tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לא מצא הבדלים בין תשובות הבנים לבנות וציין שהיה הבדל ניכר בין תשובות שניתנו בבתי הספר הקיבוציים לכל השאר.
מחקר זה היה חלק מספר עליו עבד טמרין באותן שנים: "הדילמה הישראלית: מדינת גטו או חברה חופשית".
בסופו של דבר ספר זה לא ראה אור בעברית, ופורסם רק ב-1973 באנגלית.
מחקרו של טמרין, אשר פורסם לראשונה באנגלית בשנת 1963, החל לעורר דיון פומבי רק שלוש שנים מאוחר יותר, עם פרסום עיקריו בעיתון "למרחב".
היו שערערו על מהימנותו האקדמית, היו שחלקו על מסקנותיו והיו שראו בו תמרור אזהרה למחנכים.
ביוני 1966, זמן קצר לאחר פרסום המחקר, פורסם בעיתונות היומית כי בעקבות סכסוך אישי בין ד"ר טמרין לראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת ת"א, פרופ' הנס קרייטלר, העלה הראשון טענות כנגד ההתנהלות האדמיניסטרטיבית של האחרון.
לאור טענות אלו הוחלט על הקמת ועדת חקירה פנימית, שסיכמה את מסקנותיה בדו"ח סודי.
בעקבות מסקנות חסויות אלו, התבקשו השניים להתפטר מתפקידם.
קרייטלר ביקש לסיים את תפקידו כראש החוג לפסיכולוגיה ואילו טמרין התנגד לפיטוריו.
בעיתון "העולם הזה" נטען כי סיבת הפיטורים אינה הסכסוך האישי, אלא דרישה של משרד החינוך, בעקבות מחקרו של טמרין על הוראת ספר יהושע.
הסטודנטים בחוג לפסיכולוגיה תמכו בדרישתו של טמרין להישאר בסגל החוג ודרשו לפרסם את מסקנות ועדת החקירה.
כחודש לאחר שנדרש על ידי הנהלת האוניברסיטה להתפטר, הוגשה לחברי הוועד המנהל של האוניברסיטה עצומה חתומה על ידי פרופסורים, פסיכולוגים ואישי ציבור, שתבעו לפרסם את ממצאי ועדת החקירה, בטענה שהסיבה לפיטורים לא נובעת משיקולים אקדמיים.
עמדת הנהלת האוניברסיטה הייתה שד"ר טמרין היה מרצה זמני בחוג לפסיכולוגיה והפסקת עבודתו נבעה מארגון מחדש של החוג, עם זאת האוניברסיטה תמשיך לשלם לו שכר מלא, תאפשר לו לעשות את מחקריו מהבית, אך נאסר עליו להרצות בפני סטודנטים.
באוגוסט 1966, פורסמו בעיתון "דבר" טענותיו של טמרין נגד פיטוריו ואי פרסום הנימוקים לכך.
בהקדמה לדברים אלו נכתב: "בגלל חשיבותה הציבורית והעקרונית של 'פרשה' זו אנו רואים צורך לפרסם את דבריו של ד"ר טמרין, הרואה עצמו נתקף בלי שניתן הסבר פומבי מלא לצעדיה של האוניברסיטה".
בדיון הציבורי שהתקיים מעל דפי העיתונות היומית עלו תהיות לגבי התערבות משרד החינוך בחופש האקדמי.
במרץ אותה שנה, פורסמו מסקנות ועדת החקירה שבחנה את טענותיו של טמרין והתברר כי כמה מטענותיו נגד פרופ' קרייטלר נמצאו נכונות.
עתה טמרין טען שהגבלת פעולותיו האקדמיות היא החלטה פוליטית שמאחוריה גורמים ממשרד החינוך.
הטענה כי מדובר בהחלטה פוליטית נקשרה להשתייכותו של טמרין למייסדי התנועה לשלום וביטחון.
גם בעיתון "דבר" נטען כי הפסקת עבודתו של ד"ר טמרין נבעה "מכיוון שהסתבר שמחקרו של ד"ר טמרין בשטח החינוך גרם נזק לקשרים בין האוניברסיטה ובין משרד החינוך".
בתגובה על מחקרו של תמרין התפרסם בעיתון הארץ באפריל 1967 מאמרו של עקיבא ארנסט סימון, חתן פרס ישראל לחינוך לשנת 1967, שהודה לד"ר תמרין על כך ש"העז לנגוע בשאלות עדינות מאד, שהן משמעותיות [...] ולפיכך אינן זוכות במחקרים מספיקים".
סימון טען כי אין ללמד את ספר יהושע בכיתה ד', ולא לפני כיתה ח'.
לטענתו, הוראת ספר יהושע בכיתה ד' עלולה לחדד את הניגודים הגזעיים, הלאומיים והדתיים בחברה הישראלית.
טמרין ניהל את המאבק על זכותו ללמד הן בזירה האקדמית על ידי פניות לפרופסורים בארץ ובקשת עזרה מהארגון הבינלאומי של פרופסורים ומרצים אקדמאיים והן בבית המשפט.
הנהלת האוניברסיטה טענה שאין קשר בין המחקר על ספר יהושע להפסקת עבודתו של טמרין.
הפרשה המשיכה להעסיק את הציבור, את בית המשפט ואת האקדמיה, כולל ועדת חקירה שלישית בעניין.
באוגוסט 1969, הושגה בבית המשפט פשרה בין הצדדים, לפיה טמרין יחזור ללמד באוניברסיטה ולאחר שנה יפרוש מרצונו ויקבל פיצוי כספי בגין הפגיעה בשמו הטוב ומענק לשנת שבתון בחו"ל.
מלחמתו בכפייה הדתית והתובענה לרישום 'לאום ישראלי' בתעודת הזהות
לאחר פיטוריו הקדיש טמרין את מרצו למלחמה בכפייה הדתית.
בשנת 1971 הוא יזם את "יום הממזר" כחלק מהמאבק למען נישואים אזרחיים בישראל.
בעקבות פרשת בנימין שליט ושינוי "חוק השבות", הוא פנה לבית המשפט בדרישה לרשום בתעודת הזהות כי הלאום שלו הוא ישראלי.
עניין זה הגיע לבית המשפט העליון, שאישר את החלטת בית המשפט המחוזי לסרב לבקשתו של טמרין.
תביעתו החלוצית של טמרין, מכונה "פרשת טמרין" בפסק דין שניתן ארבעה עשורים מאוחר יותר בעתירה שדרשה מהמדינה להכיר בלאום "ישראלי".
פרשת כרמל מעודה היא פרשת התעללות בילדים בגיל הרך, שהתרחשה ב-2019, בפעוטון "בייבי לאב" בראש העין, שנוהל על ידי הגננת כרמל מעודה.
לאחר הליך משפטי שארך כשנתיים, ביולי 2021 נידונה מעודה ל-9.5 שנות מאסר על התעללות ותקיפת פעוטות.
הסייעת לירז נתן הורשעה בתקיפה ונדונה ל-24 חודשי מאסר.
הפרשה נחשפה בשנת 2019 לאחר שהסייעת אור יחיא שעבדה בגן הגישה תלונה במשטרה כנגד הגננת כרמל מעודה.
מעודה, בת 25, הייתה הבעלים של פעוטון בשם "בייבי לאב" בראש העין, אליו הגיעו פעוטות בגילאים שלושה חודשים עד שלוש שנים.
מעודה הכחישה בתחילה את האשמות נגדה.
בהמשך הופצו בכלי תקשורת סרטונים המתעדים את המתרחש בגן, ואת אופן התנהלותה של מעודה כלפי הפעוטות.
בסרטונים נראתה מעודה מכה פעוטות, קושרת אותם לכיסא, ומטיחה אותם לעבר המזרן.
יומיים לאחר פרסום הסרטונים הוצתו הפעוטון ובית משפחתה של מעודה, אשר נמצאו באותו מבנה מגורים, ולבית נגרם נזק כבד.
המצית תושב קרני שומרון, נעצר ונידון לשלוש וחצי שנות מאסר ולפיצויים בסך 50 אלף שקלים למשפחת מעודה.
בדצמבר 2020 הורשעה מעודה בעבירות של התעללות ותקיפת פעוטות.
ביולי 2021 נידונה מעודה ל-9.5 שנות מאסר על התעללות ותקיפת פעוטות.
בנוסף, נקבע כי עליה לפצות ב-400 אלף שקלים את הורי עשרת הפעוטות בהם התעללה.
זהו העונש החמור ביותר שנגזר אי פעם על מטפלת או גננת מתעללת בישראל, עד פרשת ההתעללות בגן של אילנה קובר באילת.
בספטמבר 2021 הגישה מעודה ערעור לבית המשפט העליון על גזר דינה.
בבקשתה סנגוריה של מעודה מבקשים שהות כדי להגיש את נימוקיהם להקלה בעונש, שלטענתם היה חמור מדי.
ב-30 בספטמבר החלה לרצות את עונשה.
סנגוריה משכו את הערעור לאחר שהשופטים רמזו כי ידחו את הערעור ואף ישקלו החמרת העונש.
כנגד מעודה, הוגשה בנוסף, תביעה אזרחית לפיצוי בסך 2.5 מיליון שקלים.
הסייעת לירז נתן שעבדה בגן נשפטה במקביל לכרמל מעודה בגין תקיפה.
היא הורשעה ונידונה ל-24 חודשי מאסר, אך צפויה להשתחרר כעבור 12 חודשים, עקב תהליך שיקומי שהיא עברה.
פרשת יוסוף אבו גוש עוסקת באיש לח"י ומוכתר אבו גוש שייח' יוסוף אבו גוש ובאירועים שקרו לו ולמשפחתו לפני מלחמת העצמאות, במהלכה ואחריה.
יוסוף אבו גוש, שהנהיג את ישוב אבו גוש, הוביל את אנשי הכפר לסייע לצד היהודי במאבק בשלטון הבריטי ובסכסוך מול הערבים.
במסגרת נקיטת עמדה זו היה יוסוף לערבי הראשון שהצטרף למחתרת לח"י.
בעקבות עמדתו הפרו יהודית של הכפר הובטח לתושביו שלא לפגוע בהם בקרבות מלחמת העצמאות ולסייע להם לאחריה אולם הבטחה זו הופרה והכפר נפגע קשות, יוסוף נאסר, משפחתו הוגלתה מהארץ ולא הורשתה לחזור (כמו רבים מבני הכפר) ורכושו הוחרם.
בני המשפחה, ששלטו בדרך העולה לירושלים, השתמשו בכוחם ובמעמדם כדי לגבות דמי מעבר מהנוסעים העוברים בדרך ובמקביל הציעו לאותם נוסעים שירותי דרך (בתשלום) כמו מקומות אוכל ולינה, סבילים להשקיית בהמות, ליווי שיירות, תחזוקת הדרך ועוד.
הכנסות אלו בתוספת עיבוד של שטחים חקלאיים נרחבים הפכו את משפחת אבו גוש למשפחה העשירה והחזקה באזור.
לשם הטלת מרותם הקימה המשפחה צבא פרטי שפעל גם לאבטחת שיירות וגם כנגד חמולות אחרות שניסו לערער על ההגמוניה של המשפחה.
מעמדה האבסולוטי של המשפחה התערער מעט עם גירוש העות'מאנים מהארץ בעקבות פלישתו של אבראהים פאשא המצרי לארץ ישראל ב-1831. גם לאחר חזרתם של הטורקים לא חזר מעמדה של המשפחה לקדמותו.
התיעוד על מנהיגי משפחת אבו גוש חוזר לאמצע המאה ה-18 אז הנהיג את המשפחה עיסא מוחמד אבו גוש.
עם מותו, בתחילת המאה ה-19, ירש את ההנהגה בנו עות'מאן אבו גוש וכשזה מת, לאחר מספר שנים לא רב, ירש את הנהגת המשפחה בנו השני של עיסא מוחמד, איברהים אבו גוש.
לאחר הזדקנותו של איברהים סייע לידו אחיו ג'אבר אבו גוש וכשזה נפטר (ב-1841) ירש את ההנהגה בנו של איברהים, מוסטפא אבו גוש.
עם פטירתו של מוסטפא, בתחילת המאה ה-19, ירש את מקומו סעיד אבו גוש ועם מותו של סעיד ב-1936 עברה ההנהגה ליוסוף אבו גוש.
משפחת אבו גוש ויחסה למפעל הציוני
עם סיום מלחמת העולם הראשונה ותחילת המנדט הבריטי קיבל סעיד אבו גוש החלטה היסטורית לתמוך בהתיישבות היהודית (ובמסגרת זו תמך במכירת קרקעות שיועדו להקמת קריית ענבים, מעלה החמישה, נווה אילן וקריית יערים).
יורשו, יוסוף אבו גוש, המשיך בקו זה ולאחר מלחמת העולם השנייה, כשהישוב היהודי בארץ החל במאבק כנגד השלטון הבריטי בארץ, תמכה משפחת אבו גוש בגירוש הבריטים ולכן תמכה במאבק של היישוב.
מסיבותיו, החליט יוסוף אבו גוש, להפנות את תמיכתו למחתרת לח"י וסייע לארגון זה במחסה, מזון ונשק ואף הציע להקים יחידה צבאית ערבית שתצטרף ללח"י.
בעקבות פעולה זו נעצר יוסוף ושניים מבני משפחתו ולאחר תקופת מאסר ארוכה ושורה של עינויים שוחררו עם עזיבת הבריטים את הארץ .
החלטתה של המשפחה לתמוך בצד היהודי בסכסוך הביאה לכך שעם כיבוש הכפר, באפריל 1948, הבטיחו אנשי ההגנה לאנשי הכפר שבגלל תמיכתם בצד היהודי לא יאונה להם רע.
עם זאת, המליצו השלטונות הישראלים לתושבי הכפר לעזוב את המקום עד שוך הקרבות ואז לחזור.
למרות ההבטחה חלק מאדמות משפחת אבו גוש הולאמו לאחר שחלק מבני המשפחה הוגדרו "נפקדים" לאחר שלא שהו במקום בזמן מפקד שערכה המדינה.
הגישה האוהדת לכפר ולתושביו השתנתה לאחר רצח הרוזן פולקה ברנדוט, בספטמבר 1948, על ידי אנשי לח"י.
בעקבות רצח זה הורה דוד בן-גוריון לעצור את אנשי לח"י ויוסוף אבו גוש ביניהם.
בתחילת 1949, בזמן שחברי לח"י היו עדיין במעצר, הגישה התנועה את מועמדיה לאספה המכוננת (בסימול ט"ו) ויוסוף שובץ במקום השישי.
בזמן מאסרו של יוסוף, ובניגוד להבטחות שניתנו לאנשי הכפר זמן קצר לפני כן, יצאו אנשי ההגנה והפלמ"ח למסע נקמה בכפר (גם בגלל רצח ברנדוט וגם בגלל תמיכתו בלח"י) וגרמו להרס למבנים ולבריחתם של רוב בני משפחת אבו גוש לגדה המערבית ולעבר הירדן.
אשתו וילדיו של יוסוף ברחו לשכם וכשניסו לחזור עם סיום המלחמה הוגלו על ידי יחידת משטרה בראשות חיים תבורי לירדן.
עם סיום המלחמה הצטרף שלטון מפא"י לרדיפה אחר לוחמי הלח"י וב־1949 מינו השלטונות הישראלים מוכתר חדש לכפר מחמולת רשיד שהייתה בסכסוך עם משפחת אבו גוש.
מוכתר זה (מחמד רשיד) פעל, בסיוע השלטונות, לנשל את בני משפחת אבו גוש מרכושם בכפר כשביתו הנטוש של יוסוף נבזז על ידי גנבים.
לאחר שחרורו מהכלא, חזר יוסוף לכפר לתבוע את זכויותיו דבר שגרם לתגרה בין החמולות והביא למעצרו של יוסוף.
בסיוע של לוחמי לח"י גויס סכום הערבות שהיה נדרש לשחרורו והוא יצא מהכלא.
זמן קצר לאחר שחרורו נעלם יוסוף.
היעלמותו של יוסוף הכתה גלים בכל הארץ והעלתה חשש לחייו וזאת לאור ריבוי מתנגדיו.
גם ראשי תנועת חירות נרתמו למאמץ לאיתורו וזאת מתוך סולידריות לחברם למחתרת.
קולות המחאה הגיעו עד הכנסת וזו קיימה דיון בנושא בוועדת הפנים בראשות יצחק בן-צבי שקבעה ש"אין ספק שהשלטונות פעלו באופן שאינו הוגן כלפי יוסף אבו גוש, בשים לב לידידותו לישראל בשנים שעברו".
לבדיקת גורלו של יוסוף מונה חיים תבורי ובסופו של דבר התברר שיוסוף עבר לירדן כדי למצוא את בני משפחתו וזאת על אף שהוצא נגדו צו מעצר בממלכה בגלל עזרתו לאויב הציוני.
עם חזרתו מירדן נאסר על יוסוף לחזור לכפר.
בתקופה זה המשיכה התדרדרותו והוא נעצר והואשם בניסיון רצח של בן משפחתו ובזמן מאסרו ירה בעצמו בתחנת משטרה כמחאה על היחס אליו.
בסופו של דבר קוצר מאסרו מ-3 שנים לשנה והוא שוחרר בתחילת 1952. לאחר שחרורו מהכלא הורשתה משפחתו לחזור מירדן ולהיפגש איתו.
באוגוסט 1953 הסתכסך יוסוף עם מוכתר הכפר מחמד רשיד ושניהם הוגלו ל-3 חודשים לנצרת שהייתה תחת ממשל צבאי.
חוסר הצדק באיסור על תושבי הכפר הגולים לחזור לכפרם על אף ההבטחה שניתנה להם עורר רעש רב בישראל ורבים התגייסו לפעול לתיקון המצב.
ב-1953 הוקם "הוועד למען גולי אבו גוש" שכלל אישים מימין (כמו ערי ז'בוטינסקי, גאולה כהן, ראובן גרינברג, שמואל תמיר, מאיר רובין) ומשמאל (כמו אורי אבנרי, עמוס קינן, נמרוד אשל וחברי קיבוצים מהסביבה).
מאבק זה הוכתר בהצלחה ובסופו הורשה יוסוף ובני משפחתו לחזור לכפר (בפועל רק חלקם חזר) אולם המשפחה כבר איבדה את רוב רכושה ושדותיה ולא הצליחה יותר לחזור לגדולתה.
לאחר איחוד המשפחה ב-1952 סבלו בני המשפחה מחרפת רעב לאחר שנשארו כמעט ללא רכוש וללא אדמות וכש"אות הקין" של חברות בלח"י סוגרת בפני יוסוף את דלתות לשכות התעסוקה שבשליטת מפא"י.
גם לאחר שהורשו לחזור לכפר ב-1953 לא השתפר מצבם הכלכלי ועד פטירתו של יוסוף ב-1996 הוא נלחם ברשויות כדי לעבוד וכדי לקבל בחזרה חלק מרכושו.
במאבק זה הסתייע יוסוף בוותיקי המחתרות וביניהם גאולה כהן, נתן ילין מור, עמנואל הנגבי, יצחק שמיר ואליהו מרידור.
כמו כן הוענקה לו תעודת הערכה מטעם 'העמותה להנצחת מורשת לוחמי חירות ישראל (לח"י) וחלליהם', עליה חתומים יצחק שמיר, יאיר שטרן ויהושע זטלר (כפעילי העמותה).
כיום (2025) ניתן לפגוש כמה מנכדיו של שייח יוסוף אבו גוש בפונדק קרוואן (אבו גוש), שמנוהל על ידם, ועל ידי הנכדים של אחיו של יוסוף, חאג' מוסא אבו גוש.
פרשת טפאני (ידוע גם בשם מרד טפאני) התרחשה ב-1915 והייתה מההתקוממויות הגדולות ביותר בידי בני האן ועמים ילידים בטאיוואן נגד השלטון היפני.
במהלך ההתקוממות הכריזו המורדים על הקמת "הרפובליקה הטאיוואנית" (泰共和国) אשר שרדה למשך 12 ימים בלבד לפני שפורקה בידי היפנים.
תחנות משטרה יפניות ספגו הסתערויות על ידי לוחמים אבוריג'ינים וסינים בפיקודם של צ'אנג טינג ויו-צ'ינג פאנג.
בשלב זה הכריזו המורדים על הקמת "הרפובליקה הטאיוואנית" (泰共和国) שהתקיימה לאורך 12 ימים בלבד לפני שפורקה.
היסטוריונים כיום מנסים לאפיין את המרד משני היבטים: התקוממות סינית (למטרת איחוד עם סין) או טאיוואנית (לעצמאות).
היפנים לעומתם ראו במרד כתקרית בקנה מידה גדול בראשות עבריינים פליליים.
עם זאת, הפרשה שונה מניסיונות מרידה אחרים בטאיוואן, משום שהיא כללה מאפיינים מילניאריסטיים ודתיים.
עובדה זו אפשרה לגייס פעילים רבים שהאמינו כי אינם פגיעים בפני כלי הנשק המודרניים.
קווי הדמיון בין הרטוריקה של מנהיגי המרד לבין זו של מרד הבוקסרים בסין גרמה ליפן אחרי המרד להשקיע מאמצים רבים בחיזוק הממשל הקולוניאלי בדרום האי.
האבורג'ינים המשיכו להפעיל מאבק אלים נגד היפנים, בשעה שבני האן עצרו את פעולותיהם אחרי המרידה שנכשלה.
פרשת ישראסוב הייתה פרשת הונאה במסגרתה מעל ליאוניד רויטמן בכספי עולים מחבר המדינות במהלך שנות ה־90. רויטמן שימש מתווך להעברת כספים מרוסיה לישראל באמצעות חברת "ישראסוב", אך השקיע חלק מהכספים בנדל"ן ובעסקים פרטיים.
בשנת 2003 הורשע רויטמן בגניבת כ-18 מיליון דולר.
עם התפרקות ברית המועצות החל גל עלייה נרחב של מאות אלפי יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר.
בשל היעדר תשתית בנציגויות הישראליות, נעזרו הנציגויות באנשי עסקים פרטיים במשימות שונות כמו הנפקת אשרות לעולים וגיוס עובדים.
מכיוון שחל איסור על הוצאת מטבע חוץ מרוסיה, ולישראל לא היה הסדר פורמלי עם ממשלת רוסיה, נאלצו העולים להעביר את הכספים בערוצים פרטיים.
ליאוניד רויטמן, שהיה ראש ועד קהילות יהודי ברית המועצות, סייע לשגרירות ישראל במוסקבה במציאת עובדים ודירות למגורים.
לשם העברת כספים מרוסיה לישראל הקים רויטמן מספר חברות, בהן "ישרא-סוב", עמה חתמו העולים על הסכם להעברת כספיהם.
במסגרת ההסכם נאמר כי אם לא ישולם הסכום שהפקידו, יוכלו העולים למשוך את הכסף מחשבון בנק בבנק המזרחי.
החברה הוצגה על ידי הנציגויות הישראליות כאפיק להעברת כספים לישראל.
בין השנים 1992–1996 התקבלו בחברה כ-70 מיליון דולר מיותר מ-5,000 משפחות, מתוכם כ-53 מיליון דולר הגיעו למשפחות בישראל.
החל מ-1995, בשל כישלון השקעותיו של רויטמן, לא יכלה החברה להחזיר לחלק מהמפקידים את סכומי הכסף שהופקדו, בסך של 18 מיליון דולר.
על אף עובדה זו המשיכה החברה לקבל כספים נוספים ולהשקיעם.
העולים שפנו ל"ישראסוב" בישראל קיבלו צ'קים ללא כיסוי, וסביב פברואר 1996 נסגרה חברת "ישראסוב" ופעילותה הוקפאה.
רויטמן השתמש בכספים להשקעות מסוכנות, קניית נדל"ן, תשלום משכורות ופעילות עסקית כללית.
מתוך הכספים בהם מעל, כ-9 מיליון לא הועברו לישראל כלל; 3.5 מיליון דולר מהכספים נתרמו לצדקה.
במהלך החקירה שביצעה משטרת ישראל התברר כי רויטמן הציג ערבויות מזויפות מבנק ישראל, וטען שהוא פועל בהתאם לאישורים רשמיים.
בשנת 1998 נעצר רויטמן, והוגש נגדו כתב אישום בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, גניבה בידי מורשה, עבירות מנהלים בתאגיד, מרמה והפרת אמונים בתאגיד והוצאת שיק ללא כיסוי.
בשנת 2003 הורשע בבית המשפט המחוזי בירושלים בחמש עבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, בעבירה של גניבה בידי מורשה בסכום של 18 מיליון דולר, בעבירת מנהל בתאגיד, בעבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד ובהוצאת שיקים ללא כיסוי.
רויטמן נידון ל-10 שנות מאסר בפועל, שנתיים על תנאי וכן נגזר עליו קנס של מיליון דולר.מהלך המשפט טען רויטמן, באמצעות פרקליטו עו"ד שחר רוטקוף, כי לא ביצע כל עבירה פלילית, וכי מדובר ב"כישלון עסקי" בלבד.
רויטמן ערער לבית המשפט העליון וטען באמצעות עורכי דינו בערעור, הלנה לובושיץ ורוזה פרידמן מהסנגוריה הציבורית, שמדובר בכישלון עסקי של יזם שפעל בתום לב במסגרת החוק ולא בעבירה פלילית.
בית המשפט העליון דחה את טענותיו וקבע כי מדובר ב"תרמית שיטתית" שפגעה באלפי עולים, תוך ניצול האמון שניתן בו ובמעמדו הציבורי.
בעקבות חשיפת הפרשה, הובילה הציירת ורה גוטקינה את המאבק הציבורי למען הנפגעים.
גוטקינה, שמשפחתה נפלה קורבן להונאה, ייסדה בשנת 1996 את עמותת "סוד - סיוע וסולידריות לנפגעי ישראסוב", שנועדה לאגד את מאות הנפגעים ולהיאבק למען הכרה בזכויותיהם.
גוטקינה עמדה בראש העמותה ופעלה במשך שנים לקידום חשיפת הפרשה ולדרישת פיצויים לנפגעים, תוך שיתוף פעולה עם אנשי תקשורת, משפט וחברי כנסת.
שם העמותה "סוד" הוא משחק מילים הנושא משמעות כפולה – הן בעברית והן ברוסית: בעברית, המילה סוֹד (במלעיל) פירושה דבר מה מוסתר, נסתר מן העין.
משמעות זו רומזת לתחושת ההסתרה, הערפול והחוסר בשקיפות שחשו הנפגעים בתחילת הדרך.
ברוסית, המילה суд (נהגית סוּד) פירושה בית משפט או הליך משפטי, והיא מבטאת את המאבק המשפטי שניהלו הנפגעים למען גילוי האמת והשגת צדק.
העמותה בהנהגתה של גוטקינה פעלה להעלאת הנושא לסדר היום הציבורי, לארגון הפגנות מול הכנסת, לפנייה לוועדות הכנסת ולתיווך משפטי מול המדינה.
באוקטובר 1996 התקיימה ישיבה בוועדת העלייה והקליטה, בראשות חברת הכנסת נעמי בלומנטל, שעסקה בפרשה; בישיבה טען יורם שפטל כי על המדינה לפצות את העולים, טענה שזכתה לתמיכת יו"ר הוועדה.
את העמותה ייצג משפטית עו"ד יעקב חסדאי.
חסדאי פעל להכרה משפטית באחריות המדינה לנזק, בטענה שמדובר בכשל פיקוח מערכתי.
העמותה דרשה להקים מנגנון פיצוי ממשלתי.
דרישת העמותה התקבלה ופיצויים בשווי של כ-29 מיליון שקלים הועברו ל-465 ממשפחות הנפגעים.
פרשת ירדן מן עוסקת במעצרה של ירדן מן, מורה לחינוך מיוחד, בעקבות תלונתה של השרה להגנת הסביבה, עידית סילמן, בדבר תקיפה שלכאורה בוצעה כלפיה על ידי מן.
הפרשה התפתחה במהירות יוצאת דופן, כאשר בתוך פחות מ-24 שעות הגישה משטרת ישראל כתב אישום נגד מן, שהתבסס על איסוף עדויות ראשוני.
המשפט שהתנהל בעקבות כתב האישום לווה בסיקור תקשורתי נרחב.
ב-17 בספטמבר 2025 זוכתה ירדן מן מכל ההאשמות שיוחסו לה.
השופטת ציינה כי השרה סילמן היא זו שיצרה מגע ראשוני, נכנסה למרחב האישי של מן, וחסמה את דרכה.
המשטרה לא מצאה תיעוד המאשש את טענת סילמן כי הותקפה בסטירה, וגם עדי התביעה העידו כי לא ראו סטירה כזו.
לפיכך, ועל בסיס ראיות תומכות, נקבע כי גרסתה של מן בדבר תגובה רפלקסיבית להרחקת מכשיר הטלפון של השרה מפניה, היא גרסה אמינה.
בנוסף, מתח בית המשפט ביקורת על התנהלות המשטרה בהגשת כתב האישום החפוזה, המתבסס על איסוף ראיות ראשוני.
ירדן מן, תושבת רחובות, היא מורה לחינוך מיוחד ופעילה חברתית, אשר לקחה חלק פעיל בהפגנות נגד הרפורמה המשפטית.
פעילות מחאתית זו התעצמה לאחר טבח שבעה באוקטובר.
לאחר מכן התמודדה למועצת העיר רחובות במסגרת רשימת "רחובות חופשית ומאוחדת".
היא הוצבה במקום החמישי, אך מפלגתה זכתה בשלושה מושבים בלבד בבחירות לרשויות המקומיות.
עידית סילמן היא פוליטיקאית אשר החלה את דרכה במפלגת הבית היהודי.
בשנת 2021 מונתה ליושבת ראש הקואליציה מטעמה.
היא עוררה סערה ציבורית כשפרשה ממפלגתה בראשות נפתלי בנט, כשהעילה לכך היא החלטת שר הבריאות דאז ניצן הורוביץ להתיר הכנסת חמץ לבתי חולים במהלך חג פסח, והובילה בסופו של דבר להפלת הממשלה.
בתמורה קיבלה סילמן שריון במפלגת הליכוד, ואת תפקיד השרה להגנת הסביבה בממשלת ישראל ה-37.
ביוני 2021 טענה סילמן כי רכב מסתורי עקב אחריה על מנת לאסוף עליה מידע, בעקבות כוונתה לתמוך בהקמת ממשלת ישראל ה-36. בלשי משטרה שאיתרו את העוקבים, גילו כי מדובר בתלמידי ישיבה שלא עקבו אחריה בחשאי, אלא להפך, כרזו עם רמקול קריאות מרכבם לסילמן ולניר אורבך שלא להצטרף לממשלה.
בנובמבר 2021 טענה עידית סילמן כי הותקפה בתחנת דלק במודיעין, אך גרסתה עוררה ספקות לאחר שהתגלו סתירות ונודע שלא פנתה למשטרה ולקצין הכנסת, אלא לאחר זמן רב.
נהג משאית שנכח במקום טען שלא אירעה תקיפה פיזית.
בהמשך דווח כי החקירה נסגרה בשל שיתוף פעולה חלקי מצדה, וסילמן תקפה את המשטרה על אופן ניהול החקירה.
ב-24 בינואר 2024 נתקלו השתיים זו בזו במרכז מסחרי ברחובות, עיר מגוריהן.
לפי גרסתה של ירדן מן, שאומצה במלואה על ידי בית המשפט, המפגש היה מקרי.
מן החלה לצלם את סילמן, ובתגובה, סילמן החלה לצלם את מן באמצעות הטלפון הנייד שלה.
כפי שתיארה מן, סילמן "דחפה לי את המצלמה מול הפנים", ומן, בתגובה אינסטינקטיבית, הזיזה את המצלמה של סילמן.
בשלב זה, החל ויכוח קולני שבמהלכו מן אמרה לסילמן, בין היתר, "איך את לא מתביישת", והמשיכה בדרכה.
אולם, סילמן הגיבה בקריאות "את חוצפנית" והחלה לרדוף אחרי מן, תוך שהיא מתעדת אותה.
מן, חשה מהמקום במהירות, תוך שסילמן המשיכה במרדף אחריה.
היא אף הפצירה בסילמן ללא הרף להפסיק לגעת בה, אך סילמן מיאנה להפסיק.
סרטון שצולם על ידי מן בטלפון הנייד, מציג אותה מבקשת מעובר אורח שיסייע לה להתרחק, בשל העובדה שסילמן רודפת אחריה ללא הרף.
באותו היום נעצרה ירדן מן ובית המשפט האריך את מעצרה עד למחרת.
על רגעי המעצר סיפרה מן: "השוטר סגר עליי את דלת הניידת.
הייתי אזוקה, רועדת מקור בגשם כבד, בלי מעיל.
הם התעסקו רק עם סילמן, נתנו לה ליטופים מסביב, בזמן שאני בקושי יכולה לנשום".
היא הועברה לכלא נווה תרצה.
"נכנסתי לזינזנה, קשורה בידיים וברגליים, כאילו אני אויבת המדינה.
שם הכריחו אותי להתפשט, חיפשו עליי בצורה משפילה, דפקו לי על דלת השירותים ולא נתנו לסגור אותה".
עוד ציינה כי במהלך הלילה הושארה בקור מקפיא עם אורות מכובים וללא מזון ושתייה.
עוד אמרה כי נמנע ממנה טיפול רפואי, אף שהתריעה על תחושת לחץ בחזה וקושי בנשימה.
למחרת, ב-25 בינואר, במהלך דיון המעצר בבית המשפט השלום ברחובות, התעלפה מן.
אנשי שב"ס סירבו להזמין לה אמבולנס, וגם לא אפשרו לרופאה שנכחה במקום לתת לה טיפול.
רק בסיום הדיון ולאחר שבעלה ליאור חתם על התנאים המגבילים למעצר הבית שלה, אופשר לו להזמין אמבולנס והיא פונתה בניידת טיפול נמרץ לבית חולים אסף הרופא, שם נקבע שעברה אירוע לבבי.
היא נשארה באשפוז חמישה ימים.
בצעד חסר תקדים, כתב אישום נגד ירדן מן הוגש בתוך פחות מיממה מהאירוע.
היא הואשמה בתקיפת עובד ציבור ובהיזק לרכוש במזיד, אף שלמשטרה לא היה תיעוד של המקרה, והאישום התבסס על שלושה עדויות ראשוניות בלבד.
סרטון ממצלמתה של סילמן הועבר רק לאחר מכן.
ראש חטיבת התביעות, תת־ניצב דדו זמיר, הצהיר כי המשטרה עומדת מאחורי ההחלטה ומשוכנעת בחוזק הראיות.
המשפט נגד ירדן מן נפתח באפריל 2024 בבית משפט השלום ברחובות בפני השופטת קרן וקסלר, כשהיא מיוצגת בידי גבי לסקי ויוני נוסבאום ממערך עוטף עצורים.
מן כפרה בכל הטענות נגדה וטענה שסילמן דחפה לה מצלמה לפנים, והיא רק הזיזה אותה באופן אינסטינקטיבי.
סילמן מצדה טענה כי מן סטרה על פניה והפילה את הטלפון שלה.
במהלך המשפט שני עדי תביעה חזרו בהם מעדותם.
אחד הודה שלא ראה סטירת לחי, אלא שמע רעש, ואינו יודע להסביר מהו הרעש ששמע.
השופטת ציינה כי גם מתיעוד האבטחה עולה ספק אם אחד העדים בכלל נכח במקום בזמן האירוע.
העדה השנייה שינתה את הגרסה שנתנה במשטרה, לפיה היא ראתה את מן סוטרת לסילמן ומפילה את הטלפון שלה.
בעדותה בבית המשפט ציינה שרק ראתה תנועה של יד.
על נפילת הטלפון הנייד והסדק שנגרם לו שמעה מפיה של סילמן אחרי האירוע.
מעצרה של מן, כמו גם דיוני המשפט לאורך שלביו השונים, לוו בהפגנות תמיכה מצד פעילי מחאה וארגוני מחאה, וביניהם החזית הורודה.
ב-17 בספטמבר 2025 פסק בית משפט השלום ברחובות בתיק, וזיכה את ירדן מן מכל האישומים.
השופטת קבעה כי השרה עידית סילמן היא שיזמה את המגע, ואף חסמה את דרכה של מן.
זאת ועוד, גרסתה של מן נתמכה בראיות ברורות, בהן סרטוני האבטחה והסרטון שצילמה בעצמה.
לעומת זאת, בעדות סילמן נמצאו סתירות מהותיות, והעדויות של עדי התביעה הוגדרו כבלתי מהימנות.
בית המשפט ביקר בחריפות את המשטרה על ניהול החקירה, תוך מתן עדיפות לעדותה של סילמן על פני עדותה של מן, וההחלטה להגיש כתב אישום חפוז.
צוין כי סילמן כיוונה את החוקרים למיקום האירוע בעוד שעדותה של מן כמעט שלא זכתה להישמע.
לפיכך נבדקו מצלמות האבטחה רק במקומות המתאימים לה, ובכך סילמן הגדירה את גבולות החקירה.
למרות זאת המשטרה לא הצליחה להציג תיעוד של התקיפה הנטענת.
עוד נחשף, כי במהלך החקירה נשאלה מן שאלות פוליטיות לא רלוונטיות.
בפסק הדין נמתחה ביקורת גם על קצין החקירות רפ"ק גבי ישראלוב, שלא ידע להסביר מדוע סילמן לא נחקרה בשטח כדי שעדותה לא תזדהם, ואפילו לא בתחנה, אלא בביתה כשעה וחצי לאחר האירוע.
הוא לא ידע להסביר מדוע לא נערך שיחזור, ומדוע ביקש להאריך את מעצרה של מן בנווה תרצה, בטענה למסוכנות ולחשש לשיבוש חקירה.
סילמן מתחה ביקורת על מערכת המשפט וצייצה ברשת X: "אילו רק הייתי שופטת שנזרקה עליה נעל".
מן התראיינה לתקשורת וציינה כי זה יכול לקרות לכל אחד, וקראה לציבור להתעורר.
פרשת טמפיקו החלה ב-9 באפריל 1914 כאירוע בין ימאים אמריקאים ל"צבא הפדרלי" של מקסיקו.
חיילים מקסיקנים עצרו תשעה ימאים שירדו לחוף מקסיקני.
מפקד צי האניות, אדמירל משנה, הנרי מאיו (Henry Mayo), דרש את שחרורם והתנצלות רשמית, כולל הצדעה לדגל ארצות הברית ומטח כבוד של 21 תותחים.
מקסיקו שחררה את הימאים אך סירבה לדרישות ההצדעה והמטח.
וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, תמך בדרישות של הצי, מה שהוביל להסלמת הסכסוך.
האמריקאים כבשו את נמל וראקרוס והחזיקו בו מעל שישה חודשים, פעולה שתרמה להתפטרותו של הדיקטטור המקסיקני ויקטוריאנו ורטה, ביולי 1914.
טמפיקו שוכנת לחוף מפרץ מקסיקו, כ-500 קילומטרים דרומית לגבול ארצות הברית – מקסיקו.
וראקרוס שוכנת אף היא לחוף מפרץ מקסיקו, כ-430 קילומטרים, מדרום מזרח לטמפיקו.
במהלך המהפכה המקסיקנית, תפס את השלטון במקסיקו, הגנרל ויקטוריאנו ורטה לאחר הפיכה נגד הנשיא המודח פרנסיסקו מדרו.
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון סירב להכיר בו וכדי להגן על אזרחים ורכוש אמריקאי, נשלחו מספר אוניות מלחמה של הצי האמריקאי, בפיקוד האדמירל הנרי ט.
הצי האמריקאי שמר על יחסים ידידותיים עם חיל המצב הפדרלי של הנשיא ורטה, ואף ירה 21 מטחי כבוד לכבוד הדגל המקסיקני ב-2 באפריל 1914.
ב-6 באפריל כבשו כוחות המורדים בפיקודו של ונוסטיאנו קאראנסה, אזורים בעלי חשיבות אסטרטגית מחוץ לטמפיקו.
מאיו הצהיר כי הצי האמריקאי יישאר נייטרלי, אך יגן על חיים ורכוש אמריקאי.
יום למחרת, אמריקאים וזרים שעבדו באזור החלו לחפש מקלט על גבי ספינות מלחמה אמריקאיות ואירופיות.
ב-9 באפריל, עצרו חיילים מקסיקניים חמושים של הגנרל סָארָגוֹסָה (Zaragoza) תשעה מלחים אמריקאים: שבעה שירדו לחוף המקסיקני לרכוש דלק וכן את השניים שנותרו על הסירה האמריקאית.
הם נלקחו למפקד המקסיקני הקולונל רָאמוֹן הִינוֹחוֹסָה (Col.
בתגובה, שלח האדמירל מאיו הודעה חריפה לסארגוסה וטען כי "לקיחת אנשים מסירה המניפה את הדגל האמריקאי הוא מעשה עוין, שאין לו מחילה".
מאיו דרש לשחרר מיד את חייליו, לקבל התנערות רשמית מהאירוע ושהקצין האחראי "יקבל עונש חמור".
בנוסף, דרש מאיו שמקסיקו "תניף את הדגל האמריקאי במיקום בולט ביבשה ותצדיע לו ב-21 מטחי כבוד".
סָארָגוֹסָה שחרר את החיילים העצורים והעביר את דרישותיו של מאיו למשרד המלחמה במקסיקו סיטי.
כשנשיא ארצות הברית, וילסון, שמע על התקרית, הוא הגיב: "מאיו לא יכול היה לפעול אחרת" וקבע שאם האשמים לא ייענשו במהירות, "עלולות להיות השלכות חמורות ביותר".
רוברטו אֶסְטֶבָה רוּאִיז (Roberto A.
Esteva Ruiz), שר החוץ המקסיקני, ביקש מהשגרירות האמריקאית במקסיקו סיטי, לבטל את דרישות מאיו, מאחר שסארגוסה כבר התנצל בעל פה, אך במקביל, התפרסם בתקשורת המקסיקנית, דיווח שגוי, שבו נטען כי העצורים היו נחתים ולא מלחים, וכי הם "הוצגו במצעד" ברחובות טמפיקו.
ב-13 באפריל, אמר וילסון לכתבים שהמקסיקנים יירו מטח כבוד לדגל האמריקאי ולמחרת ב-14 באפריל, הורה וילסון לצי האטלנטי, בפיקודו של סגן אדמירל צ'ארלס ג'ונסטון בָּאדְגֶ'ר (Vice Admiral Charles Johnston Badger), להפליג למים הטריטוריאליים של מקסיקו ובהמשך הצהיר וילסון לגבי המצב במקסיקו כי היו "מקרים רבים...
של זלזול בזכויות אזרחי ארצות הברית או בכבוד ממשלת ארצות הברית, וללא כל ניסיון פיצוי או תיקון".
ב-16 באפריל, נמסרה הודעה לוושינגטון כי ורטה הסכים למטחי כבוד סימולטניים, כלומר "שביעות רצון של שתי המדינות, הרואות את הסוף הטוב של סכסוך שמעולם לא היה רציני באמת".
ב-20 באפריל, ביקש וילסון וקיבל את אישור הקונגרס לשימוש בכוחות מזוינים נגד מקסיקו על מנת לכבוש את וראקרוס ולסלק את שלטונו הלא לגיטימי של ורטה.
הצי הונחה לנחות בווראקרוס, כדי לתפוס את בית המכס וליירט משלוח נשק צפוי עבור כוחותיו של ורטה.
בכיבוש וראקרוס נהרגו 19 חיילים אמריקאים ו-72 נפצעו.
האבדות המקסיקניות היו 126 חיילים הרוגים וכ-200 פצועים.
העיתונות האירופית גינתה את ההתערבות האמריקאית.
בחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו, יחידות חיל הים האמריקאי עקבו אחר הקרבות בין כוחותיו של וארטה למורדים, תוך שהם מגינים על אזרחים ואינטרסים אמריקאים.
ב-23 באפריל, בעיר אנסנדה, נאלצו הקונסול האמריקאי ו-250 מאזרחיו לחפש מסתור בבניין הקונסוליה האמריקאית, שכן הרשויות המקסיקניות לא שלטו במפגינים אנטי-אמריקאים.
באותה עת היו במקסיקו כ-50,000 אזרחי ארצות הברית שרובם מצאו דרך להימלט ממקסיקו ולשם כך הוקמו מחנות פליטים בסן דייגו, טקסס וניו אורלינס.
בתחילת מאי הפליגה אוניית התובלה הצבאית האמריקאית USS Buford מסן פרנסיסקו ועצרה בנמלים רבים בחוף המערבי של מקסיקו כדי לאסוף פליטים אמריקאים נוספים ובמהלך מאי המשיכה האנייה USS איריס לאסוף פליטים וביניהם קלמנט אדוארדס (Clement Edwards), הקונסול האמריקאי באקפולקו.
באיסוף הפליטים האמריקאים ממקסיקו הועסק 71 ספינות של חיל הים האמריקאי.
בשל היעדר יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית למקסיקו, הובילו "מדינות ABC" (ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה) מפגש תיווך שהפך לוועידת השלום (Niagara Falls peace conference), בקנדה.
המפגש החל ב-20 במאי 1914 והסתיים ב-2 במאי, ללא תוצאות.
וילסון הציע לקיים מפגש של ארצות הברית ושש מדינות אמריקה הלטינית (ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי וגואטמלה), בכוונה להביאן להתערבות משותפת במקסיקו, אך עד שהוועידה התכנסה בוושינגטון באוגוסט 1915, שינה וילסון את דעתו.
בינואר 1917, שלחה גרמניה את מברק צימרמן, שרמז כי ברית מקסיקנית עם גרמניה נגד ארצות הברית תאפשר החזרת שטחים שנלקחו ממקסיקו על ידי ארצות הברית במלחמות קודמות, וכי לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת הקרובה של גרמניה תבטיח את תבוסת הבריטים והצרפתים.
יירוט מברק צימרמן על ידי בריטניה ולוחמת הצוללות של גרמניה נגד ספינות סוחר אמריקאיות זמן קצר לאחר מכן, היו ההצדקות האחרונות שהניעו את וילסון לבקש מהקונגרס הכרזת מלחמה נגד גרמניה, באפריל 1917.
הסנטימנט האנטי-אמריקאי במקסיקו בעקבות תקרית טמפיקו הביא לכך שממשלת מקסיקו נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה.
והיא העניקה ערבויות מלאות לחברות גרמניות שפעלו במקסיקו.
בשנים 1917–1918 שקל הנשיא וילסון לפלוש שוב לווראקרוס וטמפיקו , כדי להשתלט על מצר טהואנטפק, הנתיב היבשתי הקצר ביותר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, ועל שדות הנפט בטמפיקו.
הנשיא המקסיקני החדש יחסית, ונוסטיאנו קאראנסה, איים להרוס את שדות הנפט במקרה שנחתים אמריקאים ינחתו שם.
פרשת יד לוחצת יד (או פרשת השחיתות בהסתדרות) היא חקירה של משטרת ישראל בחשד לשחיתות במסגרתה נעצרו עשרות עובדים ב"הסתדרות העובדים הכללית החדשה", במערך הציבורי ובמגזר הפרטי בישראל.
על פי אחד החשדות המרכזיים בפרשה, אנשי העסקים המעורבים בה שיחדו בכירים ברשויות מקומיות, בחברות ובתאגידים ממשלתיים ואף בממשלה, במטרה למנות מקורבים להם לתפקידים בכירים ברשות המבצעת, בהם דירקטורים של חברות ממשלתיות ותפקידים בכירים נוספים.
בעצורים ובמעוכבים בפרשה נכללים יושב ראש ההסתדרות ארנון בר-דוד, אנשי עסקים ואנשי ציבור נוספים.
החקירה בעניין נפתחה בשנת 2023 ביחידת ההונאה בלהב 433 של משטרת ישראל, והייתה לתיק הדגל של היחידה.
המעצרים בפרשה התרחשו בבוקר 3 בנובמבר 2025, עת פשטה המשטרה בכוחות של 150 שוטרים על משרדי ההסתדרות, ובתי המעורבים, 6 רשויות ו-5 תאגידים, ועצרה 8 אנשים.
בנוסף, חשודים בה עוד 27 בני אדם בתפקידי מפתח שונים הקשורים רובם לוועדי עובדים ברחבי הארץ.
במסגרת הפרשה צפויים להיחקר 350 מעורבים.
ביום זה נעצרו יושב ראש ההסתדרות ארנון בר-דוד ואשתו, הילה קניסטר בר-דוד, יו"ר "משען" שבי מיכאלי, ממלא מקום יו"ר ההסתדרות רועי יעקב, סוכן הביטוח עזרא גבאי ובנו אסף, איש העסקים דניאל זיגרייך ויו"ר ועד עובדי "רכבת ישראל" ליאב אליהו.
בנחקרים גם ראש עיריית קריית גת, כפיר סויסה.
ב-16 בנובמבר, עד שהיה אחראי על פיקוח בבניית ביתם של ארנון והילה בר-דוד, שם קץ לחייו.
לאחר מעצרו נשלח ארנון בר-דוד למעצר בית, ובסופו הורחק מתפקידו בהסתדרות ל-90 ימים.
בסוף דצמבר נחקרו באזהרה בפרשה ארי קלמן, מנכ"ל מנורה מבטחים החזקות ויהודה בן אסאייג, יו"ר מנורה מבטחים ביטוח, ואורית קרמר, משנה למנכ"ל ומנהלת אגף הבריאות בחברה.
חקירה נוספת נגד קלינטון הובילה להאשמות בדבר עדות שקר ולהעמדתו להליך הדחה ב-1998 על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מכן זוכה מאשמת עדות שקר ושיבוש הליכי משפט על ידי הסנאט.
קלינטון הואשם בביזיון בית המשפט על ידי השופטת סוזן וובר רייט על מתן עדות שקר בפרשת פולה ג'ונס בקשר ללווינסקי וכן נקנס ב-90,000 דולר אמריקני על ידי רייט.
רישיונו של קלינטון לעסוק בעריכת דין הושעה בארקנסו למשך חמש שנים; זמן קצר לאחר מכן, הוא נמנע מלעסוק בתיקים משפטיים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1995, סיימה מוניקה לווינסקי את לימודיה בקולג' לואיס וקלארק, והחלה לעבוד בבית הלבן במהלך כהונתו הראשונה של ביל קלינטון.
באותו זמן הם החלו במערכת יחסים מינית.
במהלך הזמן, היחסים ביניהם נחלשו, ולווינסקי עברה לעבוד במחלקת ההגנה.
לווינסקי שיתפה את חברתה לעבודה לינדה טריפ, ברגשותיה ותגובתו של הנשיא ויחסיה איתו.
טריפ גם הקליטה בסודיות, שיחות טלפון בין לווינסקי וקלינטון.
כשטריפ גילתה שב-1998 חתמה לווינסקי על תצהיר שבו היא הכחישה את יחסיה עם קלינטון, היא העבירה את הקלטות לקנת' סטאר, מבקר המדינה, שבאותו זמן חקר פרשות שונות הקשורות לקלינטון, בהן "פרשת Whitewater".
החדשות על הפרשה הופיעו בפעם הראשונה ב-17 בינואר 1998 באתר האינטרנט "דראדג' רפורט" (Drudge Report) של מאט דראדג'.
האתר דיווח שניוזוויק החליטו שלא לפרסם את הפרשה למרות שאחד מהכתבים דיווח וכתב מאמר על הנושא.
הדיווח הראשון בעיתונות הכתובה היה בוושינגטון פוסט ב-21 בינואר.
למרות הכחשותיו של קלינטון, הסיפור תפס תאוצה, ודרישות הסברים מהבית הלבן גברו.
ב-26 בינואר קלינטון דיבר אל האומה במסיבת עיתונאים בבית הלבן ואמר:
קלינטון הכחיש קיום יחסי מין עם לווינסקי תחת שבועה במשפט אחר.
תחת לחץ מכך שידע שלתובע, עורך הדין קנת' סטאר, יש שמלה עם כתם מנוזל הזרע שלו, ושלווינסקי נתנה עדות שהנשיא השתמש בסיגר בזמן פגישתם, הודה שהטעה את העם האמריקני ושיחסיו עם לווינסקי היו "בלתי הולמים".
קלינטון הכחיש שנתן עדות שקר בטענה, שלפי הגדרתו מין אוראלי אינו נחשב כ"יחסי מין" (sexual relations).
בתקשורת האמריקנית התנהל ויכוח האם הנשיא ידבר על ההאשמות בנאום מצב האומה.
בסופו של דבר קלינטון בחר שלא לעשות זאת, כנראה כדי להראות "נשיאותי" ומעל כל הפרשה.
ב-27 בינואר אמרה הילרי בטודיי שואו (The Today Show) של NBC:
פָּרָשַׁת מַטּוֹת היא פרשת השבוע התשיעית בספר במדבר.
הפרשה נפתחת בחובה לקיים נדר או שבועה, ובזכותם של אב לבטל נדר של בתו ושל בעל לבטל נדר של אשתו.
הפרשה ממשיכה לספר על מלחמת מדין, בה אלף לוחמים מכל שבט הביסו את מדיין, הרגו את כל הגברים, הנשים והילדים, ולקחו לעצמם את הילדות, המקנה והרכוש.
אלעזר הכהן מלמד את הלוחמים כיצד יש להכשיר את כלי הבישול שנלקחו בשלל.
שלל המערכה, הכולל 32,000 ילדות, מתחלק בין הלוחמים, העם והמקדש.
בני השבטים ראובן וגד, שברשותם מקנה רב, מבקשים לקבל נחלה בעבר הירדן המזרחי במקום במערבי.
בתחילה משה מסרב אך לאחר שהם מתחייבים להיות חלוצים במלחמה לכיבוש עבר הירדן המערבי הוא מסכים.
על פי רוב, מצורפת פרשת מטות ביחד עם הפרשה שלאחריה, פרשת מסעי (מטות־מסעי).
רק בחלק מן השנים המעוברות (שנים מסוג השג והחא, ובארץ ישראל גם בשנים מסוג בשז וגכז) הן נפרדות.
החשבון מכוון לכך שפרשת דברים תיקרא בשבת שלפני תשעה באב, ולכן שתי הפרשות נקראות תמיד בימי בין המצרים: אם הן נקראות בנפרד נקראת פרשת מטות בשבת הראשונה של בין המצרים, ואם הן נקראות יחד הן נקראות בשבת השנייה
בשנים השא וזחא קוראים את פרשת מטות ואת פרשת מסעי יחד בא' אב, וקוראים בנוסף לכך גם קריאה עבור ראש חודש, ולכן זו השבת שבה קריאת התורה היא הארוכה ביותר שיכולה להיות.
פרשת נדרים: פרשה הלכתית קצרה העוסקת בדיני נדרים והפרתם ( בין אדם לעצמו, בין בעל לאשתו, בין אב לביתו).
מלחמת מדין: בני ישראל יוצאים למלחמה מול מדין בנקמה על אירועי חטא בעל פעור.
במלחמה הורגים בני ישראל את מלכי מדין ואת כל הגברים, ולוקחים בשבי את הנשים, הילדים והרכוש.
משה זועם על כך שהשאירו את הנשים והילדים בחיים, ומצווה להרוג את כולם פרט לילדות, שאותן ניתן לקחת כשפחות.
לאחר תיאור המלחמה מפורטת באריכות חלוקת השלל והקדשת חלק ממנו לה', לאלעזר הכהן ולשבט לוי.
כאן בא גם הציווי על טבילת כלים והגעלתם, על מנת להכשיר אותם.
פרשת בני גד ובני ראובן: בני שבט גד ובני שבט ראובן מבקשים ממשה לקבל נַחֲלָה בעבר הירדן המזרחי ולא בארץ ישראל שממערב לירדן.
למרות הסתייגות ראשונית מקבל משה את בקשתם לאחר שהם מתחייבים להשתתף במלחמת כיבוש ארץ ישראל מידי עמי כנען ומצרף אליהם את חצי שבט מנשה.
בפרשת מטות יש 112 פסוקים, אשר מאגדים 4 פרשיות פתוחות ועוד 5 סתומות.
הפרשה מכילה 4 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר, זאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע הפרק.
הפרשה מסתיימת הן בסוף סדר והן בסוף פרק.
השבת בה קוראים את פרשת מטות יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים.
שנת זשה, בחה, בשה וגכה - כ"ו בתמוז
שנת זחג, זשג ובחג - כ"ח בתמוז
שנת השא וזחא - א' באב
שנת הכז - ב' באב
שנת השג - כ"א בתמוז
שנת החא - כ"ג בתמוז
שנת בשז וגכז - בארץ ישראל בכ"ד בתמוז, בחוץ לארץ בב' באב
ההפטרה הבבלית המקורית של פרשת מטות, הקשורה לנושא הפרשה, היא ב ("ויתן משה") עד .
בהפטרה נזכר שנית מתן הנחלות לשניים וחצי השבטים שהוזכר לראשונה בפרשה.
עם זאת, כיוון שפרשת מטות חלה תמיד בשבתות "בין המצרים", הפטרה זו אינה נוהגת, ומפטירים באחת ההפטרות של תלת דפורענותא.
אם קוראים את פרשת מטות בפני עצמה, אז היא נקראת בשבת הראשונה של תלת דפורענותא, ולכן מפטירים בספר ירמיהו, מ עד (התימנים מסיימים ).
זו נבואת ההקדשה של ירמיהו, ובה נאמר לו שהוא עתיד לנבא על חורבן בית המקדש ועל חטאי ירושלים.
התימנים קוראים מפרק א' פסוק א' עד פסוק י"ט.
ואם קוראים את פרשת מטות ביחד עם פרשת מסעי, אז הן נקראות בשבת השנייה של תלת דפורענותא, ולכן מפטירים את הפטרת מטות בשבת שלפניה (בפרשת פינחס), ובשבת מטות מסעי מפטירים בהפטרת פרשת מסעי.
חריג יחיד לכך הוא מנהג איטליה שלא קיבל את מנהג "תלת דפורענותא" ונוהג להפטיר הפטרת פורענות רק בשבת חזון.
לפי מנהג איטליה מפטירים בהפטרת מטות המקורית, אך מסיימים ב.
מוחמד א-דורה היה פלסטיני בן 12 שתועד במספר קטעים מתוך סרט בן כמה דקות, המתאר את מותו מירי עם תחילתה של האינתיפאדה השנייה, והפך לסמלה של האינתיפאדה בעיני הפלסטינים.
בערב 30 בספטמבר 2000 שודר קטע וידאו שבו נראה מוחמד א-דורה כשהוא מפוחד ומסתתר מאחורי גבו של אביו הנמצא מאחורי מחסה.
האירוע צולם על ידי צלם פלסטיני של הטלוויזיה הצרפתית France 2 בשם טלאל אבו רחמה.
הפצת התמונות בעולם ובפרט שידורן החוזר ונשנה על מרקעי הטלוויזיה הפלסטינית שלהבו את הרוחות.
למחרת, בבוקר 1 באוקטובר, פרצו מהומות אוקטובר של ערביי ישראל, גל של הפגנות אלימות, חסימת עורקי תחבורה ראשיים, שריפת צמתים, והתנגשויות עם המשטרה, בהן נהרגו 13 ערבים ויהודי אחד.
בעקבות אירועים אלו הוקמה ועדת אור, ועדת חקירה ממלכתית, שקבעה: "למותו של מוחמד אל-דורה, כפי שהשתקף בצילומי הטלוויזיה, הייתה השפעה ניכרת על הלך הרוח ברחוב הערבי ביום זה וביום למחרת.
הדגישו זאת רבים מבין המנהיגים מן המגזר הערבי אשר הופיעו בפני הוועדה." כך גם התבטא חבר הכנסת אחמד טיבי: "ראינו את הצילומים ויצאנו להפגין".
יום לאחר האירוע נטל צה"ל אחריות למות הילד, וגורמים בכירים בו אמרו שקיימת סבירות גבוהה שהוא נהרג מאש כוחות צה"ל.
תחקיר פנימי ומאוחר של פיקוד הדרום בצה"ל קבע כי א-דורה לא נורה בידי חיילי צה"ל, אלא בידי פלסטינים.
ב-2010 תמך במסקנות התחקיר גם משרד ראש הממשלה.
אחרים, ובהם נחום שחף ופיליפ קרסנטי, האשימו את הפלסטינים בביום או זיוף התקרית ואת France 2 בשיתוף פעולה.
אביו של א-דורה, בתגובה למסקנות צוות הבדיקה, קרא להקמת ועדת חקירה בין-לאומית, והביע הסכמה לפתיחת הקבר על מנת להוכיח את מות בנו.
תיאור ההתרחשות מבוסס על הצילומים והעדויות שסיפקו אנשי צוות France 2 ועל העדויות של אביו של מוחמד, ג'מאל.
מאוחר יותר, הועלו ספקות רבים בקשר לעדויות אלה ואמינותן.
מטרת התיאור היא לתת את הרושם הראשוני של האירוע כפי שנתפש במצלמות ובדיווחים השונים בעיתונות.
על פי עדויות ג'מאל א-דורה, אביו של מוחמד א-דורה, הם עזבו את ביתם בבוקר, על מנת ללכת לקנות מכונית בשוק עזה.
בדרכם חזרה לביתם במחנה הפליטים אל-בורייג' הם חצו את צומת נצרים בסביבות 11:00, כאשר חילופי אש כבדים התפרצו בין חמושים פלסטינים לעמדת צה"ל הנמצאת בפינת צומת נצרים.
מוחמד וג'מאל מצאו מחסה מאחורי חבית בטון מלאה, שקוטרה הוערך בכ-70 ס"מ, ומאחוריה קיר לבנים.
על פי עדות הצלם הפלסטיני טאלאל אבו רחמה ועדות האב, האירוע התנהל במשך 45 דקות, כאשר 27 מהן צולמו.
במהלך האירוע פגעו כדורים והשאירו חורים בקיר.
בסרט טלוויזיה נראה ג'מאל מנופף ביאוש בזרועותיו וצועק "אל תירו!", ולאחר מכן נראה מוחמד נפגע ומתמוטט בזרועות אביו.
בעת הירי המצלמה יצאה מזום ואבק עשן נראה מלפניה.
לאחר המקרה דווח שג'מאל, האב, נפגע קשה מהירי, ושרד הודות לניתוח חירום שנערך תחילה בבית החולים שיפא בעזה ואחר כך בביה"ח בירדן וכי הוא סובל משיתוק קבע בזרועו הימנית.
גם טענה זו שנויה במחלוקת, לאור דברי ד"ר יהודה דוד, מבית החולים שיבא תל השומר, שניתח בעצמו את האב, שנים לפני האירוע וטען שפציעותיו של האב הן פציעות ישנות, שנגרמו לו בשעתו על ידי החמאס.
על פי דיווח הצלב האדום, האב ג'מאל והצלם הפלסטיני טאלאל, בסאם אל בלבוסי נהג אמבולנס נורה ונהרג בניסיונו לחלץ את הילד ואביו.
כתב רשת France 2 בישראל, שארל אנדרלן, שסיפק קריינות לצילומים של אבו רחמה, טען שא-דורה נהרג מירי מעמדת צה"ל בצומת.
טענה זו התקבלה בימים הראשונים כעובדה, ועוררה זעם גדול בעולם הערבי.
ב-30 באוקטובר פרסם ארגון Palestinian Center For Human Rights (PCHR) עדות בשבועה של אבו רחמה, שבה הוא טוען שא-דורה נורה למוות בכוונה ובדם קר על ידי החיילים הישראלים מעמדת צה"ל הסמוכה.
מאוחר יותר (2005) מסרה דוברת France 2 כריסטין דלוואן (Christine Delavennat) שאבו רחמה מכחיש שמסר הצהרה כזאת לארגון PCHR.
העדויות התומכות בכך שמותו של א-דורה נגרם מירי צה"ל מבוססות על צילומי אבו רחמה וכן על עדותו ועדות האב.
החומר המצולם ששודר מכסה זמן קצר של 55 שניות מהתקרית ואינו מראה מי ירה במוחמד א-דורה.
צה"ל הרס את המבנים הסמוכים לצומת כשבוע לאחר האירוע (ב-7 באוקטובר), כשהוא מנמק זאת באירועי ירי באזור - עובדה שהקשתה על החקירה.
בסמוך לאירוע מסר צה"ל הודעות סותרות על נסיבותיו, כפי שמתארת שרה ליבוביץ-דר:
הפיזיקאי נחום שחף והמהנדס יוסף דוריאל פנו במשותף לאלוף פיקוד הדרום, יום טוב סמיה, בהצעה לערוך תחקיר בנושא.
לשם ביצוע התחקיר פיקחו השניים על שחזור אירוע, שבוצע על ידי צה"ל.
בתחקיר בו השתתפו מומחים נוספים, נטען כי קיימת אפשרות סבירה לכך שהילד נפגע מירי של פלסטינים במהלך חילופי האש בצומת נצרים.
סגן-ניצב בדימוס ברני שכטר, מומחה לבליסטיקה ולשעבר ראש מעבדת נשק במעבדה לזיהוי פלילי שהשתתף בתחקיר, טען כי על אף שחשב שהיריות לא באו מכיוון צה"ל, לא כתב המלצה כיון שלדעתו לא ניתן להגיע למסקנה חותכת בשל הרס הקיר.
ראש המועצה לביטחון לאומי האלוף במיל' גיורא איילנד התייחס לטענות של שחף לפיהן האירוע כולו בוים, ואמר ש"אצלי הוא עורר מספיק ספק שאולי הוא צודק", אך לא שלל את האפשרויות שהוא נהרג על ידי הפלסטינים או על ידי חיילי צה"ל.
דוריאל עצמו הודח מהוועדה עוד קודם הגשת מסקנותיה הסופיות.
ב-2006 במסגרת תביעת דיבה שהגיש דוריאל, כתבה השופטת שושנה אלמגור על חלקו של דוריאל בתחקיר:
בהסתמך על התחקיר הפנימי שנעשה בפיקוד דרום ובמקביל לו התפרסם סרט של רשת הטלוויזיה הגרמנית, ARD, שידרה את הסרט "הילד המת והאמת", ששודר ב-2009 בערוץ הראשון במסגרת התוכנית מבט שני.
הסרט שבוים על ידי העיתונאית הגרמניה אסתר שפירא, תמך בטענת צה"ל שא-דורה נורה שלא במכוון בידי פלסטינים.
בתחקיר נוסף שנערך בטלוויזיה הגרמנית (German TV) נטען כי "הראיות הרבות מעידות, בסבירות גבוהה, כי הישראלים לא הם שעשו זאת", וכי הוא נהרג מאש פלסטינית.
טענת הביום מציגה גרסה שלישית להתרחשות של התקרית.
נחום שחף, שעמד בראש הוועדה הצה"לית, מטעם אלוף פיקוד דרום, יום טוב סמיה, פרסם לאחר פעילותו בוועדה כי לפי הבדיקה שערך לא יכול להיות שהירי על א-דורה בוצע מהעמדה הצה"לית האלכסונית או מהעמדה הפלסטינית הנגדית מאחרי גבם של השניים.
לטענתו של שחף כיוון הפיזור וגודלם של ענני האבק הנראים בכתבה המצולמת מוכיחים שהירי בוצע משטח הנמצא מול הקיר אליו נצמדו מוחמד א-דורה ואביו ובכיוון אנכי לו.
בנוסף, טוען שחף כי תנועת היד לצדדים עם שתי אצבעות זקורות שנקלטה במהלך הכתבה מסמלת את הסימן "טייק 2" המקובל בעולם הקולנוע כצילום שני של סצנה מבוימת.
בשנת 2005, השתתף שחף בתוכנית הרדיו של אבי יעקובוביץ' ברדיו קול חי, לאחר ראיונות עם אביו של מוחמד א-דורה וצלם פראנס 2. בתוכנית נטען כי מוחמד א-דורה כלל לא נורה משום שמדובר בסצנה מבוימת.
עוד קודם, ביוני 2003, ג'יימס פאלוז פרסם מאמר בירחון The Atlantic Monthly בשם "Who Shot Mohammed al-Dura?" ובו קבע, תוך הצגת ההוכחות הגאומטריות והבליסטיות, שמחקרו של שחף הוכיח שהחיילים הישראלים בעמדת נצרים לא ירו במוחמד א-דורה.
פאלוז שימש בעבר כעוזרם של נשיאי ארצות הברית ג'ימי קרטר וביל קלינטון ואף זכה בפרס העיתונות האמריקאי ובפרס הספרים האמריקאי, ועל כן מאמרו בפרשת א-דורה זכה להתייחסות רצינית בעולם אך גם בישראל במאמר ב"הארץ".
פאלוז מבקר במאמר את היחס למחקר הפיזיקאלי במילים קשות: "הספקולציות על מותו של מוחמד א-דורה החליפו את הגאומטריה והבליסטיקה, בפוליטיקה פרנויה פנטזיה ושנאה".
פאלוז מציין שתוצאות המחקר זכו לתמיכה במחקרים נוספים ובתוכם מחקר חסוי שבוצע על ידי תלמידי האקדמיה לביטחון לאומי בהנחייתו של הפרופ' לתקשורת גבי וימן מאוניברסיטת חיפה.
פאלוז הציג את התמיהות מהתחקיר של שחף בנוגע לאמינות הגרסה הפלסטינית-צרפתית, ואשר שחף ראה בצירופם יחד הוכחה שהאירוע בוים, ושמוחמד א-דורה לא נפגע.
לאחר שפיליפ קרסנטי, איש פיננסים יהודי צרפתי בעל אתר אינטרנט, האשים (24 בנובמבר 2004) את תחנת הטלוויזיה בביום הסרט, הגישה התחנה תביעת דיבה נגד קרסנטי.
בית המשפט דחה את הטענות שהתמונות מזויפות וקרסנטי הפסיד במשפט, אך ערער עליו.
בספטמבר 2007, הורה בית המשפט לתחנה להעביר לידיו את התצלומים הלא ערוכים להקרנה בבית המשפט, ובכך פתח את התיק מחדש.
בפברואר 2008 הוגשה לבית המשפט הצרפתי, שדן בתביעת הדיבה, חוות דעת של ז'אן קלוד שלינגר, מומחה צרפתי לזיהוי פלילי, שקבעה שאין אפשרות טכנית שהילד נהרג מכדורי חייל צה"ל, וכמו כן אין הוכחות חד משמעיות שהוא נפצע או נהרג כלל, ושסביר שמדובר בביום.
ב-21 במאי 2008 קבע בית המשפט הצרפתי כי אין דיבה בטענה כי קלטת א-דורה מבוימת, ובכך קיבל את ערעורו של קרסנטי ואישר לו לפרסם את הטענה כי הקלטת מזויפת.
קביעתו זו של בית המשפט הצרפתי התבססה בין השאר גם על סירובה של פראנס 2 לחשוף את הסרט המלא והבלתי ערוך של האירוע, כפי שמצוי בידה.
בפברואר 2012 ביטל בית משפט עליון בצרפת את זיכויו של קרסנטי וחייב את בית המשפט שמתחתיו לערוך דיון מחדש, בטענה שהוא חרג מסמכותו כשהורה לערוץ פראנס 2 להציג את צילומי הווידאו המלאים והבלתי ערוכים מהאירוע וכשהסיק בפסק דינו מסקנות כנגד פראנס 2 בגין סירובה לעשות כן.
לאור הוראה זו של בית המשפט העליון, ולאור העובדה שנאסר עליה כעת להסיק מסקנות כנגד פראנס 2 בשל סירובה להראות את הסרט המלא והבלתי ערוך, הרשיעה הערכאה הנמוכה ביוני 2013 את קרסנטי בהוצאת דיבה בעקבות טענותיו, והוא חויב לפצות את ערוץ הטלוויזיה "פראנס 2" ב-7,000 אירו.
באוקטובר 2004 הקרינו אנשי France 2 את הסרט למספר עיתונאים צרפתיים בכירים, בהם: דניאל לקונט (Daniel Leconte), דני ז'מבר (Jeambar) ולוק רוזנצוויג (Luc Rosenzweig), שהיה מהעורכים הראשיים של "לה מונד".
רוזצוויג אף הגיע לישראל לבחון את ממצאיו של שחף עליהם העיד בבית המשפט בצרפת במשפטו של פיליפ קרסנטי (שגופת הילד א-דורה הגיעה לפי עדות רופאים בבית החולים שיפא בשעה 11 בבוקר, בעוד הצילומים החלו לפי הטלוויזיה הצרפתית רק בשעה 3 אחה"צ).
בעקבות הצפייה בסרט והצגת הממצאים פרסמו העיתונאים מאמרים בהם הם קובעים שמותו של א-דורה ככל הנראה בוים (לוק רוזנצוויג, שבחן את ממצאיו של שחף בישראל, היה ודאי בקביעותיו.
שני העיתונאים האחרים היו פחות החלטיים), והאשימו את אנשי צוות France 2, בייחוד שארל אנדרלין והצלם הפלסטיני אבו רחמה, בנטילת חלק באירוע וברקימת מסכת שקרים.
צוות France 2 כתב מאמר נגד ובו הכחיש את הטענות, וחילופי המאמרים בהם אחד מאשים את השני נמשכו גם אל תוך 2005. ב-15 בפברואר 2005 הבהירו 2 מהמתווכחים את עמדותיהם: לקונט גרס שהילד אכן נורה למוות, אך טען שהירי נעשה בידי הפלסטינים ולא מעמדת צה"ל.
כמו כן טען שהצלם הפלסטיני אבו רחמה חזר בו מהצהרתו שא-דורה נורה על ידי חיילי צה"ל בדם קר.
מנגד, דובר של צוות France 2 מסר שאבו רחמה לא חזר בו מהצהרתו, אלא מעולם לא טען טענה כזאת ושארגון זכויות האדם הפלסטיני PCHR זייף הצהרה בשמו.
ב-1 באוקטובר 2007 הכריז ראש לשכת העיתונות הממשלתית הישראלית, דניאל סימן, כי צה"ל לא יכול היה להרוג ולא הרג את הילד, ושהתקרית בוימה על ידי הצלם הערבי של France 2, טלאל אבו רחמה.
הרשת הצרפתית הכחישה את דבריו של סימן, והודיעה כי היא עומדת מאחורי הפרסום לגבי מותו של א-דורה מירי ישראלי.
הכתב שארל אנדרלין אמר כי סימן "מנהל קמפיין" נגד הרשת.
ב-8 באוקטובר 2007, במסמך רשמי ראשון שהוציא דני סימן נטען כי הכתבה על מותו של הילד מוחמד א-דורה בצומת נצרים הייתה מבוימת.
במשרד ראש הממשלה אמרו כי הם לא קיבלו את המכתב והוא לא אושר על ידם.
דוברת הממשלה, מירי אייזן, הבהירה שלישראל אין עמדה רשמית בעניין.
הרופא הישראלי ד"ר יהודה דוד טען כי ג'מאל א-דורה, אביו של מוחמד, משקר בטענותיו כנגד צה"ל, לפחות בנקודה מסוימת אחת.
ד"ר דוד טען כי הפצעים על ידיו של ג'מאל א-דורה הם פצעים שהוא עצמו, ד"ר דוד טיפל בהם עוד בשנת 1994, וכי הם נגרמו לג'מאל א-דורה על ידי החמאס.
א-דורה הגיש תביעת דיבה בצרפת כנגד ד"ר דוד, ובמאי 2011 הערכאה הצרפתית הנמוכה יותר אף קיבלה את טענותיו והרשיעה את ד"ר דוד בהוצאת דיבה, אולם פסה"ד של הערכאה הנמוכה התהפך כעבור קצת פחות משנה, בערעור.
את הערעור, בניגוד להליכים שהתקיימו במשך מספר שנים עד אותה עת, מימנה כבר מדינת ישראל ולא ד"ד דוד אישית.
באפריל 2011, סמוך מאוד להרשעתו של ד"ר דוד על ידי הערכאה הנמוכה בצרפת, החליטה מדינת ישראל לממן לד"ר דוד את הוצאות המשפט והערעור, כיוון ש"הוא לא נלחם מלחמה אישית ופרטית, אלא נלחם למען המדינה".
בפברואר 2012 קיבל בית המשפט העליון בצרפת את ערעורו של ד"ר דוד וזיכה אותו מאשמת הוצאת דיבתו של ג'מאל א-דורה.
בית המשפט קבע כי ד"ר דוד אכן ניתח את ג'מאל בבית החולים תל השומר ב-1994 וכי הוא יכול היה להעיד לגבי אותם פצעים בהם טיפל בניתוח.
בפסה"ד נקבע גם כי היו על גופו של ג'מאל פצעים נוספים, שעליהם ד"ר דוד לא היה רשאי להעיד, אבל התייחסותו אליהם בנוסף להתייחסותו לפצעים בהם טיפל, נעשתה בתום לב ולפיכך נהפך פסק הדין של הערכאה הנמוכה ובוטלה כאמור ההרשעה.
צוות הבדיקה מטעם ממשלת ישראל
בספטמבר 2012 הקימו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והשר לעניינים אסטרטגיים, משה יעלון (סגן הרמטכ"ל בעת התקרית), צוות בדיקה בין־משרדי לבדיקת נסיבות התקרית והפרסומים אודותיה.
בראש הצוות עמד מנכ"ל המשרד לעניינים אסטרטגיים, יוסי קופרווסר (קצין המודיעין של פיקוד המרכז בעת התקרית).
"בניגוד לטענת הדיווח כי הילד נהרג, בדיקת סרט הצילום הגולמי על ידי הוועדה מלמדת כי בסוף סרט הצילום, בקטע שלא שודר, הילד נראה חי."
"לא קיימות הוכחות לכך שג'מאל או הילד נפגעו כפי שנטען בדיווח."
"ישנם סימנים רבים המראים כי השניים כלל לא נפגעו על ידי כדורים."
"הדיווח נערך וסופר באופן שיצר את הרושם המטעה כי קיימות הוכחות המאששות את הטענות שהוצגו בו."
"מאז פרסום הפרשה התגלו סתירות רבות וחוסר עקביות בדיווח על אירוע א-דורה, כפי שסופר על ידי פראנס 2, וסימני שאלה רבים קיימים לגבי כמעט כל היבט בדיווח זה."
"בהצהרותיו של טלאל אבו רחמה, הצלם המקומי בעזה של התחנה, שהוא המקור הראשי, ולמעשה הבלעדי, לדיווח של "פראנס 2", התגלו סתירות רבות ודברי כזב.
חרף סתירות אלה וחוסר העקביות בסיפור, סירבו תחנת פראנס 2 ושארל אנדרלין, הכתב הראשי של התחנה בירושלים, שגם קריין את הסיפור, להכיר בטעויותיהם".
"קיים ספק רב באשר לאפשרות שחורי הקליעים בקרבת השניים נגרמו על ידי אש שהגיעה ממוצב צה"ל".
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שקיבל את דו"ח הצוות, נימק את הצורך בבדיקה זו: "ההתמקדות במקרה הזה חשובה.
זה הוציא את דיבתה של ישראל וזוהי דוגמה לדה-לגיטימציה שאנחנו חווים כל הזמן.
יש רק דרך אחת להילחם עם השקר והיא דרך האמת".
בתגובה לתחקיר קרא אביו של א-דורה, ג'מאל א-דורה, להקמת ועדת חקירה בינלאומית, והביע הסכמתו לפתיחת הקבר על מנת לוודא את מות בנו.
ערוץ הטלוויזיה הצרפתי "פראנס 2" והעיתונאי שארל אנדרלין טענו כי דוח ועדת הבדיקה הציג "תמונה חד צדדית ומעוותת", וקבלו על שלא פנו אליהם לבירור גרסתם לפני פרסום הדוח, ודרשו לקבל את המסמכים שנוגעים לעבודתה של ועדת הבדיקה הממשלתית.
ריצ'רד לנדס, פרופסור באוניברסיטת בוסטון, הושפע מהפרשה, יצר סרט תיעודי בשם "פאליווד: על פי מקורות פלסטיניים" הטוען לביום של מות הילד, והמתאר אירועים נוספים של ביום וזיוף אירועים מול מצלמות התקשורת על ידי הרשות הפלסטינית והחזבאללה בלבנון.
העיתונאית הגרמניה אסתר שפירא הפיקה שני סרטים תיעודיים זוכי פרסים על הפרשה:
בסרטה הראשון היא קיבלה עדיין כעובדה את דבר מותו של מוחמד א-דורה, ופיקפקה רק בשאלה מי הרג אותו באמת, צה"ל או הפלסטינים.
בסרטה השני היא כבר העלתה שורת שאלות נוקבות בדבר עצם עובדת מותו כביכול באותו אירוע.
בעקבות סרטה השני של שפירא כתב חנוך מרמרי, מי שהיה עורך "הארץ" כשאירעה הפרשה ב-2000, מאמר באתר "העין השביעית", בו התחרט על הדרך בה כיסה בשעתו עיתונו את הפרשה.
מסתבר שהסרט שינה את דעתו של מרמרי על הפרשה: "היום, כשאני יודע יותר על האופן שבו שיקפו הפלסטינים את אסונם, וממרחק השנים והניסיון שנצבר בהן, אני יכול לקבל בפתיחות גם את סרטה של העיתונאית הגרמנייה אסתר שפירא.
מורטון רוברט ברגר, מורה להיסטוריה מאריזונה, נידון ב-2002 לעונש של מאתיים שנות מאסר ללא אפשרות לשחרור מוקדם, בעקבות הרשעה ב-20 סעיפי אישום של החזקת פורנוגרפיה פדופילית שהורדו מהאינטרנט.
עונש המינימום באריזונה על החזקת תמונה פורנוגרפית שמציגה ילדים הוא 10 שנות מאסר, וברגר נידון בנפרד על כל סעיף.
ברגר הואשם בידי חבר מושבעים גדול ב-35 עבירות של החזקת חומרי פדופיליה, 15 סעיפי אישום הוסרו במהלך המשפט.
התביעה ביססה את אשמתו של ברגר שהחזיק חומר פורנוגרפי רב שנאסף בשנים 1996 עד 2002, הכולל סרטי וידאו ותמונות פדופיליות של ילדים מתחת לגיל 10 באקטים מיניים עם בוגרים וילדים אחרים.
סניגוריו של ברגר טענו שאפילו על אונס או רצח של ילד, העונש הנהוג הוא נמוך מהעונש שנגזר על ברגר.