tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהבנות הרגישו בו תלות מכיוון שהיה מנתק אותן מהסביבה הקרובה שלהן או מלכתחילה היה לוקח נערות ונשים שלא היה להן אף אחד בחייהם ובכך הן פיתחו בו תלות רגשית וגם כלכלית כי לא היה להן כסף משלהן.
למשל מעצבת השיער שלו בעונה השנייה אמרה כי על אף שהתעלל בה מינית והשפיל אותה המשיכה לעבוד אצלו בשביל לפרנס את הבת שלה וגם כי העובדה שעיצבה את שערו גרם לה לקבל קהל לקוחות רב.
גם בנות שברחו ממנו לא הגישו נגדו תלונה מאחר ששיחד אותן או כי מלכתחילה ויתרו על ההתמודדות מולו.
עם חלקן הוא אף חתם על חוזים של ממש בתמורה לשתיקתם.
המוקד הלאומי לתקיפה מינית בארצות הברית, המופעל על ידי הרשת הלאומית לאונס, התעללות וגילוי עריות (RAINN), חווה עלייה של 27% בכמות השיחות הממוצעת שלהם במהלך שידור הסדרה.
בעקבות שידור הסדרה הפרקליט של מדינת אילינוי בארצות הברית טען כי משרדו במחוז קוק קיבל מספר שיחות הטוענות לעדויות נוספות בגין התעללות מינית מצד הזמר.
גם הזמרת ליידי גאגא בחרה להגיב לפרשה כאשר אמרה: "אני עומדת מאחורי הנשים האלו ב-1,000%, מאמינה להן, יודעת שהן סובלות וכואבות, ומרגישה מאוד שיש צורך לשמוע ולקחת את קולותיהן ברצינות ...
אני חושבת שברור עד כמה החשיבה שלי הייתה מעורפלת באותה תקופה [אותה תקופה לה זה קרה] ...
אם הייתי יכולה לחזור ולדבר עם עצמי הצעירה הייתי אומרת לה לקבל את העזרה המקצועית שיש לי היום".
בנוסף החליטה להסיר את השיר המשותף של השניים מכל פלטפורמות המוזיקה בהן הוא נמצא.
גם אמנים נוספים כמו סלין דיון, צ'אנס הראפר וסיארה פעלו באופן דומה.
אם כי לאחר שידור הסדרה ההשמעות של המוזיקה של קלי בשירותי הסטרימינג הכפילה את עצמה.
אך למרות זאת הוטלו על קלי סנקציות אחרות.
תחנות רדיו מרכזיות אמרו כי יחרימו את השירים שלו וגם תחנות רדיו שלא הצהירו זו בפומבי הפסיקו להשמיע את השירים שלו.
בנוסף רשת ספוטיפיי הסירו את השירים שלו מהפלייליסטים שלהם וחברת התקליטים שלו RCA סיימה את עבודתם איתו.
ב-22 בפברואר אותה שנה הוגש נגד הזמר כתב אישום בגין 10 סעיפים הנוגעים להתעללות מינית ובהמשך הוגשו נגדו כתבי אישום נוספים ואף הוא נכנס למעצר.
אם כי קלי הכחיש את כל הטענות הנוגעות אליו.
הביקורות על הסדרה היו חיוביות.
באתר Rotten Tomatoes הסדרה קיבלה ציון של 95 מתוך 100 בהתבסס על 21 ביקורות וציון של 8.19 מתוך 10 בדירוג הגולשים.
באתר Metacritic הסדרה קיבלה ציון של 86 מתוך 100 בהתבסס של תשע ביקורות.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי ואף זכתה בפרס פיבודי.
לת'ר הוא מושג המציין שיטות וסגנונות סביב פעילויות מיניות המערבות לבוש עור, כגון מעילי עור, אפודות, מגפיים, רתמות או פריטים אחרים.
לבישת בגדי עור היא דרך אחת בה משתתפים בתרבות זו מבדילים את עצמם באופן מודע מתרבויות מיניות רגילות.
משתתפים רבים מקשרים בין תרבות הלת'ר לבין תרבות ה-BDSM (שעבוד/משמעת, דומיננטיות/כניעה, סאדו/מזוכיזם, המכונה גם "SM" או "S&M") ותרבויות המשנה הרבות שלה.
עבור חלק, בגדי עור שחורים הם אופנה ארוטית המבטאת גבריות מוגברת או ניכוס של כוח מיני.
תרבות הלת'ר הזכרית קיימת מאז סוף שנות הארבעים, סביר להניח שהיא צמחה מתרבות האופנוענים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מועדוני האופנועים החלוצים כללו את מועדון האופנועים Satyrs, שהוקם בלוס אנג'לס בשנת 1954. מועדון האופנועים אדיפוס, שהוקם גם הוא בלוס אנג'לס בשנת 1958, ומועדון האופנועים בניו יורק.
מועדוני לת'ר תפצו תאוצה בסידני החל משנת 1970. בשנות ה-70 הייתה לברלין סצנת לת'ר ענקית עם מספר מועדוני לת'ר.
הסרטים הפורנוגרפיים של אחד הדוגמניות של טום מפינלנד פיטר ברלין מברלין, כמו סרטו "לילות בלת'ר שחור" משנת 1973, שיקפו וקידמו גם את האסתטיקה התת-תרבותית לת'ר.
בשנת 1975 החל אירוע הפטיש הגדול ביותר באירופה, חג הפסחא בפסטיבל הלת'ר בברלין.
ביוני 1989 שימש דגל מיוחד את קבוצת הלת'ר במצעד הגאווה שבפורטלנד, אורגון, שהייתה הופעתו הראשונה במצעד גאווה.
בארצות הברית תרבות הלת'ר בקרב הגברים נקשרה לגברים מעל גיל 40, אך בשנים האחרונות יש מספר גדל והולך של גברים צעירים יותר, ובחלקים גדולים בשאר העולם, כולל אירופה ואוסטרליה, יש מיזוג של קהילת הלת'ר המבוגרת יותר עם צעירים וצעירות לת'ר וקהילות קינק/פטיש.
יריד רחוב פולסום, החל בשנת 1984, הוא רחוב תת-תרבות BDSM ולת'ר שנתי שנערך בחודש ספטמבר, ונקרא "שבוע גאוות הלת'ר" של כובעי סן פרנסיסקו.
יריד רחוב פולסום, המכונה לעיתים פשוט "פולסום", מתקיים ברחוב פולסום בין רחובות 8 ו-13, ברובע דרום השוק של סן פרנסיסקו.
האירוע הוא אירוע הצופים השלישי בגודלו בקליפורניה בחיק הטבע ואירוע הלת'ר והראווה מהגדולים בעולם למוצרי BDSM וכדומה.
אירועים גדולים אחרים כוללים את פסחא בברלין (אירוע הלת'ר הגדול ביותר באירופה) , מיסטר לת'ר הבינלאומי , מיסטר לת'ר אירופה , ומצעד הגאווה לת'ר של אמסטרדם.
לִשְׁפֹּךְ אֶת הַתִּינוֹק עִם הַמַּיִם הוא ניב שמקורו בפתגם גרמני, ומשמעותו כֶּשֶׁל בהתנהלות המוביל לביטול של דבר טוב בעקבות רצון להיפטר מהחלק הרע שבו.
מקור הביטוי בתקופה בה כל בני הבית התרחצו בזה אחר זה באמבטיה עם אותם המים.
כאשר הגיע תורו של התינוק המים כבר היו עכורים באופן שניתן היה לטעות ולשפוך אותו ביחד עם המים.
התיעוד הראשון הידוע של הביטוי הוא בספר פתגמים של המשורר הגרמני תומאס מורנר משנת 1512, בספר הופיע איור של אישה הזורקת תינוק ביחד עם מי שפכים.
הביטוי נפוץ בגרמנית והוא מופיע בין השאר בכתביהם של יוהאנס קפלר, מרטין לותר, יוהאן וולפגנג פון גתה, אוטו פון ביסמרק, תומאס מאן וגינטר גראס.
במאה ה-19 הופיע הביטוי באנגלית בכתביו של ההיסטוריון תומאס קרלייל.
"לתמונת אימא" (במקור: לתמונת אימי) הוא שיר עברי מאת לאה גולדברג שפורסם לראשונה בכתב העת "טורים" ב-4 באוגוסט 1933. השיר מציג מערכת יחסים מורכבת בין אם לבתה.
השיר נכתב בשנת 1933 כאשר לאה גולדברג הייתה בת 22 ולמדה בגרמניה.
השיר נכנס לספר השירים הראשון של המשוררת "טבעות עשן".
זהו שיר לירי אישי המתקשר ישירות לנסיבות חייה של המשוררת.
כבר מילדותה הייתה גולדברג קשורה מאוד לאמה.
לקשר החזק והקרוב שלהן קיימות שתי סיבות: הראשונה היא שגולדברג לא השתלבה בקרב בני גילה, והשנייה היא שאביה לקה בנפשו ולכן היה מרוחק ממשפחתו.
אמה, צילה גולדברג, פרנסה את המשפחה והשקיעה רבות בגידולה.
מערכת היחסים בין השתיים יכולה להתפרש בשיר בשתי דרכים.
שתי הפרשנויות משקפות באופן מנוגד את מערכת היחסים המורכבת בין האמא לבת.
הפרשנות הראשונה מתארת מערכת יחסים טובה שבה הבת מעריכה ומכירה בגדולת אמה, והשנייה מתארת מערכת יחסים מורכבת ביניהן.
חוסר המעורבת של האם בחיי בתה יכול להתפרש בכך שהיא מכבדת את פרטיותה, ואת אכזבתה הגדולה מהתנהלותה של אמה.
השיר נכתב בשפה פשוטה וקלה להבנה ונמנע מתיאורים רבים כדי לאפשר לקוראים להבין ולפרש את מערכת היחסים בין השתיים בדרכים שונות.
בשיר מתארת הדוברת את האם ואת מערכת היחסים ביניהן בשלוש תקופות: בעבר כשהייתה ילדה, בהווה ובעתיד כילדה בוגרת.
השיר מתאר את נקודת המבט של הבת (הדוברת) המתבוננת בתמונתה של אמה ומנהלת דיאלוג איתה, דבר המעיד על הריחוק ועל מערכת היחסים המורכבת ביניהן.
למרות הריחוק הבת מנסה להבין את אהבת אמה כלפיה לאורך השנים.
הבת זוכרת את האהבה של האם, את מסירותה ואת נכונותה לקבלה כפי שהיא.
עם זאת, הבת מבקרת את אמה על כך שלא ניסתה לברר מי היא ולא יצרה עימה קשר עמוק מלבד סיפוק הצרכים הבסיסיים עבורה.
הדוברת פונה אל תמונת אמה.
בתחילת הבית מוצג ניגוד בין דמות האם בתמונה, שמצטיירת כאדם שליו ורגוע, לבין דמותה במציאות בה היא שרויה בסערת רגשות.
כלומר, על אף שהיא גאה בבתה הבוגרת, היא מרגישה מעט מבוכה מההתרחקותה ממנה.
מצד אחד האם מלווה את חיי בתה בדמעה, ומצד שני היא מוותרת בחיוך על הזכות להיות מעורבת בחייה.
היא מאפשרת לה ללכת בדרכה, ואינה שואלת על מעשיה ועל חייה.
ניתן לראות זאת כאשר הבת שואלת: "ומעולם אינך שואלת 'מי?'".
סיבה אפשרית למשמעות השאלה "מי?" היא מיהו האדם שגרם לריחוק ביניהן?
או כפי שכתוב בשיר: "מי יותר יקר וחשוב לך ממני?".
הדוברת מציגה את מערכת היחסים שלה עם אמה.
האם מעולם לא כעסה עליה כאשר הייתה זקוקה לה וכאשר ביקשה ממנה דברים שונים.
יתר על כן, היא מציינת את הנכונות של האם לסייע לה בלי היסוס ובלי תנאים רק בשל הסיבה הפשוטה שהאם אוהבת אותה אהבה גדולה ללא תנאים.
ההתייחסות לפעולות האם בלשון שלילה מדגישה את מקומה של האם בחיי בתה: הבת לא תחשוף את רגשותיה בפני אמה, אלא תעדיף לשתף אדם אחר.
על אף הריחוק, ניתן לראות בבית זה שהבת היא זו שמבקשת, והאם היא זו שמעניקה ונותנת.
המילה "תני" מתייחסת לבקשתה של הבת לקבל מאמה יחס, מענה לצרכיה הנפשיים ולצרכיה החומריים.
כלומר, ניתן להבחין במערכת יחסים חד צדדית ולא הדדית, שבה האם נותנת והבת היא זו שלוקחת.
בבית זה נראה שעומד לקרות שינוי ביחס של הבת כלפי האם.
הבת מתחילה להעריך את אמה ומבינה שהאם ידעה על מה שחוותה בעבר - על חוויות ילדותה, על העצב שלה ועל כאבה שנמשך עד היום.
האם מודעת למציאות של בתה, ומניסיונה ומחוכמת חייה פותרת את צערה.
האם פותרת לבתה את בעיותיה מבלי לתקשר איתה, וזו כנראה הסיבה לייאוש של הבת שהתחיל בילדות ושנמשך עד היום.
גם בבגרותה אין לה עם מי להתייעץ ולמי לספר על חוויותיה ועל קשייה.
אך, בניגוד לבית הקודם, יש חילוף תפקידים בין האם לבת - בבית זה הבת מעניקה יחס לאמה ואילו בבית הקודם האם מעניקה לה.
הדוברת אומרת תוך הדגשה שגם אם היא תגיע אל אמה שבורה, עצובה ומדוכאת, האם עדיין לא תשאל לשלומה.
כתוצאה מכך, היא מתכנסת בתסכולה ובדיכאונה, ולא משתפת את אמה בתחושותיה.
השימוש במילה "כן" מראה שהבית הרביעי מאשר את הבית השלישי מבחינה רעיונית.
בית זה מתאר את מערכת היחסים של האם ובתה בצורה השלמה ביותר.
בבית זה הבת פאסיבית; תכונה זו מודגשת על-ידי ריבוי הפעלים ועל ידי הסמיכויות של המילה "לא" אליהם.
לעומת התמיכה הנפשית והחומרית שאותה מבקשת הבת מאמה בבית השני, בבית האחרון הבת זקוקה לתמיכה נפשית ומבקשת רק אותה.
בשיר "לתמונת אמא" יש אמצעים אומנותיים רבים התורמים להבנת המשמעות של השיר.
השיר כתוב בשפה המדוברת, היומיומית וללא דימויים.
צורת כתיבה זו אופיינית לשירה המודרנית.
אף על פי כן, השיר כתוב בחריזה קבועה, דבר שאינו מאפיין את השירה המודרנית.
החריזה נגמרת ונשברת רק בבית האחרון, במילים "את תדעי" שמופיעות בשורה נפרדת.
מילים אלו חיוניות מכיוון שהן מציגות שני צדדים מנוגדים להתנהלות האם: מצד אחד האם מודעת לתחושות בתה דבר הדורש ממנה קרבה ואינטימיות, ומצד שני האם נמנעת מלדבר איתה.
בשיר ניתן להבחין בחזרה על מילת השאלה "מי?".
בבית הראשון האם מתוארת בזמן הווה, כאם שאינה מתערבת בחיי בתה: "ומעולם אינך שואלת: 'מי?'".
האם מתגברת על סקרנותה ואינה מחטטת ומתערבת בחיי בתה.
בבית האחרון בשיר האם מתוארת בזמן עתיד כאם שמעולם לא תהיה מעורבת בחיי בתה: "ולא תשאליני 'מי?'".
בבית האחרון נוצר הרושם שהבת מאוכזבת מאמה ומהריחוק ביניהן, היא חשה כך גם בבגרותה כאשר האם נמנעת מלהתערב בחייה ומלסייע לה בקשיים ובכאבים שהיא חשה.
מילת השאלה "מי" חוזרת בתחילת השיר ובסופו ויוצרת מסגרת לשיר, חזרה זו מבליטה את רעיונו המרכזי של השיר.
הניגודים בשיר יוצרים את היחס הדו משמעי של הדוברת כלפי אמה.
את אחרת" – הבת מתייחסת לשלווה של אמה בתמונה, אך היא מדגישה ומציגה שהמציאות שונה.
השיר כתוב כשיחה של הבת עם תמונת האם.
אמצעי זה מדגיש את הרעיון המרכזי בשיר – הרעיון שהאם והבת מעולם לא שוחחו זו עם זו.
באמצעות הניגוד, הבת מסבירה את הסיבה להימנעותה ול"בריחתה" מדיאלוג ישיר עם אמה.
גם כאשר היא רוצה לשתף את אמה, היא נמנעת משיח ישיר ומחליטה לשתף את תמונת אמה.
ניתן להבחין בניגוד נוסף בשיר מהמילים: "קצת גאה ונבוכה על שאת – אימי".
רגשותיה המעורבים של הבת, גאווה ומבוכה, מלמדים על המורכבות ועל הקושי שביחסיה עם אמה.
האם מתגאה בבתה שגדלה ושהתבגרה ועל הצלחותיה ועל הישגיה, אך בו־זמנית היא חשה מבוכה בעקבות התבגרות בתה ובעקבות המרחק שנוצר ביניהן.
ניגוד נוסף עולה מן המילים: "מלווה בדמעה ובחיוך מוותרת" – דרך ביטוי נוספת ליחסה הדו משמעי של האם כלפי בתה.
מצד אחד דמעה, המרמזת על עצבות או על התרגשות, ומצד שני חיוך המרמז על שמחה או על פיוס בלית ברירה עם המציאות המדכאת והקודרת.
בשיר כתובות מילות שלילה רבות.
השימוש במילת השלילה "לא" משקף את המהלך הרגשי בשיר: "לא תמהת, לא רגזת".
יתר על כן, השימוש במילות שלילה מבטא את האנוכיות של הבת: "לא אבכה בחיקך, לא אלחש אימי".
"היא תביא את יאוש תוגתה שבגרה" - זהו ביטוי מטאפורי לכאב שחווה הבת מילדות ועד לבגרות.
התיאור בשיר מתאר את גורלה של הבת.
גורל שדורש ממנה להתבגר עם הכאב ועם המועקה שמלווים אותה מגיל צעיר.
הידיעה שזהו מה שהעתיד צופן לה, מדגישה שהבת לא קיבלה מאמה את הסיוע שציפתה וקיוותה לו.
בבית הראשון האם "מלווה בדמעה" את התבגרות בתה ולעומת זאת, בבית הרביעי בשיר אומרת הבת: "לא אבכה בחיקך".
מצד אחד האם מתוארת כאם שחשה כאב בעקבות הסבל של בתה, ומצד שני הבת מחליטה להסתיר את סבלה מאמה ואינה מתכוונת לבכות מולה ולהיחשף בפניה.
מוטיב זה מרמז על הדאגה ועל האהבה של האם לבת, לעומת ההתנהגות המרוחקת של הבת מהאם.
לאה גולדברג, לתמונת אמי, טורים, 4 באוגוסט 1933
מיטל מעודה - לתמונת אמא
צילה דגן - לתמונת אמא, לחן: דני ליטני
לתמונת אמא - חגית והילה כפיר
יוספה שירה דהרי - לתמונת אמא - yosefa shira dahari
לתמונת אמא - לאה גולדברג.
אהובה עוזרי וניצן אשל - לתמונת אמא
לתמונת אמא - שירן אברהם, אהובה עוזרי
לשרוד אחרי היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת-אימה שנוצרה על ידי אולפני Art Pictures Vision עבור רשת CTC.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-18 בנובמבר 2013, היא כוללת 36 פרקים ב-3 עונות, כאשר פרק סיום הסדרה שודר ב-4 במרץ 2016.
11 צעירים נעולים בבונקר תת-קרקעי מתחת למוסקבה.
הם לא יודעים איך הם הגיעו לכאן ולמה הם מוחזקים כאן.
בינתיים, רכב של תאגיד "ורשינה" הנושא וירוס קטלני לבדיקות אנושיות מעורב בתאונה והנגיף חודר למערכת הרכבת התחתית.
עשרות אלפי אנשים מתים, השאר מפונים.
רוב בירת רוסיה מתרוקנת, המעטים שלא הספיקו להתפנות נשארו בה, ומוראניות – בנות בגיל הפוריות עם גנים טובים, הפכו לזומביות.
בעזרת בכי בתדירות גבוהה הם משתקים אנשים ותוקפים את הקורבן.
בנות מוראניה שומרים בחיים רק את אלה שיכולים להצטרף לצבא שלהן ולהביא צאצאים.
תהליך הפיכת הבנות למוטציות יכול להימשך מספר שעות ואפילו ימים, תלוי במידת הנשיכה.
חודש חלף מאז הפך נגיף קטלני את מוסקבה לעיר רפאים המאוכלסת במוטנטים.
העיר עדיין מבודדת מהעולם החיצון, ונשלטת על ידי תאגיד "ורשינה", שהחליף את מנהיגות המדינה.
תוך הסתרת האמת מהציבור וטענה כי לא נותרו ניצולים בעיר, התאגיד ממשיך לחקור את הנגיף, תוך שימוש בעיר כמעין שדה ניסויים לנדבקים.
מדעני התאגיד מגלים שהנגיף עובר מוטציה, ומעניק לנשאיו את התכונות הנחוצות להישרדות.
קבוצת צעירים ששרדו נמצאת בתוך עיר סגורה ללא תקשורת והגנה.
כשהם מתאחדים בקבוצות או פועלים לבדם, הם מנסים להציל את חייהם לא רק מאנשים נגועים, אלא גם משכירי החרב של התאגיד, שמנקים את העיר מעוברי אורח לא רצויים.
לכולם מטרות שונות – מישהו רוצה לעזוב את העיר בכל מחיר ואחרים מתכוונים להישאר ולהתחיל במלחמה נגד התאגיד כדי לנקום את מות יקיריו.
תאגיד "ורשינה" כבר לא שולט בהון.
חיילים ויחידות סדירות של המשרד למצבי חירום מובאים למוסקבה.
הממשלה הפדרלית רואה בנגיף נשק ביולוגי, ולכן מטילה על שירות הביטחון הפדרלי בראש סדר העדיפויות למצוא נוגדן.
אפשר ליצור אותו רק בהשתתפותה של מנהיגת המוראניה, שבעקבותיה מתחיל ציד.
קבוצת צעירים מצליחה לצאת מאזור ההסגר, אך האם יצליחו לחזור לחייהם הרגילים?
"לתמיד" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עטרה אוריה.
הוא יצא לאור ב-22 באוקטובר 2023, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל מתוך אלבום בכורה עטרה.
את השיר כתבה אוריה לבדה, ללחן שיצרה ביחד עם אריאל טוכמן והפקה מוזיקלית שנוצרה בידי טוכמן ועברי לידר.
השיר נכתב על ידי עטרה אוריה, הולחן על ידי אוריה ואריאל טוכמן והופק על ידי טוכמן ועברי לידר.
במעריב סקרו את השיר וכתבו: .
גם ברשת 13 פורסמה כתבה אודות "לתמיד".
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-22 באוקטובר 2023 והועלה לערוץ היוטיוב של עטרה אוריה.
באותה העת, הועלה לערוץ היוטיוב של משטרת ישראל.
נכון לדצמבר 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-200 אלף צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם22 באוקטובר 2023הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
"לתמונה נוספו המון צבעים" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את האלבום הוציאה ב-12 בנובמבר 2014 לאור חברת התקליטים PIL על גבי תקליטור ולשירותי הסטרימינג השונים.
הוא הקולט בהופעתה בפסטיבל הפסנתר 2013, שנערך במרכז סוזן דלל בשכנות נווה צדק.
אורך האלבום הוא כ-62 דקות, והוא מתואר כיצירת רוק, פופ, פולק, עולם וקאנטרי.
לתך ('אדריב') היא מידת נפח מקראית, ומשמשת בעיקר למדידת תבואה ומוצרים יבשים אחרים.
לתך שווה לחצי כור 5 איפות ו־15 סאים.
המידה "לתך" מופיעה בתנ"ך בספר הושע:
כן נזכרה המידה במשנה כמה פעמים כגון במסכת מידות
לדעת רבים "לתך" היא מידת נפח.
על פי התלמוד, לתך שווה לחצי כור או חמש עשרה סאה.
בהתאם לכך, ניתן לחשב את נפח הלתך ביחס למידות אחרות:
ערכו של הלתך במידות ימינו
קיימות דעות שונות לגבי הערך המדויק של הלתך במידות ימינו.
הדבר נובע ממחלוקת קדומה יותר בשיעור מידת הרביעית:
לדעת רבי חיים נאה שיעורה הוא 124.42 ליטר
לדעת החזון איש שיעורה 214.99 ליטר
לתפוס את השוט הוא ציור שמן על בד משנת 1872 מאת האמן האמריקאי וינסלו הומר.
היצירה מציגה קבוצה של ילדים המשחקים יחד במשחק שדה, ומתארת את רוח הנעורים והחברה האמריקאית שלאחר מלחמת האזרחים.
הציור נמצא באוסף של מכון באטלר לאמנות אמריקאית בעיר ינגסטאון שבמדינת אוהיו.
הציור בוצע בטכניקת שמן על בד, וממדיו 91.4 × 55.9 סנטימטרים.
הוא חתום בפינה הימנית התחתונה.
היצירה נרכשה על ידי מכון באטלר לאמנות אמריקאית, שם היא מוצגת דרך קבע.
הומר בילה מספר קיצים בעמק ההדסון בניו יורק, ונאמר כי קיבל השראה לציור סצנה זו מנערים מקומיים ששיחקו בבית הספר הארלי.
במרכז התמונה נראית קבוצה של תשעה ילדים יחפים משחקים בחוץ.
הם מתוחים בשורה אלכסונית על רקע של שדה פתוח ובית ספר כפרי.
הקומפוזיציה מחלקת את הקבוצה לשלושה חלקים: שלושה ילדים מימין המעגנים את השורה, ארבעה ילדים במרכז הרצים בקו מתוח, ושניים משמאל שמאבדים שיווי משקל ונפלטים מהשורה.
התאורה החזקה והצללים הקצרים מעידים על שעת צהריים.
סביבם צמחייה ירוקה, פרחים ואבנים, כשהבית שמאחוריהם מדגיש את האווירה הפסטורלית של כפר אמריקאי מסורתי.
וינסלו הומר צייר את לתפוס את השוט בשנת 1872, בעת ששהה בעיירה הרלי במדינת ניו יורק, אזור בעל נוף הררי המזוהה עם רקע הציור.
במקביל, עבד באותן שנים גם בעיר ניו יורק.
בשנים שלאחר מכן, החל משנת 1877, נהג הומר לבקר בחוותו של פטרונו לוסון ולנטיין בעיירה מאונטיינוויל שבמדינת ניו יורק, שם יצר סדרת ציורים כפריים.
הציור מבטא את הנוסטלגיה כלפי בתי הספר הכפריים הקטנים ("בתי הספר האדומים") ואת התמורות שחלו במערכת החינוך האמריקאית לאחר מלחמת האזרחים – שינויים שכללו רפורמות בתפקיד המורה ובתכני הלימוד.
הציור מתאר קבוצת ילדים המשחקים במשחק קבוצתי הקרוי "לתפוס את השוט" – ("Crack the Whip") , שבו הילדים אוחזים ידיים ורצים יחד בשורה.
ככל שהשורה מתארכת והמהירות גוברת, הכוח הצנטריפוגלי המופעל על הילדים שבקצה גורם להם להישמט ולהיזרק ממנה.
המשחק מדגיש תיאום, שותפות ותלות הדדית, והוא מתנהל כהפוגה מחיי הלימודים, על רקע בית הספר הכפרי שמופיע מאחור.
וינסלו הומר בחר לקרוא ליצירה בשם Snap the Whip – ניסוח מקביל ל־Crack the Whip - כדי להדגיש את הפעולה החדה והפתאומית של השחרור מקצה השורה, כרמז למתחים ולכוחות הנפשיים והחברתיים הפועלים על היחיד בתוך הקבוצה.
היצירה מבטאת רעיונות של שותפות, תלות הדדית ונפילה.
המשחק עצמו, המתנהל כהפסקה מבית הספר, מדגיש את המתח בין חופש ללימוד, בין חברה לבדידות, ובין הטבע לחברה הבנויה.
הקומפוזיציה מחולקת לשלוש קבוצות – שלושת הילדים העוגנים בקצה הימני, ארבעת הילדים הרצים במרכז ושניים המעופפים שמאלה – ומדגישה את השבריריות והעוצמה שבקשרים בין אנשים.
האיזון בין נוף ההרים, בניין בית הספר והדמויות יוצר הרמוניה צורנית ותוכנית כאחת.
הציור צויר בתקופה שבה הומר עצמו עבר מהנעורים אל גיל הבגרות, והעיסוק בו בגיבוש זהות במסגרת משפחתית וחברתית משקף את מצבו האישי.
אף שהתמונה נראית על פני השטח קלילה וספונטנית, מתקיימים בה ניגודים מרומזים בין תנועה לקיפאון, בין נפילה לעמידה, בין חוץ לפנים, ובין פרח לאבן.
הילדים יחפים, נמרצים וקרובים לטבע, ועם זאת ממוקמים לצד בית ספר המעיד על תהליך התבגרות ומעבר לעולם של כללים ומסגרת.
הציור "לתפוס את השוט" משתייך לקבוצת עבודות שעסקו באותו נושא, אשר נוצרו סביב אותה תקופה.
גרסאות נוספות כוללות רישום פיגורטיבי משנת 1872 (מוזיאון קופר יואיט לעיצוב), סקיצה בשמן מאותה שנה (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות), ורישום נוסף ששימש כקריקטורה לגילוף עץ שפורסם ב־Harper's Weekly בספטמבר 1873. כמו כן, קיימות יצירות קרובות מבחינה נושאית כגון "שעת לימודים" ו־"בית ספר כפרי", שגם בהן מתוארים ילדים בהקשר של משחק ולמידה.
"לתפוס את השוט" נחשב לשיאה של סדרת ציורים אלו, והוא האחרון שבו תיאר הומר קבוצת דמויות גדולה ותוססת בהרכב כה דינמי.
"לשרוף" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי רותם כהן.
השיר יצא לאור ב-4 בינואר 2026 כסינגל הראשון מתוך אלבומו החמישי של כהן, שעתיד לצאת בהמשך השנה, לאחר תקופה ממושכת של שקט מוזיקלי.
השיר "לשרוף" יצא לאחר תקופה של כשנתיים שבה כהן לא פרסם חומרים מוזיקליים חדשים.
במהלך תקופה זו עבר כהן תהליך אישי משמעותי, שבמרכזו הפיכתו לאב לשלושה ילדים והתמקדות בחיי המשפחה.
חזרתו למוזיקה באמצעות השיר הוצגה כפתיחת פרק חדש בקריירה שלו וכחזרה לפעילות יצירתית לאחר התכנסות ממושכת.
הבחירה ב"לשרוף" כסינגל ראשון מתוך האלבום החמישי הוצגה כמהלך מכוון, שנועד לאותת על כיוון אישי וישיר יותר ביצירתו של כהן.
על פי הפרסומים, האלבום המתקרב מסתמן כחשוף במיוחד, והשיר נתפס ככזה שמציג כבר בשלב מוקדם את הטון הרגשי והכנות שמאפיינים את החומרים החדשים.
"לשרוף" נכתב והולחן על ידי רותם כהן בשיתוף עם היוצרים אבי אוחיון ואסף צרויה, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
על פי התיאורים, הכתיבה של השיר נשענת על חיי היום יום ואינה עושה שימוש בדימויים הירואיים או מרוחקים.
במקום זאת, השיר מתאר סיטואציות שגרתיות ומצבים רגשיים מוכרים, תוך ניסיון ללכוד תחושות של חוסר שקט, בלבול ותנועה מתמדת בין קצוות.
מבחינה מוזיקלית ותמטית, "לשרוף" תואר כשיר שנע בין קצוות ברורים.
שיר לוי מ"סרוגים" הדגישה את המעבר בין שקט לצרחות, בין רצון לברוח לבין הצורך להישאר, ובין שליטה לאיבוד שליטה.
תנועה זו בין מצבים מנוגדים הוצגה כציר המרכזי שסביבו בנוי השיר כולו.
הפזמון, החוזר על הביטוי "בא לך", תואר על ידי לוי כמרכיב מרכזי בבניית תחושת חוסר השקט של השיר.
החזרה על המשפטים מבטאת רצון לחוות רגשות בעוצמה ובמהירות, ומדגישה את הפערים הרגשיים המלווים את הדמות בשיר.
השימוש בפזמון החוזר הוצג כאמצעי להעברת תחושת עומס רגשי והצפה, ללא ניסיון לייפות או לאזן את התחושות המתוארות.
מ' היא האות השלוש-עשרה באלפבית העברי.
בפי יהודי תימן נקראת מִים.
מבחינה פונולוגית האות מ' מייצגת עיצור דו-שפתי, אפי (/m/ :IPA).
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, מ' נמנית עם ארבע האותיות השפתיות – אותיות בו"פ.
מ' היא אחת מחמש אותיות מנצפ"ך שמשתנות כשהן מופיעות בסוף מילה.
כאשר היא מופיעה בסוף המילה צורתה כזו: "ם".
צורת האות בכתב העברי העתיק התפתחה מצורת גלים בגלל תנועת המים, ולכן שמה הקדום היה "מים".
מ' (מֶם) באלפבית הפרוטו-כנענימ' באלפבית הפיניקימ' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות מ' בערך EE, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05DE.
בקוד ASCII מיוצגת האות ם' בערך ED, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05DD.
בקוד מורס מיוצגת האות מ' באמצעות הרצף: -- (קו קו).
ייצוגה של האות מ' בכתב ברייל (אין בכתב ברייל יצוג נפרד לאות ם):
באלפבית צלילי מיוצגת האות מ' באמצעות המלה "משה".
באיתות בדגלי סמפור מ' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרום-מזרחה ודגל שני הפונה דרום-מערבה.
מ' היא אחת מאותיות השימוש (בכל"ם).
בגימטריה ערכה 40. ערכה של ם הוא 600, אך השימוש בו אינו נפוץ, והערך 600 מיוצג על ידי הצירוף ת"ר.
בעברית מודרנית שכיחות השימוש באות מ' היא כ־6.29% מכלל אותיות האלפבית העברי ושל הצורה הסופית ם היא כ־2.85%.
הקיצור מ' פירושו מטר, מספיק.
מ' היא האות הראשונה של המילה "מפקד", וכך היא מופיעה בראשי תיבות שונים כגון מ"פ (מבוטא מם-פא), שהוא מפקד פלוגה.
מ' תחילית היא סימן היכר של זמן הבינוני (ההווה) של הבניינים הפעיל, הופעל, פיעל, פועל, התפעל, וגם של משקלים רבים, המייצגים בעיקר כלים ומקומות לדוגמה.
לֶתֶת (בלועזית: malt, מַאלְט) הוא השם הכללי הניתן לגרעיני דגן (לרוב שעורה) שעברו תהליך של הנבטה וייבוש הנקרא הלתתה.
ללתת מגוון שימושים קולינריים, ביניהם התססת משקאות אלכוהוליים, אפיית לחם, הכנת חומץ ואף מספר ממתקים.
בחלקו הראשון של תהליך ההלתתה, מאפשרים לגרעיני הדגן (לרוב שעורה) לנבוט על ידי ויסות האקלים סביבם לרמות טמפרטורה ולחות נכונות.
בשלב זה של הנביטה נוצרים בגרעין אנזימים המפרקים את מאגרי האנרגיה שבתוך הגרעין - העמילן שבו.
פירוק העמילן על ידי האנזימים מתבצע בשני שלבים: בשלב הראשון מפורק דופן התא המכיל את העמילן, ובשלב השני מפורק העמילן עצמו.
לאחר שהאנזימים מפרקים את דפנות תאי העמילן, ולפני שהם מְאַכְּלים את העמילן עצמו, מגיע השלב השני בתהליך, שלב שבו עוצרים את תהליך הנביטה על ידי חימום של הגרעינים בתנורים שהטמפרטורה בהם נעה בין 38°C ל-49°C.
התהליך עוצר את התפתחותם של האנזימים, ומשמר אותם במצב האחרון שבו הם נמצאו (מצב שבו הם מסוגלים לפרק עמילן ולהופכו לסוכרים).
לבסוף מיובש הלתת בחום של כ-60°C עד 71°C, עד שהגרעינים מגיעים למצב שבו אחוז הלחות בהם אינו עולה על 6%.
בתהליך יצור משקאות אלכוהוליים משמשים האנזימים ה"מוקפאים" לפירוק העמילנים לסוכרים, אותם הופכים השמרים שבתערובת מאוחר יותר לאלכוהול.
"לתפוס את השמים" היא סדרת דרמה ישראלית, העוסקת במשפחה חילונית מתל אביב.
שתי עונות הסדרה שודרו במסגרת שידורי קשת בערוץ 2: הראשונה שודרה בשנת 2000 והשנייה שודרה בשנת 2005.
הסדרה מבוססת על הספר "מאה תפוחים חדשים (כולל מ.ע.מ.)" שנכתב על ידי הסופרת אורה מורג בהוצאת אלפא/זמורה ביתן.
הדיאלוג של הסדרה נכתב על ידי שלמה משיח והיא בוימה על ידי רוני ניניו.
שיר הפתיחה של הסדרה, "פעם בחיים" של עמיר לב, בוצע על ידי אפרת גוש ונכלל באלבום הבכורה שלה.
העונה הראשונה זכתה למדרוג (רייטינג) ממוצע של 20%.
בדצמבר 2013 נמכרו הזכויות להפקת גרסה אמריקאית של הסדרה.
בפתח העונה הראשונה נורית (אורלי זילברשץ-בנאי), קלינאית תקשורת, מגלה את בעלה האהוב רוני (יורם חטב) מתפלל שחרית ונמצא בתהליכים מתקדמים של חזרה בתשובה.
היא מנסה להסתגל לכך, טובלת עבורו במקווה ובים על מנת שיוכלו לקיים יחסי מין על פי ההלכה.
רוני מרחיק לכת ולמורת רוחם של אשתו וילדיו, עודד (עופר סקר) ושירה (כרמל סידי, בעונה השנייה אלי קרן-אסף) הוא מסלק מהבית את ירמיהו, כלב המחמד של המשפחה.
רוני מתחיל לעבוד ברדיו פיראטי חרדי בירושלים, והקרע בין רוני לנורית מחריף עד שנורית מבקשת מרוני שיעזוב את הבית.
העונה מסתיימת כאשר השניים מתלבטים האם להתגרש או לא.
בעונה השנייה נורית ורוני מנותקים אך לא גרושים.
נורית מנהלת רומן עם רוקח (שמואל וילוז'ני) ומגדלת את שני ילדיה בתל אביב ורוני משדר ברדיו בירושלים וגר לבד.
רוני ונורית נפגשים שוב בשל גיוסו לצבא של הבן עודד, חרף התנגדותה של נורית.
היא מנסה לגייס את רוני לתמוך בעמדתה, אך רוני דווקא מצדד בגיוסו של עודד.
רוני עוזב את הרדיו בירושלים ומצטרף לרדיו פיראטי בהתנחלות.
רוני רוקם יחסים עם הדס (שרה אדלר) ממפעילות הרדיו ותושבת ההתנחלות.
המצב הזה מעלה נקודות ויכוח אקטואליות בשיח הציבורי, נקודות ויכוח שמיוצגות גם בסדרה.
גם בסוף העונה השנייה לא ברור מה עלה בגורל הקשר בין רוני לנורית.
בעוד העונה הראשונה הציגה לראשונה את תופעת החזרה בתשובה שפשטה בתל אביב, הציגה העונה השנייה ויכוחים אידאולוגיים והעלתה על הפרק נושאים טעונים בחברה הישראלית מבחינה מדינית ותרבותית.
העונה הראשונה של הסדרה זכתה בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים (שנת 2000) וכן בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר של האקדמיה לטלוויזיה בשנה זו.
בעונה השנייה זכתה אורלי זילברשץ-בנאי בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ועדו דולב זכה בקטגוריית העיצוב האמנותי בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה (2005).
מ"ט שערי טומאה הוא ביטוי ביהדות המשמש לתאר את מצבם של עם ישראל בסוף גלות ושעבוד מצרים.
כיום משמש הביטוי, לעיתים, לתאר אדם הנמצא בשפל המדרגה מבחינה מוסרית או רוחנית.
49 מידות כנגד 7 הספירות הנמוכות : חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד ומלכות.
כל ספירה היא מידה (תכונת אופי) באדם, המורכבת משבע הספירות לאיזון.
המקור העיקרי לביטוי מצוי בספר הזוהר חדש המסביר את שורש ספירת העומר, בזוהר תחילה מסופר כי ישראל שהו במצרים, נטמאו ולכלכו את עצמם בכל מיני טומאה וזה לשונו:
יש שסברו שבני ישראל יכולים היו להיגאל משעבוד מצרים רק כל זמן שלא הגיעו לשער הנו"ן, ולכן יציאת מצרים נעשה בחיפזון כדי למנוע את הירידה לשער הנו"ן.
כך למשל כותב רבי אברהם אזולאי, בעל החסד לאברהם:
יש שכתבו שבמהלך 49 הימים שבין יציאת מצרים למתן תורה, יצאו בני ישראל כל יום משער טומאה אחד, כך שלאחר מ"ט יום יצאו ממ"ט שערי טומאה ונכנסו למ"ט שערי קדושה.
ועל פי הזוהר אמרו כי כנגד זה ציוותה התורה לספור את ספירת העומר בכל שנה בין יום טוב הראשון של פסח לבין חג השבועות.
מ"ג אסירי ההגנה (או בקיצור המ"ג), היו 43 חברי ההגנה שנעצרו ונכלאו על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1939 בפרשה שזעזעה בשעתו את היישוב היהודי בארץ ישראל.
דעיכת "המרד הערבי הגדול" בשנת 1939 הביאה לשינוי במערכת היחסים עם שלטונות המנדט.
במהלך המרד היה שיתוף פעולה בין היישוב היהודי ושלטונות המנדט, בשל אינטרס משותף לדכא את הטרור הערבי.
עם דעיכת המרד נפסק שיתוף הפעולה והשלטונות הבריטים החלו לראות בארגון "ההגנה", לא ככוח הגנתי, אלא כמחתרת שיש לדכאה כמו שאר המחתרות.
החלה תקופה של מאסרים, חיפושי נשק ומשפטים.
דעיכת "המרד הערבי הגדול" הביאה גם לשינוי בהערכות "ההגנה" ועל רקע מאבקי כוח שונים ביישוב פורקו "פלוגות השדה".
החלל שנוצר ונסיבות שונות הביאו להקמת כוח רחב יותר במקומו, "חיל השדה", והתעורר הצורך להכשיר מפקדים נוספים.
בקיץ 1939 נפתחו לשם כך ביבנאל קורסים ל"מפקדי מחלקות" בפיקודו של רפאל לב.
ב-28 באוגוסט 1939 נפתח הקורס השני בפיקודם של רפאל לב ומשה כרמל.
צוות המדריכים כלל, בין השאר, את משה דיין, יגאל אלון ויעקב סלומון.
הקורס הוסווה כמחנה ספורט של הפועל ועמד לפני סיומו.
ב-3 באוקטובר 1939, באמצע שיעור של משה כרמל לפני חניכים סביב שולחן חול, הגיעו לפתע למקום קציני משטרה בריטים.
קבוצה אחת בפיקודו של יגאל אלון יצאה מיד בשיירת מכוניות שהעבירו את הציוד והנשק.
קבוצה שנייה של 43 (מ"ג) חניכים ומדריכים חמושים בחלקם עשתה דרכה ברגל תחת פיקודו של משה כרמל.
בשל איחור ביציאה, לא הספיקו להגיע למקום המיועד ועם עלות השחר הם נתקלו בוואדי אל-בירה (נחל תבור) בשיירה ממונעת של חיל הספר העבר-ירדני.
ניתנה פקודה להתפזר, אך היחידה הוקפה מיד.
אחד החניכים – אבשלום טהאו – כיוון רובה לעבר החיילים, אך נאלץ להיכנע כשאר חבריו.
כל ה-43 הובלו לכלא עכו שם נחקרו תוך מכות ואיומים.
ב-25 באוקטובר 1939 נפתח משפטם של המ"ג בבית דין צבאי בעכו.
מטעם הסנגוריה הופיעו קציני צבא ומשטרה, שמסרו עדות על שירותם הנאמן של כמה מהנאשמים בתקופת המאורעות.
לעומתם הדגיש הקטגור את אי החוקיות בפעולתם של הנאשמים, וטען כי "טיול הלילה שלהם בסביבה מאוכלסת ערבים, מזוינים זיון מלא ובסדר צבאי, יש בו משום כוונה לקדש מלחמה פוליטית ובלתי חוקית על הערבים, ולהטיל מורא על כל הסביבה."
גזר הדין ניתן ב-30 באוקטובר 1939. אבשלום טהאו נידון למאסר עולם וחבריו – לעשר שנות מאסר.
לאחר אישור גזר הדין הכריזה הנהלת הוועד הלאומי על הפסקת עבודה לשעתיים ועל סגירת בתי השעשועים בכל הארץ, "כדי לתת ביטוי לסולידריות של היישוב עם 43 הנידונים".
לאחר כארבעה שבועות אישר מפקד הצבא את גזר הדין, אך הפחית את העונש: טהאו קיבל עשר שנות מאסר וחבריו – רק חמש.
עם תחילת מאסרם, בחרו האסירים ועד שחבריו היו משה דיין ואריה רוטנברג, אשר שלטו באנגלית, יעקב סלומון ששלט בערבית וכונה "המוכתר", יהודה אורשנסקי ורפאל לב.
ב-22 בפברואר 1940 הם הועברו מכלא עכו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו, שהיה מקום פתוח והתנאים בו היו טובים יותר.
במשך כל תקופת מאסרם של המ"ג לא הפסיקו מנהיגי היישוב ללחוץ לשחרורם.
עם זאת, מאמצי השחרור לא צלחו, ולנוכח תסכולם הגובר, החליטו האסירים לפתוח בשביתת רעב.
תוכנית זו לא יצאה לפועל, שכן עם השיפור ביחסים עם הבריטים, לאור התקרבות החזית במלחמת העולם השנייה לארץ ישראל, שוחררו כולם ב-17 בפברואר 1941.
עם חברי המ"ג נמנו משה דיין ומשה כרמל.
משה כרמל ואסיר נוסף, נח דגוני, תיעדו את חווית המאסר: משה כרמל – במכתבים שהוברחו מהכלא ופורסמו בספר "מבין החומות", ונח דגוני - ביומן שהוברח מהכלא ופורסם בספר "דפים מן הכלא".
במספר ערים בישראל נקראו רחובות בשמות המנציחים את הפרשה.
מ"ח צורות הגלגל או 48 קבוצות הכוכבים של תלמי הם ארבעים ושמונה צורות אשר בגלגל השמים.
הצורות מוכרות בכל רחבי העולם ומיוחסות לתלמי ("בטלמיוס", בלשון אברהם אבן עזרא) וספרו האלמגסט.
מציאות צורות הללו זכו לתשומת לב מיוחד מאת הרב אברהם אבן עזרא בספרו "ראשית חכמה".
הרב אברהם אבן עזרא מונה את כל מ"ח הצורות בספרו ראשית חכמה בסגנון מיוחד בקריאת שמותיהן:
12 המזלות המפורסמים - במישור המילקה
הדרומיות למישור המילקה (אלו הנראות לצד דרום של השמים) הן חמש־עשרה: ארי הים, הכלב הגבור, הנהר, הארנבת, הכלב הגדול, הכלב הקטן, הספינה, החיה, הכוס, העורב, נושאת האריה (חציה צורת אדם וחציה צורת סוס), הנמר, המחתה, הנזר, הדג הדרומי.
לפי דעתו של האבן עזרא כל הצמחים והחיים בארץ ואף העוף והבהמה והחיה והרמש וכל אדם, מזלם קשורים בארבעים ושמונה הצורות הללו.
הרב יוסף הארוך אשכנזי מקשר את עניינם של הצורות הללו עם הפסוק "מי יספר שחקים בחכמה", ואומר כי הם קשורים עם חמישים שערי הבינה.
הרב מאיר הכהן פופרש מוצא ענייני שותפות בין צורות הללו למ"ח הקרשים במשכן.
לתפוס גנב הוא סרט קולנוע מסוגת מתח בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
תסריט הסרט נכתב על ידי ג'ון מישל הייז והוא מבוסס על ספר בעל אותו שם של דייוויד דוג' משנת 1952. בסרט משחקים קרי גראנט וגרייס קלי שכבר השתתפו בסרטיו הקודמים של היצ'קוק.
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר והיה מועמד לשני פרסים נוספים.
הסרט מגולל את סיפורו של ג'ון רובי (קרי גראנט), גנב יהלומים בגמלאות הידוע בשם "החתול" החיי בריביירה הצרפתית.
סדרת שדידות יהלומים המחקה את פעולתיו של רובי מובילה את חוקרי המשטרה לעצור אותו, אך הוא מצליח להתחמק מהם.
רובי בוחר להסתתר אצל חבריו מתנועת ההתנגדות הצרפתית, בארטיני (צ'ארלס וואנל) ופוסארד (ג'ין מארטנילי).
הם ושאר חבריו מאמינים שהוא אחראי למעשי השוד, אך בתו של פוסארד, דניאל (בריז'יט אובר), עוזרת לרובי להתחמק שנית מהשוטרים.
רובי מחליט לחפש את השודד בעצמו כדי להוכיח את חפותו.
רובי משיג מיוג'סון (ג'ון ויליאמס) רשימה של בעלי יהלומים בסביבה כדי שהוא יוכל לבדוק מי בכוונת של השודד האמיתי.
כך הוא מגיע לפראנסיס (גרייס קלי) וג'סי סטיבנס (ג'סי רוייס לנדיס), אם ובת אמריקאיות הנופשות בצרפת.
במהלך הסרט רובי מתאהב בפראנסיס והיא מסייעת לו למצוא את הגנב.
לבסוף רובי מגלה שמי שהיה אחראי לגנבות היו בארטיני וחבריו מתנועת ההתנגדות הצרפתית.
קרי גראנט - ג'ון רובי
גרייס קלי - פראנסיס סטיבנס
ג'סי רוייס לנדיס - ג'סי סטיבנס
בריז'יט אובר - דניאל פוסארד
זהו סרטו הראשון מתוך חמישה של אלפרד היצ'קוק שיצא בגרסת "VistaVision".
בתסריט המקורי בסצנות הסיום בארטיני נעצר בעוד שדניאל וג'ון מתפייסים.
אך למרות התנגדותו של התסריטאי, ג'ון מישל הייז, היצ'קוק החליט למחוק את הסנצות האחרונות.
זה היה שיתוף הפעולה האחרון של גרייס קלי והיצ'קוק לאחר הסרטים "חלון אחורי" ו"אליבי" (שניהם משנת 1954).
בשנת 1956 קלי נישאה לנסיך רנייה השלישי מבית גרימלדי, נסיך מונקו.
בשנת 1964 היצ'קוק הציע לה לגלם את הדמות הראשית בסרט "מארני", אך עקב לחץ ציבורי מצד תושבי מונקו היא סירבה להצעה ובמקומה לוהקה טיפי הדרן.
המעצבת אדית הד עיצבה לקלי את תלבושותיה.
ג'סי רוייס לנדיס שמגלמת את חמותו לעתיד של דמותו של קרי גראנט מבוגרת ממנו רק בשבע שנים.
בנוסף הם הופיעו יחדיו בסרט "מזימות בינלאומיות" (1959).
חלק מהסרט צולם במלון קרלטון שבקאן.
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (רוברט ברוקס)
פרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר (האל פריירה, ג'וזף מקמילן ג'ונסון, סמואל מ.
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (אדית הד)
מ"ח קנייני תורה הן ארבעים ושמונה דברים המוזכרים בפרק שישי 'קניין תורה' ממסכת אבות, שעל ידם יכול אדם להשתלם בלימוד התורה.
ארבעים ושמונה קניינים אלו מנויים במשנה במסכת אבות:
במהר"ל כתב שמ"ט ימי ספירת העומר שקודם מתן תורה, הם כנגד מ"ח קניינים שהתורה נקנית בהם.
רבי אליהו אליעזר מישקובסקי כתב שמנהגו של רבי ישראל מסלנט היה ללמוד בכל יום מימי ספירת העומר את אחד מקנייני התורה השייכים לאותו היום, וביום המ"ט היו חוזרים על כל הקניינים.
וכן מובא בשמו של רבי שמחה זיסל זיו, 'הסבא מקלם'.
אף כיום יש שנוהגים בצורת לימוד זו, ללמוד בכל אחד מימי ספירת העומר את אחד מקניני התורה.
"לתת" הוא שיר שכתבה חמוטל בן זאב, ובעז שרעבי הלחין וביצע אותו.
השיר יצא לאור בשנת 1987.
את השיר כתבה חמוטל בן זאב במטבח שבביתה אשר בזיכרון יעקב.
הוא נכלל באלבום "משאלה" שהוציא בעז שרעבי בשנת 1987. עם יציאתו לא היה השיר ללהיט, ורק במשך הזמן הוא צבר אהדה בציבור.
השיר היה חלק מפסקול הסרט "אבא גנוב", שיצא לאקרנים ב-1987.
עפרה חזה הקליטה את השיר בשנת 1998 והוא נכלל באלבום עבודה עברית שיצא לרגל יובל למדינת ישראל בשנת 1998. בשנה זו השיר נבחר כשיר היובל של גלי צה"ל.
בשנת 2008 הופץ השיר על גבי תקליטור, על ידי חברת התקליטים IMP רקורדס בישראל.
נוסף על כך יצא מיני-אלבום רמיקסים שעשה עופר ניסים.
ראשיתו של המיזם "עבודה עברית" בשנת 1998 ביוזמת המוזיקאי מיכה שטרית.
במסגרתו ביצעו 51 אומנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים כמחווה ל-50 שנות יצירה מקורית במוזיקה העברית.
ביום העצמאות הושק מארז של ארבעה תקליטורים ובהם 51 הביצועים המחודשים.
שירים רבים מתוכו הפכו ללהיטים גדולים, דוגמת "עוד חוזר הניגון" בביצוע ברי סחרוף או "לעיתים" ("מה את מבינה") של שלמה ארצי.
עד היום נמכרו למעלה מ-200,000 עותקים של המארז.
כאמור, במסגרת המיזם הוקלט מחדש גם השיר "לתת" בביצועה של עפרה חזה.
לתת פנים לנופלים הוא ארגון מתנדבים אשר מטרתו הנצחה של חללי מערכות ישראל, תוך התמקדות ב"לוחמים עלומים".
הארגון מבקש להנציח את מי שהיו חברי המחתרות, ארגון השומר והגנה, מתנדבי היישוב בצבא בריטי ובגדודים העבריים ומי שלחמו במסגרת הפלמ"ח והיחידות הצבאיות ואשר נפלו טרם קום המדינה ובמלחמת העצמאות.
אלו שמצבותיהם חסרות ופרטי חייהם, תמונותיהם וקורותיהם אינם ידועים.
ביום הזיכרון שנת 2010, עמדו דורית פרי ואורי שגיא בעת הצפירה, ליד קבר אחים של חללי ג'נין בחלקת לוחמי תש"ח.
בחלקה נמצאה מצבתו של , שנפל בקרב על ג'נין (1948) והייתה "מצבה ריקה", חסרו בה שמות הוריו, היכן ומתי נולד ומתי עלה לארץ, פרטים שנהוג לציין על גבי מצבות חללי מערכות ישראל.
גם באתר "יזכור" של משרד הביטחון לא היה מידע על אודותיו.
לאחר שמונה חודשי חקר חובק עולם, שכלל חיפוש ונבירה בארכיונים ושיחה עם אנשי קשר וחוקרים בישראל, יוון, ברזיל, ארצות הברית וצרפת אותרו קרובי משפחתו, הושלם סיפור חייו ונמצאה תמונתו של יוסף לחנה.
במאי 2011 נערך טקס גילוי מצבה בהשתתפות קרובי משפחתו, יו"ר הכנסת דאז, מר ראובן ריבלין, ח"כ מתן וילנאי, אל"ם הושע פרידמן בן-שלום, הגב' שולי מועלם-רפאלי וקהל רב.
בעקבות מחקר זה הוקמה העמותה, ששמה לה למטרה להנציח חללי מערכות ישראל ולהשלים סיפור חייהם ותמונותיהם של אלו שמצבותיהם ריקות וסיפור חייהם נותר עלום.
ארגון המתנדבים "לתת פנים לנופלים" הוקם בשנת 2013 על ידי דורית פרי ואורי שגיא.
מתנדבי הארגון פועלים להנציח ולהשלים קורותיהם ותמונותיהם של כ-1,000 חיילים שנפלו במערכות ישראל טרם קום המדינה ובמלחמת העצמאות וסיפור חייהם נותר "עלום".
הלוחמים והחללים "העלומים", רובם יוצאי אירופה, חלקם נצר אחרון למשפחתם, שהגיעו לארץ ישראל זמן קצר לפני מלחמת העצמאות, אחרים חיילים בודדים שעלו בגפם מארצות ערב ומיעוטם ילידי הארץ.
חלקם נחשבים "חללים שמקום קבורתם לא נודע" והמידע שמתנדבי וחוקרי הארגון אוספים, הוא למעשה יד וזיכרון יחיד להם.
בין השאר, מתנדבי הארגון מניחים פתקים על מצבות של חללים שחסרים פרטים אודותם, בתקווה שקרוביהם יצרו קשר.
ובדרך זו עד 2019 איתרו ופענחו מידע על יותר ממאה חללים, ולחלקם אף הוחלפה המצבה.
במסגרת מיזם מיוחד וחד פעמי אשר התקיים יחד עם הביטוח הלאומי, פוענחו סיפורי חיים של חללי פעולות איבה אשר נהרגו בפרעות תר"פ - תרפ"א בירושלים וביפו וסיפורם העצוב מלווה את שנות הקמת המדינה.
מתנדבי הארגון פוקדים באופן תדיר קברי לוחמים "עלומים" ומנציחים חללי "נצר אחרון" וחללים שהם "שריד אחרון" למשפחתם.
(חללי "נצר אחרון", ע"פ יד ושם ומשרד הביטחון, הם אלו אשר עלו לארץ לאחר שחוו את מוראות השואה, היו האחרונים למשפחתם הגרעינית לאחר שזו נכחדה בשואה ונפלו כחללי מערכות ישראל.
לעומתם, חיילים אשר עלו טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, במהלכה או אחריה, היו אחרונים למשפחתם אולם לא חוו על בשרם את מוראות השואה או שעלו טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אינם מונצחים כ"נצר אחרון".
הארגון מכנה אותם "שריד אחרון").
ביוני 2017 נערך טקס הנצחה מיוחד באתר זיכרון צבאי בריטי בקרבת לונדון, בו הכירו הבריטים בכך שכ"ג יורדי הסירה, היו למעשה חיילים בצבא הבריטי; זאת בעקבות מחקר לו היה שותף הארגון.
באוקטובר 2018 יזם הארגון טקס זיכרון בבית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים, להנצחת שמותיהם של 45 לוחמי הגדודים העבריים שנפלו במערכה של הצבא הבריטי על כיבוש ארץ ישראל, לאחר שקיבלו הכרה, בעקבות פרויקט לתיעוד קורות חייהם.
בארגון פועלים כ-80 מתנדבים ובשנים האחרונות הושלם סיפור חייהם ואותרו תמונותיהם של יותר מ-270 לוחמים "עלומים".
בשנה האחרונה ביצעו מתנדבי הארגון חקר מקיף ואיתרו קבריהם של מספר חללים שמוגדרים כמי ש"מקום קבורתם לא נודע".
במספר מקרים תיקן משרד הביטחון והחליף כמה ממצבות הנופלים, סיפור חייהם של אותם "לוחמים עלומים" אשר הושלם ותמונותיהם שנמצאו מופיעים כעת באתר הארגון ובאתר יזכור של משרד הביטחון.
השלמת פרטי חייהם של חללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות איבה, שמצבותיהם ריקות ופרטי חייהם ותמונותיהם חסרים.
קידום אירועי הנצחה, הפקת אלבומי הנצחה ואזכרות לחללים ובהם לחללי נצר אחרון.
סיוע ליחידת אית"ן של צה"ל באיתור בני משפחה של חללים שמקום קבורתם לא נותר, לצורך דגימת דנ"א.
קידום הקמה של אנדרטאות ושלטי הנצחה.
קידום תוכניות חינוכיות בבתי ספר ובמסגרות של נוער וחיילים, להיכרות עם תרומתם של הנופלים בהקמת המדינה.
קיום הרצאות וסיורים בעקבות "לוחמים עלומים" עבור תלמידים, חיילים והציבור הרחב.
סיוע באיתור קברי חללים הקבורים בבתי עלמין אזרחיים בעיקר, עבור בני משפחה ואחרים.
סיוע באיתור בני משפחות של חללים, מענה לפניות מהארץ ומחו"ל.
סיוע למשפחות בחידוש "מצבות אזרחיות" לחללים שנפלו טרם קום המדינה וקבורים בבתי עלמין אזרחיים.
לתת פֶּה היא עמותה חינוכית שהוקמה בישראל בשנת 2015. העמותה עוסקת בחינוך למוגנות מינית ומיניות בריאה דרך פעילויות חינוכיות מגוונות, ופועלת במגזרים שונים ואוכלוסיות מגוונות בחברה הישראלית.
העמותה מקיימת שיתוף פעולה עם מכון חרוב ומשרדיה שוכנים בקמפוס חרוב לילדים, בהר הצופים בירושלים.
עמותת לתת פה הוקמה על ידי רן יהושע ושניאור וולקר מתוך צורך להגברת המודעות והחינוך למוגנות מינית בקרב ילדים ונוער, מתוך גישה חיובית ומתונה.
העמותה שמה דגש על ראיית עולם חיובית ובריאה, חיזוק הקשר והשיח בין הורים וילדים, הקשבה וביטחון פנימי.
פעילות העמותה נפרסת בכל רחבי הארץ.
נכון לשנת 2023 בעמותה עובדים כ-60 מנחים מתחומי החינוך והטיפול.
פעילות העמותה ממוקדת בסדנאות והרצאות להורים, ילדים ונוער.
עמותת לתת פה מגיעה לכ-150,000 מוטבים מדי שנה.
פעילות העמותה מותאמת לאוכלוסיות שונות – דתיים וחילונים, חרדים וערבים.
כמו כן העמותה מקיימת פעילות בתיווך לשפות שונות, כולל אמהרית, רוסית, טיגרינית, צרפתית ואנגלית.
העמותה פועלת בבתי ספר, בקהילות ובתנועות נוער, ומקיימת שותפויות עם עיריות רבות ברחבי הארץ – עיריית ירושלים, עיריית תל אביב, עיריית חדרה, עיריית כפר סבא ועוד – וכן עם רשויות ומועצות מקומיות שונות.
החל משנת 2023 פעילות העמותה החלה להתרחב אל מעבר למדינת ישראל, דרך שיתוף פעולה ופעילות בקהילות יהודיות באירופה, בדרום אפריקה ובמרכז אמריקה.
עמותת לתת פה פועלת במגוון צורות לקדם מוגנות מינית ומיניות בריאה בקרב ילדים ונוער בישראל.
סדנאות מוגנות בבתי ספר יסודיים – סדנאות מוגנות מינית משותפות להורים וילדים בנושא יצירת קשר ושיח פתוח, כללי מוגנות, סימולציות וכתובות לשיתוף.
סדנאות מיניות בריאה לבני נוער – סדנאות בחטיבות ביניים ותיכונים בנושא גיל ההתבגרות, התפתחות פיזית ומנטלית, חינוך מיני ומיניות בריאה, בדגש על ראיית עולם ערכית וקשר מיטיב.
מופעים תיאטרליים – מופעים מוזיקליים בבתי ספר יסודיים בנושא מוגנות מינית.
הרצאות למבוגרים – הרצאות להורים, צוותים חינוכיים בבתי ספר, צוותי מוגנות בקהילה, רכזי נוער ועוד, בנושא מוגנות מינית, מוגנות ברשת ומיניות בריאה.
קו ייעוץ – קו ייעוץ להורים ואנשי חינוך שעוסק במתן עזרה והכוונה במקרים של פגיעות מיניות ושאלות חינוכיות.
קידום מדיניות – העמותה פועלת לקידום החינוך למוגנות מינית ומיניות בריאה בישראל, ולקחה חלק במאבק של הלובי למלחמה באלימות מינית לקידום רפורמה בחינוך המיני בישראל.
בשנת 2023 קיימה העמותה מחקר ייחודי בסוגו במסגרת עמותת מקסימום אימפקט (MAXIMUM IMPACT) במטרה לבחון את השפעת פעילות העמותה בתחום המוגנות.
המחקר העלה כי במהלך הסדנאות 25% מהילדים שיתפו את הוריהם במצוקות מיניות שלא עלו לפניהן, ובששת החודשים שלאחר הפעילות נמצאה עלייה של 81% בשיחות היזומות של הצוות לגבי מוגנות ופגיעה מינית עם התלמידים.
בנוסף הייתה עלייה של 350% במספר השיתופים של תלמידים אודות מקרים בעלי אופי מיני, לעומת התקופה קודם התכנית.
כמו כן נמצא כי חברי סגל זיהו פי 7.5 יותר אירועים בהם עלו סימנים לפגיעה מינית, ודאגו לטיפול בכלל המקרים.
מ"ט מידות הוא מדרש קדום המוזכר במספר ראשונים, למעט מספר קטעים זהו חיבור אבוד.
המדרש נזכר בפירוש רש"י על התורה ועל התלמוד למשל בפרשת תרומה (כ"ז ה) ובמסכת סוכה (ח.), שם הוא מכונה "משנת מ"ט מדות".
גם הרא"ש במסכת בבא בתרא (סימן כ"ו), וכן הילקוט שמעוני בפרשת נח (רמז ס"א), מזכירים אותו בשם "מדרש מ"ט מדות".
שמו של המדרש נובע ממבנהו - 49 מאמרים, שכל אחד מהם מהווה "מידה" או כלל.
תוכן מאמרים אלו עסק בענייני הלכה, אגדה וחכמה כללית.
מכיוון שחלק מהמאמרים מובאים בשם רבי נתן שיער גרינהוט שהוא המחבר של המדרש.
משה שטיינשניידר זיהה את מדרש מ"ט מדות עם החיבור משנת המדות, שפורסם על ידו מכתב יד מינכן בשנת תרכ"ד.
חיבור זה עוסק בגאומטריה ואינו כולל תכנים הלכתיים, אגדיים או מוסריים, ואף לא מכיל אף אחד מהמאמרים המצוטטים על ידי חכמים קדמונים בשם מדרש מ"ט מדות.
בעקבות כך רבים חלקו על מסקנתו.
חיים מאיר הורוויץ טען כי המדרש הוא נוסח נוסף או תוספת לברייתא דמלאכת המשכן, וזאת בעקבות שילוב תיאורים מספריים העוסקים במשכן וכליו.
אלעזר גרינהוט טען שייתכן שברייתא דמלאכת המשכן דווקא שאבה חומרים ממדרש מ"ט מדות.
יש שהציעו כי ראשי התיבות "מ"ט" מתייחסים ל"מדות טובות", וזהו החיבור "מדרש מ"ט מידות", יהודה דוד אייזנשטיין חלק על הדברים.
החיבור עצמו אבד, אך אלעזר גרינהוט אסף את השרידים והאזכורים שנותרו ממנו בספר הלקוטים חלק ב' (ירושלים, תרנ"ח).
הוא כלל שם גם רמזים נוספים שנמצאו בילקוט שמעוני לפרשת פקודי, אשר אינם מציינים במפורש את שם המדרש, אך מיוחסים אליו על סמך הקבלות בדברי רש"י.
לתת לחיים לרקוד הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי עידן עמדי, שיצא לאור ב-6 בינואר 2025 כסינגל מתוך אלבומו השישי, "סופרמן", בהמשך יצא כסינגל השני מהאלבום שהופץ לתחנות הרדיו, תחת חברת התקליטים "עמדי מוזיקה".
השיר נכתב והולחן על ידי עמדי והופק מוזיקלית על ידו בשיתוף עם המפיק מתן דרור.
השיר יצא בתקופת שיקומו של עמדי לאחר פציעתו הקשה במלחמת "חרבות ברזל".
השיר נכתב והולחן על ידי עמדי בתקופה בה עבר תהליך שיקום לאחר שנפצע באורח קשה בקרב ברצועת עזה בינואר 2024. השיר מבטא את הבחירה בחיים ובאופטימיות למרות הטראומה, ומשלב סגנון פופ-רוק עם הפקה אלקטרונית.
השיר נולד מתוך תהליך השיקום הממושך שעבר עמדי לאחר שנפצע באורח קשה בקרב במחנה אל-בורייג' שברצועת עזה ב-8 בינואר 2024. עמדי, שסבל מפציעה רב-מערכתית, החל לכתוב את השיר כחלק מהתמודדותו עם הכאב הפיזי והנפשי והניסיון לגשר בין דמותו כלוחם ובין חזרתו לעולם הבמה והמוזיקה.
השיר הגיע להישג במצעדים כאשר נכנס למקום ה-35 במצעד הישראלי השנתי של גלגלצ לשנת תשפ"ה.
בספטמבר 2025 פתח עמדי את מופע הבכורה שלו בפארק הירקון עם השיר "לתת לחיים לרקוד".
המופע, שנערך מול קהל של כ-30,000 איש וכלל הנגשה מיוחדת לפצועי צה"ל ולנפגעי המלחמה, סימל את חזרתו המלאה של עמדי לבמות לאחר הפציעה.
השיר שימש גם כשם של הסרט התיעודי "לתת לחיים לרקוד" ששודר בערוץ קשת 12, אשר תיעד את תהליך החלמתו של עמדי מחזית הלחימה ועד החזרה ליצירה.
מ' אריה היה שם העט של אריה מוסקוביץ (1930 – 26 באוקטובר 2022, א' בחשוון ה'תשפ"ג) שהיה צייר, מאייר ואמן גרפי ישראלי בסגנון נאיבי.
אייר עשרות ספרי ילדים ועיצב מאות סמלים עבור צה"ל.
בגיל 12 החל לעבוד כשוליה לצייר תפאורות בתיאטרון ובאופרה של בוקרשט.
בדצמבר 1946 עלה לארץ ישראל בגפו באוניית המעפילים "רפיח", שטבעה בסערה ליד האי היווני סירנה, וניצוליה נשלחו למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה יותר משנה עד שעלה לארץ.
בשנת 1948 הגיע לישראל, לצפת, שם, בהוראת מפקד ההגנה המקומי, עיצב את דף השער לעיתון קול צפת, ואת בולי צפת.
הוא פתח בקריירה של צייר, מאייר ומעצב גרפי, במסגרתה אייר אלפי ספרים, ועיצב סמלים רבים וידועים, בהם סמלי יחידות צה"ל.
מוסקוביץ אייר מספר רב של ספרי ילדים ונוער בשנות החמישים, השישים והשבעים – מסיפורי תנ"ך מעובדים ועד ל"קופיקו", ל"חסמבה" ול"דנידין".
במשך שנים רבות היה מאייר הבית של הוצאת מ.
כן אייר כרטיסי ברכה רבים.
איוריו מעטרים יותר מ-8,000 ספרים ישראליים.
ציוריו היו מדויקים בפרטים ומציאותיים, אך העמידו תמונה אידיאלית האופיינית לציור הנאיבי.
מ' אריה עיצב למעלה מ-300 סמלים לצה"ל.
גם בשנות השבעים לחייו שירת בצה"ל בדרגת רב-סרן במילואים, ועסק בעיצוב סמלי היחידות וסמלים נוספים.
בנוסף עיצב את אנדרטת הנ"ד (לאסון הנ"ד).
מוסקוביץ, אדם דתי ומאמין, היה גבאי בית כנסת בצפון תל אביב, שאת קירותיו מילא בציורי הכותל וירושלים.
מוסקוביץ הותיר שלושה ילדים, נכדים ונינים.
מ"ק פורק (ראשי תיבות: מדמה קליע פורק), הידוע גם בשם ECI הוא התקן בטיחות ותותב קטן מפלסטיק אשר מוכנס לבית הבליעה של הנשק, ומונע אירועי פליטת כדור באמצעות מתן אינדיקציה ודאית שאין כל כדור בבית הבליעה.
המק פורק הומצא על ידי מייקי הרטמן שהיה ראש מדור קליעה בצה"ל.
השם "מק פורק" נגזר משמו של מייקי הרטמן עצמו, לאחר מכן המציאו את ראשי התיבות המקובלות.
כבר בשנת 2007 היה קיים המק פורק אך לקח לו מספר שנים עד שנכנס לשימוש מלא.
עלו טענות ששימוש במק פורק בעייתי כי הוא מכסה על חוסר אחריות של בעל הנשק שצריך לדעת את מצב הנשק בכל הזמן.
לבסוף הוחלט ב-2014 להכניס את המ"ק פורק לשימוש בכל יחידות צה"ל.
על פי נתונים שפורסמו ב-2015, כשנה אחרי כניסת המ"ק פורק לצה"ל, חלה ירידה של כ-30% באירועי פליטת כדור, וירידה של כמחצית במקרים בהם נמצא כדור בבית הבליעה.
בעת דריכת הנשק המק פורק נפלט מקנה הרובה החוצה, בדומה לתרמיל הכדור לאחר הירי.
על מנת למנוע את אובדנו, בדרך כלל קשורה למק פורק רצועה שמולבשת על הנועלן ('צרצר') של הנשק, וכך הוא נשאר תלוי על הנשק גם לאחר הדריכה.
מ', שידוע גם בכינוי מ' המסתערב, הוא זמר ישראלי, שהפך למוקד התעניינות רב בתחילת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, כשסרטון "טיקטוק" שלו נהיה ויראלי.
"מסתערבים" הם אנשי כוחות הביטחון המסווים את עצמם כערבים, על מנת להיטמע בקרב אוכלוסייה ערבית ולהשיג מתוכה מידע מודיעיני.
בשל כך, זהותם של המסתערבים חסויה, כולל זו של מ', שמופיע ומבצע את שיריו עם מסיכת פנים עבה, ובעלת חורים לעיניו.
הסרטון זכה למיליוני צפיות, ולחיקויים רבים שפורסמו על ידי חיילי מילואים אחרים.
בינואר 2024 אף ביצע את השיר יחד עם מועלם, היוצרת המקורית שלו.
ב-24 באפריל 2024 הוציא מ' לאור את מיני-אלבום הראשון שלו, "לחזור הביתה".
היצירה כוללת שלושה שירים חדשים: "מי יכול עלינו?", "הביתה" ו"אני חוזר".
האחרון מביניהם זכה להצלחה אדירה במצעדי המוזיקה בישראל: ב הגיע השיר בשיאו למקום החמישי, ואילו בהיטליסט השבועי הגיע למקום השביעי, לאחר 18 שבועות צעידה רצופה.
ב-13 ביולי התארח בהופעתה של אודיה, שהתקיימה לחיילי צה"ל בלבד ברידינג 3. זו הייתה הופעתו הראשונה לאחר חודשי לחימה רצופים ברצועת עזה.
בהופעה עטה מסיכה, ששמרה על זהותו חסויה.
ב-2 בספטמבר 2024 הוכתר מ' כ"פריצת השנה" של כאן גימל.
שלושה ימים אחר-כך פרסמה ירדן אבני מאתר "כלכליסט" מאמר המסקר את הצלחתם של זמרים יוצאי יחידות קרביות או כפי שכונו בכתבה, "זמרים קרביים".
אבני נתנה מספר דוגמאות להצלחה, כמו יגל אושרי ורביב כנר.
את עידן עמדי הכתירה כיוצר הז'אנר, זאת בזכות הצלחת שירו "כאב של לוחמים", ואת מ' תיארה כ"עליית מדרגה" בפופולריות של זמרים קרביים.
ב-22 בספטמבר, לרגל המצעד השנתי של גלגלצ ואתר "וואלה!", נמנה מ' בין חמש ההבטחות החדשות במוזיקה הישראלית.
באותו היום פרסם את שירו החדש, "בני ברק או ערק".
ב-7 באוקטובר 2024 הופיע מ' בטקס הממלכתי לציון יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל, וביצע את "שבורי לב" של חנן בן ארי.
ב-2 בפברואר 2025 הוציא מ' את השיר "ירושלים".
ב-14 באפריל הוציא את הסינגל "תן לנו שמחה".
ב-29 באפריל, הוציא שיר כחלק מפרויקט לזכר חללי מערכות ישראל לזכרו של רס"ר אורי דנינו בשם "אתה שם מטייל".
ב-25 באוגוסט הוציא את השיר "תהיה בנאדם".
מרק דניאל מאירוביץ' (Даниэль Меерович; 1900, דבינסק, לטביה – 1940, מוסקבה?), המוכר תחת שם העט מ.
Даниэль), היה סופר יידיש ומחזאי.
דניאל נולד בעיר דבינסק שבאימפריה הרוסית למשפחת בעלי מלאכה עניים, וזכה לחינוך דתי מסורתי.
עסק במלאכות רבות בטרם הפך למורה בגיל עשרים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גלה להרי אורל.
לימים שימשה לו גלות זו מקור ורקע לספריו.
בשנת 1921 השתקע במוסקבה, השלים לימודי ספרות רוסית באוניברסיטת מוסקבה, וכתב מספר מחזות, שאחדים מהם הוצגו וזכו להצלחה רבה, תורגמו לרוסית, והקנו לו פרסום רב.
ספרי הילדים שלו ביידיש זכו אף הם להצלחה רבה, ונדפסו בבתי הוצאה גדולים במוסקבה ובחרקוב.
דניאל פרסם קרוב לשלושים כרכים של סיפורת, לילדים ולמבוגרים.
אף לא אחד מספריו תורגם לעברית.
בנו, יולי דניאל (1925–1988), התפרסם מאוד בשעתו כאחד מן המתנגדים האמיצים והחריפים למשטר הסובייטי.
דיזנגוף ושות' בע"מ היא חברת ספנות שנוסדה בתקופת השלטון העותמאני בארץ ישראל על ידי ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף, כאחת מיוזמותיו העסקיות הפרטיות, וממשיכה להתקיים עד ימינו כסוכנת של חברת צים.
בנוסף לתפקידיו הציבוריים היה מאיר דיזנגוף פעיל גם בתחום העסקי.
ב-1904 ייסד עם חברו זאב גלוסקין את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות, ובמקביל עסק בייבוא מכונות, והקים חברה לשירות עגלות מכניות במקום הדיליז'נס הנמשך על ידי סוסים, לצורך הובלת נוסעים לירושלים ולמושבות.
דיזנגוף הקים בשנת 1905 בשותפות עם אנשי עסקים נוספים, היינץ ר.
גרץ, מאיר אריסון (אביו של תד אריסון), ור' מלץ, חברת ספנות שנקראה על שמו - מ.
החברה עסקה בספנות, שימשה כסוכנת של חברות ספנות אחרות, ובעסקי מסחר, יבוא ויצוא.
על פי הסכם השותפים, עם פטירתו של אחד מהם, יעבור חלקו לשאר השותפים.
מאיר דיזנגוף נפטר ראשון בשנת 1936, אחריו נפטרו שנים מן השותפים האחרים.
היינץ גרץ שנותר אחרון בחיים היה לבעלים היחיד של החברה, אך היא המשיכה להיקרא בשמה המקורי, מ.
בשנות ה-30 הייתה החברה הסוכנת של אוניית הנוסעים הגדולה "פולוניה", שהפליגה אחת לשבועיים מנמל קונסטנצה בחוף הים השחור ברומניה דרך איסטנבול ופיראוס לנמל חיפה וחזור.
בספינה זו הגיעו לארץ ישראל רוב עולי העלייה החמישית מפולין.
החברה נעשתה לאחת מסוכנויות הספנות המבוססות בארץ וייצגה חברות ספנות ומסחר גדולות מכל העולם.
לאחת מהן קרא היינץ גרץ בשם "אברהם גרץ", על שמו של אביו.
בשנת 1952 הייתה הספינה "אברהם גרץ" מעורבת בפרשה שעוררה הד תקשורתי רב בישראל ובעולם, כאשר אדן גרץ, בנו של היינץ גרץ השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו היינץ גרץ לא יתמנה לשר התחבורה של מדינת ישראל.
זמן קצר לאחר מכן רכשה חברת "צים" את חברת הספנות מ.
דיזנגוף על שלוש אניותיה והסוכנויות שלה והיא ממשיכה להפעיל אותה בשמה המקורי מ.