tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חואן לואיס ויוס נחשב לאחד ממקורותיה הקדומים של הפסיכואנליזה, החשובה ליצירת דמויות בעלות עומק נפשי וספרותי; ואילו אנטוניו דה נבריחה היה דקדקן, שבספרו 'Gramatica Castellana' למעשה עומד ביסוד השפה הספרדית; והוא הפך את זאת לשפה, שבה תחובר עיקר הספרות הספרדית.
דמויות נוספות שעמדו על רקע הרנסאנס הספרדי היו המדען הדגול Pedro Mexía וכן אנשי הכנסייה Bartolomé de las Casas (1474-1566), אשר התנגד למלחמות וגינה את המרת הדת הכפויה של הילידים האינדיאנים באמריקה, ו-Francisco de Vitoria (1483-1546), אשר דחה כל הנמקה תאולוגית המבוססת על שיקולים מתפיזיים טהורים בלבד.
השירה בזמנו של קרל החמישי
בהשראת משוררי איטליה, Juan Boscán הטמיע בספרות הספרדית סממנים ספרותיים חדשים וכתב שירה איכותית, המתאפיינת במאפיינים מיתולוגיים ובטורים בעלי 11 הברות (Hero y Leandro) - וזאת בדומה לפטררקה האיטלקי.
איגרתו למנדוזה של בוסקן היוותה מודל לאיגרות בעלות אופי מוסרני, שנכתבו בהמשך דרכה של הספרות הספרדית.
בוסקן גם תרגם לספרדית יצירות איטלקיות.
ידידו של בוסקן, Garcilaso de la Vega (1501-1536) הטמיע בשירתו את הדגמים הפטררקיים של הסונטה, הטרסטה, הלירה החריזה הפנימית ואת הטור בעל 11 הברות.
מקורות השראתו מלבד פטררקה, היו הרומנסרוס הספרדיים של ימי הביניים, וכן ורגיליוס וסנאזרו.
מפטררקה הוא למד את דגמי שירתו, מורגיליוס הוא למד לבטא רגשות עמוקים, וסנאזרו הקנה לו את יכולתו האמנותית.
בהשראה פטררקית, Diego Hurtado de Mendoza חיבר סאטירה, ואילו Hernando de Acuña חיבר סונטות יפות.
יוצר נוסף היה Cristóbal de Castillejo, אשר בשירתו הוא העלה על נס את אהבת החצר.
הספרות הספרדית בזמנו של פליפה השני
החל מזמנו של פליפה השני, החלו להתקיים באדמת ספרד שלוש אסכולות ספרותיות.
אסכולה סביליה פעלה בהשראת Garcilaso de la Vega.
אסכולה זו מתאפיינת בסגנונה הרתורי, במשלבה הגבוה ובעיסוקה באהבת האדם, הנצרות והמולדת.
על בסיסה התפתח זרם הברוק בספרות הספרדית.
Fernando de Herrera הוא יוצרה הבולט ביותר.
בין יוצריו הנוספים של זרם ספרותי זה נמנים Francisco de Rioja, ששר את יופיים של הפרחים; Rodrigo Caro, שכתב קינות על חורבות איטליה; Juan de Arguijo, שחיבר סונטות נפלאות.
Juan de Mal Lara עסק בנושאים מיתולוגיים; Andrés Fernández de Andrada חיבר איגרות ברוח סטואיקנית ובסגנון הורציאני; ואילו Baltasar del Alcázar כתב ברוח אפיקורית והומוריסטית.
אסכולת סלמנטינה נוסדה בידי Fray Luis de León.
יצירתה מתאפיינת בסגנונה הקב ונקי ומקבלת את השראתה מהביבליה ומנושאים יווניים ורומיים.
בהשראת הקונטרה-רפורמציה, בזמנו של פליפה השני פרחה במיוחד היצירה הדתית ובין מייסדיה הבולטים Juan de Ávila (1500-1569).
מאפיין זרם זה הוא שלא זאת בלבד שיוצריו באו משורות הכנסייה, אלא שחלק מהם אף קיבלו מידי הכניסייה הקתולית מעמד של קדושי הנצרות.
Santa Teresa de Jesús מתייחדת בכך שבין השאר היא כתבה בשני הסגנונות.
Fray Luis de León היה נזיר אוגוסטיני, אשר כתב בעיקר בפרוזה; וחיבר את 'הרעיה המושלמת', ו-'שמות ישו הנוצרי', העוסק בעיקרי הדת הנוצרית.
הוא גם כתב תרגום של שיר השירים, וכן פירוש לספר איוב; ובגינם הוא נכלא בידי האינקוויזיציה.
הוא כתב 23 שירים העוסקים בשלווה הנרכשת בהליכה בדרך הסגפנית והמיסטית.
מלבד מסות תאולוגיות ('העלייה להר הכרמל'), San Juan de la Cruz בן המנזר הכרמליטי כתב 'שיר רוחני', שבו הכלה המייצגת את הנפש פוגשת את החתן, הוא ישו הנוצרי.
'הלילה החשוך של הנפש' מתאר את דרך החתככים שעוברת הנשמה, עד התחברה עם האל.
Santa Teresa de Jesús מאווילה הייתה נזירה כרמליתית, אשר פעלה לרפורמה במנזרה.
היא כנראה הייתה ממוצא יהודי, והגיעה למסדרה שלא בידיעת הוריה; לאחר שחוותה חוויות אקסטטיות.
היא כתבה אוטוביוגרפיה, את 'הדרך לשלמות', את 'הארמון הפנימי' וכן את 'מושגי אהבה'.
San Ignacio de Loyola היה מייסד המסדר הישועי, והוא חיבר 'חייו של ישו' וכן 'תרגילים רוחניים'.
'הדיאנה' מאת Jorge de Montemayor היא רומן רועים, שסיפק השראה למתאו אלמן, לסרוונטס, ביצירתו 'הסלסטינה', וכן למחזאי לופה דה וגה ביצירתו 'הארקדיה'.
מייצגו הבולט של הרומן הפיקרסקי הוא ה-Lazarillo de Tormes, מאת מחבר אנונימי.
הרומן הפיקרסקי מתאפיין בהיותו אוטו-ביוגרפיה, המתארת עלילה בעלת סממנים אירוניים, הכתובה באמצעות דיאלוג המתגולל באופן כרונולוגי.
בין דמויות העלילה מיוצגת דלת העם, אשר אנשיה שואפים לעלות במעמדם החברתי.
הלסריו דה טורמס הוא נובלה המגוללת, בגוף ראשון, את קורותיו של פיקרו (pícaro) בשם לסרו איש טורמס, מילדותו ועד לראשית חייו הבוגרים, ומתארת את טיפוסו בסולם החברתי מחיים כמשרתו של קבצן עיוור בתחילת הרומן, ועד להפיכתו לבן-חסותו של איש כנסייה בכיר בסופו.
כל אחד מהפרקים מביא את עלילותיו לסרו בשירות אדון אחד או יותר, אשר כולם מתעללים בו.
השפעותיו של לסריו איש טורמס ניכרו הן על הרומנים הפיקרסקים שיכתבו מאוחר יותר, הן על כותבי פרוזה וביניהם סרוונטס ומתאו אלמן, והן על הרומן המודרני בכללותו.
ספרות הבארוק הספרדית חוברה בין שנות ה-80 של המאה הט"ז עד לסוף המאה הי"ז; היא מגוונת ביותר וקשה לאפיינה.
בין מייסדיה נמנים Luis de Góngora ולופה דה וגה (Lope de Vega), ענק הספרות השני בגודלו בספרד רק לסרוונטס.
יצירה מגוונת זו עומדת בצל שקיעתם של האידיאלים הנאו-אפלטוניים של הרנסאנס.
היא טבולה באכזבה מהאירועים שהתרחשו על ספרד באותה העת, פסימיות לגבי עתידה, נטייה לברחנות מהמציאות ופנייה למוסרנות ולסטואיציזם.
מיגל דה סרוונטס (1547-1616) הוא סופר ומחזאי ספרדי, הידוע בעיקר בשל הספר "דון קיחוטה דה לה מאנשה".
הוא נחשב לגדול היוצרים בשפה הספרדית, שלעיתים מכונה 'שפתו של סרוונטס'.
יצירה זו נכתבה בשני כרכים, כשהראשון מביניהם פורסם ב-1605 והשני ב-1615. יצירת מופת זו היא סאטירה על רומן האבירים, שהיה נפוץ בזמנו.
היא נחלה הצלחה מיידית, אבל ראוי לציין כי קדמה 'לה גאלתיאה' (1585), שהיא רומן רועים, הכתוב בשירה ובפרוזה.
ב-1613 הוא פרסם 'סיפורים למופת: מעשים מבדרים מהם ניתן להפיק לקח מועיל'.
ב-1616 יצא לאור קובץ של סיפורים – וביניהם 'הפרקליט מזכוכית', 'נישואי רמייה', 'רינקונטה וקורטדיליו', 'איש אסטרמאדורה הקנאי', 'שיח הכלבים' ועוד.
שנה לאחר מותו (1617) יצא לאור 'סיפור התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה'.
בין יצירותיו האחרות ניתן למנות גם אינטרלודים לתיאטרון (וביניהם "המתחזה הבסקי", "השופט לענייני גירושים", "מערת סלמנקה", "תיאטרון הבובות המופלא", "מערת סלמנקה").
הוא גם כתב מחזות וביניהם: 'המרחצאות של אלג'יר' וכן 'הסולטנה הגדולה דוניה קטלינה דה אוביידו'.
לופה דה וגה (1562-1635) הוא הסופר, משורר ומחזאי הפורה ביותר של ספרד, וכתב במגוון רחב ביותר של סוגות.
עם זאת, המחזות הנודעים ביותר של דה וגה משתייכים לסוגה המכונה בספרדית 'capa y espada' – "גלימה וחרב", שבהם העלילה מערבת תמיד פרשיות של אהבה ושל כבוד, על-פי רוב בקרב האצולה הנמוכה בספרד של ימי הביניים.
כך למשל המסר כי העוני איננו פשע מטופל במחזה Las Flores de Don Juan – 'הפרחים של דון חואן'.
פרנסיסקו דה קוודו (1580–1645) היה חסיד של הסגנון המכונה 'קונספטיסמו', שם שנגזר מ-concepto (קונספטו), שהוגדר כ"הבזק מבריק של שנינות המתבטאת בסגנון פתטי או אפיגרמטי".
קונספטיסמו מתאפיין בקצב מהיר, ישירות, אוצר מילים פשוט, מטפורות שנונות ומשחקי מילים.
בסגנון זה, משמעויות מרובות מועברות בצורה תמציתית מאוד, ומורכבויות של מושגים מודגשות יותר מאשר אוצר מילים משוכלל.
הוא נחשב לאחד מגדולי השירה הספרדית.
הוא מראה בו את יכולתו בשימוש בשפה, עם משחקי מילים ודמויות פנטסטיות ואמיתיות.
הוא ביקר קשות את החברה של זמנו, את אנשי המשפט, את הפרוטסטנטים והיהודים, את הרופאים ואת הכנסייה, ולפיכך קמו לו אויבים רבים.
הוא כתב מסה פוליטית בשם 'מדיניות האל, שלטונו של ישו ועריצותו של השטן'.
במסה אנטי-מכיאבליסטית זו הוא מתאר את מערכת השלטון הראויה, שבה ישו מוצג כמודל התנהגות.
בלטזר גרסיאן (1601-1658) התפרסם תודות לספרות החכמה שלו.
הוא הושפע קשות מירידת קרנה של ספרד.
בשנת 1647 יצאה לאור יצירתו העיקרית: "חוכמת החיים".
לדעת רבים יצירה זו מוכיחה את חוכמתו הרבה ואת בקיאותו החריפה בפסיכולוגיה של האדם.
לספרו זה נודעה השפעה על רבים מההוגים, שקמו אחריו וביניהם פרנסואה דה לה רושפוקו, וולטר, ניטשה ושופנהאואר.
ניטשה כתב על הספר: "אירופה מעולם לא הפיקה דבר משובח או מורכב יותר בענייני עדינות מוסרית", ושופנהאואר, שתרגם אותו לגרמנית, ראה בספרו "מיוחד לחלוטין...
בן לוויה לחיים עבור אלה שרוצים לשגשג בעולם הגדול." בין יצירותיו האחרות נמנות 'המדינאי דון פרננדו הקתולי' (1640), 'חכמה וכישרון' (1641), 'האדם הנחבא אל כליו' (1646).
סגנונו הקב ונקי של גרסיאן מצטיין בדחיסות מושגית וברב משמעות; והוא נחשב מאבות האקזיסנציאליזם.
קלדרון דה לה ברקה (1600–1681) (Calderón de la Barca) הוא מחזאי, שיצירתו המפורסמת ביותר היא הדרמה הפילוסופית 'החיים הם חלום' (1635).
מתאו אלמן (1547–1615) התפרסם תודות ליצירתו הפיקרסקית 'חייו של גוסמן דה אלפרצ'ה' (1599), שמהווה מופת בסוגה ספרותית זו.
אלונסו דה קסטיו סולורסאנו (Alonso de Castillo Solórzano) חיבר רומנים פיקרסקיים, לרבות את 'טרסה דה מנסנרס, הילדה השקרנית' (1632), 'הרפתקאותיו של הרווק טרפזה (1637) ועוד.
מריה דה סייס אי סוטומיור María de Zayas y Sotomayor) (1590–1661)) היא מהסופרות הבודדות של התקופה.
היא כתבה רומנים בנושאים ארוטיים.
לואיס בלס דה גבארה Luis Vélez de Guevara (1579–1644) היה מתלמידיו של קוודו, והיה כנראה ממוצא יהודי.
אנטוניו דה סוליס אי רידבניירה Antonio de Solís y Ribadeneyra (1610-1686) כתב דרמות וכן מסה על קורות כיבושה של מקסיקו.
חואן רואיס דה אלרקון Juan Ruiz de Alarcón (1581-1639) אף הוא כתב רומנים פיקרסקיים.
מיגל דה מולינוס Miguel de Molinos (1628-1696) כתב פרוזה מיסטית.
לואיס דה גונגורה (Luis de Góngora) כתב שירה, במגוון של סוגות ונחשב מגדולי השירה הספרדית.
חואן דה לה קוובה כתב מחזות קומיים, שקהל היעד שלהם היה דלת העם.
ספרות ספרד בתקופת הנאורות (Ilustración)
זרם הנאורות התפשט באירופה במאה הי"ח; ומתאפיין בתגובת נגד לבארוק.
מבחינה רעיונית, הוא המשכו הישיר של הרנסאנס, וכמוהו הוא מתבסס על גישה ביקורתית מונחית נורמות, התגברות ההגיון על הרגש; והפיכת המדע והפילוסופיה לחוד החנית של החברה, והמפתח לאושרה.
בספרד הנאורות הופיעה על רקע מלחמת הירושה הספרדית (1701–1715), אשר נמשכה יותר מעשור והסתיימה בהסכם אוטרכט (1713) ובהסכם רשטאט (1714).
בסוף המלחמה, הוסיף פליפה החמישי למלוך בספרד אך קיבל על עצמו להימנע מאיחוד עם צרפת.
כמו כן, אוסטריה קיבלה את רוב שטחיה של ספרד באיטליה ובארצות השפלה הדרומיות.
לאחר מותו של פליפה החמישי, עלה פרננדו השישי אשר הקים בספרד רשת כבישים ועודד את המדע ואת האומנויות.
קרלוס השלישי ירש אותו והמשיך בדרכו, וחיזק את מערכת חינוך; ומבלי לזנוח את דרכיו של האסולוטיזם, עודד את הנאורות.
מלכים אלו למעשה קיימו משטר של אבסולוטיזם נאור, בדומה לצרפת.
בניגוד להבסבורגים, שהגבילו מאוד את העשייה המדעית, לרבות באמצעות האינקוויזיציה, המשטר החדש, תחת המלכים הבורבונים הראשונים, שאף להחזיר את ספרד לתור הזהב שלה; ואכן הביא לפריחת תרבותית חסרת תקדים.
זאת באה לידי ביטוי בנדידת האליטות האינטלקטואליות מחצר המלך והכנסייה לסלונים ולמוסדות אקדמיים.
'המחדשים' - ה-Novatores באו מכל האליטות התרבותיות של החברה.
אלו קודם כל תרגמו את כתביהם של גליליאו, קפלר, ליניאוס, ניוטון והאנציקלופדיסטים; ואימצו את התיאוריות שהם פיתחו.
כמו כן, הם יסדו שורה שלמה של מוסדות תרבות וכלכלה, עם סדר יום להוציא את ספרד מהעוני ומהבערות.
הם הקימו את 'האקדמיה המלכותית הספרדית', שקבעה נורמות לשוניות; אשר על יסודן חובר 'מילון השפה הספרדית'.
כמו כן, הוקמה 'האקדמיה ההיסטורית המלכותית הספרדית', 'האקדמיה המלכותית הספרדית לספרות', 'האקדמיה המלכותית הספרדית לאמנות' וכן מוזיאון הפראדו.
כתוצאה מהליכים אלו, לאחר מלחמת השחרור (1813) הספרדית הפכה לשפת הדיבור באוניברסיטאות ולשפה בינלאומית.
ניתן להבחין בשלושה שלבים בהתפתחות הספרות הספרדית במאה הי"ח: עד 1750, המחברים נלחמו נגד סגנון הבארוק, שנתפס כמצועצע וכרתורי מדי; תחת סגנון זה, יוצרים כמו ביכרו בשפה פשוטה ונקייה, וכתבו בעיקר מסות ולא ספרות פנאי (Benito Jerónimo Feijoo, Gaspar Melchor de Jovellanos).
עד לסוף המאה הי"ח, חלה עליה חדה בהתעניינות בקלציסיזם הצרפתי והאיטלקי, ומחברי עידן זה הרבו לחקות את הספרות הקלאסית היוונית והרומית.
כבשאר אירופה כתגובה לזרם הקלסיציסטי, בעיקר במאה הי"ט התפשט הזרם הרומנטי.
למעשה הוא מתחיל להתפתח בסוף המאה הי"ח (פרה-רומנטיציזם) ומגיע לשיאו בין השנים 1830 ל-1850. זרם ליברלי זה קיבל את השראתו מרוסו, גטה, היינה ומהמהפיכה הצרפתית וכן דגל בביטוי רגשי.
בין הבולטים שבסופרי הזרמים הללו נמצאת Cecilia Böhl de Faber y Larrea, הידועה בכינויה Fernán Caballero; וכן Manuel José Quintana, שהוא ממבשרי הרומנטיציזם הספרדי.
נושאי השירה הרומנטית הם האהבה הייצרית, תביעות חברתיות, האני של המשורר וכן הטבע, המתואר כחשוך ומסתורי.
בתקופה זו היצירות מתאפיינות בקיום בהן של מרכיבים ליריים, רומנטיים, דרמטיים והן גומרות את ההלל על החרות ומוקיעות את העוני ואת הפערים בין המעמדות.
כהמשך לזרם הרומנטי ותחתיו קמים הזרם הריאליסטי (1850–1870) ולאחר מכן הזרם הנטורליסטי (1870–1898).
זרמים אנטי-רומנטיים אלו קמו על רקע הקמת תנועה ספרותית המכונה 'דור 68' 'Generación de 1868', אשר התפתח לאחר מהפכת 1868. כתוצאה מזאת ברחה מלכת ספרד; ירד לחץ הצנזורה; וכן קמו התאגדויות חברתיות ופוליטיות, בעלות אופי דמוקרטי וליברלי, על חשבון מעמדם המועדף של הכנסייה והאצולה.
תנועה זו הושפעה במידה רבה מהנובלה הפיקרסקית, לרבות הדון קיחוטה של סרוונטס, וכן מהמחברים הצרפתיים בלזאק ואמיל זולה.
הספרות הספרדית בתחילת המאה ה-20
לקראת סוף המאה הי"ט הופיע הזרם המודרניסטי, אשר קיבל מגוון ביטויים, לרבות הפרנסיאניזם, הסימבוליזם, הפוטוריזם והקריאציוניזם.
זרמים אלו קמו בצל ההתרחשויות והמשבר הקשה שפקד את ספרד בעטייה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, אשר פרצה ב-1898. בעקבותיה השתלטה ארצות הברית על מאחרונות מושבותיה של ספרד בים הקריבי ובאוקיינוס השקט, וכן הושחת הצי הספרדי, סמל עוצמתה של ספרד משכבר הימים.
ספרד חדלה למעשה מלהיות מעצמה קולוניאלית, הראויה לשמה, למרות היאחזותה בצפונה של אפריקה.
כשספרד הלכה והתאוששה מהטראומה, התפתח בה זרם תודעתי בשם Regeneracionismo.
אף כי זרם זה קם על רקע אירועי 98, והיה שותף לרעיונותיו, הוא השתדל לתאר את המציאות באופן אופטימי יותר.
Joaquín Costa הוא היוצר הבולט של התקופה.
אמנם ספרד לא השתתפה במלחמת העולם הראשונה, אבל היא ידעה משברים בעיקר בזירה המרוקנית, בעת שנתנה חסות למלך המרוקי, בשולטה בחלק הצפוני של מרוקו.
תקופה זו באה לקיצה עם משבר (El Desastre) שנות ה-20, אשר פקד את ספרד כמו את של שאר אירופה.
ראוי לציין כי המודרניזם בשפה הספרדית התפתח בעיקר בדרום-אמריקה (Rubén Darío), אשר מדינותיה זה עתה השתחררו מעולה של ספרד, והשתדלו להנהיג משטר נאור, הנאמן לערכי המהפיכה הצרפתית.
בספרד מהמודרניזם צמחו הסופרים פיו ברוכה (Pío Baroja), חוסה מרטינס רואיס ובעיקר מיגל דה אונאמונו.
אונאמונו העליב את מלך ספרד, הוגלה בשל כך, והיה ממנהיגי הרפובליקה הספרדית השנייה ('ערפל', 'משנאה לרחמים').
מעבר לתפקידם הפוליטי, סופרים אלו ערכו שינויים מפליגים בספרות הספרדית הן בצורה והן בתכנים.
בדרך כלל, יוצרים אלו ביכרו לתאר את ההרמוניה ביקום, את מושלמות העולם והבריחה מהמציאות, ומנסים לעשות אידיאליזציה של המצב.
בספרות, קיימת ערגה לימי הביניים, לרנסאנס וכן לזמן האבסולטיזם הנאור, שבהם ספרד כיכבה בעולם; וכן לעולם המושגים, המתקשר לעידנים אלו.
בהתאם לכך, הסגנון המודרניסטי מתאפיין השימוש באמצעים קוליים, במטפורות, בשימוש בתארים, ובמילות אקזוטיות או המשלב גבוה, ובאמצעים מהשירה העתיקה או הקלאסית.
בספרות הספרדית נהוג לחלק את המאה ה-20 ל'דורות': Generación del 98, Generación de 1914, Generación del 27, Generación del 36, Generación del 50. המאפיינים את יוצרי הדורות הם לידה בשנתונים קרובים, ופעולה סביב אותם האירועים, שחוותה החברה הספרדית.
סופרים אלו ניהלו יחסי גומלין ביניהם, והושפעו מסגנונם של בני אותו הדור, ולרוב ביקרו את הדור הקודם.
נציגם הבולטים של 'דור 14' היו אונאמונו והמסאי חוסה אורטגה אי גאסט.
אלו פעלו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ככלל קולות אלו, היו מרביתם רפובליקניים בהשקפתם, ובכל אופן קראו לערוך אירופניזציה של ספרד, והפיכתה של זאת למדינה מודרנית ונאורה, כדוגמת שאר מדינות אירופה – וזאת בניגוד לדור 98, שהסתפק בתיאורים פסטורליים.
'דור 27' מתאפיין בסגנונו הסובייקטיבי, בשימושו במטפורות, בדיוק מושגי.
הם כתבו בעיקר שירה ומסות ספרותיות.
משוררים אלו קיימו קשר הדוק עם יוצרים דרום-אמריקנים לרבות Pablo Neruda, Vicente Huidobro, Jorge Luis Borges ו-Francis Picabia, וכן עם הזרם הסוריאליזם.
דור 36 ודור 50 פעלו בצל האירועים הטרגיים של מלחמת האזרחים בספרד.
לאחר נפילת הרפובליקה הסוציאל-דמוקרטית, עלה לשלטון הגנרליסימו פרנקו, המכונה "אל קאודיו" (El Caudillo, בספרדית "המנהיג").
הוא השליט בספרד שלטון דיקטטורי-פשיסטי מ-1939 ועד מותו בשנת 1975. הוא נהנה מתמיכת הכנסייה והאצולה והנהיג צנזורה קשה; ורבים ממנהיגי הדור נכנסו לכלא, בתור רפובליקנים סוררים או יצאו לגלות.
הספרות שהיוצרים יצרו היא בעיקרה ריאליסטית, אקזיסטנציאליסטית, והושפעה מהרגנרציוניזם.
הדור שלאחר המלחמה חווה על בשרו מלבד השבר שלאחר מלחמת העולם השנייה גם ובעיקר את תלאות מלחמת האזרחים, הדיקטטורה של פרנקו ואת ניתוקה של ספרד מההוויה האירופאית, שלאחר המלחמה.
בין היוצרים הבולטים של התקופה, שפעלו בספרד ומחוצה לה נמנים Ramón J.
מבחינת הספרות, התקופה שלאחר המלחמה אינה עשויה מקשה אחת: בשנות ה-40 שלט 'הרומן האקזיסטנציאליסטי', שנציגיו הבולטים הם Ignacio Aldecoa, Carmen Laforet, Miguel Delibes וכן פרס נובל לספרות חוסה סלה.
סגנון זה מתאפיין בבוטותו ובפסימיות שלו.
אף כי עם ברבות השנים, פחתה הצנזורה, בכל זאת מיטב הסופרים של התקופה פעלו בארצות הברית ולא בספרד.
דור זה גם מתאפיין בכך, שסופרים שכתבו בקטלנית, גליציאנית ובעיקר בסקית, בזמן הרפובליקה החלו לכתוב בספרדית בזמן פרנקו – אם לא נהרגו או יצאו לגלות.
אשר לתרבות הבסקית, הרי בזמן פרנקו היא נמחצה כמעט לחלוטין בזמנו של פרנקו.
בשנות ה-60 שלט 'הרומן המבני'.
במאה ה-20 חלה תנופה יוצאת דופן בספרות הספרדית, וחמישה יוצרים ספרדים קיבלו פרס נובל לספרות וביניהם חוסה אצ'גריי, חסינטו בנבנטה, חואן רמון חימנס, ויסנטה אליכסנדרה, וקמינו חוסה סלה.
חוסה אצ'גראי (בשם מלא בספרדית: José María Waldo Echegaray y Eizaguirre) (1832-1916) חיבר למעלה משישים מחזות שהוצגו על הבימות בספרד.
הצגה אחת נכתבה בחרוזים והעניקה לו את תהילתו בספרד ובעולם.
לאצ'גראי הוענק פרס נובל לספרות בשנת 1904 על: "פעילותו הספרותית המזהירה והמקיפה, שהודות לה הצליח להחיות את המסורת הגדולה של הדרמה הספרדית בצורה עצמאית ומקורית".
הוא כתב את החיבורים הבאים: עם היד על החרב (1875) En el puño de la espada, או שיגעון או קדושה (1877) O locura ó santidad, בחיק המוות (1879) En el seno de la muerte, המפתה הגדול (1881) El gran galeoto.
חסינטו בנאבנטה (בספרדית: Jacinto Benavente Martínez; 1866-1954) נחשב למחזאי הגדול ביותר של ספרד במאה ה-20, והוא זכה לפרס נובל לספרות לשנת 1922. בנאבנטה כתב מעל 170 מחזות ואפילו בגיל 87 חיבר חמישה מחזות חדשים בשנה אחת.
ביצירתו יש ארבע קבוצות עיקריות: סאטירות חברתיות כדוגמת אנשים ידועים (1896); מחזות אלגוריים כדוגמת משחק האינטרסים (1907); מחזות פסיכולוגיים כדוגמת הגברת באהבה (1908); מחזות לילדים כדוגמת הנסיך שלמד הכול מתוך ספרים (1919).
חואן רמון חימנס (1881-1958, Juan Ramón Jiménez) שמו נקשר בעיקר ביצירת דמותו של החמור פְּלָטֶרוֹ, אחד משני הגיבורים הראשיים ביצירה "פְּלָטֶרוֹ וַאֲנִי", המתאר את מערכת היחסים בין חמור כפרי לבין משורר האוהב אותו אהבת נפש.
ספר זה אינו רק ספרו המפורסם ביותר של חימנס, אלא גם אחד מנכסיה החשובים ביותר של ספרות ספרד במאה ה-20.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1977. נמנה בין חברי קבוצת המשוררים המכונה "דור 1927".
עבודותיו המוקדמות של אליכסנדרה נכתבו בסגנון כתיבה חופשי וסוריאליסטי והושם בהן דגש על הטבע.
שיריו בתקופה הראשונה לכתיבתו הם נוגים וניכרת בהם התחושה שהאנושות איבדה את תשוקתה לחופש, כפי שהוא בטבע.
בשנת 1944 פרסם אליכסנדרה את ספרו "Sombra del Paraíso" (צל גן העדן) שבו הוא החל לעסוק בערכים, דוגמת ידידות ואחווה.
קמילו חוסה סלה (בספרדית: Camilo José Cela, 1916-2002) אימץ לו את הסגנון הספרותי הקרוי "טרמנדיסו", מונח הלקוח מתחום מלחמות השוורים, סגנון שמתאפיין בתיאור הצד הנואש של הקיום, במחשכי האימה.
הסגנון הזה ילווה את כל יצירתו הכוללת יותר מ-70 רומנים.
בשנת 1953 מתפרסם בבואנוס איירס ספרו "הכוורת" שנאסר בספרד על ידי הצנזורה.
La colmena ("הכוורת") הפך לסרט קולנוע מהולל בשנת 1982 בספרד, אחרי מותו של פרנקו.
ספרות מצרית עוקבת אחר ראשיתה ממצרים העתיקה והיא חלק מהספרות המוקדמת והמוכרת ביותר.
המצרים הקדמונים היו הראשונים שפיתחו ספרות כתובה, ככתובות או באוספים של פפירוס, מבשרי הספרות המודרנית.
המצרים הקדמונים כתבו עבודות על פפירוס וכן על קירות, קברים, פירמידות, אובליסקים ועוד.
הדוגמה הידועה ביותר, ככל הנראה, לספרות העתיקה היא סיפורו של שאנהת; יצירות ידועות אחרות כוללות את פפירוס ווסטכר ופפירוס אברס, כמו גם את ספר המתים המפורסם.
בעוד שרוב הספרות במצרים העתיקה מוגדרת כ"ספרות חוכמה" (כלומר ספרות שנועדה להוראה ולא לבידור), היו גם מיתוסים, סיפורים וביוגרפיות אך ורק למטרות בידור.
האוטוביוגרפיה מכונה הצורה העתיקה ביותר של ספרות מצרית.
לנילוס הייתה השפעה חזקה על כתבי המצרים הקדמונים, וכך גם משוררים יוונים-רומיים שהגיעו לאלכסנדריה כדי להיתמך על ידי פטרוני האמנויות הרבים שחיו בה, ולעשות שימוש במשאבים של ספריית אלכסנדריה.
הוגים גדולים רבים מרחבי העולם העתיק הגיעו לעיר, כולל קאלימאכוס מלוב ותאוקריטוס מסירקוזה.
אולם לא כל הסופרים הגדולים של התקופה הגיעו מחוץ למצרים; משורר מצרי בולט אחד היה אפולוניוס מרודוס, וכך גם נונוס מפאנופוליס, מחבר השיר האפי דיוניסיאקה.
הכתיבה הופיעה לראשונה בשיתוף עם מלכות על תוויות ותגיות של פריטים שנמצאו בקברי מלכות.
הייתה זו בעיקר עיסוק של סופרים, שעבדו מתוך מוסד פר ענח' או בית החיים.
האחרונים כללו משרדים, ספריות (שנקראו בית הספרים), מעבדות ומצפי כוכבים.
מספר מהיצירות הידועות ביותר של הספרות המצרית העתיקה, כמו הטקסטים של הפירמידות והסרקופגים, שנוצרו בתקופת הממלכה החדשה ואילך ומיוצגים במסמכים מנהליים של תקופת רעמסס (השושלות ה-19 וה-20), בשירת ובסיפורי אהבה, כמו גם בטקסטים דמוטיים וקופטיים.
בתקופה זו, מסורת הכתיבה התפתחה לאוטוביוגרפיה של הקבר, כמו אלה של הרכופנד ווני (Harkhufand Weni).
הסוגה המכונה סבייט (הוראות) פותחה כדי להעביר תורות והדרכה מאצילים מפורסמים.
דוגמה מפורסמת נוספת היא פפירוס איפוור, שיר קינות המתאר אסונות טבע ותהפוכות חברתיות.
סיפורו של שאנהת, שנכתב במצרית תיכונה, עשוי להיות הקלאסיקה של הספרות המצרית.
כמו כן נכתב בזמן זה פפירוס ווסטכר, אוסף של סיפורים שסיפרו לח'ופו על ידי בניו המתייחסים לנפלאות שביצעו כוהנים.
לקראת סוף תקופת הממלכה החדשה, השפה העממית הופעלה לעיתים קרובות יותר בכתיבת יצירות פופולריות כמו מגילת ון-אמון והוראת אני .
הראשון מספר את סיפורו של אציל שנשדד בדרכו לקנות ארזים מלבנון ועל מאבקו לשוב למצרים.
משנת 700 לפנה"ס לערך נכתבו סיפורים והוראות סיפוריים, כמו הוראותיו של אונששונקי (Instructions of Onchsheshonqy), וכן מסמכים אישיים ועסקיים בכתב ובפאזה הדמוטית של המצרי.
סיפורים רבים שנכתבו בכתב דמוטי במהלך התקופה היוונית-רומית התרחשו בתקופות היסטוריות קודמות, כאשר מצרים הייתה אומה עצמאית שנשלטה על ידי פרעונים גדולים כמו רעמסס השני.
אלכסנדריה הפכה למרכז חשוב בנצרות הקדומה במהלך המאה ה-1 עד ה-4 לספירה בערך.
יצירות קופטיות היו תרומה חשובה לספרות הנוצרית של התקופה וספריית נגע חמאדי סייעה לשמר מספר ספרים שאחרת היו הולכים לאיבוד.
עד המאה השמינית נכבשה מצרים בידי הערבים המוסלמים.
הספרות, ובעיקר הספריות, שגשגו תחת מצרים החדשה שהביאו הכובשים המוסלמים.
במהלך תקופה זו חלו מספר שינויים חשובים שהשפיעו על סופרים מצרים.
הפפירוס הוחלף בנייר בד, והקליגרפיה הוצגה כמערכת כתיבה.
כמו כן, מוקד הכתיבה עבר כמעט לחלוטין לאסלאם.
רומן מוקדם שנכתב במצרים הערבית היה Theologus Autodidactus של אבן אל-נפיס, רומן תאולוגי בעל אלמנטים עתידניים שתוארו כמדע בדיוני על ידי מספר חוקרים.
תקריז, או הצהרת שבח חתומה בדומה לבלרטוט אך ארוך יותר, הוצב לעיתים קרובות ביצירותיהם של סופרים מצרים החל מהמאה ה-14.
ניתן לייחס סיפורים רבים על אלף לילה ולילה (לילות ערב) למסורות סיפורים מצריות מימי הביניים.
סיפורים אלה היו כנראה במחזור לפני שהם נאספו וקודדו לאוסף אחד.
פולקלור מצרי מימי הביניים היה אחת משלוש שכבות מובהקות של סיפורים ששולבו בלילות ערב עד המאה ה-15, השניים האחרים היו פולקלור הודי ופרסי קדומים, וסיפורים מבגדד מהתקופה העבאסית.
הדפוס הגיע לראשונה למצרים עם מסעו הצבאי של נפוליאון ב-1798; מוחמד עלי אימץ את הדפוס כשעלה לשלטון ב-1805, והקים את הדפוס האמירי .
עיתונות זו פרסמה במקור יצירות בערבית ובטורקית עות'מאנית, כמו העיתון המצרי הראשון "אל-וקאעי אל-מיסריה" .
הדפוס ישנה באופן קיצוני את התפוקה הספרותית של מצרים.
בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים חווה העולם הערבי את אל-נהדה, רנסאנס תרבותי דומה לזה של אירופה בשלהי ימי הביניים.
תנועת הנהדה נגעה כמעט בכל תחומי החיים, כולל ספרות.
ב-1884 הקימו מוחמד עבדו וג'מאל א-דין אל-אפגאני כתב עת ספרותי-פוליטי פאן-אסלאמי קצר מועד מהפכני בשם אל-עורווה אל-וות'קה .
למרות שהוא פעל רק ממרץ עד אוקטובר 1884 ונאסר על ידי השלטונות הבריטיים במצרים ובהודו, הוא הופץ בהרחבה ממרוקו להודו והוא נחשב לאחד הפרסומים הראשונים והחשובים של הנהדה.
עבדו היה דמות מרכזית במודרניזם האסלאמי, וחיבר יצירות משפיעות כמו Risālat at-Tawḥīd (1897) ופרסם את Sharḥ Nahj al-Balagha (1911).
בשנת 1914 כתב מוחמד חוסיין הייכל את זיינב , שנחשב לרומן המצרי המודרני הראשון והאיסלאמי הראשון.
אל-מדרסה אל-חדית'ה הייתה תנועה ספרותית מודרניסטית שהתמקדה בסיפור הקצר.
שתיים מהדמויות החשובות ביותר של הספרות המצרית של המאה ה-20 הן טאהא חוסיין ונגיב מחפוז, המצרי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות.
אדוואר אל-ח'ראט , שייצג את דור שנות ה-60 של מצרים, הקים את גלרי 68 , מגזין ספרותי ערבי שהעניק קול לסופרים האוונגרדיים של אותה תקופה.
דוגמה לשירה מודרנית בסגנון ערבי קלאסי עם נושאים של פאן-ערביות היא יצירתו של עזיז פאשא אבאזה.
הוא בא ממשפחת אבאזה שייצאה דמויות ספרותיות ערביות בולטות, כולל פיכרי פאשא אבאזה, ת'רוות אבאזה ואבראהים דסוקי אבאזה, בין היתר.
בשנות ה-90 עלתה תנועה ספרותית חדשה במצרים.
במהלך עשור זה, התמודדו צעירים עם משברים סוציו-אקונומיים, תרבותיים ופוליטיים.
לא רק שאוכלוסיית מצרים כמעט הוכפלה בין השנים 1980-2008 מ-44 מיליון ל-81 מיליון בני אדם, מה שהוביל להגירה כפרית-עירונית שהולידה את המונח הערבי אל-מדון אל-אשוואעיה, או "עיר אקראית", בסביבות קהיר, אלא גם האבטלה נותרה גבוהה והוצאות המחיה עלו על רקע הצפיפות.
בעקבות כך, קשיי החיים בעוני היוו השראה לספרות מצרית חדשה שהתמקדה במשברים, כלומר יצירות לא רציונליות ומקוטעות המתמקדות ביחידים מבודדים המתמודדים עם תרבות ערבית הולכת ומתרחבת ומשתנה.
הופיעו מו"לים חדשים ויזמיים, דוגמאות משמעותיות היו דאר שרקייאת ודאר מריט, מה שהקל על פרסום יצירות של מחברים חדשים.
גל זה של ייצור ספרותי הוביל להתנסות עם נושאים מסורתיים, בדגש רב יותר על האישיות, היעדר דאגות פוליטיות מרכזיות ושימוש מעודן ומתפתח יותר בשפה.
חוסני סולימאן הקים את דאר שרקייאט, הוצאה לאור בקנה מידה קטן שהדפיסה עבודות אוונגרד במהלך שנות ה-90. קשיים כלכליים הובילו להחלפתה בדאר מריט כמו"ל אוונגרד מובילה, עם למעלה מ-300 ספרים שהודפסו עד שנת 2008. קיומו של דאר שרקייאת הוביל מבקרים רבים להתייחס לדור החדש של הסופרים כאל דור השרקייאט.
מספר המחברים החדשים התרבה וכלל את סמיר ע'ריב עלי, מחמוד חמידה, ואאל רג'ב, אחמד ע'ריב, מונתסיר אל-קפאש, עאטף סולימאן, מיי א-תלמיסאני, יאסר שעבאן, מוסטפא זיקרי ונורא אמין.
הבעלים של דאר מריט, מוחמד נאשי, המשיך לתמוך ביצירה ובדיון בכתיבה חדשה, וזאת למרות רווחים זעומים.
הוצאות לאור קטנות כאלה, שאינן בבעלות המדינה, אינן מושפעות מהאליטה הספרותית המסורתית ועודדו זנים חדשים של כתיבה מצרית.
דאר מריט, למשל, פרסם עבודה של אחמד אלאידי העוסקת בתרבות קניוני נוער, משתמשת בערבית עממית וכוללת הודעות טקסט.
עבודות אלו מאתגרות את האורתודוקסיה של צורה וסגנון בספרות הערבית.
בשנות ה-90 נרשמו גם עלייתן של נשים סופרות חדשות, בסיוע הקלות של הוצאה לאור מודרנית ומופרטת.
בעקבות כך, החל ריבוי בהערות ביקורתיות, כולל תיאור מזלזל של עבודתן כ"כתיבה של בנות" (קיטאבת אל-בנת).
יתרה מכך, רוב הרומנים בתקופה זו היו קצרים יחסית, מעולם לא היו ארוכים בהרבה מ-150 עמודים, ועסקו בפרט במקום בייצוג ממושך של יחסי משפחה ואייקונים לאומיים.
מבחינה סגנונית, רומנים רבים מסוג זה הציגו ספרים סכיזופרניים בגוף ראשון במקום ספרים יודעי-כל.
מאז הקמת הפרס הבינלאומי היוקרתי לספרות ערבית (IPAF), המנוהל על ידי קרן פרס בוקר בלונדון וממומן על ידי המחלקה לתרבות ותיירות, אבו דאבי, היו 18 מועמדויות לסופרים מצריים.
שני פרסי IPAF הוענקו ברציפות לסופרים מצריים: בשנת 2008, עבור "Sunset Oasis" של באהא טאהר , ובשנת 2009, עבור "Azazeel" של יוסף זיידאן .
הסצנה הספרותית המצרית הייתה פעילה תחת נשיאותו של מובארק, אם כי סופרים רבים פרסמו את יצירותיהם בלבנון בשל הצנזורה של המשטר המצרי.
רומנים רבים, כמו הרומן הגרפי "מטרו" מאת מג'די אל-שפאי, נאסרו לפרסום בשל מגבלות תרבותיות, כגון חוסר צניעות לכאורה.
בשנת 2004, האינטלקטואל הנאסריסטי עבד אל-חלים קנדיל (Abdel-Halim Qandil) נתפס על ידי כוחות הביטחון הממשלתיים, הוכה וננטש במדבר.
ספריו של קנדיל, ביניהם "כרטיס אדום לנשיא", נאסרו תחת מובארק בשל התקפותיהם החריפות על המשטר - אם כי גרסאות מצולמות מטושטשות הצליחו להיות מופצות.
לאחר המהפכה, "הכרטיס האדום", עם הקריקטורה המיוחדת של מובארק כנפוליאון הנושא שרביט, הפך לרב מכר.
Davies), המתרגם לאנגלית של "מטרו" ושל בניין יעקוביאן , מציין שרומנים גרפיים וקומיקס זכו לפופולריות עצומה, כמו גם כוונו תדיר על ידי צנזורים, בגלל "המיידיות של ההשפעה החזותית שלהם".
במבט קדימה, הוא הוסיף: "האופן שבו הם יטופלו על ידי הרשויות יהיה מבחן לקמוס למחויבותם לחופש הביטוי." לאחר המהפכה, שונה שמו של פרס מובארק, הפרס הספרותי העליון של המדינה, לפרס הנילוס.
באהא טאהר הוא ללא ספק אחד הסופרים הבדיוניים המצריים החיים המצליחים ביותר וזוכה להכרה בינלאומית.
על Sunset Oasis נכתב בגרדיאן: "באהא טאהר הוא אחד הסופרים החיים המוערכים ביותר בעולם הערבי.
בגיל 73 הוא עבר טיהורים פוליטיים וגלות ממושכת ממולדתו מצרים כדי לשאת את פרס בוקר לספרות ערבית.
סופר בולט נוסף בקהיר הוא יוסף זיידאן , שפרסם גם רומנים וגם יצירות עיון.
המחקר שלו, הנקרא "תאולוגיה ערבית ושורשי האלימות הדתית" (2010), היה אחד הספרים הנקראים ביותר בקהיר בחודשים שלפני מהפכת ה-25 בינואר.
רוב המחברים המצריים כותבים בערבית סטנדרטית מודרנית .
על מנת לדמות את האופן שבו המצרים מדברים, יש סופרים המשתמשים בצורות עממיות מקומיות, כמו באייראם אל-תוניסאי ואחמד פואד נגם, שכתבו בערבית מצרית (קרינה), בעוד שעבד אל רחמן אל-אבנודי כתב בערבית סעידית (מִצרִית עליונה).
מספר סופרים מצריים, כמו אהדאף סוויף , כתבו רבות גם באנגלית.
ספרות צ'כית יכולה להתייחס לספרות שנכתבה בצ'כית, בצ'כיה (לשעבר צ'כוסלובקיה, ולפני כן ארצות כתר בוהמיה), או על ידי בני העם הצ'כי.
רוב הספרות בצ'כיה נכתבת כיום בצ'כית, אך מבחינה היסטורית, חלק ניכר מהתפוקה הספרותית הצ'כית נכתב גם בשפות אחרות, כולל לטינית וגרמנית.
יצירות בלטינית של ימי הביניים
בוהמיה התנצרה בשלהי המאות ה-9 עד ה-10, והיצירות הכתובות המוקדמות ביותר המזוהות עם ממלכת בוהמיה הן יצירות בלטינית של ימי הביניים שנכתבו במאות ה-12 עד ה-13 (למעט "אגדת כריסטיאן" הלטינית, שמקורה כביכול במאה ה-10 אך האותנטיות שלה מוטלת בספק).
רוב היצירות מתקופה זו הן כרוניקות והגיוגרפיות.
ההגיוגרפיות הבוהמיות מתמקדות אך ורק בקדושים בוהמיים (לודמילה הקדושה, ואצלב, , קירילוס ומתודיוס ואדלברט), אם כי אגדות רבות על קדושים בוהמיים נכתבו גם על ידי סופרים זרים.
הכרוניקה החשובה ביותר של התקופה היא "Chronica Boemorum" ("") מאת קוסמס מפראג, אף שהיא ניגשת לנושאיה מתוך מחשבה על הפוליטיקה בת זמנה, ומנסה לתת לגיטימציה לשושלת השלטת.
יצירתו של קוסמאס עודכנה והורחבה על ידי מספר סופרים בחלקה המאוחר של המאה ה-12 ובמהלך המאה ה-13.
במהלך חלקה הראשון של המאה ה-13, שליטי שושלת פז'מיסל בבוהמיה הרחיבו את השפעתם הפוליטית והכלכלית מערבה ובאו במגע עם הממלכות הפוליטיות והתרבותיות של מערב אירופה.
חילופי תרבות אלה ניכרו בספרות באמצעות החדרת שירת החצר הגרמנית, או מינזנג, בחלקה המאוחר של המאה ה-13. אולם, לאחר רצח ואצלב השלישי והמהפכות שבאו בעקבותיו בממלכה בשנת 1306, האצילים הבוהמיים התרחקו מהתרבות הגרמנית וחיפשו ספרות בשפתם המקומית.
למרות זאת, גרמנית נותרה שפה ספרותית חשובה בבוהמיה עד המאה ה-19. ספרות חדשה זו בצ'כית כללה בעיקר שירה אפית משני סוגים: האגדה והאפוס האבירי, שניהם מבוססים על סיפורים מהביבליה, וכן על אגדות הגיוגרפיות מתקופות קדומות יותר.
גם הפרוזה התפתחה לראשונה בתקופה זו: טקסטים מנהליים והדרכתיים, שהצריכו פיתוח של אוצר מילים נרחב ומתמחה יותר; המילונים הצ'כיים-לטיניים הראשונים מתוארכים לתקופה זו.
נכתבו גם כרוניקות נרחבות, שהדוגמאות הבולטות ביותר שלהן הן כרוניקת דלימיל ו"כרוניקון אאולה רגיה" (), ופרוזה אמנותית (למשל מאת ו).
המהפכה ההוסיטית של המאה ה-15 יצרה שבר מובהק בהתפתחות הספרותית של הספרות הצ'כית, והיא מהווה פרק היסטורי נפרד בתוך הספרות הצ'כית.
מטרתה העיקרית של ספרות זו הייתה להפיץ דוקטרינה דתית מסוימת ולהגן עליה, וצורתה הייתה בדרך כלל פרוזה.
כתיבתו התאולוגית של יאן הוס הופיעה לראשונה בראשית המאה ה-15; הוא כתב תחילה בלטינית, ומאוחר יותר בצ'כית, וחלוקה זו נותרה בעינה במשך רוב התקופה המאוחרת: שירה ופרוזה אינטלקטואלית נכתבו בעיקר בלטינית, ואילו פרוזה עממית נכתבה בצ'כית או בגרמנית.
כתביו של הוס מתמקדים בשאלות תאולוגיות טכניות; עם זאת, הוא אכן פרסם קובץ מדרשותיו בצ'כית ויצר כללי אורתוגרפיה ודקדוק ששימשו מאוחר יותר ליצירת היסודות של הצ'כית המודרנית במאות ה-17 וה-18. רק שרידים נותרו מהיצירות הספרותיות של הפלג התבוריטי הרדיקלי – אלו היו בדרך כלל אפולוגיות לטיניות שהגנו על הדוקטרינה התבוריטית.
באופן כללי, הכתבים ההוסיטיים נבדלו מהתקופה הקודמת בהתמקדותם בשאלות חברתיות – קהל היעד שלהם היה מורכב מהמעמדות הנמוכים והבינוניים-נמוכים.
נכתבו גם יצירות שהגנו על הקתוליות ותקפו את ה ההוסיטים, דוגמה אחת לכך היא יצירותיו של .
התקופה ההוסיטית פיתחה גם את סוגת השירים הדתיים הצ'כיים כתחליף למזמורים וליטורגיה לטיניים, למשל ה (Jistebnický kancionál).
לאחר בחירתו של ייז'י מפודברדי לכס המלכות הצ'כי בעקבות המלחמות ההוסיטיות, שטף גל תרבותי חדש את בוהמיה.
ההומניזם ראה בקלאסיקנים של העת העתיקה אידיאל לספרות ולתרבות.
המאפיין העיקרי של הספרות בתקופה זו הוא התחרות בין קתולים שכתבו בלטינית, למשל ו, לבין פרוטסטנטים שכתבו בצ'כית, למשל ו.
אמצעים ספרותיים חדשים הניעו מלומדים, למשל ולסלאבין, לבנות מבנה דקדוקי מורכב יותר, המבוסס על לטינית, וכן הביאו לשטף של מילים שאולות.
מכונת הדפוס של גוטנברג הפכה ספרים ועלונים לנגישים יותר, מה ששינה אט אט את מעמדה של הספרות בחברה.
מפלתם של הפרוטסטנטים הצ'כים לאחר קרב ההר הלבן השפיעה באופן מכריע על התפתחות הספרות הצ'כית.
הקתוליזציה הכפויה והגרמניזציה של בוהמיה, וכן החרמות הרכוש והגירושים שבאו בעקבותיהן, חיסלו למעשה את המעמדות הבינוניים הפרוטסטנטיים ופיצלו את הספרות לשני חלקים: הענף הקתולי המקומי והענף הפרוטסטנטי הגולה.
בשונה ממדינות אירופיות אחרות באותה תקופה, האצולה בבוהמיה לא הייתה חלק מקהל קוראי הספרות, ולפיכך פיצול זה במאמץ הספרותי הוביל לחוסר התפתחות מסוים ולקיפאון של ספרות הבארוק הצ'כית בהשוואה למדינות אירופיות אחרות באותה עת, במיוחד בסוגות שנכתבו עבור חצרות האצולה.
הדמות הבולטת ביותר בכתיבה האוונגליסטית-הבארוקית הצ'כית הוא יוחנן עמוס קומניוס, שבילה את נעוריו בבוהמיה, אך נאלץ לצאת לגלות בשלב מאוחר יותר בחייו.
הוא היה פדגוג, תאולוג, רפורמטור של החינוך ופילוסוף; יצירותיו כוללות ספרי דקדוק, חיבורים תאורטיים על חינוך וכתבים תאולוגיים.
עם מותו בשלהי המאה ה-17, הספרות הפרוטסטנטית בצ'כית כמעט ונעלמה.
יצירות הבארוק הקתוליות מתחלקות לשני סוגים: שירה דתית, כמו זו של , וואצלב יאן רוסה, וכתבי פרוזה דתיים (כלומר פרוזה דרשנית והגיוגרפיות), וכן דיווחים היסטוריים (מאת בוהוסלב בלבין), וגם הביבליה של ואצלב הקדוש הישועית.
בסוף המאה ה-18, עברו הארצות הבוהמיות שינוי ניכר – הקיסר ההבסבורגי יוזף השני שם קץ לשיטה הפיאודלית ותמך בסובלנות דתית ואידאולוגית חדשה.
הופיע הקלאסיציזם הנאור, ששאף ליישם את עקרונות המדע הרציונלי על כל היבטי חיי היומיום.
תרבות וספרות לאומית בשפה הלאומית של העם החלו להיתפס כתנאי מוקדם לאיחוד האומה.
בספרות, הדבר התבטא בהתעניינות מחודשת ברומנים מסוגת הפרוזה (למשל, ), בהיסטוריה הצ'כית ובהתפתחות ההיסטורית של התרבות הצ'כית (למשל, , שקידד מחדש את הדקדוק של הצ'כית, ואנטונין ירוסלב פוכמאייר, שפעל בשיטתיות לפיתוח סגנון שירה צ'כי).
קהל קוראי הספרות התפתח מכמרים ונזירים לעמאים ולציבור הרחב, והספרות החלה להיתפס כאמצעי לביטוי אמנותי.
עם זאת, בוהמיה ומוראביה נותרו תחת תחום ההשפעה התרבותית האוסטרית והגרמנית.
הספרות הלאומית החדשה חיקתה אפוא בתחילה סוגות גרמניות פופולריות, ורק מאוחר יותר התפתחה למאמץ יצירתי עצמאי; הדבר היה נכון במיוחד לגבי הדרמה, למשל .
הקדם-רומנטיקה היוותה את המעבר בין הקלאסיציזם הנאור לרומנטיקה – הקדם-רומנטיקנים לא נטשו לחלוטין את הדגש על צורות פואטיות שהתבססו על העת העתיקה, אך הם הרפו מההפרדה הנוקשה בין הסוגות ופנו מסוגות דידקטיות לעבר יצירות ליריות יותר, בהשראת הפולקלור (למשל, יאן קולאר ופרנטישק צ'לאקובסקי).
בתקופה זו התפתח הרעיון של ספרות ותרבות לאומית אמיתית, כדחייה לחזונו של ברנרד בולצאנו על מדינה צ'כית-גרמנית דו-לשונית ודו-תרבותית.
הדמות הגדולה ביותר אולי של עידן זה היא , שתרגם קלאסיקות רבות של ספרות עולמית והקדיש את חייו לביסוס הספרות הצ'כית כספרות רצינית ועשירה, המסוגלת להתפתחות גדולה.
פרנטישק פאלאצקי ופאבול יוזף שפאריק נטלו על עצמם את האתגר של בחינה מחודשת של ההיסטוריה הצ'כית.
כחלק מהמאמץ לבסס אילן יוחסין לספרות ולתרבות הצ'כית, היסטוריונים צ'כים בני התקופה חיפשו ראיות לאפוסים הרואיים מימי הביניים.
נראה היה שהם מצאו ראיות כאלה ב"רוקופיס קראלובדבורסקי" וב"רוקופיס זלנוהורסקי" (), אף על פי שמאוחר יותר הוכח ששניהם זיופים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, הונחו היסודות לספרות הצ'כית, והסופרים החלו להתמקד יותר בהיבטים האמנותיים של יצירתם ופחות בפיתוח הרעיון של ספרות ותרבות צ'כית כמכלול.
במהלך תקופה זו הופקו שני סוגים עיקריים של ספרות: ספרות , ששאפה לחנך את הקוראים ולעודד אותם להיות נאמנים ל (למשל, ובוז'נה נימצובה), וספרות רומנטית, שהדגישה את חירות הפרט, והתמקדה בסובייקטיביות ובתת-מודע (למשל, ו).
סופרים אלה פרסמו בדרך כלל בעיתונים או במגזין הספרותי "Květy" (פרחים) שהוציא לאור .
שנת 1848 העלתה לקדמת הבמה דור חדש של סופרים צ'כים שהלכו בעקבותיו של מאחה, ופרסמו את יצירותיהם באלמנך החדש "Máj" (מאי) (למשל, , ויאן נרודה).
סופרים אלה דחו את האידיאל הצר של תרבות לאומית גרידא, והעדיפו תרבות המשלבת את הספרות הצ'כית בתרבות האירופית ושואבת השראה מהקידמה שהושגה מחוץ לצ'כיה.
עם זאת, עבודתם עסקה גם בפלישת התיעוש והתמקדה יותר ויותר בחיים הפשוטים, בניגוד לאידיאל הרומנטי הבלתי מרוסן.
עם זאת, יאן נרודה היהאנטישמי חריף שכתב את הפמפלט "Pro strach židovský" (הסכנה היהודית").
אחרי דור "מאי" הגיעו הנאו-רומנטיקנים, שהמשיכו במסורת הרומנטית, אך שילבו גם סגנונות עכשוויים יותר: ריאליזם, סימבוליזם ודקדנס.
ניתן להבחין בשלוש תקופות: הראשונה הגיבה לאכזבה מחוסר ההתקדמות הפוליטית והחברתית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 (למשל ואצלב שולץ (Václav Šolc)); השנייה הייתה השיבה הגדולה לשירה, במיוחד שירה אפית (למשל וסווטופלוק צ'ך); והשלישית התמקדה בפרוזה (למשל ).
תוך כדי שיח עם הנאו-רומנטיקנים, הדור הבא של הסופרים נטה לריאליזם ונטורליזם, לרגיל ולבנאלי.
הם העדיפו נושאים עכשוויים על פני נושאים היסטוריים, וביקשו להפחית את הדגש על קולו האישי של הסופר בהשוואה לדיבורם הססגוני לעיתים קרובות של הדמויות.
שני נושאים עיקריים עמדו במרכז התעניינותם: חקר הכפר הצ'כי והשאלה באיזו מידה הוא נותר נווה מדבר של מוסר טוב (יאן הרבּן (Jan Herben), , אלויס מרשטיק (Alois Mrštík)); ופראג, במיוחד חיי המעמדות הנמוכים (איגנאט הרמן (Ignát Herrman), ).
הדור הספרותי האחרון של המאה ה-19 סימן קו שבר מובהק מהעבר ואת בוא המודרניזם – לאחר גל האופטימיות בעקבות המהפכה הצרפתית בראשית המאה, חוסר ההתקדמות ביישום אידיאלים אלה של חירות ואחווה הוביל הן לסקפטיות באשר לאפשרות להשיג אידיאלים אלה אי פעם, והן למאמצים מחודשים להשיגם.
המשותף לסופרי הדור הזה הוא דבקותם בסגנון מסוים על פני קולם האישי, והפרספקטיבות הביקורתיות מאוד שלהם לעיתים קרובות על היצירות של הדורות הקודמים.
המודרניסטים חנכו גם את פולחן האמן, ותקופה זו ראתה את הולדתו של מבקר ספרות כמקצוע עצמאי, כבן ברית של האמן, המסייע להגדיר ולהציג את היצירה לציבור ().
משוררים בולטים בתקופה זו הסתמכו על יצירותיו ותרגומיו של המשורר וכוללים, בין היתר, את , , ו; סופרי הפרוזה כוללים את , ויוזף קרל שלייהר (Josef Karel Šlejhar).
מפנה המאה ה-20 סימן שינוי עמוק בספרות הצ'כית – לאחר כמעט מאה שנים של עבודה, הספרות השתחררה סוף סוף מכבלי הצורך לחנך ולשרת את האומה ולהפיץ את התרבות הצ'כית, והפכה לספרות לשם האמנות בלבד.
הזיקה לצרפת, צפון אירופה ורוסיה התעצמה, ודרישות חדשות הוצבו בפני הידע התרבותי של הסופרים ושל קהלם.
הדור החדש של המשוררים הרחיק את עצמו הן מהנאו-רומנטיקנים והן מהמודרניסטים: בהנהגתו של , עבודתם התמקדה במציאות הקונקרטית, חופשייה מכל פתוס או סימבוליזם מורכב.
רבים מהמשוררים החדשים (, , , , ) הזדהו עם אנרכיזם ועם התנועה לזכויות נשים, אף שהשפעה זו דעכה במהלך העשור.
בפרוזה, יצירתם של הדור המודרניסטי הגיעה כעת לבשלות, אך הגלים הסגנוניים השונים שהשפיעו על הפרוזה שלהם ניכרים גם ביצירות הדור החדש – נטורליזם (אנה מריה טילשובה (Anna Maria Tilschová)); אימפרסיוניזם (שראמק, גלנר, , יאן אופולסקי (Jan Opolský), ); הזצסיון הווינאי (, ).
לאחר העשור המרדני הראשון שלהם, פנה הדור החדש של המשוררים (טומן, נוימן, שראמק) אל הטבע והחיים ביצירתם.
עשור זה סימן גם את שובם של סופרים קתולים (, , , ) ואת כניסתו הראשונה של האוונגרד לספרות הצ'כית, שביקש לתעד את השינויים המהירים בחברה ואת המודרניזציה.
סגנון האוונגרד הראשון היה נאו-קלסיציזם, שפינה את מקומו במהרה לקוביזם, פוטוריזם וחילוניות (ס.
מלחמת העולם הראשונה הביאה עמה גל של דיכוי התרבות הצ'כית המתהווה, ומשמעות הדבר הייתה חזרה אל העבר, אל הערכים וההיסטוריה הצ'כיים המסורתיים: ההוסיטים וההתעוררות הלאומית.
המלחמה, לעומת זאת, זירזה גם משבר ערכים, אמונה בקידמה, בדת ובאמונה, שמצא את ביטויו באקספרסיוניזם (, , ), בחילוניות (האחים צ'אפק) ובחזונות של אחווה אנושית אוניברסלית (, , ).
תקופת בין שתי מלחמות העולם, החופפת לתקופת הרפובליקה הראשונה, היא אחת מנקודות השיא של הספרות הצ'כית – המדינה החדשה הביאה בכנפיה פלורליזם של מחשבה, דת ופילוסופיה, שהוביל לפריחה גדולה של הספרות והתרבות.
הנושא המרכזי הראשון של תקופת בין המלחמות היה המלחמה – חוסר האנושיות, האלימות והאימה, אך גם מעשי הגבורה של הלגיונות הצ'כוסלובקיים (, , פרנטישק לאנגר, ירוסלב האשק).
רומן קומי אנטי-מלחמתי, החייל האמיץ שווייק מאת ירוסלב האשק, הוא הרומן המתורגם ביותר בספרות הצ'כית (58 שפות נכון ל-2013).
דור חדש של משוררים הוביל את שובו של האוונגרד: שירת הלב ( המוקדם, ) ואמנות נאיבית (האחים צ'אפק, , ירוסלב סייפרט וס.
אולם האוונגרד התפצל עד מהרה לסופרים הרדיקלים הסוציאליסטים והקומוניסטים הפרולטריים (וולקר, נוימן, , אנטונין מאטיי פישה (Antonín Matěj Píša), הורה, ), לקתולים (דוריך, דמל), ולמרכז (האחים צ'אפק, דיק (Dyk), אוטוקר פישר, שראמק, לאנגר, יאן הרבּן).
סגנון ספרותי צ'כי ייחודי, , פותח על ידי קבוצת (ויטסלב נזוול, ירוסלב סייפרט, , קרל טייגה), שטענה כי השירה צריכה לחדור לחיי היומיום, ששירה היא בלתי נפרדת מחיי היומיום, שכל אחד הוא משורר.
הפרוזה של תקופת בין המלחמות התרחקה עוד יותר מהפרוזה המסורתית בעלת הפרספקטיבה האחת של המאה ה-19, לטובת נקודות מבט מרובות, סובייקטיביות ונרטיבים שבורים.
הדרמה של התקופה עקבה גם היא אחר אותה התפתחות סגנונית כמו השירה והפרוזה – אקספרסיוניזם, ואחריו חזרה לתיאטרון ריאליסטי ואזרחי (פרנטישק לאנגר, קרל צ'אפק).
לצד השירה האוונגרדית, שגשג גם התיאטרון האוונגרדי, שהתמקד בהסרת המחסומים בין שחקנים לקהל, ובשבירת אשליית האחדות של היצירה התיאטרלית (, ויאן וריך).
לאחר האופטימיות המסחררת של שנות ה-20 של המאה ה-20, שנות ה-30 הביאו עמן משבר כלכלי, שסייע לזרז משבר פוליטי: הן מפלגות השמאל (קומוניסטיות) והן מפלגות הימין (אנטי-גרמניות ופשיסטיות) הקצינו ואיימו על יציבות הדמוקרטיה.
הדבר הוביל את סופרי התקופה להתמקד בעניינים ציבוריים וברוחניות; הקתוליות צברה חשיבות (קליסטה, , האלאס, ונצ'ורה, דוריך).
שינויים ניכרו תחילה בשירה: הדור החדש של המשוררים (, , , , ) החלו כמשוררים של תנועת הפואטיזם, אך יצירתם אפלה הרבה יותר, מלאה בדימויים של מוות ופחד.
גם האוונגרד הוותיק (טייגה, נזוול) פנה מהפואטיזם לסוריאליזם, וקבוצה שלישית (הורה, סייפרט, ) פנתה תחת זאת לליריקה, לשירה שקטה ומלאת זיכרונות.
הפרוזה, לאחר שנות העיתונאות הריאליסטית, פנתה לאפוסים, לרומנים קיומיים ולנקודות מבט סובייקטיביות.
הופיעו בלדות בהשראת העם (יוזף צ'אפק, קארל צ'אפק, ונצ'ורה, ), רומנים חברתיים (אולברכט, ונצ'ורה, פולאצ'ק, , ), ורומנים פסיכולוגיים (יארמילה גלזרובה (Jarmila Glazarová), , ).
בתקופה זו כתב קארל צ'אפק את מחזותיו הטעונים ביותר פוליטית (והידועים ביותר) בתגובה לעליית הדיקטטורים הפשיסטים.
לאחר הסכם מינכן ב-1938, הספרות שיקפה שוב את ההווה הפוליטי וקראה לסולידריות לאומית ולחזרה לעבר.
הפרוטקטורט הגרמני ומלחמת העולם השנייה הותירו את חותמם על הספרות הצ'כית – רבים מסופרי הדורות של בין המלחמות לא שרדו או יצאו לגלות.
במהלך 1938–1940, החברה עדיין הייתה חופשית יחסית, אך במהלך 1941, רוב העיתונים, המגזינים וההוצאות לאור החופשיים נסגרו, וסופרים הושתקו.
מלחמת העולם השנייה מסמנת אפוא את מקורו של הפיצול המשולש בספרות, שנמשך לאורך השנים הסוציאליסטיות עד 1989: ספרות מקומית שפורסמה, ספרות מקומית בלתי חוקית, וספרות גולים.
כתוצאה מהמלחמה, כל צורות הספרות פנו עוד יותר למסורת ולהיסטוריה: השירה הפכה מאופקת יותר, ודגש רב יותר הושם על השפה כביטוי לזהות לאומית (הורה, האלאס, סייפרט, נזוול), ועל רוחניות וערכים דתיים (הרובין, זאבדה, זהרדניצ'ק, הולאן).
הדבר אירע גם בפרוזה: נעלמו היצירות הניסיוניות של תקופת בין המלחמות, אך הרומן החברתי והפסיכולוגי (, , מילוש ואצלב קרטוכוויל (Miloš Václav Kratochvíl)) נשאר.
הרומן ההיסטורי זכה לתחייה מחודשת (קרטוכוויל, ונצ'ורה, דוריך, שולץ) כדרך לכתוב על ההווה תוך הסוואתו ברומנים היסטוריים, וכך גם פרוזה בהשראת סיפורי עם ותרבות עממית (יוזף שטפן קובין (Josef Štefan Kubín), , ונצ'ורה, ירומיר יון, ).
דור הסופרים שהחל לכתוב במהלך המלחמה וזמן קצר לאחריה (, ) חלקו כולם חוויה קשה דומה של המלחמה; יצירותיהם נושאות כולן את חותם הטרגדיה, המחשבה האקזיסטנציאליסטית וההתמקדות באדם כיצור מבודד.
אחד המפרסמים השאפתניים ביותר של הספרות הצ'כית היה רודולף פוקס (Rudolf Fuchs; 1890–1942).
באמצעות תרגומיו הרבים של ספרות צ'כית לגרמנית, הוא הקדיש את חייו לטיפוח הבנה בין התרבות הצ'כית והגרמנית – באופן אירוני, בתקופות של תהפוכות פוליטיות עצומות שכללו את שתי מלחמות העולם (1914–1942).
החוקר קונסטנטין קונטורויאניס, מ בברנו, מתאר את פוקס כ"מתווך תרבותי ומבקר חברתי שלא הוערך דיו בתקופות של סכסוך" ורואה בניסיונותיו לתווך תרבותי כבעלי רלוונטיות מתמשכת ו"מעוררי השראה לדור הנוכחי".
פוקס ניהל חליפת מכתבים הדוקה עם , , , , יוזף צ'אפק, קארל צ'אפק, ירוסלב דוריך, ובלאז'נה פישרובה (Blažena Fischerová), בין היתר, ותרגם יצירות מאת , פרנטישק צ'לאקובסקי, יאן נרודה, , , אוטוקר ברזינה, , , ס.
נוימן, , אוטוקר תר (Otokar Theer), אוטוקר פישר, פטר קז'יצ'קה, ירוסלב דוריך, יוזף הורה, ייז'י וולקר ופטר בזרוץ'.
מאמציו של פוקס נקטעו בפתאומיות עם מותו בתאונה בגלות בלונדון ב-1942. כתב יד שכותרתו "אלמנך גרמני מצ'כוסלובקיה" נותר בלתי גמור בעיזבונו.
הספרות הצ'כית לאחר המלחמה שזורה באופן הדוק במצב הפוליטי של צ'כוסלובקיה שלאחר המלחמה; כמו במהלך המלחמה, הספרות התפצלה לשלושה ענפים עיקריים: ספרות מקומית שפורסמה, ספרות מקומית בלתי חוקית, וספרות גולים.
הספרות תחת המשטר הקומוניסטי הפכה למפלט של חופש ודמוקרטיה, ויצירות ספרותיות וסופרים זכו להערכה לא רק בזכות הישגיהם הספרותיים, אלא גם בזכות מאבקם נגד המשטר.
הספרות של כל התקופה שלאחר המלחמה זכתה אפוא לתשומת לב רבה, למרות מעמדה הרעוע לעיתים קרובות.
אולם במהלך שלוש השנים הראשונות לאחר תום המלחמה (1945–1948), הספרות שמרה על מידה מסוימת של חופש, אף שהתחזקות השמאל הקיצוני דחקה בהדרגה מהמרחב הציבורי תחילה את הסופרים הקתולים (דמל, דוריך, צ'פ, זהרדניצ'ק), ואחר כך את הקומוניסטים המתונים.
בשנת 1948 חל ניצחונם הסופי של הקומוניסטים, ואת הקץ לחופש האזרחי – כל ספרות המנוגדת לפרספקטיבה הרשמית נאסרה והסופרים נרדפו.
הסגנון הספרותי הרשמי הפך לריאליזם סוציאליסטי וכל הנטיות האוונגרדיות דוכאו.
סופרים רבים יצאו לגלות – לגרמניה, לארצות הברית, לוותיקן.
מאלה שנשארו, רבים בחרו לכתוב בסתר ולהישאר בלתי מפורסמים (הסוריאליסטים (זבינייק האבליצ'ק (Zbyněk Havlíček), קרל הינק (Karel Hynek)), הולאן, זהרדניצ'ק, , , יאן האנץ' (Jan Hanč), , , , , בוהומיל הראבאל).
רוב יצירותיהם פורסמו רק במהלך שנות ה-60 וה-90.
רק בסוף שנות ה-50 החלה השליטה הצנזורית ההדוקה להתרופף – כמה משוררים הורשו לפרסם שוב (הרובין, אולדז'יך מיקולאשק (Oldřich Mikulášek), ) וקבוצה ספרותית חדשה התגבשה סביב המגזין "Květen" (מאי), ששאפה לשבור את אחיזת הריאליזם הסוציאליסטי (, , ייז'י שוטולה).
הפרוזה פיגרה אחרי השירה במשך רוב התקופה, למעט ויוזף שקבורצקי.
יצירות קצרות יותר, כמו הסיפור הקצר, הפכו שוב לפופולריות.
שנות ה-60 הביאו עמן את תחילת מאמצי הרפורמה במפלגה הקומוניסטית, ואת הליברליזציה שבאה בעקבותיהן בספרות ויוקרתם הגוברת של הסופרים.
החל מ-1964, הספרות החלה להתרחב בהיקפה מעבר לסגנון המאושר רשמית.
בשירה, הליריקה האינטימית הפכה פופולרית (ולדימיר הולאן), וכן שירה אפית (קרל שיקטנץ, הרובין), והריאליזם של קבוצת 42. בפרוזה, סופרים חדשים נטשו פולמוסים על סוציאליזם ובמקום זאת פנו למוסר אישי ואזרחי (, מילן קונדרה, איוואן קלימה, פבל קוהוט), לנושא המלחמה והכיבוש (ייז'י וייל, ארנושט לוסטיג), ובמיוחד לגורל היהודים.
בוהומיל הראבאל הפך לבולט מבין סופרי הפרוזה בני זמנו, עם יצירותיו המלאות בסלנג ומבנים נרטיביים לא מסורתיים, והיעדר מסגרות מוסריות רשמיות.
לקראת סוף העשור, החלו להופיע רומנים של התפכחות, ספקנות וצורך למצוא את מקומך בעולם ובהיסטוריה (לודביק וצוליק, מ.
קונדרה, הרובין), וכן רומנים היסטוריים מודרניים (, ייז'י שוטולה (Jiří Šotola), , ).
שנות ה-60 הביאו גם את הופעת הבכורה של דור חדש של סופרים שגדלו בתקופת הקיצוניות של הסטליניזם, ולכן לא היו להם אידיאלים לגבי אוטופיות עולמיות – יצירותיהם לא עסקו בשינוי העולם, אלא בחיים בתוכו: אותנטיות, אחריות מוסרית וספרותית כאחד.
בין אלה נכללו המשוררים , יוזף הנזליק (Josef Hanzlík), אנטונין ברואוסק (Antonín Brousek), ייז'י קוביינה (Jiří Kuběna), והמחזאים , , ואצלב האוול, מילאן אוהדה, .
סוף שנות הרפורמה ראה גם חזרה לניסויים: סוריאליזם (מילן נאפרבניק (Milan Nápravník), ), שירת איגיון (עמנואל פרינטה(Emanuel Frynta)), שירה ניסיונית (, , אמיל יוליש (Emil Juliš)), שירה מופשטת ודאדא (לדיסלב נובאק (Ladislav Novák)), פרוזה ריאליסטית קשוחה (יאן האנץ', ) ופנטזיה מקושטת ומלאת סמלים ().
עידן החופש הספרותי והניסויים, שהגיע לשיאו במהלך האביב של פראג ב-1968, הגיע לסיומו הפתאומי באותו קיץ, עם הפלישה הסובייטית ו"הנורמליזציה" שבאה בעקבותיה.
ה"נורמליזציה" החזירה את הצנזורה החמורה של שנות ה-50, סגרה את רוב המגזינים והעיתונים הספרותיים, והשתיקה סופרים שלא התיישרו עם הקו.
יותר מאי פעם, הספרות התפצלה לענפים החוקיים, הבלתי חוקיים ואלו שנכתבו בגולה.
סופרים רבים נמלטו לארצות הברית ולקנדה (יוזף שקבורצקי), לגרמניה (פרדיננד פרוטקה), לאוסטריה (קוהוט), לצרפת (מ.
קונדרה), אך בדרך כלל מצבם לא היה טוב בהרבה מזה של עמיתיהם בצ'כוסלובקיה, בעיקר בשל היעדר קהל קוראים.
יצירותיהם נודעו יותר רק באמצעות תרגומים.
איכות עבודתם של סופרים אוונגרדיים וניסיוניים שהמשיכו לפרסם כסופרים "רשמיים" ירדה בדרך כלל, והתאימה לדוגמה הרשמית, אם כי בהשוואה לשנות ה-50, הספרות הייתה פחות נוקשה.
על הגבול שבין הספרות הרשמית והבלתי רשמית עמדו סופרי רומנים היסטוריים (קרנר, ), וכן בוהומיל הראבאל ואוטה פאוול.
גם על סייפרט, מיקולאשק וסקאצל נאסר לפרסם; יצירתם פורסמה כסאמיזדאט, הוצאות מחתרתיות קטנות שהדפיסו בכתב יד חלק ניכר מעבודתם של הסופרים המחתרתיים והבלתי חוקיים.
, יאן ולדיסלב וואצלב האוול ויאן לופטקה (Jan Lopatka) ארגנו את מהדורות הסאמיזדאט הגדולות ביותר.
רבים מהסופרים הבלתי חוקיים הללו חתמו על אמנת 77 ונכלאו על כך.
ספרות הסאמיזדאט שבה שוב לקתוליות, לספרי זיכרונות ויומנים של חיי היומיום (וצוליק).
זיכרון והיסטוריה היו גם הם מוטיבים מרכזיים בספרות הסאמיזדאט (, ), וכך גם עדויות עובדתיות וכנות אכזרית על חיי היומיום ().
הדור הספרותי החדש של שנות ה-80 אופיין בצורך למרוד, לפעול מחוץ לגבולות החברה – יצירתם נשענת על דור המלחמה (קבוצת 42), והיא לעיתים קרובות אכזרית, תוקפנית וולגרית (, , ); הפוסטמודרניזם השפיע גם על הספרות כולה (, דניאלה הודרובה).
נפילת הקומוניזם ב-1989 סימנה שבר נוסף בספרות הצ'כית – הפלורליזם והחופש שבו.
יצירותיהם של רבים מהסופרים הבלתי חוקיים והגולים שפעלו תחת המשטר הקומוניסטי פורסמו לראשונה (למשל ו) ורבים מהם חזרו לחיים הציבוריים ולהוצאה לאור.
אף שכמה מבקרים יאמרו שהספרות הצ'כית העכשווית (מאז 1989) שולית יחסית בהשוואה לקולנוע הצ'כי, סופרים כמו , איוואן מרטין יירואוס, יאכים טופול, , פטריק אוז'דניק, , ו הם דמויות ציבוריות ומוכרים ספרים במספרים גדולים.
השירה הצ'כית העכשווית, בדמותו של , יכולה להתגאות במשורר בעל שיעור קומה אירופי.
ספרטה פראג (בצ'כית: AC Sparta Praha) היא קבוצת כדורגל צ'כית מהעיר פראג, המשחקת בליגת העל הצ'כית.
ספרטה פראג היא מהבכירות בליגה הצ'כית.
זכתה ב-33 אליפויות, מתוכן 21 אליפויות בליגת העל הצ'כוסלובקית ו-14 אליפויות בצ'כיה.
בנוסף זכתה ב-12 גביעי צ'כוסלובקיה וב-8 גביעי צ'כיה.
במהלך הניסיון הכושל להשתחרר מהמשטר הקומוניסטי באביב של פראג השתתפו חלק משחקני ספרטה פראג בהפגנות.
חלקם נעצרו ונכלאו או אף נורו למוות.
בעונת 1972/1973 הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בעונת 2003/2004 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית הגמר בליגת האלופות.
בשנת 2014 הקבוצה זכתה בדאבל.
סְפַּרטָק מוסקבה הוא מועדון כדורגל רוסי מעיר הבירה מוסקבה, המשחק בליגת העל הרוסית, מהבולטים בכדורגל הרוסי ואחד הפופולריים ביותר במדינה.
המועדון הוקם רשמית ב-18 באפריל 1922 כקבוצת-כדורגל של מעמד הפועלים בעיר מוסקבה, בחסות אגודת הספורט "ספרטק" ומזוהה עם העם ומכאן גם כינויה בתור "הקבוצה העממית" («„Спартак" — народная команда»), בשל תמיכת הסתדרות הפועלים בתקופה הסובייטית.
נחשב למועדון הכדורגל המעוטר ביותר ברוסיה ולאחת מקבוצות הכדורגל הרוסיות הפופולריות ביותר ואחת מעשרים הקבוצות הפופולריות ביותר באירופה.
ספרטק מוסקובה זכתה ב-12 אליפויות בברית המועצות (שנייה רק לדינמו קייב), וכמו כן זכתה ב-10 אליפויות ברוסיה, האחרונה בעונת 2016-17. בנוסף, ספרטק זכתה בגביע ברית המועצות 10 פעמים, בגביע הרוסי 4 פעמים, פעם אחת בסופרקאפ הרוסי ו-6 פעמים בגביע חבר המדינות.