tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בסדרה המתח של HOT, "פצועים בראש", בה גילם עבריין בשם דודי לוגסי, שנהרג בתאונה בעת שוד של כספת בחתונה.
בשנים 2014–2015 שיחק בסדרה הדרמה של HOT, "זגורי אימפריה" את אביתר (או בכינויו אביה) זגורי, זמר צעיר שחלומו לזכות בפרס "אש השנה" ומוציא סינגל עם ליאור נרקיס.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד אורח בסדרת המתח של ערוץ 2, "המדרשה", בה גילם את אייל דרעי, בן הזוג לשעבר של קטרינה.
באותה שנה שיחק גם באחד הפרקים בתוכנית הסאטירה של "שלישיית מה קשור", "אנחנו במפה", שמשודרת בערוץ HOT3, בתפקיד שאשא הכדורגלן.
בנובמבר 2015 הצטלם לסרט הקולנוע של מתי הררי ואריק לובצקי, "מסע הטבעת", לצדם של עמית פרקש ודובל'ה גליקמן.
הסרט יצא לאקרנים באפריל 2017.
בפברואר 2016 החל להשתתף בגרסה המחודשת של המחזמר "מרי לו" לצד שיר מורנו, גיא זו-ארץ, אסף הרץ ומאיה בוסקילה.
החל מ-2017 הוא מופיע בסדרת הדרמה "שבאבניקים".
ב-2018 צולם לפרסומת של הוט לצד חברי הסדרה "שבאבניקים", עם כריסטיאנו רונאלדו.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הנוער זיגי בתפקיד אזולאי.
בשנת 2021 השתתף בקליפ "באור גדול" של אייל גולן ועדן חסון.
באותה השנה שיחק בסדרה "היורשת" בערוץ קשת 12 בתפקיד מאור איבנוב ובעונה השנייה של השבאבניקים בתפקיד מאיר סבג.
בשנת 2024 גילם את דמותו של שמשון הצוחק בסרט "תמונות יפואיות", סרט המשך המבוסס על הסדרה.
ב-2025 שיחק את אילן בן שטרית בסדרת הדרמה של HOT "שלומי 6".
כמו כן באותה השנה גילם את דמותו של אביתר זגורי בסדרה "זגורי אימפריה".
ב-2025 שיחק באור ראשון, מיני־סדרה ישראלית המבוססת על אירועי הטבח שבעה באוקטובר, וגילם את פקד קובי ועקנין, מסתערב לוחם ימ"ס, שנלחם באופקים.
הסדרה עלתה לראשונה בישראל ב-4 באוקטובר 2025 בקשת 12, ושוחררה ברחבי העולם על ידי חברת פרמאונט+ ב-7 באוקטובר 2025, לציון יום השנה השני למלחמה.
הסדרה מועמדת בקטגוריית הסדרה דוברת השפה הזרה הטובה ביותר.
בעבר דגמן בין היתר לחברות: "שעוני אמבוס", "קוקה-קולה זירו", "אופנת אירית" (לצד בר רפאלי), "קרייזר ג'ינס", "הוניגמן" (לצד מלאני פרס), "בנק דיסקונט", "קטלוג של חתן וכלה", "פראדה", "דולצ'ה וגבאנה", ובאוקטובר 2015 נבחר להיות הפרזנטור של חברת הנעליים "TO GO" לצידה של עדי הימלבלוי.
באוקטובר 2021, נבחר להיות פרזנטור של מותג הגילוח הבינלאומי Edge .
במרץ 2022 נבחר להיות הפרזנטור של מאניה ג'ינס.
ביולי 2016 נישא לנעמי אטיאס.
ב-22 באפריל 2021 נולד בנם הבכור ובאוגוסט 2023 נולד בנם השני.
באוקטובר 2021 סיפר בראיון ב"גלית ואילנית" בקשת 12, שהוא שומר שבת.
2011 – "השושנה המקועקעת", "ההולכים בחושך", "הדוב"
הרב ישראל אייזנשטיין (ה'תקצ"ז, 1837 – ה'תרס"ה, 1905) היה רב רוסי חסידי, רבן של בוהופול ומיקולאייב באימפריה הרוסית.
נולד בברדיצ'ב, כבר בגיל שמונה התחיל בלימוד גפ"ת והתפרסם כמתמיד.
בגיל שש עשרה שלט היטב בתלמוד ובספרי הפוסקים והתכתב בדברי תורה עם הרב שלמה קלוגר מברודי.
הוא המשיך בלימודיו ונסמך לרבנות בידי רבנים רבים.
הוא היה חסיד ומקורב לאדמו"רי אוקראינה כמו ר' דוד מטולנה, ר' יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא ור' אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, שהעניקו את הסכמותיהם לספרו.
האחרון, שנמנע מלכתוב הסכמות לספרי הלכה, הורה לחסידו הרב דוד אורטנברג להעניק את ההסכמה בשמו.
בשנת ה'תרכ"ט, 1869, התמנה כרבה של בוהופול שבפלך פודוליה, הוא כיהן בה במשך 21 שנים.
בשנת ה'תרנ"א, 1891, התמנה כרבה של העיר מיקולאייב והחזיק במשרתו זו 14 שנים עד פטירתו בחורף ה'תרס"ה, 1905.
ספרו היחיד שנדפס במלואו הוא .
לא נדפסו: עמודי אש חלק שני; ביאור על ספר יהושע; וכתבים נוספים, בהם הערות על ספרים שונים.
ביאוריו על התלמוד הירושלמי, חלקם נספחו לספרו "עמודי אש" בשם עמודי ירושלים וחלקם נותרו בכתב-יד ונדפסו במהדורת הירושלמי שנדפסה בווילנה (תרפ"ו) בשם עמודי ירושלים תניינא.
הוא עמד בקשרי מכתבים עם חכמי דורו, כמו הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב חיים ברלין והרב משה נחום ירושלמסקי וחלק ממכתביו משוקעים בכתביהם.
הרב ישראל איסר שפירא (ה'תרמ"ו, 1886 - ט' בטבת ה'תשל"א, 6 בינואר 1971) היה רב ליטאי-ישראלי.
רבה של לאפיטש וראש ישיבת "שערי תורה" ו"כולל הנצי"ב" ביפו.
מחבר הספר "עין ישראל" וספרים נוספים.
נולד בבוברויסק, בן זקונים לרבה של העיר הרב רפאל שפירא ראש ישיבת וולוז'ין שהייתה סגורה באותה תקופה, ולדרייזל, בתו של הנצי"ב מוולוז'ין.
נישא לטויבא זלדה בת הרב אביגדור מנקביץ מקובנה.
בשנת ה'תרע"ז, 1917, התמנה כרבה של לאפיטש שבפלך מינסק וכיהן במשרתו זו שלוש עשרה שנים.
בשנת ה'תר"ץ (1930) עלה עם משפחתו לארץ ישראל, תחילה התיישב בירושלים ושימש כרב בית הכנסת "תפארת בחורים" בשכונת מזכרת משה ואחר כך עבר לתל אביב שבה ישב עד פטירתו בט' בטבת ה'תשל"א, 6 בינואר 1971. הוא נקבר באותו יום בבית הקברות היהודי בהר הזיתים שבירושלים.
היה נשוי לטויבא זלדה (לבית מנקביץ).
הרב אליהו חיים שפירא (תרע"ח, 1918 – י"ח בכסלו ה'תש"ן, דצמבר 1989) - בונה ישיבת בריסק בארץ ישראל, מנהל מוסד פנימייתי לילדים ונוער "בית סנהדריה" בירושלים ומנהל כולל ישיבת וואלוז'ין בירושלים.
הרב צבי הירש שפירא (יליד תר"פ) - מחבר הספר "צביון העמודים" על הסמ"ק, חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית.
הרב רפאל שפירא - ראש ישיבת תפארת ישראל ותפארת הכרמל ומחבר ספר מים עמוקים.
הרב יקותיאל שפירא (יליד תרפ"ד) - ראש כולל הנצי"ב בתל אביב.
רבקה (ילידת תרפ"ז) - נישאה לרב שאול יוסף ויינגרטן רבה הראשי של בת ים.
שושנה - אשת הרב צבי קפלן ראש כולל "שערי תורה" בתל אביב-יפו, ובנו של הרב ישראל חיים קפלן.
הרב רפאל ישראל איסר שפירא (ה'תקפ"ח, 1828 - ה'תרנ"ד, 1894) היה רב ופוסק הלכה ליטאי שפעל גם בפולין.
ר"מ בישיבת סייני ורבן של אוגוסטוב ומזריטש.
נולד באוגוסטוב, בצעירותו היה תלמידו המובהק של הרב יהודה בכרך רבה של סייני וראש הישיבה בעיר.
אחר כך נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו של רבי יצחק מוולוז'ין.
בוולוז'ין שמע שיעורים גם מפי ראשי הישיבה הצעירים דאז, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין והרב אליעזר יצחק פריד.
הוא נישא בווילנה לנינתו של הצדיק המקובל הווילנאי המפורסם, שהיה עיוור ונודע בכינויו ר' ישעיה'לה סגי-נהור אשכנזי.
חזר לגור בסביבת עיר מולדתו ובסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 היה שותף לרב משה יצחק אביגדור בהקמת ישיבתו החדשה בסייני, לאחר הקמתה כיהן בה כר"מ.
לפי תוכניתם של השניים אמורה הייתה ישיבת סייני להיות המקבילה הפולנית של ישיבת וולוז'ין הליטאית, אך התוכנית נגנזה בשל התנגדות השלטונות הרוסיים.
הוא היה מקובל כפוסק הלכה בכיר בדורו, וגדולי הרבנים בפולין וליטא הפנו אליו שאלות הלכתיות.
בהם: רבי ישראל יהושע טרונק מקוטנו, רבי יום טוב ליפמן היילפרין מביאליסטוק, רבי יוסף שאול נתנזון מלבוב, רבי צבי הירש אורנשטיין מבריסק ורבי חיים אלעזר וקס מקאליש.
בין השנים ה'תרי"ד, 1854 - ה'תרכ"ט, 1869, כיהן כרבה של אוגוסטוב מולדתו.
ולאחר מכן (בסביבות ה'תר"ם, 1880) התקבל כרבה של מזריטש, משרה בה נשא עד פטירתו בשנת ה'תרנ"ד, 1894.
אחיו הרב יהושע השל שפירא היה רבן של שאקי ושצ'וצ'ין שבפלך לומז'ה.
חמיו היה הרב יעקב יוסף בן הרב משה יהודה הלוי גראמער, הוא נפטר במרץ 1870 בחיי אביו בגיל 49 לאחר מחלה קשה.
בנו ר' דוב נחמן שפירא (ה'תרכ"א-ה'תרצ"א), התמנה אחריו כרבה של מזריטש.
ישראל (שרוליק) אדלר (נולד בתל אביב; ל' באב ה'תשל"ז, 14 באוגוסט 1977) הוא זמר, חזן, גראמער ומשורר ביידיש.
ישראל אדלר נולד בתל אביב כבן זקוניו של החזן חיים אדלר ששימש באותן שנים כחזן בית הכנסת הגדול תל אביב, ולשושנה לבית הלפגוט (דודתו של החזן יצחק מאיר הלפגוט).
אדלר למד בתלמוד תורה של חסידות בעלזא בעיר.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל כבר אז, מופיע לצד אביו בקונצרטים באירועים, ובתפילות שבת והחג.
האב והבן אדלר הופיעו יחד במעמד סיום לימוד הרמב"ם היומי וכן בהכתרתו של הרב ישראל מאיר לאו כרב העיר.
בשנת 1989 עבר עם משפחתו לטורונטו שבקנדה שם התמנה אביו לחזן בית הכנסת 'בית אברהם יוסף' בשכונת ת'ורנהיל.
גם בטורונטו הופיע לצד אביו בקונצרטים ובמעמדי התפילות.
בתקופת הבחרות, נטל פסק זמן מהשירה.
חזר לארץ ולמד בישיבות גור: ישיבת 'אמרי אמת' בבני ברק ובישיבת אור שמחה שבחיפה.
לאחר נישואיו עם אשתו לבית וינגוט, עבר להתגורר בירושלים.
אדלר מכהן כחזן בימים נוראים וחגים.
אדלר חורז תכנים מורכבים כמעט ללא הכנה.
הופיע כגראמער במעמדי מצווה טאנץ בחתונות חסידיות.
הוזמן לחרוז ולשיר בחתונות של רבנים ואדמו"רים כמו גור, בעלזא, צאנז, תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק, קרלין ועוד.
בשנת 2016 הופיע בשמחת שבע ברכות לבתו של אריה דרעי שבה השתתף גם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מיד אחרי נאומו של נתניהו חזר אדלר על תוכנו בחריזה.
בשנת 2016 הוציא אדלר את אלבום הבכורה שלו "אורות" ובו להיטים ממיטב היוצרים החרדים וגם יצירות גראמען ביידיש אותם כתב אדלר.
כמה משיריו כמו "תינוקות של בית רבן" "אורות" והשיר "ותיק" אותו הוא מבצע בדואט משותף עם אביו חיים, הפכו לשלאגרים במגזר.
כך גם פורסם סיפורו של השיר האידישאי "מיין קינד", אותו כתב אדלר בעקבות מפגש אקראי עם יהודי שהתרחק מיהדותו וחזר בתשובה ימים ספורים לפני פטירתו הפתאומית.
אדלר מופיע על גבי במות באירועים גדולים של המגזר החרדי: אירועי סיום הש"ס, מעמדים ציבוריים אחרים ושמחות בחצרות אדמורי"ם.
ב־2017 הוציא סינגל: "צמאה נפשי", יצירה חסידית מרגשת לחנו של האדמו"ר מתולדות אהרן, שבאופן חד פעמי איפשר להוציא את השיר ולפרסמו.
ב-2018 הוציא סינגל של דואט עם המלחין והיוצר החרדי פינקי ובר "מאך שוויון לעכטיג".
שחלקו חרוזים ביידיש אותם כתב אדלר, הסינגל היה שיר הנושא באלבום "לעכטיג" שחולק בעשרות אלפי עותקים במהדורת חג של המודיע באנגלית בפסח תשע"ח.
לחיים טיש - ימים נוראים 2
ישראל אוירבך (23 בפברואר 1925 – 15 בינואר 2010) היה ימאי ששירת בפלמ"ח ובפלי"ם ליווה אוניות מעפילים ופיקד על אוניות חיל הים.
נעשה רב חובל בכיר, הקים את חברת הספנות הקיבוצית וניהל את אגף הספנות והנמלים.
האב אליקים אוירבך למד הנדסת רכבות במכון הטכני הגבוה באודסה.
שירת בצבא הצאר במלחמת העולם כתותחן, נפצע קשה אך ניצל.
באודיסה פגש את רבקה-רחל ממשפחת ניסנבוים שלמדה רפואת שיניים ונישאו.
אליקים הצטרף למהפכנים לזוג נולדה בת שושנה.
נעשה להוט לציונות והחליטו לעלות לארץ ישראל.
עברו בסירת מבריחים את נהר הדניסטר לרומניה.
אליקים עלה בגפו ובארץ ישראל נעשה מודד קרקעות.
בשנת 1923 הביא את אשתו ובתו לארץ ישראל והקימו, במשולש היישובים יבנאל, כפר תבור וסג'רה, מרפאת שיניים ניידת.
האב חמוש במקל מוליך חמור הנושא את ציוד הרפואה בארגזים עליו רוכבת רופאת השיניים כשהבת הקטנה בחיקה.
הדרכים היו לא בטוחות גם חיות בר ושודדי דרכים.
אליקים אוירבך שהיה יזם באופיו התקבל כמהנדס טלפון וטלגרף לעבודה במחלקת הדואר והטלגרף של ממשלת המנדט בירושלים.
המשפחה עברה לירושלים והאם עסקה בריפוי שיניים במרפאה במחנה יהודה.
המשפחה נדדה בין דירות שכורות עד שאליקים אוירבך גייס תריסר משפחות שיחד קנו קרקע ליד בית חולים שערי צדק ובנו בתים משותפים עם גינה קטנה.
בירושלים נולד בשנת 1925 ילד ונקרא ישראל על שם אבי האב שלא הגיע לארץ ישראל.
ישראל אוירבך נולד בירושלים בשנת 1925 בביתו דיברו עברית ורוסית וברחוב קלט גם את השפה הערבית.
למד בבית החינוך לילדי עובדים בבית הכרם.
בין ההורים שרר מתח ובשנת 1931 החליט אליקים אוירבך להעביר את ישראל להתחנך בקיבוץ רמת רחל.
אך פגש בין העולים מגרמניה את יצחק חצרוני והקים קשר חזק וחם.
בשנת הלימודים תרצ"ג נפתח בירושלים בית החינוך לילדי עובדים ואוירבך למד שם בכתה ג'.
עם הילדים שם נשאר בקשר שנים רבות.
טייל הרבה בעיר העתיקה ויזם משחקים רבים.
כילד היה קטן ורזה סבל מהקור ומהצטננויות תכופות.
על כן נשאר הרבה בבית.
הפסיד לימודים אך רכש דעת מספרים רבים שהביאה אחותו שושנה.
האב אליקים אוירבך דרש וחינך בקשיחות.
הנער ישראל יזם מעשי שובבות רבים שחלקם הובאו לידיעת האב מה שגרם למהלומות בציטוט .
היחסים בין ההורים הידרדרו והאב החליט לעבור לחיפה ולקח איתו את אוירבך.
בשכונת בת גלים על חוף הים.
שם בנה רפסודה עם חברו ושייט במפרץ.
למד בקולג' הסקוטי והצטרף להכשרה צעירה של המחנות העולים בקיבוץ חולתה ועבד בדיג באגם החולה.
בשנת 1942 התגייס אוירבך לפלמ"ח במסגרת פלוגה ו' בעין החורש ובאיילת השחר.
התנדב לפלי"ם ובינואר 1943 התקבל לקורס הראשון מפקדי סירות בקיסריה.
בשנת 1943 עסק בהעברת יהודים מארצות ערב, אשר רוכזו בקונטרה, סוריה, דרך דרדרה במזרח החולה, והועברו בסירות לחולתה במערב האגם.
במשך חצי שנה עבד על סירות השירות בחברת "העוגן" בנמל חיפה, בהמשך כסוור בנמל.
בתחילת 1944 עלה על האנייה "עמל" של חברה לשירות ימי עתיד כנער סיפון.
בשנת 1944 עלה לאונייה "עמוס" של חברה לשירות ימי עתיד.
האונייה נשאה תחמושת ושימשה אניית אספקה לצבא הבריטי הנלחם באפריקה ולמלטה.
בין השאר עסק בהברחת נשק, אשר נאסף על ידי חיילים ארץ ישראלים אשר שירתו במחנה הצבאי באלכסנדריה, לחיפה.
בנמל ברי (BARI) פגש לראשונה את ניצולי השואה.
בסוף 1944 השתתף אוירבך בקורס חובלים הראשון של הפל"ים בבית הספר הימי בחיפה.
ובסיומו עלה על האנייה "עמוס" גם היא בבעלות חברה לשירות ימי עתיד.
במחצית שנת 1945 ירד מהאנייה ועבר להדריך בקורס מפקדי סירות מספר 5. תוך כדי הקורס השתתף בהורדת מעפילים מברל כצנלסון וחנה סנש ובהובלת חבלני הפלמ"ח בדרך הים למשימות חבלה בחוף.
בשנת 1946 נשלח לצרפת ולאיטליה על מנת לקחת חלק בהכנת ספינות מעפילים.
היה מעורב בהכנת הספינות אליהו גולומב ודב הוז לקליטת המעפילים.
ג'וזאיה קלמנט וג'ווד היה חבר פרלמנט בריטי מהמפלגה השמרנית שתקף בחריפות את ממשלת בריטניה על התנהגותה כנגד העם היהודי בארץ ישראל.
על כך זכה שאניית מעפילים תיקרא על שמו.
מפקד האנייה מטעם הפלי"ם נקבע דב מגן.
אוירבך צורף כמלווה לאוניית המעפילים 'ו'גווד' שהוכנה בנמל סבונה באיטליה.
האונייה צוותה בימאים מקצועיים ומתנדבים מארצות הברית.
בהתארגנות בודו עצרה המשטרה את המעפילים בהערכה שאלה פשיסטים בורחים.
אך לאחר דין ודברים הסכימו להעלות את כולם לאונייה.
דב מגן התייחס לאוירבך כמלווה בכיר והודיע לו שהאנייה תצא בשעה 9 ואכן ב-09:00 ניתק את החבל האחרון לחוף.
התוכנית הייתה לנצל את מהירות הקורבטה ולפרוץ אל החוף.
בדרך התקבלה הוראה להיפגש בלב ים עם אניית המעפילים הגנה ולקבל ממנה 1,000 מעפילים נוספים.
לתוכנית היה היגיון להחזיר את אחת הספינות שתבצע הובלה נוספת.
אך קליטת 1,000 נוספים נראתה בלתי אפשרית.
והובעה התנגדות במברק בתואנה של אובדן היציבות והקברניט לא מסכים.
בהתקרבה לחוף ארץ ישראל נתקבלה הוראה להמתין עם האונייה מחוץ למים הטריטוריאליים על מנת שהבריטים יתפסו אותה בניגוד לחוק הימי.
הוג'ווד המתינה יממה אך הבריטים לא התפתו.
דב מגן החליט לנסות לפרוץ אל החוף.
כאשר זה לא הצליח היטה את מלוא ההגה שמאלה והאנייה הסתובבה במעגל כדי להקשות את הגישה אליה.
ב-27 ביוני 1946 לפני הצהריים נגררה ה'וג'ווד' אל תוך הנמל והמעפילים כולל החלוצים האמריקאים הועלו לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית.
לאחר הבאת ה"וג'ווד" נשלח אוירבך כנוסע סמוי באונייה יוונית קטנה "קדיו" דרך אלכסנדריה ופיראוס ועם עוד שניים מחבריו ירד בסוף יולי 1946 במרסיי.
שם פגש את מנהל המוסד לעלייה ב' בצרפת שמריה צמרת שהודיע לו כי נקבע כמלווה לאונייה שהכנתה נגמרה והיא עתידה לצאת בעוד יומיים מלה סיוטה שליד מרסיי.
שם האניה בספרים היה Sagolem והיא תקרא "יגור" לתזכורת החיפוש האלים שנעשה בו על ידי הבריטים.
לאוירבך היה כבר ניסיון ימי ביקר ב"יגור" הספינה הייתה בת 300 טון עשויה מעץ מערכת מפרשים מנוע עזר קטן בלי סידורי הצלה וכיבוי אש ונראתה רעועה.
צוות טורקי וצוות ימאים ספרדי לגיבוי.
במקום ימאי ארץ ישראלי אחד ורנר סלומון בעל ותק רב אך ללא ניסיון עם מעפילים.
יחד עם אלחוטנית מלכה רופא מקיבוץ מעוז ומנחם סטולר מקבוצת כנרת.
לפני היציאה לים הגיע במפתיע שאול אביגור עם רעיתו ושמריה צמרת.
אביגור הודיע שהוא מבקש שמנחם סטולר יהיה מפקד הספינה.
מבוגר נעים אך לא ימאי וללא ניסיון עם מעפילים.
אוירבך החליט לקבל את המצב והודיע שישתף פעולה.
האונייה תוכננה ל-650 מעפילים שאורגנו בקבוצות לפי תנועות הנוער השונות.
בבוקר ההפלגה נודע על קבוצה נוספת של כ-100 דתיים.
המעפילים הגיעו עם חפצים אישיים שלא היה להם מספיק מקום.
אוירבך ארגן ודרש להשאיר בחוף מרבית הציוד.
העלייה התעכבה ומנהל הנמל דרש לצאת מהר.
ב-29 ביולי בשעה 14:00 יצאה האונייה בעזרת גוררת שארגן ורנר סלומון.
בחוץ סערת מיסטרל אנשים הרגישו רע והקיאו מעבר לדופן.
הקבוצה הדתית גילתה שהמזון להפלגה אינו כשר.
אוירבך פתר את הבעיה ושכנע אותם שיקבלו יותר גבינה הולנדית וסרדינים.
התוכנית הייתה להיפגש בים ולהעביר את המעפילים לאונייה אחרת.
כך גם הובטח לצוות הטורקי.
אך מכשיר הקשר לא עבד ולא ניתן לתאם פגישה.
המים לשתייה לא הספיקו על רחצה אין מה לדבר.
הונהגה משמעת מים ליטר אחד לאדם ליום.
לכאורה היה המצב יציב האונייה התקדמה לאט אך בלי הפרעות.
אוירבך הפגין אופטימיות אך מצב רוחו נעכר.
אין מים אין קשר לא ניתן לקיים מפגש וגם לפרוץ לחוף לא ניתן לתאם.
בקרבת קפריסין הודיע לקברניט הטורקי שאין מפגש והאנייה תגיע לחופי ארץ ישראל.
הטורקים חששו שיעצרו על ידי הבריטים ואונייתם תוחרם.
החלה מהומה במשא ומתן עם הטורקים שוכנעו להמשיך הובטח להם בונוס והגנה משפטית.
הימאים הספרדים הוצבו בגשר ובמכונה למנוע שינוי כיוון.
ב-11 באוגוסט הופיע מטוס סיור ובערב נפגשו בשתי משחתות.
ב-12 באוגוסט הגיעו למפרץ חיפה והטילו עוגן מחוץ לנמל.
הצוות הטורקי עמד בדיבורו קיבל פיצוי.
המעפילים רווח עם הגעת המים המתוקים לרחצה.
מסירה של עוגן קיבל מידע לבדוק בכיכרות הלחם ואכן מצאו בהן דינמיט במטרה לחבל באוניית הגירוש.
חלק ממנגנון ההפעלה נמצא אצל אוירבך.
שהוכרע באלימות רבה מצד החיילים הבריטים.
אוירבך עצמו היה תחת מעקב הובל לחקירה והחבלה התגלתה.
החלק השני של המנגנון נזרק לים והחבלה באונית הגירוש לא צלחה.
יחד עם המעפילים הובל לפמגוסטה ולמחנות המעצר בקפריסין שהיו בשלב התארגנות.
אוירבך פנה ביזמתו לרס"ן בריטי מפקד המחנה והציע שיתוף פעולה למען הסדר כדי שחיי המחנה יהיו אפשריים.
לאחר זמן חמק מהמחנה וחזר לארץ ישראל.
המלווים, שלושה ימאי הפלי"ם - ישראל אוירבך שכינויו היה "עוזי", צבי כצנלסון שכינויו היה "מירי", שכבר צברו ניסיון באוניות מעפילים, וניסן לויתן ("ליטואק").
האלחוטן משה גדרון שכינויו היה "מוזיק".
הימאים גד הילב (רב החובל בפועל) ואפרים צוקר קצין המכונה הראשי שהביאו את האונייה מארצות הברית למרסיי.
הכנת האנייה נעשתה במרסיי הימאים והמלוים השתתפו באפן פעיל בהכנת האונייה לקליטת המעפילים.
ימאי הפלי"ם נועדו לפקד על המעפילים כשיעלו ולעזור בכל נושא ימי שידרש.
ב-1 בינואר 1947 יצאה האונייה ממרסיי ויעדה עיר הנמל טרלבורג בשוודיה.
בנמל עלו 664 מעפילים, בחלקם הגדול בחורות שהבריאו בשוודיה.
ועוד 100 אנשי החלוץ מדנמרק.
השלטונות השוודים לא עשו קשיים.
האנייה נכנסה לנמל לה הבר לצורכי תדלוק.
שם עברה ביקורת וקיבלה אישור משלטונות צרפת.
חצתה את מפרץ ביסקאיה בסערה.
נכנסה לנמלי אלג'יר פיליפויל וסוסה.
בים התיכון התקבלה הוראה לאיסוף כ-800 מעפילים נוספים באיטליה.
היה צורך בעבודת הכשרה שנעשתה על ידי המלווים והמעפילים.
המעפילים משוודיה הוכיחו רמה גבוהה של סולידריות בהכנת המקום למעפילים נוספים כולל זריקת חפצים אישיים לים כדי לפנות מקום.
בערב 21 בפברואר 1947 עגנה האונייה כ-500 מטר מול מחנה ההעפלה בחוף מטפונטו.
תוך שלוש שעות נוספו 684 מעפילים.
התוכנית הראשונית הייתה להוריד את המעפילים לחוף ניצנים.
אך עד מהרה התברר כי לא ניתן יהיה להגיע בהסתר.
אנשי הפלי"ם ארגנו את המעפילים להתנגדות אלימה לבריטים.
נערכו מתקנים מיוחדים נגד הצמדות המשחתות לאונייה.
הושג שיתוף פעולה מלא בארגון המעפילים להתנגדות ימי ההפלגה האחרונים נוצלו לתרגולי התגוננות..
בקרבת חופי ארץ ישראל הוקפה האונייה במשחתות בריטיות ונדרשה להתמסר.
קבוצת בריטים שעלתה לאונייה נזרקו למים רק שלושה פצועים נשארו במרפאה.
ב-28 בפברואר התחולל קרב בין המעפילים לחיילים הבריטיים הצוות הנחית את האנייה כ-50 מטר מחוף בת גלים.
צוות חדר המכונות את מכונותיה ופתח את שסתומי הטביעה.
בחוף היה מחנה צבאי בריטי ומעפילים שקפצו ושחו לחוף נתפסו.
שלושה מהמלווים הארץ-ישראלים של האונייה – ניסן לויתן, ישראל אוירבך ואברהם שביט - נחבאו בתוך מכלים בבטן האונייה עם תום הקרב עליה.
בלילה, לאחר שהבריטים סרקו וירדו כולם מן האונייה המקורקעת.
יצאו השלושה ממחבואם, שחו לחוף ודיווחו למטה ארגון ההגנה על קורות הקרב על האונייה.
מערכות הפיץ חוברת מיוחדת בכותרת 'ספינת המרי שנועדה להיות דגם מופת של ספינת מעפילים.
לאחר שרכש ניסיון מעשי באניות מעפילים, לאחר חופשה של מספר חודשים נקרא על מנת לרכז קורס מס.
לקראת סוף שנת 1947 נתמנה למפקד קורס חובלים החמישי של הפלי"ם.
במלחמת השחרור הצטרף אוירבך לחיל הים נעשה מפקדה של "דרום אפריקה" ו"חנה סנש".
מאוחר יותר נעשה מפקדה של שייטת הנחתות שהייתה בשלב היבנות ראשוני.
זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות נוכח אוירבך כי לנחתות עליהן פיקד לא היו צפיות.
זקף את התנפחות המפקדה בחוף על חשבון כלי השיט.
והחליט שמקומו איננו בחיל הים.
בחודש מאי 1949 סיים את תפקידו ויצא עם רעייתו לטיול באירופה כאורחי חברת צים בתיאודור הרצל (אוניית נוסעים).
בשנת 1949 נעשה חבר בקיבוץ מעגן מיכאל במגמה להקים חברת ספנות קיבוצית.
בשנת 1950, הוסמך לדרגת קצין שני ועד סוף 1951 שימש, לסירוגין, כרב חובל של האנייה "שיאו", בדגל איטלקי העבירה חימוש לישראל למרות פיקוח של האו"ם למנוע זאת.
אשר היוותה את הגרעין הראשון ממנו צמחה מאוחר יותר, הספנות הקיבוצית.
המשיך להפליג באניות בדרגת קצין שני וראשון ובשנת 1954 הוסמך לרב חובל והוא בעל תעודת סמיכות מס.
תקופה קצרה שירת באנייה "שיאו" שבדגל איטלקי העבירה חימוש לישראל למרות פיקוח של האו"ם למנוע זאת.
אוירבך רכש ניסיון בקו למערב אפריקה על האנייה "צפונית".
בחודש מרץ 1955 יצא אוירבך לבקשת מנהל חברת צים ד"ר נפתלי וידרא כיועץ לקברניט, על אנייה "יפו" של חברת אל-ים אניות ונשלחה למערב אפריקה.
קברניט ה"יפו" לא שעה לעצותיו של אוירבך והעלה את אנייתו לסלעים.
אוירבך נשלח לגרמניה לפקח על בניית אוניות עבור חברת הספנות הקיבוצית.
אספת הקיבוץ נתבקשה לאשר שהמשפחה תצא גם היא ורות עבדה בחינוך נוער.
ישראל אוירבך הוסמך בשנת 1950, הוסמך לדרגת קצין שני ועד סוף 1951 שימש, לסירוגין, כרב חובל של האנייה "שיאו", בדגל איטלקי העבירה חימוש לישראל למרות פיקוח של האו"ם למנוע זאת.
על אף שאיפתו העזה הגיע אוירבך למסקנה כי חברת ספנות והקיבוץ אינם מסתדרים יחד.
בקיבוצים צמחו אנשי ים שהעדיפו לעבור לחברות אחרות.
הקיבוץ העדיף שחברים טובים ימלא תפקידי מפתח בקיבוץ עצמו.
לקיבוץ המאוחד היו אז שתי אוניות "פלמ"ח" ו"פלי"ם" מועסקות על ידי צים בשכירות.
מספר חברי הקיבוצים בהן היה זעום.
בשנת 1959 בהחלטה שהגדיר אותה כ החליטה משפחת אוירבך לעזוב את הקיבוץ והמשפחה עברה לחיפה.
מיד לאחר עזיבת הקיבוץ בשנת 1959 עלה אוירבך כקברניט על אוניית הנוסעים "ארצה" של חברת צים.
בנובמבר 1959 הועמדה "ארצה" לתיקונים ואוירבך עבר לאוניית המשא "תפוז" אונייה חדשה חיה ופעילה.
מיד יצא להפלגה ארוכה למקסיקו וארצות הברית.
לאחר היציאה מניו יורק 12 בדצמבר 1959 בשעה 22:00 נכנס אוירבך עם האונייה 'תפוז' לסערת הוריקן 36 שעות קשות.
גלי ענק שהציפו את הסיפון.
ארגזים התנפצו, מים חדרו למחסנים, פוצצו חלונות וחדרו למגורים.
זרועות בארבעה מנופים התעקמו ונשברו עקב תזוזת מטען.
סירת העבודה בסיפון הירכתיים נשברה.
אוירבך הקברניט החליט לפנות לאי ברמודה כנמל מסתור.
שם בדקו את המטען והגיעו עיתונאים.
בשנים 1960–1963 למד בבית ספר גבוה לימאות בלונדון והוסמך לתאר "רב חובל בכיר"
כשחזר מהלימודים בלונדון בשנת 1964 מונה אוירבך למנהל אגף הספנות והנמלים במשרד התחבורה.
במסגרת תפקידו נכללה גם הוראה המכון להכשרה ימית בעכו.
בתוקף תפקידו שימש גם כיו"ר רשות להובלה ימית במסגרת משק לשעת חירום.
במסגרת תפקידו השתתף בבדיקת ישימות כלי שיט אמפיבי של נאות הככר במפרץ אילת.
תפקיד זה מילא אוירבך עד שנת 1969.
בשנת 1970 החברה הימית להובלת פרי
נעשה מנהל החברה הימית להובלת דלק חברה בת של החברה הימית להובלת פרי.
בתפקיד זה פיקח על בניית מכליות ענק במספנות בנורווגיה, ספרד וצרפת ותפעל אותן בחברה.
בשנים 1971–1977 עבד אוירבך כקברניט בשדות הנפט באבו רודס וא-טור בסיני והייתה לו גם בעלות חלקית על אוניות אלה.
בשנים 1981–1984 שהה באנגליה, שם למד לתאר שני בבית הספר לכלכלה בלונדון בנושא "מדיניות בשימושי ים".
במאי 1947 נשא אוירבך לאשה את אורסולה פיק אותה פגש לראשונה ביגור (אוניית מעפילים) והקשר נוצר במחנות המעצר בקפריסין.
אורסולה עברתה את שמה לרות ולזוג נולדו שלושה ילדים.
הבת ליאורה נעשתה צלמת וחיה בניו יורק.
הבן נועם נעשה קצין בחיל הים ולאחר מכן עסק בשילוח ימי.
השלישי אסא אוירבך פרופ' לפיזיקה בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל.
אריה אליאב, הספינה אולואה סיפורו של ארטור, הוצאת עם עובד, 1967 מופיע בכינוי "עוזי".
עוזי (ישראל אוירבך) דו"ח על האונייה וג'ווד ארכיון תולדות ההגנה 14.222.
צבי הרמן, חלום הים של הקיבוץ מספרו הכובשים בים נתיבה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978, עמ' 268–274.
אוטוביוגרפיה ים רוגש, גבה גלי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בסיוע החבל הימי לישראל הקרן ע"ש משה פומרוק, 1992.
יוסף אלמוג ושמואל ינאי, השערים פתוחים אסופת זכרונות ההעפלה 1948-1945 הוצאת קרן הפלי"ם, 2001, עמ' 45–56.
דניאלה רן, בין ספינה לרציף תולדות לשכת הספנות הישראלית 1982-1932, פרדס הוצאה לאור, 2008, עמ' 187.
הלל ירקוני, אוירבך ישראל השלמות לספר הים, האנייה ועם ישראל, בשלבי פרסום.
ישראל אוגלבו (נולד ב-7 בינואר 1991) הוא ידוען, פרזנטור ושחקן ישראלי.
זוכה העונה התשיעית של "האח הגדול".
השתתף גם בעונת ה-VIP השלישית של "הישרדות" והגיע למקום השני.
אוגלבו נולד וגדל בבני ברק למשפחה חרדית.
יצא בשאלה, ניתק קשר עם משפחתו והתגורר ברחוב כשלוש שנים.
עבד בעברו כמתדלק, כברמן וכחשפן.
שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני.
ב-2018 השתתף בעונה התשיעית של תוכנית המציאות "האח הגדול", וב-1 בספטמבר הוכרז כזוכה של העונה והוענק לו פרס על סך מיליון שקלים חדשים.
עוד באותה השנה כיכב בקמפיין של חברת האופנה רנואר רשת חנויות אופנה.
ב-2019 גילם עורך דין בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "בת אל הבתולה".
באותה השנה כיכב בקמפיין של חברת התיירות אשת טורס.
ב-2020 השתתף בתוכנית הריאליטי הישרדות VIP עונה 3, העפיל לגמר והגיע למקום השני.
אוגלבו איים בתביעה נגד הפקת התוכנית לאחר שהתגלה כי הוא ניסה לקנות קול בגמר, והפקת התוכנית התייעצה עם בעלת הפורמט הבינלאומי והחליטה לפסול את אותו הקול.
באותה השנה החל להצטלם לסדרת הטלוויזיה "מלכת היופי של ירושלים".
בשנת 2021 גילם את תומר השוטר בסרט "אל תחכי לי".
בשנת 2022 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "כאילו אין מחר" של ניצן גלעדי, לצד דין מירושניקוב ומורן רוזנבלט.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "ספין" של HOT בתפקיד מנו.
ניהל מערכת יחסים עם מגי טביבי ב"האח הגדול", לאחר שאוגלבו זכה בתוכנית ויצא מהבית, השניים המשיכו לנהל את המערכת יחסים יחד עד לחודש ואז נפרדו.
היה בזוגיות עם הכדורגלנית קארין סנדל.
בתחילת 2023 חשף אוגלבו שבת זוגו היא מעצבת האופנה דפנה קירשנר.
ב-19 בספטמבר 2024 אישר בתוכנית "אח לילה" בערוץ 13 שהם עדיין בזוגיות.
ישראל מובולג'י טמיטאיו אודונאיו אוולאבי אדסניה הוא לוחם MMA ניו זילנדי יליד-ניגריה.
היה אלוף ה-UFC במשקל בינוני עד לספטמבר 2023.
אדסניה נולד בלאגוס שבניגריה, כבכור בין חמישה אחים.
למד בבית ספר כריסלנד, אופבי.
ב-1999 משפחתו עברו לגאנה למשך 10 חודשים, אך עקב רצונם של הוריו שיקבל חינוך גבוה ומוכר הם היגרו לניו זילנד כשהיה בן 10.
דובר שוטף את השפות יורובה, ניגרית-פידג'ין ואנגלית.
בקרב האליפות שנערך במלבורן, אוסטרליה ב-6 באוקטובר 2019 ניצח אדסניה את האלוף לשעבר רוברט ויטאקר מאוסטרליה.
בקרב שנערך בלאס וגאס, נבדה ב-27 במרץ 2020 הוא ניצח את יואל רומרו מקובה בהחלטת שופטים והגן על תוארו.
ב-27 בספטמבר 2020 נלחם נגד פאולו קוסטה הברזילאי.
ב-6 במרץ 2021 ערך את קרב הבכורה שלו במשקל קל כבד נגד האלוף הפולני יאן בלחוביץ' אולם הפסיד בהחלטת שופטים.
נכון לאוגוסט 2025, אדסניה מחזיק במאזן ניצחונות של 5–24, מהם 17 בנוקאאוט, ומדורג במקום הרביעי ברשימת הלוחמים הטובים ביותר של ה-UFC במשקל בינוני.
ישראל אוסטרזצר (כ"ט בשבט ה'תרס"ד, 15 בפברואר 1904 – אב ה'תש"א, יולי 1941) היה היסטוריון וחוקר הספרות התלמודית.
סגן מנהל המכון למדעי היהדות בוורשה ומרצה לתלמוד ולספרות ימי הביניים במכון.
נולד בקולומיאה שבפלך סטניסלבוב, גליציה.
התחנך בחינוך מסורתי, תחילה למד אצל סבו, ר' אלטר פרנקל, ואחר כך אצל רבי מאיר שפירא בעת כהונתו כרבה של טרנופול.
ב-1923 קיבל תעודת בגרות של הגימנסיון הקלאסי בקולומיאה.
אחר כך למד פילוסופיה, היסטוריה ובלשנות קלאסית באוניברסיטת קרקוב ובאוניברסיטת ורשה שבה קיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1927.
בשנת 1928 התקבל לעבודה במכון למדעי היהדות בוורשה, תחילה כמזכיר וכעבור שנה כסגן מנהל המכון.
משנת 1933 החל לשמש מרצה לתלמוד ולספרות ימי הביניים במכון זה.
כן השתתף בוועדות הממשלתיות הפולניות שעסקו בנושאי הוראת דת ולימודי יהדות בבתי הספר התיכוניים בפולין.
אוסטרזצר ריכז וערך את ספר הזיכרון לזכרו של המשורר מתתיהו שוהם, הספר אבד בתקופת השואה.
מחקרו של אוסטרזצר התמקד במשפט התלמוד ובהיסטוריה של העת העתיקה.
הוא כתב מאמרי ביקורת ומסות ביוגרפיות לרוב, וכן שלושה ספרים:
לברור מצבם המשפטי של יהודי אלכסנדריה בתקופת רומא, ורשה: כתבי המכון לחכמת ישראל III, תרצ"א
מוסד האפותיקי בדיני התלמוד, בודפשט, תרצ"א
נכסיו של העבד בדיני התלמוד, ורשה: כתבי המכון לחכמת ישראל, תרצ"ה
הרב ישראל איסר איסרלין (בערך ה'תקפ"ז, 1827 – ט"ו בתמוז ה'תרמ"ח, 1888) היה מורה צדק בעיר וילנה.
חיבר מספר ספרים שכולם יצאו לאור בחייו.
נולד בעיר סלוצק לאביו רב מרדכי איסרלין ולאמו פריידא בת הרב חיים ברודא מהורודנה, מחבר הספר "תורה אור ודרך חיים" (הורודנה תקפ"ג), נכדו של ר' אברהם ברודא.
נישא לבתם של הלמדן הווילנאי ר' יצחק יהודה ליב רבינוביץ (ילב"ש) מחבר הספר "דרכי תשובה – שבל"י הלקט" ואלמנתו עטיל.
אשתו התייתמה מאביה לפני נישואיהם.
בשנת ה'תרכ"ד, נתמנה למורה צדק בעיר וילנה.
ובשנה זו הוציא לאור את ספרו השני אשי ישראל על מסכת שבת, והזכיר את שם אביו בברכת החיים (נ"י), ואילו בספרו השלישי שיצא לאור בשנת ה'תרכ"ח הזכיר את אביו בברכת המתים (ז"ל).
שם ישראל – חידושים וביאורים על משניות סדר זרעים.
הוציא לאור בעילום שם בשנת ה'תרי"ט.
אשי ישראל – שבת – חידושים וביאורים על מסכת שבת.
בהקדמה לספר הסביר מדוע החליט להוציא לאור את הספר תוך הזכרת שמו.
בין הסיבות מציין את דרישת רבותיו, ורבו ר' יוסף פיימר מסלוצק להזכיר בנוסף לשמו גם את עיר מולדתו.
הספר יצא לאור בשנת ה'תרכ"ד.
מר ואהלות – על דיני טומאת אוהל.
עם הגהות מהרש"ש על הספר.
תוספת ירושלים – סיכום הלכות מהתוספתא ומהתלמוד ירושלמי שאינן סותרות את תלמוד בבלי ולא את פסקי שולחן ערוך.
הספר יצא לאור בשנת ה'תרל"א.
פתחי תשובה – הערות על חלק אורח חיים של השולחן ערוך.
הספר יצא לאור בשנת ה'תרל"ה.
ישראל אוזן (נולד ב-8 בפברואר 1986) הוא מנכ"ל משרד הפנים.
אוזן נולד בירושלים וגדל בשכונת רמות ורמת שלמה.
עשה מכינה קדם אקדמית בקרית אונו ושירות אזרחי במרכז תעסוקתי "עלי שיח".
במקביל ללימודיו לתואר ראשון, שימש כמנכ"ל אגודת הסטודנטים בקריה האקדמית אונו.
לאחר הלימודים עבד ברשות המיסים כראש צוות מע"מ במרכז מידע טלפוני בירושלים.
שימש כמנהל תוכניות לשילוב חרדים באקדמיה ובשוק התעסוקה בקרן קמח ובג'וינט ישראל.
בשנים 2016–2018 שימש כיועץ למנכ"ל משרד הפנים.
בשנים 2018–2021 שימש כיועץ שר-הפנים ושר הפריפריה נגב גליל.
בשנים 2020–2023 שימש חבר ועד הפועל הציוני, המוסד העליון של ההסתדרות הציונית; חבר ועדת כספים בוועד הפועל הציוני העולמי, וכציר בקונגרס היהודי הציוני העולמי.
ב-2023 שימש כראש מטה למשנה לראש הממשלה אריה דרעי וראש מטה שר הבריאות והפנים לשר משה ארבל.
ב-21 במאי 2023 מונה על ידי שר העבודה, יואב בן צור, למנכ"ל משרד העבודה.
באפריל 2024 נבחר ל-40 הצעירים המבטיחים בישראל של העיתון גלובס.
ב-4 באוגוסט 2025 אושר מינויו בממשלה למנכ"ל משרד הפנים.
אוזן בוגר תואר ראשון במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו ובעל תואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים בתוכנית הבכירים.
ישראל אובָל (נולד ב-17 באפריל 1945) הוא מתרגם ישראלי המתמחה בתרגום אופרה, הצגות לתיאטרון וסרטי קולנוע.
בעיקר נודע כאחד מחלוצי השימוש בכתוביות לתרגום אופרה.
מתרגם הבית של האופרה הישראלית החדשה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית ומתרגם הבית של ההפצות הישראליות של סרטי וולט דיסני (כולל תרגום מלא של השירים).
כן תרגם את סרטי "שר הטבעות", "הנרי החמישי", "אמדאוס", "החגיגה של באבט" (מדנית), "שיער", "צייד הצבאים", "אפוקליפסה עכשיו" וסרטים רבים של היוצרים וודי אלן, פרנסואה טריפו, פדריקו פליני ועוד.
אובל שימש גם כמבקר אופרה בעיתון "מעריב" וכמרצה על אופרות במסגרת תוכנית "אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה.
ישראל אובל נולד בדרום תל אביב, בבית הוריו דיברו באופן שוטף עברית ולדינו, בנוסף לצרפתית.
אובל למד בעתודה האקדמית ספרות אנגלית ותיאטרון.
לאחר מכן למד בצרפת ספרות צרפתית, הוראת צרפתית ותרבות סקנדינבית.
בשנת 1968, לאחר ששב מלימודים בצרפת ולאחר שכבר עבר כמורה לאנגלית ולצרפתית, החל לעבוד לפרנסתו כמתרגם סרטים.
ב-1971 היה יועץ ספרותי של להקת בת שבע ליצירה "עמי-ים, עמי-יער", שהתבססה על שירה עברית בקריאתה של חנה מרון לכוריאוגרפיה של ג'ון קרנקו.
אובל שולט בנוסף לעברית, שפת אמו והשפה היחידה שאליה הוא מתרגם, גם באנגלית ובצרפתית, ויודע גם איטלקית, ספרדית, נורווגית ודנית.
ישראל "שְׂרוּלִיק" איינהורן (נולד ב-1980) הוא יועץ תקשורת, מנהל קמפיינים פוליטיים, פרסומאי, מפיק תרבותי ואיש חיי לילה ישראלי.
בעל חברת ייעוץ וקשרי ממשל "Perception Media" וכן חברה לייעוץ אסטרטגי שהקים בסרביה "Insight Partners".
איינהורן נקשר במספר פרשיות פליליות במסגרת עבודתו בלשכת ראש ממשלת ישראל, בעת כהונתו של בנימין נתניהו.
הוא נאשם בפרשת הטרדת עד המדינה שלמה פילבר וחשוד במגע עם סוכן זר, מתן שוחד, קבלת דבר במרמה, הפרת אמונים ועבירות הלבנת הון בפרשות "קטרגייט" ופרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד.
בינואר 2026 הגדירה אותו משטרת ישראל "עבריין נמלט".
בשנת 2024 נכלל ברשימת 50 היהודים המשפיעים בעולם של העיתון ג'רוזלם פוסט, שבו הוא מרבה לכתוב טורי דעה.
איינהורן נולד בתל אביב לטליה, משפטנית, וברוך איינהורן, מומחה מחשוב שעמד בראש מדור מערכות הפעלה בממר"ם ובהמשך עבד בחברת IBM.
בילדותו התגורר עם משפחתו בקופנהגן, בירת דנמרק, במסגרת עבודתו של אביו, ושב לישראל כנער.
בנעוריו נחשב ל"ילד פלא" של חיי הלילה המקומיים.
בתחילת המאה ה-21 פעל איינהורן כמפיק אירועים, די-ג'יי ומנהל קריאייטיב במועדוני לילה.
הוא שימש כמפיק מוזיקלי בהרכב Angel Tears – הרכב פיוז'ן ישראלי-בריטי שהוקם בתל אביב, המשלב מוזיקה אתנית, מוזיקה אלקטרונית וניו-אייג'.
המוזיקה של Angel Tears הופיעה באוספים בינלאומיים, כולל סדרת Buddha Bar, וכן בסדרות טלוויזיה כמו "סקס והעיר הגדולה", "הבית הלבן" ו"משמרת שלישית".
איינהורן היה מעורב בהפקת רמיקסים עבור סדרת האוספים הבינלאומית Buddha Bar, ובין היתר רמיקס שלו לשיר "Erja Ya Habebi" של ריהאם נכלל באוסף Buddha Bar XI שיצא בשנת 2009.
בשנת 2005 נאסר ראובן לובלין, מנהל מועדון "האומן 17" בירושלים, עקב עבירות מס, וביקש מאיינהורן למלא את מקומו בעת מאסרו.
איינהורן יזם במועדון ליינים חדשניים, הביא אמנים בינלאומיים, ופיתח אלטר אגו פרפורמטיבי בשם "DJ Cock" כשהוא מופיע מחופש לפין מוזהב.
הוא ניסה להופיע בתחפושת זו גם במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
בין השאר נהג להשמיע מוזיקה ערבית לבליינים שלו.
בשנת 2010 נמנה עם מקימי משרד הפרסום "אלנבי קונספט האוס", שם הוביל קמפיינים עבור מותגים כמו פפסיקו, סודהסטרים וטמפו.
בשנת 2017 ייסד את חברת הייעוץ "Perception Media", המתמחה באסטרטגיה פוליטית, מיתוג תקשורתי וניהול קמפיינים.
בשנת 2018 שימש כעוזר פוליטי לשרה לשוויון חברתי גילה גמליאל, תמורת תשלום של כ-110 אלף שקלים שמשרד השוויון החברתי שילם לחברת "פרספשן מדיה".
החל מ-2019 שימש יועץ אסטרטגי בכיר ומנהל קריאייטיב בחמש מערכות הבחירות של בנימין נתניהו, ונמנה עם המעצבים המרכזיים של הקמפיין שהביא לניצחון הליכוד ב-2022.
איינהורן ערך קמפיינים לגופים מכל קצות הקשת הפוליטית וייעץ גם למנהיגים בעולם, בהם נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ'.
שימש כיועץ בכיר בתחום דעת קהל ומדיה דיגיטלית לשר הביטחון אביגדור ליברמן, וב-2018 פרש מתפקידו זה על מנת לאפשר את מינויה של אימו טליה איינהורן כחברה בוועדה למינוי בכירים, שעסקה במינוי רמטכ"ל מבין מועמדיו של ליברמן לתפקיד.
בתקופה מאוגוסט עד דצמבר 2023, כאשר ישראל כ"ץ כיהן כשר האנרגיה, שילם המשרד כ-100 אלף שקלים לחברת פרספשן עבור שירותי עוזר פוליטי.
לאחר מכן, מחודש מרץ 2024 ועד דצמבר 2024, בעת כהונתו של כ"ץ כשר החוץ, שימש איינהורן בעצמו כעוזר פוליטי במשרד, תמורת סכום של כ־240 אלף שקלים שמשרד החוץ שילם לחברת פרספשן, בהליך של פטור ממכרז על בסיס התקשרות עם תושב חוץ.
ב-2023 הופיע איינהורן בפרק של התוכנית "דו"ח רולניק" על "מכונת הרעל", שבו כונה "מלך הכאוס".
הוא התוודה כי עבד במטא לסייע לאלגוריתם להקצין את שיח המשתמשים, עם חשיפה לתכנים נפיצים וטעונים פוליטית.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל סייע למשלוח אמצעי לחימה מסרביה לישראל, ופעל לפתיחת נתיב טיסה להעברת תחמושת לישראל דרך מונטנגרו.
איינהורן עבר להתגורר בסרביה ובאפריל 2024 הקים בבלגרד חברת ייעוץ בשם Insight Partners.
החברה רשומה בכתובת של מכון המחקר IPESE, שם הוא משמש כחבר במועצה המייעצת.
את המכון הקים זוראן קוראץ', יועץ פוליטי סרבי המתגאה בקשרים הדוקים עם ישראל ועם נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ'.
ב-2024 דיווחה החברה על הכנסות של 2.3 מיליון דולר מ"שירותים שנמכרו בשווקים זרים" מחוץ לסרביה, עם הוצאות של 640 אלף דולר ורווח של 1.5 מיליון דולר אחרי מיסים.
איינהורן הוא בעל השליטה היחיד בחברה ועובדה היחיד.
בסוף אוקטובר 2025 פורסם כי העיתונאי חיים לוינסון קיבל לפחות 200 אלף שקל מחברת פרספשן של איינהורן, במהלך השנים 2019 עד 2024. בעקבות הדברים הללו הופסקה עבודתו של לוינסון בעיתון הארץ.
לפי כתב אישום שהוגש נגדו, ב-2019 פעל להטריד את עד המדינה שלמה פילבר, שנדרש להעיד נגד נתניהו בתיק 4000, כשיחד עם יונתן אוריך ועופר גולן שכר רכב עם מערכת הגברה כדי להשמיע קריאות נגד פילבר מחוץ לביתו.
חשדות לביצוע עבירות מרמה, הונאה וזיוף מסמכים
במרץ 2022 העביר היועץ המשפטי של לשכת הפרסום הממשלתית מסמך סודי ליועצת המשפטית של משרד ראש הממשלה, שבו פורטו חשדות כי איינהורן ביצע עבירות של מרמה, הונאה וזיוף מסמכים במסגרת קמפיין תיירות שניהל בשנים 2017–2018. מבצע העוקץ כלל המצאת חברות קש, התחזות, וזיוף מסמכים וכתובות מייל.
על פי החשדות, איינהורן הפעיל מערכת הונאה מתוחכמת ולקח במרמה מהמדינה כמעט מיליון שקל.
למרות העברת החומר לפרקליטות המדינה וליועצת המשפטית לממשלה, והעברתו למשטרה באביב 2024, לא נפתחה חקירה פלילית מקיפה בנושא.
חשדות לעבירות של מגע עם סוכן זר ושוחד
ב-24 בנובמבר 2024 פורסם כי איינהורן ויונתן אוריך, במסגרת חברת "פרספשן", הפעילו קמפיין הלבנת תדמית של קטר לרגל מונדיאל 2022, למרות קשריה במימון טרור אסלאמי, ובזמן עבודתם בלשכת ראש הממשלה.
מאוחר יותר בנובמבר התפרסם שאיינהורן חשוד במעורבות בפרשת הדלפת המסמכים המסווגים שפורסמו בעיתון הגרמני "בילד", שבעטיה הוגש כתב אישום נגד אלי פלדשטיין וארי רוזנפלד.
איינהורן חשוד כי העביר את המסמך לעיתון הגרמני דרך קשריו עם סגן עורך העיתון פול רונצהיימר.
באותה התקופה שבה על פי החשד קיים איינהורן קשרים עם גורמים הקשורים בקטר הוא יעץ לשר החוץ ישראל כ"ץ ונחשף למידע מדיני רגיש.
בין השאר ליווה איינהורן את כ"ץ לגרמניה לועידת מינכן לביטחון ונכח בפגישה בינו לבין סגן קנצלר גרמניה רוברט האבק.
במהלך הוועידה נערך לכ"ץ ריאיון לעיני הקהל שאיינהורן היה שותף בהפקתו.
את הריאיון ערך פול רונצהיימר, שפרסם מאוחר יותר בעיתון הבילד את "מסמך חמאס" שהודלף על ידי אנשי ראש הממשלה במסגרת הפרשה.
לפי כתב האישום העביר אלי פלדשטיין לאיינהורן את מסמך חמאס כדי שיעביר אותו לרונצהיימר.
ב-25 בפברואר 2025 הוחלט לפתוח בחקירת פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר ובה איינהורן ואוריך חשודים מרכזיים לצד עופר גולן ואלי פלדשטיין.
בשל חקירת קשריו בפרשה, הודיעה אמו, טליה איינהורן, שלא תשתתף בדיוני הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, בה היא חברה, בנוגע למינוי ראש שב"כ חדש.
ב-26 במרץ 2025 פורסם כי איינהורן, הנמצא בסרביה ומייעץ לנשיא אלכסנדר ווצ'יץ', סירב להתייצב לחקירת משטרת ישראל בנדון.
ב-4 באפריל 2025 אישר גיל לימון, המשנה ליועצת המשפטית לממשלה, כי איינהורן חשוד בפרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
ב-22 עד 24 ביולי 2025 ערכו חוקרי להב 433 חיקור דין לאיינהורן במשרד התובע הכללי העליון בבלגרד בנוגע לשתי הפרשות הקטריות.
החקירות התפרסו על פני שלושה ימים, כחמש שעות כל אחת, בהשתתפות חוקרים מיחידת להב 433, עדי ארד מפרקליטות המדינה והפרקליט הבכיר ניסים מירום.
לאחר החקירה פורסם כי איינהורן חשוד במגע עם סוכן זר, מתן שוחד, קבלת דבר במרמה, הפרת אמונים והלבנת הון.
עורך דינו הסרבי מסר שחלק מהחקירה סווג כ"סודי לחלוטין" על ידי התובע הסרבי, מה שעלול להצביע על נושאים הקשורים לביטחון הלאומי של סרביה.
במהלך החקירה נחשף כי תשלום על מסע השפעה למען קטר הועבר לחברה הסרבית בבעלות איינהורן.
איינהורן הודה בחקירתו כי ניהל שני קמפיינים נפרדים שנועדו לשפר את תדמיתה של קטר: הראשון, "לייטהאוס", שפנה לעולם ולקהילות יהודיות, נועד לצייר את קטר כמדינה ידידותית.
עבור קמפיין זה קיבל איינהורן תשלום של כ-48 אלף דולר מדי חודש מהקטריים.
הקמפיין השני נערך בשיתוף עם הלוביסט האמריקאי ג'יי פוטליק ונועד להחדיר לתקשורת הישראלית מסרים בעד קטר ונגד מצרים כמתווכת בעסקת חטופים.
עבור קמפיין זה קיבל איינהורן מפוטליק תשלום של למעלה מ-30 אלף דולר מדי חודש
במהלך החקירה התברר שאיינהורן לא הצהיר על קשריו עם גורמים הקשורים בקטר בהסדר ניגוד העניינים שחתם עם משרד החוץ ומשרד האנרגיה והתשתיות כשנשכר כיועץ לשר ישראל כץ.
בינואר 2026 הגדירה משטרת ישראל את איינהורן "עבריין נמלט שהוצא נגדו צו מעצר", כחלק מהנימוק בבקשה מדוע יש לאסור על יונתן אוריך את המגע עמו.
איינהורן נשוי לאמנית ליאת איתן ואב לשני בנים ובת.
רבי ישראל אלתר (כ"ד בתשרי ה'תרנ"ה, 24 באוקטובר 1894 – ב' באדר ה'תשל"ז, 20 בפברואר 1977) היה אדמו"ר בשושלת אדמור"י גור, משקם חסידות זו בישראל לאחר השואה ומן האדמו"רים הבולטים בעשורים שאחרי הקמת המדינה.
מכונה על שם כתביו שיצאו לאור לאחר פטירתו ה"בית ישראל".
נולד בפולין באסרו חג הסוכות (בחו"ל) ה'תרנ"ה (1894), והוא הבן השלישי של רבי אברהם מרדכי אלתר.
עד גיל עשר למד עמו סבו רבי יהודה אריה ליב אלתר וכבר אז נודע כעילוי.
היה ידוע בייחוד בהקפדתו על זמנים.
התארס בגיל שלוש עשרה עם חיה שרה, בת דודו הרב יעקב מאיר בידרמן, ונישא לה בשנת ה'תר"ע, ונולדו לו ממנה בשנת ה'תרע"ז בת בכורה בשם רבקה יוכבד ובחודש תמוז ה'תרפ"א בן בשם יהודה אריה לייב (לייבל'ה).
בהוראת אביו, שבקשו לסייעו, הנהיג כבר בחיי אביו קבוצות אברכים "בני עלייה" מחסידי גור, ומסר להם הנהגות והוראות, כך העיד גם אחיו רבי פינחס מנחם בשיחה לציבור שבועיים קודם פטירתו.
בחודש שבט ה'תרצ"ב בנסיעה הרביעית של אביו לארץ ישראל וכן בשנת ה'תרצ"ה בנסיעה החמישית הצטרף אף הוא לביקור בארץ.
בזמן השואה ברח יחד עם אביו מפולין והגיעו לארץ ישראל בח' בניסן ה'ת"ש, אך בני משפחתו הקרובה, אשתו וילדיו, נרצחו בידי הנאצים כמו גם רוב החסידים שהתגוררו בפולין.
לאחר פטירת אביו בשנת תש"ח מונה לממלא מקומו באדמו"רות.
בשנה זו נישא בשנית לפערל (שרלוטה), בתו של דוד וינפלד, אך לא נולדו להם ילדים.
כאדמו"ר, שיקם את החסידות, הגדיל את כוחה ועיצב את דרכה.
רבי ישראל אסף סביבו את חסידי גור שהתגוררו בישראל מלפני מלחמת העולם ואת ניצולי השואה, וכן פעל לקרב את אלו שהם או הוריהם עזבו את החסידות.
מקובל בציבור החרדי לראות בו את אחד ממשקמי הציבור החרדי לאחר השואה במיוחד בכל הקשור לקביעת נורמות ציבוריות בנושאי צניעות, הפרדה בין המינים והתבדלות מהתרבות הכללית.
השפעתו הייתה רבה מאוד וחרגה בהרבה מתחומי ההשפעה של חסידות גור.
אישיותו הכריזמטית והכובשת זכתה להערצה של רבים, וצעירים רבים ממגזרים שונים נסחפו אחריו והפכו לחסידיו ומעריציו הנלהבים.
פעילותו הציבורית התמקדה בעיקר במסגרת תנועת אגודת ישראל.
הוא ייחס חשיבות רבה לתחום החינוך ופעל רבות תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים אחרים מהמגזר החרדי להקמת החינוך העצמאי - מסגרת חינוך חרדית אוטונומית - וביסוסו.
כמו כן הקים את היומון החרדי המודיע והשקיע מאמצים רבים לבסס את העיתון כלכלית.
על החשיבות הרבה שהרבי ייחס לחינוך ולעיתונות עם השקפה תורנית, ניתן ללמוד מהעובדה שבמשך כל שנות הנהגתו הוא נמנע מלערוך מגביות לכל נושא שהוא אפילו עבור מוסדות החסידות.
להוציא מגבית אחת עבור עיתון המודיע ונוספת עבור החינוך העצמאי.
בנוסף לתפקידו כאדמו"ר ומנהיג של חסידות גור שימש גם בתפקיד של יושב ראש מועצת גדולי התורה.
מתוקף תפקידו זה השפיע רבות על התנהלותה ודרכה של תנועת אגודת ישראל שנוסדה, בין היתר, על ידי אביו, האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר, שנודע בכינויו ה"אמרי אמת".
הוא גם יזם, סייע ועודד את הקמתן מחדש של חצרות אדמו"רים מכל הקהילות החסידיות, שנכחדו בשנות המלחמה.
כחלק מתהליך השיקום של החסידות לאחר השואה, הוא חידש את המושג 'נסיעות' לאדמו"ר לשבתות וחגים, כפי שהיה נהוג בפולין לפני המלחמה.
עניין זה של 'נסיעה' ו'עליה לרגל' לרבי, נחשב לאבן יסוד במושגי החסידות וככלי מרכזי לקשר בין הרבי לחסיד.
עניין רב עוררו ה"שולחנות" ("טיש" בלשון החסידים) שערך בשבתות וחגים.
רבי ישראל ייחס לכך חשיבות רבה, ובמשך 29 שנות הנהגתו כמעט ולא נקטע רצף עריכת הטישים להוציא פעמים ספורות בעת שחלה ואושפז בבית החולים, או בזמנים שיצא לנפוש בחיפה ובמקומות נוספים.
ערך את הטיש בדרך כלל פעמיים בכל שבת וחג; בלילות שבת וכן בשבתות אחרי הצהריים בזמן ה"סעודה השלישית", שנחשב לזמן מיוחד להתעלות רוחנית לפי משנת החסידות ("רעוא דרעוין").
בשנותיו האחרונות (מסוף שנת תשל"א), עקב חולשתו, הוא ערך את הטיש רק פעם אחת בשבת בעת ה"סעודה השלישית".
במהלך הטיש החסידים היו מקבלים יין או בירה, וניגשו לאדמו"ר לאחל "לחיים".
הושרו ניגונים שבת חסידיים, והרבי השמיע דברי תורה.
רבים מאלו שאינם מחסידי גור שהתקרבו אליו, כולל בחורי ישיבות מהמגזר הליטאי והמגזר הדתי לאומי, הגיעו לצפות מתוך סקרנות בעת שערך את הטיש והפכו לחסידים נלהבים, בהם היו הרבנים שילה רפאל ומרדכי חברוני.
הרב אלתר שם דגש מיוחד לצביון היהודי.
התמקד בעיקר סביב הדאגה לנושאי הצניעות, החינוך ל"שמירת הברית" מקטנות, וההתבדלות מהחברה והתרבות המתירנית, כמו הימנעות מקריאת עיתונות חילונית וכדומה.
הוא ראה בהם אבן יסוד להבטחת המשך הקיום של עם ישראל במתכונתו ההיסטורית ומניעת התבוללותו.
הוא גם סבר שנושאים אלה הם אבן היסוד של היהדות והקפדה על שמירה עליהם ממתיקה דינים ומונעת גזירות קשות מעם ישראל.
משפט מפתח שהיה נוהג לומר לרבים שהגיעו אליו – "היידיש לא משנה, מה שמשנה זה היידישקייט".
בספר הביוגרפי "פאר ישראל" שליקט וערך הרב ברוך ווידסלבסקי, וכתב הרב אהרן סורסקי, הוא מסביר בין היתר כך את דרכו של הרבי והנהגתו: "הרבי דרש מחסידיו ומעריציו להתעלות מבחינה רוחנית ולקדש את עצמם.
הוא סבר שלא ניתן להינצל מהחטא ללא הרחקות מהנאות גשמיות גם בדברים שאינם אסורים לפי התורה".
מחסידיו הצעירים אף דרש שלא לטייל ברחוב עם האשה ולהקפיד להימנע, במידת האפשר, מלטייל בכלל ברחוב שלא לצורך וכן לשמור על "קדושת העיניים" שלא יראו מראות לא צנועים.
הרב אלתר תיקן לחסידיו תקנון מחמיר המיועד להרחיקם מחטא ולקדשם, בין השאר אסר על חסידיו מגע ובילוי עם נשותיהם, כמו קיום של יחסי אישות מעבר למינימום הכרחי, איסור על קיום יחסים במשך תקופה ארוכה לאחר לידה וכדומה.
תקנות אלו עוררו עליו מתנגדים רבים גם מקרב רבנים, כמו הרב יעקב ישראל קניבסקי שאף כתב בעילום שם קונטרס המביע הסתייגות מגישתו המחמירה, אם כי נמנע מלצאת למאבק גלוי על כך, והצטער כשפורסם שמו כמחבר הקונטרס.
במכתב ששלח אז למו"ל הוא מבקש לגנוז את הקונטרסים לאחר שהתפרסם שהוא המחבר, ומאחר שהתברר לו שיש חסידים שנוהגים במנהגי פרישות אלו מכמה דורות.
למרות שנחשב למחמיר מאוד בנושאי דת, הייתה זו החמרה כלפי פנים ולא כלפי חוץ; דרישותיו מחסידיו ומעצמו היו גדולות אבל הוא נזהר מאוד שלא לגרום למתיחות בין דתיים לחילונים ודאג לשמור, במידת האפשר, על תדמית חיובית של שומרי המצוות אצל אלו שאינם כאלה.
הוא סבר שהתגרות בחילונים היא מעשה שיש בו "חילול השם" ולכן דרש מחסידיו להשתדל מאוד להימנע מכל פעולה שפוגעת בתדמית של ציבור שומרי המצוות בקרב הציבור הכללי.
בין היתר הוא אסר על חסידיו להשתתף בהפגנות של החרדים בירושלים נגד תנועה בכבישים בשבת וכן אסר על חסידיו ללכת עם 'גרטל' ברחוב (אבנט עשוי מחוטי טרלין ובצדדיו מעין ציציות.
החסידים נוהגים לקשור אותו על מותניהם מעל החליפה בעת התפילה וחלקם אף בשעת לימוד תורה).
בשנותיו הראשונות בארץ למד קבלה עם רבה של שכונת שערי חסד וישיבת מרכז הרב, הרב יעקב משה חרל"פ, ולאחר מכן נהג לשאול ספרי קבלה מספריות שונות.
כמו כן למד עם הרב דוד כהן (הנזיר).
עסק רבות בפירוש רמב"ן על התורה, ואמר בשם אביו האמרי אמת, כי "כל מילה בספר הינה דינר זהב".
הרב ישראל היה משמיע דברי תורה לחסידיו לאחר התפילות בשבתות ובחגים ובמהלך טישים, כמו גם בסעודות ובקידושים שהיה עורך למעגל מצומצם מאנשיו, את דבר התורה שהיה אומר במהלך הטיש היה כותב לאחר מכן בקיצור, וומתוך כתב ידו יצא לאור לאחר פטירתו הספר "בית ישראל" על התורה.
בחיבור נוסף שיצא תחת השם 'בית ישראל ליקוטים', הודפסו דברי תורה נוספים (בעיקר מה שאמר בביתו ונרשמו על ידי חסידים).
על חיבור זה הובעה ביקורת, והוא נחשב כאסור בהחזקה באופן רשמי.
כחמש שנים לפני מותו עבר בהצלחה ניתוח להסרת גידול ממעיו.
נפטר בבית החולים הדסה עין-כרם בב' באדר התשל"ז (1977) כתוצאה מנמק במעיים בעקבות חסימה עורקית, לאחר שסירב להתפנות לבית החולים יום קודם בשל קדושת השבת.
הוא נקבר ב"מערת גור" בהר הזיתים.
בהלווייתו נכחו כ-90,000 בני אדם.
עם תום ימי השבעה מונה אחיו רבי שמחה בונם אלתר, בעל ה"לב שמחה" למלא את מקומו.
נרצח עם אמו בשואה בחודש תשרי תש"ג.
רבקה יוכבד, אשת הרב אהרן רפפורט מביליץ.
רבי יהושע זילברמן דיין ורב בתל אביב.
רבי ישראל יצחק רייזמן חבר בד"ץ העדה החרדית
רבי בנימין מנדלזון, רב היישוב קוממיות.
רבי יצחק הוברמן, מרעננה (כונה על ידי הרבי בתואר רעננער רוב, הרב של רעננה).
רבי שמעון נתן נטע לעמברגר, ממאקווא, רב הקהילה החסידית בקריית אתא.
רבי ישעיה מונדרי דיין בית הדין בתל אביב.
רבי יצחק ידידיה פרנקל רב ואב"ד בתל אביב.
רבי אברהם אייגר, האדמו"ר מלובלין, שהיה גם אחיינו
רבי זליג שטיצברג, ראש "חבורת הזעליגיסטן"
רבי מאיר זילברשטיין, רב בית המדרש הגדול גור בירושלים.
רבי שלמה זילברשטיין, ראש כולל גור בבני ברק
רבי שילה רפאל אב"ד בירושלים.
רבי יעקב ווייל ראש ישיבת שערי תורה
רבי יצחק מנחם וינברג, האדמו"ר מטולנא
ישראל אלדד (שייב) (ט' בחשוון ה'תרע"א, 11 בנובמבר 1910, פודבולוצ'יסק, גליציה – א' בשבט ה'תשנ"ו, 22 בינואר 1996, ירושלים) היה ממנהיגי לח"י, סופר, משורר, מורה, עיתונאי, פובליציסט, מתרגם ודוקטור לפילוסופיה.
נודע כמתרגם כתבי פרידריך ניטשה לעברית.
אלדד נולד בשם ישראל שַייבּ (Scheib) בעיירה פודבולוצ'יסק שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום במחוז טרנופול של אוקראינה).
בצעירותו למד בישיבה בווינה, ולאחר מכן באוניברסיטת וינה, שבה קיבל ב-1933 תואר דוקטור בפילוסופיה, על עבודה שכותרתה "Der Voluntarismus Eduard von Hartmanns in der Abhängigkeit von Schopenhauer" (הוולונטריזם של אדוארד פון הרטמן בתגובה לשופנהאואר).
לאחר לימודיו שב לפולין כדי ללמד בסמינר המורים היהודי בווילנה.
שייב היה מנהיג בבית"ר, וכתב כתבות פילוסופיות, ספרותיות ופוליטיות לעיתונות היהודית בפולין.
לאחר שעלה לארץ ישראל בשנת 1941, הצטרף ללח"י ושימש כהוגה דעות וכפובליציסט בארגון.
שם בחר את כינויו המחתרתי "סמבטיון" על שם הנהר האגדי, משום שהיה סוער כמותו.
לאחר שנפל בידי הבריטים מסמך שהזכיר את כינויו זה, שינה את כינויו לאלדד (על פי הקשר האסוציאטיבי לנוסע הקדום אלדד הדני, המתאר בסיפוריו את נהר הסמבטיון).
לאחר צאתו מהמחתרת אימץ שם זה כשם משפחתו.
בשנת 1942, לאחר שנרצח מנהיג לח"י אברהם שטרן (יאיר), נבחר צוות של שלושה אנשים להנהיג את הארגון: היו אלו ישראל אלדד, יצחק שמיר ונתן (פרידמן) ילין-מור.
בשנת 1944 נפצע אלדד קשה בגבו בעת ניסיון בריחה משוטרים בריטיים שהגיעו לעצרו, כשנפל מקומה רביעית של בית הספר התיכון "גימנסיה בן יהודה" בו לימד.
הוא נכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים ובמחנה המעצר בלטרון כשגבו נתון בגבס; אך גם לאחר שהוסר הגבס נזקק לטיפולים רפואיים.
וכך, ב-7 ביוני 1946 הובא למרפאתו של האורתופד ד"ר יוסף טרוי ברחוב הנביאים, תחת משמר בריטי כבד.
בפעולה נועזת, קבוצת אנשי לח"י בפיקודו של יעקב (דב) גרנק (שכונה בפי הבריטים 'הבלונדיני הגבוה') רצו למרפאה מחופשים לסניטרים, השתלטו על המשמר, פרקו את נשקו, וברחו עם אלדד.
במקום זה, ליד כיכר עלית, נמצא שלט הנצחה.
לאחר קום המדינה הוציא ישראל אלדד ירחון בשם "סולם", שבו ביקר את ממשלת ישראל ודגל בהקמת מלכות ישראל במקום המדינה שהוקמה, ובהרחבתהּ לתחומי גבולות הארץ כפי שהם מתוארים בתנ"ך.
ב-1952 גזר עליו בית המשפט המחוזי בתל אביב קנס של 5 ל"י לאחר שהורשע בניסיון להסית לגרימת חבלה לאורי אבנרי מעל דפי "סולם".
בנוסף לירחון "סולם" שימש אלדד עורך עיתון "דברי הימים - חדשות העבר", שבו תוארו מאורעות מההיסטוריה של עם ישראל כאילו הם מופיעים בעיתונות מודרנית.
העיתון נוסד על ידי פאולה פנינה ואן-ליר, שמינתה את אלדד לעורך על פי המלצת יוסף קלאוזנר.
בנוסף כתב אלדד מאמרים פובליציסטיים בעיתונים 'הבוקר', 'היום', 'הארץ' ו'ידיעות אחרונות', עד יומו האחרון.
הצטרף למפלגת הלוחמים שרבים מיוצאי לח"י נמנו עם חבריה והיה מועמד אחרון במקום העשירי ברשימתה בבחירות לאספה המכוננת.
בשנת 1950 כתב דוד בן-גוריון בתפקידו כשר הביטחון למשרד החינוך כי יש למנוע את העסקתו של אלדד כמורה בגימנסיה עקב הטפתו, לטענת בן-גוריון, "להשתמש בנשק נגד צבא הגנה לישראל וממשלת ישראל במקרים הנראים לך", אולם אלדד עתר לבג"ץ וזכה.
בג"ץ הורה למשרד החינוך להימנע מלהתערב, שאם לא כן, "ייעשה שלטון החוק פלסתר" הואיל וההוראה שלא להעסיק את אלדד ניתנה תוך חריגה מסמכות.
אולם למרות הכרעת בג"ץ בעשר השנים הבאות לא נמצא אף תיכון שהסכים להעסיק אותו בניגוד לעמדת בן-גוריון.
באותן שנים עסק בעריכה ותרגום, אך שמו לא היה חתום על היצירות, אלא שמות עט אחרים.
רעייתו, ששמרה על שם נעוריה - שץ, שהיא שפירנסה את המשפחה באותן שנים.
במשך 15 שנה לימד לימודים הומניים בטכניון, וזאת במסגרת המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות, שמאפשרת לסטודנטים למדעים מדויקים לספוג תוכני העשרה בתחום מדעי הרוח והחברה והאמנויות.
את התוכנית יזם פרופ' חיים חנני, איש האצ"ל, שהיה המשנה לנשיא הטכניון, והכיר את אלדד ממחנה המעצר בלטרון.
בשנים 1966–1971 ערך את כתב העת "החזית", בטאון החוגים הלאומיים.
בשנת 1969 ניסה ישראל אלדד לרוץ לכנסת ברשימה שנקראה "הרשימה למען ארץ ישראל", אך לא עבר את אחוז החסימה.
שנים לאחר מכן, הציע לו חבר הכנסת רחבעם זאבי לעמוד בראשות רשימת מולדת, אולם אלדד סירב, ורק הסכים ששמו יופיע במקום ה־120 ברשימה לאות כבוד, ואף יהיה אחד מאנשי הצוות של מטה ההסברה של מולדת.
אלדד חיבר ספרים רבים, חלקם יחד עם בנו אריה.
כן חיברו השניים יחד את השיר "שני אליהו".
בנוסף, תרגם לעברית (בעיקר מגרמנית) יצירות רבות, בהן כתבי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, וכן ספרים ומחקרים משל יצחק בער, משה שטיינשניידר (רמש"ש), יום-טוב ליפמן צונץ, פרנץ ורפל, דוד קויפמן, שמחה בנימין הוניג, אברהם ביכלר, ויליאם ג'יימס דוראנט ועוד.
החל משנת 1963 ועד 1982 שימש מרצה בטכניון בחיפה ולימד, במסגרת "הלימודים הומניסטיים", קורסים בשירת אצ"ג, ההיסטוריה של הציונות, משיחיות, השואה ותולדות המחתרות, וזכה מדי שנה בתואר "המרצה המצטיין" בטכניון.
בשנת 1977 זכה אלדד בפרס טשרניחובסקי לתרגום, וב-1988 בפרס ביאליק על מפעל חייו בחכמת ישראל.
בשנת 1990 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
החל משנת 1982 שימש מרצה במכללת יהודה ושומרון (כיום אוניברסיטת אריאל).
ישראל אלדד נפטר ב-1996, בגיל 85, ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים, לצד המשורר אורי צבי גרינברג.
על שמו היישוב כפר אלדד בגוש עציון ורחובות בירושלים, באר שבע, פתח תקווה וקריית ארבע.
נשא לאישה את בתיה לבית ושיץ, עובדת סוציאלית שלימים כיהנה כחברת מועצת עיריית ירושלים.
נולדו להם בת - נעמה, ובן - אריה אלדד.
אריה אלדד, פרופסור לרפואה ששירת כקצין רפואה ראשי בצה"ל וכחבר הכנסת, ממשיך את דרכו הפוליטית והספרותית של אביו.
מבחינה פוליטית, הוא כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגות מולדת וסיעות האיחוד הלאומי והאיחוד הלאומי-מפד"ל ועוצמה לישראל, שנמצאות בימין ודוגלות בארץ ישראל השלמה.
מבחינה ספרותית, הוא ערך את כתבי אביו ואף חיבר איתו מספר ספרים במשותף.