tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 במרץ 1964 מת פבלוס, וקוסטנטינוס השני עלה לשלטון במקומו.
בין השנים 1950 עד 1973 ידעה יוון שנים של צמיחה כלכלית מהירה, והייתה שנייה בעולם בקצב הגידול אחרי כלכלת יפן.
באותם ימים התחזקו גם יחסי ארצות הברית–יוון.
ב-9 ביולי 1961 נחתם חוזה השותפות של יוון עם הקהילה הכלכלית האירופית, צעד שקידם ראש הממשלה קונסטנדינוס קרמנליס.
יוון הפכה למדינה האירופית הראשונה שזכתה במעמד של מדינה שותפה לשוק האירופי, מחוץ לשש המדינות המייסדות.
בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים התיירות ביוון החלה לפרוח והפכה למרכיב בולט בכלכלת יוון.
בתחילה התנגדו לכך רבים בממשלת יוון, מכיוון שהיא נתפסה כמקור הכנסה תנודתי במקרה של זעזועים פוליטיים.
התנגדות אחרת הייתה של שמרנים רבים ושל הכנסייה בטענה למפגע מוסרי במדינה.
למרות החששות, התיירות צמחה משמעותית ביוון והיא עודדה על ידי הממשלות מכיוון שהיא היוותה מקור להכנסות מטבע חוץ.
ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים.
חודש לפני הבחירות הכלליות, הוביל גאורגיוס פאפאדופולוס ביחד עם עוד מספר קצינים הפיכה מוצלחת, תוך ניצול המצב הפוליטי המסובך במדינה שנוצר בעקבות הקונפליקט בין המלך קונסטנטינוס השני לבין ראש הממשלה המזדקן גאורגיוס פאפאנדראו.
המשטר הצבאי ביוון היה בעל צביון ימני קיצוני.
עקב מדיניותו האנטי-קומוניסטית הנוקשה זכה לתמיכת ארצות הברית על רקע המלחמה הקרה.
קונסטנטינוס השני, מלך יוון, אישר את ההפיכה בחוסר רצון, אך התחיל בהכנות-הפיכה נגדית על ידי נאמניו.
הפיכה נגדית זו החלה ב-13 בדצמבר 1967 ונכשלה, ואילצה את המלך ואת רוב משפחת המלוכה לברוח לאיטליה.
המשטר הצבאי הפעיל צנזורה, מעצרים, עינויים ורציחות.
יוון הורחקה אז מהשוק האירופי ועזבה גם את מועצת אירופה, כדי להתחמק מהחקירות של פורום זה בנוגע להאשמות בשימוש בעינויים.
ב-1 ביוני 1973 הגנרל פפדופולוס הכריז על הדחת המונרכיה ועל השכנת רפובליקה נשיאותית כשהוא עומד בראשה כנשיא.
יוון הוגדרה כממלכה עד למשאל העם בשנת 1973. הוחלט לעבור לרפובליקה נשיאותית בראשות פאפאדופולוס בניסיון לחזק את שלטונו.
ההצבעה נשלטה היטב על ידי המשטר, והתוצאות היו צפויות.
פפאדופולוס הבטיח חזרה לשלטון דמוקרטי ופרלמנטרי והוא קרא לבחירות ב-10 בפברואר 1974. לאחר מהומות הסטודנטים באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה, ממשלתו הודחה ב-25 בנובמבר של אותה שנה בידי גורמים של הקו הנוקשה בצבא.
הדמוקרטיזציה אותה הוביל קונסטנדינוס קרמנליס, כללה ארגון בחירות חדשות, חוקה חדשה, שהתבססה על החוקה מימי מלחמת העצמאות היוונית, ואת מעצר קציני ההפיכה.
ב-8 בדצמבר 1974 נערך משאל עם בו הוחלט לבטל את המלוכה ברוב של כ-60%.
קוסטנטינוס השני ומשפחתו יצאו לגלות בלונדון.
מונה נשיא יוון והמדינה הפכה לדמוקרטיה פרלמנטרית.
ממלכת טונדו (נקראת גם ממלכת לוזון) הייתה ממלכה פיליפינית (עיר-מדינה) קטנה ומבוצרת היטב בעידן הפרהקולוניאלי שנמצאה באזור שמכונה בימינו מפרץ מנילה.
הממלכה היא הגוף המדיני הידוע העתיק ביותר שהתקיים בפיליפינים.
הממלכה מוזכרת בין השאר גם בחיקוק צלחת הנחושת של הלגונה.
בשיא עוצמתה ידוע שקיימה קשרים עם שושלת מינג ששלטה בסין באותו זמן והייתה שחקן מרכזי בתנועת המסחר באזור.
בד בבד נחלשה הממלכה עם פלישתו של הסולטאן החמישי של ברוניי בולקיה והגיעה לסופה עם בואם של הספרדים.
לאחר מכן כללו הספרדים את שטח הממלכה בעיר החדשה מנילה.
כתוצאה מכך איבדה ממלכת טונדו את עצמאותה והפכה ללא יותר ממחוז במנילה.
שחזור ההיסטוריה של ממלכת טונדו הוא בעייתי ולוקה בחסר עקב חוסר גדול ביותר של עדויות כתובות.
למרות זאת מהתעודות המועטות הכתובות בלשונות הפיליפיניות (ובשפות נוספות) ובעיקר מכתביה ההיסטוריים של שושלת מינג.
אפשר לשחזר לפחות חלקים מההיסטוריה של ממלכת טונדו.
האזכור הראשון בהיסטוריה לממלכת טונדו מופיע בחיקוק צלחת הנחושת של הלגונה.
שם מסופר על אדם בשם נאמוואראן אשר נוקה מחובו כלפי מנהיגה של טונדו.
עוד מוזכרים בחיקוק מספר שמות נסיכויות ומנהיגיהם.
למרות זאת לא ברור מהחיקוק יחסיה של טונדו עם אותם נסיכויות ומעמדה.
אך הסברה הרווחת בקרב החוקרים היא שלטונדו היה המעמד הגבוה ביותר.
האזכור השני וגם המשמעותי ביותר של ממלכת טונדו בא מכתבי ההיסטוריה של שושלת מינג.
זהו גם האזכור הסיני הראשון בהיסטוריה של ממלכת טונדו ושל ממלכה פיליפינית בכלל.
הכתובים עוסקים במתרחש ב-1373 לספירה עת הגעתו של שגריר מממלכת טונדו לחצרה של שושלת מינג.
מהכתבים עולה ששליטי שושלת מינג והאצולה הסינית הסתכלה על ממלכת טונדו לא כעוד נסיכות שבטית אלא כממלכה מאורגנת וחזקה לכל דבר שראוי לקיים איתה מגעים וקשרי מסחר.
מאוחר יותר כאשר שושלת מינג עלתה לשלטון החלו מתיישבים סינים להגר לאזור הפיליפינים.
הם השתלבו היטב עם המקומיים והתחתנו איתם בנישואי תערובת.
הדבר הוביל לבסוף ליצירת המראה הפיליפיני כפי שאנו מכירים אותו כיום.
קשרי סין-טונדו היו חשובים מספיק לסינים כדי לשמר אותם אפילו כאשר חוקקו את חוקי חאי ג'ין אשר אסרו על סין לקיים מסחר ימי.
אולם לאחר הוצאת החוקים לפועל המסחר בין שתי המדינות התקיים במסווה של מחווה ובעיקר באמצעות רשת מסחר שהתנהלה בסודיות.
כתוצאה מהגבלת קשרי המסחר של הסינים עם מדינות זרות הפכה טונדו למרכז להחלפת סחורות סיניות לכל אזור דרום-מזרח אסיה.
אולם השפעתו של המצב החדש במאה ה-16 חרג קצת אפילו מעבר לדרום-מזרח אסיה ונוכחותה החזקה של טונדו כשותפת המסחר המועדפת על סין הורגשה אפילו ביפן.
ניתן לומר בוודאות שממלכת טונדו באותה תקופה הייתה מועמדת עדיפה בהרבה בעיני הסינים על יפן שכן לטונדו הסינים הרשו לפחות לסחור עימם פעם בשנתיים.
הסוחרים היפנים לעומת זאת נאלצו להאבק קשה על מנת לסחור עם סין פעם בעשר שנים.
עד כדי כך היה הקושי שלעיתים נאלצו הסוחרים היפנים לעסוק במסחר פיראטי על מנת להשיג את הסחורות הסיניות הנחשקות כמו משי וחרסינה.
כל הקושי העצום הזה במסחר עם סין הוביל את הסוחרים היפנים לפתוח נציגויות מקומיות בטונדו.
אושרה ומעמדה של טונדו בתחילת המאה ה-16 משכו את תשומת לבן של שכנותיה, ובמיוחד את סולטנות ברוניי, דבר שהוביל לתקיפתה מאוחר יותר.
בשנת 1500 תקפה סולטנות ברוניי את ממלכת טונדו וייסדה בחלק מהשטח הכבוש עיר חדשה בשם סלורונג.
סלורונג בתורה תהווה את הבסיס לעיר מנילה המודרנית.
מנגד ממלכת טונדו הצליחה לשמר לפחות חלק מכוחה ושליטיה נסוגו לחלק אחר של נהר פסיג שם הצליחו לשמר את התואר לאקאנדולה.
בשנת 1570 הופיעו הספרדים הראשונים באזור האי סבו והקימו בו התיישבות.
המושל הספרדי של ההתיישבות החדשה הגנרל מיגל לופס דה לגאספי חיפש עוד אזורים מתאימים להתיישבות באיים.
בעקבות שמועה שהגיעה לאוזניו על ממלכה מוסלמית עשירה באי לוזון, הוא שלח שליח שיברר את אמיתותן של השמועות.
השליח מרטין דה גויטי גילה שם סולטנות שמנהיגה היה וסאל של סולטנות ברוניי.
שליט הסולטנות (וגם של ממלכת מנילה) באותה העת ראג'ה סולימאן סירב לדרישותיו של דה גויטי להיכנע ולמסור את השלטון לידי הספרדים.
הסרוב נתן לדה גויטי את האמתלה לתקוף ולהביס את כוחותיו של סולימאן.
לאחר הניצחון הכריז דה גויטי על האזור ובמיוחד על ממלכת מנילה כשטח ששייך למלך ספרד ולאחר מכן חזר על מנת לדווח על ניצחונו למושל לגאספי.
מאוחר יותר הופיע לגאספי עצמו עם כוח צבאי ספרדי מלא על מנת ליישם את הכרזתו של דה גויטי ולכבוש את האזור.
כשהמקומיים שמעו שהספרדים עומדים להגיע הם נתקפו פחד, שרפו את כל המבנים בממלכת מנילה וברחו (כולל סולימאן השליט) בהמוניהם לממלכת טונדו ולאזורים הסמוכים.
לגאספי וכוחותיו התיישבו באזור שהיה פעם מנילה, הקימו בו מבצר ושלחו הצעת הידברות וכינון קשרי ידידות לשליטה של ממלכת טונדו באותה העת ראג'ה לקנדולה שבתורו קיבל את ההצעה.
דבר שמאוד לא מצא חן בעיני סולימאן ששהה בטונדו באותה עת.
סולימאן ניסה לגייס תמיכה בטונדו, בפאמפאנגאן ופאנגאסינאן (נסיכויות פיליפיניות) על מנת לצאת למלחמה בספרדים אך לשווא.
בפעולת ההתנגדות אחרונה תקפו לוחמים פיליפינים בפיקודו של סולימאן את הכוחות הספרדיים בקרב בנגקוסאי.
תבוסתו סימנה למעשה את סופן של כל הנסיכויות הפיליפיניות באזור הפסיג, כולל ממלכת טונדו ששליטה לאקאנדולה מסר את השלטון לידי הספרדים, שהקימו באזור את בירתם החדשה מנילה.
ממלכת טונגנינג (במנדרינית תקנית: 東寧王國, בפין-יין: Dōngníng Wángguó) הייתה ממלכה קצרת ימים (1661–1683) שנוסדה באי טאיוואן.
הממלכה, אותה יסד קושינגה, בנו של פיראט סיני ואם יפנית, הייתה הממשל הראשון של בני האן בטאיוואן.
קושינגה, מאחרוני הנאמנים לשושלת מינג בנפילתה, השתלט על האי לאחר שנמלט מפני המאנצ'ו שהשתלטו על כל סין בשליחות שושלת צ'ינג, תוך שהם מביסים בהדרגה את כל הכוחות שניסו להעמיד מולם טוענים לכתר מטעם שושלת מינג, השושלת הקודמת ששלטה בסין.
קושינגה הכריז כי הוא תומך בשושלת מינג, וקיווה לצבור כוח בטאיוואן על מנת להשתמש בה כבסיס לכיבוש סין מחדש עבור שושלת מינג.
לממלכה היו כמה שמות נוספים.
לעיתים היא קרויה ממלכת גֶ'נְג (鄭氏王朝, בפין-יין Zhèngshì Wángcháo) או ממלכת יֵנְפִּינְג (延平王國, Yanping).
קושינגה כינה את האי טאיוואן בשם דונְגְדוּ (Dongdu).
בספרי ההיסטוריה במערב הייתה הממלכה קרויה ממלכת טאיוואן ותקופת השלטון מכונה לעיתים שושלת קושינגה.
ב-1661 נחת צבאו של קושינגה בלוּאָרמֶן (鹿耳門, בפין-יין Lù'ěrmén) שבטאיוואן.
בתוך פחות משנה הוא כבש את פורט זילנדיה וניהל משא ומתן לכניעת ההולנדים עם פרדריק קוייט (Frederick Coyett), המושל ההולנדי של טאיוואן מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית, על הסכם לפיו ההולנדים מסרו את המבצר והשאירו מאחוריהם את כל הסחורות והרכוש של חברת הודו המזרחית ההולנדית, וכן נשים וילדים רבים.
בתמורה הורשו הפקידים, החיילים והאזרחים ההולנדים ליטול את חפציהם האישיים בחזרה לבטביה (היום ג'קרטה).
כך תמו 38 שנות שלטון הולנדי קולוניאלי בטאיוואן.
הנשים ההולנדיות נותרו כפילגשים ונמכרו לחיילים הסיניים, ולכן עד היום נראים טאיוואנים אדומי שיער בדרום מערב טאיוואן.
מכאן ואילך הקדיש קושינגה את מרצו לבניית טאיוואן כבסיס של ממש למתנגדי משטר שושלת צ'ינג ששאפו להחזיר את שושלת מינג לשלטון.
שנה אחר כך, ב-1662, בגיל 37 מת קושינגה ממלריה, למרות שקיימות גם שמועות כי מת מהתקף שגעון פתאומי כששמע על מות אביו תחת שושלת צ'ינג.
בנו ג'נג גִ'ינְג (Zheng Jing) ירש אותו כשליט טאיוואן בתור "נסיך יֵנְפִּינְג".
במשך 19 השנים הבאות השתדל ג'נג גִ'ינְג לספק את צורכיהם של התושבים המקומיים ולארגן מחדש את הכוחות הצבאיים בטאיוואן.
חילופי שגרירים יצרו קשרים תדירים עם קיסר סין קאנגשי משושלת צ'ינג.
ג'נג גִ'ינְג ניסה להגן על העיר שיאמן שביבשת, האי קמוי ואיי פשקדורס בפני לחץ צבא שושלת צ'ינג, אבל איבד מקומות אלו במהלך השנים, בייחוד משום שכוחותיו היו זעירים ובלתי מספקים להגנה בפני כוחות צ'ינג.
במהלך מרד שלושת הווסלים הוביל ג'נג גִ'ינְג מתקפה באזור פוג'יין והובס.
אחרי התבוסה חזר ג'נג גִ'ינְג לטאיוואן ושקע בשתייה ובאהבהבים, ומת במהרה ממחלה.
עם מותו התחלקו שריו ומפקדיו לשני מחנות, כשכל אחד תמך בבן אחר של ג'נג גִ'ינְג כיורש.
אחרי סדרת מלחמות פנים נבחר בן הפילגש, ג'נג קֶשׁוָאנְג (Zheng Keshuang), בנו בן השתים עשרה כמלך.
ב-1683, אחרי קרב פנגחו, נכנע ג'נג קֶשׁוָאנְג בן ה-13 לכוחות צ'ינג וממלכתו שולבה בסין תחת שושלת צ'ינג כחלק ממחוז פוג'יין, והוא עבר להיות דוכס סיני בבייג'ינג.
בהבניה הלאומית של המדינה נדרשים לגיבורים לאומיים, ופרט לסון יאט-סן וצ'יאנג קאי-שק, לכבוד של גיבור לאומי לו לא זכה מונה רודאו, מוצב קושינגה כגיבור לאומי, ופסליו נמצאים במקומות רבים ברחבי האי.
הוא הפך לגיבור לאומי גם בפוג'יין וגם ביפן, שכל אחד מהמקומות רואה בו גיבור מקומי.
ממלכת טונגנינג התקיימה במשך קצת למעלה מ-20 שנים, אך בשל קווי הדמיון בינה לבין המצב המדיני הנוכחי בטאיוואן, יש לה עדיין משמעות סמלית רבה.
לאחר התבוסה במלחמת האזרחים הסינית ב-1949 נסוג ממשל הרפובליקה הסינית בהנהגת הקוומינטנג לטאיוואן, כשהוא מותיר את סין לשלטון המפלגה הקומוניסטית של סין שהקימה אחר כך את הרפובליקה העממית של סין.
במשך העשורים שבאו אחר כך הקדישה הרפובליקה הסינית מאמצים לחזור לשלטון בסין כשהיא מחזיקה בבסיסים קרוב ליבשת (לדוגמה קמוי), בדיוק כפי שעשו קושינגה וצאצאיו.
למרות שהרפובליקה הסינית עברה מאז תהליך של דמוקרטיזציה ואינה ממוקדת יותר במטרה של כיבוש של סין היבשתית מחדש, ההסדרים המדיניים והטריטוריאליים נותרו כשהיו.
בהיבט זה יש קווי דמיון ברורים בין המצב בתקופת קושינגה/צ'ינג לבין המצב כיום של הרפובליקה הסינית/הרפובליקה העממית של סין.
שלא במפתיע התמקד הקוומינטנג ברפובליקה הסינית באותן המטרות של קושינגה, כלומר לעשות שימוש בטאיוואן כבסיס ממנו יפעלו על מנת להחזיר את שלטונם על כל סין, במקביל לנקודת ההשקפה שלהם כמגני הרפובליקה הסינית.
ברפובליקה העממית של סין נוהגים להתמקד בעובדה שקושינגה שחרר את טאיוואן מהקולוניאליזם ההולנדי למען המולדת, כשהם מתעלמים כמעט לחלוטין מהעובדה שבאותו זמן הקדיש קושינגה את חייו להפלת הממשל השולט בסין על מנת להחזיר לשלטון את הממשל הקודם.
ממלכת וסטפאליה הייתה מדינה היסטורית קצרת-ימים בקונפדרציה של הריין שהתקיימה בין השנים 1807 – 1813, כמדינת-חסות של צרפת הנפוליאונית, בטריטוריה המהווה היום חלק מגרמניה.
בשנת 1807, מיד לאחר חתימת הסכם טילזיט, יצר נפוליאון בונפרטה את ממלכת וסטפאליה.
הממלכה כללה את שטחי דוכסות מגדבורג שנלקחה מממלכת פרוסיה, נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל ונסיכות הבוחר מהסן, ולבירתה נקבעה העיר קאסל.
בראש הממלכה העמיד נפוליאון את אחיו הצעיר ז'רום בונפרטה, והממלכה הצטרפה לקונפדרציה של הריין.
למרות ששם הממלכה נגזר מחבל הארץ וסטפאליה מרבית שטחו היה מחוץ לחבל זה.
הממלכה הייתה עצמאית לכאורה, אך למעשה הייתה מדינה גרורה של צרפת.
ממלכת וסטפאליה תמכה במלחמות הנפוליאוניות בחיילים ובכסף, ועובדה זו הכבידה מאוד על המדינה.
בשנת 1813 הביסה הקואליציה האנטי-צרפתית השישית את צבא נפוליאון, והממלכה נכבשה בידי כוחות רוסיים ופורקה.
שטחיה חזרו למעמד שהיה להם לפני הקמתה, מלבד חלקים שנמסרו לפרוסיה.
עם הקמת ממלכת וסטפאליה חיו בתחומה כ-15,000 יהודים, מתוך כ-2 מיליון תושבים סה"כ.
המלך, ז'רום בונפרטה, פרסם ב-15 בנובמבר 1807 חוקה, לפי דוגמת צרפת, שעל פיה כל נתיני ממלכתו היו שווים בפני החוק והדתות השונות קיבלו חופש פולחן על פי חוקיהן.
שלושה חודשים מאוחר יותר הוציא צו מיוחד ומפורש המשחרר את יהודי ממלכתו מכל מגבלה שנבעה מעצם היותם יהודים וכך הייתה ממלכת וסטפאליה המדינה הגרמנית הראשונה שנתנה אמנציפציה ליהודים.
על פי צו המלך כונסה אספת נכבדי היהודים, כדי להביע נאמנות למלך ולכונן מוסדות מרכזיים ובראשם קונסיסטוריה.
הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, שבראשה עמד ישראל יעקבסון, הנהיגה, בתקופת קיומה הקצרה, שינויים תקדימיים בפולחן ובמנהגים היהודיים, שינויים הנחשבים לתחילת הרפורמה ביהדות.
ממלכת לאון הייתה מדינה עצמאית באזור הצפון-מערבי של חצי האי האיברי.
היא נוסדה ב-910 כאשר העתיקו הנסיכים הנוצריים של אסטוּריאס לאורך החוף הצפוני של חצי האי את מקום מושבם העיקרי מהעיר אוביידו לעיר לאון.
ב-1139 הפכו המחוזות האטלנטיים לממלכת פורטוגל, והחלק המזרחי, הפנימי יותר של הממלכה, הפך לחלק מממלכת קסטיליה ב-1230.
מ-1296 עד 1301 הייתה ממלכת לאון שוב עצמאית ואחרי האיחוד עם קסטיליה היא שמרה על מעמדה כממלכה עד 1833, עת מוזגה לתוך ממלכת ספרד המאוחדת, כאחד מאזוריה.
ב-30 בנובמבר 1833 פורקה למחוזות לאון, סמורה, וסלמנקה.
ב-1978 מוזגו שטחיה של ממלכת לאון, יחד עם שישה מחוזות מקסטיליה הישנה, לתוך הקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון.
העיר לאון נוסדה על ידי הלגיון הרומי השביעי (בדרך כלל נכתב Legio Septima Gemina, בעברית - לגיון התאום השביעי).
היה זה מקום המפקדה של הלגיון בתקופת האימפריה המאוחרת וכן היה זה מרכז למסחר בזהב אשר נכרה באזור לאס מדולאס הקרוב.
ב-540 נכבשה העיר על ידי המלך הוויזיגותי-אריאני ליובגילד, אשר לא הפריע לאוכלוסייה הקתולית נוצרית המבוססת זה מכבר.
ב-717 נפלה לאון שוב, לידי המורים.
לאון הייתה מהערים הראשונות שנכבשו מחדש ברקונקיסטה הנוצרית של חצי האי האיברי, והפכה לחלק מממלכת אסטוריאס ב-742.
לאון הייתה עיירה קטנה בזמן הזה, אך כאחת הערים הרומיות לשעבר בממלכת אסטוריאס, הייתה בעלת חשיבות.
במהלך התקופה הוויזיגותית שימשה העיר מושב ההגמון, ושילוב העיר לתוך ממלכת אסטוריאס הביא לגיטימיות למלכי אסטוריאס אשר ביקשו להנהיג כנסייה איברית מאוחדת בתקופה שבה רובו של חצי האי האיברי היה תחת שלטון מוסלמי.
לאון נוצרה כממלכה נפרדת כאשר המלך האסטורי, אלפונסו "הגדול", חילק את ממלכתו בין שלושת בניו.
יורשו היה אורדוניו השני, מלך לאון (914-924) שהעביר את בירת ממלכת אסטוריאס ללאון.
אורדוניו השני, מלך לאון היה גם מנהיג צבאי אשר הנהיג משלחות צבאיות מלאון דרומה לסביליה, קורדובה, וגוודלחרה, בליבה של הטריטוריה המוסלמית.
לאחר מספר שנים של מלחמות אזרחים בתקופת שלטונם של פרואלה השנייה, אלפונסו פרוילאס ואלפונסו הרביעי; בשנת 931 עלה רמירו השני לכס המלוכה, והביא יציבות לממלכה.
כמפקד צבאי נועז אשר הביס את המוסלמים בשטחיהם שלהם, משלחותיו הצבאיות הביאו לכך שעמק הדוארו הפך לשטח הפקר בין הממלכות הנוצריות בצפון והממלכות המוסלמיות בחצי האי האיברי.
רמירו השני אשר כונה "השטן" על ידי אויביו המוסלמים בשל כושרו הצבאי, הנהיג את הכוחות הלאונים בכיבוש מדריד, וכיבוש הפרובינציה של טולדו, בליבה של החליפות של קורדובה.
במקביל להתקדמותם של הכוחות הלאונים היה תהליך אשר נקרא רֶפּוֹבְּלַאסְיוֹן, אשר כלל אכלוס מחדש של אזור המֶסֶטָה באנשים מגליסיה ובמיוחד מאסטוריאס ולאון.
הגירה זו של אנשים לאונים השפיעה בצורה עמוקה על השפה הלאונית.
במהלך תקופת הרֶפּוֹבְּלַאסְיוֹן נוצרה צורת אמנות חדשה בשם האמנות המוסערבית.
אמנות מוסערבית היא ערבוב של יסודות ויזיגותים, קלטים, מוסלמים וביזנטים.
דוגמאות נכבדות לאמנות זו הם הכנסיות הלאוניות בסן מיגל דה אסקאלדה, וסנטיאגו דה פניאלבה.
במהלך המאה ה-10, ממלכת לאון התפשטה דרומה ומזרחה, ובכך הבטיחה את הטריטוריה שתוודע בשם רוזנות בורגוס.
מבוצרת עם מספר מבצרים בורגוס נשארה בתוך לאון עד לשנות ה-930, כאשר הרוזן פרנאן השני מקסטיליה החל במערכה להרחיב את בורגוס ולהפוך אותה לעצמאית ולניתנת להורשה מאב לבן.
הוא לקח לעצמו את התואר רוזן קסטיליה כהתייחסות למבצרים (castillos בספרדית) הרבים באזור (מסביב לבורגוס), והמשיך להרחיב את אזורו על חשבונה של לאון על ידי כריתת ברית עם חליפות קורדובה, עד 966 לספירת הנוצרים, אז הוא הובס בידי סנצ'ו הראשון, מלך לאון.
המאה ה-11: שיא קיומה והתפתחות הערים
ממלכת לאון המשיכה להיות החשובה ביותר בין כל הממלכות של חצי האי האיברי.
עם זאת, סנצ'ו השלישי, מלך נווארה (1004-1035) איחד לתוך תחום שלטונו את רוזנות קסטיליה בשנות ה-1020, והוסיף את לאון בשנה האחרונה לחייו, ובכך השאיר את ממלכת גליסיה לעצמאות זמנית.
בחלוקת האדמות שבאה אחרי מותו, בנו פרננדו ירש את רוזנות קסטיליה.
שנתיים לאחר מכן, פרננדו כבש את לאון וגליסיה.
במשך שלושים שנה, עד מותו ב-1065, הוא שלט על הממלכה המשולבת של קסטיליה ולאון כפרננדו הראשון, מלך לאון.
במאבקים האלו שבתוך תרבות ענייה ומבודדת, אשר בה ייצור מלח ונפחות נחשבו כתעשיות, הצבאות אשר הכריעו את גורל הממלכות הורכבו ממאות בודדות של אנשים לוחמים.
מוקדם במהלך קיומה, לאון שכנה ישירות מצפון לחליפות קורדובה העשירה, המתוחכמת, והחזקה.
כאשר מחלוקות פנימיות פלגו את הנאמנויות האנדלוסיות.
במאה ה-11, עידן חדש נוצר ואת החליפות הגדולה החליפו ממלכות הטאיפה הקטנות.
במצב החדש הזה הממלכות הנוצריות כבר לא היו צריכות לשלם מס לחליפות, אלא יכלו לדרוש תשלומים (Parias) בתמורה להגנה או באמצעות סחיטה.
וכך, למרות היותם מושפעים במידה מעטה מהמדינות היורשות של החליפות לשעבר, פרננדו הראשון הלך על פי דוגמתם של רוזני ברצלונה ומלכי אראגון, והתעשר מהתשלומים של ממלכות הטאיפה.
כאשר הוא מת ב-1065, אדמותיו והתשלומים חולקו בין שלושת בניו, אשר מהם גארסיה צץ כמנצח, בעימותים הקלאסיים בין האחים, הנפוצים בירושות פאודליות.
מעט באירופה ידעו על העושר החדש והגדול בממלכה כה מבודדת שלהגמונים בה כמעט ואין שום קשר עם רומא, חוץ מכך שפרננדו ויורשיו (מלכי לאון וקסטיליה) היו התורמים הגדולים של מנזר קלוני, בו ראש המנזר הוגו (מת ב-1109) בנה את כנסיית המנזר השלישית, הענקית, שהייתה כ"כוכב הצפון" לכל אדם בסביבה.
דרך סנטיאגו הביאה צליינים מכל רחבי אירופה המערבית לקבר המשוער של השליח יעקב בן זבדי בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה, והאכסניות הגדולות והכנסיות לאורך הדרך, עודדו בנייה בסגנון רומנסקי.
אלפונסו השישי היה המלך החשוב ביותר של לאון בימי הביניים.
הוא נטל תחילה את השלטון על לאון, ולאחר מכן קסטיליה וגליסיה, וכאשר אחיו מת בהתקפה על העיר הלאונית סמורה, הוא הוכתר כקיסר ספרד ושלט על כל המלכים של חצי האי האיברי.
המאה ה-12: קשר בין הנצרות לאסלאם
במאה ה-12 אירופה השלימה התקדמות ענקית בתחום האינטלקטואלי הודות ללאון ולקסטיליה.
דרך הארצות המוסלמיות, ובאמצעות המגע עם המדענים המוסלמיים הצליחו תושבי חצי האי האיברי להציל עבודות קלאסיות אשר נשכחו קודם לכן באירופה.
דרך סנטיאגו עזרה להגדיל את סחר החליפין בידע בין ממלכות לאון, קסטיליה, ושאר אירופה ביותר ממובן אחד.
במאה ה-12 גם הופיעו מספר מסדרים דתיים המבוססים על הסגנון האירופי כמו מסדר קלטראבה, אלקנטארה, סנטיאגו.
וכן נוסדו גם מספר רב של מנזרים ציסטרציאנים.
כיבוש טולדו, הבירה הויזיגותית העתיקה, ב-1085 על ידי אלפונסו השישי, מלך לאון היה נקודת מפנה בהתפתחותם של לאון וקסטיליה וציון דרך בתולדות הרקונקיסטה.
מוזערבים נוצרים מאל-אנדלוס עברו צפונה כדי ליישב את אזורי הספר הנטושים, והראייה המסורתית של ההיסטוריה הספרדית הייתה שהם הביאו איתם את שאריות התרבות הקלאסית והוויזיגותית, וכן אידאולוגיה חדשה של "רקונקיסטה" - מסע צלב נגד המורים.
היסטוריונים מודרניים רואים בכיבוש טולדו כסמן לשינוי בסיסי ביחסים בין הדרום המורי אשר נשתנו מסחיטה פשוטה של מס עובד להתפשטות טריטוריאלית מוחלטת.
אלפונסו השישי נשאב לתוך הפוליטיקה המקומית על ידי הסכסוך הפנימי בתוך טולדו וירש את הבריתות הפוליטיות של ערי המדינה.
הוא מצא עצמו מול בעיות שאותם לא הכיר קודם, כמו מינוי והתמודדות עם ההגמון הקתולי בטולדו, והצבת חילות מצב במעוזים מוסלמים קטנים, הטאיפאס, אשר היו תלויים בטולדו ואשר קנו את טובת המלך בזהב, ממסחרם עם אל-אנדלוס והמגרב.
בכך, אלפונסו השישי מצא את תפקידו כמלך קתולי מוגדר מחדש כאשר הוא שולט על ערים גדולות בעלות נתינים עירוניים מוסלמים ומתוחכמים, ואוכלוסייה נוצרית גדלה.
שתי הממלכות, לאון וקסטיליה, נפרדו בשנת 1157, כאשר תבוסה גדולה של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה החלישה את סמכותה של קסטיליה.
שני המלכים האחרונים של ממלכת לאון העצמאית (1157–1230) היו פרננדו השני ואלפונסו התשיעי.
פרננדו השני הוביל את לאון בכיבושה של מרידה, עיר אשר קיימת עוד מתקופת הרומאים.
אלפונסו התשיעי, מלבד כיבוש כל אקסטרמדורה (כולל הערים קסרס ובדחוס), היה המלך המודרני ביותר בתקופתו, והוא ייסד את אוניברסיטת סלמנקה ב-1212 וכינוס הפרלמנט הראשון עם ייצוג לאזרחים אשר נראה במערב אירופה - הקורטס של לאון.
המלך האחרון של ממלכת לאון העצמאית, אלפונסו התשיעי, לא רצה שממלכתו תיעלם מהמפה עם מותו וקבע שירשו אותו כסאנצ'ה ודולצה, בנותיו מאשתו הראשונה.
אלא שלאחר מותו ב-1230, בנו מאשתו השנייה ברנגלה, מלכת קסטיליה, פרננדו השלישי, מלך קסטיליה, פלש ללאון ונטל לעצמו את הכתר.
בכך הוא הפך לריבון המשותף של שתי הממלכות מאז מותו של אלפונסו השביעי ב-1157. במקביל, מחוזות החוף האטלנטיים נפרדו מממלכת לאון והפכו לממלכת פורטוגל העצמאית.
האיחוד בין לאון וקסטיליה מעולם לא היה מקובל על העם הלאוני.
למלך פרננדו השני נדרשו שנתיים כדי לדכא מרידות לעצמאות בממלכת לאון.
לכן, בנו אלפונסו העשירי החזיר את העצמאות לממלכת לאון, אך זה לא כובד על ידי יורשו סנצ'ו השביעי.
אחיו חואן, חיכה להכתרתו עד 1296 כאשר סנצ'ו מת, והוכתר בשם חואן הראשון, מלך לאון, גליסיה, וסביליה.
ב-1301 חואן הוכרח לוותר על כס המלוכה, ומלך קסטיליה נטל את הכתר של לאון ואיחד את שתי הממלכות.
המאות ה-15–18: הכתר של קסטיליה, משבר ואימפריה
ממלכת לאון קיימה את מבנֶהָ במהלך העת החדשה ושימרה את המאפיינים של הארגון הטריטוריאלי, אשר השתקפו במפות של המאות ה-16, ה-17, וה-18. וכן גם במוסדות כמו האדלאנטמיינטו של ממלכת לאון, נציב תלונות הציבור של ממלכת לאון, וכו'.
המאה ה-19: היעלמותה הרשמית של הממלכה
הופעתה האחרונה של ממלכת לאון במהלך ההיסטוריה הייתה בין ה-1 ביוני עד ל-25 בספטמבר 1808, כאשר החונטה הפטריוטית של לאון נטלה על עצמה את הריבונות על ממלכת לאון במהלך מלחמת העצמאות של ספרד.
חונטה זו התקיימה עד אשר זו מסרה את הריבונות לחונטה העליונה המרכזית של ספרד על פי החוק של חוקתה.
ב-1833 הוחל בחלוקה למחוזות (ושנמצאת בתוקף עד היום) אשר נעשתה בהנהגתו של חבייר דה בורגוס.
חלוקה זו העלימה בצורה סופית את כל החלוקות הטריטוריאליות הקודמות.
עם יצירת המחוזות, הועברו מחוזות שלמים לתוך אזורים שלהם לא היה שום גוף מנהלי עליון או סמכות.
כמו כל הממלכות הימי-ביניימיות, הכוח העליון בחסד האל היה שייך למלך.
עם זאת במהלך השנים התפתחו קהילות כפריות ועירוניות אשר קיבלו החלטות בנוגע לבעיות היום-יום.
כך התפתחו המועצות, או הקונסיליום כצורה של שלטון עצמי של גרעינים באוכלוסייה אשר בהם כל היושבים היו מיוצגים כמו שמעידה על כך מועצת ברבחה, סן סדורניל ובאריו (955):
"אנו כולנו, אשר אנו חלק ממועצת ברבחה, באריו, וסן סדורניל, גברים ונשים, צעירים וזקנים, בוגרים וקטינים, רשעים וטובים [...]"
מועצות אלו התפתחו למועצות ייצוגיות אשר בה חלק אחד מהיושבים ייצג את השאר.
בצורה זו השיגו המועצות את הכוח למנות שופטים ושוטרים, ראשי ערים, כרוזים, ולבלרים.
לפני עליית כוחם של המועצות, היה צורך בקיום תקשורת בין המלך והמועצות השונות, וכך נולד הקורטס של לאון בשנת 1188 בעיר לאון.
בקורטס של לאון הימי-ביניימי, תושבי הערים היו קבוצה קטנה המוכרת בשם "לבוראטורס" (Laborators) אשר לא היו בעלי סמכות לחוקק חוקים, אך היו בנקודת קישור בין המלך ושאר הממלכה, דבר אשר ממלכות לאון וקסטיליה היו חלוצות בו בימי הביניים באירופה.
הקורטס היה מורכב אם כן משלושה מעמדות - הכמורה, האצולה, ונציגי הערים, ואשר הופיעו במעין דיאלוג בין המלך והכמורה מחד, ונציגי הערים והכפרים מאידך.
ממלכת לאון ייצרה חלק מהכתבים העתיקים ביותר בשפות הרומאניות של חצי האי האיברי: ה"נודיסיה דה קסוס".
תואר זה אומץ במאה העשירית לספירת הנוצרים על ידי המלכים הלאונים כביטוי לשאיפה לכינון חצי אי איברי מאוחד, ואשר ממנו משתמעת העליונות המדינית של לאון לעומת שאר הממלכות בחצי האי שנוסדו באותה העת.
המלכים הלאונים שאפו להקים מחדש את המדינה ההיספנו-גותית, בהאמינם כי הם היורשים הישירים של המלך הוויזיגותי האחרון, רודריק.
כבר באסטוריאס במאה ה-11 החל הרעיון הקיסרי להתקבל, במיוחד תחת שלטונו של אלפונסו השלישי המכונה "מגנוס אימפרטור" (Magnus Imperator) או "אימפרטור נוסטר" (Imperator Noster).
אורדוניו השני "אימפרטור לגיוננסה" (Imperator Legionense), רמירו השני "מגנוס בסילאוס" (Magnus Basileus), רמירו השלישי, אלפונסו החמישי, ברמודו השלישי, סאנצ'ו השלישי, מלך נווארה (האחרון נשא את התואר אחרי שירש את כס לאון וקסטיליה), אימצו את התואר קיסר.
פרננדו הראשון היה מכונה "רקס אימפרטור" (Rex Imperator = מלך קיסר), ואלפונסו השישי, מלך לאון לקח על עצמו את התואר "קיסר כל היספניה" (Imperator totius Hispaniae).
ב-1135, אלפונסו השביעי הוכתר בצורה חגיגית קיסר לאון.
בין הוסאלים שלו נמנו מלכי אראגון, נווארה, פורטוגל, רוזני ברצלונה, ועוד כמה מלכים מוסלמים, אשר עם מותו של הקיסר דחו את העליונות התאורטית שמטבעה הייתה חלק מהתואר.
ממלכת וֶסֵקְס (באנגלית עתיקה: Westseaxna rīce, בלטינית: Regnum Occidentalium Saxonum, "ממלכת הסקסונים המערביים") הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. וסקס שכנה בדרום מערבה של אנגליה, לחופי תעלת למאנש.
היא גבלה במזרח בממלכות הסקסוניות סאסקס ואסקס ובממלכה היוטית קנט, ומצפון בממלכת מרסיה האנגלית.
במשך רוב שנות קיומה הייתה וסקס אחת מהממלכות הדומיננטיות ביותר באנגליה, לפרקים בעוצמה דומה לזו של מרסיה, אך לרוב אף יותר ממנה.
היא הוקמה בשנת 519 על ידי הסקסונים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה במהלך המאה ה-5. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך במהלך המאה ה-7 התנצרה ממלכת וסקס.
המאה ה-8 הייתה עבור וסקס תקופה של צמיחה והתעצמות, כאשר בסופו של דבר הרחיבה את שטחה מערבה ובכלל זה השתלטה גם על קורנוול.
במהלך המאה ה-9 חלה עליה בעוצמתה של וסקס, שבאה לידי ביטוי בהתפשטות טריטוריאלית רחבת היקף.
בראשית המאה היא כבשה את אסקס, והפכה את קנט וסאסקס למדינות חסות שלה.
מאוחר יותר גם מרסיה, יריבתה הגדולה, הובסה והפכה גם היא לבת חסותה של וסקס.
לבסוף, בראשית המאה ה-10, סופחו קנט, סאסקס ומרסיה לממלכת וסקס.
במקביל, על רקע הפלישות הוויקינגיות לאנגליה, הביסה וסקס את הוויקינגים וכבשה מהם את מזרח אנגליה, אשר הייתה נתונה אז לחסות ממלכת דנמרק.
עד לאמצע המאה וסקס כבר שלטה על רובה הגדול של אנגליה, שליטיה הכריזו על עצמם כעל מלכי אנגליה, וממלכת וסקס הפכה לבסיס עליו הוקמה בסופו של דבר ממלכת אנגליה.
על פי הכרוניקה האנגלו-סקסונית נוסדה ממלכת וסקס על ידי צ'רדיץ' וקינריץ' אשר פלשו לאנגליה, נחתו בדרום המפשייר וכבשו את האזורים הסמוכים לחוף ובהם את האי וייט.
אין עדויות ארכאולוגיות התומכות בתיאור זה.
עדויות ארכאולוגיות שנתגלו מראות כי ההתיישבות הסקסונית בעמק נהר התמזה העליון, וכן באזור גבעות הקוטסוולדס החלה בשלהי המאה השישית ובראשית המאה השביעית.
בדה ונרביליס מציין בספרו כי האי וייט היה מיושב על ידי היוטים ולא על ידי הסקסונים, ולכן ייתכן שהכרוניקל מתאר למעשה את מקום מושבם של הסקסונים המערביים במאה השמינית והתשיעית ומשליך את אזורי המושב בעת שנכתבו הכרוניקות אל תוך התיאור ההיסטורי.
עדות נוספת התומכת בסברה זו היא שהשמות המופיעים בכרוניקל הם שמות ברטוניים ולא שמות סקסונים (צ'רדיץ' הוא ככל הנראה עיוות של השם קאראטיקוס, וקינריץ' עשוי לנבוע מהשם הברטוני קונוריקס, "מלך הכלבים").
הראשון מבין המלכים של ממלכת וסקס הנושא שם סקסוני הוא אינה אשר מלך בשנת 688.
לפי הכרוניקה, ממלכת וסקס נוסדה בשנת 495, וכל יתר תקופות השלטון מתייחסות לתאריך זה, אך ההיסטוריון דייוויד דומוויל חקר את התאריכים המופיעים בכרוניקה ובכתבי יד אחרים והראה שישנן אי תאימויות בתאריכים.
הכרוניקה מציינת כי צ'רדיץ' נחת ב"חוף צ'רדיץ'" (המזוהה כיום עם קאלשוט).
עוד מתואר הקרב בו הרגו צ'רדיץ' וקינריץ' מלך ברטוני בשם נטנלאוד (Natanleod), וכן הרגו 5,000 מאנשיו.
בהמשך מתוארת נחיתה נוספת בחוף זה.
ככל הנראה נכבשו וינצ'סטר וסילצ'סטר על ידי הסקסונים בין השנים 508–514. בשנת 519 התקדמו הסקסונים אל אזור אולד סארום.
אלבני מייג'ור בספרו "Early Wars of Wessex" סבור כי גבולות ממלכת וסקס היו דומים לגבולות המסורתיים של מחוז המפשייר.
מייג'ור מסתמך על כך שהגבול בין המפשייר לברקשייר עובר לאורך הדרך הרומית העתיקה, אולם סוטה ממנה צפונה ומקיף את סילצ'סטר, דבר המעיד על כך שהעיר נכבשה על ידי הסקסונים.
ניצחונם של הברטונים בקרב מונס באדוניקוס בשנת 517 עצר את התקדמות הסקסונים צפונה.
לא ידוע משך מלכותו של צ'רדיץ', אולם בשנת 554 שלט קינריץ' לבדו בממלכה.
ישנה סברה לפיה קינריץ' היה בנו של צ'רדיץ', אולם יש הסוברים כי קינריץ' היה נכדו של צ'רדיץ' (ובנו של קראודה, בנו של צ'רדיץ').
במותו של קינריץ' עלה לשלטון בשנת 581 צ'אוולין, ככל הנראה בנו.
על פי הכרוניקות ששרדו כבש צ'אוולין את צ'ילטרנס בגלוסטרשייר ואת סאמרסט.
צ'אוולין היה אחד משבעת המלכים המוזכרים בספרו של בדה ונרביליס "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית" כמחזיקי אימפריום, בשל שלטונם המוחלט בדרום אנגליה.
עוד מציין בדה כי צ'אוולין נשא את התואר "ברטוואלדה" ("שליט בריטניה").
צ'אוולין הודח מכיסאו על ידי בן אחיו צ'אול, ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 594 עלה לשלטון צ'אולוולף אחיו של צ'אול, ובשנת 617 עלה לשלטון קונגילס, שעל פי הכרוניקה היה בנו של צ'אול, אך מקורות אחרים מתארים אותו כבנו של צ'אולוולף או של אדם אחר.
התנצרות ממלכת וסקס ועליית כוחה של ממלכת מרסיה
מלכותו של קונגילס היא האירוע הראשון שאפשר לתארך ברמה סבירה של ודאות, בשל העובדה שבתקופת מלכותו הוא הוטבל לנצרות על ידי בירינוס.
אירוע זה אירע ככל הנראה בשנת 640 או מספר שנים קודם לכן, מאחר שידוע שלאחר הטבילה מונה בירינוס כבישוף של וסקס, והתיישב בדורצ'סטר.
בעקבות טבילת המלך החל הליך איטי של המרת דתם לנצרות של תושבי הממלכה, אולם לא כולם פנו לדת זו, ואף יורשו של קונגילס (ככל הנראה בנו), קנוויל נותר פגאני (קלטי) בדתו בעת הכתרתו, והוטבל מאוחר יותר, ובתקופת שלטונו הפכה הממלכה לממלכה נוצרית.
סנדקו של קונגילס היה אוסוולד, מלך ממלכת נורת'מבריה, והמרת דתו של קונגילס לנצרות הייתה חלק מהברית שנכרתה עם אוסוולד כנגד פנדה מלך ממלכת מרסיה אשר תקף את ממלכת וסקס.
כיבושי ממלכת מרסיה הביאו לכך שממלכת וסקס איבדה את הטריטוריות שלה צפונית לנהרות התמזה והאייבון, ועיקר שטחי הממלכה נותרו מדרום מערב לתמזה.
קנוויל כרת ברית עם פנדה ונשא לאישה את בתו של פנדה, אולם לאחר שגרש אותה שב פנדה ותקף את ממלכת וסקס, כבש אותה, ושלח את קנוויל לגלות שנמשכה כשלוש שנים.
תאריכי אירועים אלה אינם ידועים בוודאות, אולם הם ככל הנראה התרחשו בשנות ה-50 של המאה השביעית.
קנוויל גלה לממלכת מזרח אנגליה ובה המיר דתו לנצרות.
לאחר שובו לשלטון בממלכתו הותקפה הממלכה על ידי יורשו של פנדה, ולפהיר אולם קנוויל הדף את המתקפות והרחיב את גבולות ממלכתו כשהצליח לכבוש את סאמרסט מהברטונים.
קנוויל הקים בישופות שנייה בממלכתו, בוינצ'סטר, אולם הבישופות של דורצ'סטר נעזבה עם כיבוש האזור על ידי ממלכת מרסיה הפגאנית.
בעקבות התקדמות כוחות מרסיה הפכה וינצ'סטר בפועל לבירת ממלכת וסקס.
לאחר מותו של קנוויל בשנת 673 עלתה אלמנתו, סאקסבור לשלטון, ושלטה כשנה, ולאחר מכן עלה לשלטון אאסקווין, ככל הנראה צאצא של אחיו של צ'אוולין.
בשנת 676 עלה לשלטון קנטווין, אחיו של קנוויל.
קנטווין תקף את הברטונים וכבש שטחים מהם, אולם תאריכי הקרבות ומיקום התרחשותם אינו ידוע כיום.
במותו של קנטווין עלה לשלטון קאדוואלה, קרוב משפחה רחוק של קנטווין.
קאדוואלה שלט שנתיים, אולם במסגרתם ניהל מסע כיבושים נרחב ומוצלח וכבש את הממלכות סאסקס, קנט ואת האי וייט.
קנט מרדה, וזכתה בעצמאותה זמן קצר לאחר מכן, ובעקבות ויתורו של קאדוואלה על כס המלוכה (בשנת 688, עת עלה לרגל לרומא והוטבל על ידי האפיפיור), זכתה גם סאסקס בעצמאותה.
אינה אשר עלה לשלטון לאחר מכן, היה מיוחס לשושלת של צ'לווין.
אינה שלט 38 שנים, וחוקק חוקים רבים אשר תיעודם השתמר עד ימינו.
אינה הקים בישופות בשרבורן וכבש את יער סלווד ושטחים נוספים ממערב לו.
בשנות חייו האחרונות עזב את כס המלכות ועלה לרגל לרומא.
כס המלוכה עבר למספר מלכים שהיו מיוחסים לשושלת צ'רדיץ', אך שושלת היוחסין וקשרי המשפחה ביניהם אינם ברורים.
במהלך המאה השמינית הייתה וסקס בצילה של ממלכת מרסיה אשר הגיעה אז לשיא כוחה, ומלכי וסקס הכירו כנראה בשליטתה בממלכתם בתמורה לאוטונומיה יחסית (בפועל שליטתה של ממלכת מרסיה בממלכת וסקס הייתה פחותה משליטתה בממלכות האחרות).
ממלכת וסקס המשיכה בכיבושיה לכיוון מערב, וכבשה את ממלכת דומוניה הברטונית (דבון של ימינו).
כיבושי ממלכת מרסיה בצפון הביא לכך שמרסיה שלטה בגלוסטרשייר ואוקספורדשייר של ימינו, עד נהר התמזה והנהרות תמזה ואייבון היוו את הגבול בין הממלכות.
ממלכת וסקס השתרעה על פני המפשייר, וילטשייר, ברקשייר, דורסט וסאמרסט של ימינו.
שיטת חלוקת הממלכה למחוזות ("שייר"), אשר נוצרה במהלך המאה השמינית, התפתחה לימים לשיטה של הממשל המקומי באנגליה כולה, ובהמשך גם באירלנד, ויילס וסקוטלנד.
ההגמוניה של וסקס והמתקפות הוויקינגיות
בשנת 802 עלה לשלטון אגברט, צאצאו של אחיו של אינגליד, אחיו של אינה.
בתקופת שלטונו יצא במסעות כיבושים כנגד מערב ויילס.
המסע הראשון התרחש בשנת 813 והמסע השני בשנת 822. במהלך מסעות אלה כבש את היישובים הבריטנים שנותרו בדבון ואשר טרם נכבשו, והפך את הברטונים בקורנוול לווסאלים של ממלכתו.
בשנת 825 הביס אגברט את באורנוולף מלך ממלכת מרסיה בקרב אלאנדום וכבש את הממלכות סאסקס, קנט ואסקס מידי ממלכת מרסיה.
כמו כן סייע לממלכת מזרח אנגליה למרוד בממלכת מרסיה ולקבל את עצמאותה.
בשנת 829 כבש אגברט את ממלכת מרסיה ושלח את מלכה, ויגלאף לגלות.
אגברט כרת ברית עם ממלכת נורת'מבריה שמצפון ולמעשה הפך אותה לממלכה כפופה לו ובכך הפך ל"ברטוואלדה" - מלך בריטניה כולה.
מעמד זה לא החזיק זמן רב, ובשנת 830 שב ויגלאף ויזם מרד במרסיה, אשר קיבלה את עצמאותה מחדש, אולם ממלכת וסקס המשיכה לשלוט בכל דרום מזרח אנגליה.
החל משנת 835 החלו הוויקינגים הדנים לפלוש לאנגליה ולבזוז אותה.
בשנת 851 נחת בשפך נהר התמזה צי דני גדול שכלל 350 ספינות.
הדנים הביסו את באורטוולף מלך מרסיה בקרב ופלשו לווסקס.
אתלוולף מלך וסקס הצליח להביס את הדנים בקרב אקלאה אשר עצר את התקדמות הדנים לתקופה של כ-15 שנים, אולם לא מנע את המשך מסעי הביזה שלהם לתוך הממלכה.
בין השנים 855–856 עלה אתלוולף לרגל לרומא, ובנו אתלבולד קשר נגדו והשתלט על הממלכה.
עם שובו של אתלוולף, הסכים לחלק את השלטון בממלכה עם בנו, על מנת למנוע שפיכות דמים, והוא שלט במזרח אנגליה בעוד שאתלבולד שלט בשטחי הממלכה המערביים.
במותו של אתלוולף עבר מזרח הממלכה לשלטון בנו אתלברט, מלך וסקס, אשר לאחר מותו של אתלבולד איחד את הממלכה מחדש.
לאחר מותו של אתלברט עלו לשלטון, בזה אחר זה, שני בנים נוספים של אתלוולף: אתלרד ואלפרד הגדול.
בשנת 865 פלש הצבא הוויקינגי הגדול לאנגליה, וכבש את ממלכת נורת'מבריה וממלכת מזרח אנגליה.
ממלכת וסקס עצמה הותקפה בשנת 871 ואף שאתלרד ואלפרד הצליחו לנצח רק בשניים (קרב אנגלפילד וקרב אשדון) מתוך כתשעה קרבות ומנעו את כיבוש ממלכתם, הם איבדו רבים מלוחמיהם, ולבסוף נאלצו לשלם לדנים מס על מנת למנוע את כיבוש ממלכתם.
במהלך השנים הבאות כבשו הדנים את ממלכת מרסיה, והתיישבו בנורת'מבריה.
בשנת 876 שבו לתקוף את וסקס.
אלפרד הגיע עמם להסכם שלווה בתשלום כופר והביא לנסיגתם בשנת 877, אולם בחורף 878 שבו הדנים לתקוף את וסקס, ואלפרד נאלץ להימלט עם תומכיו לסאמרסט.
מספר חודשים לאחר מכן הצליח לאסוף צבא ולהביא לתבוסת הדנים בקרב אדינגטון, תבוסה שבעקבותיה נסוגו הדנים מווסקס (אולם פנו מזרחה והתיישבו בממלכת מזרח אנגליה).
אלפרד יזם ארגון מחדש של צבאו ושל ממלכתו, בנה ספינות מלחמה, והקים צבא על מנת להגן על ממלכתו, כמו כן ביצר את כל ערי ממלכתו.
תיעוד מהמאה ה-10 שנקרא "בורגל הידייג'" מפרט את מיקום לוחמיו וביצורי 33 מצודות שהוקמו על מנת להגן על וסקס.
רפורמות אלה הצליחו למנוע מצבא פלישה דני נוסף שהגיע לאנגליה בעשור האחרון של המאה התשיעית לכבוש את הממלכה.
בנוסף ביצע אלפרד רפורמה במערכת המשפט האנגלית, יזם מערכת חוקים חדשה, ופיתח את ההשכלה בממלכתו, בכך שהביא לחצרו מלומדים מכל רחבי אנגליה ואף מאירופה ויזם תרגום כתבי יד לטיניים לאנגלית.
אחד מכתבי היד שנשתמרו מתקופה זו הוא הכרוניקה האנגלו-סקסונית.
בעקבות פרויקט רחב היקף זה, השפה של ממלכתו (דיאלקט וסקס) הפכה למעשה לשפה המקובלת באנגליה (והיא השפה האנגלית הקדומה אשר ממנה התפתחה האנגלית של ימינו).
מאחר שממלכות נות'מבריה ומזרח אנגליה היו בשליטה דנית, ובמרסיה שלט צ'אולוולף השני שהיה שליט בובה מטעם הדנים, היה למעשה אלפרד המלך האנגלי היחיד שנותר.
אף לאחר תום המאה התשיעית המשיכו כוחות צבאיים ויקינגים דנים לפלוש לאנגליה בקבוצות קטנות, אולם פלישות אלה נהדפו לרוב בלא אבדות רבות על ידי צבא ממלכת וסקס.
בשנת 911 סיפח אדוארד הזקן, בנו ויורשו של אלפרד, למלכותו את לונדון, אוקספורד ואת השטחים סביבם, וככל הנראה את כל מידלסקס, הרטפורדשייר, בקינגהאמשייר ואוקספורדשייר.
בין השנים 913–918 יצא צבא ממלכת וסקס במתקפה כנגד הדנים, כבש את שטחי ממלכת מרסיה וממלכת מזרח אנגליה ולמעשה כל השטחים דרומית לנהר ההאמבר הפכו לחלק של ממלכת וסקס, שהפכה לממלכה מאוחדת של האנגלים.
בשנת 927 כבש יורשו של אדוארד, אתלסטאן, את ממלכת נורת'מבריה והפך לראשונה את כל השטחים שהיוו את ממלכת אנגליה לממלכה אחת, ולמעשה הפכה ממלכת וסקס לממלכת אנגליה.
לאחר מותו של אאדרד בשנת 955 חולקה הממלכה בין שני בניו, כאשר הבכור, אדוויג, שלט למעשה בממלכת וסקס, אסקס, קנט ומזרח אנגליה, ואילו צעיר הבנים אדגר שלט בממלכת מרסיה.
בעקבות מותו של אדוויג בשנת 959 היה אדגר לשליט בממלכה כולה.
בשנת 1016 נכבשה ממלכת אנגליה על ידי קנוט הגדול מלך דנמרק.
קנוט חילק את ממלכתו לרוזנויות על בסיס החלוקה הקדומה לממלכות, והקים את רוזנויות נורת'מבריה, מרסיה ומזרח אנגליה.
קנוט שלט בווסקס בעצמו (כאשר וסקס כללה את כל שטחי אנגליה דרומית לנהר התמזה).
זמן קצר לאחר מכן הקים קנוט את רוזנות וסקס והעניק אותה לעוזרו גודווין, אשר בעקבות זאת היה לאחד האנשים החזקים באנגליה, מאחר שאוצרות רוזנות וסקס העשירה היו נתונים לשליטתו.
במותו של גודווין היה בנו, הרולד גודווינסון, לאיש השני בעוצמתו באנגליה, לאחר המלך.
במותו של מלך אנגליה אדוארד המודה בשנת 1066 עלה גודווינסון לשלטון כהרולד השני, מלך אנגליה, ואיחד מחדש את רוזנות וסקס עם הממלכה.
בשל הכיבוש הנורמני שאירע באותה שנה לא הספיק הרולד, שנהרג בקרב הייסטינגס, למנות רוזן לרוזנות וסקס, והרוזנות בוטלה, ולמעשה ממלכת וסקס חולקה למחוזות שהיוו חלק מממלכת אנגליה, ולא שבה להיות ישות מדינות עצמאית.
המינוי הבא של רוזן לווסקס אירע בשנת 1999.
סמלה של וסקס הוא דרקון או וייוורן.
סמל זה מבוסס על כתבים עתיקים המתארים את דגלי הממלכה.
הן הנרי מהנטינגדון והן הכתבים שיוחסו למתיו מווסטמינסטר מציינים כי בקרב ברפורד בשנת 752 נשאו כוחות וסקס דגל ועליו דרקון מוזהב.
שטיח באייה מתאר דרקון מוזהב מת לסמל את מלכי וסקס, וכן דרקון מת על מנת לציין את מותו של הרולד השני שהיה רוזן וסקס.
ויטראז' מקתדרלת אקסטר מציין את הדרקון כסמל וסקס ומעיד על כך שקישור זה נשתמר אף קודם לתקופה הוויקטוריאנית, אולם השימוש בדרקון כסמל וסקס הפך פופולרי במהלך המאה ה-19, בעקבות כתביו של אדוארד אוגוסט פרימן.
בשל פופולריות זו העניק מינהל שלטי האצולה הבריטי את הדרקון האדום כסמל מחוז סאמרסט בשנת 1911. בשנת 1937 הוענק למחוז וילטשייר סמל דומה, ובשנת 1950 הוענק למחוז דורסט סמל ועליו שני דרקונים מוזהבים.
בהתאם, שלט האצולה של סופי, רוזנת וסקס, כולל תומך שמאלי שהוא ויוורן כחול בשל השיוך של הוויברן כסמל וסקס.
במהלך ימי הביניים, כפי שעולה בכתבים מהמאה ה-13 השתמשו בשלט אצולה כחול שבמרכזו צלב כסמל ממלכת וסקס.
בשלט אצולה זה נעשה שימוש בתקופת מלכותו של הנרי השלישי, אולם מדובר באנכרוניזם, שכן השלט עוצב רק במהלך המאה ה-12, בעת שממלכת וסקס כבר לא הייתה קיימת.
הסופר האנגלי תומאס הארדי השתמש בספריו בכינוי "וסקס" לתאר את מחוזות דרום-מערב אנגליה החל מגלוסטרשייר ועד אוקספורדשייר וכן דבון, כאשר בספרו "ג'וד האלמוני" מכונה העיר אוקספורד בכינוי "כריסטמינסטר".
רוזן וסקס כיום הוא הנסיך אדוארד, בנה של המלכה אליזבת השנייה.
תואר זה הוענק לו לאחר נישואיו לסופי ריס-ג'ונס.
תואר זה לא היה בשימוש כ-900 שנה מאז שהרולד השני, מלך אנגליה נהרג בקרב הייסטינגס בשנת 1066.
ממלכת טרביתיה הוא רומן לנוער מאת הסופרת האמריקנית קתרין פטרסון משנת 1977. הספר זכה במדליית ניוברי ולו שני עיבודים קולנועיים בעלי אותו שם.
ג'ס ארונס בן האחת עשרה, גיבור הספר, מתאמן כל הקיץ כדי להיות אלוף כיתות ה'-ו' בריצה.
ביום הגדול בו התקיימה התחרות, הגיעה בתם של ג'ודי וביל ברק, לזלי.
לזלי היא טיפוס של טום בוי, וזריזה מאוד.
היא משתתפת בהשפעת ג'ס בתחרות, ולמורת רוחו אף מנצחת.
ג'ס ולזלי מתיידדים, ונהיים שליטיה של ממלכה פרי דמיונם, טרביתיה, שם הם מנצחים כל אויב, אמיתי או מומצא, ואף עוזרים לילדה הכי מפחידה מכיתה ז' להתחמק מעלבון.
לאחר שלזלי נהרגת מעל לנחל המוביל ל"טראביתיה" ג'ס מבין כמה כוח ואומץ העניקה לו לזלי.
תרגמה אלאונורה לב, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2012.
לספר שני עיבודים קולנועיים בעלי אותו שם:
1985 - ממלכת טרביתיה, בכיכובם של אנט אוטול וג'וליאן קאוטס.
2007 - ממלכת טרביתיה, בכיכובם של ג'וש האצ'רסון ואנה-סופיה רוב.
ממלכת טוביהו היא סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הופ!
העלילה עוסקת בילדה בשם גילי שנתקלת בבעיה וסבא טוביה מספר לה על המלך טוביהו הליצן: מלך שמן וטוב לב שדומה לסבא טוביה.
היועץ זרח מעוניין לבוא על מקומו כמלך, אבל הנסיכה אילאיל מצילה את המצב.
לאחר המקרה של הסיפור גילי לומדת את מוסר ההשכל מהסיפור ומשנה את דעתה.
סבא טוביה (טוביה צפיר): סבא של גילי, אשר מספר את הסיפור על ממלכת טוביהו.
גילי (בר סביר): נכדתו של סבא טוביה.
המלך טוביהו (טוביה צפיר): מלך ליצן שמן וטוב לב שדומה לסבא טוביה.
בסוף הסדרה המלוכה שייכת לזרח, כי זרח הוא נצר למשפחת מלוכה משושלת "טוביאלנה".
זרח (מרטין אומנסקי): היועץ של המלך, אשר חותר תחתיו.
בסוף הסדרה, טוביהו אומר שהמלוכה שייכת לזרח.
הנסיכה אילאיל (דקלה הדר): בתו של המלך.
ממלכת חג'אז הייתה מדינה בהנהגת השושלת ההאשמית שהכריזה עצמאות מן האימפריה העות'מאנית בחבל חג'אז ב-1916. היא נכבשה על ידי סולטנות נג'ד באמצע שנות ה-20 שהכריזה על השטח המשותף כממלכת נג'ד וחג'אז.
השושלת ההאשמית המשיכה לשלוט על חלקה שבאמירות עבר הירדן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הבריטים ניהלו התכתבויות באוקטובר 1915 עם שריף מכה חוסיין בן עלי במהלכן הבטיח סיר הנרי מקמהון שעמד אז בראש השגרירות הבריטית בסולטנות מצרים כי הבריטים יכירו בו מלך של כלל המדינות הערביות של אסיה פרט ללבנון, מערב סוריה, דרום ומזרחה של חצי האי ערב.
מבחינת הבריטים היה המקום אסטרטגי למען ניצחונם עקב הימצאות מסילת הרכבת החיג'אזית העות'מאנית.
על סמך ההבטחה התחיל השריף את המרד הערבי כנגד העות'מאנים במהלכה נפגעה המסילה מספר פעמים.
לאחר סיום המלחמה בציפייה למימוש ההבטחות הכריז על עצמו חוסיין בן עלי כמלך על כלל הערבים.
בריטניה בעקבות הסכם הסודי עם צרפת קיבלה רק היותו מלך חג'אז אך כפיצוי על גילוי ההסכם נתנה לצאצאיו את השטחים בעבר הירדן ועיראק.
עד אז ב-1919 חוסיין ניסה לאחד את הערבים בעצמו והתחיל בקרבות עם סולטנות נג'ד.
הוא הובס אך כוחות בריטיים מנעו את תבוסתו הסופית.
בעקבות ההפסד העלה חוסיין את המיסים והוסיף כסף לצבאו.
בנובמבר 1923 נערכה ועידה בכווית, בתיווך בריטי, בין נציגי השריף חוסיין לנציגי אבן סעוד.
במרץ 1924 בעקבות ביטול הח'ליפה העות'מאני הכריז חוסיין על עצמו כח'ליפה, דבר שהרגיז את השושלת הסעודית בנג'ד.
ב-14 באוגוסט 1924 פתח השליט הסעודי הווהאבי, אבן סעוד, בהתקפה על ממלכת החג'אז.
מכיוון שבקיץ חוסיין כונן יחסים עם ברית המועצות ונפתחה בג'דה קונסוליה רשמית, הבריטים, שהיו עוינים את שניהם, לא התערבו רשמית.
בעקבות זאת, ב-3 באוקטובר 1924 נאלץ חוסיין להיענות לדרישת נכבדי מכה ולוותר על כס מלכות החג'אז לטובת בנו, עלי.
ב-12 באוקטובר כבשו הסעודים את מכה, הכו את השלטון ההאשמי, והבריחו את חוסיין מממלכתו.
בשלהי 1924, כאשר עמדו הסעודים לחסל את ממלכת החג'אז, העבירו הבריטים את אזור
מעאן, כולל נמל עקבה, לתחומי אמירות עבר הירדן.
עלי בן חוסיין נסוג עם כוחותיו ממכה ומאל-מדינה והגן על ג'דה במשך שנה.
באוקטובר 1925 שליטה של נג'ד אבן סעוד בתמורה למספר ויתורים השיג את ההכרה דה פקטו של בריטניה בסיפוח חג'אז.
ב-22 בדצמבר אותה השנה ג'דה נכנעה, עלי עזב את הממלכה ואצילים נשבעו אמונים לאבן סעוד עוד קודם לכן.
ממלכת וירטמברג הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1806 מנסיכות הבוחר מווירטמברג.
הממלכה התקיימה כמדינה עצמאית, ולאחר מכן כמדינה בקיסרות הגרמנית, עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1803 שודרגה דוכסות וירטמברג למעמד של נסיכות הבוחר, וסופחו אליה שטחים כחלק מחילוט נכסי הכנסייה באימפריה.
ב-1 בינואר 1806 הוכתר פרידריך הראשון למלך וירטמברג, ולאחר מכן סיפח פרידריך את נכסי הכנסייה במדינה וביטל את החוקה הישנה.
בשנת 1816 הציג פרידריך בפני נתיניו חוקה חדשה, אך היא נדחתה על ידם.
במהלך המהומות שנוצרו כתוצאה מכך, מת פרידריך ב-30 באוקטובר 1816, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם הראשון, מלך וירטמברג.
במהלך השנים הבאות, נעשו רפורמות חשובות רבות במדינה, בעיקר בתחום הכספים.
בשנת 1879 נעשו שינויים קלים בחוקת המדינה, וב-6 באוקטובר 1891 מת קרל, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו וילהלם השני, מלך וירטמברג.
וילהלם היה מלך מאוד פופולרי ומאוד אהוד על נתיניו, והיה מכונה "האדון המלך".
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, נאלץ וילהלם להתפטר מתפקידו ב-30 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
פרידריך הראשון, מלך וירטמברג (1806–1816)
ממלכת ולנסיה (בקטלאנית-ולנסיאנית: Regne de València, בספרדית: Reino de Valencia, בלטינית: Regnum Valentiae) הייתה ממלכה בחוף המזרחי של חצי האי האיברי, אחד ממרכיבי כתר אראגון.
כשהתמזג כתר אראגון עם כתר קסטיליה באמצעות איחוד שושלות על מנת ליצור את ממלכת ספרד, הפכה ממלכת ולנסיה לחלק אוטונומי של המונרכיה הספרדית.
ממלכת ולנסיה קמה בשנת 1238 כשהטאיפה המורית המוסלמית של ולנסיה נכבשה במהלך הרקונקיסטה בידי חיימה הראשון "הכובש", מלך אראגון ורוזן ברצלונה.
אחרי שהשתלט על הטאיפה הרחיב חיימה הראשון את שטחה של הממלכה מדרום לקו ביאר-בוסוט.
כשראה שיהיה קשה ליישב מחדש את כל השטחים הכבושים, החליט המלך לשמר כמה זכויות של האוכלוסייה, לרבות חופש הדתות והמנהגים באמצעות הצ'רטרים של ולנסיה (Els Furs או הפורס של ולנסיה.
יצירת ממלכה אוטונומית זו במסגרת אראגון עוררה זעם בקרב האצולה האראגונית שלא יכלה כרצונה להתפשט עם אחוזותיה אל תוך שטחי ולנסיה
הממלכה פוזרה סופית בשנת 1707, על ידי המלך הספרדי פיליפה החמישי בתום מלחמת הירושה הספרדית, באמצעות צווי נואבה פלאנטה.
בשנים 1707–1833 שמר האזור את השם "ממלכת ולנסיה" עד שגם הוא בוטל במסגרת הרפורמה המנהלית של חבייר דה בורגוס בשנת 1833. עם זאת, עד ימינו נושא מלך ספרד גם את התואר "מלך ולנסיה".
ישנן גם חגיגות עממיות כמו הקוולקדה של הממלכה" (Cavalcada del Regne) המשמרות את שם הממלכה של פעם.
במשך קיומה, נשלטה ממלכת ולנסיה בעזרת חוקים ומוסדות שנקבעו בפורז של ולנסיה שערבו לאוטונומיה שלה במסגרת כתר אראגון ומאוחר יותר במסגרת ממלכת ספרד.
גבולותיה וזהותה של הקהילה האוטונומית של ולנסיה הנוכחית במסגרת ספרד הם במידה רבה אלו של ממלכת ולנסיה לשעבר.
האזור שבו הוקמה לימים ממלכת ולנסיה ידע היה בתקופה העתיקה עריסת התרבות האיברית ואירח בהמשך עמים ותרבויות רבות:יוונים, רומאים, קרתגים ופיניקים, ואחר כך היה במגע עם הביזנטים ונכבש על ידי הויזיגותים ולאחר מכן על ידי הערבים והברברים המוסלמים, שנודעו כמורים או סרקנים.
הכיבוש המוסלמי במקום נמשך כחמש מאות שנה והקים את ארץ אל-אנדלוס רבתי שהתפצל לארבע טאיפות: בלנסיה (ולנסיה), אלפואנטה, דניה ומורסיה.
הכיבוש מחדש על ידי הנוצרים - הרקונקיסטה - התחיל בשנת 1232, עם כיבוש מורליה על ידי מלך אראגון, חיימה הראשון, המכונה "הכובש".
בהמשך נכבשו בשנת 1233 בוריאנה ופניסקולה על חשבון הטאיפה של בלנסיה.
השלב השני של הכיבוש מחדש התחולל בשנת 1238 כשחיימה הראשון ניצח את המורים מטאיפת בלנסיה.
המלך של אראגון נכנס לעיר ולנסיה ב-9 באוקטובר 1238, תאריך שציין את השחר של ממלכת ולנסיה.
השלב השלישי של הכיבוש מחדש התחיל בשנת 1243 והסתיים ב-1245 כשהגיע לגבולות שסוכמו בין חיימה הראשון ויורש העצר של קסטיליה, הנסיך אלפונסו, לימים אלפונסו העשירי החכם.
קביעת הגבולות התרחשה בהסכם אלמיסרה (1296) בין הכתר של קסטיליה וזה של אראגון.
הסכם זה קבע גבול דרומי להתפשטות האראגונית על קו הערים ביאר ובוסוט, בימינו מצפון למחוז אליקנטה.
כל מה שנמצא מתחת לקו זה, לרבות ממלכת מורסיה העתידית, הובטחו לקסטיליה.
חיימה השני, המכונה "הצדיק", נכד של חיימה הראשון, התחיל ב-1296 את השלב האחרון של פלישת צבאו דרומה ממה שנקבע בהסכמי ביאר-בוסוט.
הוא כיוון אל אזור המישור הפורה מסביב מורסיה ולוגה באחה דל סגורה, שבהם שלטו מושלים מוסלמים קשורים בהסכמים עם קסטיליה או שמשלו בשם ממלכה זו.
כוחות מקסטיליה היו מארגנים תכופות פשיטות לאזור כדי להזכיר הריבונות שממילא הייתה לאיציבה והתאפיינה בעימותים תכופים ואף חילופי בריתות בקרבת הגבול.
המסע של חיימה השני בשנת 1296 נחל הצלחה עד כדי כך שממלכת ולנסיה החדשה הרחיבה את גבולה מעבר לגבול המוסכם עם קסטיליה.
כוחותיו כבשו את אוריהואלה ואת מורסיה.
קביעת הגבול הסופי בין אראגון לקסטיליה סוכם ב"פסק הבוררות מטורליאס" (1304) שתוקן בהסכם אלצ'ה ב-1305.
בהתאם להסכם האחרון סופחו אוריהואלה וגם את אליקנטה ואת אלצ'ה לממלכת ולנסיה, בעוד שמורסיה סופחה לכתר קסטיליה.
רך שורטט הגבול הסופי הדרומי של ממלכת ולנסיה.
הסוף תהליך הכיבוש מחדש שלקח כחמשים שנה נמחקו ארבע הטאיפות - בלנסיה, אלפואנטה, דניה ומורסיה.
בשנת 1305 מורסיה חולקה כדלהלן:קסטיליה נטלה את החלק המערבי ששמר את השם של ממלכת מורסיה.
אראגון סיפחה את החלק המזרחי, שהפך במסגרת זו לחלק מממלכת ולנסיה, בהתאם לפסק הבוררות בטורליאס ולהסכם אלצ'ה.
ממלכת ולנסיה שעד אז אוכלסה למשך תקופה ארוכה על ידי אוכלוסייה מוסלמית ומתאסלמת ברובה יושבה מחדש, בעיקר בחוף האראגוני ופנימה עם נוצרים ברובם קטלאנים.
חיו באזור גם יהודים, אולם הנצרות הפכה לדת השלטת של המדינה.
התושבים המוסלמים, המכונים "מודחאר" הצטמצמו עם הזמן עד שגורשו בגירוש המוני בשנת 1609.
כלכלת האזור התבססה על תשתית שנוצרה בימי השלטון המוסלמי (סכרים, אדמות מסודרות בטראסות, מערכות השקיה, מצפים ומסגדים, וכו') וגידולי פרי הדר, ייצור צימוקים, גידול שקדיות, אורז, אורז,, אגומא נאכל, ירקות, תמרים וכו'.
השלטון חתם בשלב מסוים הסכמים עם ראשי המוסלמים המקומיים, כמו למשל, עם מוחמד אבו עבדאללה בן חוג'איל אל סחוויר שהבטיחו מידת סובלנות מצד השלטון האראגוני כלפי הדת המוסלמית.
מצד שני השלטון ניגש אליהם בחשדנות כשראה בהם איום עקב חוסר נאמנותם לממלכה וניסיונות ריאליים או מדומים לפנות אל האימפריה העות'מאנית כדי שתצילם.
אכן פרצו התקוממויות של התושבים המורים נגד השלטון הנוצרי.
המפורסמת ביותר הייתה זו של מנהיג שהוזכר, מוחמד אבו עבדאללה בן חוג'יל אל סחוויר, הידוע כ"אל אזרק".
בעת המרד הראשון הוא הצליח להשיג זמנית עצמאות מוסלמית בשטחים מדרום לחוקאר אולם נאלץ להסגיר את עצמו למחרת.
בעת המרד השני המלך חיימה השני כמעט נהרג בקרב, אבל אזארק נפל שוב לידי הנוצרים.
המלך לא הוציא אותו להורג רק בגלל היכרות קודמת איתו מזה שנים רבות.
במהלך המרד השלישי נהרג אל אזרק אולם בנו המשיך להוביל את ההתנגדות.
חיימה השני, נכדו של חיימה הראשון, יזם בשנת 1296 דחיפה אחרונה של צבאו דרומה יותר מאשר הסכמי ביאר-בוסוט.
המערכה תחת חיימה השני הצליחה עד כדי הרחבת גבולות ממלכת ולנסיה מדרום לגבול שהוסכם קודם לכן עם קסטיליה.
חייליו לקחו את אוריהואלה ומורסיה.
מה שעתיד להפוך לקו ההפרדה המובהק בין קסטיליה לכתר אראגון סוכם לבסוף מכוח ה-Sentencia Arbitral de Torrellas (1304), שתוקן על ידי חוזה אלצ'ה (1305), אשר הקצה את אוריהואלה (גם אליקנטה ואלצ'ה) לממלכת ולנסיה, בעוד מורסיה הלכה לכתר קסטיליה, כך שהסדירה את הגבול הדרומי הסופי של ממלכת ולנסיה.
בסופו של התהליך נמחקו ארבע טאיפות: בלנסיה, אלפואנטה, דניה ומורסיה.
בהתחשב בסטנדרטים של היום, זה יכול להיחשב ככיבוש מהיר למדי, שכן רוב השטח הושג בפחות מחמישים שנה וההרחבה המקסימלית הושלמה בפחות ממאה אחת.
העלות במונחים של אי שקט חברתי ופוליטי שהיה אמור להיות משולם עבור תהליך מהיר זה היה קיומה של אוכלוסייה מוסלמית גדולה בתוך הממלכה, אשר לא רצתה להיות חלק ממנה ולא קיבלה סיכוי להשתלבות, כל עוד הם נשארו מוסלמים.
ההיסטוריוגרפיה המודרנית רואה את כיבוש ולנסיה לאור מאמצי רקונקיסטה דומים על ידי כתר קסטיליה, כלומר כקרב בראשות המלך על מנת להשיג שטחים חדשים חופשיים ככל האפשר מצמית הכפופה לאצולה.
השטחים החדשים יהיו אז אחראים רק למלך, ובכך יגדילו ויגבשו את כוחו מול זה של האצולה.
התפתחות זו הייתה חלק ממגמה הולכת וגוברת שניכרה בימי הביניים (נאמר כי הסתיימה בשנת 1492 עם המעשים האחרונים של הרקונקיסטה בכניעת ממלכת גרנדה וגירוש היהודים וכן עם גילוי יבשת אמריקה עבור ספרד בידי כריסטופר קולומבוס) והרבה לתוך עידן ספרד ההבסבורגית.
על פי גישה היסטוריוגרפית זו מוערכת היום האכלוס מחדש של הממלכה.
הממלכה הייתה מאוכלסת בתחילה ברובה המכריע במוסלמים ולעיתים קרובות נתונה למרידות עממיות ולאיום החמור של הכניעה על ידי כל צבא מוסלמי שהתאסף למטרה זו במגרב.
התהליך שבאמצעותו חתרה המלוכה להשתחרר מכל אפוטרופסות אצילה לא היה קל, שכן האצולה עדיין החזיקה בנתח גדול בכוח והייתה נחושה לשמור על כמה שיותר ממנו.
עובדה זו סימנה את הקולוניזציה הנוצרית של השטחים החדשים שנרכשו, שנשלטו תחת ה-Lleis de Repartiments.
לבסוף העניקו האצילים האראגונים מספר תחומים, אך הם הצליחו להשיג רק את אדמות הפנים, בעיקר חלקים הרריים ודלים באוכלוסייה בממלכת ולנסיה.
המלך שמר את האדמות הפוריות והצפופות יותר במישורי החוף לאזרחים חופשיים ולבורגנות, שלעריה ניתנו אמנות מלכותיות, המסדירות את החוק האזרחי ואת המינהל המקומי, אך מעמידה אותן תמיד באחריות למלך.
לעובדות אלו היו השלכות לשוניות, אשר משורטטות באופן מסורתי כך: