tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכות משובצות: חלק ניכר מהנתבים, מודמים ושאר המערכות המשובצות מבוססים על MIPS.
Loongson - גרסה סינית של MIPS64. משמש במחשבים ניידים פשוטים, תחנות עבודה פשוטות, ושרתים.
נתבים מודרניים עדיין מבוססים על MIPS.
ארכייב היא להקה אשר התחילה את דרכה בלונדון, אנגליה, וכוללת סגנונות אלקטרוניקה, טריפ-הופ, Avant-grade, פוסט-רוק, ורוק מתקדם.
במשך עשרים וחמש שנות קיומה הוציאה הלהקה עשרה אלבומים וזכתה להצלחה ברחבי אירופה, אך נותרה פחות מפורסמת בבריטניה.
ארכייב הוקמה בשנת 1994 בידי דריוס קילר ודני גריפית'ס, שהיו במקור חברי הרכב הברייקביט הבריטי || Genaside.
יחד עם הזמרת רויה אראב והראפר רוסקו ג'ון, הלהקה הוציאה בשנת 1996 את אלבומה הראשון, Londinium.
האלבום שילב טריפ-הופ, מוזיקה אלקטרונית, ברייקביט, עם השפעות קלות של בארוק וקלאסיקה.
האלבום השיג הצלחה בינונית, אך בעקבות חילוקי דעות אומנותיים, הלהקה התפרקה מאוחר יותר באותה שנה.
במגזין המוזיקה Q, כתב פיטר גבריאל "לונידיניום היה אחד מהאלבומים האהובים עלי ביותר השנה".
בשנת 1997 צרפו קילר וגריפית'ס אל ההרכב את הזמרת סוזן וודר, ויחד איתה הוציאו את אלבומם השני, Take My Head שהכיל מוזיקת פופ וטריפ-הופ, והיה מלודי בהרבה מקודמו.
בעקבות חילוקי דעות מוזיקליים עם מספר לא מבוטל של מפיקים שאיתם ניסו קילר וגריפית'ס לעבוד על האלבום, הלהקה הגדירה את האלבום כפחות מועדף עליה מבין כל אלבומיה.
בשנים 2000-2001 החלו גריפית'ס וקילר להקליט רצועות דמו להפקה הבאה שלהם.
הם פרסמו מודעה במגזין המוזיקה Mojo, בחיפוש אחר סולן חדש ללהקה.
קרייג ווקר ענה למודעה והחל לעבוד באופן מידי עם הלהקה, על לחן שכתב קילר, שעתיד להיקרא Again.
בין השנים 2002 ו-2005, הוציאה הלהקה עם ווקר שלושה אלבומי אולפן, והשיגה הערכה גדלה, והכרה גדולה יותר בצרפת ופולין, בהן כבר הייתה מפורסמת.
שלושת האלבומים- You All Look the Same to me, Noiseו-Michel Vaillant היוו מפנה בסגנון המוזיקלי של הלהקה, שעברה מטריפ-הופ ואלקטרוניקה לכיוון של מוזיקה פסיכדלית ורוק מתקדם.
Michel Vaillant היה פסקול לסרט צרפתי שיצא לאקרנים בנובמבר 2003.
בנובמבר 2004, ארכייב החלה את סיבוב ההופעות Noise באירופה מבלי ווקר, ונכתב באתר הלהקה כי ווקר עזב את ארכייב בעקבות מחלוקות אישיות עם שאר חברי הלהקה.
בנוסף, נכתב כי דייב פן יחליף את ווקר בסיבוב ההופעות.
2005 ועד היום: עם הסולן פולארד ברייר
בזמן סיבוב ההופעות Noise, פגשו קילר וגריפית'ס את הזמר פולארד ברייר, באחת מהופעותהם בווינה שבאוסטריה.
השלושה החלו להקליט יחדיו בלונדון, בספטמבר 2005.
תקופה חדשה נפתחה בארכייב עם אלבומה השישי Lights, בה השתתפה גם הזמרת מריה קיו, מלהקה עם דמות מרכזית בקדמת הבמה, להרכב בו שלושה אנשים כותבים תורמים יחדיו ליצירת סאונד חדש.
האלבום יצא במאי 2006, וזכה לביקורות טובות בצרפת, שווייץ, יוון ופולין.
בסיבוב ההופעות Lights, נמכרו כל הכרטיסים לרוב ההופעות, והלהקה זכתה להערכה גבוהה בפסטיבלים ברחבי אירופה.
במאי 2009, הוציאה הלהקה את מה שנחשב לאלבום הטוב והעוצמתי ביותר שלה, Controlling Crowds I-III.
האלבום השיג מקום ראשון במצעדים בצרפת למשך שבוע, וכמו כן מקום ראשון ביוון, מקום שני בשווייץ ומקום חמישי בלוקסמבורג.
ההפתעה הגדולה של האלבום הייתה חזרתו של אחד מחברי הלהקה המקוריים- רוסקו ג'ון.
בספטמבר 2009, הוציאה להקה את האלבום Controlling Crowds: Part IV.
השיר "Bullets" שימש כמוזיקת רקע לטריילר של משחק הווידאו Cyberpunk 2077.
ביולי 2010, הייתה אמורה הלהקה להגיע לשתי הופעות בישראל.
ההופעות בעזה ובלבנון בוטלו חודש לפני התכנון לדברי הלהקה בשל "נסיבות בלתי צפויות", אך ככל הנראה בוטלו ההופעות בעקבות אירועי המשט הטורקי לעזה.
ארכיטקטורה עסקית או ארכיטקטורה ארגונית היא מתודולגיה כוללת לתיאור ותכנון התהליכים העסקיים, מערכות המידע ומבנה הארגון.
החל מהיחידות הארגוניות, התהליכים, המערכות התומכות, המיקום, המידע, הטכנולוגיות וממדים נוספים ככל שנדרש לתיאור ולניהול הארגון.
ארכיטקטורה עסקית היא שילוב של גישה ניהולית, מתודולוגיה ומוצרי תוכנה תומכים, במטרה להבטיח שיעדי המערך העסקי מבוצעים בצורה אופטימאלית על ידי המערך התפעולי.
ארכיטקטורה עסקית מתבטאת באמצעות מודלים עסקיים מסוגים שונים, כגון: מבנה ארגוני, תרשימי זרימה של תהליכים עסקיים, מיפוי של מערכות המידע התומכות בתהליכים העסקיים ועוד.
המטרה: להבטיח שיעדי המערך העסקי מבוצעים בצורה אופטימאלית על ידי המערך התפעולי.
6 ממדים בסיסיים לארכיטקטורה העסקית מוגדרים במודל POLDAT:
Processes – התהליכים שמבוצעים בארגון.
Organizations – המבנה הארגוני (אגפים, מחלקות, בעלי תפקידים וכו').
Locations – אתרים בהם מתבצעות פעילויות הארגון.
Data – מבנה המידע והנתונים.
Applications – מערכות המידע (מערכות תוכנה).
Technologies – חומרה ותשתיות הארגון (שרתים, מאגרי מידע וכו').
ניתן להגדיר ממדים נוספים על פי צורך הארגון.
אחריות בארגון על הארכיטקטורה עסקית
בארגונים מסודרים קיים ארכיטקט ראשי האחראי על הארכיטקטורה העסקית- ארכיטקט ארגוני.
תחזוקת המודל מתבצע במשותף על ידי יחידות רבות בארגון:
יחידות האסטרטגיה והנהלה בכירה – מאפשר קביעת מטרות ויעדים למערך העסקי.
או"ש (ארגון ושיטות) – אחראי בעיקר על הקשר בין הדרישות של הגורם העסקי והתרגום לשיטות עבודה הכולל את הגדרת היחידות הארגוניות והתהליכים העסקיים.
יחידות רגולציה וניהול סיכונים – מעדכנים את היבטי הסיכון בתהליכים על פי ההגדרות הרגולציה השונות.
יחידות הפיתוח וה-IT – נעזרים במידע הנצבר במודל על מנת לתחזק ולפתח את המערכות, מעדכנים ונעזרים בתרשימי ה-BPMN לצורכי הפיתוח.
ארכיטקטורה עסקית מיושמת על ידי:
גישה ניהולית – התחייבות ההנהלה הבכירה ליישום והובלה של ארכיטקטורה עסקית כמהלך אסטרטגי לארגון.
מתודולוגיה מתאימה לארגון – ישנן מתודולוגיות רבות בעולם, בהן ZACHMAN ו-TOGAF.
חשוב להתאים לארגון שילוב של מתודולוגיה שתענה לצרכים העסקיים של הארגון.
מוצר תוכנה תומך –דוגמה לתוכנות התומכות בארכיטקטורה עסקית.
בהנדסת תוכנה, ארכיטקטורה רב-שכבתית או ארכיטקטורת n-שכבות היא ארכיטקטורת שרת–לקוח שבה הפרזנטציה (הצגה), עיבוד היישום, וניהול הנתונים (data) הם תהליכים נפרדים מבחינה לוגית.
לדוגמה, יישום המשתמש בתווכה לצורך טיפול בהעברת נתונים בין משתמש למסד נתונים, יעבוד בארכיטקטורה רב-שכבתית.
השימוש הנפוץ ביותר בארכיטקטורה רב-שכבתית הוא בצורה של ארכיטקטורת שלוש שכבות (three-tier architecture).
ארכיטקטורת n-שכבות מספקת למפתחים מודל ליצירת יישומים גמישים וניתנים לשימוש חוזר.
על ידי פירוק היישום לשכבות, כאשר רוצים להכניס שינוי כלשהו בתוכנה, על המפתחים לשנות או להוסיף רק שכבה מסוימת, במקום לשכתב את כל התוכנה מחדש.
במודל כזה צריכה להיות שכבת פרזנטציה (ממשק משתמש), שכבה עסקית או שכבת גישה לנתונים, ושכבת נתונים.
באנגלית, כאשר עוסקים בנושא זה משתמשים לסירוגין במושגים layer (שכבה) ו-tier (נדבך).
עם זאת, יש הטוענים כי אכן קיים הבדל בין המושגים בהקשר הנ"ל: "שכבה" היא מכניזם ליצירת מבנה לוגי עבור האלמנטים שמרכיבים את התוכנה, ואילו "נדבך" הוא מכניזם ליצירת המבנה הפיזי עבור תשתית המערכת.
מודל שלוש השכבות היא ארכיטקטורת שרת–לקוח שבה ממשק המשתמש, הלוגיקה העסקית של היישום והגישה אל הנתונים מפותחים ומתוחזקים כמודולים נפרדים, בדרך כלל על גבי פלטפורמות שונות.
מודל שלוש השכבות היא ארכיטקטורת תוכנה ותבנית עיצוב.
מלבד היתרונות הרגילים של תוכנה מודולרית בעלת ממשקים מוגדרים היטב, ארכיטקטורת שלוש השכבות מאפשרת גם החלפה או שדרוג של כל אחת מהשכבות באופן בלתי תלוי בשכבות האחרות, בהתאם לדרישות או לשינויים בטכנולוגיה.
לדוגמה, החלפת מערכת ההפעלה בשכבת התצוגה תשפיע רק על הקוד של ממשק המשתמש.
בדרך כלל ממשק המשתמש רץ על גבי מחשב אישי או תחנת עבודה, ועושה שימוש בממשק משתמש גרפי סטנדרטי.
עיבוד הלוגיקה העסקית של היישום יכול להתבצע על גבי מודול אחד או יותר שרצים על גבי תחנת עבודה או שרת יישומים.
מערכת לניהול מסד נתונים טבלאי (RDBMS) על גבי שרת מסד נתונים (database server) או מחשב מרכזי, מכילה את הנתונים ואת הלוגיקה לאחסון הנתונים.
השכבה האמצעית (שכבת עיבוד הנתונים) יכולה להיות מורכבת ממספר שכבות בעצמה, ובמקרה כזה הארכיטקטורה הכוללת נקראת "ארכיטקטורת n-שכבות").
ארכיטקטורת שלוש שכבות מורכבת מהשכבות הבאות:
זוהי השכבה העליונה של היישום.
שכבת התצוגה מציגה מידע הקשור לשירותים כדוגמת דפדוף בין מוצרים, מידע אודות הקנייה ותוכן עגלת הקניות.
השכבה מתקשרת עם שכבות אחרות באמצעות העברת פלט התוצאות לדפדפן או לתוכנת לקוח אחרת, ולכל יתר השכבות ברשת.
נקראת גם "שכבת הלוגיקה העסקית", "שכבת הגישה לנתונים" או "השכבה האמצעית".
שכבה זו שולטת בפונקציונליות של היישום על ידי ביצוע עיבוד הנתונים הפרטני.
שכבה זו מורכבת משרת מסד נתונים אחד או יותר.
שכבה זו שומרת על הנתונים עצמאיים ובלתי תלויים בשרתי היישומים ובלוגיקה העסקית.
אחסון הנתונים בשכבה נפרדת משפר גם את הסילומיות והביצועים של היישום.
ממבט ראשון, מודל שלוש השכבות נראה דומה לתבנית העיצוב Model-View-Controller.
עם זאת, מבחינה טופולוגית הם שונים.
כלל יסוד בארכיטקטורת שלוש השכבות הוא שהלקוח לעולם אינו מתקשר ישירות עם שכבת הנתונים; במודל שלוש השכבות כל התקשורת חייבת לעבור דרך השכבה האמצעית, ולכן מבחינה רעיונית, ארכיטקטורת שלוש השכבות היא ליניארית.
לעומת זאת, ארכיטקטורת MVC היא משולשת: המבט (view) שולח עדכונים לבקר (controller), הבקר מעדכן את המודל (model), והמבט מתעדכן ישירות מהמודל.
מנקודת מבט היסטורית, ארכיטקטורת שלוש השכבות התפתחה בשנות ה-90 של המאה ה-20 מתצפיות על מערכות מבוזרות (כגון יישומי ווב), שבהן שכבות הלקוח, התווכה והנתונים רצו על גבי פלטפורמות נפרדות פיזית.
לעומת זאת, מודל ה-MVC פותח עשור קודם לכן (עבודה ב-Xerox PARC בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20), והפיתוח התבסס על תצפיות על יישומים שרצו על גבי תחנת עבודה גרפית יחידה.
תבנית ה-MVC יושמה ליישומים מבוזרים בשלב מאוחר יותר בהיסטוריה שלה.
בתחום פיתוח הווב (web development), ארכיטקטורת שלוש השכבות משמשת באתרי אינטרנט, בדרך כלל באתרי מסחר אלקטרוני הנבנים בשלוש שכבות:
שרת רשת קדמי מגיש תוכן סטאטי ואולי גם תוכן דינמי שנשמר מראש (cached).
ביישומי ווב, הקצה הקדמי (front-end) הוא התוכן שמפורש ומוצג על ידי הדפדפן.
התוכן יכול להיות סטאטי או תוכן שנוצר באופן דינמי.
שרת יישומים (application server) דינמי שנמצא באמצע, ותפקידו לעבד נתונים וליצור תוכן.
שרת מסד נתונים אחורי (back-end), המורכב ממסד נתונים ותוכנה לניהול מסד נתונים טבלאי (RDBMS), מספק את הגישה אל הנתונים.
העברת הנתונים בין השכבות היא חלק מהארכיטקטורה.
לצורך כך יכול להיות שיהיה שימוש באחד או יותר מהפרוטוקולים הבאים:
או פרוטוקול סטנדרטי או קנייני אחר.
לעיתים קרובות משתמשים בתווכה כדי לחבר בין השכבות הנפרדות.
השכבות הנפרדות לעיתים קרובות רצות על גבי שרתים פיזיים נפרדים, וכל שכבה יכולה בעצמה לרוץ על גבי אשכול מחשבים.
ארכיפּ איוואנוביץ' קוינג'י (באוקראינית: Архип Іванович Куїнджі; 15 בינואר 1842 – 11 ביולי 1910), צייר אוקראיני ממוצא יווני, שבלט בציורי נוף.
קוינג'י נולד ב-1841 ביישוב קאראסיובקה על יד מריאופול שבאוקראינה) למשפחת סנדלר ממוצא יווני.
מועד לידתו אינו ברור, וקיימות גרסאות לפיהן הוא נולד בשנת 1841 או בשנת 1843. בידיו היו שלושה דרכונים ובהם שנת לידה שונה.
הוריו נפטרו בהיותו ילד, ולכן היה צריך לעבוד בעבודות מזדמנות שונות לפרנסתו.
הוא לא הלך לבית ספר, ולמד אצל מורה יווני.
כבר מגיל צעיר אהב לצייר, וניצל לצורך כך כל פיסת נייר.
בשנים 1860-1865 עבד קוינג'י בסטודיו לצילום בטגנרוג (עיר על שפת ים אזוב כ-70 ק"מ מרוסטוב על הדון).
בשנת 1865, לפי המלצות קרובי משפחה שהכירו את איוון אייווזובסקי, הוא נסע לפאודוסיה.
(עיר בחצי האי קרים), אך לא התקבל יפה אצל הצייר הידוע ולאחר מספר חודשים קוינג'י חזר לטגנרוג.
בשנת 1866 קוינג'י נסע לסנקט פטרבורג ברוסיה וניסה להתקבל לאקדמיה לציור, אך ללא הצלחה.
הסיבה העיקרית לכך הייתה בכך שלקוינג'י לא הייתה שום השכלה פורמלית והוא לא היה יכול לעבור בחינות בנושאים כלליים.
לאחר שהציג באחת התערוכות את הציור שלו, הוא התקבל לאקדמיה תוך הסכמת הנהלה לבחון אותו רק בנושאי ציור.
קוינג'י סיים את לימודיו בשנת 1872. כבר בשנת 1873 הוא קיבל מדליות על ציוריו בתערוכות בלונדון ובווינה.
החל משנת 1874 החל להציג את עבודותיו במסגרת תערוכות של "הנודדים", ובשנת 1877 התקבל כחבר בארגון זה.
במשך מספר שנים השתתף בתערוכות ה"נודדים" באופן קבוע.
בשנת 1880 אורגנה לו תערוכת ציור אחד "ליל ירח על הדנייפר".
התערוכה נחלה הצלחה בלתי רגילה.
בשנת 1882 אורגנה תערוכה אחרונה של ציוריו.
משנה זו קוינג'י לא היה מוכן להציג את ציוריו באף תערוכה.
יחד עם זאת, הוא המשיך בציורי נוף.
ציורים רבים מאותה תקופה נחשפו לאחר מותו.
בשנים 1894-1897 הוא היה מורה לציור באקדמיה לציור בה למד.
ניקולאוס הימונאס, וילהלמס פורוויטיס וארקדי רילוב היו בין תלמידיו.
קוינג'י פוטר מהאקדמיה עקב תמיכתו בהפגנות סטודנטים נגד המשטר.
בשנת 1901, לאחר כשני עשורים, הציג קוינג'י בפני חבריו ציור נוסף שלו, "ישו בגת שמנים".
בשנת 1904 תרם קוינג'י לאקדמיה לציור 100 אלף רובל להענקת 24 מלגות כל שנה.
בשנת 1909 הוא תרם את כל הונו להקמת ארגון הציירים באחוזתו בחצי האי קרים.
ארגון זה פעל עד לשנת 1930.
קוינג'י מת מדלקת ריאות בשנת 1910 בסנקט פטרבורג.
רוב יצירותיו רוכזו במוזיאון הרוסי ובגלריית טרטיאקוב.
הוא תרם את כספו להקמת "אגודת קוינג'י" שתמכה בציירים, ארגנה תערוכות וחילקה פרסים.
ניקולאי בוגדנוב-בלסקי היה בין מייסדי האגודה יושב ראש שלה.
ארכיטקטורת מידע היא תחום העוסק ביצירת מבנים פנימיים בארגוני ידע משותפים.
כמות הידע הקיימת בארגונים ובאינטרנט גדולה כל כך עד כי יש למצוא צורה בה יהיה אפשר לאחזר את המידע הרלוונטי בצורה מיטבית.
ארכיטקט מידע לוקח עקרונות הקיימים בתחומים שונים, כמו מחשוב ומידענות, ומשתמש בהם במרחב הווירטואלי על מנת להשיג מבנה מידע יציב.
ארכיטקט מידע פועל במרחב הווירטואלי.
הוא עובד על אתר, מנוע חיפוש, פורטלים וכדומה (כל מקום שמרכז כמות ידע גדולה).
מטרתו להבנות את האתר כדי שיהיה פשוט וברור.
לשם כך הוא מבצע מספר פעולות:
ניתוח מצב למידע אותו האתר מציג.
כל מידע דורש סוג אחר של התייחסות.
משתמשים שהם חובבנים, או משתמשים שהם מקצועיים.
כמו גם רמת אוריינות שלהם.
הבנייה של המידע לכדי מבנה ידע יציב.
יצירת נקודות גישה התואמות את המשתמשים השונים
עבודתו חופפת מספר רב של תפקידים כגון עיצוב גרפי, ניהול אתר, תיכנות, וניהול קשרי לקוחות.ארכיטקט המידע משלב את כל פעולות האלה.
מטרתו היא לצור גוף מידע שיאפשר לכל המשתמשים והמנהלים לפעול בעצמם.
עקרונות מנחים ביצירת גוף ידע
על מנת לייצר גוף מידע טוב נדרשים מספר מאפיינים שעומדים לנגד עיניו של ארכיטקט המידע.
מאפיינים אלה משפעים על הדרך בה אנשים מעריכים את המידע הקיים בו:
תוכן- על התוכן האתר להיות אמין, ברור, ותואם את צורכי המשתמשים שלו.
צורה- על הצורה, או מבנה להיות תואמים את התוכן ולהעצים את גוף הידע.
עיצוב- אתר אינטרנט חייב להיות "יפה" ו"נעים" על מנת למשוך את העין.
ארכיטקטורה פורנזית היא סוכנות מחקר מולטי-דיסציפלינרית שבסיסה בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון, שבעזרת טכניקות אדריכליות מנהלת מחקרים על אירועי אלימות והפרת זכויות אדם לרוחב העולם.
הקבוצה נוסדה ומנוהלת בידי האדריכל הבריטי-ישראלי אייל ויצמן.
הסוכנות משתמשת, מנהלת ומפתחת מחקרי אדריכלות, טכניקות אדריכליות ומדיה מתקדמים עבור ובשיתוף קהילות אזרחיות שנפגעו ממצבי אלימות, עימותים מזוינים והרס סביבתי, שהופעלו בעיקר מצד מדינות ותאגידים.
הסוכנות מורכבת מצוותים אינטרדיסציפלינריים של חוקרים הכוללים אדריכלים, אמנים, קולנוענים וצלמים, מתכנתים, עיתונאים חוקרים, ארכאולוגים, משפטנים ומדענים.
ארכיטקטורה פורנזית פועלת באופן קבוע לצד ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם וקבוצות של פעילי סביבה וצדק, ומצליבה מגוון רחב של מקורות מידע ותיעוד, כגון דיווחים חדשותיים, אמצעי חישה מרחוק, ניתוח חומרי ועדויות אנושיות.
בניגוד לעבודה הרגילה של אדריכלים, שמתכננים את הבניין לפני הקמתו וחוגגים את "לידתו", הארכיטקטורה הפורנזית פוגשת בבניין ברגע מותו, או הפצצתו.
"אנחנו רואים את עצמנו כארכאולוגים או פתולוגים," טוען ויצמן: "אנחנו מסתכלים על בניינים כמו שפתולוגים מסתכלים על גופות ולומדים על מה שקרה.
אנחנו הטכנאים שמייצרים תיקי ראיות, כמו תיקי בניין.
אנחנו שמאי היי־טק פוליטיים ועוכרי שלווה שקוראים את ההיסטוריה דרך הבניין, ואוספים ראיות לפשעי מלחמה, הפרת זכויות אדם, נזקים אקולוגים".
ארכיטקטורה פורנזית מהווה, כמו כן, שדה מחקר אקדמי ופרקטיקה חדשה שמפותחת במרכז למחקרי אדריכלות בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון.
מטרתה להפיק ולהציג עדויות ארכיטקטונית ביחס למבנים וסביבות אורבניות ולייצוגיהם התקשורתיים, אך במקביל גם ליצור גוף של מחקרים היסטוריים, תאורטיים ואמנותיים בנושא הפרקטיקות הפורנזיות בנות זמננו, במטרה להעריך באופן ביקורתי את האפיסטמולוגיה, הנחות המוצא, הפרוטוקולים ומדיניות הפקת הידע שלהם.
מאחר שכיום הידע והכלים הפורנזיים מצויים בעיקר בידי סוכנויות המדינה ומסייעים להן לזהות, להפעיל, להסדיר ולהעלים אלימות, הארכיטקטורה הפורנזית מבקשת להשתמש בכלים האלו בכיוון ההפוך, להחזיר מבט פורנזי נגד המדינה (counter-forensics).
ארכיטקטורה פורנזית הוקמה בשנת 2010 כפרויקט מחקר במרכז למחקרי אדריכלות בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון.
הפרויקט פותח כתגובה להתכנסות של מספר תופעות, כגון האורבניזציה של שדה הקרב (כפי שטוען ויצמן, "בתקופה בה רוב האנשים שנהרגים בעימות מזוין מתים בתוך מבנים, העיר אינה יכולה עוד להיתפס אך ורק כאתר של לחימה, אלא יש להבינה כמנגנון אתו מנוהלת המלחמה.
השילוב של המסגרת התאורטית והמחקרים המעשיים של הסוכנות נועדו לאפשר את היפוך המבט הפורנזי, כלומר, כינון כלים להפיכת המחקר הפורנזי לפרקטיקה אנטי-הגמוניית שתוכל להפוך את היחסים בין פרטים והמדינות, לאתגר ולהתנגד לאלימות מדינתית ותאגידית ולעריצות האמת שלהם.
הפרויקט הראשון של ארכיטקטורה פורנזית היה חקירת הריגתו של המפגין הלא חמוש באסם אבו רחמה בבילעין בידי מכל רימון גז שנורה עליו על ידי חייל צה"ל שניצב מעבר לגדר (17 באפריל 2009).
המחקר נערך לאחר שהצבא סגר את חקירת המקרה, והוא נעשה עבור עורך הדין ופעיל זכויות האדם מיכאל ספרד שיצג את הוריו של אבו רחמה ואת ארגון בצלם.
החקירה בנתה מודל פנורמי תלת־ממדי על סמך שלושה סרטוני וידאו שקלטו את הפגיעה באבו רחמה, אך התמקדה בעיקר בפריים בודד מתוך סרטון וידאו שצילם האמן דוד ריב.
פריים זה רשם בצורת קו מטושטש את מסלול התנועה של רימון הגז שנע במסלול ישיר לעבר אבו רחמה, בניגוד לטענת הצבא, לפיה הרימון נורה לאוויר אך פגע במכשול שהסיט אותו ממסלולו.
התחקיר הוצג בסופו של דבר בפני בית המשפט העליון הישראלי, אך לבסוף העתירה נדחתה.
בשנת 2011, למכון לארכיטקטורה פורנזית הוענק מימון למשך ארבע שנים על ידי המועצה האירופית למחקר.
באותה שנה צוות של ארכיטקטורה פורנזית החל לערוך חקירות באשר למדיניות של הרשויות הלאומיות והבינלאומיות האירופיות ביחס להגירה ברחבי הים התיכון.
צוות זה, המכונה "אוקיינוגרפיה פורנזית", פרסם את הדו"ח הראשון שלו ב-2012, וחקר את מותם של 73 מהגרים שננטשו להיסחף במשך שבועיים באזור המעקב הימי של נאט"ו.
בשנת 2012 הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית הציגה דו"ח בפני מדינות החברות באמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים של האו"ם, בנוגע לשימוש בתחמושת זרחן לבן בסביבות עירוניות במהלך התקיפות הישראליות על רצועת עזה בדצמבר 2008 ובינואר 2009, הידועות כמבצע עופרת יצוקה.
הדו"ח אילץ את ישראל להודות לראשונה על השימוש שהיא עורכת בתחמושת זו, ולאחר מכן להצהיר כי צה"ל יפסיק להשתמש בתחמושת זרחן לבן באזורים מיושבים.
באותה שנה הסוכנות ערכה מחקר בשיתוף עם הסטודיו SITU ועם "הלשכה לעיתונות חוקרת" (Bureau of Investigative Journalism) תחת הכותרת "היכן תוקפים הרחפנים", חקירה שהוזמנה בידי חוקר מיוחד של האו"ם לזכויות אדם ולחימה בטרור, בן אמרסון.
הבחירה בארכיטקטורה פורנזית הייתה בעקבות ההבנה שהרחפנים האמריקאים עברו מתקיפות של אנשים וכלי רכב בדרכים לתקיפת מבנים באזורים מאוכלסים בצפיפות.
בעקבות זאת, העדויות על תקיפות הרחפנים קיבלו ממד ארכיטקטוני.
בשנת 2013 הסוכנות זכתה במענק נוסף של המועצה האירופית למחקר כדי לפתח פלטפורמת מולטימדיה לאיסוף מידע ולוויזואליזציה שלו, שנקראה Pattrn.
Pattrn אפשרה למשתמשים בה לאסוף באופן אנונימי דיווחים מכלי ראשון אודות אירועים "על פני הקרקע" ולהנהיר מידע בעזרת ויזואליזציה של צורות מדיה ומידע שונות.
כלי זה שימש את המכון לארכיטקטורה פורנזית בפלטפורמת המחקר שלהם ברצועת עזה בשנת 2015: מפה אינטראקטיבית של התקיפות שביצע צה"ל בעזה בין ה-8 ביולי ל-26 באוגוסט 2014 (שכונו "מבצע צוק איתן").
הפלטפורמה פותחה בשיתוף עם אמנסטי אינטרנשיונל וארגונים נוספים.
בפרויקט זה, המכון ערך מחקר מקיף על הקרבות וההפצצות המאסיביות של אזור רפיח ברצועת עזה במהלך הקרב על רפיח (המכונה גם "יום שישי השחור") ב-1 באוגוסט 2014, בו נהרגו אזרחים פלסטיניים רבים.
לצורך המחקר, ובעקבות קשיי גישה לאזורי הקרבות, המכון אסף וניתח קרוב ל-7,000 תצלומים וסרטונים מטלפונים סלולריים ומערוצי מדיה ישראלים וערביים מסורתיים כמו גם מרשתות מדיה כפייסבוק, טוויטר ויוטיוב, בנוסף לסרטונים שנשלחו אליהם ישירות, אותם הצליבו עם דוחות בתי-חולים, דיווחים חדשותיים ותצלומי לוויין אזרחיים שצולמו לפני, אחרי ובמהלך הקרב.
בעזרת מקורות אלו הצליחו חוקרי המכון לשחזר במשך כשנה את קורות אותו יום.
תצלומים וסרטונים רבים תיעדו את הפצצות של צה"ל על שכונות בעיר.
על ידי ניתוח זהיר של הצורה והתנועה הספציפיים שיוצרים ענני הפיצוצים השונים שנלכדו במצלמות הטלפון ואתרי החדשות, חוקרי הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית הצליחו לאתר, למפות ולתזמן מאות תקיפות ישראליות על העיר.
החקירה חשפה את השימוש בפקודה המטכ"לית הישראלית הידועה בשם נוהל חניבעל (ניהול מידי של מקרה חטיפת חייל דרך, בין השאר, הפגזה מאסיבית של הסביבה מתוך מטרה לסכל את החטיפה גם במחיר אובדן חיי החטוף), והייתה מהגורמים שהביאו להפסקת הפעלתו בידי צה"ל.
בשנת 2016 המכון לארכיטקטורה פורנזית זכה במימון נוסף של המועצה האירופית למחקר.
באותה שנה, שוב בשיתוף פעולה עם אמנסטי אינטרנשיונל, הסוכנות ערכה מחקר על כלא סיידנאיא – בית סוהר צבאי ליד דמשק המופעל על ידי משטר בשאר אל-אסד לשם כליאה, עינוי והוצאה להורג של אלפי אסירים – על סמך ראיונות עם עצורים ששרדו את השהות בכלא.
במשך רוב זמן שהותם במקום, האסירים הוחזקו בחושך כשעיניהם קשורות.
החקירה התמקדה, לפיכך, ב"עדויות שמיעה" שלהם, שתרגמו את החלל לצלילים, וכעת תורגמו מחדש למודל אדריכלי דיגיטלי ששחזר את מבנה בית הסוהר הידוע לשמצה.
באותה שנה החלה הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית, בשיתוף עם הוועדה העממית של הכפר הבדואי אל-עראקיב, ארגונים בדואים אחרים ועמותת זוכרות, בהקמת פורום אזרחי בשם "אמת קרקעית" (Ground Truth).
הפרויקט המתמשך, שעדיין מתנהל (נכון ל-2019) מורכב מאיסוף עדויות ומסמכים, צילומם ויצירת ארכיב מקוון.
לב הפרויקט מורכב מבניית ארכיון תצלומים קהילתי, ופלטפורמה של מערכת מידע גאוגרפי (GIS) תלת־ממדית, המשתמשת בתמונות עכשוויות והיסטוריות כדי למפות את השרידים ואת סימני הנוכחות העכשווית של האוכלוסייה הבדואית.
הן השרידים והן הנוכחות העכשווית של הבדואים בכפר זה נמצאים תחת איום תמידי של הריסה ומחיקה בידי המדינה.
חוקרי המכון, בראשות אריאל קין, יחד עם תושבים בדואים בני המקום ובהנחית האקטיביסטית חגית קיסר, משתמשים במצלמות אוויר ביתיות המורכבות מעפיפונים ומבלונים המצוידים במצלמות פשוטות, כדי ליצור מעין תצלום "לוויין אזרחי" מפורט ביותר הבנוי מעשרות אלפי תצלומים שמורכבים יחד למודל ענן נקודות תלת־ממדי אינטראקטיבי.
הפרויקט מתמקד ראשית בכפר אל-עראקיב, שנהרס מעל 116 פעמים ב-60 השנים האחרונות והפך לסמל למאבק הבדואי למען הכרה בכפרים הלא מוכרים.
אולם הפרויקט מתעתד להתרחב לכפרים לא מוכרים נוספים.
מטרתו של הפרויקט היא לספק ראיות היסטוריות ומשפטיות על רצף נוכחותם במקום של קהילות בכפרים הבדואים הלא מוכרים בסף הצפוני של הנגב.
בשנת 2017 המכון לארכיטקטורה פורנזית הפיק חקירת וידאו בנוגע לנוכחותו של סוכן חשאי של המשרד הפדרלי להגנת החוקה בסצנת רצח של בעל קפה-אינטרנט טורקי בידי נאו-נאצים בשנת 2006 בעיר קאסל, שהתרחשה כחלק מסדרת רציחות על רקע גזעני שבצעו חברי המחתרת הנאו-נאצית (National Socialist Underground - NSU) בגרמניה באותן שנים.
המכון ערך בדיקות פיזיקליות שעוררו ספק בנוגע לעדותו של הסוכן החשאי לפיה לא הבחין ברצח ממיקומו בבית הקפה, עדות שהתקבלה כאמינה בעת משפט הרצח.
המכון התמקד בניתוח מפורט של אירוע קצר זה משום שבו הצטלבו הכוחות הפוליטיים המרכזיים בציבוריות הגרמנית - משטרה חשאית, מהגרים זרים וכוחות ימין נאו-נאציים - למעין מיקרוקוסמוס של החברה, ולהבנתו יכולות להיות השלכות רחבות.
תוצאות סרטון המחקר והדו"חות הכתובים של המכון זכו לבסוף להתייחסות של הממשלה הגרמנית ולחקירה פרלמנטרית, כמו גם למשפט של שאר חברי המחתרת הנאו-נאצית במינכן.
באותה שנה נתחה הסוכנות את האירוע בו שוטרים ישראלים ירו למוות ביעקוב אבו אל-קיעאן ביישוב הבדואי אום אל-חיראן בנגב, ב-18 בינואר 2017, במהלך מבצע להריסת הכפר, באשמה שהוא מחבל שדרס שוטר.
השר לביטחון פנים ומפכ"ל המשטרה קבעו עוד באותו היום כי אבו אל-קיעאן הוא מחבל השייך לתנועה האיסלאמית שדהר במכוון לעבר שוטרים במטרה להרוג כמה שיותר מהם.
התחקיר הראשוני של הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית, שנערך בשיתוף פעולה עם קולקטיב הצלמים אקטיבסטילס, חיבר וסנכרן בין הסאונד אשר הוקלט על ידי צלמת אקטיבסטילס קרן מנור, ששהתה באום אל-חיראן בזמן האירוע, לבין הצילום התרמי שצולם ממסוק משטרתי ושוחרר לתקשורת.
התחקיר הוויזואלי העלה שבניגוד לגרסת המשטרה, הירי הראשוני לא כוון לאוויר אלא לעבר הרכב של אבו אל-קיעאן, עוד לפני הדריסה, אף על פי שלא היוו איום.
בנוסף, התגלה כי אבו אל-קיעאן נורה שוב לאחר עצירת הרכב, בעת שכבר לא היווה סכנה.
המשך התחקיר חשף כי בניגוד לטענות המשטרה והשר לביטחון הפנים כי אבו אל-קיעאן נהג באורות כבויים - מה שמעיד על כך שהתכוון לדרוס שוטרים - הרכב נראה נוסע לאט ובאורות דלוקים לפני הירי הקטלני.
בעקבות התחקיר של המכון, המחלקה לחקירות שוטרים הסיקה כי הדריסה באום אל-חיראן לא הייתה פיגוע.
למרות שורת הממצאים הפורנזיים שערערו על גרסת המשטרה, ולמרות דו"חות של המחלקה לחקירות שוטרים ושל שב"כ שהטילו ספק כבד במסקנה כי מדובר בפיגוע, השר לביטחון פנים סירב לחזור בו מהאשמתו את אבו אל-קיעאן כמחבל וטען כי לתחושתו יש עדיין הסתברות גבוהה שהדריסה באום אל-חיראן הייתה פיגוע.
בספטמבר 2020 הודה ראש הממשלה נתניהו שאיעקוב אבו אל-קיעאן לא היה מחבל, בניגוד למה שטען בעצמו לאחר פינוי אום אל-חיראן, ולמעשה, בהתאם לממצאי הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית מיד לאחר האירוע.
פרויקט נוסף של ארכיטקטורה פורנזית מאותה שנה עסק בניתוח פרשה שהתרחשה במקסיקו בליל ה-26–27 בספטמבר 2014, בה הותקפו סטודנטים מבית הספר איוטזינפה (Ayotzinapa) בעיר איגואלה, במדינת גררו, על ידי המשטרה המקומית בשיתוף פעולה עם ארגונים פליליים.
מנגנוני ביטחון מקסיקניים נוספים השתתפו או היו עדים לאירועים, כולל המשטרה הפדרלית והצבאית.
שישה אנשים נרצחו, ביניהם שלושה תלמידים, 40 נוספים נפצעו, וארבעים ושלושה תלמידים נעלמו.
מקום הימצאותם של התלמידים הנעלמים אינו ידוע, ומעמדם כ"נעלמים" (disappeared) נותר עד עצם היום הזה.
במקום לנסות ולפתור את הפשע ההיסטורי הזה, המדינה המקסיקנית הכשילה את הקורבנות, משפחותיהם ואת שאר החברה המקסיקנית, על ידי בניית נרטיב מזויף ולא עקבי של אירועי הלילה.
ארכיטקטורה פורנזית, במשותף עם מספר ארגונים נוספים, ביקשה ליצור פלטפורמה קרטוגרפית אינטראקטיבית כדי למפות ולבחון את הנרטיבים השונים של אירוע זה.
מטרת הפרויקט הייתה לשחזר, לראשונה, את מכלול האירועים הידועים שהתרחשו באותו לילה באזור איגואלה וסביבותיה, ולספק כלי חקירה פורנזיים על מנת לקדם את החקירה.
הנתונים שעליהם מבוססת הפלטפורמה לקוחם ממידע שפורסם מהחקירות, מקטעי וידאו, מסיפורים שהופיעו בתקשורת, מתצלומים ומדאטה שנלקח מטלפונים.
כל המידע הזה תורגם לאלפי נקודות נתונים, שכל אחת מהן מוקמה בחלל ובזמן וזוהתה בתוך הפלטפורמה, במטרה למפות את התקריות במהלך הלילה ואת הקשרים המורכבים ביניהן.
הפלטפורמה מדגימה בצורה גרפית וקרטוגרפית ברורה, את קנה מידה של הקנוניה והתיאום שנרקם בין רשויות המדינה לבין ארגוני הפשע המאורגן לאורך אותו הלילה.
מחקר נוסף שפרסמה הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית, בשיתוף עם המכון לאוקיינוגרפיה פורנזית והעיתון הניו יורק טיימס, בחן תאונה שהתרחשה ב-6 בנובמבר 2017, אחת מני רבות בהן טבעו פליטים מול חופי לוב.
בתאונה זו נהרגו 20 אנשים ו-47 אחרים נתפסו על ידי משמר החופים של לוב, בזמן שספינה של הארגון ההומניטרי הגרמני Sea-Watch הייתה באזור ונסתה לפנות בבטחה את הפליטים מהרפסודה שלהם שהחלה לטבוע.
הפליטים שנתפסו על ידי הספינה הלובית הוחזרו לאפריקה, שם סבלו מהתעללות, אונס ועינויים.
ספינת משמר החופים הלובי נסתה לסכל את הסיוע שהגישה הספינה של Sea-Watch.
מדינות באירופה, בעיקרן איטליה, אימנו את משמר החופים הלובי, תרמו לו ספינות וחתמו עם לוב על הסכם שיתוף פעולה במלחמה נגד "הגירה בלתי חוקית", סחר בבני אדם והברחות, והיו לפיכך אחראיות לתאונה ולהרג.
האירוע צולם בו זמנית במצלמות רבות, הן של הלובים והן של אנשי ספנת ההצלה הגרמנית.
חוקרי המכונים הרכיבו מחלקי הסרטים סרט תעודי שמציג את התקרית צעד אחר צעד ומציג את עדויות הניצולים וכוחות החילוץ.
המחקר הסיק כי: "ממשלות אירופה מתחמקות מאחריותן המשפטית והמוסרית להגן על זכויות האדם של אנשים הנמלטים מאלימות וייאוש כלכלי.
מדאיג עוד יותר מזה הוא שיתוף פעולה עם משמר החופים של לוב, שמפר בצורה בוטה את זכויותיהם של אותם מהגרים, במניעת אפשרות חצייתם את הים לאירופה".
בחודש מאי 2018, בשיתוף פעולה עם האתר Bellingcat ועם עיתונאים מוונצואלה, החל המכון לארכיטקטורה פורנזית לאסוף, לתזמן ולאתר כ-70 פיסות עדות הקשורות לטבח אל ג'ונקיטו (El Junquito raid) – פשיטה משטרתית וצבאית שהתרחשה ב-15 בינואר 2018 באל ג'ונקיטו, מחוז הבירה, ונצואלה, שהביאה למותו של המורד אוסקר פרז וחברי תנועתו.
פיסות העדות כללו סרטוני וידאו, תצלומים, קטעי אודיו מודלפים מרשת הקשר המשטרתית והצהרות רשמיות של פקידים, בעזרתם ניסתה הסוכנות לברר האם קצין המשטרה המורד פרז ובני לווייתו היו קורבנות של הוצאה להורג ללא משפט.
המחקר הזה עדיין נמשך (נכון ל-2019).
פרויקט נוסף שנמצא בהתהוות הוא חקירת השריפה במגדל גרנפל מ-14 ביוני 2017 בלונדון, בה נספו 71 איש.
האירוע צולם באלפי סרטוני וידאו שמהווים מקורות עדות חיוניים אותם מנסה הסוכנות להרכיב לתוך סרטון וידאו תלת־ממדי לצורך הבנת המאורע.
עמיתי מחקר ודוקטורנטים שפעלו במסגרת הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית כוללים את סוזן שופלי ג'ון פלמזינו, צ'ארלס הלר ולורנזו פזאני (מייסדים שותפים של אוקיינוגרפיה פורנזית), כריסטיאנה ורוייה, לורנס אבו חמדן, אנסלם פרנק, תומאס קינן, פאולו טבארס, מעין אמיר ואריאל קין, יחד עם חוקרים נוספים.
באפריל 2018 הוכרז שהמכון לארכיטקטורה פורנזית נבחר כאחד מארבעת המועמדים הסופיים לפרס טרנר היוקרתי לאמנות לשנת 2018.
הארכיטקטורה הפורנזית פועלת בשני מישורים: חקירות מעשיות וחשיבה ביקורתית על המושגים בהם משתמשים החוקרים.
ראשית, את המונח 'פורנזי', לו לא קיימת מילה מקבילה בעברית (אלא מספר מילים כגון מדעי, משפטי ופלילי, שאינן מכילות את כל המשמעויות יחד), דורשת הארכיטקטורה הפורנזית להשיב למקורו הלטיני (Forensis), שפרושו 'לפני הפורום'.
הפורום הרומאי, טוענים תומאס קינן ואייל ויצמן במחקרם על "הולדת האסתטיקה הפורנזית", היה חלל רב-ממדי של פוליטיקה, חוק וכלכלה, אך בימינו הוא צומצם לשימוש המשפטי במדע וברפואה.
במקום לפעול רק בזירה המשפטית-מדעית, המכון מנסה לפעול לרוחב פורומים רבים ושונים.
שנית, מושג הפורום מורחב ומנותח ביחס לשלוש זירות עיקריות: השדה (אתר החקירה, כגון זירת הפשע, ממנו נאספות העדויות); המעבדה/הסטודיו (בהם מתווכים מכינים את אובייקט העדות); והפורום (בו תוצאות החקירה מוצגות ונידונות).
קינן וויצמן מדגישים כי שלוש הזירות האלו אינן סטטיות ונייטרליות, אלא שדות כוח דינמיים ואלסטיים.
השדה, המעבדה והפורום נתונים בעצמם במחלוקת, נבנים, נהרסים ומוטלים בספק.
בנוסף, מאחר שלחוקרי הסוכנות אין את הגישה לזירות פשע, לכוח האדם, לטכנולוגיות ולמשאבים שיש למדינה - כמו גם לעצם היכולת לקבוע את כללי הראיות - הארכיטקטורה הפורנזית מבקשת לכונן ולהשתמש בכלים הפורנזיים בכיוון ההפוך, כלומר, להחזיר מבט פורנזי נגד המדינה (counter-forensics).
מהלך זה כולל הפעלה של "פורומים" מרובים, שאינם מצטמצמים רק לפורום המשפטי-פלילי, אלא נפרסים גם אל מוזיאונים, גלריות לאמנות, פורומים אזרחיים ואת התקשורת.
אסתטיקה פורנזית: המושג 'אסתטיקה פורנזית' מתייחס להיסט שהביאו המדעים הפורנזיים בנוגע ליכולת התקשורת והענקת הסוכנות לחפצים דוממים.
אסתטיקה פורנזית היא "מצב ההופעה של דברים בפני הפורום – המחוות, הטכניקות וטכנולוגיות ההדגמה, שיטות התאטרליות, הנרטיביזציה והדרמטיזציה; טכנולוגיות העצמת דימויים והקרנתם; יצירת והריסת מוניטין, אמינות וכשירות".
אסתטיקה מובנת במקורה כמה שקשור לחושים, אולם בעבודת המכון המונח אסתטיקה "מסמן לא את החושים האנושיים אלא את היכולות החושיות של החומר עצמו.
זוהי הדרך בה חומר יכול לאתר, לרשום ולהגיב לא רק למגע ומכה, אלא גם להשפעות מסביבתו ולנוכחות מרוחקת.
ניתן לראות את החומר כמנגנון חושי אסתטי בכך שהעיוותים שלו רושמים שינויים, הבדלים וגיוונים עדינים בתוך שדה כוחות".
אולם, טוענים קינן וויצמן, אובייקטים אינם יכולים לדבר בעצמם, ולכן הם זקוקים ליכולת הדיבוב, הפרשנות והשכנוע של מומחים וטכנולוגיות שמציגים אותם בפני הפורום.
קומפלקס דימוי-מידע: כאשר אזרחים, עיתונאים או משתתפים אחרים בעימות מתעדים אירועים באמצעות מצלמות או טלפונים חכמים, הם גם קולטים בלא משים כמויות גדולות של מידע מרחבי על הסביבה המיידית.
כאשר אתר מסוים נרשם מיותר מזווית אחת, ההצלבה מספקת מידע על עומקו ונפחו.
המודלים האדריכליים שנוצרים כתוצאה מכך יכולים להיות הבסיס שעליו ניתן לאתר ולהנפיש את התנועה של כל מצלמה או סרטון וידאו, כמו גם את התנועה של הדמויות המרכזיות בחלל.
ויצמן, ראש המכון, מכנה את הפלטפורמה הזו 'קומפלקס דימוי-ארכיטקטוני' (architectural-image complex) או 'קומפלקס דימוי-מידע' (image-data complex):
מיקוד והתכנסות: החקירות הפורנזיות של המכון ממוקדות באירועים מאוד ספציפיים.
בעידן של שטף דימויים, הצפת מידע והפרעת קשב, הארכיטקטורה הפורנזית מבקשת למקד את תשומת הלב המחקרית בנקודה מאוד מצומצמת מבחינת חלל וזמן.
חקירה פורנזית יכולה לעיתים לקרוא מתוך ודרך פרט קטן מאוד, כגון סדק בקיר, היסטוריה של סכסוך שלם.
חוקרים פורנזיים תופסים עיוות (דפורמציה) בחומר - היינו סדק בקיר - כמידע (אינפורמציה), דרכו הם יכולים לאתר את הכוחות שגרמו לאותו עיוות, ומהם לנוע אחורה אל ריבוי הגורמים הפוליטיים שחוללו אותו.
ארכיטקטורה של זיכרון: ארכיטקטורה פורנזית משתמשת במודלים אדריכליים כעזרי זיכרון שמאפשרים לעדים להיזכר באירועים דרך החוויה המרחבית שלהם במקום האסון.
הזיכרון של עדים - קורבנות לאירועי אלימות קיצונית לעיתים מוסתר או משובש על ידי החוויה הטראומטית והבלבול הכללי שנוצר בעת מלחמה.
עדים עלולים לשכוח פרטים מהאירוע הטראומטי.
אף על פי שלעיתים עצם הפערים, הסתירות והבלבול בעדות הוא עדות בפני עצמה לטאורמה, כשלים אלו בעדות מאפשרים לגופים אינטרסנטיים להתכחש לעצם הפעלת האלימות (למשל, מכחישי שואה).
חוקרי המכון הבינו שבעזרת בניית מודל אדריכלי דיגיטלי מפורט, מהסוג בו משתמשים ארכיטקטים כדי להציג ללקוחותיהם את המראה העתידי של בתיהם, ניתן לא רק לשחזר אלימות שהופעלה על חללים, אלא גם לסייע לעדים לשחזר אירועים.
המודל הופך לטכניקת היזכרות ולבמה עליה ניתן להניח פיסות זיכרון.
בעזרת המודל שהם לאט לאט בונים, העדים יכולים לנוע מחדש בחלל הן של המבנה והן של הזיכרון שלהם.
אולם, הליך בניית המודל אינו ישיר או פשוט, בעיקר במקרים בהם העדים חיו תחת הגבלות חושיות קשות (כגון במחקר של הסוכנות על כלא סיידנאיא בסוריה).
במקרים אלו הקשר בין המודל האדריכלי לבין הזיכרון כפול: מצד אחד המודל הוא תוצר של זכרונות העדים, ייצוג של חלל בו התרחשה אלימות ועדות משפטית; מצד שני תהליך בניית המודל האדריכלי הדיגיטלי מאפשר היזכרות בפרטים שהטראומה מחקה (היכן היו החלון?
המידול האדריכלי מגשר בין קטעי עדות וממלא חללים בזיכרון.
14 קאסל 2017 "77sqm_9:26min" הביאנלה של שאנגחאי שאנגחאי 2016-17 "Liquid Traces" הביאנלה של ונציה ונציה 2016 Reporting from the Front בית תרבויות העולם ברלין 2014 Forensis
ארכיטקטורה ואמנות מרובינגית נוצרו בתקופת השושלת המרובינגית של הפרנקים, שחיו באזור צרפת, בנלוקס וחלקים מגרמניה מהמאה החמישית עד המאה השמינית.
הופעתה של השושלת המרובינגית בגאליה במאה ה-5 הביאה לשינויים חשובים בתחום האמנות.
הביטויים העיקריים של אמנות מרובינגית הם עבודות צורפות בזהב, עיטור כתבי יד באיורים של בעלי חיים ושילוב מוטיבים משלהי העת העתיקה.
איחוד הממלכה הפרנקית, תחת כלוביס הראשון (465–511) ויורשיו, יצר דרישה לבניית כנסיות ומנזרים, שהיוו את מוקדי הכוח של השושלת המרובינגית.
אלה נבנו בדרך כלל בהתאם למסורת הבזיליקה הרומית, אך מדי פעם שולבו בהם השפעות מסוריה וארמניה.
רוב המבנים במזרח הממלכה היו עשויים עץ, ובמערב ובדרום נבנו מבני אבן.
רק חלק קטן מהמבנים שרד.
חלק מהמבנים שוחזרו בהתאם לממצאים ארכאולוגיים.
הבישוף גרגוריוס מטור מתאר בספרו "ההיסטוריה של הפרנקים" את בזיליקת סן מרטן, שנבנתה בטור במאה החמישית ולא קיימת כיום.
על פי התיאור זו הייתה אחת הכנסיות היפות ביותר בארכיטקטורה המורבינגית.
היא נבנתה בסגנון רומנסק, היו בה 120 עמודי שיש, מגדלים בקצה המזרחי, ומספר פסיפסים.
אחד המאפיינים של בזיליקת סן מרטין היה סרקופג הממוקם באופן גלוי מאחורי המזבח, ולפעמים באפסיס.
אין תקדימים רומאיים לחידוש ארכיטקטוני זה, והוא הפך לאחד מסימני ההיכר הבולטים של האדריכלות המוריבינגית.
הכנסייה היחידה בסגנון זה ששרדה עד ימינו היא כנסיית פטרוס הקדוש בויין.
ניתן לראות סגנון דומה ביסודות של בזיליקת סן-דני ושל כנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז.
כמו כן שרדו מהתקופה המרובינגית מספר קריפטות ומספר מבני בפטיסטריום קטנים ברחבי צרפת.
חלקם מכוסים בכיפה, דבר המעיד על השפעת האדריכלות הסורית.
באופן דומה, הבפטיסטריום של ריאז באלפים של פרובאנס עילית מזכיר את כנסיית סן ג'ורג' בעיר עיזרא שבסוריה.
הבפטיסטריום בפואטייה הוא בעל מבנה מלבני ייחודי, ולצידו שלושה אפסיסים.
הבניין המקורי עבר כנראה מספר שינויים אך נשמרו בו עיטורים מרובינגיים בכותרות העמודים.
במאה השביעית כנראה זכו בעלי המלאכה המרובינגיים להערכה גבוהה, והם הובאו לאנגליה בכדי לבנות כנסיות וליצור עיטורי זכוכית.
הם השתמשו רבות בטכניקה בשם .
בשיטה זו קודחים חורים מדויקים באבני הבניין, מחדירים אליהם קורות עץ וכך יוצרים שלד יציב למבנה.
שיטה זו אומצה על ידי הנורמנים, והם השתמשו בה לאחר מכן באיטליה.
מעט מאוד עיטורי כתבי יד מורבינגיים שרדו.
כתב העת העשיר ביותר בעיטורים מסוג זה הוא ספר תפילה מהמאה ה-8 שהוקדש לגלסיוס הראשון ונמצא כיום בספריית הוותיקן.
בספר עיטורים גאומטריים ואיורי בעלי חיים המושפעים מגילופי מתכת ומאמנות המזרח, בדומה ליצירות של שהייתה נפוצה באנגליה באותה תקופה.
מרכזי האמנות המרובינגית העיקריים היו במנזר ליוקסיי בפראנש-קונטה, שנוסד על ידי קתולים שהגיעו מאירלנד, ומאוחר מנזר הכפר .
אוסף גדול של אמנות מרובינגית שהוצג בברלין הוחרם על ידי הצבא הסובייטי כאשר העיר נכבשה במלחמת העולם השנייה.
האוסף מוצג עד היום ברוסיה.
אוניית הקיטור "ארכימדס" הייתה האונייה הראשונה בעולם שהונעה על ידי מדחף.
היא נבנתה ב-1838 בלונדון על ידי חברת The Ship Propeller ביוזמתו של פרנסיס פטיט סמית , ממציא המדחף.
קדמו לה כלי שיט מדחפיים נסיוניים, לרבות של סמית עצמו, אך אלו היו סירות או ספינות קטנות לשיט במים פנימיים או בקרבת החוף ולא אוניות ים.
"ארכימדס" נבנתה במיוחד כדי להוכיח שמדחף מתאים להנעת כלי שיט גם בים הפתוח, וכי יעילות ההנעה המדחפית ויתרונותיה גדולים לאין שיעור יותר מאלו של משוטות (paddlewheels).
ואומנם, "ארכימדס" הקיפה בהצלחה את האיים הבריטיים ואף חצתה את תעלת לאמנש לאירופה.
הצלחתה של "ארכימדס" בישרה את הולדתה של אוניית הקיטור המסחרית, הן לנוסעים הן למשא, שתפשה בהדרגה את מקומה של אוניית המפרשים.
כי זאת לדעת, שאוניית הקיטור המונעת במשוטות לא צלחה למסחר ימי אלא רק להובלה סדירה של נוסעים.
זאת ועוד, "ארכימדס" השפיעה ישירות על צורת ההנעה של אונייה חדשנית ופורצת דרך אחרת, "גרייט בריטיין" של ברונל, אוניית הנוסעים המודרנית הראשונה, שתוכננה מלכתחילה כאוניית משוטות אך הוסבה לאוניית מדחף תוך כדי הבנייה.
בעקבות הפלגות המבחן (sea trials) המוצלחות של "ארכימדס" החל גם הצי המלכותי הבריטי לבנות אוניות מדחף לצרכיו, שאחת הראשונות מביניהן – הסלופ "ראטלר" – הושקה ב-1843.
עיקרון ההנעה על ידי מדחף מבוסס על פעולתו של בורג ארכימדס, אשר המצאתו מיוחסת לאיש המדע היווני ארכימדס מסירקוסאי (המאה ה-3 לפנה"ס).
רק במאה ה-18, עם פיתוח מנוע הקיטור, נמצאה הדרך להנעה יעילה של המדחף, אך הניסיונות הראשונים לבנות כלי שיט מדחפי נכשלו.
ספינת הקיטור המסחרית הראשונה, "קלרמונט" של רוברט פולטון, הונעה על ידי גלגלי משוטות וערכה את הפלגתה הראשונה ב-1807, ומאז והלאה היו המשוטות צורת ההנעה הסטנדרטית של ספינות ואוניות קיטור.
בין השנים 1750–1830 נרשמו פטנטים רבים להנעה מדחפית על ידי ממציאים שונים, אך רק מעטים מהם נבחנו הלכה למעשה, ואלו שירדו משולחן השרטוט נמצאו בלתי יעילים מסיבה זו אחרת.
פרנסיס פטיט סמית ויוהאן אריקסון
ב-1836 שקדו בבריטניה שני ממציאים על מציאת פתרון מעשי להנעה מדחפית.
פרנסיס פטיט סמית, חקלאי לפי מקצועו, שגילה עניין רב בנושא, רשם פטנט ב-31 במאי 1836 ובו הציע להתקין בורג ארכימדס בן שני לוליינים בקורות המילוּא האחוריות (deadwood) של האונייה, לפני לוח ההגה.
יוהאן אריקסון , מהנדס שוודי מוכשר, שעבד אז בבריטניה, רשם פטנט זמן מה לאחר מכן, ב-13 ביולי באותה שנה, לבורג ארכימדס שהותקן אחרי לוח ההגה.
שניהם נחשבים אפוא לממציאי המדחף.
בעזרת שותפו למיזם, הבנקאי הלונדוני רייט (Wright), בנה סמית דגם סירה עם מדחף מעץ, אותו השיט בבריכה באחוזתו בהֶנדוֹן .
אחר כך הוצג הדגם בגלריית אדלייד (Adelaide Gallery), מוזיאון למדע ברחוב אדלייד בלונדון, שם צפה בו סר ג'ון בארו , המזכיר השני של האדמירליות .
בעקבות הניסויים המוצלחים עם דגם הסירה, ניגשו סמית ושותפיו לבנות סירה באורך 30 רגל (9.1 מ') ותפוסה של 6 טון, מצוידת במנוע קיטור חד-צילינדרי בן 6 כוחות סוס, שניתן לה השם "פרנסיס סמית".
בסירה הותקן מדחף עץ בורגי בעל שני לוליינים שלמים פרי תכנונו של סמית, קוטרו 2 רגל ופסיעתו 2 רגל ו-5 אינץ', ומנובמבר 1836 עד ספטמבר 1837 ערכה הסירה הפלגות ניסוי בתעלת פדינגטון .
רצה המזל ובאחת ההפלגות, בפברואר 1837, נשבר מדחף העץ ומשני הלוליינים נותר אחד בלבד.
להפתעת סמית, מהירות הסירה התגברה דווקא וביצועי המדחף היו טובים משקודם.
בעקבות התגלית המקרית רשם סמית פטנט עדכני של המצאתו.
באותו זמן ערך גם אריקסון את נסיונותיו.
Ogden), שנקראה על שם פטרונו, הקונסול האמריקאי לליברפול.
בקיץ 1837 הציג אריקסון את הסירה שלו בנהר תמזה לחברי האדמירליות הבריטית, ובהם הארכיטקט הראשי של הצי, סר ויליאם סיימונדס (Symonds) .
הפלגות המבחן שערך היו מוצלחות מאוד: הסירה הגיעה למהירות של 10 מייל לשעה (16 קמ"ש), ואף גררה סקונר בן 140 טונות במהירות של 7 מייל בשעה ואוניית דואר אמריקאית במהירות של 4.5 מייל לשעה, אך סיימונדס ואנשיו לא גילו התלהבות רבה.
האדמירליות הוסיפה להחזיק בדעה שהנעה מדחפית לא תהיה יעילה באוניות אוקיאניות, וסיימונדס אף סבר כי המדחף יקשה על היגוי האונייה מאחר שהותקן מאחורי לוח ההגה.
בעקבות הביקורת והדחייה יצר אריקסון קשר עם הצי האמריקאי, בנה סירה מדחפית שנייה וגדולה יותר, "רוברט אף.
Stockton), והוביל אותה ב-1839 לארצות הברית; שם קנה לו שם כמתכנן אוניית המלחמה המדחפית הראשונה של הצי האמריקאי, סלופ התותחים "פרינסטון" .
בספטמבר 1837, אחרי הפלגות המבחן המוצלחות בתעלות ובנהר התמזה, הוציא סמית את סירת הקיטור המדחפית שלו לשיט בים הפתוח, דבר שלא נעשה על ידי איש לפניו.
"פרנסיס סמית", שהותקן בה כעת מדחף בורגי חדש עם לוליין אחד, שטה מבלקוול בלונדון, אל הית' בקנט, עם עצירות ביניים ברמסגייט , דובר ופולקסטון .
בהפלגתה חזרה ללונדון, ב-25 בחודש, ראו אותה מן החוף קציני הצי המלכותי, שהתרשמו מן האופן בו פילסה הספינה הקטנה את דרכה בים הסוער.
הרשמים החיוביים הגיעו לאוזני הלורדים של האדמירליות, התענינותם בהנעה המדחפית התעוררה שוב, והם הציעו לסמית לבנות תחת פיקוחם כלי שיט גדול, בן 200 טון לפחות, כדי לבדוק שאומנם הטכנולוגיה החדשה מתאימה גם לאוניות-ים.
סמית גייס שוב משקיעים, ויחד הקימו חברה חדשה שנקראה Ship Propeller Company.
הם אף בחרו שם לכלי השיט העתידי, Propeller, אבל בסופו של דבר נבחר השם "ארכימדס", על שמו של הממציא היווני בן המאה השלישית לפנה"ס.
"ארכימדס" נבנתה בלונדון ב-1838 על ידי הנרי וימסהרסט .
לדברי פרנסיס פטיט סמית עצמו, האונייה נבנתה מעץ אלון אנגלי, אך ברשוּמה מאוחרת יותר במרשם לויד'ס נכתב כי לפחות חלקים מן השדרית נבנו מאורן בלטי.
האונייה תוכננה על ידי מר פסקו (Pasco), שדריתה הונחה באביב 1838, והיא הושקה ב-18 באוקטובר.
עלות הבנייה הייתה 10,500 ליש"ט.
היא נבנתה על פי תבנית של סקונר, צרה וארוכה ובעלת קווי גוף קלאסיים, ארובתה ותרניה נוטים לאחור, ונחשבה בעיני בני התקופה לכלי שיט יפהפה.
מאחר שההנעה המדחפית הציבה אתגרים טכניים לא מוכרים, התקשה סמית למצוא מנועים מתאימים לאונייה.
בסופו של דבר הסכימה חברת ההנדסה המפורסמת J.
Rennie לתכנן ולבנות את המנועים, ואף הצטרפה כשותפה לחברה החדשה.
שני המנועים שסיפקו האחים רֶנִי היו כל אחד בעלי שני צילינדרים בקוטר 37 אינץ' (97 ס"מ) ואורך מהלך 3 רגל (0.91 מ'), שפיתחו יחד הספק נומינלי של כ-80 כוחות סוס והספק אפקטיבי של כ-60 כוחות סוס.
מהירות הסיבוב של המנועים הייתה 26 סיבובים לדקה, ותמסורת גלגלי שיניים סובבה את המדחף במהירות 140 סל"ד לערך.
לחץ העבודה של הדודים היה 6 ליברות לאינץ' מרובע.
המנועים הותקנו באונייה בתחילת 1839, חודשים אחדים אחרי השקתה.
התנועה מהמנוע למדחף הועברה על ידי תמסורת של גלגלים ישרי-שיניים ופיניונים, הגדול שבהם עם שיניים עשויות עץ קשה (hornbeam).
חידוש נוסף שהגה סמית היה האפשרות לנתק את המדחף ולהרימו מעל פני המים כשהאונייה שטה במפרשים, כדי להקטין את הגרר שהוא יצר עם התקדמות האונייה.
המדחף הותקן בתוך מסגרת (banjo) בקורות המילוּא בירכתיים (deadwood).
לאחר ניתוק המדחף מגל ההינע שלו הוא הורם על ידי כנן או כננת לתוך פיר אטום בגוף האנייה.
ב-2 במאי 1839 יצאה "ארכימדס" להפלגת הבכורה שלה מלונדון אל המעגנה הפתוחה Sheerness Approach בשפך התמזה.
ב-15 בחודש יצאה לים, ושטה מגרייבסנד אל פורטסמות במהירות מפתיעה של 10 קשרים.
בפורטסמות התחרתה בהצלחה מול אחד מכלי השיט המהירים ביותר בשירות האדמירליות, ספינת המכס "וולקן" (HMCR Vulcan); קציני צי בכירים שצפו בתחרות התרשמו מאוד מיכולותיה של "ארכימדס".
תקלת השבר (breakdown) ומדחף מדגם חדש
אחרי הפלגת המבחן הראשונה שבה "ארכימדס" ללונדון, ובעודה בדרך התפוצץ דוד הקיטור שלה, הרג את המכונאי השני ופצע כמה אחרים.
האונייה הושבתה לחמישה חודשים לתיקונים במספנת וימסהרסט.
עם שובה לשירות קיבל סמית הזמנה מהממשלה ההולנדית להביא את האונייה להולנד להדגמה.
איתרע המזל, ובהפלגה לטקסל נשבר גל הארכובה של "ארכימדס" והיא נאלצה לשוב לאנגליה לתיקונים.
אלו בוצעו הפעם על ידי הפירמה Miller, Ravenhill & Co, וכללו גם את החלפת המדחף המקורי בעל הכריכה האחת והלוליין השלם במדחף בעל שתי כריכות וחצי לוליין ולו שני להבים מיוחדים.
יתרונו של המדחף החדש היה בכך שפחתו במידה ניכרת הרעידות החזקות בירכתי האונייה.
עם השלמת התיקונים תיאמה האדמירליות עם סמית את עריכתה של סדרת הפלגות מבחן חדשה בדובר.
האדמירליות מינתה את קפטן אדוארד צ'פל (Chappell) לפקח על הפלגות המבחן ולדווח על תוצאותיהן.
מאפריל עד מאי 1840 נבחנו יכולותיה של "ארכימדס" אל מול אוניות הדואר המהירות ביותר בשירות האדמירליות ששטו בקו דובר-קאלה: אוניות המשוטות "אריאל" (Ariel) , "ביוור" (Beaver) , "סוואלו" (Swallow) ו"ויג'ן" (Widgeon) .
עיקר הדיון נגע לתחרות בין "ארכימדס" ל"ויג'ן", המהירה מבין אוניות הדואר, שגם הייתה דומה ל"ארכימדס" בגודלה ובהספק מנועיה.
אומנם בים שקט הייתה "ויג'ן" מהירה מעט יותר מ"ארכימדס", אבל צ'פל הגיע למסקנה כי מאחר שהיחס בין הספק המנוע למשקל האונייה של "ארכימדס" היה נמוך יותר, הרי שהמדחף כאמצעי הנעה "שווה, אם לא עולה על גלגל המשוטות הרגיל".
זאת ועוד, חסרונם של גלגלי המשוטות להנעת אוניות מלחמה היה גלוי וידוע; הם היו חשופים לאש אויב ותפסו מקום שיועד לתותחים, ועל כן הפחיתו מעוצמת מטח הדופן של האונייה.
הדוח שמסר צ'פל לאדמירליות הוביל בסופו של דבר למעבר כל הצי המלחמתי להנעה מדחפית.
הקפת האיים הבריטיים והפלגות נוספות
ביולי 1840, אחרי הפלגות המבחן בדובר, ערכה "ארכימדס" הפלגה סביב האיים הבריטיים בהשתתפות קפטן צ'פל.
היא נועדה לערוך בדיקות נוספות, אך גם איפשרה לבעלי אוניות, למהנדסים ולאנשי מדע בנמלים בהם עברה לבחון את שיטת ההנעה החדשה.
"ארכימדס" השלימה הפלגה של 2,006 מייל (3,228 ק"מ) במהירות ממוצעת מעל 7 קשרים (11 קמ"ש), ובמהירות מקסימלית בתנאים אידיאליים של 10.9 קשרים (17.5 קמ"ש).
אחרי הקפת האיים הבריטיים הפליגה "ארכימדס" מפלימות אל אופורטו בפורטוגל בזמן שיא של 68.5 שעות.
האונייה ערכה לאחר מכן הפלגות גם לאנטוורפן, לאמסטרדם דרך תעלת נורד-הולנד ולנמלים נוספים ביבשת, ועוררה עניין רב בכל מקום בו ביקרה.
עם שובה של "ארכימדס" להולנד, הסכים סמית להחכיר את "ארכימדס" לכמה חודשים לחברת אוניות הקיטור "גרייט וסטרן", שהייתה בעיצומה של בניית אוניית קיטור הגדולה בעולם, "גרייט בריטיין" שתוכננה להיות אוניית משוטות.
מתכנן האונייה, איזמבארד קינגדום ברונל, התרשם מאוד מאמצעי ההנעה החדש, החליט להסב את האונייה בבנייתה לאוניית מדחף, ולאחר ששכנע את שותפיו לחברה, הותקן ב"גרייט בריטיין" מדחף ארבעה להבים מדגם חדש שתכנן סמית.
סמית ושותפיו לחברה חשבו מתחילה למכור את "ארכימדס" לצי המלכותי, אבל כשהדבר לא הסתייע, מכרה Ship Propeller Company את האונייה לשימוש מסחרי.
על פי ההערכות הפסידה החברה כ-50,000 ליש"ט במיזם "ארכימדס", ולאחר זמן פורקה.
הידיעות על המשך הקריירה של "ארכימדס" מקוטעות.
האונייה עלתה על שרטון בביצ'י הד ב-1840. ב-1845 נעלמה מרשומות האוניות של לויד'ס, אבל הופיעה מחדש ב-1847 לאחר שיפוץ.
מנועיה ומכונותיה פורקו בתאריך לא ידוע בסנדרלנד, ואחר כך היא המשיכה להפליג כאוניית מפרשים.
ב-1850 נרשמה בבעלות של חברת הספנות Elbe & Humber Steam Navigation Company, שהפעילה אוניות סוחר בין המבורג והאל.
ב-1852 הותקנו בה חיבל ומפרשים חדשים, אבל היא נעלמה שוב מרשומות הלויד'ס שנה או שנתיים אחר כך.
בתחילת נובמבר 1852 פרצה שריפה במחסן האחורי שלה בעודה מפליגה מהאל להמבורג.
היא הגיעה להמבורג ב-9 בנובמבר כשהמחסן האחורי שלה מוצף מים.
את הקריירה שלה סיימה בעשור של 1850–1860, בהפלגות סדירות בין צ'ילה ואוסטרליה.
ב-20 באפריל 1857 התפרסמה ידיעה ב-Sydney Morning Herald כי בליל ה-17 בינואר באותה שנה אבדה "ארכימדס" בחופי Paumotu Islands או Low Islands, כ-400 מייל מזרחית-דרום-מזרחית לטהיטי, במהלך הפלגה מולפראיסו למלבורן, כנראה כתוצאה מטעות במפה.
ישנם ארכיפלגים באוקיינוסים, שם קבוצת איים קטנה מוקפת במאות ואלפי קילומטרים של מים, ואילו ארכיפלגים אחרים נמצאים בקרבת יבשות.
ישנם ארכיפלגים שנוצרים מהתפרצות הרי געש לאורך קווי שבר בקרום כדור הארץ.
ארכיפלגים אלו נפוצים ב"טבעת האש", קו השבר שמקיף את האוקיינוס השקט, ובהם איי הוואי ופולינזיה.
לעומתם, ארכיפלגים אחרים הם ארכיפלגים של אטולים, שנוצרים מ"בנייה" איטית על ידי מיקרואורגניזמים.
מקור המילה הוא איטלקי, על שום הים האגאי שמכונה "ארכיפלגו" (Archipelago).
אומנם המילים הבסיסיות מקורן ביוונית ("ארכי" (ἄρχι) פירושה "ראשי", ו"פֶּלַגוֹס" (πέλαγος) פירושה "ים"), אך אין תיעוד של המילה ארכיפלג ביוונית.
אי כך משערים שהאיטלקים, שהכירו את הים האגאי המשובץ באיים (כלומר בארכיפלגים), קראו לו כך, ומשם המילה הושאלה לכל מקבץ איים, לאו דווקא בים האגאי.
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים
ארכלאוס היה נשיא העם (אתנארך) מבית הורדוס ביהודה, שומרון ואדום, מחצית ממלכת אביו הורדוס, בין שנת 4 לפנה"ס ועד 6 לספירה.
נראה כי שמו המלא היה "הורדוס ארכלאוס", שכן על מטבעות הברונזה שטבע מופיעה הכתובת "הורדוס אתנארכס", ומן התואר הזה ברור כי אין מדובר במטבעות של אביו, המלך הורדוס.
יוסף בן מתתיהו לעולם אינו מכנה את ארכלאוס בשם "הורדוס", אולם ההיסטוריון דיו קסיוס מזכיר את השם "הורדוס" וכוונתו שם היא להורדוס ארכלאוס, בנו של הורדוס הגדול, והמטבעות מאשרים את דבריו.
ארכלאוס היה בנו של המלך הורדוס מאשתו מלתקי השומרונית.
אחיו מאמו היו הורדוס אנטיפס ואולימפיאס.
כרוב בניו של הורדוס, גדל ארכלאוס והתחנך בחצר הקיסר ברומא, ושב לארץ ישראל רק בבגרותו ולקראת מות אביו.
על פי צוואתו הרביעית של הורדוס, היה אמור ארכלאוס להיות מלכה של מרבית ממלכתו, בעוד אחיו קיבלו בצוואה מחוזות קטנים יותר של הממלכה.
צוואתו של הורדוס נזקקה לאישורו של אוגוסטוס, קיסר רומא, וארכלאוס התכונן לצאת למסע לרומא לאישור הצוואה מיד עם תום האבל על אביו.
אולם לפני שהספיק לצאת למסעו, פנו אליו נציגי העם ובקשו ממנו שיוריד מעול המיסוי הכבד שהטיל אביו וכן שישחרר את האסירים הנמצאים בבית הכלא מימי אביו.
לבקשות אלו נענה ארכלאוס בדברי חיוב לעם.
אולם כשבקשו העם שיחליף את הכהן הגדול יועזר שמונה בעקבות הריסת נשר הזהב שהורדוס הציב בבית המקדש, ולא היה שומר מצוות, ארכלאוס השיב לעם בתשובה קרה ועוינת, דבר שעורר בקרב העם זעם רב.
בערב פסח, יום הקרבת קורבן פסח התפתח עימות בין חייליו של ארכלאוס ובין העם שבו נהרגו 3,000 יהודים.
החוקרים חלוקים על הגורם לעימות זה.
היו חוקרים שטענו שארכלאוס הביא פלוגת צבא לשמור את הסדר בירושלים בגלל התאספות עולי רגל לקראת חג הפסח ושעצם נוכחותם של החיילים העלתה את חמתם של ראשי העם והתגרה שהחלה בינם לבין פלוגת החיילים הפכה עד מהרה להתנגשות בין כוחות הצבא לבין העם.
הרב יצחק אייזיק הלוי טוען, לעומת זאת, שארכלאוס בכוונה זימן עליו את תלמידיהם של המוצאים להורג בפרשת הריסת נשר הזהב בעת הקרבת קרבן הפסח, ביודעו שבכך יעורר את זעם העם וכך יוכל להאשים את העם במרדנות.
לאחר אירוע זה נסע ארכלאוס לרומא לאישור צוואת אביו, אולם יחד איתו יצאה לרומא משלחת מטעם ראשי העם, שדרשה את ביטול הצוואה ואת סיפוחה של יהודה לנציבות הרומית בסוריה.
משלחות דומות נשלחו על ידי השומרונים ועל ידי משלחת של ערי היוונים בארץ ישראל, שדרשה גם היא את סיפוח המחוז לנציבות הסורית.
המשלחת מטעם ראשי העם קיבלה גם את תמיכתה של קהילת יהודי רומא.
לצידו של ארכלאוס עמדה משלחת מטעם בית הורדוס, שדרשה לחלק את ממלכת הורדוס לפי צוואתו בין שלושה מבניו, או למוסרה בשלמותה לבנו הורדוס אנטיפס.
בעוד הקיסר שומע את רצונה של כל משלחת, החל המצב ביהודה מתדרדר.
החלה להתפתח מרדנות כנגד השלטון הרומי וכנגד בית הורדוס.
בין מנהיגי הקבוצות המתקוממות היו יהודה בן חזקיה הגלילי, עבדו של המלך הורדוס שמעון מפראיה, ורועה בשם אתרונגאיוס, שעסק עם ארבעת אחיו בשוד ובביזה.
כאשר המרד התפשט לכל חלקי הארץ (פולמוס וארוס), הנציב הרומי בסוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס, הטיל למערכה את כוחותיו, שהשליטו לבסוף שקט בממלכה.
מקרה זה הכריע את דעת הקיסר, אשר קבע לבסוף כי צוואתו של הורדוס בטלה ולפיכך לא יהיה ארכלאוס למלך יהודה לאחר שהאחרון גילה אוזלת יד בטיפול במהומות שם.
תחת זאת קבע הקיסר כי ארכלאוס יתמנה ל"אתנארכוס" ("נשיא העם") ושושלתו תמשיך להחזיק בתואר זה עד שתוכיח את עצמה כראויה למלכות.
אחיו של ארכלאוס, פיליפוס והורדוס אנטיפס, מונו לטטרארכים הכפופים לאחיהם וקיבלו מחוזות משלהם (הבשן והגולן לפיליפוס, הגליל והפראיה לאנטיפס).
ערי היוונים בארץ - עזה, גדר (חמת גדר) וסוסיתא - סופחו על פי דרישתן לנציבות הרומית בסוריה.
לאחר ששב ליהודה, ניצל ארכלאוס את השקט ששרר בממלכה לאחר הדיכוי הברוטלי של המרידות בידי הנציב הרומי והוסיף לדכא את הפלגים הקיצוניים בחברה היהודית.
הוא האשים את הכהן הגדול יועזר בן ביתוס בתמיכה במורדים והעביר את משרת הכהונה הגדולה לאחיו, אלעזר.
הוא שיפץ את ארמון המלך ביריחו והתקין מערכת מים שהזרימה את מחצית המים של הכפר נערן אל מישור שנטע בו דקלים.
מלבד זאת, הקים באזור כפר וקרא לו על שמו, ארכלאיס.
יוסף בן מתתיהו מציין (לאחר הוצאתו להורג של אנטיפטרוס בשנת 4 לפנה"ס) שארכלאוס גירש את אשתו, ששמה "מרים" (ייתכן וזו מרים בת אריסטובולוס), לטובת נישואין לגלפירה, בתו של ארכלאוס מלך קפדוקיה.