tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רווחיו הושקעו בקרקעות ובמניות חברות רכבות, ובמהלך הבהלה של 1893 הוא איבד את כל השקעותיו.
ג'ון איירלנד נפטר בסגין ב-15 במרץ 1896. הוא נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס שבאוסטין.
העיירה איירלנד שבטקסס קרויה על שמו.
ג'ון ג'יימס אינגולס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנזס.
אינגולס נודע גם כאדם שהציע את המוטו של קנזס ועיצב את הסמל הרשמי שלה.
אינגולס נולד בעיירה מידלטון שבמסצ'וסטס, ב־29 בדצמבר 1833, לאליאס ט.
מצד אביו היה צאצא של אדמונד אינגולס, אחד ממייסדי העיר לין במסצ'וסטס.
בת דודתו של אליאס הייתה מהיטבל אינגולס – סבתו של נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד.
אינגלס למד במכללת ויליאמס והשלים את לימודיו בשנת 1855. כבר אז נודע בכושר הביטוי והסאטירה שלו – נאום הסיום שלו, שנשא את הכותרת "חיי המומיה", היה פרודיה עוקצנית על חיי הסטודנטים בקולג'.
לאחר לימודיו למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1857, וב־1860 עבר להתגורר בטריטוריית קנזס, בעיר אטצ'יסון.
הוא הצטרף למחנה המתנגד לעבדות ופעל להפיכת קנזס למדינה חופשית.
בשנת 1859 היה חבר בוועידת החוקה של וייאנדוט, ובה הוא טבע את סיסמת המדינה של קנזס:
Ad Astra per Aspera — "אל הכוכבים, מבעד לקשיים".
עם קבלתה של קנזס לאיחוד בשנת 1861, מונה אינגולס למזכיר הסנאט המדינתי הראשון, ובשנת 1862 נבחר כחבר הסנאט של קנזס.
במהלך מלחמת האזרחים שירת כקצין משפטי במיליציה של קנזס.
בהמשך שימש כעורך העיתון Freedom's Champion ("אלוף החירות") במשך שלוש שנים, וצבר מוניטין ארצי בזכות סדרת מאמרים שכתב למגזינים.
בשנת 1873 נבחר לסנאט של ארצות הברית, במקומו של סמואל פומרוי, וכיהן בתפקיד במשך 18 שנה.
אינגולס נודע כתומך נאמן של העובדים והחקלאים, ונלחם במונופולים.
הוא תמך בחקיקה חשובה כגון חוק הסחר הבין־מדינתי וחוק שירות המדינה, שנועדו לקדם שקיפות וטוהר מידות בממשל.
בשנת 1886 התנגד למינויו של ג'יימס קמפבל מת'יוז לתפקיד רשם המקרקעין של וושינגטון הבירה.
אינגולס טען כי עשה זאת בשל היעדר תושבות של מת'יוז בעיר, אך עיתונאים באותה תקופה טענו כי הסיבה האמיתית הייתה גזעית – מאחר שמת'יוז היה אפרו־אמריקני.
בשנת 1887 נבחר אינגולס לכהן כנשיא הזמני של הסנאט.
אינגולס נפטר מברונכיטיס במלון מונטזומה שבלאס וגאס שבטריטוריית ניו מקסיקו, ב־16 באוגוסט 1900, ונקבר בבית העלמין מאונט ורנון שבעיר אטצ'יסון, קנזס.
בשנת 1905 תרמה מדינת קנזס פסל שיש בדמותו של אינגוולס לאוסף פסלי האישים הלאומי שבקפיטול של ארצות הברית.
לאחר מאמצים שהחלו בשנת 2011, הוחלף הפסל בשנת 2022 בפסל של החלוצה האווירית אמיליה ארהארט, אף היא ילידת קנזס.
בשנת 1865 נישא אינגולס לאנה לואיז צ'יסברו, ולזוג נולדו אחד עשר ילדים, ביניהם שפלד אינגולס , שגם הוא נעשה לדמות ציבורית בקנזס.
בעת מותו של אינגולס נותרו שישה מילדיו בחיים.
בנוסף, אינגולס היה בן דוד מדרגה שנייה של צ'ארלס אינגלס — אביה של לורה אינגלס ויילדר, מחברת סדרת הספרים "בית קטן בערבה".
ג'ון אליוט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה בשנים 1819–1825.
אליוט נולד ב-24 באוקטובר 1773 במחוז ליברטי שבפרובינציית ג'ורג'יה.
השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1794 וחזר לג'ורג'יה כדי לעסוק בעריכת דין.
לאחר שכיהן במספר תפקידים ציבוריים מקומיים, נבחר בשנת 1818 לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא נכנס לתפקידו בוושינגטון ב-4 במרץ 1819, וכיהן קדנציה מלאה עד ה-3 במרץ 1825. במהלך תקופה זו, מפלגתו התפצלה למספר סיעות, כאשר הוא תמך בוויליאם קרופורד, והיה חלק מסיעת "הרפובליקנים של קרופורד".
לאחר סיום כהונתו חזר לביתו בסאנבארי שבג'ורג'יה, שם חי עד מותו ב-9 באוגוסט 1827.
כשנה לפני מותו, בנה עבורו האדריכל אייזיה דבנפורט בית בעיר סוואנה, ג'ורג'יה.
הבית, שנודע לאחר מכן בשם "בית אליוט–הוגר", נהרס בשנת 1932.
בשנת 1820 החזיק אליוט בבעלותו 115 עבדים במחוז ליברטי שבג'ורג'יה, ובשנת 1830 החזיק עזבונו ב־117 עבדים.
מאשתו הראשונה, אסתר דאנוודי, נולדו לו שתי בנות: הסטר אמרינתה ("הטי") אליוט (1797–1831) וקורין אליוט.
הטי הייתה אשתו הראשונה של מייג'ור ג'יימס סטיבנס בולוק (1793–1849) ואם לבנו, קצין בצי הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ג'יימס דאנוודי בולוק (1823–1901).
הסנאטור אליוט היה גם בעלה הראשון של מרתה ("פאטסי") סטיוארט (1799–1864), בתם של הגנרל דניאל סטיוארט ושרה סוזנה אוסוולד.
דניאל סטיוארט ("דן") אליוט (1826–1861), שנהרג במלחמת האזרחים בצבא הקונפדרציה
לאחר מותו של אליוט, נישאה אלמנתו פאטסי ב־8 במאי 1832 לחתנה, מייג'ור ג'יימס סטיבנס בולוק (בעלה של בתה מהנישואים הראשונים של אליוט), ונולדו להם ארבעה ילדים נוספים — בהם מרתה ("מיטי") בולוק (1835–1884) וארווין סטיבנס בולוק (1842–1898), ששירת אף הוא בצבא הקונפדרציה.
מיטי בולוק הייתה אמו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט (1858–1919) ושל אליוט רוזוולט (1860–1894), שהיה אביה של הגברת הראשונה אלינור רוזוולט (1884–1962).
ג'ון פורטר איסט היה פוליטיקאי, עורך דין ואקדמאי אמריקאי.
כאיש המפלגה הרפובליקנית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בין השנים 1981–1986.
איסט נולד בספרינגפילד שבאילינוי, ב-5 במאי 1931. הוא השלים את לימודיו וקיבל תואר ראשון ב-Earlham College שבאינדיאנה, שם שיחק בתפקיד תאקל שמאלי בקבוצת הפוטבול של המכללה.
לאחר סיום לימודיו ב-1953 נשא לאישה את פריסילה שרק, ומונה לקצין בחיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-1955 חלה בשיתוק ילדים במהלך שירותו ב-Camp Lejeune, ונשאר משותק מהמותניים ומטה לכל חייו.
איסט סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ועבד שנה אחת כעורך דין בנאפלס שבפלורידה.
לאחר מכן קיבל תואר שני ותואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת פלורידה.
איסט היה חניך של הסנאטור השמרני ג'סי הלמס.
ב-1966 התמודד ללא הצלחה על מושב פנוי בבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות, שם ניצח .
ב-1980 נבחר לסנאט, כשהביס בפער קטן את הסנאטור הדמוקרטי המכהן רוברט בורן מורגן.
במהלך הקמפיין תקף איסט את מורגן על אישור הסכמי תעלת פנמה, ועוד טענות על חולשה במדיניות ההגנה.
בסנאט, נודע כאדם שמרני מאוד, במיוחד בנושאי הפלות.
יחד עם ג'סי הלמס הוביל התנגדות להצעת החוק להכרזה על חג לאומי לכבוד מרטין לותר קינג ב-1983. במהלך כהונתו יזם וסייע בהעברת יותר מ-100 חוקים שאושרו על ידי הנשיא רונלד רייגן, כולל חוק הגנת בעלי נשק.
איסט גם היה "נץ ביטחוני" בענייני ביטחון לאומי ושימש כחבר ב-Judiciary Subcommittee on Security and Terrorism יחד עם אורין האץ' וג'רמיה דנטון.
הוועדה הייתה ידועה בהאשמותיה על חדירה סובייטית למכוני מחקר שמאלניים, פרסומים וקבוצות פעילים כמו Institute for Policy Studies והעיתון Mother Jones.
העוזר המרכזי של איסט בנושאי ביטחון לאומי, סמואל ט.
פרנסיס, שהיה מאוחר יותר טור דעה בוושינגטון טיימס, נחשב כמקור השראה אינטלקטואלי לתנועת הימין האלטרנטיבי הימנית (alt-right).
ב-1986 הודיע איסט שהוא לא יתמודד מחדש, וכי ישוב למשרת ההוראה שלו.
ב-27 ביוני 1986 סיים איסט לעבוד על הטיוטות המודפסות של אוסף מאמריו.
נפגש עם המועמד לבית המשפט העליון אנטונין סקאליה.
לאחר מכן נסע לגרינוויל עם עוזרו, ג'ון פטרי, והגיע לביתו בשבת בצהריים.
פטרי נשאר איתו עד שהבת קתרין הגיעה לביקור.
קתרין עזבה את אביה "ברוח טובה" בסביבות חצות.
בבוקר ראשון, 29 ביוני, חזר פטרי לביתו של איסט ומצא את דלת הכניסה פתוחה.
הסנאטור נמצא מת במוסך שלו, בעקבות התאבדות באמצעות פחמן חד-חמצני.
איסט השאיר פתק שבו האשים את רופאו באי-אבחון של חוסר פעילות בלוטת התריס, שלדעתו פגעה בכישוריו האינטלקטואליים.
מושל קרוליינה הצפונית, ג'יימס מרטין, מינה את חבר בית הנבחרים ג'ים ברויהיל להשלמת יתרת כהונתו של איסט.
איסט נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'ון כריסטוף בליכר אירינהאוס היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1905–1909, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-58 בשנים 1933–1937.
ג'ון אירינהאוס נולד באליזבת סיטי שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ארסקין אירינהאוס ושל קרולין קולוויל "קרי" (לבית מתיוס) אירינהאוס.
הוא היה צאצא של המהגר הגרמני יוהאן כריסטוף אירינהאוס, שהגיע לקרוליינה הצפונית בראשית המאה ה-19, ופתח בנק באליזבת סיטי.
משפחת אירינהאוס נותרה מעורבת בבנקאות ובעריכת דין בעיר במשך דורות.
אירינהאוס התחנך בבתי הספר הציבוריים באליזבת סיטי, וב-1898 סיים את לימודיו במכון האטלנטי הנוצרי.
ב-1901 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וב-1903 סיים תואר במשפטים.
הוא היה חבר באגודות הדיאלקטיות והפילנתרופיות של האוניברסיטה.
לקראת סיום לימודיו הוא לימד אנגלית באוניברסיטה, וב-1903 התקבל ללשכת עורכי הדין, ופתח משרד עורכי דין.
בשנים 1905–1909 כיהן אירינהאוס כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז פסקווטנק כחבר המפלגה הדמוקרטית.
במהלך כהונתו בבית הוא קידם חוקים להקמת המכללה למורים של מזרח קרוליינה, ולהקמת מערכת השכלה גבוהה מדינתית.
בשנים 1910–1922 הוא שימש כתובע במחוז השיפוטי הראשון של המדינה.
לאחר מכן חידש את עיסוקו בעריכת דין באליזבת סיטי.
תמיכתו של אירינהאוס באל סמית' בבחירות לנשיאות של 1928 קנתה לו מוניטין פוליטי רחב במדינה.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית ב-1932, הוא הביס את ריצ'רד פונטיין ואת אלן מקסוול, אך לא עלה בידו להשיג רוב.
בסיבוב השני הוא הביס את מקסוול בהפרש של 14,000 קולות.
הוא המשיך וניצח בבחירות הכלליות לאחר שהביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, קליפטון סי.
על אף השפל הגדול, שאף אירינהאוס לאזן את התקציב של קרוליינה הצפונית.
באמצעות מס המכירות, הוא צמצם את הגרעון התקציבי המדינתי, וכאשר סיים את כהונתו, עמד תקציב המדינה על עודף של יותר מ-5 מיליון דולר.
בתחומים נוספים ניהל אירינהאוס סקר לחשמול האזורים הכפריים, חיבר בין מערכת הכבישים למערכת הכליאה באמצעות העסקת האסירים, ביצע רפורמות במערכת השחרור על תנאי, וביצע תהליכי מודרניזציה בבתי הסוהר.
ב-1935 הוא גם הקים ועדה לחקר נושא פיצויי האבטלה, ולהכנת חוקים כדי לעמוד בדרישות הממשל הפדרלי.
הוא גם דאג להשיג את תמיכת הממשל הפדרלי לחוואים שגידלו טבק, תפוחי אדמה ובוטנים, וביטל את תשלום האגרה בכל הכבישים והגשרים במדינה.
ב-1933 מינה אירינהאוס את הגברת הראשונה לשעבר של קרוליינה הצפונית, קורה לילי וודרד אייקוק, אלמנתו של המושל לשעבר צ'ארלס ברנטלי אייקוק, כנשיאת חברת הרכבת של קרוליינה הצפונית .
מאחר שהיה אירינהאוס מוגבל אז בהגבלת כהונה של ארבע שנים, הוא סיים את כהונתו כמושל בינואר 1937, פרש לראלי, וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
בהמשך הוא שימש כעוזר מיוחד לתובע הפדרלי המחוזי.
ג'ון אירינהאוס נפטר בראלי ב-31 ביולי 1949. הוא נטמן בבית הקברות האפיסקופלי באליזבת סיטי.
על שמו של אירינהאוס קרוי בניין המעונות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ובבניין האגודות הדיאלקטית והפילנתרופית מוצב דיוקן שלו.
גשר באורך של 3.5 מילים (5.6 ק"מ), השני באורכו בקרוליינה הצפונית, החוצה את מפרץ אלבמרל , קרוי על שמו של אירינהאוס.
הרחוב הראשי של אליזבת סיטי קרוי על שמו של אירינהאוס.
ג'ון רוברט אנדרסון (בשם מלא באנגלית: John Robert Andersom; נולד ב-27 באוגוסט 1947) הוא פסיכולוג קנדי, מפתח מודל ה-ACT-R לרכישת מיומנות בפסיכולוגיה קוגניטיבית.
מכהן כפרופסור לפסיכולוגיה ומדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון בפנסילבניה, ארצות הברית.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה הבריטית ב-1968, ותואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ב-1972. בסטנפורד גם הכיר את לין רדר, לה נישא ב-1973, ולהם שני בנים.
אנדרסון היה מרצה באוניברסיטת ייל החל מ-1976, וב-1978 עבר לאוניברסיטת קרנגי מלון, שם הוא מרצה וחוקר עד היום.
בשנים 1988–1989 כיהן גם כנשיא האגודה למדעים קוגניטיביים.
על פי מודל ACT-R שפיתח אנדרסון, אנשים עוברים שלושה שלבים בעת רכישת מיומנות חדשה: השלב הקוגניטיבי, שלב הקומפילציה, השלב האוטונומי.
בשלב האחרון יש שיפור רב במיומנות גם מבחינת הזמן שנדרש לצורך ביצוע הפעולה וגם מבחינת מספר הטעויות המבוצעות.
אנדרסון וקבוצת חוקרי ACT-R עורכים כיום מחקרים רבים על מודל ממוחשב שנועד לאשש את טענות המודל התאורטי של ACT-R.
ג'ון אנתוני ווקר היה איש שירות הקשר של הצי האמריקאי שמכר את סודות הצי לסובייטים תמורת בצע כסף והפעיל לשם כך רשת ריגול משפחתית.
ג'ון אנתוני ווקר נולד בשנת 1937. שירת בחיל הים של ארצות הברית כמומחה לקשר בדרגה של Warrent Officer (דרגה שבין חוגר לקצין המוענקת לאקדמאי או לבעל מקצוע טכני בדומה לדרגת ממ"ק בצה"ל).
בתפקידו זה בא במגע עם חומר צבאי ומודיעיני סודי.
במשך שנים רבות מ-1968 ועד 1985 מכר ווקר את סודות הצי וצופניו לסובייטים, דבר שאיפשר להם לפענח במרוצת השנים כמיליון שדרים סודיים של הצי.
ווקר היה האיש שגרם ככל הנראה לנזק המודיעיני הרב ביותר בתולדות ארצות הברית.
הסובייטים גמלו לו בתשלום סכומי כסף שהסתכמו במשך השנים בכמיליון דולר.
ככיסוי לפעילותו החתרנית טיפח ווקר תדמית של איש ימין קיצוני והצטרף לאגודת ג'ון בירץ' ולקו קלוקס קלאן.
בשנת 1984 פנתה גרושתו ברברה ווקר לאחד ממשרדי לשכת החקירות הפדרלית ה-FBI במדינת מסצ'וסטס ומסרה כי בעלה לשעבר הוא מרגל סובייטי, אך אנשי הלשכה לא יחסו חשיבות לטענתה וגנזו את התלונה.
בשנת 1985 פנתה בתו לורה ווקר למשרד ה-FBI בבוסטון וביקשה לדעת מה עלה בגורל תלונת אמה.
איש הלשכה בחן את עדויות האם והבת, מצא כי העניין ראוי לחקירה ושלח על כך תזכיר למטה ה-FBI בוושינגטון הבירה.
שני חוקרים נשלחו לחקור את לורה ווקר והיא מסרה להם כי בעת ששירתה בצבא האמריקאי ביקש ממנה אביה להשתתף עמו במכירת סודות צבאיים.
כן סיפרה כי משפחתם הייתה במשך שנים רבות דלת אמצעים, עד אשר לפתע החל לזרום לכיסם כסף רב.
ה-FBI פתח בחקירה יסודית ממנה עלה כי בשנת 1968, כאשר ווקר נקלע למצוקה כספית, הוא יצר קשר עם הסובייטים והחל למכור להם סודות צבאיים שנודעו לו משירותו בבסיס הצי בנורפוק והתמיד בקשר זה במשך כל השנים.
אם כי בשנת 1985 לא שירת כבר ווקר בצי, מסרה אשתו כי היא מאמינה שהוא עדיין מצליח להשיג סודות צבאיים עבור הסובייטים מאחיו ארתור ווקר שהיה סגן-אלוף בדימוס של הצי.
כן מסרה לחוקרים כי קצין זוטר בצי בשם ג'רי אלפרד וייטוורת' משתף פעולה עם בעלה במעשיו.
נתברר כי ביודעו שהוא עומד לסיים את שירותו ב-1975, לאחר עשרים שנות שירות בצי, קשר ווקר קשר עם ויטוורת' על מנת שיישאר בידו מקור פעיל של מידע לאחר פרישתו.
עם פרישתו של ווקר מן הצי ב-1975 נתמנה וייטוורת' לקצין במערך הקשר הלווייני של הצי ומסר לווקר מידע בעל ערך מודיעיני רב שווקר העביר לסובייטים.
בשנת 1981 הוצב וייטוורת' לתפקיד אחר שלא היה לו בו מגע עם סודות צבאיים ומעיין המידע התחיל להתייבש.
עקב כך גייס ווקר לרשת שלו את בנו מייקל ווקר, שהיה ימאי פשוט שהתגייס לצי בשנת 1982 בהיותו בן עשרים, והדיח את הבן לגנבת מסמכים סודיים.
גם וייטוורת' התקשר שוב לווקר וניסה לחדש עמו את הקשרים, אולם נדחה על ידי ווקר בטענה שהמידע שהשיג חסר ערך.
וייטוורת' שנפגע שאף לנקום בווקר ושלח מכתבים אנונימיים למשרד ה-FBI בסן פרנסיסקו ובהם הודיע כי מרגל אמריקאי (שלא נקב בשמו) גונב את סודות הצי במשך שנים.
בה בעת טלפנה הבת לורה ווקר לאביה, לבקשת ה-FBI שהאזין לשיחות.
פרטי השיחות הפלילו את ווקר והביאו למעצרו במאי 1985, ביחד עם אחיו ארתור ווקר, בנו מייקל ווקר ווג'רי וייטוורת'.
ווקר הורשע בדין ונדון למאסר עולם, אחיו ארתור נדון ל-3 מאסרי עולם ווייטוורת' נדון ל 365 שנות מאסר.
שלושתם לא הביעו כל חרטה על מעשיהם.
הבן מייקל ווקר נדון ל-25 שנות מאסר ושוחרר בשנת 2000, לאחר 15 שנות מאסר בגין חלקו הקטן יחסית במעשים ולאחר שהביע חרטה.
ג'ון רוי אנדרסון הוא זמר, מוזיקאי בריטי.
אנדרסון נולד בעיירה אקרינגטון, המצויה במחוז לנקשייר, צפון-מערב אנגליה.
הוא הקים את להקתו הראשונה בגיל עשר.
בגיל 15 נאלץ לנטוש את לימודיו בבית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה, לאחר שאביו חלה.
בזמן שעבד כנהג משאית, האזין למוזיקה של אלביס פרסלי, אדי קוקרן והאחים אברלי.
אנדרסון הצטרף ללהקתו המקצועית הראשונה (The Warriors) בשנת 1962 כזמר, תפקיד אותו תמיד מילא בכל ההרכבים בהם השתתף.
שנה אחר כך במרץ 1963 הגיע עם הלהקה לעיר ליברפול, צפה בהופעה במועדון "המערה" (The Cavern) והחליט להיות כמו הביטלס.
לאחר ארבע שנות פעילות, עזב אנדרסון את הלהקה במהלך סיבוב הופעות בגרמניה.
אנדרסון הוציא שני סינגלים בעצמו, תחת השם 'הנס כריסטיאן'.
השירים לא זכו להצלחה, והוא הצטרף לזמן קצר ללהקת The Gun בשנת 1968. במועדון "לה שז" בלונדון הוא פגש לראשונה את הבסיסט כריס סקווייר.
אנדרסון הצטרף ללהקתו של סקווייר (Mabel Greer's Toyshop), שכללה גם את הגיטריסט פיטר באנקס.
למרות שחברי הלהקה החליטו לפטר את אנדרסון, הוא לקח איתו את סקווייר ובאנקס כדי להקים באביב 1968 את יס (Yes).
אל השלושה הצטרפו המתופף הצעיר ביל ברופורד והקלידן טוני קיי.
להקת יס, אותה הנהיג אנדרסון רוב ימיה עד שנות האלפיים, הפכה לאחד ההרכבים החשובים ביותר בתולדות הרוק המתקדם.
לאחר שפיטר באנקס הוחלף על ידי סטיב האו בתפקיד הגיטריסט, ולאחר שטוני קיי הוחלף על ידי כוכב הקלידים ריק וייקמן, הקליטה יס סדרה של אלבומי רוק מתקדם קלאסיים שזכו להצלחה אמנותית ומסחרית גדולה בארצות הברית ובאירופה.
וייקמן עזב את יס במאי 1974, והוחלף על ידי הקלידן פטריק מוראז.
וייקמן חזר לשורות ההרכב שלוש שנים אחר כך.
אנדרסון הושפע מפילוסופיה הודית, נופים אקזוטיים, ספרי מיתולוגיה, מדע בדיוני, היסטוריה אירופאית ואסיאתית.
הוא היה ונשאר כותב הליריקה המרכזי של להקת יס.
על כך נמתחה עליו ביקורת רבה במשך השנים, מצד חברי הלהקה, מעריציה ושונאיה: נטען כלפיו שהטקסטים אינם ברורים, שמשמעותם מופשטת מדי, ושלא ניתן להבין לאן הוא חותר מבחינה אמנותית.
אנדרסון מצידו הודה שהוא כותב מילים בלי לחשוב על משמעות מוחשית כלשהי, והוא בוחר אותן בעיקר על פי הצליל שהן משמיעות או האסוציאציות שהן מעוררות בו.
קריירת הסולו של אנדרסון החלה באמצע העשור, כאשר פגש את הקלידן היווני ואנגליס (Vangelis).
יחד עם זאת, כבר בשנת 1970 שר אנדרסון כסולן באלבומה השלישי של להקמת קינג קרימזון Lizard.
בין השנים 1975–1976 הקליט אנדרסון את אלבום הסולו הראשון שלו, "אוליאס מסאנהילו" (Olias of Sunhillow), שנחשב עד היום לפסגת הישגיו כאמן סולו.
להקת יס המשיכה להקליט אלבומים ולהופיע בכל העולם, בעיקר בארצות הברית.
באוקטובר 1979 הם נכנסו לאולפן הקלטות בפריז, אבל חברי ההרכב לא יכלו לעבוד ביחד עוד.
וייקמן ואנדרסון החליטו לעזוב את יס יחדיו.
אנדרסון החל לעבוד שוב עם ואנגליס.
בזמן שאנדרסון התרכז בקריירת הסולו המתפתחת שלו, להקת יס ניסתה להמשיך בלעדיו עד יוני 1983. אז הצטרף שוב אנדרסון לשורות ההרכב המחודש, שכלל עתה את הגיטריסט טרבור רייבין במקום סטיב האו.
הלהקה זכתה להצלחה מסחרית גדולה בזכות הסינגל הפופי שהוציאה לאור (Owner of a Lonely Heart).
בזמן שהלהקה הופיעה בכל העולם עם להיטי פופ ממוסחרים, אנדרסון המשיך לעבוד על קריירת הסולו שלו במקביל, להיפתח לתרבויות חדשות (האינדיאנים בארצות הברית, האבוריג'ינים באוסטרליה) וללמוד מדיטציה.
בספטמבר 1988 עזב אנדרסון את יס והקים הרכב משלו עם שלושת חבריו: ביל ברופורד, ריק וייקמן וסטיב האו.
מסיבות משפטיות, לא ניתן היה לקרוא להרכב בשם 'יס' ולכן נקראו פשוט "אנדרסון ברופורד וייקמן האו" (ABWH).
לאחר סיבוב הופעות עולמי, החליטו כל חברי יס משני צידי האוקיינוס לאחד כוחות ולהקליט אלבום משותף (Union) בין השנים 1990–1991. מאז ועד היום, אנדרסון משלב בין חברות מלאה בלהקת יס, בין שיתופי פעולה מגוונים עם מוזיקאים מכל העולם ובין קריירת הסולו העשירה שלו.
אנדרסון הופיע לראשונה בישראל ב-1 בספטמבר 2005, כחלק מסיבוב הופעות סולו באירופה.
הופעת הסולו הישראלית התקיימה בהאנגר 11 בנמל ת"א.
ג'ון ארנה סמונדסת' ריסה (בנורווגית: John Arne Riise; נולד ב-24 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת המגן השמאלי ושיאן ההופעות בנבחרת נורווגיה.
ג'ון הוא אחיו הגדול של ביורן הלגה ריסה, גם הוא בנבחרת נורווגיה ושיחק בעבר בקבוצות סטנדרד ליאז' ופ.צ.
ג'ון ארנה ריסה החל את הקריירה שלו בקבוצת אולסון, ועד מהרה הפך לשחקן הרכב בקבוצה, ששיחקה באותה התקופה בליגת המשנה בנורווגיה.
בשנת 1998 השחקן נרכש על ידי מועדון הפאר הצרפתי מונקו והפך כבר בעונתו השנייה לשחקן הרכב מרכזי בקבוצה ושיחק 21 משחקי ליגה ועזר לקבוצה לזכות באליפות צרפת בעונה זו.
בעונה שלאחר מכן, החל ריסה את העונה בהרכב הפותח אך מעמדו נחלש בקבוצה לאחר שהביע את רצונו לעזוב את הקבוצה לפרמייר ליג.
מספר קבוצות אנגליות, ביניהן בלקברן רוברס, פולהאם ולידס יונייטד, שהגישה את ההצעה הגבוהה ביותר מבין הקבוצות - 6 מיליון לירות שטרלינג, רצו את ריסה בשורותיהן אך לבסוף חתם הנורווגי בקבוצת ליברפול, שהציעה על השחקן 4 מיליון לירות שטרלינג.
ריסה עבר לשורות ליברפול בעונת ועד מהרה הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה והגיע עמה למעמדי סגנות הפרמייר ליג ב-2002, זכייה בגביע ה-FA ב-2006, זכייה בליגת האלופות ב-2005 וסגנות ליגת האלופות ב-2007.
במהלך עונת חלה ירידה משמעותית ביכולתו של ריסה ובעקבות זאת שותף במספר מועט של משחקים.
בסיום העונה עבר לשחק ברומא.
ביולי 2011 חתם ריסה במועדון הכדורגל פולהאם, שם משחק אחיו הצעיר בירון הלגה ריסה.
ב-21 ביולי 2011 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה נגד קרוסדרס הצפון אירית במסגרת הליגה האירופית.
ב-1 בספטמבר 2014 חתם בקבוצת אפואל ניקוסיה הקפריסאית לשנתיים.
ב-25 באוגוסט 2015 חתם בדלהי דינאמוס ההודית.
ב-11 במרץ 2016 חזר לקבוצת נעוריו אולסון לאחר 18 שנה.
סר ג'ון ויליאם אלקוק היה טייס בריטי.
היה קפטן בשירות האוויר של הצי המלכותי ובחיל האוויר המלכותי של בריטניה, ויחד עם הנווט סגן ארתור בראון הטיס את הטיסה הישירה הראשונה מעל האוקיינוס האטלנטי, מהאי ניופאונדלנד שבקנדה לקונמרה שבאירלנד.
השניים עזבו את שדה התעופה 'סנט ג'ון' ב-14 ביוני 1919 בשעה 13:45 ונחתו בדריגימלה בוג שבאירלנד 16 שעות ו-12 דקות מאוחר יותר, לאחר שטסו 3186 ק"מ.
הטיסה בוצעה במפציץ 'ויקרס ווימי' משודרג וזכתה בפרס 10,000 הפאונד שהציע העיתון דיילי מייל שבלונדון.
אלקוק נולד ב-1892 בסימור, אולד טרפורד, אנגליה.
הוא גילה עניין בתעופה לראשונה בגיל 17, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הפך לטייס מנוסה, אם כי הופל במהלך הפצצה ונלקח בשבי בטורקיה.
אחרי המלחמה אלקוק ביקש להמשיך את קריירת הטיסה שלו, וקיבל על עצמו את האתגר של הדיילי מייל.
מספר ימים אחרי הטיסה העניק המלך ג'ורג' החמישי תואר אבירות לשני הטייסים.
אלקוק נכח בהצגת מטוסו המשוקם (לאחר שנהרס במהלך הנחיתה) ב-15 בדצמבר במוזיאון המדע שבלונדון.
שלושה ימים מאוחר יותר הוא טס במטוס ויקרס מדגם חדש, אל התערוכה האווירית בפריז, הראשונה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
במהלך טיסתו לתערוכה פגעה, בשל הערפל, כנף המטוס בעץ והוא התרסק ליד רואן שבנורמנדי.
אלקוק מת לפני שהגיעה עזרה רפואית.
ג'ון אלק אנטוויסל היה נגן גיטרת הבס של להקת המי.
נחשב אחד מהבסיסטים המשפיעים והחשובים ביותר בתחום מוזיקת הרוק.
סגנון הנגינה שלו השפיע הן על בסיסטים בני-זמנו והן מאוחרים יותר.
אנטוויסל נולד בצ'יסוויק, פרבר של לונדון.
בשנות ה-60 המוקדמות, ניגן במספר הרכבי ג'אז ודיקסילנד ג'אז מסורתיים עם חברו לבית הספר פיט טאונסנד, ומאוחר יותר הצטרף ללהקתו של רוג'ר דלטרי The Detours (המעקפים), אשר מאוחר יותר שינתה את שמה ל"המי".
שם החיבה שלו היה "השור", בעיקר בשל נטייתו להישאר בתנוחה קפואה על הבמה, בניגוד מוחלט לשאר חברי הלהקה.
ביל ווימן תיאר אותו כ"איש השקט ביותר בצנעה אך הרועש ביותר על הבמה." הוא כונה גם "אצבעות רעם" בידי חבריו ללהקה והמעריצים.
אנטוויסל כתב מספר שירים ידועים מאוד של להקת המי, ביניהם:
"Cousin Kevin" – בן הדוד קווין
אנטוויסל פיתח את הפוטנציאל הגלום בגיטרת בס ככלי מוביל.
הוא היה מראשוני המשתמשים במיתרי בס עגולים מפלדה, שפותחו במיוחד בשבילו בידי חברת רוטוסאונד.
במסגרת חיפושיו אחר הצליל המושלם התנסה במגוון רב של כלים מתוצרת חברות שונות.
באמצע שנות השישים, אנטוויסל היה אחד הראשונים לנסות ולהשתמש בציוד הגברה חדשני כגון "הגברה כפולה", כאשר הצליל הגבוה והצליל הנמוך נשלחים באותות נפרדים.
בשלב מסוים ציוד ההגברה שלו נעשה כה עמוס בתיבות רמקולים וציוד עיבוד, עד שזכה לכינוי "מנהטן הקטנה".
אנטוויסל פיתח גישה מקורית לנגינת הבס אותה הוא כינה "מכונת-כתיבה".
בעשותו כן, הוא מיקם את יד ימין מעל המיתרים כך שכל ארבע האצבעות יוכלו להקיש על המיתרים באופן קצבי, מה שגרם למיתרים לפגוע בלוח וליצור צליל מאנפף.
בדרך זו מתאפשר לנגן על שלושה או ארבעה מיתרים בבת אחת, או להשתמש במספר אצבעות על מיתר אחד.
דרך הנגינה הזו אפשרה לו ליצור קטעים שהיו מאוד מהירים ומלודיים.
הוא השתמש בטכניקה זו כדי ליצור מעברים בדומה לאלה שיוצרים מתופפים בלהקות, ולעיתים היה יוצר מעברים מהירים אפילו ביחס למתופפים.
אנטוויסל טען כי ביצירתו הושפע בעיקר מלימודיו בבית-הספר לנגינה בקרן יער, חצוצרה ופסנתר שתרמו לאצבעותיו כוח וזריזות מרשימים.
לאנטוויסל הייתה השפעה מסיבית על סגנונות נגינה וצלילים ששימשו דורות רבים של נגני בס.
עד היום בסקרים שנערכים מדי פעם הוא ממשיך להיבחר כ"נגן הבס הטוב ביותר אי פעם".
בשנת 2000, המגזין "גיטרה" כינה אותו "בסיסט המילניום", בסקר שנערך על ידי הקוראים.
לקראת סוף הקריירה שלו, ייסד את הלהקה של ג'ון אנטוויסל ביחד עם חברו משכבר הימים, המתופף סטיב לנגו.
גודפרי טאונסנד ניגן בגיטרה והוביל את השירה.
בשנת 1996, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בשם נעזב למות עם הקלידן אלן סנט ג'ון.
אחרי הפסקה שבה חזר להופיע אנטוויסל עם להקת המי במטרה לקדם את Quadrophenia בשנים 1996–1997, שוב יצאה הלהקה לסיבוב הופעות והפעם עם הקלידן גורדון קוטן, שזכה לשם נעזב למות – ההמשך.
לאחר סיבוב ההופעות זה, הוציאה הלהקה אלבום להיטים שנקרא בשם נעזב לחיות.
בשנים הבאות שוב חזר אנטוויסל לנגן עם חבריו הוותיקים בלהקת המי.
בשנת 2001 הוא ניגן בהופעת המחווה של אלן פרסון לביטלס, בהליכה במורד אבי רוד, ביחד עם אומנים רבים נוספים.
ג'ון אנטוויסל מת ב-27 ביוני 2002, במלון "הארד רוק הוטל אנד קזינו", בלאס וגאס, יום אחד לפני תחילת סיבוב ההופעות המתוכנן של המי בארצות הברית.
מספר החדר עצמו בו הוא מת נשמר בסוד מחשש שהחדר יהפוך למקדש או למוקד עלייה לרגל למעריציו.
על פי האבחנה הרפואית נקבע כי המוות נגרם בשל התקף לב כתוצאה משימוש בסמים.
ג'ון הוייר אפדייק היה סופר אמריקאי משפיע ופורה.
"רוץ שפן", רומן ריאליסטי שהוציא לאור בשנת 1960, נחשב ליצירת מופת חלוצית, ובהמשך חיבר אפדייק עוד שלושה רומנים (טטרלוגיה) עם אותה דמות ראשית - הארי "ראביט" (ארנב באנגלית) אנגסטרום, אנטי-גיבור מחוספס ומתוסבך שנע בין צווארון כחול למעמד ביניים ושפך אור כן ומעט סאטירי על כלל החברה האמריקנית.
אפדייק היה גם מבקר אמנות, וחיבר בנוסף לנובלות סיפורים קצרים, שירים ומסות.
הוא זכה בשורה של פרסים חשובים, ובהם פעמיים בפרס פוליצר, ב-1982 ושוב ב-1991, ובפרס "הרצאת ג'פרסון" ב-2008.
אפדייק נולד בעיר רדינג שבפנסילבניה.
למד לימודים גבוהים באוניברסיטת הרווארד ושנה אחת בבית-הספר רסקין לאמנות באוקספורד, אנגליה.
את כתביו הראשונים פרסם ב"ניו יורקר", כחבר מערכת העיתון, בשנים 1955–1957. מאז 1957 התגורר במסצ'וסטס.
נוצות יונה, תרגום - רות כסלו, הוצאת מרחביה: ספרית פועלים, 1965.
זוגות, תרגום - נורית יהודאי, הוצאת לדורי, 1972.
רוץ שפן, תרגום - דבורה שטיינהרט, ספרי סימן קריאה, 1977.
הינשאי לי, תרגום - אופירה רהט, הוצאת זב"מ, 1979.
ההפיכה, תרגום - אהרן אמיר, הוצאת זב"מ, 1980.
דרך רבה מדי: סיפורי הזוג מיפל, תרגום - מאיר ויזלטיר, הוצאת זמורה-ביתן, 1984.
שפן חוזר, תרגום - חיים איזק, הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
שפן עשיר, תרגום - חיים איזק, הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
המכשפות מאיסטוויק, תרגום - אמיר אורן, הוצאת זמורה-ביתן, 1990. הספר עובד לסרט באותו שם.
בק: הספר, תרגום - אלי הירש, הוצאת זמורה-ביתן, 1994.
לקראת קץ הזמן, תרגום - סמדר מילוא, הוצאת עם עובד, 1999.
סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד היה ראש ממשלת קנדה הראשון.
הוא כיהן בתפקיד זה בשתי תקופות כהונה בין השנים 1867–1873 ובין השנים 1878–1891. מקדונלד היה הדמות המרכזית שהייתה מעורבת בתהליך איחוד קנדה והקריירה הפוליטית שלו נמשכה על פני כמעט חצי מאה.
הוא היה בן למשפחה שהיגרה לקינגסטון (אז בקנדה העילית, כיום באונטריו).
כעורך דין הוא היה מעורב בכמה תיקים בולטים ועד מהרה היה לאישיות בולטת בקינגסטון וב-1844 הוא נבחר כחבר במועצה המחוקקת של פרובינציית קנדה.
ב-1857 הוא נבחר לתפקיד ראש ממשלת פרובינציית קנדה שהמערכת הפוליטית שלה הייתה בלתי יציבה.
ב-1864, כאשר לא עלה בידה של אף אחת מהמפלגות להחזיק ממשלה שתאריך ימים, הסכים מקדונלד להצעה שקיבל מיריבו הפוליטי, ג'ורג' בראון, שהמפלגות יתאחדו במה שנקרה "הקואליציה הגדולה" כדי לחתור לאיחוד ולרפורמות פוליטיות.
מקדונלד היה הדמות המרכזית בדיונים ובוועידות שבעקבותיהם חוקק "חוק צפון אמריקה הבריטית" וב-1 ביולי 1867 אוחדה קנדה.
מקדונלד היה ראש הממשלה הראשון של האומה החדשה, תפקיד בו הוא כיהן 19 שנים, שני רק לויליאם ליון מקנזי קינג שכיהן יותר שנים ממנו.
ב-1873 התפטר מקדונלד על רקע "השערורייה הפסיפית", שבה נטלה מפלגתו שוחד מאנשי עסקים שחשקו בחוזי הבנייה של קו הרכבת הקנדית הפסיפית.
ב-1878 הוא נבחר מחדש והמשיך לכהן כראש הממשלה עד למותו ב-1891. הישגיו הכבירים ביותר של מקדונלד היו בנייתה והנהגתה המוצלחת של הממשלה הלאומית של הדומיניון החדש, מתן חסותו להקמתה של המפלגה השמרנית החזקה, קידום הנהגתם של מכסי המגן במסגרת המדיניות הכלכלית הלאומית והשלמתה של מסילת הברזל.
הוא נאבק כדי לבלום את מאמציהן של הפרובינציות והטריטוריות של קנדה להשיב לעצמן את הסמכויות ולקחתן מהממשל המרכזי באוטווה.
צעדו השנוי ביותר במחלוקת היה אישור הוצאתו להורג של המנהיג המסטיסי לואי ריאל בעוון בגידה ב-1885. צעד זה גרם לפרישתם של קנדים צרפתים רבים מהמפלגה השמרנית.
כיום זכור מקדונלד בזכות תפקיד המפתח שלו באיחודה של קנדה.
בדירוגים שונים שנערכו בקנדה צוין מקדונלד כאחד מראשי הממשלה הטובים ביותר.
ג'ון אלכסנדר מקדונלד נולד בעיר גלאזגו שבסקוטלנד.
אביו היה יו מקדונלד, סוחר כושל, שנשא לאשה את אמו של ג'ון, הלן שאו, ב-21 באוקטובר 1811. ג'ון היה השלישי מבין חמישה ילדים.
לאחר שעסקיו של יו מקדונלד גרמו לו לשקוע בחובות, היגרה המשפחה ב-1820 לקינגסטון שבקנדה העילית (כיום חלקיה הדרומיים והמזרחיים של אונטריו), שם השתקעו כבר כמה מקרובי משפחתם.
בתחילה התגוררה משפחת מקדונלד אצל משפחה אחרת, אך לאחר מכן התגוררה מעל חנות שניהל אבי המשפחה.
זמן קצר לאחר שהגיעו לקינגסטון, מת ג'יימס, אחיו הצעיר של ג'ון, ממכה בראשו שספג ממשרת שהיה אמור להשגיח על הבנים.
לאחר שחנותו של יו מקדונלד לא נחלה הצלחה, עברה המשפחה להיי ביי (מדרום לנפני שבאונטריו), ממערב לקינגסטון, שם ניסה יו מקדונלד לנהל, שוב ללא הצלחה, חנות נוספת וב-1829 מונה להיות שופט שלום במחוז מידלנד.
לאמו של ג'ון מקדונלד הייתה השפעה עמוקה על בנה, והיא סייעה לו במהלך נישואיו הראשונים שהיו קשים והמשיכה לתמוך בו עד למותה ב-1862.
בתחילה למד ג'ון בבתי ספר מקומיים.
כשמלאו לו עשר שנים, גייסה משפחתו את סכום הכסף שנדרש לשלוח אותו לבית הספר היסודי של מחוז מידלנד בקינגסטון.
לימודיו בבית הספר הסתיימו כשהיה בן 15, גיל שהיה מקובל לסיים בו את הלימודים באותה תקופה, שכן רק ילדים ממשפחות עשירות יכלו להרשות לעצמם ללמוד באוניברסיטה.
על כל פנים, לימים הצר מקדונלד על כך שעזב את בית הספר בציינו באוזני מזכירו, ג'וזף פופ, שאם הוא היה לומד באוניברסיטה, הוא היה עשוי לפתוח בקריירה ספרותית.
הוריו של מקדונלד החליטו כי לאחר סיום לימודיו עליו לעבור הכשרה כעורך דין.
כפי שכתב דונלד קרייטון (שהוציא לאור ביוגרפיה של שני כרכים על מקדונלד בשנות החמישים של המאה ה-20): "תחום המשפטים היה נתיב בטוח לרווחה, להשפעה ואף לעוצמה".
זו הייתה גם "הבחירה הברורה לנער שנראה היה שהוא נמשך ללימודים מול חוסר העניין שלו במסחר".
בנוסף, היה למקדולנד צורך להתחיל ולהרוויח כסף באופן מיידי כדי לפרנס את משפחתו, שכן עסקיו של אביו החלו שוב להתדרדר.
"לא היו לי נעורים", הוא הלין שנים רבות לאחר מכן.
"מגיל 15 התחלתי להרוויח בעצמי את לחמי".
מקדונלד הפליג בספינת קיטור לטורונטו (שעד 1834 נקראה יורק), שם הוא עבר את הבחינות של האגודה המשפטית של קנדה העליונה, כולל בחינות במתמטיקה, לטינית והיסטוריה.
בצפון אמריקה הבריטית לא היו ב-1830 בתי ספר למשפטים והסטודנטים נבחרו בתחילת ובסיום הכשרתם.
בין שתי הבחינות הם הועסקו כשוליות של עורכי דין מבוססים.
מקדונלד החל את תקופת החונכות שלו עם ג'ורג' מקנזי, עורך דין צעיר ובולט שהיה חבר מכובד בקהילה הסקוטית המתפתחת של קינגסטון.
מקנזי עסק במשפט תאגידי, התמחות מכניסת כסף שמאוחר יותר עסק בה גם מקדונלד.
הוא היה תלמיד מבטיח, ובקיץ 1833 הוא ניהל את משרדו של מקנזי כאשר מעסיקו יצא לרגל עסקיו למסע למונטריאול ולקוויבק סיטי.
מאוחר יותר באותה שנה נשלח מקדונלד לנהל את משרד עורכי הדין של בן דודו של מקנזי שנפל למשכב.
באוגוסט 1834 מת ג'ורג' מקנזי מכולרה.
מקדולנד המשיך את חניכותו במשרדו של בן דודו של מעסיקו המנוח בהאלוול (כיום פיקטון, אונטריו).
ב-1835 שב מקדולנד לקינגסטון ואף על פי שהוא עדיין היה צעיר ועדיין לא הוסמך, הוא החל לעסוק בעריכת דין, בתקווה שיוכל לקבל את לקוחותיו של מעסיקו לשעבר.
הוריו ואחיותיו של מקדונלד שבו לקינגסטון ויו מקדונלד החל לעבוד כפקיד בנק.
זמן קצר לאחר שבפברואר 1836 הוסמך מקדונלד כעורך דין, הוא הצליח לקבל לחסותו שני מתמחים.
שניהם, כמו מקדולנד עצמו, היו גם הם לימים אבות האיחוד.
אוליבר מווט היה לראש ממשלת אונטריו ואלכסנדר קמפבל היה חבר הקבינט הפדרלי והמשנה למושל אונטריו.
בין לקוחותיו הראשונים של מקדונלד נמנתה אלייזה גרימסון, מהגרת אירית שהייתה אז בת 16 ושנזקקה לייעוץ בנוגע לחנות שהיא ובעלה רצו לרכוש.
גרימסון הייתה לאחת מתומכותיו העשירות והנאמנות ביותר של מקדונלד וייתכן שהייתה המאהבת שלו.
מקדונלד הצטרף לארגונים מקומיים רבים מתוך רצון להיות דמות מוכרת בעיר.
הוא גם שאף לטפל בתיקים משפטיים חשובים, ובין השאר ייצג את אנס הילדים ויליאם בראס.
בראס הוצא להורג בתלייה בעוון פשעו, אך מקדונלד זכה בהערות חיוביות מהעיתונות על איכות ההגנה המשפטית שהעניק למרשו.
על פי הביוגרף שלו, ריצ'רד גווין:
כל הגברים בקנדה העלית בגילאים 18 עד 60 היו חברי מיליציית העתודה, שנקראה לשירות פעיל במהלך המרידות של 1837. מקדונלד שירת כטוראי במיליציה, בה הוא עסק במשימות סיור סביב לקינגסטון, אך בעיר לא אירעו אירועים מיוחדים והוא לא השתתף בשום פעילות קרבית תחת אש.
אף על פי שרוב המשפטים שנוהלו כתוצאה מהמרידה של צפון קנדה התקיימו בטורונטו, מקדונלד ייצג את אחד מהנאשמים במשפט שהתנהל בקינגסטון.
כל אלו שנשפטו בקינגסטון זוכו ועיתון מקומי תיאר את מקדונלד כ"אחד מעורכי הדין הצעירים בפרובינציה שעולה כפורח במהירות במקצועו".
בסוף שנת 1838 הסכים מקדונלד לייעץ לאחד מחברי קבוצת הפולשים האמריקאים שחצו את הגבול כדי לשחרר את קנדה ממה שהם ראו כעול הדיכוי הקולוניאלי הבריטי.
הפולשים חסרי הכישרון נלכדו לאחר קרב טחנת הרוח (ליד פרסקוט, אונטריו), בו 16 קנדים נהרגו ו-60 נפצעו.
דעת הקהל הוסתה כנגד השבויים, שכן הם הואשמו בהתעללות בגווייתו של קצין קנדי שנהרג.
הביוגרף של מקדונלד, דונלד קרייטון כתב שקינגסטון הייתה "מטורפת מרוב צער, זעם ואימה" לשמע ההאשמות.
מקדונלד לא היה יכול לייצג את האסירים, שכן הם נשפטו בפני בית דין צבאי שעורך דין אזרחי לא היה יכול לטעון בו.
לבקשת קרובי משפחתו תושבי קינגסטון של דניאל ג'ורג', שלם כוח הפלישה הכושל, הסכים מקדונלד לייעץ לג'ורג', שכמו שאר השבויים, היה עליו לנהל את הגנתו בעצמו.
על פי הביוגרף של מקדונלד, דונלד סווינסון, "ב-1838 מעמדו של מקדונלד היה בטוח.
הוא היה דמות ציבורית, צעיר פופולרי ועורך דין בכיר".
מקדונלד המשיך לעסוק בעריכת דין ובמקביל מונה כחבר דירקטוריון בחברות רבות, בעיקר בקינגסטון.
הוא היה הן המנהל והן עורך הדין של "הבנק המסחרי של מחוז מידלנד" החדש.
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-19 השקיע מקדונלד כספים רבים במקרקעין, כולל בנכסים מסחריים במרכז העיר טורונטו.
באותה תקופה הוא סבל מכמה מחלות וב-1841 מת אביו.
כשהוא חולה ואבל, הוא החליט בראשית 1842 לצאת לחופשה ארוכה בבריטניה.
הוא יצא למסעו כשברשותו סכום כסף מכובד, שכן בשלושת הימים האחרונים טרם צאתו למסע הוא בילה במשחק קלפים והרוויח סכום משמעותי.
בהזדמנויות שונות במהלך שני החודשים בהם שהה בבריטניה, הוא פגש את דודניתו, איזבלה קלארק.
בשל העובדה שהוא לא הזכיר אותה במכתבים ששלח הביתה, נסיבות היכרותם לא ידועות.
בסוף 1842 נסעה איזבלה לקינגסטון לביקור יחד עם אחותה.
הביקור נמשך כמעט שנה עד שב-1 בספטמבר 1843 באו השניים בברית הנישואים.
בפברואר 1843 הכריז מקדונלד על הצגת מועמדותו כנציג בחבר מועצת העיר קינגסטון.
ב-29 במרץ אותה שנה הוא חגג את ניצחונו הראשון בבחירות כלשהן, עם 156 שהצביעו בעדו ו-43 שהצביעו ליריבו, קולונל ג'קסון.
הוא נחל גם את מה שהוא הגדיר כתבוסתו הראשונה, שכן תומכיו, שנשאו על כתפיהם את המנצח, הפילו אותו בטעות על הרחוב המרופש.
ב-1841 החליט הפרלמנט הבריטי לאחד את קנדה העלית ואת קנדה התחתית ל"פרובינציית קנדה".
קינגסטון הייתה לבירה העיקרית של הפרובינציה החדשה וקנדה העלית וקנדה התחתונה היו למערב קנדה ומזרח קנדה.
במרץ 1844 התבקש מקדונלד על ידי איש עסקים מקומי להתמודד כמועמד המפלגה השמרנית מטעם קינגסטון בבחירות למועצה המחוקקת.
מקדונלד נהג על פי מנהגי התקופה וסיפק כמות גדולה של אלכוהול למצביעים הפוטנציאליים.
בעידן שלפני קיום הצבעה חשאית, כאשר ההצבעות פורסמו בפומבי, מקדונלד הביס את יריבו, אנטוני מנהאן, וזכה ב-275 קולות מול 42 הקולות של יריבו.
באותה עת התכנסה המועצה המחוקקת במונטריאול.
מקדונלד מעולם לא ניחן בכישורי נאום ובמיוחד הוא סלד מהנאומים המליציים של התקופה.
תחת זאת, הוא מצא את מקומו כמומחה בחוקי הבחירות וההליכים הפרלמנטריים.
היא החלימה, אך המחלה שבה בשנה שלאחר מכן והיא לקתה בנכות.
ב-1845 לקח מקדונלד את רעייתו לסוואנה, ג'ורג'יה, ארצות הברית בתקווה שאוויר הים ומזג האוויר החם ייטיב עמה.
אף על פי שלאחר שישה חודשים התאפשר לו לשוב לקנדה, נותרה איזבלה בארצות הברית במשך שלוש שנים.
הוא ביקר אותה שוב בניו יורק ב-1846 ושב כמה חודשים לאחר מכן לאחר שהיא בישרה לו על הריונה.
באוגוסט 1847 נולד בניו יורק בנם, ג'ון אלכסנדר מקדונלד הצעיר, אך איזבלה לא החלימה וקרובי משפחתם דאגו לתינוק.
אף על פי שהוא נעדר תכופות עקב מחלת אשתו, הצליח מקדונלד להתקדם בעיסוקיו המקצועיים והפוליטיים.
ב-1846 הוא מונה כ"יועץ הכתר" (Queen's Counsel).
באותה שנה הוצע לו תפקיד מחוץ לקבינט כ"פרקליט הראשי" (Solicitor General), אך הוא דחה את ההצעה.
ב-1847 מינה אותו ראש ממשלת הפרובינציה, ויליאם הנרי דרפר, לתפקיד האחראי על תשלומי הממשלה (Receiver General).
קבלת תפקיד זה חייבה את מקדונלד לוותר על עיסוקו הפרטי כעורך דין והוא בילה את רוב זמנו במונטריאול, הרחק מאיזבלה.
כאשר נערכו הבחירות בדצמבר 1848 ובינואר 1849, נבחר מקדונלד מחדש בקלות בקינגסטון, אך השמרנים איבדו מושבים ונאלצו לוותר על השלטון כאשר התכנסה אספת המחוקקים במרץ 1849. בפגרות שבין כינוסי המועצה המחוקקת נהג מקדונלד לשוב לקינגסטון וביוני הצטרפה אליו איזבלה.
באוגוסט מת לפתע בנם ג'ון.
במרץ 1850 ילדה איזבלה בן נוסף, יו ג'ון מקדונלד, ואביו כתב: "קיבלנו את ג'וני מחדש, כמעט בדמותו".
מקדונלד החל להרבות בשתייה באותה תקופה, הן בציבור והן לבדו, תופעה שפטרישיה פליקס, שחקרה את חייו הפרטיים, ייחסה לצרותיו המשפחתיות.
הליברלים החזיקו בשלטון עד לבחירות של 1851, אך עד מהרה הם התפלגו על רקע שערורייה פרלמנטרית.
בספטמבר התפטרה הממשלה וממשלת קואליציונית שהתאחדה ממפלגות משני חלקי הפרובינציה בהנהגתו של סר אלן מקנאב, תפסה את השלטון.
מקדונלד פעל רבות לאחד את הממשלה ושימש בתפקיד התובע הכללי.
הקואליציה, שעלתה לשלטון ב-1854, הייתה ידועה כליברלית-שמרנית.
ב-1855 הצטרף לקבינט ז'ורז' אטיין קרטייה ממזרח קנדה (כיום קוויבק).
עד למותו של קרטייה ב-1873 הוא היה שותפו הפוליטי של מקדונלד.
ב-1856 הודח מקנאב מתפקידו כראש ממשלת הפרובינציה על ידי מקדונלד, שהיה למנהיגם של השמרנים במערב קנדה.
אף על פי שהוא נותר האיש החזק ביותר בממשלה כתובע הכללי, ראש הממשלה היה סר אטיין פסקאל טאש.
ביולי 1857 יצא מקדונלד לבריטניה כדי לקדם מיזמים של ממשלת פרובינציית קנדה.
בשובו לקנדה הוא מונה לראש ממשלת הפרובינציה במקומו של טאש שפרש, בדיוק בזמן כדי להוביל את המפלגה השמרנית במערכת הבחירות הכלליות.
בבחירות במחוז הבחירה של קינגסטון ניצח מקדונלד כאשר זכה ב-1,189 קולות מול 9 קולות של ג'ון שאו.
שמרנים אחרים במערב קנדה זכו להצלחה פחותה ורק תמיכה של הקנדים צרפתים השאירה את מקדונלד בשלטון.
ב-28 בדצמבר הלכה איזבלה מקדונלד לעולמה והותירה את ג'ון מקדונלד כאלמן עם ילד בן שבע שנים.
יו ג'ון מקדונלד יגדל בעיקר אצל דודתו מצד אביו ובן זוגה.
אספת הנבחרים של הפרובינציה הצביעה להעביר באופן קבוע את מקום מושב הממשלה לקוויבק סיטי.
מקדונלד התנגד לצעד זה והפעיל את כל כוחו כדי לאלץ את המועצה לשקול שוב את החלטתה.
הוא הציע שההחלטה תתקבל על ידי המלכה ויקטוריה בנוגע לזהות בירת הפרובינציה.
המתנגדים לכך, בעיקר ממזרח קנדה, טענו שהמלכה לא תקבל את ההחלטה באופן עצמאי ושהיא מחויבת לקבל את הצעתם של שרי ממשלת הפרובינציה.
על כל פנים, הצעתו של מקדונלד התקבלה ותמיכתה של מזרח קנדה הבטיחה שתתקבל החלטה שקוויבק סיטי תשמש כבירת הפרובינציה למשך שלוש שנים עד אשר האספה תעבור לבירה קבועה.
מקדונלד ביקש בחשאיות ממשרד המושבות להבטיח שהמלכה לא תשיב לשאלה לפחות במשך עשרה חודשים, או עד לעריכת בחירות כלליות.
בפברואר 1858 הוכרזה בחירתה של המלכה.
לתדהמתם של מחוקקים רבים משני חלקי הפרובינציה נבחרה העיירה המבודדת שבמערב קנדה, אוטווה.
ב-28 ביולי 1858 הציע חבר אופוזיציה ממזרח קנדה לפנות למלכה וליידע אותה שאוטווה היא לא מקום מתאים לבירה לאומית.
חבריו למפלגה של מקדונלד ממזרח קנדה חצו את הקווים והצביעו בעד ההצעה והממשלה הובסה.
מקדונלד התפטר והמושל הכללי, סר אדמונד ווקר הד, הזמין את מנהיג האופוזיציה, ג'ורג' בראון, להרכיב ממשלה חדשה.
על פי החוק באותה תקופה, בראון וחבריו לממשלה איבדו את מושביהם באספה המחוקקת עם קבלת משרותיהם החדשות, והיה עליהם להתמודד בבחירות ביניים כדי לשמור על מושביהם במועצה.
מצב זה זיכה בהמשך את מקדונלד ברוב ועד מהרה הוא הביס את הממשלה.
הד סירב לבקשתו של בראון לפזר את האספה המחוקקת ובראון ושריו התפטרו.
לאחר מכן ביקש הד ממקדונלד להרכיב מחדש ממשלה.
החוק התיר לכל מי שהחזיק במשרה מיניסטריאלית בשלושים יום שקדמו להרכבת הממשלה לקבל את משרתו החדשה ללא צורך להתמודד בבחירות ביניים.
מקדונלד ושריו קיבלו את המשרות החדשות.
כדי לשוות למהלך מראית עין הוגנת, עמד הד על כך שקרטייה יהיה ראש ממשלה מתלמד ושמקדונלד יכהן כסגנו.
בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים של המאה ה-19 נהנתה פרובינציית קנדה מתקופה של שגשוג.
רשת הרכבות ורשת הטלגרף השתפרו.
על פי הביוגרף של מקדונלד, ריצ'רד גווין, "בקצרה, הקנדים החלו להיות קהילה מאוחדת".
באותה עת החלו קשיים בניהול ממשלת הפרובינציה.
הצעת חוק שהייתה אמורה להשפיע הן על מזרח קנדה והן על מערב קנדה הצריכה "רוב כפול" – רוב של מחוקקים משני חלקי הפרובינציה שיצביעו בעדה.
מצב זה הוביל למבוי סתום באספת המחוקקים.
שני חלקי הפרובינציה שלחו למועצה 65 נציגים כל אחת, אף על פי שאוכלוסיית מערב קנדה הייתה גדולה יותר.
אחת מדרישותיו העיקריות של בראון הייתה ייצוג על פי גודל האוכלוסייה, וכתוצאה מכך הייתה מערב קנדה מקבלת יותר מושבים באספה, דרישה שבמזרח קנדה התנגדו לה נחרצות.
מלחמת האזרחים האמריקנית גרמה לחרדה הן בקנדה והן בבריטניה מכך שברגע שהאמריקאים יסיימו את הלוחמה הפנימית, הם יפלשו שוב לקנדה.
בריטניה ביקשה שהקנדים ייקחו חלק במימון הוצאות ההגנה שלהם וחוק המיליציה הוגש לאספה המחוקקת ב-1862. האופוזיציה התנגדה להוצאת הכספים והנציגים ממזרח קנדה חששו שקנדים צרפתים יאלצו לקחת חלק במלחמה פנים-בריטית.
באותה עת הרבה מקדונלד בשתיית אלכוהול ולא עלה בידו להשפיע ממנהיגותו לתמיכה בהצעת החוק.
עם כישלון הצעת החוק נפלה הממשלה והליברלים תפסו את השלטון בהנהגתו של ג'ון סנדפילד מקדונלד (שום קשר משפחתי לג'ון אלכסנדר מקדונלד).
ג'ון אלכסנדר מקדונלד לא נותר מחוץ לממשלה זמן רב.
המפלגות נשארו במצב של שוויון כוחות והיה גם מספר לא מבוטל של חברי אספה עצמאיים שיכלו בכל רגע נתון למוטט כל ממשלה.
במאי 1863 נפלה הממשלה החדשה, אך הד אפשר לקיים בחירות חדשות, שבעקבותיהם חלו שינויים קלים בלבד במאזן הכוחות הפוליטי.
בדצמבר אותה שנה קיבל חבר הפרלמנט ממערב קנדה, אלברט נורטון ריצ'רדס את משרת הפרקליט הראשי, וכך היה עליו להתמודד בבחירות ביניים.
ג'ון אלכסנדר מקדונלד הוביל מערכה אישית נגדו וריצ'רדס הובס על ידי המועמד השמרני.
ניצחון זה עלה לליברלים ברוב שהיה להם במועצה והם התפטרו במרץ.
מקדונלד שב למשרתו הקודמת כשטאש מכהן שוב כראש ממשלה מתלמד.
ממשלת טאש-מקדונלד הובסה שוב ביוני.
המפלגות הגיעו למבוי סתום עד כדי כך, על פי סווינסון, "שהיה ברור לכולם שחוקתה של פרובינציית קנדה הפכה לאות מתה".
עם נפילתה פעם נוספת של ממשלתו, פנה מקדונלד למושל הכללי החדש, הלורד מונק וביקש ממנו לפזר את אספת המחוקקים.
לפני שהיה סיפק בידו של מונק לפעול, הוא קיבל פנייה מבראון באמצעות מתווכים.
מנהיג הליברלים חש שהמשבר יכול לתת למפלגות הזדמנות לשלב כוחות כדי ליזום רפורמה חוקתית.
בראון ישב בראש ועדה פרלמנטרית בנוגע לאיחוד של מושבות בריטניה בצפון אמריקה, שהגישה את מסקנותיה זמן קצר לפני נפילת ממשלת טאש-מקדונלד.
בראון היה מעוניין יותר ברעיון הייצוג על פי גודל האוכלוסייה.
עדיפותו הראשונה של מקדונלד הייתה ליצור איחוד שאליו יוכלו להצטרף המושבות האחרות.
השניים התפשרו והסכימו שהממשלה החדשה תתמוך ב"עקרון הפדרטיבי" – מונח גמיש בנוחותו.
הדיונים התקיימו בחשאי ומקדונלד הפתיע את האספה כאשר הכריז שפיזורה נדחה בשל התקדמות המשא ומתן עם בראון – השניים היו לא רק יריבים פוליטיים, אלא גם נודעו כמי ששנאו זה את זה באופן אישי.
המפלגות פתרו את חילוקי הדעות ביניהם וחברו למה שנקרא "הקואליציה הגדולה" (The Great Coalition), כשרק "המפלגה האדומה" (Parti rouge) ממזרח קנדה, בהנהגתו של ז'אן-בפטיסט-אריק דוריון, נותרה מחוץ לקואליציה.
ועידה שכונסה על ידי משרד המושבות נקבעה לתאריך 1 בספטמבר 1864 בשארלוטטאון, בירת אי הנסיך אדוארד.
המושבות ששכנו על חוף האוקיינוס האטלנטי, ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד, שקלו יצירת מה שנקרא "האיחוד הימי" (Maritime Union).
נציגי פרובינציית קנדה השיגו הסכמה לשליחת נציגות לוועידה זו, בהנהגת מקדונלד, קרטייה ובראון, למה שנודע אחר כך כוועידת שארלוטטאון.
בסיום הוועידה הביעו נציגי המושבות הימיות את רצונם להצטרף לאיחוד אם יוסכם על הפרטים שלו.
באוקטובר 1864 נערכה ועידה נוספת בקוויבק סיטי, שם התקבלה הסכמה על מסמך של 72 עקרונות שיהוו את הבסיס לממשלת קנדה.
לקואליציה הגדולה נשקפה פתאום סכנה עקב מותו של טאש ב-1865. הלורד מונק ביקש ממקדונלד לכהן כראש ממשלת הפרובינציה, אך בראון חש שהוא ראוי לתפקיד במידה שווה כשותף לקואליציה.
חילוקי הדעות נפתרו כאשר מונה מועמד של פשרה כדי שיכהן כראש ממשלה מתלמד, נרסיס-פורטונה בלו.
ב-1865, לאחר דיונים מתמשכים, אישרה אספת המחוקקים של פרובינציית קנדה את האיחוד ברוב של 91 תומכים מול 33 מתנגדים.
מנגד, אף אחת מהמושבות הימיות טרם אישרה את האיחוד.
ב-1866 העניקו מקדונלד ועמיתיו סיוע כספי למועמדים תומכי האיחוד בבחירות הכלליות שנערכו בניו ברנזוויק, וכתוצאה מכך הפכה המועצה המחוקקת של המושבה לתומכת האיחוד.
זמן קצר לאחר הבחירות, קידם ראש ממשלת נובה סקוטיה, צ'ארלס טאפר, החלטה התומכת באיחוד במועצה המחוקקת של מושבתו.
ועידה מסכמת, שהתקיימה בלונדון, הייתה נחוצה לפני שהפרלמנט הבריטי יוכל להפוך את האיחוד לרשמי.
הנציגים מהמושבות הימיות יצאו ללונדון ביולי 1866, אך מקדונלד, ששוב שקע בשתייה, הגיע רק בנובמבר, והכעיס את עמיתיו מהמושבות הימיות.
בדצמבר הוביל מקדונלד את ועידת לונדון וזכה לתשואות עבור האופן בו ניהל את הדיונים ובאותה עת הוא חידש את הקשר עם מי שהייתה בהמשך לאשתו השנייה, אגנס ברנרד.
ברנרד הייתה אחותו של מזכירו האישי של מקדונלד, יואיט ברנרד.
הזוג הכיר ב-1860 בקוויבק, אך נראה שמקדונלד העריץ אותה עוד ב-1856. בינואר 1867, כשהוא עדיין בלונדון, הוא נכווה קשות בחדרו שבמלון כאשר נר נפל על כיסא והצית אותו והכיסא נפל על מקדונלד בעודו ישן.
הוא סירב להחמיץ את דיוני הוועידה.
בפברואר נישאו אגנס וג'ון מקדונלד בכנסיית סנט ג'ורג' שבכיכר הנובר שבלונדון.
ב-8 במרץ אישר בית הנבחרים הבריטי את "חוק צפון אמריקה הבריטית", שיהווה את הבסיס לחוקת קנדה וב-29 במרץ העניקה המלכה ויקטוריה את ההסכמה המלכותית.
מקדונלד העדיף שהאיחוד יכנס לתוקף ב-15 ביולי מתוך חשש שההכנות לא יושלמו קודם לכן.
הבריטים העדיפו תאריך מוקדם יותר, ה-22 במאי, אך בסופו של דבר הוכרז שאיחוד קנדה ייכנס לתוקף ב-1 ביולי 1867. לורד מונק מינה את מקדונלד כראש הממשלה הראשון של האומה החדשה.
עם יצירתו של הדומיניון החדש, הפכו מזרח קנדה ומערב קנדה לשתי פרובינציות נפרדות שנודעו כאונטריו וקוויבק.
ביום קנדה הראשון, 1 ביולי 1867 הוענק למקדונלד התואר אביר מפקד של מסדר האמבט.
בין השנים 1867–1896 היה שיעור צמיחתה של כלכלת קנדה כ-1% לשנה.
הארץ הייתה במצב של קיפאון כך שאנשים רבים היגרו לארצות הברית, שם הצמיחה הייתה הרבה יותר מהירה.
הפתרון של מקדונלד היה לסלול מסילת ברזל שתחצה את היבשת כדי לזרז את הצמיחה וליישם "מדיניות לאומית" של העלאת מכסים שתגן על החברות הקנדיות הקטנות מפני תחרות אמריקאית.
מקדונלד וממשלתו התמודדו עם בעיות מיד עם הקמתה של המדינה החדשה.
נותרה עבודה רבה ביצירת הממשל הפדרלי החדש.
נובה סקוטיה כבר החלה לאיים בנטישת האיחוד.
הרכבת האינטרקולוניאלית, שהייתה אמורה לפייס את הפרובינציות הימיות ולקשר אותן באופן הדוק יותר לשאר שטחי קנדה, טרם החלה להיבנות.
יחסי ארצות הברית-בריטניה היו בשפל ויחסי החוץ של קנדה נוהלו על ידי הממשלה בלונדון.
פרישתם של האמריקאים ב-1866 מההסכם ההדדי העלתה את תעריפי הסחורות הקנדיות בשוקי ארצות הברית.
רוב שטחה של קנדה המודרנית נותר מחוץ לתחומי האיחוד: בנוסף למושבות הנפרדות של אי הנסיך אדוארד, ניופאונדלנד וקולומביה הבריטית, שנותרו תחת ממשל בריטי ישיר, רוב השטחים מצפון וממערב היו בבעלותה של חברת מפרץ הדסון הבריטית.
בארצות הברית ובבריטניה לא היה ברור אם ניסיון האיחוד ינחל הצלחה והדעות שם היו שהאומה המתהווה תבלע על ידי ארצות הברית.
באוגוסט 1867 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות בקנדה.
מפלגתו של מקדונלד ניצחה בהן בקלות, עם תמיכה חזקה בשתי הפרובינציות הגדולות וכן ברוב בניו ברנזוויק.
הפרלמנט של קנדה התכנס בנובמבר, למרבית ההפתעה ללא בראון, שהובס באונטריו ומעולם לא כיהן כחבר בית הנבחרים של קנדה.
ב-1869 הסכימה נובה סקוטיה להישאר כחלק מקנדה לאחר שהובטחו לה תנאים פיננסיים טובים יותר, הראשונה מבין פרובינציות רבות שתישא ותיתן על תנאים עם אוטווה.
לחצים מלונדון ומאוטווה כשלו בהשגת הצטרפותה של ניופאונדלנד, שמצביעיה דחו את רעיון האיחוד בבחירות הכלליות שנערכו בה באוקטובר 1869.
באותה שנה נולדה לג'ון ואגנס מקדונלד בת בשם מרי.
עד מהרה התברר שהילדה סובלת מבעיות התפתחותיות.
היא מעולם לא הצליחה להתהלך והתפתחותה השכלית מעולם לא הייתה מושלמת.
יואיט ברנרד, ששימש כסגן שר המשפטים וקודם לכן כמזכירו של מקדונלד, התגורר יחד עם משפחת מקדונלד בביתם שבאוטווה, יחד עם אמו האלמנה.
במאי 1870 נפל מקדונלד למשכב עקב אבנים בכיס המרה.
בנוסף לבעיות השתייה התכופות שלו, הוא לקה ככל הנראה בדלקת לבלב חריפה.
ביולי הוא נסע לאי הנסיך אדוארד לצורך החלמה, וככל הנראה קיים שם דיונים שמטרתם הייתה צירוף האי לאיחוד בה בעת כשעלו שם כמה רעיונות להצטרפות לארצות הברית.
בסופו של דבר הצטרף האי לאיחוד הקנדי ב-1873.
בעבר היה יחסו של מקדונלד פושר בנוגע לשאלת התפשטותה מערבה של קנדה.
כראש הממשלה הוא הפך לתומך נלהב של קנדה המשתרעת מחוף אל חוף.
מיד עם כניסת האיחוד לתוקף הוא שלח שליחים ללונדון שהצליחו להשיג את העברתם של שטחי ארץ רופרט והטריטוריה הצפון-מערבית לריבונות קנדית.
חברת מפרץ הדסון קיבלה סכום של 1,500,00 דולר ונותרו בידיה זכויות סחר מסוימות בנוסף לבעלות על 5% מהשטחים הראויים לעיבוד.
קודם לתאריך העברת השטחים הללו התמודדה ממשלת קנדה עם אי-שקט במושבת הנהר האדום (כיום חלקה הדרום-מזרחי של מניטובה בסביבות העיר ויניפג).
המקומיים, כולל המסטיסים, חששו שהשלטון הקנדי ייכפה עליהם והדבר לא עלה בקנה אחד עם האינטרסים שלהם וכתוצאה מכך התעורר מרד הנהר האדום בהנהגתו של לואי ריאל.
מתוך אי-רצון לשלם עבור טריטוריה שנמצאת במצב של התקוממות, שיגר מקדונלד כוחות כדי לדכא את המרד לפני מועד ההעברה הרשמי, ה-15 ביולי 1870, אך כתוצאה מאי-השקט הצטרפה מושבת הנהר האדום לאיחוד לצד פרובינציית מניטובה, בעוד ששארית השטח שנרכש היה לטריטוריות הצפון-מערביות.
בעקבות המרד הצפון-מערבי של שנת 1885 יישם מקדונלד הגבלות על תנועתם של הילידים והם נדרשו לקבל אישור רשמי מפקיד של "המשרד לענייני אינדיאנים" כדי לצאת מתחומי השמורה שלהם.
מקדונלד גם שאף להבטיח את הצטרפותה של מושבת קולומביה הבריטית.
לארצות הברית היה אינטרס לספח את המושבה לשטחה ומקדונלד היה מעוניין שלארצו תהיה גישה לחופי האוקיינוס השקט.
המועצה צברה חוב כספי הולך וגדל וההנחה הייתה שזה יגרום לה להצטרף לאיחוד.
הדיונים התנהלו במהלך 1870, בעיקר במהלך מחלתו והחלמתו של מקדונלד, כשבראש המשלחת הקנדית עמד קרטייה.
קרטייה הציע לקולומביה הבריטית מסילת ברזל שתקשר אותה לפרובינציות המזרחיות ושתיסלל תוך עשר שנים.
נציגי המושבה, שהיו מוכנים גם לקבל פחות מכך, הסכימו עד מהרה וקולומביה הבריטית הצטרפה לקנדה ב-1871. הפרלמנט של קנדה אשרר את תנאי ההצטרפות לאחר ויכוח על העלות הגבוהה שחבר הקבינט, אלכסנדר מוריס, תיאר אותו כמאבק הגרוע שהשמרנים ניהלו מאז האיחוד.
היו עימותים ממושכים עם האמריקאים בנוגע לזכויות הדיג במים עמוקים ובראשית 1871 מונתה ועדה אנגלו-אמריקאית ליישב את העניינים החריגים בין הבריטים (והקנדים) לבין ארצות הברית.
קנדה קיוותה להבטיח את תשלום הנזק שנגרם על ידי פלישות הפניאנים שיצאו מבסיסים בארצות הברית.
מקדונלד הבין שהאינטרסים הקנדיים יוקרבו לטובתה של ארץ האם, חשש שהתברר כנכון.
קנדה לא קיבלה שום פיצויים על הפלישות ולא זכתה בשום יתרונות מסחריים במסגרת ההבנות.
היא נדרשה לפתוח את מימיה לדייגים אמריקאים.
מקדונלד שב לקנדה כדי להגן על הסכם וושינגטון כנגד ההתנגדויות מבית.
הממשלה השנייה (1872–1873) והשערורייה הפסיפית
במהלך מערכת הבחירות של 1872 שקד מקדונלד על ניסוח מדינות סלילת מסילת הברזל, או לתכנן את הערבויות להלוואות שהיו דרושות למיזם הבנייה.
במהלך השנה שלאחר מכן נפגש מקדונלד עם משקיעים פוטנציאלים ברכבת כמו יו אלן והתקיימו שיחות מעמיקות בתחום הפיננסי.
על כל פנים, הבעיה הפוליטית החמורה ביותר שבפניה ניצב מקדונלד הייתה הסכם וושינגטון, שעדיין לא התקיים עליו דיון בפרלמנט.
בראשית השנה הניח מקדונלד את ההסכם לאשרור על שולחן בית הנבחרים והוא עבר ברוב של 66 קולות.
בסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר נערכו הבחירות הכלליות (בעתיד יתקיימו הבחירות הכלליות בקנדה ביום אחד).
חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה העניקה לאונטריו ייצוג רחב יותר בבית הנבחרים.
מקדונלד בילה זמן רב במערכת הבחירות שנערכה בפרובינציה, בעיקר מחוץ לקינגסטון.
מעשי שוחד ששולם לבוחרים אירעו בכל רחבי קנדה, נוהג שפשה במיוחד בתקופה בה ההצבעות הוכרזו בפומבי.
בעתיד יערכו הבחירות בהצבעה חשאית.
מקדונלד והשמרנים ראו כיצד הרוב שלהם יורד מ-35 ל-8 מושבים.
הליברלים הצליחו יותר מהשמרנים באונטריו ואילצו את הממשלה להישען על קולות הפרובינציות המערביות והימיות שלא העניקו את מלוא תמיכתן למפלגה.
מקדונלד קיווה למסור את הזיכיון לבניין קו הרכבת הקנדית הפסיפית בראשית 1872, אך המשא ומתן נגרר בין הממשלה לבין המשקיעים.
בסופו של דבר העניקה ממשלת מקדונלד את הזיכיון לקבוצת אלן.
ב-1873, עם פתיחת הפרלמנט, טען חבר הפרלמנט הליברלי, לוציוס סת' הנטינגטון, ששרי הממשלה קיבלו שוחד כבד ומימון למטרות פוליטיות בתמורה למתן הזיכיון.
עד מהרה נחשפו מסמכים שנתנו תימוכין למה שנקרא "השערורייה הפסיפית" .
המשקיעים בהובלתו של אלן, שבחשאי קיבלו גיבוי מ"חברת הרכבת הצפון פסיפית" האמריקאית, תרמו סכום של 179,000 דולר לקרנות הבחירות של השמרנים בקנדה ובתמורה קיבלו את הזיכיון.
עיתוני האופוזיציה החלו לפרסם מברקים שנחתמו על ידי שרי ממשלה שביקשו סכומי כסף גדולים מהמשקיעים בתקופה בה התנהל הדיון על הזיכיון.
מקדונלד עצמו קיבל סכום של 45,000 דולר בתרומות מהמשקיעים.
לקרטייה שולמו סכומים ניכרים, ששימשו אותו למימון המאבק הקשה שלו לנסות ולשמור על מושבו במונטריאול מזרח (הוא הובס, אך בסופו של דבר שב לפרלמנט כשנבחר במחוז הבחירה פרוונצ'ר שבמניטובה).
במהלך מערכת הבחירות נפל קרטייה למשכב עקב מחלת כליות, שעשויה הייתה להיות הסיבה לשיקול הדעת המוטעה שלו.