tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק ניכר מהמינים ישנן שמונה נקודות, אולם כשהכנפיים סגורות נראות לעין רק שבע נקודות, ומכאן מקור שמה של אחת ממיני המושיתיים המוכרות ביותר - מושית השבע.
צבעי האזהרה בהם צבוע שריון המושית נועדו להזהיר טורפים פוטנציאליים פן יפגעו במושיות; הגנה זו מועילה להן משום שבעולם החי צבעים בוהקים מזוהים לרוב עם רעל או חומרים מזיקים אחרים.
בארץ ישראל נפוצים כ-70 מיני מושיתיים, המוכרת שבהם היא מושית השבע, שמזוהה עם צבע האדום-בוהק והנקודות השחורות על שלדה החיצוני .
פחות נפוצה היא מושית נקודתיים הנפוצה בעיקר באביב, אולם קיימים בעולם גם אלפי מינים רבים אחרים בצורות וצבעים שונים .
כל המושיות בארץ, למעט מושית השתים עשרה שמזיקה לצמחים, טורפות כנימות עלים ומועילות לחקלאות.
בשל היותן יפות יחסית לחיפושיות אחרות, ולא מזיקות לאדם אלא אף מועילות לו היות שהן ניזונות מכנימת מגן וכנימות עלים המזיקות לגידולים החקלאיים, צברו המושיתיים מוניטין של בעלי חיים חמודים, ויש אף שמאמינים שהן מביאות מזל טוב.
המושיתיים מגודלות גם באופן מסחרי לצורך הדברה ביולוגית, וחלקן מתפשטות כמין פולש בטבע.
מושיק עפיה (נולד ב-3 באוקטובר 1974) הוא זמר ישראלי.
מושיק עפיה נולד בחולון, בצבא שירת בחוות השומר, כעובד כללי.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל ב-1993 בגיל 19, בשירה בסגנון מוזיקת דיכאון, ועבר לאחר מכן לסגנון קליל יותר.
שני אלבומים שהוציא בשנים 1995–1996 זכו להכרה והצלחה בקרב חובבי הסגנון הטורקי.
הראשון מביניהם, "גשם טפטף", הוציא כמה להיטים בז'אנר כגון שיר הנושא, "גודל הכאב", ודואט עם הזמר קובי פרץ, "כואב אחי".
ב-1997, הוציא עפיה את אלבומו השלישי, "סיפור אהבה" ומתוכו הסינגל "סך הכל נשיקה" שהפך ללהיט ברדיו.
בעקבות זאת, הוא הופיע אצל דודו טופז, ב"הראשון בבידור" ושם זכה לחשיפה משמעותית.
הוא התבסס בסגנון המוזיקה המזרחית עם אלבומו "חלום מתוק" מ-2002. מתוך האלבום יצא שיר הנושא שהפך לאחד הלהיטים הכי מושמעים בישראל.
כשנה לאחר מכן, יצא הלהיט "אני לא זמין", שזכה להצלחה רבה; בסמוך לצאת הסינגל, יצא אלבומו השישי, "יש לי אותך", שהגיע תוך כשלושה שבועות, למעמד פלטינה כשנמכר בלמעלה מ-40 אלף עותקים חוקיים.
בשנת 2006 השתתף בתוכנית המציאות של חברת יס "פעם בחיים 2", כאשר נשלח ביחד עם שלומי סרנגה לשהייה דו-שבועית בטכניון ולשהייה בביתו של פרופסור מהטכניון (דוד גרשוני).
באותה שנה שיחק בטלנובלה השיר שלנו בתפקיד רני בתסריט של חלי.
בשנת 2009 הוציא מושיק עפיה את האלבום "מבט שנוגע", מתוכו יצאו השירים: "מבט שנוגע" שהחזיר אותו לתודעה כזמר והושמע רבות ברדיו, "אני לא מלאך" שגם הפך ללהיט ברדיו ו"שובר שתיקה" שהפך גם הוא ללהיט ברדיו (השיר בעצם מסכם את תקופת השפל שאותה חווה עפיה בחייו).
בשנת 2010 הוציא מושיק עפיה את האלבום "בשבילי", מתוכו בלט שיר הנושא, שהפך ללהיט ברדיו.
בשנת 2012 היה אמור להשתתף בעונה השנייה של התוכנית "חי ב-LA LA לנד" המצולמת בלוס אנג'לס, אולם השתתפותו בוטלה עקב פחד טיסה.
בשנת 2014 הגיש לבית המשפט בקשה לפשיטת רגל.
בפברואר 2015 הוציא את אלבומו "רק זכרונות".
האלבום כלל את השירים: "חיבור משמיים", "דרך חזרה", "רק זכרונות", "עד שתחזרי" ושני דואטים "בסוף הדרך" עם תמר יהלומי, ו-"מנגינה" עם יהודה סליאס.
ב-2015 השתתף בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" וזכה במקום הראשון.
טרם הוכרז כזוכה, אסר בית המשפט על הפקת התוכנית להעביר לידי נציגיו את הכספים המגיעים לו בעבור השתתפותו בתוכנית וזאת, עקב חשש מהברחת נכסי חייב.
לאחר הזכייה, הוציא חמישה סינגלים לרדיו: "מחבק את החיים" (כאות תודה לקהל המעריצים שלו, על הזכייה ב"האח הגדול"), "מלכה של השכונה", "I LOVE YOU", "חצי חיים" (שהוא גם שיר הנושא של אלבומו ה-16) ו-"חמישי שמח".
חמישה משירי האלבום יצאו כסינגלים, זה אחר זה, בהפרש של כחודש וחצי לאחר זכייתו באח הגדול.
האלבום זכה במהירות להכרה ולאהבה רבה מאוד מצד הקהל.
במרץ 2017 פורסם כי ישתתף בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי "היחידה" ב-HOT3.
ב-4 במאי 2017 יצא הסינגל "בייבי" בשיתוף פעולה עם רון נשר.
ב-2 במאי 2017 הוציא את הסינגל "זה לא עושה לי כלום" בשיתוף עם כוכבי רשת ופליטי ריאליטי.
ב-2021, הוא השתתף בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בדמות הרוגלך, והודח שביעי מהתחרות.
ב-2022 החליט עפיה לעזוב את עולם המוזיקה, עבד במגרש מכוניות ולאחר מכן פתח חנות נעליים וקיוסק ברחוב סוקולוב בחולון.
ב-2024 הודיע על חזרה לעולם המוזיקה.
במרץ 2011 נישא עפיה לנטלי יעקובוב, וביוני 2013 הם התגרשו.
ב-31 באוגוסט 2020 עפיה נישא בשנית לדנה ששון.
במרץ 2021 נולדה בתם הבכורה, ובאוגוסט 2022 נולדה בתם השנייה.
מוֹשִׁית הַשֶּׁבַע (שם מדעי: Coccinella septempunctata, מילולית: "שָׁנִית שבע הנקודות"; מכונה "פרת משה רבנו") היא מין חיפושית בעלת גלגול מלא בסוג מושית (Coccinella) שבמשפחת המושיתיים.
מושית השבע היא מין המושית הנפוץ ביותר באירופה ומין החיפושיות המוכרות ביותר בעולם.
כשאר החרקים, למושית שלד חיצוני (קוטיקולה).
גופה של מושית השבע סגלגל-כדורי בצורתו.
למושית השבע זוג כנפי חפייה אדומות המנוקדות בשמונה נקודות שחורות, ארבע על כל כנף.
כאשר זוג הכנפיים סגור, "מתלכדות" שתים מהנקודות ונראות כאחת, ומכאן המספר שבע המופיע בשמותיה בכמה שפות (כאמור, בעברית "מושית השבע", בלטינית "שָׁנִית שבע הנקודות", ובשפות רבות אחרות השם נובע במלואו או בחלקו מהשם המדעי, בפרט "שבע הנקודות").
שאר חלקי המושית - הגפיים, הראש ותחתית הגוף - שחורים, אולם בצדי קדמת החזה שני כתמים לבנים.
למושית השבע 6 גפיים בסך הכל, 3 בכל צד.
הגפיים קצרות יחסית לשאר הגוף, ובעת תעופה או מנוחה הן מקופלות ואינן נראות.
מושית השבע היא חיפושית קטנה יחסית - אורך פרט בוגר נע בין 4 ל-8.5 מילימטרים.
המושית היא טורפת; יש לה גפי פה נושכות, והיא ניזונה בעיקר מכנימות עלים שמזיקות לגידולים חקלאיים; במשך חייה מסוגלת נקבת מושית השבע לאכול כ-7,080 כנימות ובכך היא מסייעת לחקלאות .
גם הפגית ("זחל") של מושית השבע היא טורפת יעילה של כנימות.
מושית השבע נפוצה מאוד בחלקים נרחבים מיבשות כדור הארץ, אירופה, אסיה, צפון אפריקה ואמריקה הצפונית.
המושיות נפוצות באזורים מיוערים ופתוחים כאחד, ולרוב הן חיות בקרבת צמחים או על גבי עלים, משום שעליהן לחיות בקרבת מושבות של כנימות עלים, המהוות את עיקר מזונן.
גם בארץ ישראל וסביבתה נפוצות המושיות מאוד, וניתן לראותן במיוחד בעונת האביב, אז הן פעילות יותר מבשאר השנה .
עם תום האביב נישאות מושיות השבע הבוגרות, בעיקר על ידי הרוח (שכן אף על פי שהן מסוגלות לעוף מהר יחסית, מעופן מגושם), לאזורים גבוהים יותר (בישראל בסביבות החרמון והרים גבוהים אחרים) שם הן שוהות בקיץ במושבות-ענק, ועם בוא הסתיו הן חוזרות לאזורים הנמוכים יותר.
מושית השבע פעילה במיוחד בעת האביב, אז ניתן לראות אותה רבות.
היא בעלת גלגול מלא - ארבעה שלבים עוברים מהביצה ועד מושית השבע הבוגרת.
בסוף האביב או תחילת הקיץ, לאחר ההזדווגות, מטילה הנקבה אשכולות של כ-6000 ביצים צהובות בצִדם התחתון של עלים, בקרבת מושבת כנימות, מהן ניזונים הזחלים שבוקעים מהביצים, שצבעם שחור-כתום והם מפוספסים בצדי גופם.
כעבור מספר שבועות, לאחר שאכלו די צרכם, מתגלמים הזחלים, ולאחר כשבוע הם בוקעים כמושיות בוגרות.
בעת היציאה מהגולם צבע כנפי החפייה של המושית נע בין צהוב לכתום בהיר ורק אחרי זמן מה הופך לאדומות ומופיעות הנקודות השחורות על הכנפיים.
את החורף מעבירות המושיות הצעירות בתרדמת חורף מתחת לאבנים.
למושית השבע אין דו-צורתיות זוויגית מובהקת; הנקבה והזכר זהים במראהם, אך הזכר מעט קטן יותר.
כשאר מיני המושיתיים, צבעיה הבוהקים של מושית השבע מטרתם להרתיע אויבים פוטנציאליים, שכן בעולם הטבע צבעים כאלה מסמלים, לרוב, רעל או חומרים מזיקים.
בין טורפיה של מושית השבע ניתן למנות עופות שניזונים מחרקים, וכן חרקים-טורפים אחרים.
בעת סכנה נוקטת מושית השבע בטכניקה מיוחדת – גופה מתקשה והיא אינה זזה ומתחזה למתה, עד שהאיום חולף.
במקרה הצורך, מסוגלת מושית השבע להתיז חומר דוחה בטעמו שצבעו צהוב מבלוטות באחורי גופה.
בנוסף, מושיות מייצרות את האלקלואיד הרעיל קוקסינלין, שבכמויות גדולות יכול להיות מסוכן לאדם.
תוחלת חייה של מושית בין שנתיים לשלוש שנים.
בשל היותה יפת מראה ולא מזיקה לאדם, צברה מושית השבע מוניטין של בעל חיים חמוד המביא מזל, וזאת בניגוד לתחושות הסלידה והגועל שמעוררים לעיתים חרקים אצל האדם.
ובתרגום לעברית היא יכולה להיקרא "ארגמנית שבע הנקודות".
למושית השבע 8 נקודות: 4 על כל חיפוי כנף, אבל כאשר כנפיי החפייה סגורות שתי נקודות סמוכות מתלכדות ונראה לכאורה שיש רק 7 נקודות.
למושית השבע שמות עממיים בשפות רבות, רובם מבטאים יחס של קדושה לחיפושית:
השם העממי בעברית הוא תרגום ישיר מיידיש, שלשם היא באה מרוסית.
ההנחה היא שהשם משה נבחר כתחליף לשמות הקדושים הנוצריים (וכן להימנע משם אלוהים).
יידיש: "פָּרונֶת משה רבנו" (משה־רבנוס קיִעלע).
גרמנית: "חיפושית מרים" (Marienkäfer) על שם מרים אמו של ישו.
צרפתית: "חיית אלוהים הטוב" (bête a bon dieu).
ספרדית: "פרת אנטוניוס הקדוש" (vaca de san anton).
רומנית: "שורו של אלוהים" (boul lui dumnezeu).
פורטוגזית: "ג'ואנינה" (Joaninha) על שמו של קדוש נוצרי.
השיר מספר על פרת משה רבנו שמתלוננת על שמה הארוך ביחס לגודלה.
היא מורידה את ה"רבנו" מהשם ולא מרוצה מהתוצאה (משום שכולם חושבים שהיא פרה), ואחרי שהיא משאירה את השם "משה" היא שוב לא מרוצה (משום שהיא הנקבה היחידה שנושאת את השם "משה", שהוא שם שניתן לבנים בלבד), ולבסוף היא מחליטה שזה שתבוא למי שיקרא לה לבוא.
מושיק לין (נולד ב-1950) הוא מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
על יצירתו זכה בפרס דוש לקריקטורה בשנת 2011 ובפרס עיפרון הזהב בשנת 2021.
מושיק לין נולד בנצר סרני בשנת 1950. בהיותו בן שנה חלה בפוליו, שהותיר אותו משותק ביד אחת.
לאחר שלא התקבל ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטה, למד עיצוב גרפי ב"בצלאל".
במהלך לימודיו פרסם קריקטורה שבועית ב"פי האתון", עיתון הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום, בין השנים 1976–1980 שימש כקריקטוריסט בעיתון "מעריב" ובין השנים 1980–1996 פרסם קריקטורה יומית בעיתון "דבר".
בנוסף, יצר קריקטורות לשבועון "כותרת ראשית" ועבור הטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1996 זכה לין בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק עבור איוריו לספר "הקיר שברח מהבית" מאת ערן שביט (1994) ובשנת 2011 זכה בפרס דוש – פרס לקריקטורה מטעם עיריית תל אביב.
בנימוקי הזכייה נאמר: "עבודותיו מתאפיינות בישירות, בקו נקי וחד, תוך מידה של חמלה כלפי מושאי הביקורת.
עבודותיו מעבירות את המסר בצורה ברורה ונהירה לקהל רחב."
ב-2011 הגיש ראש הממשלה בנימין נתניהו תביעת דיבה נגד לין, עיתון מעריב והעורך אבי משולם בגין ידיעה וקריקטורה שפרסמו בפרשת ביביטורס.
התביעה נמחקה ב-2014. בריאיון לגלובס ב-2019 אמר לין שהפסיק לצייר קריקטורות בידיעות אחרונות לאחר שהרגיש שחופש הפעולה שלו בעיתון מוגבל.
לין משמש כמרצה לתקשורת חזותית במחלקה לאמנות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומדריך סדנאות לציור וקומיקס במרכז האמנויות של מוזיאון תל אביב.
הוא אב לשלושה, מתגורר בקיבוץ נצר סרני, ומאייר את העלון המקומי של הקיבוץ עד היום.
1968 רישום, המכון לאמנות פלסטית, בת-ים
1969–1973 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1969 פרס הסאטירה הטובה ביותר (על הקריקטורת בעיתון "פי-האתון")
1996 ציון לשבח, פרס בן-יצחק, מוזיאון ישראל, ירושלים (על הספר "האיש שברח מהבית")
2011 פרס דוש לקריקטורה, עיריית תל אביב-יפו
2021 פרס עיפרון הזהב למפעל חיים ליוצרים בתחום הקריקטורה (המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס)
צויר ביום חול, תל אביב: זמורה-ביתן, 1981
ומה אתם עשיתם בשביל מדינה?, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז 1986
מתים לעשות שלום, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1994
מיריק שניר, לאיבוד הלך לי זבוב הוצאה: הקיבוץ המאוחד 1996
דלית אורמיאן, קוף אחרי בן-אדם, קריית גת: קוראים, תשס"ו 2006
רות אורן, אתי ספגטי, אור יהודה: כנרת, 2008
עודד בורלא, חיוך בכל פנה: אנתולוגיה, תל אביב: משכל, 2005
עמי גדליה, ילדה של ספרים, תל אביב: הקבוץ המאוחד, 1998
עפרה גלברט-אבני, מכשפה מקלקלת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996
עפרה גלברט-אבני, מכשפה מתאהבת, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תש"ע 2010
עפרה גלברט-אבני, הכל בגלל חמור, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2008
עפרה גלברט-אבני, סוד המכשפות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א
גליה בונה, סורו בנד, העכבר המתופף, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2003
מיכל הירש-נוי, סורו בנדי, העכבר המתופף, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002
יונה טפר, מיכל מחפשת את האביב, תל אביב: עם עובד, תשנ"ז 1996
הילה יצחק; שלומית שוורץ (עורכות), מקורות – חברת המים הלאומית של ישראל, תל אביב: מקורות – חברת המים הלאומית, 2009
קדיה מולודובסקי, פתחו את השער, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה (מהדורה יז)
נעה מנדלסון, המחשבות של מאיה, קריית גת: קוראים, תשס"ו
זהבה קור, צנחן וחצי, תל אביב: משכל, 2002
שושנה קרבסי, אי הגרביים האבודים, קריית גת: קוראים, 2007
רוביק רוזנטל, ירוק בעיניים: הקיבוץ בעיני ההומור, תל אביב: ספרית פועלים, 1979
ערן שביט, הקיר שברח מהבית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994
ערן שביט, אני והגמל עם השנים הכי בולטות בעולם, תל אביב: משכל, 1998
ערן שביט, דג החול, תל אביב: ספרית פועלים, תשס"א 2001
מאיר שלו, הילד חיים והמפלצת מירושלים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2003
יורם שפירא, ...והארץ הזו היא שלי..., חולון: מקינטופ, תשנ"ג 1992
מוֹשִית נֶקֻדָתַיִם (שם מדעי: Chilocorus bipustulatus) היא חיפושית קטנה ממשפחת המושיתיים, בעלת גלגול מלא.
אורך גופה הוא 3–4 מילימטרים, והוא קמור מאוד.
צבע הגוף הוא אדום-חום עד שחור.
על כנפי החפייה יש שלושה כתמים על כל כנף, המסודרים בשורה רוחבית.
יש והכתמים מתלכדים למעין כתם אחד, וכך היא נראית בעלת שתי נקודות בלבד, ומכאן שמה.
כנימות מגן מהוות את עיקר מזונם של הבוגרים והזחלים.
הנקבה מטילה את ביציה בודדות או בקבוצות קטנות (בין שתיים לשש ביצים בקבוצה), לרוב על יד כנימות מגן.
מושית הנקודתיים תוקפת במיוחד את המגיניתיים (משפחה של כנימות מגן), ולעיתים אף מטילה מתחת לשריונן של אלו.
הזחל צהוב-אפור, ראשו בצבע שחור מבריק, ולו רגליים שחורות.
צדו הגבי של גוף הזחל מעוטר בזיפים מסועפים, שרובם שחורים.
הזחל מתגלם בתוך עורו, בשונה מחרקים אחרים המשילים את עורם לפני ההתגלמות.
מין זה מעמיד בישראל ארבעה דורות בשנה.
באביב אוכלוסייתו בישראל בולטת במיוחד, ובקיץ היא מצטמצמת לפרטים מעטים בלבד.
מושית ציפורין (נולדה ב-1950) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1970, דוגמנית ופסלת.
בגיל 20 ובזמן השירות הצבאי זכתה במקום הראשון בתחרות מלכת היופי.
אהרון קסטרו, מייסד חברת האופנה קסטרו מודל אירח אותה בחנותו הראשונה.
ציפורין למדה פסיכולוגיה, ספרות ואמנות.
כמו כן הציגה את יצירותיה במספר תערוכות.
בזמן תחרות מיס יוניברס שהתקיימה במיאמי פלורידה הכירה את שמוליק סגל, וכשחזרה לישראל נישאו השניים וחזרו להתגורר במיאמי.
לאחר מספר שנים עלו לישראל ועברו להתגורר בנתניה.
ציפורין היא אם לשני בנים ושתי בנות, בתה סיגלית, בעלת חברת אופנה ויועצת סטיילינג, הייתה אחת המועמדות בתחרות מלכת היופי אך לבסוף פרשה מן התחרות והסירה את השתתפותה, בתה נטלי היא עורכת דין, הופיעה בתוכניות הטלוויזיה עניין של זמן וקריאת כיוון.
מושון יעקוסי (נולד ב-16 בנובמבר 1980 ברעננה, ישראל) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד.
משחק בקבוצת בני יהודה תל אביב מליגה א'.
יעקוסי גדל במכבי רעננה בה עשה את הבכורה שלו בבוגרים.
בגיל 22 החליט לעזוב את ישראל לארצות הברית כדי לשחק בליגת המכללות, ושיחק שלוש עונות במכללת פיסטויה ואוניברסיטת פורדהאם.
לאחר שסיים את קריירת המכללות שיחק עונה אחת בהפועל תל אביב לאחר מכן שיחק שנתיים בעירוני אשקלון ששם הציע נישואין בשידור חי במהלך משחק לבת זוגו עדי ברקוביץ.
בעונת 2008/9 עבר לשחק בעירוני נהריה.
יעקוסי נפצע בגמר גביע ווינר והחמיץ את כל העונה.
בעונת 2009–2010 שיחק יעקוסי בקבוצת בני השרון, ולאחר 10 מחזורים עבר להפועל חיפה.
בעונת 2010–2011 הצטרף מושון לסגל השחקנים של הפועל לב השרון, בעונת 2015/16 הצטרף להפועל עמק חפר מהליגה הארצית.
מושיק גלאמין (נולד ב-19 ביולי 1979 בהרצליה) הוא יועץ פנים ויועץ אופנה ישראלי.
החל את דרכו כמגיש, שחקן ושדרן רדיו.
גלאמין היה חבר בלהקת הנוער התל אביבית "השכנים של צ'יץ'" באמצע שנות ה-90, לצד יהודה לוי, נועה תשבי ויעל בר זוהר.
ב-1995 גילם את הנביא שמואל במחזמר "דוד" של הלהקה, ובהמשך עבר לתפקיד יהונתן, בעונה הרביעית של המחזמר.
בצבא שירת בלהקת הנח"ל שירות חלקי.
גלאמין החל להתמקצע בתחום האופנה כאוטודידקט, כשעשה סטיילינג לצילומי הקטלוגים של חברות גדולות (כגון "פוקס"), פרסומות בטלוויזיה, תצוגות אופנה, והפקות בעיתונים נחשבים בענף זה בישראל.
בנוסף, הועסק כיועץ אופנה בכיר של מותגים ישראליים ובינלאומיים.
מתמחה גם בהרצאות בנושאי ייעוץ תדמית ומראה.
במקביל החל בקריירת הנחיה בטלוויזיה.
בסוף שנת 2003 הצטרף למגזין הנוער "אקזיט", לצד מיכאל הנגבי, עפר שכטר, מלי לוי ויעל גולדמן.
בשנת 2004 עזב את "אקזיט" לטובת ערוץ החיים הטובים, שם הגיש את מגזין הדגל של הערוץ - "מגזין החיים הטובים".
במקביל היה בעלים שותף באותה שנה במועדון "קרפה דיאם" בעיר.
בשנת 2005 השתתף בתפקיד אורח במספר פרקים בסדרה טלנובלה בע"מ בתפקיד מעצב חתונות.
וגם בסדרה "אהבה מעבר לפינה" בתפקיד אבישי.
החל משנת 2007 מגיש מושיק גלאמין מדי בוקר את מגזין החברה והתרבות של רדיו תל אביב "לב תל אביב", לצד השדרנית ספי ינקו.
בשנת 2010 הצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים ושיחק בתור שולמית פיטרמן, היועצת החינוכית בתוכנית "המקום האמיתי", תוכנית הדגל של הערוץ.
כמו כן שיחק בסדרה "אבודים באפריקה" בתפקיד מייקל.
ובנוסף שיחק תפקיד אורח בסדרות "מה בכריש?" ו"הפיג'מות" שעלו בערוץ הילדים.
בשנת 2012 החל להנחות בזכיינית ערוץ 2 רשת את תוכנית העיצוב "בא לחדש לכם".
התכנית הציגה איך ב-12 שעות של שיפוץ קל והום סטיילינג כל דירה יכולה להפוך לדירה מעוצבת ועדכנית.
גלאמין הגיע עם צוות מומחים לדירות של ידוענים ומשפחות ישראליות והם ביצעו מהפך בדירה בזמן קצר.
בהמשך, התכנית הועברה לערוץ רשת 13.
בשנת 2013 הקים גלאמין יחד עם אחותו מיכל ובעלה גיא מיזם עסקי בשם אינסטבלוק.
הם פיתחו בעזרת אנשי מקצוע סדרה של מוצרים אמנותיים הניתנים למחזור של בלוקי עץ, עליהם מעוצבים ומודפסים תמונות או מילים לפי עיצוב אישי.
חנות הדגל נמצאת בשוק הפשפשים, בנכס שהיה שייך לסבא של מושיק.
בהמשך פתחו עשרה סניפים נושפים של הרשת.
בקיץ 2018 כיכב בקמפיין של הרשת
בשנת 2014 התארח בסדרה הקומית "רמזור" ששודרה בערוץ 2, בתפקיד מפיק אירועים.
בפברואר 2015 הופיע ברשת סרטון המציג ביקור של גלאמין בקומה הראשונה של מעון ראש הממשלה שברחוב בלפור בירושלים, שם הציגה בפניו שרה נתניהו ליקויים שונים בקומה.
בקיץ 2015 החל לשמש פרזנטור של רשת שופרסל.
באותה שנה השתתף בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הישרדות" והיה המודח ה-12.
במאי 2019 גלאמין תיעד את עצמו בתוכנית שידור חי ביוטיוב "חי בשיפוץ חי", בה הוא מתעד את תהליך השיפוץ של הדירה אותה קיבל בירושה מסבתו, ללא יציאה ממנה למשך כחודש זמן השיפוץ.
עוד תוכנית מגזין בהנחייתו, בשם "מעצבים שיפוץ" עלתה לשידור בשנת 2019. בתוכנית גלאמין משתף פעולה עם פלטפורמה לאדריכלות ועיצוב בשם arcdb, ונעזר בפאנל בעלי המקצוע שלהם וספקים שנותנים טיפים להצלחה בתהליך בנייה או שיפוץ.
בסוף שנת 2019 התחיל להגיש מגזין טלוויזיה ברשת 13 בשם "טרנדים".
תוכנית זו מגישה את הטרנדים והחידושים של עולם העיצוב, כגון מה זה עיצוב ירוק, טרנדים עכשוויים בעולם עיצוב מלונות הבוטיק, קירות מאירים, ספות מודולריות, בריכות מעוצבות, צמחיית דקור ועיצוב דלתות.
גלאמין הוא הומוסקסואל, מתגורר ברמת גן.
אביו הוא אחי סבתה של הזמרת נטע ברזילי.
ב-2019 הפך לטבעוני ונימק זאת גם בשיקולים אידאולוגיים.
הוא אף נרשם לפרויקט אתגר 22 של עמותת אנימלס לקבלת הדרכה במעבר לטבעונות.
משה (מושיק) ליפץ (נולד ב-18 בנובמבר 1960) הוא איש עסקים ישראלי יזם חברתי וראש המועצה המקומית לשעבר של סביון.
ליפץ נולד בבני ברק כאחד מארבעה ילדים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1978 התנדב לחטיבת הצנחנים והתקבל לפלוגת ההנדסה החטיבתית.
בצנחנים עבר ליפץ מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולקח חלק בפעילות המבצעית של החטיבה.
במלחמת לבנון הראשונה לחם כאיש מילואים בשורות פלוגת ההנדסה של החטיבה, שבמסגרת חטיבת הצנחנים הסדירה כולה נחתה מן הים בשפך נהר האוואלי והובילה את אוגדות צה"ל עד מבואות ביירות.
כאיש מילואים בחטיבת חצי האש לחם גם במלחמת לבנון השנייה.
לאחר שירותו הצבאי, למד תואר ראשון מדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדעי המדינה ומנהל ציבור באוניברסיטת בר-אילן גם כן.
במהלך שנת הלימודים 2015-2016 היה עמית במרכז Weatherhead לעניינים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד, שם ערך מחקרים ולימודים מתקדמים.
בשנת 1987 ייסד את חברת LIPAZ TRADING שעסקה בשיווק וייבוא מוצרים ורכיבי אלקטרוניקה, ובשנת 1993 מכר את החברה שלאחר מכן הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב).
בשנת 1998 היה ליפץ שותף מייסד של קרן הון סיכון ארגוקווסט (Argoquest) שעסקה במימון ופיתוח חברות טכנולוגיה מתקדמת.
בשנת 2005 דרכו הקים ליפץ את חברת AvaTrade שהפכה לקבוצת AvaTrade העוסקת במסחר מקוון.
בשנת 2003 נבחר כחבר מועצה בסביון, ושימש כיו"ר ועדות הכספים והספורט בה.
במקביל שימש כחבר בדרקטוריון של מפעל הפיס.
בשנת 2007 השתתף בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "הישרדות 10", והיה המודח העשירי.
במאי 2008, לאחר פטירתו של ראש מועצת סביון רוממיה הלוי-סגל, בחרו בו חברי המועצה לממלא מקומו.
בבחירות שנערכו בהמשך אותה שנה זכה בכ-75% מקולות הבוחרים.
בבחירות 2013 הפסיד ליפץ את ראשות המועצה למוטי לנדאו.
ב-2008 פורסם כי בשנת 1990 ליפץ הואשם ברכישת 300 מכשירי וידאו מוברחים ובהעלמת מס של 21 אלף שקל ממע"מ.
לאור שירותו הקרבי במלחמת לבנון הראשונה, הומר עונש המאסר בעבודות שירות ובקנס.
ביולי 2018 נפסק שעל מועצת סביון לשלם פיצוי בסך 60 אלף ש"ח לאגודה השיתופית גני יהודה ולעומד בראשה עמיר פורת, עקב דברי לשון הרע שאמר ליפץ במהלך ישיבה שהתקיימה ב-2013.
ליפץ נשוי לדולי, אדריכלית, ואב לשלושה.
הוא מחזיק בחגורה שחורה בג'ודו.
מושי (בסוואהילי: Moshi) היא עיר בצפונה של טנזניה ובירת מחוז קילימנג'רו, והיא שוכנת בגובה של 830 מטר מעל פני הים, למרגלותיו הדרומיים של הר קילימנג'רו.
בשנת 2002 מנתה אוכלוסיית העיר כ-145,000 תושבים, רובם שייכים לשבטי המסאי והצ'אגה.
מבחינה מנהלית מחולקת העיר לחמישה-עשר רבעים עירוניים.
מושי הייתה מקום מושבו של רינדי, ראש שבט הצ'אגה, אשר צבר כוח החל באמצע המאה ה-19 ושלט על דרכי המסחר באזור.
עם השתלטות הגרמנים על מזרח אפריקה, שיתף עימם רינדי פעולה, כנגד יריביו.
בנו של רינדי, מלי, גירש את הגרמנים מהמקום בשנת 1891, אך מקץ שנתיים הם שבו למושי והשתלטו עליה בכוח.
העיר הייתה למרכז שלטוני אזורי, וחוברה לרשת מסילות הברזל.
בסוף המאה ה-19 פרסו הגרמנים את חסותם על מסיונרים קתולים ולותרנים אשר עסקו בניצור האוכלוסייה המקומית ובחינוך, והנהיגו את גידול הקפה באזור, דבר שתרם לכלכלה המקומית.
בשל כך נהנית העיר עד היום מרשת חינוך טובה יחסית לאזורים אחרים במדינה, ומאחוז גבוה של ידיעת קרוא וכתוב.
לקראת סוף המאה ה-20 החלה העיר להתפתח כיעד תיירותי למבקרים בקילימנג'רו ובפארקים הלאומיים ושמורות הטבע והצייד בצפון טנזניה.
ב-1971 נחנך נמל התעופה הבינלאומי קילימנג'רו השוכן כ-30 ק"מ ממערבית לעיר.
כלכלת העיר נסמכת על חקלאות (בעיקר גידולי קפה ובננות), תעשיית מזון, משקאות ורהיטים, ועל מתן שירותים.
התיירות היא נדבך נוסף בכלכלה המקומית, אם כי העיר ארושה השוכנת כ-70 ק"מ ממערב למושי, נחשבת למרכז תיירותי מרכזי יותר, בשל קרבתה אל מישורי הסרנגטי ואל אזור השימור נגורונגורו.
בנוסף לנמל התעופה ולמסילת הברזל המקשרת את מושי אל ארושה ממערב ואל חוף האוקיינוס ההודי ואל דאר א-סלאם ממזרח, עובר דרכה כביש A23 המחבר בין ארושה ומומבסה שבקניה, וכביש B1 מתפצל ממנו ממזרח לעיר ומוביל לדר א-סלאם.
במושגים מקומיים, נחשבת מושי לעיר בעלת רמת חיים גבוהה יחסית, הנהנית ממערכות חינוך ובריאות מפותחות.
בעיר פועלים "הקולג' הרפואי הנוצרי קילימנג'רו" (Kilimanjaro Christian Medical College) של אוניברסיטת טומאיני (Tumaini University), "קולג' מ'וונגה האוניברסיטאי לחינוך" (Mwenge University College of Education) של אוניברסיטת סנט אוגוסטין בטנזניה (St.
בעיר נערכת מדי שנה תחרות מרתון הקילימנג'רו.
יער ראו (Rau Forest) הוא יער טבעי השוכן בדרום־מזרח העיר מושי שבמחוז קילימנג'רו, טנזניה.
היער משתרע על פני שטח של כמה מאות דונמים ונחשב לריאה הירוקה המרכזית של העיר.
זהו אחד השרידים האחרונים של יערות הטבע באזור המישורים סביב הר הקילימנג'רו, והוא ממלא תפקיד חשוב בשמירה על המגוון הביולוגי המקומי.
היער מאכלס מינים מגוונים של עצים, בהם מיני עצי טיק, מהגוני ועצי במבוק, לצד צמחייה טרופית עשירה.
בין בעלי החיים החיים בו ניתן למצוא קופים, ציפורי שיר שונות, זוחלים וחרקים, שחלקם אנדמיים לאזור.
יער ראו מהווה בית גידול קריטי לשמירה על אוכלוסיות מינים מקומיים המצויים תחת איום של כריתת יערות ופיתוח עירוני.
מעבר לחשיבותו האקולוגית, היער משמש גם כאתר פנאי ותיירות עבור תושבי מושי ומבקרים מבחוץ.
שבילי הליכה מסומנים מאפשרים טיולים רגליים וצפייה בציפורים, וארגוני סביבה מקומיים פועלים בשטח להעלאת מודעות לחשיבות השימור.
בשנים האחרונות נכלל היער במספר יוזמות שימור קהילתיות שנועדו להגן עליו מפני פגיעה סביבתית ולשלב את הקהילה המקומית בפעולות תחזוקה ושיקום.
השוק המרכזי במושי (בסוואהילי: Soko Kuu) הוא אחד השווקים הגדולים והעמוסים בצפון טנזניה, והוא מהווה מוקד מסחר מרכזי לתושבי העיר והכפרים הסמוכים.בשוק נמכרים מגוון רחב של מוצרים, בהם פירות וירקות טריים, תבלינים מקומיים, קפה מגידולי הקילימנג'רו, בדים מסורתיים ומוצרי מלאכה.
השוק מושך אליו גם מבקרים ותיירים, המבקשים להתרשם מהחיים היומיומיים בעיר ולרכוש מזכרות אותנטיות.
הוא נחשב לאחת האטרקציות הפופולריות במושי, לצד אתרים נוספים הקשורים לטבע ולתרבות המקומית.
מושי משמשת כמרכז תחבורתי אזורי בצפון טנזניה, הודות לקרבתה להר הקילימנג'רו ולגבול עם קניה.
בעיר פועלת תחנת אוטובוסים מרכזית המקשרת אותה עם ערים גדולות כמו דאר א־סלאם, ארושה וטנגה, וכן עם עיירות קטנות יותר במחוז קילימנג'רו.
בנוסף, תחבורה ציבורית מקומית מתבססת על מיניבוסים ("דלה־דלה") מוניות־אופנוע (בודה־בודה) ומוניות טוקטוק (בז'ז'י), המשמשים את רוב התושבים לנסיעות יומיומיות.
מערכת הכבישים המחברת את מושי מתבססת בעיקר על הכביש הראשי A23, המקשר את העיר לארושה ממערב ולגבול קניה ממזרח.
איכות הכבישים משתנה: חלקם סלולים ומטופלים באופן סדיר, בעוד שבפרברים ובכפרים הסמוכים נפוצים דרכי עפר.
בנוסף, העיר ממוקמת כ־35 ק"מ מנמל התעופה הבינלאומי קילימנג'רו (Kilimanjaro International Airport – JRO), אחד מנמלי התעופה הגדולים במדינה, המשמש שער מרכזי לתיירות הבינלאומית לאזור.
תחנת רכבת היסטורית פעלה במושי בעבר כחלק מקו הרכבת טנזניה–קניה, אך פעילותה הופסקה בסוף המאה ה־20, ומבנה התחנה משמש כיום בעיקר למטרות מסחריות.
מושינה (בפולנית: Muszyna) היא עיירה בדרום פולין בנפת נובי סונץ' (צאנז) עם אוכלוסייה של כ-5,000 תושבים.
היא שוכנת בעמק הנהר פופרד בסמוך לגבול הסלובקי, ומהווה צומת רכבות באזור.
העיירה היא מקום הולדתו של המלחין בוז'רסקי זביגנייב (1933).
מושינה הוזכרה לראשונה כעיר בשנת 1364. בשנת 1391 עבר הכפר מבעלותו של המלך לרשותו של הבישוף בקרקוב.
הכפר קיבל מעמד של עיר רק ב-1934. במהלך המאה ה-18 התקיימו בעיר ירידים בהם סחרו במיוחד בצמר ובאריגים.
לקראת סוף המאה ה-19 התגלו במקום בוץ ומעיינות מים מינרליים, שהתפרסמו בסגולותיהם הרפואיות.
בסמיכות למושינה עמדה חורשה שהייתה מכוסה בעצי תרזה, שהייתה לשמורת טבע יחידה מסוגה בכל רחבי פולין.
עם חיבור הכפר לקו הרכבת טארנוב-קריניצה ונובי סונץ'-פרשוב (בצד הצ'כוסלובקי), גדל ערכה של מושינה כעיירת הבראה וקיט; בשנת 1932 פעלו בה כ-1,000 חדרי נופש להשכרה.
משה אהרון (מושיק) רוט (נולד ב-12 בדצמבר 1971) הוא שף ישראלי, המתמחה בעיקר בסגנון המטבח המולקולרי.
בעבר היה בעליה של מסעדת &moshik באמסטרדם, אשר החזיקה בשני כוכבי מישלן, ושותף לשעבר ברשת מסעדות ישראלית "שמונה" אשר הייתה ממותגת בדמותו.
שימש בעבר בין היתר כשף במסעדת "טוטו" שבתל אביב.
רוט נולד בחיפה, גדל באילת ואחר-כך ביבנה והחל לבשל בהיותו בן שבע.
בתום שירותו בצה"ל נסע לאילת במטרה ללמוד ניהול בתי מלון, שם יצר קשר עם אלס, תיירת הולנדית, וטס בעקבותיה להולנד, כשהיה בן 23. בתחילה ניהל פיצרייה, ואחר-כך התלמד במסעדתו של יוני בור, שמסעדתו De Librije מחזיקה כיום בשלושה כוכבים במדריך המישלן.
אחרי כן עשה סטאז' אצל השף איריק פון לואו, במסעדת Zwethheul הסמוכה לרוטרדם ומחזיקה אף היא בשלושה כוכבי מישלן.
במקביל ערך עם אשתו סיורים במסעדות עטורות כוכבים.
בהמשך פתח עם אשתו אלס את מסעדת T Brouwerskolkje באוברביין, סמוך לאמסטרדם, במבנה שהיה לפני כן חנות פנקייק.
תחילה מנה צוות המסעדה רק אותו ואת אלס, ששימשה, ועודה משמשת, כסומלייה (אוצרת היין) של המסעדה.
כעבור שלוש שנים מהפתיחה, ב-2005, זכתה המסעדה בכוכב מישלן ראשון.
כעבור שלוש שנים נוספות, ב-2008, זכתה בכוכב מישלן שני, ובאוקטובר 2009 זכתה ב-18 נקודות במדריך גו מיו.
מסעדת T Brouwerskolkje הייתה פתוחה שלושה ימים בשבוע; ביתר הימים נסע רוט לחברו ז'אן-ז'ורז' קליין, שף מסעדת "ארנסבורג" באלזס, לה שלושה כוכבים במישלן, והם עבדו יחדיו על פיתוח מנות חדשות.
כמו כן, עסק רוט בייעוץ למסעדת The Tiedes.
באפריל 2012 סגר רוט את מסעדת "T Brouwerskolkje", ובאוגוסט 2012 פתח את מסעדתו החדשה "Samhoud places &" (שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"&moshik") במרכז אמסטרדם.
מדריך מישלן העניק למסעדה שני כוכבים.
רוט השף הישראלי היחיד שהחזיק בניקוד זה באותה עת.
אולם, במאי 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בהולנד, נאלץ רוט לסגור את המסעדה לצמיתות.
ביוני 2014 מונה לשף מסעדת "טוטו" בתל אביב, במקומו של ירון שלו, שפוטר.
בנובמבר של אותה שנה הודיע על פרישתו מניהול המסעדה.
מטבחו של רוט מבוסס על גסטרונומיה מולקולרית.
בין המנות שיצר: כדור חם-קר של כבד אווז ש"מתפוצץ" כשמכניסים אותו לפה; משחת בלאדי מרי וקוויאר; וויניגרט של קברנה סוביניון ומרקם של אלוורה.
מאז אפריל 2016 עד לנובמבר 2019 היה רוט שותף ברשת המסעדות "eight", הפועלת בישראל ומציעה בין היתר מנות במחיר אחיד של 8 שקלים חדשים.
בשנת 2018 נבחר רוט למקום ה-115 ברשימת השפים הטובים בעולם של תחרות "Best chef awards" במילאנו.
באוקטובר 2022 הוכרז כי ינהל את כל מתחם ההסעדה של חברת "אמדוקס" ברעננה, המונה תשע מסעדות בשלושה מתחמים - בשרי, חלבי ופופ-אפ.
במסעדות יוגש אוכל אסייתי, ארוחות בוקר, דגים, אוכל איטלקי, אוכל טבעוני, בייקרי, מסעדת המבורגרים, בתי קפה ועמדת פופ-אפ, יחד עם חברת ההסעדה קרנף.
וכן מתחם בנק דיסקונט החדש בראשון לציון.
בחודש יוני נפתח מתחם אירועים וכנסים קאי ריזורט, אשר רוט מכהן כסמנכ"ל הקולינריה של הקבוצה וגם כדירקטור.
בשנת 2024 רוט מוביל ומנהל את הקו הקולינרי של קומראן, מסעדת שף כשרה בתל אביב.
כמו כן פתח מסעדה תואמים את המסעדה שלו באמסטרדם, שקיבלה שני כוכבי מישלן.
מאז ינואר 2014, הוא שופט בתוכנית המציאות "משחקי השף" (ובתוכנית הבת: "משחקי השף: אוטו אוכל") בערוץ 13, רשת, על שבע עונותיה.
בעונה החמישית זכה לראשונה מתמודד של מושיק בתוכנית, אביתר מלכה.
בפברואר 2016 השתתף כאורח באחד הפרקים בתוכנית המציאות "הישרדות" בערוץ 2, רשת.
במאי 2016 התמודד בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאלטי "היחידה" של הוט.
מאז ינואר 2022, משמש כשופט בתוכנית המציאות "המסעדה הבאה" ברשת 13, לצד השפים אסף גרניט, יוסי שטרית ורותי רוסו.
בשנת 2016, התגרש מאלס רוט, ובאותה שנה התארס לשירן בן שושן.
ב-5 בינואר 2017 נישאו השניים, במרץ 2017 נולדה לשניים בת וביוני 2018 נולד בנם.
משה (מושיקו) שטרן (נולד ב-27 בדצמבר 1982) הוא שדרן רדיו, קריין פרסומות, מנחה ותקליטן ישראלי מגיש תוכנית "VIP" ברדיוס 100fm, ו"נפגשים" עם הרב יגאל כהן בערוץ עכשיו 14.
שטרן נולד בבאר שבע למשפחה מקריית גת שם גם גילה את זיקתו לתחום המוזיקה והרדיו והתחיל את דרכו ברדיו הפיראטי.
בשנת 1992 בהיותו כבן 10 עבר שטרן את בחינות הקבלה ושימש ככתב צעיר בשבועון הילדים "כולנו" לצד סיון רהב-מאיר ואורי גרוס.
בשנת 1996 החל שטרן לשדר תוכנית רדיו קבועה בתחנת רדיו פיראטי בשם "רדיו דור" ששידרה בשנות התשעים המאוחרות באזור הדרום.
בשנת 2003 עבר להתגורר באילת, שם החל לשדר את תוכניתו היומית הראשונה Mo-Show איתה עבר לאזור המרכז לתחנת הרדיו לב המדינה ולאחר מכן, לרדיוס 100fm.
משנת 2010 משדר שטרן בכל צהריים בין השעות 15:00 ל-17:00 את תוכנית הרדיו היומית "VIP" ברדיוס 100fm .
התוכנית זוכה למדרוג גבוה ובה מארח שטרן אמני מוזיקה ובידור ישראלים ובינלאומיים ואף נותן במה ראשונה לאמנים חדשים.
בין האמנים שזכו לבמה בתוכניות של שטרן בתחילת דרכם ניתן למנות את קובי אפללו, נתן גושן, עידן יניב, הראל סקעת, רותם כהן, אליעד נחום בניה ברבי ועוד.
בתוכנית מבצעים האמנים גרסאות מיוחדות לשיריהם וכן גרסאות כיסוי שזוכות למאות אלפי צפיות ברשת.
בשנת 2021 זכתה התכנית בפרס תוכנית המוזיקה הטובה בישראל מטעם אגודת העיתונאים תל אביב במסגרת כנס העיתונות השנתי של האגודה באילת.
בשנת 2011 השתתף שטרן בסרטו הדוקומנטרי של שלומי שבת "מודה אני" ששודר בערוץ 2 כאחד ממיסדי שיעור תורה קבוע בו שותפים שחקנים ואמנים ישראלים.
ביניהם דוד ד'אור, שלמה בר, נתי רביץ וקובי אפללו.
בראיון שהעניק בשנת 2012 לערוץ הידברות סיפר שטרן כי הפסיק לעבוד בשבת ובחר באורח חיים דתי יותר עבור משפחתו.
במרץ 2020 החל להפיק יחד עם הרב אהרן לוי את התוכנית הטלוויזיונית "אחד על אחד" המשודרת בערוץ הידברות וביוטיוב, ובה נידונים מגוון נושאים הנוגעים לדת ולחברה הישראלית.
באוקטובר 2020 החלו השניים להפיק את תוכנית "אמנים מדברים", בה מתארחים אמנים ישראלים ומדברים על יהדות, אקטואליה ונושאים נוספים.
במסגרת התכנית התארחו האמנים נתן גושן, קובי אפללו ועקיבא תורג'מן.
שטרן מנהל חברת מוזיקה לאירועים ומשמש כ-DJ בחתונות ואירועים בארץ ובקהילות היהודיות בעולם, מקריין פרסומות לרדיו ולטלוייזיה ומרצה לתחום הרדיו וה-DJ.
בין היתר מפיק שטרן מסיבות ואחת לשנה את ה"מושיקולדת" מסיבת יום ההולדת השנתית שלו בה מתארחים ידוענים רבים מתעשיית הבידור והמוזיקה הישראלית.
במסגרת הפרויקט "40 צעירים מבטיחים מתחת לגיל 40" של אתר האינטרנט "אייס", נבחר מושיקו לאחד מהצעירים המבטיחים לשנת 2021.
שטרן נשוי למאיה ואב לחמש בנות ובן.
מושון (משה) אלבוחר (נולד ב-27 בנובמבר 1951) הוא שחקן ובדרן ישראלי.
מזוהה בעיקר עם סרטי המתיחות של יהודה ברקן בשנות ה-80 של המאה ה-20.
אלבוחר הוא בוגר בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
במהלך השנים הוא השתתף במספר סרטי קולנוע ישראלים, מזוהה בעיקר מסוגת המתיחות.
בשנת 1984 הייתה זו הופעתו הקולנועית הראשונה כאשר השתתף בסרט המתיחות "המתיחה הגדולה", פרי עטם של יהודה ברקן ויגאל שילון.
באותה שנה שיחק בסרט "גרין" של גדעון קולירין.
בשנת 1985 שיחק בסרט הקולנוע "קומפוט נעליים", בבימוים של יהודה ברקן ועזרא שם טוב.
בשנת 1986 השתתף בסרט המתיחות "ניפגש בסיבוב" בבימוים של יהודה ברקן ויגאל שילון.
בשנת 1987 השתתף בסרט המתיחות "ניפגש בחוף", בבימוים של יהודה ברקן ויגאל שילון, ולצדם של דנוטה לאטו, משה טימור, ועוד.
כשנה מאוחר יותר השתתף כנמתח בסרט מתיחות נוסף של יגאל שילון, "עבודה בעיניים".
בשנת 1989 השתתף בסדרה "הצצקנים" בפרק על עין גדי וים המלח בתור אחד מעוזריו הלא חכמים של מטאורוס (גבי עמרני).
בשנת 1990 שיחק בסרט הקולנוע "נשיקה במצ"ח".
בשנת 1992 שיחק בסרט מתיחות נוסף, פרי עטו של יהודה ברקן, "גברת תפתחי זה אני".
בשנת 2004 הופיע גם בסדרה "שמש" בתפקיד אורח בשני הפרקים האחרונים של העונה השישית, בתפקיד רב.
באותה השנה הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "המשאית" בתפקיד ציון הירקן.
בשנת 2007 שיחק בסדרת הדרמה של הוט 3 "הבורר" בתפקיד הרב משה איפרגן.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקצר "מקום אחר", בבימויה של דלית ארנולד.
בשנת 2012 שיחק בסרטו של שלומי מיצ'ניק "בין הכוונות", אשר הוצג בפסטיבל קולנוע דרום.
כמו כן הוא שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער במחזות: "אישה אחת גרה בתוך אבטיח" ו"אהבת איתמר", שכתבה דבורה עומר, על פי ספרה הנושא שם זה.
לאלבוחר רישיון של עו"ד בישראל.
מושיר אל-מסרי הידוע בכינויו אבו בכר הוא חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית ודובר חמאס בעזה.
נולד בבית לאהיא ב-1976. רכש תואר ראשון באוניברסיטה האסלמית בעזה.
סיים תואר שני בהצטיינות בפוליטיקה איסלאמית באוניברסיטה האסלאמית, ודוקטורט באותו התחום באוניברסיטת קהיר במצרים.
אל-מסרי אב לשמונה ילדים מתוכם שישה בנים ושתי בנות.
בדצמבר 2023 איתרו חיילי צה"ל את מכוניתו של אל-מסרי בבית לאהיא, בחיפוש ברכב אותרו כלי נשק רבים ובהם משגרי RPG ורובי קלצ'ניקוב.
בדיווח באל ג'זירה נטען כי כמה מבני משפחתו נהרגו במהלך מלחמת חרבות ברזל, ובהם שני אחיו, זאת בנוסף לאח אחר שתואר כ"שהיד" משנת 2004, בתקשורת הישראלית דווח כי רקטה שנורתה מעזה פגעה בבית אחיו של אל-מסרי.
משה "מושיקו" צדקה (נולד בשנת 1982), הוא ספורטאי ישראלי, המתחרה בסקי מים בכבלים.
הוא אלוף העולם בקרב רב לשנת 2010.
צדקה מתגורר בכפר שלם והחל להתאמן בסקי מים בכבלים בהיותו בן 8 בפארק מנחם בגין.
באליפות אירופה בסקי מים בכבלים שנערכה בשנת 2005 זכה צדקה במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בשלוס דרנקרן בגרמניה בשנת 2006 זכה צדקה במדליית כסף.
באליפות אירופה שנערכה בגרמניה בספטמבר 2007 זכה צדקה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בקרב רב ומדליית ארד בסלאלום.
באליפות הוא שיפר את השיא האירופי בפעלולים (טריקס), קבע שיא אישי בסלאלום ושיא אישי בקפיצות בלא פחות מ-8 מטר תוצאה שהביאה אותו למרחק של 2 מטר מהשיא העולמי.
באליפות ישראל שנערכה באוקטובר 2009 זכה צדקה במדליית זהב בסקי מים בכבלים בקרב רב, לפני אור שניוק ונדב אטיב.
הוא ניצח בכל שלושת התרגילים: פעלולים (טריקס), קפיצות וסלאלום, שבו שבר את השיא הישראלי וגם קבע את תוצאת השנה בעולם.
באליפות העולם שנערכה בתל אביב באוקטובר 2010 זכה צדקה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג:
מדליית זהב בסקי מים בכבלים בקרב רב, לפני ניקיטה פאפאקול וסיאריי בושין, שניהם מבלארוס
מדליית כסף בקפיצות, אחרי מנפרד הינטרינגר מאוסטריה ולפני רובין זנגה מגרמניה
מדליית ארד בסלאלום, אחרי אור שניוק מישראל ואלוף העולם היוצא סימון הרמן מגרמניה
בנוסף סיים במקום שביעי בפעלולים.
במהלך אימון שנערך באוגוסט 2011 נפצע צדקה בברכו וקרע את הרצועה הצולבת האחורית.
בעקבות הפציעה הוא החמיץ את אליפות אירופה.
ב-17 ביולי זכה צדקה במקום הראשון בסלאלום בוגרים באליפות הולנד הפתוחה.
בשנת 2007 זכה צדקה בתואר ספורטאי השנה בעולם בסקי מים בכבלים
מושזיב-מרדוך היה נסיך כשדי שמלך על בבל בין השנים 689-693 לפנה"ס.
הוא נבחר למלך לאחר שהמלך הקודם, אציל בבלי בשם נרגל-אושזיב, נשבה על ידי סנחריב מלך אשור.
בתקופתו של סנחריב, בבל הייתה מדינה וסאלית של בבל.
בזמן מלוכתו של סנחריב, בבל הייתה במצב מתמיד של מרד.
גם המלך הקודם, נרגל-אושזיב עלה למלוכה בעקבות המרד באשור.
מושזיב-מרדוך הנהיג את ממלכת בבל במרד כנגד אשור.
הכשדים היו בעלי בריתם של מלכי עילם, למרד היו שותפים גם שבטים ארמיים, ושבטים מהרי הזגרוס כמו פרסומש , אליפי , אנשאן ונוספים.
בשנה הרביעית למלכותו בחודש ניסן, איבד מושזיב-מרדוך את בן בריתו העילמי, המלך חומבן-נמנה השלישי העילמי סבל משבץ ואיבד את יכולת הדיבור.
בנקמה על מותו של בנו של סנחריב אשור-נדין-שומי, שנלכד על ידי הבבלים בשנת 694 לפנה"ס, הוסגר לעילם ומת, החליט סנחריב להחריב את העיר, שרף אותה והרס את חומותיה ואפילו הסיט את נהר הפרת לתוך העיר.
הוא לקח את פסלו של האל מרדוך לאשור.
מושיע העולם הוא ציור של ישו מעשה ידי אמן הרנסאנס לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בסביבות שנת 1500 על לוח עץ.
החל משנת 1900 לערך, הציור נחשב להעתק של הציור המקורי שבוצע על ידי תלמידיו של דה וינצ'י, ובעיקר בולטרפיו .
הציור שוחזר ב-2005, וב-2011 הוערך מחדש והוכר כציור מקורי של דה וינצ'י.
בשנת 2017 הוא נמכר עבור 450.3 מיליון דולר, שיא חדש לציור היקר ביותר בעולם.
הציור מראה את ישו בתלבושת מתקופת הרנסאנס כשהוא נושא ברכה עם יד ימין ושתי אצבעות מורמות, ואוחז ביד שמאל בכדור בדולח המסמן את תפקידו כמושיע העולם ושליט היקום ואת "הכדור הגבישי" של השמים, כפי שהוא נתפס בעת הרנסאנס.
הציור נעשה במתכונת הדימוי "מושיע העולם", דימוי נוצרי קדום ונפוץ באיקונוגרפיה הנוצרית שבו נראה ישו כשהוא מתווה סימן של ברכה ביד ימינו, ומחזיק כדור שמסמל את העולם בשמאלו.
קיימים עשרות ציורים ופסלים מאת אמנים שונים בני תקופות שונות במתכונת זהה.
ידוע על כ-20 גרסאות של הציור, אשר צוירו על ידי תלמידים וחסידים של לאונרדו דה וינצ'י.
רישומי הכנה בדיו וגיר נמצאים באוסף המלכותי.
הציור ככל הנראה צויר עבור המלך לואי השנים עשר ובת זוגו, אן מברטאן, בסביבות 1500, עם מעברו של דה וינצ'י לפירנצה.
הציור ככל הנראה עבר לאנגליה עם הנרייט מארי כאשר נישאה למלך צ'ארלס הראשון, והיה תלוי בביתה בגריניץ'.
האמן הצ'כי ונצסלאוס הולאר ביצע תחריט על פי הציור, שפורסם בשנת 1650 באנטוורפן עם הייחוס שמדובר בתחריט של ציור של דה וינצ'י.
לאחר מותו של צ'ארלס הראשון הציור מוזכר ברשימת האוסף המלכותי, ומוערך בשווי של 30 פאונד.
הציור נמכר בשנת 1651 לג'ון סטון, פשוט-עם, תמורת חוב, אולם הוחזר במהלך הרסטורציה למלך צ'ארלס השני ב-1660, וכלול ברשימת חפציו בארמון וייטהול בשנת 1666. הועבר בירושה למלך ג'יימס השני שכנראה העביר אותו לפילגשו, קת'רין סדלי.
בשנת 1763 נמכר במכירה פומבית, ומאז אין עדות כתובה לתולדותיו.
הציור התגלה שוב ברשומות בשנת 1900 כאשר האספן הבריטי פרנסיס קוק, הוויקונט ממונסראט, ציין אותו ברשומותיו.
הציור ניזוק מניסיונות שחזור קודמים ויוחס לתלמידו של דה וינצ'י ברנדינו לואיני.
נינו של קוק מכר את הציור במכירה פומבית בשנת 1958 תמורת 45 לירות שטרלינג, בתור ציור של תלמיד אחר של דה וינצ'י, ג'ובאני אנטוניו בולטרפיו.
הציור נשאר מיוחס כציור של בולטרפיו עד לשנת 2011.
עד שנת 2005 היה הציור חלק מאוסף פרטי בארצות הברית.
בשנת 2005, הציור נקנה על ידי מספר סוחרי אמנות תמורת 1,100 דולר.
הוא נמצא במצב עגום, שוחזר ונצבע יתר על המידה עד לנקודה שבה נראה כמו עותק, ותואר כ"הרוס, חשוך וקודר".
עם זאת, הקונים העריכו כי מתחת לשחזורים נמצא ציור מתקופת הרנסאנס.
תוך כדי פעולות השחזור והגעה לשכבות המקוריות של הצבעים, התגבשה ההכרה כי ייתכן שמדובר בציור המקורי של דה וינצ'י.
בשנת 2011 ועדה בראשות ראש הגלריה הלאומית הכירה בזיהוי הציור כעבודה מקורית של לאונרדו דה וינצ'י.
עם זאת, ייחוס זה עדיין שנוי במחלוקת מצד מומחים אחדים.
במאי 2013 נמכר למיליארדר הרוסי דמיטרי ריבולובלב ב-127.5 מיליון דולר.
ב-16 בנובמבר 2017 נמכר הציור במחיר של 450.3 מיליון דולר במכירה פומבית בניו יורק לנסיך באדר בן עבדאללה בן מוחמד בן פרחאן אל סעוד המקורב למוחמד בן סלמאן אאל סעוד, יורש העצר הסעודי, לטובת מוזיאון הלובר בריאד, כאשר ייבנה.
בכך היה לציור שנמכר במחיר הגבוה ביותר עד אז.
הציור עומד במרכזו של הסרט התיעודי "The Lost Leonardo" ("הלאונרדו האבוד"), שהוצג בפסטיבל הסרטים טרייבקה 2021. הסרט, קופרודוקציה דנית-צרפתית-שוודית, בוים על ידי הקולנוען הדני אנדריאס קופוד, ומנסה לערער על הקביעה שמדובר בציור מקורי של דה וינצ'י.
במפגש הקפיטליזם עם יצירת מיתוסים, קופוד מעלה את השאלה האם אכן מדובר בציור המקורי, או שמא אינטרסנטים בעלי כוח ושררה רוצים שהוא יהיה כזה, כחלק ממשחק גאופוליטי של האנשים העשירים והחזקים בעולם, ההופכים אינטרסים לדבר העיקרי, ודוחקים את האמת למעמד משני.
עוד מעלה הסרט את שאלות מקום הימצאו וערכו הנוכחיים של הציור, לאור העובדה שלא ידוע היכן הוא נמצא אחרי שהנסיך הסעודי רכש אותו.
קופוד מעלה השערה שהציור מוצג ביאכטה הפרטית של הנסיך, ואפשר ששוויו הגיע למיליארד דולר.
מושונמגיארובאר (בהונגרית: Mosonmagyaróvár) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון בצפון מערב הונגריה.
היא שוכנת קרוב לגבולות עם אוסטריה וסלובקיה ויש בה אוכלוסייה של 33,318 תושבים (נכון ל-2018).
בעבר העיירה הייתה מורכבת משתי ערים נפרדות: מושון (בהונגרית: Moson; בגרמנית: Wieselburg, ויזלבורג; בסלובקית: Mošon) ומגיארובאר (בהונגרית: Magyaróvár; בגרמנית: Ungarisch Altenburg, אונגריש אלטנבורג; בסלובקית: Uhorský Starhrad, אוהורסקי סטארהראד; משמעות השם בכלל השפות היא "טירה/עיר הונגרית ישנה").
ב-1939 שתי הערים שולבו וכעת כמעט כל סימני הדואליזם נעלמו.
תולדות הקהילה היהודית לפני השואה
היישוב היהודי במושונמגיארובאר התחיל בתחילת המאה ה-18, אך תעודות מאותה תקופה מוכיחות שכבר במאה ה-17 ישבו יהודים במחוז.
בשנת 1678 הקצבים היהודים חויבו לשלם את המס הרגיל ממכירות הבשר.
ב-1712 ניתנה הוראה לרשום את מספר היהודים במחוז כדי לגבות מהם מיסים וב-1713 נאסר על היהודים והצוענים לעסוק ברוכלות.
ב-1747 חויבו היהודים לשלם מס-סובלנות.
בסוף המאה ה-18 ישבו במחוז רק 2 יהודים אמידים.
רוב היהודים נהגו לשבת ברחוב או'סטארמאיאר שנקרא כך עקב היהודים.
מצבם הכלכלי של יהודי מושונמגיארובאר היה טוב ובשנת 1929 נמנו 84 סוחרים, 5 עיתונאים, 30 בעלי מלאכה, 4 עורכי דין, 8 רופאים, מהנדס, מורה ו-14 חקלאים.
פנקס הקהילה פותח ב-1851 אך הקהילה עצמה הוקמה קודם לכן.
את הפנקס ניהל הכומר הקתולי פרנק היידנוולף (האידאנפאלד) שהיה אחראי על הרישומים של לידות, חתונות ופטירות של אנשים בקהילה היהודית בעיירה ועשה זאת בהתנדבות עד יום מותו ב-1857.
בימי פילוג הקהילות ב-1869 הקהילה הגדירה את עצמה כ"סטטוס-קוו".
משנת 1926 והלאה לא היה רב בקהילה ובידי הקהילה היו חברה קדישא, "תלמוד תורה" ואגודת נשים למעשי צדקה.
ב-1862 רכשה הקהילה מגרש עליו הוקם לאחר מכן בית הכנסת שנחנך על ידי ר.
עזריאל הילדסהיימר, עד רכישת המגרש נערכו התפילות בבית שכור שבו היה גם המיקווה ודירות לאנשי הקהילה.
בית הספר היהודי נוסד ב-1860 וב-1864 הועבר לבניין חדש.
ב-1878 ההוראה בבית הספר נעשתה לפי התוכנית של שלטונות הונגריה וב-1890 נסגר בית הספר היהודי והילדים הועברו ללמוד בבית הספר העירוני אך הקהילה הורשתה לשלוח מורה אחד שילמד את היהודיים את המקצועות הדתיים.
במלחמת העולם הראשונה נפלו 18 מחברי הקהילה.
עד המלחמה היו היחסים בין התושבים היהודים לתושבים הנוצרים תקינים ולאחר המלחמה גברה האנטישמיות.
משנת 1938 התחזקה המפלגה הגרמנית "פולקסבונד" וגברה האנטישמיות במידה רבה, אף יותר מבשאר ערי הונגריה ולכן יהודים רבים עזבו את העיר.
כאשר הנאצים עלו לשלטון החלו הגירושים של היהודים מצפון הונגריה (יחד עם יהודי מושונמגיארובאר ).
הגירושים החלו רק לאחר השלמת ריכוז היהודים.
ריכוזם של היהודים היה באחריות כוחות ז'נדרמריה, הפיקוד הפנימי על המחנות והפיקוח הטכני על ההכנסה לקרונות היה על אחריות הגרמנים, והביטחון החיצוני ושמירה על המחנות היה של ההונגרים.
ריכוז היהודים בצפון הונגריה התחיל ב-5 ביוני עד 10 ביוני.
בתהליך הריכוז הועברו כ-51829 אלף יהודים שגורשו ל-11 מרכזי עליה לרכבות.
ב-1941 גויסו 16 גברים יהודיים לעבודות כפייה, ורק 4 מהם נותרו בחיים.
במאי 1944 נסגרו כל חנויות היהודים.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים, רוכזו כל יהודי מושונמגיארובאר בגטו, אליו הובאו גם יהודי הכפרים הסמוכים.
כעבור זמן מה גויסו הגברים לעבודות כפייה.
ב-6 ביוני הועברו כל היהודים שנותרו במושונמגיארובאר לגטו גור, ומשם נשלחו לאושוויץ.
במושונמגיארובאר היה אדם ושמו קסטנר.
הוא היה חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט בזמן השואה ומארגן פעולות הצלה שונות.
קסטנר ועמיתיו המשיכו במאמציהם לנסות ולהציל לפחות חלק מהקהילה היהודית.
הם עשו זאת על ידי 600 רישיונות של יציאה מהונגריה (ובתוכה נמצאת מושונמגיארובאר ) לכל מדינה נטרלית או טריטוריה והעברת 600 האנשים בעלי הרישיונות אל המדינות הנטרליות על ידי קו רכבת.
ההצעה של הענקת הרישיונות אושרה ב-22 במאי (בתחילה אייכמן אישר את יציאתם של 200 איש בלבד ולאחר שוחד הוא הסכים ל-600).
חלק מהפרטים של ההצעה לובנו ב-3 ביוני, כשאייכמן הסכים להרשות את הבאתם של היהודים המיוחסים מערי השדה לבודפשט.
אייכמן הבטיח שהוא ירשה את בואה של קבוצה מיוחדת מקולוז'וואר לבודפשט, מה שתרם לנפילתו לאחר המלחמה.
מתוך 18,000 היהודים שהיו בגטו קולוז'וואר 388 איש הועברו ברכבת מיוחדת שהגיע ב-10 ביוני לבודפשט, הם שכנו יחד עם היהודים המיוחסים מערי השדה.
היהודים שוכנו במחנה רחוב קולומבוס והוא היה אחד המקומות הבטוחים ביותר ליהודים בהונגריה משום ששמר עליו הס"ס.
אלה שלא נמצא להם שם מקום שוכנו בשני מכנות נוספים שהוקמו בבתי הכנסת שברחובות ארנה ובוצ'אקי.
המשלוח שהיה אמור בהתחלה להיות מורכב מ-600 מחזיקי רישיונות עלייה לארץ ישראל יצא מבודפשט ב-30 ביוני ו1,684 אנשים היו בו, ביניהם היו אישים ידועים.
לאחר שהות של ימים במושונמגיארובאר, הגיע המשלוח לברגן בלזן ב 8 ביולי.
האנשים הובאו למחנה המיוחסים, לא הרחק מהמחנה הידוע לשמצה שבו נכלאו הרבה יהודים שגורשו מהונגריה.
גורלה של הקבוצה היה תלוי בהמשך המשא ומתן שניהל קסטנר עם בכר.
במחוז זה היו שישה מרכזי עליה לרכבות בהם רוכזו כ-24 אלף יהודים.
מרכזי העלייה הם בעצם שישה גטאות, יהודי העיר מושונמגיארובאר רוכזו בגטו גיור.
הוא היה מורכב מביניינים שהיו בהם בערך 430 חדרים.
היהודים בגטו גיור הגיעו מן היישובים הסמוכים.
למרות שהגטו היה יכול להכיל רק 1200 בני אדם, נכנסו בו כ-5600 יהודים.
היהודים היו אמורים להיות חלק מעסקת איכמן-קסטר שבמסגרתה כ-30 אלף יהודים, חצי מבודפשט וחצי מערי השדה, היו צריכים להישלח לאוסטריה ולהמתין להשלמת שליחותו של יואל ברנד בעניין 'דם תמורת משאיות'.
עקב טעות של סמל ראשון הרכבת נסעה לאושוויץ במקום לאוסטריה.
לאחר המלחמה חזרו כ-30 מבני מושונמגיארובאר, אליהם הצטרפו השרידים ממחנה עבודת הכפייה ואחדים מן הכפרים הסמוכים.
החוזרים חידשו את חיי הקהילה, שיפצו את בית הכנסת והתקינו אותו לתפילה.
ב-1948 הוקם גלעד לזכר הקדושים.
אך אט אט עזבו היהודים את המקום, ואחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 נותרו בו רק יהודים בודדים.
מושיק (משה) אביב (נולד ב-1 ביוני 1971) הוא מנכ"ל ארגון יד לבנים הארצי.
בעבר כיהן כראש מערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה וכיועץ לראש ממשלת ישראל.
לפני כן שימש גם כמנהלו של מרכז ההסברה וראש המטה לטקסים ולאירועים ממלכתיים של מדינת ישראל.
אביב נולד בלוד, התגייס למסלול פיקוד בגדנ"ע ובמשך כעשרים וחמש שנות שירות שירת בתפקידים שונים בפיקוד הנח"ל, במערך ההכנה לצה"ל ובחיל החינוך והנוער.
בין היתר פיקד על בסיס הגדנ"ע בשדה בוקר ועמד בראש מדור הכנה לצה"ל באגף כח האדם.
אביב הוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בחינוך ומנהל חינוכי.
הוא בוגר מכון מנדל למנהיגות כמו גם תוכנית המנהיגות הבכירה של עמותת קולות.
בשנים 2006–2008 פיקד על ענף השכלה, עליה והשתלבות חברתית במפקדת קצין החינוך והנוער הראשי.
במסגרת זו פיקד על תיכון צה"ל, ריכז את מערך המתנדבים האזרחיים בצבא, והוביל את התוכנית הצה"לית לשילוב יוצאי אתיופיה.
בשנים 2008–2012 פיקד על ענף תרבות והיה אחראי לחידוש והרחבת פעולתן של הלהקות הצבאיות.
בתקופת כהונתו צמצם צה"ל באופן דרסטי את מיקור החוץ וההזמנה של אומנים אזרחיים להופעה בצבא ואלו הוחלפו בהופעות של הלהקות שמספרן הורחב וסגנון השירים אותו הן מבצעות גוון.
בשנת 2010 הוציא הענף בראשותו אלבום חדש ובו יצירה מקורית של הלהקות - את הבית.
בנוסף ערך והוציא לאור את שירון צה"ל שריכז את השירים המרכזיים שבוצעו על ידי הלהקות לאורך שנות קיומן.
אביב שם בתפקידו את הדגש גם על נושא העברית בצה"ל ופעל ליצירת שיתופי פעולה בתחום.
בשנים 2013–2015 פיקד על המדרשה הצבאית לחינוך בהר גילה (מדרשת חינוך ירושלים).
בשנת 2015 פרש משירותו הצבאי בדרגת סגן אלוף ומונה למנהל מרכז ההסברה לאחר תקופה ארוכה בה איישו את התפקיד ממלאי מקום.
אביב היה ממונה על הפקת כלל הטקסים, הלוויות, האזכרות והאירועים הממלכתיים במדינת ישראל ובכלל זאת על טקסי יום העצמאות, טקס יום הזיכרון לנפגעי פעולות האיבה, טקסי זיכרון נוספים ועל הפעלת נוהל חבצלת.
החל משנת 2015 הוא שימש גם כיושב ראש הוועדה הציבורית הבוחרת את מדליקי המשואות בטקס הפתיחה של יום העצמאות.
במסגרת תפקידו היה אחראי על הפקת הלוויה הממלכתית של שמעון פרס, אירועי היובל למלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, האירוע לציון 40 שנה למבצע יונתן באנטבה ואירוע ההוקרה לכבאים ולכוחות הביטחון לאחר גל השרפות בישראל (2016).
החל מיום העצמאות ה-67 עומד אביב בראש הוועדה הציבורית הבוחרת את מדליקי המשואות בטקס הפתיחה של יום העצמאות.
בשנת 2017 מונה לראש מטה חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל ובמסגרת זו היה אחראי להפקתם של מספר רב של אירועים, ביניהם ציון האירוע בכיכר טיימס בניו יורק, "מצעד האור הישראלי" בתל אביב, ישיבת ממשלה חגיגית בבית העצמאות, מופע ההצדעה "הפסקול של המדינה", שנערך בבאר שבע, ופארק התנ"ך, שהוקם בקצרין.
בשנת 2019 הביא לשינוי במסגרתו מצולמים ומשודרים הטקסים הממלכתיים באמצעי התקשורת ובשידור חי בפייסבוק.
בשנים 2018–2019 היה עמית של המכון למנהיגות של גשר מפעלים חינוכיים.
בנוסף היה שותף ליוזמת 929 - תנ"ך ביחד ופרסם לאורך השנים פרשנויות שונות לפרקי התנ"ך במסגרת זו.
באוגוסט 2023 החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו למנות את אביב לראש מערך ההסברה הלאומי.
ב-9 במאי 2024 פורסם כי הודיע לנתניהו על רצונו לסיים את תפקידו.
מושונסנטמיקלוש (בהונגרית: Mosonszentmiklós) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
במושונסנטמיקלוש חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
במלחמת העולם השנייה ובשואת יהודי הונגריה נלקחו יהודי הכפר לעבודות כפייה, ונרצחו שם באכזריות.
מושיע לבן , או תסביך המושיע הלבן (מעין "תסביך משיח"), הוא אדם לבן המספק עזרה לאנשים שאינם לבנים בצורה אנוכית.
המושיע הלבן נחשב לגרסה המודרנית של המתואר בשיר "משא האדם הלבן" (1899) מאת רודיארד קיפלינג.
המונח נקשר לאפריקה, ומספר דמויות בקולנוע ובטלוויזיה תוארו בביקורתיות כ"מושיעים לבנים".
לאפריקה היסטוריה של עבדות ושל קולוניאליזם.
לדברי דמיאן זיין מחדשות ה-BBC, האפריקאים מרגישים שהסיוע להם מתוך גישת "מושיעים לבנים" היא "פטרונית מאוד ופוגענית", ו"יש הטוענים כי הסיוע יכול להביא לתוצאה הפוכה מהתוצאה המבוקשת, מכיוון שמשמעותו היא שמדינות אפריקה ימשיכו להסתמך על עזרה מבחוץ".
בהקטי שרינגרפור כתבה ב"גרדיאן" כי מערביים שמנסים לסייע למדינות עניות ופגיעות פועלים כ"מושיעים לבנים", מונח שנקשר לפעילות האירופית 'לתרבת' את יבשת אפריקה בתקופה הקולוניאליסטית.
לדברי העיתונאי האוסטרלי אמל עוואד, במאה ה-21 ישנה מגמה של תיירות התנדבותית, שבה "'מושיעים לבנים' משתמשים באנשים שמזלם לא שפר עליהם כאביזרים בפרופילי המדיה החברתית שלהם".
עוואד אמר כי ההתעניינות בהתנדבות עודדה מודל עסקי הממנף את הבעיות החברתיות במדינה מסוימת כדי לקחת את כספם של תיירים, המתנדבים להיות "מושיעים לבנים".
כתבת "וושינגטון פוסט" קרן אטיה ציינה כמה דוגמאות תרבותיות ל"תסביך המושיע הלבן", שבמסגרתו "מוצגת אפריקה כפי שהיא נראית דרך עדשותיהן של דמויות לבנות או זרות".
לדבריה, הנובלה "לב המאפליה" (1899) מאת ג'וזף קונרד החלה את המסורת הזו; בין הדוגמאות העדכניות יותר שהביאה היו הסרט "נשק של תקווה" ( 2011), קמפיין יחסי הציבור של הסרט התיעודי "קוני 2012" (2012) וכתביו של העיתונאי ניקולאס כריסטוף.
ב-"Foreign Affairs" תואר סרט תיעודי משנת 2014 על הפארק הלאומי וירונגה שבקונגו ועל עבודת השימור של עובדי הפארק כסובל מ"תסביך המושיע הלבן".
מחברי המאמר כתבו ש"בסרט תמונות אינסופיות של שומר בפארק מתחבק ומשחק עם הגורילות, ובכך מעורר את הרעיון של 'הפרא האציל' הקרוב לטבע, ישר ותמים, שהצלתו תלויה באדם הלבן.
הסרט כמעט ואינו מציג פעילות פוליטית של הקונגולזים, אף על פי שיש באזור פעילי חברה אזרחית רבים, העובדים לעיתים קרובות תוך סיכון אישי גדול".
"המושיע הלבן" היא גם תבנית קולנועית חוזרת, שבה דמות לבנה מצילה אנשים של צבע ממצוקה.
"המושיע הלבן" מוצג כבעל תכונות משיחיות, ולעיתים קרובות לומד משהו על עצמו בתהליך ההצלה.
זוהי דוגמה לייצוג את היחסים בין גזעים באמצעות שיוכם של מושגים כמו מוסר לגזעים מסוימים, במקרה זה ל"אדם הלבן".
"מושיעים לבנים" הם לרוב גברים, ולעיתים הם אינם מוצאים את מקומם בחברה שלהם, עד שהם מסייעים למיעוטים או לזרים.
הספר "Screen Saviors: Hollywood Fictions of Whiteness" מתייגים את הסיפורים כפנטזיות "גרנדיוזיות, אקסהיביציוניסטיות ונרקיסיסטיות במהותן".
עלילות ה"מושיעים הלבנים" כוללות מסעות של לבנים למקומות אסייתיים "אקזוטיים"; לבנים המגינים על שחורים מפני גזענות בדרום האמריקאי; או גיבורים לבנים שיש להם עוזרים "בעלי גזע מגוון".
סרטים שמזוהים עם הז'אנר הם "רוקד עם זאבים", "הזדמנות שנייה", "העזרה", ג'מייקה מתחת לאפס", "לינקולן" ו"12 שנים של עבדות".
מבקרים הבחינו בתדירות הגבוהה שבה זוכים סרטים שמכילים את הז'אנר הזה בפרס אוסקר.
מושונסולנוק (בהונגרית: Mosonszolnok) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
במושונסולנוק חיו יהודים בתקופות זמן שונות
מושונאודוואר (בהונגרית: Mosonudvar) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.