tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1986 נבחר קארל בילדט, חמיו של בומן, לראשות המפלגה ובין השנים 1991–1994 הובילה מפלגת אספת המתונים קואליציה (בשיתוף מפלגת המרכז, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטים), כשבילדט מכהן כראש ממשלת שוודיה.
בין היתר ממשלה זו הורידה מיסים ואת סך הוצאות המדינה והפריטה חברות שבבעלותה.
בבחירות 1994 שמרה המפלגה על כוחה אולם שותפותיה הקואליציוניות קיבלו פחות מושבים בריקסדאג והסוציאל-דמוקרטים יצרו קואליציה.
בבחירות 2002 ספגה המפלגה ירידה דרסטית באחוזי ההצבעה.
בשנת 2003 נבחר פרדריק ריינפלט לראשות המפלגה.
לפני בחירות 2006 שינתה המפלגה את כיוונה הפוליטי, לכיוון המרכז-ימין.
כדי לשקף את עמדותיה החדשות שינתה המפלגה את שמה ל"מתונים החדשים" (בשוודית: De Nya Moderaterna).
עמדות אלו כללו נקיטת צעדים יזומים למניעת אבטלה, הורדת מיסים בשילוב רפורמות לחיזוק מדינת הרווחה השוודית.
החל משנת 2006 אימצה המפלגה את הסלוגן "מפלגת הפועלים השוודית", סלוגן שהסוציאל-דמוקרטים עשו בו שימוש בעבר.
לפני הבחירות הקימה המפלגה את "הברית למען שוודיה", ברית פוליטית בין מפלגת המרכז, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטים.
בבחירות 2006 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר שלה מאז 1928, עם כ-26% מקולות הבוחרים.
לאחר הבחירות נעזרה המפלגה ב"ברית למען שוודיה" והקימה קואליציה עם מפלגות הברית, כשפרדריק ריינפלט משמש כראש ממשלה.
בבחירות 2010 קיבלה המפלגה כ-30% מקולות הבוחרים אך שותפותיה לקואליציה קיבלו פחות קולות.
ריינפלט נותר ראש הממשלה, אך בממשלת מיעוט.
בבחירות 2014 ירדה המפלגה ל-23.6% מקולות הבוחרים, וסטפן לוון ומפלגת הסוציאל-דמוקרטים קיבלו את ראשות הממשלה.
בבחירות ב-2018 המשיך לרדת כוחה של המפלגה בפרלמנט, והיא זכתה ב-70 מושבים.
על אף שכוחה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ירד גם הוא בחדות, הקואליציה של הסוציאל-דמוקרטים, הירוקים ומפלגת השמאל זכו יחד במושב אחד יותר ממפלגות הברית השוודית.
בעקבות התוצאות הצמודות והצבעת אי-אמון בסטפן לוון ב-25 בספטמבר 2018, נכנסה המערכת הפוליטית השוודית למספר חודשים שבהם לא הצליח אף מועמד להקים ממשלה חדשה.
אולף קריסטרסון ממפלגת המתונים קיבל ב-9 בנובמבר הזדמנות להקים ממשלה, אך הוא הפסיד בהצבעה 154–195. לאחר מספר ניסיונות כושלים נוספים להקים ממשלה, נבחר לוון שוב ב-18 בינואר 2019, והמתונים נותרו באופוזיציה.
מעט יותר משבוע לפני כן הכריזו ראשי הברית השוודית על סיום שותפותם הפוליטית.
בבחירות בספטמבר 2022 איבדה המפלגה שני מושבים נוספים.
עם זאת, לאחר כחודש של משא ומתן, הצליחו המתונים להגיע להסכם משותף (מכונה "Tidöavtalet") עם מפלגת הנוצרים הדמוקרטים והמפלגה העממית הליברלית, בעוד השוודים הדמוקרטים הסכימו לתמוך מבחוץ בקואליציה בראשות קריסטרסון בתמורה להשפעה על מדיניות הממשלה.
בעקבות זאת הצליח מנהיג המתונים קריסטרסון ליצור ממשלת מיעוט, שהחלה לכהן ב-18 באוקטובר 2022. 13 מתוך 24 השרים בממשלה הם ממפלגת המתונים.
מפלגת הנוצרים הדמוקרטים (בשוודית: Kristdemokraterna) היא מפלגה שמרנית בשוודיה.
המפלגה הוקמה בשנת 1964 והכניסה לראשונה ייצוג לריקסדאג בשנת 1985 (באמצעות שיתוף פעולה עם מפלגת המרכז).
המפלגה דוגלת בליברליזם כלכלי ובשמרנות.
התנועה הוקמה כמחאה כנגד החלטת ממשלת שוודיה להוציא תכנים דתיים מהחינוך היסודי.
התנועה בתחילה ארגנה הפגנות המוניות וארגנה עצומה שנחתמה על ידי 2.1 מיליון איש.
במהלך שנות ה-70 המפלגה ניסתה להתמודד בבחירות לפרלמנט, אך לרוב השיגה 1%–2% מהקולות, ולא עברה את אחוז החסימה שעומד במדינה על 4%.
בתחילת שנות ה-80 המפלגה החליטה לשנות את כלל המצע שלה – נטשה את העמדה השמרנית בנושא ההפלות והתנגדה לבניית כורים גרעיניים נוספים במדינה.
כבר בשנת 1978 עלתה האפשרות להתמודד יחד עם מפלגת המרכז.
גם בשנת 1982 נדונה אפשרות זו, אך היא לא יצאה אל הפועל.
לבסוף, לאחר תהליך משא ומתן ארוך, הוחלט על ריצה משותפת בשנת 1984. במהלך הבחירות הייתה מתיחות רבה בין שתי המפלגות, אך לבסוף ה-KD הצליחה להכניס נציגים לריקסדאג.
בשנת 1987 מצע המפלגה שונה במעט.
בשנת 1991 המפלגה זכתה (לאחר שהתמודדה באופן עצמאי) בכ-7% מהקולות.
הממשלה שהורכבה לאחר הבחירות הייתה ממשלת ימין שכללה גם את ה-KD שמינתה מטעמה את שר החוץ וסגנו, שר התשתיות ושר התקשורת.
בשנת 1998 הגיעה לשיא כוחה, לאחר שקיבלה 11% מהקולות והפכה למפלגה הרביעית בגודלה בפרלמנט.
באותה השנה היו חברים במפלגה כ-24,000 איש, והיא נחשבה ליציבה מאוד וחזקה ברמה המוניציפלית.
מפלגת העבודה (במלטית: Partit Laburista) היא אחת משתי המפלגות הדומיננטיות במלטה, וכיום (מאז מרץ 2013) היא מהווה את מפלגת השלטון.
המפלגה חברה במפלגת הסוציאליסטים האירופאים והייתה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי עד דצמבר 2013.
ועידה – מורכבת ברובה מצירים הנבחרים על ידי גופי המפלגה.
הוועידה מהווה את הארגון המפלגתי העליון.
קונגרס – מורכב מכל חברי המפלגה.
הקונגרס בוחר את מנהיג המפלגה ואת סגניו.
בנוסף על כך, הקונגרס מכריע את קוויה האידאולוגיים של המפלגה.
מנהלת המפלגה – מורכבת מראש המפלגה, סגניו ומספר פקידים.
ארגונים נוספים כגון ארגון הנשים, הנוער, וכו'.
המפלגה נוסדה בשנת 1921 על ידי כמה איגודים מקצועיים.
בשנת 1993 המפלגה החלה להוציא לאור את עיתון "קולחד".
מאז שנת 2004 המפלגה היא הדומיננטית בייצוג מלטה בפרלמנט האירופי ולאורך השנים איישה לפחות מחצית ממושבי מלטה בפרלמנט.
מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (אירית: Páirtí Sóisialta Daonlathach an Lucht Oibre, בראשי תיבות PSDLO; אנגלית: Social Democratic and Labour Party, בראשי תיבות: SDLP) היא מפלגה צפון אירית הדוגלת בסוציאל-דמוקרטיה וברפובליקניות אירית.
על אף תמיכתה באיחוד סופי של הצפון עם הרפובליקה האירית והפחתת הנוכחות הבריטית למינימום, מפלגת העבודה איננה מסרבת להישבע אמונים לשלטון וציריה מכהנים בבית הנבחרים בווסטמינסטר, בניגוד לשין פיין.
המפלגה מחזיקה ב-12 מושבים באספה של צפון אירלנד, אך נכון לאחר בחירות 2019, יש לה רק מושב אחד בפרלמנט בלונדון.
מנהיגה המכהן מאז 2015 הוא קולום איסטווד.
מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית הוקמה ב-20 באוגוסט 1970, זמן קצר לאחר ההסלמה בסכסוך בצפון אירלנד, על ידי קבוצת חברי הפרלמנט המקומי בראשות גֶ'רִי פִיט.
הם היו קתולים ודגלו בלאומיות אירית ובאיחוד עם הרפובליקה מדרום, אך התנגדו לטרור ולאלימות בכלל, ולזו של "הצבא האירי הרפובליקני הזמני" בפרט.
כמו כן, פיט היה עסקן סוציאליסטי לשעבר, ולתומכיו היה מצע סוציאליסטי מודגש.
בניגוד ללאומיים אחרים, הם ניסו לפעול מתוך המערכת השלטונית הקיימת ולא שללו אותה על הסף.
עמדתה המתונה זיכתה את המפלגה מיד בתמיכה נרחבת בקרב הציבור הקתולי בחבל המסוכסך.
בבחירות הראשונות שהשתתפה בהן, למועצה החדשה של צפון אירלנד ביוני 1973, קיבלה כמעט 160,000 קולות, 22% מן הכלל.
הניסיון להקים ממשל מקובל על הכל בחסות בריטית ובהשתתפות הרפובליקה האירית קרס לנוכח מחאה לויאליסטית חריפה.
מפלגת העבודה הוסיפה לקצור הישגים ניכרים: בבחירות לווסטמינסטר בפברואר 1974 קיבלה בערך אותו מספר קולות ומושב אחד בפרלמנט הבריטי, הנציגות היחידה למפלגה אירית לאומית בלונדון.
היא שמרה על כוחה בעשורים הבאים, ומילאה תפקיד חשוב במשא ומתן לאורך שנות ה-90 שהוביל להסכם יום שישי הטוב ולהשכנת שלום בצפון.
מנהיגה ג'ון יום אף קיבל פרס נובל לשלום על השתתפותו.
בבחירות שנערכו סביב ההסכם, המפלגה הגיעה לשיא כוחה ונעשתה לגדולה בחבל: בהצבעה לווסטמינסטר ב-97' זכתה ב-190,814 קולות ובשלושה צירים (בבחירות 92' היו לה אמנם ארבעה, המספר הגבוה בתולדותיה, אך עם פחות מצביעים) ובבחירות לאספה ב-98' קיבלה 177,963 קולות ו-24 צירים.
עם זאת, התמתנות השין פיין והצלחת תהליך השלום פגעו בנישה הפוליטית שלה מבחינות רבות: דרישותיה לנסיגה בריטית סופית, יחסים מיוחדים עם אירלנד, גבול פתוח לדרום ומעמד חריג במשא ומתן אודות הברקזיט, לא היוו עוד אלטרנטיבה של ממש.
והיא הלכה ונחלשה במהלך שנות ה-2000. מספר ציריה בלונדון, על אף ירידה חדה במצביעים, נותר קבוע על שלושה עד בחירות 2017, אז קיבלה רק 95,419 קולות ולא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
גם המצביעים עבורה לאספת צפון אירלנד התמעטו ובבחירות 2 במרץ 2017 קיבלה רק 95,958 קולות ו-12 צירים.
מפלגת העובדים ההונגרית (בהונגרית: Magyar Dolgozók Pártja (MDP)) הייתה מפלגה קומוניסטית ומפלגת השלטון בהונגריה וב בשנים 1956-1948. המפלגה הוקמה רשמית על ידי "מיזוג" בין המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בראשה עמד עד שנת 1956 מתיאש ראקושי בתוקף תפקידו כמזכיר כללי (בין 1953-1948) ואחר כך המזכיר הראשון (בין 1956-1953).
בשנת 1956 הוחלף ראקושי לחודשיים על ידי ארנה גרה ואחר כך, בימי המרד ההונגרי, על ידי יאנוש קאדאר שניצח יחד עם אימרה נאג' על הפיכתה ל"מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית".
ב-1945 כבשו הצבא הסובייטי בברית עם הצבא הרומני, שהפך באוגוסט 1944 לבעל בריתו, את הונגריה מידי כוחות גרמניה הנאצית ומידי הצבא ההונגרי של משטר פרנץ סלשי.
בעקבות הכיבוש הסובייטי המפלגה הקומוניסטית יצאה מן המחתרת ונכנסה לממשלה החדשה.
בבחירות הפרלמנטריות החופשיות שהתקיימו בהונגריה ב-4 בנובמבר 1945 זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-16.9% מהקולות.
אפילו בבחירות הפרלמנטריות שאורגנו שוב ב-31 באוגוסט 1947 ושהתנהלו בתנאים פחות חופשיים, עדיין השיגה המפלגה רק 22.3% מהקולות.
באמצעות משרד הפנים והמשטרה החשאית ההונגרית ובעזרת הכובש הסובייטי (בהתחלה במסגרת "ועד כוחות הברית") ריכזה המפלגה הקומוניסטית בידיה כוח גדול בהרבה מאשר ייצוגה בפרלמנט החדש.
באמצעות "שיטת הסלאמי" - פיצול הדרגתי של כוחות המתנגדים, רדיפתם המשפטית של הפוליטיקאים הדמוקרטים והאנטיקומוניסטים, הגלייתם וגירושם, הצליחה המפלגה הקומוניסטית לנכס לעצמה את כל מוסדות השלטון.
בשנת 1948 נותרה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המפלגה היחידה ששמרה עדיין עצמאות מסוימת.
לכאורה איחוד בין שווים, המיזוג התחולל כתוצאה מלחצים עצומים שהופעלו על הסוציאל-דמוקרטים מצד הקומוניסטים ומצד הכובש הסובייטי.
ברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית השלטת שלה דרשה שבהונגריה, כמו כארצות אחרות במזרח אירופה, תתמזג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם המפלגה הקומוניסטית בשם סיסמת "איחודה האורגני" של תנועת הפועלים כ"חזית שנכפתה" כביכול "מלמטה", על ידי המוני העם.
המפלגה החדשה הפכה למעשה להמשך ישיר של המפלגה הקומוניסטית.
ב-12 ביוני 1948 כונסו בו זמנית הקונגרס הרביעי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והקונגרס ה-37 של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
ב-13-14 ביוני התקיים בבודפשט קונגרס האיחוד בין שתי המפלגות.
לאיחוד קדם סילוקם משורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של החברים ששמרו על עצמאות מחשבתית והעזו לא להתיישב עם הקו הקומוניסטי, ביניהם קארוי פייר, אנה קטלי, אימרה סליג, פרנץ סדר, אגושטון ולנטיני, אימרה ג'רקי ואחרים, שבהמשך סבלו מנחת זרועה של "דיקטטורת הפרולטריון" בגרסת "הדמוקרטיה העממית".
במרץ 1948 התקיים הקונגרס ה-36 של המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית שבו הוכרז המרקסיזם-לניניזם כאידאולוגיה היחידה של המפלגה ואושרה ההחלטה להתאחד עם המפלגה הקומוניסטית.
במאי 1948 פורסמו הצעות ההחלטות והאמנה העתידית של המפלגה המאוחדת.
קונגרס האיחוד בחר בהנהגת מפלגת העובדים.
כיושב ראש המפלגה נבחר הסוציאל-דמוקרט לשעבר ארפאד סאקאשיץ', כמזכיר כללי - מתיאש ראקושי, וכסגנים של המזכיר הכללי - יאנוש קאדאר, ג'רג' מארושן ומיהאי פרקש.
מנהיג המפלגה היה איפוא מתיאש ראקושי עד שנת 1956, קודם כ"מזכיר כללי" (עד 1953) ואחר כך כ"מזכיר הראשון" שלה.
ביולי 1956 הוא הוחלף באישורן ואף לחצם של הסובייטים, על ידי ארנה גרה שכיהן למשך שלושה חדשים.
בעיצומם של אירועי המרד ההונגרי ב-1956 הוחלף גרה על ידי יאנוש קאדאר שהחזיק בתפקיד 6 ימים עד לפיזור המפלגה.
הקמת מפלגת העובדים ההונגרית ציינה את סופו של תהליך התחזקות השלטון הקומוניסטי בהונגריה, שהוכרזה "רפובליקה עממית".
בבחירות לאספה הממלכתית ב-15 במאי 1949 זינקו מפלגת העובדים והמפלגות הקטנות בנות בריתה במסגרת "חזית העצמאות העממית ההונגרית" ל-95.6% מהקולות.
בהמשך בוטלו כל המפלגות הקטנות הנ"ל - המפלגה העצמאית של החוואים הקטנים, המפלגה הלאומית של האיכרים, המפלגה הדמוקרטית העצמאית ההונגרית, והמפלגה הרדיקלית ההונגרית.
מפלגת העובדים נותרה המפלגה היחידה.
בינואר היא ערכה "בדק בית" וסילקה כ-300,000 חברים - "יסודות בלתי מהימנים" - משורותיה.
המפלגה הובילה תהליך של הקמה מואצת של תעשייה כבדה, קולקטיביזציה כפויה של החקלאות, הרחקת הכנסייה הרומית-קתולית ושאר מוסדות הדת מן החיים הציבוריים, הלאמת כל ענפי הכלכלה.
אורגנה "תחרות סוציאליסטית" בייצור ותנועה סטחאנוביסטית.
בו זמנית, לפי הדגם הסובייטי הסטליניסטי, התחיל דיכוי וטרור נגד המתנגדים הפוליטיים וגם בתוך המפלגה.
אנשים רבים נאסרו או גורשו על רקע מוצאם החברתי מן הערים.
בשנת 1949 הגיע הדיכוי בפנים המפלגה לשיא עם משפט הראווה נגד שר החוץ לאסלו רייק, הוא בעצמו קומוניסט קנאי, ומקורביו, שהואשמו בהאשמות הזויות כסוכני האימפריאליזם ובוגדים.
בשנת 1950 נאסרו ארפאד סאקאשיץ' וגיירג' מארושן, ובמאי 1951 - יאנוש קאדאר ושר החוץ גיולה קאלאי.
אחרי הצלחת תוכנית כלכלית תלת שנתית ובקשר למלחמת קוריאה התכנס בשנת 1951 הקונגרס השני של מפלגת העובדים.
בקונגרס נעשתה רוויזיה של מספרי תוכנית החומש הראשונה וחלק מהאינדיקטורים הוגדלו פי כמה.
במחיר של מאמצים רבים ובסיוע מברית המועצות נבנו בהונגריה 65 מפעלי תעשייה, נוסדו ענפי תעשייה חדשים, נסללו דרכים חדשות, תעלות וערים חדשות - כגון סטלינווארוש ("העיר סטלין" - כיום דונהאויווארוש, קומלו ואורודלאן.
עם זאת המצב הכלכלי החל להידרדר: עלתה עלות התפוקה, התחבורה לא עמדה במשימות, עלו המחירים וירד השכר במשק.
הנהגת מכסות חובה לאספקה חקלאית למדינה פגעה בתפוקה, גרמה לירידה ביבולים ולמחסור במצרכים.
כישלון תוכניות התיעוש והשינויים בברית המועצות בעקבות מותו של סטלין אפשרו במליאת הוועד המרכזי של המפלגה שהתכנסה ב-27-28 ביוני 1953 מתיחת בקורת על מנהיגותו של מתיאש ראקושי.
נערכו חילופי גברי לפי דגם ההנהגה הסובייטית וראקושי ויתר על התפקיד השני שלו, של ראש הממשלה לטובת אימרה נאג'.
הוא נשאר בכל זאת מנהיג המפלגה תוך שינוי שם תפקידו מ"מזכיר כללי" ל"מזכיר ראשון".
נאג' ומצדדיו תפסו עמדות חשובות בהנהגת המפלגה.
הוחלט על מתן חנינה, הופסקו המאסרים הפוליטיים וגירושם של אזרחים על רקע מוצאם סוציאלי.
אימרה נאג' הפסיק את בנייתם של מפעלים רבים בענף התעשייה הכבדה והחליט להשקיע יותר בתעשייה הקלה וענף המזון, כמו כן החליט על הקלות בלחץ על האיכרים, הורדת מחירי המצרכים והתעריפים.
ההגבלות על התיעוש הכבד וההרפיה בקולקטיביזציה משכו בקורת עזה מצד ראקושי וחסידיו.
המחנה של ראקושי קיבל זריקת עידוד מביקורו בהונגריה של ראש הממשלה הסובייטי גאורגי מלנקוב.
במרץ 1955 גינתה מליאת הוועד המרכזי של מפלגת העובדים את המדיניות של אימרה נאג'.
ב-14 באפריל באותה שנה הוא סולק מכל תפקידיו בפוליטביורו ובוועד המרכזי ואחר כך סולק מראשות הממשלה.
מתיאש ראקושי לקח שוב בידיו את השליטה במפלגה ובממשלה.
אולם חשיפת פשעי הסטליניזם וגינוי פולחן אישיותו בברית המועצות וההתמרמרות בקרב העם כלפי המשטר הביאו להחלשת כוחה של המפלגה השלטת.
בכל רחבי המדינה התרבו הדיונים הפוליטיים והחל גל של ("רהביליטציה") קורבנות הדיכוי מהשנים 1948-1953. ראקושי "שוחרר" מתפקידו כמזכיר ראשי של המפלגה והוחלף בארנה גרה.
עם זאת המתח במדינה נשאר באוויר ובאוקטובר 1956 הביאה מורת הרוח בעם לפריצת המרד.
בעיצומו של המרד ב-23 באוקטובר התחולל ארגון מחדש של הנהגת מפלגת השלטון
אימרה נאג' הוחזר לזירה הפוליטית ולראשות הממשלה.
בפוליטביורו החדש נכנסו אנטאל אפרו, גשפר שאנדור, ארנה גרה, אנדארש הגדיש, יאנוש קאדאר, אימרה נאג' עצמו וזולטאן סאנטו.
בבוקר 25 באוקטובר 1956 גם ארנה גרה הוחלף ביאנוש קאדאר בתפקיד מזכיר ראשון של מפלגת העובדים.
ב-28 באוקטובר 1956 הוקמה נשיאות (פרזידיום) של המפלגה בהנהגת קאדאר.
היא כללה את אנטאל אפרו, קארוי קיש, פרנץ מיניך, אימרה נאג' וזולטן סאנטו.
במקביל חסידי אימרה נאג' החלו בהקמת מפלגה "קומוניסטית לאומית" שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית".
ב-30 באוקטובר 1956 הודיע אימרה נאג' ברדיו על ביטול השיטה ההחד-מפלגתית במדינה.
נשיאות מפלגת העובדים ההונגרים החליטה על ביטול מפלגתה.
בו זמנית התקבלה החלטה על הקמת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית
החל מנובמבר 1956 המפלגה התארגנה מחדש תחת השם הזה מסביב לחוג של אימרה נאג'.
עם זאת החל מ-4 בנובמבר 1956, יום דיכוי המרד על ידי הצבא הסובייטי, עברה המפלגה הקומוניסטית בשמה החדש להנהגתו של יאנוש קאדאר שנהנה מתמיכתה המלאה של ברית המועצות.
מזכיר כללי של מפלגת העובדים ההונגרית
המזכירים הראשונים של מפלגת העובדים ההונגרית
יאנוש קאדאר - 25 באוקטובר 1956 - 30 באוקטובר 1956 (תאריך פיזור המפלגה)
הקונגרסים של מפלגת העובדים ההונגרית
13 - 14 ביוני 1948 - הקונגרס הראשון או "קונגרס האיחוד" בו הוקמה מפלגת העובדים ההונגרית
28 בפברואר - 2 במרץ 1951 - הקונגרס השני של המפלגה - העלה את המטלות של תוכנית החומש הראשונה (1954-1950)
24 - 30 במאי 1954 - הקונגרס השלישי של המפלגה - בדק את תוצאות תוכנית החומש הראשונה ואישר את המשימות שנקבעו לתוכנית החומש השנייה (1959-1955)
ביטאון המפלגה היה העיתון "סאבאד נפ" (Szabad Nép -"העם החופשי?).
מפלגת הנשים (בגרינלנדית: Arnat Partiiat) הייתה מפלגה פמיניסטית גרינלנדית.
ב-6 בנובמבר 1999, בתגובה לייצוג נמוך מאוד של נשים בפוליטיקה הגרינלנדית, הקימה קבוצה של נשים את המפלגה.
כמה מחברות המפלגה רצו בבחירות לפרלמנט ב-2002. מפלגת הנשים הייתה מעוטת קולות ומעולם לא נבחרה לפרלמנט של גרינלנד.
מפלגת העבודה (גרינלנדית: Sulissartut Partiat) הייתה מפלגת שמאל גרינלנדית קצרת ימים.
המפלגה נוסדה בתחילת 1979 כזרוע הפוליטית של מרכז האיגוד המקצועי של Sulinermik Inuussutissarsiuteqartut Kattuffiat (ובראשי תיבות SIK).
בעבר תמכה SIK בסיומוט, אך שיתוף הפעולה הופסק בסתיו 1978.
מפלגת העבודה הייתה קרובה מאוד לסיומוט בסוגיות פוליטיות מרכזיות.
כמו כן, תמכה מפלגת העבודה בסיומוט בבחירות לפרלמנט האירופי.
בבחירות 1979 לא זכתה מפלגת העבודה בייצוג בלאנדסטינג.
המפלגה גם השתתפה בבחירות לפולקטינג ב-1979, וקיבלה 1,618 קולות (שלא הספיקו לה כדי לזכות באף אחד משני מושבי הפולקטינג שהוקצו לגרינלנד).
בבחירות למועצות העירוניות השיגה מפלגת העבודה 550 קולות בגרינלנד, 156 בנוק, 114 באילוליסאט, 81 במאניצוק, 76 באסיאט, 60 בקאקורטוק, 33 בנארסאק, 23 בקאסיגיאנגואיט ו-7 באומאנאק.
לקראת הבחירות ב-1983 התמזגה מפלגת העבודה עם אינואיט אטקטיגיט.
מפלגת הנשים הלאומית הטורקית (בטורקית: Türkiye Ulusal Kadınlar Partisi ובראשי תיבות TUKP) הייתה מפלגה טורקית שהייתה פעילה בין השנים 1972 ל-1980. המפלגה נוסדה ב-17 בנובמבר 1972 על ידי מיבֶּגֵ'ל גֶקטוּנָה (Mübeccel Göktuna) באיסטנבול.
בשנת השבעים ההשתתפות של נשים בפוליטיקה הטורקית הייתה נמוכה מאוד.
למשל, בבחירות ב-1969 היו רק חמש חברות פרלמנט מתוך 450 מושבים בבית התחתון של הפרלמנט.
מטרת המפלגה הייתה להגדיל את השתתפותן של נשים בפוליטיקה.
המפלגה התמודדה עם מחסומים משפטיים.
על מנת להשתתף בבחירות, היה עליה להקים 15 סניפים במחוזות שונים בטורקיה.
המפלגה לא הצליחה לעמוד ביעד זה.
אולם, לפני שהנציגות התמודדו עם דרישות החוק, הופסקה הפעילות הפרלמנטרית בטורקיה כתוצאה מההפיכה הצבאית השלישית ב-1980 שהוביל קנן אוורן.
ב-16 בספטמבר 1981 המפלגה נסגרה (כמו כל שאר המפלגות) על ידי השלטון הצבאי, אך שלא כמו מפלגות אחרות, היא לא חזרה לפעול עם חזרת השלטון הדמוקרטי למדינה ב-1983.
בחודש יוני 2014, פעילות לזכויות נשים (בראשות בנאל יזגאן) הגישו עתירה למשרד הפנים בבקשה להקים מפלגת נשים חדשה, מפלגת הנשים (Kadın Partisi) ולרשמה כמפלגה פוליטית.
מפלגת הנשים הייתה תנועה פוליטית קטנה שהתמודדה בבחירות לכנסת התשיעית שהתרחשו בשנת 1977, אך לא עברה את אחוז החסימה.
מפלגות נשים פעלו בישראל מתקופת טרום־המדינה, והייתה להן השפעה ניכרת על סוגיות החשובות לנשים בישראל.
למרות זאת, חוקרים רבים מתעלמים ממפלגות נשים, או מתייחסים אליהן במונחים של כישלון.
לטענתה של אסתר הרצוג, הצגה זו מעוותת את תרומתן החשובה.
באספת הנבחרים האחרונה, לפני ייסוד המדינה, ייצוג הנשים הגיע ל־15%.
בבחירות לכנסת הראשונה, בשנת 1949, השתתפו שתי רשימות נשים.
מתוכן, נכנסה לכנסת נציגה אחת: רחל כגן.
מפלגת הנשים, שסימנה היה "נס", הוקמה לקראת בחירות 1977, על ידי מרשה פרידמן.
ארבעה חודשים לפני הבחירות לכנסת, התכנסה קבוצת נשים פמיניסטית ודנה בשאלה האם להקים מפלגה.
בסוף הדיון 30 נשים החליטו להקים מפלגה שמטרתה העיקרית הייתה להעלות את המודעות ולאחריה לזכות בקולות.
חברות התנועה לא האמינו שהן ייבחרו, אך הן רצו להשתמש בקמפיין הבחירות כדי להציע פתרונות למעמד הנשים בישראל.
הקמת המפלגה הייתה צעד שסימל את פנייתה של תנועת הנשים בישראל להשתתפות בפוליטיקה המדינית.
צעד זה היה חלק מההתעוררות הפמיניסטית של אותה התקופה.
פרידמן הייתה חברת כנסת מטעם רצ בכנסת השמינית, אבל בחרה להתנתק מאריה אליאב, שפעל להקים את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית.
בשעה שהסיעה בחרה להתאחד עם מספר מפלגות קטנות העולם הזה - כוח חדש, מפלגת מוקד ומספר נציגים מהפנתרים השחורים על מנת להקים את מחנה של"י, פרידמן הקימה מפלגה חדשה פמיניסטית.
חברות הרשימה היו: שושנה אלינגס, רות רזניק, תחיה בת-אורן, נורית גילת, אתי בן זיו, עמליה ברגמן, רחל אוסטרוביץ ואחרות.
פרידמן עצמה לא נכללה ברשימה.
ב־1976 העלתה פרידמן בשאילתה את נושא האלימות נגד נשים והתקבלה בקריאות בוז.
היא קיוותה שבאמצעות הקמת מפלגת נשים תוכל לקדם את הטיפול באלימות נגד נשים וסוגיות נוספות.
מצע המפלגה נפתח בהצהרה הבאה:
מפלגת הנשים קיבלה רק 5,674 קולות מתוך 14,565 הקולות שהיו דרושים על מנת לעבור את אחוז החסימה (סך כל הקולות הכשרים עמד על 1,747,820).
המפלגה התפרקה לאחר הצבעה של חברות המפלגה.
העבודה המאומצת במשך שלושת חודשי מסע הבחירות והיעדר המשאבים הכספיים, גרמו למתחים בין חברות המפלגה.
יחד עם זאת, רבות מהנשים במפלגה ראו בעצם הקמתה הישג חשוב, מכיוון שהיא חייבה את שאר המפלגות להתייחס לנושאים שהיא העלתה.
לדברי פרידמן, מטרתה של המפלגה הייתה "להשתמש במערכת הבחירות להפיץ מידע רב לציבור הנשים על מעמדן האמיתי בחברה הישראלית".
על מטרה זאת כתבה פרידמן: "אין לי ספק שבכך הצלחנו".
בין השאר, הייתה זו הפעם הראשונה בה עלה הנושא של הקמת מקלטים לנשים מוכות במצע בחירות.
מרשה פרידמן בחרה להמשיך את פעילותה הפמיניסטית בשדה החברתי והקימה אחרי הבחירות את ארגון "נשים למען נשים" בחיפה, את המקלט הראשון לנשים מוכות ואת אל"ף.
לאה סימונס לוי טוענת, שמפלגת הנשים, לראשונה, העלתה לרמה הלאומית סוגיות פמיניסטית ומגדריות כפי שלא קרה מאז הקמת המדינה.
היא ביקשה לשנות את הסטטוס קוו בנושא נשים.
וכן גרמה לרשימות נוספות להתייחס ביתר שאת לסוגיות אלו.
בעקבות העלאת הנושא של אלימות כלפי נשים על־ידי המפלגה, חל שינוי ביחס לנושא.
בשנת 1977 הוקמה בהרצליה עמותה להתמודדות עם אלימות נגד נשים ולאחר מכן נפתח בחיפה המקלט הראשון בישראל לנשים מוכות וילדיהן.
באותו זמן החלה התנועה הפמיניסטית בישראל לקדם פתיחה של מרכז סיוע לקורבנות תקיפה מינית.
מפלגת העבודה (בליטאית: Darbo Partija), היא מפלגה בליטא שהוקמה בשנת 2003.
המפלגה הוקמה בשנת 2003 על ידי איש עסקים ליטאי ממוצא רוסי ויקטור אוספאסקיך.
רעיונות המפלגה התבססו על הבטחות להורדת מיסים, הגדלת משכורות ומלחמה בשחיתות שלטונית.
ביוני 2004 בליטא לראשונה נערכו בחירות לפרלמנט האירופי ובאופן מפתיע המפלגה זכתה ב-5 מ-13 מושבים שהיו מכסה של ליטא.
בין נציגי המפלגה שנכללו בפרלמנט האירופאי הייתה גם אונה יוקנביצ'ניה.
בבחירות לסיימאס שנערכו באוקטובר 2004, המפלגה זכתה ב-39 מושבים (מ-141) והייתה הסיעה הגדולה בפרלמנט.
היא נכנסה לממשלה ובעקבות הסיכומים עם השותפים הקואליציוניים קיבלה ארבעה תיקים.
ביוני 2005 ראש המפלגה ושר הכלכלה ויקטור אוספסקיך פוטר בעקבות ניגוד עניינים.
בשנת 2006 נציג המפלגה שהיה מכהן כסגן יושב ראש הסיימאס הואשם באי-סדרים בניהול המשרד ונאלץ לעזוב את התפקיד.
בבחירות המוניציפליות של שנת 2012 המפלגה זכתה בכ-10% מהקולות, בוילנה היא זכתה ב-8 מושבים מ-51 וקובנו ב-4 מ-41.
בבחירות שנערו בשנת 2012 המפלגה זכתה ב-19 מושבים ונכנסה לממשלה.
בשנת 2014 נערכו בחירות לפרלמנט האירופי, המפלגה נכשלה וזכתה במושב בודד.
גם בבחירות לסיימאס בשנת 2016 המפלגה לא הצליחה וזכתה ב-2 מושבים בלבד.
באפריל 2018 ויקטור אוספאסקיך חזר לתפקיד יושב ראש המפלגה.
מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון) הייתה מפלגה פוליטית סוציאליסטית ציונית באימפריה הרוסית ובאוקראינה.
המפלגה הוקמה בשנת 1906 בפולטבה.
חברי המפלגה השתתפו בממשלת אוקראינה בשנים 1917–1920. היא הייתה חלק מתנועת "פועלי ציון" הבינלאומית.
עקב עמדתה כלפי מהפכת אוקטובר והיותה תומכת באספה המכוננת ברוסיה, נאסר על המפלגה להתמודד במועצות שנשלטו על ידי מפלגת השלטון, אך לא הוצאה מחוץ לחוק עד שנת 1928.
המפלגה חוותה פיצול גדול באוגוסט 1919, אז הקימה קבוצת מתנגדים את המפלגה הקומוניסטית היהודית (פועלי ציון).
לאחר שהתמזגה עם המפלגה הקומוניסטית בשנת 1922, המפלגה היהודית שינתה את השם למפלגת העבודה היהודית הקומוניסטית (פועלי ציון).
במהלך הוועידה ה-12 של המפלגה נערכה במוסקבה במרץ 1926. המפלגה התנגדה למדיניות האזורית של ברית המועצות.
בשל כך, המפלגה נאסרה לחלוטין והתפרקה בשנת 1928 כאשר מרבית חבריה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית או פרשו מהמפלגה.
עד לשנת 1928, פעל ארגון נוער ציוני סוציאליסטי שהיה חלק מאגף הנוער של המפלגה.
המפלגה יוצגה במועצה המרכזית של אוקראינה בשנת 1917 ובמועצת השרים הלאומיים של הרפובליקה הלאומית האוקראינית (הרשות המבצעת של הרפובליקה האוקראינית) היה אברהם ריבוצקי שכיהן כשר לענייני יהודים.
פעיל אחר היה סולומון גולדלמן, שהיה סגן שר המסחר, התעשייה והעבודה בממשלת הרפובליקה הלאומית האוקראינית (רשות מדינית שנוצרה על ידי האיחוד הלאומי האוקראיני ב-14 בנובמבר 1918).
איגוד הנוער של העובדים הקומוניסטים היהודים (ביידיש: ייִדישן קאָמוניסטישן אַרבעטער - יוגנטי פאַרבאַנד יוגנט פועלי - ציון; ברוסית: EKSRM (Iugend Poalei Zion)), הידוע בשמו הקודם כ"איחוד הנוער העובד הסוציאליסטי היהודי" )), היה ארגון נוער ציוני סוציאליסטי בברית המועצות.
הארגון היה חלק מאגף הנוער של מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
בין התאריכים 4 ל-10 במרץ 1921 נערך כנס המצביעים הכלל רוסי של הארגון במוסקבה.
ב-15 באוגוסט 1922 נערך במוסקבה הקונגרס הכלל רוסי ונמשך חמישה ימים.
הארגון פעל עד לשנת 1928.
מפלגת המתינות והפיתוח (בפרסית: حزب اعتدال و توسعه) היא מפלגת מרכז באיראן, שהוקמה ב-1999.
המפלגה עוסקת בקידום מודרניזציה וקידומה של צמיחה כלכלית.
המפלגה עושה זאת ביחד עם מפלגת תומכי הבנייה ומפלגת העבודה האיסלאמית .
שנה מועמד 2001 מוחמד ח'אתמי 2005 אכבר האשמי רפסנג'אני 2009 מיר-חוסיין מוסאווי 2013 חסן רוחאני 2017 חסן רוחאני
חסן רוחאני, נשיא איראן השביעי.
מחמוד ווזי , ראש הסגל של נשיא איראן.
מוחמד באגר נובאכט, דובר ממשלת איראן ויועצו של הנשיא רוחאני
מפלגת הנוער הגדולה של יפן (ביפנית: 大日本青年党) הייתה תנועת נוער, שפעלה להטמיע את הלאומנות היפנית לבני נוער באימפריה היפנית.
התנועה לקחה השראה מהנוער ההיטלראי, תנועת הנוער בגרמניה הנאצית, בעלת בריתה של האימפריה היפנית בימי מלחמת העולם השנייה.
התנועה פעלה מ-1937, אך פורקה ב-1945 עם כניעת האימפריה היפנית בסופה של המלחמה.
באוקטובר 1937 הקים הלוטננט קולונל ופעיל הימין הלאמוני, קינגורו האשימוטו וזאת מספר חודשים לאחר פרישתו הכפויה שבאה בעקבות מערובתו בניסיון ההפיכה הצבאית שאירע בפברואר 1936.
האשימוטו עיצב את הארגון במודל שהיה דומה להנוער ההיטלראי שפעל בגרמניה הנאצית.
העצרת הראשונה של התנועה נערכה במקדש מייג'י, שבמרכז הבירה טוקיו ולקחו בה חלק כ-600 פעילים.
המטרה המוצהרת של המפלגה הייתה ללמד צעירים יפנים כישורי הישרדות בסיסיים, עזרה ראשונה, כישורי חיים, שיעורי תרבות, מסורות ואימוני נשק בסיסיים.
עם זאת, כוונתו העיקרית של האשימוטו הייתה ליצור מערך צעירים אידיאליסטים שיתמכו בסיעת הדרך הקיסרית ובדוקטרינות הלאומיות והמיליטריסטיות שלה.
במהלך העצרת השלישית של התנועה, שנערכה בנובמבר 1939 בטוקיו ואף כללה כ-2,000 חברים הביע האשימוטו את תמיכתו ב שנחתם בין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית.
בעצרת הוא הציב את מטרתו שעד סוף 1940 יהיו חברים בתנועה כ-100,000 בני נוער.
חרף מגמת הגדילה של התנועה בעקבות הגיוס הצבאי המוגבר שהחל עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ולאחר מכן גם במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט מרבית בני הגיל שהיו בתנועה גויסו לצבא היפני.
אף על פי שהיא בעצמה אינה חלק ממפלגה פוליטית, מפלגת הנוער הגדולה של יפן הייתה תחת אחריות הארגון הפשיסטי "טאיסיי יוקוסאנקאי" שהוקם על ידי ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה באוקטובר 1940.
כיוון שלא היה מסוגל להשיג את יעדיו ביפן ותנועתו הושבתה על ידי הממשלה, נסע האשימוטו למדינת הבובות היפנית במנצ'וריה, "מנצ'וקוו" בסוף 1940, שם ניסה ליצור ארגון נוער מקומי נוסף שיהיה דומה למפלגת הנוער היפנית הגדולה, האישמיוטו כיוון את מרבית מאמציו לגייס לתנועה את אוכלוסיית המתיישבים היפנית במקום.
בסוף מלחמת העולם השנייה נסגרה תנועת הנוער על ידי המפקד העליון של כוחות הברית.
מפלגת העבודה האסלאמית (בפרסית: حزب اسلامی کار) היא מפלגה רפורמיסטית באיראן אשר נוסדה באוקטובר 1998. המפלגה אושרה באופן חוקי ב-24 בינואר 1999. נכון לינואר 2022, למפלגת העבודה האיסלאמית ישנם כ-4 נציגים במג'לס ונציג אחד במועצת העיר של טהראן.
המפלגה ידועה כתומכת בתוכנית הרפורמה של הנשיא לשעבר מוחמד ח'תאמי, ובזכויות עובדים.
יש הטוענים כי מצע המפלגה ממקם אותה בשמאל-מרכז של הקשת הפוליטית האיראנית.
מפלגת העבודה עוסקת גם בסוגיות "ימניות" ובהן עידוד הצמיחה הכלכלית, בשיתוף עם מפלגת המתינות והפיתוח ומפלגת תומכי הבנייה אשר נחשבת לבעלת ברית של מפלגת העבודה.
מפלגת הסוציאליזם והשחרור (באנגלית Party of Socialism and Liberation) היא מפלגת שמאל רדיקלי קומוניסטית ומרקסיסטית-לניניסטית אמריקאית שהוקמה בשנת 2004 על ידי פלג של מפלגת הפועלים העולמית הקומוניסטית מסן פרנסיסקו לאחר אכזבה מפעילותם.
המפלגה נחשבת לקומוניסטית ומרקסיסטית לניניסטית, ושואפת למגר כליל את הקפיטליזם בארצות הברית באמצעות מהפכה, ולכונן במקומו חברה קומוניסטית.
רוב פעילותה מתמקדת בהפגנות, ריצה בבחירות מקומיות (בעיריות ובמדינות), ובחינוך.
המפלגה מתנגדת באופן רשמי לדמוקרטיה הפרלמנטרית, ובכלל זו האמריקאית.
המפלגה נחשבת למפלגה קומוניסטית, מרקסיסטית-לניניסטית, אנטי אימפריאליסטית ואנטי-ציונות.
היא טוענת כי ארצות הברית כיום היא "דיקטטורה של המעמד הקפיטליסטי הבורגני" וכי אי אפשר יהיה להימנע ממהפכה סוציאליסטית וכינון חברה קומוניסטית בארצות הברית.
בענייני פנים היא נחשבת לפרוגרסיבית, ותומכת בזכות להפלות, איסור על אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, מערכת בריאות ציבורית לחלוטין, ביטול דיור להשכרה הפרטית והלאמת תעשיית האנרגיה.
ביחסי החוץ המפלגה תומכת בצפון קוריאה, וטוענת כי צפון קוריאה היא אחת מהאלטרנטיבות היחידות כיום לקפיטליזם, שמתפקדת כמדינה סוציאליסטית אמיתית.
היא מכחישה כי נעשות הפרות של זכויות אדם במדינה.
בנוסף היא תומכת בסין, תוך שהיא מבקרת את הרפורמות הכלכליות הנרחבות שנעשו לאחר מותו של מאו דזה-דונג ב-1975. היא תמכה בסיפוח חצי האי קרים לרוסיה ב-2014, אך ב-2022 נמנעה מלתמוך בפלישה הרוסית לאוקראינה, תוך שהיא מאשימה את ארצות הברית ונאט"ו בפלישה.
בנוסף היא תמכה בנשיא סוריה לשעבר בשאר אל אסד במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
בנוסף לכך, המפלגה נחשבת לאנטי-ציונות מובהקת, ותומכת נלהבת בהפגנות פרו פלסטיניות נגד ישראל במדינה.
ב-8 באוקטובר 2023, יום לאחר טבח שבעה באוקטובר, חבר המפלגה יוג'ין פורייר ארגן עצרת תמיכה בפלסטינים בכיכר טיימס בניו יורק.
מארגן העצרת אמר כי "הייתה איזו מסיבת רייב או מדבר שבה הם נהנו מאוד, עד שההתנגדות הגיעה בגלשני האנגר חשמליים ולקחה לפחות כמה עשרות היפסטרים, ואני בטוח שהם מסתדרים מצוין".
המפלגה ארגנה מאז מספר עצרות פרו פלסטיניות נוספות, ותמכו בהפגנות הפרו פלסטיניות באוניברסיטאות במהלך שנת 2024. ב-21 במאי 2025 חבר המפלגה לשעבר אליאס רודריגז ביצע את פיגוע הירי מול המוזיאון היהודי בוושינגטון, שבו נרצחו שני עובדי שגרירות ישראל בוושינגטון.
המפלגה הכחישה קשר לפיגוע, והצהירה כי היא לא תומכת בו.
מפלגת העבודה של אלבניה (באלבנית: Partia e Punës e Shqipërisë) הייתה מפלגה קומוניסטית ומפלגת השלטון באלבניה משלהי מלחמת העולם השנייה ב־1944 ועד לנפילת הקומוניזם במדינה ב־1991, אשר שלטה באופן דיקטטורי במדינה, כאשר מפלגות אחרות היו אסורות.
המפלגה הוקמה ב-8 בנובמבר 1941 בשם "המפלגה הקומוניסטית של אלבניה" ולחמה באמצעות "תנועת השחרור העממי" כנגד הנאצים בלוחמה פרטיזנית, ובנובמבר 1944 לקחה את השלטון במדינה.
המפלגה נשלטה באופן בלתי מעורער על ידי הרודן אנוור הוג'ה, ששלט במדינה ובמפלגה מ־1944 עד למותו ב־1985. לאחר מכן החליף אותו בתפקיד רמיז אליה, ששלט במדינה ובמפלגה עד 1991, ולקח חלק פעיל בנפילת הקומוניזם במדינה ובהפיכת המדינה לדמוקרטית.
המפלגה הוקמה ב-8 בנובמבר 1941 על ידי אנוור הוג'ה בעזרתם של שני פרטיזנים קומוניסטיים מיוגוסלביה שנלחמו כנגד הנאצים, שנשלחו על ידי מנהיג המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו.
המפלגה הייתה הרוח החיה בתנועת הפרטיזנים האלבנית כנגד הכוחות הנאצים, כשהקימה את "תנועת השחרור העממית" שנלחמה כנגד הכובשים הגרמניים באמצעות לוחמה פרטיזנית.
התנועה נחלה הצלחה גדולה בהדיפת הכוחות הנאציים, וב-29 בנובמבר 1944 המפלגה השתלטה על אלבניה ושלטה בה באופן דיקטטורי מוחלט, וגירשה את המלך זוג מהמדינה.
הבחירות הפרלמנטריות הראשונות התקיימו כבר ב-2 בדצמבר 1945, ובהם המפלגה קיבלה כ־93% מקולות הבוחרים.
ב־1948 מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין הציע לשליט אלבניה אנוור הוג'ה לשנות את שם המפלגה ל"מפלגת העבודה של אלבניה" מכיוון שהפועלים היוו רוב עצום במדינה.
הוג'ה הסכים ובאותה השנה שונה שמה.
בין 1947 ועד למותו של סטלין ב־1953 הקשרים בין המדינות היו קרובים מאוד, כאשר הוג'ה נקט בקו סטליניסטי אדוק.
בתמורה ברית המועצות נתנה סיוע טכנולוגי וכלכלי למדינה.
לאחר מותו של סטלין והנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב שגינה את פשעי סטלין, המפלגה החלה נוקטת קו עוין יותר ויותר כלפי ברית המועצות, על רקע התנערותו של חרושצ'וב מסטלין והרפורמות החברתיות והכלכליות שהוביל, הנקראות "ההפשרה של חרושצ'וב", ולמעשה המפלגה הפכה לנוקשה ביותר בגוש הסובייטי.
ב־1961 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין אלבניה לברית המועצות על רקע הרפורמות שהוביל חרושצ'וב, והמפלגה החלה מתקרבת למאו דזה דונג ולמפלגה הקומוניסטית של סין, וגורמים פרו-סובייטים במפלגה טוהרו והודחו.
ב־1968 המפלגה אף יצאה מברית ורשה-הברית אשר איחדה את מדינות הגוש המזרחי (למעט יוגוסלביה), על רקע מדיניותה של ברית המועצות שלטענת המפלגה הייתה רפורמיסטית מדי, ועקב התנערות הגוש המזרחי מסטלין.
במשך כל השנים הובילה המפלגה מדיניות קומוניסטית נוקשה מאוד, שכללה שליטה מוחלטת בחיי האזרח, החרמת כל רכוש פרטי, איסור על יציאה מאלבניה, ונאמנות מוחלטת למפלגה ולמנהיגה אנוור הוג'ה.
ב־1967 המפלגה אף הובילה מהפכת תרבות משלה בדומה לזו שבוצעה בסין תחת מאו דזה דונג.
במסגרת המהפכה נאסרה כל פעילות דתית כלשהי, הושמדו או החליפו את ייעודם מבנים דתיים או מבנים בעלי סממנים דתיים כגון מינארט, ואנשי דת הוצאו להורג.
המפלגה דגלה בשנים אלה בניתוק מוחלט מהעולם במטרה למנוע השפעות זרות, כדבריה.
בשנים אלה אלבניה הפכה לאחת המדינות העניות בעולם, ואזרחיה חיו בעוני ועבדו כפועלים או כחקלאים בחוות קולקטיביות או במפעלים, שכאמור היו בבעלות מוחלטת של המדינה והמפלגה.
בנוסף המפלגה הפעילה משטרה חשאית: "סיגורימי" שנחשבת לאחת המשטרות החשאיות והרודניות ביותר שפעלו אי פעם.
לאחר מותו של מאו דזה דונג ב־1975, והתרחקותו של מחליפיו מדרכו, שליט אלבניה הוג'ה הצהיר כי אלבניה "תפתח דרך משלה לחברה סוציאליסטית".
לאחר מותו של אנוור הוג'ה ב-11 באפריל 1985 ירש אותו בתפקיד רמיז אליה, שנאלץ לבצע רפורמות כלכליות על מנת למנוע את המיתון העמוק במדינה.
תקופתו אופיינה בדיקטטורה אשר נשחקה לאט לאט, בהשפעת נפילת הקומוניזם בברית המועצות ובגוש המזרחי.
לאחר הוצאתו להורג של ניקולאה צ'אושסקו ברומניה ב-25 בדצמבר 1989, אליה חשש שיומו יגיע גם כן, והבין כי סופה של השליטה במדינה הולך וקרב.
בתגובה הוא הותיר טיסות אל מחוץ לאלבניה, והקל בשליטת הממשלה על הכלכלה.
רפורמות אלה נעשו בייאוש מתוך כוונה לעיכוב הנפילה הצפויה של השלטון.
לבסוף ב-11 בדצמבר 1990, הודיע אליה כי הוא מוותר על מונופול הכוח במדינה, התיר את קיומן של מפלגות אופוזיציה במדינה, והכריז על בחירות ב־1991. בבחירות הפרלמנטריות ב־1991 שנערכו במרץ ואפריל, המפלגה זכתה ברוב של 56 אחוזים, כמפלגה סוציאליסטית.
לבסוף ב-13 ביוני 1991, המפלגה התפרקה סופית, ואותה ירשו המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אלבניה.
פלג קטן הקים את המפלגה הקומוניסטית של אלבניה, אשר דוגלת בקומוניזם הנוקשה שאפיין את שלטון הוג'ה.
רמיז אליה המשיך לכהן כנשיא אלבניה עד 3 באפריל 1992.
מפלגת העם הקרואטית - ליברל-דמוקרטים (בקרואטית: Hrvatska narodna stranka - Liberalni Demokrati), היא מפלגה ליברלית בקרואטיה.
המפלגה חברה באינטרנציונל הליברלי ובמפלגה האירופית הליברל-דמוקרטית לרפורמה.
המפלגה בגלגולה הנוכחי נוסדה ב-1990. מ-1994 הנהיג אותה רדימיר צ'אצ'יץ'.
בשנת 2000 נבחרה לתפקיד וסנה פוסיץ', וב-2008 חזר צ'אצ'יץ' לכהן כראש המפלגה.
בבחירות 1992 זכתה המפלגה בשישה מושבים בפרלמנט של קרואטיה, וב-1995 זכתה בשני מושבים.
בבחירות בשנת 2000 זכתה בשני מושבים והשתתפה בקואליציה עם שלוש מפלגות נוספות, בממשלתו של איביצה ראצ'אן.
צ'אצ'יץ' כיהן בתקופה זו (2000-2003) כשר השיכון והעבודות הציבוריות.
מספר שבועות לאחר הבחירות ב-2000, מונה סטייפן מסיץ', חבר המפלגה ומועמד הקואליציה, לתפקיד נשיא קרואטיה, וכיהן בתפקיד זה עשר שנים.
בוועידת המפלגה שהתכנסה ב-6 בפברואר 2005, החליטו 1,250 צירי המפלגה על מיזוגה עם המפלגה הליברל דמוקרטית של קרואטיה.
בבחירות שהתקיימו לאחר מכן, זכתה המפלגה המאוחדת ב-13 נציגים בפרלמנט, והייתה המפלגה השלישית בגודלה בקרואטיה.
בבחירות שהתקיימו ב-2007, זכתה המפלגה ב-7 מושבים ונותרה באופוזיציה.
מפלגת הפועלים (בפורטוגזית: Partido dos Trabalhadores; בראשי תיבות: PT) היא מפלגת שמאל בברזיל.
המפלגה נוסדה בידי קבוצת פועלים ואינטלקטואלים ב-10 בפברואר 1980, בימי שלטון הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
המפלגה הוכרה באופן רשמי והורשתה להתקיים על ידי בית המשפט העליון של ברזיל ב-11 בפברואר 1982, עוד בימי שלטון הדיקטטורה.
נשיא ברזיל הנוכחי, לואיז אינסיו דה סילבה, היה אחד ממייסדיה.
המפלגה מורכבת מעשרות תתי סיעות השייכות למגוון של אידאולוגיות שמאליות, החל מקבוצת השמאל המתון אליה שייך הנשיא דה סילבה, וכלה בפלגים מרקסיסטים ונוצרים סוציאליסטים.
המפלגה נחשבת לאחת ממפלגות השמאל החשובות באמריקה הלטינית.
צבע המפלגה הוא אדום, וסמלה הוא כוכב מחומש אדום, שבמרכזו האותיות "PT" בלבן.
דגלה של המפלגה הוא אדום, כשבמרכזו כוכב מחומש לבן, והאותיות "PT" באדום.
ב-10 בפברואר 1980 החליטה קבוצה של אקדמאים, מנהיגי פועלים ואנשי ציבור, שכללו את לואיז אינסיו דה סילבה, להקים את מפלגת הפועלים הברזילאית (PT), שהייתה עם הקמתה מפלגת שמאל רדיקלי בעלת אידאולוגיה הקוראת לצדק חברתי ואידאולוגי, וזאת באמצע תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
לאחר 1990 המפלגה זכתה לפופולריות, וזכתה בבחירות בערים רבות כסאו פאולו ופורטו אלגרה, ומדינות כריו גראנדה דו סול.
רצף זה של זכיות הגיע לשיאו עם ניצחונו של מועמד המפלגה לנשיאות לואיז אינסיו דה סילבה בשנת 2002.
השינויים באוריינטציה הפוליטית של המפלגה הביאו לקבלתה על ידי רוב האוכלוסייה עם עלייתה לשלטון, אך מבחינה היסטורית המפלגה הייתה בעלת מסורת שמאלית רדיקלית, ורבים מחבריה התקשו להסתגל לאידאולוגיה המתונה החדשה.
חברים מרכזיים במפלגה הושעו בשנת 2003 בשל כך שלא פעלו על פי החלטותיה.
חברים אלו הקימו את "מפלגת הסוציאליזם והשלום" בשנת 2004.
גם לאחר פרישתם של חברים אלו, נותרו עדיין חברים רבים במפלגה השייכים לאגף הרדיקלי, ומכונים "מורדים" על ידי התקשורת.
ב-30 בינואר 2005 הודיעו 112 חברים מרכזיים במפלגה על פרישתם, בטענה שהמפלגה אינה עוד כלי לשינוי חברתי, אלא כלי לשימור המצב הקיים.
ביולי 2005 סבלה המפלגה מתוצאות המשבר פוליטי בברזיל שיזם רוברטו ז'פרסון, ראש מפלגת העבודה הברזילאית, מפלגת מרכז החברה בקואליציה.
במהלך המשבר הובאו ראיות של ממש למימון בלתי חוקי של מסעי הבחירות של המפלגה, ושוחד בחירות, והמפלגה נקלעה למשבר החמור בתולדותיה.
הקונגרס הלאומי של ברזיל החל בחקירה, וכן הועבר חומר לחקירת המשטרה.
ההאשמות מתייחסות לבכירים כמזכיר המפלגה, סילביו פריירה, וגזבר המפלגה, דלוביו סוארז.
ז'וזה דירסאו, ראש המטה של דה סילבה נאלץ לפרוש מתפקידו, ונשיא המפלגה, ז'וזה ז'נואינו התפטר אף הוא.
המפלגה איבדה את הפופולריות שבה זכתה בקרב הציבור.
עדיין לא ברור אם הנשיא עצמו מעורב בפרשה, אך ברור כי איבד חלק ניכר מכוחו הפוליטי.
המשבר הביא רבים מחברי המפלגה לעבור לשורות "מפלגת הסוציאליזם והשלום".
מפלגת העם הקובנית – האורתודוקסים (בספרדית: Partido del Pueblo Cubano – Ortodoxo) הוקמה על ידי צעירים שפרשו מ"המפלגה הקובנית המהפכנית האותנטית", בשל האכזבה מהשחיתות של מפלגת האם שהתפרצה עם עלייתה לשלטון ב-1944. בראש מעייניה: מצע לאומני אנטי-אימפריאליסטי, אג'נדה חברתית לא ברורה ומלחמה בשחיתות.
בראש התנועה עמד שדרן הרדיו אדי צ'יבס, שניהל מסע תקשורתי נגד השחיתות בשלטון וצבר אהדה נרחבת.
ב-1951, כשהוא עצמו הואשם בשחיתות, הוא החליט להתאבד בשידור חי, על מנת להוכיח שהוא חף מכל אינטרס למעט טובתה של קובה.
באותה עת היה פידל קסטרו מנהיג תנועת הסטודנטים של המפלגה.
הסקרים שחזו את ניצחונה של המפלגה האורתודוקסית בבחירות של 1952, הם שדרבנו את בטיסטה לבצע הפיכה צבאית במרץ של אותה שנה.
מפלגת העם הרפובליקאית (טורקית Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) היא המפלגה הוותיקה בטורקיה ולמעשה קדמה בשמה הקודם הן למדינה והן לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
מצע המפלגה הוא לאומי, חילוני, כמאליסטי וסוציאל-דמוקרטי; סמלה, שישה חיצים לבנים על רקע אדום, מייצג את ששת עקרונות הכמאליזם כפי שהובעו ברפורמות אטאטורק: הרפובליקה, הלאומיות, העממיות, המהפכנות, החילוניות והמדינתיות.
המפלגה היא מפלגה עמיתה במפלגת הגג של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופיות, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
התנועה הלאומית הטורקית, אשר התגבשה בטורקיה לאחר מלחמת העולם הראשונה התכנסה בוועידת סיוואס בחודש ספטמבר 1919, ובמהלכה שינתה את שמה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti).
חברי אגודה זו, ובראשם מוסטפא כמאל, הכריזו על הקמתה של מפלגת העם הרפובליקאית ב-9 בספטמבר 1923, שנקראה עד ה-10 בנובמבר 1924 בשם "Cumhuriyet Halk Fırkası".
בשל כך גורסת המפלגה כי ועידת סיווס הייתה גם ועידתה הראשונה כמפלגה ודברי ימיה חופפים לדברי ימיה של מלחמת העצמאות של טורקיה.
עד שנת 1950 שלטה המפלגה בטורקיה.
אף על פי שחוקת טורקיה לא הגבילה את קיומן של מפלגות אחרות, למעשה לא קמו מפלגות בעלות משקל ממשי עד 1946. המפלגה תפקדה ככלי פוליטי מעין-ממלכתי והשיגה הסכמה בקרב העם על כך שעדיף לרכז את התמיכה בה, מפני שהאינטרסים של העם מוטמעים בה.
המפלגה שלטה באספה הלאומית ואפשרה ליישם את עקרונות הכמאליזם ואת רפורמות אטאטורק במידה שעלתה כדי דיקטטורה נאורה.
נשיא הרפובליקה היה גם מנהיג המפלגה עד 1950 - תחילה מוסטפא כמאל אטאטורק עד מותו ב-1938, ולאחריו איסמט אינני.
ב-1946 נוסדה המפלגה הדמוקרטית (Demokrat Parti) בראשותו של אדנאן מנדרס.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה זכתה מפלגת העם הרפובליקאית ב-397 מ-550 המושבים באספה הלאומית, הודות לחוק שקבע כי כל הקולות באזור בחירה יזקפו לזכות המפלגה הזוכה ברוב הקולות באותו אזור (במידה רבה באופן זהה לשיטת הבחירות בארצות הברית).
ארבע שנים מאוחר יותר, בבחירות שערכו ב-1950, הביסה המפלגה הדמוקרטית את מפלגת העם הרפובליקאית תוך שהיא זוכה ב-53.3% מסך קולות הבוחרים, שתורגמו לפי החוק ל-408 מושבים באספה הלאומית.
לראשונה בתולדותיה הודחה מפלגת העם הרפובליקאית מהשלטון.
מנדרס נותר בשלטון גם לאחר הבחירות ב-1954 וב-1957, אך באלה האחרונות החלה מפלגת העם הרפובליקאית מתאוששת.
מנדרס הגיב באיום לסגור את המפלגה ובהגבלת הדמוקרטיה במדינה, והצבא התערב לראשונה ותפס את השלטון בהפיכה צבאית בשנת 1960. מנדרס הודח והוצא להורג ומפלגתו פוזרה.
לאחר ההפיכה שלט הצבא במדינה והחל מכין את הקרקע להשבת הדמוקרטיה.
הוקם בית משפט לחוקה, הפרלמנט חולק לשני בתים - הסנאט והאסיפה הלאומית - והונהגה שיטת בחירות יחסית.
ב-1961 נערכו בחירות חופשיות ואיסמט אינני היה שוב לראש ממשלת טורקיה ב-20 בנובמבר 1961. לראשונה בתולדות המדינה הוקמה בה ממשלה קואליציונית לה היו שותפות מפלגת העם הרפובליקאית ומפלגת הצדק (Adalet Partisi), יורשתה של המפלגה הדמוקרטית.
עם זאת, חוסר היציבות הפוליטית במדינה נמשך ובמשך מעט יותר משלוש שנים עמד אינני בראשן של שלוש ממשלות שונות.
ב-20 בפברואר 1965 הפסידה המפלגה את השלטון למפלגת הצדק ושבה אל האופוזיציה עד 1974. בינתיים התחוללה בטורקיה ההפיכה הצבאית השנייה ב-1971, ואיסמט אינני פינה את הנהגת המפלגה לבולנט אג'וויט.
אג'וויט תפקד כראש הממשלה בשלוש תקופות כהונה קצרות בין 1974 ל-1979, עת השלטון נע ונד בינו לבין סוליימאן דמירל, מנהיג מפלגת הצדק.
חוסר יציבות זה בא לסיומו בהפיכה הצבאית השלישית ב-1980. הצבא פיזר את כל המפלגות ואסר על השימוש בשמותיהן.
המפלגה נוסדה שוב רק ב-9 בספטמבר 1992, ומאז 1979 לא זכתה שוב בשלטון בשל הנהגת אחוז החסימה הגבוה בטורקיה (10%), אם כי הייתה חברה בקואליציה בממשלתה השלישית של טנסו צ'ילר בין 1995 ל-1996.
בבחירות ב-1999 לא עברה המפלגה את אחוז החסימה, והיא שבה אל הפרלמנט בבחירות 2002 עם 177 נציגים בהנהגתו של דניז בייקל.
המפלגה הייתה למפלגת האופוזיציה למפלגת הצדק והפיתוח בראשותו של ראש הממשלה רג'פ טאיפ ארדואן (הנשיא בהווה), ואלה היו שתי המפלגות היחידות באספה הלאומית באותה כהונה.
בעקבות המשבר הפוליטי שנגרם כאשר ראש הממשלה ארדואן ביקש למנות את בן מפלגתו ושר החוץ של טורקיה עבדוללה גול (Abdullah Gül) לנשיא המדינה, איים הצבא להתערב בשלטון, ודי היה בכך כדי להביא לעריכת בחירות.
בבחירות אלה שנערכו ב-2007 נחלשה מפלגת העם הרפובליקאית וייצוגה באספה הלאומית ירד ל-112 מושבים.
מפלגה שלישית, מפלגת התנועה הלאומית (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) הימנית, הצליחה גם היא לעבור את אחוז החסימה, אך מפלגת הצדק והפיתוח הנהנית גם לאחר בחירות אלה מרוב מוחלט בפרלמנט הקימה ממשלת רוב ב-29 באוגוסט 2007.
ב-10 במאי 2010 התפטר דניז בייקל מראשות המפלגה בעקבות שערוריית מין.
ב-22 במאי נבחר כמאל קיליצ'דראולו על ידי ועידת המפלגה לעמוד בראשותה.
מפלגת העם הפקיסטנית (באורדו: پاکستان پیپلز پارٹی; ידועה בר"ת PPP (Pakistan Peoples Party)) היא מפלגת מרכז-שמאל בפקיסטן החברה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
"הפרלמנטרים של מפלגת העם הפקיסטנית" נוצרה בשנת 2002 על ידי מפלגת העם הפקיסטנית כדי להתאים לחוק המפלגות הפקיסטני.
מפלגת העם הפקיסטנית נוסדה ב-30 בנובמבר 1967 על ידי זולפיקר עלי בהוטו, שהיה ליושב ראש הראשון של המפלגה.
סיסמתה של המפלגה היא: "האסלאם הוא אמונתנו, דמוקרטיה היא מדיניותנו, סוציאליזם הוא כלכלתנו.
בתקופת השלטון הראשונה שלה, בשנת 1973, נוסחה ונחקקה החוקה הראשונה של פקיסטן.
תחת מנהיגותו של זולפיקאר בהוטו הודיעה PPP על הלאמת כל התעשיות הגדולות.
מפלגת העם הפקיסטנית היא ליברלית במידה משמעותית ממפלגות אחרות במדינה וידועה במאבקה בנושאים כגון: זכויות נשים וזכויות עניים ומדוכאים.
הנהגת המפלגה נחשבת למשכילה יותר מזו של מפלגות אחרות וחלק ממנהיגיה התחנכו בבולטים שבמוסדות החינוך האקדמיים בעולם: אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג', ועוד.
המפלגה מקדמת ערכי שוויון, צדק וסובלנות ויש לה את מספר החברים הגדול בפקיסטן.
אף שבסיס הכוח העיקרי של המפלגה נמצא בפרובינציית סינד, שם היא שומרת על רוב מוצק באוכלוסייה, היא זוכה לתמיכה משמעותית אף באזורי בחירה דלילי אוכלוסין בפרובינציית פונג'אב.
זולפיקר עלי בהוטו יסד את המפלגה ושימש כיושב ראשה הראשון בשנים 1967–1979.
בנזיר בהוטו, בתו של זולפיקר, שימשה אף היא כיושבת ראש המפלגה.
היא הוכרזה כיושבת ראש לשארית חייה.
מנהיגותה נקטעה ב-27 בדצמבר 2007, עת נרצחה.
היא שימשה יושבת ראש המפלגה החל משנת 1979.
בילוואל בהוטו זרדארי בנה של בנזיר, ובעלה אסיף עלי זרדארי הוכרזו כיושבי ראש משותפים של המפלגה ב-30 בדצמבר 2007. מספטמבר 2008 מכהן אסיף עלי זרדארי כנשיא פקיסטן.
מפלגת העצמאות הפוארטוריקנית (בספרדית: Partido Independentista Puertorriqueño, PIP) היא מפלגה הפועלת למען עצמאותה של פוארטו ריקו מארצות הברית והקמתה של מדינה ריבונית פוארטוריקנית.
המפלגה נוסדה ב-20 באוקטובר 1946 על ידי חילברטו קונספסיון דה גרסיה (1909-1968), והיא אחת משלוש המפלגות העיקריות בפוארטו ריקו (יחד עם המפלגה הפופולר-דמוקרטית והמפלגה הפרוגרסיבית החדשה).
המפלגה דוגלת במאבק אלקטורלי ואזרחי (כולל אי ציות אזרחי) להשגת העצמאות מארצות הברית וכן בכלכלה סוציאל-דמוקרטית.
המפלגה זוכה לתמיכה רחבה של אישים מוכרים ברמה בינלאומית, פוליטיקאים ואמנים שונים, ביניהם - מרטין טוריחוס, גבריאל גארסיה מארקס, מריו בנדטי, ארנסטו סאבטו ואחרים, וכן לתמיכה של ארגונים בינלאומיים שונים כגון האינטרנציונל הסוציאליסטי.
מפלגת העם של גרמניה הגדולה (Großdeutsche Volkspartei, בקיצור GDVP) הייתה מפלגה פוליטית אוסטרית, בעלת צביון לאומי-ליברלי, ששאפה לאיחוד בין אוסטריה לגרמניה ופעלה בשנים 1920–1934.
המפלגה הוקמה ב-8 באוגוסט 1920 על בסיס תנועת "האיחוד של גרמניה הגדולה" שאיגד פוליטיקאים בעלי אידאולוגיה גרמנית-לאומית וגרמנית-ליברלית מ-17 תנועות שונות.
פקידים בכירים רבים ומורים בבתי-ספר גבוהים היוו אחוז גבוה מסך כל חברי המפלגה לאחר הקמתה.
דגלה של המפלגה הכיל את הצבעים שחור, אדום וזהב (כצבעי הדגל הגרמני הנוכחי).
התנועה, כממשיכת דרכה של "התנועה הלאומית הגרמנית", שאפה לאיחוד של כל דוברי הגרמנית תחת ישות פוליטית אחת.
המפלגה ייצגה את הרוב המוחלט של האוכלוסייה באוסטריה, מבחינת רצונה לאיחוד עם גרמניה, רצון זה עמד בניגוד לחוזה סן-ז'רמן, עליו חתמה אוסטריה בתום מלחמת העולם הראשונה.
למרות שעם הקמתה לא הייתה אנטישמית, התפתחו בה עם הזמן מגמות נאציות (אנטי-קלריקליות ואנטישמיות).
בשנים 1920–1932 הייתה המפלגה חברה בממשלה והרכיבה את הקואליציה משנת 1921 יחד עם המפלגה הנוצרית סוציאלית.
בשנים 1922–1927 גם מינתה את סגן הקאנצלר.
משנת 1932, לאחר שהמפלגה יצאה מהקואליציה עזבו אותה חברים רבים ועברו חלקם למפלגה הנאצית ואחרים ל"משמר המולדת" (Heimwehr).
ב-1933 יצרה המפלגה חזית מאבק משותפת עם הנאצים האוסטרים.
ב-1934, עם ביטול הדמוקרטיה והנהגת משטר פשיסטי נאסרה פעילות המפלגה.
רוב חברי המפלגה הצטרפו למפלגה הנאצית החל מפברואר 1938 בעקבות הסכם ברכטסגאדן (שהתיר מחדש את פעילותה של המפלגה הנאצית באוסטריה), ועד לסיפוח אוסטריה בידי הנאצים (האנשלוס) כחודש לאחר מכן.
חלק מחברי המפלגה הקימו ב-1949 את "איגוד העצמאים" (Verband der Unabhängigen VdU) שממנו הוקמה מאוחר יותר מפלגת החירות האוסטרית FPÖ.
מפלגת הפועלים האתיופית (באמהרית: የኢትዮጵያ ሠራተኞች ፓርቲ) הייתה מפלגה קומוניסטית ששלטה באתיופיה משנת 1984–1991 והייתה מפלגת השלטון והמפלגה החוקית היחידה ברפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה.
בתחילת 1976 ברית המועצות עודדה את מנהיגה החדש של אתיופיה ליצור מפלגה חלוצית שתתבסס על אזרחים.
מנהיג אתיופיה וראש הדרג מנגיסטו היילה מריאם התנגד בתחילה משום שלפי דעתו המהפכה האתיופית הצליחה בלא צורך של מפלגה כזו.
למרות כל זאת בסוף שנות ה-70 מלחמת האזרחים האתיופית החלה לעבור לשלב השני וההתנגדות למשטרו של מנגיסטו גדלה למרות ביצוע הטרור האדום כלפי המתנגדים, התנגדות זאת הורידה את סירובו של מנגיסטו והוא החל לתמוך בצירה של מפלגה חלוצית ולכן בדצמבר 1979 מנגיסטו הודיע על הקמת הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית.
הקמתם של ארגונים כגון איגוד הסחר הכלל-אתיופי, אגודות תושבים עירוניות ואגודת איכרים כפרית קדמו ליצירת הוועדה, ארגונים שונים כגון התאחדות צעירי אתיופיה המהפכנית, התאחדות נשות אתיופיה המהפכנית, הוועדה העממית לשליטת הפועלים וארגונים נוספים הוקמו לאחר הקמת אותה ועדה.
ארגון זה לא הוכיח את עצמו ושלטו בו תאגידים ולא אזרחים מהשורה.
הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית
בקונגרס הראשון של הוועדה מונו כל החברים של הוועדה המרכזית והמזכירות.
המזכירות שהייתה מורכבת מאזרחים הייתה מפוקחת על ידי הדרג תפקידה היה טיפול שוטף בענייני הוועדה המרכזית.
ההנהגה המרכזית של הוועדה הייתה נתונה לשליטתם של אנשי צבא לשעבר ובסוף 1981 מונה מזכ"ל ראשי לוועדה לאחר שנה מהקונגרס הראשון הוועדה נהפכה לארגון שמנוהל היטב וכלי בידי הממשלה המרכזית.
על מנת להיות חבר בוועדה היה צריך להישבע אמונים לשלטון במקום לאידאולוגיה למרות שהמנכ"ל מנגיסטו הדגיש את החשיבות של האידאולוגיה ולטוהר שלה, הוועדה בסופו של דבר נהפכה לכלי בידי הדרג על מנת לחסל את אויביה מבחוץ במסווה של מפלגה אזרחית.
הקשר עם הדרג התחזק יותר כאשר ראשי המחוזות שנבחרו על ידי הוועדה היו מהדרג ורבים מתפקידי המפתח במחוזות הגיעו מהדרג בנוסף לאנשי צבא.
המודל הארגוני של הוועדה היה סובייטי ובתוך הוועדה היו חילוקי דעות בין תומכי האידאולוגיה של סטלין לזו של לנין.
הגופים שקבעו את המדיניות בוועדה היה הוועדה המבצעת שמנה כשבעה חברים שהגיעו מהדרג והוועדה המרכזית שהורכבה מ-93 חברים קבועים בנוסף ל-30 שמתחלפים מדי פעם בשני הגופים הללו היו כחצי מהחברים היו מהדרג או אנשי צבא.
הממשלה הודיע רשמית על הקמת מפלגת הפועלים ב-12 בספטמבר 1984 ביום השנה העשירי למהפכה האתיופית.
מפלגות מקומיות שהיו חלק מהוועדה נהפכו לחלק מהמפלגה.
כחצי מחברי הקונגרס בסוף שנות ה-80 היו שוטרים ואנשי צבא לשעבר והחצי השני היו פועלים, חקלאים, חברי תאגידים ואנשים שהיו חברים במפלגות השמאל שהוקמו.
מרכז מפלגת הפועלים מנה כאחד עשר חברים בנוסף לשישה חברים שמתחלפים כשבעה מהחברים הגיעו מהדרג בנוסף לארבעה חברים שהיו בעלי אידאולוגיה קומוניסטית, ארבעת אלו היו למעשה אחראיים על תפעול המפלגה וזכו לאמון רב של המזכ"ל מנגיסטו היילה מריאם.
התפקיד החשוב ביותר של המפלגה היה כאשר התקבלה חוקת 1987 שיצרה את הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה והמפלגה נהפכה ליותר חשובה מהממשלה עצמה וקבעה את דרכה של אתיופיה בין 1987–1991 ענפים של המפלגה שהיו קימים במחוזות השונים נהנו מחופש פעולה כל עוד לא סתרו את החלטות המפלגה.
בראייה הלאומית אנשי צבא ופקידים וקבוצות האתניות המשפיעות האמהרים והתגרים (חבשים) שבאופן לאומי והיסטורי היו בעלי אידאולוגיה של "אתיופיה הגדולה" של האימפריה האתיופית לשעבר נדחפו לצד והגורם האתני נהפך לחסר משמעות.
לאחר הימלטותו של מנגיסטו ב-1990 ותחילת ההתמוטטות של ברית המועצות והפסקת התמיכה הסובייטית, המפלגה הפנתה עורף לאידאולוגה הקומוניסטית וטענה שהיא תומכת בקפיטליזם.
לאחר הפלת המשטר באופן סופי על ידי ארגוני המורדים ובראשם האיחדג חברי המפלגה נאסרו וחלקם הוצאו להורג באשמת פשעים נגד האנושות.
מפלגת העם הפלסטינית היא מפלגה מרקסיסטית חילונית הפועלת בשטחי הרשות הפלסטינית וחברה באש"ף.
נוסדה בשנת 1982 בשם המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית.
המפלגה תומכת בפתרון שתי המדינות, והיא מעולם לא הקימה זרוע צבאית.
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה פעלה בשטח ארץ ישראל משנת 1919 ועד להקמת מדינת ישראל בשנת 1948, אז התפלגו חבריה בין המפלגה הקומוניסטית הישראלית והמפלגה הקומוניסטית הירדנית.
האחרונה הייתה בעלת השפעה בקרב חוגי פועלים פלסטינים ונותרה פופולרית בשטחי יהודה ושומרון גם בשנות השבעים.
מפלגה קומוניסטית נפרדת נותרה בשטחי רצועת עזה.
בשנת 1982 עזבו הפלסטינים ביהודה ושומרון את המפלגה הירדנית והתאחדו עם המפלגה העזתית ליצירת המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית, וזו קיימה קשרים עם הארגון לשחרור פלסטין והתמזגה לתוכו בשנת 1987. נציג המפלגה היה חבר הוועד הפועל של הארגון והמפלגה הייתה היחידה בין מרכיבי הארגון ללא רקע בעיסוק בטרור.
אוהדיה היוו מרכיב חשוב לגיוס בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
בעקבות התפרקות ברית המועצות, בשנת 1991 שינתה המפלגה את שמה וטענה כי יש לדחות את מאבק המעמדות עד לשחרור פלסטין.
המפלגה, בהנהגת באשיר ברגותי, תמכה בהסכמי אוסלו.
בשנת 2002 התפלגה ונוצרה מתוכה, בהנהגת מוסטפא ברגותי, מפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית.
בשנת 2006 התמודדה המפלגה ברשימת אל-בדיל, המשותפת לחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין ולאיגוד הדמוקרטי הפלסטיני.
הרשימה זכתה לשני מושבים במועצה המחוקקת הפלסטינית ויו"ר המפלגה, באסם סלחי, נבחר כחבר המועצה.
שנה קודם לכן, ב-2005, התמודד סלחי לנשיאות הרשות הפלסטינית וזכה ב-2.67% מן הקולות.
כנהוג במפלגות קומוניסטיות וסוציאליסטיות, למפלגה יש מפלגות אחיות בכל העולם.