tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מדגיש אווירה של שמחה, משחק והומור, וממקד את כל תשומת הלב בשתי הדמויות באמצעות האפלת החלל הפנימי.
בגדיהן מתוארים כעדינים ונשיים, והקשר שלהן עם המתרחש מחוץ לחלון מוצג כקליל ומשעשע.
בתוך מכלול ציורי הז'אנר של מוריו מופיעות דמויות משכבות חברתיות מגוונות, החל מדמויות עניות כמו הקבצן הצעיר ועד נשים הנהנות מחיים נוחים יותר, כפי שנראה בציור זה.
הרגישות והעדינות שבהן מתוארות הדמויות נתפסות כמאפיין מרכזי של סגנונו האמנותי.
שתי נשים בחלון נחשבת לאחת מיצירותיו המפורסמות והמהוללות ביותר של מוריו.
עוצמת הדימוי הביאה לכך שהציור נחרט והופץ מספר פעמים במהלך המאות ה־18 וה־19. עם הזמן חרג מעמדו מציור ז'אנר בלבד, והוא מוערך כיצירה מרכזית המדגישה אסתטיקה בארוקית, קרבה בין הדמויות לצופה ושליטה מרשימה בעומק ובמרחב באמצעות קומפוזיציה פשוטה ומשיחות מכחול חופשיות.
שתן (או מי רגליים; בסלנג: פיפי) הוא פסולת נוזלית המופרשת על ידי הכליות מגופם של בעלי חיים.
השתן נוצר בנפרונים אשר בכליות ונצבר בשלפוחית השתן עד לסילוקו במועד נוח.
פעולה זו נקראת השתנה, שפירושה הפרשת השתן מהגוף דרך השופכה.
עם השתן מופרשים חומרים זרים מהגוף וחומרים שאינם זרים לגוף, אך שהפרשתם בכמויות ניתנות לוויסות משמרת את ההומיאוסטזיס של נוזלי הגוף.
במינים רבים משמש השתן המופרש גם לתקשורת באמצעות חוש הריח.
שתן מורכב מתמיסה מימית של פסולת מטבולית ומרכיבים נוספים.
הנוזל מסונן מהדם ועובר תהליכי ספיגה בחזרה והפרשה עד הרכבו הסופי.
שתן מכיל כמויות גדולות של שִתְנָן (אוראה), חומצת שתן, קריאטינין ונתרן כלורי ועוד כמויות קטנות של חומרים רבים.
הוא מהווה מקור חנקן מצוין עבור צמחים.
שתן הוא האמצעי העיקרי להפרשת כימיקלים ותרופות מהגוף.
ניתן לזהות ולנתח כימיקלים אלה בבדיקת שתן וכך לקבוע אבחנה של הרעלה או נטילה של חומרים כימיים אסורים.
השתן כמעט סטרילי בצאתו מהגוף (של אדם או בעל חיים בריאים).
בשלפוחית נמצאת תמיד שארית שתן קטנה שהוא שתן "עומד" בתוך קיפולים של שלפוחית השתן.
בתוך שארית שתן זו יכולים להתפתח חיידקים, אשר לרוב אינם מזיקים לאורגניזם כולו.
השופכן פתוח כלפי העולם החיצון, ועל כן חודרים דרכו מיקרואורגניזם שונים כמו חיידקים ופטריות, וחלק ממיקרואורגניזמים אלו נשטף החוצה עם השתן.
השתן כמעט חסר ריח כשהוא יוצא מהגוף.
עם זאת, לאחר צאתו, מתפרקת מולקולת האוראה לשתי מולקולות של אמוניה (אשר מסיסה בנוזל ה-pH הנמוך), חיידקים שמזהמים את השתן הופכים כימיקלים בתוכו לבעלי ריח, והם הגורמים לריח האופייני לשתן עומד.
מחלות מסוימות משנות את כמות השתן, אחידותו וצבעו.
לדוגמה, סוכר בשתן עשוי להיות סימן לסוכרת או לכשל כלייתי.
שתן צהוב ומרוכז מעיד על חוסר מים בגוף (להבדיל משתן עכור שבדרך כלל מאפיין זיהום של מערכת השתן).
שתן של חולי פורפיריה מגוונת עשוי אף להיות אדום כהה.
עם זאת, שתן אדום עלול להיגרם כתוצאה מאכילת סלק.
ריפוי בטיפול שתן (אורינותרפיה) - שתיית שתן היא פרקטיקה איורוודית עתיקה שמיושמת ברחבי העולם.
השתנן (Urea, או בשמו הכימי Carbamide), ממרכיביו הבולטים של השתן, התגלה ובודד לראשונה על ידי הכימאי הצרפתי הילר רול.
ב-1828, היה השתנן לתרכובת האורגנית הראשונה שסונתזה מחומרים אי-אורגניים (מאשלגן ציאנאטי ואמוניום גופרתי), על ידי הכימאי הגרמני פרידריך ולר, ובכך דחה את תאוריית הויטליזם והניח את היסודות למדע הכימיה האורגנית.
השתנן על נגזרותיו מהווה כיום מרכיב חשוב במגוון רחב של תרופות ותכשירים שונים.
להלן מספר דוגמאות ליישומים רפואיים מסחריים של תמצית שתן ושתנן שנמצאות בשימוש כיום:
Urofollitropin: תמצית שתן לטיפולי פוריות.
Ureacin: קרם אוריאה לבעיות עור.
השתנן נפוץ בקרמי לחות למיניהם לטיפול בבעיות יובש בעור, היות שהוא מגדיל את קיבולת המים של העור על ידי פתיחת שכבות עור לקשרי מימן והגדלת שטח הפנים הפנוי בעור לספיחת מים.
Amino-cerv: קרם אוריאה המשמש לטיפולים בצוואר הרחם.
Premarin: תמצית שתן כתוסף לאסטרוגן.
Panafil: משחת אוריאה / פפאין לכיבים בעור, כוויות ופצעים מזוהמים
טיפות Murine לאוזניים והסרת שעווה מהאוזניים.
ביולוגים בסין פרסמו מחקר המפרט כיצד הם הופכים תאים נפוצים שנמצאו בשתן אנושי לתאי גזע עצביים שיכולים לשמש ליצירת תאי עצב במוח ותאי גלייה שהם בעל פוטנציאל עצום לבדיקות ופיתוח של טיפולים מהירים וחדשים למחלות ניווניות.
במאה ה-15 רופאים היו מאבחנים מטופלים באמצעות הצבע, הריח ואפילו הטעם של שתן כדי לזהות מחלות מסוימות ולספק תחזיות למטופל, מהיפוקרטס ועד לתקופה הוויקטוריאנית.
לפרקטיקה קוראים uroscopy או uromancy.
היפוקרטס (460-377 לפנה"ס) היה ה-uroscopist המקורי.
בימים עברו שימש השתן כחומר ניקוי, ואנשים אף היו שואלים שתן זה מזה.
בעלי-חיים נוהגים לסמן את גבולות הטריטוריה שלהם באמצעות השתן שלהם,
כמו כן בעלי-חיים רבים נצפו כשהם שותים את השתן של עצמם.
רופאים אצטקים השתמשו בשתן כדי לנקות ולחטא פצעים כדי למנוע זיהום, ואף נתנו אותו כמשקה להקלה על בעיות בקיבה ובמעיים.
בסיביר, כדי לתקשר עם הרוחות, הקוריאקים שתו שתן של אדם שנטל פטרייה הגורמת להזיות או ששתה בעצמו שתן של אדם כזה.
השפעת הפטרייה אינה פוחתת משמעותית עד השותה השביעי בערך, כיוון שהמוסקימול מהפטרייה נשאר בצורתו המקורית לאחר הפרשתו מהכליות.
לא זאת בלבד שהדבר חוסך בפטריות, הוא גם מבטל את תופעות הלוואי של המוסקרין, שאינו עובר בשתן.
באופן דומה, איילים נהגו ללקק את האדמה במקום שנותר שתן שהכיל את הפטרייה לאחר הטקס הדתי.
ביפן נהגו למכור שתן לאיכרים שייצרו ממנו דשנים.
השתן מועיל לצמחים במקום שאין בנמצא זבל אורגני.
במלחמת העולם הראשונה חיילים ללא מסכות גז השתמשו בבד ספוג בשתן בזמן התקפת גזים.
ת היא האות ה-22 והאחרונה באלפבית העברי.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, נמנית ת' עם חמש האותיות הלשוניות: דטלנ"ת.
האות ת' היא אחת משש אותיות בג"ד כפ"ת המקבלות דגש קל בראש מילה ולאחר שווא נח.
תּ' דגושה מייצגת עיצור מכתשי, סותם, אטום (/t/ :IPA).
בעבר היה הבדל בהגייה בין תּ' דגושה לבין טי"ת, שנהגתה כעיצור מכתשי מלועלע, סותם, אטום (/tˤ/ :IPA) או עיצור נחצי, אך כיום הגיית שתי האותיות זהה.
ת' רפה ייצגה במקור עיצור שיני, חוכך, אטום (/θ/ :IPA), כמו Th במילה האנגלית Think או כת'א (ث) הערבית, והגייה זו מצויה במסורת התימנית.
בהגייה האשכנזית הגיית ת' רפה התרופפה לסמ"ך (/s/ :IPA).
בפי רוב דוברי העברית בישראל מבוטאת ת' רפה כדגושה.
בכתיבה ביידיש נהוג לסמן את הדגש בתי"ו בשביל למנוע קריאה כסמ"ך.
כיום, כשרוצים לתעתק שמות אנגליים המכילים Th (כצליל ת' רפה), נוהגים להצמיד לת"ו גרש, אם כי הדבר לא חובה כיוון ש/θ/ איננו עיצור מובחן בעברית מודרנית.
עם זאת, לא כל th הוא /θ/ (ת' רפה) אלא לפעמים נהגה כעיצור שיני, חוכך, קולי (/ð/ :IPA) כמו במילה then (ד' רפה) וראוי לתעתקו כדל"ת.
ת' (תַּו=סימן, תו) באלפבית הפרוטו כנענית' באלפבית הפיניקית' באלפבית הארמי
מקור שמה של האות ת' מלשון תו, צורה וסימן, כנאמר ב:
בקוד ASCII מיוצגת האות ת' בערך FA, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05EA.
בקוד מורס מיוצגת האות ת' באמצעות: - (קו).
הוא ייצוגה של האות ת' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ת' באמצעות המילה "תלם".
באיתות בדגלי סמפור ת' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרום-מזרחה ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
בגימטריה ערכה 400. בערכה זה היא מופיעה במושגים כגון תרי"ג מצוות, ת"ק פרסה.
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות ת היא כ־5.32% מכלל אותיות האלפבית העברי.
הביטוי "מאלף ועד תו" בא לציין דבר כוללני, שמקיף מקצה אחד עד הקצה השני.
שתל חזה משמש בניתוח הפלסטי להגדלת השד או לבנייתו מחדש (למשל לאחר כריתת שד).
ישנם שלושה סוגים של שתלים:
שתלי מי מלח שיש לו מעטפת סיליקון חיצונית וממולא בתמיסת מלח נוזלית.
שתלי סיליקון-ג'ל שיש לו מעטפת סיליקון חיצונית וממולא בג'ל סיליקוני.
שתלים במילוי אחר, (מכילים מילוי שונה כדוגמת שמן סויה או פוליפרופילן) הסוג השלישי והנדיר מבין השתלים.
שתלים היו בשימוש לפחות משנת 1865 כדי להגדיל שדיים של נשים.
מקובל לחשוב כי ההשתלה הראשונה בהיסטוריה אירעה בגרמניה ובה שומן מגידול שפיר נלקח מישבן של אישה והועבר לשדיה.
בשנים שלאחר מכן הקהילה הרפואית התנסתה בשתלים מחומרים שונים, בעיקר מפרפין (חומר לבן הדומה לשעווה ומשמש לייצור תכשירים רפואיים).
שנות ה-60: חברת דאו קורנינג האמריקאית הוציאה לשוק את שתל הסיליקון הראשון, שתל נמוך עם מעטפת עבה.
שנות ה-80: שתלים נמוכים חלקים מסיליקון עם מעטפת דקה.
סוף שנות ה-80' תחילת שנות ה-90: ניסיון לייצר שתל סיליקון מחוספס, נמוך עם מעטפת עבה.
סוף 1991: משבר הסיליקון בארצות הברית.
דאו קורנינג נתבעה במיליארדים על ידי נשים שנפגעו משתלים שייצרה ופשטה את הרגל.
השתלות הסיליקון נאסרו בארצות הברית ובמקומן הושתלו שתלי מי מלח.
פורשי החברה הקימו את החברות "מנטור" ו"מגאן".
שנות ה-90: שתלי מי המלח הושתלו בארצות הברית, ואילו שתלי סיליקון-ג'ל הושתלו בשאר העולם.
הופיע בשוק הדור הראשון של שתלי הסיליקון הקוהיסיבי, סיליקון צמיגי יותר, שאפשר לייצר שתלים אנטומיים גבוהים ושתלים בצורות שונות.
פותחו שתלים עגולים גבוהים ונטימיים טיפתיים.
העשור הראשון של המאה ה-21: היצע רחב של צורות.
השתל האנטומי למשל הופיע ב-18 גדלים ובצורות שונות, גבוה, ארוך ועגול.
השתלים האנטומיים, שלהם יתרון בשחזורי שד, התגלו כפחות מוצלחים בניתוחי הגדלה, בשל נטייתם להסתובב על צירם.
בישראל השתלים העגולים הגבוהים תפסו את מקומם.
סוף העשור הראשון של המאה ה-21: שתלי הסיליקון-ג'ל הותרו לשימוש על ידי ה-FDA בארצות הברית בשנת 2006, מה שהכחיד את תעשיית שתלי מי המלח.
נתח השוק של השתלים האנטומיים הצטמצם מאוד, ואת מקומו תפס השתל הבינוני לצד הגבוה.
חל שיפור ניכר בעטיפת השתלים שמנע דליפות באמצעות ריבוי שכבות המעטפת.
השתלים הבינוניים הכו את הנמוכים.
הפוליאוריתן, שתל מפולימר שהיה בשימוש בעבר, איים על הסיליקון, כיוון שעל פי מחקרים אחוז הדחיות שלו על ידי הגוף מזערית .
דליפת סיליקון – מהווה סיבוך נדיר בשימוש בשתלים המודרניים בעלי מעטפת עמידה יותר.
ככל שעובר זמן רב יותר מהניתוח, הסיכון להתממשות סיבוך זה עולה.
הדליפה לעיתים אינה מורגשת אך עלולה במקרים מסוימים לעוות את מבנה השד או לגרום להתקשות קופסית.
ניתן לאבחן מקרים אלה באמצעות שימוש בשיטות הדמיה שונות כגון אולטרא-סאונד, ממוגרפיה ואף MRI.
בדרך כלל הפתרון הוא ניתוחי הכולל החלפת השתל ועיצוב השד מחדש.
שִׁתְנָן (או שֵינָן, שתנה; בלועזית: אוּרֵאַה) הוא תרכובת אורגנית המורכבת מפחמן, חנקן, מימן וחמצן.
נוסחתו הכימית היא CON2H4 או CO(NH2)2. באמצעות ייצור שתנן נפטר הגוף מעודפי חנקן הנוצרים במהלך חילוף חומרים.
אצל חלק מהחיות, האטומים המרכיבים את השתנן מגיעים מפחמן דו-חמצני, מים, חומצה אספרטית ואמוניה.
תהליך זה צורך אנרגיה, כיוון שאמוניה, תוצר לוואי נפוץ של חילוף החומרים בגוף, היא רעילה ויש לנטרלה.
חיות ימיות לא מייצרות שתנן, כיוון שסביבתן משופעת במים והן יכולות פשוט לפלוט את האמוניה לסביבה מיד כשהיא נוצרת.
עופות מייצרים חומצת שתן, חומר רעיל פחות מהשתנן, כיוון שצריכת המים שלהם קפדנית יותר.
גם בני אדם מייצרים מעט חומצת שתן, כתוצאה מפירוק פורין.
ייצור עודף של חומצת שתן יכול לגרום לסוג של דלקת מפרקים הנקרא שיגדון.
השתנן התגלה על ידי הילר רול, כימאי צרפתי, ב-1773. ב-1828, השתנן היה לתרכובת האורגנית הראשונה שסונתזה מחומרים אי-אורגניים, על ידי הכימאי הגרמני פרידריך ולר, שהפיק שתנן מאשלגן ציאנאטי ואמוניום גופרתי.
בכך הפריך ולר את התאוריה הגורסת כי היסודות הכימיים המרכיבים אורגניזמים חיים שונים במהותם מאלה המרכיבים את החומר הדומם, והניח את היסוד לכימיה האורגנית.
רכיב בדשן ומזון לחיות, המספק מקור זול וזמין של חנקן.
משמש כתוסף למנועי דיזל ברכבים שונים, במטרה לנטרל את תחמוצות החנקן הרעילות הנפלטות מהמנוע.
השתנן הופך את הגזים חנקן חד-חמצני () וחנקן דו-חמצני (), לחמצן וחנקן אטמוספירי: ו-.
משמש כתחליף למלח בכבישים ובמסלולי המראה המשמש למניעת קיפאון.
שתנן אינו גורם לשיתוך (קורוזיה) בניגוד למלח.
משמש כמגיב בקומפרסים לקירור בערכות עזרה ראשונה, הודות לתגובה האנדותרמית שהוא יוצר במגע עם מים.
השתנן משמש כדנטורנט של חלבונים.
באמצעות הפרת הקשרים הלא קוולנטיים בחלבון, שתנן גורם לאיבוד הקיפול הטבעי שלהם.
לשם כך משתמשים בשתנן בריכוזים של עד 10 מולר.
השתנן משמש בתכשירים דרמטולוגיים לטיפול בעור יבש.
כיוון שהשתנן מיוצר בגוף ברמה קבועה יחסית, רמות גבוהות של שתנן מצביעות על בעיה בסילוק השתנן, או במקרים נדירים יותר, בייצור עודף שלו.
הגורם הנפוץ ביותר לאורמיה (רמה גבוהה של שתנן בדם) הוא בעיות בכליות, אך בהרבה מקרים הגורם הוא דווקא התייבשות.
רמת השתנן נמדדת (גם באמצעות Blood urea nitrogen) יחד עם רמת הקראטינין על מנת לאבחן ישירות בעיות בכליות (כמו מחלת כליות כרונית) או בעיות משניות (כמו היפותירואידיזם - בעיות בתפקוד של בלוטת התריס).
רמות גבוהות מאוד של שתנן בדם (אורמיה) עלולות לגרום להפרעות נוירולוגיות, ותקופות ארוכות של אורמיה עלולות לגרום לעור לפתח גון אפרפר.
רמת השתנן בדם יכול להיות מושפעת גם ממחלות דם ממאירות כגון לוקמיה ומיאלומה נפוצה.
תהליך זה מעלה את הpH של הקיבה מסביב לחיידק.
ניתן לזהות בעזרת אותו מבחן מינים דומים להליקובקטר פילורי בחיות כגון קופים כלבים וחתוליים (גם חתוליים גדולים).
"שתיקת הברווז" הוא ספרו האחרון של הקומיקסאי דודו גבע.
הספר מקבץ את מבחר מדורי "שתיקת הברווז" שנכתבו ואוירו על ידי גבע במסגרת המקומונים "העיר" ו"כל העיר" של רשת שוקן בשנים 2002–2004. שם הספר, כמו שם המדור, הוא פרפרזה של שם הספר והסרט "שתיקת הכבשים".
הספר יצא לאור מספר חודשים לאחר מותו של גבע בפברואר 2005, ולטענת משפחתו, עבד גבע על הספר אף ביומו האחרון.
הספר, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2005, הובא לדפוס על ידי משפחתו של גבע.
הספר מאגד את רוב מדורי "שתיקת הברווז" (למעט אלה המסכנים את גבע בתביעות זכויות יוצרים, לדבריו).
במהלך העבודה על הספר החליט גבע לצבוע מחדש את המדורים המקוריים, שהיו צבעוניים, רק באדום ובשחור לשם הבלטת והקצנת ההומור החתרני שבו (כמו בפרויקט העצמאי של גבע - פרויקט ספרות זולה).
המדורים השונים מאספים את קטעי הקומיקס שהופיעו בקביעות במדור המצליח, ביניהם: "נביא בעירו", "מעשיה לשבת", "יום בעיר", פינות "השאהידים", "חדשות לילדים" ו"קרקס הפרעושים".
בשילוב הדמויות הפיקטיביות המוכרות מהמדור: הנביא, שרגא הטזל"מ (טייס זעיר ללא מטוס), רבי טרפון ורבי חלפון, הבלונדיניות וכמובן הברווז והדמויות הפחות פיקטיביות: "רון קדמון" (רון מיברג), "מן הפח" (ג'ודי ניר מוזס שלום) ובדיחות חוזרות ונשנות על אדם ברוך, לימור לבנת ומשפחתו של אריאל שרון.
גבע אמר בראיון ב"ידיעות אחרונות": "כשאני עושה את המדור אני לובש כובע של מנהל קרקס שאומר רגע לפני ההופעה: יש לי קצת ברווז, אחר כך רון מיברג, שלושה אנשים שמנים, שתי בחורות ערומות וכו'".
במדור, נימותיו של גבע מקצינות ונהיות חתרניות, כפי שהוא היה באותה תקופה (להרחבה ראו בערך דודו גבע).
תפיסתו האמנותית והאידאולוגית של גבע השתנתה ונהייתה יותר עצמאית, חופשית מכל מגבלה.
המדור בנוי כסוג של מהדורת חדשות פיקטיבית ומטורפת הנוגעת למצבו ולחייו של הברווז.
חלק מהידיעות קשורות ומשתייכות באופן ברור לאירועים אקטואליים שקורים בישראל ובעולם.
באמצע הספר ניתן למצוא תפנית מוזרה, שבה אווז, הורג את הברווז (עורך המדור) ומשתלט על המדור, שלאחר מכן שמו משתנה ל"יחי האווז".
האווזים, לדברי גבע, מייצגים את מנהליו לאורך השנים שניסו להגביל את חופש היצירה שלו.
לאחר 18 מדורים הברווז קם לתחייה.
בשנת 2004 קיבל גבע מכתב פיטורין מעבודתו בעיתון, מה שבישר על סופו של המדור.
לקראת סיום תפקידו, החל גבע לתאר את מצבו הקשה של הברווז - את גסיסתו הנוראה ואת ההכנות למותו.
בסוף הספר צרף גבע כפולה מיוחדת ("שטיפת הברוול") בה מתוארים חייו של הברווז לאחר המוות כמעין חוויה הזויה ופנטסטית.
רבים רואים בעמודים אחרונים אלה כמזעזעים בהקשרם לכך שגבע נפטר בזמן עשייתם, וכאחת מיצירותיו החזקות והטובות ביותר.
גבע נפטר ימים ספורים טרם כניסת מכתב הפיטורין לתוקף.
גבע מסכם את עבודתו בפתיחת הספר:
</span> שתיקת הברווז מקבץ את זעקותיו וטרוניותיו של הברווז בשנים 2002–2004, בטרם נשחט.
בעת הקריאה הבלתי אפשרית מתוודע הקורא הבלתי נלאה לעולמם הסבוך והמפותל של עופות המים בארצנו השחונה, ארץ אוכלת ציפוריה.
זהו ספר קשה המתאר מציאות סכיזואידית-פרנואידית הן של גיבוריו והן של מחברו, ורק ההומור התפל הוא שמציל את שניהם משקיעה בשיממון הבינוניות.
לא מומלץ על ידי משרד החינוך!
האנתרופולוג דודו גבע, אשר הקדיש עשרים שנות עבודת נמלים לחקר הברווז הישראלי, הצליח לצייר פורטרט נאמן למקור של זן זה, העומד בפני סכנת הכחדה
יום לאחר מותו של גבע, פורסמה במדור הדעות של עיתון הארץ קריקטורה שמתארת את הברווז בתוך מסגרת של מודעת אבל, בוכה.
"שתיקת הכבשים" הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן פסיכולוגי משנת 1991, בבימויו של ג'ונתן דמי.
התסריט, שנכתב על ידי טד טלי, מבוסס על רומן באותו השם מאת תומאס האריס.
עלילת הסרט עוסקת בחוקרת מתחילה, קלריס סטארלינג (ג'ודי פוסטר), המנסה להבין ולהתמודד עם רוצח סדרתי המכונה "באפלו ביל" (טד לוין) וקניבל (אנתוני הופקינס) כלוא שהיא מנסה לדובב על מנת לסייע בלכידתו.
הסרט מתמקד ביחסים המורכבים בין החוקרים לפושעים, בחקירה של מניעים פסיכולוגיים ובמתח הנוצר מחקירה של פשעים אלימים במיוחד.
העלילה עוסקת בחקירת רוצחים סדרתיים תוך בחינת ההשפעה של טראומות עבר על התנהגות ההווה והקשרים בין דמויות מרכזיות.
הסרט ניחן לדעת רבים בדמויות מורכבות, ובמתח פסיכולוגי גבוה.
הסרט זכה להצלחה רבה ובין השאר זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרסי אוסקר נוספים לדמי, לטלי ולשחקנים הראשיים, ג'ודי פוסטר ואנתוני הופקינס.
הפוסטר הציג רפרף גולגולת המת עם דוגמה שונה על גבו בהתבסס על "In Voluptas Mors" של סלבדור דאלי, המתאר שבע נשים היוצרות גולגולת; סימן "ראש המוות" על הפרפר מהווה התייחסות לסיפור קצר של אדגר אלן פו "החיפושית הזהובה", הכולל חרק עם דוגמת גולגולת.
קלריס (ג'ודי פוסטר), טירונית FBI צעירה שטרם השלימה את הכשרתה, נשלחת על ידי מפקדה, ג'ק קרופורד (סקוט גלן), האחראי על היחידה למדע התנהגותי ב-FBI, לתחקר רוצח סדרתי הכלוא במתקן פסיכיאטרי, שסירב לשתף פעולה לפני כן עם חוקרי ה-FBI.
הרוצח, חניבעל לקטר (מגולם בידי אנתוני הופקינס), הוא פסיכיאטר שנהג לאכול מבשר קורבנותיו.
מפקדה של קלריס, קרופורד, מבקש לשאוב מלקטר מידע, באמצעות שאלון שהודפס מראש, על רוצח סדרתי שטרם נתפס בשם "באפלו ביל" (טד לוין), הנוהג לכלוא נשים צעירות לשלושה ימים, לפשוט פיסות מעורן ולהשליך את גופותיהן.
בין קלריס ללקטר מתפתח דו-קרב מילולי, ולבסוף מספק לקטר לקלריס רמז ראשון לכיוון חקירה שרמזיו מניבים פרי.
ה-FBI מנסה לדלות מלקטר פרטים נוספים באמצעות קלריס.
הלחץ גובר עוד יותר, כאשר קתרין מרטין, בתה של הסנטורית רות מרטין (דיאן בייקר), נחטפת על ידי "באפלו ביל", ועל ה-FBI מוטלת המשימה להצילה בטרם תמות מידי הרוצח.
לקטר מסכים לסייע בחקירה תמורת העברה למוסד אחר, עם תנאים משופרים והרחק מצ'ילטון, מנהל המוסד הנוכחי המתאכזר אליו, ודו-שיח אישי עם קלריס.
בעודו מספק את הפרופיל הפסיכולוגי של "באפלו ביל", מנתח לקטר גם את קלריס, ודורש ממנה בתמורה למידע שתספר לו על חוויות אישיות טראומטיות מילדותה.
מעט לפני מסירת הזהות האמיתית של "באפלו ביל", צ'ילטון, מנהל המוסד המבקש לעצמו את התהילה בזיהוי הרוצח, מפסיק את הראיון, אך לקטר מצליח להגניב לקלריס פיסת מידע קריטית אחרונה המרכיבה את פרופיל פעילותו של הרוצח.
בעזרת המידע היא מבינה כי הנרצחת השלישית שנמצאה היא למעשה הראשונה שנרצחה, ועל פי אבחנותיו של לקטר - הנרצחת הייתה אדם ש"באפלו ביל" הכיר.
אבחנות קודמות של לקטר כבר מיקדו את ה-FBI באדם המבקש לשנות את זהותו המגדרית אך נדחה מספר פעמים בבקשתו לבצע ניתוח לשינוי מין.
הרוצח תוקף נשים כבדות משקל, מרעיב אותן מספר ימים כדי להקל על ההפרדה בין עורן לבשרן, הורגן ותופר חתיכות מעורן למעין "חליפה" בעזרתה יוכל להשיג את השינוי בו חפץ - שינוי מינו לנקבה.
לקטר אף משקר לגבי זהותו של "באפלו ביל" ואומר ששמו האמיתי הוא לואיס.
ה-FBI מאתר חשוד אפשרי - ג'יימי גאם - שלמעשה מתגלה לבסוף בשמו הבדוי "באפלו ביל", וכוח פריצה ממהר לביתו, בעוד שקלריס ממשיכה לתחקר את חברותיה של הנרצחת הראשונה.
היא מגיעה לביתו של אדם המזדהה כ"ג'ק גורדון", אך עד מהרה מבינה כי זהו למעשה גאם, הרוצח.
גאם מנסה להרגה בביתו אך קלריס יורה בו, הורגת אותו ומוצאת את בתה של הסנאטורית חיה.
במקביל למאמצי ה-FBI לקטר מנצל את השמירה המופחתת עליו במעבר לבית־כלא חדש, כתמורה על שיתוף הפעולה שלו, פורץ את מנעול האזיקים שלו, תוקף את שני השומרים שהוצבו עליו, הורגם ופושט מעל אחד מהם את עור פניו.
כאשר שומרים נוספים מגיעים למקום הם מוצאים את גופת אחד השומרים ולצדה מה שנראה כשומר השני הסובל מפצעים קשים - למעשה זהו לקטר, אשר לבש את עורו כדי להתחזות לו.
בעודו מובהל באמבולנס מצליח לקטר להימלט.
מעט מאוחר יותר, במהלך טקס לכבוד השלמת הכשרתה כסוכנת, מקבלת קלריס טלפון מלקטר, המספר לה כי הוא נופש באיי בהאמה ורומז כי בכוונתו לתקוף ולאכול את צ'ילטון, מנהל המוסד בו שהה בבידוד, ועבר עינויים.
במהלך הפקת הסרט, נשקלו מספר שחקנים לתפקידים מרכזיים שנדחו בסופו של דבר.
ג'ין הקמן רכש את זכויות הרומן בתחילה, במטרה לביים ולגלם את ד"ר חניבעל לקטר או את ג'ק קרופורד, אך פרש לאחר שצפה בקטע מעבודתו הקודמת שהדגיש תפקידים אלימים.
שחקנים כמו סר ג'ון הרט, כריסטופר לויד, דסטין הופמן, סר פטריק סטיוארט, לואיס גוסט ג'וניור, רוברט דובאל, ג'ק ניקולסון, רוברט דה נירו, סר קנת' בראנה, סר דרק ג'קובי, סר דניאל דיי-לואיס, מורגן פרימן וסר שון קונרי נשקלו לתפקיד לקטר.
ג'רמי איירונס דחה את התפקיד בשל רצונו להימנע מדמות אפלה נוספת.
ג'ודי פוסטר הייתה חלק מעסקה עם אוריון פיקצ'רס שכללה הרשאה לביים סרט משלה, איש קטן ושמו טייט (1991).
מישל פייפר דחתה את תפקיד קלריס סטרלינג בשל תשלום נמוך.
מג ראיין, ברוק סמית' וניקול קידמן נבחנו גם הן לתפקיד.
אד האריס דחה את תפקיד ג'ק קרופורד, ומייקל קיטון, מיקי רורק וסר קנת' בראנה נשקלו עבורו.
הסרט צולם בעיקר בפיטסבורג, פנסילבניה, בשל מגוון הנופים והארכיטקטורה, כולל סצנות פנימיות בבית הכלא בבולטימור ובאולם שבו לקטר כלוא, שצולמו באנדרטת החיילים והמלחים.
חלק מהסצנות צולמו בבל אייר, אוהיו, עיר הולדתו של טד לוין.
משרדו של מנהל ה-FBI הוצג באמצעות משרדה של מזכירת העבודה אליזבת דול בוושינגטון די.סי.
סצנת האמבולנס של לקטר צולמה במחסן בנמל התעופה הבינלאומי ממפיס.
המטוס שברקע הוא Short 330. הסצנה הסופית צולמה באי צפון בימיני, איי הבהאמה, כאשר לקטר עוקב אחר צ'ילטון בכביש המלכה.
הבניין ששימש כחזית בית החולים הפסיכיאטרי נסגר ונהרס עשר שנים לאחר מכן, ושימוש חוזר בצילומים ממנו שימש בדרקון אדום (2002).
המיקום של מרכז מחקר מחלות בעלי חיים בפלום איילנד (ניו יורק) הוא מתקן אמיתי ליד מונטוק, ניו יורק.
כלי הרכב כוללים פורד פינטו 1975 אפורה של סטרלינג עם אור בלם פגום, וולוו 164 1974 של קתרין, ודודג' טריידסמן מקסיוואן 1979 של באפלו ביל.
הסרט קשור למספר יצירות ותרבות פופולרית אחרות.
הוא השפיע על דמותה של דנה סקאלי בתיקים באפלה (1993), עם מחווה בפרק הסופי של העונה התשיעית.
דמות ג'יים גמב השפיעה על שיר "ליידי אין דה פיט" של בונקייג'.
השורה "יש לך את הכוח" של דיאן בייקר שומשה בשיר "גילה קופטר" של רבולטינג קוקס.
הסרט השפיע על שיר "קלריס" של להקת ונום ב-1992, מנקודת מבטו של לקטר.
הסרט הושווה למאנהנטר (1986), עם שינויים כמו לבוש לבן של לקטר וסצנות שיא דומות.
סדרת הטלוויזיה קלריס (2021) ממשיכה את הסיפור, עם שינויים כמו אמה של קלריס בחיים.
סרט זה היה לסרט השלישי והאחרון, נכון ל-2024, שזכה בטקס פרסי אוסקר בכל חמשת הפרסים הגדולים - הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר.
שתיקת הצופרים היא דרמה טלוויזיונית ישראלית משנת 2003 שהופקה על ידי ריקי שלח במלאת שלושים שנה למלחמת יום הכיפורים.
את הסרט ביים אורי ענבר ואת התסריט כתב מוטי לרנר על פי הספר "הצופה שנרדם" מאת פרופסור אורי בר-יוסף.
הסרט עוסק בהתרחשויות סביב הדרג המדיני והצבאי, בעיקר בחטיבת המחקר של אגף המודיעין, בשבועיים לפני פרוץ המלחמה.
בשבועיים אלו דבק אמ"ן בקונספציה – התאוריה לפיה מצרים לא תפתח במלחמה עם ישראל והסיכויים לפרוץ המלחמה נמוכים.
הסרט אף משחזר חלק מדיוניה של ועדת אגרנט, שהוקמה על מנת לחקור את נסיבות פריצת המלחמה.
הסרט פותח ומומן על ידי קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה, "טלעד" והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ושודר בשידורי טלעד של ערוץ 2. הסרט זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לסרט הטלוויזיה הטוב ביותר לשנת 2004. ב-12 באוקטובר 2004 הוקרן הסרט בספריית הקונגרס האמריקני בפני חברי הקונגרס ועובדיו ובפני הקהל הרחב.
יורם חטב כרס"ן ויקטור גבאי – ראש מדור בענף מצרים באמ"ן.
דמותו מבוססת על שילוב הסיפורים של אזרח עובד צה"ל באמ"ן-מחקר אלברט סודאי, סגן סימן טוב בנימין (קצין מערך בפיקוד דרום), סא"ל זיזי (זוסיה) קניאזר (ראש ענף ירדן באמ"ן-מחקר), סא"ל אביעזר יערי (ראש ענף סוריה באמ"ן מחקר) וכן רס"ן יעקב (ינקיל) רוזנפלד (ראש המדור הצבאי בענף מצרים).
לאורך כל הסרט מתריע גבאי על הראיות הרבות התומכות בפרוץ מלחמה, ונהדף שוב ושוב על ידי מפקדו ועל ידי ראש אמ"ן אלי זעירא.
נתן דטנר בתפקיד האלוף אלי זעירא – ראש אמ"ן
איתן לונדנר בתפקיד אל"ם עמרם ריכטר – ראש ענף מצרים באמ"ן
אילן גנני בתפקיד רס"ן אברהם לייבוביץ' – ראש מדור בענף מצרים באמ"ן
אסי דיין בתפקיד אביו – שר הביטחון משה דיין
גיל פרנק בתפקיד הרמטכ"ל דוד אלעזר
רות גלר בתפקיד ראש הממשלה גולדה מאיר
אילן צינמן בתפקיד רס"ן הרצל – ראש לשכת ראש אמ"ן
קרן ברגר בתפקיד נורית – פקידתו של רס"ן ויקטור גבאי
ערן עמיחי בתפקיד המלך חוסיין
יוסי אלפי בתפקיד 'בבל' – סוכן המוסד במצרים, המבוסס על דמותו של אשרף מרואן, סוכן המוסד במלחמת יום הכיפורים
עמי ויינברג בתפקיד האלוף במילואים צבי זמיר – ראש המוסד
יגאל שדה בתפקיד האלוף ישראל טל – סגן הרמטכ"ל
שתל שַבּלוּל או שתל קוֹכְלִיאַרִי (מאנגלית - cochlear implant) הוא התקן אלקטרוני המושתל בניתוח, ומאפשר לכבדי שמיעה וחירשים לשמוע.
שתל השבלול קולט צלילים מהסביבה בעזרת מקלט וממיר אותם באמצעות מעבד לאותות חשמליים המועברים דרך אלקטרודות אל עצב השמיעה.
השתל משמש כתחליף חלקי לאברי האוזן הפגועה, ומספק גירוי חשמלי שעובר תרגום במוח למידע שמיעתי.
בעזרת השתל יכול המושתל לזהות קולות סביבתיים, להבין דיבור בקלות רבה יותר, ואפילו ליהנות ממוזיקה.
המועמדים לשתל הם לרוב פעוטות שנולדו חירשים או שאיבדו את השמיעה לאחר הלידה ומתחרשים.
תושבי ישראל זכאים לשתל בסל הבריאות, ומאז שהובא ב-1990 ועד 2011 הושתלו כ-2,000 שתלי שבלול בישראל.
למילים ולצלילים יש טווח תדרים מכמה עשרות הרץ עד מעל לעשרים אלף הרץ.
בשבלול האוזן, יש תאי שערה שמהם יוצאות שערות זעירות, הממירות את התנודות של גלי הקול לפולסים חשמליים, והן מסודרות כך שכל שערה רגישה לתדר מסוים בלבד, כמו קליד פסנתר.
השערות בפתח השבלול, באזור הרחב שלו, רגישות לתדרים נמוכים, והשערות בקצהו הפנימי מזהות את התדרים הגבוהים.
התגלית הבסיסית שאפשרה פיתוח מכשיר שמיעה קשורה בשמו של אלסנדרו וולטה, ממציא הסוללה החשמלית.
בערך בשנת 1790 גילה כי יש בכוחו של גירוי חשמלי של עצב השמיעה ליצור תחושה של קול.
כאשר הכניס לתוך אוזניו מטילי מתכת קטנים וחיבר אותם למעגל חשמלי של 50 וולט, שמע רעש דומה לזה של "מרק סמיך רותח".
במשך הזמן נעשו ניסויים דומים אחרים שהובילו לפיתוחו של שתל שבלולי במחצית השנייה של המאה העשרים.
ב-1957 שארל אירייה, רופא אוזניים, ואנדרה ז'ורנו, פרופסור לפיזיקה רפואית, ביצעו ניתוח שבו הניחו חוט מתכת על עצב השמיעה באוזנו הפנימית של אדם חירש לחלוטין, מה שגרם לו לשמוע קולות בדומה ל"זמזום צרצרים".
אך אב טיפוס זה של שתל השבלול לא החזיק מעמד זמן רב באוזנו של המושתל.
בשנת 1961 המשיך ויליאם האוס, רופא אוזניים אמריקאי, בדרכם.
הוא יצר אבזרים שהושתלו בשלושה חולים.
ב-1969 המציא האוס את מעבד הדיבור הראשון שניתן לחובשו על המותניים.
הטכנולוגיה שבה השתמש כללה אלקטרודה אחת בלבד, והייתה מיועדת לעזור בקריאת שפתיים.
בשנות השבעים של המאה העשרים, פיתח החוקר גרהם קלארק מאוניברסיטת מלבורן שבאוסטרליה שתל שבלולי שהיה בכוחו לגרות את עצב השמיעה במספר נקודות של האוזן הפנימית.
במקביל מכשיר זה פותח באוסטריה על ידי אינגבורג הוכמאייר.
ב-1 באוגוסט 1978, רוד סואנדר, תושב מלבורן הפך למושתל הראשון של שתל השבלול.
ב-1984 אושר שתל השבלול האוסטרלי על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקני.
בשנות התשעים של המאה העשרים מעבד הדיבור הגדול נעשה קטן יותר בזכות פיתוחה של אלקטרוניקה ממוזערת.
החל ב-2006 רוב המושתלים החדשים משתמשים במעבד דיבור קטן המורכב מאחרי האוזן.
במאה ה-21 מתרחבת המגמה לביצוע השתלה דו צידית, שמקנה בנוסף על הנ"ל, יכולת שמיעה היקפית, זיהוי מיקום הקול במרחב, ושמיעה משופרת בזמן שיש רעש.
הדבר תלוי בגיל שבו נעשית ההשתלה השנייה, וככל שההשתלה השנייה סמוכה יותר לראשונה – כך התועלת גבוהה יותר, והשיקום השמיעתי קצר יותר.
נכון ל-2006 היו ברחבי העולם כ-3,000 מושתלים בעלי השתלה דו צידית.
ניתוחי שתל שבלול בישראל החלו ביוני 1989 במרכז הרפואי שיבא תל השומר.
הניתוחים הראשונים בוצעו על ידי פרופ' ג'ורג' לבנטון ועל ידי פרופ' יונה קרוננברג בהנחייתו של פרופ' בלקני שהגיע למטרה זו מארצות הברית.
המנותחים הראשונים היו מבוגרים וילדים גדולים.
ילדים קטנים נותחו לראשונה ב-1993.
ב-1999 פותחה במרכז הרפואי שיבא שיטה ניתוחית ייחודית לניתוחי שתל שבלול SMA - Suprameatal approach שיטה זו קצרה יותר בזמן ניתוח מהשיטה ה"רגילה" וכך מתקצר זמן החשיפה לנזקי ההרדמה, הזיהום הניתוחי והניתוח עצמו.
חלל המסטואיד בשיטה זו לא נפתח וכך נמנעת הפגיעה האפשרית בתפקוד המסטואיד ונמנעת פגיעה אפשרית בעצב הפנים.
שיטת SMA התקבלה בהתלהבות במרכזים אחדים בעולם ונכון ל-2009 נותחו כ-3,500 אנשים חירשים וכבדי שמיעה בשיטה זו.
בשנת 2012 בוצעו כ-250 ניתוחי שתל שבלול בשבעה מרכזים בישראל.
נכון לשנת 2024 פועלים בישראל מרכזי השתלות שתל שבלול רבים.
שתל השבלול מיועד לאנשים עם ירידה חמורה בשמיעה.
חלק מהמושתלים הם פעוטות שנולדו חרשים, שאינם מקבלים מספיק תועלת ממכשירי השמיעה שלהם.
כמו כן, מבוגרים שהתחרשו גם הם מועמדים לשתל.
לעומת זאת, מי שלא שמע שנים רבות עלול להרוויח פחות מהשתל בגלל התנוונות מנגנוני השמיעה העצביים.
למועמדים להשתלה יש בדרך-כלל ירידת שמיעה של 70dB ומעלה באוזן הטובה, ושל 90dB ומעלה באוזן המועמדת להשתלה.
קבוצת המועמדים להשתלה הולכת ומתרחבת עם השנים עקב מחקרים חדשים המראים תועלת: גיל ההשתלה הולך ויורד (נכון ל-2013 יש הממליצים בישראל כבר בגיל חצי שנה), וסף השמיעה הולך ויורד (מ-90dB בעבר ל-70dB בכמה ממרכזי ההשתלה בעולם).
השתל מורכב מחלקים המושתלים בניתוח בעצם הגולגולת ובאוזן הפנימית, ומחלקים חיצוניים אותם מרכיב המושתל.
החלקים הפנימיים כוללים חוט שעליו מערך אלקטרודות, המוחדר לתוך שבלול האוזן הפנימית, ובנוסף מקלט המושתל על פני הגולגולת.
החלקים החיצוניים כוללים מיקרופון ומעבד הממירים קולות לאותות חשמליים, ומשדר המעביר את האותות למקלט המושתל.
המעבד מתרגם את קולות הסביבה לגירוי חשמלי, בהתאם למפה (תוכנה) שמותאמת לכל מושתל אישית.
האות החשמלי עובר למשדר, הבנוי מסליל השראה, ומעביר את האות אל המקלט המושתל.
המקלט ממיר את האות לפולסים חשמליים שמגרים את עצב השמיעה שבשבלול.
המשדר והמקלט נצמדים זה לזה מעל ומתחת לעור מאחורי האוזן באמצעות מגנט.
מקלט בקוטר כמה סנטימטרים ובעובי כמה מילימטרים, המושתל מתחת לעור מאחורי האוזן.
כולל: מגנט, סביבו סליל השראה, שבב אלקטרוני.
מהמקלט יוצא החוט עם מערך האלקטרודות.
מערך אלקטרודות על חוט דק הנכנס לתוך השבלול שבאוזן הפנימית דרך קידוח בעצם הגולגולת.
מעבד קול (sound processor) - מסנן ובוחר אילו קולות להמיר לאות חשמלי.
משרן - משדר את האות החשמלי לחלק המושתל מתחת לעור, ונצמד באמצעות מגנט.
מיקרופון - קולט צליל מהסביבה ונמצא על המעבד.
בחלק מהדגמים יש מיקרופונים כיווניים.
מיוצרים גם מכשירים המכילים את כל המרכיבים החיצוניים ביחידה אחת.
ההשתלה מתבצעת בניתוח תחת הרדמה מלאה.
תחילה מגלחים אזור קטן על הקרקפת.
אחר כך עושים חתך מאחורי האוזן וקודחים שקע בעצם המסטואיד (בגולגולת) להנחת המקלט.
אחר כך קודחים בעצם המסטואיד עד השבלול ומחדירים את האלקטרודות.
האשפוז אורך 3 ימים עד להסרת התחבושות להחלמה חלקית של הפצע.
סיכוני הניתוח (על-פי ה-FDA) כוללים סיבוכים מהרדמה כללית (נמוך מאוד), פגיעה בעצב הפנים, דלקת קרום המוח כתוצאה מזיהום במהלך הניתוח ואחריו, נזק למערכת שיווי המשקל, הופעה של טנטון, ופגיעה בלתי הפיכה בשרידי השמיעה הנותרים של המטופל.
במקרים מסוימים מתרחש כשל בשתל האלקטרוני עצמו.
כל המנותחים שעברו השתלה עוברים תהליך שיקום שבו עליהם ללמוד מיומנויות שמיעתיות ושפתיות.
מעטים המושתלים המבינים דיבור מיד עם השימוש הראשון בשתל, ורוב המושתלים צריכים חודשי אימון רבים עד להפקת מלוא התועלת.
התוצאה טובה יותר ככל שהמנותח צעיר יותר.
קשה לצפות אם ההשתלה תצליח או לא, מפני שהדבר משתנה מאדם לאדם ביולוגית, אך אחוזי ההצלחה גבוהים ביותר.
השתל משפר את היכולת התקשורתית של לקוי השמיעה, ומאפשר לו להשתלב בחברה בקלות רבה יותר.
לאחר שהפצע החלים, כ-3–4 שבועות לאחר הניתוח, מחברים את החלקים החיצוניים של השתל ומפעילים את המעבד.
התוצאות שונות בצורה ניכרת ממטופל ומטופל.
השיקום כולל פגישות לכיוון ("מיפוי") השתל, תחילה כל שבוע, אחר-כך כל חצי שנה, כאשר בשנה הראשונה יש כ-6–8 מיפויים.
כמו כן, מושתלים מקבלים טיפולי דיבור.
פעוטות מקבלים בדרך-כלל שיקום אינטנסיבי יותר לכמה שנים.
שיתוף הפעולה של המשפחה הוא חשוב ביותר, כי הוא יכול לתרום לשמיעה ולמידה של דיבור לאורך שעות היום.
ילדים רבים מדביקים את הפער השפתי תוך כמה שנים.
ההמלצה על ניתוח שתל שבלולי נעשית בתאום ושיתוף פעולה בין המשפחה וצוות בית החולים.
כאשר מדובר בילד - הכרחי גם שיתוף פעולה עם הצוות במסגרת החינוכית בה הוא נמצא.
צוות השיקום המקצועי עשוי לכלול:
קלינאית תקשורת המתמחה בריפוי דיבור
קלינאית תקשורת המתמחה במיפוי השתל
רופא אף אוזן גרון מומחה בשתל שבלול
גננת עם הכשרה לטיפול בילדים עם צרכים מיוחדים
ילדים, שהירידה בשמיעה אובחנה אצלם בגיל רך, החלו בשיקום שמיעה על ידי מכשירי שמיעה לפני גיל חצי שנה, ועברו ניתוח השתלה בגיל צעיר - הם בעלי סיכוי גבוה לפתח שפה ודיבור ברמה הקרובה לזו של בני גילם השומעים.
אחוז גבוה מהמבוגרים הסובלים מחרשות נרכשת ואשר עברו השתלה, מגיעים ליכולת קליטת דיבור המאפשרת להם להבין ללא קריאת שפתיים, לשוחח בטלפון, ולהשתתף בדיונים וישיבות.
לפי דבריו של פרופ' ז'אן-איב סישל מהמרכז הרפואי שערי צדק, דיסקרימינציה היא היכולת להבין דיבור.
יש רשימה של 20–30 מילים הנאמרות לאדם בעוצמה מסוימת, תוך בדיקה איזה אחוז מהמילים הוא מצליח להבין.
אם אינו מבין את המילים, הרי שגם אם ירכיב מכשיר שמיעה, הוא לא יבין אותן טוב יותר.
יש הרבה אנשים עם ירידה בשמיעה ודיסקרימינציה של מאה אחוז.
ברגע שמגבירים את עוצמת הדיבור, הם ישמעו בצורה הרבה יותר טובה ויבינו הכל.
לאנשים אחרים אין מספיק תאים מתפקדים באוזן הפנימית, ואפשר להגביר את הקול בלי סוף, אך זה לא ישנה להם דבר.
אין להם את האיבר שמצליח לפענח ולהבין קולות אלה.
בזה שתל שבלולי יכול – לא בכל המקרים אבל בחלקם – לפתור את הבעיה.
השתל על רכיביו כלולים בסל הבריאות בישראל, כמו גם עלות הניתוח וטיפולי ההמשך, ולכן אזרחי ישראל לא נדרשים לשלם על כך.
הניתוח עולה כ-15,000 ש"ח וכלול בסל הבריאות.
באשר לשתל שני, גם הוא מאושר בסל הבריאות;
השתל נמצא בסל הבריאות באנגליה, אוסטרליה וספרד, ובארצות הברית הוא כלול בביטוחי בריאות פרטיים.
מימון השתל חוסך למדינה הוצאות חינוך מיוחד ומעלה את יכולת ההשתכרות של המושתל.
במהלך השנים התקבל השתל השבלולי על ידי חירשים וכבדי שמיעה רבים והורים לחירשים וכבדי שמיעה המעוניינים שילדיהם ישתלבו בחברה בהצלחה.
הנושא טעון ושנוי במחלוקת בקרב קהילות חירשים.
שתיקה כהודאה הוא כלל משפטי החל בדיון אזרחי לפיה כל טענה עובדתית שנטענה בכתב התביעה ולא הוכחשה, רואים אותה כאילו הנתבע הודה בה, והתובע אינו חייב להוכיח אותה.
הרציונל שעומד מאחורי הכלל מתבטא גם במתן פסק דין לטובת התובע בהיעדר הגנה או באי התייצבות הנתבע לדיון, בנסיבות מסוימות.
הסנקציה העיקרית על הכחשת עובדות שראוי היה להודות בהן היא חיוב בהוצאות שנדרשו לשם הוכחת העובדות.
במשפט פלילי, יכולה הימנעות נאשם מלהעיד במשפטו או להשיב לאשמה לשמש כתוספת ראייתית לצורך הרשעה על סמך עדות יחידה, אולם לא רואים את שתיקתו כהודאה.
תקנה 83 לתקנות סדר הדין האזרחי קובעת:
המקור לביטוי "שתיקה כהודאה" הוא בתלמוד בבלי (יבמות פז) "שתיקה כהודאה דמיא".
בתלמוד ובספרות הראשונים והאחרונים נידונו מקרים שונים ביחס לכלל זה: האם מי שחוטף מחברו חפץ שיש ויכוח על בעלותו והשני שותק נחשב כמודה לו.
האם בדבר שיש בו עדות מוכחשת ושתק יוכל לומר ששתק כיון שסמך על העדים.
בדיני ערבות דנו האם מי שהיה רגיל להיות ערב בעסקים שונים שבין שני צדדים ובאחד העסקים שתק נחשב כמתחייב, ועוד מקרים רבים.
ישנם מספר חריגים לכלל של שתיקה כהודאה, כגון טענה כנגד קטין או פסול דין אחר, אשר טעונה הוכחה גם בהיעדר הכחשה מצידו.
כמו כן, ככלל, שיעור הנזק הנתבע נחשב לשנוי במחלוקת, אלא אם הנתבע הודה בו במפורש.
הכלל אינו מפקיע את שיקול דעתו של בית המשפט, אשר רשאי לדרוש מן התובע הוכחה של העובדות.
שתל שבבי אנושי הוא התקן מעגל חשמלי מורכב או תג RFID אשר עטוף בזכוכית ומושתל באופן תת־עורי בגוף האדם.
שבבים תת-עוריים יכולים לשמש כאמצעי לאחסון מידע, הכולל זיהוי אישי, היסטוריה רפואית, טיפולים, אלרגיות ואמצעים ליצירת קשר.
הניסוי המתועד הראשון של השתלת RFID תת־עורי בבן אדם התרחש ב-1998 על ידי המדען הבריטי קווין וורוויק.
כחלק מהניסוי, השתל נועד לפתוח דלתות, להדליק אורות ולגרום לפלט מילולי בתוך המבנה.
השתל ממוקם מאז במוזיאון המדע בלונדון.
ב-2002, חברת VeriChip קיבלה אישור מה-FDA לשווק את ההתקן שלה בארצות הברית ע"פ כללים מנחים.
מרגע קבלת האישור המעשי ב-2004, כ-80 בתי חולים ו-232 רופאים נבחרו להשתמש במערכת.
על ידי השתלת שבב המכיל היסטוריה רפואית של הפציינט, בתי חולים ועובדיהם יכולים לשאוב מידע רפואי באופן מיידי, וללא תלות במיקום או במצב הפציינט.
מפני שלא ניתן לאבד שבבים תת־עוריים, השימוש בהם יכול להוריד ו/או להעלות את הסיכויים לגנבת מידע.
ניתן לצייד בתי מגורים וכלי רכב בסורקי שבבים תת־עוריים, ובכך להחליף את הצורך במפתחות.
(על אף שהסורקים זקוקים למקור חשמל בכדי לתפקד).
במקסיקו, התקינו שבב תת־עורי בעובדי משרד המשפטים.
אם השבבים לא מוצפנים, הם עלולים להיות פגיעים באופן קיצוני לקריאה מסורקי צד-שלישי.
על ידי סריקה חשאית, ניתן לדלות את כל המידע השמור על השבב, ובכך לשכפל אותו.
דבר המאפשר ביצוע עבירה על החוק, כגון התחזות, או דליית פרטים אישיים (כמו מידע רפואי, מידע ביטוחי, וכדומה).
על פי ה-FDA, השתלת שבב טומנת בתוכה מספר בעיות בריאותיות.
פציינט יכול להגיב להשתלה בזיהום או באלרגיה.
אף ייתכן שהשבב יושתל באופן שגוי.
כמו כן, עלול השבב לנוע בתוך הגוף ולהגיע למקום אחר מזה שהוא יועד לו תחילה.
השבב עלול להתקלקל, ובכך עלול המידע האגור בו לאבד.
בעיות קשות אף יותר עלולות להיגרם אם השבב מגיב לשדה מגנטי חזק או מכשיר MRI.
המגנט החזק בו משתמש מכשיר MRI עלול להשמיד את השבב ולגרום לכוויות רציניות, פנימיות וחיצוניות.
סכנות אלו נדירות ביותר, וברוב המקרים הנבדקים לא חשו בכאבים.
כמו כן, דגמים שונים ואופן ייצור השבב יכולים להשפיע על התוצאות.
באופן תאורטי, בעתיד יוכלו שבבים עם GPS לספק מעקב מדויק אחרי אנשים - הכולל מיקום, גובה, מהירות, וכיוון תנועה.
יכולת זו תעזור לרשויות לאתר נעדרים או חשודים בפשע בקלות.
VeriChip היא אחת מהחברות השוקדות על פיתוח שבב כזה.
גם חברות מסחריות יוכלו ליהנות משבב כזה, על ידי מידור אוטומטי של עובדים, מעקב נוכחות ומיקום אשר צפויים לעזור במיקסום רווחים.
יישום נוסף יכול להיות מעקב אחר אנשים הנגועים באיידס, כפי שהוצע על ידי ממשלת אינדונזיה.
השתלת שבב תת־עורי בבני אדם העלתה דיונים אתיים על ידי פורומים מדעיים מקצועיים, קבוצות אקדמיות, ארגונים לזכויות אדם, רשויות ממשלתיות וקבוצות דתיות.
האגודה הרפואית האמריקאית דיווחה ב-2008 ששתל RFID תת־עורי עלול לפגוע בפרטיות מאחר שאין ביטחון שהמידע האגור בשבב יהיה ניתן להגנה, וכמו כן ששתל כזה כולל סיכונים רפואיים.
לאחר ויסקונסין ודקוטה הצפונית, קליפורניה העבירה ב-2007 חוק האוסר על מעסיקים לאלץ עובדים להשתיל בהם RFID תת־עורי.
שתיקת הארכיון הוא סרט תיעודי של הבמאית יעל חרסונסקי משנת 2010, שבוחן מחדש את יצירתו של סרט תעמולה נאצי לא מוגמר, שצולם בגטו ורשה כחודשיים לפני חיסול הגטו.
הסרט מביא ראיונות עם ניצולי הגטו וכן קטעי עדויות של וילי ויסט, אחד מצלמי הסרט Das Ghetto.
הסרט יצא בארצות הברית ב-18 באוגוסט 2010, ושודר בערוץ יס דוקו בינואר 2011. הסרט הופק בתמיכת יס דוקו, SWR, Arte, MDR, ובסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ופרויקט קולנוע יד ושם.
"שתיקת הארכיון" עוסק בסרט תעמולה נאצי שצולם בגטו ורשה, במאי 1942, זמן קצר לפני שליחת רוב תושבי הגטו להשמדה בטרבלינקה.
סרטים דוקומנטריים רבים השתמשו בקטעים קצרים מהסרט (לרוב באותם קטעים) ובעקבות השימוש בקטעים אלה, דימויים רבים הפכו בתודעה הציבורית למייצגים את החיים בגטו, וזאת מבלי להבין שמדובר בסרט תעמולה.
זהותם של יוצרי הסרט לא נודעה, כמו גם הסיבה להפסקת הפקתו בטרם הושלמה עבודת עריכתו.
הסרט התיעודי מתאר את הפקת הסרט, ומאמת את המציאות המתוארת בו עם עדויותיהם של ניצולים שהיו עדים לצילומים ברחובות הגטו, עם קטעי יומני תושבי הגטו היהודים, וכן עם עדות של אחד מהצלמים הנאצים.
הסרט היה מועמד לפרס אמי.
הסרט זכה בפרסים רבים, בהם:
פרס הסרט התיעודי הבינלאומי הטוב ביותר - פסטיבל הוט דוקס.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר - פסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס הפורום לשימור האודיו ויזואלי - פסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס העריכה הטובה ביותר - פסטיבל סאנדנס.
פרס איגוד התסריטאים האמריקאי עבור התסריט הטוב ביותר - פסטיבל Silverdocs .
פרס הסרט הישראלי הטוב ביותר - הפסטיבל היהודי בברלין.
פרסי הסרט הטוב ביותר, הבימוי, ההפקה, הצילום, העריכה, התחקיר ועיצוב הפסקול הטובים ביותר - תחרות פרסי הקולנוע התיעודי הישראלי.
שתל דנטלי הוא התקן המשמש כנקודת עיגון ללסת ומשתמשים בו ברפואת השיניים כדי להשלים שיניים חסרות.
השתל הוא מעין "דיבל" בעל הברגה כפולה.
הראשונה היא חיצונית ומשמשת לעיגון השתל לעצם הלסת, והשנייה היא פנימית, ומשמשת לעיגון אביזרים חיצוניים לשתל.
אביזרים אלו מכונים: חלקי שיקום.
השתל עשוי בדרך-כלל מטיטניום כחלק מהתרכובת TiAl6V4 או מזירקוניום דו-חמצני, המכונה זירקוניה (ZrO2).
המתכת ממנה עשוי השתל היא מתכת אצילה, כלומר מתכת שאיננה יוצרת תגובה כימית עם הגוף.
שתל דנטלי אחד או רבים עשויים לתמוך בשיטות שונות של בניית שיניים, כגון רצף של כתרים מחרסינה המכונה גשר, תותבות נשלפות, שיניים תותבות, תותבות המוברגות ישירות לשתלים, ועוד.
ניתן גם להשתמש בשתלים בתור מעגן עבור תזוזת שיניים אורתודנטית.
שימוש בשתלים דנטליים מאפשר תנועת שיניים בלתי-כיוונית ללא פעולה נגדית.
מרבית השתלים הדנטליים הם דמויי בורג המוברג לתוך עצם הלסת, אולם קיימים גם שתלים הנראים בצורת דיסק, ושתלים חיצוניים הממוקמים מעל עצם הלסת.
החדרת השתלים אל עצם הלסת מבוצעת תוך קידוח לתוכה, והחדרת השתל אל הקדח בתנועת סיבוב.
לאחר החדרת השתל, עוברת עצם הלסת תהליך אוסיאואינטגרציה.
בתהליך זה בונה את עצמה עצם הלסת סביב השתל, ומשפרת את אחיזתו בתוכה.
בניגוד לשן רגילה אין סביב השתלים רצועת סיבים המשמשת כמשככת זעזועים (סיבים פריודונטליים), לכן, התחושה המתקבלת בלעיסה של שיניים המקובעות בשתלים שונה מעט מזו שמתקבלת עם שיניים טבעיות.
טרם המצאת השתלים האנדוסאוסים (תוך עצמיים) דמויי השורש היו רוב השתלים מאחד משני סוגים: שתלי להב אנדוסאוסים, כאשר פיסת המתכת שצורתה כלהב שטוח הנעוץ בעצם, ומעליו קונוס הבולט אל תוך חלל הפה ומשמש לעיגון, או סובפריוסטאלים, שצורתם כמסגרת שישבה חיצונית מעל העצם, והוחזקה אליה באמצעות ברגים קטנים יותר.
רמת ההצלחה והבטיחות של ביצוע שתלים גבוהה למדי.
על פי מחקרים, אחוזי השרידות של שתלים בפה עומדים על כ-95% בטווח של 5 שנים, כשההסתברות להישרדותם הולכת וקטנה עם הזמן, אך עדיין גבוהה ועומדת על כ-82% לאחר 20 שנה.
הנתונים הסטטיסטיים הללו נאספו משתלים שביצועם הסתיים זה מכבר, אך הטכנולוגיה והמחקר המשמשים כבסיס לתכנון וביצוע שתלים ממשיכים להתקדם.
לאדם הסובל מחוסר שיניים השתלים עשויים להחזיר את התפקוד, את המראה של חיוך אסתטי, דיבור נאות, וכמובן את היכולת ללעוס.
הסיכונים בביצוע שתל דנטלי הם בעיקר כישלון השתל כתוצאה מחוסר קליטה שלו בעצם הלסת, שבר שלו לאחר מספר שנים, ופגיעה באיברים סמוכים למיקום ביצוע ההשתלה.
איברים אלו יכולים להיות הסינוס המקסילרי בלסת העליונה, והעצב המספק את התחושה לשפה הקדמית בלסת התחתונה, האינפריור אלביאולר .
על מנת להימנע מפגיעה באיברים אלו או מאבדן תחושה, המשתיל מסתמך על צילומי טומוגרפיה ממוחשבת (CT) המדגימים את כמות העצם, רוחבה וגובהה בתלת מימד, כמו גם מיקום המבנים הנזכרים לעיל.
המשתיל נעזר בצילום ה-CT על מנת לקבע מראש את אורך ורוחב השתל המתאים למצב העצם, וכך מחדיר את השתל לאורך הנכון והמדויק, תוך הימנעות מפגיעה מיותרת.
נטען כי טיפולי רדיותרפיה עלולים להשפיע לרעה על סיכויי שרידותם של שתלים.
עם זאת, מחקר שפורסם בשנת 2016 קבע כי שתלים דנטליים שמותקנים באזור חלל הפה שנחשף להקרנות עשויים להיות בעלי שיעור שרידות גבוה, בתנאי שהמטופל מקפיד לשמור על היגיינת פה גבוהה ומעקב קבוע על מנת למנוע סיבוכים.
החדרת שתל דנטלי הוא תהליך קל ופשוט בידיים מיומנות, אולם יש לזכור כי יש בו גם מעורבות של תהליך ביולוגי ולא מכני גרידא.
בהתאם, על רקמות הפה לתמוך בקליטת השתל הדנטלי.
מחקרים מעידים על כך כי סוכרת בלתי מאוזנת (המוגלובין A1C מעל 7.2), עישון כבד וצריכת אלכוהול, מורידים את הסיכויים הסטטיסטיים לקליטת השתל.
מעבר לכך, יש צורך בנפח עצם מספק שיאפשר החדרת שתל לתוכו.
במקרים של חוסר בנפח-עצם, יכול המשתיל להיעזר במגוון שיטות לעיבוי נפח העצם.
הנפוצות בהן הן פיצול רכס, אוגמנטציה לטראלית והרמת סינוס.
השתלים הראשונים פותחו עוד בשנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי קבוצות חוקרים באירופה, ועם המצאת השתל הבורגי, הקל יותר להחדרה, הפכו השתלים להיות בחזית המחקר העולמי בתחום רפואת השיניים ואחד השינויים הגדולים ביותר בתולדותיה.
בעולם יש מעל 3000 יצרני שתלים, חלקם קטנים המשווקים לסביבתם המידית בלבד, ועד חברות ענק המשווקות את השתלים מתוצרתם לעולם כולו.
בישראל קיימות מספר חברות לייצור שתלים, ויצוא השתלים מישראל מגיע היום לכ-72 מדינות ברחבי העולם.
מרבית השתלים הבורגיים בעולם מיוצרים באמצעות מכונות חריטה, החורטות מדגם ממוחשב המתוכנת לתוכן את צורת השתל מתוך גוש טיטניום המוזן למכונה.
שיטות אחרות מתקדמות יותר הן למשל בחיתוך לייזר, ואפילו הדפסה תלת־ממדית של השתל או laser sintering.
השתלים הבטוחים לשימוש הם אלה שעברו את הבדיקות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
ביצוע שתלים איננו התמחות מוכרת על ידי משרד הבריאות בישראל.
כל רופא שיניים שעבר הכשרה מתאימה רשאי לבצע שתלים.
מומחים בעלי יותר ניסיון בביצוע שתלים הם פריודונטים (מומחים למחלות חניכיים) ומומחים לפה ולסת (כירורגים).
שתיקות הארמון (בערבית תוניסאית: صمت القصور) הוא סרט דרמה תוניסאי-צרפתי משנת 1994 שביימה, כתבה וערכה מופידה טלאטלי, והפיקו אחמד באהא וריצ'רד מגניאן.
הסרט מספר על נערה מתבגרת בשם עליה, שבעקבות שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי היא משתחררת מארמון בו שירתה.
הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, ולאחר כמה ימים, ב-7 בספטמבר, הופץ בצרפת.
בישראל הסרט הוקרן בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב.
שפות הסרט הן ערבית וצרפתית, ואורכו כ-127 דקות.
מופידה טלאטלי סיפרה שהיא כתבה את הסרט בתגובה למחלתה החמורה והפתאומית של אמה, ושלאחר שהיא הכינה אותו היא הבינה שהיא לא ידעה הרבה על חייה של אמה.
הסרט מספר על עליה, בתם של משרתת בארמון ה"ביי" (מושל תוניסיה) ושל אחד מגברי הארמון.
עליה היא נערה מתבגרת המתחקה בזיכרונותיה אחר זהותה וזהות אביה המסתורי.
הסרט מתמקד בהתבגרותה של עליה המשתחררת בסופו של דבר משלטון הארמון ושתיקותיו, על רקע שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי.
הסרט משרטט ברגישות וצבעוניות רבה את עולמן של הנשים המשרתות בארמונות העשירים, מצד אחד הוא מראה את חולשתן וניצולן, ומצד שני הוא מראה את ההווי, המוזיקה והצבע בחיי היום יום של הארמון.
נג'יה אורגי – חלתי חדא
פאטימה בן סיידן – מרודיה
זהירה בן עמאר – חביבה
הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, בצרפת ב-7 בספטמבר 1994 ובארצות הברית ב-30 בספטמבר 1994. בישראל הסרט שודר בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב.
הסרט זכה לביקורת חיובית מפסטיבל הסרטים של ניו יורק שהתקיים בשנת 1994. מבקר העיתון "New York Times", קארין ג'יימס, תיאר את הסרט כ"סיפור אוניברסלי של גיל העמידה עם טוויסט פמיניסטי".
לאחר השחרור הרחב של הסרט בשנת 1996, אתר "L.A.
Times" שיבח את הסרט ואמר שהסרט "אכזרי ומרכז".
בשנת 2011, הסופר פול סדרה, כתב מאמר המתאר את הרלוונטיות של הסרט כיום בעולם הערבי.
הסרט זכה במספר פרסים: מצלמת הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן, קערת הזהב של פסטיבל הסרטים קרתגו, פרס מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ופרס מפסטיבל הסרטים של איסטנבול.
שתישרף האהבה הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר הישראלי איתי לוי.
האלבום יצא לאור ב-29 באוקטובר 2019, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
כל השירים מתוך האלבום יצאו כסינגלים לפני כן, ביניהם הלהיטים "שתישרף האהבה", "מאמו", "זז בטירוף", "קירות" ו-"הזמן שלנו".
שתישרף האהבה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי.
השיר יצא לאור ב-4 בדצמבר 2017, כסינגל הראשון מתוך אלבומו הרביעי של לוי הנושא את אותו שם, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
ב-2021 הוציא אסף אמדורסקי גרסה משלו לשיר.
השיר נכתב והולחן על ידי נוי פדלון, עדן חסון ואיתי דרמון והופק על ידי יעקב למאי.
השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את סגנונות הים-תיכוני והסווינג.
בסמוך לצאתו כסינגל עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל למיליון השמעות.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי עוזי ג'ורג' והועלה לערוץ היוטיוב של לוי ב-4 בדצמבר 2017, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לינואר 2021 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-39 מיליון צפיות.
שתיקה מביכה היא מצב המעורר אי נוחות במהלך שיחה או הרצאה.
מצב מסוג זה הוא מעורר אי נעימות למשתתפים בו מאחר שבמהלך השקט שנגרם במהלכו, עולות תחושות כמו חרדה ומתח בשל העובדה שמופעל לחץ לדבר במצב בו לא ברור מה לומר.
בשיחה, השהיות המקובלות בין מילים ומשפטים נקבעות בהתאם לשפה, התרבות וההקשר.
בארצות הברית, לדוגמה, שתיקה של ארבע שניות יוצרת מבוכה בקרב המשתתפים בה.
בהיעדר יכולות פיזיולוגיות מיוחדות, משחר האדם הוא הסתמך על הכישורים הקוגניטיביים שלו ויכולתו להתקיים בחברה של אנשים נוספים.
כחלק מהמנגנון ההישרדותי שקיים בגוף האדם, בעת שתיקה מביכה או קצר בתקשורת, מופרש בבלוטת יותרת הכליה הורמון קורטיזול שמעלה את קצב פעימות הלב ומסייע לגוף להסתגל לאספקה לא רציפה של מזון במטרה להתמודד עם האירוע בו נמצא אותו אדם.
זאת לאחר שבעבר דחייה ממושכת מחברת אנשים בישרה רעות לאדם שנדחה על ידם.
במחקר הולנדי שנערך גילו המשתתפים כי הם חשו חרדה, ירידה בביטחון העצמי ודחייה לאחר שתיקה קצרה במהלך שיחה.
הסבר אחר שהוצע לכך הוא שבמהלך שיחה, אחד הצדדים חש בטוח יותר מהצד השני, וכך הוא מנווט את השיחה.
במקרים בהם האדם בעל הביטחון הגבוה יותר לא מוביל את השיחה, הצד השני מפגין חוסר ביטחון.
על ידי כך, שני הצדדים נקלעים לרגע מתוח.
שתיקות מביכות עשויות לנבוע משיחה בה המשתתפים אמרו את שיש להם להגיד.
כדי להימנע מרגעים כאלו, הומלץ לאלו שנמצאים בהן לחזור על דברי יתר האנשים ולסכם אותם.
במקרים אחרים, כשצפויה למשל שיחה ממושכת, אנשים עשויים להיות נינוחים יותר.
במסגרות חברתיות אחרות בהן אנשים נפגשים לראשונה, המארגן עשוי לנסות ל"שבור את הקרח" על ידי סיבוב היכרות.
שתיקתה של העיר הלבנה (בספרדית: El silencio de la ciudad blanca) הוא רומן ספרותי משטרתי ספרדי משנת 2016, שנכתב על ידי אווה גרסיה סאנץ דה אורטורי.סאנץ דה אורטורי עבדה כאופטומטריסטית עד שהחליטה להקדיש את עצמה לספרות.
לכתיבת רומן זה היא נכנסה לאקדמיה למשטרה להתאקלם וללמוד הן על עבודת המשטרה והן על פסיכולוגיה פלילית.
הרומן מתרחש בוויטוריה, בשנת 2016. לפני 20 שנה פשעי פולחן טרגיים גרמו לבהלה בין העיר לפרובינציה עד להאשמת ארכאולוג מפורסם שנידון לכלא.
אך כאשר הוא עומד להשתחרר, הפשעים מתחדשים באותו אופן פעולה: הקורבנות מוצגים במספרים אחדים עם פרחים המכונים אגוזקילוריות במקומות היסטוריים בעיר.
לכל הקורבנות יש מכפיל גיל 5 ולהם שמות משפחה מורכבים.
אונאי לופז דה איילה, מומחה צעיר לדיוקנים פליליים, מופקד על לכידת הרוצח בעודו מתמודד בפני טרגדיה אישית שהייתה לו בעבר
בשנת 2019 הרומן עובד לסרט "רצח כפול: שתיקתה של העיר הלבנה".
הפצת הסרט על ידי נטפליקס החלה במרץ 2020. התפקיד הראשי בסרט שוחק על ידי בלן רואדה.
שֵׁתָר הוא דמות מקראית, אחד משרי פרס ומדי (איראן) של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
שתר נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משרי פרס ומדי שחשבו מה לעשות לושתי, לאחר שלא הגיעה למשתה שעשה אחשוורוש.
רוב החוקרים סוברים ששמו לקוח מהמילה האווסטית Šoiθra.
חוקרים מסוימים פירשו את המילה הזאת בתור המילה "מלוכה" וחוקרים אחרים פירשו אותה בתור המילה מחוז או מושב.
החוקרים שסוברים שפירוש המילה היא מחוז, סוברים אז שפירוש שמו של שתר הוא תושב.
שתל תת-עורי הוא שינוי גוף אשר במהלכו מוכנס גוף תלת־ממדי מתחת לפני העור אשר מאפשר לגוף להחלים ובמהלך תהליך זה מתחת לעור נוצרות בליטות בצורה המבוקשת אשר נתפסות כאסתטיות בעיני המבצע.
שתלים אלה עשויים פעמים רבות מסיליקון אשר מקבל את הצורה הרצוייה ביציקה או בגילוף.
אנשים רבים אשר ביצעו הליך זה מצרפים את השתל לשינויי גוף נוספים על מנת ליצור אפקט דרמטי רצוי.
ההליך מכונה גם שתל תלת־ממדי או באנגלית "pocketing".
שתל תת-עורי ראשון הושתל ב-1994. מקובל כי חלוץ תחום ההשתלות הוא Steve Haworth.
בסטודיו הפירסינג שלו HTC Body Piercing, בפיניקס אריזונה.
הוא ביצע לראשונה את ההליך כשביקשו ממנו צמיד.
הוא הגיע למסקנה שהוא יכול לשים שרשרת של חרוזים מתחת לעור של הלקוחה שלו ליצור את האפקט שהיא חפצה בו.
בהמשך, בשנת 1998 המדען קווין ווריק ניסה להשתיל שבב RFID וכמו כן, השתלה של מערך אלקטרודות.
מאז השתלות אלה, אומנים רבים ביצעו סוגים מגוונים של השתלות.
בין אומנים אלה ניתן לציין בין השאר את סטלארק אשר לו אוזן מושתלת בזרועו.
קיימים שני סוגים עיקריים לשתלים, תת-עורי ועורי.
סוג נוסף אשר קיים הוא שתל מגנטי תת-עורי.
שתלים אשר באופן כולל טמונים בתוך הדרמיס.
שתלים אלה מיועדים הן לצרכים אסתטים והן לצרכים רפואיים.
בין השימושים הרפואיים שהשתל מסייע בהן הוא שחרור תרופות במשך זמן ארוך מתוך אמופלה אשר מושתלת תחת העור.
מתן תרופה בצורה זו משמש בין השאר לשחרור תרופות למניעת הריון בפרקי זמן ארוכים.
בגרסה האסתטית של השתלים, ניתן לעצב אותם לכל צורה רצויה.
עם כי קיימות גם גרסאות טפלון.
על מנת להתקין את אחד משני סוגי השתלים, מבצעים חתך עד לשכבה התת-עורית, מעלית עורית, מכשיר רפואי, מפריד את תת-העור והחיתולית ויוצר את הכיס בו יוכנס השתל.
לאחר הנחת השתל, החתך נתפר.
סרט דביק רפואי מודבק לעיתים קרובות כדי למזער את התנועה בזמן שהעור חוזר לצורתו המקורית סביב השתל.
שתיקת הכבשים הוא רומן מותחן פסיכולוגי מאת הסופר תומאס האריס, שראה אור ב-29 באוגוסט 1988. זהו ספר ההמשך ל"הדרקון האדום" משנת 1981, ושני הרומנים מציגים את דמותו של הרוצח הסדרתי הקניבל והפסיכיאטר המבריק, ד"ר חניבעל לקטר.
הפעם, לקטר מוצא את עצמו בעימות מול קלריס סטרלינג, מתלמדת ב-FBI, החוקרת את פרשת הרוצח הסדרתי המכונה "באפלו ביל".
הספר נחשב לנודע והמצליח ביותר בסדרת "חניבעל לקטר" של האריס, ומכר למעלה מ-10 מיליון עותקים.
עיבוד קולנועי לרומן, בבימויו של ג'ונתן דמי, עלה לאקרנים בשנת 1991 וזכה לשבחים רבים מהמבקרים ולהצלחה קופתית.
בטקס פרסי אוסקר ה-64, זכה הסרט בכל חמשת הפרסים המרכזיים ("The Big Five") – הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר – הישג נדיר שבו הגיעו רק שלושה סרטים בהיסטוריה.
נכון לשנת 2025, זהו סרט האימה היחיד שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנת 1984, חמש שנים לאחר אירועי "הדרקון האדום", קלריס סטרלינג, מתלמדת צעירה באקדמיה של ה-FBI, מתבקשת על ידי ג'ק קרופורד, ראש מחלקת הפרופיל הפסיכולוגי של רוצחים סדרתיים, לבצע משימה חריגה.
סטרלינג נשלחת לראיין את ד"ר חניבעל לקטר, פסיכיאטר מבריק ורוצח סדרתי קניבל, המרצה תשע מאסרי עולם במוסד לחולי נפש במרילנד.