tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוקולסקי שיחק במגוון הצגות בניהם: "מלאכת החיים", "מדיאה", "הכתובה", "אלקטרה", "נשות טרויה", "פצפונת ואנטון", "הדיבוק" שהועלתה בברודוויי, "שולמית" שהועלתה במיאמי, "בן ערובה", "ג'רוזלם", "ס'נעמיגן אנטייל", "חברים מרירים", "די מכשפה", בטרילוגיה היוונית "בלה מאמא" שהועלת בניו יורק ו"הגדה" שהועלתה גם בניו יורק.
בנוסף השתתף גם בהצגות "לייזרקע רויטשוואנץ וחייו הסוערים", "איך בין נישט ראפאפארט", "די רומענישע חתונה", "שירי חומש" ו"קשה להיות יהודי" שהועלו בתיאטרון יידישפיל.
סוקולסקי שיחק 18 שנים בתיאטרון יידישפיל.
נישא לראשונה לאשתו שאותה הוא הכיר במסיבה בניו יורק.
בשנת 2000 התגרש וגרושתו חזרה עם שני ילדיו לניו יורק.
סוקולסקי מתגורר במכבים, ישוב ליד מודיעין, ונוסע לגיחות לניו יורק.
בעבר הדריך טיולים בחברת "מוטי טורס", טיולים למפלי ניאגרה, לוושינגטון די.סי, ולבוסטון.
סוקולסקי הוא מנכ"ל ומדריך טיולים של חברת הטיולים "קול טורס".
יוסי מזרחי (נולד ב-6 בינואר 1945) אמן, צייר ואוצר ישראלי.
כיהן כיו"ר ארגון אמני הרצליה, השתייך גם שנים רבות לאגודת הציירים והפסלים בישראל ובית האומנים תל אביב, אותו הוביל יוסף זריצקי.
יוסי נולד במצרים ב-1945 ועלה ארצה ב־1957. משנת 1965 החל את פעילותו כאמן, בתחומים: אמנות פלסטית, ציור, רישום, כתיבה וצילום.
מורה מוסמך בכיר לציור מהמדרשה למורי אומנות.
הוא הושפע מהזרם האימפרסיוניסטי, מונה, ואן גוך פיסארו, סזאן.
יוסי הוא תלמידם של פרופ' שוורצמן, ד"ר רן שחורי, משה רוזנטליס, אליהו גת, משה גרשוני, רפי לביא, שלמה ויתקין.
משה ברמן אברהם פרחי, יהושע גריפית וקזואו אישיאי.
יוסי מוסמך לאוצרות בין לאומית בפריס, וחבר באגודת הציירים והפסלים בישראל משנת 1978 ובארגון האומנים הבינלאומי של אונסקו.
בין המייסדים של ארגון אמני הרצליה.
הציג מעל 35 תערוכות יחיד.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה־80 עיצב תפאורות בטלוויזיה הלימודית ולימד בעבר במכון אבני לאמנות, במכללה לאמנות ברמת גן, בסמינר שיין בפתח תקווה, בבית הלוחם ועוד.
כמו כן, יוסי היה מבקר אמנות של המקומון "מבזק העיר" ותקופה קצרה אף היה העורך הגרפי והמאייר של עיתון הילדים "הארץ שלנו".
עד היום, הציג יוסי עשרות תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות, כגון: "מים רבים לארץ אהובה", "דלות החומר אז והיום" ועוד המון תערוכות נוספות במהלך השנים.
חלק רב מהתערוכות שלקח בהם חלק היו תחת "בית אמני הרצליה".
יוסי הופיע גם מספר פעמים בכלי התקשורת, הוא התראיין ונשאל על ציוריו, שיטות הציור שלו וגישת האמן שלו.
דוגמה לכך היא ראיונו בערוץ 2 - התכנית "יצירה מקומית" שהופיע בה מספר פעמים.
בינואר 2016, יוסי אצר את התערוכה "ראייה ונגיעה"אשר נגישה לעיוורים וכולה הן יצירות של ילדי אורנית מבית הספר היסודי לאומנויות.
התערוכה התקיימה ב"תרבותא" היכל התרבות של אורנית.
בתערוכה ניתן היה למשש את היצירות מבלי חשש שתיפגענה.
הגישה הייתה חדשנית וראתה את האוכלוסייה שבדרך כלל לא יכולה להנות מיצירות אומנות פלסטית.
יוסי התראיין בנושא לערוץ 20.
כיום אוצר תערוכות של "תרבותא" - היכל התרבות ביישוב אורנית.
ידוע בציורי נופי ארץ ישראל, אותם צייר ברחבי הארץ.
ידוע ברישומיו את הארץ, בהם נעשה שימוש בנוצה ודיו ספיה בגוון החום, בתמציתיות וירטואוזית (כפי שתיאר האמן שלמה שוורץ) וכן שימוש באקוורל בטכניקה הייחודית לו.
כפי שבא לידי ביטוי בתערוכתו: "מים רבים לארץ אהובה- תפילתו של הצייר יוסי מזרחי (אפריל 2018 בהיכל "תרבותא" אורנית).
יצירתו נבחרה על ידי מדענים מהפקולטה לפיזיקה ועל ידי ראש מדור כנסים מדעיים במכון ויצמן, הגברת רעות הרשנהורן, להוות רקע והשראה לכנס שהתקיים במכון ויצמן בשנת 2016.
יוסי מקדש הוא תת-גונדר בדימוס בשירות בתי הסוהר.
שימש בתפקידים בכירים בשירות וכמפקד יחידת נחשון במשט המרמרה.
יוסי מקדש שירת במשך עשרות שנים במשמר הגבול ובשירות בתי הסוהר.
כיהן כמפקד כלא שקמה התפרסם כאשר מרגל האטום מרדכי ואנונו סירב ללחוץ את ידו טרם שחרורו.
פיקד על יחידת נחשון – יחידת הליווי, המבצעים וההתערבות של שב"ס – ובתקופת כהונתו אירע משט המרמרה והוא העיד בפני ועדת טירקל על תפקוד היחידה בכליאת העצורים.
ב-2011 מונה לתפקיד סגן מפקד המחוז הדרומי של השב"ס.
לאחר פרישתו לגמלאות הצטרף מקדש לארגון הביטחוניסטים, שם הוא משמש כחבר צוות מקצועי.
הוא עוסק בהוראת נהיגה מונעת.
יוסי קליין (נולד ב-5 באפריל 1948) הוא עיתונאי ועורך ישראלי.
ב-1974 עבר לניו יורק למשך שלוש שנים, ועבד שם כגרפיקאי ומאייר.
ב-1979 הקים וערך את המקומון הירושלמי "כל העיר", המקומון הראשון של רשת שוקן.
בשנת הקים וערך את העיתון היומי "חדשות".
העיתון התאפיין בכותרת צבעונית גדולה, עמודי צבע, ושימוש בשפה חדשנית יותר ורשמית פחות.
קהל היעד העיקרי של העיתון היה קוראי "ידיעות אחרונות".
קליין היה העורך הראשי בעיתון ומקבל ההחלטה בפרסום פרשת קו 300. בנוסף, ערך את המקומון "העיר" למשך תקופה קצרה.
במרץ 2014 יצא לאור רומן ראשון פרי עטו, "על זה לא מדברים", בהוצאת "אחוזת בית".
באפריל 2023 הגיש תביעת דיבה בסך יותר מ-600 אלף ש"ח נגד העיתונאי יאיר לוי ושלוש נשים, בטענה שהציגו בצורה מסולפת דברים שכתב.
בשנת 2025 משך את תהיעתו, וחויב לשלם הוצאות משפט בסך 16,000 ש"ח לנשים שתבע.
הוא מתנגד להתנחלויות ביהודה ושומרון.
במאמר דעה באפריל 2017 טען כי הדתיים הלאומיים "מסוכנים יותר מהחזבאללה, מנהגים דורסים ומילדות עם מספריים".
המאמר ספג ביקורת רבה במערכת הפוליטית.
יוסי שבחון (נולד ב-22 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
לאחר פרישתו, עובד כמאמן נבחרת ישראל נערים ג'.
שבחון נולד וגדל בפתח תקווה והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, עמה זכה, בשנת 2000 באליפות ליגת העל לנוער.
במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון שיחק כשש שנים, ועמה זכה בעונת 2004/2005 בגביע הטוטו.
בעונתו האחרונה בקבוצה כבש 11 שערים והיה מלך השערים של הקבוצה לצידו של טוטו תמוז.
בקיץ 2006 עבר שבחון למכבי תל אביב, ואת שער הבכורה שלו במועדון כבש בניצחון 3–1 בדרבי מול הפועל תל אביב ב-29 באוקטובר 2006. בסך הכל כבש שישה שערי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, ובעונת 2007/2008 כבש תשעה שערים.
בעונת 2008/2009 כבש שני שערי ליגה וזכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, לאחר שהבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר מול הפועל באר שבע.
את עונת 2009/2010 סיים שבחון כמלך השערים של מכבי תל אביב עם תשעה שערים.
לאחר ארבע שנים במכבי תל אביב, עבר שבחון ליריבתה העירונית בקיץ 2010, כאשר הצטרף להפועל תל אביב.
במשחק הבכורה שלו בהפועל תל אביב, כבש שבחון שער ובישל שלושה שערים למהראן לאלא, בניצחון 5–0 על ז'לייזניצ'אר סרייבו במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
בשלב הבתים של המפעל בישל לערן זהבי את השער האחרון בניצחון 3–0 על בנפיקה ליסבון.
בליגה כבש שער אחד בעונת 2010/2011, ובסופה זכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה.
בספטמבר 2011 חתם שבחון לעונה אחת בהפועל באר שבע.
בעונת 2011/2012 כבש שישה שערים והיה גורם משמעותי בהישארות הקבוצה בליגת העל.
ב-21 ביוני 2012 חתם שבחון לשנתיים במכבי נתניה.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש שבחון בהופעות הבכורה שלו ב-19 ביולי 2012, בהפסד 1–2 לקופס הפינית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
בליגה כבש ארבעה שערים בעונת 2012/2013, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2013/2014 חתם שבחון בהפועל רמת השרון.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך בהפסד 0–2 להפועל חיפה.
את שערו הראשון הבקיע ב-28 בינואר 2014 נגד מכבי אום אל-פחם במסגרת גביע המדינה.
את שערו הראשון בליגה כבש נגד מכבי חיפה בהפסד 1–2 במסגרת המחזור ה-26 בליגת העל.
בעונה שלאחר מכן שיחק לראשונה מחוץ לליגה הבכירה, וכבש במדי הקבוצה עשרה שערים בליגה הלאומית.
בעונת 2015/2016 כבש 13 שערים בליגה הלאומית, ובסופה עזב את המועדון.
בנובמבר 2017 חתם שבחון בקבוצת מכבי הרצליה מהליגה הלאומית, וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש שער בהפסד 1–3 להפועל פתח תקווה.
בסך הכל כבש שלושה שערים בעונת 2017/2018, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה א'.
ביולי 2018 הודיע שבחון על פרישה ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן במכבי הרצליה, אך חודשיים לאחר מכן חזר בו מהודעת הפרישה והצטרף לסגל הקבוצה כשחקן פעיל.
בעונת 2018/2019 כבש ארבעה שערים, כולל שער אחד בפלייאוף העלייה לליגה הלאומית, בו הפסידה הקבוצה להפועל עכו.
ב-14 בנובמבר 2020 פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של שבחון 14 הופעות ושני שערים במדי הנבחרת הצעירה של ישראל.
ב-17 באוגוסט 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות נגד נבחרת פולין.
בסך הכל ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת, כולן במשחקי ידידות, והאחרונה שבהן ב-15 באוגוסט 2006 נגד .
יוסף (יוסי) פולק (נולד ב-12 במאי 1945) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
פולק נולד לזוג הורים גרושים שהחליטו לא לגדלו, ולכן נשלח להתגורר בתחילה אצל קרובי משפחה דתיים ברחובות, ולאחר מכן במוסדות, בפנימיות ובקיבוצים שונים.
שיחק לראשונה בצעירותו בהצגת התיאטרון בכפר הנוער הדסים, ולבסוף נזרק מהפנימייה בשל התנהגותו הפרועה.
בבגרותו למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי שברמת גן.
לאחר שסיים לימודיו, החל קריירה מכובדת בתיאטרון הישראלי.
במהלך השנים שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות: "דודה ליזה", "הצוענים של יפו", "האב", "על עכברים ואנשים", "אותלו", "הדוד וניה", "השקיעה" וב"דוקטור פאוסטוס".
בתיאטרון בימות שיחק ב"נפוליון - חי או מת" וב"בדרך למוסד הסגור".
בתיאטרון הקאמרי שיחק ב"חלום ליל קיץ", "שלושה הוצמך", "אילוף הסוררת", "הסוחר מוונציה", "יוליוס קיסר", "הוצאה להורג", "הנסיכה האמריקאית", "הג'יגולו מקונגו", "הגולם", "עקר בית", "אוי אלוהים" ובתפקיד ליר ב"המלך ליר".
בתיאטרון חיפה שיחק ב"סיפורו של סוס" וב"עקומים" ובתיאטרון בית ליסין שיחק ב"קופר", "כולם היו בניי", "וריאציות על נושא מסתורי" וב"אני לא רפפורט", שעליה זכה בפרס השחקן הראשי של השנה בטקס פרסי האקדמיה לתיאטרון.
במהלך השנים ביים בתיאטרון הישראלי מספר הצגות, שברובן גם השתתף: "סוף משחק" של סמואל בקט במרכז התיאטרוני בנווה צדק, "יתומים", "רובינזון קרוזו" (עם צבי פישזון), "אותלו" ו"רומיאו ויוליה" בתיאטרון חיפה, ואת "על עכברים ואנשים" בתיאטרון בית ליסין.
פולק השתתף בסרטי קולנוע ישראליים רבים: ב-1971 גילם את חברו של האופה בסרטו של בועז דוידזון "חצי חצי".
ב-1972 גילם את אורי בסרטו של בועז דוידזון "עזית של הצנחנים".
ב-1973 גילם את שלום בסרטו של יואל זילברג "חכם גמליאל", גילם את ירח בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים" והשתתף בסרטו של משה מזרחי "הבית ברחוב שלוש" (סרט שהיה מועמד לפרס האוסקר).
ב-1979 השתתף בסרט "אל תשאלי אם אני אוהב", ב-1980 גילם את שאול רז בסרטו של אבי כהן "המשחק האמיתי", ב-1981 השתתף בסרטו של יעוד לבנון "לא לשידור".
ב-1984 השתתף בסרטו של עקיבא טבת "עתליה", ובסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף".
ב-1989 גילם את נפתלי סימן טוב בסרטה של מיכל בת-אדם "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב".
ב-2005 גילם את יצחק בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח".
ב-2010 גילם את אפרים לצדו של יהורם גאון בסדרה "נבלות" (על פי ספרו של יורם קניוק), ששודרה בערוץ הוט 3, והשתתף בסרטו של איתן צור "התפרצות X" לצד מלאני פרס ורמי הויברגר.
בשנת 1982 תרם את קולו לסרט "חזון ומעשה" של קרן רוטשילד, אשר שודר בטלוויזיה הלימודית.
בשנת 2001 דיבב את דמותו של זולגאר בסדרת האנימציה "שוף על הפרצוף" ששודרה בערוץ הילדים.
פולק ידוע באירוע שערורייתי שהיה מעורב בו ב-1985, כשטילטל פיזית את מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ במהלך ההצגה "רובינזון קרוזו".
כמו כן, ידוע פולק בדעותיו הפוליטיות השמאליות-רדיקליות, ובהתבטאויותיו נגד הממסד הישראלי, נגד צה"ל ונגד השלטון הישראלי ומהלכיו.
גם משפחתו, ובעיקר בניו, ידועים בפעילות נגד מדיניותה של ממשלת ישראל.
פולק נשוי בשנית לתמי (בתו של נמרוד אשל) ולהם שני ילדים: יונתן פולק (ממייסדי קבוצת אנרכיסטים נגד הגדר) ושאול פולק (נוב).
מנישואיו הקודמים יש לו שלושה ילדים נוספים: איש הקולנוע שי כרמלי-פולק, השחקן והרקדן אבשלום פולק, ועומר פולק.
יוסי (יוסף) מנחם פרוסט (5 בספטמבר 1937 – 16 במרץ 2025) היה זמר, מפיק ויזם תרבות ישראלי.
שימש כמנכ"ל עמותת "אמנות לעם" ומנכ"ל מינהל התרבות במשרד החינוך.
היה מעורב בייסוד שורה של פסטיבלי תרבות בערי הפריפריה, בין היתר: "פסטיבל עכו לתיאטרון אחר" (1980), "חגיגות הזמר העברי בערד" (1983), "פסטיבל גוונים במחול" (1984), "פסטיבל ג'אז בים האדום" (1987) ו"פסטיבל המשוררים במטולה" (1998).
בשנת 1950 הצטרף למחזור הראשון של הכפר הירוק אשר הקים גרשון ז"ק.
בשנת 1956, עם סיום לימודיו, התגייס פרוסט והצטרף ללהקת הנח"ל במחזור שכלל, בין היתר, את אריק איינשטיין, חיים טופול, יהורם גאון, גבי עמרני, גברי בנאי, נחמה הנדל, עידוא בן-גוריון ואורי זוהר.
פרוסט היה סולן הלהקה בשירים דוגמת "חופשה באדום", "הוא לא ידע את שמה" והשיר המזוהה עמו יותר מכל באותה התקופה, "כרמלית" אשר הגיע למקום השני במצעד השנתי לשנת 1958. מעבר לשירה ולמשחק, שימש פרוסט גם כמפקד הלהקה.
בשנת 1959 סיים פרוסט את שירותו הצבאי והצטרף יחד עם אריק איינשטיין, מרדכי בן-זאב ורחל אטאס לתיאטרון הסמבטיון.
פרוסט שימש בתיאטרון עד 1961 כשחקן וזמר (סולן "מצעד האביב"), ואף כמנהל התיאטרון בפועל.
במקביל שר פרוסט בלהקת הצעירים עם נחמה הנדל, שייקה לוי ואריק איינשטיין (שהופיע תחת השם הבדוי ארי גורן כדי למנוע פגיעה בתקליט הסולו הראשון שלו).
חבירה זו הולידה את הביצוע המחודש של להקת פיקוד צפון "בשדה תלתן", שהפך לשירו המפורסם ביותר של פרוסט כסולן.
להקת הצעירים גם תרמה קולות רקע לתקליט של רחל אטאס ושמעון בר לשירי נעמי שמר.
בשנת 1962 עבר פרוסט אל אחורי הקלעים ושימש כאחראי על ירידים, כנסים, אירועים במסגרת מרכז הירידים והקונגרסים בישראל ובמסגרת זו יזם את "עיר הנוער" הראשונה בתל אביב.
בשנת 1966 היה פרוסט אחראי על הקמת וניהול הביתן הישראלי בתערוכה עולמית Expo'67 שהתקיימה במונטריאול.
בשנת 1968 שב פרוסט ארצה ומונה לסמנכ"ל מרכז הירידים והקונגרסים.
שנתיים לאחר מכן השלים פרוסט הכשרתו האמרגנית והצטרף ליעקב אגמון ומשרד האמרגנות המוביל באותה התקופה "בימות".
ההפקה הידועה ביותר אותה ליווה פרוסט גם במסעותיה ברחבי העולם הייתה "איש חסיד היה").
בשנת 1975 מונה פרוסט למנכ"ל "אמנות לעם", הרשת הממשלתית הארצית להפצת תרבות ואמנות שהייתה אז בחיתוליה.
"אמנות לעם" בראשות פרוסט עשתה שימוש במגוון אירועי תרבות ככלי לקידום חברתי של יישובי הפריפריה להטמעת נושאי ספרות, קולנוע, מחול, ספרות ילדים וכדומה באמצעות שבועות תיאטרון, וייזום סל תרבות ארצי לציבור שמחוץ למעגלי התרבות העירוניים.
כמו כן יזם פרוסט והקים מוסדות חינוך לאמנויות כבית הספר לאמנויות במצפה רמון ופרויקט מתא"ן - מפעלי תרבות ואמנות לנוער, אותו גם ניהל.
כן היה אחראי לפירוקו והקמתו מחדש של בית הספר למשחק "בית צבי" ויו"ר בית הספר.
"אמנות לעם" לא רק הביאה את המרכז לפריפריה אלא הפכה את יישובי הפריפריה לאבן שואבת בני נוער ולציבור מרחבי כל הארץ בייזום, קידום וניהול פסטיבלים רבים - כפסטיבל עכו - הפסטיבל לתיאטרון ישראלי אחר, חגיגות הזמר העברי בערד, פסטיבל מחול כרמיאל, פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת, ופסטיבל "גוונים במחול" ברמלה.
על תרומתו לייסוד פסטיבל עכו קיבל את אות "יקיר פסטיבל עכו".
בשנת 1988, הקים פרוסט את "קש"ת - קשרי ומפעלי תרבות ישראל והתפוצות היהודיות", בתמיכת "קרן קרב" מונטריאול.
"רשת" הקימה וניהלה את ביתן משרד החינוך והתרבות "בתערוכת 40 שנות מדינה" במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, וכן ניהלה צוותי היגוי לקראת התערוכה עולמית Expo'92 בסביליה.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה שימש פרוסט כיועץ האסטרטגי של מפלגת מרצ בראשות שולמית אלוני, שמונתה לשרת החינוך והתרבות.
על רקע סכסוך עם הפלג הדתי בממשלה בנושא האבולוציה, נאלצה אלוני לפרוש מתפקידה בשנת 1993 ולקבל על עצמה את תפקיד שרת המדע והאמנויות ושרת התקשורת, כשהיא ממנה את פרוסט לעמוד בראש מינהל התרבות.
בשלוש שנות כהונתו יזם והקים "מינהל התרבות" את הקורס למנהלי תרבות בשיתוף אוניברסיטת תל אביב.
עוד יזם המשרד בשיתוף עם השגרירות הבריטית את "BI ART" שיתוף פעולה תרבותי ברוח אחרת, את "פסטיבל המשוררים" הראשון במטולה, וכן תמך וקידם את הקמת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1997 פתח פרוסט משרד פרטי לייעוץ במסגרתו העמיד את ניסיונו לרשות המועצות האזוריות וקרן באר שבע.
במסגרת זו שימש פרוסט בהנהלת תערוכת היובל שנערכה במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, במרכז הירידים והקונגרסים בישראל.
בין השנים 2000 ו-2003 השלים פרוסט את הקמת מוזיאון הילדים הראשון בישראל ושימש כמנהלו.
במסגרת זו, וכחלק מתכנונה של עירית חולון להעניק לעיר צביון צעיר של "עיר הילדים", מיסד פרוסט ונהל את הפסטיבל הראשון של "עולמות ילדות" לאמנויות הבמה לילדים, והפסטיבל הראשון של "מסך הקסם" לקולנוע ולטלוויזיה לילדים.
בד בבד יזם פרוסט וסייע בהקמת המרכז הישראלי לעיצוב בחולון.
אחר כך שמש כיועץ ארגוני תרבותי לגופי תרבות, הרשות לפיתוח התיירות בנגב ורשויות מקומיות, במועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס ועוד.
פרוסט יזם, קידם ונאבק על קבלת את הצעת חוק להקמת הרשות הלאומית לתרבות ואמנות, שנועדה לנתק את תלות מוסדות האומנות מהמימסד הפוליטי.
בשנת 2005 יזם את פרס קיפוד הזהב, עבור מצוינות בתחום תיאטרון השוליים בישראל, ועמד בראש העמותה המנהלת את הפרס עד שנת 2014.
בשנת 2010 מונה למנכ"ל תחרות הנבל הבינלאומית וכמנכ"ל הזמרייה הבינלאומית, שבמסגרתה יזם והפיק את פסטיבל מקהלות, מוזיקה ופנטזיה באולמות האבירים בעכו.
בשנת 2018, אחרי מותה של שולמית אלוני, יזם עם אחרים את הנצחתה באמצעות פרס שולמית אלוני, ומאז שימש חבר הוועד המנהל של הפרס.
פרוסט היה נשוי לבתיה פרוסט, מתורגמנית רב-לשונית שהקימה את המחלקה למתורגמנות באוניברסיטת בר-אילן, עד למותה בינואר 2025. אב לשלושה - עדי, במאי טלוויזיה, איתי, פרקליט בכיר בפרקליטות מחוז תל אביב, ומיכאל, מוזיקאי.
שירי נח"ל (הוצאת "זימרה", שירי תוכניותיה הראשונות של הלהקה)
"עד מאה ועשרים" - סדרה מס' 3
"שירי נח"ל" (להיטים מתוך ששת התקליטים הראשונים של הלהקה שיצאו ב"הד ארצי").
"שירי נח"ל" (ישראפון, שירי התוכנית "טיפת הדבש")
"להיטי הנח"ל" (אוסף מס' 1, להיטים מתחילת שנות החמישים עד שנת 1963).
שמעון בר, רחל אטאס ולהקת זמרים בשירי נעמי שמר, ישראפון 1959
"הרעות" – 120 שירי געגועים לארץ ישראל של פעם, מדיה דיירקט
יוסי פיין (נולד ב-7 בדצמבר 1964 בצרפת) הוא מפיק מוזיקלי ונגן גיטרה בס ישראלי.
פיין נולד לאב יהודי ניצול שואה ולאם צרפתייה ממוצא אפרו קריבי מעורב.
בילדותו, עזבו הוריו את ישראל ועברו לפריז.
פיין נשאר בארץ וגדל אצל סבתו בתל אביב.
פיין החל לנגן בגיטרה בגיל 4, ובגיל 13 הכיר את הזמר הג'מייקני שחי בישראל טוני ריי ויצא איתו לסיבוב הופעות בארץ.
פיין החל לנגן בגיטרת בס בגיל 16, כאשר חברים מהתיכון חיפשו בסיסט ללהקה שהקימו.
בגיל 17, עזב פיין את התיכון והחל להתאמן בנגינה בגיטרת בס כל יום במשך שעות.
בתחילת שנות ה-80 הופיע עם עופר אקרלינג והשניים הקימו את הצמד "ילדי טלוויזיה", שפורק לפני הוצאת אלבום.
ב-1984 השתתף פיין בהקלטת פסקול הסרט "קוקו בן 19" ובאלבום "אדמה" של עפרה חזה.
בשנת 1985 הצטרף לתזמורת של מוזיקאי הג'אז גיל אוונס לסיבוב הופעות בינלאומי.
באביב 1987 הוזמן פיין להצטרף ללהקת ההופעות של לו ריד, והופיע איתו כשנה.
ב-1988 הצטרף פיין ללהקת הג'אז פאנק, "קלווינטור".
בראשית שנות ה-90 הכיר פיין לקהל הישראלי את זרם הדאב.
זרם זה חדר למוזיקה הישראלית בסוף שנות ה-90, ובמיוחד למוזיקה האלקטרונית המקומית.
בשנת 1991 השתתף בהקלטת האלבום של שלום חנוך, "בגלגול הזה", ובאלבום של חיה סמיר, "קול קורא".
בשנת 1992 השתתף בהקלטת אלבומם של הצמד צ'ארלס ואדי "Duophonic".
בתחילת 1993 פיין הפיק מוזיקלית את אלבומה של להקת פורטרט, "הפורטרט האחרון".
באותה שנה הפיק מוזיקלית גם את אלבומו של נייג'ל האדמו"ר, "חומוס מטמטם".
בהמשך אותה שנה ועד 1994, יצא פיין לסיבוב הופעות עולמי עם המוזיקאית מישל אנדגאוצ'לו.
ב-1994 ניגן פיין באלבומו השני של יזהר אשדות, "יזהר אשדות".
ב-1995, פיין הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של שב"ק ס', ובאותה שנה הוזמן על ידי דייוויד בואי לניו-יורק לנגן באלבומו של בואי "Outside".
ב-1997, הפיק את אלבומם השני של שב"ק ס', "בעטיפה של ממתק".
ב-1998, פיין הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של להקת השמחות ואת האלבום "אשקלון" של אמיל זריהן.
ב-2000, ניגן פיין באלבומה של מיכל אמדורסקי "תן לה להזיע".
ב-2001, ניגן פיין באלבומיהם של מאיר בנאי, פבלו רוזנברג, מיכה שטרית, מוש בן ארי, קורין אלאל ולאה שבת.
בשנת 2002, השתתף פיין באלבום מחווה לפיטר גבריאל בשם "Leaves From the Tree".
ב-2006 יצא פיין במופע יחיד.
ב-2013 היה שותף להפקת אלבום הבכורה של עידו מימון "חלומות" בו ניגן והיה אחראי למיקס ולמאסטרינג.
בנוסף, ניגן בס באלבום הבכורה של הזמרת מעיין קאופמן.
בשנת 2014 הפיק את אלבומה של דנה ברגר, "מתנות של זמן".
בשנת 2015 הפיק את אלבומה של יעל דקלבאום, "אנוש" ואלבום של רמי פיינשטיין.
בשנת 2016 הוציא פיין את האלבום "Afreeka", אותו הקליט עם מוזיקאים מגאנה.
פיין הצטרף לסגל המרצים של מכללת BPM והוא מרצה במסלול BSP ומהווה חלק מתוכנית המנטורים של המסלול.
בשנת 2023 הצטרף פיין לסגל המרצים של מכללת Just Music והוא מרצה בקורס המנטורים למוזיקאים עצמאיים.
בשנת 2020 הוציא אלבום בשיתוף פעולה עם בן אילון.
יוסי פלד (נולד ב-18 בינואר 1941) הוא פוליטיקאי ואיש צבא ישראלי.
כיהן בעבר כשר בממשלת ישראל, וכחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כאלוף פיקוד הצפון בשנים 1986–1991.
נולד באנטוורפן שבבלגיה בשם יוסף (ג'פקה) מנדלביץ' לשיינע ויענקל מנדלביץ'.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמסר עם שתי אחיותיו למשפחה נוצרית מאמצת.
המשפחה גידלה אותם כקתולים ופלד למד להתפלל בפלמית ובימי ראשון היה מבקר בכנסייה.
אמו שרדה את השואה ולאחר המלחמה חזרה אל המשפחה הנוצרית באנטוורפן, כדי לקחת את ילדיה, אולם כעבור זמן קצר נוכחה לדעת שאין ביכולתה לטפל בו וכשהיה בן שש מסרה אותו לבית יתומים יהודי.
כעבור שנה הועברו הילדים לצרפת, בדרך לארץ ישראל.
הם עלו בעזרת הבריגדה היהודית, ללא אמם.
דודם חיכה להם בנמל חיפה ולקח אותם להתיישב בקיבוץ נגבה ב-1949.
פלד התגייס לצה"ל בשנת 1959. הוא שובץ בחרמ"ש ועבר הכשרה כלוחם, כמפקד כיתה וקורס קצינים.
לאחר מכן שימש כמפקד מחלקת חרמ"ש וקמב"ץ בגדוד 9. במלחמת ששת הימים היה פלד מפקד פלוגת חרמ"ש בגדוד 9 של חטיבה 7 באוגדת הפלדה המשוריינת של האלוף ישראל טל.
לאחר מכן עבר למסלול פיקודי על יחידות טנקים בחיל השריון.
במלחמת ההתשה היה מפקד גדוד השריון 195 (גדוד אדם) בתעלת סואץ.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד חטיבת שריון במילואים (חטיבה 205, "אגרוף הברזל") במסגרת אוגדה 146 של מוסה פלד.
במהלך הלחימה נעה החטיבה על זחלים מאזור ירושלים ועד לרמת הגולן, שם השתתפה בקרבות קשים בדרום הרמה ובמרכזה.
לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 460 עוצבת בני אור.
בשנים 1977–1978 פיקד על מתקן האימונים בצאלים.
בנובמבר 1978 מונה למפקד אוגדה 252 בסיני ושירת בתפקיד עד 1980. לאחר שובו מלימודים באנגליה, מונה בתחילת 1982 לסגן מפקד המכללה לביטחון לאומי.
במלחמת לבנון הראשונה נלחם בראש כוח מאולתר ("כוח יוסי"), שהורכב מגדוד שריון סדיר, גדוד צנחנים במילואים ויחידת המילואים של סיירת מטכ"ל.
הכוח בפיקודו כבש את הכפר משע'רה ונלחם ממזרח לאגם קרעון.
במהלך הקרבות נוספו לכוח יחידות נוספות שכללו כוח נ"ט חטיבתי ואת חטיבת השריון "אגרוף הברזל" ופעל נגד ריכוזי כוחות הצבא הסורי.
בשנים 1983 עד 1986 כיהן כראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי בצה"ל.
בתפקידו הבא שימש פלד אלוף פיקוד הצפון מיוני 1986 ועד אפריל 1991. במהלך תקופה זו שם דגש על הקשר של הצבא עם יישובי הצפון ואף הורה לכל מפקדי היחידות בפיקוד לתלות שלט בלשכותיהם בנוסח: "המטרה: הגנה על ישובי הצפון".
כאלוף פיקוד הצפון בחן פלד מחדש את האופן בו לחמו כוחות צה"ל בדרום לבנון, ונקט בקו התקפי ויוזם כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון.
בין היתר קבע פלד בשנתו הראשונה בפיקוד את נוהל חניבעל.
בין הבולטות בפעולות שיזם כנגד ארגון החזבאללה ניתן למנות את מבצע חוק וסדר.
ב־2 - 4 במאי 1988 במסגרת "מבצע חוק וסדר" פשטו כוחות צה"ל ובהם צנחנים ושריון, תחת פיקודו של אל"ם שאול מופז על בסיס מחבלי החזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון.
כ-50 מחבלי חזבאללה נהרגו בקרב.
פעולה מוצלחת נוספת הייתה מבצע שומרי יער, פשיטה של סיירת צנחנים בעומק לבנון.
לאור הצלחות פיקוד הצפון בלחימה בלבנון מתח פלד ביקורת על אופן הכנת מבצע כחול וחום, משום שחשב שהפיקוד צריך להיות נתון בידי פיקוד הצפון, המכיר היטב את זירת הפעולה.
בעקבות ליל הגלשונים נפגש עם שר הביטחון יצחק רבין ואמר לו כי הוא מוכן לעזוב את תפקידו לאלתר כדי להרגיע את הסערה הציבורית.
רבין סירב והורה לו להמשיך בתפקידו.
לאחר פרישתו מהצבא שימש במגוון תפקידים: יו"ר ליש שירותי דרך (בה החזיק גם 20% מהמניות), יו"ר חברת ל.מ.
שירותי כח אדם, יו"ר המפעלים הפטרוכימיים ויו"ר אגודת הידידים של האוניברסיטה הפתוחה.
היה דירקטור במספר חברות ובהן מבני תעשייה ותדיראן מוצרי צריכה.
יועץ לממשלות הודו וטורקיה בנושאי לוחמה בטרור.
בשנת 1993 עמד בראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו שבחרה את הזכיינים שיפעילו את ערוץ 2.
ב-1996 עמד בראש ועדה שנועדה לתכנן ולהציע מדיניות בתחום התקשורת.
בשנת 1997 מונה לעמוד בראשות העמותה הממשלתית לתכנון חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, אך התפטר מתפקידו עקב חילוקי דעות עם השר הממונה משה קצב.
לאחר חטיפת החיילים בהר דב באוקטובר 2000, מינה ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק את פלד לעמוד בראש ועדה שחקרה את תפקוד כוחות צה"ל לפני, במהלך ואחרי החטיפה.
בשנים 2002–2004 שימש כיו"ר ועדת היגוי לטיפול ביוצאי צד"ל.
בשנת 2006 עמד בראש ועדה שחקרה את תאונת הרכבת בבית יהושע.
בשנת 1996 הצטרף למפלגת הליכוד ותמך בבנימין נתניהו לראשות הממשלה.
שנה לאחר מכן, שלח מכתב לנתניהו בו הביע את אכזבתו מתפקודו.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה בשנת 1999, הופיע פלד באירוע של רשימת "ישראל אחת" בראשות יריבו של נתניהו, אהוד ברק, והביע תמיכה בבחירת ברק לראשות הממשלה ואכזבה מנתניהו.
באוקטובר 2006, שב פלד וחיזק את תמיכתו בנתניהו.
פלד תמך בתוכנית ההתנתקות למרות שהוא העריך שהיא לא תביא להפסקת הלחימה נגד ישראל, אלא רק תקטין את החיכוך עם הערבים.
ביחד עם כרמי גילון הוא נפגש עם הרב עובדיה יוסף לנסות לשכנע אותו לתמוך בהתנתקות.
בפריימריז שנערכו בליכוד ב-9 בדצמבר 2008 לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הוצב פלד במקום ה-15 ברשימה, והתחיל לכהן כחבר הכנסת לאחר הבחירות.
לאחר הקמת הממשלה ה-32 מונה פלד לתפקיד שר בלי תיק.
לבקשתו, כיהן כשר המרכז את תחום פעילות ניצולי השואה, והיה האחראי על הטיפול באנשי צד"ל שנקלטו בארץ.
ב-16 בספטמבר 2012 התפטר פלד מהכנסת, ומאוחר יותר פרש גם מתפקידו בממשלה.
בשנים 2012–2016 שימש יושב ראש חברת קו צינור אילת אשקלון.
במקביל שימש גם כיושב ראש חברת הבת דוראד.
בנוסף שימש בשנים 2012–2021 דירקטור בחברת הנדל"ן "נתנאל גרופ".
החל משנת 2017 מונה יוסי פלד למנכ"ל המועצה הציבורית של עמותת "פתחון לב".
לאחר טבח שבעה באוקטובר אמר שצריך "ליישר" את עזה.
לגבי הצפון אמר שאין לישראל ברירה אלא לדאוג לקיום החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם על פיה חזבאללה אינו נמצא מדרום לליטני.
פלד הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
פלד גרוש 3 פעמים (היה נשוי לרותי כ-20 שנה) ואב לשניים.
היה בן זוגה של הזמרת אביבה אבידן.
יוסי פלד, "איש צבא" (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: "ספרית מעריב", תשנ"ג-1993 .
אלישיב שמשי, אליהם נשואות העיניים - על מפקדי חטיבות בשדה הקרב, הוצאת משרד הביטחון, 2006.
יוסי (יוסף דב) רוזנשטיין (נולד ב-1950) הוא צייר דתי ישראלי שמתמקד באיורים לנושאי התנ"ך.
יוסי רוזנשטיין, דור תשיעי בישראל, נולד בירושלים.
למד בישיבת פוניבז' ובישיבת חברון והוסמך לרבנות.
את כישוריו כצייר פיתח כאוטודידקט.
ציוריו נראים סוריאליסטיים, אך למעשה הם ציורים סימבוליים עכשוויים המצוירים בטכניקה פלמית קלאסית בצבעי שמן.
בזכות תפיסתו החדשנית והיכולת הטכנית שלו, הוא זכה לתשומת לב רבה כבר בתחילת דרכו כאמן יהודי.
תערוכתו הראשונה התקיימה בתל אביב בשנת 1973. בהמשך ל-3 תערוכות יחיד בישראל בהם ביקרו שועי עולם, כמו הברונית דה רוטשילד, הנרי קיסינג'ר, נשיא המדינה ועוד, קיבל רוזנשטיין הזמנה להציג את יצירותיו בגלריה היוקרתית "אברבך פיין ארט" במדיסון אבניו בניו יורק.
גלריה זו ייצגה אותו שנים רבות.
תערוכותיו הראשונות על הדמות התנכ"ית ההרואית "משה" ויציאת מצרים, זכו להצלחה כבירה, כל הציורים נמכרו בערבי הפתיחה, כאשר על הרוכשים נמנים יהודים ולא יהודים כולם אוהבי תנ"ך.
התערוכות זכו לחשיפה רחבה באמצעי התקשורת בארצות הברית כולל חדשות ערוץ הטלוויזיה החשוב ABC (ערוץ 5) בניו יורק.
רוזנשטיין הציג תערוכת יחיד גם בגלריית קרלטון המפורסמת בקאן שבצרפת, כאשר כלל היצירות הושאלו לצורך התצוגה מאספני אמנות החיים באירופה.
יצירותיו הנחשבות ליצירות מופת, שוכנות כבוד באוספים חשובים ברחבי העולם ביחד עם יצירות מופת אחרות מגדולי האמנים בני זמננו.
בשנת 1985 ייסד את בית הספר לציור לבנות בשם "תפארת".
כעבור 10 שנות פעילות בית הספר התפרק לשלוחותיו וכל שלוחה החלה לפעול כגוף פרטי נפרד.
רוזנשטיין נשוי ואב לשישה, ומתגורר בבני ברק.
רוזנשטיין מתרגם את התנ"ך לשפת הציור, יצירותיו עתירות מחשבה ודמיון.
הציורים דורשים בחינה מעמיקה כדי להבין את המסר העמוק הטמון בציור, שהוא למעשה ההסבר האישי של הפסוק מנקודת הראות הפילוסופית הייחודית שלו.
הציורים ממחישים אירועים תנ"כיים בצורה סימבולית במיוחד הדמויות ובעלי החיים, כך גם שמות הציורים הם פסוקים מהתנ"ך.
מסיבה זו הסגנון האמנותי הייחודי שלו ניתן בקלות לזיהוי למרות שכל יצירה מעבירה מסר שונה.
להבדיל מיצירות יודאיקה שביסודם הם קישוט של מוטיבים וסמלים יהודיים, התפיסה האומנותית של רוזנשטיין היא אוניברסלית ללא הגבלת דת וגזע, ומעבירה רגשות ומסרים עמוקים בשילוב מוטיבים ויזואליים וסמלים יהודים ותנ"כיים.
משנת 2010 מצייר רוזנשטיין במקביל גם מגוון יצירות שאינן מבוססות על פסוקי תנ"ך כגון סדרת הציורים "רחל" המורכבת מ-22 ציורים בנושא קבר רחל, וכן מגוון ציורים בסגנון מודרני שונה לגמרי.
משנת 2020 הוא גם יוצר אמנות דיגיטלית.
1975: גלריית תלמה תל אביב
1977: גלריית תלמה תל אביב
1980: "משה - חלק ראשון" גלריית אברבך פיין ארט מדיסון ניו יורק
1984: גלריית אברבך פיין ארט מדיסון ניו יורק
1995: גלריית קרלטון קאן צרפת
2015: "רחל" גלריית מצארט ירושלים
יוסי קליין הלוי (נולד ב-1953) הוא סופר, עיתונאי וחוקר תרבות ישראלי.
משנת 2013 מרצה בבית המדרש לרבנים באמריקה.
נולד בניו יורק, ושם גדל.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה יהודית בברוקלין קולג' בשנת 1975, למד לתואר שני בעיתונאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון שבאילינוי וסיים בשנת 1978.
בשנת 1980, ייסד עם חברים וערך את המגזין "ניו ג'ואיש טיימס", מגזין אוונגרדי ופורץ דרך שזכה להצלחה אך נסגר באפריל 1981, שמונה חודשים לאחר היווסדו, בשל הפסדים כספיים.
בשנת 1982 עלה לישראל ביחד עם אשתו שרה.
ב-1985 נעשה אודותיו הסרט התיעודי "קדיש" בבימויו של סטיב בראנד, המתמקד במערכת היחסים של הלוי עם אביו ניצול השואה.
הסרט הוכתר על ידי העיתון הניו יורקי "וילג' ווייס" כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1985.
עבד ככתב בכיר במגזין הדו-שבועי "ג'רוזלם ריפורט", למן היווסדו בשנת 1990 ועד 2002. הלוי כתב טור ב"ג'רוזלם פוסט", כתב בקביעות על עניינים ישראלים עבור "לוס אנג'לס טיימס" ולפרקים כתב ב"הניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט".
ספרו הראשון: זיכרונותיו של יהודי קנאי יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 1995, ובו הוא מספר את סיפורו בשנות נעוריו כחסיד בתנועתו של מאיר כהנא ועל התפכחותו לבסוף מהפוליטיקה הקיצונית.
בשנת 2001 התפרסם ספרו באנגלית: בפתח גן העדן: חיפוש אחר אלוהים עם נוצרים ומוסלמים בארץ הקודש.
הספר הוא מסע רוחני בן שנתיים שערך הלוי, שהוא יהודי מסורתי, בקרבם של המוסלמים והנוצרים בישראל, ובמהלכו השתתף בתפילותיהם במנזרים ובמסגדים וחגג את חגיהם בניסיון לחוות את הקדושה, ללמוד מחוכמתם ולנסות למצוא את המשותף לשלוש הדתות: היהדות, הנצרות והאסלאם, תוך ניסיון להתגבר על הקונפליקטים רוויי הדמים בני אלפי השנים.
הספר יצא לאור בשפה העברית בהוצאת כתר וראה אור בשנת 2009 בשפה הגרמנית.
הלוי היה פעיל בניסיונות הפיוס במזרח התיכון ומכהן כיושב ראש של "הבית הפתוח", פרויקט חינוכי יהודי-ערבי בעיר רמלה.
הוא היה אחד המייסדים וחבר מועצת המנהלים של פורום המדיה הישראלי-פלסטיני שאינו מתפקד עוד, אשר הפגיש בין עיתונאים ישראלים ופלסטינים.
הלוי הוא חוקר בכיר במרכז שלם וכתבו הישראלי של העיתון הפוליטי הוושינגטוני "ניו ריפבליק", הוא חבר מערכת וכותב של המגזין "ארץ אחרת" ועורך עמית במגזין "תכלת".
הלוי מרבה להרצות באוניברסיטאות שונות בארץ ובעולם על מדינת ישראל, על החברה הישראלית ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-2013 פרסם את ספרו באנגלית: "כחולמים: שבעה צנחנים שאיחדו את ירושלים ופילגו את ישראל" שיצא לאור בעברית ב-2017. ספר המספר על הקרבה, התעוזה, על הקרע והמחלוקת של שבעה לוחמי חטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים: חנן פורת, מאיר אריאל, יואל בן-נון, אריק אכמון, ישראל הראל, אודי אדיב ואביטל גבע.
בפתח גן העדן: חיפוש אחר אלוהים עם נוצרים ומוסלמים בארץ הקודש ירושלים: מכון שלום הרטמן, הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוצאת כתר, 2007
כחולמים: שבעה צנחנים שאיחדו את ירושלים ופילגו את ישראל הוצאת דביר, 2017
מכתבים לשכן פלסטיני – עם מכתבי תגובה מקוראים פלסטינים, תרגמה ורד קלנר, הוצאת כרמל, סדרת "פרשנות ותרבות", 2021
שבו נולד בקהיר שבמצרים בשנת 1939 בשם יוסף שבבו.
למד בבית ספר יסודי צרפתי של נזירים נוצרים.
בשנת 1950 עלה לישראל עם הוריו בגיל 11. תחילה לעתלית ואחר כך במעברת באר יעקב.
אחרי שנתיים עברה המשפחה לבת ים ושבו המשיך ללמוד בבית ספר צרפתי ביפו.
בשנת 1957 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים.
כשנתיים לאחר מכן סיים קורס קצינים.
את שירותו עשה בתפקידי שדה.
בין השנים 1967–1970 שירת כמדריך בקורס קציני חיל הרגלים.
המשיך בשירות הצבאי כקצין אג"ם והדרכה בחטיבה.
בשנת 1973 מונה לנספח צה"ל בזאיר.
במלחמת יום הכיפורים מונה למפקד גדוד.
שנה לאחר מכן מונה למפקד נפת עזה.
ב-1976 מונה כאחראי לתחום הביטחוני ברצועת עזה.
קיבל דרגת אל"ם ומונה ב-1978 לסגן מפקד חבל עזה וממונה על המנהל האזרחי.
בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובוגר המכללה לביטחון לאומי (1982).
בשנת 1982 שימוש כמפקד יחידת הממשל בלבנון.
בשנים 1983–1985 כיהן כראש משלחת צה"ל בזאיר ונציג משרד הביטחון (1983).
בשנים 1986 עד 1988 שימש יועץ כלכלי ומסחרי בשגרירות ישראל בקהיר.
החל בפעילותו הציבורית ב-1989, כראש סיעת הליכוד בנס ציונה ובתפקיד סגן ראש העיר.
בנובמבר 1993 נבחר לראשות העיר נס ציונה מטעם רשימה עירונית על-מפלגתית "נס ציונה נטו" והוא כיהן מאז ברציפות כראש העיר עד פרישתו ב-2018.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב בחוג למדעי המדינה, יחסים בינלאומיים ומינהל ציבורי.
שלט בשפות עברית, ערבית, צרפתית ואנגלית.
בחודש יוני 2016 התגלה ששבו חולה בסרטן ריאות.
שבו מסר בתגובה לפרסומים שהוא עומד להמשיך כרגיל בכהונתו.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2018 הודיע שבו על פרישתו מההתמודדות על ראשות העיר, והוא סיים את כהונתו ב-20 בנובמבר של אותה שנה.
במאי 2023, נקראה על שמו שכונה חדשה הממוקמת בצפון נס ציונה, "נאות יוסי שבו".
יוסי שבו תמך בתוכנית ההתנתקות וטען שלא ניתן לשלוט באוכלוסייה הגדולה המתגוררת ברצועת עזה.
עם זאת, הוא יצא נגד המהלך של אריאל שרון למינוי סגני שרים כדי שיתמכו בתוכנית ההתנתקות.
במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014 הוא התריע נגד יציאה מרצועת עזה ללא מכשול משמעותי בין ישראל והרצועה שימנע התקפת פתע של אלף לוחמים שיכנסו לקיבוצי עוטף עזה, כפי שקרה במתקפת הפתע על ישראל באוקטובר 2023.
יוסי קוצ'יק (נולד ב-14 בנובמבר 1951 בישראל) הוא פעיל ציבור ואיש עסקים ששימש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה בתקופת כהונתו של אהוד ברק כראש הממשלה.
יוסי קוצ'יק נולד ב-1951 בתל אביב, בן לרינה וחיים קוציק שעלו מפולין, ולו אח ואחות צעירים ממנו.
סיים בקיץ 1970 תיכון עירוני א' בתל אביב.
בין השנים 1970 ל-1975 שירת בחיל האוויר והשתחרר בדרגת סרן.
בין 1978 ל-1980 שימש כיועץ פוליטי לחבר הכנסת יגאל אלון.
בשנת 1988 שימש כמנכ"ל משרד הקליטה וכסמנכ"ל למינהל במשרד הבריאות בין 1989 ל-1991. בין השנים 1991 ל-1994 שימש כראש משלחת העלייה בצפון אמריקה.
ב-1994, שימש בו זמנית גם כראש המשלחת של הסוכנות היהודית בצפון אמריקה.
בין השנים 1994 ל-1999 שימש כממונה על השכר במשרד האוצר.
באפריל 1999 עזב את משרד האוצר ומונה לסמנכ"ל בנק דיסקונט, וביולי אותה שנה חזר שוב לשירות המדינה כמנכ"ל משרד ראש הממשלה
שימש כמנכ"ל המשרד תחת ראש הממשלה אהוד ברק, לאורך כהונתו בין השנים 1999 ל-2001. לאחר הפסדו של ברק בבחירות עבר לפעילות עסקית.
בין השאר שימש כיו"ר חברת כוח האדם מנפאואר וכיו"ר חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים, האחראית על פרויקט המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הצטרף לתנועה החדשה שרצה ברשימה משותפת עם מפלגת מרצ.
לאחר הבחירות לכנסת ה-19 מונה לעמוד בראש צוות המשא ומתן הקואליציוני של מפלגת "התנועה".
בעל תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים ותואר שני במינהל ציבורי, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
חבר בהנהלת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
ביוני 2017 מונה לעמוד בראשות הוועדה לבחינת סמכויות הנהלת משרד האוצר.
בעלים של "קוצ'יק יזמות ניהול וייעוץ בע"מ" שמתמחה בתחום הסכמי שכר ועבודה, שותף עם מירב פרסי צדוק בתחום האסטרטגיה התקשורתית.
חבר דירקטוריון ביטוח ישיר וחבר בוועדה המייעצת בישראל של קרן וקסנר.
נשוי לנירית ואב לשלושה, מתגורר בהרצליה.
יוסי ענבר (במקור, בורנשטיין; נולד ב-8 בינואר 1956) הוא אגרונום ישראלי ומומחה בינלאומי לסביבה וקיימות.
בשנים 2009–2011 שימש מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה.
ענבר נולד בתל אביב לחנה ואמנון ענבר.
בצעירותו היה חניך ומדריך בתנועת "בני עקיבא".
בין השנים 1971–1973 שהה עם משפחתו במלאווי.
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם וכקצין ובשירות המילואים שירת כמפקד פלוגה בדרגת רב-סרן.
בשנת 1978 החל בלימודים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1981–1984 עבד כחוקר בנושא מיחזור פסולות חקלאיות עבור איגוד התעשייה הקיבוצית.
בשנת 1985 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך במדעי החקלאות, ועבודתו לקבלת התואר עסקה בנושא "אפיון כימי ופיזיקלי של בוצה הנוצרת בתהליך תסיסה מתנואגנית של זבל פרות ושימושה כתחליף לכבול בחקלאות".
בשנת 1989 סיים בהצטיינות יתרה את לימודי הדוקטורט, בו חקר היווצרות חומרים הומיים במהלך הדשנתן של פסולות חקלאיות ואפיון תכונותיהם הפיזיקוכימיות.
מחקריו התמקדו בתחום פיתוח פתרון לפסולת חקלאית.
בשנת 1989/90 השתלם בפוסט-דוקטורט במרכז המחקר והפיתוח החקלאי של אוניברסיטת אוהיו.
כאקדמאי וכחוקר שימש מרצה אורח בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ופרסם כ-85 מאמרים מדעיים.
ענבר הצטרף למשרד להגנת הסביבה בשנת 1991 כסגן מנהל אגף פסולת הממונה על נושא המיחזור, ולאחר מכן שימש ראש אגף פסולת מוצקה.
בשנים 1995–1998 עבד בלונדון כמנהל פיתוח עסקי באנגליה ומנהל טיפול בפסולות אורגניות בכלל אירופה עבור חברת "Browning-Ferris Industries".
ענבר שב לישראל לבקשת מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה, הגב' נחמה רונן, ומונה לסמנכ"ל בכיר לתשתיות במשרד (1998–2003) ולאחר מכן שימש סמנכ"ל בכיר לתעשיות (2003–2007) ומשנה למנכ"ל (2007–2009).
בשנות עבודתו במשרד להגנת הסביבה שימש ענבר נציג ישראל בוועידות בינלאומיות מטעם האו"ם והשתתף במפגשי ארגון המדינות המתועשות.
כמו כן קידם נושאים סביבתיים חשובים כמו צמצום פליטת גזי החממה, מיחזור, חוק הפיקדון, חוק האריזות, התפלת מי ים וטיהור שפכים וכן עמד בראש ועדות מקצועיות שונות, בהן "ועדת ענבר" שהביאה להתקנת "תקנות בריאות העם (תקני איכות מי קולחין וכללים לטיהור שפכים), התש"ע - 2010".
כמומחה בתחומו השתתף בצוותי משא ומתן לשלום וייעץ בנושאי איכות הסביבה ומים.
לאחר מינויו של גלעד ארדן לשר, מונה על ידו בשנת 2009 למנכ"ל המשרד.
בינואר 2011 הודיע על סיום תפקידו.
מאז פרישתו מהשירות הציבורי משמש ד"ר ענבר כיועץ מומחה לנושאים סביבתיים שונים לגופים פרטיים וציבוריים בישראל ומחוצה לה.
בדצמבר 2015 מונה ענבר לפאנל המיוחד של מומחים מדעיים למחלוקות סביבתיות של בית הדין הקבוע לבוררות בהאג.
האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה לחקלאות, רחובות, (200 עמ').
1984. כלים מתקדמים בחקר מדעי הקרקע.
מרכז סיגרם למדעי הקרקע והמים, האוניברסיטה העברית בירושלים.
1985. מצעי גידול לצמחים הגדלים במיכל.
האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה לחקלאות, רחובות.
1994. פסולת מוצקה - הבעיה ופתרונותיה.
המשרד להגנת הסביבה, אגף פסולת מוצקה.
יוסף (יוסי) פריינטי (נולד ב-1965) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כמפקד מחוז הדרום ומפקד מחוז ירושלים.
פריינטי נולד וגדל בבאר שבע.
עשה את מרבית שירותו במשטרה במחוז דרום.
החל את שירותו כסייר בתחנת באר שבע ב-1988, שירת כבלש במרחב הנגב, וכראש יחידת מודיעין בתחנת באר שבע.
במהלך כהונתו פרץ עם בלש נוסף לדירה וירה למוות באזרח שהתבצר בה, שופט חוקר שבדק את הפרשה קבע שהשניים עמדו בסכנת חיים ולפיכך הירי היה מוצדק.
הדריך בקורס קציני משטרה, פיקד על יחידת סמים מחוזית במחוז הדרום ושימש ראש משרד בילוש ומודיעין מרחב נגב.
ב-2001 בהיותו רב פקד ומפקד תחנת העיירות, מונה לעמוד בראש יחידה של כ-200 שוטרים שהועברו מתפקידם, למבצע מלחמה בפשיעה הגואה במחוז.
ב-2002 קודם לדרגת סגן ניצב ומונה למפקד תחנת באר שבע.
בשנת 2005 מונה לסגן מפקד מרחב הנגב.
במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות מונה לאחראי במרחב הנגב על ביצוע התוכנית, לאחר שמפקדו ניסו שחם הודח ממנהלת ביצוע ההתנתקות עקב התבטאויותיו הקשות.
בשנת 2006 מונה למפקד מרחב דוד במחוז ירושלים, וביולי 2007 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב נגב.
בשנת 2009 מונה על ידי יצחק אהרונוביץ, שהיה מפקדו במחוז הדרום, למזכיר הביטחוני במשרד לביטחון הפנים.
במאי 2011 מונה למפקד מחוז הדרום, כמחליפו של יוחנן דנינו שהתמנה למפכ"ל המשטרה.
באוגוסט 2012 מונה למפקד מחוז ירושלים, כמחליפו של ניסו שחם שהתפטר על רקע חשדות לעבירות מין שביצע.
תקופתו כמפקד המחוז התאפיינה בהסלמת המצב הביטחוני בעיר, פעולות טרור נגד מתקנים עסקיים וציבורים כגון הרכבת הקלה, תחנת דלק ותחנת משטרה בהר הבית, רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר שנחטף בשועפאט, שורה של פיגועי דריסה, ירי ודקירה, התנקשות בפעיל הימין יהודה גליק ועימותים בהר הבית.
במחוז הוקם מרחב קדם, שאחראי על חלקים במזרח ירושלים ותפקידו לספק מענה משטרתי ושירות איכותי לחברה הערבית של המרחב.
בספטמבר 2014 הודיע על פרישתו מהמשטרה במהלך פרשת הניצבים, ובנובמבר הוחלף על ידי ניצב משה אדרי.
פריינטי נשוי ואב לשני ילדים.
בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני בחינוך.
יוסי קינן (נולד ב-1949) הוא שחקן, במאי ומורה למשחק ישראלי.
קינן נולד ב-1949 במרוקו, ועלה לארץ בגיל שלוש.
סיים את לימודי המשחק בבית צבי ב-1975. ב-1979 יצא להשתלמות סדנאות משחק בניו יורק.
ב-2007 קיבל הסמכה להוראת התיאטרון והחינוך הבלתי פורמלי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
קינן שיחק כבר ב-1975, בתיאטרון האימפרוביזציה, בהדרכת הבמאי פיטר פריי.
בין השנים 1976–1984 היה שחקן פעיל בתיאטרון החאן, והשתתף בהצגות: "מעשה נורא", "קדימה בית"ר", "אוכלים", "וולפונה", "מלחמות היהודים", "נופלים בפח", "35 במאי", "גימפל תם" (מחזמר) ועוד.
במקביל שיחק ב-1985 בתיאטרון בית ליסין בהצגה "מצא אישה מצא טוב", וב-1986 בתיאטרון חזית בהצגות "החוג לדרמה" ו"סנג'ר".
כן שיחק בתיאטרון ביממ"א בהצגות "הרוח בערבי הנחל" ו"מעבר לים", ובתיאטרון מסחרי בהצגות: "שותף לדירה", "הצעת נישואים", "להיות יהודי", "סלאח שבתי" ועוד.
כן הופיע במספר סרטים מרחבי העולם: "דויד" (הפקה אמריקאית), "הנביאים" (דרום אפריקה), "קדחת המדבר" (גרמניה), "המרגל הבלתי אפשרי" (1987, הפקה של BBC), "444 ימים" (הפקה אמריקאית) ועוד.
קינן השתתף גם בסרטים הקצרים "עובדיה" ו"אסיר תודה", וכן בהפקות של בתי ספר לקולנוע.
בטלוויזיה הופיע קינן בתוכניות "סיפורו של טייס", "תהילה לדוד", "צמות", "מקומון", "פאפא", "הילדים משכונת חיים", "קריאת כיוון", "חידון התנ"ך", "המסעדה הגדולה" ועוד.
קינן השתתף לאורך השנים בהצגות תיאטרון וקבוצות דיון סביב נושאים אקטואליים במכון הציוני בירושלים.
ב-1985 הופיע בסדנאות יחיד של הפעלת הקהל בנושאי תיאטרון מגוונים, במסגרת אמנות לעם.
במסגרת התיאטרון הקהילתי בהרצליה עבד עם קבוצות בהדרכה ובימוי.
קינן השתתף במספר פרויקטים לנוער.
הוא היה אחראי לבימוי והדרכת נוער בתוכנית "רדיו עשרה" בכפר הירוק.
בתיאטרון ירושלים השתתף בימי תיאטרון ארוכים לבתי ספר תיכוניים, שכללו סדנאות ומשחק.
גם בבית צבי הדריך בני נוער בסדנאות ומשחק.
עסק בהדרכה סדנאות ומשחק לקבוצות שחקנים מארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית - הנוער והחלוץ.
בקריית שלום הדריך נוער שוליים, בסדנאות ומשחק.
קינן השתתף בסדנה למספרי סיפורים בבית מדרש אלול בירושלים.
כמו כן השתתף בתוכניות רדיו, דרמה, משחק, תסכיתים ועוד.
יוסי עיני (נולד ב-25 ביולי 1970) הוא שחקן ישראלי, זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשחקן בתפקיד משנה של יאגו בהצגה "אותלו", בתיאטרון החאן, בשנת 2007.
יוסי עיני נולד ביקנעם, ב-1973 הוריו עברו להתגורר בקריית מוצקין, שם גדל רוב ילדותו.
הוא שיחק בקבוצת הכדוריד של מכבי קריית מוצקין.
בתיכון היה פעיל בקבוצת דרמה ובנוער העובד והלומד.
בצבא הצטרף לגרעין נח"ל (גרעין "נוצר" מחזור צ'א) במסגרת השירות תרם להקמת ההיאחזות "מול נבו" שירת בלבנון בגדוד 932 ועשה של"ת (שירות ללא תשלום) בקיבוצים - דגניה א', מיצר ומפלסים.
זכה במלגות ע"ש ירון ירושלמי, עדה בן-נחום, קרן אמריקה ישראל.
בלימודי המשחק בבית צבי שיחק בהפקות: "המחרשה והכוכבים", "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו", "אויבים", "דני והים הכחול", "אדם הוא אדם", "כרגע לא פנוי", "איפיגניה", "גן ריקי", "מסיבת יום הולדת", "הפכפכות האהבה", "המבחן" ועוד.
עיני עבר סדנאות בהדרכתם של ברוס מיירס, מייקל אלפרדס, קלייב מנדוס מהקוסמופוליסיטה-לונדון ועבר סדנת קומדיה דל ארטה בהדרכת אדריאנו יוריסביץ' מאיטליה.
ההצגה הראשונה בה עיני שיחק בתיאטרון הרפרטוארי הייתה "מריוס" מאת מרסל פניול, בבימויו של מיקי גורביץ', בתיאטרון הבימה.
כשנה לאחר סיום לימודיו היה התקבל לקבוצת צעירי הבימה בראשותו של אילן רונן, בה שיחק בשנים 2001-1996. ההצגה הראשונה בה שיחק במסגרת הקבוצה הייתה "לה מנדראגולה", עיבוד של יעקב שבתאי למקיאוולי, בבימויו של אילן רונן.
ההצגה הייתה מסוגננת מאוד, נעשה בה שימוש במסיכות והיא נחלה הצלחה רבה.
ב"מלכוד 22" שיחק את מייג'ור-מייג'ור דנבאר, מפקד הטייסת.
הוא שיחק בתפקיד השופט אצדק ב"מעגל הגיר הקווקזי" והוזמן להופיע עם הצגה זו בפסטיבל למחזאות גרמנית בפראג, שם זכתה ההצגה לביקורות נלהבות וב"הברווזון", מחזמר עם רמה מסינגר ואמיר פיי גוטמן.
עיני שיחק בהצגת הילדים "רימון בין הלבבות" מאת נילי דותן ע"פ משה עמיאל, בבימוי דור פלס ולמולו אורן שבו, שגוללה את עלילותיהם של לוחמי המחתרות עולי הגרדום מאיר פיינשטיין ומשה ברזני.
עיני שיחק ביחד עם מוטי כץ בדרמת הטלוויזיה "גנרל שוורצפוט צד נמרים ורודים במדבר סהרה", בבימויו של סלבה צ'פלין.
זהו סיפורם של חייל אמריקאי וחייל עיראקי שנפגשים במדבר בתקופת מלחמת המפרץ ומערכת היחסים שמתפתחת ביניהם.
עיני שיחק בתפקידים שונים בתוכניות וסדרות הטלוויזיה "ספי", "הדיפלומטים", "עשרים פלוס", "אנחנו לא כאלו", "נוימן", "זה ייגמר בבכי" וסדרת המשטרה "המיוחדת".
בנוסף שיחק בפרסומות טלוויזיה וב-2012 שיחק בסרט הקולנוע – "בית לחם".
בשנת 2001 מיקי גורביץ' קיבל לידיו את הניהול האמנותי של תיאטרון החאן והזמין את עיני להצטרף לתיאטרון.
ב"מילה של אהבה", מאת ובבימויו של מיקי גורביץ', שיחק בתפקיד החייל הנמוך.
יוסי עיני שיחק בקומדיה הסאטירית "מלחמה על הבית", שכתב אילן חצור, בהתבסס על אריסטופאנס וביים מיקי גורביץ'.
בהצגה "הקמצן" של מולייר בבימויו של מיקי גורביץ' גילם את דמותו של לה-פלש, משרתו האישי של קליאנט (יואב היימן).
הוא שיחק בהצגה "חטא", עיבוד ישראלי של בן לוין שגם ביים לספר "החטא ועונשו" של דוסטויבסקי.
עיני גילם את דמותו של צדוק אלפסי (רסקולניקוב אצל דוסטויבסקי).
בהצגה "אושר" פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ', גילם את דמותו של גבר שלוש.
גבר שלוש איבד את זכרונו במלחמה וביחד עם פלוטניק (יואב היימן), המפקד (אריה צ'רנר) ושמואל (יהויכין פרידלנדר) עסוק בהימורי קלפים.
ב"אושר" גם שיחק בתפקיד ד"ר עיני, שביחד עם ד"ר דלתותקין (יואב היימן) מפרש את ההצגה שמוצגת לקהל לבקשת המנחה (ניר רון).
בהצגה "החיים הם חלום" גילם את דמותו של זיגיזמונד, יורש העצר של בזיל, מלך פולין.
אמו של זיגיזמונד חלמה שבנה יהיה מפלצת, ביום היוולדו היא מתה והשמיים קודרים, אביו המלך (ניר רון) רואה זאת כנבואה לכך שיהיה שליט אכזר וכולא את בנו לשארית ימיו במגדל מבודד, בלי שאיש רואה אותו.
בשנת 2007, שיחק בהצגה "אותלו" בתיאטרון החאן, בה גילם את דמותו של יאגו.
על תפקידו בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה לשנת 2007. אריאל הירשפלד כתב בעיתון הארץ על משחקו של עיני:
עיני שיחק בקומדיה "בעלי המתוק ואשתי היקרה" מאת ז'ורז' פדו, בבימויו של אודי בן-משה.
הוא גילם את דמותו של ז'וליאן, פוליטיקאי שרוצה לפלס את דרכו לצמרת ואשתו (נילי רוגל) שמסתובבת בבית חצי ערומה כל אימת שמגיעים אליו אורחים, מביישת אותו ומשבשת את תוכניותיו.
עיני שיחק את דמותו של ירמוליי אלכסייץ' לופכין בהצגה "גן הדובדבנים" פרי עטו של צ'כוב בבימויו של מיקי גורביץ'.
לופכין הוא איכר שהתעשר מסחר קרקעות.
בגלל אהבתו לרנייבסקייה, בעלת האחוזה השקועה בחובות (לאורה ריבלין), הוא מציע לסייע לה כספית אם תהפוך את האחוזה לאתר נופש.
רנייבסקייה ומשפחתה ממאנים לשמוע על כך, עד שהאחוזה נקלעת לפשיטת רגל ובמכירה הפומבית לופכין רוכש אותה לעצמו}.
ב-2011 שיחק בהצגה "אוכלים", פרי עטו של יעקב שבתאי, בבימויו של מיקי גורביץ'.
הוא מגלם את דמות של נבות היזרעאלי, שהמלך אחאב (יהויכין פרידלנדר) חומד את כרמו.
באותה שנה שיחק גם בהצגה "הנון של ראש העיר ירושלים", פרי עטו של יוסף בר-יוסף בבימויו של רוני ניניו.
הוא מגלם את דמותו של אליעזר דוד ירדן, אדם דתי ששכל את בנו במלחמה על ירושלים.
ירדן מתגנב בחשאי ללשכתו של ראש עיריית ירושלים (אריה צ'רנר) ומביע את זעמו על כך שבמצבה לזכר הנופלים שתוצב בכיכר העיר יהיה כתוב "נזכור" במקום "יזכור".
ב"נזכור" הכוונה לתושבי ירושלים, וב"יזכור" הכוונה לאלוהים שיזכור.
ההצגה מגוללת את הוויכוח העז המתחולל בין ראש העיר, נציג המחנה החילוני, לבין ירדן, נציג המחנה הדתי.
ב-2012 שיחק עיני בהצגה "ירושלים החדשה", מאת דייוויד אייבס, בבימויו של סיני פתר, בתפקיד אברהם ואן פלקנבורג, חבר בכיר במועצת העיר אמסטרדם.
פלקנבורג מופיע בתחילת ההצגה ומספר לרב הראשי של אמסטרדם (אריה צ'רנר) ולפרנס הקהילה היהודית (אבי פניני) על חשדות הכפירה של ברוך שפינוזה (ויטלי פרידלנד) ודורש מהם לערוך נגדו חקירה.
פלקנבורג נוכח במהלך החקירה של שפינוזה בבית הכנסת "תלמוד תורה".
ב-2014 משחק עיני בהצגה "הצוענים של יפו", מאת נסים אלוני, בבימויו של יוסי פולק, בתפקיד הצועני בוגו.
ב-2017 שיחק בסירטו של צחי גראד, "הבן-דוד".
יוסי עיני נשוי לעירית פשטן, שחקנית להקת החאן ולהם שלושה ילדים.
שנה תוכנית/סדרה ערוץ במאי זה ייגמר בבכי (נוימן) דויד תור2017כבודוYes הטלוויזיה בלווייןרוני ניניו 2012 המיוחדת ערוץ 2 עודד רסקין2004 הדיפלומטיםאייל דורון 1999 ספי שירילי דשאעשרים פלוסהטלוויזיה החינוכית הישראליתיעל גרף ושירלי שטרן גנרל שוורצפוט במדבר סהרהסרט טלוויזיה של ערוץ 2סלבה צ'פלין 1997אנחנו לא כאלו סרט טלוויזיה של HOT3 שי כנות
שנה סרט תפקיד במאי מפיקים 2013 בית לחם לוי, קצין שב"כ יובל אדלר טליה קלינהנדלר (פאי סרטים) 2014מפריח היונים סאליםנסים דייןדוד מנדיל, משה אדרי, לאון אדרי2017הבן דודעמרםצחי גראדצחי גראד, אלי מנשה, ברק קסלר
יוסף (יוסי) קופרווסר (נולד ב-1953) הוא איש צבא ומנהל ישראלי.
כיהן כראש חטיבת המחקר באמ"ן, בדרגת תת-אלוף, וכמנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים.
התגייס לצה"ל ב-1971 במסגרת העתודה האקדמית.
במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת הנח"ל בחזית הצפון.
בהמשך שירת בחיל התותחנים, ממנו עבר ב-1975 לאגף המודיעין.
שירת כנספח צה"ל לענייני מודיעין בוושינגטון, עוזר ראש חטיבת המחקר וקצין המודיעין של פיקוד המרכז.
בשנים 2001–2006 היה ראש חטיבת המחקר, בין היתר במהלך האינתיפאדה השנייה.
כראש חטיבת המחקר, היה קופרווסר ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004. לאחר סיום שירותו בצה"ל ועד יולי 2009 היה סגן נשיא בחברת הייעוץ הביטחוני GCST.
בתחילת 2011 מונה למנכ"ל המשרד לעניינים אסטרטגיים, שבראשות השר משה יעלון.
הוא המשיך בתפקיד זה גם לאחר שהשר יובל שטייניץ מונה לעמוד בראש המשרד.
במסגרת תפקידו זה עמד בראש ועדת בדיקה ממשלתית לבדיקת פרשת מוחמד א-דורה.
נכון ל-2016 קופרווסר הוא מנהל פרויקט במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ב-2016 ייסד עבור המשרד לנושאים אסטרטגיים את "קלע שלמה", חברה לתועלת הציבור, שמטרתה להיאבק ב-BDS ברשתות החברתיות.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת לסיפוח יהודה ושומרון.
נשוי לציונית פתאל-קופרווסר, שהשתחררה בדרגת סגן-אלוף לאחר ששירתה, אף היא, כקצינה באגף המודיעין וביחידת מתאם הפעולות בשטחים, ולהם שני ילדים.
ליוסי שני ילדים נוספים מנישואים קודמים.
יוסי רווה (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, על עוצבת עמוד האש ועל חטיבה 188.
רווה התגייס לצה"ל ב-1971 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון.
הוא שירת כקצין בחטיבה 7. במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין אג"ם אוגדה 36. לאחר מכן סיים קורס מפקדי גדודים, פיקד על גדוד שריון ועל מגמת שריון בקורס מפקדי פלוגות.
ב-1987 מונה לקצין אג"ם של מפקדת חילות השדה ובתחילת 1989 למפקד חטיבה 188.
ב-1991 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה 560 בפיקוד הדרום תפקיד בו שירת עד 1993. בהמשך שירת כסגן ראש אגף התכנון, היה חבר מטעם צה"ל בוועדת הליווי לתוכנית "ישראל 2020 צה"ל)", תוכנית אב לישראל בשנות האלפיים.
ב-1996 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
שימש כסגן מפקד גיס 441. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שירת כנספח צבאי בסינגפור.
יוסי שביט (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
יוסי שביט נולד בחיפה ובגיל צעיר עבר לחיות עם משפחתו ביפו ואחר כך לרמת גן, ניו יורק ותל אביב.
הוא היה חבר בגרעין "עלומים" של הנוער העובד והלומד ועשה את שירותו הצבאי בנח"ל ובנח"ל המוצנח.
במילואים שירת בתחילה בצנחנים ואחר כך בתפקידי מחקר.
הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1975) ובעל תואר שני (בדמוגרפיה) ותואר שלישי (בסוציולוגיה) מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (1983).
שביט זכה במלגת אלון בשנת 1984. הוא החל את דרכו כמרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, בה הגיע עד לדרגת פרופסור חבר (1993), זכה במלגת ספנסר לפוסט-דוקטורט מטעם האקדמיה האמריקאית הלאומית לחינוך (1991-1990).
כיהן כפרופסור מן המניין במכון האירופאי האוניברסיטאי (European University Institute) בפירנצה (1996-95) ואף עמד בו בראש המחלקה למדעי החברה והמדינה.
ב-1996 הצטרף לחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו בשנים 2001–2004. הוא עמד בראש מכון דוד הורוביץ ובראש מכון ב.י.
הוא הוזמן להרצות באוניברסיטאות שונות כולל כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1989-90, 1993).
מאז שנת 2008 הוא מופקד הקתדרה לריבוד חברתי ואי-שוויון ע"ש זלמן וסימה ויינברג.
ב-2012 נכלל ברשימת המרצים המצטיינים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2012–2014 שימש כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית, ומאז 2008 הוא עומד בראש צוות מדיניות החינוך במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
הוא עמית אגודת המחקר לסוציולוגיה Sociological Research Association (SRA) ובשנים 1998–2002 שימש מזכיר ועדת המחקר הבינלאומית לריבוד חברתי (RC28).
עד שנת 2016 שביט שימש כיו"ר הוועד המנהל של עמותת אלין בית נועם המפעילה מערך מגוון של פרויקטים לסיוע בשיפור איכות חייהם של אנשים עם מוגבלות.
כיום הוא חבר הוועד המנהל.
הוא נשוי לגאולה (למשפחת לוי) שביט ולהם שלושה בנים.
תחומי המחקר וההוראה העיקריים שלו הם תהליכי ריבוד חברתי והשכלתי, מדיניות חינוכית, ריבוד תעסוקתי, יחסי יהודים-ערבים בישראל ושוקי נישואים.
להלן תיאור של מחקריו העיקריים:
בישראל, כמו בארצות רבות אחרות, נהוגה הפרדה ברמת התיכון בין מסלולים עיוניים למסלולים מקצועיים.
המסלולים העיוניים מיועדים בדרך כלל לתלמידים ותלמידות בעלות יכולת לימודית גבוהה יחסית ומייעדים אותם להמשך לימודים בהשכלה הגבוהה.
לעומתם, המסלולים המקצועיים נועדות ללמד את התלמידים החלשים יחסית מקצוע שיאפשר להם להשתלב בשוק העבודה ללא הכשרה נוספת.
המצדדים בפיתוחו של החינוך המקצועי טוענים שהוא מספק למשק כוח אדם מיומן החיוני לפיתוח כלכלי.