tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצעות הכנסות אלו יכלו הסוחרים לייבא מוצרים מאירופה ובכך נפגעו היצרנים המקומיים.
התוצאה הייתה מהומות ופשע גואה בערים.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 החליטה ספרד להתערב במסחר הרווחי בגואנו.
תוך ניצול אירוע שבו נהרג אזרח ספרדי שהתגורר בפרו בקטטה שהתרחשה באסיינדה טלמבו (Talambó), אירוע שקיבל את השם "תקרית טלמבו".
בעקבותיה דרש אדמירל ספרדי, שפיקד אז על שייטת שערכה ביקור בנמלי המדינות שלחוף האוקיינוס השקט, את התנצלותה של פרו.
סירובה של פרו להתנצל בנימוק כי מדובר באירוע משטרתי פנימי שיידון במערכת המשפט עורר את הספרדים לשלוח במרץ 1864 נציג, תחת מינוי קולוניאלי של גובה מיסים, לגבות חובות ישנים של פרו לספרד מתקופת מלחמת העצמאות של פרו.
ב-14 באפריל 1864 השתלטה המשלחת הימית הספרדית על איי צ'ינצ'ה העשירים בגואנו, שהיו שייכים לפרו, בתואנה כי הדבר מהווה תשלום על החוב הפרואני לספרד.
צ'ילה, שלא ראתה בעין יפה את הפעילות הספרדית בפרו, הכריזה מלחמה על ספרד ב-24 בספטמבר 1865. אירוע זה מסמן את תחילתה הרשמית של מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית (Guerra Hispano-Sudamericana), המכונה גם "מלחמת איי צ'ינצ'ה" (Guerra de las Islas Chincha).
בתחילת דצמבר 1865 נחתם הסכם צבאי בין צ'ילה ופרו ובאמצע ינואר 1866 הכריזה גם פרו מלחמה על ספרד.
ב-31 בינואר הפגיז הצי הספרדי את נמל ולפראיסו, שרף את העיר והשמיד את צי הסוחר הצ'יליאני.
מעט לאחר מכן, ב-7 בפברואר, התעמתו הציים בקרב אבטאו (Abtao), אולם לאחר מספר מטחים הדדיים לא הגיעו לכדי קרב של ממש.
הספרדים פנו לנמל קייאו הפרואני המבוצר.
בו בזמן הצטרפו גם אקוודור ובוליביה לברית כנגד ספרד והצי המשותף הועמד תחת פיקודו של איש הצבא והנשיא הצ'יליאני לשעבר בלנקו אנקלדה.
ב-2 במאי 1866 התחולל קרב קייאו, אולם הוא לא הוכרע צבאית בצורה ברורה.
לאחר הפגזת הנמל נסוגו הספרדים ובכך הסתיים העימות.
ב-1868 חולל נשיא פרו החדש חוזה בלטה (José Balta y Montero), בעזרת שר האוצר שלו ניקולס דה פירולה (José Nicolás Baltasar Fernández de Piérola y Villena), שינוי מוחלט בכללי הסחר בגואנו.
הוא הודיע כי הממשלה תמכור בפרו באמצעות חוזה שני מיליון טון גואנו לחברה שתמכור את הגואנו באירופה ותעביר לממשלה תשלומים חודשיים קבועים.
בנוסף אמורה גם החברה שתיבחר לשלם את הריבית על החוב החיצוני של פרו.
חברות המסחר הקיימות, שעשו הון משיטת המכר המותנה ושהבינו כי התוכנית החדשה תפגע ברווחיהם, סירבו להשתתף בתוכנית המוצעת מתוך כוונה להכשילה.
משום כך שלח הנשיא סוכנים לאירופה והם חזרו עם שלוש הצעות.
מביניהן נבחרה ההצעה של "האחים דרייפוס" (Dreyfus Frères), חברת מסחר לטקסטיל מצרפת בבעלות שלושה אחים יהודים.
בראשה עמד אוגיסט דרייפוס (Auguste Dreyfus), שהתגורר החל מ-1856 במשך כמה שנים בלימה כשניהל שם את המסחר בטקסטיל, והתנצר שם לפני נישואיו.
החוזה דרש הון התחלתי רב ודרייפוס הקים לצורך כך חברה חדשה בשם "סינדיקט הגואנו" (Syndicat Guano), שגייסה 60 מיליון פרנק, בין השאר בעזרת הבנק סוסייטה ז'נרל.
החוזה בין ממשלת פרו לסינדיקט נחתם ב-5 ביולי 1869, על אף ניסיונות של הסוחרים הקיימים לחסום אותו בפרלמנט ובבית המשפט העליון.
דרייפוס פנה לסוחרים והציע להם להשתתף, אך הם סירבו והמשיכו בניסיונותיהם להכשילו.
בין השאר סירבו הבנקים המקומיים ששיתפו איתם פעולה להעביר תשלומים מהסינדיקט לממשלת פרו, ודרייפוס נאלץ לשלוח מטילי זהב מסן פרנסיסקו כתחליף.
פעולות אלו גרמו לדרייפוס להקים בנק משלו בלימה ב-1872.
בתחילה נראה היה כי השינוי בשיטת השיווק נוחל הצלחה גדולה.
הצלחת קבלת ההלוואה הגבירה את התיאבון של ממשלת פרו וב-1872 היא החליטה לנסות לקבל הלוואה נוספת בסכום של 36 מיליון לירות שטרלינג שנועדה לבניית נמל חדש בנוסף לנמל קייאו העמוס, בניית מסילת ברזל דרך האנדים ולתשלום חובות קודמים.
אלא שהפעם היה הציבור באירופה חשדן בנוגע לניהול ענייניה הפיננסיים של פרו ועד מרץ 1872 הוצעו רק כמיליון דולרים.
במקביל, צצו בעיתונים באירופה שמועות שהפרואנים כרו כמעט כל את הגואנו באיכות טובה, והאירופאים לא האמינו, ובצדק, לניסיונות ההכחשה של ממשלת פרו.
בפועל, נוצלו המרבצים הטובים ביותר של גואנו באיי צ'ינצ'ה כמעט עד תומם, ופעילויות הכרייה שהתנהלו במשך כל השנה הרסו את אתרי הקינון ומנעו את חידוש המלאי.
החלו לצוץ טענות על שינויים גדולים באיכות הגואנו ולהופיע דשנים מתחרים בשוק.
עקב כך נאלצה ממשלת פרו לקבוע סולם מחירים בהתאם לתכולת החנקן בגואנו, עובדה שחיזקה את השמועות בדבר הידלדלות הגואנו.
עם זאת, למרות מספר רב של דשנים מתחרים (זבל, אשלג, פוספטים, סופר-פוספטים) המשיך הגואנו מפרו למשול בכיפה עד שנות ה-70 של המאה ה-19 עד אשר גדל היבוא של מלחת מצ'ילה ומבוליביה לאירופה בצורה משמעותית.
בינתיים נקלע סינדיקט הגואנו לקשיים.
החתימה על החוזה הייתה ב-1869, אבל הסוחרים הקודמים החזיקו במלאי גדול של גואנו ורק בדצמבר 1872 יכול היה הסינדיקט לכפות את המונופול על הגואנו, אבל את התשלומים החודשיים לממשלת פרו היה חייב לשלם מחתימת החוזה והסינדיקט החל לסבול מקשיי נזילות.
בנוסף, היה נשיא פרו החדש מנואל פרדו (Manuel Pardo) קשור לסוחרים, התנגד בעבר לקשר עם הסינדיקט ודרש את הגדלת התשלומים.
השותפים בסינדיקט היו חלוקים בשאלה אם לדבוק בתנאי החוזה או להיענות לדרישה.
העוינות בין הממשלה לסינדיקט הובילה לעימות גלוי והממשלה הפרואנית הפסיקה את המשלוחים עד חתימת הסכם חדש באפריל 1874, שהוגבל עד לינואר 1876.
ממשלת פרו לא חידשה את ההסכם עם סינדיקט הגואנו והלה הפסיק בסוף 1875 לשלם את הריבית על החוב החיצוני של פרו שעמד על 32 מיליון, ופרו הכריזה שוב על חדלות פירעון.
הממשלה בפרו חיפשה לחדש את החוזה עם חברה חדשה, אבל הדיונים בנושא הסתבכו בשל טענת הלווים לממשלת פרו, מרביתם בריטים, שהגואנו שייך להם כיוון שניתן כעירבון על ההלוואה.
בסופו של דבר הוקם סינדיקט בריטי-פרואני "חברת הגואנו הפרואנית" (Peruvian Guano company), אבל לסינדיקט הגואנו היה עדיין מלאי של חצי מיליון טון גואנו, ולפתע היו בשוק שני גורמים מתחרים שמכרו גואנו.
בינתיים צץ מדרום איום על הגואנו כדשן המוביל, המלחת.
במהלך השליש השלישי של המאה ה-19, פעלו חברות צ'יליאניות במדבר אטקמה, כולל בחלקיו הבוליביאניים והפרואניים, והפיקו מלחת וגואנו בהתאם להסכמים בין המדינות.
פרו ובוליביה לא ראו את ההתפשטות הצ'יליאנית בעין יפה ובשנת 1873 כרתו ברית סודית.
בשנת 1875 הלאימה פרו את תעשיית המלחת, ובכך פגעה בחברות הצ'יליאניות, ובשנת 1878 הפרה בוליביה את הסכמיה עם צ'ילה והעלתה את המיסים על ייצוא המלחת.
בראשית 1879 אסרה בוליביה את ייצוא המלחת בידי הצ'יליאנים.
צ'ילה שלחה את חיל הים הצ'יליאני לאזור, ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם בוליביה וב-14 בפברואר כבשה את העיירה אנטופגסטה, בה היו למעלה משלושת רבעי תושביה צ'יליאנים, והכריזה חד-צדדית על קו גבול חדש בין המדינות.
שבועיים לאחר מכן, ב-1 במרץ, הכריזה בוליביה מלחמה על צ'ילה.
פרו הציעה לתווך בין הנצים אולם כאשר נודע לצ'ילה אודות ההסכם הבוליביאני-פרואני הסודי, היא סירבה לתיווך, תבעה את שבירת ההסכם, וכשלא נענתה - הכריזה מלחמה גם על פרו.
החלה מלחמת האוקיינוס השקט (Guerra del Pacífico).
צ'ילה השתלטה על מרבצי הגואנו בחודש הראשון של המלחמה בת ארבע השנים, ובכך ניתקה את פרו ממקור הכנסתה העיקרית.
בוליביה ופרו הובסו במלחמה, במהלכה כבשו הצ'יליאנים את לימה.
ב-20 באוקטובר 1883 חתמו הפרואנים על הסכם שלום המכונה הסכם אנקון (Tratado de Ancón), שבו העבירו לצ'ילה את האזורים טרפקה (Trapacá), טאקנה (Tacna) ואריקה (Arica).
טאקנה הוחזרה לפרואנים בהסכם ב-1929. שנה אחר כך נאלצה גם בוליביה לחתום על הסכם שלום שבו איבדה את המוצא שלה לים, מחוז אנטפגוסטה.
היה זה סוף עידן הגואנו בפרו.
פרו חתמה אומנם על חוזה חדש עם חברה צרפתית נוספת, "החברה המסחרית והפיננסית של הפסיפיק" (Compagnie Financière et Commerciale de la Pacifique), אבל בכך נוסף שחקן שלישי בשוק מוכרי הגואנו, שמחירו צנח בלאו הכי גם בגלל התחרות מול המלחת.
פרו נאלצה להתמודד עם כמה גורמים להם הייתה חייבת כסף, בהם סינדיקט הגואנו ובעלי איגרות החוב שעליהן הכריזה חדלות פירעון.
החלה מערכה משפטית ארוכה ובסופו של דבר נאלצה פרו להתפשר עם בעלי החוב החזקים ביותר, בעלי איגרות החוב שיוצגו על ידי הסוחר מייקל גרייס (Michael Grace).
חוזה גרייס (Grace Contract) נחתם באוקטובר 1889 ובו, בין השאר, העבירה פרו את הבעלות על מערכת הרכבות בפרו לחברה חדשה שהקימו בעלי איגרות החוב למשך 66 שנים.
בעלי החוב האחרים, בהם סינדיקט הגואנו, פנו לערכאות בוררות בין-לאומיות בלוזאן ב-1901 ובבית הדין הבין-לאומי לצדק ב-1921, שחייבו את פרו לשלם חלק מחובה.
משערים שבמהלך תור הזהב של הגואנו בפרו, בשנים 1840–1880, כרו הפרואנים יותר מ־20,000,000 טון של גואנו ליצוא, שהכניסו להם כשני מיליארד דולר.
עם זאת, בסוף העשור הראשון של המאה ה-20 התדלדלו עתודות הגואנו של פרו בצורה חריפה וסיפקו רק כ־48,000 טון לשנה.
עידן הגואנו בפרו הסתיים בפשיטת רגל כלכלית שבסופה היו משאבים רבים של כלכלת פרו בידיהם של חברות זרות, שפעלו על פי האינטרס של בעלי המניות הבריטים שלהם.
העבודה באיי הגואנו הייתה קשה וכרוכה גם בסיכוני בריאות.
הכרייה התבצעה באקלים חם בסביבה מדברית בתוך ענני האבק הצהוב בעל ריח האמוניה שהיתמרו בשל פעולות הכרייה, שיש שדימו אותם לסצנה מהגיהנום.
לכן התקשו חברות הגואנו למצוא עובדים.
החברות פנו לשני מקורות של כוח אדם זול: עובדי כפיים בשכר נמוך שמוצאם מסין, אשר כונו "קולים", ועבדים.
הקבוצה הראשונה בת 79 עובדים סיניים הגיעה לפרו ב-1849, ועם סיום המסחר בגואנו כרבע המאה לאחר מכן "יובאו" למעלה מ-100,000 מבני ארצם לפרו.
לא כולם הועסקו בכריית הגואנו, חלקם עסק בהקמת מסילת הברזל וחלקם במטעי הסוכר והכותנה, אבל אלו שהועסקו בכריית הגואנו סבלו במיוחד והיו לא מעט מקרים של התאבדויות בקרב העובדים.
בעקבות מקרים אלו עצרה הממשלה הפרואנית את ייבוא העובדים בין 1856 ל-1861 והחוזים החדשים שנחתמו עם העובדים בשנות ה-60 של המאה ה-19 כללו סעיפים האוסרים על עבודה במכרות הגואנו שלא תמיד כובדו.
מורשת העובדים הסינים בפרו בולטת בקהילה של יוצאי סין, המוערכת בין 1.3 מיליון ל-1.6 מיליון, המהווים בין 3% ל-4% מתושבי פרו.
אחד המקרים הידועים לשמצה הקשור לעבדים באיי הגואנו אירע בשנת 1862, עת פשטו ספינות סוחרי עבדים פרואנים על אי הפסחא ושבו כ־1,000 איש לעבודה במכרות הגואנו.
שנה אחר כך, כשהשלטונות הפרואנים נאלצו, בלחץ הבישוף של טהיטי, להחזיר את התושבים לאי, נותרו רק 100 מהם בחיים ורובם מתו בדרך חזרה לאי ממחלת האבעבועות השחורות.
ב החל מחירו של הגואנו הפרואני לעלות, בשל איכותו המעולה.
הביקוש הגובר לגואנו, מחקלאים אמריקאים בריטים ואירופאים, עודד את הממשלה הפרואנית להעלות את המס על מקור העושר החדש שנתגלה.
הבריטים, בהבינם כי כמות הגואנו היא סופית ולפיכך סופיים גם הרווחים מהמסחר בו, ביקשו וקיבלו מממשלת פרו מונופול על כריית הגואנו ויצואו.
פעולה זו הפכה את האמריקנים ללקוחות של הבריטים.
החקלאים האמריקנים התנגדו נחרצות לשלם לכתר הבריטי תמורת הגואנו הפרואני ופנו בנושא לבית הנבחרים.
עיקר מחאתם הייתה כנגד עלותו של הגואנו המיובא.
הקונגרס ניסה להתמודד עם נושא זה באמצעות סדרה של דרכי פעולה כלכליות ודיפלומטיות, אך אף אחת מהשיטות לא צלחה.
גם הטלת מיסים מצד אחד והצעת תמריצים מצד שני לא גרמו לירידה במחירי הגואנו.
לאחר הכישלון בנושא הגואנו מפרו חיפשו האמריקנים מקורות חדשים של החומר.
בשנת 1856 עברה בקונגרס הצעת חוק בשם "חוק איי הגואנו" (Guano Islands Act), והיא אושררה על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן.
בשפה פשוטה: מותר לאזרחים אמריקניים להשתלט על כל אי בעולם המכיל מרבצי גואנו, ובלבד שאינו מיושב או שייך כבר למישהו אחר.
החוק מתיר לנשיא ארצות הברית להשתמש בכוח על מנת לשמור על אי שהושג בדרך זו.
החוק גם קבע שארצות הברית אינה מחויבת להחזיק באי לאחר שכל הגואנו שבו ייכרה, אך לא קבע מה יהיה מעמדו של האי לאחר שהחברה הפרטית שניצלה את הגואנו שבו תנטוש אותו.
חוק זה קיים עדיין בספר החוקים הפדרלי.
יזמים ארגנו משלחות חקר לאיתור גואנו, שהשתמשו בידע של הקרטוגרפים וחוקרי הטבע האמריקנים הטובים ביותר שיכלו היזמים לשכור.
ערים כמו בולטימור שימשו נקודת מוצא למשלחות יקרות, מסובכות ומסוכנות.
המשלחות הצליחו לאתר כ-60 איים זעירים בלתי ידועים, בעיקר ב, כדוגמת האיים האולנד, בייקר וג'רוויס, אך גם ב, כדוגמת איי סרנילה (Serranilla), נבאסה ופטרל (Petrel), שחלקם ננטשו לאחר שהביקוש לגואנו דעך בתחילת המאה ה-20.
גילוי האיים אילץ את הקונגרס ואת בתי המשפט להתערב, על מנת להגן על הרכש האמריקני החדש ועל האנשים שעבדו בו.
בזמן שהמדינאים התווכחו על חקיקה שתגן על הרכוש החדש, עבדים לשעבר ממרילנד הועסקו בתנאי עבדות מפרכים באי נבאסה, שבין האיטי לג'מייקה ב.
האי ננטש ב-1889, כאשר התמרדו העובדים ורצחו את מנהלי העבודה הלבנים.
בתוך חמישים שנה דעכה חשיבותו של הגואנו.
במקומות מסוימים, כגון האי הבודד "קליפרטון" בצפון האוקיינוס השקט (כיום בשליטת צרפת), לא נותר יותר גואנו לכרות.
אך הסיבה העיקרית לדעיכת חשיבותו של הגואנו הייתה פיתוח דשנים סינתטיים מורכבים סביב תחילת המאה ה-20, שאיכותם, ובפרט זמינותם, עלתה על אלה של הגואנו.
האנשים שעבדו באיי הגואנו חזרו הביתה והחברות שאיי הגואנו היו שייכים להן התפרקו.
הגואנו נעלם, או במקרים שעדיין נותר גואנו, האנשים נעלמו מהאיים.
נושאים כגון בעלות וחוקי רכוש היו ועדיין ממשיכים להיות מושפעים מהחקיקה סביב איי הגואנו.
ארצות הברית מצאה עצמה בסוף תקופת הגואנו בעלת אוסף של רכישות חדשות.
לכמה מהאיים הייתה משמעות אסטרטגית שנים רבות אחר כך.
למשל, במהלך מלחמת העולם השנייה, כשהצבא האמריקאי עשה שימוש באיים כקרש קפיצה לכיבוש איים אחרים מידי האימפריה היפנית.
האי הידוע ביותר מבין איי הגואנו הוא אטול מידוויי שבאוקיינוס השקט, ששימש בשנת 1942 (80 שנה אחרי שנתגלה) כזירה שבה התחולל קרב מידוויי, שהיה נקודת המפנה ביחסי הכוחות בין יפן לארצות הברית.
כמו כן, קיימת טענה כי ה-CIA השתמש באיים אלה בזמן המלחמה הקרה להקמת תחנות האזנה סביב קובה וניקרגואה.
בתחילת המאה ה־20 התברר כי מרבצי הגואנו של פרו הולכים וכלים.
לפיכך החליטה ממשלת פרו לנקוט צעדים על מנת לשמר את עתודות הגואנו.
הוקמה "מנהלת הגואנו" כדי שתנהל בצורה טובה יותר את עתודות הגואנו באמצעות שמירה על עופות הגואנו ועל סביבתם.
מאמצי השימור כללו מניעת הגישה מחברות הגואנו לאיים במשך חצי שנה, על מנת לאפשר לעופות לצבור מחדש את עתודות הגואנו ולגדל בבטחה את גוזליהם בלי הפרעה של פעילות אנושית.
אמצעי נוסף שננקט היה הגבלה על תעשיית הדיג המסחרי וקביעת מכסות דיג, על מנת לשמר את עתודות הדגה ולאפשר לעופות הגואנו להיזון ממנה כדי לשמור על גודל אוכלוסייה מספק.
אמצעי משמעותי אחרון היה להכין שמורות טבע על היבשת, מקום שחלק מעופות הים נודד אליו, ולהבטיח כי יהא זה מקלט בטוח מטורפים.
אמצעים אלה אפשרו לפרו להמשיך להשתמש בגואנו עבור החקלאות המקומית בעשרות השנים האחרונות.
איום נוסף על האקלים המיוחד של איי הגואנו של פרו הוא התחממות האוקיינוסים.
בשל התחממות האוקיינוסים והתופעה הידועה כאל ניניו, המים החמימים משבשים את המערכת האקלימית בתוך זרם הומבולדט וגורמים למוות המוני של דגים שמשפיע באופן ישיר על אוכלוסיית עופות הגואנו.
החל מסוף המאה ה-20 נוצר ביקוש מחודש לגואנו בשל העניין הגובר בחקלאות אורגנית.
על אף שרוב הגואנו הנמכר באינטרנט מקורו בגללי עטלפים הנאספים ממערות, ניתן לקנות גם גואנו שמקורו באיים.
בגלל הביקוש הגובר נרשמו פטנטים לגואנו "מלאכותי".
עלילת ספרו של איאן פלמינג, "ד"ר נו" מתרחשת על אי גואנו ב.
הנבל המרכזי בספר, יוליוס נו, מת כשהוא טובע בגואנו.
בסרט משנת 1995, "אייס ונטורה: בלש פראי", הגיבור שמגלם ג'ים קארי מנסה למנוע השתלטות על מערות גואנו של שבטים אפריקאיים השוות מיליארדים.
בסדרת הקומיקס "טינטין" כאשר טינטין וחבריו בפרו, הם רואים שקים רבים של גואנו על רציף הנמל.
גואנין הוא בסיס חנקני, נגזרת של פורין, המהווה מרכיב מרכזי בכל חומצות הגרעין.
גואנין מסומן בגנטיקה באות G.
גואנין התגלה לראשונה בשנת 1846 בלשלשת של עופות ימיים וצואת עטלפים וכלבי ים (גואנו; מכאן שמו).
רק בסביבות 1880 הוא קושר לחומצות הגרעין.
המבנה המולקולרי שלו תואר לראשונה ב-1875 והמולקולה עצמה סונתזה בשנת 1900.
כשגואנין נקשר לפחמימה ריבוז בקשר גליקוזידי מתקבל הנוקלאוזיד גואנוזין (Guanosine).
כשגואנוזין נקשר לקבוצת זרחה מתקבל הנוקלאוטיד גואנוזין מונופוספט (GMP); הלה משתתף באופן ישיר בבניין RNA.
גואנין נקשר בזיווג בסיסים לציטוזין באמצעות שלושה קשרי מימן.
שיעור ה-GC (כלומר: אחוז בסיסי הגואנין והציטוזין בקטע מסוים של חומצת גרעין) משמש כמדד חשוב בגנומיקה ובגנטיקה; שלושת קשרי המימן שבזיווג GC מקנים יציבות רבה לחומצות גרעין דו-גדיליות, זאת בהשוואה לשני קשרי המימן שבזיווג אדנין-תימין.
משיעור ה-GC ניתן להסיק את יציבות חומצת הגרעין; שיעור ה-GC משמש אף למיון טקסונומי של חיידקים.
כששלוש קבוצות זרחה קשורות לאדנוזין מתקבל הנוקלאוטיד גואנוזין טריפוספט (GTP), אחת התרכובות החשובות ביותר בכל היצורים החיים.
GTP משמש בתגובות כימיות רבות בתא כ"מטבע אנרגיה" במקום ATP.
בנוסף משמש הנוקלאוטיד כ"שליח" של אותות תוך-תאיים.
GTP הוא קופקטור חשוב בעיקר בתהליך התרגום ובמטבוליזם של פחמימות.
מכל חומצות הגרעין, לגואנין אנרגיית היינון הנמוכה ביותר, ופוטונים באורך גל של 158 ננומטר די בהם על מנת ליינן אותו.
מסיבה זו גואנין הוא החוליה החלשה ב DNA החשוף לקרינה אולטרה סגולה.
גְוַאנְגשִׂי (בסינית: 广西; בפין-יין: Guǎngxī - IPA: [kwɑ̀ŋɕí]; בג'ואנג: Gvangjsih Bouxcuengh Swcigih) הוא מחוז אוטונומי בדרום הרפובליקה העממית של סין, המוגדר כאוטונומיה של בני הג'ואנג.
המחוז משתרע על פני 237,818 קמ"ר ובירתו היא העיר נַאנִּינְג.
האזור האוטונומי מוכר לתיירים במיוחד בזכות העיר גווילין והעיירה יאנגשוו, הסמוכות לנהר הלי על נוף גבעות הגיר המיוחד לו, חלק מאתר המורשת העולמית הקרסט של דרום סין.
צפון המחוז, בעיקר בקרבת הגבול עם מחוז גוויג'ואו מספק גם הוא נופים יפהפיים והזדמנות להתבונן באורח החיים המסורתי של קבוצות אתניות שונות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התרחש באזור טבח גואנגשי במהלכו נהרגו 100-150 אלף אזרחים.
המחוז האוטונומי גואנגשי מחולק לארבע עשרה נציבויות עירוניות:
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו במחוז כ-50.1 מיליון תושבים.
אף על פי שהמחוז מוגדר כאוטונומיה של בני הג'ואנג, הם מהווים רק 32% מהאוכלוסייה, בעוד שמרבית התושבים (כ-62%) הם בני האן.
עם זאת יש במחוז נוכחות רבה של קבוצות מיעוט, כשהבולטות שבהן, פרט לג'ואנג, הן המיאו (הְמוֹנְג), היאו (מְייֵן), הדונג, והגֶלאו.
המגוון הזה תורם גם למגוון לשוני עשיר.
השפות המדוברות במחוז הן מנדרינית דרומית, קנטונזית, פינגחווה, וכן לשונות המיעוטים השונות.
הגואנצ'ים (Guanches) היו התושבים המקוריים של האיים הקנריים.
מראם החיצוני תואר על ידי הכובשים הספרדיים כ"בהירים (או נאים), גבוהים וחזקים" ואופיים תואר על ידם כ"דוברי אמת, הגונים ואמיצים".
נראה שמוצאם היה מצפון אפריקה ושפתם הייתה אחת השפות הברבריות.
במאה ה-15 נכבשו האיים בידי הספרדים.
הגואנצ'ים התנגדו לכיבוש ונלחמו בכובשים הספרדיים.
רבים מהם נהרגו במהלך ההתנגדות או נשבו לעבדות ונמכרו בשוקי אירופה.
הגואנצ'ים ששרדו את הכיבוש הוטבלו לנצרות ונטמעו בתוך הספרדים שהיגרו לאיים, חלקם גם השתתף מרצונו או בכפייה בכיבוש וההגירה הספרדית למושבות בדרום אמריקה.
הרעיון של "שבט לבן" שחי באפריקה באותו אזור שבו הייתה אמורה להתקיים אטלנטיס האבודה הצית את הדמיון במערב.
נהוג היה לחשוב שהגואנצ'ים נכחדו ויחד אתם נכחדו גם שפתם ותרבותם והם תוארו כ"שבט אבוד".
מחקרים מהזמן האחרון מראים שרבים מתושבי האיים נושאים מורשת גנטית גואנצ'ית ותרבותם שרדה בחלקה תחת המעטה הנוצרי.
בשנים האחרונות צאצאי הגואנצ'ים החלו לחקור את עברם ולנסות לשחזרו.
מקור השם גואנצ'ים הוא בשפה הגואנצ'ית ופירושו גואנ = איש, צ'ינט = השם הגואנצ'י לאי טנריף.
כלומר פירוש השם הוא איש טנריף ומאוחר יותר הורחב השם בידי הכובשים הספרדיים לכלל האוכלוסייה באיים.
הגואנצ'ים היו העמים הילידים של האיים הקנריים ועל פי סמנים גנטיים ומאפיינים לשוניים הם הגיעו מצפון אפריקה והיו שייכים לעמים הברברים.
ממחקרים ארכאולוגיים עולה כי ראשית היישוב האנושי באיים היה בתחילת האלף הראשון לפני הספירה.
החוקרים משייכים את ראשית היישוב ליורדי הים הפיניקים שהיו זקוקים לנקודת אספקה מוגנת במסעותיהם לאורך החוף המערבי של אפריקה.
את הפיניקים ירשו הפונים (קרתגו) שהמשיכו במסחר לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי.
הידע בדבר איים פוריים הגיע מהפיניקים או מהפונים ליוונים וסטראבון בספרו "גאוגרפיה" מזכיר אותם כ"איים המבורכים".
קרתגו חרבה על ידי הרומאים בשנת 146 לפנה"ס, הסופר וקצין הצבא הרומאי פליניוס הזקן דיווח בדו"חות ששלח למלך יובה השני כי משלחת ממאוריטניה שנשלחה אל האיים בסביבות 50 שנה לפנה"ס מצאה שרידים של מבנים גדולים, אך לא אזכר קיומה של אוכלוסייה ונראה שהישוב באי ניטש.
מפעלותיו של המלך יובה השני חידשו או עוררו את נוכחות האדם באי שהפעם המטרה הייתה לספק את צורכי מלחי האימפריה הרומית, שלב זה הסתיים במאה הרביעית לספירה בעקבות המשבר שפקד את האימפריה.
לאחר שלב ביניים קצר (כ-100 שנה) החל במאה ה-5 לספירה שלב, שבו התפתחה התרבות הגואנצ'ית הייחודית לאיים הקנריים.
הגאוגרף אל אדריסי (סביבות 1100) מציין, ככל הנראה, את האי במפתו, ששימשה בסיס לידע הגאוגרפי עוד מאות שנים לאחר מכן.
אל אדריסי כתב שבמהלך מסע באוקיינוס האטלנטי הגיעו חברי משלחת לאי שתושביו עסקו בחקלאות וגידלו כבשים ועיזים.
מראם של התושבים מתואר כ"בעלי עור אדום, בלי הרבה שיער לגופם, שערם חלק ובעלי קומה גבוה.
הנשים היו בעלות יופי נדיר" ובראשם עמד מלך.
בין התושבים היה גם תושב אחד דובר ערבית ולאחר שסייע להם להיחלץ מהאי הגיעו תוך זמן קצר למרוקו.
אם אכן אל אדריסי התכוון לאיים הקנריים, ומתוך הידע כי שאר האיים באזור לא היו מאוכלסים בתקופתו, נראה שמציאותו של דובר ערבית מצביעה על קשר מתמשך של האיים עם צפון אפריקה.
הגואנצ'ים חיו ככל הנראה בבידוד יחסי החל מהמאה החמישית ועד עד לכיבוש הקסטיליאני, בסביבות המאה ה-14.
עם זאת, נראה כי גנואזים, פורטוגלים וקסטילנים ביקרו שם מהמחצית השנייה של המאה ה-8.
הבידוד היחסי הסתיים בסביבות שנת 1300 כאשר לנצ'לוטו מלוצ'לו הגיע לאי ושהה שם כשני עשורים והקים מבצר, לאחר מכן נבנה באי מיסיון ששרד כ-50 שנה, באותה תקופה החלה חטיפה של גואנצ'ים לעבדות על ידי משלחות אירופאיות.
בשנת 1478 התחילה ממלכת קסטיליה בכיבוש כל הארכיפלג, כיבוש שהסתיים בשנת 1496 ולווה בהשמדת הגואנצ'ים ותרבותם הייחודית.
יצוין כי כריסטופר קולומבוס עצמו לפני שחצה את האוקיינוס האטלנטי עצר באיים הקנריים וקיבל משליטת האי שתיל קנה סוכר.
רבים מהגואנצ'ים נהרגו בהתנגדות לכיבושים, אחרים נמכרו לעבדות באירופה או מתו ממחלות שהביאו אתם הפולשים שהאוכלוסייה המבודדת לא הייתה חסינה אליהם ולכן זמן רב נחשבו כ "שבט אבוד" ומעט המידע שהיה עליהם בא ממחקרים שערכו כמרים ואנשי ממשל ספרדיים.
בשנים האחרונות חלה התעוררות בקרב תושבי האיים הקנריים וחלקם החלו להתעניין בשורשיהם הגואנצ'ים, התעוררות זו, בשילוב עם מחקרים גנטיים הביאה להבנה כי "השבט האבוד" עודנו קיים.
הגואנצ'ים האמינו באל עליון בורא העולם אשר שכן בגבהים (שמים או פסגות הרים), השמש והירח היו גם הם אלוהיות וכן אלוהות זדונית אשר התחרתה באשמן.
הדת וכן שמות האלים השתנו במידה רבה בין אי לאי.
אצ'מן (אשמן): אל עליון בורא העולם, פרוש שמו השמיים.
קשקיראקי (Chaxiraxi): האלוהות הנקבית הראשית, אמו של אל השמש, קשקיראקי זוהתה עם הכוכב קאנופוס, הכוכב השני בבהירותו בשמים, ייתכן והייתה זהה לתנית במיתולוגיה הפיניקית-ברברית.
מאגק: אל השמש במיתולוגיה הגואנצ'ית.
גואיוטה: הוא האלוהות הזדונית במיתולוגיה הגואנצ'ית.
מקום חשוב בתרבות הגואנצית היה לחניטה, מספר מומיה גואנצ'יות שרדו והם משמשות כמקור רב ערך להכרת התרבות הגואנצ'ית שהייתה תרבות אורלית (חברה שמסורותיה עוברות בעל פה).
על פי עדויות ספרדיות, הייתה נוכחות לקורבנות אדם.
ילדים הוקרבו ונזרקו לים במהלך הקיץ.
ב-2001 הוקמה כנסיית העם הגואנצ'י, שמטרתה לשחזר את הדת הגואנצ'ית.
בעקבות התמוטטות האימפריה הרומית והמסחר לאורך חופי מערב אפריקה היו תושבי האי מנותקים במידה רבה מהעולם החיצוני ובין השאר ממקורות אספקת מתכות או מוצרי מתכת מוגמרים.
כתוצאה מכך חזרו תושבי האי לאורח חיים המזכיר את תקופת האבן החדשה (נאולית קרמי); הכלכלה התבססה על חקלאות (גידולי שדה ומרעה) וייצור כלי אבן וחרס וכן פריטי לבוש מעורות עזים, צמר וסיבים צמחיים לשימוש עצמי.
הגואנצ'ים חיו לרוב במערות טבעיות או חצובות בסלע, במקומות שהדבר לא היה אפשרי בנו הגואנצ'ים בתים קטנים עגולים.
מלבושי הגואנצ'ים היו עשויים לרוב מעורות עזים אך גם מסיבים מצמחים וצורת הלבוש השתנתה מאי לאי.
הגברים היו לבושים לרוב במעין חצאית קצרה העשויה עורות עזים אשר לה פס תחתון בצבע שונה ולעיתים גם בבגד עליון המכסה את הכתפיים והחזה וכובע או צעיף סביב הראש, הנשים היו לבושות בצורה דומה או בשמלה ארוכה יותר.
מחקרים גנטיים מצביעים על מורשת גנטית גואנצ'ית ברורה באוכלוסייה הנוכחית באיים הקנריים ונראה שבעקבות הכיבוש הספרדי נהרגו מרבית הגברים ומאלו ששרדו חלקם הגרו מרצונם או בכפייה אך הכובשים כבשו חלק מהנשים.
במיוחד ברורה המורשת הגואנצ'ית באי המבודד לה גומרה שנכבש מאוחר יותר בידי הספרדים והמבנה הצר של עמקיו הקשים לגישה אפשר המשך קיום האוכלוסייה המקורית.
מעט מאוד מילים, שמות מקומות ושמות משפחה שעדיין נישאים על ידי כמה משפחות מהשפה הגואנצ'ית שרדו.
אלו ששרדו מצביעים על קשר לשפות הברבריות.
אחת התופעות שאפיינה את האיים היה קיומה של שפת שריקות הנקראת Silbo אשר אפשרה העברת מידע על פני מרחקים גדולים ולקהל גדול של מאזינים.
השפה שבמקורה הייתה גואנצ'ית והוסבה לספרדית ממשיכה להתקיים באי לה גומרה נחשבת לנכס תרבותי ולחלק מהמורשת התרבותית של האיים, השלטונות המקומיים מעודדים את שימור השפה והנחלתה לדור הבא.
אם האלים בדת הגואנצ'ית הייתה האלה קשיקראקי שיש המזהים אותה עם האלה הפיניקית-ברברית תנת, שהיא ככל הנראה גלגולה של עשתרת.
אחד ממקומות הפולחן לאלה היה במערת אשבניקו בקנדלריה, טנריף שם הוצב פסל של אשה שחורה נושאת תינוק שהגיע לאי מן הים.
האלה זוהתה אחרי הכיבוש הנוצרי עם מריה אמו של ישו, כונתה הבתולה של קאנדלריה והוכרזה כקדושה המגינה של האיים הקנריים על ידי האפיפיור.
לפני המערה נבנתה בסיליקה שבה הוצב הפסל שלו סגדו הגואנצ'ים והמערה הפכה לאתר טבילה.
ברבות השנים הפסל המקורי נסחף בחזרה לים בסערה חריגה וכיום מוצב שם העתק שלו.
המאמינים עורכים לכבודה פסטיבל פעמיים בשנה ב-2 בפברואר וב-14 וה-15 באוגוסט, חודש אוגוסט הוא מועדו של ראש השנה הגואנצ'י והחודש שבו היו המאמינים הגואנצ'ים חוגגים את חג האסיף בנשמן לכבודה של קשיקריקי באותו מקום.
בשנת 1885 במערה אחרת נמצא פסל גואטימאק שהיה חלק של פולחן דתי ונמצא כיום במוזיאון.
האמונה בקדושה, אשה שחומת עור (מדונה שחורה ) המחזיקה בידה ילד הופצה, כנראה על ידי מתיישבים מהאיים הקנריים, בחלקים אחרים של האימפריה הספרדית ובכללם קובה, הפיליפינים, דרום אמריקה וטקסס.
בחלק ממקומות שאליה הגיעה האמונה באלה-קדושה עשתרת-תנת-קשקריקי-הבתולה מקאנדלריה' המגולמת בדמות אשה שחורה, זוהתה הקדושה עם דמויות של אלות מקומיות, במיוחד בולטת התופעה בקרב עבדים לשעבר באמריקה ובקריביים הנושאים את התרבות הדתית של עם היורבה מאפריקה שם מזוהה הקדושה עם האלות האפריקאיות-אמריקאיות אויה ואושון .
מהצד השני, מהגרים הודיים שהגיעו לאיים הקנריים זיהו את הקדושה עם האלות קאלי ודורגה וסוגדות להם בבזיליקה הנוצרית שנבנתה לכבודה.
בשנת 2001 נוסדה כנסיית העם הגואנצ'ית ששמה לה למטרה לחדש את הפולחן המקורי של טנית-קשקריקי.
גוארנה אנטארקטיקה (בפורטוגזית: Guaraná Antarctica) הוא משקה קל, בטעם של פרי הגוארנה, הנפוץ ביותר בברזיל.
המשקה הופק לראשונה בשנת 1921 על ידי חברת אנטארקטיקה-פאוליסטה (Antarctica Paulista).
כיום החברה מהווה חלק מחברת המשקאות של האמריקות (AmBev), שהיא מבשלת השיכר הגדולה ביותר באמריקה הלטינית.
החברה המייצרת משקה זה היא המממנת הראשית של נבחרת ברזיל בכדורגל.
בברזיל, נמכרת גם גרסה דלת קלוריות של המשקה בשם גוארנה אנטארקטיקה זירו.
גואנטנמו (בספרדית: Guantánamo) היא עיר ובירת מחוז גואנטנמו בקובה.
בעיר מתגוררים כ-244,603 תושבים נכון ל-2004, המתפרנסים בעיקר מתעשיות הסוכר והכותנה.
העיר גואנטנמו, המכונה גם "גיטמו" (Gitmo), הוקמה בשנת 1819 במרחב ההררי השוכן בין הנחלים גואסו (Guaso), באנו (Bano) וחאיבו (Jaibo).
את העיר משרת הנמל קאימנרה (Caimanera) ונמל תעופה בשם מריאנה גראחאלס (Mariana Grajales), במרחק 16 קילומטרים מהעיר עצמה.
העיר מחוברת לרשת הרכבות של קובה.
במרחק 15 קילומטרים מהעיר שוכן בסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו.
המקום פורסם בעולם גם על ידי השיר הפופולרי גואנטנמרה (Guantanamera, כלומר "בת-גואנטנמו").
בבסיס הצי האמריקני נמצא גם מתקן המעצר גואנטנמו שהחל לפעול לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
ב-22 בינואר 2009 הוציא נשיא ארצות הברית ברק אובמה צו המורה על סגירת מתקן המעצר.
גוּאראם הראשון (בגאורגית: გუარამი I) היה נסיך שהקים את נסיכות איבריה.
הוא נשא בתואר הביזנטי "קורופלאטס" והנהיג את נסיכות איבריה תחת חסותה של האימפריה הביזנטית משנת 588 עד 590 לערך.
לעיתים קרובות הוא מזוהה עם ה"גורגנים" המופיעים בכתביו של רושם הרשומות הביזנטי, תיאופנס המוודה.
הגוארמידים, השושלת שאליה השתייך גואראם הראשון, היו דוכסי האזורים הדרומיים של איבריה, קלארג'תי וג'אוואחתי.
רושם הרשומות הגאורגי, סומבט דוויתידזה טען ברשומותיו כי הוא היה השליט הבגרטיוני הראשון.
אולם רוב ההיסטוריונים המודרניים אינם מקבלים את טענה.
כאשר התחדשה המלחמה בין האימפריה הביזנטית תחת יוסטינוס השני לאימפריה הסאסאנית, בשנת 572, כרתו גואראם והגורגנים ברית עם הנסיך הארמני ורדן השלישי ממיקוניאן והביזנטים בניסיון נואש להשתחרר מעול השלטון הפרסי.
כפי הנראה נמלט גואראם לקונסטנטינופול כשהמרד נכשל, ונשאר שם עד שהופיע מחדש בזירה הפוליטית בשנת 588. רושם הרשומות הגאורגי, ג'ואנשר, ציין ברשומות כי בתקופה זו מרדו האיברים בשלטון הפרסי פעם נוספת.
אצילי איבריה ביקשו מהקיסר הביזנטי, מאוריסוס, שימנה עליהם שליט מבית המלוכה האיברי.
מאוריסוס העניק לגואראם את התואר הביזנטי, "קורופלאטס" ושלח אותו למצחתה.
כך התחלפה ממלכת איבריה, שבוטלה בשנת 580 על ידי הסאסאנים, בנסיכות בראשות גואראם.
המסורת הגאורגית זוקפת לזכותו של גואראם את הקמתו של מנזר הצלב במצחתה (כיום אתר מורשת עולמית).
עם מותו בשנת 590 ירש אותו בנו סטפנוז הראשון.
גואראם היה השליט הגאורגי הראשון שעשה צעד בלתי רגיל לאותם ימים והנפיק מטבעות עם דמותו על דרכמה סאסנית מכסף.
מטבעות אלה נקראו מטבעות איבריות-סאסאניות ומאוחר יותר נחתמו בראשי התבות "גנ" על פי התחילית והסופית של השם גורגן, שעל פי הרשומות הגאורגיות, היה השם שבו נקרא גואראם בהתאם ל"גורגנים" המופעים גם ברשומות הביזנטיות.
גואנחואטו (בספרדית: Guanjuato) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
גואנחואטו ממוקמת במרכז מקסיקו והיא גובלת בחליסקו במערב, סקטקס בצפון-מערב, סן לואיס פוטוסי בצפון, קרטרו במזרח, ומיצ'ואקאן בדרום.
בירת המדינה היא גואנחואטו והעיר הגדולה ביותר בה היא לאון.
זוהי המדינה ה-22 בגודלה מבין מדינות מקסיקו.
משמעות שם המדינה היא "מקום של צפרדעים" בשפת הילידים המקומית, כי האינדיאנים הטרסקנים המקומיים האמינו כי הצפרדע מייצג את אל החוכמה.
בגואנחואטו נולדו גם נשיאהּ לשעבר של מקסיקו, ויסנטה פוקס והאמן המקסיקני המפורסם דייגו ריברה.
גוּאַקַמוֹלֵה (בספרדית: Guacamoleׂ) הוא סלט, מטבל או ממרח אבוקדו שמקורו במטבח המקסיקני.
בגרסתו הנפוצה ביותר הסלט מכיל, פרט לאבוקדו, בצל, ליים, כוסברה ומלח, ולעיתים גם עגבנייה.
המאכל קיים מתקופת האצטקים שהכינו אותו על ידי מעיכת האבוקדו בעלי ומכתש והוסיפו אחר כך עגבניות ומעט מלח.
המאכל מצא חן בעיני הכובשים הספרדים, שניסו לייבא את צמח האבוקדו לספרד.
הצמח לא נקלט שם היטב ולכן הגואקמולה נחשב באותה עת בספרד כמאכל אמריקאי אקזוטי.
מקור השם "גואקמולה" בנאוואטל במשמעות "רוטב אבוקדו", ממנה הגיע לספרדית המקסיקנית ולשפות אחרות.
את סלט האבוקדו מכינים לרוב מהמרכיבים המקוריים - אבוקדו, עגבניות ומלח.
יש המוסיפים מיץ לימון או ליים, הן בשל טעמו והן כדי למנוע את השחרת האבוקדו.
יש מי שמכינים עדיין גואקמולה באמצעות עלי ומכתש.
שיטות מודרניות יותר הן מעיכה על ידי מזלג או במעבד מזון, להשגת מרקם פחות גושי.
במקסיקו מולדתו אוכלים אותו כממרח בתוך טורטייה מגולגלת, כמטבל עם חטיפי טורטייה מטוגנים או אפויים וכן מוסיפים אותו לתבשילים שונים.
בטקסס ואזורים אחרים בדרום-מערב ארצות הברית הוא משמש כמתאבן מסיבות ולעיתים קרובות מועכים את האבוקדו עם רוטב סלסה.
גיוונים למתכון הבסיסי מושגים על ידי הוספת בצל, פלפלי צ'ילי חריפים, שום, כוסברה ותבלינים נוספים.
חלק מהגרסאות בארצות הברית כוללות מוצרי חלב כגון שמנת חמוצה או חלב, וכן פלפל שחור.
בישראל מכינים את הסלט מאבוקדו מעוך עם מלח, לעיתים גם עם ביצה קשה מעוכה.
יש המוסיפים מיץ לימון או פלפל שחור.
הוא עשוי להיות מוגש בכל ארוחה שהיא, כסלט או כמנת פתיחה.
משתמשים בו גם כממרח לכריכים, לרוב בתוספת פרוסות ירקות שונים כגון מלפפון, עגבנייה, פלפל.
בישראל קיימות גם גרסאות תעשייתיות של ממרח אבוקדו, לרוב טעמו חמוץ משל הסלט הביתי בשל תוספים למניעת השחרה.
בניו זילנד מערבבים את האבוקדו עם חלבוני ביצה טרופים לקבלת מרקם קרוש.
אף על פי שמקורו של המאכל הוא ממקסיקו, הוא פופולרי מאוד בארצות הברית, בעיקר בחגים ובאירועים חגיגיים.
5% מתצרוכת האבוקדו השנתית של ארצות הברית נצרכת בכל אחד מהאירועים הבאים: 5 במאי - חג לאומי מקסיקני שנחגג גם בארצות הברית, 4 ביולי - יום העצמאות האמריקאי, יום ראשון של הסופרבול ופסחא.
הפופולריות שלו כחטיף מסיבות הולכת וגוברת גם בניו זילנד ובאוסטרליה.
יום הגואקמולה הלאומי נחגג ב-16 בספטמבר, לכבוד היום בו מקסיקו זכתה בעצמאותה מספרד ב-16 בספטמבר 1810.
גוארנרי (באיטלקית: Guarneri) הוא שמה של משפחת בוני כינורות ידועי-שם מקרמונה שבאיטליה במאות ה-17 וה-18, שמעמדה נחשב שווה-ערך למעמדן של המשפחות אמאטי וסטרדיווארי.
אנדראה גוארנרי (1626 בקירוב - 7 בדצמבר 1698) היה שוליה בסדנה של ניקולו אמאטי מ-1641 עד 1646, וחזר לייצר כינורות לאמאטי בין השנים 1650 עד 1654. הכלים המוקדמים שלו מבוססים בדרך כלל על תבנית ה"גראנד אמאטי", אך חותרים להשיג את התחכום שאפיין את הכלים של אמאטי עצמו.
אנדראה גוארנרי ייצר כמה ויולות משובחות, שבאחת מהן ניגן ויליאם פרימרוז.
שניים מבניו של אנדראה הלכו בדרכי אביהם:
פייטרו ג'ובאני גוארנרי (18 בפברואר 1655 - 26 במרץ 1720), נודע בשם פייטרו דה מנטובה, כדי להבדיל בינו לבין אחיינו, פייטרו גוארנרי.
פייטרו ג'ובאני עבד בסדנת אביו מסביבות 1670 עד נישואיו ב-1677. הוא השתקע בשנת 1683 במנטובה, שם עבד הן כנגן והן כבונה כינורות.
הכלים שבנה משובחים בדרך כלל מאלה של אביו, אבל הם נדירים, משום שהיה עליו לחלוק את זמנו בין שני עיסוקים.
יוזף סיגטי ניגן באחד מכליו.
משנת 1715 בקירוב נעזר בבניו, וכנראה גם בקרלו ברגונצי.
ג'וזפה ג'ובאני בטיסטה היה אביהם של עוד שני בוני כלי קשת:
פייטרו גוארנרי (פייטרו דה ונציה) (14 באפריל 1695 - 7 באפריל 1762), שלא שבע נחת, משום מה, מחייו בקאזה גוארנרי, עזב את קרמונה לצמיתות בשנת 1718, ובסופו של דבר השתקע בוונציה.
כאן מיזג את טכניקות קרמונה של אביו עם הטכניקות הוונציאניות, ואפשר שעבד עם דומניקו מונטניאנה וקארלו טונוני.
התוויות המקוריות הראשונות שלו מוונציה מופיעות החל ב-1730. הכלים שבנה נדירים ויקרי-ערך לא פחות מאלה של אביו ודודו.
באחד מן הצ'לי שלו ניגנה ביאטריס האריסון.
ברתולומאו ג'וזפה גוארנרי (דל ג'זו), שנודע גם בשם ג'וזף (21 באוגוסט 1698 - 17 באוקטובר 1744), נקרא גדול בוני הכינורות מאז ומעולם.
ג'וזפה מכונה "דל ג'זו" משום שבתוויות הכלים שלו משולבות תמיד האותיות I.H.S.(יוטא-אטה-סיגמה) וצלב קתולי.
הכלים שבנה נבדלו משמעותית מן המסורת המשפחתית, בסגנון ייחודי לו לבדו.
רק סטרדיווארי נחשב לעולה עליו, ויש הרואים בגוארנרי את הראשון בשניים.
הכלי החביב על וירטואוז הכינור המפורסם ניקולו פגניני, "איל קאנונה גוארנריוס" היה כינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1743. כינור גוארנרי דל ג'זו המכונה "לורד וילטון", שנבנה בשנת 1742, היה בבעלותו של יהודי מנוחין.
עוד כנרים בעלי "דל ג'זו" במאה ה-20 היו ארתור גרומיו, יאשה חפץ, אייזק שטרן והנריק שרינג.
כינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1720 נמצא כיום בידי הכנר הראשי של התזמורת הסימפונית ראשון לציון, אקרט לורנצן, שקיבל אותו בהשאלה מיהודה זיסאפל.
תולדות משפחת גוארנרי מוטלות בספק-מה.
מקור אחד לשושלת גוארנרי אומר כי "ייתכן שג'וזפה דל ג'זו ופייטרו דה ונציה היו דודנים ולא אחים, ואפשר שפייטרו דה ונציה היה בנו של פייטרו דה מנטובה".
|ריכוזי אוכלוסייה= פרגוואי ברזיל בוליביה ארגנטינה|שפות=גוארני
}}גוּאָרַנִי (בספרדית: Guaraní''') הם עם אינדיאני החי ברובו בפרגוואי וחלקו בארגנטינה וברזיל, דוברי שפת הגוארני.
כרבע מיליון מבני העם נחשבים גוארנים טהורים ועוד מאות אלפים מבניו התערבבו ברבות השנים עם המתיישבים הלבנים בפרגוואי ועם קבוצות ילידים אחרות אך שמרו על שפת הגוארני אשר מהווה את השפה הרשמית השנייה של פרגוואי.
גוארני היא שפה המדוברת בפי אינדיאנים ומסטיסים בפרגוואי, שבה היא שפה רשמית לצד הספרדית, וכן בארגנטינה, בוליביה ודרום-מערב ברזיל.
על פי הערכה יש בערך 6 מיליון דוברי גוואראני בכל העולם.
גואראני היא השפה האינדיאנית הילידית היחידה, שחלק גדול מדובריה אינם צאצאים ישירים לאינדיאנים הילידים.
לפני המפגש עם הספרדים באמצע המאה ה-16 חיו הגוארני בעשרות שבטים נפרדים, בכפרים קטנים כציידים-לקטים נוודים למחצה, בעלי חקלאות זוטרה.
הגוארני מאמינים במיתולוגיה אנימיסטית לפיה רוח חיים קיימת בחיות, צמחים וחפצים דוממים, וכמו כן דמויות רבות סובבות במרחב: גובלינים, פיות, שדים, רוחות ואלים.
מפלי איגואסו הם בעלי חשיבות דתית גדולה עבור הגוארני והם מבטאים את רצונות האלים והרוחות ואת המאבקים ביניהם.
בשנת 1537 הגיע גונסלו דה-מנדוסה (Gonzalo de Mendoza) לאזור פרגוואי של ימינו ופגש לראשונה את הגוארני.
הוא נחשב למייסדה של אסונסיון בירת פרגוואי.
המושל הספרדי באזור הנהיג מדיניות של נישואי כפייה בין נשות הגוארני למתיישבים הספרדים, גברים רבים נלכדו ונמכרו כעבדים בשוק העבדים שבסאו פאולו.
מיסיונרים נוצרים נכנסו לקהילות גוארני במטרה לשנות את אורח חייהם ולהמירם לנצרות בהתייחסם אליהם כאל עובדי אלילים.
בעומקי הג'ונגל נותרו גוארני רבים אשר נמנעו מהמפגש עם המתיישבים והמשיכו לחיות באורך חייהם המסורתי.
בפרגוואי נחשבים הגוארני לעם מקומי שורשי, בעלי זכויות, בעלי השפעה ושפתם נלמדת בבתי הספר.
במדינות שונות בדרום אמריקה ובמיוחד בברזיל ובוליביה נאבקים הגוארני על מעמדם.
במאה ה-20 כבשו חוכרי אדמות, סוחרי עץ, חוואים שטחים נרחבים מיערות העד בהם חיים הגוארני.
יחד עם פקידי ממשל הם פעלו לגירוש הגוארני וצמצמו את מרחב המחיה שלהם וזאת בעזרת שימוש רב באלימות.
גם היום מבקשים לגרש בני גוארני בברזיל מאדמותיהם.
גואנחואטו (בספרדית: Guanajuato) היא בירת מדינת גואנחואטו במקסיקו.
העיר והמכרות הסמוכים לה הוכרו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1988.
עוד לפני בואם של הספרדים לאזור במאה ה-16 הייתה במקום התיישבות ילידית, אשר תושביה עסקו בעיקר בכרייה.
לאחר שגילו הספרדים באזור מרבצי זהב בשנות ה-40 של המאה ה-16 הם החלו לבנות בו מבצרים.
ב-1548 הקים באזור המשנה למלך ספרד במקסיקו, אנטוניו דה מנדוסה, את המוצב הצבאי "ריאל דה מינס דה גואנחואטו".
האזור סביב המוצב יושב במהירות, על אף התקפות ילידים עליו, ותוך זמן קצר הוקמה העיירה "סנטה פה ריאל דה מינס דה גואנחואטו".
ב-1679 הורה המשנה למלך פאיו אנריקס דה ריברה על שינוי שם העיר ל"סיודד דה סנטה פה דה ריאל דה מינס דה גואנחואטו".
ב-1741 היא קיבלה את התואר "העיר האצילה והנאמנה של סנטה פה דה ריאל דה מינס דה גואנחואטו".
במהלך הזמן התעשרה העיר מהמכרות באזורה, והיא הפכה להיות אחת הערים העשירות במקסיקו.
על אף עושרה של העיר נותרו המעמדות הנמוכים עניים והעושר מהמכרות הגיע רק למעמדות הגבוהים.
בסוף המאה ה-18 תקפו התושבים את הבניין בו הוחזק הונו של הכתר הספרדי מהכרייה כמחאה על המיסים הגבוהים, אחד האירועים המבשרים של מלחמת העצמאות של מקסיקו.
המלחמה פרצה ב-1810 בעיירה דולורס (כיום דולורס אידלגו) בהנהגתו של מיגל אידלגו, בקרבת גואנחואטו.
כעבור זמן קצר הגיעו כוחותיו של אידלגו אל גואנחואטו וכבשו אותה לאחר הקרב הראשון במלחמה מול כוחות צבאיים של ספרד.
ב-1824, לאחר שהמלחמה הסתיימה ומקסיקו קיבלה את עצמאותה, נוצרה מדינת גואנחואטו כשהעיר גואנחואטו היא בירתה.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת גואנחואטו ואוניברסיטת סנטה פה.
גואריקו (בספרדית: Guárico) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת בצפון ונצואלה, גובלת בקרבובו, בארגואה ובמירנדה בצפון, באנסואטגי במזרח, בבוליבר ובאפורה בדרום ובברינס ובקוחדס במערב.
המדינה משתרעת על שטח של 64,986 קילומטרים רבועים.
בירתה היא סן חואן דה לוס מורוס והעיר הגדולה ביותר בה היא קלבוסו.
במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה התקיימו מספר קרבות חשובים בשטחי המדינה של היום.
לאחר המלחמה, בשנות ה-20 של המאה ה-19, האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה.
ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך להיות חלק מפרובינציית קראקס.
מקור השם הוא בנהר גואריקו הזורם באזור.
בשנת 1864, לאחר המלחמה הפדרלית, הפכה ונצואלה למדינה פדרלית והאזור הפך למדינת גואריקו שבירתה הייתה קלבוסו.
ב-1881 המדינה אוחדה עם עוד מספר מדינות באזורה ל"מדינת מירנדה הגדולה", אך זו פורקה למרכיבותיה ב-1899.
בשנת 1934 הועברה בירת המדינה לסן חואן דה לוס מורוס.
כלכלת גואריקו מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, תירס ודורה, הפקת נפט, גידול מקנה וכרייה.
גואנגשי פייננס פלאזה הוא גורד שחקים אשר נמצא בעיר נאנינג שבמחוז גואנגשי, סין.
המגדל מתנשא לגובה של 321 מטרים (1,053 רגל) וכולל 68 קומות (+4 קומות תת-קרקעיות).
בניית המגדל החלה בשנת 2010 והסתיימה בשנת 2017. המגדל משתרע על שטח של 219,000 מטר רבוע וכולל כ-1,892 מקומות חנייה.
המגדל כולל חדרי משרדים ומלון.
גוארני הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר קמפינס שבברזיל.
המועדון משחק בסרייה ב' שהיא הליגה השנייה בברזיל.
המועדון הוקם בשנת 1911 ושיחק באליפות סאו פאולו.
במהלך השנים הוא לא זכה אף פעם באליפות סאו פאולו.
בשנת 1978 הוא זכה באליפות ברזיל.
בעקבות כך, הוא העפיל לגביע ליברטדורס 1979 והגיע לרבע הגמר.
במסגרת הארצית המועדון שיחק שנים רבות בליגה הבכירה.
גוּאַנְשִׁי (בסינית: 关系, פין-יין: guānxi) הוא מונח נפוץ המתאר מעגלי השפעה חברתיים אישיים הניתנים לתיאור כיחסים שאנשים מטפחים עם אנשים אחרים.
מקור המונח בסינית והוא מהווה מוטיב מרכזי בחברה הסינית.
בתקשורת המערבית המונח הפין-ייני תופס יותר ויותר משמעות במקום שני תרגומים נפוצים שלו שהיו בשימוש, "קשרים" ו"יחסים", מכיוון ששניהם לוקים בחסר בתיאור ההשלכות התרבותיות של גואנשי.
המקור של גואנשי מונח בפילוסופיית הקונפוציאניזם, אשר מדגישה את החשיבות של שיוך העצמי ביחס לאחרים מבחינה היררכית, על מנת לשמור על סדר חברתי וכלכלי.
במיוחד, יש לשים דגש על מחויבות, הדדיות ואמון, אשר מהווים את יסודות רשתות הגואנשי.
לגואנשי יש גם השפעה גדולה על ניהול עסקים המבוססים בסין, ואף על עסקים בבעלות סינית מעבר לים, בדרום מזרח אסיה (שם נפוץ הכינוי "רשת במבוק").
ברמה הבסיסית ביותר, גואנשי מתאר קשר אישי בין שני אנשים אשר אחד מסוגל להכריח את השני לבצע טובה או שירות, או להיות מוכרח.
אין שני האנשים מחויבים להיות מאותו מעמד חברתי.
גואנשי יכול לשמש גם כדי לתאר רשת של אנשי קשר, אשר אדם יכול להפעיל כאשר משהו צריך להיעשות, אשר דרכה הוא או היא יכולים להשפיע מטעם אדם אחר.
גואנה הוא שם כולל של לטאות גדולות מהסוג כוח (Varanus) שבמשפחת הכוחיים.
לטאות אלה חיות על הקרקע ועל העצים בדרום-מזרח אסיה עד לאוסטרליה ובאיי האוקיינוס השקט.
לטאות אלה הן מהגדולות בעולם, למרות שהמין כוח ענק גדול עוד יותר מהם.
הגדול במיני הגואנות הוא כוח אוסטרלי שיכול להגיע לאורך 2.5 מ' ולשקול 15 ק"ג.
הם מיומנים בטיפוס, בריצה ובחפירה וחלק מהמינים יודעים לשחות.
צבעם העיקרי אפור כהה מנומר בחום ולעיתים צהוב.
הם טורפים מטילי אימה על היצורים הקטנים יותר אותם הם קולטים בלשונם המפוצלת.
הם יכולים לרדוף אחרי טרפם ולהכניע אותו בנשיכות חדות.
חלק ממיני הגואנות מטילות את ביציהם בקיני טרמיטים הבטוחים יותר עבורם שכן חלק מהגואנות הם קניבלים.
כמו כן הטרמיטים מספקים לצעירים מזון.
גואנפצין היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעת קשב והיפראקטיביות (ADHD) וביתר לחץ דם.
התרופה משמשת כאגוניסט אדרנגי מסוג אלפא-2 על ידי השפעתו של הקולטן אלפא-2 אשר תפקידו לווסת את שחרורו של המעביר העצבי נוראדרנלין בתא הקדם סינפטי.
ביוני 2015 הודיעה טבע על השקת הגרסה הגנרית של INTUNIV Guanfacine במינון 1 מ"ג, 2 מ"ג, 3 מ"ג ו-4 מ"ג בארצות הברית - טבליות Guanfacine בשחרור מושהה.
Guanfacine משמש כטיפול לא ממריץ לבד או עם ממריצים לטיפול בילדים ובני נוער עם הפרעת קשב והיפראקטיביות.
כמו כן הוא משמש לטיפול בלחץ דם גבוה.
גואנפצין ידוע כתרופת קו-שני לטיפול בהפרעת קשב וריכוז כשקיים ברקע חרדות או הפרעות נפשיות אחרות, או כשהמטופל סובל מלחץ דם גבוה.
התרופה אושרה על ידי ה-FDA ב-2010 אך לא רשומה בישראל, וניתן לקנות אותו רק ביבוא אישי עם טופס 29, בישראל ניתן לייבא; מ"ג Guanfacine ER 1,2,3,4 וכן מ"ג Guanfacine Hydrochloride 1,2. בשנת 2023 התרופה נרשמה במשרד הבריאות עם טופס 29 מוסדי וחלק מהקופ"ח החלו למכור אתו בישראל
כטיפול התחלתי, התרופה ניתנת בכדור של 1 מ"ג מיליגרם ליום, את המינון ניתן להעלות בכל שבוע, בכ-1 מיליגרם ליום, כאשר המנה היומית אינה חורגת מה-4 מ"ג ליום אצל ילדים ו-7 מ"ג אצל מבוגרים.
תופעות לוואי של גונאצפין תלויות מינון.
בשכיחות של 10%: ישנוניות, עייפות, כאבי ראש, כאב בטן.
בשכיחות של פחות מ-10%: סיוטים, סחרחורת, חוסר אנרגיה, האטה בקצב הלב, לחץ דם נמוך, תחושת חולשה כאשר עומדים במהירות, בחילות, שלשולים, עצירות, יובש בפה, בריחת שתן ופריחה.
תופעות לוואי אופייניות כגון עייפות, עצבנות, כאבי בטן, יכולות להימשך שבוע או שבועיים.
כשמגדילים את המינון, עלולה להיות אותה תקופת הסתגלות.
גואניו ז'ו (בסינית: 周冠宇; נולד ב-30 במאי 1999) הוא נהג מרוצים סיני.
התחרה במשך 3 עונות באליפות הפורמולה 1 והיה לנהג הסיני הראשון באליפות.
השתייך בעבר לאקדמיית פרארי לנהגים ולאקדמיה של אלפין.
ז'ו החל להתחרות בקארטינג בגיל 8. בשנת 2012 עבר לבריטניה על מנת להתאמן ולהתחרות ברמה גבוהה יותר.
בשנת 2015 התחרה באליפות פורמולה 4 האיטלקית.
הוא ניצח את שלושת המרוצים שהתקיימו במונזה והגיע עוד שש פעמים לפודיום.
את העונה סיים במקום השני.
במקביל, התחרה במספר סבבים של אליפות הפורמולה 4 הגרמנית, בהם הגיע לפודיום פעמיים.
בשנת 2016 הצטרף לקבוצת מוטופארק והתחרה עימה באליפות אירופה בפורמולה 3. בשני הסבבים הראשונים של האליפות שהתקיימו בצרפת ובהונגריה הגיע לפודיום.
בחצי הני של העונה התקשה יותר להשיג נקודות ובסיומה דורג במקום ה-13. הוא המשיך להתחרות באליפות, אך עבר לקבוצת פרמה.
בעונתו השנייה סיים חמש פעמים על הפודיום ודורג במקום השמיני.
למרות שמועות על מעבר אפשרי לאליפות הפורמולה 2 הוא נשאר לעונה שלישית באליפות.
העונה נפתחה עם ניצחון בצרפת.
פודיום בהונגריה ושלושה פודיומים בזנדוורט הביאו אותו למקום השני בטבלה, נקודה אחת פחות ממרכוס ארמסטרונג, המוביל.
ארבעה מרוצים אותם לא הצליח לסיים גרמו לו לאיבוד נקודות רבות.
למרות ניצחון שני בעונה, שהושג בהוקנהיימרינג בסיום העונה דורג שמיני בלבד.
לקראת עונת 2019 הצטרף לקבוצת UNI-Virtuosi באליפות הפורמולה 2. את הפודיום הראשון, מתוך חמישה בעונה, השיג בברצלונה.
הוא הוביל לאורך מספר הקפות את המרוץ, אך נאלץ לרדת למקום השלישי בעקבות שחיקה של הצמיגים.
בסיום העונה דורג שביעי בדירוג הכללי וראשון מבין נהגי הרוקי.
בעונה השנייה שיפר את הדירוג הסופי במקום אחד.
במהלך העונה השיג את הניצחון הראשון במרוץ הספרינט בסוצ'י.
פודיום וניצחון בסבב הפתיחה בבחריין, סבב הפתיחה של עונת 2021 העלו את ז'ו לראש הטבלה.
פול פוזישן וניצחון נוסף במרוץ הספרינט במונקו הגדיל את הפער.
אחרי פודיום נוסף בבאקו הגיעו ארבעה מרוצים ללא נקודות שאיפשרו לאוסקר פיאסטרי לקחת את ההובלה בדירוג.
ז'ו הצטרף ביוני 2014 לאקדמיית פרארי לנהגים בה היה חבר עד לסוף עונת 2018. בשנת 2019 הצטרף לאקדמיה של קבוצת רנו ושימש כנהג פיתוח בקבוצה.
שנה לאחר מכן קודם לתפקיד נהג מבחן בקבוצה.
בנובמבר 2021 הוחתם כנהג בקבוצת אלפא רומיאו לקראת עונת 2022, לצידו של ולטרי בוטאס.
ז'ו בחר להתחרות עם המספר 24 לזכרו של קובי בראיינט.
במרוץ הבכורה בבחריין דורג במקום ה-15, אך במהלך המרוץ הצליח לשפר מיקום וסיים במקום העשירי עם נקודה ראשונה באליפות.
בהקפה הראשונה של גרנד פרי בריטניה היה מעורב בתאונה קשה: רכבו התהפך על המסלול, החליק לרוחב המסלול והחצץ שלצידו, עד שפגע בגדר הצמיגים, התעופף מעליהם ונחת כשהוא לכוד ליד הגדר ברכב ההפוך.
לבסוף חולץ ללא פגיעה ואחרי בדיקה קצרה בבית חולים שוחרר.
בספטמבר הוארך חוזהו בקבוצה לענה נוספת.
למרות שצבר נקודות רק בשני מרוצים שנהלאחר מכן הוארך חוזהו לעונה שלישית.
גואר גאם הוא פוליסכריד טבעי המופק מצמח הגואר .
הוא מסווג כגלקטומנן ומסיס במים.
גואר גאם ידוע בשל היותו מייצב ומסמיך נפוץ בשימושים רבים בתעשיית התרופות, הקוסמטיקה, המזון והטקסטיל.
גואר גאם נמכר לרוב בצורת אבקה בצבע קרם או חום בהיר.
צמח הגואר הוא המקור ממנו מופק גואר גאם.
גובהו של הצמח הוא 60 סנטימטרים והוא מזכיר את צמח הסויה במראה הכללי שלו ובאופן סידור התרמילים לאורך הגבעול.
אורך התרמיל נע בין 5–12.5 ס"מ והוא מכיל בממוצע 5–6 זרעים עגולים בצבע חום בהיר.
אבקת גואר גאם מופקת מרקמת האגירה בזרעי הצמח, שמהווה 35%–42% ממשקלו הכולל.
הצמח גדל באקלים אופייני הכולל גשמי מונסון, והוא עמיד לטמפרטורות גבוהות אך רגיש מאוד לכפור.
לצורך גידול אופטימלי טמפרטורות האדמה צריכה לנוע בין 25–30 צלזיוס.
דפוס הגשמים והמונסונים בחלק הצפוני של הודו ושל פקיסטן מאפשר תנאים אידיאליים לגידול צמח הגואר, ובהתאם לכך, 90% מגידול הגואר העולמי הוא במדינות אלו.
גידול גואר קיים גם באזורים הדרומיים יותר של כדור הארץ כמו ברזיל, אוסטרליה, דרום אפריקה ובדרום ארצות הברית, בטקסס ואריזונה.
הצמח הגיע לראשונה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20 וגודל בתור צמח ניסיוני באזור טקסס ואריזונה.
בתקופה זו, נמצא כצמח קל לגידול המסתגל בקלות לזריעה וקצירה מכנית.
בתחילת שנות ה-40 עלה לתודעת התעשייה האמריקאית לאחר שנמצא מתאים כתחליף לזרעי חרוב ששימשו בתעשיית הנייר לאור המחסור שנוצר בעת מלחמת העולם השנייה.
לאור הביקוש הגובר לגואר גאם, בשנת 1953 נכנס לשוק האמריקאי יצרן נוסף של החומר ובשנים שלאחר מכן נכנסו יצרנים נוספים לשוק ברחבי ארצות הברית ואירופה.
גואר גאם מופק מרקמת האגירה (אנדוספרם ) של זרעי גואר וקיימות מספר שיטות להפקת האבקה התלויות בייעוד המוצר.
בדרך כלל, בשלב הראשון רקמת האגירה מופרדת מהעובר והקליפה תוך ניצול העובדה כי החוזק המכני של חלקי הזרע השונים משתנה.
לצורך ההפרדה מבוצעות פעולות טחינה וניפוי במספר שלבים המשולבים גם עם טיפולים פיזיקליים נוספים על מנת לשבור את הזרעים.
בשלבים הבאים יבוצעו פעולות טחינה והפרדה לקבלת אבקת גואר גאם.
קיימות שיטות הפקה בהן מבצעים אינאקטיבציה אנזימטית באמצעות טיפול חום על מנת להימנע מפעילות אנזימטית בתהליך ההפקה.
אבקת גואר גאם המופקת בשיטות הנפוצות אינה טהורה לגמרי, בשל נוכחות שאריות של שאר חלקי הגרעין.
מאחר שכל חלקי הגרעין הם אכילים, "אי-ניקיונות" אלו אינם משפיעים על ההתאמה של גואר גאם כתוסף מזון.
לאחר הייצור, ניתן דירוג לאבקת הגואר גאם בתור מתאימה לשימוש במזון או בתעשיות אחרות בהתאם לרמת הזיהום, הסמיכות שהוא מעניק לתמיסה ופרמטרים נוספים.
גלקטומנן הוא פוליסכריד המורכב משלד שרשראות ליניאריות של יחידות (1-4)-beta-D מנוז אליהן מחוברות הסתעפויות של יחידות (1-6)-beta-D גלקטוז.
לגואר גאם יכולות ספיחת מים ויצירת קשרי מימן טובות המיוחסות להסתעפויות אלה.
יחסי יחידות הגלקטוז והמנוז כפי שנמדד במחקרים שונים נע בין 1.6:1 ל-2:1. המשקל המולקולרי של גואר גאם נמצא בטווח של 6^10*(1-2) גרם למול והוא נחשב בין המשקלים המולקולריים הגבוהים עבור פוליסכרידים טבעיים מסיסים במים.
עובר הגרעין שמופרד בתהליך ההפקה מורכב ברובו מחלבון בעוד שרקמת האגירה מורכבת ברובה מגלקטומנן.
ניתן לנתח את מאפייני הגואר גאם בהתאם להתנהגותו בתמיסה מימית.
גואר גאם סופח מים או מתמוסס בממסים פולאריים ויוצר קשרי מימן חזקים.
קשרי המימן נוצרים הודות לנוכחות של קבוצות הידרוקסיל ביחידות הסוכר.
בממסים א-פולאריים נוצרים קשרי מימן חלשים בלבד.
על מנת להגיע לצמיגות מקסימלית ברוב שימושי הגואר גאם, נדרשת הידרציה של שעתיים לפחות.
הוספה של מעט גואר גאם משנה את התכונות האלקטרוקינטיות של כל מערכת באופן ניכר.
גם עבור ריכוזים נמוכים של גואר גאם, מתקבלת תמיסה בעלת צמיגות גבוהה.
כך למשל עבור רוב השימושים במזון הריכוז המומלץ הוא עד 1%.
בהכפלת ריכוז הגואר גאם תתקבל תמיסה בעלת צמיגות גבוהה פי 10.
קיימים מספר גורמים המשפיעים על אופן ההתמוססות של גואר גאם, ביניהם:
pH – ל-pH התמיסה השפעה על קצב התמוססות אבקת הגואר גאם, כאשר הקצב המהיר ביותר מתקבל עבור pH בטווח 8–9 והקצב האיטי ביותר יתקבל ב-pH גבוה מ-10 או נמוך מ-4. עם זאת, אין ל-pH השפעה על צמיגות התמיסה הסופית.
ממס – בנוכחות ממסים קושרי מים כגון סוכרים ומלחים, ספיחת המים הכללית של גואר גאם יורדת.
בהתאם לכך, ריכוזים עולים של סוכר יגרמו לירידה בצמיגות התמיסה הסופית.
טמפרטורה – בטמפרטורות גבוהות צפוי גואר גאם להתמוסס מהר יותר.
עם זאת, לחשיפה ממושכת לטמפרטורה גבוהה יש השפעה על פרוק של גואר גאם.
כלומר, על אף העובדה שהעלאת הטמפרטורה צפויה להעלות את קצב ספיחת המים, תמיסה זהה שהוכנה בטמפרטורה נמוכה יותר תהיה בעלת צמיגות גבוהה יותר.
אחד המאפיינים הייחודיים ביותר של גואר גאם הוא יכולתו לספוח מים במהירות גם בתמיסות קרות לקבלת נוזל בעל צמיגות גבוהה.
גודל החלקיקים – קצב ההתמוססות של גואר גאם עולה בהתאם להקטנת החלקיקים.
בתעשיית המזון גואר גאם משמש כתוסף מזון (E412) במוצרים רבים כחומר מייצב וכמקור לסיבים.
זהו רכיב בעל ביקוש גבוה על ידי הצרכנים והיצרנים כאחד בשל היותו תוסף טבעי וזול.
השימוש בגואר גאם נפוץ במזונות רבים הודות ליכולתו לשנות את התנהגות המים שמהווים מרכיב מרכזי במזון.
דוגמאות לשימושים נפוצים בתעשיית המזון:
משקאות – משמש כמסמיך ומסייע בשליטה על צמיגות המוצר.
נוח לשימוש בשל יכולתו להתמוסס במים קרים ועמידותו בתנאי pH נמוכים.
כמו כן, נוכחות של גואר גאם תורמת להארכת חיי המדף של המוצר.
גבינות מעובדות – במוצרי גבינה מסייע במניעת נדידת מים ממטריצת המוצר.
כמו כן, במוצרי גבינה בעלי אחוזי שומן נמוכים מסייע בהקניית תכונות ראולוגיות לקבלת מרקם רצוי.
גלידות – משמש לייצוב ומסייע בשיפור המרקם, הלעיסות ועמידות בפני מכות חום.
מוצרי מאפה – מסייע בהשגת תכונות רצויות כמו יציבות מוצרי מאפה בזמן חיתוך והפרדתם מתבנית האפייה, מסייע במניעת חדירה של שומנים ושמנים, מניעת התייבשות והגדלת נפח המאפה ועוד.
כמו כן, משמש גם באפייה ללא גלוטן כחומר קושר ומגדיל נפח.
מוצרי בשר מעובד – משמש כחומר קשירה וסיכוך במוצרי בשר ממולאים ונקניקים הודות ליכולתו לקשור מים בצורה חזקה בטווח טמפרטורות רחב.
כמו כן, מסייע במניעת נדידת נוזלים ושומנים במהלך האחסון ומסייע בשליטה על צמיגות הפאזה הנוזלית במהלך תהליכי העיבוד, הקירור והאחסון.
רטבים – מסייע בייצוב אמולסיות ויצירת סמיכות עבור רטבים לסלט ורטבים נוספים.
גואר גאם נמצא בשימוש כחומר המקשר שמתפרק בטבליות תרופות.
עבור תכשירים נוזליים משמש כמסמיך, מייצב ומתחלב.
בעשורים האחרונים מחקרים רבים נערכו על מנת לפתח נגזרות של גואר גאם בתור בסיס למערכות מתן תרופות ספציפיות למעי הגס ומערכות למתן תרופות דרך העור.
נמצא כי שימוש בגואר גאם מאפשר שליטה בפרופיל שחרור תרופות בגוף.
הודות לתכונה זו, מחירו הזול, וקבלתו הרגולטורית הרחבה, נעשה שימוש רחב בגואר גאם לאספקת תרופות ממוקדת בצורות שונות כמו מערכת מתן תרופות באופן אורלי, ציפויים לטבליות, נוזל טבליות, הידרוג'לים, ננו-חלקיקים ועוד.
תעשיית הטקסטיל – גואר גאם מסמיך ומעבה את תערובות הצביעה ובכך מתאפשרת הדפסה ברזולוציה גבוהה יותר של דוגמאות, למשל על שטיחים.
תעשיית חומרי נפץ – תכונות חסימת מים, ספיחת המים וג'לציה של גואר גאם הופכות אותו לתוספת מתאימה לשימוש בתעשיית חומרי הנפץ.
גואר גאם הפך למרכיב ג'לציה מרכזי בייצור חומרי נפץ המבוססים על תמיסה מימית.
כמו כן, הוא שימש כתוסף בדינמיט לצורך חסימת מים מעל ל-25 שנה.
תעשיית הנייר – בתהליך ייצור הנייר מוסיפים כמויות קטנות של גואר גאם לשיפור האיכות גיבוש וחיזוק הנייר.
בנוסף, הוא מקנה לנייר הדפסה פני שטח יותר צפופים.