tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1892, עבר לאגודת חברי החיות אותה ייסד לואיס גומפרץ.
סיפור מלחמתו בעבדות באנגליה מסופר בסרט "רוחות של חופש".
ויליאם וינטר היה שחמטאי בריטי.
וינטר ניצח באליפות הפתוחה של בריטניה בשחמט בשנת 1934, ובאליפות בריטניה בשחמט בשנים 1935 ו-1936, תוך הבסת צמרת שחקני העולם, כולל אהרון נימצוביץ' ומילן וידמר.
וינטר היה מחבר מוערך של ספרי שחמט.
במשחק בסיבוב האחרון של תחרות השחמט בנוטינגהאם 1936, כאשר היה בעמדה עדיפה, הסכים לתיקו מול מיכאל בוטביניק, דבר שעורר תמיהות.
וינטר היה אלוף בריטניה היחיד שנכלא בבית סוהר בגין פעילותו הפוליטית.
זיכרונותיו בתחום השחמט פורסמו בהמשכים בביטאון "CHESS" בסוף שנות החמישים.
וינטר היה אחיין של ג'יימס מתיו ברי, מחבר הספר פיטר פן.
וינטר שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה בארבע אולימפיאדות:
ויליאם וילסון היה עיתונאי, מדריך שחייה ומאמן סקוטי שפעל בשלהי המאה ה-19, ותרם לשיטות המדעיות שמאחורי השחייה התחרותית.
ב-1883 פרסם וילסון את "מדריך השחייה", אחד מהספרים הראשונים על שחייה שהגדירו את המושגים המודרניים של יעילות החתירה, אימון, פניות תחרותיות ובטיחות במים.
תיאר ואייר את הזינוק למשחה ואת הפניות.
שיפר את המכניקה של ביצוע כמה גריפות.
פיתח את האימון הראשון בהנשמה מלאכותית.
היה חלוץ בשיטות אימון, הן מחוץ למים והן במים, כולל מנוחה לפני תחרויות.
העיתונאי הראשון שדיווח על ספורט השחייה.
ממציא בתכנון בריכות שחייה סגורות.
ב-1877 כתב וילסון אוסף של חוקים למשחק כדור קבוצתי במים, שלו הוא קרא "כדורגל מימי".
המשחק הראשון התנהל בין גדותיו של הנהר די (River Dee) בפסטיבל בון אקורד (Bon Accord) באברדין שבסקוטלנד.
דגלים מוקמו במרחקים שבין שמונה לעשרה רגל על החוף, והמתחרים השתמשו בכדור רך מגומי הודי הקרוי "פּוּלוּ".
בפועל היה המשחק תחרות היאבקות מקצה עד קצה של מגרש המשחקים, אבל הוא היה פופולרי בין הצופים בפסטיבלים של מים בתקופה ההיא.
ב-1885 הכיר איגוד השחייה של בריטניה הגדולה (Swimming Association of Great Britain) במשחק, שכעת היה קרוי כדורמים, וניסח אוסף של חוקים שהתבססו על החוקים שווילסון ניסח במקור.
בסופו של דבר הפכו חוקים אלו לבסיס על פיו נוסחו החוקים הבינלאומיים של פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA), שעה שהספורט התפשט לאירופה, אמריקה ואוסטרליה.
ב-1891 פרסם וילסון כמה מאמרים מאוירים בעיתון על הטכניקות של הצלת חיים במקרי טביעה, וחילק פרסים למועדוני שחייה מקומיים בגין מיומנות בטכניקות של הצלת חיים.
שיטותיו של וילסון הופצו כספר כיס, וכהכרה בתרומתו, הוא נבחר לנשיא הראשון של החברה המלכותית להצלת חיים (Royal Lifesaving Society).
ויליאם זיגלר היה תעשיין אמריקאי שנמנה עם מקימי חברת אבקת האפייה המלכותית (Royal Baking Powder Company).
לבסוף נקלע לעימות משפטי עם שותפיו לעסק.
מלבד זאת, עסק בארגון משלחות לחקר האזור הארקטי ובהשטת יאכטות.
זיגלר נולד בביבר קאונטי, פנסילבניה, להורים ממוצא גרמני.
אביו, פרנסיס זיגלר, נפטר בילדותו, ב-1846, ואמו ארנסטין זיגלר התחתנה ב-1848 עם קונרד ברנדט.
בעקבות כך העתיקה המשפחה את מגוריה למוסקטין, איווה, שם הייתה לאביו החורג חווה.
זיגלר רכש את חינוכו בבתי הספר הציבוריים באזור, והיה לשוליית דפס במשרד של עיתון מקומי.
לאחר מכן היה לקופאי בבית מרקחת, ולמד טלגרפיה וכימיה.
ב-1862 נרשם ללימודים במכללת איסטמן לעסקים בניו יורק.
לאחר שהשלים את לימודיו החל לעבוד בחברת תרופות וכימיקלים סיטונאית, שבה עבד משנת 1863 עד 1868. באותה תקופה גם למד קורס במכללה לרוקחות.
ב-1870 הקים יחד עם ג'וזף כריסטופל הוגלנד וג'ון ה.
סיל את חברת הכימיקלים המלכותית, שהפכה לאחר מכן לחברת אבקת האפייה המלכותית.
ב-1888 מכר את מניותיו בחברה בעבור 4 מיליון דולר.
בכסף שקיבל במכירה זו קנה לאחר מכן את חברת אבקת האפייה פרייס משיקגו ואת חברת הכימיקלים טרטר מג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
זיגלר זכור בתור התובע, במשפט שבו ניסה למנוע את הוצאתה לפעול של עסקה, בין חברת המים של לונג איילנד לבין עיריית ברוקלין.
במשפט זה, שבו ייצג את האינטרסים של משלם המיסים, זכה לתמיכה ציבורית רחבה.
גזר הדין צידד בעמדתו של זיגלר, וחסך למעלה ממיליון דולר וחצי לתושבי העיר.
במשפט נוסף שיזם, שסב גם הוא סביב ענייני מס, תבע מחברת מסילות רכבת מברוקלין לשלם קרוב לחצי מיליון דולר מיסים לעיריית ברוקלין.
במשפט ידוע נוסף, שאותו יזם כבעל מניות מיעוט בחברת מסילות רכבת משיקגו, מנע נזקים של כמיליון דולר, וקבע תקדים משפטי חשוב.
ב-1901 החל זיגלר לגלות עניין בחקר האזור הארקטי וארגן את משלחת הקוטב הראשונה שלו, שכללה שתי ספינות, "אמריקה" ו"בלגיקה", שאותן הפקיד בידיו של אוולין בריג בולדווין.
לפי החזון של זיגלר, המדובר היה ב"קפיצה קטנה לקוטב" ("A Dash for the Pole").
באביב הבא העמיד זיגלר את מזכירו האישי, ויליאם ס.
צ'אמפ, בראש משלחת סיוע, שיצאה לדרכה על הספינה פרית'ג'וף.
חילוקי הדעות שגילה בולדווין עם נווט המשלחת, ג'והנסן, הובילו לפיטוריו מתפקידו.
כשחזר בולדווין לארצות הברית, הודיע לו זיגלר כי הוא מנתק עמו כל קשר.
המשלחת השלישית שארגן זיגלר, שהוסיפה לשהות באזור הארקטי בעת מותו, יצאה לדרכה בקיץ 1903 תחת פיקודם של אנטוני פיאלה (שהיה צלם במשלחת הקודמת, בפיקודו של בולדווין) וקפטן אדוארד קופין.
בינואר 1902 הוגשו נגד זיגלר אישומים במתן שוחד, במסגרת פרשה הנוגעת לתחום אבקת האפייה, פרשה שהתעוררה בבית המחוקקים של מיזורי.
המושל אודייל דחה את בקשתו של המושל דוקרי להעמיד את זיגלר לדין, והוא מעולם לא נשפט בגין האשמות אלו.
זיגלר טען שהוא יכול היה להוכיח קיומו של אליבי, וכן טען שבולדווין עמד מאחורי העניין, ושהגה האשמה כוזבת.
במשך תקופה מסוימת החזיק זיגלר ביאכטה חד-תורנית בשם "ת'יסטל" (Thistle), שעמה התחרה בגביע הקייזר (Kaiser's Cup) לשיט לאורך האוקיינוס האטלנטי.
ביאכטה זו ערך מסעות שיט, ובאחד ממסעות אלו לדרום, באפריל 1895, דווח כי הוא מת בטביעה.
שלושה ימים לאחר דיווח זה צץ והופיע שוב.
בעיתוני התקופה נכתב כי גיסו, ג'ון ג.
דמורסט, מת מרוב צער על מותו.
הוא שימש דירקטור בבנק הלאומי אירווינג, והיה חבר במועדונים הבאים: מועדון הדאון-טאון של ניו יורק, מועדון יוניון ליג של ברוקלין, הניו יורק, לרצ'מונט, מועדון היאכטות האטלנטי, מועדון יוניון ליג של שיקגו, אגודת ידידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, החברה הגאוגרפית האמריקאית, המועדון הארקטי של ניו יורק ומועדון הציד והדיג צ'אוגנווגה של קוויבק.
בנוסף היה חבר באגודת הבונים החופשיים ובפרט בזרם מסדר אבירי היכל שלמה של הבונים החופשיים.
זיגלר מת ב-25 במאי 1905. להלן ציטוט מהודעת הפטירה שלו שפורסמה בניו יורק טיימס:
"ויליאם זיגלר מת בבית הקיץ שלו, בגרייט איילנד, דריאן, קונ., בשעה 6:45 הבוקר.
הסיבה הישירה למוות הייתה שבץ.
הוא עדיין לא הספיק להתאושש לגמרי מפציעות שמהן סבל בעקבות תאונת פגע וברח שבה היה מעורב באוקטובר האחרון, ולכך נוסף צער בשל תאונה קשה שאירעה לבנו המאומץ לפני שישה שבועות.
בראשון האחרון לקה מר זיגלר בשבץ מוחי, ובליל שני ד"ר אוורי, הרופא המטפל, הרים ידיים.
בנו, בן ה-13, לא יוכל לנכוח בהלוויה בשל פציעותיו.
למזכירו של מר זיגלר, מר צ'אמפ, שנמצא כעת בטרומסו, נורווגיה, נודע דבר מותו של מר זיגלר בטלפון.
הוא אחראי על משלחת החילוץ שנשלחה לאתר את אנטוני פיאלה.
הערב אושר כי הוא יגיע לאזור הארקטי בראשית חודש יוני.
הלווייתו של מר זיגלר תיערך ביום שבת בצהריים בביתו בגרייט איילנד.
פרנץ', רקטור כנסיית סנט לוק, נורוטון, ינהל את טקס ההלוויה.
לאחר מכן יוטמן המנוח במאוזיליאום זיגלר בוודלואון.
מכוניות מיוחדות ילוו את הרכבת שתצא מניו יורק ב-10:04 בשבת בבוקר, למען חבריו הניו יורקיים.
רכבת ייעודית תסיע את האבלים מנורוטון לוודלואון.
ויליאם זיגלר, שהוציא תחת ידיו, ובמימונו האישי, שלוש משלחות גדולות לקוטב הצפוני כדי לתקוע בו את יתד הדגל האמריקאי, ובכך הקדיש סכום כסף גדול יותר למטרת החקר הארקטי לעומת כל אדם אחר בעולם, החל את הקריירה שלו כשוליית דפס.
במותו, כך לפי ההערכות, הונו הסתכם ביותר מ-10 מיליון דולר.
מר זיגלר היה בן ששים ושתיים במותו."
ויליאם ארנסט טראוטמן היה ממייסדי פועלי התעשייה של העולם, ארגון שפעל בארצות הברית של תחילת המאה ה-20 במטרה לאגד את כלל הפועלים יחדיו במאבק כנגד בעלי ההון.
טראוטמן נולד להורים ממוצא גרמני בניו זילנד, והעביר את שנות ילדותו באירופה.
עד 1890. טראוטמן סולק מעבודתו במסגרת התמחות במבשלת שיכר, עקב פעילותו הגוברת בחוגי פועלים ורדיקלים.
באותה שנה עבר טראוטמן לארצות הברית והצטרף לאיגוד המבשלות האמריקאי.
טראוטמן הפך במהרה לדמות בולטת ומובילה בסניף של איגוד המבשלות במילווקי, ואף היה לכותב ועורך של עיתון איגוד המבשלות בגרמנית ברואר צייטונג (Brauer Zeitung).
לאחר 15 שנה בארגון, טראוטמן סולק מארגון המבשלות עקב השתתפותו בכנס המייסד של איגוד פועלי התעשייה של העולם ב-1905 (שכן ארגון המבשלות היה שייך לפדרציית העבודה האמריקאית (AFL) - גוף מתחרה ב-IWW אשר האמין באיגודי מקצוע ייעודיים בלבד, בניגוד לקריאת ה-IWW להקמת איגוד אחד גדול לכלל העובדים).
בין השנים 1912-1905 עסק טראוטמן בעיקר בארגון קבוצות פועלים וצירופם ל-IWW.
ב-1912 עזב טראוטמן את ה-IWW עקב ויכוחים אידאולוגיים עם קבוצה מחברי ההנהגה לגבי אופי הפעילות שהארגון צריך לקדם.
טראוטמן, יחד עם דה ליאון ודבס היו בעד פעולה פוליטית משמעותית לרבות השתתפות בבחירות לסנאט לבית הנבחרים ולנשיאות ארצות הברית, בעוד חברי הסיעה המנוגדת להם (שכללה אישים דוגמת ביל הייווד ופרנק ליטל, היו בעד פעולה ישירה כגון שביתות וחבלה על-מנת לשפר את תנאי העבודה של הפועלים.
בסוף הדיונים, כאשר התחוור שסיעתו של הייווד ניצחה, עזבו טראוטמן וחבריו את הארגון והקימו ארגון מתחרה שנודע כ"IWW של דטרויט" או "ה-IWW הצהוב".
כמו כן, מוכרת הטענה כי עזיבתו של טראוטמן הייתה על רקע מחלוקת על השימוש בכספים, שגויסו כדי לעזור לשובתים בשביתת הטקסטיל של לורנס.
מותו של דה ליאון ב-1914 פגע רבות ב-IWW הצהוב, יחד עם משפטי הראווה כנגד הנהגת ה-IWW כחלק מההפחדה האדומה (מדיניות אנטי-קומוניסטית שהתבטאה בחקיקה פדרלית נגד איגודים מקצועיים והתארגנויות על רקע אידאולוגי) של 1917–1924, ה-IWW הצהוב התפרק סופית ב-1925. טראוטמן המשיך לעסוק מעט בכתיבה אידאולוגית וכתיבת רומנים.
ב-1922 פרסם רומן בשם "מהומה", אשר מתאר את מאורעות שביתת עובדי הפלדה למכוניות במקי רוקס מ-1912.
איגוד אחד גדול - חוברת המסבירה את החזון והפרקטיקה של ארגון כלל הפועלים תחת איגוד אחד.
פורסמה לראשונה בשנת 1911, מתוך אתר הארכיון של ה-IWW
איגוד אחד גדול נוסח החוברת המקורי, מתוך אתר המרקסיסטים
מדוע השביתה נכשלה, וכיצד ניתן לנצח, פורסם בשנת 1912, מתוך אתר הארכיון של ה-IWW
איגוד תעשייתי - תקוותו של הפועל פורסם בשנת 1913, מתוך אתר הארכיון של ה-IWW
ויליאם טן היה סופר מדע בדיוני יהודי אמריקאי, שבלט בעיקר בזכות סיפוריו הקצרים בעלי ההיבט ההומוריסטי - סאטירי.
זוכה פרס נבולה לשנת 1999. פרופסור לספרות אנגלית וספרות משווה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (1964–1988).
פיליפ קלאס נולד ב-1920, בלונדון, הבן הבכור מתוך שלושת ילדיה של משפחה יהודית.
אביו, דייוויד קלאס היה סוציאליסט יהודי, שנולד ברוסיה וברח לאנגליה, מ"ארץ הפוגרומים" כפי שכינה אותה.
בלונדון הוא הפך למנהיגו של איגוד מקצועי יהודי סוציאליסטי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה היה האב ממנהיגי המתנגדים הסוציאליסטיים למלחמה, אולם גויס בניגוד לרצונו ואף שהודיע מראש שיערוק מהצבא אם יגויס.
הוא אכן ערק, נתפש וערק שוב תוך כדי המלחמה והסתתר במשך כמה שנים מהמשטרה הצבאית, שחיפשה אותו.
האם, בתו של חייט יהודי עני, ילידת וויטצ'פל, הרובע היהודי דאז של לונדון ועיתונאית, שכתבה בעיתונו של אותו איגוד מקצועי, נישאה לאב בעודו במקום המחבוא.
כשתמה המלחמה והיות והחיפושים אחריו נמשכו, התגנב האב לאנייה שהפליגה לארצות הברית.
כשנה וחצי אחריו הגיעה לארצות הברית גם האם, עם פיליפ קלאס הקטן, בן פחות משנתיים.
המשפחה התיישבה בברוקלין, ניו יורק ואחיו של קלאס, מורטון קלאס ואחותו נולדו כבר במולדת החדשה.
מורטון קלאס היה לימים לסופר ידוע בזכות עצמו, כמו גם אחיינו של קלאס, דייוויד קלאס ושתיים מאחייניותיו.
במלחמת העולם השנייה שירת קלאס בצבא ארצות הברית בחזית האוקיינוס השקט, כמהנדס קרבי.
בהמשך הועבר לחזית האירופית וידיעתו ביידיש הפכה אותו למתורגמן, בין הכוחות האמריקאים לבין שבוייהם הגרמנים.
ב-1945, עם שחרורו מהצבא החל לעבוד ב"מעבדות בל", כעורך טכני ובמקביל החל אז לראשונה לכתוב סיפורים, שהראשון שבהם התפרסם במאי 1946.
ב-1957 נישא לפרומה (נולדה ב-1935), לימים סופרת בזכות עצמה, אשר אחד ממאמריה, Streets of Mud, Streets of Gold, על ההיסטוריה של משפחתה בעיירה יהודית במזרח אירופה, זכה ב-2004 בפרס קרן ג'ון טמפלטון, בסך 25,000 דולר.
לבני הזוג נולדה בת אחת, עדינה.
במשך 24 שנים (1964 - 1988) לימד ספרות אנגלית וספרות משווה, כולל קורס מיוחד שיצר על ספרות מדע בדיוני, באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ומשפרש עבר יחד עם אשתו והבת עדינה לפיטסבורג, שם חי עד פטירתו ב-2010.
ב-1999 בחרה בו "אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטסיה של אמריקה" (SFWA) ל"סופר אמריטוס" (Author Emeritus) וחתן פרס נבולה בקטגוריה זו.
סמוך לאחר שחרורו מצבא ארצות הברית ובמקביל לעבודתו כעורך טכני ב"מעבדות בל" החל טן בכתיבת סיפורים, שהראשון שבהם, Alexander the Bait התפרסם במאי 1946 במגזין המדע הבדיוני Astounding Science Fiction.
הנוהג של אותה תקופה היה לכתוב בשם עט ולכן פיליפ קלאס בחר לעצמו, בלי שום סיבה של ממש את השם ויליאם טן, אשר ליווה אותו מאותה עת ואילך, בכל כתיבתו במסגרת הז'אנר.
בסך הכל כתב טן בסופו של דבר מעל ל-60 סיפורים ושני ספרי מדע בדיוני, בנוסף לכתיבה בנושאים אחרים תחת שמו האמיתי.
בראשית שנות האלפיים יצאו כתביו שוב לאור בהוצאת NESFA, בשלושה כרכים: Immodest Proposals (פברואר 2001), Here Comes Civilization (אוגוסט 2001), ו-Dancing Naked (ספטמבר 2004), אשר היה מועמד לפרס הוגו לשנת 2005.
יהדותו השפיעה על כתיבתו, כמו בסיפור מ-1974, On Venus, Have We Got a Rabbi, ועוד.
ויליאם טינדייל היה מלומד אנגלי, ממובילי הפרוטסטנטים בארצו ומתרגם התנ"ך והברית החדשה לאנגלית.
אף על פי שהיה תרגום מחתרתי שהכין ג'ון ויקליף מלטינית במאה ה-14, תרגומו של טינדייל הוא הראשון שינק ישירות מהמקור העברי (של התנ"ך) והיווני (של הברית החדשה) והראשון שהופץ באופן נרחב באמצעות הדפוס.
תרגום כתבי הקודש לאנגלית פשוטה קרא תיגר על שלטון הכנסייה הקתולית.
עד אז נודעו כתבי הקודש לקהל הרחב רק באמצעות דרשות וספרי תפילה.
חשיפת הקהל הרחב לכך שבכתבים לא מופיעים סמכות האפיפיור, זכויות היתר של המנזרים וכתבי האינדולגנציות ("שטרי מחילה" שבעזרתם ניתן לרכוש מקום בעולם הבא) הייתה מסוכנת בעיני הכנסייה.
התרגום גם עבר על חוקי הכתר שתמכו באותה עת בקתוליות.
טינדייל עבר לאירופה, אך נתפס והוצא להורג בעוון כפירה.
כעבור ארבע שנים בלבד אימץ הנרי השמיני מלך אנגליה את התנ"ך של טינדייל עבור הכנסייה האנגליקנית.
גם התנ"ך של המלך ג'יימס מ-1611 הושפע רבות מתרגומו של טינדייל.
טינדייל נולד בכפר במחוז גלוסטרשייר.
בשנת 1515 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה ממודלין הול (הרטפורד) שבאוניברסיטת אוקספורד והחל להתמחות בתאולוגיה, בצד לימודי הפילולוגיה שבהם הצטיין.
טידייל ידע על בוריין, בנוסף לאנגלית גם צרפתית, יוונית עתיקה, עברית, לטינית, גרמנית, איטלקית וספרדית.
בשנים 1517-1521 שהה באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1523 עבר ללונדון והחל לבדוק אם יורשה לו לתרגם את התנ"ך לאנגלית.
הבישוף קתברט טאנסטול, ידידו של ההומניסט ארסמוס, שאליו פנה, דחה אותו וסירב אף לשהות בצל קורתו.
טינדייל נשאר בלונדון תחת חסותו של סוחר בדים בשם האמפרי מונמאות' והמשיך לעבור על התרגום.
באביב 1524 יצא טינדייל לאירופה, כשמגמת פניו העיר ויטנברג.
ב-1525 סיים את תרגום הברית החדשה.
דפוס פטר קוונטל (Peter Quentell) מקלן ניסה להדפיס את הספר, אך ההדפסה נעצרה בהשפעת אנטי-לותרנים.
ב-1526 ראה הספר אור בעיר וורמס, בדפוס פטר שפר (Peter Schoeffer).
העיר הייתה עיר קיסרית חופשית ובדרכה לאמץ את הלותרניזם.
הספר הוברח לאנגליה ולסקוטלנד ועורר התרגשות בקרב אלו שקראו אותו באופן מחתרתי.
מאידך, הכנסייה נלחמה בחורמה נגד האפשרות שההמון יקרא באופן חופשי את הברית החדשה ויפרש את הכתבים בכוחות עצמו.
הבישוף טאנסטול אסף ספרים ושרף אותם בפומבי והקרדינל תומאס וולזי הוקיע את טינדייל ככופר.
ב-1528 פרסם ספר בכותרת "The Obedience of a Christian Man" ("ציות האדם הנוצרי"), ובו הביע את הרעיון שהמלך הריבון של ממלכה מסוימת צריך להיות גם ראש הכנסייה שלה (ולא האפיפיור).
ב-1529 לערך החל טינדייל לתרגם את הברית הישנה (התנ"ך).
הקולופון לתרגום טינדייל לספר בראשית מציין כי הודפס על ידי הנס לופט (Hans Lufft) במרבורג, אך זהו כיתוב שקרי, כיוון שללופט לא היה בית דפוס בעיר זו.
ב-1530 ראו אור ספרי התורה ("חמשת ספרי משה") בתרגומו באנטוורפן בדפוס מרטן דה קייסר (Merten de Keyser).
ב-1534 ראתה אור מהדורה שנייה ומתוקנת של תרגומו לברית החדשה, שנאסרה לפרסום ונכללה באינדקס הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית.
בנוסף, פרסם טינדייל מספר פמפלטים, ובהם פירט את אמונתו הדתית הפרוטסטנטית, ובהם גם תשובה פומבית לתומאס מור, שבה קבע שאין להתפלל לעזרת קדושים או להעריץ שרידי קדושים ושכמרים אינם יכולים להבטיח את מקומה של הנשמה בעולם הבא.
ב-1530 חיבר טינדייל פמפלט בשם "The Practyse of Prelates" ("מעשי רבי הכהונה"), המגנה את רצונו של הנרי השמיני מלך אנגליה לבטל את נישואיו לקתרין מאראגון.
דבר זה, שהילרי מנטל, מחברת הרומן "וולף הול" על אודות התקופה, מכנה אותו התעקשות טראגית על עקרונות, עורר את זעמו של מלך אנגליה, שדרש מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להסגיר לידיו את הכופר.
טינדייל נמלט לאנטוורפן ונדד בין אתרים שונים.
לבסוף הוסגר לידי הקיסרות ב-1535. במהלך מעצרו, חקירתו ומשפטו, הוחזק טינדייל בטירת וילוורדה (Vilvoorde), סמוך לבריסל.
בראשית אוגוסט 1536 הוקרא גזר דינו ככופר ובוגד וזמן מה לאחר מכן הוצא להורג.
התאריך המקובל לציון מותו הוא ה-6 באוקטובר, אך התאריך המדויק אינו ידוע.
טינדייל נחנק למוות באמצעות שרשרת ברזל, ומילותיו האחרונות היו "אלוהים, פתח את עיני מלך אנגליה".
לאחר שיצאה נשמתו, נשרפה גופתו על המוקד.
העותק המלא היחיד של התנ"ך בתרגומו לאנגלית ששרד נמצא בספריית המדינה של וירטמברג בשטוטגרט.
ויליאם אמין חאווי היה פוליטיקאי ואיש מיליציה לבנוני נוצרי.
ראש מועצת הביטחון של מפלגת הכתאיב, מפלגת הימין הנוצרית הלבנונית, הידועה יותר בשם "הפלנגות".
חאווי הצטרף ללשכה הפוליטית של המפלגה ב-1952, וייסד את המיליציה החדשה של המפלגה ב-1961. נהרג מירי צלף פלסטיני בעת כיבוש מחנה הפליטים תל א-זעתר (חודש לפני טבח תל א-זעתר).
משפחתו של ויליאם חאווי הגיעה מהכפר שויר בצפון נפת אל-מתן במחוז הר הלבנון שבמרכז-מערב לבנון.
אביו של ויליאם, אמין חאווי, היגר לארצות הברית בהיותו בגיל עשרים.
בנו השני, ויליאם, נולד בניו יורק בשנת 1908. לפני שהמשפחה הספיקה להתאקלם בארץ החדשה, חזר אמין חאווי למולדתו בתחילת 1910, עם אשתו ושלושת ילדיו.
ויליאם חאווי הצעיר גילה תשוקה לספורט.
הוא שיחק כדורגל וטניס ואהב לשחות ולגלוש סקי.
פעילותו הספורטיבית הגיעה לשיאה בהשתתפותו ביצירת 'מועדון אל סלאם' באשרפייה.
במסגרת עיסוקו בספורט פגש חאווי את פייר ג'ומייל שהזמין אותו ב-1937 להצטרף לארגון הפלנגות הלבנוני.
בשנת 1947 נישא ויליאם חאווי למרסל אניס ג'ובריל.
הם גרו ברובע ביידון באשרפייה ונולדה להם בת יחידה.
חאווי היה נוצרי יווני-אורתודוקסי לבנוני.
חאווי החזיק מפעל מפורסם למראות, שייצא את מוצריו לארצות ערב.
במלחמה הפלסטינית-לבנונית בשנת 1970, נפל אזור ג'יסר אל-בשה שבו שכן אז המפעל של חאווי, תחת שליטתם של הפלסטינים המתגוררים במחנות הפליטים של ג'יסר אל-בשה ותל אל-זעתר והמפעל שלו הפך יעד להרס כנקמה בבעליו: ויליאם חאווי, מנהיג המפלגות הלבנוניות המתנגדות להתערבות הפלסטינית בענייני לבנון.
הפלסטינים פרצו למפעל, השחיתו זכוכיות ומכונות בטרם פוצצו את המתקן כולו.
בראשית שנות ה-70 הלך הארגון הצבאי והתמסד והאווי שכונה אז 'שף ויליאם', פיקח על הקמת מחנות לארגון ופיתוח תוכניות ההכשרה הצבאית שלו.
כאשר הצרפתים עצרו את פייר ג'ומייל, בנובמבר 1943, ג'וזף שאדר נטל את ההנהגה הפוליטית של הכתאיב, בעוד ויליאם חאווי מופקד על המאמץ הביטחוני.
במסגרת אחריותו זה, הכין וארגן את השביתות וההפגנות.
הוא קיים פגישות חשאיות עם מפלגת הנג'אדה ("המצילים") במפעל המראות שבבעלותו בכיכר דבאס.
כשהצרפתים גילו את דבר הפגישות, הם פשטו על המפעל מספר פעמים וחאווי הפך למבוקש נמלט, כשהוא מסתתר אצל חבריו ושכניו.
בשנת 1952 התמודד מטעם הפלנגות הלבנוניות למועצת עיריית ביירות באזור אשרפייה-רמיל על המושב הנוצרי האורתודוקסי המזרחי וזכה במספר הקולות הגדול ביותר.
ב-1957 הוא התמודד באופן עצמאי לבחירות לפרלמנט מול ע'סאן תווייני ונאסים מג'דלאני אך לא זכה.
למרות הפסדה, ראתה מפלגת הפלנגות בתוצאות בחירות אלו אישור לכוחה המתחזק ברחובות.
בסוף שנות ה-50 עמדו מדינות האזור תחת ההשפעה הגדלה והולכת של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
מפלגת הפלנגות התנגדה נחרצות לתנועה הפרו-נאצריסטית שקראה לשביתות וארגנה מהומות, וחאווי הופקד על כוחות שנועדו למגר את הפרו-נאצריסטים מאזורי השליטה של הפלנגות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 מצב המתיחות בין הנוצרים והפלסטינים בלבנון הלך והתדרדר.
הפלסטינים ניסו והצליחו לחדור לאזורים שנחשבו עד אז כאזורים נוצריים ופגעו לעיתים בזכויות הנוצרים וברכושם.
בישיבת המפלגה ב-31 במרץ 1970, הקימה 'הלשכה המדינית' של הפלנגות מועצה עליונה שתפקח על ארגון עבודת המפלגה הנוגעת לביטחון המפלגה והמדינה.
חאווי התמנה על הפן הביטחוני, התחמשות ואימונים, כשבמקביל ההנהגה הפוליטית פנתה לדיאלוג וכינון שלום עם יתר המפלגות במדינה ההולך ומשוסעת.
בעקבות אובדן המשילות של הממשלה המרכזית, נוצר צורך בהגנה עצמית פעילה, וחאווי שהיה מופקד על התחום מטעם הפלנגות ונוכח לדעת על מחסור בחימוש וחוסר תיאום בין הפלנגות השונות המזוהות עם המפלגה, הוביל ליצירת "חדר מבצעים מאוחד" שהיה הגרעין הראשון של "הכוחות הלבנוניים".
הוא הקים מין "משטרה צבאית" שתהיה אחראית למנוע אי-סדר ותחסל את התוהו ובוהו ששררו באזורי השליטה של הנוצרים.
וכן עסקה בפעילות שיטור, אבטחת הכבישים והכוונת התנועה הנוצרית לדרכים המאובטחות.
אחד האירועים החמורים שהתרחשו בתקופת פיקודו היה הטבח הידוע לשמצה בכינוי "השבת השחורה" כשפעולת נקמה 'מוסכמת' של הפלנגות ב-6 בדצמבר 1975, יצאה משליטה וחמושים פלנגיסטים לא ממושמעים טבחו במאות אזרחים פלסטינים ודרוזים.
נמסר כי חאווי היה נתון לאיומים והשפלות פנים-מפלגתיות כשניסה להציל כמה שיותר חפים מפשע במהלך אירועי השבת.
כאשר ניסו הפלסטינים לבודד את ביירות ולהשתלט עליה, פיקד חאווי על כיבוש מחנות הפליטים.
הוא נהרג מירי צלף פלסטיני בתל אל-זעתר, יומיים אחרי שהפלנגות הצהירו על נפילת המעוז האחרון במחנה הפליטים ועל כך שראש המועצה הצבאית של הפלנגות פיקח על מבצע זה.
ב-13 ביולי 1976 נהרג ויליאם חאווי בעודו סוקר את כוחותיו בחזית, בטרם הספיק לחגוג את ניצחונו.
בעקבות מותו מונה בשיר ג'ומייל למחליפו כנשיא המועצה הצבאית של הפלנגות וכראש הפיקוד המאוחד של הכוחות הלבנוניים, קואליציה של המיליציות הנוצריות (שנוצרה וארגנה על ידי חאווי), המפלגה הליברלית הלאומית, שומרי הארזים וכוחות נוספים.
ויליאם וקי (באיטלקית: Villiam Vecchi; 28 בדצמבר 1948 – 3 באוגוסט 2022) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת השוער בעיקר במספר קבוצות באיטליה.
שימש כמאמן שוערים בקבוצת א-סד.
שיחק במילאן מהסרייה א' בין השנים 1967 ל-1974, ולאחר מכן עבר לקליארי.
לאחר שתי עונות במועדון עבר לקומו, איתה נע בין הליגות הראשונה, השנייה והשלישית.
וקי אימן את דידה ואת ג'אנלואיג'י בופון כמאמן שוערים במילאן ובפארמה.
הוא שימש בתפקיד זה גם ברג'אנה וביובנטוס.
בשנת 2013 החל לשמש כמאמן שוערים בריאל מדריד, ואימן את איקר קסיאס, את קיילור נבאס ואת פרננדו פאצ'קו.
ב-25 במאי 2015 עזב וקי את ריאל מדריד לאחר שפלורנטינו פרס החליט לפטר את קרלו אנצ'לוטי, המאמן תחתיו אימן וקי בכל הקבוצות בהן שימש כמאמן שוערים.
וקי שימש כמאמן שוערים בא-סד מליגת העל הקטרית.
ויליאם פיירפילד וייטינג היה מזכיר המסחר של ארצות הברית מיום 22 באוגוסט 1928 עד ה-4 במרץ 1929, בחודשים האחרונים של ממשל הנשיא קלווין קולידג'.
וייטינג נולד ב-20 ביולי 1864, בהוליוק שבמדינת מסצ'וסטס.
הוא היה בנם של הפוליטיקאי ואיש העסקים ויליאם וייטינג השני, שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, ואשתו אנה מורגן (לבית פיירפילד).
הוא למד בקולג' אמהרסט וסיים את חוק לימודיו ב-1896 לצד רוברט לנסינג, שלימים יכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
כאשר אביו של וייטינג, שאיגד את "חברת הנייר וייטינג", הפך לנשיא העסק, וייטינג התמנה לגזבר החברה.
כשאביו נפטר, וייטינג ירש את מקומו כנשיא החברה, ואחיו סמואל ריינור וייטינג נתמנה במקומו לגזבר.
עם קלווין קולידג' התיידד לתקופה ארוכה כשקולידג' היה ראש עיריית נורת'המפטון.
מאוחר יותר, וייטינג היה מהראשונים שתמכו במועמדותו של קולידג' לנשיאות ארצות הברית.
בוועדת המינויים הרפובליקנית של 1920, וייטינג הצביע לקולידג' לנשיאות בכל פתקי ההצבעה, הציר היחיד לעשות כן לאחר שוורן הרדינג זכה במינוי.
וייטינג מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא קלווין קולידג' לאחר שהתפטרותו של הרברט הובר הפתיעה את הממסד בוושינגטון הבירה.
המשרה נובאה ללכת למועמד המועדף של הובר, ד"ר יוליוס קליין, מנהל לשכת מסחר החוץ והבינלאומי.
קליין לא קיבל את התפקיד גם בנשיאותו של הובר.
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-11 בדצמבר 1928.
במהלך הריאיון הראשון שלו לאחר מינויו הצהיר וייטינג, "המדיניות שלי תהיה מדיניותו של מר הובר".
כמזכיר, הוא עמד בראש המשלחת של הנשיא קולידג' לוועידה הבינלאומית לאווירונאוטיקה אזרחית.
הוא מת ממחלה ארוכה בביתו בהוליוק ב-31 באוגוסט 1936. הוא נקבר בבית הקברות פורסטדייל בהוליוק יחד עם הוריו.
ויליאם חוסה טסִיוֹ גוטיירס (בספרדית: William José Tesillo Gutiérrez) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלטיקו נסיונל ובנבחרת קולומביה.
טסיו שיחק במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס קאלי אבל את דרכו המקצוענית החל בקבוצת סנטאורוס וייויסנסיו מהליגה השנייה בשנת 2009 כשהיה בן 19 והיה מהשחקנים הבולטים כשתפס מקום קבוע בהרכב.
לאחר שנה אחת בלבד, החליטה קבוצת דפורטס קינדיו לרכוש אותו וטסיו תפס את מקומו בהרכב במהירות למרות גילו הצעיר.
הוא הפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה ובשנתיים הבאות כבר ביסס עצמו כאחד הבלמים הטובים בליגה.
בקינדיו הוא שיחק ארבע שנים ואת שער הבכורה שלו כבש ב-8 במאי 2011 כאשר קינדיו ניצחה את דפורטיבו פריירה 3-4 וטסייו כבש את הגול השלישי.
בסוף 2013 עזב טסיו את הקבוצה לאחר 134 הופעות.
לאחר שביסס את שמו בליגה, הגיע השדרוג כאשר חזר לעיר הולדתו והצטרף לג'וניור המקומית.
הוא הצטרף בהשאלה מקינדיו וכרגיל הצליח להרשים במהרה והפוך לאחד השחקנים הטובים והיציבים של הקבוצה.
כתוצאה מכך הוחלט בג'וניור להאריך את תקופת השאלתו בשנה נוספת, עד לסוף שנת 2015. אף שהמשיך להצטיין, החליטו בג'וניור שלא לשלם לקינדיו את הסכום של סעיף השחרור שלו.
מי שכן הסכימה לשלם ולרכוש את טסיו הייתה אינדפנדיינטה סנטה פה, שזכתה בקופה סודאמריקנה וכתוצאה מכך איבדה את שני בלמיה המצטיינים: יירי מינה ופרנסיסקו מסה.
מאחר שטסיו כבר היה מהבלמים הבולטים בליגה, הוחלט להחתימו לשלוש שנים.
ב-21 בפברואר 2016 כבש את שער הבכורה במדי סנטה פה שהפסידה 1–2 לאנביגאדו ובסך הכול כבש ארבעה שערים ב-37 הופעות בשנתו הראשונה בקבוצה מבוגוטה.
את הבכורה במדים הלאומיים עשה טסיו דווקא עם הנבחרת האולימפית של קולומביה עד גיל 23 ששיחקה באולימפיאדת ריו.
הוא שיחק 4 משחקים והגיע עם קולומביה עד לרבע הגמר, שם הודחה מול המארחת ברזיל.
את הבכורה נבחרת הבוגרת הוא עשה גם כן במשחק מול ב-26 בינואר 2017, משחק אותו הפסידה קולומביה 1–2 וגם את הבכורה שלו במוקדמות מונדיאל 2018 הוא עשה במשחק מול שהסתיים בתיקו 1-1 בברנקייה, כשנכנס בדקה ה-85 במקום פרנק פברה.
זכייה בקופה קולומביה עם ג'וניור ברנקייה ב-2015
זכייה באליפות עם אינדפנדיינטה סנטה פה ב-2016
זכייה בגביע סורוגה בנק עם אינדפנדיינטה סנטה פה ב-2016
נבחר לנבחרת השנה של הליגה ב-2016
קלווין ויליאם וריטי הבן היה איש ממשל ותעשיין אמריקאי, שכיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית בשנים 1987–1989 תחת ממשלו של הנשיא רונלד רייגן.
וריטי נולד בעיר מידלטאון, השוכנת בדרום-מערב אוהיו, לקלווין ויליאם וריטי ורעייתו אובריאן וריטי.
כאשר היה תלמיד בפנימייה היוקרתית צ'וט שבקונטיקט, חלק חדר עם ג'ון פיצג'רלד קנדי, מי שלימים יהיה נשיא ארצות הברית.
את לימודיו התיכוניים סיים במאקדמית פיליפס אקסטר.
אחרי ששירת בצי ארצות הברית, היה לבוגר אוניברסיטת ייל.
במשך רוב נתיבתו המקצועית בתעשיית הפלדה, עבד וריטי עבור חברת "ארמקו פלדה", תאגיד אשר נוסד בידי סבו ג'ורג' מ.
את עבודתו בתאגיד זה החל בשנת 1940, ופרש ממנו בשנת 1982.
בשנים 1980–1981, שימש וריטי כיושב ראש לשכת המסחר של ארצות הברית.
ב-1981 הוא כיהן כיו"ר כוח המשימה הדו-מפלגתי של הנשיא רייגן ליוזמות המגזר הפרטי (PSI).
ב-1983 הוא מונה לחבר במועצה המייעצת של PSI ולאחר מכן כיהן כחבר במועצת המנהלים של PSI.
בין השנים 1979–1984 הוא כיהן כיו"ר המועצה הכלכלית המסחרית של ברית המועצות וארצות הברית, מועצה פרטית של אנשי עסקים אמריקאים וסובייטיים.
ביולי 1987 נהרג מזכיר המסחר המכהן, הווארד בולדרייג' בעקבות תאונת רודיאו, ווריטי הועמד על ידי הנשיא רייגן להחליפו.
במהלך כהונתו של וריטי במחלקת המסחר של ארצות הברית, הוא ייסד את היכל התהילה של המסחר ב-1988 במטרה לחלוק כבוד אל העובדים המצטיינים של המחלקה.
באותה השנה הוא גם יצר את משרד המסחר והחלל על מנת לתמוך במועצת החלל הלאומית של משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
משרד זה היה גרסה מוקדמת של המשרד למסחור החלל, משרד שנוסד במטרה לקדם את השימוש המסחרי היעיל בחלל החיצון.
על פי העיתונאי ג'ונתן חייט מהעיתון "ניו ריפבליק", שמר וריטי את הרומן "מרד הנפילים" מאת איין ראנד על שולחנו, כולל השורה "האיכות של עשיית עבודתך [...] הוא המדד היחיד של הערך האנושי", מה שהיווה השראה לכהונתו של וריטי כמזכיר המסחר.
וריטי הלך לעולמו ב-3 בינואר 2007 כתוצאה מסיבוכים שנוצרו בעקבות דלקת ריאות, בעיירה ביופורט שבקרוליינה הדרומית.
וריטי היה בן 89 במותו.
רעייתו, פגי וריטי מתה כשמונה שנים לפניו, ב-20 בינואר 1999, בגיל 81. הוא נקבר בבית העלמין וודסייד שבעיירת הולדתו מידלטאון, אוהיו.
ויליאם וולפגנג זאב בריקמן היה פרופסור יהודי-אמריקאי לחינוך, ראש החוג לתולדות החינוך באוניברסיטת ניו יורק (1957–1962), ראש החוג לחינוך השוואתי באוניברסיטת פנסילבניה (1962–1981), מחלקת המדינה של ארצות הברית העסיקה את בריקמן כשליח מיוחד לבחינת מערכות החינוך ברחבי העולם כולל בברית המועצות.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית כקצין מודיעין וצייד נאצים, לעיתים במדי קצין אס.אס.
ויליאם זאב בריקמן נולד לחיה-שרה ושלום-דוד, במנהטן.
הוריו היגרו לארצות הברית מידוובנה פולין, ודיברו בבית יידיש.
ויליאם זאב בריקמן נרשם לחוג לגרמנית ולחינוך בקולג' העירוני של ניו יורק.
בשנת 1934 סיים בריקמן תואר ראשון בגרמנית וחינוך בקולג' העירוני של ניו יורק.
בשנת 1935 סיים תואר שני, ובשנת 1938 תואר שלישי (Ph.D) בהיסטוריה חינוכית באוניברסיטת ניו-יורק.
בריקמן ידע לקרוא ב־20 שפות אירופיות, לטינית, יוונית קלאסית, שלוש שפות אסיאתיות ושתי אפריקניות.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה במרץ 1943 גויס לחיל האוויר האמריקאי על תקן היסטוריון ומומחה לגרמניה.
לקראת סוף 1944, לאחר שבעלות הברית פלשו לצפון צרפת חיפשו במערכת הצבאית דוברי גרמנית ושמו של בריקמן עלה.
בריקמן זומן למיונים ולראיונות, שהוצגו בפניו כגיוס לחיל הכיבוש בגרמניה שלאחר המלחמה.
בריקמן נועד לשירות הדואר של חיל הכיבוש, וידיעותיו בשפה הגרמנית נחשבו כיתרון.
בריקמן קיבל ציון גבוה מאוד במבחני השפה והתקבל.
בריקמן הוצב בחטיבה 970 של יחידת המודיעין הנגדי של הצבא האמריקני (Counter Intelligence Corps), שפעלה בשטחים המשוחררים ללכידת סוכנים נאצים שהושארו מאחור.
בינואר־פברואר 1945 עבר בריקמן קורס מודיעין במחנה ריצ'י במרילנד, והתכונן להצבתו בגרמניה המשוחררת.
בריקמן גויס להמשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), גוף הביון שממנו התפתח בשלב מאוחר יותר ה־CIA.
היחידה של בריקמן נועדה להצבה מאחורי קווי האויב בתוך שטחי גרמניה, במטרה ללכוד קצינים נאצים בכירים שינסו לברוח ולהציל את עצמם.
היחידה שלו פעלה לפתות קצינים נאצים באס.אס ובוורמאכט בבריחה מהארץ, לחקור אותם במסווה ולשבות אותם.
בתוקף תפקידו בריקמן היה לבוש מדי אס.אס.
בריקמן ניסה ללכוד את מרטין בורמן אך בשל התרחשות אירוע בלתי צפוי לא הצליח ללכוד אותו.
לאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה, חזר בריקמן לתפקידו ביחידת המודיעין הנגדי, התמנה לסוכן האחראי למחוז דגנדורף וכשהחלו משפטי נירנברג הוצב ביחידת האבטחה של המתחם שבו התנהלו המשפטים.
בריקמן השתחרר מהצבא האמריקאי באפריל 1946.
ב־1958 נישא לסילביה (צביה) מן.
בריקמן נפטר בשנת 1986. נטמן בהר המנוחות בירושלים.
בריקמן למד אצל הפילוסוף ג'ון דיואי.
בין השנים 1948–1950 כיהן כמרצה להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת ניו יורק.
בין השנים 1950–1951 היה מרצה בכיר להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת ניו יורק.
בין השנים 1951–1957 כיהן כפרופסור חבר להיסטוריה של החינוך והחינוך השוואתי, הממונה על הוראת סטודנטים בשש שפות זרות, אוניברסיטת ניו יורק.
בין השנים 1953–1957 כיהן כיו"ר המחלקה להיסטוריה של החינוך, אוניברסיטת ניו-יורק.
בין השנים 1957–1962 כיהן פרופסור מן-המנין להיסטוריה של החינוך וההשכלה ההשוואתית, אוניברסיטת ניו-יורק וראש החוג לחינוך לתולדות החינוך.
בשנות ה־60 עבר בריקמן לאוניברסיטת פנסילבניה, שבה שימש ראש החוג לחינוך השוואתי
עבור בריקמן, החינוך ההשוואתי היה חסר בחינוך הנכון של המורים, שהדגיש בדרך כלל את הפדגוגיה הסוציולוגית, הפסיכולוגית וההתנהגותית יותר מאשר ניתוח השוואתי.
בריקמן האמין כי באמצעות בחינה מדוקדקת של שיטות ההוראה, המנהגים והתאוריות של מדינות אחרות, סביר יותר שהמורים וקובעי המדיניות בארצות הברית ישיגו איכות בחינוך/
בריקמן ייסד את האגודה לחינוך השוואתי (CES, שנודע מאוחר יותר בשם "אגודת החינוך השוואתי והבינלאומי") בארצות הברית בשנת 1956. בריקמן כיהן כנשיא האגודה פעמיים (1956–1959, 1968-1967).
בריקמן חיבר עשרות ספרים בנושאי חינוך, פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מקצועיים ובמגזינים יהודיים וערך כתב עת בתחום.
בין השנים 1942-1944 היה בריקמן עורך הירחון "Education Abstracts", בין השנים 1942-1946 היה עורך בירחון "Modern Language Journal", בין השנים 1947-1949 היה עורך בפועל של "School and Society" ובין השנים 1953-1976 עורך (קרוי היום: "USA Today Magazine").
בין השנים 1971-1979 היה "עורך תורם" בירחון "Western European Education", ועורך בין השנים 1979–1986 (קרוי היום: "now European Education").
מחלקת המדינה של ארצות הברית העסיקה את בריקמן כשליח מיוחד לבחינת מערכות החינוך ברחבי העולם.
נסיעותיו התכופות לברית המועצות הובילו אותו לקשר גם עם הרבי מליובאוויטש, שהשקיע מאמצים רבים בשימור הקשר עם יהודי ברית המועצות באותם ימים.
לאחר שנודע לבריקמן על מצבם הקשה של יהודי ברית המועצות, החל להביא עימו בביקוריו תשמישי קדושה, ספרים וחומשים ולחלק אותם לבני הקהילה המקומית שניסו לשמור על זהותם בכל מחיר.
במסגרת פעילותו בברית המועצות יצר בריקמן קשרים עם שגרירות ישראל במוסקבה.
ויליאם ספנסר ויקרי (בשם מלא באנגלית: William Spencer Vickrey; 21 ביוני 1914 – 11 באוקטובר 1996) היה פרופסור לכלכלה וחתן פרס נובל יליד קנדה.
ויקרי זכה בפרס נובל למדעי הכלכלה בשנת 1996 ביחד עם ג'יימס מירליס על מחקריהם בתאוריה הכלכלית של תמריצים תחת מידע א-סימטרי.
הוא זוכה הפרס היחיד עד כה שנולד בקולומביה הבריטית.
ההכרזה על הפרס נמסרה שלושה ימים בלבד לפני מותו.
ויקרי נפטר בזמן שנסע לכנס של אקדמאים ג'ורג'יסטים שאותו עזר לייסד ושאותו לא החמיץ במשך עשרים שנה.
עמיתו למחלקה לכלכלה באוניברסיטת קולומביה, סי.
לואל האריס, קיבל את הפרס בשמו.
ישנם רק שלושה מקרים נוספים בהם הוענק פרס נובל לאחר המוות.
ויקרי נולד בוויקטוריה, קולומביה הבריטית, ולמד בתיכון באנדובר , מסצ'וסטס.
לאחר קבלת התואר הראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ייל בשנת 1935, המשיך להשלמת תואר שני בשנת 1937 ולתואר דוקטור בשנת 1948, באוניברסיטת קולומביה, שם נשאר במשך רוב הקריירה.
ויקרי היה הראשון שהשתמש בכלים של תורת המשחקים כדי להסביר את הדינמיקה של מכירות פומביות.
במאמר פורץ דרך ניסח ויקרי כמה שיוויי משקל במכירה פומבית, וסיפק תוצאה ראשונית של תיאורית תוחלת הרווח השווה (Revenue Equivalence Theorem).
משפט תוחלת הרווח השווה נותר המרכזי בתורת המכרזים המודרנית.
מכרז ויקרי נקרא על שמו.
ויקרי עבד גם על תמחור גודש, הרעיון שצריך לתמחר כבישים ושירותים אחרים כך שהמשתמשים יראו את העלויות הנובעות משימוש בשירות המנוצל במלואו כשיש עדיין ביקוש.
תמחור גודש מאותת למשתמשים להתאים את התנהגותם או למשקיעים להרחיב את השירות על מנת להסיר את האילוץ.
התאוריה יושמה לאחר מכן בחלקה בלונדון.
ויקרי כתב כי החלפת מיסים על ייצור ועבודה ("כולל מס על פיתוח הקרקע") במס שווי מקרקעין "תשפר משמעותית את היעילות הכלכלית של האזור".
ויקרי טען עוד כי למס שווי מקרקעין לא יהיו השפעות שליליות וכי החלפת מיסים קיימים במס הקרקעות תגדיל את התפוקה המקומית כך שמחירי הקרקעות יעלו במקום ליפול.
הפילוסופיה הכלכלית של ויקרי הושפעה מג'ון מיינרד קיינס והנרי ג'ורג'.
הוא היה מבקר חריף של בית הספר לכלכלה בשיקגו והיה קולני בהתנגדות למיקוד הפוליטי בהשגת תקציב מאוזן ובמאבק באינפלציה, במיוחד בתקופות של אבטלה גבוהה.
בעבודתו תחת הגנרל דאגלס מקארתור, ויקרי סייע להשגת רפורמה אגררית ביפן.
לויקרי היו הרבה סטודנטים לתארים מתקדמים מאוניברסיטת קולומביה.
ויקרי התחתן עם ססיל תומפסון בשנת 1951. הוא היה קווייקר.
הוא נפטר בהריסון, ניו יורק בשנת 1996 מאי ספיקת לב.
ויליאם וירט היה סופר ופוליטיקאי אמריקאי, שידוע בעיקר כמי שהפך את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית לתפקיד רב השפעה.
הוא היה התובע הכללי שכיהן במשך תקופת הכהונה הארוכה ביותר.
הוא גם היה מועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה האנטי-מייסונית בבחירות של 1832.
וירט גדל במרילנד, אך המשיך בקריירה המשפטית שלו בווירג'יניה לאחר שהתקבל שם ללשכת עורכי הדין ב-1792. לאחר שהחזיק בכמה משרות, הוא שימש כתובע במשפט הבגידה של ארון בר.
ב-1808 הוא ניצח בבחירות לבית הנבחרים של וירג'יניה וב-1816 הוא מונה כתובע פדרלי.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כתובע הכללי של ארצות הברית.
וירט כיהן משרה זו במשך 12 השנים הבאות ושירת תחת הנשיאים מונרו וג'ון קווינסי אדמס.
לאחר תום כהונתו הוא המשיך בקריירה המשפטית שלו וייצג את אומת הצ'רוקי בפסק הדין "אומת הצ'רוקי נגד ג'ורג'יה".
אף על פי שבעברו היה וירט חבר הבונים החופשיים, הוא היה מועמד המפלגה האנטי-מסונית (מתנגדי הבונים החופשיים) לנשיאות בבחירות של 1832. וירט עצמו לא היה פעיל במערכת בחירות זו ואף סירב לנאום בציבור נגד הבונים החופשיים.
אף על פי כן, הוא ושותפו למירוץ איימוס אלמייקר, ניצחו בוורמונט והיו נציגי מפלגה שלישית הראשונים שניצחו במדינה זו.
לאחר הבחירות המשיך וירט לעסוק בעריכת דין עד למותו ב-1834. על שמו נקרא מחוז בווירג'יניה המערבית.
ויליאם וירט נולד בבלדנסבורג שבמרילנד להנרייטה, אישה ממוצא גרמני ולג'ייקוב, שהיה ממוצא שווייצרי.
שני הוריו נפטרו לפני שמלאו לו שמונה שנים ודודו, ג'ספר וירט, היה לאפוטרופוס שלו.
בין השנים השביעית והאחת עשרה שלו נשלח וירט לכמה בתי ספר קלאסיים ובסופו של דבר לבית ספר שנוהל על ידי הכומר ג'יימס האנט במחוז מונגומרי שבמרילנד, שם במשך ארבע שנים הוא קיבל את החלק העיקרי בחינוכו.
במשך שנתיים הוא התגורר בביתו של האנט, שבספרייתו הוא בילה את רוב זמנו הפנוי בקריאה ואהבתו לספרים לא ידעה שובע.
כשהיה בן 15 נסגר בית הספר.
בין חבריו לספסל הלימודים נמנה ניניאן אדוארדס, לימים מושל אילינוי.
אביו של אדוארדס, בנג'מין אדוארדס, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד, סבר שווירט היה יותר מבעל יכולת ממוצעת והזמין אותו להתגורר בביתם ולשמש כמורה לניניאן ולשני אחייניו.
הוא גם הציע לו להשתמש בספריה שלו ללימודיו.
וירט קיבל את ההצעה ונשאר שם עשרים חודשים, לימד, השלים את השכלתו בלימודים קלאסיים ובהיסטוריה, עסק בכתיבה והכין את עצמו לקבלה ללשכת עורכי הדין.
ב-1792 התקבל וירט ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק במקצוע בבית המשפט של מחוז קאלפפר.
הוא ניחן בכושר התנסחות גבוה ובהתנהלות טובה, אך הוא חסר כישורים משפטיים, היה ביישן, ודיבורו היה מהיר ובלתי ברור.
ב-1795 הוא נשא לאישה את מילדרד, בתו של דר' ג'ורג' גילמר ועבר לפן פארק, שליד שארלוטסוויל, שם התגוררה משפחת אשתו, ושם נוצרה היכרות בינו לבין אישים בולטים, כולל תומאס ג'פרסון וג'יימס מונרו.
לזמן מה ניצל וירט את הכנסת האורחים של אנשי המחוז ואת ההרגלים הנוחים של חברי לשכת עורכי הדין, כך שעורכי הדין האחרים התייחסו אליו כאיש מצודד ומלא חיות יותר מאשר עורך דין שאפתן.
ב-1799 נפטרה אשתו של וירט והוא עבר לריצ'מונד, שם הוא היה לפקיד בבית הנבחרים של וירג'יניה, ולאחר מכן הוא מונה כשופט לדיני היושר במחוז המזרחי של וירג'יניה, אך הוא התפטר מתפקיד זה לאחר שישה חודשים.
ב-1802 נשא וירט לאישה את אליזבת וושינגטון גמבל, בתו של קולונל רוברט גמבל מריצ'מונד.
בחורף 1803–1804 הוא עבר לנורפוק, אך ב-1806 הוא שב לריצ'מונד מתוך רצון להיות מעורב במגוון רחב יותר של תחומי עיסוק משפטיים.
ב-1807 ביקש ממנו הנשיא תומאס ג'פרסון לשמש כתובע במשפט הבגידה של ארון בר.
נאומו העיקרי במשפט, שארך ארבע שעות, התאפיין ברהיטות, בשנינות ובהגיון בריא, וכך הוא רכש מוניטין.
וירט זכה להערכה בשל יכולת הנאום שלו גם מצד יריביו.
ב-1808 נבחר וירט לבית המחוקקים של וירג'יניה.
ב-1816 הוא מונה כתובע הפדרלי של מחוז וירג'יניה וב-1817 הוא מונה על יד הנשיא ג'יימס מונרו כתובע הכללי של ארצות הברית.
וירט היה התובע הכללי התשיעי למניין וכיהן בתפקיד 12 שנים, עד לתום נשיאותו של ג'ון קווינסי אדמס ב-1829. הוא היה התובע הכללי שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר מכל קודמיו ומכל אלו שכיהנו אחריו בתפקיד.
וירט טען ש"סמכות המדינות להעניק פטנטים בלעדיים לא עולה בקנה אחד עם הסמכות שניתנה לממשלה הלאומית להעניק פטנטים בלעדיים כאלה, ולפיכך, הסמכות שניתנה לקונגרס היא בלעדית מעצם טבעה".
אף על פי שבית המשפט לא הכריע בשאלה זו, 140 שנים לאחר מכן אישר בית המשפט העליון את דעתו של וירט בפסק הדין "סירס רובק ושות' נגד סטיפל ושות'" .
ביוני 1830 משלחת של אומת הצ'רוקי בהנהגתו של צ'יף ג'ון רוס, בחרה בוירט, על פי הצעתם של הסנאטורים דניאל ובסטר ותאודור פרלינגהויסן, לייצג אותם בנוגע לזכויותיהם בבית המשפט העליון.
בתיק "אומת הצ'רוקי נגד ג'ורג'יה" , טען וירט שאומת הצ'רוקי הייתה "מדינה זרה במובן של החוקה והחוק שלנו", ולפיכך לא כפופה לסמכות השיפוטית של מדינת ג'ורג'יה.
וירט ביקש מבית המשפט לבטל את כל החוקים של ג'ורג'יה שהוחלו על הטריטוריה של אומת הצ'רוקי על רקע זה שהם הפרו את חוקת ארצות הברית, את ההסכמים בין ארצות הברית לבין הצ'רוקי, ואת חוקי קשרי החוץ של ארצות הברית.
אף על פי שבית המשפט קבע שאין הדבר בסמכותו, הוא השאיר את האפשרות שהוא יכול לפסוק לטובת הצ'רוקי כפתוחה.
לפיכך המתין וירט למקרה מבחן שבו תיבחן התאמתם של חוקי ג'ורג'יה לחוקת ארצות הברית.
ב-1 במרץ 1831 העבירה ג'ורג'יה חוק שמטרתו הייתה פינוי מיסיונים, והוא נתפש כעידוד ההתנגדות הצ'רוקי להתנגד לפינוים מאדמותיהם.
המועצה האמריקאית של הנציבים של המיסיונים הזרים , ארגון מיסיונרי בין-דתי, שכרה את שירותיו של וירט שיעתור נגד החוק החדש.
לאחר סיום כהונתו כתובע הכללי התיישב וירט בבולטימור.
בבחירות לנשיאות של 1832 הוא היה מועמד מטעם המפלגה האנטי-מייסונית (מתנגדי הבונים החופשיים).
המפלגה קיימה את הוועידה הארצית הראשונה שלה לבחירת מועמד לנשיאות ב-11 בספטמבר 1830 בפילדלפיה.
התאריך נבחר כדי לציין את יום השנה הרביעי להיעלמותו של ויליאם מורגן .
בכל אופן, בוועידה לא הוסכם על שום מועמד.
הבחירה במועמד מוסכם התרחשה שנה לאחר מכן, במהלך הוועידה השנייה שהתכנסה בבולטימור.
ב-28 בספטמבר 1831 נבחר וירט כמועמד המפלגה לנשיאות בסבב ההצבעה החמישי.
אמוס אלמייקר נבחר לשותפו למירוץ.
וירט היה לאדם היחידי ממרילנד שנבחר כמועמד לנישאות ושזכה בקולות כלשהם בחבר האלקטורים.
למעשה וירט היה חבר לשעבר בבונים החופשיים.
הוא הגיע לדרגה השנייה לבנייה החופשית בלשכה של ריצ'מונד והיה לעמית בונה.
במכתב בו קיבל וירט על עצמו את המועמדות, הוא כתב לוועידה שהוא מצא שהבנייה החופשית לא עוררה בו דחייה, ושלמיטב ניסיונו רבים מהבונים החופשיים היו "אנשים אינטליגנטים בעלי אופי מכובד" שמעולם לא העדיפו את הבנייה החופשית על פני "חובותיהם לאל ולארצם".
ההיסטוריון ויליאם ווהן כתב, "וירט היה ככל הנראה המועמד לנשיאות שסירב במידה הרבה ביותר למועמדות מטעם מפלגה פוליטית אמריקאית כלשהי".
לאחר שנבחר החל וירט להתחרט על מועמדותו והרחיק את עצמו מפעילות מסע הבחירות.
מאוחר יותר הוא הודה, "לא השתתפתי בחיזור אחר קהל המצביעים, ואפילו לא כתבתי מכתבים אישיים.
יותר מכך, סירבתי להשיב למכתבים באופן שיכול היה להתפרש כשכנוע אנשים להצביע עבורי".
בשיחות פרטיות מתח וירט ביקורת על הבנייה החופשית בשל הכוונה לכאורה של חבריה ליצור סדר עולמי שמקורו באירופה, אך הוא סירב לכל הניסיונות של האנטי-מסוניים לתת פומבי לדעותיו.
הוא קיווה שהתמיכה הארצית בברית האלקטורלית בין המפלגה האנטי-מסוניית לבין המפלגה הלאומית הרפובליקנית תגבר על מחנה ג'קסון במפלגה הדמוקרטית.
כאשר ציפיותיו לא התגשמו, הוא כתב בתסכול על שאיפותיו לנשיאות: "מה הטעם...
לא נשברה רגלי ולא נגזל מכיסי".
בבחירות הכלליות ניצח וירט בוורמונט וזכה בקולותיהם של שבעת האלקטורים של המדינה.
הוא היה למועמד הראשון מטעם מפלגה שלישית שניצח בוורמונט ונותר המועמד לנשיאות הבלתי מוצלח ביותר שהגיע ממרילנד.
לקראת הבחירות של 1836 הציע העיתון The Providence American שווירט יתמודד בשנית, אך הוא דחה את ההצעה במהירות.
יצירתו הראשונה של וירט הייתה "מכתביו של מרגל בריטי" (Letters of the British Spy), שאותם הוא כתב לראשונה לעיתון "ארגוס" שבריצ'מונד ב-1803 וזכתה לפופולריות מידית.
המכתבים הם בעיקר מחקרים על צחות לשון ועל אנשים רהוטים, והם כתובים בסגנון חי ושופע.
עד מהרה הוצאו המכתבים כספר עם תקציר ביוגרפי על המחבר מאת פיטר ה.
ב-1808 כתב וירט עבור העיתון "אינקוויירר" שבריצ'מונד סדרת מאמרים בשם "הקשת" (The Rainbow) וב-1810, יחד עם יחד עם דבני קר , ג'ורג' טאקר ואחרים, הוא כתב סדרה של מאמרים דידקטיים ואתיים, שכותרתם הייתה "הרווק הזקן" (The Old Bachelor), שלוקטו ופורסמו בכמה מהדורות.
מאמרים אלו עוסקים בחינוך לנשים, בהליכות של אנשי וירג'יניה, באומנויות יפות ובמיוחד באומנות הדיבור.
באוקטובר 1826 העביר וירט הרצאה בפני אזרחי וושינגטון די.סי.
על חייהם ודמותם של הנשיאים לשעבר ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון, שנפטרו ב-4 ביולי אותה שנה.
במאמר על יכולת השפה האמריקאית כמה שנים לאחר מכן, הגדיר כתב העת הלונדוני Quarterly Review את ההרצאה הזאת "הטובה ביותר שצירוף המקרים הזה יכול להביא".
ב-1830 נשא וירט נאום בפני האגודות הספרותיות של אוניברסיטת ראטגרס, שלאחר פרסומה על ידי הסטודנטים, פורסמה מחדש באנגליה ותורגמה גם לצרפתית ולגרמנית.
פרסומים נוספים פרי עטו של וירט היו:
על עבודה זו נמתחה ביקורת, על הסגידה לגיבור המתואר בה ועל סגנונה.
הספר כולל כמה מהטקסטים המשוערים של הנאומים של הנרי שמעולם לא פורסמו.
כמה היסטוריונים העלו מאז את ההשערה שכמה מהמשפטים של הנרי שהפכו מאז למפורסמים, כמו "הבו לי חירות – או הבו לי מוות!", היו המצאה של וירט לצורך כתיבת ספר זה.
אפילו תומאס ג'פרסון הניח את העותק של הספר במדף הספרות הבדיונית שבספרייתו.
מכתבי ג'ון קווינסי אדמס וויליאם וירט לוועדה האנט-מסוניית בניו יורק (Letters by John Q.
וירט היה חבר "המכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים" .
הוא גם היה חבר כבוד של האגודה הוויגית-קליאוסופית האמריקאית .
וירט המשיך לעסוק בעריכת דין עד יומו האחרון.
ב-8 בפברואר 1834 הוא נפל למשכב כאשר שהה בוושינגטון לצורך דיונים בבית המשפט העליון.
הביוגרף שלו, ג'ון פנדלטון קנדי, ציין שהאבחנה הראשונית הייתה הצטננות ולאחר מכן אובחן שהוא סבל מוורדת.
ויליאם וירט נפטר בוושינגטון ב-18 בפברואר 1834. בטקס האשכבה שלו נכחו הנשיא אנדרו ג'קסון וחברי הקבינט.
ג'ון קווינסי אדמס נשא את ההספד בטקס לזכרו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נטמן בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, לאחר סדרה של שיחות טלפוניות מסתוריות שהגיעו לבית הקברות, התגלה שבשנות ה-70 של המאה ה-20 נפרץ קברו של וירט, וגולגולתו של וירט נשדדה.
לאחר שהוצאה הגולגולת מביתו של אספן מזכרות, היא הייתה זמן מה במשרדו של חבר מועצת מחוז קולומביה, ג'ים גרהאם , שניסה לדאוג להחזרתה למקומה הראוי.
לבסוף, ב-2005 עלה בידם של חוקרי הסמית'סוניאן לקבוע שהגולגולת, שתיבת הפח שהכילה אותה נשאה כתובת מזהב "ויליאם וירט הנכבד" (Hon.
Wirt), אכן שייכת לווירט, והיא הושבה לקברו.
ויליאם וילקינס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה, חבר שני בית המחוקקים של פנסילבניה, שופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במערב פנסילבניה, שגריר ארצות הברית ברוסיה ומזכיר המלחמה של ארצות הברית.
ויליאם וילקינס נולד בקרלייל , פנסילבניה.
הוא למד באקדמיה של פיטסבורג, קודמתה של אוניברסיטת פיטסבורג.
הוא למד משפטים וסיים את לימודיו בדיקינסון קולג' שבעיר הולדתו ב-1802. לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד כעורך דין בלקסינגטון, קנטקי בין השנים 1806–1807. לאחר מכן ועד 1815 הוא המשיך בעבודתו בפיטסבורג.
ב-1810 הוא סייע בהקמתה של חברה תעשייתית בפיטסבורג.
הוא היה הנשיא הראשון של הבנק של פיטסבורג ונשיא מועצת העיר בין השנים 1816–1819. בין השנים 1819–1820 הוא היה חבר בית המחוקקים של פנסילבניה.
בין השנים 1820–1824 הוא היה נשיא בית המשפט של המחוז החמישי של פנסילבניה.
ב-10 במאי 1824 מונה וילקינס על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו כשופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במערב פנסילבניה, לאחר שהתפקיד התפנה בעקבות מותו של ג'ונתן הוג' ווקר.
ב-12 במאי אותה שנה אושר מינוי זה על ידי הסנאט.
ב-14 באפריל 1831 הוא התפטר מתפקידו.
במהלך כהונתו זו הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1826. שנתיים לאחר מכן הוא התמודד שוב ונבחר, אך ויתר על תפקידו עוד לפני שהושבע.
וילקינס נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כחבר בסנאט מטעם פנסילבניה וכיהן מ-4 במרץ 1831 ועד 30 ביוני 1834, כאשר הוא התפטר.
בשנתיים הראשונות לכהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט ובשנתיים האחרונות כיושב ראש ועדת החוץ של הסנאט.
לאחר שסיים את כהונתו שירת וילקינס כשגריר ארצות הברית ברוסיה בין השנים 1834–1836. לאחר סיום כהונתו ברוסיה ועד 1843 הוא שב לפיטסבורג והמשיך בעסקי עריכת הדין.
ב-1840 הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לקונגרס.
חבר בית הנבחרים ומזכיר המלחמה
ב-1843 נבחר וילקינס כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם פנסילבניה לבית הנבחרים וכיהן מ-4 בדצמבר 1843 ועד 14 בפברואר 1844, כאשר הוא התפטר.
בתקופה זו הוא היה יושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים.
ב-1844 מונה וילקינס כמזכיר המלחמה של ארצות הברית על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר ובתפקיד זה הוא כיהן כשנה.
לאחר סיום תפקידו הוא שב לעסקי עריכת הדין בפיטסבורג.
בין השנים 1855–1857 הוא כיהן בסנאט של פנסילבניה ולאחר מכן שב שוב לעסקי עריכת הדין.
ויליאם וילקינס נפטר ב-23 ביוני 1865 בהומווד, כיום פרבר של פיטסבורג ונטמן בבית הקברות המקומי.
אחיו, ג'ון וילקינס הבן, שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
אחיינו, רוס וילקינס, היה שופט במישיגן.
על שמו נקראה העיירה וילקינס במחוז אלגייני שבפנסילבניה שבו שוכנת פיטסבורג.
העיירה וילקינסבורג השוכנת באותו מחוז נקראה על שם אחיו.
ויליאם ויי היה איש דת מלומד, נוסע וסופר אנגלי.
פעמיים עלה לרגל לארץ ישראל וכתב על מסעותיו.
הידיעות על אודות ויליאם ויי מועטות והן שאובות מתוך כתביו שלו.
נולד במחוז דבון בדרום-מערב אנגליה והתחנך באוקספורד.
אחרי השלמת לימודיו לתארים האקדמיים בתאולוגיה צורף לסגל העמיתים בקולג' אקסטר באוקספורד .
ויי היה בין אנשי הסגל הראשונים בקולג' איטון עם ייסודו ב-1441 ושימש גם כגזבר של המוסד.
ב-1456 ערך מסע צליינות לסנטיאגו דה קומפוסטלה, ב-1458 יצא למסע עלייה לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל וב-1462 יצא למסע נוסף לארץ ישראל.
לפני שהפליג מוונציה בדרכו לארץ ישראל נסע לרומא, ובכך מילא את מצוות הצליינות לכל שלושת מוקדי העלייה לרגל החשובים ביותר לנצרות המערבית בתקופתו.
אחרי שובו ממסעותיו פרש ממִשׂרתו בקולג' איטון ועבר למנזר הגברים האוגוסטיני באדינגטון שבמחוז וילטשייר ושם חי את שארית ימיו.
חיבוריו על מסעותיו נרשמו בידי לבלר אומן על דפי קלף אחרי הצטרפותו של ויי למנזר באדינגטון ב-1467 ובפיקוחו.
כתב-היד המקורי, האצור בספריית הבודליאנה באוניברסיטת אוקספורד, ראה אור בתוספת מבוא והערות על ידי מועדון רוקסבורג אחרי כארבע-מאות שנים, ב-1857, תחת הכותרת "מסעות ויליאם ויי".
החיבור, שנכתב באנגלית ובלטינית, ובחלקו בחרוזים לצורך שינון, נועד להעמיד מעין חלופה לעלייה לרגל הממשית, שהייתה בלתי אפשרית לרוב רובם של המאמינים.
לפי תוכנו היה החיבור בחלקו מדריך לנוסעים: צוינו בו שמות מקומות, מרחקי דרכים, הנחיות להצטיידות, עצות בכל הנוגע לתנאי הפלגה בים, שערי חליפין, וכן מילון קטן של מילים שימושיות בשפות שונות ותרגומיהן – אנגלית-יוונית, יוונית-לטינית, לטינית-עברית.
ויי היה הרוח החיה בהקמת הקפלה בכנסיית המנזר באדינגטון שהוקדשה לקבר הקדוש בירושלים ונבנתה בתצורת היכלית הקבר (האדיקולה).
בקפלה הוצגו חפצים שליקט למזכרת בצד דגמים מעץ של כנסיות בארץ ישראל, ציורים של אתרים קדושים ושל מחזות קדושים, הכְּתבים שחיבר על צליינותו וכן מפה של ארץ ישראל ומפת תבל (מפה מונדי).
בצוואה, שמכוחה הוריש ויי את רכושו למנזר, מנה בין היתר תיבת שרידים קדושים שהכילה "אבן מהר הגולגותא, אבן מקבר ישו, אבן מהר תבור, אבן מן המקום שבו נמצא הצלב הקדוש בכנסיית הקבר ואבן ממערת המולד בבית לחם".
כל אלה נועדו לעורר חוויית קרבה רוחנית לאתרים הקדושים.
המוצגים למיניהם הלכו לאיבוד במהלך פירוק המנזרים באנגליה בשנים 1536–1541, אך הכְּתבים נמצאו ונמסרו במאה ה-17 לספריית הבודליאנה.
מלבד כְּתביו על מסעותיו שרדו שני אוספי דרשות שחיבר.
מפת ארץ ישראל צוינה בצוואתו של ויליאם ויי כחלק מתצוגת המזכרות והשרידים הקדושים בקפלת הקבר הקדוש במנזר האוגוסטיני באדינגטון.
המפה, כיתר המוצגים, נועדה להנצחת העלייה לרגל לארץ הקודש ולחיזוק האמונה הדתית.
אין יודעים מה עלה בגורלה של המפה אחרי פירוק המנזר בסביבות 1641. ב-1834 נמסרה לספריית הבודליאנה באוקספורד מפת ארץ ישראל מעיזבונו של האנטיקוואר פרנסיס דוּס (Douce), והיא מוכרת בשם "MS Douce 389".
מפה זו, שיש לה עותק אחד בלבד, נודעה תקופה ארוכה כ"מפת ויליאם ויי".
ההקשר לוויליאם ויי נוצר על ידי מועדון רוקסבורג שהפיק ב-1867 מהדורת פקסימיליה של מפת Douce 389 בעקבות המהדורה המודפסת של ספר מסעותיו.
העורכים, שטיפלו בהבאת כתביו של ויליאם ויי לדפוס ובביאורם, טענו שהמפה נוצרה בצמידות לכתבים.
הם הסתמכו על השוואת רשימת המרחקים בין אתרי ארץ הקודש בכתביו של ויליאם ויי לבין רשימת המרחקים במפה, וכמו כן הסתמכו על משפטים בכתביו, וצוואתו בכללם, המציינים בלשונו את "המפה שלי" (Mappa mea de Terra Sancta).
גם ריינהולד רריכט במאמרו מ-1904 ייחס מפה זו לוויליאם ויי.
מחקרים עכשוויים, החל בסוף המאה ה-20, מטילים ספקות בקשר של מפת Douce 389 לתצוגת קפלת אדינגטון ומכאן לוויליאם ויי.
על סמך השוואות סגנוניות נקבע זמנהּ למחצית השנייה של המאה ה-14. עם זאת, לא מן הנמנע שמפה זו, או דומה לה, הייתה ברשותו של ויי ותיפקדה כאמצעי להדמיית עלייה לרגל הרחק מאתרי ארץ הקודש הגשמית.
ויליאם קולינס ויטני היה פוליטיקאי ובעל הון אמריקאי.
הוא כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בתקופת נשיאותו הראשונה של נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד בין השנים 1885–1889. ויטני היה שמרן ונחשב לחבר בסיעת "הבורבונים" במפלגה הדמוקרטית .
ויליאם ויטני נולד בעיירה קונוויי שבמסצ'וסטס למשפחה בעלת שורשים פוריטניים.
המשפחה התייחסה לג'ון ויטני מלונדון שהתיישב בווטרטאון שבמסצ'וסטס ב-1635. אביו של ויליאם ויטני היה בריגדיר גנרל ג'יימס סקולי ויטני.
אמו לורינדה קולינס, הייתה צאצאית של ויליאם בדפורד, מושל מושבת פלימות'.
אחותו, לורינדה קולינס "לילי" ויטני, נישאה לצ'ארלס ט.
אחות אחרת שלו, סוזן קולינס ויטני, נישאה לעורך הדין הנרי פ.
ויטני התחנך בבית הספר וליסטון שבאיסטהאמפטון, מסצ'וסטס וב-1863 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
לאחר מכן הוא למד בבית הספר הרווארד למשפטים.
הוא המשיך את לימודי המשפטים עם אברהם לורנס בניו יורק וב-1865 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1871 היה ויטני פעיל בארגון מועדון הצעירים הדמוקרטים.