tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת הופנתה בשנת 1977 לפרלמנט הצרפתי, בקריאה לבטל כמה סעיפים בחוק גיל ההסכמה ולבטל את ההפללה של כל היחסים בהסכמה בין מבוגרים לקטינים מתחת לגיל חמש עשרה (גיל ההסכמה בצרפת).
על העצומה חתמו 80 איש, בהם אינטלקטואלים צרפתים רבים, ובראשם מישל פוקו, ובנוסף פוליטיקאים, רופאים ופסיכולוגים בולטים.
בשנת 1979, פורסמו שני מכתבים פתוחים בעיתונים צרפתיים המגינים על אנשים שנעצרו באשמת אונס סטטוטורי, בהקשר של ביטול חוקי גיל ההסכמה.
הלך הרוח בקרב אינטלקטואלים בצרפת בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נטה לחופש מיני ולכן ניסו גם לנרמל פדופיליה תחת ההגדרה "חופש מיני עבור קטינים".
אחרי מהפכת מאי 1968 אף גברו הקולות שתמכו בנושא.
אנדרה ז'יד זוכה פרס נובל לספרות כתב כי "פדרסט הוא גבר שמתאהב בנערים צעירים.
סדומאי המבצע בהם מעשה סדום...
בעבורי זה לא מספיק לומר שאהבה כזאת היא טבעית; אני מאמין שהיא טובה.
כל אחד מהשניים מוצא בה התעלות, הגנה, אתגר, ואני תוהה למי היא רווחית יותר, לצעיר או למבוגר".
מישל פוקו טען שילדים מסוגלים לתת את הסכמתם ליחסים מיניים, ואמר כי ההנחה ש"הרעיון לפיו ילד לא יכול להסביר מה קרה ולא היה מסוגל לתת את הסכמתו...
הוא דבר בלתי מתקבל על הדעת".
פוקו, סארטר ועיתונים כמו "ליברסיון" ו"לה מונד" הגנו על הרעיון של יחסים מיניים בין ילדים למבוגרים.
הסופר המוערך גבריאל מצנף תיאר את יחסיו עם נערות צעירות מאוד וכתב גם על נסיעותיו לפיליפינים, שבהן שכב עם ילדים בני 10–11, במסגרת תיירות מין.
מצנף פרסם ב-1975 מאמר שלם שנקרא "מתחת לגיל 16" שבו כתב בפתיחות על יחסי מין עם נערים צעירים ועל זכותם של מבוגרים לעשות זאת.
בשנת 1977 קרא לשחרר שלושה גברים שהואשמו בקיום יחסי מין עם קטינים בני 13.
דניאל כהן-בנדיט, המכונה "דני האדום" שהיה ממנהיגי מרד הסטודנטים במאי 1968, אף כתב במפורש בספרו "הבזאר הגדול" (1975) על עבודתו בגן ילדים בפרנקפורט: "בכל הכנות, מיניותו של הילד מדהימה.
עבדתי עם ילדים בני ארבע ושש.
אחרי שנים רבות כהן-בנדיט חזר בו מדבריו וטען ש"אז (בשנות ה-70) לא ידעו מה שידוע היום על פדופיליה".
מישל פוקו הצהיר כי העצומה נחתמה על ידי עצמו, על ידי הסופר והפעיל ההומוסקסואל גיא הוקוונגהם, השחקן, כותב המחזות והמשפטן ז'אן דנט, רופאת הילדים והפסיכואנליטיקאית לילדים פרנסואז דולטו וגם על ידי אנשים המשתייכים למגוון רחב של עמדות פוליטיות.
ב-4 באפריל 1978 שודרה בתחנת הרדיו "פראנס קולטור" בתוכנית "דיאלוגים" שיחה המפרטת את הסיבות לעמדות התומכות בביטול.
המשתתפים בתוכנית, מישל פוקו, ז'אן דנט וגיא הוקוונגהם, חתמו כולם על העצומה משנת 1977, יחד עם אינטלקטואלים נוספים.
הם האמינו שמערכת העונשין מחליפה את הענישה של מעשים פליליים ביצירת דמות הפרט המסוכן לחברה (ללא קשר לפשע ממשי), וחזו שתביא "חברת סכנות".
הם גם הגדירו את הרעיון של הסכמה משפטית כתפיסה חוזית ו"מלכודת", שכן "אף אחד לא עושה חוזה לפני שהוא עושה אהבה".
השיחה פורסמה כ"מוסר מיני וחוק", ולאחר מכן הודפסה מחדש כ"סכנת המיניות של ילדים".
שניים מהם היו אז במעצר זמני מאז סתיו 1973 והמכתב התייחס לעובדה זו כשערורייתית, בהתייחסות לפיה "שלוש שנים במעצר על ליטופים ונשיקות זה מספיק...".
מכתב דומה פורסם בעיתון ליברסיון ב-1979, התומך בג'רארד ר', שהואשם בבעילת קטינות והמתין למשפטו במשך שמונה-עשר חודשים, חתום על ידי 63 אנשים, וקבע שג'רארד ר' חי עם ילדות צעירות בנות 6 עד 12 ושהן היו מרוצות מהמצב.
המכתב שוחזר מאוחר יותר בעיתון ל'אקספרס, בגיליון 7 במרץ 2001.
העקבות שנותרו ממאות השנים האחרונות , הידוע גם ככרונולוגיה של אומות עתיקות או מראות העבר (בתרגום שפרסם אדוארד סכאו (C.
Eduard Sachau, מזרחן גרמני, 1845–1930) ב-1879) הוא מחקר השוואתי של לוחות שנה של תרבויות וציוויליזציות שונות, המשלב מידע מתמטי, אסטרונומי והיסטורי, ובוחן את המנהגים והדתות של עמים שונים.
הספר הושלם בשנת 1000 לספירה, זוהי יצירתו הגדולה הראשונה של אל-בירוני, שחוברה בגרגאן, בחצר קאבוס אבן וושמאג'יר כשהיה בסוף שנות העשרים לחייו.
הטקסט שרד בכתב יד אילחאנידי, משנת 1307–1308 (מראשית המאה ה-14), מאת אבן אל-קוטבי, מכונה קודקס אדינבורו, הוא בן 179 דפים, כיום הוא נשמר באדינבורו, בספריית האוניברסיטה, תחת MS Arab 161).
כתב היד מכיל 25 ציורים ושרד גם בעותק עות'מאני נוסף מהמאה ה-17 בקרוב (עותק 1489 MS Arab, נשמר בספרייה הלאומית של צרפת).
מוצאו מצפון מערב איראן או צפון עיראק (המיקום המדויק של המקור אינו ודאי.
על פי הצעה אחת הוא מתבריז או ממראגה, על פי מקור אחר הוא ממוסול על בסיס השוואה של מספר איורים לאחרים.
פרופסור רוברט הילנברנד מאוניברסיטת אדינבורו וקיימברידג', מפרש את בחירת ומיקום האיורים בתוך הטקסט כשרשרת המדגישה את העניין של השושלת האילח'אנית בתחומים שמחוץ להשפעת האסלאם.
איורים רבים מציגים אפיזודות הקשורות למניכאיזם, לבודהיזם ליהדות ולנצרות.
איורים אחרים מציגים עניין נלהב בנושאים היסטוריים ומדעיים.
למשל: לידת יוליוס קיסר, מוצגת באמצעות איור מציאותי של ניתוח קיסרי.
הנטייה השיעית של האחראים להפקה, בולטת במיוחד בשתי התמונות המסכמות, הגדולות והמוצלחות ביותר בכתב היד, הממחישות שני פרקים בחייו של מוחמד, בשתיהן מעורבים באופן מרכזי עלי, חסן וחוסיין: "יום הקללה" (פוליו 161r) והסמכתו של עלי ב-חדית' ע'דיר ח'ום (פוליו 162r).
בכתב היד יש בסך הכל חמש תמונות המתארות את מוחמד, כולל המיניאטורה הראשונה המציגה את הנביא כשהוא אוסר על נסיא (פוליו 6v).
(שרשרת איורים זו היא בין התיאורים המוקדמים ביותר של מוחמד באמנות הפרסית.
הייצוג הקדום ביותר של מוחמד שקיים בכתב יד פרסי נמצא ב - מ-1299 (ספריית המוזיאון לארכאולוגיה, איסטנבול, MS 216).)
סגנון התמונות מאחד באופן היברידי בין זה של פרס לפני התקופה המונגולית לבין הסגנון הסיני שחדר לאזור עם הפלישות המונגוליות.
בספר מציג אל-בירוני את דעתו שלו לגבי ההיסטוריה.
הוא מזכיר את לידתם ומותם של הח'ליפים, האימאמים השיעים, פאטימה (בתו של מוחמד) וחדיג'ה (אשתו של מוחמד).
בדיון על האצטרולב מחשיב אל-בירוני את ההשלכה הגלילית האורתוגרפית כהמצאה משלו, ומרחיב את עבודתו של אל-סג'אני (Abu Hamid Ahmed ibn Mohammed al-Saghani al-Asturlabi, אסטרונום והיסטוריון של המדע .
הוא גם מתאר שתי השלכות חדשניות, אשר נקראות בימינו והיטל ניקולוזי כדורי.
Eduard Sachau (תרגום), "הכרונולוגיה של האומות העתיקות": גרסה באנגלית של הטקסט הערבי של ה-Athâr-ul-Bâkiya של Albîrûnî, או "פרשות העבר", שנאספו והצטמצמו ...
מאת המחבר ב־1000, London 1879 (קישור לארכיון האינטרנט)
הדפסה מחודשת 1969: מינרווה-ורלג; מהדורת Unverand.
הדפסה מחודשת 2004: הוצאת קסינגר,
העקידה הוא סרט קולנוע עצמאי ישראלי מסוגת דרמת מתח להט"בית של אייל קנטור ויואב קרן משנת 2024. הסרט הופק ונכתב בידי אייל קנטור ויואב קרן מחברת ההפקות העצמאית שלהם טוני הפקות ובוים על ידי אייל קנטור שזה הוא סרטו השני לאחר "קבלו אותי".
הסרט בכיכובם של יואב קרן, שמעון מימרן ואורי פנירי.
הסרט מופץ בידי The Open Reel ונבחר כסרט הנעילה של פסטיבל TLVFest.
חייו של בנימין (יואב קרן) עומדים להשתנות כאשר נחלץ לעזרתו אבינועם (שמעון מימרן), יהודי מאמין ובעליו של הבר התל אביבי בו הוא עובד.
תחת חסותו, בנימין מוצא מקום בטוח עד שאירוע לא צפוי יכפה על השניים להעביר יחד את השבת ויציף סודות אפלים מן העבר.
+ שם השחקן\ית שם הדמות אודות הדמות יואב קרן בנימין גיבור הסרט.
שמעון מימרן אבינועם יהודי מאמין.
בעליו של הבר בתל אביב בו בנימין עובד.
אורי פנירי טל בן אלעזר מגד חיון עמית אליהו ניתאי יואל
מתחרה בפסטיבל TLVFest לשנת 2024, סרט הנעילה.
הסרט לראשונה יראה אור בפסטיבל TLVFest בבכורה עולמית כסרט הנעילה של הפסטיבל ב-9 בנובמבר 2024.
הסרט עלה בתאריך 26 בנובמבר 2024 לשירותי הדיגיטל באפל טיוי, אמאזון פריים, גוגל פליי ויוטיוב אך ורק בארצות הברית.
הסרט עתיד לעלות גם לשירותי הדיגיטל בצרפת בתאריך 16 בינואר 2025. עוד לא ידוע באילו שירותי דיגיטל הוא ייצא.
העץ של טנרה היה עץ שיטה (תת-מין של שיטת הסוכך) שנחשב בעבר לעץ המבודד ביותר בעולם.
העץ שימש כנקודת ציון בנתיבי השיירות דרך אזור טנרה שבמדבר סהרה בצפון-מזרח ניז'ר.
הוא היה כה מפורסם, עד שהוא והעץ האבוד Arbre Perdu שמצפון לו היו העצים היחידים שסומנו במפה בקנה מידה של 1:4,000,000.
גילו של העץ הוערך בכ-300 שנה.
בשנת 1973 הוא הופל על ידי נהג משאית שיכור.
העץ של טנרה היה העץ האחרון שנותר מקבוצת עצים שצמחה לאורך אזאלאי בתקופה שבה מדבר סהרה היה פחות צחיח ממצבו כיום.
העץ עמד לבדו במשך עשרות שנים.
בחורף 1938–1939 נחפר לידו באר מים, ונמצא כי שורשיו הגיעו עד לעומק של 33–36 מטרים אל מי התהום.
מפקד המשלחת הצבאית של בעלות הברית, מישל לסורד, מהשירות המרכזי לענייני הסהרה (), ראה את העץ ב-21 במאי 1939:
האתנולוג והחוקר הצרפתי אנרי לוטה תיאר בספרו את שני מסעותיו לעץ של טנרה.
בביקורו הראשון בשנת 1934, כחלק מהחצייה המוטורית הראשונה בין ג'אנט לאגדז, הוא תיאר את העץ כך: "שיטה עם גזע מנוון, חולה או פגוע במראהו.
למרות זאת, יש לעץ עלים ירוקים ופרחים צהובים".
הוא חזר לבקר את העץ 25 שנים מאוחר יותר, ב-26 בנובמבר 1959, כחלק ממשלחת ברלייה-טנרה, אך גילה שהוא נפגע קשות לאחר שרכב התנגש בו:
העץ של טנרה הופל בשנת 1973 על ידי נהג משאית לובי, שלפי הדיווחים היה שיכור.
ב-8 בנובמבר 1973 הועבר גזע העץ היבש והוצב במקדש שהוקדש לו בשטח המוזיאון הלאומי של ניז'ר בניאמיי.
כיום, פסל מתכת פשוט המדמה את העץ מסמן את מיקומו המקורי וממחיש את צורתו הכללית במדבר.
פסל המתכת המייצג את העץ של טנרה וסיפורו מופיעים באופן בולט בסרט "הגמר הגדול" משנת 2006. בסרט, קבוצת נוודים טוארגים במדבר סהרה מחפשת מקור חשמל ואות שידור כדי לצפות בגמר מונדיאל 2002 בין גרמניה לברזיל, ולבסוף משתמשת בפסל העץ כאנטנת טלוויזיה מאולתרת.
בשנת 2017 קבוצת אמנים יצרה פסל לד ענק בגובה ארבע קומות בשם Tree of Tenere והציגה אותו בפסטיבל ברנינג מן.
בשנת 2021 האמנים שדרגו את הפסל ויצרו התקנה קבועה בשכונת דיפ אלום שבדאלאס, טקסס.
בשנת 2018 הופיע סיפור העץ כנושא המרכזי בוידאו קליפ לשיר "Transmission/Michaelion" של הצמד Ibeyi.
"הערוץ הראשון" (שנקרא תחילה: הטלוויזיה הישראלית) היה ערוץ טלוויזיה ציבורי ממלכתי בישראל, של רשות השידור.
הערוץ שידר קרוב לעשרים שנה (יחד עם הטלוויזיה החינוכית) כערוץ הטלוויזיה הישראלי היחיד, ועל מנת להיבדל מהטלוויזיה החינוכית הערוץ זכה לכינוי "הטלוויזיה הכללית" ובקיצור "הכללית".
לאחר שהחלו שידורי הטלוויזיה הרב-ערוצית שם הערוץ עבר מיתוג מחדש והוא נקרא "הערוץ הראשון", ואף היה מוכר גם בתור "ערוץ 1".
מאז הקמתו, שכנו האולפנים הראשיים של הערוץ בבניין הטלוויזיה הישראלית שבשכונת רוממה בירושלים, אשר נהרס ביוני 2021, לטובת פרויקט מגורים.
ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת התשע עשרה את חוק השידור הציבורי הישראלי, התשע"ד-2014, ובו פרק המורה על סגירת רשות השידור, שבמקומה הוקם תאגיד שידור חדש בשם: "תאגיד השידור הישראלי", שבמסגרתו מופק ערוץ טלוויזיה שהחליף את הערוץ הראשון.
ב-14 במאי 2017, מיד לאחר שידור גמר אירוויזיון 2017, תמו שידורי הערוץ הראשון, וב-15 במאי באותה שנה הערוץ הוחלף ב"כאן 11".
תכנון מפורט להקמתה של הטלוויזיה הישראלית החל בשנת 1966 בעזרת ייעוץ של ג'ו שטרן, סגן נשיא CBS האמריקנית.
הטלוויזיה הישראלית נוסדה ב-2 במאי 1968, לאחר שנים רבות של ויכוח ציבורי בנושא, ולאחר שהטלוויזיה החינוכית החלה בשידוריה ב-24 במרץ 1966. הקמת הטלוויזיה, שתוכננה מלכתחילה לשנות השבעים הוחשה בעקבות מלחמת ששת הימים, והסברה כי באמצעות שידורי טלוויזיה ניתן לשפר את ההסברה הישראלית למדינות ערב ולתושבי השטחים.
1968 – תחילת השידורים הסדירים
השידור הראשון של התחנה היה שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות, שנערך במאי 1968, בירושלים.
תדר השידור שהוקצה לתחנה היה אותו תדר שעליו שידרה הטלוויזיה החינוכית, ולכן שתי התחנות חלקו מאז את שעות השידור בערוץ.
לאחר מספר שידורים חד-פעמיים החלו לשדר באוגוסט 1968 שידורי ניסיון סדירים, תחילה שלושה ערבים בשבוע, שבהמשך הורחבו לארבעה.
בתקופה זו שודרו בכל יום שעה בערבית ושעתיים בעברית.
התחנה שידרה בשחור לבן, למרות העובדה שבתקופה זו כבר היו תחנות ששידרו בצבע.
ב-1 באוגוסט באותה שנה שודרה מהדורת מבט לחדשות הראשונה.
תוכנית זו שודרה בערוץ הראשון עד 9 במאי 2017, ובמשך שנים רבות הוגשה על ידי המנחה חיים יבין שכונה "מר טלוויזיה".
באותה שנה, ב-13 באוגוסט 1968, שודרה לראשונה בערוץ גם מהדורת החדשות בערבית, בהגשת גלוריה סטיוארט.
בשנת השידורים הראשונה פעלה הטלוויזיה הישראלית כיחידה עצמאית במסגרת של "צוות הקמה" שבראשו עמד פרופ' אליהוא כ"ץ מהחוג לקומוניקציה ב, והשתתפו בו כמה אנשי אמנות ותקשורת, בהם האמנית עדה המאירית (שוורץ).
שידוריה הראשונים של הטלוויזיה הישראלית הוגדרו כשידורי ניסיון.
כץ היה למעשה המנהל הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
בסוף 1968 הועבר תיקון לחוק כך ש הטלוויזיה הישראלית תפעל במסגרת רשות השידור (שנוסדה כשלוש שנים לפני כן), יחד עם תחנת הרדיו הממלכתית, "קול ישראל".
1969 – שידורים בימי שבת
ב־1969 התחוללה סערה ציבורית סביב שידורי הטלוויזיה בשבת, כאשר מליאת רשות השידור החליטה להרחיב את שעות השידור היומיות ולעבור לשדר מארבעה ימי שידור לשידורים יומיים, כולל ימי שישי ושבת, החל מחודש נובמבר באותה שנה.
בשבוע הראשון של נובמבר, בו החלו השידורים היומיים, התחוללה מהומה סביב הסוגיה.
ביום שישי באותו שבוע, בשעות אחר הצהרים, פנו שני עורכי דין, יהודה רסלר ועדי קפלן, לבג"ץ.
השופט התורן צבי ברנזון הוציא צו על תנאי והשידורים נפתחו כבר באותו ערב.
כיוון שהערוץ הראשון שודר על אותו תדר של הטלוויזיה החינוכית, זמני השידור שלו היו מוגבלים.
הערוץ החל את שידוריו ב-17:30. כאשר השעה הראשונה הוקדשה לתוכניות ילדים, בין שש וחצי לשמונה בערב לשידורים בערבית (שיש הטוענים שמטרתם הייתה תעמולה).
ורק ארבע שעות לשידורי טלוויזיה למבוגרים בין שמונה בערב לחצות.
רוב שעות השידור בעברית בשנות השבעים למבוגרים, הוקצו להקרנתם של סרטים זרים, תכנים דוקומנטריים, וסדרות רכש בעיקר מארצות הברית ובריטניה.
כאשר תוכניות המקור העבריות שאינן תוכניות אקטואליה היו בעיקר תוכניות ראיונות (כמו עלי כותרת), תוכניות על זמר עברי (כמו שרתי לך ארצי), וכן שעשועונים שחלקם יובאו מארצות הברית (כמו זה הסוד שלי ותשע בריבוע).
תוכניות האקטואליה הבולטות היו מבט לחדשות ששודרה בשעה 9 בערב שההערכות לגביה היו שצפו בה באופן יומיומי כ-70% מבעלי מקלטי הטלוויזיה, השבוע-יומן אירועים שסיכמה את חדשות השבוע, ומוקד ששודרה פעם בשבוע ובה רואיין פוליטיקאי בכיר.
תכנים מתוסרטים מקוריים כמעט ולא הופקו, כאשר הבולטים ביניהם בשנות השבעים היו תוכנית המערכונים לול, תוכנית הסאטירה ניקוי ראש וסדרת הדרמה חדווה ושלומיק.
מלחמת יום הכיפורים שפרצה באוקטובר 1973 הייתה המלחמה הראשונה שבה יכלו הישראלים לצפות במשדרי החדשות היומיים בת.מונות חיות מזירת הקרבות, סמוך להתרחשויות עצמן.
מה שהעלה את חשיבותו של המדיום הטלוויזיוני בתחום האקטואליה.
ב-19 בנובמבר 1977 נחת נשיא מצרים אנוואר סאדאת לביקור בן שלושה ימים בישראל והערוץ הראשון סיקר את מהלך הביקור לראשונה בצבעים.
בשנת 1979 שודרה תחרות האירוויזיון מבנייני האומה בירושלים בשידור חי בצבעים לרחבי העולם וגם בהפצה מקומית.
בשנים הבאות תבצע הטלוויזיה הישראלית שידורים נוספים בצבעים במסגרת מצומצמת ולא סדירה.
ורק בפברואר 1983 החלו שידורים סדירים בצבע.
בשלהי שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הצטרפו ללוח המשדרים בעברית בערב שבת תוכניות אירוח בעלי אופי בידורי: שעה טובה וסיבה למסיבה בדומה ל-The Tonight Show המשודרת בארצות הברית מאז שנות החמישים.
בשנת 1985 זכתה הטלוויזיה הישראלית בערבית בפרס ישראל על תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה.
ב-15 במאי 1990 החל הערוץ הראשון להפיץ את שידוריו באופן סדיר וקבוע גם באמצעות לוויין תקשורת וזאת כתוספת לשימוש במשדרים קרקעיים שהייתה נהוגה מאז תחילת פעילותו של הערוץ.
כניסת הטלוויזיה בכבלים והערוץ השני לישראל בתחילת שנות התשעים ערערו את המונופול של הערוץ הראשון.
התוכניות הבולטות ששודרו בשנות התשעים בערוץ הראשון היו פופוליטיקה והחמישייה הקאמרית, ששודרה בתחילת הערוץ השני.
בתוכנית התארחו אמנים ישראלים והיא קוטלגה לפי נושא מרכזי, שהוא משורר או מלחין : וילנסקי ,אורלנד ,ועוד.
בשנת 2002 כשירדה הטברנה נולדה התכנית "שירה בשידור" התכנית הוקדשה לשירי ארץ ישראל לדורותיהם,הנחה יוני רועהערכה והפיקה נעמי אטיאס.ניהול מוזיקלי:מיקי גבריאלוב.
להקת הבית מיקה קרני, איגי וקסמן ולילה מלכוס.
התכנית שודרה בשידור חי ממועדון האומן 17בירושלים.
בשנת 2009 עם הקמת מערך השידור הקרקעי הדיגיטלי (אשר מותג תחת השם "עידן+"), עלו שידורי הערוץ למערך.
רשות השידור כיבתה את מערך המשדרים האנלוגים של הערוץ בשנת 2011.
במאה ה-21 הערוץ איבד את תדמיתו.
המדרוג שלו צנח, נוצרה לו תדמית של ערוץ "מבוגר", והביקורת עליו עלתה לאור העובדה שתקציבו היה נרחב ושולם דרך אגרת הטלוויזיה.
ב-6 במאי 2012 שונה לוח השידורים של הערוץ.
במסגרת השינויים, מהדורת מבט לחדשות הועברה ל-8 דקות לשמונה וקוצרה ל-38 דקות.
אחרי "מבט" שידר הערוץ את התוכנית "המוסף" בהנחייתה של גאולה אבן.
בכל ערב שודרה ב-19:00 תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי" ומיד אחריה "היום בספורט" – מגזין ספורט יומי.
התוכנית "מהיום למחר" בוטלה ובמקומה הוצבה מהדורת חדשות שמסכמת את אירועי היום.
הערוץ חזר לשדר תוכנית אירוח: בכל יום שישי שודרה אחרי "יומן" התוכנית "שישי עם טל ברמן".
במהלך 2012 עברו מרבית תוכניות הערוץ להיות משודרות בפורמט HD.
המהלך הושלם בינואר 2013, עת עבר הערוץ להיות ערוץ הטלוויזיה הישראלי הראשון בו מתקיים שידור מלא ברזולוציית שידור גבוהה זו.
בתחילת שנת 2014 מינתה ההנהלה את אדי אהרונוף לתפקיד ראש חטיבת החדשות בערוץ.
ב-9 במאי 2017, לקראת סגירתה של רשות השידור, שודרה מהדורת "מבט" האחרונה בהגשתה של המגישה מיכל רבינוביץ', המהדורה לוותה במחאה של עובדי רשות השידור על הסגירה.
לאחר מכן לא שודרו יותר תוכניות אקטואליה וחדשות בערוץ והוא החל לשדר במתכונת שידורים מצומצמת, שכללה בעיקר שידורים חוזרים.
הערוץ היה יכול לסיים את שידורו כבר באותו הערב אילולא תחרות האירוויזיון לשנת 2017 שהתקיימה באותם ימים, והערוץ היה מחויב לשדר אותה.
יום שבת, 13 במאי 2017, היה יום השידורים האחרון של הערוץ הראשון.
אלי בבא מנהל הטלוויזיה הודיע במכתב פרידה לעובדים על לוח השידורים המתוכנן ללילה ועל סיום השידורים.
ב-14 במאי 2017, לאורך כל היום, השידורים היחידים שהועברו בערוץ היו שידורי הטלוויזיה החינוכית, בזמני השידור שהוקצו לה ובפעם האחרונה.
"החינוכית" חתמה את שידוריה בערוץ הראשון עם שידור התכנית האחרונה של "ערב חדש" במתכונתה הוותיקה.
ב-15 במאי 2017 החל תאגיד השידור הישראלי "כאן" לפעול באפיקי השידור אשר שימשו את הערוץ הראשון.
עם הקמתו שידר הערוץ בשידור אנלוגי, בשיטת PAL.
בשנת 1979 החלה התחנה מעבר לשידורי צבע בתהליך הדרגתי, שהושלם בפברואר 1983, כשגם שידורי החדשות צולמו בצבע.
בשנת 1981 הופסקה פעילות מחיקת הצבע מתוכניות צבעוניות.
ב-25 במאי 2010 שידר הערוץ הראשון בפעם הראשונה שידור בהפרדה גבוהה (HDTV), באפיק 511 בהוט וביס.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה ערוץ ציבורי בישראל משדר בהפרדה גבוהה – עד אז היו שידורים כאלה רק בערוצים ייעודיים של הוט ושל יס, בתשלום.
השידור היה של חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2010. למרות היות הערוץ ציבורי, המתבסס על גביית אגרה, עד אז רק מנויי הלוויין והכבלים, בעלי ממירי HD, יכלו לצפות בשידור בהפרדה גבוהה.
במקביל הועבר השידור בערוץ הרגיל, באיכות רגילה ובמסך רחב שנדחס לפורמט הרגיל.
המונדיאל של 2010 היה אירוע הספורט הראשון ששודר באופן מלא ב-HD.
במסגרת בדיקות ההכנה, הגיע למסקנה מנהל אגף ההנדסה בערוץ 1, משה מושקוביץ, כי הפתרון הפשוט והזול ביותר הוא לחבר ניידת שידור HD שתשמש כחדר בקרה וחדר שידור.
על כן, הוצא מכרז, אליו ניגשו שתי חברות: "מזמור הפקות", בעלת ניידת HD היחידה בארץ באותה עת, וחברה מחו"ל שהציעה ניידת טורקית, שבחינה שלה בערוץ הראשון כללה נסיעה לטורקיה.
לבסוף הניידת הטורקית ירדה מהפרק בגלל העלויות וכך נבחרה הניידת של "מזמור הפקות".
לצורך תפעול ערוץ ה-HD, הוקם אולפן ובו שבע מצלמות HD של חברת סוני מדגם HSC-300 עם עדשות של Fujinon ומצלמת הגשה אחת באולפן שנמצא בתל אביב, שחוברה לניידת באמצעות סיב אופטי.
כל מקורות הווידאו נותבו משולחן ניתוב מדגם MVS-6000, ומהניידת הועברו להוט, יס ולמרכז הבקרה.
ב-10 ביוני 2010 החל הערוץ בשידור משחקי גביע העולם בכדורגל תוך שימוש בהפרדה גבוהה.
באותו ערב שודרה מהדורת החדשות "מבט" בפורמט ה-HD ולמעשה הייתה מהדורת החדשות הראשונה בישראל שמשודרת באיכות הזו.
לקראת סוף חודש יוני, פורסם כי שר האוצר יובל שטייניץ הסכים להעביר מקדמה על סך עשרה מיליון ש"ח לערוץ הראשון, במסגרת הרפורמה ברשות השידור, על מנת להמשיך עם שידורי ההפרדה הגבוהה גם לאחר תום משחקי המונדיאל.
בערוץ הראשון הביעו שביעות רצון והודיעו כי גם לאחר סיום המשחקים ימשיכו לשדר את מהדורות החדשות בטכנולוגיית ה-HD מהאולפן המיוחד שנבנה לצורך שידורי המונדיאל.
בכך יהיו לערוץ הישראלי הפתוח לכל הראשון שפועל בדרך זו.
באוגוסט 2010 החל הערוץ לשדר גם את המשחק המרכזי של ליגת העל בכדורגל בשיטת ה-HDTV.
לקראת חג הפסח באפריל 2011, הערוץ החל לשדר בשיטת 16:9 באפיק 11, שיטה המתאימה למסכי ה-LCD הרחבים.
בתקופה זו תוכניות האולפן של הערוץ לא שודרו ב-HD או במסך רחב ורק סדרות ותוכניות שצולמו מראש ב-HD שודרו בפורמט ה-16:9.
הערוץ שידר את תחרויות אולימפיאדת לונדון 2012 בלעדית ב-HD ועבר לשידורים מלאים ב-HD מיום הבחירות לכנסת התשע עשרה.
מיוני 2013 שידורי הערוץ באיכות HD הועברו בשידורי הפלטפורמות לטלוויזיה למנויים באפיק 11 בממירים התומכים.
מאוגוסט 2015 הערוץ החל לשדר באיכות HD בעידן פלוס.
בשנת 1974 פנה מנהל מחלקת החדשות, דן שילון, למעצב בני לוין וביקש ממנו כי יכין סמל למחלקת החדשות, אשר ישמש את מבט לחדשות וגרסאות שלו ישמשו את מבט שני, מוקד, יומן השבוע ומבט ספורט.
לוין הכין את הסמל הבסיסי באמצעות שימוש בעיפרון ומחוגה.
הסמל הבסיסי העגול משלב בין מנורת שבעת הקנים לבין תיאור של גלי שידור.
לתוכנית "מבט שני" עוצב סמל דומה דמוי עין, ל"מוקד" – ריבוע, למבט ספורט – אליפסה של אצטדיון וליומן השבוע – משושה כנגד ששת ימי השבוע החולף.
הסמל יצא מרשות מחלקת החדשות ואומץ על ידי הטלוויזיה ללא החלטה מסודרת והפך לסמלה הרשמי.
במהלך השנים עוצבו לו גרסאות תלת מימד, אחת הידועות שבהן היא תפאורת אירוויזיון 1979.
בשונה משידורי החינוכית בערוץ 2, בערוץ הראשון הציגה החינוכית את סמלי "חינוכית 1" השונים, במקום סמל הערוץ הראשון בזמני השידור שלה.
תקציבה של הטלוויזיה הישראלית היה מבוסס על אגרת הטלוויזיה הנגבתה מכל משקי הבית שברשותם מקלט טלוויזיה (ללא קשר לכמות השימוש במכשיר).
סידור זה מיועד היה לשמור על עצמאות השידורים ועל אי־תלות במפרסמים מצד אחד ובפוליטיקאים מצד שני.
בפועל גובה האגרה נקבע על ידי ועדת הכספים של הכנסת והטלוויזיה הישראלית נעזרת בגורמים מסחריים המעניקים "חסות" לשידורים.
בתקופת האינפלציה הדוהרת בתחילת שנות ה־80 הייתה חשיבות רבה למועד שבו נקבע גובה האגרה בגלל הירידה המתמדת בערך המטבע.
המוסדות שניתבו את דרכה של הרשות היו: הוועד המנהל הכולל שבעה חברים, ומליאה שבה חברים 31 נציגי ציבור, שמונו על ידי הכנסת ובפועל משקפים את חלוקת הכוח הפוליטי, פחות או יותר.
בתחילת דרכה של רשות השידור ושל הטלוויזיה הישראלית, עד לסוף שנות ה־70, היו מרבית חברי המליאה אנשים בעלי רקע תרבותי וחינוכי (ד"ר אליהו לנקין שהיה מוותיקי האצ"ל, נתן שחם הסופר שישב במליאה מטעם מפ"ם).
לאחר מכן הפכה מליאת רשות השידור לגוף שבו חברים פוליטיקאים בראשית דרכם כנקודת מוצא לקריירה פוליטית עתידית (למשל, גיל סמסונוב וסילבן שלום שהתחילו את דרכם ב כחברים במליאת רשות השידור).
סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי (1999-1998)
חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי (2015)
חנוך לוין - חיים שכדוגמתם עוד לא ראינו מעולם (2017-2015)
והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל (2017-2016)
המשחק המרכזי בליגת העל בכדורגל
משחקי הבית של נבחרת ישראל בכדורגל
פסוקו של יום (1969–2011)תוכניות ילדים ונוער
סיירת הבטיחות בדרכים של ג'ינג'י
הערבה היא עמק צר וארוך המשתרע מדרום ים המלח ועד מפרץ אילת ומפריד בין הרי אדום ממזרח ובין הר הנגב ממערב.
אורך הערבה כ-175 ק"מ מצפון לדרום.
יש בכמה מקומות בערבה מחצבי נחושת ומחצבים אחרים, אך עיקר חשיבותה כאזור מעבר.
השם קדום (נזכר בתיאור נדידתם של בני ישראל בצאתם ממצרים) ופירושו אזור שומם ויבש, נרדף למדבר.
לאורך הערבה עובר קו הגבול בין ירדן לישראל.
הערבה היא חלק מהבקע הסורי-אפריקני.
הטופוגרפיה שלה מישורית בעיקרה, ומשתפלת משיא גובהה – גב הערבה, ברום של כ־205 מ' מעל פני הים (מדרום לנחל חיון), צפונה לכיוון ים המלח ודרומה לכיוון מפרץ אילת.
אגן הניקוז הראשי בערבה הוא זה של נחל הערבה המתנקז לכיכר סדום.
נחל הערבה קולט אליו מי שיטפונות המגיעים משטחים נרחבים בהר הנגב ובהרי אדום.
היובל העיקרי של נחל הערבה בתחומי ישראל הוא נחל פארן (למעשה, זהו הערוץ הראשי, אך לפי השמות העבריים, נחל פארן נחשב כיובל של נחל הערבה).
יובלים גדולים נוספים הם נחל חיון, המנקז את דרום הנגב, ונחל נקרות המנקז את אזור מכתש רמון.
שני ערוצים חשובים נוספים בתחומי ישראל, המתנקזים ישירות לכיכר סדום, הם נחל אמציהו ונחל צין.
משיא הגובה ועד למפרץ אילת, אין אגן ניקוז מרכזי אחד, ובערבה הדרומית יש ארבע מלחות (אגמים של מים מליחים) בולטות המהוות אגני ניקוז ללא מוצא: קע א-סעידין (צפונית ליהל, רובה המכריע בתחום ירדן), מלחת יטבתה, מלחת עברונה ומלחת אילת (האחרונה מנוקזת למפרץ אילת כיום).
הנחלים הבולטים בערבה הדרומית הם נחל רודד, נחל רחם ונחל שעלב (באזור יהל – גרופית).
חלק ממעיינות הערבה התייבשו לדוגמה עין תמיד שיבש משנת 2018.
בקצה הדרומי של הערבה, לחוף מפרץ אילת נמצאות שתי הערים הגדולות בערבה – עקבה, המשמשת כנמל והמוצא היחידי לים של ירדן, ואילת.
לאורך הערבה פזורים יישובים קטנים רבים העוסקים בעיקר בחקלאות.
בערבה שני נמלי תעופה – נמל התעופה רמון ונמל התעופה הבינלאומי המלך חוסיין.
בצד הישראלי של הערבה מתגוררים כ-63,000 תושבים, כשרובם (53,000) גרים באילת.
שאר יישובי הערבה נמצאים רובם ככולם בתחום שיפוט המועצה האזורית הערבה התיכונה והמועצה האזורית חבל אילות - ערבה דרומית.
שני היישובים הצפוניים ביותר בערבה, נאות הכיכר ועין תמר, נמצאים בכיכר סדום ושייכים למועצה האזורית תמר.
מרבית היישובים הם יישובים חקלאיים, והענף החקלאי הנפוץ בהם הוא גידול ירקות חממה לייצוא ולשיווק מקומי, במיוחד פלפלים, עגבניות שרי ותמרים ורפתות.
בהכשרת השטחים החקלאיים נעשה שימוש רב במצע חולי, הנדיר בצד הישראלי של הערבה ונפוץ בצד הירדני, למרגלות הרי אדום.
כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, התפתחה החקלאות הישראלית בעיקר בשטחים שנכבשו על ידי צה"ל במזרח הערבה לאחר מלחמת ששת הימים.
עם חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן בוצעו חילופי שטחים שהשאירו את רוב שטחי החקלאות בתחום ישראל.
באזור מושב צופר, שם השטחים החקלאיים חדרו לעומק 4 ק"מ בתחום ירדן, הוחכר השטח ל-25 שנה למדינת ישראל, בדומה לאזור נהריים.
חכירה זו לא חודשה עם סיומה.
בנוסף ליישובים אלו ראויים לציון חוות הבודדים, באר מנוחה, וחוות ע'רנדל והיאחזות הנח"ל לשעבר שיטים.
יישובים נוספים משתייכים למועצה האזורית חבל אילות, אך מבחינה גאוגרפית אינם ממוקמים בבקע הערבה אלא בדרום הנגב:
כל יישובי הערבה נמצאים בתחום השיפוט של מחוזות כרכ ועקבה.
הכפרים הם רובם ככולם בדואים, ומאופיינים בעוני ובמחסור.
להלן רשימת היישובים הירדניים בערבה, מסודרים מצפון לדרום:
בנוסף קיים היישוב המונה בסך הכל 56 תושבים
מימים קדומים עברו בערבה דרכים חשובות ממרכז הארץ ומהר הנגב אל מפרץ אילת ואל עבר הירדן מזרחה.
על פי המקרא, בימי השופטים שלטו בה בני אדום עד שנכבשה בידי דוד המלך, שלמה המלך הקים נמל באילת וחצב נחושת בערבה.
משנפרדה הממלכה, חזרו בני אדום והשתלטו על הערבה, עד שסולקו על ידי הנבטים.
בתחילתה של המאה ה-2 השתלטו הנבטים על הערבה וגם הקימו בה מבצרים ותחנות משמר לאבטחת הדרכים והאזור.
אחרי הכיבוש הערבי והתנוונותן של מדינות האזור, איבדה גם הערבה את חשיבותה כמעט עד ימינו.
בהפרדת עבר הירדן משטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל המערבית, חולקה גם הערבה כאשר הגבול הוגדר לאורך נחל הערבה וקו הנקודות הנמוכות ביותר הממשיכות אותו דרומה עד מפרץ אילת.
הערבה יועדה להיכלל במדינת ישראל במסגרת תוכנית החלוקה של האו"ם.
קטע קטן באזור סדום, אשר הוחזק בידי מפעלי ים המלח, נותק במלחמת העצמאות החל מאפריל 1948, עד שבמבצע לוט הושג חיבור יבשתי בינו לבין יתר השטח הישראלי.
חלקה העיקרי של הערבה נתפס בידי ישראל במסגרת מבצע עובדה בסוף מלחמת העצמאות ומאז עלתה חשיבותה מחדש.
נקודות המחלוקת העיקריות בשיחות על הסכם השלום בין ירדן לישראל היו: שטח של כ־380 קמ"ר בערבה, שהירדנים טענו כי ישראל סיפחה במהלך השנים, וחלוקה במשאבי המים של נהר הירדן, שרוב מימיו נעצרו בסכר דגניה והוטו למפעל המוביל הארצי.
ישראל הסכימה להחזיר את רוב השטח (כ-380 קמ"ר) ולהקצות מים ממקורותיה לירדן, ובכך למעשה נפתרה הסוגיה הטריטוריאלית בהסכם השלום.
נמל התעופה רמון נפתח ב-21 בינואר 2019.
בלילה שבין 3 בדצמבר ל-4 בדצמבר 2014 כ-5 מיליון ליטרים של נפט גולמי דלפו מקו צינור אילת-אשקלון באזור היישוב באר אורה.
הנפט הגולמי זרם לשמורת ערבת עברונה הסמוכה וגרם לאסון אקולוגי חמור בתוכה.
באוקטובר 2018 הודיעה ממלכת ירדן כי עקב מחאה ציבורית חריפה כי היא לא מאריכה את סעיף החכירה של מובלעת צופר.
שנתיים לאחר מכן אכן הועברה מובלעת צופר לשליטה בלעדית של ירדן.
האתרים הארכאולוגיים הבולטים בערבה הם:
תל אל ח'ליפה – עציון גבר המקראית, בצמוד ממזרח לגבול ישראל-ירדן בראש מפרץ אילת.
מכלול בארות שרשרת במלחת עברונה.
פינון – למרגלות הרי אדום, בתחום ירדן (אתר כריית נחושת).
תל חוג'יירת אל-ע'וזלאן אתר מהתקופה הכלקוליתית 4 ק"מ מצפון לעקבה.
פרט לאתרים אלו, יש בערבה שרידים רבים של דרכים עתיקות (למשל, דרך הבשמים חוצה את הערבה באזור מואה) ואתרים נוספים, בעיקר בקרבת מעיינות ומקורות מים אחרים.
"הערב החדש" (הייתה ידועה כ"ערב חדש", בין יוני 1982 למאי 2017) הייתה אחת התוכניות הוותיקות והמצליחות של הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
התוכנית, בפורמט ותחת השם "הערב החדש", שודרה בין 4 ביוני ל-3 באוגוסט 2017, מדי יום חול בשעות 16:59-16:29 בערוץ כאן 11, במסגרת שידורי החינוכית בערוץ, ומ-8 באוגוסט עד ירידתה מהאוויר בערוץ הבית של החינוכית.
התוכנית האחרונה של "ערב חדש" שודרה בחודש מאי 2017, לאחר 35 שנה, שהחלה את שידוריה בתחילת מלחמת לבנון הראשונה ביוני 1982.
זמן קצר לאחר מכן שודרה התוכנית במתכונת ובשמה המעודכן "הערב החדש".
התוכנית סיימה את שידוריה לאחר 36 שנות שידור, לקראת סגירת הטלוויזיה החינוכית.
המהדורה האחרונה, אותה הגיש דן מרגלית, שודרה ב-5 באוגוסט 2018.
התוכנית עלתה למרקע ב-7 ביוני 1982 ביומה השני של מלחמת לבנון הראשונה, בהחלטה יוסי רונן, איש הטלוויזיה הלימודית, ואילון שליו, סגן מפקד גלי צה"ל, לשדר תוכנית משותפת בשעות אחר הצהריים.
התכנית החלה כתוכנית דרישות שלום של חיילים מן החזית ומבזקים של גלי צה"ל (בהגשת עדי טלמור) בשם "שלום הגליל".
מנהל הטלוויזיה החינוכית, יעקב לורברבוים, גייס לתפקיד המגיש את דן מרגלית.
התכנון המקורי היה שהתוכנית תתקיים כמה ימים בלבד, עד שיגיע צה"ל אל קו 40 הקילומטרים מהגבול.
כעבור 10 ימים, משלא הושג יעד זה, נועצה מנהלת התוכניות בטלוויזיה החינוכית, יוהנה פרנר, עם מרגלית, והחליטה להותיר את התוכנית על המרקע.
עורכה הראשון של התוכנית היה יוסי רונן.
אות הפתיחה הראשון של התוכנית הולחן על ידי נורית הירש ואות הפתיחה השני והמפורסם של התוכנית הולחן בידי אלדד שרים.
לטענת עוז אלמוג התוכנית שינתה את הרגלי הצפייה בטלוויזיה של הקהל הבוגר לשעה 17:00 מאשר המצב שהיה עד אז כאשר השידורים לקהל הבוגר בערוץ הראשון שהחלו בשעה 20:00.
בראשית דרכה סבלה התוכנית, שהוגדרה בידי קברניטי התחנה כ"חצי השעה של החדשות הרכות", מתחרות קשה עם "מבט", ולא פעם נטען ששידורה בפועל חורג מהמנדט של הטלוויזיה הלימודית.
כך למשל משהשיגה התוכנית ריאיון בלעדי עם עיזאת נאפסו, הוא הוחרם במבט.
התוכנית אף סבלה מניסיונות התערבות של שרי החינוך הממונים עליה, לרבות ניסיון כושל של יצחק נבון למנוע את העברת גדעון רייכר מתפקיד מגיש.
כן נוצר חיכוך בין התוכנית לבין השר הממונה סביב פרשת הפרוות של רעיית נבון, אופירה.
לטענת מרגלית, אחד מיתרונותיה של התוכנית הוא איטיות השיחות שמתנהלות בה והחזרה על דברי המשתתפים באופן שהופך אותה למובנת יותר על ידי הצופים בהשוואה לתוכניות אקטואליה אחרות.
מסוף שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 שודרה בימי שישי בצהריים התוכנית "מוסף המוספים" שהיוותה תוכנית בת של "ערב חדש", וסוכמו בה אירועי השבוע החולף.
במרץ 1989 השתמש חיל האוויר בשם התוכנית כשם קוד לטיסה בה עלו לישראל 303 מיהודי אתיופיה, במסגרת מבצע אחים ג'.
בשנת 1990 חודשה תפאורת האולפן והוחלף אות הפתיחה.
אולפן זה שימש את התכנית עד לשנת 2006.
בקיץ 1994 החלה חברת החדשות של ערוץ 2 לשדר תוכנית אקטואליה בשעה 17:00 שנקראה "חמש עם".
כך נוצרה תחרות קשה בין "ערב חדש" לבין התוכנית "חמש עם".
כתוצאה מכך, הוחלט במערכת התוכנית ליצור שיתוף פעולה הדוק עם חטיבת החדשות של הערוץ הראשון שהחליפו את מבזקי החדשות של גלי צה"ל.
ותכנים חדשותיים שלה בעת הצורך.
החל מ-1 בנובמבר 1994. עוד דבר שהשתנה עם המעבר זה שאם עד אז התוכנית כללה ראיונות בלבד בתוך האולפנים, היא כללה גם צילומים חדשותיים מהשטח.
בשנת 1997, רמז בטלוויזיה אהוד ברק כי הפרשן המשפטי משה נגבי לא פעל כשורה בעת ששירת כתובע צבאי.
בעקבות זאת הוחלט ב"ערב חדש" לערוך בנושא ריאיון עם הפרקליט דניאל פרידמן, שהיה מפקדו של נגבי, אך ברגע האחרון כשכבר היה באולפן, ובעקבות לחץ שהפעיל נגבי על עורכי התוכנית, הוא בוטל.
מרגלית כתב כי "זה היה יום רע ל'ערב חדש'".
ב-22 ביוני 2008 התחדשה המהדורה וצורפה העיתונאית מיה בנגל כמגישה קבועה לצד רונן ברגמן ודן מרגלית, ומאוחר יותר צורפה גם העיתונאית טלי ליפקין שחק.
בנוסף, התארכה המהדורה ב-15 דקות תחילה ובהמשך ב-26 ושודרה לראשונה גם בערוץ 23 (ששודר אז רק למנויי הכבלים והלווין).
כתוצאה מכך רק חלקה הראשון שודר בערוץ 1, וזאת מפני ששעות השידור של הטלוויזיה החינוכית בערוץ מסתיימות ב-17:34 בערב (כמחצית השעה לפני סיום התוכנית, פרט למקרים יוצאי דופן).
לכן רק בערוץ 23 ובאתר האינטרנט של הטלוויזיה החינוכית, ניתן היה לצפות בתוכנית במלואה.
במהלך אולימפיאדת לונדון בשנת 2012 שידר הערוץ הראשון את המשחקים האולימפיים במשבצת השידור של התוכנית, ולראשונה בתולדותיה היא הועברה רק בערוץ 23 ולא בערוץ 1.
ביולי 2011 זכו שרה ב"ק, עידן קוולר ואראל סג"ל במכרז להנחיית התוכנית, והצטרפו לדן מרגלית.
בדצמבר 2013 התוכנית קוצרה בחזרה לחצי שעה ומאז שודרה בטלוויזיה בערוץ 1, ובאתר האינטרנט של הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
התוכנית שודרה בימים א-ה משעה 16:59 עד 17:34. כל התוכניות הועלו לאחר שידורן בשלמותן לאתר YouTube.
בשנים 2014–2018 שודרה בטלוויזיה החינוכית גרסה שבועית של התוכנית שהייתה מותאמת לילדים ונקראה "ערב חדש לילדים".
בדצמבר 2016 נערך מכרז חדש לצוות המנחים של התוכנית שבסופו נבחרו מחדש העיתונאים דן מרגלית, אראל סג"ל ושרה ב"ק, ואליהם הצטרפה העיתונאית ליטל שמש.
ב-14 במאי 2017 שודרה בפעם האחרונה בערוץ הראשון.
התוכנית הייתה אמורה לחזור לשידור בערוץ כאן 11 החל מ-15 במאי במתכונת מגזינית יותר, אך שידורי החינוכית בתאגיד לא עלו עקב עיצומי עובדים.
ב-4 ביוני באותה שנה חזרה המהדורה במתכונת מחודשת ובשם "הערב החדש", לאחר שנחתם הסכם שידורי החינוכית בתאגיד השידור הישראלי.
במתכונתה החדשה התוכנית הועברה לשעה 16:30, והמשיכו להגיש אותה לסירוגין דן מרגלית, אראל סג"ל, שרה ב"ק וליטל שמש.
במתכונת החדשה מבזק חדשות לא שולב בתוכנית.
בנוסף, חצי שעה אחר כך, שודרה התוכנית רק בערוץ 23.
התוכנית ירדה משידור ב"כאן 11" עם החלטת התאגיד להפסיק את שידורי החינוכית בערוץ ב-3 באוגוסט 2017. ב-8 באוגוסט פורסם בטוויטר של החינוכית כי התוכנית תעבור להיות משודרת בערוץ 23 מדי ערב ב-19:30. בעקבות סגירת הטלוויזיה החינוכית סיימה את שידוריה ב-5 באוגוסט 2018.
הערבה האירואסייתית (מכונה גם , בעקבות המילה הרוסית степь), היא רצף של מישורים ורמות המשתרע בין בגבול מונגוליה-מנצ'וריה במזרח, לבין חצי האי קרים במערב.
יש המרחיקים את גבולה המערבי של הערבה האירואסייתית עד לקצה האלפלד שבהונגריה, קרי בין קו אורך 120 במזרח לקו אורך 28 עד 18 במערב.
אזור נרחב זה מכליל בתוכו את כל הערבות הגדולות של מזרח אירופה ומרכז אסיה.
הערבה האסייתית הוא שם נוסף לאותו אזור גאוגרפי, ללא הערבות של מערב רוסיה, אוקראינה והונגריה.
הסטפה במדויק במובן הרחב יותר, היא אחת הביומות (נופה) הבסיסיות של אזור האקלים הממוזג, ערבה עשבונית עם אקלים צחיח למחצה הגובלת בחגורה הצחיחה מצפון ומדרום, שהתפתחה בשלושה אזורים (אירואסיה, אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית) במקומות שבהם אין מספיק משקעים לשמירה על יערות רציפים.
אזור המעבר של שני הביומים הוא הערבה המיוערת.
במובן הצר יותר, זהו אזור הערבות של אירואסיה, שטח עשב שטוח או מעט גבעות שתופס אזורים נרחבים של מרכז אסיה ומזרח אירופה.
הערבות של אמריקה הצפונית נקראות פרריה, אלה של אמריקה הדרומית נקראות פמפס.
להלן, אנו רואים במשמעות צרה זו רלוונטית; המאפיינים הנפוצים של ביומסה ניתנים בערך ערבה.
לפי הגיאובוטנאי היהודי-רוסי לב ברג, הסטפה היא אזור מישורי פחות או יותר, שאינו מוצף בהפשרת הקרח של האביב; הקרקע שלה היא סופגת מים מעולה לאקוויפר והיא צ'רנוזיום (אדמה שחורה) והצמחייה שמכסה אותה כל השנה נשלטת על ידי דגניים.
בצפון תחומה הערבה האירואסייתית בטייגה (Taiga) הסיבירית, אזור יערות-עד של עצי-מחט, ובדרום היא גובלת בשורה של מדבריות, דוגמת גובי, קיזילקום וקארה קום, ובמספר רצועות הרים.
גבולותיה עוברים בין קו רוחב 50 עד 55 בצפון לקו רוחב 40 עד 35 בדרום.
מספר רכסי הרים חוצים את הערבה האירואסייתית ומחלקים אותה לערבות משניות.
רכסי ההרים של הטְייֵן שָׁאן ושל האלטאי (Altai), המאופיינים באקלים אלפיני, מפרידים בין הרמה המונגולית לערבה הקירגיזית-קזאחית, שבינה לבין הערבה הרוסית משתרעים הרי אורל.
מישור אלפולד, שיש המשייכים אותו לערבה האירואסייתית, מופרד מהערבה הרוסית על ידי הרי הקרפטים.
הערבה האירואסייתית רחוקה מהאוקיינוסים, ורצועות ההרים התוחמים אותה ממזרח ומדרום מונעים מעבר לחות מהאוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי ולוכדים אוויר קר מהקוטב הצפוני בחורף.
תנאים גאוגרפיים אלו מביאים לכך שהאקלים הטיפוסי לאזור זה הוא צחיח למחצה וקר (Semi Arid and Cold) או צחיח וקר (Arid and Cold).
סוגי אקלים אלו מאופיינים בכך שכמות המשקעים הממוצעת בהם נמוכה מההתאיידות הפוטנציאלית (Potential Evapotranspiration).
הקיץ בערבה חם מאוד והחורף קר מאוד.
אקלים צחיח וקר יצר את מדבריות גובי, קיזילקום וקארא קום ואילו אקלים צחיח למחצה וקר יצר את הביומה של ערבות העשב (Grassland) הנרחבות של הרמה המונגולית, הערבה הקירגיזית-קזחית והערבה הרוסית.
מכיוון שהצ'רנוזיום האופייני לערבות הוא אדמה פורייה מאוד ומכיוון שהערבה נוצרת בעיקר במישורים, הצמחייה המקורית שלה הוחלפה במשך הדורות בייצור גידולי שדה באזורים צפופי האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, למשל, כיסוי הצמחייה הטבעי הרציף של פעם של אוקראינה נותר רק בכמה כתמים.
רוב מקומות אלה (אסקניה נובה Askania-Nova (באוקראינית: Асканія-Нова) באזור חרסון, שמורת הסטייפ האוקראינית וכו') הן בימינו שמורות טבע.
האקלים הצחיח וקר גורם לכך שכמעט ואין צמחייה גבוהה בערבה, מלבד באזורים סמוכים למקורות מים כנהרות ואגמים.
הצמחייה האופיינית לערבה היא עשבונית נמוכה.
ערבות העשב הנרחבות והאקלים הצחיח והקר תומכים בבעלי חיים אוכלי עשב.
הערבה עשירה בכבשים, בקר, עזים, גמלי דבשתיים ומכרסמים.
פרסתנים נוספים הם צבי יעלי מונגולי, צבי הזפק, סאיגה, ואייל סיבירי.
בערבה חי המספר הרב ביותר של סוסים בעולם, ומרביתם מתקיימים מאכילת עשב ולא ממספוא.
טורפים החיים בערבה יהיו אלו אשר יכולים לעמוד בקור עז.
הזאב הוא הטורף הדומיננטי ביותר בערבה.
הערבה האירואסייתית הייתה אזור מחייתם של עמים רבים, שרובם החזיקו באורח חיים של נוודות.
העמים הנוודים השפיעו רבות על הציוויליזציות הנושבות הנושקות לערבה, לעיתים באמצעות מסחר אולם לרוב בשל הצטיינותם בלחימה.
בספרי היסטוריה מהעת העתיקה מוזכרים עמים נומאדיים מהערבה האירואסייתית, לרוב בשל כישורי הלחימה שלהם.
הרודוטוס מעניק תיאור אמין בחלקו של הסקיתים והסארמאטים.
בתקופת האימפריה הרומית הועברו יחידות של פרשים סארמאטים לשרת במסגרת הצבא הרומי המוצב בבריטניה.
הפלישות הברבריות (מוכרות יותר בעברית כ"נדידת העמים") לתוך אירופה התרחשו ככל הנראה מתנועה מערבה של שבטים הונים בתוך הערבה האירואסייתית.
בימי הביניים המשיכו לצאת פלישות מחזוריות מהערבה האירואסייתית לתוך הציוויליזציות הסובבות אותה.
האווארים, המגיארים, הבולגארים והכוזרים פלשו למזרח אירופה.
במאה ה-11 פלשו שבטי טורקמנים לתוך עולם האסלאם ותחת הנהגתה של השושלת הסלג'וקית התפשטו לכול המזרח התיכון ואף השתלטו על חלקים מאסיה הקטנה.
במאה ה-13 יצאו המונגולים ממזרחה של הערבה האירואסייתית ופלשו לתוך סין, המזרח התיכון ומזרח אירופה.
תחת הנהגתם של צארים מוכשרים החלה רוסיה במדיניות של התפשטות מזרחה לעומק הערבה האירואסייתית.
שקיעתן של הח'אנויות הטורקיות והמונגוליות ועלייתו של הנשק החם, אשר הפך בהדרגה לנשק טוב יותר מהקשת המורכבת, הקלה על הרוסים את התפשטותם מזרחה לתוך מה שזכה לשם סיביר.
השפות הנפוצות בערבה האירואסייתית הן ממשפחת השפות האלטאיות, ממשפחת השפות ההודו-אירופאיות וממשפחת השפות האוראליות.
הערבה האסייתית היא החלק האסייתי של הערבה האירואסייתית, היינו כל אזורי הערבה הנמצאים באסיה ללא הערבות של מערב רוסיה, אוקראינה והונגריה.
לעיתים מקובל להכליל את הערבה האסייתית בתוך מרכז אסיה אף על פי שזו נמתחת ממזרח אסיה ועד למערבה.
העמים הטורקים והעמים המונגולים הם עיקר האוכלוסייה של הערבה האסייתית ומשפחת השפות האלטאיות היא הקבוצה הלשונית הדומיננטית באזורים אלו.
ספר הערוך הוא מילון שנכתב במאה ה-11 בידי רבי נתן מרומי, ובו מפורשות מילים קשות בתלמודים ובמדרשים.
לכל אחד מערכי המילון ישנו פירוש, קצר בדרך כלל.
לרוב מפנה המחבר למקור בו מופיעה מילה זו, ומצטט משפט קצר ממנו.
אגב כך, מפרש לעיתים המחבר בקצרה גם את המשפט בכללו והקשרו.
הפירושים מסתמכים בעיקר על ספרות הגאונים ועל פרשנות של המחבר.
חשיבות נודעת לספר הערוך גם בהקשר קביעת נוסח מקורות חז"ל.
בפירושיו מובאת פעמים רבות מסורת הגרסה והפירוש של רב האי גאון ורבנו חננאל.
רבינו נתן מרומי, ראש ישיבה מפורסם בעיר רומא שבאיטליה, גמר בדעתו לחבר ספר שיהווה חיבור יסוד לכל הוגי התורה, וכדבריו:
לצורך כך חיבר את ספרו הגדול "הערוך", המהווה מילון למילים הקשות והלועזיות בתלמודים ובמדרשים.
את מלאכתו הגדולה השלים בי"ט באדר בשנת ד'תתס"א (1101).
הספר נפוץ מייד באירופה והתקבל בהתלהבות רבה.
"הערוך" הוא למעשה המילון הקדום המקיף ביותר של ספרות חז"ל, ודבריו היוו אבן בסיס לכל הבאים אחריו; גם בהבנת דברי התלמוד והמדרשים, מצטטים רבים מהראשונים את דבריו, ובעקבותיהם פרשני תלמוד מאוחרים יותר.
מקורותיו העיקריים של ר' נתן מרומי לחיבור הספר היו פירוש הגאונים לסדר טהרות, קונטרס מגנצא, ופירוש רבינו חננאל לתלמוד.
הספר מסודר בסדר אלפביתי של המונחים המבוארים בו.
הפירושים למילים מסתמכים בעיקר על ספרות הגאונים ואף ראשוני הראשונים (כמו רבנו חננאל, רבנו משולם בן קלונימוס ורבנו גרשום), ולעיתים גם על פרשנותו של המחבר, שהיה בעל ידיעה רחבה באיטלקית, לטינית, סלאבית, עברית מקראית ומשנאית וארמית (את הסברי המילים ביוונית, ערבית ופרסית שאב כנראה מכתבי הגאונים).
לכל אחד מערכי המילון ישנו פירוש רחב, הכולל לעיתים התייחסות גם לעניינים אחרים שקשורים לנושא, וכך משמש הספר לא רק כאוסף מילים אלא גם כאוסף עניינים בספרות חז"ל.
לדברי החוקר חנוך יהודה קאהוט, בספר הערוך מוזכרים לראשונה ספרים רבים מספרות חז"ל, כמו תנא דבי אליהו, ספר בן סירא, פרקי דרבי אליעזר, אבות דרבי נתן ועוד; גם נוסחאות ישנות וגרסאות קדומות נשתמרו לרוב בספרו.
דוגמאות אחדות לערכים שבספר "הערוך":
שלחן - של שולחני, והוא המוכר מטבעות, ולפי שהשולחן לפניו תמיד, ומוכר וקונה על השולחן, לפיכך נקרא שולחני.
פרנס - לשימושו של מונח זה הוא מביא דוגמאות אחדות מכל רחבי הש"ס, שונות במשמעותן זו מזו: מ: "ועל פרנס המתגאה על הציבור בחינם".
ממסכת כתובות: "נותנים לבתולה י"ב חודש משתבע בה הבעל לפרנס את עצמה".
"לפרנסה שמין באב, פירוש: עישור נכסי שמפרנסת עצמה בהן ומוליכה לבעל".
ממסכת פאה: "לן - נותנים לו פרנסת לינה, פירוש: כר וכסת".
אפסניה - "אין מושיבים לא מלך ולא כהן גדול בעיבור השנה: מלך - משום אפסניה...פירוש: ההוצאה שנותן לחיילותיו חדש בחדש והוא נוטל המס בשנה ומפזר להם בכל חדש וחדש.
ואם יוסיפו חודש - צריך ליתן משלו, לפיכך דוחה את העיבור...
ובלשון יוון קורין להוצאה אפסניא".
חרתא - דארגיז, עיר הסמוכה לבגדאד ברחוק פרסה.
טבריה - בסוף (מסכת) מכשירין: "והשותה מי טבריה אף על פי שיוצאין נקיים", "פירוש: יש בטבריה מים משלשלין.
אם שותה אותם אדם - יוצאים ממנו כמו ששתם, אעפ"כ, אינן מטמאים ואינן מכשירים".
הספר התקבל מייד עם צאתו בהתלהבות רבה בכל חלקי אירופה, וכבר רשב"ם הצרפתי מצטט מדבריו.
פירושיו של הערוך השפיעו גם על פסיקת הלכה בנושאים מסוימים.
מפורסם פירושו (ערך 'פסק' וערך 'סבר') בעניין דבר שאינו מתכוון, לפיו העושה מעשה, ויש לאותו מעשה תוצאת-לוואי האסורה על פי ההלכה, אם העושה אינו מתכוון לתוצאה זו ואינו מעוניין בה - המעשה מותר, גם אם אין ספק שאותה תוצאה אכן תתרחש ("פסיק רישא דלא ניחא ליה").
חידוש זה נדון בהרחבה בספרות הראשונים והאחרונים, ורבים מן הראשונים נחלקו עליו, אך יש שהקלו כמותו באיסור דרבנן.
דוגמה להשלכה אקטואלית מדיון זה: האם מותר לעבור בשבת במקום שפועלת בו מצלמה; שהרי האדם שעובר גורם בהכרח ליצירת תמונתו על המצלמה, אבל אין לו כל עניין בדבר.
דוגמה נוספת היא דברי המשנה ברורה: "ובאמת מלבד דעת הרוקח...
מצאתי עוד ראשונים שקיימי בשיטתיה, והוא הערוך בערך טרימא".
ההומניסט וההבראיסט הגרמני סבסטיאן מינסטר חיבר את הספר ערוך (Dictionarium Chaldaicum) והוציאו לאור בשנת 1527. ספר זה מבוסס על ספר "הערוך" של רבינו נתן, אותו מצא מינסטר במנזר דומיניקני ברגנסבורג, והוא מהלקסיקונים המוקדמים ביותר שיצאו לאור בשפה הארמית והלטינית.
בתוכו סיכם מינסטר בסדר אלפביתי מילים בעברית וארמית ואת פירושן הלטיני, על מנת לסייע למלומדים להבין את הספרות הרבנית.
במהרה הפך הספר לכלי משמעותי לתרגול הבלשנות היהודית הרבנית בידי ההבראיסטים הנוצרים.
ספר 'הערוך' נדפס לראשונה בדפוס העברי הקדום ברומא, בסביבות שנת 1470. ככל הידוע לנו, הוא היה אחד מהספרים העבריים הראשונים שנדפסו.
אחריו הודפס הספר בין השאר על ידי גרשום בן משה שונצינו, 1507-1520 בפזארו.
בהדפסה משנת 1531 מתואר המילון התלמודי על ידי המדפיס: "ספר הערוך: חיברו הרב המובהק, פטיש חזק, תנא דאורייתא [בעברית: משנן התורה], בוצינא דנהורא [הנר המאיר], הגאון רבי נתן צדיק ז"ל בן כבוד קדושת מרנא ורבנא הרב יחיאל ז"ל, בן כבוד גדולת קדושת מרנא ורבנא אברהם ז"ל מן רומי.
וקבץ כל מילה חמורה (כלומר, לא מובנת) שבתלמוד בספר הזה, וסידרו באלפא ביתא למען ירוץ הקורא בו".
בין השנים 1878–1892 הוציא חנוך יהודה קוֹהוּט את ה"ערוך" במהדורת פירוש רבת כרכים (כארבעת אלפים עמודים כפולים), בשם "ערוך השלם" שהיה לאנציקלופדיה מונומנטלית, מספרי היסוד של חכמת ישראל.
ספר "האגור" מאת רבי שמואל אבן ג'אמע.
ספר "מעריך" מאת רבי מנחם די לונזאנו.
ספר "מוסף הערוך" מאת הרב בנימין מוספיא.
ספר "כתר כהונה" מאת הרב דוד כהן די לארא (נדפס בהמבורג, ה'תכ"ט ומשתרע רק עד סוף האות יוד)
ספר "הפלאה שבערכין" מאת הרב ישעיה פיק ברלין.
הערוץ האקדמי הוא ערוץ שידורים ישראלי בנושאים אקדמיים המשודר באינטרנט, הפועל בחסות אוניברסיטת חיפה.
הערוץ נוסד בשנת 1994 ביוזמתו של נשיא אוניברסיטת חיפה דאז, פרופ' אהרון בן-זאב וצחי שנבל, מרצה מדיה מהחוג לאמנות ששימש לאחר מכן כמנהל הערוץ, בשיתוף עם האוניברסיטה העברית, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת בר-אילן והטכניון, במטרה להביא את הידע האקדמי לידי הקהילה.
הערוץ משודר מאולפן טלוויזיה שנמצא בקמפוס אוניברסיטת חיפה.
האולפן הנוכחי, הנמצא בקומה התחתונה של מגדל אשכול, נחנך ביוני 2007 בטקס בהשתתפות שר התקשורת וראש עיריית חיפה.
בתחילת דרכו הערוץ פעל כחלק משידורי הערוץ הקהילתי בכבלים, שם שודרה רצועה של 5 שעות יומיות במסגרתו.
בשנת 2004, החל הערוץ לשדר באפיק 51 בכבלים כערוץ שידורים מלא, כתוצאה מחוזה עם חברת מת"ב.
בחוזה הוסכם כי תוכני הערוץ יינתנו בחינם לצופי הכבלים, בתמורה לכך שלא יגבה תשלום מהאוניברסיטה על קבלת האפיק.
ביולי 2007, סירבה חברת HOT להמשיך את החוזה ודרשה בעבור הכללת הערוץ בחבילת הערוצים תשלום בגובה של כ-300-350 אלף דולר מהאוניברסיטה.
הערוץ ביקש דחייה של חצי שנה למצוא מימון, ולמרות לחץ ציבורי ופניה של יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה בכנסת למנכ"ל HOT, החברה סירבה לבקשה, ומאז ירדו שידורי הערוץ מהכבלים.
בעקבות הפסקת השידור בטלוויזיה עבר הערוץ לשדר ברשת האינטרנט, וכיום הוא משדר 24 שעות, 7 ימים בשבוע ברציפות, לפי לוח שידורים קבוע ובכך הוא ערוץ הטלוויזיה הישראלי הראשון המשדר אך ורק באינטרנט.
תוכניות הערוץ מחולקות לפי רצועות נושא בתחומים כמו חברה, תרבות, כלכלה ומשפט, ביטחון ומדינה, מדע ורפואה.
משודרות תוכניות הכוללות ראיונות ודיונים עם מומחים ואנשי אקדמיה.
בנוסף משדר הערוץ הרצאות וכינוסים שנערכים בקמפוסים השונים וכן תוכנית יומית - "יומן אקדמי", המביאה חדשות אקדמיה.
האתר הייעודי של הערוץ אינו פעיל, אך הערוץ ממשיך ליצור תוכניות ולהעלותן ליוטיוב.
הערוץ הקהילתי, הנקרא גם ערוץ 98, הוא ערוץ טלוויזיה המשדר באפיק 98 תכנים שנוצרו על ידי התארגנויות קהילתיות בארץ, בהפקת חברת "נתיב תקשורת".
מספטמבר 2006 ועד יוני 2017 הופעל הערוץ על ידי "מכאן טלוויזיה קהילתית בע"מ", שמקימיה היו מראשי חברת הטלוויזיה בכבלים "גוונים", זזי שביט ויורם שווגר.
החל מיולי 2017 הערוץ מופעל על ידי חברת נתיב תקשורת.
החל מראשית השידורים בכבלים במדינת ישראל בתחילת שנות ה-90 שודרו ערוצים "מקומיים" בחברות הכבלים.
כל חברת כבלים הפעילה את הערוץ המקומי באזור השידור שלה.
השידורים כללו: תוכניות קהילתיות, שהופקו בידי התארגנויות קהילתיות; רובם בשידורים מקומיים, ותוכניות שהופקו בידי חברות הכבלים.
כמו כן, שידרו הערוצים אירועי ספורט מקומיים.
תוכניות מסוימות, שקבלו את אישור המועצה לשידורי כבלים, שודרו בשידור ארצי.
בין השידורים הפופולרים בערוץ: רצועת הווידאו קליפים שנקראה "נטו" בעריכת רונן נויפלד והרצועה האלטרנטיבית "אקו", שתיהן בהפקת "תבל".
באותה תקופה, לפני מהפכת השידורים הדיגיטליים, הייתה הרצועה אחד ממוקדי החשיפה לקליפים של מוזיקה ישראלית.
"מת"ב" הפיקה תוכנית שנקראה "הקליפה".
"גוונים" הפיקו תוכנית טכנולוגיה שנקראה "ג'וקים בראש".
ב-1996 המועצה לשידורי כבלים החליטה לחייב את חברות הכבלים להקים ולתמוך בטלוויזיה קהילתית.
הסכום שהוקצב לערוץ המקומי הוא כשני מיליון שקלים, מתוך התמלוגים שהעבירו חברות הכבלים למדינה בכל שנה.
בתקנות חוק הבזק נקבע כי זכייני הכבלים חייבים "לעודד ולהנחות הפקות קהילתיות, לאפשר שימוש באולפנים ובציוד הפקה ולשדר קדימונים למשדר הקהילתי בזמן צפיית שיא ובכל יום".
באוגוסט 2002 הועבר הערוץ מאפיק 9 לאפיק 25 בממיר כדי לפנות מקום לערוץ הייעודי ברוסית, ישראל פלוס, וזאת לפי החלטת המועצה לשידורי כבלים ולווין.
באותה תקופה מותג הערוץ מחדש ועוצב לו לוגו חדש.
ב-3 בנובמבר 2001 עלה לאוויר "הערוץ הפתוח", ערוץ קהילתי ארצי ששודר באפיק 90 בחברת הלוויין yes.
הערוץ החל לשדר לאחר משא ומתן של שנה וחצי בין yes לבין המועצה לשידורי כבלים ולוויין, בעקבות החלטה של המועצה לחייב את yes להעלות ערוץ קהילתי לשידוריה.
בניגוד לשידורי הערוצים המקומיים בחברות הכבלים באותה עת, הערוץ הפתוח שידר באופן אחיד לאורך כל הארץ, ולא חולק לאזורי שידור נפרדים.
yes השקיעה בשידורי הערוץ מיליון שקלים בכל שנה, סכום שהוקדש למימון הגורמים המשדרים ולרכישה של ציוד מתקדם לצילום ושידור.
בשלב הראשון של שידורי הערוץ רוב החומרים נלקחו מתוך הערוצים הקהילתיים בכבלים, ועם הזמן נוסף חומר מקורי.
בערוץ לא שודרו תוכניות מקומיות, מכיוון שהערוץ היה ארצי, ולא שודרו חומרים אקטואליים, עקב הצורך להכין את לוח השידורים שבועיים מראש ולהעביר את התוכן המוקלט 10 ימים לפני השידור.
בספטמבר 2006 עלה לאוויר ערוץ קהילתי חדש, במתכונת שידור ארצית - לראשונה בשידור משותף בכבלים ובלוויין.
הפקת הערוץ עברה לאחריות חברה חיצונית ועצמאית, חברת "מכאן", אשר נבחרה על ידי HOT ו-yes.
בכך הופסקה הפקת הערוץ המקומי המחולק לאזורים כפי שהתקיימה בכבלים, וכן הופסקה הפקת הערוץ הפתוח הארצי בלוויין, שהיה נטול תכנים מקומיים.
לפי החלטת המועצה לשידורי כבלים ולוויין, הערוץ שודר בין השעות 08:00 ל-00:00, והשידורים חולקו לרצועות שידור ארציות עם תוכניות בנושאים שונים ורצועות שידורים אזוריים.
רצועות השידור כללו תכנים אשר הופקו על ידי קבוצות שונות - ביניהן חוגי תקשורת במתנ"סים, קבוצות גמלאים, מגמות תקשורת במוסדות חינוך, קבוצות דוברי שפות, קבוצות בנושאי דת, עמותות וגופים ציבוריים.
המועצה לשידורי כבלים ולוויין חייבה את HOT ו-yes להשקיע כל אחת 200 אלף דולר בשנה בערוץ.
בחודשים הראשונים שודר הערוץ ב-HOT באפיק 25, במקומו של הערוץ המקומי, וב-yes באפיק 98. לאחר מספר חודשים ביקשה חברת מכאן מ-HOT להעביר את הערוץ לאפיק 98, כך שתיווצר אחידות בין מספרי האפיקים בשידורי הכבלים ושידורי הלוויין.
ביולי 2017 עבר הערוץ לניהול של חברת "נתיב תקשורת", תוך שינוי לוח השידורים ומיתוג מחדש.
תוכניות הערוץ מופקות על ידי עשרות קבוצות של יוצרים, שמכינות תוכניות ברוסית, פרסית, אנגלית, עיראקית יהודית, ספרדית ועוד.
הערוץ נותן במה ליוצרים צעירים ובין השאר משודרים בערוץ סרטי תלמידים, סטודנטים וקליפים של יוצרים בתחילת דרכם.
במהלך כהונת ממשלת נפתלי בנט, עמד הערוץ הקהילתי בפני סגירה בשל החלטת שר התקשורת דאז, יועז הנדל, מהלך שעורר מחאה רחבה והעלה חשש לפגיעה בחופש הביטוי ובשיח המקומי.
מנכ"ל הערוץ כיום הוא נועם אדרי.
The Israeli Network, המכונה גם הערוץ הישראלי הוא ערוץ טלוויזיה בינלאומי פרטי, אשר הושק בספטמבר 2001.
הערוץ משדר תכנים שונים מישראל, בהם סדרות טלוויזיה, מהדורות חדשות, תוכניות אקטואליה, שידורי ספורט, תוכניות אירוח ותוכניות מוזיקה ישראליות, אשר מיועדת לאוכלוסייה הישראלית ויהודית ברחבי העולם.
רוב התכנים המשודרים בערוץ הם תוכניות אשר נרכשו מרשתות טלוויזיה שונות בישראל, בהם כאן 11, קשת 12, רשת 13, עכשיו 14, ערוץ 8, כאן חינוכית, ערוץ 24, ערוץ הילדים, הופ!
הערוץ נקלט באמריקה (בארצות הברית באמצעות חברות הלוויין Verizon Communication, Comcast, Cablevision ו-Dish Network, ובקנדה באמצעות חברות הכבלים Bell Fibe TV ו-Rogers Cable), ברחבי אירופה, בדרום אפריקה, באוסטרליה, באזור הים הקריבי של אמריקה הלטינית ובמזרח התיכון.
ספר הערוך הקצר (או ספר ערוך הקצור) הוא שמו של חיבור שנדפס לראשונה במאה ה-16. זהו חיבור מילוני המתרגם את המילים הלועזיות (היווניות והלטיניות) המוזכרות בחיבורי חז"ל; התלמודים והמדרשים, והוא מהווה מעין גרסה מקוצרת לספר הערוך שחובר במאה ה-12, ובהשראת חיבור זה הוא קיבל את שמו.
ספר זה הודפס בעילום שם, אולם המחבר מציין את שמו באקרוסטיכון הפותח את החיבור (הושמט בחלק מהמהדורות המאוחרות) "אליה" (אליהו).
הפעם הראשונה שהוא בא בדפוס הייתה בשנת 1511, באיסטנבול (קונסטנטינופול לשעבר) שתחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
הספר נדפס תחת השם ספר הערוך הקצר, ללא ציון שם המחבר, אולם באקרוסטיכון הפותח את החיבור מוטבע שם המחבר "אליה" (אליהו).
הספר הודפס על ידי האחים שמואל ודוד אבן נחמיאס, מייסדי בית הדפוס הראשון באיסטנבול, .
מהדורה נוספת נדפסה בקרקוב בשנת 1592 (ה'שנ"ב) ב"דפוס יצחק פרוסטיץ", וכעשרים וחמש שנים לאחר מכן, בשנת שע"ט (1619) הוציאו בני המדפיס מהדורה חוזרת.
בשנת 1707, כמאתיים שנה לאחר צאת הדפוס הראשון, נדפס ספר זה פעם נוספת בפראג, .
מהדורה זו מבוססת על המהדורה המקורית שהודפסה באיסטנבול בשנת 1511, ולדברי המדפיס זוהי הדפסה שלישית של חיבור זה.
כמו כן הוא שילב במהדורה זו תוספות שמצא בכתב יד של החיבור.
מהדורה מוערת ומורחבת פורסמה בשנת 1863.
כתב יד בית המדרש לרבנים האטלקי (רומא) 17. מס' סרט במכון לכתבי יד שעל ידי הספרייה הלאומית: F 42901. (המאה ה-17, כתיבה איטלקית)
ספר הערוך הקצר, קושטנטין (איסטנבול), תמוז ה'רע"א 1511, (מחבר לא ידוע, באקרוסטיכון שבראש החיבור מצוין השם "אליה"), (127 עמודים).
ספר קצור ערוך, (מוציא לאור: אביגדור קראקא, דפוס בני יצחק מדפיס מפרוסטיץ) קראקא (קרקוב), ה'שע"ט 1619.
ספר ערוך הקצור, (מבוסס על מהדורת קושטא 1511, הוציא לאור: צבי הירש ליברליש, דפוס נכדי יהודא ב"ק), פראג ה'תס"ז 1707, (88 עמודים).