tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסדרה האוטוביוגרפית למחצה של א"מ דלאפילד, "יומן פרובינציאלי של גברת פרובינציאלית", מצוין כי "הגברת הפרובינציאלית בזמן מלחמה, הגיבורה בעלת השם עובדת בקנטינה של מקלט לתקיפות אוויר שנמצא מתחת לאדלפי במהלך המלחמה המדומה".
חלק ניכר מהנרטיב מוקדש לתיאור האווירה ותושבי המבנה והסביבה, ורבים מאירועי הספר מתרחשים כאן.
ספרה הבדיוני של קורה הריסון, עונה של חשיכה (Season of darkness), מתרחש ברובו בטרסת אדלפי מס' 5 ובסביבתו.
אַדֶלַידֶה רִיסְטוֹרִי (באיטלקית: Adelaide Ristori; ) הייתה שחקנית תיאטרון איטלקייה שהצטיינה בתפקידים טרגיים, שכונתה לעיתים קרובות "מרקיזה".
היא נולדה ב, בתם של שחקנים נודדים.
היא הופיעה כבר בילדותה על הבמה.
בגיל ארבע עשרה, היא רשמה את ההצלחה הראשונה שלה בתור בטרגדיה של באותו השם.
בגיל שמונה עשרה היא שיחקה בתפקיד "מרי סטיוארט" בגרסה איטלקית למחזה של פרידריך שילר באותו השם.
היא הייתה חברה בחבורת שחקנים מסרדיניה וגם בחבורת השחקנים של הדוכס מפארמה כמה שנים לפני נישואיה לג'וליאנו קפרניקה (Giuliano Capranica), המרקיז של גרילו, בשנת 1846. לאחר פרישה קצרה מהקריירה שלה, היא חזרה לבמה ושחקה בקביעות בטורינו ובפרובינציות.
בשנת 1855 היא הגיעה בביקורה המקצועי הראשון לפריז, שם נבחר החלק של "פרנצ'סקה" להופעת הבכורה שלה.
היא התקבלה בקרירות למדי, אבל היא כבשה את פריז בסערה בתפקיד הראשי במחזה "מירה" של .
הופעתה של יריבה לשחקנית הצרפתייה המפורסמת ראשל עוררה מפלגתיות זועמת.
פריז הייתה מחולקת לשני מחנות.
צופי תיאטרון ניהלו ביניהם ויכוחים על הכישורים של השחקנית המועדפת עליהם.
שתי הנשים המפורסמות מעולם לא נפגשו, אבל נראה שהשחקנית הצרפתייה הייתה משוכנעת שלריסטורי לא היו רגשות רעים כלפיה, רק הערצה וכבוד.
לאחר סיור במדינות אחרות (1856) הגיע ביקור נוסף בפריז, כאשר ריסטורי הופיעה בתרגום האיטלקי של ל"מדיאה" של ארנסט לגובה.
היא חזרה על הצלחתה בכך בלונדון.
ב-1857 היא ביקרה במדריד, שיחקה בספרדית בפני קהלים נלהבים, וב-1866 ערכה את הראשון מבין ארבעה ביקורים בארצות הברית, שם זכתה לתשואות רבות, במיוחד במחזה "אליזבת" של , מחקר איטלקי על מלכת אנגליה.
במכתב אל היומון שיצא לאור בסן פרנסיסקו, ייחס ההומוריסט מארק טוויין את הפופולריות של ריסטורי באמריקה בשלב מאוחר זה של הקריירה שלה ל"עיתונים נחושים ומנהלים ממולחים".
ב-1875, לאחר אחד מביקוריה בארצות הברית, היא סיירה באוסטרליה, וביצעה את התפקידים של מדיאה (אוריפידס), מרי סטיוארט, ואת התפקיד הראשי במחזה "אליזבת, מלכת אנגליה" של ג'קומטי.
אחייניתה של ריסטורי, ג'וליה טסרו, ובעלה של האחרונה, , הצטרפו למסע ההופעות העולמי של ריסטורי, לאחר מכן התיישבו באוסטרליה ועבדו כשחקנים ומנהלי תיאטרון.
בוויקטוריה שבאוסטרליה, חברה שעבדה בכמה מכרות זהב על עופרת ברי העשירה ליד קראה למקום ריסטורי על שמה, מה שהוביל לכך שחלק מאלנדייל נודע כ"ריסטורי טאון":
היא פרשה מהחיים המקצועיים ב-1885, ומתה ב-9 באוקטובר 1906 ברומא.
היא הותירה בן, המרקיז ג'ורג'ו קפרניקה דל גרילו, ובת, ביאנקה קפרניקה (המכונה ביאנקה ריסטורי).
בשנת 2022, לרגל יום הולדת המאתיים של ריסטורי, מוזיאון ביבליוטקה דל'אטורה של ג'נובה (הבעלים של מורשת ריסטורי) ארגן סדרה של חגיגות עם התיאטרון הלאומי של ג'נובה, אוניברסיטת ג'נובה ועיריית ג'נובה, כולל מופע תיאטרון אחד.
מופע עם ליידי מקבת מריסטורי בבימויו של דייוויד ליברמור, תערוכה של תלבושות של ריסטורי בפאלאצו לומינלו וכנס אוניברסיטאי בינלאומי על השחקנית שהתקיים באוניברסיטת ג'נובה ובמילאנו.
חגיגה זו הפכה לאחד משני אירועי אונסק"ו שהוענקו לאיטליה לשנים 22–23, והשני הוא יום הולדת המאה לפייר פאולו פאזוליני.
הביוגרפיה שלה, "זיכרונות ומחקרים אומנותיים" (Ricordi e Studi artistici; 1888), מספק תיאור תוסס של קריירה מעניינת, והוא בעל ערך במיוחד עבור הפרקים המוקדשים להסבר הפסיכולוגי של הדמויות של מרי סטיוארט, אליזבת, מירה, פדרה וליידי מקבת'.
בפרשנות שלה, ריסטורי שילבה אינסטינקט דרמטי גבוה עם המחקר האינטלקטואלי החד והביקורתי ביותר.
אוסקר ויילד כתב: "זיכרונות ומחקרים אומנותיים של מאדאם ריסטורי הוא אחד הספרים המענגים על הבמה שהופיעו מאז הכרך המקסים של על הגיבורות השייקספיריות".
אדלקה אדקונלה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי יפו מהליגה הלאומית ובנבחרת ניגריה.
אדקונלה שיחק בקבוצות גו ראונד, אביה ווריורס, אנימבה, ריברס יונייטד וספורטינג לאגוס במסגרת ליגת העל הניגרית.
ב-23 ביוני 2024 חתם על חוזה לעונה אחת במכבי יפו מהליגה הלאומית.
ב-3 ביולי 2021 ערך אדקונלה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בהפסד 4-0 לנבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
אדלייד הרמן (1853–1932) הייתה קוסמת ואמנית וודוויל אנגליה שנקרא "מלכת הקסם".
היא הייתה נשואה לאלכסנדר הרמן, קוסם מפורסם אחר.
אדלייד הרמן נולדה בשם אדלייד סקארסס (Adelaid Scarcez) בשנת 1853 באנגליה.
בצעירותה למדה אקרובטיקה אווירית וריקוד.
היא למדה לרכוב על הוולוסיפד, אופניים מהמאה ה-19, ונסעה כרוכבת פעלולים עם להקת הולוסיפד של פרופסור בראון.
היא החלה את קריירת הקוסמות שלה כעוזרת לבעלה, הקוסם אלכסנדר הרמן ("הרמן הגדול").
הם נישאו בשנת 1875 בבניין העירייה, שם ערך ראש עיריית ניו יורק ויליאם ה.
יחד, אלכסנדר ואדלייד בידרו את הקהל במגוון קסמים.
אדלייד הייתה חלק מרכזי באשליות רבות, כשהיא הופיעה, בין השאר, כ"ישנה מרחפת", ככדור תותח אנושי, ורוכבת אופניים שנשאה ילדה על כתפיה.
ההרמנים סיירו בארצות הברית, מקסיקו, דרום אמריקה ואירופה.
כאשר אלכסנדר מת ב-1896, אדלייד הרמן החליטה להמשיך במופע.
היא עבדה בתחילה עם אחיינו של בעלה, ליאון הרמן, אבל חילוקי דעות הובילו אותם להיפרד לאחר שלוש עונות בלבד.
לאחר מכן, אדלייד הרמן התפרסמה מאוד כקוסמת בפני עצמה, וזכתה לכינוי "מלכת הקסם".
היא ערכה סיבוב הופעות במשך יותר מ-25 שנים.
בכתבה מ-2 בנובמבר 1899 במגזין ברודוויי שכותרתה "הקוסמת האישה היחידה בעולם", הצהירה הרמן, "לא אבוא על סיפוקי עד שהציבור יכיר בי כמובילה במקצוע שלי, וללא קשר לחלוטין לשאלת המין."
בתקופה ההיא הרמן הייתה אחת מהקוסמים הבודדים שביצעו את הטריק "תפיסת קליע", ואולי הקוסמת האישה היחידה שביצעה אותו.
ב-19 בינואר 1897, חודש לאחר מותו אלכסנדר, כשעוד הופיעה עם ליאון הרמן, היא עמדה מול כיתת יורים בבית האופרה המטרופוליטן בניו יורק וביצעה את האשליה בהצלחה.
האשליה האהובה עליה הייתה "כלת הפנטום", שעסק בנושאים של אובדן ונישואים.
באמצעות "היפנוט", היא גרמה לגוף של כלה, עטופה בלבן, להתרומם על במה מוארת.
היא העבירה חישוק על צורתה המרחפת, הראתה שאין חוטים, ואז משכה את המשי הלבן – הכלה נעלמה.
באשליית נוספת, "המכשפה", היא נכנסה לבמה לבושה כאישה זקנה, מנסה להגיע לאש בוערת בחושך.
כשהגיעה לבסוף למדורה, היא צללה לתוך הלהבות.
בניגוד למופע ה"שריפה" הישן יותר מהתקופה שהופיעה עם בעלה, שבו היא חזרה כרוח רפאים מתגרה, באשליה הזו היא נולדה כצעירה.
"תיבת נח" היה הלהיט הוודווילי הגדול ביותר שלה.
בתחילה הוצגה תיבת נח ריקה, ואז נשפכו אל הארובה שלה דליי מים המסמלים את המבול.
מיד לאחר מכן טיפסו מהארובה שני חתולים, אחד שחור ואחד לבן, ובמקביל הגיח כֶּבֶשׁ שעליו יצאה תהלוכה של כלבים מחופשים לציפורים, נמרים, אריות, טיגריסים, זברות ופילים.
להקת יונים לבנות עפה מהחלונות, והתיבה התנ"כית נפתחה וחשפה אישה שוכבת לבושה בלבן.
הרמן המשיכה להופיע בשנות ה-70 לחייה עד 1926, כאשר שריפה במחסן במנהטן הרסה את האביזרים שלה והרגה את רוב החיות ששימשו באשליית "תיבת נח".
היא התאוששה לזמן קצר עם מופע בשם "קסם, חן ומוזיקה", שהדגיש את שלושת האלמנטים שבהם היא הצטיינה בקריירה שלה.
1928 הייתה שנת ההופעה האחרונה שלה.
הרמן מתה מדלקת ריאות ב-19 בפברואר 1932. היא קבורה בניו יורק.
אדלייד ויקטוריה קיין היא שחקנית ודוגמנית אוסטרלית.
קיין נולדה בקלרמונט (אנ'), פרוור של פרת', שבמערב אוסטרליה.
אביה הוא במקור מגלאזגו, ואילו אמה היא אוסטרלית ממוצא סקוטי, אירי וצרפתי.
הוריה של קיין התגרשו כשהייתה בת שבע, והיא ואחיה הצעיר, ויליאם, גודלו על ידי אימם החד הורית בעוד אביהם חזר לאנגליה.
היא גדלה בפרת' ולמדה בבית הספר האנגליקני "סנט הילדה לבנות".
כאשר הצטרפה לצוות השחקנים של "שכנים שכנים", היא ואמה עברו למלבורן, בעוד אחיה ואביה החורג נשארו בפרת'.
היא גם התגוררה תקופה קצרה בניו זילנד, בזמן שצילמה את סדרת הטלוויזיה לילדים "פאוור ריינג'רס סיבובים לדקה".
בספטמבר 2009, בגיל 19, קיין עברה לארצות הברית כדי להתגורר בלוס אנג'לס על מנת להמשיך בקריירת המשחק שלה.
באוגוסט 2006, קיין נבחרה להצטרף לקאסט של "שכנים שכנים" בתור לולי אלן.
היא חתמה חוזה לשלושה חודשים.
בדצמבר 2006, קיין הודיעה שהיא תעזוב את התוכנית לאחר שהחוזה שלה לא חודש.
בשנת 2009, קיין גילמה את טנאיה 7 ב"פאוור ריינג'רס סיבובים לדקה", חלק מהזיכיון הוותיק של "פאוור ריינג'רס".
באפריל 2010, קיין כיכבה בסרט הטלוויזיה "הסודות של ההר" ב-NBC.
ב-2010 היא גם שיחקה בסדרת הטלוויזיה של הולו, "די קשה", שהורכבה מ-20 פרקים ומבוססת על הרומן באותו שם שנכתב על ידי לי טיגלאר.
בשנת 2012, קיין גילמה את אוברי בסרט "עזים".
בנובמבר של אותה שנה פורסם כי קיין הצטרפה לקאסט של "זאב צעיר" בתור קורה הייל.
בפברואר 2013, קיין לוהקה לתפקיד מרי, מלכת הסקוטים בסדרת הדרמה של תקופת "ממלכה".
היא המשיכה את תפקיד זה למשך 4 עונות, עד שהסדרה נגמרה בשנת 2017. באותה שנה, היא גם הופיעה בסרט המותחן המצליח "הטיהור".
בשנת 2014, קיין הופיעה בסרט האימה "יד השטן" בתור רות.
שנה לאחר מכן, קיין כיכבה בסרט הקצר של סקוט ספיר "ממלכה".
ביוני 2016, קיין הצטרפה לקאסט של "הדרקון הראשון שלי" בתור מאלה, מלכת מגיני הכנף.
ביולי 2017, קיין הצטרפה לסדרה "עד עצם היום הזה" בעונה השביעית.
היא גילמה את דריזלה, אחת מאחיותיה החורגות והמרושעות של סינדרלה.
בספטמבר 2019, קיין הוכרזה כאחד מחברי השחקנים של הפרק השני של "אל תוך האפלה", "אנני המוזרה", הפרק הוקרן בבכורה בהולו בחודש שלאחר מכן.
באוקטובר 2019, קיין הצטרפה לצוות השחקנים של "אריות הים" של CBS לעונתה השלישית של הסדרה.
במרץ 2020, קיין הצטרפה לצוות השחקנים של סרט הפעולה "חטא קוסמי".
באותו חודש, קיין הופיעה בהופעת אורח בפרק סיום העונה הרביעית של "החיים עצמם" של רשת NBC, בתור היילי דיימון, הבת המאומצת של טובי דיימון וקייט פירסון.
בסתיו 2022, אדלייד הצטרפה לצוות השחקנים של "האנטומיה של גריי" בעונה 19 של הסדרה בתור ד"ר ג'ולס מילין.
בשנת 2023 היא הופיעה בעונה השנייה של "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים" בפרק אחד.
קיין הייתה במערכת יחסים עם השחקן הבריטי שון טיל, אשר שיחק איתה ב"ממלכה".
השניים יצאו במשך שנתיים, מ-2014 עד 2016. היא החלה לצאת עם מנהל האופנה ג'ואי פאולין ב-2017, אך השניים נפרדו לאחר שנה בלבד בשנת 2018. ביולי 2019, קיין התחילה מערכת יחסים עם ז'אק קולימון, המשחק לצידה בסדרה "אל תוך האפלה".
הזוג נפרד מתישהו בשנת 2020. בפברואר 2021, קיין ציינה שהיא דו מינית.
באפריל 2021, קיין התחילה לצאת עם הדוגמנית ההולנדית מרתה וורטמן, השתיים נפרדו שנה לאחר מכן.
היא מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
קיין סובלת מהפרעת חרדה מוכללת, והיא דיברה מספר פעמים על החשיבות לשבור את הסטיגמה סביב מחלות נפש.
היא גם חשפה שהיא אובחנה עם ADHD.
שנהסרטתפקיד הערות 2011 Donner Pass ניקול 2012 Goats אוברי 2013הטיהור זואי סנדין Louder Than Words סטפני פארי Blood Punch נאביקי 2014 The Devil's Hand רות' 2018הטיהור הראשון זואי סנדין Acquainted צ'רי גם מפיקה בפועל 2020The Swing of Thingsג'ורג'יה 2021 החטא החמישי (אנ') פיונה ארדן2023Outrageאייבי בראנד
שנהפרויקטתפקיד 2000 הקוסם מארץ עוץ ראש עיריית מונצ'קין 2001 כנר על הגג הודל 2004 אוליבר!סלונית היום שלנו מובילה 2005 הכל הולך מקהלה
שנהמסגרתקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה 2008 פרסי לוגי הכישרון הנשי החדש הפופולרי ביותר שכנים שכנים 2014 פסטיבל הטלוויזיה של מונטה-קרלו שחקנית מצטיינת בסדרת דרמה ממלכה פרסי בחירת הנוער בחירת כוכבת הפריצה לטלוויזיה: נקבה
סוג האדם (שם מדעי: Homo, מלטינית: "אדם") הוא סוג טקסונומי בתת-שבט ההומינינים שבסדרת הפרימטים.
סוג האדם כולל את המין האנושי בן-ימינו הומו ספיינס, וכן הוא כולל מספר מינים קרובים אשר כבר נכחדו, המכונים "האדם הקדמון" ומוכרים למדע רק מתוך שלדים מאובנים.
על פי הקונצנזוס המדעי כיום בתחום הפלאואנתרופולוגיה, התפתח סוג האדם בתחילת תקופת הפליסטוקן, לפני כ-2.7 מיליון שנה, ממין כלשהו של אוסטרלופיתקוס.
המאפיין האנטומי המובהק ביותר של סוג האדם הוא גידול דרמטי של המוח, אשר בהשוואה לגודל הגוף הוא גדול ממוחות כל שאר הפרימטים, ואף ממוחות כל שאר בעלי החיים על כדור הארץ.
מוחם הגדול אפשר למיני סוג האדם לפתח יכולת קוגניטיבית חסרת תקדים, תרבות וטכנולוגיה.
על פי סברה מקובלת, סוג האדם מתאפיין ביכולתו הייחודית לסתת כלי אבן, ובכך פתח את התקופה הפלאוליתית.
שלושת המינים המקובלים כמעט על כל החוקרים בתחום כשייכים לסוג האדם הם הומו ספיינס, הומו ארקטוס והומו הביליס.
מספר מינים נוספים שהוצעו, כגון האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי, הומו פלורסיינסיס והומו היידלברגנסיס, שייכים אף הם לכל הדעות לסוג האדם, אך יש חוקרים הסבורים שנכון יותר לסווגם כתת-מינים או אוכלוסיות ייחודיות של שלושת המינים הקודמים.
היסטוריה של הגדרת סוג האדם
במאה ה-18 פתח חוקר הטבע השוודי קארולוס לינאוס במבצע מיון טקסונומי של כל עולם החי והצומח על בסיס המורפולוגיה והאנטומיה שלהם.
במסגרת זו הנהיג לינאוס את שיטת השם המדעי הכפול, שבו המילה הראשונה מציינת את הסוג והשנייה את המין.
לדוגמה, הזאב המצוי (שם מדעי: Canis lupus) והתן הזהוב (שם מדעי: Canis aureus) הם שני מינים שונים בתוך סוג הכלב Canis.
שיטה זו משמשת עד היום כבסיס המיון הטקסונומי בביולוגיה.
בבואו למיין את האדם שמר לינאוס על אותם עקרונות מנחים ששימשו אותו למיון שאר עולם החי – הוא מיין אותו ביחד עם הקופים לאותה סדרה – ה"פרימטים", והעניק לו את השם המדעי הכפול "הומו ספיינס".
שם הסוג "הומו" פירושו בלטינית "אדם" או "בן אנוש" (זהו גם שורש המונחים "הומני" ו"הומניזם").
שם המין "ספיינס", שהעניק לינאוס לאדם בן-ימינו, פירושו ביוונית "נבון" או "תבוני".
למרות שבאופן כללי לא היסס לינאוס להגדיר מינים יחידים בסוגם, הוא לא סבר שספיינס חייב להיות מין יחיד בסוג הומו.
ואולם למינים אלו לא נמצא ביסוס מדעי, ועד כמחצית המאה ה-19 נותר ספיינס כמין יחיד בסוג הומו.
גם כיום הוא נחשב למין היחידי בסוג אשר לא נכחד ועדיין חי בימינו.
כמאה שנה לאחר לינאוס, בשנת 1864, הגדיר הגאולוג הבריטי ויליאם קינג את האדם הניאנדרטלי הנכחד כמין שני בסוג האדם, ונתן לו את השם המדעי הרשמי הומו ניאנדרתלנסיס (Homo neanderthalensis).
אף שמעולם לא התעורר ספק בשייכותו של האדם הניאנדרטלי לסוג האדם, אין עדיין הסכמה בין חוקרים האם הוא שונה דיו מספיינס להצדקת מין נפרד משלו, או שיש לסווג אותו כתת-מין של ספיינס.
הסתייגות דומה התעוררה בשנת 1908 כאשר הגדיר האנטומאי הגרמני אוטו שֶטֶנְזַאק את הומו היידלברגנסיס, על פי לסת מאובנת שנמצאה ליד היידלברג, כמין נוסף בסוג האדם.
אף שאין ספק בשיוכו של "אדם היידלברג" לסוג האדם, רבים מסווגים אותו ומאובנים דומים מתקופתו למינים ספיינס או ארקטוס.
"אדם ג'אווה" ו"אדם פקין", לעומתם, הוגדרו בתחילה לסוגים נפרדים מסוג האדם – פיתקאנתרופוס ארקטוס וסינאנתרופוס פקיננסיס.
זאת משום שהנפח הפנימי של הגולגולת במאובנים אלו, המעיד על גודל המוח, הוא כ-800 עד 1,100 סמ"ק בלבד, קטן משמעותית מזה של אדם בן-ימינו (בממוצע כ-1,350 ורק לעיתים רחוקות מאוד נמוך מ-1,100), אף כי עדיין גדול משמעותית מזה של קופי-אדם (עד 500 סמ"ק בזכרים הגדולים ביותר של שימפנזה וגורילה).
אך בשנות ה-40 של המאה ה-20 הציע האנטומאי היהודי-גרמני פרנץ ויידנרייך שאדם ג'אווה ואדם פקין שייכים למעשה לאותו המין בסוג האדם, ובשנות ה-50 קיבל הביולוג האבולוציוני ארנסט מאייר הצעה זו, וצרף רשמית את שני המינים למין אחד תחת השם הומו ארקטוס.
בכך היה הומו ארקטוס למין הראשון השונה מספיק על-מנת להחשב, על דעת כל הטקסונומים כיום, כמין נפרד מספיינס, ועדיין דומה לו מספיק על מנת להיכלל, על דעת כל הטקסונומים, בסוג הומו.
עקב מוחו הקטן יותר, הרחיב הומו ארקטוס באופן ניכר את הגדרת סוג האדם.
סוג האדם הורחב אפילו יותר בשנת 1964, כאשר הציע לואיס ליקי לכלול בו מין חדש שהגדיר בשם הומו הביליס, על-פי מספר מאובנים שגילה בערוץ אולדובאי.
נפח המוח הממוצע של הביליס הוא כ-600 סמ"ק, ובגולגולת אחת הוא נמדד כ-530 סמ"ק בלבד, אך עדיין הוא גדול מעט מזה של מוחות אוסטרלופיתקים.
למרות קוטן מוחו, הומו הביליס כבר הצטיין ביכולת לסתת כלי-אבן פשוטים מן התרבות האולדובאית.
הומו ספיינס, הומו ארקטוס והומו הביליס הם שלושת המינים המקובלים על כמעט כל החוקרים בתחום הפלאואנתרופולוגיה כשייכים בוודאות לסוג האדם.
עם זאת, מאובני בני-אדם קדמונים הוגדרו כמינים נוספים בסוג האדם על ידי חוקרים מסוימים, בעוד חוקרים אחרים בדרך-כלל סבורים שחלק או כל המאובנים הללו משתייכים לשלושת המינים המקובלים בסוג.
מחלוקות כאלו מתעוררות בעיקר בין חוקרים "פצלנים" (splitters), אשר מעדיפים לשייך כל מאובן שונה במקצת למין משלו, לבין חוקרים "אחדנים" (lumpers), אשר מעדיפים לשייך את אותם מאובנים למספר קטן יותר של מינים שבתוך כל אחד מהם שונות גדולה יותר.
המין הומו רודולפנסיס הוגדר בעיקר על-מנת לסווג גולגולת שהתגלתה לחופי אגם טורקאנה, ולדעת חוקרים אחרים היא שייכת להומו הביליס.
המינים הומו ארגסטר, הומו גאורגיקוס והומו אנטקסור הוגדרו על ידי כמה פלאואנתרופולוגים כמינים נפרדים, בעוד שלדעת מרבית החוקרים הם אוכלוסיות מקומיות של הומו ארקטוס.
המין הומו פלורסיינסיס הוגדר לציון אוכלוסייה נכחדת של בני-אדם גמדיים באי פלורס שבאינדונזיה, שלדעת כמה חוקרים אחרים הם אוכלוסייה פתולוגית מן המין ספיינס.
בשנת 2013 התגלו בדרום אפריקה כ-1,500 חלקי מאובנים, וכעבור שנתיים הם הוכרזו על ידי צוותו של הפלאואנתרופולוג לי ברגר כשרידיו של מין חדש שכונה הומו נאלדי.
הומו לוזוננסיס הוגדר בשנת 2019 לציון מספר מאובני אדם קטני-גוף שהתגלו באי לוזון.
מין שם מדעי שחזור חי בתקופה (מיליוני שנים לפני זמננו) אזור גאוגרפי גובה בוגר (ס"מ) משקל בוגר (ק"ג) נפח המוח (סמ"ק) ממצאי מאובנים התגלה לראשונה קיבל את שמו הומו הביליס H.
rudolfensis (התגלה באזור ימת רודולף) 1.9 קניה 750 גולגולת אחת, ייתכן חלקי שלד ממספר פרטים 1972 1986 הומו גאורגיקוס H.
georgicus (התגלה בגאורגיה) 1.8 גאורגיה41 545–750 מספר פרטים, מהם 5 גולגולות מפורטות 1999 2002 הומו ארגסטר H.
naledi(התגלה בערש המין האנושי) להרחבה ראו דרום אפריקה 150 39–56 465–560 לפחות 15 פרטים, מהם 5 גולגולות חלקיות מפורטות 2012 2014 הומו ספיינס H.
השם המדעי הכפול של מין מורכב משם הסוג ואחריו שם המין.
למשל "הומו ספיינס" מורכב משם הסוג הומו ("אדם" בלטינית) ושם המין ספיינס ("חושב" או "נבון" בלטינית).
מינים שונים מוגדרים לרוב כאוכלוסיות שאינן יכולות להעמיד בני-כלאיים פוריים זו עם זו, אך זאת כמעט בלתי-אפשרי לקבוע על סמך מאובנים בלבד, ולכן אין הסכמה במדע על מעמד כל המינים.
חוקרים בעלי גישה "אחדנית" (lumper) יעדיפו לאחד כמה מינים למין אחד.
למשל חוקרים רבים כוללים את ארגסטר וגאורגיקוס במין ארקטוס, והמין קפרנסיס מבוסס כיום על כיפת גולגולת יחידה ורוב החוקרים יעדיפו לכלול אותה במין היידלברגנסיס.
לעומת זאת, ההצעה לכלול את האדם הנאנדרטלי במין האדם המודרני (ספיינס) עדיין לא התקבלה על מרבית החוקרים.
זאת משום שמעצמות ניאנדרטלים הצליחו למצות DNA, ונמצא כי גם אם הייתה רביית כלאיים פורייה בין נאנדרטלים ובני אדם מודרני, היא הייתה נדירה ביותר, למרות ששני המינים חיו זה לצד זה במזרח התיכון ובאירופה לפני כמה עשרות אלפי שנים.
מספר תכונות ומאפיינים של האנטומיה, אורח חיים וכישורים הוצעו כייחודיים לסוג האדם (Homo), ולפיכך מגדירים אותו ומבדילים אותו מסוגי הומינינים קדומים יותר.
כל אחד ממאפיינים אלו בפני עצמו איננו קריטריון חד-משמעי ומוסכם על כל החוקרים בתחום לשייכות לסוג, ולכן קיימים בתחום ויכוחים על הכללתם של מאובנים מסוימים בסוג, בעיקר המאובנים הקדומים ביותר או בעלי התכונות ה"פרימיטיביות" ביותר.
כמו כן, לעיתים קרובות לא ניתן לבדוק כמה מן התכונות במאובנים, בעיקר כאלה שהם חלקיים מאוד, וכישורים או אורח חיים ניתן לעיתים להסיק רק בעקיפין מן המאובנים או משרידים ארכאולוגים.
אך צירוף של כל או מרבית המאפיינים האלו בדרך-כלל מוביל להסכמה רחבה על שייכות לסוג האדם.
גודל המוח ניתן למדידה במאובנים על ידי מדידת נפחה הפנימי של קופסת המוח בגולגולת.
נפח מוח של 600 סמ"ק הוצע כגבול המפריד בין מיני הסוג אדם לבין הומינינים אחרים וקופי אדם.
עם זאת, גבול זה מטושטש במינים הקדומים או קטני-הגוף בסוג האדם.
יוצא דופן בולט הוא הומו פלורסיינסיס שנפח המוח אצלו (כפי שנמדד בגולגולת אחת ויחידה) הוא 420 סמ"ק בלבד, ולמרות זאת מסווג לסוג האדם לדעת מרבית הפלאואנתרופולוגים, עקב תכונות אנטומיות אחרות וסיתות כלי-אבן.
מוח קטן זה מוסבר חלקית אבל לא לחלוטין על ידי קוטן גופו הכללי של פלורסיינסיס.
מבחינת נפח המוח יחסית למשקל גוף, מוחו של פלורסיינסיס קטן מזה של הומו ארקטוס, אך עדיין גדול מעט מזה של מיני אוסטרלופיתקוס.
מין קטן-גוף נוסף המסווג לסוג האדם הוא הומו נאלדי, שנפח המוח אצלו מוערך בכ-465 סמ"ק אצל הנקבות הקטנות יותר ועד כ-560 סמ"ק בזכרים, משמעותית מתחת לגבול המוצע של 600 סמ"ק.
נפח המוח במרבית הגולגולות המסווגות למינים הביליס, רודולפנסיס וארקטוס אכן גדול מ-600 סמ"ק, אך בכמה מהן הוא קטן יותר.
דוגמה מפורסמת היא גולגולת מספר 5 מדמניסי המסווגת כהומו ארקטוס או כהומו גאורגיקוס.
אף שהיא מסיבית בגודלה ושייכת כנראה לזכר בוגר וגדול-גוף, נפח המוח שלה הוא 545 סמ"ק בלבד.
לפיכך לא ניתן להסתמך על נפח המוח כקריטריון יחיד לשייכות לסוג האדם, מה גם שהוא איננו ניתן למדידה בממצאי מאובנים חלקיים שאינם כוללים גולגולת שלמה יחסית.
יכולת בלעדית לסתת כלי-אבן הוצעה כקריטריון לסוג האדם על ידי מספר חוקרים, הבולט שבהם הפלאואנתרופולוג לואיס ליקי.
ליקי ייחס למין הומו הביליס את כלי האבן העתיקים ביותר בערוץ אולדובאי, המשויכים לתרבות האולדובאית הקרויה של שם הערוץ.
קושי טכני בקריטריון זה הוא שלעיתים קרובות קשה מאוד לשייך כלי-אבן שהתגלו למאובני ההומינינים שסיתתו אותם.
למשל, ליקי עצמו שייך את הכלים האולדובאים בתחילה למאובן פראנתרופוס בוייזאיי שגילה עוד קודם לכן בערוץ אולדובאי, ושינה את דעתו לאחר גילוי מאובני הביליס, בעיקר בשל נפח המוח הגדול יותר בגולגולות שלהם ובשל מאפייני שלד הדומים יותר לאלו של האדם המודרני.
כלי-האבן העתיקים ביותר מן התרבות האולדובאית התגלו באתר גונא באתיופיה ומתוארכים לגיל של 2.6–2.5 מיליון שנה לפני זמננו, בסמיכות למאובני אוסטרלופיתקוס גרהי.
מתקופה קדומה זו קיים רק מאובן אחד אשר מסווג לסוג האדם.
כלי-אבן עתיקים אף יותר הם הכלים מאתר לומקווי בקניה שגילם כ-3.3 מיליון שנה, קדומים בהרבה ממאובן ידוע כלשהו מסוג האדם.
תגליות אלו רומזות על יכולתם של מיני הסוג אוסטרלופיתקוס לסתת כלי-אבן פשוטים עוד לפני הופעתו של סוג האדם.
יכולת לסתת כלי-אבן בטכניקה האולדובאית גם הוצגה על ידי קוף-אדם אחד לפחות – בונובו שגדל בשבייה בשם קאנזי.
קאנזי למד את שיטת הסיתות בשיעור אחד מן הארכאולוג הפרהיסטורי ניקולס טות', והמשיך לתרגל אותה ללא הדרכה בניסויים נוספים במשך שנים, תוך שהוא משנה ומשפר את יכולותיו בעצמו.
אף שקאנזי רחוק מן המיומנות של מומחים אנושיים המשחזרים את הטכניקה האולדובאית, הוא מסוגל להתיז מגרעין אבן נתזים חדים מספיק כדי להשתמש בהם לחיתוך חבלים, על-מנת לפתוח קופסאות המכילות פרסי מזון שהוכנו על ידי החוקרים.
כישוריו של קאנזי מעידים גם הם על הקושי להשתמש בסיתות כלי-אבן כקריטריון להכללה בסוג האדם.
שימפנזים בטבע לא נצפו מסתתים כלי-אבן, אף כי ישנן קהילות של שימפנזים מצויים (וכן של קופי קפוצ'ין באמריקה הדרומית) אשר מפצחים אגוזים באמצעות הנחתם על אבני "סדן" גדולות והכאתם באבן "פטיש" קטנה יותר.
כמה פרימטלוגים העלו את ההשערה שסיתות כלי-אבן התפתח במקורו מהתנהגות כזו.
שפה ויכולת דיבור הוצעו כמאפיין ייחודי לסוג האדם, אך קשה להסיק אותם ממאובנים.
שימפנזים מצויים ובונובו בשבייה הפגינו יכולת מסוימת ללמוד ולהשתמש בשפת הסימנים ובשפות סימבוליות אחרות.
ואולם לא ידוע על פיתוח שפה באופן ספונטני אצל קופי אדם בטבע.
הליכה על שתיים כאופן תנועה בלעדי
הליכה זקופה על שתי הרגליים האחוריות מייחדת את האדם מכל הפרימטים האחרים החיים כיום, אך משותפת לו עם סוגי הומינינים נכחדים כמו אוסטרלופיתקוס, פראנתרופוס וארדיפיתקוס.
עם זאת, מאובנים מסוגים אלו עדיין מפגינים תכונות שלד המצביעות על התאמה לטיפוס על עצים, כמו אצבעות ארוכות ומעוקלות, וזרועות ארוכות השוות באורכן לאורך הרגליים או אף ארוכות מהם.
מספר חוקרים הציעו איפוא שהליכה על שתיים כאורח חיים בלעדי היא תכונה המאפיינת או אף מגדירה את סוג האדם.
לפי הצעה זו, סוגי ההומינינים הנכחדים היו בעלי אורח חיים שכלל גם הליכה זקופה על הקרקע וגם טיפוס על עצים, בעוד שבני סוג האדם התמחו בתנועה על הקרקע, ואיבדו כליל את ההתאמות לטיפוס.
בייחוד, רגליהם של בני סוג האדם ארוכות מזרועותיהם, וכפות ידיהם מותאמות לטיפול בעצמים, ולא לטיפוס, עם אצבעות קצרות יותר, עדינות וישרות יחסית.
למרות זאת, כמה מן המאובנים המשויכים בדרך כלל למינים הקדומים בסוג האדם, כמו הביליס ורודולפנסיס, רומזים על רגליים השוות באורכן לאורך הזרועות.
לכן יש חוקרים הסבורים שאורח החיים של הביליס ורודולפנסיס, בדומה לזה של האוסטרלופיתקים, אכן כלל גם טיפוס וגם הליכה על שתיים, ובעקבות זאת מציעים להוציא אותם מסוג האדם ולהעביר אותם לסוג אוסטרלופיתקוס.
כמו כן נמצאו גם כפות ידיים בעלות אצבעות מעוקלות המותאמות לטיפוס אצל הומו נאלדי, שאף הוא סווג למין האדם, ואצל הומו לוזוננסיס, למרות שמינים אלו נחשבים כמאוחרים יחסית בהתפתחות סוג האדם.
מיני סוג האדם מתאפיינים בפנים ובלסתות קטנות ובלתי-בולטות, בהשוואה לפנים והלסתות הבולטות קדימה של אוסטרלופיתקים וקופי-אדם.
גם השיניים של בני סוג האדם קטנות יותר, בייחוד הטוחנות והקדם-טוחנות שאצל האוסטרלופיתקים הן מורחבות מאוד.
במבט מלמטה על הלסת העליונה, או מלמעלה על הלסת התחתונה, המשנן של בני סוג האדם הוא בצורת קשת או פרבולה, בעוד שהמשנן של אוסטרלופיתקים הוא בעל צורת "ח" מרובעת, כאשר שורות השיניים משני הצדדים מקבילות זו לזו.
הניבים של אוסטרלופיתקים וקופי-אדם ארוכים משאר שיניהם וחדים יותר, בייחוד אצל הזכרים.
בעת סגירת הלסתות, הניבים משתלבים בתוך רווחים (diastema) תואמים בין שיני הלסת הנגדית.
בסוג האדם, לעומת זאת, הניבים שווים בגובהם לשאר השיניים, ואין דיאסטמות בינם לבין השיניים הסמוכות.
הקטנת השיניים והלסתות בסוג האדם התאפשרה ככל הנראה על ידי הסתמכותו ההולכת וגוברת על כלי-אבן, ומאוחר יותר גם על צלייה באש, לצורך חיתוך, ריסוק ועיבוד המזון.
לפי השערה נפוצה אחרת, סייע לכך גם הגדלת מרכיב המזון מן החי בתזונה, שכן תכולת החלבון, הפחמימות והשומן בבשר גדולה משל מרבית המזונות הצמחיים המצויים בטבע.
לפי השערה נוספת, הגידול העצום במוח בסוג האדם התאפשר בין השאר בעקבות החלשותו והצרתו של שריר הצדע, המתחבר בחלקו העליון לגולגולת.
באוסטרלופיתקים, שריר הצדע הגדול הקיף את כל הגולגולת והתחבר לרכס עצם אורכי בראשה, שאצל מיני פראנתרופוס אף מקבל צורת "כרבולת".
אך בסוג האדם, שריר צדע קטן בהרבה מתחבר רק לצידי הגולגולת.
שיניים הן המרכיב העמיד ביותר בשלד והנפוץ ביותר בתגליות מאובנים, והלסתות אף הן מן הממצאים היותר נפוצים.
לכן הסיווג של מאובנים רבים לסוג האדם, ובכלל זה העתיקים ביותר מביניהם, מתבסס בעיקר על שיניים ולסתות.
על פי הקונצנזוס המדעי בפלאואנתרופולוגיה התפתח סוג האדם במזרח או בדרום אפריקה בראשית תקופת הפליסטוקן, ואולי אף לפני כן בסוף תקופת הפליוקן, מתוך אחד ממיני הסוג אוסטרלופיתקוס.
ואולם מעט מאוד ידוע על התפתחות זו, עקב נדירותם של מאובני הומינינים מן התקופה שבין 2 מיליון שנה ל-3 מיליון שנה לפני זמננו.
המאובן המוקדם ביותר המסווג לסוג האדם היא לסת תחתונה חלקית שהתגלתה באתר לדי-גרארו (Ledi-Geraru) בעמק העפר באתיופיה ומסומנת בסימון הקטלוגי LD 350-1. היא מתוארכת לגיל של 2.8 מיליון שנה.
במבט מלמעלה הלסת היא בצורה הפרבולית האופיינית לסוג האדם, עם שיניים קטנות וניבים לא בולטים, ולא בצורת האות "ח" גדלת שיניים האופיינית למיני הסוג אוסטרלופיתקוס.
בדומה למרבית הממצאים העתיקים ביותר מסוג האדם היא סווגה על ידי מגליה כ-.Homo sp, היינו מין בלתי-ידוע בסוג האדם.
עד גילוייה של LD 350-1, המאובן הקדום ביותר שסווג לסוג האדם היה מאוחר יותר בכ-400 אלף שנה, בן 2.3 עד 2.5 מיליוני שנים.
מאובן זה, המסומן UR 501 אף הוא לסת תחתונה בעלת צורה פרבולית ושיניים קטנות יחסית.
הוא התגלה לחופי אגם מלאווי בגבולה הדרומי של טנזניה, וסווג על ידי מגליו למין הומו רודולפנסיס.
בדומה ל-LD 350-1 ו-UR 501, כל מאובני סוג האדם מתקופה של שני מיליון שנה ויותר הם חלקיים מאוד, ואינם מספקים כל מידע על נפח המוח או על היחסים בין אורך הזרועות והרגליים, שהן תכונות מגדירות של סוג האדם.
הגולגולת השלמה יחסית העתיקה ביותר מסוג האדם היא גולגולת KNM ER 1470 שהתגלתה על ידי אחת המשלחות של ריצ'רד ליקי לחופו המזרחי של אגם טורקאנה בצפון קניה.
היא מתוארכת לתקופה של כ-1.9 מיליון שנה לפני-זמננו, נפח המוח שלה כ-750 סמ"ק והיא מסווגת בדרך-כלל למין הומו רודלופנסיס או למין הומו הביליס.
מגוון מיני האדם בפליסטוקן הקדום
באתר דמניסי בגאורגיה התגלו מאובני סוג האדם העתיקים ביותר מחוץ ליבשת אפריקה – בני כ-1.8 מיליון שנה.
אתר זה גם מהווה אתר מפתח להבנת המגוון ומספר מיני הסוג אדם בפליסטוקן הקדום.
זהו האתר היחיד מתקופה זו שבו התגלו מספר גולגולות אדם באותו מקום ומאותו זמן.
בשנת 2002 הציעו חופרי האתר לסווג את המאובנים למין אדם משלהם הומו גאורגיקוס.
ברם, כיום רובם מעדיפים לסווג אותם כהומו ארקטוס מוקדם.
חמש הגולגולות המפורטות שהתגלו באתר מפגינות מגוון של תווי פנים ונפחי מוח.
למרות זאת מאפייניה האנטומיים של דמניסי 5 גרמו למחברי המאמר לסווג אותה כארקטוס ולא כהביליס.
בהנחה שכל גולגולות דמניסי אכן שייכות לאותו מין, השונות ביניהן גדולה משל כל מין מאובן יחיד של אדם, ודומה לשונות המתגלה בין גולגולות האדם המודרני הומו ספיינס.
לסברת חוקרי האתר, שונות זו מצביעה על כך שמיני האדם שהוגדרו בפליסטוקן הקדום – גאורגיקוס, ארקטוס, ארגסטר, ואף הביליס ורודולפנסיס, למעשה מהווים מין אחד שהשונות בין פרטיו גדולה ממה שהיה נהוג לחשוב.
התפשטות זו מתועדת באתרים ארכאולוגים, בעיקר מן התרבות האשלית ותרבויות דומות של סיתות כלי-אבן, שבחלקם מתגלים לראשונה גם ראיות לשימוש באש.
המאובנים ששרדו בחלק מאתרים אלו מראים ברובם על המשך המגמה האבולוציונית לגידול בגודל הגוף, ולגידול בגודל המוח אף יחסית לגוף הגדול יותר, במקביל לשכלול טכנולוגיית הסיתות של כלי אבן.
מאובנים אלו משויכים בדרך-כלל למין הומו ארקטוס ולמינים ואוכלוסיות נוספות שככל הנראה התפתחו ממנו, כמו הומו היידלברגנסיס, האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי ולבסוף גם הומו ספיינס מודרני אנטומית.
הגדרת ההבדלים בין מינים ואוכלוסיות אלו לעיתים קרובות איננה ברורה, ומכל מקום ממצאים פלאוגנטים מראים שהתקיימו ביניהם גם מקרים של רביית כלאיים.
ואולם במקביל למגמה העיקרית של הגדלת הגוף והמוח בסוג האדם, מתגלים באותן תקופות גם מינים ואוכלוסיות קטני גוף ומוח, כמו הומו נאלדי, הומו פלורסיינסיס והומו לוזוננסיס.
אוכלוסיות יוצאות דופן כאלו אולי התפתחו כתוצאה מבידודן באיים ובאזורים יבשתיים מרוחקים.
אלפי השנים האחרונות ייחודיות בהכחדתם של כל מיני סוג האדם, פרט למין ספיינס שהשתלט על חלקים גדולים של האזורים היבשתיים בכדור הארץ, ובכלל זה בתי-גידול וגומחות אקולוגיות רבות ושונות זו מזו, ולבסוף אף הפך למין מהנדס סביבה ושינה אותם לצרכיו.
אין ראיות ברורות כיצד נכחדו שאר מיני האדם, אך הסמיכות של הכחדות אלו להתפשטות ספיינס רומזת על הקשר ביניהן.
כך למשל נכחד האדם הניאנדרטלי באירופה ובאסיה במהלך כמה אלפי שנים לאחר התיישבות ספיינס במקומות אלו, והומו פלורסיינסיס נכחד באי פלורס כאלפי או עשרות אלפי שנה לאחר שעברו באיים מתיישבי ספיינס בדרכם לאוסטרליה, ככל הנראה לאחר לפחות 700 אלף שנה של חיים באי.
גם מיני יונקים גדולים ממשפחות וסדרות אחרות, כגון פילאים, סוסיים, עצלני קרקע ואף טורפים שונים נכחדו באוסטרליה ובאמריקה הצפונית והדרומית, זמן קצר לאחר התיישבות ספיינס באזורים אלו.
אדם בעקבות גורלו הוא סרט מסע אמריקאי משנת 1969 שנכתב על ידי פיטר פונדה, דניס הופר ו ובוים על ידי הופר.
הוא מספר את סיפורם של שני אופנוענים (בגילומם של פונדה והופר) שנוסעים ברחבי ארצות הברית.
ההצלחה הכבירה של הסרט סימלה את תחילת "הגל החדש האמריקני" או "הוליווד החדשה" בקולנוע ההוליוודי של שנות השישים המאוחרות.
אדם בעקבות גורלו ייחודי בכך שהצליח לתפוס ולסמן את התקופה ומאפייניה כגון עלייתה ונפילתה של תנועת ההיפים, שימוש בסמים ואורח החיים השיתופי בקומונות של התקופה.
גיבורי הסרט הם ויאט (פונדה) ובילי (הופר).
פונדה והופר סיפרו כי שמות אלה הם אזכור לדמויות הידועות ואייט ארפ ובילי הנער.
דגל ארצות הברית מעטר את מעיל העור של ויאט, את מכל הדלק של האופנוע שלו ואת קסדתו, ולכן בילי מכנה אותו "קפטן אמריקה".
בילי עצמו לבוש בסגנון של בוקר.
לאחר הברחת קוקאין ממקסיקו ללוס אנג'לס, מוכרים ויאט ובילי את הסחורה לאיש קשר (פיל ספקטור).
את הכסף הרב שהרוויחו מחביא ויאט בצינור פלסטיק שקוף המוסתר בתוך מכל הדלק של אופנועו, והשניים רוכבים מזרחה דרך הדרום, בניסיון להגיע בזמן לקרנבל המארדי גרא בניו אורלינס.
בדרכם עוצרים השניים בחווה לשם תיקון אופנועו של ויאט, והחוואי מזמין אותם להישאר ולאכול עמו ועם משפחתו.
ויאט מבטא את הערכתו לסגנון חייו הפשוט והמסורתי של החוואי וליכולתו להתקיים מן האדמה.
בהמשך אוספים השניים טרמפיסט (לוק אסקיו) ומסכימים לקחת אותו לקומונה שלו, שם הם נשארים ליום.
החיים בקומונה קשים, ההיפים העירוניים מתקשים לגדל יבולים באקלים היבש ובאדמה הדלה.
חברי הקומונה מתפללים לצמיחת היבול החדש בבקשתם ל"אוכל פשוט שיתאים לטעמם הפשוט".
הקומונה מארחת במקביל קבוצת תיאטרון נודד ש"שרה בשביל ארוחת הערב שלה".
ואיט ובילי אף מבלים עם שתי בחורות שפגשו באקראי (ביטוי לרוח החופשית-מתירנית של התקופה, המנוגדת לשמרנות).
האופנוענים ממשיכים בדרכם אך לפני כן נותן הטרמפיסט LSD לוואיט לחלוק עם "האנשים הנכונים".
השניים רוכבים לצד תהלוכה בעיר קטנה, נעצרים על השתתפות בהפגנה בלתי חוקית ומוכנסים לכלא.
בכלא הם מתיידדים עם עורך דין אלכוהוליסט בשם ג'ורג' הנסן (ג'ק ניקולסון).
ג'ורג' מחלץ את שלושתם מהכלא ומחליט להצטרף למסעם לניו אורלינס.
באותו הלילה מתנסה ג'ורג' במריחואנה לראשונה בחייו.
בתחילה ג'ורג' מייצג את צרות האופקים הבורגנית האופיינית ומתנגד לעישון, אך במהרה נכנע ואף מתמסר.
למחרת, במסעדה קטנה, זוכים השלושה לתשומת לב בשל מראם החריג והזר.
הם מושכים את בנות המקום אך זוכים להערות גזעניות והומופוביות מצד הגברים.
אחד הגברים מכריז כי אינו מאמין שהם אפילו יגיעו לגבול המחוז.
השלושה עוזבים מבלי לאכול וחונים מחוץ לעיר.
מאורעות היום מובילים את ג'ורג' להתלונן על מצבה החברתי של ארצות הברית.
הוא טוען כי אמריקאים מדברים רבות על החופש ומהללים אותו, אך בעצם מפחדים מכל אחד שבאמת חי את חייו בצורה חופשית.
במהלך הלילה מגיעים הגברים המקומיים ומכים את השלושה באלימות רבה בעזרת אלות כדור בסיס.
בילי שולף סכין ומצליח להניס את התוקפים.
הוא וואיט סובלים מפציעות קלות, אך ג'ורג' נפצע קשה בראשו ומת עוד במהלך התקיפה.
ואיט ובילי עוטפים את גופתו של ג'ורג' בשק השינה, אוספים את חפציו ומחליטים להעבירם להוריו.
השניים ממשיכים לניו אורלינס ומגיעים לבית הבושת אליו ייחל ג'ורג' להגיע.
שם, בליווי שתי זונות, יוצאים השניים לטייל בעיר בזמן המרדי גרא.
בבית הקברות משתמשים הארבעה ב-LSD והשפעותיו מומחשות על ידי אמצעים קולנועיים כגון עריכה מהירה, פסקול וצילום עם חשיפה יתרה.
מאוחר יותר מבין ואיט כי חיפושם אחר חופש היה כישלון רוחני ואומר שהם הרסו הכול.
למחרת בבוקר ממשיכים השניים לפלורידה שם הם מתכננים לפרוש ולהנות מכספם הרב.
בדרך חולפים על פניהם שני כפריים בטנדר שמחליטים להפחיד אותם בעזרת אחד מרובי הציד שלהם.
הכפרי שיושב ליד הנהג נוטל רובה, מכוון אותו לבילי וצועק אליו "רוצה לפוצץ את הראש?".
בילי מגיב בהנפת אצבע משולשת לעברו, והכפרי שואל "למה שלא תסתפר?" ויורה בו.
בילי מתרסק עם אופנועו ושוכב פצוע לצד הכביש.
הטנדר בורח וחולף על פני ואיט שממהר לחזור לחברו, מכסה אותו במעיל העור שלו וממשיך בנסיעה על מנת להזעיק עזרה.
הכפריים, שהבינו כי פגעו בבילי, מחליטים לשוב על עקבותיהם ויורים בוואיט בנסיעתו.
הסרט מסתיים בהצגת האופנוע, ללא ואיט עליו, המתפרק ומתפוצץ בצד הדרך, וגופתו של ואיט הנראית בקושי בצד הכביש כשהמצלמה מתרחקת.
פיטר פונדה אמר כי מעבר לכך, הוא שילם מכיסו עבור עלויות הנסיעה והלינה של הצוות, וציין: "כולם השתמשו בכרטיסי האשראי שלי ושילמו עבור כל המלונות, האוכל, הדלק, הכל עם Diner's Club".
הצלם לאסלו קובאץ' אמר כי מיליון דולר נוספים, "פי שלושה מתקציב הצילומים של שאר הסרט", הושקעו ברישיונות לפסקול המוזיקלי שהתווסף במהלך העריכה.
הוא כבר צילם שני סרטי אופנוענים מחוץ לחוק והציע לרכוש שברולט אימפלה קבריולה משנת 1968 כדי לשאת את המצלמה בצורה חלקה, במהירויות שלא עולות על 25 מייל לשעה.
לדברי המפיק המשנה ביל הייוורד בראיונות שנכללו כחלק מהתוספת ב-DVD "Shaking the Cage", דניס הופר היה קשה לעבודה על הסט.
במהלך צילומי ניסיון בניו אורלינס, עם במאי הדוקומנטרי בארד בריאנט מאחורי המצלמה, הופר התעמת עם צוות ההפקה הזמני על השליטה.
בנקודה מסוימת, הופר, שהיה פרנואידי, דרש מהצלם בארי פיינשטיין למסור לו את הצילומים שצילם באותו יום כדי שיוכל לשמור אותם אצלו בחדר המלון.
פיינשטיין, זועם, השליך את פחיות הסרט על הופר, והשניים נקלעו לעימות פיזי.
לאחר המהומה הזו, הופר ופונדה החליטו להרכיב צוות מסודר לשאר הסרט.
כתוצאה מכך, שאר הסרט צולם על סרט 35 מ"מ, בעוד שהקטעים בניו אורלינס צולמו על סרט 16 מ"מ.
קומונת ההיפים שוחזרה מתמונות וצולמה באתר המשקיף על קניון מאליבו בדרך פיומה קניון, מאחר שקומונת "ניו באפלו" בארויו הונדו ליד טאוס, ניו מקסיקו, לא אפשרה צילומים שם.
בין הניצבים המופיעים בסצנה היו השחקנים דן הגרטי וקארי סנודגרס, המוזיקאי ג'ים סאליבן, ובתו של פונדה ברידג'ט.
קטע קצר בתחילת הסרט מראה את וויאט ובילי על כביש 66 בפלאגסטאף, אריזונה, חולפים על פני דמות גדולה של חוטב עצים.
פסל החוטב הזה — שפעם עמד מול בית הקפה "למברג'ק" — נמצא עדיין בפלאגסטאף, אך כעת בתוך ג'יי לורנס ווקאפ סקיידום בקמפוס של אוניברסיטת צפון אריזונה.
פסל דומה נוסף הועבר גם הוא מבית הקפה "למברג'ק" לחלק החיצוני של הסקיידום.
רוב הסרט צולם בחוץ עם תאורה טבעית.
הופר אמר שכל הצילומים בחוץ היו בחירה מכוונת מצדו, כי "אלוהים הוא תאורן נהדר".
מלבד רכב המצלמה, ההפקה השתמשה בשתי משאיות חמש טון, אחת עבור הציוד וגרירת נגרר עם גנרטור של 750 אמפר, ואחת עבור עד ארבעה אופנועים, עם השחקנים והצוות בקרוואן.
אחת המיקומים הייתה עמק המונומנטים.
סצנות המסעדה עם פונדה, הופר וג'ק ניקולסון צולמו במורגנזה, לואיזיאנה.
הגברים והנערות בסצנה זו היו כולם תושבים מקומיים של מורגנזה.
כדי לעורר תגובות עוינות יותר מהגברים המקומיים, הופר אמר להם שדמויותיהם של בילי, וויאט וג'ורג' אנסו והרגו נערה מחוץ לעיירה.
הסצנה שבה בילי ווויאט נורו צולמה על כביש 105 לואיזיאנה צפון, ממש מחוץ לקרוטז ספרינגס, ושני הגברים בטנדר — ג'וני דייוויד ודי.סי.
בילודו — היו תושבים מקומיים של קרוטז ספרינגס.
בזמן צילום סצנת בית הקברות, הופר ניסה לשכנע את פונדה לדבר אל פסל המדונה כאילו הייתה אמו של פונדה, שהתאבדה כשהיה בן 10, ולשאול אותה מדוע עזבה אותו.
למרות התנגדותו של פונדה, הוא בסופו של דבר נענה.
מאוחר יותר, פונדה השתמש בסצנה זו, יחד עם הסצנה הסופית, כמנוף לשכנע את בוב דילן לאפשר שימוש בגרסת הכיסוי של רוג'ר מקגווין לשיר "It's Alright, Ma (I'm Only Bleeding)".
הסרט היה לשובר קופות בסדר גודל של "בוני וקלייד" ו"הבוגר", והיה לאחד הסרטים שהובילו לעידן החדש בקולנוע ההוליוודי בשנות ה-60 וה-70. המפיקים הבינו שאפשר להרוויח מסרטים דלי תקציב המבוימים על ידי במאים צעירים ואוונגרדים.
עם השפעה ניכרת של סרטי הגל החדש הצרפתי, סרטי הרנסאנס של הוליווד באו לייצג תרבות נגד המאוכזבת באופן גובר מהממשלה.
השפעת הגל החדש האירופאי באה לידי ביטוי בסרט גם בצורה.
מלבד הצלם ההונגרי אשר צילם את הסרט, Laszlo Kovacs הקאטים המהירים, הג'אמפ קאטים ופלש פורוורדים, הזומים המהירים, הצילום המחוספס כגון פליירים (Flares) ועוד.
אומנם ג'ק ניקולסון אינו מגלם דמות ראשית אך הופעתו הבולטת סימנה את התחלתו ככוכב קולנוע במקביל להופעתו בסרט רסיסי חיים.
הצלחת הסרט והתור החדש של הוליווד העניקה להופר אפשרות לביים בשנית עם חופש אומנותי מוחלט.
התוצאה הייתה "הסרט האחרון" 1971 שהיה לכישלון וחיסל את הקריירה של הופר למשך למעלה מעשור.
מאפיינים חדשניים נוספים שקיימים בסרט הם השימוש בעוברי אורח אמיתיים ולא בניצבים, אימפרוביזציה במהלך הדיאלוגים והשימוש במצלמת 16 מ"מ בסיקוונס המתאר את המארדי גרא – הרצף (Sequence) אשר צולם בחטף כמעט ובהפקה מינימלית.
סצנת ההזיה בבית הקברות היוותה השראה לשורה של סרטים המשתייכים לתת ז'אנר "סרטי הסמים" - הדלתות (1991), יומן נעורים (1995), טריינספוטינג (1996), פחד ותיעוב בלאס וגאס (1998) ועוד.
ג'ק ניקולסון - ג'ורג' הנסן
הופר זכה בפסטיבל קאן בשנת 1969, בטקס האוסקר ג'ק ניקולסון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר והסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט זוכה למקום ברשימה "מאה השנים, מאה הסרטים" של מכון הסרטים האמריקאי.
הפסקול של הסרט מורכב ממוזיקה של להקתו של ג'ימי הנדריקס, The Jimi Hendrix Experience, הבירדס, סטפנוולף, הבנד ועוד.
המוזיקה הופכת רגעים ארוכים של צפייה בנסיעה למעניינים יותר.
ההוצאות ששולמו לקניית זכויות היוצרים על המוזיקה עלו על תקציב הסרט כולו.
בוב דילן כתב התחלה לשיר במיוחד בשביל הסרט: "בלדה של האדם בעקבות גורלו".
המוזיקה זוכה למקום יוצא דופן בסרט זה כאשר שירים שלמים מושמעים על רקע נוף הנסיעה במרחבי ארצות הברית.
המוזיקה היא אחד הגורמים שהפכו את הסרט לכל כך מכונן מבחינה תקופתית.
"אדם" הוא מחזה מאת יהושע סובול.
המחזה נכתב בשנת 1989 והועלה לראשונה בתיאטרון הבימה.
"אדם" הוא המחזה השני בטרילוגיית "טריפטיך הגטו" שנכתבה על ידי סובול ומתרחשת כולה בגטו וילנה.
שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם "גטו" ו"במרתף".
במחזות אלו מציג סובול תיאטרון ריאליסטי-מודרני המתעד את גטו וילנה מנקודות ראות שונות (תיאטרון - מחתרת - בית החולים) תוך שמירה על דיוק עובדתי היסטורי המגיע עד לרמת הפוליטיקה שבתוך הגטו ושבין הגטו לגרמנים.
המחזה מתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה בגטו וילנה, והוא מספר את סיפורה של המחתרת היהודית בגטו (ארגון הפרטיזנים המאוחד, FPO) ואת סיפור הסגרתו של מנהיג המחתרת אדם רולניק (מהדמויות היחידות שלא נקראת בשמה קרי יצחק ויטנברג).
עלילת המחזה מתבססת על עדותה של אחת מלוחמות המחתרת, ניוסיה דלוגי (לובוצקי) שהעלתה על הכתב את פרטי פרשת ויטנברג.
המחזה מעלה שאלות מוסריות רבות לגבי החיים בתקופת השואה.
כמו כן המחזה מראה תפיסה שאינה מוצגת על הבמה כמעט כלל ובה נאצי לא "פלקטי" - נאצי בעל עקרונות, נאצי מוסרי המתנגד למשטר הנאצי והמחזיק את הגטו בתור אקט מוסרי המונע מהחיילים האחראים על הגטו להישלח לחזית.
המחזה גם מציג את דמותו של מפקד היודנראט בגטו (במקור יעקב גנס).
המחזה מוצג מנקודת מבטה של נדיה, אישה זקנה שעברה את השואה אך עדיין חווה סיוטים והזיות על המקרים שקרו לה שם (והמחזה בעצם הוא הזיותיה).
המחזה מבוסס על אירועי פרשת ויטנברג, אך הדמויות, אפיונן, היחסים ביניהן, הדברים הנאמרים על ידיהן ומבנה המחזה כולו דמיון.
במחזה, מתאר בהרחבה את כל מה שהתרחש לאחר שראש היודנראט גנס נפגש עם מטה המחתרת ועד לרגע שויטנברג, כבול באזיקים, הובל למטה הגסטאפו.
שיאו הדרמטי של המחזה הוא בקטע ההצבעה.
לפי סובול, הוחלט ברוב של שלושה כנגד שניים, שעל ויטנברג להסגיר את עצמו.
בין אלה שהצביעו בעד הסגרתו של ויטנברג היה סגנו (שבמחזה נקרא לב).
מי שהיה סגנו של ויטנברג באותה תקופה, היה אבא קובנר.
אלמנתו ויטקה, הביעה מחאה על סיפור המחזה ועל סיפור ההצבעה שלא התרחש במציאות.
בסרט, שבוים בידי פול שרדר וצולם בישראל, ברומניה ובגרמניה, מככבים בין השאר ג'ף גולדבלום בתפקיד אדם שטיין, וילם דפו בתפקיד קולונל קליין, דרק ג'קובי בתפקיד ד"ר גרוס, מספר שחקנים גרמניים ובהם מוריץ בליבטרו, והשחקנים הישראליים איילת זורר, יבגניה דודינה, חנה לסלאו, עידן אלתרמן, חנה מרון ודרור קרן.
הסרט מצולם בחלקו בצבע ובחלקו בשחור-לבן.
זהו העיבוד הקולנועי הראשון לספר "אדם בן כלב".
הספר עובד בעבר למחזה בתיאטרון גשר, שהציג אותו בהצלחה במשך כ-15 שנה ולאחר מכן המשיך להציגו מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
אָדָם היא עיר מקראית באזור בקעת הירדן.
לפי השערות החוקרים, מיקומה מדרום לשפך נחל יבוק, כ־30 ק"מ מצפון ליריחו, סמוך לאזור בירדן הקרוי תל א-דאמיה, המצוי כקילומטר אחד ממזרח לגשר אדם.
באזור זה נמצאו חרסים ושרידים מתקופת כיבוש הארץ, מהתקופה הרומית וכן מהתקופה הביזנטית.
העיר נזכרה לראשונה במקרא כמקום הסמוך למעברות הירדן נקודת החצייה, שבה חצו שבטי ישראל את נהר הירדן בכניסתם לראשונה לארץ ישראל.
לדעת גוטיין מזמור ע"ח בתהילים מזכיר עיר זו ולא בן אדם כדמות אלמונית : וַיִּטֹּשׁ, מִשְׁכַּן שִׁלוֹ; אֹהֶל, שִׁכֵּן בָּאָדָם.
באזור זה, בין צרתן לסוכות, נאמר כי שלמה יצק את כלי הנחושת שנדרשו לבית המקדש.
העיר אדם נזכרת ברשימת שישק בשם אדמה.
נראה כי עושר העבר במתכות הנרמז גם משימושיו של שלמה, הוא כנראה הסיבה לכך ששישק הראשון סטה מנתיב כיבושיו בישראל ופנה לכבוש גם את אזור זה.
כמו כן משערים כי בסביבת עיר זו נלכדו שניים משרי מדין על ידי בני שבט אפרים, שיישוביו בצפון-מזרח נחלתו היו קרובים לעיר זו, בעת מנוסתם מכוחותיו של גדעון בן יואש.
בזיקה ליישוב הזה ולעובדה הנזכרת במקרא כי המלך שלמה יצק שם כלי נחושת למקדש הציע הארכאולוג רוני רייך כי מילים "נחשת אדם" הנזכרים בכתובת יהואש, אינן מכוונות לנחושת מאדום, או לנחושת אדומה, אלא למקום הזה.
גשר אדם נקרא על שם יישוב זה.
אדם ביזנסקי (נולד ב-29 בינואר 1983) הוא במאי, תסריטאי ואנימטור ישראלי.
עבודותיו זוכות להצלחה בישראל ומחוצה לה.
בין יצירותיו הבולטות קליפים ללהקות השינס, Zero 7 ו-Guster ולאמנים המקומיים שלומי שבן, רונה קינן, איזבו ויוני בלוך.
ביזנסקי מביים גם פרסומות, בין השאר לחברת האגיס העולמית ולעיתון האובזרבר הבריטי.
ביוני 2019 עלתה לשידור ב-yes דרמת הפשע "המדובב", אותה יצר וכתב.
נולד בשנת 1983 בחיפה שבישראל לציפי ומאיר ביזנסקי, מעצבת גרפית ואדריכל, וגדל בשכונת קריית אליעזר.
בתיכון הוא למד במגמת תקשורת בבית הספר ליאו בק בעיר.
סרט הגמר שלו מכיתה י"ב, "סיפור עם סוף ככה ככה", זכה בציון לשבח בתחרות הצעירה של פסטיבל ירושלים לקולנוע.
עבודתו המסחרית הראשונה הייתה הקליפ "נעים בחוץ" לשיר מתקליטו הראשון של יוני בלוך, שהיה לאחד הקליפים המוקרנים ביותר בערוץ 24 שעלה לאוויר באותם ימים.
הקליפ נעשה בטכניקת האנימציה סטופ מושן, אחד מתחומי ההתמחות של ביזנסקי.
הכנת הקליפ ארכה חמישה חודשים.
בהמשך ביים קליפ נוסף ליוני בלוך, "התקף לב קטן", מתוך אותו אלבום.
את הקריירה הבינלאומית שלו החל ביזנסקי בתקופת הצבא, אז החליט לעשות קליפ ללהקת השינס, לשיר "Pink Bullets".
לאחר שלא הצליח ליצור קשר עם הלהקה ולהציע להם את הרעיון, החליט לעשות את הקליפ באופן עצמאי ועבד עליו בחופשות ובסופי שבוע בביתו.
כשהקליפ היה מוכן, למעט חצי הדקה האחרונה, הוא שלח אותו ללהקה.
השינס וחברת התקליטים סאב פופ התלהבו, שילמו בעבור הקליפ והפיצו אותו כקליפ רשמי, שאף שודר ב-MTV פעמים רבות.
בשנת 2010 החל ביזנסקי לעבוד על פרויקט עצמאי חדש בשם "Singalong Paul", ובו בובה מדוכדכת העשויה מנייר דבק עושה ליפ סינק לשירים.
הלהקות Guster ו-Foals היו הראשונות להזמין לעצמן קליפים בפרויקט, המאפשר למוזיקאים ולחברות תקליטים להדליף או להוציא רשמית לאינטרנט סינגלים במהירות ובעלות נמוכה.
בשנת 2012 ביים וכתב את הסרט הקצר "פול", אשר זכה בפרס Silver Hugo בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו.
בשנת 2013 ביים את הסרט הקצר "צלליות", אשר נכתב על ידי ליאור זלמנסון ע"פ סיפורו הקצר של אמיר גוטפרוינד.
בשנת 2015 יצר במסגרת הפודקאסט "סיפור ישראלי" את הפרק על האחים בדיר - סיפורם של שלושה אחים עיוורים מכפר קאסם, שעמדו במרכזה של פרשת האקינג, בה נפרצו מרכזיות בזק, גלי צה"ל, פלאפון וחברות תקשורת נוספות בשנות ה-90.
ביוני 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "המדובב" אשר יצר וכתב ביחד עם עמרי שנהר.
הוא מיוצג בארץ על ידי תמי גור.
2015 - שלומי שבן וחוה אלברשטיין - "תרגיל בהתעוררות"
אדם - המדרשה לדמוקרטיה ולשלום ע"ש אמיל גרינצווייג היא עמותה הקרויה על-שמו של אמיל גרינצוויג, אשר עוסקת בפיתוח תוכניות לימודים לקידום החינוך לדמוקרטיה ושלום.
מדרשת אדם הוקמה ב-1986, והיא פועלת בכל רחבי הארץ, במסגרת החינוך הפורמלי והמשלים.
למדרשה צוות מנחים הכולל יהודים וערבים, נשים וגברים אשר לדבריה הם מכל מגזרי החברה הישראלית.
בתוכניות הלימודים של המדרשה, שקהל היעד שלהם מגוון החל מגילאי הגן ועד מבוגרים, משתתפים מדי שנה למעלה מ-16,000 משתתפים.
למדרשה גם מרכז בינלאומי, המקיים כנסים בינלאומיים לקידום מטרות המדרשה, והוצאה לאור של פרסומים בעברית ובערבית.
המדרשה פיתחה ביחד עם ד"ר קרן קטקו איילי ובשיתוף כותבים נוספים את הפודקאסט החינוכי "דמוקרטיה מתחילה בחינוך".
כל פרק בפודקאסט מוקדש להבהרת עקרון דמוקרטי אחד ומשמעותו הפרקטית.
לכל פרק מצורף מערך פעילות להתנסות בנושא המשמש כלי עזר לחינוך.
העמותה זכתה בפרס יגאל אלון יחד עם יואל מרשק לשנת תשס"ו.
כמו כן זכתה בפרס יושב ראש הכנסת לאיכות חיים לשנת 1998 ובפרס הקרן לירושלים ע"ש מרתה לאוב לקידום ערכי הדמוקרטיה והסובלנות לשנת 1997.
אדם בן כלב הוא ספר מאת יורם קניוק אשר ראה אור בהוצאת עמיקם ב-1969. הספר עוסק בחייהם של ניצולי השואה בישראל ובהתמודדותם עם הצלקות הנפשיות העמוקות שהם נושאים עמם.
הספר מגולל את סיפורו של אדם שטיין, יהודי שעד פרוץ המלחמה נחשב לגדול בדרני גרמניה, ובעל קרקס מצליח.
קומנדנט קליין, מפקד מחנה השמדה, מטיל על אדם לשעשע את הצועדים בדרכם האחרונה במחנה (כולל בני משפחתו שלו), וכן לשמש ככלבו של הקומנדנט.
אדם שטיין שורד את השואה בזכות כשרונותיו.
במהלך הספר מתוארות ההתרחשויות בבית חולים פסיכיאטרי לניצולי השואה בערד, שבו מאושפז אדם שטיין לאחר עלייתו לארץ ישראל.
מרגע הגיעו למוסד, אדם נכנס לתפקידים שונים כגון מנהיג, מורה, חבר, מאהב, יועץ, פסיכולוג, אל ואב, תוך ניהול מערכת יחסים אינטימית עם אחת האחיות, ושיחות רבות עם שלל דמויות מעברו אשר אינם בין החיים.
בתקופה שבה יצא הספר, נראה כי הציבור הישראלי התקשה לעכל אותו, בשל השילוב בין טרגי לקומי, ססגוניותו, הפנטזיות שלו ושאלות שהעז להעלות לגבי השואה, שחרגו מהמקובל עד אז בספרות ובדיון התרבותי.
בספרו היה קניוק הראשון להתמודד עם נושא האמצעים הספרותיים של גרוטסקה ואבסורד ביחס לשואה, ובחן אותה דרך טשטוש גבולות בין מציאות ובדייה, צדק ורשע, הומור ואימה, שיגעון ושפיות.
הספר הודפס במהדורות חוזרות רבות, תורגם ל-51 שפות וזכה לביקורות חיוביות.
בשנת 1993 הוצגה הצגה המבוססת על הספר בתיאטרון גשר, בבימויו של יבגני אריה.
אלכסנדר צ'רבינסקי עיבד את הספר למחזה ומארק איווניר תרגם אותו לעברית.
בתפקידים הראשיים שיחקו איגור מירקורבנוב, ישראל דמידוב ויבגניה דודינה.
ההצגה הוצגה באוהל קרקס שנבנה לתכלית זו והוצב בפארק הירקון, להקת התיאטרון הסתובבה בעולם עם האוהל והציגה בתוכו.
"אדם בן כלב" הציגה במשך שנים רבות.
בשנת 2008 עובד הספר גם לסרט הקולנוע "אדם בן כלב", בבימויו של פול שרדר ובכיכובם של ג'ף גולדבלום, וילם דפו, דרק ג'קובי, איילת זורר, יבגניה דודינה, חנה לסלאו, עידן אלתרמן ודרור קרן.
תמונות מתוך ההצגה "אדם בן כלב" בתיאטרון גשר:
אדם בולדווין הוא שחקן אמריקאי, התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "מטאל ג'אקט", "סרניטי", "היום השלישי" ובסדרות "צ'אק" ו"תיקים באפלה".
ערך את הופעותיו הראשונות בקולנוע ב-1980 בתור תלמיד תיכון לצידו של מאט דילון, בקומדיה "שומר הראש הראשון שלי" ובדרמה "אנשים פשוטים".
בולדווין התפרסם לראשונה בסרט המלחמה "מטאל ג'אקט" כסמל אנימל מאדר, המאגיסט האכזרי של יחידת המארינס המוצבת בעיר הואה.
הוא שיחק ב-1990 בסרט הפעולה "הטורף 2", בתור גארבר מיחידת מחלק הסמים המיוחדת של הסוכן פיטר קייס (גארי ביוסי).
לאחר תפקידי האקשן המפורסמים בהם התפרסם, שיחק בולדווין בעיקר בתפקידי משנה - בסרטים "היום השלישי" בתור מייג'ור מיטצ'ל קצין חיל האוויר האמריקאי המפקד על אזור 51; ב"וויט הארפ" בתור הפושע טום מק'לאורי; וב"מעשה בשמיכת טלאים" בתור אביה של פין (וינונה ריידר).
בשנת 2000 הופיע בולדווין בדרמת המלחמה התקופתית "הפטריוט", בתפקיד קפטן ג'יימס ווילקינס, קצין בצבא הקולוניאלי בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית.
ב-2005 גילם את שכיר החרב ג'יין קוב בסרט "סרניטי", שהיווה המשך לסדרה "פיירפליי" בה כיכב מספר שנים לפני כן.
בולדווין שיחק בסדרה "תיקים באפלה" בתור נוול רוהאר סופר חייל ששירת בחיל הנחתים ביחד עם הסוכן ג'ון דוגט (רוברט פטריק).
ב-2002 שיחק בעונה היחידה של הסדרה "פיירפליי" בתור ג'יין קוב נשק ספינת החלל "סרניטי".
ב-2004 גילם את הנבל מרקוס המילטון בעונה האחרונה של הסדרה "אנג'ל".
כן שיחק בין 2006 ל-2008 בסדרה "שחר האתמול" בתפקיד הבלש צ'אד שלטון.
מ-2007 עד 2012 השתתף בולדווין בסדרת הפעולה "צ'אק" וגילם את סוכן ה-NSA ג'ון קייסי.
החל משנת 2014 משחק בולדווין בסדרה "הספינה האחרונה" בתפקיד קצין מבצעים של המשחתת האמריקאית "נייתן ג'יימס".
בולדווין נולד בכפר וויטקה שבשיקגו ובוגר התיכון המקומי "ניו טרייר".
רצח במקומות גבוהים (1991) - סרט טלוויזיה
להיכן שהיום יוביל אותך (1992)
Gargantua (1998) - סרט טלוויזיה של FOX
יצרני המפלצות (2003) - סרט טלוויזיה
מלחמת העולמות: גולית (2012, דיבוב)
אדם איריגוין הוא שחקן, רקדן וראפר אמריקאי.
מוכר במיוחד מתפקידו כדוס מרטינז בסדרת הטלוויזיה "שייק" של ערוץ דיסני.
אמו, אנני היא מורה ואביו, אריק הוא גם איש חינוך.
יש לו שני אחים, אחות גדולה, קימברלי, ואח קטן ג'ייק.
הוא החל את הקריירה בגיל 11, כשהופיע בפרסומות, ובהמשך הפך לכוכב בערוץ דיסני.
תפקידו הראשון היה בשנת 2009, בסיטקום של ערוץ דיסני "המכשפים מוויברלי פלייס" בעונה השלישית, בתפקיד המצפון החדש של מקס.
שנה לאחר מכן, ב-2010 החל להופיע בתפקיד בין הראשיים בסדרת הטלוויזיה גם היא של ערוץ דיסני "שייק" בתפקיד דוס מרטינז, לצדן של זנדאיה ובלה ת'ורן.
הסדרה ירדה לאחר תום 3 עונות ב-2013.
בשנת 2014 התארח בסדרה "מרוששות".
בשנת 2015 הצטרף לקאסט העונה השנייה של סדרת המדע הבדיוני "הספינה האחרונה" ברשת TNT, בתפקיד של ריי, מנהיג קבוצת ניצולים צעירים.
בעונות 3-2 זכתה דמותו לזמן מסך יותר רחב.
באותה שנה גילם את ברנדן בסיטקום של ABC "חמוץ מתוק", ושיחק בסרטו הקולנועי הראשון "Underdog Kids" לצדם של טום ארנולד ובו ברידג'ס.
בשנת 2016 התארח בסדרות הטלוויזיה "המפענחת: פשעים חמורים" ברשת TNT לשני פרקים, ו-"קייסי אנדרקאבר" בערוץ דיסני, וגילם את קייל סנואו בעונתה הרביעית והחמישית של סדרת הדרמה "משפחת פוסטר" ברשת ABC Family.
בשנת 2019 התארח בעונה השנייה של סדרת הדרמה הרפואית "המתמחה" ברשת FOX, והתארח בעונה החמישית של קומדיית מצבים לנוער "הסוכן הנרי" בניקלודיאון.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הדרמה והמד"ב "הרחק" של רשת נטפליקס, בדמותו של אייזק רודריגז, מושא אהבתה של לקס.
רבי אדם בעל שם הוא דמות המופיעה בחיבור ההגיוגרפי החסידי "שבחי הבעש"ט", כמקובל ובעל שם שפעל במאה ה־17, שכתביו בקבלה הגיעו לידי הבעל שם טוב.
החוקרים חלוקים לגבי זיהויה של דמות זו עם דמויות מוכרות אחרות והאם התקיימה בכלל.
חוקרים רבים, בראשות שמואל אבא הורודצקי, הניחו שמדובר בדמות אגדתית שלא הייתה במציאות.
בין המקבלים את הסיפור, נעשו מספר ניסיונות לזיהויו של "רבי אדם".
הרב ראובן מרגליות זיהה אותו עם רבי משה דוד אברהם אב"ד רוהאטין בעל ה"מרכבת המשנה" על המכילתא, שכונה בשם רבי אד"ם שזהו ראשי תיבות של שמו, שלפי מסורות מסוימות ערך הבעל שם טוב שימוש חכמים אצלו.
גרשם שלום הציע שרבי אדם הוא רבי העשיל צורף שנחשד בשבתאות, ובמטרה להסתיר את הקשר בין החכם שנחשד בשבתאות לבין הבעל שם טוב כונה בעל הכתבים רבי אדם ובכוונה הפכו את כל עניין הכתבים מעובדה היסטורית לאגדת פלאים.
בשנת תשכ"ג (1963) גילה חנא שמרוק שבמאה ה-17 היה בעיר פראג מקובל בשם רבי אדם, שסיפורי נפלאותיו נפוצו, ופרסם קונטרס מאותה תקופה על רבי אדם זה, אך בקונטרס לא מוזכרים כל כתבים של אותו ר' אדם.
מסורת המקובלת אצל חסידי צ'רנוביל היא ש"אדם" הוא כינויו של רבי נחום שוסטק סבו של ראש השושלת רבי מנחם נחום מצ'רנוביל.
ב מכונה "אדם בעל שם מרופשיץ".
גרסה זו אומצה על ידי רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד, שהוסיף שרבי אדם היה תלמידו של המקובל רבי יואל בעל שם מזמושץ'.