tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מציע פרשנות חדשה ואחרת לסוגיות המרכזיות והנודעות בחקר הציונות: מקומה של ארץ ישראל, הסוגיה הערבית-פלסטינית, והשפעתה של תחיית השפה המדוברת על התודעה.
בספר זה קורא נוימן את ההיסטוריה של רפובליקת ויימאר כנגד שתי הקריאות המסורתיות.
האחת, ההיסטוריה של הרפובליקה כ"היסטוריה של כישלון".
השנייה, ההיסטוריה של הרפובליקה כ"פרולוג" לרייך השלישי.
בספר הוא מציג תופעות שונות ומתמקד באופן שבו הן "מציגות את עצמן".
בין התופעות הנדונות: פרסומת, קוסמטיקה: ניתוחים קוסמטיים ופרוטזות, פסיכואנליזה, תעמולה, ספורט ואופנה, פשיעה, רדיו וקולנוע.
בספר זה מציג נוימן באופן שיטתי את הגישות ההיסטוריות, ההיסטוריוגרפיות והמתודולוגיות הנהוגות בחקר הנאציזם מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד ראשית המאה ה-21. בין הגישות הנדונות: פונקציונליזם ואינטנציונליזם, תעמולה, לקראת היסטוריה "נורמלית" של הרייך השלישי, הדרך הגרמנית המיוחדת (Sonderweg), טוטליטריות, פשיזם, ביו-פוליטיקה, בין "הסבר" לבין "הבנה".
ראיית העולם הנאצית: מרחב, גוף, שפה
בספר זה מציג נוימן את ראיית העולם הנאצית כפרקטיקה של הגדרת מרחב, גוף ושפה המתאפשרת הודות להגדרת ה"אחר" מרחבי, גופני ולשוני, בראש ובראשונה "היהודי".
בספר הוא מנסה להתגבר על הגניאולוגיה ההיסטורית המקובלת המבוססת על נרטיב.
"אם אושוויץ בלתי אפשרית לייצוג בתור נרטיב, הרי שיש לוותר על הנרטיב ולמצוא דרך חלופית".
במקום נרטיב עלילתי מציג נוימן בצורה סינכרונית את ההתמקמות הגרמנית-הנאצית במרחב, בגוף ובשפה המגדירה בעת ובעונה את ה"אחר" היהודי מבחינה מרחבית כמחוץ לעולם, מבחינה גופנית כגוף-זר, מבחינה לשונית כמי שקולו אינו נשמע.
הביטוי ראיית עולם, בניגוד לאידאולוגיה, מחדד את ההבנה של הנאציזם כדרך הפיזית להתבוננות בעולם.
נוימן מסביר כי "הנאציזם אינו תורה פוליטית, אלא מבט כולל ומקיף של כל הדברים הציבוריים" וכי בניגוד לפוליטיקה הליברלית, שזוהתה בטיעונים הנאציים עם רפובליקת ויימאר השנואה, "הנאצים הציעו תפיסה פוליטית כוללת; לא עוד תורה פוליטית המסתפקת בתחום הפוליטי בלבד, אלא פוליטיקה של חיים, פוליטיקה שהיא אוויר לנשימה".
הספר זכה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב.
ספר פרוזה המתאר את שירותו בצה"ל בתקופת האינתיפדה הראשונה.
חייל טוב, לוד: הוצאת זמורה ביתן, תשס"א 2001.
ראיית העולם הנאצית: מרחב, גוף, שפה, חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשס"ב 2002.
להיות ברפובליקת ויימאר, תל אביב: ספריית אופקים עם עובד, תשס"ז 2007.
תשוקת החלוצים, תל אביב: ספריית ספיר עם עובד, תשס"ט 2009.
היסטוריה בלא נחת: בין יהודים לגרמנים, תל אביב: ספריית אופקים עם עובד, תשע"ב 2012. עורך משותף עם רוני רצ'קובסקי וגלילי שחר
להיות-בעולם: עולמות גרמניים במפנה המאה העשרים, תל אביב: ספריית אופקים עם עובד, תשע"ד 2014.
זמן מעבר: שבעה חיבורים בעקבות אמנות, הוצאת בוקימן, 2016
בעז אוקון (נולד ב-7 באוקטובר 1958), הוא משפטן ישראלי.
עם שחרורו מצה"ל למד משפטים באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1985, לאחר התמחות תחת פיקוחו של עורך דין אמנון גולדנברג במשרד ש.
בשנים 1985-1996 היה עורך דין שכיר, ובהמשך שותף במשרד ש.
בשנת 1996 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום.
בשנת 2000 מונה לרשם בית המשפט העליון.
בשנת 2002 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובשנת 2004 מונה למנהל בתי המשפט.
נחשב לבן טיפוחיו של נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק.
עם פרישתו לגמלאות של הנשיא ברק בשנת 2006 פרש גם אוקון מכהונתו כמנהל בתי המשפט, וסירב אף להצעה להמשיך ולכהן כשופט מחוזי ולפניות אליו מטעם הנשיא ברק ואחרים להסכים שמועמדותו לבית המשפט העליון תעלה.
בתקשורת הוסברה הפרישה על רקע יריבות בינו לבין מחליפתו של ברק כנשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, שנוצרה בפרשת נילי כהן.
אוקון נחשב למקורבו של שר המשפטים לשעבר דניאל פרידמן.
בשנת 2007 החל לשמש כפרשן משפטי בעיתון "ידיעות אחרונות".
במאמריו נוקט אוקון קו ברור כלפי אירועים שהוא רואה בהם הפרת זכויות אדם.
באחד ממאמריו שהתפרסם בעמוד הראשון של עיתונו ב-10 ביוני 2008 כינה את כביש 443 "כביש אפרטהייד" בשל האיסור שהוטל על פלסטינים לנוע בו, וקרא לציבור להחרים את הכביש עד שיוסרו המגבלות.
בשנים האחרונות עוסק אוקון בבוררות בקרב הקהילה העסקית בישראל.
במהלך כהונתו כשופט, עסק אוקון רבות בתחום זכויות הצרכן, ובין היתר ביקר בחריפות שופטי שלום, שפסקו בתביעות קטנות בלא שהקפידו במידה מספקת על זכויות אלה.
כמו כן כתב פסקי דין תקדימיים שעסקו בחופש הביטוי, זכויות אדם ועוד.
ביחד עם השופטים מוסיה ארד ועוני חבש, כתב שיש לבחון את מדיניות הריסות הבתים וטען ששורש הבעיה בקושי להשיג רישיונות בנייה.
בשנת 2006 סירב לבקשה שמדינת ישראל תאכוף פסיקה של בית משפט ישראלי נגד מוכתר של כפר ברשות הפלסטינית, בנימוק שהרשות היא דה פקטו מדינה ריבונית ולכן נהנית מחסינות דיונית (פסיקתו זו נהפכה על ידי בית המשפט העליון).
בעז בנאי (נולד ב-18 ביולי 1977) הוא זמר-יוצר ישראלי.
בנאי הוא בן לדפנה וגברי בנאי, ואחיו של אורי בנאי מצד אביו.
בצה"ל שירת בתקליטייה של גלי צה"ל.
כמו כן ערך כתבות וקליפים בערוץ הספורט.
באמצע שנת 2007 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "תנופה", שזכה להצלחה יחסית ברדיו, ואחריו את "פריז בחורף".
בינואר 2008 יצא אלבום הבכורה של בנאי, "אהבת איש הפח", בהפקת ערן ויץ ורפי פרסקי.
לאחר צאת האלבום הוציא בנאי את הסינגל "כל השבוע מרגיש כמו שבת" שזכה להשמעות רבות ברדיו ולהצלחה במצעדי הפזמונים השונים.
לאחר מכן הוציא את הסינגל "הופך למים".
את רוב שירי האלבום כתב והלחין בנאי לבדו.
בעיבודי השירים השתתפו אמנים רבים, ביניהם אביתר בנאי וגבע אלון.
בשנת 2010 הוציא בנאי את הסינגל "מרוב אהבה שותק", גרסת כיסוי לשירו של דודו יוסי בנאי, שהלחין מתי כספי, בהפקתם של דודו טסה וניר מימון.
גרסתו של בעז בנאי זכתה להצלחה בתחנות הרדיו, והגיעה לראש מצעדי הפזמונים השונים.
בנובמבר 2013 יצא אלבומו השני של בנאי, "אין אף אחד בבית".
נכללה בו גרסתו לשיר "מרוב אהבה", וכן השיר "יבש", שיצא כסינגל כבר באוקטובר 2012.
ב-19 בספטמבר 2017 הוגש נגדו כתב אישום בגין אלימות כלפי בת זוגו לשעבר.
ב-13 במרץ 2019 הורשע בנאי במסגרת הסדר טיעון, לאחר שהודה במיוחס לו.
בסתר רעם - הלכה, הגות ומנהיגות בימי השואה הוא ספרה של אסתר פרבשטין, היסטוריונית חרדית וראש הקתדרה להוראת השואה במכללה ירושלים.
הספר יצא לאור במוסד הרב קוק בשנת תשס"ב.
שמו של הספר מקורו מפסוק מספר תהילים: .
בו נרמז כי גם בימי הסתר פנים, שעת ניסיון ומבחן לעם ישראל, נאחזו באמונה הדתית.
הספר כולל שבעה שערים ובהם סקירה היסטורית על השואה, על ההלכה בשואה והחיים באותם הימים ועל התאוששות שארית הפליטה.
שער ראשון: השואה בראייה היסטורית
הספר מתחיל בסיפורם של שלושה בורחים ממחנה ההשמדה חלמנו, שהיה הראשון שבו ביצעו הנאצים השמדה של יהודים באמצעות גז.
בורחים אלה הביאו לראשונה את הידיעה על ההשמדה השיטתית.
למרות שהבורחים מסרו עדויות על תהליך הרצח, לפרטי פרטיו, התקשו לעורר אמון.
העדים סברו שרק התיאור המפורט יצליח לשכנע את השומעים.
המידע הראשוני מהנמלטים מההשמדה הגיע לרב המקומי, תועד והועבר הלאה בדרכים שונות מתוך מודעות לחשיבותו.
בחלקו אף הגיע - בקיץ 1942 - ללונדון ולניו יורק.
המסרים הדגישו ללא הרף: "אין זו גלות סתם, הגרמנים מוציאים להורג בדרך שלא נשמעה כמותה בדברי הימים".
הרבנים ניסו להעביר מידע זה לקהילות באזורם, לראשי היודנראט שיפעלו אצל ראשי האס אס ולהנהגת יהדות פולין בעיר הבירה ורשה.
הפרק הבא עוסק בהתנהגות המנהיגים החסידיים, נושא שהיה מוקד לוויכוח: האם הם נטשו את עדתם בימי השואה?
בספר מפורט סיפורם של שלושת האדמו"רים שניצלו: אברהם מרדכי אלתר - האדמו"ר של חסידות גור, אהרן רוקח האדמו"ר מחסידות בלז ויואל טייטלבוים האדמו"ר של חסידות סאטמר.
הספר מציג את הרקע הנותן הסבר ל"הצלתם" או "בריחתם" - הכול לפי דעתו של הכותב.
החסידים רחשו להם הערכה, אמון ואהבה והיו מוכנים שיצילו עצמם על-מנת לשמור על רציפות החסידות.
בנוסף לכך, הם היו ב"מוקדי העדשה הגרמנית" שבאה לידי ביטוי בתאוות ההתעללות והרצח כלפיהם.
היא מציינת כי רוב הניסיונות להציל את האדמו"רים לא יצאו לפועל משום שהמנהיגים סירבו לעזוב את קהלם.
חוקרי השואה ביקשו לבחון באיזו מידה נשמרו עקרונות ההלכה בימי מבחן אלה.
השאלה ההלכתית הייתה האם הפעולות שיש לנקוט הן בגדר פיקוח נפש ואז על האדם בישראל היה להציל את חייו, חוץ מאשר בשלושת מקרים של ייהרג ואל יעבור: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
או ניתן לקבוע שמדובר ב"שעת שמד" שבה המטרה של הגרמנים הייתה לעקור את דת ישראל ואז אין לשנות אף מנהג - אפילו לא את הלבוש - ולקיים ייהרג ואל יעבור בכל מקרה.
ככל שהתבררה המדיניות הנאצית הרבנים הגיעו למסקנה שמדובר בפיקוח נפש ואפשר לדחות קיום מצוות בהווה במטרה לשמור על קיומו של עם ישראל בעתיד.
כך, למשל, הותרו אכילת מאכלות אסורים, עבודה בשבת, וחמץ בפסח.
סוגיה הלכתית קשה שנדונה בספר היא עד כמה יש משקל לכלל ש"כל המקיים נפש אחת מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא" - האם לשם הצלתה של נפש, כולל תינוק, יש לסכן משפחה או ציבור.
ואם מותר להציל את רוב הציבור על ידי הסגרת חלקו לגירוש או להשמדה.
מחברת הספר מחלקת את הנושא לשלושה חלקים:
סוגיית "מסירה" של יהודים לידי הגרמנים.
זאת על הרקע המודעות למוֹסֵר במסורת ישראל.
האם מקומו של תלמיד חכם הוא תמיד בראש - כפי שמובא במקורות אחדים.
סיכון עצמו וסיכון אחרים במעשה הצלה.
עד כמה ניתן לסכן את החיים למען מעשה הצלה.
מקרים אחדים הוצגו בספר והמסקנה הייתה כי יחד עם מתן ההיתרים נשמרה הדאגה כי האדם לא יאבד את צלמו היהודי-מוסרי הבסיסי.
בשולי נושא ההצלה עלתה השאלה האם יהודי רשאי להתחזות כנוכרי עד אשר תעבור הסכנה לחייו.
האם מעשה מעין זה הוא למעשה כמו המרת דת או עבודה זרה.
התופעה לא הייתה רחבה שכן האוכלוסייה המקומית לא עודדה זאת.
סוגיה מיוחדת הייתה הניסיון להציל את הילדים אפילו בסיכון של המרת הדת.
בכל מקרה, רק מיעוט יכלו להיעזר בדרך זו לשם הצלתם.
החלק האחרון בשער זה מרכז שאלות שנשאלו רבנים על ידי הציבור.
עיקר השאלות עסקו ב"מאכלות אסורים": עד כמה ניתן לגלות גמישות בהגדרתם, מתי אפשר להשתמש בהם ואפילו איזה ברכות יש לברך לקראת אכילתם.
סוגיות אחרות עסקו בגילוח הזקן כפי שנדרשו, החובה היומית להניח תפילין ועד כמה יש לשמור על ענייני הקבורה.
לשאלה האחרונה הייתה השלכה גם למקרי ההתאבדות שקרו באותה עת: האם יש להתייחס בחומרה לתופעה (כמו בהלכה) או בהבנה לאלו הנוהגים כך - בהתחשב במצב.
הדיון בשער זה נסב על הנושא: מדוע אנשים חפצו לבוא בברית נישואים, למי היה עניין להעמיד משפחה באותם הימים.
מובא דיון רבני משנת 1940 לפיו הועלתה לדיון שאלת קיום הנישואים כלל.
למעשה הייתה תופעה של נישואים חפוזים - רבים, בעיקר צעירים, באו בברית הנישואים.
החשש של הרבנים היה להתעוררות תופעת העגינות, ולעיתים נכתב בטקס הנישואים גם גט על תנאי.
סוגיית העגינות הייתה נושא חשוב לדיון הלכתי לאחר השואה, כאשר לא נודע מה עלה בגורל בני הזוג.
עקרונות הפסיקה התבססו על ההלכות הבאות:
יוצא להורג - מצבו של אדם שהמלכות גזרה עליו דין מוות.
מים שאין להם סוף - מצב שבו הסיכוי כי האדם יישאר בחיים הוא נמוך.
עיר שכבשוה כרכום (צבא כיבוש) - ואז ניתן להניח שלא נותר בה איש בחיים.
אבד זכרו - עברה תקופה ארוכה ולא נשמע דבר מבן הזוג.
הרבנים סברו, גם לאור ההפקרות הצפויה באותם הימים, כי עדיף היה שהנשים לא יהיו בגדר אשת איש, אשר המגע עמן אסור משום לא תנאף.
נימוק נוסף היה שהגרמנים סגרו את מקוואות הטהרה וממילא תיפגם טהרת המשפחה.
כך נוצרה התופעה של "נישאים ללא רב".
בתום השואה, כאשר התבררו ממדי האסון, העמיקה תחושת הבדידות והחל "מבול של חתונות".
באזור ברגן-בלזן התקיימו 3,000 חתונות ונולדו 2,000 תינוקות.
שער רביעי: חיים בשני מעגלים
השער עוסק בהתמדה של היהודים בתקופת השואה לשמור על מנהגי התפילה.
אמנם יש עדויות כי תפילה בציבור הייתה אירוע מחתרתי ומסוכן, שהיה מועד להתערבויות תמידיות ולהתנכלויות.
עם זאת, התברר כי הגרמנים אפשרו התכנסויות לתפילה או העלימו עין מהן.
ההשערה היא שהדבר נעשה כאשר המטרה הייתה להשיג אווירה של רגיעה ואשליה, כאשר חיי היום-יום בגטו נכנסים למעגל של שגרה.
בגטו ורשה נאסרו התפילות ב-20 בפברואר 1940 בתואנה של סכנת מחלות מידבקות.
ראש היודנראט בגטו, אשר הצטווה לפרסם אזהרה על כך, כותב כי יש בעיר למעלה מאלף מניינים.
אסתר פרבשטין עמדה על תופעה נלווית: חיבורן של תפילות חדשות.
מן התפילות עולה הדאגה לנשלחים מהגטו וחוסר ודאות לגבי גורלם, מצוקת קיום קשה וקריאה לישועה נסית.
התפילות היו מרכיב חשוב בחיי היהודים במחנה אושוויץ: נכתבו ספרי תפילה, נערכו תפילות בציבור ונעשה כל מאמץ להתמיד בהנחת תפילין.
עם שחרור היהודים מהמחנות הייתה הדרך לשיקום הגוף והנפש ארוכה.
בתהליך זה היה לתפילה מקום חשוב.
בית הכנסת המאולתר היה למרכז החיים הדתיים.
בחלקו השני של השער עוסקת המחברת במועדי ישראל בצל הכיבוש הנאצי.
הם ידעו את המועדים וכיוונו את הפעילות הדורסנית כלפי היהודים דווקא למועדי ישראל.
לדוגמה, היא סוקרת את מה שהתרחש בפורים בוורשה.
הסתבר כי הגרמנים היו ערוכים בייחוד ביום זה לפגוע ביהודי העיר.
אם הרוגי השואה כונו בספרות המסורתית "הקדושים", "מקדשי השם" הרי בתום מלחמת העולם השנייה נקראו "כצאן לטבח" - ביטוי לחוסר הערכה, מוות חסר משמעות, פסיביות ותמימות.
בשנות ה-60 של המאה העשרים הוחל ליחס את המושג "גבורה" לא רק ללוחמים מזוינים.
נכנס לשימוש המושג "קדושת החיים" בתור מאפיין לתגובה היהודית לשואה.
היה מקום לקידוש המשך הקיום של היהודי במקום המוות על קידוש השם.
הרבנים הצביעו על כך כי הרצון להישאר בחיים היה מניע חזק.
אם מטרת הגרמנים הייתה השמדה הרי היהודים דווקא יילחמו על זכות קיומם.
נכון כי היהודים כאשר עמדו על שפת ההשמדה, התכוונותם הייתה למות על קידוש השם.
היו לכך ביטויים בפומבי על ידי הכרזת "שמע ישראל" ושירת "אני מאמין" - עד למותם.
הדוגמה של רבי עקיבא שימשה למופת באומרו: "ואהבת ...
החוקרת שמה לב לתופעה כי, לעיתים, ההליכה אל תאי הגזים ובורות המוות של המוני ישראל לוותה ב"שתיקה גדולה".
הם לא נתנו ביטוי חיצוני למצוקה.
הרבנים ראו בזה אקט של קידוש השם ללא התרסה.
פרק שלם מוקדש לספר "אש קודש" שמחברו קרא לו חידושי תורה משנות הזעם ת"ש - תש"א - תש"ב.
הספר כולל את דרשותיו של האדמו"ר מפיאסצנה, הרב קלונימוס קלמיש שפירא, בפני חסידיו בגטו ורשה, בעת השואה.
המושג שארית הפליטה כלל את היהודים שנותרו בחיים לאחר מלחמת העולם השנייה בגטאות ובמחנות ריכוז.
לקבוצה הייתה זהות, אשר נבעה מחוויות ותנאי החיים שהתהוו לאחר שחרורם על ידי צבאות בעלות הברית.
מספרם נאמד עד 200,000. הספר בוחן באיזה מידה עולם האמונה סייע בשיקום הרוחני של שארית הפליטה.
לוחות ושברי לוחות היו הכינויים שנתן אחד הרבנים לרעיו לסבל שהגיעו לגאולה: המורשת הדתית נשארה בחלקה שלמה ובחלקה סדוקה.
פרבשטין בדעה כי המוסכמה שהשואה עקרה את האמונה באל מקורה באלו אשר כבר היו על סף נטישת האמונה.
במחנות הריכוז הייתה דבקות בשמירת המצוות ו"אנשים תמימי אמונה המשיכו גם בגיהנום לדבוק באמונת אבותיהם".
היא מציינת את יהדות הונגריה בתור הגרעין המרכזי אשר חיזק את האמונה בדת.
עם זאת, החוקרת אינה מתעלמת מתופעות רפיון האמונה וחיי דת.
והיא מונה ארבעה תהליכים שהביאו לכך:
תהליכי חילון שהחלו בין שתי מלחמות העולם.
מצבים שנוצרו עם הלם השחרור.
השפעת תנאי החיים והאווירה במחנות העקורים.
עם השחרור הסתבר כי כמעט לא נותרו רבנים.
אחד מרבני ליטא רשם ביומנו: "נותרתי יחיד מרבני ליטא".
הסיוע הגיע מהרבנים הצבאיים בצבא הבריטי ואילו רוב הרבנים הגיעו מצבא ארצות הברית.
מבין האחרונים היה מספר רב מהתנועה הרפורמית ומהיהדות הקונסרבטיבית, דבר שהשפיע על היהודים במחנות העקורים שרובם באו מהיהדות האורתודוקסית.
חלקם כבר נולדו בארצות המערב, ולא הכירו את התרבות המזרח-אירופית.
בעיקר, תפקידם היה לשרת את החיילים ותרומתם לשארית הפליטה הייתה רבה.
הרבנים הצבאיים עסקו בסוגיות הבאות: קבורה נאותה לנפטרים, הקלה בשגרת חייהם היום-יומית, הגשת עזרה פיזית ושיפור תנאי החיים, עידוד הארגון העצמי וסיוע ראשוני בתהליך השיקום הרוחני.
הם פעלו בקרב שארית הפליטה תקופה קצרה אך גורלית ביותר: ששת החודשים הראשונים לשחרור.
אחריהם הגיעו למחנות רבנים אורחים שתרמו לשיפור המורל.
תחומי הפעילות החשובים של הרבנים:
הקמת תשתית לחיי היום-יום, כמו חידוש האפשרות לאספקת מאכלות כשרים.
השער האחרון בספר עוסק בסוגי התיעוד הקיימים בחקר השואה: יומנים, ספרות זכרונות ותעודות שנמצאו.
בעז ערפלי (9 בינואר 1936 - 5 ביולי 2010) היה פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, מהבולטים בחוקרי טשרניחובסקי, אלתרמן, עגנון עמיחי וברנר.
בעז ערפלי נולד בארץ ישראל.
למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בשנת 1963 בהצטיינות יתרה (עברית) ובהצטיינות (מקרא).
בשנת 1965 סיים תואר שני בספרות עברית ובספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת תל אביב וסיים בשנת 1977. נושא הדוקטורט: 'המבנה הקטלוגי של שירת עמיחי – מבנה ומשמעות בשירת עמיחי', בהדרכת פרופסור יוסף האפרתי ופרופסור איתמר אבן-זהר.
משנת 1963 לימד ערפלי ספרות ומקרא בתיכון בית ירח שבעמק הירדן.
ב-1967 נמנה עם מייסדי החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב ושימש בו מרצה עד 1985. ב-1986 עבר לחוג לספרות עברית, בו הגיע לדרגת פרופסור מן המניין (2000).
בשנת 2005 פרש ערפלי לגמלאות.
ערפלי הקדיש את עבודתו בעיקר לחקר יצירות מופת שעוררו ועדיין מעוררות קשיים בשל מורכבותן הספרותיות והתרבותיות העקרוניות; יצירות שפענוחן מאיר מחדש את עולמם התמאטי והפואטי של יוצריהן, שהם תמיד יוצרים מרכזיים של הספרות העברית (לשמות שכבר הוזכרו לעיל יש להוסיף את מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, אורי צבי גרינברג ואברהם שלונסקי).
למרות שמחקריו מנצלים בהרחבה היבטים היסטוריים, ביוגרפיים ותאורטיים, מודגשת בהם הקריאה בטקסט של היצירה עצמה והוא נתפס בהם כשופט המכריע.
ערפלי מדגיש את ערכו של העיון בספרות עצמה ואת השימוש שזו עושה בכל ההקשרים שנזכרו, או ליתר דיוק, הדרך שבה היא יוצרת אותם מחדש.
עבותות של חושך: תשעה פרקים על 'שמחת עניים' לנתן אלתרמן, תל אביב: המכון הישראלי לפואטיקה ולסמיוטיקה על שם פורטר, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983.
ספרו הראשון של ערפלי הוקדש ל"שמחת עניים", יצירתו המורכבת של נתן אלתרמן.
על יצירה חידתית זו (שנחשבה לטקסט הקשה ביותר בשירה העברית החדשה) הרבו לכתוב – בעיקר הכללות גדולות שאינן מנומקות דיין, או עיונים בהיבטים חלקיים.
"עבותות של חושך" הוא הניסיון הראשון להציע ליצירה אינטרפרטציה מקיפה ומפורטת כאחד.
הספר דן במבנה הרצף של היצירה ובמבנה המשמעות שלה ומציע לה פירוש המיישב את הסתירות שלכאורה בין הקשריה המגוונים.
הוא קבע לראשונה את ההקשר ההיסטורי של כתיבתה (לא תגובה לשואה, אלא לסכנת כיבוש גרמני ואיום ההשמדה שנשקף ליישוב הארץ-ישראלי בראשית שנות ה-40).
כן עסק בהרחבה בזיקותיה של היצירה לבלדה (הביקורת זיהתה ב"שמחת עניים" אווירה בלדית ומוטיבים בלדיים, ערפלי הראה שניתן לתאר את הפואמה של אלתרמן כטרנספורמציה מודרניסטית מורחבת של המבנה, המשמעויות והערכים הבסיסיים של הבלדה הביניימית).
ערפלי משווה את "שמחת עניים" ל"כוכבים בחוץ" ספרו הקודם של אלתרמן וקובע שאלה שני ספרים שונים זה מזה ככל שספרים שנכתבו על ידי אותו משורר יכולים להיות שונים זה מזה.
המעבר מספר לספר כמוהו כמהפכה בשירת אלתרמן.
ערפלי חזר לנושאים שהעלה ב"עבותות של חושך" בשניים מספריו האחרונים.
הפרחים והאגרטל: שירת יהודה עמיחי 1948–1968 (מבנה, משמעות, פואטיקה), תל אביב: ספרי סימן-קריאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד (מהדורה שנייה: 1986).
ספרו השני (המבוסס על עבודת הדוקטור שלו) הוא מחקר מקיף על שירת יהודה עמיחי (1963-1948).
הספר מתאר את מבנה השיר של עמיחי, את מבנה עולמו השירי, את משמעויותיו וערכיו ואת הפואטיקה שלו, על רקע השירה העברית החדשה מאז ביאליק.
הספר שיצא במהדורה שנייה (1995) משמש כספר יסוד בספרות המחקרית על עמיחי שהסתעפה מאז.
גם אל שירת עמיחי שב ערפלי בספריו האחרונים (2005, 2009) בהם כלל פרקים חדשים (חדשניים) ומסכמים על שירת המשורר המרכזי הזה.
רב-רומאן: חמשה מאמרים על 'תמול שלשום' מאת ש"י עגנון, המכון לפואטיקה וסמיוטיקה על שם פורטר, אוניברסיטת תל אביב, המכון למורשת בן-גוריון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ח.
ספרו השלישי של ערפלי, חיבור מונוגרפי על " תמול שלשום" מאת ש"י עגנון.
הספר יוצא מן ההנחה כי הרומן הזה 'הוא הרומן העברי הטוב ביותר שנכתב אי פעם, גם אחד מן הרומאנים הגדולים ביותר שנכתבו בספרות העולם במאה העשרים'.
את הטענה הזאת מבקש ערפלי לבסס בדרך התיאור, הניתוח והאינטרפרטציה.
בספרו – 'רב-רומאן' במשמע 'רומאן מופת' (masternovel) אבל גם במשמע 'הרבה רומאנים' – הוא מזהה את האחדות רבת המתחים בין הפיקרסקי והדרמטי-טרגי, החברתי והפסיכולוגי, הריאליסטי והסוריאליסטי, בין דת, לכפירה ולאקסיסטנציאליזם, בין עיצובו של יחיד לעיצובה של תקופה היסטורית ועוד – אחדות המייצרת רומן מופת מיוחד במינו.
חדוות ההשוואה: תמורות בשירה העברית המודרנית, תל אביב: המכון לפואטיקה ולסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
הספר מציע בה בעת היסטוריה פנימית של השירה העברית מביאליק ועד עמיחי והמחשה רבת פנים של התאוריה והמתודולוגיה של ההשוואה בחקר הספרות.
מהתחלה: קריאה חדשה ביצירות מרכזיות של יוסף חיים ברנר, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005 – אינטרפרטאציות חדשות לב חורף, מסביב לנקודה, מא.
עד מ., מעבר לגבולין, מן המיצר, מכאן ומכאן, שכול וכישלון.
ספרו החמישי של ערפלי, "מהתחלה" (2008), הנשען על חיבורים ברנריים קודמים שלו, מוקדש לסיפורת של י"ח ברנר.
בספר זה העמיד ערפלי אינטרפרטציות חדשניות ומפורטות ליצירותיו העיקריות (בחורף, מסביב לנקודה, מא.
מעבר לגבולין, מן המיצר, מכאן ומכאן, שכול וכישלון).
האתגר שאותו מציע ערפלי בספריו הוא אתגר הקריאה בסיפוריו של ברנר ובהם בלבד, מתוך הנחה כי הם מכילים את כל המידע הדרוש להבנתם.
דיוניו חושפים את דרכי הארגון האמנותי העשירות והחמורות של סיפורי ברנר (תוך כדי הפרכת הטענה המסורתית שראתה בהם מבעים פרומים ובלתי-מהוקצעים), מציע לראות בו מספר-פילוסוף וכל אחד מסיפוריו כגיחה נוספת ומכיוון אחר בהתמודדות עם שאלות הקיום העקרוניות והעמוקות ביותר של היחיד, העם והאדם.
שורת המורדים: מחקרים בספרות העברית החדשה, ירושלים: הוצאת כרמל, 2009.
ספרו השישי של ערפלי מציע שורה של עיונים בברדיצ'בסקי, טשרניחובסקי, ברנר, זך ועמיחי, עם ביאליק, אצ"ג, ועגנון.
הספר מבליט, באמצעות העיונים האלה את חילוניותה ומהפכנותה של הספרות העברית החדשה ומתפלמס עם אלה המבקשים להשכיח או לטשטש את אפייה זה (מרדכי שלו, דן מירון גלעד ברעלי ואחרים).
הספר דן בין השאר בזיקתם של ברדיצ'בסקי וטשרניחובסקי למקרא, בהשפעת ברנר על אצ"ג מזה ונתן זך מזה, בהתמודדותו של ברנר עם שופנהאואר שהירבה להשפיע עליו, ב"בעיר ההריגה" (ביאליק), בירושלים של עמיחי ובהקבלות בין ברנר לקפקא.
בספר אינטרפרטציות מפורטות ל"מחניים" ו"בסתר רעם" של ברדיצ'בסקי.
שאול טשרניחובסקי: מחקרים ותעודות, מוסד ביאליק, תשנ"ה.
ערפלי ערך את הכרך "שאול טשרניחובסקי – מחקרים ותעודות" (1994),מבחר של מאמרי טשרניחובסקי בענייני ספרות ולשון ומבחר של מחקרים שנכתבו עליו ועל יצירתו.
בספר זה הוא פרסם, ביאר וניתח (פרסום ראשון) את חיבורו האוטוביוגרפי הגנוז של טשרניחובסקי 'מעין אבטוביאוגרפיה', פירש את כליל הסונטות 'לשמש' ועדכן את הביבליוגרפיה של המחקרים על כתבי המשורר.
בעז ערפלי, זיוה שמיר, עוזי שביט (עורכים), תום ותהום: האידיליה של טשרניחובסקי, תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ח.
בעז ערפלי, צעיר לעד - עיונים בשירת שאול טשרניחובסקי.
הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א (2011).
בראשית שנת 2010 מסר ערפלי לדפוס מבחר מקיף של שירי טשרניחובסקי (מאורגן בסדר משולב של ז'אנרים ונושאים) עם מבואות, ביאורים לשירים ופירושי מילים.
הוא נפטר חודשים ספורים לאחר מכן.
בעז גאון (נולד בשנת 1971) הוא עיתונאי, מחזאי, משורר ותסריטאי ישראלי.
יו"ר מרכז גאון באוניברסיטת בן-גוריון.
נולד בבת ים לרחל ובני גאון, אח תאום של יואב גאון.
כשהיה בן שש עבר עם משפחתו לרמת השרון.
למד לימודי תיאטרון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 נישא לאפרת מיכאלי, בת קיבוץ גבעת חיים.
לאחר נישואיהם נסעו השניים ללונדון ללימודי תקשורת.
באותה תקופה שימש כתב "מעריב" בלונדון ופרסם טור פוליטי שבועי בעיתון.
כמו כן שימש תחקירן בתוכנית "עובדה" של אילנה דיין.
לאחר שובו מארצות הברית החל בפעילותו כמחזאי.
בתחילה כתב מספר מחזות שהועלו בקריאה מבוימת וכן מחזה לפסטיבל עכו בשם "חזרה גנרלית", שזכה בפרס "המחזה הטוב ביותר".
מאז החל בכתיבת מחזות לתיאטרון הרפרטוארי.
בשנת 2006 העלה את המחזה "בואנוס איירס", המספר על תפקודו של שגריר ישראל בארגנטינה בתקופה שלאחר המהפכה הצבאית שהעלתה לשלטון את דיקטטורת ה"חונטה" בסוף שנות ה-70. המחזה הועלה מחדש בשם "ארגנטינה" בשנת 2011 בתיאטרון חיפה.
בשנת 2008 כתב את המחזה "השיבה לחיפה", על פי נובלה מאת ע'סאן כנפאני, בבימוי סיני פתר.
בשנת 2009 העלה את המחזה "ברנז'ה" המשלב את שני העולמות שבהם הוא עוסק - מחזאות ועיתונאות.
גאון פרסם מספר ספרים: בשנת 2008 פרסם את רשמיו ותובנותיו מתקופת שהותו בארצות הברית בספר "המקום שבו נגמרת אמריקה".
ב-2009 פרסם (יחד עם אשתו, אפרת מיכאלי) את האנתולוגיה "פשוט זה לא", שבה כונסו מאמריהם של תשעה עשר כותבים ישראלים בנושא "משפחה".
בין הכותבים, מלבד גאון ומיכאלי, גם ארנה קזין, רוני סומק, דן תורן, איאד ברגותי ויוסי שריד.
בשנת 2014 זכה גאון במלגת פולברייט כדי להשתתף בתוכנית הכתיבה הבינלאומית של אוניברסיטת איווה, ארצות הברית במסגרתה כתב את הרומן "אליהו מחפש אהבה" שהתפרסם בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
באוגוסט 2010 חתם גאון יחד עם עוד עשרות אמנים ושחקנים על עצומה שבה הודיעו על החרמת היכל התרבות באריאל ועל סירובם להופיע מעבר לקו הירוק.
מאז 2015 גאון הוא המנכ"ל ואחד המייסדים של חברת "wisdo.com" שמודדת ומפחיתה שיעורי בדידות באמצעות יצירת רשתות תמיכה מותאמות משתמש.
גאון משמש גם כמורה ליסודות הכתיבה הדרמטית במכללת "מנשר לאמנות" שבתל אביב.
לבעז גאון ולאפרת מיכאלי בן ובת – יונתן ושירה.
אחיו הוא הפרסומאי משה גאון, דודו הוא הזמר והשחקן יהורם גאון.
גאון הוא יו"ר "מרכז גאון" לתרבות הלדינו, שהוקם באוניברסיטת בן-גוריון על שם סבו משה דוד גאון.
אליהו מחפש אהבה (רומן), כנרת זמורה ביתן, 2018
פשוט זה לא (עיון) - בעריכת בעז גאון ואפרת מיכאלי, עם עובד, 2009
המקום שבו נגמרת אמריקה (עיון), עם עובד, 2008
דור הגומי והכסף (שירה) - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
האוטובוס הצהוב של ג'ימקס (רומן) - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996
בעיות בפילוסופיה של המוסר - תיאטרון הבימה (קריאה), 2022
יש לי רעיון לסטארט אפ!
- תיאטרון הקאמרי (קריאה), 2022
בואנוס איירס (ארגנטינה) – תיאטרון הקריאה, צוותא (2006), ותיאטרון חיפה (2011-12)
ברנז'ה - תיאטרון בית ליסין (2009)
משפחת ישראלי - תיאטרון חיפה (2007)
חזרה גנרלית - פסטיבל עכו (2006)
בסתת או באסת (במצרית עתיקה: bꜣstjt, בפיניקית: 𐤀𐤁𐤎𐤕, אבסת או 𐤁𐤎𐤕, בסת) היא אלה במיתולוגיה המצרית.
לבסתת סגדו לפחות מאז תקופת השושלת השנייה, כלומר תחילת האלף ה-3 לפנה"ס.
במקור דמותה הייתה של לביאה, או של אישה בעלת ראש של לביאה, והייתה האלה המגינה על מצרים התחתונה, וכך גם האלה המגנה על פרעה.
תפקידה בפנתאון המצרי התעמעם כשסח'מת, אלה דומה שגם לה ראש לביאה, הפכה ליותר דומיננטית כשמצרים התחתונה אוחדה עם מצרים העליונה.
באלף ה-1 לפנה"ס, כאשר הפופולריות של החתולים כחיות בית עלתה, הוחלפה דמותה של בסתת בזו של אישה בעלת ראש חתול והיא הפכה לאלת החתולים.
לרוב היא מוצגת כחתולה בעלת פרווה זהובה-מנומרת.
בתקופה התלמיית בהשפעת פולחן האלה היוונית ארטמיס, הפכה בסתת לאלה המזוהה עם הירח.
בשנת 2010, התגלה בעיר אלכסנדריה בשכונת קום-אל-דקה, מקדש גדול לאלה בסתת.
במקדש שהיה שייך כנראה למלכה ברניקי השנייה אשתו של תלמי השלישי, התגלו פסלים רבים של חתולים.
ביחזקאל מוזכרת עיר מצרית בשם פי בסת, ששמה המצרי היה כנראה "פר בסתת" = בית בסתת, והייתה מרכז פולחן לאלה בסתת.
העיר שכנה באזור הדלתה של מצרים התחתונה, והייתה בירת הנום ה-18 של מצרים התחתונה.
כיום היא מזוהה עם תל בסטה.
בסתת מופיעה בסדרת ספריו של הסופר ריק ריירדן, "משפחת קיין והאלים המצריים", כאפוטרופוסית של סיידי ואחיה קרטר לאחר ששוחררה ממחט קלאופטרה.
כמו כן, היא מוזכרת בספר "האלכימאי" מסדרת "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" של מייקל סקוט, כאחת הקדמוניות המצריות שאותן העיר דוקטור ג'ון די.
בעז לב (נולד ב-9 במרץ 1948) הוא רופא ישראלי המכהן כראש הצוות לטיפול במגפות במשרד הבריאות ונציב קבילות הציבור למקצועות הרפואיים במשרד הבריאות מאז שנת 2015. בנוסף לתפקידיו אלה, בחודש פברואר 2024 מונה למבקר הפנים של משרד הבריאות - ראש אגף בכיר ביקורת פנים.
לפני כן שימש כמשנה למנכ"ל משרד הבריאות וראש חטיבת הבריאות מאז 1995. בשנים 2000–2003 כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות.
טרם הגעתו למשרד הבריאות שירת בצה"ל וסיים את שירותו כסגן קצין רפואה ראשי, בדרגת אל"ם.
לב הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
הוא התמחה ברפואה פנימית, מחלות זיהומיות ומנהל רפואי וסיים השתלמות עמיתים בתחום רפואת כאב.
שימש כראש היחידה לאתיקה במכון גרטנר והוביל את פרויקט "פרלמנט הבריאות" - שיתוף הציבור בהכרעות רפואיות ותעדוף טכנולוגיות.
בין השנים 2000-2005 שימש כחבר הוועדה הציבורית לענייני החולה הנוטה למות.
לב יזם והוביל את פרויקט "היוזמה לעתיד בריא 2020" למיפוי ועיצוב מערכת הבריאות העתידית והיה ממכונני הפרויקט הלאומי "ישראל פעילה ובריאה".
כמו כן, מלווה את המועצות הלאומיות לבריאות משחר הקמתן.
ביולי 2020 מונה לחבר במטה המקצועי של הממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל.
בסרקיון (שם מדעי: Bassaricyon) הוא סוג ממשפחת הראקוניים המצוי באמריקה המרכזית ובחלק מאמריקה הדרומית, בדרך כלל ביערות בטווח של 700 מטר ומעלה.
לבסרקיון פנים קצרות, אוזניים ועיניים גדולות וזנב ארוך בו הוא יכול להיתלות.
הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מפירות, והוא נוהג לחיות בבדידות בטריטוריות גדולות.
המין החי הקרוב אליו ביותר הוא הקינקז'ו.
בעבר היה בסוג רק המין אולינגו צפוני.
בהמשך הופרדו ממנו 3 מינים.
אולינגו צפוני (Bassaricyon gabbii) - חי במרבית השטח מניקרגואה עד לפרו.
אולינגיטו (Bassaricyon neblina) - המין הקטן ביותר במשפחת הראקוניים, שהתגלה רק בשנת 2013 והפך למין הטורף החדש ביותר למדע.
כמה חלוקות מונים מינים נוספים לסוג.
בַּסָרִיסְקוּס (שם מדעי: Bassariscus) הוא סוג של ראקוניים החיים בדרומה של אמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית ביערות, אזורים הרריים ומדבריות.
הם קרוביהם של הראקון והקואטי, אך קטנים מהם ובעלי זנב מפוספס בטבעות שנתן להם את שמם.
כמו כן הם בעלי עיניים גדולות, אוזניים ואף ארוכים ופרווה זהובה.
ישנם 2 מינים של בסריסקוסים:
דביבון זנב-טבעת (Bassariscus astutus) - המין הגדול יותר שנפוץ מדרום ארצות הברית עד מרכז מקסיקו
קקומיסטו (Bassariscus sumichrasti) - המין הקטן יותר שנפוץ בעיקר במרכז אמריקה
בעז קראוס (נולד ב-30 בספטמבר 1961) הוא עורך דין ישראלי, הנמנה עם עורכי הדין הבולטים בישראל בתחום דיני הירושה והעיזבון.
קראוס נולד בישראל, למד במדרשית נועם, שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים ולמד משפטים באוניברסיטת בר-אילן.
את התמחותו עשה בפרקליטות המדינה ואצל יו"ר לשכת עורכי הדין עו"ד דרור חוטר ישי.
משרד עורכי הדין "בעז קראוס, משרד עורכי דין", שהקים בשנת 1986 מופיע ברשימת מאה משרדי עורכי הדין המובילים בישראל לפי דירוג החברות של "גלובס DUN'S 100", ודורג כמשרד מוביל בתחומו.
קראוס הוא יו"ר ועדת ירושה בלשכת עורכי הדין וחבר בארגון הבינלאומי STEP העוסק בתחום הירושה והנאמנויות.
במהלך שנות פעילותו בתחום, קראוס טיפל במספר גדול של לקוחות ועיזבונות בולטים, כגון עיזבון המנוח רו"ח יגאל ברייטמן ז"ל, עיזבון השרה לשעבר שולמית אלוני ז"ל, עיזבון הזמרת המנוחה שושנה דמארי ז"ל, עיזבון השופט העליון משה בייסקי ז"ל, עיזבון דודו טופז ז"ל, עיזבון עוה"ד צבי לידסקי ז"ל ועוד.
במסגרת תפקידו כיו"ר ועדת ירושה, פעל להוספת מספר שינויים בחוק הירושה על מנת לתקן את מה שלתפיסתו פגום בחוק הקיים.
בין התקדימים המשפטיים שהוביל משרד עו"ד בעז קראוס, נמנה מקרה מפורסם בו רצח בן את אמו הרופאה בשישים ושש דקירות סכין.
לאחר שהוכרז כבלתי כשיר לעמוד לדין הגיש בקשה לרשת את אמו, כבנה.
בהליך משפטי תקדימי הביא קראוס לכך שזכאותו של הבן לרשת את אמו נשללה למרות העובדה שלא הורשע ברצח כפי שדורש חוק הירושה ותוך קביעה כי מודעות למעשה עשויה לשלול זכאות לרשת אף בהיעדר הרשעה ברצח.
תיק נוסף שבו טיפל ושהוביל לשינוי המצב המשפטי, הוא תיק בו ביקשו מאומצים לרשת את דודם המנוח, מציאות שעד לאותו מועד הייתה בלתי אפשרית לאור הוראותיו של חוק הירושה, אשר הפלה לרעה ילד מאומץ לעומת צאצא ביולוגי.
מציאות בלתי שוויונית זו שונתה במהלך שהוביל קראוס לשינוי חוק הירושה והשוואת מעמדים של ילדים מאומצים למעמדם של ילדים ביולוגיים בכל הנוגע לירושת קרובי המאמץ.
דיני ירושה ועיזבון, 6 כרכים, בהוצאת המכון למחקרי משפט וכלכלה, תל אביב, 2000.
המדריך המעשי למוריש וליורש, בהוצאת תמר, תל אביב, 1996.
כשרות משפטית ואפוטרופסות, בהוצאת המכון למחקרי משפט וכלכלה, תל אביב, 2002.
בעברית הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי רזי בן-עזר משנת 2004.
אלבום הבכורה של רזי בן-עזר הוקלט בשנת 2004 אך איסוף החומרים נמשך שנים רבות בשנים שקדמו להוצאתו.
שירים שנכתבו בנעוריו ובמהלך שירותו בצה"ל הצטרפו לשירים חדשים שנכתבו במיוחד לאלבום.
האלבום הוקלט באולפני Step Brother בפורט לודרדייל, פלורידה, בהשתתפות נגנים מישראל וארצות הברית.
בין המשתתפים באלבום: עמי לוי (פוליאנה פרנק, החשמליות), בריאן קאמפבל (Trip Hop nation), גיל פדידה (אלג'יר, פונץ'), ג'יימס ריצ'רדסון (As We R), ארנסט לי וויליאמס Square Egg ריצ'י בולדווין (Sixty Nine Band) ורביעית כלי המיתר של South Florida Everglades College.
בעז בן צור הוא עורך דין ישראלי, המתמחה בתחומי הליטיגציה, דיני עבודה, לשון הרע, ביטוח, צווארון לבן, ותובענות ייצוגיות.
הוא שותף מייסד במשרד עורכי הדין בן צור, קורב ושות'.
שירת כמפקד פלוגה בחיל רגלים בדרגת רב-סרן.
למד תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות.
בשנת 1987 עבד והתמחה במשרד עורכי הדין "ש.
בשנת 1990 הצטרף למשרד עורכי הדין של ד"ר יעקב וינרוט, והחל לכהן כשותף בכיר, ניהל את צוות הליטיגציה במשרד, הוביל את הייצוג בתיקי ליטיגציה מסחרית ובתיקי צווארון לבן, והחזיק ב-15% מן המשרד.
בין הגופים והאישים אותם ייצג בשנים אלה: ההסתדרות בעניינים שונים (בהיקף של כמיליארד שקלים), לה-נסיונל ומשה פרג, חברת הביטוח אריה, משפחת ברנובסקי ועוד.
באפריל 2005 פרש מהמשרד וחבר לעורך הדין רונאל פישר.
כשנה לאחר מכן נפרד ממנו, ועמו כששה עורכי דין נוספים, וחבר למשרד טולצ'ינסקי, שטרן מרציאנו & בן-צור & כהן.
באותה עת ייצג את ירון זליכה, החשב הכללי במשרד האוצר.
בשנת 2008 פרש ממשרד זה, ועמו עשרה עורכי דין נוספים, והקים משרד עצמאי הנושא את שמו.
החל מ-2021 שותף עמו במשרד עורך הדין אורי קורב.
במשך השנים ייצג בן צור את בנימין נתניהו, השר לשעבר אברהם הירשזון, בני גנץ, יהודה בן חמו, מאיר כהן, היהלומן דן גרטלר, ניסו שחם, ההסתדרות ועובדי טבע, ארנון מילצ'ן, בני פרץ, סיעת בית"ר, ועוד.
בן צור ומשרדו מייצגים בהתנדבות את עמותת קו לעובד ואת התנועה לחופש המידע בעתירות עקרוניות.
חבר בוועדת בתי המשפט של לשכת עורכי הדין ומרצה בלשכה בהשתלמויות וימי עיון.
כמו כן, משמש כבורר בתיקי בוררות בתחום המסחרי.
בינואר 2024 הודיע בן צור על פרישתו מייצוג בנימין נתניהו מסיבות אישיות אך פרסומים קודמים קושרים את עזיבתו מצוות ההגנה ליוזמות החקיקה שקידם נתניהו החל מינואר 2023.
ייצג את חברת הביטוח הדר בפרשת "לה נסיונל".
ייצוג בן זיגייר (האסיר X).
באוגוסט 2020 החל לייצג את ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו במשפט נתניהו בתיק 4000 ב-29 בינואר 2024 הודיע לנתניהו כי הוא פורש מהתיק בשל סיבות אישיות.
ייצג את עורך הדין אפי נוה בפרשת מינויי שופטים תמורת שוחד.
ייצוג יואב גלנט בעתירה לסילוקו ממפלגת הליכוד.
בע"מ 919/15 פלוני נ' פלונית הוא פסק דין משנת 2017 הקובע כי על פי הדין הדתי החיוב במזונות ילדים לילדים בגילאי 6 עד 15 יקבע על פי יכולותיהם הכלכליות היחסיות של ההורים, ובכפוף לזמני המשמורת, ולא יחויב בהם האב בלבד כפי שפסקו בתי המשפט למשפחה טרם פסק דין זה.
סעיף 3 לחוק המזונות קובע כי חיוב מזונות ליהודים הוא לפי ההלכה היהודית, ללא הבדל האם התיק מתנהל בבית הדין הרבני או בבית המשפט לענייני משפחה.
על פי ההלכה, חיוב מזונות ילדים היה בעבר עד גיל 6, חיוב זה חל על האב בלבד.
בשנת 1944, בעת שלטון המנדט הבריטי, התקינה הרבנות הראשית לישראל תקנה המחייבת לזון גם ילדים בגילאי 6 עד 15. במשך שנים רבות הייתה מחלוקת בין הדיינים והפוסקים האם תקנת הרבנות הראשית חלה על האב בלבד או על שני ההורים בשווה.
פסק דין זה מטיל את הנטל על 2 ההורים כפוף להכנסותיהם וכפוף לזמני שהות הילדים, דהיינו חובה מזונות ילדים היא על שני ההורים.
על פי רוב במעל 90% מהתיקים בדיני משפחה, בית המשפט העליון מסרב לדון בערעורים על החלטות בית משפט המחוזי בנושא דיני משפחה.
על אף פסיקת העליון, בתי הדין הרבניים לא שינו נכון להיום (2022) את שיטת הפסיקה, זאת בשונה מבתי המשפט שקיבלו את פסק הדין הלכה למעשה.
פסק הדין היווה תקדים שלפיו כאשר הילד מגיע לגיל 6, חולקים ההורים יחד בתשלום המזונות, בהתאם לזמני השהות של כל הורה עם הילד וכן בהתחשב ביחס ההכנסות.
אופן חישוב המזונות לפי פסק הדין
אופן חישוב המזונות מבוצע בשלשה שלבים:
שלב א – מחשבים כמה אחוז כל הורה מרויח מסך ההכנסה של שני ההורים, לדוגמה הורה א 0.75 והורה ב 0.25.
שלב ב – כל הורה מכניס ל"קופה" את הוצאות גידול הילדים לפי אחוז הכנסתו שבשלב א.
שלב ג – כל הורה מושך מ"הקופה" לפי מספר הימים היחסיים שהילדים נמצאים אצלו.
בעבוע היא שיטת בישול שבאמצעותה מבשלים מזון בנוזלים חמים בטמפרטורה הנמוכה מנקודת הרתיחה של מים (100 מעלות צלזיוס) ומעל טמפרטורת שליקה (71–80 מעלות צלזיוס).
בכדי להגיע לבעבוע יציב, יש להביא נוזל לרתיחה ולהפחית את מקור החום שלו לטמפרטורה נמוכה וקבועה.
בעבוע היא שיטת בישול עדינה יותר מהרתחה ומונע מהמזון להתקשות או להתפרק.
שיטת זו היא בדרך כלל שיטת בישול מהירה ויעילה.
מזון שבושל בבעבוע בחלב או בשמנת במקום במים מכונה לפעמים מוקרם.
טמפרטורת הבעבוע המתאימה היא נושא שנוי במחלוקת בין שפים, לפי המכון הקולנירי של אמריקה הטמפרטורה האידיאלית מתחילה מ-82 מעלות צלזיוס.
במטבח היפני, בעבוע נחשב לרוב לאחת מארבע טכניקות הבישול הבסיסיות, יחד עם צלייה, אידוי וטיגון עמוק.
אוכל שמוכן בסיר לבישול איטי מבושל בבעבוע.
מנות רבות מבושלות באופן זה במטבח האמריקאי, ביניהן: נזידים, צ'ילי קון קרנה ומרקים.
אוכל הונגרי מסורתי, ובמיוחד מנות בשר רכות, מבושלות בבעבוע לעיתים קרובות לפרקי זמן ממושכים.
נזיד הגולאש ופפריקש המאפיינות מטבח זה מבושלות בבעבוע.
במטבח ההולנדי והפלמי המסורתי, נתחי בקר שאינם רכים מבשלים בבעבוע במשך מספר שעות לקבלת פלמנדה קרבונדה (נזיד פלמי).
באופן מסורתי מבשלים בלהבה נמוכה, הבוערת מצריכת שמן.
על כיריים מודרניות, נהוג בהולנד לבשל נזידים באש נמוכה מאוד.
בדרך כלל משתמשים במחבת ברזל יצוק עם תחתית עבה.
הבשר מוכן אם ניתן לפרק אותו בקלות לסיבים.
בעבוע הוא אחד מסגנונות הבישול הפופולריים ביותר באיראן ובאפגניסטן.
במטבח הפרסי המסורתי, כמעט כל סוגי החורשט הפרסי מבושלים בבעבוע במשך מספר שעות.
מקרה דומה עם מספר מנות איראניות אחרות ביניהן אבגושט ובוזבאש.
חלק מתנורי הגז המודרניים מצוידים במבער בעבוע, כאשר מבערים כאלה ממוקמים בדרך כלל בחלקו האחורי של התנור.
בכיריים חשמליות רבות יש מצב בעבוע מובנה.
סיר לבישול איטי הוא סיר חשמלי המשמש לבעבוע של מזון במשך שעות בכל פעם.
בעג'ה הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי, מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' וג' (Pre-Pottery Neolithic B and C – PPNB/PPNC), מתוארך לשנים 6800–7500 לפני הספירה, ושוכן כ-14 ק"מ צפונית לפטרה שבהרי אדום, ירדן.
האתר התפרסם בזכות הסביבה הקיצונית שבה הוקם, הוכר כאחד מיישובי הקבע הגדולים מהתקופה PPNB/PPNC (אנ') באזור פטרה רבתי, ושימש כמרכז אזורי.
במקום ייצרו כלי אבן שונים, חרוזים וטבעות אבן חול בגדלים שונים, ששימשו לנוי ותכשיטים, בהם סחרו למרחקים.
שמו המקורי של הכפר אינו ידוע ושמו כיום ניתן לו על ידי ארכאולוגים, שכינו אותו על שם רכס ההרים הסמוך.
ליד הכניסה לאתר נמצאים שרידי ישוב (בעג'ה I) מהתקופה המוסלמית והנבטית.
חפירות שיטתיות באתר החלו בשנת 1997 ומתבצעות על ידי צוות טרנס-דיסציפלינרי ובינלאומי בראשותו של ה.ג.ק.
Gebel) מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בעג'ה היה יישוב כפרי מבודד, שהתאפיין בארגון חברתי שיתופי.
תושביו סיפקו את צורכיהם בעצמם, אך גם קיימו קשרי מסחר עם יישובים סמוכים.
האתר מספק מידע חשוב על ראשית ההתנחלות ביישובי קבע, על ייצור כלים וחפצים, על מנהגי הקבורה ועל התפתחות מערכות ערכים חברתיות בתקופה הנאוליתית.
בעג'ה מציעה הזדמנות ייחודית להבין את ההשלכות של אורח חיים יצרני, ועד כמה אתוס החיים הנאוליתיים בכפר, משקף גם את היסודות של חיינו המודרניים כחברות יצרניות.
ליישוב יש רק גישה אחת, קשה, דרך ערוץ תלול, צר ועמוק (המכונה סיק), נקיק שנחרץ בעומק של עד 70 מ' לתוך הרי אבן החול.
החוקרים סבורים שרצפת הסיק הייתה גבוהה בהרבה מכפי שהיא היום ונשחקה בשיטפונות שהיו במהלך השנים.
ציר האורך של האתר (צפון מזרח – דרום מערב) גובל בסיק אל-בעג'ה בדרום ובתצורת סלע אנכית בצפון.
אורכו כ-290 מ', רוחבו משתנה מ-20 מ' באזור המערבי והמזרחי עד כ-90 מ' בחלקים המרכזיים.
זהו הכפר הקדום היחיד שנמצא באזור, ששוכן בסביבה מוגנת שכזו והגישה אליו כה קשה.
חוקרי האתר משערים שזו עדות לסכסוכים טריטוריאליים ותחרות על בתי גידול מוגבלים.
התנאים הטופוגרפיים בסיק מעלים את האפשרות שבאמצעות סכרים פשוטים אפשר היה לאגור מים ולדעתם זהו הסבר אפשרי נוסף מדוע נבחר אתר זה כמקום יישוב.
בעג'ה אכן נמצאת בסביבה מוגנת, אבל גם כזו שקשה להגן עליה, שכן כל כובש יכול היה לחסום בקלות את התושבים מגישה למים ומבריחה במעלה הערוץ או במורדו.
החפירות באתר חשפו בתים מדורגים, בני קומה או שתיים, מרובי חדרים עם חדר מרכזי או חצר, צמודים זה לזה בצפיפות, בסגנון פואבלו (אנ'), עם קירות שהשתמרו לגובה עד 4.20 מטר.
הקירות החיצוניים היו משותפים ונראה שלרוב לא היו להם פתחים.
הגישה לרוב החדרים הייתה כנראה באמצעות סולמות דרך פתחים בתקרות ובגגות, שכן רק לעיתים נדירות חדרים מחוברים עם דלתות וחלונות.
חלק מהבתים נבנו על מדרון משופע במיוחד (כ-45°).
הניצול של מדרון כה קיצוני כאזור בנייה למגורים מעיד שכל השטח בבעג'ה היה בשימוש אך המבנים לא השתמרו בטופוגרפיה שכזו בשל שתי רעידות אדמה ושיטפונות שפקדו את האזור.
לאחר הרעידה הראשונה היישוב נבנה מחדש, בצפיפות פחותה, רק על חלק מהאתר.
במבנים (שנמצאו דומים לאלו של הכפרים האופייניים באזור) החדר המרכזי היה היחיד שמתאים לרוב פעילויות הבית.
חלל זה הוקף משלושה או ארבעה צדדים בחדרים קטנים יותר (קטנים מידי למגורים) שכנראה שמשו לאחסון.
הקומות התחתונות נבנו תחילה כמעין קירות תשתית, שסייעו ליישור הסלע המשופע ותמכו בקומה הראשונה, ובהמשך שימשו לאחסון וקבורה.
כל הפעילויות החברתיות, עבודות הבית והייצור בחיי היומיום התבצעו, ככל הנראה, בקומות העליונות או על גגות הבתים.
על הקירות והרצפות נמצאו תערובות טיח מגוונות ומותאמות למטרות ספציפיות.
בחלק מהקירות הטיח היה בצבע אדום, עדות לידע והתמחות גבוהה במלאכה.
בחדרים התחתונים יש עדויות גם לסדנאות לייצור טבעות אבן חול בשרשרת ייצור מורכבת.
באתר לא נמצאנו עדויות לשטחים פתוחים או נתיבים בין הבתים, נמצאה רק אדריכלות ביתית ללא עדות למבני ציבור.
עם זאת, בחלק המרכזי השטוח של היישוב נמצאו עדויות לרחבה (כיכר?) והגישה אליה הייתה דרך מבנה דמוי שער, שיכול להצביע על מאפיין שיתופי, כעמדה אסטרטגית שנחסמה בכוונה (ממערב).
באחד מאזורי החפירה נמצא אזור בישול נרחב המשתרע על פני כ-4 חדרים.
ממצא זה מאפשר להניח שהשתמשה בו קבוצה בעלת קרבה גדולה שהיה ביניהם שיתוף פעולה כלכלי.
תוכנית הבינוי של היישוב מרמזת על מבנה חברתי "שוויוני".
על כן, החוקרים סברו תחילה שהחברה לא הייתה רבודה, אלא בעלת מנהיגות "שטוחה-היררכית" ושחיי הכפר היו מוסדרים בהסכמה של ראשי משפחות, שבראשן עמד ככל הנראה ראש כפר (צ'יף).
סברה זו השתנתה בשנים האחרונות לאור ממצאים בקברים ובמנחות שהושארו עם המתים.
החפירות בבעג'ה חשפו שלכל בית יש לפחות חדר קטן אחד במרתף המכיל קבורה קולקטיבית – משפחתית, שהמתים נקברו בו בתנוחה שפופה.
לעיתים היו בקבר עצמות אדם וחיות באי סדר, וכן חפצים שונים.
ממצאים המעידים על עיסוק במאגיה וטקסי קבורה.
העובדה שהקברים מוקמו בתוך הבתים מעידה על תפקידם המתמשך של המתים בחיים החברתיים של החיים.
פולחן קבורה דומה נמצא גם באתרים אחרים במזרח הקרוב הנאוליתי.
באחד הבתים נמצא חדר קבורה (גודלו 0,65 מ"ר) ובו שלושה מבוגרים ותשעה תינוקות, ללא מאפיינים פתולוגיים בשרידים.
המתים נקברו כל אחד בעתו והקבורה בוצעה במתכונת לפיה הנפטר האחרון נטמן במרכז הקבר בעוד העצמות והגולגולות של המתים הקודמים נדחקו לעבר השוליים.
קבורה זו מייצגת תמותה רגילה בתוך משפחה גדולה, שחבריה נקברו עם דברי ערך אישיים.
השיעור הגבוה של תינוקות עשוי להעיד על שיעור גבוה של תמותת תינוקות.
הקבר נפרץ בתחילת התקופה הנאוליתית, אולי בחיפוש אחר חפצי ערך, על כן ייתכן שיש חפצים שנשדדו, אך עדיין הכיל שפע של חרוזים, ראשי חץ וחפצים אחרים.
פיגמנט (צִבְעָן) אדום שנמצא בקבר, צבע חלקית עצמות וכלי קבר.
על קיר החדר נמצאו קטעים מציור קיר פיגורטיבי בטכניקת פרסקו של מוטיבים מופשטים וקרני אור היוצאות מדמות, ככל הנראה, אדם ותבנית דמוית סולם
האופן שבו תושבי בעג'ה קברו וקישטו את מתיהם מספק לנו רמזים חשובים הנוגעים לחברה, ליחסים החברתיים ולזיכרון הקולקטיבי שלהם.
הקבורה מתחת לרצפות בבעג'ה מעידה על החשיבות הגוברת של יחסים קהילתיים לאחר המוות ושל טקסי קבורה הנהוגים על מנת לחזק זהויות קולקטיביות ופותחת דלת להבנה של אחת מנקודות המפנה הבסיסיות ביותר בהיסטוריה האנושית, המעבר מנוודות וליקוט לישיבת קבע וחקלאות.
בעונת החפירות של שנת 2018 נמצאה קבורת ילדה בת 8–10, שכונתה על ידי החוקרים ג'מילה.
השלד המוכתם בצבען אדום נמצא עם מחרוזת מורכבת, כנראה מרובת מיתרים, עם 2337 חרוזים זעירים של צדפים לבנים ואבן גיר אדומה ועוד חמישה חרוזי טורקיז, שהוחזקו יחד על ידי טבעת חוצצת עשויה מדר וסגר המטיט שחור.
המחרוזת שוחזרה (במשך 3 שנים) ומוצגת כיום במוזיאון החדש של פטרה.
העובדה שהילדה נקברה בקבורה כה מרהיבה חייבה את החוקרים לשקול מחדש את הרעיונות הקודמים לגבי השוויוניות של החברה.
אם תחילה חשבו שמדובר בחברה לא רבודה, הרי ממצאים אלו מספקים ראיות לכך שלחלק מהילדים יוחס מעמד גבוה יותר בגיל מוקדם מאוד בחיים, שמעיד על הופעתן של היררכיות חברתיות.
אנשי בעג'ה התקיימו מחקלאות ומשק חי.
הם גידלו דגן וקטניות בעיקר, וכבשים ועיזים.
מלבד זאת הציד שיחק תפקיד מרכזי.
מוצרי הקיום היו חיטת אמר (Emmer אנ'), פיסטוק בר ותאנה?.
ניתוח עצמות החיות מלמד כי החיות שניצודו היו עיזים ושורי בר (Bos primigenius), ערודים (Equus africanus?), חזיר בר, צבאיים, קיפודים, שפנים, ארנבות, וטורף קטן (שועל?).
יש עדויות מסוימות לציד חיות למטרת ייצור פרווה (נמר, שועל, שפן סלעים).
עושרה הכלכלי של בעג'ה בא מייצור והפצה של אחד ממוצרי היוקרה של התקופה: חרוזים וטבעות אבן חול, שיוצרו בשרשרת הפעלה מתוחכמת (chaîne opératoire אנ').
בעג'ה הייתה מרכז ייצור של חרוזים וטבעות אבן החול שנסחרו לאורך עמק הבקע הסורי אפריקאי.
נראה כי תעשייה זו התאפשרה בזכות אספקת מזון בטוחה שאפשרה לתושבים להתפנות ולהשקיע זמן בייצור תכשיטים.
בבעג'ה הייתה גם תעשיית כלי אבן ועצם לייצור מגוון רחב של כלי עבודה ובית.
חלקם נמצאו טמונים בקירות הבתים וככל הנראה מייצגים נוהג מאגי ל"חיזוק" של הקירות.
על אף שהאתר משתייך לתרבות הנאוליתית הקדם-קרמית ממצאים מהאתר מצביעים על שימוש בשלושה סוגים של חומרי טין: טיח בנייה מקומי, חפצים שנצרבו בחום גבוה, וכלים עדינים שיובאו ככל הנראה מאזורים אחרים בלבנט.
ממצאים אלה מעידים על שלב מוקדם בהתפתחות טכנולוגיית הקדרות.
בע"מ 8236/21 פלונית נ' היועצת המשפטית לממשלה הוא פסק דין שבו קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן לקבל זכויות הורות ללא קשר גנטי או ביולוגי לילד, אלא בהליך של אימוץ.
המבקשת הביאה ילדים לעולם בהליך פונדקאות בארצות הברית באמצעות תרומת זרע ותרומת ביצית מתורמים אנונימיים.
ניתן פסק דין הצהרתי בארצות הברית הנותן זכות בלעדית ורישום המבקשת כאימם של התאומים שנולדו על ידי פונדקאית.
המבקשת דרשה לאכוף את פסק הדין הזר שניתן לה אך בישראל לא היה ניתן לרשום את המבקשת כאימם בהיעדר קשר גנטי לילדים.
פסק דין זה ניתן לאחר שנדחו את שתי בקשותיה של המבקשת.
לשם כך הגישה היא ערעור לבית משפט העליון במטרה להרחיב את הגדרת החוק להורות.
בקשתה הייתה לאפשר הורות הסכמית גם למי שיזם ומימן הליך להולדת ילד ללא קשר גנטי או פיזיולוגי, אלא באמצעות תורמים אנונימיים ופונדקאית.
השופט ד' מינץ לעיתים יש לסטות מסייגים הרשומים מהרשום בחוק בבקשה זו אין הכרה בהורות הסכמית כפי שנחתם עם התורמים האנונימיים אלה יש לנתק קשר גנטי או ביולוגי בין ההורה ולבין הילדים.
חוק אימוץ ילדים שומר על תורם הזרע או תורמת הביצית מפני הכרה בהורות.
החוק מגן מהתופעה של סחר בילדים ופגיעה בכל המעורבים בהליך.
בשנים האחרונות ביתי המשפט נדרשים לחפש פתרונות חדשניים ויצירתיים עקב הזמנים שהשתנו בנושא ההורות.
בהתאם לזאת ניתן לאפשר למבקשת צו הורות כדי להגן על טובת הילד.
השופטת ע' ברון מסכימה עם רוב חוות דעתו של השופט מינץ ועם התוצאה שאליו הגיע שניתן לאפשר צו הורות לשם טובת הילד.
נאמר כי הזכות להורות הוכרזה כזכות יסוד הנגזרת מכבוד האדם וחירותו שהיא זכות יסוד ורחבה על פי ההלכה.
מאחר שהתחום הטכנולוגי בפריון והולדה משיגות לא בפעם את ההסדר המשפטי של הורות, ללא קשר גנטי וביולוגי ומאפשרות להורים לגדל ילדים.
לכן אין לכפות על המבקשת את תהליך האימוץ כפי שהוא.
אלה לאפשר לה הליך אימוץ מהיר תוך דילוג על השלב הראשון שבו מכריזים על הילדים כבני אימוץ.
הליך זה מתבצע אחרי שמבצעים ניתוק קשר בינם לבין ההורים הביולוגיים.
ביהמ"ש קבע כי השלב הזה מיותר במקרה הנוכחי מאחר שאין לילדים הורים ביולוגיים.
ואם זאת יש להכיר בהורות הקטינים מכוח צו הורות פסיקתי.
השופט נ' סולברג מסכים עם חבריו השופטים ואומר כי יש פער בין עולם המשפט לבין חיי המעשה לכן יש לעצב את חוק האימוץ מחדש.
מוסיף ואומר כי במערכת המשפט הישראלי אין אפשרות להליך הורות הסכמית עם התורמים האנונימיים והפונדקאית.
אלה רק מתוך הליך אימוץ.
ובמקרה זה יש לאפשר למבקשת הליך אימוץ מזורז לילדים ולוותר על התערבות סוציאלית מאחר שהילדים חיים עם המבקשת מיום לידתם.
הפסיקה בתיק זה מהווה התפתחות משמעותית בחוק ומגדירה את הזכויות ההורות בישראל.
הוא מבהיר שגם אם חד הורית שמביאה ילדים לעולם באמצעות פונדקאות או אמצעים אחרים, היא עדיין ההורה החוקי של אותם ילדים.
זהו ניצחון גדול עבור אמהות חד הוריות הנתמכות בפונדקאות, וסביר להניח שתהיה לו השפעה חיובית על חייהן של משפחות רבות.
ביהמ"ש קבע כי ניתן להכיר במבקשת כאימם של התאומים באמצעות הליך אימוץ מזורז תוך דילוג על השלב הראשון שבו מכריזים על הילדים כבני אימוץ.
בעדינות הוא שמו של אלבום האולפן השלישי של הזמרת איגי וקסמן אשר יצא בשנת 2000, בחברת התקליטים הד ארצי.
לאחר שלוש שנות הפסקה ביניהן התגרשה וקסמן מחמי רודנר, שהיה אחראי על הפקת שני אלבומיה הראשונים, הופץ הסינגל המוביל מתוך בעדינות לקראת סוף יולי 2000.
לקראת יציאתו של "צופה בך", התראיינה וקסמן למספר גופי תקשורת.
היא השיבה שלא נעלמה והצהירה: .
בריאיון לגלובס סיפרה על הרקע להקלטות האלבום ואמרה: .
ארבעה סינגלים נוספים "רק רגע", "איש קטן למטה", "עוד קצת" ו"בעדינות" הופצו באוגוסט, בספטמבר, בנובמבר ובדצמבר 2000.
בעז פרנקל (נולד ב־11 באפריל 1985) הוא במאי, תסריטאי ועורך קולנוע ישראלי.
זוכה פרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר ופרס הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית בפרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בין יצירותיו נמנות הסדרות "חזרות", ו-"קיבוצניקים", וכן הסרטים הקצרים זוכי הפרסים "212" ו-"קילומטר 147".
פרנקל, יליד הרצליה, החל את דרכו האמנותית בלימודי וידאו-ארט באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ובהמשך התקבל ללימודי קולנוע בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, שם סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 2016. כבר במהלך לימודיו בלט פרנקל בעבודותיו, אשר הוצגו בפסטיבלים וזכו לפרסים ולהכרה מקצועית.
הסרט גם היה מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2017.
בשנת 2018 יצר יחד עם עופר ליכטמן את הסרט הקצר "קילומטר 147", שזכה בפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2020 החל פרנקל את דרכו בטלוויזיה, כשביים את הדרמה היומית "קיבוצניקים" ששודרה ב-HOT.
הסדרה נכתבה על ידי אורי וייסברוד, יונה רוזנקיאר, אמיתי אשכנזי ואבנר שפע.
באותה השנה היה הבמאי של הסדרה "חזרות", ששודרה בכאן 11 ונכתבה על-ידי ארז דריגס ונועה קולר עבודתו כבמאי הסדרה זיכתה את פרנקל בפרס הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021, וכן בפרס הסדרה הדרמה-קומית הטובה ביותר.
בהמשך נמכרה הסדרה לשידור גם בפלטפורמת הסטרימינג האמריקאית Hulu.
בשנת 2022 יצר את הסרט הקצר "מיקה/2300" יחד עם עמרי ון-אסן, שהשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
שנה לאחר מכן יצר את הסרט "סרט זר" בשיתוף פעולה עם נועה קולר, שהיה מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2023.
במהלך שנת 2025 ביים את הסדרה "מטכ"ליסטים" שיצרו ערן זרחוביץ' ומויש גולדברג וצפויה לעלות לשידור ב-yes במהלך שנת 2026.
במקביל להיותו במאי ותסריטאי, פרנקל עוסק גם בעריכת וידאו לקולנוע ולטלוויזיה.
הוא ערך, בין היתר, את סדרת הדרמה "טיטו ורוחו" (2024) שיצרו יובל שפרמן ודינה סנדרסון ושודרה ב-HOT3, ואת הסרטים הקצרים "הינומה" (2020) בבימויה של אורית פורס, והסרט "דינה מלול עושה מלחמה" (2019) בבימויו של עמית סרגוסי – שניהם היו מועמדים לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר.
פרנקל גם ערך את הסרט העלילתי "ככה את אוהבת" (2019) של הבמאית לימור שמילה, עליו זכה בפרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, וכן את הסרט "מקוללים" (2018) של יבגני רומן ואת הסרט הקצר "בצל כפות תמר" (2017) של מאיה קניג.
בשנת 2024, ביים פרנקל הסדרה "מטכ"ליסטים" עבור yes, אותה יצרו ערן זרחוביץ' ומויש גולדברג, וצפויה לעלות לשידור בקרוב.
לאורך הקריירה שלו זכה פרנקל בשורת פרסים יוקרתיים.
בין השאר זכה בפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2018 על סרטו "קילומטר 147", וכן היה מועמד לפרס זה פעמיים נוספות – על סרט הגמר שלו "212" בשנת 2017 ועל הסרט "סרט זר" בשנת 2023.
בנוסף, זכה בפרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2019 על עריכת הסרט "ככה את אוהבת", ובפרס הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021 על הסדרה "חזרות".
בשנת 2018 זכה גם בפרס משרד התרבות ליוצרים בראשית דרכם.
סרט הגמר שלו, "212", גרף שורת פרסים בפסטיבלים בינלאומיים – בהם פרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
"בעולם שלה" הוא שיר של להקת הרגאיי והדאנסהול הישראלית התקווה 6, אשר יצא לאור ב-2 במרץ 2015 כחלק מאלבומם החמישי, "הכי ישראלי".
השיר, הממוקם כשיר מספר 5 ברשימת השירים של האלבום, נכתב והולחן על ידי סולן הלהקה עמרי גליקמן, והפך לאחד הלהיטים המוכרים והאהובים של הלהקה השיר הגיע למקום 23 במצעד גלגלצ לשנת ה'תשע"ה.
בהמשך יצא גרסה בהשתתפות ריצ'י ספייס אשר משלב גם מילים בשפה האנגלית, תחת השם "Sky Clear בעולם שלה".
את השיר כתב והלחין סולן הלהקה עמרי גליקמן והפיק דני פילוני (פילוני).
השיר הגיע למקום 23 במצעד גלגלצ לשנת ה'תשע"ה ובנוסף למקום 14 ברשת ג'.
בעז יניב (נולד ב-20 ביוני 1980) הוא משורר ישראלי, עורך, מרצה ומתרגם, פסיכותרפיסט המתמחה בקשיבות, ופעיל חברתי.
יניב נולד בשנת 1980 בנתניה, ישראל.
הוא בוגר תואר ראשון בספרות עברית ובלשנות מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במסלול פיתוח קהילות במחלקה למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2003 הצטרף לתנועת אומץ לסרב.
במקביל העמיק את פעילותו עם פלסטינים בשטחים הכבושים והיה אחד ממקימי "פעולה קרקסית", מיזם שמשלב בין פעילות חברתית ופוליטית לקרקסנות.
שירים ותרגומים מפרי עטו התפרסמו החל מתחילת שנות האלפיים בכתבי עת ואנתולוגיות שונים, בין היתר בעיתון "הארץ", בהליקון, בדקה, בהו!
שיריו תורגמו לספרדית, אנגלית, איטלקית והינדי.
בשנת 2006 היה אחד משלושת המקימים והעורכים של כתב העת דקה.
בשנת 2009 ערך את האסופה "לצאת: אסופה נגד המלחמה בעזה!" אשר יצאה לאור ביום השלישי למבצע עופרת יצוקה.
האסופה תורגמה לערבית על ידי נאאל אלטוח'י ופורסמה במצרים ובלבנון.
בשנת 2012 הקים יחד עם ד"ר עידו הרטוגזון את כתב העת לפסיכונאוט, כתב העת הישראלי הראשון שעסק בתרבות, אמנות ומחשבה פסיכדלית.