tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר "הנני כאן" זכה לפופולריות רבה, צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל במשך תשעה שבועות, בין 15.2.1971 ל־19.4.1971, ובשיאו הגיע לשבוע אחד לראש המצעד.
במצעד השנתי תשל"א (1971) של התחנה דורג השיר במקום השביעי.
בשנת 1998 ביצע זמר חיים משה גרסת כיסוי לשיר במסגרת פרויקט המחוווה לזמר העברי, "עבודה עברית".
השיר זכה לעדנה מחודשת גם בשנת 2004 על ידי הראל סקעת בגמר תוכנית המציאות כוכב נולד (סקעת הפסיד להראל מויאל שביצע את השיר "נר על החלון").
בשנת 2009 נבחר השיר מבין מאזיני רשת ג' לשיר השני האהוב ביותר מבין שיריו של יהורם גאון (אחרי השיר "בלדה לחובש").
השיר מבטא את הגעגועים לירושלים ואת נצחיות הקשר של עם ישראל אליה.
מילות השיר מדמות שיר אהבה, לכאורה לאישה אהובה, כשלמאזינים ברור כי מושא השיר היא העיר ירושלים.
בריאיון עם המשורר חיים חפר הוא תיאר את כתיבת השיר כחזרה לא רק לירושלים אלא לארץ ישראל, לבורות המים, לגדר, וכמשל להיסטוריה של עם ישראל ולזהותו.
הנס-קרל פרייהר פון אזבק , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון אזבק נולד ב-10 ביולי 1892 בפוטסדאם, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס פון אזבק לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט האולנים של המשמר ה-3. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם עם יחידתו, וב-6 ביוני 1916 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט.
בשנת 1917 הוא הועבר למטה הקורפוס ה-6, ובתחילת 1918 הוא מונה לשליש בדיוויזיית הפרשים ה-3. על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון אזבק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1923 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 ביוני 1933 הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-1. ב-1 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-23 במרץ 1939 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-6.
במהלך המערכה בפולין פיקד פון אזבק על חטיבת הרובאים ה-6, שהייתה חלק מהדיוויזיה הקלה ה-1, שהייתה חלק מהארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת הוא פיקד עליה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41, והשתתף עימה בצליחת נהר המז, וההתקדמות לתעלת למאנש.
ב-4 ביולי 1940 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-13 במרץ 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-15. פון אזבק פיקד על הדיוויזיה במערכה במדבר המערבי, וב-13 באפריל אף הועלה לדרגת גנרל מיור, אולם הוא נפצע קשה כחודש לאחר מכן בקרב ליד טוברוק.
ב-24 באוגוסט 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11, ופיקד עליה בקרבות בדרום רוסיה ובתחילת מבצע טייפון, עד אוקטובר אותה שנה.
ב-17 בפברואר 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, ופיקד עליה עד ה-1 ביוני אותה שנה.
ב-1 ביולי אותה שנה הוא חזר לפקד על הדיוויזיה, ופיקד עליה עד ה-5 בספטמבר אותה שנה.
לאחר המלחמה התגורר פון אזבק בדורטמונד, עד למותו ב-5 בינואר 1955.
הנס-אדולף פון ארנסדורף , היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
פון ארנסדורף נולד ב-18 באוקטובר 1895 בניינבורג, ובשנת 1914 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-16, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 הוא הועלה לדרגת לויטננט, ובשנת 1917 הוא הועבר לדיוויזיה ה-17, ולאחר מכן לחטיבה ה-34. על פעולותיו בקרבות קיבל פון ארנסדורף את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה הצטרף פון ארנסדורף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1925 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 באפריל 1930 הוא הועלה לדרת ריטמייסטר.
ב-1 בדצמבר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-13. ב-1 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-26 באוגוסט אותה שנה הוא מונה למפקד גדוד הסיור ה-152.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון ארנסדורף עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-52, וב-14 במאי 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-79. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון ארנסדורף עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-16, וב-1 בנובמבר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-14 בינואר 1942 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-16, ובאותו היום קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
פון ארנסדורף לחם עם החטיבה במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית ובמהלך קרב סטלינגרד כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-16, ובנובמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-60, ופיקד עליה במהלך הקרבות הקשים בסטלינגרד.
ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-3 בינואר הוא נכנע עם שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.
פון ארנסדורף נשלח למחנה השבויים בברייאנקה-קראסנופול, שם מת ב-5 במאי 1952.
הנס-יואכים קולנקאמפף היה שחקן גרמני.
קולנקאמפף נולד בברמן למשפחה עשירה, אביו היה איש עסקים וסבו מצד אמו היה פסנתרן ופרופסור למוזיקה.
לאחר התיכון הוא למד משחק בבית ספר לתיאטרון של דויטשס תיאטר, הוא שירת בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה ואף נלקח בשבי על ידי הבריטים.
הופעתו הראשונה הייתה ב-1943 בתיאטרון בברמן ולאחר מכן הופיע בתיאטראות באוסטריה ובשווייץ.
ב-1947 החל להופיע בקביעות בתיאטרון בפרנקפורט.
ב-1956 הופיע לראשונה בקולנוע בקומדיה המוזיקלית "Bonjour, Kathrin".
ב-1961 שיחק בסרט "Drei Mann in einem Boot" המהווה את האיבוד הגרמני לספר שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב).
קולנקאמפף הנחה את תחרות המוזיקה לבחירת הנציגות הגרמנית לאירוויזיון ב-1957, ואת תחרות מיס גרמניה ב-1967. מ-1964 ועד 1987 הנחה את שעשועון הטלוויזיה "Einer wird gewinnen"
ב-1988 שיחק בסרט "Starke Zeiten" שבו שיחקו בין היתר גם דייוויד הסלהוף וצחי נוי.
הנני קילוואט (באנגלית : Henney Kilowatt ) היא מכונית משפחתית קטנה, חשמלית, אשר הורכבה על ידי יצרנית מארזי הרכב Henney Motor Company בשיתוף פעולה של National Union Electric Corp קונגלומרט הכולל את "רדיו אמרסון" ("Emerson Radio" ) ברישיון יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר הורכבה בין השנים 1960–1959 ב-ארצות הברית.
"הנני קילוואט" התבסס על השלדה וגוף ה"דופין" שיוצרו בצרפת על ידי רנו.
חיצונית, דגם ה-"הנני קילוואט" היה זהה לדגם ה-דופין הצרפתי.
לוח מחוונים, מערכת ההיגוי וכל עיצוב הפנים נלקחו מה"דופין" .
מנכ"ל "Exide Battery Corp", מוריסון מק'מולן ג'וניור, השתתף גם בפיתוח דגם ה-"הנני קילוואט".
"הנני קילוואט" הוא דגם המכונית החשמלית הראשונה לייצור המוני בעולם.
בראש פרויקט "הנני קילוואט" עמד "C.
הורכבו ב-ארצות הברית 100 יחידות מתוכם נמכרו 47 יחידות.
לקהל הרחב נמכרו 15 יחידות.
דגם "הנני קילוואט" שכלל 2 סוללות חשמליות במתח 18 וולט כל סוללה, סך הכל 36 וולט
דגם "הנני קילוואט" שכלל 6 סוללות חשמליות במתח 12 וולט כל סוללה, סך הכל 72 וולט
הנס אדוארד פון ברפלש-ולנדס היה אדריכל, סופר וצייר גרמני ממוצא שווייצרי.
אביו היה סופר ומוכר ספרים גרמני שהגיע לשווייץ בשנת 1848. הנס אדוארד פון ברפלש-ולנדס למד אדריכלות ולאחר סיום הלימודים עבד בעסקים שבבעלות במשפחה.
הוא נסע לגרמניה בה למד ציור בפרנקפורט ובמינכן.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הנס אדוארד פון ברפלש היה בבולגריה וצייר תמונות עבוד הרוסים.
לאחר הנסיעה הקצרה הוא חזר למינכן ועבר בסגנון אר נובו.
הוא בנה מספר בניינים ועיצב מספר ספינות ששטו בימת קונסטנץ.
בשנת 1902 הוא הוסיף לשם משפחתו תוספת "ולנדס" לזכר עיר הולדותו של אביו.
בשנת 1910 הנס אדוארד פון ברפלש-ולנדס סיים פרויקט של בנייני ציבור בסביבות מינכן.
באחוזתו הוא הקים בית ספר לציוד ועיצוב.
אנה קוקן הייתה בין תלמידיו הבולטים.
הנס-אולריך גשקה היה עורך דין גרמני, פקיד גסטפו ואס אס אוברפיהרר (דרגה מקבילה לקולונל) פושע מלחמה, שהיה מעורב בשואת יהודי הונגריה.
לאחר סיום בית הספר התיכון האנס-אולריך גשקה למד משפטים באוניברסיטת טובינגן, באוניברסיטת הומבולדט של ברלין וב אוניברסיטת גטינגן.
הוא קיבל את הדוקטורט בשנת 1931 באוניברסיטת גטינגן עם תזה על "אחריותם של צדדים שלישיים בגין נזק שנגרם עקב הפרת חוזה או עוולה כנגד ביצוע נזק מנהלי".
הוא היה חבר במפלגה הנאצית (NSDAP - מספר חברות 945.891).
מפברואר 1935 עד 1938 גשקה היה ראש משטרת המדינה בקיל ולאחר מכן בתחנת הסטאפו (משטרת המדינה) בזארבריקן.
אחרי חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה הועבר גשקה לפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה בפראג שם הוא הפך לראש הגסטאפו (מבצע מיוחד פראג - Sonderaktion Prag).
שם מונה למועצה הממשלתית הבכירה בשנת 1941. במהלך כהונתו בתפקיד חשף הגסטפו ראיות מסוף שנת 1941 כי מכינים יותר ויותר פעולות התנגדות נגד הכיבוש הגרמני וכי התקפות תוכננו על ריינהרד היידריך, סגן מושל הרייך בבוהמיה ובמורביה, שמונה רק באוקטובר באותה השנה.
במרץ 1942, במהלך בדיקה שגרתית, נתפס אדם אשר לאחר ימים של חקירה בעינויים הודה בתכנון לרצוח את היידריך.
התייחסות דומה הובאה בדו"ח של ה-SD מ-18 באפריל 1942 כולל אזהרות.
למרות אזהרות אלה, לא ננקטו אמצעי ביטחון מוגברים.
ב-28 במאי 1942 ניסיון ההתנקשות בהיידריך הצליח למעשה, ראש המשטרה הרגולטורית הגרמנית קורט דליגה הורה על צעדים ממוקדים.
בתחום אחריותו על אזור פראג, תיאם גשקה את המצוד רב ההיקף אחר המתנקשים.
ביממה שלאחר מכן נעצרו למעלה מ-500 איש, אך לא היה להם שום קשר לתקיפה.
אפילו רמזים שמישים או רמזים לחשדות אפשריים לא נחשפו בדרך זו.
בספטמבר 1942 ירש ארנסט גרקה את גשקה כראש הגסטפו של פראג.
מסתיו 1942 קיבל על עצמו הנס-אולריך גשקה את התפקיד כמפקח של משטרת הביטחון וה-SD בפוזנן.
בדצמבר 1942 אותו תפקיד בדרזדן.
ביום 19 במרץ 1944, יום כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט (מבצע מרגרטה), מונה גשקה למפקד משטרת הביטחון וה-SD בפיקודו של האס אס אובר-גרופנפיהרר (מקביל לגנרל שלושה כוכבים) אוטו וינקלמן.
שם הוא היה למעשה ממונה על קומנדו אייכמן שנשלח לבודפשט.
אדולף אייכמן ופקודיו מ"יודנרפרט" IV B 4 של המשרד הראשי לביטחון הרייך פעלו במידה רבה ללא תלות בו.
בעזרת מדריך הטלפונים של בודפשט, בין היתר, צוותו של גשקה (קומנדו אייכמן) בחר 200 שמות שנשמעו חשודים כיהודים, היה רצוי שיהיו בעלי תואר דוקטור.
אנשים אלה - בעיקר רופאים ועורכי דין - נעצרו מיד ובערב הוא דיווח לברלין על מעצרם של כ־2,000 בכירים מובילים של יהדות הונגריה.
הנס אולריך גשקה נעלם אחרי מלחמת העולם השנייה והוכרז כמת בשנת 1959 על ידי הפרקליטות הראשית של פרנקפורט.
הם סברו שהוא מת במצור על בודפשט.
הנס אגנרסון (בפארואזית: Hannes Agnarsson; נולד ב־26 בפברואר 1999) הוא כדורגלן פארואזי המשחק בעמדות הקיצוני והקשר במועדון B36 טורסהאבן ובנבחרת איי פארו.
משנת 2016 שיחק אגנרסון במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון B36 טורסהאבן, ועד שנת 2021 הבקיע לזכותו 11 שערים ב־82 משחקים.
בשנת 2022 חתם במועדון HIK מהליגה הדנית השנייה ורשם בו 11 הופעות.
לאחר מכן הושאל בחזרה למועדון B36 טורסהאבן.
אגנרסון שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של איי פארו.
ב־9 באוקטובר 2021 ערך את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת כאשר עלה כמחליף בדקה ה־68 בהפסד 0–2 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הנס-פטר פון קירכבאך הוא גנרל גרמני בדימוס אשר שימש לתקופה קצרה כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה).
קירכבאך נולד בוויימאר ב-3 באוגוסט 1941, למשפחה שהוציאה מקרבה קציני צבא ואנשי דת רבים.
ב-1960 הוא התגייס לבונדסוור והתקדם בסולם הדרגות במהירות.
בין 1979–1981 שימש כמפקד גדוד התותחנים ה-42. ב-1994 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-14. במהלך הצפת נהר האודר ב-1997, קירכבאך ואנשיו הובילו את פעולות הסיוע והחילוץ של האזרחים.
בעקבות כך, נודע קירכבאך בכינוי "גיבור האדור".
באפריל 1998 הוא הועבר לשמש כמפקד הקורפוס ה-4.
במרץ 1999 נבחר קירכבאך להחליף את הגנרל הארטמוט בגר בתפקיד המפקח הכללי של הבונדסוור.
עם זאת, ב-30 ביוני 2000 הוא התפטר מתפקידו.
התפטרותו הפתאומית הייתה מקור לספקולציות רבות, אולם ההשערה היא שהיא נבעה מסכסוך בינו לבין שר ההגנה רודולף שרפינג.
הנס דיטריך פון טיזנהאוזן היה מפקד בצי הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל של גרמניה הנאצית.
פון טיזנהאוזן נולד ב-22 בפברואר 1913 בריגה, באותה תקופה חלק מהאימפריה הרוסית (כיום לטביה), כבן למשפחת האצולה הגרמנית-בלטית טיזנהאוזן והיה בנו של גרהרד פון טיזנהאוזן.
הוא הועלה לאובר-לויטננט צור זי ב-1 באפריל 1939, הוא התייצב לאימון צוללות באוקטובר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם סיום לימודיו, מדצמבר 1939 שירת כקצין משמרת שני ב-U-23, בפיקודו של אוטו קרצ'מר.
במהלך הסיור שלו ב-U-23, הוא השלים שלושה סיורים מוצלחים, במהלכם הטביעה הצוללת חמש ספינות בסך כולל של 27,000 טון, וכן משחתת אחת.
הסיור הרביעי שלו ב-U-23 היה בפיקודו של קומנדר בדוהן, ולאחר מכן הוצב כקצין משמרת ראשון ב-U-93 החדשה, בפיקודו של קלאוס קורת.
ב-31 במרץ 1941, הוא קיבל את הפיקוד על צוללת חדשה מסוג VIIC, U-331. הצוללת עזבה את קיל ב-2 ביולי 1941, סיירה אל אמצע האוקיינוס האטלנטי עד האיים האזוריים, לפני שהגיעה ללוריאן, צרפת ב-19 באוגוסט.
לאחר שהפליגה מלוריאן ב-24 בספטמבר, ועשתה את המעבר הקשה לים התיכון, ב-10 באוקטובר פעלה הצוללת נגד שלוש ספינות נחיתה של טנקים בריטיים ליד סידי בראני, מצרים.
היא גרמה נזק קל עם תותח הסיפון שלה, אולם המתקפה הופסקה לאחר ש-U-331 נפגעה מפגזים בקוטר 40 מ"מ, שפצעו שני גברים (אחד אנושות) ופגעו במגדל הניווט.
למחרת הגיעה הצוללת לסלמיס, יוון.
ביציאה מסלמיס ב-12 בנובמבר 1941, הוטל על הסירה להנחית שבעה אנשי רגימנט ברנדנבורג מזרחית לראס גיבייסה, במשימה לפוצץ קו רכבת ליד החוף המצרי.
לאחר השלמת משימה חשובה זו, קיבל פון טיזנהאוזן תנועה חופשית לפטרל ולתקוף מטרות של בעלות הברית לאורך החוף המצרי.
U-331 חזרה לסלמיס ב-3 בדצמבר, שם הועלה פון טיזנהאוזן לדרגת קפיטן-לויטננט ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
חמשת הסיורים הבאים שלה עברו ללא תקריות או הטבעות נוספות, כשהיא סיירה מסלמיס ללה ספציה, איטליה.
בסיור העשירי שלה, U-331 הוטבעה ב-17 בנובמבר 1942, צפונית לאלג'יר, במהלך "מבצע לפיד".
היא נפגעה קשות לאחר שהותקפה על ידי מפציץ לוקהיד הדסון וסימנה על כניעה, אך הותקפה והוטבעה על ידי מפציץ טורפדו פיירי אלבקור של נושאת המטוסים הבריטית אה"מ פורמידבל.
מהצוות שלה נהרגו 32 ו-17 שרדו, כולל פון טיזנהאוזן.
כשבוי מלחמה, פון טיזנהאוזן הועבר בתחילה לאנגליה, ולאחר מכן בילה את שארית המלחמה כשבוי מלחמה בקנדה, עד לשחרורו ב-1947.
לאחר שחרור הוא חזר לגרמניה המערבית, ועבד כנגר, אך בסוף 1951 חזר לוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, שם הפך לאדריכל פנים ולצלם טבע.
הוא התגורר שם עד מותו ב-17 באוגוסט 2000.
יוהאן (הנס) וילהלם גייגר (גרמנית: Johannes (Hans) Wilhelm Geiger; 30 בספטמבר 1882 – 24 בספטמבר 1945) היה פיזיקאי גרמני, חוקר הרדיואקטיביות.
בשנת 1902 החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה בארלנגן (Erlangen) וקיבל דוקטורט ב-1906. בשנת 1907 התחיל לעבוד אצל ארנסט רתרפורד במנצ'סטר שהעריכו כאחד מתלמידיו הטובים ביותר.
ב-1912 עבר לברלין וניהל את מעבדת הרדיואקטיביות החדשה (Physikalisch-Technische Reichsanstalt).
בשנת 1925 עבר לאוניברסיטת קיל ושם בשנת 1928 פיתח יחד עם תלמידו וולטר מילר את המכשיר למדידת עצמת קרינה שנקרא על שמו - מונה גייגר.
גייגר הקפיד על קו זהיר, ולא התבטא בחייו בעד או נגד הנאצים.
בתכתובת פרטית הוא לעג לפיזיקה הארית; קיימים דיווחים על סיוע מצדו לעמיתים יהודים שהיגרו לבריטניה, שם היו לו קשרים, וב-1940 הסכים באופן חריג לבחון סטודנטית חצי-יהודייה.
מאידך סיפר מכרו, היהודי-למחצה הנס בתה, שגייגר שלח לו מכתב תשובה "כמעט מעליב" כשביקש משרה באוניברסיטת טיבינגן לאחר שפוטר משירות המדינה.
גייגר היה גם בין אלו שעבדו תחת הנהגתו של ורנר הייזנברג על פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
הנס גאורג גדמר היה פילוסוף גרמני, שחיבורו הידוע ביותר היה "אמת ומתודה".
גדמר נולד במרבורג, גרמניה, בנו של כימאי שלאחר מכן היה לרקטור האוניברסיטה שם.
גדמר לא המשיך למדעים המדויקים כפי שרצה אביו, והתעניין יותר במדעי הרוח.
הוא למד בברסלאו תחת הניגסוולד, אך שב למרבורג על מנת ללמוד עם הפילוסופים הנאו-קנטיאנים פאול נטורפ וניקולאי הרטמן.
זמן קצר לאחר מכן, גדמר ביקר בפרייבורג והחל ללמוד עם מרטין היידגר שהיה אז מלומד צעיר שעדיין לא קיבל את משרת הפרופסורה.
הוא התחבר לקבוצה של סטודנטים שכללה את ליאו שטראוס, קרל לאוית', וחנה ארנדט.
הוא והיידגר התקרבו, וכשהיידגר קיבל משרה באוניברסיטת מרבורג, גדמר עבר יחד איתו.
השפעתו של היידגר היא שעיצבה את מחשבתו של גדמר והרחיקה אותה מההשפעות הנאו-קנטיאניות המוקדמות יותר של נטורפ והרטמן.
גדמר סיים את לימודיו ב-1929 והעביר את רוב שנות השלושים המוקדמות כשהוא מרצה במרבורג.
שלא כהיידגר, גדמר התנגד לנאצים, אם כי לא היה פעיל פוליטית בתקופת הרייך השלישי.
הוא לא קיבל משרה בשכר בשנות שלטון הנאציזם ומעולם לא נמנה עם שורות המפלגה; רק לקראת סופה של המלחמה קיבל משרה בלייפציג.
ב-1946, האמריקאיים מינו אותו לרקטור האוניברסיטה לאחר שהחליטו כי הוא לא היה נגוע בנאציזם.
גדמר לא חיבב את גרמניה המזרחית הקומוניסטית הרבה יותר מאשר את הרייך השלישי, והוא עבר לגרמניה המערבית, כשהוא מקבל משרה בתחילה בפרנקפורט ואחר-כך ירש את קרל יספרס בהיידלברג ב-1949. הוא נשאר שם עד למותו ב-2002.
בתקופה זו הוא סיים את חיבורו החשוב ביותר, "אמת ומתודה" (ב-1960), והשתתף בוויכוח המפורסם עם יורגן הברמאס על היכולת למצוא נקודה אובייקטיבית שאינה תלויה בתרבות ובהיסטוריה, ממנה אפשר לבקר את החברה.
הוויכוח לא הגיע למסקנה ברורה, אך סימן את תחילתה של ידידות חמה בין שני האישים.
בזכותו של גדמר, זכה הברמאס לפרופסורה הראשונה שלו בהיידלברג.
ניסיון ויכוח אחר עם ז'ק דרידה היה פחות מוצלח, מכיוון שהיה אך מעט מן המשותף בדעותיהם.
לאחר מותו של גדמר אמר דרידה כי חוסר ההצלחה שלהם למצוא קרקע משותפת היה אחד מהכישלונות הקשים בחייו, והביע כבוד אישי ופילוסופי רב לגדמר.
הפרויקט הפילוסופי של גדמר, כפי שהוא הסביר באמת ומתודה, היה להרחיב את המושג "הרמנויטיקה פילוסופית", שהיידגר טבע אך מעולם לא פיתח ביסודיות.
מטרתו של גדמר הייתה לגלות את טבעה של ההבנה האנושית.
בספר גדמר טוען כי "אמת" ו"מתודה" אינן מתיישבות זו עם זו.
השאלה "מהי הבנה?" קודמת לכל פעילות מתודית.
גדמר היה ביקורתי כלפי שתי גישות למדעי הרוח.
מצד אחד, הוא היה ביקורתי לגישה המודרנית למדעי הרוח שלקחה לה למודל את מדעי הטבע (ואת המתודה המדעית המחמירה).
מצד שני ביקר גם את הגישה ההרמנויטית המסורתית, שמקורה בפרידריך שליירמכר ווילהלם דלתיי, שטענו כי הבנה של טקסט פירושה לשחזר את הכוונה המקורית של הכותב.
בניגוד לשתי עמדות אלה, גדמר טען כי לאנשים יש "הכרה מושפעת היסטוריה", הכרה שנובעת מההיסטוריה והתרבות שעיצבו אותה.
לפיכך פירוש של טקסט מכיל "מיזוג אופקים" שבו הקורא מאחד בין ההיסטוריה של הטקסט לבין הרקע שלו עצמו.
"אמת ומתודה" לא אמורה להיות קביעה פרגמטית לגבי שיטה "הרמנויטית" חדשה לפירוש טקסטים.
גדמר ראה את "אמת ומתודה" כתיאור של מה שאנו עושים כשאנו מפרשים טקסט (גם אם אנחנו לא יודעים זאת).
בהמשך למרטין היידגר ולניתוח הטמפורלי שהציע לקיום האנושי, גדמר טען שלאנשים ישנה תודעה היסטורית ושהאנשים באשר הם אנשים משתייכים להיסטוריות ולתרבויות פרטיקולריות שעיצבו אותם.
ועם זאת, התודעה ההיסטורית אינה אובייקט שמתקיים מעל ומעבר לקיום שלנו אלא "זרם שבו אנו נעים ומשתתפים, בכל פעולה של הבנה".
כלומר, אנשים לא מגיעים לעולם לשום אובייקט ללא הבנה מוקדמת (מסוג כלשהו) שקיבלה צורתה מתוך הרצף ההיסטורי.
המסורת שבתוכה הפרשן עומד מייצרת "שיפוטים מוקדמים" שמשפיעים על כיצד הוא או היא מייצרים פרשנויות.
עבור גדמר, השיפוטים המוקדמים הללו אינם משהו שמפריע ליכולת שלנו להציע פרשנויות, אלא הן אינטגרליים למציאות האנושית והן הם מה שמאפשר הבנה (של אמנות, של ההיסטוריה) מלכתחילה.
גדמר מבקר את הוגי הנאורות על שהפגינו שיפוטים מוקדמים כנגד קיומם וחשיבותם של שיפוטים מוקדמים.
עבור גדמר, פרשנות לטקסט כוללת הלחמת אופקים.
הן הטקסט והן הפרשן מוצאים עצמם בתוך מסורת היסטורית מסוימת, מה שגדמר קורא לו "אופק".
כל אופק מבוטא דרך המדיום השפתי, והן הטקסט והן הפרשן משתייכים ל- (ומשתתפים ב-) היסטוריה ובשפה במסגרת האירוע הפרשני.
ההשתייכותיות הזו לשפה היא הקרקע המשותפת בין פרשן וטקסט שמאפשרת את ההבנה.
כפי שפרשן מבקש להבין טקסט מסוים, אופק משותף צומח מתוך הלחמת שני האופקים (של הטקסט ושל הפרשן).
ההלחמה הזו אין משמעה שהפרשן כעת מבין הבנה אובייקטיבית ומלאה של הטקסט.
במקום, עלינו להכיר בכך שההבנה היא אירוע, מטיבעו ארעי, שבו העולם של הטקסט נפתח באופן חלקי בפני הפרשן.
התוצאה של כל זה היא הבנה מלאה יותר של הנושא שבבסיס המפגש מלחים האופקים.
במילים אחרות, גדמר טוען שהחוויה ההרמנויטית היא דיאלוגית באופייה.
כדי להצדיק זאת, הוא משתמש בדיאלוגים של אפלטון כמודל לגבי כיצד עלינו לקיים אינטראקציה עם טקסטים כתובים.
כדי להיות בשיחה, על הצד האחד לקחת ברצינות את האמיתות שמציג הצד השני בדיאלוג.
יותר מכך, כל משתתף בדיאלוג קשור לצד השני ותלוי בו מעצם כך ששני הצדדים מבקשים להבין האחד את השני.
בסופו של דבר, עבור גדמר, הדינמיקה החשובה ביותר בשיחה כמודל לפרשנות של טקסט מסוים היא הדינמיקה של שאלה ותשובה.
כלומר, שההבנה והפרשנות של הטקסט ישתנו על בסיס השאלות אותן ישאל הפרשן את הטקסט.
ה"משמעות" שצומחת אינה אובייקט שמונח בתוך הטקסט או בתוך הפרשן, אלא אירוע שצומח מתוך אינטראקציה בין פרשן לטקסט ושעשויה הייתה להיות שונה היה והשאלות היו אחרות.
בנוסף לעבודתו בתחום ההרמנויטיקה, גדמר גם ידוע בפרסומיו הרבים בתחום הפילוסופיה היוונית.
אף ש"אמת ומתודה" נעשה למרכזי בקריירה המאוחרת יותר שלו, רוב חייו בצעירותו סבבו סביב מחקר הספרות הקלאסית.
לדוגמה, יש שרואים את מחקריו על אפלטון כחשובים לא פחות ממחקריו בהרמנויטיקה.
הנס ברנד גיזביוס , דיפלומט ומרגל גרמני, מאנשי קשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר ולהפלת השלטון הנאצי בגרמניה.
גיזביוס נולד בארנסברג, גרמניה, ולמד משפטים.
בשנת 1933 הצטרף לשורות הגסטפו, אך פרש בעקבות אכזבתו מהמשטר הנאצי, לאחר אירועי ליל הסכינים הארוכות, שורת מעשי טבח שביצע היטלר במסווה של דיכוי התקוממות של האס אה.
בשנת 1938 הצטרף למודיעין הצבאי הגרמני, האבווהר, שראשיו ובהם וילהלם קנריס והנס אוסטר היו מראשי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, ועסקו בתכנון קשר לרציחתו של אדולף היטלר ולהפלת משטרו.
גיזביוס נשלח על ידי האבווהר לשווייץ, בתפקיד סגן קונסול בציריך.
שם ניהל את מגעי הקושרים עם איש המודיעין האמריקני אלן דאלס, שנועדו לקבל תמיכה מערבית במשטר החדש, לאחר רציחת היטלר.
ב-20 ביולי 1944 שהה גיזביוס במשרד ההגנה הגרמני בבנדלר שטראסה, לאחר כישלון הניסיון להרוג את היטלר באמצעות פצצה.
הוא עמד בקשר עם מטמין הפצצה, וראש הקושרים קלאוס שנק פון שטאופנברג.
לטענתו, הפציר בשטאופנברג כל אותו היום לשלוח אנשים להרוג את יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, אשר עמד בראש ההתנגדות לקשר בברלין, אך לא הצליח להביא את שטאופנברג לכלל פעולה.
בסופו של דבר רב עם שטאופנברג וגורש מן הבניין דקות ספורות לפני שהשתלטו עליו נאמני היטלר, אשר הוציאו להורג את כל הקושרים שהיו בבניין, ובהם שטאופנברג.
יש להדגיש כי גרסה זו היא הגרסה שנתן גיזביוס לאירועים, ומכיוון ששטאופנברג הוצא להורג, לא ניתן לקבל את הצד שלו לאותו הסיפור.
לאחר כישלון הקשר ירד גיזביוס למחתרת, ובעזרת קשריו במודיעין האמריקני הצליח לקבל דרכון מזויף ונמלט לשווייץ.
לאחר המלחמה העיד נגד ראשי המשטר הנאצי במשפטי נירנברג, וכתב ספר רב-מכר בשם "To the bitter end" ("עד הסוף המר"), שבו שטח את גרסתו לאירועי הקשר.
הנס יורגן אייזנק היה פסיכולוג גרמני-בריטי, ממוצא יהודי, מהדמויות הבולטות ביותר בחקר האינטליגנציה ובחקר האישיות.
לאחר מותו נבחנו עבודותיו מחדש ורבות מהן, בפרט אלה שחיבר עם רונלד גורססארט מטיצק (Ronald Grossarth-Maticek), נחשבות לא אמינות אך גם לגבי עבודות אחרות פורסמו אזהרות אמינות.
הנס יורגן אייזנק נולד בברלין לזוג הורים שחקנים.
אביו, אדוארד אייזנק, היה צאצא למשפחה קתולית מאזור הריין, בעוד אמו, הלגה מולנדר (נולדה כרות ורנר), הייתה בת למשפחה פרוטסטנטית משלזיה.
אייזנק חשף מאוחר בחייו שסבתו מצד האם הייתה ממוצא יהודי.
הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים, אמו הייתה לבת זוגו של הבמאי היהודי מקס גלאס, איתו היגרה לפריז לאחר עלייתו של היטלר לשלטון.
היא הותירה את בנה לגדול אצל סבתו, בעברה זמרת אופרה.
כנער חילק אייזנק את התעניינותו בין נושאים אינטלקטואלים לספורט.
לדבריו הוא תיעב את הנאציזם ההולך ומתחזק.
השתלטות היטלר על מולדתו הניעה אותו לעוזבה ב-1934 לטובת לונדון.
הוא קיבל דוקטורט ב-1940 מהיוניברסיטי קולג' לונדון בהנחיית סיריל ברט.
אייזנק הושפע מגישתם של פסיכולוגים בריטים כמו סיריל ברט שעסקו במדידת תכונות אישיות, וסבר שיש להן קשר הדוק לתורשה.
בעת ובעונה אחת התעניין בביהביוריזם וביכולת לעצב התנהגות באמצעות התניות.
על הפסיכואנליזה הפרוידיאנית הייתה לו, לעומת זאת, ביקורת חריפה.
הוא תהה האם היא מסייעת במשהו למטופלים ופקפק במדעיותה.
כשב-1946 נפתח מחדש בית החולים מודסלי אייזנק התמנה לפסיכולוג מחקר בכיר.
כעבור שנה התמנה כמנהל מחלקת פסיכולוגיה.
בשנת 1950 אוניברסיטת לונדון הקימה
ב-1950 אוניברסיטת לונדון הקימה במודסלי את המכון הפסיכאטרי ואייזנק ייסד שם את מחלקת פסיכולוגיה.
הוא התמנה גם כפרופסור באוניברסיטת לונדון.
אייזנק קיבל קביעות ב"מכון הפסיכיאטרי" המסונף לקינגס קולג' לונדון, ובשנות החמישים והשישים זכו הספרים שהוציא מתחת ידיו לפופולריות רבה, והוא נחשב לאחד מבכירי הפסיכולוגים בבריטניה.
בשנות השבעים צידד בארתור ג'נסן ובקשר שזה הצביע עליו בין אינטליגנציה לבין גזע.
השקפות אלו והטעמת המרכיבים התורשתיים באישיות הפכו אותו לשנוי במחלוקת, עד כדי שבמהלך הרצאה ספג אגרוף בפרצופו מסטודנט זועם.
מנגד התעניין גם באפשרות להעלות אינטליגנציה באמצעות שיפור התזונה, אך מחקריו בנושא לא הניבו הישגים של ממש.
בשנות ה-80 ייסד את כתב העת לחקר הבדלים בין אישיים.
אייזנק התעניין גם בתחומים כמו פאראפסיכולוגיה, אסטרולוגיה וגרפולוגיה, שאותם, שלא כמו מרבית עמיתיו, לא שלל על הסף, אך ביקר את מתודולוגיית רוב המחקרים שתמכו בהם.
במאמר שפרסם בשנת 1982 תמך באפקט מרס.
אייזנק התנגד לפסיכואנליזה ואף חיבר ספר Decline and Fall of the Freudian Empire (שקיעתה ונפילתה של האימפריה הפרודיאנית) שם הצביע בין היתר על חוסר ראיות מדעיות לתאוריה, וכן טען שהפסיכולוגיה קוגניטיבית מספקת הסברים מדויקים יותר ומבוססים מדעית.
לפי תאוריית התכונות של אייזנק לאישיות קיימים שלושה ממדים:
פסיכוטיות - חברתיות (ממד שהוסיף בשלב מאוחר יותר)
לדעת אייזנק, אין קשר רציף בין נוירוטיות (יציבות נפשית נמוכה) לבין פסיכוטיות (התנהגות אנטי חברתית).
אייזנק גרס כי יש קשר בין תפקודים שונים במערכת בהעצבים ובין מופנמות ומוחצנות.
לפי אייזנק, סף הגירוי העצבי קובע את התכונות של מוחצנות ומופנמות, כיוון שסף הגירוי משפיע על העוצמה של הגירוי (יכול להתבטא במגוון של דרכים, כמו גירויים חזותיים או ווקליים) שתיקלט אצל האדם.
אצל אדם שסף הגירוי שלו גבוה יקלטו רק גירויים חזקים, ולא יהיה לו נוח בסביבה עם גירויים חלשים (מוזיקה קלאסית, צבעים חלשים ומעטים...), ולהפך, אצל אדם בעל סף גירוי נמוך יעברו כמעט כל הגירויים, והוא יחוש לא בנוח בסביבה עם גירויים חזקים (מוזיקה רועשת, הרבה צבעים חזקים...).
בן אדם מוחצן מאופיין כבעל סף גירוי גבוה, ובן אם שהוא מופנם מאופיין כבעל סף גירוי נמוך).
הנס אייזלר היה מלחין יהודי-גרמני-אוסטרי.
בנו של הפילוסוף רודולף אייזלר ואחיהם הצעיר של הפוליטיקאים גרהארט אייזלר ורות פישר.
אייזלר נולד בלייפציג, שבה אביו, שהיה יהודי, שימש כפרופסור לפילוסופיה.
בשנת 1901 עקרה המשפחה לווינה.
במלחמת העולם הראשונה נלחם בחזית כחייל בצבא האוסטרו-הונגרי ונפצע פעמים אחדות במהלך קרבות.
עם שובו לווינה, לאחר תבוסת אוסטריה, החל ללמוד אצל המלחין ארנולד שנברג.
תחת הדרכתו למד אייזלר בשנים 1919–1923. אייזלר היה הראשון מבין תלמידיו של שנברג שכתב בשיטת שנים-עשר הטונים (השיטה הדוֹדאקפונית) או בשיטה הסריאלית.
באותן שנים החל לפתח תודעה מרקסיסטית.
בשנת 1925 עבר הנס אייזלר לברלין, שהייתה אז מרכז שוקק של ניסיונות חדשניים במוזיקה, בתיאטרון, בקולנוע, באמנות החזותית ופוליטיקה.
היצירות שחיבר עם הזמן הלכו ונטו לעבר נושאים פוליטיים, ולצערו של שנברג מורו, "פופולריים" יותר בסגנונן, שניכרו בו השפעות של ג'אז ושל קברט.
בו בזמן, התקרב אייזלר למחזאי והמשורר ברטולט ברכט, שהתקרב למרקסיזם אף הוא באותם ימים.
שיתוף הפעולה בין השניים נמשך עד סוף חייו של ברכט.
אייזלר חיבר מוזיקה לאחדים ממחזותיו של ברכט: "הצעדים ננקטו" (1930), "הָאֵם" (1931) ו"שווייק במלחמת העולם השנייה" (1944).
השניים חברו יחד גם בכתיבת שירי מחאה.
לשירי מחאה היה תפקיד ניכר בטלטלה הפוליטית של רפובליקת ויימאר בשנות השלושים המוקדמות.
"שיר הסולידריות" (Solidaritätslied) שחיברו השניים הפך מעין המנון מיליטנטי פופולרי שהושר בצעדות מחאה ובישיבות ציבוריות בכל רחבי אירופה, וה"בלדה על סעיף 218" הייתה לשיר הראשון בעולם המוחה נגד החוקים האוסרים הפלות מלאכותיות.
שירים מסוג זה פרי עטם של ברכט ואייזלר נטו להביט על העולם "מלמטה" - דרך עיניהם של החלכאים והנדכאים, בני המעמד התחתון: פועלים עניים, מובטלים, זונות וכיוצא בזאת.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוחרמו המוזיקה של אייזלר ושירתו של ברכט על ידי השלטונות.
שני היוצרים "הצטרפו" לאותו דור של גולים אנטי-נאציים שביקשו מקלט בארצות הברית.
בניו יורק אייזלר לימד קומפוזיציה ב"ניו סקול" וחיבר מוזיקה קאמרית ומוזיקה דוקומנטרית.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר אייזלר ללוס אנג'לס וחיבר מוזיקה לסרטים דוקומנטריים ולשמונה סרטים הוליוודיים; שניים מהם היו מועמדים לפרס אוסקר.
בשנת 1947 חיבר יחד עם תאודור אדורנו את הספר "הלחנה לסרטים".
ביצירות קאמריות ומקהלתיות מתקופה זו שב אייזלר להלחין בשיטת שנים-עשר הטונים, שאותה זנח בברלין.
יצירתו "ארבע עשרה דרכים לתאר את הגשם", שחוברה לכבוד יום הולדתו השבעים של ארנולד שנברג, נחשבת ליצירת מופת בז'אנר זה.
שתי יצירותיו החשובות ביותר של אייזלר משנות השלושים והארבעים הן "סינפוניה גרמנית" (Deutsche Sinfonie) המונומנטלית – סימפוניה כורלית באחד עשר פרקים המבוססת על שירים מאת ברכט ואיניאציו סילונה, ומחזור שירים שיצא לאור בשם "Hollywood Songbook".
בלחניו לטקסטים של ברטולט ברכט, אדוארד מריקה, פרידריך הלדרלין ויוהאן וולפגנג פון גתה קנה לעצמו אייזלר מוניטין כאחד מבכירי מלחיני הלידר במאה העשרים.
הקריירה המבטיחה של אייזלר בארצות הברית נקטעה עקב המלחמה הקרה.
הוא היה מהראשונים ששמם הוצב ב"רשימה השחורה של הוליווד" על ידי מנהלי אולפני הצילומים.
בשתי חקירות שערכה ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית הואשם אייזלר בהיותו "קרל מרקס של המוזיקה" ו"הסוכן הסובייטי הראשי בהוליווד".
אייזלר שב לגרמניה והתיישב בברלין המזרחית, שם הלחין את "מחורבות קמת" ("Auferstanden aus Ruinen") - המנון גרמניה המזרחית: מחזור של שירים בסגנון קברט למלא שירים סאטיריים מאת קורט טוכולסקי ומוזיקת ליווי לתיאטרון, לסרטים ולטלוויזיה.
יצירתו השאפתנית ביותר מאותה התקופה, האופרה "יוהאן פאוסטוס", הותקפה על ידי הצנזורים הקומוניסטים ומעולם לא הושלמה.
למרבה האירוניה, חמש שנים לאחר גירושו מארצות הברית, אייזלר אולץ שוב להעיד בשימועים שבהם נאמנותו המדינית הייתה מוטלת בספק.
אף על פי שהמשיך לעבוד כמלחין וללמד בקונסרבטוריון של ברלין המזרחית, גדל הפער בין אייזלר לפקידי התרבות של מזרח גרמניה בעשור האחרון לחייו.
אייזלר מעולם לא התגבר לחלוטין על מותו של ברכט בשנת 1956, ושנותיו האחרונות התאפיינו בדיכאון ובבריאות גופנית הולכת ומתרופפת.
הנס אייזלר נפטר במזרח ברלין ונקבר ליד ברכט בבית הקברות דורותיאנשטאדט (Dorotheenstadt).
הנס אספרגר או בשמו המלא יוהאן פרידריך קארל אספרגר היה רופא ילדים, פסיכיאטר ילדים ומחנך אוסטרי שעל שמו קרויה תסמונת אספרגר.
אספרגר תרם לחקר ההפרעות שבספקטרום האוטיסטי ולביסוסן של שיטות טיפול בהפרעות אלה בחינוך המיוחד.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת וינה והיה חבר באקדמיה לאופולדינה.
מחקר שפורסם ב-2018 קבע כי אספרגר שיתף פעולה עם הנאצים בתוכנית T4 - אותנסיה, שבמסגרתה נרצחו ילדים שנחשבו פגומים.
אספרגר גדל בחווה בהאוסברון, מחוץ לעיר וינה, כבן הבכור בין שלושת בניהם של יוהאן אספרגר, רואה חשבון, ושל סופי לבית מסינגר.
הבן השני מת זמן קצר אחרי הלידה.
מילדותו הצטייר כאדם די מסוגר מבחינה חברתית שאהב טבע וספרות.
ניכר בו כישרון לשפות והוא התעניין במיוחד ביצירותיו של המשורר האוסטרי פרנץ גרילפרצר שמשיריו נהג לצטט תכופות בפני חבריו לכיתה.
נהג באותה תקופה גם לצטט את עצמו ולהתייחס לעצמו מנקודת מבט של גוף שלישי.
הוא היה חבר בתנועת הנוער הקתולית "בונד נוילנד" שפעלה באוסטריה בשנות ה-20-ה-30. אחרי לימודי תיכון בגימנסיה הומנית, סיים אספרגר בשנת 1931 לימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
הוא שימש גם כיועץ מומחה במערכת החינוך הרגילה ולחינוך מיוחד).
בשנת 1934 עשה השתלמות בבית חולים פסיכיאטרי בלייפציג, בגרמניה, כמו כן בפוטסדאם.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת אספרגר כקצין רפואה בקרואטיה.
אחיו הצעיר נהרג בקרב סטלינגרד.
פסיכיאטר יהודי בשם ג'ורג' פראנקל שהיה מאבחן ראשי בקליניקה של אספרגר היגר מאוסטריה לארצות הברית והתקבל לעבודה אצל לאו קנר.
באוקטובר 1944 יחד עם האחות ויקטורינה זאק פתח אספרגר בית ספר לחינוך מיוחד שפעל במשך ארבעה חודשים והעניק טיפולים לוגופדיים, על ידי מוזיקה, דרמה וחינוך גופני.
בית הספר נהרס בהפגזות בעלות הברית.
האחות זאק נהרגה בעצמה וחלק רב מכתביו של אספרגר אבדו.
אחרי 1944, בעקבות פרסום עבודתו על הילדים עם "פסיכופתיה אוטיסטית", קיבל קביעות כמרצה בקתדרה לרפואת ילדים של אוניברסיטת וינה.
אספרגר לא הצטרף כחבר למפלגה הנאצית.
יש עדויות שבמסגרת עבודתו בהתאם למדיניות ה"אותנסיה" הכפויה לצורך שמירת "היגיינת הגזע" האוגניסטית ו"ההתייעלות" הכלכלית-החברתית, מימי המשטר הנאצי, חתם אספרגר על כמה תעודות רפואיות על נכויות או מחלות חשוכות מרפא אצל ילדים, לא פעם בהסכמת ההורים, עם המלצה לשליחתם למוסדות שבהם הושם למעשה קץ לחייהם (המוסד "אם שפיגלגרונד").
הוא נתבקש לערוך רשימות של ילדים בעלי נכויות ומומים העשויים להתאים לתוכניות חינוכיות מיוחדות, והילדים שלא נמצאו מתאימים נשלחו על ידי השלטונות למותם במסגרת "תוכנית יקליוס".
לפי סטיב זילברמן, מחבר הספר "NeuroTribes", לא רצה אספרגר לסכן כנראה את מעמדו ואף את חייו.
הוא מונה בתפקידיו בבית החולים ובאוניברסיטה בווינה על ידי מורו, פרנץ המבורגר, שהפך לאחד מתומכיו הנלהבים של המשטר הנאצי, ולנקיטת עמדות פומביות המנוגדות לתעמולת המשטר היה מחיר כבד.
אחרי המלחמה גאורג פראנקל חידש את קשריו עם אספרגר, ושניהם ביקרו זה אצל זה.
זילברמן מאמין כי מול מדיניות השלטון הנאצי השתדל אספרגר להגן על הילדים שטופלו במחלקתו באמצעות שימת דגש על "ערכם החברתי" וחיוניות הטיפול בהם.
הוא סבור שסיפוריו של אספרגר אחרי המלחמה על כמה פשיטות של הגסטפו בבית החולים היו אמיתיים.
עם זאת, ספרו של זילברמן התפרסם כשנתיים לפני המחקר שחשף את מעורבותו המלאה של אספרגר בתנועת האוגניקה וקשרים נוספים שהיו לו בתוך המפלגה הנאצית.
אחרי המלחמה המשיך בעבודתו הטיפולית והחינוכית בווינה, ובין מטופליו נמנתה גם אלפרידה ילינק, לימים סופרת כלת פרס נובל לספרות.
בשנים 1957–1962 כיהן אספרגר כמנהל בית החולים לילדים העיר אינסברוק וכפרופסור באוניברסיטה המקומית.
ב-1962 התמנה לפרופסור לרפואת ילדים ומנהל בית החולים לילדים האוניברסיטאי בווינה.
הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 1977.
אספרגר נפטר בווינה בשנת 1980.
בשנת 1943 חקר ד"ר לאו קנר מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס קבוצה של 11 ילדים בעלי מאפיינים מיוחדים וטבע לגביהם את המונח "אוטיזם בילדות מוקדמת" (Early infantile autism).
בשנת 1944 בעבודת הדוקטורט שלו תיאר אספרגר ארבעה ילדים בעלי קשיים בהשתלבות חברתית.
בלי לדעת על הפרסום של קנר שפורסם רק שנה אחת קודם לכן, קרא אספרגר לסוג האישיות שתיאר "פסיכופתיה אוטיסטית", הפרעת אישיות יציבה המאופיינת בבידוד חברתי.
לפי גינטר קרמר מציריך, התבסס אספרגר במחקריו אלה על טיפול ב-400 ילדים.
למרות יכולות אינטלקטואליות כמעט נורמליות, הראו הילדים קושי ניכר בתקשורת בלתי מילולית, בכלל זה בשימוש הולם במחוות גופניות ובנימת קול בשיחה, יכולת דלה לאמפתיה קוגניטיבית או אפקטיבית, נטייה לעשות אינטלקטואליזציה של רגשות ונטייה להשתמש בסגנון דיבור ארכני, לא קשוב ופורמלי מדי (צורת דיבור של "פרופסורים קטנים").
הילדים התאפיינו גם בתחומי עניין משונים, שאחריהם היו כרוכים במידה אובססיבית.
ייתכן ואובססיביות זו, אשר גורמת להם להשקיע את כלל משאביהם האינטלקטואלים בנושא צר בלבד, היא הגורמת לאמונה השגויה כי הנ"ל הם תמיד בעלי רמת משכל גבוהה מהממוצע.
זאת בנוסף לנטייה הרווחת להדגיש בעיקר מקרים המלווים באינטליגנציה מעל הנורמלי, בהם במיוחד מורגש הפער בין יכולות אינטלקטואליות גבוהות למדי לבין "כישורי חיים" נמוכים.
עם ארבעת המקרים של ילדים בעלי תסמינים אוטיסטים שאספרגר דיווח עליהם בעבודתו המפורסמת ושהוא עקב אחריו עד לבגרות נמנה פריץ ו.
שהפך לימים לפרופסור לאסטרונומיה ופתר טעות בעבודותיו של ניוטון אותה גילה מילדותו.
בניגוד לחולים של קנר, הילדים שתוארו על ידי אספרגר לא הקרינו ריחוק וסגירות.
הם גם פיתחו, לעיתים בטרם עת, דיבור בעל תחביר מסובך, ולמעשה לא ניתן היה לאבחן אותם בשנות החיים הראשונות (גיל האבחון הממוצע עומד על גיל 6–7 שנים).
אספרגר הדגיש את אופייה המשפחתי של התסמונת שזיהה, ואף שיער שהמאפיינים האישיותיים הועברו בראש ובראשונה על ידי זכרים (תפיסה מקובלת בתסמונות הקשת האוטיסטית.
ההנחה היא כי היחס בין גברים לנשים הוא 1:4).
קדם לגילוייו של אספרגר מחקרה של חוקרת מקייב, גרוניה סוחארבה (1981-1881), שפורסם בעיתונות המדעית הרוסית (1925) ואחר כך הגרמנית בשנת 1926. היא תיארה מקרים של ילדים שסבלו מ"פסיכופתיה סכיזואידית" או "אקסצנטרית", שהיא קראה לה מאוחר יותר "פסיכופתיה אוטיסטית" או "עם הימנעות פתולוגית".
עבודתו של אספרגר פורסמה לראשונה בגרמניה, ונחשפה לעולם דובר האנגלית בעיקר בשנת 1981, כאשר פרסמה החוקרת לורנה וינג תיאורי מקרים שבהם הופגנו סימפטומים דומים.
תיאורי המקרים שלה, שאפיינו התנהגות שאותה כינתה "תסמונת אספרגר", טשטשו במידת מה את ההבדלים בין התיאורים של קנר ואספרגר, מכיוון שהיא כללה בין ילדי תסמונת אספרגר ילדים עם פיגור שכלי מתון, כמו גם ילדים שהציגו איחור בהתפתחות שפה בשנות חייהם הראשונות, בעוד אספרגר התייחס לבעלי מנת משכל כמעט נורמלית.
מאז ניסו מספר מחקרים לייחד את תסמונת אספרגר כתסמונת שונה מאוטיזם ללא פיגור שכלי, אך העדר קונצנזוס על הקריטריונים האבחנתיים המאפיינים את תסמונת אספרגר הקשה על כך.
אף על פי כן קיבלה התסמונת הכרה במדריך האבחנות DSM IV של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית.
היא הוצאה מן המדריך DSM-5 משנת 2010 שראה בה חלק לא ייחודי בספקטרום האוטיסטי.
החל משנת 1964 כיהן אספרגר כראש התחנה הטיפולית-רפואית של הארגון SOS-Kinderdörfer ( (SOS - כפרי ילדים) השוכנת בכפר הינטרבריהל שבאוסטריה התחתית.
אספרגר התחתן בשנת 1934 עם חנה לבית קלמון, ילידת הידינגזל, וסטפאליה, ונולדו לו בהמשך 5 ילדים, מתוכם ארבע בנות (גרטרוד, הדוויג, מריה, בריסיטה) מהן שתיים למדו רפואה.
מריה אספרגר פלדר (ילידת 1946) היא פסיכיאטרית ילדים מומחית, שהתמחתה בטיפול בילדים אוטיסטים וחיה ופועלת בציריך.
הנס אספרגר הבן ושתיים מהבנות בחרו במקצועות בתחום החקלאות.
1964 - יושב ראש של החברה הבינלאומית לחינוך מיוחד
1967 - נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה
1980-1946 יושב ראש החברה האוסטרית לחינוך טיפולי
1981 לורנה וינג, פסיכולוגית בריטית, כינתה את התסמונת שתוארה על ידי אספרגר ועל ידה בשם "תסמונת אספרגר"
1991 - כתביו תורגמו לאנגלית על ידי אוטה פאריח
2009 - יום הולדתו, 18 בפברואר, הוכרז "היום הבינלאומי של תסמונת אספרגר"
במשך חייו פרסם מעל 350 מאמרים רפואיים.
(על האבחנה המבדלת של האוטיזם הילדותי המוקדם)
(חינוך טיפולי - מבוא בפסיכופתולוגיה של הילד - לרופאים, מורים, פסיכולוגים, שופטים ועובדות סוציאליות)
50 שנות רפואת ילדים ופדולוגיה)
הנס אלברכט בתה היה פיזיקאי גרמני-יהודי-אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1967. במלחמת העולם השנייה בתה היה ראש המחלקה התאורטית במעבדה הלאומית לוס אלמוס לתכנון פצצת האטום הראשונה, במסגרת פרויקט מנהטן.
שם מילא תפקיד מפתח בחישוב המסה הקריטית של הפצצה, ועסק בעבודה תאורטית על שיטת הקריסה של פצצת הביקוע הגרעיני "איש שמן" (שהוטלה על נגסאקי).
במהלך רוב הקריירה שלו עבד כפרופסור באוניברסיטת קורנל.
הנס בתה נולד בשטראסבורג, שהייתה שייכת באותה עת לגרמניה וכיום שייכת לצרפת.
הוא אמנם נולד לאם יהודייה, אך התחנך כאביו הנוצרי-פרוטסטנטי ומשבגר ראה עצמו כאתאיסט.
למד בפרנקפורט וסיים דוקטורט באוניברסיטת מינכן, ב-1928, בהדרכת ארנולד זומרפלד.
לאחר מכן עבד באוניברסיטת קיימברידג' ואצל אנריקו פרמי ברומא.
עם עליית הנאצים לשלטון עבר לבריטניה.
משם, בשנת 1935, עבר לארצות הברית והצטרף לאוניברסיטת קורנל כפרופסור, ומאוחר יותר לפרויקט מנהטן, שם היה מהדמויות החשובות ביותר.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, בתה אף מילא תפקיד חשוב בפיתוח פצצות מימן גדולות, אף שקיווה שבפרויקט יוכח שהדבר אינו אפשרי.
מאוחר יותר, חבר בתה לאלברט איינשטיין ולאחרים, בוועדת החירום של מדעני האטום, שבאה להזהיר את הציבור מפני שימוש נוסף בפצצת אטום ונגד המרוץ הגרעיני של ארצות הברית וברית המועצות.
כמו כן, הוא השפיע על הבית הלבן לחתום על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים ב-1963. בתה הוא אחד המדענים היחידים שפרסמו לפחות מאמר חשוב אחד במקצועו בכל אחד מהעשורים בהם נמשכה הקריירה המקצועית שלו, קריירה שארכה כ-60 שנה, ולא פסקה אף בשנות חייו האחרונות.
בתה זכה בפרס נובל בפיזיקה ב-1967 על עבודתו על נוקליאוסינתזה כוכבית, אולם תרומותיו באו לידי ביטוי גם בתחומי האלקטרודינמיקה הקוונטית, הפיזיקה הגרעינית, ופיזיקת המצב המוצק.
בנוסף לפרס נובל זכה להוקרה ולאותות כבוד נוספים, בהם מדליית מקס פלאנק (1955), מדליית אדינגטון (1961), המדליה הלאומית למדעים (1975) ומדליית ברוס (2001).
אחד מתלמידיו הוא הישראלי פרופ' מיכאל קירסון ממכון ויצמן ברחובות, אשר את הדוקטורט שלו עשה בהנחייתו.
הנס ברינקר, או מחליקיים של כסף הוא ספר ילדים מאת הסופרת האמריקאית מרי מייפס דודג', שפורסם בשנת 1865. הספר עוסק בהרפתקאות של אח ואחות הולנדים עניים ובקשרי הגורל בינם לבין אנשים אחרים.
בפרק 18 בספר מופיע לראשונה המשל על הילד ההולנדי שסתם פרצה בסכר באצבעו.
הספר עוסק בילדים הנס וגרטל ברינקר, מהכפר ברק שנמצא צפונית לאמסטרדם שבהולנד, ועל מספר דמויות ועל הקשרים הקושרים את גורלן.
אביהם של הנס וגרטל, רף ברינקר, נפגע בראשו בתאונת עבודה לפני 10 שנים, בעת שעבד בהקמת סוללות להגנה מפני הצפות.
האב איבד את בינתו ואת זכרונו, ומאז המשפחה חיה בעוני קשה, כאשר אם המשפחה והילדים מנסים להתפרנס כמיטב יכולתם.
זמן קצר לפני הפגיעה בו הסתיר האב את חסכונות המשפחה, וכן הפקיד בידי אשתו שעון כסף מסתורי ואמר לה שבבוא היום ידרש לו מחדש.
הנס הוא בן 16 וגרטל בת 12, הם מחליקים על הקרח באמצעות כפיסי עץ שהנס התקין, כתחליפים למגלשי מתכת.
הזמן הוא זמן החורף בהולנד בתחילת המאה ה-19 ואנשים רבים מחליקים בתעלות קרח הן לשם הנאה וכאמצעי תעבורה נוח לשם מעבר בין העיירות והכפרים בסביבה.
שני הילדים עובדים קשה לפרנסת המשפחה בעבודות מזדמנות, ובימי החורף כאשר יש פחות עבודה הם גם הולכים לבית הספר.
מספר ילדים עשירים יותר לומדים יחד עם הנס וגרטל.
הילדה היא בתו של סוחר אמיד, ולכבוד יום הולדתה של אמה היא מארגנת תחרות החלקה לנערים ולנערות, שיתקיים בעוד מספר שבועות.
הפרס הראשון הוא מחליקי כסף - אחד לבנים ואחד לבנות.
קרל מלגלג לילדים העניים הלובשים סחבות, אולם הילדה, שרוצה שהאחים ישתתפו גם הם בתחרות ההחלקה, מציעה להנס כסף כדי שיקנה מחלקיים.
הנס מסרב בתחילה לכסף אולם נאות לקבל אותו כאשר הילדה מכריזה כי היא מתכוונת לשלם לו בתמורה למחרוזת מעץ לבן שדומה לזו שגילף עבור גרטל.
הנס נאות לקבל את הכסף ומחליט לקנות מחלקיים לאחותו.
פטר, ידידה של הילדה, מבקש מהנס מחרוזת נוספת עבור אחותו.
הנס רוצה לקנות בכסף מצרכים שהאם זקוקה להם אבל היא מתעקשת שהכסף ניתן לו עבור מחליקיים.
בדרכו לקנות אותם, הנס פוגש במקרה ברופא שנחשב לטוב ביותר בהולנד, דוקטור בקמן, ומבקש ממנו לנסות לסייע לאביו.
הרופא שנראה שרוחו רעה עליו, נעתר לבקשתו, ובשל דמיונו של הנס לבנו האבוד הוא מסכים לבקר בעוד שבוע את המשפחה.
בינתיים יש ימי חופשה וחלק מהנערים בכיתה, בהנהגתו של פטר, רוצים לצאת להחלקה על הקרח במסע של מספר ימים, עד האג ובחזרה דרך אמסטרדם, הארלם, וליידן.
מתלווים אליהם בין היתר יעקב השמן ובן דודו שהגיע לביקור מאנגליה.
הנערים מחליקים על הקרח למרחק 27 קילומטרים, עד העיר הארלם, שם הם מתעתדים לסעוד ארוחת צהריים במסעדה.
פטר מגלה לחרדתו שארנקו, שבו היה הכסף של כל הילדים אבד.
בצר להם הם פונים לחזור חזרה לברק.
זמן קצר לאחר מכן הם נתקלים בהנס.
מצבו של רף הורע מאד, והנס נמצא בדרכו אל ליידן, בתקווה למצוא בה את דוקטור בקמן בבקשה שיקדים את ביקורו.
בדרכו נתקל הנס בארנקו של פטר, וזיהה אותו לפי העור הצהוב שלו.
הנס מחזיר לפטר את הארנק וכך יכולים הנערים להמשיך במסעם.
פטר אסיר תודה להנס, ומציע לסייע לו, הוא יעביר את ההודעה לרופא בליידן, וכך יוכל הנס לשוב לאמו המטפלת באביו.
בנוסף פטר אומר להנס שאביו זקוק לעובד שיגלף להם עמודי שער לבית הקיץ החדש שלהם, והוא חושב שהנס יוכל לקבל את העבודה.
הנס חוזר חזרה והילדים האחרים ממשיכים במסע.
בלילה תופס פטר גנב שניסה לשדוד את הכסף מחדרם.
בדרכם הם פוגשים סירות קרח המחליקות בתעלות ומסיעות אנשים.
הילדים משלימים את מסעם ופטר, שלא מוצא את דוקטור בקמן, משאיר לו מכתב בבקשה לבוא לעזרת משפחת ברינקר.
דוקטור בקמן מקבל את המכתב ומגיע לביקור בבית משפחת ברינקר.
הוא מבקש רשות מהאם לבצע ניתוח מסוכן בראשו של רף ברינקר, כדי להסיר גוש שלוחץ על מוחו.
דוקטור בקמן והשולייה שלו מבצעים את הניתוח בבית המשפחה, הניתוח מצליח ורף בינקר שב לדבר ולזהות את סביבתו.
הרופא אינו דורש כסף תמורת הטיפול, אולם אומר לאם כי האב נזקק למזון קל לעיכול כמו דגים ויין לבן.
הנס שוקל למכור את מגלשיו כדי לממן את המזון אולם משלוח של מזון מגיע מטעם הרופא ומשכנים.
לאחר מספר ימים פטר מוצא עבודה עבור אביו של הנס.
בינתיים נזכר רף במקום בו החביא את הכסף של המשפחה, ליד עץ צעיר.
האם ופטר מחפשים את המטמון בקרבת עץ, אולם מעלים חרס בידם.
בעקבות מקרה, מוצא הנס את הכסף סמוך לעץ אחר שנכרת ולידו החביא האב את הכסף.
בתוך כך, נזכר רף ברינקר ומגלה לבני המשפחה כי שעון הכסף שייך לאדם צעיר, שגם נתן לו מכתב שאבד.
רף סייע לצעיר להמלט מהולנד בעקבות אסון שקרה לו, אולם הוא אינה זוכר את שמו.
דוקטור בקמן בא לביקור ומתברר כי השעון שייך לבנו.
הבן היה השולייה של אביו, ובאותם ימים היה מקובל כי הכנת תרופות נעשית על ידי רופאים או רוקחים פרטיים.
בנו של דוקטור בקמן הכין בטעות תרופה בצורה לא נכונה שהייתה עלולה להרוג את החולה בו טיפלו.
האב גילה זאת בזמן ונמנע מלתת את התרופה הרעילה, אולם החולה נפטר מסיבה אחרת.
הבן שלא ידע זאת חשב שבטעות הרג אדם, ולכן ברח מהארץ ושינה את שמו.
הילדים המנסים לזכות במחליקי כסף בתחרות החלקה על הקרח, המורכבת מממרוצי החלקה לאורך קילומטר.
יש לזכות בשני מרוצים כדי לזכות בתחרות.
בשני המרוצים הראשונים לנערים זוכים פטר וקרל.
אולם השרוך במחליקיים של פטר נקרע סמוך למרוץ השלישי.
הנס מתעקש לתת לו את השרוך שלו, בטענה שהסיכוי של פטר לזכות גבוה בהרבה מהסיכוי שלו עצמו.
פטר וגרטל זוכים בתחרות וכל אחד מהם מקבל מחליקי כסף ופרחים.
גרטל הנרגשת רצה אל בית אמה עוד בתום טקס הניצחון.
רף נזכר בשמו של בנו של הרופא, אולם מתקשה לזכור לאן הלך.
פטר וחבר נוסף מגיעים לבית כדי לתת לגרטל תיק למחלקיים, שהוא חלק מפרס התחרות, שלא הספיקה לקחת.
התיק יוצר בברמניהגם באנגליה ובעקבות זאת נזכר רף כי לשם הלך בנו של דוקטור בקמן.
ומתברר שהוא הקים שם מפעל מצליח לייצור מוצרי עור.
בעקבות כך מוצא הרופא את בנו האבוד.
בסוף הספר הנס מצהיר כי להיות רופא הוא העיסוק הנאצל ביותר.
דוקטור בקמן שומע זאת ומחליט לאפשר לסייע בלימודיו של הנס באוניברסיטה, ולאחר מכן להפוך אותו לשולייה שלו.
בנו של הרופא מוכר את המפעל ועובר להולנד כדי לפתוח בה חנות.
רף מתמנה להיות עוזרו של בנו של הרופא בחנות.
עלילת הספר מתרחשת בהולנד, אף כי נכתב בטרם ביקרה מחברתו בהולנד.
בפרק 18 של הספר, הנקרא "חברים לעת צרה" (Friends in Need), קוראים הנס וחבריו לכיתה סיפור הנקרא 'גיבורהּ של הארלם'.
גיבור הסיפור, ילד בן 8 שאינו מזוהה בשמו, יוצא מהעיר אל צדו השני של סכר הפולדר המקומי, כדי למסור עוגות לאיש עיוור.
בדרכו חזרה לעיר מבחין הילד בפרצה זעירה בסכר דרכה החלו לזרום מים.
הילד מבין כי המים עלולים לסחוף את הסכר ולהציף את העיר.
בהבזק של רגע הוא מטפס על הסוללה וסותם בזרתו את הפרצה.
הוא זועק לעזרה אך איש לא שומע והוא מבלה את הלילה הצונן על הסוללה.
עם שחר מבחין אחד התושבים בילד וממהר להזעיק עזרה, שמגיעה עד מהרה.
בשלב זה קוטע המורה את הקראת הסיפור כדי לגעור בתלמידה ג'ני.
אחד התלמידים, בן, אומר לחברו למבר כי שמע על התקרית בעבר, אך לא ידע שהיא אכן ארעה.
על כך משיב למבר בהתרגשות כי הסיפור אמיתי בעליל, כפי שסיפרה לו אמו לפני שנים.
"אין איש בהולנד שלא יודע זאת" מצהיר למבר ומוסיף כי הילד מייצג את נשמתה של אומה שלמה: "אין דליפה שיכולה להתגלות בפוליטיקה, כבוד או שלום הציבור, שמיליון אצבעות אינן נכונות לעצור, בכל מחיר".
בן מניח ללמבר לומר את המילה האחרונה בנושא והפרק מסתיים.
ספרה של דודג' מתאר את הולנד כאומה אידילית של חוואים אמיצים, ישרים ויראי-שם המתהלכים בקבקב עץ.
בזכות הספר נפוץ המשל על הילד ההולנדי והאצבע בסכר, שהם ככל הנראה פרי דמיונה של דודג', בקרב הציבור האמריקאי.
עם השנים יוחס שם גיבור הספר, הנס ברינקר, לילד האלמוני עליו קוראים הנס וחבריו בפרק 18.
הספר תורגם להולנדית כבר בשנת 1867 על ידי פ.
Andriessen), שהעיר בפתיחתו כי "סיפור מתוק זה הוא כולו השקפת המחברת".
תיירים אמריקאים שביקרו בהולנד התאכזבו לגלות שהמקומיים לא מכירים את הסכר, הילד או הסיפור הקשור בהם.
לטובתם הציבה לשכת התיירות ההולנדית בשנת 1950 פסל בעיירה ספארנדם המנציח את הילד ואצבעו שבסכר.
רק בשנת 1954 שוכתב הסיפור בהולנדית כך שיתרחש בעיירה ספארנדם.
נאמר על דודג' :"מעטים האנשים שעשו יותר ממנה להעלאת רמתה של ספרות הילדים" (אלמוני) .
- הנס ברינקר או מחליקי הכסף הוא הטוב והידוע בספריה.
הספר יצא לאור בעברית לראשונה ב-1944 בשם "מחליקיים של כסף" בעיבודו של פייר-ז'יל אטצל (בשם העט "סטאל") ובתרגום ליב חזן, ושמה של הסופרת מופיע בו בטעות כ"דודג' וסטל".
בשנת 1976 תרגם את הספר י בן פינחס בהוצאת יסוד בשם "מחליקי כסף".
בשנת 1994 יצא הספר לאור בתרגומה העברי של יעל רון-לרר.
מקרה אמיתי דומה למעשייה האמריקאית התרחש בהולנד בשנת 1953 במהלך שיטפון הים הצפוני.
ראש העיירה ההולנדית ניברקרק הורה להשיט ספינה לתוך פרצה בסכר, ובכך הציל את העיירה מהשיטפון.
הנס מרטין בליקס (בשוודית: Hans Martin Blix; נולד ב-28 ביוני 1928) הוא איש ציבור שוודי שכיהן בין היתר כיושב ראש הסוכנות לאנרגיה אטומית.
בליקס נולד באופסלה ולמד באוניברסיטת אופסלה ובאוניברסיטת קולומביה.
קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1959 התמנה לדוקטור למשפטים באוניברסיטת סטוקהולם, ובשנת 1960 מונה לפרופסור חבר למשפט בינלאומי.
כיהן כשר החוץ השוודי וכיושב ראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
מ-2004 מכהן בליקס בתור יושב ראש ועדת מעקב לתפוצה של נשק להשמדה המונית.
הוועדה ממומנת על ידי ממשלת שוודיה.
בשנת 2016 זכה בפרס פולברייט.
הָנס (שמואל) בַּייט היה עוזרה של הנרייטה סאלד, ומנהל ארגון עליית הנוער אחריה.
בשנת 1943 היה בין היוזמים והמארגנים של עליית ילדי טהראן.
הנס בייט נולד בבלייכרודה שבגרמניה כבן למשפחה מתבוללת.
אביו היה סוחר אריגים, ויושב ראש של כמה אגודות מקומיות.
בעודו תלמיד נעשה ציוני מתוך הכרה.
כעבור זמן קצר מילא תפקידים בראש תנועת הנוער הציונית, ב"תכלת לבן" ובאגודת המשוטטים הצעירים היהודים.
הוא רצה ללמוד רפואה, אך בשל קשיים כלכליים בחר מקצוע אחר ונעשה בנקאי בברלין.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הקימה "ברית העולים" (תנועת הנוער החלוצית הראשונה בגרמניה) מרכז הכשרה בצפון גרמניה, והנס בייט מונה ל"מנהל הכספים" שלה.
כשאזלה הפרוטה מקופת התנועה, השלים את החסר מכיסו הפרטי.
ב-1926 הגיע לראשונה לארץ ישראל, ועבד בכפר תבור.
כשחזר לגרמניה תכנן את עתידו הכלכלי בארץ, וביקש להקים מפעל שימורים.
הוא התחיל להכשיר את עצמו ולשם כך עבד בבית חרושת בבראונשווייג, ובעזרת ידידים בעלי אמצעים רכש מכונות ייצור ושלח אותן לקיבוץ עין חרוד.
אלא שהקיבוץ לא היה מוכן עדיין להקמת מפעל תעשייתי, ותוכניתו של בייט לא יצאה אל הפועל; המכונות היקרות העלו חלודה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלצו יהודי גרמניה להקים מוסדות חינוך נפרדים לילדיהם.
אף-על-פי שבייט לא היה איש חינוך בהכשרתו, היה בין הראשונים והמעטים שהכירו בכך שאין ליהודי גרמניה משימה גדולה יותר מהדאגה לעתיד הילדים.
כשנוסד המשרד הראשון לסידורם של ילדים במסגרת ה"יוּגֶנְדְהִילְפֶה" (עזרה לנוער יהודי), התנדב לעבודה וכך החל לעסוק בחינוך.
לאחר מכן נטל על עצמו את העבודה הארגונית והכספית לטובת המוסד הכפרי לילדים יהודים בהרלינגן, מוסד בניהולו של יוסף ישובי, שלימים נעשה מנהלו של כפר ילדים ונוער אהבה.
במאי 1935 עלה לארץ כנציג עליית הנוער בגרמניה.
מאז נהפך לעוזרה הנאמן של הנרייטה סאלד, שעמדה אז בראש הארגון.
ידו הייתה במפעל בכל ענפיו: הוא ביקר את הילדים במחנות העקורים באירופה ובמחנות בקפריסין, קלט את הילדים עם הגיעם ארצה, דאג לשילובם בקיבוצים ובמושבים בארץ, קיבל אותם לשיחות אישיות במשרדו בירושלים ובביתו, ודאג לקידומם המקצועי והאישי.
עם פטירתה של סאלד, בתחילת 1945, עמד בראש ארגון עליית הנוער וכיהן בתפקיד משך כשלוש שנים.
ב-26 בדצמבר 1947, יצא בייט, יחד עם חברי הנהלת הסוכנות גולדה מאיר ויצחק גרינבוים, בדרכו מתל אביב לירושלים.
בקסטל הותקף האוטובוס שוב, ובייט שלף אקדח שהחזיק ברשותו וירה לעבר התוקפים.
תוך כדי כך נפגע מכדור בראשו ונהרג במקום.
הלווייתו נערכה יחד עם עוד שישה לוחמים שנפלו בקרבות, וגופתו נטמנה בבית הקברות בהר הזיתים.
עם מותו היו בעליית הנוער יותר מעשרת אלפים חניכים.
הנס בייט נשא ב-1938 את לוטה לבית מרכס.
לשניים היו ארבעה ילדים: הגאולוג ד"ר מיכאל בייט, הגינקולוג פרופ' יורם בייט, הספרנית מרים (הנרייטה) בייט-כץ, והפסיכולוגית פרופ' רות בייט-מרום, חברת סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה.
על שם הנס בייט נקרא רחוב שמואל הנס בייט בירושלים, בית הנס בייט בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל", בית הנס בייט בכפר הנוער רמת הדסה והסמינר למורים מדריכים ע"ש הנס בייט, כמו כן מנהרת בייט בשדרות בגין בירושלים.
הנס הרמן בותמן היה מפקד מחנה ההשמדה חלמנו שהיה ממוקם במערבה של פולין.
בנובמבר 1932 היה לחבר בהיטלריוגנד וביוני 1933 - באס אס.
אחרי פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 הוצב בותמן בתחנת משטרת הביטחון בפוזנן.
באביב 1942 מונה למפקד מחנה ההשמדה חלמנו במקום האופט-שטורמפיהרר (סרן) הרברט לאנגה.
עד מרץ 1943 ניהל בותמן את פעולות רצח ההמונים במחנה.
משהופסקו המשלוחים של יהודים למחנה חלמנו באפריל 1943 הועבר בותמן ליוגוסלביה בראש 85 אנשי סגל המחנה, ושם צורפה יחידתו, שנקראה "זונדרקומנדו בותמן" (Sonderkommando Bothmann), לפלוגת הז'נדרמריה באוגדת 'פרינץ אויגן' (Prinz Eugen Division).
במסגרת האוגדה פעל בותמן נגד הפרטיזנים היוגוסלבים.
בסוף אביב 1944 נקראה יחידתו של בותמן לחזור לחלמנו ובחודשים יוני-יולי 1944 חידשה את פעולות רצח ההמונים בגזים.
באוגוסט 1944 השתתפה "זונדרקומנדו בותמן" בפעולות חיסול גטו לודז' ואחר כך עסקה בטשטוש עקבות רצח ההמונים בחלמנו על ידי שריפת גוויות הנרצחים במסגרת "מבצע 1005".
בינואר 1945 נמלט בותמן למערב גרמניה, שם נאסר על ידי הבריטים, וב-4 באפריל 1946 התאבד בתלייה בכלא הבריטי.
הנס ברטלה הוא שף קונדיטור ישראלי-גרמני שהתגייר.
ברטלה נולד בכפר מריאברון (Mariabrunn) באריסקירך שבגרמניה (על גבול שווייץ) למשפחה נוצרית מרקע נאצי שבבעלותה מלון.
בגיל 15 יצא ללימודי מגדנאות על מנת להשתלב בעסק המשפחתי, ולמד במשך שלוש שנים בקונדיטוריית "האוזר-לינדאו" הידועה.
לאחר מכן החל לעבוד בקפה "קרנדלר" בפרנקפורט.
משם עבר לעבוד במלון הילטון בברלין, ולאחר כשנה וחצי הוזמן לעבוד במלון "דולדר גרנד הוטל" היוקרתי בציריך שבשווייץ.
בשנת 1967 הוזמן ברטלה לעבוד במלון הילטון תל אביב (על ידי שף שהכיר אותו בברלין).
הוא החליט להישאר בישראל, התגייר (בגיל 23), שרת בצה"ל, ואף השתתף במלחמת יום הכיפורים כחייל בחיל התותחנים.
לאחר 12 שנות עבודה בתל אביב עבר בשנת 1979 לעבוד במלון הילטון ירושלים.
במקביל לעבודתו ברשת הילטון שימש ברטלה כמדריך בבית ספר של רשת מלונות הילטון במונקו.
בשנת 1987 עזב ברטלה את עבודתו ברשת הילטון וניהל במשך שלוש שנים את בית הספר לאפייה "אמנות האפייה" שבבעלותו ביהוד.