tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אותו חוק קבע כי ראשי הערים ימונו על ידי הפרלמנט, אך ב-1979 קבע חוק אחר כי ראשי הערים יבחרו בבחירות כלליות.
הקסם של אלה הוא סרט קומדיה על סיפורי פיות משנת 2004, המבוסס בצורה רופפת על ספרה של גייל קרסון לוין, "אלה המכושפת".
בסרט מככבים אן האת'וויי כאלה מפרל ויו דנסי כנסיך צ'ארמונט.
בעת היוולדה, קיבלה אלה את מתנת הצייתנות מהפיות הסנדקית שלה, לוסינדה (ויויקה איי פוקס).
המתנה עד מהרה מתגלית כקללה כיוון שאלה נאלצת לעשות כל מה שמצווים עליה.
אמא של אלה אוסרת עליה לגלות על דבר הקללה שלה לאיש, אפילו לא לאביה, ולאחר מכן מתה.
כשאלה גדלה, אביה מודיע לה על נישואיו לגברת אולגה, עקב היתקלותו בקשיים כספיים ותקוותו שהיא תוציא אותו מהם.
גברת אולגה (ג'ואנה לאמלי), אשתו החמדנית של אבא של אלה, ושתי בנותיה הנוראיות: הטי (לוסי פאנץ') ואוליב (ג'ניפר היים) מתעללות באלה, וכשהן מגלות על הקללה שלה, הן מנצלות אותה ומנסות להפוך את חייה לאומללים עוד יותר ממה שהם כבר היו.
אלה לא יכולה לחיות בצורה כזאת יותר ומחליטה למצוא את לוסינדה, כדי שזו תסיר את קללתה.
מינדי (מיני דרייבר), פיית הבית, מראה לאלה את החבר שלה, בני, אשר עקב תאונה שביצעה נהפך לספר, אך ביכולתו לעזור לאלה ולהראות לה היכן לוסינדה נמצאת.
במהלך המסע שלה, אלה נתקלת באלף בשם סלאנן (איידן מקראדל).
סלאנן מצטרף למסעה, והם נקלעים לצרה כשקבוצה של עוגים תופסים אותם, ומתכננים לאוכלם.
רגע לפני שאלה מוכנסת לתוך הקדרה הרותחת, מגיע הנסיך צ'ארמונט (יו דנסי) ומציל אותם.
בהתחלה שופטת אלה את הנסיך וחושבת שהוא שטחי מכיוון שכל בנות הממלכה מאוהבות בו.
הנסיך צ'ארמונט מלווה את אלה וסלאנן לחתונה שבארץ הענקים, ששם אמורה להיות לוסינדה.
לאחר החתונה מציע צ'אר לאלה לבדוק בהיכל הרשומות שבארמונו אם לוסינדה רשומה שם בספרים.
בדרכם לארמון, צ'אר ואלה מתאהבים.
בארמון, סר אדגר (קרי אלווס), דודו של הנסיך צ'ארמונט והמלך של פרל עד הכתרתו של צ'אר, פוגש באלה ושומע על תוכניתו של אחיינו להציע לה נישואים.
הטי, אחותה החורגת של אלה מספרת לסר אדגר על הקללה של אלה.
סר אדגר ניגש אל אלה, מגלה לה שהוא היה זה שרצח את אביו של צ'אר, ומצווה עליה לנעוץ פגיון בנסיך צ'ארמונט כשיבוא להציע לה נישואים, וכל זה כדי שהוא יוכל להיות המלך.
אלה, כדי להתחמק מלציית, מבקשת מסלאנן שיקשור אותה לעץ, ושילך להזעיק עזרה מהענקים.
אלה קשורה לעץ, כשלפתע מופיעה לוסינדה משום מקום.
אלה מתחננת מלוסינדה שתיקח את מתנת הצייתנות בחזרה, אך לוסינדה לא מוכנה.
לוסינדה, כדי להראות שהיא פייה טובה, משחררת את אלה מהעץ, מלבישה אותה שמלה יפה, ושולחת אותה לנשף שמתקיים בארמון.
כשהנסיך צ'ארמונט רואה את אלה, הוא לוקח אותה לחדר המראות, וכשהשעון מתקתק חצות, הוא מציע לאלה נישואים.
אלה נלחמת בפגיון שמחפש את מותו של צ'אר, נלחמת בדחף שלה לציית, ומצליחה לבטל את הקללה.
אלה חופשייה מהקללה, ומצילה את חייו של צ'אר.
הנסיך צ'ארמונט מאמין שאלה ניסתה להרוג אותו, וסר אדגר שצפה במתרחש שולח שומרים שיאסרו אותה.
בינתיים חוזר סלאנן עם תגבורת של ענקים ומפלצות שהצטרפו גם הם, וביחד הם מחלצים את אלה מהכלא.
בני מגלה לאלה שאדגר הרעיל את הכתר של צ'אר.
אלה והשאר נכנסים לאולם שבו מתרחשת ההכתרה של צ'אר, ומצילים אותו רגע לפני שהכתר הונח על ראשו.
הנחש של אדגר קורא למשמר האדום, ואלה, המפלצות, הענקים וגם צ'אר נלחמים בהם.
נכונות דבריה של אלה, ואשמתו של סר אדגר, מתגלים כאשר אדגר צורח שרק הוא מתאים להיות מלך, ומניח את הכתר המורעל על ראשו, ונופל.
כמה שניות לאחר מכן צ'אר מציע לאלה נישואים, ואלה מסכימה.
אן האת'וויי - אלה מפרל
יו דנסי - הנסיך צ'ארמונט
קרי אלווס - סר אדגר
ג'ואנה לאמלי - גברת אולגה
פטריק ברגין - סר פיטר
פארמינדר נאגרה - אריידה, חברתה של אלה
ג'ים קרטר - ניש, המפלצת
היידי קלום - ברמילדה, הענקית
סטיב קוגן - הסטון, הנחש
סופי צדקה - אלה מפרל
טל מוסרי - הנסיך צ'ארמונט
אושרי בן דור - סר אדגר
יעל עמית - גברת אולגה
יגאל שדה - סר פיטר
אן האת'וויי שרה בעצמה את קטע השירה שלה בסרט.
רבים מהמעריצים של הספר, התלוננו על השינויים הדרסטיים שהיו בסרט, וטענו שהסרט כלל לא דומה למקור.
האת'וויי שקראה את הספר כשהייתה בת 16, אמרה שהתסריט המקורי היה הרבה יותר קרוב לגרסת הספר, אך לא היה ניתן לעשות מזה סרט ושהיא עצמה מעדיפה את התסריט הנוכחי של הסרט.
הקפה סינכרונית היא תכונה אסטרונומית של לוויינים, בה זמן ההקפה של הלוויין זהה לזמן הסיבוב העצמי של הכוכב אותו הוא מקיף.
הקפה סינכרונית אפשרית רק בגובה מסלול אחד ויחיד של הלוויין, זאת מאחר שתקופת ההקפה נקבעת על פי הגובה.
עבור חלק מכוכבי הלכת במערכת השמש הקפה סינכרונית אינה אפשרית, שכן מסלול ההקפה נמצא בתוך כוכב הלכת עצמו.
כך למשל המצב עבור צדק ושבתאי.
בכל מערכת השמש ידוע על גרם שמיים טבעי יחיד הנמצא בהקפה סינכרונית כארון, הירח של פלוטו.
סביב כדור הארץ מצויים לוויינים מלאכותיים רבים בהקפה סינכרונית מעל קו המשווה, כך שהם נמצאים תמיד מעל אותה נקודה על קו המשווה.
לכך ניתן שם בנפרד - מסלול גאוסטציונרי.
הקסטרו הוא רובע בעיר סן פרנסיסקו שבקליפורניה, ארצות הברית.
הקסטרו ידוע כרובע ההומוסקסואלים הראשון והגדול ביותר בעולם.
הקסטרו הוא סמל ומרכז פעילות של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים.
בשנות ה-30 התגוררו בשכונה בעיקר אירים ממעמד הפועלים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו לשכונה הומוסקסואלים רבים ששוחררו מצבא ארצות הברית בשל נטייתם המינית.
השכונה הפכה למרכז הומוסקסואלי של ממש בעקבות אירועי ילדי הפרחים בשנת 1967.
בתחילת שנות השבעים עבר לסן פרנסיסקו הארווי מילק, ופתח יחד עם שותפו לחיים חנות צילום ברחוב קסטרו, הרחוב הראשי ברובע.
באותן שנים היה הרובע בתהליך המעבר משכונת פועלים ללב חיי הקהילה הגאה בעיר ומשך הומוסקסואלים רבים מכל רחבי ארצות הברית.
מילק החל לפעול לקדם אינטרסים של הומוסקסואלים בקליפורניה בכלל ובסן פרנסיסקו בפרט, וכונה "ראש העיר של הקסטרו".
ב-1979 התרחשו ברובע מהומות אלימות הידועות כמהומות ליל וייט.
המהומות פרצו לאחר גזר דין מקל שנגזר על דן וייט, לשעבר חבר מועצת העירייה, אחרי שהורשע בהריגה כפולה של ראש העירייה ושל מילק, שהיה חבר מועצת העירייה.
עם היוודע גזר דינו המקל של וייט, התקבצו בקסטרו אנשים רבים והחלו לצעוד לעבר בית העירייה, שם עקרו כמה מהם את דלתות הבניין, פרצו לתוכו והציתו אותו.
שוטרים סילקו את המתפרעים, והמפגינים נסוגו לרחוב מארקט.
אחד האתרים הבולטים בשכונה הוא קולנוע קסטרו, בית קולנוע שנבנה ב-1922. הקולנוע, אחד הראשונים בעיר, נמצא ברחוב קסטרו והוא נבנה בסגנון בארוק ספרדי-קולוניאלי.
מפגש הרחובות קסטרו ורחוב 18 הוא צומת מרכזי שבו מתקיימים אירועים בולטים והפגנות.
ברחוב 17 עומדת אנדרטה לזכר קורבנות הומוסקסואלים במלחמת העולם השנייה, בשם פארק המשולש הוורוד.
בקסטרו מפוזרים מועדונים וברים רבים, בהם "טווין פיקס" - הגיי-בר הראשון בארצות הברית שבו היו חלונות ראווה שקופים כך שיושביו נראו לעוברי האורח.
ברחבי השכונה תלויים דגלי גאווה רבים על עמודי תאורה ומחוץ לחנויות ובתים.
בצומת הרחובות קסטרו ומארקט מוצב מוט שעליו דגל ענק, בכיכר על שם הארווי מילק.
הקפה היא תבנית טיסה מקובלת של כלי טיס סביב מסלול הטיסה.
התבנית חלה על מטוסים הנמצאים בשלבי המראה או נחיתה.
התבנית הומצאה כמענה לתנועה המתגברת סביב שדות תעופה.
סידור התנועה לתבנית מקובלת מאפשרת פישוט שליטה על כלי הטיס במרחב השדה ויצירת סדר ברור ואחיד של פעולות הן לטייס והן לפקח הטיסה.
צורת ההקפה היא מלבן אשר צלעותיו הארוכות מקבילות למסלול.
הצלע הנושקת למסלול נקראת צלע נגד הרוח.
בדרך כלל הצלע הזאת תהיה הימנית במלבן של ההקפה, אך בשדות תעופה בעלי מסלולי טיסה מרובים הכיוון עשוי להשתנות.
במקרה של מסלולים מקבילים, לרוב במסלול הימני צלע נגד הרוח תהיה השמאלית ובמסלול השמאלי צלע נגד הרוח תהיה הצלע הימנית, כך שאין מגע בין מסלולי הטיסה של המטוסים.
צלע מתה היא צלע נוספת והיא מהווה את נקודת הכניסה להקפה של המטוסים הבאים עם כיוון הנחיתה.
צלע זאת מקבילה לצלע נגד הרוח, והיא נמצאת באותו הצד עימה (כלומר בכיוון המנוגד לצלע עם הרוח) אף על פי שייתכן ולא יהיה בה שימוש כלל, במיוחד במקרה של מסלולי טיסה מרובים בהם אין מקום לצלע נוספת.
צלע נגד הרוח היא הצלע הנושקת למסלול הטיסה.
בהמראה או בנחיתה משתמשים בביטוי צלע נגד הרוח כיוון שהתנועה בצלע הזאת תכוון תמיד נגד הרוח, כיוון שתנועה נגד הרוח מגדילה את המהירות האווירית לעומת המהירות הקרקעית ומאפשרת המראה או נחיתה בטוחות וקצרות יותר.
צלע צולבת (Crosswind leg) היא הבאה אחרי צלע נגד הרוח והיא נמצאת בניצב אליה.
מטוס שממריא צריך בצלע זו לצבור מהירות וגובה, לקפל את כני הנסע ולהתכונן לבצע פנייה לצלע עם הרוח.
נקודת המפגש בין צלע זאת לצלע נגד הרוח היא נקודת היציאה של המטוסים מההקפה, כלומר המקום בו הטייס מנווט וטס בעצמו.
צלע עם הרוח (Downwind leg) היא נקודת הכניסה של כל מטוס הנכנס להקפה מהכיוון ההפוך לכיוון הנחיתה (אם כיוון השדה הוא 270° אז כל מטוס הבא בטווח שבין כיוונים 0° ל־180° נחשב לכיוון המנוגד לכיוון הנחיתה).
בצלע זאת הטייס מקבל את הוראות הפקח ואת המספר שלו בתור לנחיתה.
צלע בסיס היא הצלע שלפני הפיינל, בצלע זאת הטייס צריך להקטין מהירות אוויר להנמיך למהירות גישה ולבצע בדיקות חיוניות לקראת נחיתה.
אם ישנן חריגות כל שהן ביכולתו של כלי הטיס לבצע נחיתה בטוחה צלע זאת היא ההזדמנות האחרונה לזהות אותן.
בצלע הסופית המטוס מתיישר על המסלול ומתחיל בגלישה אל המסלול.
בצלע זאת מתבצעת הנחיתה והיא נחשבת למסוכנת בהקפה.
בביטול נחיתה המטוס עובר מצלע פיינל ישר למצב של צלע עם הרוח, כלומר הוא אוסף מהירות וגובה כדי להגיע לתנאי טיסה בטוחים.
הליכה סביב היא שם למצב בו הטייס מבטל את הנחיתה והוא צריך לבצע פעולות בסדר מסוים כדי לנסוק ולאפשר למטוס הקפה נוספת.
לאחר "הליכה סביב" מתבצע ניסיון נחיתה נוסף.
הליכה סביב מתבצעת כאשר לא ניתן להשלים את הנחיתה באופן בטוח, למשל במקרה שהתנאים הבאים מתקיימים: המסלול לא פנוי, המטוס גבוה או נמוך מדי, המטוס לא מיושר עם המסלול ואין יכולת לתקן זאת בבטיחות ואין קשר עין עם המסלול.
במדינות שונות ישנן נקודות כניסה להקפה מקובלות ואף מאושרות או אסורות על פי החוק.
בארצות הברית ואירופה למשל נקודת הכניסה המקובלת היא בזווית 45° לצלע עם הרוח, בקנדה מגדל הפיקוח עשוי להורות על כניסה להקפה בצלע עם הרוח, צלע בסיס או אף ישירות לפיינל.
האו"ם גינה פעמים רבות את הבניה בשטחים שמחוץ לקווי 67, ואף קבע כי היא מנוגדת למשפט הבינלאומי.
פרקליטות המדינה ומשרד היועץ המשפטי לממשלה הגנו באופן שיטתי על זכותה של מדינת ישראל לבנות בהתנחלויות.
משרד החוץ הישראלי טען בשנת 2001 שהטענות לגבי אי חוקיות ההתנחלויות במשפט הבינלאומי חסרות בסיס ונובעות משיקולים פוליטיים.
משרד החוץ הוסיף וקבע: "ההתנחלויות הישראליות בגדה המערבית הם חוקיות גם תחת החוק הבינלאומי וגם תחת ההסכמים בין ישראל לפלסטינים."
ביוני 2008 קרא מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, להקפיא כל בנייה בהתנחלויות.
המזכ"ל ציין כי "המשך הבנייה בהתנחלויות בשטחים הכבושים מנוגדת לחוק הבינלאומי, להתחייבויותיה של ישראל על פי מפת הדרכים ולתהליך אנאפוליס".
קריאות להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון הגיעו גם מהקוורטט לענייני המזרח התיכון וממחלקת המדינה של ארצות הברית.
בין ראשי המדינות שקראו להקפאת הבניה היו נשיא ארצות הברית ברק אובמה נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
לאחר כניסתו של ברק אובמה לכהונת נשיא ארצות הברית, הוא החל לחתור לפתרון של שתי מדינות לשני עמים, וכחלק מהמאמצים לחזרה למשא ומתן ולפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, פעל להקפאת הבנייה בהתנחלויות למשך זמן של כשנה.
(דרישה זו עלתה עוד קודם לבחירתו.) לאחר פגישות רבות, ארצות הברית וישראל הגיעו לטיוטות להסכמים להקפאת הבנייה בהתנחלויות שכללה דרישות קלות יותר מבחינתה של ישראל שכללו ויתור על הקפאת הבנייה במזרח ירושלים, והמשך הבנייה לבתים שהשלד שלהם מוכן.
ב-25 בנובמבר 2009 כינס נתניהו מסיבת עיתונאים ובה הכריז שהוא מחיל מדיניות של הקפאת בנייה ביהודה ושומרון, אך לא במזרח ירושלים, למשך עשרה חודשים.
דוברו של נתניהו הסביר כי "כחלק מהמאמצים להנעת שיחות השלום עם הרשות הפלסטינית ולקידום אינטרסים מקיפים של ישראל, יבקש ראש הממשלה מהקבינט לביטחון לאומי לאשר השעיה זמנית של אישורי בנייה חדשים למגורים ולהתחלות בנייה חדשות למגורים ביהודה ושומרון למשך עשרה חודשים.".
נתניהו העביר את ההצעה לקבינט המדיני-ביטחוני, וזה אישר אותה סופית.
אלוף פיקוד המרכז אבי מזרחי חתם על הצו ב-26 בנובמבר 2009. ההקפאה נמשכה עשרה חודשים, עד ל-26 בספטמבר 2010. במהלך ההקפאה אסור היה לעשות עבודות הכשרה ויציקת יסודות, אך מבנים שכבר נוצקו בהם יסודות לא נכללו בהקפאה ומותר היה להמשיך לבנותם.
בשטח היו מאות מגרשים שקיבלו את כל האישורים והושקע בהם כסף רב אך טרם נוצקו בהם יסודות.
הדבר גרם להפסדים כלכליים למשקיעים שרבים מהם מימנו את הבנייה באמצעות משכנתה.
לפיכך הכינה הממשלה תוכנית לפיצוי כספי של אלה שנפגעו מההקפאה, והקצתה לכך 90 מיליון ש"ח.
נגד ההקפאה הוגשו עתירות אחדות לבג"ץ, מטעם רשויות מקומיות ביהודה ושומרון, פורום משפטי למען ארץ ישראל ועוד.
בדיון מאוחד נדחו כלל העתירות.
לאחר תשעה חודשים הסכימה הרשות הפלסטינית לקיים שיחות ישירות עם ישראל, אך התנו אותן בהמשך ההקפאה.
גם ארצות הברית ביקשה מישראל להמשיך את ההקפאה.
בפסגה בוושינגטון שהתקיימה ב-1 בספטמבר 2010 נפגש נתניהו עם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, נשיא ארצות הברית ברק אובמה, מלך ירדן עבדאללה השני, ונשיא מצרים חוסני מובארכ.
מחד הופעל על נתניהו לחץ כבד מצד ארבעת המנהיגים להמשיך את ההקפאה, ומאידך, פרסמו מתנגדי ההקפאה בישראל ציטוטים של נתניהו ושריו בשלטי חוצות שההקפאה תסתיים במועדה.
פיגוע ירי בצומת בני נעים בו נרצחו ארבעה יהודים, דחף לסיומה בפועל של ההקפאה, והליכי בנייה החלו.
נתניהו הכריז שהוא דבק בעמדתו לסיים את ההקפאה במועדה.
ממשל אובמה לחץ על ראש הממשלה בנימין נתניהו להאריך את הקפאת הבנייה בהתנחלויות ב-60 יום נוספים, ובכיר בממשלו הסביר כי הבקשה נובעת מתוך אמונה כי באמצעות הארכת ההקפאה בחודשיים הם יצליחו לחדש את המשא ומתן הישיר בין ישראל לפלסטינים, אך ניסיונותיו לא צלחו.
ההקפאה הסתיימה כמתוכנן, ב-26 בספטמבר.
המתנחלים חגגו את הסיום במפגנים בכל יו"ש שכללו הנעת דחפורים, הפרחת בלונים וספירה לאחור.
הפלסטינים הבהירו שהם לא ימשיכו את המשא ומתן ללא הארכת ההקפאה.
במהלך ההקפאה פנו לראש הממשלה 28 חברי כנסת מסיעות ימין שונות, וחתמו על מכתב בו הם קוראים לו לנצל את תקופת ההקפאה על מנת לקדם הכנתן של תוכניות מתאר ליישובים ביהודה ושומרון כדי לאפשר תנופת בנייה מיד עם תום ההקפאה.
על פי נתונים שפרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במרץ 2011, במהלך חודשי ההקפאה החלה בנייה של לפחות 114 יחידות דיור חדשות בהתנחלויות, והושלמה בנייתן של 1,175 יחידות שהקמתן החלה לפני ההקפאה.
כמו כן, מנתוני הלשכה עלה כי בשלושת החודשים הראשונים שלאחר סיום ההקפאה החלה בנייה של 427 יחידות דיור חדשות.
לפי נתונים שפרסמה תנועת "שלום עכשיו", בארבעת החודשים שלאחר תום ההקפאה החלה בהתנחלויות בנייתן של 1,756 יחידות דיור חדשות.
הקסם הגדול (באיטלקית: La grande magia) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי האיטלקי אדוארדו דה פיליפו.
הוא נכתב ב-1948, הצגת הבכורה שלו התקיימה ב-1949.
אוטו מרבוליה הוא קוסם הנודד עם פמלייתו הזעירה באתרי נופש, שם הוא מעלה את המופע שלו, אשתו מופיעה עמו כעוזרת לקוסם.
בהופעה ב"הוטל מטרופול", יושב בין הצופים בני הזוג די ספלטה – קאלוג'רו הקודר, ואשתו מרתה שאינה שבעת רצון מנישואיה עם הבעל הקנאי.
במהלך קסם סטנדרטי של העלמת האישה בארון בעל דלתות כפולות, מנצלת מרתה את ההזדמנות ובורחת עם מאהבה מבעלה.
מרבוליה שלא צפה זאת, נתון בבעיה - מצד אחד הוא מרחם על הבעל ומצד שני הוא אינו מעוניין להציג עצמו כנוכל.
הוא משכנע את הבעל המקורנן שעברה עליו חוויה סוגסטיבית ושהוא נתון עדיין תחת השפעת הקסם.
הקוסם נכנס לתפקיד בסיפור שהוא המציא ומשחק עבור הבעל הנבגד את חייו המדומיינים.
קאלוג'רו די ספלטה - בעלה.
ג'רבאזיו דאלויטי – שותף של אוטו.
ארתורו טדאו – שותף של אוטו.
אמליה – בתו של ארתורו.
"פרופסורה" אוטו מרבוליה, אמן מדעי נסתר וקוסם מפורסם.
ג'נרינו פוצקיה – משרת של קאלוג'רו.
רוזה אינטרולי – אחותו ואשתו של אורסטה.
שוטרים, עובדי במה, עוזריו של אוטו, לקוחות בית-המלון, עוברי-אורח.
תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1 באוגוסט 2009
יוצרים: עברית – דורי פרנס, בימוי – אודי בן-משה, תפאורה ותלבושות – פרידה קלפהולץ-אברהמי, מוזיקה – יוסף ברדנשווילי, תאורה – רוני כהן.
משתתפים: פלורנס בלוך – אורחת במלון, זיירה, מתילדה.
שמרית לוסטיג – מרתה די ספלטה.
ניר רון – קאלוג'רו די ספלטה.
יוסי עיני – ג'רבאזיו פנה, רוברטו מאלייאנו, אורסטה אינטרולי.
יהויכין פרידלנדר – ארתורו רקיה, גרגוריו.
נילי רוגל – אמליה, רוזה אינטרולי.
ויטלי פרידלנד – מלצר, ג'נארינו פוצ'קיה.
ארז שפריר – אוטו מרווליה.
לירון ברנס – מארינו ד'אלבינו, המפקח המשטרתי.
הקסמטר דקטילי (ידוע גם כ"משושה הרואי" ו"משקל האפוס") הוא סוג של משקל בשירה.
הוא מקושר באופן מסורתי למשקל הכמותי של השירה האפית הקלאסית היוונית והלטינית, ולכן נחשב בעיני רבים לסגנון נשגב של השירה הקלאסית המערבית.
בין היצירות שכתובות במשקל זה נמנות האיליאדה והאודיסאה של הומרוס, אינאיס של ורגיליוס והמטמורפוזות של אובידיוס.
הקסאמטרים מהווים גם חלק מהשירה האלגית בשתי השפות.
להקסמטר דקטילי יש שש (ביוונית ἕξ, hex) רגליים דקטיליות (הרגל הדקטילית מורכבת מהברה מוטעמת אחת ושתיים לא-מוטעמות לאחריה, כמו המלה "אינטרנט") ולפיכך מבנהו הכללי יראה כך: - uu\- uu\ - uu\ - uu\ -uu\ - x כאשר ההברה ברגל האחרונה נחשבת תמיד ארוכה (syllaba anceps).
רגל דקטילית יכולה להתחלף ברגל ספונדה המורכבת משתי תנועות ארוכות (- -).
חילוף רגליים דקטיליות ברגליים ספונדיות אינו נפוץ ברגל החמישית.
עם זאת, התופעה קיימת ונקראת ספונדיה (spondaic).
על הכעס, שירי מוזה, [כעס] של אכילס בן פלאוס
הספונדיה מתרחש בעיקר בשירה הארכאית ואצל ממשיכיה בזרם המשוררים החדשים (Neoteric).
ביוון, שירה מסוג זה יוצגה בידי קאלימאכוס, וברומא בידי קאטולוס.
המשוררים היוונים המוקדמים של המסורת שבעל פה היו הראשונים להשתמש בהקסמטר, והדוגמאות השלמות ביותר של יצירותיהם הן האיליאדה והאודיסאה, שהשפיעו על מחברי כל האפוסים הקלאסיים המאוחרים יותר ששרדו עד היום.
השירה האפית המוקדמת לוותה גם במוזיקה, שהייתה קשורה להגיית השפה היוונית.
ההקסמטר הגיע ללטינית מהיוונית זמן רב לאחר שדעכה המסורת של שירת האפוסים.
כתוצאה מכך, תכונות המשקל נלמדו כ"כללים" ולא כתוצאה טבעית של ביטוי מוזיקלי.
בנוסף, בשפה הלטינית יש בדרך כלל יותר הברות ארוכות מאשר ביוונית, ובשל הבדלים אלה ואחרים קיבל ההקסמטר הלטיני מאפיינים משלו.
הדוגמה המוקדמת ביותר להקסמטר בשירה הלטינית היא שירתו של אניוס שקבעה אותו כסטנדרט לאפוסים לטיניים מאוחרים יותר.
סופרים רפובליקנים מאוחרים יותר, כמו לוקרטיוס, קטולוס ואפילו קיקרו, כתבו שירים במשקל הקסאמטרי, ורבים מעקרונות ההקסמטר הלטיני התבססו היטב באותה תקופה.
אחריהם באו סופרים מאוחרים יותר כמו ורגיליוס, אובידיוס, מרקוס אנאוס לוקאנוס ויובנאליס.
הקפאת מזון משמרת אותו מהרגע שהוא מוכן עד לזמן שבו הוא נאכל.
משחר ההיסטוריה, חקלאים, דייגים, ציידים ולוכדים שימרו את תוצריהם בבניינים לא מחוממים במהלך עונת החורף.
הקפאה מאטה את ריקבון המזון על ידי הפיכת לחות עודפת לקרח ומעכבת את הצמיחה של רוב זני החיידקים.
בתעשיית המזון, ישנם שני תהליכים: מכני וקריוגני.
הקינטיקה של ההקפאה חשובה לשימור איכות המזון ומרקמו.
הקפאה מהירה יותר יוצרת גבישי קרח קטנים יותר ושומרת על המבנה התאי.
הקפאה קריוגנית, העושה שימוש בחנקן הנוזלי הקר בצורה קיצונית (מינוס 196 מעלות צלזיוס), היא השיטה המהירה ביותר להקפאת מזון.
שימור מזון במטבחים ביתיים במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 נעשה באמצעות מקפיאים ביתיים.
בעלי המקפיאים הונחו להקפיא את המזון ביום רכישתו.
יוזמה של קבוצת סופרמרקטים ב-2012 קידמה הנחיה להקפיא את המזון הנרכש "בהקדם האפשרי עד לתאריך המצוין על המוצר".
דווח כי מכון התקנים העוסק במזון בבריטניה הוסיף כי יש לאחסן את המזון בצורה נכונה עד לתאריך שפג תוקפו.
מוצרים קפואים אינם דורשים הוספת חומרים משמרים מפני שמיקרואורגניזמים לא גדלים כאשר הטמפרטורה של המזון היא מתחת למינוס 9.5 מעלות צלזיוס, והטמפרטורה מספיקה בעצמה במניעת קלקול המזון.
אם רוצים לשמר מזון לטווח ארוך, יעשה שימוש בטמפרטורות נמוכות אף יותר.
חומצה גליקולית תאית (CMC), תפקידה הוא מייצב חסר טעם וריח, והיא בדרך כלל מוספת למזון קפוא, ואין זה פוגע באיכות המוצר.
במשך מאות שנים, שבטים שישבו במקומות בהם האקלים קר, השתמשו בהקפאת מזון טבעית.
בשנת 1885, מספר קטן של עופות ואווזים נשלחו מרוסיה ללונדון בארגזים מבודדים בזכות שימוש בטכניקה זו.
כבר בשנת 1899 היה יבוא מפותח של מזון קפוא מרוסיה ללונדון במהלך 4 חודשי החורף.
המזון המיובא סופק לערים בכל רחבי אנגליה כגון: ברמינגהאם, ליברפול ומנצ'סטר.
לאחר מכן החלו להשתמש בהקפאה על מנת לייבא בשר.
ב-1929, שקלרנס בירדסאיי הציג את "הקפאת הבזק", לציבור האמריקאי.
ניסיונות נוספים לקדם את המזון הקפוא נעשו על ידי אלינור רוזוולט במהלך ביקורה ברוסיה.
ניסויים אחרים, בהם היו מעורבים מיץ תפוזים, גלידה וירקות נערכו על ידי בעלות הברית סמוך לסוף מלחמת העולם השנייה.
טכניקת ההקפאה עצמה, בדיוק כמו שוק המזון הקפוא, מתפתחת להיות מהירה, יעילה וחסכונית יותר.
הראשונים בהם נעשה שימוש בתעשיית המזון הם המקפיאים המכניים.
עקרון הפעולה הוא תנועה במסלול סגור של גז קירור, בדרך כלל אמוניה, בתוך מערכת, אשר מוריד את החום מהמזון.
החום מועבר למעבה ולאחר מכן מפוזר לאוויר או מים.
נוזל הקירור, כיום נוזל חם בלחץ גבוה, נוזל למאייד.
כל עוד נוזל זה מועבר בשסתום המרחיב הוא מתקרר ומתאדה.
וכעת גז בלחץ ובטמפרטורה נמוכים שוב יכולים לחזור למערכת.
הקפאה קריוגנית פותחה לאחרונה, אך כבר נעשה בה שימוש על ידי יצרניות מזון רבות בכל רחבי העולם.
ציוד קריוגני עושה שימוש בגזים בטמפרטורות מאוד נמוכות.
אריזות המזון הקפוא חייבות לשמור על שלמות במהלך המילוי, האיטום, ההקפאה, האחסון, ההובלה, ההפשרה, ולעיתים קרובות גם הבישול.
מכיוון שמזון קפוא רב מבושל במיקרוגל, יצרניות המזון פיתחו אריזות שיכולות לעבור מהמקפיא היישר למיקרוגל.
כיום ישנם מספר רב של אפשרויות לאריזות מזון קפוא: קופסאות, קרטונים, שקיות, מגשים, מחבתות ועוד.
מדענים ממשיכים לחקור צורות אריזה חדשות של מזון קפוא.
אריזה אקטיבית למשל, מציעה שורה של טכנולוגיות חדשות שיכולות באופן פעיל לחוש ואז לנטרל את נוכחות החיידקים או מזיקים אחרים.
אריזה אקטיבית יכולה להאריך את חיי המדף, לשמור על בטיחות המוצר ולעזור לשמר את המזון לאורך תקופה ארוכה יותר של זמן.
להקפאת מזון ישנה השפעה על הויטמנים המצויים בו.
ויטמין C הוא בדרך כלל הוויטמין שמאבדים בריכוז הגבוה ביותר כתוצאה מהקפאה.
מחקר שבוצע על אפונה כדי לקבוע את גורם האובדן של ויטמין C, לא הצליח להוכיח את הקשר בין ההקפאה לאובדן הוויטמין.
ניסוי נוסף נערך באפונה ושעועית לימה.
בניסוי נעשה שימוש בירקות קפואים ושימורי ירקות.
את הירקות הקפואים אחסנו במינוס 23 מעלות צלזיוס ואת שימורי הירקות אחסנו בטמפרטורת החדר (24 מעלות צלזיוס).
אחרי 0, 3, 6, ו-12 חודשים של אחסון, ירקות נותחו לפני ואחרי בישול.
אוהרה, המדען שביצע את הניסוי אמר, "שלא ניתן לראות יותר ויטמין C במזון קפוא מאשר בשימורי הירקות".
בנוסף, נעשו ניסויים על ויטמינים נוספים כגון B1 ,B2 וויטמין A.
בוויטמין A לדוגמה, הפגיעה המרכזית היא כתוצאה משמירת מזון מעבר לתאריך המומלץ על ידי היצרן.
קיימת יעילות להקפאה בהגנת המזון מפני פתוגנים שגורמים למזון לקלקול.
פתוגנים נהרגים או לא גדלים בקצב מהיר מאוד בטמפרטורות נמוכות.
אמנם קיימת יעילות להקפאה בהתמודדות נגד פתוגנים, אך נמצא שרתיחה היא אף יעילה יותר.
אחת הבעיות בשימוש בהקפאה כשיטת שימור מזון היא הסכנה כי פתוגנים מנוטרלים (אך לא נהרגים) על ידי התהליך ויכולים לשוב להיות פעילים כאשר המזון הקפוא מפשיר.
מזונות עשויים להישמר במשך מספר חודשים על ידי הקפאה.
לאחסון לטווח ארוך דרושה טמפרטורה קבועה של מינוס 18 מעלות צלזיוס או פחות.
למהירות ההקפאה יש השפעה ישירה על הגודל והמספר של גבישי הקרח שנוצרים בתוך תאי המזון.
הקפאה איטית מובילה להיווצרות פחות גבישים, אך הם נוצרים גדולים יותר.
הקפאה מהירה מובילה לגושי קרח קטנים אך רבים יותר.
גביש קרח גדול יכול לנקב את דפנות התאים של מוצר המזון וזה עלול לגרום לפגיעה במרקם ואיכות המוצר.
כמו כן זה עלול לגרום במהלך ההפשרה לאובדן של המיצים הטבעיים.
לכן נצפה להבדלים בין מוצרי מזון שהוקפאו על ידי מאוורר מכני, ומוצרי מזון שהוקפאו בעזרת חנקן נוזלי (כאשר הקפאה על ידי חנקן נוזלי היא מהירה הרבה יותר מהקפאה על ידי מאוור מכני).
על פי מחקר, הצרכן האמריקאי צורך בממוצע מזון קפוא 71 פעמים בשנה, אשר רובו הוא ארוחות טרום-מבושלות קפואות.
הקפה מהירה היא מונח מתחום הספורט המוטורי.
המונח מתייחס לזמן המהיר ביותר שבו מושלמת הקפה מלאה של מסלול המרוצים.
שיאי ההקפה המהירה של מסלול כלשהו נרשמת לגבי כל מרוץ ספציפי באותו מסלול, וכן לגבי ההקפה המהירה בהיסטורית המרוצים שנערכו בו.
בתחרויות מסוימות השגת ההקפה המהירה מזכה את הנהג או הקבוצה בנקודות בונוס נוספות (לדוגמה: בפורמולה אי ובפורמולה 2).
בשנים הראשונות של אליפות הפורמולה 1 ניתנה נקודה נוספת לנהג שקבע את ההקפה המהירה.
חלוקת הנקודות הופסקה בשנת 1960, הוחזרה בשנים 2019-2024 והופסקה שוב ב-2025. מיכאל שומאכר, שקבע 77 פעמים את ההקפה המהירה ביותר, הוא נהג הפורמולה 1 עם מספר ההקפות המהירות הרב ביותר.
ג'אקומו אגוסטיני הוא הרוכב המחזיק במרב ההקפות המהירות (117) במרוצי אופנועי גרנד פרי.
במרוץ אינדיאנפוליס 500 זוכה הנהג בעל ההקפה המהירה בפרס כספי, אך הדבר לא מעניק נקודות אליפות נוספות.
אליפות הפורמולה 1 נוסדה בשנת 1950. מאז קבעו 129 נהגים שונים את זמן ההקפה המהירה.
בעשור הראשון של האליפות ניתנה נקודה לנהג שקבע את ההקפה המהירה בכל מרוץ.
בעונת 2019 הוחזרה לשיטת הניקוד הענקת נקודה עבור הקפה מהירה, הענקה זו בוטלה בעונת 2025. החל מעונת 2007 מוענק בסיום העונה פרס לנהג הקובע את מספר ההקפות הרב ביותר במהלך העונה.
אם ישנו שוויון בין מספר נהגים נספרות גם ההקפות השניות בטיבן והזוכה הוא מי שבחישוב הכולל מספר ההקפות שלו הגבוה ביותר.
בעונת 2012 קבעו 12 נהגים שונים את זמן ההקפה המהירה - מספר הנהגים הגדול ביותר בעונה אחת.
דירוגנהגהקפות מהירה1 מיכאל שומאכר772 לואיס המילטון683 קימי רייקונן464 אלן פרוסט415 סבסטיאן פטל386 מקס ורסטאפן367 נייג'ל מנסל308 ג'ים קלארק289 פרננדו אלונסו2610 מיקה הקינן25
באליפות מרוצי אופנועי גרנד פרי לא ניתן ניקוד לרוכבים שקבעו את ההקפה המהירה ביותר.
רוכבים המופעים בכתב מודגש עדיין פעילים
רוכב הקפות1 ג'אקומו אגוסטיני1172 ולנטינו רוסי963 מארק מארקס885 אנחל נייטו815 מייק היילווד796 דני פדרוסה647 מייקל דוהאן468 מקס ביאג'י429 חורחה לורנסו3710 פיל ריד36
הקסטריגון (שם מדעי: Hexatrygon bickelli) הוא מין של דג סחוס מסדרת הטחנאים והוא המין היחיד במשפחה הקסטריגוניים (Hexatrygonidae).
מין זה מצוי סביב מי האזור האינדו-פסיפי מדרום אפריקה עד הוואי, אך הוא לא נצפה לעיתים קרובות, בעיקר ליד חופים מבודדים.
ההקסטריגון הוא מין המקורב לטריגונאים, אך התפצל מהם לפי המחקרים באמצע תקופת האאוקן.
ייחודו של מין זה בשישה פתחי זימיו הבולטים, לעומת 5 אצל רוב דגי הסחוס.
הבטאי בעל חוטם מחודד ארוך הממולא בג'לטין, פה מלא שיניים חדות ו"כנפי" עור איתם הוא שוחה מעל פני המים.
צבעו חום-כחלחל ולבן מלמטה והוא חסר קשקשים.
אורכו של בטאי זה מגיע ל-1.7 מ' אצל הנקבה הגדולה ביותר שתועדה.
כמו הרבה מיני בטאים גם מין זה משריץ צאצאים חיים (עד 5 בכל השרצה).
ההקסטריגון הוא טורף הניזון מדגי גרם, סרטנים ומיני רכיכות בעומק הים, בדרך כלל סביב הקרקעית.
פיו הבולט עוזר לו לחטוף מהר טרף המצוי בקרבתו.
הקסם מעל הכל הוא סרט קולנוע רוסי לייב אקשן המהווה סרט עצמאי קצר משנת 2018, שהופק בהשראת סדרת סרטי הארי פוטר, המציג את עולם הקוסמים ברוסיה.
הסרט הופק ביוזמת הבמאית יקטרינה קרסנר על פי תסריט מקורי.
עלילת הסרט מספרת את סיפורו של ראש משרד הקסמים והכישוף הרוסי המאבד את יכולת הקסמים שלו.
חלק מהכספים למימון ההפקה גויס באמצעות מימון המונים.
הסרט הוקרן לראשונה בחודש מרץ 2018 ושודר לראשונה באינטרנט ב-19 בנובמבר 2018. קודם לכן, הסרט הוצג בפסטיבל פאנדום StarKON (בסנקט פטרבורג), Unicon (במינסק, בלארוס),ופסטיבל IgroMir / קומיקון רוסיה (מוסקבה) וזכה לביקורת חיוביות בדרך כלל.
ברוסיה המודרנית מתקיים עולם אחר — עולם של קסם וכישוף.
הקוסמים צריכים להסתיר את עובדת קיומם מסביבת הקהילה הלא-קסומה, שם הם סופגים עלבונות וליחס עוין.
ראש הגוף העליון לקסם וכישוף בחרושין מאבד את יכולת הקסם שלו וצריך לא רק שלא להיחשף, אלא גם כדי למנוע את המלחמה בין הקוסמים והמוגלגים.
וסילי זוטוב - אלכסיי בחרושין, ראש משמרות הגוף העליון לקוסמות וכישוף
יליזבטה ריז'יך - לרה, מתלמדת
מיכאיל קרמר - מיכאיל, איש משמר, אחיו של סמיון
איוואן זאבלין - צ'ז'יבסקי, יועץ חשאי למכשף העליון
קיריל קובבאס - סמיון, מוגל, אחיו של מיכאיל
מיכאיל גורבוי - המכשף העליון
הקפאת עוברים היא תהליך שימור עוברים בטמפרטורה מאוד נמוכה, שנוצרו בדרך כלל כתוצאה מהפריה חוץ-גופית לצורך היריון עתידי.
הקפאת עוברים היא טכניקה לשימור עוברים עודפים, שנותרו לאחר טיפול הפריה חוץ-גופית.
במקרה בו ההיריון נכשל, ניתן להשתמש בעוברים אלה מבלי לעבור מחדש את כל מחזור טיפולי ההפריה, הכולל מתן הורמונים ושאיבת ביציות.
לחלופין, לאחר הריון מוצלח אפשר לחזור ולהשתמש בעוברים שהוקפאו על מנת להיכנס להריון נוסף.
ניתן להקפיא עוברים גם למטרות של שימור פריון, למשל, טרם תחילת טיפולים העלולים לפגוע בפוריות האישה כמו כימותרפיה או הקרנות.
באמצעות שימור העוברים אפשר למעשה להאריך את תקופת הפריון הטבעית של האישה ולהגדיל את סיכוייה להרות גם בגיל מבוגר יותר.
הקפאת עוברים לרוב מתבצעת כחלק מתהליך הפריה חוץ-גופית, שלרוב כוללת גם מתן טיפול הורמונלי לגירוי שחלתי, שאיבת ביציות והפריית הביציות במעבדה.
ניתן לבצע את ההקפאה הן בשלב חלוקת התאים (2–3 ימים לאחר ההפריה) והן בשלב הבלסטוציסט (5–6 ימים מההפריה).השיטות העיקריות בהן נעשה שימוש כיום להקפאת העובר הן הקפאה איטית וזיגוג (ויטריפיקציה), יחד עם תמיסות מגן שנועדו להגן על העוברים בפני פגיעה של נזקי ההקפאה.
שיטת ההקפאה האיטית נמצאת בשימוש מאז שנות ה-80 של המאה העשרים ומבוססת על הורדת הטמפרטורה בהדרגה תוך שימוש במערכת ממוחשבת.
הסיכון בשימוש בשיטה זו הוא היווצרות גבישי קרח בתוך התאים במהלך הורדת הטמפרטורה, העלולה לגרום לנזק בלתי הפיך על ידי שבירת ממברנות התאים.
שיטת הזיגוג, אשר נכנסה לשימוש בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, מתבססת על קירור מהיר מאוד המאפשר הקפאה ללא יצירת גבישים.
מחקרים שמטרתם להשוות בין שתי שיטות ההקפאה מראים יתרון לשימוש בשיטת הזיגוג.
שרידות העובר לאחר ההקפאה הייתה פי 1.6 לעומת עוברים שהוקפאו בשיטה האיטית, ובשל השרידות הגבוהה יותר, התקבלו בהתאם גם שיעורים גבוהים יותר של הריונות קליניים (פי 1.9) ולידות (פי 2.2) למחזור טיפול.
מעבר לכך, הוכח כי שיטת הזיגוג מביאה לירידה בסיכון לנזק ל-DNA לעומת הקפאה איטית.לאחר שלב ההקפאה, העובר מוכנס למכל חנקן נוזלי, ונשמר בטמפרטורה של 196- מעלות צלזיוס בתוך מבחנות או קשיות.
באמצעות הטכנולוגיה הזמינה כיום, אין הבדל בסיכוי להשרשה מוצלחת של עובר שעבר הקפאה לעומת עובר טרי.
בשימוש בעוברים קפואים מושגים הריונות מוצלחים, ללא עלייה בשיעורי מומים מולדים ובעיות התפתחותיות.
מעבר לכך, נמצא כי משקל הלידה של עוברים שעברו הקפאה בשיטת הזיגוג גבוה ממשקלם של עוברים שהוחזרו לרחם טריים, או מעוברים שעברו הקפאה איטית והוחזרו לרחם אחרי הפשרה.
קיימים דיווחים על הריונות שהושגו בעזרת עוברים שהיו מאוחסנים בהקפאה במשך 16 שנים.
מחקר שסקר מעל 11,000 עוברים מוקפאים הראה כי אין השפעה ממשית של זמן האחסון על שרידות העוברים לאחר ההפשרה.
בנוסף, משך זמן האחסון לא השפיע על השרשת העוברים, הפלות, מספר לידות חי, או היבט קליני אחר של ההיריון.
הקספרוטודון (שם מדעי: Hexaprotodon) הוא סוג של יונקים נכחדים ממשפחת ההיפופוטמיים אשר חיו במהלך תקופת המיוקן ועד הפליסטוקן באפריקה.
המין היפופוטם ננסי שויך בעבר לסוג זה בהמשך הועבר לסוג היפו (Choeropsis) ב-2005 בידי.
מספר חוקרים רואים בו עדיין מין בסוג זה, כך שסוג זה לא נכחד.
משמעות השם המדעי הוא: "בעל שש שיניים חותכות", שם שניתן עקב מאובנים רבים של מינים בעלי שלושה זוגות של שיניים חותכות.
מיני היפופוטם אלה היו קטנים יחסית לבני משפחתם ואף לא עברו גמדיות איים.
הם חיו ברחבי אפריקה ובאירואסיה ונכחדו בתחילת ההולוקן (זאת בהנחה שההיפו הננסי לא שייך לסוג).
הקסם של הרוע היא סדרת טלוויזיה רוסית בת שישה פרקים משנת 2006 בבימויו של מיכאיל קוזאקוב.
העלילה מתרחשת בצרפת בשנות השלושים.
בקרב ההגירה הרוסית, בתו של השר לשעבר של הממשלה הזמנית גוצ'קוב, ורה, מתאהבת בקצין הצבא הלבן לשעבר (כיום סוכן המשטרה החשאית הסובייטית) אלכסנדר בולביץ' שמזמין אותה להיפגש במפל.
כשהיא מגיעה למקום, היא מגלה באימה גבר מת על הספסל ובורחת, לאחר שפגשה את אלכסנדר בדרך.
עם זאת, כשהם חוזרים לשם הם לא מוצאים דבר.
חברו של בולביץ', סרגיי אפרון (בעלה של מרינה צבטאייבה), גם הוא קצין הצבא הלבן לשעבר, הופך גם הוא לסוכן המשטרה החשאית הסובייטית.
עם זאת, לאחר שהשתתף בעקיפין ברצח אדם שהחזיק בראיות מפלילות נגד אנשי המשטרה החשאית הוא חש שהוא רוצה "לצאת מהמשחק" ופונה לוורה.
היא, בתורה, לאחר שנודע לה כי אלכסנדר הוא סוכן סובייטי, מחליטה גם לעבוד עבור המשטרה החשאית.
העלילה מתרחשת בשלוש מדינות - צרפת, שווייץ וברית המועצות.
מבוסס על אירועים אמיתיים והדמויות הם אנשים אמיתיים.
בסדרה, שביים מיכאיל קוזקוב, הוא ליהק לתפקיד קצין המשטרה החשאית ולטר קריביצקי את בנו קיריל.
הסדרה, שצולמה בשנת 2006, שוחררה לטלוויזיה רק בפברואר 2010 בערוץ "תרבות" מבית VGTRK.
כל הדמויות המופיעות מבוססות על אישים אמיתיים:
ורה גוצ'קובה (בתו של אלכסנדר גוצ'קוב), חברת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, אכן עבדה במשטרה החשאית הסובייטית.
קונסטנטין רודזביץ' (מופיע כאלכסנדר בולביץ' בסדרה).
שיתף פעולה עם המשטרה החשאית.
הוא חזר מהגלות בברית המועצות, שם נעצר בחשד לריגול.
בשנת 1939 נפטר במחנה ליד מגדן.
איגנאטיוס רייס (מופיע כנתן מרקוביץ' פורצקי), עובד המשטרה החשאית.
נהרג לאחר שסירב לחזור לברית המועצות.
דאגלס (מופיע כסרגיי שפיגלגלאס), ראש הריגול הסובייטי בפריס.
פיקח על חיסולו של איגנטיוס רייס וחטיפתו של הגנרל מילר.
וולטר קריביצקי, בכיר במשטרה החשאית שהזהיר את רייס מפני סכנה.
הוא עצמו ביקש מקלט מדיני בצרפת ואז עזב לארצות הברית, שם חוסל על ידי שירותי הביון הסובייטים.
סרגיי טרטיאקוב, פוליטיקאי, מהגר, נכדו של סרגיי מיכאילוביץ' טרטיאקוב, אחיו של פאבל טרטיאקוב, מייסד גלריית טרטיאקוב במוסקבה.
שיתף פעולה עם ה משטרה החשאית.
אלכסנדר גוצ'קוב, פוליטיקאי רוסי בולט, שר המלחמה בממשלת המעבר הרוסית.
הגנרל מילר, סגן אלוף, מנהיג התנועה הלבנה.
בגלות שימש כיו"ר האיחוד הצבאי הרוסי (ROVS).
גנרל סקובלין, קצין הצבא הלבן.
בגלות גויס על ידי המשטרה החשאית, השתתף בחטיפתו של הגנרל מילר.
נדז'דה פלוויצקאיה, מבצעת שירי עם ורומנים רוסיים.
אריאדנה אפרון, בתם של מרינה צבטייבה וסרגיי אפרון.
אברהם סלוצקי - ראש מחלקת החוץ של המינהל ביטחון המדינה של הנ.ק.ו.ד.
ניקולאי איבנוביץ' יזוב - ראש נ.ק.ו.ד., השר לענייני פנים של ברית המועצות בשנים 1936–1938.
הקסמריקס (שם מדעי: Hexameryx) הוא סוג נכחד של מעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים, בה כיום ישנה את האנטילוקפרה, אשר חי בתקופת הפליוקן באמריקה הצפונית שלפני 5.3 עד 4.9 מיליון שנה מהיום.
הסוג הוגדר בשנת 1941 והוא כלל מין אחד - Hexameryx simpsoni.
ההקסמריקס השתייך למעלי גירה, והגיע לאורך של מטר ולמשקל שבין 31 ל-35 ק"ג.
הגולגולת שלו דמתה לגולגולת האנטילוקפרה האמריקנית, אך דמתה מעט לגולגולת איילים והכילה שש קרניים שהסתעפו לאורך "כיפת" הגולגולת, כשהזוג הקדמי היה קצר ופנה קדימה והזוג האחורי פנה אחורה.
הסעיף המרכזי היה ישר ורחב ופנה מעלה.
ככל הנראה, סייע מבנה זה להקסמריקס הזכרים להילחם ביניהם על נקבות או על טריטוריה, בדומה לאנטילוקפרה המודרנית.
בדומה לאנטילוקפרה, גם ההקסמריקס הותאם לריצה מהירה שעזרה לו להתגונן מטורפים בני תקופתו, כגון מיני שנחרבים, ברדלס אמריקני, צבועיים קדומים ודוביים, כגון דוב הבולדוג.
הקסופת'אלמה האני הנקרא באנגלית גם Six-eyed Sand Spider (עכביש החולות השש-עיני - שם עברי זה אינו מאושר רשמית) הוא עכביש ארסי בגודל בינוני, החי באזורים מבודדים מדבריים ויבשים בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה, בעיקר בנמיביה ודרום אפריקה.
העכביש שייך לסוג Hexophthalma אשר כולל 8 מינים החיים באפריקה ושייך למשפחת עכבישים גדולה הנקראת סיקרידיאה המחולקת לשלושה סוגים המונים בסך הכל כ־168 מינים.
לכולם שש עיניים (בניגוד לרוב מיני העכבישים להם שמונה עיניים) וביניהם גם המין ארסן חום הנפוץ בכל העולם וגם בישראל.
השם Six-eyed Sand Spider כולל עשרות מינים במשפחה החיים באפריקה ובדרום אמריקה, אך לרוב מיוחס למין זה.
טרם סיווגו ב–2017 תחת הסוג Hexophthalma, היה שייך העכביש לסוג אחר במשפחה בשם Sicarius ושמו המדעי היה Sicarius hahni.
משמעות השם סיקאריוס היא מתנקש ושמו המדעי - 'סיקאריוס האני' - ניתן כאות הערכה לזואולוג הגרמני קארל וילהלם האן.
גופו של העכביש הוא בדרך כלל בצבעי חולות הסביבה בה הוא חי - צהבהב, חום בהיר ועד לחום אדמדם ומעוטר בשערות זעירות הלוכדות ביניהן גרגרי חול.
שתי רגליו הקדמיות מעוקלות קדימה - דבר המקנה לו צורה ברורה של סרטן - שבעזרתן הוא מעיף על עצמו חול ומתכסה בו.
כל אלו מסייעים לו בהתחפרות מהירה תחת חולות הסביבה והסוואתו למטרות התחמקות מטורפים, הסתתרות מקרני השמש המדבריות ומארב לצורך ציד.
אורך גופו נע בין 8 ל־15 מילימטרים ומוטת רגליו מגיעה עד ל־5 ס"מ.
העכביש מתבודד, ביישן מאוד וברוב זמנו שוכן תחת החולות.
טכניקת הציד שלו אינה כוללת טוויית קורים ומסתמכת אך ורק על התחפרות תחת החול והמתנה לטרף שעובר בסביבה.
חושיו מפותחים מאוד ובעזרתם הוא מסוגל להעריך את גודל בעל החיים העובר מעליו, את מהירותו ואת מידת המרחק ממנו.
ברגע שבעל החיים עונה לקריטריונים של טרף, העכביש פורץ החוצה בזריזות, לוכד את הטרף בשתי רגליו הקדמיות ומזריק בנשיכה ארס רב עוצמה הקוטל את הקורבן תוך שניות ספורות.
מזונו כולל בעיקר חרקים ועקרבים קטנים.
אורך חייו הוא מבין הארוכים שבממלכת העכבישים וידוע על פרטים שחיו 10–15 שנים.
כמו כן, עקב תנאי המדבר הקשים, פיתח העכביש יכולת לשרוד זמן רב ללא מזון או מים.
כמו רוב מיני העכבישים - הזכרים קטנים מהנקבות ובמקרים רבים נטרפים על ידיהן לאחר ההזדווגות.
מפני שסביבת מחייתו של העכביש היא באזורים מבודדים, ובגלל טבעו הביישני ונטייתו להתחבא מיצורים הגדולים ממנו, מפגשים עם בני אדם הם נדירים למדי.
נשיכות נדירות אף יותר מכיוון שהעכביש יעדיף להימנע ולברוח מאשר לתקוף.
אף הוכח שגם בשבי, במקרי התגרות והצקה, העכביש נמנע מלנשוך ויעדיף תמיד לנוס ולהתחבא או לקפוא במקומו ללא תגובה.
עם זאת, ארסו של העכביש דומה בהשפעתו לזה של הארסן החום אך חזק ממנו בהרבה ונשיכתו מציבה סכנה ממשית לנזק חמור ואף למוות.
עד כה הארס לא נחקר בצורה מעמיקה אך ידוע שהוא כולל קבוצת פרוטאינים פעילה בשם ספינגומיאלינאז די, הגורמים לתופעת נקרוזה קשה בה נגרם נזק נרחב לרקמות חיות ולתופעת המוליזה בה נגרם הרס כלי דם וכדוריות דם אדומות, אשר מביא לדימום פנימי וקריסת מערכות.
מאז התגלה העכביש, ב־1847, לא תועדו מקרי נשיכה מאומתים ונרשמו שני מקרים בלבד המצביעים על העכביש כחשוד העיקרי.
במקרה אחד איבד הננשך זרוע עקב נמק ונזק עמוק לרקמות, והמקרה השני הסתיים במוות מדימום פנימי.
בגלל עוצמתו של הארס ופוטנציאל הנזק שהוא מסוגל לגרום, נחשב העכביש לאחד ממיני העכבישים הארסיים בעולם, אך כאמור, עקב אופיו הביישן, אזור מחייתו ואורח חייו המבודדים אינו נחשב למסוכן.
הקסטל היא עיר במחוז עמאן, ירדן.
העיר הוקמה במקור כיישוב על ידי האומיים מבית אומיה, במאה ה-7 וה-8 והיא נותרה היישוב העתיק והשלם ביותר במזרח הקרוב.
שרידי המינרט בקסטל חשובים במיוחד מכיוון שהוא היחיד שנמצא מהתקופה האומיית, מה שהופך אותו לאחד המינרטים העתיקים בעולם.
מצודת הקסטל, הממוקמת גם היא בתוך העיר, נחשבת לאחד המצודות המדבריות.
במרחק של 5 ק"מ ממצודת אל קסטל נמצאת מצודה נוספת בשם קסר אל-משאתא .
העיר נמצאת מצפון לשדה התעופה הבינלאומי של עמאן על שם עאליה, מלכת ירדן, במרחק 25 קילומטרים מדרום לעמאן ולצד הכביש המהיר מספר 15 המחבר את עמאן ודמשק.
בעיר נמצאת המצודה האומיית בשם קסר אל-קסטל.
האתר כולל קונגלומרט של יחידות נפרדות ומרווחות הכוללות: קסר, בית מרחץ, מסגד, כפר, בית קברות ובורות מים תת-קרקעיים רבים וכן סכר גדול ומשמעותי באורך של כ-400 מטרים ורוחב של 4,50 מטר.
מכתביו של המשורר כות'ייר עזה עולה כי מתחם קסר (מצודה) אל-קסטל נבנתה במקור על ידי הח'ליף יזיד בן עבד אל-מלכ .
העובדה שבניית המתחם קסר אל-קסטל הושלמה, בעוד שקסר משאתא הסמוך מעולם לא הושלם, מעידה על כך שקסר אל-קסטל עשוי להיות הבנייה האומיית העתיקה ביותר באזור.
מצבות מאל-קסטל מצביעות על כך שלאחר נפילת בית אומיה האתר שימש את הח'ליפות העבאסית.
כשנפלה הח'ליפות העבאסית, הייתה תקופה קצרה בה האתר היה נטוש.
מאוחר יותר, תחת השושלת האיובית והסולטנות הממלוכית, אל-קסטל יושב מחדש.
במקום מספר מבנים קטנים המתוארכים לימי השושלות האלה.
קסר אל-קסטל היה ארמון אומיי מסוג קסר.
הבניין היה כ-68 מטרים רבועים.
בקיר החיצוני של הארמון היו 12 מגדלים חצי עגולים במרווחים בין ארבעה מגדלי פינות גדולים.
קומת הקרקע כללה אולם כניסה, חצר ושש סוויטות חדרים.
הקומה העליונה הכילה מערך סוויטות נוסף ואולם לאורחים של הארמון שעליו היה עיצוב משולש ואפסיס.
הארמון היה מקושט במקור בגילופים ופסיפסים שנמצאו בקסר אל-חלאבאת .
ליד הארמון ישנם שני אתרים הראויים לציון, מסגד קטן ומלבני ובית קברות.
למסגד מוצמד אחד המינרטים הוותיקים בעולם, המכונה מינרט אל-קסטל.
הקברים בבית העלמין ראויים לציון כיוון שהם מכוונים לכיוון ירושלים, ולא למכה.
מים לארמון הגיעו ממאגר מים שנוצר על ידי סכר גדול העשוי מאבן גיר וכן מיותר מ-70 בורות מים קטנים שהיו בעלי קיבולת כוללת של למעלה מ-2 מיליון מטרים מעוקבים של מים.
כיום האתר נמצא בהתפוררות ועל חלק מהארמון נבנה בניין חדש ומודרני בבעלותה של חמולה חזקה שניכסה לעצמה חלק ניכר מהאתר והשתמשה באלמנטים אדריכליים של "הקסר" כקישוט.
הקפאת ביציות (בלועזית: Oocyte cryopreservation) היא תהליך לשימור ביציות האישה, המאפשר לנשים לדחות את הליך ההיריון למועד מאוחר יותר, בין אם מסיבות רפואיות כגון פגיעה בפוריות עתידית עקב טיפול בסרטן ובין אם מסיבות חברתיות.
הקפאת ביציות עקב טיפול סרטני מתרחשת כיוון שכימותרפיה והקרנות עלולות להיות רעילות לביציות.
הקפאת ביציות מתבצעת גם בקרב נשים שאינן מעוניינות או מסוגלות לבצע הקפאת עוברים או בקרב נשים שמעוניינות לשמר את יכולתן העתידית להביא ילדים לעולם, אם משום שאין להם עדיין בן זוג, או מסיבות אישיות או רפואיות אחרות.
בנוסף, לעיתים לנשים עם היסטוריה משפחתית של הופעה מוקדמת של גיל המעבר יש עניין בשימור הפוריות ועל כן מבצעות הקפאת ביציות.
תהליך הוצאת הביציות לצורך הקפאתן ביציות זהה להליך המבוצע במסגרת הפריה חוץ גופית.
זה כולל זריקות הורמונליות במשך שבוע עד מספר שבועות המעוררות את השחלות להבשיל מספר ביציות.
כאשר הביציות בשלות, מתבצע טיפול תרופתי נוסף להשרייה של התבגרות סופית של הביציות.
לאחר מכן, מוציאים את הביציות מהגוף דרך הנרתיק, בדרך כלל תחת הרדמה ולאחר מכן הביציות מוקפאות מיד.
הביצית היא התא הגדול ביותר בגוף האדם ועל כן מכילה כמות גבוהה של מים.
כאשר הביצית קופאת, גבישי הקרח שנוצרים בה עלולים להרוס את שלמות התא.
על מנת למנוע זאת, טרם ההקפאה נעשה ייבוש של הביצית באמצעות חומרים קריוטקטנים, חומרים המחליפים את רוב המים בתא ומעכבים את היווצרותם של גבישי קרח בתא.
הביציות מוקפאות או בשיטת הקפאה איטית ומבוקרת או בתהליך הקפאה מהירה, שיטה חדשה יותר המכונה ויטריפיקציה.
ויטריפיקציה מהירה הרבה יותר, אך דורשת ריכוזים גבוהים יותר של חומרים קריוטקטנים.
הקפאת ביציות בשיטת ויטרפיקציה בוצעה לראשונה בהצלחה בטיפול בהפריה חוץ גופית בשנת 1999. היתרון של ויטריפיקציה הוא בכך שהיא מפחיתה את היווצרות הקרח בתוך הביציות ומחוצה להן בזמן הקפאת, אחסון וחימום הביציות.
עקב כך, ויטריפיקציה קשורה בשיעורי הישרדות גבוהים יותר ובהתפתחות טובה יותר של הביציות בהשוואה לקירור איטי.
עקב כך, השיטה המועדפת בהקפאת ביציות היא ויטריפקציה, אם כי עדיין חסרים ניסויים מבוקרים אקראיים בנושא.
כשרוצים להפרות את הביצית כחלק מהליך הפריה חוץ גופית, הביצית מופשרת ומבצעים עליה טכניקת הפריה המכונה הזרקת זרע ציטופלזמטית (הידועה בקיצור הלועזי שלה, ICSI).
מחקרים מוקדמים שבחנו את שיעורי ההצלחה של השיטה הראו כי שיעורי ההצלחה של הפריה בעזרת ביציות קפואות היו נמוכים יותר בהשוואה לביציות "טריות".
עם זאת, עם התפתחות השיטה והטכנולוגיה, מחקרים עדכניים יותר הראו שיעורי הצלחה זהים להפריה של ביציות "טריות", אם כי מחקרים אלה בוצעו בעיקר על נשים צעירות.
במסורת הצבאית של גרמניה ואוסטריה, הקעקוע הגדול הוא טקס צבאי הנערך במהלך חגיגות לאומיות ואירועי הוקרה.
האירוע מתקיים בשעות הערב הוא מתקיים בשעות הערב ומורכב ממערך צבאי של לפחות להקה צבאית אחת, שתי כיתות של חיילי רגלים חמושים ושתי שורות חיילים הנושאות לפידים, בסך הכל כ-400 איש.
בצבאות רבים קיים טקס דומה הידוע בכינוי "הקעקוע הצבאי".
שמו של הטקס הגיע מהביטוי ההולנדי doe den tap toe שמשמעו "לסגור את הברז".
כשהגיעה שעתם של החיילים לשכב לישון, המשגיחים הצבאיים נהגו לגשת לבר שבו היו החיילים שותים, ולהקיש על החביות באמצעות מקל.
הקשה זו נועדה לסמן למוזגים כי יש לסגור את הברזים ולהפסיק להגיש לחיילים שתייה.
אז היו החיילים נאספים ומבצעים את טקס צבאי אחרון לפני שהיו שוכבים לישון.
ביטוי זה נשמע כמו המילה "קעקוע" (tattoo), ולפיכך כונו טקסי סיום היום בצבא בשם "קעקוע".
גם בגרמנית כונה טקס הסיום בשם זה (בגרמנית Zapfenstreich).
שורשיו של הקעקוע הגדול נעוצים עמוק בהיסטוריה הצבאית של גרמניה.
האזכור הראשון שלו הוא משנת 1526. הוא החל כטקס שנועד לסיים את יום האימונים.
הנס פון פלמינג - מאיור בצבא ממלכת סקסוניה, מסר תיעוד מפורט של הטקס בספרו "החייל הגרמני המושלם" (Der vollkommene deutsche Soldat) מ-1726. ב-1813, הורה פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לשלב בטקס שירת מקהלה דתית, בהשראת טקס הערב של צבא האימפריה הרוסית.
ב-1838 קבע וילהלם ויפרט - המנהל המוזיקלי של המשמר הפרוסי, תקנון אחיד עבור הטקס, שנשמר כמעט במלואו עד ימינו.
בתקופה שלפני איחוד גרמניה, היו משתמשים בטקס בעיקר בשיר "אני מתפלל לכוחה של האהבה" ("Ich bete an die Macht der Liebe") שנכתב בידי גרהרד טרסטיגן והולחן בידי דמיטרי בורטניאנסקי.
לאחר האיחוד עברו להשתמש בהמנון הקיסרות באירועים בהם הקיסר היה נוכח.
לאחר המהפכה הגרמנית ופירוק הקיסרות עברו להשתמש בשירם של הגרמנים.
בשל האופי המיליטריסטי של גרמניה הנאצית, נעשה בה שימוש נרחב בטקסי הקעקוע הגדול.
לראשונה בהיסטוריה הגרמנית, הטקסים הורחבו גם מחוץ למסגרת הצבא אל המשטרה והאס אס.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזר הקעקוע הגדול לשימוש הן בגרמניה המערבית והן בגרמניה המזרחית.
אולם בעוד שבמערב שמרו על הצורה המקורית של הטקס, במזרח הוכנסו לתוכו אלמנטים סובייטיים.
כך הוכנסה לתוכו תרועת פתיחה, ודו"ח ביקורת שהוקרא בידי מפקד היחידה.
השירים המסורתיים של הטקס הוחלפו בשירים עממיים קומוניסטיים.
באוסטריה נכנס הטקס לשימוש רק ב-1965.
בממוצע, הטקס נערך בגרמניה ובאוסטריה בין 20 ל-30 פעמים בשנה.
הטקס מושרש עמוק בתרבות הצבאית הגרמנית, ולפיכך בדרך כלל לא זוכה לתשומת לב תקשורתית.
אירועים חריגים היו טקס הקעקוע הגדול שנערך לכבוד יציאת כוחות בעלות הברית מגרמניה ב-1994 והלוויית הקנצלר הלמוט שמידט שזכו לפרסום רב ברחבי העולם.
למעט שינויים מעטים, הטקס נותר כמות שהוא מאז ימי הצבא הפרוסי ועד ימי הבונדסוור.
בפתיחת הטקס, הלהקה מנגנת את מארש יורקשייר של לודוויג ואן בטהובן.
לאחר מכן צועדים בסך החיילים נושאי הלפידים, והמפקד מכריז באופן רשמי על פתיחת הטקס.
לאחר מכן מנגנת הלהקה שלושה או ארבעה שירים שנבחרו מראש בידי הלהקה או בידי הנכבד שעבורו נערך הטקס.
המתופפים קוראים את הקהל לתפילה (Ruf zum Gebet), ולאחר מכן קריאה שלאחר התפילה (Ruf nach dem Gebet).
הלהקה מנגנת את המנון גרמניה ונושאי הלפידים צועדים שוב.
הלהקה יוצאת מהמסדר ומנגנת בפעם האחרונה את Preußischer Zapfenstreichmarsch.
משך הזמן הכולל של הטקס הוא 20 דקות.
גרסה זו היא הגרסה הרשמית של הבונדסוור.
עם זאת, מכיוון שגרמניה מורכבת ממדינות שונות, הטקס יכול להשתנות ממדינה למדינה.
לדוגמה בבוואריה ובסקסוניה החליפו חלק מהשירים המזוהים יותר עם ההיסטוריה הפרוסית בשירים המזוהים עם התרבות המקומית.
הגרסה האוסטרית מודרנית יותר וכוללת יותר מצעדים ותרועות חצוצרה ופחות שירים.
הקעקוע הגדול נחשב לכבוד הגדול ביותר שהבונדסוור והצבא האוסטרי יכולים להעניק לאדם.
כל מפקד בדרגת גנרל-לויטננט ומעלה זכאי לקעקוע הגדול (גם לאחר פרישתו מהצבא).
האזרחים היחידים שזכאים לכך הם נשיא גרמניה, קנצלר גרמניה ושר ההגנה.
בכימיה אורגנית, הֶקְסֶן הוא פחמימן עם הנוסחה הכימית C6H12 .
התחילית "הֶקְס" מבטאת הימצאות 6 אטומי פחמן במולקולה, בעוד שהסיומת " סֶן " מציינת שמדובר באָלְקֶן - דהיינו קיום קשר כפול בין שני אטומי פחמן.
ישנם מספר איזומרים של הקסן, בהתאם למיקום ולגאומטריה של הקשר הכפול בשרשרת.
אחד האיזומרים הנפוצים ביותר בתעשייה הוא 1-הקסן (אלפא אולפין).
הקסן משמש כקומונומר (אנ') בייצור פוליאתילן.
להלן רשימה חלקית של איזומרים של הקסן.
ישנם בסך הכל 13 איזומרים אלקניים שונים של הקסן, למעט איזומרים גאומטריים נוספים (E/Z) ואופטיים (R/S):
הקסלוגיה היא יצירה, לרוב ספרותית, המורכבת משש יצירות נפרדות.
תיעוד מוקדם של שימוש במונח מופיע בדיונים במחזור האופרות הבלתי גמור של המלחין אוגוסט בונגרט Homerische Welt המבוסס על האיליאדה והאודיסאה.
(במקור תכנן שתי טטרלוגיות, אבל האופרה השלישית והרביעית מתוך השמונה מעולם לא נכתבו).
בשנת 1859 תאופיל גוטייה השתמש במושגים פנטלוגיה וההקסלוגיה.
בשנת 1923 נעשה שימוש במילה לתיאור סדרת הספרים המסע הארוך (The Long Journey) מאת יוהנס וילהלם ינסן.
הקסמה הוא מונח בספרות הפנטזיה שמשמעותו היא השפעה ואף שליטה על אדם אחר באמצעות קסם כגון אמירת לחש מפורש או באמצעות קסם אישי על-טבעי (למשל: יופי שמיימי או קול ערב במיוחד).
דמויות של נשים רבות, חלקן טובות וחלקן מכשפות או מפלצות, אופיינו ביכולת הקסמה.
כך לדוגמה הסירנות מהמיתולוגיה היוונית הקסימו ימאים בקולן הערב וגרמו למותם.
בלגנדריום של טולקין העלפית הנאווה והאדירה גלדריאל הייתה בעלת יופי כה רב, שבכוחה היה להקסים אנשים ולגרום להם לאהוב ולהעריץ אותה.
במשחק התפקידים "מבוכים ודרקונים" קיים לחש בשם "הקסמה" המאפשר למכשף לשלוט ביצור דמוי-אדם למשך פרק זמן מסוים, התלוי בדרגתו של מטיל הלחש.
ישנם גזעים ומפלצות שלהם יכולת הקסמה טבעית, רובם מבוססים על מיתולוגיות או יצירות פנטזיה.
הקסם השחור היא סדרה בריטית המבוססת על ספרה של אנה סואל "הסייח השחור".
עלילת הסדרה נפרסה לאורך 52 פרקים (בישראל שודרו 26 פרקים).
לסדרה יצאה סדרת המשך ששודרה בערוץ הילדים בשנות התשעים – "הרפתקאותיו החדשות של הקסם השחור".
הסדרה אינה מהווה עיבוד לספר מ-1877 של אנה סואל, אלא מהווה "המשך" הכולל בתוכו דמויות חדשות שנוצרו בידי טד וויליס, בהן ד"ר ג'יימס גורדון, בגילומו של וויליאם לוקאס, וילדיו ויקי (ג'ודי באוקר) וקווין (רודריק שאו), המשמשים כבעליו של הסוס "בוקי" (נקרא כך בדיבוב העברי, במקור שמו "ביוטי").
בין דמויות המשנה נכללת מנהלת משק הבית של דוקטור גורדון – איימי ווינת'רופ (שרלוט מיטשל) וילד מקומי בשם אלברט קליפטון (טוני מיידן).
דמותשחקןמדבב בגרסה העבריתדוקטור ג'יימס גורדוןוויליאם לוקאסמשה טימוראיימי ווינת'רופשרלוט מיטשלדליה פרידלנדקווין גורדוןרודריק שאוסקווייר ארמסטרונגמייקל קאלברויקי גורדוןג'ודי באוקרנורית לפקוביץ אמירג'ני גורדוןסטייסי דורנינגהשוטר דיקינסקנת' ת'ורנטאלברט קליפטוןטוני מיידןנד לואיססטפן גארליק
נעימת הנושא של הסדרה "הדהירה הביתה" ("Galloping Home") הולחנה בידי דניס קינג, והפכה למזוהה מאד עם הסדרה.
"הקפה של גברת אושר" הוא שיר ילדים שכתבה מיכל חזון ומבוסס על שיר ילדים איטלקי בשם "Il caffè della Peppina" ("הקפה של פפינה") משנת 1971.
את השיר כתבו טוני מרטוצ'י, וולטר ואלדי ואלברטו אנלי והוא בוצע על ידי הילדות סימונטה גרופיוני (בת 5 מבולוניה) ומרינה ד'אמיצ'י (בת 4, מקולפרו) במסגרת פסטיבל לשירי ילדים בשם Zecchino d'Oro, שנערך באיטליה מדי שנה מ-1953.
בסופו של השיר כשהיא מנסה להוסיף TNT, הקפה שהכינה מתפוצץ.
את הגרסה בעברית כתבה מיכל חזון ועיבדה נורית הירש עבור קלטת הילדים "עולם קטן" משנת 1994.
השיר מופיע גם באלבום "דיג דיג דוג - האוסף" משנת 2000.
מחנה הַקְסטֵפּ (באנגלית Huckstep, בערבית الهايكستب) הוא מחנה צבאי גדול ומרכזי במצרים, בפרברי קהיר.
הוא גובל בנמל התעופה הבין-לאומי של קהיר הנמצא ממערב לו.
המחנה נבנה בזמן השלטון הבריטי במצרים ושימש בסיס לגייסות האמריקאים ששהו במצרים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא נקרא ב-1943 הקסטפ על שם קצין אמריקאי.
שם זה נותר בשימוש המצרים לאורך השנים.
הדיוויזיה השנייה המצרית ממוקמת בשגרה במחנה זה.
בסיס צבאי במלחמת העולם השנייה
הבסיס נבנה ב-1941 על ידי צבא ארצות הברית, על הכביש הראשי מקהיר לסואץ.
בשנת 1943, המחנה היה מחסן האספקה הצבאי הגדול ביותר במזרח התיכון, שכלל בין היתר בית חולים בן 1,100 מיטות ותחנת רדיו אמריקאית.
הוא אירח אנשי כוחות צבא ארצות הברית במזרח התיכון .
כאשר מייג'ור ראסל בנג'מין הקסטפ (קצין אמריקאי יליד 1905 מאיווה), נהרג בהתרסקות מטוס בסמוך לקהיר בשנת 1943, נקרא המחנה על שמו.
פלוגה של חיל הנשים של צבא ארצות הברית הגיעה למחנה הקסטפ ב-16 ביוני 1944 והוצבה בפיקוד השירות במזרח התיכון.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1946, קנתה מצרים את המחנה מידי האמריקאים תמורת 2.5 מיליון לירות מצריות.
בתחילה שימש המחנה את הצבא המצרי לאימונים ולאחר פרוץ מלחמת העצמאות, לאימון מתנדבים ל"מלחמת פלסטין".
ב-15 במאי 1948, עם פלישת הצבא המצרי לישראל, מיד עם הכרזת מדינת ישראל, הכריז השלטון על משטר צבאי.
הדבר אפשר לו לכלוא מתנגדי שלטון ללא משפט: ביניהם קומוניסטים, חברי האחים המוסלמים, ציונים ואחרים,
ביוני 1948, שימש המחנה לכליאת חלק מיהודי קהיר, שנעצרו בשל תמיכתם לכאורה במדינת ישראל והואשמו בציונות.
המעצרים, שהתרחשו בחצות הלילה שלאחר ההכרזה על מדינת ישראל, התבצעו גם באלכסנדריה ובפורט סעיד, אך העצורים שם נכלאו במחנות אחרים.
בתחילה נכלאו כ-250 מיהודי קהיר, ובהמשך נכלאו יהודים נוספים וההערכה היא כי בסך הכל הוחזקו שם 600 יהודים.
רוב היהודים היו כלואים במשך שנה עד שנה וחצי ועם שחרורם, במחצית השנייה של 1949, גורשו ממצרים.
ב-2 בנובמבר 1956, במהלך מבצע מוסקטר, שנערך במקביל למלחמת סיני, תקפו שמונה מטוסי ת'אנדרסטריק של חיל האוויר הצרפתי טורי שריון מצריים שחנו במחנה הקסטפ.
כל מטוס היה מצויד ב-8 רקטות.
הכוח המצרי מנה 150 טנקים ו-300 משאיות ועל הבסיס הגנו כוחות נ"מ.
הגל הראשון הצליח לשחרר את החימושים שלו ונוצרו דלקות על הקרקע.
הגל השני קיבל פקודה לבטל את התקיפה עקב קרבת הבסיס לשכונות אזרחיות.
במלחמת ההתשה התקיפה ישראל פעמיים את הבסיס, שתי הפעמים במבצעי פריחה שנערכו בתחילת 1970, כחלק מהפצצות העומק שביצע חיל האוויר הישראלי.
ב-18 בינואר 1970, ב"פריחה 2" הותקף הבסיס בפעם הראשונה.
התפוצצויות בבסיס התחמושת המצרי הקסטפ נמשכו זמן רב לאחר התקיפה, נשמעו היטב בסביבה ויצרו בהלה.
במחנה אוחסנו אמצעי לחימה שיועדו לשמש בחרום.
ב-23 בינואר 1970 הותקף המחנה בפעם השנייה.
התקיפה גרמה בהלה רבה בקהיר.
תקיפות אלו, יחד עם תקיפות נוספות בעומק מצרים, בסמוך למרכזי אוכלוסין, הביאו ללחץ מנשיא מצרים נאצר, על ברית המועצות, לספק לו מערכות הגנה מתקדמות נגד מטוסים.
ב-23 בספטמבר 2021, שונה שמו של הבסיס לבסיס הצבאי "מוחמד חוסיין טנטאווי", לכבודו של איש הצבא המצרי מוחמד חוסיין טנטאווי שמת יומיים לפני כן.
למרות זאת, בתקשורת הערבית מכונה המחנה עדיין הקסטפ.
נכון ל-2025, פועל במחנה מרכז גיוס לחיילים מאזור קהיר רבתי, בית כלא ומתקנים נוספים.
הקָפִּיטוֹל הוא מקום מושבו של הקונגרס של ארצות הברית (הרשות המחוקקת הפדרלית של ארצות הברית).
בניין הקפיטול ניצב בראש גבעה שנמצאת בקצהו המזרחי של המול בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית, ובלבו של מתחם הקפיטול.
לבניין שני אגפים, המוקצים לשני חלקי הקונגרס: בחלקו הצפוני שוכן הסנאט, ובחלקו הדרומי שוכן בית הנבחרים.
במרכז הבניין נמצאת כיפתו הגדולה, בעלת קווי מתאר הזהים לכיפת קתדרלת סנט פול שבלונדון.
המונח "קפיטול" לקוח מגבעת הקפיטולין של רומא העתיקה, שמסורתה וסמליה היוו השראה לדורות הראשונים של המתיישבים האמריקאים.