tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום יורו 2020 פרש דרידה מנבחרת צ'כיה.
ולדימיר דובוב הוא איש עסקים, פוליטיקאי ואוליגרך יהודי רוסי.
נולד למטווי דובוב, אשר היה סוחר תבואה עשיר ומקורב לשלטון הסובייטי.
דובוב למד כימיה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר סיומה בין השנים 1979 ל-1989 היה חוקר במכון לטמפרטורות גבוהות של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1989 פנה אליו מיכאיל חודורקובסקי וצירף אותו להנהלת בנק מנטפ (Банк МЕНАТЕП) שהיה בבעלותו, כשאחת מהסיבות הייתה להשתמש בקשריו של אביו של דובוב כדי לעזור לבנק לזכות לגישה לעסקים עם המדינה.
בהמשך נהיה דובוב לאחד מבעלי המניות העיקריים בבנק ובחברת האנרגיה יוקוס.
בשנת 1999 נבחר לפרלמנט הרוסי ושימש בין השאר כחבר בתת-ועדה לענייני מיסוי.
בין השאר ניסה בתפקידו לקדם את האינטרסים של חברת יוקוס של חודורקובסקי}.
לאחר ששותפו חודורובסקי נעצר ברוסיה, נמלט דובוב לישראל באוקטובר 2003. בינואר 2004 הוצא נגדו צו מעצר לאחר שהואשם בהעלמת מס ברוסיה בהקשר לחברת יוקוס.
בפברואר הציעו השותים ביוקוס להעביר את אחזקתם לממשלת רוסיה תמורת שחרור חודורקובסקי.
הם איבדו את מניותיהם בחברה אך חודורקובסקי לא שוחרר.
בפברואר 2005, בעת ביקור בארצות הברית, הוזמן לסעודת ערב עם הנשיא בוש.
בספטמבר 2005, רכשה קבוצת מנטפ חברת טלקום באוקראינה.
בישראל מתגורר דובוב בכפר שמריהו.
הוא מחזיק בחברת החזקות, יחד עם מיכאיל ברודנו, שבבעלותה מועדון כושר בראשון לציון ואת חברת ד.ב עתיד מרקטינג, שעוסקת בשיווק יין.
דובוב הוא בעלים של יקב אמפורה.
הוא שותף בהקמת קרן נדב יחד עם לאוניד נבזלין ומיכאל ברודנו.
בספטמבר 2015, חשפה העיתונאית שרון שפורר כי דובוב נתן הלוואה בסך 600 אלף שקל לשר זאב אלקין.
אלקין סירב למסור לאיזו מטרה ובאילו תנאים ניטלה ההלוואה, אך טען שההלוואה נלקחה באישור ובהתייעצות עם אייל ינון, היועץ המשפטי לכנסת.
בעקבות הפרסום, משרד המשפטים ערך לאלקין הסדר ניגוד עניינים מיוחד בכל הנוגע ליחסיו עם דובוב.
ולדימיר אנאטולייביץ' גרשנייב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן.
גרשנייב מזוהה בישראל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק 3 עונות, וכונה בפי אוהדיה "גרשון".
גרשנייב החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של המועדון הסובייטי מועדון הכדורגל מוסקבה.
בשנת 1984 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בסיבוב השני של עונת 1985 הצטרף לקבוצת טורפדו מוסקבה.
לאחר פירוק ברית המועצות עבר לקבוצת שלונסק ורוצלב הפולנית שם שיחק במשך כ-2 עונות.
בקיץ 1992, לאחר עליית בית"ר לליגה הבכירה, הצטרף לבית"ר ירושלים כחלק ממסע הרכש לחיזוק הקבוצה יחד עם סרגיי טרטיאק.
גרשנייב היה לשחקן משמעותי בעונת האליפות של בית"ר 1992/1993 והרבה להבקיע שערים כאשר בעונתו השנייה בקבוצה הבקיע 19 שערים בכל המסגרות.
בעונת 1995 עזב את בית"ר לאחר שנפצע קשה בברכו וחזר לשיקום בקבוצת טורפדו מוסקבה.
לאחר מכן חזר לישראל ושיחק בקבוצת הפועל ראשון לציון, אך לאחר חצי עונה חזר לרוסיה ושיחק בקבוצות שונות עד לפרישתו בשנת 1998.
לאחר פרישתו שימש כעוזר מאמן בקבוצת חימקי וכמאמן בנוער של מועדון ילדותו.
בהמשך שימש גרשנייב מאמן קבוצת הנערים במועדון, ובקבוצת החובבים מועדון הכדורגל מוסקבה.
כיום מאמן נוער בטורפדו מוסקבה.
מדליית ארד בליגת העל הסובייטית לשנת 1988
אליפות ישראל (1): (בית"ר ירושלים)
ולדימיר ואסילייביץ' גרנאט הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הבלם.
גרנאט התחיל את צעדיו הראשונים בכדורגל בגיל 7 באקדמיה לוקומוטיב שבעיר מולדתו אולן-אודה.
בשנת 2003 זומן לקבוצה "זבזדה אירקוטסק" ששיחקה בליגה השנייה, שם ולדימיר ערך 5 הופעות.
בשנים 2005–2006 שיחק בקבוצת הנוער של דינמו מוסקבה (44 הופעות, 2 שערים).
באוגוסט 2006 הושאל לסיביר נובוסיבירסק מהליגה הלאומית.
ב-18 במרץ 2007 גרנאט ערך הופעת בכורה בליגת העל במדי דינמו.
מהר מאוד הוא נהפך לשחקן הרכב קבוע בעמדת הבלם או המגן.
ב-2013 אף נבחר לקפטן הקבוצה, אך באוקטובר 2014 הועבר לקבוצת הנוער.
מאחר שזו הייתה שנתו האחרונה בחוזה, החלו להתעניין בו מספר מועדונים רוסים.
ביום האחרון של חלון ההעברות החורפי גרנאט עבר בהשאלה לרוסטוב.
כמה ימים לאחר מכן, מועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה הודיע על מעברו של גרנאט כסוכן חופשי בתום העונה.
ברוסטוב ולדימיר לא שיחק בשל פציעה.
בספרטק החל גרנאט לשחק בהרכב הפותח, אך עם הזמן אבד את מקומו ואף הועבר לקבוצת המשנה שהופיעה בליגה הלאומית, שם ערך 12 הופעות והבקיע שער מול דינמו, קבוצתו לשעבר.
ב-31 באוגוסט גראנט סיכם חוזה ל-3 שנים ברוסטוב.
ביוני 2017 חתם על חוזה בקבוצת רובין קאזאן עד יולי 2020. ביולי 2021 חתם באולימפ-דולגופרודני מהליגה הרוסית השנייה.
בשנות נעוריו זומן לנבחרות רוסיה עד גיל 19 ו-21, כמו כן הוא שיחק במדי הנבחרת השנייה, שלא התקיימה זמן רב.
בקיץ 2012 גרנאט זומן ליורו וב-6 בספטמבר ערך הופעת בכורה במדי הנבחרת הבוגרת במשחק מוקדמות מונדיאל 2014 נגד לוקסמבורג, המשחק הסתיים 1:4 לטובת הרוסים.
ב-3 בספטמבר 2014 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 0:4 על אזרבייג'ן.
מקום שלישי בליגת העל הרוסית: 2008
ולדימיר אלכסנדרביץ' וויבודסקי היה מתמטיקאי רוסי, מגדולי חוקרי האלגברה המודרניים.
הוא עבד במספר תחומים באלגברה, בהם תורת הקוהומולוגיה ותורת ההומוטופיה של יריעות אלגבריות.
הוא נודע בשל הוכחתו את ה-Norm residue isomorphism theorem, שהייתה ידועה עד אז כהשערת בלוך-קאטו.
בשנת 2002 מחקרו בתחום זה זיכה אותו במדליית פילדס.
ולדימיר וויבודסקי נולד ב-1966. אביו אלכסנדר עמד בראש מעבדה למחקר גרעיני באקדמיה הרוסית למדעים, ואמו, טטיאנה, הייתה כימאית.
וויבודסקי למד באוניברסיטת מוסקבה, אך נשר מלימודיו מבלי לסיים את התואר הראשון.
כתלמיד שנה א' למד צרפתית באופן עצמאי על מנת לקרוא את מאמרו של אלכסנדר גרותנדיק, "Esquisse d'un Programme" ("סקיצה לתוכנית") ובהמשך חייו המשיך לחקור באותם נושאים.
הוא המשיך ללמוד מתמטיקה בכוחות עצמו ובשיתוף פעולה עם מיכאיל קפרנוב פרסם מספר מאמרים.
לאור הפרסומים הוא הוזמן להיות תלמיד לדוקטורט באוניברסיטת הרווארד אף שמעולם לא פנה באופן רשמי ולא היה בעל תואר ראשון.
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של דוד קשדן.
ב-1998 הרצה במליאת הקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים שנערך בברלין.
בשנת 2002 מונה לפרופסור במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, ניו ג'רזי
באפריל 2016 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גטבורג השוודית.
הוא נפטר ממפרצת ב-30 בספטמבר 2017 בביתו שבפרינסטון.
וויבודסקי עסק לאורך חייו בתחומי מחקר שונים באלגברה.
יחד עם פביאן מורל הציגו השניים תורת הומוטופיה של סכמות, ובעזרת כלים שפיתח ממה שמוכר כיום בתור קוהומולוגיה מוטיבית, הוכיח את השערת מילנור הקושרת את תורת K האלגברית ותורת הקוהומולוגיה.
הישג זה זיכה אותו במדליית פילדס בשנת 2002. בשנת 2009 הכריז על הוכחה מלאה של השערת בלוך-קאטו, המכלילה את השערת מילנור, וידועה בתור ה-Norm residue isomorphism theorem.
המתמטיקאי מרכוס דו סוטוי תיאר את תרומתו של וויבודסקי:
ההרצאות שנתן על עבודתו הציעו ראייה חדשה של המתמטיקה.
זה לא היה צעד נוסף קדימה או מיזוג חדש ומעניין של רעיונות מוסכמים.
וויוודסקי כאילו טבע שפה מתמטית חדשה והצליח להוכיח דברים שחמקו מידי דורות של מתמטיקאים.
ולדימיר ווקוביץ' (בקרואטית: Vladimir Vuković; 26 באוגוסט 1898, זאגרב – 18 בנובמבר 1975, זאגרב) היה שחמטאי יהודי-יוגוסלבי-קרואטי, עיתונאי ומחבר ספרי שחמט.
בשנת 1921 בווינה הוא חילק מקומות 4–7. באותה שנה הוא ניצח בתחרות נוספת בווינה.
בשנת 1924 באליפות הונגריה הוא חילק מקומות 4–5.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה עורך ירחון שחמט ונבחר לסגן נשיא של איגוד השחמט היוגוסלבי.
בשנת 1950 הוענק לו תואר אמן בינלאומי.
בשנת 1927 השתתף ולדימיר ווקוביץ' באולימפיאדת שחמט הראשונה:
ולדימיר גורביץ' (נולד ב-4 באוגוסט 1959 בלוהנסק (ברית המועצות, כיום באוקראינה) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1998 הוענקה לגורביץ' דרגת רב-אמן.
בשנים 1993–2002 הוא היה חבר נבחרת המועדון המקומי באליפות אירופה למועדונים ובאליפות אוקראינה למועדונים (רוב התקופה לצד חברו אלכסנדר שניידר).
בין היתר עוסק באימון ילדים במועדון "מכבי יוגנד" בפרנקפורט.
באליפות גרמניה למועדונים הוא משחק במועדון SV 1920 Hofheim לצד גנדי גינזבורג שגם גדל בלוגנסק.
ולדימיר איוואנוביץ' גורילי (באוקראינית: Володимир Іванович Горілий) (נולד ב 11 באוקטובר 1965 בעיירה צ'רניהיבקה שבמחוז זפוריז'יה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת המגן בדינמו קייב, דניפרו דנפרופטרובסק ובנבחרת אוקראינה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עבר לאימון קבוצות כדורגל.
באחד המשחקים ראה אותו צייד הכישרונות של קבוצת טבריה סימפרופול והזמין אותו למבחנים בקבוצה.
בשנת 1982, בהיותו בן 17, עלה גורילי לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון טבריה סימפרופול (ששיחקה אז בליגה הסובייטית הראשונה).
לאחר עונה אחת - עבר לקבוצת הצמרת הסובייטית דינמו קייב.
גורילי שיחק בשורות דינמו במשך 6 שנים, במהלכן זכה עם הקבוצה ב-2 אליפויות ובשני גביעי ברית המועצות.
בשנת 1990, בעקבות הסכסוך שפרץ בינו לבין המאמן החדש של דינמו, עבר גורילי לקבוצת זניט לנינגרד.
הוא לא הצליח לבסס את מקומו בהרכב הפותח של זניט ולאחר חצי עונה שב לאוקראינה.
הוא הצטרף אל שורות קבוצת דניפרו דניפרופטרובסק ושיחק בה עד לסיום קריירת השחקן שלו ב-1996 - למעט עונת 1992/1993. באותה העונה הוא חתם על חוזה בקבוצת הפועל חיפה.
גורילי בא לחיפה בעקבות חברו למשחק בדניפרו ואדים טישנקו.
לאחר עונה אחת במדי הפועל החליט גורילי לחזור לאוקראינה ואילו טישנקו נשאר לשחק עונה נוספת.
בתקופת ברית המועצות שיחק גורילי בנבחרת הנוער של ברית המועצות ובנבחרת הצעירה שלה.
בנבחרת אוקראינה העצמאית שיחק גורילי 3 משחקים.
כולם בשנת 1995 במסגרת מוקדמות יורו 1996
בשנת 2002 הצטרף גורילי לצוות המאמנים של קבוצת דניפרו דנפרופטרובסק והיה לעוזר המאמן של הקבוצה, בהמשך אימן את קבוצת המילואים של המועדון.
בשנים 2013-2014 אימן את נבחרת אוקראינה עד גיל 20. בשנת 2017 מונה למאמנה של קבוצת ניבה ויניצה מהליגה האוקראינית השנייה.
הוא תפקד תקופה קצרה כמאמן הקבוצה ופוטר על ידי ההנהלה.
ולדימיר אלכסנדרוביץ' דז'ניבקוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בחמש משימות כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 וסאליוט 7.
ולדימיר דז'ניבקוב נולד בכפר בקזחסטן הסובייטית למשפחת פקיד ממוצא רוסי.
בשנת 1960 הוא סיים בית ספר צבאי בטשקנט, ולאחר שנה התחיל ללמוד טייס.
הוא התחתן בשנת 1964 והחליף את שם משפחתו לשם משפחת אשתו (דבר חריג בתקופת ברית המועצות).
החל משנת 1965 הוא שירת בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1970 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
באותה תקופה הוא התחתן, ושינה את שם משפחתו לשם משפחתו של אשתו.
בשנת 1978 ביצע טיסה בחללית סויוז 27 לצד אולג מקארוב.
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 בה כבר פעל משלחת מס' 1. דז'ניבקוב ומקארוב חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז 26.
בשנת 1981 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז 39, וכעבור שנה הטיסה השלישית בחללית סויוז T-6.
בשנת 1984 נערכה הטיסה רביעית של ולדימיר דז'ניבקוב בחללית סויוז T-12. במהלך טיסה זו הוא עשה פעילות חוץ-רכבית.
בשנת 1985 תחנת חלל סליוט 7 איבדה קשר עם מרכז שליטה קרקעי.
בעקבות כך הוחלט לשלוח חללית סויוז T-13 עם ולדימיר דז'ניבקוב (מפקד צוות) וויקטור סביניך במטרה לבצע עגינה ידנית ולתקן את התקלה.
דז'ניבקוב חזר לאחר 110 ימים בחלל.
בשנת 1988 קודם לתפקיד ניהולי במערך הכנת הקוסמונאוטים.
בבחירות 1995 הוא עמד בראש מפלגה לצד אירינה חקמדה ורולאן ביקוב.
דז'ניבקוד הוא חבר איגוד הציירים, וצייר מספר בולים סובייטים ואמריקאים.
בשנים 1991–1994 הוא היה חבר צוות רוסי-אמריקאי, שניסו לבצע טיסה סביב כדור הארץ על כדור פורח.
ולדימיר בוריסוביץ' גבולוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת השוער.
משמש כמנכ"ל מועדון הכדורגל חימקי מאז דצמבר 2021.
גבולוב נולד בעיר מוזדוק, חבל אוסטיה שבברית המועצות.
גבולוב התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים המקומית, ממנה התקדם עד לקבוצה הבוגרת בה שיחק 33 משחקים.
בשנת חתם בדינמו מוסקבה, בה התאחד עם מאמנו לשעבר במוזדוק ולרי גזאייב.
ב-11 במרץ 2011, ערך גבולוב את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–1 לקריליה סובייטוב סמרה.
לאחר עזיבתו של גזאייב את דינמו, חתם גבולוב באלניה ולדיקווקז.
ב-31 באוגוסט 2003 הוא פגע בשני שחקני הקבוצה היריבה, סיביר נובוסיבירסק והורחק מ-10 משחקים.
בסוף עונת הצטרף לצסק"א מוסקבה.
רק,ב-1 באפריל 2006 ער את הופעת הבכורה שלו בצסק"א, כאשר נכנס כמחליף במהלך משחק הליגה נגד ספרטק מוסקבה, לאחר הרחקתו של איגור אקינפייב.
בחורף חתם בקובאן קרסונדאר, בה חזר לעמדת השוער הראשון.
למרות ירידה של קובאן לליגה השנייה, נבחר ל-33 שחקני הליגה המצטיינים של העונה ואף זכה לזימון בכורה לנבחרת רוסיה.
לקראת עונת חתם באמקאר פרם, איתה הגיע לגמר הגביע הרוסי.
ב-30 במאי 2008 חזר לדינמו מוסקבה, בה חתם לשלוש עונות.
ב-13 בספטמבר נפגע בראשו ונעדר כחודש וחצי.
בעונת נבחר לשוער העונה של העיתונים: "ספורט סובייטי" ו"קומסומולסקאיה פרבדה" ולשחקן העונה של אוהדי דינמו.
ב-30 באוגוסט 2011 חתם באנז'י מחצ'קלה לחמש עונות תמורת 4 מיליון אירו ומשכורת של 2.5 מיליון אירו לעונה, אך למחרת הושאל לצסק"א מוסקבה לחצי שנה, לאחר פציעתו של איגור אקינפייב.
ב-14 באוקטובר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות בתיקו 2-2 נגד ליל.
ב-5 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו באנז'י נגד בהפסד 0–1 לדינמו מוסקבה.
עונה לאחר מכן, היה שותף להעפלה של אנז'י לשמינית גמר הליגה האירופית, מקום שלישי בליגה הרוסית ועליה לגמר הגביע.
לאחר קיצוצים בתקציבה של אנז'י, ב-29 באוגוסט 2013 חזר גבולוב לדינמו מוסקבה תמורת כ-7 מיליון אירו.
ב-12 במאי 2015 גבולוב רשם את משחקו ה-100 בקריירה בו הוא שומר על רשת נקייה.
בקיץ בעיות כלכליות פקדו את דינמו וגבולוב שהתחיל כשוער ראשי, ירד לספסל במהלך העונה.
בסיום העונה דינמו ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה יב-22 במאי גבולוב עזב את המועדון.
את עונת התחיל כשחקן חופשי, וב-13 בינואר 2017 חתם לעונה וחצי בארסנל טולה בה שימש כקפטן הקבוצה.
ב-2 בינואר 2018 עזב לראשונה בקריירה את רוסיה וחתם בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-21 בינואר 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד אנטוורפן.
ב-22 באוגוסט 2007 גבולוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה במשחק ידידות נגד .
לזכותו של גבולוב 10 הופעות בנבחרת והוא השתתף עימה ביורו 2008, גביע הקונפדרציות 2017 ומונדיאל 2018.
ב-12 בנובמבר 2018 הודיע על פרישה מכדורגל.
ביולי 2019 מונה לנשיא מועדון הכדורגל אלניה ולדיקווקז.
ב-28 בדצמבר 2021 מונה למנכ"ל מועדון הכדורגל חימקי.
ולדימיר ולדימירוביץ' ואסיוטין היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7.
ולדימיר ואסיוטין נולד בחרקיב, אוקראינה הסובייטית.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים באוניברסיטה צבאית, וסיים אותה עם תואר מהנדס-טייס.
לאחר סיום הלימודים הוא המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנים 1985 שוגר לחלל בחללית סויוז T-14 לצד גאורגי גרצ'קו ואלכסנדר וולקוב.
הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7 והיו מתוכננים לשהות בה חצי שנה במסגרת משלחת מס' 5. בתחילת אוקטובר גילה ואסיוטין לצוות שיש לו כאבים, אך רק בסוף החודש הוחלט לדווח על כך לצוות קרקע.
לאחר קבלת ייעוץ רפואי הוחלט להחזיר את ואסיוטין לכדור הארץ לאחר 64 ימים בחלל.
בדיקות רפואיות גילו שואסיוטין חולה כבר 4 שנים, אך לא דיווח על כך לרופאים, וזאת בניגוד להנחיות ברורות בנושא.
הוחלט להדיח את ואסיוטין מיחידת הקוסמונאוטים, ולהדק בדיקות רפואיות לפני הטיסה.
במטרה להסטיר את הבעיה, לוואסיוטין הוענק תואר גיבור ברית המועצות כמקובל.
סיבה אמיתית לקיצור הטיסה פורסמה רק כעבור מספר שנים.
בשנים 1987 סיים ואסיוטין אקדמיה צבאית, ובשנת 1995 סיים עבודת הדוקטורט.
הוא עבד מספר שנים במערך הכנת הקצינים עד שיצא לגמלאות.
ואסיוטין היה נשוי ונולדו לו שני ילדים.
בשנת 2002 הוא נפטר מסרטן.
נקבר בכפר מונינו במחוז מוסקבה.
ולדימיר דקנוזוב היה אחד מראשי הק.ג.ב בתקופת לברנטי בריה ושגריר ברית המועצות בגרמניה הנאצית.
ולדימיר דקנוזוב נולד בבאקו למשפחה גאורגית.
אביו היה פקיד בתעשיית הנפט.
לאחר סיום בית הספר למד דקנוזוב רפואה, אך לא סיים את הלימודים.
בשנת 1918 התגייס לצבא האדום.
בשנים 1921–1931 עבד דקנוזוב במערכת צ'קה ובמסגרת עבודתו התיידד עם לברנטי בריה.
בהמשך היה שר לענייני תעשיית המזון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית
בדצמבר 1938, כאשר לברנטי בריה קודם לתפקיד שר הפנים, הועבר ולדימיר דקנוזוב למוסקבה וקיבל תפקיד מפתח במערכת של הק.ג.ב.
הוא לקח חלק פעיל בטיהורים שנערכו במהלך שנת 1939.
במאי 1939 מונה לסגן שר החוץ.
בשנת 1940 עבר לליטא וקידם את סיפוח המדינה לברית המועצות.
בנובמבר 1940 מונה ולדימיר דקנוזוב לשגריר ברית המועצות בברלין.
לאחר תחילת המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית הוא נעצר והוחלף בעסקת חליפין בשגריר הגרמני במוסקבה פרידריך ורנר פון דר שולנבורג.
לאחר שחזר למוסקבה עבד דקנוזוב במשרד החוץ הסובייטי.
בשנת 1943 היה בין מייסדי המכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה.
בשנת 1947 מונה להיות חבר בוועדה שניהלה את הנכסים שנתפסו על ידי הצבא האדום באוסטריה וגרמניה בסוף מלחמת העולם השנייה.
בהמשך היה חבר בוועדה לקשרי מסחר עם בולגריה וחבר בוועד לענייני טלוויזיה ורדיו בברית המועצות.
באפריל 1953 נשלח לטביליסי ומונה לשר הפנים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית.
ביוני 1953, זמן קצר לאחר נפילת לברנטי בריה, נעצר דקנוזוב ונשלח למוסקבה.
דקנוזוב נשפט ביחד עם בריה ומספר אנשים נוספים.
הוא הוצא להורג ב-23 בדצמבר 1953 תוך ביטול כל הדרגות הצבאיות והעיטורים שקיבל במהלך חייו.
בשנת 2000 ביקשו קרובי משפחה של דקנוזוב לבטל את גזר הדין אך בקשתם קיבלה תשובה שלילית.
ולדימיר גלושצ'ביץ' (בסרבית: Bлaдимиp Глушчeвић; נולד ב-20 באוקטובר 1979) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
גלושצ'ביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת מוגרן בודווה, בה שיחק עד שנת .
בקיץ , חתם בספרטה פראג מליגת העל הצ'כית, בה התאחד עם אחיו, איגור.
תחילה הצטרף לקבוצת המילואים, ולקראת סיום העונה הצטרף לקבוצה הבוגרת, כאשר את הופעת הבכורה שלו הוא ערך בליגת העל הצ'כית ב-6 במרץ 2004 נגד סיגמא אולומוץ.
בקיץ חזר לליגת העל של סרביה ומונטנגרו, כאשר חתם בבודו'צ'נוסט פודגוריצה ובהמשך שיחק גם בוראץ' צ'אצ'אק וראד בלגרד.
במהלך עונת חתם בפוליטכניקה טימישוארה, בה עבד תחת המאמן גאורגה חאג'י.
לאחר עזיבתו של חאג'י, מעמדו של גלושצ'ביץ' בקבוצה התערער וקיבל דקות משחק מעטות.
בקיץ חזר למוגרן בודווה שלאחר עצמאותה של מונטנגרו, עברה לשחק בליגת העל המונטנגרית.
עם מוגרן זכה בשתי אליפויות וגביע.
בינואר חתם באלבסטה מהליגה השנייה בספרד.
בקיץ חזר למוגרן, אך בספטמבר 2011 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ולדימיר הרצוג (27 ביוני 1937 – 25 באוקטובר 1975), המכונה ולאדו, היה עיתונאי יהודי ברזילאי, פרופסור באוניברסיטה ומחזאי ממוצא יהודי קרואטי.
בנוסף, הוא התעניין מאוד בצילום, ויזם מספר פרויקטי קולנוע.
בקרב משפחתו וחבריו הוא נקרא ולאדו (שם חיבה קרואטי מקובל לשם ולדימיר).
הרצוג היה חבר המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB) והיה פעיל בתנועת ההתנגדות האזרחית נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
באוקטובר 1975, בהיותו העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה קולטורה, עונה הרצוג למוות על ידי המשטרה החשאית של הדיקטטורה הצבאית, שביימה לאחר מכן את התאבדותו.
37 שנה לאחר מכן תוקנה תעודת הפטירה שלו ונרשם בה כי הרצוג מת למעשה כתוצאה מעינויים של הצבא שבוצעו במתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים – DOI-CODI.
מותו השפיע רבות על החברה הברזילאית, וסימן את תחילתו של תהליך הדמוקרטיזציה של המדינה.
הרצוג נולד באוסייק, שביוגוסלביה, בפרובינציית סבה בנובינה (כיום קרואטיה) ב־27 ביוני 1937, לזיגמונד וזורה הרצוג, משפחה יהודית קרואטית שהיגרה לברזיל בראשית שנות הארבעים, כדי לברוח מרדיפות הנאצים.
הרצוג קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת סאו פאולו בשנת 1959. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כעיתונאי בכלי תקשורת גדולים בברזיל, בעיקר בעיתון "אסטאדו דו סאו פאולו" – Estado de S.
במהלך אותה תקופה הוא החליט להשתמש בשמו המלא "ולדימיר" במקום שם החיבה "ולאדו", כשמו הפרטי, מכיוון שהוא חש ששמו האמיתי נשמע אקזוטי במיוחד בברזיל.
בהמשך עבד הרצוג בלונדון ב-BBC במשך שלוש שנים.
במהלך שנות השבעים מונה הרצוג לעורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה "תרבות" (Cultura) – ערוץ ציבורי המנוהל על ידי ממשלת מדינת סאו פאולו.
הוא גם מונה לפרופסור לעיתונאות באוניברסיטת סאו פאולו, ולימד בבית הספר לתקשורת ואמנויות וכן בקורס העיתונאות הנכחד של קרן ארמנדו אלוורז פנטיאדו – Fundação Armando Alvares Penteado.
הוא פיתח קריירה כמחזאי ונועד עם אנשי רוח ותיאטרון.
מאוחר יותר, הפך הרצוג לפעיל בתנועת ההתנגדות האזרחית נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל, כחבר המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB).
ב־24 באוקטובר 1975 – כשהרצוג כבר היה העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה קולטורה – זימנו אותו סוכני צבא ברזיל לחקירה בנוגע לקשריו עם המפלגה הקומוניסטית – PCB שהוצאה אז מחוץ לחוק.
למחרת הלך הרצוג למתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים – DOI-CODI כדי להיענות לזימון.
אולם חקירתו נערכה באמצעות עינויים.
הוא נעצר יחד עם שני עיתונאים נוספים, ז'ורז'ה דוקה אסטראדה בניניו ורודולפו קונדר, שאישרו לימים שהוא אכן עבר עינויים.
ב-25 באוקטובר נמצאה גופתו של הרצוג תלויה בתאו בכלא.
בטרם בדיקה כבר הוצהרה סיבת המוות בתעודת הפטירה שלו "כהתאבדות בתלייה".
על פי האופוזיציה, קציני המרכז לפעולות ביטחון הפנים DOI-CODI הציבו את גופתו במצב בו היא נמצאה כדי להודיע לעיתונות שהוא התאבד.
הרצוג היה נשוי לסוכנת הפרסום קלריס הרצוג, עמה נולדו לו שני ילדים.
עם מות בעלה, קלריס עברה תקופות קשות כשנאלצה לספר לילדיה הצעירים מה קרה לאביהם.
שלוש שנים לאחר מכן היא הצליחה לתבוע כחוק את המרכז לפעולות ביטחון הפנים במותו של בעלה.
עוד בטרם הצליחה להתמודד עם מותו של הרצוג, אמרה כי "ולאדו היה תורם יותר לחברה לו היה חי".
מותו של הרצוג עורר גל של הפגנות מצד העיתונות הבינלאומית ועודד את התעוררות תנועת ההגנה על זכויות האדם באמריקה הלטינית.
מותו של הרצוג חיזק את התנועה נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
הנתיחה שלאחר המוות לא הייתה חד משמעית, אך באותה תקופה היו הפתולוגים אנשי משטרה והם העלו באופן שיטתי דיווחים מסולפים על נתיחה שלאחר המוות במקרי מוות בעינויים.
עם זאת, דעת הקהל מעולם לא קיבלה את הגרסה זו ורציחתו עוררה זעם לאומי.
נשיא הרפובליקה באותה תקופה, גנרל ארנסטו גייזל, נסער גם הוא בשל אירוע זה ונוספים, שבוצעו על ידי מי שהוא כינה "הפושעים" של הכוח המקביל המוכוון דיכוי פוליטי אלים.
כתוצאה מכך הוא הורה על ניקיון השורות והפחתת פעילויות אלה, וכצעד ראשון לכך פיטר את הגנרל הימני-קיצוני שעמד מאחורי האירועים הללו, אדנארדו ד'אווילה מלו.
לדברי הנרי סובל, הרב הראשי של אחד מבתי הכנסת המרכזיים בסאו פאולו באותה תקופה, רצח הרצוג שינה את המדינה.
"זה היה הזרז לשיקום הדמוקרטיה בסופו של דבר.
מותו תמיד יהיה זיכרון כואב של תקופת דיכוי אפלה, הדהוד תמידי לקול החופש שלעולם לא ינדם ".
לאחר שהתברר כי גופתו של הרצוג נשאה סימני עינויים, החליט הרב הנרי סובל כי יש לקבור אותו במרכז בית העלמין ולא בשוליו, כפי שדורשת המסורת היהודית במקרים של התאבדות.
הודעתו זו פורסמה ופוררה לחלוטין את הגרסה הרשמית שטענהלהתאבדות.
הלכה למעשה, ההוכחה הניצחת הראשונה לכך שהרצוג לא התאבד דווחה בכתבתו של פרננדו פאצ'קו ז'ורדאו: תיק הרצוג – כלא, עינויים ומוות בברזיל Dossier Herzog – Prisão, Tortura e Morte no Brasil.
הכותב ציין כי התמונה שסופקה על ידי הצבא כהוכחה להתאבדותו של הרצוג הציגה את האסיר תלוי בחגורת הכלא שלו וקשור בסורגים של תאו כשרגליו נוגעות ברצפה וברכיו כפופות במיוחד.
עד מותו של הרצוג הייתה ברזיל במתח קיצוני.
הצבא היה בשלטון למעלה מעשר שנים והאוכלוסייה הברזילאית חייתה בפחד מתמיד.
הרצוג היה האדם השלושים ושמונה ש"התאבד" לאחר שנעצר על ידי הצבא.
עם זאת שלושים ושבעת הראשונים לא היו ידועים כמו הרצוג.
דווקא מפני שהיה איש ציבור, מותו משך תשומת לב ציבורית וממשלתית.
מותו נתפס כיום כהתחלת סופה של הדיקטטורה הצבאית הברזילאית.
הרצוג הפך לסמל למאבק למען הדמוקרטיה בברזיל והוא זכה לכבוד במובנים רבים, כמו על ידי הענקת שמו לרחוב בו שוכן ערוץ הטלוויזיה קולטורה בסאו פאולו.
מאוחר יותר, בתביעה אזרחית שהגישה אלמנתו נגד הממשלה, הכיר בית המשפט הפדרלי במותו שלא כדין והעניק פיצויים כספיים למשפחתו של הרצוג.
סרט תיעודי של הבמאי ז'ואאו בטיסטה דה אנדרדה, הנושא את הכותרת הרצוג – 30 שנה, צולם בשנת 2005. באותה שנה פורסמו באינטרנט תמונות חדשות של הרצוג בעודו בחייו כשהוא עירום לחלוטין בתא הכלא, באישור קצין צבא בכיר במשרדו של הנשיא לואיס אינצ'יו לולה דה סילבה.
לבקשת מספר קבוצות דתיות וארגוני זכויות אדם, נקבע כי הנציבות הבין-אמריקאית לזכויות אדם, שהיא חלק מארגון מדינות אמריקה, תחקור את הנסיבות הסותרות סביב מותו של ולדמיר הרצוג, כך לפי הודעה מיום 23 בינואר 2013.
תעודת פטירה חדשה הונפקה 37 שנה לאחר מותו של הרצוג כדי לציין שהוא מת "בגלל עינויים פיזיים במתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים DOI-Codi של צבא סאו פאולו." התעודה הקודמת שלו הצביעה על אפשרות של התאבדות.
איבו הרצוג, בנו של ולדימיר הרצוג, הגיש עתירות להדחתו של ז'וזה מריה מארין מקונפדרצית הכדורגל הברזילאית (CBF) וממונדיאל 2014 של פיפ"א.
איבו ציטט את הנאומים שמרין נשא כנציג הקונגרס ששיבח את סרג'יו פלורי, שהיה ראש המחלקה לסדר פוליטי וחברתי (Departamento de Ordem Politica e Social) בתקופת הדיקטטורה הצבאית של ברזיל, ועל הביקורת שלו כנגד הרצוג בנאומיו משנת 1975.
בשנת 2009, למעלה משלושים שנה לאחר מותו של הרצוג, הוקם מכון ולדימיר הרצוג.
מטרתו היא לאחסן ולשמר מידע וחומרים אודות הרצוג, לקדם דיון על תפקידם של עיתונאים ושל המדיה החדשה, ולהעניק את פרס ולדימיר הרצוג לאמנסטי, ולעיתונאים ופעילי זכויות אדם.
ולדימיר אלכסנדרוביץ' גומלסקי הוא כדורסלן עבר, פרשן, עיתונאי וסופר רוסי.
גומלסקי בילה את כל הקריירה שלו בכדורסל במדי צסק"א.
בשנת 1975, הוא זכה בתואר אמן ספורט מהמעמד הבינלאומי של ברית המועצות.
עם צסק"א, זכה ארבע פעמים בליגת העל של ברית המועצות, וגם זכה בגביע ברית המועצות.
לאחר שסיים את קריירת המשחק, עבד כמאמן כדורסל ונבחר כמאמן כבוד של רוסיה הסובייטית בשנת 1986.
גומלסקי הוא בנו של מאמן הכדורסל הבולט אלכסנדר גומלסקי ואחיינו של יבגני גומלסקי.
מאז 1989 הוא משמש כפרשן ספורט.
ולדימיר וולקוב' (בסרבית: Владимир Волков; נולד ב-6 ביוני 1986 בבלגרד) הוא כדורגלן העבר סרבי ששיחק בהגנה ובמרכז השדה.
הוא שיחק בנבחרות סרביה ומונטנגרו.
ולדימיר וולקוב נולד בסרביה למשפחה שהיגע למדינה מרוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר.
הוא שיחק במספר קבוצות עד שהושאל לפורטימוננסה.
בהמשך הוא עבר לשריף טירספול בה שיחק במרכז השדה לצד שחקן סרבי נוסף מילוש אדאמוביץ' שגם עבר מOFK בלגרד.
בטירספול וולקוב זכה באליפות הליגה.
בעונת 2010/2011 וולקוב עבר לפרטיזן בה היה בהרכב הראשון של אברם גרנט.
לאחר מספר עונות הוא עבר לבלגיה בה שיחק במכלן.
לאחר מכלן, וולקוב חזר לסרביה ושיחק במספר קבוצות.
בשנת 2011 וולקוב הוזמן לנבחרת סרביה בכדורגל ושיחק במשחק ידידות נגד הונדורס.
בהתאם לחוקי פיפ"א, לאחר משחק בודד ניתן לעבור לנבחרת אחרת.
מכיוון שסרביה לא הזמינה אותו למשחקים נוספים, ולדימיר וולקוב הוזמן במאי 2012 לנבחרת מונטנגרו בכדורגל.
בנבחרת זו הוא שיחק 17 פעמים.
ולדימיר גולובניצ'י היה אתלט רוסי, אלוף אולימפי (רומא 1960 ומקסיקו סיטי 1968), סגן אלוף אולימפי (מינכן 1972), אלוף אירופה (רומא 1974), סגן אלוף אירופה (בודפשט 1966) ופעמיים שיאן העולם (1955 ו-1959) בהליכה ל-20 ק"מ.
ולדימיר גולובניצ'י נולד ב-1936 בעיר סומי (אז בגבולות ברית המועצות וכיום באוקראינה).
ב-1953 החל ללמוד באוניברסיטה הלאומית של אוקראינה לחינוך גופני וספורט .
בנעוריו ראה את עתידו הספורטיבי בסקי למרחקים אך בתקופת לימודיו באוניברסיטה שוכנע לעבור לתחום של הליכה תחרותית.
הקריירה הספורטיבית של גולובניצ'י החלה ב-1955 והסתיימה ב-1976. במהלך תקופה זו ייצג את ברית המועצות ב-5 אולימפיאדות וכן היה אלוף רוסיה בהליכה ל-20 ק"מ בשנים 1960, 1964, 1965, 1968, 1972 ו-1974. לאחר פרישתו השתתף במספר תחרויות ראווה של מסטרים עד פרישתו הסופית.
בתחרות שנערכה בספטמבר בקייב קבע שיא עולמי בהליכה ל-20 ק"מ (1:30:36.0 שעות) כשהוא משפר את שיאו של ג'וזף דולזל מצ'כוסלובקיה (1:31:26.0 שעות) שנקבע ביוני אותה שנה בתחרות בפראג.
שיאו נשבר ביולי 1956, בתחרות שנערכה בפראג, על ידי ג'וזף דולזל (1:30:00.0 שעות).
על בסיס שיאו העולמי היה גולובניצ'י מועמד להשתתף באולימפיאדת מלבורן אולם לא עבר את המבדקים הרפואיים בגלל דלקת בכבד ונאלץ להפסיק את פעילותו הספורטיבית למשך שנה כדי להחלים.
בתחרות שנערכה ביולי במוסקבה קבע, בשנית, שיא עולמי בהליכה ל-20 ק"מ (1:27:04.0 שעות) כשהוא משפר את שיאו של ליאוניד ספירין מברית המועצות (1:27:29.0 שעות) שנקבע שבוע לפני כן בתחרות במוסקבה.
שיאו נשבר בספטמבר אותה שנה, בתחרות שנערכה במוסקבה, על ידי אנטולי ודיאקוב מברית המועצות (1:25:58.0 שעות).
באולימפיאדת רומא זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ (1:34:07.2 שעות) לפני נואל פרימן מאוסטרליה (1:34:16.4 שעות) וסטן ויקרס מבריטניה (1:34:56.4 שעות).
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה בבלגרד שביוגוסלביה, זכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ (1:36:37.6 שעות) אחרי קן מת'יוז מבריטניה (1:35:54.8) והאנס-גיאורג ריימן ממזרח גרמניה (1:36:14.2 שעות).
לדברי גולובניצ'י הישגו באולימפיאדה זו הושפעו מכאבי ראש מהם סבל במהלך ההתחרות וכן מנפילה שאירעה לו.
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה בבודפשט שבהונגריה, זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ (1:30:06.0 שעות) אחרי דיטר לינדנר ממזרח גרמניה (1:29:25.0 שעות) ולפני ניקולאי סמאגה מברית המועצות (1:30:18.0 שעות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ (1:33:58.4 שעות) לפני חוסה פדרסה ממקסיקו (1:34:00.0 שעות) וניקולאי סמאגה מברית המועצות (1:34:00.0 שעות).
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ (1:26:55.2 שעות) אחרי פיטר פרנקל ממזרח גרמניה (1:26:42.4 שעות) ולפני והאנס-גיאורג ריימן ממזרח גרמניה (1:27:16.6 שעות).
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה ברומא שבאיטליה, זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ (1:29:30.0 שעות) לפני ברנד קננברג ממערב גרמניה (1:29:38.2 שעות) ורוג'ר מילס מבריטניה (1:32:33.8 שעות).
גולובניצ'י השתתף גם באולימפיאדת מונטריאל בהליכה ל-20 ק"מ אך הגיע רק למקום השביעי.
מסדר הדגל האדום של העבודה (1960)
היכל התהילה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (2012)
ולדימיר דז'ורוב הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והיה חבר צוות של תחנת החלל מיר ותחנת החלל הבין-לאומית.
ולדימיר דז'ורוב נולד בעיירה במורדוביה למשפחה של אנשי צבא ברית המועצות.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד בבית ספר לטייסי קרב בחרקיב.
בשנת 1983 הוא סיים את הלימודים עם תואר "טייס קרב-מהנדס".
הוא שירת מספר שנים ביחידת חיל האוויר הסובייטי באזור אודסה.
בשנת 1987 דז'ורוב התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות חלל.
בשנת 1995 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-21 שהתחברה לתחנת החלל מיר.
בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 17. לאחר הליך העברת אחריות ועזיבתה, משלחת מס' 18 החלה את פעילותה.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 115 ימי טיסה ו-5 פעילויות חוץ רכביות בטיסת STS-71 של מעבורת החלל אטלנטיס.
באוגוסט 2001 דז'ורוב טס לחלל בפעם השנייה.
בטיסת STS-105 של מעבורת החלל דיסקברי הוא הגיע לתחנת החלל הבין-לאומית כחבר משלחת מס' 3 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 128 ימים וביצוע 4 פעולות חוץ רכביות.
דז'ורוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2004 והתחיל לעבוד במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
ולדימיר גריבוב היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
ולדימיר גריבוב נולד בשנת 1932 בלנינגרד למשפחה יהודית.
בשנת 1938 אביו נפטר ממחלה וולדימיר גדל עם אמה שגידלה שני ילדים לבדה.
בשנת 1941 עם התקרבות הנאצים לעיר הם הצליחו להימלט לחלקים הפנימיים של ברית המועצות.
הם חזרו ללנינגרד בשנת 1945 ובשנת 1946 הוא סיים לימודי בית ספר.
גריבוב גדל בסביבת חובבי תיאטרון ורצה להיות שחקן.
אמנם בניסיון להשתתף בצילומי סרט קולנוע התברר שהוא לא מרגיש בנוח מול המצלמה ובעקבות כך החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד.
גריבוב סיים את הלימודים בהצטיינות בשנת 1952. זו הייתה תקופה של המאבק נגד קוסמופוליטיות ומשפט הרופאים.
למרות הציונים הגבוהים ובגלל מוצאו היהודי גריבוב הצליח להתקבל לעבודה רק בבית ספר ערב בה היה מורה לפיזיקה.
בשנת 1954 גריבוב החל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה.
בשנת 1955 הוא סיים לימודי תואר שלישי, בשנת 1962 עבודת פוסט-דוקטורט ומונה למנהל מחלקה של פיזיקה תאורטית.
בשנת 1971 גריבוב עבר לסניף של המכון בעיר גטצ'ינה.
סניף זה עסק במחקרים בתחום פיזיקה גרעינית.
החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 גריבוב היה משתתף קבוע בסמינרים שאורגנו על ידי לב לנדאו ואיסאק פומרנצ'וק.
בשנת 1980 גריבוב עבר למוסקבה והתמנה לתפקיד ניהולי במכון לפיזיקה תאורטית על שם לנדאו.
גריבוב עסק בפיזיקת חלקיקים ותורת השדות הקוונטית.
על הישגיו בתחום בשנת 1971 הוא קיבל "מדליית זהב על שם לנדאו" של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1972 הוא התקבל כחבר בהתכתבות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1973 לשורות האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
כמו כן הוא היה חבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים.
לאחר התפרקות ברית המועצות גריבוד עבר לבודפשט (אשתו הייתה ממוצא הונגרי) והחל לעבוד במכון מחקר בעיר.
גריבוב נפטר בשנת 1997 בבודפשט.
החל משנת 2001 האיגוד האירופי לפיזיקה מעניק "מדליית גריבוב" למדענים צעירים.
בשנת 2013 מדליה הוענקה לזוהר קומרגודסקי ובשנת 2023 לנטע אנגלגרדט.
ולדימיר דזורילה (בסלובקית: Vladimír Dzurilla; 2 באוגוסט 1942 - 27 ביולי 1995) היה שוער הוקי קרח סלובקי שייצג את נבחרת צ'כוסלובקיה.
דזורילה שעבד בתיקון מקררים במקצועו, היה שוער נבחרת צ'כוסלובקיה במשך למעלה מ-16 שנים וזכה בשלוש מדליות זהב, שלוש מדליות כסף וארבע מדליות ארד באליפויות עולם וכן במדליית כסף אחת ושתי מדליות ארד אולימפיות.
עם זאת, ברוב הטורנירים הללו נאבקו דזורילה וייז'י הולצ'ק על עמדת השוער המצליח של צ'כוסלובקיה וכל אחד קיבל את חלקו במשחקים.
עבור אוהדים מאמריקה הצפונית, הוא ידוע בעיקר בשל משחק של נבחרתו נגד קנדה בניצחון 1-0 לטובתם כשהוא עצר 29 חבטות ושמר על רשת נקייה במהלך גביע קנדה 1976.
דזורילה התקבל להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית ב-1998. הוא סבל מהתקף לב קטלני בביתו בדיסלדורף שבגרמניה, בתאריך 27 ביולי 1995, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-53.
ולדימיר סמיונוביץ' ויסוצקי היה זמר-יוצר, משורר ושחקן תיאטרון וקולנוע רוסי, ממוצא יהודי, מהבולטים והמפורסמים בברית המועצות.
למרות שהממסד התרבותי הסובייטי התעלם מיצירתו ולא הוציא את ספריו ושיריו לאור, הוא השיג תהילה יוצאת דופן עוד בחייו.
עד היום השפעתו רבה ומשמעותית.
רבים מהמוזיקאים והשחקנים הידועים ברוסיה, רוצים לחקות את מעמד האייקון לו זכה.
כל 1,000 השירים שכתב ושר, פורסמו, ורבים מהם תורגמו לכ-150 שפות.
בלשנים חוקרים את חידושי הלשון שכתב בשפה הרוסית.
נולד במוסקבה לסמיון, קצין צבא יהודי ונינה, מתרגמת רוסיה.
סבו מצד אביו, וולף בן שלמה, היה קרוב משפחה רחוק של קלונימוס זאב ויסוצקי, מייסד תה ויסוצקי; לאחר מהפכת אוקטובר שינה וולף את שמו לולדימיר.
הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו ובזמן המלחמה חי עם אמו (כשנדרש כ"בן-תערובת" לבחור את אחד הלאומים של הוריו, נרשם כרוסי).
כשאביו חזר מהמלחמה, עבר ולדימיר לגור איתו ועם יבגניה, אמו החורגת, שגידלה אותו בזמן שאביו שהה בבסיס במזרח גרמניה.
בגיל 17 חזר להתגורר אצל אמו.הוא למד שנה אחת (1955–1956) במכון להנדסה אזרחית במוסקבה ופרש מהלימודים כדי להצטרף לבית הספר לתיאטרון על שם ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו.
שם סיים את לימודיו במגמת המשחק ב־1960.
אשתו הראשונה של ויסוצקי הייתה איזה ז'וקובה.
ב־1965 נשא את אשתו השנייה, לודמילה אברמובה ולשניים נולדו שני ילדים.
ב־1967 נרקמה מערכת יחסים בינו לבין שחקנית הקולנוע הצרפתית ממוצא רוסי, מרינה ולאדי, והשניים נישאו בשנת 1969. בנישואיהם כמעט לא חיו יחד, ולו כי אף אחד מהם לא הסכים לוותר על הקריירה המצליחה שלו בארץ מולדתו.
הקשר ביניהם התבסס בעיקר על שיחות, התכתבויות ופגישות.
שירים רבים של ויסוצקי מדברים על הקשיים בקשר מרחוק.
לאחר מותו, בעזרת מתורגמן, כתבה עליו ולאדי ספר.
החל להופיע בתיאטרון הדרמה על שם אלכסנדר פושקין.
מ־1964 הוא החל לשחק בתיאטרון טגנקה לדרמה וקומדיה של יורי ליובימוב שבמוסקבה, שבו שיחק בתפקידים ראשיים, כגון המלט.
במקביל, כיכב ב-26 סרטי קולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1979 הוא השתתף באחד התפקידים הראשיים בסדרת טלוויזיה של הבמאי סטניסלב גובורוחין "מקום המפגש אינו ניתן לשינוי".
הסדרה זכתה להצלחה רבה ומוקרנת עד היום.
הפופולריות של ויסוצקי כזמר ופזמונאי הייתה גדולה אף יותר.
הוא החל את דרכו ככותב מוזיקה ושירים לסרטים ומחזות, אך השלטונות הסובייטים התירו רק למעט מהם להתפרסם.
פרסומו הגיע בעיקר מהופעות רבות בבתי קפה, מועדונים והפצה נרחבת של קלטות לא רשמיות (סאמיזדאט).
הוא כתב על חיי הכלא הסובייטי, על צביעות השלטונות ועל קשיי החיים של האנשים הרגילים.
את שיריו הלחין וניגן בגיטרה רוסית בעלת שבעה מיתרים.
שיריו הכילו לרוב סאטירה ואירוניה דקה על החיים בברית המועצות וקשייהם.
חברת התקליטים הממשלתית "מלודיה" הוציאה רק שירים מעטים שלו במהלך חייו ומעריציו הרבים נאלצו להסתפק בהקלטות ביתיות חובבניות.
על אף הצנזורה והכרה מצומצמת ביותר של רשויות התרבות הסובייטיות במוזיקה שלו, הוא הפך לפופולרי ביותר והופיע בערים רבות ברחבי ברית המועצות.
ההופעות והנסיעות המרובות ערערו את בריאותו.
ידוע כי בתקופה האחרונה של חייו השתמש ויסוצקי בסמים כדי להיות מסוגל להופיע, דבר שפגע בו עוד יותר.
בקיץ 1980 היה נתון במעקב רפואי, אך ב־25 ביולי באותה שנה הוא נפטר, בגיל 42, מסיבה שאינה ידועה בוודאות.
באותה שנה התקיימה אולימפיאדת הקיץ במוסקבה, ומלבד תושבי מוסקבה ומתחרים באולימפיאדה איש לא הורשה להיכנס לתחומי העיר; כמו כן, הדיווח על מותו בתקשורת הרוסית היה מצומצם ביותר, ולמרות זאת הגיעו להלווייתו אנשים רבים.
בתקופת הגלאסנוסט בסוף שנות השמונים החלו השלטונות הסובייטיים להתיר את הפצת אלבומיו ומילות שיריו באופן חוקי.
ההערצה כלפיו בציבור הרוסי נמשכת שנים רבות לאחר מותו.
ארקדי דוכין הקליט ב־1989 אלבום משירי ויסוצקי בעיבוד מילולי לעברית, שנקרא "רוצה ויהיה".
ב־1990 הוציא הזמר ליאור ייני את האלבום "ליאור ייני שר ויסוצקי".
ב־1994 יצא "אל הפסגה", אוסף שירי ויסוצקי מתורגמים לעברית בביצוע מיכאל גולדובסקי.
אסטרואיד 2374 ולאדוויסוצקי, שהתגלה על ידי לודמילה זורבלבה קרוי על שמו.
בשנת 2011 הופק סרט קולנוע ביוגרפי על חייו בשם "ויסוצקי.
תודה שאני חי" בכיכובם של סרגיי בזרוקוב, איוואן אורגנט, אנדריי פאנין ואוקסנה אקינשצ'ינה.
התסריט נכתב על ידי בנו של הזמר, ניקיטה ויסוצקי.
בשנת 2014 הבניין הגבוה ביקטרינבורג נקרא על שם הזמר בתמיכת משפחתו.
פסלים ואנדרטאות לזכרו של ולדימר ויסוצקי מוצבים בערים אודסה, וורונז', ולדיווסטוק, מגדן, מריאופול, קיילצה ופודגוריצה.
ולדימיר וולפוביץ' ז'ירינובסקי (אידלשטיין) ; 25 באפריל 1946 – 6 באפריל 2022) היה פוליטיקאי רוסי, ממוצא יהודי, מנהיגה של המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה בשנים 1989–2022, שבניגוד לשמה נחשבת כתנועה אולטרה-לאומנית, ובבחירות 2003 זכתה ל-11.7% מהקולות.
בשנים 1996–2008 היה נציג באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
אביו, וולף אידלשטיין, היה יהודי פולני, שנולד בקוסטופיל, עיירה ליד רובנו, כיום בשטח אוקראינה.
סבו, יצחק אדלשטיין, היה אדם עשיר, שהעסיק מאות עובדים במפעל ללבידים שהיה בבעלותו.
עם הפלישה לפולין נמלטו וולף ואחיו אהרון לשטח ברית המועצות.
סבו וסבתו של ז'ירינובסקי נספו בשואה.
על אף זאת, ז'ירינובסקי לא ראה עצמו כיהודי כלל.
בריאיון לעיתונאי הישראלי יוסי מלמן ב-1996 אמר "אני?
אמי הייתה רוסייה וכך גם אבי.
אתם לא יכולים להתמודד עם השקפת העולם שלי ולכן אתם מחטטים ומחפשים בעברי ובחיי הפרטיים.
אני מציב לכולם אתגר: תמצאו בארכיונים שלכם מסמכים ותראו לי".
לדבריו, "למה לי לנטוש את הדם הרוסי, התרבות הרוסית והאדמה הרוסית ולהתאהב בעם היהודי, בגלל אותה טיפת זרע קטנה שאבי השאיר באמי".
ז'ירינובסקי התכחש לאביו היהודי, ובחוברת ביוגרפית אותה פרסם ב-1999 נכתב: "אביו היה עורך הדין וולף אנדרייביץ' ז'ירינובסקי, הבעל השני של אמו.
הוא מת בתאונת דרכים בשנה שבה נולד ולדימיר".
ז'ירינובסקי נולד באלמטי בקזחסטן, בנם של אלכסנדרה פבלובה מקרובה ושל וולף איסקוביץ' אידלשטיין, שהיה יהודי.
כאשר היה בן חודשיים נפרדו אביו ואימו, והאב חזר לפולין, ממנה ברח בשנות המלחמה.
מספר שנים לאחר מכן עלה האב לישראל, ונישא מחדש.
בגיל 16 שינה את שמו מאדלשטיין לז'ירינובסקי, ובגיל 18 עבר עם משפחתו למוסקבה בשנת 1964, ושם למד לימודי טורקיה במכון ללימודי אסיה ואפריקה, ומאוחר יותר משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1991 הקים את המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה וזכה ב-7.81% מהקולות באותה שנה.
במהלך ריצתו הבטיח ז'ירינובסקי הורדה של מחירי הוודקה ומכירתה בכל ימות השנה, ולא רק פעם בחודש, כפי שהיה נהוג אז.
ז'ירינובסקי דגל במדיניות קיצונית ותמך באחדות הרפובליקות של ברית המועצות מחדש, ואף טען שרצה לקחת את אלסקה מארצות הברית בכוח "ולזרוק" לשם את האוקראינים.
הוא תמך גם בשימוש בפצצות גרעיניות לדיכוי אויבים.
ז'ירינובסקי היה ידוע גם בהערותיו המוזרות או הקיצוניות.
למשל, לפני המלחמה בעיראק אמר שהאמריקאים צריכים לתקוף במקום את גאורגיה.
הוא הציע גם פרויקט, שבמסגרתו היו נבנים מאווררים ענקיים שהיו מעיפים את הפסולת הגרעינית הרוסית לעבר אירופה.
הוא גם איים להסיר את ההגבלות על מכירת נשק לאיראן והציע למכור את האיים הקוריליים השנויים במחלוקת ליפן תמורת 50 מיליארד דולר.
בעקבות המטאור שנפל על צ'ליאבינסק בפברואר 2013, צוטט ז'ירינובסקי על ידי סוכנות הידיעות הבינלאומית הרוסית כטוען "זה לא מטאורים נופלים, זה ניסוי של נשק חדש על ידי האמריקאים".
בעקבות מספר אמירות שנויות במחלוקת הוא היה נחשב לאישיות בלתי רצויה (persona non grata) בקזחסטן מולדתו, ובאוקראינה.
על קונדוליזה רייס אמר שאמירותיה מראות את מעמדה כאישה רווקה וללא ילדים, הוא אף אמר עליה כי היא "זונה שחורה שצריכה זין טוב.
שלח אותה לכאן, אחת החטיבות שלנו תשמח לארח אותה בצריף ללילה אחד.
היא תיחנק מזרע רוסי כיוון שהוא ינזל לה מהאוזניים...
עד שהיא תזחול לשגרירות ארצות הברית במוסקבה על ברכיה".
כמו כן, הוא כינה את ארצות הברית "חנות יד שנייה המלאה במוצצים, עובדי כפיים וסמוגים".
בעקבות מותו של הסוכן הרוסי הנמלט אלכסנדר ליטוויננקו באנגליה בנובמבר 2006 הוא אמר: "כל בוגד חייב להיות מחוסל, יש להשתמש בכל האמצעים".
ב-25 במרץ 2022 דיווחו מספר כלי תקשורת על מותו של ז'ירינובסקי לאחר אשפוז ממושך, מקורות רשמיים מטעמו הכחישו.
הוא התבטא לא פעם בגנות היהודים, וכך למשל, לאחר שפט ביוקנן, שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית ב-1996, הגדיר את מדינתו כ"שטח כיבוש ציוני", אמר ז'ירינובסקי כי "לנו ברוסיה יש את אותה בעיה".
בשנת 2004, הוא אף העניק ראיון מאוד פרובוקטיבי לתוכנית "שניים נגד אחד" בטלוויזיה הרוסית, ובו האשים את היהודים בשלל עלילות אנטישמיות, ואף בגרימת השואה: "האיחוד האירופי הוא הרעיון שלהם.
ההתקדמות של נאט"ו למזרח היא שלהם.
ועכשיו הם עשו את זה - ביתור ברית המועצות והמלחמה הקרה.
הם אפילו לא חסו על האנשים שלהם - הם שרפו 6 מיליון יהודים במשרפות בגרמניה כדי ליצור מדינת ישראל משלהם ולאלץ את האנשים שלהם לעלות לשם.
יהודים מנסים ליצור סכסוכים עולמיים גדולים כדי למנוע מעצמם כל איום.
המכה הסופית תגיע לסין בשנים 2040-2050 כדי לבתר אותה".
למרות זאת, לאחר שנודע לו כי אביו קבור בבית העלמין בחולון, וכי יש לו קרובי משפחה בישראל, הגיע ז'ירינובסקי ביוני 2006 לביקור, עלה לקבר אביו ונפגש עם בני משפחתו.
במהלך הביקור אמר ז'ירינובסקי כי אינו אנטישמי כלל, וכי בשנים האחרונות הוא מרבה לדבר בשבחם של היהודים.
הוא הוסיף שאם ייבחר לנשיאות רוסיה, ישראל לא תצטרך לדאוג לביטחונה יותר.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 בישראל ב-2003 הוזמן ז'ירינובסקי להשתתף בתשדירי הבחירות של מפלגת העולים "לידר" ותמך באלכסנדר רדקו, יו"ר המפלגה שהוא גם מקורבו של ז'ירינובסקי.
ב-2 בפברואר 2022, אושפז ז'ירינובסקי בבית החולים הקליני המרכזי עם דלקת ריאות דו-צדדית, שהתפתחה על רקע זן האומיקרון של נגיף הקורונה; הנזק לריאות הוא 75-50%.
בערב 9 בפברואר חובר ז'ירינובסקי למכונת הנשמה.
הפרידה מוולדימיר ז'ירינובסקי התקיימה ב-8 באפריל 2022. בטקס הפרידה השתתף נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בבוקר בקתדרלת ישו המושיע, נערך טקס על ידי פטריארך מוסקבה ורוס כולה קיריל, לאחר מכן נערך טקס פרידה בבית האיגודים.
ולדימיר ז'ירינובסקי נקבר בהצטיינות צבאית בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ב-6 באפריל 2023, ביום השנה למותו של ולדימיר ז'ירינובסקי, נחשפה אנדרטה לפוליטיקאי בבית העלמין נובודוויצ'יה.
האנדרטה היא דמות באורך מלא של ז'ירינובסקי על כן, גובהה הכולל של האנדרטה הוא 2.75 מ'.
ציטוטים מפורסמים של הפוליטיקאי רשומים על האנדרטה באותיות זהב - "אני אגן על רוסים!" ו"כשתעמוד לפני ה', מה תאמר לו?
אני לא רוצה לשכב כאן בגן העדן.
אני מעדיף ללכת איפשהו בטייגה מורעב למחצה, אבל לעזור לאנשים".
בנובמבר 2024 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו לפיו בשנת 2026 יארגנו אירועים לחגיגת 80 שנה לולדימיר ז'ירינובסקי.
ולדימיר טיסמניאנו (ברומנית: Vladimir Tismăneanu; נולד ב-4 ביולי 1951) הוא איש מדע המדינה, סוציולוג והיסטוריון יהודי-רומני-אמריקאי, שהיגר לארצות הברית.
אחד החוקרים החשובים של המשטר הקומוניסטי ושל התקופה הפוסט-קומוניסטית ברומניה ובמזרח אירופה.
פרופסור באוניברסיטת מרילנד, ארצות הברית.
יושב ראש הוועדה הנושאת את שמו, שחיברה את דו"ח טיסמניאנו על פשעי הקומוניזם ברומניה.
ולדימיר נולד בבראשוב שברומניה הקומוניסטית כבנם של לאונטה טיסמניאנו והרמינה מרקוזון, פעילים קומוניסטים ממוצא יהודי, מלוחמי מלחמת האזרחים של ספרד בה איבד לאונטה את ידו הימנית.
ולדימיר למד בבית הספר יחד עם ילדיהם של יתר ראשי השלטון הקומוניסטי ברומניה, בהם בנו של ניקולאה צ'אושסקו, המשיך ללימודי פילוסופיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בוקרשט והצטיין בלימודיו כשמסת המחקר שלו הייתה "השמאל החדש ואסכולת פרנקפורט".
עבודת הדוקטורט שלו משנת 1980 נשאה את השם "מהפכה וחשיבה ביקורתית.
התאוריה הפוליטית של אסכולת פרנקפורט רדיקליזם של השמאל בן זמננו."
בין השנים 1974–1981 עבד כסוציולוג ב"המעבדה הסוציולוגית העירונית" בבוקרשט והיה ממונה על התעמולה בוועד המרכזי של איגוד הנוער הקומוניסטי ברומניה.
במסגרת פעילותו ערך והוציא לאור כתבי עת כמו: "אמפיתיאטרו", "התודעה הקומוניסטית", "חיים סטודנטיאליים", "כתב עת לפילוסופיה", "קונטמפורנול" (קרי, "בן זמננו"), "העתיד הסוציאלי" ו"הצעיר הלניניסטי", חלקם בעלי אופי תעמולתי וחלקם בעלי אופק תרבותי רחב ורוח חדשנות.
בשנת 1981 הגיע טיסמנאנו לספרד, במסגרת טיול, ולא שב לרומניה.
הוא עבר לוונצואלה, שם עבד תקופה קצרה במוזיאון לאמנות מודרנית של קראקס, מוזיאון שנוהל על ידי דודנית של אביו, סופיה אימבר.
הוא שיתף פעולה עם קרלוס רינגל, בעלה של סופיה והוגה דעות אנטי-קומוניסט.
משנת 1982 התיישב בארצות הברית, תחילה בפילדלפיה ולאחר מכן בוושינגטון הבירה.
בין השנים 1983–1990 עבד במכון לחקר מדיניות חוץ בפילדלפיה ובין השנים 1985–1990 לימד באוניברסיטת פנסילבניה.
במהלך כל הזמן הזה שיתף פעולה עם רדיו קול אמריקה, רדיו אירופה החופשית ותחנות רדיו אחרות ששידרו אל הגוש הקומוניסטי.
משנת 1990 היה לפרופסור באוניברסיטת מרילנד ומנהל המכון לחקר החברות הפוסט-קומוניסטיות.
Polirom, 2005 (סטליניזם לנצח: היסטוריה פוליטית של הקומוניזם הרומני, 2003)
יחד עם מירצ'ה מיכאייש (Mircea Mihăieş) כתב שלושה ספרי דו-שיח על המעברים לדמוקרטיה:
השכנים של קפקא מהדורה דו-לשונית, 1998
Enciclopedica, 2004 (ההלם הגדול בפינאלה של מאה קצרה: יון איליאסקו בדו-שיח עם ולדימיר טיסמניאנו)
ולדימיר זומר (בצ'כית: Vladimír Sommer, 28 בפברואר 1921 - 8 בספטמבר 1997) היה מלחין צ'כי מדולני ייז'טין ליד מוסט.
זומר החל את לימודיו בקונסרבטוריון של פראג, שם למד כינור אצל בדז'יך וולדן והלחנה אצל קארל יאנאצ'ק.
הוא המשיך בלימודיו באקדמיה לאמנויות הבימה של פראג אצל פבל בוז'קובץ'.
משרתו הראשונה הייתה כמורה להלחנה ובמשך הזמן התמנה לפרופסור במחלקת המוזיקה של אוניברסיטת קארל בפראג.
זומר כתב שלוש סימפוניות, אוברטורה, קונצ'רטו לצ'לו וקונצ'רטו לכינור, מוזיקה קאמרית ויצירות למקהלה.
הוא מת בשנת 1997 בפראג.
קונצ'רטו לכינור בסול מינור, 1950
"אנטיגונה", אוברטורה לטרגדיה של סופוקלס, 1957
"סימפוניה ווקאלית" לקונטראלטו, קריין, מקהלה ותזמורת, 1958
"הנסיך באיאיה", סוויטה תזמורתית, 1970
"סימפוניית רקוויאם" לסולנים, מקהלה ותזמורת, 1978
רביעיית מיתרים בסי מז'ור, 1981
ולדימיר זגורובסקי היה שחמטאי רוסי שהצטיין בעיקר בשחמט בהתכתבות.
זגורובסקי היה אלוף העולם הרביעי לשחמט בכתב, בין השנים 1965-1962.
בשחמט על גבי הלוח ניצח זגורובסקי באליפות הצבא האדום שהתקיימה במוסקבה בשנת 1951. בתקופה זו מד הכושר שלו נאמד ב-2614.
ולדימיר נאומוביץ' וַפְּניק הוא מחשובי התאורטיקנים בתחום למידת המכונה.
קיבל תואר מוסמך במתמטיקה באוניברסיטה האוזבקית הלאומית ב-1958, ודוקטור בסטטיסטיקה במכון למדעי הבקרה של מוסקבה ב-1964. הוא עבד במכון זה בין השנים 1990-1961 ואף כיהן כראש המחלקה למדעי המחשב.
ב-1990 עבר לארצות הברית והצטרף למחלקה לחקר מערכות לומדות של מעבדות בל.
ב-2002 עבר למעבדות NEC בפרינסטון, שם הוא פועל עד היום.
בנוסף הוא מכהן כפרופסור למדעי המחשב ולסטטיסטיקה באוניברסיטת לונדון מ-1995, וכפרופסור באוניברסיטת קולומביה מ-2003. ב-2006 הצטרף לאקדמיה הלאומית להנדסה וב-2008 זכה בפרס פאריס קאנלקיס.
ב-2012 זכה במדליית בנג'מין פרנקלין בתחום מדעים קוגניטיביים.
לוופניק השפעה מכרעת על התאוריה המודרנית של למידה סטטיסטית מתוך דוגמאות.
יחד עם צ'רבוננקיס פיתח את המדד הקרוי בשם ממד VC, האומד את הסיבוכיות של משפחת היפותזות וקובע האם היא ניתנת ללמידה ומהם גודלי המדגם הדרושים.
תרומתו הבולטת השנייה הייתה בהצגת האלגוריתם והתאוריה של מכונת וקטורים תומכים (פיתח ביחד עם איזבל גויון), שהוא אלגוריתם הלמידה הנפוץ ביותר כיום.
ולדימיר יוגוביץ' (בסרבית: Владимир Југовић; נולד ב-30 באוגוסט 1969) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקשר.
במהלך הקריירה המפוארת שלו הוא שיחק במספר מועדוני צמרת באירופה, זכה בליגת האלופות פעמיים: במדי הכוכב האדום בלגרד ובמדי יובנטוס.
הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני סרביה בכל הזמנים ואחד הקשרים הטובים ביותר בדורו.
לפני מעברו לכוכב האדום בלגרד, הוא שיחק עבור פ.ק טרסטניק.
מהכוכב האדום הושאל לפ.ק ראד בעונת 1989/90. לאחר מכן חזר לכוכב האדום, וזכה עימה בשנת 1991 בגביע האלופות לאחר ניצחון במשחק הגמר על אולימפיק מרסיי ובגביע הבינלאומי לאחר ניצחון על קולו-קולו הצ'יליאנית.
ב-1992, עבר יוגוביץ' למועדון סמפדוריה, בו שיחק 3 עונות לפני שעבר ליובנטוס.
בשתי עונותיו ביובנטוס, הוא זכה בסקודטו, וכמו כן בגביע האלופות.
במשחק הגמר נגד אייאקס אמסטרדם, הבקיע יוגוביץ' את הפנדל המכריע.
בעונת 1997/98 עבר יוגוביץ' ללאציו, ובעונה שאחריה לאתלטיקו מדריד, לפני שנעצר באינטר בשנת 1999, בה בילה שנתיים.
יוגוביץ' סיים את הקריירה שלו בקבוצת ל.ר.
אהלן הגרמנית, לאחר פרקי זמן קצרים במונקו, ובאדמירה ווקר מודלינג האוסטרית.
ולדימיר יבגראפוביץ' טאטלין – 31 במאי 1953) היה צייר ואדריכל רוסי וסובייטי.
טאטלין היה אחד האמנים המובילים את תנועת האוונגארד הרוסי בשנות ה-20 של המאה ה-20, לצד קזימיר מלביץ', ומראשי תנועת האמנות הקונסטרוקטיביסטית.
יצירתו הידועה ביותר היא התוכנית שהכין עבור המונומנט לאינטרנציונאל השלישי, אשר לא יצא אל הפועל.
טאטלין נולד בחארקיב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), והיה בנו של מהנדס רכבות ומשורר.
עבד כמלח בטרם החל את לימודי האמנות בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה.
פרסומו של טאטלין החל בעקבות תכנון המונומנט לאינטרנציונאל השלישי בשנת 1920. מבנה זה, שתוכנן להיות גורד שחקים עשוי פלדה וזכוכית, שגובהו המתוכנן היה צפוי להיות 400 מטר, כ-100 מטרים גבוה יותר ממגדל אייפל.
המבנה אמור היה לכלול שלושה מבנים אשר יסתובבו על צירם בקצב שונה - המבנה הראשון, קובייתי בצורתו, היה אמור להסתובב על צירו פעם בשנה; המבנה השני, פירמידה, היה אמור להסתובב על צירו פעם בחודש; והשלישי, מבנה מעגלי, אמור היה להסתובב על צירו פעם ביום.
בשנת 1932 אורגנה תערוכה מעבודות שלו.
לאור כך שהשלטון לא תמך באמנות שלו, זה הייתה התערוכה האחרונה שלו.
טאטלין נחשב לאבי הסגנון הקונסטרוקטיבי באמנות, ותבליטי העץ והברזל שנוצרו על ידו היוו הפרה בוטה של המוסכמות של האמנות הרוסית.
פעל גם בתחום האופנה ויצר חפצים שימושיים.
טאטלין נפטר ב-1953 ונקבר בבית הקברות נובודוויצ'י שבמוסקבה.
ולדימיר וייסברג היה אמן, צייר ותאורטיקן יהודי-רוסי.
להוריו ולאווירה המשפחתית בה גדל נודעה השפעה רבה על התפתחותו ועל חייו.
אביו גריגורי וייסברג, השתייך למשפחה יהודית בורגנית.
אביו של וייסברג רכש השכלה בהיסטוריה, בלימודים קלאסיים ובפסיכולוגיה, היה איש בעל תרבות רחבה, ואף למד אצל פרויד בווינה והיה הפסיכואנליטיקן הרוסי הראשון.
אביו מת ב-1942 בעת הפינוי ממוסקבה.
ולדימיר היה בן 18 ומותו של אביו השפיע עליו קשה.
אמו של וייסברג, אנה יקובלבנה, באה ממשפחה רוסית עניה בסיביר ולאחר שעברה בשנות העשרים למוסקבה עבדה כספרנית בספריה ההיסטורית של מוסקבה.
"אין שני החוטים מתמזגים אצלי לאחד.
אני חש בדיוק היכן מסתיימת יהדותי ומתחילה הרוסיות שבי".
בן 14 החל ללמוד אצל הצייר איליה מאשקוב איתו היה לו קשר קרוב.
שנות ההתבגרות היו קשות לויסברג: מחלת נפש, מלחמה, פינוי ומות האב.
עם שובו למוסקבה החל ללמוד אצל סרגיי מוסאטוב.
הוא למד כסטודנט שלא מן המניין ב-Surikov Art Institute במוסקבה שם למד תחת אלכסנדר אוסמרקין.
הוא שימש כמורה לציור במכללה לארכיטקטורה במוסקבה.
בשנות החמישים נישא לאשתו גלינה מיכאילובנה ויסברג, שהייתה דמות משמעותית בחייו.
אשתו ואימו סוככו עליו ודאגו לו כל חייו.
ב-1961 הצטרף וייסברג לאגודת האמנים של מוסקבה והציג בתערוכות קבוצתיות לצד הציירים פ.
נפטר במוסקבה בראשון בינואר 1985.
ב-1973 עלה לארץ תלמידו הקרוב של וייסברג (1965 - 1973), הצייר יאן ראוכוורגר.
1975 - "ולדימיר וייסברג, שנים עשר ציורים מאוסף יאן ראוכוורגר", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר יונה פישר.
1979 - "ולדימיר וייסברג", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרים מארק שפס ונחמה גורלניק.
1994 - "ולדימיר וייסברג מאוסף המוזיאון", גלריה לאומית ע"ש טרטיאקוב, מוסקבה.
2006 - "ולדימיר וייסברג", המוזיאון הלאומי לאומנות ע"ש אלכסנדר ס.
ולדימיר אנאטולייביץ' יאקובלב (ברוסית Владимир Анатольевич Яковлев; יליד אוליוקמינסק, יקוטיה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות, נולד ב-25 בנובמבר 1944) הוא מדינאי רוסי ממוצא פיני, שכיהן בעבר כמושל סנקט פטרבורג הראשון, והיה השר לפיתוח אזורי (2004–2007).
יאקובלב נולד בעיירה קטנה ביקוטיה, שאליה הוגלתה אמו.
ב-1974 הוא סיים את לימודיו במכון הפוליטכני הצפון-מערבי בלנינגרד ועבד בחברות בנייה שונות השייכות לעיריית לנינגרד.
ולדימיר יאקובלב הוא בעל תואר שלישי למדעי הכלכלה, פרופסור המחלקה לפיתוח עירוני של האוניברסיטה הטכנית של סנקט פטרבורג, והיה לדוקטור כבוד של אוניברסיטת סנקט פטרבורג הממלכתית לכלכלה ופיננסים, וחבר באקדמיה הבינלאומית להנדסה.
ב-1969 היה לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
באוקטובר 1993 היה לסגן ראש עיריית סנקט פטרבורג אנטולי סובצ'ק וראש הוועדה למשק עירוני של העירייה.
בשנת 1994 קודם לתפקיד הסגן הראשון.
באותה תקופה ולדימיר פוטין היה אחד מסגניו של ראש העיר.
ב-2 ביוני 1996 ניצח בבחירות למושל העיר וזכה בסיבוב השני עפ 47.5% אחוזי תמיכה, כשיריבו אנאטולי סובצ'אק, ראש העיר הקודם, מפסיד בפער קטן מאוד (45.8%).
בבחירות 1999 הוא נבחר לדומה כאחד מראשי התנועה מולדת – רוסיה כולה.
הוא ויתר על מושבו כי רצה להמשיך להיות מושל העיר.
במאי 2000 זכה בקדנציה שנייה רצופה כמושל סנקט פטרבורג, לאחר שניצח כבר בסיבוב הראשון תוך זכייה ב-72% מהקולות.
ביוני 2003 התפטר מתפקיד המושל ומונה לסגן ראש הממשלה, והיה ממונה על פרויקטים לאומיים לבינוי ושיכון ואחראי על עבודות התשתית והתחבורה.
ב-24 בפברואר 2004 פוזרה הממשלה בראשות מיכאיל קסיאנוב, וב-9 במרץ אותה שנה מונה לנציג המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי הדרומי במקום ויקטור קזאנצב.
חלק מאמצעי התקשורת ראו בכך הורדה בתפקיד.
צוין שכבר מזמן מקובל ברוסיה לשלוח את האנשים שלא הצליחו בבירה לקווקז.
שנת 2004 התאפיינה בפעילות אקטיבית של המורדים הצ'צ'ינים באזור ומספר רב של פעולות טרור.