tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט שנכתב בידי אול פארקר מבוסס על הרומן "These Foolish Things" מאת דבורה מוגאץ' שיצא לאור ב-2004. בסרט משתתפים אנסמבל שחקנים הכולל את ג'ודי דנץ', סיליה אימרי, ביל ניי, רונלד פיקאפ, מגי סמית', טום וילקינסון ופנלופי וילטון.
הם מגלמים קבוצה של בריטיים מבוגרים שפורשים לגמלאות במלון בהודו שמנוהל על ידי סוני, צעיר נמרץ הלהוט להצליח, בגילומו של דב פאטל.
את הסרט הפיקו חברות "Participant Media" ו-"Blueprint Pictures" בתקציב של 10 מיליון דולר.
שלב הצילומים החל ב-10 באוקטובר 2010 בהודו, ורוב הצילומים נערכו במדינת ראג'סטאן שבהודו, בערים ג'איפור ואודאיפור.
המלון ראבלה קמפור שהיה במקורו ארמון של ראש שבט בכפר קמפור נבחר לאתר שישמש לצילומי המלון.
הסרט יצא לאקרנים בממלכה המאוחדת ב-24 בפברואר 2012, וזכה לשבחי הביקורת.
הסרט זכה להצלחה בקופות והמשיך להצליח ברחבי העולם.
הוא הפך לשובר קופות עם הכנסות של 137 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט דורג בין שוברי הקופות של שנת 2012 באוסטרליה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת.
בינואר 2014 החלה הפקתו של סרט המשך "מלון מריגולד האקזוטי השני" שיצא לאקרנים ב-26 בפברואר 2015.
אוולין (ג'ודי דנץ') היא עקרת בית שהתאלמנה לא מכבר, והיא חייבת למכור את ביתה כדי לכסות על חובות הענק שהותיר בעלה המנוח.
גרהם (טום וילקינסון), שופט בבית המשפט העליון שחי בהודו ב-18 השנים הראשונות לחייו, מחליט לפתע לפרוש מעבודתו ולחזור להודו.
ג'ין (פנלופי וילטון) ודאגלס (ביל ניי) רוצים לפרוש לגמלאות ומחפשים מקום שידם משגת, אחרי שאיבדו את חסכונותיהם בהשקעה בעסק של בתם.
מוריאל (מגי סמית') הייתה סוכנת בית ופרשה לגמלאות.
היא זקוקה לניתוח להחלפת מרפק, ומתברר לה שהניתוח בהודו הוא זמין וזול יותר מזה שבבריטניה.
מאדג' (סיליה אימרי) מחפשת בעל נוסף, ונורמן (רונלד פיקאפ) מנסה לשחזר את נעוריו.
כל אחד מהם מחליט לעבור לגור במלון בהודו, כשהם מתרשמים מהתמונות שבאתר האינטרנט שלו.
כאשר הקבוצה מגיעה למלון הציורי, הם מוצאים שם את סוני (דב פאטל) המנהל הצעיר והאנרגטי, אבל מתקנים רעועים, רחוק ממה שראו בפרסומות.
ג'ין המומה מהשוני התרבותי נשארת לרוב במלון, בעוד בעלה יוצא לראות את האתרים שבסביבה.
גרהם מגלה שהאזור השתנה מאוד ממה שהיה בנעוריו, והוא נעלם מדי יום ויוצא לנסיעות ארוכות.
מיוריאל, על אף שנאת הזרים שלה, מתחילה להעריך את הרופא המטפל בה, ואת המשרתת במלון על השירות הטוב שהיא מעניקה.
אוולין מקבלת עבודה לייעץ לעובדים במוקד טלפוני כיצד לתקשר עם לקוחות מבוגרים מבריטניה.
סוני מתקשה לגייס כספים כדי לשפץ את המלון.
על אף התנגדותה של אמו הוא ממשיך להתראות עם חברתו סונינה (טנה דסאי).
מאדג' מצטרפת למועדון כדי למצוא בני זוג, שם היא נפגשת להפתעתה עם נורמן.
מאדג' מציגה בפני נורמן את קרול (דיאנה הרדקאסל).
הוא מתוודה על היותו בודד ושהוא מחפש חברה.
גרהם מגלה לאוולין שהוא מנסה לאתר את המאהב ההודי אותו נאלץ לנטוש בצעירותו.
ג'ין, נמשכת אל גרהם בגלל מעמדו החברתי, ובאופן נדיר יוצאת מהמלון כדי לעקוב אחריו, אבל היא מרגישה מושפלת כשהוא מסביר לה שהוא גיי.
גרהם מוצא ומתאחד עם אהובו משכבר הימים, ומתברר שהוא התחתן וחי בנישואים של כבוד ואמון הדדיים.
אחר כך גרהם נפטר כתוצאה ממחלת לב.
אוולין ודאגלס מתקרבים יותר ויותר, דבר שמרגיז את אשתו, וכתוצאה מכך דאגלס מתפרץ ומגנה את נישואיו.
מיוריאל מספרת שהיא הייתה סוכנת בית אצל משפחה, ושנאלצה לפרוש לגמלאות אחרי שהכשירה לעבודה בחורה צעירה.
היא מרגישה שהיא איבדה כל טעם לחייה.
אחיו של סוני מחזיקים על אחד בשליש הבעלות על המלון, והם מחליטים להרוס אותו.
אמו (לילט דוביי) מסכימה לכך, והיא רוצה שסוני יחזור איתה לדלהי ויתחתן עם בחורה שהיא בחרה עבורו.
ג'ין ודאגלס מתכוננים לחזור לאנגליה אחרי שנמצא כסף עבורם בחברה של בתם.
ג'ין מחכה בשקיקה לחזור לאנגליה, אבל דאגלס מהסס.
כעת שהמלון עומד להיסגר גם מאדג' מתכוונת לחזור לאנגליה, ונורמן חושב לעבור לגור עם קרול.
סוני, בעידודה של אוולין, אומר לסונינה שהוא אוהב אותה.
הוא מתעמת עם אמו, שבתחילה אוסרת עליו להינשא, אבל לבסוף ואסים הצעיר משכנע אותה בדבריו.
הוא מזכיר לה איש אחר שרצה להתחתן עם צעירה יפה וחכמה בניגוד לרצון משפחתו.
אמו של סוני מתרגמת את דבריו, ומבינה שהוא מתכוון אליה, ולבסוף היא נותנת את ברכתה לבני הזוג.
היא מבקשת מסונינה לדאוג היטב ל"בנה האהוב".
לפני ששאר אורחי המלון עוזבים, מגלה מיוריאל שיש לה ניסיון בניהול משק בית, וידע באיזון התקציב.
היא בדקה את ספרי החשבונות של המלון, והיא חושבת שהוא לשאת רווחים.
היא ניגשת באופן פרטי למשקיע שסוני דיבר איתו, והזמינה אותו למלון כדי לדון בעניין עם סוני.
המשקיע מסכים לממן את תוכניותיו של סוני לשיפוץ המלון, בתנאי שמיוריאל תהיה עוזרת המנהל.
כל האורחים מסכימים להישאר במלון – פרט לג'ין ודאגלס.
הם מחליטים לטוס חזרה הביתה.
המונית שלהם נתקעת בפקק תנועה, ונהג ריקשה מסכים לקחת רק אחד מהם לשדה התעופה.
ג'ין רואה בכך סימן שעליהם להיפרד; היא נפרדת ממנו לשלום ונוסעת.
הוא מגיע למלון אחר שמתברר שאינו אלא בית בושת ומאורת סמים, וממשיך לשוטט ברחובות במשך כל הלילה.
בבוקר דאגלס מגיע למלון ופוגש את אוולין שיוצאת לעבודתה.
הוא מבקש ממנה לצאת איתו.
בסיום הסרט רואים את מיוריאל מקבלת אורחים חדשים בלובי מחודש ואלגנטי, מאדג' סועדת עם גבר הודי נאה, נורמן וקרול חיים יחד באושר.
סוני וסונינה רוכבים על האופנוע ועוברים בדרכם את דאגלס ואוולין.
ג'ודי דנץ' – אוולין גרינסלייד, עקרת בית שהתאלמנה לא מכבר ונאלצת למכור את ביתה כדי לשלם את חובותיו של בעלה.
כמו הבעל גם בנה רוצה "לדאוג" לה מבלי לשאול לרצונה.
במלון של סוני עבור "המבוגרים והיפים" היא כותבת בלוג על פעילויותיה.
היא מלווה את הסרט בדברי קריינות החל מסצנת הפתיחה.
ביל ניי – דאגלס איינסלי האופטימי, נשוי לג'ין מזה 39 שנים.
נאמנותו שמרה עליהם יחד, ואילו היא חושבת שמגיע להם יותר.
הוא נהנה מהאוכל והאתרים בהודו ויוצא לטייל מדי יום.
פנלופי וילטון – ג'ין איינסלי הפסימית.
אחרי השקעתו של דאגלס ואיבוד כל חסכונותיהם, הם יכולים להרשות לעצמם לגור רק ב"קרוואן בז'" שבו מותקן כפתור מצוקה.
היא שונאת כל דבר הקשור להודו, הרעש, העוני והריחות.
לכן היא נשארת לעיתים קרובות בתוך המלון, ומקווה לחזור לבריטניה.
מגי סמית' – מיוריאל דונלי, סוכנת בית לשעבר.
אחרי שהכשירה את המחליפה שלה פוטרה מהעבודה שעשתה כל חייה.
אין לה משפחה משלה, ולכן הקדישה את חייה למעסיקיה.
על אף שהיא גזענית היא מעדיפה לנסוע להודו כדי להחליף את מפרק הירך, במקום לחכות שישה חודשים בתור לניתוח באנגליה.
טום וילקינסון – סר גרהם דשווד, שופט בבית משפט עליון שכבר שנים רבות מתכוון לפרוש.
הוא חי בהודו 18 שנה, והוא חוזר לחפש את הגבר שהיה אהבת חייו.
רונלד פיקאפ – נורמן קאזנס הוא רודף שמלות מזדקן, שאינו מוכן להתמודד עם הגיל שלו, וחוסר המשיכה של נשים צעירות אליו.
הוא מקווה לפתוח דף חדש בהודו.
סיליה אימרי – מאדג' הרדקאסל, שהייתה נשואה כמה פעמים בעבר.
כמו נורמן היא רוצה לבלות, לצאת להרפתקאות, ובן זוג חדש.
היא עייפה מדרישותיה של בתו שתשמש בייביסיטר ללא תשלום, ובוחרת לנסוע להודו.
דב פאטל – סוני קאפור, מנהל המלון ובעלים של שליש ממנו יחד עם אחיו הגדולים.
סוני הוא בעל חלומות שלהוט להצליח.
אבל הוא נמנע מלבקש עזרה מאחרים.
טינה דסאיי – סונינה, עובדת במוקד טלפוני, חברתו ה"מודרנית" של סוני.
היא מתיידדת עם אוולין במקום העבודה שבו עובדות שתיהן.
סיד מאקאר – ג'יי, אחיה של סונינה, מנהל המוקד הטלפוני.
הוא מקבל לעבודה את אוולין כדי שתלמד את העובדים איך לתקשר יותר טוב עם הלקוחות הבריטים.
לילט דוביי – גברת קאפור, אמו של סוני.
היא מודה שסוני אינו הבן המועדף עליה, והיא רוצה שהוא יחזור איתה לדלהי כדי להתחתן עם בחורה לפי בחירתה.
דיאנה הרדקאסל – קרול, אנגלייה שחיה כל ימיה בג'איפור.
היא פוגשת את נורמן, ומתפתח ביניהם רומן.
סימה אזמי – אנוקי, דלית (קסטת הטמאים) שעובדת במלון כמשרתת.
פול בהטאצ'רג'י (Paul Bhattacharjee) – הרופא המטפל במיוריאל.
זה היה הסרט האחרון בו הופיע לפני שנפטר ב-2013.
ליזה טרבוק – אחות ראשית קארן.
המפיקים גרהם ברודבנט ופיטר צרנין היו הראשונים שראו את הפוטנציאל לסרט קולנוע ברומן של דבורה מוגאץ'.
הרעיון של מיקור חוץ של היציאה לגמלאות קסם להם.
הם הזמינו תסריט לפי הרעיון אצל התסריטאי אול פרקר.
פרקר רצה שהדמויות המבוגרות יעזבו את הסביבה הטבעית שלהם, ולכלול אותם בקומדיה רומנטית.
Working Title Films דחו את פנייתם בטענה שהסרט לא יימכר, אבל לבסוף יצרו את הסרט באולפני Participant Media ו-Blueprint Pictures.
ב-2012 זכה הסרט בפרס Cinema Scapes לסרט הבינלאומי הטוב ביותר במסגרת פסטיבל הסרטים של מומבאי.
הסרט והשחקנים היו מועמדים לחמישה פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי.
מלון מריגולד האקזוטי השני הוא סרט דרמה קומית משנת 2015 בבימויו של ג'ון מאדן לפי תסריט מאת אול פארקר.
זהו סרט המשך ל"מלון מריגולד האקזוטי" משנת 2011, והוא מציג אנסמבל שחקנים הכולל את ג'ודי דנץ', ביל ניי, מגי סמית', סיליה אימרי, ראג'ש טאילנג, רונלד פיקאפ, דייוויד סטראתיירן, טמזין גרג, דב פאטל וריצ'רד גיר.
מיוריאל דונלי וסוני קאפור נוסעים לסן דייגו שבקליפורניה, כדי להציג בפני איל ההון טאי בורלי את תוכניתם לרכוש מלון נוסף בהודו בנוסף ל"מלון מריגולד האקזוטי".
נאמר להם שמפקח מטעם החברה יבקר בעילום שם בהודו כדי לבדוק ולהעריך את הפרויקט.
בחזרה בג'איפור, אוולין גרינסלייד מקבלת הצעת עבודה כקניינית בדים.
היא חוששת שבגיל 79 תתקשה לקבל את האחריות והנסיעות הרבות שכרוכות במשרה החדשה.
דאגלס איינסלי, שמאוהב באוולין, דואג שלא יוכל לבלות איתה מספיק זמן, והוא להוט להציג אותה בפני בתו.
נישואיהם הקרבים של סוני וסונינה מסבכים את חייו, כשמופיע יריב אפשרי שמתחרה איתו על עסקיו ועל אהבתה של סונינה.
הוא גם נואש להרשים את התייר האמריקאי גאי צ'יימברס, שאותו הוא מזהה כמפקח האלמוני שנשלח מטעם רשת המלונות האמריקאית.
הוא שם לב שגאי מגלה עניין רומנטי באמו של סוני, והוא מעודד את הקשר הרומנטי ביניהם.
בהמשך הוא מתרעם על הרומן המתפתח כשהוא מגלה שאחרי הכל גאי איננו המפקח.
הדילמה של מאדג' הרדקאסל היא למי משני המחזרים ההודים שלה להינשא.
נורמן קאזנס חושב שנהג מונית מקומי הבין אותו לא נכון, ושהוא רוצה לגרום לתאונה קטלנית לאהובתו קרול.
אחר כך הוא מגלה שהיא שוכבת עם גבר אחר.
בתו של דאגלס מגיעה לביקור יחד עם אשתו בנפרד, ג'ין (שחזרה לבריטניה בסוף הסרט הקודם).
ג'ין רוצה להתגרש כדי שתוכל להינשא מחדש.
מיוריאל שקיבלה חדשות רעות מבדיקות רפואיות, מנסה למנוע מסוני להרוס את החתונה, העסק והעתיד שלו.
הסרט מסתיים בחתונתם הצבעונית של סוני וסונינה.
ג'ודי דנץ' – אוולין גרינסלייד
מגי סמית' – מיוריאל דונלי
ביל ניי – דאגלס איינסלי
דב פאטל – סוני קאפור
סיליה אימרי – מאדג' הרדקאסל
פנלופי וילטון – ג'ין איינסלי
רונלד פיקאפ – נורמן קאזנס
דיאנה הרדקאסל – קרול פאר
קלייר פרייס – לורה איינסלי
לילט דוביי – גברת קאפור
ריצ'רד גיר – גאי צ'יימברס
דייוויד סטראתיירן – טיי בורלי
טמזין גרג – לביניה ביץ' / תרזה
דנזיל סמית' – מר דהורנה, מזכיר מועדון וייסרוי
זקארי קופין – תייר אמריקאי
ב-29 באוקטובר 2012 פורסם ב-Vulture שהתסריטאי אול פארקר הוזמן לכתוב סרט המשך בשם "The Best Exotic Marigold Hotel 2".
רוב שחקני הסרט הראשון הסכימו להופיע גם בסרט ההמשך.
ב-28 באוקטובר 2013 גילה מגזין Radio Times שהשחקנים יטוסו להודו לצלם את הסרט בינואר 2014.
ב-2 בדצמבר 2012 פורסם באתר Showbiz411 שייתכן שקולין פירת' והלן מירן יצטרפו לאנסמבל השחקנים של הסרט (בסופו של דבר הם לא שיחקו בסרט).
ב-28 באוקטובר 2013 צוין ב-Radio Times שפנלופי וילטון אישרה שבסרט משתתפים ג'ודי דנץ', ביל ניי, מגי סמית', רונלד פיקאפ וסיליה אימרי.
ב-30 באוקטובר פורסם במגזין Deadline.com שריצ'רד גיר יצטרף לצוות שחקני סרט ההמשך.
ב-10 בינואר 2014 אישר גיר את קבלת התפקיד.
שחקנים נוספים שהצטרפו לסרט ההמשך הם טמזין גרג ודייוויד סטראתיירן.
צילומי הסרט החלו ב-10 בינואר 2014 בג'איפור שבהודו.
הקדימון הראשון לסרט פורסם ב-7 באוגוסט 2014, אז גם הוכרז על שם הסרט "Second Best Exotic Marigold Hotel".
הסרט יצא לאקרנים בממלכה המאוחדת, אוסטרליה, ניו זילנד ואירלנד ב-26 בפברואר 2015. בארצות הברית הוקרן החל מ-6 במרץ 2015.
אחרי הצלחת הסרט הראשון חזר תומאס ניומן להלחין את המוזיקה לסרט ההמשך.
אלבום הסרט כולל 28 רצועות והוא יצא לאור ב-20 בפברואר 2015. הפסקול כולל שירים בביצוע אמנים הודים בהם פריטם הימש רשאמיה ושנקר-אהסאן-לוי.
מלון לוטה מוסקבה — הוא מלון חמישה כוכבים במוסקבה, רוסיה.
המלון ממוקם במרכז מוסקבה בצומת של רחוב ארבאט החדש עם טבעת הגנים.
המלון נפתח בספטמבר 2010 והוא חלק ממתחם לוטה הכולל גם מרכז עסקים.
זהו המלון הראשון של חברת Lotte Group ברוסיה.
מלון מטרופול מוסקבה הוא מלון יוקרה היסטורי במרכז מוסקבה.
המלון נבנה בשנים 1898–1905. שימש כמקום מפגש לאמנים, פוליטיקאים ואנשי עסקים בולטים לאורך השנים.
בשנת 1986 החל שיקום ושחזור של המלון, שנמשך חמש שנים.
במהלך עבודות השיקום הוחזרו החזיתות למצבן המקורי ובחללים הפנימיים שוחזרו ציורי הקיר המקוריים ואלמנטים רבים של עיצוב דקורטיבי.
בשנים שלאחר מכן ביקרו במלון ראשי מדינות וממשלות, כוכבי קולנוע, מוזיקה וספורט.
אירועי ספרו של אמור טאוולס, ג'נטלמן במוסקבה, מתרחשים במלון זה.
העיצוב הפנימי והחיצוני של המלון מרשים במיוחד.
הוא מעוטר בויטראז'ים, ציורי קיר ופרטי אמנות יפים, כולל פסיפס ענק בחזית המלון שנוצר על ידי האמן מיכאיל ורובל.
המלון ממוקם בלב מוסקבה, בקרבת תיאטרון בולשוי והכיכר האדומה.
הוא מציע מגוון רחב של שירותים יוקרתיים ומהווה מוקד משיכה לתיירים ומקומיים כאחד.
מלון נשיונל הוא מלון יוקרה היסטורי במרכז מוסקבה.
מלון נשיונל נבנה ב-1903 והוא מרכיב חשוב במראה האדריכלי של כיכר מנז'.
ב- 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, הפך המלון נשיונל למקום מקלט זמני ללנין, קרופסקיה, דזרז'ינסקי, טרוצקי, סברדלוב ונציגים אחרים של האליטה הבולשביקית.
מלון לאונרדו רויאל ריזורט אילת (או מלון פלמירה כשמו המקורי של המלון) הוא מלון נופש שממוקם בחלק הצפוני של העיר אילת.
המלון מנוהל על ידי רשת מלונות פתאל כחלק ממותג לאונרדו.
מלון לאונרדו רויאל ריזורט כולל 228 חדרים וסוויטות.
במלון קיימת בריכת שחייה, חדר כושר, ספא, מסעדה שפונה לבריכה, מועדון ילדים ואולם "דקל" שמתאים ל-180 אורחים.
המלון הוקם בשנות ה-90 כמלון פלמירה.
המלון נרכש על ידי רשת מלונות פתאל בשנת 2007. עקב הרכישה המלון החל לנשוא את מותג המלונאות גולדן טוליפ ושם המלון שונה לרויאל טוליפ.
בשנת 2010 שם המלון השתנה בשנית ללאונרדו רויאל רזורט כחלק מהטמעת המותג לאונרדו בישראל אשר רשת פתאל עושה בו שימוש באירופה מאז 2005 והפסקת השימוש במותגים אשר אינם נמצאים בבעלות הרשת שגולדן טוליפ הוא מביניהם.
מלון לאונרדו קלאב ים המלח הוא בית מלון המבוסס על שיטת הכל כלול השוכן על שפת ים המלח בחמי זוהר.
לאונרדו קלאב מנוהל על ידי מלונות לאונרדו שבבעלות רשת מלונות פתאל.
עבודות לבניית המלון החלו בראשית 1981. המלון נבנה על ידי חברת הבניה מתתיהו ליפשיץ בשותפות עם חברות מלונות ים סוף.
המלון נפתח בתחילת 1989 בשם מלון סונסטה.
מנכ"ל המלון הראשון היה דוד פתאל.
בחודשיו הראשונים הפסיד המלון כסף רב.
בשנת 1994 נרכש המלון על ידי חברת ליפשיר ועבר להקרא נירוונה ים המלח.
התפוסה במלון הייתה 76% בשנת 1996. באוקטובר 1997 הונח אבן פינה לאגף חדש של המלון בן 220 חדרים, שיתווספו על האגף הישן שכלל 207 חדרים וביחד כלל המלון 388 חדרים.
בשנת 2001 עבר המלון לניהול רשת פתאל.
בשנת 2005 רכשה רשת פתאל את המלון, שנקרא אז מג'יק נירוונה, מידי ליפשיר.
מלון מטרופול היה בית מלון בווינה, בירת אוסטריה, אשר הוקם במאה ה-19. לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית הוא שימש כמטה הגסטפו בעיר.
המבנה נהרס בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלון מטרופול נבנה לקראת התערוכה העולמית בווינה ב-1873 ונפתח באותה שנה.
הוא תוכנן על ידי קארל שומאן ולודוויג טישלר.
בעיצובו שולבו עמודים קורינתיים, קריאטידות ואטלסים .
החצר הפנימית של המבנה חופתה בתקרת זכוכית.
לאחר האנשלוס של אוסטריה ב-1938 החרים הגסטפו את המלון והפך אותו למטהו בווינה.
סגל העובדים בו מנה 900 איש, ש-80% מהם גויסו משורות משטרת אוסטריה.
ככזה הוא היה המטה הגדול ביותר של הארגון מחוץ לברלין.
מבניין זה ניהל הגסטפו באוסטריה תחילה לאחר האנשלוס את רדיפת מתנגדי המשטר, ובהמשך את גירוש יהודי וינה להשמדה וניצול של עובדי כפייה שהגיעו לאוסטריה.
במהלך המלחמה נחקרו ועונו בבניין אסירים רבים, במיוחד יהודים.
האסירים לא הוכנסו לבניין מחזיתו המקושטת אלא מפתחו האחורי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה המלון בהפצצה אווירית ועלה באש.
שרידיו נהרסו לאחר המלחמה על מנת שלא להותיר זכר ממנו.
באתר שבו עמד ניצב כיום מתחם מגורים.
בשנת 1951 הקימו ניצולי מחנות ריכוז אנדרטה בקרבת האתר שבו עמד המלון.
בשנת 1985 הוחלפה האנדרטה באנדרטה גדולה ממנה, שבנייתה מומנה על ידי עיריית וינה.
היא כוללת סלעי גרניט שהובאו מן המחצבה הידועה לשמצה של מחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה, וביניהם הוצב פסל המסמל ניצול.
מלון לנינגרדסקאיה (שמו הרשמי: הילטון מוסקבה לנינגרדסקאיה) הוא בניין רב־קומות, שנבנה בקראסנוסלסקי, מוסקבה בכיכר קומסומולסקאיה בשנים 1949–1954.
המלון נפתח למבקרים ב-1 בנובמבר 1953 והוא הנמוך מבין שבעת גורדי השחקים הסטליניסטיים — הצריח שלו מגיע לגובה 139 מטרים.
תכנון המבנה פותח על ידי האדריכלים לאוניד פוליאקוב ואלכסנדר בורצקי.
בתחילה היו למלון 349 חדרים: מחדרי מיטה בודדת בשטח של 12 מ"ר ועד סוויטות עם שלושה חדרים.
מאז 2008 המלון פועל תחת רשת הילטון, בשם "הילטון מוסקבה לנינגרדסקאיה".
מלון מומבאי הוא סרט פעולה משנת 2018 בבימויו של אנתוני מארס.
התסריט נכתב יחד על ידי הבמאי יחד עם ג'ון קולי.
הסרט בהפקה משותפת אוסטרלית-אמריקאית-הודית, נעשה בהשראת הסרט הדוקומנטרי "לשרוד את מומבאי" משנת 2009 על מתקפת הטרור במומבאי בשנת 2008 במלון המלון ארמון טאג' מהאל בהודו.
בסרט מככבים דב פאטל, ארמי האמר, נזאנין בוניאדי, אנופם קר, טילדה קובהם-הארווי, ג'ייסון אייזקס, סוהיל נייאר, נגאש בוסלה ונטשה ליו בורדיזו.
המתקפה במומבאי בנוסף לכך הוצגה בעוד שני סרטים עלילתיים, אחד הודי ואחד צרפתי־בלגי.
הסרט מתאר את התקפת הטרור שהתרחשה בבירת העסקים של הודו, ב-26–29 בנובמבר 2008, במהלכה תקפו חוליות מחבלים מספר יעדים בעיר, בהם בית חב"ד, והותירו אחריהם כמאתיים הרוגים.
תוצאות האירוע חשפו את אוזלת ידם של כוחות הביטחון ההודיים ושל הממשלה, מה שהביא אף לטלטלה פוליטית.
ב־26 בנובמבר 2008, מלצר צעיר בשם ארג'ון מתחיל את יום עבודתו במלון טאג' מאהל פאלאס במומבאי, הודו, תחת ניהולו של השף הראשי המאנדט אוברוי, שמזכיר לצוות העובדים בתחילת היום כי "האורח הוא אלוהים".
אורחי היום כוללים בין היתר את זארה קשאני המקומית ובעלה דייוויד, אדריכל אמריקאי, שהגיעו יחד עם בנם התינוק קמרון והמטפלת שלו סאלי, ואיש עסקים רוסי, וסילי, לוחם לשעבר ביחידת הכוחות המיוחדים ספצנאז.
באותו לילה, עשרה מחבלים שהשתייכו לארגון הטרור הפקיסטני-אסלאמיסטי "לשקאר א-טייבה" הקשור לארגון הטרור האסלאמי "אל-קאעידה", בניהולו מרחוק של אדם המכונה "השור", פותחים במתקפת טרור מתואמת כנגד יעדים שונים בו זמנית בדרום העיר מומבאי, וביניהם המלון.
מכיוון שהמשטרה המקומית לא מאומנת כראוי או מצוידת באמצעים המתאימים כדי להתמודד עם הפיגוע, הם לא יכולים לעשות הרבה מלבד לחכות שיגיעו כוחות מיוחדים מניו דלהי.
בתוך התוהו ובוהו המתרחש במלון וסילי, ארג'ון, דייוויד וזארה כלואים במסעדת המלון יחד עם עוד כמה אורחים, בעוד סאלי, שמודעת למתרחש אך לא מעודכנת בכל הפרטים, נשארת עם קמרון התינוק בחדר המלון שלהם.
דייוויד מתגנב וחומק מהמחבלים בדרכו לחדרם ומצליח להגיע אל סאלי וקמרון.
ארג'ון עוקב אחר הוראותיו של השף הראשי אוברוי ומלווה את האורחים שבהשגחתו לטרקלין הצ'יימברס, מועדון אקסקלוסיבי מוסתר בקומה השישית של המלון, שלדעתו הוא מקום בטוח שיאפשר להם להסתתר מהמחבלים.
דייוויד, סאלי וקמרון מנסים להגיע לשם כדי להתאחד מחדש עם זארה ושאר האורחים, אך דייוויד נלכד על ידי המחבלים באיומי אקדח בעוד סאלי וקמרון מתחבאים בארון.
דייוויד מוחזק כבן ערובה קשור על הרצפה בחדר נפרד.
מספר שוטרים כן נכנסים למלון אבל רובם נהרגים מיד.
וואם והשותף שלו לתפקיד שחיכו בחוץ, מחליטים להיכנס למלון ולנסות להגיע לחדר הביטחון כדי שיוכלו לעקוב אחר תנועות המחבלים.
ארג'ון מנסה ללוות את ברי, אמריקאית פצועה אנושות מירי המחבלים, כדי שתוכל להימלט מהמלון ולהגיע לבית חולים.
השניים נתקלים בשני השוטרים אך ברי נבהלת ובורחת במדרגות, מה שמביא לחשיפה שלה והמחבל יורה בה והורג אותה.
ארג'ון מלווה את שני השוטרים לחדר הביטחון, והם מגלים ברגע האחרון שהמחבלים עומדים לפרוץ לטרקלין הצ'יימברס תוך שימוש בתג הזיהוי של אחד השוטרים שהרגו קודם לכן.
השוטרים מצווים על המלצר ארג'ון להישאר בחדר המצלמות.
למרות דעתו של אוברוי, וסילי וזארה ווסילי מחליטים לעזוב את הטרקלין כדי לברוח, אך הם גם נתפסים מיד ונלקחים כבני ערובה.
המחבלים מאלצים את השניים באיומי אקדח להצטרף לבני ערובה האחרים שלהם (כולל דייוויד), וכולם שוכבים קשורים על הרצפה כשידיהם קשורות מאחורי גבם.
בסופו של דבר מגיעים הכוחות המיוחדים ההודיים ומנהיג המחבלים שמנחה אותם מרחוק באוזניות לכל אורך הסרט מצווה על המחבלים לעבור לשלב האחרון בתוכניתם: שריפת המלון.
המחבלים משאירים את חברם הפצוע, אימראן, כדי לשמור על בני הערובה, החטופים הכבולים, באיומי אקדח.
בסופו של דבר המנהיג מנחה באוזנייה את המחבל אימראן להרוג את כל בני הערובה, שנותרים חסרי אונים על הרצפה כשפרקי ידיהם מאובטחים מאחוריהם.
אימראן יורה גם בוסילי ובדייוויד, אך מחליט בסופו של דבר לא להרוג את זארה לאחר שהיא מחליטה לדקלם את הצלאה (תפילה מוסלמית), תוך התעלמות מההוראות של מפקדו באוזנייה לירות ולהרוג אותה.
זארה מצליחה להתיר את עצמה ולברוח מהמקום.
ארג'ון מצליח להגיע ולהתאחד מחדש עם אוברוי, הם מפנים את האורחים הנותרים, ונתקל תוך כדי בסאלי וקמרון.
הכוחות המיוחדים הורגים את הטרוריסטים שנותרו, וזארה שמפונה על ידי בימה מתרוממת ניידת, מתאחדת עם סאלי וקמרון.
לאחר שהמלון מאובטח, ארג'ון חוזר לביתו ומתאחד עם אשתו ובתו.
הכתוביות בסיום הסרט מגלות כי האחראים לתכנון הפיגוע נותרו חופשיים עד היום, אך המלון שופץ ותוקן וחלקים בו נפתחו מחדש תוך חודשים מרגע האירוע.
סצנות הסיום מציגות אנדרטה לאנשי הצוות ולאורחים שנלחמו בקרב על מלון מומבאי.
בסיום רואים תצלומים מטקס הפתיחה הגדולה מחדש של המלון, כ־21 חודשים לאחר מכן, אליה הוזמנו חלק משורדי המתקפה.
טילדה קובהם-הארווי בתפקיד נני סאלי
אנופם קר בתפקיד השף המנט אוברוי
נטשה לי בורדיזו בתפקיד ברי
ב-11 בפברואר 2016, הוכרז כי דב פאטל וארמי האמר לוהקו לסרט, יחד עם שחקנים נוספים: נזנין בוניאדי, טרסה פאלמר, וסוהיל נאייר, ושמתנהל משא ומתן גם לליהוק של השחקנים ניקולאי קוסטר-ולדאו ואנופם קר; בסופו של דבר השחקנים פאלמר וקוסטר-ולדאו לא היו מעורבים בסרט.
ג'ון קולי והבמאי אנת'וני מאראס כתבו את התסריט, בהפקה של בזיל איווניק בשיתוף עם חברת ההפקה Thunder Road Pictures יחד עם ג'ומון תומאס מ-Xeitgeist, גארי המילטון מ-Arclight Films, מייק גברוי מElectric Pictures, אנדרו אוגילווי וג'ולי ראיין.
ביוני הצטרפה טילדה קובהם-הארווי לקאסט לאחר שתרזה פאלמר נכנסה לחודשי ההריון הראשונים שלה ובאוגוסט לוהק ג'ייסון אייזקס.
ב-7 בספטמבר 2016, נטשה לי בורדיזו הצטרפה לסרט כדי לשחק את ברי, תיירת אמריקאית שנקלעה לפיגוע.
באוגוסט 2016 החל שלב הצילומים הראשי של הסרט באולפני הסרטים של אדלייד באוסטרליה המנוהלים על ידי תאגיד הקולנוע הדרומי האוסטרלי.
הצילומים נמשכו בהודו בתחילת 2017.
במאי 2016 רכשה חברת ויינשטיין זכויות הפצה בארצות הברית ובבריטניה לסרט.
עם זאת, באפריל 2018 הוכרז כי חברת ויינשטיין כבר לא תפיץ את הסרט.
באוגוסט 2018, חברות ההפצה בליקר סטריט ו-ShivHans Pictures רכשו את זכויות ההפצה האמריקאיות לסרט.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2018. הוא יצא לאקרנים באוסטרליה ב-14 במרץ 2019, על ידי חברת ההפצה אייקון סרטים, ובארצות הברית ב-22 במרץ 2019. בבריטניה הופץ על ידי שתי חברות שונות שקידמו את הסרט כסרט מקורי של חברת סקיי בבריטניה.
הסרט ירד מהאקרנים בבתי הקולנוע בניו זילנד עקב הטבח במסגד כרייסטצ'רץ' ב-15 במרץ 2019, וההקרנות הושעו עד 28 במרץ.
נטפליקס הייתה אמורה להפיץ את הסרט בהודו ובשטחים אחרים בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
עם זאת, נטפליקס החליטה לרדת מזה מאוחר יותר, בעקבות סכסוך חוזי עם המפיץ ההודי פלוס אחזקות.
הסרט אמור לצאת לאקרנים בבתי הקולנוע בהודו ב-29 בנובמבר 2019 על ידי אולפני Zee ו-Purpose Entertainment.
הטריילר הרשמי של הסרט בשפה ההינדית שוחרר על ידי אולפני זי ב-23 באוקטובר 2019.
"מלון מומבאי" גרף סכום כולל של 9.7 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-11.5 מיליון דולר במדינות אחרות שטחים אחרים, בסכום כולל של 21.2 מיליון דולר ברחבי העולם.
הקרנת הסרט בארצות הברית החלה בארבעה קולנועים שונים ולאחר מכן התרחבה לכ-924 בתי קולנוע.
הכנסות הסרט בסוף השבוע השני בו הוקרן שם היו כ-3.1 מיליון דולר.
קהלים שנבדקו על ידי פוסט טראק העניקו לסרט ציון חיובי כולל של 77% והמלצה מעורבות של כ-50% מהנשאלים.
פיטר דברוז' ממגזין וראייטי כתב: "הצפייה באירועים המחרידים שוב כמעט עשור לאחר שקרו, כמעט ולא ניתנת להגדרה של 'בידור'.
הסרט מנגן לרבים מאיתנו על אותם דחפים בלתי נראים שהופכים את סרטי האסונות למושכים כל כך, ומנצלים את הטרגדיה של המצב עבור למען המחזה."
גידי אורשר כתב על הסרט: "(...) סרט בנוי מהודק, עם דרמה שמתפתחת נכון, עם הצגה מדודה של הדמויות הראשיות ועם ניהול האירועים ותרגומם הקולנועי באופן שבונה מתח.
הקלות הבלתי נסבלת שבה המרצחים מבצעים את המעשים האיומים בקור רוח, הירי ללא הבחנה, נטול הגיון וחסר אנושיות(...) הם חומרים דרמטיים שמעוררים את תחושות החרדה והרצון בנקמה שלנו הצופים.
גם בחירת הדמויות המרכזיות, טבח המלון, המלצר הנאמן ועוד כמה מאנשי השרות במלון כמי שהחליטו לשמור על חיי האורחים ההולכים ומתמעטים, הזוג הצעיר, האומנת והתינוקת שלהם, המפיונר הרוסי בחבורת האורחים ולקראת הסוף גם כמה אנשי משטרה שמנסים לפרוץ למלון כדי לשחרר את בני הערובה.
כל אלה ממלאים נכון את הפונקציות שסרט אסונות מניח על כתפיהם.
יש סיטואציה אלימה ומסוכנת, יש ניסיונות אמיצים לפתור אותה, יש רגעים הרואים ויש מרכיבים אנושיים מרגשים.
לעיתים אפילו מלודרמטיים במיוחד." למרות זאת הוא מציין שיש הרבה חוסרים בסרט: אין בו אמירה פוליטית, היגד חברתי ותובנות מוסריות.
מה שהופך אותו לסרט ריק ומאכזב במידה רבה.
(...) כסרט ש"משחק לנו בבטן", אולי יש בו סיבה למפגש.
כ"סרט המשחק לנו בראש", הוא חסר ערך וחבל.
אפשר היה לנצל אותו לעשות את החיים הקשים מסביבנו, לעיתים חסרי הפשר, למשהו טוב ומועיל יותר.
והקולנוע היה יכול לבוא כאן לעזרה.
שמוליק דובדבני כתב כי הסרט "אפקטיבי ומותח, גם אם יש בו בעיות אתיות".
לטענתו, ההיצמדות לפרספקטיבה המוגבלת של הנוכחים במלון לא מאפשרת יצירה של הקשר רחב יותר לאירועים כפי שהתרחשו, אך זו אינה מטרתו העיקרית של הסרט.
דובדבני טוען כי השחזור של 60 שעות החרדה והטראומה בסרט מבקש להעביר את החוויה ואכן עושה זאת באמצעים אפקטיביים.
הבמאי בחר שלא להציג סיפור שבמהלכו הצופים מתחברים ומזדהים במיוחד עם אחת מהדמויות על פעולה הרואית אלא בוחר שלהציג רצף של רגעי אימה שנחווים על ידי הצופה באופן אינטימי, בעיקר כאשר המצלמה מלווה את מנוסתם של השורדים מפני המחבלים שנמצאים מטרים ספורים מאחוריהם, יורים ופוגעים ללא הבחנה.
על פי דובדבני הסרט פועל אך ורק במישור חווייתי-בסיסי: "ברור שבחירה אסתטית זו מוותרת על אלמנטים חיוניים להבנת האירוע במלואו – אך הבנה כזו ממילא לא הייתה אפשרית תוך כדי התרחשותו.
אמנם בסצנה אחת הסרט מבקש להציג את אחד המחבלים הצעירים ברגע של משבר – אבל בחירה זו נדמית כמעט כפויה.
הטראומה הלאומית נהפכת בסרטו של מאראס לחיזיון בלהה, והתוצאה בעייתית ואפקטיבית כאחת".
אורי קליין לעומתו כותב בהארץ כי הסרט הוא שטחי וסטריאוטיפי ועושה ניצול ציני באירועי טרור מציאותיים כבידור.
מלון סבוי הוא בית מלון בתל אביב בקרבת חוף הים.
ראשיתו של המלון במלון שפת הים, בבעלות מרדכי הורונציק, שעבר בתחילת 1934 מרחוב אלנבי 2 למבנה חדש ברחוב גאולה 5, בקצה רחוב גאולה הפונה לים.
בשנת 1942 עבר המלון לבעלות יונתן בן צבי ושמו שונה ל"מלון סבוי".
בעל המלון היה מקורב לחוגים הרוויזיוניסטים ונערכו בו אירועים של התנועה הרוויזיוניסטית, כולל עצרות בחירות ולאחר הקמת המדינה אירועים לזכר חללי המחתרות.
ב-23 ביולי 1948 החרים צה"ל את המלון לצורך שיכון המשלחת של פולקה ברנדוט.
לאחר המלחמה חזר המלון לפעילות רגילה והתגאה בהיותו המלון היחיד על שפת הים.
בלילה שבין 5–6 במרץ 1975 אירע במלון הפיגוע במלון סבוי.
מלון ישמעילוף הוא בית מלון הבנוי בסגנון אקלקטי ומיועד לשימור ברחוב יבנה 18, פינת רחוב מונטיפיורי 32, במרכז ההיסטורי של תל אביב.
הבית נבנה על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' בשנת 1925.
מלון ישמעילוף הוקם בשנת 1925.
המבנה הוקם בפינת הרחובות יבנה ומונטיפיורי, בשכונה שנקראה 'חברה חדשה' ונודעה כבר באותה עת כ'תל אביב מרכזית' שכן היא חיברה בין שכונת בעלי מלאכה לחלקן הדרומי של שדרות רוטשילד.
המבנה הוא בן שלש קומות, כאשר לקומה הראשונה חזית מסחרית לשני הרחובות, ומעליה שתי קומות ששימשו כמלון.
הבניין מעוטר בעמודים ובקשתות, ועל גגו גדר דקורטיבית, ובראש חזית המבנה מתנוססת כיפה גדולה.
שנים ספורות לאחר הקמתו נערכו שינויים במבנה כאשר שטחי המסחר בקומת הקרקע הפכו אף הם לחדרי מלון, המרפסות המקוריות נסגרו לטובת הוספת שטחים למלון ובמקומם נוספו מרפסות חדשות.
במהלך השנים עבר המבנה לידי משפחת מחקשווילי, על פי עדויות מאת נכדתו של ישמעילוף הבניין היה הדבר בעקבות הפסד במשחק קלפים.
ברבות השנים הבניין ננטש והוזנח ועמד במרכזם של כמה סכסוכים משפטיים.
בשנת 2024 נמכר הבניין ביחד עם מספר נכסים נוספים לקבוצת משקיעים.
אפרים בן יואל ישמעילוף שהבניין נבנה בהזמנתו, עלה ארצה מברלין והיה נצר לקהילת אנוסי משהד באיראן.
בתל אביב קרויים שני בניינים נוספים על שמו: "בית ישמעילוף" ברחוב אלנבי ו"בית ישמעילוף" ברחוב החשמל.
מלון לאונרדו פלאזה חיפה הוא גורד שחקים המאכלס בית מלון שנבנה ב-1997, וממוקם ברצועת החוף של חיפה, כחצי קילומטר מדרום לפארק הכט.
המגדל בנוי לצידו של מגדל אלמוג.
המלון מאכלס 184 חדרים וסוויטות ושייך למלונות לאונרדו, וזוכה לדירוג 4.5 כוכבים, שני המגדלים ידועים ונראים היטב מהרבה מקומות בחיפה, בנייתם ב-1997 עוררה סערה בגין הרס רצועת החוף ונופי העיר חיפה.
המלון הוא המלון השלישי בגובהו בעיר חיפה לאחר מלון פנורמה ומגדל חיפה.
מלון פאלאס הוא בניין שנבנה בירושלים בין השנים 1928 ו-1929 בהזמנת המועצה המוסלמית העליונה מירושלים על פי תוכניות האדריכלים הטורקים אהמט כמאלאדין ומהמט ניהאט ניגיזברק שנודע גם כ"מהמט ניהד ביי".
בתחילת המאה ה-21 החלו במתחם עבודות פיתוח שנועדו להשיב למבנה את ייעודו המלונאי, וכיום מהווה הבניין את אגפו המרכזי של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים.
למבנה המלון המקורי ארבע קומות.
בקומת הקרקע הפונה אל הרחוב קשתות רחבות.
המבנה מעוטר בגילופי אבן בסגנון ממלוכי, הדומה לגילופי האבן של חומות העיר העתיקה של ירושלים.
מלון פאלאס נבנה ביוזמת המועצה המוסלמית העליונה שבראשותה עמד אז המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, במטרה לקדם את האינטרסים האסלאמיים בעיר, ולהוות חיץ בין השכונות היהודיות הסמוכות.
בשנת 1927 פרסם המופתי מכרז להקמת מלון פאלאס על אדמת הווקף באזור ממילא.
גיוס כספי מוסלמים בעולם לשיפוץ מסגד אל-אקצא ומסגד כיפת הסלע בהר הבית, הותיר בידיו של המופתי הון שהיה בו די כדי לבנות את המלון.
החברה הקבלנית "אלבינה, דוניה וקטינקא" זכתה במכרז.
את העבודה ניהלו הקבלנים היהודים, טוביה דוניה וברוך קטינקא כאשר מנהל החברה הנוצרי ג'וזף פסקל אלבינה הוחלף על ידי הקבלן המוסלמי עוואד, שהתקבל לצורך זה כשותף בחברה.
כשפורסם המרכז להקמת המבנה רצו קטינקא ודוניה להגיש הצעה.
לשם כך חברו לקבלן המוסלמי עוואד כדי להחליש מעט את אופייה היהודי של חברת הבנייה שלהם.
המופתי שביקר באתר הבנייה לעיתים קרובות, נהג לשוחח עם קטינקא ודוניה על המצב הפוליטי והיחסים בין יהודים וערבים בארץ ישראל.
לצדם של דוניה וקטינקא פעל א' טילקין כמנהל עבודה.
צוות זה כבר פעל יחד בבניית מוסדות ציבור אחרים בירושלים כמו בנין ימק"א ברחוב דוד המלך.
הם אף בנו את ביתו הפרטי של המופתי (לימים מלון שפרד) בשכונת שייח' ג'ראח.
התוכניות לבניית מלון המלך דוד בסמוך האיצו בבונים להשלים את הבנייה בקצב מהיר ולהקדים את היוזמה היהודית.
באתר הבנייה הועסקו 500 פועלים מהם כארבע מאות מוסלמים וכמאה פועלים יהודים מומחים לעבודות בטון, ברזל ועץ, ביניהם האמן שמואל מלניק שצייר ציורי קיר ותקרות.
בניית המבנה הושלמה תוך 13 חודשים, מנובמבר 1928 ועד דצמבר 1929.
המועצה המוסלמית העליונה ראתה בהשלמת המלון דבר בעל חשיבות כה גדולה, שאף כאשר התגלו בעת החפירה ליסודות שלדי-אדם שמקורם ככל הנראה בקברים מוסלמיים קדומים (המלון נבנה על גבול בית הקברות המוסלמי בממילא), הורה המופתי של ירושלים לשמור את הדבר בסוד ולסלק את השלדים, על-מנת שהבנייה לא תיעצר.
עם זאת, סירב ראש העירייה, ראע'ב נשאשיבי, מתנגדו של המופתי, לחבר את המתחם למערכת הביוב העירונית.
קטינקא פתר זאת על ידי הקמת מערכת שאיבה וטיהור מים, שהזרימו את מי הביוב מבית המלון אל שטח בית הקברות לאחר טיהור חלקי.
המופתי הסכים לכך, בתנאי שהעבודה תהיה חשאית ותתבצע בלילות.
המועצה המוסלמית השקיעה בבניין שבעים אלף לירות.
בראש המבנה מתנוססת כתובת בערבית המתבססת על שיר קדום שכתב עבדאללה אבן מעאויה, ומעידה על חשיבות המבנה ליוזמיו: "נעשה ונבנה אנו כפי שעשו ובנו הם".
נראה כי הכוונה במילה "הם" היא לבנאים במתחם הר הבית במאה השביעית.
המופתי חאג' אמין אל-חוסייני אף נאם בטקס הפתיחה ושבח את הקבלנים קטינקא ודוניא על מהירות עבודתם.
לשם תפעול המלון העבירה המועצה המוסלמית העליונה את תפעול המלון לידי ג'ורג' ברסקי.
ברסקי היה איש עסקים בולט בענף המלונאות באותן שנים.
הוא תפעל גם את מלון פלטין בתל אביב, מלון פאסט בסמוך לחומות העיר העתיקה ומלון הר הכרמל בחיפה.
המלון פעל כנראה עד שנת 1934 או 1935, אז נסגר בשל התחרות העזה עם מלון המלך דוד, ואמין אל-חוסייני המשיך להחזיק בו לשכה.
יריביו של אל-חוסייני האשימו אותו בבזבוז ובמעילה.
הטענות על פיהן ב-1936 אירח חוסייני במלון את נציגו של היטלר, אדולף אייכמן לא אוששו, וככל הנראה אייכמן כלל לא הגיע לבקר בירושלים.
לאחר סגירתו נחכר המלון על ידי הממשל הבריטי לשמש כבניין משרדים.
בין היתר, היו בבניין משרדי רישום קרקעות וקואופרטיבים, מחלקת החקלאות והפיקוח על התעשייה.
גם אולפני הרדיו של תחנת "קול ירושלים" החלו לשדר ב-30 במרץ 1936 מבניין זה (בשנת 1939 הועברו האולפנים לבית שידור חדש ברחוב מליסנדה-הלני המלכה).
בשל הפיכת הבניין למבנה ממשלתי, חסמו הבריטים את קשתות המבנה עקב פחדם מפיגועי טרור.
חוטי התיל שלופפו סביב המרזבים נשארו לעוד שנים ארוכות.
ועדת פיל, שהוקמה לחקור את מאורעות 1936, קבעה את מושבה באולם הגדול של המלון.
עדויות שונות, ביניהן זו של הנציב העליון ומזכירו, נמסרו שם בדלתיים סגורות.
ראשי היישוב היהודי שרצו לדעת מה נאמר בישיבות ביקשו את עזרת מהנדס המלון, קטינקא, לצותת להם.
לבקשת קטינקא, מהנדס החשמל של המלון, ישעיהו פיינסוד, התקין מיקרופונים בתוך בתי נורות החשמל שמעל שולחן הישיבות.
מכשיר קליטה חבוי רשם על גבי סלילים את תוכן הדיונים, והם הועברו מדי יום לנציגי המוסדות הלאומיים.
עם סיומה של מלחמת העצמאות בשנת 1949 היה הבניין לרכוש ממשלתי, והמקום שימש מספר משרדים ממשלתיים.
בהמשך התמקם בו משרד האספקה והקיצוב (משרד הצנע), ומבניין זה הוציא השר דב יוסף את הוראותיו לחלוקת התלושים, הגבלת המחירים והמלחמה בשוק השחור.
לבסוף עבר שימוש בבניין לידי משרד המסחר והתעשייה.
ב-1981 אושרה תוכנית לשינוי ייעודו של המתחם תוך השבת בניין מלון פאלאס לייעודו המלונאי המקורי, הריסת התוספות המאוחרות שנוספו לו, והרחבתו מחדש על פי תוכנית שימור.
מימוש התוכנית התעכב ובינתיים משרד המסחר והתעשייה המשיך לשכון במבנה.
ב-2005 התפנה לבסוף משרד המסחר והתעשייה מן הבניין ועבר למשרדיו החדשים בקריית הממשלה, וזכויות הפיתוח של המתחם נרכשו מחברת רג'נסי על ידי האחים רייכמן, יזמי נדל"ן חרדים מקנדה, תמורת 20 מיליון דולר.
הבניין שימש גם כאתר-צילום למספר סרטים: "האדומה הגדולה ה-1" (1980), "אישה ושמה גולדה" (1982), ו"מישהו לרוץ איתו" (2006) בתור 'מעון האומנים של פסח'.
בשנת 2008 חתמו האחים רייכמן על הסכם עם רשת מלונות הילטון להפעלת המלון תחת מותג העל היוקרתי של הרשת, וולדורף-אסטוריה.
לאחר שיפוץ נרחב נפתח המלון מחדש באפריל 2014 תחת השם וולדורף אסטוריה ירושלים.
המלון מנוהל תחת רשת המלונאות וולדורף-אסטוריה, כבית המלון הראשון שלה בישראל.
יזמית חידוש המבנה היא חברת IPC של האחים רייכמן, בהשקעה של כ-100 מיליון דולר.
במסגרת השיפוץ, הוסכם על שימור המבנה בעל ההיסטוריה הייחודית.
כחלק מתהליך השימור שארך כשנתיים נשמר כל החלק הקדמי של המבנה ובכלל זה הקשתות הרחבות, העיטורים וגילופי האבן.
פנים המבנה נבנה מחדש והתוספו לו חמש קומות.
בשל קרבת המבנה לעיר העתיקה, וכדי לשמור על מראה ומתאר העיר כפי שהוא היום, הוגבלו הגובה של המלון החדש ומספר הקומות בו.
מלון פלאזה הוא מלון ובית משותף מפואר השוכן בפינת השדרה החמישית ורחוב סנטרל פארק דרום, במידטאון מנהטן שבניו יורק.
במשך כמאה שנים שימש כאחד מבתי המלון המפורסמים והנחשבים בעולם.
ב-2004 נרכש המלון על ידי קבוצה בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה.
חלקו הוסב לבית דירות יוקרתי, וב-2012 הוא נמכר לחברת "סהרה אינדיה פריוואר" ההודית.
ב-2018 נמכר כולו לקרן השקעות בבעלות ממשלת קטר.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנה בית מלון בסמיכות ל"כיכר (פלאזה) השדרה החמישית", המוכרת מאז 1923 בשם "כיכר הצבא הגדול" (Grand Army Plaza).
המלון, שנקרא "פלאזה", לא האריך ימים.
בשנת 1902 הוא נרכש על ידי חברת "נכסי הפלאזה".
כוונתה של חברת הנדל"ן הייתה להורסו ולבנות במקומו מלון גדול ומפואר יותר, בכתובת היוקרתית בצמוד לסנטרל פארק.
לצורך המיזם נשכר האדריכל הנרי ג'.
הארדנברג, שהתפרסם בשל תכנון בית הדירות דקוטה, אחד מבנייני הפאר הראשונים באי מנהטן.
המלון החדש זכה לשם זהה.
הפלאזה תוכנן בסגנון של טירה צרפתית מימי הרנסאנס.
המלון, בו 800 חדרים, נפתח לציבור ב-1 באוקטובר 1907. בשל היותו אחד מבתי המלון היוקרתיים ביותר באחת הערים החשובות בעולם, זכה הפלאזה לארח מפורסמים מתחומי חיים שונים.
מלכתחילה, חברת ההפעלה של המלון תכננה אפשרות להרחבתו, ורכשה מגרשים סמוכים.
בשנת 1915 רכשה החברה עוד ארבעה מגרשים ברחוב West 58th ואחד בסנטרל פארק דרום.
החברה קיבלה פטור מהחלטה שקבעה מגבלות גובה לבניינים חדשים בצד רחוב 58, ובאוגוסט 1919 הגישה תוכניות לבניין נספח בן 19 קומות, לאורך רחוב 58, על פי תוכנית שתוכנן וורן ווטמור.
המגרשים האחרונים, ברחובות 15 17 מערב, נרכשו בשנת 1920, לאחר הגשת התוכניות.
כדי לממן את הקמת האגף לקחה חברת הפלאזה הלוואות משכנתא בשווי 2.275 מיליון דולר.
במסגרת הרחבת המלון הוקמו מסעדות נוספות ואולם אירועים.
תאגיד אטלס, בשיתוף פעולה עם המלונאי קונרד הילטון, רכש את המלון תמורת 7.4 מיליון דולר באוקטובר 1943. באותה עת, הפלאזה פעל בתפוסה ממוצעת של כ-61 אחוזים, ואזורים ציבוריים רבים נסגרו בגלל מחסור באספקה, עקב מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן הוציאה הילטון 6 מיליון דולר על שיפוץ המלון.
באמצע 1944 שופץ הלובי בשדרה החמישית וקומת הביניים שלו נסגרה.
תאורת הגג של ה"פאלם קורט", לאחר שהתקלקלה, הוסרה לצורך התקנת ציוד מיזוג אוויר.
מעל החצר הקודמת של המלון נבנתה קומת ביניים, והחדר עצמו הפך לטרקלין.
משרד התיווך בפינה הצפונית-מערבית של מפלס הקרקע הוסב לבר שנפתח בינואר 1945.
תאגיד המלונות פלאזה, מפעיל המלון, מוזג לתאגיד מלונות הילטון בשנת 1946. בתחילת שנות החמישים הורשו נשים להיכנס ל"חדר האלון" והבר במהלך הערב והקיץ, אך הם עדיין פעלו כמרחב לגברים בלבד לפני השעה 15:00, בזמן שהבורסות פעלו.
הילטון מכרה את המלון בשנת 1953 לתעשיין א.מ.
סונאבנד תמורת 15 מיליון דולר, ושכרה אותו חזרה מיד למשך שנתיים וחצי.
סונאבנד הפך לנשיא רשת המסעדות "צ'יילדס", בשנת 1955, וצ'יילדס רכשה את הפלאזה בנובמבר 1955, תמורת 6.2 מיליון דולר.
באותה עת הותקן מיזוג אוויר בכל חדר אורחים.
"צ'ילדס" הפכה ל"תאגיד המלונות של אמריקה" (HCA) בשנת 1956, והשכירות של הילטון חודשה ללא הגבלת זמן באותה שנה.
"תאגיד המלונות של אמריקה" מכר את הפלאזה ללורנס וינה בנובמבר 1958, תמורת 21 מיליון דולר, ושכר אותו חזרה מיד למשך 25 שנה.
העסקה כללה קיצור ההסכם של הילטון עד לאפריל 1960, שבמסגרתו נטלה על עצמה את החכירה התפעולית של המלון.
בשנת 1969, הוסרו המגבלות על כניסת נשים לבר, בעקבות מחאות של ארגוני נשים.
באותה עת החל "תאגיד המלונות של אמריקה", ששמו שונה ל"סונסטה", שיפוץ מקיף של המלון.
בנובמבר 1974 הודיעו חברת מלונות "וסטרן אינטרנשיונל" ("וסטין") על כוונתם לרכוש את מלון פלאזה מ"סונסטה" תמורת 25 מיליון דולר.
בעקבות הרכישה של וסטרן אינטרנשיונל, היא שיפצה את החללים הפנימיים, ניקתה את החלק החיצוני ושחזרה רבים מהעיצובים המקוריים, בעלות כוללת של 200 מיליון דולר.
ארבע המעליות ההידראוליות, המשרתות את לובי סנטרל פארק דרום, שהיו מהאחרונות מסוגן בעיר, הוחלפו במעליות חשמליות בשנת 1976. וסטין רכשה באותה שנה גם את ציורי הקיר של שין, שלא היו חלק מהמכירה המקורית, תמורת מיליון דולר.
בשנה שלאחר מכן נפתח במרתף תיאטרון בעל 204 מושבים בשם "סינמה 3".
החדר הפרסי נסגר בשנת 1978 ובמקומו נפתח בוטיק בגדים.
בסוף שנות ה-70 מלון פלאזה שוב החל להרוויח.
"וסטרן אינטרנשיונל" שינתה את שמה למלונות "וסטין" בשנת 1981, ושמו של המלון שונה לאחר מכן והפך ל"וסטין פלאזה".
ב-1985 המלון אירח ועידת שרי אוצר ממדינות מערביות מרכזיות שבמהלכה נחתם הסכם פלאזה הקרוי על שם המלון.
וסטין החלה להפסיד כסף בסוף שנות ה-80. בשנת 1987, חברת האם של וסטין, Allegis Corporation, הודיעה על כוונתה למכור את הפלאזה, תוך שהיא מייצרת עניין של לפחות 150 משקיעים.
ב-1988 נרכש המלון על ידי דונלד טראמפ בסכום של 390 מיליון דולר.
בריאיון לניו יורק טיימס גרס טראמפ כי רכישת המלון במחיר כה גבוה הייתה ממניעים אמוציונליים יותר מאשר כלכליים, והתייחס למלון כאל יצירת מופת.
טראמפ מינה למנהלת המלון את אשתו איוונה טראמפ, עד שהתגרשו ב-1990.
לאחר הרכישה הכריז טראמפ על תוכנית שיפוצים רחבה, שכללה שחזור הלובי וכמה מהאלמנטים הפנימיים האחרים.
העבודה כללה גם הזהבה של משטחים רבים, החלפת שטיחים וריפוד רהיטים מחדש.
טראמפ גם החליט לסגור את המועדון במרתף המלון בשנת 1989. המלון הרוויח סכומים צנועים במשך כשנתיים לאחר הרכישה של טראמפ, בעיקר מהתפוסה המוגברת, תעריפי הסוויטות שהועלו והזמנות אירועים.
טראמפ לווה בהרחבה לרכישת מלון פלאזה, אך הכנסותיו התפעוליות היו כמה מיליוני דולרים מתחת לנקודת האיזון התפעולית.
כתוצאה מכך, חובו של מלון פלאזה גדל בסופו של דבר ל-600 מיליון דולר.
עד 1991 טראמפ תכנן לפרוע את חובות המלון על ידי מכירת הרוב המכריע של החדרים כדירות מגורים.
טראמפ העריך כי ההסבה תחזיר 750 מיליון דולר, כמעט כפול ממחיר הרכישה.
טראמפ שקל גם להמיר את המשרדים בגג הבניין לדירות פנטהאוז.
תוכנית ההסבה נכשלה מכיוון שהיא לא הייתה רווחית, לאחר ירידת מחירים בשוק הנדל"ן בניו יורק בתחילת שנות ה-90. כאמצעי אחרון, במרץ 1992, פנה טראמפ לנושי הפלאזה, קבוצה של שבעים בנקים בראשות סיטי בנק, שהסכימה לקחת 49% בהבעלות במלון תמורת ויתור על חוב של 250 מיליון דולר והפחתת ריבית.
ההסכם הוגש כחלק מהליך פשיטת רגל של טראמפ בנובמבר 1992.
בשנת 1992 צולם במלון חלק מהסרט "שכחו אותי בבית 2" שבו טראמפ הופיע הופעת אורח בת מספר שניות.
טראמפ מכר את המלון בשנת 1995 עבור 325 מיליון דולר.
הרוכשים היו תאגיד מלונאות והנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל.
המלון החליף ידיים פעם נוספת ב-2004, כשנרכש על ידי קבוצת 'אלעד נכסים' בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה.
תשובה רכש את המלון ב-675 מיליון דולר במטרה להסב את רובו לבית דירות יוקרתי, לפי התוכנית שהגה דונלד טראמפ 15 שנים קודם.
בשל ההסבה פוטרו עובדי המלון.
כתוצאה מכך יצא איגוד עובדי בתי המלון בניו יורק בקמפיין במטרה למנוע את תוכניתו של תשובה להמיר את המלון לבית דירות.
האיגוד אף שכר משרד יחסי ציבור ישראלי, כדי שזה יגייס את דעת הקהל בישראל נגד התוכנית, במטרה להפעיל על תשובה לחץ מבית.
כתוצאה מהלחץ הציבורי נחתם הסכם פשרה בין תשובה לעובדי המלון, שעל פיו העובדים שיפוטרו יזכו לפיצויים כפולים, והעובדים שבכוונתם לחזור לעבוד במלון עם תום השיפוץ יזכו לפיצויים כמתחייב בחוק.
בנוסף החל קמפיין ציבורי נגד פגיעה במבנה ההיסטורי, והוסכם שהאולמות ההיסטוריים של המלון ישומרו.
תשובה אף הסכים להגדיל את מספר חדרי המלון על חשבון מספר הדירות המתוכנן במקור.
הפלאזה נסגר לרגל השיפוצים באפריל 2005, והוחל במבצע שיווק לדירות המגורים במלון.
ביוני 2006 רכש הנסיך הסעודי בן-טלאל בחזרה 50% מחדרי המלון שנותרו בו לאחר השיפוץ.
תשובה גם הודיע שהוא מתכנן להקים רשת מלונות תחת המותג "פלאזה" ברחבי העולם.
המלון הראשון היה אמור לקום בלאס וגאס, בשותפות עם אי די בי חברה לפיתוח ונכסים ובנין מקבוצת "אי.די.בי" של נוחי דנקנר בהשקעה של 7 מיליארד דולר.
הקרקע לפרויקט נרכשה תמורת 1.2 מיליארד דולר.
אולם הפרויקט כשל ולא יצא לפועל.
על פי לוח הזמנים המקורי, המלון היה אמור להיפתח לפני יום הולדתו ה-100 שחל ב-1 באוקטובר 2007. אך עקב דחייה בלוח הזמנים של השיפוצים, נדחתה הפתיחה ל-1 במרץ 2008. במתכונתו החדשה כולל הפלאזה 282 חדרי מלון, 181 דירות פאר ומרכז קניות יוקרתי.
השיפוצים עלו כ-400 מיליון דולר.
את תכנון וניהל השיפוץ והשדרוג של המלון ביצעה בתו של תשובה, האדריכלית גל נאור.
ביולי 2012 נמכרו 75% מהשליטה במבנה לחברה ההודית "סהרה אינדיה פריוואר", בבעלות איש העסקים סוברטה רוי, תמורת 570 מיליון דולר.
באוגוסט 2017, לאחר שהחל לרצות עונש מאסר בהודו על הונאה, סוברטה רוי הודיע שהוא מבקש למכור את המלון.
ביולי 2018 נמכרו 100% מהשליטה במבנה לקרן ההשקעות "קטר הוספיטליטי", שבבעלות ממשלת קטר תמורת 600 מיליון דולר.
מלון פלאזה שימש כתפאורה לסרטים רבים לאורך השנים.
המלון אמנם הופיע בקטעים קצרים בסרטי קולנוע קודם ל-1959, אך את הופעת הבכורה שלו עשה בשנה זו, בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות".
במהלך השנים הופיע בסרטים רבים, בהם: "מלון פלאזה" (1971) (על פי מחזהו של ניל סיימון שהוצג גם בתיאטרון הישראלי בשם "מלון פלאזה"), "כך היינו" (1973), "אהבה מהביס הראשון" (1979), "ארתור" (1981), "מלך ניו יורק" (1990).
חלק נכבד מהסרט "שכחו אותי בבית 2" בשנת 1992 צולם במלון, ובהופעת אורח למספר שניות בקטע קצר בלובי המלון מופיע הבעלים של המלון באותה עת, יזם הנדל"ן דונלד טראמפ.
המלון שימש אף כתפאורה דמיונית לעלילה, בסדרת הספרים 'אלויזי' של קיי תומפסון, וגם כתפאורה פיזית לסרטים שנעשו בעקבות סדרת ספרים זו.
בספר "פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס", המלון משמש כמגורי החצויים הנלחמים בצבא הטיטאנים.
אישה בשם פאני לוונסטיין התגוררה במלון היוקרתי במשך 35 שנים תמורת מחיר של 500 דולרים בחודש בלבד, לאחר שחתמה על הסכם שכירות עם בעלי המלון בתקופת המיתון של שנות ה-70.
מלון פנינת ירושלים הוא בית מלון נטוש הנמצא בכיכר צה"ל שבירושלים, בתחילתו של רחוב יפו ומול חומת העיר העתיקה.
המלון הוקם באתר בו עמד בעבר מלון פאסט שנהרס בשנת 1974. מלון פאסט נרכש על ידי עיריית ירושלים מהפטריארכיה הארמנית לאחר מלחמת ששת הימים כחלק מתוכנית לפינוי ושיקום אזור הקו העירוני.
במלון שנפגע במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות התגוררו משפחות מעוטות יכולת, רובם פלשו למבנה ללא אישור, והתנהל משא ומתן שנמשך מספר שנים על פינוים.
במקביל נמכר המגרש ליזמים, המלונאים האחים קנול, שקיבלו אישור לבנות מלון חדש זהה בגודלו מעל פני הקרקע למלון פאסט שעמד במקום.
בשנת 1976, ביקשה חברת קרתא (חברה עירונית שהוקמה בשנת 1972 למטרות חידוש, שיקום ופיתוח אזור ממילא) להפקיע את השטח בו יבנה המלון לצורך הרחבת רחוב יפו, אך הדבר לא בוצע.
אחר כך הוחלט שבמגרש בכל זאת יוקם מלון חדש.
בניית המלון התעכבה שנים רבות עקב רצונם של היזמים להגדיל את אחוזי הבנייה ומחלוקת על עצם בניית מבנה גדול סמוך לחומות העיר.
האחים קנול החלו בהכשרת המגרש וביקשו לבנות מבנה בן 7 קומות אך לא החלו בבניה ותוקף היתר הבנייה פקעה.
אך שנה אחר כך הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה החליטה לא לאשר את בניית המלון.
האחים קנול בינתיים מכרו את המגרש ליזמים חדשים שעתרו לבג"ץ נגד ביטול התוכנית וזכו.
בנובמבר 1988⁩ אושרה התוכנית סופית והותר ליזמים לבנות גם 4 קומות תת-קרקעיות.
בניית המלון החלה בסוף 1991.
עם סיום הבנייה נמסר המלון (בחוזה ניהול ל-7 שנים) לניהולה של רשת מלונות דן, אשר רצתה להיות מיוצגת בירושלים עם מלון נוסף בצד מלון המלך דוד היוקרתי.
הוא נפתח בשנת 1996 בשם "פנינת דן" ובו 120 חדרים.
המלון לא הצליח מבחינה עסקית ובשנת 2000 הוצא צו פירוק לחברת ג'רוזלם אינטרנשיונל, הבעלים של המלון.
הצו ניתן לבקשת בנק דיסקונט, שהחברה הייתה חייבת לו 170 מיליון שקל.
בנק דיסקונט הוציא למכירה את המלון במכרז, במסגרת הליך הפירוק במחיר מינימום של 16 מיליון דולר.
המכרז למכירת המלון התפרסם בדצמבר 2002, ובמסגרתו ניתן היה להגיש הצעות עד סוף ינואר 2003. אך אף הצעה שהוגשה למכרז לא עמדה בתנאי הסף שלו.
המלון המשיך לפעול תחת כונס נכסים, אך בשנת 2003 יצאה ממנו רשת מלונות דן עם סיום חוזה הניהול, והמלון נקרא "פנינת ירושלים" בניהול של רשת HEI, שבבעלות איש העסקים פויו זבלודוביץ'.
בשנת 2007 נמכר המלון ליזמי נדל"ן צרפתים יהודים, בשנת 2008 נסגר המלון.
בשנת 2010 ביקשו היזמים פטור מארנונה הניתן לנכס שאינו ראוי לשימוש וביצעו במכוון עבודות שהפכו את הנכס ללא ראוי למגורים, כגון עקירת ריצוף, הריסת תקרות פנים.
בשנת 2012, לאחר מספר שנים שבהן עמד נטוש אישרה עיריית ירושלים את הריסת המלון ובניית מלון חדש, בעל ממדים דומים, במקומו.
אולם היזמים לא מימשו את התוכנית והגישו בקשה לתוספת קומות למבנה הקיים ותוספת חדרי מלון.
עיריית ירושלים סירבה לאשר תוספת קומות שיפגעו במרקם העירוני סמוך לחומות העיר העתיקה.
והעירייה ביקשה להרוס אותו, אך בית המשפט לעניינים מקומיים בירושלים דחה בשנת 2017 את בקשה של העירייה להוציא צו הריסה למלון.
ב-13 בינואר 2019, לבקשת בעלי הנכס הפקידה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית חדשה למתחם המלון לפיה מבנה המלון ייהרס ועל שטחו יוקם מלון חדש אשר יכיל כ-150 חדרי אירוח בנוסף למתחם של 20 דירות למגורים, כמו כן במועד הנ"ל הוגשה בקשה לקבלת היתר הריסה למבנה הקיים.
אולם בפועל בעלי הנכס לא מימשו את תוכנית הבנייה המאושרת ובדצמבר 2021 נסגרה בקשתם למתן היתר הריסה למבנה הקיים.
ב-4 באפריל 2022 קיבל בית המשפט לעניינים מקומיים בעיר את בקשת עיריית ירושלים למתן צו הריסה למבנה המלון הנטוש, לאחר שהוכח כי בעלי הנכס לא מממשים את זכותם בשטח המלון ואינם פועלים להסרת המפגע החזותי הקיים בלב העיר.
מבנה המלון תוכנן על ידי האדריכל אלדר שרון, תוך ניצול מרבי של אחוזי הבנייה במקום וזאת בשל אילוצים תכנוניים רבים.
למעשה, מלון פנינת ירושלים זהה בגודלו מעל פני הקרקע למלון פאסט שעמד במקום.
גובהו של המלון ארבע קומות מעל הקרקע, כגובה מלון פאסט, וזאת בשל גובהה של הפינה הצפון מערבית של חומת העיר העתיקה הסמוכה - המלון חייב היה להיות נמוך מגובה החומה.
על מנת שלמלון יהיו שטחים מספיקים נבנו ארבע קומות תת-קרקעיות המכילות מגרשי חניה, אולמות אירועים וחדרי אוכל, וכן בריכת שחייה.
חזיתות המלון משלבות משטחי זכוכית עם עמודי אבן (שכן חוקי העזר העירוניים של ירושלים דורשים כי לכל מבנה יהיו קירות המצופים אבן).
מלון פאסט (Hotel Fast) היה מלון שפעל בירושלים החל משנת 1891. מבנה המלון נהרס בשנת 1974, ובמקומו, בכיכר צה"ל, נבנה מלון פנינת ירושלים.
מבנה המלון הוקם על אדמות הפטריארכיה הארמנית וביוזמתה של הפטריארכיה, במטרה ליצור מקור הכנסה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-טמפלרי תיאודור זנדל, אשר בנה על המגרש מבנה של שלוש קומות, תוך ניצול מלוא היקפו של המגרש.
במרכז המלון הייתה חצר קטורה (פאטיו) ובה גינה.
המבנה עוטר בקשתות בקומתו הראשונה, וכניסת המלון עוטרה בעמודים בסגנון יוני, הקומה השנייה מעל החזית עוטרה בסגנון קורינתי והקומה העליונה עוטרה בסגנון דורי.
הבניין עוטר בסמל הפטריארכיה הארמנית, מממנת הקמת המבנה.
המלון כלל מסעדה, אולם לשתיית תה מנחה, וכן בקומה הראשונה של הבניין הושכרו שטחים לחנויות מזכרות, סוכנות צילום וסוכנות נסיעות, וכן לבית הדואר האיטלקי.
במלון היו 100 חדרים סביב מסדרון מרכזי - מחצית מהחדרים פנו לרחוב, ומחצית פנו לחצר הפנימית.
בכל החדרים היו הסקה ומים זורמים, אולם רק במיעוט מהחדרים היו חדרי אמבטיה פרטיים.
לאחר הקמתו נקרא המלון "מלון האוורד" (Hotel Howard) על שם מנהלו, איסכנדר עווד, שנודע בשמו הלועזי - אלכסנדר הווארד, ולאחר מכן שונה שמו ל"מלון דו פארק" (Hotel Du Park).
בשנת 1907 שכר את המלון אברהם פאסט, מראשי הקהילה הטמפלרית בעיר, ושינה את שם המלון ל"מלון פאסט".
בזמן מלחמת העולם הראשונה, התארחו במלון קציני הצבא הגרמני אשר ייעצו לצבא העות'מאני.
עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים ותחילת המנדט הבריטי שונה שם המלון למלון "אלנבי" והוא נוהל על ידי ג'ורג' ברסקי (מנהל רשת מלונות שכללה את מלון פלטין בתל אביב ומלון הר הכרמל בחיפה ומספר שנים אף את מלון פאלאס, גם כן בירושלים).
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החל לפעול במלון מטבח כשר על מנת להביא למלון לקוחות יהודים.
בשנת 1929 שבה משפחת פאסט (ששבה מגלותה במצרים) לנהל את המלון - ובפועל ניהלו את המלון שני בניו של אברהם פאסט - הרמן ופרידריך פאסט.
בשנות ה-30 שימש חלק מהמלון כקונסוליה של גרמניה הנאצית ועל המבנה הונף דגל צלב הקרס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו בני משפחת פאסט (כמו יתר הטמפלרים) למחנות בגליל ובהמשך גורשו מן הארץ.
המלון הפך למועדון עבור חיילים אוסטרליים, ובהמשך לאכסניה וקנטינה שהופעלו על ידי כנסיית סקוטלנד.
לאחר סיום המלחמה עד שנת 1948 שימש המלון את משרד המסחר והתעשייה של הממשלה המנדטורית הבריטית.
במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות נפגע חלקו המזרחי של המבנה, עם תום מלחמת העצמאות עבר קו הגבול בין ירדן לישראל בסמוך לקיר המלון המזרחי, אולם המלון כולו נותר בשטח ישראל.
לאחר המלחמה פלשו למבנה המלון עולים חדשים וחיילים משוחררים, ובשל הקרבה לגבול התגוררו בו אוכלוסיות במצב סוציו אקונומי נמוך והעזובה וההזנחה במלון הייתה רבה.
הפטריארכיה הארמנית לא טרחה לגבות דמי שכירות או לפנות את הפולשים ומצב הבניין התדרדר.
בנוסף סבלו הדיירים מהתנכלויות של חיילי הלגיון הירדני שהיו מוצבים על חומת העיר ויידו מדי פעם אבנים לעבר הבניין
זמן קצר לאחר איחוד ירושלים, ב-20 בספטמבר 1967, אירע פיגוע במלון.
חוליה של הפת"ח הטמינה פצצות בבית דפוס שפעל בקומת הקרקע, הפיצוץ גרם נזק למבנה וארבעה מדייריו נפצעו.
בדצמבר 1968 הוחלט על הריסת המבנה עקב מצבו הרעוע.
העירייה גם רכשה את המבנה מהפטריארכיה הארמנית והחלה במשא ומתן, שנמשך מספר שנים, על פינוי הדיירים תמורת פיצויים.
ב-1971 נמכר המבנה ליזמים, המלונאים האחים קנול, שקיבלו אישור לבנות מלון חדש זהה בגודלו מעל פני הקרקע למלון פאסט.
מלון פלטין הוא בניין בתל אביב, בפינת רחוב אחד העם ורחוב נחלת בנימין.
הבניין פעל בעבר כבית מלון וכיום משמש כבניין משרדים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוזמן האדריכל אלכסנדר ברוולד, מחשובי האדריכלים בתקופת היישוב, לתכנן מלון יוקרתי עבור אהרון מאיר מזיא וחתנו, צבי איזקסון, במרכז העיר הצעירה תל אביב.
ברוולד ניסה לייצר במבנה סגנון אדריכלי ישראלי חדש על ידי סינתזה ייחודית בין המורשת האירופאית, הבנייה הטורקית-מזרחית שמצא ביפו וניצני הרוח המודרנית החדשה.
בית פלטין ניצב על הצומת שבין הסגנון האקלקטי של תחילת המאה העשרים, לבין המודרניזם החמור המאוחר יותר, ששאף לנקות את האדריכלות מכל שרידיה ההיסטוריים.
הבנייה נמסרה למהנדס יוסף זיידנר, שהיה מידידיהם הטובים של הבעלים.
במלון הותקנה מעלית, שהייתה המעלית השנייה בארץ ישראל.
בעת בניינו ופתיחתו בשנת 1926 נחשב למלון המרכזי, החדשני והמפואר בעיר.
המלון הכיל 60 חדרים, אולם קונצרטים בו ניגנה התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית ומועדון ביליארד וריקודים.
מזיא ואיזקסון מסרו את ניהול המלון לידי ג'ורג' ברסקי, שהיה יזם בעסקי המלונאות וניהל רשת שכללה גם מלונות בירושלים ובחיפה, אך תוך זמן קצר כשלו עסקיו של ברסקי.
באוקטובר 1930 נערכה בחזיתו הפגנה סוערת נגד סגן שר המושבות הבריטי דרומונד שילס, שנערכה לו קבלת פנים במקום מטעם העירייה.
בצאתו מהבניין מצא עצמו שילס מול מפגינים חברי "ברית הבריונים", ובראשם ד"ר אב"א אחימאיר, שקראו לו קריאות בוז.
הפגנה זו נחשבת לאירוע היהודי האנטי-בריטי הראשון.
ב-1933 נמסר הניהול לפימה הרמן שלוסברג ואשתו גוסטה (הוריהן של לאה רבין ואביבה יפה, אשתו של אברהם יפה), שזה אך עלו מגרמניה.
רבים מבכירי שלטונות המנדט הבריטי התארחו בו, ותרומתו לחיי הלילה בעיר משכה קצינים בריטים רבים.