tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהחלטתה להתמודד על תפקיד פדרלי, ניהלה מינק קמפיין וזכתה במושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כתוצאה מכך הפכה לאישה הראשונה מהוואי שנבחרה לקונגרס, לאישה הראשונה ממוצא לא-לבן שנבחרה לבית הנבחרים, ול'חברה הצעירה ביותר מהמדינה הצעירה ביותר, וכן לאישה היפנית-אמריקאית הראשונה שכיהנה בקונגרס'.
היא כיהנה שש כהונות רצופות בין השנים 1965 ל-1977.
עצמאותה האישית המשיכה להנחות את החלטותיה, והיא התמקדה בנושאים שהיו חשובים לה עוד מתקופתה בבית הנבחרים של הוואי, כגון ילדים, חינוך ושוויון מגדרי.
מינק תמכה בתוכניות 'החברה הגדולה' של הנשיא לינדון ג'ונסון, אך ביקרה בגלוי את מלחמת וייטנאם.
לאחר שהתמודדה וזכתה במינוי לוועדת החינוך והעבודה, שבה שירתה לאורך כל כהונתה הראשונה, יזמה מינק בסוף שנות ה-60 את היוזמות המקיפות הראשונות במסגרת חוק חינוך לגיל הרך.
יוזמות אלו כללו את הצעת החוק הפדרלית הראשונה לטיפול בילדים, וכן חוקים להקמת חינוך דו-לשוני, תוכנית 'הד סטארט', תוכניות ארוחות בבתי ספר, חינוך מיוחד, הלוואות לסטודנטים ושבתוני מורים.
היא גם עסקה בחוק החינוך היסודי והעל-יסודי משנת 1965 ובחקיקה לקידום חינוך מבוגרים, לימודי אסיה, ייעוץ תעסוקתי והכשרה מקצועית.
הצעת החוק שלה למעונות יום משנת 1967 הייתה הראשונה מסוגה שעברה בשני בתי הקונגרס.
החוק עבר בשנת 1971 אך הוטל עליו וטו בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון.
בקדנציה השנייה שלה, במסגרת הקונגרס ה-90, מונתה מינק לוועדת הפנים והעניינים הטריטוריאליים.
בשנת 1970 הפכה מינק לאישה הדמוקרטית הראשונה שנשאה תגובה לנאום מצב האומה, ורק האישה השנייה אי פעם שעשתה זאת.
באותה שנה הייתה העדה הראשונה שהתנגדה למועמדו של הנשיא ניקסון לבית המשפט העליון, ג'ורג' הארולד קרסוול.
בעדותה ציינה את סירובו לדון בתיק אפליית התעסוקה של אידה פיליפס, שנדחתה ממשרה משום שהייתה אישה ואם לילדים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה אפליה נגד נשים עובדות הועלתה כשיקול בהערכת מועמד לשיפוט.
קרסוול נדחה לבסוף בידי הסנאט, ובמקומו אושר הארי בלקמן, מחבר פסק הדין המרכזי בפרשת 'רו נגד וייד'.
בשנת 1971 תבעה מינק את הסוכנות להגנת הסביבה כדי לקבל מסמכים שהוסתרו על ידי ממשל ניקסון בנוגע לניסויים גרעיניים באי אמצ'יטקה.
היא האמינה כי לפי חוק חופש המידע יש לפרסם את הדוחות, והובילה 32 חברי קונגרס בניסיון להשיגם.
לאחר שרשרת ערעורים עד לבית המשפט העליון, נקבע כי בתי המשפט אינם יכולים לכפות פרסום מסמכים החוסים תחת פטור של הרשות המבצעת, אך הובהר כי הקונגרס רשאי לשנות את החוק.
בשנת 1974 אכן אישר הקונגרס פיקוח אזרחי על מסמכים כאלה, תוך התגברות על וטו של הנשיא ג'רלד פורד.
מתוסכלת מנסיגת ממשל ניקסון בזכויות אזרח ומהמשך מלחמת וייטנאם, הצטרפה מינק למרוץ לנשיאות בשנת 1971 בתקווה להיות מועמדת המפלגה הדמוקרטית.
היא הייתה האישה האסייתית-אמריקאית הראשונה שהתמודדה לנשיאות.
מאחר שבהוואי לא התקיימו פריימריז, הופיע שמה בקלפי באורגון בשנת 1972 כמועמדת נגד המלחמה.
במהלך הקמפיין טסה לפריז יחד עם חברת הקונגרס בלה אבצוג כדי ללחוץ לחידוש שיחות השלום.
פעולותיה עוררו ביקורת חריפה, ובסופו של דבר היא הפסידה בפריימריז וזכתה רק ב-2% מהצירים האפשריים.
מינק הייתה שותפה מרכזית לחקיקת תיקון 'טייטל IX' לחוק ההשכלה הגבוהה, האוסר אפליה מגדרית במוסדות להשכלה גבוהה המקבלים מימון פדרלי.
החוק נחתם בשנת 1972. היא גם יזמה את חוק שוויון ההזדמנויות החינוכיות לנשים משנת 1974, שהקצה תקציבים לקידום שוויון מגדרי בבתי ספר והתנגד לסטריאוטיפים מגדריים בתוכניות לימוד ובספרי לימוד.
בנוסף, קידמה חקיקה נרחבת בתחומים כגון בטיחות צרכנים, שוויון בתעסוקה, אשראי, ביטוח, פנסיה, ביטוח לאומי, מיסוי, שירות מושבעים שוויוני, בריאות, אפליה בדיור ופרטיות.
בשנת 1973 ניסחה והגישה את חוק זכויות שוות לנשים, וכן תמכה באשרור התיקון לשוויון זכויות.
בשנת 1975 השתתפה בוועידת הנשים העולמית במקסיקו סיטי.
יחד עם אבצוג וחברת הקונגרס מרגרט הקלר, התחייבה לקדם חקיקה לכינוס ועידת נשים לאומית לרגל חגיגות המאתיים של ארצות הברית.
החוק אושר ונחתם על ידי הנשיא פורד.
באותה שנה נעשה ניסיון לפטור ספורט בבתי ספר מהוראות 'טייטל IX'.
לאחר הצבעה חוזרת בבית הנבחרים, התיקון נדחה וההגנות נגד אפליה נשמרו.
לאורך כהונתה הייתה מינק פעילה במגוון רחב של ועדות ותפקידים, ובהם סגנית יושב ראש קבוצת המחקר הדמוקרטית, יושבת ראש ועדת אד-הוק לעוני, חברה בוועדת התקציב, ויושבת ראש תת-ועדה לענייני מכרות.
בשנת 1976 הגישה תובענה ייצוגית בעקבות חשיפה לתרופה ניסיונית במהלך הריונה, שהובילה להסדר המבטיח בדיקות וטיפול חינם לכל הנפגעות וילדיהן.
היא גם הובילה חקיקה לפיקוח על כרייה עילית, שנכנסה לתוקף בשנת 1977.
עוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית (1977–1978)
בשנת 1976 ויתרה מינק על מושבה בקונגרס כדי להתמודד על מושב בסנאט שהתפנה.
לאחר שהפסידה בפריימריז, מינה אותה הנשיא ג'ימי קרטר לעוזרת מזכיר המדינה לענייני אוקיינוסים, סביבה בינלאומית ומדע.
בתפקיד זה עסקה בנושאים כגון כרייה במעמקי הים, פסולת רעילה והגנת לווייתנים, וכיהנה בו ממרץ 1977 עד מאי 1978.
מינק התפטרה מממשל קרטר בשנת 1980 וקיבלה על עצמה את תפקיד נשיאת ארגון 'Americans for Democratic Action' בוושינגטון די.
היא הייתה האישה הראשונה שעמדה בראש הארגון הארצי, וכיהנה שלוש כהונות רצופות של שנה כל אחת.
לאחר מכן חזרה להונולולו, ובשנת 1983 נבחרה למועצת העיר הונולולו.
היא שימשה כיושבת הראש של המועצה עד שנת 1985. במהלך כהונתה מצאה את עצמה לא פעם בעימותים פוליטיים עם ראש עיריית הונולולו הרפובליקני, פרנק פאסי, שנבחר בשנת 1984, אך המשיכה לכהן במועצה עד שנת 1987.
בשנת 1986 התמודדה על תפקיד מושלת הוואי ובשנת 1988 על תפקיד ראש עיריית הונולולו, אך לא הצליחה בשתי מערכות הבחירות.
עם עזיבתה את מועצת העיר החלה מינק לעבוד ב-'The Public Reporter', ועדת פיקוח שעסקה במעקב אחר דפוסי הצבעה וחקיקה מתגבשת ופרסמה על כך דוחות.
במקביל עמדה בראש 'קואליציית הוואי לעניינים גלובליים', גוף שארגן הרצאות וסדנאות ציבוריות בנושאים בינלאומיים.
בשנת 1990 נבחרה מינק להשלים את יתרת כהונתו של מחליפה בבית הנבחרים, דניאל אקאקה.
אקאקה מונה לסנאט כדי למלא את מקומו של ספארק מצאנגה, שנפטר בעת כהונתו.
שישה שבועות לאחר מכן נבחרה מינק לכהונה מלאה, ובהמשך נבחרה מחדש שש פעמים נוספות.
באותה שנה התנגדה למינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון.
כאשר ועדת המשפט של הסנאט מנעה מאניטה היל את האפשרות למסור עדות, צעדו מינק וחברות קונגרס נוספות, ובהן ברברה בוקסר מקליפורניה, לואיז סלוטר מניו יורק ו מקולורדו, אל גבעת הקפיטול במחאה על ההחלטה.
מחאתן זכתה לסיקור בעמוד הראשון של 'הניו יורק טיימס', ובהמשך הותר להיל למסור את עדותה.
בכהונתה השנייה כחברת בית הנבחרים פעלה מינק לשיקום ההגנות בתוכניות החברתיות־כלכליות שבהן עסקה בשש כהונותיה הראשונות, אשר צומצמו על ידי ממשלים שבאו לאחר מכן.
בין השנים 1990 ל-1993 עבדה על חקיקה לקידום 'חוק המחקר לסרטן השחלות' ועל תיקונים ל'חוק ההשכלה הגבוהה'.
בשנת 1992 זכתה בפרס 'Margaret Brent Women Lawyers Achievement Award' של לשכת עורכי הדין האמריקאית, כהוקרה למצוינות מקצועית.
היא הייתה שותפה לקידום 'חוק השוויון המגדרי' משנת 1993, פעלה למען ביטוח בריאות אוניברסלי, והגישה הצעת חוק להגנה על החלטות רבייה כזכות אישית.
נוסף לכך עסקה בחקיקה הנוגעת לעקרות בית שנעקרו משוק העבודה, העלאת שכר המינימום, בטיחות תעסוקתית, אי־שוויון בשכר ואלימות נגד נשים.
בחודש מאי 1994 ייסדה מינק, יחד עם חבר הקונגרס נורמן מינטה מקליפורניה, את 'השדולה האסייתית־פסיפית בקונגרס'.
בשנת 1995 מונתה ליושבת הראש של השדולה וכיהנה בתפקיד עד 1997. היא שימשה גם כיושבת־ראש שותפה של 'שדולת הנשים הדמוקרטיות' בבית הנבחרים.
בשנת 1996 התנגדה מינק לחקיקת רפורמת הרווחה שהוצעה על ידי בית נבחרים הנשלט בידי הרפובליקנים וזכתה לתמיכת ממשל קלינטון.
היא חיברה את 'חוק היציבות המשפחתית והעבודה' כחלופה לרפורמה זו, ופעלה שוב ושוב, אם כי לרוב ללא הצלחה, להרחבת רשתות הביטחון הפדרליות לילדים ולמשפחות החיות בעוני.
היא התנגדה לחקיקה שנועדה להגביל אחריות בגין פגיעות ממוצרים ואפליה במקום העבודה, והביעה התנגדות לאשרור הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
מינק הייתה שותפה ליוזמת 'חוק DREAM' והתנגדה נחרצות להקמת 'המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית', מתוך חשש לפגיעה בזכויות אזרח ולחזרה על מדיניות כגון מחנות המעצר לאמריקאים ממוצא יפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
מינק וחברי קונגרס נוספים התנגדו לספירת 25 האלקטורים של פלורידה, שבה זכה ג'ורג' ווקר בוש בניצחון דחוק לאחר ספירה חוזרת שנויה במחלוקת.
מאחר שאף סנאטור לא הצטרף להתנגדות, היא נדחתה על ידי סגן הנשיא אל גור, שהיה יריבו של בוש בבחירות לנשיאות בשנת 2000. ללא קולות האלקטורים של פלורידה, ההכרעה בבחירות הייתה עוברת לבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר לכל מדינה קול אחד, בהתאם לתיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית.
ב-30 באוגוסט 2002 אושפזה מינק במרפאת ובית החולים שטראוב שבהונולולו, בעקבות סיבוכים של אבעבועות רוח.
מצבה הלך והחמיר, וב-28 בספטמבר 2002 נפטרה בהונולולו מדלקת ריאות נגיפית, בגיל 74.
כהוקרה לאבל הלאומי על מותה, הורה שר ההגנה דונלד ראמספלד להוריד את כל הדגלים במוסדות צבאיים לחצי התורן לזכרה.
מינק זכתה לאזכרה לאומית ונערך לה טקס לוויה ממלכתי ב-4 באוקטובר, ברוטונדה של קפיטול מדינת הוואי, בהשתתפות מנהיגים וחברי קונגרס.
ארגוני נשים כיבדו את מינק כאשר יצרו 'ליי' אנושי של כ-900 נשים, שהקיפו את האוהל שבו הוצב ארונה באטריום של הקפיטול, תוך שירה של שירים הוואיים.
היא נטמנה בבית העלמין הלאומי לזכר חללי האוקיינוס השקט, סמוך למכתש פאנצ'בול.
מותה של מינק אירע שבוע אחד בלבד לאחר שזכתה בבחירות המקדימות של 2002, מאוחר מדי כדי להסיר את שמה מפתק ההצבעה בבחירות הכלליות.
ב-5 בנובמבר 2002 נבחרה מינק מחדש לקונגרס לאחר מותה.
המושב שהתפנה אויש בידי אד קייס לאחר בחירות מיוחדות שנערכו ב-4 בינואר 2003.
מינק זכורה כאישה שהתמודדה עם האפליה האישית שחוותה כאישה וכאמריקאית ממוצא אסייתי, והקדישה את הקריירה שלה לעיצוב מדיניות ציבורית שנועדה לפתוח דלתות לנשים ולמיעוטים.
בשנת 2002 שינה הקונגרס את שמו של תיקון Title IX ל'חוק השוויון בהזדמנויות בחינוך על שם פטסי ט.
מינק', תיקון ל'חוק ההשכלה הגבוהה' אשר הייתה שותפה לחיבורו.
מסמכיה נתרמו בשנת 2002 ונשמרים בספריית הקונגרס.
בשנת 2003 הוקמה קרן מלגות בשם 'Patsy Takemoto Mink Education Foundation', שנועדה לספק מימון לימודי לנשים ולילדים ממשפחות מעוטות הכנסה.
באותה שנה צורפה מינק ל'היכל התהילה הלאומי לנשים', ל'היכל התהילה של ספורטאים־סטודנטים' של המכון הבינלאומי לספורט, וסניף הדואר באזור מאווי שבו גדלה נקרא על שמה, לאחר אישורו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 2007 שונה שמו של הפארק האזורי מרכז אואהו ל'Patsy T.
ב-24 בנובמבר 2014 הוענק לה לאחר מותה 'מדליית החירות הנשיאותית' על ידי הנשיא ברק אובמה.
בשנת 2019 יצר מגזין 'טיים' 89 שערים חדשים לציון 'נשות השנה' החל משנת 1920, ומינק נבחרה לייצג את שנת 1972. ביוני 2022 נחשף דיוקן שלה, מעשה ידי האמנית שרון ספרונג, בבניין הקפיטול, שם הוא תלוי עד היום.
סרטים תיעודיים על חייה ותפקידה בקידום Title IX כוללים את 'Patsy Mink: Ahead of the Majority' (2008), בבימויה של קימברלי באספורד, ואת 'Rise of the Wahine' (2014), בבימויו של דין קנשירו.
הסרט משנת 2008 הדגיש את האתגרים שעליהם התגברה מינק וכיצד הם הניעו את פעילותה החקיקתית למען אחרים.
הסרט משנת 2014 סיפר את מאבקה של קבוצת כדורעף הנשים של אוניברסיטת הוואי להקמת קבוצה גם לאחר חקיקת Title IX.
מאחר שהחוק עסק במימון חינוכי, השתמשה מנהלת הספורט לנשים, דוניס תומפסון, בחוק כמנוף להרחבת ההזדמנויות הספורטיביות באוניברסיטה, חרף התנגדות עזה.
כדי להבטיח שמחוקקים יבינו את מי הם מייצגים, דאגה מינק שתומפסון תביא את הקבוצה לוושינגטון.
המחברת ג'ודי צו-צ'ן וו ובתה של מינק, גוונדולין מינק, חיברו יחד ביוגרפיה שיצאה לאור במאי 2022 בשם 'Fierce and Fearless: Patsy Takemoto Mink, First Woman of Color in Congress'.
זהו הספר הביוגרפי הראשון המתאר את חייה של מינק, והוא זכה בשנת 2023 בפרס 'Mary Nickliss' להיסטוריה של נשים או מגדר בארצות הברית.
בשנת 2024 כיבדה מטבעת ארצות הברית את מינק בהנפקת 'רבע הדולר על שם פטסי טאקמוטו מינק', המטבע ה-12 שיצא במסגרת תוכנית 'American Women Quarters'.
פטר אָנְדְרֱיאַס מוּנק (בנורווגית: Peter Andreas Munch; 15 בדצמבר 1810 – 25 במאי 1863) היה היסטוריון נורווגי.
הוא נודע בשל מחקרו על ההיסטוריה של נורווגיה בימי הביניים.
מונק היה בין הלא-קתולים הראשונים אשר הורשו להיכנס לספריית הוותיקן למטרת מחקר.
שם חיבר את עיקר מפעלו, Det norske Folks Historie (היסטוריה של העם הנורווגי), בשמונה כרכים.
הצייר אדוורד מונק היה אחיינו.
פטר אלטנברג היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרי וינאי, שהתפרסם ב"סקיצות בפרוזה", קטעים קצרצרים שפרסם.
הוא נולד בשם ריכרד אנגלנדר, ואימץ לעצמו את הפסבדונים "אלטנברג" על שם עיר קטנה על נהר הדנובה - על פי השמועה, בעקבות רומן שהיה לו עם אישה מאותה עיר.
אלטנברג נולד בשם ריכרד אנגלנדר למשפחה יהודית בורגנית (אביו היה סוחר) אך הלך והתרחק ממשפחתו ואימץ לעצמו אורח חיים בוהמי; עד מהרה יצאו לו מוניטין בווינה כרודף שמלות ובטלן.
אחרי כמה ניסיונות נפל למצוא לעצמו עבודה נורמלית, ולאחר שנשר מלימודי משפטים ורפואה, השיג לעצמו אישור בכתב מרופא כי אינו יכול לעבוד במשרה קבועה בשל "רגישות-יתר של מערכת העצבים".
מאז לא עבד עוד, והיה מעביר את רוב זמנו בבית הקפה הווינאי, קפה צנטרל, לשם אף נשלחו דברי הדואר שלו.
פסל דמותו של אלטנברג אף מוצב כיום בכניסה לקפה זה, כסמל ל"אורח הקבוע".
באותן שנים, שנות מפנה המאה העשרים, הייתה וינה מרכז תרבותי חשוב, ואלטנברג מצא עצמו במרכזו של חוג אמנים מפורסמים (הידוע בכינוי וינה הצעירה), שעימם הוא עמד ביחסי ידידות קרובים - ביניהם היו קרל קראוס, גוסטב מאהלר, ארתור שניצלר, גוסטב קלימט, אלבן ברג ואדולף לוס, שהיה חברו הקרוב.
באותם ימים החל לכתוב את ה"סקיצות בפרוזה" (Prosaskizzen) שלו, מכתמים, קטעים וסיפורונים קצרים המציגים תמונה אימפרסיוניסטית של חיי התרבות בווינה.
כמה מכתמים פואטיים שכתב על גב גלויות דואר הולחנו על ידי אלבן ברג בשם חמישה שירים על טקסטים של גלויות דואר מאת פטר אלטנברג.
את תהליך החיבור הוא תיאר במכתב לידידו ארתור שניצלר:
הטקסטים של אלטנברג לעיתים קרובות נראים שטחיים ומנותקים רגשית, והמספר מצטייר כצופה מן הצד שאינו מעורב בנעשה.
כמעט ואין ביצירותיו עלילה, כיוון שאין בהן דמויות ראשיות; נוסף לכך אין ביצירותיו כל "מסר", או הקשר חיצוני רחב.
רוב יצירתו של אלטנברג מורכבת מטקסטים קצרים אלה, שאינם בנויים במתכונת של שום ז'אנר ספרותי מוכר, ולעיתים קרובות מכונים "שירה בפרוזה".
הם מזכירים תמונות רגעיות המציגות באופן תמציתי ודחוס פיסות מחיי החברה הווינאיים במפנה המאה.
גאונותו הגדולה של אלטנברג מתבטאת בכך שהוא הצליח ב"משיחות מכחול" מעטות בלבד ליצור תמונה מדויקת ועשירה; באמצעות רמזים קצרים שהוא מפזר לקורא המוכן לקרוא גם בין השורות, הוא יוצר פנורמה של החברה ורשת שלמה של קשרים בין דברים מנותקים זה מזה לכאורה.
אלטנברג אינו מנסה להתאים את החיים לאידאולוגיה כלשהי, אלא מראה אותם בכל צבעוניותם ומורכבותם רבת-הסתירות.
בסקיצות שלו יש תפקיד נרחב לביטויים חושיים - צבעים, ריחות, קולות.
בכך הוא מתגלה כאחד ממייצגי האימפרסיוניזם החשובים ביותר בספרות.
למרות הצלחתו הרבה נשאר מצבו הכלכלי של אלטנברג תמיד רעוע, וחבריו נדרשו לבוא לעזרתו - בין השאר גם לוס וקראוס.
בעשר שנותיו האחרונות הוא בילה את רוב זמנו במוסדות לגמילה מאלכוהוליזם ובבתי-מרפא למחלות נפש.
הוא נפטר ב-1919. מבחר מיצירותיו תורגם לעברית בידי גרשון שופמן, שהושפע ממנו עמוקות.
"כתבים נבחרים", תרגם גרשון שופמן, הוצאת שטיבל, ניו יורק, תרפ'א 1921.
פטר אסטרהאזי (בהונגרית: Esterházy Péter; 14 באפריל 1950 – 14 ביולי 2016) היה סופר ומסאי הונגרי.
אסטרהאזי נחשב לאחד הסופרים ההונגרים החשובים ביותר בזכות כתיבתו הפוסט-מודרניסטית.
מוצאו במשפחת אצולה, ובהשכלתו הוא מתמטיקאי.
הוא סיים את לימודיו ב-1974 ועבד כמתמטיקאי עד שנת 1978. מאז ואילך התפרנס מכתיבתו הספרותית.
אסטרהאזי זכה בפרסים יוקרתיים רבים, הן בארצו הן מחוץ לגבולותיה, למשל באוסטריה, בצרפת, בגרמניה, בסלובניה ובנורווגיה.
פועלי-העזר של הלב (1985) (ראה אור בעברית בהוצאת שוקן, 1996. תרגם: רמי סערי)
בחלקו הראשון, בן המתייתם מאמו פוגש באחוזת ילדותו שבכפר את אחיו, את אחותו ואת אביו, ובני-המשפחה מעלים זיכרונות הקשורים לאם המנוחה ולעברה הרחוק.
אגב כך מלאכת האבל של היתום צוברת תאוצה, והוא מתמודד עם האובדן באמצעים העומדים לרשותו.
בחלק השני מתהפכת זווית ההסתכלות, ודווקא האם המנוחה היא הפונה אל בנה המיותם ומשתדלת, כמיטב יכולתה, לעזור לו להתעמת עם המציאות החדשה שנכפתה עליו כמיטב יכולתו המוגבלת.
סוף הרומן מחזיר את הקוראים אל נקודת המוצא: מציאות ההווה, שבה האם מתה והבן חי.
ברומן משולבות מובאות מיצירותיהם של כארבעים סופרים.
פטר אופורי קוואייה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ.
פטר אופורי קוואייה עזב כבר בגיל צעיר מאוד, 15, את מולדתו, גאנה ועבר לשחק ביוון במועדון קלאמאטה.
בקלאמאטה שיחק אופורי קוואייה שתי עונות אך בתקופה זו הקבוצה לא היוותה איום רציני על צמרת הטבלה.
בשל כך, בעונה שלאחר מכן כבר עבר למועדון הפאר היווני, אולימפיאקוס.
במהלך כל שש עונותיו באולימפיאקוס, שיחק קוואיה במדי הקבוצה בליגת האלופות.
אחד משעריו היה מול ריאל מדריד בעונת 1997/98. יותר חשוב מכך, אופורי קוואייה ידוע בהיותו המבקיע השני הצעיר ביותר בתולדות ליגת האלופות, כאשר הבקיע שער לטובת אולימפיאקוס בהיותו בן 17 ו-195 ימים בלבד.
לאחר שש עונות באולימפיאקוס, חזר אופורי קוואייה לגאנה לקבוצת ליברטי פרופשיונלס לעונה אחת אך חזר במהרה ליוון, הפעם לקבוצת OFI כרתים.
בעונתו הראשון בכרתים, הקבוצה ניצלה בסוף העונה מירידה לליגת המשנה אך כבר בעונה שלאחר מכן, הקבוצה הגיעה עד המקום ה-7 בליגה, מקום שהעניק לה את הכרטיס לגביע האינטרטוטו, כרטיס עליו ויתרה השישית בטבלה היוונית, פאוק סלוניקי.
בעונה שלאחר מכן הגיע אופורי קוואיה לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה, לאחר שזו העפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל.
לאחר עונה אחת בקריית שמונה עבר לקבוצת א.א.ל.
לימסול מליגת העל הקפריסאית, במדיה שיחק עונה אחת ואז חזר לשחק בגאנה.
אופורי קוואייה שיחק גם בנבחרת גאנה בגביע אפריקה לאומות בשנת 2000 בה הפסידה גאנה ברבע גמר המפעל ל, ובצעירותו שיחק בנבחרת הנוער של גאנה במונדיאל הנוער ב-1997 ו-1999.
פטר אֶבֶּן (בצ'כית: Petr Eben; 22 בינואר 1929 – 24 באוקטובר 2007) היה מלחין יהודי-צ'כי, מן הבולטים בארצו.
אבן נולד בז'אמברק שבצפון-מזרח בוהמיה וחי בנעוריו בצ'סקי קרומלוב שבדרומה.
שם למד פסנתר ובהמשך צ'לו ועוגב.
שנות הכיבוש הגרמני ומלחמת העולם השנייה היו קשות לו במיוחד.
אף כי גדל כקתולי, אביו היה יהודי וב-1943 גורש אבן מבית הספר ונשלח בצו הנאצים למחנה הריכוז בוכנוואלד עד סוף המלחמה.
אחרי המלחמה התקבל לאקדמיה למוזיקה של פראג, שם למד פסנתר אצל פרנטישק ראוך והלחנה אצל פבל בוז'קובץ.
בשנת 1955 התמנה לסגל המחלקה לתולדות המוזיקה של אוניברסיטת קארל בפראג.
בשנים 79–1978 כיהן כפרופסור להלחנה בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה במנצ'סטר, אנגליה.
בשנת 1990 היה לפרופסור להלחנה באקדמיה לאמנויות הבימה בפראג ולנשיא פסטיבל האביב של פראג.
הוא עשה לו שם באלתוריו על הפסנתר והעוגב, אבל הלחנה נשארה תחום העניין העיקרי שלו.
אבן היה מלחין פורה, שחיבר מוזיקה בסוגות שונות.
עוד כתב מוזיקה לעוגב וכמה שירי ילדים.
Truvérská mše ("מיסה לזמרים נודדים") 1968-69
"עשרה פרלודים על כוראלים של האחים הבוהמיאנים", עוגב, 1971-73
Noční hodiny ("שעות הלילה"), סינפוניה
Rorate coeli, פנטזיה לויולה ועוגב, 1982
"מנחה לדיטריך בוקסטהודה", עוגב, 1987
קטע סולו חגיגי: "וריאציות על המלך הטוב ונצ'סלאס", עוגב, 1987
"טה דאום פראג", 1989 (למקהלה מעורבת, 4 כלי נשיפה ממתכת, טימפני וכלי הקשה או עוגב)
Posvátná znamení ("סמלים מקודשים"), אורטוריה, 1992-93
"Amen — es werde wahr: : פנטזיה כוראלית לעוגב", 1994
פטר ארטדי או פטרוס ארטדיוס (בשוודית: Peter Artedi, בלטינית: Petrus Arctaedius; 27 בפברואר 1705 - 27 בספטמבר 1735) היה זואולוג שוודי, ידידו הקרוב של קארולוס לינאוס.
בשל מחקריו החלוציים בטקסונומיה של הדגים זכה לתואר "אבי האיכתיולוגיה" (מדע חקר הדגים).
ארטדי נולד באַנוּנְדְשֶׁה (Anundsjö) שבמזרח שוודיה.
בשנת 1724 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת אופסלה כחלק ממסלול לימודי כמורה, אולם עד מהרה העביר את התעניינותו ללימודי רפואה וידיעת הטבע.
ב-1728 הגיע לינאוס לאוניברסיטת אופסלה ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה.
ב-1732 עזבו שניהם את שוודיה, לינאוס ללפלנד וארטדי לאנגליה.
לאחר שחזר ממסיבה לילית באמסטרדם, נפל ארטדי לתעלה וטבע והוא בן 30 בלבד.
ספריו החשובים בנושא חקר הדגים Historia Piscium Universalis ("היסטוריה אוניברסלית של הדגה"), Bibliotheca Ichthyologica ("ספריית חקר הדגים") ו-Philosophia Ichthyologica ("פילוסופיית חקר הדגים") פורסמו על ידי לינאוס.
הטקסונומיה של לינאוס עצמו אינה עוסקת כמעט כלל בנושא הדגים.
יש הסוברים כי אלמלא מת בגיל כה צעיר היו ארטדי ודוגמאות הדגים שלו מוכרים יותר מלינאוס ודוגמאותיו מעולם הצומח בתחום הטקסונומיה הביולוגית.
בהספד שנשא לינאוס על קברו ובכתובת החרוטה עליו מובע הרעיון שהאיש שהקדיש את חייו לדגים מצא את מותו ביניהם.
פטר אֵרֵש (בהונגרית: Erős Peter; 22 בספטמבר 1932 – 12 בספטמבר 2014) היה מנצח הונגרי-אמריקאי.
פטר ארש נולד בבודפשט ולמד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בין מוריו באקדמיה נמנו זולטאן קודאי (הלחנה), לאו ויינר (מוזיקה קאמרית) ולסלו שומוג'י (ניצוח).
בשנת 1956, בזמן המרד ההונגרי, היגר ארש להולנד.
בגיל 27 התמנה למנצח-שותף של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, משרה בה החזיק במשך חמש שנים.
בתקופת שהותו באמסטרדם, עזר לאוטו קלמפרר בהפקות אופרה לפסטיבל הולנד.
בעונות הקיץ של 1960 ו-1961 עבד כמאמן ועזר להנס קנאפרטסבוש בפסטיבל ביירוית, וב-1961 היה מנצח עוזר לפרנץ פריצ'אי בהפקת אידומניאו של מוצרט בפסטיבל זלצבורג.
הוא המשיך לעבוד לצד פריצ'אי בזלצבורג ובברלין עם התזמורת הסימפונית הגרמנית ודויטשה גרמופון עד שנת 1964. בשנת 1965, יצא ארש בפעם הראשונה לארצות הברית בהזמנתו של גיאורג סל לעבוד עמו ועם תזמורת קליבלנד במלגה של קרן קולאס.
מינוייו העיקריים היו כמנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הסימפונית של מאלמה בשוודיה (1969-1966), תאגיד השידור האוסטרלי (בשנים 1969-1967 בסידני ומלבורן; בין 1975 ל-1979 בפרת), התזמורת הסימפונית של סן דייגו והתזמורת הקאמרית לה הויה (1980-1971), והתזמורת הסימפונית אלבורג (1989-1982) בדנמרק.
בשנים 1983 ו-1985 קיבל את פרסי ASCAP על שילוב מוזיקה של מלחינים אמריקאים בתוכניות הקונצרטים.
ארש הגיע לאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וושינגטון בשנת 1989 כפרופסור במענק מוריסון לניצוח וכמנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הסימפונית והאופרה של האוניברסיטה, שם לימד עד פרישתו ב-2010; נכון ל-2013, מעמדו הוא של פרופסור אמריטוס.
כמו כן לימד ניצוח בשנים 1965-1960 בקונסרבטוריון של אמסטרדם, שם היו בין תלמידיו האנס פונק, אדו דה וארט ויאן סטולן, וכיהן כמנהל הפעילות התזמורתית והאופראית בקונסרבטוריון פיבודי למוזיקה בשנים 1982–1985.
בהיענות לבקשה אישית מנכדתו של ריכרד וגנר פרידלינד, ניצח פטר ארש על הקובץ הראשון של הקלטות יצירותיו התזמורתיות של אבי פרידלינד, זיגפריד וגנר.
שני תקליטורים יצאו בחברת דליזה, עם התזמורת הסימפונית אלאבורג בניצוח ארש: הסימפוניה בדו מז'ור והפואמות הסימפוניות Glück, Und wenn die Welt voll Teufel wär (סקרצו), Weltersteinspielung ו-Sehnsucht עוד ניצח על הקלטת האופרה "ישו לפני הורדוס" מאת המלחין גבריאל פון ויידיץ' (1969-1888) עם התזמורת הסימפונית של סן דייגו.
נפטר בסיאטל ב-12 בספטמבר 2014.
נולד בוונציה לאחותו של מלך הונגריה אישטוון הראשון.
אביו היה אוטונה אורסאולו, הדוג'ה של ונציה.
ב-1026 הודח אביו ונמלט לקונסטנטינופול, בעוד פטר ואמו חזרו להונגריה לחצר דודו המלך.
לאחר מותו של אימרה, בנו היחיד של המלך, ב-1031 מינה אישטוון את פטר כיורשו וציווה לו שישלים את מהלך התנצרותה של הממלכה.
ב-15 באוגוסט 1038 מת המלך אישטוון ופטר עלה על הכס ללא התנגדות.
מדיניותו התמקדה בצווים נגד הפאגאנים והחרמת רכושם ובהחלפת האצולה הוותיקה לבית ארפאד באצילים ממדינות גרמניה ואיטליה.
בסתיו 1041 קושרים מבני משפחתה של המלכה גיזלה (אלמנתו של המלך אישטוון) עשו יד אחת עם ראשי שבטים פאגאניים הדיחו את פטר מכסאו ואילצו אותו להימלט, תוך שהם ממנים את שמואל אבא למלך.
פטר נמלט לרגנסבורג, בה שהה באותה עת היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והציע לו את אמונו ואת נאמנותה של הונגריה, אם יחזירו היינריך לשלטון.
ב-1044, לאחר ניסיון כושל לכבוש את הונגריה, הצליח היינריך להכניע את שמואל אבא וצבאו הבלתי ממושמע בקרב מנפו והמליך את פטר בסקשפהרוואר.
ב-26 במאי 1045 נתן פטר להיינריך הומאגיום, והפך את הונגריה לואסלית של הקיסרות הרומית הקדושה.
בהמשך שלטונו נאלץ פטר להתמודד עם חוסר נאמנות של האצולה וחלק מהכמורה, עד כי נאלץ להגלות את המלכה גיזלה מארצו.
הבישוף גלרט הקדוש קרא בתגובה לשניים מבני-אחיה של המלכה מגלות בקייב (אנדרש ובלה), דבר שהלהיט מרד בקיץ 1046 שבשיאו הודח פטר מכסאו והוחלף באנדראש הראשון, מלך הונגריה (אחד מאותם בני-האח של גיזלה שהושבו מגלותם), בברכתו של גלרט הקדוש.
בתוך כך פנו השבטים הפגניים שסייעו למפלתו של פטר בראשות אציל ואטא (Vata) כנגד אנדרש ואף רצחו את גלרט באמצעות השלכתו בתוך חבית מראש גבעת גלרט.
פטר נלקח כאסיר לעיר מלכותו, סקשפהרוואר, שם עקרו את עיניו.
הוא מת ללא בנים ונקבר בקתדרלה של פץ', שהוקמה בעת מלכותו.
פטר אֶטוֶוש (בהונגרית: Eötvös Péter; 2 בינואר 1944 – 24 במרץ 2024) היה מלחין, מנצח ומורה הונגרי.
אטווש נולד בעיר אודורהיי (סיקיי-אודווארהיי) בחבל הסקלרים בטרנסילבניה (בימי המלחמה חלק מהונגריה, כיום ברומניה).
הכשרתו המוזיקלית הראשונית הייתה בלימודי פסנתר, כינור, כלי הקשה וחליל צד.
בגיל 11 חיבר קנטטה והראה אותה לג'רג' ליגטי ובגיל 12 זכה בפרסים על הלחנה.
כשהיה בן 14 קיבל אותו זולטאן קודאי ללימודים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם הוא למד הלחנה.
לדבריו, הושפע בעיקר מאלברט סימון, בלה בארטוק, קרלהיינץ שטוקהאוזן, פייר בולז, ג'רג' קורטג וקרלו ג'זואלדו, וכן מוזיקה אלקטרונית וג'אז (בעיקר מיילס דייוויס).
השתתפות בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט הביאה לו מלגת לימודים בקלן, בשנים 1966–1968. הוא סיים שם את לימודיו בדיפלומת מצטיין בניצוח (אצל וולפגנג פון דר נאהמר).
כמו כן למד הלחנה אצל ברנד אלואיס צימרמן.
מ-1967 עד 1968 עבד כפסנתרן חזרות באופרה של קלן.
אטווש ניגן בקביעות עם אנסמבל שטוקהאוזן מ-1968 עד 1976. הוא ניצח על כל היצירות לתזמורת ולהרכבים של שטוקהאוזן וביים את הבכורות העולמיות של "יום חמישי" ו"יום שני" מתוך מחזור האופרות "אור" של המלחין.
אטווש שיתף פעולה בהפקות בימתיות עם מלחינים נוספים של המאה ה-20 כגון כברונו מאדרנה, לואיג'י נונו ואיגור סטרווינסקי, כמו גם בהצגת הבכורה של "מחולות האדמה" של הריסון ברטוויסל.
בשנים 1971 עד 1979 עסק אטווש במוזיקה אלקטרונית ובהזמנת בולז, ניצח בשנת 1978 על קונצרט הפתיחה של המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם).
משנת 1979 עד 1991 כיהן כמנהל מוזיקלי של אנסמבל אנטרקונטמפורן.
משנת 1985 עד 1988 היה מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית.
בשנת 1992 ייסד את "מכון אטווש הבינלאומי" למנצחים צעירים וב-1994 התמנה למנצח הראשי של תזמורת הרדיו הקאמרית של הילוורסום.
פטר אטווש הרצה במוסדות מוזיקה שונים באירופה וישב בחברי שופטים בתחרויות בינלאומיות.
מאז 2003 כיהן כמנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג.
במוזיקה שלו שם אטווש דגש על פרספקטיבה תיאטרלית על תנועת צליל בחלל.
לצד יצירות תיאטרליות במובהק, ניכרת תפיסה תיאטרלית ביצירות שהביטוי המילולי בהן משולל משמעות סמנטית או ביצירות שהביטוי התנועתי בהן לובש צורה של חזרה פולחנית (לדוגמה, סיבובי נגן כלי ההקשה בין כליו ב־Psalm cli משנת 1993).
אטווש השתמש גם באפקטים של הגברה אלקטרונית של כלי או כלים מסוימים על הבמה, ליצירת אפקטים של תנועת צליל בחלל (לדוגמה, ב"צללים" מ-1996).
בחיפושיו אחר טכניקות שונות ומצלולים חדשים, השתמש אטווש גם באינטונציות דיבור באמצעות כלי נגינה ובהצבה חורגת מן המקובל של כלי התזמורת, בתוספת כלי נגינה אלקטרוניים.
1988 – מסדר האמנויות והספרות הצרפתי
"שלוש קומדיות מדריגל" ל-12 קולות
"קאפ-קו", קונצ'רטו לפסנתר, מקלדת ותזמורת (2005)
"מוזיקת צרצרים", סרט הקלטה (1970)
"שמונה אינסופי I." לאנסמבל (1981)
"פסנתר ארצי-פסנתר שמיימי", לפסנתר סולו
"מרווחים – פנימים", אנסמבל ואלקטרוניקה (1981)
"סילון גז", קונצ'רטו לחצוצרה (2002)
"ליידי סאראשינה" אופרה, 4 במרץ 2008, האופרה של ליון
"אהבה ושדים אחרים", אופרה, 10 באוגוסט 2008, פסטיבל גליינדבורן
"Psalm cli מזמור תהילים 151" לכלי הקשה (1993)
"רפליקה", קונצ'רטו לויולה (1998) – הוקלט על ידי קים קשקשיאן בחברת ECM
"הטרגדיה של השטן" (Die Tragödie des Teufels), אופרה, (פברואר 2010, האופרה הממלכתית של בוואריה)
"משולש", נגן כלי הקשה ואנסמבל (1993)
פטר אורלנדיץ' (במונטנגרית: Петар Орландић; נולד ב-6 באוגוסט 1990) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ג'זרו מליגת העל של מונטנגרו.
אורלנדיץ' החל את דרכו במועדון המונטנגרי זטה, ושיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון משנת 2009. בתחילת עונת הפך לשחקן מפתח בקבוצה, וכבש 11 שערים ב-16 המשחקים הראשונים לעונה.
בסך הכל ערך 66 הופעות בליגה המונטנגרית, בהן כבש 24 שערים.
ב-5 בפברואר 2014 הגיע אורלנדיץ' לישראל, והושאל עד תום העונה לקבוצת הפועל תל אביב.
חמישה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 2-1 להפועל עכו.
ב-1 במרץ 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, כשנכנס כמחליף וכבש בדקה ה-85 את שער השוויון מול עירוני קריית שמונה, במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1. בתום העונה עזב את ישראל וחזר לקבוצת נעוריו.
ב-6 בפברואר 2015 חתם אורלנדיץ' לשלוש שנים בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית, עמה זכה באליפות בשנת 2016. ביולי 2017 שוחרר אורלנדיץ' מהמועדון, וכעבור חודשיים חתם בקבוצת אוניאו דה מדיירה מליגת המשנה בפורטוגל.
בינואר 2018 חתם בקבוצת שינג'יאנג טיאנשאן לאופרד מהליגה השנייה בסין, ובאפריל 2018 שוחרר מהמועדון.
ב-15 באוקטובר 2018 חתם בבירקירקארה מליגת העל המלטזית, במדיה כבש שני שערים בחמישה משחקים.
בינואר חתם אורלנדיץ' בסוקותאי מהליגה הבכירה בתאילנד, במדיה שיחק חצי שנה וכבש שלושה שערים בעשר הופעות.
ב-7 בינואר 2020, לאחר יותר מחצי שנה שלא שיחק, חתם אורלנדיץ' בספרטק טרנבה מליגת העל הסלובקית, אך רשם רק ארבע הופעות במדיה ושוחרר כעבור ארבעה חודשים.
לאחר כשנה ללא משחק רשמי, חזר לקבוצתו הראשונה בקריירה, זטה, בה כבש שער בודד בעשרה מפגשים.
פטר אוסזה אודמווינגי הוא כדורגלן עבר ניגרי-טטרי ששיחק בעמדות הקיצוני ימני.
לזכותו 63 הופעות בנבחרת ניגריה.
אודמווינגי נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן הסובייטית, ברית המועצות, לאב ניגרי, כדורגלן עבר (פטר אודמווינגי האב) ולאם רוסיה-טטרית.
שני הוריו היו בזמנו סטודנטים לרפואה.
הוא שיחק במחלקות הנוער של קמז ושל צסק"א מוסקבה.
בגיל 17 הוא עבר לניגריה ושיחק תקופה קצרה בקבוצת הנוער רייסינס לאגוס.
בשנת 2000 הפך לכדורגלן מקצועי ושיחק בקבוצת בנדל אינשורנס מליגת העל הניגרית עד שנת 2002. בתקופה זו הבקיע 19 שערים ב-53 הופעות.
אודמווינגי נבחן באנדרלכט אך לא התקבל לקבוצה.
ב-2002 השחקן עבר ללובייר מליגת העל הבלגית.
בעונתו הראשונה בקבוצה לובייר זכתה בגביע הבלגי.
הזכייה בגביע הובילה את לובייר למוקדמות גביע אופ"א, נגד בנפיקה ליסבון הפורטוגזית.
המשחק הראשון, בו אודמווינגי כבש שער, הסתיים בתוצאת שוויון 1:1. במשחק השני לובייר הפסידה 1:0 ולכן לא העפילה לטורניר.
ב-2 עונות בלובייר אודמווינגי כבש 10 שערים ב-46 משחקים בהם הופיע.
הופעותיו המרשימות משכו את תשומת הלב של קבוצת ליל הצרפתית.
בינואר 2004 אודמווינגי חתם בקבוצה מליגת העל הצרפתית ובמהרה הפך לשחקן פותח בהרכב הקבוצה.
אודמווינגי נודע בעקבות הטכניקה וקצב המשחק שלו, ובעקבות כך נקשר שמו למועדונים גדולים באירופה.
השחקן הביע את רצונו להישאר בליל, ובעונת הוא כבש שני שערים נגד מילאן בסן סירו, מה שהעלה את ליל לשלב שמינית גמר ליגת האלופות.
ב-2 וחצי עונות במדי ליל אודמווינגי ערך 100 הופעות בכל המסגרות, וכבש בסך הכל 26 שערים.
ב-16 ביולי 2007 אודמווינגי חתם בלוקומוטיב מוסקבה מהפרמייר ליג הרוסי תמורת סכום של 14 מיליון דולר אמריקני על חוזה ל-4 שנים.
ב-3 עונות בלוקומוטיב אודמווינגי הפך לכוח המניע העיקרי בהתקפה של הקבוצה ולאחד השחקנים החשובים שלה.
הוא כבש 23 שערים ב-80 משחקים בלוקומוטיב.
ב-20 באוגוסט 2010 אודמווינגי חתם אצל העולה הטרייה לפרמייר ליג, וסט ברומיץ' אלביון.
יום לאחר מכן הוא הבקיע את שער הניצחון במשחק הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0:1 על סנדרלנד.
הוא גם כבש את שער הניצחון נגד ארסנל ב-25 בספטמבר באצטדיון האמירויות, במשחק שהסתיים בתוצאה 2:3. ב-5 בדצמבר אודמווינגי כבש צמד בניצחון החוץ 1:3 על ניוקאסל יונייטד.
את עונתו הראשונה באנגליה סיים אודמווינגי כמלך שערי וסט ברומיץ' באותה עונה, עם 15 שערים בסך הכל.
ב-18 באוגוסט 2011 אודמווינגי חתם על חוזה חדש בוסט ברומיץ', לשלוש שנים.
לאחר מספר פציעות בתחילת עונת , הוא כבש את שער הבכורה שלו באותה עונה ב-11 בספטמבר, במשחק ליגה נגד נוריץ' סיטי.
ב-12 בפברואר 2012 אודמווינגי כבש את השלושער הראשון שלו בקריירה, בניצחון וסט ברומיץ' 1:5 על וולברהמפטון וונדררס.
ב-25 בפברואר הוא כבש שני שערים בניצחון 0:4 על סנדרלנד.
ביצועיו בחודש זה הובילו אותו להיות שחקן החודש בפרמייר ליג, בפעם השלישית בקריירה שלו.
לאחר שבינואר 2013 אודמווינגי חיפש לעצמו קבוצה חדשה באופן חד צדדי, ולא קיבל הצעות שסיפקו אותו, הוא הסתכסך עם הנהלת וסט ברומיץ'.
בהמשך העונה הוא המעיט לשחק ונכנס בעיקר כמחליף.
בסיום העונה אודמווינגי עזב את הקבוצה.
ב-2 בספטמבר 2013 אודמווינגי חתם על חוזה לשנתיים בקארדיף סיטי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקארדיף ב-22 בספטמבר, בהפסד 0:1 לטוטנהאם הוטספר.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקארדיף כעבור יומיים, בהפסד 2:3 לווסטהאם יונייטד בגביע הליגה האנגלית.
אודמווינגי פיתח מערכת יחסים טובה עם מאמן קארדיף, מלקי מקאיי.
למרות זאת, הקבוצה לא הצליחה בליגה ועקב כך פוטר מקאיי מתפקידו.
במקומו מונה אולה גונאר סולשיאר לתפקיד מאמן קארדיף.
סולשיאר לא נתן לאודמווינגי דקות משחק רבות, ובעקבות כך הניגרי עזב את קארדיף לאחר חצי עונה בלבד.
ב-28 בינואר 2014 אודמווינגי חתם בסטוק סיטי על חזוה ל-18 חודשים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה למחרת, בהפסד 1:0 לסנדרלנד.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בסטוק ב-8 בפברואר, במשחק התיקו 2:2 עם סאות'המפטון.
ב-11 במרץ 2016 הושאל אודמווינגי לבריסטול סיטי מהצ'מפיונשיפ לאחר חוסר בדקות בסטוק.
ב-12 במרץ ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–2 על פולהאם, ב-19 במרץ הבקיע את שערו הראשון בניצחון 0–6 על בולטון וונדררס.
ב-24 באוקטובר 2016 חתם אודמווינגי ברות'רהאם יונייטד.
ב-29 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה כשעלה כמחליף בתיקו 2-2 נגד איפסוויץ' טאון.
ב-25 בינואר 2017 שוחרר מרות'רהאם יונייטד.
אודמווינגי בחר לייצג את המדינה בה נולד אביו, ניגריה.
הוא הופיע לראשונה במדי נבחרת ניגריה ב-4 במאי 2002, בניצחון 0:3 על .
הוא שיחק במשחק חצי גמר גביע אפריקה לאומות 2006, בהפסד 0:1 ל.
הוא גם נכלל בסגל ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2008.
ב-2008 אודמווינגי נכלל בסגל נבחרת ניגריה לאולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדה זו ניגריה הגיעה למקום השני, בו הפסידה ל, מה שזיכה אותה במדליית כסף.
הוא שימש כקפטן ניגריה בגביע אפריקה לאומות 2010. בטורניר ניגריה סיימה במקום השלישי, ואודמווינגי נכלל בקבוצת הטורניר.
אודמווינגי נכלל בסגל ניגריה למונדיאל 2010. בטורניר ניגריה סיימה במקום האחרון בבית.
לאחר ההדחה אודמווינגי מתח ביקורת פומבית על מאמן הנבחרת, לארס לאגרבק, שסיים את תפקידו בנבחרת לאחר ההדחה.
בעקבות אי זימונו של אודמווינגי לגביע אפריקה לאומות 2013, בו זכתה ניגריה, הוא הסתכסך עם סטפן קשי, מאמן הנבחרת.
למרות זאת, הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2014. בטורניר זה אודמווינגי כבש את השער היחיד בניצחון על , מה שהיה הניצחון הראשון של ניגריה בגביע העולם מאז מונדיאל 1998.
מקום שלישי בגביע אפריקה לאומות: 2004, גביע אפריקה לאומות 2010, 2010
שחקן החודש בפרמייר ליג: ספטמבר 2010, אפריל 2011, פברואר 2012
שחקן השנה האפריקאי בפרמייר ליג:
פטר סמואל אוניקאצ'י הוא כדורגלן ניגרי/ישראלי המשחק בהפועל נוף הגליל בעמדת החלוץ.
אוניקאצ'י התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אביה ואריורס.
לקראת עונת חתם באנימבה אבה.
ב-15 בפברואר 2015 אוניקאצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–0 נגד בפלס דה בורגו במסגרת מוקדמות ליגת האלופות האפריקאית.
במשחק זה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-14 באוגוסט 2017 חתם בהפועל עכו מליגת העל.
אוניקאצ'י רשם 31 משחקי ליגה במדי עכו ולא כבש אף שער.
ב-18 ביולי 2018 חתם בהפועל כפר סבא, בה שיחק עונה אחת והיה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל.
ב-7 במרץ 2020, חתם בסונג לאם נגהה אן מליגת העל הווייטנאמית.
ב-14 באוקטובר 2021 חתם בהפועל פתח תקווה.
בשנת 2022 חתם בהפועל ניר רמת השרון.
ב-16 בינואר 2024 הושאל לעירוני קריית שמונה עד לסיום העונה.ב-4 בספטמבר 2024 חתם בהפועל עכו.ב-15 ביולי 2025 חתם בהפועל נוף הגליל.
פטר, דוכס אולדנבורג , היה סבו של ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והוא אב קדמון של ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, אחד מהטוענים לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
פטר נולד ב-26 באוגוסט 1812 בירוסלבל, לגאורג, דוכס אולדנבורג וליקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל הראשון, קיסר רוסיה וסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג.
שישה חודשים לאחר לידתו מת אביו ממחלת הטיפוס, ופטר ואחיו עברו לחסותו של דודם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
האחים חיו ברוסיה עד שאמם התחתנה עם וילהלם הראשון, מלך וירטמברג בשנת 1816, ולאחר מכן עברו לווירטמברג והתחנכו בשטוטגרט.
עם מותה של אמם, פחות משלוש שנים לאחר מכן, פטר ואחיו נשלחו לסבא שלהם פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג באולדנבורג, וקיבלו ממנו חינוך נרחב, כפי שנתן לבניו, וכן נשלחו בקביעות לטיולים מאלפים ברחבי גרמניה כדי להרחיב את החינוך שלהם.
במאי 1829 נפטר סבו, ואחרי מותו של אחיו אלכסנדר בנובמבר אותה שנה, קרא לו דודו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ומינה אותו לקולונל במשמר החיים.
פטר עלה במהירות בסולם הדרגות, ולאחר מכן מונה ללוטננט גנרל.
לאחר ארבע שנות שירות הוא פרש לגמלאות, והיה פעיל בממשלת סנקט פטרבורג.
בשנת 1834 הוא מונה לסנטור רוסי, ומאותו זמן החל להתפרסם כפילנתרופ גדול, שהקדיש את כוחותיו בעיקר לחינוך.
הוא ייסד את בית הספר הקיסרי לתורת המשפט, שבו התחנכו השופטים והמנהלים העתידים של רוסיה, ובשנת 1844 הוא מונה לראש ארגון לקידום החינוך של נשים.
פיטר מאולדנבורג היה גם חוקר, ודיבר שמונה שפות.
כנשיא כבוד של קרן הנאמנות צארינה מריה, הוא גם מילא תפקיד מוביל בפיקוח על פיתוח בתי חולים ברוסיה, שאחד מהם בסנקט פטרסבורג נקרא בית החולים של הנסיך פיוטר מאולדנבורג לילדים.
בנוסף, הוא גם תרם תרומה משמעותית לתוכניות בניין בית הספר באולדנבורג, שהייתה מולדתו.
ב-23 באפריל 1837 התחתן פטר עם תרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
פטר היה מלחין מוכשר, והלחין כמה יצירות נחשבות, אשר חלקם אף בוצעו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
בשנת 1880 נערכה מסיבה חגיגית לכבודו, לרגל 50 שנות שירותו לטובת ממשלת רוסיה, בהשתתפות אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ורוב המשפחה הקיסרית.
פטר היה קשור מאוד לאחיינו הצאר אלכסנדר השני, ולאחר שנרצח הלה במרץ 1881 לקח זאת פטר באופן קשה, וכעבור חודשיים הוא מת בביתו ב-14 במאי.
ב-23 באפריל 1837 התחתן פטר עם תרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג (1838–1900), התחתנה עם ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ניקולאס פטרוביץ', דוכס אולדנבורג (1840–1886), התחתן עם מריה בולאצל
ססיליה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג (1842–1843)
אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג (1844–1932), התחתן עם אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לוכטנברג
קתרינה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג (1846–1866)
קונסטנטין פטרוביץ', דוכס אולדנבורג (1850–1906), התחתן עם אגריפינה יאפרידזה, רוזנת פון צרנקאו
תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג (1852–1883), התחתנה עם גאורג מקסימיליאנוביץ', דוכס לויכטנברג השישי
פטר ארבן (בצ'כית: Petr Erben; 21 במרץ 1921 – 5 באפריל 2017) היה כדורגלן יהודי, ששיחק בליגת הכדורגל בגטו טרזינשטאט ושרד את השואה.
ארבן נולד במורבסקה אוסטרבה שבצ'כוסלובקיה בשם פטר אייזנברג.
בנם של קלרה אייזנברג (לשעבר קאסלר) וארתור אייזנברג ואח לפאול אייזנברג.
ארבן, שהיה ספורטאי מגיל צעיר, עסק בסקי, הוקי קרח, אתלטיקה וכדורגל.
היה פעיל מנעוריו בתנועה הנוער הציונית "בלאו וייס".
בתקופת השואה עבר חמישה מחנות ושרד את כולם: טרזינשטאט, אושוויץ, בירקנאו, מאוטהאוזן וגוזן.
בגיל 21 נשלח לגטו טרזינשטאט.
בליגה זו היו 12 קבוצות אשר שיחקו מדי יום ראשון.
במקום הראשון בליגה הייתה קבוצת הטבחים, אשר שחקניה קיבלו יותר אוכל, לעומת האחרים ששיחקו בתנאי רעב.
מאחר שהיו טרנספורטים לאושוויץ והתחילו להיות פחות ופחות שחקנים, עקב מחסור בשחקן באחת הקבוצות פנו לארבן שימלא את מקומו.
ארבן נענה לכך לאחר שקיבל את תמיכתו של פרדי הירש, שריכז את תחום החינוך הגופני בגטו, ונרצח בהמשך באושוויץ.
ארבן הפך לשחקן מפורסם בגטו, והיה מבוקש לחתימות על ידי מעריציו.
ב-1944 לוהק בכפייה להשתתף בסרט התעמולה הנאצי שצולם בגטו, בניסיון לְהָזֵם את "השמועות" על מצבם של היהודים שגורשו למזרח.
בהמשך נשלח עם רוב יושבי הגטו לאושוויץ.
בראיון עמו סיפר, שכשהגיעו לאושוויץ, עצרו אותו הגרמנים, ששמעו כבר את שמו המפורסם, ואמרו לו לשחק עבורם.
ארבן הסתכל על אחד הנאצים ואמר לו:"היה לי בן דוד בגילך" והחייל הנאצי ענה לו "אתה רואה את הארובות?
משם יוצאים כל חברך שבאו איתך וגם בן דודך".
ברגע הזה החליט לסרב ולא לשחק כדורגל עבור הנאצים ותחת שמם.
בזכות חוסנו הגופני שרד את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר פראג שם עסק בפעילות ציונית.
ב-1948 עבר לצרפת במטרה לעלות לא"י זאת מאחר שהשלטון הקומוניסטי בצ'כיה לא אפשר עלייה ישירה מהמדינה.
ארבן עלה עם אשתו אווה לישראל בשנת 1949 ויחד הקימו משפחה.
כבר בשנת עלייתם לארץ ישראל נולדה בחיפה בתם הבכורה דניאלה, ואחריה נולד אלון.
שבע עשרה שנים אחרי הולדתו נולד בנם הצעיר של הזוג - אמיר.
עבד בחברת "יובל גד" באשקלון, והיה שותף להנחת קווי המים בנגב.
בהמשך עבד כקבלן עצמאי ברחבי הארץ בחברת פ.
ארבן בע"מ, אשר מנוהלת כיום על ידי בנו האמצעי אלון.
ארבן הלך לעולמו ב-5 באפריל 2017. הוא הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים, נכדים ונינים.
פטר ארבן מוזכר בסרט "ליגה טרזין", על ליגת הכדורגל בגטו.
ארבן עצמו כתב ספר אוטוביוגרפי- "בעקבות עצמי" שבו מתוארת גם פעילותו כשחקן כדורגל בגטו.
פטר ארבן השתתף בסרט "פרדי היקר", סרט דוקומנטרי אודות פרדי הירש.
הסרט משלב ראיונות עם ניצולים שהכירו את פרדי וכן צילומי ארכיון ואנימציה.
בסרט מספר פטר על היכרותו עם פרדי ועל חוויות משותפות.
פטר אלכסנדרוביץ', דוכס אולדנבורג , היה חתנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
פטר נולד ב-21 בנובמבר 1868 בסנקט פטרבורג, לאלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג ולאוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג, בתם של מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ומריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
אמו הייתה נכדה של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, בעוד אביו היה נינו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
בשנת 1900 הוא נפגש לראשונה עם בת-דודה רחוקה שלו אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק.
אמו מצדה ניסתה לפצות את אולגה ולקשור עמה קשרי ידידות.
בשנת 1916 ביטל ניקולאי את נישואיה של פטר ואולגה, והתיר לה להינשא למאהבה ניקולאי קוליקובסקי שכעת החזיק בדרגת קולונל.
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917, נמלט פטר יחד עם אמו מרוסיה לצרפת והתיישב בעיר אנטיב, שם חי עד מותו ב-11 במרץ 1924.
פטר אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק , היה דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק.
פטר אוגוסט נולד ב-7 בדצמבר 1697 בקניגסברג, הוא היה בנו החמישי והצעיר של פרידריך לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ולואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של ארנסט גינטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואוגוסטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
בשנת 1743 מונה פטר אוגוסט למושל הכללי של אסטוניה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1753, ושוב בין השנים 1758–1775. כמו כן הוא מונה לפילדמרשל בצבא האימפריה הרוסית.
פטר אוגוסט היה רק בעל תואר "דוכס", אולם לא ירש בפועל את הטריטוריה של בק.
דודו אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ירש אותה בשנת 1675, ולאחר מכן ירש אותה בן דודו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ולאחר מכן נמכרה בשנת 1732 בידי אלמנתו, לאחיו של פטר אוגוסט, פרידריך וילהלם השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק.
אולם הוא מכר אותו מחדש בשנת 1745 לברונית מגדלנה פון לדבור-קניגסבירק, ומשום כך, לאחר מות אחיו קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק בשנת 1774, ירש פטר אוגוסט תואר בלבד, ללא שלטון בטריטוריה בק עצמה.
ב-22 במרץ 1775 מת פטר אוגוסט, ונכדו פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ירש את תאריו.
פטר אוגוסט הוא אב קדמון של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, האראלד החמישי, מלך נורווגיה ושל צ'ארלס, נסיך ויילס.
ב-5 בספטמבר 1723 התחתן פטר אוגוסט עם סופיה, רוזנת הסן-פיליפסטאל, בתם של פיליפ, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה אמליה מזולמס-לאובאך, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אולריקה אמליה וילהלמינה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1726).
קרל אנטון אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1727–1759).
ב-15 במרץ 1742 הוא התחתן בשנית עם הרוזנת נטליה ניקולאייבנה גולובין, בתם של הרוזן ניקולאי פדורוביץ' גולובין ואשתו סופי ניקיטצ'נה פושקין ונכדתו של הרוזן פיודור גולובין.
לזוג היו שני בנים ובת אחת:
קתרינה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1750–1811); סבתא של הפילדמרשל הרוסי הנסיך אלכסנדר סולז באריאטינסקי.
פטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין , התחתנה עם וילפרד פרייהר (ברון) פון פלוטו.
כריסטוף, נסיך שלזוויג-הולשטיין (נולד ב-22 באוגוסט 1949), התחתן עם אליזבת נסיכת ליפה-וייסנפלד.
אלכסנדר, נסיך שלזוויג-הולשטיין (נולד ב-9 ביולי 1953).
אינגבורג, נסיכת שלזוויג-הולשטיין (נולדה ב-9 ביולי 1956), התחתנה עם ניקולאוס ברושק.
פטר אנדראס הייברג (בדנית: Peter Andreas Heiberg, 16 בנובמבר 1758 - 30 באפריל 1841) היה סופר דני.
פטר אנדראס הייברג נולד בוורדינבורג למשפחה בעלת שורשים נורווגים.
אביו היה מנהל בית ספר מקומי והוא נפטר כאשר פטר היה בן שנתיים בלבד.
הוא סיים לימודים בשנת 1774. בשנת 1779 פטר אנדראס הייברג נאלץ לעזוב את קופנהגן, ככל הנראה בגלל חובות.
פטר הייברג נסעה לשוודיה והתנדב לשירות צבאי.
לאחר שנה וחצי, משפחתו עזרה לו לעזוב את השרות והוא עבר לברגן.
בהיותו בברגן, פטר הייברג החל לכתוב.
לאחר חזרה לקופנהגן הייברג החל לעסוק בתרגום מצרפתית.
הוא תרגם יצירות שכללו ביקורת קשה על צורת השלטון ולכן פרסם את התרגומים האופן אנונימי.
בשנת 1790 הוא התחתן עם תומאסינה כריסטינה גילמבורג-אהרנסוורד שהייתה בת 16 בלבד.
פטר הייברג הושפע מרעיונות של המהפכה הצרפתית.
בשנת 1789 הוא פרסם את ספרו הראשון Rigsdalersedlens Hændelser שכלל ביקורת על חיי האצולה והשפעה גרמנית על השלטון בדנמרק.
ספר זה ויצירות ביקורתיות נוספות הרגיזו את האליטה השולטת.
בסופו של דבר, בשנת 1799 הייברג גורש מהמדינה ועבר לפריז.
בשנת 1800 אשתו עזבה אותו וחזרה לדנמרק עם בנה.
בפריז הייבר התגורר עד לשנת 1841, כאשר חלק מהזמן הוא עבד במשרד החוץ.
אוגנקארו פטר אטבו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בגנצ'לרבירלי.
אטבו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של לורד הונור.
בשנת הצטרף לווארי וולבס, ועונה לאחר מכן, הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-14 באפריל 2013, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בה כבש שלושער בניצחון 0–4 נגד אל-קאנמי וואריורס.
אטבו, אף כבש שלושער בניצחון 1–3 נגד תיירי וויקי כבר אחרי 29 דקות של משחק.
במרץ כבר את שער הבכורה שלו בזירה האפריקאית במשחק נגד דואלה יונייטד במסגרת גביע הקונפדרציה של CAF.
במאי , נבחן באודינזה מהסרייה א', אך לבסוף לא חתם.
בעונת , השער שהבקיע במשחק הליגה נגד ביילסה יונייטד נבחר לשער העונה.
בינואר , אטבו חתם בפיירנסה מהליגה השנייה בפורטוגל.
בעונת , רשם 4 הופעות בליגה וכבש שער אחד ובסיום העונה, העפילה פיירנסה לליגת העל.
ב-11 ביוני 2018, אטבו חתם לחמש שנים בסטוק סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ תמורת 7.2 מיליון אירו.
ב-5 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד לידס יונייטד.
בסיום עונתו הראשונה בסטוק, רשם 37 הופעות וכבש שני שערים.
בעונת , חלה ירידה במעמדו לאחר שנעדר מפתיחת העונה, עקב השתתפותו בגביע אפריקה לאומות 2019, בקיץ שקדם לפתיחת העונה.
בינואר , אטבו הושאל לחטאפה מליגת העל הספרדית עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו.
ב-9 בספטמבר 2020, אטבו הושאל לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
ב-9 ביולי 2021, אטבו הושאל לווטפורד מהפרמייר ליג.
בקיץ חתם באריס סלוניקי מליגת העל היוונית בה שיחק עונה אחריה שוחרר מהמועדון.
בקיץ חתם בגנצ'לרבירלי הטורקית, אחרי עונה בה לא שיחק באף קבוצה.
אטבו, אף השתתף עם הנבחרת הצעירה במשחקים האולימפיים ב-2016. במשחק הפתיחה, כבש רביעייה בניצחון 5–4 נגד .
ב-25 במרץ 2016, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 1-1 נגד .
אטבו, נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 ואף נטל חלק בכל שלושת המשחקים.
במחזור הראשון כבש שער עצמי בהפסד 0–2 ל.
ד"ר פטר אדלר (בהונגרית: Adler Péter מאקו, 25 ביוני 1910 – דברצן, 3 באוגוסט 1983) היה רופא שיניים הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור לרפואה (1957).
אדלר הוא אחינו של מור קארואי (1865–1945) שהיה דוקטור לרפואה ורופא שיניים שנספה בשואה במחנה הריכוז טרזיינשטט.
אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של ארתור אדלר, עורך דין ואילונה באואר (1885–1944).
סבו וסבתו מצד אמו היו ד"ר איגנץ באואר ורגינה צוקרמן.
בין השנים 1920–1928 היה תלמיד בגימנסיה על שם אטילה יוז'ף בעיר הולדתו מאקו.
הוא קיבל את תעודת הדוקטור לרפואה כללית בשנת 1934 בווינה.
בשנים 1931 עד 1936 עבד במכון לפיזיולוגיה בווינה.
בין השנים 1934 - 1936 סיים גם את בית ספר לרפואת שיניים באוניברסיטת וינה וסיים כרופא שיניים בשנת 1936. בין השנים 1936–1938 עבד ברפואת שיניים בפוליקליניקה הכללית בבירה האוסטרית.
לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית) עזב ובין השנים 1938 - 1940 עבד בבית החולים בעיר סנטש.
הוא גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1942 עד לשחרורו בשנת 1945 לכל אורך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1945 התמנה לעוזר פרופסור בקליניקה הסטומטולוגית (רפואת הפה) בדברצן (1945–1948), אחר כך מרצה בכיר, רופא קליני ראשי (1948–1953) ופרופסור חבר.
בשנת 1946 הפך למרצה באוניברסיטה ולראש מחלקה בפועל, ובשנת 1953 הפך לפרופסור מן המנין באוניברסיטה.
בין השנים 1953 - 1979 היה גם מנהל הספרייה המקצועית ורופא השיניים הראשי של מחוז היידו-ביהר.
בין השנים 1976 ל-1980 היה העורך הראשי של המגזין "סקירת רפואת השיניים".
הוא פרש בשנת 1979 ועד אז עמד גם בראש הקליניקה בדברצן.
תחומי המחקר שלו כללו את האפידמיולוגיה של העששת ואת ההשפעה המגנה של הפלואור על השיניים נגד עששת.
הוא הוציא יותר מ-300 פרסומים.
רהוא עסק באפידמיולוגיה של עששת שיניים ובחקירת ההשפעה המגנה של הפלואור על עששת.
הוא גם חקר כמה תכונות חשמליות של חומרים דנטליים ורקמות שיניים, בעיות של מכניקה אורתודונטית, תנאים מוקדמים לתנועת שיניים ביולוגית, בעיות של הרדמה מקומית דנטלית.
בעבודת הדוקטורט שלו, המבוססת על נתונים של יותר מ-30,000 ילדים, הוא השיג תוצאות משמעותיות בחקר סדירות בקיעת השיניים ומצבי בקיעת השיניים באוכלוסייה ההונגרית באמצעות שיטות סטטיסטיות מתמטיות.
אדלר היה נשיא איגוד רופאי השיניים ההונגרי.
קאריולוגיה ואנדודונטיה (רפואת שיניים משמרת, עם ארווין זראי ויולאן באנוצי, בודפשט, 1978)
פטר אויווארי (במקור עד 1913 פנחס לייב גרוסמן, בהונגרית: Újvári Péter; טולצ'ווה, 24 באפריל 1869 – בודפשט, 16 בינואר 1931) היה עיתונאי, וסופר יהודי-הונגרי.
אביהם של עיתונאים אימרה אויווארי ולאסלו אויווארי והעורכת מגדה אויווארי.
פטר אויווארי נולד במשפחה יהודית בצפון מזרח הונגריה כבנם של הרב האורתודוקסי וילמוש גרוסמן, ושל שרולטה אטינגר.
הוא למד בישיבות שוראני, ואץ ומישקולץ.
משנת 1889 עבד בעיתון "סגדי היראדו" (Szegedi Híradó), מאוחר יותר הפך לסגן עורך העיתון, ואז הפך לעובד ב"סגד והאזור" כעורך הראשי.
בשנת 1901 הקים בסגד מגזין ספרותי בשם "מדיאר סו" (שפירושו "מילה הונגרית"-Magyar Szó).
בשנת 1906 היה ממייסדי "הארגון הלאומי לעיתונאים הונגרים".
משנת 1907 עבד בבודפשט ב"עיתון ההונגרי" (Magyar Hírlap), ומאוחר יותר כעורך "בודפשט".
בשנת 1915 נבחר למזכיר "איגוד העיתונים בבודפשט".
בשנת 1919 הוא השיק שבועון עם תמונות בשם "שבת".
בשנת 1923 עבר לסלובקיה וערך שם עיתונים שונים.
משנת 1926 הפך לעורך הראשי ולחבר הצוות הבכיר של ה"הבנה הלאומית" בבודפשט.
אחרי מלחמת העולם הראשונה כתב, בין היתר, גם נגד האנטישמיות.
הרומנים והסיפורים הקצרים שלו הם בעיקרם בנושאים יהודים.
הוא היה העורך הראשי של הלקסיקון יהודי הונגרי.
ליד המנורה (רומן, בודפשט, 1908)
אלים של אש (רומן, בודפשט, 1910–1911. החל להתפרסם בגיליון חג המולד בשנת 1910 של היומון הפוליטי "בודפשט").
המקדש של עשתורת (רומן, בודפשט, 1918)
בגדה השנייה (רומן, בודפשט, 1920)
הדליה של עץ הארז (רומן נוער, בודפשט, 1921)
שלושת חייו של האיש אדם (רומן, בודפשט, 1922)
פטר ארטס (בהולנדית: Peter Aerts; נולד ב-25 באוקטובר 1970) הוא קיקבוקסר הולנדי.
שלוש פעמים זכה בטורניר הגרנד פרי העולמי K-1 במשקל כבד, זכה בתואר ב-1994, 1995, ו-1998.
ארטס ידוע בבעיטות הגבוהות ההרסניות שלו, שזיכו אותו בכינוי "חוטב העצים ההולנדי" והוא נחשב לאחד הקיקבוקסרים הטובים ביותר בהיסטוריה.
ארטס הגיעה שש פעמים לגמר הגרנד פרי העולמי K-1 (שיא), וניצח בשלושה.
פטר אלטריכטר (בצ'כית Petr Altrichter; נולד ב-24 במאי 1951 בצ'כוסלובקיה), מנצח צ'כי שלמד נגינה בקרן יער וניצוח בקונסרבטוריון למוזיקה באוסטרבה, למד באקדמיה למוזיקה ואמנויות הבמה יאנצ'ק , עבד כעוזר מנצח של ואצלב נוימן ב.
מאז 2002, אלטריכטר הוא המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של ברנו .
פטר ארדש (בהונגרית: Erdős Péter; בודפשט, 7 ביולי 1925 – בודפשט, 21 בפברואר 1990) היה עורך דין, מנהל ואמרגן, של כל עולם מוזיקת הפופ ההונגרית בעידן יאנוש קאדאר.
הוא כונה גם "קיסר הפופ".
(למעשה היה איש עסקים מנהל עניינים, שהכין וארגן בעיקר הופעות אמנים והרכבים והופעות פומביות).
פטר ארדש נולד במשפחה יהודית כבנם של אימרה מיהאי ארדש, פקיד בנק, ושל אולגה גרינהוט.
הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים (1928), ולאחר מכן גידלה אותו אמו מהכנסתה הצנועה כתופרת.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא עבד כחייט מ-1943. בשנת 1944 נלקח למחנות שירות העבודה בשל מוצאו היהודי (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא הועסק בעבודות פרך בבניית מסילות ברזל בבור (מחנה ריכוז), שם גם פגש את המשורר מיקלוש רדנוטי שנספה לאחר מכן בשואה.
מאוחר יותר הוא גורש לזקסנהאוזן ולאחר מכן לבוכנוולד עד שהאמריקאים שחררו את המחנה ב-1945, הוא שרד במשקל 39 קילו.
לאחר מלחמת העולם השנייה שהה שנה בסנטוריום בשווייץ, שם הכיר את הגולה הקומוניסטית ההונגרית.
משנת 1949 ערך את כתב העת מדיאר נאפ (Magyar Nap) והיה גם מגיה לפרנסתו באתנאום הוצאה לאור.
בשל כישרונו הרב הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, שם היו תלמידיו מיקלוש סינטאר ואירן פשוטה.
הוא עבד גם כעיתונאי בעיתונים שונים.
ארדש נעצר ב-1950, הואשם בריגול, ולאחר מכן בילה שלוש שנים בבידוד כאסיר במחנה קישטרצ'ה.
הוא שוחרר ב-1953 (לאחר מות סטלין) ולאחר מכן הצטרף לאופוזיציה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
שנה לאחר מכן הורחק מהרדיו ההונגרי, שם עבד כעובד חיצוני.
בשנת 1954, השתתף כעד במשפט הטיהור והשיקום של יאנוש קאדאר.
בפברואר 1956 נגזרו עליו בערכאה הראשונה שנה וחצי של מאסר באשמת הסתה נגד מתיאש ראקושי, אך בערעור ביצוע עונשו הושעה.
הוא הפך לעובד חיצוני בעיתון מדיאר נמזט ועבד גם ככתב רדיו.