tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת לגייס כספים, אשר נדרשו לצורך המשך פעילותו והתפשטותו ההדרגתית של הארגון, המסדר השתמש בפעולות אלימות, ובדגש על פשעי שוד למיניהם.
פעולתם האלימה הראשונה של פעילי הארגון הייתה שוד של חנות סקס, אשר הניבה רווח של 369.10 דולר בסך הכל.
עם זאת, בהמשך ביצע הארגון שורה של מעשי שוד מוצלחים, אשר הניבו רווחים ניכרים עבור הארגון.
נתח מכספים אלו אף הועברו לידיהם של ארגונים גזעניים עמיתים, כגון מפלגת הפטריוטים הלבנים, אשר חלקו עקרונות דומים עם פעילי המסדר.
מעשיו הפליליים של הארגון העניקו לו בסיס כלכלי, אשר נוצל לצורך ביצוע שורה של מתקפות כנגד מרכזי קהילה ובתי כנסת יהודיים בארצות הברית, וזאת לרבות פיצוץ תיאטרון ובית כנסת.
כמו כן, הארגון גיבש רשימת חיסול, אשר כללה שורה של אישים אשר נתפסו כ"ראויים לחיסול", וזאת בשל התנגדותם למטרות המסדר, או לחלופין בשל זהותם היהודית.
בין האישים ברשימת החיסול נכלל מנחה של תוכנית אירוח ברדיו בשם אלן ברג, אשר הפך למטרה בולטת עבור המסדר, וזאת בשל הפרופיל התקשורתי הגבוה שלו, יחד עם זיהויו כיהודי מוצהר אשר נושא שם משפחה יהודי "טיפוסי".
מסיבה זו, ברג הוגדר כמספר 2 בעדיפות לחיסול על ידי המסדר.
בתאריך 18 ביוני 1984, ברג נרצח על ידי חברי המסדר, וזאת בהתנקשות מתוכננת היטב אשר בוצעה מול ביתו.
ההתנקשות בוצעה בפועל על ידי חבר המסדר פירס ברוס, וזאת בסיוע מטעם חברי מסדר אחרים, לרבות דייוויד ליין.
בעקבות רצח ברג, אשר יצר תהודה תקשורתית משמעותית בארצות הברית, גורמי הממסד הפדרלי החלו להתמקד בפעילותם של חברי המסדר, במטרה לעצור את פעיליו וכך לחסל את הארגון כליל.
במהלך דצמבר 1984, הרשויות בארצות הברית הצליחו לעקוב אחר מנהיג המסדר מת'יוס עד לביתו באי וידביי שבמדינת וושינגטון בארצות הברית, והדבר הוביל לקרב יריות בינו לבין הסוכנים הפדרליים שנשלחו להביאו למעצר.
בסופו של דבר, ולאחר שמת'יוס סירב להיכנע, ביתו הוצת על ידי פצצות תאורה, ומת'יוס עצמו נהרג בשרפה.
כיום, מת'יוס עודנו נחשב לקדוש מעונה על ידי מספר ארגונים ופעילים גזעניים הדוגלים במטרות המסדר.
כאמור, אחד מהמשתתפים ברצח ברג היה דייוויד ליין, אחד מתשעת מייסדיו של הארגון, אשר במהלך הרצח תפקד כנהג המילוט של הצוות.
ליין נלכד במהלך נובמבר 1985, ונגזרו עליו 190 שנות מאסר באשמת סחיטה, קשירת קשר לביצוע פשע, והפרת זכויות האזרח של ברג.
ליין מת בכלא האמריקאי בשנת 2007. גם ברוס פירס, חבר המסדר שביצע את הרצח בפועל, נלכד ונידון למאסר מצטבר לתקופה של 252 שנה.
אף הוא מת בכלא האמריקאי בשנת 2010, בהיותו בן 56. בדומה למת'יוס, גם ליין ופירס נחשבים על ידי גזענים ונאו-נאציים רבים כגיבורים, כאסירים פוליטיים, ואף כקדושים מעונים.
בהמשך, עשרה חברים במסדר נשפטו והורשעו על סמך החוק הפדרלי Racketeer Influenced and Corrupt Organizations Act, אשר מאפשר למערכת המשפט בארצות הברית להשית עונש כבד על ארגוני פשע למיניהם.
במהלך המשפט, התביעה הסתייעה בעדותו של גלן מילר, פעיל גזעני מוכר, אשר העיד כנגד חברי המסדר במטרה לקבל עונש מופחת.
כמו כן, ובמסגרת משפט נפרד, שלושה חברים נוספים במסדר הורשעו בהפרת זכויות האזרח של ברג.
יש לציין עם זאת, כי אף אחד מהנאשמים במשפטים אלו לא הואשם בפועל בסיוע לרציחתו של ברג .
במסגרת משפט נוסף, 14 גברים הואשמו בהמרדה, קשירת קשר והפרות של זכויות אזרח.
שלושה עשר מהם זוכו, והשופט דחה את ההאשמות כנגד האדם ה-14 בשל חוסר בראיות מספקות.
בעקבות שורת המעצרים של בכירי ופעילי הארגון, המסדר חדל בפועל להתקיים עד לסופה של שנת 1984, אף כי עקרונות מסוימים באידאולוגיה של הארגון, כדוגמת משפט ה-14 מילים אשר נהגה על ידי דייוויד ליין, עודם זוכים להד נרחב בקרב קבוצות גזעניות ונאו-נאציות בארצות הברית.
המסגד הגדול סולטאן קאבוס (ערבית: جامع السلطان قابوس الكبير, "ג'אמע אלסלטאן קאבוס אלכביר") הוא המסגד הראשי בעומאן, וממוקם בבירתה, מסקט.
בשנת 1992 החליט הסולטאן קאבוס להקים במסקט מסגד ראשי.
תחרות מתכננים להקמתו התקיימה בשנים 1993-1995 ולאחריה החלה בניית המסגד, אשר הושלם בשנת 2001.
המסגד והגנים סביבו משתרעים יחד על שטח של כ-416 דונם, מתוכם שטח בנוי של כ-40 דונם.
בבנייתו נעשה שימוש ב-300 אלף טון של אבן חול מהודו.
במסגד אולם תפילה רבוע בממדים של 74 על 74 מטרים, שמעליו מתנשאת כיפה לגובה של 50 מטרים.
קיבולת המסגד היא עד 20 אלף מתפללים, מהם עד 6,500 באולם התפילה הראשי.
במסגד חמישה מינרטים - הגדול שבהם בגובה של 90 מטרים והאחרים, הניצבים בארבע פינות מתחם הבנוי של המסגד, הם בגובה של 45.5 מטרים.
באולם התפילה נמצא שטיח תפילה ענק, השטיח השני בגודלו בעולם (60 על 70 מטרים).
ארבע שנים נדרשו להשלמת השטיח, שיוצר באיראן.
יש בו 28 גוני צבע, משקלו 21 טון ובו 1.7 מיליארד קשרים.
המסגד הכחול (בארמנית: Կապույտ մզկիթ (קפויט מזקיט); בפרסית: مسجد کبود (מסג'ד-י כובוד)) הוא מסגד שיעי מהמאה ה-18 במרכז ירוואן, ארמניה.
במהלך התקופה הסובייטית, המסגד הפסיק את שירותיו כבית תפילה, ושיכן את מוזיאון ההיסטוריה של ירוואן.
אחרי שזכתה ארמניה בעצמאותה, המסגד שופץ בתמיכת הממשלה האיראנית, ושוב התחיל לשמש כמסגד, בעיקר עבור האיראנים המתגוררים במדינה.
הוא המסגד הפעיל היחיד בארמניה.
תאריך בניית המסגד רשום במקורות שונים כשנים שונות, החל מאמצע המאה ה-18. על פי יומני המסע מהמאה ה-19 של ה.פ.
לינץ', המסגד הכחול הוזמן בתקופת שלטונו של השליט האיראני נאדיר שאה (1736-47) ונבנה על ידי חוסיין עלי חאן.
ג'ורג' בורנוטיאן מצביע על חוסיין עלי חאן כפטרון של הבניין, אבל ממקם את תקופת שלטונו בשנים 1762-83. על פי ולדימיר M.מ ארטוריאן, הבנייה החלה בשנת 1760 והושלמה תחת חוסיין עלי חאן בין 1764-68.
הבניין שימש כמסגד הקהילתי הראשי בעיר.
כאשר ירוואן נכבשה על ידי רוסיה בשנת 1827, הוא היה הגדול מבין שמונה מסגדים פעילים.
הבניין מורכב מאולם תפילה ראשי, ספרייה, מדרסה עם 28 תאים, כולם מאורגנים סביב חצר, על שטח כולל של 7,000 מטרים רבועים.
למסגד מינרט יחיד בשער הראשי.
בשל המדיניות החילונית של הממשלה הסובייטית, שירותי דת במסגד הכחול פסקו בשנת 1931, והוא שימש כמוזיאון של העיר ירוואן.
במחצית השנייה של שנות ה-1990 המסגד עבר שיקום כללי, שמומן על ידי איראן, ואשר הושלם בשנת 1999. על פי קצין שירות חוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית, בריידי קיסלינג, השיקום היה "הכרחי מבחינה מבנית, אבל פחות חד-משמעי מבחינה אסתטית."
השיקום העלה חששות בקרב כמה בכירים ברפובליקה של אזרבייג'ן, מכיוון שהמסגד הוצג כאיראני, אשר באזרבייג'ן הוא נחשב כמשתייך למורשת של הקהילה האזרית שחייתה פעם בארמניה.
התפילות האסלאמיות חודשו במסגד הכחול, שהוא המסגד הפעיל היחיד בארמניה.
מוזיאון ההיסטוריה של ירוואן כעת שוכן בבניין שנבנה למטרה זו בכיכר הרפובליקה.
בעלות על המסגד ניתנה לאיראן בשנת 1995 על ידי רשויות ירוואן.
בדצמבר 2015 ממשלת ארמניה קבעה שהתהליך משנת 1995 לא הושלם, והחליטה להעניק לאיראן בעלות של המסגד למשך 99 שנים.
המסגד הכחול (בפרסית: مسجد کبود או مسجد جهانشاه - מסגד ג'האן שאה) הוא מסגד היסטורי בתבריז, שבאיראן.
המסגד נבנה בשנת 1465 בהוראת ג'האן שאה, שליט קארה קויונלו.
ברעידת אדמה חזקה בשנת 1780 ניזוק המסגד קשות, ורק אולם הכניסה נותר ללא פגע.
השחזור החל בשנת 1973 על ידי מוחמד-רזא מעמראן בנאם בפיקוח משרד התרבות האיראני.
למרות זאת, השחזור טרם הושלם.
המסגד הכחול של תבריז נבנה בהוראת ג'האן שאה, שליט קארה קויונלו.
אשתו של ג'האן שאה, ח'אתון ג'אן בגום (נפטרה ב-1469), הרימה תרומת הקדש (וקף) לבניית המסגד.
שנים ספורות לאחר מכן, ג'האן שאה והקארה קויונלו הופלו מהשלטון על ידי אוזון חסן מהאק קויונלו.
בתו של ג'האן שאה, סאלחה ח'אתון, הורשתה לפקח על שאר עבודות הבנייה מטעם השליטים החדשים.
בתקופת שלטונו של יעקוב בן אוזון חסן הסתיימה בניית הכיפה של המאוזוליאום של המסגד ושאר חלקיו המרכזיים.
בחינת פרטי פנים של המאוזוליאום, כדוגמת חלקי אלבסטר מלוחות הקיר ומן המחראב, גילתה כי המאוזוליאום מעולם לא הושלם לחלוטין.
אף כי המאוזוליאום מעולם לא הושלם, כאשר השושלת הספווית השתלטה על תבריז והפכה אותה לבירתה במחצית הראשונה של המאה ה-16, המסגד הכחול עצמו שימש את השליטים החדשים כמסגד.
בשנת 1514, לאחר שהובסו הספווים בקרב המכריע על צ'לדיראן, כבשו העות'מאנים את תבריז ובזזו אותה, כולל את המסגד הכחול.
רעידות אדמה רבות פגעו בבניין בין המאות ה-16 וה-18. המסגד נפגע קשה במיוחד מרעידת אדמה בשנת 1780. עם זאת, במאה ה-17 כבר היה המסגד הרוס ונטוש.
במאה ה-19 בזזו תושבי העיר תבריז את חורבות הבניין.
רק במאה העשרים, בתקופת שושלת פהלווי, נבנה המסגד מחדש.
השיקום בוצע בעזרת תוכניות ופיקוח של מוחמד-רזא מעמראן בנאם, אדריכל מסורתי מתבריז, תחת חסותו של הארגון למורשת תרבותית באיראן.
העיטורים הקליגרפיים המגוונים נעשו בידי הקליגרף המפורסם נעמת-אללה בן מוחמד אל-בוואב.
הם כוללים כתב כופי וכתב משולש, ערבסקות ויצירות בצבע.
הקירות הפנימיים והחיצוניים מכוסים באריחי פסיפס.
המסגד העתיק של מוסקבה נבנה בשנת 1823 כדי להחליף מסגד פרטי קדום יותר שנהרס בעקבות שריפת 1812 שפרצה במוסקבה.
מיקומו הוא רחוב בולשאיה טטרסקאיה בשכונת זמוסקובורצ'יה, שכונה שיישבה בעבר על ידי טטרים.
האדמה הייתה בבעלות סוחר טטרי, נסארבאי חשאלוב.
שלטונות הצאר התירו את הקמתו של "בית תפילה מוסלמי" בתנאי שלא ייקרא מסגד ושחזיתו לא תשתנה משמעותית מהבתים סמוכים.
הקופולה והמינרט נוספו בשנת 1880. המדרסה במקום קיימת משנת 1915.
המסגד הושבת על ידי הסובייטים בשנת 1939 והמינרט נהרס בשנת 1967. האימאם האחרון נאסר ב-1963 ונורה מאוחר יותר.
התפילה במסגד לא התחדשה עד 1993. המינרט נבנה מחדש בשנת 1992.
המסדר הבין-לאומי לבנייה-חופשית לגברים ונשים "זכות האדם" הוא מסדר בונים חופשיים המקבל לשורותיו נשים וגברים "ללא קשר למעמד חברתי, גזע, דת או דעה פילוסופית".
המסדר נוסד ב-1901 בפריז, כשלוחה הבינלאומית של המסדר הראשון בעולם של בנייה-חופשית לגברים ונשים (להלן מעורבת) שהוקם ב-1893 על ידי ז'ורז' מרטין Georges Martin ו-מריה דוריים Maria Deraismes בשם "הלשכה הגדולה הסימבולית של צרפת בנוסח הסקוטי - זכות האדם".
מסדר "זכות האדם" מבוסס על הפילוסופיה והמסורות העתיקות של הבונים החופשיים ומשתמש בטקסים ובסמלים של הבנייה החופשית ככלי לשיפור ולקידום האנושות.
המסדר נאמן "לעקרון של עצמאות מכל מוסד או ארגון דתי" (ראה Laïcité) ומכבד את חופש המצפון המוחלט של כל אחד ואחת", המסדר "אינו מלמד שום דוגמה ודוחה כל כפיה דוגמטית", המסדר שואף להתפתחות מוסרית, שכלית ורוחנית של כל בני האדם ו-"לחיפוש אחר האמת".
סיסמתו היא "חרות, שוויון, אחווה".
ב-מסדר "זכות האדם" מונה כיום כ-32,000 חברים על פני יותר מ-60 מדינות בכל העולם המסדר מורכב מפדרציות עצמאיות ומנוהל על ידי מועצה עליונה, שיושבת בפריז.
המסדר פעיל בישראל החל משנת 1985, למעט הפסקה בין השנים 2002 עד 2008.
המסדר הופיע לראשונה בישראל ביוני 1985 עם הקמת הלשכה הראשונה בשם "תיבת האחווה" (L'Arche Fraternelle) לשכה זו עבדה בצרפתית.
בשנת 1996 הוקמה לשכה ראשונה בעברית בשם "עמוד השחר".
בספטמבר 1997 הוקמה רשות ישראלית עצמאית של מסדר זכות האדם, אך היא הפסיקה לפעול ב-2003.
במאי 2008 נפתחה שוב בישראל לשכה דוברת צרפתית "Infini" (אין-סוף) שנסגרה בשנת 2021, וב-2015 לשכה שנייה דוברת עברית "שורשים".
לשכה דוברת צרפתית בשם אובונטו נפתחה ב-2021. למסדר יש לשכת שלמות בשם "עץ הדעת" המעניקה את הדרגות הגבוהות במסדר החל מהדרגה ה-4 לאחי שתי הלשכות (דו לשונית).
המסדר מקבל לשורותיו גברים וגם נשים על בסיס שוויוני ומושך אליו יותר ויותר צעירים וצעירות המעוניינים להיכנס לבנייה החופשית תואמת את רוח של המאה ה-21.
ב-22 בספטמבר 2021 קיבלו שוב הלשכות הפעילות מעמד של רשות עצמאית Jurisdiction המציינת את התפתחות המסדר לקראת הפיכתו למסדר עצמאי.
1. אובונטו - לשכה סמלית (כחולה) - דוברת צרפתית.
2. שורשים – לשכה סמלית (כחולה) - דוברת עברית.
3. עץ הדעת – לשכת שלמות – העובדת בדרגות הגבוהות 1 עד 14 דו לשונית צרפתית עברית.
כל הלשכות עובדות בהיכל המסדר הנמצא בתל אביב.
ב-1880, שתים-עשרה לשכות של בונים-חופשיים נפרדו מ-"הלשכה הגדולה המרכזית של המועצה העליונה של צרפת" ויסדו מסדר חדש בשם "הלשכה הגדולה הסימבולית של צרפת בנוסח הסקוטי".
אחת מהלשכות הללו, לשכת "Les Libres Penseurs" ("החושבים החופשיים"), מ-Le Pecq שבצפון מערב פריז, הכריזה על אוטונומיה וב-14 בינואר 1882, קיבלה לשורותיה את מריה דוריים, עיתונאית פמיניסטית, פעילת זכויות אדם, מרצה, נואמת פוליטית ידועה בשל מחויבותה המיליטנטית להכרה בזכויות נשים וילדים.
כך הפכה דוריים לצרפתייה הראשונה שנתקבלה כחברה בלשכה גברית.
אחד מחברי הלשכה הגדולה הסימבולית הסקוטית, הד"ר ז'ורז' מרטין, סנטור צרפתי ופמיניסט נלהב, המשיך לפעול למען שוויון בין נשים וגברים בבנייה החופשית, על סמך תפקידן בחברה, במשפחה ובחינוך.
בינואר 1890 הציג מרטין למועצה העליונה של הלשכה הסימבולית פרויקט להקמת מסדר חדש של בונים חופשיים שיקבל לשורותיו גברים ונשים בשם "זכות הנשים".
למרות הדעה החיובית של כמה לשכות, המועצה סרבה רשמית.
אז החל ג'ורג' מרטין לעבוד יחד עם מריה דוריים על הקמת מסגרת בנייה חופשית עצמאית לקבלת נשים וגברים.
בסדרה של מפגשים לא רשמיים שנערכו במהלך מרץ 1893 קיבלו 16 נשים, פעילות פמיניסטיות שביקשו להיות בונות חופשיות, את שלוש הדרגות הראשונות בבנייה החופשית על ידי מריה דוריים.
ובכך הפכו לאחיות בונות חופשיות.
ב-4 באפריל 1893, חמש עשרה מהאחיות החדשות והאח ג'ורג' מרטין הקימו בפריז את מסדר הבונים החופשיים לגברים ולנשים הראשון בעולם לפי הנוסח הסקוטי, בשם "הלשכה הסימבולית הגדולה של צרפת בנוסח הסקוטי - זכות האדם" (La Grande Loge Symbolique Ecossaise de France, Le Droit Humain).
המסדר הוכרז כפתוח לכל, ללא הבדלי גזע, מין או דת.
כדי לאפשר לחברי המסדר להתקדם בדרגות הבנייה החופשית בנוסח הסקוטי עד הדרגה ה-33 הוקמה "המועצה העליונה האוניברסלית המעורבת" Suprême Conseil Universel Mixte כגוף המנהל של המסדר המעניק את הדרגות.
ב־11 במאי 1901 הוקם "המסדר הבין-לאומי לבנייה-חופשית לגברים ונשים LE DROIT HUMAIN זכות האדם" המבוסס על חוקה משלו והפך לגוף המרכזי הרשאי להנפיק אישורים לכינון פדרציות לאומיות תחת מסגרת זו.
מריה דוריים נפטרה ממחלה בשנת 1894. ג'ורג' מרטין נפטר בשנת 1916. הוא פעל עד סוף ימיו לטובת הרחבת המסדר אך עבודתו הושלמה על ידי אחים ואחיות אחרים.
ברבע הראשון של המאה ה-20 נעשתה פעילות נמרצת של ג'ורג' מרטין לביסוס מעמדו של מסדר זכות האדם כגוף מסוני מוכר בעולם.
במקביל, נפתחו לשכות של המסדר בפריז ובערים אחרות בצרפת.
לשכות נוספות נפתחו גם בשווייץ, בלגיה הולנד ובמזרח הרחוק.
כיום, המסדר מוכר בין השאר על ידי גופים מסוניים (של בונים חופשיים) שונים כגון: הלשכה הגדולה של צרפת, המזרח הגדול של צרפת, הלשכה הנשית הגדולה של צרפת, המזרח הגדול של בלגיה, הלשכה הגדולה של בלגיה ועוד.
מייסדי הלשכה הראשונה של המסדר שהפך אחר כך למסדר הבינלאומי היו
נושאי המשרה של הלשכה הראשונה היו
התפשטות המסדר בארצות דוברות אנגלית
עד שנת 1914 התפשט המסדר לבריטניה ולארצות הברית.
אנני בזאן נשארה ראש הפדרציה הבריטית עד למותה ב-1933.
סגנון העבודה של הלשכות האנגליות הושפע מהתנועה התאוסופית וקיבל אופי מיסטי יותר מהלשכות האחרות במסדר.
בין השאר, ביקשה וקיבלה אנני בזאן אישור מהמועצה העליונה בפריז לנהוג לפי המקובל בלשכה הגדולה הגברית של אנגליה ולדרוש מהמועמדים אמונה באלוהים או בישות עליונה כתנאי לקבלה, בשונה מהלשכות הקונטיננטליות שלא דרשו כל אמונה דתית מחבריהם.
האישור שהתקבל מצרפת נודע בשם "ברית אנני בזאן" וב-1904 הודפס ריטואל אנגלי חדש, אשר ביסס דרישה זו כחיונית לעבודה הטקסית.
הריטואל המתוקן נקרא Dharma Workings "ריטואל דהרמה", הידוע גם בשם "ביזאנט-לידביטר" Besant/Leadbeater על שם מחבריו.
לשכות דוברות צרפתית של מסדר "זכות האדם" הופיעו בארצות הברית החל מ־1903, גם שם את הלשכה דוברת האנגלית הראשונה הקימה אנני בזאן, בשנת 1908. גם לארצות הברית, ייבאה בזאן את הריטואלים הנ"ל, כך שהלשכות הדוברות אנגלית קיבלו סגנון פחות קונטיננטלי ומיסטי יותר.
מייסדי המסדר ביקשו לאשרר את השוויון בין גברים לנשים בחברה בכלל ובבנייה החופשית בפרט.
בין השאר דרך שמו של המסדר "זכות האדם", הם הכריזו גם על הרצון "שגברים ונשים ייהנו בצורה שווה מצדק חברתי על פני האדמה כולה בתוך אנושות המאורגנת בחברות בהן שוררים החופש והאחווה".
כאמור מאז הקמתו, המסדר התפשט בכל העולם.
מבחינה ארגונית הוא מחולק לפדרציות, תחומי שיפוט ולשכות חלוציות בהתאם להיקף התפתחותו במדינות השונות.
מטרתו לקרב זה לזה את שני חצאי המין האנושי מתוך האמונה שיש להם את אותם צרכים ואותם האינטרסים, במשפחה כמו בחברה - ולהגן עליהם באופן שווה.
המסדר שואף להתגבר על הפרטיקולריזם שהוא תולדה של הפרדה, הדרה וברבריות בין בני האדם.
המסדר תומך בשלום בין האומות.
מסדר "זכות האדם" נבדל מהמסדרים המסונים (של בונים חופשיים) האחרים בשלושה מאפיינים ייחודיים: "שוויון מגדרי, בינלאומיות והמשכיות החניכה בין הדרגה הראשונה לדרגה ה-33 בנוסח הסקוטי הקדום והמקובל".
אף על פי שרוב לשכות המסדר עובדות לפי נוסח זה, אופיו הבינלאומי של המסדר מתחשב בנוסחים הנהוגים במקומות אחרים בעולם, במיוחד במדינות בהן התפתחה הבנייה החופשית האנגלו-סקסית.
לפיכך, הנוסח לודרדייל, גרסה של הנוסח הסקוטי המשלבת אלמנטים של נוסח אמוליישן (או הנוסח אנגלי), נפוץ בלשכות ובפדרציות של המסדר הממוקמות במדינות תחת השפעה אנגלו-סקסית.
המסדר אימץ חוקה, אשר גרסתה הראשונה הוכרזה בכנס הבינלאומי של 1920. המועצה העליונה, הגוף ההיררכי העליון במסדר, מופקדת על שמירת עקרונות המסדר.
המועצה ממנה נציג מטעמה בכל פדרציה (או תחום השיפוט), שתפקידו לקשר בין הפדרציה למועצה העליונה.
המטה הראשי של המסדר ממוקם בפריז, ברחוב ז'ול-ברטון 5, ברובע ה-13, בביתו לשעבר של ז'ורז' מרטין ממייסדי המסדר.
המבנה סווג כבניין לשימור משנת 2014.
רשימת ראשי המסדר מאז הקמתו
מאז הקמתו עומד בראש המסדר Grand Master נשיא גדול, נבחר:
שנות כהונההשםתקופת חייםהערות1903-1914מארי ז'ורז' מרטין
Marie-Georges Martin1850 - 1914אשתו של ז'ורז' מרטין והנשיאה הגדולה הראשונה של המסדר.1914-1918מארי בונביאל
Marie Bonnevial1841 - 1918מורה בבית הספר, פעילה סוציאליסטית ונשיאת הליגה לזכויות נשים בצרפת.1918-1921אג'ן פירון
Eugène Piron1863 - 1928כימאי אוטודידקט, פעיל סוציאליסט והנשיא הראשון של הפדרציה הצרפתית של זכות האדם.1928-1934לוסיין לוי
Henri Petit1868 - 1955מומחה לביטוח נשיא הפדרציה הצרפתית.
Marguerite Martin1877 - 1956התקבלה לבנייה בלשכה הסימבולית המעורבת.
חידשה את פעילות המסדר אחרי המלחמה.1954-1969צ'ארלס קמיליאר Charles Cambillard1892 - 1986מורה לאנגלית.
חיזק והרחיב את המסדר.1969-1976אנדרה קלמנט
André Clément1897 - 1986הגיע ממסדר "המזרח הגדול של צרפת", הקים את המועצה הגדולה של הפדרציה הצרפתית ב-19391976-1990ז'אק שואזה1910 - 1998מהנדס בלגי, מייסד המרכז לתכנון המשפחה הראשון בבלגיה.
כיהן במשך שתי כהונות.1990-1997מארק גרוז'אן
Jacques Choisez1918 - 2012היסטוריון מיליטנטי ופעיל של ארגוני עובדים.
בא מהמזרח הגדול של צרפת.1997-2007נורדור נרדוויק
Njördur Njardvik1936-איסלנדי, דוקטור לפילולוגיה.2007-2012דניאל ז'ואט
Danièle Juetteפסיכיאטרית, לשעבר נשיאת המועצה הצרפתית וסגנית הנשיא הגדול.2012-2017איווט רמון
Yvette Ramonמורה, מרצה ונשיאה לשעבר של המועצה הגדולה של הפדרציה הצרפתית.מאז 2017דניאל בולנס
Daniel Bolensנשיא לשעבר של הפדרציה השווייצרית של "זכות האדם".
מסדר זכות האדם בעולם כיום
כיום מסדר "זכות האדם – Le Droit Humain" מונה כ־850 לשכות סימבוליות (של שלוש הדרגות הראשונות) ב-60 מדינות.
צרפת, בלגיה , אוסטריה, בריטניה, שווייץ, לוקסמבורג, הולנד, דנמרק, נורווגיה, שוודיה, פינלנד, איסלנד, איטליה, ספרד, פורטוגל, יוון, קפריסין (ניקוסיה), בולגריה, קרואטיה, אסטוניה, סלובקיה, ליטא, צ'כיה, הונגריה, פולין, גרמניה, רומניה, רוסיה, אוקראינה.
קנדה (מונטריאול, קוויבק, שרברוק, טורונטו), ארצות הברית, מקסיקו, גוואדלופ, מרטיניק, גיאנה, ברזיל, ארגנטינה, צ'ילה (סנטיאגו, ולפראיסו), קולומביה, פרגוואי, פרו, אורוגוואי, ונצואלה.
לבנון, ישראל, יפן; אוסטרליה (בריסביין, חוף הזהב, סידני, מלבורן, דיילספורד, אדלייד), קלדוניה החדשה, טהיטי;
בורקינה פאסו, קמרון (דואלה, יונדה), בנין (קוטונו), גינאה, רואנדה, סנגל (דקאר), קונגו, חוף השנהב, מרוקו (ראבט), ניגריה, צ'אד, טוגו, דרום אפריקה (קייפטאון, דרבן, יוהנסבורג, פרטוריה), ראוניון, מדגסקר, מאלי, מאוריציוס, ניגריה, רפובליקת קונגו, סנגל, תוניסיה.
המסגד הגדול של קירואן הוא מסגד השוכן בעיר קירואן בלב רובע המדינה של העיר אשר הוכר כאתר המורשת העולמית בתוניסיה.
המסגד הוא אחד מהמרשימים, הגדולים והעתיקים בצפון אפריקה ובעולם המוסלמי בכלל.
כיום הוא משמש כיעד תיירותי כביר עבור מאמינים מוסלמים מכל העולם, אך גם עבור אדריכלים ומעצבי חוץ שמתרשמים מהעיצוב האדריכלי שלו.
המסגד, שהוקם על ידי המצביא הערבי ומושלהּ הראשון של איפריקיה, עוקבה בן נאפע, בשנת 670 לספירה, עם ייסודה של העיר קירואן, משתרע על שטח של למעלה מ־9,000 מטר רבוע.
זהו אחד ממקומות התפילה המוסלמיים העתיקים ביותר שקיימים כיום, ומהווה מודל אדריכלי המאפיין כמעט את כל המסגדים האופייניים במגרב.
היקפו של המסגד הוא כ-405 מטר, מכיל אולם תפילה המגובה בהיפוסטילים, חצר מרוצפת שיש ומינרט מרובע יחיד, שהוא המינרט העתיק ביותר כיום.
בנוסף למשמעות הרוחנית שלו, המסגד מהווה יצירת מופת של האדריכלות האסלאמית.
במהלך המאה ה-9 נעשו עבודות בנייה במסגד על מנת לחזקו, והוספו לו מאפיינים נוספים המעניקים לו את מראהו הנוכחי.
החשיבות של המסגד הובילה להתפתחות משמעותית של העיר מסביבו, אשר הפכה לאחת הערים הגדולות בתוניסיה והעיר הדתית העיקרעת בה.
האוניברסיטה של קירואן, המורכבת מסטודנטים ומרצים שהתחנכו במסגד, היוותה מרכז חינוך חשוב בארצות המגרב כשכללה גם לימודי אסלאם וגם לימודי מדעים חילוניים.
יש המשווים את חשיבותה של האוניברסיטה בתקופות המוקדמות לאוניברסיטת פריז בימי הביניים.
עם שקיעתה של העיר מאמצע המאה ה-11 עבר המרכז האינטלקטואלי בתוניסיה לאוניברסיטת א-זיתונה בתוניס.
החל משנת 2018 מתנהלת מלחמת סחר בין ארצות הברית לסין.
המאבק של ארצות הברית בסין כולל גם ברית צבאית נגדה בשם הקוואד, בה חברות ארצות הברית, יפן, אוסטרליה והודו.
עד 2017 הייתה ארצות הברית שותפה לקואליציה הטרנס פסיפית (TPP), שהיא מסגרת כלכלית לסחר חופשי אשר מנתה 12 מדינות לאורך חופי האוקיינוס השקט.
אולם ב-2017 עם היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית, הוא פרש משותפות זו, ובכך איפשר לסין להקים את השותפות הכלכלית האזורית המקיפה.
בנוסף, סין ביקשה להצטרף לשותפות הטראנס פסיפית לאחר פרישת ארצות הברית ממנה.
לפיכך, כשנבחר ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, שקד על הקמת מסגרת כלכלית הדומה לזו של הטרנס פסיפית, שתבודד את סין כלכלית ותחליש אותה.
ב-23 במאי 2022, בפסגה של מדינות הקוואד שהתקיימה בטוקיו בירת יפן, השיק נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן את המסגרת הכלכלית ההינדו פסיפית לשגשוג.
עם ייסודה, השתתפו בה ארבע עשרה מדינות, הכוללות את ארצות הברית והמדינות מהאזור ההינדו-פסיפי, כאשר המדינה האחרונה שהצטרפה היא פיג'י, אי בדרום האוקיינוס השקט, עם הזמנה פתוחה למדינות נוספות להצטרף בכל עת.
ביידן תיאר את היוזמה כ"כתיבת הכללים החדשים לכלכלת המאה ה-21", וקבע כי ההסכם יגרום לכלכלות המשתתפות בו "לצמוח מהר והוגן יותר".
שרת המסחר ג'ינה ריימונדו טענה כי המסגרת מהווה "ההתקשרות הכלכלית הבינלאומית המשמעותית ביותר שהייתה לארצות הברית אי פעם באזור זה".
המסגרת הכלכלית המשותפת עוסקת בנושאים כלכליים שונים כמו הפחתת רגולציה על עובדים ומשכורות, קידום טכנולוגיות ירוקות, שמירה על זכויות אדם, הפניית המסחר מזרחה אל האזור ההינדו פסיפי, ועוד.
ארבע עשרה מדינות חברות ב-IPEF, אשר מהוות 40% מהתמ"ג העולמי:
– שר החוץ הסיני, וואנג יי, מתח ביקורת על היוזמה כניסיון לקדם את הניתוק הכלכלי מסין.
וואנג יי טען כי היוזמה, והאסטרטגיה ההינדו-פסיפית של ארצות הברית בכללותה, יצרו פילוגים ו"הסיתו לעימות".
וואנג הצהיר כי הסכם כזה יהיה "בסופו של דבר כישלון".
– ראש ממשלת מלזיה לשעבר, מהאטיר מוחמד, מתח ביקורת על הארגון כיוזמה שנועדה לבודד את סין, ואמר כי "מדינות רבות מכירות בכך שלא מדובר בקבוצה כלכלית אלא באיחוד פוליטי באמת".
כמה אנליסטים מתחו ביקורת על חוסר ההכללה של טאיוואן במסגרת.
מאמר דעה שפורסם באתר החדשות "The Hill" טען כי טאיוואן הודחה על מנת לפייס מדינות מרכזיות היושבות על הגדר בכל הנוגע ליחסי ארצות הברית-סין כמו אינדונזיה, שממשלותיהן חששות להכעיס את סין.
המסדר האולימפי הוא העיטור הגבוה ביותר של התנועה האולימפית.
המסדר נוסד ב-1975 ומוענק על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי לציון תרומה מכובדת במיוחד לתנועה האולימפית.
המסדר האולימפי נוסד במאי 1975 על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי כיורשה של דיפלומת ההצטיינות האולימפית .
במקור היו למסדר שלוש דרגות (זהב, כסף וארד), אך ב-1984 הוחלט כי מסדר הכסף והארד יאוחדו למסדר הכסף.
ב-2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, נשללו עיטורי המסדר האולימפי משלושה רוסים שקיבלו את עיטור מסדר הזהב: נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, סגן ראש ממשלת רוסיה לענייני ספורט דמיטרי צ'רנישנקו וסגן ראש סגל הקרמלין דמיטרי קוזאק.
עיטור המסדר האולימפי הוא שרשרת בזהב, כסף או ארד, לפי הדרגה, וחלקה הקדמי מתאר את חמש טבעות הדגל האולימפי ובצדיהן זר עלי זית .
בנוסף מוענק למעוטרים תג בצורת חמש הטבעות והקוטינוס בצבע העיטור.
שלושה אישים זכו בפרס פעמיים: המתעמלת הרומניה נדיה קומנץ' שזכתה בעיטור הכסף ב-1984 ו-2004, הכדורסלן ומזכ"ל פיב"א הסרבי-יוגוסלבי בוריסלב סטנקוביץ' שזכה בעיטור הכסף ב-1985 ו-2005 ושחקן הכדורעף הברזילאי קרלוס ארתור נוזמן שזכה בעיטור הזהב ב-1992 וב-2016.
עיטור הזהב מוענק ברוב המקרים לראשי מדינה ופוליטיקאים ממדינות שונות כגון אולף החמישי, מלך נורווגיה (1981), ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי (1983), נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו וחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד (1985) ונשיא דרום אפריקה נלסון מנדלה (1994).
בנוסף הוענק עיטור הזהב לאפיפיורים יוחנן פאולוס השני (1981) ופרנציסקוס (2013), למזכ"לי האו"ם קופי אנאן (2007) ובאן קי-מון (2012) ולנשיאי הוועד האולימפי הבין-לאומי אייברי ברנדג' (1975), מייקל מוריס (1980), חואן אנטוניו סמראנש (2001) וז'אק רוג (2013).
בנוסף, באופן מסורתי מוענק עיטור הזהב לראשי המדינה ופוליטיקאים מהמדינה המארחת בטקס הסיום של כל משחקי חורף וקיץ אולימפיים, ולעיתים גם בסיום המשחקים האולימפיים לנוער.
כך, לדוגמה, לאחר אולימפיאדת ברצלונה (1992) הוענק העיטור לנשיא ממשלת קטלוניה ז'ורדי פוז'ול ושר החוץ של ספרד חאבייר סולאנה, ולאחר אולימפיאדת לילהאמר (1994) הוענק להאראלד החמישי, מלך נורווגיה ולסוניה, מלכת נורווגיה.
ראשי מדינות וממשלות שעוטרו במסדר הזהב
נכון ל-2024 זכו שישה ישראלים בעיטור המסדר האולימפי: המורה לחינוך גופני חיים ויין (ארד, 1976), מזכיר הוועד האולימפי בישראל חיים גלובינסקי (כסף, 1982), האתלטית אסתר רוט-שחמורוב (ארד, 1983), הכדורגלן והאתלט יצחק כספי (כסף, 1992) הכדורסלן מיקי ברקוביץ' (כסף, 1995) ועסקן הספורט אלכס גלעדי (כסף, 2022 – לאחר מותו).
המסגד הגדול של חלבּ הוא המסגד הגדול ביותר ואחד העתיקים ביותר בעיר העתיקה של חלב, סוריה, ליד הכניסה ל.
בתוך המסגד יש קבר שעל פי המסורת קבור בו זכריה, אביו של יוחנן המטביל, הקבור על פי המסורת במסגד האומיי בדמשק (שניהם קדושים גם באסלאם).
המסגד נבנה בתחילת המאה ה-8, אולם המבנה הנוכחי מתוארך למאות ה-11 עד ה-14 והצריח נבנה בשנת 1090. המסגד ניזוק קשות במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
בתחילת המאה ה-8, לאחר הגעת האסלאם לעיר חלב שהייתה רומית ביזנטית הגדולה הזו, רכשו המוסלמים את האתר שעליו נבנה המסגד, גן של כנסייה עזובה וחלק מבית קברות ישן.
בשנת 715, עשר שנים לאחר ייסוד המסגד האומיי בדמשק, החל הח'ליף האומיי אל-וליד לבנות מסגד גם בחלב, אלא שהוא מת והמסגד נבנה על ידי אחיו ויורשו סולימאן אבן עבד אל-מלכ שסיים את הבנייה ב-717.
ישנן שתי גרסאות באשר להרס הראשון שפקד את המסגד: האחת מייחסת את ההרס לבית עבאס שכבשו את האזור בשנת 750, השחיתו את המסגד ולקחו את האבנים המגולפות, הפסיפסים ואת יצירות האמנות לעיראק.
הגרסה השנייה מייחסת את אותו הרס לקיסר הביזנטי ניקפורוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית שכבש את חלב בשנת 962.
בתקופת השושלת הסלג'וקית שופץ המסגד והצריח נבנה מחדש ב-1090, אך בהמשך ידעה חלב עוד מלחמות שבעקבותיהן המסגד נהרס ונבנה מחדש.
בשנת 1168 המסגד נהרס על ידי הפאטימים שכבשו את העיר והוא שופץ ב-1158 על ידי האמיר נור א-דין שבנה את העיר בנה אותה מחדש.
בשנת 1280 נכבשה העיר על ידי מלך ארמני, המסגד נשרף והושמדו רוב היצירות שהיו בו (נותר רק הצריח).
המסגד נהרס שוב בפלישה המונגולית ונבנה שוב ב-1285 על ידי הסולטאן הממלוכי קלאוון שעשה שינויים רבים בעיצוב המקורי.
נזק כבד נגרם למסגד, ב-13 באוקטובר 2012, במהלך עימותים בין הצבא הסורי החופשי לכוחות הצבא הסורי.
הנשיא בשאר אל-אסד הוציא צו נשיאותי להקמת ועדה לתיקון המסגד עד סוף 2013.
ב-24 באפריל 2013, שוב ניזוק המסגד וצריחו נהרס.
בין הצדדים הלוחמים וגורמים נוספים בפוליטיקה הסורית קיימים חילוקי דעות באשר לגורם האשם בהרס.
בשנים שלאחר מכן נעשה ניסיון לשקם את ההריסות, אך בהיעדר תקציב העבודה לא הושלמה.
יש במסגד מספר קווי דמיון ארכיטקטוניים למסגד הגדול של דמשק, כולל תוכנית היפוסטיל עם חצר גדולה משיש מוקפת אכסדראות.
מהחצר הרחבה מגיעים לאזורים שונים של המסגד, והיא מרוצפת באבנים שחורות ולבנות היוצרת סידורים גאומטריים מורכבים.
בחצר יש שתי ברזיות מקוּרות להיטהרות לפני התפילה.
אולם התפילה הראשי ממוקם בדרום החצר והוא כולל את קבר זכריה, מינבר (דוכן דרשות) מהמאה ה-15, ומחראב מעוטר בפיתוחים מורכבים.
מעל הכניסה המרכזית ישנה כתובת המייחסת את הבנייה לסולטאן העות'מאני מוראט השלישי, אך ככל הנראה נבנתה בתקופה הממלוכית.
אולם התפילה נבנה במקור עם גג שטוח ועליו כיפה מרכזית, אך במהלך התקופה הממלוכית הגג הוחלף במערכת קמרונות מורכבת עם קשתות וכיפה קטנה מעל הקשתות.
הבניין כולל שלושה אולמות נוספים הגובלים בצדדים האחרים של החצר.
האולם המזרחי מתוארך לתקופת שלטונו של מלכשאה במאה ה-11 וגגו עשוי משתי כיפות.
האולם הצפוני שופץ בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי ברקוק במאה ה-14, אך נשמרו מאפייניו המקוריים מהמאה ה-11 וגם גגו עשוי משתי כיפות.
גג האולם המערבי שבעיקרו הוא בנייה מודרנית עשוי מכיפה אחת.
הצריח היה מורכב מחמישה מפלסים וסביב המפלס העליון הייתה מרפסת עבור המואזין.
הצריח נבנה ברובו מאבני גזית מסותתות והיה מעוטר בתבליטים, יותר מכל מבנה אסלאמי אחר בחלב: קשתות בעלות קדקודים, קווים מתמשכים, עיטורים שהיו ייחודיים לסגנון המיוחד של צפון-מערב סוריה ולא נעשה שימוש בעיטורים של האדריכלות האסלאמית.
בתוך המסגד, בסמוך למחראב נבנתה מקסורה המכילה כתבי יד עתיקים.
בדומה למסגד הגדול של דמשק, המקסורה נבנתה בצורת חדר כיפה מרובעת, מוגבהת במדרגה אחת מעל מפלס הרצפה של אולם התפילה.
המסדר הוא סרט פעולה ביוגרפי קנדי משנת 2024 בבימויו של ג'סטין קורזל, עם ג'וד לאו וניקולס הולט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על אירועים אמיתיים שקרו בארצות הברית בשנות ה-80 - מלחמת ה-FBI בארגון נאו-נאצי ימני קיצוני בשם המסדר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה והיה מועמד לפרס "אריה הכסף".
סוכן ה-FBI טרי האסק (ג'וד לאו) מגיע לעיר קור ד'אלן באיידהו לאחר שרות קשה בקרבות עם הקוזה נוסטרה וה-קו קלוקס קלאן.
הוא מקווה שכאן יהיו לו חיים קלים יותר ויוכל להתאחד עם אשתו ושתי בנותיו.
הוא מתקבל בקרירות על ידי השריף המקומי שלא שש לשתף אתו פעולה.
בעיר ספוקיין במדינת וושינגטון מתבצע שוד בנק מוצלח על ידי ארבעה רעולי פנים - בוב מתיוס (ניקולס הולט), ברוס ספיריס (סבסטיאן פיגוט), גרי ירנבורו (ג'ורג' צ'וטוב) ודייוויד ליין (פיליפ לוויטסקי).
מתיוס המנהיג נותן תיק שטרות כסף אחד לפילגשו ההרה (אודסה יאנג) ואחד לאשתו דבי (אליסון אוליבר).
האסק מסתייע בסגן השריף ג'יימי בוואן (טיי שרידן) ובסוכנת ה-FBI ג'ואן קרני (ג'רני סמולט).
ג'יימס מספר לו כי חבר ילדות שלו בשם וולטר וסט (דניאל דוהני) נעלם.
אשתו של וסט מגלה כי הוא הלך עם ברוס פירס וגרי ירבורו ל"צייד ביער" ושם חיסלו אותו.
ג'יימס והאסק מוצאים את גופתו ביער ובהמשך החקירה מסתבר שהוא חוסל כי "דיבר יותר מדי".
ג'יימי מפגיש את האסק עם הכומר ריצ'רד באטלר מייסד תנועת האומות האריות הדוגלת בעליונות הגזע הלבן שמסביר לו את תורתו ונותן לו לקרא את יומני טרנר.
באטלר קרא להשתלטות על המדינה באופן חוקי אבל מתיוס חלק עליו והקים את ארגון המסדר שדגל בהשתלטות צבאית, התנקשות באנשים, זיוף שטרות כסף, שדידת בנקים ועוד.
הם מבצעים שוד בנק מוצלח נוסף על ידי פיצוץ במקום אחד כפעולת הסחה והזעקת כל השוטרים לשם.
האסק עולה על כך ומגיע לבנק עם ג'יימי שנתקף בפחד והשודדים בורחים.
מתיוס שולח את אנשיו לרצוח את השדרן היהודי אלן ברג שמתקיף בשידוריו את הימין הקיצוני האנטישמי.
כעת מתכנן מתיוס שוד גדול של מכונית ברינקס ובה 3.6 מיליון דולר בשטרות.
השוד מצליח אבל אחד האקדחים שלהם נשמט ומתברר שנקנה על ידי טוני טורוס (מטיאס לוקאס) שהשתתף בקרב.
הוא נעצר ולאחר לחץ הוא מסגיר את נקודת המפגש שלהם באחד המוטלים.
האסק וג'יימי מגיעים לשם אך מתיוס ואנשיו מצליחים להימלט ובקרב היריות נהרג ג'יימי.
אשתו של מתיוס מגלה להם כי למתיוס יש בית באי ווידבי .
כוח של שוטרים וסוכני FBI מגיע למקום, מתחיל ביריות ומורה להם להיכנע.
מתיוס מתקתק על מכונת כתיבה מכתב לתפוצה רחבה על כוונתו להשתלט באופן מזוין על המדינה.
חבריו יוצאים ונכנעים ואילו הוא נשאר במקום שמוצת על ידי התוקפים ומוצא את מותו בשריפה.
בסיום מופיעה כתובית שמספרת כי מתיוס נספה בשריפה ושותפיו נידונו לתקופות מאסר ארוכות וכן שיומני טרנר היוו השראה לפעולות טרור רבות כמו הפיגוע באוקלהומה סיטי וההסתערות על הקפיטול (2021).
שם השחקן שם הדמות הערותג'וד לאוטרי האסקסוכן FBIניקולס הולטבוב מתיוסמנהיג המסדרטיי שרידןג'יימי בוואןקצין משטרהג'רני סמולטג'ואן קרניסוכנת FBIמארק מרוןאלן ברגשדרן אמריקאי-יהודיפיליפ לוויטסקידייוויד לייןאיש המסדראודסה יאנגזילה קרייגפלגשו של מתיוסאליסון אוליברדבי מתיוסאשתו של מתיוססבסטיאן פיגוטברוס פירסאיש המסדרויקטור סלזקריצ'רד בטלרכומרמתיאס לוקאסטוני טורסאיש המסדרג'ורג' צ'ורטובגרי ירבורואיש המסדרדניאל דוהניוולטר וסטאיש המסדרפיליפ גריינג'רהשריף
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סטלייט26 בינואר 2025הסרט הטוב ביותר – דרמה"המסדר"
המסגד הגדול של שיאן (בסינית: 西安大清真寺; פין-יין: Xī'ān Dà Qīngzhēnsì ; באנגלית: Great Mosque of Xi'an) הוא אחד מהמסגדים הקדם-מודרניים הגדולים ביותר בסין.
אף על פי שהמסגד נבנה לראשונה בשנת 742 לספירה, בתקופת שושלת טאנג, צורתו הנוכחית נבנתה ברובה בשנת 1384 לספירה, במהלך שלטונו של הקיסר חונגוו, קיסר סין משושלת מינג, כפי שמתועד ב"רשומות עיריית שיאן" (西安府志).
המסגד מהווה מקום פולחן פעיל ברובע המוסלמי של שיאן, והוא גם אתר תיירות פופולרי.
כולל המתחם יותר מעשרים מבנים בחמש חצרות, ושטחו הכולל הוא 1.23 דונם.
המסגד מכונה גם "מסגד חואג'ואה שיאנג" (בסינית: 化觉巷清真寺; פין-יין: Huàjué Xiàng Qīngzhēnsì), על שם מיקומו בסמטת חואג'ואה מספר 30. לעיתים הוא נקרא גם "המסגד הגדול המזרחי" (בסינית: 东大寺; פין-יין: Dōng Dàsì), מאחר שהוא שוכן בחלקים המזרחיים של הרובע המוסלמי בשיאן (בסינית: 回民街).
קיים מסגד נוסף שנקרא, מסגד סמטת דאשואשי (בסינית: 大学习巷清真寺; פין-יין: Dàxuéxí Xiàng Qīngzhēnsì) הממוקם בצידו האחר של הרובע המוסלמי, והוא מכונה "המסגד המערבי" בשיאן.
המסגד המקורי מתקופת שושלות טאנג וסונג
כעיר הבירה הקוסמופוליטית של שושלת טאנג בסין, שכנה בצ'אנג-אן (שיאן) קהילה גדולה של סוחרים ואומנים שאינם בני האן.
רבים מהם היגרו לסין מאזור מערב אסיה.
הקיסר שואן-דזונג ציווה בסביבות שנת 742 לספירה (אז כונה טַאנְגְמִינְגְסְה, 唐明寺) לבנות מקום פולחן לקהילה המוסלמית בעיר.
יש הטוענים כי באותה תקופה הוקמו מסגדים גם לקהילות מהגרים בערים צ'ואנְג'וֹאוּ וגואנגג'ואו.
קיימות עדויות לכך שהמסגד הקדום שימש גם בתקופת שושלת סונג, זאת בעקבות נוכחות לוח קיסרי שהוצב במסגד והונפק על ידי שלטון שושלת סונג.
בעקבות קריסת שושלת טאנג ובהמשך גם שושלת סונג, מרבית חלקי המסגד המקורי שנבנה בתקופת טאנג לא שרדו.
המסגד נבנה מחדש לפחות ארבע פעמים, עד שקיבל את צורתו המודרנית.
בסביבות שנות ה-60 של המאה ה-13, המסגד המתפורר שוקם על ידי שלטון שושלת יואן ונקרא "חואיהוי ואנשאן-סי" (בסינית: 回回万善寺).
הכיבוש המונגולי של סין לווה בהגירה רחבת היקף של מוסלמים אל המדינה.
רבים מהם הועברו על ידי שליטי שושלת יואן המונגולית לשמש כפקידים וסוחרים בסין.
האוכלוסייה הזרה, לעיתים קרובות מוסלמית, שהובאה לסין על ידי המשטר המונגולי כונתה בסינית "בעלי העיניים הצבעוניות" (בסינית: 色目人).
רבים מהם הגיעו מאזורים שהתאסלמו, כגון ח'אנות קרחניד שבאזור שינג'יאנג ופרס.
אף על פי שהם עברו לסין והתיישבו בה דרך קבע, רבים מהמהגרים המוסלמים וצאצאיהם לא ויתרו על אמונתם האסלאמית ולא על זהותם ה"זרה".
רבים מתושבים חדשים אלה נישאו לתושבים בני האן המקומיים, ובכך ייסדו וביססו את יסודותיה של האוכלוסייה החווית בסין, שהיא מגוונת מבחינה גנטית.
שחזור המסגד בתקופת שושלת מינג
עיר שיאן, אשר נחרבה בעקבות קריסת שושלת טאנג, נבנתה מחדש בתקופת שושלת מינג עד לשנת 1378 לספירה.
שיקום המסגד המקורי לצורתו המודרנית זכה לחסות שלטונית במהלך שלטונו של הקיסר חונגוו.
בתקופת שושלת צ'ינג נוספו למסגד חלקים נוספים, בהם שער הכניסה הראשי, פָּייפָאנְג (Paifang), וסביל.
עדויות לחסות הרשמית של השלטון מופיעות בצורת לוחות שהוצבו במסגד.
לדוגמה, לוח הנושא את הכיתוב "הצהרה על שיקום המסגד" (בסינית: 敕赐重修清真寺碑) הוצב בשנת 1606, בתקופת שושלת מינג.
לוח נוסף בשם "הצהרה על תיקון המסגד" (בסינית: 敕修清真寺碑) הוצב על ידי שלטון שושלת צ'ינג בשנת 1768.
נטען באופן נרחב כי אף על פי שהקהילה החווית הקפידה לשמור על זהותה הדתית, היא נטתה ואף אימצה בהמשך את המסורות התרבותיות המרכזיות של בני ההאן, כפי שעודדו ממשלות שושלת מינג ובהמשך גם שושלת צ'ינג.
עם זאת, לאחר מרד דונגאן (1862–1877), שפרץ בעקבות מתחים אתניים ודתיים בין המוסלמים לבין בני ההאן, הוטלו מגבלות מסוימות על קיום האסלאם.
המרד הוביל למהומות ולמעשי טבח הדדיים.
לאחר המרד, שלטון שושלת צ'ינג הגביל את חופש הפולחן המוסלמי: שחיטה פולחנית של בעלי חיים נאסרה, בניית מסגדים חדשים נאסרה, והעלייה לרגל למכה נאסרה גם היא.
מגבלות אלו הוסרו לאחר הפלת שושלת צ'ינג.
החל מסוף המאה ה-20, המסגד הגדול של שיאן והאזור שסביבו פותחו והפכו למרכז האוכלוסייה החוואית בעיר שיאן.
בשנת 1956 הכריזה ממשלת הרפובליקה העממית של סין על המסגד כאתר היסטורי ותרבותי מוגן ברמת מחוז שאאנשי.
עם זאת, במהלך מהפכת התרבות בסין, כמו מרבית האתרים הדתיים בסין היבשתית, נסגר המסגד זמנית והוסב למפעל פלדה.
לאחר מותו של מאו דזה-דונג בשנת 1976, חודשו הפעילויות הדתיות, ובשנת 1988 הועלה מעמדו של המסגד והוכר כאתר היסטורי ותרבותי מרכזי מוגן ברמה הלאומית.
בשנת 1997 נבחר המסגד לאחד מעשרת האתרים התיירותיים המובילים בעיר שיאן.
החל מהמאה ה-21 משמש המסגד מקום תפילה עבור מוסלמים סינים, בעיקר בני החווי.
המסגד הגדול של שיאן מייצג את מסורת הגְדִימוּ (בסינית: 格迪目; בערבית: قديم) של האסלאם הסוני לפי האסכולה החנפית, שהיא האסכולה המשפטית הנפוצה ביותר בקרב בני החווי.
אולם התפילה המרכזי במסגד יכול להכיל עד 1,000 מתפללים, אם כי בעשור השני של המאה ה-21 משתתפים בו כ-100 מתפללים בלבד בתפילת יום שישי רגילה.
מבקרים ותיירים יכולים לשלם תשלום סמלי כדי להיכנס למתחם ולצפות בגנים ובאסטלות, אך לבלתי-מוסלמים אסור להיכנס לאולם התפילה.
המסגד הקיים אינו משמש רק כאתר דתי עבור המוסלמים בעיר, אלא גם כאתר מורשת תרבותית לכלל תושבי שיאן.
הוא משמש סמל לגיוון האתני והדתי שאפיין את העיר בעבר.
המסגד הגדול של שיאן מהווה דוגמה ליכולתה של אדריכלות המסגדים להתאים את עצמה להקשר התרבותי הסיני.
במסגד קיימים מאפיינים המשותפים למסגדים ברחבי העולם, כגון הקִיבְּלָה והמִחְרָאב , אך לצד זאת משולבים בו גם יסודות אדריכליים סיניים וסמלים תרבותיים מקומיים.
באופן כללי, המסגד, כמו מרבית המסגדים הסיניים שנבנו בתקופות שושלות מינג וצ'ינג, משלב צורה אדריכלית סינית מסורתית עם פונקציונליות אסלאמית.
אף שהמסגד נבנה לפי צורות אדריכליות סיניות מסורתיות, בניגוד לרוב המבנים הסיניים המכוונים על פי ציר צפון–דרום בהתאם לעקרונות הפנג שווי (כשרוב המבנים הדתיים בסין פותחים את שעריהם לכיוון צפון), המסגד מכוון מערבה — לכיוון מכה.
בכול רחבי המתחם ישנה קליגרפיה גם בסינית וגם בכתב פרסי-ערבי.
כתובות בערבית, כגון השהאדה, נכתבות בסגנון הקליגרפי הסיני (סיני), שהוא סגנון קליגרפי ערבי המשתמש באמצעים המושפעים מהמסורת הסינית, כמו שימוש במכחול דיו סיני לכתיבה.
המסגד הוא מתחם מוקף חומה הכולל ארבע חצרות, כאשר אולם התפילה ממוקם בחצר הרביעית, שהיא גם המערבית ביותר.
החצרות הראשונה והשנייה הן בעיקר גנים סיניים מסורתיים, ואילו בחצרות השלישית והרביעית נמצאים המבנים המרכזיים של המסגד.
החצרות מופרדות באמצעות חומות ומחוברות על ידי שערים.
מרבית המאפיינים האדריכליים הקיימים בחצרות נבנו בתקופת שושלת מינג או לאחריה.
עם זאת, קיימים גם פריטים מתקופות קדומות יותר, כמו הלוחות שעל שערי החצר השנייה, שהם תבליטים המתוארכים לתקופת שושלת סונג.
בכל חצר ניצב מבנה מרכזי, כגון שער, והיא מוקפת בצמחייה ובמבנים נלווים.
שערי (בסינית: 牌坊) ממסגרים את כל החצרות.
מדובר בקשתות שהוזמנו על ידי הקיסרות, שנועדו להנציח את תרומתם של יחידים למדינה.
ישנם חוקרים הסבורים שמספר שערי הפייפאנג במתחם מרמז על כך שהקהילה המוסלמית החווית נחשבה לאזרחים שווים, בדומה לאזרחים בני האן.
בחצר הראשונה, למשל, נמצא שער מונומנטלי מתקופת שושלת צ'ינג, בעוד שבחצר הרביעית ממוקם ביתן הפניקס, גזיבו שהוא ביתן משושה.
הקירות ברחבי המתחם מעוטרים בגילופים של צמחים וחפצים, וכן בכתובות בסינית ובערבית.
לוחות אבן מתעדים שיפוצים שנעשו במסגד, וכוללים עבודות קליגרפיה.
בחצר השנייה מוצבים שני לוחות אבן שעליהם חרוטים טקסטים המעודדים הרמוניה אתנית (לדוגמה, אחד הלוחות מדגיש את הקשרים הבולטים בין האסלאם לבין הדאואיזם), כאשר אחד מהם מיוחס, לכאורה, לכתב ידו של הקליגרף מִי פוּ מתקופת שושלת סונג.
מבנה שֶׁנְגְשִׂינְלוֹאוּ (省心楼), או "מגדל בחינת הלב", הוא פגודה מתומנת בת שלוש קומות, הממוקמת בחצר השלישית.
המבנה מכיל מספר לוחות אבן (אסטלות) המתוארכים לתקופת שושלת טאנג.
נוכחותם של לוחות אבן אלו, שלעיתים גדולים מאוד, משמשת כעדות התומכת בהקמת המסגד בתקופת שושלת טאנג.
למרות השימוש במתחם כמסגד, המסגד הגדול של שיאן בולט בכך שאין בו מינרט.
עם זאת, ישנם חוקרים, כגון פרופ' ננסי שטיינהארדט מאוניברסיטת פנסילבניה, הסבורים שמגדל שֶׁנְגְשִׂינְלוֹאוּ שימש במקור כמינרט של המסגד, אשר שימש לקריאה לתפילה.
חצר זו משמשת מבקרים להשתתפות בתפילות.
החצר השלישית משמשת כמרכז לפעילויות היומיומיות של קהילת המסגד.
לדוגמה, המטבח המרכזי של המסגד, משרד האימאם המתגורר במקום, ומחלקות מנהליות נוספות של הקהילה ממוקמות בחצר זו.
בחצר הרביעית נמצא אולם תפילה גדול יותר, היכול להכיל מעל אלף מתפללים.
נהוג להאמין כי אולם התפילה נבנה בתקופת שושלת מינג, אף על פי ששיפוצים נרחבים בוצעו במהלך תקופת שושלת צ'ינג.
טענה זו נתמכת בעמודי העץ הרבים הקיימים באולם, שכן השימוש בעמודי עץ קדום לשימוש בעמודי לבנים, אשר אפיינה מבנים מתקופת שושלת צ'ינג.
אולם התפילה הוא מבנה עץ מונומנטלי, בעל גג אוכף בצבע טורקיז, תומכות עץ מצוירות מסוג דוגונג, אכסדרה בת שישה עמודים וחמישה שערי כניסה.
בניגוד למסגדים ברוב המדינות המוסלמיות, אולם התפילה אינו כולל כיפה אלא תקרה מחודדת מסורתית בסגנון סיני, המצופה באריחי קרמיקה דקורטיביים.
במקביל, האולם מעוטר בדימויים של צמחים ופרחים, מה שמעיד כי התוכנית הדקורטיבית נשארה נאמנה למסורת האסלאמית האוסרת דימויים אנתרופומורפיים.
התקרה בנויה מעל פלטפורמת אבן רחבה, המוקפת במעקות עץ.
אולם התפילה המרווח מורכב משלושה מבנים מחוברים, המוצבים זה מאחורי זה.
בחלקו הפנימי והמרוחק של האולם ניצבת קיר הקיבלה האחורי, שעליו גילופי עץ של עיטורים פרחוניים וכתובות קליגרפיות.
המסדר הוא ציור שמן על בד מאת הציירת הבריטית אליזבת סאות'רדן תומפסון, החתום ומתוארך לשנת 1874. היצירה נמצאת כיום בהאוסף המלכותי הבריטי ומוצגת בתערוכה במוזיאון הצבא הלאומי בלונדון.
בציור מתוארת סצנה של מסדר בוקר לאחר קרב במלחמת קרים (1854–1856).
שרידי גדוד ממשמר הגרנדירים, רבים מהם מותשים ופצועים, עונים למסדר שמות באור הבוקר הקר.
אף שתומפסון התכוונה ליצור דימוי ארכיטיפי למלחמה, זוהתה הסצנה בדרך כלל עם קרב אינקרמן שהתרחש ב־5 בנובמבר 1854. הדגש בציור על סבלם של החיילים הפשוטים, ללא נוכחות מפקדים, תאם את הלך הרוח בתקופה של ביקורת גוברת על הצבא וקריאות לרפורמות חברתיות וצבאיות.
בעת שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1874 זכה הציור להצלחה מסחררת והפך את האמנית לסלבריטאית לאומית.
הפופולריות הייתה כה רבה עד שנדרש שוטר לשמור על היצירה מול הקהל הרב, ולאחר מכן היא יצאה למסע תערוכות ברחבי בריטניה.
בניגוד לדימויים אחרים של מלחמת קרים – בעיקר הדפסים, צילומים ואיורים בעיתונות – הציור של תומפסון הציג לראשונה את מצוקת החיילים הפשוטים בריאליזם חד.
תומפסון ערכה מחקר קפדני לקראת הציור, שהתבסס על קריאת ההיסטוריה של מלחמת קרים מאת א.
היא שוחחה עם ותיקי המלחמה, שחלקם שימשו כמודלים ליצירה, והשיגה מדי צבא וציוד תקופתי כדי לדייק בפרטים הצבאיים הקטנים ביותר.
המינימליזם הקומפוזיציוני, לצד האווירה הקודרת, הדגישו את הקושי והאימה לא רק של מלחמת קרים אלא של כל מלחמה.
תומפסון נולדה ב־1846 וגדלה שנים רבות באיטליה, שם עודדה לעסוק באמנות.
היא החלה ללמוד ציור בלונדון ב־1862 ובהמשך בבית הספר המלכותי לאמנות לנשים בדרום קנסינגטון.
ב־1869 נסעה לפירנצה והמשיכה לימודים באקדמיה לאמנויות יפות.
נקודת מפנה חלה ב־1872 כאשר צפתה בתמרוני צבא בסאות'המפטון, ומאז החלה להתמחות בנושאים צבאיים.
היא הושפעה מציירי צבא צרפתיים בני זמנה, ובהם ז'אן-לואי-ארנסט מסונייה ואדואר דטאי.
אף שהמשיכה להציג באקדמיה המלכותית עד 1920, לא הצליחה לשחזר את ההצלחה העצומה של "המסדר".
הציור הוזמן על ידי התעשיין מצ'סטר צ'ארלס גאלוויי תמורת 126 לירות שטרלינג.
לאחר ההצגה באקדמיה ביקשו הן הנסיך מוויילס והן המלכה ויקטוריה לרכוש את היצירה.
בסופו של דבר ויתר גאלוויי עליה, והיא עברה לאוסף המלכותי בשנת 1874.
מסדר הפרנציסקנים הוא מסדר קתולי אשר הוקם בשנת 1209 על ידי פרנציסקוס מאסיזי (1182–1226).
פרנציסקוס היה בן העיר אסיזי שבאיטליה, בנו של סוחר בדים עשיר שסחר עם צרפת (מכאן שמו – פרנסיס "הצרפתי").
לאחר ששמע דרשה שהותירה בו רושם עז, החליט לתרום את כל הסחורה שהייתה בידו לכנסייה.
החלטה נמהרת זו קוממה עליו את אביו, שבסוף עימות נישל אותו מירושתו.
פרנציסקוס, בתגובה, נמלט לכנסייה ובה התפשט מבגדיו והצהיר שהוא אינו בנו של אביו יותר, אלא בנו של אביו שבשמיים.
לאחר מכן טיפל במצורעים, עד שעל פי האגדה שמע בכנסייה את הפסוקים שהפכו להוראה המחייבת של חייו:
בעקבות הדרשה החליט לחיות בעוני ודלות.
עטוי במלבוש מחוספס וקשה, יחף וללא כסף, הוא החל להטיף לחרטה.
במהרה הצטרף אליו בן עירו, ברנרדו די קווינטוואלה , אשר תרם את כל כולו לעבודה.
בתום שנה הגיעו מספר חברי האחווה ל־11 איש.
הם התגוררו בבית מצורעים נטוש ליד אסיזי, אך בילו חלק ניכר מזמנם במסעות דרך האזור ההררי של אומבריה, בעודם עליזים ושרים ובכל זאת משפיעים עמוקות על שומעיהם בתוכחתם הרצינית.
חייהם היו נזיריים, אף שמנהגים אלו כנראה לא קבועים בחוק הראשון שפרנציסקוס קבע, שמכיל רק אוסף של קטעים מקראיים המדגישים את חובת העוני והדלות.
חברי האחווה לא עבדו, ומתוך עיקרון מודע של השפלה, הם התקיימו אך ורק מקיבוץ נדבות.
למרות הדמיון הברור בין עיקרון זה לבין העקרונות הקנאיים של מאמיניו של פייר ולדו, הצליחה האחווה מאסיזי לקבל את אישורו של האפיפיור אינוצנטיוס השלישי, בעיקר בשל כישרונו הפוליטי של פרנציסקוס עצמו, ויכולתו לשכנע את האפיפיור שאינו מהווה איום, אלא יתרון.
ואמנם, הפרנציסקנים עשו לכנסייה שירות תעמולתי גדול, אך גם היו ליסוד חתרני.
גרגוריוס התשיעי, בעת היותו חשמן, התיידד עם פרנציסקוס ואהד את המסדר.
כאשר התמנה כאפיפיור גדלה השפעת המסדר.
גרגוריוס נקט צד במאבק בין שני הזרמים של המסדר והוא חייב את הפרנציסקנים להחזיק ברכוש שבו השתמשו, בניגוד מפורש לצוואתו של פרנציסקוס.
בניגוד לנזירים אחרים, הרשה התקנון הפרנציסקני לנזירים לשוטט בערים ובכפרים ולא להסתגר במנזר.
במסדר היו חברים גם עמאים, שלא עברו הכשרה נזירית או סמיכה לכמורה, אך הם הורשו להטיף (המסדר פיתח שיטות הטפה חדישות ויעילות ואף מדריכי הטפה לנזירים נודדים).
חברי המסדר התנכרו לעולם הזה ופירשו באופן מילולי ביותר את הוראתו של ישו לא להתכונן ליום המחר ("הבשורה על-פי מתי", פרק ו').
בספר הסיפורים של המסדר מסופר שפרנציסקוס אפילו לא הרשה למבשלים להשרות עדשים ליום המחר בשל הוראתו של ישו.
קנאות זו הציגה את המסדרים האחרים באור לא מחמיא, ואף שפרנציסקוס שב והכריז על נאמנותו לכנסייה, הייתה במעשיו ביקורת על עושרה של הכנסייה ועל כוחה הפוליטי הרב.
אחיו של המסדר מאופיינים בשמחתם ובחיצוניותם הצנועה.
סיפורים רבים מתארים את אהבתו של פרנציסקוס לכל מה שברא האל.
במיוחד ידוע הסיפור על הפעם שפרנציסקוס הטיף לציפורים, כדי לגאול את נשמתן.
סצנה זו מונצחת גם בציורי הקיר של ג'וטו בכנסייה באסיזי.
אחד ממאפייניו הייחודיים של פרנציסקוס היה הדוגמה האישית.
פרנציסקוס נחשב בעיני חסידיו לישו השב בשנית.
אמונה זו שאבה חיזוק מנבואותיו של יואכים מפיורה, שניבא עידן חדש של חסד בתקופה זו.
פרנציסקוס הקפיד על תעניות וצומות תכופים, סירב להחליף את גלימתו והביא על עצמו מחלות רבות.
בחייו סירב פרנציסקוס אף להקים כנסייה למסדר, והסתפק בכנסייה זעירה בעיר אסיזי (לאחר מותו הוקמה על הכנסייה הזעירה כנסייה גדולה ובה ציורים ידועים של ג'וטו).
שיא זיהויו עם ישו היה לקראת מותו, כאשר שב ממקום ההתבודדות שלו באסיזי האמינו חסידיו שהוא נושא סטיגמטה – סימני הצליבה על כפות ידיו, כפות רגליו וצד בטנו.
חסידיו של פרנציסקוס אמרו שבשל צניעותו סירב להודות בכך, אך מיד לאחר מותו מיהרו להפיץ את הבשורה.
פולחן האישיות של פרנציסקוס הוא חסר תקדים בימי הביניים, ומעמדו כגיבור הוביל לחיזוק מעמדו של פולחן הקדושים ושל ז'אנר חיי הקדושים.
עוד בחייו של פרנציסקוס היה לו ממלא מקום, ששימש כראש המסדר בפועל כאשר פרנציסקוס יצא למסעותיו.
בשנים 1212–1221 היה הוויקאר פייטרו קטאני.
לאחר מותו של פרנציסקוס ב-3 באוקטובר 1226 ועד למינויו של המזכיר הכללי הראשון, התמנה אליאס מקורטונה כוויקאר.
אליאס היה על פי המסורת הנזיר הראשון שהצטרף אל פרנציסקוס לאחר שנוסד המסדר.
לכל אחד מראשי המסדר היה מזכיר (להבדיל מהמזכיר הכללי, שהיה תוארו של ראש המסדר אחרי מותו של פרנציסקוס).
המזכיר הראשון, שהיה גם הכומר המוודה של פרנציסקוס היה האח ליאו.
אחרי מותו של פרנציסקוס, היה ליאו ממובילי הזרם הספיריטואלי (אלו שבחרו בדרך העוני) ובכך התנגד לזרם שהוביל המזכיר הכללי אליאס – שהדיח אותו מהתפקיד.
לאחר מותו של פרנציסקוס עמדו בראש המסדר מזכירים כלליים.
המזכיר הכללי הראשון, החל ב-30 במאי 1227, היה ג'ובאני פארנטי
המזכיר הכללי השני, בשנים 1232–1239, היה אליאס מקורטונה (שלפני כן היה ויקאר).
האפיפיור הדיח אותו מתפקידו כראש המסדר והוא בנה לעצמו ולאנשים שנותרו נאמנים לו, בזיליקה חדשה ליד קורטונה.
המזכיר הכללי השלישי היה אלברטו מפיזה, נבחר ב-1239 ונפטר ב-1240
המזכיר הכללי הרביעי היה אימון מפרוורשם שכיהן בין 1240–1244
המזכיר הכללי החמישי היה קרסצנטיוס מיזי, כיהן בשנים 1244–1247
המזכיר הכללי השישי היה ג'ובאני מפארמה, כיהן בשנים 1247–1257
המזכיר הכללי השביעי היה בונוונטורה הקדוש, כיהן בשנים 1257–1274
המזכיר הכללי השמיני היה ניקולס הרביעי, כיהן בשנים 1274–1279 והיה האפיפיור הפרנציסקני הראשון.
בתום עשורים ספורים עוררה קנאותם של הפרנציסקנים ויכוח גדול, שהוכרע רק לאחר מותו של פרנציסקוס.
עיקר הוויכוח נסוב על סירובם להחזיק ברכוש.
אמנם, כל הנזירים ויתרו על רכוש כיחידים, אך למעשה נהנו מ"עוני קיבוצי", ולעיתים קרובות היה מנזרם עשיר למדי.
החלטה זו פיצלה את המסדר הפרנציסקני, והטהרנים שבמסדר נרדפו כמינים.
עם התבססות המסדר ועליית יוקרתו, הצטרפו אליו חסידים רבים.
תנועה המונית זו הכניסה למסדר גם חסידים רבים שלא התאימו לרוחו המקורית.
פרנציסקוס זילזל בהשכלה – הוא עצמו ידע לטינית בסיסית למדי, ולא עסק בפלפול סכולסטי אלא בחיי מעשה.
ממשיכיו, לעומת זאת, בפרט ברוח התקנון שתיקן ראש המסדר השביעי, בונוונטורה הקדוש ב-1260, תפסו מקום מרכזי בין המלומדים של האוניברסיטאות.
ברבות השנים תפסו הפרנציסקנים גם מקום בתעמולה קנאית נגד יהודים, מומרים וקבוצות שוליים אחרות, כמו זונות.
בספרד היה לפרנציסקנים ולהטפתם האנטישמית חלק בחיזוק האינקוויזיציה הספרדית ורדיפת האנוסים (אף על פי שבמהלך מרבית שנותיה של האינקויזיציה שלטו בה הדומיניקנים).
בראש הסמל, מעל המגן, מוצגת היונה המוכתרת המסמלת את רוח הקודש.
בחלקו העליון של המגן מוצג הצלב הלטיני (שהציר האנכי שלו ארוך מצירו האופקי) ותחתיו שתי ידיים מצולבות עם סימני הסטיגמטה – יד עירומה היא ידו של ישו ויד עטויה גלימה היא ידו של פרנציסקוס הקדוש.
בחלקו התחתון של המגן מוצג הצלב המרובע, הקרוי "צלב ירושלים".
צלב זה התנוסס על אניותיהם של הצלבנים.
מתחת למגן מצולבים ענף זית, המסמל את השלום וענף תמרים הבא להזכיר את ענפי הדקלים בהם התקבל ישו בכניסתו לירושלים.
משמורת ארץ הקודש היא הפרובינציה של המסדר הפרנציסקני, הכוללת, לבד מארץ ישראל, גם את סוריה, לבנון, ירדן, מצרים, קפריסין ואת האי רודוס שביוון.
ייחודה של משמורת ארץ הקודש הוא בכך שהיא גם זו המקיימת את הנוכחות הנוצרית-קתולית ואת השמירה על המקומות הקדושים בארץ הקודש.
בראש המשמורת ניצב הקוסטוס, ומרכזה שוכן ברובע הנוצרי בירושלים.
המסדרון הפולני היה השם שניתן לחבל ארץ שהועבר מפרוסיה לפולין על פי הסכם ורסאי ב-1919, במטרה להבטיח למדינה הפולנית הצעירה גישה חופשית ובטוחה אל הים הבלטי.
מתן מוצא אל הים הובטח לפולין בנאום ארבע עשרה הנקודות שנשא הנשיא האמריקני וודרו וילסון בפני הקונגרס האמריקאי בינואר 1918. הנקודה השלוש עשרה קבעה כי "מדינה פולנית עצמאית תוקם, ותכלול את השטחים שמיושבים בוודאות בתושבים פולנים.
למדינה תובטח גישה חופשית ובטוחה אל הים, ועצמאותה הפוליטית והכלכלית, כמו גם שלמותה הטריטוריאלית, תובטח באמנה בינלאומית".
עיר הנמל החשובה דנציג, אשר רובה הייתה מיושבת בגרמנים, הוכרזה כ"עיר החופשית דנציג", וזכתה להגנת חבר הלאומים.
משמעות מעמד "העיר החופשית" היה כי דנציג הייתה קשורה אל פולין באיחוד של מכס ומטבע, ופולין ייצגה אותה כלפי חוץ.
על מנת להפחית את תלותם במסחר דרך נמל דנציג, בנו הפולנים נמל בעיירה הסמוכה גדיניה ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה עבר 80% מן המסחר הבינלאומי של פולין דרך נמל גדיניה.
המסדרון היה שטח אדמה ארוך וצר, במקומות מסוימים היה רוחבו 40 ק"מ בלבד.
קיומו של המסדרון הפריד את פרוסיה המזרחית מיתר חלקי גרמניה, ויצר מובלעת גרמנית בתוך שטח פולין.
מבחינה מנהלית היה המסדרון חלק ממחוז פומרניה בפולין.
יצירת המסדרון עוררה תרעומת רבה בגרמניה, והייתה אחת הסיבות לכך שהעם הגרמני התקומם כנגד הסכמי ורסאי.
המדינאי הגרמני גוסטב שטרזמן, שהיה ידוע במדיניות הפיוס וההשלמה עם בעלות הברית המערביות, אך גם מדינאי מתון, הכריז מספר פעמים כי יש לערוך רביזיה בגבולותיה המזרחיים של גרמניה, וסירב להסדיר את ההכרה בגבולותיה המזרחיים של גרמניה במסגרת הסכם לוקרנו ב-1925 באותו אופן בו הוסדרה ההכרה בגבולותיה המערביים.
באשר לגבולות המערביים נקבע כי אין עליהם עוררין, וניתנה להם ערובה משותפת של גרמניה, בריטניה, צרפת ואיטליה, אך באשר לגבול עם פולין נקבע מנגנון בו יופנו סכסוכי גבול לבוררות, ובמשתמע נפתחה מחדש שאלת הגבולות.
שלושה טעמים ניתנו להצדקת העברת המסדרון לרשות פולין:
טעם היסטורי – שטח המסדרון היה חלק מממלכת פולין מן המאה ה-10 ועד המאה ה-14, ושוב בין 1466 ל-1772. לאחר חלוקתה הראשונה של פולין עבר אזור זה לידי פרוסיה.
טעם אתני – כפי שהוצגו הדברים בידי תומכי הקמתו של המסדרון, רוב תושבי האזור היו פולנים אתנים (בשטח שבין הגדה המערבית של ה ובין גדנסק (דנציג) והעיר ברומברג).
כן גרו באזור קשובים, עם המקורב אתנית לפולנים, אשר התגורר בשטח החוף מערבית לדנציג.
עם זאת היה בשטח מיעוט גרמני ניכר, במיוחד בערים ברומברג (בידגושץ'), טורן (טורון) וגראודנץ (גרודז'ונדז).
טעם כלכלי ופוליטי – הפולנים טענו כי אם מדינתם, שאך זה שבה וזכתה בעצמאותה, לא תקבל מוצא אל הים הבלטי, תהא המדינה תלויה כלכלית (ולפיכך פוליטית) בגרמניה.
מכיוון שבריטניה וצרפת רצו במדינה פולנית חזקה ועצמאית כמשקל נגד לגרמניה, טיעון זה התקבל על דעתן.
בתקופה מאוחרת יותר נפגעה אמינות הנימוקים נגד הקמתו של המסדרון הפולני בגלל השימוש שעשה בהם היטלר, אך חשוב לזכור כי מלכתחילה המתנגדים להקמתו היו לא רק נאצים ואף לא רק גרמנים.