tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תרמ"ה (בערך) נתבקש על ידי קהילת לעווערטוב לכהן כאב"ד בקהילתם.
לאחר שבניו שנולדו בפולין נפטרו על פניו בקוצר ימים והשאירו יתומים, יעץ לו האדמו"ר רבי חיים ישראל מורגנשטרן מפילוב לעקור מביתו לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בירושלים ואכן, בשנת ה'תרנ"ח (1898) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים עם רעיתו ושני נכדיו היתומים.
בחודש אדר ה'תר"ס נפטרה אשתו מרת חוה לאה ונשא בזווג שני את מרת תמר בת רבי יעקב ישראל שואל נכד רבי יעקב מליסא בעל ה'נתיבות' וה'חוות דעת'.
באותה תקופה נבנתה שכונת בתי ורשה הסמוכה לשכונת מאה שערים הממונים של כולל ורשה שקעו בחובות גדולים עקב ההשקעה הכספית בבניית השכונה ונדרש סיוע רב בגיוס כספים לכיסוי החובות.
כולל ורשה מינה את הרב שובקס כשליח.
שליחתו הוכתרה בהצלחה והיה בכך כדי להציל את הכולל.
לאחר עלותו של הרב שובקס לירושלים, הוא נתבקש על ידי רבי שניאור זלמן פרדקין (לאדיער) לעמוד בראשות בד"ץ כוללות החסידים בירושלים וקיבל גם את ברכת הדרך מהרב שמואל סלנט.
מאז ועד פטירתו שימש כמנהיגה של העדה החסידית בירושלים.
לאחר הקמת הרבנות הראשית לישראל, חבר הרב שובקס ביחד עם חברי בית הדין האחרים לבית הדין של הרבנות.
בשנת ה'תרצ"ז כאשר הועברה השחיטה לאחריות המועצה הדתית, עזבו הרבנים בראשות הרב ירוחם פישל ברנשטיין את בית הדין של הרבנות והצטרפו לעדה החרדית.
הרב שובקס עמד במערכות שונות בענייני ההלכה והמנהגים.
בשנת ה'תרס"ט (1909) עמד בראש המערכה נגד ההיתר שנתן הרב אברהם יצחק הכהן קוק (כאשר היה רב ואב"ד ביפו) לשמן שומשום לפסח (קטניות).
כאשר הובאה לירושלים מכונה לאפיית מצות פרסם הוא ובית דינו מודעה ביום כ"ד אדר ה'תרס"ו שחלילה לנו להתיר זאת.
כן עמד ביחד עם הרידב"ז רבה של סלוצק ואב"ד בצפת כנגד היתר מכירה בשמיטה ופרסם כרוז מיוחד.
חידושי הגר"ד חלקים א-ב-ג נערך על ידי נכדיו הרב ליפמן דוד שובקס ר"מ בישיבת 'שפת אמת', הרב יצחק שובקס ראש כולל חושן משפט בירושלים.
בנו מהזיווג השני, הרב יעקב ישראל שניאור זלמן.
נכדיו, הרב משה שובקס כיהן כראש ישיבת בעלז וחבר בד"צ מחזיקי הדת.
ליפסי הוא אי באיים הדודקנאסיים שביוון.
האי ממוקם דרומית לאי סאמוס וצפונית לאי לרוס.
האי מזוהה כאיי הנימפה קליפסו אשר התאהבה באודיסאוס על פי המיתולוגיה היוונית.
מקור שמו של האי מבוסס על מסורת זו.
שטחו של האי 17.350 קמ"ר, באי מתגוררים, נכון לשנת 2011, 790 תושבים (צפיפות אוכלוסין של 46 נפשות לקמ"ר).
מעבורות מקשרות את האי עם נמל פיראוס.
שמו של האי מוזכר על לוח שיש מהמאה השלישית לפני הספירה.
ההתיישבות הראשונה באי מקורה ככל הנראה במאה ה-16 לפני הספירה.
באי התגלו שרידים מהתקופה המיקנית ומתקופות מאוחרות יותר.
ישנה סברה כי במקום בו ניצב הכפר המרכזי של האי ניצב האקרופוליס של האי בעת העתיקה.
באתר הכנסייה פנגיה התגלו שרידים של אגן טבילה בצורת צלב, וככל הנראה מדובר בקהילה נוצרות שהתיישבה במקום עוד בראשיתה של הנצרות.
בתקופה הביזנטית סבל האי מתקיפות שודדי ים ומספר תושבי האי פחת.
האי עצמו הפך למקום מושבם של שודד ים.
בשנת 1088 הוענק האי למנזר פטמוס, ובמהלך שש מאות השנים שלאחר מכן שימש האי כאתר מראה וכחווה חקלאית של המנזר.
בשנת 1308 נכבש האי (יחד עם יתר איי הדודקאנסיים) על ידי מסדר האבירים של יוחנן הקדוש מירושלים.
בשנת 1522 נכבש האי על ידי העות'מאנים והפך לחלק מהאימפריה העות'מאנית, ונותר בשליטתם עד מלחמת העצמאות של יוון בשנת 1821. בעקבות הסכם קונסטנטינופול מה-9 ביולי 1832 שב האי לשליטה עות'מאנית.
בשנת 1912 נכבש האי על ידי כוחות איטלקיים, ובשנת 1943 על ידי צבא גרמניה הנאצית.
האי שוחרר בשנת 1945 על ידי צבא בריטניה, והיה זמן קצר תחת שלטון בריטי.
בשנת 1948 הפך האי לחלק מיוון.
כלכלת האי מתבססת על דיג, תיירות וגידולים מקומיים כגון דבש, יינות, גבינות ומוצרי חלב.
ליפניק על הבצ'ווה (בצ'כית: Lipník nad Bečvou, נהגה: ; בגרמנית: Leipnik) היא עיירה קטנה במחוז אולומואוץ שבחבל מוראביה, במזרח הרפובליקה הצ'כית.
הערים הגדולות הקרובות ביותר אליה הן פררוף והרנייץ הסמוכה לה, הרחוקות מליפניק 10 ו-12 קילומטרים בהתאמה.
העיירה ליפניק היא עיירה עתיקה ובמרכזה כיכר גדולה (כיכר ת.
בעבר הייתה זו עיירת מבצר, וחלק גדול מהחומה ומגדליה השתמרו מימי הביניים.
בסמוך לעיירה שוכנת טירת הלפשטיין.
כביש טבעת מקיף את חומות המרכז ההיסטורי של העיירה.
ליפניק העתיקה מתגאה במבנים בני תקופת הרנסאנס, מזרקות בסגנון הבארוק, ומבנים מכוסים ארקדות.
בעבר היה בליפניק מיעוט יהודי גדול.
בין רבני העיר היו רבי משה שמשון בכרך, רבי ישעיה הלוי הורוביץ (השני), הרב בנימין וולף איגר (דודו של רבי עקיבא איגר), רבי ברוך תאומים-פרנקל, ה"ברוך טעם", רבי שלמה קווטש ורבי משה אריה בלאך כיום אין בה קהילה יהודית, ונותרו בה רק שני בתי הקברות היהודיים הנפרדים.
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) גרייבו, במחוז גרייבו, שבחבל פודלסיה, בצפון-מזרח פולין.
הכפר שוכן כ-8 קילומטר דרומית לעיר המחוז גרייבו, ו-70 קילומטר צפונית-מערבית לביאליסטוק בירת חבל פודלסיה.
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) שצ'וצ'ין, במחוז גרייבו, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין.
בשנים 1975-1998 השתייכה העיר מנהלית לפרובינציית לומז'ה.
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה ידוובנה, במחוז לומז'ה, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין.
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה קנצ'וגה במחוז פשבורסק, בפרובינציית פודקרפצקיה שבדרום-מזרח פולין.
הכפר שוכן כ-8 קילומטר מערבית לעיר קנצ'וגה, ו-22 קילומטר מזרחית לז'שוב בירת חבל פודקרפצקיה (החל מ-1999).
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה שמרכזה בשמקוביצה, במחוז פאיינצ'נו, בפרובינציית לודז' שבמרכז פולין.
נכון ל-2008 מונה אוכלוסיית הכפר כ-650 נפש, מקור הפרנסה העיקרי הוא מגידול חזרת.
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה וישניובה, במחוז מישלניצה, בפרובינציית פולין קטן, בדרום פולין.
הכפר ממוקם כ-3 קילומטרים ממערב לווישניובה, 12 קילומטר מדרום-מזרח למישלניצה, ו-33 קילומטר דרומית לבירת הפרובינציה קרקוב.
ליפנו (בפולנית: Lipno) היא עיירה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה במרכז פולין, כ-20 ק"מ צפונית לעיר וְלוֹצְלָאוֶוק וכ-40 ק"מ דרומית-מזרחית לטוֹרוּן.
היא משמשת כבירתו של מחוז ליפנו, ובשנת 2012 התגוררו בה כ-14 אלף תושבים.
ליפנו נוסדה ב-21 באפריל 1349, על בסיס התיישבות מוקדמת יותר בשם ליפה (Lippe).
בהיותה על אם הדרך בין פְּלוֹצְק לטורון, התפתח בה המסחר, אך גם מלאכה זעירה ובמיוחד ענף הסנדלרות.
בנוסף, נהנתה העיר מגביית מכס מסוחרים ליטאים ופרוסים שעברו דרכה.
במאות ה-15 וה-16 נהנתה העיר משגשוג כלכלי.
במהלך המלחמה הצפונית הקטנה (1655–1660) תקף הצבא השוודי את ליפנו מספר פעמים, בזזו אותה והעלו אותה באש.
בחלוקה השנייה של פולין ב-1793 סופחה העיר לפרוסיה.
בעקבות חוזה טילזיט מ-1807, כונן נפוליאון בונפרטה את דוכסות ורשה, וליפנו נכללה בה.
בעקבות קונגרס וינה ב-1815, שוב השתנתה הריבונות על העיר, וכעת נכללה בתחומה של פולין הקונגרסאית, שהייתה למעשה פרוטקטורט של האימפריה הרוסית.
ראשית המאה ה-19 סימנה גם את תחילת התאוששותה של ליפנו.
מספר התושבים בה עלה מ-480 ב-1800 לכ-3,000 ב-1825. במהלך המאה ה-19 התפתחה התעשייה בעיר, והוקמו בה מבשלת בירה ובתי חרושת לטקסטיל,
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה ליפנו בידי גרמניה, והייתה בשליטתה מ-1915 ועד לסיוף המלחמה.
עם תום המלחמה הושבה לשליטת פולין ונכללה בשטחה של הרפובליקה הפולנית השנייה, למעט תקופה בת שבוע במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, אז נכבשה בידי הצבא האדום.
ב-1937 הוקמה מסילת ברזל שחיברה את ליפנו לוורשה ולטורון.
במהלך פלישת גרמניה לפולין כבשה גרמניה הנאצית את ליפנו ב-8 בספטמבר 1939. באוקטובר אותה שנה סופחה העיר לגרמניה, יחד עם שטחים נרחבים במערב פולין.
יהודי העיר גורשו ממנה כשלושה חודשים לאחר מכן, ורוכזו בגטאות ורשה ולודז'.
גם התושבים הפולנים נרדפו, ומאות מהם נרצחו.
עם סיום המלחמה חזרה ליפנו לשליטת פולין.
הרפורמה במבנה השלטון שנערכה בפולין עם כינונה של הרפובליקה השנייה כללה גם חלוקה למחוזות, וליפנו קיבלה מחוז משלה.
ב-1975 בוטל המחוז, והעיר שויכה למחוז וולוצלאווק, עד לכינונו מחדש ב-1999.
כנסיית עליית מריה השמיימה הוקמה ב-1388 בסגנון גותי.
בסוף המאה ה-18 היא נסגרה לשם שיפוץ, ופתחה שעריה מחדש ב-1819. המזבח, הכולל עיטורים מגולפים, נבנה במהלך המאה ה-18 והובא ממנזר בסקמפה ב-1762. במהלך המאה ה-19 הוסיף לו האמן ווייצ'ך גרסון ציורים המתארים את עלייתה של מריה השמיימה.
הפארק העירוני של ליפנו הוקם ב-1914 על פני שטח של כ-110 דונם.
ב-1918 הוקמה בו אנדרטה לציון השחרור מהכיבוש הגרמני.
הגרמנים הרסו את האנדרטה כשכבשו את העיר מחדש במלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-70 הוקם בפארק אמפיתיאטרון שנערכים בו מופעים.
עדויות לקיומה של קהילה יהודית בליפנו קיימות מראשית המאה ה-19. באותה העת הוקמו בעיר בית כנסת ובית קברות יהודי.
צו מיום 25 במאי 1824 הגביל את מגורי היהודים לרובע אחד בלבד (הרוויר).
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקם בית כנסת שני, גדול יותר (שכונה "בית הכנסת הגדול"), ויכול היה להכיל כמה מאות מתפללים.
כן הוקמו באותה תקופה מספר שטיבלאך.
בדומה לשכניהם, גם היהודים בעיר התפרנסו בעיקר ממסחר ומלאכה.
הקהילה היהודית הקימה מוסדות שונים כחברה קדישא, חברת ביקור חולים (1889) וקופת גמילות חסדים (1903) שהעניקה הלוואות לנזקקים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו רבים מיהודי ליפנו, ומרביתם השתקעו בוורשה.
בתקופה הקצרה בה כבש הצבא האדום את העיר הוחרם רכוש רב של תושביה, ובכלל זה רכוש יהודי, וגם הצבא הפולני ששחרר את העיר בזזו את רכושם.
במהלך שנות ה-20 סייע הג'וינט לקהילה לשקם את עצמה.
הג'וינט הקים מטבח להזנת הילדים, ותרם כסף לקופת הגמילות חסדים, כדי לאפשר את המשך פעילותה.
באותה העת התבססו בעיר רוב התנועות הציוניות, ובהן הציונים הכלליים, פועלי ציון, המזרחי, הצה"ר.
תנועות הנוער השומר הלאומי, השומר הצעיר ובית"ר הקימו אף הן סניפים בעיר.
גם תנועות לא-ציוניות כאגודת ישראל והבונד הקימו סניפים בליפנו.
על אף הפעילות הציונית הענפה בעיר, רוב היהודים בה היו חרדים, ובבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1931 קיבלו נציגי החרדים 5 מנדטים לעומת 3 מנדטים לציונים.
בבחירות שנערכו ב-1936, זכו נציגי התנועות הציוניות לרוב של 5 מול 3. יהודי ליפנו היו מעורבים גם בפוליטיקה הפולנית, וכמה מהם כיהנו כחברי מועצת העיר.
רב העיר שמואל ברוט נבחר לציר בסיים ב-1928.
בסוף שנות ה-30 החלו יהודי ליפנו לסבול מאנטישמיות, ורבים מעסקיהם הוחרמו.
ערב מלחמת העולם השנייה היוו היהודים כ-40% מאוכלוסייתה של ליפנו.
רבים מהם נמלטו לוורשה כאשר גרמניה פלשה לפולין בפרוץ מלחמת העולם השנייה, אך גם זו נכבשה על ידי הגרמנים תוך זמן קצר.
ליפנו עצמה נכבשה ב-8 בספטמבר 1939, ותוך זמן קצר החלו חיילי הוורמאכט והגסטאפו בביזת רכושם של היהודים ובהשפלתם.
החל מראש השנה, שחל ב-14 בספטמבר נאסרה עליהם הכניסה לבית הכנסת הגדול.
ביום הכיפורים, שחל ב-23 בספטמבר נצטווה רב העיר לאסוף זבל סוסים מרחובות העיר.
באוקטובר חויבו יהודי העיר לענוד טלאי צהוב.
באותו החודש נלקחו 15 יהודים בעלי נכויות, ונרצחו ביער סמוך.
בנובמבר הציתו הגרמנים את בית הכנסת, ובחודשים הבאים החריבו מוסדות יהודיים נוספים ואף בתים פרטיים.
המצבות בבית הקברות היהודי נהרסו, ונלקחו לשם בניית מדרכות.
בדצמבר גורשו יהודי העיר לוולוצלאווק ולוורשה.
אלה שגורשו לוולוצלאווק הועברו מאוחר יותר לגטו לודז', ואלו שגורשו לוורשה הועברו לגטו ורשה.
ערב הגירוש עמד מספר היהודים בעיר על 2,979.
ליפסקו (בפולנית: Lipsko; ידועה גם כליפסק) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, על גדות נהר קרנפיאנקה (Krępianka), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
ליפסקו נזכרת לראשונה בשנת 1589 כיישוב בבעלות משפחת אצולה, ובשנת 1613 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1868, בעקבות מרד ינואר, נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, אך זה הושב לו בהמשך.
מבחינה מנהלית העיר מהווה מרכז של נפה שכוללת 6 מועצות אזוריות: ליפסקו, שיינו, צ'פיילוב, סולץ שעל הוויסלה, ז'שנוב וקסצה.
בעיר פעל האדמו"ר החסידי רבי יהודה פסח מליפסק.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,400 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו שרפו את בית הכנסת המקומי, עם כ-60 יהודים בתוכו, תוך העלאה באש של בתי יהודים ביישוב.
בהמשך, גויסו יהודי העיירה לעבודות כפייה, חלקן במחנה עבודה שהוקם ביישוב.
ב-12 במאי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-3,000 איש.
גטו זה הפך לסגור בדצמבר 1941, ובראש היודנרט שמונה בו הועמד איציק ויצמן.
ב-17 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, וכל יושביו הועברו לגטו טרלוב, ממנו שולחו בהמשך למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ליפיצן (בסלובנית: Lipicanec - ליפיצאנץ) הוא גזע סוסים שפותח באזור הכפר ליפיצה, שברמת קראס, כיום בסלובניה.
מקורו של גזע סוסים זה הוא בסוסים האנדלוסיים, שהיו מבוקשים מאוד באירופה.
כאשר נאסר בספרד ייצוא הסוסים האנדלוסיים, החליטה ממלכת הבסבורג לפתח תחליף וכך נוסדה הלהקה הראשונה בליפיצה, בשנת 1580. מקום הגידול נבחר בשל היותו דומה לנוף אנדלוסיה, מקורם של הסוסים האנדלוסיים.
הגזע הליפיצני מורכב משמונה קווי דם: פלוטו (Pluto), קונברסנו (Conversano), מאסטוזו (Maestoso), פאבורי (Favory), נאפוליטאנו (Neapolitano), סינגלאווי (Siglavy), טוליפאן (Tulipan) ואינצ'יטאטו (Incitato) - השמות הם שמות הסוסים הזכריים, שמהם התחיל קו הדם.
הליפיצן נחשב לבלרינה של עולם הסוסים בשל היכולות הפיזיות שלהם, קלות אילופם ויופיים, והם מועדפים בקרקסים ורכיבה אמנותית.
בדרך כלל ליפיצן נולד עם עור כהה, שחור או חום, ועורו הולך ומתבהר במהלך השנים עד הגיעו לאפור בהיר.
סוסי הליפיצן מופיעים במופעים מרהיבים לפני קהל ב"בית הספר הספרדי לרכיבה" בווינה.
סיפור הצלתם במלחמת העולם השנייה מתואר בסרט "נס הסוסים הלבנים".
ליפיסטידיים (שם מדעי: Liphistiidae) היא משפחת עכבישאים פרימיטיביים והיחידים מתת-סדרת המסוטליים.
כל שאר מיני העכבישים משתייכים לתת-סדרה אופיסתותלה.
הם חיים ביערות גשם בדרום-מזרח אסיה וכן בסין ויפן.
אלו מיני עכבישים פרימיטיביים יחסית באורך 8–23 מ"מ, המכינים מלכודת צינורית שבתוכה הם מתחבאים מטרפם.
בכניסה הם מכינים דלת מוסווית וטווים סביבה מעט קורים כדי להרגיש בטרף שיפעיל את המלכודת.
הם בעלי 8 רגליים גדולות ו"שריון" עבה בצבע חום או שחור.
הארס שלהם חלש יחסית (או לא קיים בכלל) והעיניים קטנות.
הם פעילי לילה ומצויים בעיקר בקרקע יערות, בין השרכים והעלים, אם כי חלקם חיים במערות.
הם משוטטים על הקרקע רק לעיתים נדירות וחוטפים חרקים שמהלכים מעל המלכודת שלהם.
ליפסטאר היא תוכנית בידור וליפ סינק ישראלית המשודרת בערוץ KidZ.
התוכנית מורכבת מביצועי שירים בצורת ליפ סינק (הזזת שפתיים בהתאם לשיר).
ליפיצה (באיטלקית: Lipizza) הוא כפר ברשות המקומית סז'נה שבסלובניה, סמוך לגבולה עם איטליה.
הכפר ליפיצה נחשב כיעד תיירות מרכזי בסלובניה, וידוע בחוות הרבעת הסוסים שנמצאת בו, בה פותח גזע הסוסים ליפיצן.
מקור השם של הכפר הוא מהמילה הסלובנית "lipa" שמשמעותו עץ הטיליה.
מין של עץ זה נפוץ באזור, והוא סמל לאומי בסלובניה.
מאז המאה ה-14 ועד ל-1947, ליפיצה הייתה משויכת מוניציפלית לרשות המקומית של טריאסטה, איטליה.
כאשר קרל השני, ארכידוכס אוסטריה החליט לייסד חוות הרבעה חדשה במאה ה-16, סוסים מגזע ספרדי נחשבו לזן המשובח ביותר.
קרל השני החליט בשנת 1578 לפתח גזע סוסים חדש במעון הקיץ הנטוש של הבישוף של טריאסטה.
אזור הגידול נבחר מכיוון שרמת הקראסט דמתה בנופה ובאקלימה לאזור אנדלוסיה שבספרד.
תחת שלטונו של הקיסר יוזף הראשון (1711 - 1705) נבנו בניינים חדשים בליפיצה, וביניהם אורווה לסוסים וקפלה.
באותה תקופה נסללו דרכים וניטעו יערות.
ב-1802 ספגה החווה רעידת אדמה, נפגעו בה בניינים, וסוסים הדרים בה נהרגו.
בעקבות הסכם השלום של שונברון ב-1809, סופחו לצרפת העיר טריאסטה ואזור קרניולה, צעד שאילץ את הקיסר להסיג עדר של 289 סוסים מליפיצה לפצקו שליד מזה-הגייש בהונגריה.
הסוסים הגיעו לפצקו ב-27 ביוני 1809 ונשארו שם עד 1815.
מכרה פחם פעל ממזרח ליישוב משנת 1778 עד 1817. כריית פחם המשיכה במקום שוב בשנת 1857 ובמועדים מאוחרים יותר, אך נחשבה לא כלכלית ולכן הופסקה.
משנת 1991, עם הכרזת העצמאות של סלובניה, הכפר משתייך למדינה זו.
בליפיצה נוצר גזע הסוסים ליפיצן.
גזע סוסים זה פותח בימיה של המלכה מריה תרזה שבעלה פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, התעניין בגידול סוסים.
בתקופה שבין 1797 ל-1815 חוותה החווה קשיים רבים.
ב-22 במרץ 1797 נאלץ עדר של למעלה משלוש מאות סוסים לברוח בפעם הראשונה מהצבא של נפוליאון, שחדר דרך האזור הוונציאני לעבר קרניולה ושטיירסקה.
לאחר חתימת הסכם קמפו פורמיו ב-17 באוקטובר 1797 הוחזר העדר בשלום לליפיצה.
המלכה אליזבת ביקרה בחווה באוקטובר 2008. היה זה ביקורה הראשון בסלובניה.
המלכה אליזבת קיבלה במתנה סוס ליפיצני, כמתנה מן העם הסלובני.
הסוס הושאר בחווה לאור בקשה שיישאר בה ויטופל בשמה.
החווה כוללת כעת גם מלון, כמו גם את מוזיאון ליפיקום המוקדש להיבטים שונים של הרבעה וגזע הליפיצן.
בחווה מתקיימים כיום סיורים מודרכים ומופעי ראווה.
ליפמן, רוזנטל ושות' (בהולנדית: Lippmann, Rosenthal & Co) או בקיצור לירו, היה בנק יהודי הולנדי ברחוב ניווה ספיחלסטראט (Nieuwe Spiegelstraat) באמסטרדם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השתמש השלטון הגרמני הנאצי בשם של הבנק עבור סניף בנק שנפתח ברחוב סרפטיסטראט, בשם ליפמן-רוזנטל-סרפטיסטראט, כדי לשדוד את רכושם של יהודי הולנד.
השלטון הגרמני בהולנד הוציא תקנות שכל חשבונות הבנק של היהודים מכל הבנקים יוחרמו, ושהיהודים צריכים לעבור מהבנקים האחרים אל הבנק הזה ולהפקיד בו אוספי אמנות, יהלומים, ניירות ערך, וכדומה.
לירו מכר גם את רכושם של מי שגורשו למחנות הריכוז ובכסף השתמשו למימון מחנה המעבר וסטרבורק, מימון גירוש יהודי הולנד למחנות, ומימון פעילות המועצה היהודית.
נאצים בעלי דרגות גבוהות יכלו לבוא לשם לבחור חפצי אמנות.
יצירות אמנות חשובות נשלחו משם למוזיאונים בגרמניה.
לאחר המלחמה הבנק איבד את שמו הטוב ונמכר לבנק המסחר ההולנדי.
הבנק הוקם ב-1 במרץ 1859, על ידי ג'ורג' רוזנטל וליאו ליפמן.
ג'ורג רוזנטל נולד ב-8 באפריל 1828 בהנובר, גרמניה.
אביו לייזר היה רב ואספן ספרים ידוע, שהניח את היסוד לספריית "ביבליוטקה רוזנטליה" (Bibliotheca Rosenthalia), כיום חלק מספריית האוניברסיטה של אמסטרדם.
ג'ורג עזב את הנובר לאחר שלמד בנקאות אצל דודו, עבר לאמסטרדם, שם התמנה לסוכן מניות.
ב-1859 ייסד יחד עם ליאו ליפמן (יליד לוקסמבורג 1808, נפטר באמסטרדם 1883), את הבנק "ליפמן-רוזנטל", בתחילה ברחוב הרנחראכט 111. לאחר מכן עבר הבנק לניווה ספיחלסטראט 6–8. ג'ורג עצמו גר בהרנחראכט 500. ב-1856 הוא נשא לאישה את סופי מאי.
נוסף להיותו בנקאי שימש רוזנטל גם כקונסול של מלך פורטוגל וב-1884 הוכתר על ידי מלך פורטוגל לברון.
הזוג רוזנטל-מאי היה מאוד פעיל בענייני רווחה.
אשתו אפשרה את בניית מעון האחיות ליד בית החולים היהודי החדש.
באוילנבורך הם אפשרו בניית פנימיה לילדים נזקקים.
רוזנטל היה המייסד של מוסד יהודי לפגועי נפש באפלדורן .
מלחמת העולם השנייה וייסוד "בנק הגזל"
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ועם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני, היה קיים בנק ליפמן, רוזנטל ושות' כבר 81 שנים והיה ידוע כבנק אמין.
הכובש הנאצי ניצל זאת לצרכיו.
הרעיון היה להשתמש בשם ובמוניטין של הבנק מתוך הנחה שהיהודים ירגישו יותר נוח להפקיד את כספם ורכושם ב"בנק יהודי אמין", מה שייקל על הנאצים להשתלט על רכושם.
השלטון הנאצי פתח בנק תחת אותו השם בסרפטיסטראט.
כ-13,000 הפקדות נרשמו בסניף זה.
הבנק פתח גם סניף במחנה המעבר וסטרבורק, שם אנשים יכלו להפקיד את כספם וניירות הערך שלהם לפני שגורשו לאושוויץ.
הרישומים המדויקים של הבנק "אבדו" באופן לא ברור, מה שהקשה להשיב את שאריות הרכוש ליורשים.
ב-1997 נמצאו חלק מהרישומים במקרה כשחבר של העיתונאי יורי אלברכט מצא אותם בבניין משרדים שרכש.
בבנק האמיתי של ליפמן רוזנטל ושות', בניווה ספיחלסטראט אילצו הגרמנים שניים מהבעלים היהודים אדגר פולד ורוברט מאי, להעביר את השליטה לאלפרד פלאשה (Alfred Flesche).
חבר הנהלת הבנק פאול מאי ואשתו רוזה פולד התאבדו שניהם ב-15 במאי 1940 לאחר הכניעה של הולנד לצבא הגרמני.
בתם היחידה והיורשת שלהם אלן פון מארקס-מאי ברחה יום אחד קודם לכן עם משפחתה לאנגליה.
פלאשה היה חבר הנהלה של חברת המסחר רודיוסקוניג ונשיא ה"לשכה הגרמנית" של לשכת המסחר ההולנדית.
מ-8 ביולי 1940 הפך פלשה למנהל "ממונה מטעם" אצל ליפמן, רוזנטל ושות', שהיה העסק היהודי הגדול הראשון שקיבל מנהל "ממונה מטעם".
לאלפרד פלאשה היה שם טוב כבנקאי עצמאי, וכפי שהעיד יותר מאוחר, הוא ניסה להראות את כוונותיו הטובות על ידי ניהול טוב של הבנק.
שני הבעלים היהודיים נשארו לעבוד בבנק כמעט עד סוף המלחמה ושניהם שרדו אותה הודות לכל מיני פעולות של פלאשה.
ב-8 באוגוסט 1941 נפתח ה"סניף" של ליפמן, רוזנטל ושות' ברחוב סרפטיסטראט לאחר צו 148/1941 "הטיפול בהון כספי של יהודים".
זה היה הצו הראשון שנגע לרכוש פרטי של יהודים ונודע אחר כך בכינוי "צו לירו הראשון".
מאמצע 1942 ועד קיץ 1943 הייתה כמות החפצים שנמסרו לבנק "לירו" כה גדולה שהזדקקו לעוד מקומות אחסון ולכך השתמשו בבניין של חוג ידידי בעלי המלאכה ברוטרסטראט ובבניין בורסת היהלומים בוספרפליין.
הבניינים ברוטרסטראט נשכרו ב-1 במאי 1942 לשנה, בתכנון מראש לקראת "צו לירו 2" במחיר של 6,500 גילדן הולנדים, כשגם מקומות האחסון הללו לא הספיקו נשכרו גם שתי קומות ב"בורסת היהלומים", לתקופה שבין ה-1 בפברואר 1943 ועד 31 באוקטובר של אותה שנה.
השכירות לשתי הקומות עלתה 14,000 גילדן.
על פי מאמר שהופיע בעיתון המחתרת Trouw בדצמבר 1943 נכתב שבין מאי 1942 לאוקטובר 1943 יצאו 568 אוניות מהולנד לגרמניה ובהן ציוד ביתי יהודי מוחרם.
ב-22 ביולי 1941, קיבל פלאשה פקודה "להתכונן מבחינה ארגונית להשתלטות על הון יהודי".
הבניין ברחוב סרפטיסטראט 47–55, שהיה שייך לבנק האמסטרדמי נשכר כמקום אחסון של הגזל.
במרתפי הבניין היו שתי כספות גדולות, אחת מהן עם כספות אישיות.
הנאצים החליטו לשלם שכירות של 35,000 גילדן הולנדיים.
כמו כן שילמו לבנק האמסטרדמי עוד 8,700 גילדן כדמי העברת הציוד שלו, 70,000 עבור התכולה, ו-9,000 עבור שני הבניינים הקטנים.
הסכומים האלו היו אפסיים בהשוואה למאות המיליונים שזרמו פנימה בצורה של כסף, תעודות אשראי, ניירות ערך, ניירות חוב, מניות ויותר מאוחר בצורה של חפצי אמנות, יהלומים, זהב ופלטינה.
כוונתו של פישבוק, האיש שהגה את הרעיון של ליפמן, רוזנטל ושות', הייתה ש"בנק הגזל" ימשיך להראות כלפי חוץ כעסק רגיל.
לכן מונתה הנהלה ונראה היה מובן מאליו שאלפרד פלאשה יוצג כמנהל הראשי.
אבל פלאשה לא רצה שום קשר עם הבנק בסרפטיסטראט, אף על פי שאף פעם לא אמר זאת במפורש לממונים עליו.
הוא לא רצה ולא היה יכול לקחת אחריות על הבנק המזויף הזה, הוא רצה להשאיר את שני הבנקים הללו, זה של סרפטיסטראט וזה שבניווה ספיחלסטראט נפרדים זה מזה.
זו לפחות הייתה טענתו אחרי מלחמת העולם השנייה.
חלק מהעדים שהיו שם אשרו את טענתו וחלקם שללו אותה.
גישתו עוררה התנגדות אצל פישבוק שרצה להציג את ליפמן, רוזנטל ושות' כבנק אחד.
אף על פי שפלאשה טען ורצה להראות כאילו שהוא היה מנהל בנק טוב ואחראי שרצה לדאוג לבנק בספיחלסטראט, הקשר בין שני הבנקים היו יותר חזק ממה שהוא רצה להודות.
פלאשה ברח אחרי יום השלישי המשוגע – 5 בספטמבר 1944, שבו התפרסמו ידיעות כאילו בנות הברית החלו לשחרר את הולנד – לגרמניה.
ב-1949 נשפט ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
מספר העובדים אצל ליפמן, רוזנטל ושות' בסרפטיסטראט נותן מושג מה על היקף הגזל והשוד שנעשו.
בזמן "צו לירו הראשון" היו לבנק 268 עובדים, מהם 160 בחלק הבנקאי.
הגרעין היסודי של הסגל הגיע מהבנק האמיתי בניווה ספיחלסטראט.
בסוף 1941 נקראו העובדים האלה על ידי המנהל פולד שהודיע להם שחלקם עוברים לעבוד בבנק שבסרפטיסטראט, פולד לא ידע אז לתת להם הסברים כיוון שגם הוא טרם ידע משהו.
מה שכן היה ברור שכל ענייני הבנק ינוהלו בסרפטיסטראט.
פולד יעץ לאנשי הצוות לציית לצו הזה היות שהבנק בניווה ספיחלסטראט כבר היה תחת מרות גרמנית ולכן העתיד לא נראה בטוח.
והצוות שיעבור לסרפטיסטראט יהיה על כל פנים בטוח בפרנסתו.
ב-1 באוגוסט 1941 עברו 27 עובדים לבנק בסרפאטיסטראט.
קורט ויקטור קרל מוליש, מונה על ידי הנאצים למנהל כוח האדם בבנק, ושיתף פעולה אתם.
בשנת 1936 התגרש מאשתו היהודיה אליס שוורץ ועל ידי עבודתו בבנק ב"לירו" יכול היה להציל אותה ואת בנם הארי מוליש.
ההורים והסבים של אליס נעלמו במחנות הריכוז.
קורט מוליש נשפט לאחר המלחמה על שיתוף פעולה וישב במאסר בית במלון לויד.
ליפצק היא עיר בחלקה האירופי של רוסיה המהווה מרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז בעל שם זהה.
ליפצק נזכרת לראשונה בכרוניקות מהמאה ה-13. פירוש שם העיר הוא "עיר לינדן" עם קשר שמי לעיר לייפציג שבחבל סקסוניה הגרמני.
בשנת 1284 הוחרבה העיר על ידי המונגולים.
יסודה של העיר המודרנית מתוארך לשנת 1703, כאשר פיוטר הגדול הורה לבנות מפעל ברזל יצוק בליפצק בקרבת מרבצי עפרות הברזל לצורך ייצור פגזי ארטילריה.
היא הפכה לאחת העיירות העיקריות של מחוז טמבוב.
הכפר מחוז רומנובסקי, שצמח לאחר בניית המפעלים, שונה בשנת 1709 ליישוב Lipskie Zavody (Lipskiye zheleznye zavody) והפך לחלק ממחוז סוקולסקי.
הארמון הנוסע של פיטר הראשון ומספר כנסיות אותרו בליפצק.
ההתרחבות המהירה של הייצור (הקמת המפעל התחתון) הביאה לצורך בבניית בריכה ייחודית וגדולה ברוסיה הצארית.
מפעלים שבבעלות המדינה סיפקו בעת מלחמה לצי הצבאי (שנועד להגן על גבולות הדרום) מתכת, תותחים, אקדחים, פצצות.
בתקופת שלום, מפעלים ייצרו דוודים, ברזל יצוק, מחבתות.
בתחילה היו ביישובים פרטיים ותנורי פיצוץ, אולם הם לא היו מסוגלים לעמוד בתחרות.
בנוסף לתעשיית ייצור הברזל, היו גם מפעליי בד, עור, גרביים, מפעלי כובעים, צביעה, סדנאות צמרות, גידול כבשים.
ליפצק הייתה מרכז הייצור והלוגיסטיקה של מתחם מטלורגי שלם, שכלל את עוגן קוזמינסקי ויציקת ברזל בורינסקי ובהמשך מפעל העיבוד נובופטרובסקי.
המיוחס בשנת 1713 למפעל הברזל של ליפסקי בעיר - רומנוב, סוקולסק, בלוקולודסק (והמחוזות המקבילים) - התקיים זמן מה בפרובינציה מחוץ לחטיבה המחוזית.
בשנת 1745 הועברו המפעלים מהאוצר "לשיקום" לרשותו של הנסיך רפנין, ומצב העניינים ביישוב השתנה.
קודם כל, מצב העובדים החמיר, שכרם צנח פי 2 והחלה תסיסה.
התעללויות הובילו להקמת הנהלת עובדים למשך שנה בשנת 1762. חקירה על מצב העניינים של יקטרינה השנייה ופרוץ המלחמה בין הרוסים לעות'מאנים החזירה את המפעלים לאוצר.
למלחמה יש השפעה דו-משמעית: היא מובילה לעלייה ונפילה בו זמנית של היישוב.
ב-16 בספטמבר 1779, על פי צו של יקטרינה השנייה, קיבל היישוב ליפסקי זאבודי רשמית מעמד של עיירת מחוז של נפת טמבוב (משנת 1796 – מחוז טמבוב) בשם ליפצק.
הוא כולל את היישוב לשעבר ליפסקי זבודי ודיקינסקאיה.
באותה תקופה חיו כאן כ־6,000 איש.
ב-16 באוגוסט 1781 ליפצק קיבלה את הסמל שלה.
מתחת לזרוע הפרובינציאלית של טמבוב (כוורת ושלוש דבורי זהב) יש עץ טילון מתפשט על רקע זהוב, המשקף את שם העיר.
בשנת 1789 אושרה לעיר תוכנית האב הראשונה שלה.
בשנת 1789 הופיע בעיר המוסד החינוכי הראשון – בית הספר הציבורי הקטן.
בשנים 1791–1803 נבנה המקדש הגבוה בעיר, שהוא עדיין דומיננטי אדריכלי והוא היה קתדרלת המולד של ישו.
מרכז תעשייתי סובייטי ב־6 בינואר 1954, במהלך צמצום מספר היחידות האדמיניסטרטיביות במרכז רוסיה, נוצרו ליפצק וארבעה אזורים נוספים, והעיר קיבלה מעמד של מרכז אזורי.
הניסוי התברר כמוצלח, ובניגוד לאזורי קמנסק, ארזמה ובלשוב, האזור עדיין קיים, לאחר שהפך לתורם של התקציב הפדרלי בשנת 2015.
המעמד המינהלי מעניק לעיר סבב פיתוח חזק.
מוסדות אזוריים רבים מתחילים להיבנות, כבישים עוברים אספלט, ומתבצעת תוכנית רחבת היקף של גינון ותאורת רחוב.
באתר המשתלה של צמחי הפירות והיער בביקנוב נפתח פארק קומסומולסק.
בשנת 1955 הופעלה מרכזיית טלפון אוטומטית לעשרת אלפים מנויים, נפתח בניין חדש של בית החולים האזורי, ומוסדות עירוניים רבים אחרים עברו לבניינים חדשים.
בשנת 1959 נוסד מפעל המלט ליפצק.
בשנת 1963 נפתחה היציקה הגדולה ביותר – "צנטרוליט" ובשנת 1964 – מפעל דשן חנקן.
העיר המורחבת קיבלה עד מהרה מחוזות מנהליים משלה.
בשנת 1965 הוקמו הגדה השמאלית ורובע הגדה הימנית.
בשנת 1966 נפתח לראשונה חיבור רכבת ישיר עם מוסקבה, בניין לשדה התעופה ליפצק עם 100 מושבים והוקם מפעל למוצרי גומי ופלסטיק.
בשנת 1968 התרחשה טרגדיה: במהלך טיסת אימונים של ה-Yak-28 החל המטוס ליפול עקב מנוע בוער.
במחיר חייהם הצליחו הטייסים לקחת את המטוס הנופל מאזורי מגורים.
בשנים 1968–1969 הוקדש לזכרם ההרכב הנפתח של כיכר האוויאטורים ואנדרטת "המטוס".
בתחילת שנות השבעים, כמה רשתות ייצור ולוגיסטיקה מקומיות התגבשו בעיר: מפעלי כרייה (כריית גיר), מיצוי חול לצמח סיליקט, מיצוי כבול – עיבוד חומרי גלם לחומרים מוגמרים (ייצור של בלוקים מבטון, לבני סיד-חול, מלט, ברזל יצוק, יריעות מגולגלות) – בניית מכונות – ייצור מכונות וחלקים למכונות (מנועים מתנעים, טרקטורים)
ב-1972 הטרוליבוס הראשון הושק וגשר אוקטיברסקי נפתח להפעלה (בזמן הפתיחה – גשר מס' 2, המחבר בין האזורים הדרום-מערביים של הגדה הימנית ליישוב LTZ), הוקם בעיר אזור סובייצקי על בסיס גשר פרובוברז'ני.
ב-1973 המכון הפוליטכני ליפצק מאורגן, תנועה אווירית נפתחת עם בלגורוד, וורונז', גובקין, קורסק, מוסקבה, אורל, פנזה, ריאזאן וסראטוב.
ב-1974 TsUM, הגדול ביותר באזור כדור הארץ השחור, נפתח, פארק הניצחון הוצב (לימים אחד הפופולריים בעיר), השלב הראשון בכביש הטבעת הוזמן, ארמון הספורט זבזדני פתח את שעריו.
ב-1978 גשר סוקולסקי נפתח לכביש הטבעת, בצומת שדרת פובי והדרך לטרקטורני, נחשפה אנדרטה לטנקיסטים, דומיננטית אדריכלית של האזור.
בסוף שנות ה-80 - תחילת שנות ה-90 נמשכה תנופת הבנייה לגובה, אך פרויקטים רבים הושלמו בשנות ה-90 באיחור: שני בניינים רבי קומות בגובה עשרים קומות, בניין תחנה חדש ובית קולנוע "אוקטובר", תחנת אוטובוס, הבניין הראשי של השוק המרכזי, מתחם בניינים רבי קומות נבנו בראשית רחוב דובאטור.
עם קריסת ברית המועצות בראשית שנות התשעים, מפעלים תעשייתיים רבים בעיר נקלעים למצב קשה, ואי תשלום השכר הופך לנרחב.
אף על פי כן, התפתחות העיר נמשכה: בשנת 1993 המפעל לייצור מקררים "שטינול" החל לעבוד, ובשנת 1996 נפתחה בעיר האנדרטה השנייה לפיטר הגדול, שהפכה לנקודת ציון חשובה של מרכז העיר.
תחילתה של ליפצק המודרנית היה הכפר הקטן מאליה סטודנקי ליפצקי, שנודע במאה ה-17 וממוקם בסמוך לנהר וורונז' באזור הפארק התחתון הנוכחי וגורודיששה.
בתחילת המאה ה-18, בצו פיטר הגדול, הופיעו כאן צמחים מטלורגיים שהולידו את הכפר ליפצק צמחי ברזל (במקורות שונים יש גרסה של צמחי ברזל ליפצק).
מאוחר יותר נבנו בכפר מפעלים אחרים.
עם הזמן, כאשר נבנו והתפתחו צמחים ומפעלים, התרחב היישוב, וכבש שטחים ליד נהר וורונז', בגבעת הקתדרלה ובשני צידי יומן הקמני.
עם התפתחות התעשייה, המרכז הכלכלי של המחוז עובר בהדרגה לליפצק.
ב־16 בספטמבר 1779, על פי צו הקיסרית קתרין השנייה, הפך הכפר ליפצק צמחי ברזל לעיר ליפצק, מחוז טמבוב.
בשנת 1788 נערכה עבורה התוכנית הכללית הראשונה.
תוכנית זו התעלמה לחלוטין מהבניינים ומהשטח הקיימים.
במקום רשת הרחובות המבלבלת, תוכננה רשת חדשה של בלוקים מלבניים בגודל אחיד משני צידי יומן האבן.
הכיכר המרכזית היחידה בעיר הייתה אמורה להיות ממוקמת בצומת הרחובות הנוכחיים בוורושילוב והסובייטים.
אם משווים את התוכנית של ליפצק בסוף המאה ה-18 עם המפה הנוכחית של החלק המרכזי של העיר, אפשר למצוא רק את הרחובות שכיום נקראו על שם סלטיקוב-שכדרין וקרל מארקס, כמו גם את התוואי של העליון סכר בריכה (כיום הקטע הראשוני של מעבר פטרובסקי).
כל שאר הרחובות שהיו באותה תקופה חוסלו במהלך המאה ה-19.
תוכנית האב מעולם לא החלה להיות מיושמת מכיוון שלא הייתה שום אפשרות כלכלית לכך.
מסיבות שונות, בשנת 1786 הפסיקו מפעלי המטלורגיה את עבודתם, ובשנת 1795 הם נסגרו.
ב-25 באפריל 1805 נפתח אתר נופש בשם מינרלנייה וודי.
מושל טמבוב, יחד עם מנהל אתר הנופש, IN נובוסילצב, הונחה להפוך את העיירה הפרובינציאלית והבנויה באקראי לעיר עץ וקש למתחרה באתרי הנופש האופנתיים במערב.
לצורך כך פותחה תוכנית כללית חדשה לליפצק, שאושרה על ידי הקיסר אלכסנדר הראשון ב-19 ביולי 1805.
התוכנית הכללית החדשה, כמו גם הקודמת בשנת 1788, קבעה הגדלה של שטחה של העיר ותפרק אותה לרבעים מלבניים.
התוכנית קבעה שני ריבועים עיקריים: הראשונה – המרכזית, על הגדה השמאלית של ליפובקה, סובורנאיה (כיום לנינה), השנייה - לירידים ובזארות, על הגדה הימנית של ליפובקה, כיום קומונלנאיה.
העיר הייתה מוקפת מבצר וחפיר, משם הובילו ארבעה שערים לורונז', אוסמן, לבדיאן וטמבוב.
Leapmotor (במנדרינית: 零跑) היא יצרנית רכב סינית שהמטה שלה ממוקם בהאנגג'ואו שבסין, היא עוסקת בעיקר בייצור רכבים חשמליים.
ב-13 ביוני 2018, בתערוכת CES אסיה, ליפמוטור הכריזה על שבב הבינה המלאכותית הראשון מתוצרתה, ונקרא "Lingxin 01".
השבב פותח בשיתוף פעולה בין ליפמוטור ו-Zhejiang Dahua והוא מיועד לרכבים אוטונומיים ולשם כך כולל יכולת למידה עמוקה וכוח מחשוב גדול.
החברה שילבה אנכית רכיבים בעלי רווחים גבוהים על ידי פיתוח ובניית רכיבים בעצמה כגון מנועים חשמליים, מעבד רכב ותאורת לד.
באוקטובר 2018 הודיעה ליפמוטור על כוונתה להשיק שלושה דגמי מכוניות, ה-T03, ה-S01 וה-C11, כל אחד מהם מבוסס על פלטפורמה אחרת.
ביוני 2019 הושק בסין הרכב הראשון, שנקרא S01, רכב בתצורת קופה 2 דלתות חשמלי, אחרי שאב טיפוס הוצג בתערוכת הרכב בגואנג'ואו ב-2017. באותה עת גייסה החברה 380 מיליון דולר והחלה בבניית מפעל.
ב-11 במאי 2020 הוכרזה המכונית החשמלית השנייה, ה-T03, מכונית מיני עירונית חשמלית, בשלוש גרסאות שונות.
בנובמבר 2020 הושקה המכונית החשמלית השלישית, ה-C11, קרוסאובר חשמלי עם 7 מקומות ישיבה.
ב-11 מאי 2022 השיקה ליפמוטור את הרכב הרביעי שלה, מכונית סדאן חשמלית בשם C01, ולפי הנטען בעלת טווח של 500–717 קילומטרים בהתאם לרמת הגימור.
בשנת 2023 מכרה ליפמוטור 20% מאחזוקתיה ליצרנית הרכב סטלנטיס תמורת 1.5 מיליארד אירו.
ב-22 בנובמבר 2022 הושקה ליפמוטור בישראל על ידי היבואן מטרו מוטור עם תחילת המכירות של הליפמוטור T03. בשנת 2024 עבר הרישיון לייבוא לידי חברת סמלת.
ליפיצה גורנה (בפולנית: Lipica Górna, באנגלית: Verkhnia Lypytsia ובאוקראינית: Верхня Липиця) הוא ישוב השוכן במחוז איוואנו-פרנקיבסק במערב אוקראינה.
צמוד אליו נמצא הכפר ליפיצה דולנה (בפולנית: Lipica Dolna ובאוקראינית: Нижня Липиця).
הכפרים שייכים מנהלתית לאזור העיירה הקרובה רוהאטין (Rohatyn).
שם היישוב מורכב מהמילה ליפיצה, שמקורה בפולנית, ומשמעותה הוא עץ תרזה והמילה גורנה שמשמעותה עליונה.
כאשר משמעות המילה דולנה, המופיעה בשם הכפר הצמוד, היא תחתונה.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו ביישובים הללו שלוש קהילות אתניות: יהודים, אוקראינים ופולנים.
הקהילה היהודית התקיימה עד מלחמת העולם השנייה שבמהלכה הושמדה רובה והניצולים עזבו את האזור.
לאחר המלחמה הועבר חלק מהאוכלוסייה הפולנית במסגרת חילופי אוכלוסייה עם פולין.
סמוך אל היישוב זורם נהר נאראיבקה (naraivka) שהוא התפצלות של נהר גנילא ליפא (בפולנית: Gniła Lipa.
בעת מלחמת העולם השנייה המחוז בו נמצאו הכפרים נקרא סטניסלב ונחשב חלק מחבל ארץ גליציה בפולין.
היישובים הגדולים הקרובים לליפצה גורנה באזור הם העיירות בורשטין בדרום מערב, בז'ז'ני בצפון מזרח ורוהאטין במערב שהיא הגדולה מביניהם.
המטרופולין לבוב נמצא כ-88 ק"מ צפון מערב מהישוב.
הכפר מוזכר בשנת 1836 בספר המתעד את כלל יישובי האימפריה האוסטרו הונגרית.
האזור היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית משנת 1772 ועד התפרקותה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה נוהלה מערכה צבאית באזור היישוב במהלכה נלחמו צבאות האימפריה האוסטרו-הונגרית ורוסיה הקיסרית.
הקרבות גרמו לנפגעים ונזק לרכוש בצמד הכפרים.
מספר התקפות גז התרחשו באזור.
לאחר התפרקות האימפריה היישוב עבר משנת 1918 להיות תחת ריבונות הרפובליקה הפולנית השנייה שהוקמה לאחר המלחמה.
היישוב נכבש בשנת 1939 על ידי ברית המועצות כחלק מהשתלטות על חלקים מפולין כתוצאה מהסכם ריבנטרופ-מולטוב שנחתם עם גרמניה הנאצית.
היישוב נכבש על ידי גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה בשנת 1941. הצבא האדום שחרר את היישוב ביולי שנת 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה הכפרים הועברו לשליטה של אוקראינה הסובייטית במסגרת חילופי שטחים ואוכלוסייה עם פולין.
לאחר התפרקות ברית המועצות האזור הפך להיות חלק מאוקראינה המודרנית.
מהמאה ה-18 ועד מלחמת העולם השנייה
קהילה יהודית התקיימה ביישוב כנראה מהמאה ה-18. בשנת 1765 תועד קיומה של קהילה בת מספר קטן של יהודים שהתגוררה בצמד הכפרים.
הקהילה היהודית בליפיצה גורנה הייתה גדולה מאשר זו שבשכנתה, ליפצה דולנה, והיא מנתה כ-200 איש בתחילת המאה ה-20. עקב הקרבות שהתנהלו באזור במלחמת העולם הראשונה חלק גדול מהקהילה היהודית עזב את הכפרים.
בעת המלחמה רוב רכושה של הקהילה היהודית בליפיצה גורנה נלקח או הושמד על ידי אוקראינים מקומיים.
לאחר התערבות ראש המועצה האוקראיני, השלטון הפולני ובסיוע המשטרה הפולנית הוחזרו לאחר המלחמה רוב בתיהם של היהודים לבעליהם.
לאחר המלחמה חזרו כ-150 יהודים לליפיצה גורנה וקבוצה נוספת של יהודים מהכפר היגרה לארצות הברית.
הקהילה היהודית הקטנה בליפיצה דולנה חזרה בחלקה לאזור לאחר המלחמה.
הקהילה היהודית עבדה בעיקר בחקלאות, מסחר זעיר ובעסקים דוגמת טחנות קמח.
לכפר ליפיצה גורנה הגיעה לאחר מלחמת העולם הראשונה משלחת של הברון רוטשילד שסיפקה סיוע כספי ובנוסף התקבל סיוע מיהדות ארצות הברית.
חלק מבני הקהילה למדו בבית ספר פולני שהוקם בכפר.
אחרים, בעלי יכולת כלכלית, למדו בגימנסיה בעיר רוהאטין.
בשנת 1926 תלמידי בית הספר היסודי, הכולל ילדי הקהילה מצמד הכפרים, נבחרו לתעד את שמם בהצהרת הידידות של פולין לארצות הברית במלוא 150 שנה למדינה.
בשנת 1930 התקיימה הכשרה קיבוצית שכללה צעירים מהקהילה שהיו חלק מתנועות הנוער לקראת עלייה לארץ ישראל.
בשנת 1933 היגר תושב המקום הראשון, ישראל גלילי (שטיינוורצל), לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ עין המפרץ.
תושבים נוספים עברו לארץ ישראל לאחר הכשרה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והצטרפו לקיבוצים שונים.
יחסיה של הקהילה עם הקבוצות האתניות האחרות באזור היו מורכבים.
תושבים מהקהילה האוקראינית, שהייתה הגדולה מבין הקהילות באזור, הטרידו מעת לעת את הקהילה היהודית ואף שרפו בתים.
ב-1929 במסגרת גל של לאומנות אוקראינית התמרדו האוקראינים באזור, שרפו תשתיות של הממשל הפולני ותקפו את הקהילה הפולנית והיהודית.
תנועות נוער כגון החלוץ, השומר הצעיר ובית"ר הוקמו בליפיצה גורנה בסביבות שנת 1927 ושירתו גם צעירים מליפצה דולנה וישובים קטנים נוספים מהסביבה.
התנועות קיימו פעילות משותפת עם קבוצות דומות מקהילות במחוז דוגמת העיירה רואהטין.
פעילות תרבות יהודית וציונית הוקמה ביישוב על ידי איש החינוך יחזקאל ברטשפיס.
הוא ארגן פעילות גיוס כספים לקרן קיימת לישראל וקרן היסוד.
כמו כן הקים חוג ללימוד עברית, ספרות והיסטוריה יהודית ותיאטרון שהעלה בעיקר מחזות מהתרבות היהודית.
בנוסף הוקמה ספרייה ששירתה את צמד הכפרים.
הקהילה מצמד הכפרים הועברה לגטו רוהאטין על ידי הנאצים ועוזריהם המקומיים בשנת 1941. חלק קטן מהקהילה הצליח להימלט ליערות באזור בהם התחבאו יהודים נוספים מקהילות המחוז.
יהודים מהקהילה נרצחו ב-20 במרץ 1942 כחלק מקבוצה של כ-2,000 יהודים בבורות ירי ליד תחנת הרכבת בעיר רוהאטין.
בספטמבר ובדצמבר 1942 נשלחה חלק מהקהילה בטרנספורט מתחנת הרכבת של רוהאטין למחנה השמדה בלז'ץ.
אחרים נרצחו בגטו וביערות באזור.
השמדת היהודים באזור בוצעה על ידי קצין הס"ס הנס קריגר (Kruger) ואנשיו מתחנת הס"ס בעיר סטניסלבוב.
ב-6 ביוני 1943 הושמד גטו רוהאטין על ידי הנאצים ויחידות אוקראיניות ירו ביהודים שנתפסו חיים בבורות בבית העלמין ליד העיר.
שורדים שהצליחו להימלט התחבאו ביערות הסביבה, בחוות של מכרים מקומיים ובבונקרים.
פרטיזנים ולוחמים בכוחות בעלות הברית
יהודים מהישוב נלחמו בנאצים ובעוזריהם המקומיים כגון הפרטיזן מרדכי האוזר מליפיצה גורנה.
הוא נלחם ביערות האזור במשך תקופה ארוכה וסייע ליהודים נמלטים.
לאחר שנפצע בעת קרב הוא נתפס והוצא להורג.
אנשל דורפמן נלחם במסגרת הצבא האדום בנאצים, הוא נפל בשבי הגרמנים אך הצליח להימלט.
מאוחר יותר נתפס ונרצח על ידי אוקראינים משתפי פעולה.
ישראל חצרוני (דורפמן) שהיגר כחלוץ לארץ ישראל חזר לאירופה כלוחם בבריגדה היהודית.
הוא היה מפעילי תנועת הבריחה שסייעה לניצולי שואה לאחר המלחמה.
שלוש קבוצות של שורדים מקהילת צמד הכפרים ניצלו ובנוסף להם מספר יהודים בודדים.
קבוצה ראשונה בראשה רוזה נסהופר (באל) וברנרד קסלר הצליחה לפרוץ פתח בקרון המשא ולקפוץ מהטרנספורט שיעדו תאי הגזים במחנה השמדה בלז'ץ בדצמבר שנת 1942. קבוצה זו התחבאה ביערות עם יהודים מיישובים אחרים ולאחר מכן במסתור במרתף של בניין מפקדת הכוחות הנאצים בעיר רוהאטין.
הבניין שימש אף כבית חולים צבאי לחיילי ס"ס ולפני המלחמה שימש כבניין ממשל..
מקבוצה זו, יוסף אהרון באל מליפצה יצא להשיג מזון ליושבי המסתור אך נתפס ועונה על ידי הנאצים על מנת שיסגיר את מיקום הבונקר.
לאחר שלא הסכים להסגירו הוא נרצח.
קבוצה שנייה בראשות יששכר האוזר, עם שני ילדים, התחבאה ביערות האזור ובחווה בליפצה גורנה אצל תושב מקומי, כנראה מקהילת עדי יהוה, שסייע ליהודים רבים במהלך המלחמה.
קבוצה שלישית שבראשה שרה האוזר, עם שלושה ילדים, התחבאה במהלך המלחמה במיקום לא ידוע באזור.
מספר משפחות פולניות מהישוב עזרו ליהודים במהלך השואה למרות פרסום צו על עונש מוות למסייעים על ידי הנאצים.
משפחת סובינסקי (sowinski) הסתירה יהודים בחווה שלהם וסייעה במזון ומידע לקבוצות יהודים שהסתתרו ביערות מחוץ ליישוב.
תושבת היישוב, מעדת עדי יהוה שהתנגדה לאידאולוגיה הנאצית, סייעה במזון ומידע ליהודים נמלטים ומשפחת דובסקי (Dubski), שאף היא הייתה מעדת עדי יהוה, הסתירה יהודים בחווה שלהם וסיפקה מזון ליהודים נוספים וכך סייעה להם לשרוד.
אזור רוהאטין וצמד הכפרים שוחרר על ידי הצבא האדום ביולי 1944. הניצולים היהודים המעטים יצאו ממקומות המחבוא ונאספו בבניין בעיר רוהאטין.
יוצא הקהילה משה שילר שחזר לכפר לבדוק את טחנת הקמח שלו נרצח על ידי אוקראינים לאומנים תומכי סטפן בנדרה.
מחשש מפוגרום ורציחות מצד תומכי בנדרה שביצעו התקפות באזור התגוררו הניצולים ליד בניין כוחות הביטחון הסובייטים בעיר.
לאחר מכן הניצולים עזבו את גליציה.
לפי הערכות כ-15 יהודים מצמד הכפרים הצליחו לשרוד את השואה והם עזבו לאחר המלחמה את האזור ליישובים ומחנות מעבר בפולין, אוסטריה וגרמניה ולאחר מכן למדינות שונות דוגמת ישראל וארצות הברית.
חלקם פעל לאחר המלחמה במסגרת ארגון יוצאי רואהטין והסביבה בישראל.
יהודים יוצאי צמד הכפרים היגרו לפני מלחמת העולם השנייה למספר מקומות בעולם ובעיקר לארצות הברית.
כמו כן מספר יהודים צעירים מהכפרים עלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה והתגוררו בקיבוצים דוגמת כפר מסריק, שריד, עין המפרץ, רמת השופט ועוד.
מספר ניצולים מהמלחמה עלו לישראל והתגוררו בחיפה ובמרכז הארץ.
ניצולים נוספים עברו לגור בארצות הברית.
הליצ'י (שם מדעי: Litchi chinensis; בסינית: 荔枝) הוא עץ פרי טרופי, הגדל במקור בדרום סין.
זהו עץ ירוק עד בגודל בינוני, המגיע לגובה של 15 - 20 מטר.
ניצני עליו הם תחילה אדמדמים ולבסוף מתפתחים לעלים ירוקים באורך 15 - 25 ס"מ.
פרחי הליצ'י הם קטנים בצבע לבן-ירקרק או לבן-צהבהב.
הפרי, בקוטר של כ-3 ס"מ.
הוא לבן, בשרני ומתוק, בעל קליפה מחוספסת בגוון אדום, שאינה אכילה אך ניתנת להסרה בקלות.
הליצ'י עתיר בוויטמין C, בזרחן ובוויטמינים מקבוצת B.
הליצ'י מבשיל בין יולי לאוקטובר, כ-100 ימים לאחר הפריחה.
ליצ'י גדל למכביר בדרום סין, ארץ מוצאו, וכמו כן, בדרום-מזרח אסיה ובהודו, בדרום יפן, ולאחרונה גם בפלורידה, בהוואי ובמזרח אוסטרליה.
האקלים הדרוש לגידול הליצ'י הוא טרופי-חם, כפורי-חורף מועטים ולא מתחת למינוס 4 מעלות צלזיוס, קיץ חם, גשמים ולחות.
מצע הגדילה הטוב ביותר הוא אדמה מעט חומצית ועשירה בחומר אורגני.
ליצ'י נמכר טרי בשווקים סיניים ובקופסאות שימורים לאורך כל השנה.
הקליפה האדומה של הליצ'י מקבלת צבע חום כהה בהקפאה, אך הטעם לא משתנה.
בהודו אכילה מרובה של פרי בוסר של עץ הליצ'י על בטן ריקה גרמה למוות של ילדים רבים, שסבלו מתת תזונה, בשל רעלן MCPG שיש בפרי.
הליצ'י קרוב למספר פירות-טרופיים נוספים דוגמת הרמבוטן, הלונגן והגוארנה.
בסין מצויים מאות זני ליצ'י, ולעומת זאת בישראל, מגדלים ליצ'י מאוריציאני, שמוצאו מהאי מאוריציוס, וליצ'י פלורידאני, שמוצאו מפלורידה בדרום ארצות הברית.
בשנים האחרונות נכנס לגידול מסחרי גם הזן הונג-לונג, שפריו גדול יותר ובעל נראות יפה יותר משני הזנים האחרים.
אף על פי שמוצא העץ הוא אולי מאזורים טרופיים, ניתן לגדלו גם בתנאי הארץ, שהם תנאים סוב-טרופיים.
עצים ראשונים ניטעו בארץ כבר בשנות השלושים של המאה העשרים.
חלקות התצפית הראשונות ניטעו בראשית שנות השישים, והחל מסוף שנות השבעים הוחל בארץ בנטיעה נרחבת למדי של ליצ'י, ומאז הוא מצוי בשפע בשווקים.
רוב מטעי הליצ'י מצויים באזור החוף, אך גם בבקעת הירדן, בדרום רמת הגולן, בעמק הירדן, בבקעת ארבל ובאצבע הגליל.
עופות התוכי הירוק, הדררה, שהתפשטו מאוד בארץ בשנים האחרונות, מסבים ליבול הליצ'י נזקים רבים.
ליצנות רפואית הוא תחום ברפואה האלטרנטיבית, בו ליצנים פועלים בבתי החולים ובמרכזים הרפואיים.
הרעיון מאחורי השיטה הוא שהומור וצחוק משפרים את מצבם הרפואי של מאושפזים.
ליצנים רפואיים מקצועיים החלו לעבוד בבתי חולים בעיר ניו יורק בשנת 1986 במסגרת תוכנית שנקראה "יחידת הליצנות הרפואית של קרקס התפוח הגדול", שהוקמה על ידי מייקל כריסטנסן.
כריסטנסן טבע את המשפט: "אם החולים לא יגיעו לקרקס, הקרקס יגיע אליהם".
אחד ממיסדי הענף הוא פאץ' אדמס, שב-1972 הקים עם עמיתיו מוסד לטיפול בשיטה הליצנות בווירג'יניה המערבית.
בעשור הראשון של המאה ה-21, מועסקים ליצנים רפואיים במוסדות רפואיים באירופה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וישראל, ומיעוטם פועלים בהתנדבות.
הליצנים הרפואיים נקראים בשמות שונים: בארצות הברית משתמשים בכינוי "רופאים ליצנים", על אף שאינם רופאים, בישראל הם נקראים "ליצנים רפואיים" או "ג'לולוגים", ובאירופה בשמות שונים, לדוגמה, "ליצנים מיוחדים", "ליצני בתי חולים" בצרפתית, ו"ליצנים קליניים" בהולנדית.
הליצנים הרפואיים דואגים לצרכים נפשיים וחברתיים של החולים המאושפזים, הם מסיחים את דעת החולים במהלך תהליכים כואבים ומפחידים, ועוזרים להם להסתגל לשגרת בית החולים.
אווירת הכיף והצחוק עוזרת להשכיח מן החולים לרגע את מחלתם ולהפיג את המתח בו הם מצויים.
הליצנים הרפואיים משתמשים בכישוריהם כגון: קסמים, פיסול בלונים, סיפור סיפורים ועוד, על מנת לספק לילדים מנות כיף שתעזורנה להם להתמודד עם הרגשות הרבים שהם עלולים לחוות בזמן השהיה בבית החולים - פחד, דאגה, בדידות ושיעמום.
השימוש בהומור כאמצעי להקלה על החולה משייך את הליצנות הרפואית לתחום הרפואה המשלימה.
הכוח המרפא של ההומור והצחוק הוכח במספר מחקרים כמסייע להרפיה, מפחית כאב באמצעות ייצור אנדורפין, מסייע למערכת החיסון על ידי הגדלת מספר תאי הלימפוציט T והפחתת רמת הקורטיזול בדם, עוזר לעידוד השקפה חיובית והתמודדות עם מצבים קשים.
בנוסף הוכח כי ההומור מגביר את סיכויי העמידה בתהליכים רפואיים שונים ומאיץ את החלמת המטופל.
הליצנים הרפואיים לא התקבלו בבתי החולים כדבר מובן מאליו.
בחדר הניתוח, היחס אל הליצנים חמור, והם נתפסים כגורם מפריע ומעכב, הן על ידי האחיות והן על ידי הרופאים במחקר שערך עמרי אלרואי חלק מאנשי הצוות הרפואי מודים בראיונות איתם כי הם רואים בליצן הרפואי דמות נחמדה, אולם אין זו "עבודה רצינית" עם מטרות טיפוליות.
החשש העיקרי הוא לפגיעה במעמדם בבית החולים ובמעמד הליצנים הרפואיים בכלל.
ייתכן שמקור חשש זה הוא בעובדה שעדיין בעשור הראשון של המאה ה-21 לא נתפס הליצן הרפואי, אצל כל הרשויות הרפואיות, כגורם מקצועי, חיוני ובלתי נפרד מהליך הריפוי של חולים.
אבל למרות שבבתי החולים כבר הבינו את חשיבותם, הדבר לא היה כך אצל משרד הבריאות.
אחרים ראו בהם גימיק תקשורתי של בתי החולים, עם זאת, הולך ומתרחב מעגל בתי חולים המעסיקים ליצנים רפואיים כעובדים מן המניין, מתוך הכרה בתפקידם.
כהמשך למגמה של ההכרה בתחום במדינת ישראל, ביוני 2011 הנפיקה חברת דואר ישראל בול בנושא הליצנות הרפואית.
ליצן הוא בדרן שמבדר באמצעות הומור, על ידי התחפשות לדמות מצחיקה וביצוע תרגילי סלפסטיק וסוגים נוספים של בדיחות.
ליצנים לבושים לרוב בתלבושת אופיינית, צבעונית ובולטת בשונותה מהמקובל, למשל בגדים שדוגמת מחציתם האחת שונה משל המחצית השנייה, עם צווארון גדול ומסולסל, כובע גבוה ומחודד, ונעלי ליצן - נעליים ענקיות, שעשויות להיות מעוטרות בפונפון.
איפור אופייני לליצן כולל פנים מולבנות, פה גדול הצבוע באדום הרבה מעבר לגבולות הפה הטבעי ומעוצב כחיוך, אף בצורת כדור אדום.
ליצנים מופיעים בקרקס, בירידים, בפארקי שעשועים, בבלט, בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, בבתי חולים ובמסיבות פרטיות.
מקצוע הליצן המודרני צמח מדמותו של ליצן החצר.
ליצנים החלו לתפוס מקום מרכזי יותר בהופעות הקרקס עם התחזקותן של עמדות הרואות בהופעת בעלי חיים בקרקס ואילופם לשם כך התעללות.
מגמה זו התחזקה עם חקיקתם של חוקים האוסרים הופעת בעלי חיים בקרקס במדינות או ישויות מוניציפליות.
מתאר את הקשר, שהוא לכאורה בעל סתירה פנימית, בין קומדיה לבין הפרעות נפשיות כמו דיכאון וחרדה.
חלק מהליצנים הם ביסודם אנשים עצובים שנלחמים באמצעות ההומור והבדיחות במרה השחורה שלהם עצמם, לאחר שחוו בילדותם ובנעוריהם תחושות של חסך רגשי ובדידות.
מספר מחקרים פסיכולוגיים הצביעו על תכונות התנהגותיות ייחודיות אצל קומיקאים שאינן נמצאות אצל שחקנים רגילים, והראו כיצד הם משתמשים בהומור כמנגנון התמודדות להסתרת טראומה נפשית ולהתגברות על חרדה חברתית.
בשל תפיסה זו הפכה דמות הליצן באורח אירוני לסמל העצב והבדידות.
לתפיסה זו ניתן למצוא עוגנים רבים בתרבויות השונות לדוגמה בציוריו של האמן פבלו פיקאסו בתקופה הוורודה או ב"שיר הליצן" של מרדכי לבנון בו מתוארת דמות של ליצן שנאלץ להיות שמח כל עת שעוברות עליו חוויות חיים קשות וטראגיות.
יש המשתמשים, החל משנות השמונים של המאה העשרים, במונח "קולרופוביה" לתיאור פחד חריג מליצנים.
חרף השימוש בסיומת "פוביה", אין זה מונח מקובל בפסיכולוגיה.
פחד מליצנים הוצג בסיטקומים אחדים ובסדרות טלוויזיה מצוירות, עקב הסיטואציה הקומית הגלומה בו.
פחד מליצנים גרם ליצירת סרטים וסדרות רבות בהם ליצנים מגולמים כמפחידים וכרשעים.
ליצנות רפואית הוא תחום ברפואה בבתי החולים ובמרכזים הרפואיים שנעשה על ידי ליצנים מיוחדים הנקראים "ליצנים רפואיים", ובו נעשה שימוש בכוחו המרפא של ההומור לצורך שיפור באיכות חייהם, בתפקודם ובמצבם של חולים.
בעברית, בנסיבות ובהקשרים מסוימים, נעשה שימוש במילה "ליצן" דווקא בלשון צינית וסרקסטית.
בעוד שמשמעותה המקורית של המילה מתארת אדם מצחיק ומבדר, הרי ששימוש בהקשרה הציני של המילה מתאר מאידך אדם השם עצמו ללעג, מתנהג בצורה מגוחכת, שאינו מודע למשמעות התנהגותו, מעשיו או דבריו, והגורם לסובביו ללעוג לו.
לעיתים, מתבטא הדבר גם בצחוק סרקסטי, או הנובע ממבוכה - שמקורו אינו הומוריסטי.
גם המונח "ליצן החצר" משמש למשמעות זו.
ליפתא (בערבית لفتا) הוא כפר נטוש במבואותיה המערביים של ירושלים, המצוי בתוך שמורת הטבע מי־נפתוח (ליפתא).
הכפר הנטוש ממוקם מצפון לכביש 1, במדרון היורד לנחל שורק, בגובה ממוצע של כ־700 מטר מעל פני הים.
יש המזהים את הכפר עם היישוב המקראי "מי נפתוח".
מבני היישוב המודרני נבנו ברובם בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, אך יש מבנה אחד שמתוארך לתקופה הצלבנית.
תושבי הכפר היו ערבים עד תחילת מלחמת העצמאות, בתחילת דצמבר 1947 קיבלו תושבי הכפר הוראה מהוועד הערבי העליון לפנות את הנשים והילדים, ובכפר הוצבו אנשי הנג'אדה שנסוגו מן הכפר בחודשיים שלאחר מכן.
במהלך המלחמה שוכנו בכפר פליטים יהודים, ולאחר המלחמה שוכנו בו עולים חדשים מתימן ומכורדיסטן.
רוב התושבים היהודים פונו תמורת פיצוי בין השנים 1971–1969. לאחר הפינוי פעלו בחלק מהמבנים הנטושים בית הספר ליפתא ומרכז הגמילה ליפתא.
בשנות ה־80 של המאה ה־20 הוכרזה באזור שמורת טבע עירונית על ידי העירייה.
לאחר פינוי 13 המשפחות האחרונות בהם חברי הכת הירושלמית ב־2017, הוכרז המקום כשמורת טבע לאומית.
יש המזהים את הכפר ליפתא עם היישוב המקראי "מי נפתוח", המוזכר כגבול בין נחלות שבט יהודה ובנימין – () יש סברה שהמעין ואחריו היישוב נקראו על שם פרעה מרנפתח.
ככל הנראה בתק' הברזל התפתח יישוב יהודי סמוך למעין, בתקופת המרד הגדול נודע הכפר בשם בית לפתפי.
מקורות מהתקופה הביזנטית מזכירים יישוב בשם 'נפטו' שסבל מבצורת ובתקופה הצלבנית נקרא המקום קלפסטה ואכן בכפר נסקר מבנה צלבני המשולב במבנה מאוחר יותר.
היישוב בכפר חודש בתקופה העותמאנית, ובשנת 1596 מנו תושבי הכפר 396 נפש.
התושבים היו מוסלמים ברובם, ועסקו בעיקר בחקלאות.
את תוצרתם החקלאית מכרו בירושלים.
במאה ה־19 נערך בליפתא במסגרת "מרד הפלאחים" קרב בין הצבא המצרי לצבא הפלאחים המורדים; בהמשך הוקם במקום בית יתומים נוצרי על ידי המיסיונר הגרמני יוהאן לודוויג שנלר.
נוסעים שעברו באזור במחצית הראשונה של המאה ה־19 סיפרו על כפר קטן הנמצא בעמק, וכן על המסגד, המעיין והשטחים החקלאיים שבו.
יהושע בן אריה העריך את מספרם בראשית המאה ה־19 בכ־200 נפשות ובשנות ה־70 של המאה ה־19 בכ־300 עד 400 נפשות.
בסוף המאה ה־19, עם התרחבותה של ירושלים, הפך הכפר לחלק מהרצף האורבני של העיר.
מטייל אחר, ויקטור גרן, אמד בשנות ה־60 של המאה ה־19 את מספר תושבי הכפר בכ־600. בראשית המאה ה־20 התרחב הכפר במעלה ההר, ובתים רבים נבנו על ידי עשירי הכפר באזור שכונה "ליפתא עילית".
במאורעות תרפ"ט (1929) תושבים ערבים מהכפר השתתפו במעשי השוד ובתקיפת השכונות היהודיות הסמוכות.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, התנפלו תושבים מהכפר על השכונות רוממה, נחלת ציון ושערי צדק, ירו עליהם וזרקו אבנים.
הממשלה הבריטית חימשה פקידים אזרחיים בנשק וכן הגיעו צעירים יהודים להגנת השכונות.
תושבים מהכפר תקפו יחד עם תושבים מבית חנינא את שכונת סנהדריה, שהייתה אז השכונה הצפונית בירושלים, והמפתח לשכונות רבות אחרות כמו שכונת הבוכרים ומאה שערים.
קרבות ירי על השכונה התקיימו במשך מספר ימים, שבסופם נהדפו התוקפים ורבים מהם נהרגו.
בנובמבר 1934 נרצח סוחר קרקעות תושב הכפר על ידי התארגנות מקומית של ערבים לאומניים שהתנגדו למכירת קרקעות ליפתא ליהודים.
מוכתר הכפר, מחמוד עיסא, קיבל גם הוא איומים ברצח על רקע דומה.
גם במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ("המרד הערבי הגדול") השתתפו תושבי הכפר במעשי תקיפה נגד השכונות היהודיות והתחבורה בכביש ירושלים־תל אביב.
ביוני 1938 דיווח עיתון דבר על הקמת תחנת משטרה בכפר ששימש כ"אחד המקלטים העיקריים של המרצחים הערביים".
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 השתייך הכפר לנפת ירושלים, שטחי אדמותיו הוערכו ב־8,743 דונם עות'מאני ומספר תושביו הוערך ב־2,550.
יהודי היישוב הישן של ירושלים ניהלו חיי מסחר ושיתוף עם ערביי ליפתא ואף נהגו לרדת למעין ליפתא לשאוב "מים שלנו" לאפיית מצות יד מהודרות לחג הפסח, אתרוגי הכפר היו נמכרים ליהודי העיר לקראת סוכות.
ערביי ליפתא האמידים היו בעליהם של שטחי אדמה נרחבים בעיר המערבית של ירושלים, והם מכרו אדמות אלו לטובת הקמתן של שכונות יהודיות חדשות שנבנו במאה ה־19 מחוץ לחומות, למשל, שכונת "מאה שערים".
תוכנית החלוקה של האו"ם מ־1947 קבעה כי ליפתא והכפר שייח' באדר הסמוך לו יהיו חלק מהאזור הבינלאומי של ירושלים.
הכפר ליפתא והשכונות הערביות הסמוכות היו הראשונים שהחלו להתרוקן עם פרוץ האירועים האלימים.
ב־4 דצמבר 1947 קיבלו תושבי הכפר הוראה מהוועד הערבי העליון לפנות את הנשים והילדים, ובכפר הוצבו אנשי הנג'אדה.
הכפר שימש כבסיס לצליפות לעבר השכונות היהודיות הסמוכות: קריית משה, גבעת שאול ורוממה.
בסוף דצמבר 1947 הרגו אנשי ההגנה בעל תחנת דלק ערבי בשכונת רוממה שנחשד כי מסר ידיעות ללוחמים הערבים על מועד יציאתן של שיירות יהודיות לתל אביב.
למחרת זרקו אנשי קאלוניה, כפרו של בעל תחנת הדלק, רימון לעבר אוטובוס יהודי.
משלב זה החל גל של התנגשויות אלימות בין היהודים לערבים באזור, שכלל צליפות הדדיות ותקיפות של השכונות הערביות שבוצעו על ידי אנשי ההגנה, האצ"ל והלח"י.
לפי גרסה פלסטינית, תושבי ליפתא פונו מהכפר רק בינואר 1948, לאחר ששבעה תושבים נהרגו ובתים אחדים בכפר שהפך לבסיס לאנשי הנג'אדה פוצצו על ידי ההגנה, האצ"ל והלח"י (עזרא יכין השתתף בפעולת לח"י שבה פוצצו 3 בתים בליפתא עילית).
אולם תושבי ליפתא חזרו לכפר בהוראת הוועד הערבי העליון ובינואר פונו אחרוני התושבים, שעברו לרמאללה וחלקם גם לדיר יאסין.
לאחר היציאה מהמחתרת ולקראת קום המדינה, התארגנו אנשי לח"י בירושלים לקראת הבאות.
מכיוון שירושלים לא הייתה אמורה להיות חלק ממדינת ישראל, סניף לח"י שם שמר על עצמאותו, אף על פי שפעל על פי רוב בתיאום עם "ההגנה".
המעבר מתנועת מחתרת לגוף צבאי יותר במהותו הביא עימו צורך בארגון בקנה מידה חדש והצריך גם מחנות.
שלושה מחנות לח"י שכאלו היו בירושלים.
המחנה הראשון הוקם על אדמת הכפר ליפתא, עוד לפני הקמת המדינה.