tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוניות סופקו עם חמש עשרה טורפדות.
אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון פלדה מוצק של קרופ, כפי שהיה התקן עבור אוניות מלחמה גרמניות של התקופה.
פריסת השריון הייתה זהה לסדרת מקנזן הקודמת, שהייתה בעצמה דומה מאוד לתוכנית השריון על האוניות הקודמות מסדרת דרפלינגר.
הייתה להם חגורת שריון בעובי במצודה המרכזית של האונייה, בה היו ממוקמים החלקים החשובים ביותר של הספינה.
החגורה הצטמצמה ל- בחרטום, אם כי הירכתיים כלל לא היה מוגנים בשריון.
מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב; הצדדים שלו היו רק בעובי והגג היה מכוסה בעובי של לוח שריון.
גם צריחי תותחי הסוללה הראשיים היו ממוגנים בכבדות: דפנות הצריח היו בעובי והגגות היו בעובי .
תותחי ה-15 ס"מ היו עם חיפוי שריון בקזמטים בעובי 150 מ"מ; לתותחים עצמם היו מגני תותחים בעובי כדי להגן על הצוותים שלהם מפני רסיסי פגזים.
החוזים עבור האוניות הוקצו במקור בעודם חלק מסדרת מקנזן.
ארזאץ יורק, תחליף לסיירת המשוריינת יורק, הוענק ל-AG Vulcan בהמבורג ב-10 באפריל 1915. ארזאץ גנייזנאו, תחליף לסיירת המשוריינת גנייזנאו, הוענק ל-Germaniawerft בקיל, ו-Blohm & Voss בהמבורג קיבלו את החוזה עבור ארזאץ שרנהורסט, תחליף לסיירת המשוריינת שרנהורסט.
העבודה על ארזאץ יורק החלה בהנחת השדרית שלה ביולי 1916, והחלק באמצע האונייה הורכב עד לתכנון מחדש של האוניות.
האוניות מעולם לא הושלמו, בעיקר בגלל שעד 1917, תעשיית בניית הספינות הופנתה במידה רבה כדי לתמוך במערכת הצוללות, שקיבלה את עדיפות של הצי.
לאחר 1917, העבודה על ארזאץ יורק התבצעה רק כדי להעסיק עובדי מספנה שלא ניתן היה להעסיק אותם בבניית צוללות.
משרד הצי הגיש דו"ח מיום 1 בפברואר 1918, שקבע שבניית אוניות ראשה הופסקה, בעיקר עקב שינוי סדרי העדיפויות למלחמת הצוללות.
כתוצאה מכך, מסגרות גוף האונייה שהורכבו נגרטו לאחר מכן על הממשה.
קצת מכונות עבור ארזאץ גנייזנאו נבנו, כולל גנרטורים דיזל של האונייה, אשר הותקנו לאחר מכן בארבע צוללות U-151 הראשונות U-151, U-152, U-153 ו-U-154. לא נערכה עבודה על ארזאץ שרנהורסט לפני שהאוניות בוטלו.
כבר בשנת 1918, צוות התכנון החיה את הקונספט של אוניות מערכה גדולות עם סדרה של מחקרי עיצוב שנעו בין אוניות קטנות יותר מקבילות לסדרה הבריטית קוריג'ס של "סיירות קלות גדולות", לגדולות מאוד, סיירות מערכה 45,000 טון חמושות בתותחי .
מחקרי התכנון הוכיחו בסופו של דבר שסוג האונייה ששר חפץ בה אינו מעשי בשל מגבלות הגודל שהוטלו על ידי תשתית הצי הגרמני, במיוחד המבדוקים היבשים הקיימים ותעלת הקייזר וילהלם.
למרות שאוניות הסדרה לא הושלמו, התכנון היווה את נקודת ההתחלה לעבודה שייצרה בסופו של דבר את אוניות המערכה מסדרת שרנהורסט שנבנו על ידי הקריגסמרינה באמצע שנות ה-30.
סיירות המערכה מסדרת אדמירל היו אמורות להיות סדרה של ארבע סיירות מערכה של הצי המלכותי הבריטי שנבנו סמוך לסוף מלחמת העולם הראשונה.
הסדרה הייתה אמורה להיות מורכבת מאה"מ "הוד", "אנסון", "האו" ו"רודני" - כולם שמות של אדמירלים מפורסמים - אבל שלוש האוניות האחרות הושעו מכיוון שהחומר והעבודה הנדרשים להשלמתן היו נחוצים עבור אוניות סוחר ואוניות ליווי בעלי עדיפות גבוהה יותר.
התכנונים שלהם עודכנו כדי לשלב את הלקחים מקרב יוטלנד, אבל האדמירליות החליטה בסופו של דבר שעדיף להתחיל מחדש עם עיצוב של לוח נקי ולכן הם בוטלו ב-1919. לא נבנו סיירות מערכה נוספות עקב הסכמי הגבלת הנשק של בין שתי מלחמות העולם.
הוד, לעומת זאת, הייתה בשלם מתקדם מספיק בבנייה שהיא הושלמה ב-1920 והפכה מיד לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי.
היא שימשה כאוניית הדגל של שייטת השירות המיוחד במהלך השיוט שלה מסביב לעולם בשנים 1923–1924. הוד הועברה לצי הים התיכון ב-1936 ובילתה חלק ניכר מהשנים הבאות בסיורים ללא התערבות במהלך מלחמת האזרחים בספרד, וחזרה לבריטניה לפני תחילת מלחמת העולם השנייה ולשייטת סיירות המערכה של צי הבית.
הוד בילתה את רוב החלק המוקדם של המלחמה בפטרולים נגד פושטות מסחר גרמניות וליווי שיירות.
כאוניית הדגל של כוח H, שבסיסה בגיברלטר, היא הפגיזה ספינות צרפתיות במהלך ההתקפה על מרס אל כביר.
במאי 1941 נצטוו הוד ואוניית המערכה פרינס אוף ויילס ליירט את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן כשניסו לפרוץ לצפון האוקיינוס האטלנטי.
בקרב מצר דנמרק שנערך לאחר מכן, התפוצצו מחסני התחמושת האחוריים של הוד והטביעו אותה תוך חמש דקות מפתיחת הקרב.
בשנת 1915 האדמירליות שקלה את הדור הבא של ספינות מלחמה שיעקוב אחר אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת.
מנהל הבנייה הימית (DNC), סר יוסטס טניסון-ד'איינקור, קיבל הנחיות להכין תכנונים לאוניית מערכה חדשה.
התכנון צריך: "לקחת את החימוש, השריון וכוח המנוע של סדרת קווין אליזבת כסטנדרט ולבנות מסביבם גוף שאמור לגרור כמה שפחות מים באופן שנחשב מעשי ובטוח, ואשר אמור לגלם את כל ההגנה והשיפורים העדכניים ביותר מפני איומים תת-מימיים." העיצוב ('A') הוגש לאדמירליות ב-30 בנובמבר לבחינה.
ה-DNC הצליח להפחית את השוקע בהשוואה לקווין אליזבת ב-22% על ידי הרחבת האונייה ל- והארכתו ל-; הייתה לכך תוצאה של הגבלת האוניות להשתמש רק במבדוק אחד ברוזית' ושניים בפורטסמות'.
הותקנו בליטות גדולות נגד טורפדו, וחימוש משני של 12 תותחים בעיצוב חדש הותקנו על סיפון המצודה.
הלוח החופשי הגבוה שהתקבל העניק לעיצוב יחס גדול יותר של עתודת ציפה לתפוסה מאשר בכל דרדנוט בריטית קודמת.
צורת הגוף המתוח של העיצוב העניקה לה גם מהירות משוערת של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש), כ-2.5 קשרים (4.6 קמ"ש) מהר יותר ממה שקווין אליזבת הצליחה להגיע בשירות.
לורד הים הראשון, אדמירל סר הנרי ג'קסון, הגיב ב-6 בדצמבר שאונייה גדולה כל כך עשויה להתחיל מרוץ חימוש חדש עם האמריקאים שבריטניה לא יכלה להרשות לעצמה, ושיש צורך בהגנה טובה יותר על הסיפון כדי להביס פגזים צוללים במהלך קרבות ארוכי טווח.
האדמירליות ביקשה לעבד את התכנון מחדש ('B') עם רוחב מרבי של , אך זה נחשב כלא מספק מכיוון שפגע בהגנה התת-ימית של האונייה.
התבקשו זוג תכנונים מתוקנים כשהמהירות מופחתת ל-22 קשרים (41 קמ"ש) כדי לאפשר לקצר את גוף האונייה כך שיתאים יותר לרציפים צפים קיימים ולמינימום שוקע אפשרי.
הראשון מבין השניים ('C1') היה בעל הגנת בליטה מלאה והשני ('C2') בעל הגנת הבליטה הטובה ביותר האפשרית מבלי לחרוג מאורך של קווין אליזבת .
'C1' התקצר ב בהשוואה ל-'B' ו-'C2' היה באורך רק , אך השוקע גדל ב-.
בשתי ההצעות היה צורך לצמצם את מספר התותחים בחימוש המשני ולהקטין את עובי השריון.
האדמירליות לא הייתה מרוצה מאף אחד מהתכנונים וביקשה גרסה מתוקנת של 'A' של אותו שוקע, רוחב, שריון וחימוש, אך מקוצרת ובאותה מהירות כמו קווין אליזבת.
בנוסף, תותח ה-5 אינץ' החדש נדחה לטובת תותח ה-.
לפחות חלק מהעיצובים הועברו לאדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, שציין שאין צורך באוניות מערכה חדשות מכיוון שהעליונות הבריטית במספרים על הגרמנים הייתה משמעותית, אבל זה לא היה כך לגבי סיירות מערכה.
היה ידוע כי גרמניה בונה שלוש סיירות מערכה חדשות מסדרת מקנזן עם מהירות משוערת שמתקרבת ל-30 קשרים (56 קמ"ש) ודיווח על חימוש של תותחי .
אוניות אלו יהיו עדיפות על כל סיירות המערכה הבריטיות הקיימות, ואלו שהיו בבנייה אז (שתי סיירות המערכה מסדרת רינואון ושלוש 'הסיירות הגדולות' מסדרת קורייג'וס) היו מהירות באותה מידה, אך משוריינות בשריון דק מכדי להתחרות בהן.
הוא גם ציין כי ניסיונו עם סדרת קווין אליזבת שיכנע אותו שמהירות ביניים בין אוניות המערכה לסיירות המערכה הייתה מועילה מעט; הוא הציע שהעיצוב יהיה עבור אוניית מערכה של 21 קשרים (39 קמ"ש) או סיירת מערכה של 30 קשר, כאשר האופציה השנייה היא המועדפת.
ה-DNC הכין שני עיצובים חדשים בתגובה להערותיו של אדמירל ג'ליקו ב-1 בפברואר 1916, כל אחד עבור סיירת מערכה המסוגלת להגיע ל-30 קשר ומעלה וחמושה בשמונה תותחי .
עיצוב '1' היה בעל הדחק של עם חגורת שריון דקה ב-2 אינץ' ומהירות של 30 קשר.
הוא השתמש בדוודי הצינורות הגדולים המגושמים המסורתיים באוניות הראשה הבריטיות, מה שמסביר מדוע העיצוב היה גדול ב- יותר מכל העיצובים הקודמים של אוניות המערכה.
עיצוב '2' היה בעצם חזרה על העיצוב הראשון, פרט לכך שהוחלפו דוודים עם צינורות קטנים.
אלו היו קטנים במידה ניכרת מהסוג הישן יותר וחסכו לעומת עיצוב '1' ובנוסף השוקע היה נמוך ברגל אחת לעומת העיצוב השני.
החיסכון הזה היה משמעותי מספיק כדי להתגבר על התנגדותו של המהנדס הראשי שהם דורשים תיקונים תכופים ויקרים יותר.
ה-DNC התבקש להגיש ארבעה עיצובים נוספים באמצעות דוודים עם צינורות קטנים שהוגשו ב-17 בפברואר.
עיצוב '3' היה עיצוב '2' שבו הספק המכונות גדל ל-160,000 כוחות סוס (120,000 קילוואט) כדי להגביר את המהירות המרבית ל-32 קשרים (59 קמ"ש) בעוד שלשאר העיצובים היו ארבעה, שישה או שמונה תותחי .
עיצוב '3' נבחר מכיוון שאדמירל ג'ליקו ציין שמספר התותחים המינימלי צריך להיות לא פחות משמונה מכיוון שפחות מכך גרמו לבעיות בבקרת אש מדויקת, ושתי חלופות אמורות להיות מסופקות, האחת עם תריסר תותחי 5.5 אינץ' ואחרת עם שישה עשר תותחים כאלו.
ההצעה האחרונה נבחרה ב-7 באפריל והוצאו הזמנות ב-19 באפריל לשלוש אוניות (הוד, האו ורודני).
ההזמנה לאונייה הרביעית, אנסון, בוצעה ב-13 ביוני.
הוד הונחה ב-31 במאי 1916, באותו היום שבו התרחש קרב יוטלנד.
אובדן של שלוש סיירות מערכה בריטיות במהלך אותו קרב גרם להשעיית העבודה על כל שלוש הספינות עד לחקירה של פגמי תכנון אפשריים.
החקירה של אדמירל ג'ליקו האשימה את אובדן הספינות בנוהלי טיפול לקוי של קורדיט שאפשרו לשריפות בצריחים או במנופים להגיע למחסני הספינות.
היא המליצה להתקין ציוד נגד רשף במחסנים ובחדרי טיפול ושיפור שריון הסיפון מעל המחסנים כדי למנוע מפגזים צוללים או רסיסים להגיע למחסני התחמושת.
ה-DNC ולורד הים השלישי התנגדו לכך, מתוך אמונה שאין ראיה ישירה לכך שהמחסנים נחדרו ישירות.
ב-5 ביולי ה-DNC הגיש שני תכנונים מתוקנים עבור האוניות מסדרת אדמירל.
הראשון היה שינוי של העיצוב הקודם עם הגדלות קלות של הסיפון, הצריח, הברבט ושריון קליטת הארובה, הגנה של אינץ' אחד עבור פתחי התחמושת והמנופים של תותחי ה-5.5 אינץ', ומספר הגנרטורים החשמליים גדל מארבעה לשמונה.
שינויים אלו הגדילו את ההדחק ב- ואת השוקע ב-.
העיצוב השני שיפר באופן דרסטי את ההגנה והמיר את הספינות לאוניות מערכה מהירות.
השריון האנכי הוגדל בדרך כלל ב-50% והגנת הסיפון עובתה מעט כמו בעיצוב הראשון.
שינויים אלה היו מוסיפים עוד לעיצוב המקורי והגדילו את השוקע ב-, אבל עלתה חצי קשר במהירות.
עיצוב זה היה שווה לזו של סדרת קווין אליזבת, אבל מהיר יותר ב-7 קשרים (13 קמ"ש) ועם הגנת טורפדו משופרת בהרבה, למרות שהיה גדול בכ- מהספינות הישנות.
לאחר שה-DNC הגיש את העיצובים הנ"ל, הוא התבקש לשקול וריאציות עם צריחים משולשים של תותחי 15 אינץ', ואלה הוגשו ב-20 ביולי.
האדמירליות בחרה בתכנון אוניית המערכה המהירה, והוד הונחה שוב ב-1 בספטמבר.
מאוחר יותר באותו החודש תוכנית השריון של הוד עודכנה מעט לאור ניתוח נוסף של תוצאות יוטלנד ושריון הסיפון הוגדל באופן צנוע על מנת להבטיח שעובי מינימלי של 9 אינץ' של שריון יצטרך להיחדר על ידי פגזים שפוגעים בזוויות ירידה של עד 30 מעלות מהאופק.
שינויים נוספים בוצעו בשנת 1917 במהלך בנייתה שהגדילו את עובי פני הצריח שלה וגגותיה.
שינויים אלה, ועוד רבים אחרים, הגדילו את הדחק שלה ב- ואת השוקע שלה ב-, והפחיתה את מהירותה ל-31 קשרים (57 קמ"ש).
השינויים נמשכו במהלך 1918 כאשר עובי כתרי מחסני התחמושת שלה הוגדל מאינץ' אחד לשניים; השריון עבור קליפת הארובה מעל סיפון החזית הושמט כפיצוי.
במאי 1919 הוגדל שריון הסיפון הראשי שלה בצד שליד המחסנים ל-3 אינץ' (76 מ"מ), וארבעה תותחי 5.5 אינץ' והתחמושת שלהם הוסרו כתוצאה מכך.
לחודש הבא אושרו תוכניות להגדיל את עובי הסיפון הראשי מעל המחסנים הקדמיים ל- ועד מעל המחסנים האחוריים; יש להשמיט את ארבעת צינורות הטורפדו מעל המים שלה והגנתם, ולצמצם את הקיר של מגדל הפיקוח על הטורפדו לעובי של לקיזוז משקל השריון.
עם זאת, שריון הסיפון הנוסף מעולם לא הותקן וצינורות הטורפדו (בניכוי ההגנה עליהם) נשמרו.
אולם מוקדם יותר בשנת 1917, בנייתן של שלוש אחיותיה של הוד הושעתה מכיוון שכמות העבודה והחומרים שהן דרשו הועברו עבור בנייה ותיקון של ספינות סוחר וליווי הדרושים כדי לשמור על קווי התקשורת של בריטניה פתוחים בעקבות המצור של הצוללות הגרמניות.
עם זאת, עבודת התכנון נמשכה, למרות שהוד התקדמה מכדי לשלב את השינויים הללו, ובסופו של דבר הייתה מספיק נרחבת כדי ששלוש האוניות האחרות יהוו סדרה משלהן.
בסוף 1917 שונה עיצוב האוניות כדי להגדיל את עובי גגות הצריח ל-6 אינץ' (152 מ"מ), ובוצעו שינויים (לא מוגדרים) במחיצות המשוריינות.
אלה עלו בסך הכל בהדחק.
שינויים נוספים היו מבנה גשר שעוצב מחדש וקירוב הארובות זה לזה והחלפת המיקום בין חדרי הפגזים ומחסני הפגזים בקוטר 15 אינץ'.
שינוי אחרון זה היה גורם למילוי מסוים של צורת גוף האונייה כדי להכיל את חדר הטיפול של הצריח האחורי ביותר במחיר של אובדן קל במהירות ובאחסון תחמושת.
הוד הייתה הקרובה ביותר להשלמה ובנייתה נמשכה למקרה שהגרמנים יצליחו להשלים את כל אחת מסיירות המערכה החדשות שלהם.
אדמירל ביטי לחץ ללא הרף לזרז את בנייתה של הוד ולהתחיל מחדש את אחיותיה, אך קבינט המלחמה סירב לאשר אף אחת מהאמצעים מכיוון שלא ניתן היה להקריב דבר בתוכנית בניית הספינות לשם כך.
לאחר תום המלחמה בוטלו שלוש האוניות שהושעו מכיוון שלא יכלו לשלב במלואן את לקחי המלחמה.
האוניות מסדרת אדמירל היו גדולות משמעותית מקודמותיהן מסדרת רינואון.
זה היה ארוך יותר ו- רחב יותר מהאוניות הקטנות יותר.
הדחק האוניות היה בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא, מעל יותר מהאוניות הישנות.
היה להם גובה מטאצנטרי של במעמס מלא וכן תחתית כפולה מלאה.
לאוניות היו ארבע מערכות טורבינות קיטור בראון-קרטיס עם הילוך הפחתה יחיד, שכל אחת מהן הניעה צילינדר מדחף אחד.
הם היו מסודרים בשלושה חדרי מכונות.
חדר המנועים הקדמי הכיל את שתי הטורבינות עבור צירי הכנף, התא האמצעי הכיל את הטורבינות עבור הציר הפנימי השמאלי וחדר המכונות האחורי הכיל את הטורבינות עבור הציר הפנימי הימני.
בתוך המעטפת של כל טורבינת כנף נבנתה טורבינת שיוט.
הטורבינות הונעו על ידי עשרים וארבעה דוודי צינורות קטנים של Yarrow שחולקו באופן שווה בין ארבעה חדרי דוודים.
הם תוכננו להפיק סך של 144,000 כוחות סוס (107,000 קילוואט) בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר), אך השיגו יותר מ-151,000 כוחות סוס (112,601 קילוואט) במהלך הניסויים של הוד, כאשר היא חרגה מעט מהמהירות המיועדת שלה של 31 קשרים (57 קמ"ש).
הם תוכננו לשאת בדרך כלל של מזוט, אך היו בעלות קיבולת מקסימלית של .
היו להם שמונה גנרטורים 175 קילוואט (235 כוחות סוס), שניים דיזל, שניים מונעי טורבו וארבעה מונעי בוכנה.
האוניות מסדרת אדמירל הרכיבו שמונה תותחי Mk I BL 15 אינץ' בארבעה צריחים תאומים Mark II המונעים הידראולית, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה אותם ל-30°; ניתן היה לטעון אותם בכל זווית של עד 20°, אם כי טעינה בזוויות גבוהות נטתה להאט את חזרת התותח לסוללה.
האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; זה העניק בפגזים חודרי שריון (AP) טווח מקסימלי של .
החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי Mk I BL 5.5 אינץ', שהיו מורכבים על צריחים על סיפון המצודה, מוגנים על ידי מגני תותחים.
התותחים על צריחי ה-CPII שלהם היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30°.
הטווח המרבי שלהם היה בזווית של 30°.
קצב האש שלהם היה שנים עשר פגזים לדקה.
האוניות תוכננו עם ארבעה תותחי נ"מ QF ארבעה אינץ' Mark V.
הם ירו פגזים סופר נפיצים במשקל במהירות לוע של בקצב של עשרה עד חמישה עשר פגזים לדקה.
לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של , אבל טווח יעיל הרבה יותר נמוך.
32 ראשי נפץ אוחסנו בשני המחסנים בחזית חדר הפגזים של צריח 'A'.
התותחים העיקריים של האוניות מסדרת אדמירל נשלטו מאחד משני מנהלי בקרת האש.
המנהל הראשי היה רכוב מעל מגדל הניווט בתא משוריין והשני היה בחלק הקדמי על התורן הקדמי.
צריח 'B' יכול היה גם לשלוט בכל צריחי התותחים הראשיים בעוד שצריח 'X' יכל לשלוט על התותחים האחוריים.
נתונים ממדי טווח בתא המשוריין הוכנסו לשולחן בקרת אש Mk V Dreyer הממוקם בתחנת השידור (TS) על סיפון הרציף שם הם הומרו לנתוני טווח והיסט לשימוש התותחים.
נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התוויה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה.
החלק הקדמי היה מצויד במד טווח .
כל צריח סופק עם מד טווח של 30 רגל בתא משוריין על גג הצריח ומחשב אנלוגי Dumaresq עבור בקרת אש מקומית.
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת האש בגודל 5.5 אינץ' שהותקנו בכל צד של הגשר.
הם הורחבו על ידי שני עמדות השליטה הנוספות בחלק הקדמי, שסופקו עם מדי טווח .
כל אחת מהעמדות הללו הייתה מצוידת במחשב Dumaresq לשליטה מקומית, אך נתוני הזיהוי נשלחו בדרך כלל ל-TS 5.5 אינץ' בסיפון התחתון, בדומה לנוהל עבור תותחי ה-15 אינץ', אלא שנתוני הירי חושבו על ידי שני שעוני בקרת אש מסוג F (מחשבים אנלוגיים).
התותחים נגד מטוסים נשלטו על ידי מד טווח המותקן על המבנה האחורי.
לטורפדות הייתה בתחילה מערכת דומה שבה מדדי טווח שונים, במיוחד מד הטווח של 15 רגל מעל מגדל הפיקוח על הטורפדו האחורי, ומראות סטיה סיפקו נתונים לשולחן דרייר בטורפדו TS בצמוד ל-TS 5.5 אינץ' בסיפון התחתון.
עם זאת, שולחן דרייר הוסר במהלך השיפוץ של הוד בשנים 1929–1931 והחישובים בוצעו בעמדת השליטה בטורפדו בגשר.
חגורת השריון בקו המים של האוניות מסדרת אדמירל הייתה בעובי , בזווית של 12° כלפי חוץ בחלקו כדי לשמור את החגורה בתוך מבנה הבליטה ולאפשר לפגיעות טורפדו להתפרק באוויר.
זווית זו גם הגדילה את עוביו היחסי של השריון לאש אופקית מטווח קרוב, אם כי במחיר הקטנת גובהו היחסי מה שהגדיל את הסיכוי לפגיעת אש פגזים צוללים מעליו או מתחתיו.
חגורה משופעת זו הפכה את השריון שלהם להשוואה לחגורת השריון בעובי אשר הייתה בדרדנוטים הבריטיות האחרונות.
החגורה התמשכה לאורך , מהקצה הקדמי של ברבטה 'A' לאמצע של ברבטה 'Y'.
החגורה התדללה ל-6 אינץ' לפני שהצטמצמה עוד יותר ל- והסתיימה במחיצה קצרה בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ) מעט לפני החרטום.
מאחורי הקטע באמצע האונייה, החגורה הצטמצמה ל-6 אינץ' (152 מ"מ); היא לא הגיעה לירכתיים, אלא הסתיימה במחיצה בעובי 5 אינץ'.
לחגורה זו היה גובה של , אשר מתוכם היו מתחת לקו המים המתוכנן.
מעליה הייתה החגורה האמצעית בעובי 7 אינץ', בגובה , והחגורה העליונה בעובי 5 אינץ', הייתה בגובה .
החגורה האמצעית נמתחה בין ברבטות 'A' ו-'Y', והסתיימה במחיצות רוחביות בעובי 4 אינץ' בכל קצה.
החגורה העליונה עברה רק מ-"A" עד לקצה חללי המכונות והסתיימה במחיצה רוחבית נוספת בעובי 4 אינץ'.
חמישה מהסיפונים של הוד היו ממוגנים בעוביים שנעו בין , עם העוביים הגדולים ביותר מעל מחסני התחמושת וגלגל ההיגוי.
מיד בסמוך לברבטות 'A' ו-'Y' הסיפון הראשי היה בעובי של 5 אינץ' כדי להגן על המחסנים.
חזיתות הצריחים היו בעובי של 15 אינץ' ואילו הצדדים שלהם נעו בעובי בין , והגג היה בעובי 5 אינץ'.
לברבטות היו לכל היותר 12 אינץ' של שריון, אך עובייהם הצטמצמו בשלבים מתחת לסיפון, אם כי החזיתות החיצוניות של הברבטות 'A' ו-'Y' היו עבות במידה ניכרת מתחת לסיפון מאשר שאר הברבטות.
שריון מגדל הניווט היה בעובי 9–11 אינץ', והוא היה הגדול ביותר שעדיין הותקן על אוניית ראשה בריטית שכן משקלו היה .
המנהל הראשי של בקרת האש בראש מגדל הניווט היה מוגן על ידי תא משוריין.
חזית התא הייתה בעובי של 6 אינץ', דפנותיו בעובי 2 אינץ', וגגו היה מוגן על ידי שריון של 3 אינץ'.
צינור תקשורת עם דפנות בעובי 6 אינץ' עבר ממגדל הניווט למטה אל עמדת הניווט התחתונה על הסיפון הראשי.
שלושת מחיצות הטורפדו היו בעובי , ו-.
בליטות נגד טורפדו של סיירות המערכה בסדרת אדמירל היו הראשונים שהותקנו על אוניית ראשה בריטית ששילבו במלואם את הלקחים שנלמדו מסדרת ניסויים שהחלו לפני מלחמת העולם הראשונה.
הם כללו מרחב אוויר חיצוני, מרחב ציפה פנימי ומחיצת מגן בעובי 1.5 אינץ'.
חלל הציפה היה מלא בצינורות ריסוק פלדה אטומים שנועדו לפזר את כוח הפיצוץ על שטח רחב ככל האפשר וכן לספוג כמה שיותר מכוחו.
עם זאת, בדיקות שנערכו לאחר השלמת הוד הראו כי מילוי חלל הציפה במים יעיל באותה מידה וזול במידה ניכרת.
זמן קצר לאחר כניסתה לשירות ב-15 במאי 1920 הפכה הוד לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי, בפיקודו של אדמירל משנה סר רוג'ר קיז.
היא ערכה שייט לסקנדינביה באותה שנה.
היא ביקרה בים התיכון בשנים 1921 ו-1922 כדי להראות את הדגל ולהתאמן עם צי הים התיכון, לפני שהפליגה לשייט לברזיל ואיי הודו המערבית יחד עם שייטת סיירות המערכה.
בנובמבר 1923 יצאה הוד, מלווה בסיירת המערכה ריפאלס ומספר סיירות מסדרת דאנס של שייטת הסיירות הקלות הראשונה, לשייט עולמי ממערב למזרח דרך תעלת פנמה.
הם חזרו הביתה עשרה חודשים מאוחר יותר בספטמבר 1924. טייסת הקרב ביקרה בליסבון בינואר 1925 כדי להשתתף בחגיגות ואסקו דה גאמה לפני שהמשיכה לים התיכון לתרגילים.
הוד עברה שיפוץ גדול מ-1 במאי 1929 עד 10 במרץ 1931 ולאחר מכן חידשה את תפקידה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה.
מאוחר יותר באותה שנה הצוות שלה השתתף במרד אינברגורדון בגלל קיצוץ בשכר למלחים.
שייטת סיירות המערכה ביצעה שייט בקריביים בתחילת 1932. בשנה שלאחר מכן היא חידשה את התרגול הקודם שלה בשייט חורף בים התיכון.
כשהייתה בדרכה לגיברלטר לאחת מההפלגות הללו היא התנגשה בסיירת המערכה רינואון ב-23 בינואר 1935, אך נפגעה קלות בלבד.
הוד השתתף בסקירת צי לרגל יובל הכסף של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד באוגוסט שלאחר מכן.
היא הועברה לצי הים התיכון זמן קצר לאחר מכן והוצבה בגיברלטר עם פרוץ המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ומלחמת האזרחים בספרד.
ב-23 באפריל 1937 היא ליוותה שלוש אוניות סוחר בריטיות לנמל בילבאו למרות נוכחותה של הסיירת הלאומנית אלמירנטה סרוורה שניסתה לחסום את הנמל.
היא חזרה לפורטסמות' בינואר 1939 לשיפוץ שנמשך עד 12 באוגוסט.
ביוני 1939, הוד שובצה לשייטת סיירות המערכה של צי הבית בעודה עוברת שיפוץ מחדש; כאשר פרצה המלחמה מאוחר יותר באותה שנה, היא הועסקה בעיקר בסיורים בסביבת איסלנד ואיי פארו כדי להגן על שיירות וליירוט פושטות סחר גרמניות שניסו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי.
בספטמבר 1939 היא נפגעה על ידי פצצת מטוס במשקל 250 ק"ג (550 פאונד) וספגה נזק קל.
בתחילת 1940 המכונות של הוד היו במצב גרוע והגבילו את מהירותה הטובה ביותר ל- ; היא עברה שיפוץ מחדש בין ה-4 באפריל ל-12 ביוני.
הוד ונושאת המטוסים ארק רויאל נצטוו להפליג לגיברלטר על מנת להצטרף לכוח H ב-18 ביוני, שם הוד הפכה לאוניית הדגל.
ככזו, היא השתתפה בהשמדת הצי הצרפתי במר-אל-כביר ביולי 1940. שמונה ימים בלבד לאחר הכניעה הצרפתית, האדמירליות הבריטית הציבה אולטימטום לצי הצרפתי באוראן כדי להבטיח שהם לא ייפלו לידיים גרמניות או איטלקיות.
התנאים נדחו והצי המלכותי פתח באש על הספינות הצרפתיות שעגנו שם.
תוצאות הירי של הוד אינן ידועות בדיוק, אבל היא גרמה נזק לאוניית המערכה הצרפתית דנקרק, שנפגעה מארבעה פגזים בקוטר 15 אינץ' ונאלצה לחוף את עצמה.
הוד כמעט ונפגעה במהלך הקרב על ידי דנקרק; רסיסי פגז פצעו שני אנשי צוות.
אוניית האחות של דנקרק, סטרסבור, הצליחה להימלט מהנמל והוד עם מספר סיירות קלות רדפו אחריה, אך ויתרו לאחר שעתיים לאחר שהוד התחמקה ממטח טורפדות צרפתי והיא האיצה את הטורבינה שהגיעה למהירות של .
הוד הוחלפה כאוניית הדגל של Force H על ידי רינואון ב-10 באוגוסט לאחר שחזרה לסקפה פלו.
לאחר שיפוץ קצר היא חידשה את תפקידה הקודם בסיור נגד פושטות סחר גרמניות וליווי שיירות.
זה נמשך עד ינואר 1941 כאשר היא החלה בשיפוץ שנמשך עד מרץ.
עם השלמתו היא קיבלה הוראה לצאת לים בניסיון ליירט את סיירות המערכה הגרמניות גנייזנאו ושרנהורסט.
ללא הצלחה, היא קיבלה הוראה לפטרל במפרץ ביסקאיה נגד כל ניסיון פריצה של האוניות הגרמניות מברסט.
הוד קיבלמ הוראה לצאת לים נורווגי ב-19 באפריל כאשר האדמירליות קיבלה דיווח כוזב שביסמרק יצאה מגרמניה.
לאחר מכן היא סיירה בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני שנכנסה לסקפה פלו ב-6 במאי.
בערב ה-21 במאי 1941 הפליגו הוד ואוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס מסקפה פלו כדי להצטרף לסיירות הכבדות נורפוק וסאפוק שפטרלו במצר דנמרק בין גרינלנד לאיסלנד, בשל הידיעה שאוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן חדרו לתוכם לעבר צפון האוקיינוס האטלנטי.
הם עדיין לא הגיעו למצר כאשר סאפוק הבחינה באוניות הגרמניות מצפון לאיסלנד בשעות הערב המוקדמות ב-23 במאי.
הוד ופרינס אוף ויילס שינו מסלול והגבירו את מהירותם כדי ליירט את האוניות הגרמניות.
השייטת הבריטית הבחינה בגרמנים בשעה 05:37 אך הגרמנים כבר היו מודעים לנוכחותם.
הבריטים פתחו באש בשעה 05:52 כאשר הוד ירתה לעבר פרינץ אויגן, האונייה המובילה במערך הגרמני, והגרמנים השיבו באש 05:55, כאשר שתי האוניות התרכזו בהוד.
פרינץ אויגן (כנראה) הייתה האונייה הראשונה שפגעה כאשר פגז פגע בסיפון הסירה של הוד, בין הארובות שלה, והציתה אש גדולה בין התחמושת המוכנה לשימוש לרקטות תותחי הנ"מ.
ממש לפני השעה 06:00, בזמן שהוד פנתה 20 מעלות שמאלה כדי לחשוף את הצריחים האחוריים שלה, היא נפגעה שוב על סיפון הסירה מפגז מהמטח החמישי של ביסמרק.
המיקום המדויק והשתלשלות האירועים אינם ידועים, אך מחסני התחמושת האחוריים שלה בקוטר 15 אינץ' התפוצצו.
זה שבר את גבה והיא שקעה עם אובדן כל הצוות שלה מלבד שלושה.
סיירות המערכה מסדרת רינואון כללה שתי סיירות מערכה שנבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור הצי המלכותי.
הם הונחו במקור כגרסאות משופרות של אוניות המערכה מסדרת רוונג', אך בנייתן הושעתה עם פרוץ המלחמה בטענה שהן לא יהיו מוכנות בזמן.
אדמירל לורד פישר, עם מינויו ללורד הים הראשון, קיבל אישור להתחיל מחדש את בנייתם כסיירות מערכה שניתן לבנות ולהכניס לשירות במהירות.
הם לא ממש עמדו ביעד השאפתני הזה, אבל הן נמסרו כמה חודשים לאחר קרב יוטלנד ב-1916. הן היו אוניות הראשה המהירות ביותר בעולם עם הפעלתן.
ריפאלס הייתה האונייה היחידה בסדרה שראתה קרב במלחמת העולם הראשונה כאשר השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד השני בשנת 1917. שתי האוניות שופצו פעמיים בין המלחמות; השיפוץ של שנות ה-20 הגדיל את הגנת השריון שלהם וביצע שיפורים קלים יותר, בעוד שהשיפוץ של שנות ה-30 היה הרבה יותר יסודי, במיוחד עבור רינואון.
ריפאלס ליוותה את סיירת המערכה הוד במהלך השייט מסביב לעולם של שייטת השירות המיוחד בשנים 1923–1924 והגן על האינטרסים הבריטיים במהלך מלחמת האזרחים הספרדית בין 1936 ל-1939. רינואון נשאה לעיתים קרובות בני מלוכה בסיורי החוץ שלהם ושימשה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה כאשר הוד שופצה.
שתי האוניות שירתו במהלך מלחמת העולם השנייה; הן חיפשו את אדמירל גראף שפה ב-1939, השתתפו במערכה בנורווגיה באפריל-יוני 1940 וחיפשו את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-1941. ריפאלס הוטבעה ב-10 בדצמבר 1941 בים סין הדרומי מול קואנטן, פהנג על ידי מטוסים יפנים.
רינואון בילתה חלק ניכר משנת 1940 ו-1941 כשהיא מסופחת לכוח H בגיברלטר, בליווי שיירות והיא לחמה בקרב הבלתי חד משמעי על קייפ ספרטיבנטו.
היא שובצה לזמן קצר בצי הבית וסיפקה חיפוי למספר שיירות ארקטיות בתחילת 1942. האונייה הועברה בחזרה לכוח H למבצע לפיד ובילתה חלק ניכר משנת 1943 בשיפוץ או בשינוע של וינסטון צ'רצ'יל וצוותו אל ומכנסים שונים עם מנהיגים שונים של בעלות הברית.
בתחילת 1944 הועברה רינואון לצי המזרחי באוקיינוס ההודי שם תמכה בהתקפות רבות על מתקנים שנכבשו על ידי יפן באינדונזיה ועל קבוצות איים שונות באוקיינוס ההודי.
האונייה חזרה לצי הבית בתחילת 1945 ושופצה לפני שהושמה בעתודה לאחר תום המלחמה.
אוניות מערכה משופרות מסדרת רוונג'
התוכנית הימית לאוניות מערכה של 1914 כללה שלוש אוניות משופרות מסדרת רוונג', בשם רינואון, ריפאלס ורזיסטנס, וואונייה נוספת מסדרת קווין אליזבת, בשם אז'נקור.
רזיסטנס ואז'נקור היו אמורות להיבנות במספנות מלכותיות, בעוד רינואון הוענקה לפיירפילד וריפאלס לפאלמרס.
התכנון אושר ב-13 במאי 1914 והשיפורים ביחס לסדרת רוונג' כללו:
עובי עקבי של עבור מחיצות הכנפיים.
מגדל פיקוח על טורפדו מוגדל.
מגדל ניווט מוגדל עם שריון מסודר מחדש לגישה טובה יותר.
רוחב השדרית הוגדל כדי לספק מבנה קשיח יותר באמצע האונייה כדי לעמוד בלחץ בזמן העגינה.
אחסון הפגזים עבור התותחים הראשיים הוגדל מ-80 פגזים לכל תותח ל-100.
שינויים אלו לא היו משנות הרבה את גודל האוניות בהשוואה לקודמותיהן מלבד ירידה בשוקע ל , פחות מהאוניות הישנות.
עם זאת, הם היו נהיות איטיות יותר ב- מאוניות הסדרה רוונג' כיוון שהן היו אמורות להיות מסופקות עם בלבד במקום ה של קודמותיהן.
העבודות על כל ארבע האוניות הופסקו בתחילת מלחמת העולם הראשונה ושתי האוניות שייבנו במספנות המלכותיות בוטלו ב-26 באוגוסט 1914, מכיוון שהאמינו שלא ניתן להשלים אותן לפני תום המלחמה.
אדמירל לורד פישר, לאחר שחזר לתפקידו כלורד הים הראשון באוקטובר, החל ללחוץ על וינסטון צ'רצ'יל, אז הלורד הראשון של האדמירליות, לאפשר לו להמיר את החוזים המושהים עבור רינואון וריפאלס לסדרה חדשה של סיירות מערכה המסוגלות להגיע למהירות גבוהה של .
צ'רצ'יל טען שהבנייה שלהם תפריע לתוכניות בנייה אחרות, תספוג משאבים רבים מדי ועדיין לא תוכל להסתיים בזמן.
פישר התנגד בטענה שהוא יכול לצמצם את זמן הבנייה למינימום, כפי שעשה עם אה"מ דרדנוט, על ידי שימוש בחומר רב ככל האפשר שהוזמן עבור אוניות המערכה, כולל צריחי תותחים .
עם זאת, צ'רצ'יל לא התרגש עד שהחוויות של קרב מפרץ הלגולנד באוגוסט וקרב איי פוקלנד בדצמבר, הוכיחו שמהירות גבוהה וכוח נשק כבד הם שילוב חזק והצדיקו את אמונתו ארוכת השנים של פישר לגבי הכדאיות של סיירת המערכה.
פעולות אלו, בתוספת לחץ מצד אדמירל ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, ותת אדמירל ביטי, מפקד כוח סיירות המערכה, גרמו לצ'רצ'יל לקבל אישור מהקבינט לבנות שתי אוניות ב-28 בדצמבר.
אדמירל לורד פישר הציג לראשונה את דרישותיו עבור האוניות החדשות ל-DNC ב-18 בדצמבר, עוד לפני שהם אושרו.
במהלך השבוע שלאחר מכן מחלקת ה-DNC בחנה את החומר שנמסר עבור שתי סיירות המערכה והחליטה במה ניתן להשתמש בעיצוב החדש והחוזה עבור ריפאלס הועבר מפאלמרס לג'ון בראון ושות', מכיוון שלראשונה היה חסר משטח ארוך מספיק כדי להשתמש בו עבור האונייה החדשה.
החומר השמיש הועבר לג'ון בראון ושני הבנאים, שקיבלו מספיק מידע מהמחלקה של ה-DNC כדי להניח את שדרית שתי האוניות ב-25 בינואר 1915, הרבה לפני השלמת החוזים המשתנים ב-10 במרץ.
בעוד הם היו ארוכות ב- יותר מקודמתן, טייגר, ההדחק שלהן היה פחות מהאונייה הישנה יותר במעמס מלא.
האוניות התגלו כסירות ים טובות, אך היה צורך לתחזק אותן תוך כדי בנייה עם הקשחה נוספת ועמודים מתחת לסיפון החזוי כדי לרפא כמה בעיות מבניות קלות קדימה.
היה להם גובה מטאצנטרי של במעמס מלא וכן תחתית כפולה שלמה.
התוכנית המקורית עבור אוניות אלו הייתה להשתמש במכונות קלות משקל המפיקות סך של , אבל זה היה דורש זמן לא מבוטל כדי להשלים את התכנון שלהם.
במקום להסתכן בעיכוב השלמת האוניות, המכונות של אה"מ טייגר שוכפלו עם תוספת של שלושה דוודים נוספים כדי לספק את הכוח הנדרש למהירות הנוספת.
לכל אונייה היו שני סטים זוגיים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של בראון-קרטיס, ששכנו בחדרי מנועים נפרדים.
כל קבוצה כללה טורבינות בלחץ גבוה מקדימה ומאחורה המניעות צילינדר חיצוני וטורבינות בלחץ נמוך מקדימה ומאחורה, השוכנות באותו מעטפת, המניעות צילינדר פנימי.
המדחפים התלת-להבים שלהם היו בקוטר .
הטורבינות הונעו על ידי 42 דוודי צינור מים של Babcock &amp; Wilcox בשישה חדרי דוודים בלחץ עבודה של .
הם תוכננו להפיק סך של , אך השיגו יותר מ- במהלך הניסויים של רינואון, כשהיא הגיעה למהירות של .
הן היו אוניות הראשה המהירות ביותר שקיימות עד כניסתה לשירות של הוד ב-1920.
בתפוקה מלאה, אוניות הסדרה יכלו להפליג במהירות של לטווח של .
לאוניות היו שני מחוללי חשמל על בסיס קיטור שהפיקו , מחולל חשמל מונע בנפט , ואחד שמונע על בסיס טורבינה שהפיק שסיפק את הטבעת המשותפת ב-220 וולט.
אוניות הסרה הרכיבו שישה תותחי BL 15 אינץ' Mk I / קליבר 42 בשלושה צריחי תותחים תאומים בעלי מנוע הידראולי, שסומנו "A", "B" ו-"Y" מלפנים לאחור.
ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה ל-20°; ניתן היה לטעון אותם בכל זווית עד 20°, אם כי טעינה בזוויות גבוהות נטתה להאט את חזרתו של התותח לעמדת הירי.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; זה העניק להם טווח מקסימלי של עם פגזים חודרי שריון.
האוניות תוכננו עם שבעה עשר תותחי BL 4 אינץ' Mark IX / קליבר 45, בחמישה צריחים משולשים ושני צריחים בודדים.
אלה היו מונעים ידנית ומסורבלים למדי בשימוש, שכן הם דרשו צוות של שלושים ושניים אנשים כדי להעמיס ולסובב את צריחי התותחים המשולשים.
קצב האש של התותחים היה רק 10 עד 12 פגזים לדקה, כאשר המעמיסים המשיכו להפריע זה לזה.
היה להם הנמכה מקסימלית של - 10° והגבהה מקסימלית של 30°.
הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל במהירות לוע של .
בהגבהה המקסימלית לתותחים היה להם טווח מרבי של .
האוניות נשאו 200 פגזים לכל תותח.
כל אונייה הרכיבה זוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt נגד מטוסים על צריחים יחידים בזווית גבוהה.
אלה הותקנו על סיפון המקלט לצד הארובה האחורית.
לתותחים היה הנמכה מרבית של 10° והגבהה מרבית של 90°.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב אש של 12–14 פגזים לדקה.
שתי האוניות נשאו עשר טורפדות ושתי צינורות טורפדו שקועים שהותקנו ממש לפני הברבטה "A".
התותחים העיקריים של אוניות הסדרה יכלו להיות נשלטים מכל אחד משני מנהלי בקרת האש.
נתונים מממד טווח בתא המשוריין הוכנסו לשולחן בקרת אש Mk IV* Dreyer שנמצא בתחנת השידור (TS) שם הומר לנתוני טווח והיסט לשימוש התותחים.
נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנים לחזות את תנועת המטרה.
החימוש המשני נשלט על ידי מנהלים שהורכבו על במות בכל תורן.
כל צריח סופק עם מד טווח של 15 רגל (4.6 מ') בתא משוריין על גג הצריח.
במהלך המלחמה גדל מספרם וגודלם של מדי הטווח.
עד 1918 נשאה רינואון שני מדי טווח , האחד על צריח "Y" והשני בתא המשוריין מעל מגדל הניווט.
מדי טווח של 15 רגל הותקנו על צריחי "A" ו-"B", מגדל הפיקוח על הטורפדו מאחורי התורן הראשי, והתא המשוריין.
החלק הקדמי היה מצויד במד טווח ותותחי הנ"מ נשלטו על ידי מד טווח פשוט מותקן על המבנה האחורי.
שני מדי טווח הותקנו על הגשר.
הגנת השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה לזו של אינדפטיגבל; חגורת השריון בקו המים של האוניות של שריון מוצק קרופ הייתה בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) באמצע האונייה.
הוא נמשך מנקודת האמצע של ברבטה "A" לנקודת האמצע של ברבטה "Y", והיה באורך של ובגובה .
רצועות של שריון בעובי 3 אינץ' מאחור ושריון בעובי 4 אינץ' מקדימה המשיכו את החגורה לעבר קצות האונייה, אם כי אף אחת מהן לא הגיעה לחרטום או לירכתיים.
הרצועות היו מוקפות במחיצות רוחביות באותו עובי.
בחלק גדול מאורכה של החגורה הראשית הייתה חגורה עליונה מפלדה בעלת מתיחה גבוהה בעובי , מיועדת להגנה מפני רסיסים.
צריחי התותחים היו עם שריון בעובי בחזית ומהצדדים הקדמיים, על לוחות הצד האחוריים בעוד הגגות שלהם היו בעובי .
הברבטות היו מוגנות על ידי שריון בעובי מעל הסיפון העליון, אך הוא הצטמצם ל- מתחת לסיפון.
הצדדים של מגדל הניווט היו בעובי והיה לו גג בעובי 3 אינץ'.
קירות צינור התקשורת היו בעובי 3 אינץ'.
למגדל הפיקוח על הטורפדו היו קירות בעובי 3 אינץ' וגג פלדה יצוק בעובי 1.5 אינץ'.
לאחר קרב יוטלנד בשנת 1916, בזמן שהאוניות עדיין הושלמו, נוסף אינץ' נוסף של פלדה בעלת מתיחה גבוהה על הסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת.
למרות תוספות אלו, האוניות עדיין נחשבו כפגיעות מדי לאש צוללת ולכל אונייה נוסף ברוזית' בשנים 1916–1917 שריון אופקי נוסף, במשקל של כ-, שהתווספו לסיפונים מעל מחסני התחמושת ומעל מנגנון ההיגוי.
באוניות הסדרה הותקנה בליטת אנטי-טורפדו רדודה המשולבת בגוף האונייה, שנועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה.
עם זאת, בדיקות מאוחרות יותר הוכיחו כי הוא אינו עמוק מספיק כדי לבצע את משימתו מכיוון שחסרו לו שכבות של תאים ריקים ומלאים שהיו נחוצים כדי לספוג את עוצמת הפיצוץ.
שם האונייה המספנה הונחה הושקה כניסתה לשירות גורל רינואון פיירפילד, גובן 25 בינואר 1915 4 במרץ 1916 20 בספטמבר 1916 נגרטה בפסלנה, 1948 ריפאלס ג'ון בראון, קליידבנק 8 בינואר 1916 18 באוגוסט 1916 טבעה בתקיפה אווירית ליד קואנטן, 10 בדצמבר 1941
שתי האוניות בילו חלק ניכר מסוף 1916 ותחילת 1917 במספנות ששיפרו את השריון שלהן וערכו סיורים שגרתיים בים הצפוני.
הן שובצו בשייטת סיירות המערכה הראשונה (BCS) למשך המלחמה.
ריפאלס החליפה את לאיון כספינת הדגל של השייטת.
בספטמבר 1917 הפכה ריפאלס לאוניית הראשה הראשונה שהצטיידה בסיפוני טיסה של מטוסים על צריחיה.
סופווית' פאפ המריא בהצלחה מהסיפון שהותקן על צריח "B" ב-1 באוקטובר וחזר על הישגו ב-9 באוקטובר מצריח "Y".
רינואון קיבלה את הסיפונים שלה בתחילת 1918.
חגורת השריון הקיימת שלה בעובי 6 אינץ' הוחלפה בחגורה בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בלוחות שנעשו עודפים על ידי הסבת אוניית המערכה אלמירנטה קוקראנה (שהוזמנה במקור על ידי צ'ילה ונרכשה לאחר תחילת המלחמה) לנושאת המטוסים איגל.
הבליטות הוסיפו 12 רגל 8 אינץ' (3.9 מטרים) לרוחב שלה ו-1 רגל 4 אינץ' (0.4 מטרים) לשוקע שלה.
השיפוץ הוסיף כ-4,500 טונות ארוכות (4,600 טונות) להדחק שלה והעלה את גובהה המטאצנטרי ל-6.4 רגל (2 מטרים) במעמס מלא.
נוספו גם שלושה מדדי טווח 30 רגל (9.1 מטרים) וכן שמונה צינורות טורפדו בתושבות תאומות על הסיפון העליון.
כשהצי הגדול פורק באפריל 1919 הוצבה רינואון בשייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי.
ביוני היא שופצה לקראת סיור בקנדה, ניופאונדלנד וארצות הברית על ידי אדוארד, הנסיך מוויילס, ושני סיפוני הטיסה הוסרו.
רצועה של שריון מחודד הותקן מתחת לחגורה הראשית כדי להסיט כל פגז שצלל מתחת לפני המים; עוביו היה 9 אינץ' בחלק העליון והצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) בתחתית.
היה להם הנמכה מקסימלית של - 5° והגבהה מקסימלית של 80°.
הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,387 רגל לשנייה (728 מטר לשנייה) בקצב של עשרה עד חמישה עשר סבבים לדקה.
לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה פחות.
השיפוץ הוסיף רק 3,500 טונות ארוכות (3,600 טונות) להדחק האונייה ושלושה אינץ' לשוקע שלה ועלה 979,927 ליש"ט.
מערכת בקרת זווית גבוהה Mark I (HACS) צוידה במנהל בקרת האש על גג החלק הקדמי שהחליף את מד הטווח הזווית הגבוהה ופלטפורמת מגדל הניווט הוגדלה כדי להכיל זוג צריחים Mark V לתותחי 40 מילימטרים (1.6 אינץ') QF 2 פאונד Mark VIII.
התותח Mark VIII 2 פאונד ירה פגזים במשקל 2 ליברות (0.91 קילוגרם) במהירות לוע של 2,040 רגל לשנייה (620 מטר לשנייה) למרחק של 3,800 יארד (3,500 מטרים).
המקלעים ירו פגזים במשקל 1.326 ounce (37.6 גרם) במהירות לוע של 2,520 רגל לשנייה (770 מטר לשנייה).
זה העניק לתותח טווח מקסימלי של כ-5,000 יארד (4,600 מטרים), למרות שהטווח האפקטיבי שלו היה רק 800 יארד (730 מטרים).
זה חסך כ-2,800 טונות ארוכות (2,800 טונות) של משקל ואיפשר להמיר את שני חדרי הדוודים הקדמיים למחסני פגזים 4.5 אינץ' (110 מילימטרים) ושימושים אחרים.
לצריחי BD Mark II היו מגבלות הגבהה של - 5° עד +80°.
התותחי מארק III ירה פגזים סופר נפיצים במשקל 55 ליברות (25 קילוגרם) במהירות לוע של 2,457 רגל לשנייה (749 מטר לשנייה) בתותח חדש.
הייתה להם תקרה אפקטיבית מקסימלית של 41,000 רגל (12,000 מטרים).
האונייה תמכה בפעולות בעלות הברית במהלך המערכה בנורווגיה באפריל–יוני 1940. בליווי רינואון ושייטת הסיירות הראשונה, ניסתה ריפאלס ליירט את אוניית המערכה הגרמנית גנייזנאו כשהפליגה מטרונדהיים לגרמניה ביולי.
האונייה שופצה ביוני-אוגוסט וקיבלה שמונה תותחים אוטומטיים אורליקון 20 מילימטרים (0.79 אינץ') וכן מכ"ם ירי שטח מסוג 284. ריפאלס ליוותה שיירת חיילים סביב כף התקווה הטובה מאוגוסט עד אוקטובר והועברה לפיקוד הודו המזרחית.
הם נצפו על ידי מטוס סיור יפני במהלך אחר הצהריים שלאחר מכן והיו במעקב למשך שארית היום.
כוח Z פנה לאחור במהלך הערב, אך זוהה שוב מוקדם בבוקר 10 בדצמבר.
כארבע שעות לאחר מכן הגיעו מפציצים יפנים ותקפו את ריפאלס מגובה רב; היא נפגעה קלות מפגיעת פצצה אחת בהאנגר השמאלי שלה.
הגל השני כלל מפציצי טורפדו שהחמיצו את ריפאלס, אך השיגו לפחות פגיעה אחת בפרינס אוף ויילס.
הגל השלישי שוב היה מורכב ממפציצים בגובה רב שהחמיצו את ריפאלס לחלוטין.
הגל הרביעי של מפציצי טורפדו הצליח לפגוע בריפאלס פעם אחת באמצע האונייה בצד השמאלי שלה.
הגל האחרון של מפציצי טורפדו פגע בריפאלס עם שלוש טורפדות נוספים והאונייה התהפכה עם אובדן של 508 קצינים ומלחים.
טביעת פרינס אוף ויילס וריפאלס תרמה לנפילה המהירה של סינגפור ומלאיה ליפנים, והדגימה את הדומיננטיות של הכוח האווירי כנגד אוניות הראשה שהיו עמוד השדרה של הכוח הימי מאז המאה ה-16.
רינואון הבחינה באוניות הגרמניות וירתה ראשונה, אך היא נפגעה ראשונה משני פגזים בקוטר 28 סנטימטרים (11 אינץ') שפגעו בה רק במעט.
כוח H ליווה שיירות הן בתוך הים התיכון ומחוצה לו במרץ–מאי 1941 לפני שזומנה לאוקיינוס האטלנטי לחפש את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
האונייה הועברה לצי הבית בנובמבר כשהתיקונים שלה הסתיימו.
היא סיפקה חיפוי לשיירות הנכנסות והיוצאות לברית המועצות בתחילת מרץ 1942 והפכה לאוניית הדגל של כוח W אשר הוקם כדי ללוות נושאות מטוסים להטסה למלטה באפריל–מאי.
היא חזרה לבריטניה כדי להשתקם מפברואר עד יוני 1943. האונייה החזירה את וינסטון צ'רצ'יל וצוותו מוועידת קוויבק בספטמבר והעבירה אותם לוועידת קהיר בנובמבר.
הספינההאונייה הפגיזה מתקנים של הכיבוש היפני ב-Car Nicobar באיי ניקובר ופורט בלייר באיי אנדמן ב-30 באפריל – 1 במאי.
ב-22 בנובמבר הוחלפה רינואון כאוניית הדגל על ידי אה"מ קווין אליזבת והאונייה החלו בשיפוץ בדרבן מדצמבר עד פברואר 1945. רינואון חזרה לשירות במרץ שמא שאר האוניות הגרמניות הכבדות יבצעו גיחה אחרונה והגיעה לרוזית' ב-15 באפריל.
סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס כללה שלוש סיירות מערכה המכונות "סיירות קלות גדולות" שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הסדרה תוכננה באופן נומינלי לתמוך בפרויקט הבלטי, תוכנית של אדמירל הצי לורד פישר שנועדה להנחית חיילים בחוף הבלטי הגרמני.
האוניות מסדרה זו היו מהירות אך משוריינות במעט מאוד, עם רק כמה תותחים כבדים.
הם כללו שוקע רדוד, בין השאר כדי לאפשר להם לפעול במים הרדודים של הים הבלטי, אך גם שיקפו ניסיון שנצבר מוקדם יותר במלחמה.
כדי למקסם את מהירותם, סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס היו אוניות הראשה הראשונות של הצי המלכותי שהשתמשו בטורבינות קיטור עם הילוכים ובדוודי צינורות קטנים.
שתי האוניות הראשונות, קורייג'וס וגלוריוס, הוזמנו ב-1917 ובילו את המלחמה בסיורים בים הצפוני.
הם השתתפו בקרב מפרץ הלגולנד השני בנובמבר 1917 והיו נוכחים בעת כניעת צי הים הפתוח שנה לאחר מכן.
אחותם למחצה פיוריוס עוצבה עם זוג תותחי , התותחים הגדולים ביותר שהותקנו אי פעם על אונייה של הצי המלכותי, אך שונתה במהלך הבנייה כדי לכלול סיפון טיסה והאנגר במקום הצריח והברבטה הקדמית שלה.
לאחר כמה סיורים בים הצפוני, הוסר הצריח האחורי שלה ונוסף סיפון טיסה נוסף.
כל שלוש האוניות הושבתו לאחר המלחמה, אך נבנו מחדש כנושאות המטוסים מסדרת קורייג'וס במהלך שנות ה-20. גלוריוס וקורייג'וס הוטבעו בתחילת מלחמת העולם השנייה ופיוריוס נמכרה לגרוטאות ב-1948.
שתי סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס הראשונות תוכננו ב-1915 כדי לעמוד בסט של דרישות שנקבעו על ידי לורד הים הראשון, אדמירל פישר, מתוך מחשבה על הפרויקט הבלטי שלו.
הם היו אמורות להיות גדולות מספיק כדי להבטיח שהם יוכלו לשמור על מהירותם במזג אוויר סוער, להיות בעלות חימוש חזק ומהירות של לפחות 32 קשרים (59 קמ"ש) כדי לאפשר להם לברוח מסיירות קלות של האויב.
ההגנה שלהם הייתה אמורה להיות קלה עבור סיירת, עם של שריון בין קו המים לסיפון החזית, בליטות נגד טורפדו באמצע האונייה והמכונות הכי עמוק שאפשר בתוך האונייה, מוגנים על ידי מחיצות טורפדו משולשות.
שוקע רדוד היה בעלת חשיבות עליונה וכל שאר הגורמים היו צריכים להיות כפופים לכך.
מנהל הבנייה הימית (DNC), סר יוסטס טניסון-ד'אינקורט, הגיב ב-23 בפברואר 1915 עם גרסה קטנה יותר של סיירות המערכה מסדרת רינואון עם צריח תותחים אחד פחות והגנת שריון מופחתת.
שר האוצר אסר על כל בנייה נוספת של ספינות גדולות מסיירות קלות ב-1915, ולכן פישר ייעד את האוניות כסיירות קלות גדולות כדי להתחמק מאיסור זה.
אם ההגבלה הזו לא הייתה קיימת, האוניות היו נבנות כגרסאות משופרות של סדרת רינואון הקודמת.
שתי האוניות הונחו כמה חודשים לאחר מכן תחת מעטה של סודיות, כך שהן נודעו בצי המלכותי כ"סיירות ההשתקה של לורד פישר" והעיצוב המוזר שלהן גם זיכה אותן בכינוי של הסדרה המזעזעת.
אחותם למחצה פיוריוס תוכננה כמה חודשים מאוחר יותר כדי לעמוד בדרישה מתוקנת שציינה חימוש של שני תותחי BL 18 אינץ' Mk I, התותחים הגדולים ביותר שהותקנו אי פעם על ספינת הצי המלכותי, בצריחים בודדים עם יכולת להשתמש בצריחי תותחים תאומים אם תותחי ה-18 אינץ' לא היו מספקים.
מומחי תותחים מתחו ביקורת על החלטה זו, משום שהזמן הארוך בין המטחים יהפוך את תיקוני הזיהוי לחסרי תועלת ויקטין את קצב האש ובכך את ההסתברות לפגיעה ישירה.
החימוש המשני שלה שודרג לתותחי BL 5.5 אינץ' (140 מ"מ) Mk I, במקום תותחי ששימשו את שתי האוניות הראשונות, כדי לפצות על החולשה של שני התותחים העיקריים נגד מטרות הנעות במהירות כמו משחתות.
ההדחק והרוחב שלה הוגדלו על פני זו של אחיותיה למחצה עם מעט פחות שוקע.
הפרויקט הבלטי היה רק הצדקה אחת לאוניות.
דבקותו של פישר בעיקרון זה מודגשת במכתב שכתב לצ'רצ'יל בנוגע לאוניות המערכה של אומדנים ימיים 1912–1913. במכתב, מאפריל 1912, ציין פישר: "חייבת להיות הקרבת שריון...
חייבת להיות עלייה גדולה יותר במהירות...
המהירות שלך חייבת לעלות בהרבה על [זו של] האויב האפשרי שלך!"
רצונו של פישר לשוקע רדוד לא התבססה רק על הצורך לאפשר פעולות בחוף; אוניות נטו לפעול קרוב יותר מהצפוי למעמס מלא ולעיתים קרובות נמצאו חסרות בלוח חופשי, כושר ציפה רזרבי ובטיחות מפני התקפה תת-מימית.
ניסיון זה הוביל את ה-DNC לשקול מחדש את הפרופורציות של גוף האונייה כדי לתקן את הבעיות שזוהו עד כה.
אוניות הסדרה קורייג'וס היו התוצרים הראשונים של אותה הערכה מחדש.
היה להם גובה מטאצנטרי של במעמס מלא ותחתית כפולה שלמה.
אחותם למחצה פיוריוס הייתה באותו אורך, אבל הייתה בעלת רוחב של ושוקע של במעמס מלא.
היא עקרה בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא.
כדי לחסוך במשקל ובמקום, אוניות הסדרה היו ספינות המלחמה הגדולות הראשונות בצי המלכותי שכללו טורבינות קיטור עם הילוכים ודוודי צינורות קטנים למרות דרישות התחזוקה הכבדות יותר של האחרונים.
יתר על כן, כדי לחסוך בזמן תכנון, התקנת הטורבינה ששימשה בסיירת הקלה צ'מפיון, הסיירת הראשונה של הצי עם טורבינות הילוכים, פשוט הוכפלה.
הטורבינות של פארסונס היו מסודרות בשני חדרי מכונות וכל אחת מהטורבינות הניעה את אחד מארבעת צירי המדחף.
הטורבינות הונעו על ידי שמונה עשר דוודי Yarrow שחולקו באופן שווה בין שלושה חדרי דוודים.
הם תוכננו להפיק סך של 90,000 כוחות סוס (67,113 קילוואט) בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר), אך היא השיגה מעט יותר מזה במהלך הניסויים של גלוריוס, למרות שהיא לא הגיעה למהירות המיועדת שלה של 32 קשרים (59 קמ"ש).
הם תוכננו לשאת בדרך כלל של מזוט, אך יכלו לשאת לכל היותר .
אוניות הסדרה הרכיבו ארבעה תותחי BL 15 אינץ' Mark I בשני צריחים תאומים Mark I, אחד מהם מקדימה (צריח 'A') ואחד מאחור (צריח 'Y').
צריחים אלו נועדו במקור לאוניית המערכה מסדרת רוונג' שבוטלה זמן קצר לאחר תחילת המלחמה.
ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה אותם ל-20°; ניתן היה לטעון אותם בכל זווית של עד 20°, אם כי טעינה בזוויות גבוהות נטתה להאט את חזרתו של התותח לסוללה (עמדת ירי).
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; זה העניק טווח מקסימלי של עם פגזים חודרות שריון.
אוניות הסדרה תוכננו עם 18 תותחי BL 4 אינץ' Mark IX, מצוידים בשישה צריחים משולשים.
אלה היו מונעים באופן ידני ודי מסורבלים בשימוש, שכן הם דרשו צוות של שלושים ושניים אנשים כדי לטעון ולסובב את התותחים.
קצב האש של התותח היה רק 10 עד 12 פגזים לדקה, כאשר המעמיסים המשיכו להפריע זה לזה.
היה להם הנמכה מקסימלית של -10° והגבהה מקסימלית של 30°.
בהגבהה המקסימלית לתותחים היה טווח מרבי של .
כל אונייה הרכיבה זוג תותחי נ"מ QF 3 אינץ' 20 cwt על צריחים בודדים Mark II בזווית גבוהה.
אלה הורכבו לצד התורן הראשי באוניות מסדרת קורייג'וס ולפני הארובה על פיוריוס.
לתותח היה הנמכה מרבית של 10° והגבהה מרבית של 90°.
כל שלוש האוניות נשאו עשר טורפדות עבור שני צינורות טורפדו שקועים 21 אינץ' (533 מ"מ) עם טעינת צד שהותקנו ליד צריח 'A'.
הם הועמסו והועברו בכוח הידראולי, אך ירו בעזרת אוויר דחוס.
תותח ה-18 אינץ' BL Mark I שנישא על ידי פיוריוס נגזר מתותח ה-15 אינץ' Mark I ששימש את אחיותיה למחצה.
היא נועדה לכלול שני צריחים עם תותח יחיד שמקורם בצריח Mark I/N עם תותחים 15 אינץ', והברבטות שלה תוכננו להכיל את כל הצריח למקרה שיתעוררו בעיות בפיתוח תותח ה-18 אינץ', אך רק צריח אחד הותקן למעשה.
התותח יכול היה להנמיך ל-3° ולהגביה למקסימום של 30°.
הוא ירה פגזים חודרי שריון במשקל במהירות לוע של למרחק של .
הוא יכל לירות פגז אחד בדקה והאונייה נשאה 60 פגזים של תחמושת.
המסה המסתובבת של הצריח הייתה , רק מעט יותר מ- של קודמו.
החימוש המשני של פיוריוס כלל 11 תותחי BL 5.5 אינץ' Mk I.
התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של 25 מעלות והם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב של 12 פגזים לדקה.
הטווח המרבי שלהם היה בהגבהה של 25°.
גם החימוש המשני היה בשליטת מנהל בקרת אש.
כל צריח סופק עם מד טווח בתא משוריין על גג הצריח.
החלק הקדמי היה מצויד במד טווח כמו מגדל הפיקוח על הטורפדו מעל המבנה האחורי.
בניגוד לסיירות מערכה בריטיות אחרות, עיקר השריון של אוניות הסדרה היה עשוי מפלדה בעלת מתיחה גבוהה, סוג של פלדה המשמשת מבחינה מבנית בספינות אחרות.
חגורת השריון בקו המים שלהם הייתה מורכבת מפלדה בעובי מכוסה בעור בעובי .
החגורה השתרעה מברבטה לברבטה עם הרחבה של אינץ' אחד קדימה אל המחיצה הקדמית בעובי 2 אינץ' קצרה הרבה מהחרטום.
מהברבטה הקדמית נמשכה מחיצה בעובי 3 אינץ' לצד האונייה בין הסיפון העליון והתחתון, ומחיצה דומה הייתה גם בברבטה האחורית.
ארבעה סיפונים היו משוריינים בעובי שנע בין , עם העוביים הגדולים ביותר מעל מחסני התחמושת וגלגלי ההיגוי.
לאחר אובדן של שלוש סיירות מערכה בגלל פיצוצי מחסן תחמושת במהלך קרב יוטלנד, של הגנה נוספת נוספה לסיפון מסביב למחסני התחמושת.
הצריחים, הברבטות ומגדל הנייוט נעשו משריון קרופ.
חזיתות הצריחים היו בעובי ואילו הצדדים שלהם היו בעובי בין והגג היה בעובי .
לברבטות היה עובי מרבי של מעל הסיפון הראשי, אך הוא הופחת ל- בין הסיפון התחתון והראשי.
שריון מגדל הניווט היה בעובי והיה לו גג בעובי 3 אינץ'.
מנהל בקרת האש הראשי בראש מגדל הניווט היה מוגן על ידי תא משוריין.
חזית התא הייתה בעובי 6 אינץ', דפנותיו בעובי 2 אינץ' וגגו היה מוגן על ידי שריון של 3 אינץ'.
צינור תקשורת עם דפנות בעובי 3 אינץ' עבר ממגדל הניווט למטה אל עמדת הניווט התחתונה על הסיפון הראשי.
מחיצות הטורפדו הוגדלו במהלך הבנייה מ עד .
בכל שלוש האוניות הותקנה בליטה נגד טורפדו רדודה המשולבת בגוף האונייה שנועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה.
במהלך ניסויי הים שלה בנובמבר 1916 ליד נהר טיין, קורייג'וס ספגה נזק מבני בזמן שהפליגה במלוא המהירות בים סוער.
סיפון המצודה היה חגור עמוק בשלושה מקומות בין שובר הגלים לצריח הקדמי.
בנוסף, ציפוי הצד היה חסום לעין בין המצודה לסיפונים העליונים.
מים נכנסו לחדר הטורפדות השקוע ומסמרות נעקרו באוגן האנכי של ברזל הזווית שאבטח את שריון הסיפון במקומו.
הסיבה המדויקת עדיין לא ברורה, אבל קורייג'וס קיבלה של הקשחה בתגובה; גלוריוס לא קיבלה את ההקשחה עד 1918. קורייג'וס גם הותקנה באופן זמני כמקשת באפריל 1917, אך מעולם לא הניחה מוקשים.
באמצע שנת 1917 שתי האוניות קיבלו תריסר צינורות טורפדו בזוגות: תושבת אחת בכל צד של התורן הראשי בסיפון העליון ושני תושבות בכל צד של הצריח האחורי ברבע הסיפון.
קורייג'וס וגלוריוס שירתו יחד לאורך כל המלחמה.
שתי האוניות הוקצו בתחילה לשייטת אוניות הסיירות הקלות השלישית ובהמשך הקימו מחדש את שייטת הסיירות הראשונה (CS).
אפילו כשהיא נבנתה, פיוריוס שונתה עם האנגר גדול המסוגל לאכלס עשרה מטוסים על המצודה שלה שהחליף את הצריח הקדמי.
כל שלוש האוניות היו בשייטת הסיירות הראשונה, שקורייג'וס הייתה אוניית הדגל שלה כאשר האדמירליות קיבלה ידיעה על תנועות ספינות גרמניות ב-16 באוקטובר 1917, מה שמצביע אולי על סוג של פשיטה.
שתי האוניות ספגו נזק קל מפיצוצי הלוע שלהן, ולגלוריוס נדרשו חמישה ימים של תיקונים.
קורייג'וס ירתה 92 פגזים 15 אינץ' בעוד גלוריוס ירתה 57 פגזים, וקלעה רק את הפגיעה היחידה על פילאו ביניהם.
אביזרי המיקוש של קורייג'וס הוסרו לאחר הקרב ושתי האוניות קיבלו סיפוני טיסה על גבי הצריחים שלהן ב-1918. סופווית' קאמל נישא על הצריח האחורי וסופווית' 1½ סטראטר על הצריח הקדמי.
כל שלוש האוניות נכחו בכניעת הצי הגרמני ב-21 בנובמבר 1918.
קורייג'וס צומצמה לעתודה ברוזית' ב-1 בפברואר 1919 לפני שהוצבה לבית הספר לתותחנים בדבונפורט בשנה שלאחר מכן כספינת אימוני צריח.
היא הפכה לאוניית הדגל של האדמירל משנה שפיקד על צי המילואים בדבונפורט במרץ 1920. גלוריוס גם צומצמה לעתודה ברוזית' ב-1 בפברואר ושימשה כספינת תרגילי צריח, אך החליפה את אחותה כאוניית הדגל בין השנים 1921 ל-1922. פיוריוס הוכנסה לעתודה ב-21 בנובמבר 1919 לפני שהחלה בשחזור כנושאת מטוסים ב-1921.
עד של ספינות קיימות, לעומת זאת, יכלו להפוך לנושאות מטוסים, והצי המלכותי בחר להמיר את האוניות מסדרת קורייג'וס בגלל מהירותן הגבוהה.
כל אונייה שוחזרה עם סיפון טיסה באורך מלא במהלך שנות ה-20. צריחי התותחים בקוטר 15 אינץ' שלהם הוכנסו לאחסון ולאחר מכן נעשה בהם שימוש חוזר במהלך מלחמת העולם השנייה עבור אה"מ ואנגארד, אוניית המערכה האחרונה של הצי המלכותי.
פיוריוס בילתה את החודשים הראשונים של המלחמה בציד אחר פושטות סחר גרמניות וליווי שיירות לפני שהחלה לתמוך בכוחות הבריטים בנורווגיה.
היא בילתה את רוב שנת 1940 במימי נורווגיה בהתקפות על מתקנים ואוניות תובלה גרמניות, ורוב 1941 בהעברת מטוסים למערב אפריקה, גיברלטר ומלטה לפני שיפוץ בארצות הברית.
היא העבירה מטוסים למלטה במהלך 1942 וסיפקה סיוע אווירי לכוחות הבריטיים במהלך מבצע לפיד.
פיוריוס בילתה את רוב 1943 באימונים עם צי הבית, אך ביצע תקיפות אוויריות רבות נגד אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ ומטרות אחרות בנורווגיה ב-1944. היא נשחקה עד סוף 1944 וצומצמה למילואים בספטמבר לפני שהוצאה משימוש בשנה שלאחר מכן.
פיוריוס נמכרה בשנת 1948 לגרוטאות.
סיירוס סילבסטר פרדריק כריסטי הוא כדורגלן אירי המשחק בעמדת המגן הימני בסוונסי סיטי ובנבחרת אירלנד.
כריסטי גדל במחלקת הנוער של קובנטרי סיטי.
הוא הושאל לנאניטון טאון ולהינקלי יונייטד מהנשיונל ליג צפון, ולאחר מכן שב לקובנטרי סיטי ושיחק עמה בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובפוטבול ליג הראשונה.
בהמשך שיחק בדרבי קאונטי ובמידלסברו במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-31 בינואר 2018 חתם בפולהאם מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הוא ערך שש הופעות ליגה במדי הקבוצה עד לתום עונת , בסופה העפילה פולהאם לפרמייר ליג.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 0–2 לקריסטל פאלאס במסגרת המחזור הראשון לעונת 2018/2019. בתום העונה שבה פולהאם לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בסך הכול ערך כריסטי 61 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת הפרמייר ליג והפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בהן הבקיע שער אחד.
בעונת 2020/2021 הושאל כריסטי לנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, במדיה ערך 44 הופעות ליגה, ובחצי השני של עונת 2021/2022 הושאל לסוונסי סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, במדיה ערך 23 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-26 באוגוסט 2022 חתם בהאל סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הוא ערך 65 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים, וב-19 במאי 2024 הודיע המועדון כי כריסטי יעזוב את המועדון בקיץ, עם תום חוזהו.
ב-1 בנובמבר 2024 חתם בסוונסי סיטי.
כריסטי נולד באנגליה, והיה רשאי לייצג את אירלנד בזירה הבינלאומית בשל מוצאה האירי של סבתו מדבלין.
באוקטובר 2014, לאחר שהתרשם מביצועיו של כריסטי במדי דרבי קאונטי בתחילת עונת בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ביקש ממנו מאמן נבחרת אירלנד מרטין אוניל לשחק עבור הנבחרת.
ב-10 בנובמבר זומן כריסטי לראשונה לסגל נבחרת אירלנד, לקראת משחק מוקדמות יורו 2016 נגד נבחרת סקוטלנד ומשחק ידידות נגד נבחרת ארצות הברית.
ב-18 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–4 על נבחרת ארצות הברית באצטדיון אביבה.
ב-4 בספטמבר 2015, בהופעתו השנייה בנבחרת, בניצחון 0–4 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות יורו 2016, הבקיע כריסטי את שער הבכורה שלו בנבחרת.