tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1922 הוקמה רפובליקה אוטונומית כחלק של רוסיה הסובייטית.
התקוממות של שלטון סובייטי נמשכו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 באזור התגלו מרבצי יהלומים ובהמשך גז טבעי ונפט.
בשנת 1990 הוכרז על הקמת רפובליקה כחלק של הפדרציה הרוסית.
בשנת 1991 שמה שונה ל"סאחה (יקוטיה)".
בשנת 2019 הסתיימה בניית מסילת ברזל מדרום עד לתחנה אחרונה כ-30 ק"מ מעיר יקוטסק.
יקוטיה היא בית למחצבי יהלומים רבים.
היא מכילה בתוכה את יער הטייגה המזרח סיבירית.
היא גובלת בחלקים האדמיניסטרטיבים של צ'וקוטקה, מגדן, חברובסק, אמור, עבר הבאיקל, בוריאטיה, אירקוטסק וקרסנויארסק.
לצפונה ישנן מספר ארכיפלגים בהם האי הקפוא הנריטה הוא האי הצפוני ביותר.
ידוע גם הארכיפלג של איי סיביר החדשים.
אוכלוסיית הרפובליקה נכון לשנת 2024 מהווה 1,001,664 תושבים.
בערים מתגוררים 66,73% מכלל התושבים.
התושבים הרוסים משתייכים בדרך כלל לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית והם מהווים כ-37.8% מאוכלוסיית הרפובליקה.
האוכלוסייה הילידית החזיקה בעבר באמונה הטנגריסטית – האמונה השמאניסטית העתיקה של העמים הטורקיים בצפון מזרח אסיה.
בהשפעת המתיישבים הרוסים יקוטים רבים התנצרו ואימצו שמות רוסיים, אולם רבים מוסיפים לקיים גם את המנהגים השמאניסטיים.
הן השמאניזם והן הנצרות דעכו בתקופת השלטון הקומוניסטי, אך לאחר נפילתו החלו ניסיונות להחיות את המסורות העתיקות.
עמי הצפון מהווים מעל ל-50% מאוכלוסיית האזור.
הממשל אורגן לפי החוקה שאושרה בשנת 1992. הרשות המחוקקת היא האספה הממלכתית של רפובליקה סאחה הכוללת 70 חברים.
הרשות במבצעת מנוהלת על ידי "ראש הרפובליקה" שנבחר לכהונה של 5 שנים בבחירות ישירות.
בבחירות של שנת 2023 נבחר לכהונה השנייה אייסן ניקולייב.
התעשייה מרכיבה למעלה מ-50 אחוזים מהתמ"ג של רפובליקת סאחה ועיקרה מגיע מכריית מינרלים.
מפעלי תעשייה מרוכזים בעיקר בבירה יקוטסק וכן בערים אלדן, מירני, נריונגרי, פוקרובסק ואודצ'ני.
כריית זהב ויהלומים מהווים גם כן מרכיב חשוב בכלכלה וכך גם כריית אורניום, אשר נמצאת כיום בראשיתה.
עתודות יהלומים בשטח הרפובליקה מהווים כשליש מעתודות העולמיות וכרייה מבוצעת על ידי חברת אלרוסה.
חלק מהאוכלוסייה הילידית של סאחה עוסקת בציד, דיג ורעִיית עדרי איילי צפון.
חלק משמעותי מהכלכלה תופס גם הסחר בשנהב ממותות.
לשיפור המצב הכלכלי של האוכלוסייה המבוגרת בכפרי האזור הוקם בחקיקת הממשלה המקומית קרן אראל.
עיקר המטען מועבר באמצעות אוניות.
ישנם שישה נמלי נהר ושני נמלי ים (בטיקסי וזליני מיס).
ארבע חברות מטען, כולל חברת המטען הארקטית, פועלות ברפובליקה.
תחבורה אווירית היא העיקרית בהסעת אנשים.
קווי תעופה מקשרים את הרפובליקה עם אזורים אחרים ברוסיה.
ביקוטסק פועל נמל תעופה בין-לאומי.
שני כבישים ראשיים חוצים את הרפובליקה.
הראשון הוא יקוטסק–בולשוי נבר ויקוטסק–קולימה.
מסילת הברזל ברקקיט–אלדן נמצאת כרגע בשימוש והיא מקשרת את קו הבאיקל–אמור עם מרכזי התעשייה בדרום הרפובליקה.
שני המרכזים העיקריים להשכלה גבוהה הם האוניברסיטה הפדרלית הצפון-מזרחית על שם אמוסוב (לשעבר "האוניברסיטה הממלכתית של יקוטסק") והאקדמיה החקלאית היקוטית.
סאז הוא כלי מיתר הנפוץ בטורקיה, כורדיסטן, איראן, ארמניה, אזרבייג'ן ומדינות הבלקן.
פירוש השם "סאז" בפרסית הוא "כלי-מוזיקלי".
קודמו של הסאז הוא כלי נגינה שהומצא במאה ה-10 ושמו קוֹפוּז.
גוף הכלי היה עשוי מעור.
צוואר הכלי היה ארוך וחסר סריגים כשעליו מתוחים 2 - 3 מיתרים העשויים שיער סוס או כבשה.
כלי נגינה דומים לקוֹפוּז נפוצים בקווקז, מרכז אסיה.
בחלוף השנים נכנסו שינויים בקופוז: המיתרים הוחלפו במיתרי מתכת (המאה ה-15) וגוף העור הוחלף בגוף מגולף בעץ (המאה ה-17).
במאה ה-18 מוזכר לראשונה השם "בָגלַמה" שהוא הסאז של ימינו.
בשנות ה-60 החל ייצור של כלי סאז חשמליים בעלי פיקאפ בתוך תיבת התהודה של הכלי (בדומה לגיטרות אקוסטיות מוגברות).
במרוצת השנים, הסאז התפשט לארצות שונות במזרח התיכון ובארצות הבלקן וממנו התפתחו הבוזוקי היווני והבוזוק הסורי, הצ'פטלי האלבני, ומשפחה שלמה של כלי נגינה דומים וכמעט זהים לסאז מארצות הבלקן.
השיטה המקובלת כיום לבניית גוף הסאז היא חיבור חתיכות עץ מכופפות (בדומה לשיטה לייצור עוד).
שיטה נוספת היא גילוף הגוף מיחידת עץ אחת (בדרך כלל עץ תות).
הצוואר ארוך ודק בעל סריגים מניילון הניתנים להזזה לשינוי הצליל.
המפתחות, שבעה במספר, עשויים עץ או פלסטיק.
לסאז שלושה מיתרים כאשר השניים העליונים כפולים ואילו התחתון משולש (בסך הכול שבעה מיתרים).
דיוואן - הכלי הגדול ביותר, משמש לנגינת צלילים נמוכים.
טמבוּרה - בעל גוף קטן וצוואר ארוך.
בגלמה - בעל צוואר ארוך או קצר וגוף קטן.
הסוג הנפוץ ביותר של הסאז.
ג'וּרה - הקטן מבין הכלים, בעל גוף קטן וצוואר קצר וכמו כן בעל שישה מיתרים בלבד.
כיוון המיתרים משתנה מארץ לארץ ואף בין חלקים שונים של טורקיה אך הכיוון המקובל הוא: G,D,A.
הנגינה מתבצעת באמצעות פריטה בעזרת האצבעות או מפרטים העשויים פלסטיק או עץ.
סאות'לנד (Southland, בתרגום מילולי - ארץ הדרום) הוא החבל הדרומי ביותר בניו זילנד, הוא כולל את חלקו הדרומי של האי הדרומי ואת האי סטיוארט.
שטחו של החבל הוא 32,079 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 93,000 תושבים, כמחצית מהם בעיר אינברקרגיל.
בשטחו של החבל נמצא הפארק הלאומי פיורדלנד, הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד, ומוקדים תיירותיים בולטים, ביניהם הפיורדים מילפורד סאונד ו-דאוטפול סאונד.
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשלוש רשויות אזוריות: שני מחוזות ועיר אחת.
רובע סַאטוֹן של העיר לונדון הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
רובע סאטון הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המוניציפלי של סאטון וצ'ים עם הרובע המוניציפלי של בדינגטון והרובע העירוני של קארשאלטון שהיו חלק ממחוז סארי.
מאז שנת 1986 למפלגה הליברל-דמוקרטית רוב במועצת הרובע.
קודם לשנה זו היה למפלגה השמרנית רוב במועצה.
בעקבות בחירות 2006, למפלגה הליברלית הדמוקרטית 32 מושבים במועצה, ואילו לשמרנים 22 מושבים.
למפלגת הלייבור אין מושבים במועצת הרובע.
בשנת 2007 פרש מהמפלגה השמרנית חבר מועצה ועבר למפלגה העצמאית של הממלכה המאוחדת וחבר מועצה אחר פרש מהמפלגה הליברלית הדמוקרטית ונשאר לשבת במועצה כמועמד עצמאי.
רובע סאטון מחולק לשני אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: סאטון וצ'ים (Sutton and Cheam), וקארשאלטון וולינגטון (Carshalton and Wallington).
ברובע פועלים מועדוני הכדורגל סאטון יונייטד וקארשאלטון אתלטיק.
במרכז הספורט שבקארשלטון מתקני ספורט רבים, שתיברכות שחייה, מגרשי סקווש ואולמות ספורט.
בוסטקרוטפט פועלת קבוצת הכדורסל סאטון פומז.
לרובע סאטון שעל התמזה שלוש ערים תאומות:
סאות'רן קומפורט הוא ליקר פירות אמריקאי, העשוי מעשבים וויסקי המיוצר מאז 1874. הליקר מיוצר מתערובת של ויסקי, אפרסק, משמש, תפוז, וניל, סוכר וקינמון.
תאגיד בראון-פורמן מחזיק במותג סאות'רן קומפורט.
באוסטרליה וניו זילנד הוא זמין רק ב-30%.
נהוג לחשוב שהסאות'רן קומפורט מבוסס על בורבון, אך למעשה הוא מבוסס על תזקיק דגנים טבעי והצבע החום בא מהוספת צבע מאכל קרמל.
לעומת זאת סאות'רן קומפורט רזרב הוא תערובת של סאות'רן קומפורט ובורבון בן 6 וחוזקו 40%.
סאות'רן קומפורט יוצר לראשונה על ידי ברמן אירי בשם מרטין וילקס הרון (Martin Wilkes Heron) בשנת 1874.
סאות'רן קומפורט משמש כבסיס למספר קוקטיילים.
ביניהם, זיון איטי ונוח כנגד הקיר, "סאות'רן מיול, אלבמה סלאמר ועוד.
סאות'ווסט איירליינס היא חברת תעופה זולה (LCC) אמריקאית, שבסיסה הראשי נמצא בדאלאס, טקסס, ובסיסה הגדול ביותר נמצא בעיר שיקגו.
החברה היא חברת התעופה הגדולה בעולם מבחינת מספר הנוסעים שהיא מטיסה, והרביעית בגודלה בעולם מבחינת היקף הצי שברשותה.
בשנת 2009 הפעילה החברה כ-3,200 טיסות יומיות בממוצע.
המודל העסקי של החברה מבוסס על שימוש במטוסי בואינג 737 בלבד, והפעלת טיסות לנמלי תעופה משניים, והיא אחת החברות הרווחיות בעולם.
ראשיתה של החברה בשנת 1967 כשחברת "אייר סאות'ווסט" החלה לבצע טיסות בין הערים דאלאס, סן אנטוניו ויוסטון.
בשנת 1971 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי "סאות'ווסט איירליינס".
החברה רכשה במאי 2011 את חברת התעופה איירטראן.
סאטורו איווטה (ביפנית: 岩田聡; 6 בדצמבר 1959 - 11 ביולי 2015) היה מפתח משחקים ואיש עסקים יפני, וכיהן כמנכ"ל נינטנדו, יצרנית משחקי וידאו.
איווטה היה איש עסקים ומתכנת יפני אשר היה המנכ"ל הרביעי של נינטנדו.
היה מתכנת משחקים בחברת HAL Laboratory בתחילת הקריירה שלו עד לתחילת עבודתו בנינטנדו החל משנת 2000. הפך למנהל הרביעי של נינטנדו בשנת 2002 כאשר הירושי ימאוצ'י פרש מתפקידו.
איווטה דחף את החברה ליצור את קונסולות ה-Wii וה3DS אשר הפכו את החברה למוצלחת ביותר מבחינה כלכלית לעומת חברות משחקים אחרות.
היה בתפקיד מנכ"ל החברה עד ליום מותו ב-11 ביולי 2015.
איווטה נולד ב-6 בדצמבר בעיר סאפורו ביפן; אביו היה ראש עיר מוניציפלי.
הוא הביע עניין בייצור משחקי וידאו עוד בילדותו, והחל ליצור משחקים אלקטרוניים במהלך שנותיו בתיכון.
המשחקים האלקטרוניים הפשוטים שיצר השתמשו במחשבון אשר השאיל מבית הספר.
לאחר שנות התיכון, למד איווטה מדעי המחשב במכון הטכנולוגי של טוקיו.
במהלך לימודיו החל לעבוד באופן עצמאי כמתכנת בחברת .HAL Laboratory, Inc, חברה היוצרת משחקים רבים לקונסולות השונות של נינטנדו.
לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד במשרה מלאה אצל HAL Laboratory, Inc.
הוא התקבל לתפקיד אחראי ייצור המשחקים בשנת 1983. חלק מהמשחקים עליהם עבד הם Balloon Fight, EarthBound ורוב המשחקים בסדרת המשחקים של Kirby.
כשהחברה עמדה על סף פשיטת רגל, איווטה קודם כ-מנכ"ל החברה בשנת 1993 וגרם לחברה להצליח מבחינת כלכלית ולא לפשוט רגל.
בהמשך, למרות שלא היה עובד של נינטנדו באותה תקופה, היה איווטה חלק מצוות הפיתוח של המשחק פוקימון זהב וכסף לקונסולת הגיים בוי
וגם במשחק פוקימון סטדיום, לקונסולת ה-N64.
איווטה החל לעבוד בנינטנדו בשנת 2000, באגף התכנון של החברה.
כאשר מנכ"ל נינטנדו הירושי ימאוצ'י פרש מתפקידו ב-31 במאי 2002, איווטה קודם לתפקיד מנכ"ל החברה הרביעי, והיה המנכ"ל הראשון אשר לא היה קשור למשפחת ימאוצ'י דרך קשר דם או נישואין.
במשך השנים, המשיך ימאוצ'י להיות היועץ של איווטה.
איווטה עצמו המשיך להיות יועץ בחברת HAL.
בזמן קידומו לתפקיד, נינטנדו לא הייתה בשיאה; הקונסולה שהייתה בשוק באותה תקופה, הגיימקיוב, לא הצליחה במכירות מול מתחריה.
איווטה הרגיש שתעשיית המשחקים נעשית סגורה מדי ורצה לפתח חומרה ומשחקים אשר יהיו מושכים לכל סוגי השחקנים.
איווטה הוביל את החברה לשינוי גדול בקונסולות המשחקים הניידות שלהם, הפך את הגיים בוי אדוונס ל-DS אשר איפשר המון סוגים חדשים של משחקים המתאימים לכל סוגי השחקנים.
הוא גם דחף את הפיתוח של קונסולת ה-Wii, אשר הציגה בקרת תנועה במשחקים.
שתי הקונסולות הפכו להיות מצליחות מאוד עבור נינטנדו, ובזמן השחרור של קונסולת ה-Wii, ערך מניות החברה הוכפל.
בהמשך, יצר איווטה תוכנית אינטרנטית בשם "איווטה שואל", שבה הוא עושה פרשנות על המשחקים השונים של החברה באמצעות ראיונות עם מפתחי המשחק המדובר.
בשנים האחרונות, איווטה היה מעורב בפיתוח המשחקים בסדרת מריו, The Legend of Zelda וגם Animal Crossing.
בשנת 2015 הוביל איווטה מהלך שנוי במחלוקת, שבו יצר שותפות עם חברת הסלולרי היפנית DeNA, כדי ליצור משחקים לטלפונים הסלולריים.
כמו כן הוריד חצי משכרו, כדי לעזור לחברה במהלך הקשיים הכלכליים בגלל המכירות הנמוכות של נינטנדו ולעזור לחברה להתחרות מול מיקרוסופט וסוני.
בשנת 2014 הכריזה נינטנדו שאיווטה לא יהיה נוכח בתערוכת ה-E3 בגלל בעיות רפואיות.
מאוחר יותר התגלה שהוא עבר ניתוח להוצאת גידול בכיס המרה.
ב-12 ביולי 2015, הכריזה נינטנדו שאיווטה מת בגיל 55 בגלל סיבוכים בגידול בכיס המרה.
השאיר מאחוריו את אשתו, קאיוקו.
הלוויה התקיימה ב-17 ביולי 2015.
"סאות'רן קרוס" הייתה אוניית קיטור ומפרשים לציד כלבי-ים, שפעלה בעיקר בנורווגיה ובשדות הציד בניופאונדלנד ולברדור.
האונייה אבדה בים בשובה מציד כלבי-ים ב-31 במרץ 1914, ועמה נספו כל 174 האנשים שהיו על סיפונה.
באותה סערה טבעה גם אוניית הקיטור "ניופאונדלנד" עם כל 78 אנשי צוותה.
אובדן שתי האוניות על אנשיהן ידוע בשם "אסון ציידות כלבי הים בניופאונדלנד".
האונייה תוכננה על ידי בונה האוניות הנורווגי המפורסם קולין ארצ'ר, מי שתכנן את "פראם", אוניית המשלחת של ננסן לקוטב הצפוני .
היא נועדה להיות אוניית קיטור ומפרשים לציד לווייתנים, אורכה 45 מ' ותפוסתה ברוטו 520 טון.
השם שניתן לה היה "פולוקס" (Pollux), והיא החלה את שירותה ב-1886 מנמל הבית ארנדל שבנורווגיה.
ב-1897 נמכרה "פולוקס" לחוקר הקטבים האנגלי-נורווגי קאשטן בורשקרווינק כדי להוביל את משלחת "צלב הדרום" לאנטארקטיקה, ושמה הוחלף ל"סאות'רן קרוס.
ב-19 בדצמבר 1898 יצאה האונייה למסעה, במהלכו עברה לראשונה בהיסטוריה דרך חומת הקרח הגדולה אל ים רוס שלא נחקר עד אז.
אוניית המשלחת שבה לאנגליה ביוני 1900.
ב-1901 נמכרה האונייה לחברת ציד כלבי הים "מארי אנד קרופורד" מגלאזגו (Murray & Crawford), וערכה הפלגות ציד סדירות לחופי ניופאונדלנד.
ב-1914 אבדה האונייה עם כל צוותה בסערה לחופי ניופאונדלנד.
סאח'יר הוא אזור מדברי הממוקם במחוזה הדרומי של ממלכת בחריין, ליד זאלאכ ועוואלי.
באזור המדברי נמצא ארמון אל-סאח'יר שנבנה בשנת 1870 והוא אחת מהאטרקציות המרכזיות באזור.
בתחילת שנות ה-2000, האזור התפתח רבות, דוגמאות לפיתוח האזור הן יצירת קמפוס של האוניברסיטה הבינלאומית המרכזית למשפטים וערעורים של בחריין, ובניית מסלול "הגרנד פרי פורמולה של בחריין".
סאח'יר ידועה גם כאתר טבע מעניין ומרתק ובזכות כך אנשים רבים מגיעים לסאח'יר לעשות קמפינג.
סאח'יר היא גם מיקומו של פארק חיות הבר אל ערין, שמורת הטבע היחידה הממוקמת על קרקע יבשה ושומרת על חי והצומח בבחריין.
סאטאו היה פיל אפריקני גדול אשר חי בפארק הלאומי מזרח צאבו בקניה, והיה מפורסם בזכות חטיו הענקיים, שהיו ארוכים במיוחד וכמעט נגעו בקרקע.
קרן צאבו - ארגון שימור חיות בר ללא כוונת רווח שסאטאו שימש כסמלו - הודיע רשמית ב-30 במאי 2014 שהפיל נורה ומת באמצעות חץ מורעל על ידי ציידים לא חוקיים.
סאטאו חי בפארק הלאומי מזרח צאבו - אחד הפארקים הלאומיים עם מגוון עצום של חיות בר ועם אוכלוסייה גדולה של פילים.
הפארק מצוי במחוז החוף בקניה שנטען שהיא המדינה בה מצויים כל הפילים בעלי החטים הגדולים ביותר.
תאריך הלידה של סאטאו לא היה ידוע ומשערים שהוא נולד במהלך שנות ה-60 המאוחרות, כשבמותו הוא היה לפחות בן 45. סאטאו הוערך כאחד הפילים הגדולים ביותר בעולם בתקופתו, והוא היה ניכר היטב בתוך עדר הפילים שבו הוא היה חי הן בשל גודלו המסיבי והן בשל ראשו הרחב ואוזניו הענקיות.
צבע גופו היה חום-אדמוני בדומה לפילים אחרים באזור בשל גוני הקרקע באזור.
מלבד גודלו, סאטאו התפרסם בעיקר בתור הפיל בעל החטים הגדולים ביותר בקניה (וסביר להניח שגם במדינות האחרות).
החטים של סאטאו שנראו כמגיעים עד לאדמה היו עבים מאוד ומעוקמים כלפי פנים, והאורך שלהם היה בסביבות 2 מטרים.
משקל החטים שלו נאמד בכ-45 ק"ג לכל חט.
ציד הלא חוקי של הפילים לצורך השנהב שלהם הוא בעיה גדולה באפריקה.
בשנת 2013, למעלה מ -20,000 פילים אפריקאים נטבחו עבור השנהב.
ציד הפילים מונע על ידי השוק השחור של שנהב הפילים שמגלגל לעיתים כמיליארד דולר בשנה.
הסחר הלא חוקי בשנהב מתרחש בעיקר באסיה שבו השנהב נמכר עבור כמה אלפי דולרים לקילו.
בהונג קונג נמצא שוק השנהב הגדול בעולם.
מאז 2007, הסחר הלא חוקי בשנהב הוכפל.
בעוד שסין העממית היא צרכנית השנהב הגדולה בעולם, ארצות הברית, תאילנד, וייטנאם והפיליפינים גם הם היו שווקים מובילים עבור שנהב חוקי.
גידול בציד נעשה במידה רבה על ידי ארגוני טרור מאורגנים באפריקה כמו צבא ההתנגדות של האל אשר מחפשים דרכים לממן את הנשק שלהם לצורך התקוממיות ברחבי אפריקה.
בשלב כלשהו הוא היה משוטט באופן קבוע על אזור גדול בגודל של 390 קמ"ר שחלקים ממנו היו בחזקת סכנה בשל הצמחייה העבותה בהם שהיוותה כר פורה למארבים של ציידים לא חוקים, וכן בשל נוכחות של מיליציות מורדים מסודרות.
מחמת זאת, רשות חיות הבר של קניה והנהלת הפארק לא יכלו למנוע מהציידים גישה לסאטאו.
בחודש מרץ 2014, סאטאו נמצא על ידי הנהלת הפארק עם שני פצעים מחלחלים בגופו שנגרמו מחיצים מורעלים שנורו לעברו.
וטרינרים מיהרו למקום לטפל בו, ולאחר מספר ימים סאטאו התאושש מהפצעים המוגלתיים שלו וחזר לשוטט.
הפעם האחרונה שבה הוא נראה בחיים הייתה ב-19 במאי 2014.
ב-2 ביוני 2014, ריצ'רד מולר - קצין שימור ראשי בקרן צאבו, מצא פגר פיל ענק שוכב בביצה בסמוך לגבולות הפארק.
החטים נותקו מהגופה והפנים הושחתו בצורה חמורה כך שלא היה ניתן לזהות בוודאות באותה עת את הפגר כשייך לסאטאו.
במשך כ-10 ימים, מולר ופקחים אחרים ברשות חיות הבר חיפשו את סאטאו באזורים האחרונים שבהם הוא נראה בטרם נעלם.
בסופו של דבר התברר כי ככל הנראה הוא נהרג על ידי חץ מורעל שחדר עמוק לתוך הצד השמאלי של גופו ב-30 במאי 2014.
הדיווח הרשמי על מותו של סאטאו היה ב-13 ביוני 2014 כאשר קרן טסבו פרסמה את ההצהרה הבאה:
סביר להניח שסאטאו היה קרבן של סחר בשנהב לא חוקי, שבו השנהב נמכר על ידי ארגוני טרור ופשע לסין אשר צורכת כ-70% מכלל תפוקת השנהב העולמית.
ב -20 ביוני 2014, רשות חיות הבר של קניה דיווחה כי פקחיה עצרה שלושה חשודים בהריגת סאטאו.
דובר הרשות - פול מויה, אמר שהציידים אותרו על בסיס ידע וניסיון שנצבר ברשות במהלך השנים.
חברת התחבורה סאות'רן פסיפיק , הייתה חברת רכבות אמריקנית בדרום ובמערב ארצות הברית.
מטה החברה היה בסן פרנסיסקו.
מ-1865 עד 1885 הייתה החברה קרויה "חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק" (Southern Pacific Railroad) ובין 1885 ל-1969 היא הייתה קרויה "חברת סאות'רן פסיפיק" (Southern Pacific Company).
החברה התמזגה ב-1988 עם החברה שבבעלותה הייתה חברת הרכבת המערבית דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Western Railroad), ושמונה שנים אחר-כך הפכה חלק מיוניון פסיפיק.
מלבד עיסוקה בתחום הרכבות היו בבעלות החברה מעבורות והיא הקימה בתי חולים בסן פרנסיסקו, בטוסון ובמקומות נוספים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היא אף ייסדה רשת תקשורת שהתבססה על טכנולוגיות מתקדמות של גלי מיקרו וסיבים אופטיים.
החטיבה התפתחה לחברת התקשורת ספרינט (Sprint Corporation), חברה ששמה הגיעה מראשי התיבות "Southern Pacific Railroad Internal Networking Telephony" ( "טלפוניית רשת פנימית של חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק").
החברה נוסדה ב-2 בדצמבר 1865 בסן פרנסיסקו כ"חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק של קליפורניה" (Southern Pacific Railroad of California) על ידי קבוצת אנשי עסקים בראשות טימותי גיא פלפס (Timothy Guy Phelps; 1899-1824), פוליטיקאי ואיש עסקים, במטרה להניח מסילה בין סן פרנסיסקו לסן דייגו.
פלפס שימש כמנהל החברה החדשה.
במרץ 1868 רכשה החברה את "חברת הרכבת סן פרנסיסקו וסן חוזה" (San Francisco and San Jose Railroad), שבבעלותה היה מ-1864 קו פעיל בין סן פרנסיסקו לסן חוזה.
בספטמבר 1868 החברה נרכשה בידי ארבעה אנשי עסקים המכונים ארבעת הגדולים: לילנד סטנפורד, קוליס הנטינגטון (Collis Potter Huntington), מארק הופקינס (Mark Hopkins, Jr.) וצ'ארלס קרוקר (Charles Crocker).
בעלי החברה החדשים הקימו קודם לכן ב-1861 את "חברת הרכבת סנטרל פסיפיק" (Central Pacific Railroad) שהניחה את החצי המערבי של מסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית הראשונה.
ב-1870 אוחדו שתי החברות תחת השם "חברת הרכבת סאותרן פסיפיק".
ב-1871 החלה סלילת המסילה מסן חוזה דרך סטוקטון אל עמק סן חואקין.
הקטע לצומת גושן (Goshen Junction, 85 קילומטרים דרומית לפרזנו) נסלל על ידי סנטרל פסיפיק.
על מנת להתגבר על הרי טהאצ'אפי (Tehachapi Mountains) היה צריך, בין השאר, לבנות לולאה של 360° (לולאת טהאצ'אפי - Tehachapi Loop).
ב-8 בנובמבר 1874 הגיעה המסילה לבייקרספילד וב-5 בספטמבר 1876 הגיעה הרכבת הראשונה מסן פרנסיסקו ללוס אנג'לס.
חברת הרכבת של חברת הרכבות סאות'רן פסיפיק הייתה אמורה להתחבר למסילות של חברת טקסס ופסיפיק (Texas & Pacific), אחת מכמה חברות רכבות שביקשו או שקיבלו אישור מהממשל הפדרלי לבנות קווי רכבת ממקומות שונים בארצות הברית מערבה אל חוף האוקיינוס השקט.
ב-20 במרץ 1880 הגיעה המסילה לטוסון.
ב-11 במאי 1880 התפתחה תגרה בין מתיישבים לנציגים של הרכבת באזור צפונית להאנפורד של ימינו בשל ויכוח על אדמות.
התגרה גלשה לשימוש בנשק חם והסתיימה בשבעה הרוגים (Mussel Slough Tragedy).
הפרשה שימשה רקע לרומן "התמנון: סיפור של קליפורניה" (The Octopus: A Story of California ) מאת פרנק נוריס (Frank Norris) שיצא לאור ב-1901, ובו הוצגה חברת סאותרן פסיפיק כמונופול דורסני.
ב-1881 רכשה החברה שתי חברות רכבות, "חברת הרכבת טקסס וניו אורלינס" ו"חברת הרכבת המערבית של לואיזיאנה".
ב-19 במאי אותה שנה הגיעה חברת הרכבת לאל פאסו והקדימה בכך את המתחרה חברת הרכבת אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה (Atchison, Topeka and Santa Fe Railway), וב-15 בדצמבר נפגשה עם הקו של טקסס ופסיפיק בסיירה בלנק (Sierra Blanca) בטקסס.
ב-12 בינואר 1883 הושלם החלק הדרומי של מסילת הרכבת הטרנס קונטיננטלית השנייה כשהמסילה של סאות'רן פסיפיק מלוס אנג'לס נפגשה עם המסילה של "חברת הרכבת של גלווסטון, האריסבורג וסן אנטוניו", כחמישה קילומטרים מערבית לנהר פקוס, סמוך ללנגטריי (Langtry) בטקסס.
זו הייתה מסילת הרכבת הטרנס קונטיננטלית הראשונה שפעלה כל השנה (כולל בחורף, בניגוד למסילה הצפונית שנחסמה לעיתים בשל שלג).
כמעט 10 שנים אחר-כך ב-31 במרץ 1892 נפתח לתנועה הגשר הגבוה של נהר הפקוס (Pecos River High Bridge).
הגשר אפשר להעלות את המסילה מקניון הנהר ריו גראנדה.
ב-1883 נבנתה גם מסילה ממוהאבי (Mojave) דרך בארסטו (Barstow) עד לנידלס (Needles) על נהר הקולורדו.
כל שלושת המקומות החלו כמחנות עבודה של חברת הרכבת.
קו זה הושכר לחברת חברת הרכבת אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה שבנתה את הגשר על נהר הקולורדו בנקודה זו.
קטע זה נמכר ב-1897 לחברת חברת הרכבת אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה בתמורה לקבלת קו הרכבת של סונורה במקסיקו מנוגלס לגואיימס (Guaymas).
ב-1885 אוחדה "חברת הרכבת סנטרל פסיפיק" עם "חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק" תחת השם "חברת סאות'רן פסיפיק".
ב-1886 הייתה סאות'רן פסיפיק הנתבעת במשפט התקדימי "מחוז סנטה קלרה נגד חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק" שבו קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי לחברות יש זכויות בדומה לזכויות שיש לאזרחים על בסיס חוקת ארצות הברית.
ב-1900 הייתה חברת סאות'רן פסיפיק אחת מחברות הרכבת הגדולות ביותר כשהיא משלבת חברות קטנות רבות כדוגמת "חברת הרכבת טקסס וניו אורלינס" ו"חברת הרכבת לואיזיאנה וטקסס של מורגן" (Morgan's Louisiana and Texas Railroad).
היא השתרעה מניו אורלינס דרך טקסס לאל פאסו, לרוחב ניו מקסיקו ודרך טוסון באריזונה ללוס אנג'לס.
משם למרבית קליפורניה, כולל סן פרנסיסקו וסקרמנטו.
הקווים שהניחה סנטרל פסיפיק השתרעה לרוחב נבדה לאוגדן ביוטה, וצפונה עד פורטלנד באורגון.
חברות בת נוספות כללו בסופו של דבר את "חברת הרכבת הדרום-מערבית של סנט לואיס" (St.
Louis Southwestern Railway) (המכונה "חגורת הכותנה"), "חברת הרכבת נורת'ווסטרן פסיפיק" (Northwestern Pacific Railroad) שלה מסילות באורך 528 קילומטרים, "חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק של מקסיקו" שלה מסילות באורך 2,142 קילומטרים וקווים של מסילות רכבות צרות (לשימוש באזורי הרים).
רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 גרמה נזק לבניין מטה החברה והרסה את בתי האחוזה של ארבעת הגדולים שכבר לא היו בחיים.
ב-1929 היו שייכים לחברה 22,286 קילומטרים של מסילות, לא כולל "חברת הרכבת הדרום-מערבית של סנט לואיס", ורכישת חברת "חברת הרכבת רוק איילנד" ב-1980 כמעט והכפילה את רשת המסילות שלה ל-4,965.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטמצם האורך הכללי של רשת מסילות הברזל של החברה ל-16,774 קילומטרים, בייחוד על ידי ביטול קווי משנה.
ב-1988 השתלטה חברת "תעשיות ריו גראנדה" (Rio Grande Industries), שבבעלותה הייתה חברת הרכבת המערבית דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Western Railroad), על סאות'רן פסיפיק.
החברה המאוחדת נשאה את השם סאות'רן פסיפיק בשל השם המוכר יותר בקרב התעשייה והלקוחות.
עם רכישת הקו משיקגו לסנט לואיס של חברת SPCSL הגיע האורך הכללי של רשת הרכבות המאוחדת ל-25,684 קילומטרים.
החברה המאוחדת סבלה מקשיים כספיים וב-1988 קטנה רשת המסילות בבעלותה ל-22,072 קילומטרים, וחברת יוניון פסיפיק השתלטה עליה.
סאותופוליס (ביוונית עתיקה: Σευθόπολις) הייתה עיר הלניסטית שנוסדה על ידי המלך התראקי סאותס השלישי כעיר הבירה של ממלכת אודריסה.
העיר נוסדה בין 325 ל-315 לפני הספירה.
העיר נבנתה באתר של יישוב קדום, ושרידיה שוכנים כיום בקרקעית מאגר קופרינקה, כ-8 קילומטרים מערבית לקאזאנלק במחוז סטארה זאגורה, במרכז בולגריה, בפתח המזרחי של עמק הוורדים.
סאותופוליס לא הייתה פוליס אמיתית, אלא מקום מושבו של סאותס וחצר מלכותו.
העיר הוקמה על שטח ישר מוגבה המוקף משלושה צדדים על ידי נהר הטונדזה (Тунджа) ועל ידי אחד מיובליו.
זו הייתה עיר מבוצרת על שטח של 50 דונם שצורתה מחומש, המוגנת על ידי חומה בעובי 2 מטרים שהיקפה היה 890 מטרים.
מגדל מרובע הגן על כל אחת מפינות החומה.
השער הראשי שכן בחומה הצפונית בין שני מגדלים, ובדרום היו שני שערים בין באסטיונים.
החומה הייתה בנויה מלבני חרס ועץ על יסודות אבן.
התוכנית של העיר הייתה סטנדרטית - שני רחובות צולבים המוליכים מן השערים למרכז.
האגורה הייתה בחלק הצפון-מערבי של העיר, והיה בה מקדש לדיוניסוס.
צורתו של החלק צפון-מזרחי הייתה טרפזית, והוא היה מוקף חומה ומגדלים ובתוכו הארמון, שחזיתו באורך 40 מטרים הייתה מעוטרת בקישוטים רבים.
בתוך הארמון היה מקדש לפסלי האלים של סמותראקי, הקבירי (Κάβειροι).
התפקיד הכפול שמילא ארמונו של סאותס (חצר מלכות ומקדש) מוכיחים שסאותס היה מלך-כוהן.
הכוהן העליון של הקבירי בקרב התראקים בממלכת אודריסה.
הבתים היו בנויים סביב חצרות ובהן בארות.
מערכת ניקוז הובילה לתעלה במרכז הרחוב.
בתכנון העיר ניכרת השפעת של מתכנן הערים היווני היפודמוס.
ההשפעה היוונית ניכרת גם בעיטורים כגון קישוט רעפי הקצה, שימוש בסטוקו ובשיבוצים, ובשימוש בסדר הדורי.
מבנים ציבוריים היוו את מרבית שטחה של העיר.
בעיר עצמה התגוררו כ-50 משפחות אריסטוקרטיות ושאר התושבים התגוררו מחוץ לעיר.
האוכלוסייה הייתה מעורבת, יוונים ותראקים.
העיר נכבשה בהתקפה של הקלטים בשנת 281, וננטשה סופית בין סוף שנות ה-70 של המאה השלישית לשנת 252 לפני הספירה.
הנקרופוליס של סאותופוליס כולל מספר מבני קבר בצורת כוורת עשויים לבנים, חלק מכוסים על ידי רוגם, שבהם נקברו בני המעמד העליון, לעיתים עם סוסיהם.
גופותיהם של העניים הועלו באש ואפרם הונח בקבר כשלידם מנחות קבורה צנועות.
חורבות העיר נתגלו לראשונה ב-1948 על ידי ארכאולוגים בולגרים שביצעו חפירות הצלה במהלך בניית מאגר המים על שם גאורגי דימיטרוב (מאוחר יותר שונה שם המאגר לקופרינקה על שם הכפר הסמוך).
העיר נחפרה לגמרי ב-1953. בין הממצאים היו כ-2,000 מטבעות, 800 נושאים את דיוקנו של סאותס השלישי, שהיה המלך התראקי הראשון שטבע בעצמו את מטבעותיו.
למרות הערך ההיסטורי של המקום החליט הממשל הקומוניסטי של הרפובליקה העממית של בולגריה להמשיך בהקמת המאגר וחורבותיה של סאותופוליס כוסו במים בעומק של 20 מטרים.
ב-2005 הציע האדריכל הבולגרי ז'קו טילב (Жеко Тилев) מיזם לחשוף, לשמר ולשחזר את העיר סאותופוליס (העיר התראקית השמורה בצורה הטובה ביותר בבולגריה).
התוכנית קוראת לבנות סכר מעגלי בלב מאגר קופרינקה שיקיף את החורבות, לשאוב את המים, לחשוף את העיר ולשחזר אותה.
מיזם זה עשוי לאפשר לארגון אונסק"ו להכריז על המקום אתר מורשת עולמית ויהפוך את האתר ליעד תיירותי בעל חשיבות עולמית.
חומה עגולה בקוטר 420 מטרים ובהיקף של 1,300 מטרים תאפשר למבקרים לראות את העיר מגובה של 20 מטרים, ואז לרדת באחת מארבע מעליות שקופות אל העיר.
התוכנית קוראת להקמת גנים תלויים, מעליות זכוכית, מזח, מסעדות, בתי קפה, חנויות ובתי סטודיו לאמנים.
טילב העריך את עלות המיזם בלפחות 50 מיליון אירו ותרם את התוכניות לעיריית קאזאנלק השכנה.
העירייה מנסה לגייס כספים למיזם, גם ממשלת ארצות הברית נרתמה לסייע כספית, אבל נכון ל-2016 הסכום שנאסף רחוק מהסכום שנדרש למיזם.
פסגת סווטופוליס (Sevtopolis Peak) באי גריניץ' (Greenwich Island) שבארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים בסמוך לאנטארקטיקה קרויה על שם סאותופוליס.
סאותס השלישי (ביוונית עתיקה: Σεύθης; מת בין 300 ל-295 לפנה"ס) היה שליט ממלכת אודריסה התראקית מ-331 לפני הספירה עד 300 לפנה"ס.
לאחר המלחמות שניהל פיליפוס השני, מלך מוקדון בשנים 347–342 לפנה"ס היו רוב השבטים בתראקיה כפופים למוקדון.
עבור פיליפוס ובנו אלכסנדר הגדול, הייתה לתראקיה חשיבות אסטרטגית במאבק מול ממלכת פרס האחמנית.
כמי ששכנה על החוף האירופי של ההלספונטוס היה לתראקיה את הקשר הישיר ביותר ליבשת אסיה.
מעמדה של מוקדון בתראקיה התערער לאחר המרד של המצביא המוקדוני ממנון (Μέμνων), שהוצב כשליט תראקיה על ידי אלכסנדר, בשנת 331 לפני הספירה, כנגד שלטונו של אנטיפטרוס, העוצר של יוון בהיעדרו של אלכסנדר.
אבל רק לאחר שזופריון, יורשו של ממנון בתפקיד, הובס על ידי הסקיתים בשנת 325 לפנה"ס יכלו השבטים התראקים בהנהגתו של סאותס להשתחרר מעול השלטון המוקדוני.
לאחר שאלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס התמרד סאותס שוב ויצא כנגד השליט החדש של תראקיה ליסימכוס.
על פי דברי דיודורוס סיקולוס היה סאותס יכול לגייס צבא של 20,000 רגלים ו-8,000 פרשים על מנת להגן כנגד השלטון המוקדוני החדש.
הקרב ביניהם הסתיים ללא הכרעה, וכל אחד נסוג משדה הקרב.
בסופו של דבר אולץ סאותס להכיר בשלטונו של ליסימכוס, אחד מהמלכים שירשו את אלכסנדר.
ב-313 לפנה"ס הוא תמך באנטיגונוס מונופתלמוס במלחמתו כנגד ליסימכוס, כשהוא משתלט על מעברי ההרים בהר האמאוס (הרי הבלקן), אבל הובס שוב ואולץ להיכנע.
כניעה זו הייתה מוגבלת להכרה הפורמלית בכפיפות של ממלכת אודריסה.
ממלכת אודריסה תחת שלטונו השתרעה מהרי הבלקן בצפון, הנהר טונדזה מזרח, הנהר מריצה בדרום והנהר סטריאמה במערב, מקביל למרכז בולגריה של ימינו.
ממספר הרב של מטבעות הנושאות את דיוקנו שנתגלו באזור שמספרם גדול מאלו הנושאים את דיוקנו של ליסימכוס משערים כי הממלכה שגשגה כלכלית ושלטונו היה יציב.
ככל הנראה ניסה סאותס לקבל הכרה כשווה לשליטים הדיאדוכים המוקדונים.
הם שימשו לו כמודל כשייסד את בירתו סאותופוליס, הקרויה על שמו, שנבנתה באתר של יישוב קדום סביב שנת 320 לפנה"ס.
שרידי העיר ההלניסטית שוכנים כיום בקרקעית מאגר קופרינקה, כ-8 קילומטרים מערבית לקאזאנלק במחוז סטארה זאגורה, במרכז בולגריה של ימינו, בפתח המזרחי של עמק הוורדים.
הוא גם נשא לאישה מוקדונית בשם ברניקה, ועל מטבעותיו הוא מצויר כשעטרה מלכותית לראשו.
ההיסטוריונים (למשל דיודורוס) מכירים בו כמלך (βασιλεύς - בסילאוס), אם כי לא ברור האם גם שליטיו ההלניסטיים הסכימו להגדרה זו.
הוא עצמו לא השתמש בתואר זה במטבעות שטבע, מה שמעיד על כפיפות לליסימכוס.
הקבר של סאותס השלישי שוכן בתוך תל גוליאמטה קוסמטקה, כקילומטר דרומית לעיירה שיפקה, צפונית לעיר קאזאנלק בבולגריה.
הקבר נתגלה ב-2004 על ידי הארכאולוג הבולגרי גאורגי קיטוב (Георги Китов).
הקבר נבנה במקור כמקדש במחצית השנייה של המאה החמישית לפנה"ס.
בין החפצים שנתגלו בקבר היו כתר הזהב של השליט, כוס זהב, מגיני ברכיים, ציוד לסוסים וכדי יין.
ממצאים אלו מוצגים במוזיאון ההיסטורי של העיר קאזאנלק.
בולט במיוחד הוא פסל ראשו של סאותס השלישי מארד שנקבר טקסית לפני חזית הקבר, שנעשה בפירוט רב.
סאטון לנור פוסטר היא שחקנית, זמרת ורקדנית אמריקאית.
זוכת שני פרסי טוני מתוך שבע מועמדויות בזכות עבודתה כשחקנית בתיאטרון ברודוויי, ובטלוויזיה, פוסטר שיחקה את התפקיד הראשי בדרמה הקומית "באנהדס" (2013-2012) של ABC Family ולאחרונה היא ידועה בזכות תפקידה בתור לייזה מילר בסדרה "יאנגר" (2021-2015) ברשת TV Land.
פוסטר נולדה בסטייטסבורו במחוז בולוק שבג'ורג'יה, וגדלה בעיר טרוי, מישיגן.
לה אח אחד, השחקן האנטר פוסטר.
בגיל 15 היא השתתפה בתוכנית ריאליטי של חיפוש כישרונות בהגשתו של אד מקמהון ונקרא "Star Search", ואף נבחנה באודישנים לתוכנית הילדים "מועדון מיקי מאוס".
היא עזבה את התיכון עוד לפני שסיימה את לימודיה שם (היא השלימה את בחינת הבגרות בהתכתבות) כדי להשתתף במחזמר The Will Rogers Follies שעלה באותה עת, בבימויו של טוני טון.
היא למדה באוניברסיטת קרנגי מלון במשך שנה אחת, אך עזבה את לימודיה כדי להמשיך בקריירה שלה כשחקנית תיאטרון במשרה מלאה.
במאי 2012 היא קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בול סטייט "כהוקרה על הקריירה המצטיינת שלה בתיאטרון, טלוויזיה ומוזיקה ועל תרומתה לחוויה החינוכית וצמיחתם המקצועית של הסטודנטים באול סטייט."
לאחר ששיחקה בתפקיד סנדי דומברובסקי בהפקה של המחזמר "גריז" לאורך 1995, עברה פוסטר ב-1996 לשחק בהפקות של ברודוויי, שם היא הופיעה בהרכב של המחזמר "סקרלט פימפרנל" בשנת 1997, ואחרי שזה הסתיים הצטרפה להפקה מחודשת למחזמר "אנני".
לאחר מכן ב-1998 החלה להשתתף במחזמר "עלובי החיים" בתפקיד של אפונין ת'נרדייה.
היא גילמה שוב את התפקיד בברודוויי בשנת 2000.
בשנת 2012 החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית "באנהדס" שיצרה איימי שרמן-פלדינו לרשת ABC Family.
בשנה זו בתיאטרון, שיחקה במחזמר "הכל הולך" בברודוויי וזכתה על תפקידה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר ובפרס דרמה דסק, באותה קטגוריה.
בשנת 2015 התארחה בפרק בסדרה "אלמנטרי" בתפקיד דמותה של טרי פארקר.
בשנת 2016 התארחה בסדרות "האישה הטובה" וב"בנות גילמור: שנה בחייהן".
בשנים 2015–2021 הופיעה בתפקיד ראשי בסדרה "יאנגר" בתפקיד לייזה מילר, אישה גרושה, אם לילדה, אשר בגיל 40 בעקבות גירושיה נאלצת לחפש עבודה.
היא מתחזה לבחורה בת 26 כדי להתקבל לעבודה, בהוצאה לאור, היא מתחברת עם עורכת נוספת בהוצאה קלסי (הילרי דף), מנהלת רומן עם אמן קעקועים צעיר ג'וש (ניקו טורטורלה) ובמקביל עם הבוס של ההוצאה לאור צ'ארלס ברוקס (פיטר הרמן).
הסדרה זכתה להצלחה רבה ושודרה במשך 7 עונות.
בספטמבר 2020, חזרה פוסטר לככב בברודוויי בהפקה מחודשת למחזמר "איש המוזיקה", כמריאן פארו לצדו של יו ג'קמן.
פוסטר קיבלה מועמדת שביעית לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה במחזמר לשנת 2022.
ב-28 בספטמבר 2006 נישאה פוסטר לשחקן כריסטיאן בורל, אותו הכירה בעת לימודיהם באוניברסיטת קרנגי מלון; השניים התגרשו במהלך 2009.
ב-19 בספטמבר 2013 אישרה פוסטר שהתארסה לתסריטאי הקולנוע טד גריפין (אשר ידוע בשל עבודתו בסרטים "אושן 11", "אנשי המזימות", "השמועה אומרת ש...).
היא וגריפין נישאו ב-25 באוקטובר 2014. באפריל 2017, היא ובעלה אימצו ילדה, אמילי דייל גריפין, אשר נולדה ב-5 במרץ 2017.
סאטורן היה אליגטור אמריקני המוכר בשם "האליגטור של היטלר", בשל אגדה אורבנית הטוענת שהוא היה חיית המחמד של אדולף היטלר.
אורכו היה בין 2 ל-3.5 מטרים, והוא שקל כ-200 קילוגרמים.
סאטורן היה אליגטור אמריקני שנולד בטבע בשנת 1936 במיסיסיפי.
באותה שנה הוא נלכד, ונשלח לגן החיות של ברלין.
באותה תקופה החלה לצוץ השמועה כי סאטורן הוא חיית מחמד של היטלר.
שמועה זו אינה נכונה, שהרי סאטורן הוצג בקביעות בתצוגה ציבורית בגן החיות, אך ייתכן שהיטלר ביקר אותו בגן החיות מספר פעמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ גן החיות, ומתוך כ-16,000 בעלי חיים שרדו רק 96. ב-23 בנובמבר 1943 הופצץ האקווריום בו הוחזקו התנינים והאליגטורים, והמעטים ששרדו התפזרו ברחבי העיר בניסיון למצוא אוכל.
בשנת 1946 מצאו אותו חיילים בריטיים באזור הכיבוש הבריטי, והם העבירו אותו ללייפציג, שהייתה באזור הכיבוש הסובייטי.
ביולי 1946 העבירו חיילי הצבא האדום את סאטורן - יחד עם פיתון הודי - לגן החיות של מוסקבה.
בו הפך מיד לאטרקציה פופולרית, משום שבגן החיות לא היו אליגטורים נוספים.
מוצאו הגרמני זיכה אותו בשם "היטלר", אך מאוחר יותר שונה שמו ל"סאטורן".
כאשר טנקים רוסיים עברו במורד טבעת הגנים במהלך המשבר החוקתי ברוסיה בשנת 1993 טענו עובדי גן-החיות כי סאטורן הושפע מכך, משום שהרעשים הזכירו לו את הקרב על ברלין.
במהלך השנים היו לסאטורן בנות זוג, אך הם לא הצליחו להתרבות.
במהלך השנים נפצע סאטורן מספר פעמים.
במהלך שנות השמונים נפל לוח בטון לתוך הכלוב שלו, אך הוא הצליח להימלט בשלום.
הוא נפצע כשאזרח שיכור השליך על ראשו אבן כדי להעיר אותו, ונפצע פעם נוספת כשקבוצת תיירים השליכה עליו בקבוקי זכוכית.
התקרית האלימה היחידה בה היה מעורב הייתה בשנת 1970, כאשר אחד מעובדי גן החיות חסרי הניסיון ניסה להאכיל את סאטורן מתוך ידו, וסאטורן ניסה לנשוך אותו.
ב-22 במאי 2020 הודיעה הנהלת גן החיות על מותו מזקנה.
סאטון הו הוא אתר ארכאולוגי באנגליה, הכולל מתחמי קבורה בתילים, מימי הביניים הקדומים, מהמאות ה-6–7.
האתר נמצא בסמיכות לעיירה וודברידג' (Woodbridge) במחוז סאפוק (Suffolk שבירתו היא העיר איפסוויץ') במזרח אנגליה.
החפירות בסאטון הו החלו בשנת 1938 ביוזמת בעלת האדמות באתר, ונוהלו בראשיתן על ידי הארכאולוג בזיל בראון.
כשהתבהרה חשיבות הממצאים שחשף בראון עבר ניהול החפירה לידי ארכאולוגים בריטים מובילים.
בחפירות נוספות, בשנות ה-60 וה-80 (של המאה ה-20), נחקרו באתר קברים רבים נוספים.
באחד התילים נחשפה ספינת קבורה ובה ממצאים אנגלו-סקסונים עשירים הנחשבים לאוצר הארכאולוגי הגדול ביותר שהתגלה אי פעם בבריטניה.
בקבר נחשפו כ-260 חפצים, חלקם נחשבים לסמלי מלוכה (רגליה Regalia), וביניהם חרב מעוטרת נתונה בנדן מפואר, מגן עם עיטורי זהב, שרידי חגור עם עיטורי זהב ואבנים יקרות, קסדה טקסית נדירה ביותר, שרידי שריון גוף, נבל קטן (לירה), מטבעות זהב, כלי משתאות מכסף, שחלקם יובאו מהאימפריה הביזנטית, וחפצים נדירים נוספים.
מרבית הממצאים מקבר הספינה מוצגים במוזיאון הבריטי בלונדון.
קיימת הסכמה בקרב החוקרים שאתר התילים בסאטון הו שימש כמקום קבורתם של בני משפחת המלוכה של ממלכת מזרח-אנגליה (שושלת ואפינגאס) במאות 6–7, ומרביתם תומכים בדעה שקבר הספינה המפואר שייך לראדוולד, מלך מזרח-אנגליה שמת ככל הנראה בשנת 625/6. בקבר לא התגלו שרידי גופה, שככל הנראה התפוררה לחלוטין בגלל תנאי הקרקע באזור.
הממצא העשיר מקבר הספינה הביא לשינוי בהבנת התקופה האנגלו-סקסונית, והוא חשוב להבנת ההיסטוריה של הממלכה האנגלו-סקסונית במזרח-אנגליה שהמקורות אודותיה דלים ביותר.
קבר הספינה הוביל לעריכת השוואות עם העולם המתואר בפואמה האפית "ביאוולף" הכתובה בשפה האנגלית העתיקה.
חלקים מהפואמה מתארים מאורעות המתרחשים בדרום שוודיה אשר בה אתרים ארכאולוגיים עם ממצאים הדומים לחלק מהתגליות שנחשפו בסאטון הו.
מקור השם נגזר מאנגלית עתיקה.
פירוש שילוב המילים "סאט" (Sut) ו"טון" (Tun) הוא "הישוב הדרומי" או "החווה הדרומית".
המילה "הו" (Hoh) מתייחסת לגבעה או שלוחה של גבעה.
בתי הקברות ממוקמים בסמוך לשטחי ההצפה של הנהר דבן (Deben).
במבט מעברו של הנהר נראים בשטח תילים המתרוממים קלות מעל קו האופק של הגבעות באזור.
קברים נוספים, מאוחרים יותר, התגלו על שלוחת גבעות נוספת המרוחקת כחצי קילומטר במעלה הנהר בעת העבודות להקמת מרכז מבקרים באזור.
חלקם העליון של התילים המאוחרים נהרס בפעילות החקלאים בסביבה.
בקרבת המתחם מצוי הכפר הקטן סאטון (Sutton) ששמו כשם האתר.
מעברו השני של הנהר נמצא הנמל הקטן של העיירה וודברידג' (Woodbridge) הנמצאת כ-11 קילומטרים מחוף הים.
במחוז סאפוק התגלו ונחפרו אתרי קבורה רבים מתקופת הברונזה (באירופה) ועד למאה ה-6 לספירה וביניהם גם קבר ספינה בסנייפ (Snape), היחיד באנגליה שניתן להשוואה עם סאטון הו.
השטחים בין הנהר אורוול (Orwell) בדרום, והנהרות הצפוניים לו דבן ואלדה (Alde) היוו כנראה את ליבו של אזור השליטה הקדום של ממלכת מזרח-אנגליה כשבמרכזו נמצא סאטון הו.
באתרים שונים ברחבי סאפוק קיימות עדויות להתבססות ממלכת מזרח-אנגליה: בתחילת המאה ה-7 החלה להתפתח העיר גיפסוויק (Gippeswyc- איפסוויץ' המודרנית) כמרכז סחר.
באתר המזוהה כיום בכפר איקן (Iken) מקבל האב בוטולף הקדוש את אישור המלך להקים מנזר בשנת 654, וברנדלשאם (Rendlesham) זוהה מתחם המגורים של מלך מזרח-אנגליה אתלווד (Æthelwold).
בזיל בראון וצ'ארלס פיליפס 1938–1939
בשנת 1910 נבנה במרחק קצר מהתילים בית בן חמישה עשר חדרים, ובשנת 1926 נרכשו הבית ואדמותיו על ידי קולונל פרנק פריטי (Frank Pretty), קצין צבא בדימוס שהתחתן זה מקרוב.
בשנת 1934 הלך קולונל פריטי לעולמו והותיר אחריו את רעייתו אדית פריטי (Edith Pretty) ובנו רוברט דמפסי פריטי.
בעקבות אובדנה החלה אדית פריטי למצוא עניין בספיריטואליזם ובקשר בין החיים למתים.
באורח יוצא דופן התגליות המדהימות בסאטון הו הם פרי חזונה ודמיונה העשיר של אדית פריטי שככל הנראה השתכנעה להאמין באוצר הטמון בתל מספר 1 בעקבות חיזיון של מסע לוויה מלכותית שהופיע בחלומה.
עוד סופר על הגברת פריטי כי ראתה פעם, בשעות בין ערביים, דמות של לוחם חמוש ניצבת על תל מספר 1, וכי העסיקה מדיום, איש-דאוזינג, שניבא כי בתחתית התל מצוי מטמון זהב.
היא כה השתכנעה בקיומו של האוצר עד שפנתה במכתב לגאי מיינארד (Guy Maynard) ממוזיאון איפסוויץ' בבקשה שיאתר עבורה ארכאולוג שיסייע לה בחשיפת האוצר שהאמינה בקיומו.
כתוצאה מכך נשלח אליה בזיל בראון, שלא היה ארכאולוג מוסמך אלא מי שלמד את המקצוע מתוך ניסיון רב שצבר בחפירות אתרים מהתקופה הרומית בשליחות המוזיאון.
הוא היה האיש המתאים למשימה בהכירו היטב את הקרקעות בסאפוק ובהיותו בעל ידע רב באתרים במחוז אותו תר רבות על אופניו.ביום שני ה-20 ביוני 1938 הגיע בראון לסאטון הו.
ביומנו הוא מתאר כיצד הגברת פריטי הראתה לו את התילים באתר בעודה מודאגת מממדיהם הגדולים.
היא הציעה לו שכר של 30 שילינג לשבוע, סידורי לינה, והמליצה להתחיל את העבודה בחפירה בתל מספר 1, בו היא הייתה בטוחה, טמון "משהו מיוחד".
בתחילה בוצע קידוח גישוש בתל מספר 1 באמצעות מקדח ארוך שהכינה הגברת פריטי, אך הקידוח לא הביא לתוצאות כלשהן.
בראון ציין ביומנו כי דגימות הקרקע שהוצאו בקידוח שימשו אותו מאוחר יותר כשהחלה החפירה הממשית בתל מספר 1. בהמשך, ולאחר התייעצות עם מומחים ממוזיאון איפסוויץ', עלה בידי בראון לשכנע את הגברת פריטי להתנסות בהתחלה בחפירת תל מספר 3 הסמוך, שהיה קטן יתר.
בראון, בסיועם של שני עובדים מהאחוזה וכלים שהושאלו מהגנן, החל בחפירת חתך מצדו המזרחי של התל במטרה לחשוף את פני השטח בקרקעית.
תוך התקדמות לעבר מרכז התל הוא הרחיב את החתך עד שנתקל בבור קבר עם אדמת מילוי כהה.
כאן הוא גילה קבר שרפה אנגלו-סקסוני ייחודי, שנשדד בעבר, ובו משטח עשוי עץ אלון באורך כ-1.7 מטר וברוחב כ-40 ס"מ שהונח בכיוון מזרח-מערב.
אף על פי שהקבר נשדד ביסודיות הצליח בראון להראות שתל מספר 2 הכיל ספינת קבורה מסוף המאה ה-6 או תחילת המאה ה-7. עונת החפירה של שנת 1938 הסתיימה בחפירת תל מספר 4 שנשדד גם הוא והתגלה כקבורה של קערת אפר.
הבדיקה הפתולוגית של שרידי העצמות העריכה שבקבר נטמנו שרידי אישה, כלב וסוס, שכנראה היה חירש באחת מאזניו.
בראון החל בחפירת תל מספר 1 במאי 1939. כמו בעבודתו בשנת 1938 הוא החל ביצירת חתך בצדו המזרחי של התל.
מהלכו זה איפשר לחשוף באופן מלא את הטביעה המושלמת של גוף הספינה באדמת הקבר.
לאחר מספר שבועות בהם הסיר בזהירות עפר מגוף הספינה, הוא הגיע לשכבה של חדר הקבורה שנמצא במרכז בטן הספינה.
נראה שחלקו המערבי של התל גולח כאשר בימי הביניים נחפרה שם תעלה גבול בין חלקות.
מסיבה זו, שודדי קברים במאה ה-16 החמיצו את מיקומו של מרכז התל בעת שחפרו במקום, ולא גילו את האוצר החבוי עמוק בבטן הספינה הקבורה בתחתית התל.
שברי בקבוק בתחתית הבור שכרו השודדים מעידים על החפירה שהחמיצה אך במעט את חדר הקבורה.
כחודש לאחר מכן הגיעו שמועות על גילוי הספינה לצ'ארלס פיליפס מאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא הגיע לסאטון הו בלוויית האוצר של מוזיאון איפסוויץ' ועמד נדהם מול תגלית הספינה.
בתוך זמן קצר ובהמשך לדיונים בין מוזיאון איפסוויץ', המוזיאון הבריטי, ומוזיאון המדע ומשרד העבודה הבריטי, מונה פיליפס למנהל החפירה של שרידי חדר הקבורה על הספינה.
בראון נצטווה על ידי פיליפס והמוזיאון הבריטי לחדול מהחפירה במקום עד להתארגנות משלחת החפירות מטעמם שכלל ארכאולוגים בריטים, מודדים מרשות המיפוי הממשלתית וצוות צילום.
בעבודה מאומצת ובמרוץ נגד הזמן, לנוכח אפשרות לפריצת מלחמה באירופה, ואל מול הסכנה לפגיעת גשמים באתר, חשף צוותו של פיליפס בתוך 17 ימים את האוצרות שנטמנו בחדר הקבורה.
בעזרת כלים פשוטים, אתי חפירה, מברשות מטבח ואולרים הוצאו מאדמת חדר הקבורה 263 פריטים ושבריהם עשויים זהב, כסף, ברונזה, ברזל אמאייל, אבני חן, זכוכית ושרידי ממצאים מעץ, עצמות, קרנות, עור, אריגים, נוצות ופרוות.
בין הפריטים ניתן היה לזהות חרב עם ניצב מפואר, כותפות שריון טקסי מוזהבות, וקסדה מפוארת שהתרסקה לרסיסים רבים.
בשלב זה היה מוכן פיליפס לקבוע שקבר הספינה הוא אתר אנגלו-סקסוני (בניגוד לדעתו הראשונית שהאתר שייך לתקופה הוויקינגית, כ-200 שנה מאוחר יותר), בדיוק כפי שסבר בזיל בראון מלכתחילה.
עד מהרה התגלעו חילוקי דעות בין פיליפס לבין צוות המוזיאון באיפסוויץ', בעיקר בכל הנוגע לשמירת מעטה סודיות סביב החפירה וממצאיה.
מנהל המוזיאון באיפסוויץ' והאוצר הראשי החלו בפעולות לפיתוח תגליותיו של בראון למען המוזיאון.
פיליפס לעומת זאת היה עוין לתהליך זה ומנע במכוון מידע מצוות המוזיאון באיפסוויץ' אודות ממצאים חדשים מהאתר.
פרסום מוקדם של התגליות שהופץ על ידי המוזיאון באיפסוויץ' אילץ את הגברת פריטי לשכור צוות שוטרים ששמר באתר סביב השעון כדי למנוע גישת עיתונאים וסקרנים.
אוצרות החפירה נארזו ונשלחו ללונדון, אך כעבור מספר שבועות הוחזר חלקם לכפר סאטון הו לשם חקירה רשמית לבירור הבעלות עליהם.
בחקירה נקבע כי היות שהאוצר הוטמן באדמה במטרה שיישאר בה לתמיד (שלא כמו אוצר שיש בכוונת המטמין אותו לשוב ולהוציאו מהמסתור) הוא שייך לגברת פריטי, בעלת הקרקע ולא לכתר הבריטי.
לאחר החלטה זו החליטה הגברת פריטי להעניק את אוצרות ממצאי החפירה כמתנה לאומה הבריטית באמצעות המוזיאון הבריטי.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הועברו כל הממצאים לאחסון במנהרות הרכבת התחתית בלונדון, ואילו בשטחי סאטון הו נערכו אימוני כלי רכב צבאיים.
פיליפס וצוותו פרסמו דו"ח חשוב על החפירה בשנת 1940 לו הוקדש גיליון מלא של כתב העת המדעי "אנטיקווטי" (Antiquity).
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוצאו ממצאי סאטון הו מהמחסן.
צוות של המוזיאון הבריטי בראשותו של רופרט ברוס-מיטפורד (Rupert Bruce-Mitford) ממחלקת "ימי הביניים בבריטניה" החלו למיין ולסווג את הממצאים לשימורם, והכנתם לתצוגה בפני הקהל הרחב.
העץ ממנו נבנתה הספינה נרקב לחלוטין ונעלם בהתירו בחול את טביעת מבנה הגוף של כלי השיט.
אורך הספינה היה כ-27 מטרים, ובמרכזה היה רוחבה כ-4.2 מטר ועומק של כ-3.8 מהשדרית.
הספינה התקדמה באמצעות משוטים שהופעלו על ידי 38 חותרים, ללא תורן ומפרשים.
הגוף נבנה בשיטת קלינקר, מלוחות עץ אלון בעובי כ-2–3 ס"מ ערוכים בתשעה נדבכים מכל צד, אשר חוברו באמצעות מסמרי ברזל ששרידיהם נמצאו במקומם לכל אורך הספינה.
המבנה חוזק לאורכו על ידי 26 צלעות.
היגוי הספינה בוצע ככל הנראה בעזרת משוט גדול במיוחד בצידה הימני בירכתיה, שם נוספה לשלד צלע חיזוק נוספת כדי להתמודד עם העומס שיצר ההגה על המבנה.
הספינה הייתה שקועה במים כ-60 סנטימטרים בהיותה ריקה והייתה יציבה יותר מדגמים מוקדמים של כלי שיט צפוניים שהתגלו בחפירות.
תכונות השייט המעולות שלהה הודגמו על ידי דגם בקנה מידה 1:2 שנבנה באנגליה בשנות ה-90. בשנת 2016 החל תכנון פרויקט נוסף לבניית העתק של הספינה, הפעם בגודל מלא על ידי עמותה בריטית בשם "חברת הספינה מסאטון הו".
הספינה באתר הייתה ככל הנראה ישנה, בת למעלה מ-30 שנה, בעת שהוסבה לספינת קבורה.
ניתן להבחין בתיקונים בעזרת מסמרים רבים במספר מקומות במבנה, ככל הנראה בעקבות נזקים ניכרים.
מסעה האחרון של הספינה נע במורד הנהר דבן למיקום המרוחק כחצי מייל מתל הקבורה, והיא נגררה בדרך כלשהי לאתר בסאטון הו המצוי בגובה של כ-100 מטרים מעל פני הנהר.
באתר הקבר נחפרה תעלה צרה אליה הורדה הספינה ככל הנראה באמצעות חבלים.
בלב הספינה הותקן חדר קבורה שהיה בנוי מקורות אלון עבות ונשא גג משופע שכוסה בשתי שכבות של לוחות אלון.
כשנרקב העץ, קרס מבנה חדר הקבורה תחת משקל כאלף טונות אדמת התל, ומחץ את תכולת הקבר תחתיו.
מקורותיו של פולחן ספינת קבורה הם צפוניים, ובאופן מובהק תופעה אנגלו-סקנדינבית.
הספינה מהווה שלב נוסף בהתפתחות מבנה כלי השיט בצפון אירופה.
ניתן להשוותה לדגם ספינה מוקדם יותר, מהמאה ה-4 לספירה, שהתגלתה בדנמרק (הספינה מניידם Nydam) ומצויה כיום, לאחר שימור העץ המקורי, במוזיאון בטירת גוטורף (Gottorf) בשלזוויג גרמניה.
הספינה מסאטון הו נחותה בתכונותיה מספינות הוויקינגים בנות המאות 8–9 שהיו מצוידות במפרשים והובילו את גלי פשיטות הוויקינגים על חופי אנגליה.
הניסיון להשוות את קבר הספינה הוויקינגית המפורסם שהתגלה בפיורד אוסלו בנורווגיה עם קבר הספינה בסאטון הו, טעות ביסודו.
הקבר הוויקינגי הוא מן המאה ה-9, בעוד שהספינה מסאטון הו נקברה בתחתית התל הגדול כנראה כבר בעשור השלישי של המאה ה-7, זמן רב לפני התקופה הוויקינגית.
יש להניח שפולחן קברי הספינה בסאטון הו הוא נוהג אנגלי, עם זיקה לתרבות האנגלו-סקנדינבית הקדומה, בדומה לאזכור קבר הספינה באפוס האנגלי הקדום ביאוולף.
החפצים הרבים שהונחו בחדר הקבר סודרו מסביב למקום הגופה ולאורך הקירות.
גופת המת וחלק ניכר מהחפצים שהיו עשויים מחומרים אורגניים אחרים כגון עור, קרנות, אריגים, התפוררו ונעלמו במהלך מאות השנים שחלפו מאז נקברו בחול החומצי של סאטון הו.
חפצים רבים בקבר שנוצרו ממתכות כגון ברונזה, נחושת או ברזל נפגעו באורח קשה מקורוזיה או שנשברו כתוצאה מקריסת הגג של מבנה הקבר.
לעומתם, פריטים רבים מזהב ואבני חן נשמרו במצב מצוין ואחרים עשויים כסף נפגעו בצורה קלה יחסית.
הגופה הונחה כנראה בארון שגולף מגזע עץ עם כיסויים וכריות, לאורך קו השדרית, כשראשה פונה מערבה, לבושה ומעוטרת במיטב סממני השלטון, מחלצות וחגור מפואר מעוטרים זהב ואבנים, באיכות ובכמות שאין להן תקדים בארכאולוגיה של אנגליה האנגלו-סקסונית.
לצד הארון הונחו כלי נשקו של המת, חרב מפוארת ומספר כידונים.
באזור התואם את מיקום רגלי הגופה הונחו מספר כלים לשתייה כולל זוג קרנות גדולות של שור הבר (aurochs) שנכחד בימי הביניים המוקדמים.
הקרנות מקושטת בעיטורים מתכתיים בשפת השתייה ובקצה המחודד של הקרן.
עיטורי הקרנות תואמים את העיטורים שהותקנו על מגן הלוחם שנמצא בקבר וכן תואמים לעיטורי קרן שתייה שנמצאה בתל מספר 2. באותו מיקום נמצאו גם שרידי מספר ספלים עשויים עץ מייפל עם שפות מעוטרות ואריגים שהונחו בערימה, מקופלים ככל הנראה.
כמות גדולה של חפצי מתכת וטקסטיל נמצאו בשתי ערימות בקצה המזרחי של מבנה העץ המרכזי.
אלה כללו ממצא נדיר ביותר של חליפת שריון שרשראות עשויה משורות מתחלפות של חוליות מרותכות או ממוסמרות, שתי קערות לתלייה, שרידי נעלי עור (במידה קטנה יחסית לגבר, 39-40), כרית נוצות, מגש עץ וחפצים מעור מקופלים.
לצד הערימה הונח גרזן-פטיש עם ידית ברזל ארוכה, שלא ברור עם היה כלי עבודה או כלי נשק.
בפינה הדרום מערבית נמצאו מספר חפצים אשר ייתכן והיו תלויים על הקיר.
הם כללו קערת ברונזה עם ידיות מתקפלות ודמויות חיות ככל הנראה ממוצא מזרח תיכוני (אולי קופטית), ונבל עץ בעל שישה מיתרים שניזוק קשה.
מתקרת חדר הקבורה השתלשלה ככל הנראה קערה גדולה עם שלוש ידיות תלייה בעלת עיטור מעודן ומורכב.
בעיטור הכולל ענפים מתפתלים ומוטיבים של צלב נעשה שימוש בטכניקת אמייל.
במרכז הקערה מותקן פסלון בדמות דג המונח על ציר.
בקצהו המזרחי של חדר הקבורה עמדה גיגית עץ עם חישוקי ברזל ובתוכה דלי קטן יותר.
לידם נמצאו שני סירי ברונזה קטנים שהיו תלויים אולי על הקיר וסיר ברונזה גדול עם שתי ידיות טבעת.
בסמוך נמצאה שרשרת ברזל באורך 3.5 מטרים עם קטעים מעוטרים וחוליות יצוקות ששימשה לתליית סירים מתקרה גבוהה.
השרשרת עובדה בסגנון בריטי המתוארך לתקופה הטרום רומאית.
כל החפצים הללו נושאים אופי ביתי.
כלי המשתה בקבר כללו חפצים מפוארים ביניהם טסים מכסף, קערות כסף ממקור ביזנטי עם עיטורי צלבים, וכפות כסף עם כיתובים ביוונית, וכן שרידי חבית מחוזקת בחישוקי ברזל שהכילה ככל הנראה כ-85 ליטרים של בירה.
על גבי ערימת האריגים המקופלים הונחה קערת כסף מחורצת עם ידיות מתקפלות, ככל הנראה ממקור איטלקי, עם תבליט ראש אישה בסגנון רומאי מאוחר במרכז.
בקערה נמצאו ספלי עץ עם עיטורי שפה, מסרקים מקרן, סכיני מתכת קטנים, קערת כסף קטנה, מצקת כסף עם עיטור מוזהב ככל הנראה ממקור מזרח-תיכוני, וחפצים קטנים נוספים ששימשו ככל הנראה לטיפוח וכן אבני משחק עשויות עצם.
מעל מערום החפצים באזור הגופה הונח מגש כסף, עגול, גדול ומעוטר, שיוצר באימפריה הרומית המזרחית, ככל הנראה בקונסטנטינופול, בשנת 500 בקירוב, ועליו חותמת של הקיסר אנסטסיוס הראשון (518-491).
בין סממני המלוכה נמצאו בקבר (בנוסף לכלי הנשק, הקסדה, והמגן) גם מוט מתכתי ארוך ומעוטר, המזוהה כנס מלכות, וכן חפץ מוארך מגולף מאבן השחזה עם עיטור דמויות בראשו, שבאחד מקצותיו הותקנה טבעת ארד עליה ניצב פסלון של אייל.
מטרת חפץ זה עוררה ויכוחים סביב ההשערה כי הוא שימש כשרביט, כשאחדים מהחוקרים מצביעים על החשיבות הדתית של דמות האייל.
ליד השרביט נמצא דלי עץ עם חישורי ברזל, אחד מכמה דליים שנמצאו בקבר.
מאחר שבספינה לא התגלתה גופה הועלתה השערה שקבר הספינה שימש במקור כגלעד בלבד, אך באנליזה של דגימות עפר שנערכה בשנת 1967 נמצאו בקבר שרידי זרחה (phosphate) שתמכו בהשערה כי הגופה אוכלה ונעלמה באדמה החומצית.
מצדו השמאלי של הראש הונחה קסדת לוחם עם מסכה לפנים.
שיטת הייצור של קישוטי הקסדה מלוחיות ברונזה, אופן החיבור שלהן והעיטורים מסביב, תואמים קסדות דומות שנמצאו באתרי קבורה במזרח שוודיה (Vendel and Valsgärde).
עם זאת, הקסדה בסאטון הו כוללת כיפה עשויה מפיסת ברזל אחת, מסכה המכסה את כל הפנים, מגן חזק לצוואר וכן לוחות ארוכים להגנת הלחיים - אלמנטים שאינם מופיעים בקסדות השוודיות.
שינויים אלה, ובעיקר לוחות ההגנה על הלחיים, להן נמצאו מקבילות מאתר ביורק (York), היוו בסיס לטענות במחקר כי המקור לסגנון קסדות אלה הוא אנגלי.
ניתן לומר כי למרות הדמיון הרב לקסדות שוודיות, הקסדה מסאטון הו היא תוצר טוב יותר, מעשה ידיו של בעל מלאכה ברמה גבוהה.
חלקי המסכה המכסים את האף, הגבות והשפם, שעוצבו בדמות דרקון עם כנפיים פרושות בתעופה, השתמרו במצב מצוין.
הקסדה והמסכה כוסו בלוחיות סגסוגת נחושת נוצצת ככסף שרבות מהן הכילו תמונות מעולם החי או סצנות לחימה.
קסדות הן ממצא ארכאולוגי נדיר ביותר.
לוחיות מעוטרות כמו אלה שעל פני הקסדה לא היו ידועות באנגליה פרט לממצאים מקבר בלינקולנשייר (Caenby, Lincolnshire) ומאוצר שהתגלה בשנת 2009 בסטאפורדשייר (Staffordshire).
הקסדה החלידה בקבר והתרסקה למאות חלקים קטנים כאשר גג חדר הקבורה קרס.
בתהליך רפאות מורכב זוהו והותאמו חלקים מהקסדה על מנת לאפשר את שחזורה.
החרב הונחה בצדה הימני של גופת המת.
כשנחשפה בשנת 1939 היא הייתה חלודה ושבורה בעקבות התמוטטות תקרת חדר הקבורה.
הניצב המעוטר זהב ואבני חן, וכן חלקי החגור בלטו נוצצים בשלמותם.
החרב מוצגת, כפי שנמצאה, במוזיאון הבריטי.
הלהב באורך כמטר נתונה בנדן, ככל הנראה מעץ.
הלהב והנדן הפכו לגוש אחד במהלך תהליך החימצון של פלדת החרב.
בצילום רנטגן ניתן להבחין במרכיבי הלהב שהייתה באיכות גבוהה.
היא חושלה ככל הנראה משבעה מוטות ברזל במהלומות על סדן ליצירת כלי נשק מעולה.
בנוסף לחוזק המתיחה המצוין של הלהב הוסיף עליה האומן ריתוכים לאורכה, שיצרו, לאחר השחזה והברקה, דוגמת גלים (אותה אפשר לראות בהעתק החרב המוצג לצד שרידי החרב המקורית במוזיאון הבריטי).
המראה המובהק של הלהב מוזכר גם מספר פעמים באפוס ביאוולף שם מתוארות חרבות עם "להב ארוגה", "להב גלית" או "להב מתפתלת".
נראה כי הנפחים והאומנים של שושלת ואפינגאס פיתחו יכולות גבוהות של חישול ברזל ומתכות אחרות, כפי שניתן לראות גם מכלים נוספים שנמצאו בחדר הקבורה.
בחינה מדוקדקת של חלקי הניצב מראה שהם עשויים באיכות גבוהה ביותר.
גולת הניצב מעוטרת ב-53 אבני חן המשובצות בטכניקת קלויזון (cloisonné) במארג רצועות זהב דקיקות היוצרות תאים לשילוב פיסות האבנים.
הזהב באיכות של 97 אחוז.
בחינה דקדקנית של ניצב החרב מצביעה על כך שבעל החרב היה ככל הנראה שמאלי.
קישוט הזהב של גולת ניצב החרב נשחק בצד הנגדי לזה שניתן היה לצפות בחרב שבעליה ימני.
הנחת החרב מימין למת, באופן לא שגרתי ובניגוד לממצא בקברים אנגלו-סקסונים אחרים, מחזקת השערה זו.
ממצאים דומים של טיפוס גולת הניצב מסאטון הו התגלו בחפירות בשוודיה.
מאחז הניצב לא שרד שכן ככל הנראה הוא יוצר מחומר אורגני כלשהו, עץ או קרן, שנרקב והתפורר עם הזמן.
ניתן לשער את ממדיו של המאחז הודות לשני תפסים מזהב רקום שהותקנו עליו ושרדו.
בדומה למאחז, גם שמורת הניצב הייתה ככל הנראה מעץ או מקרן ולא שרדה.
ניתן ללמוד מעט על החתך שלה על בסיס מידותיהם של קישוטי הקצה המוזהבים שהותקנו עליה.
משני צדי חלקו העליון של הנדן נמצאו קישוטים בדמות פירמידות קטומות שגובהן כסנטימטר.
בכל אחת משובצות 110 אבני חן, זכוכית כחולה ומילפיורי.
המתכת ששימשה לגוף הפירמידה ולשיבוץ האבנים הכילה 77 אחוז זהב ו-22 אחוז כסף.
במשטח העליון של הפירמידה הקטומה שובצה דוגמת משבצות בשחור לבן עשויה זכוכית מילפיורי.
בתחתית כל פירמידה יצר הצורף בזהב חריצים דרכם הושחלה ככל הנראה רצועה כלשהי ומכאן ההנחה שהן שימשו לקישוט שרוך החרב (sword-knot) שנועד לאבטח את החרב לנדנה.
שרוכים כאלה עדין מקשטים כיום חרבות טקסיות.
קשירת חרב המלך לנדן מסמלת אולי עיתות שלום בעוד שהתרת הקשר יכולה לציין הכרזת מלחמה.