tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האופרה השנייה בטבעת הניבלונג, יצירתו של ריכרד וגנר, נקראת "הוולקירה" (Die Walküre).
אחד הקטעים המפורסמים נקרא "דהרת הוולקירות" (Walkürenritt) ונמצא בתחילת המערכה השלישית.
לעיתים קרובות, מושמע הקטע בקונצרטים כקטע מוזיקלי העומד בפני עצמו והוא מופיע בסרט אפוקליפסה עכשיו כמוזיקת רקע למתקפת מסוקים על כפר וייטנאמי.
"מבצע ולקיריה" הייתה תוכנית מבצעית של הוורמאכט אשר נועדה לביצוע במקרה שבו הפצצות של בעלות הברית, או סיבות אחרות, יביאו להפרות סדר מצד האוכלוסייה או למרד מצד עובדי הכפייה.
אנשי ההתנגדות הגרמנית ניסו להתאים את התוכנית ולהשתמש בה לאחר ההתנקשות המתוכננת באדולף היטלר, כחלק מקשר העשרים ביולי.
כמו כן בחוברות הקומיקס של האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס ישנה גיבורת-על בדמות ולקיריה.
בסרטי מארוול האחרונים הדמות גולמה על ידי השחקנית טסה תומפסון.
בסדרה "מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד" מופיעות וולקיריות כדמיות ראשיות.
ולרי יקובלביץ' בריוסוב היה משורר רוסי, סופר ומתרגם, היסטוריון תרבות ומודרניסט.
משפחתו לא יכלה להקדיש זמן רב לחינוכו.
הוא שקע בעולם הקריאה, קרא את מיטב ספרות זמנו והשלים לימודיו בגימנסיות מוסקבאיות ידועות.
הוא החל בכתיבתו הספרותית כבר בהיות סטודנט באוניברסיטה של מוסקבה, בראשית המאה העשרים.
הוא נחשב למשורר סימבוליסטי רוסי, תלמידו של ולדימיר סולוביוב, ובן דורם של אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק ו.
בשירים הראשונים שלו מורגשת השפעה של סמיון נדסון, אך בהמשך הוא מתח ביקורת על יצירות של נדסון.
בין המשוררים הידועים שתרגם בריוסוב בצעירותו היו פול ורלן וסטפאן מלארמה הצרפתים, מוריס מטרלינק ואמיל ורהארן הבלגים, ואדגר אלן פו האמריקאי.
שיריו הראשונים היו מושפעים מאוד מהמשוררים הדקדנטיים והסימבוליסטים האירופיים בני הזמן.
לימים תרגם בריוסוב לרוסית גם את הפרוזאיקונים האירופים, ובהם אוסקר ויילד, לורד ביירון, ויקטור הוגו ורומן רולן.
הוא תרגם גם מיצירותיהם של גדולי המחזאים.
בריוסוב כתב בשמות עט אחדים.
בין השנים 1900 ל-1917 ערך את הביטאון של התנועה הסימבוליסטית.
בריוסוב לא נטש את רוסיה גם לאחר המהפכה הבולשביקית.
הוא היה מאוהדי המשטר הקומוניסטי הצעיר ומתומכיו הגדולים בקרב המשוררים.
הוא אף מילא תפקידים בכירים במשרד התרבות הסובייטי בתקופתו ההתחלתית.
כאות תודה על תמיכתו, הוקם לאחר מותו בית ספר גבוה לשירה במוסקבה שנקרא על שמו.
האופרה "מלאך האש" שכתב המלחין סרגיי פרוקופייב בשנת 1919 מבוססת על רומן שלו בשם זה.
בבית הספרים הלאומי אצור עותק מתורגם לגרמנית של "מלאך האש".
בספרות העברית ידוע בריוסוב בשל תרגומיו לשירי חיים נחמן ביאליק.
שיריו תורגמו לאנגלית וללשונות אירופיות נוספות, אך לעברית תורגמו רק שירים בודדים.
"ולקחת לך אישה" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויים של השחקנית רונית אלקבץ ואחיה שלומי אלקבץ, שיצא לאקרנים בשנת 2004.
הסרט, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, הוא סרט הביכורים של שניהם כבמאים, והוא מהווה מעין אוטוביוגרפיה משותפת.
הוא הוקרן במדינות רבות, וזכה בהערכה עולמית רבה.
רונית אלקבץ הייתה מועמדת לפרס אופיר על משחקה בסרט.
בשנת 2008 יצא החלק השני בטרילוגיה שהתחיל "ולקחת לך אישה", סרטם המשותף השני של רונית ושלומי אלקבץ, "שבעה", ובשנת 2014 יצא החלק השלישי - "גט".
עלילת הסרט מתרחשת בעיר חיפה של שנת 1979, ומגוללת את סיפורה של ויויאן, אישה הכלואה בנישואין חסרי אהבה, שנקרעת בין המחויבות שלה לתא המשפחתי ובין מאהב מהעבר שחוזר במפתיע.
אירוע זה מצליח לערער את שיגרת חייהם האפורה של בני הבית, ולחשוף את האמת העגומה של חייהם.
שם השחקנ/ית שם הדמות רונית אלקבץ ויויאן סימון אבקריין אליהו ז'ילבר מלכי אלברט סוליקה קדוש ממה דליה בגר דונה קובי רגב אביתר
פרס המבקרים ופרס הקהל - פסטיבל ונציה 2004
פרס המבקרים - פסטיבל המבורג 2004
פרס השחקנית הטובה ביותר - פסטיבל ירושלים 2004
פרס השחקן הטוב ביותר - פסטיבל סלוניקי 2004
פרס חבר השופטים - פסטיבל אנקרה 2004
פרס המשחק הטוב ביותר (רונית אלקבץ, סימון אבקריין) - פסטיבל מונס בלגיה 2004
פרס FIPRESCI (הפדרציה הבינלאומית למבקרי קולנוע) - פסטיבל סרטי הנשים הבינלאומי המטאטא המעופף 2005
ולקולינץ (סלובקית Vlkolínec) הוא חלק מהעיר רוז'ומברוק (Ružomberok) במחוז ז'ילינה (Žilinský kraj) בצפון סלובקיה, ובעברו היה כפר נפרד.
בשנת 2005 התגוררו במקום 35 איש בלבד, חלקם הגדול קשישים.
ככל הנראה בא שמו של הכפר מהמילה הסלובקית ל"זאב" (vlk).
יישוב סלאבי מוקדם ומוקף חומה ניצב במקום בין המאה ה-10 למאה ה-12. האזכור הראשון של האתר בכתובים הוא במסמך משנת 1376, ומסמך נוסף מ-1469 מזכיר את שמותיהם של חמישה רחובות.
ב-1675 שכנו בכפר ארבע חוות וחמישה בתי מגורים של משרתים אשר שירתו באחוזת ליקאווה (Likava) הסמוכה.
ב-1882 היה הכפר לחלק מהעיר הסמוכה רוז'ומברוק.
מספר בתים בחלקו הצפוני של הכפר עלו באש במלחמת העולם השנייה ב-1944 אך שוחזרו.
ב-1977 הוכרז ולקולינץ כאתר היסטורי, וב-1993 זכה למעמד של אתר מורשת עולמית.
האתר שוכן בגובה של 718 מטר ומשתרע על שטח של כקילומטר רבוע.
הכפר מצטיין בבתים ייחודיים הבנויים בסגנון מסורתי שמאחוריהם ניצבות אורוות, אסמים ומבני שירות נוספים, והוא מחולק לחלקות ארוכות וצרות כפי שהיה נהוג באירופה בתקופה הפאודלית.
הרחוב הראשי נמתח לאורך מורד תלול ומחולק במרכזו לגינות מוארכות.
במרכזו של הכפר מתפצל הרחוב המרכזי לשני רחובות - האחד מוביל דרומה, והאחר מוליך מזרחה אל הכנסייה ואל מרכז העיר רוז'ומברוק.
הבתים בנויים בסגנון המסורתי של מרכז סלובקיה (בגרמנית Blockbau), ועשויים מקירות עץ מצופים בחרסית הניצבים על בסיסי אבן.
הגגות משופעים ועשויים מרעפי עץ.
הגישה לבתים היא מחצרות מוארכות המשותפות למספר מבנים.
בכפר 47 בתי חווה מסורתיים, חנות ובית ספר מסוף המאה ה-19, לתיירים ניתנת האפשרות לבקר בשניים מהבתים.
בכפר ממוקמים גלריית אמנות קטנה, בית קברות וכנסיית "מריה המבורכת".
הכנסייה נבנתה ב-1875 אך מגדל הפעמונים הצמוד לה מוקדם יותר ומתוארך ל-1770.
מחוץ לכפר שוכנות הקרקעות המשותפות וחורשות.
ולרי פיליפוביץ' בורזוב , הוא אתלט עבר סובייטי.
הוא אלוף אולימפי בריצות היוקרתיות ל-100 מטר ול-200 מטר בעל 5 מדליות אולימפיות מהן 2 זהב, אלוף ושיאן אירופה באותן ריצות.
נוסף על כך הוא שימש בתפקיד נשיא הוועד האולימפי הראשון של אוקראינה ושר הנוער והספורט של אוקראינה.
בורזוב נולד בסמביר שבמחוז לבוב.
הוא החל את הקריירה הספורטיבית שלו בשנת 1968.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה בורזוב ב-2 מדליות, מדליית זהב בריצת 100 מטר (10.4 שניות) ומדליית כסף, כחלק מנבחרת ברית המועצות, בריצת שליחים 4x100 מטר (39.3 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה בורזוב ב-2 מדליות זהב בריצת 100 מטר בפעם השנייה ברציפות (10.26 שניות) ובריצת 200 מטר (20.30 שניות).
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה בורזוב ב-3 מדליות, מהן 2 זהב בריצות היוקרתיות ל-100 מטר ול-200 מטר ובמדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר.
בריצת 100 מטר הוא זכה בתוצאה של 10.14 שניות, לפני רוברט טיילור מארצות הברית (10.24 שניות) ולנוקס מילר מג'מייקה (10.33 שניות).
בשלב רבע הגמר, הוא קבע שיא אירופי חדש של 10.07 שניות, שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונישבר על ידי פייטרו מניאה מאיטליה (10.01 שניות).
שני מתחריו העיקריים אדי הארט וריי רובינסון מארצות הברית החמיצו את שלב רבע הגמר בשל איחור בהגעה למקצה.
בריצת 200 מטר הוא קבע שיא אירופי חדש נוסף של 20.00 שניות, לפני לארי בלאק מארצות הברית (20.19 שניות) ומניאה (20.30 שניות) שיפור לשיא של מניאה 20.2 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר אף הוא על ידי מניאה (19.96 שניות).
בריצת שליחים הוא זכה, כחלק מנבחרת ברית המועצות, במדליית כסף בתוצאה של 38.50 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 38.19 שניות ולפני מערב גרמניה (38.79 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה בורזוב במדליית זהב בריצת 100 מטר בפעם השלישית ברציפות (10.27 שניות).
סביב הופעתו של בורזוב באולימפיאדת מונטריאול (1976) היו שמועות של ניסיון לערוק למערב וכן על ניסיון להתנקש בחייו תוך כדי ריצת ה-100 מטר.
שמועות אלו הופרכו ובמשחקים עצמם הוא זכה ב-2 מדליות ארד.
האחת, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.14 שניות, אחרי הייזלי קרופורד מטרינידד וטובגו (10.06 שניות) ודון קווארי מג'מייקה (10.08 שניות), ובכך לא הצליח להגן על תוארו.
השנייה, כחלק מנבחרת ברית המועצות, בריצת שליחים 4x100 מטר, בתוצאה של 38.78 שניות, אחרי ארצות הברית (38.33 שניות) ומזרח גרמניה (38.66 שניות).
בשנת 1977 התחתן בורזוב עם לודמילה טורישצ'בה אלופה אולימפית בהתעמלות מכשירים בעלת 9 מדליות אולימפיות מהן 4 זהב.
פציעה מתמשכת מנעה מבורזוב להשתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980), אשר הייתה אמורה להיות השלישית שלו.
באולימפיאדת פריז (2024) העניק ואלרי בורזוב ביחד עם סביסטיאן קו את המדליות לזוכים בריצת 100 מטר לגברים.
משנת 1998-1991 שימש בורזוב כנשיא הוועד האולימפי הראשון של אוקראינה.
הוא חבר הוועד האולימפי הבינלאומי משנת 1994. בשנים 1997-1991 כיהן כשר הנוער והספורט של אוקראינה.
בשנים 2006-1998 הוא כיהן כחבר בראדה העליונה, בית המחוקקים של אוקראינה.
בסך הכל קבע בורזוב 4 שיאים אירופאים בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר.
ולקאית (בגעז: ወልቃይት) הוא מחוז היסטורי בצפון-מערב אתיופיה וכיום נפה במחוז המערבי.
הנפה גובלת בדרומה בסגדה, בצפונה ובמערבה בקפטה חומרה, בצפון מזרחה באדיבו תחתית, במזרחה באסגדה צימבלה ובדרום מזרחה בצלמת.
האזור מופיע בשמו הנוכחי כמקום שבו התרחשה מרידה שדוכאה.
לאחר דעיכת אקסום האזור היה לחלק מממלכת בלו המוסלמית ולאחר מכאן לחלק מסולטנות פונג'.
האזור סופח לאימפריה האתיופית בתקופת הקיסר באדה מריאם הראשון ותושביו החלו להתנצר ולהשתמש בשפה התיגרנית כאשר תושבים מטיגראי החלו להגר לאזור.
בתחילת המאה ה-19 האזור נשלט בידי ליג' היילו תחת השליט וובה היילה מריאם והייתה למקום מסחר חשוב.
בשנות ה-60 של אותה המאה האזור היה תחת שלטונו המורד של ציסו גובזה אשר הובס בידי הקיסר תקלה גיורגיס השני.
במאה ה-20 היה האזור חלק ממחוז סימן, לאחר מכאן שולב במחוז בגמדר ובתום מלחמת האזרחים האתיופית הפך לחלק מטיגראי.
בוולקאית חייתה קהילה יהודית גדולה והחוקר אנטואן תומסון ד'אבדי העריך בזמנו שכחצי מאנשי הצבא מן האזור הם יהודים.
בתחילת המאה ה-20 הוערך מספר יהודי האזור בכ-370 נפש.
יהודי האזור היו בין הראשונים שעלו לישראל.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 אוכלוסיית ולקאית מנתה 138,926 נפשות שרק 7.74% מהם חיים בערים.
שטחה של הנפה היא 3,374.52 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 41.17 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 90,186 נפש כאשר הרוב המכריע (96.58%) הוא טיגרני.
ולרונה היא יצרנית שוקולד צרפתית שמפעלה המרכזי ממוקם בעיר הקטנה טן-ל'ארמיטאז' בארמיטאז', אזור גידול יין הסמוך לליון.
החברה נוסדה ב-1922 בידי אלבריק גירונה, שף מגדנאי צרפתי בשם מעמק הרון ולה חמש חברות בת ושישים מפיצים ברחבי תבל.
בבעלות החברה גם École du Grand Chocolat, בית ספר לשפים מקצועיים שמתמקד במאכלים ודברי מאפה המבוססים על שוקולד.
ולרונה מתמקדת בעיקר בשיווק שוקולד יוקרה בעל רמה גבוהה למקצוענים וכן לצריכה פרטית.
למרות שהיא נחשבת לאחד מיצרני השוקולד המשובחים בעולם, מחיריה של ולרונה דומים לאלו של גודיבה ונייהאוס.
קו המוצרים כולל ממתקי שוקולד, קוביות שוקולד ושוקולד לפי כמות בקוביות או בגלולות.
ולרונה מייצרת שוקולד לפי שנת בציר, מפולים שנקטפים בשנה מסוימת ממטע מסוים, המובחרים ביותר גדלים בדרום אמריקה, אוקיאניה והקריביים.
כיום שלושת המותגים של שוקולד בציר הם Ampamakia, Gran Couva, ו-Palmira - עובדים ביחד עם מטעים במדגסקר, טרינידד וונצואלה, בהתאמה.
ולרי ויקטורוביץ' בורצ'ין הוא הלך רוסי המתמחה בהליכה למרחק של 20 ק"מ.
הוא אלוף האולימפי הנוכחי (בבייג'ינג 2008) ופעמיים ברציפות אלוף העולם (ברלין 2009 וטגו 2011).
בורצ'ין נולד וגדל בכפר פובאדימובו, המרוחק כ-90 קילומטר מהעיר סרנסק.
בילדותו החל להתאמן בהרמת משקולות, ומאחר שלא אהב את הספורט עבר להתאמן בריצות ארוכות של 3,000 ו-5,000 מטרים.
פציעה בברך, כשהיה בן 17, אילצה אותו להפסיק לרוץ והוא החל להתאמן בהליכה תחרותית.
בשנת 2005, כשהיה בן 19 והתאמן פחות משנתיים בתחום, כבר סיים את אליפות רוסיה לנוער ל-10 קילומטרים במקום השני, אולם בראשית חודש יוני של אותה השנה ספג עונש השעיה של שנה, לאחר שנמצא כי השתמש באפרדין.
עם חזרתו מההרחקה, זכה בורצ'ין במדליית הכסף באליפות אירופה באתלטיקה 2006 במרחק של 20 ק"מ ובתוצאה של 1:20:00 שעות, שני רק לפרנסיסקו חאבייר פרננדז הספרדי שסיים ב-1:19:09 שעות.
הוא השתתף גם באליפות העולם באתלטיקה 2007 אך לא הצליח לסיים את המירוץ.
מספר ימים לפני פתיחת התחרויות של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) נפסל בורצ'ין והורחק מהכפר האולימפי לאחר שנכשל בבדיקת סמים.
בורצ'ין הורשה לבסוף להשתתף במירוץ, וקטף את מדליית הזהב בתחרות ל-20 ק"מ עם תוצאה של 1:19:01 שעות.
לאחר האולימפיאדה היה בורצין לאלוף העולם פעמיים ברצף, גם כן בתחרות ל-20 ק"מ.
באליפות העולם באתלטיקה 2009 הוא זכה בתוצאה של 1:18:41 שעות, ובאליפות של שנת 2011 זכה במדליית הזהב עם תוצאה של 1:19:56 שעות.
בתחרות ל-20 ק"מ באולימפיאדת לונדון (2012) התמוטט ברוצ'ין כשני קילומטרים לפני קו הסיום, פונה מהמירוץ על ידי הצוות הרפואי ולא סיים את התחרות.
ולקיריה היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת The Avengers #83 מדצמבר 1970, ונוצרה בידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה לפי דמותה של ברינהילד, הולקיריה מהמיתולוגיה הנורדית.
ולקיריה היא האלטר אגו של ברונהילדה, אסגרדית אשר נבחרה בידי אודין להוביל את הולקיריור, ארגון אסגרדי של אלות לוחמות הרוכבות על סוסים מכונפים אלי קרב ולוקחות עימן את הסוגדים בני התמותה אשר נהרגו בקרב לעבר ולהאלה, ארץ המתים המכובדים.
כמו כל האסגרדים, גם לה יש מבנה עצם דחוס ביותר, מעל ומעבר לגוף האנושי.
למרות שהיא אינה אלמותית, תהליך ההזדקנות שלה איטי.
חסינה בפני מחלות הידועות לאדם ובפני פציעות קרב.
הפיזיולוגיה האסגרדית שלה מקנה לה רמות גבוהות ביותר של סיבולת.
הייתה חברה בקבוצת האוונג'רס הסודיים, ומשמשת כבת בריתו ומושא אהבתו של תור.
את דמותה של ולקיריה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "תור: ראגנארוק", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק" ו"תור: אהבה ורעם" מגלמת השחקנית טסה תומפסון.
ולקו קאדייביץ' (בסרבית באותיות לטיניות: Veljko Kadijević, בסרבית בכתב קירילי: Вељко Кадијевић; 21 בנובמבר 1925 – 2 בנובמבר 2014) היה גנרל בצבא העממי היוגוסלבי (JNA).
הוא היה שר ההגנה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מ-1988 עד התפטרותו ב-1992, כך שלמעשה היה מפקד ה-JNA במלחמת עשרת הימים בסלובניה ובשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות של קרואטיה.
קאדייביץ' נולד בכפר גלאווינה דוניה (Glavina Donja) שבקרבת העיירה אימוצקי שבדלמטיה, קרואטיה, אז חלק מממלכת יוגוסלביה, לאב סרבי ולאם קרואטית.
ב-1941 הוא הצטרף לפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו, שלחמו במדינות הציר שפלשו למדינה.
ב-1943 הצטרף באופן רשמי למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
לאחר המלחמה הוא למד באקדמיה הצבאית, ולאחר מכן בזו הגבוהה יותר בבלגרד.
במהלך שנות ה-80 הפך לבן טיפוחיו של שר הביטחון בראנקו מאמולה (Mamula), ומאוחר יותר לסגנו.
הוא החליף את מאמולה ב-1988. לאחר שתמך בראש הממשלה אנטה מרקוביץ' ובמאמציו לשמור על הפדרציה, החל מ-1990 הפך לבעל ברית מסויג של נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' והתרחק ממרקוביץ'.
לאחר הכישלונות בסלובניה ובקרואטיה, מרקוביץ' דרש את התפטרותו ב-1992. לאחר פרישתו עבר להתגורר בסרביה.
כשבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר זימן אותו כעד בסתיו 2001, הוא טס למוסקבה ביום המחרת.
הוא ביקש מעמד של פליט ב-2005, וקיבל אזרחות רוסית ב-2008 בהוראתו של הנשיא דמיטרי מדבדב.
לאחר מספר הרשעות בפשעי מלחמה, ב-2007 המשטרה הקרואטית, ומאוחר יותר האינטרפול הוציאו צו מעצר.
לאחר שקיבל אזרחות רוסית, ממשלת קרואטיה שלחה בקשה לרוסיה להסגרתו.
ולרי ואסילייביץ' גרסימוב הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל ארמייה המכהן כראש המטה הכללי של רוסיה וסגן ראשון לשר ההגנה של רוסיה מאז 9 בנובמבר 2012. ב-11 בינואר 2023 מונה למפקד העליון של כוחות היבשה, הים והאוויר הרוסיים הפועלים בזירת המלחמה באוקראינה, במקביל להמשך תפקידו כרמטכ"ל.
גרסימוב התגייס לכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ועשה את עיקר שירותו בחיל השריון, בו שירת כמפקד מחלקת טנקים, מפקד פלוגה ומפקד גדוד וחטיבה.
בשנים 1993–1995 פיקד על דיוויזיית החי"ר הממונע ה-144, לאחר מכן השתלם באקדמיה לפיקוד בכיר של הצבא.
בתפקידו הבא פיקד על הארמייה ה-58 במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
בשנת 2006 מונה למפקד המחוז הצבאי סנקט פטרבורג וב-2009 למפקד המחוז הצבאי מוסקבה.
ב-2010 מונה במקביל גם לתפקיד סגן ראש המטה הכללי הרוסי.
בשנת 2012 מונה למפקד המחוז הצבאי המרכזי ובהמשך באותה שנה מונה לראש המטה הכללי הרוסי.
כרמטכ"ל צבא רוסיה ערך רפורמות בצבא הרוסי כדי להתאימו באופן מיטבי ל"מלחמות הדור החדש".
הדבר התבטא בהשקעה בתחומים הטכנולוגיים של הצבא.
גרסימוב פיקד על הצבא הרוסי במהלך סיפוח חצי האי קרים, ובעקבות זאת נכלל שמו ברשימת הבכירים במשטר הרוסי שהאיחוד האירופי הטיל עליהם סנקציות אישיות.
בהמשך כהונתו פיקד גרסימוב גם על ההתערבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה ועל הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כרמטכ"ל עיצב גרסימוב דוקטרינה חדשה להפעלת הכוח של רוסיה.
הדוקטרינה קובעת שהפעלת הכוח הצבאי היא מהלך ההכרעה האחרון, המועצם על ידי המהלכים הסמויים או הניתנים להכחשה שקדמו לו.
לשיטתו יש להפעיל תחילה אמצעים לא-צבאיים להשגת מטרות פוליטיות ואסטרטגיות הכוללים לוחמה קיברנטית, הפעלת כוחות שניתן להכחיש את פעולתם, מהלכים כלכליים ופוליטיים, לוחמה פסיכולוגית ומהלכים לגיוס האוכלוסייה המקומית כנגד השלטון ולבסוף הפעלת כוח צבאי.
הפעלת הכוח הצבאי על פי דוקטרינת גרסימוב משולבת יחד עם האמצעים הלא צבאיים ופועלת בתיאום אתם.
מגוון אמצעי העצמה (הצבאית והלא צבאית) הרוסית צריכים לפעול בתיאום מרבי אף בדרגים נמוכים יחסית של האסטרטגיה.
הדוקטרינה מומשה במהלך הסכסוך הרוסי-אוקראיני ובמהלך ההתערבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
ניתן להתחקות אחר הבסיס הרעיוני של הדוקטרינה בטקסט שפרסם ב-26 בפברואר 2013, במגזין הצבאי הרוסי VPK, תחת הכותרת "חשיבות המחקר לראיית הנולד".
ולרי גריגורייביץ' אספוב היה גנרל-לייטננט בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
נולד בכפר קונסטנטינובקה שבמחוז קירוב.
בשנת 1983 התקבל ללימודים בבית הספר לקציני חיל הצנחנים בעיר ריאזן.
בשנת 1987 סיים את הלימודים והועלה לדרגת סגן.
שירת בדיוויזיה המוצנחת מס' 76. בשנת 1994-1995 שירת בכוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה.
בשנת 1996 נטל חלק במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
נפצע קשה בקרבות בעיר גרוזני.
בשנים 2000-2002 שירת שוב בכוח השלום הרוסי באבחזיה.
בשנים 2003 - 2004 השתתף במלחמת צ'צ'ניה השנייה כסגן מפקד דיוויזיה מוצנחת.
בשנת 2013 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לתפקיד סגן מפקד הארמייה ה-5 שמוצבת באזור המזרח הרחוק הרוסי.
בשנת 2015 הועבר לשרת בדרום רוסיה.
לפי מקורות אוקראינים שהה ולרי אספוב במזרח אוקראינה מאוגוסט 2015 עד לתחילת 2016. לטענתם באותה תקופה פיקד אספוב על כוחות הבדלנים הרוסים באזור דונצק.
ביוני 2016 הועלה לדרגת גנרל-לייטננט - המודיעין האוקראיני טוען כי הועלה בדרגה כהוקרה על תפקודו בקרבות של הבדלנים הרוסים עם הצבא האוקראיני.
לפי משרד ההגנה של רוסיה, הוא נהרג במתקפת פצצות מרגמה של פעילי המדינה האסלאמית על מפקדתו באזור דיר א-זור שבסוריה, שם שהה במסגרת המאמץ הרוסי במלחמת האזרחים בסוריה.
לפי פרסומי משרד ההגנה הרוסי, הגדרת תפקידו של הגנרל אספוב בסוריה הייתה ראש קבוצת היועצים הצבאיים הרוסיים בסוריה.
בתפקידו האחרון היה מפקד הארמייה החמישית של כוחות היבשה הרוסיים ומעט לפני מותו פיקד בפועל על קורפוס התקיפה החמישי שהוקם בסוריה בסיוע רוסי נרחב.
ולרי ויקטורוביץ' ברושין (באוקראינית: Вале́рий Ви́кторович Бро́шин; 19 באוקטובר 1962 – 5 במרץ 2009) היה כדורגלן סובייטי-רוסי-טורקמני ששיחק בעמדת הקשר ולזכותו 11 הופעות ושער אחד בנבחרת טורקמניסטן.
ברושין גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל זניט לנינגרד.
בשנת 1980, בגיל 18, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא שיחק בשורות זניט במשך 5 עונות וזכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הסובייטית בשנת 1984. בשנת 1985 הוא סולק מזניט עקב הסכסוך עם מאמן הקבוצה.
ברושין עבר לצסק"א מוסקבה (ששיחקה אז בליגת המשנה של ברית המועצות).
די מהר הפך ברושין לשחקן מפתח בשורות צסק"א.
הוא שיחק במדיה עד שנת 1992, עלה עם הקבוצה לליגת העל והיהי שותף לעונת הדאבל (1990/1991 ), כאשר צסק"א זכתה גם באליפות וגם בגביע ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות החליט ברושין לחפש את מזלו בחו"ל - הוא שיחק בקבוצה פינית קופס.
לאחר עונה אחת בפינלנד עבר לספרד, שם שיחק במדי קבוצת בדחוס מהליגה השלישית.
בשנת 1993 שב לרוסיה וניסה להשתלב חזרה בצסק"א, אך ללא הצלחה.
הוא שותף במשחקים מעטים, בהמשך הושאל על ידי הצסק"א להפועל כפר סבא ולמכבי פתח תקווה.
בשנת 1995 עבר לקבוצת נעוריו, זניט, אך גם בה לא מצא את מקומו.
במשך כשנה לא שיחק באף קבוצה.
בשנת 1997 הוזמן לטורקמניסטן לשחק בקבוצת הצמרת הטורקמנית קופטדאג מהעיר אשגבאט.
בשנת 1999 עזב את טורקמניסטן וחזר לרוסיה.
הוא הוחתם בקבוצת סק"א רוסטוב מהליגה הרוסית השנייה.
כעבור שנה עבר לקבוצת ניקה מוסקבה, אף היא מהליגה השנייה.
אחר כך שיחק תקופה קצרה ב הומל מבלארוס.
בשנת 2001 פרש ממשחק פעיל.
בשנת 1987 זומן ברושין לנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
הוא שיחק בשני משחקים במסגרת מוקדמות אולימפיאדת סיאול, אך לא זומן לתחרות עצמה.
בשנת 1990 נכלל ברושין בסגל נבחרת ברית המועצות למונדיאל 1990, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר.
בשנת 1997, בעת ששיחק בקבוצת קופטדאג בטורקמניסטן הוא זומן לשחק בשורות הנבחרת של המדינה.
כדי לאפשר זאת הוא קיבל בהליך מזורז אזרחות טורקמנית.
ולרי ברושין שיחק במדי נבחרת טורקמניסטן 11 משחקים והבקיע שער אחד.
ברושין הצטרף אל סגל המאמנים של קבוצת הומל הבלארוסית, לאחר פרישה ממשחק פעיל בשנת 2001. בהמשך היה עוזר מאמן של קבוצת ניקה מוסקבה.
ולרי ברושין מת ב-5 במרץ 2009 ממחלת הסרטן במוסקבה.
גביע ברית המועצות בכדורגל: 1991
ולרי ביים (נולד ב-17 במרץ 1950 באודסה) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי-אוסטרי, בדרגת רב-אמן.
לאחר סיום הלימודים ביים גויס לצבא ברית המועצות.
במהלך השרות השתתף בתחרויות שחמט צבאיות.
בשנת 1972 הוא חלק מקומות 2–4 באליפות אוקראינה הסובייטית.
כבר בצעירותו ביים התחיל לאמן וחידש את הקריירה השחמטאית לאחר עלייה לישראל בשנת 1989. הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1990. לאחר השתתפות במספר תחרויות בינלאומיות הוענקה לו דרגת רב-אמן בשנת 1994.
בהיותו בישראל הוא אימן את ערן ליס.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 ביים היגר לווינה, שבאוסטריה, והמשיך להשתתף בתחרויות.
בשנת 2005 הוא חזר לאודסה וסיים במקום השלישי בתחרות לזכר יפים גלר.
ביים כתב מספר ספרי שחמט.
בשנת 1990 השתתף ביים באולימפיאדת שחמט:
ולרי ולדימירוביץ' בלנקי הוא מתעמל יהודי יליד אזרבייג'ן.
בעבר הוא התחרה עבור ברית המועצות, אזרבייג'ן וגרמניה.
הוא אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) ופעמיים אלוף עולם (שטוטגרט 1989 ואינדיאנפוליס 1991) בתחרות הקבוצתית, בעל מדליית ארד אולימפית אישית, בקרב-רב (ברצלונה 1992), פעמיים אלוף עולם (אינדיאנפוליס 1991 ולוזאן 1997) בתרגיל סוס סמוכות ופעמיים ברציפות בעל מדליית ארד מאליפות העולם (פריז 1992 וברמינגהאם 1993) בתרגיל מקבילים.
בלנקי נולד וגדל בבאקו, אזרבייג'ן למשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט באוקטובר 1989 זכה בלנקי במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס בשנת 1991 זכה בלנקי בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל סוס סמוכות.
באליפות העולם שנערכה בפריז באפריל 1992 זכה בלנקי במדליית ארד, בתרגיל מקבילים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתרגיל סוס סמוכות.
שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי בתרגיל טבעות (9.825 נק') ובתרגיל מתח (9.787 נק') ובמקום שביעי בתרגיל סוס סמוכות (9.250 נק').
מאחר שלא הייתה באזרבייג'ן פדרייצת התעמלות הוא התחרה באליפות העולם שנערכה בברמינגהאם בשנת 1993 תחת הדגל האולימפי וזכה בפעם השנייה ברציפות במדליית ארד, בתרגיל מקבילים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתחרות קרב רב ובמקום שמיני בתרגיל סוס קפיצות.
בשנת 1994 קיבל בלנקי אזרחות גרמנית ובאליפות העולם שנערכה בבריזביין, אוסטרליה באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתרגיל טבעות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתחרות קרב רב (56.312 נק'), אחרי ויטלי שרבו שסיים שלישי (56.350 נק'), במקום שביעי בסוס סמוכות.
באליפות העולם שנערכה באצ'יזן, מחוז פוקואי, יפן בשנת 1995 סיים בלנקי במקום חמישי בתחרות קרב רב.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים בלנקי בתחרות קרב-רב במקום שישי ובתחרות הקבוצתית הוא סיים במקום שביעי.
באליפות העולם שנערכה בלוזאן, שווייץ בשנת 1997 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל טבעות.
באליפות העולם שנערכה בטיינג'ין, סין בשנת 1999 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שיש בתרגיל סוס סמוכות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל בלנקי לאמן התעמלות מכשרים, כולל את מרסל נגוין סגן אלוף האולימפי בקרב-רב (לונדון 2012).
בשנת 2015 נכנס בלנקי להיכל התהילה של ההתעמלות, כמתעמל מאזרבייג'ן.
ולקי מדר (בסלובקית: Veľký Meder; בהונגרית: Nagymegyer, נאג'מגייר; ביידיש: מאַגענדאָרף; בין השנים 1948–1995 נקראה צ'אלובו (Čalovo)), היא עיירה בדרום-מערב סלובקיה.
ולקי מדר שוכנת על אי בשם ז'יטני אוסטרוב בנהר דנובה, 58 ק"מ מדרום-מזרח לבירה ברטיסלאבה.
העיירה היא מרכז לאזור חקלאי, שעיקרו גידולי חיטה, שיבולת שועל ושיפון.
ולקי מדר נזכרת לראשונה בשנת 1268 כיישוב כפרי בבעלות אצילים הונגריים, ובמרוצת השנים עברה כמה ידיים.
ב-1466 קיבלה זכויות עיר ומאז התקיימו בה ימיי שוק, ירידים, ושוק בקר גדול.
עד 1918 הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ומאז ועד 1993 חלק מצ'כוסלובקיה.
באמצע המאה ה-18 גרו בוולקי מדר יהודים יחידים, אבל בהמשך הם נעלמו מהעיירה, ייתכן שהעתיקו את מושבם ליישובים סמוכים שכבר היו מיושבים אז ביהודים.
ברשימת מיסים של מחוז קומרנו מ-1768 נזכרים שוב שני ראשי משפחה יהודים תושבי ולקי מדר.
מאז ועד הרבע הראשון של המאה ה-19 לא נמצאו אזכורים נוספים לישיבת יהודים בעיירה.
במאה ה-19 הייתה ולקי מדר לבירת נפה ולמרכז של מסחר ושירותים לסביבתה החקלאית והפורייה.
בעקבות הענקת זכויות אזרח ליהודי הונגריה ב־1867 ואחרי קונגרס יהודי הונגריה ב־1869 התארגנו היהודים בקהילות במסגרות שהוכרו על ידי השלטונות.
קהילת ולקי מדר נרשמה כקהילה אורתודוקסית.
קודש בית עלמין מוקף בגדר של אבן, והוקם אולם "צידוק הדין".
הוקמו בית כנסת בן קומתיים, בית מדרש ובית קהילה.
בד בבד החל בתהליך תיעוש והוקמו בה בתי חרושת לשמנים ומלבנה.
תושביה, רובם ככולם הונגרים קתולים התפרנסו מחקלאות, ממסחר, ממלאכה ותעשייה.
בתקופת צ'כוסלובקיה שבין שתי מלחמות העולם נשארה כלכלתה של ולקי מדר כפרית באופייה.
באותה תקופה היו בין מוסדות הקהילה בית ספר יסודי של שמונה כיתות, שלימדו בו שני מורים, "חברה קדישא", "ביקור חולים", אגודת נשים לגמילות חסדים, אגודת "תורת אמת", חדר של "תלמוד-תורה" ו-"יסוד תורה".
במלחמת העולם הראשונה גויסו כארבעים מיהודי ולקי מדר לצבא אוסטרו-הונגריה.
באותה התקופה כיהן רב בקהילה, השוחט שימש גם כחזן, הועסק שמש בבית הכנסת, שני מלמדים בחדר, ובלן במקווה.
יהודי ולקי מדר היו דוברי הונגרית וגרמנית.
רובם התפרנסו כסוחרים וכבעלי מלאכה.
ב-1921 היו רשומים בקהילה 400 יהודים.
יעקב טרביטש (TREBITSCH) היה אז נשיא הקהילה ושמעון סאטין (SATIN) כיהן כרב.
במפקד 1930 התפקדו רב תושביה כהונגרים על פי הלאום ומיעוטם כסלובקים או כיהודים.
סלובקיה הכריזה ב־6 באוקטובר על אוטונומיה ולפי בוררות וינה הראשונה מ-2 בנובמבר 1938 סופח דרום סלובקיה, כולל ולקי מדר, להונגריה.
הצבא ההונגרי נכנס לאזור, והחוקים האנטי יהודיים של ממשלת הונגריה הוחלו גם על יהודי השטחים המסופחים.
במפקד 1939 חיו בעיירה 530 יהודים.
בתקופה זו, עם הגידול במספר היהודים התפתחו בין היהודים לבין שאר התושבים בעיירה יחסי שכנות טובים.
בעת ההיא התבססו היהודים ובמסחר המקומי היה להם חלק מכריע.
בשנת 1940 גורשו כמה משפחות יהודיות שהתקשו לאמת את אזרחותן ההונגרית אל מעבר לגבול הסלובקי החדש.
השלטונות פתחו במסע הסתה יזום נגד היהודים, פעלו לבידודם מן האוכלוסייה הלא יהודית ולדחיקתם מן הכלכלה והטילו עליהם גזרות חדשות.
יהודים פוטרו ממקומות עבודה ממשלתיים וציבוריים, וב-1941 בוטלו רב רישיונות העסק שלהם ורבו המובטלים חסרי מקור פרנסה.
באותה שנה הגיע מספר היהודים בעיירה לשיא של 522 נפשות, אבל כבר במהלכה ירד מספרם ירידה תלולה בשל גיוסם של עשרות גברים לפלוגות העבודה של צבא הונגריה ושילוחם לעבודת כפייה מחוץ לוולקי מדר.
אלה מהם ששולחו לחזית המזרחית נספו ברובם.
הקהילה עוד המשיכה בפעילותה והתגייסה לסייע למובטלים ולנזקקים המתרבים.
גם החברה קדישא, "אגודת נשים יהודיות" ושאר חברות הצדקה הגבירו את פעילותן.
חשיבות רבה ייחסה הקהילה לחינוך הילדים ובני הנוער.
בראשית 1944 למדו בבית הספר שלה 97 ילדים.
במרץ 1944, ערב הכיבוש הגרמני בהונגריה, מנתה הקהילה 549 חברים, מקצתם מיישובים סמוכים.
מ־5 באפריל חויבו היהודים לענוד את "הטלאי הצהוב".
ב־8 במאי הושלמה רשימת היהודים בעלי הבתים והדירות בעיירה; נמצאו 71 במספר.
מיום 10 במאי הוגבל חופש התנועה של היהודים, והחל ריכוזם בגטו, שלפי צו המושל היה צריך להסתיים עד 15 במאי.
היהודים נצטוו למסור את בתיהם שמחוץ לגטו תמורת בתי הנוצרים שהיו בתחומי הגטו.
היו תקלות רבות במהלך חילופי הבתים, ורישום רכושם של היהודים שבתיהם נשארו מחוץ לגטו גם הוא לא טופל לפי צווי הרשות, ונעשה הפקר.
בית הכנסת והמקווה לא היו בתחומי הגיטו, אך השלטונות התירו ליהודים להגיע אליהם דרך רחובות צדדיים.
לפני ההעברה לגטו עוד הספיקו כמה מראשי הציבור להטמין את תשמישי הקדושה מבית הכנסת בבית העלמין היהודי .
719 יהודים שוכנו בגטו בצפיפות רבה, 543 מהם היו בני ולקי מדר והשאר תושבי הכפרים הסמוכים.
באמצע יוני 1944 הוצאו היהודים מהגטו, ושוכנו בדירי חזירים באזור תחנת הרכבת, משם נלקחו לתחנת הרכבת של העיר קומארום (KOMAROM) הנמצאת הצפון הונגריה על גבול הונגריה-סלובקיה, ושולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחדים מיהודי ולקי מדר ברחו והצטרפו ליחידות פרטיזנים סלובקים ביערות ולצבא צ'כוסלובקיה החופשית.
בזמן המרד הסלובקי נפלו כמה מהם כלוחמים.
במרץ 1945 העיר שוחררה על ידי הצבא הסובייטי.
רק מעטים מבני הקהילה שרדו וחזרו לעיירה בסיום מלחמת העולם השנייה ולאחר השחרור.
שבו לעיירה כמאה ניצולים יהודים מעובדי הכפייה בפלוגות העבודה וממחנות שונים.
הקהילה הוקמה מחדש וכמה בנייני ציבור שופצו.
רבי פנחס אשר גולדברגר, גם הוא בין הניצולים, כיהן כרב הקהילה והגליל.
אחרי המלחמה חודשה בוולקי מדר הפעילות הציונית, ונמשכה עד לעלייתם של רוב הניצולים לישראל ב-1949. עם הפסקת העלייה בסוף אותה שנה נותרו בעיירה יהודים מעטים.
עד שנות ה־60 הראשונות עוד התקיימה בוולקי מדר קהילה יהודית קטנה, וראש הציבור היה מיכאל פליישמן.
בעקבות הירידה המתמדת במספר היהודים בעיירה פורקה הקהילה והיהודים האחרונים הסתפחו לקהילת קומרנו.
בשנות השבעים חיו בוולקי מדר שתי משפחות יהודיות.
במרוצת השנים נהרס בית הכנסת ובמקומו הוקם בית דירות.
בניין בית המדרש עדיין עמד על תילו ובית העלמין טופל בידי נוצרי מקומי.
בבית העלמין קבורים גם ספרי תורה ותשמישי קדושה, אך מקומם המדויק אינו ידוע.
ולרי ולדימירוביץ' אובודזינסקי היה זמר אסטרדה סובייטי ורוסי (טנור) פופולרי בצורה יוצאת דופן בשנות ה-70.
הצלחה רבה הגיעה לולרי אובודזינסקי בשנת 1967 לאחר מסע הופעות בסיביר ופרימוריה.
אחרי המסע לבולגריה, שם שר הזמר את השיר האופנתי למדי "ירח על חוף הים השמשי" (Луна на солнечном берегу), התבססה הפופולריות שלו.
כאשר בסוף שנות ה-60 של המאה הקודמת יצא הדיסק הראשון שלו "שר ולרי רובודזינסקי" (Поёт Валерий Ободзинский), כל התפוצה אזלה מייד.
המדינה הועשרה בזכות כישרונו של אובודזינסקי הצעיר ב-30 מיליון רובל, והזמר עצמו קיבל שכר של 150 רובל בלבד.
אי צדק כלכלי יטריד את אובודזינסקי עד סוף הקריירה שלו.
כל הדיסקים הבאים עם הקלטותיו של הזמר נמכרו באופן מיידי.
את העניין הפנומנלי בו ניתן להסביר באופן ביצועי יוצא דופן, קול קטיפתי וגוון לירי מעולה.
יתרה מזאת, אובודזינסקי מעולם לא למד שירה, וכששר השתמש בשמיעתו המולדת וחוש מוזיקלי.
בנוסף, יש לציין את המקצועיות הגבוהה ואת יכולת העבודה של האמן.
הוא יכול היה לתרגל פסוק אחד למשך מספר שעות, ונשאר ללא לאות בתקופה שבה נגני התזמורת כבר נפלו מהרגליים.
כל זה ביחד הוביל לכך שהפופולריות של ולרי אובודז'יסקי בשנות ה-70 הייתה בלתי רגילה.
עד היום, שירים "העיניים האלה מנגד" (Эти глаза напротив), "שיר מזרחי" (Восточная песня),"האביב הנצחי" (Вечная весна), "נפילת עלים" (Листопад), שנכתבו על ידי דויד טוחמנוב, "כמה בנות בעולם" (Сколько девчонок на свете) ו"מצעד הצנחנים" (Марш десантников), שכתב אלכסנדר זצפין, מוכרים.
בנוסף, ולרי הכיר את המאזין הסובייטי עם שירים מהרפרטואר של הביטלס, קרל גוט, ז'ו דסאן, טום ג'ונס ורבים מכוכבים מערביים רבים אחרים, שהמוזיקה שלהם הייתה כמעט בלתי נגישה בברית המועצות.
יתרה מזאת, אובודזינסקי לא רק שר מחדש את שיריהם ברוסית, אלא נתן ליצירות אלה סגנון חושני, לוהט וגרוטסקי משלו.
ולרי ביידן אוונס היא מורה ויועצת פוליטית אמריקאית.
היא אחותו הצעירה של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן.
אוונס מילאה תפקיד משמעותי בכל הקמפיינים הפוליטיים של אחיה.
בקמפיין הבחירות לנשיאות שנערכו ב-2020 ואף הייתה בתפקיד ייעוץ בכיר והייתה פעילה במסלול הקמפיין.
אוונסן היא בתם של קתרין יוג'יניה ביידן (לבית פינגן) וג'וזף רובינט ביידן האב, ואחותו הקטנה של הפוליטיקאי ג'ו ביידן וכן של פרנק ביידן וג'ים ביידן.
אביה של אוונס היה אמיד ובעל אמצעים קודם לכן בחייו, אך סבל מתהפוכות עסקיות עד שנולד בנו.
במשך כמה שנים נאלצה המשפחה לחיות אצל הורי אמו.
כאשר אזור סקרנטון חווה ירידה בערכו הכלכלי בשנות ה-50 של המאה ה-20, לא הצליח אביה של אוונס למצוא עבודה מספקת מבחינה כלכלית.
ג'ו ביידן האב החל להצליח יותר בעבודתו כסוחר מכוניות משומשות, וניתן היה לומר שהמשפחה השתייכה למעמד הביניים.
אוונס סיימה את לימודיה באקדמיה לאורסולין בשנת 196 ולאחר מכן המשיכה ללמוד באוניברסיטת דלאוור, הא סיימה את לימודיה במקום ב-1967.
לאחר הלימודים באקדמיה הייתה אוונס מורה בבית הספר לחברים בווילמינגטון, לאחר עבודתה כמורה כיהנה אוונס כסנגית נשיא בחברת ייעוץ תקשורת קרוב ל-20 שנים, בנוסף לכך אוונס לוקחת חלק פעיל בקמפיינים שמועדדים נשים לפתח ולהשתמש בכישוריהן הפוליטיים.
בשנת 2017 השתתפה אוונס בכנס טד טוק שנערך בווילמינגטון, מלבד זאת אוונס היא סגנית יו"ר במרכז פן ביידן לדיפלומטיה ולמעורבות גלובלית.
ב-2018 העניקה אוניברסיטת דלאוור לאוונס דוקטורט כבוד למשפטים.
ולרי אנדרה הייתה גנרל בצבא צרפת והאישה הראשונה בתולדות צרפת שהגיעה לדרגה זו.
אנדרה נולדה בשטרסבורג ב-21 באפריל 1922. היא החלה ללמוד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג.
בילדותה הוקסמה מעולם התעופה וב-1939 החלה בלימוד טיסה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלצה להפסיק את שיעוריה.
במאי 1940 פלשה גרמניה הנאצית לצרפת.
אנדרה עזבה את עירה יחד עם שאר הסטודנטים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג, ועברה עמם לקלרמון-פראן בתחומי ממשלת וישי.
בנובמבר 1942 פתחו הגרמנים במבצע אנטון וכבשו את אזור ממשלת וישי.
מכיוון שאנדרה הייתה אלזסית היא נחשבה לגרמנייה על פי תורת הגזע הנאצית.
הגרמנים נהגו לחטוף סטודנטים אלזסים ולהעביר אותם בכפייה לגרמניה ולפיכך אנדרה נמלטה לפריז והסתתרה שם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה סיימה אנדרה תואר ברפואה מאוניברסיטת פריז, ובמקביל המשיכה לפתח את התעניינותה בטיסה.
באותה השנה הוצע לה לשמש כרופאה צבאית בהודו-סין הצרפתית.
היא קיבלה את ההצעה, התגייסה לצבא והפכה לעוזרת נוירוכירורגית בבית החולים בסייגון.
לאחר שנודע לממונים עליה שיש לה תעודת צניחה, הם הציעו לה לעבור לשרת באזור הגבול עם לאוס בנקודה רגישה שניתן להגיע אליה רק בצניחה.
ב-1949 היא חזרה לצרפת, וקיבלה רישיון להטסת מסוק.
במאי 1950 היא חזרה להודו-סין, כטייסת מסוקים.
היא ביצעה משימות חילוץ והצלה במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה וב-1953 חזרה לצרפת.
ב-1959 נשלחה לאלג'יריה, בתחילה כרופאה בכירה, ובהמשך כמפקדת מסוק הצלה.
ב-1961 חזרה לצרפת והמשיכה להשקיע בקריירה כרופאה צבאית.
ב-1965 הועלתה לדרגת לוטננט קולונל וב-1970 לדרגת קולונל.
באפריל 1975 היא הועלתה לדרגת גנרל חיל הרפואה (מקביל לז'נרל דה בריגדה) והייתה בכך האישה הראשונה בתולדות צרפת שהגיעה לדרגת גנרל.
היא שימשה כמפקחת הרפואית של האזור האווירי ה-4, ולאחר מכן של האזור האווירי ה-9. ב-1981 היא פרשה מהצבא.
עם פרישתה הועלתה לדרגת גנרל מפקח של חיל הרפואה (מקביל לז'נרל דה דיוויזיה, דרגת תת-אלוף בצה"ל).
לאחר פרישתה שימשה אנדרה כנשיאת ועדת הנשים הצבאית, ופעלה לקידום שירות נשים בצבא.
ב-1983 הייתה חברה מייסדת של אקדמיית האוויר והחלל בטולוז.
ב-1987 העניק לה נשיא צרפת ז'אק שיראק את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
ב-21 בדצמבר 1963 נישאה אנדרה לקולונל אלכסיס סנטיני (1914–1997) שהיה טייס המסוקים הראשון של חיל האוויר הצרפתי.
הוא היה זה שלימד אותה להטיס מסוק.
היא אימצה את אנטואן, בנו של בעלה מנישואיו הקודמים.
היא הייתה דודתו מנישואים של הפוליטיקאי אנדרה סנטיני.
ולרי בלום היא סופרת ילדים בריטית ילידת ג'מייקה.
ולרי בלום נולדה בג'מייקה למשפחה מרובת ילדים כילדה התשיעית.
בשנת 1979 היא עברה לאנגליה.
בלום למדה באוניברסיטת קנט בה קיבלה תואר באנגלית ובלימודי אפריקה והאיים הקריביים.
בהמשך היא סיימה לימודי תואר שני.
ולרי בלום פרסמה בתחילת הקריירה הספרותית שלה מספר ספרי אוסף סיפורים במהלך שנות ה-80. בשנת 1997 היא כתבה ספר שירה לילדים Fruits שזכה בפרס נסטלה.
באותה שנה הספר קיבל גם Américas Award.
בשנת 2003 היא פרסמה את רומן הראשון שלה Surprising Joy בהוצאת מקמילן ספרי ילדים.
בשנת 2007 היא פרסמה באות ההוצאה לאור רומן נוסף The Tribe.
בשנת 2008 ולרי בלום התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
ולרי בלום ממשיכה לכתוב שירים לילדים ומוציאה ספרים מאוירים.
בסך הכול היא כתבה מעל ל-10 ספרים.
ולרי איוואנוביץ' וורונין היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת הקשר.
וורונין שיחק את כל הקריירה שלו בטורפדו מוסקבה, והוא נחשב לאחד השחקנים הטובים בדורו.
פעמיים נבחר לכדורגלן השנה בברית המועצות (1964 ,1965), ופעמיים נכלל על ידי פראנס פוטבול בין עשרת השחקנים הטובים באירופה.
במונדיאל 1962 בצ'ילה, וורונין היה אחד ממנהיגי הנבחרת הסובייטית.
על פי תוצאות המונדיאל, הוא נכלל בנבחרת הסמלית של הטורניר, מלבדו, אף שחקן כדורגל סובייטי או רוסי אחר לא עשה זאת.
ביורו 1964 בחצי הגמר מול דנמרק, וורונין כבש את שער הניצחון והעלה את ברית המועצות לגמר, שבו היא הפסידה לספרד.
בשנת 1968 נפגע קשה בתאונת דרכים.
לאחר תקופת החלמה ארוכה חזר לשחק, אך לא הצליח לחזור לכושר מלא.
בשנת 1969 נאלץ לפרוש ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה אימן קבוצות חובבים.
עם הזמן הוא שקע בדיכאון, התמכר לטיפה המרה, עזב את משרת המאמן ועבד בעבודות מזדמנות.
ב-9 במאי 1984 נמצא שוכב ברחוב ללא הכרה עם פגיעות ראש.
אושפז בבית חולים ומת שם כעבור 10 ימים.
וָלֶרי אליזבת בֶּטיס הייתה רקדנית וכוריאוגרפית מודרנית אמריקאית.
היא הופיעה במחזות זמר, במופעי בלט וכרקדנית סולו.
ולרי בטיס נולדה ב־19 בדצמבר או ב־20 בדצמבר 1919 ביוסטון, טקסס.
הוריה היו ולרי אליזבת בטיס (לבית מקארתי) ורויאל הולט בטיס.
אביה נפטר כשהייתה בת שלוש עשרה, ולאחר מכן נישאה אמה ליוּ פְּריית'ר.
ב־1943 נישאה בטיס לברנרדו סגל, שהיה אז המנהל המוזיקלי של הלהקה שלה; הנישואים הסתיימו בגירושים ב־1955. ב־1959 נישאה לארתור א' שמידט, שמת ב־1969. ב־26 בספטמבר 1982, בגיל 62, מתה בטיס במרכז הרפואי בית ישראל במנהטן.
ולרי בטיס פעלה הן כרקדנית מחול מודרני והן ככוריאוגרפית, לרוב בשני התפקידים כאחד באותה הפקה.
היא נודעה בשל "רבגוניותה, נוכחותה הבימתית החיה, ותיאטרליות מרהיבה".
בטיס החלה ללמוד בלט בגיל 10 בעיר הולדתה, יוסטון, טקסס.
בזמן לימודיה בתיכון, השתתפה בהצגות תיאטרון ובמחזות זמר של בית הספר שלה.
היא למדה באוניברסיטת טקסס במשך שנה אחת בלבד, שם הייתה חברה באחוות קאפה אלפא תטא, ואז עקרה לניו יורק כדי ללמוד מחול מודרני תחת האניה הולם.
היא הופיעה והשתתפה במסעי הופעות להקתה של הולם בין השנים 1937 ו־1940.
בשנת 1941 הקימה בטיס אנסמבל ריקוד משלה והחלה קריירה כרקדנית סולו.
ריקוד הסולו שלה מ־1943 – The Desperate Heart – ששילב שיר באותו שם מאת ג'ון מלקולם ברינין, זכה להצלחה.
מבקר המחול של הניו יורק טיימס, ג'ון מרטין, מנה אותו בין ההופעות המעולות ביותר של 1943. לואיס הורסט תיאר את The Desperate Heart כ"יצירת הסולו המשובחת ביותר בכל רפרטואר המחול המודרני של העשור הזה".
בשנת 1947, יצרה בטיס כוריאוגרפיה ללהקת בלט.
על ההפקה שלה לבלט "וירג'יניה סמפלר", בביצוע הבלט רוס דה מונטה קרלו, כתב מבקר "ניסוי מעניין ולא מוצלח".
בשנת 1948 עיבדה, ביימה, ויצרה בטיס כוריאוגרפיה לרומן של ויליאם פוקנר "בשוכבי גוססת", תוך מיזוג משחק ומחול לכדי מחזה מחול.
ג'ון מרטין, מבקר המחול של "הניו יורק טיימס", כינה אותו "יצירת אמנות סמכותית לחלוטין".
להצלחה גדולה יותר זכתה בטיס בשנת 1952, כאשר יצרה כוריאוגרפיה לבלט המבוסס על המחזה של טנסי ויליאמס "חשמלית ושמה תשוקה".
המבקרים תיארו את היצירה כ"מרתקת" וכ"יצירה מהממת ונפיצה".
בטיס ניסתה את כוחה לראשונה במחזות זמר כאשר יצרה כוריאוגרפיה והופיעה ב־Glad to See You בשנת 1944. בשנת 1948 זכתה בפרס עולם התיאטרון על הופעתה ברביו Inside U.S.A., שרץ כמעט 400 הצגות בתיאטרון New Century ובתיאטרון Majestic.
הופעתה ברביו Bless You All בשנת 1950 זכתה לשבחים בכתב העת לייף, הן על הריקוד והן על יכולות השירה שלה.
בטיס יצרה את הכוריאוגרפיה של הריקודים שרוקדת ריטה הייוורת' לשירים "Trinidad Lady" ו־"I've Been Kissed Before" (בסרט "Affair in Trinidad" משנת 1952), וכן של "ריקוד שבע הרעלות" (בסרט Salome מ־1953).
ולקו מילוסבלייביץ' (בסרבית: Вељко Милосављевић; נולד ב-28 ביוני 2007 בפוז'ארוואץ שבסרביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בורנמות' מהפרמייר ליג ובנבחרת סרביה.
מילוסבלייביץ' גדל במחלקות הנוער של הכוכב האדום בלגרד וגרפיצ'אר בלגרד, ובהמשך שיחק בקבוצות הבוגרות של המועדונים במסגרת ליגת העל הסרבית וליגת המשנה הסרבית.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם בבורנמות' מהפרמייר ליג.
ב-11 באוקטובר 2025 ערך מילוסבלייביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בהפסד 0–1 לנבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
פּוּבְּלִיוּס לִיקינְיוּס וַולֶרִיָאנוּס היה קיסר רומי מ-253 ועד 260. הוא חלק שליטתו באימפריה הרומית עם בנו גליאנוס, ששלט בחלק המערבי של האימפריה, בעוד הוא שלט במזרח.
ולריאנוס נאבק כל תקופת שלטונו על השליטה באימפריה - הן באויבים מבפנים, והן נגד אויבים מבחוץ.
באחד העימותים הללו, קרב אדסה ב-260, הוא נפל בשבי המלך הסאסאני שאפור הראשון, והוצא להורג במהלך שביו.
בהיסטוריה הרומית הוא נזכר כקיסר הרומי היחיד שנפל בשבי.
ולריאנוס נולד ופעל בתקופה הידועה בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, במהלכו התחלפו 26 קיסרים תוך חמישים שנה, תוך שהקיסרות עברה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
בנוסף, ב-251 פרצה מגפת קיפריאנוס – ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה גם בשכבת עובדי החקלאות, אך בעיקר ביכולת לגייס את כוח האדם שנדרש לצבא להגנת הקיסרות.
השבטים הגרמניים חשו את חולשתה של רומא והחלו בסדרת פלישות נועזות אל תוך גבולות האימפריה, שחייבו את הקיסרים לצאת למערכות לחימה להדיפת הפולשים.
בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים בהתקפות על האימפריה הרומית, כחלק מעימותים שנמשכו לאורך מאות שנים, עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של ולריאנוס וקורות חייו עד לעלייתו לכס הקיסרות.
ידוע שהוא היה ממשפחת אצולה רומאית של סנטורים הוא התחתן בתאריך לא ידוע עם בת אצולה אגנטה מריניאנה, בת למשפחת אצילים וסנטורים רומאיים.
מנישואים אלו נולדו גליאנוס וולריאנוס הצעיר.
בשנת 238 או לפני כן, מונה ולריאנוס לתפקיד קונסול מוסף (consul suffectus), בשנה זו שימש שגרירם של הגורדיאנים ברומא ומילא תפקיד של יושב ראש הסנאט (princeps senatus).
הוא קישר בין הסנאט לקיסר גורדיאנוס הראשון במהלכים שהביאו להכתרת גורדיאנוס.
במהלך שלטונו של הקיסר דקיוס (249–251) שימש בתפקידים בכירים, וייתכן שנבחר לקנסור שלא בפניו, בעת שפעל עם הקיסר במלחמה נגד הגותים.
הוא שימש ראש הלגיון השלישי גאליקה (legatus legionis), ושימש גם כמושל רומא עד למותו של הקיסר ב-25 ביוני 251 בקרב אבריטוס המכריע.
הקרב נערך בפרובינציית מואסיה בסמוך לעיר הבולגרית המודרנית ראזגרד, הצבא הרומאי הושמד לחלוטין, והקיסר דקיוס עצמו היה בין הנספים וזכה לכבוד המפוקפק להרשם בספרי ההיסטוריה כקיסר הראשון שנהרג במלחמה כנגד אויב זר.
הקיסר הבא, טרבוניאנוס גאלוס מינה את ולריאנוס למפקד הצבא, במטרה להתמודד עם האיום של צבא האימפריה הסאסאנית שבמהלך כל המחצית הראשונה של המאה השלישית פשט עמוק אל תוך החלק המזרחי של האימפריה.
ולריאנוס לא הספיק לממש את תפקידו ונקרא לסייע לקיסר כאשר איימליאנוס, מושל מואסיה ופנוניה הוכרז כקיסר על ידי חייליו.
למרות זאת, לגאלוס לא נותר סיכוי להיפגש עם איימליאנוס בקרב, הוא לא הספיק לאסוף את כל הלגיונות הנאמנים לו ונהרג על ידי חיילים מצבאו שלו שערקו לצבא המורד באוגוסט 253.
בכאוס שנוצר, אולי בחודש יוני 253, הכריזו חיילי הלגיונות של ולריאנוס עליו כקיסר, ברייטיה או בנוריקום, וצעדו לכוון רומא על מנת לממש את ההכרזה ולהכתיר את ולריאנוס.
המומנטום הפוליטי נטה כנגד איימליאנוס וחייליו רצחו אותו והצטרפו לצבאו של ולריאנוס.
באוקטובר הגיע ולריאנוס לרומא, שם קיבל אותו הסנאט בזרועות פתוחות והכריז עליו כקיסר.
כך מינה את גליאנוס בשנת 254 למפקד העליון של המערב.
בניו של גליאנוס זכו להתמנות לתפקיד "קיסר" שמשמעותו מעמד של יורש עצר.
עד לשנת 257 הצליח ולריאנוס, בסדרת מהלכים מבוקרים שנמנעו מעריכת קרבות מכריעים, לכבוש מחדש את העיר אנטיוכיה ולהחזיר את מרבית הפרובינציה הרומאית סוריה לידי האימפריה.
בתחילת שנת 255 שהה באנטיוכיה, בשנת 256 ערך מסע אל קפדוקיה, ולאחר ששהה שם, חזר לרומא.
בשנת 258 יצא שוב למסע למזרח ובמאי אותה שנה שהה באנטיוכיה.
בשנת 259 חדרו שבטים גותיים אל תוך אנטוליה וולריאנוס העביר את מרבית הצבא הרומאי לאדסה על מנת שיוכל ליצור איום על הפולשים הגרמנים והפרסים כאחד.
התפרצות של מגפה בשורות הצבא הרומי פגעה קשות בכשירות המבצעית של הלגיונות.
בשנת 260 הוכה הצבא הרומי בעימות מול הצבא הסאסאני בקרב אדסה, הוא ככל הנראה נכנס למשא ומתן על השליט הפרסי המלך שאפור הראשון אך נפל בשבי הפרסים (יוני 260), וייתכן אף שנפל למארב מתוכנן במהלך המפגש עם המלך הפרסי.
על פי ההיסטוריונים הרומאיים הוא נכלא בכלוב ועבר השפלות ועינויים קשים, לעיתים הוא שימש את שאפור הראשון כמדרגה בעת שהמלך עלה על סוסו.
הוא מת בשבי בשנת 262. לפי מקורות אלו, לאחר מותו גופתו פוחלצה והוצגה לראווה בארמון או במקדש סמוך.
את הוואקום האימפריאלי השלטוני במזרח תפס הפקיד הרומאי ששימש כשר האוצר של ולריאנוס, פולביוס מקריאנוס, הוא גייס את הלגיונות הזמינים של הצבא הרומי במזרח, תוך שהוא ממנה את שני בניו קווינטוס ומקריאנוס לקיסרים.
את עיקר העומס של העימות עם הסאסאנים נשא הצבא העצמאי-למחצה של הפרובינציה והעיר תדמור, תחת פיקודו של ספטימיוס אודינטוס, מי שהיה נציב עליון לפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה.
השלטון על המזרח כולו אבד לאימפריה עד לשנת 271 אז נכבשו שטחים אלו מחדש על ידי הקיסר אורליאנוס.
במהלך שלטונו כתב ולריאנוס 2 מכתבים ובהם צווים קיסריים לסנאט הרומאי ובהם הוא מפרט סדרת צעדים שיש לנקוט כנגד נוצרים.
מכתב ראשון משנת 257 ציווה כי אנשי דת נוצרים יהיו מחויבים לקיים טקסים דתיים ולהקריב קורבנות לאלים של דת רומא העתיקה תחת האיום בגירוש.
הצו השני שיצא שנה לאחר מכן והיה חריף יותר: הצו דרש כי ראשי הכנסייה הנוצרית יוצאו להורג וכי סנאטורים ואצילים רומאיים יאלצו לקיים טקסים דתיים רומאיים תחת האיום כי רכושם יוחרם ותאריהם ישללו מהם.
עונשים דומים נקצבו לפקידים ואנשי חצר הקיסר.
בין השורות ניתן להבין כי הנצרות חדרה במהלך המאה השלישית לכל שדרת השלטון הרומי.
בעקבות הצו הוצאו להורג קיפריאנוס הבישוף של קרתגו, והאפיפיור סיקסטוס השני וכן שבעה דיאקונים מרומא ובהם לאורנטיוס מרומא.
המידע לגבי שלטונו של ולריאנוס כמו גם המידע על מותו נמצא בכתבים של היסטוריונים ואנשי כנסייה שחיו וכתבו בסוף המאה הרביעית.
מקורות אלו היו עוינים את ולריאנוס על יחסו כלפי אבות הכנסייה הנוצרית, ועוינים כלפי שליטי האימפריה הסאסאנית על חלקה ברדיפת נוצרים במזרח.
ייתכן שהתיאור הלא-מחמיא לגבי ולריאנוס ומותו, קשורים גם לרצונם של מקורות נוצרים להראות את גורלם המר של רודפי הנצרות.
על פי המקורות הנוצריים ובראשם ההיסטוריון לקטאנטיוס (250–325 לערך), ולריאנוס נרצח על ידי המלך הפרסי, על פי גרסה אחת הוא הציע לשוביו תשלום כופר עבור שחרורו וכתגובה שפכו הפרסים זהב מותך אל תוך פיו.
על פי גרסה אחרת הופשט עורו מעליו בעודו בחיים ומשמת ולריאנוס בייסורים הוא נחנט והוצג לראווה.
המחקר ההיסטורי המודרני לא יכול, בהיעדר עדויות וראיות על חייו ומותו של ולריאנוס, להציג תמונה מאוזנת ומלאה לגבי נסיבות מותו.
החוקר וההיסטוריון הפרסי טורק דריאי העלה השערה כי ולריאנוס השתתף עם הכוח העיקרי של הצבא הרומי השבוי בבניית העיר בישאפור, אחת מהערים שנקראו על שמו של שאפור הראשון.
קיימות עדויות כי חלקים מהעיר נבנו על ידי עובדי כפייה רומאים, ובהם מבני ציבור ומבני מגורים בתבנית אופיינית לערים רומאיות, רחובות המצטלבים אחד עם השני ובנייה ודקורציה בדוגמאות האופייניות לאמנות רומית.
ולרי וסילייביץ' לובנובסקי היה כדורגלן ומאמן כדורגל אוקראיני, הידוע בעיקר כמי שהוביל את דינמו קייב, ספינת הדגל של הכדורגל בברית המועצות, להישגים רבים בליגה המקומית ובמסגרת האירופאית.
כמו כן אימן את נבחרת ברית המועצות בשני מונדיאלים (1986 ו-1990) וביורו 1988.
לובנובסקי נולד בקייב והחל את דרכו כשחקן בדינמו קייב המקומית.
תפקידו על המגרש היה בכנף-שמאל והוא הרבה להבקיע שערים.
לאחר שבע שנים בדינמו, בהן זכה באליפות ברית המועצות וב, הוא שיחק עוד שלוש שנים בצ'רנומורץ אודסה ושחטאר דונצק, לפני שפרש בגיל 29. לזכותו עמדו 71 שערים ב-253 משחקים ואף שתי הופעות בינלאומיות במדי נבחרת ברית המועצות.
כשנה לאחר הפרישה מונה למאמנה של דנייפר דנייפרופטרובסק, והעלה אותה לליגה הבכירה.
ב-1974 עבר לדינמו קייב לקדנציה הראשונה שלו מתוך שלוש, שבסך הכול התפרשו על פני 21 שנים.
דינמו בהובלת לובנובסקי שמה קץ לדומיננטיות הרוסית בכדורגל הסובייטי, כשזכתה ב-8 אליפויות ו-6 גביעים.
היא הייתה הקבוצה הסובייטית הראשונה שזכתה בתואר אירופי, גביע אירופה למחזיקות גביע ב-, ואף חזרה על ההישג ב-.
בין הקדנציות בדינמו, ולעיתים גם במקביל להן, אימן לובנובסקי את נבחרת ברית המועצות בשלוש תקופות.
האחרונה שבהן הייתה המוצלחת ביותר, בה הגיעה הנבחרת לסיבוב השני של מונדיאל 1986 ולגמר יורו 1988, בו הפסידה ל.
לאחר כישלון הנבחרת במונדיאל 1990 והתפרקות ברית המועצות עזב לובנובסקי את הנבחרת ואת דינמו, שאיבדה את שחקניה המובילים שעזבו למערב אירופה.
בשנים הבאות אימן את נבחרות ו.
ב-1997 החלה הקדנציה האחרונה שלו בדינמו קייב, שנקלעה למשבר.
הקבוצה הורחקה מאירופה כעונש על ניסיון שוחד, וגמגמה גם בליגה האוקראינית.
תחת לובנובסקי יצאה הקבוצה מהתקופה הקשה, זכתה בחמש אליפויות רצופות ואף הגיעה לחצי גמר ליגת האלופות ב-.
ניסיון כושל להוביל את נבחרת אוקראינה למונדיאל 2002 לא מנע ממנו מלקבל, לאחר מותו משבץ מוחי באותה שנה, את עיטור "גיבור אוקראינה", הכבוד הגדול ביותר שיכול לזכות לו אזרח המדינה.
ללובנובסקי הייתה השפעה גדולה על אנדריי שבצ'נקו, שנחשב לגדול הכדורגלנים האוקראינים, שהתפתח בדינמו קייב תחתיו בסוף שנות ה-90. ב-, לאחר שזכה בליגת האלופות במדי מילאן, טס שבצ'נקו לקייב והניח את מדליית המנצחים על קבר מאמנו הנערץ.
ולרי יאקובלביץ' לאונטייב הוא זמר אסטרדה, מלחין ושחקן קולנוע סובייטי ורוסי.
אחד הזמרים הפופולריים ביותר בשנות ה-80 בברית המועצות ושנות ה-90 במדינות ברית המועצות לשעבר.
במהלך הקריירה שלו שנמשכת עשורים רבים, הקליט יותר מ-30 אלבומים שרבים מהם נמכרו במיליוני עותקים.
בשנת 1996 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ולרי לאונטייב נולד באוסט-אוסה (Усть-Уса) ברפובליקת קומי בברית המועצות.
לאונטייב ידוע בתור אחד האמנים הבולטים של המוזיקה הרוסית, שיריו הפכו לקלאסיקה בברית המועצות ובחבר המדינות.
הופיע בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
בין השאר הופיע גם בישראל מספר פעמים, כולל במופע "מרוסיה באהבה" בפארק הירקון בתל אביב.
בפסטיבל הפופ-רוק הראשון שלו בברית המועצות שהתקיים בעיר ירוואן ב-1981. בכתבה שהופיעה בטיים מגזין
השוו את הופעתו של לאונטייב לאלה של מיק ג'אגר ומיכאיל ברישניקוב.
לאונטייב זכה במספר רב של פרסים ומדליות, וב-1996 הוענק לו תואר הכבוד אמן העם של הפדרציה הרוסית.
שמו מופיע ב"שדרת הכוכבים" במוסקבה (המקבילה לשדרת הכוכבים בהוליווד) וגם בויטבסק.
ולרי לאונטייב נכלל ברשימת 20 האישים הידועים ביותר ברוסיה.
ב-1998 בפרס הלאומי של המוזיקה הרוסית שנקראה "אובציה" המקביל לגראמי האמריקאי ולרי לאונטייב זכה בפרס "אגדה מהלכת" עבור תרומה מיוחדת לפיתוח התרבות הלאומית.
ב-2005 קיבל לאונטייב את עיטור ההצטיינות למען המולדת מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין וביום הולדתו ה-60 במרץ 2009, העניק לו נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב את עיטור הכבוד.
לאונטייב שר שירים למוזיקה של מלחינים שונים לרבות ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי.
לאונטייב נכלל באנציקלופדיה הרוסית הגדולה.
במרץ 2024, ביום הולדתו ה-75, הכריז ולרי לאונטייב על סיום הקריירה שלו, לאחר שבילה בסך הכל 52 שנים על הבמה.
לדברי נציג הזמר, החלטה זו מוסברת בגילו של הזמר, ולא מתוכננת הופעת פרידה.
במקביל, הזמר ממשיך להופיע לעיתים באירועי חברה סגורים.
1979 מקום ראשון בתחרות ביאלטה על הביצוע הטוב ביותר של השירים של המדינות הסוציאליסטיות.
1980 מקום ראשון בפסטיבל הבינלאומי Golden Orpheus סאני ביץ' בבולגריה.
זמר השנה-1981 של העיתון קומסומולסקאיה פראבדה
זמר השנה-1988 לפי סוכנות הטלגרף הרוסית
זמר השנה-1990 לפי סוכנות הטלגרף הרוסית
שיר השנה-1990 "דרך חטא" (Грешный путь) לפי סוכנות הטלגרף הרוסית
פרסי המוזיקה העולמית 1991 - פרסי המוזיקה העולמי במונטה קרלו, זמר סובייטי בעל כמות המכירות הגדולה ביותר
זמר השנה-1992 על פי מצעד הלהיטים של העיתון "ערב מוסקבה" ומצעד הלהיטים "אוסטנקינו"
שיר השנה-1992 על פי מצעד הלהיטים של העיתון "ערב מוסקבה" ומצעד הלהיטים "אוסטנקינו"
פרס אובציה 1993 - פרס על "For nondecreasing artistry" שעשו במיוחד ללאונטייב.
1996 פרס של ממשלת מוסקבה בתחום ספרות ואמנות על הופעות "ירח מלא" ו"בדרך להוליווד" (По дороге в Голливуд) ,(Полнолуние)
1996 פרסי ZD - המופע הטוב ביותר של השנה "בדרך להוליווד" (По дороге в Голливуд)
פרס אובציה 1996 - המופע הטוב ביותר של השנה "בדרך להוליווד"
1997 פסטיבל "שיר השנה" - זמר השנה ועל תרומה עצומה לפיתוח של המוזיקה הרוסית
1997 פרס גרמופון הזהב על השיר "כרטיס אחד" (Один билет)
פרס אובציה 1998 - פרס "אגדה מהלכת"
"סטופודובי חיט 1998" - פרס מתחנת הרדיו Hit FM עבור השיר "תשעה חרציות" (Девять хризантем)
1998 כוכב אישי ב"שדרת הכוכבים" במוסקבה (המקבילה לשדרת הכוכבים בהוליווד)
1999 פרסי ZD - המופע הטוב ביותר של השנה "צלם החלומות" (Фотограф сновидений)
פרס אובציה 1999 - המופע הטוב ביותר של השנה "צלם החלומות"
1999 פרס משרד הפנים הרוסי בתחום ספרות ואמנות
1999 פרס גרמופון הזהב - על השיר "כל אחד רוצה לאהוב" (Каждый хочет любить)
2000 פרס גרמופון הזהב - על השיר "אוגוסטין" (Августин)
2001 פרסי ZD - המופע הטוב ביותר של השנה "כוכב אלמוני" (Безымянная планета)
2003 פרסי Muz-TV - פרס מיוחד על "הישגים בפיתוח של המוזיקה הפופולרית"
2005 פרס גרמופון הזהב - על "תרומה בפיתוח מוזיקת הפופ הרוסית"
2008 פרס גרמופון הזהב על השיר "יונים" (Голуби)
2014 פרסי ZD - פרס מיוחד על תרומה בפיתוח המוזיקה הרוסית
2015 פרס המוזיקה הלאומי של רוסיה - פרס מיוחד על תרומה יוצאת דופן בפיתוח המוזיקה הרוסית
2019 פרס המוזיקה הלאומי של רוסיה "ויקטוריה" - פרס על תרומה בפיתוח התרבות הלאומית
פרס לנין של הקומסומול (1985)
תואר האמן העממי של הפדרציה הרוסית (1996)
עיטור ההצטיינות למען המולדת בדרגה 4 (2005)
ולרי לאונטייב נכלל באנציקלופדיה הרוסית הגדולה (2005)
עיטור של מיכאיל לומונוסוב (2007)