tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוח התחיל התקדמות זו ב-25 בספטמבר ונתקל כבר מההתחלה בהתנגדות עזה מצד המורדים, אך בהתקדמות איטית תוך לחימה כנגד כיסי התנגדות נקודתיים לאורך הדרך, התקדם הכוח לעבר בניין הממשל.
לאחר לחימה מאומצת בדרך לבניין הממשל, חלקו האחרון של התנועה לעבר הבניין היה קשה במיוחד מאחר שהמורדים ביצרו אף הם את הרחובות בקרבת הבניין.
עד אשר הגיע 'כוח החילוץ' לבניין הממשל נהרגו ונפצעו 535 חיילים, כתוצאה מצמצום הכוח בצורה כל כך משמעותית, הפך 'הכוח המחלץ' לכוח מתגבר בלבד וחייליו הצטרפו להגנת הבניין ושטח נוסף שנכבש מדרום לו.
אוטרם לקח כעת את הפיקוד על הגנת מתחמי העיר ומצא מצבור מזון שהוחבא מתחת לבניין על ידי לורנס אך כנראה לא סיפר על כך לאיש לפני שנהרג, מזלם הטוב של הנצורים הבטיח כעת לפחות חודשיים נוספים של הספקה.
כפי שצוין כבר, שחרור המצור על בניין הממשל הפך למשימה העיקרית של הכוחות הבריטים בצפון הודו, כל זאת הודות בעיקר לדעת הציבור על מצבם של הנצורים.
לכן, בסוף אוקטובר הגיע כוח נוסף בפיקודו של הופ גרנט (Hope Grant) כדי להצטרף למגנים ולחכות לתגבורת נוספת.
המפקד העליון החדש שקיבל את הפיקוד על הודו בימים סוערים אלו היה הגנרל קולין קמבל (Sir Colin Campbell), עליו הייתה מוטלת כעת המשימה של ארגון כוח מספיק כדי לשבור את המורדים בעיר לאקנאו ולשחרר את כוחותיו הנצורים שם.
קמבל יצא מקאנפור בתחילת נובמבר עם כוח של כ-4,500 חיילים כולל כ-250 מלחים ותותחים מאסיביים כנגד מעוזי המורדים ברחבי העיר.
ב-12 לחודש הגיע קמבל למעוז בשליטה בריטית מדרום לעיר והוסיף את חיל המשמר שם לכוחו, בכך הגיעה לכ-5,000 חיילים ו-49 תותחים.
במהלך הימים הבאים תוך איגוף העיר ממזרח, נלחם כוחו של קמבל בין המעוזים הביצורים והרחובות בשליטת המורדים.
הכוח הבריטי נלחם בסיוע התותחים הכבדים והסתערויות חיל הרגלים וכך אחד אחרי השני נפלו מעוזי המורדים.
קמבל הגיע לבסוף לבניין הממשל והחל לפנות אותו מהחיילים והאזרחים ב-19 בנובמבר, תהליך הפינוי התקיים ללא התנגדות רבה מצד המורדים והסתיים ב-23 לחודש.
יום למחרת נפטר הוולוק מתשישות ומחלה, אוטרם נשאר במעוז מדרום לעיר עם כוח של כ-4,000 חיילים ששימש מאחז בריטי בעיר.
לאחר שהושאר הכוח מאחור בלאקנאו, חזר קמבל עם שארית הכוח וניצולי המצור לכיוון קאנפור.
בזמן ההתרחשויות בלאקנאו, נכבשה העיר קאנפור בשנית על ידי כוח של כ-14,000 מורדים בפיקודו של טאטיה טופא (Tantia Topi) כנגד חיל המצב של כ-1,000 בריטים.
קמבל יצא מלאקנאו ב-27 בנובמבר והצליח לשחרר את קאנפור מידי כוחותיו של טופא ב-6 בדצמבר.
לאחר שטופלו הנושאים הבהולים יותר כמו שחרור דלהי ושחרור הנצורים בלאקנאו, יכלו הבריטים להתחיל במערכה של התקפת נגד כנגד מוקדי המורדים שנותרו ברחבי צפון ומרכז הודו.
בשלב זה של תחילת 1858, היו יחידות בריטיות בדרכם מרחבי האימפריה (לדוגמה יחידות בדרכם מהמפרץ הפרסי לאחר המלחמה האנגלו-פרסית) בנוסף ליחידות מנפאל שהוסיפו כ-9,000 חיילי גורקה לכוח האנגלו-הודי שהלך ונבנה.
המאמץ לשחרר סופית את העיר לאקנאו מידי הכוחות המורדים אשר התבצרו בה החל ב-3 במרץ 1858. כוחותיו של גנרל קולין קמבל מנו בשלב זה כ-20,000 חיילים בנוסף לכוח של כ-4,000 חיילים בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'יימס אוטרם שנותר במאחז בריטי בדרום העיר.
מול כוח זה, המספר המדויק של כוח המורדים אינו ידוע, אך מוערך בכ-120,000 חיילים (לא כולל אזרחים).
בדומה ללחימה ארבעה חודשים לפני כן בעיר לאקנאו, המהלך לשחרור העיר מידי המורדים התנהל בין מעוזים ומבנים מבוצרים שנכבשו אחד אחרי השני.
ב-9 במרץ נכבש מעוז בשם הבגאם קוטי (Begum Kothi), ב-16 לחודש נכבש מחדש בניין הממשל ולבסוף ב-21 במרץ שוחררה העיר כולה במחיר כ-1,200 נפגעים בצד הבריטי ומספר לא ידוע, אך כנראה גבוה יותר בצד המורדים.
לאחר שחרור העיר לאקנאו, כאשר קמבל מפקד כעת על כוח משמעותי, הוא המשיך לטהר מוקדים שונים באווד, אך הכוח הבריטי לא עמד בקצב התנועה של המורדים.
רבים מהמורדים ששרדו את הקרבות בלאקנאו וסביבתה ברחו לאזורים השכנים לאווד, בהם רוהילקאנד (Rohilkhand) מדרום וביהר (Bihar) מצפון מערב.
המצור על מאסיליה ושני הקרבות הימיים שניטשו במהלכו אירעו ב-49 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר.
מאסיליה (Massilia), מרסיי של ימינו, נוסדה ב-600 לפנה"ס לערך על ידי מתיישבים יוונים מפוקאיה שבאיוניה.
היא הייתה מראשית תולדותיה עיר נמל משגשגת, הייתה קשורה בברית עם רומא ואף סייעה לה במלחמתה נגד חניבעל.
כשפרץ העימות הפוליטי-צבאי בין יוליוס קיסר לפומפיוס, התייצבה מאסיליה לצדו של פומפיוס.
לעיר נודעה חשיבות אסטרטגית רבה לניהול המערכה של יוליוס קיסר נגד לגיונותיו של פומפיוס בהיספניה, ועל כן הטיל עליה מצור וניסה לכובשה.
דומיטיוס אַהֶנוֹבַּרְבּוּס, מראשי המתנגדים לקיסר נשלח לסייע למאסילים.
תוך כדי המצור ניצחו אוניותיו של קיסר בשני קרבות ימיים הן את המאסילים והן את צי המשלוח הרומי ששוגר לעזרתם.
העיר הוכרעה בסופו של דבר על ידי חיילי קיסר, נכנעה לו, אך עצמאותה לא נפגעה.
המצור על מאסיליה היה אחד האירועים הצבאיים הראשונים בעימות שהתלקח בין גנאיוס פומפיוס ליוליוס קיסר על השלטון ברומא.
אחרי שחצה את הרוביקון (10 בינואר 49 לפנה"ס), השתלט קיסר על רומא ואיטליה כולה.
פומפיוס, שעיקר צבאו נמצא אותה שעה בהיספניה (ספרד), הפרובינקיה שהייתה מסורה לפיקודו אך שלט בה באמצעות לגאטים, לא היה מוכן להתמודדות עמו, נסוג עם שאר חייליו ותומכיו אל ברונדיסיום בדרום המגף ומשם חצה את הים האדריאטי אל אפירוס.
מאחר שלא נותרו עוד אוניות זמינות להעברת צבאו וגם עונת השיט התקרבה לקיצה, הורה קיסר לנצל את הזמן לאיסוף צי משלוח, הפקיד את ניהול העניינים באיטליה בידי מרקוס אנטוניוס, ויצא בראש חייליו אל גאליה טרנסאלפינה.
תוכניתו של קיסר הייתה להכניע את שבעת הלגיונות של פומפיוס שבספרד ואחר כך לשוב אל איטליה, להעביר את חייליו אל יוון ולהכריע את יריבו.
כשהגיע קיסר אל גאליה טרנסאלפינה, נודע לו כי מאסיליה בחרה להתייצב בסכסוך לצדו של פומפיוס ולסגור את שעריה בפניו.
עוד נמסר לו, כי דומיטיוס אַהֶנוֹבַּרְבּוּס, מראשי האופטימטים והיחיד שהתייצב נגדו אחרי שחצה את הרוביקון, יצא במצוות פומפיוס אל מאסיליה בשבע אַקְטוּאַרְיוֹת; ספינות אלה נאספו עבורו על ידי אנשים פרטיים מן האי איגילוּם ומקוֹסָה שבחבל טוסקנה, והוא אייש אותן על חשבונו בעבדיו שלו, בעבדיו המשוחררים ובאיכריו האריסים (coloni).
המאסילים ידעו כי תמיכתם בפומפיוס לא תעבור ללא תגובה מצדו של קיסר, ועל כן החלו נערכים למצור ממושך.
קיסר קרא אליו את נציגיהם, אך כל נסיונותיו לשכנעם נכשלו.
תוך כדי השיחות הגיע דומיטיוס אל מאסיליה.
המאסילים מינוהו למושל העיר והפקידו בידיו את ניהול המערכה כולה.
הם גייסו לעזרתם את האלביקים, שבט גאלי ששכן בהרים סמוך להם, אספו תבואה, מצרכי מזון וכלי נשק וחיזקו את חומות העיר ושעריה.
כמו כן לכדו אוניות סוחר תמימות, הביאו אותן לנמל העיר והשתמשו בהן לציוד ולתיקון אוניות הצי המלחמתי שהקימו.
בתגובה הוליך קיסר שלושה מלגיונותיו אל מאסיליה כדי להכריעה במצור.
הוא אף פקד לבנות באַרֶלַטֶה (אַרְל של ימינו, בשפך הרון) 12 אוניות מלחמה, על מנת למנוע ממנה כל אפשרות של קבלת סיוע מן הים.
בניית הספינות הושלמה בתוך שלושים יום, ועם הגעתן אל מאסיליה נמסרו לפיקודו של דקימוס ברוטוס, מי שניצח את הוונטים בקרב הים במפרץ קיברון במהלך מלחמת גאליה (56 לפנה"ס).
מאחר שחשש לאבד זמן יקר, השאיר קיסר את ניהול המצור בידי גאיוס טרבוניוס, אחד מן הלגאטים שלו, ויצא ב-9 במרץ בראש שישה מלגיונותיו האחרים אל ספרד דרך הפירנאים, כדי להשלים את מטרתו העיקרית: הכנעת צבא פומפיוס ומפקדיו.
פעולות המצור בפיקודו של טרבוניוס התחילו במרץ 49, זמן קצר אחרי עזיבת קיסר ועוד קודם שהושלמה בניית שתים־עשרה אוניות המלחמה בְּאַרֶלַטֶה.
הרומאים שפכו שתי סוללות (agger, pl.
aggeres) בכיוון חומות העיר בצדה הפונה ליבשה, אחת סמוך לנמל ולמספנה והשנייה ליד השער לנכנסים אליה מגאליה וספרד.
הראשונה מביניהן התנשאה עם השלמתה לגובה 80 רגל, ועל שתיהן הקימו מגדלי מצור (turris, pl.
בני מאסיליה, שהצטיידו היטב לקראת המצור במכונות ובכלי נשק, המטירו על החיילים הרומאים מטר כבד ובלתי פוסק של קְלָעִים מסוגים שונים, כמו חצים, אבנים ואודים בוערים.
את האבדות הכבדות ביותר הסבו מוטות מחודדים באורך שנים־עשר רגל, שנורו מבליסטראות עצומות ממדים; אלה חדרו ללא קושי את ארבע שכבות מקלעת הענפים הדקים של הווינאות (vinea, pl.
vineae), אותם מחסות מקורים דמויי סוכות גפנים, תחתם העבירו החיילים מיד ליד את חומרי הבנייה של הסוללה תוך שהם מקרבים אותה אל החומה.
כדי לסכל זאת, כיסו הרומאים את גגות הווינאות בעצים שעוביים רגל; את ה"צבים" (testudo, pl.
testudines), המחסות המשוריינים שנעו מלפנים וגוננו על החיילים שעסקו ביישור הסוללה, בנו מעצים חזקים במיוחד ועטפו בכל חומר אפשרי להגנה מפני מטר האודים והאבנים.
"גודל הביצורים, גובה החומה והמגדלים והמון כלי הקלע האטו את עבודות המצור", וגם הגיחות התכופות שערכו האלביקים מן העיר, תוך שהם משליכים אודים בוערים על הסוללה והמגדלים, שמו לאל את כל ניסיונותיו של טרבוניוס להתקרב אל החומות.
ההתנגשות הימית הראשונה אירעה תוך כדי הניסיונות להכריע את העיר במצור.
המאסילים, כאמור, עשו כעצת דומיטיוס וציידו שבע-עשרה אוניות-מלחמה, אחת-עשרה מהן סְפוּנוֹת, עליהן הוסיפו ספינות קטנות רבות, כדי שהמון אוניותיהם יפיל פחד על האויב.
הם העלו על סיפוניהן קשתים רבים ומספר רב של אלביקים, אותם עודדו במתנות ובהבטחות שונות.
דומיטיוס נטל לעצמו כמה מאוניות הצי ואייש אותן באיכרים האריסים והרועים שהביא עמו.
כשנשלמו ההכנות יצא הצי המאסילי לים.
הצי של דקימוס ברוטוס, שהגיע מאַרֶלַטֶה, חנה בחופי אחד מאיי פְרִיוּל, מרחק כ-4 ק"מ ממאסיליה.
הוא מנה שתים-עשרה אוניות-מלחמה (naves longae), ככל הנראה ארבע או חמש-חתריות.
מאחר שהקרב עתיד היה להיות מוכרע בלוחמת סיפונים ולא בתמרוני ניגוח, הורה קיסר עוד בתחילת המערכה להקצות לאוניות את בחירי החיילים מכל הלגיונות, אַנְטֶסִיגְנָאִי (antesignai) הצועדים לפני הניסים וקנטוריונים.
אנשיו של דקימוס ברוטוס הכינו אונקלאות ברזל והַרְפָּגוֹנִים והצטיידו במספר רב של רמחים וכלי הטלה מסוגים שונים, וכאשר הבחינו באויב המתקרב, הוציאו את אוניותיהם לים והתנגשו בו.
המאסילים, מספר קיסר, ניצלו את יתרונם במהירות אוניותיהם ובכישרון קברניטיהם כדי לחמוק מהתקפות אוניותיו שלו או להיחלץ מהן.
מאחר שהקרב נערך בים הפתוח, הם מתחו את טור אוניותיהם בניסיון לכתר את אוניותיו, תקפו אוניות בודדות באמצעות רבות יותר או ניסו לחלוף לצדן ולשבר את משוטיהן.
אוניותיו של קיסר, לעומת זאת, היו כבדות תנועה יותר, לא רק משום שהיו ככל הנראה גדולות מיריבותיהן, אלא גם משום שהושקו בחופזה והעצים מהן נבנו לא הספיקו להתייבש כראוי.
זאת ועוד, גם החותרים והקברניטים בציו היו פחות מנוסים מיריביהם, מאחר שנאספו מאוניות סוחר ולא הספיקו להתאמן כראוי.
"אחדות מהאוניות הם הטביעו, בהמיתם אלביקים ורועים רבים; אחדות לכדו על אנשיהן ואחרות גררו אל הנמל.
באותו יום איבדו המאסילים תשע אוניות, כולל אלו שנפלו בשבי."
תוך כדי הניסיונות להכריע את העיר במצור שלח פומפיוס את לוקיוס נסידיוס בראש צי של שש-עשרה אוניות, אחדות מהן חמושות באילי-ניגוח, כדי לסייע לדומיטיוס ולמאסילים.
נסידיוס צירף לציו אוניית-מלחמה נוספת, אותה לכד בפשיטה נועזת לנמל מסאנה שבסיקיליה, ובעודו בדרך שלח בחשאי הודעה אל דומיטיוס והמאסילים וביקשם לעשות הכנות לקרב ים נוסף בהשתתפות אוניותיו שלו.
בתוך זמן קצר ובעבודה מאומצת הצליחו המאסילים לכנס צי חדש, שווה בגודלו לזה שהיה להם בקרב הראשון.
הוא כלל אוניות ישנות ששופצו והוכנסו לשירות וספינות דיג (piscatoriae) שהותקנו בהן גנונות להגנה על החותרים מקלעי האויב, אותן מילאו בקשתים ובמטולים (tormenta).
כשנשלמו ההכנות ונשבה רוח טובה, יצאו אוניות המאסילים מן הנמל והצטרפו לציו של נסידיוס שחנה ליד מצודת טאורואיס, מדרום־מזרח לעיר.
הצי של דקימוס ברוטוס, שנוספו לו שש הספינות המאסיליות שנשבו ותוקנו, מנה כעת שמונה-עשרה אוניות, ומיד עם הגיע הידיעה על היערכות האויבים, נחפז להתנגש בהם.
הלחימה דמתה לזו של הקרב הראשון, כשאנשיו של קיסר מנצלים כל הזדמנות להתקרב אל אוניות המאסילים אחת-אחת, להיאחז בה באמצעות אונקלאות ואז לפשוט על סיפונה ולהכריעה בלוחמת פנים-אל-פנים.
המאסילים, שידעו כי תבוסה נוספת תחרוץ את גורל עירם להיכבש, נלחמו בחירוף נפש.
כל אימת שהותקפה אחת מאוניותיהם ונלכדה באונקלאות הרומאים, הפגינו את יתרונותיהם באומנות השיט וזריזות אוניותיהם ונחלצו מיד לעזרתה.
תוך כדי כך ירו ספינותיהם הקטנות ממרחק מטח כבד של קְלָעִים (tela: חצים, כידונים ואבנים) ופצעו רבים מאנשיו של דקימוס ברוטוס שלא היו מוכנים להתקפה מסוג זה.
מקרה יוצא דופן אירע, כאשר שתי טריארות מאסיליות זיהו את אונייתו של דקימוס ברוטוס על פי הדגל שהניפה והסתערו לעברה משני צדדיה.
ברוטוס, שצפה את העומד לקרות, נע קדימה מיד בחתירה מהירה ומאומצת, ושתי הטריארות התנגשו זו בזו בעוצמה רבה וניזוקו קשות.
איל הניגוח של אחת מהן נעקר ממקומו, ובעודה מתמלאת מים הגיעו לעזרה כמה מאוניותיו הקרובות של ברוטוס, הסתערו על שתי הטריארות משותקות התנועה והטביעו אותן.
אוניותיו של נסידיוס לא הביאו כל תועלת בקרב ופרשו ממנו ללא אבדות.
חמש מאוניות המאסילים טבעו וארבע נפלו בשבי; אונייה אחת הצליחה להימלט והצטרפה אל אוניותיו של נסידיוס, שהפליגו אל הפרובינקיה היספניה קיטריור.
קיסר מספר, כי המאסילים שלחו את אחת מאוניותיהם אל העיר כדי להודיע על שאירע, וכשהתקרבה אל הנמל יצאו המוני אדם לקראתה.
כאשר שמעו כי הצי ניגף, התאבלו כאילו כבר נפלה עירם לידי האויב, אך עד מהרה התעשתו והחלו נערכים במרץ מחודש להגנתה.
פעולות המצור קיבלו משנה תנופה אחרי הניצחון בקרב הימי השני.
כדי להתמודד עם ההתקפות הבלתי פוסקות שהנחיתו בני מאסיליה על מכונות המצור, בנו הרומאים למרגלות החומה מגדל־מצור נמוך עשוי לבנים, ששימש מחסה בטוח יותר לעוסקים בבניית הסוללה הימנית, וגונן על החיילים ההודפים את התקפות האויב ורודפים אחריו.
מידותיו היו שלושים רגל רומאית בכל צד (8.80 מ') ועובי קירותיו חמש רגל (1.48 מ').
ברם, כבר בתחילת הלחימה הבינו הרומאים, כי רק אם יגביהו את מגדל הלבנים יוכלו להדוף ביתר יעילות את התקפות המאסילים מעמדותיהם שעל החומות.
הגבהת המגדל תחת מטר קלעים, אבנים ואודים בוערים הייתה אתגר לא פשוט, שהושג הודות לתחכום ולכישרון יוצאי הדופן של המהנדסים הצבאיים הרומיים.
אחרי שהשלימו את בניית קירות הלבנים של הקומה הראשונה, פנו לבניית רצפת הלוחות שמעליה.
קצות קורות התמך של הרצפה לא בלטו מן הקירות החוצה, אלא היו שקועים ומוסתרים בתוכם, כדי שאודים בוערים לא ינחתו על הבליטות ויציתו את המגדל כולו.
אחר כך הוסיפו והגביהו את קירות המגדל ככל שאפשרו זאת פרגודי המגן והווינֶאות.
מעל הניחו שתי קורות ארוכות, שבלטו מעט מן הקירות החוצה ונשאו את הגג הזחיח של המגדל.
הגג נבנה על גבי מצלעת שתי וערב של עצים, שמקצותיה הבולטים נתלו פרגודים להגן על החיילים.
על המצלעת הניחו שכבת לבנים וטיט, מגן מפני קלעים בוערים, ואותה הוסיפו וכיסו במחצלאות, כדי שקלעים ואבנים שנורו מכלי הקלע והקטפולטות של האויב לא ינתצו את הלבנים ויחדרו בעדן.
את הגג הזחיח הניפו מעלה ככל שהתקדמה הבנייה, והוא שימש לבסוף גג למגדל השלם.
מגינים עשויים מקלעת ענפים בעובי ארבעה רגל (1.2 מטר), שנתלו מקצות הקורות הבולטים של המגדל בשלושה מצדדיו ועוגנו בחבלים לקרקע, חסמו גם הם את מטר הקלעים שירה האויב.
כך, כשהם מוגנים היטב מכל עבר, בנו חייליו של טרבוניוס מגדל בן שש קומות, שקורות רצפותיו חבויות בקירות והוא עמיד בפני פגיעת כל סוגי המכונות וכלי הקלע של האויב.
פתחים שנקרעו בקירות המגדל במקומות מתאימים שימשו את החיילים הרומאים לירי חצים מכלי קלע.
מלבד מגדל המצור, שחלש על סביבותיו והגן על העוסקים במלאכת המצור, בנו אנשיו של טרבוניוס מכונת מצור נוספת הקרויה מוסקולוס (musculus, pl.
היה זה מחסה נייד דמוי אכסדרה מקורה, שגונן על החיילים התוקפים את החומה בניסיון קעקע את יסודותיה ולמוטטה.
אורכו של המוסקולוס היה 60 רגל רומאית (17.8 מטרים), רוחבו 4 רגל (1.0 מטר), גובה עמודיו 5 רגל (1.33 מטר) והוא נבנה מעצים שעוביים 2 רגל (0.5 מטר).
את גגו המלוכסן כיסו בלבנים ובטיט, מגן מפני קלעים ואודים בוערים, ועליהן מתחו עורות למקרה שהאויב ישפוך מים מצינורות כדי למוטטם.
כשהסתיימה בניית המוסקולוס למרגלות מגדל המצור, המתינו הרומאים להזדמנות לקרבו ולהצמידו אל החומות, ומשזו הגיעה משכו והסיעו אותו אל החומה כדרך שעושים הימאים באוניות.
כל ניסיונותיהם של בני מאסיליה להשמיד את המוסקולוס ולהדוף את ההתקפה עלו בתוהו.
לא הועילו גם החביות הבוערות והאבנים הענקיות שהשליכו ממרומי החומה.
החיילים הרומיים הצליחו לעקור בעזרת מוטות ברזל כמה מאבני היסוד של המגדל בחומה וחלק ממנו התמוטט.
כשראו זאת בני מאסיליה, הבינו כי נחרץ גורל העיר להיכבש, וכדי למנוע את ההרג והביזה הצפויים להם – יצאו בלא נשקם, התחננו בפני הלגאטים כי יחוסו על עירם וביקשו אותם לעצור את ההתקפה ולהמתין לבואו של קיסר כדי שיוכלו לשאת ולתת איתו על הסכם הכניעה.
התקפת הפתע המאסילית, התבוסה והכניעה
קיסר, שהכיר בחשיבותה של מאסיליה לשליטה בגאליה, השאיר עוד קודם בידי טרבוניוס הוראות בכתב, לבל יתיר לחייליו להסתער על העיר ולבוז אותה.
הדבר עורר מורת רוח רבה בקרב החיילים הרומיים, שציפו לגמול למאסילים על סבלות הלחימה המתישה והממושכת, אך נשמעו למפקדיהם והמתינו ליד מכונות המצור והביצורים.
"אבל האויב", כותב קיסר, "הפר את הבטחתו ולא עמד בדיבורו, ורק חיכה לשעת הכושר כדי לרמות ולבגוד." ימים אחדים אחר כך, פרצו המאסילים מן השערים, הפתיעו את החיילים הרומיים, ובחסות רוח מתאימה העלו באש את הסוללה הימנית, הווינֶאות, ה"צב", מגדל הלבנים והמוסקולוס.
יום אחר כך ניסו לתקוף את הסוללה והמגדל השניים, אך הפעם נהדפו והונסו אל העיר תוך אבדות כבדות מבלי שישיגו את מטרתם.
הרומאים ניגשו מיד לתיקון הנזקים, אך בשל מחסור בעצים – כי כל העצים בסביבות העיר נכרתו עוד קודם, בתחילת המצור – לא יכלו לבנות מכונות חדשות.
במקום זאת הגו את בנייתה של חומה מסוג שלא נודע כמוהו לפני כן.
הם כיתרו את העיר בחומת לבנים כפולת קירות, שעובי כל אחד מהם שש רגליים, כרוחבה של החומה הקודמת שהועלתה באש.
מקלעת של ענפים דקים מכוסים טיט כיסתה את החומה מצדה העליון, והחיילים נעו במרווח שבין הקירות והגיחו להתקפות דרך פתחים שהושארו בהם לצורך זה.
את החומה בנו הרומאים קרוב ככל שיכלו לחומות העיר, כך שהמאסילים לא יכלו להשתמש בקטפולטות ובכלי הקלע שברשותם בשל המרחק הקצר.
קיסר, ששב זמן קצר קודם לכן ממסע המלחמה שלו בהיספניה, חנן את המאסילים "יותר בזכות שמה ומורשתה של עירם ופחות משום שהיו זכאים לכך." הוא השאיר בעיר חיל מצב ויצא חזרה אל רומא.
דומיטיוס אהנוברבוס, מי שניהל את פעולות ההגנה של מאסיליה, חמק מן הנמל באונייה אחרי שהתחוור לו כי בני העיר החליטו להיכנע.
ספינותיו של ברוטוס דקימוס, שעמדו על המשמר, רדפו אחריו אך לא הצליחו להשיגו.
תרגום מלטינית, מבוא והערות משה ליפשיץ.
עריכה מדעית יריב שחל, עריכה דליה טסלר.
מלחמת האזרחים, מלחמת אלכסנדריה, מלחמת אפריקה, מלחמת ספרד.
תרגום מלטינית והערות: משה ליפשיץ.
מבוא: יונתן פרייס; עריכה: דליה טסלר.
המצור על מחנהו המבוצר של הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו התרחש בחורף 54 לפנה"ס.
העימות התרחש על רקע של מרד אמביוריקס במהלך מלחמת גאליה.
קיקרו הצליח לשלוח סייר שהודיע לקיסר על המצור והלה חש לעזרתו.
בקרב שהתפתח בין כוחותיו של קיסר לגאלים, הצליח קיסר לגבור על הגאלים והציל את קיקרו ואת הלגיון שתחת פיקודו מהשמדה.
הבלגים שהוכנעו בשנת 57 המתינו כמה שנים ומרדו בחורף שנת 54. המרידה נפתחה בניצחון מוחץ לאמביוריקס כשהצליח להוליך שולל את הלגאטים לוקיוס אורונקולאוס קוטה ואת קווינטוס טיטוריוס סבינוס ולהשמיד את הצבא שעמד תחת פיקודם שהורכב מהלגיון ה-14 וחמש קוהורטות נוספות.
מעודדים מהצלחתם תקפו הבלגים את המחנה המבוצר של קיקרו.
הגאלים היו חסרי כלי מצור מתוחכמים ולא יכלו לכבוש מחנה רומי מבוצר והסתפקו בהטלת מצור.
קיקרו נקלע לסיטואציה מסוכנת מאוד כי מלאי המזון במחנה הלך ואזל והגאלים יירטו את שליחיו שניסו להודיע לקיסר על מצבם הקשה.
רק כעבור כשבוע הצליח אחד השליחים להסתנן דרך קווי הגאלים ולהודיע לקיסר על מצבם הקשה.
יוליוס קיסר שחנה עם לגיון אחד היה עמוס במטען רב שלא יכול היה להפקיר ולכן הורה לקווסטור שלו, מרקוס קראסוס לצאת מיד לכיוונו בראש הלגיון שתחת פיקודו, כדי לשמור על המטען יקר הערך ואילו הוא עצמו יצא בראש הלגיון שלו לעזרתו של קיקרו.
בנוסף, יצאו שליחים בהולים ללגאטים נוספים להתאסף ליד גבולותיהם של הנרווים.
עד שקיסר הגיע למחנהו של קיקרו התאסף תחת פיקודו צבא שכלל שני לגיונות, כמה מאות חיילים מחיל העזר ופרשים, סך הכל למעלה מ-7,000 חיילים.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול שנקרא סקוטום ועל ראשו קסדה טובה.
בגלל העדר סמכות מדינית אחת, גייס כל שבט את צבאו בנפרד והיה לו מפקד משלו.
הפיקוד העליון היה בידיו של ראש השבט והוא גייס את נאמניו, שכל אחד מהם סיפק בעצמו את כלי נשקו.
בעתות מצוקה גויסה מיליציה מקרב האיכריים החופשיים.
כמו כן, לחלק מהשבטים הגדולים היו שבטים שהיו בני חסותם ובעתות מצוקה שבטים אלה איחדו את כוחותיהם.
כמו כן, פעמים אחדות במהלך מלחמת גאליה מספר שבטים יצרו קואליציה שבחרה פיקוד משותף.
קואליציות אלה היו שבירות ובדרך כלל לא החזיקו מעמד זמן רב.
כמו כן, שבטים רבים, במיוחד מדרום מזרח גאליה, שיתפו פעולה עם יוליוס קיסר.
שיתוף הפעולה של השבטים בא לידי ביטוי בגיוס חיילים לצבאו של יוליוס קיסר ומתן אספקה.
הרומאים נהגו להקים מחנה מבוצר מעץ מוקף חומה עם צריחים וחפיר.
כיבושו של מחנה כזה דרשה כלי מצור מתוחכמים או הטלת מצור בניסיון להרעיב את חיל המצב.
עם הטלת המצור נקט המפקד בשטח, הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו, אחיו הצעיר של מרקוס טוליוס קיקרו, יוזמה, אף שלא היה בקו הבריאות.
הורה באופן מידי על חיזוק החומות וחייליו בנו 120 צריחים נוספים, בנוסף לאלה שהיו כבר על גבי החומה.
בנוסף, עודד את חייליו ושמר על מוראל גבוה בצבאו.
כמו כן, מיד עם תחילת המצור ניסה ליצור קשר עם קיסר כדי לקבל תגבורות.
למרות העדר כלי מצור, ניסו הגאלים לכבוש את המחנה ולמחרת הטלת המצור הסתערו על החומות תוך כדי שימוש בסולמות וכלים דומים שהיה באפשרותם להשיג.
התקפה זו נהדפה על ידי החיילים הרומים.
הבלגים הקימו סוללת עפר וחפיר כדי למנוע את הקשר בין המחנה הנצור לעולם החיצון, שיטה אותה למדו הגאלים מהרומאים עצמם.
לאחר השלמת עבודות הכיתור, לא נחו הגאלים על שמריהם.
כשבוע לאחר תחילת המצור העלו חיילים קלי חימוש על ראש הסוללה והתחילו להמטיר על הרומאים חצים בוערים וכלי הצתה אחרים כתוצאה מכך, אוהלים רבים עלו באש.
הגאלים התעודדו מהצלחתם, תקפו את החומות, אך נהדפו באבדות כבדות.
בינתיים קיסר הצליח להגיע עם כוח תגבורת שכלל שני לגיונות וכוחות עזר.
אלה נערכו מול הגאלים והחלו התכתשויות בין פרשי הצדדים.
קיסר ניצב מול אתגר קשה.
מצד אחד, אספקתו הייתה דלה ולא הייתה לו אפשרות לתמרן לאורך זמן כי לא היו לו האמצעים להאכיל את חייליו.
מצד שני, הגאלים ניצבו בעמדה עדיפה ומספרם היה גדול בהרבה ממספר חייליו.
מצד שלישי, היה חייב להציל את הלגיון הנצור, במיוחד לאור השמדתו של הכוח הגדול שהיה תחת פיקודם של סאבינוס וקוטה.
לכן, רצה לפתות את הגאלים לתקוף אותו.
כדי לשכנעם שקל להביסו הורה להקים מחנה קטן במיוחד כדי להסוות את מספר חייליו.
כמו כן, המחנה שבנו הרומאים היה מבוצר בצורה טובה יותר מאשר בדרך כלל, הכול כדי לשכנע את הגאלים שהרומאים חוששים מהתקפה.
הגאלים בלעו את הפיתיון ותקפו את המחנה.
כדי להעצים את אפקט ההפתעה, פקד קיסר לא לאייש את החומות והגאלים הצליחו לעלות על הסוללה ללא התנגדות ורק אז הורה קיסר על התקפת נגד כוללת.
ההתקפה נחלה הצלחה מסחררת והגאלים נסוגו.
המצור על מובז' (Maubeuge) שבצרפת, סמוך לגבול בלגיה, נערך בין 25 באוגוסט ל-6 בספטמבר 1914, והתנועות הצבאיות להשמתה במצור החלו יום קודם, ב-24 לחודש.
אלה נערכו כחלק מן ההתקפה הגרמנית שבתחילת קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, סמוך לאחר פרוץ המלחמה.
עיקר כוחם של הגרמנים באותה גזרה עקף את העיר, כדי לא לאבד מתנופת ההתקפה, והמצור נערך כפעולה משנית.
בסופו של המצור לכדו הגרמנים את העיר, תוך שביית יותר מ-30,000 חיילים צרפתים, ולקיחת מאות תותחים כשלל.
מובז' ממוקמת לשתי גדותיו של נהר הסמבר (Sambre), יובלו של נהר המז, וכתשעה ק"מ מדרום לגבול הבלגי.
לעיר נודעה חשיבות אסטרטגית ניכרת בהיותה מקום מפגש לחמישה קווי מסילת ברזל.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, וכלקח ממנה, הרחיבו הצרפתים את קו ביצוריהם בגבולם עם גרמניה, וכן האריכו אותו צפונה ומערבה בגבולם עם בלגיה, לנוכח האפשרות (שהתגשמה) לאיגוף גרמני דרכה במלחמה עתידית.
כך נוספו במרכזו ובמערבו של הגבול עם בלגיה מבצרים באירסון (Hirson), מובז', ליל ודנקרק.
סביב מובז' הוקם מערך הגנה ובו שש מצודות ועוד מספר מגננים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בחזית המערב, ב-4 באוגוסט 1914, החלו הגרמנים ליישם את תוכנית שליפן.
לפי התוכנית, הגרמנים כבשו את רובה של בלגיה בדרכם אל צרפת, עת התגברו על הבלגים בקרבות לייז' ואנטוורפן.
עם כניסת הגרמנים לבלגיה נכנסו גם צרפת ובריטניה למלחמה, אולם גם מעצמות אלה לא הצליחו תחילה לעצור את הגרמנים.
כך אירע בקרב מילוז ובקרב שרלרואה.
בעוד הצבא הצרפתי נשלח ברובו אל גבולותיה של צרפת עם גרמניה ובלגיה, החלו הבריטים לשלוח חיילים אל מעבר לתעלת למאנש, ואלה שהגיעו, החלו לתפוס את מקומם במערך מדינות ההסכמה בין מובז' ללה קטו (Le Cateau) עד 20 לחודש.
ב-21 לחודש החלו הבריטים להתקדם לעבר מונס שבבלגיה, ובקרב מונס, אם כי נסוגו לאחריו, הצליחו לעכב מעט את הגרמנים ולגרום להם אבדות ניכרות.
כמעט במקביל לתנועת הבריטים צפונה, החלו הגרמנים להתקדם בכיוון הפוך כמעט, כלפי מובז', הצליחו לחצות את הסמבר ב-21 לחודש, ונעצרו בקרבת מובז' בשל התנגדות צרפתית.
לפיכך, וכיוון שמזרחה משם, עד ורדן, הצבא הצרפתי החל בנסיגה, וכמוהו גם הבריטים ממערב, הגרמנים החליטו ב-24 לחודש לעקוף את מובז', ולהמשיך להתקדם תוך ניתוקה והשמתה במצור.
לצורך כך הגרמנים הקצו שלושה קורפוסים, שניים מהם מוחלשים ובהם אוגדה אחת פחות.
אלה נעזרו ביחידות ארטילריה כבדות וכבדות מאוד, אשר התפנו למשימות חדשות עם נפילת נאמור בידי הגרמנים.
הניתוק החל ב-25 לחודש, ולצורך ההתקפה על העיר הוקצה קורפוס המילואים ה-7, עליו פיקד גנרל לוטננט יוהאן פון צווהל.
יתר הכוחות, כולל חלק מאלה שהוקצו קודם לצורך ניתוק העיר, המשיכו הלאה דרומה בעקבות כוחות מדינות ההסכמה הנסוגים.
מן הצד הצרפתי, הגנרל פורנייה (Fournier), מפקד הכוחות במקום, אשר מנו כ-30,000 חיילים טריטוריאליים (כלומר, חיילי משמר ולא חיילי שדה), ואליהם נוספו כ-10,000 חיילים שהתמהמהו בנסיגתם, קיבל הוראה להחזיק במובז' ככל שיוכל, כדי להוות אבן נגף להתקדמות הגרמנים.
שני הצדדים נערכו כעת להתמודדות ממושכת.
הגרמנים החלו להפגיז את הנצורים, באמצעות כלי הארטילריה הכבדים, מ-29 לחודש ועד 5 בספטמבר, והפגזה זו גרמה להרס רב במצודות שבמקום.
ב-5 בספטמבר חיל הרגלים הגרמני החל בתקיפה.
עד למחרת הגרמנים כבשו ארבע מבין המצודות, הבקיעו את מערך ההגנה, והצרפתים הנצורים נכנעו בערבו של אותו יום.
בידי הגרמנים נפלו 32,692 שבויים וכ-400 תותחים.
כן איבדו הצרפתים עוד כ-5,000 חיילים בהרוגים ובפצועים.
הכוחות הגרמניים אשר צרו על העיר הספיקו לנוע דרומה, וסייעו לייצב את המערך הגרמני, אשר ספג מכה קשה במהלך הקרב על המארן.
מובז' וסביבותיה נותרו בידי הגרמנים יותר מארבע שנים.
ב-9 בנובמבר 1918, יומיים לפני יום שביתת הנשק, מובז' נכבשה מחדש בידי צבאות מדינות ההסכמה, עת הצבא הבריטי השתלט עליה.
לאחר המלחמה הועמד הגנרל פורנייה, שנכנע במובז' בראש חייליו, לדין צבאי, וזוכה.
המצור על הסלע הסוגדיאני היה מצור שהטיל אלכסנדר הגדול על סלע מבוצר שבו התבצרו מורדים סוגדיאנים בפיקודו של אוקסיארטס.
לאחר שהושלם כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול, השבטים הסוגדיאנים, הבאקטרים, והסקיתים ששכנו בגבול המזרחי של הממלכה האחמנית, פרקו מעליהם כל עול.
אלכסנדר הגדול ששאף להמשיך את מסעו עד קצה העולם, פלש גם למחוזות אלה.
המערכה בסוגדיאנה התבררה כקשה במיוחד, שכן המקומיים פתחו במרד גדול שהתפתח ללוחמת גרילה שבה הם הצטיינו במיוחד.
אלכסנדר, הצליח לכבוש את העיר קירופוליס, והחל לנוע צפונה לאורך נהר אוקסוס (אמו דריה) לעבר מרקנדה שהותקפה בידי אחד ממנהיגי המורדים ספיטמנס.
לא ברור באיזו שנה החל אלכסנדר לנוע צפונה, על פי אריאנוס, מדובר בשנת 327 לפנה"ס, אולם חוקרים מודרניים סבורים שהמצור התרחש עוד לפני כן ב-328 לפנה"ס.
השמועה על כך שאלכסנדר מתקרב, אילצה את שניים ממנהיגי המורדים אריאמזס ואוקסיארטס, לסגת עם חייליהם למקום מבוצר.
"הסלע הסוגדיאני" או פשוט "הסלע", היה סלע עצום ממדים שעליו בנו הסוגדיאנים מבצר ובו בחרו להתבצר.
קורטיוס טוען שהסלע היה בגובה של 5,500 מטרים.
אין ספק שמדובר בהגזמה, אולם ככל הנראה זה הגובה שנראה למסתכלים מלמטה.
חלק מהחוקרים כיום סוברים שהסלע נמצא מצפון מערב לעיר נואטאקה.
על אף שאלכסנדר כבר הוכיח לא אחת את כישרונו בהטלת מצור, הרי שהצבא המוקדוני שהיה מבוסס בעיקר על פרשים ופלנקס, יתקשה להתמודד עם אתגר כזה.
המקום היה נראה כה בטוח, עד שאוקסיארטס אף הביא אליו את בני משפחתו, ביניהם בתו רוקסנה, לימים אשת אלכסנדר.
אלכסנדר שיגר שליח אל הסוגדיאנים, ודרש מהם להיכנע.
על פי המקורות תגובתם הייתה כזו: "הם פרצו בצחוק, ובלשונם הברברית הציעו לאלכסנדר לחפש חיילים מכונפים ללכוד בשבילו את ההר, משום שהם אינם חוששים מאנשים אחרים."
אלכסנדר הורה לקציני מטהו להביא אליו את מטפסי ההרים הטובים והמנוסים ביותר שלהם.
משהללו, 300 במספר, הגיעו לפניו, נאם בפניהם אלכסנדר נאום עידוד, כשהוא מזכיר להם מצורים קודמים שעברו ביחד, ולאחר מכן הורה להם על נקודה אסטרטגית בראש ההר שהסוגדיאנים הזניחו אותה משום שלא האמינו שאלכסנדר יצליח להגיע לגובה כזה.
אלכסנדר הבטיח פרס כספי גדול למי שיגיע ראשון אל ראש ההר, ושלח אותם למשימה.
הללו, השתמשו ביתדות מברזל, שאליהן קשרו את עצמם בחבלים עשויים פשתן.
הם טיפסו במשך זמן רב, על פי המקורות 30 מהם נפלו אל מותם, אולם כל השאר הצליחו להגיע בשלום אל הצוקים המשקיפים על המצודה.
לאחר שהגיעו, הם נחו במשך הלילה, ועם שחר סימנו לאלכסנדר שהם שם, ותפסו עמדות שמהן ניתן להמטיר חיצים על האנשים שלמטה.
אלכסנדר מיהר, ושלח את אותו שליח אל הסוגדיאנים.
השליח הודיע שאלכסנדר מצא את הלוחמים המכונפים שהוא זקוק להם, והם כבר עומדים ומוכנים להמטיר חיצים על המצודה.
הסוגדיאנים הבחינו אז במוקדונים העומדים מעליהם, ובשל הצורה שבה הללו נפרסו, נראה היה כאילו הם רבים יותר ממה שהיו במציאות.
על פי קורטיוס, אלכסנדר נהג באכזריות כלפי הנכנעים.
אם כי מקורות אחרים מתארים התנהגות רחומה יותר.
אלכסנדר הפקיד את הסלע בידיו של פרסי הנאמן לו ארטבזוס שמו.
לקרב היו גם השלכות על אלכסנדר אישית, אוקסיארטס נכנע, והפך לבן ברית של אלכסנדר.
על פי קורטיוס: "אוקסיארטס ארגן משתה אופייני לברברים בפזרנותו ואירח את המלך, במהלך החגיגה שהתנהלה באווירה ידידותית הורה אוקסיארטס להכניס 30 נשים אצילות ובהן בתו רוקסנה, אישה בלתי רגילה ביופייה הפיזי בעלת מראה מכובד נדיר בקרב הברברים.
אף על פי שהייתה רק אחת מהנשים שנבחרו בשל יופיין, היא משכה את תשומת לבם של כל הנוכחים, ובייחוד את תשומת לבו של המלך." אלכסנדר, נישא לרוקסנה, והיא ילדה לו את בנו היחיד אלכסנדר הרביעי.
קיימת מחלוקת בקרב החוקרים האם אלכסנדר נישא לרוקסנה מאהבה, או שמא היו אלו נישואים פוליטיים שנועדו לחזק את בריתו עם אוקסיארטס ולהותיר רושם טוב על ראשי השבטים האחרים.
אלו חוזרים על עצמם גם בתחנה בביירות בחודש שלאחר מכן.
השיירה ממשיכה, ולאחר מספר תחנות שבה לירושלים הכבושה, עוברת לאלכסנדריה, ומשם מפליג טיטוס לרומא, תוך שכ-700 מורדים נשלחים לרומא, להצגתם בתהלוכהחורף ג'תתל"אתהלוכת הטריומף ברומאתהלוכה ראוותנית יחד עם השלל והשבי, נאומים, זביחת קורבנות, הוצאתו להורג של שמעון בר גיורא
המצור על ירושלים התרחש בשנת 70 לספירה (י"ד בניסן – ח' באלול ג'תת"ל).
היה זה השלב הסופי בהכנעת המרד הגדול נגד השלטון הרומאי, שהתרחש בארץ ישראל בשנים 66–70 לספירה.
המצור הסתיים בכיבושה של העיר בידי כוחות האימפריה הרומית תחת פיקודו של טיטוס.
במהלך כיבוש ירושלים (שבוצע במספר שלבים) שרף הצבא הרומאי את בית המקדש, ערך טבח באוכלוסייתה, והחריב את העיר.
מספר ההרוגים שמתו בחרב או ברעב הסתכם במאות אלפים.
ההרס והטבח שבאו בעקבות כיבוש ירושלים, גרמו לשקיעתהּ של העיר לאחר מאות שנים של שגשוג ופריחה.
ההתקוממות בירושלים נגד השלטון הרומי, היוותה את השלב הראשון ואת המאיץ לפרוץ מרד כללי של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל נגד האימפריה הרומית.
המרד פרץ בהדרגה בעקבות תסיסה ארוכה בת שנים רבות שהונעה מסיבות שונות ומגוונות, אך בעלות אופי אחיד ומשותף.
המרד כלל את כל חלקי ארץ ישראל ואף מחוצה לה, אך המערכה המרכזית התרחשה בירושלים.
המורדים היהודים, שהיו מלכתחילה מפולגים למספר סיעות, ניהלו מלחמת אחים קשה בתוך העיר, במקביל למערכה נגד האויב הרומי.
הם השכילו להתאחד רק לאחר שהצבא הרומאי הטיל מצור על העיר ותקף אותה, אך בשלב זה של המרד, זה כבר היה מאוחר מדי.
ההשלכות של החורבן על העם היהודי היו קשות והשפעתן הייתה במגוון תחומים ולטווח ארוך, עד לימינו אנו.
ירושלים בשלהי ימי הבית השני
בשלהי ימי הבית השני הגיעה ירושלים לשיאה.
שטחה של ירושלים עמד אז על כ-1,800 דונם (פי שניים משטחה של העיר העתיקה בימינו), ובתוכה היו ארמונות ושכונות הדומות לאלו שבאימפריה הרומית.
העיר הוקפה בחומות בצורות עם מגדלים הנישאים ובולטים לגובה רב.
רקע גאוגרפי: מבנה העיר, חומותיה וביצוריה
ערב המרד הגדול הייתה ירושלים מוקפת ומחולקת במספר חומות.
העיר המרכזית הכילה במזרחה את עיר דוד הצפופה והוותיקה (שכונתה גם "העיר התחתונה"), ובמרכזה ובמערבה את "העיר העליונה" שנבנתה החל מימי החשמונאים ואילך.
בין רבעים אלו היה גיא שכונה "הגיא המרכזי" (או "טִירוֹפּוֹיאוֹן", מיוונית), שלאורכו – מהדרום לצפון – טיפס רחוב ארוך ורחב עד לכותל המערבי של הר הבית, שם המשיך עוד לאורכו של הכותל.
בצד המערבי והעליון של העיר העליונה בנה המלך הורדוס לעצמו ארמון מלוכה מפואר; הארמון גבל בחומת העיר ומצִדו הפנימי (שלצד העיר) הוא הוקף בחומה המבדילה אותו מהעיר.
בחומה החיצונית שובצו שלושה מגדלי ענק מפוארים: מגדל פצאל, מגדל היפיקוס ומגדל מרים.
סביב רבעים אלו נבנתה "החומה הראשונה", שהקיפה למעשה את העיר התחתונה יחד עם העיר העליונה.
צפונה לעיר התחתונה היה שטח הר הבית ובו בית המקדש השני.
שטח זה היה המקום המרכזי בירושלים בפעילותו ובחשיבותו היה בית המקדש.
הורדוס הכפיל את שטחו של הר הבית, וזה הפך למקדש הגדול ביותר ברחבי האימפריה הרומית.
מקדש הורדוס היה מוקף בסטווים מפוארים ותוכו רוּצף וחוּפה בסוגי שיש יקרים ובזהב.
הוא נישא עד לגובה של כ-70 מטרים מעל רחבת הר הבית, שאף היא הייתה גבוהה בהרבה מהעיר שתחתיה.
המקדש והר-הבית נתמכו בחומות-תמך אדירות.
בקצה המערבי של חומת הר-הבית הצפונית בנה הורדוס את מצודת אנטוניה שבפינותיה התנשאו ארבעה מגדלים גבוהים הצופים על פני השטח כולו.
ובצלע הדרומי של ההר הקים הורדוס את הסטיו המלכותי, ששימש גם למטרות ציבוריות.
מפעל הבנייה הכביר התקדם אף בימי ממשיכיו של הורדוס עשרות שנים אחר מותו.
בית המקדש שימש מוקד לאמונת עם ישראל והיווה את מרכז חיי הרוח.
ההיערכות לקליטת עולי הרגל והמון האדם שפקד את העיר, כללה בין היתר: סלילת דרכים, בניית שווקים, אספקת מים והכשרת מקומות אירוח.
לקראת סוף ימי הבית השני, ככל שגברה העלייה לרגל, כך עלתה חשיבותה של ירושלים והיא הפכה לאחת הערים הגדולות באימפריה הרומית.
בתקופת הורדוס התפשטה ירושלים צפונה לצדו המערבי של הר-הבית; השוק הגדול הסמוך לכותל המערבי של הר-הבית הוסיף והתרחב אל הצפון ורובע חדש נוצר סביב השווקים שהתהוו במקום עם גדילת הסחר.
הרובע שהתפתח מערבית וצפונית להר-הבית, בצמוד אליו, תוּחם על ידי חומה חדשה שנקראה "החומה השנייה".
עיקר ביצורי ושִכלולי העיר והמקדש בוצעו בידי הורדוס כ-100 שנים לפני פרוץ המרד.
בשנים הסמוכות יותר למרד התרחבה העיר עוד לכיוון צפון ושכונות חדשות נבנו מצפון לחומה השנייה והראשונה.
המלך אגריפס הראשון החל לבנות את "החומה השלישית", שאמורה הייתה להקיף את כל השטח הצפוני החדש.
אולם מלאכת הבנייה הושבתה, ככל הנראה בפקודת הקיסר קלאודיוס, שחשש מביצורה של העיר.
השלמת החומה התבצעה, כפי הנראה, על ידי המורדים רק עם ובסמוך לפרוץ המרד.
חומה זו הייתה פחות חזקה משאר חומות העיר.
לעיר היו "מחסומים" טבעיים-טופוגרפיים: נחל קדרון מהמזרח וגיא בן הינום מהדרום.
מסיבה זו אף נותרו גבולות העיר בצדדים אלו יציבים לאורך כל התקופה ההלניסטית עד לעת חורבן העיר.
החברה היהודית בתקופת בית שני הייתה חלוקה לכמה כיתות שנבדלו ביניהן באמונתן ובהרכבן החברתי.
אל שלוש הכיתות הבולטות – הצדוקים, הפרושים והאיסיים – נוספה בתחילת המאה הראשונה לספירה הכת המכונה על ידי יוסף בן מתתיהו "הפילוסופיה הרביעית", זרם רעיוני שדגל בשחרור מעול הרומאים בתוקף אמונות משיחיות.
עם הפרושים, שהאמינו בתורה שבעל פה, נמנו בעיקר אנשי מעמד הביניים וחלק מעניי העם, אולם הם היו דומיננטיים מאוד בחיי היהודים.
במחצית השנייה של המאה הראשונה, צמחו מתוך "הפילוסופיה הרביעית" הקנאים, שדרשו שחרור מהשלטון הרומאי, ופלג קיצוני ובולט מתוכם – הסיקריים, שנקראו כך על שם הפגיונות הקטנים שנשאו עמם תחת בגדיהם ודקרו באמצעותם יריבים פוליטיים.
יוספוס פלאביוס, לאורך כל חיבורו "מלחמת היהודים", מרבה לתאר את הפילוג והמחנאות שהיו בין קבוצות היהודים, ולדבריו אף לא הושגה אחדות מלאה גם כאשר הרומאים כבר לחמו מול שורות המורדים.
תיאורים אלו נמצאים הם בעמדת יחיד וללא חולק, שכן אין תיעודים היסטוריים אחרים מבני אותה תקופה שהכירו את המצב החברתי בירושלים.
אמנם היסטוריונים נוטים לחשוד את יוספוס בהגזמה של הקיטוב בין המחנות, ובניסיון להציג באור שלילי ועוין את היחס שבין הקבוצות.
כך מציין מנחם שטרן, כי: .
הכהונה הייתה מעמד האצולה היהודי, ורבים מבניו השתייכו לשכבת עשירי ירושלים.
הכהנים הגדולים, המשרתים ובדימוס, היוו את האליטה של העיר ושל העם כולו.
עם תחילתו של המרד הגדול בירושלים, לקחה האליטה את ההנהגה לידיה, אולם כבר בשנתו הראשונה של המרד איבדה את שלטונה ומעמדה לקנאים שהשתלטו על רחובות ירושלים.
היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
המרידה והשתלטות היהודים על העיר
העם בירושלים התקומם ויצא במרד נגד שלטונו של פלורוס.
ניסיונותיו של אגריפס השני להניא את העם ממרד לא צלחו, והוא גורש מהעיר.
הסיקריים פעלו ברחבי העיר להעמיק את המרד, הם הציתו מבנים ותפסו מוקדי שליטה.
לאחר יומיים של לחימה הם השתלטו על מצודת אנטוניה וטבחו בחיל המצב הרומי ששהה בה.
בינתיים פרצה בעיר מלחמת אחים בין הקבוצות השונות.
הנציב הרומי בסוריה, קסטיוס גאלוס, נשלח בראש כוח צבאי גדול להשליט סדר ביהודה.
כשעברה שיירת האספקה שלו דרך מעלה בית חורון, תקף אותה שמעון בר גיורא, אחד ממנהיגי המורדים, ותפס חלק גדול ממנה, כולל בהמות משא רבות.
פעולה זו הביאה למורדים תועלת רבה מאוחר יותר, בעת המצור הרומי על ירושלים, והקשתה על גאלוס להבקיע את חומות ירושלים.
גאלוס עלה אל העיר וחדר אליה מכיוון צפון, דרך שכונת בית זיתא, וניסה לכבוש את הר-הבית.
מסיבות בלתי ברורות החליט גאלוס להפסיק את המתקפה על ירושלים, ולסגת חזרה לשפלת החוף.
במהלך הנסיגה הותקף צבאו על ידי כוחות המורדים, שפתחו במרדף אחריו וטמנו לו מארב במעבר ההררי הצר סמוך לבית חורון.
המורדים חזרו לירושלים, כשבידיהם שלל רב שננטש במהלך מנוסת צבאו של גאלוס, כולל אילי ברזל, קטפולטות ומכונות מלחמה נוספות.
ניצחון המורדים השפיע מאוד על המצב בעיר; היהודים אוהדי הרומאים ומתנגדי המרד ברחו מירושלים, ואחרים הצטרפו אל שורות המורדים לאחר שהשתכנעו בסיכויי ההצלחה של המרד, או מחשש לחייהם.
רוב האוכלוסייה היהודית בירושלים עברה לתמוך במרד והעמדה של הגורמים המתונים בעיר נחלשה, אך העימותים הפנימיים לא פסקו.
בעיר הוקמה מנהיגות יהודית מאורגנת.
ויוסף בן גוריון עם הכהן הגדול לשעבר חנן בן חנן מונו למפקדי המרד בירושלים.
הקבוצות הפוליטיות של המורדים ניהלו קרבות זו מול זו.
הנהגת העיר התפצלה לשני מחנות עיקריים; האחד – יוסף בן גוריון וחנן בן חנן, שעבדו בשיתוף פעולה עם הכהן הגדול לשעבר יהושע בן גמלא והתנא ונשיא הסנהדרין רבן שמעון בן גמליאל הזקן.
הנהגה זו אופיינה במתינות ונקטה במדיניות כפולה: היערכות למלחמה ובד בבד נִטרול המורדים הקיצוניים, בתקווה שעל ידי-כך יוכלו לבוא בהמשך להסכם שלום עם הרומאים.
המחנה השני היה מחנה הקנאים בראשותו של אלעזר בן שמעון, שתחת ידו היה שלל מלחמה רב שתפס בעת נסיגתו של קסטיוס גאלוס.
המונים מתושבי הארץ שנושלו מאחוזתם וברחו מהצבא הרומי הכובש, באו ועלו לירושלים.
הבורחים לא נתנו אֵמון בהנהגה המתונה והצטרפו אל הקנאים.
בין הפליטים נמנה גם יוחנן מגוש חלב, שזיקתו הקיצונית הוסיפה רבות לעיצוב הקבוצה הקנאית בעיר.
שמעון בר גיורא אף הוא החזיק בשלל רב שתפס בעת התקפתו על שיירתו של קסטיוס גאלוס.
מעמדו הציבורי התחזק ושוחרי-קרב התאספו סביבו.
שאיפתו לשלטון עצמאי בלעדי על ירושלים, הביאה לתגובת-נגד מצִדו של חנן בן חנן, שרדף את שמעון באמצעות חוליות-לחימה והצליח לסלק אותו מירושלים.
שמעון פרש למצדה, חבר לסיקריים, ומשם ניהל את מסעי השוד והביזה שלו.
מחנה הקנאים הלך והתחזק, אך בעקבות פעילותו של חנן בן חנן הצליח המון העם ללחום בהם ולסלק אותם ממרחב הר-הבית, שהיה לפני-כן בריבונותם, אל שטח מצומצם של העזרה שבבית המקדש.
במחנה הקנאים החליף יוחנן מגוש חלב את מקומו של אלעזר בן שמעון, ויחד עם 20,000 לוחמים אדומים השתלט על העיר ורצח את הכוהנים הגדולים חנן ויהושע בן גמלא, את יוסף בן גוריון ועוד מנהיגים ולוחמים אחרים בולטים.
בשלב מסוים הצליח העם בעזרת האדומים לדחוק ולהחזיר את הקנאים אל תחומי הר-הבית.
שמעון בר גיורא מצא בשלב זה הזדמנות לחזור לירושלים, לאחר שסולק ממנה על ידי חנן, והעם יחד עם האדומים קיבלו אותו למנהיג עליהם.
העיר כולה הייתה בשליטתו מלבד הר-הבית, שהקנאים התבצרו בו ובנו לאורך החומה המערבית שלו ארבעה מגדלי מצור.
תחילתה של הכנעת המרד בפיקודו של אספסיאנוס
המצביא אספסיאנוס, נשלח על ידי נירון קיסר רומא למשימת דיכוי המרד ביהודה.
אספסיאנוס עלה עם כ-60,000 לוחמים.
הוא החל את מסעו בצפון ארץ ישראל והשתלט בהדרגה על האזורים שבשליטת המורדים היהודים.
בסופו של תהליך שהחל בחורף 67/66 לספירה ונמשך עד לסיום הקיץ של 68, נכבשה הארץ כולל גם הרי יהודה, למעט מרחב ירושלים.
אספסיאנוס שהעריך כי הלחימה על ירושלים תהיה קשה מהמערכות שקדמו לה, השהה את כוחותיו וניצל את ההפוגה לאימון הכוחות ולהתארגנות מחדש.
שנת 68/69 לספירה הייתה שנה של תהפוכות ומלחמת אזרחים באימפריה הרומית, ונודעה בשם שנת ארבעת הקיסרים על שם החלפת השלטון בידי ארבעה קיסרים באותה השנה.
בסופה של שנת 69 התמנה אספסיאנוס לקיסר רומא.
הוא הפליג מיהודה לרומא לשם ההכתרה, ומינה את בנו טיטוס ששהה עמו, להשלים את דיכוי המרד ביהודה ולכבוש את ירושלים.
משך כל פרק זמן זה המשיכה מלחמת האחים בירושלים והחריפה ביותר.
אלעזר בן שמעון לא השלים עם השתלטותו של יוחנן מגוש חלב על מחנה הקנאים, ויחד עם קבוצת תומכים התבצר בשטח בית-המקדש.
במהלך הקרבות בין יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא, עלו באש מחסני המזון, שנאגרו לקראת המצור הרומי הצפוי.
מינויו של טיטוס כמפקד הכוחות הרומיים, שנועדו לכבוש את ירושלים ולהשלים את הכנעת המרד ביהודה, נבע בעיקר ממניעים פוליטיים.
אספסיאנוס, שהיה טרוד כעת בביסוס שלטונו באימפריה הרומית, לא רצה להפקיד את הפיקוד על אחד מריכוזי הכוחות הגדולים של הצבא הרומאי במזרח האימפריה, בידי מפקד שלא ניתן לסמוך על נאמנותו הבלתי מעורערת.
מסירת הפיקוד על הכוחות הרומיים ביהודה לידי בנו, טיטוס, חרף גילו הצעיר וחוסר מיומנותו, הבטיחה שכוחות אלו לא יהוו איום על כיסאו של אספסיאנוס ברומא.
כדי לפצות על חוסר המיומנות הצבאית של טיטוס, הקיפוֹ אספסיאנוס ביועצים ובקצינים מוכשרים.
טיטוס נערך למתקפה על ירושלים במלוא המרץ ובכוחות מתוגברים.
באלכסנדריה שבמצרים, בה שהה טיטוס עם אביו בטרם יצא זה האחרון לרומא, אִרגן טיטוס את הכוחות הרומיים, ובאביב שנת 70 לספירה הגיע אִתם לקיסריה, שנקבעה כנקודת-מפגש לכל הכוחות שנמסרו לפיקודו לצורך השלמת דיכוי המרד ביהודה.
התמורות שחלו בצמרת השלטון ברומא השפיעו על הרכב הצבא שנשלח להשלים את הכנעת המרד ביהודה.
לא כל הכוחות שנלחמו ביהודה תחת פיקודו של אספסיאנוס השתתפו במצור על ירושלים בשנת 70.
הלגיון החמישי מקדוניקה, הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השנים עשר פולמינטה והלגיון החמישה עשר אפולינריס, נחשבו מהמובחרים שבלגיונות הצבא הרומאי, עם התמחות מיוחדת בלוחמת מצור.
כל ארבעת הלגיונות השתתפו בלחימה בתחומי ארץ ישראל תחת פיקודו של אספסיאנוס, וזכו בהצלחות מרשימות במהלך דיכוי המרד היהודי.
בנוסף, לחיילי הלגיון השנים עשר, אשר הושפל בעקבות התבוסה שספג במהלך ניסיונו הכושל של קסטיוס גאלוס לדכא את ההתקוממות בירושלים בראשית המרד הגדול, הייתה מוטיבציה מיוחדת לכבוש את העיר ולהוכיח את כושר לחימתם, כדי לנקום במורדים היהודים, ולהשיב את כבודם האבוד.
קיימות ראיות רבות להשתתפות הלגיון העשירי בדיכוי המרד ביהודה, מאחר שלאחר השלמת דיכוי המרד הוא הושאר כחיל מצב בפרובניקיה המרדנית, ומחנה הקבע שלו שכן במרחק קצר ממערב לירושלים במשך למעלה מ-200 שנה לאחר המרד הגדול.
עובדה זו נתמכת בממצאים ארכאולוגיים רבים, שהבולטים בהם הם טביעות החותם הרבות שהותיר במקום.
לעומת זאת, לא נמצאו ראיות ארכאולוגיות כלשהן להימצאות הלגיונות ה-5 וה-12 בשטח מארץ ישראל בתקופת המרד הגדול.
עדות מסוימת להשתתפות הלגיון ה-15, או יחידות מתוכו, בדיכוי המרד היהודי, נמצאה בדמות ארבע פרוטות ברונזה שהונפקו על ידי המורדים, ונמצאו על גדות הדנובה – בשטח מחנה הקבע של הלגיון שבקרנונטום, בפרובינקיה פאנוניה (אוסטריה כיום).
חלק מהכוחות המקוריים, שנכללו בצבאו של אספסיאנוס, הועברו לאיטליה במהלך מלחמת האזרחים.
הם הוחלפו בכוחות אחרים, שכללו 2,000 לגיונרים מהלגיון העשרים ושניים דיאוטראיאנה ומהלגיון השלישי קירנאיקה, ששירתו באלכסנדריה שבמצרים.
עליהם נוספו 3,000 לגיונרים מהכוחות הרומיים באזור הפרת, וכוחות גדולים של חיל העזר מסוריה ומחֵילות המלכים הקליינטים.
חיל העזר מסוריה שלא היה בעל ניסיון רב בלחימה, לא השתתף באופן ישיר במצור על ירושלים, אלא נותר, יחד עם חלק מיחידות העזר שהיו בצבאו של אספסיאנוס, כחיל מצב באזורים שכבר נכבשו על ידי הצבא הרומאי בארץ ישראל.
הנציב הרומי במצרים עד לאותה עת, היהודי המומר טיבריוס יוליוס אלכסנדר, שימש כנציב הרומי בפרובינקיית יהודה בעבר הרחוק יותר, והיה בעל ניסיון רב באסטרטגיה צבאית.
תמיכתו של האחרון באספסיאנוס במהלך מלחמת האזרחים ברומא, בצירוף ניסיונו וכישוריו הצבאיים, הביאו למינויו כיועץ צבאי בכיר של טיטוס.
סך כל הכוחות בפיקודו של טיטוס מנו כ-65,000 חיילים, על פי החישוב הבא:
חילות העזר מסוריה ועוד – 20 קוהורטות ו-8 יחידות פרשים: 21,000 חיילים.
צבאות המלכים הקליינטים, שכללו כ-15,000 חיילים בהרכב הבא:
יחידות מצבאו של מלכוס השני, מלך הנבטים – 5,000 רגלים (רובם קשתים) ו-1,000 פרשים: 6,000 חיילים.
יחידות מצבאותיהם של אנטיוכוס הרביעי מלך קומגנה, אגריפס השני וסוהאמוס מלך אמסה – שכללו 2,000 קשתים ו-1,000 רגלים כל אחת.
בצירוף תגבורות של כ-5,000 חיילים לפחות.
מלבד החיילים, היו גם משרתים שהשלימו למספר כולל של כ-80,000 איש.
סוסי המלחמה יחד עם שאר בהמות המשא, הגיעו למספר של כ-35,000. הגמל, ששימש כאמצעי הובלה עיקרי במזרח התיכון, בא לידי יתרון בולט בשרשרת האספקה הרומית.
כושר המשא שלו גבוה, ולעומת זאת מגוון מזון הבר שהוא אוכל מחורש ים-תיכוני גבוה יותר בהרבה מבהמות אחרות.
פירוט הרכב הלגיונות על כל האנשים והציוד הנלווה עמהם (המספרים בממוצע לפי השערות חוקרים, ובפרט בנתונים בשאר הטורים מלבד הלוחמים):
אופי הלחימה והארגון הצבאי בכוח הרומאי
לצבא הרומי היה יתרון משמעותי על כוחות המורדים הודות לכמה דברים שאפיינו את התנהלותו בשדה הקרב, כולל משמעת קרבית חזקה; תרגולות צבאיות יסודיות; יכולת לפעול בכמה גְזָרות בו-זמנית; כושר הנדסי; הפקת לקחים מהירה; ניצול יעיל של כוחות עתודה; כושר גופני; ניצול הכוחות והתאמתם למצב בשטח.
בנוסף, הציוד והחימוש של הלגיונות הרומיים היה אחיד ובאיכות גבוהה.
עם זאת קיבעון הסדר והארגון, שאפיין את הצבא הרומי, פעל לעיתים לרעתו.
כאשר המבנה של יחידות הלגיון השתבש/התפרק מסיבות שונות, החיילים חדלו לתפקד ביעילות ונטו להיתפס לבהלה.
המחנות הרומיים מוקמו, על פי השערות שונות של החוקרים, ביריחו, בחדיד, באזור גבעון, בהר הצופים ובהר הזיתים, וכן כנראה בעוד מקומות סמוכים לירושלים.
הצבא הרומי ראה חשיבות רבה בתזונה הצבאית, ואספקת המזון הייתה מרכיב חשוב באסטרטגיית המלחמה.
אלעזר גלילי מציין בסיכום שהמלחמה על ירושלים הייתה מלחמת אספקה, בשינוע האספקה ובהגנה ואבטחה של שיירות האספקה.
האספקה באה לידי ביטוי בעיקר במזון, מים ועצים.
ניתוח מספר האנשים שהשתתפו בלחימה במחנה הרומאי, יחד עם הבהמות, נותן כי הכוח הרומי צרך כ־250 טון מזון וכ־1,000 קוב מים בכל יום במערכה.
הסביבה החקלאית ביהודה לא שפעה במזון עם בוא הכוח הרומאי, שכן זה נאסף לתוך העיר מבעוד מועד על ידי המורדים היהודים.
על פי יונתן פרייס, בחודש הראשון של המצור התבססו הרומאים על המזון שנמצא בסביבות העיר, אך החל מהחודש השני והלאה שינעו מזון מאזורים אחרים.
מרחב יריחו, שבאופן רגיל היה בסיס רחב למזון עבור תושבי ירושלים, לא הניב תבואה מספקת, מחמת כיבושו, דלדול תושביו והשכנת הלגיון העשירי בו.
נתיבי האספקה היו חד-כיווניים, על מנת למנוע פקק תנועה שהיה עלול להיווצר מחמת התנגשות של מאות ואלפי בהמות ועגלות שנעים מהחזית ואליה.
קווי אספקת המזון העיקריים לצבא הרומי היו:
הקו המזרחי – מממלכת אגריפס השני – מאזור החורן והבשן.
אלו הועברו דרך נהר הירדן מול יריחו.
קו זה סיפק את מזונות הלגיון העשירי פרטנסיס, חלק מחילות העזר מסוריה ועוד, צבא אנטיוכוס הרביעי.
מכיוון שהציר המזרחי היה בעל נתיב אחד, התנועה בו הייתה חד-כיוונית, לסירוגין – מיריחו לירושלים והפוך.
משך התנועה בציר יריחו–ירושלים עמד על כיממה או יממה וחצי.
הקו המערבי – מסוריה ומצרים ומפרובינקיות נוספות, כמו אסיה, גלטיה, פמפיליה וקפדוקיה.
יוספוס פלאביוס מציין כי באותה התקופה מצרים הייתה מספקת לרומא מזון בכמות המספקת לארבעה חודשים, מדי שנה, ונחשבה כ"אסם תבואה" עבור רומא.
מסתבר כי מצרים סיפקה מזון לכוחות בירושלים רק בתחילת המצור, ולאחר מכן המשיכה את האספקה הרגילה לרומא, ואילו הכוחות בירושלים הסתמכו על התבואה בסוריה שכבר הבשילה.
שינוע המזון ממצרים התבצע דרך הים, באוניות משא שפרקו את מטענם בנמל עכו, נמל יפו ונמל קיסריה; שינוע המזון מסוריה התבצע דרך הים, או דרך היבשה.
הציר היבשתי נע על פני המסלול ירושלים–מוצא–אמאוס–חדיד, או על פני המסלול ירושלים–גבעת שאול–גופנא–תל אפק (אנטיפטריס).
המסלול האחרון שימש ככל הנראה להובלת המזון אל ירושלים, ואילו בראשון ירדה השיירה ריקה להביא שוב מזון.
קו זה סיפק את מזונות הלגיונות ה-5, ה-12 וה-15, יחידות מהכוח במצרים, רוב חילות העזר מסוריה ועוד, צבאות המלכים הקליינטים מלבד אנטיוכוס הרביעי.
בציר זה היו מספר נתיבים מקבילים, ועל כן כל נתיב שימש באופן קבע לתנועה חד-כיוונית
סך מנת המזון היומית של החייל הרומי הייתה כ-1.35 קילוגרם מזון ליום: כ-850 גרם חיטה, וכ-500 גרם משאר מצרכים.
המספוא היומי הנדרש לבהמות, הוא כחמישה קילוגרם לסוס מלחמה, וכ-3.5 קילוגרם לבהמת משא.
על פי חישוב, סך המזון היומי לכוח הרומי האנושי עמד על מעל 100 קילוטון מזון, וסך המזון היומי לסוסי המלחמה עמד על כ-65 קילוטון, וסך המזון היומי לבהמות המשא עמד על כ-75 קילוטון מספוא.
סך הכול, כ-204 קילוטון ליום.
כרבע מהכמות שונעה דרך הציר המזרחי, והשאר דרך הציר המערבי.
בהמת משא מסוגלת לשאת משקל של כ-135 קילוגרם, גמל מסוגל לשאת כ-175 קילוגרם, ובעגלה ניתן לשאת משקל של כ-500 קילוגרם.
יוצא אפוא כי לשם שינוע כמות המזון לשלושה ימים נדרשו כ-2,700 בהמות משא, כ-2,100 גמלים וכ-750 עגלות (בציר המזרחי שינוע הלוך ושוב נמשך שלושה ימים, ואילו בצד המערבי הספיקו בזמן זה לשנע אספקה שלוש פעמים).
התבססה על מקורות מים שבסביבות אזור הלחימה: בריכות ומעיינות; בעיקר מעיינות ואדי קלט.
התבססה אף היא על כריתת עצים בסביבה.
אמנם לאחר שהמורדים היהודים הצליחו להעלות באש את הסוללות, נוצר מחסור כבד בעצים לשם בניית סוללות חדשות, וזה הביא לשינוי בתוכנית התקיפה הרומית.
לפי יוסף בן-מתתיהו, כוח המורדים בירושלים כלל 23,400 לוחמים, שלחמו במסגרת שלוש קבוצות עיקריות:
תחת פיקודו של שמעון בר גיורא: 10,000 לוחמים, ובראשם 50 מפקדים.
ועוד 5,000 לוחמים נוספים מהאדומים שנחלצו להגן על העיר, ובראשם 10 מפקדים.
תחת פיקודו של יוחנן מגוש חלב: 6,000 לוחמים, ובראשם 10 מפקדים.
תחת פיקודו של אלעזר בן שמעון: 2,400 לוחמים, שחברו זמן קצר לאחר פתיחת המצור הרומי עם הכוח בפיקודו של יוחנן.
לדברי דיו קסיוס, המורדים בירושלים קיבלו עזרה מיהודים מכל האזור סביב ארץ ישראל וכן מיהודים לא רק בתחום האימפריה הרומית, אלא גם מעבר לפרת.
אופי הלחימה והארגון הצבאי בכוח היהודי
בניגוד לאימפריה הרומית, למורדים היהודיים לא היה צבא קבע סדיר.
הם לא היו לוחמים מקצועיים, והציוד והמיגון שעמדו לרשותם היו נחותים בהרבה בהשוואה ליריביהם.
רק מעטים מהם היו מצוידים בשריון גוף, וכלי הנשק שהיו ברשותם כללו בעיקר אלות, חרבות ופגיונות, אם כי הם השתמשו לעִתים גם בנשק שלל רומי, שנפל בידיהם בקרבות קודמים: חניתות וכידונים, קלעים וקשתות.
בנוסף, מספר הלוחמים בצד היהודי לא עלה על כשליש מצבאו של טיטוס.
עם זאת הלוחמים היהודיים התאפיינו באומץ לב נואש וברוח לחימה גבוהה, מה שבמצבים מסוימים נתן להם יתרון על הליגיונרים הרומיים, בפרט במקרים של תקיפות פתע ולחימה פנים אל פנים בטווח קצר.
טקטיקת הלחימה של המורדים היהודים הייתה בדרך כלל טקטיקת גרילה או קומנדו.
הם נמנעו מניהול קרבות סדורים נגד הלגיונות הרומיים, תקפו אותם עם כוחות קטנים, אך זריזים ונחושים, וכך הצליחו להשיג הצלחות מקומיות מול הצבא הרומאי הגדול והמסורבל.
המורדים נערכו לקראת המצור למצב זה, והקצו בניינים לאחסון מזון שכלל חיטים ושעורים, מלח, יין ושמן, וגם עצים.
אלו נאגרו בכמות רבה, שהייתה אמורה להספיק לשנים רבות של מצור.
בסופו של דבר, במסגרת הסכסוך הפנימי ההדדי בתוך קבוצות הלוחמים היהודיים, הוצתו המאגרים באש, והרעב הורגש באופן מיידי.
היה זה כבר בשלב הראשון של המערכה, עם בואו של טיטוס.
מקור הדגן היה מהמרחב החקלאי שבאזור יהודה.
מהלך הלחימה בפיקודו של טיטוס
הצבא הרומי עולה אל ירושלים
טיטוס, שהפיק לקחים מניסיונו הכושל של קסטיוס גאלוס לכבוש את ירושלים, פיצל את צבאו לשלושה כוחות, שנועדו לנוע לכיוון העיר במקביל משלושה כיוונים, ולהגיע לירושלים בו זמנית, כדי לשדר עוצמה צבאית ולהקשות על כוחות המורדים לתקוף את צבאו בדרכו לעיר.
שלושת הכוחות נועדו לחבור סמוך להר הזיתים בערב פסח – י"ד בניסן.
מועד זה נקבע במטרה לתפוס את העיר במצב של עומס, בגלל עולי-הרגל הרבים, שיבואו לעשות את חג הפסח בירושלים, בהנחה שריבוי האוכלוסין יקשה על המגינים לעמוד במצור רומי ממושך, עקב מחסור במזון ובמים.
התקדמות הכוחות הרומיים לירושלים נערכה בזהירות, לפי הנוהל הרומי של תנועה בשטחי אויב.
זאת על אף שהשטח נכבש כבר בידי אספסיאנוס, שגם השאיר בו חילות מצב.
בראש כל כוח נע חיל חלוץ, שכלל פרשים ורגלים מכוחות המלכים הקליינטים וחילות העזר.
טיטוס, שהקים את מחנהו כ-5.5 קילומטר צפונה לירושלים, באֵזור גבעת שאול המקראית, יצא לסיור סמוך לחומות ירושלים בליווי 600 פרשים, במטרה לבחון את השטח ולאסוף מודיעין על ביצורי העיר.
לדעת גרשון בר-כוכבא, סיבת התקרבותו של טיטוס למקום הייתה כדי לבחון את השטח למטרות שינוע אספקה, שכן רק באזור הסמוך לחומה היה מעבר נוח לשינוע אספקה מצפון למערב והפוך.
המורדים ניצלו מצב זה לעריכת גיחת פתע מהחומה הצפונית של העיר, והצליחו לנתק את טיטוס וקבוצת פרשים קטנה מכוח הפרשים העיקרי.
פני השטח, שהיו מבותרים בחפירות ובגדרות, הקשו על טיטוס להימלט מהזירה, והוא הצליח להיחלץ לבסוף רק לאחר שחלק משומרי ראשו נהרגו.
הצלחת הגיחה עודדה את כוחות המורדים בירושלים.
טיטוס הורה לכוחותיו לתפוס עמדות קרוב יותר לחומות ירושלים, ולהקים מחנות מבוצרים בהתאם לנוהל המקובל בצבא הרומי.
הלגיון ה-10 התמקם קילומטר ממזרח לירושלים, על הר הזיתים, כשנחל קדרון מפריד בינו לבין העיר.
הלגיונות ה-15 וה-12 הקימו מחנה מאוחד כ-1,200 מטר מצפון-מזרח לעיר, באֵזור הר הצופים, ואילו הלגיון החמישי הקים את מחנהו במרחק כחצי קילומטר מאחריהם.
הקמת מחנות מבוצרים הייתה חלק מההתנהלות הבסיסית של הצבא הרומי בעיתות שלום ובעיתות מלחמה.
המחנה המבוצר שימש בסיס מוצק לנסיגה ולחידוש ההתקפה במקרה הצורך, לאבטחת כוחות צבא רומיים מפני התקפת פתע/לילה, להתגוננות מפני כוחות אויב עדיפים עד להגעת כוחות תגבורת, וליצירת תחושת ביטחון בשורות הלגיון.
הופעת הצבא הרומי הגדול מול חומות ירושלים בבוקרו של ערב פסח הפתיעה את המורדים, וגרמה להשעיה זמנית של מלחמת האחים בין הפלגים היריבים שלהם, שהתאחדו לצורך המלחמה באויב הרומאי.
הלגיון העשירי, שחייליו עסקו בהקמת המחנה המבוצר שלהם על הר הזיתים, לא צפה אפשרות של התקפה יהודית, ולכן לא טרח להציב כוח אבטחה להגן על העובדים בהקמת המחנה.