tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 1094 הסתיים המצור, ואל סיד קיבל ממלכה משלו על חוף הים התיכון.
רשמית שלט אל סיד במקום בשמו של אלפונסו; בפועל, אל סיד היה עצמאי לחלוטין.
בעיר חיו מוסלמים (מורים) ונוצרים, ואלו גם אלו שרתו בצבא.
ב-1096 "נוצרו" תשעת המסגדים של ולנסיה ונהפכו לכנסיות, ומונה בעיר ארכיבישוף צרפתי בשם ז'רום.
אשתו חימנה שלטה בעיר במשך שנתיים נוספות.
אז הטילו המוראביטון מצור על העיר והיא פנתה אל אלפונסו בבקשת עזרה.
אלפונסו הורה לה לשרוף את העיר, כדי שלא תיפול בידי המורים.
ולנסיה נפלה בידי המורים ב-5 במאי 1109, ולא שבה להיות עיר נוצרית במשך יותר מ-125 שנים.
חימנה עצמה הצליחה להימלט לבורגוס, עיר הולדתו של בעלה, עם גופתו של אל סיד.
הוא נקבר במקור בקסטיליה, במנזר סן פדרו דה קרדניה (San Pedro de Cardeña) אך הקבר נהרס ונבזז בזמן כיבושי נפוליאון בונפרטה ב-1808 וכתוצאה מכך הועברו שרידיו לקבורה בקתדרלת בורגוס.
לפי האגדה, לאחר מותו של אל סיד, שנהרג מפגיעת חץ, נקשרה גופתו לסוסו בתנוחת רכיבה ונשלחה לקרב בידי אשתו.
מטרת מעשה זה הייתה להעלות את המורל של חייליו.
החיילים נערכו לקרב וחשבו שמנהיגם נלחם לצידם, ובקרב עצמו חיילי האויב נבהלו למראה הלוחם "הבלתי מנוצח" ששב להילחם גם אחרי שנורה, והם נסוגו לספינותיהם.
לכן, יש האומרים שאת הקרב האחרון שלו ניצח אל סיד לאחר מותו.
חרבו של אל סיד, "טִיסוֹנָה", עדיין מוצגת במוזיאון הנשקייה המלכותית שבארמון המלכותי שבמדריד.
זמן קצר לאחר מותו היא הפכה לאחד מהיקרים בחפצי הערך שברשות משפחת המלוכה הקסטיליאנית.
ב-1999 נבדקה דוגמית קטנה מהחרב בבדיקה מטלורגית, שאישרה חלקית את מוצאה בקורדובה המורית במאה ה-11, על אף שדו"ח הבדיקה לא מציין אם הרכב הלהב ניתן לזיהוי כפלדת דמשק.
עשרות ספרים, מחזות ויצירות תרבות אחרות מספרים על חייו של אל סיד.
בסרט "אל סיד" משנת 1961 כיכבו צ'רלטון הסטון (כאל סיד) וסופיה לורן (כדוניה חימנה).
בשנת 2003 הופק גם סרט מצויר בשם זה (El Cid: La Leyenda, בספרדית: "אל סיד: האגדה"), בבימויו של חוסה פוסו ובכיכובם של לולס לאון, סנצ'ו גרסיה ואחרים.
דמותו של אל סיד בספרות
אחת הדמויות המרכזיות ברומן ההיסטורי "אריות אל ראסאן" שכתב גאי גבריאל קיי היא דמות המצביא רודריגו בלמונטה "המפקד", אשר מבוססת על דמותו של אל סיד.
ברומן "דון קיחוטה" של מיגל דה סרוונטס, המיתוס של הלוחם האגדי אל סיד מניע את דון קיחוטה לצאת לחפש הרפתקאות.
המיתוס של אל סיד שזור לאורך הרומן ומהדהד בצורה קומית/טרגית את מעשיו של דון קיחוטה המחפש את האצילות והגבורה של ימי הרקונקוויסטה במציאות היום יומית של העת החדשה.
פייר קורני חיבר את המחזה "לה סיד" בשנת 1636, אשר זכה להצלחה רבה.
בהרחבה "The Conquerors" של משחק המחשב "Age of Empires 2" ניתן לשחק עם אל סיד ומסעותיו.
שירת אל סיד, תרגום ומבואות: אריה סתיו.
איל סיד, תרגם והקדים מבוא משה אטיאש, הוצאת דפוס רפאל חיים הכהן, ירושלים תשכ"ח, 1967
"אל סיד", מתוך האנציקלופדיה הקתולית
"Cid Campeador", מתוך אנציקלופדיית קולומביה, מהדורה 6
"אל סיד נגד האיום האיסלאמי" - כתבה על הסרט המצויר על חיי אל סיד
רון ברקאי, לתלוש שערה מזקנו של אל-סיד, זמנים 111, קיץ 2010
רפובליקת אל סלוודור (בספרדית: República de El Salvador, , רֶפּוּבְּלִיקָה דֶה אֶל סַלְוָדוֹר) ובקיצור אל סלוודור (בספרדית: El Salvador) היא מדינה במרכז אמריקה אשר גובלת בהונדורס בצפון ובמזרח, בגואטמלה בצפון-מערב ובאוקיינוס השקט בדרום.
צפיפות האוכלוסייה באל סלוודור היא הגבוהה ביותר במרכז אמריקה ומונה כ-6 מיליון נפשות בכ- 21,000 קילומטרים רבועים.
בתרבות האינדיאנית האזורית האזור היה קרוי Cuscatlán (קוסקטלאן).
הכובשים הספרדים הקתולים קראו למדינה El Salvador (אֶל סַלְוָדוֹר - המושיע) ע"ש ישו המכונה "המושיע".
בתקופה הפרה-קולומביאנית הייתה אוכלוסיית אזור קוסקטלן מורכבת משלוש קבוצות עיקריות.
אנשי המאיה תפסו את החלק הצפוני ושבטי הפיפיל והלנקה, שדמו למאיה בתרבותם, ישבו במרכז ובמזרח.
שרידים לתרבויות היסטוריות אלו נמצאו באתרים בטאזומל, סאן אנדרס וחויה דה סרן.
בשנת 1522 נחת האדמירל הספרדי אנדרס ניניו, אשר עמד בראש משלחת למרכז אמריקה, באי מינגרה במזרח קוסקטלן ובכך הפך לאירופאי הראשון על אדמת אל סלוודור.
ביוני 1524 הגיע הקונקיסטאדור הספרדי פדרו דה אלוואראדו לקוסקטלן במטרה להרחיב את שליטת הספרדים באזור.
הספרדים נתקלו בהתנגדות קשה מצד השבטים הילידים ונאלצו לסגת.
הספרדים חזרו לניסיון שני, מוצלח יותר, וכעבור שנה הוקמה העיר סן סלוודור.
האינדיאנים המשיכו להילחם בעיקשות והובסו לבסוף רק לאחר 15 שנות מאבק.
בתקופה הקולוניאלית עברה אל סלוודור גלגולים שונים בתוך ממלכות המשנה הספרדיות, שהחלו לגלות סימנים מחודשים של מודעות לאומית.
בתחילת המאה ה-19 התחוללו במדינה מספר ניסיונות להפיכה, עד שלבסוף, בשנת 1821, נעשתה אל סלוודור חלק מקיסרות מקסיקו.
שנתיים אחר כך חברו יחד מדינות מרכז אמריקה כדי להקים את הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, ועם פירוקה בשנת 1838 הפכה אל סלוודור לרפובליקה עצמאית.
משנות ה-60 של המאה ה-19 שלט הקפה בכלכלת המדינה.
סדרת חוקים ריכזה את הבעלות על האדמה ועל העוצמה הפוליטית בידי אוליגרכים בודדים שגרפו רווחים עצומים מייצוא.
כך קרה שבמהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 נוצר רצף של נשיאים מושחתים מהמעמד האוליגרכי שסייעו למגדלי הקפה, ועשו שימוש בצבא ובמשטרה כדי לדכא מרידות באזורים הכפריים ביד קשה.
ניסיונות להציע רפורמות כלכליות וחברתיות הביאו להדחת הנשיא בידי הצבא, ובשנת 1930 הגנרל מקסימיליאנו הרננדס מרטינס, שר ההגנה, תפס את השלטון.
מרטינס ניהל שלטון צבאי דיקטטורי שדיכא בברוטליות כל ניסיון לאופוזיציה.
חוסר השקט במדינה גבר בשל המצב הכלכלי והשלטון המושחת ובשנת 1932 התחוללה מרידת האיכרים בהנהגת פאראבונדו מארטי במערב המדינה.
הצבא של מרטינס הגיב במהירות ובעוצמה, והעימות בין הצדדים (שנודע בשם La matanza - "הטבח") גבה את חייהם של מעל 20,000 אזרחים.
בשנת 1969 גורשו רבבות מהגרים סלוודורים מהונדורס השכנה חזרה למולדתם.
ב-15 ביוני 1969 התקיים באל סלוודור משחק כדורגל בין שתי המדינות, שבו ניצחה הנבחרת המקומית 3:0. העצימו המהומות הקשות בסיום המשחק ואת המתח והתסיסה באזור, וב-14 ביולי פרצה "מלחמת הכדורגל".
המלחמה נמשכה ארבעה ימים והסתיימה בהפסקת אש לאחר התערבות בינלאומית.
שלטון החונטה הצבאית במדינה נמשך עד ל-1979 אז התאגדה קבוצה של קצינים כדי להדיח את הגנרל קרלוס הומברטו רומרו.
בעקבות מאבקים בין המפלגה המרקסיסטית, הצבא האל סלוודורי ו"חוליות המוות" פרצה מלחמת אזרחים שנמשכה עד ל-1992. מלחמה זו גבתה מחיר של כ-75,000 הרוגים.
דו"ח של "ועדת האמת" של האו"ם קבע כי 96% מפשעי המלחמה שבוצעו במהלך המלחמה בוצעו על ידי הצבא הסלוודורי או פלוגות המוות הפרלמנטריות, אך יש הטוענים כי דו"ח זה היה "לא אובייקטיבי" וחסר ביסוס עובדתי.
העיתונאים ריימונד בונר ואלמה גיירמופרייטו פרסמו עדויות על טבח בכפר אל מוסוטה במהלכו נרצחו כ-1,000 אזרחים.
במהלך המלחמה מימנה ארצות הברית את צבא הממשלה ויועצים אמריקאים עזרו לאמן את החיילים בצבא הסלוודורי.
מנגד, כוחות הגרילה המרקסיסטיים מומנו על ידי קובה וניקרגואה הקומוניסטיות וכן נתמכו על ידי מדינות מזרח-אירופאיות ואף על ידי ברית המועצות עצמה.
לאחר נפילת הקומוניזם באירופה, נוצרו התנאים המתאימים למשא ומתן על הסכם שלום.
הפסקת אש הוכרזה ונחתמה ב-16 בינואר 1992. לפי ההסכם, פשעי המלחמה ייחקרו ומבצעיהם ייענשו והצבא והממשל יעברו רפורמות משמעותיות.
פעילות "חוליות המוות" בוטלה לגמרי.
רעש אדמה חזק אשר פגע במדינה ב-2001 גרם להרס רב והותיר כרבע מיליון חסרי בית.
אל סלוודור היא דמוקרטיה נשיאותית.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות, לתקופת כהונה בת 5 שנים.
אם אף מועמד לא זוכה ליותר מ-50% מהקולות נערך סיבוב שני לבחירות.
הרשות המחוקקת מורכבת מפרלמנט בן בית יחיד שבו 84 חברים.
חברי הפרלמנט (הנקראים "נציגים" diputados) נבחרים בבחירות אזוריות, וכהונתם נמשכת שלוש שנים.
בשנת 2014 נבחר לנשיאות סלוודור סאנצ'ס סרן, ממשיכו של מאוריסיו פונס, שניהם ממפלגת השמאל FMLN (ראשי תיבות בספרדית של "חזית השחרור פרבונדו מרטי").
פונס נבחר לתפקידו ב-2009, לאחר מהפך פוליטי ששם קץ לעשרים שנות שלטון של הימין.
בשנת 2019 חל מהפך נוסף עם היבחרו לנשיאות של נאיב בוקלה, נציג מפלגת "הברית הגדולה לאחדות לאומית" מן המרכז-ימין.
מלחמת האזרחים בשנות ה-80 של המאה ה-20 החמירה את המצב הכלכלי במדינה ונגרמו בעיות רבות בשירותי הרווחה.
לאחר חתימת הסכמי השלום בין הממשלה והכוחות המורדים ב-1992, התבצעו מספר רפורמות כלכליות לקידום שוק חופשי, בתמיכת ארצות הברית.
הירידה בסחר בקפה הקשתה על אל סלוודור אך המדינה הצליחה להתגבר על הקושי.
בשנת 2004 ירד ייצוא הקפה ל-7% בלבד מנפח הכלכלה ושטחים ותשתיות הוכשרו למען כלכלה מגוונת יותר.
תעשיות אחרות צמחו וסיפקו עשרות אלפי מקומות עבודה במקום תעשיית הקפה שהדרדרה.
בשנת 2001 בעקבות משבר פיננסי הותר השימוש בדולר אמריקני כמטבע, יחד עם המטבע המקורי, הקולון (קולון היא המילה הספרדית לקולומבוס, על שם כריסטופר קולומבוס).
בשנת 2004 הקולון הוצא מהמחזור והמטבע היחיד בשימוש באל סלוודור היה הדולר האמריקני.
תושבים רבים אינם מרוצים משינוי זה כיוון שלטענתם משכורתם נשארה זהה אך מחיר המוצרים בדולרים האמיר.
מומחים שונים לכלכלה טוענים שאינפלציה הייתה גורמת לעליית מחירים שכזו בכל מקרה ושהחזרת הקולון למחזור תגרום לתוצאות הרסניות עוד יותר.
אף על פי כן, מספר בנקים טוענים כי הם עדיין משתמשים בקולון בחלק מעסקאותיהם, זאת כדי למנוע מהשינוי להיות לא-חוקתי.
ב-9 ביוני 2021 עבר ברוב קולות "חוק הביטקוין" שקבע שביטקוין יהיה מטבע רשמי במדינה.
ב-7 בספטמבר 2021 נכנס לתוקפו החוק, ואל סלוודור הפכה למדינה הראשונה בעולם שאימצה את הביטקוין כמטבע רשמי.
אל סלוודור חתמה על הסכם הסחר החופשי במרכז אמריקה יחד עם חמש מדינות אחרות ממרכז אמריקה והרפובליקה הדומיניקנית עם ארצות הברית ב-2004. בנוסף, חתמה אל סלוודור על הסכמי סחר חופשי עם מקסיקו, צ'ילה, הרפובליקה הדומיניקנית ופנמה.
מדיניות פיסקלית היוותה את האתגר הגדול ביותר עבור הממשלה הסלוודורית.
הסכמי השלום של 1992 חייבו אותה להוצאות כבדות עבור תוכניות מעבר ושירותי רווחה.
על אף עזרה נדיבה מצד מדינות זרות, הממשלה התמקדה בשיפור הרווחים אותם אספה באותה העת.
10% מס ערך מוסף (VAT), אשר הוכרז בספטמבר 1992, הועלה ל-13% ביולי 1995. המע"מ הוא המקור העיקרי להכנסות עבור הממשלה ומהווה כ-52.3% מסך כל הכנסות המיסים ב-2004.
העברות כספים של סלוודורים אשר עובדים בארצות הברית למשפחותיהם גדלו בעשור האחרון והגיעו לשיא חדש של 2.9 מיליארד דולרים בשנת 2005 - בערך 17.1% מהתוצר הלאומי הגולמי.
אל סלוודור היא המדינה הקטנה ביותר באמריקה המרכזית והיחידה ללא קו חוף לים הקריבי.
היא גובלת ב בדרום, עם גואטמלה בצפון-מערב, ועם הונדורס בצפון-מזרח.
את המדינה חוצים שני רכסי הרים ממזרח למערב: הסיירה מדרה ושרשרת של 21 הרי געש, הכוללים את הר סנטה אנה וסן מיגל.
כיוון שהמדינה ממוקמת מעל שלושה לוחות טקטוניים, יש בה רעידות אדמה והתפרצויות הרי געש רבות.
ההר הגבוה במדינה הוא סרו אל פיטל שגובהו הוא 2,730 מטר מעל פני הים.
אל סלוודור היא בעלת אקלים סוואנה טרופי.
העונה היבשה היא מחודש נובמבר ועד אפריל, והעונה הגשומה היא מחודש מאי ועד אוקטובר, בממוצע.
אין הבדלים משמעותיים בטמפרטורות בין שתי העונות.
עם זאת, הטמפרטורות משתנות בהתאם למיקום ולגובה.
באזור החוף האקלים הוא חם, בעוד שבהרים הטמפרטורות נוחות יותר.
באל סלוודור יש מגוון בעלי חיים כמו פומות, מזאמה מרכז-אמריקנית, טפיר בירדי, קופים, איגואנות, נחשים ומגוון של עופות כמו קוליבריים.
אוכלוסיית אל סלוודור מונה כ-6.4 מיליון אנשים.
בעיר הבירה סן סלוודור ישנם כ-2.1 מיליון תושבים.
מעריכים שכ-42% מאוכלוסיית אל סלוודור חייה באזורים הכפריים.
נכון ל-2018, תוחלת החיים עבור גברים היא 71.8 שנים ועבור נשים 78.6.
הספרדית היא השפה המדוברת על ידי כמעט כל תושבי המדינה.
ישנם מספר שבטים אינדיאנים שמדברים בשפות ילידיות.
באל סלוודור החינוך הוא חינם עד לתיכון.
אחוז הבערות במדינה הוא 8.4%.
הערים הגדולות באל סלוודור הן:
סן סלוודור - עיר הבירה
הנצרות היא הדת השלטת במדינה, כאשר ישנם שני זרמים בולטים: קתולים אשר מהווים 47.5% מהאוכלוסייה ופרוטסטנטים אשר מהווים 35.1% מהאוכלוסייה.
14.5% מגדירים עצמם חסרי דת / אתאיסטים / אגנוסטיקנים ו-2.9% בני דתות אחרות.
כ-86% מהתושבים הם בני תערובת אינדיאנים וספרדים, כ-12.7% לבנים ורק 1% בני שבטים מקומיים.
מעטים מהאינדיאנים שמרו על מנהגיהם, מסורתם ושפתם.
סן סלוודור היא הבירה המרכז-אמריקאית היחידה שאין בה אוכלוסיית שחורים-ילידים, כנראה כיוון שאין למדינה חוף קריבי, כמו שכנותיה.
בתחילת 2004 היו כ-3.1 מיליון סלוודורים אשר חיו מחוץ לאל סלוודור, רובם מהגרים (אם כי לאו דווקא חוקיים) אשר עבדו בארצות הברית.
ארצות הברית היא היעד העיקרי עבור סלוודורים בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות גדולות יותר מאשר מעמדם במדינתם יכול לספק.
מדינות נוספות אשר קולטות מספר רב של מהגרים סלוודורים הן קנדה, הונדורס, גואטמלה, בליז ואוסטרליה.
הדת הקתולית תופסת תפקיד מרכזי בתרבות הסלוודורית.
בין החגים הנחוגים באל סלוודור ניתן למצוא את החגים הנוצריים חג המולד והפסחא (אשר נחגג באירועי קרנבל בערים רבות).
חגים לאומיים כוללים את פסטיבל אוגוסט (אשר נחגג בשבוע הראשון לחודש אוגוסט לזכר הפטרון "הקדוש" של אל סלוודור), יום העצמאות (15 בספטמבר) ויום קולומבוס (המציין את גילוי יבשת אמריקה ונחגג ב-12 באוקטובר).
סופרים ומשוררים כמו פרנסיסקו גאוידיה, סלוודור סלזר אררואה, קלאודיה לארס, אלפרדו אספינו ומאנילו ארגואטה ורוקה דאלטון הם בין האמנים החשובים ביותר אשר יצאו מאל סלוודור.
אל-סלוודור היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
אל סיברט חוקר וסופר, צנחן לשעבר, פסיכולוג העוסק בחקר ההישרדות, פרסם ארבעה ספרים על הישרדות ושינוי והוא מרצה לפסיכולוגיה ארגונית.
ספרו - "יתרון הגמישות" יצא לאור ביוני 2005, זכה ב-2006 לפרס המו"לים בקטגוריה של ספר העצות,
ספרו הקודם "אישיות והישרדות" זכה להצלחה ואף תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת עם עובד, בספר, מתאר סיברט את הפרופיל של האדם השורד ומוצא אותו כאדם סקרן, גמיש, כזה שיודע להראות אמפתיה גם כלפי האויב.
הרגלי החשיבה והתכונות האלו באים לידי ביטוי גם בחיי היומיום - ואפשר בהחלט ללמוד אותם.
אַלְ עַזִּי הוא כפר ערבי השוכן מדרום לכפר מנחם השייך למועצה אזורית יואב.
הכפר הוכר על ידי מדינת ישראל ב-2001. זהו הכפר הערבי היחיד שנשאר באזור שפלת יהודה לאחר מלחמת העצמאות.
כל התושבים הם בני משפחה מורחבת אחת, והם מתפרנסים בעיקר מעבודות חקלאות וגידול צאן ובקר.
משפחת אל-עזה (או אל-עזי) הייתה משפחה כפרית בעלת כוח פוליטי רב באזור המורדות המערביים של הר חברון, בשטחים שבין בית ג'יברין לעג'ור ותל א-צאפי.
בבעלות המשפחה היה ב"ח'רבת איסטאס" שליד תל א-צאפי בית חווה, שעליו השתלטו הכוחות הגרמנים שסייעו לצבא האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה והוא שימש להם כמפקדה.
המשפחה הנהיגה מרד איכרים במאה ה-19. מנהיג המשפחה התקיף, עבד א-רחמן אל-עזי, היה חלק מן האופוזיציה למשפחת חוסייני החל מראשית שנות ה-30. הוא עמד בעת המרד הערבי הגדול בראש קבוצת מורדים, אולם בהמשך הצטרף ל"חבורות השלום" ולפח'רי נשאשיבי.
ב-28 ביולי 1937 הוקם קיבוץ כפר מנחם במסגרת מבצעי חומה ומגדל, על שטח אדמה שנרכש מהכפר אידניבה שמצפון לתל א-צאפי.
בן המשפחה חאג' איסמעיל אל עזי (יליד 1894), שבבעלותו היו 6,000 דונם במקומות שונים באזור, ביקש ליצור יחסי שכנות טובה עם אנשי הקיבוץ ואף הסכים שיסלל על אדמותיו כביש גישה מצומת מסמיה לקיבוץ, מתוך מחשבה שכביש סלול ייטיב עם כל תושבי האזור.
במלחמת העצמאות הגיע אל הכפר גדוד גבעתי והציע לחאג' איסמעיל לעבור ליפו עד שוך הקרבות.
באותה עת הצבא המצרי שפלש לאזור השתלט על וילת בית ג'וברין שהייתה בבעלות בני משפחה אחרים.
חאג' אסמאעיל הפקיד את רכושו (בעיקר טרקטורים חקלאיים) בידי חברי כפר מנחם והתפנה לביתו ביפו, בית אל-עזה.
שישה מתוך חמישה עשר ילדיו התפנו מזרחה לקרובי משפחה בהר חברון והאחרים נשארו בבית החווה.
לאחר המלחמה חזר חאג' אסמאעיל לאדמותיו ונשותיו וילדיו התאחדו עמו במסגרת איחוד משפחות.
על וילת בית ג'וברין הוחל חוק נכסי נפקדים והיא ננטשה, חאג' איסמעיל הצליח להשיג מסמכים בריטיים המוכיחים את בעלותו על הקרקע ומדינת ישראל הכירה בבעלות.
בשנת 1955 הפקיעה המדינה מהמשפחה רצועת קרקע חקלאית לצורך הקמת מסילת הדרום לבאר שבע.
לטענתם רוחב רצועת הקרקע שנרשם על שם המדינה רחב בהרבה מתוואי המסילה שהוקמה.
חאג' אסמאעיל נהרג בתאונת דרכים בצומת מסמיה ב-1966. מאחר שלא השאיר צוואה, תבע מינהל מקרקעי ישראל את חלקו באדמות של ילדיו שהיו בהר חברון בזמן המלחמה, ולכן הוגדרו כ"נפקדים".
כ-1,000 דונם עברו כך לבעלות המדינה.
בחלקו המערבי של הכפר, הנקרא "חָ'רְבַּת טָרְטָר", מאחר שהמדינה לא אישרה להם לבנות בתים חדשים ב"ח'רבת איסטאס", הקימו שניים מילדיו של חאג' אסמאעיל בתים חדשים בשנות ה-60 של המאה ה-20 על אדמה שבבעלותם לאחר שקיבלו התרי בנייה.
לכפר לא הוכנה תוכנית מתאר מקומית והוא לא קיבל שירותים מוניציפליים ושירותי חינוך.
הכפר היה כפר בלתי מוכר עד שמעמדו הוסדר ב-2001.
ביישוב אין שירותים קהילתיים כגון מכולת, דואר וקופת חולים, ותושביו נוסעים לקריית מלאכי לצורך קבלת שירותים אלו.
עם סלילת כביש חוצה ישראל הופקעו כ-70 דונם משטחי הכפר ותושביו פוצו בקרקע חלופית שהופקעה בהסכמה מכפר מנחם השכן.
אלפרד אמנואל "אל" סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי ומושל ניו יורק ה-42. סמית' שירת בתפקידו במשך ארבע קדנציות.
ב-1928 היה מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית הוא היה מנהיג עירוני ופרוגרסיבי, והוביל רפורמות רחבות כמושל בשנות העשרים.
בנוסף היה מקושר לטמאני הול, המנגנון המפלגתי הדמוקרטי ששלט בניו יורק סיטי.
הוא התנגד לחוק היובש, בטענה שלא ניתן לאכוף אותו, והיה המועמד הקתולי הראשון לנשיאות ארצות הברית.
מועמדותו זכתה לתמיכת הנשים והקתולים, אולם הוא עורר התנגדות אנטי קתולים בקרב דמוקרטים לבנים שמרנים בדרום.
סמית' היה מועמד שהתנגד לחוק היובש, ומשך מתנגדים אליו ומתנגדים רבים לשחיתות שהופיעה בעקבות החוק.
הפרוטסטנטים חששו ממועמדותו, והאמינו שהאפיפיור ישלוט בו.
בנוסף, השגשוג הרפובליקני הוביל להפסד גדול של סמית' מול המועמד הרפובליקני הרברט הובר, שאף ניצח בשש מדינות דרומיות.
ב-1932, ניסה סמית' להיבחר שוב, אולם הובס בידי פרנקלין דלאנו רוזוולט, יורשו בתפקיד מושל ניו יורק.
לאחר מכן נכנס לעסקים בניו יורק סיטי והתנגד לניו דיל של רוזוולט.
סמית' נולד למשפחה ממעמד הפועלים במנהטן, שם התגורר כל חייו.
למרות שמשפחתו הייתה ממוצא אירי, גרמני, איטלקי ובריטי, הוא הזדהה עם הקהילה האירית-אמריקאית ובשלב מאוחר יותר בחייו אף הפך לנציגה הפוליטי.
אביו של סמית', ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית, מת כאשר הוא היה בן-13 בלבד.
סמית' הצעיר נאלץ להפסיק את לימודיו כדי לכלכל את משפחתו, והחל לעבוד בשוק הדגים הוותיק פולטן (Fulton), שהוקם ב-1822. הוא לא למד בתיכון או במכללה.
כישרון המשחק שלו הוביל להצלחה בקרב תיאטראות חובבים.
הוא החל לפתח את סגנון הנאום שאיתו זוהה בקריירה הפוליטית שלו.
ב-6 במאי 1900, התחתן עם קתרין אן דון, איתה היו לו חמישה ילדים.
סמית', במהלך הקריירה הפוליטית שלו, היה נציג מעמד הפועלים והמהגרים.
הוא זכה לתמיכת הגוף הפוליטי העיקרי של המפלגה הדמוקרטית בניו יורק שהיה ידוע בשם טמאני הול , ובעיקר מהפוליטיקאי צ'ארלי מרפי "השקט".
במשך כל חייו הפוליטיים נשאר סמית' נאמן למערך הפוליטי של מפלגת הדמוקרטים בניו יורק אך הצליח להתרחק מהמוניטין של הטמאני הול כגוף מושחת וכוחני.
הוא לא היה מושחת באופן אישי ונחשב כפוליטיקאי ישיר ופרוגרסיבי.
במשך כל הקריירה שלו, הוא נשאר פופוליסט ונציג העם ומעמד הפועלים.
ב-1895 מונה לחוקר במועצת המושבעים של ניו יורק.
המועצה המחוקקת של ניו יורק
ב-1904 נבחר סמית' לבית הנבחרים של ניו יורק, בו הפך למנהיג של השמאל ושל התנועה הפרוגרסיבית בניו יורק.
הוא שירת שם עד 1915. בתפקידו ניסה לשפר את תנאי העובדים במפעלים.
הוא היה סגן יושב הראש של הוועדה לבחינת תנאי העסקה במפעלים.
סמית' לחם כנגד תנאי העסקה מסוכנים ולא בריאים ותמך בחקיקה בנושא.
בתפקידו הוביל סמית' חקירות רבות ברחבי המדינה, והעביר שלושים ושמונה חוקים לטובת הפועלים.
ניו יורק הפכה למדינה המתקדמת ביותר בנושאי חוקי עבודה.
החוקים החדשים הובילו לתקנים נגד שרפות, כהתקנת מטפים והתקנת מערכות אזעקה.
בנוסף החוקים הגבילו את מספר שעות העבודה לנשים ולילדים.
בין 1911 ל-1913, שישים חוקים חדשים עברו בתמיכת המושל.
ב-1911, הדמוקרטים השיגו רוב במועצה המחוקקת, וסמית' היה למנהיג הרוב.
ב-1912, לאחר אובדן הרוב, הפך למנהיג המיעוט.
ב-1913, הדמוקרטים שוב השיגו רוב, וסמית' הפך לדובר בית הנבחרים.
בנובמבר 1915, נבחר לתפקיד השריף של מחוז ניו יורק.
ב-1917, מונה סמית' לנשיא ועדת חברי מועצת העיר.
ב-1918 נבחר למושל ניו יורק והיה האירי-אמריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
ב-1919, נאם נאום כנגד ויליאם רנדולף הרסט, מו"ל דמוקרטי שתמך באגף השמאלי של המפלגה.
הרסט, מנהיג האגף הפופוליסטי בעיר, תקף את סמית' על כך שלא הפחית את מחירי החלב לילדים.
סמית' הפסיד בבחירות של 1920, אולם חזר לתפקיד המושל ב-1922. הוא נבחר שוב ב-1924 וב-1926. במהלך מסע הבחירות של 1922, התנגד לחוק היובש.
הוא הציע אלכוהול לאורחיו באלבני, והתנגד לחוקי אכיפה נגד אלכוהול.
הוא היה פרוגרסיבי שתמך ביעילות ממשלתית.
סגנו הצעיר, רוברט מוזס, ייסד את מערכת הפארקים המדינית הראשונה והצליח להשיג רפורמה חשובה במערכת שירות האזרחית.
סמית' חיזק חוקים שתמכו בפנסיה לפועלים ונשים, ואסרו על העסקת ילדים.
ב-1924, ניסה סמית' להיבחר לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות, כשהוא מתנגד לאלימות הגזענית.
הוא ייצג את האגף העירוני והמזרחי של המפלגה, שהתנגד לחוק היובש.
יריבו המרכזי, הסנאטור מקליפורניה ויליאם גיבס מקאדו, תמך בכפריים ובחוק היובש.
המפלגה התפלגה בין שניהם, הוועידה לא הכריעה, ולבסוף שניהם פרשו והעניקו את המועמדות לג'ון ויליאם דייוויס.
דייוויס הפסיד בבחירות לנשיא קלווין קולידג'.
למרות זאת, החליט סמית' לנסות להיבחר שוב ב-1928.
הוא המשיך בתפקידו עד שנת 1928, עת הפך למועמד הדמוקרטי לנשיאות.
כמושל, זכה סמית' למוניטין בכל רחבי ארצות הברית כפרוגרסיבי שניסה לחזק את מדיניות הרווחה ולמלא את צורכי התושבים העניים מהמעד החברתי הנמוך.
יתר על כן, הוא תמך בהתערבות בכל תחומי החברה.
ב-1924 סמית ניסה לקבל את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות אבל כשל.
לעומת זאת, הוא שם נושאים כמו אלימות גזענית על השולחן לפעם הראשונה.
אחד מתומכיו, פרנקלין רוזוולט שלימים ייבחר לנשיאות ארצות הברית, נתן נאום מפורסם שבו הוא קרא לסמית' "הלוחם השמח של שדה קרב הפוליטי."
רבים טענו שסמית' הובס במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1928 בגלל "שלושת ה-P": חוק היובש, דעות קדומות ושגשוג (Prohibition, Prejudice and Prosperity).
הבחירות התרחשו על רקע שגשוג כלכלי שנחשב לתוצאה של מדיניות המפלגה הרפובליקנית, שבאותן שנים זכתה לפופולריות רבה בקרב הציבור האמריקאי.
המועמד הרפובליקני לנשיאות היה שר המסחר הרברט הובר, שזכה אף הוא לפופולריות רבה וניצחונו בבחירות נחשב כוודאי.
בנוסף, העלייה באוכלוסייה העירונית לא השתקפה בשינוי מחוזות הבחירה.
בנוסף, ההתנגדות לדתו הקתולית של סמית' גרמה לתבוסתו, לאחר שזכה ב-40.8% בלבד מקולות הבוחרים, לעומת 58.2% של הובר, שזכה אף בחמש מדינות דרומיות.
תוצאות הבחירות שמו קץ לקריירה הפוליטית של סמית', כשתבוסתו עוררה ביקורת רבה במפלגה הדמוקרטית.
העובדה שסמית' היה קתולי פגעה בו.
העוינות בין הקתולים לפרוטסטנטים הייתה גבוהה, ונפוצו על סמית' דעות קדומות רבות.
הפרוטסטנטים חששו מגלי ההגירה הקתוליים מאיטליה ומאירלנד.
הם חששו שסמית' יהיה כפוף לאפיפיור.
השמרנים הכפריים והלבנים האמינו שתמיכתו בטמאני הול תוביל לשחיתות.
בנוסף, תמיכתו בהגמשת חוק היובש פגעה בו בדרום, שתמך בחוק.
סמית' תמך, כהובר, בממשלה יעילה.
הוא הצליח לזכות ברוב הקתולים, שהתפלגו באופן שווה בין שתי המפלגות במהלך שנות העשרים.
הוא משך קתולים רבים להצביע עבורו בפעם הראשונה, בעיקר נשים.
הוא הפסיד במעוזים דמוקרטים רבים בדרום ובצפון הכפרי.
הוא אמנם הצליח לנצח בכמה מדינות בדרום, הודות לתנועת כלב דמוקרטי צהוב שפעלה בדרום כנגד המפלגה הרפובליקנית, אולם הפסיד בחמש מדינות דרומיות להובר.
הוא זכה בעשר הערים הגדולות ביותר בארצות הברית, והראה את כוחה הגובר של העיר.
הוא לא ניהל מסע בחירות יעיל.
הוא נחשב לעירוני מדי ולזר מדי עבור הכפריים.
הוא הפסיד בהפרש קטן בניו יורק.
לעומת זאת, ב-1928, פרנקלין רוזוולט (פרוטסטנטי ממוצא הולנדי), שנאם לכבודו של סמית' ב-1924, החליף אותו בתפקיד מושל ניו יורק לאחר הבחירות.
היסטוריונים רואים כיום בבחירות ב-1928 את תחילת השינוי בפוליטיקה האמריקנית.
באותן בחירות הביא סמית' קבוצות רבות לתוך המפלגה הדמוקרטית, שעתידות למלא תפקיד חשוב במערכות הבחירות בעשורים שלאחר מכן: קתולים, מהגרים, פועלים, תושבי הערים הגדולות, מיעוטים גזעיים ודתיים ועוד.
סמית' הציג את הכוח העולה של אמריקה העירונית והתעשייתית, שבעתיד תכבוש את השלטון.
סמית' הרגיש שרוזוולט המעיט בערכו במהלך כהונתו כמושל.
ב-1932 שניהם ניסו להתמודד על המועמדות הדמוקרטית.
במהלך הוועידה, עבד סמית' עם יריביו לשעבר, מקאדו והרסט, כדי לנסות לעצור את רוזוולט.
כיוון שסמית' לא רצה למצוא מועמד פשרה אלא להיבחר בעצמו, הברית ביניהם התפרקה.
ב-1932 תמך ברוזוולט ונאם לטובתו.
סמית' ביקר את הניו דיל והצטרף לליגת החירות האמריקנית שהתנגדה אליו.
הוא טען שהניו דיל בגד בעקרונות הממשלה היעילה, שצריכה לשתף פעולה עם עסקים.
הליגה טענה שהניו דיל הרס את החירות האישית, אולם לא הצליחה להשיג תמיכה משמעותית.
סמית' תמך באלף לנדון ובוונדל ווילקי כנגד רוזוולט.
למרות ההתנגדות לרוזוולט, הוא נשאר קרוב אל אלינור רוזוולט.
לאחר שנאם ברדיו כנגד הנשיא, ושהה בוושינגטון, הזמינה אותו הגברת הראשונה ללון בבית הלבן.
הוא סירב מחשש להביך את רוזוולט.
לאחר כישלונו בבחירות ב-1928 התמנה סמית' לנשיא חברת אמפייר סטייט שבנתה וניהלה את האמפייר סטייט בילדינג שנבנה ב-1931. הוא המשיך להיות איש ציבור, אולם ללא שום כוח פוליטי ומעט תשומת לב.
בניית הבניין החלה ב-17 במרץ 1930, ביום פטריק הקדוש.
הפרויקט הושלם בזמן שיא של 13 חודשים.
ב-1929 נבחר לנשיא ועדת נאמני הקולג' של ניו יורק.
סמית' תמך במעורבות אמריקנית במלחמת העולם השנייה.
ב-1939, קיבל תואר כבוד מהאפיפיור.
סמית' הלך לעולמו ב-4 באוקטובר 1944 בגיל 70, מהתקף לב.
חמישה חודשים קודם לכן אשתו מתה מסרטן.
עמותת אל - סם היא עמותה המציעה טיפול לבני נוער וצעירים עד גיל 24, שנפגעו משימוש לרעה בסמים או באלכוהול.
העמותה נוסדה בשנת 1974 על ידי עדה מכנס.
חזון העמותה הוא לפעול בקרב בני נוער וצעירים לצמצום תופעת השימוש לרעה בסמים ונזקיה לאפשר קבלת טיפול מקצועי לכל נער ונערה המשתמשים בסמים, למשפחתם ולסביבתם הקרובה.
מטרות הטיפול הן הקניית יכולת התמודדות עצמאית עם בעיות ומציאת דרכים אלטרנטיביות למיצוי עצמי ללא סמים ואלכוהול, וכן הפסקת השימוש וחזרה לאורח-חיים נורמטיבי, תוך המשך התפתחות והשתלבות תקינה בחברה ובקהילה.
עמותת אל-סם היא עמותה ארצית.
כיום לאל-סם 14 סניפים ברחבי הארץ, בהם ניתנים טיפולים, ייעוצים והדרכות לבני נוער, צעירים עד גיל 24 ולהוריהם, בבעיות הקשורות לשימוש לרעה בסמים או באלכוהול.
מטפלי אל-סם הם עובדים סוציאליים, מומחים בתחומי ההתמכרויות והמתבגרים.
בנוסף לטיפולים, מקיימים סניפי העמותה פעילות מגוונת בקהילה, הכוללת מניעה באמצעות מרכז המניעה וההסברה הארצי, קבוצות מכוונות טיפול, פרויקטים לעולים ולילדי מכורים, באמצעות העובדים ובעזרת מתנדבי שטח וחברי ההנהלות הציבוריות.
המודל הטיפולי באל-סם מתבסס בעיקרו על טיפול פרטני המשולב בהתייחסות משפחתית-מערכתית.
הטיפול הפרטני מתאפיין בגישה המשלבת טיפול מקדם מוטיבציה, גישה ייעוצית ותמיכתית וטיפול קוגניטיבי דינאמי קצר מועד.
התערבויות משפחתיות כוללות הדרכת הורים ומפגשים משותפים בין המטפל, הנער/ה וההורים, וזאת במטרה לשפר תקשורת ולאפשר הצבת גבולות וקבלתם, תוך חיזוק הקשר בין המטופל להוריו.
בחלק מהמרכזים מתקיימות גם קבוצות טיפוליות לנוער ו/או הורים.
ברמה המערכתית, מתקיים קשר ושיתוף פעולה עם גורמים חינוכיים וטיפוליים במתכונת הרלוונטית לכל אחד ואחד מהמטופלים (שרות מבחן, יועצות ומב"סיות, עובדי פנימיות ועובדי קידום נוער).
מרבית הפעילויות מכוונות הטיפול התבצעו מחוץ למרכזים, כמו בבתי ספר ייחודיים, בכיתות מקדמות בבתי ספר רגילים, במועדוני קידום נוער ובמרכזי נוער ביישובים השונים.
מרכזי אל-סם מפוקחים ומבוקרים על ידי משרד הרווחה, במסגרת החוק לפיקוח על המוסדות לטיפול בנפגעי סמים.
מרכז המניעה וההסברה הארצי: מרכז המניעה וההסברה של עמותת אל-סם, הוקם מתוך כוונה לפרוש בפני בני הנוער, את תוצאות השימוש בסמים ובאלכוהול, מבלי להטיף ומבלי לשפוט.
אנו חותרים ליצירת דיאלוג פתוח וכנה בעניין ההתנסות והשימוש בסמים ובאלכוהול, ולחיבור עם בני הנוער בשפתם ומתוך עולמם.
כך יוכלו בני הנוער, לקבל את המסרים בלי התנגדויות וחסמים.
תקוותנו היא, כי בפעם הבאה שנער או נערה יעמדו בפני פיתוי או לחץ, הם יצליחו לשמוע גם את הקול הקטן, שיחזק ויזכיר את הסיכון אל מול הפיתוי.
מרכז המניעה וההסברה של אל-סם מציע תוכניות רבות ומגוונות, ומתאימות לקהלי יעד רבים.
בנוסף לטיפול בפונים ישירות לסניפי אל סם, ניתן בעמותה מענה וטיפול לנוער בסיכון גבוה:
בני נוער בפנימיות: העמותה עומדת כיום בקשר עם מספר רב של פנימיות ברחבי הארץ ונותנת להן מענה מערכתי ומעמיק, הכולל טיפולים פרטניים וקבוצתיים וכן הדרכות מקצועיות לצוות המדריכים והמטפלים.
טיפול בילדים שלפחות אחד מהוריהם משתמש בסמים: כתוצאה מחיים בצל הסם גדלים הילדים באווירה קשה של אי-ודאות, עוני, חוסר תפקוד הורי, חשיפה לשימוש בסמים ולתופעות השפעתם, אי-יציבות בכל תחומי חייהם, חוסר במסגרות תומכות, בית שאיננו מקנה תחושה של סדר וארגון פיזי ונפשי ולעיתים אלימות פיזית ומינית.
העמותה מטפלת בילדים שאחד או שני הוריהם מכורים לסמים, זאת על מנת למנוע יצירת דור שני של משתמשים בסמים.
בני נוער בקרב עולים חדשים.
בנוסף, העמותה נותנת מענה מקצועי גם להורים שילדיהם משתמשים בסמים וכן גם לאנשי חינוך (מורים, יועצים, מדריכים, קציני מבחן ופסיכולוגים).
מטפלי העמותה הם עובדים סוציאליים אשר עברו הכשרות והתמחות בתחומי גיל ההתבגרות וההתמכרויות.
הטיפול בבני הנוער הוא חסוי לחלוטין, דבר המגביר את המוטיבציה לפנות ולבקש עזרה באופן אישי באמצעות העמותה.
העמותה מעניקה את שירותיה לכל דורש ללא תנאי קבלה.
עלות הטיפול מסובסדת על ידי העמותה עצמה.
העמותה מפעילה אתר אינטרנט שדרכו ניתן לקבל ייעוץ אנונימי.
אל סנטרו (מספרדית: El Centro - המרכז) היא בירת מחוז אימפריאל שבדרום-מזרח מדינת קליפורניה, ארצות הברית.
העיר מונה כ-38,000 תושבים והיא המרכז האדמיניסטרטיבי, הכלכלי והתרבותי של המחוז.
היא שוכנת כ-15 ק"מ צפונית לגבול עם מקסיקו ולעיר מקסיקלי שלידו.
העיר שוכנת בגובה של 50 מטר מתחת לפני הים במרכזו של עמק אימפריאל, והיא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית הנמצאת בגובה הנמוך מפני הים.
העיר הגדולה הקרובה ביותר היא סן דייגו ואחריה יומה שבמדינת אריזונה.
העיר משתרעת על שטח של 24.9 ק"מ רבועים.
העיר הוקמה במקור על ידי עובדים שבנו את מסילת הרכבת העוברת בעמק.
בהתחלה הייתה זו עיר אוהלים לאורך המסילה שנדדה עם התקדמות בניית המסילה עד שהגיעה לאזור בו נמצאת כיום העיר המודרנית.
רוב העובדים נשארו באזור עם משפחתם ובשנת 1910 נבנה מבנה קבע הראשון ולאחר מכן החלו להיבנות מבני קבע נוספים.
העיירה נקראה בהתחלה "וורטינגטון" (Worthington).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוחלף שמה ל"אל סנטרו".
גידול האוכלוסייה היה איטי מאוד עד שנות ה-30. מאז אוכלוסיית העיר החלה לגדול.
האקלים באל סנטרו שנמצאת באזור מדברי הוא צחיח.
אחוז הלחות בעיר עומד על 24%.
אליסטר (אל) איאן סטיוארט Ian Stewart; נולד ב-5 בספטמבר 1945) הוא זמר-יוצר בריטי ממוצא סקוטי הפועל כיום בארצות הברית.
סטיוארט פעיל מזה חמישה עשורים בסוגות מוזיקליות רבות בעיקר פולק רוק בריטי, רוק פסיכדלי וארט רוק, עם זאת מעולם לא סיווג את עצמו בסוגה כלשהי והעדיף להגדיר את עצמו כ"טרובדור".
תוכני שיריו שאובים מסיפורים ודמויות בעלי רקע היסטורי או אגדות ועלילות פנטזיה אפית כמו שר הטבעות.
בין שיריו המוכרים ביותר On the border ו- Year of the cat מתוך תקליט בשם זה שהופק על ידי אלן פרסונס.
סטיוארט נולד בגלאזגו שבסקוטלנד וגדל בעיירה וימבורן מינסטר שבדורסט, אנגליה עם אמו.
בגיל 18 התוודע לביטלס והחל לנגן בגיטרה, מורו היה בן עירו רוברט פריפ (מייסד להקת קינג קרימזון).
בהמשך גילה סטיוארט הצעיר את בוב דילן וכתב שירי מחאה בסגנונו, אך ללא הצלחה מסחרית.
בגיל 19 עבר ללונדון בשאיפה להצליח ככותב שירים ומבצע בסגנונו של דילן.
בלונדון חלק דירה עם זמר אמריקאי צעיר, פול סיימון והתוודע גם ליוקו אונו ולראלף מקטל.
הקלטתו הראשונה על גבי תקליט הייתה כנגן גיטרה בתקליט שהפיק פול סיימון.
הוא גם הופיע ב-BBC כנגן אולפן ובמקביל החל לכתוב שירים בסגנון פולק רוק בריטי, תוך שהוא מושפע מאפוס "שר הטבעות".
באותה תקופה התיידד עם בן ארצו, דונובן ועם ואן מוריסון האירי, מהם שאב לא מעט השפעות, והשתתף בהופעות רבות במועדוני הפולק-רוק ברחוב גריק (Greek Street) בסוהו של לונדון.
ב-1966 הוחתם סטיוארט בחברת Decca והוציא סינגל שבצד A שלו השיר "האֶלף" (The Elf) ובצד B שלו השיר "Turn into Earth" כגרסת כיסוי של היארדבירדס בהשתתפות נגן הגיטרה של ה"בירדס", ג'ימי פייג' (לימים נגן הגיטרה של לד זפלין).
ב-1967 עבר לחברת CBS הבריטית (קולומביה) והקליט את תקליט הבכורה שלו, " Bed-Sitter Images".
סטיוארט לא אהב את התוצאה העשירה בתזמור וטען שהאלבום "מופק יתר על המידה", הוא הוציא אותו מחדש ב-1970. האלבום הצליח להחדיר את סטיוארט לתודעת הקהל ככותב מוכשר.
בהופעות שליוו את התקליט ניגנו מורו לשעבר, רוברט פריפ וחלק מחברי להקת "קינג קרימזון", בטרם נוצרה.
ב-1969 הוציא את תקליטו "Love Chronicles", האלבום הכיל שירים עשירים במלל שכללו תיאורים מפורטים ביותר של סצנות מחיי האהבה של סטיוארט.
הקטע הפותח היה תיאור בן 18 דקות של יחסי מין ובו נכללה לראשונה בהקלטה מסחרית המילה "Fuck".
ב-1970 הוציא את האלבום "Zero She Flies" שהיה שונה לחלוטין מקודמו וכלל בלדות פולק ושירי רוק רך קצרים יותר.
באותה שנה הופיע בפסטיבל גלסטונברי הראשון לפני כ-1,000 היפים ששילמו לירה שטרלינג אחת בלבד עבור כרטיס.
החל מתקליטו "Orange" מ-1972 נטש את השירים האישיים לטובת סיפור סיפורים בעלי רקע היסטורי בסגנון רוק פסיכדלי ופרוגרסיב רוק.
לשיא, הן אמנותי והן מסחרי של תקופתו הראשונה הגיע סטיוארט עם תקליטו מ-1973 "Past, Present and Future" ("עבר, הווה, עתיד").
התקליט הוא סדרה של סיפורים בעלי רקע היסטורי המתקדמים לפי ציר הזמן כאשר השיר האחרון, "נוסטרדמוס", מכוון אל העתיד.
בשירי האלבום מוזכרים, בין היתר, נשיא ארצות הברית וורן הרדינג, הנאצי ארנסט רהם, החשפנית כריסטין קילר, שכמעט מוטטה את ממשלת בריטניה בפרשת פרופיומו, האדמירל לואי מאונטבאטן, סטלין ואחרים.
עטיפת התקליט עוצבה על ידי קבוצת העיצוב הבריטית "היפנוסיס".
בסתיו 1974 החל סטיוארט להקליט באולפני אבי רוד עם טכנאי הקול והמפיק אלן פרסונס (מי שהיה שותף לתקליט הביטלס אבי רוד, לDark side of the moon של פינק פלויד ועוד).
יצירתם המשותפת הראשונה היה התקליט "זמנים מודרניים" (Modern Times) שהכיל התייחסויות לאירועים ויצירות ספרותיות של התקופה.
התקליט הגיע למקום ה-30 במצעד האלבומים של בילבורד לשנת 1975.
ב-1976 הוציא סטיוארט את תקליטו "שנת החתול" ("Year of the cat") שנחשב ליצירת המופת שלו, שעובדה בידיו של פרסונס.
התקליט הגיע למקום החמישי במצעד האלבומים של בילבורד (השירים "שנת החתול" ו"על הגבול" הגיעו למקומות ה-8 וה-42, בהתאמה) והיה אחראי להצלחתו של סטיוארט בארצות הברית ובעולם כולו.
התוכן של רוב שירי האלבום, כרגיל, הוא מתוך סיפורים היסטוריים או אגדות ופנטזיות הנטועות ברקע היסטורי.
ב-1978 הוציא סטיוארט את התקליט "Time Passages", גם הוא בהפקתו של אלן פרסונס.
האלבום הגיע למקום השביעי במצעד בילבורד.
עם זאת סטיוארט ידע גם כישלונות כמו תקליטו הפוליטי השאפתני מ-1984 "רוסים ואמריקאים", והפרויקט שלו משנת 2000 "במרתף" ("Down in the Cellar") שהיה אלבום קונספט בנושא יין.
ב–8 בנובמבר 2022 הופיע סטיוארט בהאנגר 11 בתל אביב
אל סייד נוסייר (נולד ב-16 בנובמבר 1955) הוא רוצחו של מאיר כהנא.
הורשע גם במעורבות בפיגוע במרכז הסחר העולמי בשנת 1993.
אל סייד נוסייר נולד בפורט סעיד שבמצרים, ושם עבד כמהנדס.
בשנת 1981 היגר לארצות הברית, ובשנת 1989 הפך לאזרח אמריקאי, התחתן ונולדו לו שני ילדים (אחד מהם, זאק אברהים, חשף את סיפורו של אביו בנאום TED) בפיטסבורג, פנסילבניה.
נוסייר התגורר בניו ג'רזי ועבד בעבודות שונות בניו ג'רזי ובניו יורק.
בין השאר העסיקה אותו עיריית ניו יורק בתיקון מזגנים בבית משפט פלילי בעיר.
נוסייר הביע סלידה מהתרבות האמריקאית וממה שנתפס בעיניו כשחיתות מוסרית.
הוא החל לפקוד את מסגד אל פארוק בברוקלין, שאותו מימן באותה עת הארגון הפקיסטני "מקטב אל חידמת", מיסודם של אוסאמה בן לאדן ועבדאללה עזאם.
מטרת הארגון הייתה גיוס כספים ופעילים למוג'אהדין במלחמת ברית המועצות-אפגניסטן.
פעילי הארגון קיבלו מעלי מוחמד, סמל בצבא ארצות הברית, מפות ומידע על בסיסי צבא במדינה, וכן עברו הכשרת ירי.
הם הדפיסו חולצות שעליהן נכתב: "עוזרים זה לזה בטוב לב ובאמונה...
מוסלמי למוסלמי הוא כמו חומה".
במרכז החולצה הוטבעה מפה של אפגניסטן.
בשנת 1990 הואשם נוסייר בביצוע הרצח של מאיר כהנא, מייסד תנועת כך.
על פי כתב האישום, נוסייר החליט לרצוח את כהנא לאחר שנחשף לעמדותיו הקיצוניות.
הוא עקב אחריו תקופה ארוכה, ואף נכח בהרצאות שלו בניו יורק, כשהוא חובש כיפה ומתחזה כיהודי.
הוא ביצע את הרצח לאחר נאום של כהנא ב-5 בנובמבר 1990 במלון מריוט בצד המזרחי של מנהטן, זמן קצר לאחר השעה 9 בערב.
קבוצה של חסידים מברוקלין הקיפה את כהנא לאחר הנאום, ואז נוסייר ירה בו וניסה להתערבב בקהל.
איש משטרה רדף אחריו וירה בו.
לאחר שנלכד, הוא נלקח לבית חולים, לטיפול בפצעיו.
בהליכים המשפטיים הכחיש נוסייר את כל ההאשמות נגדו, והתעלם בדרך כלל מדיוני בית המשפט.
אף על פי שהיו עדי ראייה שהצביעו על נוסייר כרוצח, לא הצליחה התביעה להביא להרשעתו ברצח כהנא, בין השאר עקב התנגדותה של משפחת כהנא לערוך נתיחה שלאחר המוות ולשלוף את קליעי האקדח.
חבר המושבעים נחלק בדעותיו, ולאחר דיון בדצמבר 1991 החליט כי לא ניתן להוכיח שנוסייר הוא שירה ברב כהנא, ולכן הוא זוכה מאשמת רצח.
עם זאת הוחלט להרשיעו בהחזקת נשק בלתי חוקית, בירי על קצין משטרה, בתקיפה ובאישומים דומים.
סנגורו, ויליאם קונסטלר, יעץ לו לטעון להגנת אי שפיות.
נוסייר דחה את ההצעה, וקונסטלר ביסס את קו ההגנה על טענה שלפיה כהנא נרצח בידי אדם אחר, כנראה אחד מחסידיו, ואת נוסייר הוחלט להפליל מכיוון שנכח במקום.
קונסטלר חשב שהמושבעים יקבלו את הטענה (כלשונו, חבר המושבעים היה מורכב מ"אנשי העולם השלישי" ומ"אנשים שהם לא יאפים או אנשי הממסד").
אלווין שלזינגר, השופט במשפט, העיר כי זיכויו של נוסייר מאשמת רצח "הוא נגד המשקל המכריע של הראיות, והוא מנוגד להיגיון ולשכל הישר." הוא הוסיף: "אני מאמין שהנאשם אנס את ארצות הברית, אנס את החוקה שלנו ואת החוקים שלנו, ואת האנשים המחפשים דרך להתקיים יחד בשלום".
הוא גזר על נוסייר 22 שנים בכלא, העונש המקסימלי על העבירות שבהן הורשע.
לעומת שלזינגר, קונסטלר סבר שהמחלוקת בקרב חבר המושבעים עשויה דווקא להצדיק הפחתה בעונש, ושקל להגיש ערעור.
שנים אחדות לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בתכתובת עם אנשי הפקה של סרט דוקומנטרי על אודות הקשר ביניהם לרצח כהנא, שלח נוסייר מכתב מפתיע שבו הודה ברצח.
הניסיון לשחרר את נוסייר מהכלא
נוסייר היה אמור לרצות את עונשו בכלא אטיקה שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1993 נעצר בניו יורק השייח עומאר עבדל רחמן ("השייח העיוור"), ונודע כי חוליית טרור בראשותו עקבה אחר מתקני הכלא ותכננה לשחרר את נוסייר באמצעות התקפה משולבת של משאית נפץ והתקפה חמושה.
בחקירתו של "השייח העיוור" התברר כי נוסייר היה חלק מחוליית הטרור של השייח, שניסתה בשנת 1993 לפוצץ את מגדלי התאומים באמצעות סעון תופת שהוחנה בחניון המגדלים.
במשפטו של רחמן נגזר על השייח מאסר עולם ללא חנינה, ועל נוסייר נגזר מאסר עולם ללא חנינה בתוספת 15 שנות מאסר.
השופט קבע שרצח כהנא היה חלק מ"תוכנית ההסתה" של החוליה, אך הוא לא הורשע בסעיף זה מכיוון שבארצות הברית אין אפשרות לדון אדם שנית לאחר זיכוי.
נוסייר נושא את עונשו בכלא USP Big Sandy שבמדינת קנטקי.
קשריו עם אוסאמה בן לאדן
בשנת 2002 דיווחה אלינור היל, מנהלת ועדת הסנאט לחקירת כשלי המודיעין שקדמו לפיגועי 11 בספטמבר, כי אוסאמה בן לאדן סייע במימון ההגנה המשפטית של נוסייר כשנשפט על רצח כהנא.
היל כתבה כי במשפט נודע ל-FBI שאחד מקרובי משפחתו של נוסייר נסע לערב הסעודית כדי לקבל את המימון להגנתו מבן לאדן.
רון קובי, שהיה חבר בצוות עורכי הדין של נוסייר בשנת 1991, הכחיש זאת.
הוא הצהיר כי בן דודו של נוסייר שילם חלק מהוצאות המשפט, וכי את יתרת הכסף שילמו משפחתו וחבריו.
קובי הדגיש: "אף פעם לא התקבלו צ'קים חתומים בידי אוסאמה בן לאדן.
קיבלנו מעט מאוד כסף, בקושי כיסינו את הוצאות המשפט".
אל סלוודור השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
היא נעדרה מהמשחקים פעמיים, מאולימפיאדת מונטריאול (1976) ומאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הישגיהם של הספורטאים האל סלוודורים במשחקים היו נמוכים בדרך כלל, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
את ההישגים הגבוהים ביותר רשמו רוכבת האופניים מורין קיילה ורגרה, שסיימה במקום החמישי במרוץ הנקודות באולימפיאדת אטלנטה (1996) והקלעית לואיסה מאידה, שסיימה במקום השמיני בירי באקדח מ-25 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
אל סלוודור מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים.
אל סייר דה קאן רוקה (בספרדית: El Celler de Can Roca) היא מסעדה בז'ירונה בספרד.
היא נבחרה במקום ה-21 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2006,
בשנת 2009 היא נבחרה במקום החמישי,
וב-2010 התקדמה המסעדה למקום ה-4 בעולם.
וב-2011 התקדמה למקום ה-2 בעולם.
המסעדה מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
המסעדה נמצאת בז'ירונה, קטלוניה, ספרד, היא נוסדה ב-1986 בידי האחים חואן וג'וזף (פיטו) רוקה, בסמוך למסעדה המשפחתית של הוריהם שמגישה תבשילים מסורתיים.
האח המבוגר, חואן רוקה, הוא השף הראשי, האח האמצעי, ג'וזף רוקה, הוא הסומלייה.
ב-1996 הצטרף אליהם האח הצעיר ג'ורג' (ז'ורדי) ונהיה אחראי על המתוקים.
ב-2007 עברה המסעדה למבנה מודרני שהוקם במיוחד עבורה כמאה מטרים ממשכנה הקודם.
כיום (2010) עובדים במסעדה מעל 25 אנשים, בכללם פונטיין, אשתו של ג'וזף רוקה.
במסעדה מקום ל-45 סועדים על פני 12 שולחנות בחדר שגודלו 80 מטר מרובע.
גודלו של המטבח הוא 210 מטר מרובע וגודלו של המחסן הוא 250 מטר מרובע ובו למעלה מ-40,000 בקבוקי יין מכ-1,600 מותגים שונים.
ב-2008, התפריט נע בין 80 אירו ל-95 אירו והמחיר הממוצע לסועד כולל משקאות היה בסביבות 120 אירו.
הוא אמוציונלי בניסיון לשחזר ארומות וטעמים אבודים בזכרונו של הסועד דרך התת-מודע (בדומה לשמיעת שיר ישן) שיזכירו לו זכרונות אישיים מהעבר.
משתמשים בטכניקות בישול מסורתיות וגם חדשות, והצגה קפדנית של המנות.
ב-2013 דורגה המסעדה כמסעדה הכי טובה בעולם, והדיחה את מסעדת נומה הדנית.
הם יצרו כמה תבשילים וקינוחים המבוססים על בשמים ידועים, קינוח אחד מ-2008 מבוסס על הבושם 'אטרניטי' של קלווין קליין,
'היפנוטיק פויזן' של דיור, בולגרי, 'טרזור' של לנקום, 'אנג'ל' של טיירי מוגלר ועוד.
ב-1995 קיבלה המסעדה כוכב ראשון במישלן.
ב-2000 חואן רוקה נבחר לשף השנה בידי האקדמיה הספרדית לגסטרונומיה.
ב-2002 קיבלה המסעדה כוכב שני במישלן.
ב-2006 בחר המגזין הבריטי רסטורנט במסעדה כ-21 בטיבה בעולם.
באפריל 2006 היא זכתה במקום השני במגזין הצרפתי L' officiel, בעמוד 75 נכתב שתבשיליה של אל סייר דה קאן רוקה "יכולים להיות במוזיאון גוגנהיים בילבאו או במומה בניו יורק" וכי "אין להם שום שווה ערך בספרד ואולי גם מחוץ לספרד.
ב-2007 בחר המגזין הבריטי רסטורנט במסעדה כ-11 בטיבה בעולם.
בינואר 2008 העיתון Wine & Gastronomy בחר במנה Ory Gambini של חואן רוקה כתבשילה הטוב ביותר לשנת 2007.
ב-2008 בחר המגזין הבריטי רסטורנט במסעדה כ-26 בטיבה בעולם.
באוגוסט 2008 הופיעה המסעדה על שער כתב העת Gourmet Club.
בנובמבר 2008 הקדיש המגזין Apicius, המתמחה במטבח העילי, סקירה בת 35 עמודים על המסעדה.
בדצמבר 2008 הייתה המסעדה נושא לכתבת השער של כתב העת Discover Cuisine.
ב-2009 בחר המגזין הבריטי רסטורנט במסעדה כחמישית בטיבה בעולם.
במאי 2009 שלושת האחים ואימם הצטלמו לשער גיליון מספר 347 של The Dominical של El Periódico.
המסעדה נבחרה בידי Tour de France כמייצגת המטבח הקטלני.
בנובמבר 2009 זכתה המסעדה בכוכב שלישי במישלן.
ב-2010 בחר המגזין הבריטי רסטורנט במסעדה כרביעית בטיבה בעולם.
אל סוריזו (באיטלקית: Al Sorriso) היא מסעדה בפיימונטה, איטליה, בבעלותם של לואיזה ואנג'לו ואלאצה.
אנג'לו ואלאצה פתח בהיותו צעיר מסעדה בעיירה בורגומאנרו, בה אימו תיפקדה כשפית.
ב-1976 המסעדה זכתה בכוכב אחד במדריך מישלן האדום.
מטבח המסעדה מתבסס בראש ובראשונה על הדגשת חומרי הגלם בצורתם הטבעית, עם מינימום עיבוד, בעונתם, תוך היסמכות על מוצרים מקומיים מאזור פיימונטה, אחר-כך על מוצרים מרחבי איטליה ורק לבסוף על מוצרים מהעולם.
ואלאזה משוטטת עורכת סיורים בסביבת סוריזו כדי למצוא עשבים וצמחים הולמים לבישול.
זכתה בעיטור Cavaliere della Repubblica, מנשיא איטליה אוסקר לואיג'י סקאלפארו.
המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם ובמדריך המסעדות האיטלקי "לה סוסטה" (lesoste).
מעל המסעדה יש מלון השייך לרשת רלה א שאטו.
אל סלוודור השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף לא נטלה אל סלוודור חלק מעולם.
אל סלבדור שלחה מאז שנת 2000 משלחות לכל משחקי הקיץ של המשחקים הפאראלימפיים.
כל המשלחות כללו בין ספורטאי אחד לשלושה ספורטאים אשר לא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
אל נקמות (ביידיש: גאט פון נקמה) הוא מחזה מאת שלום אש, שנכתב ביידיש ב-1906 והוצג לראשונה, בגרמנית, ב-1907. היצירה, המציגה זנות ולֶסבִּיוּת על רקע חיי היהודים בתחום המושב, היא אחת מעבודותיו המפורסמות והשנויות ביותר במחלוקת של אש.
יעקל צַ'פְּצ'וֹבִיץ', בעליו של בית בושת המנסה לשוות לעצמו חזות מהוגנת כדי להשיא את בתו רבקל'ה.
שרה, אשתו של יעקל, זונה לשעבר.
רבקל'ה, בתם בת ה-17 של יעקל ושרה, נערה תמימה שאביה גידל אותה בנוקשות.
הינדל, זונה ותיקה בבית הבושת של יעקל, חולמת להינשא לשלוימ'ה.
מַנקֶה, זונה בבית הבושת של יעקל, חברתה הטובה של רבקל'ה המאוהבת בה.
רייזל ובאשא, זונות בבית הבושת של יעקל.
שלוימ'ה, סרסור ועבריין, מכרו של יעקל.
ר' אלי, שדכן המנסה למצוא חתן לרבקל'ה.
המחותן, אב שאלי מנסה לשדך את בנו לרבקל'ה.
בהקדמה ציין אש כי הסיפור מתחולל בעיר ספר גדולה – לפי הכתוב, בתחום המושב ולא הרחק מלודז', בחודש מאי.
תקופת ההתרחשות מצוינת כ"הווה"; המחזה חובר ב-1906.
יעקל צ'פצ'וביץ' הוא בעליו של בית בושת, המעסיק צעירות שנמלטו מהחברה הענייה והשמרנית בכפרי הולדתן.
הוא אמיד למדי, והשקיע את כל מרצו בגידול בתו רבקל'ה כך שתהיה רחוקה ככל האפשר מעסקיו.
הוא, אשתו ובתו מתגוררים בקומה העליונה של ביתם; במרתף פועל בית הבושת.
בגלל החינוך הנוקשה של יעקל לא הותר לרבקל'ה לצאת לעיתים קרובות, וחברתה היחידה היא מנקה, אחת מהזונות העובדות אצל אביה.
יעקל רוצה שבתו תינשא לבחור ישיבה ותקים משפחה מהוגנת, ולשם כך שכר את אלי השדכן.
הוא שוקל לחזור בתשובה, ואף להתפרנס כעגלון, כמו אביו; עם זאת, בעלי-הבתים לא מעוניינים בקרבתו.
אלי יעץ לו להזמין ספר תורה ולשים אותו בחדרה של רבקל'ה, כסגולה שתגן עליה מחטאי הוריה ותמנע מזל רע.
שלוימ'ה, אחד ממכריו המפוקפקים של יעקל, שואף להקים בית בושת משלו.
הוא נעזר בהינדל, אחת מהעובדות.
זו רוצה גם היא לעזוב את עיסוקה, ומציעה לשלם לו כדי שיינשא לה.
היא מתכננת לקחת את מנקה ולהדיח את רבקל'ה לעבוד עבורם, כך שיוכלו להתפרנס מהן.
יעקל מוצא את בתו במרתף, משוחחת עם מנקה.
הוא מכה אותה ונועל אותה בחדרה.
בלילה יורד הגשם הראשון של האביב.
רבקל'ה מצליחה לצאת מחדרה בעוד אביה ישן.
מנקה מזמינה אותה לרקוד יחפה בבוץ, מנשקת אותה ואומרת שהיא רוצה שתחיינה כחתן וכלה.
היא מציעה לה להימלט עמה אל מקום בו יוכלו להיות ביחד, ושתיהן בורחות אל ביתו של שלוימ'ה.
יעקל מתעורר ומגלה כי בתו נמלטה.
הוא ושרה מבינים כי הלכה לשלוימ'ה, והוא מכה את אשתו בזעם.
יעקל לוקח את ספר התורה בידיו ומקלל את אלוהים, באומרו כי הלה נוקם ונוטר ככל אדם.
בעודו אחוז טירוף, הוא צועק כי היה מוכן לסבול כל עונש על חטאיו, אך לא פגיעה בתומתה של בתו.
שרה מוצאת את שלוימ'ה והוא מסכים להשיב את רבקל'ה.
אלי מגיע, נוזף ביעקל על דברי הכפירה ואומר כי עוד אפשר להסדיר שידוך עם בן-תורה עני, בתנאי שהנדוניה תוגדל וכי הכל יישמר בסוד.
רבקל'ה מוחזרת הביתה; יעקל אומר לה כי לא יכה אותה, אך דורש לדעת אם היא עדיין "בת ישראל כשרה".
היא עונה כי אינה יודעת.
אלי מביא את אבי החתן המוצע.
יעקל ממלמל שאין זה משנה, כי השטן לכד את בתו והיא נידונה לגורלם של הוריה.
הוא תופס אותה בשערותיה וגורר אותה אל המרתף, וצועק לאלי שייקח את ספר התורה כי אינו זקוק לו יותר.
בעקבות מהפכת 1905, נאלץ שלום אש להימלט מהאימפריה הרוסית.
לבסוף התיישב בשווייץ, שם חיבר את "אל נקמות" בקיץ 1906. כשהראה את יצירתו לי"ל פרץ, המליץ לו הלה לשרוף אותה.
יעקב אדלר אמר כי לא ניתן יהיה להציג את המחזה בפני "נשים יהודיות מהוגנות".
אש התרשם מאוד מהופעתו של השחקן היהודי-אוסטרי רודולף שילדקראוט בתפקיד שיילוק בהפקת 1905 של "הסוחר מוונציה" בדויטשס תיאטר בברלין, בבימוי מקס ריינהרדט.
הוא עיצב את דמותו של יעקל במידה רבה כדי שתתאים לשילדקראוט.
בסתיו 1906 נסע לבירה הגרמנית, איתר את השחקן בבית קפה, ניגש אליו והציג את עצמו באומרו כי חיבר מחזה במיוחד עבורו.
לדברי הביוגרף בן סיגל, שילדקראוט היה "המום" אך התעניין בעלילה; הוא הזמין את הכותב לפגוש את מקס ריינהרדט.
אש הקריא את "אל נקמות" ביידיש בפני קבוצה של מחזאים ומבקרים גרמנים, בעוד ריינהרדט מתרגם את הקטעים שלא הצליחו להבין.
הן הבמאי והן חברי הקבוצה התרשמו, וריינהרדט החליט לתרגם את המחזה לגרמנית ולהציגו בדויטשס תיאטר.
הוא לא ביים את ההפקה, והותיר זאת לעוזרו אפרים פריש; גרסה ראשונה שערך הוא עצמו עלתה ב-1910.
ב-19 במרץ 1907 העלה התיאטרון את "אל נקמות" (תחת השם der Gott von Rache), עם שילדקראוט בתפקיד יעקל.
השחקנית טילה דוריו הופיעה בתפקיד הינדל.
המחזה הוצג עשרים פעם על ידי הדויטשס תיאטר, הישג שנחשב להצלחה גדולה ביחס לאלמוניותו היחסית של המחבר.
מבקרי התקופה ייחסו זאת לסנסציוניות של העלילה.
"אל נקמות" עורר סערה בגרמניה, והעיתונות היהודית האורתודוקסית גינתה אותו בחריפות.
ההצגה בבירה הגרמנית העניקה לאש פרסום נרחב.
ההפקה הבאה של "אל נקמות" הועלתה זמן קצר לאחר מכן, ברוסית.
ורה קומיסרז'בסקאיה החליטה להפיק גרסה משלה בתיאטרון הניסויי שניהלה בסנקט פטרבורג.
הבכורה התקיימה ב-27 באפריל (14 בחודש, לפי הלוח היוליאני שהיה מקובל אז) 1907. אש ניסה להגיע להצגה, אך גורש מהבירה לפסקוב משום שכיהודי נאסר עליו לשהות בה ללא אישורים מתאימים.
כמה מידידיו התערבו למענו אצל הדוכס הגדול קונסטנטין רומנוב, שהיה שוחר תיאטרון בעצמו, והמשטרה נאלצה לשגר מרכבה כדי להביאו.
הוא נכנס לבניין ממש זמן מועט לפני שההצגה החלה.
דוד קסלר לא נרתע מההסתייגות הרבה שעורר המחזה בקרב הציבורי היהודי, וב-13 באוקטובר 1907 התקיימה הבכורה היידית של "אל נקמות", בבימויו ובכיכובו בתפקיד יעקל, בתיאטרון תאליה בניו יורק.
ההצגה רצה במשך שישה שבועות, ועוררה סערה גדולה.
עיתונים שמרניים קראו "לנדות" את אש; יעקב גורדין ואברהם קאהאן יצאו להגנת "אל נקמות" בתקשורת, ושיבחו את הדרך בה הציג את סוגיית הזנות בקרב יהודי מזרח אירופה, שנחשבה אז כמקור לבושה וכעניין שאין לדבר עליו ויכול רק לעורר עוד יותר אנטישמיות.
הבכורה בשפה הפולנית עלתה ב-12 בדצמבר 1908, בתיאטרון של ל.
בבריטניה אסרה הצנזורה על הצגת "אל נקמות" ב-1911, והאיסור נותר בעינו וחודש שוב ב-1946. ב-1912 הופק במוסקבה סרט קצר שהתבסס על עלילת המחזה.
"אל נקמות" הועלה לראשונה בעברית על ידי "התיאטרון הדרמטי" ('תיאטרון עברי בא"י') באולם ציון שבירושלים, ב-7 בספטמבר 1922. ההצגה, שתורגמה על ידי א.
שצגלוב ובוימה על ידי מרים ברנשטיין-כהן, עוררה מחאה רבה ביישוב.
ב-20 בדצמבר 1922 הועלתה לראשונה גרסה זו, אוף ברודוויי, בתיאטרון פרובינסטאון.
גם הפעם גילם שילדקראוט את התפקיד הראשי.
עורך-הדין לארי ויינברגר נטל שליטה על ההפקה, והחליט להעביר אותה לתיאטרון הברודוויי אפולו, שם התקיימה ההצגה הראשונה ב-19 בפברואר 1923. ויינברגר היה מודע לאפשרות שתתחולל שערורייה, וצנזר את רוב התכנים המיניים שעסקו באהבתן של רבקל'ה ומנקה.
הוא כתב לאחר מכן כי הסיר "90% מהשפה הבוטה מהטקסט המקורי, ו-75% ממה שנותר בעיבוד שהועלה בפרובינסטאון." בעוד שקודם לכן לא משך "אל נקמות" תשומת לב מיוחדת, הצגתו בלב ניו יורק עוררה זעם בתקשורת.
המבקר החשוב ארתור הורנבלואו תקף את המשטרה על כך שהיא מאפשרת העלאת מחזה כזה בלי לעצור את המעורבים.
היה זה הרב יוסף סילברמן מבית הכנסת עמנו-אל שהתערב כדי לאסור את "אל נקמות", בטענה שהוא מהווה השמצה של הדת היהודית.
בתקופה בה המהגרים הרבים בני יהדות מזרח אירופה שהגיעו לא מכבר לארצות הברית היו מזוהים עם פשע ועוני, ותדמיתם זו איימה על מעמדם של היהודים הוותיקים והמבוססים ממרכז אירופה, העלתה ההצגה סוגיות רגישות לעיני כל.
כשנשאל סילברמן בראיון ב"פורוורטס" מדוע לא מחה במהלך ארבע-עשרה השנים בהן הוצג המחזה בתיאטראות היידיש בארצות הברית, ענה כי "לא אכפת לי מה קורה שם."
ב-6 במרץ, בעקבות תלונתו של סילברמן, הופיעה המשטרה באפולו והודיעה לשחקנים ולויינברגר כי הם מואשמים בהפרת סעיף 1401A לחוק העונשין בניו יורק, הצגת בידור העשוי להשחית את מידותיהם של בני-נוער ואחרים.
לא נערכו מעצרים וההצגות המשיכו להתקיים, אם כי הן הורדו מהבמה באפריל, לפני תחילת המשפט.
ב-23 במאי הרשיע חבר-המושבעים את שלושה-עשר הנאשמים – ויינברגר, שילדקראוט ועוד אחד-עשר שחקנים – בעבירה על הסעיף.
על המפיק והכוכב הושתו קנסות בסך 200 דולר, והיתר קיבלו מאסר על תנאי.
ויינברגר ערער על העונש בטענה לפגיעה בחופש הביטוי.
לבסוף, הוא וחבריו זוכו מטעמים טכניים יותר: התביעה השתמשה במחזה המקורי והלא-מצונזר ונציגה הקריא את אחת מהסצנות הבוטות שהוסרו כדי לרענן את זיכרונו של העד המרכזי, הבלש בנג'מין ביילי ממחלק המוסר.
ויינברגר טען כי בגרסתו שלו, לא ניתן לטעון כי העלילה עוסקת בתועבה.
ב-21 בינואר 1925 ביטל בית-המשפט לערעורים את העונשים.
ב-22 באפריל 1925 נערכה הבכורה הצרפתית של "אל נקמות", בבימוי שארל דולן, בתיאטרון דה ל'אטלייה בפריז.
בשנות ה-30 החל אש להסתייג מההצגה.
עוד באוגוסט 1934 אסר על להקה יהודית בבודפשט להפיק אותה, משום שהיא עלולה להיות מנוצלת בידי האנטישמים.
ב-26 במאי 1946 – זמן קצר, כדברי אליסה סולומון, לאחר ש"הצגתם של היהודים כסוטים שימשה הצדקה לרצח עם" – הודיע אש כי הוא אוסר על העלאת "אל נקמות" בכל שפה שהיא ובכל מדינה שהיא.
הפקה מחודשת ראשונה נעשתה רק באוקטובר 1974, שנים רבות לאחר מותו.
בשנת 2015 הועלה לראשונה בארצות הברית המחזה "מעשיה מגונה" מאת פאולה ווגל המגולל את תולדות המחזה "אל נקמות".
המחזה הופק בברודוויי ב-2017 וזכה לשבחים ופרסים.
"אל נקמות" הועלה עוד מספר פעמים בישראל:
בשנת 1982 בתיאטרון באר שבע בבימויה של אסתר איזביצקי; ביידיש בשנת 2002 בתיאטרון יידישפיל בבימויו של מוטי אברבוך.
בשנת 2007 בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין בבימויה של לילך סגל.
בשנת 2009 בבית צבי בבימויו של גיל ויינברג.
בשנת 2018 הפיק התיאטרון הקאמרי את "אל נקמות" (במקביל להפקה של "מעשיה מגונה") בבימויו של איתי טיראן ובעיבודם של טיראן ודני רוזנברג.
בין השחקנים ג'וי ריגר, אלון דהן, הלנה ירלובה, אנסטסיה פיין וירדן ברכה.
אל סיד הוא סרט אמריקאי משנת 1961 בבימויו של אנתוני מאן ובכיכובם של צ'רלטון הסטון וסופיה לורן המבוסס על סיפורו של האביר הקסטיליאני רודריגו דיאז דה ויוור שכונה "אל סיד" והיה אלוף בתחרויות דו-קרב בתקופת ימי הביניים.
גנרל בן יוסוף (הרברט לום) מהשבט הברברי "מוראביטון" זימן את האמירים מאל-אנדלוס אל צפון אפריקה וחשף את תוכניתו לשליטה בעולם האסלאמי.
מאוחר יותר, בזמן שהוא בדרך אל כלתו העתידית דוניה חימנה (סופיה לורן), נקלע רודריגו דיאז דה ויוור (צ'רלטון הסטון) למלחמה נגד הצבא המורי.
שניים מהאמירים, אל מוטמין מסרגוסה ואל קאדיר מולנסיה נלכדו אך רודריגו משחרר אותם בתנאי שיתחייבו לעולם לא להתקיף את אדמותיו של המלך פרדיננד הראשון.
האמירים מכריזים עליו בשם אל סיד (הגייה ספרדית-קסטיליאנית למילה הערבית: "אל סידי" שפירושה 'האדון') ונשבעים אמונים לו.