tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצורך לבצר את היחיד נגד הפלישה של הזולת מתבטא בנוהגם של הגיבורים נוהגים לסגור תריסים בפני מבטה של אמם.
מצד שני – אותו אני ייחודי משתוקק להכרה מבחוץ, הרי לא ניתן להכיר בו כמיוחד אם העולם מבחוץ אינו מכיר אותו ככזה.
מערכת היחסים עם העולם מתבטאת בהפגנת אינדיבידואליות, יחד עם החרדה הנוראית מכך שהיא תילקח על ידי כך שיראו אותה.
הספר "שפוטה ונשפטת: דמות האם בסיפורת העברית במפנה האלף" שיצא לאור בשנת 2017 בסדרת הספרים "מגדרים" של הוצאת הקיבוץ המאוחד עוסק בדמות האימהות בספרות ישראלית עכשווית.
האימהות בספרות נסקרת כצומת של התניות תרבותיות, ספרותיות ופוליטיות.
איך מוצגות אימהות בספרות העברית ומדוע לעיתים כה רחוקות הן מוצגות מהפרספקטיבה שלהן, ולא מזו של ילדיהן, מדוע מוצג הקשר עם האם כמעין קשר גורדי, כזה שאין לנתקו ואי-אפשר להפסיק לדבר עליו ולבקר אותו.
ספר זה מציג את דמות האם בספרות העברית של העשורים האחרונים, שהיא במידה רבה שק החבטות של סופרים וסופרות כאחד.
הספר מאיר שלושה סוגים של כישלון או של אי עמידה בציפיות.
הכישלון מן הסוג האחד הוא זה של האם הנוטשת.
האם הנוטשת מסתלקת מן התפקיד שיועד לה על ידי התרבות, כלומר, מן החובה לשעבד את עצמה עד תום לצורכי הילד.
הכישלון מהסוג השני הוא כישלונה של האם הפולשת, זו שאינה מאפשרת לילדהּ להשתחרר מאחיזתה הלופתת, ולפיכך נתפסת כמי שנכשלת במשימת ההיפרדות המוטלת על האם.
הסוג השלישי הוא הסוג הבעייתי ביותר, זה שמכונה בספר "האם הדו-קוטבית".
אם זו מעוצבת בסיפורת כפולשת ונוטשת גם יחד, לעיתים לסירוגין, ולעיתים אף בו-זמנית.
הספר עוסק במוסד התרבותי של האימהות, בהקשרים הלאומיים שלו, ובהתגלויותיו ביצירות של יוצרות ויוצרים, ביניהם, דויד גרוסמן, אורלי קסטל-בלום, מאיר שלו, אלונה קמחי, יהודית קציר, אילנה ברנשטיין, חגי ליניק, ורבים נוספים.
על כך פרסמה מספר מאמרים.
סמהורודוק (באוקראינית וברוסית: Самгородок, ברוסית נהגה: "סמגורודוק") היא כפר במחוז משנה חמילניק של מחוז ויניצה שבאוקראינה.
עד למלחמת העולם השנייה היה לסמהורודוק סטטוס של עיירה.
עד השואה התגוררה בעיירה קהילה יהודית גדולה.
סמהורודוק נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-17, וברשימות תשלומי המיסים של 1629, היו בה 682 בתים.
הטטארים הובילו פשיטות על האזור, שכן הכפר ניצב בסמוך לדרך השחורה הטטארית.
לאחר הסכם זבורוב בשנת 1649 סבלה סמהורודוק ממאבקי כוחות בין הפולנים והקוזקים, והפכה לגבול של אוקראינה הקוזקית.
בשנת 1672 היא נכבשה בידי ההאימפריה העות'מאנית, אך בשנת 1699 חזרה לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
יהודים התגוררו בסמהורודוק מראשית ימיה.
במהלך מרד חמלניצקי נמלטו היהודים מן העיירה (חלקם נשבו בידי טטרים ונלקחו לחצי האי קרים וחלקם נרצחו על ידי הקוזאקים).
יהודים שבו לסמהורודוק באמצע מאה-18 - ברשומות של שנת 1764 ישנו אזכור של משפחה יהודית בת 5 נפשות שמתגוררת בסמהורודוק.
בשנת 1779 רכש את כפרי האזור הרוזן הפולני אנטוני פוטוצקי והזמין סוחרים יהודים לבוא לאזור כדי לסייע בפיתוחו הכלכלי.
נכון לשנת 1795 התגוררו בסמהורודוק כ 50 משפחות יהודיות.
לאחר חלוקת פולין השנייה עברה העיירה לשלטון רוסי, ונכללה בתחום המושב.
לפי מרשם אוכלוסין משנת 1847 התגוררו בעיירה 224 יהודים (כ 10% מהאוכלוסייה).
היו בעיירה שני בתי כנסת, יהודי העיר עסקו בייצור ומסחר בסוכר.
לפי מרשם האוכלוסין המורחב שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897, התגוררו בסמהורודוק 1234 יהודים (34% מאוכלוסייה).
היו בה ארבעה בתי כנסת וחמישה בתי ספר תלמוד תורה.
כל בתי המסחר ומפעלי ייצור בעיירה הו בבעלות יהודית: חנויות לממכר מזון, מחסני עצים, מפעל לייצור משקאות קלים, מבשלת בירה, מאפיות וטחנת הקמח.
גם המרפאה ובת מרקחת של העיירה נוהלו על ידי יהודים.
לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 הולאמו כל העסקים.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה אירעו בעיירה כמה אירועי פרעות ביהודים: במרץ 1919 ערכו כנופיות של לאומנים אוקראינים פוגרום, במהלכו נרצחו כמה יהודים ורכוש יהודי נבזז.
באוקטובר 1920 התפרעו בעיירה חיילי הצבא האדום מארמיית הפרשים הראשונה - כמה יהודים נרצחו וכ-50 נשים נאנסו.
הפורעים נעצרו על ידי יחידות הצ'קה (המשטרה החשאית) ועל חלקם נגזר עונש מוות.
בשנת 1923 נפתח בעיירה בית ספר יהודי 7 שנתי, בו שפת הלימוד הייתה יידיש.
במהלך שנות השלטון הסובייטי חלק מן היהודים עזבו את העיירה - עברו לעיר המחוז ויניצה או לערים גדולות אחרות בברית המועצות.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בסמהורודוק כ-800 יהודים.
במהלך הפלישה הנאצית לברית המועצות נכבשה העיירה ב-22 ביולי 1941. רק יהודים מעטים הספיקו להתפנות מזרחה.
באוגוסט 1941 הוקם במרכז העיירה גטו יהודי, בו התגוררו (לפי מסמכים גרמניים) כ-700 יהודים.
בגטו הוקם יודנראט, שבראשו עמד בערל ברנפוס.
היהודים חויבו בביצוע עבודות כפייה ותשלום סכומי כופר גדולים.
על הגטו שמרו שוטרים אוקראינים ממשטרת העזר.
במהלך החורף 1941/1942 נפטרו ממחלות ותת תזונה כ-150 יהודים.
ב-16 במאי 1942 קיבלו יהודי סמהורודוק הוראה להתפנות מרוב שטחי הגטו ולהתרכז במספר מבנים בסמוך לגדות הנהר דסנה.
ב-1 ביוני הגיע לעיירה גדוד רגלים הונגרי.
ב-4 ביוני 1942 החל מבצע לחיסול הגטו - הגטו הוקף בידי חיילים הונגרים, שוטרים גרמנים ושוטרים אוקראינים.
השוטרים הגרמנים והאוקראינים ביצעו סלקציה ביהודי העיירה - בחרו כ-40 בעלי מלאכה, אותם העלו על משאיות והסיעו לעיר קוזיאטין.
את שאר היהודים הובילו אל בורות הירי, אשר נחפרו מבעוד מועד מחוץ לעיירה.
שם חיילים הונגרים ושוטרים גרמנים הוציאו להורג כ-500 יהודים.
בחודשים הבאים נילה משטרת עז האוקראינית מצוד באזור אחרי היהודים, אשר הצליחו בדרך כלשהי להימלט מן הגטו ולהסתתר ביערות או בכפרי הסביבה.
בכל זאת כ-20 יהודים הוסתרו על ידי תושבים מקומיים והצליחו לשרוד את תקופת הכיבוש הנאצי.
לאחר המלחמה שבו לעיירה 7 משפחות יהודיות.
אך במהלך שנות ה-50 עזבו כולן, פרט למשפחת ברגר, אשר התגוררה בעיירה עד שנת 1985. מאז לא מתגוררים יהודים בסמהורודוק.
סמדר צור (נולדה ב-1962) היא ספורטאית ואלופה פאראלימפית.
צור גדלה בקיבוץ מעגן מיכאל.
בנעוריה שיחקה כדורסל בקבוצת הפועל מעגן מיכאל.
בשנת 1977, במהלך שחייה בכנרת נפגעה קשות מסירת מרוץ.
רגלה הימנית נקטעה ואחרי תקופת שיקום היא התנדבה לשירות צבאי בפיקוד צפון ואחריו התמקדה בספורט נכים והייתה שחקנית כדורסל כיסאות גלגלים בנבחרת איל"ן ירושלים, בארגון נכי צה"ל ובאיל"ן חיפה.
בשנת 1987 הייתה האישה השחקנית היחידה בליגה לכדורסל נכים.
סמדר שפי היא מבקרת אמנות, חוקרת של אומנות ותרבות עכשווית ואוצרת עצמאית.
היא ייסדה את CACR - המרכז לאמנות עכשווית רמלה (2019 - 2024) והייתה האוצרת הראשית שלו.
לאורך השנים צברה ניסיון רב בהצגה בחללים היסטוריים בהם בית ביאליק, בית האמנים בירושלים, המרכז לאומנות עכשווית רמלה ובריכת הקשתות.
בלוג ביקורת האמנות הדו-לשוני שלה, "החלון", פעיל מ-2012.
לשפי תואר שלישי בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלה, "מווינה לירושלים: הדיוקנאות הנשכחים של גרטה וולף קרקואר", נעשתה בהנחיית פרופסור גנית אנקורי.
מאז 2018 שפי מרצה בבית הספר לעיצוב וחדשנות במכללה למנהל בראשון לציון.
בעבר הרצתה גם באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית ובבית לאמנות ישראלית.
תחומי המחקר שלה כוללים ייצוגי זיכרון שואה באמנות עכשווית, אמנות ישראלית ומודרניזם.
מאז 2013 שפי היא האוצרת לאמנות עכשווית במוזיאון בית ביאליק.
ב-2023, במסגרת חגיגות ה-150 להולדת ביאליק, הוציאה עיריית תל אביב לאור את הספר "אומנות.
ביאליק." ובו תיעוד כל התערוכות, לצד אנתולוגיה של כתבי ביאליק ששימשו להן השראה.
התוכנית האוצרותית שהובילה כאוצרת הראשית של המרכז לאמנות עכשווית רמלה, מיזם האמנות שהקימה ב-2019, ראה בשוני ובריבוי נקודות המבט ערכי ליבה, וטיפל בסוגיות של מגוון וחברה אזרחית, כפי שהם משתקפים באמנות הישראלית העכשווית.
מאז 2024 היא עורכת פרויקט ספרות/אמנות שנתי בשיתוף המכון הצרפתי בתל אביב, הנסב על יצירותיהם של גדולי הספרות הצרפתית: ב-2024 ז'ורז' פרק וב-2025 מרסל פרוסט.
כל פרויקט כולל תערוכת אומנות ישראלית קבוצתית עכשווית בזיקה ליצירת הסופר ואירוע תרבות פתוח לציבור.
בשנים האחרונות אצרה מספר תערוכות יחיד לאמנים מובילים בהם
יואב וינפלד במוזיאון ארץ ישראל,
מיכל היימן במשכנות שאננים במסגרת אירועי הפתיחה של פסטיבל הסופרים,
ומרב שין בן אלון בבית ליבלינג.
שפי אצרה שתי תערוכות בשנים 2023 - 2024 בגלריה לורי מ' טיש במרכז הקהילתי היהודי במנהטן: "Tales + Textiles" ו-"Cities and Valleys".
שפי הרצתה באוניברסיטת הקיץ ללימודי יהדות בהוהנמס, אוסטריה ('אוכל באומנות הישראלית המודרנית'), במוזיאון היהודי במינכן ('הרהורים על ה"אחר": דמות הערבי באומנות הישראלית') ובאוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון, בכנס על פליטים ומבקשי מקלט בישראל ('מצבים של עקירה באומנות הישראלית').
שפי מרואיינת תדיר בערוצי תקשורת שונים, בהם התוכנית סוכן תרבות, הייתה מבקרת האמנות בגלי צה"ל מאז 2007 עד 2023 ובמשך עשרים שנה הייתה מבקרת האמנות של עיתון "הארץ".
כמו כן היא כותבת מאמרים לקטלוגים ומפרסמת ב"תרבות וספרות" של עיתון הארץ, יועצת אמנות ומנחה סיורי עומק בתחומי האמנות הישראלית והבינלאומית.
2012, מרחבים חדשים I – בית מני, תל אביב (אמנים משתתפים: שי אזולאי, דנה יואלי, רועי מרדכי, טלי נבון, יהודית רביב, אלון קדם)
2013, מרחבים חדשים II – בית מני, תל אביב (אמנים משתתפים: אלה אמיתי סדובסקי, אניסה אשקר, מאשה זוסמן, שירה גפשטיין-מושקוביץ, איתן בן-משה, יאיר ברק)
2014, סימון אדג'יאשווילי, עיר אחת, קיץ אחד, גלריה רוטשילד אמנות, תל אביב
2015, United Colors of Judaica - אליהו אריק בוקובזה – מבט על זהות יהודית מפוצלת בבית התפוצות, מוזיאון העם היהודי, תל אביב.
2015, ליסה גרוס, מערבולת, בית האמנים תל אביב
2016, genius loci, גלריה רוטשילד אמנות בתל אביב (אמנים משתתפים: יהודה ארמוני, אורי בלייר, הדר גד, טלי נבון, מוש קאשי, סטיוארט שילס, אלינור ריי)
2016, מארג: זיקות למסורות באמנות המערב בציור עכשווי בישראל, מוזיאון פתח תקווה לאמנות (אמנים משתתפים: סימון אדג'יאשוילי, סשה אוקון, מידד אליהו, אילנה חמאווי, גילי לביא, יוסי מרק, נדב נאור, אמיר שפט, מוש קאשי)
2017, דיוקן חלקי: פרגמנטציה של זהות, בית האמנים בירושלים (אמנים משתתפים: אסף שחם, ארם גרשוני, ירון לפיד, מיכל היימן)
2018 גרטה וולף קרקואר: מווינה לירושלים, משכן לאמנות, עין חרוד (אמנים אורחים: גסטון צבי איצקוביץ, אנה ים, מריק לכנר)
2019 עדי עוז-ארי, אפידרמיס, גלריה המעבדה לצילום, תל אביב
2019 סופה להתקיים – רגישויות משותפות, מוזיאון וולפסון לאמנות יהודית במסגרת הביאנלה של ירושלים 2019 (אמנים משתתפים: מיכה אולמן, ורדי בוברוב, דוד בן הרא"ש, פסי גירש, אבנר שר)
2019 והלאה, תערוכות במרכז לאמנות עכשווית רמלה
2022 דור זליכה לוי, בבואה, המרכז לאומנות עכשווית רמלה, מיצב וידאו וסאונד בבריכת הקשתות, רמלה
2023 נאהד אבו אלהיגא חמזה, אנה חייט וסלבה פירסקי, Tales + Textiles, גלריה לורי מ' טיש במרכז הקהילתי היהודי במנהטן
2024 אליהו אריק בוקובזה, אסתר כהן, Cities and Valleys, גלריה לורי מ' טיש במרכז הקהילתי היהודי במנהטן
2025 מרב שין בן אלון, בית החולים היהודי, בית ליבלינג בתל אביב
2025 יואב וינפלד, שיא הרגש, מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב
2025 מיכל היימן, סימני פיסוק, גלריה דואק במשכנות שאננים בירושלים
2025 פסי גירש, רותי הלביץ כהן ועדי עוז-ארי,עינה השחורה של חצות: הדים והשתקפויות בעקבות אלזה לסקר-שילר, מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב
החל מ-2013: תערוכות תלויות חלל בבית ביאליק בתל אביב.
החל מ-2018: תערוכות מחקריות בחלל בקומה השנייה של בית ביאליק.
בתערוכות אלה האומנים עובדים לקראת התערוכה בארכיון בית ביאליק בליווי צוות הבית.
החל מ-2024: פרויקטי ספרות/אמנות שנתיים בשיתוף המכון הצרפתי בתל אביב.
2015 - קטלוג התערוכה United Colors of Judaica - אליהו אריק בוקובזה – מבט על זהות יהודית מפוצלת (הוצאת מוזיאון בית התפוצות)
2016 - קטלוג התערוכה מארג: זיקות למסורות באמנות המערב בציור עכשווי בישראל (הוצאת מוזיאון פתח תקווה)
2018 - קטלוג התערוכה גרטה וולף קרקואר: מווינה לירושלים (הוצאת מוזיאון המשכן בעין חרוד)
(הוצאת בית ביאליק, תל אביב)
2025 - קטלוג התערוכה סימני פיסוק (הוצאת משכנות שאננים)
סמואה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מסמואה לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סמואה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה סמואה עד כה.
המשלחת כללה 3 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף ההרמת משקולות בה היא סיימה במקום השמיני בקטגוריית משקל מעל 63 ק"ג בנות.
המשלחת סיימה במקומות האחרונים בענפים אתלטיקה ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שני ספורטאים שהתחרו בענף אחד.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים בענף האתלטיקה.
סמואה האמריקנית משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מסמואה האמריקנית לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סמואה האמריקנית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
השתתפות המשלחת הייתה סמלית והיא הגיעה למקומות האחרונים בענפי ההיאבקות, ההרמת משקולות והשיט.
בענף השחייה, ספורטאי המשלחת לא התייצב למקצי השחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה סמואה האמריקנית עד כה.
המשלחת מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בשני ענפים.
גם באולימפיאדה זו השתתפות המשלחת הייתה סמלית והיא הגיעה למקומות האחרונים בענפי האתלטיקה וההיאבקות.
סמדר פֶּרי (נולדה בערך ב-1948) היא עיתונאית ישראלית המשמשת כתבת ופרשנית לענייני ערבים בעיתון "ידיעות אחרונות".
סמדר פרי נולדה וגדלה בחיפה, בתם של יצחק ושולמית הלפרין.
אמה היא בתו של עו"ד ישראל עמיקם, מלוחמי השפה העברית בתקופת המנדט, שהיה חתנו של רבה של חיפה, הרב ברוך מרקוס.
למדה בבית הספר הריאלי בחיפה במגמת מזרחנות, וכבוגרת המגמה התגייסה לחיל המודיעין.
לאחר שחרורה מצה"ל עבדה ב שם, בין היתר, ערכה ותרגמה את הסרט הערבי של יום שישי, ולאחר מכן ככתבת לענייני ערבים בעיתון "על המשמר".
ב-22 ביוני 1975 עברה לשמש כתבת ופרשנית בעיתון "ידיעות אחרונות" (תחילה ככתבת לענייני מצרים), ובו היא כותבת עד היום.
ככתבת העוסקת בעולם הערבי קיימה ראיונות עם מנהיגים ערבים רבים, בהם אנואר סאדאת, חוסני מובארכ, חוסיין מלך ירדן ומחמוד עבאס.
נמנית עם מגישי תוכנית הרדיו "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל.
אחותה היא הסופרת מירב הלפרין.
בספטמבר 2025 פורסם שאגודת העיתונאים בתל אביב תעניק לפרי פרס מפעל חיים.
סמדר נהב (נולדה ב-1951) היא יזמית טכנולוגית ואשת הייטק שעוסקת בתעשייה בישראל וקליפורניה, רובן בחברות הזנק.
ב-2007 עברה נהב ליזמות חברתית: הגתה, יזמה וייסדה ביחד עם שותפים את צופן - מרכזי טכנולוגיה עילית, חל"צ שמטרתו לעודד תעסוקת ערבים אקדמאים בהייטק הישראלי כמנוע לצמיחה כלכלית בחברה הערבית ושוויון חברתי בישראל.
נהב זכתה (ביחד עם שותפיה מצופן) בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים לשנת 2016 בעקבות פועלה למען קידום העסקת ערבים בהייטק בישראל.
סמדר נהב נולדה בשנת 1951 בקיבוץ הזורע וגדלה בבית הומניסטי.
הוריה נולדו בגרמניה, ועלו לארץ ישראל ב-1933 עם עליית היטלר לשלטון.
היא למדה בבית ספר תיכון שומריה במשמר העמק, כתבה את עבודת הגמר שלה בתיכון בתחום המחשבים.
נהב סיימה תואר ראשון במתמטיקה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במדעי המחשב במכון ויצמן, והיא בעלת תעודה בניהול עסקים מהפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1984–1990 עבדה כמתכנתת במספר חברות, בתחומי Electrical Design Automation Systems ותכנון בעזרת מחשב.
בין השאר בחברת "קלאריטי" שהקים היזם עמוס וילנאי ובחברת מוטורולה סמיקונדקטור ישראל.
בשנים 1990–1997 עברה לקליפורניה, שם עסקה נהב בתחום ה-color imaging למערכות הוצאה לאור שולחנית, והייתה שותפה לשלבים הראשונים במעבר התחום מפתרונות בשחור-לבן לצבע.
היא עבדה כמנהלת צוות בחברת Electronics for Imaging בסאן מטאו, חברה שייסד אפי ארזי.
שם ניהלה את פיתוח טכנולוגית הליבה של החברה.
בהמשך הצטרפה לחברת Canon Information Systems בקופרטינו, כמנהלת מחלקה, בצוותים שלה פיתחו את התכנה למצלמות הדיגיטליות הראשונות של תאגיד קנון.
בשנים 1998–2006 לאחר חזרתה לישראל, הצטרפה לחברת Verisity, שפיתחה תוכנה בתחום ה-Design verification.
ב-2003 ייסדה סמדר יחד עם דודי ברזילאי את חברת Certagon, וכיהנה כ-VP R&D ומנהלת האתר הישראלי.
עשייתה החברתית של נהב התמקדה, וממשיכה להתמקד, בעידוד שוויון חברתי בישראל דרך פיתוח ויישום מודלים לחיבור אוכלוסיות מוחלשות לתעשיית ההייטק.
לשם כך הקימה נהב שני ארגונים ללא מטרת רווח - צופן - מרכזי טכנולוגיה עילית וסיראג' טכנולוגיות, והייתה שותפה בשלבי ההקמה בעמותת She Codes;.
היום נהב עובדת על בניית מודל כללי המבוסס על המודלים של צופן וסיראג', ובדיקת ישימותו בקרב אוכלוסיות מהגרים ופליטים באירופה ובארצות הברית.
צופן - מרכזי טכנולוגיה עילית
בשנת 2007, נהב ייסדה יחד עם סאמי סעדי ויוסי כותן את "צופן - מרכזי טכנולוגיה עילית", במטרה לקדם את מוערבות של החברה הערבית בתעשיית ההייטק בישראל.
הארגון נוסד בנצרת והתמקד בפעילות באזור גליל, אחר כך החל לפעול בפריסה ארצית עם משרדים בכפר קאסם ופעילות בתיכונים, אוניברסיטאות, וחברות הייטק בכל רחבי המדינה.
הארגון שם תחילה דגש על הבאת פעילות הייטק קודם כל לנצרת.
התובנה הייתה שהמיקום בלב העיר הערבית הגדולה תאפשר לייצר יותר מהר השמות של ערבים בתעשייה הממוקמת בעיר.
מאחר שהצעירים שמצטרפים לתעשייה לא רק שמהווים מודלים להצלחה לצעירים אחרים, שעד אז לא האמינו שקריירה בהייטק אפשרית, אלא הקיום של התעשייה בקרב האוכלוסייה משפיע על כלל החברה: הורים, מורים, מובילי דעה ורשויות מקומיות.
כך שקריירה בהייטק לא רק תחשב כרצויה אלה גם כברת השגה למועמדים ערבים.
החדשנות במודל של צופן היא שהוא מתחיל ביצירת ביקוש לאוכלוסייה המוחלשת, להבדיל מהאסטרטגיות הרגילות של שילוב תעסוקתי, שבהן שלב ההתחלה הוא הכשרת האוכלוסייה, עוד לפני שהובטח שאכן יש ביקוש לכוח העבודה החדש הזה.
"כשיצאנו לדרך עבדו 350 ערבים בחברות היי־טק, ובסוף 2014 כבר עבדו 2,200", מספרת נהב.
נכון לשנת 2020, מעל-800 בוגרים ערבים לקחו חלק בהכשרה המקצועית של צופן, וכ-2000 מצאו עבודה בתעשייה דרך שירותי ההשמה של הארגון.
וחשוב מכך בתעשייה, נכון ל-2020 עובדים למעלה מ-6500 ערבים.
כלומר גידול של פי 20 ב-12 שנה.
בנוסף, צופן עבדה עד 2019 עם כ-4500 תלמידי תיכון, והייתה שותפה בהקצאת תקציבים ממשלתיים למימון הכשרות, תוכניות תיכון, ובניית פארקי הייטק בערים ערביות.
לגבי המניע שלה להקמת צופן מספרת נהב: "הרצון לגרום לכך שישראל תהיה מקום טוב לשני העמים שיושבים בה הנחה אותי כל חיי.
בתור אשת הייטק נוכחתי לראות שאין בכלל מהנדסים ערבים בתעשייה.
אני מאמינה שקידום טכנולוגי ושוויון כלכלי יתרמו רבות לבניית חברה משותפת יותר טובה, כמו כן בתור מנהלת בכירה בתעשיית ההייטק זיהיתי את המחסור המתהווה במהנדסים טובים וידעתי שהכנסת מהנדסים ערבים לתעשייה תהיה גם תרומה חשובה לתעשייה עצמה ולא רק לצדק החברתי".
בסוף שנת 2015 עזבה נהב את תפקידה כמנכ"ל צופן והצטרפה למועצה הציבורית של צופן.
היום היא ממשיכה לפעול יחד עם Social Export Israel למצוא שותפים בינלאומיים (בצרפת ובלגיה) שיישמו את המודל של צופן עם התאמות מקומיות לעידוד שילוב קהילות לא מיוצגות בהייטק בתעשייה.
זכתה בפרס יו"ר הכנסת לאיכות חיים לשנת 2016. את הפרס קבלה בשותפות עם מייסד צופן סאמי סעדי ועם ארגון צופן.
she codes; היא קהילה טכנולוגית של נשים מפתחות תוכנה, שהוקמה במטרה להגיע ל־50% מפתחות תוכנה בתוך עשור בישראל.
היא הוקמה ב-2013 בידי רות פולצ'ק ומונה כעת למעלה מ-50,000 חברות.
בין חברות הארגון יש נשים שמבקשות ללמוד פיתוח תוכנה או לעשות הסבה מקצועית לתחום ההייטק, מפתחות שבאות במטרה להתפתח במקצוען ולפגוש מפתחות אחרות ונערות בגילאי תיכון שלומדות תכנות.
she codes; מפעילה מעל 40 סניפים ברחבי ישראל.
בסניפים מתנהלים מסלולי לימוד תכנות, קבוצות לעבודה על פרויקטים בליווי מתנדבות מהקהילה, הרצאות טכנולוגיות, מפגשים עם נשים מעוררות השראה, ייעוץ קריירה ועוד.
בשנת 2015 חברה סמדר לפולצ'ק בשלבי ההקמה של התשתית הארגונית של הארגון ובכך תרמה לקפיצת הארגון מארגון התנדבותי לארגון עם תשתית ניתנת לצמיחה, ולחבירת משרד הכלכלה לארגון.
בשנת 2017 נהב הקימה יחד עם אנשי הייטק, יזמים חברתיים, ואקדמאים בדואים את סיראג' טכנולוגיות בע"מ, באנגלית Siraj Technologies Ltd.
סיראג' היא חברת סטארטאפ בדואית שיושבת בבאר שבע, ומציעה שירותי פיתוח במיקוד על Industrial Internet-of-Things או IIoT.
סיראג' היא גם עסק חברתי – החזון שלה הוא שיתוף מלא ושווה של החברה הבדואית בהייטק, שיתוף שיאפשר קידום הכלכלה, השותפות, והשוויון בין בדואים לכלל החברה בישראל.
עם החברים במועצת המנהלים של החברה נמנים: פרופ' ג'יהאד אל-סאנע – פרופ' למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון, ד"ר גיורא ירון (יו"ר), דוקטור לפיזיקה ומאבות ההייטק בישראל, ד"ר סארה אבו כף, דוקטור לפסיכולוגיה עם התמחות בגישור סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון, חדר אלשייך, מהנדס ויזם עסקי מוביל בחברה הבדואית, ונהב.
סיראג' היא עסק חברתי ובתוך שכזו היא נמצאת בבעלות חלקית של עמותה, סיראג' – לקידום הייטק בחברה הבדואית, או Siraj – Building Hi-Tech in the Bedouin Community באנגלית.
מודל העסק החברתי מכתיב שרווחי החברה יועברו בחלקם לעמותה ובכך יקדמו את הפעילות החברתית של.
העמותה עושה זאת דרך תוכנית On-the-Job Training שמציעה כמה חודשי התנסות למהנדסים בדואים מתחילים כחלק מצוות חברת סיראג'.
סיראג' נוקטת באסטרטגיה דומה לצופן – הדגש בשלב הראשון היה הקמת חברת הייטק שמציגה ביקוש למהנדסים בדואים.
להבדיל מהתנאים בצפון הארץ בחברה הבדואית עד 2017 עבדו אנשים ספורים בלבד.
אי לכך המשימה קשה עוד יותר.
נכון לתחילת 2020, הפעילות של סיראג' נגעה במעל 1,000 תלמידי תיכון ומעל 300 סטודנטים.
בחברת סיראג' כיום עובדים 16 מהנדסים בדואים, כולל שתי נשים – הצוות הוכפל משנת 2018 ושולש מאז הקמתה.
נהב נישאה לנעם קמינר, בעל דוקטורט במערכות מידע מאוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, ומאסטר בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נעם עבד כאיש הייטק ונפטר בשנת 2014 בגיל 61 ממחלת הסרטן.
להם נולדו בן ובת: מתן קמינר בעל דוקטורט מאוניברסיטת מישיגן, המתמקד באנתרופולוגיה של עובדים מהגרים, וכרמל קמינר, אשר סיימה לימודי תואר ראשון בסיעוד באוניברסיטת תל אביב ועובדת כאחות פנימית.
נואופולו ג'ואל סינואה הידוע יותר בשם הבמה שלו, סמואה ג'ו הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW), שבו הוא מכהן כאלוף השלשות הנוכחי של AEW ביחד עם פאוורהאוס הובס וקאצויורי שיבאטה כחלקת מקבוצת The Opps.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופותיו בארגוני ההיאבקות WWE, Total Nonstop Action Wrestling (בקיצור: TNA, כיום נקראים בשם אימפקט) ו-Ring of Honor.
סינואה נולד וגדל באורנג', קליפורניה.
הוא התגורר בעיקר בהנטינגטון ביץ' במהלך הילדות שלו.
סינואה הוא אלוף ג'ודו לנערים של מדינת קליפורניה ושחקן פוטבול לשעבר.
לפני שעשה הסבה לקריירת ההיאבקות, סינואה היה יועץ משכנתאות.
ג'ו ביסס את עצמו ב-ROH מאז הקמת הארגון בשנת 2002, שבו הוא החזיק באליפות העולם של ROH למשך 21 חודשים, ממרץ 2003 עד לדצמבר 2004. לאחר שהצטרף ל-TNA ביוני 2005, הוא יצא ברצף ניצחונות של 19 חודשים.
בארגון זה, ג'ו החזיק פעם אחת באליפות העולם במשקל כבד, חמש פעמים באליפות ה-X דיוויז'ן, פעמיים באליפות הזוגות ופעם אחת באליפות הטלוויזיה.
האליפויות שצבר הפכו אותו לאלוף הטריפל קראון (הישג בהיאבקות שבו מתאבק זוכה בשלוש אליפויות שונות במהלך שהותו בארגון מסוים) ואלוף הגראנד סלאם (החזקה בארבע אליפויות שונות).
ג'ו ערך את הופעת הבכורה שלו ב-WWE במסגרת מחלקת הפיתוח שלה, NXT, במאי 2015 וחתם על חוזה בחברה בחודש שלאחריו.
ב-NXT ג'ו היה האלוף הראשון שזכה באליפות ה-NXT פעמיים, כמו כן, הוא מחזיק בגביע טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס הראשון (עם פין באלור).
בשנת 2017, ג'ו ערך את הופעת הבכורה שלו כחלק ברוסטר הראשי כחלק מתוכנית הדגל של הארגון, Raw.
סינואה התחתן ב-27 ביולי 2007. סינואה בעל ידע בג'ו ג'יטסו ברזילאי, ג'ודו ואגרוף תאילנדי.
אליפות השלשות של AEW (פעם אחת, נוכחי) - ביחד עם פאוורהאוס הובס וקאצויורי שיבאטה
הישגים בארגון ההיאבקות Ballpark Brawl
האליפות הטבעית במשקל כבד (פעם אחת)
פיוד השנה (2007) נגד קורט אנגל
המתאבק הפופולרי של השנה (2006)
PWI דירג אותו במקום ה-4 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2006 ו-2008
אליפות הזוגות של GHC (פעם אחת) - עם מגנוס
הישגים בארגון ההיאבקות Pro Wrestling Zero-One
אליפות הזוגות הבין יבשתית של NWA (פעם אחת) - עם קייג'י סאקודה
האליפות הטהורה של PWA (פעם אחת)
האליפות הטהורה של ROH (פעם אחת)
אליפות הזוגות של TNA (פעמיים) - עם עצמו (1)1 ומגנוס (1)
אליפות ה-X דיוויז'ן של TNA (5 פעמים)
חג או מפוטר (2009 - חוזה לאליפות העולם במשקל כבד של TNA)
מהלך הסיום של השנה (2007) מאסל באסטר
אליפות במשקל כבד של TWE (פעם אחת)
אליפות ללא חוקים של UPW (פעם אחת)
אליפות הזוגות של UIWA (פעמיים)
קרב השנה (2005) נגד קנטה קובאשי, ROH Joe vs.
טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס (2015) - עם פין באלור
1 ג'ו החזיק באליפות הזוגות לבדו בזמן תקופת הכהונה הראשונה שלו.
סָמוּאִיל נַחְמַנוֹבִיץ' בּוֹגוֹראַד או בחלק מן המקורות סֵמיוֹן נַאוּמוֹבִיץ' בּוֹגוֹראַד היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כעוזר מפקד ומפקד של צוללות במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר ויטבסק של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1930. בשנת 1935 סיים את האקדמיה הימית של לנינגרד.
עד אוגוסט 1940 התמנה לעוזר שלישי של קפטן ובהמשך נהיה לעוזר שני בספינות של הצי הבלטי של אוניות קיטור.
בשנת 1940 גויס לצי הסובייטי ולמד במחלקה לצלילה.
ב-1941 צורף לקורסים הגבוהים המיוחדים לפיקוד ביחידות הצלילה של הצי הסובייטי.
התחיל את המלחמה בדרגת קפטן-לויטננט עם קריגסמרינה בהיותו עוזר מפקד הצוללת שעברה באותה השנה שיפוץ ושיפור יכולות.
לפי מקור אחר השתתף בתקיפת ספינת תובלה של קריגסמרינה ליד טאלין בסתיו 1941.
בספטמבר 1942 יצא עם הצוללת להפלגה המבצעית הראשונה.
במהלך השיוט בצירים מרכזיים של קריגסמרינה הצוללת הטביעה את "יאקובוס פריצן" עם הדחק 4090 טון תפוסה ברוטו (לפי מקורות אחרים "פרנץ-רודולף") ופגעה ב עם הדחק 2972 טון תפוסה ברוטו ורגימנט חיילים עליה.
החל ממרץ 1944 נהיה למפקד הצוללת (שפעלה במסגרת הדיוויזיון ה-3 של חטיבת הצוללות) ונשלח בקיץ למשך כחודש לשפצה עם שהגיעה במסגרת השאל-החכר מבריטניה בימת לדוגה, בהמשך יצא איתה לשלושה מסעות ועליה פיקד עד סיום המלחמה.
באוקטובר אותה השנה במסגרת סריקה שביצע מן החוף הפיני בין לממל הצליחה הצוללת להטביע 3 אוניות תובלה ("Nordstern", Pumpenbagger III", RO-24) וספינת לימוד (לפי מקורות אחרים, ספינת משמר) "Carl Zeiss".
בהמשך הגיע מספר הספינות שהטביעה לתשע.
במרץ 1945 על הפעולות המוצלחות הוענק לצוללת עיטור הדגל האדום.
בהמשך על הגבורה שהציג במהלך הלחימה הוענק לו על ידי מפקד הדיוויזיון מ-22 בינואר 1945 ובצו נשיאות ברית המועצות מ-8 ביולי 1945 עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" כשהוא בדרגת קפטן מן הדרגה השלישית (המקבילה לרס"ן בצבא היבשה).
לאחר המלחמה המשיך את שירותו על צוללות הצי הסובייטי.
ב-1954 היה למועמד בבחירות לסובייט העליון מטעם העיר ליבאַװע אך מועמדותו נפסלה בטענה לאי התאמה בשמו (בפועל הסיבה הייתה אנטישמיות ממסדית).
ב-26 במאי 1955 הוענקה לו דרגת קפטן מדרגה הראשונה.
מאוקטובר 1959 מונה להיות למנהל ספינות העזר של בסיס הצי הסובייטי ריגה.
במרץ 1961 שוחרר לגמלאות בהתאם למספר השנים בשירות.
המשיך להתגורר בריגה ועבד באזרחות ב עד 1976 כעוזר רב-חובל ורב-חובל על מכליות נפט (מ-1961 הן הפכו לחלק העיקרי של המנהלת) וספינות אחרות.
נפטר ונקבר בריגה ב-23 באפריל 1996 ב (שהוא חלק של בית הקברות יערי).
סמדר שרת (נולדה ב-27 ביוני 1957) היא משוררת, עורכת, עיתונאית, מחזאית ומנחת סדנאות כתיבה ישראלית.
שרת נולדה ב-27 ביוני 1957 בקיבוץ נווה ים לרנה, אמנית ומורה לאמנות, ולשלמה, ימאי.
היא גדלה והתחנכה באשדוד, למדה בבית הספר היסודי "גאולים" ולאחר מכן בבית ספר תיכון מקיף א' במגמה ספרותית.
הייתה פעילה בתנועת הנוער "המחנות העולים" כחניכה ומאוחר יותר כמדריכה.
את שירותה בצה"ל השלימה בגרעין נח"ל בקיבוץ משגב עם, בין השנים 1975–1977, כמדריכת ילדים ונוער וקומונרית במחנה הרצליה.
שרת היא בוגרת תואר ראשון בחינוך ותולדות התיאטרון מהאוניברסיטה העברית (1981), ותואר שני בכתיבה ספרותית מהמחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2014).
בנוסף, סיימה לימודי תעודה בהנחיית קבוצות במכון להנחיית קבוצות בשילוב אמנויות באוניברסיטת בר-אילן וכן בתעודת הוראה בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2004 השתתפה בקורס להכשרת מנחים לסדנאות כתיבה של מתא"ן (מפעל תרבות ואמנות לנוער) של החברה למתנ"סים.
שיריה הראשונים של שרת פורסמו בעיתון 77 בשנת 1988. מאז היא פרסמה שירים גם במוסף "משא" של העיתון "דבר", במוסף הספרות של "ידיעות אחרונות" וב"גלריה" של "הארץ".
סיפורים קצרים ומחזות לבני נוער
נוסף על שיריה, פרסמה שרת גם מספר סיפורים קצרים, וכן מחזות לבני נוער ("פיגארו לו פיגארו לה", "הקורמורן האחרון", "פגישת מחזור").
בין השנים 1986–1992 היא עסקה גם בכתיבה עיתונאית, בעיקר בנושאי תרבות, ופרסמה כתבות ב"אפיריון", "הארץ", "במחנה", "עולם האשה" ו"ירחון נעמת".
לצד פועלה בשדה השירה בישראל, שרת פועלת גם לקידום ולהנגשת השירה והמילה הכתובה לקהלים ולקהילות נוספות במסגרות שונות, פרטיות וציבוריות.
בשנים 1987–1988 הנחתה סדנאות כתיבה מטעם המרכז ישראלי לבימות חובבים במשרד החינוך (מיל"ב) וכן מטעם עיריית חולון, במסגרת חוגי העשרה למחוננים (1993–2004).
בשנים 1994–1996 הנחתה פרויקטים בתחום הכתיבה המשלבים מבוגרים עם מוגבלות שכלית עם תלמידי תיכון ברחובות.
בין השנים 2008–2009 הנחתה את פרויקט "סיפור נולד" בתיכון מקיף ד' באשדוד מטעם משרד החינוך וסדנת כתיבה לילדי מועדון אקי"ם באשדוד מטעם קבוצת "כתובת" הירושלמית.
שרת משתתפת פעילה בתוכניות חינוכיות שונות בעיר מגוריה, אשדוד, וכן מנחה ועורכת ערבי תרבות בעיר.
בין השנים 2015–2016 הנחתה סדנאות כתיבה לתלמידי ד'- ו' במסגרת התוכנית "אשדוד בסימן קריאה", מטעם מנהל החינוך בעיריית אשדוד ומחוז דרום של משרד החינוך.
החל משנת 2016 2016-23, היא מלווה ומנחה סדנת כתיבה במרכז החברתי של עמותת "אנוש" (למתמודדי נפש) סניף אשדוד.
בשנת 2019 הנחתה תהליך כתיבה עם נשות אופקים ויזמה תערוכת שירה בשם "מדברות גלויות", במסגרת פסטיבל מדרום מטעם המחלקה לתרבות ב.
בשנים 2017–2018 ערכה והנחתה את פאנל המשוררות "אמאל'ה" במסגרת פסטיבל "ימי שירה במדבר", ושני אירועים במסגרת פסטיבל אַשְׁדּוֹדָשִׁירָה – ערב "משוררים ואשדודית" ו"עד הלום - שירה אשדודית חברתית", בהשתתפות משוררים אשדודים.
בשנת 2019 ערכה והנחתה את הערב "לשורר בין דימונה לאשדוד" במסגרת פסטיבל אַשְׁדּוֹדָשִׁירָה, ובשנת 2020 ערכה והנחתה את "שתי מ[א]יות וסמדר אחת" במסגרת פסטיבל אַשְׁדּוֹדָשִׁירָה.
בנוסף על פעילותה בתחום הכתיבה והשירה, עסקה שרת גם בתיאטרון.
בין השנים 1989–1993 הייתה חברה בוועדת הרפרטואר של מדור התיאטרון בעמותת "אמנות לעם" בשיתוף משרד החינוך.
כמו כן הייתה שותפה להקמת תיאטרון ספריה במרכז הקהילתי ע"ש פירסט באור יהודה, בשיתוף עם רינה סופר, מנהלת הספריות.
אור על-פני תהום: שירים – תל אביב: ירון גולן, תשנ"א 1991.
עכשיו כשאלוהים מזיע: שירים – תל אביב: ירון גולן, תשנ"ב 1992.
שמחת הקיקיון: שירים – תל אביב: תג, תשנ"ו 1996.
אנטומיה של לב שלם: שירים – תל אביב: ספרי עיתון 77, 2008.
אם לא היה פה מעקה הייתי עפה: שירים – תל אביב: ספרי עיתון 77, תשע"ו 2016.
עד הקיץ הבא: שירים – אשדוד, הוצאה עצמית, 2019
זאת עיר (מבחר שירים עם ציורים של רפי פרץ) לופה, 2020
סבא יהודה, ספר ילדים, לופה, 2021
אוחזת בחיים בתאווה, (מבחר שירים וחדשים עם ציורים) לופה, 2021
יניב קקון, שכונה, תל אביב: ספרי עיתון 77, 2010 (זוכה פרס רמת-גן)
גליה צורי, שיגרת חירום – יומן על ציר הכיסופים, החממה הספרותית של סטימצקי, 2013
עוזי הרלינג, הלום תקווה, ספרי עיתון 77, 2015
ניסים ברכה, אני ניסים ברכה כותב שירה, ספרי עיתון 77, 2015
טלי רהב, "ילד בלונדיני ימינה", תל אביב: ספרי עיתון 77, 2018
רחלי ארנון, הבטחתי להיות, מתן אמנויות הוצאה לאור, 2019
ניסים ברכה, לכבוד מערכת שעות נוספות, ספרי עיתון 77, 2020
נעם גבע, פתאום כוכבים, ספר הייקו, הוצאה עצמית, 2021
ד"ר אלי כהן, עכירות נסבלת, ספרי עיתון 77, 2021
1992 - פרס רחל על ספרה השני, "עכשיו כשאלוהים מזיע"
2004 - פרס מקרן תל אביב לספרות ואומנות ע"ש יהושע רבינוביץ', על ספרה הרביעי, "בת הירח"
מבחר משיריה תורגמו לאיטלקית ולאנגלית.
ספרה השישי "אם לא היה פה מעקה הייתי עפה" יצא בשנת 2016 בתמיכת המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס.
מספר שירים פרי עטה הולחנו.
בשנת 2019 יצא לאור "עד הקיץ הבא": אלבום משיריה של סמדר שרת בהפקה מוזיקלית, הלחנה וביצוע של יניב נחמני.
שרת היא נכדתו של המלחין, מנצח המקהלות והמחנך יהודה שרת.
סמואיל (שמואל) מרקוביץ' פבזנר היה יהודי רוסי סובייטי, אשר הציל עשרות ילדים יהודים, רובם מביאליסטוק וסביבתה, בתקופת השואה, כאשר הוביל אותם ברכבת לאזור הרי אורל ודאג להם במשך חמש שנות המלחמה.
נולד במוגילב בשנת 1910, בן לסוחר עצים.
בשנת 1926 עברה המשפחה ללנינגרד, שם היה פבזנר הצעיר מדריך בקומסומול ובהמשך לימד את תולדות המפלגה הקומוניסטית בבית הספר הכוריאוגרפי בראשות אגריפינה ואגאנובה.
ביוני 1941 ריכז מחנה של תנועת הנוער הקומוניסטית הפיונירים בדרוסקנינקי שבליטא, בו שהו כ-300 ילדים בגילאי 7-17 בהם כ-180 ילדים יהודים, רובם (כ-140) מהעיר ביאליסטוק.
ב-21 ביוני בעת שערך פבזנר עם הילדים את החזרות לפתיחה החגיגית של המחנה, קיבל הוראה לפנות את כל הילדים מהמחנה ברכבת בשל מתקפת הפתע בה פתחה גרמניה על שטחי ברית המועצות, וקרבתם של הגרמנים למחנה.
פבזנר נאבק להצליח להעלות את כלל הילדים לרכבת, שרציפיה היו הומי אדם מאנשים שביקשו להימלט מהאזור.
הרכבת נסעה תחילה לכיוון ביאליסטוק במטרה להחזיר את הילדים להוריהם, אולם כשהגיעה לעיר גרודנו, התברר כי השטח נמצא בידי הנאצים והגשרים אל ביאליסטוק מפוצצים.
פבזנר איים על נהג הרכבת באמצעות אקדח, והצליח לגרום לשינוי כיוון הנסיעה לווילנה שבליטא.
בהמשך, המשיכה הרכבת עם הילדים, תחת פיקודו של פבזנר, בנסיעה בת שבועיים מזרחה לעבר הרי אורל, כשהיא נתונה בדרכה להתקפות מטוסים גרמנים.
בכל התקפה, נעצרה הרכבת והילדים התפזרו ביערות ובין השיחים שלצד המסילה.
בעת עצירה בעיר מינסק, ירד פבזנר מהרכבת לאסוף ציוד ומזון לילדים, ונפגע בידו מהפצצה אווירית.
הרכבת עזבה בבהילות בלעדיו, אולם פבזנר לא ויתר ולאחר קבלת טיפול רפואי, למרות הפציעה, השיג את הרכבת בתחנה אחרת.
ב-2 ביולי 1941 הגיעה הרכבת לתחנה האחרונה בעיר סאראפול, ומשם הועברו הילדים לכפר קראקולינו שבהרי אורל.
במבנה בית ספר ישן בקראקולינו הוקם מוסד עבור הילדים ופבזנר מונה למנהלו ודאג לכל מחסורם, כולל אוכל, שהיה בצמצום, וביגוד חם כדי לשרוד בקור החורפי של 40 מעלות מתחת לאפס.
פבזנר קיבל על עצמו להיות אחראי על הילדים מרגע הפינוי ועד כשנה לאחר המלחמה, ועל פי עדויותיהם היה להם כאב במשך אותן חמש שנים ודאג למלא את כל מחסורם במסירות יוצאת דופן ולהבטיח את ביטחונם, חינוכם וטובתם.
המוסד כלל בין היתר בית ספר עם מורים, גינת ירק, 70 דונם של אדמה לעיבוד, חיות משק, שלושה טרקטורים וכלים חקלאיים נוספים.
בתחנת הרכבת בליטא הצטרף לקבוצה יעקב טוביאש, מחנך יהודי דתי מפולין, אשר ראה שבין הילדים יש גם ילדים יהודים.
הוא התלווה לקבוצה בנסיעת המנוסה, ונשאר עם הילדים במחנה במשך כל התקופה, שם שימש כמחנך ולימד את הילדים יהדות וציונות (שהיו אסורים לפי המגבלות שהטילו הסובייטים).
קבוצת הילדים כללה ילדים מרקעים שונים – פולנים, יהודים דתיים ויהודים חילונים, שהוריהם היו אנטי-ציונים.
למרות זאת, הצליח פבזנר למצוא מכנה משותף והמשיך לטפל בכולם עד תום המלחמה בשנת 1946.
הילדים היהודים במחנה לא ידעו מה עלה בגורל בני משפחותם עד לאחר המלחמה.
חלק מילדי המחנה שבגרו השתלבו בחברה הסובייטית ובצבא האדום.
באפריל 1945 לאחר שחרור פולין, ליווה פבזנר את הילדים הפולנים במחנה חזרה לביאליסטוק.
ב-2 ביוני 1947 ליוו פבזנר וטוביאש 59 ילדים יהודים חזרה לפולין, ופבזנר נפרד מהם בגבול.
טוביאש דרבן את הילדים לשוב לפולין לחפש קרובים, אך גם משום שידע שמפולין יהיה קל יותר להעלותם ארצה - דבר שלא התאפשר משטחי ברית המועצות.
רק ארבעה מילדי דרוסקנינקי מצאו קרובי משפחה חיים בפולין.
ב-14 ביוני 1946 הצטרפו הילדים היהודים חברי הקבוצה להכשרה של תנועת דרור במסגרת ארגון הבריחה, ב-20 בנובמבר הועברו על ידי התנועה לשאטו דה-לגאט (Chateau de la Guette) סמוך לפריז.
חלק מהילדים ניסו לעלות ארצה באוניית המעפילים תיאודור הרצל, אך נתפסו והובלו לקפריסין, ילדים נוספים עלו בגלי עלייה מאוחרים יותר.
מרבית חברי הקבוצה נקלטו בקיבוץ גשר.
פבזנר נשאר בברית המועצות אחרי המלחמה וזכה להוקרת ממשלות פולין וברית המועצות.
הוא נשאר באודמורטיה והתחתן עם אחת מבנות הקבוצה המבוגרות יותר, בתיה רייכר שהוסמכה לאחות בבית הספר לאחיות בסאראפול, ונולדו להם שני בנים.
בתחילת שנות ה-70 עברה המשפחה לאיז'בסק שם עבד כמנהל מרכז התיירות של האזור.
פבזנר הגיע לביקור אחד בישראל ביוזמת הילדים שהציל בקיץ 1991. זמן קצר לאחר מכן נפטר באותה שנה במוסקבה.
כהוקרה לפעילותו קיבל בשנת 2016 את "אות המציל היהודי" מטעם ארגון "בני ברית" והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה (JRJ).
את האות קיבלו בשמו, בנו ד"ר מארק פבזנר ונכדו בוריס.
סמדר פלד (נולדה ב-14 בדצמבר 1963) היא עיתונאית, מגישת חדשות, אשת טלוויזיה, ביבליותרפיסטית, ומאמנת אישית ישראלית; כלת פרס פרימור לתחקיר חברתי.
סמדר פלד נולדה בגדרה גדלה והתחנכה בהרצליה ולה שתי אחיות.
אמה בת עמי, הייתה מורה לפסנתר ואביה, שמחה, איש עסקים ויבואן של ציוד תעשייתי וחקלאי.
לפני שירותה הצבאי עשתה שנת שירות במושב עגור שבחבל עדולם, שירתה בצה"ל כקצינת תנאי שירות בחיל האוויר הישראלי.
סמדר בוגרת תואר ראשון בספרות וכבר בלימודי התואר הייתה עוזרת הוראה ומרצה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
התנסותה הראשונית של פלד בעיתונות הייתה בתוכנית לילדים בגלי צה"ל.
את הקריירה התקשורתית שלה החלה בעיתון "דבר כמשכתבת וכתבת, בשנת 1993 עברה לעיתון "חדשות"' זמן קצר לפני שנסגר.
אחר כך עברה לערוץ 2, ככתבת לענייני משטרה ומשפט בתל אביב, כתבת בריאות, ובמשך עשור שימשה ככתבת הרווחה.
ב-2013 שימשה ככתבת מגזין בחדשות 2.
במהלך עבודתה, הייתה מרצה בחוג לתקשורת במכללת ספיר.
בשנת 2013 עברה לערוץ 10 ככתבת מגזין בתוכנית מגזין שישי בהגשת טלי מורנו ואלון בן-דוד.
במהלך עבודתה בחדשות 10 יצרה סדרות וכתבות מגזין רבות.
בהן "איפה הילד", "כתומות", שבמסגרתה עקבה שנה שלמה אחר אסירות בכלא נווה תרצה, הנסיעה עם האחיות טסלר ניצולות השואה בחזרה לאושוויץ ובירקנאו והסדרה "ילדות הברבי", על המרוץ הבלתי נגמר אל הרזון.
פלד חשפה את סיפורו של הילד הישראלי חולה הסרטן, שהוריו שלחו אותו להיות נזיר בתאילנד כדי להירפא, והביאה את הריאיון האחרון עם הבדרן ספי ריבלין, טרם פטירתו, שהתנהל כולו בכתב, ללא דיבור בכלל, אחרי שהוא איבד את קולו.
ב-2020 אובחנה כחולה בסרטן השד.
במקביל למעבר מערוץ 2 לערוץ 10, החלה פלד ללמוד אימון במכון אדלר וב-2020 פתחה את קליניקת האימון האישי שלה.
פלד החלה באותו הזמן את לימודיה לתואר במשפטים בקריה האקדמית אונו.
לפלד תואר שני בביבליותרפיה בסמינר הקיבוצים.
לפלד בן מנישואיה הראשונים לבועז שובל.
היא חיה בזוגיות עם קמי ברץ, והם מתגוררים בשכונת עיר ימים בנתניה.
סמדרו ג'ונגר (בדזונגקה: བསམ་གྲུབ་ལྗོངས་མཁར་) היא עיירה שנמצאת ליד גבול בהוטן–הודו, במחוז סמדרו ג'ונגר , בהוטן.
העיירה ממוקמת כ-206 ק"מ מבירת בהוטן, טהימפהו.
החודש הכי חם הוא יוני (26 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,355 מילימטרים בשנה.
חודש יוני הוא החודש הגשום ביותר (557 מ"מ גשם), וחודש דצמבר הוא החודש היבש ביותר (1 מ"מ גשם).
סָמוּאיל (ידוע בעברית גם בתור שְׁמוּאֵל; בסלאבית כנסייתית עתיקה: Самоилъ; המאה ה-10 המאוחרת?
– 6 באוקטובר 1014) היה צאר (קיסר) האימפריה הבולגרית הראשונה בין השנים 997–1014. משפחתו של סמואיל הגרה במקור מארמניה.
תחת קודמו, רומאן, שליט בולגריה, הוא היה לגנרל מוכשר בצבא הבולגרי ולאורך רוב שלטונו היה מעורב במאבק ממושך על גורלה של הקיסרות הבולגרית נגד צבאו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
סמואיל היה מצביא מוכשר ולאורך שנותיו בכוח כבש את רוב חבל הבלקן והפך את העיר אוחריד להיות לבירת האימפריה.
חודשיים וחצי לאחר ההפסד הבולגרי המכריע לצבא הביזנטי במהלך קרב בלאסיצה, סמואיל נפטר ויורשיו לא צלחו בארגון התנגדות סדירה, מה שהביא לסיפוחה הסופי של בולגריה לתוך האימפריה הביזנטית.
סמואיל היה בן לשושלת קומיטופולי ("בני הרוזן") רבת העוצמה בממלכת ארמניה.
סבו מצד אמו היה אשוט השני, מלך ארמניה.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-10 נעו בני המשפחה אל האימפריה הבולגרית הראשונה ולאביו של סמואיל ניתן מעמד של רוזן ותפקיד ממשל מחוזי מידי השלטון הבולגרי עקב מקורו האצולתי.
תחת כהונתו של רומאן, קיסר בולגריה, סמואיל עלה לדרגות הצבא הבולגרי הקיסרי והפך לגנרל מוכשר עם השנים.
הישגו הצבאי הגדול ביותר הגיע כאשר צלח בהדיפת פשיטה רוסית בהנהגתו של סוויאטוסלב, נסיך קייב לתוך צפון האימפריה הבולגרית.
במהלך שנות השמונים של המאה העשירית עברה השליטה בצבא לידי סמואיל ובהדרגה כוחו וכוחם של אחיו, מוזס, דויד וארון, עלה על כוחה של הממשלה הבולגרית עצמה והקיסר רומאן הפך בפועל לחותמת גומי של ממשל סמואיל.
במותו של רומאן ללא ילדים בשנת 997, ירש אותו סמואיל בטקס רשמי שסימל את סיום 300 שנות השלטון של שושלת קרום על בולגריה ותחילת שלטון שושלת קומיטופולי.
סמואיל ירש את האימפריה הבולגרית הראשונה בתקופה של מאבקים רבים מחוץ ומפנים; בעת שלטון קודמו כמעט נכבשה הבירה הבולגרית ממדיניות הכיבושים של האימפריה הביזנטית שהונהגה בידי יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית.
נוסף על פשיטות מאזור מערב וצפון חבל הבלקן היה על סמואיל להשיג לגיטימציה שלטונית מטעם האצולה הבולגרית.
ראשית יצא סמואיל במערכה צבאית לכיבוש נסיכות רשקה הסרבית שבדומה לממלכת הונגריה יצאה לפשיטות חוזרות ונשנות לתוך שטחי בולגריה.
הצבא הסרבי נסוג לאזורים ההרריים של בוסניה עד להגעת תגבורת מבעלי בריתו הביזנטים.
סמואיל חילק את צבאו ויצא לכיבוש העיר אולצין עד לכניעה הסופית של הסרבים.
איוואן ולדימיר, נסיך סרביה נשלח למאסר בטירה בולגרית והושם תחת שמירה הדוקה.
עם כיבושה של סרביה נפלו גם האזורים השבטיים של קרואטיה לידי השלטון הבולגרי.
צפון יוון הביזנטית נכבשה גם כן וכלל חבל מקדוניה נפל לידי הממשל הבולגרי.
במטרה לחזק את הממשל הריכוזי הבולגרי העביר סמואיל את הבירה לעיר אוחריד לחופי אגם אוחריד.
בשנות השמונים יצאו הביזנטים בפלישה מרכזית לאזור סופיה וסמואיל עצר את כוחותיו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, בפרברי העיר.
מאז ירש סמואיל רשמית את הכתר הבולגרי בשנת 997 החל לפגוש במאבקי לגיטימציה מבית שהחלישו קשות את שלטונו והשפעתו.
לאורך השנים הכין בסיליוס השני את הצבא הביזנטי להיות חזק יותר, ממושמע יותר ומקושר יותר מכפי שהיה תחת שלטון קודמיו.
בשנת 1014 תקפו הביזנטים את האימפריה הבולגרית דרך חבל תראקיה.
הארגון המועדף את הכוחות הביזנטים היה משמעותי בניצחונם הסופי של אלו במהלך קרב בלאסיצה שהיה הפסד מכריע לכוחות הבולגרים תחת פיקודו האישי של סמואיל.
הקרב הוביל לקריסה של הצבא הבולגרי המאורגן ולתחילת קריסתה של האימפריה הבולגרית לידי השלטון הביזנטי.
בתוך חודשיים וחצי מאז ההפסד בקרב, סמואיל לקה בהתקף לב ומת.
יורשיו לא צלחו באיחוד הכוחות הנותרים לכדי התנגדות מאורגנת אל מול הפלישה הביזנטית ולבסוף צלח בסיליוס השני בכיבוש האימפריה הבולגרית כולה ומחק את קיומה של בולגריה כישות מדינית ריבונית.
סמדר שילוני (נולדה ב-2 באוגוסט 1974) היא עיתונאית, כותבת טורים ומבקרת טלוויזיה ישראלית.
מאז שנת 2005 היא משמשת כמבקרת הטלוויזיה של ynet.
בעברה ערכה את מדור הטלוויזיה של האתר.
שילוני היא בוגרת מסלול העיתונאות והתקשורת בבית הספר "קמרה אובסקורה" בתל אביב.
לפני שהגיעה לאתר "ynet", בסוף שנות ה-90, עבדה שילוני כשדרנית וכמנהלת בית הספר לרדיו ברדיו תל אביב.
בהמשך החלה לעבוד ב-"ynet" עם הקמתו, תחילה ככתבת בריאות וחינוך ובהמשך הקימה את מדור החברה של האתר, המשיכה לתפקיד כתבת הטלוויזיה של מדור התרבות, עורכת מדור הטלוויזיה ופרשה מתפקידי עריכה לטובת תסריטאות.
שילוני היא חלוצת ז'אנר טורי הריאליטי, עם טור שכתבה על הסדרה "פרויקט Y", שעלתה ב-yes.
בנוסף לביקורות טלוויזיה וכתבות מגזין באתר היא כותבת טורים קבועים על סדרות הריאליטי הישראליות, "האח הגדול", "המירוץ למילון" ו"הישרדות".
כיום היא מפרסמת טור בשם "בשידור חוזר", שמספר על היווצרותן של סדרות עבר ישראליות וזרות.
בנוסף לעבודתה ב-ynet שימשה שילוני ככתבת ובעלת טורי דעה במגזין "פנאי פלוס", תחקירנית ראיונות בסדרות כמו "חדר 101" עם עינב גלילי, "ברוורס" עם ארז טל, "פגישה עם רוני קובן", "הסטנדאפיסטים" עם רשף לוי וסדרות נוספות.
מתגוררת ביישוב הקהילתי שחרות שבמועצה אזורית חבל אילות.
סמואה הגרמנית הייתה מדינת חסות גרמנית משנת 1900 עד 1920, והורכבה מהאיים אופולו, סוואיי, אפולימה ומנונו, שכיום כולם בתוך המדינה העצמאית של סמואה, לשעבר סמואה המערבית.
סמואה הייתה הרכישה הקולוניאלית הגרמנית האחרונה באגן האוקיינוס השקט, שהתקבלה בעקבות האמנה המשולשת שנחתמה בוושינגטון ב-2 בדצמבר 1899 עם אישורים שהוחלפו ב-16 בפברואר 1900. זו הייתה המושבה הגרמנית היחידה באוקיינוס השקט, מלבד הטריטוריה החכורה של מפרץ ג'יאוז'ו בסין, שנוהלה בנפרד מגינאה החדשה הגרמנית.
בשנת 1855, JC Godeffroy & Sohn הרחיבה את עסקי המסחר שלה לאוקיינוס השקט בעקבות משא ומתן של אוגוסט אונשלם, סוכנו של גודפרוי בוולפראיסו.
הוא הפליג אל איי סמואה, שהיו ידועים אז כאיי הניווט.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, ההשפעה הגרמנית בסמואה התרחבה עם פעולות מטעים בקנה מידה גדול שהוכנסו לגידול אגוזי קוקוס, קקאו וגומי הוואה, במיוחד באי אופולו, שבו חברות גרמניות יצרו מונופול על עיבוד קופרה ופולי קקאו.
פעילות המסחר של JC Godeffroy & Sohn התרחבה לאיים במרכז האוקיינוס השקט.
בשנת 1865, קפטן מסחר שפעל מטעם JC Godeffroy & Sohn השיג חוזה שכירות של 25 שנים לאי המזרחי של אטול נוקולאלאה.
התחרות בפעולות המסחר במרכז האוקיינוס השקט הגיעה מ-Rug, Hedemann & Co, שהוקמה בשנת 1875, אשר הוחלפה על ידי HM Ruge and Company עד שפירמה זו נכשלה בשנת 1887 לערך.
מתחים שנגרמו בין השאר בגלל אינטרסים מנוגדים של הסוחרים הגרמנים ובעלי המטעים ומפעלים עסקיים בריטיים ואינטרסים עסקיים אמריקאים הובילו למלחמת האזרחים הראשונה בסמואה.
המלחמה התרחשה בערך בין 1886 ל-1894, בעיקר בין סמואים, אם כי הצבא הגרמני התערב במספר הזדמנויות.
ארצות הברית ובריטניה התנגדו לפעילות הגרמנית שהובילה לעימות בנמל אפיה ב-1887.
בשנת 1899 לאחר מלחמת האזרחים השנייה בסמואה, איי סמואה חולקו על ידי שלוש המעצמות המעורבות.
האמנה המשולשת של סמואה נתנה שליטה באיים ממערב לקו אורך 171 מעלות מערב לגרמניה, האיים המזרחיים לארצות הברית (סמואה האמריקנית של היום) ובריטניה פוצתה עם טריטוריות אחרות באוקיינוס השקט ובמערב אפריקה.
במהלך השנים הקולוניאליות הוקמו חברות חדשות כדי להרחיב מאוד את הפעילות החקלאית שבתורן הגדילו את ההכנסות ממסים על עבודות ציבוריות שעוררו עוד יותר את הצמיחה הכלכלית; "...בכל זאת, תקופת השלטון הגרמני הייתה המתקדמת ביותר, מבחינה כלכלית, שחוותה המדינה".
JC Godeffroy, כחברת המסחר והמטעים המובילה בסמואה, שמרה על תקשורת בין חלקי המשנה והסניפים השונים שלה ובסיס הבית בהמבורג עם צי ספינות משלה.
מאחר שהמעטפת התרבותית הסמואית לא כללה "עבודה להשכרה", יובאו עובדים סינים (ובמידה פחותה מלנזים מגינאה החדשה העובדים עבור DHPG), ו"...עד 1914 מעל 2,000 סינים היו במושבה, וסיפקו כוח עבודה יעיל למטעים [הגרמנים]."
התקופה הקולוניאלית הגרמנית נמשכה 14 שנים והחלה רשמית עם הנפת הדגל הקיסרי ב-1 במרץ 1900. וילהלם זולף מונה למושל הראשון.
ביחסיה הפוליטיים עם העם הסמואי, הראתה ממשלתו של סולף תכונות מודיעיניות וטיפול דומות כמו בזירה הכלכלית.
הוא הכניס במיומנות מוסדות סמואים למערכת החדשה של ממשל קולוניאלי על ידי קבלת המנהגים המקומיים.
זולף עצמו למד רבים מהמנהגים והטקסים החשובים לעם הסמואי, תוך הקפדה על נימוסים תרבותיים כולל שתיית קאווה טקסית.
"השלטון הגרמני הביא שלום וסדר בפעם הראשונה.
הסמכות, בדמותו של המושל, הפכה לאבהית, הוגנת ומוחלטת.
ברלין הייתה רחוקה; לא היה כבלים או רדיו".
המנהלים הגרמנים ירשו מערכת שבאמצעותה כמאתיים סמואנים מובילים החזיקו בתפקידים ציבוריים שונים.
במהלך השנים, יריבויות על תפקידים אלה, כמו גם מינויים על ידי פקידים קולוניאליים, יצרו מתחים שהמטאיים המתנגדים (ראשי השבטים) התאספו יחד לתנועה מיליטנטית שבסופו של דבר תצעד חמושה לאפיה ב-1909. המושל זולף פגש את הסמואנים, אישיותו הנחושה שכנעה אותם לחזור הביתה.
אולם התסיסה הפוליטית המשיכה לבעבע, כמה ספינות מלחמה הגיעו וסבלנותו של זולף הגיעה לסיומה.
עשרה מהמנהיגים, כולל נשותיהם, ילדיהם ושומריהם, בסך הכל 72 נפשות, גורשו לסאיפאן שבאיי מריאנה הגרמניים, ולמעשה סיים את המרד.
מאמצים נמרצים של מנהלים קולוניאליים הקימו את מערכת בתי הספר הציבוריים הראשונה; נבנה בית חולים ואויש והורחב לפי הצורך.
מכל הנחלות הקולוניאליות של המעצמות האירופיות באוקיינוס השקט, סמואה הגרמנית הייתה ללא ספק הדרך הטובה ביותר; כל הדרכים עד 1942 נבנו בהדרכה גרמנית.
המענקים הקיסריים מאוצר ברלין שציינו את שמונה השנים הראשונות לשלטון הגרמני לא היו נחוצים עוד לאחר 1908. סמואה הפכה למושבה התומכת בעצמה.
וילהלם זולף עזב את סמואה ב-1910 כדי להתמנות למזכיר המושבות בברלין; את מקומו ירש אריך שולץ, השופט העליון לשעבר בפרוטקטורט.
הגרמנים בנו את מסילת הרכבת טלפונקן מאפיה אל הר וואה להובלת חומרי בניין עבור התורן בגובה 120 מ' של התחנה האלחוטית טלפונקן שלהם, שנחנכה כמתוכנן ב-1 באוגוסט 1914, ימים ספורים בלבד לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה.
המנהל הקולוניאלי הגרמני השתמש בביתו לשעבר של הסופר רוברט לואיס סטיבנסון כבית מגורים; הבניין הוא כיום מוזיאון רוברט לואיס סטיבנסון.
גרמניה לא חוותה רמות דומות של התנגדות אנטי-קולוניאלית אלימה בסמואה כמו בדרום מערב אפריקה, קמרון או מזרח אפריקה.
עם זאת, היו תנועות התנגדות אנטי-קולוניאליות בסמואה, כמו תנועות ה-"Oloa" ו-"Mau a Pule" בראשות האליטות, ותנועות נוער נגד השלטון הקולוניאלי הגרמני.
מלבד המשטרה המקומית של סמואה, לגרמניה לא היו כוחות מזוינים המוצבים באיים.
סירת התותחים הקטנה SMS גייר וספינת הסקר הלא חמושה "Planet" הוקצו למה שנקרא "תחנה אוסטרלית" (המקיפה את כל מדינות החסות של הים הדרומי הגרמני, לא כולל את השליטה הבריטית באוסטרליה), אך גייר מעולם לא הגיעה לסמואה.
הרברט מורלי יליד בריטניה, שהיה בעסקים בסמואה ב-1914, שלח מכתב מיום 27 ביולי 1914, שבו הוא מספר על שש ספינות מלחמה גרמניות שעגנו ליד סמואה.
המכתב פורסם ב-"Keighley News" ב-17 בנובמבר 1914.
בהוראת הממלכה המאוחדת פלשו למושבה ללא התנגדות בבוקר 29 באוגוסט 1914 חיילים של חיל המשלוח של סמואה.
ויצה-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה משייטת מזרח אסיה הגרמנית השיג ידיעה על הכיבוש ומיהר לסמואה עם הסיירות המשוריינות SMS שרנהורסט ו-"גנייזנאו", שהגיעו מאפיה ב-14 בספטמבר 1914. עם זאת, הוא קבע כי נחיתה תהיה רק יתרון זמני בים הנשלט על ידי בעלות הברית והסיירות יצאו בחזרה לדרכן.
ניו זילנד כבשה את המושבה הגרמנית עד 1920, ולאחר מכן שלטה באיים עד לעצמאות ב-1962 כמנדט של חבר הלאומים סוג C בהתחלה ולאחר מכן כטריטוריה של האומות המאוחדות לאחר 1946.
בשנת 1914, נוצרה סדרה של טיוטות לסמלים ולדגלים המוצעים עבור המושבות הגרמניות, כולל סמואה הגרמנית.
עם זאת, מלחמת העולם הראשונה פרצה לפני סיום העיצובים, והסמלים מעולם לא היו בשימוש.
בעקבות תבוסתה במלחמה, איבדה גרמניה את כל מושבותיה, כך שהסמלים והדגלים הפכו למיותרים.
סמואה אירוויז, לשעבר פולינזיאן איירליינס, היא חברת הדגל של סמואה.
החברה נוסדה בשנת 1959 כ"פולינזיאן איירליינס", והפעילה טיסות פנים ובינלאומיות ברחבי דרום האוקיינוס השקט.
הטיסות הבינלאומיות הופסקו זמנית ב-2005 ותופעלו על ידי חברת התעופה החדשה פולינזיאן בלו (לימים וירג'ין סמואה).
הטיסות הבינלאומיות חודשו תחת השם החדש "סמואה אירווייז" בסוף 2017.
סמואה איירווייס נמצאת בבעלות מלאה של ממשלת סמואה והחברה מבוססת בעיר הבירה אפיה.
בסיס פעולתה המרכזי הוא נמל התעופה הבינלאומי פאלאו.
חברת התעופה מפעילה טיסות קצרות בתוך סמואה וסמואה האמריקנית.
בעבר הפעילה טיסות ארוכות טווח לאוסטרליה וניו זילנד.
חברת התעופה הוקמה בשנת 1959 בשם "פולינזיאן איירליינס", והחלה לפעול באוגוסט של אותה שנה.
עד שנת 1969 החברה הפעילה טיסות יומיות לפאגו פאגו באמצעות מטוסי דגלס DC-3, וכן טיסות לטונגה ופיג'י באמצעות מטוס הוקר סידלי HS 748 חכור.
בשנת 2005, הטיסות הבינלאומיות של חברת התעופה הועברו לפולינזיאן בלו, חברת תעופה חדשה שהוקמה כמיזם משותף של ממשלת סמואה וחברת הלואו-קוסט האוסטרלית וירג'ין בלו.
ממשלת סמואה וווירג'ין בלו החזיקו כל אחת ב-49% בעלות על חברת התעופה החדשה, כאשר 2% הנותרים הוחזקו על ידי קבוצת השקעות סמואית.
ממשלת סמואה ציינה את העלויות התפעוליות ההולכות וגדלות של פולינזיאן איירליינס, שהיווה יותר ממחצית מהתקציב השנתי של הממשלה, כאחת הסיבות העיקריות להשעיית הפעילות הבינלאומית שלה.
עם זאת, פולינזיאן איירליינס המשיכה להפעיל טיסות בסמואה ובסמואה האמריקנית.
בשנת 2011, וירג'ין בלו הכריזה על מיתוג מחדש של קבוצת חברות התעופה שלה, כאשר שם החברה הבת הסמואית שונה ל"וירג'ין סמואה".
בשנת 2017, ממשלת סמואה הודיעה שהיא סוגרת את וירג'ין סמואה, בעקבות ביצועים כלכליים מאכזבים.
במקומה, פולינזיאן איירליינס תחדש את הטיסות הבינלאומיות שלה תחת השם החדש "סמואה איירווייס".
החברה החלה שיתוף פעולה עם פיג'י איירווייז, ושכרה מטוס בואינג 737-800 מחברת התעופה האיטלקית נאוס.
הטיסות הבינלאומיות חזרו לפעול ב-14 בנובמבר 2017.
צי המטוסים של סמואה אירווייז, נכון לאוגוסט 2021:
+צי סמואה איירווייז כלי טיסבציבהזמנה נוסעים הערות C Y סה"כ דה הבילנד קנדה דאש 6 טווין אוטר 3 1 — 19 19 סה"כ 3 1
החברה הזמינה מטוסי בואינג 737 MAX אשר אמורים היו להימסר באפריל 2019, אולם ההזמנה בוטלה בעקבות קרקועם ברחבי העולם במרץ 2019.
ב-11 במאי 1966 בסביבות השעה 18:10 שעון מקומי, שלושה אנשי צוות שהפעילו מטוס DC-3 דקוטה של החברה איבדו שליטה על המטוס מעל מצר אפולימה לאחר שדלת תא הנוסעים התנתקה ופגעה בזנב.
המטוס היה בטיסת אימון, שלושת אנשי הצוות היו האנשים היחידים על הסיפון; שלושתם נהרגו בהתרסקות.
ב-13 בינואר 1970 בשעה 02:54 שעון מקומי, טיסה 208B של החברה, שהופעלה על ידי מטוס דגלס DC-3D, התרסקה בים זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה הבינלאומי פלאו בטיסת נוסעים לנמל התעופה הבינלאומי פאגו פאגו.
29 הנוסעים ושלושה אנשי צוות שהיו על המטוס נהרגו.
ב-20 באוגוסט 1988, מטוס בריטן נורמן איילנדר של החברה ניזוק כליל כאשר החטיא את מסלול הנחיתה בנמל התעופה של אסאו; לא היו הרוגים בתקרית.
ב-13 בספטמבר 1994, במטוס בואינג 737-3Q8 המפעיל את טיסה PH844 של החברה מנמל התעופה הבינלאומי פואהמוטו לנמל התעופה הבינלאומי פאליאולו, התגלתה גופתו של נוסע סמוי.
בשעה 6:00, לאחר שעות של ניסיונות לסלק את הגופה, ביצע המטוס נחיתת חירום בפאלאו באמצעות גלגל האף וגחון המטוס בלבד.
כל 72 הנוסעים שרדו עם נזק מינימלי למטוס.
עד הראייה והסופר רופראק פטיה כתב את הספר הנס בהתבסס על תיאורי הנוסעים שהיו על המטוס.
ב-7 בינואר 1997 בסביבות השעה 11:00 שעון מקומי, מטוס דה הבילנד קנדה דאש 6 טווין אוטר של החברה התרסק לתוך הר וואיאה בסמואה בעקבות תנאי מזג האוויר.
המטוס הפעיל את טיסה 211 מפאגו פאגו לאפיה.
שניים מתוך שלושה נוסעים ואחד משני הטייסים איבדו את חייהם בהתרסקות.
סמואיל קפלן אסטרופיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
סמואיל קפלן נולד בשנת 1921 ברוסלבל למשפחה יהודית.
בשנת 1926 המשפחה עברה ללנינגרד בה אביו היה מרצה באקדמיה ליערנות ואמו הייתה מורה לאנגלית.
בשנת 1939 קפלן החל ללמוד במכון למורים בלנינגרד.
בשנת 1939 הוא גויס לשורות הצבא האדום אך הוא המשיך בלימודים והיה עובר מבחנים תוך כדי שירות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא לחם כחייל ביחידת הגנה אווירית בחזית לנינגרד ובחזית קרליה.
בשנת 1945 קפלן סיים את הלימודים וקיבל הסכמה כמורה למתמטיקה.