tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרול נולד בזיגמרינגן שבדרום-מערב גרמניה כנסיך קרל אייטל פרידריך.
אביו היה הנסיך קרל אנטון, לימים ראש ממשלת פרוסיה ונסיך בית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואמו הייתה יוזפינה, נסיכת באדן, בתם של קרל, הדוכס הגדול של באדן וסטפני דה בוארנה.
לאחר סיום בית הספר היסודי נרשם קרול לבית הספר לקדטים של מינסטר וב-1857 סיים את הקורסים של בית הספר הברלינאי לתותחנות.
עד לבחירתו לשליט הנסיכויות הרומניות, היה קרול קצין גרמני והשתתף במלחמת שלזוויג השנייה ובמיוחד רכש ניסיון בהסתערות וכיבוש מצודות ביוטלנד, ניסיון ששימש אותו מאוחר יותר במלחמת הרומנים בטורקים.
במהלך שנת 1864, בנסיעה השנייה שערך לפריז, הכיר קרול דודנית ילידת ארצות הברית, הנסיכה Anna Murat, התאהב בה והיה מוכן לשאת אותה לאישה.
לאביו היו שיקולים אחרים והוא לא איפשר זאת, בעיקר משום שרכושו של קרול היה מועט ולא היה מאפשר לו להחזיק אישה שהתרגלה לחיי המותרות של פריז.
שנה מאוחר יותר, ב-1865, השקיע קרול כספים רבים באמצעות בנקאי יהודי בשם לילינטל, שבביתו נהג לבקר, השקעה שגרמה לו הפסד של 55,000 פרנקים (מכירו של סוס טוב היה 220 פרנקים), כך שאביו נאלץ למכור חלקים מרכושו, כדי לכסות את הפסדיו.
הדומניטור של הנסיכויות הרומניות המאוחדות
הרקע לבחירת קרול לתפקיד הדומניטור
עמי שתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות מונטניה (בשמה האחר ולאכיה), ראו את עצמם בני אומה אחת ורצו באיחוד הנסיכויות.
מדינות אירופה היו אדישות לכך או שהתנגדו, לכן בני הנסיכויות ניצלו חלון הזדמנויות בשנת 1859 ויצרו אוניה פרסונלית, כשבחרו את אלכסנדרו יואן קוזה, תחילה לשליט נסיכות מולדובה ובהמשך גם לשליט נסיכות מונטניה, ובכך נוצרה היחידה המדינית הקרויה הנסיכויות הרומניות המאוחדות.
לאחר הדחתו של קוזה, חיפשו הבויארים הרומנים אציל לא רומני (כדי שלא ישא פנים לקבוצה זאת או אחרת מבין הבויארים הרומנים), בעל קשרים טובים עם בתי המלוכה המרכזיים של אירופה, על מנת שיהיה לשליטם.
תחילה הוצע התפקיד לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה מבלגיה, אולם זה סירב ואז פנו הרומנים, בשנת 1866, בהמלצת נפוליאון השלישי, לנסיך הגרמני קרל אנטון והציעו לו את התפקיד עבור אחד מארבעת בניו.
הבן הבכור, לאופולד, נועד לרשת את אביו, הבן השני היה קרול, קפטן ברגימנט דרגוני המשמר מספר 1, הבן השלישי, אנטון, היה במסע לארץ ישראל והבן הרביעי, פרידריך, היה צעיר מדי, לכן נבחר קרול, הבן השני, כנציג בית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שהיה מקושר למשפחת נפוליאון ולשושלת השלטת בפרוסיה.
לפני מתן הסכמתו, התייעץ קרול עם הקנצלר הפרוסי, אוטו פון ביסמרק.
ביסמרק היה קריר כלפי קרול משום שהאחרון היה פעיל בתקופה הברלינאית שלו בחוגים עוינים לביסמרק, אך למרות זאת נתן לו את עצתו.
ביסמרק הסביר שמבחינת פרוסיה, עדיף לה להישאר נייטרלית בנושאים המזרח אירופאיים ועלייתו לשלטון בנסיכויות הרומניות תסבך את המצב בגלל קרבתו למונרך הפרוסי, מה שיפגע בנייטרליות.
לפי זה, הסביר ביסמרק, מן הדין שיתנגד וכך עשויים להתנגד גורמים נוספים, אולם, אם קרול ייסע לנסיכויות על דעת עצמו וייבחר, הוא יעמיד את המעצמות בפני עובדה מוגמרת ומלכותו תוכר בסופו של דבר הן על ידי פרוסיה וצרפת ובהמשך על ידי המעצמות האחרות באירופה.
ביסמרק המליץ לקרול לבקר אצל נפוליאון השלישי ובהמשך לשאת רעיה ממשפחה מקורבת לצאר הרוסי.
קרול פעל לפי העצות שקיבל ונתן את הסכמתו לשליחים הרומנים.
לאחר קבלת הסכמתו של המועמד, פנה השלטון הרומני הזמני לעם וקרא לו לבחור בקרול במשאל עם.
משאל העם נערך בימים 2 עד 8 באפריל 1866 והתוצאה שלו הייתה 685,969 קולות בעד הבחירה ו-224 נגד.
בדרכו לבוקרשט נסע קרול ברכבת, במחלקה השנייה, בשם הבדוי Karl Hettingen ובתעודת המסע שלו נרשם כמשרתו של יון ברטיאנו, כדי שלא ליפול לידי השלטונות האוסטריים, שלא ראו בעין יפה את איחוד שתי הנסיכויות ואת בחירתו של בן שושלת יריבה.
הוא הגיע לאדמה רומנית בחודש אפריל, יחד עם יון ברטיאנו ששימש לו כמתורגמן מצרפתית לרומנית במגעיו עם המקומיים וב-10 במאי 1866 הגיע לבוקרשט.
עם הגעתו קיבל את פניו דומיטרו ברטיאנו, ראש עיריית בוקרשט, שהגיש לו את מפתח העיר על כרית משי אדומה.
באותו מעמד ירד גשם, לאחר שלושה חודשים של בצורת, והכל ראו בכך סימן מנבא טוב.
קרול נשבע אמונים בפרלמנט והוכרז כשליט הנסיכויות הרומניות.
ב-29 ביוני 1866 פורסמה חוקה חדשה שהסדירה את היחסים בתוך המלוכה הפרלמנטרית של רומניה ואת חלוקת הכוח והסמכויות.
אוסטריה, שהייתה עסוקה מדי בסכסוך עם פרוסיה, העדיפה לא לפתוח חזית נוספת, והאימפריה העות'מאנית, בשל המרד בכרתים והתסיסה בסרביה, הגיעה למסקנה דומה, וכך זכה קרול להכרת המעצמות בשלטונו.
ב-11 באוקטובר 1866 השער הנשגב הוציא את הצו המאשר את שלטונו של קרול הראשון ברומניה.
קרול רצה לחבר את ערי רומניה למרכז אירופה ומערבה באמצעות רשת מסילות ברזל, שניצניה החלו בימי אלכסנדרו יואן קוזה.
פיתוח מסילות הברזל היה כרוך בהענקת זכויות לחברות זרות, מערב אירופיות, שהיו קשורות לשלטונותיהן והיו להן הידע, היכולת הטכנית, והמשאבים הדרושים לכך.
בנוסף לכך הוענק ב-24 במאי זיכיון כמעט זהה לקונסורציום של אופנהיימר לבניית מסילות ברזל שיחברו את רומן עם איצקאן, את פשקאן עם יאשי ואת ורשט עם בוטושאן - סך הכול 224 קילומטרים של מסילות ברזל.
לעיתים חברות אלה לא עמדו במשימתן וזיכיונותיהן בוטלו ובעלי המניות, כולל שליטים זרים, נפגעו והפעילו לחצים על רומניה לקנות מהם את המניות האלה.
היו מספר פרשיות שזכו להדים גדולים בעיתונות התקופה, בעיקר פרשת סטרוסברג, וגם המלך היה מעורב בקבלת ההחלטות, שהייתה כרוכה בפיצוי משקיעים זרים, בעיקר גרמנים.
לבסוף כל מסילות הברזל היו לרכוש המדינה הרומנית ורומניה פדתה את ניירות הערך של החברות שקרסו ובתמורה הרפו המעצמות האירופיות מלחצן על רומניה לתת אזרחות ליהודיה.
לא כל החוגים ברומניה היו מרוצים מהתנהלות הדומניטור החדש.
הליברלים, שכונו "אדומים", מחו נגד רבות מפעולותיו, והתעוררו קולות שקראו להדחת המלך והכרזת רפובליקה.
למרות האווירה העוינת, המלך לא נבהל ולשם מציאת בת זוג יצא את רומניה, בסתיו 1869, ושב אליה רק לאחר שלושה חודשים.
הקבוצה הליברלית הרומנית, אותה קבוצה שהתגבשה במהפכת 1848 בנסיכות ולאכיה, הובילה לאיחוד הנסיכויות הרומניות ולבסוף הדיחה את קוזה והביאה את קרול, לא הייתה מרוצה - הם שאפו לשינויים רבים יותר ומהירים יותר לכיוון הליברליזציה של המדינה הרומנית.
בקבוצה הזאת היו חברים, בין היתר, יון ברטיאנו, אאוג'ניו קאראדה ואלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו, מי שעתידים לככב גם בניסיון ההדחה של קרול.
בתחילת אוגוסט 1870, התאספו בעיר פלוישט בויארים, אנשי ציבור ואנשי כהונה לא מרוצים והכריזו על הקמת רפובליקה.
אף כי בקשר לקחו חלק אישים ידועים, הארגון היה חובבני ותוך יום אחד נעצרו הקושרים והועמדו למשפט.
במקביל לאירועים אלה התחילה ביולי מלחמת צרפת–פרוסיה, שהשפיעה מאוד על דעת הקהל הרומנית.
הדומניטור היה פרוסי והעם הרומני היה פרנקופילי וככל שהתקדמה המלחמה וצרפת הושפלה, כך גברו הקולות נגד השליט הפרוסי.
קרול הראשון היה מאוכזב גם מסיבות אחרות - הפלגנות בפוליטיקה הרומנית וההגבלות על סמכויותיו הקשו עליו לבצע את תוכניותיו.
הוא החל להרהר בפרישה וחזרה לפרוסיה.
ב-6 בדצמבר 1870 התפרסמה פשיטת הרגל של חברת סטרוסברג ובעקבות זאת התחזקו הביקורות נגד המלך והממשלה שמונתה על ידו.
ב-14 בדצמבר נאלצה הממשלה להתפטר.
קרול, ששׂבע מאבקים פוליטיים עקרים פרסם בעיתון Augsburger Allgemeine Zeitung, שהופיע ב-15–20 בינואר 1871, מכתב המופנה לחבר בדוי, שבו הביע את חוסר שביעות רצונו מהמצב הפוליטי, טען שלרומניה יש חוקה המעניקה זכויות וחופש גדולים מדי, הגורמים לכך שלא ניתן למשול בה, ואישר בכך את הרהורי הפרישה שלו.
הוא ביקש מהפרלמנט להצביע על מועמד לראשות הממשלה ובעקבות זאת מונה יון גיקה, ליברל מתון.
במרץ 1871 נערכה בבוקרשט הפגנה אנטי-גרמנית חזקה שהביאה לנפילת ממשלתו של יון גיקה.
המושבה הגרמנית בבוקרשט, יחד עם מדוביץ' (Madovitz), הקונסול הגרמני, התאספה באולם גדול, ב-9 במרץ, כדי לחגוג את יום הולדתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואת הניצחונות בחזית הצרפתית.
כשהמסובים התיישבו לאכול, ניפץ מטר של אבנים מבחוץ את חלונות האולם, שמעבר להם התאספו אלפי רומנים מוחים.
המפגינים קראו בוז לגרמנים, השמיעו סיסמאות בזכות הרפובליקה וצעדו לעבר הארמון.
הגנרל סולומון הוציא את יחידות הצבא כדי להגן על הארמון.
על רקע המהומות והתמשכות שערוריית סטרוסברג, הגיש יון גיקה את התפטרותו.
הדומניטור, קרול הראשון, כינס את לסקר קטרג'יו וניקולאה גולסקו, שהיו חברי העוצרות שפעלה לפני עלייתו לשלטון, כדי למסור להם את התפטרותו.
השניים שכנעו את קרול להמשיך בתפקידו והוא נתן להם לשכנע אותו וב-11 במרץ מינה את גולסקו כראש ממשלה.
בסוף אפריל 1871 נערכו בחירות בהן הובסו הליברלים והמצב הפוליטי התייצב לתקופה ארוכה יחסית.
הניצחון הגרמני במלחמה עם צרפת יצר קונסטלציה בה המלך קרול, קרוב משפחה של הקיסר הגרמני, הפך לנכס עבור העם הרומני באירופה שבה היה לגרמניה תפקיד הנהגתי.
קרול היה מעורב בפעילויות רבות בבנייה, ארגון, יצירת דפוסי פעולה דומים יותר למקובל במערב אירופה כמו גם פעולות חובבים, כאשר מ-1875 היה לנשיא מועצות פרשי המרוצים.
מלחמת העצמאות הרומנית וייסוד המלוכה
במהלך כהונתו הוביל באופן אישי את חייליו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ופיקד על הכוחות הרוסים והרומנים במהלך המצור על פלבן.
מסופר שבעת שהותו בחזית נפל פגז לא הרחק ממנו וחייל אץ אליו, כדי להוציא ממנו את הפתיל הבוער לפני שיתפוצץ - החייל לא הספיק, הפגז התפוצץ וריסק את החייל.
המלך מצוטט כאומר: "זו המוזיקה החביבה עליי".
ב-1878 קיבלה רומניה, בהנהגתו, עצמאות מלאה מהאימפריה העות'מאנית בחוזה סן סטפנו, שבו נאלצה רומניה לוותר לטובת האימפריה הרוסית על דרום בסרביה ובתמורה קיבלה את חבל דוברוג'ה.
ב-1913, לאחר מלחמת הבלקן השנייה, קיבלה רומניה את דרום דוברוג'ה (הקדרילטר) מבולגריה.
במהלך כהונתו ידעה רומניה שתי מרידות איכרים - במונטניה ב-1888 ומרד האיכרים ברומניה ב-1907.
בקונגרס ברלין 1878, לאחר ששונה סעיף 7 בחוקה הרומנית (שאיפשר התאזרחות רומנית רק לבני הדת הנוצרית אורתודוקסית), הוכרה רומניה כמדינה עצמאית, וב-10 במאי 1881 הוכרזה רומניה כמונרכיה, וקרול הוכרז כמלך רומניה.
גם באביזרי המלוכה באה לידי ביטוי ה"חיילות" של המלך - הכתר שלו, שהיה לכתר מלכי רומניה, נוצר מפלדה של קנה תותח עות'מאני.
חיי המשפחה של קרול ובחירת היורש
על פי חוקת רומניה, קרול הראשון, שהיה רווק כשנבחר לתפקידו, היה מנוע מלשאת אישה ממוצא רומני.
בנובמבר 1869 נשא קרול הראשון לאישה את אליזבת, נסיכת ויד, בתם של הרמן, נסיך ויד ומריה, נסיכת נסאו.
ב-20 באוגוסט 1870 נולדה בתם היחידה - מריה, נסיכת רומניה, אולם היא נפטרה ממחלת השנית כעבור 4 שנים, והזוג נשאר חשוך ילדים.
הזיווג המלכותי לא היה מוצלח, היו הבדלים גדולים בין האופי הקפדן והקר של המלך ובין האופי הרומנטי והחולמני של המלכה ולאחר מות ילדתם ניהל הזוג חיים מקבילים, אם כי, לקראת סוף חייהם, שבו ומצאו שפה משותפת והיו לידידים.
קרול בנה לעצמו ולמשפחתו את ארמון פלש בסינאיה, שהיה למושב הקיץ של בית המלוכה ומצטיין ביופיו.
סעיף 82 בחוקה הרומנית קבע שהכתר עובר בירושה, החל מהמלך קרול הראשון, בקו ישר, לצאצאים הזכרים (לא כולל נשים), לפי סדר הולדתם והצאצאים יחונכו ברוח הנצרות האורתודוקסית.
משום שלא היו ילדים לזוג המלכותי, נקבע הנסיך לאופולד, אחיו של קרול, ליורש הבא של כס המלכות הרומני.
ב-1880 ויתר לאופולד על זכותו לירושה לטובת בנו, וילהלם, אך האחרון ויתר גם הוא, ב-1888, על זכותו לירושה לטובת אחיו הצעיר ממנו, פרדיננד, מי שהיה עתיד להיות פרדיננד הראשון, מלך רומניה, לאחר מות קרול הראשון.
אלנה וקרסקו הייתה בת למשפחת בויארים רומנים, משפחה שכבר יצאו ממנה כמה אינטלקטואלים רומנים בולטים ואביה היה דיפלומט רומני.
אלנה הייתה לבת טיפוחים ובת בית של המלכה הסופרת אליסאבטה.
בתקופת שהותה בקרבת המלכה היא התוודעה ליורש העצר של המלוכה הרומנית פרדיננד, בן אחיו של המלך שאומץ על ידו.
בין השניים התפתחו קשרי אהבה, בעידוד המלכה, ופרדיננד הודיע על רצונו לשאת את אלנה לאשה, הודעה שיצרה משבר מדיני.
המלך קרול הגלה את אלנה, תחילה לאיטליה, ולאחר מכן לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס.
מלחמת העולם הראשונה ומותו של קרול
לאחר קבלת העצמאות שאפה רומניה להתקשר לבעל ברית חזק, כדי להיות מוגנת מפני אויבים עוצמתיים, דוגמת האימפריה הרוסית.
בקיץ 1883 הוזמן המלך קרול להיות סנדק של מי שעתיד היה להיות וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ובהזדמנות זו ניהלה רומניה מגעים עם גרמניה לחתימת ברית.
הגרמנים נטו להסכים והציעו שהרומנים ינהלו מגעים גם עם בת בריתם העיקרית, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין הגוש הגרמני ובין רומני נחתם הסכם סודי לתמיכה הדדית במקרה שאחת מהן תותקף על ידי אחת משכנותיה של רומניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הביע המלך קרול את רצונו שרומניה תצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז, אך דעת הקהל ברומניה התנגדה לכך בחריפות.
המלך זימן ישיבת ממשלה ודיווח בה שב-1883 חתם על ברית חשאית עם מעצמות המרכז.
החברות בברית זו היו אמורות להיחלץ להגנת כל אחת מן החברות בה, במקרה שתותקף על ידי האימפריה הרוסית.
לדעת המלך, הכבוד חייב את רומניה לפעול בהתאם לכך ולהצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז.
הממשלה התנגדה לכך וסירבה לקבל את דעתו.
המחלוקת נבעה מהפרשנות השונה שנתנו המלך, מצד אחד והממשלה, מצד שני, לאירועים שהביאו לפתיחת המלחמה.
לאחר רצח פרנץ פרדיננד בסרייבו, הממשל של האימפריה האוסטרו-הונגרית ראה בכך אמתלה מתאימה לפתוח במלחמה נגד סרביה והגיש לה אולטימטום משפיל, כדי למנוע את האפשרות שסרביה תקבל אותו.
סרביה דחתה את האולטימטום ואוסטרו-הונגריה פתחה במלחמה נגדה.
האימפריה הרוסית הכריזה על גיוס כללי, ובתגובה, גרמניה, בת בריתה של אוסטרו-הונגריה, הכריזה מלחמה על רוסיה.
המלך ראה בשרשרת אירועים זו תוקפנות נגד בנות הברית הגרמניות, אך העם הרומני וממשלתו לא ראו זאת כך, הם סברו שבנות הברית הגרמניות פתחו במלחמה, ולכן ההסכם לא חייב את רומניה לבוא לעזרתן.
בכינוס של מועצת הכתר, שכללה את כל ראשי המדינה, שערך המלך בסינאיה, תמכו הנוכחים בשמירת הנייטרליות של רומניה, ורק המלך, בתמיכתו של פטרה פ.
קארפ, תמך בהצטרפות רומניה למעצמות המרכז.
לקראת סוף הדיון הגיעה הידיעה שאיטליה, שהיה לה הסכם דומה להסכם הרומני עם אוסטרו-הונגריה, הכריזה על נייטרליות.
המלך לא התעקש לכפות את רצונו.
מקץ ימים ספורים הלך לעולמו, ונוהגים לקשר בין מותו ובין מפח הנפש שנגרם לו מאי התייצבות רומניה לצד מעצמות המרכז.
יורש העצר, פרדיננד הראשון, מלך רומניה, היטה אוזן לרעייתו, מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ובהשפעתה היה קשוב יותר לדעת הקהל הרומנית ולא הצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז.
בראשית דרכו ברומניה הפגין קרול יחס קורקטי ליהודים ואף ביקר ב-19 ביוני 1867 בהיכל נוישוץ, בית הכנסת הרפורמי של יאשי, שבו נערכה לו קבלת פנים חגיגית.
למרות ההבטחות שניתנו למעצמות מערב אירופה, במהלך כהונתו של המלך קרול הראשון לא ניתנה אזרחות ליהודי רומניה, פרט לקבוצה של פחות מאלף יהודים שלחמו במלחמת העצמאות של רומניה ועוד בודדים, שעבור כל אחד מהם נדרשו בתי המחוקקים לאשר חוק מיוחד.
בתקופה זו הכביד השלטון את עולו על יהודי רומניה, עד כדי יצירת גלי הגירה לארצות הברית ולארץ ישראל.
חלקם יצאו לדרך בצורה מאורגנת בעלייה הראשונה וייסדו את ראש פינה וזכרון יעקב, וכשלא היו אמצעים לכך יצאו אפילו בהגירת הולכי הרגל.
מאז גזירות ת"ח ת"ט הייתה הגירה מתמדת של יהודים מהאימפריה הרוסית ופולין אל הנסיכויות הרומניות.
רומנים רבים התייחסו אל היהודים האלה ואל צאצאיהם כעבור דורות כאל פולשים זרים, המתחרים עם המקומיים על פרנסתם.
מתן אמנציפציה ליהודים ברחבי אירופה הביא לדרישה דומה ברומניה, והרומנים, שזה עתה קיבלו את עצמאותם, התבצרו בסירובם תוך הגזמה רבה במספר היהודים הממשיכים להגר לתוך רומניה.
המלך קרול קיבל עמדה זאת ותמך במדיניות של הצרת רגלי היהודים במטרה לגרום להם להגר מרומניה, לחיזוק הגורם הרומני ולפינוי פרנסות עירוניות ובורגניות לשם יצירת מעמד ביניים רומני אתני.
לעוינות כללית זו ליהודים היו חריגים, ולדוגמה, מאוריצ'יו ברוצ'ינר, הגיבור היהודי ממלחמת העצמאות הרומנית, עלה בדרגות והיה השליש של המלכה.
883 יהודים שהשתתפו במלחמת העצמאות של רומניה זכו לחוק שאישר את אזרחותם, אך ב-33 השנים שבין 1880 ובין 1913 ניתנה אזרחות רק ל-529 יהודים, בדרך כלל עשירים מאוד.
הסירוב לתת אזרחות ליהודים וחוקים כלכליים מפלים שנועדו לדחוק את רגלי היהודים בתקופת מלכותו של קרול הראשון, הביאו לכך שכ-90,000 יהודים, כשליש מיהדות רומניה, היגרו ממנה.
דוגמה להצרת רגלי היהודים בתקופה זו הוא השינוי החדש בחוק מ-23 במאי 1893, שעל פיו מי שאינו אזרח (היהודים לא זכו לאזרחות) לא ייהנה מחינוך יסודי חינם.
במהלך שלטונו הממושך השתמש קרול הראשון רק חמש פעמים בזכות הווטו שלו - אחת הפעמים הייתה כדי לפסול חוק שבא לשלול מהיהודים את הזכות להתגייס ולשרת בצבא רומניה.
השירות הצבאי שימש את היהודים כדי לנסות לקדם את קבלת האזרחות הרומנית.
קרול ראה את עצמו כבעל גישה חיובית ליהודים והעריך את יכולותיהם המסחריות ואת כישרון הארגון שלהם.
ב-1911 הוצא בפרלמנט הרומני חוק שהיה עלול לפגוע בצורה קשה ביהודים חסרי האזרחות - החוק קבע שנוכרי יוכל לעסוק במקצוע מסוים ברומניה רק אם יוכל להוכיח, שבארצו מאפשרים לרומנים לעסוק באותו מקצוע.
יהודים חסרי אזרחות זרה לא היו יכולים להוכיח דבר כזה.
לאחר פנייה של מנהיגים יהודים התערב המלך שמחה נגד "גזילת הזכות להתפרנס מעבודתה מאוכלוסייה החיה בארץ כבר מאות בשנים".
התנגדות המלך הביאה להוספת סעיף הקובע ש"נוכרים חסרי חסות זרה" פטורים מהבאת הוכחות להדדיות בהעסקה.
הנצחת זכרו של קרול הראשון, מייסד בית המלוכה הרומני, התחילה עוד בחייו, כשנקראו על שמו פארק קרול הראשון, גשר המלך קרול הראשון ועוד מקומות.
הפעולה נמשכה אחרי מותו ואפילו בתקופה הקומוניסטית, שבה ניסו בתחילה למחוק את זכרו על ידי ניתוץ פסליו, שבו לבסוף לעסוק במפעליו ואף יצרו סרט עליו.
קרול הראשון ראה בעצמו ראשית כל איש צבא, לכן גם נכח בקרבת שדה הקרב במערכה הצבאית, שנערכה נגד הצבא העות'מאני ב-1877. בקרבות כיבוש גריביצה לכד הצבא הרומני שלושה תותחים עות'מאניים ולפי הוראות המלך יצר ארסנל הצבא, מהקנה של אחד התותחים, כתר פלדה, הכתר החביב על המלך.
הכתר שימש להכתרתו של קרול ב-1881 ועבר ליורשיו.
כתר הפלדה הופיע על סמל רומניה עד סוף 1947, כאשר המשטר הקומוניסטי הדיח את המלוכה וביטל את סמליה.
דמות המלך קרול הראשון הונצחה בסרטי קולנוע אחדים:
עצמאות רומניה הוא סרט שהופק ב-1912, בתמיכת המלך ובהשתתפות חיילי צבא רומניה.
במאי הסרט היה אריסטידה דמטריאדה (Aristide Demetriade), שגילם בסרט את דמות המלך.
סרט זה היה הסרט ההיסטורי הראשון שהופק ברומניה ומשובצת בו גם אימרת המלך על המוזיקה החביבה עליו (שאון המלחמה).
מלחמת העצמאות (למען המולדת) הוא סרט שהופק ב-1977, בתקופה הקומוניסטית.
הסרט הופק לרגל 100 שנים מאז מלחמת העצמאות הרומנית והמיוחד בו הוא, שלראשונה דמות המלך מוצגת בצורה חיובית ביצירה שהופקה תחת השלטון הקומוניסטי.
במאי הסרט היה סרג'יו ניקולאסקו (Sergiu Nicolaescu) וגם בסרט זה מגולמת דמות המלך על ידי הבמאי.
קרול הראשון - גורל עבור רומניה הוא סרט שיצא להקרנה ראשונה ב-8 במאי 2009. גם את הסרט הזה ביים סרג'יו ניקולאסקו.
דמות המלך קרול מופיעה ברומנים היסטוריים ובביוגרפיות.
אשתו, אליסאבטה, מלכת רומניה, הייתה עצמה סופרת ידועה בשם קרמן סילבה וידידתה, אשת החצר, הסופרת מיטה קרמניץ, כתבה בעצמה ב-1903, בגרמנית, ביוגרפיה בשם "König Karol von Rumänien.
Ein Lebensbild" - קרול מרומניה, ביוגרפיה.
דמות המלך קרול הראשון הונצחה בפסלים רבים שפורקו ונהרסו בתקופה הקומוניסטית של רומניה.
פסל ארד בגודל טבעי, שיצר הפסל הקרואטי איבן מאסטרוביץ' והיה ממוקם בבוקרשט מול הספרייה האוניברסיטאית המרכזית בבוקרשט, זכה בזמנו לתשבחות רבות, אך גם הוא פורק בתקופה הקומוניסטית.
התפרסמו ידיעות על תוכניות לשחזור הפסל הזה על פי רישומים שנותרו בידי יורשי הפסל.
בחייו הודפסו בולים עם דיוקנו ומאה ועשרים וחמש שנים לאחר הכתרתו הוציאה רומניה סדרת בולים לרגל האירוע ובהם גם בול עליו מודס הבול הישן עם דיוקנו.
עוד בחייו של קרול הוטבע דיוקנו על מטבעות כסף ועל מדליות.
המטבע הראשון היה "פול" זהב, שהוטבע ב-1868 ונשא כתובת שנועדה לבחון את יחס המעצמות לשאיפות השליט החדש, "קרול הראשון אדון הרומנים".
רומנים לא היו רק בארצו של קרול הראשון, אלא גם באימפריה האוסטרו-הונגרית וגם ארצו של קרול לא הייתה עצמאית, אלא כפופה לשלטון העות'מאני.
הוטבע בין מאה למאתיים מטבעות ומרביתם נאספו על ידי העות'מאנים והותכו.
קיימות אגדות על כך שביסוד של ארמון פלש הוטמנו גלילי מטבעות מסוג זה.
במוזאון של הבנק הלאומי של רומניה יש שלושה מטבעות כאלה ועוד אחד במוזאון הרומני להיסטוריה.
במכירה פומבית, שנערכה בינואר 2010, נמכר מטבע כזה ב-32,500 דולרים אמריקאים.
בשנת 1906, במלאת 40 שנים לעלייתו לשלטון ברומניה, ערך קרול הראשון תערוכה בפארק קרול הראשון, גן רחב ידיים בבוקרשט שטופח מ-1900 לקראת חנוכתו זו.
בתערוכה הלאומית, שהשתתפו בה עוד כמה ארצות אירופיות, הוצגו הישגי רומניה ב-40 שנות שלטונו של קרול.
בשנת 2006, במוזיאון הלאומי להיסטוריה של רומניה, במלאת 140 שנים לעלייתו לשלטון של קרול הראשון, 125 שנה להכתרתו ו-100 שנים לתערוכה שערך בפארק קרול, נערכה תערוכה היסטורית, שבה הוצגו מסמכים, חפצים שונים, כמו כתר הפלדה, ציורים ותצלומים מתקופת מלוכתו.
ג'ון קרול או'קונור , שנודע בשם קרול או'קונור, היה שחקן קולנוע וטלוויזיה, מפיק ובמאי אמריקאי, עם קריירה שהשתרעה על פני ארבעה עשורים.
זכה לפרסום בעיקר בזכות גילום דמותו של ארצ'י בנקר בסדרת הטלוויזיה "הכל נשאר במשפחה", ולאחר מכן בסדרת הספין אוף "הבר של ארצ'י בנקר".
זכה בחמישה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב.
או'קונור נולד במנהטן, ניו יורק, לאליס פטרישיה ואדוארד ג'וזף או'קונור.
אביו היה עורך דין שעבד בניו יורק.
היה הבכור מבין שלושה אחים.
שני אחיו היו רופאים: יו, שנהרג בתאונת אופנוע ב-1961, ורוברט, פסיכיאטר ניו יורקי.
או'קונור בילה את מרבית שנות נעוריו ברובע קווינס, אותו מקום שבו התגורר ארצ'י בנקר, הדמות שגילם שנים לאחר מכן.
בזמן מלחמת העולם השנייה ביקש לשרת בצי האמריקני, אך נדחה.
הוא למד באוניברסיטת מונטנה, שם פגש את אשתו ננסי, אך עזב באמצע הלימודים כדי לסייע לאחיו יו להתקבל לבית ספר לרפואה באירלנד.
במהלך שהותו באירלנד השלים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת דבלין, ושם גם החל לשחק על במת התיאטרון.
ב-1956 חזר לאוניברסיטת מונטנה ללימודי תואר שני.
הקריירה של או'קונור החלה בשנות השישים, במהלכן הופיע במספר סרטי קולנוע, לרוב בתפקידי משנה, וכן השתתף בתפקידי אורח בכמה מסדרות הטלוויזיה הפופולריות של אותו עשור.
ב-1968, בעת שהתגורר באיטליה, פנה אליו המפיק נורמן ליר וביקש ממנו להגיע לניו יורק כדי להשתתף בפיילוט שהוא יצר עבור רשת ABC, בשם "צדק לכל" ("Justice For All"), שהתבסס על הסדרה הפופולרית של ה-BBC "עד שהמוות יפריד בינינו" ("Til Death Us Do Part").
או'קונור גילם בפיילוט את התפקיד הראשי של ארצ'י ג'סטיס, גזען חביב אך מעורר מחלוקת.
לאחר שלושה פיילוטים שצולמו בין השנים 1968 ל-1970, מעבר לרשת CBS ושינוי שם המשפחה של הדמות הראשית לבנקר, ניתן האישור לצילום עונה שלמה של קומדיית המצבים, שהשם שניתן לה בסופו של דבר היה "הכל נשאר במשפחה" ("All in the Family").
העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בראשית 1971. העובדה שאו'קונור גדל בקווינס והמבטא הניו יורקי שלו השפיעו על החלטתו של ליר למקם את עלילת הסדרה בקווינס.
או'קונור לא היה הבחירה הראשונה של ליר, שחיפש שחקן ידוע לגילום דמותו של ארצ'י.
ליר פנה קודם לג'קי גליסון ולמיקי רוני, אך שניהם סירבו.
או'קונור הסכים, אך הוא לא ציפה שהסדרה תצליח, והאמין שיוכל לשוב לאירופה תוך זמן קצר.
אולם, הסדרה זכתה להצלחה גדולה, ובמשך חמש העונות הראשונות שלה דורגה במקום הראשון בטבלת הרייטינג, והייתה התוכנית הנצפית ביותר בטלוויזיה האמריקאית (הישג ששוחזר לאחר מכן רק על ידי הסדרה "משפחת קוסבי").
אף שאו'קונור עצמו היה ליברלי בדעותיו הפוליטיות, הוא היטיב לגלם את דמותו של ארצ'י בנקר, והצליח לתבל את דעותיו הגזעניות של בנקר בהומור ואף ברגישות.
הפופולריות של ארצ'י בנקר הפכה את או'קונור לאחד הכוכבים הגדולים של שנות השבעים.
סכסוך כספי שהתגלע בין או'קונור לליר בסוף 1974 איים על עתידה של הסדרה, ואף גרם להיעדרותו של או'קונור משלושה פרקים בתחילת העונה החמישית.
בסופו של דבר או'קונור זכה להעלאה בשכרו ונשאר בסדרה עד סופה.
על גילום דמותו של ארצ'י בנקר היה או'קונור מועמד לשמונה פרסי אמי וזכה בארבעה (בשנים 1972, 1977, 1978 ו-1979).
כמו כן זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1971.
או'קונור המשיך לגלם את דמותו של ארצ'י בנקר גם בסדרת הספין אוף "הבר של ארצ'י בנקר" ("Archie Bunker's Place"), שעלתה לשידור ב-1979, חודשים ספורים לאחר סיום הסדרה "הכל נשאר במשפחה".
חברתו הטובה והוותיקה ג'ין סטייפלטון, שגילמה בסדרה המקורית את דמותה של אדית' בנקר, אשתו של ארצ'י, המשיכה גם היא לסדרה החדשה, אך זכתה לזמן מסך מוגבל.
דמותה של אדית' נפטרה משבץ מוחי בסוף העונה הראשונה, והותירה את דמותו של ארצ'י להתמודד עם האובדן.
הסדרה זכתה להצלחה, אך לא כמו הסדרה המקורית.
שלוש העונות הראשונות של הסדרה דורגו במקומות ה-11, ה-13 וה-12 בדירוג הצפייה, בהתאמה.
הסדרה בוטלה באופן בלתי צפוי ב-1983, לאחר ארבע עונות ו-97 פרקים.
או'קונור כעס על רשת CBS, שהורידה את הסדרה במפתיע וללא פרק סיום מתאים.
בסיכום כולל, הוא גילם את דמותו של ארצ'י בנקר במשך 13 שנים רצופות ו-303 פרקים.
בעודו מתמודד עם התמכרותו של בנו לסמים, החל או'קונור לככב בסדרת הטלוויזיה "כחום הלילה" ("In the Heat of the Night"), בתפקיד השריף ביל גילספי, שוטר קשוח ממיסיסיפי.
הסדרה, שהתבססה על סרט הקולנוע המצליח וזוכה פרס האוסקר בעל אותו השם מ-1967, עלתה לשידור ברשת NBC בראשית 1988, וזכתה לרייטינג גבוה.
או'קונור, ששימש גם כמפיק בפועל של הסדרה, וכן כתב וביים חלק מפרקיה, שילב בסדרה גם את בנו יו, שגילם את תפקיד השוטר לוני ג'יימיסון.
ב-1989, באמצע צילומי הסדרה, או'קונור אושפז ונאלץ לעבור ניתוח מעקפים בלבו.
בשל כך נעדר מארבעת הפרקים האחרונים של העונה השנייה.
לאחר חמש עונות עברה הסדרה לרשת CBS, והמשיכה לשתי עונות נוספות.
הסדרה בוטלה ב-1994, לאחר שבע עונות, אולם או'קונור חזר לגלם את דמותו של שריף גילספי בארבעה סרטי טלוויזיה ששודרו בשנים 1995 - 1994. על תפקידו בסדרה זכה בפרס אמי חמישי בשנת 1989, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב בשנת 1990.
בשלהי הקריירה שלו, בסוף שנות התשעים, התארח בכמה מפרקי הסדרה "משתגעים מאהבה", בתפקיד אביה של ג'יימי סטמפל באקמן (הלן האנט).
במרץ 2000 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
או'קונור ואשתו ננסי נישאו באירלנד, ב-28 ביולי 1951, והיו נשואים במשך 50 שנים, עד מותו של או'קונור.
ב-1962, בעודו שוהה ברומא לרגל צילומי הסרט "קלאופטרה", או'קונור ואשתו אימצו ילד בן שישה ימים, יו או'קונור.
בנם היחיד נקרא על שם אחיו של או'קונור, שנהרג שנה קודם לכן.
כשהיה בן 17 עבד יו כשליח באתר הצילומים של הסדרה "הבר של ארצ'י בנקר", בה כיכב אביו.
לאחר מכן יצר או'קונור עבור בנו את תפקיד השוטר לוני ג'יימיסון בסדרה "כחום הלילה".
ב-1995 יו התאבד, לאחר שהיה מכור לסמים.
לאחר מות בנו, או'קונור הופיע בתשדירי שירות מטעם ארגון "שותפות למען אמריקה נקייה מסמים", והקדיש את שארית חייו להגברת המודעות לנזקי ההתמכרות לסמים.
הוא הצליח לשכנע את מדינת קליפורניה לחוקק חוק שאיפשר לבני משפחתו של מכור לסמים, וכן לכל מי שנפגע מפעילותו של סוחר סמים, כולל מעסיקים, להגיש תביעת נזיקין נגד סוחר הסמים.
החוק נכנס לתוקף בקליפורניה ב-1997, אומץ לאחר מכן על ידי 11 מדינות נוספות בארצות הברית, וזכה לכינוי "החוק לזכרו של יו או'קונור".
ב-1997 תרמו או'קונור ואשתו מיליון דולר לאוניברסיטת מונטנה, בה למדו ובה הכירו.
כהוקרה על תרומתם קראה האוניברסיטה למכון למדיניות ציבורית שבתחומה "מרכז או'קונור", על שם בני הזוג.
בשנותיו האחרונות או'קונור אף לימד תסריטאות באוניברסיטה.
ב-1989 עבר ניתוח מעקפים בלבו, וב-1998 עבר ניתוח נוסף, להסרת חסימה של עורק בלבו.
או'קונור נפטר ב-21 ביוני 2001 בקליפורניה, כתוצאה מהתקף לב שנגרם מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
טקס הלווייתו נערך בכנסייה קתולית בלוס אנג'לס, ונכחו בו רוב חברי צוות הסדרה "הכל נשאר במשפחה", לרבות המפיק נורמן ליר.
ג'ין סטייפלטון, שגילמה בסדרה את דמותה של אשתו.
אדית' בנקר, ושהייתה חברתו הקרובה מאז שנות השישים המוקדמות, נאלצה להיעדר מההלוויה, בשל מחויבותה להצגת תיאטרון שבה שיחקה באותה עת.
חברו הטוב והוותיק לארי הגמן נשא הספד.
או'קונור נקבר בבית הקברות של ווסטווד וילג' בלוס אנג'לס, כשעל מצבתו הונחה אנדרטה בדמות בנו יו.
משימה בלתי אפשרית (פרק אחד, 1967)
קרולין וידני "קרול" גריידר היא ביולוגית מולקולרית המשמשת כפרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ב-1984 גילתה יחד עם אליזבת בלקברן את האנזים טלומרז.
גריידר היא כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2009 יחד עם אליזבת בלקברן וג'ק שוסטק על שגילו כיצד הכרומוזומים מוגנים על ידי הטלומרים ותגלית האנזים טלומרז.
שנה אחת קודם לכן קיבלו היא ואליזבת בלקברן את פרס פרל מייסטר גרינגרד, לנשים - מדעניות מבטיחות, בגין עבודתן זו.
גריידר נולדה בסן דייגו, קליפורניה.
היא עברה עם משפחתה לדייוויס שבקליפורניה, שם בילתה את שנות ילדותה.
אביה היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
לגריידר הוענק תואר ראשון (BA) בביולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ב-1983.
בביולוגיה מולקולרית ב-1987 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהנחיית ד"ר אליזבת בלקברן.
במהלך לימודיה בברקלי הייתה גריידר שותפה יחד עם בלקברן לגילוי הטלומרז.
את הפוסטדוקטורט עשתה במעבדת קולד ספרינג הארבור בלונג איילנד שבניו יורק, שם גם הייתה חברת הסגל האקדמי.
ב-1997 עברה לעבוד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
קָרוֹטֵנוֹאִידִים הם קבוצת פיגמנטים אורגניים המצויים בעיקר בצמחים, שצבעם נע בין אדום לצהוב.
צבעיהם של פירות וירקות שונים כמו גזר, עגבנייה, מנגו ושסק נובעים מהקרוטנואידים שבהם.
חלק מהחומרים משמשים חומרי מוצא לתרכובות ביולוגיות.
באדם, קרוטנואידים חשובים לבריאות העיניים, העור, העיכול, המערכת החיסונית וריריות שונות.
הקרוטנואידים משמשים כנוגדי חמצון חזקים, וישנם מחקרים המצביעים עליהם גם כעוזרים במניעת סרטן בצורה מובהקת.
הקרוטנואידים הם טטרהטרפנים (Tetraterpene) המכילים כל אחד 8 יחידות איזופרן, כלומר 40 אטומי פחמן.
לקרוטנואידים מבנה של שרשרת פחמימנים פוליאנית.
לחלקם יש בקצה טבעות או אטומי חמצן.
הם מכילים מספר רב של קשרים כפולים מצומדים, המורידים את אנרגיית העירור של האורביטלות במולקולה, וספקטרום הבליעה שלהם מוסט לכוון האדום.
כתוצאה מכך הקרוטנואידים הם בעלי צבע נראה.
קבוצת הקרוטנואידים כוללת מעל 600 חומרים שונים, המתחלקים לשתי קבוצות: קרוטנים, שהם פחמימנים שאינם כוללים חמצן, וקסנתופיליים הכוללים חמצן.
הקרוטנים כוללים, בין השאר את אלפא-קרוטן , בטא-קרוטן, גאמא-קרוטן וליקופן.
הקסנתופיליים כוללים את לוטאין וזאקסנטין .
חומצה אבציסית נוצרת משבירה של קרוטנואידים כמו ליקופן.
הקרוטנואידים נמצאים בכלורופלסטים ובכרומופלסטים של צמחים ובאורגניזמים המבצעים פוטוסינתזה, בין השאר בסוגים מסוימים של חיידקים, ובסוגים מסוימים של פטריות.
בחיידקים סגולים נמצאים מגוון קרוטנואידים הנותנים להם את צבעם.
הצמחים והאורגניזמים מייצרים את הקרוטנואידים משומנים ומתרכבות בסיס אחרות.
בעלי החיים היחידים שידוע שהם מייצרים קרוטנואידים הם כנימות עלה וקרדית הקורים.
הקרוטנואידים אחראים לצבע ורוד, אדום, כתום או צהוב בבעלי חיים שונים.
לברווז ורוד-אוזן פיגמנטים קרוטנואידים בקצה הראש הנותנים לאוזן את צבעו הוורוד.
בדג הסלמון, ממשפחת הסלמוניים, קרוטנואיד הנותן לעור את הצבע האדום שלו.
קרוטנואידים מקבוצת הזאקסנטין והלוטאין מצויים בחלמון של ביצים.
מקורם במזון שממנו ניזונים הציפורים
חלק מהקרוטנואידים, ובהם אלפא-קרוטן, בטא-קרוטן, גאמא-קרוטן, ביתא-קריפטוקסנטין וביתא–זאקרוטן, מהווים מקור לפרו-וויטמיןA (חומר המוצא לוויטמין A בגוף האדם), הידוע כנוגד חמצון חזק ומונע מחלות.
לעומת זאת, ליקופן אינו הופך בגוף לוויטמין A.
מחקרים שונים הראו מתאם בין צריכת קרוטנואידים וסיכון נמוך יותר לסרטן, מחלות קרדיווסקולרית, השמנת יתר, התסמונת המטבולית וקטרקט.
מחקרים רבים נעשו בניסיון לברר את מנגנוני הפעולה של הקרוטנואידים שיכולים להסביר את היתרונות של הקרטונואידים, ואלו מצאו בקרוטונואידים תכונות נוגדי חמצון ובקרת גנים.
בפירות וירקות הנמצאים בתזונה הרווחת של בני האדם נמצאים לפחות 40 קרוטנואידים.
מספר קרוטנואידים, בעיקר אלפא-קרוטן, בטא-קרוטן, ליקופן, לוטאין, זאקסנטין ובטא-קריפטוקסנטין, מגיעים לתאים של גוף האדם.
בנוסף, נמצאו כמויות קטנות של מספר קסנתופילים נוספים בגוף האדם.
אולם רובם של הקרוטנואידים אינם נספגים על ידי גוף האדם ואינם מגיעים לזרם הדם.
פאול קארר חקר את הקרוטנואידים הצהובים, קבע את המבנה הכימי שלהם, והראה כי כמה מהם הופכים בגוף לוויטמין A.
על עבודתו זו קיבל פרס נובל לכימיה בשנת 1937. ריכרד קון קיבל פרס נובל לכימיה בשנת 1938 על עבודתו בקרוטנואידים וויטמינים.
נתן נלסון פענח את מבנה ה-photo system I (PSI) של צמחים עילאיים בעזרת שיטות קריסטלוגרפיות.
פתרון הגביש של ה-PSI חשף מבנה הכולל 18 חלבונים שונים בעלי 46 קטעים חוצי ממברנה, כ-170 מולקולות כלורופיל (החומר הירוק בצמח שמבצע פוטוסינתזה) וכ-30 קרוטנואידים.
הקָרוֹטֵנִים הם קרוטנואידים שאינם כוללים חמצן.
הקרוטנים כוללים, בין השאר את אלפא-קרוטן, בטא-קרוטן, גאמא-קרוטן, דלתא-קרוטן וליקופן.
השם קרוטן בא מהשם הלטיני של הגזר קרוטה carota.
הקרוטנים משמשים גם כצבע מאכל בעל מספר E E160a, ונהוג להוסיף אותו כתוסף מזון למוצרי מזון תעשייתיים.
הקרוטנים הם פחמימנים בלתי רוויים הכוללים 40 אטומי פחמן, ומספרים שונים של מימן המחוברים אליהם במערכת מצומדת, ואין בהם אטומים אחרים (נוסחתם: C40Hx).
לחלקם יש טבעות פחמימנים באחד או שני קצותיהם.
הקרוטנים נותנים לצמחים צבע אדום, כתום ולעיתים צהוב והם מצויים בפירות ובירקות שונים כמו גזר, עגבנייה, תפוז, מנגו ושסק.
בגוף האדם, קרוטנים נספגים בתריסריון בלבד.
קרול בוקה היא שחקנית ודוגמנית צרפתייה.
בוקה נולדה בניי-סיר-סן, צרפת כאחת משתי בנות, כשהייתה בגיל צעיר הוריה נפרדו.
היא למדה תקופה בסורבון אך לאחר מכן הפסיקה את הלימודים ועברה ללמוד משחק בפריז.
היא זכתה לפרסום בינלאומי בשל תפקידה כנערת בונד מלינה האבלוק, בסרט "לעינייך בלבד" משנת 1981, אולם היא הופיעה גם בכמה סרטים אירופאיים לאורך שנות השמונים וממשיכה לעשות זאת בצרפת.
היא ידועה גם בשל הופעתה בסרט הסוריאליסטי הקלאסי "תשוקה אפלה" של הבמאי לואיס בונואל משנת 1977; ובתפקידה בסרט "יפה מדי בשבילך" משנת 1989, שזכה להצלחה ברחבי תבל, שעבורו זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר.
היא גם הייתה מועמדת לפרס סזאר כשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט Rive droite, rive gauche משנת 1984.
ב-1998 ו-1999 הנחתה את טקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
בשנת 2002 כיכבה בסרט הצרפתי "נשיקות צרפתיות".
בשנת 2021 החלה לככב בגרסה הצרפתית של הסדרת הישראלית המצליחה "בטיפול" שנוצרה על ידי חגי לוי, אורי סיון וניר ברגמן ובצרפת הופקה על ידי אוליבר נקש ואריק טולדנו.
היא אלמנתו של המפיק ז'אן-פייר רסאם, ממנו יש לה ילד, דימיטרי ראסאם, מפיק סרטים הנשוי לנסיכה שארלוט קסיראגי ממונקו.
בשנים 1997–2005 בוקה יצאה עם השחקן ז'ראר דפארדיה, עמו עבדה מספר פעמים, הם היו מאורסים מ-2003 עד 2005.
תראו איך הם רוקדים (2018)
קרול גיליגן היא פסיכולוגית, פילוסופית של המוסר ופמיניסטית יהודייה-אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל פיתוח תיאוריות הנוגעות למערכות יחסים ולקהילות מוסריות.
כיום היא מכהנת כפרופסורית באוניברסיטת ניו יורק וכמרצה-אורחת באוניברסיטת קיימברידג'.
היא ידועה בעיקר בשל ספרה משנת 1982 "בקול שונה".
גיליגן נחשבת כמייסדת של זרם הפמיניזם התרבותי.
מחקריה של גיליגן התמקדו בפסיכולוגיה של נשים ובהתפתחותן של נערות.
היא כתבה במשותף או ערכה מספר ספרים יחד עם תלמידיה.
בשנת 2006, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
גיליגן נולדה וגדלה במשפחה יהודית בניו יורק, בתם היחידה של עורך הדין ויליאם פרידמן ואשתו המורה מייבל קמינז.
גיליגן סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית בקולג' סוורת'מור בפנסילבניה, תואר שני בפסיכולוגיה קלינית בקולג' רדקליף בקיימברידג' (מסצ'וסטס), ותואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הרווארד.
החל מ-1967 החלה להרצות בהרווארד, שם עבדה עד 2002, מלבד שנתיים ב-1992–1994 בהן הרצתה באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-2002 עברה ללמד באוניברסיטת ניו יורק.
נשואה לג'יימס גיליגן, שהיה מנהל המרכז לחקר האלימות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
תאוריית ההתפתחות המוסרית של גיליגן
לורנס קולברג פיתח תאוריה העוסקת בשלבי ההתפתחות המוסרית של האדם מגיל הגן, בכל אחד מהם מודגש סוג חשיבה מוסרית אחר, מפותח יותר ויותר, המנחה את התנהגות האדם בהתמודדותו מול דילמות מוסריות בחייו.
גיליגן טענה כנגדו כי בתאוריה שלו יש הטיית מגדר נגד נשים.
קולברג טען שנשים מגיעות רק לשלב 3 מתוך 6 בפתרון הדילמה המוסרית ואילו גברים מגיעים לשלבים גבוהים יותר, ולפיכך נראה כי נשים נוטות להיות פחות מוסריות.
אוריינטציית הצדק, המזוהה עם העולם הגברי, מדגישה שמירה על זכויות, קריאה לצדק, נאמנות לחוקים, לוגיקה, אינדיבידואליות ואוטונומיה.
אוריינטציית הדאגה לאחר, קול שמדגיש דאגה לזולת, רגישות וקשר לאחרים, תוך דגש על אחריות למין האנושי, ופחות על עקרונות מופשטים.
גיליגן ניסחה שלוש רמות מוסר של דאגה לאחר (וגם שלבי מעבר ביניהן), לפי התאוריה שלה.
המעבר הראשון – מעבר מאנוכיות לאחריות: תקופת מעבר שבה האדם מתחיל להיות מודע להבדל בין מה שהוא רוצה (אנוכיות) לבין מה שעליו לעשות (אחריות).
המעבר השני – מעבר מקונפורמיות לשיפוט פנימי מחודש: תקופת מעבר שבה האדם מתחיל לתהות האם שיקוליו המוסריים הם אנוכיים או שאחריות משמעה גם התחשבות בערכים ובצרכים של העצמי ולא רק של האחר, האם אפשר להימנע מפגיעה באחר ובאותו זמן להיות נאמן לעצמך.
חלק מהמחקרים שנערכו בעקבות תאוריה זו לא מצאו הבדל בין גברים לנשים בחשיבתם המוסרית, ואילו חלק תומכים בביקורת של גיליגן – הם הראו כי רוב הנבדקים והנבדקות הראו אוריינטציה גם לצדק וגם לדאגה לאחר, וחלקם שמו דגש על אחת האוריינטציות, ואכן נשים נטו יותר לאוריינטצית הדאגה לאחר והגברים לאוריינטצית הצדק.
ביקורת נמתחה על שיטות המחקר של גיליגן ועל סירובה לפרסם את נתוני המחקר שלה לביקורת עמיתים.
הביקורת העיקרית נכתבה על ידי החוקרת כריסטינה הוף סומרס, שביקרה את גיליגן על שימוש במתודולוגיה בלתי מדעית, על חוסר קוהרנטיות, על הסתרת נתוני מחקר ועל השפעה של אידאולוגיה פמיניסטית רדיקלית על ממצאיה.
עיקר ביקורתה של סומרס הייתה על מחקריה של גיליגן שהראו צניחה בביטחון העצמאי של נשים בגיל ההתבגרות.
סומרס השוותה את מחקריה של גיליגן למחקרים אחרים והראתה שמחקרים אלו אינם תומכים בממצאיה של גיליגן.
כמו כן, סומרס סקרה את המחקר של גיליגן עצמה והצביעה לטענתה, על טעויות מתודולגיות קשות ועל הטיה אידאולוגית.
לבסוף, ביקרה סומרס את גיליגן על מה שלטענתה היא השפעה של תפיסתה המגדרית על יצירת מדיניות חד-צדדית ומפלה כלפי בנים במערכת החינוך בארצות הברית.
בקול שונה, הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1982.
הולדת העונג, הוצאת משכל, 2006. תרגום: דריה שועלי.
קיירה (רומן), הוצאת ראנדום האוס, 2008.
ריצ'רדס), הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2009.
להצטרף להתנגדות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת קו אדום, 2016. תרגום: דנה ג' פלג.
בקול אנושי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת קו אדום כהה, 2025, תרגום: יסמין הלוי
קרול אן בארץ היא מנהלת אמריקאית, שהייתה נשיאה ומנכ"ל של חברת שירותי האינטרנט Yahoo!.
לפני כן היא כיהנה כיושב ראש, נשיא ומנכ"ל חברת של אוטודסק, היצרנית הגדולה בעולם של מוצרים לתכנון בעזרת מחשב.
אימה, שירלי בארץ, הלכה לעולמה כשקרול הייתה בת שמונה.
כעבור כמה שנים, היא ואחיה הצעיר ג'ים עברו ממינסוטה לביתה של סבתם, אליס שוורץ, ברפת הסמוכה לאלמה, ויסקונסין.
בבית הספר התיכון הצטיינה בארץ במתמטיקה, וגם הייתה מלכת השיבה הבייתה.
היא החלה ללמוד בקולג' אוניברסיטת וודרו וילסון בפולטון, מיזורי ולאחר-מכן עברה לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון שם קיבלה תואר ראשון במדעי המחשב ב-1971. כשלמדה בקולג', היא התפרנסה כמלצרית.
בארץ גם קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי בשנת 2002, תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הפוליטכני של ווסטר ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ויליאם וודס.
ב-1976, החלה בארץ לעבוד בקונצרן 3M, אולם אחרי שביקשה לעבור למטה החברה נענתה בשלילה, נאמר לה ש"נשים לא עושות את העבודה הזאת".
בארץ עזבה לתעשיית המחשבים, ומילאה תפקידים ב-Digital Equipment Corporation ובסאן מיקרוסיסטמס.
היא התמנתה למנכ"ל אוטודסק ב-1992. לפי המתואר בכתב העת פורבס, בארץ "שינתה את אוטודסק מיצרנית נטולת תכלית של חומרת פי.
למובילה בתכנון חומרה תומכת מחשב."
בינואר 2009 התמנתה למנכ"ל יאהו!.
ב-6 בספטמבר 2011 פוטרה מתפקידה ובמקומה התמנה טים מורס.
בארץ התגברה ב-1992 על סרטן השד.
היא נשואה לביל מאר, מנהל לשעבר ב-Digital Equipment Corporation וסאן מיקרוסיסטמס, ולהם שלושה ילדים.
קרול קרייטון ברנט היא שחקנית, קומיקאית וזמרת אמריקאית.
ברנט, הקומיקאית המצליחה ביותר בשנות ה-70, זכתה במהלך הקריירה שלה כשחקנית בחמישה פרסי גלובוס הזהב, שישה פרסי אמי ובפרס גראמי.
ידועה בעיקר בזכות הסדרה הקומית על שמה "המופע של קרול ברנט".
ברנט נולדה בסן אנטוניו ללואיס, סופרת ולתומאס בארנט, מנהל תיאטרון.
עזבה את ביתה בגיל צעיר בשל בעיית אלכוהוליזם של הוריה, ועברה להתגורר ביחד עם אחותה כריס אצל סבתה.
לאחר שהוריה התגרשו עברה להתגורר עם סבתה ליד בית אמה שבהוליווד.
עבדה למשך תקופה קצרה כסדרנית בקולנוע.
ברנט למדה עיתונות ב"אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס", במהלך השנה הראשונה שלה באוניברסיטה החליפה ברנט את מקצועות הלימוד, ללימודי ספרות אנגלית ותיאטרון במטרה להפוך למחזאית.
על מנת להתקבל לקורס המחזאות היה עלייה לקחת שיעורי משחק, בהם הראתה יכולות קומיות ומוזיקליות מרשימות שהוצגו גם בחזות מטעם האוניברסיטה.
ברנט שקיבלה עזרה כלכלית בלתי צפויה עזבה באמצע לימודיה ונסעה לניו יורק במטרה להפוך לשחקנית.
באותו הזמן אביה נפטר מאלכוהול ואמה נפטרה בתחילת ההצלחה שלה כשחקנית.
התחילה את דרכה בניו יורק במספר עבודות מזדמנות וחלקה את דירתה עם ארבע בנות נוספות.
התגלתה בסיטקום "סטנלי" לצד הקומיקאי היהודי-אמריקאי באדי האקט ובמחזמר "היה היה פעם מזרן".
ברנט התפרסמה לראשונה בתחילת שנות ה-60 כשזכתה בפרס אמי על הופעתה בסדרה הקומית-מוזיקלית של הקומיקאי גארי מור "המופע של גארי מור".
שיחקה בתחילת דרכה גם לצידה של חברתה ג'ולי אנדרוז בספיישל הקומי–מוזיקלי המצליח של מייק ניקולס "Julie and Carol at Carnegie Hall", ההופעה זיכתה אותה בפרס אמי שני.
ברנט הייתה לחברה טובה של השחקנית לוסיל בול והופיעה כאורחת בתוכניתה "המופע של לוסי", בול אף הציעה להפיק לברנט סיטקום בכיכובה.
בשנת 1967 עלתה לאוויר התוכנית הקומית המוצלחת בכיכובה, "המופע של קרול ברנט" שזכתה בסוף שנות ה-60 ושנות ה-70 בלא פחות מ-25 פרסי אמי.
יוצרי הסדרה לא האמינו ביכולתה של ברנט להוביל את התוכנית, בטענה שתוכנית בידור מוצלחת חייבת להיות מוגשת בידי גברים.
ברנט הצליחה לשבור את המוסכמויות השמרניות והובילה בהצלחה יתרה את התוכנית בכל 11 שנותיה.
ברנט הייתה לקומיקאית המצליחה והמוערכת ביותר בשנות ה-70 עם זכיות בחמישה פרסי גלובוס הזהב לשחקנית הקומית הטובה ובשלושה פרסי אמי.
בסוף כל תוכנית נהגה ברנט למשוך באוזנה, סימן הוקרה לסבתה שגידלה אותה וצפתה בה מהבית.
בשנת 1997 זכתה בפרס אמי השישי שלה בזכות הופעות אורח בקומדיית המצבים "משתגעים מאהבה", בתפקיד טריז סטמפל אמה של ג'יימי באקמן (הלן האנט).
ברנט המשיכה להיות מעורבת בהפקות וב-2009 אף הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקיד אורח בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2019 דיבבה את כיסא רול ברנט בסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
ברנט התפרסמה לראשונה בהוליווד ב-1972 לצידו של וולטר מתאו בדרמה הקומית "פיט וטילי", על התפקיד הועמדה לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה קומית/מוזיקלית.
ב-1974 שיחקה בדרמה הקומית של בילי ויילדר "כותרת ראשית".
ב-1978 שיחקה בקומדיה השחורה של רוברט אלטמן "חתונה" והועמדה לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר של גלובוס הזהב.
בתחילת שנות ה-80 הועמדה פעמיים ברציפות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הקומית/מוזיקלית הטובה ביותר על הופעותיה בקומדיה של אלן אלדה "ארבע העונות" בתור עורכת המגזין העסקים קייט בורג'ס ובקומדיה המוזיקלית של ג'ון יוסטון "אנני" בתור אגת'ה האניגן, המנהלת השיכורה והאכזרית של בית היתומים.
ב-1980 זכתה בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
ב-1992 הופיעה בקומדיה של פיטר בוגדנוביץ' "נתפסים על חם" בתפקיד השחקנית דוטי אוטלי.
ב-2008 דיבבה בסרט האנימציה "הורטון שומע מישהו" את דמותו של הקנגורו סוואר.
ב-2009 שיחקה בקומדיה "בוגרת" בתור מאורין סבתה של בוגרת הקולג' ריידן מאלבי (אלקסיס בלדל).
ברנט חוותה בחייה שלוש מערכות נישואים, הראשונים היו לחבר ילדותה השחקן דון סארויין ונמשכו שבע שנים.
בשנת 1963 התחתנה עם מפיק הטלוויזיה ג'ון המילטון איתו עבדה בתוכנית "המופע של גארי מור", לזוג נולדו שלוש בנות המפיקה ג'ודי המילטון, הזמרת ארין המילטון והשחקנית קארי המילטון שנפטרה בשנת 2002 ממחלת סרטן המוח כשהיא בת 38.
לפני מות בתה, השתיים יצרו את המחזה "זרועות הוליווד" שעלה כשלושה חודשים לאחר פטירתה של המילטון.
ברנט וג'ו המילטון התגרשו לאחר 21 שנות נישואים.
משנת 2001 נשואה ברנט בפעם השלישית בחייה למתופף בריאן מילר.
בשנת 1992 קיבלה כהוקרה על עבודתה בטלוויזיה את פרס פיבודי.
ב-2003 קיבלה כהוקרה על תרומתה לתחום הבידור האמריקאי את פרס מרכז קנדי.
ב-2005 קיבלה ברנט באופן אישי מנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש את מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2009 הוכנסה ברנט להיכל התהילה של מדינת קליפורניה ביחד עם הבמאי ג'ורג' לוקאס והפוליטיקאי ופעיל זכויות הלהט"ב הארווי מילק.
כוכב הטלוויזיה על שמה שבשדרת הכוכבים של הוליווד הוצב בכניסה ל"תיאטרון הוליווד הפסיפי", בו עבדה לפני שהתפרסמה.
ב-2015 זכתה בפרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים.
ב-2019 הוחלט לקרוא על שמה את פרס גלובוס הזהב למפעל חיים בתחום הטלוויזיה, והיא התכבדה להיות הזוכה הראשונה בו.
מזלגוני שואל שאלה (2019) - דיבוב
קרול דנברס היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה כמייג'ור קרול דנברס מחיל האוויר של ארצות הברית בחוברת Marvel Super-Heroes #13 ממרץ 1968, ונוצרה בידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ין קולן.
בהמשך היא הופיעה כגברת מארוול בחוברת Ms.
Marvel #1 מינואר 1977, וזאת לאחר שהגנים האנושיים שלה התערבבו עם גנים מגזע הקרי.
בחוברת Captain Marvel Vol.7 #1 מספטמבר 2012, קרול הופיעה לראשונה כקפטן מארוול.
בתקופת תור הכסף של הקומיקס, הדמות הופיעה בסדרת סולו משלה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, לפני ששמה קושר לקבוצות האוונג'רס והאקס-מן.
הדמות גם הייתה ידועה בזהויות כבינארי וציפור מלחמה בשלבים מסוימים של ההיסטוריה שלה.
השחקנית ברי לארסון מגלמת את דמותה של קרול דנברס כקפטן מארוול בסרטי היקום הקולנועי של מארוול ; "קפטן מארוול" (2019), "הנוקמים: סוף המשחק" (2019), "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות" (2021) ושבה לגלם אותה בסרט "המארוולס", שיצא ב-2023.
קרול דנברס היא הבכורה מבין שלושה אחים.
היא גדלה בבוסטון לאב העוסק בקבלנות ואשר האמין בתועלתה של עבודה קשה.
כאשר הוא בנה את בית הקיץ שלהם בקייפ קוד, קרול התעקשה לעבוד קשה כפליים מאחיה, ולשוות את ערכה בעיני אביה.
כחובבת ספרים, קרול חלמה להפוך לאסטרונאוטית ולערוך מסעות לכוכבי לכת אחרים.
בצעירותה היא אף תפסה טרמפ לקייפ קנברל כדי לצפות בשיגור שנערך שם.
אולם אביה לא האמין בשוויון נשי, ובעקבות קשיים כלכליים שלח רק אחד מהבנים - סטיב - למכללה למרות ציוניה הגבוהים של קרול.
קרול סיימה בהצטיינות בתיכון והחלה לעבוד במכירות.
בהגיעה לגיל 18 היא הפנתה עורף לאביה והתגייסה לחיל האוויר של ארצות הברית, בכוונתה להפוך לטייסת ולקבל מלגה באמצעות הצבא.
מותו של סטיב בזמן פעילות מבצעית משך את קרול חזרה לחיק משפחתה, אך אביה מעולם לא קיבל אותה באמת.
קרול הצטיינה בקרב חבריה לקורס, והיא גויסה למבצעים מיוחדים במודיעין הצבאי.
היא אומנה כמרגלת והשלימה בהצלחה מספר רב של משימות, תוך עבודה לצד דמויות כוולברין ובנג'מין גרים נגד איומים כויקטור קריד ונטליה שוסטאקובה (האלמנה השחורה לעתיד).
בסופו של דבר, סוכנות נאס"א ביקשה לקבל אותה למשרה פנויה כקצינת אבטחה, וקרול התפטרה מחיל האוויר כשהיא בדרגת קולונל.
בנאס"א, קרול הייתה קצינת האבטחה הצעירה ביותר שהצטרפה לסוכנות החלל, ועד מהרה היא נקלעה לסכסוך מתמשך עם אימפריית הקרי החייזרית.
במשך זמן זה היא התיידדה עם ד"ר וולטר לאוסון, האלטר אגו של חייל הקרי שידוע בשם מאר-וול, שאויביו אחראים בהמשך לשינוי הצורה שלה.
החודשים הבאים התבררו כהרי גורל עבור דמותה, משום שהיא נחטפה בידי הקרי ואולצה לעבור שינוי גנטי בעזרת מכונה.
הקריירה המצליחה של קרול נקטעה באיבה עקב המאורעות הללו וחוסר יכולתה לטפל באיומים על-אנושיים.
היא הועברה בתחילה לשיקגו, ולאחר מכן הורדה בדרגה לשומרת אבטחה עד אשר היא התפטרה.
היא פצחה בקריירה עצמאית כעורכת מגזינים, אך עקב שינוייה הגנטי סבלה משינוי אישיות ואובדן הכרה, והחלה ללחום בפשע כחיילת הקרי.
היא נטלה את שם הקוד גברת מארוול כמחווה למאר-וול.
לבסוף, הנזקים במוחה תוקנו בידי רונאן המאשים מגזע הקרי, והיא החלה לבסס את עצמה כגיבורת-על הפועלת בניו יורק לצד גיבורים כקבוצת הדפנדרס ועזרה לקבוצת האוונג'רס להביס את האנדרואיד אולטרון.
נוסף על כך היא הופיעה לצד גיבורי-העל ספיידרמן, הדבר ואיירון מן.
במשך תקופה זאת, היא גיבורת העל הראשונה שנתקלת במוטאנטית הטרוריסטית מיסטיק, שהורגת את מאהבה של גברת מארוול, מייקל ברנט.
לאחר מספר מקרים בהם עזרה לאוונג'רס, גברת מארוול התבקשה להצטרף לקבוצה משום שמכשפת השני לקחה תקופת היעדרות ממושכת.
עד מהרה היא הוכיחה את עצמה כחברה ראויה ובעלת ערך, אך עזבה לנוכח נסיבות משונות הקשורות למרקוס, בנו לכאורה של נבל-העל אימורטוס, ששיטה בחברי האוונג'רס וללא כל התנגדותם חטף את קרול לממד חלופי, שם שטף את מוחה, פיתה אותה ועיבר אותה.
סטריקלנד העבירה ביקורת על סיפור התעברותה של גברת מארוול במאמר ששמו "האונס של גברת מארוול".
גם הכותב כריס קלרמונט ביקר את הסיפור, ו"שכתב מחדש" את המאורע.
בסיפורו של קלרמונט, לאחר שקרול מצליחה להימלט מפני מרקוס, היא עוברת לסן פרנסיסקו ובוחרת שלא לחדש קשרים עם האוונג'רס.
בקרב עם רוג, חברת אחוות המוטאנטים לשעבר (ואקס-מן לעתיד) סופגת את כוחותיה של גברת מארוול ומשאירה בה רק את המבנה הגנטי שלה.
רוג מנסה לרצוח אותה לאחר מכן, אך קרול שורדת ומרחפת חסרת הכרה מעל המים בגשר שער הזהב.
ספיידרוומן מצילה אותה ומיידעת את האוונג'רס והאקס-מן לתחינותיה של קרול.
רוג רוקנה ממנה את כל זכרונותיה, וחלקם שוחזרו מחדש בידי הטלפת צ'ארלס אקסבייר.
אולם, אקסבייר לא יכול היה להחזיר את הקשר הרגשי שהיה לקרול עם הזכרונות.
בתקופה זו, קרול הייתה בת בריתם של האקס-מן, חבורת גיבורי-העל המוטאנטים של אקסבייר.
מאוחר יותר, קרול נחטפה בידי גזע חייזרי בשם "הזן", ונחשפה ללא רצונה לקרן אבולוציונית שהעירה מחדש את השינוי הגנטי שהוטמע בגופה.
כתוצאה מכך היא הפכה למוטציה קוסמית הנודעת בשם הקוד בינארי.
כעת, כשהיא לא מחזיקה יותר בקשרים רגשיים לאנשים ולמקומות בכדור הארץ, קרול בוחרת לעזוב את הכוכב בחיפוש אחר אתגרים חדשים כחברת קבוצת ההרפתקנים נוסעי החלל שידועים בשם סטארג'אמרס.
בתקופה זו היו לה הרפתקאות עם חברי קבוצות האקס-מן, המוטנטים החדשים ואקסקליבר.
לאחר אירועי מבצע סופה גלקטית, קרול חוזרת לכדור הארץ לאחר שכוחותיה הקוסמיים אזלו כדי להציל את השמש הגוועת.
היא העבירה מספר חודשים באחוזת האוונג'רס כשהיא מחלימה מהאירועים האחרונים שעברו עליה, ולאחר מספר הרפתקאות עם חברי הקבוצה, הצטרפה לקבוצה מחדש תחת שם הקוד ציפור מלחמה.
הכותב קורט ביוסיק הוסיף ממד חדש לדמותה, וקרול נאלצה להתגבר על ריקנות רגשית ובעיות אלכוהוליזם עקב רמות כוח ירודות.
זאת ועוד, היא ממיטה על עצמה קלון בקשת הסיפור "לחיות כקרי או למות" ומושעית מתפקיד פעיל בטרם הוכיחה את עצמה שוב לצוות.
היא שיחקה תפקיד חשוב במלחמה בין-גלקטית נגד קאנג הכובש, אך עזבה כדי לעבוד עבור המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית כאשר הוצעה לה דרגה גבוהה באחת הסוכנויות.
שנות ה-2000: בית אם, מלחמת אזרחים
באירועי "האוונג'רס מתפרקים" משנים 2004–2005, גברת מארוול הייתה אחת מגיבורי העל שהתנגדה להתמוטטות העצבים שעברה מכשפת השני, והפכה לאחת מגיבורי-העל הפופולריים כאשר יקום מארוול התמזג עם היקום החלופי בית אם, המגשים את תשוקותיהם הנכספות של גיבורי-העל.
זאת ועוד, מאר-וול העביר אליה את נטל קפטן מארוול בטרם מת מפצעיו.
כקפטן מארוול, קרול עזרה למצוא את מיקומו של גנב ונלחמה נגד מיסטיקן בשם וורן טרבלר.
היא שבה לעשתונותיה כאשר המוטאנטיות אמה פרוסט וליילה מילר הראו לגיבורי-העל את טבעם האמיתי, ויצאה יחד עימם לקרב הסופי נגד בית מגנוס, שלאחריו המציאות חזרה על כנה.
במהלך מלחמת האזרחים של מארוול, קרול צידדה בדרכו של איירון מן, שתמך בחוקי רישום העל-אנושיים.
הסיפור ממשיך בסדרת הסולו של גברת מארוול כאשר קרול נלחמת בגיבורי-על המתנגדים לחוק, בראשותו של קפטן אמריקה.
לסיפור יש השלכות מרחיקות לכת לקבוצת האוונג'רס החדשים.
הקבוצה המקורית מתפצלת, וחבריה התומכים בחוק הרישום - כולל גברת מארוול - מקימים את קבוצת "האוונג'רס העוצמתיים".
היא מתחילה במערכת יחסים עם חברה לצוות וונדר מן והופכת למנהיגת הקבוצה.
היא עורכת הסכם עם טוני סטארק, מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D, ומובילה צוות תקיפה חשאי בעקבות נבלי-על בטרם יהפכו לאיום גלובלי.
קרול דנברס שיחקה תפקיד חשוב באירועי "פלישה סודית", שבהם גזע הסקרול משני הצורה הסתננו לכדור הארץ והחליפו את מרבית מגיבורי-העל במתחזים משלהם.
היא התחברה לסקרול המתחזה למאר-וול ומוכיחה לו כי אינה מתחזה כאשר היא חושפת בפניו פרטים אישיים שרק היא יודעת על הזמן אותו העבירה עם מאר-וול.
עם סיום הפלישה, חברי האוונג'רס העוצמתיים עוזבים כולם את הקבוצה, ואיתם דנברס.
נורמן אוסבורן ממונה לראש סוכנות S.H.I.E.L.D ומקים קבוצת אוונג'רס משלו.
דנברס מסרבת להצטרף לקבוצתו ומצטרפת לאוונג'רס החדשים.
אי לכך, אוסבורן מגייס את חברת ת'נדרבולטס מונסטון שתשמש כגברת מארוול בקבוצתו, והיא עוטה על עצמה תלבושת הדומה לזו של דנברס בתחילת דרכה.
אוסבורן מארגן התנקשות בחייה של דנברס - קרב שתוצאותיו מובילים לעומס יתר בכוחותיה של קרול, והיא נחשבת למתה.
לאחר מכן, דמותה של מונסטון מחליפה אותה בסדרת הסולו.
בהמשך, קרול דנברס חוזרת בעזרתם של האוונג'רס החדשים ושל אמצעים טכנולוגיים פרי פיתוחו של ארגון A.I.M., ושבה לתבוע מחדש את זהותה כגברת מארוול מידיה של מונסטון המתחזה.
2010 ואילך: אוונג'רס נגד אקס-מן, קפטן מארוול החדשה
כאשר התברר שכוח הפניקס עושה את דרכו חזרה לכדור הארץ בתחילת אירועי אוונג'רס נגד אקס-מן, דנברס נשלחת כחלק מקבוצה להאט את התקדמותו.
היא נתקלת במאר-וול, שהוחזר לחיים בידי הקרי באמצעות גביש המק'קראן העוצמתי כדי לאחד את הקרי מחדש כנגד איום הפניקס המתקרב.
מאר-וול ושאר חברי הקרי מאמינים לחשוב שכוח הפניקס יביא לישועתם.
ויז'ן מצליח לשחרר אותם משטיפת המוח, אך מאוחר מדי לפנות את כוכב הלכת שלהם.
מאר-וול מבין כי כוח הפניקס מבקש לגזול את האנרגיה החבויה בו ואשר עזרה בהחייאתו המחודשת.
הוא מקריב את חייו כדי להציל את עולמם, וכוח הפניקס עוזב לעבר כדור הארץ.
קרול מבינה מה מאר-וול רצה ממנה, ומחליטה לנטול את זהותו של קפטן מארוול בסיום הקרב.
היא גם מצטרפת לקבוצת האוונג'רס הראשית.
בתחילה, קרול דנברס מחזיקה בכוחות על-אנושיים, סיבולת גבוהה ויכולת תעופה על-קולית, כמו גם יכולת תפיסה על-חושית ופיזיולוגיה אנושית המשולבת עם זו של גזע הקרי ואשר מקנה לה יכולת חסינות מפני רעלים.
היא מסוגלת להפיק פרצי אנרגיה, לרבות חשמל ונשק גרעיני.
היא מסוגלת לשאת משקל של עד 92 טונות ולהכות באותה מידה של כוח, אם כי הנרי פים העלה תאוריה לפיה אין זה הגבול המקסימלי של כוחותיה.
כמו כן, קרול אינה יכולה לספוג כוחות קסם מבלי שיהיו לכך השלכות, אם כי היא עזרה לדוקטור סטריינג' להתגבר על המיסטיקן וורן טרבלר.
כבינארי, קרול דנברס יכולה לשאוב את כוחה מהחור הלבן, מה שמאפשר לה לשלוט באנרגיות קוסמיות עצומות, ביניהן חום, הספקטרום האלקטרומגנטי וכוח הכבידה.
כמו כן, ניתן באפשרותה לערוך מסעות במהירות האור ולשהות בריק החלל לזמן ממושך.
אף על פי שהקשר של דנברס לחור הלבן נקטע בסופו של דבר, היא הצליחה לשחזר במעט את כוחותיה כבינארי - לספוג אנרגיה ולהקרינה בצורת פוטונים.
בשעה שעדיין חסרה לה היכולת לשמור על כוחותיה ברמה הקוסמית לנוכח היעדרו של מקור אנרגיה קבוע, היא עדיין מסוגלת לנטול את זהותה כבינארי אם היא תשאב כמות אנרגיה גבוהה ממקור חיצוני קרוב.