tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן במדינות בהם אמנות מאושרות על ידי הרשות המבצעת ולא המחוקקת חוקי המדינה יגברו על החוק הבין-לאומי.
רק במדינות בהם אמנות מאושרות על ידי הרשות המחוקקת וכך תהליך האישור הקנה להם תוקף של חוק או שקיימת הוראה בחוק המדינתי המקנה תוקף להוראות הדין הבין-לאומי יהיה תוקף חוקי פנימי למשפט הבין-לאומי.
לעומת זאת הגישה המוניסטית רואה במשפט הבין-לאומי והמשפט המדינתי מערכת אחת שבה המשפט המדינתי כפוף למשפט הבין-לאומי.
זאת כיוון שהמשפט הבין-לאומי הוא הבסיס לקיום של המדינה הריבונית ולכן המדינה שואבת גם את סמכותה הפנימית מהמשפט הבין-לאומי.
לפי גישה יגבר החוק הבין-לאומי על החוק המדינתי במקרה של סתירה.
רע"א 1239/19 יואל שאול נ' חברת ניידלי תקשורת בע"מ הוא פסק דין של בית המשפט העליון מ-8 בינואר 2020, בו נקבע שפעולת ה"שיתוף" ברשתות חברתיות מהווה "פרסום" כמשמעו בסעיף 2 בחוק איסור לשון הרע, ולכן עשויה להקים עילת תביעה נגד משתמש המשתף תוכן עוולתי.
בית המשפט הבחין בין פעולת שיתוף לבין פעולת חיבוב ("לייק").
חוק איסור לשון הרע, תשכ"ה-1965 עוסק בהגנת כבודו של אדם ושמו הטוב באמצעות הטלת איסור על פרסום ביטויים העלולים להשפיל אדם ולבזות אותו.
החוק קובע כי פרסום לשון הרע עלול להוות עוולה אזרחית בנזיקין ואף עלול להתגבש לכדי עבירה פלילית.
דיני לשון הרע עורכים איזון בין חופש הביטוי והעיתונות מצד אחד, לבין הזכות לכבוד ולשם טוב מהצד האחר.
חוק איסור לשון הרע נחקק בישראל בתקופה שבהם תקשורת ההמונים הייתה בעיקר בכתובים.
חלק גדול מאמצעי התקשורת השכיחים ביותר כיום, ובראש ובראשונה האינטרנט, כלל לא היו קיימים.
פסק הדין משקף את האתגר בהחלתו של החוק נוכח ההתפתחויות הטכנולוגיות.
מוציאה לאור של עיתון שבועי בשם "המקומון רמת-גן גבעתיים" הגישה תביעה נגד בני זוג תושבי העיר גבעתיים.
בתביעה נטען כי המערערים פרסמו בפייסבוק פרסומים המכפישים את המקומון ועולים כדי הוצאת לשון הרע, זאת על ידי פעולת חיבוב ופעולת שיתוף.
השאלה המשפטית שעמדה בפני בית המשפט היא האם פעולות ה"שיתוף" (Share) וה"לייק" (Like) ברשתות החברתיות יכולות להוות הוצאת לשון הרע העולה כ"פרסום" במובנו בסעיף 2 לחוק איסור לשון הרע, התשכ"ה-1965.
פסק הדין, מפי השופטת דפנה ברק-ארז, פותח בכך שחוק איסור לשון הרע חל גם על פרסומים ברשת האינטרנט.
אמנם החוק נחקק לפני למעלה מיובל שנים, מבלי שהמורכבויות של עידן הניו-מדיה היו נגד עיניו של המחוקק, כבר נפסק שבהיעדר עדכון ראוי של דיני לשון הרע, יש להחיל אותם על פרסומים ברשת בשינויים המחויבים, ולא להניח קיומה של לקונה.
החלה זו צריכה להתחשב במאפיינים של האינטרנט.
הרשתות החברתיות הפכו להיות "כיכר העיר", זירה מרכזית להחלפת מידע ודעות.
לדברי בית המשפט, יש לנקוט משנה זהירות ולהימנע מפרשנות שתייצר אפקט מצנן המרתיע מפני התבטאות לגיטימית וחופשית.
ההגדרה של המונח "פרסום" בחוק היא רחבה וטומנת בחובה התייחסות לפרסום שנעשה בדרכים רבות – החל בדרכים מסורתיות, של פרסום בעל פה, בכתב או בדפוס, דרך אמצעים מופשטים יותר של ציור, תנועה וצליל וכלה ב"כל אמצעי אחר".
אין ספק כי פעולה ישירה של כתיבת "סטטוס" או "פוסט" ברשת החברתית היא אכן "פרסום" כמובנו בחוק אשר עשויה להקים עילה לתביעה ככל שיש בפרסום לשון הרע.
השאלה מתחדדת כשמדובר בפעולות שאינן יוצרות מסר חדש ועצמאי, ועיקר מטרתן היא להתייחס לתוכן שפורסם על ידי משתמש אחר ברשת או להדהד אותו.
השופטת ברק-ארז הבחינה לעניין זה בין פעולת השיתוף (Share) לבין סימון הלייק (Like) בפייסבוק וקבעה כי רק הראשונה מהווה פרסום כמובנו בחוק.
השיתוף יוצר מעין "עותק" של הפרסום העוולתי, שיוצג לחבריו של המשתמש המשתף.
מדובר אפוא בחזרה על פרסום החושפת אותו למשתמשים נוספים.
פעולה של "שיתוף" (Share) עשויה להקנות לפרסום מסוים תפוצה נרחבת ותהודה רבה ובכך לתרום להפיכתו ל"ויראלי".
מנגד, קשה לראות בסימון "לייק" יצירת "עותק" של הדברים וחזרה עליהם.
השופטת ברק-ארז התייחס לחששות שההכרה בפעולת השיתוף כפרסום תעודד תביעות בררניות, נגד משתפים נטולי אמצעים במקום נגד המפרסמים המקוריים, ותביעות השתקה בגין התבטאויות לגיטימיות.
היא אף התייחסה לחשש מפני הצפת בתי המשפט.
לדברי ברק-ארז, המענה לחששות אלו מצוי במנגנונים "מאזנים" המובנים בתוך חוק איסור לשון הרע, דהיינו ההגנות וההקלות הקבועות בו, שנועדו למנוע שימוש לרעה בהליכי משפט.
לדברי ברק-ארז, ההסדרים בחוק עוצבו במטרה לאזן בין חופש הביטוי מחד גיסא לבין זכותו של אדם לשם טוב מאידך גיסא.
הטלת אחריות בנזיקין על אדם שבוחר ביודעין לשתף במידע דיבתי, לצד הפעלת ההגנות וההקלות הקבועות בחוק כמו גם החלת כלים דיוניים שעניינם איסור על שימוש לרעה בהליכי משפט, היא איזון נכון.
לעומת זאת, קביעה לפיה גם פעולה המתמצית בהבעת רגש בלבד (חיבוב) כלפי ביטוי תיחשב כפרסום תחת החוק תחרוג מגדרו של איזון זה ועלולה להוביל לאפקט מצנן משמעותי ובלתי רצוי על השיח החופשי ברשתות החברתיות.
מודל האחריות השיורית – ככלל, כאשר אפשר לזהות את המפרסם, אחריות בלעדית והיא מאיינת את תביעת המשתף שמוציא את המסר מהקשר בדרגה נמוכה.
אולם, כאשר אי אפשר לזהות את המפרסם, יהיה אפשר לתבוע את המשתף שהסתמך על מסר שמקורו אינו ברור.
בעוד השופטת ברק-ארז עמדה במיוחד על ההגנה על חופש הביטוי, השופטת וילנר הוסיפה שיש חשיבות מיוחדת להגנה על שמו הטוב של האדם במסגרת פרסומים ברשתות החברתיות, אשר לא נופלת מחשיבות ההגנה על חושב הביטוי בזירה המקוונת.
היא ציינה שהכפשת שמו של אדם ברשתות החברתית טומנת בחובה פוטנציאל נזק בעל מאפיינים ייחודיים שלעיתים הם חמורים יותר מהמאפיינים של נזקי פרסום לשון הרע באמצעים מסורתיים.
לדבריה, במקרים המתאימים יהיה מקום להביא בחשבון במסגרת הפעלתם של המנגנונים הרלוונטיים שציינה השופטת ברק-ארז גם את השלכותיו הייחודיות של פרסום ברשתות החברתיות בכל הנוגע לפגיעה בזכות לשם טוב.
השופט מנחם מזוז הסכים עם חוות דעתה של השופטת ברק-ארז ועם הערותיה המשלימות של השופטת וילנר.
בית המשפט פסק שיש לראות ששיתוף ברשתות חברתיות מהווה "פרסום" כמשמעו בסעיף 2 בחוק איסור לשון הרע.
כן נקבעה שורה של מנגנונים שנועדו להגן על חופש הביטוי ברשתות החברתיות מפני הגבלות הנובעות מהכרה זו.
בית המשפט קרא לעדכונו של חוק איסור לשון הרע באופן שיביא בחשבון את ההתפתחות הטכנולוגית.
פסק הדין צוטט בעשרות פסקי דין של בתי המשפט המחוזיים והשלום למשל, חמדני נ' כהן, זבולוני נ' אסרף, ועוד.
התקשורת עסקה בעיקר באזהרת המשתמשים מפני חשיפה לתביעה בגין לשון הרע.
מיכל לביא הציעה אלטרנטיבה למשטר גורף של פטור או אחריות המתחשב בהקשר שההפצה יוצרת, בוהקשר של המסר, במקור המסר, בקהל היעד ובדינמיקות שייווצר, אשר יכולים להשפיע על המשקל שייחסו למסר ועל הסיכוי שישתפו אותו הלאה יותר מאשר המסר עצמו.
לביא הציעה את מודל האחריות השיורית .
לפי מודל זה, כאשר אפשר לזהות את המפרסם, אחריות בלעדית והיא מאיינת את תביעת המשתף שמוציא את המסר מהקשר בדרגה נמוכה.
אולם, כאשר אי אפשר לזהות את המפרסם, יהיה אפשר לתבוע את המשתף שהסתמך על מסר שמקורו אינו ברור.היא הציעה גם חריגים למודל האחריות השיורית.
ע"א 294/91 חברה קדישא גחש"א "קהילת ירושלים" נ' ליונל אריה קסטנבאום הוא פסק דין של בית המשפט העליון משנת 1992 העוסק בהחלת המשפט החוקתי על גופים פרטיים.
נפסק ברוב דעות כי חוק החוזים האחידים אינו מוגבל לחוזים מסחריים בלבד אלא חל על כלל החוזים האחידים המקיימים הגדרות של "ספק" ו"לקוח" בחוק.
משניתן פסק דין זה, מושגים של תום לב, הגינות, תקנת הציבור המהווים זכויות אדם נכנסו גם לחוזים הנעשים במגזר הפרטי.
למצוות קבורת המת ביהדות אזכורים רבים במקרא ובתלמוד.
עם כל החשיבות לקבורת המת, לא הוקם גוף רשמי האמון על הטיפול במתי ישראל עד לתקופת המהר"ל מפראג.
המהר"ל זיהה את הצורך בגוף שכזה ולכן ייסד את ה"חברה קדישא", גוף שתפקידו לקבור את מתי ישראל ולטפל בכל העניינים הדתיים והלוגיסטיים הקשורים בקבורה.
בשנת 1936 נוסדה בירושלים חברה קדישא "קהילת ירושלים" בחסות כנסת ישראל במטרה לטפל בצרכי הקבורה של כלל היהודים בארץ ישראל, דתיים וחילונים כאחד.
עדות לזיקתה של החברה קדישא ליהדות האורתודוקסית ולמסורת היהודית ניתן למצוא במייסדה המהר"ל מפראג וכן בעובדה שאת החברה קדישא מנהלים יהודים אורתודוקסים.
לאור כל זאת ניתן להבין את החשיבות הרבה שמיחסים אנשי החברה קדישא לקבורה לפי תנאי המסורת היהודית אשר מהווים את לב ליבה של החברה קדישא.
מי שמסדיר את פעולותיה של החברה קדישא הוא המשרד לשירותי דת וכיום בישראל הקבורה נעשית ברובה באופן דתי ולא אזרחי.
חופש החוזים הוא אחד מעקרונות הבסיסיים והחשובים בדיני חוזים והוא מתאפיין בשני דברים:
חופש ההתקשרות: היכולת לשני צדדים להתקשר בחוזה כלשהו מבלי התערבות של צד שלישי.
חופש העיצוב: לצדדים בחוזה נתון החופש לקבוע את תוכנו של החוזה.
חופש החוזים שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 וזאת משום שהשלטון תמך בתפיסה הליברלית השואפת לאפשר לכל אדם לעצב את חייו כרצונו, הולך ומצטמצם עקב ההגבלות שבחקיקה שבאו למנוע עושק של צד חזק כלפי צד חלש בחוזה.
עובדות המקרה – מר קסטנבאום פנה לחברה קדישא על מנת להסדיר את ענייני הלוויה והקבורה של אשתו המנוחה.
מאחר שאשתו נולדה בארצות הברית וגרה שם במשך מרבית חייה ביקש קסטנבאום מהחברה קדישא לרשום את שמה ותאריך לידתה בלועזית.
זאת על אף שחתם על הטופס 'רישום הזמנה' הקובע כי הכיתוב על המצבה יעשה רק באותיות עבריות.
חברה קדישא סירבה לבקשתו מטעמים הלכתיים ולאומיים.
בעקבות כך פנה קסטנבאום לבית המשפט המחוזי בתביעה למתן סעד הצהרתי ובו הוא יורה לחברה קדישא לאפשר לו להוסיף על המצבה של אשתו באותיות לועזיות את שמה ותאריך לידתה ופטירתה.
בית המשפט המחוזי קיבל את התביעה בנימוק שהתנאי המגביל את הכיתוב על המצבה רק לאותיות עבריות הוא תנאי מקפח בחוזה אחיד ודינו להתבטל.
חברה קדישא ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון.
השאלה המשפטית – האם חל הדין המנהלי על גופים פרטיים שהם צדדים לחוזה?
כלומר, בענייננו האם חל הדין המנהלי על היחסים שבין הצדדים, ומשפיע על תוכנו של החוזה?
החלטת בית המשפט – מאחר שהחברה קדישא נחשבת לגוף דו-מהותי, חלים עליה עקרונות של הגינות, תום לב ותקנת הציבור מהמשפט הציבורי והיא מחויבת להם.
התנאי שלא לכתוב על המצבה בשום שפה מלבד השפה העברית הוא תנאי מקפח בחוזה אחיד ודינו להתבטל.
על כן דין הערעור להידחות.
הנשיא מאיר שמגר – המצבה אינה מבנה ציבורי אלא היא סימן המקשר בין החיים הבאים לפקוד אותה לבין הנפטר שעם זכרו הם רוצים להתייחד.
החופש לתת ביטוי לרצונות המבקשים הוא גדול, אך אין לאדם לראות בכך חופש לעשות כאוות נפשו במצבה ונדרש פיקוח בכדי לשמור על כבודם וזכויותיהם של שאר המבקרים הפוקדים את בית העלמין.
מכאן עולה השאלה, האם בקשת המשיב קיצונית וחריגה מעצם מהותה עד שיש בה בכדי לפגוע ברגשותיהם של אחרים?
לכן כששאיפה זו מתנגשת עם זכויות הפרט שאינן פוגעות ברגשות הציבור זכות הפרט גוברת.
באשר לטענת המערערת כי מדובר בהסכם חוזי במישור הפרטי שבו המשיב התקשר מרצונו ואין לכפות עליה ויתור על תנאי חוזי משיב הנשיא שמגר, שראשית אין לראות את המערערת כצד רגיל לחוזה שבחר להתקשר בו מרצונו מכיוון שבתחום הקבורה אין למשיב חלופה אחרת מלבד חברה קדישא.
שנית, חופש הבחירה בין המתקשר בחוזה עם חברה קדישא לבין ספק ולקוח שונה ושלישית, התפקיד שמבצעת החברה קדישא הוא בעיקר ציבורי הן מהבחינה הפורמלית והן מהבחינה המהותית כמו שמופיע בחוק שירותי הדת היהודיים, תשל"א-1971.
המשנה לנשיא מנחם אלון – חברה קדישא נתפסת כגוף דו-מהותי.
הדינים שחלים עליה הם כללי המשפט הפרטי ונורמות מהמשפט הציבורי.
והן יופעלו תוך התחשבות באופיו המיוחד של הגוף.
בהחלת כללי המשפט הפרטי יבאו לידי ביטוי עקרונות יסוד כגון תום לב, זהירות ויושר.
בהחלת כללי המשפט הציבורי שעה שהיא פועלת במשפט הפרטי יש להחיל את המשפט המנהלי על כלל היקפו כגון עקרונות של הגינות, שוויון, סבירות, יושר ותום לב.
מכוח זה השאלה הנשאלת בעניינינו היא: האם יש בהחלטה שקיבלה החברה קדישא בדבר כיתוב עברי בלעדי על המצבות בבית הקברות יש משום פגיעה באחת מהנורמות של המשפט המנהלי?
לשאלה זו משיב המשנה לנשיא אלון שהחברה קדישא במשך למעלה מיובל שנים הצליחה להשיג קונצנזוס בין דתיים לחילוניים בעניין הכיתוב העברי על גבי המצבות ולטענתה השגת מכנה משותף זה הוא ערך עליון המחייב אותה כלפי כלל הציבור ומחייב אותה לפעול על פי נורמה זו.
עוד מתייחס הוא לעניין הסובלנות שצריך לנהוג כלפי הפרט ושואל מה לגבי שאר הקבורים שם וכיצד אנו מתנהגים בסובלנות כלפי רצונם בכיתוב עברי בלבד.
עוד מתייחס הוא לטענה שלא הייתה למשיב חלופה סבירה אחרת מלבד חברה קדישא.
ואומר שטענה זו אינה נכונה שהרי מלבד אותה חברה קדישא קימות עוד תשע חברות קדישא הפועלות בירושלים, וארבע מהן אף מאפשרות כיתוב בלועזית ויכול היה לפנות אליהן.
בא כוחו של המשיב מכיר בטענה זו אך מבסס את טענתו בכך שאותן חברות קדישא פועלות בשטחים אחרים וכאמור אשת הנפטר רוצה להיקבר עם שאר חבריה מהאוניברסיטה העברית שקבורים שם.
טיעון זה סביר הוא בשעה שהמשיב יקבל על עצמו את תנאיה של החברה קדישא כמו שעשו חבריה ללא יוצא מן הכלל.
לסיכום דבריו בעניין בחינת הנורמות הציבוריות המשנה למשיא אלון אמר שאין פגיעה באחת מהנורמות הציבוריות וגם כשבוחנים את האיזון בעניין הסובלנות בין הפרט לרוב במקרה זה, מן הראוי שהמיעוט יטה אל מול הרוב ולא להפך.
לטענות בדבר דיני החוזים משיב המשנה לנשיא אלון כי התקנה של המערערת בדבר כיתוב עברי בלעדי על המצבה שבחלקות הקבורה שבפיקוחה טובה ונכונה היא לפי נורמות המשפט הציבורי, והתנאי האמור שריר ותקף הוא גם לפי דיני החוזים שבמשפט הפרטי, הכול כמתחייב מאופייה הדו-מהותי של המערערת.
השופט אהרן ברק – תומך במסקנתו של הנשיא שמגר אך מגיע אליה בדרך אחרת.
לשיטתו, רשות ציבורית צריכה לאזן בין ערכים והפתרון בהתנגשות בין ערכים צריך להיות העמדה של העקרונות זה לצד זה תוך מתן משקל ראוי לכל אחד מהם בנקודת החיכוך ומי שבסופו של דבר נסיבותיו גוברות יקבע.
בענייננו, הבלעדיות על השפה העברית בבית העלמין שהחברה קדישא מבקשת לשמור לעצמה מהווה פגיעה קשה בזכות יסוד כבוד האדם, מאחר ששלילת זכותו של אדם לרשום בשפה המוכרת לו לצד השפה העברית והטלת חובה לרשום רק בשפה העברית היא פגיעה קשה בזכות יסוד זו.
עוד לשיטתו, רשות ציבורית לא יכולה לפגוע פגיעה ממשית וקשה בכבודו של אדם על מנת לקדם את ערכיה.
בהתנגשות בין שני ערכים אלו כבוד האדם וקדושת השפה העברית כבוד האדם ידו על העליונה.
באשר לחוזה שנכרת בין המערערת למשיב הרי שמדובר בחוזה אחיד והתנאי על כיתוב בלשון עברי בלבד על המצבה מהווה תנאי מקפח.
בעקבות פסק דין זה הובאה לידיה של הכנסת הצעת חוק בשם חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ"ו-1996, מטעם מפלגת מרצ.
הצעה זו נועדה לאפשר לכל אדם קבורה שתתאים להשקפתו ואמונתו.
עד אז ענייני הקבורה היו תחת משרד הדתות שהכיר רק בבתי קברות דתיים.
משאושר חוק זה בשנת 1996 קיימת לאדם זכות להיקבר בבית עלמין אזרחי על פי רצונו, הקבורה תיערך תוך שמירה על כבוד המת ובמקום הנקבע כבית עלמין אזרחי חלופי עלי ידי שר הדתות וכן בבית עלמין קיים שהוקצה לו מקום לקבורה אזרחית.
פסק דין שעשה שימוש בהלכת קסטנבאום היה ע"א 6024/97 פרדריקה שביט נ' חברה קדישא גחש"א ראשון לציון.
לאחר חקיקתו של חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית הגיע לבית המשפט המחוזי סכסוך בין גברת שביט שבקשה לרשום על מצבתה של אמה את שמה באותיות לועזיות לבין חברה קדישא ראשון לציון שסירבה.
שביט טענה להלכת קסטנבאום ומנגד החברה קדישא הסתמכה בסירובה על החלטתו של רבה הראשי.
בית המשפט המחוזי פסק כי קיים לשביט 'סעד חלופי' והוא החוק לקבורה אזרחית חלופית ומשום כך הלכת קסטנבאום בטלה.
שביט ערערה לבית המשפט העליון וזה פסק כי קיומו של 'סעד חלופי' מחייב שני תנאים.
והשני כי יהיה סעד זמני יעיל שניתן להידרש לו.
בעניינו לא עומדת למערערת שום סעד שכן אין בפועל קבורה חלופית לפי חוק.
ומשום כך בית המשפט העליון פסק כי הלכת קסטנבאום עומדת על כנה ולכן דין הערעור להתקבל.
הלכת קסטנבאום ידועה כהלכה שבה פיתח הנשיא ברק את דוקטרינת זכויות האדם במשפט הפרטי ולפיה זכויות אדם חלות באופן עקיף במשפט הפרטי דרך 'צינור ההזרמה' של מושגי השסתום במשפט כגון רשלנות, הפרת חובה חקוקה, תום לב ותקנת הציבור.
עד אז מושגים אלו היו שייכים למשפט הציבורי ובעקבות פסק דין זה וההלכה שנקבע בו הצליח הנשיא ברק להחיל דוקטרינות אלו גם במשפט הפרטי.
במאמר "תחולת המשפט המנהלי על גופים פרטיים" מתייחס איל בנבנישתי לשלושה פסקי דין עיקריים.
לאור כל זה טוען כותב המאמר כי רצוי להחיל את הוראות הדין המנהלי ולכל הפחות את עקרונות היסוד שלו על גופים פרטים.
פיליפו אנטוני פסקואלה דה פאולי (בקורסיקאית: Filippu Antonio Pasqual e de' Paoli, בצרפתית: Philippe-Antoine-Pascal Paoli; 6 באפריל 1725 – 5 בפברואר 1807) היה פטריוט, מדינאי, ומנהיג צבאי קורסיקאי, שעמד בחזית תנועת ההתנגדות נגד השלטון הגנואזי, ומאוחר יותר בשלטון הצרפתי על האי.
הוא הפך לנשיא המועצה המבצעת של הדיאט הכללי של תושבי קורסיקה, וכתב את חוקת המדינה.
הרפובליקה הקורסיקנית (1755–1769) הייתה דמוקרטיה ייצוגית שטענה כי לדיאט הנבחר של נציגי קורסיקה אין אדון בראשה.
פאולי החזיק בתפקידו על ידי בחירות ולא על ידי מינוי.
זה הפך אותו גם למפקד העליון של הכוחות החמושים, וגם לשופט העליון.
ממשלתו של פאולי טענה לסמכות שיפוט זהה כמו לרפובליקה של ג'נובה.
במונחי הפעלת כוח דה פקטו, הגנואזים החזיקו בערי החוף, והרפובליקה של קורסיקה שלטה בשאר האי מקורטה, בירתה.
לאחר הכיבוש הצרפתי של קורסיקה ב-1768, פאולי פיקח על המחתרת הקורסיקאית.
לאחר תבוסת הכוחות הקורסיקאיים בקרב פונטה נובו, הוא הוגלה לבריטניה, שם היה אדם מפורסם.
הוא חזר לקורסיקה לאחר המהפכה הצרפתית, שבה תמך תחילה.
אחרי כן התנתק מהמהפכנים, ועזר ליצור את הממלכה האנגלו-קורסיקאית, ששרדה בין השנים 1794 ל־1796. לאחר שהאי נכבש מחדש על ידי צרפת, גלה שוב לבריטניה, ושם מת ב-1807.
פאולי היה דמות להערצה לנפוליאון בונפרטה בצעירותו, שהיה קורסיקאי בעצמו.
משפחת בונפרטה סייעה לפאולי במהלך הפלישה הצרפתית, אך סירבה לצאת לגלות יחד איתו, ונשבעה אמונים למלך לואי החמישה-עשר.
פאולי ראה במשפחת בונפרטה משתפי פעולה, ועם חזרתו לשלטון ניסה למנוע מנפוליאון לחזור למשמר הלאומי, ובמאי 1793 אף דאג שיעצרו את נפוליאון בדרך לעבודתו (אף על פי ששוחרר מעט לאחר מכן) ושיבזזו את ביתו, והוציא את משפחת בונפרטה מחוץ לחוק באופן רשמי באמצעות הפרלמנט הקורסיקאי.
אירועים אלו ונוספים גרמו למעברו של נפוליאון מהלאומיות הקורסיקאית לצרפתית.
נפוליאון מעולם לא התגבר לגמרי על חיבתו לפאולי, וחי עם רגשות מעורבים כלפיו לשארית חייו.
פאולי נולד בכפר הקטן סטרסה, קומונת מורוסליה, חלק מהקהילה העתיקה של רוסטינו, קורסיקה עילית, קורסיקה.
הוא היה בנו השני של הרופא והפטריוט ג'יאסינטו פאולי, שהפך לאחד משלושת "גנרלי העם" בתנועה הלאומנית הקורסיקאית שמרדה בשלטון הרפובליקה של ג'נובה, שבאותה תקופה הם ראו בה מושחתת ורודנית.
לפני אותה מאה קיבלו הקורסיקאים פחות או יותר את השלטון הגנואני.
ב-1729, שנת המרד הראשון, נחשבו הג'נובים כמי שנכשלו במשימת השלטון שלהם.
הבעיות העיקריות היו שיעור הרציחות הגבוה בגלל מנהג הנקמה, הפשיטות על כפרי החוף על ידי הפיראטים הברברים, מיסים מדכאים ושפל כלכלי.
במרד של 1729, שאירע עקב מס חדש, הג'נובים נסו למצודותיהם ונשלחו להתערבויות זרות: תחילה מהסבבורג האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן מאויביהם במלחמת הירושה האוסטרית, ממלכת צרפת.
לאחר שהובסו על ידי הכוחות המקצועיים, ויתרו הקורסיקאים על האלימות, אך שמרו על ארגונם.
לאחר שנכנע לצרפתים ב-1739, ג'יאסינטו פאולי יצא לגלות בנאפולי עם בנו בן ה-14, פסקואלה.
אחיו הגדול, קלמנטה, נשאר בבית כאיש קשר עם הדיאט המהפכנית (או אספת העם).
קורסיקה הוסחה לאחר מכן על ידי מלחמת הירושה האוסטרית שהוזכרה לעיל, במהלכה כוחות של מספר מדינות כבשו באופן זמני את ערי קורסיקה.ג'יאסינטו הבין שיש לו בן מוכשר, ולא חסך מאמץ או הוצאה בחינוך שלו, שהיה בעיקר חינוך קלאסי.
מסופר שפאולי שמע פעם איש זקן בכביש מדקלם את ורגיליוס, ניגש מאחוריו, מחא לו כפיים על גבו והמשיך לדקלם בנקודה שבה הפסיק השני.ב-1741 הצטרף פסקואלה לגדוד הקורסיקאי של הצבא הנפוליטני המלכותי ושירת בקלבריה תחת אביו.
קורסיקאים שהוגלו לאיטליה חיפשו סיוע למהפכה, כולל גנרל מיומן.
ב-1736 הם גילו את תיאודור פון נויהוף, שכיר חרב שהיו מוכנים להמליכו למלך, אך הוא כשל, וב-1754 הושם בכלא בעלי חוב בלונדון.
פסקואלה הצעיר עורר עניין כאשר התנגד לתוכנית לבקש מאבירי מלטה לקחת את הפיקוד, הוא הגה תוכנית לממשלה קורסיקאית.
אותה שנה החליט ג'יאסינטו כי פסקואלה מוכן להחליף את תיאודור, וכתב לווינסנט והמליץ לקיים בחירות כלליות.
הבחירות העממיות שהכריז וינסנט בקאצ'יה הפכו את פסקואלה לגנרל העליון של קורסיקה, למפקד כל ההתנגדות.
קורסיקה באותה תקופה הייתה עדיין תחת השפעת מעמדים, וכתוצאה מכך רק בני המעמד הגבוה הצביעו בבחירות.
תושבי השפלה ערכו כעת בחירות משלהם ובחרו במריו מאטרה כמפקד, שתקף מיד את תומכיו של פאולי.
יתר על כן, מאטרה קרא לג'נובים לעזרה, וגרר את פאולי לעימות איתם.
מאטרה נהרג זמן קצר לאחר מכן בקרב ותמיכתו בקרב הקורסיקאים קרסה.
משימתו הבאה של פאולי הייתה לכלוא את הג'נובים במצודות שלהם.
השנייה שלו היה לנסח חוקה, שכאשר אושרה על ידי האוכלוסייה ב-1755, הקימה רפובליקה חדשה, דמוקרטיה ייצוגית.
הבחירות הראשונות שלה הפכו את פאולי לנשיא, והחליפו את תפקידו הקודם.
בנובמבר 1755 אישרו תושבי קורסיקה חוקה שהכריזה על קורסיקה כמדינה ריבונית, עצמאית מהרפובליקה של ג'נובה.
זו הייתה החוקה הראשונה שנכתבה על פי עקרונות הנאורות.
ראש המדינה החדש, שנקרא הגנרל, פאולי, נבחר על פני המועמד היריב עמנואל מאטרה על ידי נציגי הפיווי (68 יחידות מנהליות עתיקות, כל אחת מקבצת כמה קהילות), אם כי רק 16 מתוך 68 היו מיוצגות.הנשיא ומחבר החוקה העסיק את עצמו בבניית מדינה מודרנית.
לדוגמה, הוא ייסד אוניברסיטה בקורטה.
לאחר שראתה שהם איבדו למעשה את השליטה בקורסיקה, הגיבה גנואה בוויתור על קורסיקה לצרפתים בחוזה ורסאי במאי 1768, מכיוון שזו הייתה הדרך היחידה להחזיר לצרפת את החובות שצברה להגנת האי.בספטמבר 1768 המשיכה צרפת בכיבוש האי.
פאולי נלחם לחימת גרילה מההרים, אך ב-1769 הוא הובס בקרב פונטה נובו על ידי כוחות חזקים בהרבה ומצא מקלט באנגליה.
קורסיקה הפכה רשמית לפרובינציה צרפתית בשנת 1789.
בלונדון, פאולי משך את תשומת הלב של החוג הג'ונסוני כמעט מיד, שאישיותו הרחבה הפכה אותו למתאים באופן טבעי.עד שפאולי נכנס לזירה, הוא לבש בחלקו צורה של חבר מועדון של גברים מצליחים בעיקר בעלי חשיבה ליברלית.
התנהגות כזו שבה פאולי הראה את מעילו המנוקב בכדורים לכל המבקרים ואז דרש תשר על התצפית שעשעו את הקבוצה, שהחלה כשחבריה החלו את הקריירה שלהם, ולפי הכרוניקן שלה ג'יימס בוסוול היו בעצמם נזקקים.
זיכרונותיו של פאולי תועדו על ידי בוסוול בספרו "תיאור קורסיקה".
לאחר סדרת ראיונות עם המלך ג'ורג' השלישי, פאולי קיבל פנסיה מהכתר מתוך הבנה שאם אי פעם יחזור לקורסיקה בעמדת סמכות, הוא יתמוך באינטרסים הבריטיים נגד הצרפתים.
עם זאת, זה לא היה הסדר ציני.
פאולי הפך לפרו-בריטי והייתה לו חיבה אמיתית לידידיו החדשים, כולל המלך, נטייה שהובילה אותו במהפכה הצרפתית למחנה המלוכני.
ההסדר גם לא היה הסכם מכל סוג שהוא, שכן באותה תקופה לא לפאולי ולא למלך ג'ורג' השלישי היה מושג על הנסיבות העתידיות.
בזמן המהפכה הצרפתית הפך שמו של פאולי לאליל של חירות ודמוקרטיה.
ב-1790 העבירה האספה הלאומית המהפכנית בפריז צו שצירף את קורסיקה לצרפת, ולמעשה העתיק את העבודה של 1780 אך תחת סמכות חדשה.
הוא העניק חנינה לגולים, ופאולי יצא מיד לקורסיקה.
הוא הגיע בזמן לבחירת פקידי המחלקה באורצה, רץ לנשיאות ונבחר פה אחד.
נפוליאון בונפרטה, מארגן הבחירות ויעקוביני פעיל, לא התמודד באותה תקופה, אך הוא העריץ את פאולי כמו כל אחד אחר.
נפוליאון, בחופשה מגדוד הארטילריה שלו, חזר לגדוד באוקסון, שם עבד על ההיסטוריה של קורסיקה.
הוא כתב לפאולי ושאל את דעתו על חלק ממנו ועל מסמכים היסטוריים.
ההבדלים בין שני האישים התבררו.
פאולי חשב שההיסטוריה חובבנית ונלהבת מדי וסירב לקבל את המסמכים; לנפוליאון בשלב זה לא היה מושג על קשריו המלכותיים של פאולי בבריטניה או על רגשות מתונים, אפילו אוהדים, כלפי המלוכה.
פאולי פרש מהמהפכה הצרפתית בסוגיית הוצאתו להורג של המלך וחלק את גורלו עם המפלגה המלוכנית.
הוא לא פרסם את ההשקפות הללו, אך כאשר הממשלה המהפכנית הורתה לו לכבוש את סרדיניה, הוא מינה את אחיינו לאחראי על המשלחת עם פקודות סודיות להפסיד בעימות.
במקרה זה הוא פעל כסוכן בריטי, שכן לבריטים היה אינטרס בסרדיניה שהם לא יוכלו לרדוף אחריה אם הצרפתים יכבשו אותה.
נפוליאון הבחין במצב בעימות הראשון עם מפקדו וקיבל את הפיקוד בפועל, אך ההתקפה נכשלה והוא בקושי הצליח להימלט.
בזעם, לאחר שהיה תומך ומעריץ נלהב של פאולי, הוא וכל משפחת בונפרטה הוקיעו את פאולי כבוגד לפני הוועידה הלאומית הצרפתית.
צווי מעצר הוצאו ונשלחו לקורסיקה יחד עם כוח שנועד לקחת את המצודות מידי המלוכנים, שהחליף את הג'נובים לאחר מכירת קורסיקה.
שילוב של הפאוליסטים והמלוכנים הביס את משפחת בונפרטה וגירש אותם מהאי.
לאחר מכן כינס פאולי אספה בקורטה ב-1793, כשהוא עצמו כנשיא ופרש רשמית מצרפת.
הוא ביקש את הגנת הממשלה הבריטית, שהייתה אז במלחמה עם צרפת המהפכנית.
ב-1794 שלחו הבריטים צי בפיקודו של אדמירל סמואל הוד.
צי זה נפלט זה עתה מנמל טולון הצרפתי על ידי צבא מהפכני בעקבות תוכניתו של נפוליאון בונפרטה, שבזכותה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
המלוכנים בטולון ביקשו גם הם הגנה בריטית.
נפוליאון נשלח כעת לטפל באיטליה כמפקד הכוחות הצרפתיים שם.
במשך תקופה קצרה הייתה קורסיקה מדינת חסות של המלך ג'ורג' השלישי, בעיקר בזכות מאמצי הצי של הוד (למשל במצור על קאלווי), ושיתוף הפעולה של פאולי.
תקופה זו נודעה בשם "הממלכה האנגלו-קורסיקאית" מכיוון שג'ורג' השלישי התקבל כראש מדינה ריבוני, אך זה לא היה שילוב של קורסיקה באימפריה הבריטית.
היחסים בין ממשלתו של פאולי לבריטים מעולם לא הוגדרו בבירור, וכתוצאה מכך התעוררו שאלות רבות של סמכות.
לבסוף, המלך הזמין את פאולי להתפטר ולחזור לגלות בבריטניה עם פנסיה, וכעת לא הייתה לו ברירה אחרת.
זמן קצר לאחר מכן, הצרפתים כבשו מחדש את האי וכל שאלות הריבונות הקורסיקאית הסתיימו עד המאה ה-20.
פאולי הפליג לאנגליה באוקטובר 1795, שם חי את שנותיו האחרונות.
פסקואלה פאולי נפטר ב-5 בפברואר 1807 ונקבר בכנסיית סנט פנקראס הישנה בלונדון.
שמו רשום על שעון הזיכרון של בורדט-קוטס משנת 1879 בין הקברים החשובים שאבדו.
ב-1889 הובאו עצמותיו לקורסיקה בפריגטה בריטית ונקברו בבית המשפחה תחת אנדרטה בשפה האיטלקית.
פסק דין רדומילסקי נגד פרידמן (ע"א 782/70 שושנה רדומילסקי נ' יצחק פרידמן) הוא פסק דין בו דן בית המשפט העליון בשאלות של תום לב במקרקעין, והשפעתו על הזכויות הקנייניות.
בית המשפט קבע כי זכות הבעלות כשלעצמה אין בה כדי להצדיק עשיית דבר הגורם נזק או אי נוחות לאחר, ובמילים אחרות עיגן את עקרון תום הלב כגובר, בנסיבות מסוימות, על זכויות הקניין.
פסק הדין ניתן בסמוך לאחר חקיקת חוק המקרקעין ובטרם נחקק חוק החוזים (חלק כללי) בו עוגן עקרון תום הלב, והוחל על כלל המשפט האזרחי, אך העקרונות הכלליים שנקבעו בו עדיין תקפים ואושרו בפסיקה מאוחרת, והוא נחשב לאחד מפסקי הדין החשובים בדיני קניין בדין הישראלי.
כן כולל פסק הדין קביעה כי זכות הבעלות כוללת הגנה על הבעלות בחלל הרום שמעל המקרקעין, קביעה שאף היא חלוצית וחשובה, ומהווה הלכה משמעותית בקביעת גבולות הבעלות במקרקעין.
הסכסוך בין הצדדים נסב על דירה בתל אביב בה היה המשיב, פרידמן, דייר מוגן, והמערערת, רדומילסקי, בעלת הדירה.
המשיב הגיע לגיל מבוגר, ובתו עברה לגור איתו.
כפי הנראה חששה המערערת כי לאחר פטירת המשיב, תקום לבתו הזכות, על פי חוקי הדיירות המוגנת, להמשיך ולהחזיק בדירה במעמד של דיירת מוגנת.
המערערת פנתה אל הבת וביקשה כי זו תאשר בכתב כי היא אך 'אורחת' בדירה, אך הבת סירבה.
המשיב קדח חור בקיר החיצוני של הבית, והעביר דרכו כבל המחובר לאנטנה שעל גג הבניין, ועובר מעל החצר השייכת למערערת, וזאת לשם צפייה בטלוויזיה.
המערערת טענה כי בכך הפר המשיב את חוזה השכירות, מה שיכול להקנות לה את הזכות לסלק ידו מן המושכר.
בית משפט השלום דחה טענה זו, וכן טענות נוספות כגון הפרת חוזה השכירות בכך שאיפשר לבת לגור כדיירת משנה.
בית המשפט המחוזי אישר את פסק דינו של בית משפט השלום.
בית המשפט העליון איפשר לערער על פסק הדין, אך קבע כי הערעור ייסוב סביב שאלה אחת - האם בהעברת כבל הטלוויזיה מעל לחצר של המערערת יש הסגת גבול המזכה בצו מניעה להסרתו.
מקרה זה הוא אחד הראשונים שהגיעו להכרעה בבית המשפט העליון לאחר חקיקת חוק המקרקעין, והוא פסק דין חלוצי בניתוח החוק ובפרשנות סעיפיו, ובקביעת ההקשרים המשפטיים בהם ניתן להשתמש בחוק ולפרשו, ביחס לחוקים אחרים.
החוק תחם בבירור את גבולות הבעלות במקרקעין בסעיף 11 לחוק כמשתרעת - "אל עומק הקרקע" ואל "חלל הרום".
כן קבע החוק בסעיף 160 כי סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל שאיפשר פסיקה בעניין על פי הפסיקה האנגלית, לא יחול, ועל בית המשפט היה לפסוק על פי חוק המקרקעין ועל פי סעיפי פקודת הנזיקין.
סעיף 74 לפקודת הנזיקין קובע - "בית המשפט לא יתן ציווי, אם הוא סבור שהפגיעה או הנזק שנגרמו לתובע הם קטנים וניתנים להערכה בכסף ולפיצוי מספיק בתשלום כסף, ומתן ציווי יהיה בו משום התעמרות בנתבע, אך רשאי הוא לפסוק פיצויים."
סעיף 14 לחוק המקרקעין קובע - "בעלות וזכויות אחרות במקרקעין, אין בהן כשלעצמן כדי להצדיק עשיית דבר הגורם נזק או אי נוחות לאחר."
פסק הדין של בית המשפט העליון
השופט יואל זוסמן בדעת הרוב (לדעתו הסכים השופט צבי ברנזון) קבע כי אכן, על פי סעיף 11 לחוק המקרקעין, העברת כבל האנטנה מעל החצר היא פגיעה בבעלותה של המערערת בחלל הרום שמעל לחצר, ומבחינה זו אכן, נפגעה זכות הקניין של המערערת.
ועם זאת, בהסתמך על סעיף 74 לפקודת הנזיקין, לא ייתן בית המשפט צו עשה להסרת הכבל.
הדרישה להסרת הכבל באה רק בשל סירוב בת הדייר לחתום על כך שהיא "אורחת" ולא תדרוש את זכות הדיירות המוגנת לאחר פטירת אביה.
מכיוון שכך יש בכך משום התעמרות, המצדיקה אי מתן צו.
שידורי הטלוויזיה הממלכתיים בישראל החלו אך בשנת 1968, ובא כוח המערערת טען כי צפייה בטלוויזיה אינה חיונית, והצורך במתיחת הכבל אינו מצדיק את הפגיעה בבעלות.
לכך ענה השופט זוסמן כי המדובר בשירות פופולרי שחלק נכבד מן הציבור נהנה ממנו.
בעת שניתן פסק הדין עורר פסק הדין ויכוח בשל כך שלא הגן על זכות הבעלות מול הפרה ברורה, ובשל הדרך בה בחן את גבולות השימוש לרעה בזכות הקניינית..
לאחר שנחקק חוק החוזים, שהחיל את עקרון תום הלב על כלל המשפט האזרחי, הלכו פסקי דין רבים בדרך זו, וקבעו כי זכות הבעלות אינה מוחלטת כי אם יחסית, וכפופה לשימוש בזכות בתום לב..
פסק הדין הוא אף פסק דין חלוצי ומשמעותי בקביעת גבולות הבעלות לעומק האדמה ובחלל הרום, וההלכה שקבע כי הבעלות במקרקעין מקנה לבעלים הגנה מפני שימוש בחלל הרום שמעל למקרקעין נותרה בתוקפה, על אף שינויים טכנולוגיים מאז שניתן פסק הדין כגון שימוש בכטב"מים וברחפנים למטרות שונות, אזרחיות ואחרות.
רע"א 6339/97 רוקר נגד סלומון הוא פסק דין בו דן בית המשפט העליון בשאלות של תום לב במקרקעין, והשפעתו על הזכויות הקנייניות.
בפסק דין זה ניתח בית המשפט העליון לעומק את עקרון תום הלב במשפט האזרחי בכלל, ובדיני הקניין בפרט, והגיע למסקנה כי זכות הקניין היא זכות יחסית שאינה מוחלטת, וכי לעיתים ניתן לפגוע בה מכוח עקרון תום הלב.
עם זאת, המותב נחלק בשאלת היקף הפגיעה,והיקף שיקול הדעת של בית המשפט.
פסק דין זה קיבע את ההלכה כי עקרון תום הלב הוא "העיקרון המלכותי" החל על כל תחומי המשפט האזרחי.
פסק הדין נחשב לאחד החשובים בפסקי הדין העוסקים בקניין בפרט, ובמשפט האזרחי בכלל.
הצדדים הם בעלי דירות בבית משותף בן ארבע דירות.
המבקשים קיבלו היתר בנייה לבנייה ברכוש המשותף של הבית המשותף, שהתקבלה בתנאים מסוימים על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
בין היתר נדרש כי המשיבים יפוצו בכך שייבנו מחסנים שישמשו אותם.
המשיבים פתחו במערכה משפטית לעצירת הבנייה, בטענה שהסכמתם לתוכנית הבנייה נדרשה, וכי הם לא נתנו את הסכמתם.
בסופו של דבר החליט בית המשפט המחוזי בחיפה לצוות על עצירת הבנייה, אך בינתיים כבר הספיקו המבקשים לנצל מצב זמני בו לא היה צו של בית משפט שאסר עליהם את המשך הבנייה, ולהשלים את הבנייה, לסגור חלל בין עמודים בקומת הקרקע ולבנות מחסנים.
המשיבים שבו ופנו לבית המשפט בדרישה שהבנייה ברכוש המשותף תיהרס, והמצב יוחזר לקדמותו.
בית משפט השלום הורה למבקשים להשיב את המצב לקדמותו, להרוס את הבנייה ולפצות את המשיבים.
ערעור על החלטה זו לבית המשפט המחוזי נדחה מן הטעם שבנייה ברכוש המשותף המייחדת אותו לשימוש אחד מבעלי הדירות דורשת הסכמת האספה הכללית, וכי קבלת היתר הבנייה אינה מכשירה את הפגיעה ברכושם של בעלי הדירות האחרים.
על פסק דין זה הגישו המבקשים בקשה לרשות לערער לבית המשפט העליון.
לאחר דיון מקדמי נראה היה לשופטי העליון כי הסוגיה העולה מפסק הדין - האם יש לבית המשפט שיקול דעת לאפשר פגיעה בזכות הבעלות בנסיבות בהן נטען לפגיעה בתום לב - ראויה לדיון בהרכב נרחב, והעניין נדון בפני שבעה שופטים.
בפני בית המשפט עמדה בקשת המשיבים להרוס את הבנייה שבנו המבקשים ברכוש המשותף, שהוא בבעלותם המשותפת של כלל בעלי הזכויות בבית המשותף.
בקשה זו נועדה להגן על זכות הקניין של המשיבים.
אך זכות הקניין אינה מוחלטת כי אם יחסית, ויש לקיים אותה בתום לב.
בפני בית המשפט עמדו כמה אפשרויות לבחון את שאלת הפגיעה בקניין מול תום ליבם של המשיבים -
המסלול הנזיקי - לפי סעיף 74 לפקודת הנזיקין - "בית המשפט לא יתן ציווי, אם הוא סבור שהפגיעה או הנזק שנגרמו לתובע הם קטנים וניתנים להערכה בכסף ולפיצוי מספיק בתשלום כסף, ומתן ציווי יהיה בו משום התעמרות בנתבע, אך רשאי הוא לפסוק פיצויים".
המסלול שלפי חוק המקרקעין - לפי סעיף 14 לחוק המקרקעין, המגלם את הדוקטרינה של "שימוש לרעה בזכות" הרי ש"בעלות וזכויות אחרות במקרקעין, אין בהן כשלעצמן כדי להצדיק עשיית דבר הגורם נזק או אי נוחות לאחר".
בפסקי דין קודמים, כגון פסק דין רדומילסקי נגד פרידמן התבסס בית המשפט על סעיפים אלו מקום בו מצא לנכון לפגוע בזכות קניין בשל שיקולי הגינות, תום לב או שימוש לרעה בזכות.
אולם העיקרון הכללי של תום לב חל במשפט האזרחי מכוח שילובם של סעיפים 39 ו-61 לחוק החוזים (חלק כללי).
סעיף 39 קובע: "בקיום של חיוב הנובע מחוזה יש לנהוג בדרך מקובלת ובתום לב; והוא הדין לגבי השימוש בזכות הנובעת מחוזה." וסעיף 61 מחיל עיקרון זה על "פעולות משפטיות שאינן בבחינת חוזה ועל חיובים שאינם נובעים מחוזה".
על בית המשפט היה לבחון באיזה נסיבות ניתן להשתמש אם בעקרון הכללי של תום הלב, ואם בסעיפי חוק המקרקעין או פקודת הנזיקין, על מנת למנוע מבעלים של נכס את מימוש זכותו הקניינית.
בשאלה המשפטית נחלקו השופטים, למעשה, לשלוש סיעות.
יצחק אנגלרד היה הקיצוני במתן שיקול דעת לבית המשפט לפגיעה בזכות הבעלות בשל עקרון תום הלב, יעקב טירקל שכתב את דעת הרוב היה המחמיר ביותר, ואהרן ברק ומישאל חשין נתנו קווים מנחים להתערבות בית המשפט בזכות הקניין, שנמצאו בין שתי הגישות של חבריהם.
יצחק אנגלרד סבר כי שיקול הדעת השיפוטי הינו נרחב ביותר, והדוקטרינה של שימוש לרעה בזכות נותנת לשופט מרחב משמעותי לפגוע בזכות בעלות בשל שיקולים של תום לב.
אנגלרד סבר כי יש לקבל את הערעור, מכיוון שסעיף 14 לחוק המקרקעין נותן לבית המשפט שיקול דעת נרחב, מכוח עקרון תום הלב, לאפשר פגיעה בזכות בעלות, אם בעל המקרקעין משתמש לרעה בזכותו תוך כדי התעמרות בזולת.
דיני הנזיקין מאפשרים פגיעה מסוג זה בשל היות הסעדים הנתונים לפיהם מבוססים על דיני היושר האנגליים, אך כך גם דיני הקניין, וזאת גם מכוח העיקרון במשפט העברי של כופין על מיטת סדום.
השופט יעקב טירקל שכתב את דעת הרוב, היה המחמיר ביותר בשאלת שיקול הדעת השיפוטי לאפשר פגיעה בזכות הקניין.
טירקל סבר כי דיני הנזיקין אינם רלוונטיים לעניינים של זכות קניין, וכי בעניינים אלו יש לפסוק לפי חוק המקרקעין, שהוא המקור הן לזכות שנפגעה, והן לאפשרות לפגוע בה בשל שיקולי תום לב.
סעיף זה, לדעת טירקל, אין בו כדי למנוע מבעל הזכות לפנות לערכאות להגנה על זכותו.
טירקל סבור ששיקול הדעת של בית המשפט להפעיל סעיפים אלו כדי לפגוע בזכות קניין הוא מצומצם ביותר ויש להפעילו במשורה ובבמקרים חריגים.
הפעלת שיקול הדעת על בית המשפט לבחון מספר שיקולים: היקף הפגיעה, המצב הנפשי של התובע, מהות הזכות הנפגעת, האם היא במיטלטלין או במקרקעין, האם היא בעלות או זכות אחרת, חלשה יותר, מהי עוצמת הפגיעה בזכות, גם מבחינתת משכה והיקפה, מהי התוצאה מבחינת הפוגע של הסרת התביעה, וכיצד התנהגו הצדדים.
כל אלו הם קווים מנחים לפיהם ישקול בית המשפט.
אך גם לו היה שיקול הדעת רחב, לא היה מקום להפעילו במקרה זה.
לפי טירקל יש לדחות את הערעור, ודעתו נתקבלה.
השופט אהרן ברק קבע כי עקרון תום הלב הוא עיקרון "מלכותי" החל על כלל המשפט האזרחי, וכך גם על חוק המקרקעין.
סעיף 14 לחוק הוא ביטוי לעיקרון זה אך החלת העיקרון אינה מוגבלת לאמור בסעיף 14. בזכות בעלות ובזכויות קניין יש להשתמש בתום לב, דהיינו על פי "הסטנדרדים הערכיים הראויים של החברה הישראלית כפי שבית-המשפט מבין אותם מעת לעת", וזה כולל גם עמידה על הזכות בערכאות שיש לבצעה בתום לב.
ברק מסכים עם טירקל באשר לקריטריונים לפיהם יופעל שיקול הדעת (היקף הפגיעה, עוצמת הפגיעה בזכות, מהות הזכות) אך סבור כי לשופטים ניתן שיקול שאינו מוגבל ומצומצם מכוח עקרון תום הלב להעניק סעדים הפוגעים בזכויות במקרקעין.
ברק סבור כי שיקול חשוב הוא היחסים בין הצדדים מבחינה משפטית.
הוא מבחין בין מקרים בהם היא הפגיעה על ידי אדם זר, כדוגמת מסיג גבול, לבין אדם שבינו לבין בעל הזכות יחסים משפטיים, כגון בעלי דירות שכנים בבית משותף.
בכל מקרה נדרשת בדיקה אובייקטיבית של מערכת היחסים והאינטרסים שעליהם היא מבוססת לצורך הפעלת שיקול הדעת של בית המשפט.
שיקול הדעת של בית המשפט אינו בלתי מוגבל, אך גם אינו מצומצם.
פסק הדין שניתן בהרכב מורחב של בית המשפט נתפס מלכתחילה כפסק דין עקרוני, שיהיה מעתה ההלכה המובילה בשאלות בהן הוא דן.
השופטים מצאו לנכון לפרוס יריעה רחבה של טיעוניהם, ולבסס את הטיעונים על משפט משווה, ועל המשפט העברי.
מיום שניתן צוטט פסק הדין בפסיקה אלפי פעמים.
גבריאלה שלו כתבה על פסק הדין:
"השאלות הנוגעות לתחולתו ולמשמעותו של עקרון תום הלב התעוררו יחד עם שאלות חשובות נוספות, ולא היוו את מוקד הדיון בפרשה זו.
עם זאת, הדיון המעמיק שערכו שניים מן השופטים (ברק וחשין) באמת המידה לבחינת עקרון תום הלב, ורוח העיקרון המנשבת מתוך דפי פסק הדין, מצדיקים את ראיית פסק הדין הזה כעוגן של בחינה מחודשת נוספת של משמעות עקרון תום הלב ואמת המידה לתחולתו."
פסקל היא שפת תכנות עילית, שפותחה בשנת 1970 על ידי ניקלאוס וירת, וקרויה על שמו של המתמטיקאי והפילוסוף בן המאה ה-17 בלז פסקל.
השפה תוכננה במטרה להקל על לימוד שפות תכנות ומדעי המחשב, ושימשה לפיתוח תוכנה ואף כשפה הסטנדרטית לתיאור אלגוריתמים עד אמצע שנות התשעים.
תכנון השפה הושפע בעיקר משפת ALGOL, כמו שפות רבות אחרות.
השפה מאפשרת תכנות מבני, תוך שימוש בשגרות, פונקציות ויצירת מבני נתונים מורכבים.
בגרסתה המקורית היו בשפה כשלים תכנוניים רבים, אך לא מעטים מהם שופרו עם הזמן בתקינה, ואחרים שופצו על ידי מפתחי המהדרים.
פסקל השפיעה רבות על עולם התוכנה ועל שפות שהופיעו אחריה, כגון עדה, Java, Visual Basic ועוד.
אף שבבסיסה השפה פרוצדורלית עם כל היכולות הידועות וכוללת בקרת זרימה, מבני נתונים, קבוצות ומצביעים, כבר בתחילת שנות ה־90 של המאה ה־20 היא הורחבה והוגמשה בתקן נוסף שהרחיב אותה בהרבה היבטים, כך שישנם שני תקנים לפסקל, תקן בסיסי ותקן מורחב.
שפת פסקל תוכננה במקור כדי שהיא תהווה מקור למידה לתחביר, לתכנות, פיתוח חשיבה וכבסיס ללימוד שפות אחרות - היות שהיא שפה בסיסית וקלה ללימוד.
כך למשל שפה זו היוותה מקור השראה למתכננים של שפת ויזואל בייסיק, ותפיסות שהיו קיימות בה הועתקו לשפה זו.
בשל תפיסותיה ובהירות קוד המקור שלה, היא שימשה שפה לימודית באוניברסיטאות פרק זמן לא מבוטל.
משרד החינוך הישראלי השתמש בשפת פסקל לבחינות הבגרות וללימוד בכיתות, במקביל לשפת C, עד שנת 2006. ההתאמה שלה ללמידה סייעה לה להפוך לשפה משפיעה, בשל העובדה שבוגרי תיכונים רבים בשנות השבעים, השמונים והתשעים של המאה ה-20 היו בעלי ידע בשפה זו.
בפועל השפה הייתה חזקה יותר מהשפה המתוקננת, הואיל והחברות שפיתחו סביבות פיתוח לשפה זו הרחיבו אותה ויצרו שפה גמישה וחזקה יותר, אך יכולות אלה גרמו לתלות במהדר הספציפי עבורו הן נכתבו.
בין החברות שפיתחו מהדרים לשפה זו הייתה מיקרוסופט (עם Microsoft Pascal), אך הפופולרית שבהן הייתה חברת בורלנד שפיתחה בסביבת DOS סביבת פיתוח ומהדר בשם טורבו פסקל.
בגרסה 5.5 היא הורחבה לתכנות מונחה עצמים ובגרסתה השביעית הוציאה גם סביבת פיתוח לחלונות 16 ביט בשם BPW.
גרסה זו לא זכתה לפופולריות ועם עליית התפוצה של מערכת ההפעלה חלונות, טורבו פסקל ירד ממעמדו, ולמעשה הוחלף בסביבת הפיתוח הוויזואלית דלפי, שמשתמשת בפסקל כשפת הקוד הפנימית שלה.
קיימות מספר סביבת פיתוח חופשיות לפסקל, אחת מהידועות בהן היא סביבה רב פלטפורמית של הקוד הפתוח בשם FreePascal.
לשפת פסקל צורה תחבירית מוגדרת היטב.
כל תוכנית תכלול את המקטעים הבאים.
ייתכנו מקטעים ריקים (אחד או יותר), מלבד גוף התוכנית שחייב להופיע.
שם התוכנית: המילה השמורה Program ולאחריה שם התוכנית.
ספריות חיצוניות: המילה השמורה Uses ולאחריה רשימת הספריות החיצוניות שהתוכנית עושה בהם שימוש.
לדוגמה: גרפיקה, קריאות למערכת ההפעלה וכולי.
תוויות קפיצה: באמצעות המילה השמורה Label.
קבועים גלובליים: באמצעות המילה השמורה Const.
טיפוסי נתונים באמצעות המילה השמורה Type.
משתנים גלובליים באמצעות המילה השמורה Var.
פונקציות ושגרות (פרוצדורות) גלובליות באמצעות המילות השמורות Function ו- Procedure.
(בשפות התכנות של היום אין הבחנה בין פונקציה לפרוצדורה, ההבדל ביניהן בפסקל הוא שפונקציה מחזירה ערך בעוד פרוצדורה לא מחזירה ערך)
גוף התוכנית המתחיל במילה השמורה Begin ומסתיים במילה השמורה End ולאחר מכן נקודה (".").
השפה אינה מבחינה בין אותיות קטנות וגדולות.
לדוגמה, הפקודות: write, Write ו- wrITE הן זהות לחלוטין מבחינת השפה.
קוד זה יגרום להצגת "!Hello World" על המסך ולירידת הסמן לשורה הבאה.
כל בלוק בשפה מתחיל במילה השמורה Begin ויסתיים במילה השמורה End ולאחריה נקודה.
הפקודות בשפה מופרדות ביניהן בעזרת נקודה פסיק (כמו שפות רבות אחרות שהושפעו משפת Algol).
בשל ההגדרה של הפקודות ב"מופרדות בנקודה פסיק" ולא "מסתיימות בנקודה פסיק", הוספה של נקודה פסיק לאחר הפקודה האחרונה תגרום לשגיאת הידור; מאפיין זה גרר ביקורת רבה.
בסופה של התוכנית יש להוסיף תו נקודה במקום נקודה ופסיק.
מחרוזת תוקף בגרש (') יחיד בלבד ולא בגרשיים (") כפי שמקובל בשפות תכנות אחרות.
הערה תוקף בתווים (* בתחילתה והתווים *) בסופה.
כדי להכריז על קטע זיכרון שתוכנו נשאר קבוע במהלך כל התוכנית, יש להשתמש במילה השמורה Const.
מערכת הטיפוסים של השפה היא בעלת טיפוסיות סטטית ובטוחה יחסית, כך שלא ניתן להמיר בין טיפוסי נתונים מובחנים.
מאפיין זה סייע להקל על לימוד השפה, אך גרר ביקורת בשל הקושי הרב לבצע פעולות שבשפות אחרות (כגון שפת C) הן קלות לביצוע.
בפסקל ישנם כמה טיפוסי משתנים:
החל מגרסה 7 של טורבו פסקל נוסף Int64 (עבור כל מספר שלם, שערכו המוחלט אינו גדול מהחסם: 2 בחזקת 63, אם המספר שלילי; בעוד שאם המספר חיובי יש להפחית אחד מהחסם).
טווח המספרים החיוביים בלבד: Byte, Word.
משתנה מסוג תו היכול להכיל תו ASCII יחיד: Char.
המחרוזת יכולה להכיל רצף של תווים אלפא־נומריים באורך משתנה עד 255 תווים.
עם זאת, ניתן להקטין ולהגביל את אורכה באופן הבא:
החל מגרסה 7 של טורבו פסקל נוספה מחרוזת NullTerminated שגודלה 65,535 תווים.
בוליאני: Boolean - משתנה היכול להכיל שני ערכים בלבד - "True" ו־"False" (בשונה מהמקובל בשפות אחרות כגון שפת C לא ניתן להגדיר למשתנה בוליאני ערכים באמצעות 0 ו־1).
ההכרזה על משתנה תתבצע באמצעות המילה השמורה Var לפני גוף התוכנית.
ניתן לבצע הכרזה והשמת ערך בפקודה אחת, אך יש מהדרים שאינם תומכים באפשרות זו:
בפסקל ניתן ליצור מערכים מטיפוסי נתונים שונים כגון מספרים, מחרוזות, מצביעים ואף מבנה רשומות.
כדי להכריז על מערך יש לציין את שמו, מספר איבריו וסוג הטיפוס של המערך, למשל, באופן הבא:
ניתן להגדיר טווח של איברי מערך לא רק באמצעות מספרים אלא אף באמצעות תווים.
בדוגמה הבאה ייווצר מערך שגודלו יהיה בדיוק מספר האותיות שבא'-ב' הלועזי.
באמצעות התו פסיק ניתן ליצור מערכים רבי ממדים בסוגריים המרובעים שבהם אנו מגדירים את מספר האיברים.
בדוגמה הבאה ניתן לראות מערך תלת־ממדי המייצג למעשה קובייה.
לפני השימוש במערך יש לאפס את המערך כדי לנקות אותו ממידע אקראי.
כדי לגשת למידע במערך יש להשתמש בסוגריים מרובעים לאחר שם המערך, בהם אינדקס המיוצג על ידי מספר, אות או משתנה.
משתנה מסוג "רשומה" הוא משתנה שמוגדר על ידי המתכנת וכולל צירוף של מספר טיפוסי משתנים ביחד.
הוא יכול להכיל בתוכו משתנים רגילים, מערכים ומצביעים.
שימושים נפוצים הם במבנה ערכים טבלאי וברשימות מקושרות.
הגדרת רשומה נעשית באמצעות המילים השמורות Record ו־End, בתוך קטע הקוד של Var.
ניתן ליצור מבנה של רשומה דינמית, שבה תתבצע הגדרה דינמית של המשתנים בזמן ריצה, כאשר המשתנים שברשומה ישתנו בהתאם לערכי שדה או שדות אחרים.
הדבר נעשה באמצעות פקודת Case, בדומה לפקודת Case רגילה, יוכרזו משתנים שונים בכל תנאי, וכך מבנה השדות ישתנה מרשומה לרשומה, לפי הערכים שבפועל קיימים בהם.
ניתן להשתמש במילה With על מנת לקצר את הגישה במשתנה רשומה ולוותר על הקידומת של שם משתנה הרשומה, כך לאחר פקודת With אפשר לגשת ישירות למשתני הרשומה.
ניתן ליצור בפסקל אוסף של פריטים מכל סוג שהוא בתוך משתנה יחיד מסוג Set.
מספר הפריטים המרבי הוא 256. ניתן לבצע פעולות שונות על קבוצות, כמו למשל בדיקה האם קבוצה מכילה או מוכלת בקבוצה אחרת, איחוד, חיסור וחיתוך בין הקבוצות.
שגרה (פרוצדורה) היא קטע ביצועי שאינו מחזיר ערך.
שגרה מוגדרת באמצעות כותרת שבה המילה השמורה Procedure, שם השגרה, שמות וסוג הפרמטרים שהיא מקבלת.
לאחר מכן ניתן להגדיר קבועים ומשתנים מקומיים.
גוף השגרה תחום באמצעות המילים Begin ו־End.
שגרה זו מקבלת מספר (t) ומחרוזת (s).
השגרה מדפיסה t פעמים את המחרוזת s.
פונקציה מוגדרת באמצעות כותרת שבה המילה השמורה Function, שם הפונקציה, שמות וסוג הפרמטרים שהיא מקבלת, וסוג תוכן שהיא מחזירה.
בדומה לשגרה, לאחר מכן ניתן להגדיר קבועים ומשתנים מקומיים.
עם זאת במהלך התוכנית יש לבצע השמת ערך לשמה של הפונקציה, פעולה שתגרום לפונקציה להחזיר ערך.
פונקציה זו מקבלת מספר, קוראת בעצמה לפונקציות אחרות (שלא הוגדרו כאן) מהן היא מקבלת מידע, ולבסוף מחזירה מספר.
בפסקל, קלט ופלט אינטראקטיבי (למשתמש וממנו) מבוצע באמצעות השגרות Read ו־Write.
קיימות גם השגרות ReadLn ו־WriteLn, המבצעות ירידת שורה לאחר ביצוע פעולת הכתיבה או הקריאה.
זוהי פקודה המורה למשתמש להזין ערך.
הערך שיתקבל יושם לתוך המשתנה הנמצא בסוגריים.
Write: הדפסה של ערך ומידע.
את המידע המודפס יש להכניס לסוגריים, כאשר המידע מופרד באמצעות פסיק ותחום בגרש יחיד.
לדוגמה, אם בקוד הבא המשתנה iNum הוא המספר 8, אזי יודפס: "The Value of iNum is 8".
השמה נעשית באמצעות נקודתיים וסימן שווה ("=:").
כך לדוגמה, X := A + 5 הוא חיבור המשתנה A והמספר 5 והשמת התוצאה במשתנה X.
מבנה If...Then...Else מאפשר לבצע פקודות באופן בררני באמצעות התניה ולבצע הסתעפות של התוכנה לכיוונים שונים.
אם התנאי לא התקבל ניתן לבצע פקודה חלופית באמצעות Else.
ניתן לכתוב תנאי If מקוננים.
אין למקם את סימן הנקודה פסיק לאחר המילה Then או לפני ה-Else.
ניתן להשתמש ב-Begin ו-End לשם ביצוע מספר פקודות מותנות (פקודה מורכבת).
תנאי Case...End מאפשר ליצור תנאי מרובה על ערכים מטיפוס נתונים סדור מסוג מספרי או Char.
היא יכולה לפעול על טווחי ערכים ואף טווחי משנה.
בטורבו פסקל נוספה פקודת Else שאינה קיימת בשפה התקנית.
לולאת...For היא פקודה מחזורית המורה לבצע קטע קוד מספר פעמים קבוע מראש.
בתחילת הפעלתה יש לקבוע את מספר הפעמים שהיא תתבצע.
במקרה זה i הוא המשתנה המונה, והמניה תתבצע מ־1 עד ל־7. כברירת מחדל, פסקל תחזור רק על הפקודה שמיד לאחר הוראת הלולאה, בדומה לתנאי If.
כדי לכלול מספר פקודות יש להשתמש במילים Begin ו־End.
לולאה זו היא פקודה המבצעת את קטע קוד כל עוד תנאי כלשהו מתקיים.
היא נחשבת לגמישה יותר מכיוון שהיא יכולה לבחון תנאים שבזמן כתיבת התוכנית אינם ברורים כגון גודל של קובץ.
לולאה זו אף היא מתקיימת על פי תנאי.
היא דומה ללולאת While...Do וההבדל העיקרי הוא שהתנאי מוערך רק לאחר ביצוע הקוד, ולכן תמיד יתבצע הקוד לפחות פעם אחת.
הבדל נוסף הוא שלולאת While ממשיכה לרוץ כל עוד התנאי המוערך מתקיים (כלומר מקבל ערך "TRUE") ואילו לולאת Repeat ממשיכה לרוץ כל עוד התנאי המוערך לא מתקיים (כלומר מקבל ערך "False").
אופרטורים אריתמטיים: חיבור (+), חיסור (-), כפל (*) וחילוק (/) פועלים באופן המקובל.
אופרטור Div מחזיר את החלק השלם לאחר חילוק.
אופרטור Mod מחזיר את השארית לאחר חילוק.
פסקל תומכת בשימוש במצביעים ובהקצאת זיכרון דינמית.
כדי ליצור ולהשתמש במצביעים יש להשתמש באופרטור ^.
יצירת מצביע נעשית באמצעות שימוש באופרטור ^ בצידו השמאלי של המשתנה המוצבע, ואילו ביצוע פעולת השמה נעשית באמצעות שימוש באופרטור ^ בצידו הימני של המשתנה המצביע.
לדוגמה, כדי להגדיר מבנה ששמו MyRecord ובו שלושה משתנים, כאשר המשתנה RecPtr מצביע אליו, והוא גם משולב כאחד מאיבריו (ליישום של רשימה מקושרת), נכתוב את הקוד הבא:
כדי להכריז על משתנה pb, מצביע מסוג MyRecord, יש לכתוב את הקוד הבא:
יצירה של רשומה חדשה וביצוע השמה של שם, גיל ומצביע, כך שהמצביע יצביע לכלום, יש לכתוב את הפקודות הבאות:
לפי תקן ISO הבסיסי בפסקל קיימות 35 מילים שמורות, לצורך שימושים מיוחדים של השפה כגון מזהים, אופרטורים, קבועים ופקודות תכנותיות.
לא ניתן לכנות משתנים בשמות אלה.
בתקן המורחב נוספו עוד 13 מילים נוספות.
מילים שמורות לפי מסמך 7185
תוספת של מילים שמורות לפי מסמך 10206
בטורבו פסקל נוספו עוד מילים שמורות, בהן: Unit ו-Uses להגדרת שימוש ביחידות חיצוניות, XOR, InLine ו-Object ו-assign לייבוא, ייצוא וטיפול בקבצים שאינם pascal units
על פי תקן 10206 הוספו לפסקל שיפורים רבים והעיקריים שבהם: מודולים מוכללים שניתן יהיה להדר כרכיבי תוכנה נפרדים שמקבילים ל-Unit של טורבו פסקל.
סכמה לקביעת טיפוסי משתנים דומים, שיוכלו להיות מוגדרים באופן סטטי או דינמי, כך למשל אפשר להגדיר מערך דינמי כפרמטר של פונקציה.
משתנה שניתן לכריכה, גישה ישירה לקבצים, מספרים מרוכבים, אתחול ערכים ברשומה באמצעות בנאי, פרמטרים מוגנים משינוי, פונקציות לטיפול בחתימת זמן ואופרטור להעלאה בחזקה.
פסקל היא יחידת מידה סטנדרטית, השייכת ליחידות SI, למדידת מאמץ הנדסי ולחץ.
פסקל אחד שווה לניוטון למטר רבוע.
ההגדרה הבסיסית ביותר של פסקל, המבוססת על שבע היחידות הבסיסיות, היא: .
לרוב, המאמצים והלחצים הנמדדים הם בסדרי גודל של אלפי ומיליוני יחידות פסקל ולכן מרבים להשתמש ביחידות הנגזרות מיחידת הפסקל: הקילו-פסקל והמגה-פסקל המוגדרים כ- ו- בהתאמה; ואף בג'יגה-פסקל: .
כמו לתיאור מודול האלסטיות של חומרים שונים.
מקרה פרטי כאשר הכח ניצב למישור החתך, המאמץ שווה σ ביחידות של פסקל.
היחידה קרויה על שמו של המתמטיקאי הצרפתי בלז פסקל.
פסקול (הלחם של המילים "פס" ו"קול".
מאנגלית: Soundtrack), כנגזר משמו, הוא המרכיב הקולי במיצג אור קולי מוקלט, כגון סרט קולנוע.
הטכניקות ליצירת פסקול התפתחו עם השנים על בסיס שיטת הקלטת קול מגנטית, ומאוחר יותר פוטואלקטרית ואחר כך דיגיטלית.
פסי-קול יכולים להיות יצירה מוזיקלית וקולית מיוחדת עבור הסרט המסוים, ויכולים לעשות שימוש בקטעי סאונד מוכנים מראש.
בראשית ימי הקולנוע, בימי הסרט האילם, עדיין לא פותחה הטכניקה ליצירת פסקול ואת הקרנות הסרטים ליוו בבתי הקולנוע פסנתרנים, ולעיתים אף תזמורת חיה, שסייעו להעביר את העלילה לצד טכניקות שונות דוגמת כתוביות ופנטומימה.
הסרט הראשון שבו נעשה שימוש ברצועת פסקול מוקלטת מראש היה "זמר הג'אז" משנת 1927, ודגם של הפסקול במובן שהפך למקובל בהמשך המאה ה־20, פותח בשנת 1929.
פיתוח הפסקול נעשה בדחיפת חברת "האחים וורנר", שהתפארה בהמצאה החדשה, שאכן זכתה להצלחה מסחרית בראשיתה.
המצאת הפסקול איפשרה את יצירתן של סוגות קולנועיות חדשות, דוגמת מחזות הזמר.
ישנם קולות של דברים הנראים על המסך ונקראים "סאונד דיאגטי" (on-screen) – צלילים מהעולם הבדיוני המתרחש ביצירה, למשל, קולות השחקנים, צליליהם של חפצים וכלי נגינה המוצגים ביצירה ועוד.
צלילים המגיעים מחוץ לעולם הבדיוני של היצירה נקראים "סאונד אקסטרא דיאגטי" (off-screen), וכוללים למשל הערות של קריין, מוזיקת רקע ואפקטים קוליים.
המצאת הפסקול הולידה אתגרים טכנולוגיים חדשים, ובראשם יצירת סינכרוניזציה בין הצלילים לבין המראות.
בסרט קולנוע המוזן בפילם אל מקרן קולנוע, הפסקול הוא רצועה (פס) הפרוסה לצד התמונות שנקראת על ידי פוטורזיסטור ומכאן שמו של הפסקול.
בשיטות הקלטה אחרות, כגון קלטת וידאו או DVD, אין אזור דמוי פס שמכיל מידע זה.
את הדיאלוג (קולות השחקנים) מקליטים בנפרד מהמוזיקה והאפקטים שמוסיפים בהמשך לרצועה.
בראשית ימי הפסקול היו מקליטים את הדיאלוג באמצעות מיקרופונים המוצמדים לבגדי השחקנים, אולם אלו יצרו לעיתים בעיות טכניות.
מזה שנים החלו להשתמש בתעשיית הקולנוע במוטות "בום" ארוכים (מוט ארוך שבקצהו מחובר מקרופון) אשר יכולים להיות קרובים לשחקנים מבלי להיראות במצלמות.
במקרים רבים מתבצעות ההקלטות למעשה בנפרד מהצילומים, תוך הקפדה על תזמון מושלם של הקול לתנועות השפתיים.
טכניקה זו משמשת גם עבור הפקת דיבוב לסרטים לשפות שונות, וגם כדי שניתן יהיה לשמוע את הדיבור באופן ברור גם אם הסצנה מתרחשת בסביבה עם רעשי רקע, למשל, שימוש בציוד אפקטים המייצר רעש רב.
הקלטה של אפקטים לעיתים ניתן להשיג מוכנה מראש, אולם לעיתים יש צורך לבצע הקלטה מאולתרת שתייצר את הרעש הנדרש לצורך האפקט, דוגמת עצירה חדה של מכונית או המראת מטוס קרב.
בסרט קולנוע הקול מוקלט כרצועה צרה לאורך שוליו של הסרט.
הפסקול נקרא על ידי תא פוטואלקטרי המכיל נורה משלו, בתוך מקרן הקולנוע.
ניתן לעיתים להבחין בפסקול של סרט הקולנוע על המרקע לצד התמונות אם המקרין אינו מיומן ושוכח להחזיר אל המקרן חלק שלו שנועד להסתיר פס זה מעיני הצופים.
נוהגים להוציא חלק זה מהמקרן בעת שמנקים אותו (התקלה שבה מופיעה מעין שערה שחוצה את המסך נובעת מאי ניקוי חלק זה).
הפסקול אומנם נקרא על ידי המקרן, אך החלק הקורא אותו שונה מהחלק המקרין את התמונות על המסך.
ככלל, מקרן קולנוע מכיל ארבעה חלקים.
גלגל עליון (או קטע ממגש, בהקרנה במגשים) שעליו אסוף חלק הסרט שטרם הוקרן, מערכת הקרנת התמונה, מערכת קריאת הקול והגלגל התחתון (או קטע ממגש, בהקרנה במגשים) שאוסף את חלק הסרט שכבר הוקרן.
גם בסרטי וידאו אותות הקול נקראים על ידי חלק שונה של מכשיר הווידאו מזה הקורא את אותות התמונה.
אך הדבר נעשה באופן שונה מזה שבמקרן קולנוע.
כמעט לכל סרט יש פסקול הכולל שלושה מרכיבים: קולות השחקנים (דיאלוג, קריינות ו־Voice over), המוזיקה, והאפקטים הקוליים שמטרתם לשרת את העלילה, ליצור אווירה מתאימה, להעצים פרט מסוים ביצירה ולתת ליצירה עומק רעיוני ורגשי.
הפסקול "משתתף" בסיפור העלילה וביצירת חוויית הצפייה.
היצ'קוק נהג ללוות קטעים שלווים יחסית בסרטיו במוזיקה מותחת כדי לסמן לצופים להיות דרוכים לקראת העתיד לבוא.
אחד המרכיבים הנפוצים של פסקול הוא יצירת צלילי רקע המתאימים לסצנה, למשל, קולות רקע של עיר סואנת, קולות של ג'ונגל גשום, קולות דיבור וכלי מטבח במסעדה, וכדומה.
צלילי רקע אלו מעשירים את תחושת הריאליזם ביצירה, ולעיתים מסייעים ליוצרים לאפיין עבור הצופים את הסביבה (למשל, כפר רגוע ושלו או פאב שוקק בילויים).
לעיתים בוחרים הבמאים להדגיש צליל מסוים, למשל, תקתוק של שעון הסופר לאחור בשיא המתח, ואז צלילים אלו יושמעו בווליום גבוה יחסית כדי לתפוס את תשומת לבם של הצופים.
לעיתים מתבצע בפסקול שימוש אירוני, היוצר פער מכוון בין המתרחש בעלילה לבין הפסקול, במטרה להעביר רעיון לצופים.
לעיתים ישנו שימוש דווקא בשקט, כך למשל יכול פסקול להתרוקן כמעט לחלוטין (למעט רעשים רכים מאוד, דוגמת רשרוש עלים או צלילי מכוניות רחוקות) כדי להדגיש שתיקה מביכה בשיחה בין דמויות, או רקע לפני סצנת השיא כדי להדגיש את אווירת "השקט שלפני הסערה".
למוזיקה שימוש רב ביצירת האווירה ביצירות רבות.
ישנם מקרים בהם למוזיקה תפקיד מרכזי ביותר, למשל, בסרטי מחזות זמר.
לעיתים משתמשים במאים במוזיקה כדי להעשיר את אפיונן של דמויות, למשל, באמצעות חשיפת הצופים לטעמן המוזיקלי.
בסרטי קולנוע רבים משתמשים הבמאים בשיר פתיחה ליצירת האווירה המתאימה לתחילת הסרט.
ישנם סרטים בהם הפסקול הוא משמעותי עוד יותר – מעין "השחקן הראשי", הציר סביבו נוצר הסרט.
דוגמאות לכך הם "פנטזיה" מבית היוצר של חברת וולט דיסני ו"אלגרו נון-טרופו" מבית היוצר של חברת Bozzetto Film.
הנרי אונגר הדגים את מקומו של הפסקול בסרט: "תינוקה של רוזמרי" נפתח בנעימת נושא מתוקה ולירית, קליטה וקלה לזמזום, המושרת מפי אישה, מלודיה שנועדה לעורר זיכרונות של שירי ערש.