tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוריו של קלמנס היו פגניים והוא עצמו המיר את דתו לנצרות.
בפרוטרפטיקוס הוא מציג ידע נרחב במיתולוגיה היוונית ובדתות המסתורין היווניות-רומיות, שיכול היה לנבוע רק מרקע פגני.
לאחר שדחה את הפגניות בנעוריו בשל מה שראה כשחיתות מוסרית, נסע ליוון, אסיה הקטנה, ארץ ישראל ומצרים.
מסעותיו של קלמנס היו בראש ובראשונה משימה דתית.
ביוון הוא פגש תאולוג מאיוניה, שזוהה כאתנגורס מאתונה ; ואילו במזרח, הוא למד אצל איש אשורי, שלפעמים זוהה עם טטיאנוס, ויהודי, שייתכן והיה תאופילוס, בישוף קיסריה .
בסביבות שנת 180, הגיע קלמנס לאלכסנדריה, שם פגש את פנטנוס .
לדברי אוסביוס מקיסריה, פנטנוס היה ראש אסכולת אלכסנדריה, אולם ישנה מחלוקת אם מוסדותיה התקיימו לפני זמנו של אוריגנס.
קלמנס למד אצל פנטנוס והוסמך לכמורה על ידי הבישוף יוליאנוס מאלכסנדריה לפני שנת 189. מלבד זאת, לא ידוע שום דבר על חייו באלכסנדריה.
על פי כתביו, ייתכן והיה נשוי.
בזמן רדיפות הנוצרים בידי ספטימיוס סוורוס בשנים 202–203, עזב קלמנס את אלכסנדריה.
בשנת 211 כתב אלכסנדר מירושלים מכתב שהמליץ עליו לכנסייה של אנטיוכיה, שייתכן ורומז על כך שקלמנס חי בקפדוקיה או בירושלים באותו הזמן.
שנת מותו ומקום מותו אינם ידועים.
שלושה מחיבוריו העיקריים של קלמנס שרדו במלואם והם מכונים ביחד "הטרילוגיה":
הפרוטרפטיקוס (תוכחה) - נכתב בסביבות 195.
הפאידגוגוס (מדריך) - נכתב בסביבות 198.
הסטרומטה (אסופה) - נכתב בין השנים 198–203 בערך.
הפרוטרפטיקוס הוא קריאה לפגאנים של יוון לאמץ את הנצרות, ובו קלמנס מפגין את הידע הנרחב שלו במיתולוגיה והתאולוגיה הפגניות.
החיבור חשוב ביותר בשל הצגתו של קלמנס את הדת כתופעה אנתרופולוגית.
לאחר דיון פילוסופי קצר, הוא פותח בהיסטוריה של הדת היוונית בשבעה שלבים.
קלמנס טוען שבהתחלה, אנשים האמינו בטעות שהשמש, הירח וגופים שמימיים אחרים הם אלים.
ההתפתחות הבאה הייתה פולחנים חקלאיים, שמהם לטענתו הופיעו פולחני דמטר ודיוניסוס.
אז הועלו לדרגת אלוהות רגשות אנושיים כמו אהבה ופחד.
בשלב הבא, המשוררים הסיודוס והומרוס מנסים למנות את האלים; התאוגוניה של הסיודוס קובעת את המספר 12. לבסוף, אנשים הכריזו על אנשים אחרים כאלוהויות, כמו אסקלפיוס והרקולס.
בדיון על עבודת אלילים, טוען קלמנס שאביזריה של דת פרימיטיבית היו עץ ואבן ללא צורה, ומכאן צצו אלילים כאשר חפצים טבעיים כאלה סותתו וגולפו.
בעקבות אפלטון, קלמנס ביקורתי כלפי כל צורות האמנות החזותית, בטענו שחפצי אמנות הם רק אשליות ו"צעצועים קטלניים".
קלמנס מבקר את הפגניות היוונית בפרוטרפטיקוס בהתבסס על כך שהאלוהויות שלה הן כוזבות ומהוות דוגמאות מוסריות רעות, והוא תוקף את דתות המסתורין על הבערות והטקסים הטריויאליים שלהן.
בפרט, הוא מלגלג על עובדי פולחן דיוניסוס על השימוש שלהם בצעצועי ילדים.
בכמה מקרים הוא טוען שהאלוהויות הפגניות מבוססות על בני אדם, אולם במקרים אחרים הוא טוען שהם שדים מיזנתרופיים, והוא מצטט מספר מקורות קלאסיים כדי לתמוך בהיפותזה השנייה.
כמו אבות כנסייה טרום-ניקאיים רבים, קלמנס כותב באהדה על אוהמרוס ופילוסופים רציונליים אחרים, בהתבסס על כך שהם לפחות ראו את הפגמים בפגניות.
עם זאת, שבחו הגדול ביותר שמור לאפלטון, שהשקפותיו האפופטיות (שלילת התארים) כלפי אלוהים הן תצורה מקדימה של הנצרות.
צורתו של אורפאוס בולטת לאורך התיאור, וקלמנס מנגיד את שירו, המציג את האמונה הטפלה הפגנית, עם הלוגוס שהתגשם בישו.
על פי קלמנס, רק באמצעות המרת דת לנצרות יכול אדם להשתתף באופן מלא בלוגוס, שהוא האמת האוניברסלית.
שמו של החיבור הזה, שניתן לתרגמו "מדריך", מתייחס לישו כמורה של כלל האנושות, ומציג את הנוצרים כילדים הלומדים.
הספר לא בעל אופי הוראתי בלבד: המחבר מתכוון להראות כיצד הנוצרים צריכים להגיב לאהבת האל באופן אמיתי.
בעקבות אפלטון (המדינה 4, 441), קלמנס מחלק את החיים לשלושה יסודות: אופי, פעולות ותשוקות.
מאחר שביסוד הראשון הוא כבר עסק בחיבור פרוטרפטיקוס, הוא מקדיש את הפאידגוגוס להרהור על תפקידו של ישו בלימוד האדם לנהוג באופן מוסרי ולשלוט בתשוקותיו.
למרות אופיו הנוצרי הבוטה, חיבורו של קלמנס מתבסס על הפילוסופיה הסטואית ועל ספרות פגנית.
הומרוס בלבד מצוטט בחיבור מעל 60 פעם.
למרות שגם האדם נעשה בצלם אלוהים, ישו לבדו דומה לאל האב.
ישו הוא נקי מחטא ונטול תשוקות ודחפים, וכך בחתירתו לחקות את ישו יכול האדם להיוושע.
מבחינת קלמנס, החטא הוא לא רצוני ולכן גם לא רציונלי (αλόγον), והוא מסולק רק באמצעות חוכמת הלוגוס.
הדרכת האל את האדם הרחק מהחטא היא לכן ביטוי של אהבת ה' את האנושות כולה.
משחק המילים של λόγος ו-αλόγον היא אופיינית לכתיבתו של קלמנס, וייתכן ששורשיה באמונה האפיקורוסית שהיחס בין מילים משקפות באופן עמוק את היחסים בין הדברים שהן מציינות.
קלמנס טוען בדבר שוויון בין המינים, בהתבסס על כך שהישועה ניתנה לכלל האנושות באופן שוה.
באופן יוצא דופן, הוא טוען כי ישו אינו זכר או נקבה, ושלאל האב ישנם צדדים זכריים ונקביים: טקס האוכריסטיה מתואר כחלב מהשד (ישו) של האב.
הוא תומך בנשים הלוקחות חלק פעיל בהנהגת הכנסייה, ומספק רשימת נשים שאותן הוא מחשיב כמעוררות השראה, הכוללת הן דמויות תנ"כיות והן יווניות קלאסיות.
בספר השני מספק קלמנס חוקים מעשיים לחיים נוצריים.
הוא טוען כנגד עינוג-יתר במאכלים ובעד נימוסי שולחן טובים.
בזמן שהוא אוסר על שכרות, הוא מעודד שתיית אלכוהול במתינות, בעקבות האיגרת הראשונה אל טימותיוס ה' כ"ג.
קלמנס טוען בדבר אורח חיים פשוט יותר בהתאם לפשטות הטבועה בנצרות המונותאיסטית.
הוא מגנה ריהוט וביגוד רבים ויקרים, וטוען כנגד מוזיקה ובשמים מעוררי חשק.
אולם קלמנס לא מאמין בנטישת הנאות החיים וטוען כי הנוצרי צריך להיות יכול לבטא את שמחתו בבריאה של האל באמצעות עליזות וחגיגות.
הוא מתנגד לענידת זרי פרחים, משום שקטיפתם הורגת בסופו של דבר יצירה יפה של האל, והזר דומה לכתר הקוצים של ישו.
קלמנס עוסק במין באריכות מה.
הוא טוען שגם הפקרות מינית וגם הימנעות ממין הן בלתי-טבעיות, ושמטרתה העיקרית של המיניות האנושית היא הולדה.
יש להימנע מהומוסקסואליות, זנות, פלגשות, ניאוף והזדווגות עם נשים בהריון, משום שהם לא יקדמו דור של צאצאים חוקיים.
הספר השלישי ממשיך בקו דומה, ומגנה קוסמטיקה מכיוון שזוהי הנשמה ולא הגוף שיש להשתדל לייפות.
קלמנס מתנגד גם לצביעת שיער גברים ולהסרת שיער בקרב גברים, בהיותן מנהגים נשיים.
הוא מייעץ שאדם יבחר את החברה בה הוא נמצא בקפידה, כדי להימנע מהשחתה על ידי בני אדם לא-מוסריים, ובזמן שהוא טוען שעושר חומרי הוא אינו חטא בפני עצמו, סביר ביותר שיסית את תשומת לבו של האדם מהעושר הרוחני החשוב יותר לאין ערוך, שנמצא אצל ישו.
החיבור מסתיים במבחר של כתבים התומכים בטיעונו של קלמנס, ולאחר תפילה ישנן מילותיו של מזמור.
תוכן החיבור, כפי ששמו מעיד עליו, עוסק בנושאים שונים.
מקומו בטרילוגיה נתון במחלוקת - קלמנס התכוון במקור לכתוב את ה"דידסקולוס" (Didasculus), חיבור שהיה מהווה השלמה להדרכה המעשית של הפדגוגוס בעזרת לימוד אינטלקטואלי יותר בתאולוגיה.
הסטרומטה פחות שיטתית ומסודרת מחיבוריו האחרים של קלמנס, ואנדרה מהאט (André Méhat) הציג תאוריה שהחיבור היה מיועד לקוראים יודעי דבר מעטים.
למרות שאוסביוס מקיסריה כתב על שמונה ספרים שכולל החיבור, רק שבעה שרדו ללא ספק.
פוטיוס (המאה ה-9) מצא כמה טקסטים שצורפו לכתבי היד של שבעת הספרים הקאנוניים, שהובילו את המלומד דניאל היינסיוס (המאה ה-16) להציע שהספר השמיני אבד, והוא זיהה את הטקסט שמקורו כביכול בספר השמיני כקטעים מתוך ה"היפופוטוסס" (Hypopotoses).
הספר הראשון נפתח בנושא הפילוסופיה היוונית.
באופן תואם לשאר כתיבתו, קלמנס מצהיר שהפילוסופיה שימשה הכנה עבור היוונים, בדומה לתפקיד התורה עבור היהודים.
אז הוא מתחיל דיון על מקורות התרבות והטכנולוגיה היוונית, בטענו שרוב הדמויות החשובות בעולם היווני היו אנשים זרים, ואף שהתרבות היהודית הייתה ההשפעה המשמעותית ביותר על יוון.
בניסיון להפגין את עליונותו של משה, מספק קלמנס כרונולוגיה מפורטת של העולם, בה הוא מתארך את יום הולדתו של ישו ב-25 באפריל או מאי, בין השנים 4–2 לפנה"ס, ואת בריאת העולם לשנת 5592 לפנה"ס.
הספרים מסתיימים בדיון על מוצאן של שפות ועל האפשרות של השפעה יהודית על אפלטון.
הספר השני מוקדש בחלקו הגדול לתפקידם של האמונה הנוצרית והוויכוח הפילוסופי.
קלמנס טוען שאמנם שניהם חשובים, אולם יראת השם היא החשובה ביותר, מאחר שבאמצעות אמונה, מקבל אדם חוכמה אלוהית.
עבור קלמנס, כתבי קודש הם בפני עצמם פילוסופיה פרמיטיבית אמיתית שמשלימה אותה התבונה האנושית באמצעות הלוגוס.
אמונה היא רצונית, וההחלטה להאמין היא צעד יסודי חיוני כדי להתקרב אל אלוהים.
היא לעולם לא בלתי-רציונלית, בהיותה מיוסדת על ידע האמת של הלוגוס, אולם כל ידע בא מאמונה, מאחר שעקרונות ראשונים בלתי ניתנים להוכחה מחוץ למבנה שיטתי.
הספר השלישי מכסה את נושא הסיגוף.
קלמנס עוסק בנישואים, שגם הפדגוגוס עוסק בהם באופן דומה.
קלמנס דוחה את ההתנגדות הגנוסטית לנישואים, בטענו שרק גברים שאינם מתעניינים בנשים צריכים להישאר רווקים, ושמין הוא דבר טוב וחיובי אם נעשה במסגרת הנישואים למטרת רבייה.
אולם זה לא תמיד היה כך: נפילת האדם התרחשה מכיוון שאדם וחווה נכנעו לתשוקתם זה לזה והזדווגו לפני הזמן שנגזר להם.
הוא טוען כנגד הרעיון שעל הנוצרים להתכחש למשפחותיהם לטובת חיים סגפניים, הנובע מהבשורה על-פי לוקאס 14, 25–27, בטענה שישו לא היה סותר את הציווי "כבד את אביך ואת אמך" (שמות 20, 12).
קלמנס מסכם שסגפנות תזכה לתגמול רק במידה והמניע הוא נוצרי באופיו, ולכן סגפנותם של לא-נוצרים כמו הגימנוסופיסטים היא חסרת טעם.
קלמנס פותח את הספר הרביעי עם הסבר מאוחר לאופיו הבלתי-מאורגן של החיבור, ומספק תיאור קצר של מטרותיו בשלושה או ארבעה הספרים הבאים של החיבור.
בזמן שכל הנוצרים הטובים צריכים להיות נטולי-פחד ממוות, קלמנס מגנה את אלה המחפשים באופן פעיל מות-קדושים, באומרו שאין להם מספיק כבוד למתנת החיים של אלוהים.
הוא דו-משמעי לגבי זה שכל נוצרי מאמין יכול להפוך למרטיר מכוחו של אופן מותו, או שמרטיריות שמורה לאלה שחיו חיים יוצאי דופן.
מרקיוניסטים אינם יכולים להפוך למרטירים, מאחר שאינם מאמינים באלוהותו של האל האב - סבלותיהם הם לשווא.
אז ישנה סטייה לנושא תורת ההכרה התאולוגית.
על פי קלמנס, אין דרך לבחון באופן אמפירי את קיומו של האל האב , מכיוון שללוגוס יש משמעות של התגלות שלא ניתנת לניתוח, למרות שישו היה אובייקט של החושים.
לאלוהים לא הייתה התחלה, והוא העיקרון האוניברסלי הראשון.
קלמנס טוען שאמת, צדק וטוב לב יכולים להיראות רק על ידי השכל, לא על ידי העין; אמונה היא הדרך לגשת אל מה שאינו נראה.
הוא מדגיש שידיעת האל ניתנת להשגה רק על ידי אמונה ברגע שפגמיו המוסריים של אדם תוקנו.
הדבר מקביל לקביעתו המוקדמת יותר של קלמנס שמרטיריות ניתנת להשגה רק על ידי אלה שמקיימים את אמונתם בישו באמצעות מעשים טובים, ולא על ידי אלה שפשוט מכריזים על אמונתם.
האל הוא לחלוטין מעבר לחומר, ולכן המטריאליסט לא יכול באמת להכיר את האל.
למרות שישו היה התגלמותו של האל, זו ההבנה הרוחנית, לא הפיזית, את האל, שחשובה.
בתחילת הספר השישי, קלמנס מתכוון להדגים שחיבוריהם של משוררים יווניים נבעו מהספרים הנבואיים של הברית החדשה .
כדי לחזק את עמדתו שהיוונים נטו לפלגיאט, הוא מצטט מקרים רבים כאלה של ניכוס בלתי הולם על ידי סופרים יוונים קלאסיים, שמקורם מחיבור בשם "על גנבה ספרותית" מאת מחבר אנונימי מהמאה ה-3 לפנה"ס, שלעיתים מיוחס לארטאדס.
קלמנס סוטה אז לנושא החטא והגיהנום, וטוען שאדם לא היה מושלם כשנברא, אולם ניתנה לו היכולת להשיג שלמות.
הוא דוגל בדוקטרינה האוניברסלית, בטענה שהבטחת ישו לישועה נתונה לכולם, אפילו לאלה שנידונו לגיהנום.
הספר האחרון שקיים בידינו מתחיל בתיאור טבעו של ישו ושל זה של נוצרי אמיתי, שמטרתו להיות דומה ככל האפשר לאב ולבן.
קלמנס מבקר את ההאנשה הפשטנית של רוב הדתות העתיקות, תוך שהוא מצטט את תיאורו של קסנופנס את האלוהויות האפריקניות, התראקיות והמצריות המפורסמות.
ייתכן וגם האלים היוונים מקורם בפרסוניפיקציה של חפצים חומריים: ארס מייצג ברזל, ודיוניסוס יין.
אז נידונים תפילה, והיחסים בין אהבה וידע.
נראה כי איגרת אל הקורינתיים 13, 8 סותר את אפיון הנוצרי האמיתי כאחד שיודע; אולם עבור קלמנס, ידע נעלם רק בזה שהוא כלול באהבה האוניברסלית המבוטאת על ידי הנוצרי ביראה שלו את הבורא.
בעקבות סוקרטס, הוא טוען כי עוון נובע ממצב של בורות, לא מתוך כוונה.
הנוצרי הוא "פועל בכרם אלוהים", שאחראי על דרכו שלו לישועה וגם על זו של שכנו.
החיבור מסתיים בקטע מורחב נגד החלוקות והכפירות של בנות-זמנו בתוך הכנסייה.
מלבד הטרילוגיה הגדולה, החיבור היחיד של קלמנס שקיים בידינו הוא המסה "ישועה לעשירים", המוכר גם בשם "מי הוא האיש העשיר שניצל?".
אין לקחת את מילותיו של ישו באופן מילולי – יש לחפש אחר המשמעות העל-שמימית (ὑπερουράνιος) שבה נחשף המסלול הנכון לישועה.
החזקת עושר חומרי עצמה אינה אסורה, כל עוד משתמשים בו באדיבות, אך אנשים צריכים להיזהר שלא לתת לעושרם לשלוט ברוחם.
יותר חשוב לוותר על תשוקות של חטא מאשר על עושר חיצוני.
כדי להינצל, על האיש העשיר רק ללכת בעקבות שני הדיברים , ובזמן שעושר חומרי חסר ערך עבור אלוהים, ניתן להשתמש בו כדי להקל על סבלו של השכן.
מתוך חיבורים אחרים שידוע עליהם מאת קלמנס, שרדו רק קטעים, ובהם ארבעת החיבורים האסכטולוגיים במסורת הסודית: Hypotyposes, Excerpta ex Theodoto, Eclogae Propheticae ו-Adumbraetiones.
חיבורים אלה מכסים את ההיררכיה השמיימית של קלמנס, תוכנית מורכבת שבה בראש העולם עומדות פני האל, תחתם שוכנים שבעה פרוטוקטיסטים (שבעת המלאכים הראשונים שנבראו), אחריהם רבי-מלאכים , מלאכים ובני אנוש.
הפרוטוקטיסטים הם שבע הישויות הראשונות שנבראו על ידי אלוהים והם משמשים ככהנים לרבי המלאכים.
קלמנס מזהה אותם כ"עיני האל" וגם עם הכתרים .
קלמנס מאפיין את הצורות השמימיות כשונות לגמרי מכל דבר ארצי, למרות שהוא טוען שחברים בכל מסדר רק נראים לא גשמיים לאלה מהמסדרים הנמוכים יותר.
על פי ה-Eclogae Propheticae, בכל אלף שנים כל חבר בכל אחד מהמסדרים עולה בדרגה אחת, וכך בני אדם יכולים להפוך למלאכים.
אפילו הפרוטוקטיסטים יכולים לעלות, אולם מקומם החדש בהיררכיה אינו מוגדר באופן ברור.
הסתירה הברורה בין העובדה שייתכנו רק שבעה פרוטוקטיסטים, אך עם זאת גם מספר עצום של רבי-מלאכים שיש להעלותם למסדר שלהם, היא בעייתית.
ההסבר המודרני הנפוץ ביותר הוא שהמספר שבע לא אמור להתקבל באופן מילולי, אלא הוא בעיקר בעל משמעות נומרולוגית.
ידועים לנו שמותיהם של מספר חיבורים אבודים, בזכות רשימה המופיעה בתולדות הכנסייה (אוסביוס) 6, 13, 1–3. אלה כוללים את "קווי המתאר" בשמונה ספרים ואת "נגד מתייהדים".
אחרים ידועים רק מתוך אזכורים בכתביו של קלמנס עצמו, ובהם "על הנישואין" ו"על הנבואה", למרות שרק מעטים נזכרים אצל סופרים אחרים וקשה מאוד להפריד בין חיבורים שהוא התכוון לכתוב לבין אלה שאכן הושלמו.
איגרת מר סבא יוחס לקלמנס על ידי מורטון סמית , אולם זה עדיין שנוי במחלוקת אם מדובר במכתב אותנטי מקלמנס, פסאודואפיגרפיה עתיקה או זיוף מודרני.
במידה והוא אותנטי, משמעותו העיקרית היא בכך שהוא מתייחס לכך שהשליח מרקוס הגיע לאלכסנדריה מרומא ושם כתב בשורה רוחנית יותר, אותה הוא הפקיד בידי הכנסייה של אלכסנדריה במותו; במידה והוא אמיתי, המכתב דוחף אחורה במאה שנה את המסורת הנזכרת אצל אוסביוס המקשרת בין מרקוס ואלכסנדריה.
אוסביוס מקיסריה הוא הסופר הראשון שמספק תיאור של חייו וחיבוריו של קלמנס, בספרו תולדות הכנסייה, 5, 11, 1–5; 6, 6, 1. אוסביוס מספק רשימה של חיבוריו של קלמנס, מידע ביוגרפי, וציטוט נרחב מהסטרומטה.
פוטיוס כותב נגד התאולוגיה של קלמנס בביבליותקה שלו, למרות שהוא מעריך את למידתו של קלמנס ואת הסגולות הספרותיות של חיבוריו.
הוא ביקורתי ביותר כלפי ה-Hypotyposes, חיבור של פירוש תנ"כי שמתוכו שרדו רק מספר קטעים.
פוטיוס השווה את המסה של קלמנס לשלילה כנגד האורתודוקסיה השלטת במאה ה-9. בין הרעיונות שפוטיוס חשב אותם כפירה:
אמונתו שחומר ומחשבה הם נצחיים, ולכן אין מקורם באלוהים.
אמונתו במחזורים קוסמיים שקדמו לבריאת העולם, בעקבות הרקליטוס, שמקורה הוא חוץ-מקראי.
אמונתו שהאל הבן בהיותו הלוגוס האלוהי אכן נברא במובן מסוים, בניגוד לפרשנות המקובלת של הבשורה על-פי יוחנן א', אולם כדעת פילון האלכסנדרוני.
האמביוולנטיות שלו כלפי הדוקטיזם, המינות שגרסה כי לישו היה טבע אלוהי בלבד וכי גופו האנושי היה אשליה או משהו על-טבעי, ולכן בכל מקרה לא סבל על הצלב.
אמונתו שחוה נבראה מזרעו של אדם לאחר שהייתה לו שפיכה במהלך הלילה.
אמונתו שבראשית ו, ב רומז שמלאכים קיימו משגל עם בנות האדם.
בתאולוגיה הקתולית מלאכים נחשבים חסרי מין.
עד למאה ה-17 זכה קלמנס להיחשב כקדוש בקתוליות.
שמו נכלל ברשימות המרטירים ויום חגו היה ה-4 בדצמבר.
אולם כאשר רשימת המרטירים של הכנסייה הקתולית נבחנה מחדש על ידי האפיפיור קלמנס השמיני, שמו הוסר מלוח השנה הרומי הכללי בעצתו של הקרדינל ברוניוס.
בנדיקטוס הארבעה עשר שמר על החלטת קודמו בנימוק שלא ידוע הרבה על חייו של קלמנס, שהוא מעולם לא קיבל פולחן ציבורי בכנסייה, ושכמה מהדוקטרינות שלו חשודות בטעויות.
עם זאת, הוא מונצח כיום בנצרות האנגליקנית.
כמו כן, הקתדרלה של הכנסייה הקתולית האוניברסלית בדאלאס מוקדשת לו.
כאחד מאבות הכנסייה הקדומים ביותר שחיבוריהם שרדו, קלמנס הוא נושאם של מספר משמעותי של מחקרים אקדמיים, המתמקדים, בין היתר, בפירושיו לכתבי הקודש, בפנאומטולוגיה ותאולוגיית הלוגוס שלו, ביחסים בין הגותו והפילוסופיה הלא-נוצרית, ובהשפעתו על אוריגנס.
קלמנס התשיעי היה אפיפיור מ-20 ביוני 1667 ועד מותו.
נודע גם כמחברם של מחזות, שירים וליברית לאופרה.
נולד למשפחת אצולה בפיסטויה, בדוכסות הגדולה של טוסקנה.
למד אצל הישועים באוניברסיטת פיזה וב-1623 קיבל תוארי דוקטור בתאולוגיה, בפילוסופיה, במשפט קאנוני ובמשפט אזרחי והוסמך לכמורה.
מיד לאחר מכן עבר לכהן בקוריה הרומאית והיה איש אמונו של האפיפיור אורבנוס השמיני (1623–1644).
ב-1644 מונה לארכיבישוף טיטולרי (כלומר בתואר בלבד) של טרסוס ומאותה שנה כיהן כנונציו (שליח אפיפיורי) לספרד עד לפרישתו ב-1653, על רקע חילוקי דעות עם אינוקנטיוס העשירי.
רוספיליוזי עסק בכתיבת מחזות ושירה ובין היתר חיבר ב-1637 את הליברית לאופרה הקומית הראשונה, Chi soffre, speri ללחנו של וירג'יליו מאצוקי.
כן היה פטרונו של ניקולא פוסן.
ב-1655 העלה אותו אלכסנדר השביעי למעלת קרדינל ומינה אותו למשרת הקרדינל מזכיר המדינה, משרה בה כיהן עד מותו של אלכסנדר השביעי ב-1667.
רוספיליוזי נבחר לאחר קונקלווה קצרה יחסית שהתקיימה מ-2 ביוני ועד 20 בחודש, כיוון שהיה מועמד מקובל הן על נציגו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי והן על תומכי ספרד, שם כיהן כנונציו זמן רב.
בתקופת אפיפיורותו לא נרשמו אירועים מיוחדים, אך הוא פיאר את רומא מבחינה אמנותית.
הוא הזמין את קישוטו של גשר סנטאנג'לו בפסלים ואת השלמת אכסדרת העמודים בבזיליקת פטרוס הקדוש.
כן הנהיג הופעות מוזיקליות ודרמטיות בהקפלה הסיסטינית.
עם מותו נקבר בכנסיית סנטה מריה מג'ורה.
קלמנס העשירי היה אפיפיור מ-29 באפריל 1670 ועד מותו.
נולד ברומא כבן למשפחת אלטיירי שהשתייכה לאצולה הרומאית העתיקה וקיימה קשרי נישואין עם משפחת קולונה ומשפחת אורסיני.
אמו ויטוריה דלפיני הייתה בת למשפחת אצולה ונציאנית, אחיה כיהן כמפקד העליון של צבא מדינת האפיפיור.
בשנת 1611 קיבל תואר דוקטור מהקולג' הישועי ברומא והוסמך לכמורה.
בשנת 1623 נשלח כחבר המשלחת האפיפיורית לפולין.
שנה לאחר מכן מונה על ידי אורבנוס השמיני לבישוף של קאמרינו ולמושל לורטו וחבל אומבריה.
האפיפיור אינוקנטיוס העשירי שלח אותו ב-1644 כנונציו לממלכת נאפולי, תפקיד בו כיהן עד 1652.
האפיפיור קלמנס התשיעי ראה בו את איש אמונו.
הוא מינה אותו ב-1667 לממונה על מגורי האפיפיור (maestro di camera), לשר האוצר של מדינת האפיפיור ולראש ועדת הבישופים בקוריה הרומאית.
לפני מותו ב-1669 העלה אותו האפיפיור למעלת קרדינל, (בגיל 79) ולחש לו על ערש דווי שהוא יהיה ממלא מקומו.
עם מותו של קלמנס התשיעי, ב-9 בדצמבר 1669 התכנסה קונקלווה שהגיעה עד מהרה למבוי סתום, כאשר איש מבין המועמדים לא הצליח להשיג רוב, בשל היריבות בין הסיעה שתמכה בצרפת לבין זו שתמכה בספרד.
לבסוף, לאחר ארבעה חודשים ללא כל התקדמות, החליטו הקרדינלים לפנות למנהג קדום ולבחור את הקרדינל המבוגר ביותר (שמטבע הדברים, כהונתו תהיה קצרה ותאפשר את המשא ומתן לגבי יורשו ללא לחץ).
היה זה אלטיירי, שזכה בתארו פחות משנה לפני כן, בצעד שסימל את סימונו על ידי קודמו כיורש.
אלטיירי נטל לעצמו את השם קלמנס, המצביע על המשכיות קודמו בתפקיד.
בשל גילו המתקדם, מצב בריאותו הרעוע (הוא סבל מהתקפי שיגדון ועיוותים בגפיים כתוצאה מכך) וזכרונו שנטה לבגוד בו; הסתמך האפיפיור במידה רבה על אחיינו, הקרדינל פאולוצי-אלטיירי.
בין צעדיו היה ייסוד של בישופות בקוויבק, הכפופה ישירות לכס הקדוש ומינויו של פרנסואה דה לאוול לבישוף הראשון שם.
כריסטינה, מלכת שוודיה, שהייתה תושבת רומא וידידתו של האפיפיור הקודם, הצליחה לשכנע את האפיפיור להורות על הפסקת מנהג רדיפת היהודים ברחובות רומא במהלך ימי הקרנבל.
יאקובוס קלמנס נון פאפה (גם ז'אק קלמנט או יאקוב קלמנס נון פאפה) (בפלמית: Jacobus Clemens non Papa בין 1510 ל-1515–1555 או 1556) היה מלחין בן ארצות השפלה של מוזיקת רנסאנס, שישב רוב חייו בפלנדריה.
הוא היה מלחין פורה ברבים מן הסגנונות של תקופתו, ובייחוד עשה לו שם במוזיקה הפוליפונית שחיבר למזמורי תהילים בהולנדית, הידועים בשם Souterliedekens.
אין כל ידיעות על שנותיו הראשונות של קלמנס, ואפילו הפרטים הנוגעים לשנות בגרותו האמנותית מעטים וקלושים.
ייתכן שנולד במידלבורך, זילנד, אם כי הראיות לכך מנוגדות; ודאי שמוצאו מאי-שם בבלגיה או הולנד של ימינו.
האזכור החד-משמעי הראשון לקיומו הוא מסוף שנות ה-30' של המאה ה-16, כשפייר אטניין הוציא לאור קובץ שאנסונים פרי עטו בפריז.
בין מרץ 1544 ליוני 1545 עבד כסגן לאחראי על המוזיקה בקתדרלת סן סלבטורה בברוז', וזמן קצר לאחר מכן החל בקשרי עסקים עם טילמן סוזאטו, מוציא לאור באנטוורפן, קשר שנמשך עד סוף חייו.
מ-1545 עד 1549 כיהן כנראה כמנצח המקהלה בחצרו של פיליפ השני דה קרוי, דוכס ארשוט, מגדולי המצביאים של קארל החמישי, קודמו של ניקולאס גומברט בתפקיד.
ב-1550 הועסק כזמר ומלחין (sanger ende componist) מטעם "האחווה הנישאה של גבירתנו הברוכה" בהרטוחנבוש.
יש גם ראיות לכך, שהוא חי ועבד באיפר ובליידן.
יש השערות, מגובות בראיה קלושה, לכך שעבד גם בדורדרכט.
יש כמה תאוריות ביחס למקור הכינוי "נון פאפה".
לפי אחת מהן, הכינוי הוסף לו בבדיחות הדעת על ידי המוציא לאור שלו, סוזאטו, כדי להבדיל בינו לבין האפיפיור קלמנס השביעי - "יאקוב קלמנס - אבל לא האפיפיור." תאוריה אחרת גורסת, שהוא נועד להבדיל בינו לבין יאקובוס פאפה, משורר שגם מוצאו מאיפר.
עם זאת, בהתחשב בכך, שהאפיפיור קלמנט השביעי מת בשנת 1534, לפני פרסום משהו מן המוזיקה של קלמנס, ושהבלבול בינו לבין המשורר היה בלתי סביר כיון ששמות המשפחה היו שונים לגמרי, נראה שהיה זה כינוי, שנוצר רק כמהתלה ולא מסיבות מעשיות.
אף על פי כן, התוספת עומדת בעינה לאורך השנים.
פרטים על מותו אינם ידועים, אבל סביר להניח שהלך לעולמו בשנת 1555 או 1556. מן הטקסט משנת 1558 ב-Continuo lacrimas של יאקובוס וט, קינה על מות קלמנס, אפשר להסיק שמת מוות אלים, אף כי אם אמנם כך היה, הנסיבות אינן מפורטות.
לפי מקור משנת 1644, קלמנס נקבר סמוך לאיפר, בבלגיה של ימינו.
בשונה מרבים מבני תקופתו, נראה שקלמנס לא נסע מעולם לאיטליה, וכתוצאה מכך, ההשפעה האיטלקית איננה קיימת במוזיקה שלו.
הוא מייצג את הניב הצפון-אירופי של האסכולה הפרנקו-פלמית.
קלמנס היה אחד ממייצגיו העיקריים של הדור שבין ז'וסקן ופלסטרינה לבין אורלנדו לאסוס.
בראש ובראשונה היה מלחין של מוזיקת קודש.
למעשה, מכלול יצירותיו היה מורכב בקירוב מ-80 אחוז מוזיקת קודש, אם ליטורגית ואם לשימוש פרטי.
מבין 233 המוטטים שלו, פחות או יותר, רק שלושה מכילים טקסטים חילוניים, בצורת מזמורי שבח והלל למוזיקה.
עם זאת, הוא חיבר קצת יותר מ-100 יצירות חילוניות, המקיפות את מכלול הסוגות הפיוטיות שהיו מקובלות על מלחינים בני דורו.
בהתחשב בכך, שהקריירה שלו כמלחין נמשכה בקושי שני עשורים, הרי שקלמנס היה מלחין פורה ביותר.
15 מיסות, בהן 14 מיסות פרודיות ורקוויאם אחד (שאת רובם הוציא לאור פייר פאלז האב בלויבן, בין 1555 ל-1570; שני פרקי מיסה (קיריה וקרדו)
קצת יותר מ-100 יצירות חילוניות, הכוללות: 89 שאנסונים (שרק 77 מהם נחשבים לאותנטיים ונכללו בהוצאה המלאה של יצירותיו), 8 שירים הולנדיים, 8 יצירות ללא מילים, 2 שאנסונים באינטבולציה וקאנון אינסטרומנטלי אחד (מוטל בספק).
Souterliedekens, כלומר, מוזיקה הולנדית למזמורי תהילים, תוך שימוש בנעימות שירים כקנטוס פירמוס.
מבין כל היצירות האלה, ה"Souterliedekens" היו אולי המוכרים והמשפיעים ביותר.
סוזאטו הוציא אותם לאור בשנת 1557-1556 ב"ספרי המוזיקה" (Musyck Boexken) שלו, IV-VII, והם מהווים את המוזיקה הפרוטסטנטית היחידה לקולות בהולנדית בתקופת הרנסאנס.
ה-Souterliedekens, שהתבססו על כרך קודם של Souterliedekens שהדפיס סיימון קוק והכיל מוזיקה מונופונית למזמורי תהילים בהולנדית, היו לספר המוזיקה הפוליפונית הראשון השלם של כל 150 מזמורי התהילים בהולנדית.
משערים, שתרגום מזמורי התהילים להולנדית הושלם על ידי וילם ואן ניפלט מוויטנברג.
הכתיבה לקולות של קלמנס פשוטה בדרך כלל, ונועדה לשירה בבית.
הם עושים שימוש בנעימות החילוניות המוכרות שהודפסו במהדורה של קוק, לרבות שירי יין, שירי אהבה, באלאדות ושאר שירים שהיו פופולריים באותה תקופה, כקנטוס פירמוס.
רובם נכתבו לשלושה קולות, ויש 26 צירופים שונים של הקולות הללו.
כמה מן ה-Souterliedekens מבוססים על שירי-מחול והם הומופוניים וחד-קצביים בבירור, ואילו אחרים משתמשים באימיטציה.
ראוי לציון, שיצירות אלה שרדו את האיסור שהוטל ב-1569, כשהממשלה בראשות הדוכס השלישי מאלבה צנזרה את כל הספרים שהוקעו כדברי כפירה.
לאחר מות קלמנס, הופצו יצירותיו בגרמניה, צרפת, ספרד, ואפילו בקרב חוגים שונים באנגליה.
השפעתו של קלמנס ניכרה בעיקר בגרמניה.
המלחין הפרנקו-פלמי לאסוס היה בקי במיוחד במוזיקה שלו ושילב יסודות שלה בסגנונו.
קלמר (בהונגרית: Kelemér) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קלמר קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-525 תושבים בשנת 1990 עד 485 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-7%).
האפיפיור קלמנס השלישי , נולד בשם פאולינו (או פאולו) סקולארי, שלט מ-19 בדצמבר 1187 עד מותו.
סקולארי נולד בשנת 1130 למשפחה רומאית, האפיפיור אלכסנדר השלישי מינה אותו לראש בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, הקרדינל-דיקון של סרג'י באקו, ולבסוף לקרדינל בישוף של פלסטרינה בדצמבר 1180. הוא מופיע כחתום על הבולות האפיפיוריות שהונפקו בין 15 באוקטובר 1179 ו-11 בדצמבר 1187.
זמן קצר לאחר מינויו כאפיפיור לאחר הבחירות בדצמבר 1187, קלמנס הצליח לפתור את הסכסוך אשר היה קיים במשך חצי מאה בין האפיפיורים ובין האזרחים של רומא, עם הסכם שבו האזרחים היו רשאים לבחור את שופטי השלום, ואילו המינוי של מושל העיר נותר בידי האפיפיור.
ב-31 במאי 1188, הוא חתם על ברית עם הרומאים, אשר הסירה קשיים ממושכים, ובכך החזיר את האפיפיורות לרומא.
קלמנס ירש גם מועצת חשמנים מדודלדת, בהיקף של לא יותר מעשרים חשמנים.
הוא ארגן שלוש סדרות של מינויים (מרץ 1188, מאי 1189 ואוקטובר 1190) שהביא למינויים של מעל שלושים קרדינלים חדשים.
הוא דחף את הנרי השני, מלך אנגליה, ואת פיליפ השני, מלך צרפת לצאת למסע הצלב השלישי.
באפריל 1189, קלמנס עשה שלום עם הקיסר פרידריך ברברוסה.
הוא יישב את המחלוקת עם המלך ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד לגבי הבחירה של הארכיבישוף של סנט אנדרוס, וב-13 במרץ 1188 הסיר את הכנסייה הסקוטית מתחום השיפוט של הארכיבישוף מיורק, ובכך הפך אותה לעצמאית כלפי רומא.
אף על פי שהסכים להכתיר את היינריך השישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, קלמנס הכעיס אותו על ידי הענקת סיציליה לטנקרד, מלך סיציליה, בנו של רוג'ר השלישי, דוכס אפוליה.
המשבר היה חריף, והיה בעיצומו כאשר האפיפיור מת ב-20 במרץ 1191.
קלמנס הרביעי היה האפיפיור מ-5 בפברואר 1265 עד מותו.
גי פוקואה נולד בעיר סן-ז'יל בצרפת לעורך דין מצליח, פייר פוקואה ולמרגריט ריפי.
בגיל 19 התגייס כחייל להילחם במורים בספרד.
לאחר מכן הוא המשיך את לימודי המשפטים בטולוז, בורז' ואורליאן, והפך לפרקליט ידוע בפריז.
בתפקידו האחרון הוא שימש כמזכיר של המלך לואי התשיעי, שהשפעתו הייתה חייבת בעיקר על מינויו לקרדינל.
הוא התחתן עם בתו של סיימון דה מלבויואה והיו לו שתי בנות.
עם מותה של אשתו, הוא הלך בעקבות הדוגמה של אביו וויתר על החיים החילוניים עבור הכנסייה.
לאחר שכיהן כראש מנזר סן מגלוך, פריז, ולאחר מכן הוא הפך לכומר של סן ז'יל בשנת 1255. בשנת 1257 הוא מונה לבישוף של לה פוי, ובשנת 1259 הוא מונה לארכיבישוף של נרבון; ובדצמבר 1261 הוא הפך לקרדינל הראשון שמונה על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי, ראש הדיוקסיה של סבינה.
הוא היה נציג האפיפיור באנגליה בין השנים 1262 ו-1264, ולאחר מכן מונה בשנת 1263 לראש בית הדין של הוותיקן.
לאחר מותו של אורבנוס הרביעי, הוא נבחר לאפיפיור ב-5 בפברואר 1265, ונטל את השם קלמנס הרביעי.
בשנת 1264 חידש קלמנס הרביעי את האיסור על התלמוד שנחקק על ידי גרגוריוס התשיעי, ששרף אותו בפומבי בצרפת ובאיטליה.
אף כי קלמנס לא גזר על שריפת התלמוד, הוא ציווה שיהודי אראגון ימסרו את ספריהם לצנזורה הדומיניקנית.
ב-1265 שלח אגרת לחיימה הראשון, מלך אראגון בו ציווה עליו להעניש את הרמב"ן בשל כתיבת ספר הוויכוח.
בשל סכסוך הגואלפים והגיבלנים לא היה יכול קלמנס להיכנס לרומא בגלוי, והוא נכנס אליה רק פעם אחת כשהוא מחופש.
קלמנס שהה ברוב הזמן בצרפת, וכרת ברית עם שארל מאנז'ו.
ב-26 בפברואר 1266 ניצח שארל בקרב בנוונטו (במחוז קמפניה באיטליה) את מנפרד, מלך סיציליה (בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) שנהרג בקרב זה, ובמהרה נפלה סיציליה בידיו.
זמן קצר לאחר מכן, ב-29 בנובמבר 1268, מת קלמנס בוויטרבו, ובמקומו נבחר לאפיפיור גרגוריוס העשירי.
קלמנס השמיני היה אחד מהאנטי-אפיפיורים, כיהן מ-10 ביוני 1423 עד 26 ביולי 1429.
הוא נולד כבן הבכור במשפחת האצולה סאנצ'ס מוניוס בשם גיל סאנצ'ס מוניוס אי קרבון (בספרדית: Gil Sánchez Muñoz y Carbón), בטרואל שבאראגון.
כיהן ככומר בטרואל ואחר כך בקתדרלת חירונה וכקאנון בקתדרלת ולנסיה וב-1408 כארכידיאקון וויקאר בדיוקסיה של ולנסיה.
במהלך הקרע המערבי הוא הפך לאנטי-אפיפיור שלא הוכר רשמית על ידי הכנסייה הקתולית, והחליף את בנדיקטוס השלושה עשר ב-10 ביוני 1424.
בבחירתו השתתפו שלושה קרדינלים בלבד, מתומכי בנדיקטוס ה-13, שעשו זאת בלחצו של המלך אלפונסו החמישי מארגון שעשה זאת כאמצעי לחץ על האפיפיור על מנת שלא יתערב לטובת דה אנג'יו בסכסוך בו כבש אלפונסו את ממלכת נאפולי.
תומך נוסף של בנדיקטוס שלא השתתף בהצבעה מינה אפיפיור בשם בנדיקטוס הארבעה עשר.
קלמנס השמיני מילא תפקיד זה עד 26 ביולי 1429, אז, בעקבות הסכם בין המלך אלפונסו החמישי לאפיפיור מרטינוס החמישי ששם קץ לתביעותיו של מרטינוס בממלכת נאפולי, נטש את טענותיו לאפיפיורות בפומבי בכנסיית סן מטאו מול הקרדינל פייר דה פואה , הלגאט (שליח הכס הקדוש) של האפיפיור מרטינוס החמישי.
התפטרותו של קלמנס סיימה את הקרע בכנסייה המערבית, שבשיאו כיהנו במקביל שלושה אפיפיורים.
לאחר התפטרותו מתפקיד האפיפיור חזר לשמו המקורי והתמנה לתפקיד הבישוף של מיורקה ומינורקה, שם נפטר ונקבר בקתדרלת פלמה דה מיורקה.
קלמנס קלוץ (31 במאי 1886–1969) היה אחד מאדריכליו של אדולף היטלר.
למרות היותו חבר לשעבר בתנועת הדויטשה וורקבונד האסורה, הצטרף קלוץ למפלגה הנאצית ומונה על ידי היטלר לפרופסור.
לאחר שהחל את קריירתו בהתמקדות בעיצוב בתי מגורים בעיקר באזור קלן, קיבל קלוץ סדרת חוזים יוקרתיים מטעם חזית העבודה הגרמנית (DAF) של המפלגה הנאצית.
כמה מהחוזים כללו את עיצוב ותכנון כמה ממתחמי החינוך המובילים של המפלגה הנאצית באורדנסבורג קרסינזי, אורדנסבורג פוגלסנג וקימסי; פרורה-אתר נופש ומלונאות באי ריגן של תנועת כוח באמצעות שמחה, תחנת רכבת כיפתית חדשה למינכן; ותוכניות לעיצוב מחדש של העיר קלן.
קלן הייתה סיירת קלה מסדרת קולברג של הצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היו לה שלוש אוניות אחיות, "קולברג", "מיינץ" ו"אאוגסבורג".
היא נבנתה על ידי Germaniawerft בקיל, גוף האונייה הונח ב-1908 והיא הושקה ביוני 1909. "קלן" הוכנסה לשירות בצי הים הפתוח ביוני 1911. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 10.5 ס"מ SK L/45 והייתה בעלת מהירות מרבית של 25.5 קשרים (47.2 קמ"ש).
קלן הוטלה לסיורים מול האי הלגולנד בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בתחילת אוגוסט 1914, כאוניית הדגל של קונטר-אדמירל לברכט מאס.
בקרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914, הותקפו כוחות הסיור הגרמניים על ידי כוחות בריטיים עדיפים, כולל חמש סיירות מערכה וכמה סיירות קלות.
"קלן" הוצבה בתחילה לתמיכה בכוחות על קו הסיור.
היא ניסתה לתגבר את הכוחות הגרמנים הנצורים, ונתקלה בסיירות המערכה של תת אדמירל דייוויד ביטי.
היא נפגעה מספר פעמים מתותחים בקליבר הגדול של סיירות המערכה, אך הצליחה להימלט באובך.
עם זאת, היא הסתובבה בשוגג לאחור לעברם, והושבתה במהירות כשהקרב התחדש.
הצוות נטש את "קלן", אך כלי שיט גרמניים לא חיפשו באזור במשך שלושה ימים, ורק אדם אחד שרד.
בתחילה הייתה אמורה "קלן" להיות מופעלת על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של צלי שיוצרו על ידי Escher Wyss & Cie בציריך.
מערכת ההנעה שלה שונתה ובמקום זאת הורכבה משתי מערכות של טורבינות קיטור של Germaniawerft שהניעו ארבעה מדחפים.
אלו העניקו לאונייה מהירות מרבית של 25.5 קשרים (47.2 קמ"ש).
באונייה שירת צוות של 18 קצינים ו-349 מלחים.
"קלן" הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/45 בצריחים בודדים.
שניים הוצבו זה לצד זה בקדמת האונייה, שמונה מוקמו באמצע האונייה, ארבעה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה בירכתי האונייה.
היא גם נשאה ארבעה תותחי נ"מ 5.2 ס"מ (2 אינץ') SK L/55. בנוסף, היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') שקועים בגוף האונייה.
לצריח הניתוב היו דפנות בעובי 100 מ"מ (3.9 אינץ'), והסיפון היה מכוסה בלוח שריון בעובי עד 40 מ"מ (1.6 אינץ').
"קלן" הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ שוואלבה והונחה ב-25 במאי 1908 במספנת Germaniawerft בקיל.
היא הושקה ב-5 ביוני 1909 והוטבלה על ידי ראש עיריית קלן, מקס וולרף, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
במהלך ניסויי הים של הבנאים, הטורבינות של צלי נמצאו באיכות ירודה והן הוחלפו בדגמים מתוצרת Germaniawerft.
עבודה זו עיכבה משמעותית את השלמתה.
היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-16 ביוני 1911, והיא החלה בניסויי הקבלה שלה.
אלה הופרעו על ידי מצעד צי עבור הקייזר וילהלם השני ב-5 בספטמבר.
ב-10 באוקטובר היא שובצה בקבוצת הסיור השנייה, אשר ערכה מיסוך לסיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה.
היא השתתפה בשגרת השלום הרגילה של תרגילי יחידה, שייטת וציים ושיוטים במהלך השנתיים הבאות ללא תקלות.
פריגטנקפיטן הנס צנקר שימש כמפקדה מאוקטובר 1911 עד ספטמבר 1913.
בין 28 באוגוסט ל-21 בספטמבר, היא שימשה כאוניית הדגל של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר, אז סגן מפקד כוחות הסיור, בעוד היפר עזב זמנית את אוניית הדגל הרגילה שלו, סיירת המערכה "פון דר טאן".
היפר עזב לזמן קצר, אך חזר ב-26 בספטמבר ונשאר על הסיפון במהלך השנה שלאחר מכן.
במהלך תמרוני צי הסתיו בספטמבר 1913, קלן ניסתה להזהיר את הצוות של צפלין L 1 מתנאי מזג האוויר המידרדרים, אך הם לא קיבלו את ההודעה.
כתוצאה מכך, הצפלין התרסק מחוץ לאי הלגולנד.
לאחר סיום התמרונים, היפר הוריד את דגלו, והוא הוחלף על ידי קומודורה לברכט מאס.
שנת 1914 החלה בשגרת האימונים הרגילה, אך עם עליית המתיחות בעקבות רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה ב-28 ביוני בוטלו תרגילי הצי המתוכננים לסוף יולי.
החל ב-30 ביולי, כשהמלחמה התקרבה, "קלן" הוצבה במפרץ הגרמני כדי לפקח על התנועה הימית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בתחילת אוגוסט 1914, הוטלו עליה ועל כמה סיירות נוספות תפקידי סיור במפרץ הלגולנד.
מ-1 עד 7 באוגוסט, קלן עגנה בנתיבי שיליג.
לאחר מכן היא הפליגה אל פתחו של הווזר, שם הצטרפו אליה הסיירת "המבורג" ושייטת הטורפדו IV.
כחלק מפעולות הסיור, "קלן" ערכה גיחה בליל 15 באוגוסט עם "שטוטגרט" ושייטות סירות הטורפדו הראשונה והשנייה, ללא תקלות.
ב-23 באוגוסט, מספר מפקדים בריטים הגישו תוכנית לתקוף את קו הסיור עם הסיירות והמשחתות הקלות של כוח הארוויץ', בפיקודו של קומודור רג'ינלד טירוויט.
בבוקר 28 באוגוסט, "קלן" טענה אספקה מחדש בווילהלמסהאפן.
אחותה, "מיינץ", עגנה בשפך האמס, ו"אריאדנה" עגנה בכניסה לווזר.
שלוש הסיירות הללו הוקצו לתמוך בסיירות "שטטין" ו"פראונלוב" ובאוויסו הלה, שהוצבו על קו הסיור באותו בוקר.
בשעה 07:57 נתקל כוח הארוויץ' בספינות הטורפדו הגרמניות החיצוניות, שנמלטו בחזרה לעבר הסיירות הגרמניות על קו הסיור.
בקרב שלאחר מכן במפרץ הלגולנד, "שטטין" ירתה תחילה לעבר הכוח הבריטי, ותוגברה במהירות על ידי "פראונלוב".
עם קבלת דיווחים על הפעולה, הורה היפר למאס לפרוס את הסיירות שלו כדי לתמוך בכלי השיט המעורבים.
בשעה 09:30, "קלן" הפליגה מחוץ לנמל.
"קלן" הפליגה כדי לסייע לאחותה "מיינץ", שהייתה תחת אש חזקה מכמה סיירות וסיירות מערכה בריטיות.
בסביבות השעה 13:25, היא נתקלה בסיירת הפגועה אה"מ "ארת'וזה" וכמה משחתות.
"קלן" ירתה על האוניות הבריטיות לזמן קצר, אך הופסקה על ידי הופעתם של סיירות המערכה הבריטיות.
בשעה 13:37, "קלן" ביצעה סיבוב של 16 מעלות והשיבה אש לעבר סיירות המערכה; האוניות הבריטיות פנו שמאלה כדי להתקרב יותר לקלן, שבתורה שינתה באופן דומה את מסלול הבריחה.
עם זאת, היא נפגעה מספר פעמים, כולל פגיעה אחת שהרגה את מאס.
בשעה 13:56 הגיעה למקום סיירת גרמנית נוספת, מה שהסיח את דעתם של האוניות הבריטיות ואיפשר ל"קלן" לחמוק צפונה.
כעבור כחמש עשרה דקות, היא פנתה חזרה לדרום מזרח כדי לחזור לנמל.
שינוי הכיוון כמובן החזיר אותה לטווח של סיירות המערכה הבריטיות, אשר פתחו במהירות באש והשיגו מספר פגיעות משמעותיות.
הפקודה לנטוש את האונייה ניתנה, ואנשי הצוות החלו להתאסף על הסיפון.
מהנדסים הציבו מטענים בזמן שאנשי הצוות התכוננו להיכנס למים.
בשעה 14:25 התהפכה האונייה וטבעה.
הניצולים ציפו שהבריטים יאספו אותם, אך במקום זאת הם עזבו את שדה הקרב.
ספינות גרמניות חיפשו ניצולים באזור שלושה ימים לאחר מכן, אך מצאו רק ניצול אחד, אחראי מסיקים נוימן; שאר הצוות מתו בינתיים.
שרידי האונייה הועברו באוגוסט 1979 כדי להפוך אותה לפחות מפגע תת-מימי.
חלקים מסוימים של האונייה נמשו והם נשמרים כעת במוזיאון הספינה הטרופה של קוקסהאפן.
קלן הייתה סיירת קלה של הצי הקיסרי הגרמני, השנייה הנושאת את השם הזה, על שם קודמתה SMS קלן אשר אבדה בקרב מפרץ הלגולנד.
קלן, הראשונה בסדרה שלה, הושקה ב-5 באוקטובר 1916 בבלום אונד פוס בהמבורג והושלמה יותר משנה לאחר מכן בינואר 1918. היא ואחותה דרזדן היו שתי הסיירות הקלות האחרונות שנבנו על ידי הצי הקיסרי הגרמני; שמונה מאחיותיה נמחקו לפני שהושלמו.
האוניות היו שיפור מצטבר לעומת הסיירות הקודמות מסדרת קניגסברג.
קלן נכנסה לשירות עם צי הים הפתוח עשרה חודשים לפני תום מלחמת העולם הראשונה; כתוצאה מכך, קריירת השירות שלה הייתה מוגבלת והיא לא ראתה פעולה.
היא השתתפה במבצע צי לנורווגיה כדי לתקוף שיירות בריטיות לסקנדינביה, אך הן לא הצליחו לאתר שום שיירה וחזרו לנמל.
קלן הייתה אמורה להשתתף בגיחת שיא בימיה האחרונים של המלחמה, אך מרד בצי אילץ את האדמירלים ריינהרד שר ופרנץ פון היפר לבטל את הפעולה.
האונייה נכלאה בסקפה פלו לאחר תום המלחמה והוטבעה עם הצי שם ב-21 ביוני 1919, בהוראת מפקד השייטת קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר.
בניגוד לרבות מהאוניות האחרות שהוטבעו שם, קלן מעולם לא נמשתה לגריטה.
בשנה הראשונה לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, הצי הקיסרי הגרמני ספג אבדות כבדות בקרב הסיירות הקלות שלו; בסוף 1915, התקבלה ההחלטה להתחיל בבניית סיירות מחליפות.
הצי לא הוגבל עוד על ידי חוקי הצי שקבעו בעבר את ההוצאות, והוקצה מימון מלחמה לבניית עשרה כלי שיט חדשים.
בשל הצורך להתחיל בעבודה מהר ככל האפשר, בוצעו רק שינויים קלים בתכנון סדרת קניגסברג הקודמת, כולל מספר תותחי הנ"מ ומיקום צינורות הטורפדו.
הדחק האונייה היה 5,620 טונות (5,530 טון ארוכות) בתפוסה סטנדרטית ועד 7,486 טונות (7,368 טונות ארוכות) במעמס מלא.
מערכת ההנעה שלה כללה שני סטים של טורבינות קיטור, שהניעו זוג מדחפים.
הקיטור סופק על ידי שמונה דוודי צינור מים מופעלים בפחם ושישה מופעלים בנפט.
הדוודים הועברו לשלוש ארובות באמצע האונייה.
הצוות שלה כלל 17 קצינים ו-542 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בשמונה תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 בצריחים בודדים.
שניים הוצבו זה לצד זה מקדימה על המצודה, ארבעה הוצבו באמצע האונייה, שניים משני הצדדים, ושניים היו מסודרים בזוג ירי-על מאחור.
תותחיו אלה ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30 מעלות, מה שאפשר להם לירות במטרות עד לטווח של .
קלן גם נשאה שלושה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ SK L/45 שהותקנו על קו האמצע מאחורי הארובות, אם כי אחד הוסר ב-1918. היא הייתה מצוידת גם בזוג של צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ (19.7 אינץ') עם שמונה טורפדות במשגרים מסתובבים המורכבים על הסיפון באמצע האונייה.
היא גם נשאה 200 מוקשים.
במגדל הניווט היו דפנות בעובי , והסיפון היה מחופה בשריון בעובי 60 מ"מ.
קלן, שנקראה על שם הסיירת הקלה באותו השם שהוטבעה בקרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914, הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ אריאדנה.
השדרית שלה הונחה במספנת Blohm & Voss בהמבורג בשנת 1915. היא הושקה ב-5 באוקטובר 1916, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
היא נכנסה לשירות ב-17 בינואר 1918 בפיקודו של פריגטנקפיטן אריך רידר, ולאחר מכן הצטרפה לצי הים הפתוח.
רוב הצוות הראשוני של האונייה הגיע מהסיירת הקלה המבורג.
קלן החלה בניסויים ימיים בתחילת פברואר והשלימה אותם בסוף מרץ.
לאחר מכן חזרה האונייה למספנה כדי להתקין מתקן חדש נגד מוקשים.
ב-13 במאי היא שובצה לקבוצת הסיור השנייה.
באותה תקופה כללה היחידה גם את אוניית האחות שלה דרזדן והסיירות הקלות קניגסברג, פילאו, גראונץ, נירנברג וקרלסרוהה.
בשנה האחרונה של המלחמה, קבוצת הסיור השנייה הייתה אחראית בעיקר להגנה על המקשות ששמרו על שדות המוקשים ההגנתיים שהגנו על הכניסות לבסיסים הימיים של גרמניה בים הצפוני.
בתקופה זו, ב-19 ביוני, קלן ושאר אוניות הקבוצה יצאו לפעולה בניסיון לא מוצלח לתפוס את נושאת המטוסים אה"מ פיוריוס לאחר שפגעה בבסיס המטוס הימי הגרמני בפשיטה בטונדרן.
בסוף אוגוסט, קלן עזרה להטיל שדה מוקשים מול טסל.
האונייה ספגה נזק למדחפים שלה בספטמבר, והיה צריך לעגן אותה מ-19 בספטמבר עד 11 באוקטובר לצורך תיקונים.
באותו זמן, רידר הועבר לוועדת שביתת הנשק בספא, בלגיה, שניהלה משא ומתן על שביתת הנשק מ-11 בנובמבר 1918 שסיימה את המלחמה.
בינתיים, פריגטנקפיטן קאולהאוזן לקח את הפיקוד על קלן.
באוקטובר 1918, שתי האוניות ושאר קבוצת הסיור השנייה היו אמורים להוביל מתקפה אחרונה על הצי הבריטי.
קלן, דרזדן, פילאו וקניגסברג היו אמורות לתקוף את הספנות המסחרית בשפך התמזה בעוד שאר חברי הקבוצה היו אמורים להפגיז מטרות בפלנדריה, כדי למשוך את הצי הגדול הבריטי.
ב-9 בנובמבר, יומיים לפני ששביתת הנשק הייתה אמורה להיכנס לתוקף, דווח על ספינות מלחמה בריטיות באזור, קלן, גראודנץ, וכמה סירות טורפדו נשלחו ליירט אותם, אך הם לא יצרו מגע.
ב-12 בנובמבר, יום לאחר סיום המלחמה, קלן הפליגה לווילהלמסהאפן, המסע האחרון שלה מתחת לדגל המלחמה הקיסרית.
שם, היא עשתה הכנות להיכלא בסקפה פלו.
באותו זמן עזב קאולהאוזן את האונייה וקפיטן-לויטננט היינמן לקח את הפיקוד; הוא היה אמור להיות קפטן האונייה במהלך המעצר שלה.
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, רוב האוניות של צי הים הפתוח, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, נכלאו בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו.
קלן הייתה בין האוניות שנכלאו.
בהפלגה לשם ב-19 בנובמבר, תוך כדי הפלגה בפירת' אוף פורת', היינמן מסר למפקד הצי כי באחת מטורבינות הקיטור של האונייה יש מעבה דולף.
רויטר שלח סיירת קלה נוספת כדי להישאר עם האונייה במקרה שיהיה צורך לגרור אותה.
האונייה התעכבה בשלושה ימים, אך למרות הטורבינה הבעייתית, קלן הצליחה להפליג לנמל, והגיעה לשם ב-22 בנובמבר.
קלן שקעה ב-13:50 ומעולם לא נמשתה לגריטה.
בשנת 2017, ארכאולוגים ימיים ממרכז המחקר של אורקני לארכאולוגיה ערכו סקרים מקיפים של קלן ועוד תשע ספינות טרופות באזור, כולל שש ספינות מלחמה גרמניות ושלוש בריטיות נוספות.
הארכאולוגים מיפו את ההריסות בסונאר ובחנו אותן בכלי רכב תת-מימיים המופעלים מרחוק כחלק ממאמץ לקבוע כיצד השרידים מתדרדרים.
השרידים של קלן נמצאים בעומק 36 מטר (118 רגל) ונשארו אתר פופולרי לצוללנים חובבים.
קלמנס רידל הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אספניול מלה ליגה.
רידל גדל במחלקות הנוער של איינטרכט פרנקפורט, TSG ויסק ודרמשטאדט 98. הוא ערך 77 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של דרמשטאדט 98 במסגרת הבונדסליגה והבונדסליגה השנייה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-25 באוגוסט 2025 חתם על חוזה לארבע שנים באספניול מלה ליגה.
קַלַנְסַוַה, בהגייה ספרותית: קַלַנְסֻוַה היא עיר ערבית בשרון אשר במחוז המרכז בישראל.
היא הוכרזה כעיר בשנת 2000.
קלנסווה שוכנת באזור המרזבה של השרון, סמוך לנחל אלכסנדר.
היא אינה ממוקמת על גבעה, בניגוד לרוב הכפרים הערביים בסביבה.
כיוון שקלנסווה אינה שוכנת על גבעה, היא נבנתה מראשיתה כמקום מבוצר, ובתי הכפר יצרו חומת הגנה.
במקום הייתה מצודה צלבנית (מצודת המישור) וכנסייה ששרידיה ניכרים היום במסגד.
השם קלנסווה מוזכר לראשונה בספר "מעג'ם אלבולדאן" (מילולית: 'ילקוט המקומות') של הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי מהמאה ה-13, המספר שבכפר נשחטו 750 אנשים ממשפחת אומיה.
ברשימות העות'מאניות של סוף המאה ה-16 קלנסווה נזכרת ככפר ובו כ-250 תושבים.
היישוב ננטש זמן מה לאחר מכן ואוכלס מחדש במאה ה-17.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931, היו בכפר 1,069 תושבים.
במניין זה נכללו גם שבטי הבדואים אלרומילאת ואלע'זאזיה.
בכפר היו 225 בתים נושבים.
בתקופת המנדט הייתה קלנסווה חלק מנפת טולכרם.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו בה 1,540 תושבים ושטחה הכולל השתרע על 17,249 דונמים.
בתקופה זו, השתרעו אדמות הכפר מערבה והגיעו עד לבית הקברות שבשכונת "ותיקים" שבדרום נתניה.
תושבי הכפר נטעו פרדסים שהושקו מבתי באר רבים שנבנו בתקופה.
אחד מבתי הבאר הללו שרד בחלקו הצפוני של יער אילנות ונתגלו בו איורים נדירים המתארים סצנות מחיי היום יום של הפועלים בפרדס.
בתחילת מלחמת העצמאות, הייתה קלנסווה בסיס קדמי להתקפות על המושב גאולים.
בהמשך המלחמה היה הכפר בסיס לצבא העיראקי.
הוא לא נכבש בידי צה"ל ועבר לשלטון ישראל בעקבות הסכמי שביתת הנשק עם ממלכת ירדן ב-7 במאי 1949. אפרים תלמי תיאר את כניסת צה"ל לכפר:
"בברכת "מרחבא" ו"שלום" נתקבלנו על ידי שני ערבים מקלאנסואה, זה הכפר הערבי הגדול הסמוך לטול־כרם, והידוע לשימצה במשך כל מאורעות־הדמים בארץ, שעבר לשלטון צבא ישראל בשבת ב־11 לפנה"צ.
הערבים, שסרט עם כתובת עברית וערבית על זרועם, הם מ־16 השוטרים, שתושבי הכפר מינו בעצמם לשמור על הסדר הפנימי.
בהגיענו, בדרך השדות, מביר־בורין יצאו לקראתנו והזמינונו לכפר ...
כל התושבים מטף ועד זקן, למעלה מאלפיים נפש עמדו חבורות חבורות וחיכו לבואנו.
ים של כפיות לבנות ועגולים שחורים.
בבית הספר, שבמרכז־הכפר, הסיבונו עם הנכבדים ובראשם המוכתר, שעל פניהם ארשת של מבוכת־הכנעה ושמחה.
המוכתר עבד אלחמיד פאריס נאטור, כבן 40, מדבר עברית, סיפר על העבר הקרוב.
כמובן שהם דביקים וישרים, ואין קץ לשמחתם לשחרורם מידי העיראקים והלגיונרים כאחד ולהימצאם בשלטון ישראל.
ולא עשינו שום דבר" — הוא חזר ואמר.
העיראקים עזבו את הכפר עוד לפני חודש ימים ולקחו מאתנו את כל הנשק.
הלגיונרים עזבו את הכפר ביום ו.' אף אחד מהם, הדגיש בחיוך רמייה — לא בא בלב טוב אלינו."
תושבי הכפר קיבלו אזרחות ישראלית והיו נתונים לממשל צבאי עד 1966.
קלנסווה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1955.
בשנת 1957 חובר היישוב למים זורמים.
ב-10 בינואר 2017 הרסה היחידה הארצית לאכיפת דיני התכנון והבנייה של משרד האוצר 11 מבנים בלתי חוקיים בעיר.
במחאה על כך התפטר ראש העירייה וכן הוכרזה שביתה כללית של יום אחד במגזר הערבי.
במשך שלוש שנים וחצי הראשונות לקיום המועצה המקומית כיהן בראשותה עבדול כרים ח'טיב.
הבחירות למועצה ב-1959 נפסלו על רקע סימון פתקי ההצבעה.
הבחירות החוזרות התקיימו בסוף ינואר 1960 ובעקבותיהן הצליח אחמד חוסיין חדיג'ה להיבחר לראשות המועצה במקום חטיב.
לאחר הבחירות של 1969 ההסכם הקואליציוני כלל הסכם רוטציה בין סלמן קשקוש וחליד מלמה בתפקיד ראש המועצה.
בשנות השבעים התחלפו ראשי מועצות שונים עד לשנת 1978, השנה שבה הוחלט לבחור בראש המועצה בבחירות ישירות.
ראש המועצה הראשון שנבחר בבחירות ישירות היה חירי רעד.
אחריו, בשנת 1983, נבחר נבהאן קשקוש כראש המועצה ומשנת 1988 ועד 1998 כיהן כראש המועצה יוסף תקרורי, שבתקופתו ראה היישוב התקדמות רצינית מאוד בתחום התשתיות, התכנון והבנייה, ובניית מוסדות חיוניים ליישוב ותושביו.
בשנת 1998 עלו לסיבוב שני נבאן קשקוש וראש המועצה המכהן יוסף תכרורי.
תכרורי פרש מהתמודדות ובהצבעת אמון נבחר קשקוש לראשות העיר.
החליפו באותה קדנציה עבד אלרחמאן סלאמה עד לשנת 2003. בתקופה זו שונה הסטטוס של היושב קלנסואה מכפר לעיר.
בבחירות שנת 2003 נבחר יוסף תקרורי שוב כראש עיר וכיהן עד שנת 2008.
בשנת 2008 נבחר מחמוד חדיג'ה לראשות העיר.
בתקופת כהונתו אירעו מספר מקרים חריגים והוא אף הואשם בפלילים ולכן משהוגש נגדו כתב אישום לא יכל עוד לכהן בתפקידו.
בתקופת נבצרותו של מחמוד חדיגה כיהן כממלא מקומו בתפקיד ראש העירייה עבד אלכרים גמל אשר כיהן בתפקיד עד לבחירות בשנת 2013. בשנת 2013 נבחר עבד אלבאסט סלאמה לראש העירייה.
בפברואר 2016 הורשע חדיג'ה בעבירות אשר יוחסו לו בכתב האישום שהוגש נגדו.
בשנת 2024 נבחר עלי קשקוש לראשות העיר.
קלנסווה נחשבת לכפר ותיק וקדום, ומקור תושביה המקוריים לא נודע.
מפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 871 נפשות: 450 גברים ו-421 נשים, כולם מוסלמים.
במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-1069 נפשות: 641 גברים ו-528 נשים, כולם מוסלמים.
קֶלַע (או בשמו העממי רוגטקה - מיידיש) הוא כלי נשק פשוט, הקיים עוד מימי קדם ומשמש ליידוי אבנים במהירות רבה ובדיוק משופר, בהשוואה ליידוי אבנים ביד.
הפעלת הקלע קלה יחסית מהפעלת קשת, אך טווח פגיעתו קטן משל קשת טובה ולרוב הוא גורם לפציעות חמורות פחות.
עם זאת, בידיים מיומנות הקלע עלול להפוך לנשק קטלני.
סיפור מפורסם על יכולת קליעה הוא הסיפור בתנ"ך על דוד, שהכניע את גוליית הענק הפלישתי שהיה חמוש מכף רגל ועד ראש, בעזרת אבן קלע בלבד.
קלעים מהאיים הבליאריים היו ידועים בעולם העתיק בזכות כישורי הקליעה שלהם.
בליסטראות, שהן התותחים של העת העתיקה וימי הביניים, פעלו על עיקרון דומה לזה של הקלע.
הקלע הפסיק לשמש בשימוש צבאי בשלהי ימי הביניים, בעקבות הופעת שריון כבד יותר שפגיעת אבן לא יכלה לו.
הקלע מורכב מרצועה העשויה לרוב מעור שבמרכזה מצע עליו מניחים את האבן המיועדת ליידוי.
היורה מניח אבן במרכז המצע, מקפל את הרצועה לשניים ומסובב את הקלע לקבלת מהירות.
כאשר המהירות גבוהה מספיק, הוא מרפה מצידה האחד של הרצועה והקליע (האבן) נורה במהירות.
כיום נפוץ סוג שונה של קלע, שעובד, בדומה לקטפולטה, על עקרון אגירת האנרגיה באמצעות מתיחת גומיה ושחרורה לצורך יידוי.
הקלה נוספת בתפעול קלע כיום נובעת מקלות ההשגה של עצמים נורים זהים לחלוטין בצורתם, גודלם ומשקלם, מייצור תעשייתי, כגון גולות.
הקלע, בכינויו המקובל "רוגטקה", נפוץ בקרב ילדים ונחשב משחק, למרות שהוא משמש לעיתים במהומות ככלי נשק זמין של מתפרעים.
התנע שנושאת אבן הקלע המודרני היא גדולה.
האבן עלולה לגרום לנזק משמעותי לרקמות גוף האדם ולפרטי ציוד.
בכבישי השטחים הפלסטינים נפוץ יידוי אבנים על ידי פלסטינים לעבר כלי רכב של אזרחים וכוחות ביטחון ישראלים ולעבר סיורים רגליים של מג"ב וצה"ל בשטחים.
פעילות רבות של צה"ל בערים פלסטיניות נתקלות ברעולי פנים חמושים בקלע.
בתנ"ך, דוד הרג את גוליית בעזרת קלע.
קְלַסְתֵּרוֹן (לעיתים גם: קלסתרן או קלסטרון) הוא הצגה גרפית של זיכרון של פני אדם.
השימוש העיקרי שלו הוא בחקירה משטרתית, כאשר יש עד שראה אדם החשוד בעבירה וזהות החשוד אינה ידועה.
ידוע כי קלסתרונים הורכבו לפני מאות שנים, אך שימוש רחב בהם החל בשנות החמישים עם פיתוח כלים המאפשרים בניית קלסתרון ללא צורך בציור.
קלסתרון יורכב בדרך כלל כאשר נחקרת עבירה חמורה, מכיוון שההרכבה והשימוש בקלסתרון בחקירה צורכים זמן רב יחסית.
לאונרדו דה וינצ'י פיתח שיטה מדעית לזיהוי דיוקן פניו של אדם לאחר מבט אחד.
לפי שיטתו, שפורטה בספרו Trattato Della Pittura, בפרק 189, יש להסתכל בשפתיים, בסנטר ובמצח, כי אלה נקודות בולטות ובעלות ייחוד, שניתן לזכור אותן לשם זיהוי מאוחר יותר.
בשנת 1840 קבע הסטטיסטיקאי והסוציולוג הבלגי אדולף קֶטְלֵה (Adolphe Quetelet) שאין אדם אחד זהה לאחר, ולכל אדם תכונות חיצוניות אופייניות לו ושונות מהאחרים.
על בסיס התאוריה הזאת יצר הצרפתי אלפונס ברטיון (Bertillon) שיטת זיהוי המבוססת על מדידת הראש, האוזניים, הרגליים, החזה והגובה הכללי, הקרויה על שמו ברטיונאז'.
קלסתרון מורכב באמצעות תוכנה או על ידי צייר.
שיטת ההרכבה תלויה במדיניות המשטרה במקום שבו בוצעה העבירה, בזמינות צייר או מחשב וכן בחומרת העבירה.
ה-FBI של ארצות הברית נוהג להרכיב את הקלסתרון על ידי צייר, אך משטרות רבות שם משתמשות בתוכנה, במיוחד ב-FACETTE.
בתהליך הרכבת קלסתרון מתאר העד את האדם שראה למרכיב הקלסתרון, שבונה אותו בהתאם.
תהליך זה הוא קשה מאחר שהזיכרון אינו מושלם ואף מטעה, לעיתים.
כמו כן קשה לתאר צורות גרפיות במילים.
אחרי הרכבת הקלסתרון, יש מספר דרכים להמשך העבודה איתו לקידום החקירה:
בעבירה סדרתית, אזהרה לאוכלוסיית היעד
קלסיציזם סטליניסטי (נקרא גם אדריכלות סטליניסטית, קלסיציזם סוציאליסטי) הוא סגנון אדריכלות שהתפתח ורווח בעיקר בברית המועצות משנות ה-30 עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר הוקע רשמית על ידי ניקיטה חרושצ'וב.
סגנון הקלסיציזם הסטליניסטי אמור היה לפאר את רוסיה הסובייטית, את רוסיה החדשה, הקומוניסטית.
ביולי 1932 כל ארגוני האדריכלות הפרטיים נסגרו ובמקומם הקימה ברית המועצות את "איגוד הארכיטקטים הסובייטים", ארגון ממשלתי שהצנזורה פיקחה עליו.
ב-1933 הוקמה "האקדמיה הסובייטית לאדריכלות".
כיוון שהוראות המדינה לאדריכלים לא היו ברורות כמו לסופרים, לציירים, לפסלים ולאנשי מקצוע אחרים, השנים הראשונות היו קשות לאדריכלים.
כתוצאה מכך במקום לתכנן מבנים בסגנון קונסטרוקטיבי, שרווח לאחר המהפכה הבולשביקית, האדריכלים קבלו השראה מהתקופות העתיקות.
האדריכלות המודרניסטית הוקעה על ידי המדינה כ"בורגנית" ו"מנוונת", ובמקומה השתלט הקלסיציזם הסוציאליסטי שקיבל את השראתו מסגנונות כגון נאו-קלסיציזם, נאו-רנסאנס ונאו-גותיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעצרה הבנייה כדי להפנות יותר משאבים למלחמה, אך לאחר שזו הסתיימה (בניצחון ברית המועצות), הגיע סגנון הקלסיציזם הסטליניסטי לשיאו עם השלמת בנייתם של בניינים רבים בסגנון זה.
בין הדוגמאות המרשימות ביותר של הסגנון ניתן למנות את הביתנים של מרכז התערוכה של כל רוסיה שחלקם הוקם בסגנון "עוגות החתונה", חלק מהתחנות של מטרו מוסקבה, מלון מוסקבה, עוגות החתונה של סטלין וארמון הסובייטים שלא הושלם מעולם.
בכל כיכר בעיר סובייטית הוצבו פסלים של לנין, סטלין וקרל מרקס.
בדרך כלל היה נהוג להקים גורדי שחקים דומים במרחק רב אחד מן השני.
בשנות ה-50 נבנו במוסקבה על ידי יוסיף סטלין 7 גורדי שחקים שנקראו בשם "שבע האחיות של סטלין".
כמן כן ישנם מבנים סובייטים שהוקמו ועוצבו בצורה של "הכוכב הסובייטי האדום", כגון: "תיאטרון הצבא האדום" במוסקבה, ותחנת רכבת התחתית "ארבטסקייה" במוסקבה, זאת בנוסף לסמלים סובייטיים שהיו על הבניינים כגון תבליטים שונים ומחט ענקית שמעליה הכוכב הסובייטי האדום.
הבית הלבן של רוסיה במוסקבה המשמש בתור בניין הממשלה הרוסי הוקם בסגנון עוגת החתונה ונבנה בין השנים 1965 עד 1981.
גורדי שחקים בסגנון אדריכלי זה אף התאפיינו בחצר פנימית שהיא חצי סגורה וחצי פתוחה בצורה של האות ר' או ח' בעברית.
סגנון הקלסיציזם הסטליניסטי הותיר את חותמו גם בחלק ממדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר ובסין בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בין הדוגמאות המרשימות ניתן למנות את שדרת קרל מרקס בברלין וארמון התרבות והמדע שבוורשה.
ובנוסף גם בקוריאה הצפונית וגם בסין, כגון מרכז התערוכות של בייג'ינג שהוקם בסגנון סיני-סובייטי בסופה של תקופת הסגנון הסטליניסטי.
ברוסיה ישנה התרפקות על תקופת הפריחה של ברית המועצות וכך גם על סגנון הקלסיציזם הסוציאליסטי.
מאז נפילת הגוש הסובייטי, נבנים מבנים ברוסיה שיש בהם מן הסגנון הזה.
אחד מן המבנים הוא ארמון הניצחון (נפתח ב-2006), שמחקה במדויק סגנון זה.
ארמון הניצחון לעיתים נקרא גם המגדל השמיני, בגלל הדמיון שלו ל"עוגות החתונה של סטלין".
זהו בניין בעל 57 קומות בגובה של 264 מטרים הכולל כ-1000 דירות יוקרה.