tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודותיה עסקו בהווייתה כאמא מעמדה מתריסה ופמיניסטית, היא לקחה חלק ב'מפנה הפמיניסטי' באומנות הישראלית בשנות התשעים של המאה העשרים.
באותן שנים גם כתבה ביקורת אומנות בעיתונות המקומית ובכתבי עת.
לאחר שנים רבות כאמנית פעילה ומציגה, אמא לילדים צעירים ומורה לאומנות חזרה ברקאי בגיל 40 ללימודים אקדמיים (2005) וקיבלה את תואר המוסמך בהצטיינות מהפקולטה לאומנויות באוניברסיטת תל אביב.
היא התמחתה במחקר בינתחומי באמנויות ונושא עבודת התזה שלה היה ביטויי הומוסקסואליות בתיאטרון הישראלי.
מיד עם קבלת התואר השני החלה לעבוד כאוצרת ומפיקת תערוכות במוזיאון פתח תקווה לאמנות עכשווית ובמקביל למדה לדוקטורט שעסק בביטויי דמות החייל בתיאטרון הישראלי מנקודת מבט חברתית העוסקת בריבוי "גברויות" (להבדיל מ-גבריות).
את התואר השלישי קיבלה בשנת 2012 והספר שנכתב בעקבות הדוקטורט פורסם בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה "למדא" בשנת 2019.
התערוכה: "רצפים; זהויות: תכשיט ישראלי 5" הייתה חדשנית לזמנה ועוררה שיח ער בעולם האומנות והעיצוב.
בשנת 2020 אצרה במוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים את התערוכה "מסיגות גבול" שנתנה במה לאמניות דתיות ומסורתיות יהודיות, דרוזיות ומוסלמיות, תערוכה שזכתה להד תקשורתי נרחב ולשבחים רבים.
החל משנת 2011 מנהלת ברקאי את תחום הדעת אומנות חזותית במשרד החינוך, תפקיד במסגרתו היא כותבת תוכניות לימודים באומנות לכל שכבות הגיל, מובילה את הפיתוח המקצועי של המורים והמורות לאומנות ומנהלת צוות מקצועי שנותן מענה לצורכי בתי הספר, התלמידים והמורים.
בתפקיד זה הנהיגה מסורת של תערוכות אומנות לבוגרים מצטיינים של מגמות האומנות במוזיאונים ומוסדות אומנות נחשבים כגון מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות וגלריית המדרשה הירקון 19 בתל אביב.
היא אוצרת את כל התערוכות בעצמה.
תערוכות אלו הפכו לעוגן משמעותי ולגורם העצמה ומצוינות עבור תלמידים ומורים במגמות האומנות והן מתקיימות ברצף החל מ-2012.
במקביל היא ממשיכה להרצות באקדמיה.
בין השנים 2013–2017, ניהלה את תוכנית הלימודים לתואר שני באוריינות חזותית ואת תוכנית התעודה באוצרות במכללת סמינר הקיבוצים.
כאקדמאית, היא מפרסמת מאמרים רבים ופרקים בספרים בעברית ובאנגלית שעוסקים בחינוך לאומנות ובאומנות ישראלית.
בשנת 2017–2018, זכתה במלגה לפוסט-דוקטורט מאוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול, קנדה, שם השלימה מחקר על אמנים ישראלים "נאו-דיאספוריים" שהיגרו מישראל.
בשנת 2018, חזרה ללמד בסמינר הקיבוצים במסגרת התואר הראשון באומנות וחינוך לאומנות.
החל מאוקטובר 2022 ברקאי היא מנהלת אגף א' לאומנויות במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
2020 – "מסיגות גבול", המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים
2012 - "המאוים XX", תערוכה עם אמניות גלריה "חנינא", גלריה מזא"ה 9, תל אביב.
2011 - "הלוחם והנער", תערוכת יחיד, רעות פרסטר, גלריה נלי אמן, תל אביב.
2010 - "רצפים; זהויות", הביאנלה לתכשיט ישראלי 5, מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב.
2009 - "נוף חתום: דפוסים של ייצוג", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2008 - "ידועה בציבור": תערוכת יחיד, רעות פרסטר, גלריה נלי אמן, תל אביב.
2008 - "חריטות ושריטות: דמות החייל בדפוסים משתנים", מוזיאון פתח-תקוה לאמנות.
2007 - "הזוכים 2006", תערוכת זוכי פרס שרת התרבות והספורט, מוזיאון פתח-תקוה לאמנות, עם דרורית גור-אריה.
מבחר ספרים ופרקים בספרים אקדמיים
(2022) – "אתיקה יוגית ופדגוגיה של התבוננות בחינוך לאמנות", בתוך: פדגוגיה מתבוננת ותיקון עולם, עורכות: לילך ניישטט ונטע בר-יוסף, תל אביב: מכון מופ"ת, שער חמישי, עמ' 284-261.
(2021) - "אירוניה היסטוריוגרפית: השפה החזותית של האירוניה באומנות הישראלית", בתוך בן-פשט, מלכה (עורכת), שדה האוריינות החזותית - שיטוט מקומי במרחבים של תאוריה, יישום ופרשנות.
(2019) - במה לגברויות: ייצוגי חיילים ישראלים בתיאטרון, הוצאת הספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 470 עמ'.
"דיון במרחב בית הספר כאתר חזותי", בתוך: חינוך לאמנות אסתטיקה ואתיקה, שי פרוגל ודורית לורנד בר-חנא (עורכים), תל אביב: מכון מופ"ת.
"הבונקר בתיאטרון: אתר התנגשות בין צורות שונות של גבריות ישראלית", בתוך: מגדר בישראל: מחקרים חדשים על מגדר ביישוב ובמדינה, עורכים: מרגלית שילה וגדעון כ"ץ, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון, עמ' 496-471.
מבחר מאמרים בכתבי עת אקדמיים
2022 – "בתווך שבין וידאו ארט לקולנוע מתגוררת הבינתחומיות: תלמידי מגמות האומנות החזותית יוצרים וידאו ארט - התבוננות במקרה מבחן", יחד עם שרון שפלן-לזר, בטאון מכון מופת: בימת דיון, גל' 68, פברואר, 2022,
2022 – "ארז ישראלי – הפרעצלמן: האמת שבתוך ההתחזות", מגזין ערב רב
2020 – קטלוג התערוכה "מסיגות גבול", המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים (83 עמ').
2019 – "אבדן, געגוע ותיעוד חזותי במרחב היהודי של הרי האטלס", הכיוון מזרח: כתב עת לתרבות וספרות, גל' 35, סתיו 2019, עמ' 55–59.
2011 – "המציצה על המציצן – המבט ומשמעויותיו ביצירתה של יפעת גלעדי", אתר ערב רב (מקוון).
2011 - "במרחבים הסיפיים של הגבריות", קטלוג התערוכה: הלוחם והנער (כותבת ועורכת, 40 עמודים).
2010 – "זהויות משובצות במרחב הגלוקלי", קטלוג התערוכה: רצפים; זהויות - תכשיט
ישראלי 5, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (כותבת ועורכת), 215 עמודים.
2009 - "נוף חתום: דפוסים של ייצוג", אתר מוזיאון פתח תקווה לאמנות (מקוון).
2008 - "נראות כתחבולת הישרדות", קטלוג התערוכה: ידועה בציבור, רעות פרסטר, גלריה נלי אמן, תל אביב (כותבת ועורכת), 20 עמודים.
2008 - "חריטות ושריטות: דמות החייל בדפוסים משתנים", קטלוג התערוכה, מוזיאון פתח תקווה לאמנות (כותבת ועורכת), 118 עמודים.
2007 - "הזוכים 2006", קטלוג תערוכת זוכי פרס משרד התרבות במוזיאון פתח-תקוה לאמנות, 85 עמודים.
1993 - 1995 - ביקורת אמנות וסקירת תערוכות, עיתון צומת השרון.
2022 - מגוון חומרי הוראה באומנות חזותית באתר (מפמ"ר אמנות)
2022 - ערכת לימוד "המהפיכה שהצליחה – 100 שנות אומנות פמיניסטית"
2018 – ערכת לימוד מקוונת "שורשים באמנות החזותית", שיתוף פעולה עם בית התפוצות: אמנות ישראלית עכשווית ותמונות מארכיון בית התפוצות (כתיבה משותפת, עריכה וניהול הפרויקט).
2016 – כתיבה ועריכה של תוכנית הלימודים באמנות חזותית לבתי הספר היסודיים במערכת החינוך, בשיתוף מומחים ממכללות להוראת אמנות, מפקחים ומורים.
2011 ואילך – כתיבה ועריכה של מגוון ערכות לימוד בינתחומיות מקוונות באמנות חזותית לתלמידי מערכת החינוך (באתר מפמ"ר אמנות).
2022 – "שברים וסדקים" - תערוכת בוגרי מגמות האומנות החזותית, גלריה המדרשה הירקון 19, תל אביב
2021 – "אוויר-עביר" - תערוכת בוגרי מגמות האומנות החזותית, גלריה המדרשה הירקון 19, תל אביב
2017 – "אבק דרכים", מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב.
2015 – "זכר ונקבה ברא אותם", בית התפוצות ומכון מופ"ת, תל אביב.
2015 – "על סף", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2014 – "גולדה מאירה", משכן הכנסת, ירושלים.
2013 – "עושים בית ספר", המרכז לחינוך, מוזיאון חיפה לאמנות.
2013 - "אמת ושקר", הגלריה העירונית כפר סבא.
2012 - "קשרים והקשרים", גלריית האוסף, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2012 - "אדם, תנועה, סביבה", אגף החינוך והנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2004 - "טרנטולה", תיאטרון-מחול, כתיבה, בימוי ועיצוב, פסטיבל smallבמה, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב.
2004 - "אםבת", הגלריה העירונית, כפר-סבא (קטלוג).
2000 - "אקונומיקה", גלריה 10 במוסררה, ירושלים (קטלוג).
1997 - "מלח הארץ", משכן האמנים הרצליה (קטלוג).
1995: "תמי יוצאת מהקופסה", גלריה לימבוס תל אביב.
2017 - 2018 - מלגת מחקר מלאה לפוסט-דוקטורט, המכון ללימודי ישראל על שם עזריאלי, אוניברסיטת קונקורדיה, מונטריאול, קנדה.
2008 – 2011 - מלגת הרקטור לדוקטורנטים מצטיינים, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב.
2004 - ציון לשבח מטעם צוות השופטים על העבודה "טרנטולה", פסטיבל smallבמה, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב.
1987 - 1988 - מלגת לימודים מלאה, קרן תרבות אמריקה-ישראל (קרן שרת) לסטודנטים מצטיינים באמנויות והשתתפות בתערוכות "זוכי קרן שרת", ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב ו"זוכי קרן שרת", מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, רמת גן.
סיגורד פריסוולד (בנורווגית: Sigurd Frisvold; 5 ביולי 1947 – 22 בנובמבר 2022) היה גנרל נורווגי.
פריסוולד נולד בקריסטיאנסונד ב-5 ביולי 1947. הוא שימש כמפקד פיקוד ההגנה של דרום נורווגיה, וב-30 באפריל 1999 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 31 במרץ 2005, אז פרש מהצבא עקב בריאות לקויה.
סיגל ארמוזה (נולדה ב-1 בדצמבר 1970, ג' בכסלו ה'תשל"א) היא יוצרת, כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
נולדה בחיפה, למדה בקיבוץ סאסא, והחלה לרקוד בגיל 12 באולפן למחול בקיבוץ געתון.
התגייסה לצה"ל בשנת 1988 ושירתה ביחידה 504 בחיל המודיעין.
לאחר שחרורה מצה"ל, ארמוזה למדה במסלול להכשרת מורים, ב"מרכז למחול קאי לוטמן" בחיפה, ובבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
במקביל ללימודיה באקדמיה למוסיקה ולמחול, רקדה בלהקת "קומבינע" בניהולו האמנותי של אמיר קולבן, השתתפה בפרויקטים מגוונים, ולימדה במגמות מחול ברחבי הארץ.
בשנת 2015, הקימה את "קבוצת מחול סיגל ארמוזה", ופעלה במסגרת עמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום עד לשנת 2022.
ארמוזה שיתפה פעולה עם יוצרות ויוצרים מתחומי אמנות מגוונים, בהם המשורר והאמן רוני סומק, משוררת ספוקן וורד, אמנית סאונד, כנר באופרה הישראלית, נבלנית, דיג'יי ועוד.
עבודותיה זכו במענקי תמיכה מהקרן ליוצרים עצמאיים, משרד התרבות והספורט, מפעל הפיס, תרבות בירושלים ללא גבולות-JCU ועוד.
יצירותיה הוצגו בחשיפה בינלאומית, The Jerusalem Dance Showcase שבוע המחול הבינלאומי בירושלים, Zawirowania Dance Theatre, פולין, תל אביב דאנס, מרכז סוזן דלל, תיאטרון הבית, פסטיבל ירושלים לאמנויות, סדרת המחול בבית מזי"א לתיאטרון, מוזיאון ארצות המקרא, מכון ויצמן למדע, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ועוד.
בשנת 2021, פרסמה את המאמר "מחול ומגדר" בכתב העת "מחול עכשיו".
המאמר פורש את החזון האמנותי שלה בפיתוח מודעות לשוויון מגדרי באמצעות מחול, ומהווה פלטפורמה לחינוך פמיניסטי בקרב בני ובנות נוער.
משנת 2016, ארמוזה חברה בפורום בוגרי תואר שני במחול - האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
משנת 2017 קבוצת מחול סיגל ארמוזה פעלה כחלק מבר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום, ובשנת 2023, הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים.
אובססיה ליופי, ניקיון ומגדר במחול ובמדיה.
היצירה הוצגה בבכורה בפסטיבל "קו הסיום" כחלק מפרויקט גמר תואר שני בכוריאוגרפיה וקומפוזיציה, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ביצוע: סיגל ארמוזה, ליאור לזרוף, דורית לוי, יעל סופר/ שרון ברבקוב.
יצירה לחמש רקדניות ומשוררת ספוקן וורד (Spoken Word).
היצירה עוסקת בפגיעות מיניות והתנערות מתיוג על פי מין, גיל, מקום ומחשוף.
היצירה השתתפה בתוכנית Art Accelerator 2017, בתמיכת מרכז מחול שלם, והוצגה במסגרת הפקות מקור בשבוע המחול הבינלאומי בירושלים.
קטע מתוך העבודה -"אישה ביצירתה", זכה במקום ראשון בפסטיבל 'יצירות מבית', בתמיכת הקרן לירושלים ועיריית ירושלים, בניהול האמנותי של מרים אנגל, והוצג במוזיאון ארצות המקרא.
ביצוע: סיגל ארמוזה, דקלה רז'בסקי, טלי מזרחי, מאיה בר יעקב, אביגייל מייזל.
(בכורה באולם הקרנף, מחול שלם, ירושלים).
מצבים רגשיים מהתת-מודע המודחק בחלום.
היצירה זכתה במענק יצירה מתרבות בירושלים ללא גבולות, JCU - Jerusalem Culture Unlimited.
הוצגה בסדרת המחול בבית מזי"א לתיאטרון, במוזיאון ארצות המקרא, במסגרת פסטיבל ירושלים לאמנויות.
ביצוע: סיגל ארמוזה, Aoi Kagaya (יפן), דקלה רז'בסקי, תמר קריסטיאסשווילי, טלי מזרחי (בכורה: בית מזי"א לתיאטרון, ירושלים).
דואט עם הרקדנית Aoi Kagaya מיפן, בשיתוף פעולה עם אמנית הסאונד טלי בן יצחק, והדי ג'יי והנבלנית קתרין לסקו.
היצירה הוצגה בתל אביב דאנס, שבוע המחול הבינלאומי בירושלים, The Jerusalem Dance Showcase, סדרת המחול בבית מזי"א לתיאטרון ועוד.
טריילר המופע הוצג בתערוכה "למרוט או למרוד", בגלריית ה"קומה השישית" (בכורה בבית מזי"א לתיאטרון, ירושלים).
שיתוף פעולה עם המשורר והאמן רוני סומק וכנר באופרה הישראלית, גנריך גופין.
קטע מהעבודה: "טנדר", הוצג בפורום בוגרי תואר שני במחול, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (בכורה בקיבוץ עין גדי).
סולו שנוצר בתקופת הקורונה והוצג בתיאטרון הבית.
עיבוד מחודש לסולו, בשיתוף עם כנר האופרה הישראלית גנריך גופין, הוצג בסדרת אירועי מחול ופרפורמנס במרחב, בהובלת יעל, המחלקה למחול עיריית ירושלים, ובתמיכת משרד התרבות והספורט (בכורה בגלריית האמנים בטדי, ירושלים).
יצירה בהשראת הסופר סטניסלב לם.
שיתוף פעולה בין Zawirowania Dance Theatre, פולין, ומרכז מחול שלם, ירושלים.
ביצוע: סיגל ארמוזה, דקלה רז'בסקי.
היצירה נוצרה בתמיכת הקרן ליוצרים עצמאיים, משרד התרבות והספורט, ומועצת הפיס לתרבות ואמנות.
היצירה הוצגה בכנס "שחזור במחול", באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ביצוע: סיגל ארמוזה, Ninwe Moshe Nano (שוודיה), נגה שרי, חני רוזנטל.
ליווי אמנותי: נופר סלע (בכורה בתיאטרון ענבל, תל אביב).
מחקר-פרפורמנס שנוצר במסגרת "מחול ויצמן" - שיתוף פעולה בין מכון ויצמן והאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
כוריאוגרפיה וביצוע: סיגל ארמוזה, דרור טובול, ד"ר טלי חביב-ריינגוורץ.
ליווי מדעי: פרופסור אמנון הורוויץ.
ביצוע: סיגל ארמוזה, Adrien Fried (צרפת), מאיה כהנוב.
מוזיקה: די ג'יי שי רהט (בכורה במחול שלם, ירושלים).
בוגרת תואר ראשון במחול (B.
Dance), האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
Dance) בכוריאוגרפיה וקומפוזיציה, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים - זוכת מלגת הצטיינות.
בוגרת תואר שני (M.A) במדעי המדינה ותקשורת ציבורית, אוניברסיטת בר-אילן.
בוגרת היחידה ללימודי עיתונאות ותקשורת, בהצטיינות יתרה, אוניברסיטת בר-אילן.
לימודי אמנות כללית במסגרת לימודי תואר ראשון, אוניברסיטת בר-אילן, ואמנות ישראלית בבית לאמנות ישראלית.
מלגת לימודים ב'עמיתי עלמא', עלמא - בית לתרבות עברית- 2023.
סיגל אלון היא סוציולוגית ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה וראש מכון ב.י.
כהן למחקרי דעת קהל באוניברסיטת תל אביב.
סיגל אלון סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת 1987, תואר שני בלימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991 ודוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1998. נושא עבודת הדוקטור שלה היה אי שויון בשוק העבודה: ההיבט של הולמות התעסוקה.
בשנת 2002 החקבלה כחברת סגל במחלקה לסוציולגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 הועלת לדרגת מרצה בכירה, בשנת 2011 הועלתה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2016 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2017 מונתה לראש מכון ב.י.
כהן למחקרי דעת קהל באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2022 הוענקה לה הקתדרה על שם ווינברג לריבוד חברתי ואי שוויון חברתי.
תחומי המחקר של פרופסור אלון הם: ריבוד חברתי וניעות חברתית, סוציולוגיה של החינוך, השכלה גבוהה, עבודה ושוק עבודה, שיטות מחקר כמותיות.
עבודתה מתמקדת בחשיפת הדינמיקה והתהליכים ההיסטוריים העומדים בבסיס אי-השוויון הסוציואקונומי, המגדרי, והגזעי-אתני בשוק העבודה ובהשכלה גבוהה, ובמידה בה מדיניות ציבורית מצמצמת אי-שוויון זה.
הפרספקטיבה של פרופסור אלון היא רב-תחומית ומשלבת רעיונות ושיטות מחקר מסוציולוגיה, כלכלה, דמוגרפיה ופסיכולוגיה.
שביעות רצון ושחיקה בקרב עובדי מערכת הבריאות: ישראל במבט השוואתי (עם אירית אדלר), דעות בעם, 20, עמ' 5-2 (2023)
השכלה גבוהה וחוסן תעסוקתי בעיתות משבר כלכלי-תעוסקתי (עם גל ליפשיץ), סוציולוגיה ישראלית, 21(2), עמ' 142-136 (2021)
העדפה מתקנת והסיוע הפיננסי, והנגישות להשכלה גבוה בארצות הברית, אצל ענת מאור (עורכת), העדפה מתקנת והבטחת ייצוג בישראל, הוצאת רמות, עמ' 119-130 (2004)
סיגל אורן (נולדה ב-21 בנובמבר 1982) היא פרופסור חבר למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופרופסור חבר אורחת בסטנפורד.
רבים ממחקריה עוסקים בהבנת תופעות חברתיות באמצעות כלים ממדעי המחשב התאורטיים, תורת המשחקים וכלכלה התנהגותית.
ב-2013 השלימה תואר דוקטור באוניברסיטת קורנל, בהנחיית ג'ון קליינברג .
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"גישות אלגוריתמיות לניתוח תופעות חברתיות".
לאחר מכן עשתה פוסט-דוקטורט במיקרוסופט מחקר ובאוניברסיטה העברית.
מ-2015 מלמדת וחוקרת במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נכון ל-2023, אורן היא פרופסור חבר.
אורן שותפה מזה מספר שנים בוועדה המסדרת ובוועדת התוכן של הכנס המוביל בעולם של תורת המשחקים האלגוריתמית, ACM EC.
כמו כן, הובילה במשך שנים את הכנסים הישראלים בתורת המשחקים האלגוריתמית.
תחום המחקר של אורן הוא תורת המשחקים האלגוריתמית.
אורן מספרת שהיא "מתעניינת בהבנת תופעות חברתיות באמצעות כלים ממדעי המחשב התאורטיים, תורת המשחקים וכלכלה התנהגותית".
ברבים ממחקריה, אורן מתארת תופעה חברתית באמצעות מודל מתמטי, תוך שימוש בתורת המשחקים ולפעמים תורת הגרפים.
לאחר מכן היא מנתחת את המשחק מהיבטים של תורת המשחקים, כגון ניתוח של שיווי המשקל (הוכחת קיום, סוג שיווי המשקל, מחיר האנרכיה) ואלגוריתמים לפתרון המשחק.
במקרים מסוימים אורן מתארת כיצד ניתן לשפר את תוצאת המשחק על ידי שינוי חוקי המשחק או הפרמטרים שלו.
נמחיש את אופי מחקריה באמצעות דוגמה: אורן ושותפים פרסמו מחקר שבחן גיבוש דעות באמצעות מודל גרפי, בו גרף ממושקל מייצג את רשת ההשפעה בין אנשים.
לאורך זמן דעותיהם של אנשים מתקרבות לדעות שכניהם, אם כי כל אדם עדיין מושפע מ"אמונה פנימית" שלא מושפעת מהסביבה.
אורן ושותפיה חקרו את שיווי המשקל שהמשחק מתכנס אליו, ומצאו חסם עליון למידת אי-ההסכמה בגרף.
בנוסף, נחקרת הבעיה האלגוריתמית של מציאת הקשתות שהכי כדאי להוסיף לגרף כדי להקטין את מידת אי-ההסכמה.
לשאלה זאת יישומים להפחתת קיטוב פוליטי.
בהשפעת כלכלה התנהגותית, רבים ממחקריה של אורן ממדלים שחקנים שאינם פועלים לפי המודל הרציונלי הקלאסי, למשל בכך שהשחקנים מפגינים הטיות קוגניטיביות או לבטים מוסריים.
למשל, מחקריה בחנו כיצד לתכנן ביצוע משימות כאשר השחקן מוטה להווה (להמחשה: מפגין דחיינות או מתקשה לתכנן תוכניות עבור העתיד), חקר מכרזים עם שחקנים המושפעים מאפקט הבעלות, בעיית עצירה אופטימלית (בעיה המכונה גם בעיית המזכירה) עם שחקן בעל שנאת סיכון והטיית העיגון.
ברבים מהמחקרים אורן בודקת כיצד ניתן לצמצם את השפעת ההטיה, למשל אם השחקן מודע להטיה ומנסה למגרה.
בנוסף, אורן טוענת שמודלים כאלו יכולים לשמש כיסודות לאלגוריתמים שיעזרו למגר את השפעת ההטיות, ואפילו הציעה שאלגוריתמים אלו ישולבו בסמארטפונים ובעוזרות וירטואליות.
אורן פרסמה גם מחקרים שמשתמשים בתורת המשחקים כדי לפתור בעיות הקשורות למערכות מחשב.
אורן עסקה בהקצאת משאבים באשכול מחשבים באמצעות מכרז, ניתחה את מנגנון התמריצים בבלוקצ'יין והציעה כיצד לשפרו, וניתחה את המשחק התחרותי בין מגן סייבר כנגד תוקף.
במיתולוגיה הנורדית, סיגין (נורדית עתיקה: Sigyn) היא אלה, אשתו של לוקי והאם של נארי.
באדה הפואטית, לקט מהמאה ה-13 של שירים שנכתבו בתקופה מוקדמת יותר, סיגין מוזכרת בשיר "ההתנצחות של לוקי" (Lokasenna), ובשיר "חזון הרואה" (Völuspá).
סיגין מופיעה גם באדה הפרוזאית, שכתב סנורי סטורלוסון במאה ה-13. בשתי האדות מסופר על סיגין שהיא החזיקה קערה מעל ראשו של לוקי כדי לאסוף ארס של נחש שנכבל תחתיו, מסיבות שונות בכל אחד מהמקורות.
בנוסף, סיגין מוזכרת גם בשירה סקאלדית מוקדמת יותר מהאדות, ובצלב גוספורת, שבחריטותיו מופיעות סצנות שונות מהמיתולוגיה הנורדית.
בסוף השיר "ההתנצחות של לוקי" (Lokasenna) מהאדה הפואטית מופיע קטע פרוזאי.
בקטע זה, האלים כובלים את לוקי במעי של בנו ואלי, ואת בנו השני, נארי, הופכים לזאב.
האלה סקאדי מציבה נחש ארסי מעל לוקי, והארס של הנחש מטפטף על לוקי.
סיגין, "אשת לוקי", יושבת ליד לוקי, ובידה קערה שהארס מטפטף אליה.
כאשר הקערה מתמלאת, סיגין מרוקנת אותה, ובאותו הזמן הארס פוגע בלוקי, וממשיכותיו של לוקי בכבליו כל הארץ רועדת.
על פי הקטע, ממשיכות אלה של לוקי באות רעידות האדמה שאנו חווים.
בשיר "חזון הרואה" (Völuspá), רואה מנבאת לאודין דברים רבים אודות העולם המיתולוגי.
בבית 35 בשיר זה, הרואה מזכירה את סיגין, וכנראה מנבאת אירוע שלכל הפחות דומה לסיפור בקטע הפרוזאי של "ההתנצחות של לוקי":
בספר "ההטעיה של גילבי" מהאדה הפרוזאית כתוב שאשתו של לוקי היא סיגין, ולהם ילד בשם "נארי או נארפי".
במקום אחר באדה הפרוזאית, מובא סיפור על לוקי וסיגין שדומה למתואר באדה הפואטית, אך שונה בכמה מאפיינים.
מוקדם יותר בטקסט זה, שלוקי משטה באל העיוור הוד'ר להרוג את האל בלדר, ולאחר שהאל הרמוד מנסה להחזיר את בלדר לוולהאלה, ענקית "שמניחים שהיא לוקי" מונעת את החייתו של בלדר על ידי זה שהיא לא סופדת את מותו.
כעונש על מעשיו של לוקי, לאחר שהוא, בנו ואלי, ובנו השני "נארי או נארפי", נלכדים על ידי האלים, האלים הופכים את ואלי לזאב, והוא טורף את לוקי.
בעזרת מעי נארפי עוקדים את לוקי על שלוש אבנים, והאלה סקאדי מציבה מעליו נחש כדי שארס הנחש יטפטף על לוקי.
אולם אשת לוקי, סיגין, עומדת לצידו עם קערה ולוכדת את הארס.
כשהקערה מתמלאת סיגין הולכת ומרוקנת את הקערה, ומפרכוסיו של לוקי כל הארץ רועדת, ומכך נגרמים על פי הטקסט רעשי האדמה.
לוקי יישאר כבול עד הראגנארוק.
בספר "שפת השירה" מהאדה הפרוזאית סיגין מצוינת פעמיים כאחת מאלות האסיר.
כמו כן לוקי מוזכר מספר פעמים כבעל של סיגין במקום בשמו.
לסיגין מקור עתיק במיוחד בשירה הסקאדלית, בשירתו של המשורר תיודולף מחווינה מהמאה התשיעית, בפריפרזה ללוקי.
במקום ציון שמו של לוקי במפורש, המשורר מתאר אותו בתור "משא ידיה של סיגין".
על גבי צלב גוספורת מצויות חריטות שחוקרים מודרניים משערים כי הן מתארות את סיגין מחזיקה קערה מעל לוקי אשר כבול מתחת לנחש, בשל הדמיון לסיפורים במקורות הטקסטואליים הנורדיים.
צלב זה נמצא בכפר גוספורת שבקאמבריה המודרנית.
במאה ה-10, התקופה שלה הצלב מתוארך, אזור זה היה מיושב על ידי מתיישבים סקנדינבים.
סיגל ברגמן (נולדה ב־10 באוגוסט 1966) היא כוריאוגרפית, רקדנית ומורה לטכניקת אלכסנדר, ישראלית.
אמה תמר ברגמן הייתה סופרת ספרי ילדים ואביה זאב ברגמן הוא פסיכולוג קליני.
אחיה, עופר ברגמן, הוא פרופסור חבר במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן ואחותה התאומה, אורית ברגמן, היא מאיירת וסופרת ילדים.
בילדותה הייתה מתעמלת אמנותית, ובשנת 1976 זכתה באליפות מפרץ סן פרנסיסקו להתעמלות אומנותית.
בשנים 1989–1992 ברגמן למדה מחול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמקביל השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן המשיכה ללמוד מחול ב-EDDC בהולנד ובמסגרות שונות בניו יורק.
בין השנים 1995–2009 התגוררה ברגמן בניו יורק, שבארצות הברית, שם החלה לפתח קריירה כרקדנית וככוריאוגרפית.
בתחילת דרכה הייתה מושפעת מהזרם האמריקאי של מחול פוסט מודרני המזוהה עם Judson Dance Theater ולמדה עם כוראוגרפים מתנועה זו, בין השאר עם סימון פורטי , סטיב פקסטון ודבורה היי ובנוסף למדה טכניקת ריליס בסטודיו של טרישה בראון.
בשנים 2000–2001 הייתה אמנית הבית ב-Movement Research שם גם יצרה לראשונה ערב מחול באורך מלא.
ברגמן השתתפה כרקדנית בפרויקטים שונים, בין השאר בעבודותיהם של דבורה היי, סלי סילברס ואוסמני טלז.
במקביל לעבודתה כרקדנית וכריאוגרפית, היא הוסמכה כמורה לטכניקת אלכסנדר (2022 ACAT), והתמחתה ב"אמנות הנשימה", שיטת טיפול בבעיות קול ונשימה שיצרה ג'סיקה וולף המשלבת בין טכניקת אלכסנדר לבין "קואורדינציה נשימתית" של קרל סטאו .
בשנת 2007 לימדה ברגמן את שיטת אלכסנדר לשחקנים בבית הספר ג'וליארד לאמנויות הבמה, ובמקביל יזמה סדרת שיעורים בשיטת אלכסנדר לרקדנים במסגרת Movement Research, שממשיכה להתקיים עד היום.
בשנת 2009 חזרה ברגמן לישראל.
מאז ועד היום היא מלמדת שיטת אלכסנדר בקליניקה פרטית בתל אביב, מלמדת כוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ויוצרת עבודות מחול.
יצירותיה הוזמנו על ידי "פסטיבל צוללן", פסטיבל "ארנבת מרץ" במרכז כלים, ופסטיבל "ריקודי חדר".
היא חברה בקולקטיב האלתור "אוקטט" שמופיע יחד מאז 2006. בשנת 2019 הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים.
משנת 2015 ברגמן שותפה בפרויקט "קהילה בתנועה" בסטודיו של יסמין גודר, המציע שיעורי מחול עכשווי לאנשים המתמודדים עם מחלת פרקינסון.
היא מכהנת בוועדת ההיגוי של הפרויקט מאז 2018, ובשנת 2024 יצרה עבודת מחול עבור הפרויקט בשם "תרחישי הלב".
בהילוך ידני #2 – דואט בהשתתפות קים טייטלבאום וסיגל ברגמן.
בכורה תיאטרון הבית, יפו, 2022.
הגן – מופע תלוי מקום בגני משחקים, קבוצת אוקטט – קולקטיב אימפרוביזציה, שכוללת את איריס ארז, שלומית פונדמינסקי, נעם כרמלי, יניב מינצר, יובל גולדשטיין, שרון אסא הללי, פיליפ סמיט, וענבל אלוני.
בכורה בפסטיבל "אוהבים אמנות" פארק החורשות, תל אביב, 2021.
העצב התועה – טריו בהשתתפות גילי אינגלס, מעין דנוך, מיה תמיר.
בכורה בפסטיבל "ריקודי חדר", סוזן דלל, תל אביב, 2021.
מרה אדומה – סולו פרפורמנס מאת ובביצוע סיגל ברגמן.
בכורה בפסטיבל "חתירה למגע", תיאטרון הבית, תל אביב, 2020.
בהילוך ידני – מאת ובביצוע סיגל ברגמן.
בכורה בפסטיבל "צוללן", מרכז תרבות מנדל, תל אביב, 2018.
מופעי איחוד – קבוצת אוקטט.
בכורה בסוזן דלל, תל אביב, 2018.
אש חיוורת – דואט מחול ופרפורמנס מאת סיגל ברגמן, בהשתתפות סיגל ברגמן, ליה ברגמן מעוז.
בכורה בכלים מרכז לכוריאוגרפיה, 2017.
סחרחורת – טריו מאת סיגל ברגמן, בהשתתפות אור אבישי, תמר בן-כנען, יולי קובבסיאן.
בכורה במוזיאון תל אביב, פסטיבל "צוללן" 19, 2015.
Backtrack – עבודת וידאו בהשתתפות אור אבישי.
בכורה במוזיאון "על התפר" בירושלים במסגרת התערוכה "כל אדם נושא חדר בתוכו" 2015.
Hadassah – עבודת וידאו בהשתתפות אור אבישי.
בכורה בתיאטרון פרייבורג, גרמניה, 2015.
Mismatch – דואט מאת ובביצוע סיגל ברגמן, יובל גולדשטיין.
בכורה בתיאטרון תמונע, תל אביב, 2012.
בגלל הבחורים – סולו מאת ובביצוע סיגל ברגמן (27 דקות).
בכורה בפסטיבל "מחולוהט", סוזן דלל, ת"א, 2011.
בינ-עירוני – קבוצת אוקטט (45 דקות).
בכורה בפסטיבל בת-ים לתיאטרון רחוב, 2010.
רגע של הולדת – קבוצת אוקטט (30 דקות).
בכורה בפסטיבל "קולה של מילה", 2010.
היא זכתה גם במלגות שהות אמן רבות בין השאר ב"סטודיו יסמין גודר", "מרכז כלים" ו"מעגל יוצרות" בסוזן דלל.
היא זכתה במלגת שהות של חודש בבוגליאסקו, שבאיטליה, באביב 2024.
ברגמן נשואה לתסריטאי נח סטולמן ולהם שני בנים.
"סיגל" הוא שיר מאת הזמר היווני אריס סאן אשר יצא בחברת התקליטים CBS בשנת 1969. את מילות השיר חיבר יובב כץ והלחין אותו סאן.
השיר נחשב אחד מלהיטיו הגדולים.
בצד ב של הסינגל הופיע השיר "צלילי הליל", שזכה אף הוא להצלחה רבה.
סאן הקליט (עם 'שלישיית אריס סאן') גם גרסה של 'סיגל' בטורקית, בשם Hayat Ne Güzeldir ('כמה יפים החיים'), בתקליטון שבצידו האחר השיר Eğlen Oyna ('תבלה ותרקוד', גרסה בטורקית של 'בום פם').
מהדורות של אותן גרסאות ראו אור בישראל ובטורקיה.
ב־1970 נכלל 'סיגל' באריך הנגן 'סיגל | בום פם | פפלומה' של סאן כרצועה הראשונה.
לצד אוספים שונים שבהם הופיע השיר לאורך השנים, הוצאה מחודשת שלו על גבי תקליטור ראתה אור ב־2007 לרגל שידור הסרט 'תעלומת אריס סאן' של דני דותן ודליה מבורך בערוץ 2.
סאן חיפש תמלילנים שיכתבו מילים ללחניו, והגיע אל כץ בעקבות הצלחתו של השיר 'מלכות החרמון' שאותו חיבר.
סאן שמע את השיר ואת 'בתי את בוכה או צוחקת', פזמון נוסף של כץ, בסביבות מלחמת ששת הימים, כשהופיע בפני חיילים ובאירועים חברתיים בחסות פוליטיקאים ומפקדים בכירים בכוחות הביטחון.
כץ וסאן ותזמורתו נפגשו בביתו של סאן.
'סיגל' היה לשיר המצליח מתוך תשעה שירים שכתב כץ לפי קלטות שקיבל אז מסאן ועוד אחד שהלחין סאן למילותיו של כץ.
לשיר חובר ריקוד עם בידי הכוריאוגרף שאולי רוזנפלד.
השיר הוא אחד השירים שהשפיעו על בחירת שמות לילדות בישראל.
סיגל בוכריס-רגב (נולדה ב-1970) היא עיתונאית ישראלית, עורכת עיתון ידיעות אחרונות.
עם מינויה לתפקיד ב-7 ביוני 2023, הייתה לאישה הראשונה בתולדות העיתון שנבחרה לתפקיד זה.
קודם לכן שימשה כעורכת הראשית של רשת המקומונים "ידיעות תקשורת" ורשת אתרי החדשות המקומיות mynet.
סיגל בוכריס-רגב נולדה וגדלה בקריית גת.
החלה את דרכה העיתונאית במקומונים בדרום הארץ.
בשנת 1990 הצטרפה לקבוצת "ידיעות אחרונות", שם היא פועלת מזה למעלה משלושה עשורים.
היא מילאה שורת תפקידי עריכה בעיתוני הרשת המקומית "ידיעות תקשורת", בהם "ידיעות אשדוד/אשקלון" ו"ידיעות ירושלים", שימשה כסגנית עורך הרשת ובהמשך עורכת ראשית של "ידיעות תקשורת".
ביוני 2023 מונתה לעורכת "ידיעות אחרונות", במקומו של נטע ליבנה שפרש מהתפקיד לאחר חמש שנים.
המינוי התרחש במסגרת איחוד מערכות החדשות של העיתון ואתר ynet.
המהלך לווה גם בכניסתו של אבי משולם לתפקיד העורך הראשי של קבוצת "ידיעות אחרונות", כמה חודשים קודם לכן.
בוכריס-רגב היא עיתונאית שצמחה מתוך המערכת המקומית של קבוצת "ידיעות אחרונות".
במשך השנים מילאה תפקידי עריכה רבים בעיתוני רשת "ידיעות תקשורת", ובשנים שקדמו למינויה לעורכת הראשית של העיתון הארצי ניהלה את כלל העיתונים המקומיים כעורכת הראשית של הרשת.
ארבעה חודשים לאחר מינויה, פרצה מלחמת חרבות ברזל, ובוכריס-רגב הובילה את קו הסיקור של העיתון במהלך האירועים.
באפריל 2024 הורחבו סמכויותיה והיא הופקדה גם על תחומי המגזין והתוכן המיוחד בקבוצה, לרבות ערוצי המגזין של אתר ynet, כחלק מאיחוד מערכות התוכן של הפלטפורמות.
נשואה לדוד רגב, עיתונאי לשעבר ששימש ככתב הרווחה של "ידיעות אחרונות" וכיום נציב פניות הציבור של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
במתמטיקה, פונקציה ממשית המוגדרת על משפחה (סגורה לאיחוד בן-מניה) של תת-קבוצות של קבוצה A היא אדיטיבית אם לכל שתי קבוצות זרות במשפחה מתקיים ; וסיגמא-אדיטיבית אם לכל סדרה של קבוצות זרות מתקיים .
כל פונקציה סיגמא-אדיטיבית היא בפרט אדיטיבית, אבל ההפך אינו נכון.
למשל, אם F על-מסנן לא עיקרי על המספרים הטבעיים, הפונקציה המתאימה ל-A את הערך 1 אם A שייכת ל-F ו-0 אחרת היא אדיטיבית, אבל לא סיגמא-אדיטיבית.
סִיגְמַא או סִיגְמַה (גדולה Σ, קטנה σ, קטנה סופית ς) היא האות ה-18 באלפבית היווני.
האות נהגית כסמך (צליל S).
בספרות יווניות האות שקולה כנגד המספר 200.
מקור האות הוא באות הפיניקית שין .
אולם, שם האות נובע מסמך.
בכתיבה היוונית מזרחית (בניגוד לאלפבית היווני מערבי שהשתמשו בו במחוזות יווניות אירופיות) ובימי הביניים, צורת האות הייתה כסיגמא ירחית (בצורת חצי סהר) כלומר C, c אשר מזכירה את האות הלטינית C, אך אינה קשורה אליה כלל.
בסיגמא הירחית השתמשו בעיקר ביוונית של ימי הביניים.
ניתן לראות זאת עדיין בכתבי הכנסייה האורתודוקסית היוונית וגם בחלק ממהדורותיהם של סופרים קלאסיים.
צורתה של האות אס (С) באלפבית הקירילי וצורתה של האות סימא באלפבית הקופטי נוצרו מהסיגמא הירחית (lunate sigma) הנזכרת לעיל.
השם "סיגמה" עשוי להיות מוסבר כשימוש מאוחר במילה האונומטופאית σίζω (סיזו), "לִחשוּש".
האות התפתחה לאות הלטינית S, שמזכירה בצורתה סיגמא קטנה סופית.
צורתה כסיגמא ירחית התפתחה לאות הקירילית С, שמזכירה בצורתה את האות הלטינית C (אך אינה קשורה אליה כלל – C הלטינית התפתחה מהאות גמא היוונית).
במתמטיקה, סיגמא גדולה (Σ) מייצגת סכום, לדוגמה:
כמו כן, סיגמא קטנה מייצגת סכום רימן ותמורה.
בפיזיקה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת כמות מטען חשמלי על אחד מטר רבוע.
בסטטיסטיקה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת סטיית תקן.
בתורת המספרים, סיגמא קטנה (σ) מייצגת את פונקציית המחלקים ולעיתים גם את סכום המחלקים של מספר.
בתורת חוזק חומרים, סיגמא קטנה (σ) מייצגת מאמץ.
בכימיה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת קשר בין אטומים.
בכימיה סיגמא קטנה (σ) מייצגת אורביטלים קושרים ואנטי קושרים עם קשר קוולנטי אחד.
בהנדסה כימית, סיגמא מייצגת מקדם חספוס.
בתורת החשמל, סיגמא קטנה (σ) מייצגת צפיפות מטען חשמלי ליחידת שטח.
בפונולוגיה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת הברה.
באלגברה רלציונית (טבלאית) מציינת את הפעולה הטלה
באסטרונומיה סיגמא קטנה מציינת את הכוכב ה-18 בבהירותו במערכת כוכבים.
בביקורת המקרא, סיגמא גדולה (∑) מציינת את תחילתה וסופה של גרסה שיש להשמיטה או שאיננה במקומה.
בסלנג של דור ה-z ודור האלפא זכר סיגמא מתאר אדם קשוח ומגניב שמתנהג כמו"זאב בודד" ולא מנסה להשיג תשומת לב בכוח ועל כך זוכה להערצה של סביבתו.
סיגמא בדרך כלל יתאר גם מישהו בעל ריז.
סיגלית פוקס (נולדה ב-28 באפריל 1970) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
פוקס גדלה בקריית טבעון, שם גם סיימה את לימודיה התיכוניים.
לאחר שירותה הצבאי למדה שנה בבית הספר למשחק "HB Studio" בניו יורק.
ב-1995 סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון בסמינר הקיבוצים.
עם סיום לימודיה, הצטרפה לקבוצת תיאטרון הרחוב "ארמא".
פוקס החלה דרכה בהצגות שונות של תיאטרון שוליים.
ב-1992 שיחקה לראשונה בפסטיבל עכו בהצגה "הניתוח" מאת דן וולמן ובבימויו.
ב-1996 שיחקה בפסטיבל עכו בהצגה "ועכשיו לנרות" מאת רביד דברה ובבימויה.
באותה שנה הצטרפה פוקס ללהקת שחקני תיאטרון הבימה, והשתתפה בו בהצגות "מנדראגולה" על פי מקיאוולי (בתפקיד האם).
ב-1997 השתתפה ב"מלכוד 22" מאת ג'וזף הלר ובעיבודו ובבימויו של אילן רונן (בתפקידי המאדאם בבית הזונות והפסיכיאטרית) ובערבי אימפרוביזציה של קבוצת הצעירים.
ב-1998 החלה לשחק גם בתיאטרון הקאמרי, כשהשתתפה בהצגה "אשכבה" מאת חנוך לוין ובבימויו.
בשנת 2000 השתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים עם ההצגה "שמוליק חבר חדש" מאת סיגל אבין.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל, ושולבה ברפרטואר התיאטרון הארצי לנוער, בו שיחקה פוקס גם בהצגה "ג'ונגל בחירות".
ב-2001 שיחקה בפסטיבל עכו בהצגה "לפעמים עוברים פה פילים" מאת איציק ג'ולי.
על משחקה בהצגה זו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל.
ב-2004 שיחקה בהצגה "שטחים ופרידות" מאת אלדד כהן, לצד דביר בנדק בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא.
ב-2008 חזרה לתיאטרון הבימה כשהשתתפה בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון בתפקיד חואניטה, לצד יעקב כהן ואלי יצפאן.
ב-2010 שיחקה בתיאטרון חיפה בהצגה "מחיר הכבוד" מאת יעקב גורדין בבימויו של רוני פינקוביץ.
ב-2011 החלה לשחק גם בתיאטרון באר שבע בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה" בתפקיד גיטה, מאת עינת ברנובסקי, על פי ספרה של ליזי דורון ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי.
מ-2013 שיחקה בתיאטרון תמונע במופע "Fairy Tale" שכתבה וביימה לצד חברתה יהודית ג'ינג'ר.
החל מ-2016 שיחקה בתיאטרון העברי בהצגה "אול יו ניד איז רב" מאת ארז שלם וגדי צדקה ובבימויו של צדקה.
את תפקידה הראשון בקולנוע מילאה פוקס בשנת 1995 כשהשתתפה בסרט "ילדי קניון הזהב" מאת דניאל אסף ובבימויו.
ב-2001 שיחקה לצד איילת זורר והילי ילון בסרט הטלוויזיה "לילה ללא לולה".
ב-2003 שיחקה בסרט "האסונות של נינה".
ב-2005 שיחקה לצד רבקה מיכאלי, קרן מור וטל פרידמן בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח", ועל משחקה זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית.
לאחר הזכייה השתתף הסרט בפסטיבל ירושלים, פוקס זכתה בפרס בפסטיבל לקולנוע בצרפת ובפסטיבל סירקיוז, של הפסטיבל לקולנוע עצמאי בניו יורק 2006.
ב-2009 השתתפה פוקס בסרט הביכורים של אורי רביד ועודד רסקין, "אילי ובן", בתפקיד המחנכת של אילי.
ב-2014 שיחקה בתפקיד מירה בסרטה של ג'וליה פון היינץ "המסע של האנה", פרויקט ישראלי-גרמני, לצד קרולין שוך, דורון עמית, ליא קניג ושחקנים ישראלים וגרמניים נוספים ובסרט "פנסיון פראכט" בתפקיד תרזה.
ב-2017 שיחקה בסרטה של מיכל בת-אדם "הדרך לאן".
ב-2002 גילמה את סוזי בקומדיית המצבים "שאול" מאת דבל'ה גליקמן ששודרה בערוץ 3 בכבלים.
בשנת 2003 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "תיק סגור" לצד דני גבע.
ב-2004 שיחקה בתפקיד אורח באופרת הסבון "מיכאלה".
ב-2007 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "בובות" בתפקיד דנה בן שושן.
ב-2009 שיחקה את נירה בסדרת הילדים "קופיקו" ע"פ ספרה של תמר בורנשטיין-לזר.
ב-2011 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "ילדי ראש הממשלה" לצד רמי הויברגר.
ב-2013 בתפקיד אורח בסדרה "בית המשאלות" ששודרה בערוץ 1.
ב-2018 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "על הספקטרום".
ביוני 2019 החלה לגלם את שושנה תמיר בסדרה "בת אל הבתולה" בהוט בידור ישראלי.השתתפה באותה שנה בתפקיד אורח בסדרה "לצבי יש בעיה".
ב-2022 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "העיר הטובה" בתפקיד אמא של תלמידה.
פרס השחקנית הטובה ביותר פסטיבל עכו בהצגה "סיפורי מעשיות" (Fairy Tale) (2013)
פרס ההצגה הטובה במסגרת פסטיבל בת-ים בהצגה "סוסיתא טורס" (2007)
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל סיראקוסה הבינלאומי בסרט "מוכרחים להיות שמח" (2006)
פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסרט "מוכרחים להיות שמח" (2005)
פרס וולגין לתפקיד ראשי בפסטיבל הסרטים בירושלים, מוכרחים להיות שמח" (2005)
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל עכו בהצגה "לפעמים עוברים פה פילים" (2000)
פרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בהצגה "שמוליק חבר חדש" (2000)
פרס ההצגה הטובה במסגרת החממה פסטיבל עכו בהצגה "ועכשיו לנרות" (1996)
סִיגָּלוֹן חד-עלים או יָקָרַנְדָּה (שם מדעי: Jacaranda mimosifolia) הוא עץ ממשפחת הביגנוניים.
המקור לשמו הוא פריחתו בגוון סגול-כחול, ועליו החדים.
סיגלון חד-עלים מגיע בגובהו ל-15 מטר.
הוא פורח באביב בחודשים מאי - יוני.
הפריחה שלו מכסה לרוב את כל העץ והצבע הסגול-כחול של הפרחים בולט מאוד לעין.
בשל הפריחה קשה לזהות במבט שטחי את לבלוב העלים אשר מתרחש במקביל.
את הסיגלון חד-העלים מרבים לנטוע כצמח שדרות והוא בולט בפריחתו הסגולה ובעלוותו הירוקה.
בנוסף נוטעים אותו כצמח בודד במדשאות.
מוצאו של הסיגלון חד-העלים הוא בחלק הצפוני של דרום אמריקה, שם הוא גדל באזורים הרריים חמים, שכן הוא עמיד רק לטמפרטורות הגבוהות מ-4 מעלות צלזיוס.
מדרום אמריקה הוא נלקח לאזורים חמים רבים ברחבי העולם, לרבות אפריקה והמזרח התיכון.
האקלים באזור מוצאו של הסיגלון חם וגשום בקיץ ואילו החורף והאביב קרירים יחסית ויבשים.
בזכות זה, נוח לגדל את הסיגלון באקלים ארץ ישראל.
באזורים קרים יותר, הוא מגודל בתנאי חממה כדי להגן עליו מהקור.
העץ הובא לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי לנטיעה באזורים החמים, אך נקלט בהצלחה גם במקומות מוגנים בהרים.
צבע הפרחים סגול, אורכם 5 ס"מ ורוחבם 2 ס"מ.
העטיף כפול, הגביע קטן, דמוי פעמון ומסתיים בחמש שיניים שאורכן כמחצית אורך הגביע וצורתן כמשולש שווה-צלעות.
הכותרת שעירה משני צדדיה ומאוחה כמעט לכל אורכה, היא דמוית שופר כפוף.
בבסיסה צורתה כצינור מוארך (כ-1 ס"מ) ובהמשכה היא מתכופפת ומתנפחת באופן ניכר.
במבט-על כותרתו של פרח בודד נראה כראש מורחב של נחש קוברה.
סיגל מגן (נולדה ב-1964) היא סופרת, משוררת, ציירת, עיתונאית ומלחינה ישראלית.
מגן נולדה בחיפה וגדלה בקריית חיים.
כבר בגיל צעיר זכתה בפרסים על כתיבתה.
עם זאת, את לימודיה לתואר אקדמי עשתה בתחום המתמטיקה, מדעי המחשב ופסיכולוגיה, ומסלולה המקצועי היה בתחום המחשבים.
בשנת 2004 עזבה את משרתה בעולם ההיי-טק, למדה ביבליותרפיה והחלה בכתיבת ספרים בשילוב ילדים ונוער.
הוציאה לאור למעלה מ-1200 ספרים (נכון לספטמבר 2025ׂ).
שיריה וסיפוריה תורגמו לשפות רבות: ערבית אנגלית, גרמנית, צרפתית, יפנית, רוסית, ליטאית, ספרדית.,הונגרית, רומנית, יידיש, הולנדית, טורקית, פורטוגזית, איטלקית, פולנית, לדינו, יוונית ובנגלית.
רוב ציוריה מאוירים בשיטה דיגיטלית.
ציוריה מופיעים בספריה וכן הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
"לעוף" (הוצאת "סער"): סיפור על שחף שרצה לעוף בדרך שלו.
מעודד קבלת הייחוד בכל אחד מאיתנו.
"חלומות שבלב" (רימונים הוצאה לאור): שירים העוסקים בחלומות ובפחדים, באופן מחויך והומוריסטי.
"חיוך של חבר" (רימונים הוצאה לאור): שירים המעודדים סבלנות, סובלנות, הקשבה וקבלת הזולת.
"הצלליות של הדר" (רימונים הוצאה לאור): סיפור המעודד יצירה ודמיון.
"הגן הירוק" (הוצאת "לדורי"): סיפור בנושא איכות הסביבה ומיחזור.
"עף על פי חן" (רימונים הוצאה לאור): ספר שירים בנושאי אהבה, שייכות וחופש.
נכתב בשיתוף עם בני נוער.
"ציפורים, סיגל, ובכלל" (רימונים הוצאה לאור): סיפור שנכתב בשיתוף פעולה עם ילדים מרמלה.
נוצר בתמיכת חברת מל"מ כתרומה לקהילה.
"ציפור קטנה" (רימונים הוצאה לאור): מתאר התמודדות עם משבר.
"דרך אהבה" (רימונים הוצאה לאור): ספר שירים למבוגרים המשקף תהליכים שמתרחשים בגיל ארבעים.
"גיא, חוקר עד בלי די" (הוצאה עצמית): ספר חייכני המעודד סקרנות ושאילת שאלות.
אויר על ידי ילד בן 9, תושב הקריות (פרויקט העצמה לאחר מלחמת לבנון השנייה).
"ארוחת מלכים" (רימונים הוצאה לאור): סיפור לגיל הרך המעודד אכילת אוכל בריא ועיסוק בספורט.
"היומן של גל" (הוצאה עצמית): יומנה של נערה המתאקלמת בארץ חדשה.
"סביון קטנטן" (הוצאה עצמית): סיפור בגישה ביבליותרפית המאפשר לקוראים להשתתף באיור.
"יום נהדר" (הוצאה עצמית): משמעותו של יום נהדר, כפי שאויר על ידי ילדי עפולה.
"דני הכבאי הגבור" (הוצאה עצמית): לזכרו של דני חייט, כבאי בן עפולה, שמסר את נפשו במלחמה בשרפה הגדולה בכרמל.
מאויר על ידי ילדי עפולה.
סיגליים (שם מדעי: Violaceae) היא משפחה של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (בישראל) לעיתים רחוקות בני שיח, שיחים, מטפסים או עצים, והיא כוללת 24 סוגים וכ-1,155 מינים, יותר ממחיצתם (681) משויכים לסוג סיגל.
חמשת מיני הבר בישראל וגם והמינים התרבותיים משויכים לסוג סיגל.
המוכרים ביניהם הוא סִגָּל סַסְגּוֹנִי (שמו בעבר סיגל תלת-גוני) - מין של סיגל שפותחו ממנו זני תרבות המוכרים בשם אַמְנוֹן וְתָמָר, וסיגל ריחני שמפרחיו מפיקים שמן לשימוש תעשיית הבשמים.
תפוצת המשפחה היא כמעט קוסמופולטית כל חמשת מיני הבר בישראל הם נדירים: סיגל צנוע, סיגל קטן, סיגל קיטאבל, סיגל ריחני וסיגל תמים.
מרבית הצמחים במשפחה הם עשבים רב שנתיים, עם מיעוט של צמחים חד-שנתיים.
מינים רבים נטולי גבעול, או בעלי גבעול קצר בלבד.
פרחי המשפחה בולטים, בעלי חמישה עלי כותרת, עלה הכותרת התחתון רחב מהאחרים ולרוב כולל דורבן - חלק חלול דמוי צינור המכיל את הצוף.
הצמחים דו מיניים, הפרחים בעלי חמישה אבקנים בגוון צהוב, שחלה עילית, וריבוי של ביציות בכל שחלה.
הפירות בתצורת הלקט של שלוש קשוות, המתפרקות לאחר נשירת הפרי.
השם סֶגֶל ניתן לסוג viola במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 962 ואת השם סיגל שְׁלוֹשׁ-גּוֹנִי (Viola kitaibeliana).
שם הסוג סֶגֶל שונה על פי השם העממי סִגָּל ובכתיב מלא סיגל במילון שמות צמחי ארץ ישראל משנת 2003. בד ובד עם שינוי זה שם הלוואי שְׁלוֹשׁ-גּוֹנִי הוחלף לססגוני בשל סרבולו ומשום שסַסְגּוֹנִי מתאים גם לזני התרבות הרבים שפותחו ממין זה (אמנון ותמר).
סיגל קיטבאל (Viola kitaibeliana) אינו קשור לאמנון ותמר.
ליתר דיוק, אמנון ותמר הוא ליתר מכלוא של V.
צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (בישראל) לעיתים רחוקות בני שיח, שיחים, מטפסים או עצים.
העלים מסורגים או ערוכים בשושנת.
פשוטים, תמימים או לפעמים בעלי אונות.
הלוואים תמימים או מחולקים (גזורים-מנוצים).
עוקצי הפרחים בעלי 2 חפיות או חסרי חפיות.
הפרחים דו-מיניים, לעיתים רחוקות חד-מיניים, נכונים או בלתי נכונים, בודדים או ערוכים באשכולות, שיבולים או מכבדים או באגדים.
הגביע בן 5 עלים, מפורדים או מאחים במקצת משתיירים לאחר ההפריה.
הכותרת נכונה (בעלי סימטריה רדיאלית) או בלתי נכונה (בעלי סימטריה דו-צדדית) ואז עלה הכותרת התחתון (הקדמי) שבהם גדול על פי רוב מיתרם ומתמשך לדורבן או גבנון.
אבקנים 5, ניצבים לסירוגין עם עלי כותרת, מול עלי הגביע, סביב השחלה.
2 האבקנים התחתונים (הקדמיים) מפרישים צוף, הנאגר בדורבן העלה התחתון.
צופנים אלו הקשורים לאבקנים מכונים צופני אבקנים (staminal nectaries) והם מצויים על היותרת של הקונקטיב; הזירים חסרים או קצרים מאוד לא יותר מ"מ אחד המאבקים מקיפים את השחלה.
המאבקים בני 2 לשכות, זקופים, נפתחים בסדק לכיוון עמוד השחלה.
השחלה עילית, בעלת מגורה אחת בת 3 (לעיתים רחוקות 2 או 5) עלי שחלה.
עמוד השחלה אחד פשוט וזקוף.
השליות דופניות, מספרם 2 עד 5. עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד.
הפרי הלקט בעל מגורה אחת ונפתח באמצעות 3 קשוות (לעיתים רחוקות ענבה או אגוזית).
במיון על פי קרונקויסט (מ-1981) היו הסגליים חלק עיקרי בסדרה שנקראה על שמם - הסגלאים.
עם התפתחות של שיטות מיון גנטיות והוצאת מאמרים הממיינים מחדש את עולם בעלי הפרחים, עברו הסגליים בשנת 1998 מסדרה זו לסדרת המלפיגאים, סדרה חדשה הכוללת מגוון רחב מאוד של צמחים מסדרות אחרות, שסווגו כעת יחדיו.
במיון זה (APG II) משנת 2003 נעלמה כליל סדרת הסגלאים, ואינה כוללת אף מין.
המשפחה נפוצה באפריקה הטרופית, אמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית, אמריקה הצפונית, אירופה,אוסטרליה, גינאה החדשה ואיים באוקיינוס השקט.
סיגלית לנדאו (נולדה ב-7 באוקטובר 1969) היא אמנית פיסול, וידאו ומיצב ישראלית, מהאמניות הישראליות המצליחות בעולם.
יצירותיה, החל משנות ה-90, עוסקות בנרטיבים של החברה הישראלית, תוך שימוש באלגוריות.
סגנון הפיסול שלה מאופיין בשימוש בריבוי חומרים ובצורות אקספרסיביות.
זכתה בשנת 2004 בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר.
לנדאו נולדה בשנת 1969 בירושלים, גדלה בשכונת קריית יובל ובגבעה הצרפתית ושנים אחדות גם בארצות הברית ובאנגליה.
בנעוריה למדה מחול בבית הספר התיכון של האקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים, אולם נאלצה לעזוב את התחום מסיבות רפואיות.
בסוף שנות השמונים שירתה בצבא ועברה להתגורר בתל אביב.
בין השנים 1991–1994 למדה במחלקה לאמנות ב"בצלאל".
ב-2006 ילדה בת.בנוסף האמנית אוזכרה בסדרה השמיניה כאמנית האהובה על נטשה.
לנדאו פרצה לתודעה הציבורית עם סיום לימודיה באקדמיה בשתי תערוכות קבוצתיות שנערכו במסגרת "ארט-פוקוס" של אותה שנה.
באחת מהן, "טרנזיט", הייתה פרויקט שהציע לאמנים להציג בחללים הריקים של חנויות התחנה המרכזית החדשה בתל אביב.
לנדאו בחרה להציג בתוך חלל מחבוא של חסרי בית שמצאה בבניין ואף התגוררה בחלל במשך חודש.
במקום זה יצרה מיצב, המבוסס על עבודת הגמר שלה ב"בצלאל" ובו סדרה של דלתות שנשרטו על ידי ציפורני מתכת עד שנפערו בהן חורים.
בשנת 1995, השנה בה סיימה לימודי ההמשך בבצלאל, הציגה לנדאו תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון ישראל (עם גיא בר אמוץ).
במיצב "הַרְבּית" עימתה לנדאו בין הר המוריה וכיפת הסלע עם הסביבה המוזיאלית.
במרכז החלל הוצב משטח העשוי פדים של עכבר, אשר עוצב בצורת אבן השתייה.
חקירת נושא הבית והמקום, שהופיע בעבודותיה המוקדמות, הועבר בתערוכה זו למישור לאומי-פוליטי במיצב.
כמה מן הנושאים והאמצעים שמאפיינים את עבודתה של לנדאו בשנים הבאות הופיעו בעבודות מוקדמות אלה: מיצבים תיאטרליים עוצמתיים המשתמשים בחפצים מצויים שטופלו או סודרו מחדש ופיסול עתיד דמיון המרמז לחיים סמויים המתקיימים בטריטוריות שוליים חשוכות.
בשנת 1996 הציגה את העבודה "Resident Alien", בה הפכה מכולה לשינוע מטענים לאתר התרחשות אמנותי.
לנדאו עיוותה את רצפת המכולה לכדי "נוף" גבעות.
בקצהו יכולים הצופים להציץ אל תוך קופסה שמתגלה כתחתית של בית שימוש ממנו בוקעת מוזיקה ערבית.
העבודה הוצגה במסגרת פרויקט ארט פוקוס 2 במוזיאון הרצליה.
תצוגה נוספת של העבודה התקיימה בשנה זו במרכז וויט דה ויט (Witte de With) לאמנות עכשווית ברוטרדם, הולנד.
בשנת 1997 שולבה העבודה כחלק מתצוגת הביתן הישראלי בביאנלה בוונציה (לצד עבודותיהם של מרים כבסה ויוסי ברגר) ובנוסף הוצגה גם בתערוכה הבינלאומית "דוקומנטה X" בקאסל .
בסוף שנות התשעים החלה לנדאו ליצור עבודות ובהן ביטוי גופני מובהק וישיר.
מיצגים ופעולות אמנותיות אחרות תועדו בעבודות וידאו, שאפשרו הפצה רחבה יותר של עבודות בעלות עוצמה איקונית.
בעבודת הווידאו "Barbed Hula" (2000), מתועדת האמנית כשהיא מגלגלת על בטנה העירומה גלגל "הולה-הופ" עשוי מחוט תיל אשר עם כל סיבוב פוצע את העור הנשי העדין.
חוויית הצפייה ממזגת יופי מהפנט עם תחושת כאב המקשה על המבט.
בעבודה זו ובעבודות וידאו אחרות בולטת התנועה המעגלית והמחזורית.
בפרויקט אחר מאותה שנה - "המערפל" או "Somnambulin/Bauhsus" - הפכה לנדאו משאית מערבל בטון לתיבת נגינה, ממנה חילקה האמנית קרטיבים המעוצבים בדמותה של מוכרת הגפרורים הקטנה.
על עטיפות הקרטיבים הדפיסה לנדאו טקסט פסדו-עיתונאי: "
בספטמבר 1998, באתר בנייה באורלניינבורגר שטראסה (...) נמצאו שרידיה של ילדה מחוסרת בית (...) בדיקה ארכאולוגית של הגופה מספקת הוכחה מדעית לכך "שילדת הגפרורים הקטנה (...) היא דמות אמיתית".
לנדאו קיימה את המייצג באזור העיר מנהיים, ליד גלריה spacex באנגליה ויצרה תצוגה של הפרויקט במסגרת התערוכה "מלאך ההיסטוריה", שהתקיימה במוזיאון הרצליה.
במקביל לעבודות הווידאו לנדאו החלה בתחילת שנות האלפיים לפתח פיסול פיגורטיבי עשוי מעיסת נייר, פסלים של דמויות קלופות עור עסוקות בפעולות שונות.
פסלים אלה הוצגו לראשונה בגלריה אלון שגב בתל אביב.
במיצב שנקרא "The Country" (2002) שחזרה לנדאו את מראה הגג התל אביבי שבו יצרה את העבודות במשך כשנתיים מדפי עיתון "הארץ" שדיווחו מדי יום על מוראות האינתיפאדה השנייה.
התערוכה זכתה לתהודה יוצאת דופן ולקהל אלפים.
המבקר האמריקאי פיליפ ליידר הכתיר את העבודה "הגרניקה הישראלית" במאמרו בירחון "Art in America".
בתערוכת היחיד שלה "הפתרון האינסופי" ב-2005 שהוצגה על כל קומות ביתן הלנה רובינשטיין וגלשה החוצה אל הרחוב הרחיבה לנדאו את כל המוטיבים והצורות האמנותיות שעסקה בהן קודם לכן והוסיפה חדשים.
פסלי דמויות, עבודות וידאו, מיצב עשוי סוכר (בהמשך למיצג עם צמר-גפן מתוק שביצעה בניו יורק ב-2001), חפצים מצופים בגבישי מלח, מכונית ואן ישנה, הר מבטון, טקסטים על הקירות.
בתערוכה זו הופיעה לראשונה במפורש התייחסות לשואה וגם למיתוסים יהודיים וישראלים (ראשי הכבשים), רמזים אפוקליפטיים עם נגיעה בעכשווי ובפוליטי (עובדים זרים, חסרי בית).
התערוכה הייתה גדושה, מרהיבה וקשה לעיכול; משכה קהל רב והפכה לשיחת היום גם מחוץ לטורי האמנות והייתה לציון דרך משמעותי בשדה האמנות הישראלי.
בעבודה "DeadSee" (2005), שהיוותה חלק מן המיצב "הפתרון האינסופי", מופיעה האמנית בין מאות אבטיחים המחוברים זה לזה ברפסודה ספירלית הצפה בים המלח.
אחדים פתוחים ובשרם האדום כפצע מודגש על רקע הירוק של השאר.
בתנועה איטית נמשך החוט והספירלה נפרמת.
העבודה הוצגה בתערוכות שונות, בהן בתערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (2008) ובתצוגת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים (החל מ-2010).
פסל נוסף מן התערוכה - "סיזיפוס ויעקב נפגשים מעל באר" (2005) - נוצק בשנת 2007 בברונזה והוצב במוזיאון תל אביב לאחר זכייתה של לנדאו בפרס דן סנדל וקרן משפחת סנדל לפיסול.
בשנת 2007 הציגה תערוכת יחיד במכון KW לאמנות עכשווית בברלין.
התערוכה - "חדר האוכל" - יצרה לנדאו מיצב גדול ממדים ובמרכזו דימוים של אכילה ומאבקי הישרדות.
מבקרת האמנות אלקה בוהר כתבה בביקורתה על אופן יצירתן של הדמויות מעיסת נייר עיתון כי "מתחת לגוון המדמם הצופה עדיין יכול לקרוא את שאריות הדיווחים על מלחמות ומשברים שהופיעו בהם"
בשנת 2011 נבחרה לנדאו לייצג את ישראל במסגרת הביאנלה של ונציה.
במיצב "One Man's Floor is another Man's Feeling" (בעברית: "הרצפה של האחד היא התקווה של האחר") שהתפרש על כל המבנה.
ים המלח, המקום והסמל, שהופיעו ביצירתה בעבר, מופיע בתפקיד חדש בפרויקט עתידי שלנדאו יוזמת להקמת גשר מלח בין הצד הישראלי לצד הירדני.
בין השנים 2014–2016 יצרה לנדאו יחד עם בן זוגה הצלם יותם פרום מיצב בשם "כלת המלח": לנדאו השקיעה רפליקה שחורה של שמלת כלה חסידית מתוך ההצגה 'דיבוק' בעומק מי ים המלח.
לאורך זמן, המלחים שבמים הצטברו והתגבשו על השמלה, ושינו את צבעה ללבן.
פרום תיעד את התהליך בסדרת צילומים תת-מימיים שהוצגה במרכז מרלברו לאמנות בת זמננו בלונדון.
ב-2017 אחד הצילומים בסדרה – כלת מלח VI - גם הוצג כהדפס ענק על בניין הבורסה ברמת גן.
בקמפוס גבעת רם בירושלים נמצא פסל שלה בשעם "ניצבת על אבטיח בים המלח" אותו הקדישה לאמה, מאיה לנדאו.
בשנת 2019 הציגה לנדאו תערוכה בשם כתמ-ים (Sea Stains) במשכנות שאננים בירושלים.
התערוכה כללה רישומי צבע ליריים ופיגורטיביים ושתי עבודות וידאו שהציגו זיכרונות ילדות מהעיר העתיקה בירושלים באמצעות דימויים וייצוגים של כנאפה.
עוד באותה שנה השתתפה לנדאו בתערוכת "אתגרים ארט" במוזיאון נחום גוטמן בת"א.
במסגרת התערוכה הועמדו למכירה עבודות של אמנים ישראלים מובילים.
כל הכנסות התערוכה נתרמו לעמותת אתגרים.
בשנת 2021 הציגה בבית ראובן תערוכה בשם "זית אצל זית", בה גם אצרה והציבה את עבודותיה המשתלבות במבנה עם עבודותיו של הצייר ראובן רובין.
התערוכה כללה יצירות חדשות שנוצרו במיוחד והתאמה של יצירות קיימות, שבמרכזן מוטיבים מוכרים ביצירתה כמו עצי זית, אבטיחים או נעליים.
בשנת 2016 פרסמה לנדאו ספר בשם Salt Years אשר מתעד בטקסט ובתמונה 15 שנים של יצירה בנושא ים המלח ובאמצעותו.
לקראת סיום כהונתו של נשיא המדינה ראובן ריבלין הוזמנה ליצור את פסלו שהוצב לצד שאר פסלי הנשיאים הקודמים בכניסה לבית הנשיא.
"יצרתי דיוקן שיש בו במשהו משמחת החיים ואישיותו הקורנת והמלבבת של כבוד הנשיא היוצא", סיפרה לנדאו.
באוקטובר 2022 הוצגה תערוכת יחיד "הים הבוער" של לנדאו במוזיאון ישראל בירושלים.
התערוכה, אותה אצר אמיתי מנדלסון, מסכמת עשרים שנות יצירה בים המלח וכוללת מיצבים של חפצים שהושקעו במי הים, עבודות וידאו ותצלומים.
בדצמבר 2023 הציגה את "את קולך השמיעי", עבודת מיצג וסאונד במסגרת התערוכה "באות בדברים" בגלריה גבעת חביבה לאמנות, באוצרותה של ענת לידרור.
התערוכה הפגישה בין לנדאו לאמנית מנאר זועבי, וכללה עבודות של ארבע אמניות ערביות נוספות, שאת קולותיהן לנדאו שילבה בסאונד של "את קולך השמיעי".
1993 - סמסטר א' של שנת הלימודים הרביעית בקופר יוניון, ניו יורק, חילופי סטודנטים
1993 - פרס פיסול, הקרן הקיימת לישראל
1994 - קרן התרבות אמריקה-ישראל
1994 - פרס מרי פישר, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1996 - מלגת אינגבורג בכמן, מיסודו של אנסלם קיפר, מטעם קרן וולף
1998 - מלגת שהייה, באוסף הופמן, ברלין
1999 - פרס ראשון בתחרות הבריטית מטעם ארט אנג'ל והטיימס לונדון
2001 - פרס רכישה, מוזיאון תל אביב
2001 - פרס האמן הצעיר, משרד המדע, תרבות וספורט
2003 - מענק ע"ש ז'נט וג'ורג' ג'אפין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2003 - מלגת שהייה, תוכנית סטודיו הבינלאומית לאמנים, סטוקהולם
2004 - פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר, הפרס לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2004 - פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
2007 - פרס דן סנדל, וקרן משפחת סנדל לפיסול, מוזיאון תל אביב, תל אביב
2012 - מלגת ארגון ארטיס
2016 - פרס סנדברג לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים
2017 - דוקטורט לשם כבוד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר-שבע
2022 - דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית בירושלים
בעלת עיטור אבירות מטעם מסדר האומנויות והספרות בצרפת.
2023 - דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בר-אילן
סיגלית בנאי (נולדה ב-1968) היא במאית, וחוקרת קולנוע ישראלי, משוררת, ואמנית ספוקן וורד.
מורה מן החוץ בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ומלמדת קולנוע במכללת ספיר.
מפרסמת רשימות אישיות ושירה במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ".
בנאי היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, סטודנטית אורחת באוניברסיטת ניו יורק, לימדה קולנוע בניו יורק פילם אקדמי בניו יורק, וקורסי קיץ בקולנוע בקיימברידג' ובהרווארד.
את התואר השני שלה עשתה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, ובעבודת התזה שלה התמקדה בנושא: "סרט ערבי בעברית?
חציית גבולות בין גלות ומולדת בקולנוע של יוצרי 'בורקס' מזרחיים".
סרטיה עוסקים בזהות מזרח תיכונית ונשית, והוצגו בפסטיבלים בישראל ובעולם, בקהיר, עמאן, לוס אנג'לס, וניו יורק.
שיריה עוסקים בזהות יהודית עברית ומזרח תיכונית, והם מבוצעים בקולה על במה כשירה מדוברת.
ספר שיריה "שכונת התקווה, קהיר", יצא ב-2013 בהוצאת ספרי עיתון 77 ועלה כמופע שירה מדוברת בתיאטרון יפו בבימוייה של חנה ואזנה גרינולד בביצועה של בנאי.
ספר שיריה "עברייה" (2016) יצא ב-2016 בהוצאת ספרי עיתון 77 ועלה כמופע בתיאטרון יפו, בשילוב וידאו ארט ופסקול מקורי בבימויה של חנה ואזנה גרינולד, בביצועה של בנאי.
סיפורים קצרים פרי עטה ומאמרים בנושא זהות ותרבות יהודית ומזרח תיכונית פורסמו בספר "תהודות זהות" ובאנתולוגיה לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ", בכתבי העת "משיב הרוח", עתון 77, "הכיוון מזרח" ועוד.
הציגה עבודות אמנות פלסטית ווידאו ארט בתערוכות קבוצתיות.
כותבת במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ" על תרבות יהודית נשית.
מתגוררת בתל אביב, נשואה לצלם מיכה שמחון ולהם שני ילדים.
סיפורו של זאב רווח שנוסע למרוקו בחיפוש אחר שחקן שישחק לצידו.
סיפור הקמתה של העיירה שדרות מנקודת מבטם של העולים הראשונים שהובאו במשאיות באישון לילה למעברה שוממת במדבר, ולמרות הקשיים נשארו והקימו בה עיר בעלת צליל ייחודי משלה.
סרט הנעילה בפסטיבל קולנוע דרום, פסטיבל חיפה.
סיפורה של פאיזה רושדי, מלכת המוזיקה הערבית בישראל, דרך מערכת יחסיה המורכבת עם ביתה, השחקנית יפה תוסיה כהן.
הוקרן בערוץ הראשון והיה מועמד לאוסקר הישראלי.
הסרט הוקרן גם בקהיר במרכז האקדמי הישראלי ובעמאן בפסטיבל קולנוע 2006.
בחורה ישראלית (מאיה קדישמן) המגיעה לניו יורק ומתגוררת אצל קרובי משפחה יהודים בברוקלין.
היא מתאהבת בבחור אמריקאי אך מגלה שהוא הומוסקסואל.
הסרט זוכה פרס השחקנית למאיה קדישמן בתחרות מוגרבי.
הוקרן בסינמטק בתל אביב, ובערוץ 2.
תיעוד יחסיה של הבמאית עם במאי הקולנוע הגרמני אנדריאס טרוגר תוך בדיקת המטענים הקיימים בין ישראלית וגרמני, גבר ואישה.