tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נשוי 16 שנים לרובין (ג'ודי דייוויס) שהיא מורה לאנגלית ומאמינה חזקה בדת ובישו.
לי נמצא במשבר אמצע החיים, מרגיש שחייו עוברים לשווא ומודיע לרובין ההמומה כי החליט להתגרש.
הוא מגיע לתחילת הפקה של סרט שבו רואים מטוס מצייר באוויר את המילה HELP ומצליח לראיין את כוכבת הסרט ניקול וקסלר (מלאני גריפית) ולמרות היותה נשואה, היא מסכימה לסטוץ קצר אתו.
לאחר זאת הוא מסקר מופע דוגמנות עילית ומצליח לקשור קשר עם דוגמנית העל (שרליז ת'רון).
הוא מנסה למכור את התסריט שלו לשחקן המופרע ברנדון דארו (לאונרדו דיקפריו) ומכיר שם את בוני (פמקה ינסן), שחקנית מתחילה.
היחסים אתה נפסקים כשהוא מכיר את השחקנית המתחילה נולה (וינונה ריידר) אך גם קשר זה לא מחזיק מעמד.
לבסוף הוא צופה בהקרנת הסרט, רואה את המילה HELP ותוהה על עתידו.
לרובין המיואשת יש חברות טובות שלוקחות אותה לפלסטיקאי ד"ר לופוס (מייקל לרנר) ושם היא מתראיינת לטלוויזיה על ידי כתבת (דברה מסינג) לתוכנית בהפקתו של טוני מרטלה (ג'ו מנטנייה).
ג'ו "נדלק" עליה ומציע לה לעבור לטלוויזיה.
היא מהססת בגלל חינוכה הקתולי הנוקשה וחברתה נינה (ביבי ניווירת') מדריכה ומלמדת אותה בעזרת בננה, איך לבצע מין אוראלי.
לבסוף מקבלת רובין להפיק בטלוויזיה תוכנית על אוכל עם ידוענים.
התכנית מצליחה ורובין מראיינת בתוכנית גם את דונלד טראמפ והופכת בעצמה לידוענית בעוד שהגרוש שלה לי, חש בכישלונו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקנת בראנהלי סיימוןג'ודי דייוויסרובין סיימוןשחקניתג'ו מנטניהטוני גרדלהמלאני גריפיתניקול אוליברשחקניתוינונה ריידרנולהשחקניתשרליז ת'רוןדוגמנית עללאונרדו די קפריוברנדון דארושחקןפמקה ינסןבונישחקניתמייקל לרנרד"ר לופוספלסטיקאיגרטשן מולג'ינהשחקניתביבי ניווירת'נינהאיידה טורטורואולגהמגדת עתידותדברה מסינגכתבת טלוויזיהג'פרי רייטגרגבמאידונלד טראמפבתפקיד עצמו
סלבית היה כפר ערבי, בשולי עמק איילון, 12 ק"מ דרומית מזרחית לרמלה וכ–4 ק"מ מצפון ללטרון.
הכפר נכבש במבצע דני בלילה שבין ה-15 ל-16 ביולי 1948, על ידי גדוד 43 מחטיבת קרייתי.
קיבוץ שעלבים הוקם על אדמות הכפר בשנת 1951.
בכפר וסביבתו נערכו במשך השנים מספר רב של חפירות ארכאולוגיות ונחשפו ממצאים החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, תקופת הברונזה התיכונה ועד ל.
ההתיישבות האנושית במקום נמשכה פחות ויותר ברציפות, מאז תקופת הברונזה ועד הריסת הכפר ב-1948. במקום בו עמד הכפר וסביבתו שרד ריכוז גדול של מחצבות, מתקנים חקלאיים, טרסות עתיקות, בורות מים ומערות קבורה.
על שתי גבעות כחצי ק"מ מצפון לסלבית קיימים שני אתרים ארכאולוגים נוספים, "חורבת בית שנה" במקום בו עמד הכפר בית שנה, שבה נחשפו ממצאים בעיקר מהתקופה ההלניסטית עד התקופה הביזנטית, ו"חורבת שר" - בה נחשפה כנסייה מהתקופה הביזנטית ומספר מבנים, מתקנים חקלאיים ובהם מספר רב של שומרות.
ב"חורבת שר" נחשפה גם מערת קבורה הכוללת ארקוסוליה ואבן ועליה צלבים.
על פי העדויות הארכאולוגיות היישוב במקום הגיע לשיא פריחתו בתקופה הביזנטית (המאה ה-3 ועד המאה ה-6).
משערים כי תושבי הסביבה בתקופה זו היו בעיקר נוצרים (מאחר שבמקום נחשפה כנסייה וצלבים).
סלבית גם מוזכרת בכתבי אוסביוס מקיסריה ואב הכנסייה הירונימוס.
עם זאת באוגוסט 1948 חייל צה"ל, עלי רוטשילד, מצא בתוך מבנה בכפר הנטוש שרידי פסיפס וכתובת עתיקה.
צילום של הפסיפס נשלח ליצחק בן-צבי והוא זיהה שהיא כתובה בכתב שומרוני, "יהוה ימלך עולם ועד" (לפי הנוסח השומרוני ל).
כתובות דומות נמצאו גם בעיר אמאוס ניקופוליס שמצידו השני של עמק איילון.
בקיץ 1949 נערכה במקום חפירה ארכאולוגית מטעם "בית הנכות לעתיקות היהודים" (לימים החוג לארכאולוגיה) של האוניברסיטה העברית בירושלים, בראשות אלעזר ליפא סוקניק, יחד עם נחמן אביגד.
בחפירה נחשף כי המבנה הוא בית כנסת שומרוני, שתוארך לסוף המאה ה-4 או לתחילת המאה ה-5. רצפת הפסיפס שלו, בגודל 15.4 על 8 מטרים, מכילה כתובת אחת ביוונית ושתיים בשומרונית.
במרכז הפסיפס נמצא הר הנחשב כתיאור של הר גריזים, האתר הקדוש ביותר בהדת השומרונית.
כיוונו של בית הכנסת הוא פחות או יותר לכיוון הר גריזים.
על סמך שרידי רצפה שנייה, גבוהה בכ-15 ס"מ מהראשונה, נתקבלה ההשערה, שזוהי רצפה של בניין מחודש שנבנה על שרידי הבניין הקדום מהמאה ה-4, בתקופת פריחת היישוב השומרוני בארץ ישראל, תחת מנהיגם בבא רבה, ושהמבנה נחרב בזמן מרידות השומרונים.
בתקופה העות'מאנית נבנה בכפר מקאם שייח שנוואני, בית תפילה מרובע קטן ועליו כיפה, ושלצידו נטע חורשה קטנה ונחפר בור מים.
בשנת 1838 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון, תעיד את הכפר וציין שכל תושביו מוסלמים.
בשנת 1883, הקרן לחקר ארץ ישראל בסקר ארץ ישראל שערכה, זיהתה את הכפר כשַׁעֲלַבִּין' המוזכרת ב()
במפקד ארץ ישראל בשנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה סלבית 296 תושבים, כולם מוסלמים, מספר התושבים גדל על פי מפקד 1931 ל-406, אך היא נספרה יחד עם בית שנה הסמוכה, כולם עדיין היו מוסלמים, ובסך הכל נספרו בכפר 71 בתים.
הבתים בסלבית היו עשויים מטיט ואבן, וקובצו סביב מרכז הכפר שבו היו מסגד, שוק ובית הספר היסודי.
בבית הספר, שנבנה ב-1947, היו 47 תלמידים.
תושבי הכפר התפרנסו מחקלאות ומגידול בעלי חיים.
מי השתייה של הכפר הגיעו מבאר מקומית.
בנתונים של סקר הכפרים מ-1945, מספר התושבים בכפר היה 510, כולם מוסלמים, בעוד ששטח הקרקע הכולל שלו היה 6,111 דונם, על פי סקר הקרקעות והאוכלוסייה הרשמי.
מתוכם, סך של 4,066 דונם קרקע שימשו לגידול דגנים, 16 דונם היו מטעים או קרקע לגידולי שלחין ואילו 31 דונם סווגו כשטחים ציבוריים בנויים.
במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת מבצע דני חלק מהמגורשים הפלסטינים מלוד ומרמלה, הועברו באוטובוסים ללטרון, שהייתה בקו החזית, ומשם נצטוו ללכת צפונה לסלבית..
מאות משפחות פליטים הגיעו לסלבית, שם תפסו מחסה במטע תאנים וקיבלו מים ומנוחה ללילה, לפני שמשאיות הלגיון הערבי החלו להעביר את המשפחות למחנה פליטים פלסטיני ליד רמאללה.
סלבית עצמה נכבשה ב-15–16 ביולי 1948, לאחר קרב קצר.
פלוגה ירדנית בסיוע ארטילרי תקפה את הכפר לפנות בוקר, אך נהדפה.
לאחר שתושביה ברחו, השתמשו בה כוחות ישראליים בראשות יגאל אלון, כבסיס ממנו יצאו להתקפה על הגבעה האסטרטגית של לטרון ב-18 ביולי, אך גדוד של כוחות הלגיון הערבי הצליח להמשיך והחזיק במקום.
מבני הכפר של סלבית נהרסו לאחר מכן כליל, ולפי וליד ח'אלדי, כל מה שנשאר מהכפר כיום הוא "כמה צמחי צבר ושיחים".
המספר המשוער של פליטים פלסטינים מסלבית נכון לשנת 1998 היה 3,633.
סלגינל (שם מדעי: Selaginella) הוא סוג יחיד בסדרת הסלגינליים, סדרה של צמחים צמחים וסקולריים חסרי זרע במחלקת האיזוטופסידים הנפוצים בעיקר בעולם הישן ובעולם החדש.
סלואן וילסון היה סופר אמריקאי.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1942. הוא לחם במלחמת העולם השנייה, שירת במשמר החופים של ארצות הברית ופיקד על סיירת בחופי גרינלנד ועל אוניית אספקה צבאית באוקיינוס השקט.
אחרי המלחמה עבד וילסון ככתב במגזין "טיים לייף".
ספרו הראשון, "מסע לאי-שם", יצא לאור בשנת 1947 והסתמך על חוויותיו מתקופת המלחמה.
הוא פרסם גם סיפורים ב"ניו יורקר" והרצה באוניברסיטת באפאלו, האוניברסיטה של מדינת ניו יורק.
וילסון כתב חמישה עשר ספרים, ביניהם "האיש בחליפה האפורה" (1955) ו"נווה קיץ" (1958), שהוסרטו שניהם לקולנוע.
הרומן שלו "אחי הקרח" מבוסס באופן רופף על חוויותיו בגרינלנד כששירת במשמר החופים של ארצות הברית.
וילסון סבל במשך חייו מאלכוהוליזם ובאחרית ימיו חלה במחלת אלצהיימר.
הוא מת בקולוניאל ביץ' שבווירג'יניה, שם חי בשנותיו האחרונות.
וילסון נישא פעמיים והיו לו ארבעה ילדים.
בתו ליסה היא סופרת ובנו, דייוויד סלואן וילסון, הוא ביולוג אבולוציוני.
מועדון הכדורגל סלובודה טוזלה (Fudbalski Klub Sloboda Tuzla) הוא מועדון כדורגל בוסני מהעיר טוזלה שבבוסניה והרצגובינה.
בעבר, המועדון נחשב לאחד מהמועדונים הבוסניים הבכירים, בתקופה בה בוסניה והרצגובינה הייתה חלק מיוגוסלביה, וזכה להשתתף מספר עונות בליגה הבכירה במדינה, אך באותה תקופה המועדון מעולם לא זכה בתואר כלשהו.
שם הקבוצה, "סלובודה", פירושו בבוסנית "חופש/חירות".
הקבוצה, שהוקמה בשנת 1919, החלה את דרכה בליגות המקומיות בבוסניה, לפני שהמדינה אוחדה עם מספר מדינות נוספות באזור להקמת יוגוסלביה.
הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה בעונת 1968/69, והפכה לקבוצת מרכז טבלה.
הישג השיא של הקבוצה היה מיקום 3 בעונת 1976/77. בעונת 1977/78 שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה במפעל אירופאי, בגביע אופ"א, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת לאס פאלמס הספרדית.
כמו כן, בשנת 1978 שיחקה הקבוצה פעמיים מול קבוצת מכבי נתניה הישראלית במסגרת גביע האינטרטוטו, בתקופה בה שוחקו רק משחקי בתים בין ארבע קבוצות.
שני המשחקים בין נתניה לטוזלה נגמרו בתיקו 2-2.
בעונות שלאחר מכן המשיכה הקבוצה להיות במרכז הטבלה בעיקר, עד לשנת 1992, אז התרחש פירוק יוגוסלביה.
בעקבות זאת, הוקמה לה בוסניה והרצגובינה, שבשטחה נמצאת העיר טוזלה, ולכן שולבה סלובודה בסבב הליגות של בוסניה והרצגובינה.
כמו מועדונים רבים, שנחשבו למועדונים חזקים בתקופת יוגוסלביה אך נחלשו לאחר התפרקותה, כך גם לגבי סלובודה טוזלה, שלא זכתה מאז עצמאות בוסניה והרצגובינה באליפות או גביע אחד לאומיים, למעט סגנות מחזיקת הגביע של בוסניה והרצגובינה בעונת 1999/00. הקבוצה הגיעה פעמיים נוספות לגביע האינטרטוטו: בעונת 2003 גברה על קבוצת קיי.
מאיסלנד, אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת לירסה הבלגית.
העונה הנוספת הייתה בעונת 2004, שבה גברה על קבוצת פובליקום צליה הסלובנית, אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת ספרטק טרנבה הסלובקית.
ב-30 ביוני 2016 סיימה הקבוצה בתיקו 0-0 מול בית"ר ירושלים במוקדמות הליגה האירופית.
שבוע לאחר מכן הפסידה בגומלין באצטדיון טדי 1-0 משער של עומר אצילי בפנדל.
סלו הרשמן (11 בפברואר 1934 – 19 במאי 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
הרשמן נולד כבן זקונים בעיר צ'רנוביץ שבבוקובינה (באותה עת ברומניה, כיום באוקראינה).
בינקותו שהה בגטו צ'רנוביץ ובגטו מוהיליב שבטרנסניסטריה.
בשנת 1951 עלה לישראל עם אביו המבוגר, איתו שרד יחד את השואה.
התגורר תחילה במשך שבע שנים במעברת קריית נחום שליד אזור התעשייה במפרץ חיפה.
את שירותו הצבאי שירת במסגרת חיל ההנדסה בתור מדריך מיקוש וחבלה.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון שבחיפה.
עוד בהיותו סטודנט בשנה הרביעית ללימודיו, יצר תקדים בישראל כשזכה בפרס הראשון בתחרות פומבית לאדריכלים לתכנון רובע המגורים "ברנע" באשקלון.
הודות לכך, התאפשר לו להקים את משרדו העצמאי בתל אביב מיד בתום לימודיו בהסמכה של ארכיטקט ומתכנן ערים.
בהמשך זכה בשתי תחרויות נוספות: המרכז לאמנויות הבמה ע"ש מקס ריינהרדט בתל אביב (לא נבנה), ובניין המשכן לאומנויות הבמה באר שבע (משכנם של תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע).
בתחילת שנות ה-80 הוזמן ללמד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים שבטכניון.
פרויקטים פרי יצירתו, נסקרו במשך השנים במעל ל-30 ספרים ורבעונים בספרות המקצועית הישראלית והבינלאומית.
ב-2019 סלו הוציא מונוגרפיה מקצועית ובה הציג מבחר מעבודותיו.
הרשמן נפטר ב-19 במאי 2021, וגופתו נשרפה לבקשתו.
מתחם מגורים בשכונת גילה בירושלים (עליו זכה בפרס The Silver-Hexagon).
תכנון ניסיוני-ייעודי לאוכלוסייה ערבית, במסגרת מרקם-עירוני-למגורים.
בית ספר תיכון מקצועי לרשת אורט בבנימינה.
המשכן לאמנויות הבמה באר שבע.
המרכז לקולנוע ישראלי, שליד סינמטק תל אביב.
תוכנית אב לשכונת רמת הדר, גבעת שמואל.
מרכז הרפואי הלל יפה בחדרה בשיתוף האדריכלים אנדריי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן.
סלדה או סלד היה מלך ממלכת אסקס בשלהי המאה השישית.
סלדה מלך ככל הנראה בין שנת 587 לערך ועד שנת 604 לערך.
רשימה גנאלוגית שנשתמרה משלהי המאה התשיעית מציינת כי סלדה היה בנו של המלך אסקווין, ויורשו לכס המלוכה.
ההיסטוריונים שחיו בימי הביניים: הנרי מהאנטינגדון בספרו "Historia Anglorum", וכן רוג'ר מוונדובר בספרו "Flores Historiarum" ("פרחי ההיסטוריה") ומתיו פאריס בספרו "Chronica Majora" כותבים כי אביו של סלדה היה אאורקנווין (Eorcenwine) או ארקנווין (Erkenwine).
היסטוריונים אלה חיו לאחר כיבוש אנגליה על ידי ויליאם הכובש בשנת 1066, אולם ככל הנראה הסתמכו על מקורות קדומים לכיבוש זה.
סלדה נשא לאישה את ריקולה (Ricula), אחותו של המלך אתלברט, מלך ממלכת קנט, והיה אביו של סאברט אשר ירש את סלדה במותו בשנת 604 לערך, וכן אביו של סיקסבאלד (Seaxbald).
סֵלָדוֹנִיט הוא מינרל פילוסיליקטי - (סיליקט במבנה בצורת לוחיות), המכיל אשלגן, מגנזיום, ברזל, אלומיניום, והידרוקסיל, אחד מסוגי הנציצים.
נוסחת המבנה הכימי של הסלדוניט היא K (Mg,Fe2+)(Fe3+,Al)Si4O10(OH)2.
הסלדוניט יוצר תמיסה מוצקה עם המוסקוביט (KAl2(AlSi3O10)(F,OH)2).
הסלדוניט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" או "מונוקלינית המימורפית" (), וחבורת סימטריות מרחבית C2/m או C2. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=5.23, b=9.06Å, c=10.13Å, וגודלה של זווית β הוא 100.55°.
המבנה הפנימי של הסלדוניט, כמו של המינרלים בקבוצת הנציצים, הוא של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם.
כל לוחית בנויה משני סוגי שכבות:
הסוג השני הוא שכבה הבנויה מאוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום, ברזל או מגנזיום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
בסלדוניט שכבה אחת של אוקטהדרונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של טטרהדרונים.
בין הלוחיות מפרידה שכבת ביניים המכילה יונים ספוחים.
המינרל מופיע כמקבץ קשקשי או כמסה חסרת צורה.
לסלדוניט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}).
הקשיות של המינרל נמוכה, 2 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3 גרם לסמ"ק.
מקדמי השבירה של הסלדוניט הם: nα=1.606-1.644, nβ=1.63-1.662 ו-nγ=1.63-1.663. גבישי הסלדוניט שקופים למחצה עד אטומים, הם חסרי צבע או שהם מופיעים בגוונים של ירוק אפור, ירוק כחלחל, ירוק-זית, ירוק-תפוח.
הברק של הסלדוניט הוא עמום, והנפיצה שלו בינונית.
הסלדוניט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו).
מזווית אחת (X) המינרל ירוק צהבהב ירוק כחלחל, ומשתי הזוויות האחרות (Y ו-Z) ירוק או ירוק אזמרגד.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1847 על הר בלדו (Monte Baldo), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה על ידי המינרלוג הגרמני ארנסט פרידריך גלוקר (Ernst Friedrich Glocker).
מקור השם מצרפתית סלדון (celadon) שפירושו ירוק כצבע הים, מתייחס לצבעו של המינרל.
ורוניט הוא שם נוסף למינרל המתייחס לקרבת העיר ורונה לאתר הגילוי הראשוני של המינרל.
בסלדוניט נעשה שימוש כמקור לצבע ירוק בצבע שמן.
סלדוניט מצוי כמסה בגוונים של ירוק-אפור או ירוק כחלחל כשהיא ממלאה חללים בבזלת או באנדזיט, כשהוא מחליף מינרלים סיליקטיים פרומגנזיים בסלעי פרץ בינוניים עד מאפיים שעברו התמרה נסוגה (התמרה שבמהלכה הטמפרטורה והלחץ יורדים).
מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את הר בלדו (Monte Baldo), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה (שם נמצא המינרל לראשונה); עמק צילר (Zillertal) במדינת טירול שבאוסטריה; סטרימוי (Streymoy) וסוּדוּרוֹי (Suduroy) באיי פארו; הפארק הלאומי הר רנייה (Mt.
Rainier National Park) מחוז פירס (Pierce) במדינת וושינגטון, וקניון הסלע האדום (Red Rock Canyon) במחוז קרן (Kern) בקליפורניה שבארצות הברית; איי הפנינה (Islas de las Perlas) מול חופי ניקרגואה; ומכרה הוסוקורה מחוז מייאגי, ובמקומות רבים נוספים ביפן.
סלה רונדה (איטלקית: Sella Ronda, גרמנית: Sellarunde) הוא אוסף מסלולי גלישת סקי, המקיפים את פסגות קבוצת סלה שבהרי הדולומיטים באיטליה.
אורכו הכולל של המסלול המעגלי עומד על ארבעים קילומטרים, מתוכם כ-26 קילומטרים המיועדים לגלישה, והשאר- מיועדים לצורך עלייה לפסגות ההרים- באמצעות מעליות הסקי.
מרחב הגלישה כולו מתפרס מעל ארבעה עמקים - פאסה (Val di Fassa), עמק גרדנה (Val Gardena), אלטה באדיה (Alta Badia) וליבינלונגו (Livinallongo) - וכולל 523 קילומטרים של מסלולים מחוברים לכל הרמות.
המסלולים של סלה רונדה עוברים דרך נופים מרהיבים של מצוקי הדולומיטים, ונחשבים מהיפים שבאתרי הסקי באירופה.
האזור זוכה לכ-80% ימי שמש בשנה, ותודות לכיסוי תותחי שלג על כ-90% מהמסלולים- תנאי הגלישה בו מצוינים.
כל אזורי הסקי בסלה רונדה כלולים בסקי פס המשותף של דולומיטי סופרסקי (Dolomiti SuperSki), המאפשר גלישה בשנים-עשר אתרי סקי שונים, כולל 450 מעליות ומכסה מסלולים באורך כולל של כ-1,233 קילומטרים.
המסלול המעגלי נחשב לאחת מאטרקציות הגלישה המרכזיות באזור.
ניתן לגלוש במסלול המעגלי, עם או נגד כיוון השעון (שילוט מסלול כתום - עם כיוון השעון.
שילוט ירוק -נגד כיוון השעון).
גולשים מתקדמים יכולים לסיים אותו בפרק זמן של כארבע שעות, ובגלישה איטית יותר- יום שלם.
הנקודה הגבוהה ביותר במרחב הגלישה המקושר למסלולי סלה רונדה, נמצאת בקרחון שעל רכס מרמולדה, בפסגת פונטה רוקה (Punta Rocca) שגובהה 3,250 מטרים.
אורכו של אחד המסלולים שיורד מהמרמולדה הוא שנים-עשר קילומטרים, והפרש הגבהים מתחילתו ועד סופו הוא כ-1,800 מטר.
לצד 62 קילומטרים של מסלולים, קיים באזור זה גם שפע של שלג לא מהודק ("אוף פיסט"), והאזור נחשב מומלץ לגולשי פרירייד (Freeride).
מעל עמק פאסה נמצא פארק השלג הדולומיטי ("Dolomiti Snowpark"), הכולל מזרן מתנפח לאימוני קפיצות ומתקנים נוספים.
מעל וואל גרדנה קיים פארק שלג גדול יותר, אשר מושך אליו גולשי פריסטייל (Freestyle) מקצוענים.
מסלולי הגלישה של סלה רונדה נמצאים בתחומי מחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה (איטלקית: Trentino-Alto Adige), הנקרא גם טרנטינו-דרום טירול (גרמנית: Trentino-Südtirol).
אזור זה היה שייך לאוסטריה עד סוף מלחמת העולם הראשונה, והדבר ניכר הן בענף הקולינריה והן בתרבות הספא.
במסעדות הנמצאות בעיירות דוגמת קמפיטלו (Campitello) וקנאציי (Canazei), ניתן למצוא מנות אוסטריות מובהקות, וכן מלונות ספא רבים.
המילה סֶלָה מופיעה בשירים ותפילות במקרא פעמים רבות, רובן בספר תהילים ומקצתן בספר חבקוק, ב"תפילת חבקוק" ().
המילה מופיעה בעיקר כסיומת לפסוק, ולעיתים באמצעו.
פירושה המדויק אינו ברור: יש אומרים שהיא מבטאת תוכן מסוים כהמשך לנאמר לפניה, במובן של "לתמיד", "לנצח", "לעד", "בלי הפסק", או כאישור וחיזוק כמו "באמת".
ויש אומרים שהיא איננה חלק מתוכנו הענייני של הפסוק, אלא מעין סימן בשירה, לציין הרמת קול או סלסול וכדומה.
המילה "סלה" מופיעה במקרא שבעים וארבע פעמים: שבעים ואחת במזמורי תהילים, ושלוש בחבקוק.
כמעט כל מופעי המילה הם בסוף הפסוק, פרט לשניים בחבקוק ( ו) ואחד בתהילים ().
דוגמה לפסוק כזה, המפורסם עקב שיבוצו בסידור התפילה פעמים רבות, היא מתהילים:
בתלמוד הבבלי במסכת עירובין מובא מאמרו של התנא רבי אליעזר בן יעקב: .
כראיה למשמעות זו הביא את הפסוק בתהלים: .
הקבלה דומה מופיעה בפסוקים נוספים: ; ; .
על פי דעה זו, המילה "סלה" התייחדה לשירה מפני שהיא ביטוי מליצי, מעין "עברית ספרותית", שאינה מתאימה לשפת יום יום.
בתפילת העמידה משולבת המילה "סלה" בכמה מקומות במובן זה, כמו: , .
כך גם סובר התרגום הארמי לחבקוק ולתהילים, המתרגם תמיד את המילה "סלה" כ"עלמין" (לעולמים).
כמה מפרשני המקרא הקלאסיים, ובהם רש"י ומצודת דוד, הלכו בעקבות חז"ל, ובמקומות שבהם מעורר פירוש זה קושי מסוים, התאמצו ליישב אותו (פירוש המצודת דוד).
קושי כזה מתעורר כאשר מופיעה המילה "סלה" בהקשר של מאורע זמני.
לדוגמה: : מדובר על כך שה' הוביל את בני ישראל במדבר ("ישימון") סיני, ביציאת מצרים.
הצעידה, שהסתיימה לאחר ארבעים שנה, לא הייתה נצחית.
רש"י מפרש, שהצעידה אמנם הייתה מוגבלת בזמן, אבל היא דוגמה לדורות: .
במצודת דוד פירוש אחר: ה"סלה" מתייחס לישימון, ומובנו שהמדבר (דוגמה דומה ב).
לעיתים "סלה" אינו "נצחי" כי אם התמדה יחסית, כמו: , ופירושו:
רבי אברהם אבן עזרא סובר שמילה זו באה לחיזוק ואישור, כמו "אמת הדבר", מעין המילה "אמן".
פירוש זה מתיישב יפה עם הצירוף "אמן סלה" המופיע בדברי חז"ל ובתפילות.
לעומתו, רד"ק מחזיק בדעה שאין למילה זו קשר ענייני לפסוק, אלא מטרתה להורות לזמר השר את השיר להגביה את קולו.
בכך הסביר מדוע מילה זו מופיעה בקטעי שירה בלבד.
בדעה דומה מחזיקים מפרשים וחוקרים בעת החדשה, ש"סלה" היא מעין תו מוזיקלי, שאיננו יודעים את משמעותו המדויקת.
בדומה לכך פירש המלבי"ם שהמילה באה לציין סיומו של עניין.
גם פירושים אלה לא נמלטו מקשיים, כמו הפסוק .
אם המילה "סלה" אינה בעלת משמעות תוכנית, לא ברור מה ההיגד מוסיף על שלפניו.
גם ניקוד המילה , ולא כמקובל בסוף פסוק, מלמד שהמילה "סלה" נועדה לכאורה להיקרא עם הפסוק.
אולם, הניקוד התווסף לכתב בשלב מאוחר (המאות השישית-שמינית), וייתכן שבשלב זה כבר אבדה משמעות המילה בתהום הזמן.
גם מבחינה עניינית, בכמה מקומות מופיע "סלה" באמצע עניין (כמו ב; ועוד).
יש מי שמפרש שהביטוי "סלה" דומה לביטוי "הללו יה": שניהם מופיעים כעצירה או סיומת לפסוק, ושניהם במובן של שבח לה'.
סֶלֶה (באיטלקית: Sele) הוא נהר הזורם בדרום-מערב איטליה.
הנהר זורם דרך מחוז קמפניה, בנפת סלרנו ונפת אבלינו.
השפך שלו הוא במפרץ סלרנו בים הטירני.
שמו הקודם של נהר סלה הוא סילרוס.
הגלדיאטור ספרטקוס נהרג בקרב סילרוס.
סלו ג'ין הוא ליקר ג'ין המופק על ידי השריית שזיפי קרסייה וסוכר בג'ין למשך מספר חודשים.
השזיפים מעניקים לג'ין פרופיל עשיר, פריי המזכיר מעט בטעמו טארט פירות שמעשיר את מורכבות המשקה.
מכיוון והשזיפים עשירים בטאנינים הם נותנים לג'ין אופי יבש ועפיץ ובכך מאזנים את מתיקות המשקה.
באופן מסורתי ריכוז האלכוהול בסלו ג'ין נע בין 15 ל-33 אחוזי אלכוהול.
כדי להכין סלו ג'ין משתמשים בשזיפי קרסייה בשלים.
בוקעים את השזיפים וממלאים אותם בצנצנת.
בפולקלור האנגלי אין בוקעים את השזיפים בכלי ממתכת, אלא אם הכלי מצופה כסף.
לאחר מכן מוסיפים סוכר, כמה עלי ציפורן מעט מקלות קינמון וממלאים בג'ין.
את הצנצנת שומרים במקום מוצל וקריר והופכים מדי יום.
לאחר שלושה חודשים הנוזל הופך לאדום עז וניתן לשתות אותו.
סלובודה טוזלה (בבוסנית: KK Sloboda Tuzla) היא קבוצת כדורסל בוסנית מהעיר טוזלה, המתמודדת בליגת העל הבוסנית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1946 ונחשבת לוותיקה בקבוצות הליגה הבוסנית.
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 1994/95 בגביע קוראץ' ובהמשך בגביע ספורטה.
בנוסף השתתפה הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית בעונת 2001/02.
את משחקיה הביתיים מארחת הקבוצה בהיכל מיידן בעיר, המכיל 5,000 מקומות ישיבה.
סלואן סטיבנס היא שחקנית טניס מקצועית מארצות הברית.
דורגה בשיאה (16 ביולי 2018) במקום שלישי בעולם וכיום (10 ביוני 2019), מדורגת במקום תשיעי בדירוג ה-WTA.
הישג השיא של סטיבנס, זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2017.
סטיבנס נולדה בפלנטיישן, פלורידה לסיביל סמית וג'ון סטיבנס, שהיה שחקן פוטבול מקצועי.
אמהּ עודדה אותה לשחק טניס בגיל 9, ובגיל 12 הפסיקה ללמוד בבית הספר והחלה ללמוד בביתה.
אביה נהרג בתאונת דרכים ב-1 בספטמבר 2009, ממש לפני תחילת אליפות ארצות הברית הפתוחה.
היא השתתפה בהלווייתו של אביה בלואיזיאנה והשתתפה באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ב-2011 היא סיימה את בית הספר התיכון.
סטיבנס נמצאת בזוגיות עם שחקן הכדורגל של FC טורונטו ונבחרת ארצות הברית, ג'וזי אלטידור.
בתחילת 2012 סטבינס הגיעה לסיבוב השני באליפות אוסטרליה הפתוחה בו הפסידה לסבטלנה קוזנצובה (18 בעולם).
בהמשך, היא הגיעה לראשונה לשלב חצי הגמר בטורניר בסבב ה-WTA, שטרסבורג, בו הפסידה לאלופת אליפות צרפת הפתוחה פרנצ'סקה סקיאבונה.
היא העפילה לסיבוב הרביעי באליפות צרפת הפתוחה והגיעה לסיבוב השלישי בטורניר וימבלדון ולסיבוב השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 2013 ניצחה סטיבנס בטורניר בריזביין בסיבוב הראשון את דומיניקה ציבולקובה (6-2 6-3), בסיבוב השני ניצחה את סופיה ארדוינסון (6-3 6-4), אך הפסידה בסיבוב השלישי לסרינה ויליאמס (מדורגת 3, 6-4 6-3).
בטורניר הברט, היא הפסידה בשלב חצי הגמר לאלינה וסנינה (6-2 6-2).
באליפות אוסטרליה הפתוחה, היא ניצחה בשלב רבע הגמר את סרינה ויליאמס שהייתה מועמדת לזכייה (3–6 7-5 6-4) ובכך עלתה לראשונה לשלב חצי הגמר בטורניר גראנד סלאם.
בשלב חצי הגמר היא הפסידה לוויקטוריה אזרנקה (1 בעולם, 6-1 6-4).
הגעתה לשלב חצי הגמר העלתה את סטיבנס לדירוג השיא שלה בקריירה, 17 בעולם.
ברולאן גרוס הגיעה פעם שנייה ברציפות לשלב שמינית הגמר.
בווימבלדון העפילה לשלב רבע הגמר, שם הפסידה בקרב צמוד של שתי מערכות למריון ברטולי שזכתה בסופו של דבר בתואר.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסידה בשלב שמינית הגמר לסרינה ויליאמס.
בעונה זו הרוויחה סטיבנס 1,498,608 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בספטמבר 2017 זכתה סטיבנס בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על מדיסון קיז מארצות הברית (15 בעולם) בשתי מערכות (3–6, 0-6).
בשלב חצי הגמר היא ניצחה את ונוס ויליאמס מארצות הברית (9 בעולם) ב-3 מערכות (1–6, 6-0, 5-7).
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני העפילה סטיבנס לראשונה בקריירה שלה למשחק הגמר, בו הפסידה לסימונה האלפ מרומניה (1 בעולם) בשלוש מערכות (3–6, 6-4, 6-1).
בעקבות הישג זה היא עלתה למקום הרביעי בעולם, דירוג השיא שלה.
סלג'ילין (Selegiline) הוא מעכב מונואמין אוקסידאז.
התרופה המשמשת לטיפול בשלביה המוקדמים של מחלת פרקינסון וכן עבור דיכאון ושיטיון.
במינונים קליניים נורמליים היא משמשת כמעכב MAO-B בלבד, אך במינונים גדולים התרופה מאבדת את הספציפיות שלה ומעכבת גם MAO-A.
בגלל הספציפיות שלה יש לה תופעות לוואי פחותות ממעכבי MAO לא סלקטיביים.
התרופה התגלתה על ידי ג'וסף קנול, רופא הונגרי.
השימוש העיקרי של התרופה היא בטיפול במחלת פרקינסון.
לעיתים ישתמשו בתרופה הזו לבד, ולעיתים יחד עם תרופות אחרת, בדרך כלל - לבודופה.
מחקרים שונים טוענים כי סלג'ילין מאטה את התקדמות המחלה במאובחנים חדשים, אולם טענה זו לא התקבלה באופן נרחב ונדחתה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקני.
התרופה מעכבת את נקודת הזמן בו הטיפול בלבודופה הופך להכרחי מ-10–12 חודשים לאחר הדיאגנוזה ל-18 חודשים.
הרציונל להוספת סלג'ילין ללבודופה הוא כדי להפחית את הכמות הנדרשת של הלבודופה, ובכך גם להפחית את תופעות הלוואי שלה.
השוואות בין חולים עם לבודופה + פלצבו לעומת לבודופה + סלג'ילין הראו כי סלג'ילין הפחיתה את המינון הנדרש של הלבודופה בכ-40%.
במחקר אחד, נטילת לבודופה יחד עם סלג'ילין עצרה לחלוטין את התקדמות המחלה לתקופה של למעלה מ-12 חודשים.
בקבוצת הפלצבו, לעומת זאת, התדרדרות המחלה המשיכה.
ב-2006 אושרה התרופה על ידי ה-FDA לטיפול בדיכאון קליני על ידי מדבקה.
סלג'ילין משמשת גם (במינונים גבוהים מאוד ביחס לבני אדם) ברפואה הווטרינרית לטיפול בסימפטומים מחלת קושינג בכלבים.
נערכו מחקרים שונים לבדיקת יעילות התרופה לגמילה מטבק או חשיש.
בעקבות נטילת התרופה יכולות להופיע תופעות לוואי קלות כמו סחרחורות, יובש בפה, קושי להירדם, כאבי שרירים, פריחה, בחילות ועצירות.
דווחו גם תופעות לוואי כמו שינויי מצב רוח ותנועות בלתי רצוניות.
תופעות לוואי חמורות יותר כוללות כאבי ראש חמורים, טכיקרדיה, הפרעות קצב, מחולית וקשיי נשימה.
תופעות לוואי אלו דורשות דיווח לרופא.
סלובודאן דראפיץ' (בסרבית: Слободан Драпић; נולד ב-28 בפברואר 1965) הוא כדורגלן עבר סרבי-ישראלי, וכיום מאמן.
דראפיץ' נולד וגדל בנובי סאד שביוגוסלביה דאז (כיום בסרביה).
החל לשחק כדורגל בקבוצת FK נובי סאד.
דראפיץ' שיחק במשך שנתיים במועדון ורשם 36 הופעות.
בגיל 23 בשנת 1988 הגיע דראפיץ' לישראל, חתם בקבוצת מכבי נתניה במדיה שיחק עת תום עונת , כשאחריה עבר למכבי יפו מליגת המשנה.
דראפיץ' שיחק עונה אחת במדי הקבוצה ועזב אותה, יחד עם שחקנים נוספים, עקב מצבה הכלכלי הקשה.
לאחר מכן עזב להכוח רמת גן, גם היא מליגת המשנה, ובתום העונה חזר למכבי נתניה.
בשנת 1995 הצטרף לבית"ר טוברוק ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
את הקריירה סיים בקבוצת בית"ר טוברוק.
דראפיץ' קיבל אזרחות ישראלית בזכות סבתו (מצד אמו) היהודייה, ואף זומן לנבחרת ישראל.
את הופעתו היחידה במדי הנבחרת ערך ב-23 בנובמבר 1988, במשחק ידידות מול .
לאחר שפרש ממשחק פעיל, מונה דראפיץ' בשנת 1999 לעוזר מאמן מכבי נתניה ואף שימש לתקופה קצרה כמאמן זמני במועדון.
משנת 2003 שימש כעוזרו של המאמן רוני לוי במכבי חיפה, וכאשר עזב לוי את המועדון, דראפיץ' עזב גם כן.
בשנת 2008 אימן במשך עונה שלמה את קבוצת הפועל כפר סבא ובשנת 2009 את קבוצת מכבי הרצליה.
ב-27 בספטמבר 2010 מונה למאמן בני סכנין.
לאחר שנתיים במועדון עזב בשנת 2012 את ישראל, ומונה לעוזר מאמן פרטיזן בלגרד, אברהם גרנט.
בשנת 2013 מונה למאמן בית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית ושם בעצם החל את שיתוף הפעולה הנרחב שלו עם שי ברדה, ולאחר שנתיים סיים את תפקידו במועדון.
ב-7 ביוני 2015 מונה למאמן בית"ר ירושלים.
לאחר עונת בכורה מוצלחת כמאמן בית"ר ירושלים סיימה בית"ר את עונת 2015/16 במקום השלישי בטבלת ליגת העל המוליך למוקדמות הליגה האירופית.
ב-1 ביוני 2016, סיים את תפקידו כמאמן בית"ר ירושלים.
למחרת חתם במכבי נתניה מהליגה הלאומית.
ב-28 באפריל 2017, העלה יחד עם שי ברדה את מכבי נתניה רשמית חזרה לליגת העל וזאת לאחר שגם התחילה את העונה עם מינוס 9 נקודות בעקבות עונש על פירוק המועדון, ובכך רשם הישג גדול עם המועדון בו תפקד גם כשחקן.
בעונת 2017/2018 העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון וסיימה במקום החמישי בליגת העל.
בעונת 2018/2019 הוביל דראפיץ' את נתניה למקום הרביעי בטבלה, וכן לגמר גביע המדינה, שם נוצחה קבוצתו בפנדלים על ידי בני יהודה.
בעקבות זאת החתימה הקבוצה במקומם מאמן אחר והם סיימו את דרכם במכבי נתניה.
ב-4 בספטמבר 2020 מונו דראפיץ' ושי ברדה למאמני בית"ר ירושלים וחזרו לקדנציה שנייה במועדון, אחרי חמש עונות מהקדנציה האחרונה שלהם.
ב-20 במרץ 2021, לאחר שלא הצליחו להעפיל לפלייאוף העליון, התפטרו דראפיץ' וברדה מתפקידם.
ב-9 בנובמבר 2021 מונה למאמנה של עירוני קריית שמונה.
ב-19 בספטמבר 2022 מונה למאמנה של הפועל תל אביב, לאחר פיטוריו של קובי רפואה.
ב-10 בינואר 2023 התפטר מתפקידו לאחר התבוסה הגדולה בתולדות המועדון 0–6 להפועל באר שבע.
ב-14 בפברואר מונה שוב למאמנה של עירוני קריית שמונה.
ב-17 במאי 2023 מונה למאמנה של בני סכנין.
ב-28 במאי 2025 מונה למאמנה של מכבי בני ריינה אך ב-12 באוקטובר פוטר מתפקידו, לאחר שכשל עם הקבוצה.
שיתוף הפעולה עם שי ברדה
בין השנים 2013–2022 שיתף פעולה עם עוזר-המאמן שי ברדה, אשר קיבל סמכויות אימון נרחבות כמו של מאמן.
בכל מחצית שנייה הוא זה שעומד בצדי המגרש ונותן הנחיות לשחקנים.
כשמונה דראפיץ' ב-2013 לאימון בית"ר תל אביב התנה את הגעתו בהחתמתו של ברדה.
הצמד עברו יחדיו לבית"ר ירושלים ביוני 2015. בתום העונה השנייה בבית"ר התנה דראפיץ לבעלי בית"ר דאז, אלי טביב, את הישארותו בבית"ר בהשארת ברדה איתו.
טביב סירב, והשניים עזבו כבר למחרת למכבי נתניה.
לאחר שבית"ר ירושלים נרכשה על ידי משה חוגג, חזרו השניים לקבוצה.
הם קיבלו החלטות באופן שיווני כשני מאמנים, ולא כמאמן ועוזרו.
לאחר כישלונה של בית"ר ירושלים בעונת 20/21 התפטרו השניים מתפקידם ו"לקחו אחריות", כלשונם.
משנת 2022 נפרדו השניים לדרכים מקצועיות שונות.
דראפיץ' מונה למאמנה של עירוני קריית שמונה ואילו ברדה מונה למאמנה של הפועל נוף הגליל.
במשחק הראשון שלהם בנפרד, ניצחה קריית שמונה של דארפיץ' את נוף הגליל באימונו של ברדה בתוצאה 6–2.
סבתו מצד אמו היא יהודייה ניצולת שואה, ועל-כן דראפיץ' קיבל אזרחות ישראלית עם הגעתו לישראל.
דראפיץ' נשוי לאניטה ולזוג ארבעה ילדים.
בנם הבכור דולב דראפיץ' הוא כדורסלן.
סלהאטין דמירטאש (Selahattin Demirtaş; נולד ב-10 באפריל 1973), פוליטיקאי כורדי בטורקיה.
הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת אנקרה, עבד כעורך דין פרילנסר יחד עם אחיו אייגול דמירטה במשך תקופה מסוימת.
דובר את שפות הבזזאקי, אנגלית וכורדית, נשוי למורה Başak Demirtaş ואב לשניים.
יחד עם פיגן יוקסקדה , הוא מנהיג את מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP), אשר נכנסה לראשונה לפרלמנט הטורקי בבחירות של יוני 2015, לאחר שהצליחה לעבור את אחוז החסימה (הגבוה בעולם) של 10%.
ב-4 בנובמבר 2016 הוא נעצר יחד עם פיגן יוקסקדה וחברי HDP אחרים.
סלובודאן סימוביץ' (בסרבית: Слободан Симовић; נולד ב-22 במאי 1989) הוא כדורגלן סרבי המשחק בראדניצ'קי ניש בעמדת הקשר האחורי.
סימוביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת נובי סאד ממנה עבר לספרטק סובוטיצה בקיץ .
לאחר שבעונתו הראשונה בקבוצה לא הצליח למצוא את מקומו, בעונת הצליח לבסס את מקומו בהרכב הקבוצה שסיימה את העונה במקום החמישי.
ב-1 בינואר 2012 חתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית תמורת 150 אלף אירו.
ב-25 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במינסק בתיקו 0-0 נגד הומל.
שני משחקים לאחר מכן קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה בתיקו 0-0 במשחק הדרבי נגד פ.צ.
סימוביץ' היה שותף להעפלה של דינמו מינסק לשלב הבתים של הליגה האירופית לראשונה מאז הוקם המפעל במתכונתו הנוכחית ואף כבש את השני במשחק הגומלין של פלייאוף העלייה בו ניצחה קבוצתו 2–3 את נסיונל (2-5 בסיכום הכללי).
ב-18 בספטמבר 2014 הורחק בכרטיס צהוב שני בהפסד 1–6 לפאוק סלוניקי במסגרת שלב הבתים.
אחרי שלוש עונות במועדון, בינואר חתם בסלובן ברטיסלאבה מליגת העל הסלובקית עימה הגיע לגמר הגביע הסלובקי בעונת .
ב-29 ביוני 2016 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
בתום העונה שוחרר מכפר סבא וחתם באקטובה מליגת העל הקזחית.
ב-16 בפברואר 2018 חתם בבאטה בוריסוב הבלארוסית.
ב-15 בינואר 2020, סימוביץ' חתם בקישווארדה מליגת העל ההונגרית.
סלה מריל היה איש דת פרוטסטנטי אמריקאי שכיהן כקונסול ארצות הברית בירושלים במספר קדנציות לא-רציפות, במהלך עשרים וחמש השנים שבין 1882 ל-1907. הוא היה ארכאולוג, חוקר ארץ ישראל, זואולוג, חוקר טבע ואספן של פריטים ארכאולוגיים, זואולוגיים ובוטניים של ארץ ישראל.
מריל נולד בעיירה קנטון במחוז הרטפורד, קונטיקט, נצר למשפחה מכובדת מראשוני המתיישבים האנגלים במסצ'וסטס.
בשנת 1863 סיים את לימודי הדת באוניברסיטת ייל, ושנה לאחר מכן הוסמך ככוהן דת.
שימש קצין דת בגדוד של שחורי עור בצבא ארצות הברית.
מריל הושפע מהארכאולוג המפורסם אדוארד רובינסון.
בשנים 1868-1870 למד גרמנית באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1869 ערך מסע ליוון, מצרים, סוריה וארץ ישראל, ומסע זה עורר את התעניינותו בארץ הקודש.
ב-1874 שב מריל לאזור כארכאולוג מטעם "החברה האמריקנית לחקר ארץ ישראל".
בשנים שלאחר מכן הוא עמד בראש שלושה מסעות לעבר הירדן.
את ממצאיו הארכאולוגיים, הטופוגרפיים והאתנוגרפיים פרסם בשנת 1881 בספרו "מזרחית לירדן" (East of Jordan).
בין השנים 1880–1882 לימד עברית בסמינר התאולוגי באנדובר שבמסצ'וסטס.
באותה תקופה ייסד מוזיאון תנכ"י באנדובר שבו הוצג אוסף מרשים שהביא מארץ ישראל וכלל ציפורים ויונקים מפוחלצים, צמחים ומוצגים ארכאולוגיים שונים.
מריל כיהן כקונסול ארצות הברית בירושלים במשך ארבע עשרה שנה לא רצופות – יותר מכל קונסול אחר.
לראשונה התמנה כקונסול בשנת 1882, וכיהן בתפקיד שלוש שנים.
ב-1891 חזר לירושלים לכהונה שנייה למשך שנתיים.
בשנת 1898 הטיל עליו הנשיא מק-קינלי את תפקיד הקונסול האמריקאי בירושלים בפעם השלישית, ומריל פעל בירושלים עוד תשע שנים – עד 1907.
שהותו הממושכת בארץ ישראל אפשרה לו לחקור את ההיסטוריה והארכאולוגיה של ארץ ישראל ולהשתתף במחקרים ובמסעות בנושאים אלו.
מריל סייע לכמה מחוקרי הארץ הנודעים, בהם צ'ארלס וילסון, צ'ארלס וורן וג'ורג' אדם סמית.
פעילותו המחקרית והארכאולוגית של מריל זכתה לביקורת של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF).
כקונסול סייע להקמת בית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים, שנוסד בשנת 1900.
מריל לא גילה יחס אוהד ליהודים, והתנגד להעניק להם סיוע כספי.
לטענתו, היהודים אינם שואפים להיות מתיישבים, והם "לא מסוג האנשים הדרוש לשגשוגן של המושבות החדשות".
בשנת 1899 התלונן בפני משרד החוץ האמריקאי על היהודים הציונים המהגרים לארץ ישראל בניגוד לחוק.
מריל לחם גם בהשתקעות אמריקאים בירושלים - אנשי המושבה האמריקאית בירושלים, שבהם חשד בכפירה ובאי-מוסריות.
הוא ניהל עימם מאבק מר, ובמסגרת מאבקו בהם הוציא את מתיהם מקבריהם בבית הקברות שבהר ציון, כדי למכור את האדמה לגרמנים שרצו להקים עליה כנסייה.
אנשי המושבה התלוננו על התנכלויות חוזרות ונשנות מצד הקונסול מריל בפניות לשגרירות ארצות הברית בקושטא ולמחלקת המדינה בוושינגטון הבירה.
העימות הקשה שלו אנשי המושבה האמריקאית היה, ככל הנראה, אחד הגורמים העיקריים לסיום כהונתו בירושלים.
אחרי סיום כהונתו השלישית בירושלים מונה מריל לתפקיד קונסול בג'ורג'טאון שבגיאנה הבריטית.
הוא מילא תפקיד זה בשנים 1907-1908, וחזר לארצות-הברית כדי לחיות שם את שארית ימיו.
בשנת 1908, כשנה לפני מותו, פרסם את הספר "ירושלים הקדומה" (Ancient Jerusalem).
הספר מתאר ומתעד בפרוטרוט את המצב בירושלים בשלהי הבית השני, ערב המרד הגדול ברומאים ובמהלכו.
מריל היה חוקר טבע ומומחה בקנה מידה בינלאומי לציפורים.
הוא ערך תצפיות רבות, ופרסם את ממצאיו בעשרות מאמרים בכתבי עת אמריקאיים.
עם זאת, אוספיו וכתביו המדעיים לא נבדקו, וחוקרים בתחום הצפרות אינם מצטטים אותו.
בין תגליותיו, מין נדיר של צבי מצוי הקרוי על שמו (Gazella g.
מריל גם היה צלם חובב.
אוסף הצילומים שלו נמצא במוזיאון ישראל בירושלים.
מריל היה אספן נלהב של עתיקות, ציפורים ויונקים.
האוסף הכיל חרסים, מאובנים, מטבעות, וכן חיות, ציפורים, חרקים ופרחים הקשורים לארץ ישראל.
הוא התהדר בכך שהוא בעל האוסף הגדול ביותר של בעלי חיים מארץ ישראל.
באוסף היו כאלפיים עורות ציפורים מארץ ישראל.
האוסף שלו שימש כמוזיאון פרטי, והיווה אטרקציה לתיירים ולחוקרים שביקרו בירושלים.
מריל התעשר ממכירת מוצגים ארכאולוגיים, אתנוגרפיים, בוטניים וציפורים מארץ ישראל למוזיאונים באנדובר ובהרווארד.
לאחר מותו העבירה אשתו את אוספיו ואת שני יומניו למוזיאון בהרווארד.
אוניברסיטת הרווארד הפיקה קטלוג של אוסף מריל.
סלהרסט פארק הוא אצטדיון כדורגל הממוקם ברובע קרוידון שבלונדון.
האצטדיון מכיל 26,074 מקומות ישיבה, והוא מגרשה הביתי של קבוצת קריסטל פאלאס.
אדריכל האצטדיון הוא ארצ'יבלד לייטץ', והוא נפתח ב-1924. האצטדיון אירח בעבר משחקים בינלאומיים, כמו גם שני משחקי כדורגל באולימפיאדת לונדון בשנת 1948. קבוצת צ'רלטון את'לטיק אירחה באצטדיון את משחקיה בין השנים 1985–1991, כמו כן קבוצת וימבלדון אירחה בו את משחקיה בין השנים 1991–2003.
בשנת 1922 נרכש שטח האצטדיון על ידי קבוצת קריסטל פאלאס, מידי חברת הרכבות של לונדון והסביבה.
האצטדיון תוכנן ועוצב על ידי אדריכל האצטדיונים הסקוטי ארצ'יבלד לייטץ'.
הוא נבנה בעלות של כ-30 אלף לירות שטרלינג ונפתח ב-30 באוגוסט 1924 במעמד הלורד ראש העיר של לונדון.
משחק החניכה של האצטדיון נערך לעיני 25 אלף צופים, כאשר הפסידה פאלאס 0–1 לשפילד ונסדיי.
שנתיים מאוחר יותר, ביום דוד הקדוש בשנת 1926, נערך לראשונה משחק בינלאומי באצטדיון, בין נבחרות ו.
בסוף שנות ה-40 נערכו באצטדיון קרבות אגרוף ותחרויות פולו-אופן.
בשנות ה-80 נערכו בו משחקי קריקט ומופעי מוזיקה.
כמו כן, אירח האצטדיון שני משחקי כדורגל במהלך אולימפיאדת לונדון בשנת 1948.
צ'רלטון את'לטיק עברה לארח את משחקיה הביתיים באצטדיון בשנת 1985, ובכך הפכה, יחד עם פאלאס, לקבוצות הראשונות בליגה האנגלית העליונה אשר מארחות את משחקיהן הביתיים באותו אצטדיון.
ב-1990, בעקבות דו"ח טיילור, הותקנו בכל האצטדיון מקומות ישיבה, וחדלו להתקיים מקומות עמידה לצופים.
ב-1991 חזרה צ'רלטון לאצטדיונה, הוואלי.
באותה השנה החלה קבוצת וימבלדון לארח את משחקיה באצטדיון.
בשנת 2003 עברה וימבלדון למילטון קינס, ושינתה את שמה למילטון קינס דונס.
בכך הסתיימו 12 שנותיה בסלהרסט פארק.
שיא הצופים בסלהרסט פארק נרשם ב-1979, כאשר 51,801 אוהדים צפו בפאלאס מפסידה 0–2 לברנלי, במשחק על תואר אליפות הליגה השנייה באנגליה.
האצטדיון מחזיק גם בשיא הצופים במשחק בליגה הרביעית בחשיבות באנגליה (כיום הפוטבול ליג השנייה במבנה ליגות הכדורגל באנגליה), כאשר נדחסו 37,774 צופים ב-1961, במשחק של פאלאס מול יריבתה המקומית מילוול.
סלהרסט פארק רשם גם את שיא הצופים השלילי למשחק פרמייר ליג - 3,039, במהלך המשחק בין וימבלדון לאברטון ב-26 בינואר 1993, בו ניצחה אברטון 1–3.
סלובודן אוּרוֹשֶׁבִיץ' (בסרבית: Слободан Урошевић; נולד ב-15 באפריל 1994) הוא כדורגלן סרבי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בבאצ'קה טופולה ובנבחרת סרביה.
אורושביץ' נולד בבלגרד שבסרביה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של ראד בלגרד.
לאחר שהושאל לחצי עונה לבאסק בלגרד מהליגות הנמוכות בסרביה, הוא חזר לראד לעונה וחצי, ושולב לעיתים בקבוצה הבוגרת.
בעונת 2014/2015 הוא עבר לקבוצת נפרדק קרושבץ, גם היא מליגת העל הסרבית, והפך לראשונה לשחקן הרכב.
הקבוצה ירדה ליגה בתום העונה, ואורושביץ' הושאל לקבוצת לֵוֶון מליגת העל הבלגית, במדיה עלה כמחליף רק פעמיים לאורך כל העונה, לדקה בלבד בכל משחק.
בעונת 2016/2017 חזר אורושביץ' לנפרדק קרושבץ, ששבה לליגת העל הסרבית, ושיחק בהרכב שלה כמעט ברציפות בעונה וחצי העוקבות.
בינואר 2018 הוא נרכש על ידי פרטיזן בלגרד ב-80 אלף אירו בלבד, והשתלב בהרכב הקבוצה.
בעונת 2020/2021 שיחק אורושביץ' 32 משחקים במדי פרטיזן, כמעט כולם בהרכב, כולל שלושה משחקים במוקדמות הליגה האירופית.
במהלך העונה הוא כבש שני שערים ובישל שניים נוספים.
אורושביץ' אמנם משחק כמגן שמאלי, אך שיחק מדי פעם כקיצוני שמאלי, ואף כבש חמישה שערים ב-17 משחקים בעמדה זו.
לעיתים רחוקות הוא שיחק כבלם, מגן ימני וקשר.
השחקן שיחק בנבחרות הנוער של סרביה, ואף זכה עם הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 לשנת 2013. הוא גם ערך שלוש הופעות בנבחרת הבוגרת, כולן במשחקי ידידות.
סלו גולדפרב (בנורווגית: Salo Goldfarb; 5 באפריל 1918 – 1 בפברואר 1986), הנודע בשם העט פדרו גרנינג (Pedro Grenning), היה מאייר וקריקטוריסט יהודי-נורווגי.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא נורווגיה כקצין בגדוד הקומנדו מספר 10, שלמעשה הסתפח לקומנדו הבריטי.
במסגרת "מבצע התאהבות" הוביל גולדפרב כוח של טנק בודד ו-11 חיילים ובאמצעותו הביא לכניעתה ללא תנאי של דיוויזיית הרגלים ה-70 של הוורמאכט ובה 2,000 לוחמים.
בכך שוחרר האי ואלכרן ונפתח נמל אנטוורפן, הנמל היחיד של בעלות הברית במערב אירופה.
על מבצעו זה עוטר סלו בעיטורים נורווגים, בריטים והולנדים ואף זכה לאזרחות כבוד של העיר מידלבורך.
סלו גולדפרב נולד בברגן, נורווגיה, למשפחה מיהדות פולין.
אביו, איש העסקים ליאופולד גולדפרב (1878–1933) הגיע מראיגרוד, ואמו, סוניה לבית אפשטיין (1888–1970) מסובאלק.
בשנת 1933 פורסם ציורו הראשון בעיתון ברגנס ארבידרבלאד .
בין השנים 1935 ל-1936 הוא למד בבית הספר לאמנות בבלפסט, באקדמיה הלאומית לאמנויות בברגן בין השנים 1936 ל-1937, ובאקדמיה הלאומית הנורווגית לתעשיית המלאכה והאמנות בין השנים 1937 ל-1938. בפברואר 1941 אימץ את שם העט פדרו, שנה לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה, התגייס האמן הצעיר למען מולדתו.
ב-9 בפברואר 1941 חמק גולדפרב ממעגן טורוי , השוכן צפונית-מערבית לברגן, והצטרף למסעו הראשון של המלח לייף לארסן לבריטניה.
על סיפון ספינת הדייג "מוטיג 1" הוברחו מספר נוסעים לבריטניה דרך איי שטלנד ומשם לסקוטלנד.
כל הנוסעים על הספינה השתמשו בשמות בדויים וסלו בחר לעצמו את השם "פדרו", אשר לימים ישמש אותו כשם עט.
בהגיעו לסקוטלנד, הצטרף סלו לחטיבה הנורווגית והפך למפקד מחלקת רובאים.
מיומנותו וכישוריו הקנו לו מעמד של מפקד צוות-קרב בכוחות למבצעים מיוחדים של הצבא הנורווגי בגולה .
לאחר תקופה קצרה עם החטיבה הנורווגית בסקוטלנד, הוא הועבר לכוחות הבריטיים.
הבריטים הקימו את קומנדו מספר 10, שהורכב מחיילים של ממשלות בעלות הברית אשר שהו בגולה.
היו לו 10 צוותי קרב פלוגתיים בפיקוד רוברט לייקוק.
הם אומנו בסקוטלנד על ידי הקומנדו הבריטי ולמעשה הסתפחו אליו.
בספטמבר 1944 שוחררה אנטוורפן על ידי הבריטים ונמל אנטוורפן אף הוא שוחרר ללא פגע.
אולם לרוע המזל, ומשום רשלנות המפקדים הבריטים, לא שוחרר שפך הסכלדה והאי ואלכרן שבדרום הולנד.
הדיוויזיה הגרמנית שנותרה שם, חמושה בתותחים כבדים, איימה על כל כלי שיט שחשב להתקרב.
לכן, על אף שבעלות הברית שמו ידם על נמל גדול ותקין, הן לא יכלו לעשות בו כל שימוש.
הייתה לכך חשיבות אסטרטגית מכרעת, שכן עד אז הן נאלצו להסתמך על נמל אחד בלבד, בנורמנדי, המרוחק כ-1,500 קילומטרים.
בתחילת חודש נובמבר 1944, במסגרת "מבצע התאהבות" הוביל גולדפרב כוח של טנק בודד ו-11 חיילים לתוך מידלבורך.
מנגד, לרשות מפקד חיל המצב הגרמני, גנרל-לויטננט ויליאם דאסר , עמדו כ-2,000 חיילים חמושים ומצוידים בתותחים.
אולם המצב בחזית, וההפתעה שבהופעת הלוחמים, גרמו לדאסר לבחור במשא ומתן במקום בקרב.
דאסר כבר היה מוכן להיכנע, אך משראה את דרגות הלוטננט של גולדפרב, התקשה להיכנע לקצין בדרגה כה נמוכה.
גולדפרב התעשת וטען בפני דאסר שהוא קולונל, אשר עונד דרגות לוטננט לשם הסוואה.
הוא אף יצר קשר עם המפקדה, וקיבל אישור מיוחד להזדהות כקולונל.
דאסר התרצה ונכנע ללא תנאי לגולדפרב.
בכך נמל אנטוורפן שב לפעילות, והקנה יתרון אסטרטגי משמעותי לבעלות הברית.
על מבצעו זה עוטר סלו במדליית ההגנה הנורווגית ומדליית ההגנה הבריטית ואף זכה לאזרחות כבוד של העיר מידלבורך.
בתפקידו האחרון סלו היה מפקד פלוגה והשתחרר משירות בדרגת סרן.
בין השנים 1944–1945 היה מאייר בעיתון נורסק טידנד הלונדוני.
ב-1945 שינה את שם משפחתו מגולדפרב לגרנינג.
הוא התקבל לעבודה בעיתון ורדנס גנג, ביוזמתו של העיתונאי Asbjørn Barlaup .
פדרו נשאר בעיתון למשך שארית הקריירה שלו.
בנוסף, גם עיצב כריכות ספרים.
עבודותיו הוצגו בתערוכת הסתיו השנתית באוסלו (Høstutstillingen).
יצירותיו נרכשו על ידי מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות בקנדה והמוזיאון הלאומי לאמנות, אדריכלות ועיצוב בנורווגיה.
ביולי 1961 הוא התחתן בסטברן עם Bjørg Sigrunn Støland (1924–1998).
בפברואר 1986 הוא נפטר באוסלו.
סלגטרה היא סדרת אנימציה קנדית ששודרה במקור בערוץ דיסני XD הקנדי מ-3 בספטמבר 2012 עד 25 באוקטובר 2016.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית.
עמוק בתוך כדור הארץ ישנו עולם תת-קרקעי עצום המכונה סלוגטרה.
סלוגטרה מאוכלסת הן בבני אדם והן ביצורים קטנים המכונים שבלולים ואשר מסוגלים להפוך ליצורים רבי עוצמה.
משפחת שיין הם אחראים על ההגנה של סלוגטרה במשך שנים רבות והם שמרו על קיומה בסוד מהעולם.
גיבור הסדרה, אלי שיין, הוא נער מתבגר שחולם להיות קלע מצטיין, בדומה לאביו, וויל שיין, אשר נעלם באופן מסתורי.
אלי שיין מקים צוות משלו, הכולל את טריקסי, פרונטו וקורד, ויחד הם מגנים על סלוגטרה מפני איומים שונים.
אלי שיין - הגיבור הראשי.
אלי בן ה-15 הופך לאדם העיקרי שאחראי על ההגנה של סלוגטרה לאחר שאביו נעלם באופן מסתורי.
טריקסי היא גם קולנוענית מיומנת שמתעדת את ההרפתקאות של הצוות.
פרונטו - גשש אשר כל הזמן מסתבך בצרות.
קורד זיין - טרול מערות ענק.
קורד זיין הוא מומחה טכנולוגיה אשר בונה ומתחזק את כל כלי הנשק והציוד של הצוות.
ד"ר תדאוס בלק - האנטגוניסט הראשי בסדרה.
תדאוס בלק הוא איש עסקים מושחת.
הוא מעוניין להשתלט על כל סלוגטרה.
הדיבוב המקורי לעברית הופק באולפני "דאבי דאב" במחצית הראשונה של שנות ה-2010 ובוים על ידי אפי בן ישראל.
גיא רושיניאק (קורד זיין, אל דיאבלוס נאצ'וס)
סער בדישי (וויל שיין, טוויסט, בילי, מר סאטרדיי, לוק, וויל שיין, דמויות שונות)
יורם יוספסברג (ד"ר תדאוס בלק)
אלדד פריבס (מיץ' מילפורד, מוריס, דמויות שונות)
אפי בן ישראל (דנה פור, שאנאי, דמויות שונות)
ערן מור (לוד, מאלוויו דרייק, דמויות שונות)
סולטאן סלאח א-דין עבדול עזיז שאה אל-חאג' איבני אלמרהום סולטאן היסאמודין עלאם שאה אל-חאג' (בג'אווי: سلطان صلاح الدين عبدالعزيز شاه الحاج إبن المرحوم سلطان حسام الدين عالم شاه الحاج) היה היאנג די-פרטואן אגונג ה-11 של מלזיה והסולטאן השמיני של סלנגור.
טנגקו עבדול עזיז שאה נולד באיסטאנה בנדר טמאשה, ג'וגרה, קואלה לנגאט.
הוא בנו הבכור של הסולטאן היסמודין.
הוא התחנך בבית הספר Pengkalan Batu Malay בקלאנג ב-1934. בשנת 1936 המשיך את לימודיו בקולג' המלזי קואלה קאנגסאר עד 1941, אז החלה מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה נסע לבריטניה בשנת 1947 ולמד ב ובקולג' ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון במשך שנתיים.
עם שובו מבריטניה, שירת במחלקת שירות המדינה כקצין מתלמד במחלקת הסקרים של סלנגור.
בהמשך שימש כמפקח על בתי ספר במשך שמונה שנים.
ב-1952 השתתף במשך שישה חודשים בקורס קצר טווח בחיל הצבאי המלזי בפורט דיקסון והוצב בנציבות המלכה בדרגת קפטן.
לאחר מכן הועלה לדרגת רב-סרן.
עם מות אביו, הסולטאן היסמודין, הפך לסולטאן השמיני של סלנגור בספטמבר 1960 והוכתר ביוני 1961.
בפברואר 1974 חתם הסולטאן סלאח א-דין על ויתור של קואלה לומפור (שהייתה טריטוריה ובירתה של סלנגור) והעברתה לממשלה הפדרלית כדי ליצור טריטוריה פדרלית.
ב-1978 הוא היה ממייסדי העיר שה אלם שהפכה להיות בירת סלנגור החדשה והחליפה את העיר קלאנג ששימשה כבירת סלנגור במשך ארבע שנים.
בעיר שה אלם מבנים וכבישים רבים נקראים על שמו.
באפריל 1984 מונה לקומודור הראשי של הצי המלכותי המלזי על ידי הכוחות המזוינים של מלזיה במקום תפקיד הקולונל העליון של חיל האוויר המלכותי המלזי, בו החזיק מאז 1966.
סלאח א-דין החזיק בדרגת מרשל חיל האוויר המלכותי המלזי, פילדמרשל של צבא מלזיה ואדמירל הצי המלכותי המלזי בהתאם להוראות החוקה שהפכו אותו לקצין הצבא המלכותי השני שהפך למפקד העליון של הכוחות המזוינים.
באפריל 1999 הוא מונה ליאנג די-פרטואן אגונג ה-11 של מלזיה.
ב-2001 בתקופת שלטונו כשליט מלזיה, הפכה העיר פוטרג'איה שהייתה גם היא טריטוריה של סלנגור לטריטוריה פדרלית.
בנובמבר 2001 הלך לעולמו חודשיים אחרי שעבר ניתוח לב שממנו לא התאושש.
הוא נקבר במאוזוליאום המלכותי ליד מסגד סולטאן סולימאן בקלאנג.
סֶלְדָה בָּאגָ'אן (בטורקית: Selda Bağcan; נולדה ב-14 בדצמבר 1948; בעברית מופיע שמה לעיתים בכתיב סלדה בהג'אן או סלדה בהג'ן) היא זמרת מחאה טורקייה, גיטריסטית ומפיקה מוזיקלית.
סלדה באג'אן נולדה בשנת 1948 בעיירה Muğla שבמערב טורקיה.
אביה סלים היה וטרינר ממוצא טורקי מקדוני ונגן סקסופון וחליל ואמה הייתה מורה ממוצא טטרי קרים.
היו לה שני אחים גדולים בשם סאבאס וסזר, ואח צעיר בשם סרטר, שנולד כשסלדה הייתה בת שנתיים.
זמן קצר לאחר שסרטר נולד עברה המשפחה לוואן, שם בילתה סלדה את רוב ילדותה.
אביה הוא עודד את בניו ואף את ביתו, להתחיל לנגן בכלי מוזיקה מגיל צעיר מאוד דבר שלא היה מובן מאליו בחברה הפטריארכלית.
סלדה החלה לנגן במנדולינה כשהייתה בת חמש.
המשפחה בילתה ערבים רבים בנגינה משותפת, בניצוחו של סלים.
עם מותו הבלתי צפוי של סלים ממחלת הטיפוס כשהייתה בת תשע, עברו שאר בני המשפחה לאנקרה כדי לגור בקרבת אחות האם.
סלדה המשיכה לנגן במנדולינה ובמהלך שנות חטיבת הביניים והתיכון החלה לנגן גם בגיטרה.
תחילה שרה שירים באנגלית, איטלקית וספרדית ששמעה ברדיו, אבל במהלך שנותיה כסטודנטית במחלקה לפיזיקה הנדסית של אוניברסיטת אנקרה, החלה לפתח עניין במוזיקת פולק טורקית מסורתית, בהשראת הרוק האנטולי המוקדם, המשלב בין מוזיקה מערבית לערבית וטורקית.
היא הלחינה שירים ברוח זו ובשילוב של כלים מערביים כגון גיטרות חשמליות עם אפקטים כגון דיסטורשן, לצד כלים מסורתיים.
אחיה היו בעלי מועדון מוזיקה פופולרי בשם "בטהובן" במרכז אנקרה, שם ניגנה בקביעות לאורך שנותיה כסטודנטית באוניברסיטה.
הקריירה שלה כמוזיקאית מקצועית החלה ב-1971, במהלך שנתה האחרונה באוניברסיטה, ובעידוד ותמיכה של המפיק המוזיקלי האנקרה ארקן אוזרמן.
ששת הסינגלים שהוציאה באותה שנה, בהם יצרה משמעות חדשה לשירי עם טורקיים מסורתיים בקול חזק ומרגש, בליווי גיטרה אקוסטית פשוטה או בליווי בגלמה, הובילו אותה לתהילה לאומית.
ב-1972 היא נבחרה על ידי משרד החוץ הטורקי לייצג את טורקיה בתחרות השירים הבינלאומית של אורפיאוס הזהב.
עד 1980 הוציאה באג'אן עוד שנים עשר סינגלים ושלושה תקליטי LP וסיירה בערים רבות בטורקיה ובמערב אירופה.
בתקליטורי ה-LP שלה התנסתה באג'אן ברוקנרול ובצלילים סינתטיים ואלקטרוניים, על אף שהסגנון המוזיקלי שלה נשאר נטוע היטב במסורת העממית.
רבים משיריה של באג'אן נשאו ביקורת חברתית חריפה וסולידריות עם העניים ועם מעמד הפועלים.
בשנות ה-70 וה-80 התרחשו מאבקים קשים בטורקיה בין פשיסטים ימנים למהפכנים שמאלנים ובאג'אן לא חששה להביע את דעתה כנגד המשטר דרך המוזיקה.
לאחר ההפיכה הטורקית ב-1980, היא נרדפה על ידי השליטים הצבאיים בשל שיריה הפוליטיים ונכלאה לשלוש שנים בין 1981 ל-1984. כליאתה יצרה הדים והפכה אותה לסמל של מאבק תרבותי.
אחרי שלוש שנות מאסר היא השתחררה, אך הרשויות המשיכו להקשות ואסרו עליה להופיע בתוך מדינתה או לצאת מגבולותיה.
דרכונה הוחרם על ידי הרשויות עד 1987, מה שממנה להשתתף בפסטיבל הקריאה הראשון של WOMAD ב-1986. הדרכון הוחזר לה ב-1987, גם הודות ללחץ של WOMAD, היא חזרה להופיע ברחבי אירופה ומחוצה לה וזכתה לפרסום רב.
היא הושוותה לאדית פיאף, לג'ואן באאז ולמרסדס סוסה, וזכתה למקום ברשימות מחמיאות וביניהן רשימת המוזיקאיות המשפיעות ביותר במאה ה־20 של המגזין "טיים".
מאז הפיקה כמה אלבומים, הופיעה בקונצרטים בערים רבות בטורקיה ובכל העולם, ונשארה פעילה בסצנה המוזיקלית הטורקית.
הסינגל שלה מ-1993 "Uğurlar Olsun" (פרידה), הוא קינה שהלחינה עבור העיתונאי שנרצח אוגור מומסו (Uğur Mumcu).
מומסו היה פופולרי מאוד והפך במהירות לסמל לסערה הפוליטית של שנות התשעים, תקופה בה התרחשו כמה התנקשויות בלתי פתורות בולטות בטורקיה.
בסוף שנת 2000, באג'אן נפצעה קשה בתאונת דרכים בדרכה להופעה באנטקיה, וסבלה ממספר עצמות שבורות ומחבלות וחתכים בכל הגוף.
לאחר תקופת טיפול ממושכת הצליחה להתאושש באופן מלא.
ב־2006 חברת התקליטים הבריטית Finders Keepers הוציאה מחדש והפיצה את אלבום הבכורה שלה, וכתוצאה הייתה לה עדנה מחודשת, בעיקר בקרב צעירים.
היא הביעה הזדהות עם מחאות פארק גזי ב-2013, אף על פי שלא יכלה להשתתף פיזית בהפגנות בשל השתתפותה בקונצרט בבלגיה.
בנובמבר 2014, באג'אן העלתה לכותרות את פסטיבל Le Guess Who?
באוטרכט, הולנד, כשהופיעה בו יחד עם להקות שהושפעו מהמוזיקה שלה, ביניהן St.
פלורנס וולש רשמה אותה כבעלת השפעה למוזיקה שלה.
באג'אן מתגוררת באיסטנבול ומנהלת החל מ-1989 את חברת הפקות המוזיקה Majör Müzik Yapım שחרתה על דגלה "לעשות כמיטב יכולתנו להתעמת עם שחיתות באמצעות המוזיקה והתרבות הטורקית".
המוזיקה שלה נדגמה על ידי מספר מוזיקאים מחוץ לטורקיה ובכללם להקת 2manydjs ואמני ההיפ הופ Mos Def Oh No, וד"ר דרה.
באג'אן ביקרה מספר פעמים בישראל והופיעה בה לראשונה ב-1990. היא שיתפה פעולה עם אמנים ישראלים ובהם מיקי גבריאלוב, יהודה פוליקר וההרכב בום פם.
סלדג' היא עיירה הממוקמת במחוז קוויטמן שבמדינת מיסיסיפי בארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, העיר מנתה 368 תושבים.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר יש שטח כולל של 1.3 קמ"ר.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, התגוררו בעיירה 529 נפשות, 170 משקי בית ו-133 משפחות.
צפיפות האוכלוסין הייתה 390.5 תושבים לקמ"ר, בעיירה היו 185 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 136.6 יחידות לקמ"ר.
מהאוכלוסייה, 1.13% היו היספנים או לטינים מכל גזע.
היו 170 משקי בית, מתוכם ל-38.2% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 43.5% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ב-29.4% ממשקי הבית הייתה בעלת בית אישה ללא בן זוג, ו-21.2% היו משקי בית שאינם משפחות - רווקים או שותפים, ללא ילדים.
מכלל משקי הבית, 20.0% היו יחידים, וב-9.4% מהם היה אדם בן 65 ומעלה שחי לבדו.
גודל משק הבית הממוצע היה 3.11 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.55.
הגיל החציוני היה 31 שנים.
על כל 100 נשים וילדות, היו 86.3 גברים וילדים.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיירה הייתה 27,500 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 30,139 דולר.
24.7% מהאוכלוסייה ו-23.1% מהמשפחות היו מתחת לקו העוני.
מתוך כלל האוכלוסייה, 37.5% מאלו מתחת לגיל 18 ו-20.0% מבני 65 ומעלה חיו מתחת לקו העוני.
קו הרכבת "City of New Orleans" של חברת אמטרק, הפועל בין ניו אורלינס לשיקגו, עובר בעיירה על פסי הרכבת הלאומית הקנדית, אך לא עוצר בה.
התחנה הקרובה ביותר נמצאת בעיר Marks, 21 קילומטרים מדרום לעיירה.
סלדן פאלמר ספנסר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי.
ספנסר נולד ב-16 בספטמבר 1862 באירי שבפנסילבניה, לסמואל סלדן ואלייזה דבורה (פאלמר) ספנסר.
הוא קיבל את השכלתו הבסיסית באירי לפני שלמד בבית הספר הופקינס, מכינה למכללה בניו הייבן שבקונטיקט.
לאחר מכן ספנסר למד במכללת ייל, שם היה עורך של עיתון הסטודנטים ושיחק לאקרוס.
הוא סיים את לימודיו ב-1884 בהצטיינות, במקום השביעי מתוך 150. לאחר סיום הלימודים עבר לסנט לואיס שבמיזורי, והמשיך בלימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון שם סיים את לימודיו ב-1886.
בשנת 1886 התקבל ספנסר ללשכת עורכי הדין, ופתח משרד עורכי דין בסנט לואיס עם מושל מיזורי לעתיד, פורסט דונל.
במקביל לימד רפואה משפטית במכללה הרפואית של מיזורי, שהעניקה לו אחר כך תואר כבוד M.D.
מכללת וסטמינסטר בפולטון, מיזורי, העניקה לו תוארי כבוד נוספים.
ספנסר נבחר לראשונה לתפקיד ציבורי ב-1895 כחבר בבית הנבחרים של מיזורי.
בבית הנבחרים כיהן כיו"ר ועדת הבנקים והבנקאות, וכן בוועדות המשפט, דרכים ואמצעים, מיליציה וכללים.
בין השנים 1897–1903 כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי האזורי.