tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העמותה מנהלת את מוזיאון מולטטולי, שהוקם בבית הולדתו של הסופר.
יושבת הראש הנוכחית של העמותה היא המשפטנית והפוליטיקאית לשעבר ויניפרד (ויני) סוֹרְחְדְרַחֶר (Winnifred Sorgdrager).
בחרותו וראשית דרכו בשירות הממשל הקולוניאלי
אדוארד דאווס דקר היה ככל הנראה הנודע שבבני שושלת דאווס דקר המיוחסת.
הוא נולד ברחוב קוֹרְשֶׁסְפּוֹרְטְסְטֵייךְ (Korsjespoortsteeg) באמסטרדם למשפחה נוצרית מנוניטית.
כבר בצעירותו כתב שירים והציג שאלות ביקורתיות על האמונה.
אביו, אֶנְגֶל דאוורס דקר (Engel Douwes Dekker), היה רב-חובל, ואמו, סיטְסְקֶה אֵיילְטְיֶס קלֵיין (Sytske Eeltjes Klein), הייתה עקרת בית.
בשנת 1838 הפליג אדוארד להודו ההולנדית בספינה של אביו, והשניים הגיעו לבירת המושבה בטאוויה (כיום ג'קרטה) בשנת 1839. דקר החל לעבוד שם בשירות השלטון ההולנדי כפקיד במוסד ביקורת המדינה.
בשנים שלאחר מכן קודם בקביעות במדרג עובדי המדינה, אף כי לא גילה עניין רב בעבודה הפיננסית.
הגם שדקר נהנה בשנה וחצי הראשונות למגוריו בבטאוויה מחיים מאושרים ומגוונים, מנותק מהסביבה ההולנדית הקרתנית, החלה העיר להימאס עליו במידה הולכת וגוברת.
יתרה מכך, כיוון שכבר צבר חובות הימורים, פנה למושל הכללי בבקשה שתוענק לו משרה במחוז מרוחק.
כהונתו כעובד מדינה בהודו ההולנדית
ב-12 באוקטובר 1842 התמנה דקר למפקח במחוז נָטָל (Natal) הסוער, לחופה המערבי של סומטרה.
במהלך כהונתו התגלה גירעון כספי, שעלה לו בנזיפה חמורה מטעם מושל החוף המערבי של סומטרה, הגנרל אנדראס ויקטור מיכילס (Andreas Victor Michiels).
אות הקלון שדבק בו בעקבות הפרשה פגע בו עמוקות.
בשל הגירעון במחוז השעה הגנרל מיכילס את דקר מתפקידו לזמן מה, ודקר סבל, לדבריו, חרפת רעב.
כנקמה כתב את המחזה "איש הקלון" (De Eerloze), העתיד להתפרסם כעבור שנים אחדות בשם "הכלה מהקומה שמעל: מחזה בחמש מערכות" (De bruid daarboven.
אגב אורחא, אחריותו של דקר לגירעון במחוז נטל מוטלת בספק, שכן במסגרת מאמציו לפתרון סכסוכים מקומיים כמעט שלא נותר לו פנאי לעסוק בענייני כספים.
הגירעון היה קיים טרם מינויו של דקר, והתהווה, כך על פי הרומן "מקס האוולאר", המגולל את הפרשה במפורט, בשל ניהול לקוי של כספים למשלוח כוחות צבאיים אל תוככי המושבה.
הגנרל הקשוח, שדיכא בהצלחה את ההתקוממויות הרבות במחוז סומטרה המערבית, זכה לבסוף לגינוי מאת המוסד לביקורת המדינה בבטאוויה, אלא שדקר גררו למאבק בעודו עובד מדינה צעיר, ונאלץ אפוא לנטוש את המערכה באופן סופי.
לאחר שמימן את הגירעון מכיסו הפרטי, פוטר ממשרתו והועבר לאי יאווה.
סכסוך זה לא היה האחרון בקריירה של דקר בשירות המדינה, ואף לא בחייו הספרותיים לעתיד לבוא.
דקר שב ליאווה בשנת 1846 ונישא לטִינֶה (בשמה המלא אוורדינה הוברטה הברונית מוויינברחן – Evardina Huberta baronesse van Wijnbergen).
מנישואיהם אלה נולדו שני ילדים: בנם אֶדוּ (Edu) בשנת 1854 ובתם נוֹנִי (Nonni) בשנת 1857. יחסיו עם בנו היו מתוחים כל ימי חייו, וחיבתו המופרזת לנשים העמידה את רעייתו בניסיונות קשים, בפרט לאחר שובם להולנד וראשית חייו הספרותיים.
לאחר שמילא תפקידים זוטרים בשירות המדינה בנפות פורוורג'ו (Purworejo) וקרוואנג (Karawang), התמנה דקר בשנת 1848 למזכיר הנציבות במנדו (Manado), בירת מחוז צפון סלבס שבאי סולאווסי, ובכך השתקמה במלואה הקריירה שלו בשירות המדינה.
עוד נזכרת מתקופת שירותו במנדו פנייתו למנהיגים המקומיים, המפגינה דמיון רב לנאום מלבאק (Lebak), שדקר הסופר עיבד לימים בספרו "מקס האוולאר".
בשלהי שנת 1851 קודם דקר שלב נוסף במדרג המנהלי, עת התמנה למשרת נציב־משנה באי אמבון (Ambon), אלא שבשל נסיבות בריאותיות אושרה לו כעבור חודשים ספורים בלבד חופשה ממושכת בהולנד.
הוא שהה במולדתו עד מאי 1855, ובתוך כך רקם תוכניות רבות, בהן הוצאתם לאור של ספרים אחדים, אך הגשים רק מקצתן.
לעומת זאת הצליח לכלות את דמי חופשתו ולהמירם בחובות, כפי הנראה בתקוות השווא כי משפחתה של רעייתו תמלא את מחסורם הכספי.
חרף הצלחתו העתידית כסופר, נרדף דקר כמעט כל חייו בידי בעלי חובו.
דקר הגיע לבטאוויה לקראת סוף שנת 1855; הוא מונה לנציב המשנה בחבל לבאק שביאווה, ובינואר 1856 בא לבירתו רַנְגְקַסְבִּיטוּנְג (Rangkasbitung).
לדקר חסרו מזומנים – בין השאר בשל נדיבותו – אך עתידו נראה מבטיח: עברו בשירות המדינה היה ללא דופי, וצפוי היה כי יקודם לדרגת נציב, עם התגמול הכספי הנלווה לכך.
למגינת לבו השתלשלו העניינים אחרת: המנהיגים המקומיים בלבאק האשימו את דקר בניצול סמכותו לרעה; דקר סבר כי יש בידיו ראיות רבות לכך שקודמו בתפקיד קרולוס (Carolus), המגולם בספרו בדמותו של סלוטרינג (Slotering), הורעל בידי העוצר המקומי על שום נסיונותיו להתחקות אחר עוולות ההנהגה המקומית.
ב-29 במרץ 1856, לאחר שההנהגה הקולוניאלית דחתה את תלונתו נגד עוצר מחוז לבאק על עשיקה אכזרית של תושביו, ביקש דקר להשתחרר בצורה מכובדת מתפקידו.
דקר התקשה, או סירב להוסיף לשרת בצמרת השלטון הקולוניאלי, שכן זו העלימה עין מעוולות שנעשו לאוכלוסייה המקומית.
כך למשל נגזלו תאואים מבעליהם לטובת העוצרים, ועבודות שביצעו התושבים לא זכו לתגמול כספי.
אי לכך לא יכלו איכרים לעבד את שדותיהם, והרעב לא בושש לבוא.
משסירב גם הניצב העליון דאומאר ון טוויסט (Duymaer van Twist) לשעות לטרוניותיו, חש דקר כי בכך הוגדשה הסאה.
לשווא ניסה למצוא לעצמו תעסוקה ביאווה, בין השאר באחוזת המטעים של אחיו, יאן.
כעבור שנה חזר לאירופה לצמיתות, שם נדד כאזרח מן השורה בין מדינות שונות, בהן הולנד, בלגיה, גרמניה וצרפת.
בשנת 1859 שבו גם טינה וילדיהם למולדתם, מה שהכביד ביתר שאת על מצבו הכספי של דקר.
כבר בשנת 1859, עת התגורר בבריסל, כתב דקר המרושש את ספרו "מקס האוולאר, או מכרזי הקפה של חברת הסחר ההולנדית".
גרסת הטיוטה של הספר נכתבה בין ה-16 בספטמבר ל-13 באוקטובר, ובמשך שלושה שבועות נוספים עמל דקר על תיקון הטיוטה והגהתה, עד שעיניו צבו מרוב מאמץ.
כתב היד נכרך, ודקר שלחו לאחיו יאן, שטינה וילדיהם התגוררו אותה עת בביתו.
יאן, בתורו, שלח את הספר לעורך הדין ו.י.ק.
ון לנפ כבר קיבל לידיו בעבר את מחזהו של דקר "איש הקלון", שנודע מאוחר יותר בשמו "הכלה מהקומה שמעל: מחזה בחמש מערכות".
גילה אהדה רבה למחזה, אף שהוא לא בא לכלל מימוש ולא הועלה על הבמה.
ספרו "מקס האוולאר", כנגד זה, הותירו חסר מילים: הספר היה "נהדר באופן יוצא מהכלל".
אף על פי שנכתב בדיו דהה, מהולה במים, קראו ון לנפ בנשימה אחת בלא יותר משבוע.
כתב היד לבדו כבר טבע חותם עמוק בקרב חוגים משפיעים בהולנד, בביקורת החריפה שמתח על תרבות השלטון בהודו ההולנדית.
דקר – אך בה בעת גם מאחורי גבו – כדי להעניק לו "משרה מתאימה" באיי הודו המערבית, בתנאי שייאות לוותר על פרסום הספר.
אלא שדקר מיאן להישלח לסורינאם או לאנטילים ההולנדיים, והורה לון לנפ לפעול להוצאתו לאור של ספרו.
במכתב מה-23 בינואר 1860, שנודע לימים כ"איגרת עורכי הדין" בספרות המחקרית, ביקש ון לנפ מדקר להמציא אסמכתה להעברת בעלות על זכויות היוצרים:
דקר מילא את מבוקשו של עורך הדין, ובכך אבדו לו כל זכויותיו החוקיות על הספר; לוַן לנפ הייתה הוכחה בכתב לכך.
החקיקה בנושא זכויות היוצרים באותם ימים נטתה במובהק לרעת הסופרים.
המו"לים התנו את הוצאתו לאור של ספר בהעברה מלאה של הזכויות לידיהם.
בינתיים נקלע ון לנפ לדילמה קשה; מחד גיסא הכיר בערכו הספרותי הרב של הספר ואף רצה שיתפרסם, ומאידך גיסא היה מפוחד עד אימה כי תכניו עלולים לחולל מהומה, ולהזיק בכך לאינטרסים הקולוניאליים של הולנד.
ון לנפ היה אמנם אדם עשיר וג'נטלמן, אך בה בעת שמרן לעילא.
במאי 1860 ראה הספר אור בהוצאת דה רויטר (De Ruyter) האמסטרדמית, וזאת עבור סכום של 4 זהובים, הגבוה באופן יוצא דופן לאותה תקופה.
קודם לפרסומו שינה ון לנפ לבלי הכר את שמות המקומות הנזכרים בהודו ההולנדית, וכן ערך שינויים אחדים נוספים.
לאמיתו של דבר חלף זמן מה טרם השיג הספר את התפוצה המיוחלת, אך עם זאת התפרסם דקר בכינויו מולטטולי כבר חודשים ספורים לאחר יציאתו לאור, והיה ל"אדם המדובר ביותר בהולנד".
עם זאת, כעבור זמן מה נחל דקר אכזבה מרויטר וּון לנפ, כיוון שספרו כמעט שהיה בלתי ניתן להשגה ב"מזרח", ועל שום מחירו הגבוה – רק ידם של אזרחים אמידים הייתה משגת לרוכשו.
למרות הפצרותיו של הסופר סירבו השניים להדפיס מהדורה עממית זולה.
הפרשה הסתיימה בתביעה משפטית, בה דרש דקר מוון לנפ דין וחשבון על מעשיו, ואולם פעמיים נחל תבוסה במאבקו נגד עורך הדין המנוסה, שוַן לנפ, ככלות הכול, היה.
ברומן "מקס האוולאר" חשף דקר בסגנון עשיר מבע את עוולות הקולוניאליזם בהודו ההולנדית, עוולות שהיה עד להם מקרוב, והגיב להם לבלי הועיל.
כך נכללים בין דפיו סיפורים מרטיטים כדוגמת "סאיג'ה ואדינדה" (Saïdja en Adinda) על פשעי הרשויות והשלכותיהם על האוכלוסייה.
בדמותו של סוחר הקפה דְרוֹחְסְטוֹפֶּל (Droogstoppel) מתגלמת קריקטורה אלמותית של הסוחר ההולנדי הקלוויניסטי התמים והערמומי גם יחד,
המקיים באמצעות תועלתו האישית האדוקה והמובנת מאליה את מנגנון השעבוד, בעודו תופס באופן מעוות את המתרחש בצדו האחר של העולם.
לצד שיחות-חולין מעניינות המתארות פרקים משהותו של דקר בסומטרה, מכיל הספר תיאורים מילוליים של מסמכים רשמיים, שדקר שלח וקיבל במסגרת
משרתו כנציב המשנה בלבאק, השופכים אור על ה"אמת שמתחת לפני השטח".
התגובות לרומן "מקס האוולאר" נעו בהולנד בין גינויים וזעזוע להתפעלות נלהבת, אם כי נעשו גם ניסיונות להטיל ספק במהימנותו של המחבר ולהתכחש לספרו.
אך לשווא; "מקס האוולאר" נמכר ברחבי אירופה וזכה להערצה רבה.
למורת רוחו של דקר התמקדו דברי השבח באיכויותיו הספרותיות
של הרומן, ופחות בחשיפתה של פרשת לבאק ובגורל התושבים המקומיים – מטרתו המקורית.
בתוך כך קיווה דקר כי הממשל ההולנדי יטהר את שמו ואף יעניק לו משרה ביצועית בהודו ההולנדית, כך שיוכל להביא לשינויים הנחוצים במושבה, אך בחלוף השנים נכזבו ציפיותיו מרה.
המשך פועלו הספרותי ואחרית ימיו
מהעת ההיא ואילך החליט דקר להקדיש את זמנו לכתיבה, וזאת אגב שימוש בשם העט מולטטולי.
בשנת 1886 היגר לגרמניה, שם עתיד היה להתגורר עד סוף ימיו.
בתוך כך קנה לו קהל קוראים נרחב, וסגולותיה הסגנוניות של כתיבתו זכו להכרה חובקת עולם, גם בזכות ספריו "מכתבי אהבה" (Minnebrieven) וה"אידיאות" (Ideeën) על שבעת כרכיו, המכיל את רומן הנעורים הפילוסופי הלא-גמור "וַאוּטֶרְטְיֶה פִּיטֶרְסֶה" (Woutertje Pieterse) ואת המחזה "בית ספר לנסיכים" (Vorstenschool).
עם זאת נותר דקר שנוי במחלוקת בקרב בני זמנו על שום גישתו הבלתי מתפשרת, וסבל ללא הרף מחסרון כיס.
בשנת 1874 נפטרה רעייתו טינה, ממנה חי בנפרד זה זמן ממושך.
ב-1 באפריל 1875 נישא בשנית למריה הַמִינְק סְחֵייפֶּל "מימי" (Maria Hamminck Schepel).
נישואים אלה היו בבחינת כניעה מסוימת לערכי המוסר שרווחו בזמנם; באותם ימים כבר היו תוכניות בשלות למדי להעלאתו הראשונה של מחזהו "בית ספר לנסיכים", וה"חיים בחטא" לא היו מקובלים כלל ועיקר, כך שמיסוד יחסיהם אפשר לשניים להופיע כבני זוג בהצגות הראשונות.
הבכורה התקיימה באוטרכט, והתשואות וערבי ההוקרה שנלוו להם היו משיאי הקריירה הספרותית של דקר.
מקץ זמן לא רב, בשנת 1877, החליט להפסיק לצמיתות כתיבתה של פרוזה חדשה, וזאת בשל בריאותו הרופפת.
לעומת זאת הוסיף להיות מעורב בהוצאתן לאור של הדפסות חדשות משל יצירותיו.
הוא עסק בתיקונם של גיליונות ההגהה, וכן הוסיף הערות ותיקונים רבים לספריו.
דוגמה לכך היא המהדורה השישית של "מקס האוולאר" משנת 1880 בהוצאה לאור הנודעת אֶלְסֶפִיר (Elsevier).
בפברואר 1887 נפטר דקר בביתו שבאינגלהיים אם ריין (Ingelheim am Rhein) כתוצאה מהתקף אסתמה, והוא בן 67. לאחר מותו חסה אלמנתו – במידת מה בגלל מצבה הכספי הרעוע – על עזבון המכתבים הנרחב שהותיר לאחר פטירתו, ופרסמה רבים מהם ב-10 כרכים.
רבים אחרים השמיטה והשמידה לעד.
מקץ ארבעה ימים נשרפה גופתו בקרמטוריום שבעיר גותה (Gotha), ובכך היה דקר להולנדי הראשון שנשרף לאחר מותו.
כד האפר היה ברשות רעייתו השנייה עד שנת 1930, ומשזו נפטרה הועבר למוזיאון מולטטולי, שהיווה באותה עת חלק מהספרייה האוניברסיטאית של אמסטרדם.
ב-6 במרץ 1960 הוצבו כדי האפר של דקר ואלמנתו באנדרטה לזכרו של הסופר בבית הקברות וסטרפלד (Westerfeld) שבכפר דְרִיהַאוּס (Driehuis) בגליל צפון הולנד, פרי יוזמתה של ה"אגודה לשריפה מבחירה" (Vereniging voor Facultatieve Lijkverbranding).
הכינוי הספרותי שאול מיצירתו של הורטיוס על אמנות הפיוט, ספר שדקר התוודע לו מן הסתם כבר בעת שחבש את ספסל הלימודים.
באיגרת השלישית ביצירה מופיעות השורות:
דקר השתמש בכינוי לראשונה במכתבו מה-24 בספטמבר 1859 לעורך הדין ו.י.ק ון הסלט:
במכתבו זה ניסה דקר לשווק את מחזהו "הכלה מהקומה שמעל", בתקווה שהעלאתו על הבמה תעורר עניין ציבורי כלשהו בפסבדונים, כך שעם פרסום ספרו יצוד כינויו הספרותי את לבם של קוראים נוספים.
כעבור ימים אחדים, ב-27 בספטמבר, שלח דקר מכתב לרעייתו הראשונה טינה, וגולל בו באריכות את שיקוליו בבחירת שם העט החדש:
אלא שתוכניותיו של הסופר נתקלו ללא הרף במכשולים, ולא באו במהרה לכלל מימוש.
לראשונה השתמש דקר בשם העט רק בשנת 1859, עת פרסם את המשל "הצהרת אמונה" (Geloofsbelijdenis) בכתב העת לחשיבה חופשית "השחר" (De Dageraad).
באותם ימים הצטרף דקר למסדר הבונים החופשיים, שעם חבריו נמנו גם עורך הדין ון לנפ ורודולף שארל מייר (Rudolf Charles Meyer), מו"ל ובעל חנות ספרים באמסטרדם, וכן מוציאם לאור של שני הכרכים הראשונים של ה"אידיאות".
שם העט מולטטולי מתנגן להפליא, וכיום, כמאה וחמישים שנה לאחר שדקר אימצו לראשונה, מחייב ביאור ותרגום.
קוראים בני המאה ה-19, שהספר היה בהישג ידם, ידעו על פי רוב לתרגם את הפסבדונים, מה גם ששמות עט לטיניים לא היו בלתי שגורים באותה עת.
ואולם לא היה בכך כדי למנוע מדקר לבאר מפורשות את כינויו הספרותי באחרית ספרו, ולשחק במשמעותו בין דפיו.
דקר התפרסם במולדתו בעת שהמוסר הפרוטסטנטי משל בספרות ההולנדית; השינוי העמוק שחל בה במחצית השנייה של המאה ה-19 נזקף במידה לא מבוטלת להשפעתו.
ביצירתו המוקדמת ניכרות רמיזות ברורות לזרם הרומנטי, שכמעט ופסח על הולנד.
עדות לכך אפשר למצוא ב"מקס האוולאר", במובאות מחיבוריו המוקדמים של היינה, ובשירה הגרמנית שכתב דקר בהשראת היינה.
כבר בצעירותו הייתה הרומנטיקה בדמו; עדות לכך מגולמת בדמות האלטר-אגו הילדית שלו, וַאוּטֶרְטְיֶה פִּיטֶרְסֶה, החפץ למלוך על אפריקה.
אפשר שתפיסתו הרומנטית נובעת הן מהתנתקותו המוקדמת מכבלי רקעו הפרוטסטנטי, שבגרסתו המנוניטית כבר היה מודרני מהרווח בזמנו, והן מהשפעתו של רוסו.
אגב התפתחותה של דרכו הספרותית אימץ דקר בהדרגה השקפת עולם אתאיסטית-רציונליסטית, בפרט כדוגמת זו שהולידה הנאורות הצרפתית; כך חתר, במילותיו של חוקר הספרות הבלגי פיליפ פרמורטל (Philip Vermoortel), ל"שילובם של לב ובינה", מעין מיזוג שאין לשייכו לתבנית, או לזרם ספרותי מוגדרים.
להדגמת רעיונותיו האסתטיים נהג לצטט לא פעם אנקדוטות מחייו הפרטיים; כך למשל גולל בספרו "מכתבי אהבה" מקרה שאירע לו בעת שקפץ למימי תעלה באמסטרדם כדי למשות כיפה של דרדק יהודי.
יצירתו מתאפיינת אם כן באידיאליזם רומנטי מחד גיסא, ובמחויבות חברתית עמוקה, המתבססת על תיאור ריאליסטי של עובדות, מאידך גיסא.
קוראיו של דקר נחשפים לסגנון המתייחד בהתנכרות בולטת לכללים ולתבניות, להוציא, אולי, המודלים המתמטיים שפיתח למשחקי הימורים – אלה התפרסמו בסדרת מאמריו "מחקרים על מיליונים" (Millioenen-studiën) – אך המתמטיקה הייתה ככלות הכול תחום אחד ממיעוט התחומים ששלט בהם.
לרוב היו אלה פקידים גבוהים לשעבר, שלא היטיבו להכיר את הודו ההולנדית, זולת הבירה בטאוויה, שם ניהלו חיים נטולי סיכונים.
הסופר ומבקר הספרות המנוח מֶנוֹ טֶר בְּרַאק (Menno ter Braak) גרס כי אימוצן התדיר של עמדות בסוגיות שונות, נוהג שיצירתו של דקר מעודדת לכאורה, עלול להביא להתעלמות מההקשר הרחב, המונח ביסוד מכלול יצירתו, הלוא הוא כבוד האדם.
אליבא דטר בראק, התרבות הליברלית הכירה בערכו כאזרח וכסופר, אך לא כאדם.
המוטו "תכליתו של אדם – להיות אדם!", שטבע ודבק בו בחייו, נפל על אוזניים ערלות למדי בקרב החוגים הנוגעים בדבר, אף שדקר הצליח בכל זאת לרכוש לעצמו קהל חסידים ססגוני.
יש במוטו כדי להצביע על האקטואליות המתמשכת של הסופר, אשר בשילוב עם סגולותיו הסגנוניות הקנו לו עדיפות ברורה על פני רוב רובם של הסופרים ההולנדיים בני המאה ה-19.
ה"אידיאות" של דקר, המנוסחות על דרך הפתגם, מצטיינות בביקורת חברתית.
בסגנון שאימץ לשם כתיבתן הפנה עורף לצורות ישנות, והשתמש תחת זאת בלשון דיבורית, המעידה עם זאת על שליטה מרשימה בשפה.
לצד הרומן "מקס האוולאר", מיצירות הסיפורת המעטות שתרמה הולנד לספרות העולם, ראוי לציין את משליו עזי המבע, כדוגמת "הצהרת אמונה" משנת 1859, "התמרים של חסן" (De dadels van Hassan) מ"מכתבי אהבה", וה"מחזה שלא פורסם" (Onuitgegeven toneelspel) הפותח את הרומן "מקס האוולאר".
ממחזותיו אהובה במיוחד הדרמה בחרוזים "בית ספר לנסיכים", בשל הסרקזם השנון והמסר האידיאליסטי שבה.
התמונה המצטיירת מעיון במכלול יצירתו היא כי דקר בא חשבון עם החברה הזעיר בורגנית, שאמנם עלה בידו להימנע ממנה בעת שעשה מחוץ לארצו, אך שב להתעמת אתה עם חזרתו להולנד, והפניית חיצי הביקורת שלו כלפי דעת הקהל במדינה.
מעריצו לימים, המשורר, הסופר והמבקר שרל אדגר דוּ פֶּרוֹן (Charles Edgar du Perron), התבטא בנושא: "אין להתחמק מהאקוסטיקה באולם שנושאים בו נאום".
בדברי ביקורת מעין אלה, שדקר צפם מראש, היה כדי להוציאו מכליו, כיוון שלטעמו קדמו האמת והיושרה לכול, והדריכו אותו במעשיו, כמשתמע מהפסקה הבאה, המופיעה לקראת סופו של "מקס האוולאר":
"..לא היה זה מתפקידי לכתוב היטב...
ביקשתי לכתוב רק כדי שדבריי יישמעו.
וכשם שמי שקורא 'תעצרו את הגנב!' אינו מקפיד במיוחד על סגנון פנייתו המאולתרת לציבור, כך גם אותי אין הדבר מעניין כהוא זה כיצד ישפטו את האופן שבחרתי לנסח בו את קריאתי 'תעצרו את הגנב!'"
יוצא אפוא כי דקר לא ראה בתהילה הספרותית מטרה כשלעצמה, אלא חתר בנחישות למלא תפקיד חברתי מהותי, תלוש ככל שיהיה מפרספקטיבת זמנו, ומעורפל ככל שיהיה יעדו "להיטיב עם אוכלוסיית יאווה".
גם אם דמויותיו הספרותיות של דקר מתוארות לעיתים קרובות ברוב מבע, הרי שעל פי רוב אין הן מצטיינות בדקות הבחנה – כך למשל לוקה בעמימות הניגוד בין טובים ורעים בספרו הנודע ביותר: מקס האוולאר, בתמיכתה של רעייתו טינה, לעומת סוחר הקפה דרוחסטופל (Droogstoppel), העוצר לעומת הריבון ההולנדי הבוגדני.
דמויות הפועלות במרחב שבין שתי התרבויות, כפקח פרברוחה (Verbrugge), או הנציב סליימרינג (Slymering), זוכות לתיאור פסיכולוגי שטחי ביותר, ומשויכות בסופו של דבר בין אם למחנה ה"טובים" ובין אם למחנה ה"רעים".
בהקשר זה מעוררת השקפתו המוסרית הדיכוטומית סקרנות מסוימת, לאור טיפולה בדמויותיהם של דרוחסטופל ופוליטיקאים רבים ממעמד הביניים, שדקר נאבק בהם.
את התמרמרותו תיעל בעיקר למישור פוליטי; את המאופק והאקספרסיבי שבחלקו הגדול של "מקס האוולאר" כתב באופן מודע והצליח להשיג באמצעותו את האפקט העז ביותר – הישג שלא נישנה באף לא אחת מיצירותיו האחרות, וזאת חרף סגנונו האנקדוטי והתפניות המפתיעות ב"אידיאות", למשל, שהקריאה בהן, עם זאת, קולחת פחוּת מזו שב"מקס האוולאר".
התנצחויותיו המילוליות עם אנשי כמורה ופוליטיקאים בני דורו, עלומי שם בימינו, ממחישות לקורא בן זמננו מה רבה גם כיום השפעתן של חולשות אנוש על הנסיבות החברתיות.
1859 הצהרת אמונה (סיכום ספרותי של הצהרה שכתב לרעייתו)
1860 רשמי היום (ספר בשני חלקים)
1860 מקס האוולאר, או מכרזי הקפה של חברת הסחר ההולנדית (רומן)
1860 מכתב לנציב העליון בגמלאות
1860 איגרת לבעלי זכות הבחירה במחוז הבחירה טִיל
1861 מי יאמר לי מקום הזרע אשר זרעתי
1862 על עבודה לא מאורגנת בהודו ההולנדית והתסיסה הקולוניאלית בהווה (חוברת)
1862 אידיאות, כרך א' (כולל הרומן "סיפורו של ואוטרטייה פיטרסה")
1863 בית הספר של החיים (מאמר)
1864 הכלה מהקומה שמעל, מחזה בחמש מערכות
1865 ברכת האל דרך וטרלו (סאטירה)
1867 מחשבות בתשובה לפמפלט "פרוסיה והולנד" מאת המדינאי יוהנס בוסחה
1869 החברה לתועלת תושב יאווה
1870 ושוב: עבודה לא מאורגנת בהודו ההולנדית
1871 אלף ומשהו פרקים על התמחויות (חיבור סאטירי)
1872 מכתב למלך (מכתב פתוח ובו דוחק דקר במלך וילם השלישי לבל יפתח במלחמה עם הסולטאן מאצ'ה)
1872 אידיאות, כרך ד' (כולל המחזה "בית ספר לנסיכים")
1875 בית ספר לנסיכים, מחזה בחמש מערכות (נדפס ארבע פעמים בשנה זו)
1891 אַלֵייד, שני קטעים מקומדיה שלא נשלמה
1880 סיפורו של ואוטרטייה פיטרסה
1890-1896 מכתבים ב-10 חלקים, ערוכים ומבוארים בידי אלמנת הסופר
1912 מכתבים ב-10 חלקים, בעריכתה של אלמנת הסופר (מהדורה מתוקנת)
1907 חליפת מכתבים בין דקר והסופר ס.א.ו.
1937 מולטטולי ובנו: מכתבים מאת דקר ליאן ון דר הובן (ליקט ופרסם מנו טר בראק)
1941 מולטטולי, מכתבים ממסעותיו לרעייתו מימי, ומסמכים אחרים
1942 מכתבים מאת מולטטולי למשורר ומבקר האמנות קארל פוסמאר, לרנטמייסטר של הנסיך פרדריק ר.י.א.
קלנברח ון דה בוס, ולמורה והמדינאי דר' ויטוס בראונסמה
1944 מבחר ממכתביו של מולטטולי
1947 חליפת מכתבים בין מולטטולי ומוציאו לאור, ג'.ל.
1947 מכתבים למו"ל מדלפט יאן וַאלְטְמַן
רשימת כתביו של אדוארד דקר וכתבים על אודותיו
1987 מאקס האוולאר (מהדורת וִילֶם פרדריק הֶרמַנְס)
2001 מכתבים מאת מולטטולי וטינה דאווס דקר למשפחת הספנים סמיט
2006 ואוטרטייה פיטרסה, בעיבודו של המחבר איבו דה וייס
מחקרים על יצירתו של מולטטולי, מאת קארל פוסמאר
1900 אדוארד דאווס דקר: מולטטולי, מאת י.ב.
1920 חייו ויצירתו של אדוארד דאווס דקר, מאת י.
1937 דאווס דקר ומולטטולי, מאת מנו טר בראק
1937 האיש מלבאק: אנקדוטות ומסמכים הקשורים במולטטולי, מאת א.
1938 מולטטולי, עתירה שנייה: בחינות ומסמכים חדשים, מאת א.
מאמרים על מולטטולי, בעריכת פייר דובואה, עמותת מולטטולי, ח.
1976 מולטטולי, איש המסתורין, מאת ו.פ.
1985 המולטטולים, 125 שנות הערכה והוקרה, מאת אַטֶה יוֹנְגְסְטְרַה
1991 מולטטולי, מאקס האוולאר, או מכרזי הקפה של חברת הסחר ההולנדית, מהדורה היסטורית-ביקורתית, מאת א.
1995 מולטטולי: מראג'ה לבן לקבצן, מאת הנס ון סְטְרַאטֶן
1995 אנציקלופדיית מולטטולי, מאת ק.
טר לַאנְס ובערכית שנטל קֵייסְפֶּר
1995 מולטטולי הסופר, מאת פיליפ פרמורטל
2000 מולטטולי לכול (אך אף לא אחד למולטטולי), מאת נוֹפּ מַאס
2000 הצדק של מולטטולי: פועלו של אדוארד דאווס דקר בראי היסטוריית המשפט, מאת טום פהייפר
2002 מולטטולי: חייו ויצירתו של אדוארד דאווס דקר, מאת דיק ון דר מוּלן
מאקס האוֶלָאר, תרגם מהולנדית רן הכהן, הספריה החדשה, 1998
מבחר מתוך ה"דעות" ("אידאות"), תרגם (מגרמנית) מרדכי ליפסון, בתוך: בוסתנאי, שבועון של איכרי ארץ-ישראל, כרכים ג – ה (1935-1932).
אדוארד דיטל היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה שהתפרסם בשל חלקו במערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
דיטל נולד ב-21 ביולי 1890 ברוזנהיים שבבוואריה, כבנו של פקיד במשרד האוצר הבווארי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת האופטמן (סרן) ונפצע ארבע פעמים.
לאחר המלחמה נשאר דיטל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במאי 1938 מונה דיטל למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3.
עם פרוץ המלחמה היה דיטל מפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, ולחם עימה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14. כאשר פלשה גרמניה לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחתה הדיוויזיה של דיטל באזור הרי הצפון.
דיטל קיבל הוראה להישאר שם, אולם אז כבשו בעלות הברית בפיקודו של אוטו רוגה את נרוויק.
כוחותיו של דיטל יצאו ממחבואם ותקפו את הנורווגים ובעלי בריתם.
לאחר הצלחה מזהירה זו קיבל דיטל ב-19 ביוני 1940 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, והיה החייל הגרמני הראשון שקיבל זאת.
כמו כן הפך דיטל לפופולרי מאוד בעיני אנשיו ובעיני קצינים אחרים.
היה אחד מחביביו של היטלר ואפילו מתנדבים פינים שלחמו לצד גרמניה העריצו אותו.
התקשורת הגרמנית ניצלה את גיבור המלחמה הפופולרי הזה למטרות תעמולה.
דיטל נודע באהדתו למשטר הנאצי ובשנאתו ליהודים למרות שלא הייתה לו האפשרות לרדוף אותם באופן מעשי.
התפרסם במיוחד נאום של דיטל על מדרגות במינכן:
ב-15 בינואר 1942 מונה דיטל למפקד הקורפוס ההררי נורווגיה, וב-20 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה ההררית ה-20.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 ביוני 1944 הוזמן דיטל לפגישה עם היטלר באתר הנופש הפרטי של היטלר ברגהוף.
במהלך הדרך התרסק מטוסו של דיטל, והוא נהרג יחד עם מספר קצינים נוספים.
מותו נשמר בסוד בתחילה, אך הוא דלף לציבור ופורסם בעיתונות כשמועה לא בדוקה עוד בסוף יוני 1944. ב-1 ביולי 1944 עישרו הגרמנים את דבר מותו.
בלווייתו היטלר נשא עליו הספד ששודר לאחר מכן ברדיו הגרמני.
ישנן שמועות שמטוסו של דיטל לא התרסק אלא נעשתה בו חבלה במטרה לפגוע במורל הגרמני.
אדוארד גנז (Eduard Gans נ.
גנז נולד בברלין למשפחה יהודית אמידה.
הוא למד משפטים תחילה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובגטינגן, ובהמשך באוניברסיטת היידלברג, שם השתתף בהרצאותיו של הגל.
גנז נעשה חסיד אדוק של רעיונותיו של הגל, ולימים היה מעורכי כתביו.
ב-1820, לאחר קבלת תואר דוקטור, חזר לברלין כמרצה.
בשנת 1825 המיר את דתו לנצרות והצטרף לכנסייה האוונגלית בפרוסיה, לשם קבלת המשרה האוניברסיטאית.
שנה לאחר מכן התמנה למרצה שאינו מן המנין, ובשנת 1828 היה למרצה מן המנין.
בשנת 1831, עם מותו של הגל, קיבל גנז את ראשות הקתדרה של הגל.
הוא לימד היסטוריה, משפטים ופילוסופיה, והרצאותיו משכו קהל רב.
בין תלמידיו היה גם קרל מרקס.
יצירתו הגדולה, Erbrecht in weltgeschichtlicher Entwicklung ("משפט הירושה בהתפתחותו בדברי ימי העולם"), נחשבת לאחד מיסודות תורת המשפט המשווה.
ספרו תורגם בחלקו לצרפתית, אנגלית ואיטלקית.
גנז נפטר בגיל 41. תורתו המשפטית נחשבה בעבר רק כמקשרת בין הגל למרקס, אולם היום יש התעניינות חדשה בתורתו, והוא נתפס כהוגה פרגמטי וליברלי שהקדים את זמנו בחתירה לשלום כלל אירופי.
בצעירותו גילה גנז עניין רב ביהדות ובשאלת היהודים.
הוא היה שותף להיינריך היינה, יום-טוב ליפמן צונץ, יצחק מרדכי יוסט ואחרים בייסוד האגודה לתרבות ולמדע של היהודים.
חברי האגודה שאפו לתיקון של היהדות והתאמתה לרוח הזמן על ידי חינוך למלאכה ולהשכלה.
בהקשר זה ידועה הכרזתו של גנז, שגם בעידן האמנציפציה תמשיך היהדות להתקיים, אך לא עוד כערוץ תרבותי ואנושי עצמאי, אלא כ"זרם מעמקים" המשוקע בתרבות ובחברה הכללית.
גנז כתב בכתב העת של האגודה והרצה במוסד המדעי שלה, אולם התאכזב מהישגי האגודה.
בראותו שאין לו דרך אחרת להשיג משרת מרצה באחת האוניברסיטאות – הוא התנצר.
חברו היינריך היינה הביע אכזבה גלויה ממעשהו זה.
בשיר שהתגלה רק אחרי מותו הוא כתב היינה:
אולם כמו רבים בדור הראשון להשכלה, היינה עצמו התנצר חודשים ספורים אחרי גנז.
הגל, גאורג וילהלם פרידריך, קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט, 1821 (תרגום: גדי גולדברג, הוצאת שלם, 2011.
אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד השבעה עשר (Edward de Vere, 17th Earl of Oxford; 12 באפריל 1550 – 24 ביוני 1604) או בקיצור אוקספורד, היה אציל אנגלי ואחד מאנשי חצר המלוכה של העידן האליזבתני.
אוקספורד היה יורש תואר הרוזנות השני בעתיקותו בממלכה, אחד המקורבים ביותר למלכה אליזבת לזמן מה ופטרון מבוקש של האמנויות.
אוקספורד נחשב על ידי בני דורו כמשורר לירי ומחזאי, שמזגו הפזיז והתזזיתי מנע ממנו לקבל אחריות ממשלתית או תפקיד רשמי בחצר המלוכה ותרמו לפיזור של עזבונו.
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20, הוא היה המועמד החלופי הפופולרי ביותר שהוצע לכתיבה של יצירותיו של שייקספיר.
אוקספורד היה בנם היחיד של ג'ון דה ויר, רוזן אוקספורד השישה עשר ומרג'רי גולדינג.
אחרי מותו של אביו בשנת 1562, אדוארד נעשה חסוי תחת האפוטרופסות של המלכה אליזבת ונשלח לגור באחוזתו של יועצה הראשי סר ויליאם ססיל.
הוא נישא לבתו של ססיל, אן, איתה היו לו 5 ילדים.
אוקספורד התנכר לאשתו במשך חמש שנים לאחר סירובו להכיר בבנה הראשון כשלו.
אוקספורד היה אלוף הפלה ברומח (ג'אוסטר) והשתתף בקביעות בתחרויות אבירים גם בצרפת ובאיטליה.
הוא היה בין הראשונים שהלחין שירת אהבה בחצר האליזבתנית, והוא זכה לשבחים כמחזאי, אף על פי שאף אחד ממחזותיו לא שרד.
זרם של הקדשות שיבח את אוקספורד על חסותו הנדיבה ליצירות ספרותיות, דתיות, מוזיקליות ורפואיות.
הוא היה פטרונם של להקות שחקנים מבוגרים וילדים כאחד, כמו גם של מוזיקאים, לוליינים, אקרובטים ומופעי בעלי חיים.
הוא איבד את תמיכתה וחיבתה של המלכה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-16 והוגלה מחצר המלוכה לאחר שהכניס להריון אחת מנערות הלוייה של המלכה, אן וואוואסוור, מה שגרם לקטטת רחוב אלימה בין משרתיו של אוקספורד ודודיה של הנערה.
אוקספורד התפייס עם המלכה ב-1583, אבל כל אפשרויות קידומו אבדו.
בשנת 1586 המלכה העניקה לאוקספורד קצבה של £1,000 כדי להקל על מצוקתו הכספית שנגרמה עקב פזרנותו ומכירת אדמותיו המניבות עבור כסף נזיל.
לאחר מותה של אשתו הוא התחתן עם אליזבת טרנטהאם, עוד אחת מנערות הלוייה של המלכה, שילדה לו את יורשו, הנרי דה ויר.
הוא מת בשנת 1604, לאחר שאיבד את כל האחוזות שהיו בירושתו.
התאוריה האוקספורדינית של המחבר האמיתי של מחזות שייקספיר
התאוריה האוקספורדינית של המחבר האמיתי של מחזות שייקספיר מציעה כי אדוארד דה ויר כתב את המחזות והשירים שיוחסו באופן מסורתי לוויליאם שייקספיר מסטרטפורד על האייבון.
אף על פי ששיוך זה נדחה על ידי כמעט כל חוקרי שייקספיר האקדמאים, העניין בתאוריה זו נמשך והפך לפופולרי, ומועמדותו הוצגה בסרט ההוליוודי "אנונימי" (2011), בבימויו של רולנד אמריך, שבו דמותו גולמה על ידי ריס איוואנס.
תאוריית הנסיך טיודור (הידועה גם כתאוריית שושנת טיודור) היא נגזרת של התאוריה האוקספורדינית של מחבר מחזות שייקספיר.
גרסת הנסיך טיודור גורסת כי אוקספורד והמלכה אליזבת הראשונה היו מאהבים ואף נולד להם בן שגדל כהנרי ווריוטסלי, רוזן סאות'המפטון ה-3. גרסה מאוחרת יותר של התאוריה, המכונה נסיך טיודור השני קובעת כי אוקספורד היה בעצמו בנה של המלכה, ובכך אביו של אחיו למחצה שלו.
היסטוריה נסתרת זו אמורה להסביר מדוע אוקספורד (כשייקספיר) הקדיש את השירים הסיפוריים ונוס ואדוניס (1593) והאונס של לוקרציה (1594) לסאות'המפטון וגם להסביר היבטים שונים של תוכן השירים.
התוכן של הסונטות של שקספיר שימש גם כדי לתמוך בתאוריה ובמידה פחותה, יש פרקים במחזות.
תאוריית הנסיך טיודור יצרה חלוקה בין ה"אוקספורדיינים".
הרוב השמרני מתייחס לתאוריה זו כמכשול להכרה של אוקספורד כשייקספיר, ואילו המיעוט המחזיק בתאוריית הנסיך טיודור טוען שהתאוריה שלהם טובה יותר, מסבירה את חייו של אוקספורד ואת הסיבות לכתיבה שלו בשם עט.
תרחיש "נסיך טיודור השני" מהווה חלק עיקרי מהסרט ההוליוודי "אנונימי" (2011), שנכתב על ידי ג'ון אורלוף.
הסרט ממחיש אירועים שהובילו למרד אסקס נגד המלכה אליזבת.
על רקע זה, מוצגים פלאשבקים מפרקים קודמים בחייו של אדוארד דה ויר.
גאונותו הספרותית מתגלה במחזות שנכתבו להופעות בחצר המלוכה, אבל כאשר ראה את כוחו של התיאטרון העממי, הוא מחליט לכתוב לבמה הציבורית באמצעות מתווך המציג עצמו כמחבר, ויליאם שייקספיר.
פרשת האהבים של אוקספורד עם המלכה, מולידה את סאות'המפטון, שמאוחר יותר הופך לבעל הברית של רוברט דברו, רוזן אסקס ה-2. המרד של האחרון, מצטייר כניסיון להפיל את אויבו הוותיק של אוקספורד, רוברט ססיל (הגיבן), רוזן סולסלברי ה-1, ולא כמתקפה נגד המלכה.
אוקספורד מקווה לתמוך באסקס באמצעות מחזהו, ריצ'רד השני כדי להלהיב את הרגשות נגד ססיל בקרב הציבור הבריטי.
תמרונו נכשל, כאשר ססיל מגלה את תוכניותיו.
אז ססיל מספר לאוקספורד שהוא עצמו (אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17) הוא גם כן בנה של המלכה ובכך הוא למעשה אחיו למחצה של בנו.
אסקס וסאות'המפטון נעצרו ונידונו למוות.
הרוס ומזועזע מהגילוי על מוצאו, אוקספורד מסכים לדרישתה של המלכה אליזבת, להישאר בעילום שם ולא לחשוף את עצמו כשייקספיר, כחלק מעסקה שהצילה את בנם מהוצאה להורג כבוגד.
בפרשנות ה-DVD על הסרט, אורלוף התסריטאי, סיפר שלא היה מרוצה מהסצנה שבה ססיל טוען כי אוקספורד הוא בנה של המלכה.
הוא ביקש מהבמאי רולנד אמריך להסירה, אבל אמריך עמד על השארתה.
אדוארד דייוויס היה בוקניר אנגלי, שודד ים שפעל בים הקריבי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-17 והוביל פשיטות מוצלחות על לאון ופנמה ב-1685, התקיפה על פנמה נחשבת לאחת מפשיטות הבוקנירים הגדולות האחרונות כנגד מעוז ספרדי.
מרבית התיאורים על מעלליו נכתבו מאוחר יותר בידי ויליאם דמפייר (William Dampier) בספר "מסע חדש סביב העולם" (A New Voyage Round the World) שיצא לאור ב-1697.
ככל הנראה היה ממוצא פלמי.
הוא מוזכר לראשונה כאחד החברים ב"הרפתקה הפסיפית" אותה הובילו שודדי הים ברתולומיאו שרפ (Bartholomew Sharp) וג'ון קוקסון (John Coxon) ב-1680. אבל בראש ובראשונה הוא הופיע בים הקריבי על פריבטיר צרפתית בפיקודו של קפטן ינקי.
הוא הועבר לספינה של קפטן טריסטן, והצוות התמרד כשעגנו בפטי גואב (Petit-Goâve), בסמוך לפורט-או-פרנס בהאיטי.
דייוויס הפליג תחת פיקודו של ג'ון קוק והגיע באפריל 1683 למפרץ צ'ספיק באפריל 1683, שם פגש בוויליאם דמפייר.
אחרי תקופה קצרה שבה שירת כנווט, הוא ואחרים, כולל שודד הים ג'יימס קלי עזבו את המשלחת בתוך שנה וחזרה בדרך היבשה דרך פנמה עם ג'ון קוק.
ב-23 באוגוסט 1683, בעודו מפליג בספינה שנלכדה בווירג'יניה הוא הסכים להצטרף למשלחת שוד כהגאי תחת ג'ון קוק.
הם הפליגו מזרחה ולכדו את ספינה דנית בת שלושים שישה תותחים אותה כינו "בצ'ולרס דילייט" (Bachelor's Delight – "תענוגות הרווק") זמן קצר לאחר שהגיעו מול חופי גינאה במערב אפריקה.
הם הפליגו לאוקיינוס השקט בנובמבר 1683 דרך כף הורן.
למשלחת הצטרף שודד הים ג'ון איטון (John Eaton) בטרם פשטו על ערים ספרדיות לאורך חופה המערבי של אמריקה הדרומית.
במרץ 1684 פגשה ה"דילייט" את "ניקולס" (Nicholas), ספינתו של ג'ון איטון, מול חוף העיירה ולדיביה (כיום בצ'ילה).
הם הפליגו לאיי חואן פרננדס שם נפגשו באינדיאני משבט מוקיטו (Mokito), שהושאר מאחור בטעות על ידי ברתולומיאו שרפ בינואר 1681. ב-3 במאי פנו רבי החובלים קוק ואיטון לאיי גלאפגוס.
בעקבות מותו של קוק ב-19 ביולי 1684 בחר הצוות של הדילייט בדייוויס לרב חובל במקומו.
עם זאת, המשלחת נתקלה בקשיים משום שבעקבות התקפה כושלת על אל ריאלחו (El Realejo) בניקרגואה פרש איטון מהמשלחת וגם הפשיטות כנגד פאיטה (כיום בפרו) וגואיאקיל (כיום באקוודור) הניבו מעט מאוד שלל, אם כי לכידת כמה ספינות עבדים הובילה להצטרפות של 15 עבדים לצוות.
הוא שב צפונה כלפי פנמה הוא לכד ספינה ספרדית שבמטענה כסף המיועד לספרד לפני שצירף כוחות עם הצי בפיקודם של פרנסיס גרונייה (Francis Grognet), פייר לה פיקר (Pierre le Picard) וקפטיין טאונלי (Captain Townley).
דייוויס הפליג בחזרה לאקוודור, ונתקל ב-2 באוקטובר בספינה סיגנט (Cygnet) בפיקודם של שודדי הים צ'ארלס סוואן (Charles Swan) ופיטר האריס (Peter Harris) ושכנע אותם להצטרף למשלחת.
יחד עם "דילייט", ה"סיגנט" וספינות אחרות קטנות יותר אותם לכדו מהספרדים הוא הוביל פשיטות מוצלחות על פנמה.
אף שתכננו להתקיף את צי ספינות הכסף הפרואני, הצליחו הספרדים להעביר מעל ל-500,000 פסו בשני גליאונים המלווים על ידי שלוש ספינות קרב קטנות והתחמקו מצי ספינות שודדי הים שהמתין להם בכך שהפליגו קודם ישר מערבה, לפני שפנו צפונה.
בעודם ממתינים לספינות האוצר נתקלו דייוויס והאחרים בסיור ספרדי מול חוף פרו ב-8 ביוני, והצי הספרדי רדף אחריהם עד האי קורבה מול פנמה.
לאחר שהתקוטטו בינם לבין עצמם בעקבות התבוסה, שרבים משודדי הים האשימו שפרנסיס גרונייה היה הגורם לה, עזבו דייוויס וסוואן את המשלחת ב-3 בספטמבר ויחד עם טאונלי, האריס וויליאם נייט (William Knight) הפליגו צפונה בשמונה ספינות ו-640 שודדי ים.
ב-1 בינואר 1685 לכד דייוויס ספינה המיועדת ללימה ובה ההוראות שניתנו לצי ספינות הכסף להפלגה לפנמה.
ב-7 בינואר הפליגו דייוויס וסוואן לאי פר (Pear Island) בניסיון ללכוד את צי ספינות הכסף.
הספינות כבר הורידו את מטענם, כאשר נתקלו בספינות שודדי הים במפרץ פנמה.
שודדי הים כינסו את ספינותיהם, אבל בקרב פנמה היו שודדי הים במיעוט.
תוצאת הקרב לא הייתה החלטית.
דייוויס וסוואן ושתי ספינות אחרות נפרדו מצי ספינות השודדים.
הפשיטות כנגד לאון וריאלחו לא נשאו פירות ועקב כך סוואן וטאונלי נפרדו מדייוויס והפליגו למקסיקו, והאריס עזב אחרי שמרבית אנשי הצוות שלו מתו בקדחת צהובה בהונדורס.
החבורה נפרדה ב-25 באוגוסט 1685. דמפייר הפליג מערבה לרוחב האוקיינוס השקט אל הודו המזרחית.
יחד עם שודד הים ויליאם נייט (William Knight), פשטו שודדי הים על יישובי החוף בפרו וצ'ילה, אבל המזון הלך ואזל.
לאחר שהגיעו לאיי חואן פרננדס בנובמבר של אותה שנה החליטו דייוויס ונייט לחלק את השלל כשכל איש צוות מקבל 1,150 ליש"ט ונייט נפרד בדרכו לאיי הודו המערבית.
את חג המולד של 1685 בילו דייוויס ואנשי צוותו באיי חואן פרננדס שם חשו ב-4 לפנות בוקר ברעידת האדמה שהתרחשה על היבשת כ-600 קילומטרים מזרחית להם.
בפשיטה על העיירה סאניה (Saña) הצליח דייוויס לבזוז תכשיטים וכסף בשווי 25,000 ליש"ט.
39 עבדים מאפריקה שוחררו מפאיטה והצטרפו למשלחת.
בין מאי ליוני פשט דייוויס על חמש ערים, כולל התקפה שנכשלה על לה סרנה.
בהתקפה על פיסקו נהרגו כמרים ופקידי ממשל רבים בניסיון להחביא את אוצרות העיר עד שהמגינים הסכימו לשלם 5,000 ליש"ט ככופר.
דייוויס המשיך עם 80 איש ובזז כ-10,000 ליש"ט מאריקה בפברואר 1687. לאחר שלמד משבויים ספרדיים על התוכניות הספרדיות לשלוח פלגת אוניות מפרו כנגד רב החובל פייר לה פיקר, הוא הגיע לגואיאקיל במאי וסייע להביס את הצי הספרדי וחילק את השלל בן 50,000 ליש"ט עם שודד הים הצרפתי.
הוא עזב את גואיאקיל ב-12 ביוני, ועצר בדרכו בחזרה למושבות האנגלית בצפון אמריקה (ארצות הברית לעתיד), באיי גלאפגוס ובאיי חואן פרננדס.
בדצמבר 1687 גילתה משלחת דייוויס אי במרחק 500 ליגות דרומית לאיי גלאפגוס בקו רוחב 27°20′S .
"דייוויס לאנד" הוזכרה ביומן המסע "מסע חדש סביב העולם" (A New Voyage Round the World) של ויליאם דמפייר.
משלחת מחקר הולנדית בפיקודו של חוקר הארצות יאקוב רוחבן חיפשה ב-1722 את האי ולא מצאה אותו, אבל במקום זאת היא גילתה לראשונה את אי הפסחא.
דייוויס וה"דייליט" הגיעו לאיי הודו המערבית בתחילת 1688 ובמאי הגיעו לפילדלפיה.
ב-22 ביוני 1688 נאסר דייוויס וחבריו באשמת שוד ים בווירג'יניה שנתיים קודם לכן.
במשפט ב-26 ביוני 1688 הכחיש דייוויס כי היה אי פעם שודד ים, וטען כי התגורר בג'מייקה במשך שבע שנים.
משרת שחור בשם פיטר קלויז (Peter Cloise) סתר טענה זו ב-16 באוגוסט 1688. דייוויס הגיש עתירה תחת ההכרזה של המלך ג'יימס השני, מלך אנגליה מ-1685 התומך בשוד ים.
באוקטובר 1688 פסק הלורד סתרלנד כי הם אשמים, אך ייתכן כי קיבלו חנינה מלכותית.
באוגוסט 1689 הורתה מועצת וירג'יניה לשודדי הים לחזור לאנגליה.
הם הגיעו בנובמבר, אך בלא רכושם.
דייוויס חזרה לאנגליה בסופו של דבר ב-1690 והצליח להשיב את מרבית אחוזותיו ורכושו לשעבר שהוחזרו אליו תוך שנתיים.
צו מלכותי במרץ 1692 הסכים להחזיר את רכושו של דייוויס, אם כי 300 ליש"ט נשארו רכוש הכתר.
והוא קיבל כרבע מהרכוש בג'יימסטאון.
ייתכן כי הכספים שימשו להקמת קולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג בווירג'יניה.
בנובמבר 1693 הזמינה מועצה המושבה של וירג'יניה את בעלי החוב של שלושת האנשים.
דייוויס חתם באמצעות צלב, מה שמוכיח שככל הנראה לא ידע קרוא וכתוב.
קיימת הטענה כי היה בין שודדי הים הראשונים שקברו אוצרות באי הקוקוס כשהגיע לאי בספינתו "בצ'לורס דילייט" ב-1684. על פי הטענה הוא עגן במפרץ צ'אתהאם הוא לכאורה השאיר מאחוריו כמה תיבות המכילות מטילי זהב, מטבעות זהב, ומטילי כסף בשווי 300,000 ליש"ט אותם שדד מהיישובים בפרו ובצ'ילה.
סר אדוארד דניסון רוס היה מזרחן ובלשן בריטי, שהתמחה בחקר שפות המזרח הרחוק והמזרח הקרוב.
הוא היה מסוגל לקרוא 49 שפות ולדבר 30 מתוכן.
הוא היה מנהלה של הלשכה הבריטית למידע על המזרח התיכון (British Information Bureau for the Near East).
כמו כן, דניסון רוס שימש בתור מנהלו הראשון של בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (School of Oriental and African Studies, SOAS), באוניברסיטת לונדון.
בין היתר, הוא הצטרף לסגל המוזיאון הבריטי, עם מינויו ב-1914 למשרת האחראי על קטלוג כתביו של אורל שטיין.
ביחד עם ההיסטוריונית הבריטית, איילין פאואר, דניסון רוס כתב וערך את סדרת הספרים בת 26 הכרכים, נוודי ברודוויי (The Broadway Travellers), אשר יצאה לאור במסגרת הוצאת ראוטלידג' ואשר כללה בין היתר, את יומנו של הקצין הימי הבריטי בן המאה ה-17, הנרי טיאונג'.
ב-1934, הוזמן דניסון רוס להשתתף בטקס החגיגות לציון אלף שנים להולדתו של פירדוסי, אשר התקיים בטהראן, שבאיראן, טקס שבו הוא אכן נכח, בסופו של דבר.
אדוארד דניסון רוס גדל והתחנך במשפחה שבה אביו היה כומר.
לאחר שהשלים את לימודיו האקדמיים ביוניברסיטי קולג' לונדון וכמו כן לאחר תקופת לימודים קצרה בפריז, רוס קיבל את הדוקטורט שלו ב-1895. תזת הדוקטורט שלו עסקה במייסדה של השושלת הספווית, אשר שלטה בפרס, שאה אסמאעיל הראשון.
ב-1896, הוא התקדם בתפקידיו האקדמיים ומונה לדוקטור לפילולוגיה, כאשר הוא עובד באוניברסיטת שטרסבורג ולאחר מכן מונה לפרופסור לשפה הפרסית, תוך שהוא עובר ללמד ולהרצות ביוניברסיטי קולג' לונדון.
ממקום גאוגרפי זה, לונדון, ובשל תפקידו האקדמי הבכיר, דניסון רוס החל לצאת למסעות ארוכים ברחבי מרכז אסיה ופרס, כדי ללמוד את תרבות האזורים הגאוגרפיים הללו, בצורה מעמיקה יותר.
בשנת 1901, רוס הסכים למינויו למנהל המדרסה המוסלמית ששכנה בקולקטה, שהייתה באותם ימים בירת הראג' הבריטי, שם הוא ראה צורך להכיר מקרוב את המוסלמים שהתגוררו בהודו, כדי להחליף איתם רעיונות וכדי ללמוד מהם ובעיקר, מהמורים העמיתים שלו במכללה וכן לעמוד איתם בקשר.
ב-1911, רוס אף התמנה למשרת פקיד בכיר במחלקה לחינוך המסונפת למדרסה (מזכיר עוזר במחלקה).
במסגרת תפקיד זה, הוא ארגן ומיין את כתבי היד החשובים שנמצאו בספרייה המקומית בעיר פטנה.
במסגרת עבודתו בממשלת הודו הבריטית, הוא היה אחראי על שימור המסמכים הרשמיים של הממשלה כקצין משרד הרשומות של הממשל ההודי.
רוס היה גם פרופסור עמית באוניברסיטת קולקטה ושימש כחבר פעיל באגודה האסייתית של בנגל.
אך הוא לא הגביל את עצמו ללימודי אסלאם, אלא רכש ידע באופן מדורג בשפות נוספות, כגון: סנסקריט, סינית וטיבטית.
כהוקרה על הישגיו, הוענק לרוס ב-1912, אות האבירות של מסדר האימפריה ההודית.
ב-1914, חזר רוס לאנגליה תוך שהוא מתמנה לעוזר ראשי במוזיאון הבריטי, שם הוא קיטלג את אוספיו של החוקר האוסטרי-בריטי אורל שטיין (1862 - 1942), שחקר בעיקר את מרכז אסיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, רוס עבד עבור רשויות הצנזורה ועבור שירות המודיעין הצבאי, אשר במסגרתו הוא פיתח וחיבר מילונים בעשרים שפות שונות, זאת כדי שיאושרו על ידי רשויות הצנזורה לאחר תום המלחמה.
ב-1916, מונה רוס למנהלו הראשון של בית הספר ללימודי המזרחנות של אוניברסיטת לונדון (School of Oriental Studies at the University of London), שמאוחר יותר ישנה את שמו לבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS - School of Oriental and African Studies).
זאת בשל שליטתו הרחבה בשפות רבות ובשל כישורי הניהול וההוראה שלו - משרה בה החזיק עד 1937; במהלך כל אותו הזמן הוא גם העביר שיעורים בשפה הפרסית.
בשל הישגיו אלו, הוענק לו התואר סר.
החל מ-1926, בשיתוף פעולה עם ההיסטוריונית איילין פאואר (1889 - 1940), רוס פרסם את סדרת הספרים נוודי ברודוויי (Broadway Travellers).
במסגרתה הוא כלל כרוניקות של אנשי מסעות ומגלי ארצות מכל הזמנים, תוך שהוא כולל ביאורים מפורטים וכן מוסיף חומרים משלו, בדגש על הנגשת סדרת ספרים זו בקרב הקהל הרחב הדובר אנגלית.
בשנותיו המאוחרות הוא לקח על עצמו התחייבויות נוספות, תוך שהוא מעניק הרצאות רבות, ביניהן שתיים אותן העביר בארצות הברית, במהלכן נאם בקונגרס האמריקאי.
בין השנים 1939 - 1940, רוס השתקע באיסטנבול, שם, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא חזר לשרת כקצין מודיעין, תוך שהוא מתמנה לראש משרד המידע הבריטי.
זמן קצר לאחר מינויו, בשנת 1940, נפטר רוס ונקבר בבית הקברות היידר פאשה, איסטנבול (כמה חודשים לאחר מות אשתו).
נאמר על רוס שהוא שלט ב-49 שפות, כאשר הוא דובר באופן שוטף 30 מהן.
הוא נישא לליידי דורה רובינזון (1869 - 16 באפריל 1940), החל מ-1904. אולם, נישואיהם לא הניבו ילדים והם נותרו ערירים.
עיר הולדתה של דורה רוס הייתה הול והיא הייתה פסנתרנית מוכשרת ביותר; החתונה עצמה התקיימה במהלך חופשה בוונציה; רוס חלק עם אשתו אהבה למוזיקה.
רוס נחשב לאישיות עם נוכחות אנרגטית, היה בעל התלהבות עצומה מהחיים וניחן ביכולת לעבוד קשה.
דבר אשר הוביל את בית הספר ללימודי המזרחנות וללימודי אפריקה (SOAS), להגדיל את מצבת כוח האדם שלו ותוך כדי כך, לצמוח בתור אחד המוסדות המובילים ללימוד והוראת מדעי אסיה אשר הוקמו.
נוודי ברודוויי (The Broadway travellers), סדרת ספרים שיצאה לאור ב-26 כרכים ויצאה לאור במהדורה חדשה ב-2005.
שני הקצוות של הנר (Both Ends Of The Candle), הקדמה מאת לורנס ביניון.
הוצאת פייבר את פייבר, לונדון, 1943. אוטוביוגרפיה שפורסמה לאחר מותו.
אדוארד דאודן (1843-1913) היה מבקר ספרות אירי, מלומד שקספירי ומשורר.
היה מחשובי מבקרי הספרות האירופאים בתקופה הוויקטוריאנית.
ערך מהדורה מפורשת של שירי וורדסוורת' ומהדורה של שירי שלי.
חיבר ספרים על שקספיר, הוציא לאור את הסונטות של שקספיר מפורשות, והשתתף במהדורת ארדן הראשונה של מחזותיו.
כן עסק בשירתם של סאות'י, קולרידג', רוברט בראונינג, גיתה, הוגו, איבסן, ואחרים.
אף על פי ששמו כמבקר יצא לתהילה בעולם כולו, דאודן החשיב את ספר שיריו הקטן (1876) יותר מכל ספריו הביקורתיים.
הוא היה מקורב למשורר האירי-יהודי ארליך קמינגהם, וקיימות סברות שהשניים השפיעו זה על שירתו של זה.
"בלדות ליריות, לפי המהדורה הראשונה" (1890)
"היצירות הפיוטיות של וורדסוורת'" (1892)
"היצירות הפיוטיות של שלי" (1893)
"גיתה, הדיוואן המערבי-מזרחי" (1914, בתרגומו)
"המהפיכה הצרפתית והספרות האנגלית" (1897)
"פוריטן ואנגליקן: לימודים בספרות" (1900)
אדווארד גרנוויל בראון היה רופא, חוקר היסטוריון ואוריינטליסט בריטי.
הוא התמחה בלימודי פרס ונמנה בין האקדמאים הראשונים והמובילים לחקור את הדת הבהאית והדת הבאבית.
בנוסף, היה פעיל פוליטי למען המהפכה החוקתית הפרסית.
בראון נולד ב-7 בפברואר 1862 בגלוסטרשייר, בריטניה לאביו, בנג'מין בראון.
בראון למד בתיכון בגלנאלמונד קולג' בסקוטלנד ובאיטון קולג' תוך כוונה ללמוד הנדסה.
אולם, לאחר תקופה של שנה וחצי של לימודים בתחום, החליט ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת ניוקאסל ולאחר מכן במכללת פמברוק שבאוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך לימודיו בפמברוק, התחיל בראון ללמוד ערבית, טורקית ופרסית מתוך עניין בטורקיה עקב המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
הוא הזדהה עם הצד האות'מאנית ואף רצה לסייע להם ולשרת כקצין בצבא העות'מאני, ולכן לימד את עצמו את השפה הטורקית מאיש דת אירי.
היכרותו עם האוריינט ככלל ועם פרס בפרט
בראון למד רבות אודות פרס ממורה פרטי, פרסי בשם מירזא מוחמד באקר ובגללו התעניין בסופיות ובהמשך בדרך של הבאב.
אף על פי שבראון למד פרסית עד לרמה גבוהה מאוד, הוא לא מצא את הזמן לבקר בפרס תוך כדי לימודי רפואה בפמברוק.
בשנת 1887, לאחר סיום לימודיו, הוא יצא לפרס על מנת לחקור אותה מקרוב ולהמשיך ללמוד את השפה הפרסית.
בראון שהה באימפריה כשנה ובניגוד לאירופאים אחרים אשר נסעו לפרס, הוא התערבב היטב עם מגוון גורמים באוכלוסייה הפרסית.
לאחר מסעו כתב ספר, "A Year Amongst The Persians" אודות חוויותיו בפרס.
הספר פתח את התרבות הפרסית בפני העולם האקדמי ודוברי אנגלית בצורה חסרת תקדים.
אולם בפועל, הספר לא קיבל תשומת לב ציבורית נרחבת עד ההדפסה השנית שלו, אחרי מותו של בראון ב-1926.
בהמשך החיים שלו, שילב בראון את אהבתו עם האוריינט עם הרקע הרפואי שלו והעביר הרצאות בנושא רפואה בעולם הערבי ופרסם ספר על בסיס הרצאות אלו.
מדובר בנושא שולי מבחינתו שכן עיקר עבודתו התמקדה בהיסטוריה וספרות פרסית.
הוא איגד כתבי יד פרסים ואסלאמיים והוציא את סדרת ספרים בת ארבעה כרכים בשם "Literary History of Persia".
הספר מבוסס על חומרים שבראון הצליח לאסוף בעת שהותו בפרס והוא עשה בו שימוש בגישה החדשה שפיתח לחקר ספרות וגם ניתח מספר רב של מקורות ראשוניים, דבר שהתאפשר בזכות שליטתו בשפה הפרסית, הערבית ועוד.
הספר ממשיך להוביל בתחום, מעל 95 שנה לאחר הדפסת המהדורה האחרונה.
בראון נתקל לראשונה בבאביזם כאשר קרא את כתביו של הסופר הצרפתי ארתור דה גובינו אודות פרס.
לכן, בראון רצה ליצור קשר ולחקור את הבאבים בפרס בזמן שהייתו באזור אך גילה כי רוב הבאבים הפכו לבהאים.
כאשר הוא היה באיספהאן, פגש בראון את אחד ממקורביו של בהאא אללה, ח'אג'י מירזא חידאר עלי ובהמשך פגש ודיבר עם עוד אנשי הדת בערים יזד ובשיראז.
בעיר כרמאן הוא גם פגש באבים
לאחר ששב מפרס, התחיל בראון לתרגם כתבי יד באבים ובהאים ובכך היה הראשון לתרגם אותם לאנגלית ולהנגיש אותם לעולם האקדמי ולמערב.
לקראת סוף המאה ה-19 הפסיק להתעניין בבהאיזם ובאביזם, ככל הנראה בגלל ביקורת שקיבל באקדמיה והפלגים בתוך העולם הבאבי-בהאי.
בנוגע לפילוג בין הבהאים והאזלים, הוא סבר כי האזלים מייצגים את המסורת האמיתית של הבאב והאשים את הבהאים באלימות כלפי האזלים.
הפילוג בין שני הזרמים, יחד עם ביקורת נוקבת שספג מאקדמאים באוקספורד, שכנע אותו לנטוש את מחקריו על הבאב.
בראון התחיל להתעניין בפוליטיקה של איראן כבר ב-1890 בתקופה של מרד הטבק באיראן, עת היה בקשר עם איראנים בולטים בלונדון.
הוא הפך לפעיל ב-1908 על רקע המהפכה החוקתית הפרסית והקים את ועדת פרס בשיתוף עם ה.פ.ב.
מטרת הוועדה הייתה להשפיע על דעת הקהל בבריטניה לתמוך בתנועת החוקה הפרסית ובזכותו של העם הפרסי להגדרה עצמית, בהתאם לפילוסופיה שלו שתמך ללא סייג בתנועות חירות.
לפי בראון, אובדן עם ייחודי הוא רע מאוד, במיוחד פרס.
לכן הוא לחם למען העם הפרסי על מנת לשמור את הציוויליזציה המיוחדת שלה.
כמו כן, הוא התייחס לאיראן כמדינה האהובה עליו אחרי בריטניה.
בראון היה בקשר הדוק עם בכירים בתנועה הלאומית הפרסית בתוך פרס ובגולה והיווה מוקד ידע למבקרים רבים של הממשלה הבריטית בנוגע למדיניותה מול האימפריה הפרסית.
הוא כתב ספרים ומאמרים ונשא נאומים אשר היללו את העם הפרסי וביקרו את המאמצים של הבריטים והרוסים לדכא את המהפכה.
כתוצאה מכך, זכה לתמיכה ואהדה בקרב הפרסים.
הוא ספג ביקורת מכמה בכירים איראנים, כולל אנשים שהיו המקורות שלו, על כך שהוא כתב רבות על המהפכה בלי לחקור אותה מקרוב.
לבסוף, אחרי שהמהפכה החוקתית נכשלה, הפסיק בראון את כל פעילויותיו הפוליטית.
במסגרת ספרו The Persian Revolution, בראון ביקר את הבהאים ואת מנהיגם עבד אל-בהאא' על כך שהם לא יצאו בפומבי בעד המהפכה ונמנעו מנקיטת עמדה ברורה בנושא.
הוא התעלם מהעובדה שתמיכה של הבהאים במהפכה הייתה עלולה לחסל אותה שכן רוב הציבור הפרסי היו נגד הבהאים.
הוא גם לא התייחס לרדיפה של הבהאים על ידי המשטר הקיים באותו שנים.
דבריו של בראון פגעו בעבד אל-בהאא' והוא לעולם לא סלח לבראון.
באוניברסיטת קיימברידג' ייסד בראון את בית הספר ללימודי שפות מודרניות של המזרח ושימש כפרופסור לשפה ערבית.
בתפקיד זה הוא שם פחות דגש על לימוד דקדוק ויותר על תרגום של כתבי יד ומקורות ראשוניים.
הוא גם הקים בית ספר בו למדו עובדים של שירות החוץ הבריטי ובהמשך גם סטודנטים הודיים.
הוא קטלג את כל כתבי היד האסלאמיים בספרייה של אוניברסיטת קיימברידג' וספריות נוספות.
בנוסף, הוא ערך וקידם את עבודתו של אליאס ג'ון ווילקינסון גיב על ההיסטוריה של שירה עות'מאנית.
חוץ מספריו על רפואה ערבית, כלל כתביו עסקו בפרס בתחומים של דת, היסטוריה וספרות, או פוליטיקה ועיתונאות.
בתחילת הקריירה שלו, בראון כתב אודות דת בפרס.
לאחר מכן הוא התמקד בהיסטוריה ספרותית ולקראת סופה כתב גם אודות פוליטיקה ועיתונאות.
בנוגע לדת, הוא לא התייחס בכלל לזרם הסוני והתעסק עם הזרמים הקטנים יותר של השיעה.
יש כאלה שטוענים כי מחקרו על הבאביזם הוא המחקר המקיף ביותר על הנושא שיוכל להיות אי פעם.
בתחום של היסטוריה ספרותית, הספר The Literary History of Persia היה השיא של מחקרו האקדמי.
לקח לו מעל 22 שנים להוציא לאור את כלל הכרכים והם מהווים עבודה מרכזית בחקר של פרס.
עד שהוא התחתן עם אליס קורוליין בלאקבורן-דניאל בשנת 1906, בראון היה נחשב לפעיל מאוד בחיים החברתיים בקיימברידג'.
בזמנו הפנוי היה משחק טניס, סקוואש ושיט; ותמיד ראה לנכון לסייע בכל דבר לתלמידיו, עמיתיו וכל מי שביקש.
אליס הייתה קתולית ופעילה בתנועה לעצמאות אירית והשפיעה עליו בשני הנושאים.
בראון קיבל התקף לב חמור בשנת 1924 ובכך סיים את הקריירה האקדמית שלו.
הוא נפטר ב-5 בינואר 1926 בביתו בקיימברידג' ונקבר בעיר ניוקאסל.
אדוארד דרינקר קופ היה פלאונטולוג וצייד מאובנים וכן איכתיולוג והרפטולוג אמריקאי.
נודע בזכות תגליותיו וממצאיו המדעיים, בהם גילוי 56 מינים של דינוזאורים.
קופ נולד בפילדלפיה, פנסילבניה ב-1840 לאלברט וחנה קופ, משפחה קווייקרים.
הוא התעניין במדע מגיל צעיר ואת עבודתו הראשונה במדעים הגיש בגיל 19.
למד אנטומיה באוניברסיטת פנסילבניה והחל לכתוב חיבורים על עופות ועל זוחלים ב-1861.
הוא חזר לפילדלפיה ב-1864 והפך לחוקר שהסתובב בעולם והחל לחפור מאובנים בכל רחבי ארצות הברית, בעיקר בצפונה ובמערבה, וגילה שלל מאובנים חדשים למדע להם נתן שמות מדעיים.
באוגוסט 1878 חזר לאירופה, לאחר שקיבל הצעה להתמנות לאגודת החברה הבריטית למדע בדבלין ושם הסתובב ברחבי אנגליה וצרפת ונפגש עם אישים חשובים.
הוא גם רכש אוסף של מאובנים מארגנטינה אך את הארגזים שלהם לא פתח מעולם.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19 ולאחר שחזר לארצות הברית, החלה יריבות בינו לבין צ'ארלס מארש, אשר כונתה מלחמת העצמות .
למרות היחסים הטובים ששררו לפני כן מארש החל לזלזל בקופ ובתגליותיו.
הדבר הגיע לפיצוץ עם מציאה של שרידי האלאסמוזאורוס – פלסיוזאור גדול שקופ הניח את הראש באזור הקצר יותר.
מארש הוכיח אותו בכך שהדביק את הראש על הזנב והפך את ההחלטה, כך שהראש יהיה מאחורי צוואר ארוך ודק ולא קצר ורחב.
שני החוקרים היו תחרותיים ביותר, וניהלו מרוץ על גילוי מאובנים וזיהוי מינים חדשים.
במהלך המרוץ גילו ותיעדו יותר מ-130 מינים חדשים של דינוזאורים.
מבחינה כמותית, מארש ניצח במרוץ: הוא גילה 80 מינים חדשים לעומת 56 שגילה קופ.
לקראת סוף חייו הוא הפסיד את רוב ממונו ואף את ממצאיו ומאובניו, עקב עסקים כושלים בכרייה, שאותם ניצל כדי להשיג מאובנים שלא נמצאו.
הוא נפטר לאחר מחלה דלקתית ב-1897.
קופ פרסם במשך חייו מעל 1,400 מאמרים מדעיים שונים.
הוא גילה בסך הכל 56 מיני דינוזאורים חדשים במהלך מלחמות העצמות ומעל 1,000 מיני חולייתנים פרהיסטוריים שונים.
בנוסף הוא גילה מעל 300 מיני דגים, בהיותו איכתיולוג.
כמו כן גילה מספר זוחלים, בעיקר לטאות ונחשים.
בנוסף הוא הציג תאוריה המציעה גידול בגודל גופם של יונקים בהתאם לנסיבות חייהם, לאורך הזמן האבולוציוני (זאת אף על פי שקופ התנגד לאבולוציה ותמך בלאמארקיזם כתחליף).
התאוריה נקראה על שמו – חוק קופ .
הוא מנצח אנגלי, שהתמנה ביולי 2019 לתפקיד המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון החל מעונת הקונצרטים 2021/22.
בילדותו שר כנער מקהלה בקתדרלת גלוסטר וניגן בפסנתר, קלרינט ועוגב.
הוא למד בבית הספר קינג בגלוסטר ובאיטון קולג'.
באוניברסיטת קיימברידג' המשיך כסטודנט למוזיקה, והתמחה במוזיקה כוראלית במקהלת קינגס קולג'.
הוא החל לנהל מקהלות באיטון והמשיך בכך בקיימברידג'.
בהמשך למד באקדמיה המלכותית למוזיקה, אצל קולין מטרס.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה בשנת 2000.
משנת 1997 עד 2002 היה אדוארד גרדנר מנהל מוזיקלי של האגודה למען המקהלה של ווקינגהאם, תפקיד שמילאו בעבר גראמה ג'נקינס, פול דניאל וסטיבן לייטון.
בשנת 1999, בעודו סטודנט באקדמיה המלכותית למוזיקה, היה גרדנר לפסנתרן חזרות של פסטיבל זלצבורג בהזמנתו של מיכאל גילן, כשקודמו בתפקיד חלה.
בהמשך היה גרדנר עוזר מנצח למרק אלדר בתזמורת האלה, במשך 3 שנים.
בשנת 2003 מונה למנהל המוזיקלי של גליינדבורן בסיבוב ההופעות, ונכנס רשמית לתפקיד בשנת 2004. הוא ויתר על תפקיד זה בשנת 2007. בשנת 2005, זכה גרדנר בפרס האמן הצעיר של האגודה הפילהרמונית המלכותית.
אדוארד גרדנר, מונה למנהל המוזיקלי של האופרה הלאומית האנגלית במרץ 2006. הוא נכנס רשמית לתפקיד במאי 2007, בחוזה התחלתי לשלוש שנים, בהפקה חדשה של "מוות בוונציה" מאת בנג'מין בריטן.
תחת ניהולו, הציגה האופרה שורה של הפקות, כולל "פיטר גריימס" של בריטן, "אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, "קללת פאוסט" של הקטור ברליוז והפקה כפולה של פולחן האביב מאת איגור סטרווינסקי ו"טירת כחול הזקן" של בלה בארטוק.
הפקות העונה כוללות את "ג'וליטה", דון ג'ובאני, ו"מוות בוונציה".
אף על פי שלא היו הודעות רשמיות לעיתונות על הארכת החוזה עם גרדנר, הוא הצהיר בפומבי על כוונתו להמשיך לעבוד עם האופרה הלאומית האנגלית לפחות עד 2015. בינואר 2014 הודיעה האופרה הלאומית האנגלית על סיום כהונתו של גרדנר כמנהל מוזיקלי ב-2015.
לאור הצלחותיו כמנצח אופרה מחוץ לאופרה הלאומית האנגלית, קיבל אדוארד גרדנר הזמנות מיידיות לשנים 2012–2013 והלאה במטרופוליטן אופרה, ניו יורק ולה סקאלה, מילאנו.
הוא ניצח על כרמן ועל "מוות בוונציה" של בריטן, על "דון ג'ובאני" בסתיו 2012 ועל רקוויאם המלחמה של בריטן בעונה שלאחר מכן.
לפני מינויו באופרה האנגלית הלאומית כיהן גרדנר כמנצח קבוע באופרה של פריז ובשנת 2008 חזר לאופרה של פסטיבל גליינדבורן עם הפקה של "בטבעת החנק" של בריטן.