tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האמנות המודרנית האנגלית התפתחה על רקע ערעור מעמדה של האקדמיה המלכותית הבריטית לציור, בשני העשורים האחרונים של המאה ה-19. בעקבות שמרנותה הרבה של זאת, נאלצו הציירים הבריטיים לנדוד לפריס, שם פרח האימפרסיוניזם.
משאמנים אלו שבו למולדתם ולא מצאו את עצמם, ב-1886 הם הקימו את 'המועדון האמנותי האנגלי החדש, כדי 'למחות נגד צרות המוחין של האקדמיה המלכותית'.
ביניהם נמנו וולטר ריצ'רד סיקרט ופיליפ וילסון סטיר.
בעקבות יוזמת שניהם, ברבות השנים יובאה לאנגליה האמנות שהלכה ושגשגה ביבשת, וגם בה נוצרו יצירות מופת, בהשפעת האימפרסיוניסטים, הקוביסטים, האקספרסיוניסטים ושאר זרמי האמנות האירופאית.
סטיר הושפע מז'ורז' סרה ומשאר האימפרסיוניסטים.
ביטוי לכך נמצא בראשית יצירתו, המתאפיינת בצבעיה הבהירים ובאופקיה המוגבהים.
בציוריו קיימת פיוטיות לא מועטה ורבים בה דמויות של ילדים שמחים המשחקים לתומם.
סיקרט הושפע יותר מאדגר דגה ומויסלר (James Abbott McNeill Whistler).
הוא דבק בצבעים כהים ועמומים בגוון מעודן; וערך קופמפוזיציות בלתי שגרתיות דמויות תצלום.
כמו דגה, נושאיו לקוחים מהתיאטרון.
בהמשך דרכו, הוא הושפע מתנועת הנאבי, אשר מייצגת מעבר מהאימפרסיוניזם לסימבוליזם - ואחד מציוריו המפורסמים הוא 'שיממון'.
קבוצת קמדן טאון נוסדה ב-1911 בהשראתו של סיקרט.
קבוצה זו הייתה מורכבת מציירים מוכשרים בעלי נטיות אמנותיות מגוונות.
בין חבריה נמנים ספנסר גור, הרולד גילמן, רוברט בוואן, וינדהם לואיס (אשר היה גם סופר).
בין הבולטים בקבוצה זו היה אוגוסטוס ג'ון.
אמני הוורטקס (VORTEX, מערבולת) זאת קבוצה של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטית.
היא התלכדה סביב 'הקובו-פוטוריסט' וינדהם לוויס, שהיה פולמוסן תוקפני.
בהשראת עזרא פאונד, ב-1913, ייסד זה את 'מרכז האמנות המרדנית'; וכן כתב מניפסט והוציא לאור את כתב העת BLAST.
הוורטקס הגיב למעשה לסביבה המכנית של הכרך הסואן.
לואיס שאף לגבש מבנה קלסי, ממערבולת המאה ה-20. סגנונו מדויק, קריר ומתכתי ובכל זאת טעון עצמה רגשית רבה.
הבולטים שבעמיתיו היו ויליאם רוברטס, אשר עם זה שהוא היה פיגורטיבי, הוא צייר תמונות בעלות היגיון פנימי מחמיר וקפדני.
ציירים נוספים שהשתייכו לזרם הם דייוויד בומברג וכריסטופר ריצ'רד וין נוינסון.
סגנונו של זה מזכיר את סגנונו המכניסטי של לז'ה.
לוויס עצמו הפך לפיגורטיבי בתום מלחמת העולם הראשונה.
האמנות הבריטית בצל מלחמות העולם
בניגוד להלך הרוח האקספרסיוניסטי ששרר באירופה בין שתי מלחמות העולם, האומנים הבריטיים התמקדו בציור דיוקנים, לעיתים בשונה ממה שהיה מקובל עד אז.
למרות ההליכה בתלם של 'וורטקס' והאמנות שקדמה לה, ב-1925 ג'קוב אפשטיין עורר פולמוס בפסלו 'רימה', אשר עוצב בסגנון הקוביסטי – ואף הייתה כוונה לפגוע בו.
בשנת 1919 קמה קבוצה של חלוצים מודרניסטיים, בשם seven and five society.
החשוב מבין יוצריה היה פול נאש; אשר מאוחר יותר ייסד את קבוצת unit one.
עם יחידה זו נמנו האמנים הדגולים הפסלים ברברה הפוורת', הנרי מור, ובן ניקולסון.
קבוצות אמנים אלו מתחו ביקורת כלפי הממסד האמנותי הבריטי, אשר מיאן לאמץ את ההתפתחויות שחלו באמנות באותה העת.
שופרם של ביקורת זו היו קלייב בל ובעיקר מבקר האמנות רוג'ר פריי, והיסטוריון האמנות הרברט ריד.
אלו עודדו את האמנות המופשטת, אשר לדידם עליה הייתה להיות 'משמעותית' - כלומר לא ממוקדת בנושא היצירה כי אם בתגובת הקהל לנוכח חווייתו החזותית.
הלך רוח אמנותי זה קיבל תנופה לכשהצטרפו לחוג האומנים האנגלי, פליטי שלטון האימים של הנאצים - וביניהם וולטר גרופיוס, נחום גאבו ומונדריאן, אשר התקרבו אל האדריכל לסלי מרטין והצייר בן ניקולסון.
קבוצה זו ערכה את כתב העת circle.
בבוא העת, אמנים אלו ארגנו את התערוכה הבינלאומית לציור ופיסול סוראליסטי, אשר הייתה אירוע רב רושם, אליו הגיע גם המשורר הצרפתי הנודע אנדרה ברטון, אשר חיבר את המניפסט הסוריאליסטי.
המקורי מבין האומנים הסוריאליסטים הם ללא ספק פול נאש והנרי מור ובן ניקולסון.
נאש עושה שימוש בחפצים שנמצאו, באופן המזכיר מרסל דושן.
אלא שנש העדיף את הדימויים המתקבלים מצירוף של אבני צור, חלוקי נחל וקורות עץ, הזרוקות על החוף.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, רבו הציורים המתארים את זוועותיה.
בשנים 1940-1 נאש צייר את 'ים המוות', שמדמה ים קפוא שגליו המתים אינם אלא כנפיהם החרוכים של מטוסים גרמנים, שנפלו בשמי בריטניה.
קנת קלארק הצהיר לגבי "טוטס מיר": "זו תמונת המלחמה הטובה ביותר עד עתה, אני חושב".
הציור עדיין נחשב בין הציורים הבריטיים המהוללים ביותר של מלחמת העולם השנייה.
הנרי מור התפרסם בסדרה של רישומים שערך במנהרות הרכבת התחתית של לונדון בזמן "הבליץ" - הפצצת העיר על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה.
רישומים אלו הציגו דמויות כבדות, פיסוליות באופיין, ושימשו סמל לעמידתם של תושבי לונדון בבליץ הגרמני.
עבודתו הפיסולית של מור שואבת הן מן הנוף האנגלי ומצורותיהן של אבנים, עצמות וכדומה והן מפיסול פרימיטיבי.
הוא עיצב דמויות המשתלבות עם הסביבה על ידי יצירת חללים נגטיביים בפסל המתפקדים כחלק בלתי-נפרד מן העבודה.
פסליו הם לרוב מונומנטליים ורבים מהם הוא הציב בטבע.
בציוריו, בן ניקולסון מרבה לצייר חליפות בנוסח פיגורטיבי ובנוסח מופשט.
הנודעת שביצירותיו היא 'התבליטים הלבנים', שהושפעה מציוריו של מונדריאן.
ניקולסון גם השכיל לשלב בציוריו את נופיה של ארץ מולדתו.
ברברה הפוורת' בהתחלה עסקה בפיסול צורות ביומורפיות ובהמשך דרכה חקרה את הצורות הגאומטריות.
בפסליה ניכרים יחסי גומלין שבין ריק למסה וכן היא פותחת פתח לריק בתוך המסה המוצקת.
היא תיארה את יצירתה כצורך ביולוגי.
היא זיקקה את דמויותיה עד להיותן צורות פשוטות ביותר, שגימורן מעודן ומלוטש.
בתחילת דרכו, גרהם סת'רלנד צייר נופים וולשיים; ובהמשך יצאו לו מוניטין כיוצר דמויות ודימויים שלדיים מוזרים להפליא.
כמו כן, הוא צייר דיוקנים שערורייתיים, משום הגרוטסקיות שבהם - למשל של סומרסט מוהם ושל וינסטון צ'רצ'יל.
סטנלי ספנסר הוא צייר יוצא דופן, שהושפע מרגשותיו הדתיים והארוטיים.
הוא עיטר את כנסיית ברגקליר ביצירות עתירות ממדים, שבהם מתמזגים דאגה לפרטים, שלווה, פתוס וחזון מיסטי של אחרית הימים וחיי נצח.
ויקטור פסמור הושפע בראשית דרכו מאסכולת Euston Road השמרנית; אך בהמשך דרכו, הוא פנה מהציור הפיגורטיבי לציור המופשט והקונסטרוקטיביסטי.
הוא גם היה אדריכל מוכשר, שעבד עם עץ, פלסטיק ומתכת.
בייקון החל להציג בשנות החמישים של המאה ה-20, וראשוני ציוריו הם סוריאליסטיים ('דמות בנוף', 1945).
אבל עד מהרה, האקספרסיוניזם המבעית שלו התנגש עם האמנות האבסטרקטית ששלטה בזירה הבריטית, למן מלחמת העולם השנייה.
אקספרסיוניזם זה צמח על רקע אימי מלחמת העולם השנייה.
בייקון הוא למעשה זה שהעמיד את המבקרים בפני צורך לשקול מחדש את ההנחות שהניחו ביחס לציור הפיגרטיבי.
בייקון היה רחוק מלהציע שיבה לנטורליזם, חרף שימושו הנרחב בצילום ביצירותיו, והסתמכותו על מסורת הדיוקן הבריטית.
ואולם בייקון שינה את תווי פניהם של המודלים שלו, יצר בהם חזיונות מתחלפים וזרע בהם אימה, תוקפנות וסבל.
אופייני שציוריו מכילים דמות אחת, השרויה בבדידות או שתי דמויות הלכודות במאבק.
על פי רוב מקור דימוייו של בייקון ניתנים לזיהוי, אך כולם עברו שינוי המתיך וממוגג את אופיים.
לכאורה הפרספקטיבה אצל בייקון היא מושלמת, אבל לרוב הוא לוכד את דמויותיו בתוך חלל סגור, המטריף את הדעת ויוצר מבוכה אצל הצופה.
אופייני שבייקון עושה וריאציות על אותו נושא, המבוססים על דיוקנאות שעשו אמנים קודמים: 'סדרת האפיפיורים הזועקים' (1953), מבוססת על דיוקנו של אינוקנטוס העשירי, מאת ולסקז.
'דמויות בנוף' (1956) מבוססת על סדרת צילומים, כשבציורים האובייקטים משמעים לכמה פנים: הפסים הירוקים נראים כמעין גדר, או אולי מסך של תיאטרון.
הנוף הוא ספק דשא, ספק שוחה, ספק זירת התגוששות.
דמויות האדם לא ברור מהו מגדרן ואם הן מההווה, העבר או העתיד.
בקיצור קשה להגדיר את הנראה אצל בייקון, וציוריו מזמינים פרשנות ועיון ומחשבה מעמיקה.
הפופ ארט התפתח במקביל בעיקר בארצות הברית ובאנגליה; ווזאת החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. חשוב בכל זאת לציין כי אף על פי שאמנות הפופ נוסדה באנגליה, ושקיימים קווים משותפים בין שני הזרמים; הרי סגנונם של האומנים האמריקנים לא התבסס על סגנונם של הבריטים.
התנועה הקיפה תחומי תרבות שונים כגון מוזיקה, אמנות פלסטית, קולנוע, אופנה ועוד.
אמני הפופ ארט בחנו את ההשפעה ההדדית של תחומי התרבות השונים.
בין אמני הפופ ארט הבריטיים הבולטים נמנים ריצ'רד המילטון, ואדוארדו פאלוצי שהם ממייסדי הפופ-ארט, וכן דייוויד הוקני ריצ'רד סמית', רונלד קיטיי, אלן ג'ונס, ופטריק קולפילד.
את המושג Pop Art המציא דווקא מבקר האמנות האנגלי לורנס אלווי, בהתייחסו להתרחשויות באמנות האנגלית (ולא האמריקנית) החל מ-1953. בראשית שנות ה-50 סימנו כיווניה של אמנות העיצוב באנגליה מגמה, שגברה לקראת סוף העשור ומצאה את מלוא ביטויה דווקא בארצות הברית, בעיקר בשנות ה-60.
החל מ-1953 פעלה בלונדון קבוצת אמנים אליטיסטית בשם "הקבוצה העצמאית", אשר מוקדה היה 'המכון לאמנות בת זמננו' בלונדון.
בין חברי הקבוצה הבולטים ניתן למנות מלבד ריצ'רד המילטון (Hamilton), ואדוארדו פאולוזי (Paolozzi), גם את הציירים ויליאם טרנבול (Turnbull) וג'ון מקהייל (McHale), האדריכלים אליסון ופיטר סמיתסון (Smithson), ג'יימס סטירלינג (Stirling) וקולין סנט ג'ון וילסון (Wilson) והמבקרים לורנס אלווי (Alloway) וריינר בנהם (Banham).
האידאולוגיה העיצובית, שמצאה ביטוי בתערוכותיהם הקבוצתיות חפצה להעביר מסר, שלפיו הטכנולוגיה החדשה משתלטת על החיים.
ב-1956 הציגה הקבוצה בלונדון תערוכה בשם "זהו המחר".
פרי ההילולים של הפופ ארט הוא יצירתו של המילטון, שהופיע בה הוא: 'מהו בדיוק הגורם לכך שהבתים בימינו כה מושכים את הלב?'.
באופן כללי בתערוכה הוצגו יצירות שהדגישו את עובדת ביטול המרחק שבין הפונקציונלי לאסתטי.
בין המוצגים היו: בקבוקי בירה ענקיים, קולאז'ים של כרזות פרסומת, גופי תאורה חדשניים, שהבהירו את המסר: "השימושי הוא גם יפה!".
התערוכה למעשה שידרה את החובה המוטלת על האמנות להשפיע על סביבתו של האדם החי בכרך.
ברוח זו, בקטלוג לתערוכה נכתב:
המאפיין של עבודותיהם של אמני פופ היה בהכנסה של חומרים חוץ אמנותיים לעבודות, כגון קומיקס, פרסומות, גרוטאות, חפצים מהיומיום ועוד.
העבודות מתאפיינות בדרך כלל בצבעוניות עזה.
מבקרי אמנות רואים באמנות הפופ תגובה לאקספרסיוניזם המופשט, אבל אמנות הפופ ונקה ממנו את המודעות הרבה לאפשרויות באמנות בכלל ובאפקטים הנוצרים ביצירה אדירת ממדים.
ואולם בניגוד לאקספרסיוניזם המופשט, אמנות הפופ גורסת שיבה אל הפיגורטיביות וקיים קו ישר אחד בין תפיסותיה לתפיסותיו של מרסל דושן.
כמו כן, משיכות הצבע בהן על פי רוב נקיות וחדות מבחינה הבעתית.
רשימת האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי מכילה את רשימת הישראלים המושמעים והנעקבים ביותר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
נכון לנובמבר 2025, דניס לויד הוא הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי עם כ-5.5 מיליון מאזינים חודשיים, במקום השני ויני ויצ'י עם כ-4 מיליון מאזינים חודשיים, ובמקום השלישי יצחק פרלמן עם כ-2.9 מיליון מאזינים חודשיים.
עומר אדם הוא הישראלי הנעקב ביותר בספוטיפיי עם 1.4 מיליון עוקבים, במקום השני עמיר חדד עם כ-977 אלף עוקבים ובמקום השלישי נמצא אייל גולן עם כ-962 אלף עוקבים.
האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי
הרשימה מורכבת מ-97 פרופילים שעברו את רף ה-300 אלף מאזינים חודשיים בפלטפורמה.
67 מהם מוזיקאים, 20 מוזיקאיות ו-10 הרכבים או קבוצות.
עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-23 בינואר 2026
האמנים הישראלים הנעקבים ביותר בספוטיפיי
הרשימה מורכבת מ-30 פרופילים שעברו את רף ה-300 אלף עוקבים ומעלה, 22 מהם מוזיקאים, 3 הרכבים ו-4 מוזיקאיות.
עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-23 בנובמבר 2025
האמנה לאיסור על נשק גרעיני היא האמנה הבינלאומית המחייבת הראשונה האוסרת על נשק גרעיני באופן מקיף, כאשר המטרה היא פירוק של כל הנשק הגרעיני בעולם.
האמנה אומצה ב-7 ביולי 2017, נפתחה לחתימה ב-20 בספטמבר, ונכנסה לתוקף ב-22 בינואר 2021.
עבור אותן מדינות שהן צד לה, האמנה אוסרת על פיתוח, ניסוי, ייצור, אגירה, הצבה, העברה, שימוש ואיום בשימוש בנשק גרעיני, כמו גם סיוע ועידוד לפעילויות אלה.
עבור מדינות חמושות גרעינית המצטרפות לאמנה, היא מספקת מסגרת קצובה בזמן למשא ומתן המוביל לחיסול מאומת ובלתי הפיך של תוכנית הנשק הגרעיני שלה.
תומכי פירוק הנשק שקלו לראשונה להתחיל בתהליך זה ללא מדינות אלו כ"נתיב קדימה".
לאחר מכן, אמנה פחות טכנית שהתרכזה באיסור על נשק גרעיני נראתה כמטרה ריאלית יותר.
שלוש ועידות בין-ממשלתיות גדולות ב-2013 ו-2014 בנושא "ההשפעה ההומניטרית של נשק גרעיני", בנורווגיה, מקסיקו ואוסטריה, חיזקו את הנחישות הבינלאומית להוציא נשק גרעיני מחוץ לחוק.
הוועידה השנייה שכזו, במקסיקו בפברואר 2014, הגיעה למסקנה שהאיסור על סוג מסוים של נשק בדרך כלל מקדים וממריץ, את חיסולו.
בשנת 2015 הקימה העצרת הכללית של האו"ם קבוצת עבודה עם מנדט לטפל ב"צעדים משפטיים יעילים קונקרטיים, הוראות משפטיות ונורמות" להשגת ושימור עולם נטול נשק גרעיני.
באוגוסט 2016, היא אימצה דו"ח הממליץ על משא ומתן ב-2017 על "דרך מחייבת משפטית לאיסור נשק גרעיני, התוביל לחיסולו המוחלט".
באוקטובר 2016, הוועדה הראשונה של העצרת הכללית של האו"ם פעלה על פי המלצה זו על ידי אימוץ החלטה הקובעת מנדט למשא ומתן על אמנה על איסור נשק גרעיני (כאשר 123 מדינות הצביעו בעד, 38 נגד, ו-16 נמנעו).
צפון קוריאה הייתה המדינה היחידה שהחזיקה בנשק גרעיני שהצביעה בעד החלטה זו, למרות שהיא לא השתתפה במשא ומתן.
הצבעה שנייה ומאשרת התקיימה אז בישיבת מליאה של האספה הכללית בדצמבר 2016.
היא מכירה ב"השפעה הבלתי מידתית של פעילות נשק גרעיני על עמים ילידים".
הוא מבטא עמידה בחוק הקיים: מגילת האו"ם, המשפט ההומניטרי הבינלאומי, דיני זכויות האדם הבינלאומיים, החלטת האו"ם הראשונה שהתקבלה ב-24 בינואר 1946, ה-NPT, וכןהאמנה למניעת ניסויים גרעיניים.
יתרה מזאת, מודגשת "הזכות הבלתי ניתנת לביטול" של שימוש בדרכי שלום באנרגיה גרעינית.
לבסוף, גורמים חברתיים לשלום ופירוק נשק מוכרים: השתתפות של נשים וגברים כאחד, חינוך, מצפון ציבורי, "ארגונים בינלאומיים ואזוריים, ארגונים לא ממשלתיים, מנהיגים דתיים, פרלמנטרים, אקדמאים והיבאקושה".
סעיף 1 מכיל איסורים על פיתוח, ניסוי, ייצור, אגירה, הצבה, העברה, שימוש ואיום בשימוש בנשק גרעיני, וכן על סיוע ועידוד לפעילויות האסורות.
לבסוף, כל "שליטה ישירה או עקיפה על נשק גרעיני או מטעני חבלה גרעיניים אחרים" אסורה.
סעיף 2 מחייב כל צד להצהיר אם היה לו נשק גרעיני משלו או שהוצב בשטחו, לרבות חיסול או הסבה של מתקנים קשורים.
סעיף 3 מחייב צדדים שאין ברשותם נשק גרעיני לשמור על אמצעי ההגנה הקיימים של סבא"א, ואם עדיין לא עשו זאת, לקבל אמצעי הגנה המבוססים על המודל למדינות שאינן גרעיניות במסגרת ה-NPT.
סעיף 4 קובע נהלים כלליים למשא ומתן עם מדינה בודדת חמושה בנשק גרעיני שהופכת להיות צד לאמנה, לרבות מגבלות זמן ואחריות.
אם אותה מדינה חיסלה את הנשק הגרעיני שלה לפני שהייתה צד לאמנה, היא מחייבת אימות של חיסול זה על ידי "רשות בינלאומית מוסמכת" לא מוגדרת, והמדינה חייבת גם לסכם הסכם הגנה עם סבא"א כדי לספק ביטחון אמין שלא הפנתה חומרים גרעיניים ושאין לה חומרים או פעילויות גרעיניות שאינן מוצהרות.
אם אותה מדינה עדיין לא השמידה את הארסנל הגרעיני שלה, עליה לנהל משא ומתן עם "הרשות הבינלאומית המוסמכת" על תוכנית קצובה בזמן לחיסול מאומת ובלתי הפיך של תוכנית הנשק הגרעיני שלה, אותה היא תגיש לפגישה הבאה של המדינות החתומות או לכנס הביקורת הבא, המוקדם מביניהם.
סעיף 5 עוסק ביישום לאומי.
סעיף 6 מחייב תיקון סביבתי וסיוע לקורבנות השימוש והניסויים בנשק גרעיני.
על פי סעיף 7, מדינות צריכות לסייע זו לזו להגשים מטרות אלו, באחריות מיוחדת של המעצמות הגרעיניות.
באופן כללי יותר, כל המדינות החברות ישתפו פעולה כדי להקל על יישום האמנה.
סעיף 8 קובע פגישות של מדינות אשר צד לאמנה, שעלויותיהן מתחלקות למדינות לפי סולם ההערכה של האו"ם (סעיף 9).
סעיפים 10–12 עוסקים באפשרות של תיקונים, יישוב מחלוקות ו"מטרה של דבקות אוניברסלית של כל המדינות באמנה".
על פי סעיפים 13–15, האמנה הייתה פתוחה לחתימה מ-20 בספטמבר 2017 במטה האו"ם בניו יורק.
"האמנה תיכנס לתוקף 90 יום לאחר מסמך החמישים לאשרור, קבלה, אישור או הצטרפות".
סעיף 16 קובע כי האמנה "לא תהיה כפופה להסתייגויות".
סעיפים 17–20 מסדירים את הנסיגה, הקשר עם הסכמים אחרים, שוויון הטיפול לכל תרגום רשמי של האמנה, וכל שאר הפורמליות שהאמנה דרשה.
האמנה כפולה היא הנוהג בדיפלומטיה של מדינה המעניקה שני תחומי אחריות נפרדים לדיפלומט יחיד.
צורה בולטת אחת של האמנה כפולה היא כשדיפלומט ישמש כשגריר בשתי מדינות במקביל.
לדוגמה, שגריר ישראל בסין הוא גם שגריר הלא תושב שלה במונגוליה.
שגריר כזה עשוי להיקרא לפעמים שגריר בגדול.
באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים מ-1961 (סעיף 5) נאמר:
(1) המדינה השולחת רשאית, לאחר הודעה למדינות המקבלות הנוגעות בדבר, לאשר ראש נציגות או, לפי הצורך, למנות חבר בסגל הדיפלומטי של כמה מדינות, אלא אם אחת מהמדינות המקבלות מתנגדת במפורש.
(2) אם המדינה השולחת מאשרת ראש נציגות במדינה אחת או יותר, היא רשאית להקים נציגות דיפלומטית בראשות ממונה לענייני ביניים בכל מדינה שבה אין לראש הנציגות מושבו הקבוע.
האמנה כפולה מצויה מאוד במדינות קטנות.
כך, מרבית מדינות העולם מחזיקות בשגריר ברומא המאומן גם לסן מרינו, ושגריר בניו דלהי המאומן גם לבהוטן.
הוותיקן מסרב לקבל הסמכה כפולה עם איטליה, קביעת ריבונות שמקורה בסכסוך האסיר בוותיקן .
לדוגמה, כאשר אירלנד סגרה את משימת הכס הקדוש שלה ברומא, האמנה כשגריר אירלנד בכס הקדוש ניתנה לדיפלומט שבסיסו במשרד החוץ בדבלין ולא לשגריר אירי באיטליה.
בספטמבר 2014 סירבה ישראל לקבל את השגריר ששלחה ניו זילנד לישראל, ג'ונתן קאר, בגלל שהוא נועד לשמש שגריר לישראל ולרשות הפלסטינית.
האמן הנעקב ביותר בשירות הזרמת המוזיקה, ספוטיפיי, הוא הזמר-יוצר הבריטי אד שירן עם למעלה ממאה מיליון עוקבים.
האמנית והשחקנית הנעקבת ביותר בפלטפורמה היא הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה עם למעלה מ-90 מיליון עוקבים.
הלהקה הנעקבת ביותר בפלטפורמה היא הלהקה הדרום קוריאנית, BTS, עם למעלה מ-60 מיליון עוקבים.
50 האמנים הנעקבים ביותר בספוטיפיי
מיקוםאמןעוקביםשפה עיקריתמדינה1אד שירן112.1אנגלית2אריאנה גרנדה90.53בילי אייליש80.74Arijit Singh 77.7הינדי5דרייק75.3אנגלית6טיילור סוויפט74.77ג'סטין ביבר72.08אמינם70.89באד באני69.3ספרדית10דה ויקנד65.0אנגלית11BTS65.0קוריאנית, יפנית12ריהאנה55.2אנגלית13אדל48.414ברונו מארס48.215Imagine Dragons47.816קווין46.717קולדפליי44.218סלינה גומז42.419XXXTentacion41.620שון מנדס41.521Neha Kakkar 41.2פנג'אבי22בלאקפינק41.0אנגלית23פוסט מאלון40.624מארון 540.525דואה ליפה39.826אלן ווקר37.927ג'יי באלווין37.2ספרדית28אוזונה36.729קרול ג'י35.330מרשמלו35.1אנגלית31ביונסה34.632מאלומה33.8ספרדית33דדי יאנקי33.334A.
אד שירן היה לאמן הראשון שצבר מעל לחמישים מיליון עוקבים בפלטפורמה, וביולי 2022 הפך לאמן הראשון שצבר מעל למאה מיליון עוקבים בפלטפורמה.
לרגל ההישג שלחה לו חברת ספוטיפיי חולצה עליה נכתב "שאל אותי על 100 מיליון העוקבים שלי בספוטיפיי".
הראפר האמריקאי דרייק הוא האמן ששיריו צברו הכי הרבה השמעות בשירות הזרמת המוזיקה, ספוטיפיי, בכל הזמנים, עם למעלה מחמישים מיליארד השמעות במצטבר.
החל משנת 2012 מפרסמת חברת ספוטיפיי רשימה שנתית המדרגת את האמנים ששיריהם הושמעו הכי הרבה פעמים בפלטפורמה במצטבר.
דרייק והראפר הפורטוריקני באד באני הם היחידים שהגיעו לראש הרשימה שלוש פעמים, בעוד באד באני עשה זאת ברציפות.
הזמר הקנדי דה ויקנד מחזיק בחשבון בעל מספר ההשמעות החודשיות הגבוה ביותר, והזמרת האמריקאית טיילור סוויפט היא האישה בעלת מספר ההשמעות החודשיות הגבוה ביותר וכן בעלת סך מספר ההשמעות במצטבר הגבוה ביותר.
50 האמנים המושמעים ביותר בספוטיפיי בכל הזמנים
עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-5 ביוני 2025
האמנים המושמעים ביותר בספוטיפיי לפי שנה
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיהנשים1ריהאנהאנגלית2ניקי מינאז'3אדל4לנה דל ריי5קייטי פריגברים1דייוויד גטהאנגלית2פלו ריידה3אמינם4סקרילקס5גוטייה
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1מאקלמור וראיין לואיסאנגלית2אביצ'י3דאפט פאנק4אמינם5Imagine Dragons
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1אד שירןאנגלית2אמינם3קולדפליי4קלווין האריס5קייטי פרי
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1דרייקאנגלית2אד שירן3דה ויקנד4מארון 55קניה וסט
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1דרייקאנגלית2ג'סטין ביבר3ריהאנה4Twenty One Pilots5קניה וסט
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1אד שירןאנגלית2דרייק3דה ויקנד4קנדריק לאמאר5הצ'יינסמוקרס
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1דרייקאנגלית2פוסט מאלון3XXXTentacion4ג'יי באלוויןספרדית5אד שירןאנגלית
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1פוסט מאלוןאנגלית2בילי אייליש3אריאנה גרנדה4אד שירן5באד באניספרדית
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1באד באניספרדית2דרייקאנגלית3ג'יי באלוויןספרדית4ג'וס וורלדאנגלית5דה ויקנד
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1באד באניספרדית2טיילור סוויפטאנגלית3BTSקוריאנית4דרייקאנגלית5ג'סטין ביבר
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1באד באניספרדית2טיילור סוויפטאנגלית3דרייק4דה ויקנד5BTSקוריאנית
האמנים המושמעים ביותר בספוטיפיי לפי עשור
מיקוםאמןשפה עיקריתמדינהביבליוגרפיה1דרייקאנגלית2אד שירן3פוסט מאלון4אריאנה גרנדה5אמינם
50 האמנים עם הכי הרבה השמעות חודשיות בספוטיפיי
עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-22 באוגוסט 2025
האמנציפציה היהודית באנגליה מתארת את מאבקם של יהודי אנגליה במהלך המאה ה-19 להשגת שוויון זכויות פוליטי ואזרחי.
המאבק התמקד בזכות של היהודים לשבת בבית הנבחרים הבריטי ולכהן במשרות בכירות בשירות המדינה ובאקדמיה.
החל משנת 1828 ו-1829, שבה ניתן לנון-קונפורמיסטים וקתולים אמנציפציה באנגליה בהתאמה, נותרו היהודים המיעוט הבולט היחיד שסבלו מהגבלות אזרחיות על רקע דתי.
ההגבלה נבעה מהצורך של כל נבחר ציבור לשאת שבועה אשר כללה בסיומה את המילים 'מתוך אמונת אמת של נוצרי', משפט שיהודי מאמין לא יכול היה לשאת.
יהודי אנגליה פעלו במספר מישורים להסרת דרישה זאת, ולאחר מאבק עיקש במוסדות הפרלמנט ובבתי המשפט, שכלל שתדלנות אינטנסיבית, השיגו היהודים בשנת 1858 את הזכות להיבחר לבית הנבחרים הבריטי.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 מנתה קהילת יהודי אנגליה כ-18,000 נפש בלונדון ועוד כמה אלפים בערים נוספות, בעיקר ליברפול, ברמינגהאם ומנצ'סטר.
משה מונטיפיורי תיעד ביומנו בשנת 1829, שכ-1,200 מתוך 2,500 חברי בית הכנסת הספרדי בוויס-מרקס נזקקו לסעד כלשהו מהקהילה וכי נתונים זהים היו קיימים אצל הקהילה האשכנזית.
בעשורים הבאים חל שיפור הדרגתי במצבם הכלכלי של יהודי אנגליה, כך שבאמצע המאה רק 30% מיהודי לונדון נזקקו לסעד קהילתי.
חלק נרחב מהשיפור נזקף למערך הפילנתרופיה ורשת התרומות שפרסו בכירי הקהילה, שלקחו על עצמם תפקיד מוביל בשיקום תדמית היהודי והכנתו להשתלבות בחברה ולאמנציפציה.
בשנת 1807 הקימה משפחת גולדשמידט ברחוב 'מייל אנד' בית חולים יהודי, בית אבות ובית ספר למלאכה.
בשנת 1817 הוקם באיסט אנד בית הספר התיכון JFS, שבו למדו יותר מ-2,000 תלמידים יהודים ממשפחות עניות.
בשנים שלאחר מכן קמו בתי ספר נוספים במתכונת דומה גם בערים נוספות.
הקהילה היהודית בלונדון הקימה גם ארגוני ידידות ועזרה הדדית שעזרו לחבריה במצוקה; עולים וותיקים נתנו הלוואת נוחות לעולים חדשים ופיצויים ניתנו מקופה משותפת למשפחה שמפרנסה חלה או נפטר.
לקראת אמצע המאה חל תהליך של דמוקרטיזציה בקהילה.
קודם לכך, ענייני הקהילה נשלטו בידי מיוחסים, שבכירותם הגיעה בזכות התרומות שנתנו לבית הכנסת.
הקמתם של שני עיתונים יהודים בשנת 1841, הג'ואיש כרוניקל ו-'קול יעקוב' (Voice of Jacob), שיחקה תפקיד חשוב בהתעוררות התודעה המעמדית.
בשנת 1844 ניהל 'קול יעקב' קמפיין להרחבת זכות הצבעה לכל מחזיקי המושב בבית הכנסת, ונגד העובדה כי "זה פחות הפרט אלא רכושו שמיוצג בבית הכנסת".
ה"ג'ואיש כרוניקל" טען שבעוד רק אלו שהחזיקו במושבים לכל החיים בבית הכנסת הגדול יש זכות הצבעה, "בכיריה נאבקים להרחבת זכות אזרחית ודתית ליהודי בריטניה, והם עצמם משמרים מערכת שמרנית ומגבילה"
העלייה של מעמד הביניים היהודי הוביל לפיזור של הקהילה מרחובותיה הצפופים של איסט אנד והסיטי לאזורים עשירים יותר בצפון ומערב לונדון, כמו איזלינגטון, קנונברי והייברי.
רבים מהבורגנים החדשים החלו לרשום את ילדיהם לבתי ספר חילוניים לצד נוצרים.
בנוסף הם החלו להתחבר ולהיות פטרונים של מעגלים ספרותיים, לשכות בונים חופשיים, מועדונים, ספריות, גלריות, מוזיאונים ומוסדות תרבות.
אנטישמיות מנעה מיהודים להתקבל למוסדות ההשכלה הגבוהה.
גם לאחר חקיקות בשנות ה-50 וה-60 שביטלו את הדרישה להשתייכות כנסייתית כתנאי לקבלת תואר ברוב האוניברסיטאות, הסביבה האקדמית נותרה עוינת ולא משכה יהודים רבים.
כתוצאה מכך רק מעטים מהיהודים עסקו במקצועות צווארון לבן, ובמקום זאת התפרסנו ממסחר ומלאכה.
יהודים ששאפו בכל זאת להשכלה גבוה הלכו ללמוד באוניברסיטת לונדון שהוקמה בשנת 1828 כמיזם משותף של יהודים ונוצרים לא אנגליקניים שהתקשו להתקבל לאוניברסיטאות המסורתיות.
משפחות בנקאים יהודים טיפחו יחסים קרובים מאוד עם האריסטוקרטיה האנגלית.
משפחת גולדשמיט נודעה בזכות הפילנתרופיה שלה עבור יהודים ולא יהודים כאחד.
אברהם גולדשמיט היה ביחסים מצוינים עם בניו של המלך גורג' ה-III ואף הזמין את אחד מהם לביקור בבית כנסת ערב שישי אחד בשנת 1809. גם משפחת רוטשילד קיימה יחסים טובים מאוד עם האצולה והממשלה, והונם הרב של פטרוני המשפחה הפך אותם לאורחים רצויים בווסטמינסטר.
שתי המשפחות התגאו ביהדותם, למדו עברית והעסיקו פמליה יהודית שיצרה רושם רב אצל האצולה.
לקראת סוף המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 חוו היהודים הסרה הדרגתית של חוקים אנטישמיים שהגבילו אותם.
בשנת 1780, בוטלה 'המתנה השנתית' שנאלצו לשלם יהודי לונדון ללורד ראש העיר.
ליהודים הותר לעבוד כסוליסטורים מאז 1770 וכבריסטרים בשנת 1833. הסמכות לבית הדין הרבני לעסוק בדיני כשרות ניתן בשנת 1788, וחמש שנים לאחר מכן ניתנה לו הזכות לעסוק בנישואים יהודים.
בשנת 1818 הוכר בית הכנסת כמוסד דתי מבחינה משפטית.
ההגבלה על מספר הרישיונות שניתנו ליהודים אשר סחרו במניות הוסרה בשנת 1828. בשנת 1826 הסיר פרלמנט את הדרישה למהגרים לקחת את הסקרמנט על מנת להתאזרח.
בשנת 1830 הותר ליהודים להיות אנשים חופשיים בסיטי של לונדון ללא צורך בשבועה הנוצרית.
חלק מההגבלות נותרו תאורטיות בלבד.
למשל, יהודים לא יכלו להצביע ללא השבועה הנוצרית, אך רק לעיתים נדירות נדרשו לעשות זאת בפועל.
ליהודים גם הותר לכהן במשרות עירוניות זוטרות, על אף שהחוק מנע זאת מהם דה יורה.
בניגוד למגבלות ברוב אירופה, היהודים הורשו להתיישב בכל מקום אשר חפצו, להעסיק לא יהודים ולעסוק כמעט בכל מקצוע.
ההגבלות המשמעותיות שנותרו ליהודים היו חסימתם בפני משרות בראשות המדינה, הפרלמנט, האקדמיה ומערכת המשפט.
המכשול המשפטי שמנע זאת מהם הייתה הדרישה לשאת את השבועה "מתוך אמונת אמת של נוצרי".
לאחר האמנציפציה הקתולית בשנת 1829 הוגשו לפרלמנט מספר רב של עצומות שקראו גם לאמנציפציה של היהודים.
לבית הנבחרים הוצגה עצומה שנחתמה בידי 14,000 סוחרים ובנקאים בכירים מלונדון.
עצומה נוספת שהוגשה על ידי ועד שליחי הקהילות כללה חתימות של יותר מ-1,000 מיהודי לונדון, וביניהם משפחות מיוחסות כמו רוטשילד, מונטיפיורי, גולדשמידט, סלומונס ומקוטה.
בשיתוף פעולה עם הוועד הביא חבר הפרלמנט רוברט גרנט את הצעת החוק הראשונה לאמנציפציה של היהודים, שבה הוצעה שבועה חלופית עבור יהודים המתמודדים למשרה ציבורית.
בדיונים בבית הנבחרים טען מוביל האמנציפציה הקתולית דניאל או'קונל שזה יהיה צבוע מצד פרלמנט נוצרי לא לאמץ עקרונות נוצריים של ליברליות וחסד וכן כי היהודים הם מיעוט קטן, שלא ניצבת מצידו סכנה לשינוי אופייה של המדינה.
הלורד ג'ון ראסל ציין כי על פי החוקה האנגלית אין לפרלמנט זכות למנוע מאדם משרה ציבורית בגלל אמונתו הדתית, וכי חופש הדת הוא אחד מעקרונות היסוד של אנגליה.
המתנגדים להצעת החוק טענו כי קבלתם של היהודים תהרוס את האופי הנוצרי של המדינה ותבזה את מוסדות הפרלמנט.
שר הפנים רוברט פיל השיב כי "היהודי אינו נתין מבוזה של המדינה, אלא הוא מוגדר כזר מכיוון שאינו מוכן לשנות אף אחד ממנהגיו על מנת להשתלב בחברה הבריטית".
חבר פרלמנט שמרני בשם רוברט אינגליס, שנודע כמגן חריף של עליונות הכנסייה האנגליקנית, טען ש"האינטרסים של היהודי אינם רק שונים, אלא עוינים לאלו שלנו", והוסיף כי "ליהודי לונדון יש יותר סימפתיה ליהודי ברלין ווינה מאשר לנוצרים שבקרבם הם חיים".
בתום הדיונים הועברה הצעת החוק להצבעה: 165 הצביעו בעד ו-228 נגד.
כישלונה של ההצעה גרמה לאכזבה מרה בקרב תומכי היהודים.
פרנסיס גולדשמידט ציין כי במבט לאחור, לאור מחויבותו של הפרלמנט לחירות דתית ויחסיו הידידותיים עם יהודים, "כל התנגדות רצינית לאמנציפציה נחשבה בגדר בלתי אפשרי על ידי המנוסים ביותר מביננו"
ניצחונה של המפלגה הוויגית הליברלית בבחירות של 1832 הפיחה שוב אופטימיות אצל תומכי האמנציפציה.
הניסיון השני לתיקון מצבם של היהודים הובא בפני בית הנבחרים שנה לאחר מכן, בשנת 1833. חוק האמנציפציה עבר בבית הנבחרים ברוב גדול.
פילס, שהוביל את ההתנגדות להצעה בשנת 1830, שינה את דעתו.
הוא ציין כי ברוח החוקה הבריטית אין מקום להגבלות ליהודים, ושבתור נוצרי, מתפקידו לסלוח לאלו שיצאו כנגד המשיח.
הצעת החוק עברה לבית הלורדים, שם נמצאה התנגדות קולנית לאמנציפציה.
מבין המתנגדים העיקריים ביותר היו ראש הממשלה לשעבר הדוכס מוולינגטון, דוכס גלוסטר, הארכיבישוף של קטנרברי והבישוף של לונדון.
שני הדוכסים יצאו נגד האמנציפציה כי היהודים הוקיעו את האמת הנוצרית.
הדוכס מוולינגטון ציין, כי לעומת הקתולים, היהודים לעולם לא נהנו מזכויות שוות באנגליה, ולכן אין שום מחויבות "להשיב" להם זכויות.
הארכיבישוף מקנטרברי הוסיף, שאף על פי שחשוב לשמור על יחסי ידידות עם היהודים, על הממשלה להישאר נוצרית: "המחוקק יוצר את אופייה של המדינה.
על מנת לשמור על הנצרות, על הגוף המחוקק להיות מורכב מנוצרים בלבד.
אנגליה תזכה בברכת אלוהים רק אם תישאר נוצרית".
ההצבעה לאמנציפציה נפלה עם 104 מצביעים נגד ורק 54 בעד.
מתוך 24 מושבי הכנסייה, רק 3 הצביעו בעד.
בתגובה להפלת הצעת החוק החליט הבנקאי דייוויד סלומונס לאמץ את הטקטיקה המוצלחת של הקתולי דניאל או'קונל ביצירת משבר חוקתי על ידי היבחרות למשרות שיהודים היו מנועים מלכהן בהן.
בשנת 1835 הוא רץ בהצלחה למשרת השריף של הסיטי של לונדון.
זמן קצר לאחר מכן הועבר חוק בפרלמנט שאפשר לנושאי משרת השריף להשמיט בשבועתם אמירות שמנוגדות למצפונם, ובכך הייתה זו המשרה הציבורית הראשונה שנפתחה באופן רשמי בפני יהודים, על אף שיהודים כבר איישו בפועל מספר משרות ציבוריות זוטרות כבר קודם לכן.
ב-1841 הוגשה שוב הצעת חוק לתיקון השבועה למשרות ציבוריות עבור יהודים.
ויליאם גלאדסטון התנגד להצעה וטען כי אין הגיון לאפשר ליהודים לרוץ למשרה ציבורית, משום שאנגליה היא מדינה נוצרית ולכן לא יכולה לאפשר ליהודים לחוקק או לשפוט בה.
חבר בית הנבחרים בשם הרני גולבורן טען שיהיה זה בעייתי לאפשר לשופט יהודי לפסוק בבית משפט המבוסס על החוק הנוצרי.
מנגד טענו התומכים כי היהודים כה מעטים במספרם, שאין בכלל סכנה לשחיקת השלטון הנוצרי.
ההצעה עברה בבית הנבחרים אך נדחתה שוב בבית הלורדים ברוב של 98 מתנגדים מול 64 תומכים.
בשנת 1844 נבחר סולמונס כחבר מועצה של הסיטי של לונדון.
בית המשפט של הסיטי חסם את מינויו בגלל שלא נשא בשבועה.
בפגישה שנערכה בוועד שליחי הקהילות בינואר 1845, הוחלט לקדם את הערעור של סולומנס בפני הממשלה.
ועדה שהורכבה מחמישה חברים, ביניהם סולומונס, רוטשילד ומונטיפיורי פנו אל ראש הממשלה פיל במכתב.
הם טענו כי סולומנס נבחר על דעת אנשי העיר, ושהמניעה שלו מלהיבחר למועצה מהווה מגבלה משפילה עבור היהודים.
ב-18 בפברואר נערכה פגישה של הוועדה עם ראש הממשלה.
פיל, שהיה רגיש ביותר להלך הרוח במפלגה שלו, הסכים להגיש לבית הנבחרים את הצעת החוק של הוועד בתמורה להבטחה שהוועד לא ינצל את המהלך החוקתי כדי לקרוא לאמנציפציה מלאה של היהודים.
בחוק שהועבר בבית הלורדים בשנת 1845 הותרה השבועה האלטרנטיבית עבור היהודים למשרות ציבוריות.
אך הבישוף מלונדון הקפיד לציין, כי אין לראות במהלך זה אינדיקציה לכך שתהיה נסיגה מהדעה כי יש לאסור יהודים מלכהן בפרלמנט, וכי החוק מועבר רק מתוך רצון למנוע חיכוך עם הממשלה ומתוך הכרה כי היהודים כבר מאיישים משרות ציבוריות בפועל במספר תחומים.
בנסיבות אלו נפתחה בפני היהודים הזכות לרוץ לכל משרה ציבורית, אך הדרך לפרלמנט נותרה עדיין חסומה.
בבחירות שנערכו בשנת 1847, נבחר ליונל דה רוטשילד לייצג את הסיטי של לונדון עבור המפלגה הליברלית.
אזרחי הסיטי שיגרו עצומה לפרלמנט שבה ציינו את זכותם הדמוקרטית לבחור ביהודי לייצג אותם.
באותו זמן עבדו האמנציפטוריים ובעלי בריתם על איסוף עצומות מעוד שישים ושלוש ערים ועיירות שונות.
כ-841 עצומות שנחתמו על ידי 298,311 איש דרשו את האמנציפציה של היהודים, בעוד האופוזיציה מנגד הצליחה לאסוף רק 54,127 חתימות.
ראש הממשלה הלורד ג'ון ראסל הגיש שוב הצעה לתיקון השבועה ליהודים אך ההצעה נפלה בבית הלורדים ומושבו של רוטשילד נותר ריק ליתר הקדנציה.
רוטשילד נבחר שוב בשנת 1851. כשהגיע טקס השבועה, התעקש הברון להישבע על ספר הברית הישנה ובכיסוי ראש, כמנהג היהודים.
כנשאל מדוע, ענה רוטשילד כי דרך השבועה הזאת תהיה המחייבת ביותר למצפון שלו.
רוטשילד ניגש לספר והחל לומר את השבועה, כשנקרא לומר את המילים המגבילות הצהיר "אני שומט מילים אלו שאינם יושבים עם מצפוני, כה יעזור לי אלוהים" ואז נישק את ספר הברית הישנה.
היועץ המשפטי נקרא לתת את חוות דעתו.
הוא קבע כי יכולתו של אדם להשמיט חלק מהשבועה שהוא לא מסכים לה באופן אישי מהווה תקדים מסוכן.
כמה חודשים לאחר מכן נבחר בבחירות מיוחדות דייוויד סלומונס עבור מחוז גריניץ'.
לפי התקדים של קודמו, ניתן לו להישבע על ספר הברית הישנה, וכמו קודמו, הוא בחר להשמיט את מילות הסיום של השבועה "מתוך אמונת אמת של נוצרי".
יושב ראש בית הנבחרים הכריז כי הוא לא הישלים את שבועתו.
סלומונס התעלם והתיישב בספסלי המפלגה הליברלית.
לאחר בקשה שנייה הוא נסוג, אך חזר לספסל שלושה ימים לאחר מכן.
חברי פרלמנט מתנגדי האמנציפציה החלו לצעוק עליו לסגת בעוד בצד השני של הבית נשמעו קולות תמיכה ועידוד.
במהלך הסערה נשא סלומונס נאום, ואף הצביע חמש פעמים, כחבר פרלמנט היהודי הראשון לעשות זאת.
לבסוף הוחלט כי ללא השבועה אין לסלומונס סמכות חוקית לכהן כחבר פרלמנט.
סלומנוס עתר לבית המשפט, אך בית המשפט קבע ברוב של 1–3 כי אין בכוחו לשנות את נוסח השבועה כפי שקבע אותה הפרלמנט.
עוד הוא פסק, כי על השבועה חלה חובת אמת, ולכן יהודי אינו יכול להישבע, גם אם הוא מסכים לומר את המילים המגבילות.
בנוסף ביטל בית המשפט את הצבעותיו של סולמונס והשיט עליו קנס.
בדצמבר 1857 הציע ראש הממשלה ראסל שוב הצעת חוק לאמנציפציה.
הצעת החוק עברה את הנבחרים לבית הלורדים.
שם, הרוזן מגריי האיץ בהם לקבל את ההצעה, בטענה שהאמנציפציה נתמכת על ידי רוב האזרחים, וכי סירוב להצעה תיצור חיכוך בין הבתים.
הלורד צ'נסלור החדש, הברון כלמספורד ממפלגת השמרנים, הסתייג, והציג עצומה של 320 אנשי כמורה בכירים שהתנגדו לקבלת יהודים.
ברוב של 119 מול 80, נדחתה התיקון לשבועה.
בבית הנבחרים הוחלט להקים ועדה שתמצא פתרון סופי לבעיה.
מסקנת הוועדה הייתה שיש לאשר את החוק במלואו על פי הסעיפים הבאים :
1. המילים "אני מביע הצהרה זאת מתוך אמונת אמת של נוצרי" לא נועדו במקור כדי להפלות יהודים.
2. האפליה של היהודים בגלל אמונתם יוצאת נגד חירות המחשבה.
3. אין הוכחה קיימת לכך שהיהודים אינם נאמנים לאומה הבריטית.
4. אפליה על פי דת מנוגדת לעקרון של סובלנות דתית.
5. הרוב המוחלט של האומה רוצה באמנציפציה.
6. האמנציפציה של היהודים עברה בבית הנבחרים ברוב גדול ובתמיכה של כל המפלגות.
7. להחריג את היהודים מהפרלמנט יוצאת נגד רוח החוקה האנגלית.
בית הלורדים השיבו בוועדה משלהם:
1. אמנם המילים "מתוך אמונת אמת של נוצרי" לא נועדו בהכנסתם המקורית להחריג את היהודי, אך אין זה סביר להניח שהמחוקק הציג מילים אלו אלא מתוך כוונה שהאמונה בישו המשיח היא תנאי הכרחי על מנת להתקבל לפרלמנט.
2. ליהודי לא ניתן אף פעם את הזכות להצביע באף בית בפרלמנט.
3. כי החרגה מהזכות לאייש משרה מתוך דופי דתי או אזרחי הוא עקרון מוכר כבר בשושלת המלוכה ובמקרים אחרים.
4. כי הדחייה של ישו המשיח מהווה אינדיקציה לחוסר כשירות מוסרית של היהודים לקחת חלק בחקיקה של קהילה נוצרית.
5. כי בית הלורדים שואף להגן על זכותו הטבעית לשמור על הפרלמנט כמוסד נוצרי באופן אקסקלוסיבי.
לבסוף, ב-31 במאי 1858, הוחלט בבית הלורדים להתפשר.
הצעתו של הלורד לוקאן הייתה שכל בית יוכל לערוך תיקונים משלו לשבועה וכך יוכל לבחור אם לקבל יהודים או לא.
הסיבה לתפנית בבית הלורדים היה איומו של הבית התחתון להתעלם מסמכותו.
הצעתו של לוקאן הובאה להצבעה, ועברה לבסוף ברוב של 46 קולות.
ביולי 23, 1858, המלכה ויקטוריה נתנה את הסכמתה לתיקון חוק השבועה.
הסעיף שאפשר ליהודים להשמיט את המילים המגבילות הותר.
כעבור שלושה ימים נקרא רוטשילד לבית לומר את שבועתו המתוקנת.
ואז, לקול תרועה גדולה התיישב בספסלי האופוזיציה כחבר הפרלמנט היהודי הראשון.
כניסתם של היהודים לבית הלורדים הותר לבסוף רק בשנת 1866. בשנת 1885 היהודי הראשון לקח את מושבו בבית הלורדים, נתן רוטשילד, בנו של חבר הפרלמנט היהודי הראשון ליונל רוטשילד.
שמות ומקצעות החתומים על העוצמות שהוגשו לפרלמנט בשנות ה-30 מעידים כי תומכי האמנציפציה הראשונים נמנו בעיקר עם שכבות הבורגנות.
חותמי העצומה של ליברפול משנת 1830, 2000 במספרם, הכילו את שמותיהם של ראש העיר, רוב חברי המועצה, כל הבנקאים וכמעט כל הסוחרים הבכירים בעיר, בנוסף למספר אנשי כמורה אנגליקניים.
העצומה מלונדון ממאי 1830, הייתה הגדולה ביותר שהוגשה לפרלמנט עד כה ומנתה 2600 סוחרים, 1100 רופאים, 500 עורכי דין, 27 בנקאים ו-11 דירקטורים.
גם קתולים והנון-קונפורמיסטים מופיעים בכבדות בעצומות.
עצומה מיוחדת שהוגשה על ידי הבורגנות הקתולית של ווסטר בשנת 1830, "מביעה אסירות תודה על החקיקה של המושב האחרון, שבה הושבו להם זכויותיהם, וכי הם לא יכולים לבטא את הוקרתם באופן טוב יותר מאשר לעתור להרחבת הזכויות לחבריהם הנתינים היהודים".
כאשר זה יהיה באופנה ליהודים להציע את עצמם לפרלמנט, ושהאומה תבחר בהם, אז יהיה זה הזמן לשקול ויתור גם בסוגיה הזאת".
ראש הממשלה ג'ון ראסל התייחס בנאומו בפרלמנט בשנת 1847 לדעת הקהל בנושא האמנציפציה וטען כי הדעה הקדומה נגד היהודי פחתה משמעותית, והוכחה לכך הם הנסיבות האחרונות של בחירתו של רוטשילד לפרלמנט.
הוא הוסיף כי, "אני מאמין שלציבור יש אותה נאורות כמו לזו של הבית.
אני מאמין כי ההרגשה הכללית היא שדעה דתית לא צריכה לגרור איתה שום עונש או הפליה."
אמנת האו"ם לשמירה על המורשת התרבותית התת-ימית היא אמנה שהתקבלה ב-2 בנובמבר 2001 על ידי הוועידה הכללית של אונסק"ו (UNESCO).
האמנה נועדה להגן על "כל שרידי הקיום האנושי בעלי אופי תרבותי, היסטורי או ארכאולוגי" הנמצאים מתחת לפני המים למעלה מ-100 שנה.
הגנה זו של האמנה כוללת ספינות טרופות, ערים שקועות, יצירות אמנות פרהיסטוריות, אוצרות שעלולים להיבזז, אתרי הקרבת קורבנות וקבורה, ונמלים ישנים הנמצאים על קרקעית האוקיינוסים.
שימור המורשת התרבותית התת-ימית הוא בעל חשיבות כיוון שהוא מאפשר להבין אירועים היסטוריים רבים.
אונסק"ו, כחלק מחובתה לערוך מחקר מדעי ולאפשר פעילות חינוכית מתמשכת על חשיבותה של המורשת התרבותית התת-ימית, שואפת לשמור על אתרים אלה למען הדורות הנוכחיים והעתידים.
האמנה מהווה מסגרת כדי לעזור להעלות את המודעות ולהילחם בביזה בלתי חוקית ופיראטיות המתרחשות מתחת לפני הים ברחבי העולם.
כגוף בינלאומי, המדינות החברות באמנה מסכימות לפעול למען שימור ערכי תרבות מתחת לפני הים בתחומי השיפוט שלהן ובים הפתוח.
הנוסח הרשמי של האמנה מגדיר את חובותיהן של המדינות החברות בכל הנוגע לשמירה על מורשת תרבותית תת-ימית, אשר מוגדרות בסעיף 1
"כל העקבות של הקיום האנושי שהם בעלי אופי תרבותי, היסטורי או ארכאולוגי והנמצאים בחלקם או במלואם מתחת לפני המים, באופן זמני או ברציפות, במשך לפחות 100 שנה"
סעיפים 1–4 מגדירים את האמנה ואת מטרותיה, וכן את הקשר שלה לאמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים (UNCLOS) ולחוק שכר הצלה .
סעיפים 5–12 מגדירים רמות שונות של חובות ונהלים בתוך ארבעת האזורים הימיים ( מים טריטוריאליים, אזור סמוך, אזור כלכלי בלעדי, מדף יבשתי) כפי שהוגדרו בחוק הים.
סעיפים 13–21 מגדירים חובות נוספות, כגון תפיסת מורשת תרבותית תת-מימית שנחשפה באופן לא חוקי, שיתוף פעולה עם מדינות אחרות ומתן הכשרה בארכאולוגיה ימית.
סעיפים 22–35 מבהירים מספר נקודות הרלוונטיות להיבטים הביצועיים של האמנה, כגון יצירת גופים סטטוטוריים, יישוב מחלוקות בין מדינות צד ודרכי אשרור.
בנוסף לנוסח הרשמי של האמנה, קיים נספח המכיל 36 כללים להסדרת היבטים מעשיים של פעילויות לשימור מורשת תרבותית תת-ימית.
מדינות שהן צדדים לאמנה נדרשות להבטיח שהכללים הללו מיושמים בתוך המים הטריטוריאליים והאזור הסמוך שלהן, : (סעיפים 7–8)  וגם שכל בני הלאומים השונים וכלי שיט מכל מדינה מצייתים להם.
כללים 1–8 מגדירים עקרונות כלליים.
כלל מרכזי ביניהם הוא האיסור המוחלט על ניצול מסחרי של מורשת תרבותית תת-ימית ( כלל 2)  והעיקרון שלפיו יש להתייחס תמיד לשימור אין סיטו בעדיפות ראשונה.
הכללים דנים גם בהיבטים כמו עיצוב פרויקט, שימור, תיעוד ודיווח.
ארצות הברית נמנעה מלחתום על אמנת האו"ם משנת 2001, תוך שציינה כי המונח "כל העקבות של הקיום האנושי" רחב מדי, מבחינה משפטית וככלי לשמירה על מורשת תרבותית תת-ימית ולשימורה לטובת הדורות הבאים.
גם בריטניה הביעה חשש דומה.
האמנה גם ספגה לביקורת מצד כמה מדינות על כך שלכאורה היא מכרסמת בעקרון חסינות הריבון ועל כך שאינה מתיישבת עם הוראות UNCLOS, אף על פי שקיימות ראיות הסותרות זאת.
אחת ביקורת על UNCLOS היא שסעיפיה מעורפלים באופיים.
סעיף 149 אינו מפרט את האופן שבו יש לשמר ולטפל בממצאים בעלי אופי ארכאולוגי, וכן אילו מנגנונים יש לקבוע לצורך שימורם לטובת הדור הנוכחי והדורות הבאים.
עם גילוי הגליאון הספרדי "סן חוזה" על ידי ממשלת קולומביה, ניסתה ממשלת ספרד לתבוע את השבת הספינה ומטענה מידי קולומביה בהסתמכה על כללי האמנה, באופן מיוחד על סעיף 13 מכיר בחסינות הריבון על ספינות מלחמה שטבעו.
אך קולומביה אינה צד לאמנה.
קולומביה כינתה את הגליאון חלק ממורשתה התת-ימית, ומשכך היא מחויבת חוקתית להגן ולשמור על ספינת המלחמה.
נכון לספטמבר 2023, שבעים ושתיים מדינות חברות לאמנה, מדינת ישראל אינה צד לאמנה.
במדינות שלא אשררו את האמנה קודם ליום 2 באוקטובר 2008, האמנה נכנסה לתוקף שלושה חודשים לאחר שאושררה והופקדה באומות המאוחדות.
האמפולה על שם פאטר היא הצינור המשותף שנוצר בדרך כלל על ידי איחוד של צינור המרה (common bile duct) וצינור הלבלב (pancreatic duct) בתוך דופן התריסריון.
צינור משותף זה כולל בדרך כלל התרחבות ("אמפולה").
לאחר מכן הצינור המשותף נפתח באמצעיתו אל החלק היורד של התריסריון בפפילית התריסריון הראשית (major duodenal papilla).
אורך הצינור המשותף הוא בדרך כלל 2–10 מ"מ.
סוגרי שרירים חלקים מווסתים את זרימת המרה ומיצי הלבלב דרך האמפולה: הסוגר של צינור הלבלב, הסוגר של צינור המרה והסוגר על שם אודי.
צינור המרה המשותף וצינור הלבלב עשויים לפעמים להתאחד מחוץ לדופן התריסריון וליצור צינור משותף ארוך במיוחד.
שני הצינורות עשויים גם להתנקז לתוך התריסריון בנפרד, או להתמזג אך לשמור על הנהורים הנפרדים שלהם מופרדים על ידי מחיצה.
הסימן של תומאס הוא ייצור צואה בצבע כסף ויכול להעיד על סרטן של האמפולה על שם פאטר.
צואה בצבע כסף היא שילוב של הצואה הלבנה של צהבת חסימתית בשילוב עם צואה שחורה של מלנה או דימום.
היא תוארה לראשונה ב-British Medical Journal על ידי ד"ר אוגילבי (H.
האמפולה נקראת על שם אברהם פאטר (1684–1751), אנטומיסט גרמני שפרסם לראשונה תיאור שלה ב-1723.
סר האמפרי דייווי היה כימאי אנגלי ונשיא החברה המלכותית בשנים 1820-1827. מאז שנת 1877 מעניקה החברה המלכותית מדליה על שמו מדי שנה, מדליית דייווי, לכימאים בולטים.
נולד ב-17 בדצמבר 1778 בפנזנס שבקורנוול, אנגליה.
לאחר שאביו נפטר ב-1794 הוא החל לעבוד בבית מרקחת כדי לפרנס את המשפחה.
לאחר שקרא מאמר של אנטואן לבואזיה, החל להתעניין בכימיה.
בשנת 1802, בהרצאה מקדימה לקורס מדע הכימיה במכון המלכותי בלונדון, אמר "החלוקה הלא שוויונית של רכוש ועמל, הבדלי המעמדות והפער בתנאי המחיה באנושות הם מקורות העוצמה בחיי העמים, הסיבה לפעילות החברה, והיא אפילו מהווה את החלק העיקרי של פעילות זו".
דייווי היה איש המדע הנערץ ביותר באותה תקופה, והפיזיקאי והמתמטיקאי תומאס יאנג השווה אותו לניוטון.
תגליותיו בכימיה היו רבות, ובהן:
חקר תכונות תחמוצת החנקן (גז הצחוק) והשפעתה על גוף האדם.
45 שנה מאוחר יותר החלו להשתמש בו רופאי שיניים כסם הרדמה.
עבודתו הביאה אותו להציע כי יסודות בתרכובת כימית מוחזקים יחד על ידי כוחות חשמליים.
הגה את הרעיון כי ניתן להפריד תחמוצות של מתכות אלקליות רק בצורתן הנוזלית.
כך הצליח ב-1807 לקבל גושים של המתכות ולהוכיח כי הן יסודות.
גילה את האשלגן ואת הנתרן ותיאר את תכונותיהם.
ב-1808 גילה את הסידן, הסטרונציום והבריום.
גדולתו בכך שהצליח לבודד את המתכות הטהורות מתרכובותיהן.
כלור התגלה על ידי וילהלם שיל ב-1774, אך דייווי היה זה שהוכיח כי גז זה הוא יסוד כימי.
דייווי עבד בניסוייו עם גזים רעילים לאורך שנים, ולא היה מודע לסכנות הטמונות בהם.
מבין תלמידיו של דייווי ידוע במיוחד מייקל פאראדיי.
דייווי קיבל את פאראדיי לעבודה כעוזר מעבדה, למרות שלפאראדיי לא הייתה השכלה פורמלית והשכלתו התבססה על ספרים שקרא במסגרת עבודתו כשוליה של כורך ספרים.
במעבדתו של דייווי החל פאראדיי בתגליותיו הגדולות על הקשר שבין חשמל למגנטיות.
האמצעים המיוחדים או אמצעי האיסוף המיוחדים היו אמצעי איסוף מודיעין אותות (סיגינט) של צה"ל שהותקנו בעומק מצרים על ידי המודיעין הישראלי ערב מלחמת יום הכיפורים.
לאמצעים המיוחדים יוחסה חשיבות מיוחדת בשל יכולתם לספק מידע אמין על כוונת המצרים לצאת למלחמה, והם כונו "פוליסת הביטוח הלאומית של ישראל".
האמצעים המיוחדים היו באחריות יחידת איסוף מודיעין האותות של אגף המודיעין, יחידה 848. לפי הערכות מדובר באמצעי האזנה משוכללים, שאפשרו ציתות לשיחות טלפון בין מוקדי הצבא והשלטון במצרים.
לפי אותן הערכות, הם היו עלולים להתגלות בקלות יחסית ולכן נדרש אישור של ראש אמ"ן להפעלתם.
בנוסף, היה צורך להחליף את סוללותיהם לעיתים קרובות, פעולה שנעשתה בידי סיירת מטכ"ל.
על פי אבנר שלו, האמצעים המיוחדים לא היו ממוקמים בקהיר.
הם סיפקו יכולת האזנה לתעבורת המידע בין הפיקודים המצריים, מערכות השליטה והכוחות הפרושים בשטח.
האמצעים המיוחדים פותחו על ידי יחידה 81 ומרכז המודיעין.
חלקם (המכונים "מתקן רמי") הותקנו בסיני שנים אחדות לפני מלחמת יום הכיפורים בידי כוח של סיירת מטכ"ל, בסדרה של מבצעים עליהם פיקד אהוד ברק.
מתקן מתקדם יותר שכונה "גדי" הוצב במצרים בפברואר 1973. הם הופעלו במהלך "כוננות כחול לבן" במאי 1973, בתרגיל תחריר 23 של המצרים ולאור הצלחתם כונו "פוליסת הביטוח של ישראל".
בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים פנו מפקד יחידה 848, אל"ם יואל בן-פורת, וראש מחלקת האיסוף, אל"ם מנחם דיגלי, אל ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא, ודרשו להפעיל את האמצעים המיוחדים, לקבלת מידע מודיעיני שיאפשר מענה לשאלה האם תנועות הצבא במצרים הן הכנה למלחמה, או שמדובר בתרגיל.
הם נענו בשלילה על ידי זעירא, ובהמשך דחה זעירא גם פנייה דומה של ראש מחלקת מחקר, תא"ל אריה שלו.
בסופו של דבר ניתן אישור להפעלת האמצעים המיוחדים רק בבוקרו של 6 באוקטובר, שעות ספורות לפני שפרצה המלחמה.
הנתונים שלא הגיעו מן האמצעים המיוחדים, או שהגיעו מאוחר מדי, מוערכים ככאלו שתרומתם הייתה מכרעת לגיבוש דעתו של הרמטכ"ל, דוד אלעזר, שלא עומדת לפרוץ מלחמה.
ב-2 באוקטובר 1973 (או יום קודם לכן), ארבעה ימים לפני פרוץ המלחמה, שאל אלעזר את זעירא האם הופעלו האמצעים המיוחדים ונענה בחיוב, אף שלא זה היה המצב.
ביודעו את מהותם של האמצעים המיוחדים, נתן אלעזר משקל רב להערכתו של זעירא שלא צפויה מלחמה.
רושם מוטעה דומה, בדבר הפעלת האמצעים המיוחדים, נוצר ב-5 באוקטובר אצל שר הביטחון, משה דיין.
על כך כתב החוקר אורי בר-יוסף:
לאחר שהוא עוסק בטעויות אחדות בשיקול הדעת של זעירא, שופט בר יוסף בחומרה את דיווחיו בדבר הפעלת האמצעים המיוחדים:
בספרם של דוד ארבל ואורי נאמן, "שיגיון ללא כיפורים" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2005), נטען כי זעירא הורה להפעיל את האמצעים המיוחדים ארבעים שעות לפני פרוץ המלחמה.
כך טען גם זעירא עצמו בספרו "מיתוס מול מציאות - מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2004).
גרסה זו נדחתה על ידי יוסי לנגוצקי, מפקד היחידה הטכנולוגית שהייתה אחראית להפעלתם של האמצעים המיוחדים במלחמת יום הכיפורים (ולימים רמ"ח איסוף), שסיפר:
לטענתו, לו היה מדובר רק בבדיקה די היה בהפעלה של חצי שעה.
עוד טען זעירא בהרצאתו כי מספר חודשים לפני המלחמה הצליחו המצרים לחשוף מערכת דומה, וכתוצאה מכך השתפר מאוד ביטחון הקשר שלהם והאפשרות לקלוט מידע בעל ערך ב"אמצעים המיוחדים" הצטמצמה מאוד.
גם לדברי אבנר שלו, מכיוון שהמצרים הקפידו על מידור וביטחון שדה, לא נקלט דבר באמצעים המיוחדים.
לעומתו אמר מנחם דיגלי, שעמד בראש מחלקת איסוף כי בפתיחת האמצעים בבוקר המלחמה הם נתנו המון חומר, וכי האמצעים היו מביאים ידיעות מועילות.
לפי עדות אלי זעירא בפני ועדת אגרנט, פנה אליו ראש מחלקת איסוף, מנחם דיגלי, ב-2 באוקטובר, בין 4 ל-5 באוקטובר ובליל 5–6 באוקטובר.
לגבי 2 באוקטובר, הורה זעירא שלא להפעיל את האמצעים, לגבי ליל 4–5 באוקטובר הייתה תשובות להפעיל לבדיקה רק את אחד האמצעים, ובבוקר המלחמה ב-6 באוקטובר אישר להפעיל את האמצעים המיוחדים.
זעירא הסביר כי השיקולים לא הפעלת האמצעים המיוחדים היא השיקול לשריפת האמצעים, בגלל הסיכונים הרבים הכרוכים בהפעלתם.
באשר לתקופה לפני מלחמה יום הכיפורים אמר זעירא כי:
בליל 4–5 באוקטובר הופעל האמצעי המיוחד הקטן, גדי.
המסמך נכתב על ידי "דובי", יורם דובובסקי, סמל ביחידה 848 שהפעיל את אחת ממערכת האזנה של האמצעים המיוחדים.
לפי המסמך, המערכת פעלה תשע שעות ורבע, עד לשעה 11:00. נקלטו רק שיחות פרטיות וקריאה יחידה לדיוויזיה 6 המצרית.
כמו כן עולה מהמסמך כי המערכת לא האזינה לכל הקווים, וכן כי הייתה בעיה טכנית לסגור את המערכת ולקח שעתיים עד שהצליחו לסגור אותה.
בבוקר המלחמה אמר אלי זעירא לראש מחלקת איסוף, מנחם דיגלי, "תפתח את רמי" (האמצעי המיוחד הגדול מבין השניים).
עוזי דיין, קצין בסיירת מטכ"ל בזמן מלחמת יום הכיפורים (ומאוחר יותר גם מפקד היחידה), אמר לימים כי הוא לא העלה על דעתו שעיוורון הקונספציה יביא לכך שלא ינצלו את האמצעים המיוחדים, שהיו אמורים לתת התרעה למלחמה.
ב-6 בינואר 1974 שלח מנחם דיגלי, ראש מחלקת איסוף, מכתב לוועדת אגרנט, שבו הוא טען כי אלי זעירא סירב להפעיל את האמצעים המיוחדים מ-1 באוקטובר 1973 ועד לבוקר פריצת המלחמה ב-6 באוקטובר 1973.
ועדת אגרנט שלחה לזעירא את מכתב האזהרה.
במכתב צוינו הנושאים שביחס להם יישאל.
הראשון שבהם היה "אי הפעלת ("האמצעים המיוחדים") באופן מלא בתקופה החל מיום 1.10.73 ועד חצות בלילה אור ליום 6.10.73, ללא ידיעתם של ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל ואלוף גונן".
ועדת אגרנט מסרה לזעירא, כי בעניין זה היא נסמכת על העדויות של ראש מחלקת איסוף באמ"ן, ראש אמ"ן לשעבר אהרון יריב, ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל, אלוף פיקוד דרום וקצין מודיעין של פיקוד דרום.
ראש הממשלה גולדה מאיר העידה בפני ועדת אגרנט כי היה לה ברור לגמרי כי האמצעים המיוחדים פועלים.
ישראל גלילי, יועצה של גולדה ושר ללא תיק שמע בוועדת אגרנט כי האמצעים המיוחדים סגורים, ידין חבר הוועדה שאל אותו אם זה מפתיע אותו וגלילי ענה לו: "זה מדהים אותי, לא שזה מפתיע אותי".
שר הביטחון, משה דיין, אמר בוועדת אגרנט "זה יפתיע אותי מאוד אם לא הפעילו אותו".
בשנת 2020 נחשף דוח סודי של ועדת אגרנט, שבו מצוטט זעירא כאומר לוועדה כי בימים שלפני מלחמת יום הכיפורים, הוא לא הפעיל את האמצעים המיוחדים אלא בלילה שבין ה-4/5 לאוקטובר באופן חלקי, ובפעם השנייה, לאחר התרעת אשרף מרואן ביום שבת, כמה שעות לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה נחשפו האמצעים על ידי המצרים, ופעולתם הופסקה.
יש שהמעיטו במשקל של אי-הפעלת "האמצעים המיוחדים" בכישלון המודיעיני ערב מלחמת יום הכיפורים.
קצין המודיעין אל"ם (מיל') נעם שפירא אמר: "להגיד שאם הם היו מופעלים, עם ישראל היה במקום אחר – זה מוגזם.
להערכתי, זה לא היה משנה את המצב באופן דרמטי.
אם מישהו חשב שהם היו מביאים את ידיעת הזהב, זה לא נכון.
לאלי זעירא מגיעה ביקורת כי הוא פיספס את ההתרעה שהייתה מונחת על מגש לנגד עיניו, אבל מכאן ועד האמירה שהאמצעים המיוחדים הם הסיבה לטעות, זה לא נכון.
היה מספיק מודיעין גם בלעדיהם."
האמר הוא מותג של רכבי SUV מתוצרת חברת ג'נרל מוטורס המבוססים על הרכב הצבאי HMMWV.
בשנת 2010, בעקבות המשבר הכלכלי אליו נקלעה תעשיית הרכב בארצות הברית נסגר פס הייצור של האמר.
האמר נבנה במקור על ידי חברת AM General, יצרנית ה-HMMWV הצבאי.
החברה תכננה כבר בשנות ה-80 המאוחרות לבנות גרסה אזרחית ל-HMMWV, שזכה לחשיפה נרחבת במלחמת המפרץ הראשונה.
ב-1992 החלה AM General למכור גרסה אזרחית של HMMWV תחת השם "האמר".
ב-1998 מכרה החברה את המותג לג'נרל מוטורס שהפיצה ושיווקה אותם, בעוד הייצור בוצע עדיין בידי Am General.
בשנים הבאות הציגה ג'נרל מוטורס שני דגמים חדשים של האמר בשם H2 ו-H3, ושינתה את שמו של הדגם המקורי ל-H1. הדגמים H1 ו-H2 יוצרו על ידי AM General, ו-H3 על ידי ג'נרל מוטורס.
בשנת 2006 הועבר ייצור הדגם H3 מארצות הברית לדרום אפריקה, וג'נרל מוטורס הכריזה על הפסקת ייצור הדגם המקורי, H1. מנהל ג'נרל מוטורס ריק ווגונר אמר בתערוכת המכוניות בלוס אנג'לס כי הדגם החדש ישתמש בדלק ידידותי לסביבה.
ארנולד שוורצנגר התאים את אחד מההאמרים שלו כך שיצרוך דלק ידידותי לסביבה.
בשנת 2008 הוצג האמר HX שהיה דגם של מכונית קונספט בתצורת שתי דלתות בתערוכת הרכב של דטרויט בארצות הברית.
בתחילת 2009 הופסק ייצור הדגם H2 עקב המשבר הכלכלי העולמי שהתחיל ב-2008 ופגע במכירות ג'נרל מוטורס.
במאי 2010 הופסק לגמרי ייצור כל הדגמים.
בספטמבר 2017 הציג ארנולד שוורצנגר האמר H1 שעבר הסבה ממנוע בעירה פנימית להנעה חשמלית.
באוקטובר 2019 הודיעה ג'נרל מוטורס כי היא שוקלת להשיק רשמית גרסה חשמלית של המכונית, וב-2022 הוחל בשיווקה .
את ההאמר שיווקה בישראל חברת יוניברסל מוטורס ישראל החל משנת 2005. החברה מכרה 50 רכבים תוך חודשיים מיום ההשקה בישראל.
אחר כך מכרה כמה עשרות רכבים מדי שנה עד הפסקת ייצורם בשנת 2009.
האמר H1 (הפסקת ייצור בדצמבר 2006)
האמפיתיאטרון באל ג'ם הוא אמפיתיאטרון רומי שהוקם בעיר טיסדרוס (Thysdrus) בפרובינקיה אפריקה (כיום העיר אל ג'ם במרכז תוניסיה).
הוא נבנה בידי הקיסר הרומאי גורדיאנוס השלישי בשנת 238 כאשר שימש עדיין כפרומגיסטראט, מיד לפני שהיה לקיסר.
המבנה שימש כמצודה בעת פלישות הוונדלים במאה ה-5 והערבים במאה ה-7.
בספרו "מסע ארכאולוגי באזור תוניסיה", מציין הנוסע הצרפתי ויקטור גרן, כי לפי המסורת המקומית נותר האמפיתיאטרון בשלמותו עד סוף המאה ה-17, וכי רק לקראת 1695 החלו נוטלים מחזיתו חומרי בניין, בין היתר בלחץ השליט העות'מאני המקומי, אשר ביקש למנוע מהמקומיים לעשות בו שימוש בעת מרד.
בערבית מכונה המבנה בשם "מצודת אל ג'ם" או "מצודת קהנה", על שמה של נסיכה ברברית מהמאה ה-7, אשר עמדה לפי המסורת בחזית ההתנגדות לכיבוש הערבי, והתבצרה עם תומכיה באמפיתיאטרון משך ארבע שנים.
האמפיתיאטרון שייתכן והקמתו מעולם לא נשלמה, היה מסוגל להכיל כ-30,000 צופים.
הוא נחשב לשלישי בגודלו באימפריה הרומית, לאחר הקולוסיאום ברומא והאמפיתיאטרון של קפואה, אם כי מבנים דומים נוספים בוורונה ובקרתגו לדוגמה, טענו גם הם לתואר זה.
אורכו של המבנה האליפטי מבחוץ הוא 147.90 מטר ורוחבו מגיע ל-122 מטר; ומידות הזירה שבמרכזו הן 64.50 מטר ו-38.80 מטר בהתאמה.
היקפו הגיע ל-427 מטר והוא נישא לגובה של 36 מטר.
האמריקאים הוא שם ספר הצילום המשפיע והמוכר ביותר של הצלם והבמאי רוברט פרנק.
הספר פורסם לראשונה בצרפת בשנת 1958 ויצא לאור בארצות הברית בשנת 1959. "האמריקנים" נחשב אחד מספרי הצילום החשובים ביותר שיצאו לאור מאז מלחמת העולם השנייה.
הספר כולל 83 תצלומים שנעשו בעיקר בין השנים 1955 ל-1956, בעת שפרנק שוטט עם מצלמתו ברחבי ארצות הברית.
הספר מציג את אמריקה של אחרי מלחמת העולם השנייה כמקום של חיים מפוספסים, מנוכרים, בודדים וחלולים מבחינה רוחנית.
הספר מציג לא רק ביקורת פסיכולוגית-תרבותית, אלא גם נושאים פוליטיים בני הזמן מוצגים בו באופן ביקורתי, כגון תצלום האוטובוס שעיטר את כריכת הספר, ובו ניתן לראות את ההפרדה בין הלבנים, שיושבים בחזית הרכב, לבין השחורים שנאלצים לשבת בגבו.
בשנת 1955 החל רוברט פרנק לתור עם משפחתו בכבישים ברחבי ארצות הברית, שיטוטים שנמשכו כשנתיים, במהלכם צילם 28,000 תמונות.
פרנק שאף ליצור צילום דוקומנטרי חדש, ולצלם את ארצות הברית באופן שונה מזה בו היא תועדה בידי צלמי מנהלת החקלאות האמריקאית וצלמי העיתונות באותה התקופה.