tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקרים מעריכים שייצוג זה שיקף את הופעת המים מבטן האדמה.
יש הרואים באל המים הקדום הזה את המקור לאחד מאלי הסער הראשונים, תׇרוּ, שבתקופה החׇאתית נחשב יותר לאל שמיים ומים ואספקט הסער שלו לא היה דומיננטי (אם כי ייצוגו בכתב היתדות מוכר כלוגוגרמה ששימשה לייצוג אל הסער השומרי - dIM).
אל זה יהפוך עם השנים לדמות משנית או לשם נרדף לאל הסער הראשי (ייתכן שבן או עוזר).
לצד שני אלה שימש גם אל השמש בתפקיד מרכזי בתקופה הראשונה של הממלכה החִתית.
להתגלמותו הנשית (או זוגתו), אַרִינַה, יהיה תפקיד בהתהוות הזוג המלכותי של פנתאון האלים החתי.
החורים שהחלו להתפשט באזור דרום אנטוליה וצפון הלבנט מהרמה הארמנית, בסוף האלף השלישי לפנה"ס ותחילת האלף השני, הביאו עימם את פנתאון האלים שלהם, שכלל גם אל סער או אל שמיים בשם תשוב.
במגע בין החורים לתרבויות של צפון הלבנט החל תהליך של סינקריטי בין תשוב החורי לאלי הסער באזור ובעיקר לאל הדד, שמוקד פולחנו היה בעיר חלב.
עדויות ראשונות לכך נראו בתעודות ובחותמות של סוחרים אשוריים שהתבססו באזור קילטפה בתחילת האלף השני לפנה"ס.
חותמות גליל שנמצאו שם כוללות את הדימוי המוכר של אל הסער מצפון הלבנט – קסדת ארבע קרניים, נשק בידו האחת המונפת ובחלק מהמקרים – רוכב על שור.
הפיכת הפולחן הממלכתי של אל הסער המקומי לפולחן תשוב התבסס עוד יותר עם הקמת ממלכת מיתני החורית/הודו-אירופאית.
מקדשים לתשוב הוקמו בערים חַנׇאט, אַשוּקׇאנִי, אוּחוּשוּמׇנִי ואִירִידֵה.
מוקד פולחני חשוב נוסד בעיקר קוּמֶה בצפון אזור החבור ונראה שטקסי פולחן שלפני כן הזכירו את הדד, החלו להזכיר יותר ויותר את תשוב.
במקביל, במרחב האנטולי החלו להתבסס קבוצות עמים הודו-אירופיות במקום החׇאתִים המקומיים, ביניהם הלוּוִים שהגיעו מצפון ומזרח אנטוליה, הפַלַאִים שהתמקמו במרכז אנטוליה והחִתִים שהגיעו כנראה מערבות אוקראינה דרך הקווקאז.
התרבות החתית, שתהפוך לדומיננטית מבין הקבוצות הללו, ספגה לתוכה מרכיבים תרבותיים ולשוניים של שאר העמים שהוזכרו.
במישור הדתי החל להתגבש פנתאון היברידי שמיזג אלים חׇאתיים, על הגרסאות המקומיות שלהם, עם אלים לוויים, פלאים וחוריים.
מסיבה זו קשה לעקוב ולשרטט במדויק את אופן התפתחות הפולחן של כל אל ואל.
במקור, בדתות ההודו-אירופיות התקיים פולחן לאל-שמיים, בעיקר בשם תַרְחוּנְת וגם בשם תַרְחוּנְזַס.
בדומה לתרבות החׇאתית, ההתייחסות לאלים אלה היו יותר כאל אלי-מים ושמיים ופחות כאלי סער.
בעוד שהפולחן והשימוש בשמות שני אלים אלה ישמר עם השנים, דמותם תתמזג עם אל הסער ולא יהיה ממש הבדל בינם לבינו.
הם יהפכו לשם נרדף לתשוב החורי.
נטען שהעדר מקבילות הודו-אירופאיות לשם זה ולמקורותיו מעידים על השפעה ישירה של התרבות החׇאתית ואל השמיים/סער שלה – תַרוּ.
דוגמה נוספת לאפשרויות של השפעות מקומיות על הפולחן החתי, אפשר לראות באל השמיים האנטולי נִיפַס, שיש הרואים בו גרסה נוספת של אל-הסער החתי שהיה בפולחן בעיר קילטפה.
בכל מקרה, בחפירות ארכאולוגיות ובתעודות אותרו לפחות 150 אתרים חתיים בהם התקיים פולחן אל-הסער, לעיתים בשמות אחרים או תוך התייחסות אל הסער המקומי כבנו של אל-הסער של שושלת המלוכה ולעיתים עם תוספות לשם, כגון "אל הסער של הרעם" או "אל הסער של הצבא".
ההתגלמויות הבולטות ביותר של אל-הסער היה זה בעיר נׇרִיק ובעיר זַפׇלְקַה.
השפעה החורית על הדת ופנתאון האלים החורי החלה להיות ניכרת מתקופת הממלכה החתית התיכונה, במאה ה-15 לפנה"ס, עם התרחבות ההשפעה החתית על צפון הלבנט והמגע האינטנסיבי בין שתי התרבויות.
במסגרת זו, מתחיל תהליך התמזגות בין אל הסער/שמיים החתי עם אל הסער החורי והוא מתחיל לקבל מאפיינים של אל סער מצפון הלבנט.
תהליך זה התלווה גם למיזוג של אל, ואלת, השמש הראשיים בתרבות החתית עם אל הסער החורי וזוגתו.
אלת השמש, או ההתגלמות הנשית של אל השמש החתית, אַרִינַה (או, בשמות אחרים, אֵשְתַן או אִישְתׇנוּ מארינה), הפכה לדמות ראשית בפנתאון וכבר בשלב זה נראה תהליך מיזוג איטי שלה עם בת זוגו של אל הסער, חֶבַת.
דוגמה לתהליך זה ניתן לראות בלחש מתוך תפילות של המלכה פוּדוּחֶפַה באותה תקופה:
במקביל, נראה תהליך של התייצבות אל הסער לצידו של אל השמש במעמד בפנתאון.
לדוגמה, בטקסט מטקס פולחני בתקופה זו מכריז המלך:
משלב זה, כונה אל הסער החתי בשמו החורי, תשוב, ואף באופן מובהק יותר "תשוב של חלב מחתושה" או "אל הסער של חלב בחתי".
תשוב לאל הסער של האימפריה החתית וראש פנתאון האלים עד להתמוטטותה בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס.
מאמצע המאה ה-12 לפנה"ס, עם הופעתן של הממלכות החתיות החדשות במרחב של צפון הלבנט ודרום אנטוליה, המשיך פולחן אל הסער בכינויו באופן משולב כתשוב, הדד, תרחונזס ושמות נוספים.
בממלכות הנאו-חתיות ניכרת המשכיות של איקונוגרפיה חתית, אף על פי שחלקן היו ארמיות או צפון-סוריות באופיין.
פולחן זה נמשך בתקופה הנאו-בבלית והפרסית עד שבתקופה ההלניסטית קיבל תפנית זהותית נוספת והתמזג לפנתאון האלים ההלניסטי והרומי אחר כך, כזאוס ויופיטר דליכנוס.
אל הסער האנטולי מופיע במספר סיפורים מיתולוגיים.
סיפורים אלה נשתמרו בתעודות בשפות שונות, אשר כנראה משקפות את נדידתם בין התרבויות השונות למיתולוגיה החתית.
כלומר, כמו שאר מרכיבי הדת החתית, גם סיפורי המיתולוגיה שלה מהווים שילוב של סיפורים מהדתות האחרות באזור – החׇאתית, הלווית, הפלאית, החורית והצפון שמית.
מיתוס אל הירח שנפל מהשמיים
סיפור זה השתמר בתעודות, הן חׇאתיות והן חִתיות, ונראה שמקורו חַתי והוא אומץ בדת החִתית.
בתחילתו של הסיפור מצוין שלמעשה שמו צריך להיות "כאשר אל הסער רעם" ועל פי טקסטים פולחניים, נראה שהוא סופר במסגרת טקס שניהל "איש (כוהן) אל הסער".
בטקסטים החׇאתיים נקרא אל הסער תרו ובחתיים מצוין בסימן כתב יתדות שזיהה גם את אל הסער האשורי – אדד.
הסיפור נסוב סביב נפילתו של הירח בלילה אחד מהשמיים.
לאחר שמספר אלים הבחינו בנפילה, נשלח אל הסער לרדוף את הירח באמצעות עוזריו – הגשם, הרוחות והרעמים – כדי להפחידו ולהחזירו למקומו.
על פי השערות מסוימות, סיפור זה משקף את תפקידו של פולחן אל הסער להשקיט את זעם האל בעת סערות (תפקיד קמעי של פולחן אלילי).
טקס במקדש אל הסער תוך העלאת מנחות לאל ותיאור של הסיפור, אמור להכניס את רעמי הסערה להקשר מרגיע יותר של תפקיד אל הסער בשמירה על הסדר השמיימי.
מדובר בשורה של מיתוסים שדוקלמו בפולחן אלים.
על פי מרכיבים לשוניים, שמות האלים שמוזכרים בהם ושמות המקומות, נראה שמקורם בדת החׇאתית והם שולבו מאוחר יותר בטקסי הדת החִתית.
בטקסים אלה היעלמותו של האל מביאה לתוצאות שליליות של ירידה במשקעים, ירידה במים לחקלאות וכתוצאה מכך גם לבצורות ולפגיעה בפריון האדם.
חזרתו משיבה את המצב על כנו.
ברוב המיתוסים המוכרים, האל הנעלם הוא אספקט מקומי של אל הסער ולמעשה, בנו של אל הסער האימפריאלי (בשמותיו החׇאתיים, החִתיים והחוריים ובדרך כלל בכינוי "אל הסער של השמיים").
אל הסער נקרא לסייע בהחזרת בנו אל ולעיתים משמשים גם אלים (לרוב אלות אם ואבות האלים) אחרים במלאכת מציאתו של האל והחזרתו.
בולט בסיפורים אלה אספקט אחריות האל גם על מי התהום.
הסיבה לכך היא כנראה המקור החׇאתי של הסיפורים והדגש הברור שהיה בתקופתם להיותו של האל הסער, למעשה אל מים נובעים, כלומר מים ממעיינות ונהרות, ופחות מי משקעים.
הדוגמאות הבולטות ביותר מבין סיפורים אלה הם מיתוס היעלמותו של האל תֵלִיפִינוּ ואל הסער של העיר (עיר במרכז אנטוליה) – שניהם מוכרים יותר כבני אל הסער המלכותי.
אף שמקורם של הסיפורים הללו אנטולי מקומי, ייתכן שהתאמתם לדת החִתית בשלב מאוחר יותר משתלב עם מוטיב היעלמותו של אל הסער בתרבות הסורו-כנענית (הורדת האל בעל לשאול בידי אל המות – מות) או בתרבות המסופוטמית (ירידת איננה ודומוזי לשאול) ותפקידם להתמודד עם שינויים אקלימיים של בצורות ושיטפונות.
אחריות אל הסער על המשקעים, היוותה כנראה את אחד הבסיסים לפולחן הקשור לפריון האדמה.
חלק מהחוקרים מסייגים השוואה מהסיבות הבאות: מקור האלים המקומיים כאלי מים נובעים ולא ממש סער ובאופן הבלתי מאיים בו מתוארים אלים תת-קרקעיים שמעורבים בסיפור.
במיתולוגיות הכנענית והמסופוטמית אלים תת-קרקעיים אלה כנרגל ומות, מוכרים כאלי שאול מאיימים ואילו בסיפורים האנטוליים הם מוזכרים כאלים חסרי מטען מאיים.
מלחמת אל הסער בנחש-דרקון אִילוּיׇנְקַה
זהו אחד מהמיתוסים המפורסמים ביותר של אל הסער האנטולי והוא מוכר בשתי גרסאות עיקריות:
הגרסה הראשונה: תשוב נלחם בנחש-דרקון המאיים על הארץ ומפסיד בקרב.
בעקבות המפלה, מבקש תשוב את עזרתם של שאר האלים.
בתו, האלה אִינׇרַה, באה לעזרתו וחורשת מזימה להחליש את אילויאנקה, כדי שתשוב יוכל לגבור עליו.
היא מבטיחה את אהבתה לבן-תמותה בשם חוּפׇשִיַה.
לאחר מפגש האהבה ביניהם, היא מארגנת משתה ומזמינה את כל האלים ובכללם .
במשתה, משקה אינרה את אילוינקה ועוזריו, עד שאינם יכולים לחזור "לחור" ממנו באו.
חופשיה מנצל את המצב וכובל את הדרקון, כדי לאפשר לתשוב להגיע עם נשקו ולהרגו.
בהמשך, אינרה בונה עבורה ועבור חופשיה בית חלומות בהר הקדוש, אולם אוסרת עליו להביט מהחלון כשהיא איננה.
יום אחד, כשהיא נעדרה מהבית, חופשיה מביט מהחלון ורואה משם את אשתו וילדיו, אותם נטש.
כשאינרה חוזרת לביתה, מבקש ממנה חופשיה לשחררו ולאפשר לו לחזור לאהוביו.
המשך הסיפור שרד רק ברסיסים, ונראה שחופשיה נענש על הפרת הבטחתו וייתכן שנהרג.
אז אינרה מעניקה את ביתה, שהיה למקור המים, למלך העיר כִישְכִילוּסַה ולמעשה מבטיחה את פריון האדמה בארץ.
הגרסה השנייה מורכבת יותר: במהלך מאבקו הראשון של תשוב עם אילוינקה, הוא לא רק מפסיד, אלא גם מאבד את עיניו ואת לבו לדרקון.
כדי להחזיר לו את איבריו החיוניים, מתחתן אל הסער עם בת תמותה ענייה, וזו יולדת לו את אל ההרים, שַֺרוּמַה.
שרומה מתאהב בביתו של אילויאנקה ונושא אותה לאישה.
הוא מצליח לשכנע את חמו לתת לו את לבו ועיניו של תשוב ולהחזיר אותם לאביו.
עם גופו המחודש יוצא שוב תשוב למאבק בדרקון ומצליח להרוג אותו.
שרומה, שהיה בביתו של אילויאנקה במהלך הקרב, מבין שכל ייעודו בחיים היה רק להרוג את חמו וזועק לאביו – "הרוג אותי יחד עם הדרקון".
תשוב אכן הורג את הדרקון יחד עם בנו שלו.
יש הרואים בו הד להשפעה מסופוטמית על המיתולוגיה האנטולית ומקבילים את הסיפור למאבקו של האל מרדוך עם האלה הבוראת תיאמת המתוארת לרוב כדרקון ענק.
ייתכן שלכך גם קשר למאבקו של האל בעל עם אחת ממפלצות אל הים, התנין, במיתולוגיה הכנענית.
בכל מקרה, היעדרותו של אל הסער בין הפסדו הראשון לניצחונו מהווים תקופה של היעדרות האל, וכתוצאה מכך גם פגיעה בפריון האדמה והאדם.
מנגד, יש חוקרים הרואים מוטיבים אנטוליים קדומים בולטים בסיפור ושוללים את ההקשר החיצוני.
זהו קובץ המיתוסים המפורסם ביותר של האל תשוב והוא עוסק במאבקו של תשוב על מעמד הבכורה באלים.
רק חלקים ממיתוס זה שרד בתעודות שהתגלו בעיר הבירה החתית, חתושה, ורובם בתרגום מחורית לחתית.
כמו כן שרד מספר קטן של קטעים בשפה החורית.
מוקד הסיפור הוא מאבקו של האל תשוב באביו כומרבי, אשר מנסה בדרכים שונות להחזיר אליו את מעמד ראש האלים.
גם בדורות הקודמים לתשוב, כנראה התרחשו מאבקים דומים: אל השמיים אנו נטל את הבכורה מאביו אַלַלֻ, וכומרבי, בן דורו של אנו, נטל את הבכורה ממנו.
במהלך המאבק נשך כומרבי את אשכיו של אנו ויצר מהם את בנו, תשוב.
תשוב בעצמו נאבק באביו ונוטל ממנו את הבכורה.
מוקד חייו של תשוב בסיפור הוא העיר כֻמֵה ומחוזתיו הם הן השמיים והן הארץ.
המרחב שמתחת לאדמה והים זרים לו והופכים לעוינים לו.
כומרבי מחליט לנסות וליטול בחזרה את הבכורה האלים.
בעזרת מפלצות ויצורים, עימם כרת ברית, יוצר כומרבי למאבק.
אחד מבני בריתו המרכזיים הוא האל וענק-האבן אֻלִִיכֻמִי שכנראה רובץ בעיקר בים.
מבחינה אטימולוגית, שמו של אוליכומי סמלי וחשוב.
משמעותו בחורית היא "מחריב כומה" (העיר).
במהלך המאבק כמעט מצליח כומרבי להרוג את תשוב, אולם תשוב מצליח להתאושש ולנצח את יריביו.
סופו של הסיפור חסר, אולם חוקרים מעריכים שהוא מסתיים בקרב אחרון בין תשוב לאל הים או מפלצת הים ומנצח אותו.
הערכה זו מבוססת על קריאה מחודשת של קטעי מיתוס מתעודה המוכרת כ"פפירוס עשתרת" במצרים ובה תיאור סיפור מאבק דומה בין האל סת המצרי לאל הים.
יש הרואים בטקסט זה, קשר למיתוס האנטולי.
הערכת ההקשר לפפירוס עשתרת קשורה להערכה בסיסית יותר שמרכיבים רבים במחזור כומרבי הם הטמעה של מיתוס מלחמת בעל הכנעני באל הים ומאבקו לבכורה באלים.
המאבק באב דומיננטי, מלחמה ביצור שרוב זמנו נמצא בים והפרס הסופי שהוא הבכורה הפנתאון, מזכירים כולם את הסיפור הכנעני-אוגריתי וככל הנראה הם המקור לשלד המרכזי של המיתוס, בין אם בהשפעה כנענית ישירה ובין אם בהשפעה דרך פולחן תשוב החורי שבעצמו הושפע משמעותית ממאפייני אל-הסער בצפון הלבנט.
חוקרים אחרים מקשרים לפחות את חלקו של המיתוס במקורותיו החוריים, להשפעה מסופוטמית.
אנו ואללו מוכרים כאב ובן, שניהם מאבות האלים בפנתאון השומרי והאכדי.
סיפור המאבק בין השניים כאירוע מכונן לקביעת ההיררכיות בפנתאון האלילי, דומה לחלק מהחוקרים גם לסיפורי אנליל השומרי ומרדוך הבבלי, כשלפחות כומרבי מקביל לאחד מהם.
אפשר ששיוכו של הסיפור לתולדות אל-הסער מתייחס גם לאספקטים המוכרים של אנליל ומרדוך כאלי סער מסופוטמיים.
מיתוס שנמצא בשברים מקוטעים בחורית וחתית על האל תשוב.
סיפור העלילה לא ברור, אולם ידוע כי במהלכו, תשוב פונה למלך העיר אבלה, מֵגִי כדי שישחרר אסיר.
המלך עונה לו בציניות, מה לאל מלחמה אדיר כמוהו ולאסיר פשוט?
בסצנה אחרת תשוב הוא אורח בשאול, שם הוא מתקבל בחגיגות על ידי אלות השאול.
לא ברור הקשר בין הקטעים וקו העלילה עצמו.
אולם יש חוקרים המעריכים שאסירתו של תשוב בשאול קשור, באופן כלשהו, למאבק עם כומרבי ובהקשר אפשרי לירידתו של בעל לשאול לאחר הריגתו בידי מות, במיתולוגיה האוגרתית.
תהליך התהוותם והתפתחותם של פולחני אלי-הסער במרחב האנטולי הוא, כשלעצמו, תשליב של זהויות.
האלים התפתחו ברמה המקומית, קיבלו תפנית עם חדירות של עמים זרים ובעקבות זאת, השתנתה גם הזהות המקורית שלהם.
כך, ניתן לראות בחלק מהתקופות זיהוי בין האלים תרו, תרחונת, תרחונזס ותשוב.
זיהוי זה בא לידי ביטוי בולט באופן כתיבת שמות האלים בתעודות.
בתעודות הכתובות בהירוגליפים בשפה לווית, מופיע לרוב שמם המלא בכינויים השונים, אולם בכתיבה בשפות השונות בכתב היתדות, במקרים רבים כולם מזוהים באמצעות לוגוגרמה אחת –dIM.
סימן זה, שבמקורו סימל את אל הסער השומרי, אִשְכֻר, שימש לתיאור אל הסער בכל התרבויות והתעודות שכתבו בכתב יתדות – הן באנטוליה, הן במסופוטמיה והן בצפון הלבנט.
כלומר, כל האלים הללו קיבלו תיאור לשוני משותף של "אל-סער", אף שבכל שפה נקרא אותו סימן באופן פונטי בשמו הספציפי בהתאם למקום ולזמן.
אין המדובר רק במאפיין לשוני.
במידה רבה ניתן לומר שכל אלי הסער של מרחב המזרח הקרוב הקדום, שכלל את האזורים של מסופוטמיה, הלבנט ואף מצרים בתקופות מסוימות, קיבלו מאפיינים דומים, תוארו במיתוסים בעלי נרטיבים קרובים ויוחסו להם מאפיינים ותכונות זהות.
בין אלה ניתן להוסיף את, הדד מצפון הלבנט, אדד המסופוטמי, בעל הכנעני-אוגריתי, סת המצרי (לפחות בתקופת החיקסוס, וגם במידה מסוימת אחריה), יופיטר דליכנוס הרומי ולטענת חוקרים שונים, אפילו יהוה הישראלי/יהודאי.
בשלבים הראשונים של התפתחות אל הסער במרחב האנטולי, עוד מהתקופה הנאוליתית, שימש האל יותר כאל העוסק בהבטחת מי מעיינות ונהרות מאשר מזג אוויר.
מסיבה זו, ייצוגו הראשון המתועד הוא שור וסביבו מעגל, שכנראה ייצג את מי המעיינות היוצאים מהאדמה.
באופן זה כנראה יוצגו האלים תרו ותרחונת.
עם התחזקות אספקט הסער בדמותו של האל, החלו להופיע דימוייו הפיזיים בדומה לדמות אל הסער בתרבויות דרומית לאנטוליה – פחות בדמות שור ויותר בדמות אנושית על גבי שור, עומד, עם נשק (אלה או גרזן דו-להבי) בידו ולעיתים עם ברק בידו.
לרוב עיטר את ראשו כתר קרניים (2–4) ופניו מזוקנים.
דמות זו זהה לאופן הייצוג שלו כאל הדד ודומה לייצוג בעל ואדד.
עם התחזקות מוטיב המלחמה באופיו של האל, בעיקר הודות לחדירת אלמנטים חוריים, נראה ייצוג של אל הסער גם רוכב על מרכבת מלחמה, רתומה לשוורים.
השוורים עצמם הפכו לבעלי אישיות עצמאית ויחודית: השוורים שמושכים במרכבתו נקראו שַרִשֻ ותִילַה וגם בשם חֻרַה.
שרישו, הופיע גם בשם שַרִש ולעיתים לא היה רתום למרכבה, אלא היה לצדה כאל בפני עצמו האחראי על תיווך בין תשוב לבני האדם.
שריש מוכר כאל עצמאי מהעיר נוצי וייתכן שאת תפקידו לצד תשוב תפס במסגרת מיזוג פולחנים דתיים וריכוז הפולחן המלכותי בתקופה החִתית בחלק מהתבליטים הופיעו לצידו של תשוב גם שני אלי הרים בשם חַזִי ונַנִי.
אלפונסו "אל" ויליאמסון (Alfonso "Al" Williamson;21 במרץ 1931 – 12 ביוני 2010) היה מאייר וקומיקסאי אמריקאי שהתמחה בהרפתקאות, מערבונים מדע בדיוני ופנטזיה.
נולד בניו יורק, ובילה את רוב ילדותו המוקדמת בבוגוטה, קולומביה לפני שחזר לארצות הברית בגיל 12. בצעירותו, ויליאמסון פיתח עניין בקומיקס, במיוחד בפלאש גורדון של אלכס ריימונד.
הוא לקח שיעורי אמנות בבית ספר לאנימציה של ברן הוגארת', שם התחבר עם הקרקטוניסטים לעתיד ואלי ווד ורוי קרנקל.
הם הציגו לו עבודות של מאיירים שהשפיעו על קומיקס הרפתקאות.
זמן קצר לאחר מכן הוא עבד בצורה מקצועית בתעשיית הקומיקס.
העבודות הבולטות ביותר שלו כוללות את הקומיקס מדע בדיוני/פנטזיה שפרסם ב-EC Comics בשנות החמישים תחת הכותרות Weird Science Weird Fantasy.
אל הרפין (1862 - 3 בינואר 1947) היה אמריקאי שנודע בציבור בתור "האיש שלא ישן לעולם".
אל הרפין חי בטרנטון ניו ג'רזי וטען שלאורך כל חייו מעולם לא ישן.
הסיבה לכך אינה ידועה בוודאות, אך ייתכן שחוסר יכולתו לישון נבעה מפציעה של אימו מספר ימים לפני היוולדו.
לקראת סוף שנות הארבעים חוקרים ומדענים החלו להתעניין בו.
הם ביקרו בביתו ולא מצאו מיטה או רהיט דומה שמאפשר שינה עליו, מלבד כיסא נדנדה.
הרפין סיפר שלאחר יום עבודה מלא הוא היה יושב בכיסא, קורא עיתון עד עלות השחר ואז חוזר לעבודה.
הוא היה בבריאות טובה ודעתו הייתה צלולה לחלוטין, מצב לא הגיוני לעולם המדע עבור חוסר שינה מוחלט ומתמשך.
ידיעה על מצבו החריג פורסמה בניו יורק טיימס ב-29 בפברואר 1904:
הרפין מת ב-3 בינואר 1947 ולפי הדיווחים היה בין 94 במותו (נתון הסותר את שנת הלידה שלפיו במותו היה בן 86).
לאחר מותו פורסמה עליו ידיעה נוספת בניו יורק טיימס:
אל הנשק הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1944 עם דני קיי, דיינה אנדרוז, דינה שור, קונסטנס דוולינג ולואיס קלהרן בתפקידים הראשיים.
זה הסרט הראשון באורך מלא בו שיחק דני קיי בתפקיד ראשי והדגים את יכולות השירה והעוויות הפנים המצחיקות שאפיינו אותו.
הצלחת הסרט הזניקה את הקריירה שלו.
הסרט נועד לבדר את חיילי צבא ארצות הברית שהייו אז לוחמים במלחמת העולם השנייה.
החיילים היפנים מוצגים כאידיוטים וחסרי מוח עד כדי כך שחייל מבולבל כמו דני וימס (דני קיי) יכול לגבור עליהם.
דינה שור מופיעה בקטעי שירה.
השיר "Now I Know" בקולה, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
דני וימס (דני קיי) עובד כאיש מעלית בבניין רופאים במנהטן.
הוא היפוכונדר חסר תקנה ומשגע את הרופאים, האחיות והמטופלים בבניין.
האחות וירג'יניה (דינה שור) מאוהבת בו אבל הוא דווקא מאוהב באחות מרי (קונסטנס דוולינג).
דני גר ביחד עם ג'ו (דיינה אנדרוז) וארבעתם יוצאים למסעדה שם מתחיל דני לשיר ולהתפרע ומתחיל קשר אהבה בין ג'ו למרי.
דני מקבל צו התגייסות וחרד לגורלו בצבא, ג'ו מחליט להתגייס ביחד איתו כדי להגן עליו.
הם עוברים טירונות ומוצבים בבסיס לפני שליחה לחזית.
בבסיס הם פוגשים במרי ווירג'יניה שהתגייסו כאחיות ועתה הן קצינות בדרגת לוטננט.
דני מתנהג מוזר והחיילים בביתן מתחילים להתנכל לו עד שג'ו מתערב למענו.
ניתנת פקודה לעלות לאניית הקרב השטה לחזית.
וירג'יניה עולה ונמצאת באגף הנשים ומרי אמורה להישאר בבסיס, אבל כדי להתחמק משוטרים צבאיים היא מתחבאת בג'יפ שמועמס על האונייה אליה עולים גם דני וג'ו.
עתה מתחילים הניסיונות של דני להעביר את מרי לאגף הנשים.
באמצע הדרך הם מתחבאים בחדר שמסתבר שהוא של מפקד האנייה, קולונל אשלי (לואיס קלהרן).
הם מצליחים להתחמק משם אבל המפקד מבחין בדמות אישה.
נפתחת חקירה ווירג'יניה אומרת למפקד כי היא האישה שהתגנבה לאוניה, אך דני אומר את האמת שהוא הגניב את מרי לאוניה.
בתגובה הוא מושם במעצר על האנייה.
כשהם נוחתים על אי באוקיינוס השקט מועבר דני לתא מעצר בתוך חורשת דקלים.
פטרול יפני "משחרר" אותו והוא מובל כשבוי למפקד היפני.
בדרך הוא קולט את המילים היפניות "הוי דנאזאי" (קדימה) שבהן ישתמש הלאה.
בעזרת תחבולה הוא משתלט על המפקד היפני, קושר אותו, מתלבש במדיו כולל משקפיים ונראה כמוהו.
הוא מוליך את החיילים היפנים בקריאות "הוי דנאזאי" לעבר שביל שיש בו בוץ ובור עמוק.
כולם מועדים ונופלים בבוץ ובהמשך כולם נופלים לבור ונופלים בשבי האמריקאים בזכותו של דני שמוכתר על ידי כל החיילים כגיבור והם נושאים אותו על גבם לעבר המחנה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדני קיידני ווימסחיילדיינה אנדרוזג'ו נלסוןחיילדינה שורוירג'יניה מרילאחותקונסטנס דוולינג מרי מורגןאחותלואיס קלהרןקולונל אשלימפקד בכיר
אל הפחד היא סדרת רשת תיעודית, שכתב וביים תומר לוין, לוחם לשעבר ביחידת דובדבן, היוצא במסע של חקירה עצמית.
במהלך מפגשים של ספורט אקסטרים, תומר והדמויות בסדרה מנסים להבין איזה תפקיד משחקת פוסט הטראומה בחיים שלו, ואילו כלים יוכל לרכוש שישרתו אותו בהתמודדות.
הסדרה משודרת בערוץ היוטיוב של כאן דיגיטל, ובערוץ כאן 11 בטלוויזיה ובאתר תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2023 הוכרזה הסדרה כמועמדת לפרס הפורום הדוקומנטרי בישראל בקטגוריה של סדרת רשת.
הסדרה מורכבת מארבעה פרקים קצרים, כאשר בכל אחד מהם תומר עובר תהליך של גילוי וחקירה עצמית אחר דרכי התמודדות וההתמכרות אל הפחד והטראומה שחיה לצידו.
פרק ראשון - מצנחי רחיפה
בפרק הראשון תומר ממריא מפסגת מונטה באלדו שמעל אגם גארדה כחלק מקורס מצבי חירום במצנח רחיפה.
בפסגה, תומר חווה התקף חרדה המחזיר אותו לשירותו הקרבי.
יחד עם הפסיכולוג פרופ' יניב שני, הם מנסים להבין איזה תפקיד הפחד משחק בחיים של תומר ומהיכן מגיעה המשיכה לספורט אקסטרים.
ב-2011, דוד כהן נלחם מול מחבלים במסגרת מתקפת הטרור בדרום ישראל.
את הצלקות שנשארו בנפשו הוא מרפא עם רכיבת שטח אנדורו על אופנוע.
תומר לוין מצטרף אליו למסע רכיבה אתגרי ויחד הם מנסים להבין: מה בסכנת המוות עוזר להם להרגיש חיים?
פרק שלישי - צלילה חופשית
אהרון סולומונס עבר חמש מלחמות בחייו, כיום הוא מדריך צלילה חופשית בכיר.
תומר מצטרף אליו בניסיון להבין איך עוצרים את הנשימה, צוללים למעמקים ומכבים את המחשבות הטורדניות.
פרק רביעי - לילה בחרמון המושלג
בפרק האחרון בסדרה, תומר מצטרף למדריך אלפיניסטים בכיר, תומר מור, ויחד הם מטפסים את החרמון לאחר שהסופה "ברברה" כיסתה את החרמון בשלג.
את הלילה הם ישנים במערת שלג ולמחרת הם גולשים בסנובורד בחזרה למטה.
במהלך הפרק תומר מנסה לענות על השאלה שרודפת אותו: האם כדי להרגיש חי, הוא נידון לעולם לחיות בקצוות שבין ריק לריגוש שיא?
אל חאג'י מאליק דיוף הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת וסטהאם יונייטד ובנבחרת סנגל.
דיוף גדל באקדמיית מוואדה ואדה בסנגל.
ב-21 בפברואר 2023 חתם בטרומסה מליגת העל הנורווגית, ובסך הכל ערך 15 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-11 בינואר 2024 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-15 ביולי 2025 חתם בוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 22 מיליון אירו.
ב-9 בספטמבר 2024 ערך דיוף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 1-0 על נבחרת בורונדי במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2025.
אַל יִתְהַלֵּל חֹגֵר כִּמְפַתֵּחַ היא אמרה מקראית שמשמעותה: אל לאדם להתרברב ולהתפאר בכוונותיו לפני שהוכיח כי הוא מסוגל לבצען.
אמרה זו שאולה משדה הקרב.
החוגר הוא החייל שלובש את החגור לפני הקרב.
המפתח הוא החייל הפותח או משיל את החגור מעליו לאחר שחזר משדה הקרב.
ביטוי זה בא ללמד את האדם לא להתרברב על הצלחותיו העתידיות, פן לא יוכל להוכיח את דבריו במעשים.
בספר מלכים א' כ' פסוק י"א מסופר על בן הדד השני מלך ארם שהתכונן לתקוף את ממלכת שומרון והתרברב בניצחונו עוד לפני שהביס את אחאב מלך ישראל:
כלומר - אל לך להתרברב לפני שניצחת במלחמה.
בן הדד, שהיה בטוח לחלוטין בניצחונו, הרשה לעצמו לשתות לשוכרה באוהלו לפני הקרב, והובס על ידי אחאב.
אפשרות נוספת היא שבסיפור המקראי מדובר בלוחמה פסיכולוגית.
בן הדד השני מנסה לבלבל את האויב, לזרוע בו פחד.
אין זו התרברבות בגלל יוהרה לשמה.
מתרגמים שונים העמידו צורות עבריות שונות החופפות את רעיון האמרה:
"אל תהלל את יומך בטרם העריב"
"עוד אין לדעת מה ילד יום"
"בערוב ימיך תהלל את חייך"
"אל תהלל יום בטרם יבוא הערב"
"אל תשיר אז ישיר בטרם עברת את הים"
"אל תאמין בעצמך עד יום מותך", מסכת אבות (פרק ב)
אל טחין (ספרדית El Tajín) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הפרה-קולומביאנית, בקרבת העיר פפנטיה, במדינת וראקרוס שבמקסיקו.
בנייתה של אל-טחין החלה במאה ה-1 והגיעה לשיאה בסוף התקופה הקלאסית, סביב 600–900 לספירה.
ניתן למצוא במבני העיר מתקופה זו השפעה של טאוטיווקאן.
הבנייה נמשכה עד המאה ה-13, אז נכבשה העיר ונשרפה.
לאחר מכן, יושבה העיר על ידי אוכלוסייה דלה יותר עד המאה ה-16, עת נכבשה בידי הכיבוש הספרדי.
בשנת 1785 ביקר המהנדס דייגו רואיז באתר שהיה מכוסה כולו בצמחייה, ופרסם את התיאור הראשון שלו.
בתחילת המאה ה-19 ביקרו באתר גילרמו דופיי, אלכסנדר פון הומבולדט וקרלוס נבל, שפרסמו נתונים נוספים.
החפירה הארכאולוגית הראשונה באתר נערכה על ידי חוזה גארסיה בין השנים 1943 ל-1963. משנות ה-80 ערך המכון המקסיקני לאנתרופולוגיה והיסטוריה פעולות שימור באתר.
לב האתר הרשמי מכסה כ-1 קמ"ר בלבד, אך ישנם מבנים משניים רבים שטרם נחפרו ואשר מתפשטים למרחק רב מלב האתר.
האתר מורכב משלושה מתחמים עיקריים, כאשר כל אחד בנוי סביב מספר חללים פתוחים (פלאזות):
טחין - מתחם המוגדר על ידי שני נחלים וחומה ממזרח-למערב.
המרכז הרשמי של המתחם מכיל מספר מקדשי-פירמידות, ארמונות ומגרשי טלאצ'טלי.
הוא הנמוך מבין שלושת המתחמים.
שלוש הפלאזות שבו מוקפות מכל עבריהן במבנים בצורת פירמידות.
המרשימה מכל היא פירמידת הגומחות, שתועדה לראשונה בשנת 1785. שטח בסיסה הוא 36 מ"ר, ושש קומותיה מתנשאות לגובה של 60 מטר, ועד למקדש השוכן בראשה אשר ממנו שרדו שרידים מועטים בלבד.
בכל קומה יש שורות של גומחות מרובעות (365 גומחות סה"כ).
טחין צ'יקו - שנמצא על תל מלאכותי שגובהו 7 מטרים, וממדיו הם 300 על 1500 מטר.
כמו טחין, גם מתחם זה לא נחפר במלואו.
עם זאת, הפלאזה של טחין צ'יקו ובניינים מסביבו נחפרו במלואם, וגילו פריטים מעניינים על חלק זה של המתחם.
מעניין במיוחד אחד הבניינים, המכיל בתוכו מבנים קטנים יותר בכל אחת מ-4 פינותיו, דבר ייחודי לאדריכלות הפרה-ספרדית.
בניין זה הוא המקושט ביותר באל טחין, עם רצועות תבליטים אנכיות ורצועות עיטור בדמות מפתח.
המתחם השלישי - ידוע כ"קבוצת העמודים", כיוון שהגדול מבין שני מבני הפירמידות שבו, שעדיין לא נתגלה במלואו, הוא בעל אכסדרה הנשענת על עמודים מעוטרים בתבליטי פסלים.
אל טחין הוא אתר תיירותי, ויש בקרבתו מוזיאון.
רבים מהפסלים באתר מתארים את משחקי הטלאצ'טלי הטקסיים וטקסי הקזת הדם על ידי האליטה.
אל טורנו פסיפיקו ("המהפך השקט", ובקיצור טורנו Turno) הוא כינוי לצורת השלטון בספרד תחת בית בורבון משנת 1876 ועד 1923 ובמיוחד בין 1886-1902, בתקופת המלוכה של מריה כריסטינה.
בשיטה זאת, שהוצעה על ידי אנטוניו קאנובס דל קסטיו, ונקבעה בחוקה של שנת 1876, הפרלמנט נבחר על ידי העם בבחירות והיא זאת שממנה את הממשלה בשיטה קואליציונית.
אולם למלך היה רשות לפזר את הממשלה ולמנות במקומה ממשלה בראשות האופוזיציה.
במקרה כזה, הפרלמנט היה מתפזר והיו מוכרזות בחירות חדשות.
על הנייר, דבר זה הבטיח שהמלך לא יוכל לנהוג כנגד רצון העם, וספרד הייתה אחת המדינות הדמוקרטיות ביותר בעולם.
אולם למעשה, למפלגה ששלטה בממשלה, דרך משרד הפנים, היה כח עצום שאפשר לה לנצח בבחירות ברב גדול דרך לחץ על קבלני קולות מקומיים, כך שהמפלגה שבשלטון נבחרה בפועל על ידי המלך.
קבלני הקולות היו בעלי אדמות, מעסיקים ושאר דמויות מקומיות אשר יכלו להביא את אנשיהם, חיים ומתים, להצביע כנדרש.
בהתאם לכך, עד שנת 1914 מפלגת השלטון תמיד זכתה ברוב בבחירות.
ואולם, מפלגת השלטון נקבעה למעשה באמצעות הסכמה בין שתי המפלגות הגדולות, השמרנית והליברלית, שהסכימו ביניהן על "מהפך שקט" בכל מערכת בחירות.
כתוצאה מכך קיבלה כל אחת מהן את השלטון לסירוגין.
בשנים הראשונות, בין 1876-1881, זכתה מפלגתו של קנובס דל קסטיו, המפלגה השמרנית, ברוב עצום בבחירות והוא זכה בשלטון.
אל מולו ארגן פרחדס מטאו סגסטה את המפלגה הליברלית אשר זכתה בשלטון בשנת 1881. לאחר מותו של המלך אלפונסו השנים עשר, נפגשו קסטיו וסגסטה וקבעו ביניהם הסכם רוטציה על פיו יחולק השלטון ביניהם ברוטציה.
מפלגות אחרות זכו במספר מועט של צירים בפרלמנט, למרות שבמקרים מסוימים הייתה להן תמיכה רחבה.
המפלגה הסוציאליסטית זכתה לראשונה בנציג בודד בפרלמנט רק בשנת 1910 והמפלגה הרפובליקנית זכתה לרוב בבין 15-40 צירים, מתוך מעל 400 מושבים.
היכולת לזייף את הבחירות נבעה בין השאר מכך שעם מתן זכות בחירה כללית לכל הגברים בשנת 1890, רק כרבע מבעלי זכות הבחירה ידעו קרוא וכתוב.
זיוף הבחירות כללו כל מיני פעולות, בין השאר, אי הודעה או חלוקת הודעות מוטעות על מקום או זמן ההצבעה, זיופים ברשימות המצביעים, והחלפות קלפי או הצבעה עבור אלו שלא הגיעו להצביע.
במהלך התקופה, העיתונות שנהנתה מחופש הדיבור, התריעה על הזיופים בבחירות וטענה שהתוצאות אינן משקפות, אך ללא הועיל.
ישנם הטוענים ששיטת הטורנו - המכונה בספרד "טורניזם" (Turnismo) - יכלה להתקיים רק הודות לכח הרב שניתן לצבא להגן מפני אויבים פנימיים, ובין השאר להביא חתרנים פוליטיים למשפט בפני בתי משפט צבאיים.
לטענתם, כבר בשנות ה-90 של המאה ה-19, הרגישו ספרדים רבים שהבחירות מזויפות, אולם לא היה בכוחם להביא לשינוי המצב.
עם זאת, החל משנת 1914 הצליחו מפלגות שהתפצלו ממפלגות האם הליברלית והשמרנית להשיג נתח משמעותי מקולות הבוחרים ותוצאות הבחירות החלו לשקף יותר את רצון הבוחרים.
מבקרים ליברלים וקומוניסטים של שיטת הטורנו בספרד טענו ששתי המפלגות השולטות לא היו שונות אחת מהשנייה באידאולוגיה, ובעצם כל שייצגו היה את האינטרסים של חבריהן.
לעומת זאת, ישנם המציינים הבדלים מסוימים בין המפלגות בכך שהליברלים יותר תמכו בקיצוץ כוחה של הכנסייה, תמכו והשיגו זכות בחירה לכל הגברים ונטו יותר לסחר חופשי לעומת הפרוטקציוניזם השמרני.
אל יבנה הגליל הוא שיר נודע ביישוב היהודי בארץ ישראל, כנראה כבר מתקופת העלייה הראשונה.
מחברו אינו ידוע ולחנו עממי.
השיר מבוסס על פיוט בשם דומה.נהגו לשיר אותו באירועים חשובים, בעתות עצב או שמחה, ובמסיבות ואירועים חגיגיים, דרך כלל בהרכבים מקהלתיים, והושר לרוב תוך כדי ריקוד הורה.
וזכה לעיבודים וביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.
אנשי העלייה השנייה והשלישית, יצרו גרסאות על מילותיו, בהומור ובשנינה, בחילופי מילים ומשפטים אשר תיארו את תנאי המחיה והווי החיים והתודעה החלוצי.
אל ירח הוא אל או אלה הקשורים, או שמסמלים את הירח.
לאלים אלה יכול להיות מגוון רחב של פונקציות ומסורות בהתאם לתרבות, אך הם נחשבים לעיתים לאויב של אל שמש.
אל ירח יכול להיות זכר או נקבה, ובדרך כלל הם מהמין השני של אל השמש באותה תרבות.
אלי ירח הם קצת יותר נפוצים בעולם מאשר אלות, למרות שאלוהויות נשיות ידועות יותר בעידן המודרני עקב ההשפעה של המיתולוגיה היוונית והרומית קלאסית, שבה אל הירח הוא נקבה.
גרסאות אל הירח בתרבויות העולם
המחזור החודשי של הירח שויך בתרבויות רבות למחזור החודשי הנשי.
בשפות רבות, המונח עבור המחזור הנשי מקביל או קרוב מבחינה אטימולוגית למונח עבור מחזור הירח.
דוגמאות לאלות ירח הן, למשל, פויבה, ארטמיס וסלנה (או לונה בגרסתה הרומית) היווניות.
סִין (באכדית: Su'en, Sîn) או נאננה הוא אל הירח במיתולוגיה המסופוטמית; נאננה הוא הגרסה השומרית לאל, בנם של אנליל ונינליל, והוא זוהה עם האל השמי סין.
שני המקומות המרכזיים לעבודת סין-נאננה היו אור בדרום מסופוטמיה, וחרן בצפון.
אלברט (אל) עמוס טאקר הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
נחשב כמי שהמציא, ביחד עם אחיו ג'רלד, את ההאלי אופ.
טאקר, בוגר האוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה, שיחק ארבע עונות בקבוצות שונות בליגת ה-NBA: סיאטל סופרסוניקס, סינסינטי רויאלס, שיקגו בולס ובולטימור בולטס ושנה אחת בקבוצת מיאמי פלורידנס מליגת ה-ABA.
נבחר כבחירה השישית בדראפט של שנת 1967 והיה בחירת הדראפט הראשונה של סיאטל, שהצטרפה לליגה באותה השנה.
בסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
אל טרנסיטו (בספרדית: El Tránsito) הוא מבנה היסטורי בטולדו, ספרד שהיה בעברו בית כנסת.
המקום מפורסם בעיטורי הסטוקו העשירים שלו, המושווים למצודת סביליה ולארמון אלהמברה בגרנדה.
בית הכנסת הוקם על ידי שמואל אבולעפיה, גזברו של פדרו הראשון, "האכזר", מלך קסטיליה , בערך בשנת 1356, ותכנונו מיוחס לדון מאיר אבדלי.
שמואל אבולעפיה היה בן למשפחה ששירתה את מלכי קסטיליה במשך כמה דורות וכללה מקובלים ותלמידי חכמים.
בית הכנסת היה קשור לביתו של שמואל אבולעפיה על ידי שער פרטי והוא התכוון להשתמש בו כבית תפילה פרטי.
המלך פדרו נתן כנראה את הסכמתו לבניית בית הכנסת, כדי לפצות את יהודי טולדו על חורבן שאירע בשנת 1348, במהלך פוגרומים אנטי-יהודיים שליוו את בואו של המוות השחור לטולדו.
המייסד איבד בסופו של דבר את חסדו של המלך והוצא להורג בשנת 1360.
לאחר גירוש ספרד ב-1492 הבניין הפך לרכוש מסדר אבירי קאלאטראבה, שהפכו אותו לבית חולים והאולם הגדול לכנסייה נוצרית בשם סאן בנטיטו.
מהמאה ה-16 המבנה היה לרכוש הצבא וב-1877 הוכרז אתר לאומי.
מ-1964 המקום משמש כמוזיאון המוקדש לתרבות היהודית בספרד.
בקרבת המבנה נמצא בית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה.
אל טורקל (בספרדית: El Torcal de Antequera) הוא שמורת טבע ברכס ההרים סיירה דל טורקל (Sierra del Torcal) הממוקמת כ-14 קילומטרים מדרום לעיר אנטקרה ליד הכביש המהיר ב שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד.
היא ידועה בתצורות השטח יוצאות הדופן שלה, והיא נחשבת לאחד הנופים הקרסטיים המרשימים ביותר באירופה.
ביולי 1929 הוגדר האזור כ"אזור טבעי מוגן אנדלוסי בעל עניין לאומי" (Espacio Natural Protegido Andaluz de interés Nacional).
באוקטובר 1978 הוגדר שטח בן 11,170 דונם כפארק שמורת טבע (Parque de la reserva Natural), וב-1989 הוא הוגדר "אזור טבע" (Paraje Natural).
ב-2016 נוספה השמורה יחד עם הדולמנים: דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל שליד אנטקרה וההר פניה דה לוס אנמורדוס, צפונית-מזרחית לאל טורקל, לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו בשם "אתר הדולמנים של אנטקרה".
חמשת האתרים מהווים מכלול חשוב הקשור לתרבות של התקופה הנאוליתית.
סיירה דל טורקל (או אל טורקל) הוא רכס הרים קטן המפריד בין הערים אנטקרה מצפון ומאלגה מדרום.
יש בו ארבעה קטעים גאולוגיים: סיירה פלאדה (Sierra Pelada), טורקל אלטו (Torcal Alto), טורקל באחו (Torcal Bajo) וטאחוס אי לדרס (Tajos y Laderas).
הנקודה הגבוהה ביותר באל טורקל היא קמורו דה לאס סייטה מסאס (Camorro de las Siete Mesas, 1,336 מטרים) בטורקל אלטו.
אבן הגיר מתקופת היורה היא בת כ-150 מיליון שנה, והושקעה במסדרון ימי שהשתרע ממפרץ קדיס עד אליקנטה בין האוקיינוס האטלנטי הנוכחי לים התיכון.
קרקעות ימיות אלו התרוממו לגובה של למעלה מ-1,300 מטר בתקופת השלישון, כחלק מהקימוט האלפיני, וכתוצאה מכך נוצר רכס הרים צנוע הבנוי שכבות אבן גיר אופקיות, דבר נדיר באנדלוסיה.
מאוחר יותר, סדרה של שברים, סדקים והעתקים בזוויות ישרות (בדרך כלל צפונית-מערבית לדרומית-מזרחית וצפונית-מזרחית לדרומית-מערבית) נוצלו על ידי תהליכי סחיפה ויצרו את הסמטאות בין גושי אבן הגיר הגדולים הנראים כיום.
הגושים עצמם היו נתונים לתהליכים של המסה על ידי מים חומציים (קרסטיפיקציה) ולהתפצלות בשל תהליכי קפאון-הפשרה, שפעלו על שכבות אבן הגיר האופקיות וגרמו לצורות השונות הנראות כיום, שרבות מהן דומות לחפצים יומיומיים וקרויים על שמם.
משטחים שטוחים אחרים עברו קרסטיפיקציה והפכו לטרשים מחוספסים שבהם ההליכה קשה.
כמו הרבה רכסי אבן גיר מסיבית, כולל אל טורקל מערות וצורות תת-קרקעיות אחרות, חלקן בעלות חשיבות היסטורית כמו "מערת השור" (Cueva del Toro) שבה נתגלו ממצאים מהתקופה הנאוליתית.
מקור המערות קשור גם הוא להמסה של אבן גיר תת-קרקעית במי גשמים חומציים.
אל טורקל הוא שלוחה של הרכס הקשתי סיירה סובטיקה (Sierra Subbética), ונמצא בגובה בין 1,100 ל-1,400 מטרים.
סלעים טרשיים וערוצים מתחלפים כל הזמן לצורות חדשות.
עמודים גבוהים עשויים לוחות אבן בגדלים שונים נראים כאילו הונחו באופן מלאכותי זה על גבי זה.
באל טורקל נמנו 664 מינים של צמחים, ובהם מגוון גדול של פרחי בר, כולל כאלו הגדלים על סלעים כדוגמת Linaria anticaria, Saxifraga biternata, Linaria oblongifolia, Viola demetria, Saxifraga reuterana, רב-רגל פשוט (Polypodium cambricum) ומין הטבורית הנדיר Umbilicus rupestris, וצמחים אחרים כדוגמת שושנים, אדמוניות, ורד הכלב ו-30 מינים של סחלבים.
בעלי החיים כוללים מין אחד של דו-חיים, 11 מינים של זוחלים ובהם תלום-קשקשים מצוי ולטאה ספירית (Timon lepidus), 82 מיני עופות ובהם נשר מקראי, זג אדום-מקור ובז מצוי, ו-22 מיני יונקים, ובהם יעל איברי ויונקים פעילי לילה כדוגמת גיריות וסמורים ומכרסמים כדוגמת נברנים.
שמורת הטבע של אל טורקל נגישה באמצעות כביש מהכפר וייאנואבה דה לה קונספסיון (Villanueva de la Concepción).
במרכז המבקרים טורקל אלטו יש מרכז מידע, מצפה כוכבים אסטרונומי, שירותים, חנות ומסעדה, עם שני חניונים, האחד בכניסה לפארק הטבע והשני ליד מרכז המבקרים.
החנייה היא נקודת המוצא לטיול קצר לנקודת תצפית מרשימה ושלושה מסלולי הליכה מסומנים בצבעים הכוללים נקודות תצפית נוף רבות:
המסלול הירוק הוא הקצר והקל ביותר, באורך 1.5 קילומטרים, אורך כ-45 דקות ומוביל לאגן העמק טורקה דה לה מסטה (Torca de La Maceta).
המסלול הצהוב אורכו 2.5 קילומטרים ומוביל אל "לאס ונטנייאס" (Las Ventanillas) בגובה 1,200 מטרים עם נוף פנורמי של עמק מאלגה.
מכיוון שאל טורקל מתנשא משמעותית מעל השטח שמסביבו, נשקף נוף פנורמי מרשים.
אפשר לראות את וייאנואבה דה לה קונספסיון וביום בהיר את הרי מלאגה או אפילו את הים התיכון.
המסלול הכתום או דרך גישה - מסלול של 3.5 קילומטרים בין שני החניונים, התחתון והעליון, המאפשר למבקר להגיע ברגל לאזור הטבע.
מרכז המבקרים מארגן פעילויות, מסלולים וביקורים מחוץ לשבילי ההליכה הציבוריים.
בגלל הטמפרטורה הקיצונית בקיץ ובחורף, מתרחשים רוב הביקורים באביב ובסתיו.
אֵל-יָם קַנְצֶפּוֹלְסְקִי (נולד ב-22 בדצמבר 2003) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בהפועל תל אביב ובנבחרות הצעירות עד גיל 20 ועד גיל 21.
החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל הרצליה, ובגיל 11 עבר לזו של הפועל תל אביב בה שימש כקפטן קבוצת הנוער בצוותא עם סתיו למקין.
ב-24 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב וכן בהרכב הפותח, בניצחון החוץ 2–3 על בני סכנין, במסגרת ליגת העל.
ב-28 ביולי 2022 חתם בהפועל תל אביב, למשך שלוש שנים עם אופציה לעונה נוספת.
ב-11 בספטמבר 2022 כבש את שער הבכורה שלו בבוגרים של הפועל תל אביב ובליגת העל, בהפסד הביתי 2–3 להפועל באר שבע.
קנצפולסקי היה חלק מנבחרת הנערים של ישראל עד גיל 17, ולזכותו שער מתוך ארבע הופעות במדיה.
הוא שיחק בהרכב הפותח של נבחרת הנוער באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2022. בחצי הגמר היורו מול צרפת כבש קנצפולסקי את השער השני של הנבחרת בניצחון 1–2, שבעקבותיו עלתה ישראל לגמר הטורניר, בו הפסידה לאנגליה 1–3 לאחר הארכה.
בזכות העפלתם למשחק הגמר, זכתה הנבחרת בכרטיס לגביע העולם לנבחרות עד גיל 20 במאי 2023 בארגנטינה, בו קנצפולסקי שיחק ובלט לטובה בכל משחקיה של הנבחרת ועד לזכייתה במקום השלישי בטורניר זה.
קנצפולסקי כיום גם חבר בסגל של נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21 מאז משחקי הפלייאוף מול אירלנד עד גיל 21 במוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות - 2023 שדרכם העפילה ישראל לטורניר הגמר של אליפות אירופה לשנה זו.
קנצפולסקי נולד בהוואי שבארצות הברית וגדל בהרצליה.
אביו, אמור, הוא אלוף ישראל וסגן אלוף אירופה בגלישת גלים בעברו, וסבו, שמאי "טוֹפְּסִי" קנצפולסקי, היה ממייסדי ענף הגלישה בישראל, ומציל נודע בחוף פרישמן שבתל אביב.
הוא גם אחיה למחצה (מאותו אב) של מדריכת הגלישה מונדה קנצפולסקי שהתמודדה בעונה החמישית של "המירוץ למיליון".
מאז ינואר 2024 אל-ים נמצא במערכת יחסים זוגית עם אופיר שרצקי, נכדתו של איזי שרצקי – בעלי קבוצת הכדורגל עירוני קריית שמונה.
בהנדסה, אַל כֶּשֶׁל (fail-safe) היא תכונה של מערכת, שבסוג מסוים של תקלה המערכת עצמה מגיבה באופן שיפחית את נזק שנגרם כתוצאה מהתקלה (מהכשל) לסביבה, לאנשים, ולמערכת עצמה.
בתכונת אל כשל, שלא כמו בטיחות אינהרנטית למפגע מסוים, אין פירוש הדבר שכשל הוא בלתי אפשרי או בלתי סביר, אלא שתכנון המערכת מונע או מפחית השלכות לא בטוחות של כֶּשֶׁל המערכת.
המונח כשל קטלני (fail deadly) נוצר כניגוד לאַל כֶּשֶׁל.
בעגלות המשמשות את הנוסעים בשדות תעופה לנשיאת מזוודות יש בלם ידני עם תכונת אל כשל.
הבלם בעגלה בולם את העגלה כל עוד הנוסע לא לוחץ עם ידו על הבלם ומשחרר את הבלימה בלחיצה.
זאת בניגוד לבלם במכונית, שבולם את הרכב בלחיצה על הבלם ומפסיק לבלום בשחרור.
לפיכך בתקלה שבה האדם מתעלף, העגלה תבלם ולא תדרדר.
ואילו הרכב כן ידרדר במקרה של התעלפות.
לפיכך, מנגנון הבלימה בעגלה הוא מנגנון אל כשל ואילו ברכב יש מנגנון מנוגד שנקרא כשל קטלני.
בסרט (fail safe), משנת 1964, סדרה של תקלות גורמת להפצצה גרעינית על העיר מוסקבה על ידי חיל האוויר האמריקאי.
סדרת התקלות גרמה להפצצה בגלל העדר מנגנוני 'אל כשל' נאותים.
אל חי יפתח הוא פיוט ל"תיקון הגשם" שנכתב על ידי מחבר לא ידוע (ויש הטוענים כי מדובר באברהם אבן עזרא) ונאמר בנוסח הספרדים לפני תפילת מוסף בשמיני עצרת.
בדומה לפיוטים אחרים לתפילת הגשם (כדוגמת זכור אב), הפיוט מזכיר את דמויותיהם של אבות האומה והנביאים, ומבקש מה' שבזכותם יוריד גשם.
אם זכויות האבות לא הספיקו, במחרוזת האחרונה של הפיוט הפייטן מבקש שה' יוריד גשם למענו עצמו – "למען מוציא מחלמיש למעינו מים".
הפיוט מורכב מארבע–חמש מילים בטור המונות 8–11 הברות.
"אל מלא רחמים" הוא נוסח של תפילת הזכרת נשמות הנהוגה בקהילות אשכנז המזרחי, שאותה אומר החזן לעילוי נשמתם של נפטרים, בעת הלוויה, בעת העלייה לקברו של הנפטר, בימי זיכרון ובמקרים נוספים שבהם מזכירים את זכר הנפטר.
תפילה זו נהוגה היום גם במעמד של ימי זיכרון לאומיים, ובפרט ביום הזיכרון לשואה ולגבורה וביום הזיכרון לחללי צה"ל.
אף על פי שמנהג של הזכרת נשמות בתפילה מוזכר כבר אצל הגאונים, תפילה הנקראת "אל מלא רחמים" אינה נמצאת אצל הראשונים.
הראשון להזכיר תפילה בשם "אל מלא רחמים" הוא בספר מעבר יבוק שיצא לאור בשנת 1626.
לתפילה יש תבנית קבועה, המורכבת מטקסט קבוע שבו משולב שמו של הנפטר (במקרה של אזכרה ליחיד), או תיאורם של הנפטרים (במקרה של אזכרה קבוצתית).
כבר לאחר גזירות ת"ח–ת"ט נקבעו נוסחים מיוחדים לזכר הנרצחים במאורעות אלו ונוהג זה של קביעת נוסח לתפילה לזכר קורבנות של אסון בהיקף גדול נמשך במשך השנים.
כך למשל, נכתבו נוסחים של התפילה עבור מעפילים שמתו בדרכם למולדת ועבור הרוגי מטוס "אל-על" אשר הופל בשמי בולגריה.
נהוג לשיר את התפילה בסולם פריגיש.
הגרסה הישנה הייתה "המצא מנוחה נכונה תחת כנפי השכינה".
אך השל"ה שינה אותה ל"'''על כנפי השכינה"
משום שמתחת לשכינה נחשב לדרגה נמוכה יותר שאותה מקבלים גרים בלבד.
(במקרה של נפטרת, הנוסח משונה בהתאם)
גרסה לזכר חללי מערכות ישראל
לוחמי המחתרות נוספו לתפילה בשנת 1969.
גרסה לזכר חללי פעולות האיבה
כבר במהלך השואה חיברה הרבנות הראשית נוסח אל מלא רחמים לזכר קורבנות היטלר.
נוסחים שונים לזכר קרבנות השואה נכתבו במהלך השנים.
אחד ההבדלים, שעורר דיון ציבורי נרחב, נגע לציון זהות הרוצחים.
בין הנוסחים שהיו בשימוש היו שהתייחסו אל המרצחים כ"הנאצים ועוזריהם", "המרצחים הגרמנים" או "הצוררים הגרמנים" והיו שכלל לא ציינו את זהות המרצחים.
בשנת 1960, הנשיא, יצחק בן-צבי, ביקש לתקן את הנוסח של הרבנות הראשית לישראל ולכלול בו אזכור מפורש שהרוצחים היו "הנאצים הגרמנים, בני בריתם וגרוריהם".
בטקס שנערך אותה שנה ביום השואה צוין שהקרבנות הומתו בידי "רשעי העולם" דבר שהביא למחאות חריפות ולהאשמות בטיהור המרצחים וסילוף ההיסטוריה שהופנו כלפי יד ושם, בין השאר בידי הרב מרדכי נורוק.
יד ושם טען להגנתו שלא הוא קבע את הנוסח, אלא השתמש בנוסחים שונים שהובאו על ידי החזנים.
לקראת יום הקדיש הכללי שלאחר מכן ביקשה מועצת הרבנות הראשית לקבוע נוסח אחיד לתפילת אל מלא רחמים לקורבנות השואה.
ב-1962, השתמש יד ושם בנוסח "הנאצים ועוזריהם", שהיה הביטוי ששימש את הכנסת בחוקים שונים, לטענתו בהיעדר נוסח של הרבנות.
מהרבנות טענו לעומת זאת שהם העבירו נוסח שציין מפורשות את ארצות ההשמדה וכללו במפורש את גרמניה, פולין והונגריה.
עניין נוסח אחר בתפילה על קרבנות השואה נוגע לאזכור דרכי ההמתה.
היו שהשתמשו בפועל "שנשרפו" או בציון "שנרצחו במיתות משונות", אך ברוב הנוסחים הופיע פירוט רב יותר, למשל: "שנשרפו, שנהרגו ונשמדו" או "שנהרגו, שנחנקו, שהוטבעו, שנשרפו, ושנקברו חיים".
הנשיא ציין נוסח שכלל "שנהרגו, שנשחטו, שנשרפו, שנטבחו, שנחנקו, ושנקברו חיים" וביקש להוסיף "ושנחטפו והובלו למוות".
ענייני נוסח אחרים שהופיעו בחלק מהגרסאות כללו את מספר הקורבנות (מאות אלפים, אלפים רבים, מיליונים, שישה מיליון), ציון שהקרבנות כללו "אנשים ונשים ילדים וילדות", ציון ארצות המוצא של הנרצחים וציון מחנות ההשמדה העיקריים.
כן נוסף בחלק מהנוסחאות "ארץ אל תכסי דמם".
הנוסח מיום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"ח:
נוסח אחר, מחורז, של אל מלא רחמים לנרצחי השואה נכתב בהוראת האדמו"ר מבעלז, ונאמר בחסידות בעלז בתענית כ' בסיוון.
הנוסח נכתב בהשראת נוסח 'אל מלא רחמים' שיוחד להרוגי גזרות ת"ח ות"ט.
תפילה זו מלווה גם את סצנת הסיום של סרט הקולנוע "הגן של פינצי קונטיני" העוסק בשואת יהודי איטליה.
בעקבות תפילה זו כתב המשורר יהודה עמיחי את שירו "אל מלא רחמים", המתחיל במילים .
השיר הוא מעין התרסה נגד התפילה והאל.
הדובר בשיר טוען כי העולם ריק מרחמים.
אל ליסיצקי ובשמו המלא - לזר (אליעזר) מרקוביץ' ליסיצקי (23 בנובמבר 1890 – 30 בדצמבר 1941) היה אמן יהודי-רוסי, מעצב, צלם, מורה, טיפוגרף ואדריכל.
ליסיצקי היה, יחד עם חברו ומחנכו קזימיר מלביץ', מהדמויות החשובות ביותר בתנועת האוונגרד הרוסי שסייעה בפיתוחה של תפישת הסופרמטיזם.
הוא עיצב תערוכות רבות ולקח חלק במאות מסעות תעמולה של המשטר הקומוניסטי הצעיר באותם ימים.
עבודתו השפיעה רבות על תנועות הבאוהאוס, הקונסטרוקטיביזם והדה סטייל, ובנוסף היא כללה ניסיונות להשתמש בטכניקות הפקה ובאמצעים מסוגננים ומעוצבים, שעתידים היו להפוך למרכזיים ביותר בעולם העיצוב הגרפי לאורך המאה ה-20 כולה.
הקריירה של ליסיצקי, מתחילתה ועד סופה, עמדה בסימן האמונה שביכולתו של האמן להיות סוכן לשינוי, תפישה שהתמצתה בהגדרתו בגרמנית "das zielbewußte Schaffen" ("העשייה המודעת למטרתה").
כיהודי, הוא החל את הקריירה שלו בעיצוב ספרי ילדים ביידיש, בניסיון לקדם את התרבות היהודית באימפריה הרוסית, שבאותה תקופה חלו בה שינויים אדירים בהיקפם, לרבות ביטול תוקפם של החוקים האנטישמיים הרבים.
עיסוקו של ליסיצקי בהוראת האמנויות החל כבר בגיל 15, ונמשך כמעט עד ימיו האחרונים.
לאורך השנים לימד במערכות רבות ושונות, הן בבתי ספר מן השורה והן בבתי ספר לאמנים, תוך הפצתם והחלפתם של רעיונות בקצב מהיר.
סגנון עבודה זה בא לידי ביטוי הן בעבודתו יחד עם מלביץ', כשהשניים הובילו את קבוצת האמנות הסופרמטיסטית בשם "אוּנוּביס" (УНОВИС) (שם הוא פיתח גרסה סופרמטיסטית שונה בשם "פרואון"), והן בשנים שלאחר 1921, שבהן החל לעבוד עם דמויות המפתח של תנועות הבאוהאוס והדה-סטייל.
בשנותיו המאוחרות יזם ליסיצקי חידושים ושינויים רבים בעולם הטיפוגרפיה, עיצוב התערוכות והפוטומונטז', לקח חלק בעיצובם של ספרים, בעבודות ביקורת רבות, וזכה לשבחים ודברי הלל על עבודותיו.
אל ליסיצקי נפטר בשנת 1941, ולפני מותו עוד הספיק לפרסם את אחת מעבודותיו המפורסמות האחרונות, שעסקה במסע תעמולה סובייטי שמטרתו הייתה ללכד את האנשים לשם ייצורם של טנקים רבים יותר נגד גרמניה הנאצית.
ליסיצקי נולד ב-23 בנובמבר 1890 בעיירה פוצ'ינוק, כ-50 ק"מ דרומית מזרחית לסמולנסק, שבה חיה קהילה יהודית קטנה.
במהלך שנות ילדותו חי ולמד בעיר ויטבסק (כיום בבלארוס), ומאוחר יותר חי במשך כעשר שנים עם סבו וסבתו בסמולנסק, שם סיים את לימודי בית הספר היסודי.
כנער שהתעניין בציור וגילה בו כישרון רב, הוא החל ללמוד ציור בגיל 13 בהדרכת אמן יהודי מקומי בשם יהודה פן, וכשהגיע לגיל 15 היה למורה בעצמו.
בשנת 1909 הגיש את מועמדותו ללימודים גבוהים באקדמיה האמנותית בסנקט פטרבורג, אך בקשתו נדחתה חרף עמידתו בהצלחה בבחינות וביתר דרישות הקבלה, משום שהחוק הצארי הגביל את קבלתם של יהודים רבים להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה ברוסיה.
עקב כך, ובדומה ליהודים רבים באותה תקופה, פנה ליסיצקי לגרמניה, בניסיון לרכוש שם את ההשכלה הגבוהה שביקש לעצמו, וכבר באותה שנה הוא עזב במטרה ללמוד אדריכלות והנדסה באוניברסיטת דארמשטאט.
במהלך קיץ 1912 שוטט ברחבי אירופה, שהה בפריז וצעד רגלית לא פחות מ-1,200 ק"מ ברחבי איטליה, אגב לימוד עצמי של האמנות במקומות שבהם ביקר, וביצוע רישומי אדריכלות ונופים שגילה בהם עניין.
כבר באותה שנה הוצגו כמה מיצירותיו בתערוכות של איגוד האמנים של סנקט פטרבורג.
ליסיצקי נשאר בגרמניה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ועם תחילתה נאלץ לחזור לביתו, בדומה לרוסים רבים אחרים, לרבות אמנים גולים ילידי האימפריה הרוסית.
על אלה נמנו גם וסילי קנדינסקי ומארק שאגאל.
בסיום המלחמה החל ליסיצקי את לימודיו הגבוהים במכון הפוליטכני של ריגה, שבעת המלחמה העביר את משכנו למוסקבה.
הוא קיבל תעודת אדריכל מבית הספר, ומיד אחר כך החל לעבוד כשוליה במספר משרדי אדריכלות.
במהלך עבודתו גילה עניין רב בתרבות היהודית, שלאחר נפילתו של המשטר הצארי האנטישמי זכתה לפריחה ולשגשוג חסרי תקדים לתקופתה.
ממשלת המעבר הרוסית ביטלה את החוקים שאסרו הדפסתן של אותיות בעברית ואשר מנעו את אזרחותם של היהודים במדינה.
תוך זמן קצר החל ליסיצקי להקדיש את כל כולו לאמנות יהודית.
הוא הציג עבודות של אמנים יהודים מקומיים, ונסע למוגילב במטרה ללמוד אדריכלות מסורתית וסגנונות עיצוב של בתי כנסת עתיקים.
כמו כן עיצב ספרי ילדים רבים שנכתבו ביידיש.
ספרים אלה היו הצעד המשמעותי הראשון של ליסיצקי בעיצוב ספרים, תחום בו המשיך לפתח יוזמות רבות במהלך הקריירה שלו.
העיצוב הראשון שלו הופיע בספר "שיחת חולין" שיצא לאור בשנת 1917, ובו עיצב אותיות עבריות בסגנון אר-נובו מובהק.
ספרו השני היה המחשה חזותית לשיר "חד גדיא", סיפור יהודי מסורתי מחג הפסח, שבו הציג ליסיצקי אמצעים טיפוגרפיים שעתידים לחזור ולשמשו בעיצובים מאוחרים יותר - שילוב אותיות יחד עם דמויות לאורך מערכת צבעים, תוך התאמת צבעי הדמויות בשיר עם המילה המציינת אותן.
בעיצוב הדף האחרון מתאר ליסיצקי את "יד האלוהים" האדירה מוחצת את מלאך המוות, החובש על ראשו את כתר הצאר הרוסי.
הייצוג הזה מקשר את רעיון גאולת היהודים עם ניצחונם של הבולשביקים במהפכת אוקטובר.
ייצוגים חזותיים נוספים של "יד אלוהים" חזרו והופיעו ביצירות רבות אחרות לאורך הקריירה שלו, ובעיקר בפוטומונטז' של דיוקנו העצמי משנת 1925 בשם "המרכיב", אשר מדגיש את המוטיב באופן בולט במיוחד
בשנת 1919, בהזמנת עמיתו האמן מארק שאגאל, חזר ליסיצקי לוויטבסק ללמד אמנויות גרפיות, ציור ואדריכלות בבית הספר החדש לאמנויות של העם.
את הרעיון לפתיחתו של בית הספר יזם שאגאל לאחר שהחל לכהן בשנת 1918 כראש המועצה לענייני אמנות בוויטבסק.
שאגאל הזמין בנוסף גם אמנים רוסים אחרים, ובהם הצייר והתאורטיקן קזימיר מלביץ' וגם מורהו לשעבר של ליסיצקי יהודה פן.
מלביץ' הביא עמו שפע של רעיונות חדשים, שנדחו בידי שאגאל אך אומצו בחום בידי ליסיצקי.
לאחר שבחן את האימפרסיוניזם, הפרימיטיביזם והקוביזם, החל מלביץ' לפתח ולקדם באגרסיביות רבה למדי את רעיונותיו אודות הסופרמטיזם.
תוך התפתחותו מאז שנת 1915 התנגד הסופרמטיזם להעתקתן של צורות טבעיות, והתמקד יותר ביצירתן של צורות גאומטריות וברורות.
מלביץ' החליף את תוכנית הלימודים הקלאסית בתוכנית לימודים שערך בעצמו, והחל להפיץ את התאוריות והטכניקות הסופרמטיסטיות שלו בכל המחלקות שבבית הספר.
שאגאל, מצדו, קידם רעיונות קלאסיים יותר, וליסיצקי, שעדיין נותר נאמן לשאגאל, נקרע בין שתי הדרכים האומנותיות המנוגדות זו לזו.
בסופו של דבר בחר בסופרמטיזם של מלביץ', ועזב את האמנות היהודית המסורתית.
שאגאל עזב את בית הספר זמן קצר לאחר מכן.
בשלב זה הפך ליסיצקי לתומך נלהב של הסופרמטיזם, ותחת הנחייתו של מלביץ' סייע בפיתוחה ההולך וגובר של התנועה.
כמה מעבודותיו המפורסמות ביותר מקורן בשנים אלו, ובין היתר עבודתו הידועה ביותר - פוסטר התעמולה משנת 1919, אותו כינה בשם "הכו בלבנים ביתדות אדומים".
באותה תקופה הייתה רוסיה נתונה במלחמת אזרחים כשמשני צדי המתרס ניצבו "האדומים" - הקומוניסטים המהפכנים, אל מול "הלבנים" - המלוכנים, השמרנים, הליברלים והסוציאליסטים שהתנגדו למהפכה הבולשביקית.
יצירת הדימוי של היתד האדום שהורס את הרישום הלבן, פשוטה ככל שתהא, מעבירה מסר רב עוצמה שלא הותיר צל של ספק בעיני הצופים באשר לכוונתו.
מקובל למצוא ביצירה הזו רמז לצורות פשוטות בהן נעשה שימוש במפות צבאיות, אשר, יחד עם משמעותו הסימבולית, היה אחד הצעדים העיקריים של ליסיצקי בהתרחקותו מהסופרמטיזם חסר המטרה של מלביץ' לעבר סגנון עצמאי משלו.
בשנת 1919 הוא היה המאייר של ספר מאת צדוק דולגופולסקי שיצאה לאור במוסקבה.
בשנת 1919 הצטרף ליסיצקי לקבוצת "אונוביס" (УНОВИС - ראשי התיבות ברוסית ל-"אלופי החידוש"), תנועה שלא האריכה ימים אך השפיעה רבות.
חברי תנועה סופרמטיסטית ראשונית זו היו סטודנטים, אנשי אקדמיה ואמנים שונים.
בצורותיה הקודמות נודעה התנועה בשמות "מולפוסנוביס" ו"פוסנוביס" (ПОСНОВИС), ושמה החדש, "אונוביס", נבחר לאחר בחירתו של מלביץ' כמנהיג התנועה.
בפברואר 1920. תחת מנהיגותו של מלביץ' שקדה הקבוצה על בלט סופרמטיסטי בניהולה הכוריאוגרפי של נינה קוגן.
אחת הנקודות המעניינות היא שליסיצקי וכל שאר חברי הקבוצה בחרו לחלוק הן את האחריות והן את נקודות הזכות עבור עבודות שהופקו במסגרת הקבוצה, תוך חתימתם על רוב היצירות באמצעות ריבוע שחור, יחיד ובודד.
בחלקה, הייתה בכך הבעת הערכה ליצירה אחרת של מנהיגם מלביץ', וכן הייתה בה הערכה סימבולית לרעיונות הקומוניסטיים.
החתימה הפכה עם הזמן לחותמת בפועל של התנועה, והיא החליפה למעשה את שמם הפרטי או את ראשי התיבות של שמות חברי התנועה.
הקבוצה, שהתפרקה בשנת 1922, מילאה תפקיד מרכזי בהפצת הרעיונות של האידאולוגיה הסופרמטיסטית בברית המועצות ומחוצה לה, לרבות ביסוס מעמדו של ליסיצקי כאחת הדמויות המרכזיות בחיל החלוץ הזה.
במהלך אותה תקופה המשיך ליסיצקי לפתח סגנון סופרמטיסטי משל עצמו, שאופיין בסדרות שלמות של ציורים מופשטים וגאומטריים, אותם כינה בשם "פּרוֹאוּן" (Proun).
הפרואון היה, ביסודו, חקירתו של ליסיצקי את השפה החזותית של הסופרמטיזם באמצעות אלמנטים מרחביים, תוך צירים מוסטים ונקודות פרספקטיבה מרובות - שני גורמים שהיו רעיונות לא שגרתיים בסגנון הסופרמטיסטי.
בתקופה זו התאפיין הסופרמטיזם בצורות ובעיצובים מישוריים ודו-ממדיים, וליסיצקי, בעל חוש האדריכלות ותפישות תלת-ממדיות, ניסה להרחיבו מעבר כך.
עבודות הפרואון שלו, ה"פרואונן", נמשכו על פני מחצית העשור והתפתחו מליתוגרפיות וציורים ישירים עד להתקנים תלת-ממדיים.
עבודותיו אלה היו בסיס לניסיונותיו העתידיים בתחום האדריכלות ועיצוב התערוכות.
בעוד שהציורים היו אמנותיים באופיים, לשימוש שעשה בהם ליסיצקי כפיגום בסיסי לרעיונות האדריכליים נודעה משמעות רבה בעתיד.
בעבודותיו אלו היו האלמנטים האדריכליים הבסיסיים, כדוגמת הנפח, המסה, הצבע, החלל והמשקל, כפופים לנוסחה רעננה וצעירה ביחס לאידיאלים הסופרמטיסטים.
לעיתים באים גם מוטיבים וסמלים יהודיים לידי ביטוי בעבודות אלה, על פי רוב בדרך של שימוש באותיות עבריות כחלק מהטיפוגרפיה או הקוד החזותי שלהן.
בכריכת הספר "ארבעה תיישים" (1922) מציג ליסיצקי סידור של אותיות עבריות כאלמנטים אדריכליים בעיצוב דינמי המשקף את טיפוגרפיית הפרואון שלו באותה עת.
במוטיב זה נעשה שימוש גם בעבודות אחרות, ובמיוחד באיור שהכין לספרים "כרטיסי נוסע".
המשמעות המדויקת של המילה "פרואון" לא הובנה במלואה מעולם.
יש הטוענים שנוצרה כראשי תיבות של המילים ברוסית "פרויקט אונובסיה" (עיצוב אדריכלי של אונוביס), או "פרויקט אוטברזדניה נובוגה" (עיצוב לאישוש החידוש), וליסיצקי עצמו הגדיר את המינוח באופן מעורפל ודו-משמעי כ"תחנה שבה דבר מסוים הופך מציור לאדריכלות".
בשנת 1921, במקביל להתפרקותה של תנועת אונוביס, החל הסופרמטיזם להתפצל לשני מחנות - האחד שהעדיף את האמנות האוטופית והרוחנית, והאחר שביכר את האמנות התועלתנית יותר שביכולתה לשרת את החברה.
ליסיצקי לא אהד אף אחד משני המחנות, ועזב את ויטבסק בשנת 1921. הוא זכה למשרת נציגה התרבותי של רוסיה בברלין, שם היה עליו לקשור קשרים בין אמנים רוסים וגרמנים.
שם גם החל לכתוב מאמרים וכתבות לכתבי עת ועיתונים ואף לקחת חלק בעיצובם, והכל תוך קידומו את האוונגרד בתערוכות גלריה שונות.
בין כתבי העת היה גם הווש-גרנשטאנט אובייקט (Veshch-Gerenstand Objekt), שייסד יחד עם איליה ארנבורג היהודי-רוסי.