tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, ישנם היסטוריונים הטוענים כי הנכבה היא דוגמה מובהקת לטיהור אתני, וכי ישראל נקטה במדיניות של טרנספר.
ביניהם ניתן למנות את דניאל בלטמן, שאף העלה את הסברה כי המתקפה הערבית הכללית על ישראל החלה דווקא משום שישראל נקטה ב"מדיניות של טיהור אתני", ומציין כי רוב ערביי הארץ הוברחו וגורשו עוד לפני פלישת מדינות ערב.
במהלך המלחמה הוקמה ועדת הטרנספר הזמנית ביוזמת יוסף ויץ ובתמיכת משה שרת.
לאחר מלחמת העצמאות וקום המדינה
הוועדה החדשה כונתה על ידי יוסף ויץ "ועדת העקירה והגירוש" וחבריה היו ויץ, עזרא דנין וזלמן ליפשיץ.
חברי הוועדה נפגשו עם ראש הממשלה, מפקדי הצבא והמתיישבים כדי לתאם את פעולותיהם, והיא הביאה בין היתר לגירושים נרחבים של ערבים בחודשים אוקטובר-נובמבר 1948. פעולות טרנספר אלה בוצעו באופן חד-צדדי וללא תיאום עם מדינות אחרות, וסוכנויות של האו"ם, כדוגמת אונר"א, לקחו את האחריות על הפליטים במדינות בהן נקלטו.
לאחר הקמת מדינת ישראל שככו הדיונים הציבוריים בנושא הטרנספר.
לדוגמה, ב-1958 אמר יצחק טבנקין: "המיעוט הערבי החי בארץ לא יגורש ממנה.
מעולם לא היינו בעד טרנספר בכוח, ואיננו מציעים כיום שום דבר דומה לזה.
לערבים הזכות לחיות במדינת ישראל חיים אנושיים וכאזרחים שווי זכויות".
מספר ארגוני ימין עדיין החזיקו בדעה שטרנספר חייב להיות חלק מכל תוכנית שלום עתידית.
עמדה זו מוזכרת, בין השאר, במאמר של אליהו אלישר מ-1949 ובמאמר מערכת בעיתון "חרות" מ-1962.
הרעיון עלה מעת לעת בדיונים אודות בעיית הפליטים הפלסטינים או על פליטים יהודים ממדינות ערב.
לאחר מלחמת ששת הימים היה קונצנזוס בממשלת ישראל שרצועת עזה תישאר בשליטה ישראלית עד שתסופח באופן רשמי, היות שנכללה בגבולות ארץ ישראל המנדטורית ואף מדינה אחרת לא טענה לריבונות עליה.
ראש הממשלה לוי אשכול הציע "לייבש את הרצועה" עד למצב של מצוקה אנושית וקריסת החקלאות המועטה שנותרה בה, צעד שלדעתו יאלץ חלק מהתושבים להגר למדינות אחרות.
משה דיין תמך בתוכנית זו, בתנאי שתבוצע בתנאי עמימות.
למימוש התוכנית הוקמה יחידה סודית שחבריה היו עדה סרני, יוסף יריב, שלמה בן אלקנה ואחרים.
עליהם הוטלה המשימה לעודד את הגירת ערביי עזה לממלכת ירדן ולמדינות באמריקה הדרומית, תמורת כסף.
למרות המשאבים שהוקצו, התוכנית נחלה כישלון גורף.
על אף התשלום שהוצע להם, רוב הפלסטינים סירבו להגר.
היעד שהציגה הממשלה היה הגירה של 350 אלף פליטים, אולם התוצאה בשטח הסתכמה בסופו של דבר במעבר של כ-20 אלף בלבד.
רוב המהגרים ניצלו את ההזדמנות לאיחוד משפחות עם בני משפחה או בני זוג בירדן ובמדינות המפרץ.
למעשה, התוכנית השיגה תוצאה הפוכה.
מצרים וירדן פנו אל האו"ם בתלונה נגד ישראל, בטענה שהיא מבצעת הגירה יזומה ומחתימה את הפליטים על התחייבות שלא ישובו לרצועה או לישראל.
בבירור התלונה באו"ם הסכימה ישראל לאפשר גם איחוד משפחות לתוך רצועת עזה, ולא רק ממנה.
אישור זה גרם לחזרתם של אלפי פלסטינים לעזה.
במאי 1970 נכנסו שני מהגרים מעזה לשגרירות ישראל באסונסיון, בירת פרגוואי, וירו למוות בעדנה פאר, מזכירת השגריר.
במשפטם הם סיפרו כי פותו להגר לפרגוואי, וכי אומנם סיפקו להם כרטיסי טיסה ודמי כיס, אך הבטחות שהם קיבלו לא קוימו, ולכן החליטו לנקום בישראל.
הם נידונו ל-13 שנות מאסר.
אני רוצה ליצור תנאים, שבמשך עשר או עשרים השנים הבאות, תהיה נדידת אוכלוסייה טבעית לגדה המזרחית.
[...] תהיה בזה משום תזוזה ריאלית, אמנם ממושכת, לקראת פתרון הבעיה הפלסטינית במכלוליה האמיתיים."
בשנת 1980, הרב מאיר כהנא קרא בספרו "לשכים בעיניכם" לגירושם של הערבים משטחי ארץ ישראל המערבית.
ב-1984 נבחר הרב כהנא לכנסת שם ניסה לקדם את העברתם של הערבים מארץ ישראל.
בתחילת יולי 1987 אמר רחבעם זאבי שהפתרון היחיד של הסכסוך הישראלי-ערבי הוא "טרנספר מרצון" או "טרנספר בהסכמה" לאוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
בנוסף הציע העברת אוכלוסייה אף ללא הסכמתה, במסגרת הסכם שלום עם מדינה ערבית שכנה, כשההסכמה היא בין המדינות להעביר את המיעוטים למדינות הלאום שלהם.
כתקדימים לכך הציג את חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, ואת פינוי חבל ימית, אותו כינה "טרנספר שנעשה ליהודים".
זאבי הסתמך על מנהיגי התנועה הציונית, אנשי רוח ומנהיגים מן השמאל, וטען שהם הציעו בשלבים שונים "טרנספר בכפייה", שאף בוצע במלחמת העצמאות.
לדבריו, "אם הטרנספר אינו מוסרי – כל הציונות אינה מוסרית, כי היא קמה וצמחה והייתה למדינה תוך שימוש מסיבי בדרך הטרנספר".
הוא הציע טרנספר בכפייה במקרה של התקפה על ישראל ממזרח.
לדבריו, "לא נוכל לקבל נוכחות של גיס חמישי אצלנו", וערביי ארץ-ישראל "יופנו אל מול הצבאות הפולשים כדי לשבש את מערכותיהם." עמדותיו בנושא הטרנספר ספגו ביקורת בטענה שהן גזעניות ובלתי לגיטימיות.
בשנת 1988 נבחר יאיר שפרינצק לכנסת ה-12 מטעם מפלגת מולדת שהטיפה לטרנספר.
בנובמבר 2002 העלו הירדנים את החשש שישראל תנצל את מלחמת עיראק לגירוש המוני של פלסטינים מהגדה לירדן.
אישים ירדנים בכירים העלו את חששותיהם בפני גורמים בכירים בישראל ובארצות הברית וביקשו מהם ביטחונות שישראל תימנע מהטרנספר.
שר החוץ הירדני, מרואן מועשר, העלה את העניין בשיחתו עם שר החוץ שמעון פרס בעצרת האו"ם בספטמבר 2002. מועשר ביקש שישראל תפרסם הצהרה פומבית שתשלול את הטרנספר.
אישים ירדנים הדגישו כי חשוב להם שההצהרה תבוא מפיו של ראש הממשלה עצמו, ולא מגורמים אחרים.
אריאל שרון סירב לחתום על הצהרה שכזאת.
במהלך מסע הבחירות של מפלגת "ישראל ביתנו" לכנסת השמונה עשרה, הייתה סיסמת הבחירות של אביגדור ליברמן: "אם אין נאמנות, אין אזרחות", ואף הציע לעשות חילופי שטחים בגודל זהה בין ישראל והרשות הפלסטינית עם טרנספר גלוי לתושבי המשולש, שלדבריו חשים יותר "פלסטיניים" מאשר ישראלים.
הוא שב והציע את התוכנית שלו לאורך השנים, גם ב-2014 וב-2017.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת מפלגת זהות של משה פייגלין קראה לביטולם של הסכמי אוסלו, להחלת הריבונות הישראלית על שטחי יש"ע ולעידוד הגירת התושבים הערבים מאזורים אלו בתמורה לפיצוי כספי.
לפי מצע המפלגה, ערביי יש"ע יוכלו לבחור בין שלוש אפשרויות: להגר משטח ישראל בתמורה לפיצוי כספי, להצהיר אמונים למדינת ישראל ולקבל תושבות קבע (בדומה לערביי ירושלים ולדרוזים ברמת הגולן), או להיכנס למסלול ארוך שנים (שכולל שירות בצה"ל) שבסופו יקבלו אזרחות.
המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ובהמשך התפרקה.
כחלק ממסע הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הציע חבר הכנסת איתמר בן גביר את רעיון הטרנספר של מי שיורשע בפעילות עוינת בשטחי מדינת ישראל וביהודה ושומרון, בין אם הוא יהודי ובין אם הוא מוסלמי, בטענה כי "חיים באירופה זה לא עונש כה חמור".
לאחר טבח שבעה באוקטובר הציעו אישים שונים את הטרנספר כפתרון לבעיית רצועת עזה.
ב-13 באוקטובר 2023, ימים ספורים לאחר המתקפה, חובר במשרד המודיעין מסמך רשמי הממליץ למערכת הביטחון לבצע טרנספר הדרגתי של כל תושבי רצועת עזה לצפון חצי האי סיני.
תוכנית הטרנספר המתוארת במסמך מחולקת למספר שלבים: בשלב הראשון יתקוף חיל האוויר בצפון רצועת עזה, כדי שהאוכלוסייה תתפנה דרומה.
בשלב השני תחל כניסה קרקעית לעזה שתוביל לכיבוש של כל הרצועה, מצפון ועד דרום, תוך לחימה עצימה מול כוחות חמאס.
בשלב השלישי יוקמו ערי אוהלים (על פי המסמך בצפון סיני) שיקלטו את האוכלוסייה המגורשת.
תושבי עזה לא יורשו לחזור לבתיהם.
במקביל יש לרתום מדינות בעולם, ובראשן ארצות הברית, למימוש המהלך.
בנוסף לכך נכתב במסמך כי על הממשלה להוביל קמפיין ציבורי שיקדם את תוכנית הטרנספר בעולם המערבי שבמסגרתו גירוש האוכלוסייה מעזה יוצג כ"מהלך הכרחי מבחינה הומניטרית" ויזכה בתמיכת העולם.
מסמך ההמלצות עורר תרעומת מצד המצרים.
בנובמבר 2023 פרסמו דני דנון ורם בן ברק במשותף מאמר בוול סטריט ג'ורנל שבו קראו למדינות העולם לקלוט את תושבי עזה.
המאמר זכה לתמיכה מצד שר האוצר בצלאל סמוטריץ, ולהתנגדות של שר החוץ המצרי, סאמח שוכרי.
בן ברק טען בתגובה שהמאמר לא קורא לטרנספר, אלא למתן תמריצים להגירה מרצון.
ב-4 בדצמבר חבר הכנסת מהליכוד, משה פסל, הניח על שולחן הכנסת את הצעת חוק הסכם לקליטת תושבים מרצועת עזה.
שר ההגירה הקנדי, מארק מילר, הודיע ב-22 בדצמבר 2023 כי מדינתו תקלוט פלסטינים שיבחרו באופציית ההגירה מרצועת עזה, בדגש על אלה מהם שיש להם כבר קרובי מדינה בקנדה.
לדברי דני דנון ב-26 בדצמבר 2023, מדינות מאפריקה ומדרום אמריקה הציעו לישראל כי יקלטו פלסטינים שירצו להגר מרצועת עזה בתמורה לתשלום.
הידיעות על מגעים עם מדינות באפריקה ועל מעורבותו של טוני בלייר הוכחשו ב-3 בינואר 2024 על ידי גורם רשמי: "בניגוד לפרסומים, ישראל לא מנהלת משא ומתן עם אף מדינה על קליטה של פלסטינים תושבי עזה."
בתחילת ינואר 2024 שוב הודיע שר האוצר, בצלאל סמוטריץ', שהוא תומך בעידוד הגירה של תושבי עזה.
בתגובה, מחלקת המדינה האמריקנית הוציאה הודעה חריגה בנושא: "הרטוריקה הזאת מתסיסה וחסרת אחריות.
אמרו לנו שוב ושוב ובעקביות על ידי ממשלת ישראל, לרבות על ידי ראש הממשלה, כי הצהרות מסוג זה אינן משקפות את מדיניות ממשלת ישראל...
היינו ברורים, עקביים וחד-משמעיים שעזה היא אדמה פלסטינית ותישאר אדמה פלסטינית גם כאשר חמאס כבר לא שולט בה.
זה העתיד שאנחנו מחפשים, לטובת הישראלים והפלסטינים, האזור שמסביב והעולם".
ב-8 בינואר נפגש שר החוץ של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, עם בנימין נתניהו, והתייחס להצעות שהועלו: "אמרתי לנתניהו היום שארצות הברית מתנגדת לכל הצעה ליישוב מחדש של פלסטינים מחוץ לרצועת עזה.
נתניהו התחייב בפניי שזו אינה מדיניותה של ישראל".
ב-10 בינואר 2024 אישר גורם ישראלי שאף הצעה לעידוד הגירה מרצון של פלסטינים מרצועת עזה אינה עומדת עוד על הפרק.
למרות זאת, השרים בצלאל סמוטריץ', איתמר בן גביר ואנשי ימין נוספים המשיכו להצהיר על רצונם "לעודד עזתים להגר מרצון למקומות ברחבי העולם".
ב-29 בינואר קיימו האחרונים כנס שקרא להחזרת ישראלים לרצועת עזה.
במענה לקריאת הקהל לטרנספר, אמר השר בן גביר: "צריך לעודד אותם ללכת מכאן".
בראשית כהונתו השנייה של דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית, אמר טראמפ כי הוא מעוניין לפעול לכך שמדינות זרות כמו אינדונזיה, מצרים וירדן יקלטו מאות אלפי פליטים פלסטינים מרצועת עזה.
העיתונאי עמית סגל טען שאלבניה מתכננת לקלוט עשרות אלפים מתושבי עזה, אך ראש ממשלת אלבניה אדי רמה כינה זאת "פייק ניוז, שקר מוחלט".
ב-31 בינואר 2025 נערכה סמוך למעבר רפיח הפגנה בה השתתפו אלפי פלסטינים ומצרים, בהם גם אנשי ציבור, במחאה נגד הצעות הטרנספר של טראמפ.
בפברואר 2025 פרסמו שרי החוץ של ערב הסעודית, הליגה הערבית, מצרים, ירדן, קטר, איחוד האמירויות הערביות והרשות הפלסטינית הצהרה משותפת בה הם דוחים את תוכנית הטרנספר של טראמפ והבהירו כי לא יקבלו את ההצעה בשום מצב.
מתנגדות נוספות לתוכנית הטרנספר של טראמפ כללו את בריטניה, גרמניה, צרפת, רוסיה, סין, טורקיה, ספרד, אירלנד ואוסטרליה.
משרד החוץ של צרפת וכן מומחים למשפט בין-לאומי פומבי ציינו כי בפרטי התוכנית שהציג טראמפ יש מספר הפרות חמורות של החוק הבין-לאומי.
במסגרת מבצע חומת ברזל בצפון השומרון, שהחל ב-21 בינואר 2025, השתלטו כוחות צה"ל על חלקים נרחבים ממחנה הפליטים ג'נין, מחנה הפליטים בטולכרם ונור שמס, וכ-40 אלף פלסטינים התפנו ממחנות אלה.
שר הביטחון ישראל כ"ץ הודיע כי הנחה את הכוחות להיערך לשהייה ממושכת במחנות הללו ולא לאפשר לתושבים לחזור לבתיהם.
ב-21 במרץ אמר שר הביטחון ישראל כ"ץ כי הנחה את צה"ל "לתפוס שטחים נוספים בעזה, תוך פינוי האוכלוסייה, ולהרחיב את אזורי הביטחון מסביב לעזה לטובת ההגנה על היישובים הישראלים ועל חיילי צה"ל, באמצעות אחזקה קבועה של השטח על ידי ישראל".
בימים שלאחר מכן פרסם צה"ל הוראות פינוי לאזורים שונים ברחבי עזה.
מאמצע מרץ עד 26 במרץ הוציא צה"ל 6 הוראות פינוי, בהן נעקרו כ-250 אלף מתושבי עזה.
האזורים מהם ישראל עקרה תושבים כוללים גם אתרי מחסה לעקורים, מתקני בריאות ובית-חולים שדה.
נתניהו עצמו הביע תמיכה בתוכנית הטרנספר במספר הזדמנויות.
למשל, בפברואר 2025 אמר שמדינה פלסטינית יכולה לקום בערב הסעודית, "יש להם הרבה שטח, הרבה מאוד שטח".
ערב הסעודית גינתה את ההצהרה.
ב-19 במאי 2025, בכנס קבוצת 'בשבע' בניו יורק על תוכנית "הההגירה מרצון" אמר בני גנץ: "בעזה, קיימת הזדמנות ייחודית לקדם את תוכנית ההגירה מרצון של הנשיא טראמפ.
מדינת ישראל והמדינות המוכנות לקלוט אזרחים מעזה, חייבות לפעול לקידום התוכנית ולעיצוב עתידה הפוליטי של עזה.
אין עוד מקום להססנות – הזמן לפעול הוא עכשיו".
בפברואר 2025 קבע גנץ כי "הדבר החשוב ביותר כעת הוא לנצל את כל הלחץ הבינלאומי שהניעה הצהרת הנשיא טראמפ להשבת חטופינו הביתה – עד החטוף האחרון; למימוש קפדני של ההסכם הביטחוני בגבול הצפון ולהשבת התושבים לבתיהם".
עד יולי 2025 החריב צה"ל כ-92% מהבתים ברצועת עזה, וכ-90% מהאוכלוסייה ברצועת עזה נעקרה מביתה.
באוגוסט 2025 פרסם דובר צה"ל בערבית, אלוף־משנה אביחי אדרעי, הודעה לפיה פינוי העיר עזה הוא "בלתי נמנע", והציע לתושבים להתפנות לשטח בן שבעה קילומטרים רבועים בדרום הרצועה, סמוך לדיר אל-בלח.
הצעות להתיישבות פלסטינים בחצי האי סיני
במספר מקרים הציעו פוליטיקאים ישראלים לגרש תושבים פלסטינים לחצי האי סיני, וניסו לשכנע את מצרים להסכים לקלוט אותם.
בשנת 1956 הסכימה מצרים להצעה ליישב פליטים פלסטינים בחצי האי סיני, אך רעיון זה נדחה בתוקף על ידי מנהיגים פלסטינים בולטים, ולא יושם.
בשיחות השלום עם הפלסטינים בשנת 1983 עלתה ההצעה ליישב בסיני פליטים פלסטינים מלבנון.
שר החוץ של מצרים בוטרוס בוטרוס ראלי ראה את ההצעה באור חיובי, אך חוסני מובארכ סירב בתקיפות.
בשנת 2010 הציע בנימין נתניהו למובארכ ליישב פלסטינים בסיני.
בשנת 2014 הועלתה שוב הצעה דומה, וזו נדחתה על ידי מחמוד עבאס.
בשנת 2017 קראו איוב קרא וגילה גמליאל להקים מדינה פלסטינית בסיני.
שר החוץ המצרי, סאמח שוכרי, דחה את הקריאה והביע את תרעומתו בפני השגרירות הישראלית בקהיר.
בשנת 2024, בזמן מלחמת חרבות ברזל, שוב הציעה ישראל להעביר לסיני עשרות אלפי פלסטינים מרצועת עזה, כחלק מהניסיון להכריע את חמאס.
מצרים מתחה ביקורת על הצעה ישראלית זו והדגישה כי כניסת עזתים לשטח מצרים היא סוגיה שבשום פנים ואופן לא יהיה עליה דיון.
תוכנית החומש להשקעה כלכלית במגזר הערבי היא תוכנית ממשלתית עבור פיתוח רמת החיים ביישובי המגזר הערבי בישראל, שהחלה בשנת 2015.
התוכנית החלה בעקבות החלטה מספר 922 שאומצה בממשלת ישראל השלושים וארבע ב-30 בדצמבר 2015. ההחלטה הממשלתית עסקה בתיקצוב פיתוח ובקרה בתחומי החינוך, ביטחון הפנים, הבריאות, התשתיות, הבינוי וכו' וזאת בתקציב של כ-15 מיליארד ש"ח.
התוכנית המקורית יועדה להתקיים עד 2020 והופנתה ליישובים שבהם למעלה מ-80% תושבים ערבים.
המשרד לשוויון חברתי היה אמון בתחילה על יישום התוכנית.
ב-25 באוקטובר 2020 הוחלט על הארכת התוכנית בשנה נוספת והקלות בתחום הבנייה והדיור.
ביוני 2021 פורסם בדיון הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית כ-90% מהכסף הוקצה אך רק 62% מהתקציב בוצע.
ב-1 באוגוסט 2021 ממשלת ישראל השלושים ושש החליטה בהחלטה 292 על הארכת התוכנית עד 2026 בתיקצוב של כ-26.5 מיליארד ש"ח.
החלטה 292 התמקדה בתחבורה, בביטחון הפנים, פיתוח תשתיות וצמצום פערים חברתיים.
ב-24 באוקטובר 2021 פורסמה תוכנית נוספת (כהמשך להחלטה 922) בתיקצוב של כ-32 מיליארד ש"ח שהופנו בעיקר לחינוך ולביטחון הפנים.
המשך התיקצוב לתוכנית המשיך גם במסגרת התקציב של 2023 של ממשלת ישראל השלושים ושבע בהובלתו של השר עמיחי שיקלי.
תוכנית המכסים של טראמפ היא תוכנית שעליה הכריז נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ב-2 באפריל 2025, ולפיה יוטל מכס בסיסי של 10% על כל היבוא לארצות הברית, עם שיעורי מכס גבוהים יותר למדינות שממשלת טראמפ מגדירה כ"פועלות באופן בלתי הוגן" בסחר.
לדוגמה, על יבוא מסין יוטל מכס של 34%, על יבוא מווייטנאם – 46% ועל יבוא מהאיחוד האירופי – 20%.
ב-7 באוגוסט נכנס לתוקף שיעור מכסים חדש שהוטל על כ-90 מדינות.
התוכנית נועדה לעודד ייצור מקומי, להפחית את הגירעון המסחרי וליצור מקומות עבודה בארצות הברית.
התוכנית שיקפה הסלמה במדיניות הסחר הפרוטקציוניסטית בארצות הברית, שבמסגרתה הוטלו מכסים גבוהים על מדינות, שלדברי הנשיא טראמפ מטילות מכסים על סחורות אמריקניות בשיעור זהה או גבוה יותר, ובטענה של צורך באיזון ביחסי סחר בין-לאומיים.
בעוד שהממשל הראשון שלו הטיל מכסים על יבוא של כ-380 מיליארד דולר, בכהונתו השנייה הסכום הכולל צפוי לעלות על 1.4 טריליון דולר.
ההכרזה על התכנית גרמה לקריסת שוק המניות, ושוקי המניות ברחבי העולם להתרסק בחדות.
עוד בראשית הקדנציה השנייה שלו, טראמפ חידש את מלחמת הסחר עם סין ופתח בחזית שנייה מול קנדה ומקסיקו, תוך שהוא מנסח את הפעולות הללו כדרך להטיל אחריות על מדינות אלו באכיפת סחר בסמים והגירה בלתי חוקית, תוך תמיכה בייצור מקומי.
טראמפ גם הטיל מכס של 25% על רוב הסחורות הקנדיות והמקסיקניות, אך מאוחר יותר הוציא פטור ללא הגבלת זמן לכל הסחורות התואמות להסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה.
ב-12 במרץ 2025 נכנס לתוקף מכס עולמי של 25% על מוצרי פלדה ואלומיניום.
ב-2 באפריל, יום שטראמפ העניק לו את הכינוי "יום השחרור", הכריז טראמפ על מכס יבוא אוניברסלי של 10% על כל הסחורות המיובאות לארצות הברית, וכן שיעורים גבוהים יותר ב-60 מדינות.
התעריף הבסיסי של 10% ייכנס לתוקף ב-5 באפריל ואילו התעריפים הנוספים יחלו ב-9 באפריל.
ב-3 באפריל ייכנס לתוקף מכס של 25% על כל כלי הרכב המיובאים, כאשר חלקי רכב צפויים להצטרף בהמשך.
קנדה, סין והאיחוד האירופי הכריזו על מכסים נגדיים, בעוד שמדינות אחרות החלו במשא ומתן יזום כדי למנוע סכסוכי סחר נוספים.
הודעתו של טראמפ התקבלה בבהלה בוול סטריט ולירידות חדות שגרמו לקריסת שוק המניות.
מאז שנות ה-80, טראמפ תומך בהטלת מכסי ייבוא ככלי להסדרת סחר ולנקמה במדינות זרות שלדבריו "מנצלות" את אמריקה.
במהלך הקמפיינים שלו לנשיאות ארצות הברית, טראמפ הבטיח להשתמש במכסים להשגת מגוון מטרות, כולל מניעת מלחמה, צמצום גירעונות סחר, שיפור אבטחת הגבולות, ומימון סיוע לילדים.
זמן קצר לאחר שנבחר מחדש לקדנציה שנייה, טראמפ הודה כי המכסים עשויים לגרום ל"כאב" עבור האמריקאים, אך הדגיש כי "זה יהיה שווה את המחיר שצריך לשלם".
במהלך קדנציה ראשונה, טראמפ הטיל מכסים על ייבוא של פלדה ואלומיניום, דבר שהוביל לעליית מחירים עבור האמריקאים.
בדצמבר 2021, מחיר טון אחד של פלדה חמה היה 1,855 דולר בארצות הברית, לעומת 646 דולר בסין ו-1,031 דולר באירופה.
ארגון הסחר העולמי קבע מאוחר יותר כי ההטלה לא עמדה בכללים הבין-לאומיים.
בעוד שטראמפ ויורשו הראשון, ג'ו ביידן, הפחיתו חלק מהמכסים הללו, רובם נשארו בתוקף בתחילת קדנציה השנייה של טראמפ.
טראמפ גם פתח במלחמת סחר עם סין, שבמהלכה הוטלו מכסים של 20% על 60% מהסחר בין ארצות הברית לסין, ונחשב לכישלון עבור ארצות הברית.
במאי 2019, טראמפ איים בהטלת מכסים של עד 25% על מקסיקו כדי לנהל משא ומתן להרחבת מדיניות ה"הישארו במקסיקו" ולשלוח חיילים מקסיקנים לעזור באכיפת ההגירה הבלתי חוקית.
מקסיקו שלחה כמעט 15,000 חיילים לגבולה עם ארצות הברית ו-6,500 חיילים לגבולה עם גואטמלה.
בשנת 2020, ארצות הברית, מקסיקו וקנדה חידשו את הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה עם הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה והתחייבו להטיל 0% מכסים על רוב המוצרים המיובאים ביניהם.
חמישה שבועות לאחר שההסכם נכנס לתוקף, טראמפ השתמש בטענה לדאגות ביטחוניות כדי להטיל מכס של 10% על אלומיניום מקנדה, לאחר שטען שהיא מציפה את השוק האמריקאי.
הוא ביטל את המכס לאחר חודש, שלוש שעות לפני שתכננה קנדה לנקוט בפעולת תגמול.
תוכנית המכסים של הנשיא דונלד טראמפ, שהוכרזה ב-2 באפריל 2025, מהווה שינוי משמעותי במדיניות הסחר של ארצות הברית.
התוכנית כוללת הטלת מכס בסיסי של 10% על כל היבוא, עם שיעורי מכס גבוהים יותר למדינות הנחשבות בעיניו כ"פועלות באופן בלתי הוגן" בסחר.
לדוגמה, סין תתמודד עם מכס של 34%, וייטנאם עם 46% והאיחוד האירופי עם 20%.
עם זאת, מבקרים מזהירים מפני עלייה במחירים לצרכנים, ירידה בהכנסה הפנויה, והשפעות שליליות על יצרנים אמריקאים בשל עלויות חומרי גלם מוגברות ומכסים תגמוליים ממדינות אחרות.
סין הצהירה כי היא מוכנה לנקוט בצעדים נחוצים להגנה על זכויותיה, והאיחוד האירופי איים בתגובות משלו.
הקהילה העסקית בארצות הברית הביעה חששות מההשפעות האפשריות על הכלכלה והשווקים.
סין, דרום קוריאה ויפן הסכימו לחזק את הסחר החופשי לנוכח מכסי המגן של טראמפ ב-30 במרץ 2025.
ב-1 בפברואר 2025, טראמפ חתם על צו נשיאותי 14195 שמטיל מכס של 10% על כל היבוא מסין.
הצו, שנכנס לתוקף ב-4 בפברואר, התקבל בהמלצת מועצת הביטחון הלאומית.
ב-10 בפברואר סין השיבה במכסים של 15% על פחם וגז טבעי נוזלי, ו-10% על שמן ומכונות חקלאיות.
סין גם הוסיפה את חברות PVH Corp" ו"אילומינה" לרשימת הגורמים הבלתי מהימנים, פתחה בחקירה אנטי-מונופוליסטית נגד "גוגל" והטילה הגבלות ייצוא על כמה מתכות, כולל טונגסטן.
להערכת "קפיטל אקונומיקס", בזמן שארצות הברית הטילה מכסים חדשים על סחורות סיניות בשווי של כ-450 מיליארד דולר, מכסי סין כוונו לסחורות אמריקאיות בשווי של כ-20 מיליארד דולר בלבד.
ג'וליאן אוואנס-פריטצ'רד, ראש תחום הכלכלה הסינית בחברה, ציין: "הצעדים די מתונים, לפחות ביחס לצעדים של ארצות הברית".
רויטרס דיווחה שהתשובה "המוגבלת" של סין "הדגישה ניסיון מצד מקבלי ההחלטות הסינים להוביל שיחות עם טראמפ, במטרה למנוע מלחמת סחר גלויה.
בתגובה, סין הודיעה באותו יום שתטיל מכס של 15% על עוף אמריקאי, חיטה, תירס וכותנה, וכן 10% על סורגום, סויה, בשר חזיר ובקר, מוצרים ימיים, פירות, ירקות ומוצרי חלב מארצות הברית, שייכנסו לתוקף ב-10 במרץ 2025. הקמעונאית "וולמארט" ביקשה מהספקים הסיניים להוריד מחירים בעקבות המכסים.
ב-12 במרץ 2025, משרד הסחר של סין ניהל שיחות עם וולמארט.
קוסטקו, רשת חנויות הסיטונאות הגדולה ביותר בארצות הברית, פעלה גם היא באותן אמצעים מול ספקים סיניים.
ב-26 במרץ 2025, טראמפ הציע שהוא עשוי להוריד את המכסים על סין כדי להגיע להסכם בנוגע למכירת טיקטוק.
ארצות הברית הטילה תחילה על סין מכס של 34%.
בהמשך בעקבות שורת פעולות תגמול עלו המכסים ל-145% על ייבוא מסין ו-125% על ייבוא מארצות הברית לסין.
במאי 2025 הגיעו סין וארצות הברית להסכמה זמנית להפחתת מכסים על פיו סין תשלם מכס משולב של 30%, וארצות הברית תשלם 10% על סחורות מסין.
ב-25 בנובמבר 2024, לאחר שנבחר מחדש, טראמפ הודיע על הטלת מכס בשיעור של 25% על כל היבוא מקנדה ומקסיקו, אלא אם ינקטו בפעולה נגד הגירה לא חוקית וסחר בסמים, במיוחד סם הפנטניל.
נשיאת מקסיקו קלאודיה שיינבאום וראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו ניסו להוריד את המתח.
טרודו ציין כי פחות מאחוז מההגירה הבלתי חוקית, ופחות מאחוז מהפנטניל שחודר לארצות הברית מגיעים מקנדה.
בנוסף, הוא הציג תוכנית ביטחונית בשווי 1.3 מיליארד דולר להגנה על גבול ארצות הברית – קנדה.
למרות המאמצים הללו, ב-31 בינואר 2025, ארצות הברית אישרה כי המכסים ייכנסו לתוקף ב-4 בפברואר, עם שיעור מופחת של 10% על מוצרי אנרגיה מקנדה.
יועציו של טראמפ, פיטר נבארו וסטיבן מילר, הובילו את הדיונים הכלכליים בנושא המכסים.
ב-1 אוגוסט 2025 נקבע כי יוטל על קנדה מכס של 35% על מגוון מוצרים קנדיים לא כולל מכסים סקטוריאליים אחרים, שעשויים להיות אף גבוהים יותר.
טרודו ושינבאום גינו את פעולתו של טראמפ ואיימו בתגובה כלכלית מיידית, אך ב-3 בפברואר, שלושת המנהיגים ניהלו משא ומתן על דחייה של חודש במכסים.
כחלק מההסכם, מקסיקו הסכימה לשלוח 10,000 חיילים לגבולה עם ארצות הברית, בעוד קנדה התחייבה למנות "צאר לפנטניל" ולהמשיך ליישם את תוכנית הביטחון בגבול שהוכרזה ב-2024. בתמורה, טראמפ הבטיח לנקוט אמצעים לצמצום סחר בנשק עם מקסיקו ולשתף פעולה עם קנדה בהקמת כוח משימה משותף למאבק בפשע.
הוול סטריט ג'ורנל הזהיר כי למכסים יש "פוטנציאל לשנות באופן משמעותי את יחסי ארצות הברית עם שני השותפים הגדולים ביותר שלה במסחר, ולבטל באופן חד את פרויקט סחר חופשי עם בעלות בריתה".
תחילתה של מלחמת הסחר גרמה לירידות בשוקי המניות ולדאגות כלכליות, במיוחד עבור קמעונאים ויצרני רכב.
לוטניק מיהר להעביר מסר של צמצום המכסים.
באותו יום, טראמפ דחה את המכסים על יצרני רכב התואמים להסכמות הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה.
ביום שלמחרת, הוא האריך את הדחייה לכל הסחורות התואמות להסכם – שכוללות 50% מהיבוא המקסיקני ו-38% מהיבוא הקנדי – עד 2 באפריל.
ממשלת מקסיקו ציפתה כי שיעור הסחורות התואמות יגיע ל-85–90% בתוך מספר שבועות.
קנדה הודיעה כי היא תשמור על המכסים הראשוניים אך תעכב את העלאותיהם המתוכננות.
עשרות אלפי מקסיקנים חגגו עם שינבאום בכיכר המרכזית של מקסיקו סיטי.
קנדה, ספקית ברזל ואלומיניום הגדולה ביותר של ארצות הברית, הושפעה באופן משמעותי מהמכסים האמריקאיים על המתכות, שנכנסו לתוקף ב-12 במרץ.
קנדה השיבה ביום למחרת עם מכסים של 25% על סחורות אמריקאיות נוספות בשווי של 20.6 מיליארד דולר (29.8 מיליארד דולר קנדיים).
ב-26 במרץ, יורשו של טרודו, ראש הממשלה מארק קרני, כינה את המכסים על כלי רכב "מתקפה ישירה" ואמר כי יכנס ישיבת קבינט למחרת כדי לתכנן תגובה.
יחד עם האיום על עצמאותה של קנדה, ניתן משבר המכסים כסיבה לבחירות הבזק שהוכרזו על ידי קרני, ב-23 במרץ 2025, תשעה ימים אחרי כניסתו לתפקידו כראש הממשלה.
ב-1 באוגוסט העלה טראמפ את המכסים על ברזיל מ-10% ל-50% תוך שהוא מאשים את המדינה ב"ציד מכשפות" נגד מקורבו, הנשיא לשעבר ז'איר בולסונארו, בהתייחסו בכך למשפט שמתנהל נגדו באשמת ניסיון הפיכה והשתלטות על השלטון לאחר הפסדו של בולסונארו בבחירות ב-2022.
לפני השבעתו השנייה, טראמפ איים להטיל מכסים על אירופה אלא אם תקטין את עודף הסחר שלה עם ארצות הברית על ידי הגדלת היבוא של מכוניות אמריקאיות, מוצרים חקלאיים, נפט וגז.
ארצות הברית והאיחוד האירופי סחרו בכמות שיא של 1.6 טריליון דולר בשנת 2023. הנציבות האירופית ציינה כי בעוד שלארצות הברית היה גירעון סחר עם האיחוד האירופי במוצרים, הוא הוסדר על ידי עודף סחר בשירותים.
ב-2 בפברואר 2025, טראמפ אמר לעיתונאים שהוא מתכנן להטיל מכסים על האיחוד האירופי.
הוא גם טען כי עשויים להיות גם מכסים על בריטניה, אך סבר שאת "העניין הזה אפשר לפתור".
חלק ממובילי דעת קהל באיחוד האירופי איימו בנקמה מיידית, בעוד אחרים הביעו חשש מהצתת אינפלציה עולמית מחדש.
"אנחנו חייבים לעשות הכול כדי להימנע ממלחמת מכסים טיפשית ובלתי הכרחית כזו", אמר ראש ממשלת פולין דונלד טוסק.
ב-4 בפברואר 2025, שרי סחר של האיחוד האירופי נפגשו בוורשה כדי לדון באיומי הנשיא האמריקאי.
ב-7 בפברואר 2025, האיחוד האירופי הציע להוריד את המכסים על יבוא מכוניות מ-10% לרמה הקרובה ל-2.5% של ארצות הברית ולהגדיל את רכישות הגז הטבעי הנוזלי האמריקאי וציוד צבאי.
ב-25 בפברואר, נשיא צרפת עמנואל מקרון נפגש עם טראמפ ב וניסה לשכנע אותו להימנע מהתחלת מלחמת סחר עם אירופה – ולהתמקד במקום זאת בסין.
ב-12 במרץ, לאחר שמכסי פלדה ואלומיניום העולמיים של טראמפ נכנסו לתוקף, האיחוד האירופי הודיע על תוכנית נקמה בשלבים.
השלב הראשון, שהיה צפוי להתחיל ב-1 באפריל, נדחה לאמצע אפריל.
הוא כולל את החזרת המכסים שהוטלו ב-2018 ו-2020 בתגובה למכסי המתכות של טראמפ בשנות כהונתו הראשונה.
אמצעים אלה, ששווים היה 6.3 מיליארד יורו ב-2018 אך צומצמו ל-4.5 מיליארד יורו ב-2025 בשל הברקזיט וירידת הסחר בין ארצות הברית לאיחוד האירופי, הושהו ב-2023 לאחר משא ומתן עם הנשיא אז ג'ו ביידן.
השלב השני מציע מכסים המכוונים לסחורות תעשייתיות וחקלאיות אמריקאיות בשווי של 18 מיליארד יורו, כולל פלדה, אלומיניום, מכשירי חשמל לבית, מוצרים מעץ, עופות, בשר ומזון נוסף.
טראמפ גינה את כוונת האיחוד האירופי להטיל מכס של 50% על ויסקי אמריקאי, ואיים להטיל מכסים של 200% על אלכוהול אירופי בתגובה.
במענה למכסים ההדדיים של טראמפ, ברנד לאנגה, יו"ר ועדת הסחר הבין-לאומית, הציע נקמה עם "מכסים על שירותים דיגיטליים שבהם לארצות הברית יש עודף עצום".
ב-1 באוגוסט 2025 נקבע לאחר הסכם בין ארצות הברית לאיחוד הארופאי כי גובה המכס יהיה בגובה 15% במקום 30% עליו החליט טראמפ טרם ההסכם.
בריטניה בחרה שלא להגיב בהטלת מכסים משלה.
רייצ'ל ריבס ממפלגת הלייבור הצהירה כי בריטניה מקיימת דיונים "מתמשכים" בנוגע להפחתה של מס השירותים הדיגיטליים של בריטניה (DST) (מטיל היטל של 2% על חברות דיגיטליות גדולות, ומניב כ-800 מיליון פאונד בשנה) שמוטל גם על ארצות הברית.
ההצעה להפחית את המס ספגה ביקורת מצד המפלגה הליברל-דמוקרטית (הממלכה המאוחדת), שכינו אותה "נדבת מס לאלון מאסק, מרק צוקרברג וחברות טכנולוגיה אחרות בארצות הברית".
במקום זאת הם הציעו להגדיל את המס ל-6%.
במאי 2025 חתמה בריטניה על הסכם סחר עם ארצות הברית שבעקבותיו ירד גובה המכס מ-25% ל-10%.
במסגרת ההסכם נקבע כי ארצות הברית תשית מכס בסיסי של 10% על סחורות מבריטניה, לצד מכסות ופטורים למוצרים מסוימים כגון רכבים ומוצרי תעופה וחלל.
במסגרת התוכנית הטיל הנשיא טראמפ מכס על ישראל בשיעור 17% בטענה כי זהו שיעור מחצית מהמכס שישראל מטילה על ארצות הברית – 33%.
זאת על אף שהממשלה הודיעה כי היא מבטלת את כל המכסים על יבוא מארצות הברית, בניסיון לעמוד בדרישות הסחר החדשות של הממשל האמריקאי.
בפגישה בבית הלבן הביע נתניהו תקווה בפני טראמפ בעניין הפחתת המכסים שהטיל על ישראל, אולם זה השיב: "לא בטוח שנוריד אותם – נראה".
ב-1 באוגוסט נקבע כי גובה המכס שיוטל על הייצוא הישראלי לארצות הברית יעמוד על 15%.
בתגובה להצהרת טראמפ ב-2 באפריל, שוק המניות בארצות הברית הציג צניחות שערים חדות.
המדדים המובילים, נאסד"ק ו-S&P 500 ירדו בכ-12 אחוז ביומיים (3–4 באפריל), נתון נדיר שנרשם כמעט רק בתקופות של משברים כלכליים.
מדד הדאו ג'ונס ירד ב־4,000 נקודות.
ירידה דומה התרחשה בעבר בעקבות סגירת המשק האמריקני בעקבות מגפת הקורונה.
תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן היא הגדולה ביותר במזרח התיכון ומשמשת רכיב מרכזי באסטרטגיה הצבאית של איראן.
מגוון הטילים הבליסטים קצרי־הטווח ובעלי הטווח הבינוני של איראן משמש גורם הרתעה, תומך בשלוחות האזוריות של איראן ומחזק את יכולות ההגנה הלאומית שלה.
התוכנית נועדה לקזז את העליונות הצבאית של יריבותיה, במיוחד לנוכח הסנקציות המערביות שפגעו ביכולתה לתחזק ולשדרג את חיל האוויר שלה.
המדינה אימצה גישה של "הרתעה באמצעות ענישה" כדי להדוף איומים מצד ערב הסעודית, ישראל וארצות הברית, ולדברי גורם איראני, גם כל מדינות אירופה נמצאות בטווח.
החששות בדבר הקשר האפשרי של תוכנית הגרעין של איראן הובילו לבחינה בינלאומית ולהטלת סנקציות.
התוכנית מנוהלת בעיקר על ידי ארגון תעשיות התעופה (AIO) ומשמרות המהפכה האסלאמית (IRGC), המפקחים על מספר גופים משניים הקשורים לטילים ועל חברות קש המשמשות לרכישת רכיבים, ציוד וחומרים מספקים זרים.
ארגון הג'יהאד לעצמאות עצמית מופקד על קידום היכולות של הטילים הבליסטיים במדינה.
תוכנית הטילים של איראן החלה בתקופת מלחמת איראן–עיראק (1980–1988) כאמצעי להרתיע מפני התקפות סקאד עיראקיות ולפצות על היעדר כוח אווירי מודרני.
בשנת 1984 רכשה איראן את טיליה הבליסטיים הראשונים (20 טילי "סקאד-B" סובייטיים) מלוב, ולאחר מכן רכשה נגזרות סקאד ומשגריהן מצפון קוריאה ומסין.
אבני הדרך המרכזיות כללו את החשיפה הציבורית של השיהאב-3 ב-1998 (לטווח כ־1,300 ק"מ) ואת הסג'יל המונע בדלק מוצק ב-2008. עד 2010 חשפה איראן גרסאות חדשות (כגון קיאם-1 ב-2010, זולפיקאר ב-2016) ושילבה ניסויי טילים בתוכנית השיגור לחלל המתפתחת שלה.
במהלך תקופה זו היו המניעים העיקריים של התוכנית להרתעת ישראל ומדינות המפרץ, דוקטרינת הלחימה האסימטרית והיוקרה הלאומית, כפי שסיכמו המומחים: "תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן היא רכיב חשוב בדוקטרינה הצבאית, אמצעי הרתעה וכלי מדיני".
בחודש פברואר 2025 נראה כי איראן משקמת את תוכנית הטילים שלה.
אונייה שנשאה 1,000 טון נתרן פרכלורט, חומר חיוני לייצור דלק מוצק לטילים, עגנה בנמל בנדר עבאס.
משלוח זה אפשר ייצור דלק לכ־260 טילי ח'ייבר שכן (Kheibar Shekan) או לכ־200 טילי "שאהיד חאג' קאסם סולימאני", והדגיש את תלותה המתמשכת של איראן במקורות בינלאומיים לחומרי גלם קריטיים.
ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא, על פי "האקונומיסט", מתוך 500 טילים שירתה איראן לעבר ישראל, 6% פגעו באזורים בנויים.
על פי הערכות המומחים, מאגר הטילים הבליסטיים של איראן כולל יותר מ־3,000 טילים.
מאגר גדול זה מורכב ממגוון טילים בליסטיים קצרי־טווח (SRBM) לטווחים שבין 300–1,000 ק"מ ומטילים בליסטיים בעלי טווח בינוני (MRBM) לטווחים שבין 1,000–3,000 ק"מ.
על פי הצהרת חבר הפרלמנט בוועדת הביטחון הלאומי והמדיניות החיצונית, אמיר חיאת מוגאדם, כל מדינות אירופה – ובפרט הממלכה המאוחדת, צרפת וגרמניה – נמצאות בטווח של ה-MRBM האיראניים, בעוד שערים אמריקאיות מרכזיות כגון וושינגטון די.
וניו יורק (הנמצאות במרחק של כ־10,000 ק"מ) עשויות להיות יעד למתקפות של טילים המשוגרים מהים.
שיהאב-1 ושיהאב-2 – טילים המונעים בדלק נוזלי בעלי טווח של 350 ק"מ ו-750 ק"מ, בהתאמה.
קיאם-1 – SRBM המונעים בדלק נוזלי בעלי טווח של 750 ק"מ ומערכת דיוק חכמה.
משפחת פתאח-110 – סדרה של טילים המופעלים בדלק מוצק, הכוללים:
זולפיקאר (בעלי טווח של 750 ק"מ)
סדרת הורמוז – טילים נגד ספינות SRBM בעלי טווח של כ-300 ק"מ.
גרסאות שיהאב-3 – טילי MRBM מונעים בדלק נוזלי בעלי טווחים שבין 1,200 ק"מ ו-2,100 ק"מ.
קאסם בסיר – גרסה משופרת של חאג' קאסם, עם דיוק ומנגנוני התחמקות טובים יותר וטווח של 1,200 קילומטרים.
חאג' קאסם – טיל MRBM המונע בדלק מוצק בעל טווח משוער של 1,400 ק"מ.
ח'ייבר שכן – טיל בליסטי מדויק לטווח של 1,450 ק"מ.
פתאח-1 ופתאח-2 – טילים היפרסוניים המסוגלים, על פי הדיווחים, להגיע למהירויות של 13 מאך, בעלי טווחים של 1,400 ק"מ ו-1,500 ק"מ, בהתאמה.
אטמד, שפירושו "אמון" בפרסית, מסוגל להגיע לטווח של 1,700 קילומטרים.
סג'יל – MRBM דו-שלבי, המונע בדלק מוצק, בעל טווח של 2,000 ק"מ.
ח'וראמשהר – יכול לשאת מספר ראשי קרב (MRBM) המונע בדלק נוזלי, בעל טווח של 2,000 ק"מ.
עימאד – גרסת שיהאב-3 משופרת עם דיוק טוב יותר וטווח של 2,000 ק"מ.
הטבלה הבאה מסכמת את המידע על סוגי הטילים, טווחם, עלות היחידה ועלות התחזוקה השנתית:
מאגר הטילים המוערך שהיה לאיראן לפני מבצע עם כלביא עמד על יותר מ־3,000 טילים מכל הטווחים.
איראן ייצרה מאות טילים בליסטיים קצרי־טווח (SRBM) (למשל פתאח-110/M-600) עבור חזבאללה.
למיליציות החות'יות בתימן יש עשרות טילים בליסטיים היכולים להגיע לערב הסעודית או ישראל.
מיליציות עיראקיות הנתמכות על ידי איראן קיבלו "כמה עשרות" טילים בליסטיים קצרי־טווח.
איראן עושה שימוש במתקני שיגור ניידים (TEL) (למשל משאיות מרובות צירים/סרנים) עבור רוב הטילים, מה שמאפשר פיזור וגמישות מבצעית.
תצלומי אוויר מראים משגרי TEL איראניים נושאים טילי זלזל, קיאם וסג'יל על שלדות 6x6, 8x8 או 10x10. איראן גם מחזיקה מתקני שיגור מוגנים (לעיתים תת־קרקעיים) להרכבה ואחסון טילים.
תמונות לוויין מראות קומפלקסים חדשים נרחבים בחוג'יר ומודרס ליד טהראן – אתרי ייצור ואחסון טילים מורחבים עם מספר רב של סוללות מגן ובונקרים.
ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO) בטהראן – המהווה חטיבה מרכזית בארגון תעשיות הביטחון (DIO) המבקרת על תוכנית הטילים של איראן, ומעורבת ברכש בלתי־חוקי של רכיבי טילים, כגון מנועי טורבינה, חומרי אטימה ומחברים הרמטיים.
דו"ח משנת 2001 דיווח שמרכז מחקר ופיתוח בסמוך לטהראן השתמש בטכנולוגיית הטיל הסובייטי SS-4) R-12) לפיתוח הטיל שיהאב-4, שלפי מומחים מערביים עשוי לשמש כמערכת נשק לטווח ארוך.
בנק ספאה – הבנק הממשלתי הרביעי בגודלו באיראן, שתואר בידי משרד האוצר של ארצות הברית כ"ציר המרכזי במימון רשת רכש הטילים של איראן".
באמצעות בנק ספאה רכשה איראן פריטים שונים הקשורים לטילים מסין ומיצואנית הטילים הבליסטיים הצפון־קוריאנית KOMID.
ארגון התעשיות הביטחוניות (DIO) – חטיבה מרכזית במשרד ההגנה ולוגיסטיקה של הכוחות המזוינים (MODAFL), ששולט בעשרות קבלני הגנה וחברות קש בבעלות המדינה, הן ישירות והן באמצעות ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO).
ה-DIO יזם מאות מבצעי רכש בלתי־חוקיים להשגת רכיבי ייצור לטילים בליסטיים מסין, דרך רשת של מפעלים מקומיים תחת דגל כוזב, חברות כיסוי פנים-ארציות וחברות קש שמחוץ לאיראן.
קבוצת פאג'ר התעשייתית (Fajr Industrial Group) – חברת בת של ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO).
על פי משרד האוצר של ארצות הברית, הקבוצה "מעורבת בייצור וברכישה של ציוד מדויק למערכות הנחיה ובקרה של טילים".
מרכז החלל אימאם ח'ומייני – שהיה בעבר נמל החלל סמנאן – כלל במקור שני משטחי שיגור: אחד בינוני עם מגדל שירות מתקפל ואחד גדול עם מגדל שיגור (מגדל גנרטי) נייד.
בפברואר 2009 שוגר מהמרכז הלוויין "אומיד" למסלול באמצעות משגר הלוויינים הדו־שלבי "ספיר SLV".
בשנת 2010 נבנה משטח שיגור נוסף כ־3 ק"מ מהאתר המקורי, שכלל מגדל שיגור נייד, מגדל שירות, שני תעלות להבות אש, מנהרות תמיכה וארבעה מגדלי ברקים גדולים.
מגדל הגנרטי בגובה 45 מטר, עלה בהרבה על צורכי משגרי הלוויינים שהיו בשימוש באותה תקופה, דבר שהעיד על כוונת איראן לבחון עיצובים חדשים למשגרי לוויינים.
מתקן ייצור הטילים באספהאן – מתקן הייצור וההרכבה הגדול ביותר של טילים באיראן, שבו מיוצרים דלק מוצק ונוזלי ורכיבי טילים, ובו מורכבים טילי שיהאב, טילי ה־HY-2 Silkworm הסיניים וטילים מסדרת M.
דו"ח משנת 2001 דיווח שהמרכז למחקר ופיתוח בקרבת איספהאן השתמש בטכנולוגיית הטיל הרוסי SS-4 (R-12) לפיתוח טיל שיהאב-4, שלפי מומחים מערביים עשוי לשמש כמערכת נשק לטווח ארוך.
משרד ההגנה ולוגיסטיקה של הכוחות המזוינים (MODAFL) – הארגון המאוחד של תעשיות הביטחון של איראן, שנוצר בהתמזגות משרד ההגנה ומשרד משמרות המהפכה ב-1989. ה-MODAFL הוא הגוף העליון המכוון את ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO) ומעניק לו שליטה תפעולית ומבצעית על תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן.
מתחם פארצ'ין הצבאי (Parchin) – מתקן מחקר ופיתוח גדול, שהיה מעורב בייצור נשק כימי ובביצוע ניסויים הקשורים לטכנולוגיות העשרת לייזר וניסויי חומרי נפץ עוצמתיים למטרות נשק גרעיני.
חלק מהמומחים חושדים כי המתחם משמש גם לייצור טילים בליסטיים בדלק נוזלי.
מתקן הטילים סמנאן – מתקן ייצור טילים ומטווח ניסויים בליסטיים, שנבנה בסיוע סיני נרחב וממוקם בסמוך למרכז החלל האיראני ולמתקני השיגור הנלווים.
במתקן מיוצרים גם רקטות ארטילריה, וכן טילי שהאב-1 ואולי גם ייצור רקטות זלזאל.
קבוצת התעשייה שאהיד בקרי Shahid Bakeri Industrial Group (SBIG) – מייצרת מגוון רקטות בעלות דחף מוצק וטילים בליסטיים, כולל את הפתאח-110, ולפי כריסטוף בלות' ייצרה טילים בעלי דחף מוצק לטווח ארוך בעזרת מהנדסים רוסים.
על פי דאעש (IISS/ISIS), באמצע שנות ה־1990 קיבלה הקבוצה על עצמה את האחריות לייצור דלק מוצק באיראן.
קבוצת התעשייה השאהיד חמאט (SHIG) – באמצעות שיתופי פעולה עם רוסיה, סין, צפון קוריאה ואפשרי גם אוקראינה, הקבוצה אחראית על תוכניות הטילים הבליסטיים של איראן, כולל טילי שיהאב-3 וג'אדר.
הקבוצה נפגעה בתקיפות האוויריות ביוני 2025, אך מעמדה התפעולי הנוכחי אינו ידוע.
מתקן הטילים שאהרוד ליד סמנאן (Shahroud Missile Test Site) – מתקן ייצור טילים וטווח ניסויים בליסטיים של משמרות המהפכה, שנבנה בסיוע סיני נרחב וממוקם בסמוך למרכז החלל האיראני ולמתקני שיגור נוספים.
המתקן מיועד לפיתוח, בדיקה ושיגור של טילים וטילים מונעי דלק מוצק.
במתקן מיוצרים גם רקטות ארטילריה, וכן טילי שיהאב-1 ואפשרי שגם ייצור רקטות זלזאל.
בשנים 2020 ו-2022 במתקן בוצעו ניסויים ושיגורים לרבות שיגורי לוויינים צבאיים כגון נור-1 ו-נור-2, והוא שימש לפיתוח והטמעה של משגרי לוויינים ומערכי שיגור לטילים בדלק מוצק.
האתר נפגע בתקיפות האוויריות של ישראל ביוני 2025.
מפעל הטילים שיראז – לפי דיווחים, זהו מתקן מחקר, פיתוח וייצור לדלק ורכיבי טילי שהאב-1/סקוד-B.
האתר נפגע בתקיפות האוויריות ביוני 2025, מעמדו התפעולי הנוכחי אינו ידוע.
לאיראן בסיסים רבים לטילים בליסטיים הפרוסים ברחבי המדינה, רבים מהם מתחת לאדמה, ביניהם:
בסיס הטילים התת-קרקעי ח'ורמאבאד: בסיס זה, הממוקם במחוז לורסטאן, ידוע כבעל מספר בורות-שיגור טילים תת-קרקעיים (missile silos) הרב ביותר באיראן.
בסיס הטילים אימאם עלי: אחד משני בסיסי הטילים האיראניים, הגדול מספיק לאחסון ולפריסת טילי שהאב-3 וכן משגרי טילים ניידים.
הבסיס מורכב ממתקן אחסון ומתקן שיגור טילים, והוא מאובטח היטב.
בסיס הטילים בתבריז: בסיס הטילים השני של איראן, הממוקם בצפון מערב איראן, מאיים באופן פוטנציאלי על חלקים ממזרח ומרכז אירופה, בעל שטח שיגור משוער של כ-50,000 קמ"ר.
על פי דיווחים שונים, האתר מכיל בורות שיגור מוקשחים ומשגרים ניידים (TEL) עבור טילי שיהאב-1, שיהאב-2 ואולי גם שיהאב-3. האתר ניזוק במהלך התקיפות האוויריות של ישראל ביוני 2025, מצבו המבצעי אינו ידוע.
בסיס תת-קרקעי קניון קנשט: ממוקם במחוז כרמאנשאה.
בסיס תת-קרקעי פנג' פלה: ממוקם גם במחוז כרמאנשאה.
בסיס הטילים בכרמאנשאה: בסיס זה, הממוקם במערב איראן, ממוקם אסטרטגית לשיגורים פוטנציאליים נגד מטרות בישראל, מדינות המפרץ ואירופה.
הוא מכיל מתקן תת-קרקעי, שני אזורי אחסון טילים ושני משטחי שיגור.
בסיס הטילים חאג'י עבאד: אתר שיגור חדש, לכאורה ליד חאג'י עבאד, אם כי מיקומו המדויק לא נחשף.
מיקום לא ידוע במפרץ: ב-18 בינואר 2025, חשף חיל הים של משמרות המהפכה בסיס טילים ימי תת-קרקעי במיקום לא ידוע באזור המפרץ.
אזורי החוף של דרום איראן: ב-2 בפברואר 2025, חשף חיל הים של משמרות המהפכה בסיס טילים תת-קרקעי נוסף באזורי החוף של דרום איראן.
לאיראן יש בסיסי טילים בכל המחוזות והערים ברחבי המדינה, כאשר רבים מהם נמצאים בעומק של עד 500 מטרים מתחת לאדמה.
מיקומם של רבים מבסיסים אלה נשמר בסוד מסיבות ביטחוניות.
איראן ממשיכה להרחיב את יכולות ייצור הטילים שלה, כאשר חשיפות אחרונות של "ערי טילים" תת־קרקעיות מצביעות על הגדלת הארסנל שלה.
פוטנציאל לחימוש בראשי קרב גרעיניים
מספר טילים בליסטיים של איראן מסוגלים לשאת ראש קרב גרעיני מבחינת טווח וקיבולת, אם איראן תבחר לפתח אחד כזה.
עובדה זו עוררה דאגה בינלאומית והובילה לסנקציות.
שיהאב-3 – מבוסס על טכנולוגיה צפון־קוריאנית, ונחשב לאחד הטילים הבליסטיים המתקדמים של איראן.
טווחו כ־1,300 ק"מ והוא יכול לשאת ראש קרב גרעיני.
הג'אדר-1, הוא וריאנט של שיהאב-3, ומאריך טווח עד כמעט 2,000 ק"מ.
מחקר משנת 2019 קבע שהשיהאב-3 המקורי הוגדר כ"מותאם לשאת נשק גרעיני".
חוראמשהר – הטיל הבליסטי המונע בדלק נוזלי המתקדם ביותר של איראן, ונחשב גם כמותאם לשאת נשק גרעיני.
חרטומו הקוני הרחב (קוטר כ־1.5 מטר) עשוי לאכלס פצצה גרעינית.
טילים בליסטיים בטווח בינוני של איראן, כגון סג'יל (Sejjil) ועימאד (Emad), בעלי טווחים הנעים בין כ־1,500 ל־2,500 ק"מ, עשויים להיות מותאמים לנשיאת ראשי קרב גרעיניים.
טילים אלה מכסים את כל המזרח התיכון וחלקים מאירופה, ולכן מהווים מקור דאגה לביטחון האזורי והבינלאומי.
בעוד שהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית מ-2017 (JCPOA) נועדה לחסום את דרכה של איראן לפיתוח נשק גרעיני, עדיין קיימות חששות בנוגע לאפשרות השימוש הכפול של טכנולוגיית הטילים של איראן.
הקהילה הבינלאומית הביעה דאגה לגבי תוכנית הטילים של איראן, ובמיוחד בנוגע לקשר הפוטנציאלי שלה לשאיפות הגרעיניות שלה.
החלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות 2231 אסרה בעבר על איראן לבצע פעילויות הקשורות ל"טילים המיועדים לשאת נשק גרעיני", אך הגבלות אלו פקעו באוקטובר 2023.
ב־13–14 באפריל 2024 שיגרה איראן כ־120 טילים בליסטיים לעבר ישראל במסגרת "מבצע ההבטחה האמיתית".
שיעור יירוט הטילים הבליסטיים היה כ־90%.
ב־1 באוקטובר 2024 שיגרה איראן כ־200 טילים בליסטיים לעבר ישראל, במסגרת "מבצע הבטחה האמיתית 2".
על פי צה"ל, רובם יורטו.
במהלך מבצע עם כלביא בין איראן לישראל שיגרה איראן בין 500 ל־550 טילים בליסטיים למדינת ישראל.
עם זאת, על פי צה"ל, רק 151 מהם נפלו בשטחה.
טילים שהושמדו במבצע עם כלביא
מעל ל-1,000 טילים בליסטיים הושמדו או יורטו.
בין 200 ל-250 משגרי טק"ק הושמדו, לפי ההערכה מדובר בכ-50%–60% מסך המשגרים של איראן.
החממה האקדמית לנוער מצטיין במתמטיקה היא תוכנית לימודים ייחודית שמפעילה אוניברסיטת בר-אילן, המאפשרת לתלמידי תיכון מצטיינים להתחיל בלימודי תואר ראשון ללא צורך בבחינה פסיכומטרית.
התוכנית מיועדת לבוגרי התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה, ומציעה מסלולי לימוד בתחומי מתמטיקה, פיזיקה, מדעי המחשב, כימיה והנדסה.
התוכנית מיועדת לתלמידים שסיימו בגרות ברמת 5 יחידות בכיתה י' בציון מעל 90, לרוב כהמשך לתוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה.
הקבלה לתוכנית נעשית בקיץ שבין כיתה י' לבין כיתה י"א.
סמסטר הקיץ אורך כ-6 שבועות, בהם עושים את קורסי המתמטיקה מתמטיקה בדידה ואלגברה ליניארית 1, למעט מסלול כימיה שבמקום מתמטיקה בדידה עושה את הקורס "כימיה כללית א".
תנאי הקבלה לתוכנית הם מעבר שני קורסי הקיץ בציון עובר, או להצטיין (מעל ל-80) בלפחות אחד מהם.
הנדסה + פיזיקה (תואר וחוג לאחר התואר)
הנדסה + מתמטיקה (תואר וחוג לאחר התואר)
התוכנית הוקמה בשנת 1989-1990 (ה'תש"ן) ונמשכת עד היום.
בשנה הזו התחיל מחזורה ה-37 (ל"ז) של התוכנית.
כיום בראש התוכנית עומד פרופסור עוזי וישנה, ומנהלי התוכנית הם ד"ר ארז שיינר וד"ר דן פלורנטין.
משך תוכנית החממה הוא 3 שנים (להנדסה 4 שנים).
משתתפי התוכנית ייאלצו לדחות את שירותם הצבאי בשנה (בהנדסה, בשנתיים).
פרופסור בועז צבאן למד במחזור הראשון של התוכנית.
תוכנית המצפים בגליל הייתה תוכנית רחבת היקף להקמת יישובים יהודיים ב בשנים 1979–1980 (בתקופת ממשלת בגין), במסגרת מדיניות "ייהוד הגליל".
במסגרת התוכנית הוקמו בפרק זמן קצר מספר גדול של קדם יישובים יהודיים קטנים, אשר כונו "מצפים".
הכוונה הכללית הייתה שיהפכו בהמשך ליישובים רגילים כגון יישובים קהילתיים, קיבוצים וכו'.
את התוכנית יזם שר החקלאות אריאל שרון.
החלטת הביצוע למפעל המצפים התקבלה באפריל 1979, בישיבת הוועדה להתיישבות המשותפת לממשלת ישראל ול.
ההחלטה אישרה הקמת 30 מצפים בטווח של 6–8 חודשים.
לפי יוזמיה, מטרת התוכנית הייתה לפרוש אוכלוסייה יהודית ברחבי הגליל ההררי כדי להגדיל את שיעור האוכלוסייה היהודית בגליל ולמנוע השתלטות של תושבים ערבים על אדמות מדינה באזור.
התוכנית מומנה בעיקר על ידי המחלקה להתיישבות של ההסתדרות הציונית.
בשלב ראשון אויש כל מצפה על ידי 7–15 משפחות שהתגוררו במבנים זמניים.
חלק מהיישובים תוכננו עבור אוכלוסייה שחיפשה מגורים ואיכות חיים.
בפועל עד 1981 אוכלסו 26 מצפים.
מבחינה טריטוריאלית, התפיסה התיישבותית ראתה בנוכחות הפיזית ערובה יחידה לקיום בעלות על הקרקע.
זאת בשילוב של המצפים עם תוכניות רכישת קרקעות תוך מניעת רצף טריטוריאלי ערבי.
שליטה על קרקעות: מפעל המצפים הביא להסדרת דונמים רבים על ידי גידור שטחים למרעה וחקלאות.
רכישת קרקעות: מהמגזר הערבי, גם לצורכי הרחבה וגם כאסטרטגיה.
בפועל היו מקרים בצד הערבי של הקשחת עמדות אל מול המצב שהוביל לנטיעת מטעי זיתים שלא כחוק ועוד.
פיקוח על קרקעות: אחת ממטרות המצפים הייתה מניעת בנייה לא חוקית.
בפועל התופעה גברה עקב הדרכים שנפרצו למצפים.
עיבוי גושי התיישבות ומניעת רצף לא יהודי: בגליל ההררי המרכזי היו ב-1986 כ-75% לא יהודים.
פריסת המצפים יצרה מציאות חדשה, בעלת חשיבות גאו-פוליטית.
כמו כן נוצר קשר הדוק בין שתי האוכלוסיות.
בהגדרת מטרות המצפים נכתב במפורש כי לא יהיה בכוחם לשנות את האיזון הדמוגרפי בגליל, אך הועמדו בפניהם יעדים אחרים בתחום, כגון - משיכת אוכלוסייה עירונית ועולים חדשים לאזור לצד מסגרת לדור ההמשך של מושבי הגליל.
יעדים שהושגו באופן חלקי בלבד.
משיכת אוכלוסייה לגליל: האוכלוסייה שהיגרה מאזורים אחרים בארץ הייתה אמורה להגיע ליישובים ייחודים מבחינה רעיונית-חברתית ומבודדים גאוגרפית.
בפועל, חלק הארי לאכלוס המצפים היה המעמד הבינוני-גבוה ממחוזות חיפה והצפון שעבר למצפים ששכנו בקרבה למישור החוף הצפוני, עובדה שאפשרה שמירה על מקומות הפרנסה במרכז ויצרה למעשה פרבור.
הקרבה לערי פיתוח שאינן מבוססות ככרמיאל, הביאה ליציאת האוכלוסייה החזקה מהן למצפים סביבה.
פתרון לבני מושבי הגליל: בני המושבים שלא יכלו להיקלט במושבי האם, הופנו למצפים ייעודיים.
בפועל נקלטו בהם בין 10 ל-20 אחוז מבני המושבים.
רוב המועסקים במצפים אלו עובדים מחוץ להם.
עיקר הבעיה היא אי התאמה בין יכולת מצפים אלו להתפתח כיישובים חקלאיים מסיבות שונות, לבין הרצון שיהיו כאלו.
המצפה כצורת התיישבות חדשה: נעשה ניסיון ליצור יישובים שלא שייכים לאף זרם אידיאלוגי התיישבותי.
יישובים שיהיו בעלים ישירים על אדמותיהם ובעלי עצמאות כלכלית שתקל על הממסד.
בפועל, יישובים מעטים בלבד הגיעו לעצמאות כלכלית ותושביהם נאלצו לחפש עבודה מחוץ להם.
ביקורת על תהליך הקמת המצפים
הביקורת על תהליך הקמת המצפים (בצפון) מתמקדת בכמה כשלים מרכזיים הנובעים מאופי ההקמה הייחודי, שאופיין במהירות, כמות גדולה וזמניות.
הגורם המרכזי לכשלים הללו מסוכם בקביעה כי "הצורך הפוליטי להקים מספר גדול של יישובים, ומהר, יצר חלק ממשגים אלו".
במידה מסוימת, תהליך זה היווה חזרה על משגי הקמת עיירות הפיתוח, שם לחצי זמן הובילו לפריסה נרחבת תוך יצירת אפשרויות פיתוח מוגבלות ותחרות מרחבית עם יישובים קיימים.
מטרת תהליך זה הייתה ליצור זעזוע במערכת ההתיישבותית בגליל, אך בפועל הזעזוע היה קצר-מועד, והמערכת שבה למסלולה הרגיל.
המהירות שבה הוקמו המצפים הובילה לליקויים תכנוניים ותפעוליים שהאטו משמעותית את התפתחותם ואכלוסם, והשליכו על האזור כולו.
ליקויים אלה כללו את אי-הסדרת מובלעות קרקע בבעלות ערבית בתוך מרכזי היישובים ואת היעדרן של תוכניות מתאר מתאימות.
בנוסף, ההתיישבויות סבלו מתעסוקה מוגבלת ומאמצעי ייצור מוגבלים.
האחראים חשו אי-שביעות רצון מקצב האכלוס, והניסיונות להאיצו נתקלו בקשיים תשתיתיים וכלכליים אלה.
מבחינה חברתית, ייחודם של המצפים יצר קשיים בהתאמת מתיישבים חדשים.
רבים לא מצאו מסגרות חברתיות תואמות, ואף נרשם חוסר רצון של המתיישבים הראשונים לקלוט חברים חדשים במטרה לשמר את המסגרת הייחודית של היישוב.
המיקום הפיזי של המצפים היווה מקור לקשיים נוספים.
חלק גדול מהם הוקמו בקרבה או בתוך שמורות טבע ואזורי יער, עובדה שמקשה הן על פיתוח היישוב והן על שמירת הטבע.
מצפים אחרים מוקמו באזורים בעלי טופוגרפיה קשה רק מפני שהיו שם אדמות מדינה.
מיקום כזה מקשה על הפיתוח, גורם לנזק אקולוגי ומייקר את העלויות.
עם זאת, מיקומים אלו מציעים נוף ייחודי עם פוטנציאל תיירותי שטרם מומש.
התכנון והיישום המהיר יצרו בעיות ארוכות טווח באסטרטגיית הקרקעות והפריסה.
נוצר חשש למחסור עתידי בשטחי קרקע לא רק לעתודות התיישבות אלא גם לצרכים חיוניים כמו ריכוז אשפה וביוב.
צורך זה עלול להוביל לפגיעה בשטחים הירוקים, שהם יתרון ייחודי של הגליל.
נטען כי פריסת היישובים הייתה רחבה מדי ביחס לרזרבות הקרקע, וכי ניתן היה לשמור על הקרקע בדרכים חלופיות כמו מרעה או התיישבות ארעית של הנח"ל.
ניתוח היתרונות והחסרונות של מיקום המצפים הראה כי גם אם כמות המצפים הייתה קטנה בשליש, התוצאות מבחינת השמירה על הקרקע היו דומות.
המצפים חולקו בין תנועות ההתיישבות על פי מפתח פוליטי וחלוקה זאת הביאה לתלונות קיפוח מצד בני מושבים בגליל.
משלא נענו דרישותיהם, פלשו גרעינים של בני מושבים לשני מצפים, צבעון וטל אל.
לבסוף הובטח לבני המושבים שלושה מצפים והם פינו את המצפים אליהם פלשו.
בעקבות זאת, דאגו בתנועות הקיבוציות לשלוח כוחות חלוץ לאייש מצפים שלהם בהקמה, כדי למנוע פלישות נוספות.
תוכנית ווֹסטוֹק הייתה תוכנית חלל סובייטית שהצליחה לשגר את האדם הראשון לחלל, הקוסמונאוט יורי גגארין, והשיגה הישגים רבים נוספים.
במסגרת תוכנית זו פותחה החללית ווסטוק וטיל השיגור ווסטוק ששימש לשיגור החלליות.
בשלב הניסויים שוגרו לחלל לפחות חמש חלליות ווסטוק עם בעלי חיים, וכמה חלליות עם בובות דמה במטרה לבחון את כשירות החלליות לשיגור בני אדם.
קדמה לתוכנית זו תוכנית ספוטניק, ולאחר סדרת משימות במסגרת תוכנית ווסטוק באה סדרת משימות במסגרת תוכנית ווסחוד.
ספוטניק 4 (קוראבל-ספוטניק 1) - שוגר ב-15 במאי 1960 עם בובת דמה, נתפרסם בכך שבטעות חלק גדול מהחללית נפל במרכז עיר בוויסקונסין, ארצות הברית.
ספוטניק 5 (קוראבל-ספוטניק 2) - שוגר ב-19 באוגוסט 1960 עם שתי הכלבות "ביילקה" "סטרלקה", 40 עכברים, 2 חולדות וצמחים שונים.
כל בעלי החיים הושבו בהצלחה לכדור הארץ לאחר יממה בחלל.
ספוטניק 6 (קוראבל-ספוטניק 3) - שוגר ב-1 בדצמבר 1960 עם שתי כלבות : "פצ'ולקה" ו"מושקה", נכשל בחזרה לאטמוספירה ופוצץ מרחוק.
ספוטניק 9 (קוראבל-ספוטניק 4) - שוגר ב-9 במרץ 1961 עם בובת דמה של אדם והכלבה "צ'רנושקה", חזר בשלום לאחר הקפה אחת בחלל.
ספוטניק 10 (קוראבל-ספוטניק 5) - שוגר ב-25 במרץ 1961 עם בובת דמה של אדם והכלבה "זווזדוצ'קה", חזר בשלום לאחר הקפה אחת בחלל.
ווסטוק 1 - שוגר ב-12 באפריל 1961 והיווה את הטיסה המאוישת הראשונה בחלל עם הקוסמונאוט יורי גגארין.
ווסטוק 2 - שוגר ב-6 באוגוסט 1961 והיווה את היממה המלאה הראשונה של אדם בחלל, הקוסמונאוט גרמן טיטוב (שהוא האדם הצעיר ביותר בחלל עד היום, הוא שוגר בטרם מלאו לו 26 שנים).
ווסטוק 3 וווסטוק 4 - שוגרו ב-11 וב-12 באוגוסט 1962 זו אחר זו ויצרו קשר רדיו בחלל ביניהן, הן התקרבו עד למרחק של 5 ק"מ זו מזו.
ווסטוק 5 - שוגר ב-14 ביוני 1963 לטיסת סולו שתוכננה להמשך 8 יממות אך הסתיימה לאחר 5 ימים בלבד עקב טעות אנוש.
ווסטוק 6 - שוגרה ב-16 ביוני 1963 ובה האישה הראשונה בחלל, הקוסמונאוטית ולנטינה טרשקובה.
בנוסף לכך, בשנת 1960 בוצעו שני שיגורים לא מאוישים לא מוצלחים.
שבע משימות ווסטוק נוספות תוכננו, והן אמורות היו להימשך עד 1966, אך הן בוטלו.
בכינוס ה-12 של המועצה הלאומית הפלסטינית, שנערך ב־1–9 ביוני 1974, אומצה תוכנית השלבים של אש"ף, בעקבות החלטה זו, הודיעו בסוף ספטמבר 1974 ארבעת הארגונים, "החזית העממית", "חזית השחרור הערבית", "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית" ו"חזית המאבק העממי", על השעיית חברותם בוועד הפועל של אש"ף ועל הקמת "חזית הסירוב".
התוכנית אינה קובעת צעדים אופרטיביים ברורים וחוזרת על עקרונות המדיניות שקיבלה "המועצה הלאומית הפלסטינית" בעבר: שלילת החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם (שהתקבלה בעקבות מלחמת ששת הימים), שלילת קיומה של מדינת ישראל, דרישה להחזרת כל הפליטים הפלסטינים לבתיהם המקוריים, והקמת מדינה פלסטינית בכל שטחי פלסטין (ארץ ישראל).
החידוש בתוכנית הוא הקביעה שכל צעד שיוביל להגשמת המטרות האלה הוא צעד ראוי.
כמו כן, יש תביעה להעביר לשלטון פלסטיני כל שטח מ"פלסטין" שיעבור לשלטון ערבי, גם אם ההשתלטות על שטחים אחרים תתעכב.
להלן שלושה סעיפים מהתוכנית שעליהם מבוססת הפרשנות דלעיל (תורגם מהנוסח האנגלי):
"הארגון לשחרור פלסטין ינקוט את כל האמצעים, בראש ובראשונה מאבק מזוין, לשחרור טריטוריה פלסטינית, ולהקמת רשות לאומית לוחמת למען העם, על כל חלק מטריטוריה פלסטינית שישוחרר.
דבר זה ידרוש שינויים נוספים שיתבטאו במאזן הכוחות לטובת עמנו ומאבקו."
"כל צעד בכיוון השחרור הוא צעד למימוש האסטרטגיה של הארגון לשחרור פלסטין להקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית, כפי שנקבע בהחלטות הקודמות של המועצה הלאומית הפלסטינית."
"ברגע שתוקם, הרשות הלאומית הפלסטינית תפעל לאיחוד המדינות הלוחמות, במטרה להשלמת שחרור כל השטחים הפלסטינים, וכצעד נוסף לאחדות ערבית כוללת."
ישראל ראתה בתוכנית השלבים תוכנית מסוכנת, כיוון שהיא מאפשרת לכאורה להנהגה הפלסטינית להיכנס למשא ומתן עם ישראל על עניינים שבהם ישראל יכולה להתפשר, מתוך כוונה לנצל את הפשרות לשם "שיפור עמדות" לצורך תקיפת ישראל.
במשך השנים התקיים משא ומתן בין ישראל לבין אש"ף או הנהגה פלסטינית אחרת, בצל החשש כי המשא ומתן אינו כן, וכי נכונות הפלסטינים לפשרות היא רק מסווה למימוש תוכנית השלבים.
כשנחתמו הסכמי אוסלו, החל משנת 1993, טענו מנהיגים פוליטיים ישראלים ממפלגות הימין, כי מדובר במזימה למימוש תוכנית השלבים.
ערפאת עצמו, 12 יום לפני חתימת הסכמי אוסלו (13 בספטמבר 1993), בנאום מוקלט מראש ששודר ברדיו הירדני הודיע לעם הפלסטיני כי הסכם אוסלו משרד החוץ הישראלי הגדיר בשנת 1996 אמירה זו כהכרזה מפי ערפאת שמשמעותה היא שאוסלו הוא חלק מ"תוכנית השלבים" לחיסול ישראל.
בשנת 2009 התייחס שגריר אש"ף בלבנון לתוכנית השלבים.
תוכנית השלבים בוטלה באופן רשמי בנובמבר 1988, עת קיבל את החלטות האו"ם 181, 242 ו-338 ותיקן בהתאם את אמנתו שכללה את השמדת ישראל.
ההיסטוריון של הסכסוך שאול אריאלי מסביר בספרו ככה בדיוק קרה?
12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני כי התנועה הפלסטינית קיבלה ב־1988 את החלטת האו"ם 242, כך שהפלסטינים למעשה קיבלו על עצמם למעשה הכרה בזכות הקיום של מדינת ישראל.
אריאלי יוצא כנגד התפיסה לפיה נחשפו עמדותיו האמיתיות של יו"ר הרשות הפלסטינית לשעבר יאסר ערפאת, וטוען כי מי שמבקשים לטעון שאש"ף או הרשות מחזיקים בתורת השלבים עושים זאת באופן ספקולטיבי, וללא כל קשר למעשיה או התבטאויותיה של הרשות.
עם זאת, בשיח הציבורי כיום ישנו ויכוח האם הרשות הפלסטינית, שהוקמה בעקבות ההסכמים, עדיין דבקה בתוכנית השלבים, או שהתביעות הטריטוריאליות הפלסטיניות חלות רק על שטחי הגדה המערבית (כולל מזרח ירושלים) ורצועת עזה.
התוכנית הופיעה באתר המשלחת הפלסטינית לאו"ם עד שנת 2010.
בעקבות חדירת הביטוי "תוכנית השלבּים של אש"ף" לשיח בציבור הישראלי, נוצר הביטוי המקוצר תוכנית השלבּים או תורת השלבּים שנועד לסמל את גישתם של כמה גורמים ערביים כלפי מדינת ישראל.
השימוש במונח זה נושא בתוכו מסר פוליטי שלפיו גם נכונות לצעדים מקרבי שלום, כמו משא ומתן, הם חלק מאסטרטגיה כוללת שמטרתה השמדת מדינת ישראל.