tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 2015 חתמה החברה על הסכם חברת קוואלקום לפיתוח טכנולוגיית ייצור שבבים בגודל 14 ננומטר.
ב-24 במאי 2019, SMIC הודיעה שהיא תמחק מרצונה מהמסחר ב, תוך ציון נפחי סחר נמוכים, זאת לאחר שהייתה רשומה בה במשך 15 שנים.
יחד עם מחזורי מסחר נמוכים בארצות הברית, החברה ציינה גם את העלות האדמיניסטרטיבית הגבוהה של תחזוקת הרישום בבורסה.
ביולי 2020 הנפיקה SMIC 1,685,620,000 מניות ב-27.46 יואן למניה ב-STAR Market של הבורסה לניירות ערך בשנחאי, וגייסה 46.28 מיליארד יואן (6.62 מיליארד דולר).
באוגוסט 2022 הודיעה כי תשקיע 7.5 מיליארד דולר בהקמת מפעל חדש בעיר טיאנג'ין.
בשנת 2024 בפריצת דרך משמעותית שהדהימה את העולם, הצליחה לפתח טכנולוגיית ייצור שבבים בגודל 5 ננומטר באמצעות ציוד ליתוגרפיה באולטרה-סגול עמוק (DUV), זאת למרות המגבלות שהטילה ארצות הברית, המונעות ממנה גישה לכלי ליתוגרפיה.
זאת שנה בלבד לאחר שהצליחה לייצר לראשונה שבבים בגודל 7 ננומטר.
החברה הייתה יעד לתביעה שהגישה TSMC, המאשימה את SMIC בהפרת קניין רוחני של TSMC.
סבב ההתדיינות הראשון הסתיים ב-2005 עם פשרה של 175 מיליון דולר.
סיבוב שני נפתח ב-2006. שלב האחריות של התביעה החל ב-9 בספטמבר 2009 באוקלנד, קליפורניה, וחבר המושבעים מצא ש-SMIC אשם ב-61 מתוך 65 תביעות.
בספטמבר 2020, משרד המסחר של ארצות הברית הכריז על SMIC כמשתמש קצה צבאי ודרש מחברות טכנולוגיה אמריקאיות המתקשרות עמה לקבל רישיון.
הפעולה גררה נזיפה מצד דובר משרד החוץ של סין, ז'או ליג'יאן.
ב-4 באוקטובר 2020, SMIC הצהירה כי לשכת התעשייה והביטחון האמריקאית הודיעה לחלק מהספקים של SMIC כי על פי תקנות בקרת הייצוא בארצות הברית, עליהם להגיש בקשה לרישיון יצוא מראש לפני אספקת ציוד, אביזרים ומוצרים מקוריים ל-SMIC.
בדצמבר 2020, משרד ההגנה של ארצות הברית כינה את SMIC כחברה "בבעלות או בשליטת" של צבא השחרור העממי ובכך אסר על כל חברה או אדם אמריקאי להשקיע בה.
בדצמבר 2020, משרד המסחר של ארצות הברית הוסיף את SMIC לרשימת הישויות של הלשכה לתעשייה וביטחון.
הצעד נתפש כניסיון האחרון של הנשיא דונלד טראמפ לבסס את המורשת הקשוחה שלו נגד סין.
עם זאת הנשיא ג'ו ביידן דגל גם בהמשך מדיניות זו.
שיתוף פעולה עם חברות מישראל
החל משנת 2003 הייתה SMIC פעילה בישראל והציעה את שירותי הייצור שלה לחברות סטארט-אפ ישראליות, ריצ'רד צ'אנג, נשיא ומנכ"ל החברה ונציגים מצוות ההנדסה שלו הגיעו לישראל למטרת היכרות עם תעשיית השבבים בישראל.
ביולי 2005 חברת סייפן סמיקונדקטורס הישראלית חתמה על הסכם עם SMIC לרישיון שימוש לטכנולוגיית זיכרון בלתי נדיף שפיתחה.
ההסכם הניב לה הכנסות הנאמדות בעשרות מיליוני דולרים בשנה.
בנובמבר 2006 הכריזו סייפן ו-SMIC על הרחבת שיתוף הפעולה ביניהן, לפיתוח שבב מתקדם בעל זיכרון של 8 ג'יגה ביט.
שבב המתבסס על טכנולוגיית הפלאש של סייפן מסוג Quad NROM, אשר מאפשרת אחסון של 4 ביטים בכל תא זיכרון.
סייפן פיתחה עבור SMIC את השבב תמורת תשלומי עמלות ותמלוגים.
ביולי 2007 מכרה סייפן ל-SMIC קניין רוחני בתחום הזיכרונות הבלתי נדיפים.
בנובמבר 2006 חתמה חברת אפלייד מטיריאלס ישראל עם SMIC על עסקת ענק בהיקף של חצי מיליארד שקל.
זו הייתה העסקה הגדולה ביותר בתולדותיה עד אז.
SKS הוא רובה חצי אוטומטי שתוכנן על ידי חרש-הנשק הקל הסובייטי סרגיי גברילוביץ' סימונוב ב-1945.
רובה ה-SKS יוצר לראשונה בברית המועצות, אך לאחר מכן יוצא ובהמשך יוצר על ידי מדינות שונות הקשורות לברית המועצות.
המאפיינים הייחודיים שלו כוללים כידון מתקפל מחובר לצמיתות ומחסנית קבועה על גבי צירים.
רובה ה-SKS יוצר מפעל הנשק טולה מ-1949 עד 1958, וקונצרן הנשק קלשניקוב מ-1953 עד 1954. בסך הכל, ברית המועצות ייצרה 2.7 מיליון רובי קרבין מסוג SKS.
במהלך המלחמה הקרה, מיליוני רובי SKS נוספים ונגזרותיהם יוצרו גם ברישיון ברפובליקה העממית של סין, כמו גם במספר מדינות בעלות ברית עם הגוש המזרחי.
ה-SKS נמכר לממשלות ומיליציות מחוץ לברית המועצות בכמויות גדולות ונחשב כנשק קל ושימושי, שהתאים ללוחמת גרילה למרות מגבלותיו.
החל משנת 1988, מיליוני רובי SKS נמכרו גם בשוק האזרחי בצפון אמריקה, שם הם נותרו פופולריים בתור רובי ציד וספורט.
ה-SKS הוא רובה-קרבין חצי‐אוטומטי בעל מנגנון המופעל על ידי גז עם גוף עץ קונבנציונלי ומחסנית קופסה קבועה (שחלה) היכולה להכיל 10 כדורים.
מנגנון הירי מבוסס על שימוש בגזים הנפלטים מהתרמיל בעת הירי.
הבריח יושב "קשור" למערכת מובילה מעיין תושבת המאפשרת לבריח לנוע בהטיה למעלה ולמטה.
מערכת זו מחוברת לבוכנת הגזים בעלת תנועה קצרה שבראשה, בצד אחד הקרוב ללוע, נקודת מגע עם גזים היוצאים מהקנה.
ומהצד השני מכלול בוכנה המשולב עם מוט ההפעלה שבעת תנועת הבוכנה לאחור יוצר מגע עם תושבת הבריח.
בעת ירי חלק מהגזים בקנה מופנים דרך פתח הנמצא קרוב ללוע ופוגעים בראש בוכנה הנעה מסביב לקנה, הבוכנה נעה אחורה ופוגעת בתותב הנמצא בקצה השני של הקנה ונע קדימה ואחורה על ידי קפיץ.
ניתן לטעון את מחסנית ה-SKS ביד או מהתקן הידוע בשם סטריפר קליפ המושחל במסילה מיוחדת שהיא חלק מתושבת הבריח.
כדי לטעון את הרובה מושך היורה את ידית הדריכה הנמצאת בצד ימין אם המחסנית ריקה, הבריח יישאר במצב אחורי.
כאשר המחסנית טעונה הבריח נמשך מעט אחורה באמצעות ידית הדריכה וממשיך בתנועה קדימה בלחץ קפיץ הדריכה יאסוף כדור מהמחסנית ויוביל אותו אל תוך בית הבליעה.
ניתן להסיר כדורים מהמחסנית על ידי משיכה לאחור של תפס הממוקם לפני מגן ההדק בכך פותחים את "רצפת" המחסנית ומאפשרים לכדורים ליפול החוצה.
בעוד לדגמים הסובייטיים המוקדמים (1949–50) היו נוקרים שהופעלו על ידי קפיץ, שהחזיקו את הנוקר הרחק מהתרמיל והפיקה עד שפטיש הרובה פגע בנוקר וגרם לירי, לרוב הגרסאות של ה-SKS יש פין ירי צף חופשי בתוך הבריח.
בגלל עיצוב זה, קיימת אפשרות שהנוקר לא יוכל לנוע בחופשיות בתוך הבריח לאחר הצטברות משקעי ירי ויישאר תקוע כשהוא בולט מהבריח, תקלות מסוג זה עלולות לגרום לפליטת כדור בשוגג כאשר הנוקר פוגע בתרמיל בבית הבליעה בגלל תנועה פתאומית של תושבת הבריח.
ברוב הגרסאות (הדגמים היוגוסלביים הם החריג הבולט ביותר), הקנה מצופה בכרום להגברת הבלאי והסבילות לחום בעת ירי ממושך וכן על מנת להקל על הניקוי.
לכוונת הקדמית יש כיסוי מגן.
הכוונת האחורית היא מסוג חריץ פתוח המתכוונן לגובה מ־100 עד 1000 מטרים יש גם מצב "קרב" בכוונות שנקבע ל-300 מטרים.
זה מושג על ידי הזזת מגלשת ההגבהה לחלק האחורי של הסולם עד לקצהו.
ל-M59/66A1 היוגוסלביים יש כוונות עם נקודות זוהרות הניתנות לקיפל לשימוש בעת ירי בתנאי תאורה גרועים.
לכל ה-SKS הצבאיות יש כידון המחובר לצד התחתון של הקנה, אשר ניתן לשליפה וקיפול באמצעות ציר קפיצי.
ב-Tula Russian SKS-45 משנת 1949, ב-Sinee Type 56 מאמצע 1964 ואילך, ובדגם האלבני 561 הכידון הוא בצורת דוקרן בעוד שבשאר הדגמים הכידון הוא בעל להב של סכין.
גרסאות ה-M59/66 ו-M59/66A1 מתוצרת יוגוסלביה הם דגמי ה-SKS היחידים עם תוספת אינטגרלית לשיגור רימון.
ה-SKS ניתן לפירוק בקלות ומרכיבים אותו מחדש ללא כלים מיוחדים, לרובה יש ערכת ניקוי המאוחסנת בחלל בקת הנסגר באמצעות מכסה בצורת פקק, חוטר ניקוי הקנה מוצמד מתחת לקנה, בסגנון זהה ל-AK-47. גוף ערכת הניקוי משמש כידית החוטר.
במשותף לכמה עיצובים אחרים של כלי נשק שתוכננו על ידי צבא ברית המועצות הרובה תוכנן בפילוסופיה של העדפה לכלי נשק בעלי תכונות של, אמינות, קלות תחזוקה, קלות שימוש ועלות ייצור נמוכה על פני דיוק בקליעה למטרה.
ברית המועצות השתמשה במספר רובים חצי אוטומטיים כמו במהלך מלחמת העולם השנייה, שהעיקריים שבהם היו רובה ה-SVT-40 על דגמיו השונים עם זאת, רובה השירות העיקרי של הצבא האדום נשאר הרובה הבריחי מוסין נגאן אשר ירה את הכדור בגודל 7.62×54 מ"מ.
הצבא האדום זיהה שהנשק הזה מיושן ויזם תוכנית למודרניזציה של הנשק הקל הקיים שלו, אם כי זו נקטעה על ידי הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941. בסוף שנת 1943, פיתחו הסובייטים כדור רובה מקרוב על עיצוב של כדור גרמני.
היה בעל יכולת חדירה של שלושה לוחות של עץ, כל אחד בעובי של 2.25 ס"מ, בטווח של שש מאות מטרים.
פקידי הצבא האדום האמינו שזה די והותר כוח כדי לפצוע או להרוג חייל בטווח שדה קרב טיפוסי.
ייצור מוגבל של סוג התחמושת החדש החל ב-1944.
הוא גם בנה לפחות אב טיפוס אחד לשימוש בתחמושת 7.62×54 מ"מ.
בניגוד לרובים הסובייטיים החצי-אוטומטיים הקודמים, אלה השתמשו במחסניות קבועות עם תכולה של חמישה או עשרה כדורים.
הם היו בעלי בלם לוע גדול ומערכת גז קבועה מכוסה במכסה מתכת.
התכנון של סימונוב התבסס על מנגנון ההפעלה של רובה הנ"ט PTRS-41 שפיתח בעבר עבור הצבא האדום באותה שנה.
ב-1 ביולי 1941, ועדת הארטילריה של הצבא האדום ציינה ברישומים שלה שהרובה המכונה SKS-41, עונה על "דרישותיו הטקטיות והטכניות" הבסיסיות.
הוועדה שיבחה את SKS-41 על משקלו הקל ועיצוב המחסנית הקבוע שלו, היא המליצה על המשך המבחנים לרובה בתחמושת 7.62×54 מ"מ מסיבות לוגיסטיות, מכיוון שהממשלה הסובייטית רצתה להתאים את קווי הייצור הקיימים גם לרובה החדש.
כעת ניתן היה להסיר את צינור הגז ומגן היד העליון לפי הצורך כדי לגשת ליציאת הגז ולבוכנה לצורך ניקוי.
הופעתו של אב טיפוס בגודל 7.62×39 מ"מ החזירה את העניין בעיצובו של סימונוב.
ה-SKS היה רובה קל יותר, בעל מערכות מכניות פשוטות יותר וקצר במידה ניכרת מרובה המוסין נגאן, סימונוב עיצב בכוונה את ה-SKS עם חלקים שיוצרו עם התאמה בסטיית דיוק גבוהה יחסית, מה שהקטין את הסבירות למעצורים כאשר הרובה מלוכלך, או ללא תחזוקה מתאימה.
הרובים הראשונים שנמסרו לצבא האדום הוכנסו במהירות לשירות עם כוחות החזית הביילורוסית הראשונה במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
ה-SKS היה עדיין בתהליך של מבחנים ובדיקות כאשר גרמניה נכנעה לבעלות הברית במאי 1945. בתום המלחמה, ועדת הניסויים בחזית הביילורוסית הראשונה המליצה על קבלת הקרבין לשימוש כ-SKS-45. הייצור ההמוני התעכב בזמן שה-SKS עבר שינויים ושינויים טכניים קלים כתוצאה ממסקנות המבחנים והניסיון שנצבר בשימוש במהלך המלחמה.
בסוף שנות ה-40, הוא החליף סוף סוף את הדגמים השונים של רובה מוסין נגאן בתור רובה הסטנדרטי של הרגלים הסובייטי.
רובה הסער AK-47 ומקלע ה-RPD, ששניהם השתמשו באותה תחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ, הוכנסו לשירות הסובייטי בערך באותו זמן כדי להשלים את ה-SKS.
במהלך שנות ה-50, הצבא הסובייטי מיכן במהירות את מערכי החי"ר הקיימים שלו, ועבר בעיקר מחיל רגלים קל לכוח נייד הרבה יותר שנפרס מכלי רכב משוריינים.
השינוי הבסיסי הזה בטקטיקה דרש נפח גדול של אש אוטומטית, וה-AK-47, עם יכולת האש, הגודל הקומפקטי ומחסנית מתנתקת בנפח גדול, התאים יותר לתפקיד זה מאשר ה-SKS.
כתוצאה מכך, ה-AK-47 החליף בהדרגה את ה-SKS כרובה השירות הסטנדרטי של הצבא הסובייטי לאורך שנות ה-50. סקירה של צבא ארצות הברית על הטקטיקה והנשק הסובייטי מצאה כי "ה-SKS הוצא משימוש חיל רגלים בסוף שנות ה-50, לא בגלל תקלות מובנות, אלא אף על פי ששינוי קיצוני בטקטיקות הסובייטיות הפך אותה למיושנת".
עם זאת, אפילו בזמן הצגתו, האסטרטגים הצבאיים הסובייטים תמיד רצו רובה חי"ר בעל כוח אש רב יותר מה-SKS.
ההיסטוריון הצבאי אדוארד אזל הציע שה-SKS נועד להוות פתרון ביניים, והסובייטים פשוט דחפו אותו לייצור כי הם רצו כל רובה שיורה תחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ בשירות בעת מלחמת העולם השנייה וזאת בהקדם האפשרי על מנת לענות על הצורך לחמש גייסות גדולים במהירות.
לאחר משא ומתן בין מאו דזה-דונג לבין ראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, הסכימה ברית המועצות להעביר את הטכנולוגיה עבור ה-SKS, כמו גם את ה-AK-47 והתחמושת בגודל 7.62×39 מ"מ.
קווי ייצור מקבילים עבור SKS ו-AK-47 הוקמו בסין בשנה שלאחר מכן.
הייצור הסיני של SKS נמשך עשרות שנים לאחר הפסקתו בברית המועצות, ולמעלה מתשעה מיליון יוצרו כקרבין "דגם 56".
80 מפעלים סיניים עבדו בסופו של דבר על מנת לייצר את הקרבין מסוג 56. הרובים מתוצרת סין היו זהים ברובן לנשק הסובייטי, אף על פי שחלקי המתכת יוצרו מפלדת פחמן ולא מפלדת סגסוגת כרום-ניקל בגרסה הסובייטית.
כמעט כל המדינות החברות בברית ורשה אימצו את ה־SKS בשלב זה או אחר, ומפרטים טכניים לייצור הקרבין חולקו עם הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) ורומניה.
סיועם של טכנאים סובייטים או סינים ומענקים צבאיים נדיבים, הוקמו מאוחר יותר מפעלי חימוש המייצרים רובי SKS גם בצפון וייטנאם, צפון קוריאה, יוגוסלביה ואלבניה.
לפי האסטרטגיה של הצבא הסובייטי כל חברי חוליית הרובים תהיה היכולת להשתמש באש אוטומטית מלאה לפי הצורך, מה שמילא תפקיד מרכזי בכך שרובה הסער AK-47 זכה לעדיפות מיד עם כניסתו לשירות.
ה־SKS וה-RPD היו כלי נשק שונים מאוד ללא חלקים ניתנים להחלפה, והם דרשו תוכניות אימונים ותחזוקה נפרדות.
כתוצאה מכך, התבקש מקלע קל תואם יותר לשאר כלי הנשק של חוליית הרובים על מנת לפשט את השימוש כמו גם הלוגיסטיקה ובסיכומו של דבר הוחלף מקלע ה-RPD במקלע הקל RPK.שנגזר ישירות מה-AK על כל המשתמע מכך.
במהלך מלחמת סין-וייטנאם, חיל הרגלים של צבא השחרור העממי חמושים בעיקר ברובי קרבין דגם 56 נלחם בחיל רגלים וייטנאמי חמושים באותו נשק ובמקבילו הסובייטי.
הקרבין דגם 56 הוצא משירות צבא השחרור העממי בסוף שנות ה-80, כאשר הוחלף ברובה סער מסוג 81.
לפני אימוץ נגזרות מקומיות של AK-47, מספר מדינות כמו מצרים ויוגוסלביה אימצו את ה-SKS כרובה שירות סטנדרטי.
הצבא המצרי השתמש רבות ב-SKS במהלך מלחמת סיני, וחלק מהכוחות המצריים עדיין היו חמושים ב-SKS עד מלחמת ששת הימים, שבה נכבשו אלפי רובי SKS על ידי צבא ההגנה לישראל (צה"ל).
במהלך הערכת הנשק שלו, הגדיר צה"ל את ה-SKS כ"רובה ממדרגה ראשונה בכמה היבטים", אך ציין את הקושי לטעון במהירות את המחסנית הקבועה, במיוחד במהלך פעולות לחימה ליליות כשהראות לקויה.
החל משנות ה-60, כמויות אדירות של רובי SKS מיושנים נמסרו על ידי ברית המועצות וסין לתנועות גרילה שמאלניות ברחבי העולם.
ההימצאות הגוברת של ה־SKS שינתה את הדינמיקה של לוחמה אסימטרית במדינות מתפתחות ובטריטוריות קולוניאליות, שבהן רוב לוחמי הגרילה היו חמושים בעבר ברובים המופעלים ידנית על ידי בריח דוגמה בולטת לכך הוא השימוש שעשה הווייטקונג ברובה ה-SKS כאחד מכלי הנשק העיקריים שלו במהלך מלחמת וייטנאם.
ה-SKS גם שימש צבאות ומיליציות אפריקה שנלחמו להפלת השלטון הקולוניאלי באנגולה, רודזיה ודרום מערב אפריקה (נמיביה).
לאחר שאנגולה קיבלה עצמאות ברית המועצות מסרה לידי מיליציות בעלות זיקה לקומוניזם כ-5,000 רובי קרבין SKS כדי לתמוך בתנועת העם לשחרור אנגולה (MPLA) במהלך מלחמת האזרחים הארוכה של אותה מדינה.
המתנגד העיקרי של MPLA, האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA), נעשה שימוש בקרבין מסוג 56 שסופקו על ידי סין.
מזרח גרמניה וברית המועצות חימשו שתיהן פלגים שונים של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ברובי SKS משנות החמישים ועד שנות השבעים; אלה שימשו נגד צה"ל ובעימותים פנימיים שונים במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
הרובים שמקורם בברית המועצות נשלחו בתחילה למחנות אימונים של אש"ף במצרים, שם הצבא המצרי סיפק מדריכים להכשרת לוחמי אש"ף.
רובי קרבין דגם 56 תוצרת סין וגם SKS תוצרת ברית המועצות שימשו את כוחות סימבה במהלך מרד סימבה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
המורדים העריכו את הקרבין בשל גודלו הקומפקטי יחסית, המחסנית הקלה והקדח המצופה בכרום שהפכו אותו לעמיד בפני חלודה וקורוזיה באקלים הטרופי)על פני רובי הקרב המערביים המגושמים בהרבה ששימשו את כוחות הביטחון של קונגו.
המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וקיפ ורדה (PAIG) העדיפה את ה-SKS כנשק הקל העיקרי שלה במהלך מלחמת העצמאות של גינאה-ביסאו.
מספר רובי קרבין דגם 56 נרכשו והשתמשו בהן לצד רובים מסוג AK-47 הנפוצים יותר על ידי הצבא האירי הרפובליקני במהלך הסכסוך בצפון אירלנד.
סין גם סיפקה ללוחמי מחתרת המוג'אהדין האפגנית קרבין דגם 56 במהלך השנים הראשונות של המלחמה הסובייטית-אפגניסטן.
במהלך מרד דהופאר, הוברחו קרבינות SKS לעומאן דרך הים, ככל הנראה על ידי ברית המועצות, כדי לחמש שם את מורדי החזית העממית לשחרור עומאן (PFLO).
חזית השחרור של אריתריאה השתמשה במספרים גדולים של רובי SKS במהלך מלחמת העצמאות של אריתריאה.
המפלגה הקומוניסטית של תאילנד (CPT) השתמשה ב-SKS במהלך ההתקוממות שלה עד לתחילת שנות ה-80. כוחות צבא קובנים וגרנדיים השתמשו ב-SKS במהלך הפלישה האמריקאית לגרנדה ב-1983 וצבא ארצות הברית תפס 4,074 רובי SKS במהלך הפלישה, בעיקר ממחסני נשק.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התוכניות ורישיונות ייצור נמסרו למספר מבעלות בריתה של ברית המועצות, כולל סין, יוגוסלביה, אלבניה, צפון קוריאה, צפון וייטנאם, מזרח גרמניה ורומניה.
רוב המדינות הללו ייצרו גרסאות כמעט זהות, כאשר השינויים הנפוצים ביותר היו סגנונות שונים של כידונים והוספת רומה רימונים 22 מ"מ שנראה בדרך כלל בדגמים יוגוסלביים.
נוקר שתנועתו נשלטת על יד קפיץ-חזרה היה קיים בדגמים מוקדמים, ולא היו להם קנים מצופים כרום (1949 - תחילת 1951).
לבוכנת הגז היו שלושה שינויים: בוכנת הגז בשלב הייצור הראשון, בשימוש מ-1949 ועד תחילת 1950, היה מרובע בזווית של 90 מעלות.
שלב ייצור בלוק הגז השני נחתך במקום זאת בזווית של 45 מעלות, שנראתה על רובים מסוף 1950 עד 1951. שלב בלוק הגז השלישי והאחרון, מ-1952 ועד 1956, התעקל מעט פנימה לעבר תושבת הבריח.
רובה קליעה ייעודי SKS: במהלך שנות ה-50 המאוחרות, הביעו הסובייטים עניין באימוץ גרסת SKS המותאמת לתפקיד קלע סער.
כמה אבות טיפוס יוצרו עם מסילות היקף מותקנות בצד על מנת לאפשר התשקנת כוונת טלסקופית מסוג כוונת PU.
אלה לא עמדו בדרישות הדיוק של הצבא, והתוכנית נזנחה לטובת פיתוח רובה צלפים ייעודי חדש.
SKS M1950 : SKS עם מנגנון המאפשר ירי אש אוטומטית מלאה.
דגם זה נותר כאב טיפוס בלבד.
SKS M1951 : SKS עם כידון נתיק ומחסנית נתיקה.
VPO-208 : קרבין SKS עם קנה חלק ובקליבר.366 TKM דגם זה נועד למכירות בשוק האזרחי - מסחרי.
קרבינות SKS שהוסבו לרובי ציד מסחריים על ידי מפעל "מולוט" ה-OP-SKS המשיך להיות מיוצר בשנות ה-2000.
קרבין דגם 56 (1956–1980) : רובים אלו הורכבו תחילה בפיקוח של טכנאים סובייטים, תוך שימוש בחלקים וחומרים שיובאו מברית המועצות.
לאחר מכן, בוצעו שינויים קלים מהעיצוב הסובייטי המקורי שהעיקרי שבהם היה המעבר לפלדת פחמן מקומית בייצור, בניגוד לפלדת סגסוגת ניקל-כרום בדגמים הסובייטיים.
לרובים דגם 56 המוקדמים מסוג 56 היו כידוני להב, בעוד שלאלה שהיו בייצור מאוחר יותר היו כידונים בצורת דוקרן.
בשנים 1970 ו-1971, סין ייצרה מספר קטן של קרבינות מסוג 56 עם גופי מתכת בשיטת ייצור של לחצנות מתכת במקום ייצור על ידי חישול ויציקה כאמצעי לחיסכון בעלויות ומשקל.
כ-12,000 יוצרו לפני ביטול התוכנית.
גופים העשויים מפיברגלס: במהלך שנות ה-60 ייצרה סין מספר רובי קרבין דגם 56 עם גוף וקתות מפיברגלס.
אלה תוכננו במקור לייצוא לצפון וייטנאם ולוויאטקונג, עקב תלונות על גופי עץ שנרקבים או מושכים טרמיטים בזמן שהם מאוחסנים בסביבה הטרופית.
דגם 56 מודל 84 : גרסה קצרת קנה עם מחסנית נתיקה המיוצר למכירות מסחריות בשווקים זרים.
מודל 84 הוא בעל קווי דמיון לרובה סער AK-47/Type 56.
דגם 56 דגם D : גרסה שיכולה לקבל מחסניות סטנדרטיות של קלצ'ניקוב, המיוצרים למכירות מסחריות בשווקים זרים.
דגם 56 דגם M : נגזרת של דגם D שבו הוסר זיז הכידון ועם עיצוב חדש של הקת כדי לעמוד בחוקי היבוא של ארצות הברית.
רובה M56 מתוצרת רומניה: יוצר בין השנים 1957 ל-1960. בדרך כלל, הם זהים או כמעט זהים למודל הסובייטי המאוחר.
רובה SKS מתוצרת פולין (ksS): רובים סובייטים מחודשים מצוידים בקתות בעלות ציפוי למינציה פולניות ייחודיות.
כמה מאות רובי SKS ניתנו לפולין על ידי ברית המועצות בשנת 1954. ואף על פי שהרובה לא אומצה לשימוש על ידי יחידות קרביות, ה-SKS עדיין בשימוש ביחידות טקסיות של הצבא הפולני, חיל האוויר, הצי, שם הם החליפו את רובי SVT.
גם משמר הכבוד של המשטרה הפולנית ומשמר הגבול משתמשים ברובי SKS.
רובים אלה הוחלפו מאז לאט לאט בעיצוב הרובה הפולני החדש, MSBS.
PAP M59 יוגוסלבי: יוצר על ידי Zastava Arms בין 1959 ל-1966. הקנה לא מצופה כרום.
PAP ראשי תיבות של "Polu-automatska puška" (רובה חצי אוטומטי) והרובה זכה לכינוי "פפובקה".
מלבד ציפוי הקנה הרובה כמעט זהה לגרסה הסובייטית.
PAP יוגוסלבי M59/66 : רובה זה יוצר בין 1967 ל-1989. ו השינוי העיקרי הוא תוספת של רומה-רימון בקוטר 22 מ"מ המופיע כמו מדכא או בלם לוע בקצה הקנה.
לכוונת קדמית יש "סולם" מתקפל לשימוש בעת ירי רימונים.
כדי להעלות את כוונת הרימון, יש לחסום ידנית את יציאת הגז ולהפעיל את הרובה באופן ידני - רימוני רובה נורים עם כדורים חסרי קליע.
הקנה לא היה מצופה כרום.
PAP יוגוסלבי M59/66A1: זהה לעיל, למעט תוספת של כוונות לילה זרחני או טריטיום.
SKS אלבני: רובה זה יוצר בין השנים 1967 ל-1978. לרובה קת ארוכה יותר ומגן יד על צינור הגז, וידית טעינה בסגנון AK.
בקת נוספו שני תאים עם שני חורים לאכסון כלי ניקוי גם הגרסה האלבנית כוללת כידון בצורת דוקרן קבוע מתחת ללוע.
Karabiner-S מזרח גרמני: נדיר ביותר.
רובה צפון קוריאני סוג 63: מיוצר במיוחד עבור המשמרות האדומים הפועלים-איכרים וכוחות חצי-צבאיים אחרים.
דגם אחד "סטנדרטי" עם כידון להב, ושני עם משגר רימונים, בדומה ל-M59/66.
וייטנאמי דגם 1: כמעט זהה ל-SKS הסובייטי.
הקנה מכוסה כרום, כמו רבים מהחלקים הפנימיים.
בתחילה, ה־SKS היה נדיר בארצות הברית, כאשר הדוגמאות היחידות היו מזכרות שהובאו על ידי ותיקי מלחמת וייטנאם.
החל משנת 1988 יובאו לארצות הברית אלפי רובי SKS מעודפי ייצור של דגם 56 מתוצרת סין.
גם רוסיה החלה לייצא את ה-SKS לארצות הברית במהלך שנות ה-90 המוקדמות.
בין השנים 1988 ל-1998, נמכרו בשוק המסחרי בארצות הברית כמה מיליוני רובי SKS שיוצאו מסין וברית המועצות לשעבר.
רובה SKS פופולרי מאוד בקנדה, ונמצא בשימוש נרחב כרובה ציד, בעיקר על ידי האומות הראשונות בקנדה כאשר חלק מהמשתמשים מתייחסים אליו כ"רובה של קנדה".
בעוד שה-SKS מיובא למכירות מסחריות בקנדה, הוא מושפע מחקיקת נשק חם בקנדה, האוסרת על מכירה ושימוש במחסניות בעלות קיבולת גבוהה.
על פי החוק הקנדי, ה-SKS מסווג כנשק חם שאין הגבלה על מכירתו או החזקתו, בתנאי שהמחסנית תוכל להכיל עד חמישה כדורים.
רובים מעודפי הצבא הסובייטי זמינים למכירה לכל אזרח רוסי עם אישור רכישת רובה.
על פי התקנות יש להסיר את הכידון, ולהוסיף פין נוסף לקנה, כדי לשנות את ה-SKS מנשק צבאי ולהפוך אותו לחוקי למכירות אזרחיות.
רובים אלו נמכרים במחיר זול יחסית ברוסיה, מה שהופך אותן לאטרקטיביות עבור ציידים בתקציב נמוך.
כלי נשק אלו מסווגים באופן חוקי כרובי ציד, והם מועדפים על יורים וציידים ספורטיביים רוסים אשר מחזיקים באישור רכישת רובה ציד שניתן להשיג בקלות רבה יותר.
השיטה דורשת סט נתוני אימון המורכבת מדגימות (או אובייקטים) עם קבוצה של תכונות והשתייכות למחלקה.
המונח "רכה" מתייחס לעובדה שהמסווג יכול לזהות דגימות כשייכות למספר מחלקות ואינו בהכרח מייצר סיווג של דגימות למחלקות שאינן חופפות.
על מנת לבנות את מודלי הסיווג, יש לנתח את הדגימות השייכות לכל מחלקה באמצעות ניתוח רכיבים עיקריים (PCA); רק הרכיבים המשמעותיים נשמרים.
עבור מחלקה נתונה, המודל שנוצר מתאר קו (עבור רכיב עיקרי אחד או PC), מישור (עבור שני PCs) או היפר-מישור (עבור יותר משני PCs).
עבור כל מחלקה ממודלת, המרחק האורתוגונלי הממוצע של דגימות נתוני האימון מהקו, המישור או ההיפר-מישור (מחושב כסטיית תקן שיורית) משמש לקביעת מרחק קריטי לסיווג.
מרחק קריטי זה מבוסס על התפלגות F ובדרך כלל מחושב באמצעות רווחי ביטחון של 95% או 99%.
תצפיות חדשות מוקרנות לכל מודל PC ומחושבים המרחקים השיוריים.
תצפית מוקצית למחלקת המודל כאשר המרחק השיורי שלה מהמודל נמוך מהגבול הסטטיסטי של המחלקה.
התצפית עשויה להימצא כשייכת למספר מחלקות, ומידת טיב המודל ניתנת למציאה ממספר המקרים שבהם התצפיות מסווגות למספר מחלקות.
יעילות הסיווג מוצגת בדרך כלל על ידי מאפייני פעולה של מקלט.
בשיטת ה-SIMCA המקורית, קצוות ההיפר-מישור של כל מחלקה נסגרים על ידי הגדרת גבולות בקרה סטטיסטיים לאורך צירי הרכיבים העיקריים שנשמרו (כלומר, ערך ניקוד בין פלוס למינוס 0.5 פעמים סטיית התקן של הניקוד).
התאמות עדכניות יותר של שיטת SIMCA סוגרות את ההיפר-מישור על ידי בניית אליפסואידים (למשל, חלוקת T-בריבוע של הוטלינג או מרחק מהלנוביס).
בשיטות SIMCA משופרות כאלה, סיווג של אובייקט דורש שגם המרחק האורתוגונלי שלו מהמודל וגם ההקרנה שלו בתוך המודל (כלומר, ערך הניקוד בתוך האזור המוגדר על ידי האליפסואיד) לא יהיו משמעותיים.
SIMCA כשיטת סיווג זכתה לשימוש נרחב בתחומים סטטיסטיים יישומיים, במיוחד בכימומטריה וניתוח נתוני ספקטרוסקופיה.
היא מאפשרת זיהוי מדויק של דגימות במחקרים כימיים, כגון ניתוח תרכובות אורגניות או חומרים תעשייתיים, תוך התמודדות עם נתונים מורכבים ורועשים.
השיטה נפוצה גם בתעשיית התרופות לבקרת איכות ולזיהוי זיהומים.
בנוסף, SIMCA משמשת בתחומי הביוטכנולוגיה והמזון, כגון ניתוח תרכובות במזון או זיהוי חיידקים, הודות ליכולתה לסווג דגימות למספר מחלקות בו זמנית תוך שמירה על גמישות ודיוק גבוהים.
וולד, סוונטה, וסיוסטרום, מייקל, 1977, SIMCA: שיטה לניתוח נתונים כימיים במונחים של דמיון ואנלוגיה, ב-Kowalski, B.R., עורך, תיאוריה ויישום כימומטריה, סדרת סימפוזיון של האגודה האמריקאית לכימיה 52, וושינגטון די.סי., האגודה האמריקאית לכימיה, עמ' 243–282.
T44 הוא קטר דיזל-חשמלי שוודי שיוצר על ידי החברות Nydqvist & Holm (NOHAB) ו-Kalmar Verkstad (KVAB) ב-123 יחידות בין השנים 1968 ל-1987. הוא מהווה את ממשיכו של הדגם T43, ומשמש הן לגרירה והן לדחיפה.
זהו קטר הדיזל הנפוץ ביותר בשוודיה, כאשר המפעילה הגדולה ביותר היא חברת Green Cargo שבבעלות המדינה.
מפעילים נוספים כוללים את רכבת ישראל (קטר אחד), חברת Malmtrafik (שני קטרים), ובעבר גם חברת הרכבות הלאומית של נורווגיה (קטר אחד, שסומן כ-NSB Di 7) וחברת Inlandsbanan AB.
למרות ששימושם העיקרי של קטרי סדרת T44 הוא לגרירה ולשירותי דחיפה, לעיתים נעשה בהם שימוש גם לגרירת רכבות נוסעים.
בשנות ה-70 הם הופעלו בקו בורלנגה–מורה, שאינו מחושמל, ובשנות ה-90 בקו אינלנד (Inland Line).
בהשוואה לקודמתה, סדרת T43, סדרת T44 חזקה יותר וכוללת תא נהג מודרני עם בידוד רעש משופר, אם כי קיימים קווי דמיון רבים בין הדגמים.
מבחינת מראה, דגם T44 מרובע יותר לעומת קודמיו.
עד שלושה קטרים מדגם זה יכולים לפעול ביחד כרכבת מרובת יחידות.
בשנת 2007 הזמינה Green Cargo חידוש כולל ל-100 קטרים מחברת Bombardier Transportation, שכלל התקנת מנועים חדשים בני ארבע פעימות תוצרת חברת MTU (מדגם 12V 4000 R43).
החידוש צפוי להאריך את חיי השירות של הקטרים ב-15 עד 20 שנה.
הקטרים הראשונים ששודרגו נמסרו בשנת 2009 וקיבלו את הסימון Td.
SNDMSG היה מודול השארת הודעות למשתמשים השונים במחשבים מרכזיים בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20.
כאשר ריי טומלינסון פיתח את תוכנת הדואר האלקטרוני הראשונה בשנת 1971, הוא השתמש במודול SNDMSG הקיים, הוסיף לו כ-200 שורות קוד על מנת לשגר את ההודעה דרך רשת ה-ARPAnet והוסיף מודול קבלת הודעה בשם READMAIL.
על מנת להבחין האם מקבל ההודעה הוא משתמש במחשב ממנו נשלחת ההודעה או במחשב מרוחק הוסיף טומלינסון את סימן ה-@ כמפריד בין שם הנמען לזיהוי המחשב אליו מנווטת ההודעה.
ההודעה הראשונה שעשתה שימוש בפרוטוקול זה נשלחה במרץ 1972.
SNK (במקור: 株式会社SNK) היא חברת קונסולות ומשחקי וידאו יפנית.
SNK הן ראשי תיבות ל-Shin Nihon Kikaku (ביפנית: 新日本企画, מילולית: "תכנון יפן חדש", אשר היה השם המקורי של SNK.
השם המשפטי והמסחרי של החברה שונה ל-SNK בשנת 1986.
SNK ידועה בעיקר בשל יצירת סדרת הNeo Geo בשנת 1990, אשר כללה קונסולות משחקים ומכונות ארקייד במהלך שנות ה-90. הקונסולה האחרונה בסדרת הניאו ג'יאו, אשר הסתיימה ב-2001, אבל חודשה מאוחר יותר ב-2012, עם הניאו ג'יאו X, אשר פותח ויוצר על ידי "טומו בע"מ".
SNK פליימור לאחרונה התמקדו במחלקת הפצ'ינקו שלהם, והוציאו כותרים חדשים של סדרות המשחקים שלהם כגון מטאל סלאג, מלך הלוחמים, פייטל פיורי, וכן סדרות נשכחות כמו ארט אוף פייטינג ועוד.
SNCF (ראשי תיבות של Société Nationale des Chemins de fer Français) היא חברת הרכבות הלאומית של צרפת, המנהלת את התנועה ואת שירותי הרכבת במסילות ברזל ברחבי צרפת ובנסיכות מונקו.
החברה מפעילה שירותי רכבות נוסעים ומטען, ובין השאר היא מפעילה את מערכת הרכבות המהירות "TGV" ואחראית על מרבית תחנות הרכבת בצרפת.
החברה נוסדה ב-1938, כאשר ממשלת החזית העממית הלאימה את חברות הרכבת הפרטיות שניהלו את הרשת המסילתית בצרפת.
בעת מלחמת העולם השנייה תפקדה החברה עבור כוחות הכיבוש של גרמניה הנאצית בצרפת הכבושה ובצרפת של וישי, כולל גירוש היהודים מפריז ב-1942. לפיכך היו רכבותיה ותחנות הרכבת שלה יעד לפעולות מחתרת הרזיסטנס.
דו"ח אקדמי מפורט על ההיסטוריה של החברה בשנות המלחמה הוגש להנהלתה ב-1992. ב-2014 שילמה החברה פיצויים לניצולי השואה בארצות הברית בסך 60 מיליון דולר.
לאחר המלחמה, השתקמה החברה כחברת רכבות לאומית-ממשלתית.
המעצב התעשייתי פול ארזן (Paul Arzens) עיצב את הרכבות והקטרים והוא האחראי על תצורת "החטום השבור" האווירודינמי המאפיין בפרט את רכבות ה-TGV.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, הפכה החרבה למפעילה משותפת של רשת הרכבות הפרבריות של פריז, ה-RER, יחד עם חברת התחבורה הציבורית של פריז, RATP.
בשנת 1981 חנכה SNCF את קו הרכבת המהירה TGV מפריז לליון.
הפרויקט פותח עם חברת אלסטום החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 והפך לסיפור הצלחה עם התרחבות רשת הרכבות המהירות והפיכתן לחלופה לטיסות קצרות, בפרט תוך חיבור הרשת הצרפתית לרשתות דומות ברחבי אירופה כגון Thalys (בלגיה, הולנד וגרמניה).
משנות ה-90 של המאה ה-20 SNCF היא שותפה בכירה במיזם יורוסטאר, הרכבת המחברת את בריטניה ליבשת, ומחזיקה ב-55% מהבעלות על מיזם היורוסטאר.
בסוף שנות ה-90 החלה SNCF לפתח את רשת TER (ראשי תיבות של Transport express régional) באזור איל-דה-פראנס כרשת פרברית למעגל השני והשלישי סביב פריז, המשלימה את רשת ה-RER.
בשנות ה-2000 נוצרו רשתות דומות באזורים אלזס, ברטאן, בורגון, פראנש-קונטה, לורן, פיקרדי, נור-פה דה קאלה, רון-אלפ וקורסיקה.
בשנת 2013 התרחשה תאונת הרכבת בברטיני-סיר-אורז' בה נהרגו 7 ונפצעו 192 אנשים.
החברה היא בבעלות ממשלתית, עד 2012 שכנו משרדי ההנהלה שלה ברובע הארבעה-עשר של פריז, סמוך לתחנת מונפרנאס, אז עברו לפרבר סן-דני (סמוך לתחנת הרכבת סטאד דה פראנס).
היא מעסיקה 245,090 אלף עובדים ב-120 מדינות ברחבי העולם.
אורכה הכולל של מערכת הרכבות שבאחריותה הוא כ-32,000 קילומטר, מתוכם 1,800 קילומטר הם של קווי רכבות מהירות, ו-14,500 קווי רכבת חשמליים.
החברה מפעילה מדי יום כ-14 אלף רכבות.
ב-2010 דורגה החברה במקום ה-22 בצרפת וה-214 בעולם ברשימת פורצ'ן 500 (הכוללת את התאגידים המצליחים בעולם), עם מכירות של 34.585 מיליארד דולר.
בשנת 2012 הקימה החברה שירות אוטובוסים בין-לאומיים, OUIBUS.
השירות מחבר ערים מרכזיות בצרפת (ליון, פריז, ליל, מרסיי, ניס) עם לונדון, אמסטרדם, בריסל, אאכן, קלן, ברצלונה, סן סבסטיאן, ג'נובה וטורינו.
מרכז הרשת נמצא בתחנת ברסי בפריז.
רשתות חברתיות וארכיון הקשרים הוא פרויקט מקוון לגילוי, איתור ושימוש ברשומות היסטוריות מבוזרות ביחס לאנשים, משפחות וארגונים.
SNAC הוקמה בשנת 2010, במימון הקרן הלאומית למדעי הרוח (NEH) על ידי מינהל הארכיונים והרשומות (NARA), הספרייה הדיגיטלית בקליפורניה (CDL), המכון לטכנולוגיה מתקדמת במדעי הרוח (IATH) ב אוניברסיטת וירג'יניה ואוניברסיטת קליפורניה, בית הספר למידע בברקלי.
זהו פרויקט מחקר דיגיטלי המתמקד באיתור וקישור מידע רלוונטי מרשומות היסטוריות מארכיונים, ספריות ומוזיאונים, כך שההיסטוריה הביוגרפית של אנשים, או של ארגונים משולבת בקובץ יחיד.
אחד הכלים של הפרויקט הוא תוכנה גרפית המסייעת בזיהוי היסטורית הקשרים של הנבדק ברשתות חברתיות.
שלושת הארגונים העיקריים האחראים על עיבוד הנתונים בפרויקט הם: המכון לטכנולוגיה מתקדמת במדעי הרוח (IATH), אוניברסיטת וירג'יניה; בית הספר למידע, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי (SI / UCB), והספרייה הדיגיטלית של קליפורניה (CDL).
בנוסף, גם ארגונים כמו ספריית הקונגרס, מכון סמיתסוניאן והספרייה הבריטית תורמים נתונים לפרויקט.
בשנת 2010 הוקם ה-EAC-CPF ארכיון ההקשרים המקודד לארגונים, פרטים ומשפחות (Encoded Archival Context-Corporate Bodies, Persons, and Families) כסטנדרט אוניברסלי.
על ידי שימוש בכמה פרקטיקות ארכיוניות, מילות המפתח של יוצר הקובץ מבודדות מהקובץ עצמו, ניתן לאיסוף מידע ובניית קשרים בין ישויות שונות ומקל על הגישה לידע נוסף.
להלן האלמנטים הרציונליים המשולבים המשמשים ליצירת מערכות יחסים:
בקרת רשות – מאפשרת לאתר מידע הקשור לנושא בכל אפשרויות האיות או בשמות חלופיים המשויכים לאותו נושא.
משאבים ביוגרפיים / היסטוריים – מפרט את כל האירועים, התאריכים והמקומות המשויכים ליוצר הקובץ.
בקרת הרשות השיתופית – מאפשרת לספריות לשמור, לשתף ולהפיץ מידע עם ספריות אחרות.
תיאורים גמישים – משלבת רשימה של מספר מוסדות המשויכים לאוסף המחבר את יוצר הרשומות אליו.
גישה משולבת למורשת תרבותית – משמשים כתיקיה מאחדת לכל התיאורים הקשורים לנושא.
SMV היה סופרגרופ פיוז'ן-ג'אז של שלושה בסיסטים: סטנלי קלארק, מרקוס מילר, וויקטור ווטן.
שם ההרכב מורכב מראשי התיבות של שמותיהם הפרטיים של חבריו (Stanley, Marcus, Victor).
שיתוף הפעולה בין השלושה צבר תאוצה כאשר ניגנו יחד לראשונה בהופעה שערך מגזין Bass Player בניו יורק בשנת 2006, שם הצטרפו ווטן ומילר לבמה במסגרת הענקת פרס מפעל חיים של המגזין לקלארק.
אלבום הבכורה של ההרכב Thunder יצא ב-12 באוגוסט 2008, ונלווה לו סיבוב הופעות עולמי שהתחיל באותו החודש.
באלבום השתתף בין היתר גם הקלידן רוסלן סירוטה.
SM U-18 הייתה אחת מ-329 צוללות ששירתו בצי הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה.
U-18 פעלה בלוחמת לוחמה נגד הסחר בקרב הראשון על האוקיינוס האטלנטי.
החל מאוקטובר 1914 פיקד עליה קפיטן-לויטננט פון הניג.
במשימתה השלישית, ב-23 בנובמבר U-18 חדרה למעגן הצי של סקפה פלו דרך Hoxa Sound, בעקבות ספינת קיטור דרך הבום ונכנסה למעגן בקושי רב.
עם זאת, הצי נעדר, כשהוא מפוזר במעגנים בחוף המערבי של סקוטלנד ואירלנד.
כאשר U-18 עשתה את דרכה חזרה דרך Hoxa Sound אל הים הפתוח, הפריסקופ שלה זוהה על ידי סירת שמירה.
ספינת המכמורת דורותי גריי שינתה מסלול ופגעה בפריסקופ, והפכה אותו ללא שימושי.
בעקבות כך U-18 סבלה מכשל במנוע הצלילה שלה והצוללת לא הצליחה לשמור על העומק שלה, בשלב מסוים היא אפילו פגעה בקרקעית הים.
היא נפגעה בפעם השנייה על ידי המשחתת אה"מ גארי ובסופו של דבר, הקפטן שלה נאלץ לעלות על פני השטח ולהטביע את הצוללת ממש מחוץ לשער הוקסה; כל אנשי הצוות, למעט אחד, נאספו על ידי סירות בריטיות.
איש צוות אחד נספה, ואילו 22 הנותרים נכלאו כשבויי מלחמה.
שרידי הצוללת שוכנים מתחת לפני השטח ממש מחוץ לשער Hoxa, ב-58°41′ צפון 02°55′ מערב.
SM U-9 הייתה צוללת מטיפוס U-9 גרמנית.
היא הייתה אחת מ-329 צוללות ששירתו בצי הקיסרי הגרמני, ועסקה בפשיטות מסחר (Handelskrieg) במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הבנייה שלה הוזמנה ב-15 ביולי 1908 והשדרית שלה הונחה על ידי Kaiserliche Werft בדנציג.
היא הושקה ב-22 בפברואר 1910 והיא נכנסה לשירות ב-18 באפריל 1910.
ל-U-9 היה אורך כולל של , גוף הלחץ שלה היה באורך .
רוחב הצוללת היה , בעוד שגוף הלחץ היה ברוחב .
היה לה שוקע של עם גובה כולל של .
הדחק הצוללת היה 493 טון כששטה על פני השטח ו-611 טון כשהיא בצלילה.
ל-U-9 הותקנו שני מנועי קורטינג 8 צילינדרים בתוספת שני מנועי בנזין 6 צילינדרים שתי פעימות של קורטינג בהספק של 1,000 כוחות סוס (735 קילוואט) לשימוש על פני השטח ושני מנועים חשמליים שתי פעימות של זימנס-שוקט בתוספת שני מנועים חשמליים בהספק של 1,160 כוחות סוס (853 קילוואט) לשימוש מתחת למים.
מנועים אלו הניעו שני גלי הנע, כל אחד עם מדחף בקוטר , שהעניק לצוללת מהירות מרבית על פני השטח של 14.2 קשרים (26.3 קמ"ש), ו-8.1 קשרים (15 קמ"ש) כשהיא בצלילה.
הצוללת הייתה חמושה בארבעה צינורות טורפדו , שניים מותאמים בחרטום ושניים בירכתיים, ונשאו 6 טורפדות.
במקור, הצוללת הייתה מצוידת במקלע, אשר תוגבר עם תותח הוצ'קיס כשפרצה המלחמה ב-1914. בשנת 1915, תותח נוסף הותקן בצוללת.
כאשר U-9 עברה שיפוץ גדול ב-1916, נוספו שתי מסילות להנחת מוקשים, שהוסרו לאחר מכן שוב.
הצוות של הצוללת כלל 4 קצינים ו-31 מלחים.
ב-16 ביולי 1914, הצוות של U-9 טען מחדש את צינורות הטורפדו שלה כשהיא בצלילה, הפעם הראשונה שצוללת כלשהי הצליחה לעשות זאת.
ב-1 באוגוסט 1914, קיבל את הפיקוד קפיטן-לויטננט אוטו ודיגן.
ב-22 בספטמבר, בזמן סיור ב-Broad Fourteens, אזור בדרום הים הצפוני, U-9 איתרה שייטת של שלוש סיירות משוריינות בריטיות מיושנות מסדרת קרסי (אה"מ אבוקיר, אה"מ הוג ואה"מ קרסי, שזכו לכינוי בלעג "שייטת הפיתיון החיה"), שהוגדרה למנוע מכלי שיט גרמניים להיכנס לקצה המזרחי של תעלת למאנש.
היא ירתה ארבע מהטורפדות שלה, הטעינה מחדש כשהיא בצלילה, והטביעה את שלושתם תוך פחות משעה.
זו הייתה אחת מפעולות הצוללות הבולטות בכל הזמנים.
חברי האדמירליות שחשבו על צוללות רק כצעצועים לא הביעו עוד דעה כזו לאחר האירוע הזה.
ב-15 באוקטובר הטביעה U-9 את הסיירת הממוגנת אה"מ הוק.
ב-12 בינואר 1915, יוהנס שפייס החליף את ודיגן ופיקד על U-9 עד ה-19 באפריל 1916. במהלך תקופה זו, היא הטביעה 13 ספינות בסך 8,635 טון: 10 ספינות דיג קטנות ושלוש ספינות קיטור בריטיות (דון, המלכה וילהלמינה וסרבינו).
לאחר אפריל 1916, היא הוצאה מתפקידי הקו הקדמי כדי לשמש כספינת הכשרה.
U-9 והפושטת SMS אמדן היו הספינות היחידות שהקייזר וילהלם השני העניק להן את צלב הברזל.
SM U-15 הייתה אחת משלוש צוללות מטיפוס U-13 מונעות בנזין שיוצרו על ידי הקיסרות הגרמנית עבור הצי הקיסרי הגרמני.
ב-9 באוגוסט 1914, ה-U-15 הייתה הצוללת הראשונה שאבדה מפגיעת ספינת מלחמה של אויב לאחר שנפגעה על ידי הסיירת הקלה הבריטית אה"מ ברמינגהאם.
נבנתה על ידי Kaiserliche Werft Danzig, U-15 הוזמנה ב-23 בפברואר 1909 והיא נכנסה לשירות שלוש שנים מאוחר יותר ב-7 ביולי 1912. הצוללת יצאה מהנמל לסיור הראשון שלה ב-1 באוגוסט 1914, אך ב-9 באוגוסט, U-15 נאלצה לעצור על פני השטח מול חופי פייר אייל, איי שטלנד, סקוטלנד, לאחר שמנועיה הושבתו.
בעודה תקועה על פני השטח, ספינת המלחמה הבריטית אה"מ ברמינגהאם הבחינה בצוללת דרך ערפל סמיך ויכלה לשמוע פטישים מתוך הסירה בזמן שהצוות ניסה לתקן את המנועים שניזוקו.
הקפטן של ברמינגהאם ארתור דאף הורה לצוות שלו לירות על הצוללת, אך החטיא.
בזמן ש-U-15 ניסתה לצלול כדי להימנע מהתקיפה, דאף הורה לספינתו לנגוח את הצוללת במלוא המהירות, לחתוך אותה לשניים ולהרוג את כל 23 אנשי הצוות שלה.
SM U-29 הייתה צוללת דיזל-חשמלית של הצי הקיסרי הגרמני שנטלה חלק בלחימה במלחמת העולם הראשונה.
U-29 הושקה ב-11 באוקטובר 1913 במספנה הקיסרית בדנציג והוכנסה לשירות ב-1 באוגוסט 1914 בפיקודו של קפיטן-לויטננט וילהלם פלנגה.
ב-16 בפברואר 1915 תפס קפיטן-לויטננט אוטו ודיגן את הפיקוד.
ב-10 במרץ 1915, U-29 עזבה את זיברוחה למשימתה הראשונה תחת ודיגן.
היא הגיעה לאזור הפעילות שלה בים האירי ובמהלך הימים הבאים הטביעה את ספינות הקיטור הבריטיות The Headlands, Indian City, Andalusian וספינת הקיטור הצרפתית Auguste Conseil בהיקף כולל של 12,934 טון.
ספינות הקיטור הבריטיות אדנוון ואטאלנטה ניזוקו קשות.
בהפלגה חזרה סביב סקוטלנד, U-29 נתקלה בצי הגדול ב-18 במרץ 1915, מזרחית לפנטלנד פירת' (בין סקוטלנד היבשתית לאיי אורקני).
הצי היה בדרכו הביתה לבסיס בסקפה פלו.
לאחר ירייה שהחטיאה לעבר אוניית המערכה אה"מ נפטון, הפריסקופ של הצוללת זוהה על ידי אוניית המערכה אה"מ דרדנוט.
ודיגן לא הצליח לצלול לעומק בזמן.
בסביבות השעה 13:40 בצהריים נגחה דרדנוט את הצוללת הגרמנית, שחרטומה עלה לזמן קצר אל פני השטח.
מספר הצוללת זוהה ואז U-29 שקעה.
אוטו ודיגן וכל הצוות שלו נהרגו.
זו הייתה פעולת הלחימה היחידה של דרדנוט במהלך לוחמה ימית במלחמת העולם הראשונה.
הקואורדינטות הבאות נחשבות למיקום המשוער של טביעת הצוללת: 58°20′ צפון, 0°57′ מזרח.
SM U-1, הידועה באנגלית גם כצוללת הגרמנית Type U-1, הייתה הסדרה הראשונה בסדרת הצוללות שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני של הקיסרות הגרמנית.
רק צוללת אחת נבנתה מהסדרה.
ה-U-1 נבנה על ידי Germaniawerft בקיל ונכנסה לשירות ב-14 בדצמבר 1906. כשהחלה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ה-U-1 נחשבה מיושנת ושימשה רק לאימונים עד 19 בפברואר 1919, אז נפגעה על ידי כלי שיט אחר במהלך תרגיל.
ה-SM U-1 הייתה צוללת מסוג קארפ שעוצבה מחדש על ידי המהנדס האוסטרי עובד בחברת בניית הספינות הגרמנית פרידריך קרופ Germaniawerft.
השיפורים העיקריים בהשוואה לסדרת קארפ שיוצאה כללו מכלי פיצוי במקום משקל נע, סיפון קדמי שעוצב מחדש לשיפור יכולת ההפלגה לים, קוטר גדול יותר ב- וגוף לחץ מחוזק אשר מנע דליפת שמן מהמכלים החיצוניים, סידור מחדש של הציוד הפנימי ושדרית נטל כבדה יותר.
הצי הקיסרי הגרמני נמנע משימוש בבנזין בגלל הסיכון הנתפס לשריפות ופיצוצים שגרמו לתאונות רבות בצוללות מוקדמות, ובמקום מנועי הבנזין שהניעו את הצוללות קארפ, קיבלה U-1 מנועי נפט בטוחים הרבה יותר של קרטינג.
בעוד שבדרך כלל מנועי נפט הופעלו באמצעות בנזין, מנועי U-1 נמנעו אפילו מכך ובמקום זאת השתמשו באוויר מחומם על ידי חשמל.
לא ניתן היה להפוך את מנועי ה-Körting לאחור והם גם נאלצו לפעול במהירות מלאה, מכיוון שלא ניתן היה לשנות את הסל"ד שלהם במידה מועילה, וכתוצאה מכך הותקנו על U-1 מדחפים מתכווננים כדי לאפשר לשלוט במהירות שלה.
מדחפים אלו ננטשו בתכנונים מאוחרים יותר בשל יעילותם הירודה, במקום זאת נעשה שימוש בהנעת נפט-חשמלית לפני שהנעת דיזל הותקנה לבסוף בסדרת U-19 בשנים 1912–1913.
הבנייה של U-1 החלה בסתיו 1904. הצוללת החלה את ניסויה באוגוסט 1906, שנה מאוחר יותר מהתכנון המקורי.
לאחר שסבלה מנזק מהתנגשות בזמן אימון ב-1919, U-1 נמכרה לקרן Germaniawerft במוזיאון הגרמני במינכן שם שוחזרה וניתן לצפות בה בתצוגה.
חלק גדול מהגוף בצד ימין הוסר כדי לאפשר למבקרים לראות את פנים הצוללת.
SM אנטרטיינמנט היא סוכנות בידור דרום קוריאנית, שהוקמה ב-1989 על ידי לי סו מן.
היא נחשבת לאחת מארבע חברות התקליטים הגדולות בקוריאה, יחד עם YG אנטרטיינמנט, הייב קורפוריישן ו-JYP אנטרטיינמנט, ומכונה "החברה שיצרה את הקיי-פופ".
החברה פועלת כחברת תקליטים וסוכנות כישרונות, ועוסקת גם בתחומים של הפקת מוזיקה, הפקת אירועים, הפקת קונצרטים והפצת מוזיקה.
החברה מייצגת, בין השאר, את האמנים: בואה, TVXQ סופר ג'וניור, גירלז ג'נריישן, שייני, אקסו, רד ולווט ואספה.
1989: ייסוד החברה, התפתחות, והרחבת פעילות
תחילת הקריירה המוזיקלית של לי סו - מן לא הייתה מאוד מוצלחת.
הוא התחיל את העיסוק שלו במוזיקה בתור זמר פולק רוק עם הצלחה בינונית, ואחר כך שימש כ-די ג'יי.
ההצלחה שלו הגיעה דווקא בפן העסקי של המוזיקה.
כשלמד בשנות השמונים באוניברסיטת קליפורניה נורת'ריג' בארצות הברית הושק ערוץ MTV.
עליייתו של הערוץ, ששידר קליפים של מוזיקה, סימנה עידן חדש בו הוויזואליות הפכה לחשובה לא פחות מהמוזיקה.
דבר זה היווה השראה לגישה הוויזואלית שהוא הטמיע מאוחר יותר בחברה שהקים.
לאחר שחזר לקוריאה ב־1989, לי הקים את "SM Studio", כשהמקור לשהם הן ראשי התיבות של שמו, ברובע גנגאם שבסיאול, והחתים את הזמר היו היון-סוק.
במהלך שנות ה-90, SM Studio פיתחה מערכת פנימית שדאגה לכל ההיבטים של קריירת האמנים שלה.
הגישה של לי הייתה ממוקדת לקהל של בני נוער, והתייחסה בצורה הוליסטית לתכונות הדרושות כדי להפוך לאמן מצליח.
להקת הקיי פופ הראשונה שיצאה הייתה H.O.T, שהציגה סגנון מוזיקה אופטימי וקליט עם מוזיקת דאנס, בשונה משירי הפולק והרוק שהיו נפוצים באותה תקופה.
הלהקה הצליחה, ואחריה הגיעה שורה של להקות מצליחות, ביניהן: סופר ג'וניור, TVXQ, וקבוצת הבנות הראשונה: גירלז ג'נריישן.בשנות התשעים התחילה SM עם תוכנית הכשרה של "מחנה אימונים" לאימון והפקה, הכשירה את שיטת "קו הייצור" של אמנים ומוזיקה, ושכללה את המודל שמיועד להכניס שירים לראש המצעדים ולמלא אולמי הופעות.
דו"ח של החברה מ-2010 מפרט את קנה המידה התעשייתי שהחברה פועלת בו: היא מפעילה מתקן אימונים במתחם של כ-2,550 מ"ר בגנגאם, פועלת עם כ־400 כותבי שירים ברחבי העולם ומקבלת כ-300,000 מועמדויות מדי שנה בתשע מדינות.
המפתח להצלחתה היה בכך שהיא הייתה הלייבל הקוריאני הראשון ששיווק "להקות כמותגים" (bands as brands)
בפברואר 1995 שינתה החברה את שמה ל-SM אנטרטיינמנט.
לאחר מכן SM פיתחה מערכת הפקה פנימית ויצרה שורה של אמנים מצליחים, כולל להקת הבנים H.O.T.
2000–2010: התרחבות מחוץ לקוריאה, הנפקה בבורסה וגידול בהכנסות
בשנת 2,000 החברה הונפקה בבורסת KOSDAQ בקוריאה, תחת הסימול KRX.
בינואר 2001, מתוך מטרה להיכנס לשוק היפני, החברה הקימה חטיבה בשם SM אנטרטיינמנט יפן.
בשנת 2005, קים יאנג-מין הפך למנכ"ל השלישי של החברה.
הוא החל במהלך של קידום אמנים מחוץ לקוריאה.
ב- אוקטובר 2008 החברה הודיעה על כניסה של הזמרת בואה לארצות הברית, במטרה "להביא את אסיה לאמריקה", תחת חברת בת שתפעיל לייבל שייקרא SM אנטרטיינמנט ארצות הברית.
בפברואר 2010 התפטר מייסד החברה לי סו-מן מתפקידו כמנכ"ל, במטרה "למקד יותר אנרגיה בעסקים של SM בחו"ל, ובפיתוח אמנים"
במאי 2010, SM הודיעה על הרווחים התפעוליים הגבוהים ביותר ברבעון הראשון, בסך של 10.4 מיליון וון - עליה של 471% לעומת התקופה המקבילה בשנה הקודמת.
המכירות באותו רבעון עמדו על סך של 22.7 מיליון וון, מה שמשקף עליה של 58% מאותו רבעון בשנה הקודמת.
הרווח התפעולי הכולל לשנה כולה היה 9.3 מיליארד וון.
בשנת 2012 החברה הודיעה על גידול של כ־82% בהכנסות, שעמדו על כ־225 מיליון דולר, ורווח נקי בסך של 38 מיליון דולר, כמעט כפול מהשנה הקודמת.
שווי השוק שלה באותו זמן היה 660 מיליון דולר.
ב-11 בפברואר 2016, ענקית המסחר האלקטרוני הסינית עליבאבא רכשה 4% מהמניות של SM תמורת 30 מיליון דולר.
באוקטובר 2018, SM רכשה את Million Market, שהייתה ביתם של כותבים, זמרים, ראפרים וזמרי R&B.
ב- 8 באוגוסט 2019, הודיעה החברה, יחד עם קפיטול רקורדס על הקמת הרכב סופרגרופ, שייקרא SuperM.
ב-4 באוקטובר 2019 ההרכב הוציא את המיני אלבום הראשון שלו, שנקרא SuperM.
האלבום הגיע לראש מצעד האלבומים של בילבורד והפך את SuperM לאמן האסייתי הראשון בהיסטוריה שאלבום הבכורה שלו הגיע לראש המצעד.
באפריל 2020, בעת מגפת הקורונה החברה הודיעה על שותפות עם חברת האינטרנט Naver, והודיעה על סדרה של הופעות חיות, שתשודר ברשת האינטרנט תחת השם Beyond Live.
ב-20 באפריל החברה פרסמה טריילר בערוץ היוטיוב שלה, שהכריז על מה שכינתה "העידן החדש של ההופעות החיות": הופעות שישודרו באמצעות האפליקציה V Live של Naver, ויהיו זמינים לקהל ביותר מ-200 מדינות.
באוקטובר 2020, SM הודיעה כי אספה, להקת הבנות הראשונה שלהם מזה שש שנים, תוציא את הסינגל הדיגיטלי "Black Mamba" ב-17 בנובמבר.
ב- 3 בפברואר 2023, חשפו המנכ"לים המשותפים לי סונג-סו וטאק יאנג-ג'ון בסרטון ביוטיוב כי הלייבל עובר מעידן "2.0" לעידן "3.0", עם שינויים משמעותיים באופן פעילות הלייבל.
אלה כוללות מעבר ממערכת ייצור של איש אחד, בראשות המייסד והמפיק הבכיר לי סו-מן ובית ההפקה הפרטי שלו, למערכת שיש בה צוותי הפקה מרובים, הן פנימיים והן חיצוניים, שיפקחו על הפקת מוזיקה וקידום אמנים, כולל האצלת סמכויות למנהלי אמנים.
המטרה של המערכת החדשה היא למנוע עיכובים בהפקה.
בנוסף, החברה מתכננת להקים "מרכז מטאוורס" שיוקדש להפקה ותפעול של אמנים וירטואליים בתעשיית הבידור העתידית.
ב- 31 ביולי 2023 הודיעה SM על להקה חדשה, בשם , שתקיים הופעת בכורה בספטמבר.
ב־24 במאי החברה הודיעה על להקת בנות חדשה, שעתידה לפעול החל מהרבעון הרביעי של 2023.
תביעות כנגד החברה על התנהלות מול האמנים, ועל "חוזי עבדים"
בשנת 2023 שלושה מחברי להקת אקסו החלו בהליכים משפטיים כנגד SM.
משרד עורכי הדין שייצג אותם טען כי SM ניצלה את מעמדה ואילצה את חברי הלהקה לחתום על חוזה ל־12 שנים, כשהתקן המקובל בתעשייה הוא חמש שנים, וכינתה את החוזים "חוזי עבדים".
בנוסף, ההתנהלות הכספית מולם לא התנהלה בשקיפות.
ל-SM יש היסטוריה מפוקפקת עם הנושא של "חוזי עבדים": בשנת 2009, שלושה מחברי הלהקה TVXQ הגישה בקשה לבית המשפט לבחון את החוזה שהיה להם מול SM לכ-13 שנים, תוך שהם מציינים את אורך הזמן הקיצוני של החוזה, וכן הביעה דאגה לגבי חלוקת התשלומים.
לאחר שלוש שנים של מאבקים משפטיים, הם זכו במשפט וקיבלו את האפשרות להמשיך את הפעילות שלהם בלי שיהיו מחויבים לחוזים המקוריים שלהם.
תביעות דומות הוגשו על ידי אמנים נוספים שעבדו עם SM.
כתוצאה מכך, ועדת הסחר ההוגן של דרום קוריאה יצרה כלל בשנת 2010, שביטל את מה שנקרא "חוזי עבדים", והגבילה את החוזים מול יחידים לשבע שנים בחוזה הראשון.
ב- 29 בספטמבר 2014 ג'סיקה ג'אנג, שהייתה חברה בקבוצה גירלז ג'נריישן באותו זמן, טענה שבאוגוסט 2014 חבריה לקבוצה והלייבל השתתפו בהשקת קו האופנה שלה Blanc and Eclare אבל בהמשך שינו את עמדתם, והתנו את המשך חברותה בקבוצה בכך שתסגור את העסק הפרטי שהקימה.
בתגובה, SM טענה כי העסק העצמאי של ג'אנג לא הסתדר עם לוח הזמנים של הלהקה.
ב- 2017 ועדת הסחר ההוגן בדרום קוריאה הודיעה למספר סוכנויות אמנים, ביניהן SM, לתקן את החוזים הלא הוגנים שלהם, שדרשו מאמנים פיצוי בסך שבין 86,000 ל־129,000 דולר במקרה של יציאה מוקדמת מחוזה, ולחייב אותם רק בעלות המקורית של ההשקעה שלהם.
מלחמת המניות בין הייב לקקאו
ב- 6 באפריל הוכרז שענקית הטכנולוגיה הקוריאנית קקאו רכשה 9.05% ממניות SM והפכה לבעלת המניות השנייה בגודלה בחברה, נכון לאותו זמן.
למחרת הגיש לי סו - מן צו מניעה נגד העסקה בין החברות, בטענה שהמכירה לא חוקית ללא אישורו כבעל המניות הגדול בחברה.
יומיים לאחר מכן, חברת הבידור הייב קורפוריישן (שמייצגת, בין השאר, את BTS) הפכה לבעלת המניות הגדולה בחברה, לאחר שרכשה 14.8% מהמניות של SM מלי סו - מן, תמורת 422.8 מיליארד וון, בהערכת שווי של החברה בכ- 2.27 מיליארד דולר.
ב-3 במרץ הייב ביצעה רכישה נוספת של כ-1% מהמניות של Galaxia SM (ששייכת בחלקה ל-SM), והגדילה את חלקה ל-15.8% במניות.
בנוסף היא הציעה לרכוש עוד כ-25% מהחברה מבעלי מניות אחרים.
קקאו, לעומת זאת, הציעה כ-150,000 וון למניה לבעלי מניות קיימים, בהערכה של שווי של קרוב למיליארד דולר עבור 35% ממניות SM.
ההצעה הייתה גבוהה ב-25% לעומת ההצעה של הייב.
ב-3 במרץ 2023 קיבל בית המשפט בקוריאה את הבקשה של לי סו - מן, והוציאה צו מניעה כנגד העסקה עם קקאו.
ב-6 במרץ 2023, קקאו פרסמה הצעת רכש עבור רכישת 35% מהמניות של SM, בנוסף ל-4.9% מהמניות שכבר היו בבעלותה בחברה.
ב-12 במרץ 2023, הייב הודיעה שהחברה לא מתכוונת להמשיך להחזיק ברוב המניות של SM, מכיוון שמלחמת ההצעות עם קקאו עלולה "לפגוע בערך בעלי המניות".
ב-24 במרץ 2023, הודיעה הייב כי תמכור את מלוא חלקה ב-SM לקקאו ב-28 במרץ 2023, אך לבסוף מכרה רק חצי מאחזקותיה והשאירה לעצמה כ-8.81% מהמניות.
ב- 28 במרץ, קקאו הודיעה כי רכשה בהצלחה 35% ממניות SM, וכתוצאה מכך 39.87 אחוזים מהמניות היו בבעלותה, כך שהיא הפכה לבעלת המניות הגדולה ביותר של SM.
SM U-43 הייתה אחת מ-329 צוללות ששירתו בצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
U-43 הושקה ב-26 בספטמבר 1914 במספנה האימפריאלית בדנציג והוכנסה לשירות ב-30 באפריל 1915. מפקדי הצוללת היו, לפי הסדר, הלמות יירסט, ולדמאר בנדר ויוהנס קירכנר.
היא עסקה במלחמת סחר בקרב הראשון על האוקיינוס האטלנטי, ביצעה 11 סיורים בין השנים 1915–1918 ובמהלך המלחמה, הטביעה הצוללת 44 ספינות סוחר של מדינות ההסכמה ומדינות נייטרליות עם נפח כולל של 116,590 BRT.
U-43 נמסרה למדינות ההסכמה בהארוויץ' ב-20 בנובמבר 1918 בהתאם לדרישות שביתת הנשק עם גרמניה.
היא נמכרה (ללא מנועים, אשר הוסרו בצ'טהם) על ידי האדמירליות הבריטית לג'ורג' כהן ב-3 במרץ 1919 תמורת 2,400 ליש"ט, ופורקה בסוונסי ממאי 1919 עד 1922.
SM U-63 הייתה אחת מ-329 הצוללות ששירתו בצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
U-63 הוקצתה לשייטת הצוללות IV בשנת 1916 ולאחר מכן לשייטת הצוללות הים תיכונית I עד 1918.
U-63 השתתפה במלחמת הסחר והשתתפה בקרב הראשון על האוקיינוס האטלנטי.
היא ביצעה 12 סיורים בים התיכון ובמזרח צפון האוקיינוס האטלנטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סך הכל הוטבעו 70 ספינות סוחר השייכות למדינות ההסכמה ולמדינות נייטרליות בנפח כולל של 194,208 BRT.
ספינת מלחמה הוטבעה גם היא: ב-20 באוגוסט 1916 טבעה הסיירת הקלה הבריטית פאלמות' (5250 BRT) מול החוף המזרחי של אנגליה עקב פגיעת טורפדו מ-U-63 ו-11 מלחים נהרגו.
הסיירת ניזוקה קודם לכן על ידי U-66.
ההפלגות בים התיכון הובילו את U-63 לחוף מצרים, שם הוטבעה ב-26 במרץ 1917 ספינת המפרש הקטנה L.
הספינה הגדולה ביותר שהוטבעה על ידי U-63 הייתה ספינת הכוחות הבריטית טרנסילבניה (בסביבות 14,300 BRT), שהוטבעה ב-4 במאי 1917, 2.5 מייל דרומית לכף ואדו בים הליגורי, עם יותר מ-400 הרוגים.
לפי סך הטונאז' שהטביעה, U-63 מדורגת במקום השישי בין הצוללות הגרמניות היוצאות לאוקיינוס "המוצלחות ביותר" של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום המלחמה ושביתת הנשק בין גרמניה למדינות ההסכמה נכנעה הצוללת לכוחות מדינות ההסכמה ב-16 בינואר 1919, והיא נגרטה במהלך 1919–1920.
SM U-47 הייתה צוללת מטיפוס U-43 של הצי הקיסרי הגרמני.
היא עסקה בפשיטות סחר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
U-47 הושקה במספנה האימפריאלית בדנציג ב-16 באוגוסט 1915 והוכנסה לשירות ב-28 בפברואר 1916. המפקד הראשון של הצוללת היה היינריך מצגר, שפיקד על שתי המשימות היחידות.
היא שירתה בתחילה עם שייטת הצוללות III, ומ-27 בדצמבר 1916 עם שייטת פולה.
הקפטן שלה בין 14 בינואר ל-14 ביוני 1918 היה וילהלם קנריס.
היא ערכה שני סיורי מלחמה והצליחה להטביע 14 ספינות בסך כולל של 23,932 טון ברוטו (GRT).
בנוסף לכך היא גרמה נזק לשלוש ספינות בתפוסה של 9,500 GRT ולכדה ספינה נוספת כשלל.
בעיות מנוע גרמו לכך שלא ניתן היה להשתמש בה מיוני 1918, ולבסוף היא הוטבעה בפולה ב-28 באוקטובר 1918 במהלך הפינוי.
SM UB-89 הייתה צוללת גרמנית מטיפוס UB III בצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הצוללת נבנתה על ידי AG Vulcan מהמבורג ולאחר קצת פחות משנה של בנייה, הושקה בהמבורג ב-22 בדצמבר 1917. UB-89 נכנסה לשירות נכנסה לשירות בצי הקיסרי הגרמני ב-25 בפברואר 1918 כ-SM UB-89 בפיקודו של קפיטן-לויטננט ולטר גודה.
כמו כל הצוללות מטיפוס UB III, UB-89 נשאה 10 טורפדות והייתה חמושה בתותח סיפון 10.5 ס"מ (4.13 אינץ').
ל-UB-89 הייתה תפוסה של בזמן ששטה על פני השטח ו- כשהיא בצלילה.
המנועים שלה אפשרו לה לשוט במהירות של 13 קשרים (24 קמ"ש) על פני השטח ו-7.4 קשרים (13.7 קמ"ש) כשהיא בצלילה.
UB-89 אבדה בהתנגשות עם הסיירת הקלה SMS פרנקפורט בקיל.
שבעה אנשי צוות נספו בתאונה.
ב-30 באוקטובר 1918 נמשתה הצוללת על ידי ספינת החילוץ SMS ציקלופ.
ב-7 במרץ 1919, בדרך לכניעה, החלה UB-89 להיסחף ונגררה לימיודן.
בשנת 1920, הצוללת נגרטה בדורדרכט.
SM U-20 הייתה צוללת גרמנית מטיפוס U-19 ששירתה בצי הקיסרי הגרמני.
היא הושקה ב-18 בדצמבר 1912, ונכנסה לשירות ב-5 באוגוסט 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא השתתפה במבצעים ברחבי האי הבריטי.
U-20 נודעה לשמצה בעקבות טביעתה של אוניית הקו האוקיינית הבריטית RMS לוסיטניה ב-7 במאי 1915, מעשה שעיצב מחדש באופן דרמטי את מהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-7 במאי 1915, U-20 סיירה מול החוף הדרומי של אירלנד בפיקודו של קפיטן-לויטננט ולתר שוויגר.
שלושה חודשים קודם לכן, ב-4 בפברואר, הקימו הגרמנים מצור של צוללות סביב האי הבריטי והכריזו על כל כלי שיט בו כמטרה לגיטימית.
בערך בשעה 13:40 הסתכל שוויגר בפריסקופ וראה כלי שיט מתקרב.
ממרחק של כ- שוויגר ציין שיש לה ארבע ארובות ושני תרנים, מה שהופך אותה לאונייה כלשהי.
הוא זיהה אותה כלוסיטניה, כלי שיט בעתודת הצי הבריטי, וירה טורפדו בודד.
הוא פגע בצד הימני, כמעט ישירות מתחת לגשר.
בעקבות פיצוץ הטורפדו, האנייה נהרסה בפיצוץ שני, שאולי נגרם מאבק פחם, פיצוץ בדוד או פיצוץ במערכת ההנעה - כל כך גדול ששוויגר עצמו הופתע.
תוך 18 דקות טבעה לוסיטניה עם 1,199 נפגעים.
שרידי האונייה נמצאים בעומק של מים.
15 דקות לאחר שירה את הטורפדו שלו, ציין שוויגר ביומן המלחמה שלו:
"נראה שהספינה תישאר לצוף רק לזמן קצר מאוד.
[נתתי פקודה] לצלול ל- ולעזוב את האזור לכיוון הים.
לא יכולתי לירות עוד טורפדו לתוך המוני בני אדם שמנסים נואשות להציל את עצמם".
הייתה אז מחלוקת גדולה לגבי הטביעה, בשאלה האם לוסיטניה הבריחה לאנגליה חומרי מלחמה ומה מספר הטורפדות ששויגר ירה.
מדינות ההסכמה וארצות הברית חשבו במקור שה-U-20 ירתה שתי טורפדות.
חקירות שלאחר המלחמה הראו שרק טורפדו אחד נורה.
לפני שהצוללת חזרה לרציפים בווילהלמסהאפן לצורך תדלוק ואספקה מחודשת, ארצות הברית מחתה רשמית בפני ברלין נגד האכזריות של פעולתו.
הקייזר וילהלם השני כתב בשולי האיגרת האמריקנית "חוצפה לחלוטין", "שערורייתי", ו"זה הדבר החצוף ביותר בטון ובנושא שנאלצתי לקרוא מאז האיגרת היפנית באוגוסט האחרון".
אף על פי כן, כדי להרחיק את אמריקה מהמלחמה, ביוני נאלץ הקייזר לבטל את מלחמת הצוללות הבלתי מוגבלת ולאפשר את השיט לכל ספינות הנוסעים ללא הפרעה.
ב-4 בספטמבר 1915 שוויגר חזר לים עם U-20, ליד סלע פסטנט בים האירי הדרומי.