tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא פרסמה מחקרים הקשורים לאמנות וארכיטקטורה בארץ הקודש, באיטליה ובמערב אירופה.
גלית ליס (נולדה ב-28 במאי 1967, י"ח באייר ה'תשכ"ז) היא כוריאוגרפית, מורה, מייסדת ומנהלת אמנותית של בית הספר "גילה" לתנועה ואמנות הבמה לנשים בגיל הבוגר.
נולדה בקיבוץ החותרים בשנת 1967. בשנת 1977 עברה המשפחה לקיבוץ בית העמק, אז החלה את לימודי הריקוד באולפן למחול בקיבוץ געתון, בניהולה של יהודית ארנון.
בשנת 1981 נסעה עם משפחתה לשליחות בת שלוש שנים בפרו והתגוררה בעיר טרוחיו ובלימה הבירה, שם רקדה בלט קלאסי בסטודיו של המורה Steela Puga, שהייתה תלמידתה של הרקדנית הקובנית Alicia Alonso.
בשנת 1984 חזרה עם משפחתה ארצה ועברה להתגורר בראשון לציון.
ליס החלה ללמוד במרכז למחול ביכורי העיתים בתל אביב, וכן רקדה בלהקת המחול העירונית של ראשון לציון "גוונים", בניהולה של אילנה שגב.
בתום שירותה הצבאי פנתה ללימודים גבוהים באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים, וכן רקדה בלהקת הסטודנטים של ירושלים בניהולו של דן בירון.
ליס בוגרת לימודי תואר ראשון B.Dance ותעודת הוראה מהאקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים (1992), תואר שני M.Mus במחול וקומפוזיציה מהאקדמיה למחול ע"ש רובין בירושלים (2007), וכן השתתפה בתוכנית "אמנים לשינוי חברתי" של בית הספר מוסררה לצילום מדיה ומוזיקה חדשה ע"ש נגר (2008).
ליס החלה את דרכה כיוצרת עצמאית במחול בשנת 2008, לאחר שנים רבות בהן לימדה מחול מודרני וקומפוזיציה, יצרה למגמות מחול ועסקה בניהול ארגוני מחול ואמנות.
ליס שימשה בתפקידי ניהול כרכזת המחול במרכז הקהילתי בית דני בשכונת התקווה בתל אביב (1995-1997), רכזת בית ספר למחול במרכז ביכורי העיתים בתל אביב (1998–1999), ובמתא"ן - מפעל תרבות ואמנות, שימשה כראש תחום מחול (2003–2005) וכרכזת מחול (2000–2002).
כרקדנית השתתפה ביצירה "שביר" מאת הכוראוגרפית נעה דר, עמה הופיעה בפסטיבל "הרמת מסך" בשנת 1993 ובגרמניה.
משנת 2008 ליס יוצרת עם נשים מבוגרות בגילאי 60–88 שאינן רקדניות (non-dancers), ויצירותיה מוצגות בפסטיבלי מחול בארץ ובעולם.
כחלק מהאג'נדה האמנותית והחברתית שלה, היא מבקשת למתוח את גבולות הז'אנר המחולי הבימתי מעבר לתפיסות ולסטראוטיפים המקובלים בחברה, ולנסח מחדש את הרלוונטיות של כל גוף באשר הוא.
היא פועלת ליצירת מרחב אמנותי לנשים בגיל השלישי, ולקידום הרעיון של חיים בחברה המאפשרת התפתחות ומימוש עצמי בגוף בוגר.
הצטרפה כחברה בעמותת הכוריאוגרפים בשנת 2009.
גילה – בית ספר לתנועה ואמנות הבמה לנשים בגיל הבוגר
ליס היא היוזמת והמנהלת של בית ספר "גילה" בתנועה ואמנות הבמה לנשים בגיל הבוגר, במסגרתו היא מפתחת את "שפת גילה" – מתודולוגיה ייחודית לעבודה עם הגוף הבוגר דרך חקירת האסתטיקה הפיזיולוגית הייחודית שלו.
זוהי עבודה בעלת עקרונות סומטיים וקינסטטיים, המבקשת למצוא דרכים לשכלול תנועתי, זיכרון של תנועה בודדת ושל רצפים תנועתיים.
החקר התנועתי מגיע מתוך איתור איכויות תנועה ספציפיות ו"מופעי גוף גנריים" המשקפים מגבלות גופניות.
המודעות למגבלות מאפשרת שיפור ושכלול היבטים פיזיולוגיים.
בית הספר הוקם בעקבות המופע הראשון שיצרה ליס עם נשים מבוגרות בשנת 2008 שנקרא "גילה", בעקבותיו התקבלו פניות רבות של נשים שציינו כי הן רוצות לרקוד אך אינן מוצאות מסגרת מתאימה לגילן.
בשנת 2009 ליס יזמה את סדנאות "גילה" בתנועה ואמנות הבמה לנשים בגיל הבוגר, שעם השנים הפכו לבית ספר "גילה" הפועל כיום במרכז קהילתי צהלה בתל אביב.
לבית הספר מגיעות נשים מכל הארץ בגילאי 50–88, רובן ללא כל רקע בריקוד.
במהלך השנים נוצרה קהילה של נשים שהמשותף להן היא התשוקה לרקוד, סקרנות למחקר גוף ולתהליכי יצירה.
ליס מוזמנת להרצות ולהעביר סדנאות ברחבי העולם על עבודתה עם הגוף המבוגר ועל המתודולוגיה של שפת "גילה" לגוף הבוגר.
שפת "גילה" – עקרונות מרכזיים
לעבוד עם מה שיש – הקשבה לגוף ולמגבלות הפיזיות הנולדות עם השנים, ומינופן לצורך פיתוח השפה התנועתית והבימתית.
מחקר גוף – עבודה אישית של כל משתתפת על פי הקצב האישי שלה.
העבודה נעשית דרך "אימפרוביזציה חוקרת" בעקבות הצעות שניתנות בשיעור על ידי המורה, לפיתוח והעשרת השפה התנועתית של כל משתתפת.
נוכחות פרפורמטיבית – נוכחות הגוף במרחב מתוך עבודה על "איכות תנועה" רב שכבתית הכוללת: התכווננות (Attention) – הגוף כחומר; כיוון (Direction) – הגוף ביחס למרחב; כוונה (Intention) – הלך הרוח, הדיבור הפנימי; ודינמיות.
עוגנים תנועתיים – מושג מתוך "שפת גילה" העוסק בגוף כחומר דרך שימוש בדמיון, דימויים, תחושה והחושים השונים.
מי אני – עיסוק בחומרים ביוגרפים הקשורים לעולמן הפנימי והאישי של המשתתפות ועיבודם לבמה.
מחקר גוף בשילוב תהליך יצירה – חיבוריות של כל האלמנטים הנלמדים בשיעור.
זהו תהליך אישי המאפשר העמקה של החומר הנלמד, תוך שימוש בשפה המארגנת אותם לכדי רעיון.
תהליך זה מאפשר שכלול תנועתי, העמקת ידע ופיתוח מחשבה יוצרת.
שילוב השפה האמנותית עם עקרונות הפלסטיות של המוח – עבודה תנועתית הכוללת גישה סנסורית, מוטורית וקוגניטיבית.
ACTING OUR AGE – קו-פרודוקציה של גלית ליס (ישראל) ויעל פלכסר (אנגליה), עלתה בבכורה באנגליה ובישראל בשנת 2023. על היצירה: בפרויקט משתפים פעולה רקדנים ופרפורמרים מאנגליה ומישראל בגילאים שונים (26–76), אשר מקיימים מרחב משותף של שיח על החוויות שעיצבו את זהותם האישית והמקצועית.
כחולות / Blue Zone (עם אורית גרוס) – בכורה במסגרת פסטיבל ישראל 2020 בניהולו האומנותי של איציק ג'ולי הבכורה והפסטיבל התקיימו במהלך מגפת הקורונה.
על היצירה: בכחולות, אנסמבל של 13 נשים בגילאי 65–80 מציבות את העבר וההווה זה לצד זה.
מתוך התפרקות של רעיונות קולקטיביים ולצד תנועתיות המאתגרת את הגוף המבוגר עולות שאלות בנוגע לנאמנות, לזהות, לגוף, למקום ולבית.
הרקדניות חושפות את הביוגרפיה הקבוצתית שחקוקה בגופן וקשורה ברעיונות חברתיים-לאומיים ובאתוס הציוני שלרגליו התחנכו, ובו בזמן פורמות אותה ומפנות מקום לארוס ולגוף האישי.
GO (עם אורית גרוס) – בכורה בשנת 2017 במרכז סוזן דלל בתל אביב.
היצירה הופיעה במרכז סוזן דלל וברחבי הארץ, וכן בפסטיבל הבינלאומי למחול TANZ-THEATRE בהנובר, גרמניה.
על היצירה: GO הוא מניפסט לגוף הבוגר!
במהלכו נעים זה לצד זה טייס קרב, בלרינה, וגוף נשי מבוגר.
מתוך יחסים שנבנים ונפרמים בין הדימויים לבין הגוף הפיזי, עולות שאלות על נוכחות, רצון חופשי, כפייה והשתלטות.
557 – בכורה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך" 2014 במרכז סוזן דלל, ניהול אמנותי איציק ג'ולי.
על היצירה: בעולם בו נבחנות מחדש מוסכמות אמנות המופע, העבודה מבקשת להניח את הגוף המבוגר והיומיומי - המבצע פעולות פשוטות שאינן מצופות מנשים בגיל הבוגר, כערך אסתטי העומד בפני עצמו, אשר משרת את רוח היצירה ושפתה.
אשת חיל (עם איריס נייס הדר) – בכורה במסגרת פסטיבל "בין שמים לארץ" 2012, בניהולם האמנותי של רונן יצחקי ודניאלה מיכאלי.
על היצירה: היצירה נוגעת בהיבט האוניברסלי של האישה החיה בתוך מרחב אישי וחברתי.
סעודת השבת והמסורת היהודית מייצגות את המסגרת המאורגנת והמובנת אשר ניתן גם לפרקה.
צילה – בכורה בשנת 2012 במרכז סוזן דלל בתל אביב.על היצירה: מופע בינתחומי המהלך על חבל דק שבין הדוקומנטרי לאמנות הבמה.
מבוסס על סיפורה של צילה חיון, אישה באמצע חייה שנפצעה אנושות ושבה אל החיים.
גילה – בכורה במסגרת פסטיבל אישה 2008, בניהולה האמנותי של ריבי פלדמסר ירון.
על היצירה: המופע עוסק בחיים דרך משקפי הזיקנה.
זהו המופע הראשון של ליס עם נשים מבוגרות "לא רקדניות", והשתתפו בו תלמה דים, פרופ' רות בן ישראל – כלת פרס ישראל לחקר המשפט, השחקניות חנה ריבר, מרים גבריאלי ומירי לרמן באר.
תהליך העבודה על היצירה גילה תועד בסרטו הדוקומנטרי של הבמאי עופר ינוב, פלטשקעס.
הסרט הוקרן בפסטיבל דוקאביב 2011, בסינמטקים שונים, בטלוויזיה ובפסטיבלים לקולנוע ברחבי העולם.
I'm Here – מהלך פרפורמטיבי עם נשים מאזור Vysočina בצ'כיה ונשים מישראל.
הפרויקט נעשה בשיתוף עם המרכז לפיתוח כוריאוגרפי SE.S.TA ועלה בבכורה בצ'כיה - לראשונה בפסטיבל KoresponDance 2022 ובגרסתו השנייה במסגרת ה-Prague Quadrennial 2023.
טוות / Weaving – מהלך פרפורמטיבי עם נשים מבוגרות מישראל ומגרמניה, בכורה בתיאטרון Theatre DansArt בבילפילד, גרמניה, בדצמבר 2022.
BALANCE - סדנה ומופע מסכם לנשים מבוגרות במסגרת פרויקט סדנאות אמן ב־DanSArt Theatre בבילפילד, גרמניה.
החזירו לנו את התרבות - בית ספר "גילה" באקט מחאה בעקבות סגר הקורונה, ספטמבר 2020.
יופי אין סופי – פריחה, תנועה והזמן החולף – תערוכה בגלריית הקצה - המרכז לאמנות תרבות וחברה בגליל, נהריה, אוצרת: לי רמון, 2009. במסגרת התערוכה הוצגו תמונות סטילס של הצלם אלי פסי ווידאו דאנס של אמן הווידאו ניב משה בן דוד מתוך המופע גילה.
נגישות – תערוכה של קבוצת 'אמנים לשינוי חברתי', אוצר: גבי יאיר, 2008. במסגרת התערוכה הוצג ווידאו דאנס של אמן הווידאו ניב משה בן דוד וגלית ליס מהמופע גילה.
בשנת 2022 זכתה ליס בפרס רוזנבלום לאומנויות הבמה של עיריית תל אביב-יפו, לאמנים בעלי הישגים מבטיחים.
באותה השנה גם נבחרה כאחת מגיבורי השנה של קשת ומפעל הפיס.
בשנת 2008 קיבלה את אות יקירת גמלאי ישראל, מטעם הסתדרות הגמלאים בישראל.
גלמורגן , או גלומרגנשייר , הוא אזור בדרום ויילס ומחוז מנהלי לשעבר, אשר כיום מוגדר כאחד משלושה עשר המחוזות ההיסטוריים של ויילס.
לאחר פירוק המחוז בשנת 1974, הוא התפצל לשלושת המחוזות השמורים סאות' גלמורגן, ווסט גלמורגן ומיד גלמורגן (דרום, מערב ומרכז גלמורגן בהתאמה).
אלו אורגנו מחדש ב-1996 וכיום אזור גלמורגן מכיל את המחוזות: קארדיף, סוונסי, עמק גלמורגן, ברידג'אנד, ניית' פורט טאלבות, רונד' קינון טף, מרת'ר טידוויל וקרפילי.
במקור גלומרגן הייתה ממלכה קטנה מימי הביניים המוקדמת בשם מורגנוּג (Morgannwg), היא נכבשה על ידי הנורמנים במאה ה-11 והפכה לאדונות הנורמנית של גלמורגן.
בתקופה זו, האזור הפך לקו עימות בין האדונים הנורמנים לנסיכים הוולשים ומאופיין בריכוז גדול של טירות.
לאחר שנפל תחת השלטון האנגלי באופן רשמי במאה ה-16, גלמורגן הפך למחוז יציב יותר, והחל ניצול של משאבי הטבע באופן הולך וגדל כחלק מהמהפכה התעשייתית.
בתחילת המאה ה-19 הפך גלמורגן למחוז המאוכלס והמתועש בוויילס, ואף כונה "כור ההיתוך של המהפכה התעשייתית", שכן הוא הכיל את המרכזים העולמיים של שלוש תעשיות מתכות (ברזל, פלדה ונחושת) בנוסף לתעשיית כריית פחם ענפה.
על פי חוק השלטון המקומי משנת 1972, בוטל המחוז המנהלי של גלמורגן ב-1 באפריל 1974, והמחוז ההיסטורי התפצל לשלושה מחוזות חדשים: מערב גלמורגן, מרכז גלמורגן, ודרום גלמורגן.
גלמורגן כולל אזורים נפרדים: העמקים התעשייתיים, העמק החקלאי וחצי האי גאוור.
המחוזות ההיסטוריים שגבלו בגלומרגן כוללים את ברקנוקשייר (צפון), מונמות'שייר (מזרח), קרמרת'נשייר (מערב), ומדרום הוא גובל בתעלת בריסטול.
שטח המחוז ההיסטורי הוא 2,100 ק"מר, והוא הכיל היסטורית את הערים קרדיף (בירת המחוז ומשנת 1955 עיר הבירה של ויילס) ווסוונסי.
הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא קרייג אי ל'ין (600 מטרים מעל פני הים), פסגה הממוקמת ליד הכפר ריגוס בעמק קנון.
הנהרות העיקריים העוברים בגלמורגן כוללים את הטף, האלי, האוגמור, הניאת', דולאיס, הטאווה, הרימני (המהווה את הגבול ההיסטורי עם מונמות'שייר), והלוגור (המהווה את הגבול ההיסטורי עם קרמרטנשייר).
גלן פרדריק אייבי הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד מאז 2023.
כשותף במשרד עורכי הדין Ivey & Levetown, כיהן כתובע המחוזי של מחוז פרינס ג'ורג', מרילנד, משנת 2002 עד 2011. אייבי זכה בפריימריז הדמוקרטי ב-2022 למחוז הקונגרס הרביעי על פני דונה אדוארדס, שייצגה בעבר את המחוז במשך ארבע קדנציות, ולאחר מכן ניצח את המועמד הרפובליקני.
על פי מדד ההצבעה המפלגתי של קוק, הדמוקרטים מובילים במחוז בהפרש של 40 נקודות, והמחוז לצד מחוז הקונגרס ה-12 של קליפורניה הם המחוזות הדמוקרטים ביותר בארצות הברית.
אייבי כיהן בגבעת הקפיטול כיועץ משפטי של מנהיג הרוב בסנאט טום דאשל, כיועץ לסנאטור פול סארביינז במהלך מחלוקת ווייטווטר, כיועץ משפטי של יו"ר ועדת הבנקים של הסנאט, ובצוות של חבר בית הנבחרים ג'ון קוניירס.
הוא גם עבד עבור עורך הדין האמריקני אריק הולדר כעוזר תובע פדרלי וכיו"ר נציבות השירות הציבורי של מרילנד.
הוא נבחר פעמיים כתובע המחוזי של מחוז פרינס ג'ורג', מרילנד.
אייבי נולד ב-27 בפברואר 1961 בצ'לסי שבמסצ'וסטס, אך גדל ברוקי מאונט שבקרוליינה הצפונית, שם התגוררה חלק גדול ממשפחתו המורחבת ואמו עבדה כמורה השחורה הראשונה בבית ספר לבן.
משפחתו הקרובה עברה מאוחר יותר לדייל סיטי, וירג'יניה, לאחר שאביו קיבל עבודה במחלקת העבודה של ארצות הברית.
אייבי השלים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שם קיבל תואר ראשון בפוליטיקה ב-1983. בשנת 1986 קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים בהרווארד ב-1986, עבד אייבי במשרד עורכי הדין גורדון-פיינבלט בבולטימור.
מ-1987 עד 1988, הוא עבד בגבעת הקפיטול כעוזר של חבר בית הנבחרים ג'ון קוניירס, ולאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין, ועבד עבור פרסטון, גייטס, אליס ורובלס.
בשנת 1989 שכר משרד המשפטים של ארצות הברית את אייבי כעוזר תובע פדרלי בוושינגטון הבירה הוא עבד עבור התובע המחוזי עבור מחוז קולומביה אריק הולדר.
לאחר מכן, חזר אייבי לגבעת הקפיטול כדי לשמש כיועץ משפטי של יו"ר ועדת הבנקאות של הסנאט, דונלד ריגל.
מ-1995 עד 1997, שימש כיועץ של הסנאטור פול סארביינז במהלך חקירות וייטווטר בסנאט וריכז את חקירת הסנאט על התאבדותו של וינס פוסטר.
בהמשך כיהן אייבי כיועץ משפטי של המנהיג הדמוקרטי בסנאט טום דאשל עד 1998.
במרץ 1998 מינה המושל פריס גלנדנינג את אייבי לכהן כיו"ר ועדת השירות הציבורי של מרילנד.
כיו"ר, פיקח אייבי על שחרור הרגולציה של תעשיית החשמל של מרילנד ועזר ל-PSC לקבוע כיצד לפקח על שירותי הטלפון ולטפח תחרות בתעשיית הטלקומוניקציה.
ב-18 באוקטובר 2000 הודיע אייבי כי יתפטר מה-PSC עד סוף החודש כדי להפוך לשותף במשרד עורכי הדין K&L גייטס, ואמר שהוא שוקל להתמודד ב-2002 לפרקליט המחוז פרינס ג'ורג'.
בשנת 2002 התמודד אייבי על מועמדות לתפקיד התובע המחוזי של מחוז פרינס ג'ורג', וביקש להחליף את התובע המחוזי היוצא ג'ק ב.
בפריימריז זכה לתמיכתו של חבר בית הנבחרים אלברט וין, הסנאטור האמריקני פול סארביינז, והוושינגטון פוסט.
הוא ניצח את סגן התובע המחוזי מארק ספנסר בפריימריז עם 60.0% מהקולות.
בבחירות הכלליות זכה בתפקיד לאחר שלא ניצב מולו אף מתמודד.
לאחר סיום כהונתו השנייה כתובע המחוזי, הפך אייבי לשותף ב־Venable LLP לפני שעבר לתפקיד כשותף ב-Leftwich & Ludaway, בוושינגטון הבירה, מ-2012 עד 2017. לאחר מכן, היה שותף במשרד עורכי הדין פרייס בנוביץ'.
בשנת 2020 פתח אייבי משרד עורכי דין משלו, Ivey & Levetown, בגרינבלט, מרילנד.
ביולי 2020, מנכ"לית המחוז פרינס ג'ורג', אנג'לה אלסברוקס, מינתה את אייבי לשמש כיו"ר כוח המשימה לרפורמות במשטרה במחוז.
במהלך ישיבות הוועדה, בדק אייבי את המדיניות הנוגעת לעצירות תנועה מתואנה, שלדברי מומחים יכולה לאפשר פרופיל גזעי ולזרז ירי משטרתי.
הוועדה פרסמה את הדו"ח הסופי שלה ב-3 בדצמבר, שכלל המלצות הנוגעות למעורבות בקהילה, גיוס עובדים ושימור עובדים, כספים של מחלקת המשטרה, פיקוח פנימי ותקנים ותקנות.
כשאייבי נכנס לתפקידו בדצמבר 2002, היה שיעור הפשיעה במחוז פרינס ג'ורג' השני בגובהו במרילנד.
במהלך שתי הקדנציות שלו כתובע המחוזי, הוא פיקח על הפחתת הפשיעה והוביל צעדי רפורמה שהכניסו מצלמות לחדרי החקירות של המשטרה והעמיד לדין קצינים שהואשמו בכוח מופרז.
הוא ביקש לערב קבוצות קהילתיות ביצירת מדיניות ואסטרטגיות להתמודדות עם פשיעה במחוז ושיתף פעולה עם מנהיגים דתיים כדי לסייע לניצולי אלימות במשפחה ולהשיג עונשים קשים יותר לעבריינים מורשעים.
באוקטובר 2002, בעקבות מעצרם של הצלפים לי בויד מאלבו וג'ון אלן מוחמד, סירב אייבי להעמידם לדין במחוז שלו בגלל הרשעותיהם ברצח במרילנד ובווירג'יניה.
ב-2005, מנכ"ל מחוז מונטגומרי, דאג דאנקן, אמר שהוא רוצה שאייבי יתמודד בבחירות לתפקיד מושל מרילנד ב-2006. אייבי סירב, והתמודד במקום זאת לבחירה לקדנציה נוספת.
ביולי 2008 עמד משרדו של אייבי בפני בדיקה ציבורית אינטנסיבית כדי להטיל אחריות על מישהו, בעקבות מותו בחנק של רוני וייט בן ה-19, שהואשם בהריגת שוטר.
בדצמבר, חבר המושבעים הגדול המעורב בחקירת המוות סיכם את דיוניו וקבע כי אין לו מספיק ראיות כדי להטיל כתבי אישום בתיק.
לאחר חקירה של שנה, הודיע אייבי כי אין ראיות התומכות בהאשמות רצח נגד עובדי הכלא.
משרד המשפטים גם בחן את התיק והגיע למסקנה שאין מספיק ראיות להאשים מישהו ברצח או הריגה.
באוגוסט 2010 תמך אייבי באנג'לה אלסברוקס, המנכ"לית של רשות ההכנסות של מחוז פרינס ג'ורג', כדי להחליף אותו כתובעת המחוזית של מחוז פרינס ג'ורג'.
בית הנבחרים של ארצות הברית (2023–הווה)
ב-3 בינואר 2023 הושבע אייבי כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, והחליף את אנתוני בראון.
אייבי הצביע עם עמדתו המוצהרת של הנשיא ג'ו ביידן ב-96.2% מהמקרים בקונגרס ה-118.
ב-29 ביולי 2024 הוכרז אייבי כאחד משישה חברים דמוקרטיים בכוח משימה דו-מפלגתי שחקר את ניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ בפנסילבניה.
באוקטובר 2011, אייבי הכריז באמצעות דובר שהוא שוקל להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד, כשהוא מתמודד מול הנציגה המכהנת דונה אדוארדס.
הוא הכריז על מועמדותו ב-3 בנובמבר אולם פרש מהמרוץ בינואר 2012, ואמר שאינו יכול לגייס מספיק כסף לקמפיין שלו.
בספטמבר 2015 הודיע אייבי כי יתמודד שוב על מושב בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד, בניסיון להחליף את אדוארדס, שהתמודדה ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית ב-2016.
במהלך הפריימריז זכה אייבי לתמיכתו של התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר אריק הולדר, מנכ"ל המחוז פרינס ג'ורג', רושרן בייקר, חבר הסנאט של המדינה ויקטור ר.
הוא גם הוביל על פני מתחריו, כולל סגן מושל מרילנד לשעבר, אנתוני בראון, וחברת בית הנבחרים של המדינה ג'וזלין פניה-מלניק, בגיוס כספים עד סוף הקמפיין.
הפריימריז נערך ב-26 באפריל 2016. בראון ניצח את אייבי, לאחר שקיבל 41.6% מהקולות מול 34.0% שקיבל אייבי, הפרש של 8,712 קולות מתוך 114,623 מצביעים.
לאחר התבוסה עבד אייבי כעורך דין במשרד פרטי.
ב-26 באוקטובר 2021 הכריז אייבי שוב על מועמדותו לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד, בניסיון להחליף את הנציג היוצא אנתוני בראון, שהתמודד לתפקיד התובע הכללי של מרילנד ב-2022.
במהלך הפריימריז זכה לתמיכתו של הוושינגטון פוסט, מושל מרילנד לשעבר, פאריס גלנדנינג, ומנהיגים מוניציפליים שונים.
הניו יורק טיימס כינה את המירוץ מאבק פרוקסי של ישראל.
The United Democracy Project, ארגון סופר-PAC שהוקם על ידי איפא"ק, הוציא 5.9 מיליון דולר על הקמפיין של אייבי, בעוד שג'יי סטריט הוציא 720,000 דולר על הקמפיין של חברת בית הנבחרים לשעבר, דונה אדוארדס.
אייבי המעיט בעזרה שקיבל מאיפא"ק ובעלות בריתה, ואמר ל"פוסט" כי בעוד שתמיכתם "עזרה מאוד", הבוחרים במחוז לא היו מודאגים במיוחד מישראל.
אייבי הפך פיגור של 13 נקודות ליתרון של חמש נקודות על אדוארדס בתחילת יוני, שבועות לפני שפרויקט הדמוקרטיה המאוחדת החל להציג מודעות טלוויזיה ב-17 ביוני.
חברת בית הנבחרים של המדינה לשעבר, אנג'לה אנג'ל, קיבלה 5.7% מהקולות.
אייבי ניצח בבחירות הכלליות ב-8 בנובמבר 2022, והביס את המועמד הרפובליקני ג'ף ורנר.
כשאייבי נכנס לראשונה לתפקידו כפרקליט המחוזי ב-2002, הוא אמר שהוא מאמין בשימוש בעונש מוות.
במהלך כהונתו כפרקליט המחוזי דרש עונש מוות מספר פעמים, ואמר בנובמבר 2007 כי הגיש הודעה על כוונתו לבקש עונש מוות בתיקים בערך פעם בשנה.
בפברואר 2009 העיד אייבי בפני ועדת ההליכים המשפטיים של בית הנבחרים במרילנד כי שינה את דעתו במהלך תקופתו כתובע המחוזי, במיוחד בגלל ההשפעה שהייתה לתהליך על משפחות הקורבנות.
בינואר 2012 כינה את עונש המוות "כלי פוליטי".
לקראת מושב החקיקה ב-2013, דחף אייבי להצעת חוק שתבטל את עונש המוות במרילנד, ואכן החוק התקבל.
ביולי 2022, עוזר בקמפיין של אייבי אמר ל־Environment & Energy Publishing כי אייבי תומך ב־Green New Deal ולסיים במהירות את השימוש בדלק מאובנים.
אייבי מתנגד להסכם הגרעין עם איראן שנוהל על ידי ממשל אובמה ב-2015. בדצמבר 2021 אמר שהוא רוצה התחייבות ל"בדיקות מלאות ונייטרליות [של אתרי הגרעין האיראניים]" ולהפסיק את המימון של איראן לחמאס וחזבאללה לפני שארצות הברית תיכנס מחדש להסכם.
בשנת 2006 נסע אייבי לישראל יחד עם נבחרי ציבור מקומיים נוספים בטיול של המועצה לקשרי קהילה יהודית.
אייבי תומך בפתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני וב"זכותה של ישראל להתקיים ולהגן על עצמה".
בדצמבר 2021 אמר שיצביע בעד מימון מערכת ההגנה מפני טילים של כיפת ברזל של ישראל והתנגד להצבת תנאים לסיוע החוץ של ארצות הברית לישראל כדי למנף מרכיבים של משא ומתן על פתרון שתי המדינות.
אייבי מתנגד ל-BDS נגד ישראל.
הוא הצביע בעד מתן תמיכה לישראל בעקבות התקפת חמאס על ישראל ב-2023.
אייבי קיבל 807,215 דולר בתרומות לקמפיין ממקורות פרו-ישראליים.
כתובע המחוזי ביקש אייבי להחמיר את העונשים לעברייני נשק, ובעיקר כלפי מי שנושאים או מאחסנים אקדחים באופן בלתי חוקי, ללא קשר לשאלה אם הנשק משמש בפשעים או אם הנאשם הוא עבריין בפעם הראשונה.
הוא גם אמר שהוא תומך ב"אסטרטגיית בוסטון" לאלימות בני נוער, הכוללת התמקדות בכנופיות והעמדה לדין של כל העבריינים הקשורים לפשע כדי לקבל עונשים ארוכים.
במרץ 2008 הצטרף אייבי לכתב "ידיד בית המשפט" בתיק של בית המשפט העליון של ארצות הברית, מחוז קולומביה נגד הלר, בתמיכה באיסור החזקת נשק של מחוז קולומביה.
במרץ 2010, הוא חתם על כתב "ידיד בית המשפט" שנכתב על ידי איגוד הפרקליטים של בית המשפט העליון בארצות הברית במקדונלד נגד שיקגו.
בדצמבר 2015 פרסם אייבי תוכנית בטיחות בנשק.
התוכנית של אייבי קראה לבדיקות רקע אוניברסליות ולהרחיב את בדיקות סוחרי הנשק, איסור על רובי סער ומחסניות בעלי קיבולת גבוהה, והגדלת המימון לרשות לאלכוהול, טבק, כלי נשק וחומרי נפץ.
באפריל 2023 הציג אייבי את הצעת החוק הראשונה שלו, Raise The Age Act, שתעלה את הגיל החוקי לקניית רובה חצי-אוטומטי או רובה ציד מ-18 ל-21.
אייבי תומך ב-Medicare for All ובלגליזציה של מריחואנה.
ביוני 2024, אייבי חתם על התחייבות של Maryland Healthcare for All לתמוך בחקיקה להארכת חוק הפחתת האינפלציה – אשר סיפק הטבות בריאות מעבר ל-2025.
במהלך הקמפיין שלו ב-2022 אמר אייבי שהוא יבקש לקשור את מימון המשטרה הפדרלית למחלקות רציניות לגבי חשיבה מחודשת על טקטיקות שיטור.
הוא גם אמר שהוא יהיה מוכן לעבוד עם המשטרה כדי להילחם בפשיעה תוך כדי "אחריות" לשוטרים שעוסקים בהתנהגות בלתי הולמת.
הוא אינו תומך בתנועת "הסר את המשטרה", בטענה שהיא פגעה בדמוקרטים מבחינה אלקטורלית ושימשה "הסחת דעת" מבעיות אמיתיות.
באוקטובר 2012 הופיע אייבי במודעה לתמיכה בשאלה 6, משאל עם לתמיכה בלגליזציה של נישואים חד מיניים במרילנד.
בנובמבר 2022 אמר אייבי שהוא תומך בהבאת מטה ה-FBI למחוז פרינס ג'ורג', לאחר מכן ציין זאת כאחד מסדר העדיפויות העליון שלו.
במרץ 2023, אייבי הצטרף לחברים דמוקרטיים אחרים במשלחת הקונגרס של מרילנד, המושל ווס מור, ומנכ"לית מחוז הנסיך ג'ורג', אנג'לה אלסברוקס, בחתימה משותפת על מכתב לנשיא ג'ו ביידן המבקש ממנו להיות מעורב בתהליך בחירת המטה של ה-FBI.
בנובמבר 2023, מינהל השירותים הכלליים הודיע כי הוא ימקם את המטה החדש של ה-FBI בגרינבלט, מרילנד.
גלית קאופמן (נולדה ב-1971, בערך) היא אחות, דוקטור לסיעוד המכהנת כמנכ"לית בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד באשדוד.
היא האחות הראשונה שמונתה לנהל בית חולים ציבורי בישראל.
גלית קאופמן נולדה ב-1971 (בערך), לאב גרפיקאי שעבד גם כמורה לגרפיקה וניהל דפוס, ולאם שעבדה כאחות.
היא גדלה בגבעת שמואל בשכונת רמת אילן.
בתום שירותה הצבאי למדה סיעוד, במהלך השנים סיימה דוקטורת בסיעוד.
בתחילת הקריירה המקצועית עבדה כאחות בבית החולים שיבא, לאחר כשלוש שנים קודמה לאחראית על ניתוחי חזה.
היא עבדה במכון גרטנר כמנהלת פרויקטים ארציים.
היא הצטרפה למכבי שירותי בריאות כמנהלת פרויקטים, שם התקדמה לראש אגף הסיעוד והמחקרים המקוונים.
בשלהי 2015 - תחילת 2016, מונתה לראשת מחוז הצפון של מכבי.
באוגוסט 2021 מונתה לנהל את רשת בית בלב מקבוצת מכבי, שלה שישה בתי דיור מוגן וארבעה מוסדות אשפוז גריאטריים.
בנובמבר 2025 נבחרה לכהן כמנכ"לית בית החולים אסותא באשדוד, תפקיד אליו נכנסה בתחילת ינואר 2026. בכך הפכה לאחות הראשונה בישראל שמונתה לנהל בית חולים ציבורי.
בשל כך עורר מינויה התנגדות רבה בהסתדרות הרפואית.
גלית קאופמן מתגוררת בקריית אונו.
היא נשואה לד"ר אורן קאופמן מומחה ברפואת משפחה, ולהם שני ילדים.
גלן אשבי דייוויס , היה אצן אמריקאי ואלוף אולימפי פעמיים ברציפות בריצת 400 מטר משוכות, זכה בשלוש מדליות זהב אולימפיות באולימפיאדת מלבורן (1956) ורומא (1960) והיה שיאן עולם בתחום זה.
דייוויס היה האתלט הראשון בהיסטוריה שרץ 400 מטר משוכות מתחת ל-50 שניות.
לאחר פרישתו עבר לתחום הפוטבול ושיחק בקבוצת דטרויט ליונס, ובהמשך עבד 33 שנים כמורה ומאמן בעירו ברברטון, אוהיו.
דייוויס נולד בפולנסבי, מערב וירג'יניה, וגדל במרייטה.
הוא כונה "ג'יפ דייוויס" לאחר שאימץ כנער שם של דמות מהקומיקס "פופאי".
לאחר שהוריו נפטרו בהיותו בגיל 15 הוא עזב עם תשעת אחיו לברברטון, אוהיו.
ב-1954 הוביל את קבוצת האתלטיקה בבית הספר התיכון שלו לזכייה באליפות האתלטיקה הארצית.
הוצעו לו כמאתיים מלגות ללימודי ההמשך שלו, והוא בחר ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת המדינה של אוהיו, בהדרכתו של לארי סניידר, מאמנו של האתלט הנודע ג'סי אוונס.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ביולי 1956 קבע דייוויס בריצת 400 מטר משוכות שיא עולם חדש של 49.5 שניות, ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-50 שניות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דייוויס במדליית זהב בריצת 400 מטרים משוכות.
בתוצאת הריצה שלו קבע שיא אולימפי חדש של 50.1 שניות, לפני חבריו לנבחרת ארצות הברית, אדי סאות'רן (50.8 שניות) וג'וש קאלברת' (51.6 שניות).
בתחרות אתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 1958 קבע דייוויס בריצת 400 מטר משוכות שיא עולם חדש של 49.2 שניות.
בתקופה זו זכה דייוויס בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה דייוויס בשתי מדליות זהב.
בריצת 400 מטר משוכות הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב ובשיא אולימפי חדש של 49.51 שניות, לפני חבריו לנבחרת ארצות הברית, קליף קושמן (49.77 שניות) ודיק הווארד (49.90 שניות).
הוא זכה עם חבריו לנבחרת במדליית זהב נוספת בריצת שליחים 4x400 מטר והשיג בשיא עולם חדש של 3:02.37 דקות, לפני נבחרות גרמניה (3:02.84 דקות) ואיי הודו המערבית (3:04.13 דקות).
לאורך השנים כאתלט היה קרוב מספר פעמים לשבירת שיאי עולם במספר ענפי אתלטיקה נוספים: ריצת 100 מטר (10.3 שניות), 200 מטר (21.0 שניות), 400 מטר (45.2 שניות), חצי מייל (1:52 דקות), 120 יארד משוכות גבוהות (14.0 שניות), 200 מטר משוכות נמוכות בעקומה (22.5 שניות) וקפיצה לרוחק (8.24 מטר).
לפיכך הישגיו נחשבים גבוהים מאוד בהיסטוריה של האתלטיקה, ושמו מופיע בהיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
ב-1960 הופיע על שער המגזין האמריקאי הנחשב ספורטס אילוסטרייטד.
לאחר שפרש מאתלטיקה הפך דייוויס לשחק פוטבול מקצועי בקבוצת דטרויט ליונס, בה שיחק בשנים 1960 ו-1961, בעמדת התופס.
הוא קיבל 10 תפיסות ל-132 יארד במהלך שתי העונות בהן שיחק בקבוצה.
בהמשך עבר דייוויס לקריירה כמאמן אתלטיקה.
הוא אימן את קבוצת האתלטיקה באוניברסיטת קורנל בשנים 1963–1967, ובעונתו האחרונה שם אימן את הקבוצה במסגרת ליגת האתלטיקה של ליגת הקיסוס.
דייוויס היה מורה אהוד בבית הספר התיכון בעירו ברברטון.
היה מאמן אתלטיקה ופוטבול בברברטון במסגרות שונות 33 שנים.
כן היה מורה לנהיגה ובעליו של בית הספר לנהיגה אולימפית "ג'יפ", שנקרא על שמו.
תקופה מסוימת היה גם בעלים-שותף של פיצרייה.
בסוף שנות ה-90 סבל מהתקף לב קל, ובעקבותיו פרש והעביר את עסקי בית הספר לנהיגה לבנו טים.
דייוויס היה נשוי לדלורס ואב לשני בנים ובת.
הוא מת בגיל 74 לאחר מחלה ממושכת.
גלן אדוארד מוריס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם בקרב עשר במשך 14 שנים.
מוריס נולד בחווה המשפחתית, ליד העיירה סימלה, שבקולורדו, ילד שני מבין שבעה ילדים.
בשנת 1930 התקבל ללמודים בקולג' החקלאי של קולורדו.
לאחר קבלת התואר בכלכלה וסוציולוגיה בשנת 1934 החל לעבוד כעוזר מאמן ובמכירת רכבים.
בתחרות הראשונה שלו בקרב עשר שנערכה בקנזס באפריל 1936 קבע מוריס שיא ארצות הברית חדש.
חודשים לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברלין (1936), הוא קבע שיא עולם בקרב עשר בתוצאה של 7880 נקודות.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בשיא עולם חדש נוסף של 7900 נקודות, לפני חבריו לנבחרת בוב קלארק (7601 נקודות) וג'ק פרקר (7275 נקודות).
במהלך המשחקים, היטלר צפה בו בכל שלבי התחרות ואנשיו הציעו לו 50,000 דולר על מנת שיישאר בגרמניה ויופיע בסרטי ספורט.
לאחר ניצחונו הוא ניהל רומן עם לני ריפנשטאהל, במאית קולנוע וצלמת גרמנייה.
מוריס היה האתלט הרביעי ששיחק את טרזן, בסרט "נקמת טרזן" שיצא לאקרנים בשנת 1938 הוא הופיע לצידה של האלופה האולימפית בשחייה אלינור הולם.
הסרט זכה בביקורות גרועות והוא לא הוזמן להשתתף בסרטים נוספים.
בשנים 1937-1940 היה נשוי לשרלוט אדוארדס שאותה הכיר בתקופת לימודיו בקולג'.
מוריס נפטר ב-31 בינואר 1974 מאי ספיקת לב, בפאלו אלטו, שבקליפורניה.
גלן מטלוק הוא נגן גיטרה בס בריטי.
הוא נודע בעיקר כנגן הבס המקורי של להקת הפאנק הסקס פיסטולס.
חברי הסקס פיסטולס לא חיבבו את מטלוק, מכיוון שנהג להאזין למוזיקה בסגנון הביטלס.
גיטריסט הסקס פיסטולס, סטיב ג'ונס, טען כי הסיבה שבגללה הוא אינו מחבב את מטלוק היא משום שמטלוק כל הזמן שוטף את הרגליים שלו.
לבסוף פוטר מטלוק מהלהקה והוחלף על ידי סיד וישס שלא ידע לנגן על גיטרה בס, אך מטלוק דאג להעביר לו שיעורים.
למעשה בהקלטת האלבומים של הלהקה בא מטלוק להחליף את וישס בקטעי הבס.
לאחר שפוטר מטלוק מהסקס פיסטולס הוא הקים את להקת הילדים העשירים.
בסדרה פיסטול אודות להקת סקס פיסטולס מגלם את דמותו השחקן הבריטי כריסטיאן ליס.
גלן הרברט גוּלד היה פסנתרן קנדי מפורסם, שנחשב על ידי רבים כגאון מוזיקלי ונמנה עם ענקי הפסנתרנים בני דורו, ועד היום מוכר כאחד הפסנתרנים הגדולים אי פעם.
גולד פיתח גישה ייחודית וחדשנית לפיה יש למבצע מרחב רב של פרשנות אישית ליצירה המוזיקלית.
נודע באישיותו הססגונית, במוזרויות ובפרובוקציות שבהן היה מעורב, ובזכות הקלטותיו מרובות ההשראה של המוזיקה לכלי מקלדת של יוהאן סבסטיאן באך.
גלן גוּלד נולד כגלן גוֹלד (Glen Gold) בטורונטו שבמחוז אונטריו, קנדה, ילדם היחיד של ראסל ופלורנס גולד.
ב-1939, כשהיה בן 7 בערך שינתה המשפחה את שמה מ-Gold ל-Gould עקב האנטישמיות ששררה בקנדה באותה תקופה.
בהיותם פרסביטריאנים, הם לא רצו להיחשב בטעות ליהודים.
גולד עצמו אמר לא אחת, ש"כשאנשים שואלים אותי אם אני יהודי, אני תמיד אומר להם שבזמן מלחמת העולם השנייה הייתי יהודי".
אימו, אשר סבה היה בן-דודו של אדוורד גריג, הייתה מורתו הראשונה לפסנתר.
בגיל 9 החל ללמוד נגינה בפסנתר, ובגיל 10 למד אורגן ותאוריה ב"קונסרבטוריון המלכותי למוזיקה" בטורונטו.
ב-1945 הופיע לראשונה בפני קהל (על אורגן), ושנה לאחר מכן ביצע את הקונצ'רטו מס' 4 לפסנתר של בטהובן יחד עם התזמורת הסימפונית של טורונטו.
הרסיטל הציבורי הראשון שלו נערך ב-1947, והרסיטל הראשון לרדיו הושמע ב-1950 בתאגיד השידור הקנדי.
מאז, ובמשך 13 שנים החל לנוע במרתון של קונצרטים ברחבי העולם, וניגן עם מיטב התזמורות כמו הפילהרמונית של ברלין, והפילהרמונית של ניו יורק.
ב-1957 ערך גולד סיבוב הופעות בברית המועצות, והיה הצפון-אמריקאי הראשון שניגן שם מאז מלחמת העולם השנייה.
הופעותיו כללו קטעים מאת באך וכן מוזיקה סדרתית מאת ארנולד שנברג ואלבן ברג, שדוכאה בעבר בברית המועצות בתקופת הריאליזם הסוציאליסטי.
גולד חזר מברית המועצות והביא למערב את המוזיקה של המלחין הרוסי דמיטרי שוסטקוביץ'.
בחודש נובמבר 1958 הגיע גולד להופעות בישראל.
הוא שהה בארץ חודש וחצי וניגן בהיכל התרבות בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הופעתו עוררה הדים רבים בזכות נגינתו המופלאה, שהוציאה את המבקרים מגדרם, אך גם בססגוניות שליוותה את ההופעה: התקנה ממושכת של הכיסא שנשא עמו להופעות בכל מקום בעולם, המעיל הכבד שלבש על הבמה ו-4 תנורי חימום שפוזרו סביב כיסאו.
גולד נהג להופיע ללא נעליו ולאחר שחימם את ידיו וזרועותיו במים חמים לפני עלייתו לבמה.
ביקוריו במקומות שונים בעולם, מחלותיו, ועניינים טכניים כמו פסנתרים שלא תאמו את רצונותיו, הותירו בו חותם של יאוש ואכזבה מנדודיו בעולם.
ככל שהוכרה גאוניותו וגברה תהילתו, חש גולד עייפות מהנגינה בפני קהל, והרגיש כאילו הופעותיו הופכות לעניין טכני.
ב-10 באפריל 1964, בגיל 32 בלבד, הופיע גולד בציבור בפעם האחרונה (בלוס אנג'לס, קליפורניה).
את הסיבות לפרישתו הסביר בתקליט יוצא דופן שהפיק באולפן שוחח עם מפיק תקליטיו, ובין יתר הסיבות הזכיר גם את ביקורו בישראל.
תקליט זה הופץ במאות אלפי עותקים ונתן למבקריו ומעריציו הזדמנות נדירה להציץ אל עולמו הפנימי.
גולד הופיע בכ-200 קונצרטים פומביים בלבד.
בשארית חייו התרכז בהקלטות, כתיבה ושידור ברדיו.
הקלטותיו עוררו ביקורת בגלל הטכניקה שנראתה חדשנית באותם ימים: הוא הקליט את יצירותיו באולפן פעם אחר פעם עד שהיה מרוצה מהביצוע, וערך ו"בישל" את ההקלטה.
ביצועיו המוקלטים, שנמכרים עד היום, ידועים גם בזכות מנהגו לזמר בקולו גם בהקלטות מוקפדות ומלוטשות.
גולד גם כתב והקליט ביקורות והערות למוזיקה שניגן, וצירף אותן להקלטות.
הקלטותיו אלה זכו לפופולריות רבה.
גולד נפטר בטורונטו ב-1982 בעקבות שבץ ונקבר בבית הקברות Mount Pleasant Cemetery.
נגינתו עוררה פולמוס בחייו וגם שנים אחרי מותו.
מעריציו מציינים את פרשנותו הגאונית למוזיקה, ומתנגדיו מבקרים את גישתו החדשנית ואת החופש הרב שהרשה לעצמו כמבצע.
כישוריו ואישיותו המיוחדת של גולד שימשו רקע לסופר האוסטרי תומאס ברנהרד, שביסס עליו את עלילת הרומן "הטובע", שנכתב שנה אחרי פטירתו של גולד.
גווילין סמואל ניוטון "גלן" פורד היה שחקן קולנוע אמריקני-קנדי.
פורד נולד בחבל קוויבק שבקנדה ועבר עם משפחתו בגיל צעיר לקליפורניה, שם התאזרח בשנת 1939.
פורד החל לשחק בתיאטרון אך במהרה עבר למסך הקולנוע, שם פיתח קריירה עשירה שהשתרעה במשך 7 עשורים.
הוא התפרסם עקב תפקידיו הקבועים כקאובוי או כאדם רגיל המוצא עצמו בנסיבות לא-רגילות.
פורד החל להופיע בסרטים ב-1939, אך נאלץ להפסיק במהרה עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה וגיוסו לחיל הנחתים האמריקאי.
על מעשיו אלו הוענק לו אות לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1992.
פריצת הדרך של פורד הייתה בסרט "גילדה" בשנת 1946, בו שיחק לצד השחקנית ריטה הייוורת'.
שיתוף הפעולה ביניהם היה כה מוצלח עד שהאולפנים המשיכו ללהקם בתפקידים הראשיים בחמישה סרטים נוספים.
פורד המשיך להופיע בסרטים רבים בשנות ה-50 וה-60. בין סרטיו הבולטים ניתן למנות את "משפט" ו"המנגינה שלא נגמרה" (1955), "כופר", "סופרמן, "חיים גנובים", "אהבותיה של כרמן", "החום הגדול", "תשוקה אנושית", "זרע הפורענות", "ארבעת פרשי האפוקליפסה", "בית התה של ירח אוגוסט", "גברת ליום אחד", סימארון, ו"אבא, עליך להתחתן".-
בהמשך הקריירה שלו פורד החל להופיע יותר ויותר במערבונים וסרטי הרפתקאות אחרים, בהם ביסס את דמות הקאובוי שזוהה עימה לרוב לאחר מכן.
סרטיו הבולטים היו "האם פריז בוערת?" ו"הקרב על מידווי".
דמותו כקאובוי הונצחה ב"מוזיאון מורשת הקאובוי הלאומי" באוקלהומה.
לאחר שהיה מועמד מספר פעמים ללא זכייה, פורד זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1962 עבור תפקידו בסרט "גברת ליום אחד".
פורד התחתן והתגרש ארבע פעמים מארבע נשים.
בנו היחיד הוא השחקן פיטר פורד.
ב-1 במאי 2006 נערך אירוע רב משתתפים לציון יום הולדתו ה-90 של פורד וקריירת המשחק העשירה שלו.
פורד היה אמור להיות אורח הכבוד של האירוע, אך עקב מצבו הרפואי הרעוע, שנגרם בין השאר עקב סדרת שבצים מוחיים, לא יכול היה להשתתף.
במקום זאת פורד צילם את עצמו בהודעה לקהל המוזמנים שהוקרנה על גבי מסך באירוע.
הוא נפטר לבסוף ב-30 באוגוסט, בגיל 90.
גלן ג'ורדן הוא במאי טלוויזיה ומפיק סרטי טלוויזיה אמריקני, זוכה ארבעה פרסי אמי.
את סרטו הראשון, שהיה סרט טלוויזיה, ביים ב-1969, שמו היה "תן לי לשמוע אותך לוחש".
מאז הפך לאחד מבמאי הטלוויזיה המוערכים והפוריים של התעשייה.
ב-1974 זכה בפרס אמי הראשון שלו, כשביים את המיני סדרה "בנג'מין פרנקלין".
הוא היה מועמד לאמי ארבע שנים אחר כך על סרט הטלוויזיה "עלובי החיים", אותו ביים וכמו גם על "חדרה של אמא" (1981) ו"שמלה אפורה" (1986).
שנה אחר כך זכה בשני פרסי האמי על סרטו "הבטחה".
הסרט קיבל 5 פרסי אמי ושני פרסי גלובוס הזהב.
שנה לאחר מכן היה מועמד פעם נוספת לאמי על בימוי "הדהוד באפילה".
בשנות התשעים ביים לערוץ הולמרק את הסרט "שרה, פשוטה וגבוהה", עיבוד קולנועי לספרה של פטרישה מקלקלן.
סרט זה קיבל רייטינג גבוה.
לאור ההצלחה, ביים ג'ורדן שני סרטי המשך לסרט: "העפרוני" (1993) ו"שרה פשוטה וגבוהה: סוף החורף" (1999).
ב- 1993 ביים סרט הנחשב לטוב ביותר שלו (על פי IMDb).
היה זה "ברברים בשער", בכיכובו של ג'יימס גארנר, שקיבל 9 מועמדויות לאמי, וזכה בקטגוריית סרט הטלוויזיה הטוב ביותר.
בתחילת שנות השמונים ביים שלושה סרטים שהוקרנו על גבי מסך הקולנוע: "רק כשאני צוחק" (1981), סרט שקיבל שלוש מועמדויות לפרס האוסקר (כולן בקטגוריות המשחק), "ידידים לעניין" (1984) ו"Mass Appeal" מאותה השנה.
"שרה, פשוטה וגבוהה" (1991) - סרט טלוויזיה של הולמרק
"שרה, פשוטה וגבוהה: סוף החורף" (1999) - סרט טלוויזיה של הולמרק
גלן דרובר הוא גיטריסט מאוטווה, אונטריו קנדה, בשנים 2004–2008 היה הגיטריסט הראשי של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מגאדת'.
גלן השתתף באלבום הסטודיו הראשון שלו עם מגאדת', United Abominations, שיצא ב-15 במאי 2007 ויצא עם הלהקה למסע הופעות נרחב בכל העולם.
בנוסף, דרובר ואחיו שון דרובר (המתופף של מגאדת' בהווה) הקימו את להקת אידולון שהוציאה שבעה אלבומים עד היום, עבד בעבר עם קינג דאימונד והשתתף באלבום House of God.
גלן הושפע מגיטריסטים רבים כגון זאק היים שעבד עם סטיב ואי על חלק מהאלבומים שלו.
גלן האמונד קרטיס חלוץ תעופה אמריקני.
קרטיס, יליד המונדספורט ניו יורק, עבד בצעירותו בהרכבת אופניים (גם חלוצי תעופה אחרים, כמו האחים רייט, וריצ'רד פירס הניו זילנדי, עסקו קודם לכן באופניים).
בשנת 1907 פיתח אופנוע ששבר את השיא לאותה תקופה במהירות של 218 קמ"ש.
הוא הפסיד במאבק המשפטי על המטוס לאחים רייט שתבעו אותו על הפרת זכויות יוצרים בכך שלטענתם "העתיק" את מטוסם, אך למעשה הוא שכלל אותו.
בשנת 1909 הקים קרטיס את החברה הראשונה בעולם לייצור מטוסים.
ב-26 בינואר 1911 הטיס את המטוס הימי הראשון אותו בנה בעצמו.
בשל כך, זכה קרטיס בגביע קולייר, לו הוענק באותה השנה.
בשנת 1914, קרטיס הטיס בהצלחה את כלי הטיס של סמואל לנגלי, במטרה לערער את זכויות הפטנט של האחים רייט, אשר בנו את המטוס הראשון, שכן הניסוי של לנגלי נערך זמן קצר לפני טיסת מטוסם של האחרונים.
כיוון שטרם טיסתו של קרטיס נערכו שינויים בכלי הטיס של לנגלי, מטרת טיסתו של קרטיס לא הושגה.
קרטיס הלך לעולמו בשנת 1930, בגיל 52, כתוצאה מהתקף המעי העיוור.
בסקר שנערך בשנת 2003 על ידי המגזין Aviation Week & Space Technology בין מומחים בינלאומיים רבים בתחום התעופה, שנעשה לכבוד 100 שנה לטיסה המאוישת הראשונה בכלי-טיס הכבד מהאוויר, נבחר גלן קרטיס במקום החמישי מתוך מאה האישים שהשפיעו ביותר על התעופה (מקום אחד אחרי לאונרדו דה וינצ'י).
אלטון גלן מילר שנודע כגלן מילר היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי, מנהלה ומנצחה של תזמורת "ביג בנד" (Big band), שנשאה את שמו ושנעימותיה בסגנון הסווינג הפכו ללהיטים מבוקשים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ראשית דרכו ולהקת גלן מילר
גלן מילר נולד ב-1 במרץ 1904 ביישוב קלרינדה במדינת איווה.
תזמורתו הוקמה ב-1937. את הצלילים המובילים בתזמורת השמיעו קלרינט וסקסופון והצטרפו אליהם בנגינה הרמונית שלושה סקסופונים נוספים, שיצרו את הצליל המיוחד של התזמורת בליווי קולי של "המודרניירס" (the Modernaires), והזמרים ריי אברלי (Ray Eberle), טקס בנק (Tex Beneke), מריון האטון (Marion Hutton), דורותי קלייר (Dorothy Claire) ופאולה קלי (Paula Kelly).
ב-1938 חתמו מילר ותזמורתו על חוזה הקלטות עם חברת תקליטי RCA.
הם התפרסמו באביב 1939, בעקבות הקונצרטים שקיימו באולם הריקודים בגלן איילנד קזינו היוקרתי שבניו יורק, ובאולם הנשפים של "סידר גרוב" בניו ג'רזי.
צלילי הסווינג המיוחדים של התזמורת משכו את תשומת לבם של המאזינים וגם של חברות התקליטים ועד מהרה כיכב מילר בראש מצעד המכירות ומצעדי הפזמונים בכל רחבי ארצות הברית.
תזמורתו הקליטה עשרות להיטים, הגדולים ביניהם היו "מונלייט סרנייד","אין דה מוד" (In the Mood), "יש לי נערה בקלמזו" (I've Got a Gal in Kalamazoo), "צומת טוקסידו" (Tuxedo Junction) ו"צ'טנוגה צ'וצ'ו" (Chattanooga Choo Choo).
בשנה שלאחר מכן הופיעה הלהקה בסרט Orchestra Wives שבמרכזו ביצוע השיר "I've Got a Gal in Kalamazoo" והבלדה "At Last".
מילר הפך פופולרי במיוחד בקרב חיילי ארצות הברית שלחמו באירופה ובאוקיינוס השקט.
הוא הרבה להופיע בפני חיילים, וגם תוכנית הרדיו הפופולרית שלו בארצות הברית, "סרנדה בשקיעה" (Sunset Serenade), הוקדשה ללובשי המדים בחזית.
בכל תוכנית התבקשו חיילים בחמישה בסיסים שונים לדרג את הלהיטים הפופולריים ביותר בעיניהם מבין הנעימות שהשמיעה התזמורת.
עורכי התוכנית ערכו הגרלה והבסיס שזכה בתום התוכנית קיבל במתנה מכשיר רדיו ו-50 תקליטים של הלהקה.
ב-1942 התנדב מילר לשרת בצבא ארצות הברית.
הוא גויס לצבא בדרגת קפטן והקים את "תזמורת גלן מילר של חיל האוויר של הצבא" (the Glenn Miller Army Air Force Band), שנחשבה לטובה שבתזמורותיו וקיימה לא פחות מ-800 הופעות, מהן רבות בפני החיילים באירופה.
מטוס שהוביל את מילר מלונדון להופעה בפני חיילים אמריקנים בפריז, ב-15 בדצמבר 1944, צלל מעל תעלת למאנש ונעלם.
גופתו של מילר לא נמצאה, והוא הוכרז נעדר.
התאוריה כי המטוס הקל שבו טס נפגע על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי ששבו ממשימת הפצצה בגרמניה, והשליכו פצצות מיותרות מעל לתעלה, נשללה, כי יש עדות שהמטוס טס בנתיב שלא אפשר מפגש כזה.
הדעה המקובלת היא שהמטוס החד מנועי טס במזג אוויר גרוע וקר ביותר, דבר שגרם לכשל מנוע עקב קפיאת המאייד.
לאחר מותו המשיכה תזמורת חיל האוויר של הצבא (Army Air Force Band) להופיע עד סיום המלחמה.
המוזיקה של מילר ותזמורתו נשארה פופולרית לאורך שנים רבות.
על מילר ותזמורתו נכתבו ספרים רבים, והופק סרט עלילתי בשם "סיפורו של גלן מילר" (1954), בכיכובו של ג'יימס סטיוארט.
כוכב הלכת המינורי 5062 Glennmiller שהתגלה בפברואר 1989 על ידי אלינור הלין נקרא על שמו.
גלן גראנט היא מזקקה בספייסייד שבסקוטלנד, המייצרת סינגל מאלט ויסקי בעל אותו השם.
מכירתו בבקבוקים בסקוטלנד החלה בעשור הראשון של המאה ה-20. גלן גראנט הוא מותג הסינגל מאלט השני בגודלו בעולם(אחרי גלנפידיך) והוא הנמכר ביותר באיטליה.
המזקקה הוקמה בשנת 1834 על ידי האחים ג'יימס וג'ון גראנט, שהיו עד אותה תקופה מזקקים לא חוקיים ומבריחי שיכר.
המזקקה נהנתה מתנאי שטח מעולים (הקרבה לנהר הספיי ומפרץ גרמאוס).
אזור התפעול של המזקקה (חלק מהמבנים המקוריים עדיין קיימים), ממוקם בחצר קטנה ובה מגדלים גמלוניים מעוצבים בסגנון הסקוטי "הברוני" שהוקמו בשנת 1880 ושימשו כמשרדים.
בשנת 1872, לאחר שנפטרו מייסדי המזקקה, ירש את המזקקה ג'יימס גראנט הצעיר (נולד ב-1847) שהיה בעל חוש עסקי מפותח.
בשנת 1931 נפטר גם גראנט הבן והוריש את המזקקה, שהפכה באותה תקופה למפורסמת בעולם, לנכדו, דאגלס מק'קזאק.
בשנת 1972 התאחדו גלנליווט וגלן גראנט עם איגוד המערבלים של היל', תומסון ושות', והפכו ל"איחוד המזקקים גלנליווט".
בשנת 2006 רכשה קבוצת קמפרי את גלן גראנט.
גלן אלן מדירוס הוא זמר אמריקאי ממוצא פורטוגזי ממדינת הוואי.
קריירת השירה של מדירוס החלה בגיל 10 כאשר עזר לאביו, אשר שימש כנהג באוטובוס תיירים באי, לבדר את נוסעיו.
בשנת 1987 בעודו בן 17 זכה מדירוס בתחרות כישרונות צעירים של תחנת רדיו מקומית בהוואי כשביצע גרסת כיסוי לשיר "Nothing's gonna change my love for you" (אשר בוצע במקור על ידי הזמר ג'ורג' בנסון בשנת 1984).
בעקבות זכיתו בתחרות הופק אלבומו הראשון של מדירוס על ידי חברת תקליטים מקומית קטנה.
לאחר שמנהל תחנת הרדיו KZZP של פיניקס שמע במקרה את השיר, השיר הפך במהרה ללהיט בקנה מידה לאומי ובהמשך ללהיט בקנה מידה עולמי כאשר הוא הגיע למקום ה-12 בטבלת הבילבורד הוט 100 וכיכב במשך ארבעה שבועות רצופים במקום הראשון במצעד הלהיטים הבריטי ביולי 1988.
בקיץ 1988 ביצע מדירוס את הדואט "Friend give me a reason" לצד הזמרת הצרפתייה אלזה לונגיני, אשר כיכב במקום הראשון במצעד הלהיטים הצרפתי במשך שישה שבועות רצופים בקיץ 1988.
בשנת 1989 השתתף מדירוס בתפקיד אורח בסרט "קראטה קיד 3" בו שיחק בתפקיד עצמו וביצע שיר מפסקול הסרט.
בשנת 1990 ביצע את הדואט "She Ain't Worth It" לצד בובי בראון (בעלה לעתיד של ויטני יוסטון) אשר הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים האמריקאי.
בהמשך ביצע את הדואט "All I'm Missing Is You" לצד ריי פארקר ג'וניור אשר הגיע למקום ה-32 במצעד הלהיטים האמריקאי.
בשנת 1992 ביצע את הדואט "Standing Alone" לצד תומאס אנדרס (מלהקת מודרן טוקינג).
כיום מדירוס מופיע כמנחה וזמר במלון "Hale Koa" בהוואי וכמו כן עובד כמורה בבתי הספר המקומיים - בהתחלה לימד מוזיקה בבית ספר יסודי מקומי, וכיום הוא מלמד היסטוריה בבית ספר תיכון מקומי.
גלן הודל (נולד ב-27 באוקטובר 1957 בהייז, לונדון) הוא מאמן כדורגל אנגלי וכדורגלן לשעבר בקבוצות טוטנהאם הוטספר, מונקו, צ'לסי וסווינדון טאון.
בנוסף, הודל היה גם שחקן בסגל הנבחרת האנגלית.
הוא החל את הקריירה שלו דווקא במחלקת הנוער של ווטפורד, שבה שיחקו באותה תקופה גם ג'ון בארנס וסטיב ארמסטרונג, עד שנקרעה לו רצועה בברך.
בשנת 2007, הוא נבחר להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי, שבו הוא מוגדר ככדורגלן האנגלי המוכשר ביותר בתקופתו שהציג כושר משחק מעולה, בעל יכולת מסירה מצוינת ויכולת בעיטה יוצאת מן הכלל.
כמאמן, הוא שימש כמאמנה של סווינדון טאון (עימה העפיל לפרמייר ליג), צ'לסי (הגיע עימה לגמר גביע ה-FA), סאות'המפטון, טוטנהאם הוטספר (הגיע עימה לגמר גביע הפוטבול ליג) וכהונתו האחרונה נכון להיום כמאמן, הייתה בוולבס.
כמו כן, הוא שימש כמאמנה של הנבחרת האנגלית, עימה העפיל לסיבוב השני של מונדיאל 1998, בו הפסידה אנגליה בדו-קרב פנדלים לארגנטינה.
עבודתו הנוכחית כיום, היא ניהול אקדמיית גלן הודל, אקדמיית כדורגל שהקים על שמו, הממוקמת בחרס דה לה פרונטרה, אנדלוסיה, ספרד.
הודל הצטרף למועדון הלונדוני כנער, באפריל 1974, בעקבות המלצתו של שחקן העבר הנודע של טוטנהאם, מרטין שיברס.
בטוטנהאם, הודל התגבר בהצלחה על פציעה ברצועות הברך שממנה סבל בקבוצתו הקודמת ווטפורד, ועד מהרה הפך להיות שחקן בסגלן של נבחרות אנגליה הצעירות.
בתור שחקן עושה משחק, הודל פרח תחת הדרכתו של קית' ברקינשאו, ולמרות שהמועדון ירד לליגת המשנה בעונת 1976/1977, אחרי 27 עונות רצופות בליגה הבכירה.
לאחר עונה אחת בלבד, הודל סייע לטוטנהאם להעפיל חזרה לליגה האנגלית הבכירה.
עונת 1979/1980 ביססה את הודל כשחקן מהרמה הבכירה בכדורגל, כאשר הקשר בן ה-22 כבש 19 שערים ב-41 משחקי ליגה, ובסיומה של העונה זכה בנוסף הודל בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית.
במהלך קיץ 1982, הודל שיחק בשני משחקים של הנבחרת האנגלית במסגרת שלב הבתים של מונדיאל 1982 באיטליה.
הוא נכנס כמחליף בניצחון 2-0 על נבחרת צ'כוסלובקיה, ופתח את המשחק לאחר מכן נגד נבחרת כווית.
במהלך שלוש העונות שלאחר מכן, הודל שיחק בהרבה פחות משחקים (76 מתוך 126 משחקי ליגה) בשל פציעות טורדניות, אך למרות כל זאת, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע אופ"א בשנת 1984, למרות שהחמיץ את משחק הגמר בשל בעיות כושר.
באוקטובר 1983, הוא הימם את הקהל של קבוצתו בווייט הארט ליין, כאשר טוטנהאם מחצה את פיינורד ששיחק בשורותיה יוהאן קרויף בתוצאה 6-2, במסגרת הסיבוב השני של גביע אופ"א.
אחרי שני משחקים של הודל נגד פיינורד, אגדת הכדורגל ההולנדי יוהאן קרויף נכנס בעצמו לחדר ההלבשה של טוטנהאם, וביקש מהודל להחליף עמו חולצה כאות הערכה ליכולותיו.
טוטנהאם התקרבה לזכייה בתארים שונים במהלך 3 העונות שלאחר מכן, לאחר שסיימה במקום השלישי בליגה האנגלית הבכירה והגיעה לרבע גמר גביע אופ"א בעונת 1984/1985, ושוב העפילה לגמר גביע ה-FA בשנת 1987, בו הפסידה 3-2 לקובנטרי סיטי.
ההפסד המפתיע בגמר הגביע, שהיה הפסד היחיד של הקבוצה הלונדונית במשחקי גמר הגביע, היה משחקו האחרון של הודל בקבוצה.
מאמנה החדש של מונקו, ארסן ונגר, רכש את הודל מטוטנהאם תמורת 750,000 לירות שטרלינג.
בין השנים 1975 - 1987, הודל הבקיע 110 שערים ב-490 משחקים עבור הקבוצה הבכירה של טוטנהאם בכל המסגרות, כאשר רק ארבעה שחקנים אחרים (סטיב פרימן, פט ג'נינגס, גארי מאבוט וסיריל נואלס) הופיעו ביותר משחקים ממנו עבור טוטנהאם.
ברמה הבינלאומית, הודל שיחק 44 משחקים עבור אנגליה בתור שחקנה של טוטנהאם.
בשנת 1987, הודל מצא את עצמו מוביל ברשימת שירי הפופ הטובים באנגליה, כאשר השיר "אורות יהלומים" שאותו שר בצוותא עם שותפו לקבוצה ולנבחרת כריס וואדל, נכנס לרשימת 20 הלהיטים הטובים בבריטניה.
הודל הצטרף למועדון הצרפתי יחד עם הכדורגלן הליברי ג'ורג' ואה, ויחד סייעו למועדון הצרפתי לזכות בתואר אליפות ליגת העל הצרפתית כבר בעונתם הראשונה בקבוצה בשנת 1988, לאחר 6 עונות ללא תואר.
הודל זכה בתואר הכדורגלן הזר הטוב ביותר בליגה הצרפתית באותה העונה, והעפיל עם קבוצתו גם לרבע הגמר של ליגת האלופות בעונת 1988/1989. באופן אירוני, מאוחר יותר בקריירה, כאשר הודל נהפך למאמנה של טוטנהאם הוא נאלץ לשחק מול מאמנו במונקו ארסן ונגר, במסגרת הדרבי של צפון לונדון נגד ארסנל.
בדצמבר 1990, הודל נפצע באופן חמור בברכו, דבר שמנע ממנו לשחק תקופה ארוכה בשיא הקריירה שלו, ולכן נאלץ לעזוב את המועדון הצרפתי, אחרי ששיפר את המוניטין של הכדורגלנים האנגלים במדינות זרות.
במהלך שלושה וחצי השנים ששיחק בצרפת, הודל שיחק עבור הנבחרת האנגלית 9 פעמים, ביניהן משחקו האחרון בנבחרת, נגד נבחרת ברית המועצות ביוני 1988. הוא חזר לשחק באנגליה, וחתם בצ'לסי על חוזה זמני, ובמהרה עזב את סטמפורד ברידג' מבלי ששיחק אפילו משחק אחד עבור צ'לסי, לטובת התמנותו להיות שחקן-מאמן בסווינדון טאון.
אחרי שנתיים בסווינדון טאון, שב הודל לצ'לסי, בה שיחק את שתי עונותיו האחרונות בקריירה ככדורגלן.
במהלך הקריירה הודל ייצג את אנגליה ב-53 משחקים, בהם כבש 8 שערים בסך הכל.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת האנגלית למונדיאל 1982 ולמונדיאל 1986, בו שיחק תפקיד חשוב עבור אנגליה שהעפילה עד לרבע הגמר של הטורניר, בו הודחה על ידי ארגנטינה.
הודל ייצג את אנגליה גם במהלך טורנירי יורו 1980 ויורו 1988, בו הופיע את הופעתו האחרונה בנבחרת.
סווינדון העפילה למשחקי ההצלבה על עלייה בליגת המשנה האנגלית המחודשת בשנת 1993, כאשר במשחק הגמר של הטורניר ניצחה את 4-3 את לסטר סיטי באצטדיון ומבלי, והעפילה בכך לפרמייר ליג.
בתור מאמן המועדון, ורק בגיל 36, הודל נחשב לאחד המאמנים האנגלים הצעירים המוכשרים ביותר, ורבים חשבו שעליו לעבור לאמן במועדון בעל סדר גודל גדול יותר.
לבסוף עבר לאמן בצ'לסי, ואת מקומו בסווינדון ירש עמיתו לשעבר בטוטנהאם, ג'ון גורמן.
ביוני 1993, הודל התמנה להיות שחקן-מאמן בצ'לסי (הוא פרש ממשחק פעיל ב-1995).
עוזרו בצ'לסי, היה מאמן טוטנהאם לשעבר פיטר שריבס, ויחד הם הובילו את הקבוצה להגמר גביע ה-FA כבר בעונתם הראשונה, בו הפסידו למנצ'סטר יונייטד 4-0, שזכתה באותה העונה בדאבל וגביע אירופה למחזיקות גביע.
צ'לסי, בהדרכתו של הודל הגיעה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת , בו הם הפסידו בגלל שער אחד בלבד לריאל סרגוסה הספרדית, אשר גם זכתה בתואר לאחר ניצחון על ארסנל בגמר.
הודל הוביל את צ'לסי לחצי גמר הגביע בעונה שלאחר מכן, אבל סיים את הליגה רק במקום ה-11, בפעם השלישית בארבע העונות שלפני כן, שהיא מסיימת במקום הזה.
למרות המצב בליגה, הודל ייצב את צ'לסי כקבוצה חזקה בתחרויות הגביע השונות, והצליח למשוך אל הקבוצה שחקנים מהדרגה הבכירה של הכדורגל, כמו למשל רוד חוליט ההולנדי.
הקדנציה בת שלוש השנים של הודל בצ'לסי הסתיימה בשנת 1996, לאחר שהוא קיבל את משרת המאמן בנבחרת האנגלית.
הוא הדריך את אנגליה להעפלה למונדיאל 1998, כאשר הבטיח את העלייה לאחר משחק תיקו 0-0 בלתי נשכח עם נבחרת איטליה ברומא.
למרות זאת, הוא עורר מחלוקת רבה כאשר הדיח את פול גאסקוין מסגל הנבחרת ומינה לסגל האימון הלאומי "מטפל באמון", דבר שהקנה לסגל הנבחרת את הכינוי "הסגל של הוד".
במונדיאל 1998, אנגליה העפילה לסיבוב השני בו הודחה על ידי ארגנטינה.
הודל ספג ביקורת רבה אחרי התחלה מאכזבת בשלב המוקדמות לטורניר יורו 2000.
ב-30 בינואר 1999, הודל התראיין לעיתון האנגלי הטיימס, בשלבי ההכנות לקראת יורו 2000, במהלכו נטען שאמר מספר הערות מעוררות מחלוקת בקשר לאנשים בעלי מוגבליות מולדות.
הודל כך נטען, אמר שאנשים אלו מוענשים על חטאיהם בחייהם הקודמים.
גינויים רבים להתבטאותו של הודל נאמרו בתקשורת האנגלית, בין היתר על ידי ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, ושר הספורט הבריטי, טוני באנקס.
בסקר שנערך בעקבות הראיון, הצביעו 90% מהנשאלים, שעל הודל להתפטר ממשרת האימון הלאומית בגין הצהרותיו.
לעומת זאת, סקר שנערך מטעם ערוץ הטלוויזיה הבריטית, ה-BBC, הוסק שאף על פי שרבים חושבים שעליו להתפטר, ישנם לא מעט מאמינים שאין הצדקה לפטרו מהמשרה בשל דעותיו האישיות בטענה שזה נחשב לאפליה דתית.
הודל הצהיר שאינו מתכוון להתפטר מתפקידו, וטען שדבריו הוצאו מהקשרם.
בסופו של דבר, התאחדות הכדורגל האנגלית, החליטה על פיטוריו של הודל ב-2 בפברואר 1999. למרות שטען שלא אמר זאת, הודל בכל זאת התנצל בפומבי בפני אלו שנפגעו מדבריו.
הודל חזר למגרשי הכדורגל בתוך פחות משנה לאחר שחתם על חוזה אימון בסאות'המפטון, בעקבות פיטוריו של דייב ג'ונס, שהושעה בעקבות שהואשם בהתעללות בילדים.
הודל הצליח להשאיר את סאות'המפטון בפרמייר ליג ולמנוע ממנה לרדת ליגה, כנגד כל הסיכויים, ובמרץ 2001, חזר לטוטנהאם הפעם כמאמנה.
מיקומיה של טוטנהאם בליגה במהלך העשור שלפני מינויו של הודל היו מאכזבים מאוד.
הודל היה נחוש להשיבה לצמרת הליגה, ובמהלך עונתו הראשונה כמאמן הקבוצה ניתנו לו מספר הזדמנויות להשיג זאת.
טוטנהאם העפילה לגמר גביע הפוטבול ליג בו הפסידו 2-1 לבלקברן רוברס.
הכושר הטוב של הקבוצה בתחילת העונה נחלש לקראת סופה, וטוטנהאם סיימה את העונה במקום ה-9 בפרמייר ליג.
תחת אימונו של הודל, הקבוצה התחילה את עונת שוב פעם בכושר טוב מאוד, והודל זכה בתואר מאמן חודש אוגוסט 2002 בפרמייר ליג, כאשר טוטנהאם סיימה את החודש במקום הראשון בליגה.
היא סיימה את העונה במקום ה-10, שנחשב בידי רבים להצלחה רבה עבורה.
הלחץ על הודל החל להתעצם, והוא פוטר מן הקבוצה בספטמבר 2003, אחרי פתיחת עונה רעה, בה הקבוצה צברה רק 4 נקודות ליגה לאחר 6 משחקים.
שמו של הודל נקשר בתקשורת הבריטית כחוזר לאמן בסאות'המפטון בתחילת שנת 2004, אבל הדבר לא התרחש לבסוף.
במקום זאת, הוא התמנה בדצמבר 2004 למאמנה של וולבס, שוב פעם במקומו של דייב ג'ונס.
תחת הדרכתו, וולבס הפסידה רק משחק 1 מתוך ה-25 המשחקים האחרונים של העונה, אבל לא הצליחה להעפיל לפלייאוף ההעפלה לפרמייר ליג, כיוון שמתוך 25 המשחקים הללו, 15 נסתיימו בתיקו.
התחזיות לעונת , ציפו שוולבס תסיים את העונה באחד מששת המקומות הראשונים, אבל גם בעונה הזו הקבוצה סיימה בתיקו מספר רב של משחקים, 19 מתוך 46 משחקי העונה.
היא גם הייתה לאחת מהקבוצות בעלות המאזן הנמוך ביותר של כיבושים, לאחר שכבשה בסך הכל 50 שערי ליגה, ב-46 משחקים.
היא סיימה את העונה במקום ה-7, 8 נקודות מהמיקום למשחקי הפלייאוף.
אוהדי המועדון האשימו את הודל בתפקוד הקבוצה, ולמרות זאת הנהלת הקבוצה הצהירה שהיא מאמינה ביכולתו.
למרות הגיבוי, הודל סיים את התפקיד בקבוצה ב-1 ביולי 2006, עקב ניגוד ציפיות בינו למועדון.
כמאמן וולבס, הקבוצה סיימה 34 משחקים בתוצאת תיקו, מסך 76 המשחקים ששיחקה.
ב-2008 פעל הודל לגיוס מימון למען אקדמיית גלן הודל, הממוקמת בספרד.
מטרת האקדמיה היא לתת הזדמנות נוספת לכדורגלנים צעירים, ששוחררו ממועדונים אנגלים.
היה לו אח צעיר, קארל, שגם היה כדורגלן (בליגות הנמוכות), אשר נפטר ב-2 במרץ 2008, בגיל 40.
מאמן החודש בפרמייר ליג: אוקטובר 2001, אוגוסט 2002
גלנדה ורוניקה "גלן" קלוז היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסרט "חיזור גורלי" (1987) בסרט הלייב-אקשן "101 כלבים וגנבים" (1996) ובסרט ההמשך שלו "102 כלבים וגנבים" (2000).
זכתה בשלושה פרסי טוני, שלושה פרסי אמי, שלושה פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי גילדת שחקני המסך ופרס אובי, והייתה מועמדת לפרס אוסקר שמונה פעמים, ללא אף זכייה.
נולדה בשם גלנדה ורוניקה קלוז (Glenda Veronica Close) בקונטיקט שבארצות הברית, בת לבטין ולוויליאם קלוז.
אביה היה רופא, וכשהייתה בת 13 פתח מרפאה בזאיר, אותה ניהל במשך 16 שנים.
בחלק מתקופה זו שימש כרופאו האישי של נשיא זאיר מובוטו ססה סקו.
היא קרובת משפחה של התסריטאי והבמאי פרסטון סטארג'ס ושל השחקניות דינה מריל וברוק שילדס.