tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקמפוס זה הצטרף ב-1987 קמפוס מזרחי בשדרות נברסקה, אליו הועבר קולג' וושינגטון למשפטים.
האוניברסיטה מורכבת משמונה חטיבות, המכונות קולג'ים או בתי ספר, המאכלסות את התוכניות האקדמיות שלה:
בית הספר למנהל עסקים ע"ש קוגוד (KSB)
בית הספר למנהלים ולימודים מקצועיים (SPExS)
קארין אלהרר, עורכת דין וחברת כנסת
מיוריאל באוזר, ראש עיריית וושינגטון די.
רוברט בירד, סנאטור דמוקרטי מוירג'יניה המערבית
ג'ק דאגלס, יוטיובר, קומיקאי ומוזיקאי
אליס ברדלי שלדון, סופרת מדע בדיוני שכתבה בשם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור
גארי כהן (בנקאי), בנקאי השקעות יהודי-אמריקאי ודמות פוליטית.
מנכ"ל גולדמן זקס לשעבר, כיהן כיועץ הכלכלי הבכיר לנשיא דונלד טראמפ ועמד בראש המועצה הלאומית לכלכלה
מייקל כהן, משפטן יהודי אמריקאי שעבד כעורך דינו של דונלד טראמפ
בארי לוינסון, במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה.
זוכה פרס אוסקר על "איש הגשם".
ננסי מאיירס, במאית קולנוע, מפיקה ותסריטאית
יוליוס מאדה, נשיא סיירה לאון
אוסמנה איסופי מאיגה, ראש ממשלת מאלי
קית' מיטשל, ראש ממשלת גרנדה
אליס פול, פעילה חברתית לזכויות האישה
אביגדור פלדמן, עורך דין ופובליציסט ישראלי
ג'וליאנה רנסיק, מגישה ועיתונאית אמריקאית-איטלקייה
ג'ודית שיינדלין, השופטת ג'ודי, עורכת דין, שופטת, אישיות טלוויזיונית וסופרת
אמריקה שמגיעה לנו הוא ספר על מדיניות ציבורית שנכתב על ידי איש העסקים האמריקאי ולימים נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בשיתוף עם הסופר האמריקאי, דייב שיפלט.
הספר פורסם בינואר 2000, בזמן שטראמפ שקל להתמודד בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה כמועמד המפלגה הרפורמית.
הספר מפרט מערך הצעות מדיניות שטראמפ אמר שמתכוון ליישם אם יהפוך אי פעם לנשיא ארצות הברית.
עם זאת, טראמפ גם כתב בספר כמה הצעות שיזנח עד הבחירות ב-2016. לדוגמה, טראמפ כתב בספר שהממשל האמריקאי צריך לזרז ואף ליזום הקמת מערכת בריאות אוניברסלית.
אמריקו גאז'גו (בספרדית: Américo Gallego; נולד ב-25 באפריל 1955 במורטרוס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ומאמן עבר ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
זכה עם נבחרת ארגנטינה במונדיאל 1978.
גאז'גו, או כפי שכונה "אל טולו", נולד ב-25 באפריל 1955 במורטרוס שבארגנטינה והופיע לראשונה בליגה הארגנטינאית בשנת 1974 כשהוא משחק בעמדת הקשר בניואלס אולד בויס.
בעונתו הראשונה לא חווה הרבה אך בעונה שלאחר מכן תפס את מקומו בהרכב הפותח.
בשנת 1981 גאז'גו עבר לענקית המדינה ריבר פלייט בה היה הקפטן בזכייתה בגביע ליברטדורס הראשון שלה ב-1986, בגביע הבין-יבשתי באותה השנה ובשתי אליפויות.
בתום עונת 1987/88 סיים פרש מכדורגל ובסך הכל ערך 440 הופעות בליגה בהם כבש 35 שערים בפרק זמן של 14 שנים.
במדי נבחרת ארגנטינה ערך 73 הופעות וכבש 3 שערים.
תחת המאמן לואיס מנוטי השתתף במונדיאל 1978 וזכה עימה בתואר כשהוא מופיע בכל המשחקים אך לא מוצא את הרשת.
ארבע שנים לאחר מכן במונדיאל 1982 גאז'גו שיחק עם אותו המאמן וישב על הספסל רק בהפסד 1-3 לברזיל.
ארגנטינה הגיעה למשחק האחרון בסיבוב השני נגד איטליה שהיא כבר מודחת ובמשחק זה עשה את⁦ הופעתו האחרונה.
לאחר הפרישה הפנה את תשומת הלב לקריירת האימון.
בשנת 1994 גאז'גו אימן את קבוצתו לשעבר ריבר פלייט ובעונתו הראשונה הוביל אותה לאליפות ללא הפסד.
שנה לאחר מכן היה עוזר המאמן של דניאל פסארלה.
הוא שב אליה אחרי הפסקה בת שש שנים וזכה באליפות נוספת בשנת 2000. שנתיים אחר כך אימן את אינדפנדיינטה איתה זכה באליפות ושבר בצורת של שמונה שנים.
אליפות נוספת עשה עם ניואלס אולד בויס בשנת 2004 ובכך היה למאמן השני בלבד שזוכה באליפות ארגנטינה עם שלושה מועדונים שונים (הראשון היה חוסה יודיקה).
הצלחתו גרמה לביקושו מצד קבוצות ממדינות אחרות, בעיקר ממקסיקו.
גאז'גו בחר בקבוצה המקסיקנית דפורטיבו טולוקה, אך קיבל ביקורות על ידי התקשורת על כך שהביא סגנון משחק הגנתי ופינה את המגרש לטובת הצעירים חסרי הניסיון במקום השחקנים הוותיקים.
בסופו של דבר זה השתלם לו עם זכייה באליפות בשנת 2005 והוא נבחר למאמן המצטיין באותו הטורניר.
בשנת 2007 התפטר מתפקידו ואמר כי הוא רוצה קצת חופש עם משפחתו ולהיות רחוק מעולם הכדורגל לזמן מה.
החופשה לא הייתה ארוכה והוא שב לאמן לאחר שקיבל הצעה טובה מטיגרס, בה פוטר בפברואר 2008 אחרי רצף משחקים מאכזב.
גאז'גו חזר למולדתו במרץ 2009 ואימן שוב באינדפנדיינטה ובשנת 2011 עבר לקולו-קולו הצ'יליאנית.
אמריקו טומאש (19 בנובמבר 1894 - 18 בספטמבר 1987) היה קצין ופוליטיקאי בצי הפורטוגלי שכיהן כנשיא פורטוגל בין השנים 1958 ל-1974 .
טומאש נולד בליסבון לאנטוניו רודריגז טומאש ומריה דה אסונסאו מרקס.
הוא התחתן עם גרטרוד ריביירו דה קוסטה באוקטובר 1922. לזוג נולדו שני ילדים, מריה נטליה רודריגז טומאש (נולדה ב-1925) ומריה מדלנה רודריגז טומאש (ילידת 1930).
טומאש החל את לימודיו בתיכון בלפה ב-1904, והשלים את לימודיו התיכוניים ב-1911. לאחר מכן למד בפקולטה למדעים במשך שנתיים (1912–1914), ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הימית.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הימית ב-1916 הוצב טומאש במשמר החופים הפורטוגזי באונייה ואסקו דה גאמה ולאחר מכן הוצב לאנשי פדרו נונס והמשחתות דורו וטחו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918, הוא קודם לדרגת לוטננט.
ב-17 במרץ 1920 הוא הוצב על ספינת הסיור 5 de Outubro, שם שירת במשך שש עשרה השנים הבאות.
במהלך תקופה זו הוצב טומאש למשימת סיור על החוף הפורטוגזי והיה חבר מועצת המנהלים של הוועדה הטכנית להידרוגרפיה, ניווט ומטאורולוגיה ימית וחבר במועצה לחקר אוקיינוגרפיה ודיג.
טומאש היה גם חבר במועצה הבינלאומית לחקר הים.
טומאש מונה לראש המטה של שר הצי ב-1936, לנשיא החונטה הלאומית של הצי הסוחר בין השנים 1940–1944, ושר הצי בין השנים 1944–1958.
במהלך כהונתו כשר הצי, היה טומאש אחראי לשיקום מחדש של הצי המסחרי הפורטוגלי.
מעשיו של טומאש בזמן שכיהן כשר הצי זיכו אותו במוניטין חיובי בקהילה הימית, בניגוד לשם הרע שרכשו כמה מעמיתיו בכוחות המזוינים של פורטוגל (FAP) ובממשלת פורטוגל במהלך כהונתם.
בשנת 1958 נבחר טומאש על ידי ראש הממשלה אנטוניו סלזאר כמועמד של מפלגת השלטון של האיחוד הלאומי לנשיאות הרפובליקה, במקומו של פרנסיסקו קראביירו לופס.
הוא התמודד מול הומברטו דלגדו שנתמך על ידי האופוזיציה.
בתחילה נראה היה שהבחירות הסתיימו ברגע שטומאש היה מועמד.
שיטת הבחירות הייתה כל כך מוטה לטובת האיחוד הלאומי עד שלא ניתן היה להביס אותו.
במירוץ זכה טומאש בסופו של דבר עם 76.4 אחוזים מהקולות ואילו דלגדו קיבל כ-23.5 אחוזים מהקולות.
חלק מהמשקיפים הנייטרליים האמינו, עם זאת, שדלגדו היה מנצח אילו הבחירות היו כנות.
סלזאר שחשש מהיקף התמיכה שלה זכה דלגדו, הוביל בעקבות זאת תיקון חוקתי המעביר את בחירת הנשיא לבית המחוקקים, שנשלט היטב על ידי המשטר.
טומאש נבחר מחדש על ידי בית המחוקקים ב-1965 כמועמד היחיד.
אף על פי שנהנה מסמכויות רחבות - כמעט דיקטטוריות - על הנייר, בפועל טומאש לא הרבה לפעול בעשור הראשון שלו בשלטון.
במשך רוב קיומו של משטר האסטדו נובו, סלזאר, כראש ממשלה, החזיק בכוח האמיתי.
ואכן, סלזאר בחר בו מפני שקראביירו לופס הראה עמדה עצמאית שסלזאר לא אהב.
טומאש היה בתקופה זו בעיקר דמות ייצוגית בחנוכות ובחגיגות.
יחד עם חוסר מיומנות הטבעית לנאום, הפך טומאש למטרה לבדיחות.
טומאש השתמש בסמכות הנשיאותית שלו רק פעם אחת במהלך העשור הראשון שלו בתפקיד.
בספטמבר 1968 סבל סלזאר משבץ חמור.
מתוך אמונה שלסלזאר לא נוצר זמן רב לחיות, טומאש פיטר את סלזאר ומינה את מרסלו קייטנו ליורשו.
לכל דבר ועניין, סמכותו של הנשיא לפטר את ראש הממשלה הייתה הבדיקה היחידה של כוחו ביחס לסלזאר.
עם זאת, טומאש מעולם לא הודיע לסלזאר שהוא הודח כמנהיג המשטר שיצר ברובו.
לפי הדיווחים, כשסלזאר מת שנתיים לאחר מכן, הוא עדיין האמין שהוא ראש ממשלה.
טומאש לקח תפקיד פעיל בהרבה בממשלה לאחר שקייטנו תפס את השלטון.
הוא אמנם נתן לסלזאר פחות או יותר יד חופשית, אבל הוא לא היה מוכן לעשות את אותו הדבר עבור קייטנו.
בסופו של דבר, טומאש הפך לנקודת המפגש של שמרנים שהתנגדו למאמציו של קייטנו לפתוח את המשטר.
הרפורמות של קייטנו לא הלכו רחוק מספיק עבור אוכלוסייה שלא זכרה את חוסר היציבות והכאוס שקדמו לסלזאר.
לדוגמה, הוא הותיר את הבחירות לנשיאות בידי בית המחוקקים הנשלט על ידי המשטר, שבחר מחדש בטומאש ללא התנגדות ב-1972 .
עם זאת, קייטנו נאלץ להפעיל כמעט את כל ההון הפוליטי שלו כדי לקדם אפילו בקצת הרפורמות הדלות הללו.
לפיכך, הוא לא היה בעמדה להתנגד כאשר טומאש ושאר השמרנים דחפו לסיום ניסוי הרפורמה שנה לאחר מכן.
בניגוד לקודמו התגורר טומאש במעונו הפרטי בעודו נשיא הרפובליקה, והשתמש בארמון בלם רק כמשרד ולטקסים רשמיים.
ב-25 באפריל 1974 סיימה מהפכת הציפורנים 48 שנות שלטון דיקטטורי בפורטוגל.
לאחר הודח מהשלטון, הוגלה טומאש לברזיל ; ב-1978 התיר רמליו איאנש את חזרתו לפורטוגל.
בשנת 1980 מתה בתו הבכורה נטליה.
לאחר שובו מהגלות, אמריקו טומאש חי כמעט מבודד, לאחר שעבר קשיים כלכליים חמורים, נאלץ למכור מתנות שונות וחפצי ערך מימי הנשיא.
הוא פרסם את ספר זיכרונותיו ב-1986.
בגיל 92 טומאש מת בביתו בקשקאיש מזיהום כללי ב-18 בספטמבר 1987. הלווייתו הייתה פשוטה וצנועה, ללא כל ייצוג או כיבודים צבאיים או ממלכתיים, והוא נקבר בבית העלמין אז'ודה.
אמריקן סאדלברד הוא סוס צעד שמקורו בארצות הברית.
גזע זה מכונה גם "סוס תוצרת אמריקה" (Horse America Made).
איגוד סוס אמריקן סאדלברד הוקם בשנת 1891 ונודע במקור בתור האגודה הלאומית למגדלי אמריקן סאדלברד.
האמריקן סאדלברד הורבע מגזעים שונים ובניהם סוס מורגן וסוס הקני וזכה להכרה באמריקה בשנת 1816. במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הגזע שימש כסוס מלחמה נפוץ בזכות אומץ ליבם וסיבולתם.
סוס האמריקן סאדלברד הראשון יובא אל דרום אפריקה בשנת 1917 ואחריו יובאו סוסי אמריקן סאדלברד אחרים שהיוו את הבסיס של גזע זה בדרום אפריקה.
כבר משנת 1935 היו ניסיונות ליצור אגודה של הגזע בדרום אפריקה, אך האגודה הורמה רק בשנת 1949.
לאמריקן סאדלברד גב קצר וחזק, צוואר ארוך, דק ומקומר וזנב גבוה.
הגזע מופיע בצבעים רבים, אך הנפוצים ביותר הם מפרץ, שחור ערמון ואפור בעוד שהנדירים ביותר הם פינטו ופאלומינו.
הגזע משמש לרכיבה, משיכת כרכרות וכסוס ראווה ובעבר שימש גם כסוס מלחמה.
אמריקו הירש (בספרדית: Emérico Hirsch; 11 ביוני 1900 – 23 בספטמבר 1973) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ארגנטינאי ממוצא יהודי-הונגרי.
הוא נולד בשם אימרה הירשל (בהונגרית: Imre Hirschl).
אין מספיק מידע על קריירת המשחק שלו, אך על פי רוב העדויות שיחק בפרנצווארוש ובהמשך גם בקבוצות מיוגוסלביה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה וצרפת.
עם זאת, אין ראיות לאף אחת מהטענות הללו.
המועדון היחיד שבו יש רישומים לפי הוא שיחק למענו הוא הוסוס.
(בין היתר נאלצה לרדת ליגה עקב שוחד באותה תקופה) היא המועדון היחיד שלפי הטענה יש לו רשומות כלשהן כשחקן.
בשנת 1932 מונה למאמן חימנסיה לה פלאטה ובכך הפך למאמן הזר הראשון בארגנטינה.
הוא היה המאמן הראשון שנתן את ההזדמנות לחוסה מנואל מורנו, אחד מגדולי הכדורגלנים של ארגנטינה.
בהמשך אימן בריבר פלייט ואף לתקופה קצרה בנבחרת ארגנטינה.
בשנת 1939 מונה למאמנה של רוסאריו סנטראל.
בשנת 1941 מונה למאמן סן לורנצו אולם כעבור זמן קצר הוטלו עליו סנקציות בעקבות האשמות שוחד.
בשנת 1949 מונה למאמנה של פניארול מליגת העל האורוגוואית.
בסיום עונתו הראשונה זכה באליפות אורוגוואי וכך עשה גם בשנת 1951. 9 מהשחקנים שאימן בפניארול זכו במונדיאל 1950 עם נבחרת אורוגוואי.
בתו גבריאלה, המשמשת כפסיכואנליטיקאית העידה כי לחם לצד הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה ובארץ ישראל שמהן ירש צלקות על ירך ופרק כף היד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הירש ניצל את מעמדו כידוען על מנת לקלוט בארגנטינה יהודים מאירופה שברחו מהנאצים.
הוא עשה זאת תוך כדי יצירת קשרים עם ארגונים יהודים שהעבירו לו מידע על הגעת ספינות פליטים למדינה ובזמן שהיו צריכים להגיע לחופי ארגנטינה, דאג להגיע לנמל ולדבר עם העובדים והמנהלים כאחד העם.
היהודים שהגיעו לחופים ניצלו זאת על מנת להיכנס לארגנטינה מבלי שאף אחד יבחין בכך.
מאמציו הביאו להצלתם של מאות יהודים, בעוד שכל תשעת אחיו שנשארו בהונגריה נספו בשואה.
ליגת העל הארגנטינאית: גביע האליפות (ארגנטינה) 1936, גביע זהב (ארגנטינה) 1936
אמריקן איגל הוא מותג תעופה אמריקאי, המשמש את חברת אמריקן איירליינס ומספר חברות תעופה המשתפות עימה פעולה למיתוג טיסות אזוריות בפנים ארצות הברית.
שש חברות תעופה שמפעילות טיסות לטווחים קצרים ובינוניים משתמשות במותג, מתוכן שלוש הן בבעלות מלאה של קבוצת אמריקן איירליינס .
בסיס הפעולה המרכזי של המותג הוא נמל התעופה הבין-לאומי שארלוט דאגלס בסמוך לשארלוט בקרוליינה הצפונית.
אמריקן איגל החלה את פעילותה בנובמבר 1984. הטיסה הראשונה שלה הופעלה על ידי חברת מטרו איירליינס והיא יצאה מפאייטוויל בארקנסו.
בהמשך הצטרפו מפעילים נוספים למותג.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה אמריקן איירליינס לאפשר לחברות תעופה אזוריות שאינן בבעלותה להשתמש במותג תמורת תשלום.
במהלך השנים רכשה אמריקן איירליינס מספר חברות תעופה אזוריות שמוזגו בתחילה לתוך חבר בת שנקראה "אמריקן איגל איירליינס".
בינואר 2014 הוחלט שהחברה תיקרא אנבוי אייר אך החברה המשיכה להשתמש במותג "אמריקן איגל".
אמריקן ג'יימס מק'גי הוא מפתח משחקי וידאו לשעבר מארצות הברית.
מק'גי ידוע בתור המפתח של המשחק אמריקן מק'גי אליס ומשחק ההמשך שלו, אליס: הטירוף חוזר, ועוד קודם לכן מעבודתו בחברת id Software בה השתתף בפיתוח כמה מהכותרים המצליחים של החברה.
אמריקן ג'יימס מק'גי נולד בדאלאס שבטקסס ב-13 בדצמבר 1972. אמו עבדה כצבעית והייתה ידועה בהתנהגותה האקסצנטרית.
את אביו הביולוגי, שהיה אלכוהוליסט, פגש רק פעם אחת בחייו, ביום הולדתו ה-13, מפגש שהסתיים באלימות כאשר האב השיכור תקף אותו.
עוד מילדותו מק'גי היה נודע כיצירתי וכמחונן במתמטיקה ובמדעים, ובנעוריו גילה עניין במחשבים ובתכנות ואף התקבל לבית ספר מיוחד שנושא הלימוד העיקרי בו היה מדעי המחשב.
כשנשאל לפשר שמו, הסביר מק'גי כי אימו, שהייתה היפית, הושפעה מחברתה לספסל הלימודים בקולג' שקראה לבתה "אמריקה".
כיוון שאמו החליפה בני זוג רבים, גדל עם אבות חורגים רבים, עד שבסופו של דבר התאהבה אמו באישה טרנסית.
כשהיה מק'גי בן 16, הוא חזר יום אחד מבית הספר הביתה וגילה שהבית נטוש וריק כמעט לגמרי; הדברים הנותרים שנותרו בבית היו מיטתו, ספריו, בגדיו ומחשב הקומודור 64 שלו.
עד מהרה התגלה כי אמו מכרה את הבית על מנת לטוס עם בת זוגה ולממן לה ניתוח להתאמה מגדרית, ובכך נטשה את בנה.
מק'גי ארז את דבריו, נשר מבית הספר והחל לעבוד לפרנסתו.
בגיל 21, שכר מק'גי דירה בקומפלקס דירות, שם פגש את ג'ון קארמק.
מק'גי, שעבד באותו זמן במוסך לרכבי פולקסוואגן וגילה עניין בגיימינג בזמנו הפנוי, התחבר עד מהרה עם קארמק והוזמן על ידו לעבוד במחלקת התמיכה הטכנית של החברה בבעלותו, חברת פיתוח המשחקים id Software (קרי: אִיד).
עד מהרה קודם בתפקידו והפך למעצב שלבים ומנהל מוזיקלי.
מק'גי השתייך, יחד עם טים וויליץ וקווין קלאוד, לקבוצה של מפתחים באיד שכונתה "הדור השני של איד" ובמסגרת זו עבדו על כמה מהכותרים המצליחים של החברה, וביניהם דום II: גיהנום על כדור הארץ, Quake ו-Quake 2.
ב-1998 פוטר מק'גי מעבודתו בחברה.
לימים תיאר מק'גי את היום בו פוטר מאיד כיום משמעותי בחייו:
לטענת סנדי פטרסן, עובד לשעבר באיד שעבד באותה תקופה עם מק'גי, היה זה טים וויליץ שגרם לפיטוריו מהחברה.
עד מהרה הצטרף מק'גי לחברת אלקטרוניק ארטס (EA) שם עבד (יחד עם אולפן Rogue Entertainment) על משחק הווידאו אמריקן מק'גי אליס, עיבוד מורבידי ומלא אקשן לסיפור "עליסה בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול.
המשחק זכה לביקורות חיוביות ואף נשקל לעבדו לסרט קולנוע; בהתחלה היה זה הבמאי וס קרייבן שהופקד על בימוי הסרט, ומאוחר יותר השחקנית שרה מישל גלר אשר קנתה את הזכויות על הסרט, אך עד מהרה הסרט נקלע לגיהנום פיתוחי.
לאחר יציאת המשחק, עזב מק'גי את החברה במחאה על פיטורי חברו הטוב ושותפו היצירתי ר'.
ברג , ועל החלטתה של EA לסגור את אולפני Rogue.
ב-2002 הקים מק'גי סטודיו מולטימדיה בשם Carbon6, ולאחר שנתיים שינה את שמו ל-The Mauretania Import Export Company.
במסגרת זו הפיק ב-2002 וידאו קליפ לשיר "Same Ol' Road" של להקת הרוק האלטרנטיבי dredg.
במהלך 2005 עבר מק'גי, יחד עם הסטודיו שלו, לסין (תחילה להונג קונג, ואז לשנגחאי שבסין העממית).
הסטודיו של מק'גי שיתף פעולה עם חברת פיתוח המשחקים ההונג קונגית Enlight Software ועם המייסד שלה, טרבור צ'אן, ובמסגרת זו הוציאו לאור את משחקי הווידאו Scrapland (2004) ו-Bad Day L.A (2006).
ב-2007 הקים מק'גי בשנגחאי את הסטודיו Spicy Horse.
תחילה ניסה (יחד עם Ronin Games) לפתח משחק בשם American McGee's Oz, המבוסס על הקוסם מארץ עוץ, אך המשחק בוטל לאחר חילוקי דעות עם המפיצה, אטארי.
בעקבות כך הכריזה החברה על משחק וידאו אפיזודי בשם אמריקן מק'גי גרים.
המשחק הוא בן 23 פרקים שיצאו לאור דרך שירות האונליין GameTap, בקצב של פרק מדי שבוע, בין יולי 2008 לאפריל 2009, כאשר כל פרק מבוסס על אחת מאגדות האחים גרים.
ב-2009 חזר הסטודיו לשתף פעולה עם EA בפיתוח משחק ההמשך לאליס עבור המחשב האישי והקונסולות (פלייסטיישן 3 ו־Xbox 360), שיצא לבסוף ב-14 ביוני 2011 תחת השם אליס: הטירוף חוזר.
בהמשך, עבר הסטודיו לפתח משחקי מובייל תחת המותג Spicy Pony.
בספטמבר 2017 הכריז מק'גי כי בכוונתו לפתח משחק המשך ל"אליס: הטירוף חוזר" בשם "אליס: המוסד הסגור" (Alice: Asylum), כמשחק שיהווה את פרק הסיום של טרילוגיית "אליס".
מק'גי וצוות מצומצם עבדו על ספר שיווקי שנשלח ל-EA בתחלת 2023 וכלל עיצובים אמנותיים, קווי עיצוב כלליים ומודל שיווקי.
הספר מומן במימון המונים באמצעות פלטפורמת Patreon.
באפריל 2023 דחתה EA את הפרויקט לאחר שקיבלה את המסמך לידיה.
בעקבות כך מק'גי הכריז כי אין בכוונתו להיות מעורב בפרויקטים עתידיים בזיכיון "אליס", גם אם EA ישקלו מחדש את הפקת המשחק, ובאותה הזדמנות, הודיע על פרישתו מתחום פיתוח משחקי המחשב על מנת להתרכז במשפחתו ולהתמקד בעסק המשפחתי.
מק'גי מתגורר כיום בשנגחאי יחד עם אשתו, ייני ז'אנג, ושני ילדיהם.
בני הזוג הקימו יחד חברה בשם Mysterious Inc.
(שבהמשך שינתה את שמה ל-Plushie Dreadfuls), שעוסקת בייצור מרצ'נדייז (יצירות אמנות, פריטי לבוש ואביזרים) המבוססים על עבודותיו של מק'גי וכיום עוסקת בעיקר בייצור בובות פרווה.
מק'גי ציין כי אחד הספרים האהובים עליו ביותר הוא ספר הזכרונות של סטיבן קינג, On Writing: A Memoir of the Craft.
כמו כן, ציין כי הטון המקברי והמורבידי של משחקי "אליס" הושפע מהילדות שלו כבן למשפחה בלתי מתפקדת.
אחותו של מק'גי, מרסי קובינגטון, נעלמה בנובמבר 2015 והוכרזה כנעדרת.
נכון לינואר 2024 עדיין לא ידוע מה עלה בגורלה.
אמריקן זואיטרופ היא חברת הפקת סרטי קולנוע אמריקאית בניהול פרטי, שמרכזה בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
היא הוקמה על ידי פרנסיס פורד קופולה וג'ורג' לוקאס.
החברה נפתחה ב-12 בדצמבר 1969. היא הפיקה לא רק את סרטיו של קופולה (בהם "אפוקליפסה עכשיו" ו"דרקולה"), אלא גם את סרטו של לוקאס, "THX 1138".
כמו כן, החברה הפיקה גם סרטים של במאים אחרים נוספים דוגמת ז'אן-לוק גודאר, אקירה קורוסאווה, וים ונדרס ועוד.
ארבעה סרטים בהפקת החברה נכללים ברשימת "מאה שנים...
מאה סרטים" של מכון הסרטים האמריקאי.
סרטים בהפקת החברה זכו ב-15 פרסי אוסקר וב-68 מועמדויות לפרס.
אמריקה שמעבר לפרעות (ברומנית: America de peste pogrom, בגרמנית: Oxenberg & Bernstein, בצרפתית: Les Oxenberg & les Bernstein ובפולנית: Złota dziewczynka z Jassów (נערת הזהב מיאשי)) הוא רומן היסטורי מאת הסופר הרומני קטלין מיהוִּּּלאק.
חרף השם המתחיל ב"אמריקה" העלילה ממוקדת ברומניה, בעיר יאשי וליתר דיוק בפרעות יאשי.
לא במקרה המתרגמים העדיפו לתת לספר שמות אחרים - השם הרומני חידתי במקצת, מעורפל ולא ברור למה כוונתו.
בראיון עיתונאי דימה הסופר את שם הספר כבגד חדש שעוטות התרחשויות קודמות.
הספר יצא לאור לראשונה ב-2014 בהוצאה Cartea Românească (הספר הרומני), היה לרב מכר ותורגם במהרה לשפות נוספות וגם בהן זכה לפופולריות רבה.
הספר נוגע לנושא שנחשב רגיש עד בלתי נגיש ברומניה, פרעות יאשי, ובהתאם לכך זכה לתגובות מעורבות.
הסופר מפגין ידע בלתי מבוטל בקורות יהדות רומניה ונוגע בצמתים חשובים, למשל פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה, נומרוס קלאוזוס, רצח מנצ'יו והמשפט בטורנו סברין ובאישים בולטים בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ברומניה, כמו פרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, פרופסור ניקולאה פאולסקו וכמובן יון זליה קודריאנו.
הספר כתוב בדילוגים בין שתי עלילות נפרדות לכעורה, קורות משפחת הרופאים אוקסנברג היהודית מיאשי וקורות משפחת ברנשטיין היהודית מארצות הברית העוסקת בסחר בבגדים משומשים.
שני בני משפחת ברנשטיין, אם ובן מבוגר מגיעים לעיר יאשי במטרה מוצהרת של הרחבת מסחרם ויהודי מקומי, פינקלשטיין, מצרף להם עובדת רומניה דוברת אנגלית, כדי שתהיה מדריכתם בביקורם בעיר.
ה"אמריקאים" מתרשמים מהרומנייה ומזמינים אותה לאמריקה לשלושה חודשי ניסיון ומכאן מתפתחת העלילה והרומנייה הופכת לאחת המספרות, המגוללת את קורות הברנשטיינים.
רמזים שונים יעזרו לקוראים לגלות בעצמם את הקשר בין שתי המשפחות ובכל זאת תמתין לקוראים הפתעה בסוף הספר.
נושא הספר קשה לעיכול, הפרטים לעיתים מזעזעים והסופר הצליח להתגבר על כך במנות גדושות של הומור מכל הסוגים, אירוניה, סאטירה וסרקזם לעיתים עד כדי גרוטסקה.
הספר זכה לשפע ביקורות טובות בשפות בהן פורסם.
הספר היה לרב מכר רומני והסופר קיבל וסירב לשתי הצעות הסרטה של הספר.
הסירוב נבע מכך שההצעות באו מרומניה והוא מקווה שתבוא הצעה בינלאומית, כדי שהעלילה תגיע ליותר אנשים.
במרץ 2018 הופיע באוסטריה תרגום גרמני מפרי עבודתו של המתרגם הגרמני יליד רומניה ארנסט וכמן.
המתרגם זכה על תרגום זה פרס של יריד הספרים של לייפציג.
ב-2020 יצא לאור תרגום צרפתי של מרילי לה ניר.
אָמֶרִיקָן פִּיטְבּוּל טֶרְייֵר ובקצרה פיטבול, הוא כלב בגודל בינוני, בעל פרווה קצרה ומבנה גוף אתלטי, אשר מקורו באנגליה ואירלנד.
גזע האמריקן פיטבול טרייר נוצר מהכלאה בין בולדוג לטרייר באיים הבריטיים, על מנת להשתתף בספורט הדמים של התגרות בפרים (bull baiting).
לקראת סוף המאה ה-19, עקב האכזריות הרבה בהתגרות בפרים (הן לפר והן לכלב), הוצא ספורט זה מן החוק.
כתוצאה מכך עלתה קרנם של קרבות הכלבים ואיתם הפופולריות של הגזע.
הגזע טופח להיות חברותי כלפי בני אדם (על מנת שלא יתקוף אנשים בזירה), תכונה זו ונוספות תרמו לפופולריות גדולה של הגזע ככלב משפחתי.
חלק מתכונות הגזע טופחו על מנת ליצור לוחם משובח בזירה ותכונות אחרות טופחו על מנת להופכו לכלב משפחה וליווי טוב יותר.
בין התכונות הבולטות של הגזע ניתן למנות: אנרגטיות, עקשנות, אתלטיות, אינטליגנציה, חברותיות, נאמנות, יצר ציד/תקיפה גבוה, נחישות וחתירה למטרה, וסף כאב גבוה.
יש לזכור כי תכונות גזע אינן מחייבות כי כלב מסוים יהיה בעל תכונות אלו, אלא רק מעידות על נטיות של הגזע בכללותו.
מכיוון שהגזע מוכר כגזע רשמי באנגליה אך לא בארצות הברית (שם מכירים רק באמסטף), אין תקן גזע אחיד, דבר התורם לשונות הגדולה בתכונות הגופניות וההתנהגותיות.
בין השנים 2005 ל-2015 יוחסו 203 מקרי מוות של בני אדם ברחבי העולם לפיטבול, מה שהביא מדינות רבות לחוקק חוקים נגד גזע הפיטבול ודומיו.
בשנת 2004 נחקק בישראל חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, שקובע שהאמריקן פיטבול טרייר הוא כלב מסוכן, והחיל שורת הגבלות על בעליו, בהן: חובת סירוס ועיקור ואיסור סחר בין אנשים (למעט אגודות כגון צער בעלי חיים).
עם זאת, מבחני התנהגות אשר נערכים על ידי האגודה האמריקאית למבחני התנהגות לכלבים, מראים על יחסים טובים בין הבעלים לכלב.
על מנת לגדל כלב ממושמע ורגוע יש להשקיע באילוף הכלב וחיברות מגיל צעיר.
בנוסף, יש לתת לכלב הזדמנויות רבות להוציא אנרגיה על מנת למנוע תסכול, שעמום ותוקפנות.
אֲמַרְכָּל (או אֲמַרְכֹּל) הוא כינוי בלשון חז"ל לאדם הממונה על צורכי בית המקדש.
בעברית החדשה משמש הכינוי גם לבעל תפקיד ציבורי בכיר.
המילה חדרה לשפה העברית בתקופת חז"ל מהשפה הפרסית.
בפרסית קדומה: (hammārakaraʰ) בתעתיק לארמית 'הַמרכַּרא' היינו מנהל חשבונות, פקיד.
במהלך השנים, לשם אמרכל ניתנו מספר הסברים מסורתיים.
הסבר אחד הוא שהמילה היא שילוב של המילים "אמר ו"כל", כפי שכותב רש"י: "אמרכלים - אמר כולו, על פיו נחתך כל צורך הקדש".
הסבר שני הוא שהמילה היא שילוב של "מר" ו"כל", כלומר אדון על הכל (עושה הכל דרך הוראות).
ואכן, בתלמוד הירושלמי נקרא האמרכל "מרכל", זאת על פי דרכה של העברית בתלמוד הירושלמי להשמיט את האות א' מראש מילים מסוימות, כגון "פרסמון" במקום "אפרסמון".
הסבר שלישי למקור השם הוא מהשורש "אמר" במשמעות של גובה וגדולה.
בספר 'ערוך השלם' נכתב שמקור המילה הוא מהשפה הפרסית, שמשמעותה - מחשב, סוכן וגזבר.
תפקיד האמרכל היה ניהולי, אחריותו הייתה על צורכי המקדש.
תחזוקתו, הימצאות מלאי חומרי הגלם וקורבנות הציבור וזמינות כלי הקודש.
כמו כן היו האמרכלים אחראים, בנוסף, גם על כל אוצרות המקדש.
הדרגה מעל האמרכל נקראת קתיקול, והדרגה מתחתיו נקראת גזבר.
כאשר היו רוצים לנעול את לשכת האוצרות, היה הגזבר חותם את הלשכה, אחריו באו האמרכל והקתיקול.
כשהיו פותחים היו עושים זאת בסדר הפוך - מהגדול לקטן.
בכל זמן נתון היו ממונים לפחות שבעה אמרכלים.
הגמרא סומכת זאת על הפסוק שמונה את האחראים על קבלת תרומות ומעשרות וחלוקתן לכהנים וללויים, ועל הקדשות ונדבות למקדש בזמן חזקיהו: "וַעֲשָׂהאֵל וִירִימוֹת וְיוֹזָבָד וֶאֱלִיאֵל וְיִסְמַכְיָהוּ וּמַחַת וּבְנָיָהוּ"
שבעת המפתחות העזרה (ויש גורסים: מאה) היו בידי האמרכלים, ורק כאשר שבעתם היו מסכימים על פתיחתה היו יכולים לפתוח.
יש אומרים שהיו אלו המפתחות של שבעת השערים של העזרה, ויש אומרים שהיו אלו המפתחות לחדרי אוצרות המקדש.
בכל אופן, לא היה צורך לכל שבעת האמרכלים בכל פתיחה של העזרה לעבודת המקדש, אלא רק לצורך הוצאה או הכנסה של חפצים.
תפקיד האמרכל היה פתוח בפני כהנים, לויים וישראלים, אך נראה שבפועל הוא היה ניתן לכהנים.
התפקיד היה עובר בירושה כמו הנחלות, ובתנאי שהיורש היה ראוי לתפקיד כמו אבותיו.
ישנה דעה שמינוי האמרכל אינו מהתורה אלא הוא כעין מינוי מטעם הכהנים.
בתקופת בית שני שימש אוצר המקדש גם כבנק המרכזי בו היו רבים מפקידים את פיקדונותיהם, אף ניהול אוצר זה הופקד בידי האמרכלים.
לדברי הבן איש חי, היה בצלאל כעין אמרכל, משום שהיה אומר לכולם מה לעשות.
על פי זה, היה אלעזר בן אהרן האמרכל במשכן.
כך מזהה רש"י בין שומר הסף לאמרכל לאורך פירושו לתנ"ך, ובמקום אחד הוא אף מתרגם לצרפתית "טרשורי"ר" (treasurer, מה שהיינו מכנים כיום גזבר).
על נבואת ישעיהו על שבנא אשר על הבית, סובר ר' יהודה ששבנא היה אמרכל, וחטאו היה שנהנה מן ההקדש.
על פי תרגום יונתן, היה ירמיהו הנביא אמרכל.
במהלך השנים קיבל התואר "אמרכל" גם משמעות של חול, במובן של תפקיד ציבורי.
ועד הפקידים והאמרכלים באמסטרדם היה אחראי על גיוס תרומות לתושבי ארץ ישראל, סייע למימון שכונת בתי מחסה בירושלים, ועל שמו נקרא רחוב האמרכלים בירושלים.
כיום הכינוי אמרכל מתייחס לאדם בעל תפקיד אדמיניסטרטיבי בכיר.
אמריקן פאי היא קומדיית נעורים משנת 1999 שזכתה לפופולריות בקרב קהל היעד שלה.
הסרט מאופיין בהומור בתי שימוש ובריבוי התייחסויות מיניות.
לאחר שזכה להצלחה בקופות, צולמו לסרט שלושה המשכים - אמריקן פאי 2, אמריקן פאי: החתונה ו-אמריקן פאי: האיחוד, וכן חמישה סרטי המשך לוידאו בלבד בשם מחנה התזמורת, המייל העירום, בית בטא, ספר האהבה והבנות שולטות.
כמו כן יצא סרט בעל עלילה דומה אך הומוסקסואלית בשם עוד סרט גאה.
הסרט עוקב אחר חמישה חברי ילדות העומדים לסיים את התיכון וכורתים ברית לאבד את בתוליהם עד נשף הסיום.
קווין מאיירס (תומאס איאן ניקולס) נחשב למנהיג החבורה, והוגה הברית, מנסה לשקם את יחסיו עם חברתו ויקי (טארה ריד) ומנסה לשכנע אותה לשכב איתו.
ויקי, שמעוניינת לחכות, כועסת עליו שאיננו מספיק רגיש כלפיה, וקווין פונה לאחיו לעזרה.
אחיו מספר לו על ספר המוסתר בספרייה, שהובא כמדריך מיני מאמסטרדם על ידי תלמיד ובמשך השנים תלמידים שנעזרו בו הוסיפו לו מניסיונם.
קווין מוצא את הספר ומספק סצנה שדור שלם לא ישכח.
כריס "אוז" אוסטרייכר (כריס קליין), שחקן בנבחרת הלקרוס של התיכון, מצטרף למקהלת הג'אז של בית הספר כהזדמנות להכיר בנות חנוניות ונואשות, ומתאהב בהת'ר (מינה סובארי).
פול פינץ (אדי קיי תומאס), האינטלקטואל המתוחכם, משלם לג'סיקה (נטשה ליון), חברה של ויקי, כדי שתפיץ שמועות על יכולותיו המיניות, ומוניטין זה יעזור לו למצוא בת זוג לנשף הסיום.
התוכנית עובדת, אך כאשר סטיב סטיפלר (שון ויליאם סקוט), ספורטאי ומגנט בנות, גס ובוטה המכנה אותו "הפסקת חרא" שומע על כך, הוא עושה הכל כדי לקלקל.
ג'ים לוינשטין (ג'ייסון ביגס) מנסה לשאת חן בעיני נדיה (שאנון אליזבת), תלמידה אורחת מהתוכנית לחילופי תלמידים מצ'כוסלובקיה (כך בסרט, למרות שהמדינה חולקה לצ'כיה וסלובקיה כבר ב-1993, שש שנים לפני המועד בו מתרחשת עלילת הסרט).
הוא מזמין אותה לביתו כדי ללמוד, ומנצל את ההזדמנות בעת שהיא מחליפה בגדים כדי לצפות בה באמצעות מצלמת אינטרנט.
נדיה מוצאת את אוסף הפורנוגרפיה של ג'ים ומתחילה לאונן, ולאחר מכן מסכימה לשכב איתו, אך הוא סובל משפיכה מוקדמת.
למבוכתו, הוא מגלה כי כל האירוע נצפה על ידי כל תלמידי בית הספר דרך האינטרנט.
לאחר מכן, ג'ים מתקשה למצוא בת זוג לנשף, ומגלה כי מישל (אליסון הניגן), נערה לא פופולרית המרבה לספר על מחנה התזמורת, היחידה שלא צפתה בו באינטרנט והוא מזמין אותה להיות בת זוגו.
הסרט מסתיים במסיבה בביתו של סטיפלר, בה מצליחים כולם לאבד את בתוליהם.
קווין וויקי שוכבים ונפרדים כיוון שהם מתכננים ללמוד בקולג'ים מרוחקים (אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קורנל); "אוז" והת'ר מתחילים במערכת יחסים; פינץ' שוכב עם אמו הבלונדינית והנאה של סטיפלר; ג'ים שוכב עם מישל ומגלה כי למרות תדמיתה היא בעלת ניסיון מיני עשיר וחריג.
ג'ייסון ביגס – ג'יימס עמנואל "ג'ים" לוינשטין (הדמות המרכזית בסרט, יהודי, חנון, בחור מתוסכל מינית המתקשה לתקשר עם בנות).
תומאס איאן ניקולס – קווין מאיירס (חברו הקרוב של ג'ים ומנהיג החבורה שיוזם מהלכים, מתוסכל מכך שחברתו ויקי איננה מוכנה לקיים עמו יחסי מין).
כריס קליין – כריס "אוז" אוזטרייכר (אתלט החבר בקבוצת הלאקרוס הבית ספרית).
אדי קיי תומאס – פול פינץ' (אינטלקטואל מתוחכם, מכונה בלעג "הפסקת חרא" על ידי סטיפלר).
שון ויליאם סקוט – סטיב סטיפלר (מכנה את עצמו כ-"סטיפמייסטר", לעיתים קרובות הוא הקורבן ברגעים מיניים מגעילים).
שאנון אליזבת – נדיה (בחורה סקסית וגבוהה מצ'כוסלובקיה).
יוג'ין לוי – נואה לוינשטין (אביו של ג'ים).
טארה ריד – ויקטוריה "ויקי" ליית'ם (חברתו של קווין מאיירס).
נטשה ליון – ג'סיקה, חברתה של ויקטוריה.
אליסון הניגן – מישל אנאבת' פלהארטי (חנונית מוזרה, אך באופן לא צפוי נימפומנית חסרת מעצורים).
מינה סובארי – הת'ר (נערה חנונית ויפייפיה המופיעה בלהקת ג'אז אליה מצטרף כריס כדי להתחיל איתה).
ג'ניפר קולידג' – אמא של סטיפלר
אמריקניזם או אקספציונאליזם אמריקני (American Exceptionalism) הוא מכלול התכונות התרבותיות, החברתיות והכלכליות המייחדות את ארצות הברית ואת תושביה משאר אומות העולם.
אמריקניזם הוא מושג תרבותי רחב, מורכב ודינאמי המשמש לעיתים לתיאור האופן שבו ארצות הברית ותושביה רואים את עצמם ומגדירים את זהותם, ולעיתים לתיאור האופן שבו נתפסת ארצות הברית מבחוץ, על ידי שאר העולם.
במובנו הפוליטי, בהיסטוריה וכמו כן בימינו אלו, משמש המושג לעיתים כבסיס הסברתי למדיניות החוץ של ארצות הברית ולהתפשטות המהירה של תרבותה ברחבי העולם.
בניגוד לתאוריה האימפריאליסטית, המזהה את ארצות הברית כאימפריה המנסה באופן אקטיבי להתפשט ולהרחיב את תחומי שליטתה, מספק המונח אמריקניזם הסבר אלטרנטיבי להגמוניה האמריקנית העולמית שאפיינה את המאה ה-20 והגיעה לשיאה עם תום המלחמה הקרה.
המונח "אמריקניזם" נטבע לראשונה על ידי ההיסטוריון והוגה הדעות הצרפתי אלכסיס דה טוקוויל בשנת 1831.
הפוליטיקאי וההיסטוריון הבריטי ג'יימס ברייס מנה בשנת 1888 את הרעיונות הבאים כמאפיינים של האמריקניזם והתרבות האמריקנית:
הממשלה מרוסנת על ידי החוק והעם
שלטון מקומי עדיף על שלטון מרכזי
השלטון העדיף הוא זה שבידיו כמה שפחות כח
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שימשו המושגים "אמריקניזם" ו"אמריקניזציה" בהקשר של פרויקטים לקליטת המהגרים הרבים שהגיעו לחופיה של ארצות הברית והפיכתם לאמריקנים.
יצרנית הרכב פורד החזיקה מחלקת "אמריקניזציה" שהעסיקה סוציולוגים ואנתרופולוגים שתפקידם היה להפוך מהגרים איטלקים מסיציליה ומהגרים יהודים מאירופה ל-'אמריקנים'.
מומחים אלו עסקו בחִבְרוּת, אקולטורציה (הטמעת מנהגים חברתיים ותרבותיים), קליטה חברתית ו"אמריקניזציה" של עובדי החברה.
הנורמה האידיאלית אליה שאפה חברת פורד הייתה זו של העובד בעל ה-"קונפורמיזם האנגלו-אמריקני", מונח המכונה כיום "אירוצנטריזם".
כיום משמש לעיתים המונח "אמריקניזציה" לתיאור תהליכי הסתגלות כלל-עולמיים לנורמות האמריקניות, קרי, אותם מאפיינים והלכי הרוח המחשבה המאפיינים את אמריקה במישור התרבותי, החברתי והכלכלי.
מאז הקמתה, ראתה עצמה ארצות הברית כאומה המשמשת כמגדלור פוליטי, תרבותי ומוסרי לשאר אומות העולם, והשיח במדינה מלמד שראייה זו איננה נחלת העבר.
בנאום מצב האומה שלו לשנת 2019, הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי:
הנטינגטון אימץ את המושג המאגד, באופן בלתי-רשמי, את התכונות המאפיינות את ארצות הברית ומייחדות אותה, ולכן מגדיר את הזהות האמריקנית, וקבע את מרכיביו השונים.
לטענת הנטיגנטון, הקריד היא מערכת אימננטית של אמונות, שעל אף היותה מפותחת פחות מהלך המחשבה הפוליטי של אירופה, הייתה יציבה באופן יוצא מן הכלל לאורך ההיסטוריה ונותרה במהותה זהה מימי התגבשותה ועד לימינו אנו.
הנטינגטון טוען כי היעדר "אופי שיטתי" בעל הגדרה ומינוח מדויקים של המערכת הפוליטית של ארצות הברית (כמו למשל הקומוניזם בברית המועצות או הפאשיזם או הסוציאל-דמוקרטיה באירופה) איננו מחייב שלא קיים באמריקה קונצנזוס פוליטי-תרבותי.
הקריד הוא הקונצנזוס האמריקני והנטינגטון מצביע על כמה ממאפייניו:
מערכת לאומית של השקפות ואמונות קיימת בארצות הברית מאז סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
לקריד תמיכה נרחבת על ידי רוב מרכיביה של החברה האמריקנית ורוב אזרחיה של ארצות הברית.
על-אף שינויים לאורך ההיסטוריה הקריד היה ונשאר ביסודו של דבר יציב.
לקריד תפקיד מרכזי בהגדרת הזהות הלאומית כ"אמריקנית" וכפועל יוצא בהגדרת מי שאיננו עונה לקריטריוני הקריד כ"לא-אמריקני".
הנטינגטון וחוקרים אחרים כדוגמת אנדרו קוהאט וברוס סטוקס בודדו שישה "ערכי ליבה" יסודיים המהווים את הבסיס לזהות הלאומית של תושבי ארצות הברית ולהגדרת האמריקניזם:
שלטון החוק כפי שהוא מבוטא על ידי החוקה האמריקנית
חופש האדם וזכויות האזרח הבסיסיות
שוויון הזדמנויות (בניגוד לשוויון מוחלט של בני-האדם כערך המאפיין קומוניזם וסוציאליזם)
סוברניות (Sovereignity – ריבונות) של העם ולא של השלטונות
מרכיב נוסף בזהות האמריקנית, אותו הנטיגטון אינו מונה, הוא המרכיב הדתי-שמרני, או הדת האזרחית - מרכיב המושתת על מסורות נוצריות-פוריטניות שהביאו עימם ראשוני המתיישבים בעולם החדש.
ניתן למנות, מעבר להיסטוריה המוקדמת של הציבליזציה המערבית, שהיוותה חלק חשוב בעיצוב האומות והמדינות המערביות המודרניות, כמה תהליכים היסטוריים משמעותיים שתרמו להתפתחות הזהות הלאומית האמריקנית.
אחד משורשיה של הזהות האמריקנית נעוץ בתנועת ההרפורמציה הפרוטסטנטית מהמאה ה-17 שהיוותה שינוי בהלך המחשבה התרבותי החילוני לא פחות מאשר במישור הדתי.
הסלידה מריבונות מוחלטת, השאיפה למוסריות, האינדיבידואליזם ומרכזיותו של האדם, חופש הדת והפילוג הדתי לכתות שונות, כל אלה מקורם בתנועת הרפורמציה שיסד התאולוג הגרמני, מרטין לותר.
חוקרים מזהים את הפרוטסטנטיות, שהשתרשה במדינות צפון אירופה ובבריטניה, כגורם מהותי ביצירת האחריות האישית כמרכיב בזהות האמריקנית.
זאת, בניגוד למדינות הקתוליות של אירופה, שם הצליחו להתבסס, גם במהלך המאה ה-20, רעיונות ומשטרים ריכוזיים, הרואים במדינה או בישות הריבונית את העיקר ואת האזרחים כמשרתי המטרה.
באופן פרדוקסלי, היעדר המאפיין הריבוני בארצות הברית הוא שמקשה על הגדרת הזהות "אמריקני', בניגוד, למשל, לזהות הצרפתית, אך הוא אחד ממרכיביו העיקריים של הקריד.
רעיונות הליברליזם, שמקורם בעידן הנאורות מהמאה ה-18 באירופה, מהווים נדבך חשוב נוסף ביצירתו של הקריד האמריקני.
הוגי דעות כגון יום, הובס ולוק, תרמו לעולם המערבי את השינוי בתפיסות העולם שהביא ליצירתה של המדינה המערבית המודרנית והחברות הדמוקרטיות החותרות לעגן ולהגן על זכויות האדם ועל החופש היסודי להם זכאים בני האדם מעצם קיומם.
מושג הפרדת הרשויות, שנהגה בימי ההשכלה ומיוחס בין השאר להוגה הדעות הצרפתי מונטסקיה (Montesquieu) יוּצַא לארצות הברית עם המתיישבים האירופאיים וקיבל שם משמעות וחשיבות גבוהה יותר, עד כדי קדושה ממש, בהלך הרוח האמריקני.
האמריקנים רואים בריכוזיות גורם בלתי רצוי בצורה כמעט קנאית והיו לאורך ההיסטוריה תומכים נלהבים של ביזור הכח הפוליטי.
לשלטון המקומי של המדינות הנפרדות בארצות הברית כח רב וסמכויות רבות, שבמדינות אחרות מחזיק בהן השלטון המרכזי.
כוחו של העם כמרסן את הדחף האנושי לשלטון ולשררה הוא עיקרון נוסף עליו מוּשְׁתֶּתֶת התרבות האמריקנית, שמקורו בתנועת הנאורות האירופית.
רעיונות כוחות השוק החופשי, התערבות מינימלית של הממשלה בנעשה בכלכלה והפחתת נטל המס במטרה לקדם את שוויון ההזדמנויות ולאפשר הגשמה עצמית, כל המאפיינים הללו של הכלכלה האמריקנית שואבים מעקרונות הכלכלה המודרנית שהגה ותיאר במאה ה-18 הכלכלן הסקוטי אדם סמית'.
העשורים הראשונים של המאה ה-19 התאפיינו בארצות הברית במחסור בכח-אדם לעבודה ומנגד, בשטחי אדמה כמעט בלתי מוגבלים.
מאזן המשאבים הזה הוביל את הכלכלה האמריקנית לתיעוש מהיר ולמעבר לכלכלת חרושת ממוכנת החוסכת בכח עבודה אנושי ומנצלת את משאבי האדמה.
כחלק מרוח האינדיבידואליזם והאחריות האישית של האדם לקיומו ולקיום משפחתו התפתחה בארצות הברית חברה יזמית וחדשנית, ונשיאיה של ארצות הברית ובראשם קלווין קולידג' תמכו במדיניות כלכלית המעודדת יזמות ותחרותיות.
המצאות פרקטיות מהפכניות כדוגמת הטלפון ונורת הלהט התפתחו בארצות הברית על אף שבאירופה לא הייתה חסרה תשתית מדעית וטכנולוגית שהייתה נחוצה כדי להביא לפריצות הדרך הללו.
אין ספק שערכי האינדיבידואליזם המושרשים בחברה האמריקנית והרצון להגשמה עצמית באמצעות רדיפת עושר תרמו רבות לחידושים הטכנולוגיים שארצות הברית התאפיינה ועודה מתאפיינת בהן.
שיטת פס הייצור שהביאה לעולם את הייצור הסדרתי ואת חלקי החילוף הומצאה בארצות הברית ומיוחסת כיום להנרי פורד, מייסדה של יצרנית הרכב הראשונה בעולם.
פורד נהג לומר על מכונית דגם ה-T שלו שניתן לקבל אותה בכל צבע שחפצים בו כל עוד היא שחורה.
חוקרים מסוימים מזהים בהיסטוריה של ארצות הברית גלים של דחפים מהפכניים הקוראים לשינוי כל אימת שהמציאות התרחקה מהאידיאלים עלייה מושתתת האמריקניות.
כך לדוגמה, גורסים החוקרים, הוביל הניוון המוסרי שבעבדות למלחמת האזרחים, ומדיניות החוץ הכושלת במהלך מלחמת וייטנאם ליצירת דור ילדי הפרחים ותנועת המחאה החברתית שליוותה אותו.
קיימים היסטוריונים של התקופה העכשווית הרואים בהסתבכותו של הממשל האמריקני במלחמת עיראק כמבשרת גל מחאתי מהפכני חדש שיגרום לזעזועים בחברה האמריקנית בשנים הקרובות.
קיומו של האתוס המהפכני סותר לכאורה את המרכיב השמרני, הדתי של הקריד.
אך כמו במקרים האחרים בהן מתגלות סתירות או התנגשויות שונות בין הגורמים המעצבים של התרבות האמריקנית, נראה שהזהות האמריקנית מוכנה לחיות בשלום עם הסתירות ונמנעת מיצירה דוגמטית של עקרונות, כל עוד אין פגיעה ממשית בקיום אחד מהמרכיבים ומתאפשרים תפקוד והתנהלות תקינים באורח החיים היומיומי.
לראייה מוצגת העובדה שהקריד מחזיק מעמד כמערכת של עקרונות מנחים כבר למעלה ממאתיים שנה והערכים עליהם נבנתה החברה האמריקנית מובילים אותה גם כיום, אל תוך המאה ה-21, כחברה חזקה ואיתנה המרכיבה את אוכלוסייתה של המעצמה היחידה בעולם.
מאפייניה של החברה והתרבות האמריקנית
מרכיב המסורת החוקתית הוא אחד מערכי הבסיס בהגדרת הזהות האמריקנית.
בניגוד למדינות מערביות כדוגמת ישראל והחברות באיחוד האירופי, לארצות הברית יש חוקה והיא היא הערך החוקי העליון במדינה.
בארצות הברית החוקה הכתובה היא הליבה של שלטון החוק ועל אף שהיא תוקנה מספר פעמים בהיסטוריה היא זוכה לאמון גבוה במיוחד בציבור האמריקני והוכיחה יציבות מרשימה עם חלוף הזמן.
רעיון שלטון החוק הבסיסי, החיצוני לריבון ואינו תלוי בו, והמרסן את ההתנהגות והשאיפות האנושיות, הגיח לתרבות המערבית בימי הביניים וכמו ערכים בסיסיים אחרים המגדירים את הזהות האמריקנית מקורו באירופה.
החוק נתפס בתרבות ובדעת הקהל האמריקנית כחיצוני לשלטון האנושי (בניגוד למשל למונארך האירופי שרצונותיו ומאוויו היוו הם את החוק), וכמושג שמקורו טבעי ואף אלוהי.
החוק מקושר בתרבות האמריקנית לעיתים קרובות עם מושגים מתורת המוסר, שמקורם דתי.
מושג החוק האמריקני אינו מקושר למוסדות של ריבונות מוחלטת כדוגמת מלכים, אפיפיורים, מדינות או רשויות מחוקקות, המהוות דוגמה לנטייתן של החברות האנושיות לריכוזיות.
החוק בדברי ימיה של אמריקה נתפס כמרסן או אף נוגד כח וכוחניות והרעיון הזה היה אחד הגורמים המניעים העיקריים להשתחררות של המתיישבים האמריקנים מעול האימפריה הבריטית ולפריצתה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מרגע הקמתה הייתה ארצות הברית קונפדרציה של מדינות נפרדות ולא ישות פוליטית ריכוזית יחידה.
האיחוד הזה, שניתן היה לצפות שאם יצליח יתגלגל וישנה את צורתו לכדי ישות פוליטית מרכזית, שמר על אופיו המבוזר ורבות מהסמכויות הביצועיות, החוקיות והשיפוטיות נמצאות בידי השלטון המקומי של המדינות השונות.
למעשה, הקונצנזוס האמריקני הוא שארצות הברית מהווה ישות פוליטית אחת בכל הנוגע למדיניות החוץ, הכלכלה והביטחון.
כמעט כל שאר התחומים וגם חלקים מהמדיניות הכלכלית והביטחונית (בעיקר ביטחון הפנים) נמצאים בידי השלטון המקומי.
בארצות הברית, בניגוד למדינות אירופה ולישראל, לא קיימת מערכת רישום אוכלוסין מרכזית.
אזרחי ארצות הברית רואים בעין רעה כל ניסיון של הממשל הפדרלי להגביר את סמכויותיו וכוחו, בין אם מבחינה פוליטית באמצעות חקיקה ובין אם מבחינה כלכלית באמצעות העלאת שיעור המס.
בעוד שבאירופה ובמדינות בעלות אוריינטציה סוציאל-דמוקרטית הדיון על הגדלת נטל המס במטרה להקטין את הפערים באוכלוסייה נמצא בראש סדר היום הציבורי, בארצות הברית הנושא שולי הרבה יותר והעלאת מיסים נתפסת כפגיעה קשה בערכי האינדיבידואליות, האחריות האישית ורעיון ההגשמה העצמית באמצעים כלכליים.
עקרון "מרב האושר למרב האנשים" מזוהה בחשיבה האמריקנית עם שוויון הזדמנויות, המגולם בעקרונות הקפיטליזם והשוק החופשי, ולא בשוויון מוחלט בין האזרחים.
העם נתפס בקריד האמריקני כמכונן השלטון והריבונות וכמקור הסמכות העיקרי לכח.
אתוס האדם הפשוט, כפי שבא לידי ביטוי בתפיסת העולם של אנדרו ג'קסון, נשיאה השביעי של ארצות הברית, מציב לנגד עיניו כמודל את האזרח המצוי, מצויד בנשק וברכוש אותו השיג בעמל כפיו, המוכן להגן על מדינתו מפני גורמים ורעיונות עוינים מבית ומחוץ.
הדמוקרטיה הג'קסונית, הנשענת בין השאר על התיקון השני לחוקת ארצות הברית היא אולי מרכיב הקריד השנוי ביותר במחלוקת.
מדען המדינה הצרפתי וולטר סבור כי "המסורת הג'קסונית היא המסורת האמריקנית המוקעת ביותר מחוץ לארצות הברית".
מכון המחקר Pew Research Center בראשותו של אנדרו קוהט ערך סדרה מקיפה של סקרים ששפכו אור על האופן בו תושבי ארצות הברית מגדירים את זהותם לעומת תושביהם של אומות אחרות.
הסקרים הקיפו טווח של 50 מדינות ו-91,000 משיבים ובין השאר עולה מהם כי האמריקנים רואים עצמם אחראיים לגורלם האישי יותר מאשר במדינות אחרות.
58% מהאמריקנים ציינו כי הם מעדיפים חופש אישי מהגבלות ממשלתיות על-פני שוויון חברתי וצמצום מספר הנזקקים במדינה, שיעור גבוה בהרבה מאשר במדינות מערביות אחרות כגון קנדה (43%), גרמניה (39%), צרפת (36%) או בריטניה (33%).
בעוד שבאירופה הרוב (54%) מתייחס לעוני כתוצאה של מזל ביש, הרוב המכריע בארצות הברית (70%) סבור שהעניים הם שאחראים למצבם.
גורמים חיצוניים כגון המערכת השלטונית, הכלכלית ואפילו הגורל, נתפסים בקריד האמריקני כמשניים בכל הנוגע להתפתחות האישית ולהשפעה על מסלול החיים של האדם.
החברה האמריקנית אופיינה מאז ומעולם בהיעדר מעמד אריסטוקרטי פורמלי.
בעוד שבמדינות אירופה ובדמוקרטיות אחרות כגון יפן והודו קיימת מסורת פיאודלית ושורשים של היררכיה חברתית, החברה האמריקנית הייתה נקייה מרגע הקמתה מהגורם הזה, האחראי לעיצובן של חברות רבות בעולם.
שורשיה של מלחמת העצמאות האמריקנית נעוצים בשאיפה להתנתק מהמונרכיה הבריטית ולהתנער מהפער בין האצולה למעמד הנמוך, פער המונע מהאזרחים שוויון הזדמנויות בסיסי.
על אף שמעמדות רשמיים כבר לא קיימים ברוב המדינות המערביות, המסורת הפיאודלית עדיין מעוגנת בתרבויות רבות, כולל בחברה האמריקנית, בדוגמת גינונים חברתיים, יחסים בינאישיים והעדפות תרבותיות.
במקביל לדחייתה של החברה האמריקנית את המערכת הריבודית המסורתית של אירופה, נוצרה בחלקים של ארצות הברית מערכת ריבודית קשיחה - העבדות.
מלחמת האזרחים האמריקנית פרצה בעיקר על רקע שאלת ביטול העבדות, כאשר מתנגדי העבדות ראו בתופעה מכשול ליצירת חברה מודרנית ושוות הזדמנויות חברתיות וכלכליות וסמל מובהק לקולוניאליזם ולחברה המעמדית המוקצים של "העולם הישן".
על אף אתוס האינדיבידואליזם, החברה האמריקנית היא חברה מרובדת ביותר, הן מבחינת חלוקת העושר והן מבחינת היוקרה החברתית.
מחקרים רבים מראים שהמוצא החברתי של האמריקני מכתיב במידה רבה את רמת השכלתו והכנסתו העתידית, את טווח המקצועות בו יעבוד, ואת יוקרתו החברתית.
מחקרים בנוגע לניעות החברתית מצביעים על כך שמרבית הניעות נושאת אופי של תזוזות קלות בתוך המעמד החברתי של האמריקני ולא בין המעמדות השונים.
חילון הזירה הציבורית, שאת מקורותיו באירופה מייחסים למהפכה הצרפתית ולרפורמות שביצע נפוליאון, לא בא לידי ביטוי בצורה זהה בארצות הברית וכלל לא היה מרכיב במהפכה האמריקנית.
בעוד שתנופת החילון המודרנית הגיעה לחלק מסוים של האוכלוסייה העירונית והקוסמופוליטית של ארצות הברית, היא לא השפיעה באותה צורה ובאופן גורף כמו באירופה על תושביה הלא-עירוניים, בני מעמד הביניים והמעמדות הנמוכים.
הכלכלן והסוציולוג הגרמני מקס ובר טוען שעל אף שכוחות המודרניזציה, אותם הוא מזהה כגורם העיקרי לחילון של חברות, היו חזקים ומובהקים יותר בארצות הברית מאשר באירופה, הם לא הובילו לעזיבת האמונות הדתיות ולהיחלשותן.
הסיבה לכך נעוצה באחד ממאפייניו העיקריים של הקריד, הבא לידי ביטוי בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
ההפרדה המוחלטת בין הדת למדינה וחופש הדת והפולחן אפשרו לאמריקנים לשמור על צביון דתי חזק במקביל להתפתחותם כאומה מודרנית מבחינה מחשבתית וטכנולוגית.
סקרים שנערכו ברחבי העולם ומשווים בין התחושות הדתיות ומידת האמונה של אזרחים במדינות שונות מצביעים על העובדה שהעם האמריקני הוא עם דתי בצורה יוצאת דופן לעומת שאר מדינות העולם המערבי.
ממחקרו של מכון Pew עולה כי 94% מהאמריקנים מאמינים באלוהים.
זאת, לעומת 60% מהבריטים, 56% מהצרפתים, ו-50% מהגרמנים.
רוב רובם של האמריקנים מזהים את קיומם של עקרונות המוסר הבסיסיים עם קיומו של האל ולא עם רוח האדם.
בשל המתירנות הדתית המעוגנת בחוקה ובחברה האמריקנית, ארצות הברית מתאפיינת במספר עצום של דתות, זרמים וכתות ששום מדינה מערבית אחרת אינה מתהדרת בו.
במקביל, עקרון אי-מיסודה של הדת היה מאז ומתמיד עיקרון בסיסי של הקריד האמריקני ונשמר בקנאות.
הכנסייה או כל ממסד דתי אחר במדינה לא זכאי לשום תקצוב מהמדינה ומכספי משלם המיסים, זאת בניגוד למדינות אירופיות רבות כגון גרמניה.
על כל ממסד דתי לגייס בעצמו את הכספים הנחוצים לו כדי להתקיים ועובדה זו מובילה במקרים רבים לפופולריזציה של המוסדות והמטיפים הדתיים הנאלצים למשוך קהל מאמינים שכן אחרת לא יהיה ביכולתם לשרוד.
עדויות נוספות מצביעות על כך שהעם האמריקני הוא עם דתי ושמרן בהשוואה למדינות מערביות אחרות.
נושאים כגון נישואים חד-מיניים, הפלות ותקפותה של תורת האבולוציה נמצאים בארצות הברית בראש סדר היום הציבורי בשעה שבמדינות מערביות רבות הדיון עליהם הסתיים ונחתם בחקיקה.
חוקרים רבים מקשרים גם את התמיכה הציבורית שמשיג הממשל האמריקני במדיניות החוץ שלו עם רגשות דתיים ואמונות של העם האמריקני.
הרטוריקה האמריקנית מאופיינת בשימוש תכוף במושגים דתיים ובהתייחסות לאל כחלק מהמאפיין החברתי המכונה דת אזרחית.
כמו כן, קיימות כיום באמריקה תנועות דתיות קיצוניות בעלות השפעה וכח פוליטי בלתי מבוטל.
אמריקנים רבים משתייכים לזרם המילניאליזם (Millenialism, מלשון מילניום), כת נוצרית המייחסת חשיבות גדולה למיתוס אחרית הימים, ורואים את החיים כיום על פני כדור הארץ כשלב מעבר לקראת היום בו תגאל האנושות והעולם כפי שאנו מכירים אותו היום יגיע לקיצו.
חזרתו של העם היהודי לאדמתו שבציון נתפסת בעיני רבים מהמאמינים כסימן קרוב לגאולה, ולתמיכה הרבה לה זוכה ישראל מהציבור ומהממשל האמריקני שורשים דתיים מובהקים.
ערב פרוץ מלחמת עיראק, נטו אמריקנים רבים להאמין כי סדאם חוסיין הוא התגלמותו של השטן עלי אדמות וכי המלחמה כנגדו היא מלחמת קודש של ממש.
ארצות הברית הוקמה כמדינת הגירה הפותחת את שעריה לכל מי שחפץ להתיישב בה ומקבלת אותו בזרועות פתוחות.
על דמותה של פסל החירות, סמלה של ארצות הברית שניתן לה במתנה על ידי האומה הצרפתית נחקקו המלים:
על אף שחלו עם השנים שינויים במדיניות ההגירה של ארצות הברית, זכותו של האמריקני לשמור על זהותו המקורית כמהגר או כצאצא של מהגרים, כל עוד זו אינה מתנגשת עם ערכי הליבה האמריקניים והיא משנית לזהות האמריקנית, ניתנה מאז ומעולם ולא נתפסה בחברה האמריקנית כמאיימת או בלתי רצויה.
בניגוד לישראל, שאף היא מדינה שאוכלוסייתה מבוססת על הגירה, תהליך האמריקניזציה לא נקבע כמדיניות רשמית ומעולם לא בא לידי ביטוי בתהליכים כדוגמת "כור ההיתוך" או מחיקת הזהות הגלותית שאפיינו את החברה הישראלית בעשורים הראשונים להקמתה.
אזרח ארצות הברית יכול להגדיר עצמו כאירי-אמריקני או אפרו-אמריקני ורבים אכן עושים כן.
כפילות כזאת אינה עולה על הדעת במדינות אחרות, שם לא מתקבלות זהויות כגון מרוקו-צרפתית או טורקו-גרמנית, על אף שאלו קיימות בפועל.
בעשורים שלפני מלחמת העולם השנייה מצאו יהודים רבים בית בארצות הברית, מקום בו יכלו לשמור על זהותם היהודית ובמקביל לפתח זהות לאומית אמריקנית.
זאת, בניגוד לאירופה, שם נאלץ היהודי מאז המאה ה-18 לבחור אם ברצונו להתבולל ולהפוך לפולני, רוסי או גרמני, או לשמור על זהותו היהודית האורתודוקסית ולגזור על עצמו חיי זר בארצו שלו.
חוקרי יהדות טוענים שתנועת הרפורמה ביהדות יכלה להיווצר ואכן נוצרה אך ורק בארצות הברית, שם ניתן היה לשמר את הזהות היהודית ולא להיות מוצא אל מחוץ לכלל.
ליהודים לא היה טעם להנהיג תנועת רפורמה בארצות אירופה מהסיבה הפשוטה שגם אחרי השינוי הם לעולם לא היו מתקבלים כחלק אינטגרלי מהחברה.
כך לדוגמה, יום פטריק הקדוש הוא מעין יום חג לאומי כלל-אמריקני, גם עבור אמריקנים שאינם בני מוצא אירי.
החברה האמריקנית סבלנית ביותר לדתות של מיעוטים ולמנהגיהם ורואה את הרבגוניות התרבותית כדבר רצוי ומובן מאליו.
זאת כל עוד הדת אינה מטיפה כנגד הערכים הבסיסיים ואינה מאיימת להתמסד ולפגוע בהפרדת הדת מהמדינה.
יחסי הגומלין בין הדתות למדינה היו בארצות הברית מאז ומעולם יציבים ומוגדרים היטב ולא היוו בסיס לחיכוכים או שסעים בחברה.
גם כיום, עם עלייתו של האסלאם הקיצוני, החברה האמריקנית לא שינתה פניה כלפי אזרחיה המוסלמים, קהילה גדולה, מבוססת ומכובדת.
על אף המתירנות הרבה המאפשרת את קיומן של כתות קיצוניות, מקרים בודדים של אלימות וגזענות כלפי קבוצות אתניות ומיעוטים מטופלים תמיד בחומרה ואינם נחלת כלל הציבור, הרואה בהן נגע חברתי מאיים.
כיום, נושא ההגירה נמצא בראש סדר העדיפויות הציבורי והוא מהווה סלע מחלוקת בין פוליטיקאים, היסטוריונים ואסטרטגים.
ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית מארצות אמריקה הלטינית ובעיקר ממקסיקו הולכת וגוברת וניסיונותיו של הממשל האמריקני להקטין את ממדי התופעה עולים בתוהו.
בספרו האחרון משנת 2004 מזהיר הנטינגטון כי ההגירה ההיספנית, ששונה מגלי ההגירה הקודמים מפאת ממדיה, עלולה לפרק את היציבות החברתית ממנה נהנתה ארצות הברית במאתיים השנים האחרונות ולחלק את אמריקה לשני עמים ולשתי תרבויות, כלשונו.
מנגד, טוענים כלכלנים ומומחים רבים אחרים כי ההגירה נחוצה לכלכלה האמריקנית ובלעדיה תיבלם צמיחת התוצר במדינה וארצות הברית תאבד את הובלת הכלכלה העולמית.
מאפיינה הבולט ביותר של התרבות האמריקנית הוא ללא ספק הפופולריות שלה.
העקרונות הכלכליים עליהם מושתתת ארצות הברית לא מאפשרים סבסוד ממשלתי של מוסדות תרבות, וכתוצאה מכך, בדומה למוסדות הדתיים, על המוסדות התרבותיים בארצות הברית למשוך קהל כדי להתקיים.
בניגוד למדינות מערביות אחרות באירופה או כדוגמת ישראל, לא קיימים בארצות הברית תיאטראות, תזמורות, בתי אופרה או תעשיות קולנוע הנהנים מתקציבים ממשלתיים.
אלו נאלצים למכור כרטיסים או לגייס תרומות על מנת לשרוד ומוסדות תרבות רבים פונים לטעם ההמונים על-מנת למשוך קהל רב ככל שניתן.
בארצות הברית קיימים לא מעט מוסדות תרבות "איכותיים" יותר המכוונים לטעם של האליטה החברתית.
אלו פשוט נדירים יותר ומספרם היחסי לעומת המוסדות הפופולריים משקף את היחס באוכלוסייה המביע בהם עניין.
בהיעדר סבסוד, מגלגלת הפילנתרופיה כספי עתק במטרה לתמוך במוסדות אלו.
הפופולריות של התרבות האמריקנית איננה מוגבלת לתחומי ארצות הברית בלבד.
המאה ה-20 התאפיינה בתהליכים תרבותיים כלל עולמיים של גלובליזציה ואמריקניזציה ונראה כי תהליכים אלו רק מתחזקים עם תחילתה של המאה ה-21. תרבותה של ארצות הברית היא ללא ספק התרבות הפופולרית ביותר ברחבי העולם, המייצאת סרטים, סדרות טלוויזיה וכוכבי מוזיקה ובידור הזוכים לפופולריות עצומה במדינות רבות.
גם מדינות הסולדות מאמריקה מבחינה פוליטית ומדינות העולם השלישי עוברות בעשורים האחרונים תהליכי "אמריקניזציה" מהירים וסמליה התרבותיים של ארצות הברית הופכים יותר ויותר לנחלתו התרבותית של העולם כולו.
מרכיביו השונים של הקריד סותרים לעיתים זה את זה והקונפליקטים העולים לדיון הציבורי חופפים במקרים רבים את ההתנגשויות במרכיבי האמריקניזם.
כך למשל ניתן למנות התנגשויות הערכים הבאות:
שלטון הרוב מול זכויות המיעוט (למשל: בנושא שיטת הבחירות לנשיאות)
השלטון המקומי מול השלטון הפדרלי
הפוליטיקה המקומית מול ערכים אוניברסליים
מוסר עליון מול דעת קהל פופולרית (לדוגמה: בנושא עונש מוות)
על אף הסתירות הללו, טוענים החוקרים, הצליחה החברה האמריקנית לשמור על זהות לאומית יציבה וממושכת ולהטמיע בקרב אזרחיה מידה בלתי מבוטלת של פטריוטיות ואהבת המולדת.
מבחינה היסטורית רואים חוקרים רבים את הניסוי הסוציולוגי המכונה ארצות הברית של אמריקה כמוצלח במיוחד.
ארצות הברית, מדינה חדשה יחסית בנוף הפוליטי העולמי הצליחה תוך זמן קצר במונחים היסטוריים להתגבר על קשיים רבים, לשמור על העקרונות היסודיים עליהם הוקמה ולהתבסס בצורה דינאמית כמעצמה יחידה, וכמדינה החזקה ביותר בעולם מבחינה צבאית, כלכלית ופוליטית.
כמו לכל תופעה חברתית, גם לרעיונות ולעקרונות שמרכיבים את האמריקניזם קיימים מתנגדים.
אנטי אמריקניזם היא תופעה ישנה ששורשיה עוד בימיה הראשונים של אמריקה כקולוניה, עוד לפני שזכתה בעצמאות.
אזרחים בריטים רבים ראו במתיישבים שיצאו ליישב את היבשת החדשה לא יותר מחבורת הרפתקנים תמהונית במקרה הטוב ולעיתים אף אזרחים בוגדים, רודפי בצע ומנוונים.
כיום משמש המושג אנטי אמריקניזם לתיאור תחושה של התנגדות או עוינות כלפי מִמְשלה, תרבותה או תושביה של ארצות הברית.
כשם שהמונח אמריקניזם הוא מורכב ולעיתים מעורפל, גם מטרותיהם של חיצי הביקורת שמפנים אנטי אמריקנים יכולים להיות שונים ומגוונים.
רוב רובה של הפעילות והחשיבה האנטי אמריקנית מחוץ לארצות הברית מופנית כיום כנגד הממשל האמריקני ומדיניות החוץ שמנהלת ארצות הברית אולם, גם התרבות ואורח החיים האמריקניים והאופן שבו ארצות הברית מנהלת את כלכלתה נמצאים תחת ביקורת מתמשכת מצד יחידים וממשלות בעולם.
תופעת האנטי אמריקניזם התחזקה מאוד בעשורים האחרונים ונמצאת עדיין במגמת התחזקות בעשור הראשון של המאה ה-21.
אמריקן פאי 2 הוא סרט המשך ל"אמריקן פאי".
התסריט נכתב על ידי אדם הרץ ודייוויד סטינברג.
הסרט בוים על ידי ג'יימס רוג'רס.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 באוגוסט 2001 וגרף 145 מיליון דולר באמריקה.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-12 בספטמבר 2001.
הסרט מגולל את הרפתקאותיהם של חמישה חברים (קווין, ג'ים, פינץ, אוז וסטיפלר), הלומדים בקולג' אמריקאי ומנסים לארגן מסיבת קיץ כדי להרשים את בנות הקולג'.
בסרט שעלילתו מתרחשת לאחר סיום הסרט הקודם מתוארות עלילות אותם הגיבורים: ג'ים (ג'ייסון ביגס), פול פינץ' (אדי קיי תומאס), קווין (תומאס איאן ניקולס), אוז (כריס קליין) וסטיבן סטיפלר (שון ויליאם סקוט).
החמישה סיימו את הקולג' והם מתכוננים לקיץ מלא מסיבות.
לאחר שהמשטרה פושטת על מסיבה של סטיפלר בה שותים המשתתפים, נערים מתחת לגיל 21, גיל השתייה החוקי בארצות הברית, מחליטים הגיבורים לנסוע לבית ליד אגם כדי לעשות מסיבה גדולה בסוף החופשה.
נדיה יצרה קשר עם ג'ים והודיעה לו כי היא מתכוונת לבקר אותו.
קווין רואה את ויקי שוב אך מתאכזב לגלות שהיא לא אוהבת אותו.
פינץ' מתחבר לחלק הרוחני שבו ומתחיל לתרגל מין טנטרי.
ג'ים מבקש ממישל שתעזור לו להתכונן לבואה של נדיה.
פינץ' שהיה מאוהב באמו של סטיפלר זוכה לבלות איתה 3 ימים.