tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן יש לבחון דרכים ניתוחיות להורדת רמת החומציות בקיבה או טיפול בתריסריון עצמו.
אם הכיב מצוי בתריסריון, יש ראשית לחשוף את אזור הדימום ולקשור את כלי הדם המדמם.
לאחר מכן ברוב המקרים נעשה vagotomy (כריתת עצב הוואגוס האחראי על הפרשת חומצה).
אם הכיב הוא בקיבה, יש לשלוט בדימום (בדומה לתריסריון), כאשר לאור הסיכון המוגבר לסרטן קיבה, יש לכרות את הכיב ואת שוליו.
מאחר שהסיכוי לדימום מחדש בפרוצדורה זו עומד על 20%, יש הממליצים לבצע distal gastrectomy (כריתה באזור הקרוב לתריסריון אם הכיב נמצא באזור זה).
אם הכיב נמצא באזור הקרוב לושט, הטיפול הניתוחי יותר מסובך ולעיתים יטפלו על ידי wedge resection או אופציות אחרות, היות שניתוח של הקיבה הפרוקסימלית או near total gastrectomy הם בעלי תמותה גבוהה יחסית במקרים של דימום.
תסמונת מלורי וויס היא למעשה קרעים מוקוזליים וסאב-מוקוזליים באזור המעבר בין הוושט לקיבה.
באופן קלאסי, קרעים אלו מתפתחים אצל חולים אלכוהוליסטים בעלי היסטוריה של הקאות, אולם גם אצל חולים החווים בחילות מרובות.
מכניזם הפגיעה כולל התכווצות חזקה של קיר הבטן כנגד חלק הקיבה העליון שאינו רפוי (הקרדיה), הבמאי ליצירת כיב בחלק זה של הקיבה כתוצאה מעלית הלחץ באזור זה.
קרעים מסוג מלורי וויס אחראים לכ-5% עד 10% מהמקרים של דימום דרכי עיכול עליונות.
לרוב הם מאובחנים באמצעות האנמנזה עצמה שהחולה נותן, ומתבצעת אנדוסקופיה על מנת לאשש את האבחנה.
90% מהדימומים הנ"ל נעצרים לבד ולכן במרבית המקרים הטיפול יהיה טיפול תומך בלבד, והמוקוזה מתרפאה בתוך 72 שעות.
במקרים נדירים בהם הדימום נמשך יש לשקול טיפול באמצעות הזרקות או אמבוליזציה של הכיב.
דימומים מסיבות אחרות שאינן דליות
דימום כתוצאה מיתר לחץ דם פורטלי
כפי שצוין קודם לכן, דימום כתוצאה מיתר לחץ דם פורטלי מהווה כ-20% מן המקרים של דימום מדרכי העיכול העליונות.
דימום כאמור מהווה סיבוך רציני של יתר לחץ דם פורטלי, לרוב על רקע של שחמת הכבד.
כתוצאה מיתר לחץ הדם הפורטלי, ורידים באזור הקיבה והוושט מתרחבים כתוצאה מהלחץ המופעל עליהם, ומאפשרים נתיבים קולטרליים כדי להוריד את הלחץ מהמערכת הפורטלית אל המערכת הסיסטמית הוורידית.
ורידים מורחבים אלו (דליות) נפוצים בעיקר בוושט הדיסטלית, אולם הם יכולים להתפתח גם בקיבה (וגם ברקטום).
גודלם יכול להגיע ל-1 עד 2 ס"מ מבחינת הקוטר, ועל כן כל טראומה קטנה יכולה להביא לפגיעה בהם ולדימום משמעותי.
דליות כאמור מתפתחות אצל 30% מן החולים בעלי יתר לחץ דם פורטלי ושחמת (צירוזיס), כאשר שליש מקבוצה זו יפתחו בעתיד דימומים מדליות אלו.
דימום כתוצאה מיתר לחץ דם פורטלי, שאינו על רקע דליות, יכול להיות על רקע של גסטרופתיה של הקיבה – הקיבה תיראה כמו עור של נחש באנדוסקופיה, עם נקודות אדומות כהות המצפות אותה.
טיפול: ראשית יש לדאוג להחייאת נוזלים (רסוסיטציה) כבכל מקרה של דימום מדרכי העיכול.
במקרים כאלו, עם זאת, יש להיזהר במתן נוזלים מהיר מדי, מאחר שחולים אלו עלולים להמשיך ולדמם מהדליות.
יש לדאוג לניטור לחץ דם ורידי מרכזי והעברת החולים ליחידות טיפול נמרץ.
יש לבחון מתן תרופות לצורך הורדת יתר לחץ הדם הפורטלי כגון octreotide.
לאחר מכן יש לערוך אנדוסקופיה ולאפיין את הדמם, ובהמשך לעצרו על ידי סקלרוזציה או קשירת הדליות באמצעות האנדוסקופ.
בכעד 90% מן המקרים, ניתן להשתלט על הדימום באמצעות קשירת הדליות או ביצוע סקלרוזציה שלהן בתוך 24 שעות.
במקרים בהם הטיפול לא צלח, מוכנס בלון מסוג sengstaken Blakemore אשר מורכב מבלון נפרד לושט ובלון נפרד לקיבה, הלוחצים על דפנות הוושט והקיבה ומביאים להפסקת הדימום.
במקרים בהם אופציה זו לא הביאה אף היא להפסקת הדמם, יש להביא לדקומפרסיה של הלחץ הפורטלי על ידי ביצוע TIPS: transjugular intrahepatic portosystemic shunt.
אצל חולים עם דימום מדליות שנפסק באמצעות טיפול כאמור לעיל, יש חזרה של הדימום בכ-70% מן המקרים תוך חודשיים.
כדי למנוע חזרה של הדימום יש לתת טיפול תרופתי כגון בתא בלוקרים, תרופות מסוג PPI וביצוע קשירה של הדליות כל 10 עד 14 ימים עד לקשירה של כולן.
בחולים עם דליות ידועות, קיים חשש תאורטי להכניס צינור להזנה בקיבה (זונדה), בשל אפשרות לטראומה מקומית ודימום.
אולם, על פי הספרות הרפואית, אין מניעה להכניס זונדה בחולים עם דליות, אם יש צורך רפואי בכך, ובזמן דימום פעיל מדליות, יש להכניס זונדה לניקוז הקיבה מדם ושאריות מזון להכנה לקראת גסטרוסקופיה.
דימום מדרכי העיכול התחתונות הוא דימום מדרכי העיכול שמוגדר כדימום אשר נובע ממערכת העיכול הדיסטלית לליגמנט על שם טרייטז (Treitz ligament), כלומר דימום אשר יכול לנבוע מהמעי הדק, המעי הגס ומפי הטבעת.
דימום מדרכי העיכול התחתונות שכיח פחות מדימום מדרכי העיכול העליונות, ומהווה רק 20% ממקרי דימום מדרכי העיכול.
95% מן המקרים של דימום בדרכי העיכול התחתונות מקורם במעי הגס.
דימום מהמעי הדק יהיה לרוב תחת קטגוריה של דימום ממקור בלתי ידוע, היות שלא ניתן לסקור את המעי הדק על ידי גסטרוסקופיה או קולונוסקופיה.
באופן כללי, השכיחות של דימום מדרכי העיכול התחתונות עולה עם העלייה בגיל.
אצל ילדים, הסיבה העיקרית לדימום היא התפשלות המעיים (intussusception) ובקרב מבוגרים צעירים נשקל גם הימצאות הסעיף על שם מקל כסיבה לדימום.
דימום מדרכי העיכול תחתונות לרוב נותן תמונה של דמם טרי מפי הטבעת (המטוכזיה) או קרישי דם ישנים.
אם הדימום איטי או ממקור פרוקסימלי יחסית, (גבוה יותר במערכת העיכול), הצואה תהיה שחורה ובעלת ריח אופייני.
דימום מדרכי העיכול התחתונות נוטה להיות פחות חמור ויותר אינטרמיטננטי, וכן להיעלם באופן ספונטני יותר, יחסית לדימום מדרכי העיכול העליונות.
האבחון של מקור הדמם מדויק פחות מאשר אבחון של דמם מדרכי העיכול העליונות, בין היתר משום שאצל יותר מ-40% מן החולים יש יותר מסיבה אחת אפשרית לדימום.
לאחר מתן נוזלים, יש ראשית לשלול דימום אנו-רקטלי על ידי בדיקה רקטלית של החולה, ביצוע אנוסקופיה וסיגמואידוסקופיה.
אם יש דימום משמעותי, חשוב לשלול גם מקור עליון במערכת העיכול שהביא לדימום – על ידי הכנסת זונדה לקיבה ובדיקת תוכנה – תוכן מרתי ללא דמם שולל דימום מדרכי העיכול העליונות.
הטיפול בחולה כולל גם הערכת מצבו ההמודינמי ומידת הדימום – חולה המדמם משמעותית יופנה לחדר ניתוח בעוד חולה המדמם באופן אינטמיטנטי, ונמצא במצב יציב המודינמית, יטופל באופן שמרני יותר.
יש לבצע קולונסקופיה לצורך הערכת מקור הדמם.
אם יש קושי באיתור מקור הדמם על ידי קולונסקופיה, יש לבצע אנגיוגרפיה או מיפוי על ידי כדוריות דם אדומות, כאשר המקור לדמם לא נמצא, הדמם מוגדר כדמם ממקור בלתי ידוע.
יש לבצע קולונוסקופיה בכל מקרה בו הדימום מינימלי או אינטרמיטנטי.
ביצוע קולונסוקופיה כאשר הדימום מסיבי יפריע לזיהוי המקור לדימום והיכולת הדיאגנוסטית במקרה כזה היא נמוכה.
בקולונסקופיה ניתן יהיה לזהות אתר מדמם, פתח דיברטיקולרי מדמם, פוליפים, תהליכים סרטניים או דלקתיים.
אנגיודיספלסיות יהיו לרוב בעייתיות לאבחון ולויזואליזציה.
מיפוי כדוריות דם אדומות או radionuclide scanning מבוצע עם כדוריות דם המסומנות בטכנציום.
זוהי בדיקה עם רמת רגישות גבוהה לדימום עצמו, אולם בעלת יכולת דיוק מועטה יחסית באשר למיקום הדימום.
בטכניקה זו, כדוריות הדם של החולה מסומנות ומוזרקות מחדש, כאשר הן מדגימות דימום.
בדיקה זו, אם תוצאתה שלילית, שוללת את הצורך בביצוע אנגיוגרפיה.
אנגיוגרפיה סלקטיבית יכולה לאבחן את אזור הדמם ונעשית כאשר יש דמם פעיל.
היא בעיקר יעילה במקרים בהם יש אנגיודיספלסיות או איתור דיברטיקולוזיס מדמם.
בנוסף, לבדיקה זו יכולות תרפויטיות – ניתן להשתמש בה להפסקת הדימום על ידי הזרקת וזופרסין, או על ידי אמבוליזציה.
עם זאת, לאנגיוגרפיה יש תופעות לוואי כגון המטומות, תרומבוזות עורקיות, תגובה לחומר הניגוד ואי ספיקת כליות חריפה.
מחלה דיברטיקולרית (דיברטיקולוזיס או דיברטיקוליטיס)
בארצות הברית, מחלה דיברטיקולרית היא הסיבה העיקרית לדימום מדרכי העיכול התחתונות.
למרות שמחלה דיברטיקולרית נפוצה הרבה יותר במעי הגס השמאלי, הרי שהמעי הגס הימני אחראי ליותר ממחצית מקרי הדמם.
האבחון הטוב ביותר לדמם כתוצאה מדיברטיקולוזיס הוא קולונסקופיה, כאשר במהלך הקולונסופיה ניתן יהיה לטפל במקור הדמם על ידי הזרקת אפינפרין, צריבה או קשירה על ידי endoscopic clips.
ככל שהטיפול האמור לא מצליח, יש לשקול הפסקת הדימום על ידי אמבוליזציה באמצעות אנגיוגרפיה, למרות שקיים סיכון לאיסכמיה – ולכן במקרים כאלו תועדף כריתת חלק המעי הדיברטיקולרי – במקרה של כריתה כאמור, יש חשיבות קריטית בזיהוי מקור הדמם הדיברטיקולרי.
כרית דחופה של חלק מן המעי במצבים של דימומים מקושרת לתמותה גבוהה יחסית – 30%.
אנגיודיספלסיה היא הסיבה השנייה העיקרית לדימומים מדרכי העיכול התחתונות.
אנגיודיספלסיה, הנקראת גם מלפורמציה עורקית-וורידית היא תהליך נרכש במהלכו יש התרחבות פרוגרסיבית של כלי דם נורמליים בתוך הסאבמוקוזה של המעיים.
ניתן למצוא אנגיודיספלסיות אצל אנשים מעל גיל 50, בשכיחות דומה בין המינים, בעיקר אצל אנשים הסובלים מהיצרות המסתם האאורטלי ואי ספיקת כליות.
הדימום לרוב מגיע מהמעי הגס הימני.
אצל רוב החולים אנגיודיספלסיות מביאות לדימום כרוני, בעוד שאצל 15% מהם הדימום יהיה מסיבי.
לרוב הדימום מפסיק באופן ספונטני.
האבחון יעשה באמצעות קולונוסקופיה או אנגיוגרפיה – אנגיודיספלסיה תטופל על ידי צריבה או סקלרותרפיה, כאשר ניתן לראות באנגיוגרפיה ורידים מורחבים המתמלאים באיטיות.
במהלך אנגיוגרפיה ניתן לטפל גם באמצעות וזופרסין, אמבוליזציה על ידי קצף ג'ל ועוד.
ככל שלא ניתן להשתלט על הדימום, מתבצע ניתוח בו נכרת החלק עצמו – כאשר לרוב מבוצעת כריתת מעי גס ימני.
סרטן המעי הגס הוא סיבה לא שכיחה יחסית לדימום מדרכי העיכול התחתונות, אולם יש לשלול קיומו של גידול כאמור בכל מקרה של דימום מדרכי העיכול התחתונות.
לרוב הדימום מהגידול נטול כאבים, אינטרמיטנטי, ואיטי.
במרבית המקרים דימום כאמור מופיע יחד עם אנמיה כתוצאה מחסר ברזל.
גידולים אחרים במעי, כגון GIST, מביאים לדימום מסיבי מהמעי, כאשר באופן כללי האבחון נעשה באמצעות קולונוסקופיה.
מחלות אנורקטליות מהוות סיבה נוספת לדימום מדרכי העיכול התחתונות כגון טחורים או פיסורות.
טחורים מהווים כ-5% עד 10% מכלל הסיבות לדימום מדרכי העיכול התחתונות.
לרוב, דימום אנורקטלי אינו מסיבי בכמותו והוא מופיע בצבע אדום בהיר.
רוב הדימומים מטחורים הם כתוצאה מטחורים פנימיים, שאינם כואבים, לעומת פיסורות, אשר הדימום מהם כואב בזמן יציאה.
מאחר שמדובר במחלות שכיחות יחסית, יש לשלול ראשית מצבים אחרים היכולים לגרום לדימום כגון גידולי המעי כמתואר לעיל.
הטיפול בטחורים ובפיסירות הוא על ידי משחות, תרופות המרככות את הצואה ומרפות את הספינקטר הפנימי.
אם הטיפול השמרני לא עוזר יש לבחון אופציה ניתוחית כגון קשירת טחורים.
סיבה נוספת לדימומים מדרכי העיכול התחתונות היא דלקת של המעי הגס – דלקת של המעי הגס יכולה לנבוע כתוצאה ממחלות כגון קוליטיס כיבית, מחלת קרוהן, מחלה זיהומית של המעי הגס הנגרמת מפתוגנים כגון E.coli, סלמונלה, שיגלה, קלוסטירידיום דיפיצילה, פרוקטיטיס כתוצאה מהקרנות שבוצעו עקב סרטן של איברים באגן, ואיסכמיה.
קוליטיס כיבית תגרום לדימומים באופן יותר שכיח מאשר מחלת קרוהן – חולים במחלה זו יכולים לדווח על כ-20 יציאות דמיות ביממה – טיפול על ידי סטרואידים, 5-ASA, תרופות אימונומודלטוריות ועוד הן עיקר הטיפול – לרוב טיפול כירורגי נדיר במצבים של דמם, אלא אם המטופל מפתח סיבוכים כגון toxic megacolon.
קוליטיס זיהומית תטופל על ידי מתן אנטיביוטיקה (מטרונידזול, וונקומיצין, גנציקלוביר).
פרוקטיטיס כתוצאה מהקרנות (radiation proctitis) הפכה למצב שכיח יחסית בשנים האחרונות לאור טיפולי בקרינה בסרטן הרקטום, סרטן הערמונית וממאירויות גינקולוגיות.
חולים אלו מציגים תמונה קלינית של צואה עם דם טרי, שלשול, טנסמוס, וכאבי אגן, ובאנדוסקופיה ניתן לראות את רירית המעי הכוללת טלנגיאקטזיות כתוצאה מההקרנות.
הטיפול כולל מתן תרופות נוגדות שלשול, הידרוקורטיזון ו-endoscopic argon plasma.
איסכמיה מזנטריאלית יכולה להיות על רקע אי ספיקה כרונית של עורקים או וורידים (כתוצאה ממחלות קרדיווסקולריות שונות, ניתוחי כלי דם בטניים שבוצעו לאחרונה, מצבי קרישיות יתר, תרופות שונות ו-ווסקוליטיס).
לחולים החווים איסכמיה מזנטריאלית יהיו כאבי בטן ושלשולים דמיים.
ב-CT ניתן לראות דפנות מעי מעובים.
הטיפול כולל מנוחת מעיים, אנטיביוטיקה ורידית, תמיכה קרדיווסקולרית ותיקון הזרימה למעי.
אצל 85% מן החולים האיסכמיה תחלוף, בעוד שאצל 15% מהם יהיה צורך בניתוח לאור איסכמיה מתפשטת וסכנה לנמק של המעיים – סימנים קליניים לצורך בניתוח יהיו עליה בלויקוציטים, חום, טכיקרדיה, אצידוזיס ופריטוניטיס.
במהלך הניתוח ייכרת חלק המעי האיסכמי.
דימום רחמי לא תקין הוא דימום וגינלי שמקורו ברחם.
דימום רחמי לא סדיר ייחשב חריג בהיעדר בעיה אורגנית, כלומר לאחר שלילת סיבות פונקציונליות או מחלות סיסטמיות.
התופעה שכיחה יותר בגילאי הקצה, כלומר גיל ההתבגרות, פרה-מנופאוזה, ועל פי רוב מלווה במחזורים שאינם מבייצים (אף כי ייתכנו מחזורים מבייצים).
הסיבה לכך יכולה להיות כתוצאה מהפרעה זמנית או קבועה במנגנוני המשוב בין ההיפותלמוס, ההיפופיזה והשחלה, כתוצאה מהפרעה בשחלה עצמה, בעיות ברחם (המייצר עודף של פרוסטגלנדינים למשל) או הפרעה במנגנוני הקרישה.
סוגים שונים של דימום לא תקין
מחזור לא מבייץ - (anovulation) - מחזור יכול להתרחש גם ללא ביוץ, זהו מחזור לא מבייץ.
מחזור לא מבייץ מתרחש כאשר האסטרוגן מופרש וגורם לרירית הרחם להתעבות, אולם לא נוצר זקיק דומיננטי אשר ממנו פורצת הביצית אל החצוצרה, ואין הפרשה של פרוגסטרון כתוצאה מחוסר היווצרות הגופיף הצהוב.
המחזורים הראשונים אצל נערה מתבגרת בחלקם אינם מבייצים במהלך השנה - שנה וחצי הראשונות.
גם אצל אישה טרום הפסקת הווסת (פרה-מנופאוזה) קיימים מחזורים שאינם מבייצים, וכן במצבים של תסמונת השחלות הפוליציסטיות.
במחזור לא מבייץ כאמור, לא נוצר גופיף צהוב, ואין לפרוגסטרון השפעות על רירית הרחם.
אסטרוגן ממשיך להביא לגדילה של רירית הרחם והתעבותה עד לנשירת הרירית, לרוב פחות מ-28 ימים (דימום זה נקרא - estrogen breakthrough bleeding).
על כן, מחזורים לא מבייצים מאופיינים בחלק מן המקרים בדימום כבד יותר ובמשך מחזור קצר יותר.
מנורגיה (menorrhgia): זהו מחזור סדיר המאופיין בדימום כבד (יותר מ-80CC).
גורמים כגון מיומות (שרירנים), סיבוכי הריון, אדנומיוזיס, התקן תוך רחמי, גידולים ממאירים וסיבות נוספות מביאות למנורגיה.
היפו-מנוריאה (hypomenorrhea): זהו מחזור המאופיין בדימום נמוך (ולעיתים רק כתמי דם).
לעיתים הסיבה יכולה להיות חסימה חלקית הנוצרת על ידי קרום הבתולין.
תסמונת אשרמן (asherman's syndrome) המאופיינת בהידבקויות של חלל הרחם, יכולה להביא לכך.
נשים הנוטלות גלולות למניעת הריון מדווחות בחלק מן המקרים על דימום מועט, זוהי תופעה נורמלית.
מטרורגיה (metrorrhgia): זהו דימום המתרחש בין מחזורים.
פוליפים אנדומטריאליים וכן סרטן צוואר הרחם עלולים לגרום לכך.
גם מתן אסטרוגן חיצוני מביא למטרורגיה.
מנומטרורגיה (menometrorrhagia): זהו דימום בעל מאפיינים של מנורגיה ומטרורגיה.
כמות ומשך הדימום משתנים גם הם.
גידולים ממאירים או סיבוכי הריון יכולים להביא למנומטרורגיה.
אוליגומנוריאה (Oligomenorrhea): זהו מחזור חודשי באינטרוולים ארוכים (מעל 35 ימים בין מחזור למחזור).
כאשר ישנם מעל 6 חודשים ללא מחזור, זה נקרא א-מנוריאה (amenorrhea).
סיבות לאוליגומנוריאה יכולות להיות סיבות שמקורן אנדוקרינולוגיות (למשל, הריון, סיבות הקשורות במערכת ההיפותלמוס-היפופיזה, מנופאוזה) או סיבות סיסטמיות (ירידה משמעותית במשקל).
לעיתים קיימים גידולים המפרישים אסטרוגן והמביאים לתמונה קלינית של אוליגומנוריאה.
דימום לאחר קיום יחסי מין (post coital bleeding): עד 40% מהסובלות מסרטן צוואר הרחם חוות דימום לאחר תשמיש.
סיבות נוספות לדימום כזה: הריון, לידה, אנדומטריטיס, אנדומטריוזיס, צניחת רחם, אקטרופיון, פוליפים בצוואר הרחם, זיהום של הנרתיק או צוואר הרחם או וגינה אטרופית.
דימום השתרשות: דימום חלש (הפרשות חומות, או ורודות) בשבוע השלישי, או רביעי מאז המחזור האחרון.
הדימום נובע מהשתרשות ההריון ברחם, ומתרחש בכ-20% מההריונות.
היסטוריה רפואית: מטרת ההיסטוריה הרפואית היא למקד את סוג ההפרעה.
יש להגדיר מהו אורך המחזור ומשך הדימומים, כמותם, האם מלווים בכאבים או בקרישי דם.
תלונה על כאבים בזמן הדימום, למשל, תומכת בקיום גורם אורגני מקומי כגון פוליפ או שרירן.
במהלך הבדיקה הפיזיקלית והגניקולוגית יש לשים לב לסימנים של אנדרוגניזציה (גבריות) כגון שיעור יתר, התקרחות גברית ועוד אשר עלולים להעיד על תסמונת השחלות הפוליציסטיות, יש לבחון האם האישה מתלוננת על הפרשת חלב מהשדיים (גלקטוריאה) אשר עלולה להעיד על יתר פרולקטין בדם כתוצאה מאדנומה בהיפופיזה למשל.
יש לבחון את המשקל - אצל נשים בעלות עודף משקל, רקמות השומן גורמת לייצור אסטרוגן ומשפיעות על המאזן האנדוקריני.
בבדיקה הגניקולוגית יש לוודא שהדימום מקורו אכן ברחם, ולשלול אפשרויות נוספות כגון גידולים או זיהומים ברחם או באיברים נוספים כגון צוואר הרחם או הנרתיק.
בדיקות דם: יש לבצע בדיקת BHCG אצל אישה בגיל הפריון בכל מקרה של דימום רחמי בלתי סדיר, לשלילת האפשרות של הריון או הריון חוץ רחמי.
כמו כן יש לברר את הרמות של ההורמונים LH, FSH, רמות פרוגסטרון, רמות פרולקטין ובדיקת תפקוד בלוטת התריס, כמו גם רמות טסטוסטרון והורמונים אנדרוגנים נוספים.
אמצעי הדמיה: בבדיקת אולטראסאונד ניתן להעריך האם הרירית עבה (קשור ל-DUB), האם יש הריון או נוכחות של שחלות פוליציסטיות.
בדיקת PIPELLE: נלקחת דגימה מרירית הרחם, יכולה להצביע על הבאים: אם הרירית היא סקרטורית, מצביע על כך שהיה ביוץ.
ניתן לראות סיבות אחרות לדימום, כגון דימום כתוצאה מנגע ממאיר וכדומה.
בדיקה זו מבוצעת אצל נשים עם סיכון גבוה (בהמשך).
גרידה: גם אבחנתית וגם טיפולית.
בעבר גרידת חלל הרחם הייתה הבדיקה העיקרית לצורך אבחון מקור הדמם בעיקר בחשד של סרטן הרחם, אולם כיום מתבצעת גרידה רק במצבים בהם הדימום הוא חזק מאוד ויש צורך להפסיקו, ולרוב אצל נשים מבוגרות שאינן מגיבות לטיפול אחר.
היסטרוסקופיה - משמש לצורך אבחנה של פוליפ, הידבקויות או משהו אחר חריג בחלל הרחם.
טרם הטיפול, יש לחלק את המקרה לפי סיכון נמוך או סיכון גבוה.
נשים בסיכון גבוה הן נשים מעל גיל 35, אשר בעלות גורמי סיכון שונים - חוסר ביוץ כרוני, השמנה, טיפול בטמוקסיפן, ללא לידות והריונות בעבר, השמנה: אלו הם גורמי סיכון המשויכים בין היתר לסרטן הרחם ולממאירויות נוספות, ואצל נשים אלו יש לקחת דגימה מרירית הרחם על מנת לשלול ממאירות.
נשים עם סיכון נמוך, שאינן תחת הקריטריונים של סיכון גבוה, יחלו טיפול לאחר שנלקחו בדיקות מעבדה ובוצע אולטרה סאונד.
לעומת זאת, נשים עם סיכון גבוה יעברו בנוסף בדיקה של PIPPELE או גרידה במידת הצורך.
הטיפול במצבים של DUB מתחלק לטיפול תרופתי ולטיפול כירורגי:
מתן פרוגסטרון: הפרוגסטרון מייצב את רירית הרחם ומונע את הדימום הדיספונקציונלי.
לרוב מקובל לתת שני כדורים ליום, למשך שבועיים כל חודש.
גלולות למניעת הריון - מפחיתות את הדימום, בטיפול התחלתי מקובל לתת חבילת גלולות עם הנחיה לקחת שתי גלולות ב-5-7 הימים הראשונים ולאחר מכן לקחת רגיל, כאשר במחזור הבא לקחת גלולה כל יום באופן סדיר.
התקן תוך רחמי מסוג מירנה - מביא לשחרור מקומי של פרוגסטרון ומפחית דימום בכ - 80%.
במצבים של דימום מסכן חיים ניתן לתת אסטרוגן לווריד, אשר מביא להתכווצות של נימים וכלי דם קטנים.
תרופות נוגדות דלקת כגון נקסין וכו' (ממשפחת ה-NSAIDS) - מביאות להקטנת דימום בכ-40%, נהוג לתת פעמיים ביום למשך שבוע.
הטיפולים הכירורגים מיועדים לנשים מבוגרות יותר, וכוללים גרידה, אבלציה (צריבה), היסטרוסקופיה (אם קיים שרירן) והיסטרקטומי (כריתת רחם) - במצבים קיצוניים בהם הדימום לא נפסק.
דימוי עצמי הוא מושג רב ממדי המשקף את מכלול התפיסות, העמדות, הרגשות, האפיונים הפיזיים וההתנהגות שהפרט מייחס לעצמו באופן סובייקטיבי.
הגדרתו ומהותו של מושג זה נתונים במחלוקת בקרב התאורטיקנים השונים.
התפיסה המחקרית הרווחת מתייחסת לדימוי העצמי כתכונה דינאמית, נלמדת על ידי הפרט במהלך חייו ומתפתח ללא הרף, כפועל יוצא מחוויותיו של הפרט, האינטראקציה שלו עם "אחרים משמעותיים" ומגעו עם סביבתו.
מנגד, חוקרים אחדים מתייחסים לדימוי העצמי כתכונת אישיות מולדת, דהיינו היא מובנת באדם פנימה.
את התכונה הזו מביא הפרט עמו אל סביבתו, כאשר היא כבר מגובשת ומעוצבת וכמעט ואינה מושפעת מהתנסות בסביבה.
הספרות המקצועית מלמדת כי הדימוי העצמי והתפתחותו אצל הפרט מושפעים ממשתנים שונים מגוונים, כאשר העיקריים הם: גיל – כך שצעירים הם פחות בטוחים במושג העצמי וכי הביטחון העצמי שלהם גובר עם הגיל ונעשה יותר ברור ויותר מוגדר.
כמו כן, משתנים משמעותיים בהתהוות הדימוי העצמי הם מגדר, הכנסה ומצב חברתי-כלכלי, המצב הבריאותי, אתניות, והדימוי הגופי של הפרט.
לדימוי העצמי יש השפעה מכרעת על ההתנהגות, ומצב הבריאות הנפשית ותפקודו של האדם.
כך, שככל שהדימוי העצמי גבוה יותר, התפקוד יעיל יותר, ככל שהדימוי העצמי נמוך, יעילות התפקוד נפגמת.
תאוריית ההשוואה החברתית היא תיאוריה שהוצעה על ידי לאון פסטינגר שלפיה יש דחף אנושי ללמוד על עצמך, יכולותיך ודעותיך, על ידי ההשואה אל אחרים.
התיאוריה גורסת כי הדימוי העצמי נוצר תוך השוואה שעורך האדם בינו לבין אנשים אחרים בסביבתו.
לפי אוטו קרנברג (1976), דימוי עצמי הוא תוצר של הפנמה הכולל שלושה תהליכים:
ספרציה - הבנת התינוק שהוא אישיות בפני עצמו.
כבר מסוף השנה הראשונה לחייו מבין התינוק שאיננו מחובר גופנית לאמו ולשאר האנשים והחפצים בחייו.
בשנה השנייה לחייו נוצר לפעוט רצון משלו, "לא רוצה", "את זה", רצון זה מהווה את ההיפרדות הנפשית.
קביעות העצמי - בסוף השנה הראשונה לחיי התינוק, הוא מפתח שתי יכולות שכליות חשובות, קביעות אובייקט ויכולת ההסמלה.
יכולות אלו מאפשרות לו להבין שהאדם יכול להשתנות מבחינה חיצונית (לבוש, שינוי במבנה הגוף) אך הוא עדיין נשאר אותו האדם.
זיהוי עצמי - לאחר שעבר בהצלחה את שני השלבים הראשונים, הילד לומד לזהות את עצמו.
הוא מתחיל להתייחס אל עצמו בגוף ראשון בתור "אני" במקום בגוף שלישי "אורן", למשל.
בני האדם לומדים על עצמם ממספר מקורות משמעותיים.
התנסות אישית - לאחר התפתחות היכולות השכליות של הילד הוא לומד להעריך את עצמו על סמך הישגיו.
החוויות שאנו עוברים במהלך החיים משפיעות ומעצבות את הדימוי העצמי של כל אחד מאיתנו.
יחסי גומלין בין אישיים - מלמדים על ה"עצמי" דרך היחסים עם אחרים ("יש לי הרבה חברים"), התגובות שמקבלים מאחרים ("אתה ילד חכם") וההשוואה לאנשים אחרים ("אני הילד הכי חזק בכיתה").
בגיל בית הספר מתפתחת אצל הילד היכולת להתבונן על עצמו דרך עיני אחרים ולהסיק מכך על עצמו - מתייחסת לשאלה "מה אתה חושב שאנשים אחרים חושבים עליך?"
חברה ותרבות - הדימוי העצמי של כל אדם נבנה בהתאם למידה שבה הוא מצליח להתאים את עצמו לדפוסי התנהגות בחברה בה הוא חי.
תאוריית פערי העצמי היא תאוריה שפותחה על ידי א.
טורי היגינס והיא מבחינה בין שלושה ייצוגי העצמי: עצמי ממשי (תפיסות האדם את עצמו בהווה), עצמי אידיאלי (התקוות והשאיפות של האדם), ועצמי נדרש (תפיסות האדם את ציפיות החברה ממנו).
פערים בין העצמי הממשי והעצמי הנדרש או האידיאלי יוצרים חוסר נוחות ותחושות אכזבה ובושה, המניעים את המוטיבציה של הפרט לצמצום הפערים.
דימוי עצמי חיובי מול דימוי עצמי שלילי
דימוי עצמי חיובי - נוצר כאשר האדם חש פער קטן בין ציפיותיו והישגיו בפועל.
מניע את האדם לפעול בביטחון, ליזום ולהתמודד עם אתגרים.
דימוי עצמי שלילי - נוצר כאשר האדם חש חוסר שביעות רצון מתמשך מהישגיו וממאפייניו האישיים.
לרוב עקב ביקורת שלילית שספג בילדותו מדמויות משמעותיות עבורו ("ילד רע", "לא מוצלח", "שמן" ועוד).
דימוי זה גורם לחוסר ביטחון, פחד מתמיד מכישלון ויכול אף לגרום לחוסר אונים וייאוש.
דימום מוחי תת-עכבישי (או דימום סאב-ארכנואידלי; באנגלית: Subarachnoid hemorrhage) הוא דימום לתוך המרווח הסאב-ארכנואידלי - האזור בין השכבה הארכנואידלית (העכבישית) לבין רקמת ה- pia העוטפת את המוח.
דימום זה יכול לקרות באופן ספונטני, לרוב בגלל מפרצת בכלי דם במוח, או לאחר פגיעת ראש.
תסמינים קליניים הקשורים לכך כוללים כאב ראש חמור באופיו (כמו "מכת ברק"), הקאות, בלבול וירידה ברמת ההכרה, ולעיתים פרכוסים.
האבחנה מתבססת לרוב על ביצוע CT וניקור מותני.
הטיפול יכול להיות ניתוחי או שמרני (תרופות ומנוחה).
דימום מוחי תת-עכבישי הוא סוג של שבץ ומהווה בין 1% ל-7% מכלל מקרי השבץ.
זהו מצב חירום רפואי אשר עלול להביא למוות או לנכות חריפה, אפילו כאשר מצב זה מטופל במהירות.
עד כ- 50% מכלל המקרים של דימום תת-עכבישי יהיו קטלניים: עד כ- 15% מכלל החולים נפטרים טרם הגיעם לבית החולים, ואלו ששורדים לרוב סובלים מבעיות נוירולוגיות שונות.
הסימפטום הקלאסי לדימום תת-עכבישי הוא כאב ראש חריף בעוצמתו, אותו המטופל מתאר כ"כאב הראש הכי גרוע שהיה לי בחיים", "כאילו מישהו נתן בעיטה בראש" וכדומה.
כאב זה מתפתח תוך שניות עד דקות והוא מקרין ופועם באזור האונה האוקסיפיטלית (מאחורי הראש).
כשליש מהסובלים מכאבי ראש לא סובלים מתסמינים נוספים.
השאר עלולים לסבול מהקאות, בלבול, ירידה ברמת ההכרה עד כדי קומה, קשיון עורף ועוד.
קשיון עורף לרוב מתחיל כשש שעות לאחר ההתחלה של דימום תת-עכבישי.
הרחבה של האישון ואי תגובה של האישונים לאור עלולה לרמז על הרניאציה תוך מוחית כתוצאה מעליה בלחץ תוך-גולגולתי.
דימום לתוך העין (דימום אינטרה-אוקולרי) הוא מאפיין נוסף של דימום תת-עכבישי ונקרא גם Terson syndrome, מקושר לרוב למקרים חמורים יותר של דימום תת-עכבישי.
כתוצאה מהדימום, הגוף משחרר כמויות גדולות של אדרנלין וחומרים הורמונליים דומים.
כתוצאה מכך קיימת עלייה חריפה בלחץ הדם, כאשר בכ- 27% מן המקרים ניתן לראות שינויים באק"ג.
רוב רובם של הדימומים התת-עכבישיים נגרמים כתוצאה מטראומה.
בכ-85% מהמקרים של הדימומים הספונטניים הם בעקבות קרע של מפרצת (אנאוריזמה) בכלי דם: זהו מצב בו דפנות אחד מעורקי המוח נחלשות, וכתוצאה מכך אותו עורק מורחב בקוטרו באותו האזור.
רוב המפרצות נוטות להיות ממוקמות בעורקי המעגל ע"ש ויליס ובענפיהם.
מפרצות עורקיות מוחיות הן לרוב מפרצות מולדות מסוג Berry, המביאות להיחלשות דופן כלי הדם, בעיקר באזורי התפצלות.
המפרצת השכיחה ביותר מתרחשת בעורק הצרברלי האמצעי (middle cereblar artery), ולאחריו ב- internal carotid.
ב-20% מן המקרים קיימת יותר ממפרצת אחת.
בכ-15% עד 20% מהמקרים של דימום תת-עכבישי, הסיבה איננה מפרצת.
בחלק מהמקרים הללו (מחציתם, עד 10%), הדימום נובע מפתולוגיות הקשורות במבנה כלי הדם, כדומת מלפורמציות עורקיות-ורידיות.
מלפורמציות אלו הן חיבור בלתי תקין המאפשר זרימת דם עורקי למערכת הוורידית ללא מעבר דרך הנימים.
הצעדים הראשוניים לצורך הערכה האם מדובר בדימום תת-עכבישי, כוללים לקיחת היסטוריה רפואית ובדיקה פיזיקלית.
קיימת חשיבות לביצוע דימות (CT) על מנת לאשר את האבחנה.
לבדיקת CT יש רגישות גבוהה באבחון דמם תוך מוחי, והיא מאבחנה כ- 95% מכלל המקרים, בעיקר ביום הראשון לאירוע.
MRI טוב בהדגמת דימום תוך מוחי לאחר מספר ימים וכן בהדגמת מלפורמציות עורקיות-ורידיות באזור גזע המוח.
ניקור מותני, תהליך בו בודקים את הנוזל השדרתי (CSF), מחייב אצל אנשים בהם ה-CT נמצא תקין, היות שהוא יכול לאבחן אירוע של דימום תת-עכבישי בכעד 3% מן המקרים בהם CT נמצא תקין.
ניקור מותני במקרים של דימום תת-עכבישי ידגים לחץ פתיחה מוגבר ונוזל דמי (בין 100,000 למעל מיליון תאי דם אדומים למ"מ מעוקב).
כמו כן יש לבחון את הנוזל לאחר ביצוע סירכוז- במידה והנוזל מצהיב לאחר מספר שעות, זוהי עדות לפירוק רב של המוגלובין.
לאחר שיש אישור כי קיים דימום תת-עכבישי, יש לבחון את מקור הדימום.
במידה והדימום הוא כתוצאה ממפרצת, ניתן לבחור האם לעשות אנגיוגרפיה (הכנסת חומר ניגוד דרך קתטר לעורקים במוח) או על ידי ביצוע CT אנגיוגרפיה- הדגמת כלי דם מוחיים על ידי סריקת CT.
באנגיוגרפיה פולשנית, ניתן לבצע תיקון למפרצת דרך הקתטר תוך כדי הפעולה עצמה.
קיים סיווג להגדרת חומרת הדמם ע"ש פישר:
Grade 1- אין עדות לדימום.
Grade 2- הדימום קטן מעובי של 1 מ"מ.
Grade 3- הדימום גדול מעובי של 1 מ"מ.
Grade 4- כל עובי של דימום המערב דימום תוך-חדרי או עירוב של רקמת המוח.
הטיפול כולל ייצוב החולה, מניעת דימום חוזר ומניעת וואזוספאם (בהמשך) וכן טיפול בסיבוכים, ככל שהיו.
ייצוב החולה הוא בעדיפות הראשונה- מלבד ייצוב סימנים חיוניים יש לתת משככי כאבים.
חולים שבבדיקת ה- CT מציגה המטומה גדולה, יחד עם ירידה ברמת ההכרה וסימפטומים נוירולוגיים, יש לשקול ניתוח דחוף לניקוז הדם הלוחץ על רקמת המוח.
שאר החולים מיוצבים באופן שמרני.
חלק מן החולים עלולים לדמם בשנית- לאחר 24 שעות, הסיכון לדמם נוסף הוא 40% לאורך כ-4 שבועות, ומכאן קיימת החשיבות שבהורדת הסיכון לכך.
במידה ומאובחנת מפרצת באנגיוגרפיה, ניתן לטפל בה באמצעות מספר דרכים: דרך אחת היא על ידי קרניוטומיה (פתיחת הגולגולת), אבחון המפרצת והשמת "קליפים" מסביבה לצורך חסימתה.
דרך אחרת היא באמצעות אנדו-ווסקולריזציה- קתטר מוכנס דרך צנתור ומועבר למפרצת עצמה ועל גבו מושמים סלילי פלטינום שמביאים לקרישת הדם באזור וחסימת המפרצת.
ההחלטה האם ללכת לניתוח קרניוטומיה או לפעולה אנדו—ווסקולרית, תלויה בין היתר במיקום המפרצת עצמה ומצב החולה.
מפרצת הנמצאת למשל בעורק האמצעי הצרברלי בעייתי יחסית לטיפול אנדו-ווסקולרי, לעומת מפרצות בעורק הבזילרי שהן בעייתיות יותר מבחינה כירורגית אולם נגידות יותר מבחינה אנדו-ווסקולרית.
חיסרון אחד לשיטה אנדו-ווסקולרית לעומת ניתוח קרניוטומיה הוא בכך ששיעור הדימום החוזר לאחר ביצוע צנתור גבוה יותר כיום.
וואזוספאזם – מצב בו כלי הדם מתכווצים ובכך מפחיתים את אספקת הדם, הוא סיבוך חמור של דימום תת-עכבישי.
סיבוך זה עלול להביא לפגיעה איסכמית במוח ולנזק מוחי תמידי.
ניתן להעריך האם קיימת פגיעה כזו, במידה והמטופל מתלונן על תסמינים נוירולוגיים חדשים, וניתן לאבחן אותו בבדיקת דופלר או ביצוע אנגיוגרפיה.
כשליש מהמטופלים יסבלו מוואזוספאזם אשר יביא לאיסכמיה מוחית מאוחרת.
השימוש בתרופות החוסמות תעלות סידן (CCB) הוצע על מנת למנוע את ההתכווצות של כלי הדם.
פרוטוקול הנקרא "triple h" הוצע על מנת לטפל בוואזוספאזם כאשר הוא מביא לתסמינים: פרוטוקול זה כולל שימוש בנוזלים תוך ורידי כדי להביא לעליה בלחץ הדם, היפר-וולמיה (עליה בנוזלים בדם) והמו-דילוציה (דילול הדם).
עם זאת טרם בוצעו מחקרים רנדומליים המאשרים את התועלת שבטיפול זה.
סיבוכים נוספים כוללים הידרוצפלוס כתוצאה מחסימה בזרימת נוזל ה- CSF, פרכוסים ועוד.
לרוב, דימום תת-עכבישי מקושר לפרוגנוזה גרועה.
מאלו ששרדו את תקופת האשפוז, יותר מרבע יסבלו מהגבלות הקשורות לניהול אורח חיים לאור פגיעה נוירולוגית, ופחות מחמישית מהחולים לא יסבלו כלל מנזק שאריתי כלשהו.
פקטורים הקשורים לפרוגנוזה גרועה כוללים בין היתר רמה נוירולוגית פגועה, יתר לחץ דם, מקרה קודם של התקף לב או של דימום תת-עכבישי קודם, מחלת כבד, מיקום המפרצת במחזור הפוסטריורי, וגיל מבוגר.
כאשר הדימום נוצר כתוצאה ממלפורמציות ורידיות עורקיות (AVM), אחוזי ההחלמה גבוהים בהרבה ועומדים על 90%.
דימום תת-קשיתי או דימום סוב-דוראלי הוא סוג של דימום מוחי, אשר לרוב מקושר לחבלה מוחית, דהיינו כתוצאה מפגיעה במוח שנוצרה עקב טראומה.
כתוצאה מהפגיעה, דם מצטבר בשכבה שבין רקמת הדורה, הצמודה לגולגולת, לבין השכבה התת-עכבישית מתחתיה, העוטפת את רקמת המוח עצמה.
אי לכך נקרא דימום זה דימום סוב-דוראלי או תת-קשיתי, משמע, דימום שהוא "מתחת לדורה".
לרוב מלווה דימום זה בקרע של ורידים מקשרים, bridging veins, המצויים באזור זה.
דימום מביא לעליה בלחץ התוך-גולגולתי, ומצב זה יכול להביא ללחץ ולנזק על רקמת המוח.
דימום אקוטי סוב-דוראלי הוא לרוב דימום מסכן חיים.
לעומת זאת, דימום כרוני, נוטה להיות בעל פרוגנוזה טובה יותר אם הוא מטופל כראוי.
יש להבדיל דימום סוב-דוראלי מדימום אפידורלי, אשר נגרם כתוצאה מקרע של עורקים הנמצאים בין שכבת הדורה לבין הגולגולת עצמה.
דימום סאב-דוראלי מחולק לדימום אקוטי, סאב-אקוטי וכרוני.
החלוקה הזו היא בהתאם למהירות התפתחות הדימום.
דימום אקוטי (חריף) מהווה את פגיעת הראש הקטלנית ביותר ולו שיעורי תמותה גבוהים במידה ואינו מטופל במהירות על ידי הורדת הלחץ הנבנה במוח (דה-קומפרסיה) בצורה כירורגית.
דימום חריף מתפתח לרוב לאחר פגיעה טראומטית הכוללת מנגנון האצה-האטה מהיר.
ככל שהדימום נרחב יותר כך חומרתו גדולה יותר.
לדימום אקוטי יש שיעורי תמותה גבוהים, גבוהים יותר מדימום אפידורלי וגבוהים גם יותר מפגיעה מוחית מפושטת (diffuse brain injury), כששיעורי התמותה המוערכים בין 60% ל-80%.
דימום כרוני סאב-דוראלי מאידך, נוטה להתפתח על פני טווח רחב יותר של זמן ויכול לנוע מבין מספר ימים לשבועות.
דימום זה הוא לרוב תוצאת טראומה קלה למוח, כגון חבלת ראש קלה (אם כי ב-50% מהמקרים, לא ניתן למצוא סיבה לדימום מסוג זה).
לעיתים, דימום כרוני יכול להתבטא מבחינה קלינית רק חודשים או שנים לאחר פגיעת הראש.
הדימום הכרוני הוא איטי ונובע ככל הנראה מפגיעות קלות חוזרות.
לרוב דימום זה נפסק מעצמו.
מאחר שדימומים אלו מתפתחים לאט, ניתן לעצור אותם לפני שהם גורמים לנזק משמעותי.
לדימומים כרוניים קטנים, בעיקר לאלו שאינם עולם על רוחב של סנטימטר, יש תוצאות טובות בהרבה מבחינה פרוגנוסטית לעומת דימום אקוטי.
מחקר אחד שנעשה, טוען כי מרבית החולים, 78%, היו תוצאות טובות או החלמה מוחלטת לאחר דימום כרוני.
הסימנים הקליניים המרמזים על כך שקיים דימום סאב-דוראלי, מתאפיינים בהתפתחות איטית יותר לעומת דימום אפידורלי.
הסיבה לכך נובעת מהעובדה שהוורידים מדממים בקצב איטי יותר לאור הלחץ הנמוך יותר, בהשוואה לעורקים הנפגעים בדימום אפידורלי.
על כן, דימום סאב-דוראלי יכול להופיע מבחינה קלינית תוך דקות וגם מיידית, אולם גם לאחר שבועיים.
במידה והדימום גדול מספיק כדי ללחוץ על המוח, יהיו בנוסף סימנים של עליה בלחץ התוך-גולגולתי.
יש לחשוד בדימום סאב-דוראלי כשמתקיימים תנאים מסוימים, כגון:
אובדן הכרה או רמת הכרה משתנה
חוסר יכולת לדבר (אפאזיה), בעיה בדיבור (דיסארתיה, קואורדינציה לקויה של שרירי הדיבור), או הפרעה בהגיית מילים
אטקסיה או הפרעה חדשה בהליכה
סטיית מבט או תנועה אבנורמלית של העיניים.
במרבית המקרים, דימום סאב-דוראלי נגרם כתוצאה מפגיעת ראש, בעיקר פגיעה בה יש שינוי מהיר של מהירויות (האצה-האטה), שמוביל לתזוזת הגולגולת ולקרעים קטנים בוורידים מקשרים הנמצאים מתחת לשכבת הדורה.
דימום סאב-דוראלי הוא ממצא קלאסי במקרים בהם טולטל תינוק (תסמונת התינוק המטולטל, shaken baby syndrom, לרוב נראה יחד עם דימומים בעיניים כתוצאה מפגיעה דומה ברטינה).
כמו כן, דימום סאב-דוראלי הוא ממצא נפוץ יחסית אצל אנשים מבוגרים וכן אצל אלכוהוליסטים, הסובלים מאטרופיה צרברלית.
אטרופיה צרברלית גורמת להתארכות המרחק שעל הוורידים המקשרים לעבור על מנת לקשר בין שתי שכבות המנינגים המצפים את רקמת המוח, ומכאן מעלה את הסיכון להיווצרות קרע בוורידים אלו.
אנשים הנמצאים בסיכון מוגבר לדימום סאב-דוראלי הם חולים הנוטלים מדללי-דם כגון אספירין וקומדין.
אצל חולים עלול להיווצר דימום סאב-דוראלי גם כשהם חווים פגיעת ראש קלה יחסית.
דימום סאב-דוראלי יכול להיווצר גם כתוצאה מירידה בלחץ הנוזל הספינאלי אשר יכול להביא לירידה בלחץ של המרווח הסאב-ארכנואידלי, וכתוצאה מכך להתרחקות של השכבה הארכנואידלית מהשכבה הדוראלית וקרע של כלי דם וורידיים כתוצאה מכך.
בצעירים מאוד ומבוגרים מאוד, עולה הסיכון להתפתחות דימום סאב-דוראלי.
ככל שרקמת המוח מתכווצת עם הגיל, כך המרווח הסאב-דוראלי גדל, והוורידים הופכים להיות פגיעים יותר.
זאת, והעובדה שאצל אנשים מבוגרים הוורידים שבריריים יותר, הופכת את שכיחות הדימום הסאב-דוראלי אצל מבוגרים לגבוהה יותר.
אצל אנשים צעירים, קיומה של ציסטה סאב-ארכנואידלית היא גורם סיכון לדימום סאב-דוראלי.
גורמי סיכון נוספים כוללים נטילת נוגדי קרישה, אלכוהוליסטים כרוניים וכן דמנציה.
כתוצאה מקרע של וורידים, דם מתאסף באזור הסאב-דוראלי ומושך אליו מים, כתוצאה מתהליך של אוסמוזה.
כתוצאה מכך ההמטומה מתרחבת ועלולה ללחוץ על רקמת המוח ועל ידי כך להוביל לקרע של ורידים נוספים.
לעיתים, השכבה הארכנואידלית עצמה נקרעת, והדימום מתרחב והופך לדימום תוך-מוחי המגדיל את הלחץ התוך-גולגולתי.
לעיתים חומרים המביאים להתכווצות כלי דם משוחררים מהנוזל הנאסף, ומביאים בתורם לאיסכמיה ולהפרעה בזרימת הדם למוח.
כאשר אין זרימת דם טובה למוח, עלול המצב להידרדר לכדי מוות של תאי מוח.
הגוף בסופו של דבר סופג את קריש הדם ומחליף אותו ברקמת גרנולציה.
המטומה סאב-דוראלית מתרחשת בעיקר באזור הקצה והצדדים של האונות הפרונטליות והפריאטליות.
דימום סאב-דוראלי יכול להתרחש גם בשקע הפוסטריורי וכן ליד ה-falx cerebri והטנטוריום.
בניגוד לדימום אפידורלי אשר אינו יכול להתרחב מעבר לסוטורות של הגולגולת, הרי שדימום סאב-דוראלי יכול להתרחב מתחת לגולגולת, ויוצר תמונה בדימות (CT) של צורה קעורה שהולכת לאורך העקומה של מבנה המוח, ועוצרת רק באזורים בהם יש רפלקציה דוראלית כגון הטנטוריום או ה-falx.
בבדיקת הדמיה כגון CT, לדימום סאב-דוראלי יהיה צורת סהרון, עם עקומה קעורה הרחוקה מהגולגולת.
עם זאת, הדימום יכול להיראות בעל צורה קעורה בדומה לדימום אפידורלי, בעיקר בשלבים הראשונים של הדימום, ובכך להקשות על האבחנה.
דימום כרוני יכול להיות בעל אותה צפיפות הדמייתית כמו רקמת המוח, ובכך להקשות על אבחנתו.
קיימת חשיבות להערכה רפואית ונוירולוגית מלאה לאחר כל פגיעת ראש.
יש לבצע בדיקת CT או MRI כדי להדגים את הדימום עצמו.
הטיפול בדימום סאב-דוראלי תלוי במידת גודלו ומהירות התפתחותו.
דימום קטן יכול להיות מטופל על ידי ניטור והשגחה של המטופל עד לריפוי מלא על ידי הגוף.
דימום יכול להיות מטופל גם על ידי הכנסת קטטר דרך חור הנקדח בגולגולת ושאיבת הדימום.
דימום נרחב או דימום המביא לסימפטומים קליניים, דורש קרניוטומי, משמע, פתיחה כירורגית של הגולגולת, הסרת שכבת הדורה ושאיבת קריש הדם החוצה תוך בקרה על הדמם.
סיבוכים שלאחר הניתוח כוללים עליה בלחץ תוך-גולגולתי, בצקת מוחית, דימום חדש או נשנה, זיהום ופרכוסים.
דימום מוחי תוך-חדרי הוא דימום לתוך מערכת חדרי המוח, היכן שנוצר נוזל המוח והשדרה העושה דרכו אל האזור התת-עכבישי.
דימום זה יכול להתרחש הן מטראומה גופנית חמורה והן משבץ מוחי המורגי.
סוג דימום זה נפוץ במיוחד בפגים, בדגש על אלה שנולדו במשקל נמוך.
ההשערה היא כי הדימום נגרם כתוצאה משינויים בזילוח לתוך המבנים התאיים העדינים שנמצאים במוח המתפתח, כלי דם עדינים הנעלמים בסביבות השבוע ה-34 להריון.
חוסר זרימת הדם גורם למוות תאי וכפועל יוצא לשבירה של דפנות כלי דם ולדימום.
שימוש ב-ECMO מעלה את הסיכון לדימום מוחי בפגים.
ישנם ארבעה סוגים של דימום תוך-חדרי:
דרגה אחת - דימום המוגבל ל-germinal matrix, האזור שבין החדר לרקמת המוח.
דרגה שנייה - דימום המתרחש בתוך חדרי המוח, אך הם אינם מוגדלים.
דרגה שלישית - דימום לתוך חדרי המוח והגדלה שלהם.
דרגה רביעית - דימום לתוך רקמת המוח.
דרגה אחת ושתיים הן הנפוצות ביותר, ולעיתים קרובות הן חולפות ללא סיבוכים.
דרגה שלישית ורביעית הם מקרים קשים הרבה יותר שעלולים להסתיים בנזק לטווח רחוק למוחו של התינוק.
לאחר דימום בדרגות אלו, עלולים להיווצר קרישים שחוסמים את הזרם של הנוזל הצרברוספינלי, מה שמעלה את כמותם במוח ועלול להוביל להידרוצפלוס.
במקרים כאלה קיים סיכון רב לפגיעה התפתחותית והפג לכשיגדל יצרך להיות במעקב של מכון התפתחותי.
הטיפול כולל בעיקר טיפול תומך הכולל מעקב אחר סימנים חיוניים, מתן נוזלים ועירויי דם בעת הצורך.
בנוסף, ייתכן ויתנו לפג מתן תרופות משתנות, טיפול סטרואידי (צלסטון) וניקור מותני במידה ונוצר הידרוצפלוס.
במקרים רבים יחלוף הדימום לאחר כמה שבועות והממצא נעלם.
דימום וסתי כבד הוא דימום וסת מוגבר באופן חריג או שנמשך תקופה ממושכת מהרגיל.
הדימום הווסתי הכבד אינו נגרם בהכרח עקב בעיה רפואית נקודתית.
הוא יכול להיות תוצאה של קרישת דם לא תקינה, שיבוש בוויסות ההורמונלי של המחזור החודשי או הפרעות ברירית הרחם.
ייתכן דימום וסת מוגבר ללא כל תופעות נוספות או בשילוב עם סימפטומים אחרים כגון כאב מחזור חמור.
אחת ההשלכות של דימום וסת מוגבר יכולה להיות אנמיה, לצד תסמינים כמו חולשה, סחרחורות, כאבי ראש ואף התעלפויות.
מאפייני דימום מוגבר הם במקרים רבים החלפה תכופה מאוד של טמפונים או תחבושות, וכן שימוש בו זמנית הן בטמפון והן בתחבושת כדי למנוע זליגת דם.
דימום וסת מוגבר אינו נגרם בהכרח עקב בעיה רפואית אם כי הוא עלול לפגוע במצבה הנפשי, החברתי והפיזי של האשה ולעיתים אף ישבש את שגרת חייה.
אם הדימום הווסתי פוגע בשגרת החיים או אם חל שינוי בנפח הדם והוא הופך מוגבר ומשמעותי יותר יש לפנות לבדיקת רופא.
בדיקה פיזית של האגן ופי הטבעת
סריקת אולטראסאונד של האגן היא כלי אבחוני קו ראשון לזיהוי אבנורמליות מבנית.
ביופסיה של רירית הרחם כדי לשלול סרטן או היפרפלזיה לא טיפוסית
לפני ביצוע בדיקות ניתן לברר באופן ראשוני את הימצאה של התסמונת, לפי רשימת מאפיינים וקריטריונים באתר Doctors (האם את סובלת מדימום וסת כבד, אתר "דוקטורס").
מירנה - התקן תוך רחמי למניעת הריון.
התקן מירנה רשום ומאושר בישראל ובעולם גם להפחתת דימום וסת מוגבר.
ניתן בסל התרופות להפחתת דימום וסת כבד.
ההתקן מכיל את ההורמון לבונוגסטרל.
קלייר - גלולה למניעת הריון.
קלייר רשומה ומאושרת בישראל ובעולם גם להפחתת דימום וסת מוגבר.
קלייר מכילה אסטרדיול ולראט, הדומה לאסטרוגן הטבעי שמופק בגוף על ידי השחלות (ולא אתיניל אסטרדיול שהוא ההורמון האסטרוגני הנמצא בשאר הגלולות), והפרוגסטין מסוג דיאנוגסט, אשר לו תכונות אנטי אנדורגניות.
חומצה טרנאקסמית חומר מעכב פיברינוליזה (פירוק פיברין על ידי אנזימים)
תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים (NSAIDs)
גלולות פרוגסטוגן למניעת שגשוג של רירית הרחם
אגוניסטים להורמון משחרר גונדוטרופיני (GnRH).
שגשוג יתר של רירית הרחם: אצל חלק מן הנשים מחזורי הווסת שמגיעים בעקבות הופעת המחזור לראשונה ומעט לפני גיל המעבר עשויים להיות מוגברים במיוחד.
הפרעות הורמונליות המערבות את ההיפותלמוס-היפופיזה-שחלה ("הציר האנדוקריני השחלתי") מסבירות מקרים רבים ואפשר להשיג ויסות יעיל באמצעות טיפולים מבוססי הורמונים.
עמידות ל-GnRH: ככל שנשים מתקרבות לגיל המעבר מתאחר הביוץ ומתפתחת בזקיקים שנותרו בשחלות עמידות ל-GnRH (הורמון משחרר גונדוטרופינים) שמפרישה בלוטת ההיפותלמוס במוח.
במקרים אחרים, לא בוקעת מהזקיק ביצית ולכן הפרוגסטרון אינו מיוצר.
ללא פרוגסטרון, אין פעולת-נגד לאסטרוגן והרירית מתעבה יותר ויותר.
רירית הרחם שנושרת בדרך כלל בזמן המחזור אינה מקבלת איתות להפסיק להתעבות.
היא מתעבה ונושרת בצורה לא סדירה.
בגלל העיבוי המוגבר הדימום כבד במיוחד.
נדיר יותר בקבוצת גיל זו שמיעוט אסטרוגן גורם לדימום בלתי סדיר.
במרבית המקרים הדימומים הם תוצאה של שינויים הורמונליים טבעיים שקודמים לגיל המעבר.
גירוי של רירית הרחם עלול לגרום לזרימת דם מוגברת, לדוגמה כתוצאה מזיהום (מחלה דלקתית חריפה או כרונית של האגן) או מהתקן תוך-רחמי (להבדיל ממירנה המשמשת לטיפול במצב זה).
שרירנים (מיומה) על דופן הרחם גורמים לפעמים לאובדן וסתי מוגבר אם הם חודרים לחלל המרכזי ובכך מגדילים את פני שטח הרחם.
אנדומטריוזיס: מצבים חריגים של רירית הרחם כמו אדנומיוזיס כאשר ישנה התפשטות לתוך דופן הרחם היוצרת רחם מוגדל ורגיש.
חשוב להבחין: אנדומטריוזיס גורם לכאבים אך בדרך כלל לא גורם לשינויים באובדן דם בזמן המחזור החודשי.
קרצינומה: קרצינומה רחמית (סרטן רירית הרחם) גורמת בדרך כלל לדימום לא סדיר, בשונה מהדפוס המחזורי של מנורגיה.
יש לחשוד תמיד בדימום המתרחש בין מחזורי וסת (מטרורגיה) או דימום לאחר גיל המעבר.
הפרעות בקרישת הדם: מצבים רפואיים הגורמים לדימומים מוגברים ולמחסור או ליקוי בטסיות הדם הפוגע ביכולתן לעצור דימומים (למשל תרומבוציטופניה, תסמונת ברנאר-סוליה, תרומבאסתניה על-שם גלנצמן, מחלת פון וילברנד) עשויים לגרום לדימום מוגבר גם בוסת.
טיפול קודם בחומרים פרוגסטרונים לאחר הביוץ, או גלולות נגד הריון מגבירים את הסיכון לאטרופיה (ניוון) של הרחם, אך מקטינים את הסיכון להיפרפלזיה (שגשוג תאים) או ניאופלזיה (גידולים).
מאפייני המחזור החודשי של האשה
מחזור חודשי תקין נמשך בין 25–35 ימים והדימום עצמו נמשך בממוצע 5 ימים, בכמות דם של בין 25 ל-80 מ"ל.
אובדן דם של יותר מ-80 מ"ל או מחזור שנמשך מעל 7 ימים הם מנורגיה (שנקראת גם דימום וסת כבד).
בפועל, המטופלת או הרופאים אינם מודדים את כמות הדם.
אפשר להעריך את כמות הדימום על פי כמות הטמפונים או התחבושות היגייניות המשמשים את האשה במהלך המחזור החודשי.
ככלל, טמפון רגיל ספוג היטב מכיל 5 מיליליטר דם.
כאשר נפח הדם נמוך אך המחזור עצמו נמשך מעל שבעה ימים מדובר במנורגיה.
יש לפנות לייעוץ גינקולוגי או מיילדותי בכל מקרה.
דימום מוגבר אך המחזור סדיר
הפרעה אנדוקרינית של השחלה (דימום רחמי לקוי, הסיבה השכיחה ביותר)
מחזור חודשי קצר (פחות מ-21 יום) עם דימום רגיל (אפימנוריאה או פולימנוריאה).
יהיו תמיד מחזורי וסת ללא ביוץ בגלל הפרעות הורמונאליות.
מחזור חודשי קצר ודימום מוגבר מאוד (אפימנורגיה) בגלל תפקוד לקוי של השחלה ועשוי להיות משני לחסימת כלי דם על ידי גידולים.
דימום מוגבר מאוד בפרקי זמן מרוחקים.
הפרעת שחלות ללא ביציות בגלל ייצור ממושך מדי של אסטרוגן.
עלול לקרות לאחר נטילה רציפה (ללא הפסקות) של גלולה נגד הריון (לדוגמה נטילה של כמה חבילות ללא הפסקה במטרה לדחות את המחזור החודשי).
מחלה דלקתית של האגן (PID)
"דימונה טוויסט" הוא סרט תעודה ישראלי בבימויה של מיכל אביעד, זוכה פרס ון-ליר לסרט הדוקומנטרי הישראלי הטוב ביותר לשנת 2016 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט הופק עבור Yes דוקו ושודר בו לראשונה ב-2016.
שבע נשים הגיעו מהאונייה בשנות החמישים והשישים היישר אל דימונה, עיירת פיתוח שזה אך הוקמה.
הן מספרות על חיים שמעולם לא סופרו מנקודת מבטן.
מה קרה ב־15 שנותיהן הראשונות בארץ?
הילדות והנשים שהגיעו עם משפחותיהן מצפון אפריקה ומפולין ומצאו עצמן מקימות עיר במדבר, מספרות על כאבי העקירה מהמולדת שהשאירו מאחור, על דלות המולדת החדשה, על קשיי ההסתגלות ועל נסיונותיהן העיקשים והיצירתיים ליצור חיים עשירים ומלאי משמעות.
הסרט משלב בין שיחות עם הגיבורות וחומרים שלוקטו בארכיונים פרטיים וציבוריים.
דימורפודון (שם מדעי: Dimorphodon) הוא סוג של פטרוזאור בגודל בינוני מתקופת היורה המוקדמת.
שמו של הדימורפודון הוקנה לו על ידי הפלאונטולוג הבריטי ריצ'רד אוון בשנת 1859. דימורפודון פירושו "שתי צורות לשיניים".
השם מורכב מהמילים היווניות "di", שפירושה "שתיים"/"שתי","morphe", שפירושה "צורה " ו-"odon", שפירושה "שן".
השם מתייחס ללסת של הדימורפודון, הכוללת שיניים בעלות שני סוגים שונים של מבנה – דבר שנדיר יחסית בקרב זוחלים.
למבנה גופו של הדימורפדון מאפיינים פרימיטיביים רבים, כגון נפח גולגולת קטן וכנפיים קצרות יחסית לגופו.
הפלנגה הראשונה של גוף הדימורפדון הייתה ארוכה רק מעט יותר מאשר צלע כנפו.
צווארו היה קצר אך גמיש וחזק, ואילו חוליות עמוד השדרה שלו היו חלולות.
אורכו של דימורפודון בוגר היה לרוב כמטר אחד, ורוחב מוטת הכנפיים שלו היה 1.2 מטר.
זנבו היה ארוך והורכב משלושים חוליות.
חמש או שש החוליות הראשונות של הזנב, שנבעו מעגנו של הדימורפודון, היו קצרות וגמישות, ואילו שאר החוליות הלכו וגדלו בהדרגה.
קצה זנבו עשוי היה לשאת רמפורורהינצ'וס - תולדת עצם שאיזנה את תנוחות גופו של הפטרודקטיל בזמן תעופתו.
גולגולתו של הדימורפדון הייתה גדולה יחסית, ואורכה היה כ-23 סנטימטרים.
למרות גודלה, משקלה היה נמוך יחסית, דבר שהתאפשר בזכות קיומן של מחיצות גרמיות דקות שביניהן חללים.
מבנה זה של הגולגולת, המזכיר מבנה של קשתות התומכות בגשר, הניעו את ריצ'רד אוון לטעון כי הגדלת שטח הפנים אצל הדימורפדון היא האקונומית ביותר מבין אלו שפגש.
בחלקה הקדמי של הלסת העליונה נמצאו ארבעה או חמישה ניבים, שאחריהם הופיעו שיניים קטנות יותר.
בכל הדוגמות אשר נמצאו עד עכשיו (נכון ל-2017), בלסת העליונה היה פגם שלא אפשר לקבוע את כמות השיניים המדויקת שנכללו בה.
הלסת התחתונה נשאה חמישה ניבים ושלושים או ארבעים שיניים קטנות יותר.
המאובנים הראשונים ששויכו לדימורפודון נמצאו בדצמבר 1828 על ידי חובבת הפלאונטולוגיה מארי אנינג בעיירה ליים רג'יס (Lyme Regis) שבדורסט, אנגליה.
אזור זה של אנגליה הוא כיום אתר מורשת עולמית, המכונה "חוף היורה".
באזור זה נמצאו עוד ממצאים רבים, אפילו מן התקופה המוקדמת של עידן היורה.
המאובן נרכש על ידי ויליאם בקלנד, ודווח עליו בפגישה של החברה הגאולוגית של לונדון, שנערכה ב-5 בפברואר 1829. בשנת 1835, לאחר מחקר יסודי של ויליאם קליפט ויליאם ג'ון ברודריד, דיווח זה פורסם בגרסה נרחבת הרבה יותר על ידי החברה הגאולוגית, והמאובן תואר כמין חדש שנתגלה.
באקלנד שייך את המאובנים של המין החדש לסוג הפטרודקטלים, שאליו שויכו שרידים שנמצאו מוקדם יותר.
הוא כינה את המין החדש פטרודקטלוס מקרונוקס (PTERODACTYLUS MACRONYX).
השם נגזר מיוונית: "MAKROS"- גדול, ו "ONYX" - טופר.
במהלך השנים המאובנים ששויכו למין הפטרודקטילים הפכו כה מגוונים, עד כי החלו למיין את קבוצת הפטרודקטילים למינים נפרדים.
בשנת 1858 אוון מצא שני מאובנים חדשים של דימורפודון.
הוא מצא כי הגלגלות שלהם שונות מאוד מאלה שזוהו עד אז עם הפטרודקטילים.
בעקבות כך, הוא ייחס ל-PTERODACTYLUS MACRONYX השתייכות למין נפרד, ובהמשך טבע עבורו את השם "DIMORPHODON".
עבודת המחקר שלו בנושא זה פורסמה ב-1859.
בינתיים, אף על פי שהדימורפודון אינו מאובן נפוץ מאוד, נמצאו דגימות מקוטעות נוספות שלו.
כמה מהן נרכשו בין השנים 1873 ו-1881 מסוחר המאובנים בלונדון ברייס מקמרדו רייט, על ידי הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש.
אחד מהם אותר ברבדי היורה המוקדמים שנמצאו בגדה הדרומית של נהר הסוורן, בצוק האוסט שבאנגליה.
מין נוסף של הדימורפודון, דימורפודון ויינטראובי, (DIMORPHODON WEINTRAUBI), זוהה על ידי ג'יימס קלארק בשנת 1998, על סמך שלד חלקי שנמצא בסחופת שהגיעה מקניון חויזאצ'ל בתצורת לה בוקה שבטמאוליפס, מקסיקו.
בסחופת נמצאו גם שרידים נוספים מתקופת היורו המוקדמת, שהשתייכו למינים של מחודקי ראש, דינוזאורים ויונקים.
מין זה מוכר מהדגם אשר נמצא במכון הגאולוגי של מקסיקו Autónoma de México אשר מכיל חלקים של שלד, כולל החלק האחורי של הגולגולת, ארבע חוליות צוואר, זרוע שמאלית, כנף ימנית ורגל ימין.
זוהי דגימה גדולה יותר מאשר אלה של הפטרודקטלוס מקרונוקס, והרגל שנשמרה היטב מראה כי כאשר הפרטים ממין זה נעמדו על רגליהם האחוריות, הם נשענו רק על כפות רגליהם, ולא על כל אצבעותיהם - דבר הניכר גם בעקבותיהם שנשתמרו.
שמו של מין זה הוא מחווה לד"ר רוברט ל.
בשנת 1870 שייך הפלאונטולוג הבריטי הארי גוביר סילי (Harry Govier Seeley) את הדימורפודון למשפחה משלו, שאותה כינה בשם "Dimorphodontidae", ואשר הדימורפודון הוא החבר היחיד בה.
בשנת 1991 הציע הפלאונטולוג הגרמני פטר וולכנוור (Peter Wellnhofer) כי הדימורפודון הוא צאצא של פטרוזאור אירופי קדום יותר בשם פטיינוזאורוס (Peteinosaurus).
ניתוחים קלדיסטיים מדוקים יותר שהוצעו בהמשך (כמו למשל אלה של דייוויד אנווין או אלכסנדר קלנר) היו שנויים במחלוקת.
אוון החשיב את הדימורפודון כיצור הנע באמצעות ארבע רגליים (quadruped).
הוא שיער כי האצבע החמישית של הדימורפודון תמכה במימברנה אשר נמצאה בין הזנב לרגליו, וכי על כן, היצור התנהל באופן מגושם.
לעומת אוון, הארי סילי סבר כי הדימורפודון היה יצור זריז המתנועע בעזרת ארבע רגליו, או אף יצור דו רגלי שיכול היה לרוץ; זאת, על סמך רגליו המפותחות של הדימורפודון, ומבנה האגן שלו.
תאוריה זו זכתה לתחייה בשנות ה-80 של המאה העשרים בזכות קייבין פדיאן (Kevin Padian).אולם מאובני עקבות של מיני פטרוזאורוסים אחרים, שגם להם הייתה אצבע חמישית קצרה, מוכיחים כי דימורפודון התהלך על ארבע רגליים.
בשונה מהמקובל בקרב מינים אחרונים אלה, האצבע החמישית של הדימורפודון הייתה נטולת טופר והופנתה לצד.
לכן, דייוויד אוון הסכים עם זה שהדימורפודון הוא יצור ארבע רגליים גם כן.
כיום, המידע שקיים על אורך חייו של דימורפודון קטן מאוד כך שניתן רק לשער.
בין ההשערות המקובלות ביותר בנושא מקום תזונתם של היצורים אלו היו אזור חוף הים או שהיו אוכלי כל.
בקלן שיער כי ניזונו מחרקים.
בנוסף היה מקובל לראותם כאוכלי דגים, למרות שהשערתו של בקלן הוכחה במחקרים ביו מכניים.
בנוסף ידוע כי שרירי הלסת של הדימורפודון היו מפותחים, הם נועדו לתפיסת עצמים והחזקתם והלסת נסגרה מהר מאוד.
כיוון שגולגולתו הייתה מאורכת והשיניים הקדמיות היו מחודדות וארוכות ניתן לשער כי היו ניזונים מחרקים.
למרות שהיה מסוגל ניזון גם מבעלי חוליות זעירים ופגרים.
מארק וויתון טען כי דימורפודון מותאם להיות טורף, כיוון שמידותיו גדולות מדי בשביל להיות ניזון מחרקים, לכן ככל הנראה טרף לטאות קטנות ויונקים.
ההשערה המקובלת היא שניזון מטרפים שהיו פרופורציונלית קטנים לגופו.
בדומה לפטרוזאורים רבים אחרים, שייכו את הדימורפודון לחיות בחופשיות במעוף של ציפורי הים המודרניות.
מחקרים אחרונים הוכיחו כי טענה זו רחוקה מהאמת, כי היה לא מותאם לתעופה מספיק על מנת לרחף באוויר.
הסיבה לכך היא שכנפיו היו קצרות מדי יחסית לגופו ושלדו כבד מדי כדי שהכנפיים יוכלו להחזיקו באוויר.
ההשערות המקובלות נוטות להאמין כי הדימורפודון השתמש בכנפיו על מנת לעוף מרחקים קצרים כגון הינשופים והדרורים המודרניים.
הדימורפודון השתמש ביכולתו לעוף לעיתים רחוקות מאוד ורק במקרים נחוצים.
בנוסף ידוע כי היכולת הרעועה לתעופה של היצור אינה תכונה העוברת מקדמונים אלא תכונה נרכשת, כיוון שידוע שפטרוזאורים אשר קדמו לו היו בעלי יכולת לתעופה ומבנה גוף מותאם לזאת.
לדימורפודון הייתה יכולת גבוהה לטיפוס על עצים, טפריו היו קשיחים וארוכים ומרכז כובדו היה נמוך.
בדומה לסנאים המודרניים, הדימורפודון נע על פני העץ בקפיצות קצרות.
הדימפורפודון ידוע בתרבות במספר סרטים ותוכניות:
הדימורפודון מתואר בספרו של ארתור קונאן דויל, העולם שאבד.
בסרט עולם היורה נראים פרטי דימורפודונים הבורחים לצד פטרנודונים מכלובם, טורפים אנשים ובוזזים את רכוש החנויות המזכרות וחלקם גם ממריאים מהאי לעבר היבשת.
הם נהרגים כאשר מגיע כוח הגנה אווירי.
תקרית זו נראית גם בעולם היורה: נפילת הממלכה במצלמות.
בעולם היורה: עולם חדש נראים דימורפודונים המגודלים באופן לא חוקי כשהרשויות פושטות עליהם.
עוד דימורפודון נראה בשוק המלטזי, רכוב על בעליו בדומה לבזייר.
נראים מספר פרטים בעולם היורה: מחנה הקרטיקון ובסדרה עולם היורה: תאוריית הכאוס.
הוא נראה גם במשחק המחשב: עולם היורה: המשחק, המבוסס בחלקו על יצורי הסרט וכן בJurassic World: Alive,פארק היורה 3: בניית פארק וJurassic World Evolution 2.
כמו כן פרטי דימורפודון נראים במשחק Ark: Survival Evolved.
דימום מיילדותי המכונה גם שטף דם מסיבה מיילדותית או שטף דם אימהי, מתייחס לדימום כבד במהלך ההריון, בלידה או בתקופה של לאחר לידה.
הדימום השכיח הוא דימום נרתיקי והדימום הפחות שכיח הוא דימום פנימי לתוך הבטן, אשר יכול להיות בעל השלכות מסוכנות לאם ההרה.
בדרך כלל הדימום קשור להריון עצמו.
דימום בשליש הראשון של ההריון (0 שבועות - 12 שבועות) הוא תופעה נפוצה אשר מתרחשת ב-25% מההריונות.
דימום בשליש הראשון (טרימסטר הראשון) של ההריון יכול להתרחש מהסיבות הבאות:
דימום השתרשות - דימום הנובע כתוצאה מהשתרשות הביצית המופרית בדופן רירית הרחם.
ההשתרשות מתרחשת לרוב סביב 10-14 יום מהביוץ.
הפלה טבעית (ספונטנית) - דימום זה מלווה בכאבי בטן ובעיקר בהתכווצויות חזקות.
הריון חוץ רחמי - יכול להיות מלווה גם בכאבים חדים בנוסף לדימום.
ניתן לקבוע הריון חוץ רחמי באמצעות בדיקת אולטרסאונד.
במידה וההריון החוץ רחמי ממשיך להתפתח, הוא עלול לגדול ולקרוע את דופן החצוצרה, ואף לגרום לשטף דם פנימי.
מצב זה הוא מצב מסוכן, ועלול אף לגרום למוות.
שטף דם בין שק השפיר לסיסית.
דימום בתחילת ההריון יכול להיגרם גם מסיבות שאינן בריאותיות:
דימום שלאחר חדירה וגינאלית - דימום לאחר קיום יחסי מין.
דימום יטרוני (טיפולני) - דימום עקב טיפול רפואי או התערבות, כגון סטרואידים, תרופות נגד קרישת דם, או התקנים למניעת הריון תוך רחמי.
דימום בסוף ההריון מוגדר כדימום המתרחש החל משבוע 24.ֿ
החשש העיקרי מדימום בתקופה זו של ההריון הוא משליית פתח, מצב בו השליה ממוקמת על צוואר הרחם או בקרבה רבה אליו - עד 2 ס"מ ממנו.
שינויים בחלק התחתון של הרחם מתרחשים ברוב המקרים בשליש השלישי להריון וגורמים לדימום שמקורו בצד האימהי של השליה.
דימום משלית פתח מתרחש לעיתים קרובות ללא סיבה ברורה.
הדימום משלית פתח הוא אדום, לעיתים בכמות רבה ולרוב אינו מלווה בצירים חזקים.
מצב זה מתרחש אצל כ-4 מתוך 1000 הריונות, ובדרך כלל נפתר על ידי יילוד התינוק באמצעות ניתוח קיסרי.
היפרדות שליה, מצב שבו חלק מהשליה מתנתק מדופן הרחם יכול גם להוות גורם לדימום.
במקרים אלה, עלול להיווצר קריש דם (המטומה) בין השליה לבין דופן הרחם.
במקרים קיצוניים, אספקת הדם לעובר פוחתת כי חלק מהשליה מתנתק ולא מתפקד.
לעיתים אף עלולה להיגרם הפרעה בתפקוד הקרישה אצל האם ההרה.
ייתכן דימום מועט כתוצאה מהפרדות שליה, אך ישנם מצבים של דימום רב.
ברוב המקרים, הפרדות שליה מלווה בצירים, לעיתים סדירים וכואבים, עם התקשות של הבטן.
הסיבה להפרדות שליה ברוב המקרים אינה ידועה.
ישנם גורמי סיכון מוכרים שיכולים להוביל להפרדות שליה כגון: יתר לחץ דם, קרישיות יתר, חבלת בטן קשה, עישון כבד או שימוש בסמים.
דימום הנובע מפתיחת צוואר הרחם ותחילת תהליך של לידה.