tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד פדהצור הביע ביקורת על המליאה, בה אמר שהם קבעו את שידורה על סמך ביקורות ולא על סמך צפייה, בנוסף הוא כתב שמנכ"ל רשות השידור, יצחק לבני, ציין כי מספר מדינות מחכות להחלטת ישראל לגבי שידור הסדרה, לפני שהן משדרות אותה - משמע שידור הסדרה בארץ עשוי להעניק לה הכשר.
עוד הוכרז, שלאחר שידור הסדרה ידברו על ההיבטים החינוכיים שלה במסגרות שונות ברדיו ובטלוויזיה, לרבות תוכניות הנוער.
הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-11 בספטמבר 1978, כאשר בסיומו העריכו שהצפייה בסדרה הייתה גבוהה, אף על פי שהתגובות הטלפוניות שהגיעו לבניין הטלוויזיה על השידור היו מועטות.
חיים איזק גם כתב ביקורת על הסדרה:"[אני] מדבר על אי-הדיוקים שכמה חוקרי התקופה מגו בסדרה [...], אלה דברים שאינם מעלים ומורדים הרבה.
סוף-סוף אין הסרט תעודה היסטורית מדייקת בפרטי-פרטיה.
יש יסוד לביקורת על הסרט דווקא על הדיוקים לכאורה שלו.
[...] הסדרה עלולה להשפיע השפעה הפוכה מן המכוונת: אפשר שיימצאו כאלה, שהמראות המבוימים, הלא דוקומנטריים, ייראו בעיניהם כהפרדה יהודית, כתעמולה ציונית, נטייה שקואליציה ססגונית של שונאי ישראל ודאי תעשה להפצתה.
[...] האמת היא שגם אילולי נעשה שום סרט על השואה, יחס כזה של חלקים מן הציבור הלא-יהודי בעולם הוא אפשרי.
רק שהסרט "שואה" עלול לעלות רגשות על פני השטח."
הפרק השלישי של הסדרה היה אמור להיות משודר ב-18 בספטמבר 1978, אך לבסוף שודר ב-20 בספטמבר בעקבות התארכות מהדורת החדשות המיוחדת על הסכמי קמפ דייוויד.
מאוחר יותר פורסם שהפרק נדחה בגלל שיצחק לבני טען שהוא לא רוצה שהטלוויזיה "תספר בשעה 9 על התחלת התגשמות התקווה של הציונות, השלום, ולתאר בשעה 10 את הטראומה הגדולה ביותר של העם היהודי".
[...] "שואה" לא תיקן שום מעוות באטימותנו לנושא.
נכון אמנם שריתק למקלט הטלוויזיה מיליוני אנשים, שלא היו קוראים מחקר רציני על השואה או לא היו קונים כרטיס לסרט דוקומנטרי על הנושא, אך המשקיע שהותיר בהם הוא קצר ימים.
את זה אני זוקפת בכל זאת לחובת רמתו הירודה של הסרט.
[...] הסדרה "עבדה" רק על אלה שלא נזקקו לסרט - על אלה שחיו אותה על בשרם.
נדמה לי גם שהם תולים בה יותר ממה שהיא מסוגלת לעשות, כיוון שכאבם על ההתעלמות והבריחה מהנושא הוא גדול."
סקר שנערך בשביל רשות השידור בנושא הקרנת הסדרה לאחר שידורה, נעשה על ידי המכון למחקר חברתי שימושי בירושלים והמכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית, עבור רשות השידור.
הסקר הראה שכ-90 אחוז מהאוכלוסייה בישראל הייתה בעד שידור הסדרה, כמו כן הוא הראה שכ-1.5 מיליון איש צפו בסדרה ודנו עליה לאחר שידורה.
עוד נראה שהסדרה השפיעה על הנוער במידה רבה מאשר על המבוגרים, ושהיא העלתה את רצונם להכיר יותר את הנושא.
עוד לאחר השידור, הוצע על ידי ישראל יוסט להפיק סרט ישראלי בנושא השואה "שיהיה אותנטי ברמה גבוהה ורציני".
שואומיז שואומיז כאלופי הזוגות המאוחדים של ה-WWEברסלמניה 26 צמד חברי הצמד ביג שואוהמיז שם/שמות שואומיז גבהים ביג שואו: 2.13 מטרהמיז: 1.85 מטר משקל כולל 300 ק"ג תאריך הקמה 18 בינואר 2010 תאריך פירוק 26 באפריל 2010 שנות פעילות 2010
שואומיז היו צמד היאבקות מקצועית אשר הורכב מהמתאבקים ביג שואו והמיז והופיע בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE.
השניים היו פעילים במהלך שנת 2010, כשהם זכו באליפות הזוגות המאוחדת של ה-WWE אשר נוצרה לאחר איחוד של אליפות הזוגות העולמית ואליפות הזוגות של ה-WWE.
בזמן שהחזיקו באליפות זו, המיז החזיק גם באליפות ארצות הברית.
השניים הופיעו במספר אירועי שלם וצפה של ה-WWE, כמו רסלמניה 26 וחוקי אקסטרים.
ב-18 בינואר 2010 בפרק של התוכנית Raw, לאחר שביג שואו עזר לאלוף ארצות הברית, המיז, לתקוף את יריבו של האחרון, מונטל וונטביוס פורטר (MVP), המנהל האורח של אותה התוכנית, ג'ון הדר, קבע קרב בין ביג שואו ומיז לצמד D-Generation X (DX) (שון מייקלס וטריפל H).
צעד זה גרם להקמתו של צמד חדש שנודע לאחר מכן בשם שואומיז.
ב-8 בפברואר בפרק של התוכנית Raw, ביג שואו והמיז, שגילמו את הדמויות הרעות, נטלו חלק בקרב זוגות הדחות משולש על אליפות הזוגות המאוחדת של ה-WWE נגד הסטרייט אדג' סוסייטי (CM פאנק ולוק גאלוס) ואלופי הזוגות באותה התקופה, DX, שבסופו ביג שואו ומיז ניצחו והפכו לאלופי הזוגות.
באירוע תא ההדחות, שנערך ב-21 בפברואר, ביג שואו עזר למיז לשמור על תואר אליפות ארצות הברית נגד MVP.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, שואומיז הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד MVP ומארק הנרי.
הם רשמו הגנה מוצלחת נוספת בקרב החוזר נגד DX ב-1 במרץ בתוכנית Raw, זאת לאחר שדעתו של מייקלס הוסחה על ידי אנדרטייקר, בנוסף לתקיפתו של שיימוס על טריפל H.
בשבועות שבאו לאחר מכן, גם מוריסון וגם טרות' ניצחו את המיז במסגרת קרבות יחידים.
לעומת זאת, באירוע רסלמניה 26, שנערך ב-28 במרץ, שואומיז הגנו בהצלחה על חגורות האליפות.
הצמד החל בפיוד עם שושלת הארט לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, כשהם הפריעו בנאומו של ברט הארט, מה שהוביל לכך ששושלת הארט יצאה לעזרת הארט.
האחרון איתגר את שואומיז לקרב זוגות בשמם של שושלת הארט, אתגר שאליו המיז נענה בחיוב למרות שביג שואו חלק עליו.
עם זאת, הקרב ביניהם הסתיים ללא הכרעה.
באירוע חוקי אקסטרים, שנערך ב-25 באפריל, לאחר ששואומיז יצאו באמירות מתרברבות, הג'נרל מנג'ר של סמאקדאון, תאודור לונג, פסק שהם יצטרכו להתמודד מול שלושה צמדים בקרב גונטלט, והצמד אשר יצליח לנצח אותם יזכה בקרב אליפות לילה לאחר מכן בתוכנית Raw.
שואומיז הצליחו לנצח את שני הצמדים הראשונים, כשבראשון ניצחו את ג'ון מוריסון ו-R-טרות' בפסילה ובשני את מארק הנרי ו-MVP.
מנגד, הצמד השלישי שכלל את סמית' וקיד משושלת הארט, הצליח לנצח ולזכות בהזדמנות להתחרות נגדם על חגורות האליפות.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, שואומיז הפסידו את חגורות האליפות לשושלת הארט לאחר שהמיז נכנע למהלך השארפשוטר.
מהלך זה התבצע לאחר שביגשואו תקף את המיז בעזרת אגרוף.
צעד זה גם לביג שואו להפוך לאהוב הקהל ובפועל סיים את השותפות בין השניים.
אליפות ארצות הברית (פעם אחת) – המיז
שואל הוא מי שלקח מחברו חפץ ברשותו של חבירו, ומשתמש בו לצרכיו ולהנאתו, ללא תמורה.
השואל, הוא אחד מארבעה שומרים האמורים בתורה, והוא החמור שבהם מבחינת אחריותו על הפיקדון, בכך שהוא מחויב לשלם לבעלים אפילו באונס, ואף אם אין קשר בין השואל לבין הנזק שנגרם לפיקדון.
ובלשון המשנה: "השואל משלם על הכל".
בפרשת משפטים, מדברת התורה על ארבעה סוגי שומרים: שומר חינם, שומר שכר, שוכר ושואל.
הרמב"ם מגדיר את זכות השאילה: "והשואל קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב, ולא נתן כלום".
דהיינו זכות השאילה היא הזכות להשתמש בנכס שלא לצמיתות וללא תמורה.
לדעת חלק מהפוסקים הכלל בדיני השאילה הוא "שאילה - מתנה ליומא היא".
דהיינו אדם משאיל לחברו חפץ, לזמן קצוב, על מנת שישתמש בו, מתוך ידיעה שחברו יחזיר לו את החפץ בסוף השימוש.
עסקה זו נעשית ללא תמורה, ולכן היא נחשבת כמתנה או כ"עסקת חסד".
הפוסקים חלוקים בשאלה האם שאילה היא זכות אישית (חוזית) או זכות קניינית.
בשאילה כמו גם בשכירות, החפץ ניתן לזמן מוגדר וידוע ועתיד לחזור לבעליו בסוף השימוש.
אלא שבעוד זכות השכירות ניתנת בעד סכום מסוים שהשוכר נותן למשכיר, זכות השאילה מוקנית ללא תמורה מצד השואל.
אלו המגדירים את השכירות כזכות חוזית, סבורים כי גם השאילה היא זכות כזו, אלא שלשואל זכות מצומצמת יותר, הואיל והוא אינו משלם תמורה כנגד השאילה.
נתיבות המשפט קובע שאדם המזיק לנכס מושאל חייב לפצות את השואל בגין נזק זה.
זכותו של השואל לקבל פיצוי נובעת מכך שלשואל זכות אישית בחפץ, הנובעת מהתחייבות המשאיל כלפיו.
התחייבות המשאיל קיימת כל עוד הנכס ראוי לשימוש, ולכן השאילה מסתיימת אם הנכס המושאל יצא מכלל שימוש.
אלו המגדירים את השכירות כזכות קניינית, סבורים כי גם השאילה היא זכות כזו.
אי תשלום תמורה עבור השימוש לא משנה את זכותו הקניינית של השואל בנכס.
לפי גישה זו, לשואל זכות קניינית במושאל בפרק הזמן שבו הוא מחזיק בנכס.
מגישה זו נגזרות אף זכויות נוספות לשואל מעבר לזכות ההחזקה בנכס המושאל:
אדם הקונה את הנכס המושאל מידי המשאיל כפוף לזכויות השואל ואינו יכול לבטל את השאילה.
השואל יכול להעביר את זכויותיו כשואל לאחרים כל עוד הדבר אינו מנוגד לדיני השמירה החלים עליו (כפי שנכתב להלן בהעברת השאילה).
אם השואל מת לפני סוף זמן השאילה, יורשיו יכולים להשתמש בנכס המושאל עד לסוף זמן השאילה.
בשל זכותו הקניינית של השואל בנכס, גם אם המשאיל זקוק לנכס המושאל לצורכו האישי, אין בכך כדי לאפשר סיום מוקדם של השאילה.
עם זאת, הואיל והשואל לא משלם תמורה עבור השאילה, זכותו הקניינית בנכס מצומצמת ביחס לשוכר.
הדבר מתבטא לדוגמה בכך שהשואל אינו יכול למכור את הנכס המושאל, באופן חלקי, לצורך מיצוי השימוש בו.
יצוין, כי לרוב אין נפקות מעשית לגישות השונות ביחס לזכות השאילה (חוזית או קניינית).
עם זאת, תיתכן נפקות בין הגישות ביחס ל"קנין חצר".
לפי הגישה הקניינית לשואל זכות בנכסי הפקר המצויים בחצר השאולה, אולם לפי הגישה החוזית, זכות השואל בגוף החצר השאולה מוגבלת רק לשימוש בה, ולכן אין לו זכות בנכסי ההפקר המצויים בחצר.
בהקשר לכך יש לציין את גישת הריטב"א.
לדעתו, ההבחנה האם זכותו של השואל במושאל היא זכות חוזית או קניינית, תלויה בסוג הנכס המושאל: בשאילה במקרקעין הזכות היא קניינית, ובשאילה במיטלטלין הזכות היא חוזית.
זכות השאילה כוללת את הזכות להשתמש בנכס שלא לצמיתות וללא תמורה.
זכות השואל בנכס מוגבלת לזכות שימוש בלבד.
זכות זו נובעת ממהות זכות השאילה כזכות חוזית (לדעת הסוברים ששאילה היא זכות חוזית ולא קניינית), מכוח מנהג או מכוח "דינא דמלכותא דינא".
לשואל זכות להשתמש בנכס המושאל עד להשגת המטרה שלשמה שאל אותו.
השואל אף רשאי להשתמש בנכס המושאל גם אם השימוש יכול לגרום לפגיעה בנכס, כדברי התלמוד "נימא ליה: 'לאו לאוקמא בכילתא שאילתא'" (= לא רק כדי להעמידה בכילה שאלתי אותה).
דהיינו, הן המשאיל והן השואל יודעים ששאילת הנכס נועדה לצורך שימוש בו, ולכן אם נגרם נזק כתוצאה מהשימוש הוא על דעתו של המשאיל, ולכן השואל פטור.
תנאי לפטור הוא שהפגיעה בנכס היא בלתי נמנעת, במהלך פעולות שנעשו להשגת מטרת השאילה.
התלמוד מדגים זאת במקרה שבו אדם שואל מעדר על מנת לעדור בו פרדסים.
השואל רשאי להשתמש במעדר לעבודה בכל הפרדסים שלו.
לכן, אם במהלך העבודה באחד הפרדסים נגרם למעדר נזק – השואל יהיה פטור ("האי מאן דאמר ליה לחבריה: 'אושלן מרא למירפק ביה...
פרדיסי', רפיק ואזיל כל פרדיסי דאית ליה ומהדר ליה קתיה").
לעומת השוכר, שרשאי לחרוג במקצת מתנאי השימוש שהוסכם בין הצדדים, זכות השימוש של השואל מוגבלת לתנאי השימוש שהוסכם, גם אם חריגה מהם לא עתידה לגרום לנזק.
זאת משום שהשואל אינו משלם תמורה עבר הנכס המושאל, ולכן ההנחה היא שהמשאיל מסכים רק לתנאי השימוש שהוגדרו מראש.
ניתן לשאול כל נכס ובלבד שהנכס עצמו ניתן להחזרה לרשות המשאיל בתום השימוש בו.
לכן ניתן לשאול לא רק נכסי מקרקעין או נכסי מיטלטלין, אלא גם זכויות משפטיות, כגון זיכיון - זכות שמעניקה רשות שלטונית לצורך ניצול נכס ציבורי.
אם השואל מחזיר נכס אחר מזה ששאל, לא מדובר בשאילה אלא בהלוואה.
המשפט העברי מבחין בין נכס מושאל שהוא מסוים ומזוהה לבין כזה שאינו מסוים ומזוהה.
נפקות הבחנה זו היא לעניין תיקון נכס שנהרס: "האומר לחבירו 'השאילני שוקת זו של מים' ונהרסה, אינו יכול לבנותה.
אמר לו 'השאילני שוקת סתם' ונהרסה, יש לו לבנותה".
כלומר, אם הושאל נכס שאינו מסוים ומזוהה והנכס יצא מכלל שימוש, על השואל לתקנו.
מנגד, אם הושאל נכס מסוים ומזוהה ונהרס - על השואל לתת את תמורתו.
בעניין זה יש להבחין בין אם השואל הוא מומחה או הדיוט.
אם השואל מומחה לשימוש בנכס, הוא פטור מתשלום הנזק כי יש להניח שהשתמש בו כמקובל ואין כאן פשיעה.
אם הוא אינו מומחה, יש להניח שמדובר בפשיעה ועל כן השואל יהיה חייב.
בתלמוד מובאים דיונים נוספים בשאלה מהי מסגרת השאילה.
כך לדוגמה נדונה השאלה האם אדם ששאל חפץ למטרה שהרווח בה הוא פחות מפרוטה - סכום המינימום כדי להחשיב דבר כשווה ערך - יוגדר כשואל.
שאלה זו ושאלות נוספות הנדונות בגמרא, מסתיימות בתיקו.
כלומר, אין עליהן תשובה הלכתית ברורה, ולכן הכלל הוא שמחמת הספק השואל יהיה פטור, משום ש'המוציא מחברו עליו הראיה'.
זכות השאילה מוגבלת בזמן לפי המוסכם בין הצדדים.
בפרק הזמן שבו הנכס מושאל לאחר, המשאיל שומר לעצמו את הזכויות הנכס כך שמרגע שמטרת השאילה מומשה, הנכס חוזר למשאיל.
למרות זאת, מדברי הרי"ף עולה כי אין מניעה עקרונית שהשאילה תהיה לצמיתות.
עולה מכאן שישנה אפשרות לשאילה ללא הגבלת זמן, כשהמשאיל שומר על זכות הבעלות שלו בנכס.
יובהר, כי אף שלא הוסכם שהשאילה היא ללא הגבלת זמן, כל עוד לשואל זכות שימוש בלבד והעסקה מלווה במעשה קניין, היא נחשבת ככזו.
השואל אינו משלם למשאיל עבור השימוש בנכס המושאל, ולכן, כאמור, זכויותיו בנכס מוגבלות (בהשוואה לשוכר).
העדר התמורה מוביל להגדרת השאילה כעסקת חסד שנועדה להנאת השואל בלבד ("כל הנאה שלו").
יש הסבורים שאם המשאיל נהנה מעסקת השאילה, כגון שחוסך הוצאות טיפול בנכס המושאל, אין לראות אותה כשאילה אלא כשכירות.
למשל, במקרה שבו אדם קנה יין והתנה שהמוכר ישאיל לו כדים להעברת היין, הרי שהן לקונה והן למוכר יש אינטרס בהצלחת העסקה, ולכן ספק אם מדובר בשאילה.
אולם יש החולקים על כך, ומגדירים את העסקה גם בנסיבות אלו כשאילה.
לדברי הרשב"א, גם אם המשאיל מקבל תמורה מגורם שלישי על ההשאלה, עסקה זו עדיין תוגדר שאילה, כי ההנאה לא באה למשאיל מאת השואל: "אבל כאן, שכל ההנאה של שואל, אלא שאדם אחר מהנה את המשאיל, למה יפטר השואל הזה מן האונסין?
והלא כל ההנאה שלו היא!".
שואל חייב לפצות את המשאיל במקרה שנגרם נזק לחפץ, גם אם הדבר קרה באונס, ואינו תוצאה של רשלנות בשמירה.
זאת בשונה משאר השומרים שמתחייבים בתשלום רק אם לא עמדו בחובות השמירה שלהם.
בראשונים מוסבר, שהתורה שיערה בדעתם של שואל ומשאיל, שכיוון שהחפץ מושאל ומוענק לשואל למשך זמן ללא כל טובת הנאה למשאיל, הרי שהשואל מבקש לרצות את דעתו של המשאיל בכל מקרה שהוא, גם אם מדובר באונס גמור.
המשאיל גם הוא מצפה לכך שהשואל יניח את דעתו ויתחייב לשלם פיצוי בגין נזק לחפץ בכל מקרה מכיוון שהוא משאיל את החפץ ללא טובת הנאה.
לגבי כל השומרים נחלקו הדעות מהו השלב שממנו ואילך השומר מתחייב בתשלומי החפץ.
לדעת הרמב"ם השומר מתחייב רק לאחר שעשה מעשה קניין בחפץ.
מנגד, לדעת תוספות והרא"ש השומר מתחייב גם ללא מעשה קניין, ודי בכך שאמר לבעל החפץ "הנח לפנַי", כלומר שהסכים להתחיל לשמור.
עם זאת, לדעת התוספות, השואל, בשונה משאר השומרים, מתחייב רק אם עשה מעשה קניין, ואינו מחויב באמירה גרידא.
לעומתם לדעת הרא"ש אין לחלק בין שואל לשאר שומרים וגם בשואל מתחייב בשמירה מן השלב בו ניתנה הסמכה לשמור ('הנח לפניי').
כיוון שחיוביו של השואל נובעים מהתחייבותו כלפי המשאיל, ולא כתוצאה מכך שלא שמר כראוי, נחלקו הראשונים באשר לשעה בה נקבע החיוב.
יש הסוברים כי החיוב חל כבר בשעת השאילה.
כאשר השואל מקבל את החפץ לרשותו, הוא מחייב את עצמו בערכו של החפץ, אם לא ישיב אותו בתום תקופת השאילה.
לפי גישה אחרת, אף על פי שהשואל מחייב את עצמו בתשלומים כבר בשעת השאילה, החיוב חל בפועל רק בעת התרחשותו של אירוע האונס.
בין שתי הגישות עשויות להיות נפקויות שונות:
(א) כאשר השואל מת והאונס אירע כשהמושאל מצוי ביד בניו-יורשיו - אם החיוב חל בשעת השאילה, הוא מוטל על המת, ועל כן גובים אותו מן העזבון.
מנגד, אם החיוב חל רק בשעת האונס, השואל כבר אינו בין החיים, ולכן אין להטיל את חיובי האונס על העזבון.
מאידך, לא ניתן להטיל על בניו חיוב כ"שואל", אלא רק כ"נהנה".
הבנים-היורשים לא התחייבו כ"שואל", אולם הם נהנים מן המושאל, ולכן עליהם לשאת בחיוב בגין הנאה זו.
כך למשל, אם המושאל הוא בהמה והבנים אכלו את בשרה, משום שהיו סבורים, בטעות, שהיא של אביהם, הם חייבים לשלם לבעלים את שווי בשרה (כפי המחיר הזול בשוק ולא כפי ערכו בעת שנמסר לאביהם על ידי המשאיל).
(ב) נפקות נוספת נוגעת לעקרון 'קם ליה בדרבה מיניה'.
לפי עיקרון זה אם מוטלים על אדם שני חיובים בו-זמנית – מיתה ותשלומים – בגין מעשה אחד, יבוצע בפועל רק החמור שמביניהם.
לענייננו, אם השואל טבח את הבהמה בשבת, אם נאמר שהחיוב חל רק בשעת האונס, הוא יהיה פטור מלשלם את ערך החפץ, שהרי באותה שעה בה חל החיוב הממוני, חל גם חיוב נוסף - עונש סקילה על חילול שבת.
בפועל יוטל רק החיוב האחרון, החמור בין השניים.
ברם, אם החיוב חל כבר בשעת השאילה, אין שני החיובים מוטלים בו-זמנית, ועל כן לא יתקיים הפטור של 'קם ליה בדרבה מיניה', ובנוסף לעונש הסקילה, יידרש השואל לשאת גם בנזקי הטביחה.
לפי דיני שואל שבמקרא "אם בעליו עימו לא ישלם".
כלומר: אם הבעלים "השאילו" את עצמם, בנוסף למושאל, ואירע נזק, השואל יהיה פטור ממנו.
לפי אפשרות אחרת, דין "בעליו עימו" מתייחס למקרה שבו הבעלים נוכחים במקום בו אירע הנזק.
לפי הלכת חז"ל דין "בעליו עימו" מורחב והוא חל בכל מקרה שבו הבעלים מבצע עבודה עבור השומר בעת השמירה, ובנוסף דין זה חל לא רק בשואל אלא גם בשאר שומרים.
לפי הלכת המשנה "השואל את הפרה ושאל בעליה עמה, או שכר בעליה עמה, שאל הבעלים או שכרן ואחר כך שאל את הפרה ומתה - פטור, שנאמר אם בעליו עמו לא ישלם".
אם עסקת השאילה כוללת הן את השימוש במושאל והן את עבודתו של המשאיל, אם נגרם למושאל נזק באונס, השואל פטור מתשלום הנזק.
הואיל והמשאיל-הבעלים שותף לשימוש במושאל, הוא גם שותף בשמירה עליו, ולכן חיוב השמירה לא מוטל על כתפי השואל בלבד.
לפי דעה אחת בתלמוד המשאיל צריך להיות שותף בפועל לשימוש במושאל גופו: "לעולם הוא חייב עד שתהא פרה וחורש בה, חמור ומחמר אחריה, ועד שיהו בעלים משעת שאילה עד שעת שבורה ומתה"".
כלומר, דין 'בעליו עמו' מתקיים רק אם הבעלים עסוק באותה המלאכה שלשמה נועדה השאילה, וכן הבעלים עסוק במלאכה משעת השאילה ועד לשעת ההחזרה.
במקרה כזה חובת השמירה מוטלת גם על הבעלים, ועל כן השואל פטור מאחריות באונס.
למסקנה, דעה זו שבתלמוד – נדחית, ולהלכה גם אם הבעלים מבצעים עבודה אחרת עבור השואל, שאין בה מן השימוש במושאל – חל הפטור של "בעליו עימו".
לדעת רב הונא, "השואל קרדום מחבירו: ביקע בו, קנאו; לא בקע בו, לא קנאו".
מכאן עולה שהשאילה חלה רק בעת תחילת השימוש בנכס, ולכן כל עוד השימוש לא החל, המשאיל יכול לחזור בו.
אולם להלכה נפסק כי המשאיל לא יכול לחזור בו מהשאילה, אף אם הנכס עדיין לא עבר לידי השואל.
זאת כיון שהשאילה היא ככל חוזה אחר, ומרגע שהתמלאו כל הדרישות לקיום חוזה, אף אם הוא ללא תמורה, הצד המתחייב בחוזה לא יכול לחזור בו.
נראה שגם לדעת רב הונא אם הייתה התחייבות מפורשת לשאילה, המשאיל לא יכול לחזור בו, אף אם טרם נעשה שימוש במושאל.
בניגוד למשאיל, השואל יכול לחזור בו לפני מסירת הנכס ולבטל את השאילה.
זאת מכיוון שהשאילה נועדה לצרכים של השואל, ואם אין לו עניין בנכס המושאל, הוא יכול לחזור בו.
לפיכך אם הנכס עדיין לא הועבר מהמשאיל לשואל, ואין לשואל עניין בנכס, מכיוון שהשאילה נועדה להנאת השואל, משזו לא קיימת עוד, אין טעם לאכוף את ההסכם בין הצדדים והשואל יכול לחזור בו מהשאילה.
ההלכה לא מכירה בעילה לסיום מוקדם של השאילה מצד המשאיל, גם לא במקרה של מיתת השואל וגם לא במקרה של צורך עצמי של המשאיל בנכס המושאל.
כאמור, השואל רשאי לסיים את השאילה מוקדם ממה שנקבע מראש, הואיל והשאילה נועדה לטובתו ("עיקר השאילה לצורכו היא").
עם זאת, על השואל להודיע למשאיל על סיום השאילה.
בנוסף להודעה, השואל צריך להחזיר את הנכס המושאל לידי המשאיל.
אם עדיין לא עשה כן, הוא יכול לחזור בו מהודעתו על סיום השאילה המוקדם.
אם הנכס המושאל ניזוק בזמן השאילה, השאילה מסתיימת.
השואל אינו רשאי להמשיך ולהשתמש בנכס המושאל הפגום, ואף לא לתקן את הנכס על חשבונו ולהמשיך להשתמש בו.
רק אם המושאל הוא נכס בלתי מסוים והנזק שניזוק אינו ניתן לזיהוי - השואל יכול לתקן את הנכס על חשבונו ולהמשיך להשתמש בו עד למועד סיום השאילה.
במקרה כזה, בעת החזרת המושאל לידי המשאיל, השואל יכול לדרוש ממנו החזר הוצאות על תיקון הנכס.
אם השאילה קצובה בזמן, סיום השאילה מתרחש כשהמועד הקצוב הגיע, ואין צורך בנקיטת פעולה נוספת.
שאילה קצובה חלה לא רק כשנקבע מועד קצוב, אלא גם במקרה בו השאילה הייתה למטרה מסוימת והמטרה הושגה.
כך נפסק גם ברמב"ם ובשולחן ערוך: "השואל כלי מחבירו לעשות בו מלאכה פלונית, אין המשאיל יכול להחזירו מתחת ידו עד שיעשה בו אותה מלאכה".
במקרה כזה השואל חייב להודיע למשאיל על כך שהמטרה הושגה ועל סיום השאילה.
סיום שאילה שלא קצובה בזמן
שאילה שלא נקבע לה מועד סיום נמשכת פרק זמן מינימלי.
בתוספות מובאות דעות על פיהן פרק הזמן המינימלי הוא 30 יום.
לדעת ה'אורים ותומים' פרק הזמן המינימלי הוא משך הזמן בו השואל יכול להשתמש בנכס המושאל שימוש מינימלי.
האחרונים חלוקים בדעותיהם בעניין מתן הודעה מראש לצורך סיום שאילה שאינה קצובה בזמן.
השולחן ערוך פוסק שבשאילה שאינה קצובה בזמן המשאיל יכול לסיים את השאילה בכל עת שירצה, ואין צורך בהודעה מראש לשואל על סיום השאילה.
לעומת זאת, ר' דוד פארדו סובר שאין חובת הודעה בשאילת כלי או בהמה שאין קושי למצוא להם תחליף, אך בשאילת נכס שקשה למצוא לו תחליף כגון בית, קיימת חובה להודיע על סיום השאילה מראש.
לדעת הכל, אם קיים מנהג להודיע מראש על סיום השאילה, הולכים אחר המנהג.
הואיל והחוק נחשב כמנהג מדינה והחוק הישראלי מורה על הודעה פרק זמן סביר מראש, יש לפעול כך גם על פי ההלכה.
שאילה קצובה שהצדדים המשיכו לקיימה מעבר לפרק הזמן שנקבע, היא כדין שאילה שאינה קצובה.
לכן המשאיל יכול לסיים את עסקת השאילה אף ללא הודעה מראש.
אם המשאיל מת במהלך שאילה שאינה קצובה בזמן, השואל יכול להמשיך להשתמש בנכס, אלא אם כן יורשי המשאיל מודיעים לו על סיום השאילה.
ערוך השולחן מבהיר כי מדין השבת אבידה, על השואל חובה לידע את היורשים על זכות זו אם הם אינם מודעים לה: "ואם מת המשאיל ויורשיו אינם יודעים משאלה זו, אינו רשאי להשתמש בלא דעת היורשים יותר משלושים יום".
התפיסה היא כי יורשי המשאיל "איבדו" את זכותם לתבוע את סיום השאילה, והשואל משיב להם זכות זו.
הדעות חלוקות ביחס למיתת השואל בשאילה ללא מועד.
לפי גישה אחת, אם השואל מת במהלך שאילה כזו, יורשיו אינם רשאים להשתמש בנכס, והשאילה מסתיימת באופן מידי.
גישה אחרת גורסת ששאילה ללא מועד עוברת בירושה, ואם המשאיל מעוניין בסיומה הוא צריך להודיע על כך ליורשים.
השואל לא יכול להעביר לאחר, לא את הנכס המושאל ואף לא את זכויותיו בנכס, ללא הסכמת המשאיל.
הסיבה לכך היא שזכויותיו של השואל בנכס מוגבלות, הואיל ואינו משלם על זכות השימוש.
עם זאת, לדעת הרשב"א השאלת משנה מותרת בנכסים שבהם אין חשש שיוברחו על ידי השואל, כגון מקרקעין או מיטלטלין גדולים.
ההנחה היא שהמשאיל מעוניין לעשות חסד גם כלפי אנשים נוספים מלבד השואל, ואם אין חשש להברחת הנכסים, הוא לא יתנגד לכך.
עם זאת, היורשים אינם חבים בכל חובות השואל (כפי שנכתב לעיל באחריות שואל).
כך, לעומת השואל נושא באחריות גם בנזק שנגרם באונס (כפי שיובהר להלן), אולם יורשיו לא נושאים באחריות כזו.
לדעת הרא"ש המשאיל יכול לדרוש מהיורשים שיישאו באחריות על המושאל גם במקרה של אונס, כיוון שניתן להעריך שזו הייתה כוונתו בעת שהשאיל את הנכס.
אם היורשים לא יסכימו לקבל אחריות זו, המשאיל יכול לסיים את השאילה טרם זמנה.
חוק השומרים, תשכ"ז-1967 מגדיר את סוגי השומרים לעניין החוק הישראלי ומפרט את מידת אחריותם.
ישנן נקודות השקה בין הוראות החוק לבין דיני השומרים במשפט העברי.
החוק קובע ש"שואל אחראי לאבדן הנכס או לנזקו, יהיו גורמיהם אשר יהיו, ובלבד שאחריותו לא תהיה חמורה משל מחזיק בנכס שלא כדין".
מכאן, שלשואל אחריות במקרה של אובדן או היזק הנכס המושאל, גם אם מדובר באונס ("יהיו גורמיהם אשר יהיו"), בדומה לעמדת המשפט העברי.
בחוק השכירות והשאילה, תשל"א-1971, זכות השאילה מוגדרת כזכות להחזיק בנכס ולהשתמש בו שלא לצמיתות וללא תמורה.
כלומר: הזכות כוללת לבד מזכות שימוש גם זכות החזקה ושליטה במושאל.
לעומת זאת, על פי המשפט העברי לדעת חלק מהפוסקים לשואל קנויה זכות שימוש בלבד.
כמו כן, על פי החוק הישראלי שאילה מותנית בכך שאינה לצמיתות.
שאילה לצמיתות מוגדרת כמתנה, כשם ששכירות לצמיתות מוגדרת כמכר.
זאת בניגוד לחלק מדעות הפוסקים, שעל פיהן שאילה לצמיתות תיחשב כשאילה.
המשפט הישראלי קובע שהמתחייב בעסקת השאילה יכול לחזור בו מההתחייבות, מאחר שהעסקה נעשית ללא תמורה.
המשאיל רשאי לסיים את השאילה בטרם הגיע מועד סיום השאילה אם יש לו צורך בנכס המושאל או במקרה של מות השואל, כל עוד הוא מודיע מראש על סיום השאילה לשואל או ליורשיו.
זאת בניגוד לעמדת המשפט העברי כפי שפורטה לעיל, שלא מאפשרת למשאיל לסיים את השאילה לפני מועד סיומה המוסכם.
המחוקק לא התייחס לסיום מוקדם של השאילה על ידי השואל, אך לאור מטרת השאילה שהיא טובת השואל, אין ספק כי אם השואל ירצה לסיים מוקדם את השאילה מסיבות שונות, הוא יכול לעשות כן, כפי שגם קובע המשפט העברי במקרה כזה.
החוק קובע שכל עוד הנכס המושאל לא עבר מהמשאיל לשואל, המשאיל יכול לחזור בו מהשאילה אף ללא הודעה.
זאת בניגוד לאחת הדעות במשפט העברי לפיה, בנסיבות הנזכרות, המשאיל לא יכול לחזור בו מהשאילה.
החוק קובע שאם השאילה לא קצובה בזמן או שהצדדים המשיכו לקיימה לאחר מועד סיומה ולא סיכמו על מועד הסיום החדש, כל צד יכול להודיע על סיום השאילה תוך מתן הודעה לשני בפרק זמן סביר מראש.
לעומת זאת בהלכה נחלקו הדעות באשר לדרך הראויה לסיום שאילה.
אם הנכס המושאל ניזוק בעת השימוש, על פי המשפט העברי אם המושאל הוא מסוים - השאילה מסתיימת, ואם אינו מסוים השואל יכול לתקן אותו על חשבונו ולהמשיך להשתמש בו.
החוק הישראלי לא יוצר הבחנה מעין זו בין סוגי הנכסים המושאלים.
הוא קובע שאם הנכס המושאל ניזוק, השואל לא רשאי לתקן את הנכס הפגום ללא אישור מהמשאיל, אך הוא רשאי להחזיק בו ולהשתמש בו במידת האפשר.
פגם בנכס המושאל אינו עילה לסיום מוקדם של השאילה או להארכת משך השאילה.
החוק שותק בעניין מות אחד הצדדים, ועולה מכך שהיורשים ממשיכים את השאילה עד הודעת אחד הצדדים המעוניין בסיומה.
מנגד, לפי המשפט העברי בשאילה שאינה קצובה במות המשאיל השואל מחויב לידע את יורשי המשאיל על השאילה ועל זכותם לסיימה.
החוק הישראלי לא מאפשר למשאיל להעביר את הנכס לאחר: "השואל אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושאל או להשאילו בהשאלת משנה, אלא בהסכמת המשאיל".
לעומת זאת, המשפט העברי מאפשר העברת משנה בנכס המושאל במקרים מסוימים.
השיקולים שברקע: מצד אחד, ההנחה היא שהשאילה היא עסקה שבה המשאיל 'עושה טובה' לשואל ללא תמורה, ולכן הוא מעוניין בכך שהשואל ייהנה מן המושאל ולא אדם אחר.
מצד אחר לפי עקרון חופש החוזים אין להתערב בשיקוליו של הבעלים-המשאיל.
מיכאל ויגודה (פרופ' נחום רקובר עורך), שכירות ושאילה, בתוך סדרת חוק לישראל.
הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"ח-1998.
שׂוּ שׁה-צַ'אנְג (במנדרינית: 徐世昌; 13 בספטמבר 1855 – 5 ביוני 1939) היה מדינאי סיני, אשר שירת בתור נשיא הרפובליקה הסינית בין השנים 1918–1922 במסגרת ממשלת בייאנג בתוך תקופת המצביאים.
שלטונו כנשיא היה היחידי בתקופת המצביאים של אדם אשר מקורו מרקע אזרחי ולא מרקע צבאי.
שו נולד למעמד הגבוה בהיררכיה המעמדית של שושלת צ'ינג בשנת 1855 במהלך אירועי מרד טאיפינג.
מעמדו קישר אותו ישירות אל הפוליטיקה הקיסרית ובשנת 1885 עבר בהצלחה את הכשרתו כיועץ קיסרי.
שו היה שמרן אך הבין את הצורך ברפורמות ומודרניזציה ותמך ברפורמת מאה הימים שביצע גואנג שו', קיסר סין ואשר נעצרה בידי צה שי, הקיסרית האלמנה של סין, והעוצרת בפועל.
לאחר מותה של צה שי ועליית פויי בן השנתיים להיות קיסר סין החל ניסיון להביא לרפורמה ומודרניזציה במהירות האפשרית.
יי-קואנג, נסיך צ'ינג הקים קבינט ראשון ושו הוסדר בראשו של הקבינט תחת התואר של 'השר הראשון'.
עם מהפכת שינהאי ועליית הרפובליקה הסינית שו הורד מדרגותיו תחילה אך מאוחר יותר תחת יואן שה-קאי, חבר ילדותו, הפך שו במסגרת ממשלת בייאנג לראש ממשלת הרפובליקה הסינית במשך שתי קדנציות.
עם מותו של יואן שה-קאי וחלוקת סין לתקופת המצביאים שו הושם כנשיא הרפובליקה הסינית בבייג'ינג תחת השפעתו של דואן צ'ירוי.
דמותו הנייטרלית תרמה להתמשכות נשיאותו אשר בתוכה הביע את אמונתו כי הקיסרות הסינית לבסוף תשוב, על כן החל להכין את פויי לקראת הפיכה עתידית שלו להיות קיסר סין מחדש, במסגרת הכנות אלה, מינה שו את רג'ינלד ג'ונסון למורו הפרטי של פויי לשפה האנגלית.
לאחר נפילת השפעתה של קליקת אנחווי תחת דואן צ'ירוי, שו ירד מהקריירה הפוליטית, פרש לחיים אזרחיים ולבסוף נפטר בשנת 1938, בטיינג'ין, דאז שטח כיבוש של האימפריה היפנית בתקופת מלחמת סין–יפן השנייה.
שואה גרעינית, הידועה גם בתור אפוקליפסה גרעינית או שואה אטומית, היא תרחיש תאורטי שבו פיצוץ של נשק גרעיני גורם להרס נרחב ברחבי העולם ולנשורת רדיואקטיבית.
תרחיש כזה צופה שחלקים נרחבים מכדור הארץ יהפכו לבלתי ראויים למחיה עקב השפעות מלחמה גרעינית, מה שעלול לגרום לקריסת הציוויליזציה ובמקרה הגרוע ביותר להכחדת האנושות או הפסקת החיים על פני כדור הארץ.
מלבד הרס מיידי של ערים על ידי פיצוצים גרעיניים, התוצאות הפוטנציאליות של מלחמה גרעינית עשויות להיות כרוכות בסופות אש, חורף גרעיני, מחלת קרינה נרחבת מנשורת או אובדן זמני (אם לא קבוע) של טכנולוגיה מודרנית עקב פעימות אלקטרומגנטיות.
כמה מדענים, כמו אלן רובוק, שיערו שמלחמה תרמו-גרעינית עלולה לגרום לסיומה של הציוויליזציה המודרנית על כדור הארץ, בין השאר בשל חורף גרעיני ארוך טווח.
באחד המודלים, הטמפרטורה הממוצעת בכדור הארץ יורדת במשך מספר שנים ב-7 עד 8 מעלות צלזיוס בממוצע מדי שנה, עקב מלחמה גרעינית מלאה.
החרדה מפני מלחמה גרעינית מלווה את העולם מאז התבססותו של הנשק הגרעיני.
שעון יום הדין, שנוצר בשנת 1947, מנסה לאמוד את ההסתברות לפריצתה של מלחמה גרעינית.
כיום (2026) השעון עומד על 90 שניות לחצות.
מחקרים בתקופת המלחמה הקרה העלו כי מיליארדי בני אדם ישרדו את ההשפעות המיידיות של פיצוצים גרעיניים וקרינה בעקבות מלחמה תרמו-גרעינית עולמית.
האגודה הבין-לאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית מאמינה שמלחמה גרעינית עלולה לתרום בעקיפין להכחדה אנושית באמצעות השפעות משניות, כולל השלכות סביבתיות, התמוטטות חברתית וקריסה כלכלית.
ההערכה היא שחילופי מהלומות באמצעות נשק גרעיניים בקנה מידה קטן יחסית בין הודו לפקיסטן, הכוללים 100 כלי נשק בדומה לאלה שהוטלו על הירושימה (15 קילוטון), עלולים לגרום לחורף גרעיני ולהרוג יותר ממיליארד בני אדם.
האיום בשואה גרעינית ממלא תפקיד חשוב בתפיסה העממית של נשק גרעיני.
הוא מופיע בדוקטרינה הצבאית של השמדה הדדית מובטחת והוא תרחיש נפוץ בשרדנות.
שואה גרעינית היא מאפיין נפוץ בספרות ובקולנוע, במיוחד בז'אנרים ספקולטיביים כמו מדע בדיוני, דיסטופי ופוסט-אפוקליפטי.
המילה האנגלית "holocaust" (שואה), שמקורה במונח היווני "holokaustos" שפירושו "שרוף לחלוטין", מתייחסת להרס רב ולאובדן חיים, במיוחד בשרפה.
המילה נמצאת בשימוש זמן רב.
לדוגמה, בסוף המאה ה-19 נטבע המושג "השואה הארמנית" לתיאור מקרי טבח במסגרת רצח העם הארמני.
שימוש מוקדם אחר במילה "שואה" לתיאור הרס בעקבות מלחמה גרעינית מופיע בספר מדע בדיוני של רג'ינלד גלוסופ משנת 1926 בשם "יתום החלל", שם הוא מתאר פיצוץ גרעיני שבעקבותיו "נשמעים הדים של שואה ושורר הרס אטומי".
כיום הביטוי "שואה גרעינית" הוא ביטוי שגור בדיונים אודות נשק גרעיני והשפעותיו.
לדוגמה, באוגוסט 2007 נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש הזהיר מפני שואה גרעינית במזרח התיכון עקב תוכנית הגרעין האיראנית.
נכון לשנת 2021, לאנושות יש כ-13,410 כלי נשק גרעיניים.
בעוד שהמלאים נמצאו במגמת ירידה לאחר סיום המלחמה הקרה, כל מדינה גרעינית עוברת מודרניזציה של הארסנל הגרעיני שלה.
בשנת 2023 קודם השעון ל-90 שניות לפני חצות, שזו ההסתברות הגבוהה ביותר למלחמה גרעינית מאז נוצר השעון.
ג'ון קנדי העריך את ההסתברות שבה משבר הטילים בקובה יסלים לסכסוך גרעיני בין 33% ל-50%.
בסקר משנת 2008 שנערך בקרב מומחים בוועידת הסיכון הקטסטרופלי העולמי באוקספורד, העריך המכון לעתיד האנושות את ההסתברות להכחדה מוחלטת של בני אדם על ידי נשק גרעיני ב-1% בתוך מאה, את ההסתברות של מיליארד הרוגים ב-10% והסתברות למיליון מתים ב-30%.
תוצאות אלו משקפות את הדעות החציוניות של קבוצת מומחים, ולא מודל הסתברותי.
מדענים טענו שאפילו מלחמה גרעינית בקנה מידה קטן בין שתי מדינות עלולה להיות בעלת השלכות גלובליות הרסניות, ועימותים מקומיים כאלה סבירים יותר מאשר מלחמה גרעינית בקנה מידה מלא.
הסבירות להכחדה מוחלטת של האדם
חוקרים רבים טענן שמלחמה תרמו-גרעינית עולמית עם מצבורים מתקופת המלחמה הקרה, או אפילו עם המאגרים הקטנים יותר הנוכחיים, עלולה להוביל להכחדה אנושית.
עמדה זו קיבלה חיזוק כאשר מודל החורף הגרעיני הוצג לראשונה ב-1983. עם זאת, מודלים מהעשור האחרון מחשיבים הכחדה מוחלטת כבלתי סבירה, וגורסים כי חלקים מהעולם יישארו ראויים למגורים.
כמו כן יכולים להיות גם סיכונים עקיפים, כמו קריסה חברתית בעקבות מלחמה גרעינית שיכולה להפוך את האנושות לפגיעה הרבה יותר לאיומים קיומיים אחרים.
באופן היסטורי היה קשה להעריך את המספר הכולל של הרוגים כתוצאה ממלחמה גרעינית עולמית מכיוון שמדענים מגלים ללא הרף השפעות חדשות של נשק גרעיני, וגם משפרים מודלים קיימים.
דיווחים מוקדמים התייחסו להשפעות ישירות של פיצוץ גרעיני וקרינה והשפעות עקיפות של שיבוש כלכלי, חברתי ופוליטי.
בדוח משנת 1979 עבור הסנאט האמריקני, העריך המשרד להערכה טכנולוגית את הנפגעים בתרחישים שונים.
עבור מלחמה גרעינית בקנה מידה מלא בין ארצות הברית וברית המועצות, חזו בין 35 ל-77 אחוזים הרוגים (70 מיליון עד 160 מיליון הרוגים באותה תקופה) בארצות הברית, ובין 20 ל-40 אחוז הרוגים מהאוכלוסייה הסובייטית.
אף על פי שדו"ח זה נערך כאשר מצבורי הגרעין היו ברמות גבוהות בהרבה ממה שהם היום, הוא גם נעשה לפני שהוצגה התיאוריה של סיכון החורף הגרעיני בתחילת שנות ה-80. בנוסף, הוא לא לקח בחשבון השפעות משניות אחרות, כגון פעימות אלקטרומגנטיות (EMP), ואת ההשלכות שיהיו להם על הטכנולוגיה והתעשייה המודרנית.
בתחילת שנות ה-80 החלו מדענים לבחון את ההשפעות של עשן ופיח הנובעים משריפת עצים, פלסטיק ודלק בערים הרוסות מפצצה גרעינית.
ההשערה הייתה שהחום העז יוביל את החלקיקים הללו לגבהים גבוהים במיוחד, שם הם יכולים להיסחף במשך שבועות ולחסום הכל מלבד חלק קטן מאור השמש.
מחקרים עדכניים יותר עושים שימוש במודלים מודרניים של תפוצה גלובלית ובכוח מחשב גדול בהרבה מזה שהיה זמין עבור המחקרים של שנות השמונים.
מחקר משנת 2007 בחן את ההשלכות של מלחמה גרעינית עולמית הכוללת שימוש בחלקים מתונים עד גדולים מהמלאי הגרעיני העולמי הנוכחי.
המחקר מצא שיתרחש קירור בכ-12°C – 20°C בחלק גדול מאזורי הליבה החקלאיים של ארצות הברית, אירופה, רוסיה וסין ועד 35 °C בחלקים מרוסיה בשתי עונות הגידול הראשונות של הקיץ.
השפעות השינויים שמצאו היו גם ארוכים הרבה יותר ממה שחשבו קודם לכן, מכיוון שהדגם החדש שלהם ייצג טוב יותר כניסה של אירוסולים של פיח בסטרטוספירה העליונה, שם לא מתרחשים משקעים, ולכן ההתפוגגות שלהם תהיה בסדר גודל של 10 שנים.
בניגוד למחקר שלעיל של סכסוכים גרעיניים עולמיים, מחקרים הראו שאפילו סכסוכים גרעיניים אזוריים בקנה מידה קטן עלולים לשבש את האקלים העולמי למשך עשור או יותר.
ההתקררות תימשך שנים, ולפי המחקר עלולה להיות "קטסטרופלית".
בנוסף, המחקר הראה ירידה של 10% במשקעים העולמיים הממוצעים.
סכסוכים גרעיניים אזוריים עלולים גם לגרום נזק משמעותי לשכבת האוזון.
מחקר משנת 2008 מצא שמלחמה גרעינית אזורית יכולה ליצור חור באוזון כמעט גלובלי, לעורר בעיות בריאות ולהשפיע על החקלאות במשך עשור לפחות.
קשה להעריך את מספר הנפגעים שייגרם כתוצאה מהחורף הגרעיני, אך סביר להניח שההשפעה העיקרית תהיה רעב עולמי (המכונה רעב גרעיני), שבו מתרחש רעב המוני עקב הפרעות בייצור והפצה חקלאית.
בדו"ח משנת 2013 הגיעו למסקנה כי יותר משני מיליארד בני אדם, כשליש מאוכלוסיית העולם, יהיו בסכנת רעב במקרה של מלחמה גרעינית אזורית בין הודו לבין פקיסטן, או על ידי שימוש אפילו בחלק קטן מהנשק הגרעיני שבידי אמריקה ורוסיה.
פעימה אלקטרומגנטתי (EMP) היא פרץ של קרינה אלקטרומגנטית.
פיצוצים גרעיניים יוצרים פעימה של קרינה אלקטרומגנטית הנקראת EMP גרעיני או NEMP.
הפרעות EMP כאלה ידועות כמשבשות או מזיקות בדרך כלל לציוד אלקטרוני.
על ידי השבתת האלקטרוניקה, פעימה אלקטרומגנטית תשבית בתי חולים, מתקני טיפול במים, מתקני אחסון מזון ואת כל צורות התקשורת האלקטרוניות.
התקפות מסוימות עלולות להוביל לאובדן אנרגיה גדול במשך חודשים או שנים.
נכון להיום, כשלים ברשת החשמל מטופלים באמצעות החלפה על ידי רכיבים מבחוץ.
במקרה של התקפת פעימה אלקטרומגנטית, תמיכה כזו לא תתקיים ויהיה צורך להחליף את כל הרכיבים, ההתקנים והאלקטרוניקה הפגומים.
בשנת 2013, בית הנבחרים האמריקאי שקל את "חוק אבטחת תשתית מתח גבוה לחשמל מנזק קטלני" שיספק הגנה מפני נחשולי מתח לכ-300 שנאים גדולים ברחבי ארצות הברית.
בעיית ההגנה על תשתיות אזרחיות מפני פעימה אלקטרומגנטית נחקרה באופן אינטנסיבי גם ברחבי האיחוד האירופי, ובפרט על ידי בריטניה.
בעוד שננקטים אמצעי זהירות, ג'יימס וולסי וועדת ה-EMP ציינו שפעימה אלקטרומגנטית היא האיום המשמעותי ביותר על ארצות הברית.
על אף שהסיכון של פעימה אלקטרומגנטית, בין אם באמצעות פעילות סולארית או אטמוספירית או מתקפת אויב, לא הופרך, יש הטוענים כי נופח על ידי התקשורת.
כלי הנשק במדינות סוררות עדיין קטנים מדי ולא מתואמים כדי לגרום לפעימה מסיבית, תשתית תת-קרקעית מוגנת מספיק, ויהיה מספיק זמן אזהרה מתצפיות כמו SOHO כדי להגן על שנאים על פני השטח אם תתגלה סופת שמש הרסנית.
נשורת גרעינית היא שארית האבק והאפר הרדיואקטיביים המתפזרים לאטמוספירה העליונה בעקבות פיצוץ גרעיני.
הנשורת מוגבלת בדרך כלל לאזור הקרוב, ויכולה להתפשט למאות קילומטרים ממקום הפיצוץ רק אם הפיצוץ גבוה מספיק באטמוספירה.
סכנת הקרינה העיקרית מנשורת נובעת מרדיונוקלידים קצרי מועד חיצוניים לגוף.
בעוד שרוב החלקיקים הנישאים על ידי הנשורת הגרעינית דועכים במהירות, לחלקיקים רדיואקטיביים מסוימים יהיה זמן מחצית חיים של שניות עד כמה חודשים.
כמה איזוטופים רדיואקטיביים, כמו סטרונציום-90 וצסיום-137, הם בעלי חיים ארוכים מאוד וייצרו נקודות חמות רדיואקטיביות עד 5 שנים לאחר הפיצוץ הראשוני.
נשורת וגשם שחור עלולים לזהם נתיבי מים, חקלאות ואדמה.
מגע עם חומרים רדיואקטיביים עלול להוביל להרעלת קרינה באמצעות חשיפה חיצונית או צריכה מקרית.
במינונים חריפים על פני פרק זמן קצר הקרינה תוביל לתסמונת פרודרום, מוות מח עצם, מוות של מערכת העצבים המרכזית ומוות במערכת העיכול.
הסרטן הופך לסיכון הבריאותי העיקרי בחשיפות ארוכות יותר.
חשיפה לקרינה ארוכת טווח יכולה להוביל גם להשפעות על התפתחות האדם ברחם ולנזק גנטי חוצה דורות.
שואב אבק מרכזי הוא סוג של מכשיר שואב אבק, המותקן במבנה כמתקן חצי-קבוע.
מערכות שאיבה מרכזיות נועדו להסיר לכלוך ופסולת מבתים ומבנים, לשלוח חלקיקי לכלוך דרך צינורות המותקנים בתוך הקירות למכל איסוף בחלל שירות מרוחק.
יחידת הכוח היא מתקן קבוע, המותקן בדרך כלל במרתף או במחסן, יחד עם מכל האיסוף.
כניסות מותקנות בקירות ברחבי הבניין המתחברים לצינורות חשמל ואביזרי שאיבה מרכזיים אחרים כדי להסיר אבק ופסולת קטנה מחדרים פנימיים.
לרוב צינורות החשמל יש בדרך כלל מתג הפעלה הממוקם על הידית.
ההקדמה הראשונה הדומה למערכת שואב אבק מרכזי הייתה בסוף המאה ה-19. מכונה עם צינורות שהציגה צינורות נחושת המחוברים מתא מפוח, הממוקם בדרך כלל במרתף, ומורחבת למספר מקומות ברחבי הבניין, שימשה בכמה בתים מסוימים בשלב זה.
בגלל העלות של המכונה ויכולות הסרת האבק החלשות, רק כמה מהיחידות הללו נמכרו אי פעם בארצות הברית.
בשנת 1869 איבס מקגאפי רשם פטנט על שואב האבק הנייד הראשון.
שואב האבק הנייד הוא מוצר האב למערכת השואב המרכזית המודרנית.
בשנות ה-30, הפיתוח של מנועים חשמליים קטנים וחזקים הגביר את הפופולריות והזמינות של שואב האבק הנייד, והסיט עוד יותר את הצרכנים מרכישת חומרי ניקוי מרכזיים.
בתחילת שנות ה-60, המצאת צינורות שאיבה דקים מפוליוויניל כלוריד הפכה את מערכת השאיבה המרכזית למשתלמת יותר בארצות הברית.
בעבר, נעשה שימוש בלעדי בצינורות מתכת יקרים יותר, ועדיין ניתן להשתמש בהם להתקנה חלקית או כולה, אם נדרש על פי תקנות בטיחות אש בבניין.
בשנות ה-90, מערכות שואב אבק מרכזי צברו פופולריות בקרב סוכני נדל"ן ושיפוצניקים בזכות הערך שהוסיפו לבתים במכירה חוזרת.
לאלרגיה לאבק גם היה תפקיד חשוב בפופולריות הגוברת של מערכות שאיבה מרכזיות בשנות ה-90.
עם מערכות שאיבת אבק מרכזיות היוצאות החוצה לחלוטין מהבית, לא מוחזרים אבק או אלרגנים דרך האוויר הפנימי, כפי שקורה בשואב אבק רגיל.
מחקר משנת 2001 באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס הראה שיפורים בהיבטים מרובים של בריאות ב-25 אנשים עם היסטוריה מתועדת של רגישות יתר לאבק.
כל אחד מהאנשים הללו השתמש במערכת שאיבת אבק מרכזית או בשואב אבק אחר שלהם למשך תקופה של שלושה חודשים.
בתום תקופה זו, הפרט עבר לגפה הנגדית של המחקר למשך שלושה חודשים נוספים.
בכל שבעת התחומים של ההערכה, לרבות פעילות, שינה, תסמינים שאינם באף, בעיות מעשיות, תסמיני אף, תסמיני עיניים ורגשות, השימוש בשואב אבק המרכזי הוכיח את עצמו כעדיף.
כדי להשתמש בשואב אבק מרכזי, צינור השואב מוסר מהאחסון ומצויד בכל אביזרי הניקוי הדרושים (כגון מברשת).
הקצה השני של הצינור מוחדר לכניסת שאיבה צמודת קיר, לאחר פתיחת דלת המכסה.
בעיצובים מסוימים, פתיחת הדלת מפעילה את מנוע השואב; בעיצובים אחרים, התאמת קצה הצינור המתכתי מגשרת בין שני מגעים חשמליים, ומדליקה את המנוע.
עיצובים חליפים אחרים כוללים מתג הפעלה/כיבוי מרחוק הממוקם בקצה הכלי של צינור שואב האבק, המתקשר באמצעות זוג חוטים המוטבעים בצינור, או באמצעות איתות אלחוטי.
שאיבת האבק מתבצעת באותו אופן כמו בשואב אבק נייד.
לפעמים, עוצמת השאיבה הגבוהה יותר של שואב אבק מרכזי עשויה לדרוש הפחתה (לדוגמה: בעת ניקוי וילון בד שקוף עדין).
עודף שאיבה "נוזל" על ידי פתיחה חלקית של פתח כדי לאפשר לאוויר הנכנס לעקוף את כלי הניקוי.
הפתח ממוקם בדרך כלל בקצה הכלי של צינור השואב, כדי לאפשר התאמה מהירה במהלך השימוש.
לאחר השלמת הניקוי, צינור שואב האבק מוסר מכניסת הקיר (שננעל בנקישה ומכבה את מנוע השואב).
הצינור מפותל ותלוי על מדף אחסון, וכל אביזרי הניקוי מאוחסנים.
שואיצ'י גונדה (ביפנית: 権田 修一; נולד ב-3 במרץ 1989 בטוקיו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת השוער בקבוצת שימיזו אס-פולס מליגת העל היפנית ובנבחרת יפן.
גונדה גדל במחלקת הנוער של טוקיו.
הוא ערך 203 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, רובן במסגרת ליגת העל היפנית.
ב-9 בינואר 2016 הושאל גונדה למשך שנה להורן, עמה שיחק בליגות הנמוכות באוסטריה.
ב-6 בפברואר 2017 חתם גונדה בסגאן טוסו מליגת העל היפנית.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 67 הופעות ליגה.
ב-29 בינואר 2019 חתם גונדה בפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-17 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לספורטינג בראגה במסגרת המחזור ה-34 בליגה לעונת .
ב-2 בינואר 2021 הושאל גונדה למשך שנה לשימיזו אס-פולס מליגת העל היפנית.
ב-9 בינואר 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-6 בינואר 2010 ערך גונדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בניצחון 3-2 על נבחרת תימן במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2011.
הוא היה חלק מסגל נבחרת יפן בטורניר גביע אסיה 2011, בו זכתה נבחרתו, בטורנירים גביע הקונפדרציות 2013, מונדיאל 2014 וגביע אסיה 2019, וכן נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של יפן טורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון (2012).
מנואל לואיש דה סילבה קפומאנה (בפורטוגזית: Manuel Luís da Silva Cafumana; נולד ב-6 במרץ 1999), הידוע בכינוי שואו (בפורטוגזית: Show), הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקוג'אליספור מליגת העל הטורקית, בהשאלה ממכבי חיפה, ובנבחרת אנגולה.
שואו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פרימיירו דו אגוסטו מליגת העל האנגולית.
ב-16 ביולי 2019 חתם בליל מליגת העל הצרפתית, ממנה הושאל לקבוצות בלננסש סאד ובואבישטה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-28 באוגוסט 2021 חתם בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית.
ב-3 בספטמבר ערך הופעת בכורה בליגת העל, בניצחון 2–1 על הפועל ירושלים.
לאחר תום העונה הושאל לקבוצת דאלאס מMLS.
בקיץ 2025 הושאל לקוג'אליספור מליגת העל הטורקית.
שואו היה חלק מסגל נבחרת אנגולה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, וערך שתי הופעות בטורניר.
המונח "שואה שנייה", או "שואה נוספת", מתייחס לקביעה שרצח העם שביצעה גרמניה הנאצית נגד העם היהודי או אירוע בקנה מידה דומה עלול להתרחש שוב בעתיד.
נעשה לעיתים רבות שימוש במונח בדיונים על איומים, אירועים ומגמות הנתפסים כאיומים ממשיים על מדינת ישראל, העם היהודי או אורח החיים היהודי.
האיומים הביטחוניים למדינת ישראל תוארו לא פעם כ"שואה שנייה" פוטנציאלית.
במהלך מלחמת העצמאות היה חשש שתבוסה במלחמה תוביל לרצח עם נוסף של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, הפעם בידי צבאות ערב.
חששות אלו התבססו על האנטישמיות בעולם הערבי, על כך שחיילים ישראלים רבים איבדו קרובי משפחה בשואה, ועל כך שהמועד של המלחמה היה קרוב יחסית לתקופת השואה.
גם במלחמת ששת הימים ישראלים רבים חששו משואה שנייה פוטנציאלית.
האמונה ששואה שנייה מאיימת על העם היהודי היא מרכיב מרכזי שתרם רבות לתמיכה בקיומה של מדינת ישראל ובקיומו של צה"ל.
כך למשל, בשנת 1987, ציין יצחק רבין כי "בכל דור ודור מנסים להשמידנו" (ציטוט מההגדה של פסח) וכי השואה עלולה לקרות שוב.
לפני עלייתו לשלטון השווה מנחם בגין את קבלת הפיצויים מגרמניה כהתרה של "שואה נוספת".
לפני מלחמת לבנון הראשונה אמר בגין לממשלתו: "תאמינו לי, החלופה לכך היא טרבלינקה, והחלטנו שלא תהיה טרבלינקה נוספת".
הוא גם הצדיק את תקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981, בכך שבעשותו כן הוא הצליח למנוע שואה נוספת.
בשנת 2018 הצהיר ראש הממשלה בנימין נתניהו ש"איראן מעוניינת בשואה שנייה" ו"להשמיד שוב שישה מיליון יהודים", לאחר שמנהיג איראן תיאר את ישראל כ"גידול סרטני ממאיר".
ב-2020 הוא הצהיר שמשום שמדינת ישראל היא "מדינה ריבונית עם צבא חזק", "מדינת ישראל תעשה כל מה שצריך כדי למנוע שואה נוספת".
סגן הנשיא האמריקני לשעבר מייק פנס ציין ב-2019 כי "המשטר האיראני תומך בגלוי בשואה נוספת ומחפש את האמצעים לממש זאת" בהתייחסו לתוכנית הגרעין האיראנית.
מגמה זו זכתה גם לביקורת מצד ישראלים שונים.
כך למשל, בשנת 2017 ציין נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין כי הוא חולק על טענתו של בגין בדבר "טרבלינקה נוספת" - "לפי גישה זו, ההצדקה לקיומה של מדינת ישראל היא מניעת השואה הבאה.
כל איום הוא איום להישרדות, כל מנהיג שונא ישראל הוא היטלר...
כל ביקורת על מדינת ישראל היא אנטישמיות".
לדבריו, הגישה הייתה "שגויה מיסודה" ו"מסוכנת".
מתקפת הפתע של ארגון החמאס על ישראל ב-2023 הושוותה לאירועי השואה על ידי ישראלים-יהודים רבים, כולל ניצולי השואה, וכמו גם על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו והנשיא האמריקני ג'ו ביידן.
מנגד, התנגדו רבים להשוואה זו, בהם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג וניצולי השואה.
לאורך השנים רבים, כולל ניצולי שואה, הביעו חשש שכך האנטישמיות הגואה במאה ה-21 עלולה להוביל לשואה נוספת.
ישראל מאיר לאו, הרב הראשי לישראל לשעבר וניצול שואה, טען כי בעוד ששואה נוספת עלולה להתרחש בעתיד, "הפעם, העובדה שיש לנו מדינה יהודית שמרתיעה את שונאי ישראל, העובדה שיש לנו את צבא ההגנה לישראל, והעובדה שניצחנו במלחמות באופן מכריע, מובילה לסיטואציה שונה לחלוטין".
נישואי תערובת בין יהודים ללא יהודים
בשנת 2019 השווה שר החינוך הישראלי רפי פרץ את נישואי התערובת בארצות הברית ל"שואה שנייה".
באותה העת 58% מהאוכלוסייה היהודית השוהה בארצות הברית היו נשואים לבן/בת זוג לא יהודי/ה.
ג'ונתן גרינבלט, יו"ר הארגון היהודי הבין-לאומי הליגה נגד השמצה, ציין שהתבטאות של פרץ "מגמדת את השואה".
שואו ראנר או שואוראנר הוא המפיק בפועל שיש לו את הסמכות היצירתית והאחריות הניהולית על מרכיביה השונים של הפקת תוכנית טלוויזיה.
השואו ראנר דואג לכך שתהליך ההפקה יתקדם.
השואו ראנר מוודא שמלאכת כתיבת התסריטים מתקדמת ומגיעה לתוצאה מוגמרת, שההוצאות נשמרות במסגרת התקציב המאושר, שהשחקנים מרוצים ושהחזון היצירתי של התוכנית נשמר בצורה עקבית.
בנוסף הוא אחראי על מינוי או אישור ראשי מחלקות וכותבים ומקיים מפגשים עם אינדיבידואלים או צוותים בהפקה לצורך מתן ייעוץ, הנחיות ופתירת בעיות.
השואו ראנר מתנהל גם עם צוות ההפקה וגם עם נציגי הגוף שמממן אותה כלכלית - הרשת המשדרת, חברת הסטרימינג או חברת הכבלים.
עבור הגוף המממן, השואו ראנר הוא האדם המרכזי שאיתו מתנהלים לגבי הנעשה בהפקת התוכנית ולכן הוא מהווה מעין חוליה מקשרת ומיישמת.
השואו ראנר הוא לרוב אך לא בהכרח היוצר או המפתח של תוכנית הטלוויזיה ולעיתים קרובות הוא גם תסריטאי או במאי בחלק מהפרקים.
למשל בסדרה שובר שורות שזכתה לפופולריות רבה, וינס גיליגאן שימש כשואו ראנר; הוא הגה את הרעיון לסדרה, כתב וביים חלק מפרקיה ועסק בתקציב ההפקה.
שו טיינטיאן (בסינית: 徐甜甜) היא אדריכלית סינית, המייסדת והאדריכלית הראשית של DnA Design and Architecture.
היא עסקה באופן נרחב בתהליך החייאת הכפרים בסין.
שו זכתה בפרסים רבים, בהם פרס WA לאדריכלות בסין בשנים 2006 ו-2008, פרס מוירה ג'מל לאדריכלים מתפתחים בשנת 2019, ומדליית הזהב של הפרס הבינלאומי ה-14 לאדריכלות בת-קיימא.
בשנת 2020 הוכתרה כעמיתת כבוד של המכון האמריקאי לאדריכלים.
בשנת 2025 שו זכתה בפרס וולף לאדריכלות.
לדברי שו, לאדריכלות יש את היכולת לשנות חיים ולהשפיע על החברה שאותה היא משרתת, תוך כדי התאמה למנדט של הזמן.
שו נולדה בשנת 1975 בפוג'יין, הרפובליקה העממית של סין.
היא מציינת כי התעניינותה באדריכלות נבעה ככל הנראה מבית ילדותה בפוג'יין שהיה מתחם משפחתי גדול שאכלס יותר מ-100 אנשים.
הבית המסורתי, עם חצרות ומסדרונות שכבתיים, נחרט בזיכרונה של שו בשל יופיו.
שו קיבלה תואר ראשון באדריכלות מאוניברסיטת צינגהואה בבייג'ינג, ותואר שני בתכנון עירוני מבית הספר הגבוה לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד.
כשגדלה בסין בשנות ה-70 וה-80, שו חוותה את השינוי בנוף העירוני ממבנים מסורתיים למודרניים.
עם תחילת הרפורמה בכלכלת סין בשנות ה-80, החלה אוכלוסיית הכפרים של סין, אשר התבססה היסטורית על חקלאות, לעבור לערים בחיפוש אחר הזדמנויות חדשות; הכפרים נותרו מאוכלסים בעיקר בקשישים ובילדים, בעוד שהאדמות החקלאיות ננטשו והבתים התדרדרו למצב רעוע.
רבים מפרויקטי האדריכלות של שו הם תגובה ישירה לשינוי זה; היא אינה רוצה שהקהילות הכפריות יוותרו מאחור.
התמקדות זו בכפרים של סין באה לידי ביטוי בראיון שהעניקה לספר Many Voices: Architecture for Social Equity:בסין, אוכלוסיית הכפרים עדיין מהווה מחצית מהאוכלוסייה שלנו, כפי שזה נכון גם לגבי מרבית העולם, ולכן בחרתי להתמקד בקהילות כפריות.
נדרשים פתרונות רבים לאזורים הכפריים בעידן המודרני, ולא רק על ידי מודרניזציה, אלא באמצעות גישה רגישה לכל כפר ולהיסטוריה שלו.
האתגרים יכולים להיות שונים מאוד בין אזורים שונים – אפילו הפרויקטים שלנו משתנים מכפר לכפר.
חשוב מאוד לכבד את הייחודיות של כל פרויקט.באמצעות קריאתה להתערבויות אדריכליות רגישות, שו מקדמת גישה המכונה "דיקור אדריכלי" (Architectural Acupuncture).
גישה זו מתייחסת באופן הוליסטי להחייאה החברתית והכלכלית של הכפרים בסין באמצעות מינימיזציה של ההתערבות, במטרה לקדם פיתוח בר-קיימא לטווח ארוך ללא תלות בממשל או בתעשיות גדולות.
מדובר בדיקור – כבוד לבעיות ולנסיבות של כל יישוב, ובהרחבה, גם למורשת האדריכלית ולייצור החקלאי המקומי.
דיקור מתמקד בנקודות ספציפיות אצל הפרט הספציפי; הוא אינו אקראי ואינו קבוע מראש.
עליך להבין מהו הכפר, מהם הצרכים שלו, ומה יכול להיות מקור גאוותו – בין אם זה מפעל חקלאי, מרכז מורשת, מרכז פנאי ותרבות, או אולי גשר.גישה זו תוארה בתור "הליך ריפוי חברתי-כלכלי רב-שכבתי" היוצר שגשוג באזורים הכפריים.
ההתמקדות של שו באדריכלות כפרית החלה עם פרויקט שהוזמנה לתכנן – מלון במטע תה על הר במחוז סונגיאנג, מחוז חקלאי הכולל כ-400 כפרים שנמצא 400 ק"מ דרום-מזרחית לשאנגחאי.
פרויקט זה היווה את האינטראקציה המשמעותית הראשונה של שו עם סין הכפרית.
הנהגת סונגיאנג ביקשה לקדם תיירות כפרית ונוסטלגיה כחלק מתהליך ההתחדשות הלאומית.
באותה תקופה, שי ג'ינפינג קידם את רעיון ה"ביטחון התרבותי" ושאף לפיתוח אזורי הכפר על מנת להשיג איזון בין האזורים העירוניים והכפריים.
מאז 2016, שו ממשיכה להקדיש את עבודתה לסונגיאנג.
היא פיתחה סדרת פרויקטים שנועדו לקדם את המורשת התרבותית של האזור, כגון מפעל לסוכר חום בכפר שינג (2016), המציג באופן תיאטרלי למבקרים את תהליך הייצור האומנותי, וכן אולם הנצחה בכפר וונג (2017), המגולל את סיפורו של וונג ג'ינג, מלומד אגדי בן המאה ה-14 שנולד בכפר.
פרויקטים אלו לא רק האטו את ההגירה מהכפרים של סונגיאנג, אלא אף משכו תושבים עירוניים – הן תיירים והן מתיישבים חדשים.
פרויקטים אלו, המכונים "דיקור אדריכלי", מפוזרים ברחבי המחוז בצורת מבנים צנועים יחסית, אך בעלי השפעה משמעותית על חידוש החיים באזור.
הדוגמאות ל"דיקור אדריכלי" של שו מתרחבות מעבר לסונגיאנג וסביבות כפריות לחלוטין.
במזרח בייג'ינג, בקצה כביש הטבעת השישי, נמצא מרכז האמנות סונגג'ואנג, המוסד הציבורי הראשון המוקדש לאמנות במושבת האמנים סונגג'ואנג, שהוא גם מחוז האמנות הגדול ביותר בסין.
המרכז מספק מרחב לאמנים הרבים המתגוררים באזור להציג את יצירותיהם, ליצור קשרים עם אמנים אחרים ולקיים כנסים אקדמיים.
הפרויקט, שהושלם בשנת 2006, עוצב תוך התייחסות להקשר המקומי של סביבתו.
שו תיארה את המבנה במאמרה "ניסוי, חילוף, חיים ואמנות":הלבנים האדומות של המעטפת החיצונית, יחד עם ריצוף האריחים האפורים המשתרעים מחוץ למבנה אל חלל הפנים, נלקחו בהשראה מהמבנים המסורתיים ומהחצרות של הכפר.
בהתאם למבנה החצרות המקומיות, הבלוקים האדריכליים של המוזיאון עוצבו כהבלטה ממעטפת מלבנית פשוטה...
מעקות גרם המדרגות העולים לחלל המרכזי עשויים מרשת פלדה מצטלבת, המזכירה את הגדרות שבכפר.האדריכלות של המרכז שואפת להשתלב עם רוח הכפר, תוך יצירת צורה נייטרלית ומינימלית שמטרתה למנוע "תחרות" עם האמנות המוצגת בתוכו.
סדנת התה הוימינג, מחוז ג'ינגניאנג, 2019
מפעל יין האורז, מחוז סונגיאנג, 2019
ביתן האורנים, מחוז סונגיאנג, 2018
מרכז שימור המים, מחוז סונגיאנג, 2018
גלריית החוטונג בייטאסי, בייג'ינג, 2017
ביתן הבמבוק, מחוז סונגיאנג, 2015
שו זכתה בפרס האדריכלות של WA China בשנים 2006 ו-2008, בפרס האדריכלים הצעירים של ה-League of New York בשנת 2008, בפרס Design Vanguard של כתב העת Architecture Record בשנת 2009, בפרס מוירה ג'מל לאדריכלים מתפתחים בשנת 2019, ובמדליית הזהב בפרס הבינלאומי ה-14 לאדריכלות בת-קיימא.
היא עמיתה של כבוד במכון האמריקאי לאדריכלים.
בשנת 2022, היא קיבלה את הפרס השווייצרי לאדריכלות על שלושה פרויקטים: שיקום גשר שימן מעל נהר סונגיין (2016–2017), מפעל הטופו בכפר קאיצ'אי (2017–2018), ושיקום מחצבות ג'יניון (2021–2022).
שו מלמדת סטודיו לעיצוב כפרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת ייל .
שואה מוזהבת: המקורות של אסון הסיגריות והטיעונים לאיסורן בחוק הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון של המדע רוברט נ.
פרוקטר, שיצא לאור בשנת 2012 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה.
הספר עוסק בהיסטוריה החברתית, הכלכלית והמדעית של תעשיית הסיגריות, ובוחן כיצד חברות הטבק עיכבו ביודעין רגולציה ומידע מדעי בנוגע לסיכוני העישון.
פרוקטר מתבסס על עשרות אלפי מסמכים פנימיים של תעשיית הטבק, שהפכו זמינים לציבור בעקבות תביעות משפטיות בשנות ה־90, ומציג כיצד תעשיית הסיגריות קידמה מדיניות של הסתרה, דיסאינפורמציה והנדסת דעת קהל – חרף הידיעה הברורה על נזקי העישון לבריאות הציבור.
הוא טוען כי מדובר ב"אסון התעשייתי הקטלני ביותר בתולדות האנושות", ומעלה קריאה לביטול גורף של הסיגריות מהעולם.
המילה "מוזהבת" (Golden) מתארת את העושר הכלכלי העצום שצברה תעשיית הטבק באותה תקופה – רווחים שהושגו, כפי שפרוקטר ואחרים מדגימים, תוך ידיעה ברורה על הסכנות הבריאותיות של העישון ופעולה ממושכת להסתיר את המידע הזה מהציבור.
פרוקטר מדגיש כי אין מדובר בהשוואה ישירה לשואה ההיסטורית, אלא בהמחשה רטורית לקנה המידה ולחומרת האסון שיצרה תעשיית הסיגריות במודע.
פרוקטר מתאר כיצד כבר בשנות ה־30–40 היו לחברות מידע פנימי על הקשר שבין עישון לבין סרטן ריאות ומחלות לב, אך הן בחרו להתעלם ממנו ולהטעות את הציבור והקהילה המדעית.
במקום להתריע בפני הציבור או לצמצם את הסיכונים, החברות השקיעו מאמצים אדירים בקמפיינים פרסומיים שמטרתם לטשטש את הקשר בין עישון למחלות, לקדם תדמית "בריאה" של הסיגריה, ואף להנדס את מוצריהן כך שיהיו ממכרים יותר.
הספר מתאר גם את האופן שבו התעשייה ניצלה את המדע כדי לשרת את מטרותיה — באמצעות מימון מחקרים מוטים, העסקת מדענים "ידידותיים" שיטילו ספק בממצאים בלתי נוחים, והקמת גופים פסאודו-מדעיים שנועדו לעורר תחושת מחלוקת מזויפת.
בנוסף, פרוקטר בוחן כיצד כוחות פוליטיים, משפטיים ותקשורתיים אפשרו לתעשייה לפעול במשך עשרות שנים ללא רגולציה משמעותית.
הפרקים המאוחרים של הספר עוסקים בנזקים הבריאותיים של עישון פסיבי, במאמצים לשווק סיגריות במדינות מתפתחות, ובהקבלה שמציע המחבר בין הסיגריה למוצרים מסחריים מסוכנים אחרים.
לבסוף, פרוקטר מציע טענה נוקבת: שהסיגריה היא המוצר הקטלני ביותר שנוצר אי פעם על ידי תעשייה מודרנית, וכי יש מקום לבטל אותה כליל בחוק.
שואת יהודי הונגריה התרחשה במהלכה של מלחמת העולם השנייה ונרצחו בה כ-564,500 יהודי הונגריה, מתוך כ-725 אלף (77%).