tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקידו היה אחראי על כל מערך התפעול של החברה, הרכש הבקרה ההפצה הדפוס ותחומים נוספים.
בשנת 2007 פרש ממשרה זו וחזר לכהן כמנכ"ל מוסט נכסים ובנוסף מונה גם כמנכ"ל חברת אנרג'י וואי שהיא זרוע ההשקעות בתחום האנרגיה של ולדימיר גוסינסקי.
בשנת 2011 מונה לדירקטור מטעם הציבור בחברת רוסטה גרין, והיה מעורב כיו"ר ועדת ביקורת וכיו"ר ועדת ההשקעות באקזיט של החברה.
כיהן כדירקטור וכיו"ר ועדת ביקורת בחברה בשמה הנוכחי, "גרין פילדס קפיטל", הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
פרידמן היה ממשקיעיה הראשונים של חברת "ריתמיה" בשנת 2006 ושימש כיועץ למנכ"ל החברה עד למכירתה לחברת בוסטון סיינטיפיק בשנת 2013. כיהן כדירקטור ויו"ר ועדת הביקורת בחברת הביו-טק "אורמד" הנסחרת בבורסה בניו יורק ובתל אביב.
כמו כן כיהן כדירקטור בחברה הציבורית קבוצת אירדיום, המעניקה שירותי תפעול והדרכה לכלי טיס בלתי מאוישים.
בנוסף, כיהן כדירקטור ומשקיע במספר חברות הזנק ישראליות.
בין היתר בחברת NEXAR ו-WINWARD.
העיתון "דה מרקר" בחר בו לאחד ממאה האנשים המשפיעים בישראל בשנת 2016
בשנת 2014 מונה פרידמן בידי שר החינוך שי פירון ליושב ראש החברה למתנ"סים הארצית, תפקיד אותו הוא מילא בהתנדבות.
בשנת 2016 מונה לקדנציה נוספת בידי שר החינוך נפתלי בנט.
פרידמן הוביל את תוכנית ההבראה של החברה והוריד את גרעונה מ-84 מיליון ש"ח לפחות מ-10 מיליון ש"ח.
תקציב החברה גדל ביותר מפי 3 לקרוב למיליארד שקלים וכ-50 מתנ"סים חדשים נפתחו מאז תחילת כהונתו בתפקיד.
החברה גם הוכרה כזרוע ביצוע של ממשלת ישראל ומשרד החינוך בהחלטת ממשלה מיוחדת בנושא.
בתום שנת 2018 בחרו "ידיעות אחרונות" ו-ynet בפרידמן כאחד מ-50 הגיבורים החברתיים של השנה.
בשנת 2019 סיים פרידמן את תפקידו.
ביוני 2021 הכריז שר הבינוי והשיכון, זאב אלקין כי ימנה את פרידמן למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון, פרדימן חתם על הסכם ניגוד עניינים עקב השקעותיו בנדל"ן ונכנס לתפקידו ב-4 ביולי של אותה שנה.
פרידמן סיים את תפקידו ב-8 בינואר 2023.
פרידמן העריך כי מחירי הדיור ייבלמו ברבעון הראשון של 2023 בשל עליית הריבית, ולאחר שהממשלה הצליחה להביא את היצע התחלות הבנייה לשיא.
ב-2 במרץ 2025 מינתה ממשלת ישראל את פרידמן לראש מנהלת תקומה.
ההחלטה על העברת מטה המנהלת לעיר שדרות, מהראשונות שקיבל פרידמן עם מינויו, בד בבד עם שחרור תקציבים ושיח רציף עם קהילות יישובי העוטף והרשויות, מסייעות בשיקום האמון בין התושבים לבין מוסדות המדינה.
תוך חודשים ספורים מאז מינויו לראש מנהלת תקומה, נתוני חזרת התושבים לעוטף עזה הגיעו ל-92%, עם 42 מתוך 47 יישובים מיושבים ומלווים על ידי המנהלת.
על כך אף זכה פרידמן להיכנס לרשימת 100 המשפיעים של 2025 של עיתון "כלכליסט" שפורסמה ערב השנה העברית החדשה, לצד בחירתו על ידי קוראי שבועון המגזר הדתי-לאומי, "מצב הרוח", לרשימת "אנשי השנה" תשפ"ה.
נשוי לחנה, ד"ר לתלמוד, בתם של פרופ' יעקב יהושע רוס ופרופ' תמר רוס, ואב לחמישה.
אביעד הוא בנה של פרופ' איוון פרידמן, שתיים מאחיותיו הן חברת הכנסת לשעבר תהלה פרידמן, וראש מדרשת הרובע הרבנית דנה סליי.
בשנת 2018 יצא לאור (בהוצאת "סלע מאיר") ספרו "ביום בו תקרא לי אבא", המגולל את סיפור התמודדותו של פרידמן ורעייתו עם גידול בנם אברומי, שאובחן על הספקטרום האוטיסטי.
הספר הגיע לרשימת רבי המכר בתוך פחות משבוע מאז הגעתו לחנויות הספרים ובתום פחות משבועיים כבר ניצב בראש הרשימה.
הרווחים ממכירתו מופנים לתוכנית "רעים", המיועדת לשילוב אנשים על הספקטרום האוטיסטי בקהילה.
הספר זכה לשבחים רבים מצד אנשי חינוך ורוח, מובילי דעה ויזמים חברתיים, בהם שר החינוך לשעבר שי פירון, היזמית החברתית עדי אלטשולר ועורך "ישראל היום" העיתונאי בועז ביסמוט.
פרידמן מעביר הרצאות ברחבי הארץ בהן הוא חולק את סיפור חייו הייחודי לאור האתגרים שבגידול אברומי.
בנוסף, הוא פעיל ביוזמות שונות שמטרתן העלאת המודעות בקרב הציבור הרחב לאוטיזם ולשילוב אוטיסטים בחברה הישראלית על פי יכולותיהם וכישוריהם.
משפחת אֲבִיעֶזֶר, היא משפחה משבט מנשה אשר על בניה נמנה השופט גדעון בן יואש.
משפחה זו על פי ספר שופטים התיישבה בעפרה.
בספר במדבר השם מופיע בצורה אִיעֶזֶר כחלק מבני גלעד, אזור התיישבות המשפחה.
ועל כך גם רש"י בפירושו לפסוק .
על פי הכתוב ב, היה אביעזר בנה של הַמֹּלֶכֶת .
לפי רשימה זו היה אביעזר מצאצאי צלפחד, וזהו הענף המשפחתי הפחות מרכזי ממשפחות המנשה.
ממצאי חרסי שומרון ניתן להסיק כי משפחה זו התיישבה באזור אלמתין, דרומית מערבית לעיר שכם.
לדעת אריה בורנשטיין, אביעזר הנזכרת בחרסי שומרון, היא עיר מרכזית בשם זה ואינה שמה של נחלה משפחתית.
לשיטתו בחרסים אשר נמצאו, נזכרים שמות מקומות ולא שמות משפחות, אשר התיישבו באזור.
משפחת אביעזר נזכרת גם ברשימות היחס של שבט מנשה בספר יהושע: משפחות אלו לא התנחלו בעבר הירדן המזרחי.
בספר שופטים פרק ו' מסופר כי המדיינים פשטו על הארץ.
על פי המסופר, גדעון נקרא אל הדגל ומעשה ההצלה שלו החל כאשר הוא הורס את מזבח הבעל שבעפרה.
גדעון גורם לכך שמשפחתו תעמוד מול המדיינים כאשר אלו שודדים את היבול.
לאחר מכן מצטרפות משפחות נוספות משבט מנשה וכן חלקים משבטי אשר, זבולון ונפתלי, אשר לדעת משה כוכבי אפשרי, שגם הם נפגעו על ידי המדיינים.
בדבריו למלכי מדיין השבויים מזכיר גדעון את אחיו:
היו שפירשו את דבריו בכך שבשלב הראשון של המלחמה ארעה תבוסה ישראלית: בעוד גדעון הוביל את בני שבטו מדרום לעמק יזרעאל, אחיו הובילו את שבטי הצפון (אשר זבולון ונפתלי) וחנו בתבור, אולם הובסו ונהרגו.
רבי אביעד שר שלום באזילה (מכונה השר שלום; ה'ת"מ, 1680 – ט"ו בתשרי ה'תק"ד, 3 באוקטובר 1743) היה רב וראש ישיבה, מקובל, מהנדס ואסטרונום יהודי-איטלקי.
נולד במנטובה לרב מנחם שמשון באזילה שכיהן כרבה של העיר.
למד אצל אביו ואצל רבי משה זכות ותלמידו רבי בנימין הכהן ויטאלי.
בבגרותו דבק במקובל רבי יהודה בריאל שהיה לרבו המובהק.
בצעירותו רכש ידע רחב במדעים בני תקופתו, בדגש על אסטרונומיה והנדסה וחיבר חיבורים בתחומים אלו.
רגיל היה לומר "כל החכמות למדתי במשך עשר שנים, אך חכמת התלמוד נער הייתי גם זקנתי ולא מצאתי כי אם שמץ מנהו".
לאחר פטירת אביו עמד במקומו בראשות הישיבה במנטובה וכיהן כרב העיר, תשובותיו ההלכתיות משוקעות בכתבי בני דורו כמו "פחד יצחק" של רבי יצחק למפרונטי ושו"ת הרב"ך.
בעת הפולמוס נגד רמח"ל נמנה עם תומכיו.
באופן כללי נמנה עם מחנה המצדדים בקבלה והקדיש לנושא את ספרו "אמונת חכמים" (מנטובה ה'ת"ץ, 1730).
הספר נדפס עם הסכמותם של הרב יעקב אבוהב ושל נחמיה בן יעקב הכהן.
בחיבור "מטפחת ספרים" כתב הרב יעקב עמדין הגהות על ספרו זה.
ביאורו על המחזה "תפתה ערוך" של רבו הרמ"ז, נדפס בוונציה ה'תע"ה (1715).
מלבד חיבוריו, עסק גם בהגהת ספרים והכנתם לדפוס, הוא פיקח על הדפסת ספרי שולחן ערוך שנדפסו במנטובה בשנים תפ"ג-תפ"ד והגיה אותם, ויזם את הדפסת התנ"ך עם מנחת שי שיצאה לפועל רק לאחר מותו.
אבינעם (אבי) ערמוני (4 ביולי 1946 – 27 באפריל 2023) היה מנהל ופעיל ציבור ישראלי.
שימש, בין היתר, כיועצו של טדי קולק בראשות עיריית ירושלים, סגן נשיא האוניברסיטה העברית, מנכ"ל הקרן החדשה לישראל ומנכ"ל בית התפוצות.
ערמוני (קסטנבאום) נולד וגדל בירושלים, במשפחה אתיאיסטית.
לערמוני הייתה אחת, נירה, שהייתה גדולה ממנו ב-11 שנים.
הוא נקרא אבינועם לזכר סבו, אבי נועם נעים.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה העברית רחביה.
את שרותו הצבאי עשה בגדוד 890 בחטיבת הצנחנים, ועם שחרורו החל את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיו הצטרף לשורות משטרת ישראל וסיים בהצטיינות קורס קציני משטרה.
שירת במשטרת ישראל במספר תפקידים, ובהם דובר המחוז הדרומי ועוזר ראש אג"מ.
בשנת 1976 סיים את שירותו במשטרה ופנה לעסקים פרטיים.
משנת 1977 שימש כמנהל סניף ירושלים בחברה ישראלית לאוטומובילים בין השנים 1981 ו-1982 הקים משרד לעריכת דין ועם עזיבתו את המשרד מונה כנציג חברת 3M בישראל.
בין השנים 1986–1990 שימש כיועצו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, לענייני שכונות.
בשנת 1990 זכה במלגת לימודים מטעם קרן וקסנר, "Wexner Israel Fellowship Program", ונשלח ללימודי תואר שני במנהל ציבורי בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
עם שובו לארץ, בשנת 1991, נבחר לשמש כמנכ"ל הקרן החדשה לישראל וכהן בתפקיד עד שנת 1997. בתקופת כהונתו התפתחה הקרן החדשה לישראל לארגון המוביל בתחומו, והגדיל את הכנסותיה מ-5 מיליון דולר לשנה עד ל-17 מיליון דולר בשנה.
בשנת 1997 ייסד את עמותת "ידיד - מרכזי זכויות בקהילה", עם אופיר כץ ושרי רבקין.
מטרתה המוצהרת היא לפעול "למען תמיכה והעצמת שכבות חלשות בחברה הישראלית והגברת הסולידריות החברתית".
בשנת 2004 עמותת ידיד נכללה בין מקבלי אות המופת על פעילות חברתית, של המכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2003 מונה לסגן נשיא האוניברסיטה העברית לקשרי חוץ וכיהן בתפקיד ארבע שנים.
עם פרישתו נבחר לשמש כיו"ר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים, תפקיד בו כיהן עד שנת 2010.
בין השנים 2009–2012 כיהן כמנכ"ל בית התפוצות - מוזיאון העם היהודי ועמד בראש הרפורמה שהפכה מוסד זה לאתר מורשת ולמוזיאון תוסס ורווחי.
בשנים 2013–2016 שימש יו"ר הוועד המנהל של עמותת "מידות".
שימש כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
היה יו"ר המועצה המייעצת של סח"י (סיירת חסד ייחודית).
בשנת 2016 היה אחד המייסדים של עמותת המיזם למיגור העישון.
משנת 2016 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית תל אביב יפו.
במסגרת פעילויותיו במהלך השנים שימש אבינעם ערמוני בתפקידים נוספים, בהם: יו"ר הוועד המנהל של תיאטרון החאן, יו"ר הוועד המנהל של המרכז לטיפוח יזמות (מט"י), חבר הוועד המנהל של המרכז להעצמת האזרח, מנהל קרן משפחת גילה, יועץ לקרן אדמונד ג.
ערמוני התגורר במושב רמת רזיאל שבהרי ירושלים, והיה נשוי ללואיז, בעברה דיפלומטית בריטית שאותה הכיר בעת שעבדה בקונסוליה הבריטית.
לאבי ולואיז נולדו שלושה ילדים, אסף, מתן ואריאלה, ולנכדים.
הוא נפטר ב-27 באפריל 2023, והובא למנוחות בבית העלמין של רמת רזיאל.
בן דודו היה יזהר ערמוני, חלל צה"ל שקיבל אות גבורה על לחימתו בקרב נבי יושע.
אביעד גליקמן (נולד ב-7 באוקטובר 1978) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב לענייני משפט בחדשות 13.
אביעד גליקמן נולד בירושלים למשפחה דתית.
את שירותו בצה"ל עשה בגדוד צבר של חטיבת גבעתי.
במהלך השירות הצבאי יצא בשאלה.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בתקשורת ובסוציולוגיה.
לאחר שחרורו מהצבא עבד כמאבטח במשמר בתי המשפט במשך כ-5 שנים.
ב-2006 החל לעבוד בתקשורת במקומון ידיעות ירושלים מרשת מקומוני ידיעות אחרונות, שם שימש כתב פלילי ומשפט.
בשנת 2007 השתתף בתפקיד אורח כניצב פעיל בסדרה האלופה וגילם כתב פורץ לחדר המתנה.
עם הקמת העיתון "כלכליסט" בתחילת 2008, עבר גליקמן לשמש בעיתון ככתב המשפט והפלילים.
ביוני אותה שנה עבר ל-ynet, שם שימש כתב המשפט המרכזי של האתר במשך כארבע שנים וחצי.
ב-2023 קבע בית המשפט כי גליקמן הוציא את דיבתו של אסף דעבול, המשנה לראש עיריית ראשון לציון וחייב אותו בפיצוי, לאחר ש"מסר דיווח עיתונאי שהוא רחוק מדי מהמציאות ועל כן חוטא לאמת".
גליקמן, המתגורר במודיעין, נשוי לעו"ד עדי שמחוביץ גליקמן.
אשתו שימשה עוזרת-דובר משרד המשפטים, ולכן, חתמה על הסדר ניגוד עניינים על רקע עבודתו.
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית תקשורת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
אביעד פּוֹהוֹרִילֵס (נולד ב-3 בנובמבר 1965) הוא עיתונאי, עורך ובמאי ישראלי, המשמש כפרשן בערוץ הספורט.
אביעד פוהורילס נולד ביפו, וגדל בחולון.
שיחק בקבוצת הנערים בכדורסל של הפועל חולון, בהדרכתו של פיני גרשון.
תפקידו הראשון בתקשורת היה ככתב ספורט בעיתון מעריב בשנת 1983, לפני גיוסו לצה"ל.
שירת בצה"ל בחיל הקשר, המשיך לכתוב במעריב וסיים לעבוד בעיתון בשנת 1989.
בשנים 1989–2004 היה כתב בעיתון ידיעות אחרונות, והיה במשך 10 שנים בעל הטור "אזור הצבע".
ככתב העיתון חשף את זהות המחזיק בגביע שנעלם בתום משחק גמר הגביע בשנת 1947 ומקום הימצאו לא נודע משך שנים.
בשנת 2004 חזר לעיתון מעריב ככתב ספורט ועבד בו עד לסגירתו בשנת 2014. בנוסף, הוא שימש כמבקר הטלוויזיה של העיתון.
בשנת 2011 הוא מונה לכתב והפרשן הסביבתי של העיתון.
ככתב מעריב הוא יזם את הבאתו של אריק איינשטיין לכתוב טור במעריב.
לאחר מותו של איינשטיין פורסם טורו היחיד שהספיק לכתוב, שאותו ערך פוהורילס.
בשנת 2008 שודר בערוץ 10 סרטו התיעודי "להיות איתך אבי נמני" בו התלווה פוהורילס במשך שנה שלמה לאבי נמני כשחקן מכבי תל אביב בשנתו האחרונה כשחקן.
בשנת 2013 שודר בערוץ 1 של רשות השידור סרטו השני "הקרב האחרון של אריק זאבי" בו שימש גם כבמאי.
בסרט זה התלווה לאריק זאבי בהכנות שלו לקראת האולימפיאדה בלונדון, בה הפסיד בסיבוב הראשון.
בשנת 2014 עבר לכתוב באתר האינטרנט nrg.
פוהורילס שימש כעורך התוכנית עושים ספורט בגלי צה"ל במשך עשר שנים, והגיש את התוכנית במשך שנה אחת יחד עם אלי ישראלי.
בנוסף, שימש כפרשן ספורט בערוץ 1 של רשות השידור, ומשמש כיום כפרשן בערוץ הספורט.
בנוסף הוא מנחה אירועי שבתרבות.
בסך הכל סיקר פוהורילס 2 אולימפיאדות ו-5 מונדיאלים.
ב-2017 יצא לאור ספרו "100 הכדורגלנים הישראלים הגדולים בכל הזמנים".
בספטמבר 2017 החל לכתוב ב"ישראל היום".
ב-2023 החל לשדר 2 פודקאסטים מבית All•in - "אדוני, גבירתי, ראש העיר", ו"חברים מספרים על אריק" לציון 10 שנים למותו של אריק איינשטיין.
ב-6 באוקטובר 2024 שודר בקשת 12 הסרט התיעודי "יהלום משגע" בבימוי פוהורילס.
הסרט הוא על סמ"ר ירון אורי שי, שנפל במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 בקרב כרם שלום.
2008 - להיות איתך אבי נמני
2013 - הקרב האחרון של אריק זאבי
לפוהורילס תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
מתגורר בתל אביב ואב לשתיים.
אביעד דגן רייס (נולד בשנת 1973) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף אשר משמש ראש אגף התקשוב וההגנה בסייבר.
קודם לכן כיהן כראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית ובעבר שימש מפקד בסיס חצרים.
אביעד דגן נולד בשנת 1973. למד בתיכון אמי"ת בר-אילן שברמת גן.
התגייס לצה"ל ב-1991 וביוני 1993 סיים קורס טיס מס' 128 במגמת נווטי קרב.
שירת בטייסת 105 ("העקרב") והיה אחראי על קליטת טילי חנית זהב בטייסת.
הוא השתחרר משירות הקבע ב-1998. בשירות המילואים שירת בטייסת 105 ובצוות ההקמה של טייסת 119 ("העטלף") כטייסת מטוסי F-16I סופה.
דגן היה שותף להקמת שלוש חברות הזנק בתחום הסלולר והמידע.
ב-2001 מונה למנהל מוצר בחברת StoreAge.
ב-2004 היה ממקימי החברה שפיתחה את יישומון החנייה פנגו.
ב-2005 התגייס מחדש לשירות הקבע.
הוא שימש סמ"ט א' בטייסת 253 ("הנגב"), השתתף בגיחת התקיפה הראשונה של מטוסי F-16I "סופה" ובתקיפת הכור הגרעיני בסוריה.
שירת כראש מדור עומק במחלקת המבצעים של החיל.
ב-2009 מונה לנציג חיל האוויר בפיקוד הצפון ושירת כראש צוות צפון ביחידה לשיתוף פעולה בחיל האוויר.
כמפקד הטייסת הוביל אותה בתקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק שבסוריה, התקיפה הראשונה של חיל האוויר בסוריה במסגרת המערכה בין המלחמות.
ב-2013 מונה למפקד היחידה לשיתוף פעולה וב-2014 מונה לראש מחלקת השתתפות במטה חיל האוויר.
בדצמבר 2015 מונה למפקדו הראשון של המטה המבצעי למודיעין ואש בפיקוד הצפון.
באוגוסט 2018 מונה למפקד בסיס חצרים.
הוא פיקד על הבסיס במהלך מבצע שומר החומות ואף השתתף בגיחת הפצצה ברצועת עזה.
באוגוסט 2021 סיים את תפקידו.
בספטמבר 2021 מונה לראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית באגף התקשוב.
תפקיד אותו סיים בספטמבר 2023.
במלחמת חרבות ברזל לחם דגן כנווט קרב בטייסת 201 והשתתף בהתגוננות מפני המתקפה האיראנית על ישראל באפריל, וכן דווח כי השתתף כנווט קרב במבצע ימי התשובה באיראן.
במבצע עם כלביא השתתף בתקיפה באיראן כאחד משני הקצינים הבכירים ביותר שנודע כי לקחו חלק פעיל במבצע.
ב-29 באוגוסט 2024 הוענקו לדגן דרגות אלוף, וב-28 באוקטובר 2024 הוא נכנס לתפקיד ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
דגן בעל תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בביטחון לאומי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די.
הוא בוגר תוכנית קרן וקסנר.
אביעד רוזנבוים (נולד ב-15 במרץ 1987) הוא איש ניהול ותוכן ישראלי, מנהל פעילות התוכן של טיקטוק בישראל.
בעבר היה מנכ"ל תחנת הרדיו אקו 99FM, העורך המוזיקלי הראשי של כאן ומנהל תחנות המוזיקה של הארגון וסגן מנהל גלגלצ.
רוזנבוים נולד בהרצליה, ובשנת 2005 התגייס לגלי צה"ל, בה שירת כעורך מוזיקלי בגלגלצ וגלי צה"ל.
עם שחרורו נשאר לעבוד כאזרח בתחנה.
שימש כסגן מנהל גלגלצ ובמהלך שנותיו בתחנה ביצע תפקידים שונים - ממלא מקום עורך מוזיקלי ראשי, עורך הדיגיטל הראשי, מנהל ישיבות הפלייליסט, עורך המצעדים השנתיים ועוד.
זכה בשני פרסי מפקד גל"צ על עבודתו בתחנה.
בשנת 2016 עזב את התחנה הצבאית כדי להצטרף לצוות ההקמה של כאן - תאגיד השידור הישראלי.
במסגרתו שימש כמנהל תחנות המוזיקה, כאן 88, כאן גימל וכאן קול המוסיקה, וכעורך המוזיקלי הראשי של "כאן".
הוביל את עיצוב הקו המוזיקלי ואפיון השידורים של התחנות עם המעבר שלהן מרשות השידור לתאגיד השידור הישראלי.
בתקופתו התחנות הגיעו לשיאי האזנה חדשים – כאן 88 הגיעה לשיא כל הזמנים עם 10.8% וכאן גימל הגיעה לשיא של העשור האחרון עם 17.2% (ע"פ סקר TGI).
לקראת אירוויזיון 2018, רוזנבוים שימש כיו"ר הוועדה לבחירת השיר וראש המשלחת הישראלית לתחרות בליסבון, בה זכתה נטע ברזילי עם השיר Toy.
בשנה לאחר מכן היה יו"ר צוות השופטים הישראלי והוועדה לבחירת השיר באירוויזיון, Home בביצוע קובי מרימי.
בשנת 2020 מונה למנכ"ל תחנת הרדיו אקו 99FM.
בתקופתו הגיעה התחנה לשיא האזנה של כל הזמנים עם 11.1% והייתה לתחנת הרדיו האזורית המואזנת ביותר בישראל (ע"פ סקר TGI).
בסוף שנת 2022 מונה למנהל פעילות התוכן של טיקטוק בישראל.
רוזנבוים הוא בעל תואר ראשון ושני בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת ת"א.
מרצה בתחום התקשורת ובתחומי הקולנוע והטלוויזיה.
נשוי למנהלת גלגלצ הנכנסת, שירה לוקסנבורג.
כריסטופר ג'וסף פארק הוא מתאבק עבר אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, שבו הוא מתפקד כמפיק.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות Impact Wrestling, שבו הופיע תחת שם הבמה, אביס.
הוא היה פעם אחת אלוף העולם במשקל כבד של NWA.
בנוסף, הוא היה המתאבק הכבד ביותר אשר החזיק באליפות ה-X דיוויז'ן ובעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר כאלוף הטלוויזיה.
במחלקת הזוגות, הוא זכה באליפות הזוגות של NWA פעם אחת ביחד עם AJ סטיילס, ופעמיים באליפות הזוגות של TNA, האחת עם ג'יימס סטורם כחלק מקבוצת Revolution והאחרת עם קרייזי סטיב כחלק מקבוצת Decay.
לאחר שהשלים זכייה בכל חגורות האליפות הדרושות, אביס היה המתאבק הרביעי בארגון שהחזיק בתואר הטריפל קראון והשני שהחזיק בתואר הגראנד סלאם.
בשנת 2018, הוא הוכנס להיכל התהילה של Impact על ידי המנג'ר הוותיק שלו, ג'יימס מיטשל.
כריסטופר ג'וסף פארק נולד ב-4 באוקטובר 1973 בוושינגטון די.
הוא למד בתיכון בקליבלנד, אוהיו, שבו שיחק פוטבול.
לאחר מכן, הוא למד באוניברסיטת אוהיו, שבה שיחק עבור קבוצת הפוטבול של אוהיו בובקאטס ואף סיים בה שני תארים, כשהתואר השני היה בניהול ספורט.
פארק התאמן תחת הדרכתו של רוג'ר ראפן מארגון ההיאבקות Northern Wrestling Federation (NWF).
את קרב הבכורה שלו הוא ניצח כתוצאה מפסילה.
במשך שנותיו הראשונות בקריירה, פארק הופיע עבור ארגון זה תחת שמות הבמה אוריגינל טרמינטור (בעברית: "המחסל המקורי"), כריס ג'סטיס ופרינס ג'סטיס.
בשנת 2001, פארק הופיע עבור ארגון ההיאבקות NWA Wildside, שבו זכה באליפות הזוגות ביחד עם AJ סטיילס.
פארק נגלה על ידי דאץ' מאנטל, שהיה באותה התקופה האחראי על הכתיבה בארגון ההיאבקות IWA Puerto Rico, בזמן שמאנטל נכח באירוע השלם וצפה הראשון בתולדות ארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA) ב-19 ביוני 2002. פארק הופיע באירוע זה במסגרת קרב הגונטלט עבור הזהב תחת שם הבמה ג'סטיס.
דמותו של אביס ניתנה לו על ידי אותו מאנטל, שהיה אחראי על הופעותיו עבור IWA.
אביס הופיע ב-IWA ביולי 2002 לעיני 13 אלף צופים, כשתקף את שיין דה גלמור בוי, שהיה אמור להופיע בקרב המרכזי של הערב מול סאביו ווגה.
בזמן שהופיע עבור ארגון זה, פארק החזיק באליפות ההארדקור של IWA, באליפות הבין יבשתית במשקל כבד של IWA ובאליפות הזוגות של IWA.
אליפות הזוגות של AAA (פעם אחת) - עם צ'סמן
אליפות הזוגות של ASWA (פעם אחת) - עם כריס האריס
אליפות Can-Am במשקל כבד של BCW (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של BPW (פעם אחת)
אליפות BCW Buzzsaw (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של ComPro (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של ICW (פעם אחת)
האליפות הבין יבשתית במשקל כבד של IWA (פעם אחת)
אליפות ההארדקור של IWA (3 פעמים)
אליפות הזוגות של IWA (3 פעמים) - עם מיגל פרז ג'וניור (2) וגלמור בוי שיין (1)
אליפות במשקל כבד של MFPW (פעם אחת)
אליפות סייברספייס במשקל כבד של NWA (פעם אחת)
אליפות איווה במשקל כבד של NWA (פעם אחת)
אליפות מיזורי במשקל כבד של NWA (פעם אחת)
אליפות NWA Wildside (פעם אחת)
אליפות פלורידה ג'וניור במשקל כבד של NWA (פעם אחת)
אליפות ארצות הברית במשקל כבד של NWA (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של OVW (פעם אחת)
טורניר אליפות במשקל כבד של OVW (2018)
הישגים בארגון ההיאבקות One Pro Wrestling – 1PW
אליפות העולם במשקל כבד של 1PW (פעמיים)
PWI דירג אותו במקום ה-23 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2007 ו-2010
הישגים בארגון ההיאבקות Ring Ka King – RKK
אליפות הזוגות של RKK (פעם אחת) - עם סקוט סטיינר
טורניר הטריוס (2006) - עם אלכס שלי וג'ימי רייב
אליפות הזוגות של RCW (פעם אחת) - עם ברוטוס דילן
אליפות העולם במשקל כבד של NWA (פעם אחת)
אליפות ה-X דיוויז'ן של TNA (פעם אחת)
אליפות הטלוויזיה של TNA (פעמיים)
אליפות הזוגות של TNA (פעמיים) – עם ג'יימס סטורם (1) וקרייזי סטיב (1)
אליפות הזוגות של NWA (פעם אחת) – עם AJ סטיילס
גונטלט עבור הזהב (2005 – משקל כבד)
טורניר קרב על הצדק (2006)
חבר היכל התהילה של Impact (2018)
פרסי סוף השנה של TNA (פעמיים)
קרב השנה (2005) – נגד סאבו, קרב טבח חוטי תיל ב-11 בדצמבר
אליפות במשקל כבד של UWA (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של WWA (פעם אחת)
הגימיק הטוב ביותר (2012) – ג'וסף פארק
הקרב הגרוע של השנה (2006) – הבאטל רויאל ההפוך בתוכנית "אימפקט"
אביעד שטיר (נולד ב-11 באוגוסט 1972) הוא מתרגם, עורך, ומוזיקאי ישראלי.
מנגן בצ'מבלו ובעוגב, ומתמחה במוזיקה עתיקה.
אביעד שטיר נולד בחיפה ולמד בבית הספר ליאו באק.
לאחר שירותו הצבאי למד באקדמיה למוסיקה על שם רובין בתל אביב, ומשם עבר ללמוד בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל.
לאחר שסיים את לימודי המאסטר בבריסל, התגורר בלונדון, ושם, במקביל לעבודתו כנגן, החל לראשונה לתרגם ספרים.
הוא מרבה להופיע כצ'מבליסט וכנגן קונטינואו עם מקהלות, תזמורות והרכבים בישראל ובחו"ל.
בארץ ניגן עם כל התזמורות הגדולות ועם האופרה הישראלית החדשה.
כמו כן ניגן בישראל ובחוץ לארץ תחת שרביטם של סיגיסוולד קאוקן, ברתולד קאוקן, אנדרו פארוט, ג'ושוע ריפקין, רינלדו אלסנדריני וכריסטוף שפרינג.
מאז 2022 הוא עורך תוכניות בכאן קול המוזיקה.
הספרים שתרגם וערך יצאו לאור, בין השאר, בהוצאת שלם, ידיעות ספרים, ספרי עליית הגג, מחברות לספרות, ומודן.
מאמרים בתרגומו מופיעים דרך קבע בכתבי העת "המדרשה" ו"דחק".
ביקורות ספרים פרי עטו ראו אור בעיתונים "הארץ" ו"ישראל היום".
חוקרת הספרות לנה שילוני כתבה: "ספר כזה [האבודים] על מאות עמודיו מעמיד אתגר קשה למתרגם.
אביעד שטיר עמד במשימה בהצלחה רבה ...
עלה בידו להעביר לא רק את בליל השפות שבמקור, אלא גם את קולו הייחודי של מנדלסון – קול אנושי, פיוטי ומהורהר".
"לשקוע בספר טוב", ג'ספר פורד (מודן)
אני, קלאודיוס, רוברט גרייבס (ספרי עליית הגג)
"האבודים", דניאל מנדלסון (ספרי עליית הגג)
"קריאה, כתיבה", ויסטן יו אודן (דחק)
"הארנבת עם עיני הענבר", אדמונד דה-ואל (ידיעות)
"הכל קורס", צ'ינואה אצ'בה (ספרי עליית הגג)
"הסיפור של היהודים" (חלקים ראשון ושני), סיימון שאמה (ספרי עליית הגג)
"הבחנות על השירה", רוברט גרייבס (דחק)
אביעד אריק הרמן (נולד ב-14 ביולי 1983) הוא מעצב אופנה ותלבושות ורקדן ישראלי - בין לאומי.
הרמן נולד בבאר שבע וגדל באופקים.
בין השנים 1984 ועד ל-1987 התגורר עם הוריו במצרים עקב שליחות דיפלומטית אליה נסעו הוריו.
בתיכון למד באשל הנשיא במגמות ערבית ותרבות האסלאם.
במקביל בשנות התיכון היה סגן יו"ר ודובר מועצת התלמידים של כפר הנוער.
נבחר בכיתה י"א להשתתף בתוכנית 'LEAD' לעידוד מנהיגות צעירה.
בגיל 17 הצטרף לבית הספר לריקוד בת-דור באר שבע.
הרמן זכה במלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת, במקום שני בתחרות הבינ"ל לבלט ע"ש מיה ארבטובה בשנת 2004.
בשירותו הצבאי בין השנים 2001 ועד 2004 שירת כרקדן מצטיין בפיקוד דרום בבאר שבע.
במהלך שירותו הצבאי קיבל מלגות הצטיינות ללימודים באקדמיה האמריקאית לבלט בניו יורק מיסודה של מיניון פורמן.
הרמן עיצב תלבושות להפקת מחול בפילדלפיה ובעקבות כך הוזמן ב-2011 לעצב את הבגד הלאומי עבור נציגת שוודיה במיס תבל 2011, ב-2013 עיצב פעם נוספת את התלבושות לנציגה השוודית בתחרות, ב-2014 עיצב את התלבושות לנציגות השוודיות במיס עולם ומיס אינטרנשיונל.
ב-2012 נציגת ישראל בתחרות מיס סופרנשיונל שנערכה בפולין לבשה בגדים בעיצובו.
בשנת 2015 עיצב הרמן את שמלת מיס אוסטריה לתחרות מיס תבל, בשנת 2016 עיצב את השמלה עבור קארין עליה מישראל בתחרות מיס תבל ובשנת 2017 עיצב שמלה עבור אדר גנדלסמן מישראל לתחרות מיס תבל, השמלה שעיצב סיימה במקום חמישי בתחרות השמלות.
ב-2017 עיצב למירי רגב את השמלה "ירושלים של זהב" שהופיעה עמה בפסטיבל קאן.
בשוודיה היה אחראי על הלבשה של מספר זמרים מפורסמים במדינה, הוא לקח חלק בהפקה של "ברבי לייב" שיצאה על ידי חברת מאטל, הוא עיצב מספר פעמים את התלבושות להפקות בתיאטרון הבימה, המחזמר "מאמא מיה!" .
בדצמבר 2021 עיצב בתחרות מיס תבל את השמלות ל-7 מדינות, ביניהן מיס יפן ומיס מרוקו.
ברוח "המיחזור" שמלתה של מיס יפן נעשתה בהשראת שמלתה של נטע ברזילי כמחווה לזכייתה באירוויזיון ב-2018.
הרמן רקד כסולן כשנתיים בלהקת המחול קמע, ובצבא שירת כרקדן מצטיין.
זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, ב-2004 זכה בפרס שני בבלט קלאסי, בתחרות הבלט ע"ש מיה ארבטובה.
למד שנה בקונסרבטוריון המלכותי לבלט בהאג ורקד בלהקת בלט האופרה של גטבורג בשוודיה ובלהקת טרוקדרו .
אביעד בן ציון בקשי (נולד ב-15 בפברואר 1972, ל' בשבט ה'תשל"ב) הוא דוקטור למשפטים, ראש המחלקה המשפטית בפורום קהלת, מרצה למשפט ציבורי באוניברסיטת בר-אילן, משפט חוקתי בקריה האקדמית אונו וכן בעמותת המכללה למדינאות.
בשנות התיכון למד בישיבת ירושלים לצעירים ולאחר מכן בישיבת בית אל ובישיבת ההסדר הר ברכה.
התגורר ביישוב הר ברכה ושימש בין השנים 1999–2001 ר"מ בישיבה.
בהדרכתו של הרב אליעזר מלמד ובמסגרת תוכנית "שילובים", שילב בקשי לימודי משפטים לצד עבודתו כר"מ, וסיים בהצטיינות תואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2003–2004 התמחה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
בעל תואר ראשון בהוראת תורה שבעל פה ומחשבת ישראל וכן תעודת הוראה מהמכללה ירושלים, בה שימש מרצה.
בקשי פרסם את עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתו של פרופ' גדעון ספיר, שעסקה ב"משמעותה החוקתית הראויה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית", ב-2011, במסגרת מסלול מלגת הנשיא לדוקטורנטים מצטיינים באוניברסיטת בר-אילן, עבודה שזכתה בפרס מאת מרכז מורשת בגין לשנת 2013.
בין השנים 2008–2011 שימש בקשי עמית מחקר במכון לפילוסופיה פוליטית ע"ש שוורץ בבית מורשה בירושלים.
באוקטובר 2011, ימים אחדים לפני שחרור המחבלים במסגרת עסקת שליט, פנה בקשי אל מנכ"ל משרד המשפטים גיא רוטקופף, והציע כי השחרור יותנה בכליאה מחדש במקרה של חטיפת ישראלי נוסף.
כתוצאה מכך, בקיץ 2014 במהלך מבצע שובו אחים, נכלאו מחדש עשרות מחבלים.
החל משנת 2004 היה בקשי מעורב ביוזמות חקיקה וגיבוש חוקה, כחבר צוות ייעודי במכון לאסטרטגיה ציונית, עורך משפטי להצעת החוקה של מיכאל איתן ופרופ' משה קופל (2007), ראש פרויקט חקיקה במסגרת "קרן ויילר" באוניברסיטת בר-אילן, ומנהל "מכון ברלינר – קליניקה ליוזמות חקיקה בקריה האקדמית אונו" (2011–2012).
כיום משמש בקשי מרצה ומלמד משפט ציבורי באוניברסיטת בר-אילן, משפט חוקתי בקריה האקדמית אונו ובמכללה למדינאות.
משרת במילואים כיועץ משפטי במחלקת דין בינלאומי של הפרקליטות הצבאית.
ב-2021 הוצגה מועמדותו לתפקיד שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ב-2022 היה אחד מתשעת המועמדים ברשימה הסופית למשרת היועץ המשפטי לממשלה.
בתחילת שנת 2023 היה בקשי אחד מן המשפטנים בהם נועץ שר המשפטים יריב לוין לגיבוש תוכנית הכוללת שורת רפורמות במערכת המשפט בישראל.
החל משנת 2012 משמש בקשי ראש המחלקה המשפטית בפורום קהלת.
המחלקה בראשותו מגבשת בין השאר חוות דעת בנושאים משפטיים, במטרה לסייע לנבחרי ציבור לקדם מדיניות בכלים משפטיים ולקדם שיח אקדמי מנקודת מבט שמרנית.
במסגרת תפקידו פרסם נייר מדיניות העוסק בייעוץ המשפטי לממשלה, בו הומלץ בין היתר להסיר את כפיפות שרי הממשלה לייעוץ המשפטי, וכן לאפשר להם ייצוג עצמאי בבתי משפט; חוות דעת השוללת את העמדה לפיה ממשלת ישראל אינה מוסמכת להטיל מגבלות על הפגנות פוליטיות בשל ניגוד עניינים; ועוד.
חלק מרכזי מפועלו האקדמי והציבורי מוקדש ליחסים רשויות השלטון בישראל.
הוא תומך בכינון חוקה למדינת ישראל, אשר כוללת בתוכה סמכות מוגבלת לביטול חקיקה ראשית בידי בג"ץ, לצד פסקת התגברות המגדירה היטב את העילות לכך, אולם טוען כי לא ראוי שבית המשפט העליון ייטול לעצמו סמכות זו ללא הסמכה מפורשת בחוק.
בשנת 2020 פרסם בקשי מאמר בשם "המהפכה החוקתית השנייה" בו הביע התנגדות נחרצת לביטול חוקי יסוד בידי בג"ץ.
עוסק בין השאר גם בצמצום זכות העמידה, שינוי שיטת בחירת השופטים בישראל ועוד.
הפורום תמך בחוק ההסדרה שהיה אמור לאפשר להפקיע אדמות מבעליהן הפלסטינים כדי להכשיר התנחלויות.
בשנת 2024, נודע כי התגורר בבית שנבנה שלא כחוק על קרקע פלסטינית פרטית, באזור שאין בו תוכנית מתאר מאושרת.
לצד פעילותו בפורום קהלת, התראיין בקשי במסגרות שונות.
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי
בקשי היה מעורב בקידומו ובניסוחו של חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, וקידם את חקיקת החוק במשך שנים בפעילות חוץ-פרלמנטרית, אקדמית ותקשורתית.
בקשי סבור כי קיימת זכות חוקתית לקיומה של מדינת ישראל כמדינת לאום של העם היהודי.
זכות זו, לטענתו, מצדיקה אף חקיקה אשר תשמור על המצב הדמוגרפי במדינת ישראל.
במאמר שפרסם לצד פרופסור גדעון ספיר, טען כי שופטים המצדיקים את חוק האזרחות והכניסה לישראל מעניקים לטיעון הדמוגרפי משקל רב יותר מאשר לטיעון הביטחוני, שהוא העמדה הרשמית של הכנסת.
מתנגד להכללת ערך השוויון בחוק הלאום.
יועץ מדעי לספר "להיות אזרחים בישראל"
בשנת 2013 שימש בקשי יועץ מדעי לכתיבת מהדורה חדשה של הספר "להיות אזרחים בישראל" המשמש להכנה לבחינת הבגרות באזרחות.
המהדורה יצאה לאור ב-2016. משרד החינוך יזם את ההוצאה מחדש לאחר שהגרסה המקורית שלו התיישנה, וכן הייתה שנויה במחלוקת ונטען שהספר בקורתי מדי כלפי מדינת ישראל.
בתגובה לעבודה על המהדורה פנתה קבוצת מורים בשם "מועצת המורים לאזרחות" למשרד החינוך בבקשה למנות יועץ אקדמי נוסף לספר, לדבריהם על מנת למנוע הטיה בחומר הלימוד.
בתגובה השיב משרד החינוך כי בקשי משמש יועץ לספר, ואחריו יעברו על הספר עורכים נוספים.
כמה מצוות הכתיבה של הספר ביקשו ששמם יוסר מן הספר בטענה להטייה.
בקשי נשוי לד"ר רינה בקשי, חוקרת ומרצה לחינוך, ואב לשבעה.
דודו היה הראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון.
האם קיימת חובה עקרונית לקלוט מהגרים?, משפט וממשל, 2006
שינוי שיטת בחירת השופטים בישראל, המכון לאסטרטגיה ציונית, 2011
האמנם הערבית שפה רשמית בישראל?, המכון לאסטרטגיה ציונית, 2011
בזכות הזכות למדינת לאום, עיוני משפט לו, 509 (עם פרופ' גדעון ספיר), 2013
חוק יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי – הצורך המשפטי, המכון לאסטרטגיה ציונית, 2013
חוק יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי – ההצדקה הליברלית, המכון לאסטרטגיה ציונית, 2013
מערך הכשרות בישראל – ניתוח והצעה לשינוי מבני (עם נטע שפירא), פורום קהלת, 2016
הייעוץ המשפטי והממשלה – ניתוח והמלצות, פורום קהלת, 2017 (מהדורה שנייה; מהדורה ראשונה, 2014)
בחירת שופטים לבתי משפט חוקתיים – מחקר השוואתי (עם שי ניצן-כהן ושמעון נטף), פורום קהלת, 2019
אבינעם שירן (נולד ב־17 במרץ 1958) הוא רופא מומחה בקרדיולוגיה וסופר ישראלי.
שירן מנהל את המערך הקרדיולוגי במרכז הרפואי כרמל והוא פרופסור מן המניין קליני מטעם הפקולטה לרפואה של הטכניון.
נולד בשם "אבינעם שיינר", בכור מבין שני אחים.
הוא גדל והתחנך בשכונת רמת אשכול בירושלים להורים יוצאי רומניה.
אביו היה מורה לפיזיקה בבית הספר התיכון בית חינוך ואימו אחות טיפת חלב.
לאחר סיום שירותו בצה"ל כחייל קרבי בחטיבת הצנחנים ומדריך בבית הספר לקצינים החל בלימודי הרפואה.
בשנת 1986 סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה בהדסה ירושלים במקביל לתואר מוסמך בביוכימיה.
לאחר סיום לימודי הרפואה בירושלים עבר להתגורר בחיפה והתמחה ברפואה פנימית במרכז רפואי בני ציון ולאחר מכן בקרדיולוגיה במרכז הרפואי כרמל.
לאחר סיום ההתמחויות עבר להתגורר עם משפחתו בארצות הברית לשם התמחות על במרכז הרפואי וושינגטון בתחום האקו קרדיוגרפיה ואולטרסאונד של כלי הדם.
בשנת 1998 סיים את התמחות העל וחזר לישראל עם משפחתו ולעבודתו במרכז הרפואי כרמל.
בכרמל הקים שירן את היחידה לאקוקרדיוגרפיה והיה מנהל היחידה משנת 2006 עד שנת 2020. היחידה מבצעת כ-7,000 בדיקות אקו בשנה ונחשבת לאחת המובילות מסוגה בישראל.
משנת 2005 ועד 2007 היה יושב ראש החוג לאקוקרדיוגרפיה של האיגוד הקרדיולוגי בישראל.
בשנת 2021 החל לנהל את המערך הקרדיולוגי ב.
בשנת 2016 ראה אור ספר הבכורה שלו, "יש רופא במטוס" בהוצאת עולם חדש.
הספר הוא אסופת סיפורים קצרים ששואבים השראה מחייו: השירות הקרבי שלו כחייל בחטיבת הצנחנים, המסעות לעולם השלישי, קריירת הרפואה, וההתמודדות עם האבל לאחר שבנו, סמל ראשון דניאל שירן ששירת כחייל קרבי בגדוד 13 בחטיבת גולני, נהרג בקרב בכפר מרכבה במלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2019 ראה אור ספרו השני, "התערבות פולשנית" בהוצאת כרמל, רומן מתח פוליטי-רפואי.
הספר הוא פרוזה שמעלה דילמות הקשורות ליושרה לאופורטוניזם, אמת ושקר ועוד.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2020 פורסם סיפור קצר בידיעות אחרונות וב ynet בשם "היי סירי" לזכר בנו דניאל.
סיפור זו עובד והופק לסרט קצר בהפקת ענני תקשורת בכיכובו של אדיר מילר ובתפקיד אורח קטן של שירן עצמו.
שירן נשוי לורדה שירן, אב לשלושה ומתגורר בחיפה.
בנו דניאל נפל במלחמת לבנון השנייה.
אביעד בר-חיים (נולד ב-1944) הוא סוציולוג ישראלי וחוקר בתחום הסוציולוגיה של העבודה והסוציולוגיה של ארגונים.
מראשוני תחום הניהול באוניברסיטה הפתוחה, ופרופסור בגמלאות במחלקה לניהול ולכלכלה באוניברסיטה הפתוחה.
כמו כן, שהה במעמד של פרופסור אורח במכון לפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובמחלקה לניהול של האוניברסיטה הפתוחה בבריטניה.
היה עמית מחקר בבית הספר לעסקים של לונדון (LBS), ועמית מחקר ב באוסלו (AFI), נורווגיה.
אמו, זלטה (זהבה) לבית שפיר, נולדה בקרינקי, פולין.
אביו, עמנואל בר-חיים (במקור: הימלשטויב), נולד ברומני (עיר) באוקראינה, עלה לארץ, היה חבר בגדוד העבודה וממקימי הקיבוץ, וגם כתב ספר זיכרונות על התקופה.
בר-חיים למד בבית הספר היסודי בקיבוץ, ובבית הספר התיכון של זרם העובדים בית חינוך - תיכון עירוני ג' (ירושלים).
לאחר סיום התיכון, שירת בשייטת הצוללות בחיל הים.
עם תום שירותו, למד לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ובלימודים רוסיים וסלאביים ב-1971. סיים תואר שני בסוציולוגיה ב-1973. את עבודת המ.א.
שעסקה במערכת יחסי העבודה ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי כתב בהדרכת פרופ' משה ליסק.
סיים תואר שלישי ב-1980. את עבודת הדוקטור שעסקה בשיתוף עובדים בניהול מפעלי תעשייה, בנייה ומלאכה כתב בהדרכת פרופ' רבקה בר-יוסף.
במקביל ללימודיו היה בר-חיים עמית מחקר במכון לחקר עבודה ורווחה באוניברסיטה העברית בשנים 1973-1980, ושירת בשנים 1974-1980 כקצין מחקר וראש ענף מחקר במערך מדעי ההתנהגות (צה"ל).
בשנת 1983 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה הפתוחה.
ב-2012 פרש לגמלאות, אך הוא ממשיך לכתוב ולחקור.
מחקרו של בר-חיים ממוקם בתחומי הסוציולוגיה של העבודה, הסוציולוגיה של ארגונים, התנהגות ארגונית, ניהול משאבי אנוש ויחסי עבודה.
במרחב הזה מתמקדים מחקריו בארבעה תחומים עיקריים:
נושא שהחל לעסוק בו בעבודת הדוקטור שלו על שיתוף עובדים בניהול מפעלי ההסתדרות הכללית בתקופות שונות, ונושא זה המשיך להעסיק אותו גם בשנים שלאחר מכן במחקריו ההשוואתיים על תוכניות שיתוף עובדים עקיפות וישירות בכל העולם.
מחויבות ארגונית, שעליה ערך מחקרים יישומיים רבים בהיותו במערך מדעי ההתנהגות של צה"ל.
מחקריו עסקו במחויבות לשרות, בעיקר בקרב משרתי שירות הקבע בצה"ל.
בהמשך חקר את התופעה בקרב עובדים בארגונים עסקיים, ארגונים ציבוריים ועמותות.
בספרו על מחויבות ארגונית כהתנהגות לא מתוגמלת, הוא מציע גישה חדשה לתחום על ידי חשיפת המחויבות לצדדים האפלים שלה בארגוני עבודה.
ניהול משאבי אנוש ויחסי עבודה.
בתחום זה חקר סוגיות, כמו: סידורי זמן עבודה חליפיים (זאת בטרם העידן המוכר של עבודה נרחבת מן הבית); פרקטיקות של ניהול משאבי אנוש והקשר שלהן לצמיחה כלכלית; תופעת ה-Flexicurity, גמישות בשוק העבודה ו\או ביטחון תעסוקתי, במדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, ו בכוח העבודה.
אחריות חברתית של התאגיד (CSR) - בשנים האחרונות חקר ופרסם מחקרים בתחום הזה יחד עם שותפתו למחקר, ד"ר אור קרסין מהמחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת של האוניברסיטה הפתוחה.
שניהם פיתחו מודל מורכב להבנת הגורמים, שמביאים ארגונים ומנהלים לנהוג באחריות או בחוסר אחריות כלפי הסביבה, העובדים, והקהילה.
ספרים לקורסים שכתב במסגרת האוניברסיטה הפתוחה
בר-חיים תרם לפיתוחם של קורסים רבים בניהול ובמינהל ציבורי במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
מבין הקורסים האלה ראויים לציון שני קורסים, שהוא היה הכותב הראשי שלהם, ושזכו במהלך השנים לעשרות אלפי סטודנטים, בהיותם קורסי תשתית בתחום הניהול והסוציולוגיה של ארגונים:
זה היה ספר הקורס הראשון (בשלושה כרכים) שפיתח בר-חיים באוניברסיטה הפתוחה.
קורס זה, ובעיקר תוכן העניינים שלו, קבעו את המתכונת לקורסים דומים בנושא זה, באוניברסיטאות, במכללות ובתוכניות הכשרה שונות בארץ.
ספר הקורס הזה (אף הוא בשלושה כרכים) הוא ספר שמשמש את אחד מקורסי המבוא, לא רק בלימודי ניהול, אלא גם במסלולים שונים במדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה ובמוסדות אקדמיים נוספים.
במקביל לעיסוקו במחקר, בהוראה ובכתיבת ספרים לקורסים של האוניברסיטה הפתוחה, מילא בר-חיים תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
ראש הפיתוח האקדמי (כיום "דיקן הפיתוח וטכנולוגיות למידה").
בתקופת כהונתו, ובשיתוף עם חברות וחברי סגל במחלקה, הוחל ללמד תואר שני בניהול (MBA), והוכנו מסלולים חדשים במסגרת המחלקה, כמו: הנדסת תעשייה וניהול וחשבונאות.
הקים ועמד בראש מכון המחקר של האוניברסיטה הפתוחה למדיניות, כלכלה פוליטית וחברה.
היה נציג האוניברסיטה הפתוחה באגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה, ובשנים 2011-2013 כיהן כיו"ר האגודה.
רחל הייתה בתה של תיאה נתן ומתרגמת מגרמנית.
בתו נעה בר־חיים היא פסיכואנליטקאית.
בנו שאול בר־חיים הוא היסטוריון תרבות של מדעי האדם באוניברסיטת אסקס, המתמחה בהיסטוריה של הפסיכואנליזה, בתאוריית הטראומה ובחקר רגשות ביקורתי.
בנו איתי בר־חיים הוא מחבר הספר ציפור האושר.
(עם זאב שביט), סידורי זמן עבודה חליפיים, ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1987.
(עם אור קרסין), "כיצד רגולציה משפיעה על אחריות תאגידית: אחריות תאגידית לסביבה בתרחישי רגולציה שונים", ביטחון סוציאלי, 105, אוגוסט 2018, עמ' 17-49.
אביעד אברהמי (נולד ב-6 בדצמבר 1977 בירושלים) הוא עיתונאי רכב העוסק בתחום האופנועים, העורך הראשי של מגזין האופנועים פול גז, כותב על אופנועים ל-"ידיעות אחרונות", פרשן מרוצי אופנועים בערוץ ספורט 5, מדריך רכיבה מתקדמת ומורה למכונאות אופנועים.
אברהמי נולד וגדל בשכונת תלפיות בירושלים.
לאחר שסיים לימודיו בתיכון מכללת אורט ובמכללה למנהל, התגייס לצבא ושירת ביחידת תצפיות של חיל מודיעין.
שירת כשנתיים בדרום לבנון, מתוכן כשנה וחצי במוצב דלעת.
השתחרר במרץ 1999 בדרגת סמ"ר.
אברהמי החל לרכוב על אופנועים בגיל 16. לאחר השירות הצבאי טייל כשנה באוסטרליה על-גבי אופנוע, ועם חזרתו ארצה התגורר בתל אביב, שם בנה פרויקט אופנוע בתצורת סופרמוטו לרכיבת מסלול, במקביל ללימודיו במכינה.
בשנת 2002 החל לימודי הנדסאי מכונות – רכב במכללת תל-חי, אותם סיים כעבור שנתיים בהצטיינות.
באותה השנה היה ממקימי אליפות ישראל בסופרמוטו, בה התחרה עד סיום עונת 2006, ובמהלך התקופה הזו זכה בתואר אלוף ישראל בסופרמוטו (בשנים 2005 ו-2006).
בשנים לאחר מכן, התחרה באליפות ישראל באופנועי אנדורו, באליפות ישראל בקטנועים ובאליפות ישראל באופנועי סופרבייק.
בשנת 2005 הצטרף לצוות המדריכים של אופנוען מאומן, ומשמש מאז כמדריך רכיבה מתקדמת בכביש, בשטח ובמסלול.
בשנת 2006 הקים אברהמי את מגמת "אופנוטרוניקה" – מכונאות וחשמל אופנועים במכללת עמל מקס-פיין בתל אביב, שם לימד 12 שנים כמורה מקצועי בתיכון לתלמידים במגמה בכיתות י', י"א וי"ב.
בשנת 2008 פתח אברהמי קורס לימודי ערב למבוגרים בנושא מכונאות אופנועים בו הוא מלמד עד היום.
בשנת 2003 הצטרף לצוות הכותבים של מגזין האופנועים פול גז.
בתחילה ככתב לעניינים טכניים, בהמשך ככותב חדשות ובוחן כביש ושטח, ולאחר מכן כעורך מדור מבחני דרכים וכמשנה לעורך הראשי.
ב-2013 מונה לעורך הראשי של המגזין, תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
משנת 2015 אברהמי הוא הבעלים של מגזין פול גז.
בשנת 2018 הוענקה לו תעודת עיתונאי של לשכת העיתונות הממשלתית.
בשנת 2006 התחתן ונולדו לו 3 ילדים.
מלבד התחום המוטורי, אברהמי חובב ריצה למרחקים ארוכים והחל משנת 2009 הוא מתחרה אחת לשנה במרתון תחרותי.
אביעד פרידמן (נולד ב-9 בפברואר 1964) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ישראל.
עבודתו מתמקדת בחקר הניסיוני של תכונות חשמליות של מערכות לא מסודרות, נמוכות מימד.
אביעד פרידמן נולד במלבורן, אוסטרליה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה וביצע את מחקר הפוסט דוקטורט שלו באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם עבד עם רוברט כ.
ב-1999 קיבל משרה אקדמית באוניברסיטת בר-אילן, וקודם לפרופסור מן המניין בשנת 2013. ב-2006 ו-2007 הוא היה מרצה אורח באוניברסיטת ייל.
ב-2012 ו-2013 שימש כפרופסור אורח במכון נל שבגרנובל שבצרפת וב-2021 ו-2022 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה.
בשנת 2022 נבחר לכהן כראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן וכיהן בתפקיד עד 2025, אז נבחר לתפקיד דקן הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטה.
פרופסור פרידמן נשוי למרגלית, אב לארבעה ילדים.
הוא מדריך צלילה ושוקוליטר מומחה.
קבוצת המחקר של אביעד פרידמן מתמקדת בתכונות החשמליות של מערכות לא מסודרות ממימד נמוך.
אלקטרונים במוצקים מתנהגים כגלים קוונטים אשר יכולים לפעול אחד על השני ולהתאבך.
להתנהגות האלקטרו-קוונטית, אשר נהיית חשובה בממדים נמוכים וטמפרטורות נמוכות, יש השפעה משמעותית על תכונות כגון מוליכות חשמלית, תובלה מגנטו-אלקטרונית וצפיפות מצבים.
מעבדתו של פרידמן חוקרת את יחסי הגומלין בין הגאומטריה, ממדיות, אי-סדר ותכונות חשמליות של מערכות מצב מוצק.
על ידי שימוש בשיטות ננו-פבריקציה מתקדמות, מדידות חשמליות בעלות דיוק גבוה וטכניקות של טמפרטורות נמוכות, הם חוקרים את התכונות של מערכות ננומטריות שונות כגון שכבות אולטרה-דקות, ננו-חוטים, שכבות גרנולריות ונקודות קוונטיות בעיקר במתכות לא מסודרות, מוליכי-על ופרומגנטים.
פרידמן השיג מספר תרומות משמעותיות להבנה של תכונות חשמליות של מערכות לא מסודרות בשני תחומים עיקריים.
הראשון הוא בתחום של "מוליכי על לא מסודרים".
בשנת 2013 קבוצתו הייתה הראשונה למדוד פער מוליך-על בפאזה המבודדת של מערכות לא מסודרות.
בשנת 2015 קבוצתו של פרידמן, בשיתוף עם חוקרים מגרמניה, ארצות הברית, הודו וישראל, זיהתה את האנלוגיה במוליכות-על של חלקיק היגס (החלקיק האלוהי).
עבודה זו קיבלה נראות רבה כיוון שהציעה ניסוי זול שיאפשר הבנה של אחד הגילויים הגדולים של העשור האחרון.
בשנת 2017, בשיתוף פעולה עם חוקרים צרפתים, קבוצתו של פרידמן ביצעה את המדידות התרמיות הרגישות ביותר שנעשו על מוליכי-על ממימד נמוך.
על ידי שימוש ב"ננו-טרמפולינה" הם הצליחו לחקור קריטיקליות קוונטית בטמפרטורת אולטרה-נמוכות.
בשנת 2018 נעשה מחקר רב השפעה בו פרידמן וקליסקי מאוניברסיטת בר-אילן הצליחו "לראות" פלקטואציות קוונטיות" (בועות) על ידי שימוש במכשיר מדידה מגנטי אולטרה-רגיש.
תחום המחקר השני הוא "מבודדים אלקטרוניים בעלי אינטראקציה חזקה", שעליהם כתב ספר הנקרא "The Electron Glass" ביחד עם מיכאל פולאק ומיגל אורטונו.
קבוצתו של פרידמן גם זיהתה מבנה רב-מחזורי חדש בנקודות קוונטיות מבוססי ננו-חלקיקים אשר הופך אותם לרכיבים פוטנציאלים במעגלי ננו-אלקטרוניקה עתידיים.
לאחרונה חבר פרופ' פרידמן לפרופסור שלמה הבלין אשר פיתח את תורת הרשתות המצומדות
תיאוריה זו הצליחה להסביר תהליכי קריסה של מגוון מערכות מופשטות כגון
אינטרנט, תחבורה, כלכלה, תשתיות, וכו.
אבל בהיותו תאורטיקן, הבלין לא יכול היה לממש ולהכיל את
התאוריה שלו על מערכות פיזיקליות ניסיוניות אמיתיות, ולכן התיאוריה לא יכלה להיות מאוששת בניסויים
מבוקרים, וגם מיושמת לצורך התקנים שימושיים.
בהשראת התיאוריה של הבלין, קבוצתו של פרידמן פיתחה במעבדה מערכת מבוקרת של רשתות מוליכות-על
תלויות הדדית, בהן שתי רשתות מוליכות-העל מופרדות ביניהם על ידי שכבה מבודדת חשמלית אך כזו
המאפשרת מעבר חום בין הרשתות.
המחקר שבוצע על ידי שתי הקבוצות, ופורסם בכתב העת
היוקרתיNature Physics, מראה שבעוד שרשתות נפרדות ובלתי-מצומדות מציגות מעבר חלק ורציף בין
מוליך-על למתכת רגילה עם עליית הטמפרטורה, מערכות מצמודות מראות מעבר פתאומי ובלתי רציף, כפי
שחוזה התיאוריה של רשתות תלויות הדדית.
המחקר פורץ הדרך מהווה יישום פיזיקלי ניסיוני ראשון
לתיאוריה של רשתות תלויות-הדדית, המאפשר לחוקרים ניסיוניים לחקור את התכונות של חומרים מורכבים
התוצאות מראות שמעברי פאזה שנחקרו בהרחבה במשך למעלה מ-100 שנים הם רק
מקרה גבולי של תופעות מפתיעות ונרחבות בהרבה.
המחקר גם מצביע על כך שכשל פתאומי של מערכת
רשתות עשוי להיות תופעה רצויה.
בהקשר נכון ניתן ליישם תופעה זו למערכות הנדסיות לריפוי עצמי או לתכנן
מתגים או חיישנים בעלי רגישות גבוהה, למשל לזיהוי פוטון בודד.
אבינֹעם (פסח) וינוגרד (25 באוקטובר 1937 – 27 באפריל 2025) היה מורה, מפקח, חוקר ובעל תפילה.
בעל עיטור המופת על פועלו במסגרת הרבנות הצבאית במהלך מלחמת יום הכיפורים.
אבינֹעם וינוגרד נולד וגדל בכפר הרא"ה, בנם של יונה ושמשון וינוגרד, שהיה המורה והמנהל הראשון של בית הספר המקומי.
בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא בשבט "מתנחלים", ואף שימש בה כמדריך.
את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטה העברית, שם השלים תואר ראשון בגאוגרפיה, ובהמשך השלים תואר שני באוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה של עם ישראל.
את מחקרו לדוקטורט הקדיש להיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני, תוך התמקדות בתקנות רבי יהודה הנשיא בעניין שמיטה ובמצוות נוספות התלויות בארץ.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת אבינֹעם וינוגרד ביחידת קבורה פיקודית של הרבנות הצבאית בזירה הסורית.
במסגרת תפקידו כראש חוליית זיהוי חללים, נטל חלק בטיפול במקרים הקשים והמורכבים ביותר, שבהם לא הצליחו גם אנשי מקצוע ותיקים לזהות את הנופלים.
וינוגרד פעל במשך ימים ולילות במסירות ובנחישות לזהות חללים אלמונים ולהביאם לקבורה, תוך שהיווה דוגמה אישית לסובבים אותו.
בהמשך, התנדב לחיפוש גופות חללים בשטחי הקרבות, ותרם לאיתורם וזיהויים של רבים מהם.
גם לאחר סיום תפקוד היחידה, התנדב להמשיך בשירותו ועסק בזיהוי חללים שגופותיהם הושבו ממצרים וסוריה.
פועלו הנחוש הביא לזיהוי שמותיהם של חללים רבים, שאִפשר את קבורתם בשם ובכבוד.
על מעשיו אלה, המתאפיינים במסירות נפש, אחוות לוחמים ודבקות במשימה, הוענק לו בשנת 1976 עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
וינוגרד הקדיש את חייו לחינוך ושימש מורה אהוב ומוערך, ולאחר מכן גם מפקח במשרד החינוך.
היה שותף עם רעייתו בתיה להקמת האולפנית בתל אביב.
לאורך השנים שמר על קשר חם עם תלמידיו, שרבים מהם ראו בו דמות מופת.
בצד עיסוקיו החינוכיים, שימש כחזן ובעל תפילה, ועמד בראש בית הכנסת "בית אל" בתל אביב, לבקשת הרב פרדס.
בתפקיד זה פעל לקרב יהודים לתפילה ולמסורת.
בנוסף הדריך טיולים בכל רחבי ישראל, והיה מוכר בידיעותיו הרבות בגאוגרפיה ובהיסטוריה של ארץ ישראל.
היה נשוי לבתיה ואב לשני בנים ושתי בנות.
במשך שנים רבות התגורר במרכז תל אביב, עבר להתגורר בחשמונאים.
נפטר ב-27 באפריל 2025 בגיל 87 , והובא למנוחות בבית העלמין בחולון .
אבינתן אור (נולד ב-6 בפברואר 1993) הוא מהנדס חשמל ישראלי שנחטף בידי מחבלי ארגון הטרור חמאס במהלך הטבח בפסטיבל נובה ליד רעים כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
סרטון חטיפתם, בו בת זוגו, נועה ארגמני מובלת על אופנוע וצועקת לעזרה כשברקע אור מובל בידי ארבעה מחבלים, התפרסם בכל העולם והפך לאחד מסמלי הטבח.
אור השתחרר משבי חמאס ב-13 באוקטובר 2025, במסגרת עסקת החטופים השלישית.
אבינתן אור נולד וגדל בשילה.
הוא בנם של ירון ודיצה אור ויש לו שני אחים וארבע אחיות.
הוא למד בישיבת שבי חברון ושירת בצה"ל כלוחם ביחידת רימון.
אור הוא בוגר לימודי הנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת בן-גוריון ועבד כמהנדס בחברת פיתוח השבבים אנבידיה.
במהלך לימודיו הכיר את נועה ארגמני שהייתה גם היא סטודנטית באוניברסיטה.
טרם חטיפתם, התגוררו ארגמני ואור בתל אביב.
ב-7 באוקטובר 2023 השתתף אור יחד עם בת זוגו נועה ארגמני בפסטיבל נובה ביער רעים.
כאשר החלה מתקפת הפתע של חמאס על ישראל, חדרו מאות מחבלים ליער רעים וטבחו במשתתפי הפסטיבל שנסו על נפשם וניסו למצוא מחסה.
אור וארגמני נמלטו משטח המסיבה והתחבאו ביער, במשך שעות ארוכות הם יצרו קשר עם כוחות הביטחון וניסו להזעיק חילוץ עד אשר קבוצת מחבלים הבחינה בהם וחטפה אותם.
המחבלים הפרידו ביניהם וחטפו אותם לרצועת עזה, את אור לקחו ברגל באיומי נשק ואת ארגמני הושיבו בכוח על אופנוע.
סרטון שצילמו המחבלים בעת החטיפה מראה את ארגמני על האופנוע זועקת לעזרה ושולחת את ידיה בבעתה לעבר אור, שמובל על ידי כארבעה מחבלים לעבר רצועת עזה.
סרטון זה הופץ ב-7 באוקטובר 2023.
מכיוון שהשלים שירות צבאי הוגדר אור על ידי חמאס כ"חייל חטוף".
הוריו הם בין המקימים של פורום תקווה, פורום של משפחות של חטופים שתומך בהגברת הלחץ הצבאי על חמאס והתנגד לעסקת שחרור חטופים שלא כוללת את כולם.
ב-12 במרץ 2025 התקבל מאור אות חיים ראשון.
ההערכה הייתה שהוחזק במחנות המרכז ברצועת עזה.
על פי עדויות שהתקבלו, אור סבל בשבי ממחסור חמור במזון ובמים, הוא נמצא במצב תת-תזונה, וחווה הידרדרות נפשית ניכרת.
בנובמבר 2025 סיפר "ניסיתי לברוח, חפרתי במשך שבועות.
גרמתי לעצמי לעבוד כדי לשנות את גורלי.
לילה אחד יצאתי החוצה, ראיתי כוכבים.
כתבתי 'חטוף' על שק חול.
אבל הם גילו והכו אותי במשך ימים".
הוא הוחזק בבידוד, קשור, וסבל מאלימות גופנית ונפשית.
בנוסף ציינה על פי דבריו כי החטופים הוכו ונפגעו בעקבות הפרסום בתקשורת על פרשת שדה תימן.
ארגמני זוגתו חולצה מהשבי על ידי כוחות הביטחון כ-8 חודשים לאחר החטיפה, ב־8 ביוני, כחלק ממבצע ארנון.
מאז שחרורה פעלה לשחרורו של אור ויתר החטופים שנותרו בשבי.
ב-13 באוקטובר 2025 השתחרר אבינתן אור יחד עם עוד 19 החטופים החיים האחרונים שנותרו ברצועה במסגרת עסקת החטופים השלישית.
לאחר שובם צה"ל פרסם כי המחבלים שהיו אחראיים על חטיפתו חוסלו.
אבינעם מן (3 בדצמבר 1937 – 23 במרץ 2023) היה מתמטיקאי שהתמחה בתורת החבורות, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבינעם מן היה בן למשפחת שלמה מנדלקרן מחבר הקונקורדנציה לתנ"ך "היכל הקודש".
בשנת 1966 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודת דוקטורט בנושא הקשר בין מבנה תת-קבוצות לקבוצות סופיות, שנכתבה בהנחיית שמשון עמיצור.
הוא היה חבר במחלקה למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם התקדם לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו התמקדו בתורת החבורות באספקטים שונים.
הוא פרסם מחקרים אקדמיים רבים, והנחה לדוקטורט את ענר שלו, יוהס אריה, יקיר אריה ושגב יואב.
מן גם כתב שירים וקטעי פרוזה ותרגם שירים.
אחד מילדיו הוא עמרי מן, שהיה אחד מארבעת מיסדי קבוצת ברמ (עם יובל רכבי ואלי וניר ברקת).
אבינעם מן נפטר ב-23 במרץ 2023, בגיל 85. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
אביר הוא תואר כבוד שמוענק לאדם על שירותו לממלכה.
בימי הביניים היו האבירים מעמד חברתי מוכר באירופה המערבית והמרכזית.
אבירים היו לוחמים רכובים על סוס ועטויי שריון, ונחשבו בדרך כלל לחלק מהאצולה הזוטרה.
לאחר ירידת חשיבותם הצבאית של האבירים, הפך אביר לתואר של כבוד, שמלכים וממשלות יכולים להעניק אותו למי שתרמו להם או לציבור תרומה מיוחדת.
במובן זה קיים מוסד האבירות עד היום בחלק מארצות אירופה ובמדינות אחרות בעולם.
במהלך המאה ה-12 החלו לייחס לאבירים תכונות חברתיות ומוסריות מסוימות, שכיום אנו מכנים אותן תכונות אביריות.
אחד מהגורמים שחיזקו את הייחוס הזה היה ספרות בסגנון אגדות המלך ארתור, אשר הנחילה את נורמות ההתנהגות האבירית, אשר בשינויים כאלה ואחרים הפכו גם לנורמות המקובלות בחברה המערבית של ימינו.
בתחילת ימי האבירות לא היה קשר הכרחי בין השתייכות למעמד האצולה והאבירות.
האצולה הייתה קשורה לבעלות על קרקעות, ותוארי אצולה הוענקו על ידי המונרך.
האבירות הייתה בעיקרה קבוצה מקצועית, שכל אדם חופשי (לא צמית), ובמקרים בודדים גם צמית, יכול היה להצטרף אליה אם עלה בידו להשיג את הממון הנדרש לרכישת סוס ושריון ואת ההכשרה הצבאית הנדרשת.
החל מסוף המאה ה-12, ובמקביל להתחלת ירידת חשיבותם הצבאית של האבירים, החל באירופה הקונטיננטלית איחוד בין מעמד האבירים למעמד האצולה.
בצרפת, לדוגמה, החל מהמאה ה-13, האבירות החלה לעבור בירושה לבניו של אביר, ובמקביל, התקבלו יותר ויותר מגבלות על כניסה למעמד האבירות.
לעומת זה, בבריטניה, המשיך מעמד האבירים להתקיים כמעמד נפרד.
שורשי מוסד האבירות מגיעים עד למעמד הפרשים ברומא.
אבירים היו משרתי הכתר והאל, אך לעיתים קרובות הם היו גם בני אריסטוקרטיה צעירים ועשירים.
במאה העשירית החלו נדחקים כללי חלוקת הרכוש העתיקים של הגרמאנים, שכללו חלוקת רכוש האב בין כל בניו, מפני הסדרי פרימוגניטורה.
בשיטת הורשה זו, קיבל הבן הבכור את הנחלה (פיאודום) העיקרית, בעוד שהבנים שאחריו לא היו זכאים לירושה כלשהי.
מצב זה הביא למעבר של בניהם של וסאלים לשורות הכמורה, או, במיוחד עבור הבנים הצעירים, לחיי לחימה.
כך החלו מתגבשים אבירי ימי הביניים כמעמד של בני אריסטוקרטיה נטולי קרקע, שהפכו ללוחמים שכירים.
רכושם העיקרי היה הסוס עליו רכבו, שריונם וחרבם, ואלו שאיבדו אותם היו פעמים רבות כמי שנדונו למוות.
אבירים שימשו אצל פיאודלים שהיו מעוניינים בשירותיהם, לרוב בהסדר של שבועת אמונים (הומגיום) תמורת הבטחה לאדמה או תשלום, או ככנופיות של שודדים ובוזזים שתרו ברחבי אירופה.
הסדר הפאקס דאי ("שלום האל") שנהגה להגנה על חסרי הישע (אנשי דת ועניים לא חמושים) היה ניסיון להגביל את האבירים לפעולה התקפית בינם לבין עצמם ולא נגד העם.
מטרת חלק ממסעי הצלב הייתה תיעול של כנופיות האבירים השודדים לבצע את מסעות הביזה שלהם מחוץ לארצותיהם.
בערך בסוף המאה ה-13, כאשר חשיבותו של מעמד האבירות כמעמד החלה דועכת וההימנות עם המעמד הפכה בהדרגה ממסלול חיים לתואר טקסי יותר, החלו להתפתח כללי התנהגות ולבוש אחידים יותר לאבירים, והחלו להופיע ספרים וכתבים המדריכים את האבירים באופן ההתנהגות הנכון.
בהדרגה, הפכו האבירים מאריסטוקרטים ללא אדמה לאנשי צבא המועסקים באופן קבוע אצל שליטים או במסגרת מסדר צבאי או מסדר צבאי נוצרי.
בעקבות מסעי הצלב קמו בארץ ישראל ואירופה מסדרים צבאיים דתיים נוצריים שחבריהם נשבעו אמונים לאל ולא לאציל כלשהו.
מסדרים אלה הוכפפו לאפיפיור ואורגנו בהתאם למסדרי כמורה או מנזרים.
האבירים-נזירים נשבעו לאורח חיים סגפני ומלחמה למען הצלב.
המשמעת הגבוהה שלהם הפכה אותם לצבא יעיל.
אף על פי שבועתם לנזירות וצניעות, אגרו מסדרים אלה כוח פוליטי וכלכלי רב, וכן צברו הון עתק, דבר שגרם למלכי אירופה החילוניים לקנא בהם.
מסדרי האבירים הדתיים המפורסמים ביותר מאותה תקופה היו מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים), ההוספיטלרים והמסדר הטבטוני.
ספרות ימי הביניים מלמדת על תהליך החניכה הקשה שעברו נערים מבני האצולה בדרכם לאבירות.
בגיל 7 הובאו הילדים שנועדו להתחנך לאבירים אל טירתו של אציל, שם התחיל את חינוכו בתור נער לאחת הגבירות, היא לימדה אותו נימוסים, רכיבה, נגינה בכלי, לטינית וצרפתית.
בגיל 12 החלו הנערים את האימונים הצבאיים הממושכים.
בגיל 15, כשסיימו הנערים את האימונים הצבאיים, הפכו לנושאי כליהם של אבירים.
האבירים חונכו לערכים של אומץ, גבורה, יוזמה אישית, כוח סבל, נאמנות, נדיבות, כבוד, ענווה והגנה על החלש.
האביר גם למד לדבר כראוי, לשחק שחמט, למזוג יין, לחתוך בשר, לשיר, לפרוט בכלי מיתר ולנהוג בנימוס בחברת נשים.
בימי הביניים היוו האבירים הרכובים על סוס את עיקר חיל הפרשים בעיקר כפרשים כבדים.
בתקופה זו חיל הפרשים היה הכוח המתמרן העיקרי.