tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידו הראשון היה בסדרת הטלוויזיה "שיקגו PD" אשר הופקה על ידי דיק וולף עבור Wolf Entertainment.
בשנת 2018 התארח בסדרת המדע הבדיוני חלומות חשמליים באותה שנה שיחק בסרט ברנדט, והחל לשחק בקומדיית המצבים הטלוויזיונית, The Kids Are Alright בתפקיד ראשי.
ב-2022, סאם כיכב במיני-סדרה עלייתה ונפילתה של אליזבת' הולמס, שהוצגה בבכורה בהולו ב-3 במרץ 2022. כמו כן, הוא חלק מהקאסט של הדוקו-קומדיה Welcome to Flatch, שהוצגה בבכורה ב- Fox ב-17 במרץ 2022.
+שנה כותרתתפקיד הערות 2018 ברנדט ארצ'י קינסלר 2019Hala אוון 2019Teacher סקוט 2020Once Upon a River בילי מורי
סם (שמואל) כהן (5 באפריל 1890 – 12 בדצמבר 1969) היה איש עסקים ופילנתרופ ציוני, נציג האזרחים הלאומיים בארץ ישראל בקונגרס הציוני שיזם וחתם על הסכם ההעברה הראשון במאי 1933.
כהן נולד ב-5 באפריל 1890 בלודז' בפולין.
בגיל 17 נסע לגרמניה להמבורג ללימודי כלכלה באוניברסיטה.
הוא עבר לברלין, שם התעשר מעסקי מקרקעין ומשם הרחיב את עסקיו לתחומים רבים נוספים.
הוא התחתן עם אנה לבית טיברג, ונולדו להם שני ילדים: אליעזר ואסתר.
בהמשך התגרש ונישא בשנית לאניטה מילר-כהן, עובדת סוציאלית, עיתונאית ופוליטיקאית.
ב-1928 נולדה בתם המשותפת רות, ובשנת 1934 עלו לארץ ישראל.
בשנת 1948 נפרדו סם ואניטה בעקבות ויכוח ביניהם על הסכמי ההעברה, אך הם לא התגרשו.
סם נפטר ב-12 בדצמבר 1969. הוא ואניטה קבורים זה לצד זה בבית הקברות בטבריה.
בשנת 1932 מגייסים עובד בן עמי ואיתמר בן-אב"י את סם ליצג באירופה את חברת הנוטע, שהוקמה על ידי הסתדרות בני בנימין.
הרעיון בבסיס הסכם ההעברה הופיע כבר בספרו של בנימין זאב הרצל, מדינת היהודים, שעמד על הצורך בחיסול הדרגתי של רכוש היהודים (ליקוידציה) בארצות מושבם באופן שיביא בחשבון את הנתונים הפוליטיים והכלכליים, והעברת הרכוש למדינת היהודים.
עם עליית היטלר לשלטון בתחילת 1933 חל איסור בגרמניה על הוצאת רכוש יהודי, וכתוצאה מכך היהודים התקשו להגר מגרמניה.
כמייצג של חברת "הנוטע", סם פונה למכרים שלו במינסטוריון הכלכלה הגרמני הנאצי בברלין ומציע להם הסכם שיעזור ליהודי גרמניה לצאת עם חלק מרכושם, בצורה של יצוא סחורות גרמניות לפלשתינה.
הסכם כזה גם יעזור לגרמנים לשבור את החרם נגד גרמניה הנאצית (1933).
בתחילת חודש יוני 1933 נפגשים סם כהן וחיים ארלוזורוב בלונדון, כשההסכם הראשון מ-18 במאי 1933 חתום בכיסו של כהן.
ארלוזורוב, שבאותם ימים מנסה גם הוא לדבר עם השלטונות הנאצים על הסכם שיפתור את בעיית יהודי גרמניה שאינם יכולים להגר עם רכושם, משכנע את סם לקבל עליו פיקוח לאומי של המוסדות הלאומיים על ההסכם שכבר נחתם.
הם שולחים ביחד מברק לארץ ב-4 ביוני 1933 שמסכם זאת, כשהסכם ההעברה מכונה על ידם כ"פרויקט סם כהן".
במברק כתוב שנדרשות פגישות נוספות לכשישובו שניהם לארץ, אלא שארלוזורוב נרצח למחרת שובו ב-16 ביוני 1933.
בהמשך לבקשה של ארלוזורוב, סם מסכם עם הגרמנים את הסכם ההעברה השני ב־18 ביולי 1933, אך ההסכם עדיין ממוען אליו.
בנק אנגלו-פלשתינה דרש הסכם שיכלול אותו ישירות, ואכן הסכם כזה נחתם כהסכם השלישי ב-25 באוגוסט 1933. סם כהן וחברת הנוטע נשארים כחלק מהארגון והאחוזים של ניהול ההסכם.
כדי להתמודד עם הלחץ הציבורי, בשנים 34–1933 מטילים אישים שונים מהמוסדות הציונים את האחראיות הבלעדית להסכם על סם כהן, אף על פי שנכנסו איתו, כאמור, כשותפים.
למשל דיון בוועידה העולמית בז'נבה מספטמבר 1933. בכתבה מה-19.11.34 בעיתון דואר היום מתואר סם כ: "אישיות פוליטית כלכלית...
יוצר האפשרויות ליהודי גרמניה להעביר את הונם מהגיהנום ההיטלראי אל המקלט האחרון".
המוניטין של סם כפילנתרופ התחיל במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, כשעזר לעיריית ורשה ולשלטון האימפריאלי הגרמני, ללא כוונת רווח מצידו, דבר שהודגש בקו במכתב שמציין זאת.
סם תרם למטרות תרבות יהודית שונות, למשל 50,000 ליש"ט לנחום גולדמן לטובת אנציקלופדיה יודאיקה.
סיכום פעילותו של סם כהן בהסכם ההעברה
אדווין בלאק סיכם כך את חלקו של סם בהסכם ההעברה בספרו מ-1984:
"מעטים היו חסרי דעה לגבי סם כהן.
עבור חלק מאלה שאיתם עבד או השפיע עליהם, סם כהן הצטייר כנוכל, מתעניין בטובתו האישית על חשבון אחרים, בוגד, משת"פ, מניפולטור עשיר, שקרן, מחפש השפעה, אדם שכספו הוכתם בדם של חופש וחלומות יהודיים.
כל צד ניצל אותו למטרותיו: שטן או מציל.
רק מעטים הבינו שסם כהן היה למעשה מעט משני הצדדים הללו".
סרט דוקומנטרי "חוזה עם השטן?"
במאי 2024 הוצג ב"הוט 8" הסרט התיעודי "חוזה עם השטן?" על סם כהן ואניטה מילר-כהן, המספר על חלקו של סם בייזום וחתימת הסכם ההעברה והוויכוח ביניהם שהוביל לפרידתם.
את הרעיון המקורי לסרט הגתה נאוה מיכאל-צברי, הבמאי הוא אבידע ליבני והתסריטאי שי להב.
סמנתה ג'וי מוסטין היא אשת עסקים ועורכת דין אוסטרלית, שהחל מ-1 ביולי 2024 מכהנת כמושלת הכללית של אוסטרליה.
מוסטין היא דוברת בולטת בנושאי ההתחממות העולמית והשוויון המגדרי.
היא שימשה כאישה הראשונה בתפקיד נציבת ליגת הפוטבול האוסטרלית, והייתה נשיאת ארגון הנשים המנהלות הכלליות בשנים 2021–2022. היא הייתה חברה בחבר המנהלים של מספר רב של חברות וארגונים, כולל בין השאר חברת התעופה וירג'ין אוסטרליה.
מדליית מוסטין, שמוענקת לנשים "הטובות וההגונות ביותר" בליגת הפוטבול האוסטרלית - סידני, קרויה על שמה.
סם מוסטין נולדה בקנברה, כבכורה במשפחה של ארבע אחיות.
אחת מאחיותיה לוקה במוגבלות שכלית התפתחותית, כך שהמשפחה הייתה מעורבת בתחום זה.
אבי המשפחה, ויליאם "ביל" מוסטין, היה בוגר הקולג' הצבאי המלכותי בדרנטון, ושירת במשך כמעט 40 שנה בצבא אוסטרליה, קריירה שאותה סיים בדרגת קולונל.
בעת שהיה קצין בדרגת מייג'ור בחיל הקשר האוסטרלי המלכותי, הוא שירת במטה הכוחות האוסטרלים בווייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם.
אף על פי שרוב ילדותה של מוסטין עברה עליה בקנברה, משמעות היותה בתו של קצין צבא הייתה מעברי מקומות מגורים רבים, ואלו כללו שנתיים באדלייד עם סבתה כאשר אביה היה בווייטנאם.
היא גם חיה במלבורן, ארצות הברית ובקנדה.
כילדה היא עסקה רבות בספורט, ואהבה לצפות בעיקר בפוטבול האוסטרלי, אף על פי שלא הייתה לה הזדמנות לשחק בענף ספורט זה.
מילדותה זכורים לה טקסי השחר ביום אנזא"ק עם משפחתה.
מוסטין למדה בנרבונדה קולג' שבקנברה.
בעת שלמדה לתואר באומנויות ובמשפטים באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, היא עבדה כחוקרת עבור שופט השלום המקומי רון קאהיל.
מוסטין שימשה בתפקידים לא-ניהוליים רבים במגזר העסקי ובממשלה, והייתה מעורבת בארגוני הקשורים להתחממות העולמית, השוויון המגדרי, פיוס האבוריג'ינים וקיימות סביבתית.
עבודתה כללה תפקידים באסטרטגיה עסקית, משאבי אנוש, חילופי תרבות, ניהול סיכונים ומעורבות קהילתית.
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטה, עברה מוסטין הכשרה כעורכת דין במשרה חלקית בבית משפט השלום של ניו סאות' ויילס, ומאוחר יותר עבדה כעוזרת לשופט מייקל קירבי בבית המשפט לעתירות של ניו סאות' ויילס.
היא עבדה כעורכת דין עבור משרדי עורכי הדין פריהילס וגילברט+טובין שבסידני.
ב-1992 הצטרפה מוסטין לסגל לשכתו של שר התחבורה והתקשורת בוב קולינס כיועצת מדיניות בכירה.
היא התמחתה בקניין רוחני וכן עסקה בייעוץ בהפעלתה של הטלוויזיה בתשלום באוסטרליה.
לאחר מכן היא עברה ללשכתו של שר התקשורת והאומנויות מייקל לי, לפני שלזמן קצר הצטרפה לרשת הטלוויזיה ערוץ 7 כמנהלת מדיניות שידור.
ב-1995 גויסה מוסטין על ידי ראש הממשלה פול קיטינג לעבוד במשרדו כיועצת פוליטית לתקשורת.
היא גם מונתה על ידי קיטינג כחברה במועצת הוועד המנהל של אולימפיאדת סידני, בו היא שירתה עד 1996.
ב-2022 מונתה מוסטין על ידי ממשלתו של אנתוני אלבניזי כיושבת ראש כוח המשימה לשוויון כלכלי לנשים, תפקיד שבו היא שימשה עד אפריל 2024. ב-2023 המליץ כוח משימה זה שחופשת הלידה תוארך בשנה.
ב-1996 הצטרפה מוסטין לחברת התקשורת אופטוס לאחר שסיימה את עבודתה במשרדו של קיטינג.
כמנהלת קשרי הממשל והתאגידים של החברה, היא תוארה "כאחת הנשים בעלות העוצמה בתעשיית טכנולוגיית המידע".
באותה שנה גויסה מוסטין לחברת התקשורת "כייבל אנד ויירלס" בלונדון כראש משאבי האנוש העולמית שלה.
ב-2000 שבה מוסטין לאופטוס כמנהלת משאבי האנוש ופיתוח החברה.
ב-2002 היא עברה ל-Insurance Australia Group כמנהלת החברה לתרבות ומוניטין, שם היא עבדה עד 2008.
ב-2005 מונתה מוסטין כנציבת התאחדות הפוטבול האוסטרלי, האישה הראשונה בתפקיד.
היא שימשה בתפקיד עד 2016 והייתה דמות מפתח של בפיתוח מדיניות הכבוד והאחריות של ליגת הפוטבול, וכן קידמה את הקמת תחרויות ליגת הנשים.
החל מ-2017 היא ניהלה את המועדון Sydney Swans במשך שש עונות.
היא המשיכה לתמוך בעבודה הקהילתית שנעשתה על ידי GO Foundation שהוקם ונוהל על ידי שחקני הפוטבול אדם גודס ומייקל או'לאפלין.
ב-2010 מונתה מוסטין למועצת המנהלים של חברת הפעלת הכבישים Transurban.
באותה שנה היא מונתה כמנהלת בסיטיבנק אוסטרליה, וב-2015 כיושבת ראש בנק הצרכנים סיטי אוסטרליה.
ב-2021 תיאר העיתון Australian Financial Review את מוסטין כמנהלת החברות המשפיעה ביותר באוסטרליה, כמי ששירתה במועצות מנהלים של חברות ששווי השוק שלהן הוא יותר מ-480 מיליארד דולר ביחד.
בשנים 2021–2022 היא הייתה נשיאת ארגון המנהלות הכלליות.
טרם מינויה כמושלת הכללית הייתה מוסטין חברה במועצות המנהלים של חברת מירווק, ויושבת ראש מועצת המנהלים של Aware Super, המרכז לפיתוח מדיניות, ANROWS וקבוצת המוזיקה אלברט.
באפריל 2018 מונתה מוסטין כמנהלת הארגון למחקר האוסטרלי הלאומי לביטחון הנשים, וב-3 במרץ 2022 מונתה כיושבת הראש שלו.
הגוף הוא ארגון מחקר עצמאי ללא כוונת רווח שהוקם ב-2013 על ידי ממשלת אוסטרליה וממשלות המדינות והטריטוריות של אוסטרליה במטרה לנהל ולעודד מחקר שיסייע להפסקת האלימות במשפחה.
מוסטין הייתה חברה ויושבת ראש של מועצות מנהלים של גופים התנדבותיים שונים ומגוונים.
מוסטין השתתפה בפסגת אוסטרליה 2000 .
היא הייתה יושבת הראש של מועצת האקלים וכתבה בנוגע לשריפות היער וההתחממות העולמית עבר מועצת האקלים.
היא גם הייתה חברה ברשות ההתחממות העולמית.
היא נמנית עם החברים המייסדים של מועצת Climateworks אוסטרליה, מרכז מחקר עצמאי ללא כוונת רווח המתמקד בשינויי אקלים, וב-2009 הייתה שותפה להקמת מוסד מאייר באוניברסיטת מונש כחלק מהמוסד לפיתוח בר קיימא של האוניברסיטה.
היא המשיכה לכהן במועצה של המוסד עד 2019. מוסטין נמנתה גם על התומכים המייסדים ושימשה כיושבת הראש של "מיליון נשים", קבוצת פעולה של נשים בסוגיות אקלים.
ב-3 באפריל 2024 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה אנתוני אלבניזי שהמלך צ'ארלס השלישי אישר את מינויה של מוסטין כמושלת הכללית הבאה של אוסטרליה, כמחליפתו של דייוויד הארלי, ושהיא תושבע לכהונתה ב-1 ביולי.
מוסטין היא הראשונה מבין המושלים הכלליים של אוסטרליה שנולדה בקנברה.
ההכרזה התקבלה בברכה על ידי פוליטיקאים אחרים, כולל יושב ראש האופוזיציה פיטר דאטון, עמיתיה של מוסטין, ארגוני נשים, ליגת הפוטבול האוסטרלי, ארגון ותיקי מלחמת וייטנאם באוסטרליה, נשיא החברה המשפטית של ניו סאות' ויילס, המושל היוצא דייוויד הארלי, ואחרים.
כתבת ה-ABC אנאבל קראב ציינה שזהו מצב נדיר שמינוי כזה "יצר גינויים שכאלה כבר ביומו הראשון", וטענה נגד הגינוי של המינוי של ג'נט אולברטסן על רקע היותו לדעתה מבוסס מגדר.
מוסטין הושבעה כמושלת הכללית ב-1 ביולי 2024.
סם סטיין (בהולנדית: Sem Steijn; נולד ב-12 בנובמבר 2001), הוא כדורגלן הולנדי המשחק כקשר התקפי בקבוצת פיינורד מליגת העל ההולנדית.
סטיין גדל במחלקת הנוער של SV KMD ודן האג.
ב-27 ביולי 2018, חתם סטיין על החוזה המקצועני הראשון שלו בדן האג, ולאחר מכן הושאל לפנלו מליגת העל ההולנדית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפנלו ב-25 בספטמבר 2018 כששותף 10 דקות בניצחון 3–0 על וסטלנדיה במסגרת הגביע ההולנדי.
ב-6 בדצמבר 2018 ערך סטיין את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 1–4 לפיינורד.
בכך, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר שהופיע במדי פנלו בליגת העל ההולנדית.
סטיין כמעט ולא שותף במדי הקבוצה ואת הופעתו הבאה ערך רק בשלהי העונה ב-23 באפריל 2019 כשעלה כמחליף וכבש את שער הבכורה שלו שהיה גם שער השוויון בתיקו 2–2 של פנלו עם הירנפיין.
ביוני 2019 עבר סטיין בהשאלה לאל-ואחדה מאיחוד האמירויות, בעקבות אביו שאימן שם.
אולם באוקטובר פוטר אביו והוא חזר לדן האג בה יכל לשחק החל מינואר 2020. בשנה וחצי הראשונות שיחק סטיין בקבוצה הצעירה של דן האג ואת הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך ב-8 באוגוסט 2021 נגד קבוצת המילואים של אייאקס במסגרת ליגת המשנה ההולנדית.
כשחמישה ימים לאחר מכן כבש סטיין את שער הבכורה שלו בדן האג בניצחון 3–1 על פולנדם.
ואת העונה סיים עם 15 שערים ב-35 הופעות במדי דן האג.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי טוונטה בליגה וגם כבש את שער הבכורה שלו במועדון, כשכבש את שער הניצחון בתוספת הזמן בניצחון 1–0 על ניימיכן.
את עונת הבכורה שלו עונת 2022/2023 סיים סטיין עם 6 שערים ב-37 הופעות בכל המסגרות.
עונה לאחר מכן עונת 2023/2024 הייתה עונת הפריצה שלו, בליגה כבש סטיין 17 שערים ב-34 הופעות וסיים כמלך שערי הקבוצה.
ובסך הכל סיים את העונה עם 19 שערים ב-39 הופעות בכל המסגרות.
בעונת 2024/2025 המשיך סטיין את ההתקדמות שלו כשסיים כמלך השערים בליגה עם 24 שערים ונבחר לשחקן העונה.
ובסך הכל סיים את העונה עם 31 שערים ב-48 הופעות בכל המסגרות.
סטיין הוא בנו של מוריס סטיין, כדורגלן עבר הולנדי המאמן נכון לעונת 2024/2025 את ספרטה רוטרדם ואימן בעבר מספר קבוצות כולל אייאקס אמסטרדם.
שחקן העונה בליגת העל ההולנדית: 2024/2025
מלך השערים בליגת העל ההולדנית: 2024/2025
שחקן החודש בליגת העל ההולנדית: ספטמבר 2024
סמואל ורנון סטיוארט היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל מונטנה השישי בין השנים 1913–1921. לאחר כהונתו כמושל היה שופט בבית המשפט העליון של מונטנה בין השנים 1933–1939.
סטיוארט נולד בעיירה וודספילד שבמחוז מונרו באוהיו.
הוא למד בבית הספר הנורמלי של מדינת קנזס והשלים לימודי משפטים באוניברסיטת קנזס בשנת 1898. הוא נישא לסטלה בייקר, ולזוג נולדו שלוש בנות.
סטיוארט עסק בעריכת דין בעיר וירג'יניה סיטי שבמונטנה, שם שימש כתובע העירוני וכתובע המחוזי של מחוז מדיסון.
בשנת 1910 נבחר ליו"ר המפלגה הדמוקרטית במונטנה וכיהן בתפקיד זה במשך שנתיים.
הוא היה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית בשנים 1916, 1920, ו-1924.
בשנת 1912 נבחר סטיוארט למושל מונטנה, ונבחר מחדש בבחירות 1916. הוא כיהן בשתי כהונות בין השנים 1913–1921. בתקופת כהונתו, נהייתה ג'נט רנקין לאישה הראשונה שנבחרה אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה.
בנוסף, הונהגו חוקים חדשים בתחום יחסי העבודה, נחקק חוק דיג וציד, הוקמה מועצת ביטחון, אורגנה מחדש נציבות הכבישים המדינתית, נחקק חוק נגד הסתה, טופלו סוגיות הקשורות למלחמת העולם הראשונה, ונוספו שני שופטים לבית המשפט העליון של מונטנה.
לאחר שעזב את תפקידו, שב סטיוארט לעסוק בעריכת דין במשרד עורכי הדין של ג'ון גרייסט בראון, ושימש כתובע העירוני של הלנה.
בשנת 1928 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לייצוג מונטנה בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן ברטון וילר, אך הפסיד בפער ניכר.
בשנת 1930 נבחר לבית הנבחרים של מונטנה וכיהן בו במשך שנתיים.
בשנת 1932 מונה סטיוארט לבית המשפט העליון של מונטנה, וכיהן בו כשופט עד מותו.
במהלך כהונתו התמודד שוב על מושב בסנאט של ארצות הברית בנובמבר 1936, הפעם מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'יימס אדוארד מארי.
הוא הגיע למקום השלישי בבחירות המקדימות, בעוד מארי ניצח בפער קטן את חבר הקונגרס ג'וזף פ.
סטיוארט נפטר ב-15 בספטמבר 1939, והוא נטמן בבית העלמין פורסטווייל שבהלנה שבמחוז לואיס וקלארק, מונטנה.
סמואל תיאודור ליקארדו הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של מדינת קליפורניה.
ליקארדו, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כראש העירייה ה-65 של סן חוזה בין השנים 2015–2023.
ליקארדו היה אחד מחמשת ילדיהם של סלבדור ולורה (לבית אסבס) ליקארדו.
הוא גדל בסרטוגה שבקליפורניה, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון הקתולי "מכללת באלרמיין" בשנת 1987. בהמשך למד ממשל באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם השלים בכבוד רב לימודי תואר ראשון והצטרף לאחווה פי בטא קפא.
לאחר מכן השלים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ותואר שני נוסף במדיניות ציבורית בבית הספר לממשל שבאוניברסיטה.
לפני שנבחר לתפקיד ציבורי ב־2006 שימש כתובע פלילי במשרד התובע המחוזי של מחוז סנטה קלרה.
בשנת 2006 התמודד ליקארדו למועצת העיר סן חוזה במחוז הבחירה השלישי.
לאחר שסיים במקום הראשון מתוך שמונה מועמדים בבחירות מקדימות שנערכו ביוני עם 43% מהקולות, גבר בבחירות הסופיות בנובמבר עם 61.3%.
ביוני 2010 נבחר מחדש למועצה עם 80.16% מקולות הבוחרים בבחירות המקדימות.
כחבר מועצה קידם ליקארדו את נושא הדיור בר ההשגה, ובשנת 2008 היה ממובילי חקיקת תקנת "אזורי הכללה" (inclusionary zoning) שחייבה יזמים להקצות 15% מכל מיזם מגורים ליחידות במחיר מופחת ושכר דירה מוגבל, או לחלופין לשלם תשלום ייעודי לבניית דיור בר־השגה באתרים אחרים.
תעשיית הבנייה בקליפורניה התנגדה לחוק באופן נחרץ, והגישה תובענה ייצוגית נגד יישומו.
בעקבות הליטיגציה המשפטית הוקפא החוק, אך בית המשפט העליון של קליפורניה פסק לבסוף לטובת עיריית סן חוזה בשנת 2015. ליקארדו גם תמך בבניית מגדלי מגורים במרכז העיר סן חוזה, ובהם בנייתו של מגדל "ואן סאות' מרקט" (One South Market), בגובה 23 קומות ובעלות של 135 מיליון דולר אמריקאי.
בשנת 2014 התמודד ליקארדו לראשות עיריית סן חוזה במטרה להחליף את ראש העיר הפורש צ'אק ריד, שלא היה יכול להיבחר שוב בשל הגבלת כהונה.
הוא סיים במקום השני בבחירות המקדימות שנערכו ביוני, עם 25.7% מהקולות, אחרי חבר מועצת המחוז דייב קורטזה, אך ניצח בסיבוב השני בנובמבר עם 50.8% מהקולות.
מערכת הבחירות הייתה מתוחה, והתמקדה בעיקר בקשיים התקציביים המתמשכים של העיר ובתמיכתו של ליקארדו ברפורמת הפנסיה שיזם ראש העיר ריד — מהלך שעורר התנגדות מצד איגודי העובדים העירוניים שתמכו בקורטזה.
התמיכה הפיננסית במסע הבחירות של ליקארדו הגיעה בעיקר מקהילת ההיי-טק המקומית, אך גם מארגוני סביבה שונים.
בעשור שקדם לבחירתו של ליקארדו כראש עיר, ההוצאות של עיריית סן חוזה על פנסיה וביטוחי בריאות לגמלאים כמעט שילשו את עצמן, בעקבות העלאות רטרואקטיביות של הטבות, תשואות שוק חלשות, ועלייה חדה בהתחייבויות הבלתי ממומנות של קרנות הפנסיה.
על מנת לפצות על ההאמרה בעלויות, אישרה מועצת העיר קיצוצים דרסטיים בתקציב העירייה, שבמסגרתם צומצם מצבת כוח האדם העירוני ביותר מאלף עובדים.
כתוצאה מכך הפכה סן חוזה לעיר הגדולה ביותר בארצות הברית שבה מועצת העיר הייתה המצומצמת ביותר מבחינת כוח אדם, ודורגה במקום ה־49 מתוך 50 הערים הגדולות במדינה בשיעור השוטרים לנפש, נכון לשנת 2020.
בשנת כהונתו הראשונה הוביל ליקארדו משא ומתן להסכם עם כל 11 איגודי העובדים בעיר, שבמסגרתו נסגרה תוכנית ביטוח הבריאות לגמלאים בפני עובדים חדשים — מהלך שעל פי התחזיות צפוי היה לחסוך לעיר 3 מיליארד דולר במשך שלושים שנה.
בבחירות 2016 אישרו תושבי העיר את ההסכם במשאל עם ברוב של למעלה מ־61%.
הצעה זו החליפה רפורמה אחרת במערכת הפנסיה העירונית שעוררה מחלוקת, ושנתקלה בשורה של אתגרים משפטיים מאז שאושרה בשנת 2012. נכון לשנת 2022, דיווח מנהל התקציבים של העיר כי התחייבויות העיר בתחום הפנסיה ובריאות הפנסיונרים החלו לרדת, וכי ניתן לצפות לאיזון תקציבי בחמש השנים הבאות.
כראש עיריית סן חוזה קידם ליקארדו תחבורה ציבורית ותחבורה חלופית לרכב הפרטי.
הוא כיהן בדירקטוריון רשות התחבורה האזורית ויזם פרויקטים כמו הרחבת רכבת אזור המפרץ המהירה (Bay Area Rapid Transit) למרכז העסקים של העיר, קווי אוטובוס מהירים ותוכנית להשכרת אופניים.
ליקארדו הוביל הצעות מימון גדולות לתחבורה, ובהן "הצעת B" מ-2016, והיה שותף מרכזי בגיבוש תמיכה אזורית לשמירה והרחבה של שירות הרכבת הפרוורית "Caltrain." הוא גם תמך בקידום רכבת מהירה לקליפורניה ובפתרונות חדשניים כמו אוטובוסים אוטונומיים.
כרוכב אופניים בעצמו, הוא קידם נתיבי אופניים מופרדים ברחבי העיר.
בדצמבר 2023 הכריז ליקארדו על כוונתו להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-16 של קליפורניה, בעקבות פרישתה של נציגת המחוז המכהנת אנה אשו.
הוא העפיל לבחירות הכלליות שבוע לאחר שדורג ראשון בבחירות המקדימות שנערכו במרץ 2024. בעקבות שוויון בין המקום הראשון למקום השני, היה צפוי ליקארדו להתמודד בבחירות הכלליות מול שני מועמדים: אוון לאו וג'ו סימיטיאן, מצב נדיר במערכת הבחירות בארצות הברית.
שני מצביעים מהמחוז, ג'ונתן פאדילה (שעבד בעבר במטה הבחירות של ליקארדו) ודן סטגינק (מועמד לשעבר למועצת המפקחים של מחוז סן מטאו), הגישו בקשות לספירה חוזרת של הקולות.
בתגובה לטענות מטה הבחירות של לאו לתיאום בחירות לכאורה, הצהיר דובר מטה הבחירות של ליקארדו כי מטוה הבחירות אינו קשור לבקשות הספירה החוזרת.
לאו ניסה לבלום את הספירה החוזרת באמצעות מכתב לרשם המצביעים של מחוז סנטה קלרה, אך נדחה.
ב-19 באפריל 2024 הוגשה תלונה רשמית אל ועדת הבחירות הפדרלית נגד פאדילה ומטה הבחירות של ליקארדו, בטענה לתיאום בלתי חוקי בין מטה הבחירות לבין ועדת פעולה פוליטית, וכן לשימוש לא תקין בכספים לשם מימון הספירה החוזרת.
התלונה הסתמכה בין היתר על סקר שפורסם מטעם מטה הבחירות של ליקארדו ובו נבחנו תרחישים של התמודדות בין שניים או שלושה מועמדים, זמן קצר לפני בקשות הספירה החוזרת.
בתגובה, פרסם ליקארדו מאמר דעה באתר "San Jose Spotlight", בו הדגיש כי "לא אני ולא איש מצוות הקמפיין שלי שוחחנו עם פאדילה או תורמיו בנוגע לספירה החוזרת".
בסיום הספירה החוזרת התקבלו מספר מעטפות שלא נספרו קודם לכן, ובעקבות כך הודח סימיטיאן מהמירוץ, ולאו העפיל לבחירות הכלליות על חודם של חמישה קולות בלבד.
ב-20 במאי נחשף כי ועדת פעולה פוליטית בשם "Neighbors for Results", שתמכה בליקארדו ומומנה כמעט כולה על ידי המיליארדר מייקל בלומברג, שילמה סכום של 102 אלף דולר אמריקאי לארגון "Count the Vote PAC", שמימן את הספירה החוזרת.
כלי תקשורת מקומיים החלו לעסוק בקשרים הקודמים בין בלומברג לליקארדו, ביניהם בחירת סן חוזה לתוכנית מימון עירונית של "בלומברג נדבנות" בשנת 2018, בתקופת כהונתו של ליקארדו כראש העיר, וכן תמיכתו של ליקארדו במסע הבחירות הנשיאותי של בלומברג במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020.
ליקארדו הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2025 עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
סמואל אוגוסטוס נאן הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה במשך 25 שנה בין השנים 1972–1997. נאן, חבר המפלגה הדמוקרטית, נודע בעיקר בשל הנהגתו את ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט מ-1987 עד 1995. טרם כהונתו בסנאט היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
סם נאן נולד במייקון שבג'ורג'יה ב-8 בספטמבר 1938. הוא בנם של מרי אליזבת' (לבית קאנון) ושל סמואל אוגוסטוס נאן, שהיה עורך דין וראש עיריית פרי (Perry) שבג'ורג'יה.
נאן עצמו נולד וגדל בפרי, והיה אחיין מדרגה שנייה של חבר הקונגרס קרל וינסון.
בצעירותו היה נאן פעיל בתנועת הצופים האמריקאית, וזכה בעיטור "נשר מצטיין" (Distinguished Eagle Scout Award) מטעם התנועה.
בתקופת לימודיו התיכוניים התמקצע כספורטאי, שימש קפטן נבחרת הכדורסל של בית הספר התיכון בו למד, והוביל אותה לאליפות המדינה.
בשנת 1956 החל נאן ללמוד בהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, שם התקבל לאחווה פי דלתא תטא.
בשנת 1959 החל את לימודיו באוניברסיטת אמורי, שם השלים לימודי תואר ראשון בשנת 1961. בשנה העוקבת השלים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
לאחר שירות פעיל במשמר החופים של ארצות הברית, נאן שירת שש שנים נוספות בכוחות המילואים של משמר החופים, והגיע לדרגת נגד.
במקהיל החל לעבוד בקפיטול כאיש סגל.
נאן שב לעיר ביתו פרי שבג'ורג'יה, שם עסק בעריכת דין וניהל את חוות משפחתו.
בהמשך שימש נשיא לשכת המסחר של פרי.
נאן נכנס לראשונה לפוליטיקה של ארצות הברית כאשר נבחר אל בית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנת 1968, שם ייצג את מחוז הבחירה ה-41. בנובמבר 1972 נבחר אל הסנאט של ארצות הברית, לאחר שניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית את הסנאטור המכהן דייוויד גאמברל.
בבחירות הכלליות גבר על חבר הקונגרס פלטשר תומפסון , שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית.
נאן פרש מן הסנאט בשנת 1997, בטענה למחסור ב"חדווה והתלהבות".
במהלך כהונתו בסנאט כיהן נאן כיו"ר ועדת הכוחות המזוינים, וכן יושב ראש הוועדה המשנה הקבועה לחקירות.
בנוסף היה חבר בוועדת המודיעין ובוועתד העסקים הקטנים והיזמות.
הישגיו החקיקתיים כוללים, בין היתר, את "חוק ארגון מחדש של משרד ההגנה", שנוסח יחד עם הסנאטור בארי גולדווטר, ואת "תוכנית נאן-לוגאר לצמצום איום משותף" עם הסנאטור ריצ'רד לוגאר, שסיפקה סיוע לרוסיה ולמדינות ברית המועצות לשעבר באבטחת עודפי נשק להשמדה המונית לשם השמדתם.
במסגרת תוכנית זו נוטרלו למעלה מ-7,600 ראשי קרב גרעיניים.
דייוויד מיקסנר , פעיל למען זכויות להט"ב בארצות הברית, כינה אותו בפומבי "גזען פרימטיבי" על התנגדותו להסרת האיסור, עליה דווחה כי עוררה תרעומת בבית הלבן.
באופן כללי היה נאן דמוקרט מתון-שמרן, שנקט לא פעם בעמדות המנוגדות לאלה של מפלגתו בסוגיות חברתיות וכלכליות.
הוא התנגד לחוק התקציב של 1993, שכלל העלאות מסים לצורך צמצום הגירעון התקציבי.
ביחס לניסיון של הילרי קלינטון לייסד מערכת בריאות אוניברסלית לא נקט בעמדה ברורה בעד או נגד, אך התנגד נחרצות להצעה להטלת חובת ביטוח בריאות.
בספטמבר 1994 התבקש נאן, ביחד עם נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר ויושב ראש המטות המשולבים לשעבר קולין פאוול, בידי הנשיא ביל קלינטון לצאת להאיטי במטרה להביא לסיום שלטונו של הדיקטטור הצבאי ראול סדראס.
באותה שנה תבע קלינטון בפומבי מהחונטה הצבאית של האיטי להסתלק ממושבה ולהשיב את השלטון הדמוקרטי.
בספטמבר 1994 פרס קלינטון כוח צבאי גדול במטרה לכתר את המדינה.
ממש בטרם הגיעו הכוחות הצבאיים האמריקאים להאיטי, שלח קלינטון משלחת דיפלומטית בראשות קרטר, ובה התבקשו נאן ופאוול לשכנע את סדראס לוותר על השלטון ולעזוב את המדינה.
סדראס נעתר ולבסוף ויתר על סמכויותיו; הוא ועמיתיו הבכירים עזבו את המדינה באוקטובר.
ימים אחדים לאחר מכן ליוו כוחות אמריקאיים את נשיא האיטי הנבחר, ז'אן-ברטראן אריסטיד, בדרכו אל פורט-או-פרנס.
לאחר האירועים שיבח קלינטון את המשלחת של קרטר, נאן ופאוול על שמנעה פעולה צבאית, ואמר:
בשנת 2001 ייסד נאן את "היוזמה לאיום גרעיני" (Nuclear Threat Initiative) וכיהן בה כיושב ראש-משותף ומנכ"ל עד יוני 2017, אז המשיך לכהן כיו"ר משותף בלבד לצד טד טרנר וארנסט מוניז.
בנוסף לפעילותו במסגרת היוזמה, המשיך נאן לתרום בזירה הציבורית כפרופסור מן המניין בבית הספר לעניינים בינלאומיים ע"ש סם נאן במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
שם יזם את "פורום המדיניות ע"ש סם נאן", כינוס דו-שנתי בו השתתפו אנשי אקדמיה, ממשל ומגזר פרטי בולטים בתחומי הטכנולוגיה, המדיניות הציבורית והיחסים בין-לאומיים, במטרה לדון בסוגיות אקטואליות העומדות על סדר יומה של ארצות הברית.
נאן שימש גם כחבר פעיל במועצה המייעצת של "שותפות למען אמריקה בטוחה" (Partnership for a Secure America) – מוסד ללא כוונת רווח המבקש להשיב את המרכז הבין-מפלגתי למדיניות החוץ והביטחון הלאומי של ארצות הברית.
במסגרת זו חתם על מספר הצהרות מדיניות משותפות לשני צדי המתרס בסוגיות מגוונות, בהן שינוי אקלים, שיטות חקירה נוקשות ופירוק נשק גרעיני.
הוא גם יו"ר כבוד של חבר הנאמנים של "המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים" (CSIS) בוושינגטון הבירה.
במרכז זה חבר למזכיר ההגנה של ארצות הברית והסנאטור לשעבר ויליאם כהן בסדרת דיונים פומביים שנועדו להסיט את תשומת הלב של הציבור האמריקאי לסוגיות יסוד העומדות בפני המדינה.
דיונים אלה, שכונו "דיאלוגי כהן–נאן", אירחו מובילי דעת קהל, מומחי מדיניות ציבורית, עיתונאים וחוקרים ידועים בתחומם.
נאן היה שותף לשעבר במשרד עורכי הדין "King & Spalding" ושימש כחבר דירקטוריון בתאגיד קוקה-קולה.
בשנת 2005 שיתף פעולה עם הסנאטור לשעבר פרד תומפסון בקידום הסרט התיעודי "Last Best Chance", שעסק בסכנות הנובעות מעודפי נשק וחומרים גרעיניים.
הסרט הופק על ידי "היוזמה לאיום גרעיני" ושודר בערוץ HBO באוקטובר 2005. באותה שנה הציג נאן את מטרותיו בהרצאה במועדון הקהילייה של קליפורניה.
נאן – יחד עם ויליאם פרי, הנרי קיסינג'ר וג'ורג' שולץ – קרא לממשלות לאמץ חזון של עולם חופשי מנשק גרעיני.
הארבעה פרסמו חמישה מאמרי דעה בוול סטריט ג'ורנל ובהם תוכנית פעולה שאפתנית ליישום החזון, והקימו את "פרויקט הביטחון הגרעיני" לקידום המהלך.
נאן חזר על עמדותיו הללו בנאום שנשא בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד ב-21 באוקטובר 2008. בשנת 2010 הופיעו הארבעה בסרט התיעודי "Nuclear Tipping Point", שהופק אף הוא על ידי היוזמה לאיום גרעיני.
הסרט הציג באופן חזותי והיסטורי את הרעיונות שגובשו במאמרי הדעה בוול סטריט ג'ורנל וחיזק את מחויבותם לעולם חופשי מנשק גרעיני ואת הצעדים שיש לנקוט לשם כך.
נאן היה חבר במועצה המפקחת של "הפורום הבינלאומי בלוקסמבורג למניעת קטסטרופה גרעינית", ארגון ללא מטרות רווח המאחד מומחים מובילים בתחום מניעת הפצת נשק גרעיני הוא שימש גם כחבר במועצת היועצים של "המכון הלאומי למחקר אסיה" (*National Bureau of Asian Research*), מוסד מחקר בלתי מפלגתי ובלתי תלוי.
ביוני 2013 הצטרף נאן לקולות הציבוריים שקראו להסכם מחודש להגבלת נשק גרעיני עם רוסיה.
ההסכם המקורי של נאן–לוגאר משנת 1992 פג באותה עת של מתיחות גוברת ביחסי ארצות הברית – רוסיה.
נאן בירך על נחישותם של הנשיאים ולדימיר פוטין וברק אובמה לחדש את עקרונות ההסכם, וקרא להרחיבו כך שיכלול גם מגבלות על נשק כימי וביולוגי.
סמים סינתטיים הוא הכינוי שניתן לחומרים כימיים שעברו עיבוד כדי שיוכלו לחקות את השפעותיהם של סמים פופולריים לא חוקיים אחרים כמו קוקאין ומריחואנה.
ברפואה יש לסמים סינתטיים השפעות פסיכותרפויות שיכולות לרפא נדודי שינה.
קיים מספר מוגבל של ניסויים קליניים ומחקרים בבני אדם, ההשפעות הפרמקולוגיה והתרופות של רוב התרופות הסינתטיות אינן ידועות לגמרי.
שימוש לרעה בסמים סינתטיים יכול להיות קטלני לכן דרוש ייעוץ מאנשי המקצוע לפני הטיפול.
מטרתם של חומרים פסיכואקטיביים חדשים (NPS) היא לחקות את פעולותיהם של חומרים אסורים על ידי שינוי המבנה של הסם המקורי.
על ידי כך, "הסם המסונתז" יכול להופיע בשוק מבלי להתגלות בקלות.
אך חוסר הוודאות לגבי ההשפעות הרעילות של חומרים אלה מסכן את בריאות הציבור.
הסמים הסינתטיים פופולריים במיוחד אצל משתמשים צעירים
סם צ'אן או נהר שנג'ן (בסינית: 深圳河) הוא נהר הזורם בצפון חצי האי קאולון, הונג קונג.
הנהר משמש כגבול טבעי בין האי לסין עצמה.
נהר זה כמו שאר שטח הטריטוריות החדשות שבהונג קונג, הוחכר לבריטים בשנת 1860 בוועידת פקין עד שנת 1997 אז הושב לשלטון סיני.
הוא שוכן בצדה המערבי של העיר שנג'ן ומקורו הוא נהר הווטונג שאן.
סם פקינפה היה במאי קולנוע ובמאי וידאו קליפים אמריקאי.
היה אחד הבמאים המשפיעים ביותר של שנות ה-60 וה-70. הוא מפורסם כבמאי ששינה את הדרך שבה הקולנוע מתעסק באלימות ופעולה.
הקריירה שלו הייתה שערורייתית אז והיום בגלל תיאוריו המפורשים והברורים של ברוטליות אנושית.
הוא גם ידוע כאחד מהבמאים הרוויזיוניסטים הבולטים של ז'אנר המערבונים.
פקינפה נולד בפרזנו שבקליפורניה ב-1925, בן משפחת חואים שכללה שופטים, עורכי-דין וחברי הפרלמנט המקומי.
אביו, דייוויד, היה שופט מדיני, שהשפעתו עליו הייתה מן המובהקות בחייו.
ב-1943 התגייס לצבא האמריקאי ושירת בסין במלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה היה עד לכמה מראות זוועה, שהסעירו מאוד את רגשותיו.
יש הטוענים, שהשפעתם של ניסיונות אלה ניכרת בתיאורי האלימות והברוטליות בסרטיו.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת דרום קליפורניה וקיבל תואר ב-1950. הוא התחיל לעבוד כבמאי תיאטרון ואחר-כך כתסריטאי ובמאי טלוויזיה.
הוא כתב תסריטים לפרקים עבור כמה מסדרות המערבונים בטלוויזיה המצליחות של אותה תקופה, כמו Gunsmoke ו- "Rifleman".
לבסוף יצר סרט משלו, "איש המערב", שכשל לגמרי, אם כי המבקרים התלהבו ממנו.
הצלחתו של פקינפה בטלוויזיה הובילה אותו לתעשיית הקולנוע ואל הקריירה שהקנתה לו את שמו.
הוא ביים ארבעה-עשר סרטים במשך הקריירה שלו, כולל כמה מן הסרטים האמריקאים הבולטים ביותר של שנות ה-60 וה-70. סרטיו, כמו למשל "חבורת הפראים", "כלבי הקש", "הבריחה", ו"פט גארט ובילי הנער" היו שנויים במחלוקת, אלימים ומהפכניים.
הם שינו את הגבולות המקובלים בקולנוע לגבי תיאורי אלימות, סגנונות עריכה והאפשרות לגלם דמויות לא-סימפתיות ובעייתיות.
כיום נתפסים סרטים אלה, על ידי רוב המבקרים, כיצירות מופת.
ב-1977 ביים את הסרט "צלב הברזל", סרט מלחמה העוסק בחיילי ורמאכט הנלחמים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
הסרט היה מבוסס על הספר "הבשר מוכן" (The Willing Flesh) מאת וילי היינריך - מפקד גדוד לשעבר בוורמאכט.
השם שיצא לו כבריון קשוח העיב, במובנים רבים, על מורשתו המקצועית.
חבריו טוענים, כי יש בכך משום עוול לאיש, שהיה בעל אישיות מורכבת מעבר למה שמייחסים לו.
הוא סבל במשך כל חייו מאלכוהוליזם, היה מכור לסמים ויש טוענים, שהיה חולה נפש ממש (הפרעה דו-קוטבית או פאראנויה).
הוא התחתן שלוש פעמים, בכולן ללא הצלחה.
הפרעתו הנפשית עולה מתיאורי פקינפה כאיש רגוע, נוח לבריות ואמנותי בדרך כלל, עד שהיה נתקף בחמת זעם ואלימות כלפי עצמו וכלפי אחרים.
פקינפה היה בעל אובססיה לכלי נשק ובהתקפי השיגעון היה יורה במראות שבביתו.
הדמות הזאת מופיעה כמה פעמים בסרטיו.
על אף שמו שיצא לשמצה, היה בפקינפה משהו, שעורר רגשות כבוד ונאמנות מובהקים אצל חבריו ושותפיו לעבודה, וכמה מהם עמדו לצדו עד סוף חייו.
פקינפה גר במקסיקו במשך זמן רב, ואחת מנשותיו הייתה מקסיקנית.
אהבתו למקסיקו ותרבותה הייתה גלויה ועזה באופן יוצא מן הכלל, כפי שהיא באה לביטוי רומנטי וסנטימנטלי בסרטיו.
פקינפה היה חולה מאוד בשנים האחרונות לחייו.
הוא מת ב-1984, בגיל 59. הוא המשיך לעבוד עד מותו.
סרטו האחרון היה "תעלומת אומגה", סרט ריגול על־ פי רומן מאת רוברט לדלום.
פקינפה התפרסם ביותר בסצנות הפעולה שלו.
הוא השתמש בכלים כמו הילוך איטי, עריכה מהירה, וצילום בעדשות טלפוטו.
רוב מבקרי קולנוע תופסים אותו כיוצר הסוגה של סרט הפעולה המודרני.
פקינפה גם נתפס כאחד מבמאי מערבונים החשובים ביותר.
הוא הביא ריאליזם חדש לסרטי מערבון, והחיה את המרכיבים הישנים והנדושים של הסוגה.
רוב סרטיו של פקינפה עוסקים בשאלות הכבוד והצדק בעולם אלים וחסר משמעות.
הדמויות הראשיות בו הם גברים, החותרים לחיים של כבוד וצדק, אלא שאינם מסוגלים להחזיק מעמד בעולם המושחת שבו הם חיים.
בניגוד לטענת מתנגדיו, פקינפה לא תפס את העולם כברברי ולא-אנושי.
הוא ראה את האלימות כתוצר של החברה האנושית.
הוא מציג בכל סרטיו סתירה בין העולם הטבעי והטהור לבין העולם החברתי, האלים והמושחת, שהוא יציר האדם.
פקינפה גילה עניין גם בסוגיית חורבנו של העולם הישן בידי החברה התעשייתית המודרנית.
בניגוד לרוב המערבונים שקדמו לו, סרטיו ממוקמים בתחילת המאה ה-20 ולא בסוף המאה ה-19. הוא מציג את גיבור המערבון כמי שנלכד בין העולם המודרני, שהוא מנסה למצוא בו את מקומו על אף הקשיים והניכור, לבין העולם הישן והגווע שלו.
הנושא הזה משווה לסרטיו נופך טרגי, שלא נמצא ברוב המערבונים שקדמו לשלו.
שנהשם הסרטבמאיתסריטאישחקןמפיקהערות1961The Deadly Companions1962Ride the High Countryתסריט ללא קרדיט1965Major Dundee1969חבורת הפראים1970The Ballad of Cable Hogue1971כלבי הקש1972Junior Bonnerתפקיד: גבר בבר הארמון (ללא קרדיט)1972הבריחה1973Pat Garrett and Billy the Kidתפקיד: ויל (ללא קרדיט)1974Bring Me the Head of Alfredo Garcia1975The Killer Elite1977צלב הברזל1978שיירהתפקיד: כתב טלוויזיה (ללא קרדיט)1983The Osterman Weekendתפקיד: עוזרו של דנפורת' (ללא קרדיט)
סם שפיגל היה מפיק קולנוע יהודי-אמריקאי זוכה פרסי אוסקר.
שפיגל נולד בשם סמואל פ.
שפיגל בעיר ירוסלב שבחבל גליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (היום בפולין), למשפחה רבנית-ציונית.
שפיגל התחנך באוניברסיטת וינה, עלה לארץ ישראל ושימש כחלוץ ב"גדוד העבודה".
שפיגל התחתן והקים משפחה בירושלים, ועזב את הארץ לאחר גירושיו ב-1927.
בשנות ה-30 המוקדמות של המאה ה-20, פעל בברלין כראש סניף אולפני יוניברסל והתמחה בשיווק ובהפצה של סרטי האולפנים.
היה מקורב לבמאי הקולנוע היהודים-גרמנים בילי ויילדר ואוטו פרמינגר.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב את גרמניה והחל בקריירה של מפיק עצמאי, תחילה בווינה, פראג ופריז, והחל מ-1935 בארצות הברית.
בשנים 1935–1954 חתם על סרטיו בשם S.P.Eagle ורק לאחר מכן השתמש בשמו האמיתי.
שפיגל נחשב לאחד המפיקים הגדולים והנועזים בהיסטוריה של הקולנוע האמריקני.
הוא זכה בשלושה פרסי אוסקר כמפיק יחיד על סרטיו "חופי הכרך" (1954), "הגשר על הנהר קוואי" (1957) ו"לורנס איש ערב" (1962).
כמו כן, זכה באוסקר לזכר תלברג על מפעל חייו.
שפיגל מזוהה בשותפותו האמנותית והעסקית עם הבמאי ג'ון יוסטון ("מלכה אפריקאית", 1951) ושותפות הדרך ארוכת השנים עם הבמאי האנגלי דייוויד לין ("הגשר על הנהר קוואי" ו"לורנס איש ערב").
הוא עבד עם גדולי הבמאים, התסריטאים והשחקנים של הוליווד, ובהם אורסון ולס (הזר), איליה קאזאן, מרלון ברנדו, המפרי בוגרט, קתרין הפבורן, הרולד פינטר, באד שולברג, ג'ק ניקולסון, רוברט רדפורד, רוברט דה נירו, פיטר או'טול, ארתור פן וז'אן מורו.
ב-1966 הפיק את הסרט "רדיפה" עם מרלון ברנדו ורוברט רדפורד.
שפיגל נחשב למפיק מספר סיפורים, הבוחר עלילות מורכבות המשרתות גיבור כריזמטי הנלחם כנגד העולם.
הוא אף נודע כמפיק דעתן ושתלטן המחליט על ליהוק כוכבי הסרט לצד הבמאי ולעיתים אף נגד עמדתו, העובד ישירות עם תסריטאים בשלבי ההפקה השונים ונוטל סיכוני הפקה גבוהים הן מבחינת גודל ההפקה, והן מבחינת מרחקה הפיזי מלוס אנג'לס.
שפיגל נודע באורח חייו הססגוני והפזרני.
הוא ניהל סגנון חיים הוליוודי רהבתני, הכולל יאכטות, נשפים, חיי מין סוערים ומקום של כבוד בחברה הגבוהה הבינלאומית - מלכים, שועי עולם וכוכבים.
בין חבריו הקרובים היו נסיך מונקו, רנייה השלישי ורעייתו הנסיכה גרייס קלי.
עם פטירתו אמר עליו חברו הטוב בילי ויילדר: "הוליווד בלי סם שפיגל היא כמו טהיטי בלי גוגן".
שפיגל שמר במשך השנים על קשר עם ישראל, ובמיוחד עם אישים דוגמת גולדה מאיר, אריאל שרון, נשיאת הקרן לירושלים רות חשין, וחברו הקרוב, ראש העיר ירושלים טדי קולק, ותרם מהונו למטרות ציוניות שונות.
בשנותיו האחרונות חזר לשורשיו היהודיים והציוניים.
הוא הקפיד להיפגש מדי שבוע עם רב, והוריש בצוואתו חלק ניכר מהונו לעיר ירושלים.
יורשיו ומנהלי עיזבונו – בנו אדם שפיגל, בתו אליסיה פרידמן, אחייניתו, השופטת רעיה דרבן ועורך-דינו דייוויד בוטומס, החליטו להעביר את אוסף האומנות המרשים שלו למוזיאון ישראל בירושלים.
החל מ-1996 הם תורמים מדי שנה, באמצעות הקרן לירושלים, לבית הספר לקולנוע בירושלים, הנקרא מאז על שמו – בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
תרומתו של סם שפיגל לבית הספר הנושא את שמו הסתכמה עד כה בכ-20 מיליון דולר.
תרומה מצטברת זו היא הגדולה ביותר לקולנוע הישראלי בכל הזמנים.
בשנת 2005, במלאת 15 שנה להקמת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, נענתה עיריית ירושלים לבקשת מנהל בית הספר רנן שור להוקירו, וקראה לסמטה באזור התעשייה תלפיות, בה שוכן בית הספר "מבוא סם שפיגל".
על שלט הרחוב כתוב "סם שפיגל - מפיק סרטים יהודי-אמריקאי זוכה אוסקרים, חלוץ, אוהב ציון".
בשנת 2015 במלאת 25 שנה לבית הספר זכו מנהלי העיזבון השופטת רעיה דרבן ועו"ד דייוויד בוטומס בתעודת מייסדים של בית הספר.
סמים פסיכדליים (מיוונית: ψυχή – פסיכה, "נפש" ו-δηλείν – דילין, "לחשוף" או δήλος – דלוס, "יפה") הם סמים פסיכואקטיביים המעוררים הזיות וגורמים לשינויים במצב התודעה, בתפיסה, בדפוסי המחשבה ומצב הרוח.
על פי אמונות עתיקות, סמים פסיכדליים יכולים לגשת לנשמה, ולפתח פוטנציאל בלתי מנוצל של המוח האנושי.
ברשימת הסמים הפסיכדליים נכללים בדרך כלל מסקלין, פסילוציבין, LSD, DMT והתרופות הצמחיות, איבוגאין ואיוואסקה.
MDMA נכלל לעיתים קרובות גם אם הוא אינו מייצר את ההשפעות התפיסתיות של הפסיכדליים הקלאסיים.
ההשפעות של סוג זה של סמים חולקות יותר דמיון משפחתי מאשר מנגנוני פעולה פרמקולוגיים נפוצים.
רוב הסמים הפסיכדליים המוכרים אינם חוקיים במדינות רבות, בהן ישראל, לעיתים למעט שימוש בהקשר דתי או לצורך מחקר.
למרות בקרות האלה, השימוש בסמים פסיכדליים הוא נפוץ.
סמים פסיכדליים הם חלק ממחלקה רחבה יותר הידועה לעיתים כהלוצינוגנים, הכוללת גם את הסמים הדיסוציאטיביים והדלריאנטים.
בניגוד לסמים פסיכואקטיביים אחרים כמו ממריצים (למשל קוקאין ואמפטמין) מדכאים (למשל בנזודיאזפינים ואופיאטים) ואחרים, הלוצינוגנים אינם מחזקי מצבי הכרה מוכרים, אלא מגבירים ומשנים חוויות וגירויים עד שהן שונות בתכלית מאלו של ההכרה הרגילה.
חוויות אלו לרוב מושוות לצורות הכרה לא רגילות אחרות כגון טראנס, מדיטציה וחלומות.
סמים פסיכדליים משפיעים יותר על המחשבה - הרחבת התודעה, שינוי הליכי חשיבה, הזיות; סמים אחרים משפיעים יותר על התחושות והרגשות - תחושת אופוריה, עונג.
בעשורים האחרונים המונח הורחב כדי לכלול חומרים רבים שלא יועדו להיכלל בתחילה.
פרמוקולוגים רבים מגדירים סמים פסיכדליים כחומרים הפועלים על קולטני סרוטונין בצורה דומה ל-LSD ומסקלין.
הגדרה זו במהותה מתייחסת לטריפטאמינים ופנתילאמינים מסוימים, מכיוון שלא זוהו סמים מקבוצות אחרות הפועלים כך, למעט אולי פיפרזינים.
אנשים רבים משתמשים במונח סמים פסיכדליים כדי להתייחס לסמים מקבוצות אחרות הכוללות אנטגוניסטים לקולטני NMDA (הסוג העיקרי של סמים דיסוציאטיביים) כגון PCP, DXM וקטמין; דלריאנטים טרופאניים כמו אטרופין ותרכובות אנטיכולינרגיות אחרות; וסמים פסיכואקטיביים אחרים כגון אמניטה מוסכריה וסלוויה דיווינורום.
נכון יותר לסווג את אלה לקבוצות נפרדות.
בספרות הרפואית הם לרוב מקובצים יחד כהלוצינוגנים.
לסמים פסיכדליים היסטוריה ארוכה של שימוש מסורתי ברפואה ודת, שם הם מוערכים ביותר על יכולתם לקדם ריפוי נפשי ופיזי.
בהקשר זה הם ידועים לרוב כאנתאוגנים.
שמאנים אינדיאנים דיווחו על הצלחה בריפוי אלכוהוליזם בעזרת פיוטה, ושמאנים מצטקיים משתמשים באופן שגרתי בפטריות פסיכדליות להגדת עתידות וריפוי.
באיוואסקה, שיקוי המכיל DMT, השתמשו בפרו בטקסים דתיים, ובברזיל נוסדו במאה ה-20 שלוש דתות איוואסקה חדשות (סנטו דיימי, אוניאו דו וז'טאל וברקיניה), המשתמשים באיוואסקה כסקרמנט במהלך הפולחן הדתי שלהן.
סמים פסיכדליים קלאסיים כוללים LSD, פסילוסיבין (אחד המרכיבים העיקריים בפטריות קסם), מסקלין (המרכיב הפעיל העיקרי בקקטוסים פסיכדליים, לדוגמה פיוטה), LSA (נמצא בזרעי לפופית) ואיוואסקה, חליטה שמאנית מסורתית מצמחים המכילים דימתילטריפטאמין והרמלין (מעכב מונואמין אוקסידאז).
סמים סינתטיים חדשים יותר כמו 2C-B (נקסוס), DOM (STP), ו5-MeO-DIPT (פוקסי מתוקסי) זכו אף הם לפופולריות מסוימת.
פסיכדליים סרוטונרגיים (אגוניסטים לקולטן סרוטונין 5-HT2A)
קבוצה זו כוללת את הסמים הפסיכדליים העיקריים, כולל תרכובות מבוססות טריפטאמין כמו LSD ופסילוסיבין, ותרכובות מבוססות פנתילאמין כמו מסקלין ו2C-B.
טריפאמינים ופנתילאמינים רבים גורמים להשפעה דומה במיוחד, למרות השוני המבני שלהם.
לעומת זאת, משתמשים מדווחים שלשתי המשפחות הבדל סובייקטיבי בטיב הרגשת האפקטים שקשה לתאר.
במינונים נמוכים, אלו כוללים עיוותים חושיים כמו התעקמות משטחים, שליטה על צורות, ושינוי צבעים.
משתמשים לעיתים קרובות מדווחים על צבעים חזקים אותם הם לא הכירו קודם לחוויה.
מינונים גבוהים יותר גורמים לעיוותים עזים ויסודיים של התפיסה החושית כמו סינסתזיה או חוויית ממדי זמן או מרחב נוספים.
לתרכובות מסוימות, כמו 2C-B, יש "עקומת מינון" חדה צרה ביותר, כלומר ההבדל בין מנה לא אפקטיבית למנה שתביא להזיות כבדות עלול להיות קטן מאוד.
עלולים להיות הבדלים משמעותיים בין הסמים, לדוגמה 5-MeO-DMT כמעט שאינו גורם לאפקטים הוויזואליים הטיפוסיים לשאר הסמים הפסיכדליים.
האמפתוגנים-אנטקטוגנים הם פנתילאמינים כמו MDMA, MDA וסמים דומים אחרים, המביאים להשפעה המאופיינת על ידי הרגשת פתיחות, אופוריה, אמפתיה, אהבה, ומודעות עצמית גבוהה, אך לא להזיות ויזואליות בדרך כלל.
אימוצן על ידי סצנת מועדוני הריקודים נובע ככל הנראה מהשיפור שהם מביאים לחוויה החברתית והמוזיקלית.
אחרים (פעילות פסיכדלית מוטלת בספק)
משתמשים מדווחים שההשפעות של מיריסטיסין ואלמיסין (מצויים באגוז מוסקט) דומות להשפעות של קנאביס, יותר לשל רכיב הקנאבידיול מאשר ה־THC, אך עם משך פעולה ארוך בהרבה, התחלה מעוכבת יותר, ותופעות לוואי לא רצויות.
"סם" ריימי הוא במאי קולנוע, מפיק, שחקן ותסריטאי יהודי אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות בימוי סרט פולחן-האימה "מוות אכזרי", סרט מותחן פעולה "דארקמן", סרט אימה "קחי אותי לגיהינום", והטרילוגיה המקורית של גיבור העל "ספיידרמן".
בנוסף היה מפיק של סדרות הטלוויזיה "הרקולס: המסעות המופלאים", "זינה הנסיכה הלוחמת", "אגדת המחפש" ו"ספרטקוס: דם וחול".
ריימי נולד ברויאל אוק, מישיגן שבארצות הברית למשפחה יהודית-קונסרבטיבית ממוצא אשכנזי.
אביו הוא לאונרד רונלד ריימי ואימו היא סיליה ברברה (לבית אברמס) ריימי.
שם משפחתם המקורי היה ריינגבירץ, אך קוצר לריימי לאחר שסבו היגר לארצות הברית.
לריימי שלושה אחים ואחות, המבוגרים ממנו - סנדר, אייבן, טד ואנדריאה.
ריימי למד בבית ספר התיכון ע"ש ויילי א.
גרובס ובאוניברסיטת המדינה של מישיגן, אך עזב לאחר שלושה סמסטרים לצילום סרטו "מוות אכזרי".
ריימי החל להתעניין בעשיית הקולנוע לאחר שאביו קנה מצלמת 8 מ"מ והתחיל לעשות סרטים בעזרת חבר ילדות בשם ברוס קמפבל.
בהיותו חובב קומיקס מושבע, ריימי החל לעבוד על סרטו השני, "Crimewave", שהיה סרט קומיקס לייב אקשן, אך לא נחל הצלחה בקופות.
ריימי חזר לז'אנר האימה עם הסרט השני בסדרת "The Evil Dead", שכעת הפחית ברמת האלימות שבו לטובת הומור סלפסטיק (בהיותו של ריימי חובב שלושת המוקיונים).
ריימי אף ניסה לרכוש את הזכויות לסרט המבוסס על דמותו של "הצל", אך לא היו לו מספיק משאבים.
או אז הוא יצר גיבור-על משלו, בסרט האפל משנת 1990 "דארקמן".
הסרט היה סרטו הגדול הראשון, שזכה להצלחה מועטה ואף הפך לסרט פולחן, אך עדיין איפשר לריימי לגייס מספיק כספים בשביל המשך שני לסדרת "The Evil Dead", "צבא האופל", שזנח כמעט לחלוטין את ז'אנר האימה לטובת אלמנטים מז'אנר הפנטזיה והקומדיה למרות זאת זכה לצלחה.
בשנות ה-90, ריימי עבר לז'אנרים אחרים.
בשנת 1998 הוא ביים את מותחן הפשע "A Simple Plan" בכיכובם של ביל פקסטון ובילי בוב תורנטון, ובשנת 1999 ביים את הקומדיה הרומנטית "בשם האהבה" בכיכובו של קווין קוסטנר.
ריימי זכה להצלחה מסחרית עצומה עם צאת סרטו ספיידרמן בשנת 2002, שהיה מבוסס על קומיקס באותו שם.
הסרט הכניס למעלה מ-800 מיליון דולר, וזכה לשני המשכים (ספיידרמן 2, ספיידרמן 3).
סכום ההכנסות הכולל של שלושת הסרטים נאמד קרוב ל-2.5 מיליארד דולר לפני תחילת עבודתו על סרטי ספיידרמן, ריימי הביע התעניינות לביים את ההמשך השני בסדרת סרטי באטמן, באטמן לנצח, וזאת כאשר טים ברטון עזב את הפרויקט.
לבסוף ריימי הפסיד את מועמדותו לטובת ג'ואל שומאכר, שהפופולריות שלו באותה תקופה גברה על זו של ריימי.
לצד חלק רביעי לסרטי "מוות אכזרי", ריימי גם עתיד לביים עיבוד קולנועי לספרו של טרי פראצ'ט, "The Wee Free Men".
בנוסף, הוא הביע התעניינות בעיבודים קולנועיים לספרו של ג'.ר.ר.
טולקין, "ההוביט", אולם מלאכת הבימוי הועברה לידיו של הבמאי גיירמו דל טורו.
בנוסף, הביע ריימי שוב התעניינות לעבד לקולנוע את סדרת רצועות הקומיקס משנות ה-30 "הצל", דוק סאבאג' והנוקם.
ב-19 במרץ 2008 נודע כי ריימי נבחר גם לביים עיבוד מחודש לדמותו של ג'ק ריאן, פרי עטו של הסופר טום קלנסי.
נוסף על כך, הוצע לו לביים סרט המבוסס על משחק המחשב וורקראפט, לפני שסירב להצעה.
בשנת 2016 הוא תכנן לעשות סרט עבור אחים וורנר על מלחמת העולם השלישית בהתבסס על ספר של ג'ורג' פרידמן, אך הפרויקט לא התממש.
בשנת 2019, לקח חלק בהפקת סרט האימה "מלתעות האימה".
נוסף על סרטי קולנוע, ריימי גם שימש כמפיק לסדרות טלוויזיה, כהרקולס: המסעות המופלאים, זינה הנסיכה הלוחמת, ספרטקוס: דם וחול ואמריקן גותיק.
ב-2008 הודיע ריימי כי יפיק עיבוד טלוויזיוני לסדרת "חרב האמת" בשם "אגדת המחפש" שנקרה בארץ בשם "הגיבור האחרון", ספרי הפנטזיה המצליחים של טרי גודקיינד.
ב-1 בנובמבר 2008 עלה לשידור פרק הפיילוט לסדרה, שם הסדרה היה אמור להיקרא על-שם הספר הראשון בסדרה, "חוק הקוסמים הראשון", אולם שונה כדי להתאים לרוח הסדרה ככללותה, כאשר כל עונה תשרטט את עלילות הספרים.
כך, העונה הראשונה עוקבת אחר "חוק הקוסמים הראשון", והשנייה, שהחלה בנובמבר 2009 עוקבת אחר הספר השני, "אבן הדמעות".
למרות זאת הסדרה סבלה מאחוזי צפייה נמוכים ובוטלה לאחר העונה השנייה.
למרות זאת היא הייתה פופולרית בקרב המעריצים ועד היום יש שמעות שהסדרה עדיין לא הסתיימה והעונה שלישית בתכנון.
מאז שנת 1993, ריימי נשוי לג'יליאן דיל גרין, בתו של השחקן היהודי-קנדי המנוח , ולהם חמישה ילדים.
על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, דני דה ויטו, ברוס ויליס, ג'יימס וודס, סילבסטר סטאלון, רידלי סקוט, ועוד.
סם ריימי שימש כמפיק בשלושת סרטי הטינה.
ריימי משתף פעולה עם אחיו התסריטאי/שחקן אייבן ריימי, ויחד הם כתבו את התסריטים ל"דארקמן" ו"צבא האופל".
אייבן היה שותף לתסריט בשלושת סרטי ספיידרמן.
בנוסף, ריימי שיתף פעולה עם ג'ואל ואיתן כהן.
בנוסף לקולנוע, ריימי עבד גם בטלוויזיה, מפיק סדרות כזינה הנסיכה הלוחמת (שבה הופיעו אחיו טד ריימי וברוס קמפבל בתפקידי אורח) והרקולס: המסעות המופלאים ששניהם זכו לפופולריות רבה ונחשבו באותה תקופה לסדרות הכי נצפות בכבלים.
שלושה מילדיו של ריימי (אמה רוז, לורן והנרי) הופיעו כניצבים בסוף הסרט ספיידרמן 3.
ריימי זכה במספר פרסים, כולל פרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר של שנת 2005.
1999 – הרקולס: המסעות המופלאים
2009 – קחי אותי לגיהינום
2022 – דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף
סמואל שפרד רוג'רס השלישי היה שחקן קולנוע, מחזאי ובמאי קולנוע אמריקני זוכה פרס פוליצר, היה מועמד לפרס האוסקר, פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
שפרד נולד בפורט שרדיאן, אילינוי לג'יין איליין שוק מורה ילידת שיקגו ולסמואל שפרד רוג'רס האב, מורה חוואי וטייס במטוס מפציץ בחיל האוויר האמריקני בתקופת מלחמת העולם ה-2. שפרד כנער עבד כחוואי, לאחר שסיים בית ספר למד שפרד באוניברסיטה אך נשר ולא סיים את לימודיו.
שפרד לא גויס למלחמת וייטנאם מפני שהיה מכור להרואין.
גם בהמשך חייו שפרד הודה שהוא משתמש בסמים אסורים.
שפרד עבד כמחזאי בברודוויי בתחילת שנות ה-60, כתב למחזות ולתסריטים מוכרים באותן שנים הכוללים את "אני ואחי", "נקודת זבריצקי" ו"היד הבלתי נראית".
לאחר שגר שלוש שנים באנגליה, עבר לקליפורניה.
הוא עבד כמחזאי ב"תיאטרון הקסם" באזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם היה שותף להצגות כמו: "הקללה על החברה הרעבה", "המערב האמיתי" שעליו היה מועמד לפרס טוני, "רנלדו וקלרה", A Lie of the Mind ("השקר בנפשינו") ו"Buried Child" ("קבורת ילד"), שעליו קיבל את פרס פוליצר בשנת 1979, וגם היה מועמד לפרס הטוני.
שפרד היה שותף לאלבומו של חברו לתיאטרון בוב דילן, "Knocked Out Loaded", ב-1986.
שפרד התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בשנת 1978 בסרטו של טרנס מאליק, "ימים ברקיע", לצד ריצ'רד גיר.
בתחילת שנות ה-80 שיחק שפרד בסרטים "התחייה מחדש" לצד אלן בורסטין, ו"פרנסס" לצד אשתו לעתיד ג'סיקה לאנג.
בשנת 1983 קיבל שפרד מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה ההיסטורית זוכת 4 פרסי אוסקר "הצוות המובחר"; בסרט גילם שפרד את דמותו של הטייס הראשון שעבר את מהירות הקול צ'אק ייגר.
שנתיים לאחר מכן קיבל שפרד מועמדות לפרס באפט"א על תפקידו בדרמה "פאריס, טקסס".
לאחר מכן שפרד שיחק בקומדיה השחורה מועמדת 3 פרסי אוסקר "פשעים שבלב" לצד דיאן קיטון, ובמותחן "תיק שקנאי" לצד ג'וליה רוברטס ודנזל וושינגטון.
ב-1989 שיחק בדרמה "מגנוליות מפלדה".
ב-1999 קיבל שפרד מועמדות לפרס אמי על תפקידו בסדרת הדרמה "דש ולילי", בה גילם את דמותו של הסופר דשיל האמט.
שנה לאחר מכן קיבל שפרד מועמדות לפרס גלובוס הזהב על אותו תפקיד.
בשנת 2001 שיחק שפרד בדרמת המלחמה של רידלי סקוט, "בלאק הוק דאון", לצד ג'וש הארטנט ויואן מקגרגור; בסרט גילם שפרד את דמותו של גנרל ויליאם גאריסון, מפקד כוחות העלית האמריקאיים, במהלך קרב מוגדישו.
באותה שנה שפרד השתתף גם במותחן הפשע "שם קוד: דג חרב", לצד יו ג'קמן וג'ון טרבולטה.
ב-2004 שיחק שפרד בדרמה הרומנטית "היומן" ולאחר מכן במותחן הפעולה "חמקן".
ב-2012 שיחק בסרט "הורג אותם ברכות".
לאחר מערכת יחסים עם המוזיקאית פטי סמית' פגש שפרד את השחקנית זוכת פרס האוסקר ג'סיקה לאנג על סט צילומי הסרט "פרנסס" ומאז הזוג חי יחד קרוב ל-30 שנים עד שנפרדו ב-2009. לזוג נולדו בת, חנה ג'יין (1985), ובן, ווקר סמואל שפרד (1987).
בתחילת 2009 נעצר שפרד והורשע בגין נהיגה בשכרות ונהיגה במהירות מופרזת בעיירה נורמל שבאילינוי, שפרד נלקח לכלא בבלומינגטון, אילינוי אך שילם לבסוף קנס כספי ולכן הוא לא ישב בכלא.
בפברואר 2009 עתר שפרד על התביעה נגדו אך לבסוף קיבל 24 חודשי מבחן על תנאי, חובת לימוד על אלכוהול בבתי ספר ומאה שעות עבודות שירות.
שפרד מת ממחלת ניוון שרירים בגיל 73 בביתו שבקנטאקי ביולי 2017.
שלג יורד על הארזים (1999)
1985 - לשונות - הועלה בבימויה של רינה ברוך בתיאטרון הקרון ובפסטיבל עכו
1991 - "המערב האמיתי", הוצאת בית צבי, בתרגומה של רבקה משולח, הועלה בבימויו של ג'ק מסינג'ר בתיאטרון הספרייה ברמת גן
1996 - "קבורת תינוק" - הוצאת בית צבי, בתרגום של מיכה לבינסון
- "התאבדות בסי במול" - הועלה בתיאטרון קרוב בתרגומה ובבימויה של ורד גלבוע, בתפקיד הראשי אסף ניב
- סימפתיקו, בתרגומו של יוסף אל-דרור (תיאטרון חיפה)
2010 - "קללת מעמד המורעבים" - הועלתה בבית הספר לתיאטרון "בית צבי" בתרגומו ובימויו של גיל ויינברג
2014 - "מתים מאהבה" - עלה בבימוי עודד קוטלר ב"אקטורס סטודיו" של סדנאות הבמה בתל אביב בתרגומו של בן בר שביט
בנובמבר 2014 הועלה המחזה "שקר בנפשנו" בבית צבי בעיבודו ובבימויו של דב רייזר.
1998 - לשוטט בגן עדן- מעשיות (Tales: Cruising Paradise), מתרגם: עופר שור, בהוצאת ידיעות אחרונות
סמואל ג'יימס "סם" קאסל הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז.
קאסל נבחר במקום ה-24 בדראפט ה-NBA ב-1993 על ידי קבוצת יוסטון רוקטס.
בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA הוא זכה באליפות הליגה, וב-2008 זכה באליפות השלישית שלו במדי בוסטון סלטיקס.
קריירת המשחק של קאסל נמשכה 16 שנים, ובמהלכה הוא שיחק בשמונה קבוצות.
קאסל הוא בוגר בית ספר תיכון דנוור בבלטימור שבמרילנד.
הוא החל את הקריירה שלו בליגת המכללות במדי אוניברסיטת סאן יאסינטו שבטקסס, ונודע כקלע מצטיין כאשר שיחק במדי האוניברסיטה.
עם זאת, בשתי עונותיו האחרונות במכללות שיחק קאסל באוניברסיטת המדינה של פלורידה.
בעונת ה"סניור" (כינוי לתלמיד בשנתו האחרונה באוניברסיטה) שלו, , הוא השיג ממוצעים של 18.3 נקודות, 4.9 אסיסטים ו-4.3 ריבאונדים, וכן הוביל את טורניר התאחדות החוף האטלנטי (ACC) בחטיפות.
באותה עונה קאסל העפיל עם פלורידה סטייט לשלב שמינית הגמר של טורניר אליפות המכללות, שם הפסידו לאוניברסיטת קנטקי.
בפברואר 2008 הוקירה אוניברסיטת המדינה של פלורידה את הישגיו של קאסל, כאשר תלתה את מספר שחקנו - כלומר, הבטיחה שלא לתת אותו לאף שחקן שישחק במדיה.
בשנת 1993, לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה, קאסל העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
הוא נבחר במקום ה-24 בסיבוב הראשון על ידי קבוצת יוסטון רוקטס.
בתחילת הקריירה שלו שיחק קאסל כרכז השני של יוסטון, אחרי הרכז הראשון קני סמית', ונחשב לממשיך דרכו העתידי של סמית' בקבוצה.
כבר בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA, ב-1994 ב-1995, סייע קאסל ליוסטון לזכות באליפות הליגה, כשבעונתו השנייה שיחק בכל 82 משחקי הקבוצה וקלע 9.7 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיפר קאסל את יכולתו והשיג ממוצעים של 14.5 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק, מה שלא מנע מיוסטון לאבד את תואר האליפות.
בקיץ 1996 עבר קאסל ב לקבוצת פיניקס סאנס.
לאחר ששיחק 22 משחקים בלבד במדי פיניקס, הוא הועבר עוד באותה עונה () לדאלאס מאבריקס.
גם תקופתו בדאלאס הייתה קצרה ונמשכה 16 משחקים, עד שבפברואר 1997 הוא הועבר לניו ג'רזי נטס.
במדי ניו ג'רזי הגיע קאסל לתקופה הטובה בקריירה שלו עד לאותה עת, כאשר פתח בקביעות בחמישיית הקבוצה וקלע בממוצעי נקודות גבוהים - 19.3 נקודות ב-1997, ו-19.6 נקודות בעונת .
אף על פי כן, הוא לא הגיע להצלחה קבוצתית גדולה עם ניו ג'רזי, שלא הצליחה לעבור באותן שנים את הסיבוב הראשון במשחקי הפלייאוף.
במרץ 1999 עבר קאסל קבוצה בפעם הרביעית בחמש השנים, בטרייד ששלח אותו למילווקי באקס.
קאסל שיחק ארבעה משחקים במדי מילווקי עד לסיום העונה הסדירה, ולא הצליח לשחזר את היכולת הטובה מהתקופה בה שיחק בניו ג'רזי.
מילווקי העפילה לסיבוב הפלייאוף הראשון, מול אינדיאנה פייסרס; על אף יכולת טובה של קאסל בסדרה, במהלכה השיג ממוצעים של 15.3 נקודות ו-8.7 ריבאונדים, הקבוצה הודחה לאחר הפסד 3-0.
בעונת העמיד קאסל ממוצעים של 18.6 נקודות ותשעה אסיסטים למשחק.
הוא ביסס את מעמדו כאחד מ"שלושת הגדולים" של מילווקי באקס, לצד ריי אלן וגלן רובינסון, ופתח בכל 81 משחקי הקבוצה בהם השתתף באותה עונה.
בסדרת הסיבוב הראשון בפלייאוף, שוב מול אינדיאנה, הציג קאסל יכולת נמוכה יחסית, וקבוצתו הודחה בפעם השנייה ברציפות כבר בשלב המוקדם.