tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלבומם השלישי כלל כבר שירים שכתבו חברי הלהקה בעצמם.
לאחר ביטול תוכנית הטלוויזיה יצא סרטם הפסיכדלי הכושל "Head".
המארג – התוכנית הלאומית להערכת מצב הטבע בישראל הוא גוף הפועל כשותפות של מדענים וגופים ממלכתיים העוסקים בניהול השטחים הפתוחים בישראל במטרה ליצור מאגר ידע מבוסס מחקר לשימוש קובעי המדיניות בנוגע לשטחים אלה.
השטחים הפתוחים כוללים שמורות טבע, גנים לאומיים, יערות, שטחי חקלאות ושטחי מרעה.
המארג נוסד ב-2006 לאחר כעשור של עבודה בתחנות מחקר אקולוגי ארוך-טווח (Long Term Ecological Research – LTER), ומאז 2011 פועל במסגרת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הגופים השותפים במארג הם המשרד להגנת הסביבה, רשות הטבע והגנים והקרן הקיימת לישראל.
התוכנית מקבלת תמיכה נוספת מתוכנית מורשת במשרד ראש הממשלה.
יצירת מאגר מידע על בסיס אפיון מתמשך, כמותי ואיכותי, של מערכות אקולוגיות מרכזיות בישראל, תוך קיום מחקרים ושיתופי פעולה בין-ארגוניים עם גופי הטבע המרכזיים בארץ.
מאגר זה ישמש לכמה מטרות עיקריות:
חיזוק הקשר בין ידע מדעי לבין קביעת מדיניות בתחום ניהול משאבי טבע ושטחים פתוחים, תכנון שימושי קרקע, ושמירת טבע, לטובת רווחת האדם ולקיימות ארוכת-טווח של הטבע.
זיהוי בזמן של שינויים לרעה במערכות האקולוגיות ומציאת דרכים אפשריות לבלימת הפגיעות מתוך הידע הנאסף.
הפקה תקופתית של דוח מצב הטבע והפצתו לקהילת מקבלי ההחלטות ולמנהלי השטחים הפתוחים.
חשיבות פעילות המארג – מצב הטבע והשטחים הפתוחים בישראל
בפני הקהילה המדעית עומד כיום אתגר משמעותי: בניית יסוד מדעי מבוסס להבנת יחסי הגומלין בין הסביבה לבין האדם.
בסיס אשר יוכל לספק את הידע הנדרש אודות המבנה והתפקוד של מערכות אקולוגיות ושינויים בהם.
הדבר דרוש על-מנת להבטיח שבני האדם פועלים בתוך מערכות תומכות-חיים אלה באופן השומר על המגוון הביולוגי ומונע את הידרדרותן.
מגוון רחב של בתי גידול מול איומים מורכבים
כמה מאפיינים ייחודיים חברו להם יחדיו בישראל ליצירת אזור גאוגרפי קטן יחסית שבו מגוון רחב של בתי גידול:
ריבוי סוגי אקלים ותצורות גאולוגיות, היוצרים מגוון רחב של טיפוסי שטחים פתוחים.
במיקומה בצומת המקשר בין אפריקה, אסיה ואירופה, ישראל נמצאת בקצה גבול התפוצה של מינים רבים.
ישראל היא ציר נדידה מרכזי עבור ציפורים ומינים ימיים.
מאפיינים אלה תורמים להימצאותו של מגוון ביולוגי עשיר ביותר, הכולל למעלה מ-2000 מיני צמחים, יותר מ-500 מיני עופות, כ-100 מיני יונקים, יותר מ-1700 מיני דגים ימיים, ועשרות אלפי מינים של חסרי חוליות.
מגוון זה חשוף בעשורים האחרונים לירידה חדה ומתמשכת בהיקף השטחים הפתוחים בישראל, במיוחד במרכז הארץ – מהאזורים עם צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בעולם המערבי.
השטחים הפתוחים בישראל מקוטעים ומופרדים זה מזה.
איומים נוספים על השטחים הפתוחים ועל המגוון הביולוגי בישראל כוללים גם לחצי פיתוח, שינויי אקלים, זיהום הסביבה, ניצול יתר של משאבים, ומינים זרים פולשים.
לשם ניהול בר-קיימא של המשאבים הטבעיים של ישראל ולשמירה על המגוון הביולוגי והשטחים הפתוחים הנותרים יש לפעול על-פי מדיניות מבוססת מידע ומחקר.
כך ניתן להבטיח את המשך אספקת השירותים והתועלת ממערכות אקולוגיות לאוכלוסיית ישראל.
על רקע איומים ומגמות אלה ולאור המטרות שהוגדרו לעיל, הוגדרו פעילויות המארג במספר תחומים.
תוכנית לאומית לניטור מגוון ביולוגי
מטרות תוכנית הניטור הן לעקוב אחר שינויים בזמן ובמרחב במצבם של מערכות אקולוגיות והמגוון הביולוגי בתוכם ולזהות את הגורמים לשינויים.
תוכנית הניטור פעילה החל מתחילת שנת 2011. התוכנית נועדה לתת מענה למצב הנוכחי שבו המידע אודות מצב המגוון הביולוגי הוא מוגבל, ורוב פעולות הניהול ושמירת הטבע מתבססות על ידע ללא ביסוס מדעי.
אחד מיעדי התוכנית המרכזיים הוא זיהוי מוקדם של בעיות לפני התפתחות מצב משבר.
יעד זה יושג על ידי קיום מעקב ארוך טווח (ניטור) שיביא למודעות תמידית אודות מצב הסביבה על בסיס רחב, שיטתי ומתמשך ויאפשר זיהוי מוקדם ככל האפשר של מגמות ושינויים.
תוכנית ניטור המגוון הביולוגי מתקיימת בשני מישורים:
ניטור המגוון הביולוגי היבשתי כולל מעקב מתמשך אחר מצב החי והצומח על-פי תוכנית שגובשה ב-2011 על ידי צוות רב-מקצועי.
התוכנית נועדה לתת מסגרת של הבנה לאיתור מגמות ושינויים ולזיהוי הסיבות האפשריות לשינויים אלה.
לשם כך יבנה בסיס נתונים רחב אליו יוזנו הנתונים שיתקבלו מיחידות הניטור.
מעקב מתמשך זה יתרום לניהול ויעיל יותר של משאבי טבע ולהעלאת פתרונות לעצירת הידרדרות המערכות האקולוגיות והמגוון הביולוגי בישראל.
מעל 70 מדענים, אנשי מקצוע מתחומים שונים ומנהלי שטחים פתוחים היו מעורבים בגיבוש התוכנית הלאומית לניטור מגוון ביולוגי יבשתי במהלך תקופה של שנתיים.
התהליך כלל חלוקה של ישראל ל-13 יחידות של מערכות אקולוגיות.
לכל יחידה הוקם צוות מומחים לשם עיצוב תוכנית ניטור מותאמת עבור אותה יחידה; בכך, הניטור מתבצע הן בסקלה הלאומית והן בסקלה המערכתית.
גיבוש התוכנית הושלם ב-2011, וניטור מספר מערכות החל בתחילת 2012. בין המערכות שיכללו בתוכנית הניטור: צמחייה שנתית ורב-שנתית, יונקים, עופות, זוחלים ופרוקי רגליים.
הניטור יעשה באמצעות טכנולוגיות ושיטות מדעיות מתקדמות כגון מצלמות חישה מרחוק שיהיו פזורות בעשרות מיקומים ויופעלו על ידי חיישני תנועה, שימוש בצילומי לוויין ועוד.
לאורך חוף הים התיכון של ישראל ישנו מגוון ביולוגי שעליו ידוע אך מעט.
ידע זה חשוב לשם ניהול נכון יותר של המערכת הטבעית.
על המערכות האקולוגיות בים התיכון פועלים איומים שונים: מינים פולשים, זיהום, ניצול יתר ושינויי אקלים.
זאת לצד ההשפעות השליליות הפוטנציאליות של תשתיות מתוכננות בים (כגון מתקני התפלה וקידוחי גז טבעי).
לאור איומים אלה ישנה חשיבות להשגת הבנה יסודית של המגוון הביולוגי הימי מכיוון, ושל שינויים ומגמות לאורך זמן לשם ניהול המערכות האקולוגיות ומשאבי טבע אלה באופן יעיל ובר-קיימא.
תחום הניטור הימי הוא חדש במארג, ונכון ל-2012 נמצא בשלבי פיתוח.
תוכנית לאומית להערכת מערכות אקולוגית
"שרותי מערכת" מייצגים את התועלת שבני אדם מפיקים, באופן ישיר או עקיף, ממערכות אקולוגיות מתפקדות.
המארג החל להפעיל תוכנית לאומית להערכת מערכות אקולוגית, בעקבות עבודה מקדימה באיסוף ידע על תוכניות לאומיות דומות ברחבי העולם ומחקר הנעשה בתחום זה בישראל.
לשם הבנת המונח שירותי מערכת אקולוגית יש להגדיר קודם מהי מערכת אקולוגית (אקוסיסטמה): הסביבה הביולוגית של אזור גאוגרפי מסוים, הכוללת את כל היצורים החיים בו, והיבטי סביבה איתם באים האורגניזמים הללו במגע, כגון קרקע, אוויר, מים, שמש.
דוגמאות למערכות אקולוגיות: יער, שונית אלמוגים, אוקיינוס, מדבר.
שירותים ממערכות אקולוגיות הם התועלות שבני האדם מפיקים, במישרין או בעקיפין, ממערכות אקולוגיות פעילות.
תועלות חומריות, כגון: מזון, מים, חומרי בנייה
תועלות תרבותיות, כגון: נופש ותיירות
תועלות בקרה, כגון: בקרת אקלים, מניעת שיטפונות, מניעת סחף קרקע, האבקה מבוקרת.
מטרת גישת שירותי המערכת היא להעריך את התועלות ואת חשיבותן של מערכות אקולוגיות.
לשם כך מתבצע הליך של ייחוס ערך מדיד לשירותים שהמערכות מספקות לאדם.
בשנים האחרונות יש עליה בתשומת הלב המדעית המופנית אל שירותי המערכת מצד תחומים כגון מדעי הסביבה וקביעת מדיניות בניהול השטחים הפתוחים.
עליה חלה גם במודעות לתלות ההדדית שקיימת בין מערכות חברתיות לבין מערכות אקולוגיות ולמשובים ביניהן.
מטרת התוכנית לשירותי מערכת אקולוגית במארג
התוכנית עוסקת בפיתוח וביישום תוכנית לאומית לשירותי מערכת ולהעברת ממצאיה אל קובעי המדיניות בתחומים הרלוונטיים ואל הציבור.
לשם כך התוכנית מסתמכת על מידע הנאסף בתוכניות אחרות במארג: תוכנית ניטור המגוון הביולוגי ורשת תחנות ה-LTER.
המארג נמצא נכון ל-2012, בשלבי גיבוש מסגרת קונספטואלית לתוכנית, לאור ידע שנאגר מבחינת תוכניות לאומיות דומות ברחבי העולם ולאור מחקרי עבר או עבודה מחקרית מההווה בתחום זה בישראל.
רשת תחנות מחקר אקולוגי ארוך-טווח
האתגרים הסביבתיים המורכבים של היום דורשים מחקרים ארוכי-טווח חדשניים בסוגי בתי-גידול רבים ושטחים נרחבים.
כלי מרכזי אשר משתמשים בו להתמודדות עם אתגרים אלה הוא תחנות ורשתות LTER (Long-Term Ecological Research).
המארג הוא ארגון הגג של ה-LTER בישראל.
ניהול הסביבה הופך להיות יותר ויותר מורכב, בד בבד עם עליה ברמת רמת האתגרים הניצבת בפני מקבלי ההחלטות.
בהתאם לכך יש עליה בנחיצות במידע מדויק ורב תחומי, המושג ממחקרים ארוכי טווח המקיפים בתי גידול רבים ושטחים נרחבים.
אחת הדרכים להשגת מידע זה היא ניהול תחנות ורשתות LTER.
תחנות אלה אוספות ומנתחות מידע הנאסף בהתאם למדדים (אינדיקטורים) עליהם הוחלט מראש.
ניתוח המידע מאפשר זיהוי מגמות ושינויים לאורך זמן.
רשת LETR הוקמה לראשונה בארצות הברית ב-1980, ומאז הקמתה הפיקה הרשת (על 26 תחנותיה) מידע ותובנות רבי ערך ששימשו להתייעלות ביכולת התגובה של חוקרים ומקבלי החלטות בנוגע לנושאים סביבתיים דחופים כגון: שינוי אקלים, שינויים בשימושי קרקע, שיפור תוכניות פיתוח עירוני ותוכניות חקלאיות.
להגדרת מערך התחנות כרשת כמה יתרונות: פלטפורמה לשיתוף פעולה בין חוקרים מתחנות שונות בשאלות מחקר הרלוונטיות לאזורים שונים; יצירת מאגר מידע משותף; יצירת סביבת עבודה צוותית בין חוקרים מתחנות מחקר נפרדות.
בשנת 1993 הורחב מערך התחנות למערך בינלאומי של רשתות תחנות מחקר במדינות שונות – ILTER.
נכון ל-2012, יש חלוקה ל-5 אזורי רשתות בעולם.
רשת ה-LTER הישראלית הוקמה בשנת 1997 ומשויכת לרשת האזורית האירופית.
כעשור לאחר מכן הוקם המארג כפרויקט שנועד לקשר בין ידע אקדמי לבין ניהול ומדיניות בנוגע לשטחים הפתוחים בישראל.
נכון ל-2012 קיימות בישראל 13 תחנות LTER הפרוסות לאורך מפל הגשמים מצפון לדרום, מכסות את כל סוגי האקלים שונים (טווח של 100–900 מ"מ בממוצע הגשמים השנתי) ואת רוב סוגי המערכות האקולוגיות ומגוון רחב של שימושי קרקע.
מחקר בשלבי תכנון לפני הוצאה לפועל: חקר השפעות שינויי אקלים על מגוון ביולוגי, שירותי מערכת אקולוגית ותפקוד השטחים הפתוחים לאורך מפל הגשמים של ישראל.
המחקר אמור לתת מענה על המצב הנוכחי של חוסר במידע קוהרנטי ועל הצורך לפתח בגישות אפשריות להתמודדות עם השינויים הללו, שידרשו סוגי ממשק חדשים עבור שמורות טבע, יערות ושאר השטחים הפתוחים בישראל.
הפקת דוח מצב הטבע בישראל
דוח מקיף זה יופק מדי 3 שנים במטרה לתת לקובעי מדיניות בנוגע לשטחים הפתוחים בישראל תמונת מצב עדכנית ומהימנה של מצב הטבע בישראל.
מיפוי המידע הקיים בנושא מגוון ביולוגי הוא שלב מקדים הכרחי לביצוע תוכניות ניטור.
המהדורה הראשונה של דוח מצב הטבע הופקה במרץ 2011, ונועדה לשמש כבסיס נתונים מקיף על המצב הנוכחי ועל מגמות במערכות האקולוגיות ובמגוון הביולוגי של ישראל וכקנה מידה להשוואה לנתונים שיאספו במסגרת הניטור.
המארג יפיק באופן תקופתי מהדורות נוספות של הדוח, בהן ישולבו נתונים חדשים שיתקבלו מתוכניות הניטור (יבשתי וימי), תחנות ה-LTER והתוכנית לשירותי מערכת אקולוגית.
החל מ-2016, תחום מחקר אקולוגי ארוך טווח (LTER) במזרח הים התיכון יצא מהמארג ועבר לתחנת מוריס קאהן לחקר הים, השייכת לבית הספר למדעי הים ע"ש צ'רני באוניברסיטת חיפה.
מזרח הים התיכון הוא סביבה אקולוגית ייחודית ומורכבת, המשתנה בקצב מהיר בארבעת העשורים האחרונים.
הוא משמש בית גידול למגוון גדול של בעלי חיים ומספק שירותים רבים, כגון: מזון (דגים) ומים, טיהור פסולת, תיירות, נופש ואנרגיה.
סביבה זו מושפעת מגורמי לחץ אנושיים רבים, כגון: דיג יתר, הרס בתי גידול, בניית תשתיות, זיהומים שונים, הגירת מינים חדשים ועוד.
למרות חשיבותו, המודעות הציבורית והמחקרית למצב הטבע בים התיכון הייתה מועטה, הידע ברובו דל, והמידע הכמותי חסר (שיינין ואחרים, 2013 – דוח מצב הטבע בים התיכון).
לאור גילויי מקורות הגז בקרקעית הים התיכון והפיכתו למקור מים עיקרי למדינת ישראל, חל שינוי הדרגתי במודעות ובפעילות המחקר והניטור בו.
מסיבות אלו החלטנו להקים מרכז ניטור ומחקר למזרח הים התיכון, בבית הספר למדעי הים ע"ש ליאון צ'רני באוניברסיטת חיפה.
במסגרת התחנה, התוכנית לניטור המגוון הביולוגי בים התיכון פועלת החל מ-2014 (כשראשיתה על ידי המארג) ועד ימים אלו.
תוכנית זו היא הפעם הראשונה שמבוצע בים התיכון בישראל ניטור שיטתי של החי והצומח בשוניות הסלע בעומקים של 10, 25 ו-45 מטר באמצעות צלילה טכנית עם מערכות סגורות אשר אינן פולטות בועות.
פעילות התחנה מבוססת על עקרונות תוכנית הניטור במפרץ אילת והמחקר המשלים שמבוצע במכון הבינאוניברסיטאי למדעי הים באילת.
התאמתו לים התיכון מבוצע תוך בחינת מרכזי ותוכניות הניטור בים התיכון, תוכניות ניטור נוספות מהעולם והצעת רשות הטבע והגנים לניטור ביולוגי בים התיכון.
בשלב זה התוכנית מתוכננת לנטר עד לעומק של כ-100 מטר.
המאסטר ממסקירך היה אמן גרמני אנונימי שפעל בתקופת הרנסאנס, בשנים 1515–1540.
הכינוי ניתן לאמן שיצר אחד-עשר קישוטי מזבח בכנסיית מרטין הקדוש בעיר מסקירך שבבאדן-וירטמברג, גרמניה.
הקישוטים נוצרו בערך בשנים 1536-1540 והם מורכבים מציור אחד גדול ועשרה קטנים נוספים.
סגנון הציורים מראה השפעה של מורה או אמן שפעל בסמוך או בדומה לאלברכט דירר.
כמו כן ניכר סגנונה של אסכולת אולם וייתכן שהוא למד גם בה.
מ-1530 ואילך, ניכרת היכרותו של הצייר עם הסגנון הצפון-איטלקי של אותה תקופה.
ציורים מוקדמים שלו הם פורטרטים של הרוזן פרידריך השלישי מבית הוהנצולרן ושל הרוזן גוטפריד ורנר פון זימרן.
כמו כן יצר פרסקו בכנסיות שונות בבאדן-וירטמברג.
עם התקדמות הקריירה שלו, ניכרת תנועה לכיוון המנייריזם ובעוד ציוריו המוקדמים בהירים וססגוניים, ציוריו המאוחרים נעשים שקטים ומתונים יותר.
מספר אמנים גרמנים בני התקופה הוצעו על ידי חוקרים ככאלה שניתן לזהותם כמאסטר ממסקירך, אולם אין ודאות באף אחד מהמקרים.
כמו כן, כיוון שלא כל היצירות השתמרו באותו מצב, לא תמיד ניתן לקבוע אם היצירות נעשו על ידי אותו אדם או על ידי תלמידיו ואמנים שהושפעו ממנו.
עבודות המיוחסות לו מוצגות במוזיאונים שונים בעולם, בהם מוזיאון פושקין וגמאלד-גאלרי.
המאסטר הוא סרט דרמה עטור פרסים משנת 2012 שנכתב ובוים על ידי היוצר פול תומאס אנדרסון ומככבים בו חואקין פיניקס, פיליפ סימור הופמן, ואיימי אדמס.
הסרט עוסק באהבה, שייכות, השלכות המלחמה על החברה, אקזיסטנציאליזם, וכמו כן חלק ניכר ממנו עוסק בדת הסיינטולוגיה ואמת קיימותה.
תקופת העלילה היא ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
זהו סרטו השישי של היוצר פול תומאס אנדרסון.
בסרט מככבים פיליפ סימור הופמן, שכיכב בעבר בסרטיו, וחואקין פיניקס.
במאי 2012 הודה אנדרסון כי נושא הסרט יעסוק בדת הסיינטולוגיה.
דבר שעורר חילוקי דעות וציפייה לסרטו.
הסרט עוסק בדמותו של פרדי קוול.
יוצא החיל הים האמריקאי ונפגע פוסט טראומה ממלחמת העולם השנייה לאחר שובו מהמלחמה.
פרדי הוא אדם פגוע הנשלט על ידי יצריו והסרט מתאר את פגישתו עם לנקסטר דוד (פיליפ סימור הופמן) מנהיג כת מסתורית כריזמטי, המזמין אותו להצטרף למשפחתו במסע אחר האמת.
הסרט נפתח בסופה של מלחמת העולם השנייה.
הגיבור הראשי, פרדי קוול (פניקס), הוא מלח הסובל מהלם קרב ואלכוהוליזם.
פרדי מנסה להשתלב בחברה אך אינו מצליח להתמיד באף עבודה בשל נטייתו לאלימות ושתייה.
הוא בורח מקהילה כפרית לאחר שהואשם בניסיון להרעיל את אחד הפועלים באמצעות משקה שרקח.
בוקר אחד הוא מתעורר בספינה.
עד מהרה הוא מגלה כי נקלע למסע של כת מסתורית בראשות לנקסטר דוד (הופמן).
עוד הוא מגלה מאשתו (אדמס) כי סיפק השראה לדוד אשר מחליט לפרוס עליו את חסותו ולעזור לו לחזור לתלם.
באחת מסצנות המפתח בסרט חוקר דוד את פרדי וגורם לו להתוודות על יחסי מין שקיים עם דודתו, על נטיותיו האלכוהוליסטיות ועל הרג חיילים יפנים במלחמה.
בנוסף לכך מספר פרדי לדוד כי מטרתו היא לשוב לנערתו דוריס ולהתחתן איתה.
בשלב זה הסרט מראה את מסלול השיקום שעובר פרדי על ידי חברי הכת ומעת לעת קופץ אחורה ומראה את הרומן של פרדי עם דוריס לפני המלחמה.
פרדי מעריץ את הכריזמה של דוד ומשתקע בכת בעוד שדוד מרגיש מחויב להחלמתו של פרדי.
זאת בניגוד למשפחתו הסבורה כי פרדי הוא מרגל, או לחלופין משוגע מכדי לחזור למוטב.
למרות זאת, כל המשפחה נרתמת לטיפולו.
למרות התקדמותו פרדי אינו מוצא את מקומו עם הקהילה ועוזב אותם.
הוא נוסע לעיירת הולדתו כדי להתאחד עם דוריס.
שם מתחוור לו כי היא נישאה לאחר שתקוותה לשובו נכזבה.
זמן מה לאחר מכן, דוד יוצר קשר עם פרדי מאנגליה, ומזמין אותו לבוא ולצפות בהתפתחות קהילתם.
פרדי בא ודוד מספר לו כיצד שניהם הכירו בגלגול קודם, ומשום כך הוא חש אחריות כלפיו.
הוא מציע לו להישאר עמם או לעזוב ולא לחזור לעולם.
פרדי עוזב וממשיך לחפש את מקומו.
בסוף הסרט נראה כי הוא חוזר אל נקודת מוצאו הראשונה והיא הים.
תאוריות רבות הושמעו בנוגע למשמעות הסרט והסמלים שבו.
אחת מהן טוענת כי יש רמיזות הומוסקסואליות בין דוד ופרדי.
וכי ה"מאסטר" האמיתית היא אשתו של דוד אשר תדמית הכת והמשכיותה חשובה לה בהרבה ממנו ולכן היא ממשיכה ללדת עוד ועוד ילדים.
בנוסף לכך, נטען כי סצנות מסוימות בסרט הן פרי דמיונו של פרדי (סצנת הארוחה, סצנת האופנוע) וכי מה שמחזק תאוריה זאת היא הסצנה שבה נראה פרדי נרדם בקולנוע ודוד מתקשר אליו לשם מאנגליה.
כמו כן, נטען כי הסרט הושפע רבות מסרטיו של קובריק ודמותו של פרדי מבוססת על דמותו של רוברט דה נירו בסרט נהג מונית - פגוע מלחמה בודד ומצולק המעוניין להיות גיבור.
הקונצנזוס לגבי הסרט היו הופעות המשחק.
בין אם מדובר בכימיה בין שלושת השחקנים הראשיים או הקתרזיס שהצליחו ליצור.
הסרט, שהיה אחת מהופעותיו האחרונות והמפורסמות ביתר של השחקן פיליפ סימור הופמן חיזק את מעמדו בהוליווד.
פרט לכך, הסרט השיב בסערה לתודעת הציבור את השחקן חואקין פיניקס שהופיע לאחר מכן במספר סרטים מצליחים.
עם זאת, הביקורות לגבי הסרט כולו היו חלוקות.
למרות הצילום היפהפה, הפסקול החודר והבימוי, רבים היו מאוכזבים מההתייחסות לכת והשלכתה כצד משני בסרט.
לאופי התסריט המבולגן וסוף הסרט אשר נתון לפרשנות.
הסרט זכה לציון של 85% באתר Rotten Tomatoes.
והופיע פעמים רבות ברשימת "סרטי השנה" באתרים ועיתונים רבים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: השחקן הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפסטיבל ונציה בפרס המשחק על הופעת השחקנים הראשיים.
המאפיה הסיציליאנית, או בשמה המקומי ה"קוזה נוסטרה" (Cosa Nostra, מילולית: "הדבר שלנו"), היא סינדיקט פשע מאורגן שמקורו ובסיסו בסיציליה שבאיטליה.
תחת שמה של המאפיה הסיציליאנית מאוגדות קבוצות פשע רבות החולקות מבנה ארגוני משותף, פירמידלי בעיקרו, וכללי התנהגות.
כל קבוצה, בדרך כלל משפחה-חמולה הנקראת בסיציליאנית "קוסקה", טוענת לריבונות על שטח גאוגרפי מסוים, בדרך כלל כפר או עיירה או שכונה של עיר גדולה, עליהם היא פורשת את חסותה.
בראשית דרכה הנחה את פעילות המאפיה העיקרון של לקיחת החוק לידיים, כחלופה למערכת אכיפת החוק הממוסדת, שנתפסה בעיני רבים מן האזרחים כמושחתת או לא יעילה.
פעילויות הליבה של המאפיה הן גביית דמי חסות, בוררות בסכסוכים בין עבריינים, וארגון עסקאות והסכמים בלתי חוקיים ופיקוח על ביצועם.
לאחר עליית מוסוליני לשלטון, הוא ראה בחומרה את קיומה של המאפיה הסיציליאנית כמדינה בתוך מדינה.
כדי להילחם בתופעה מינה את צ'זארה מורי למושל סיציליה, כשהוא מורה לו לשים קץ לתופעה בכל אמצעי אפשרי.
הצלחה בולטת של מורי במאבק ב"קוזה נוסטרה" הייתה לכידתו של ויטו קשופרו והצלחתו להוציא מפיו הודאה כי עמד בראש המאפיה הסיציליאנית.
הלחץ שהפעיל מורי על ראשי המאפיה גרם להגירתם של רבים מהם, בהם בכירים, אל מחוץ למדינה.
בעקבות גלי ההגירה מאיטליה, התפשטה ה"קוזה נוסטרה" למדינות אחרות, ובהן ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
פושעים יוצאי סיציליה היו גורם חשוב ביצירת המאפיה האמריקנית, שחבריה מתייחסים אליה לעיתים כ"קוזה נוסטרה".
מקור חשוב להיסטוריה של ראשית המאפיה הסיציליאנית הוא מחקרם של הסנטור והברון היהודי-איטלקי ליאופולדו פרנקטי, והמדינאי והסוציולוג האיטלקי ממוצא יהודי, שכיהן גם כראש ממשלת איטליה, סידני סונינו בשם "סיציליה בשנת 1876" (La Sicilia nel 1876), שראה אור בשנת 1877.
המארב בהר דב התרחש ב-28 בינואר 2015, כאשר סיור ממונע צבאי של צה"ל נכנס למארב נ"ט מאורגן ומתוכנן של ארגון הטרור חזבאללה בהר דב שבחוות שבעא על גבול ישראל–לבנון.
כתוצאה מהמארב נהרגו שני חיילי צה"ל ונפצעו שבעה.
המארב בא כתגובה לתקיפה האווירית הישראלית בגבול ישראל–סוריה מספר ימים לפני כן, וקדם לו ירי מרגמות לעבר מוצבים בהר החרמון שנועד להטעיה.
ישראל הגיבה בירי ארטילרי לשטחה של לבנון שכתוצאה ממנו נהרג חייל יוניפי"ל, אולם נמנעה מתגובה רצינית כדי למנוע הסלמה.
חילופי האש נעצרו בצהרי אותו יום לאחר תיווך של יוניפי"ל.
אירוע זה היה האירוע החמור ביותר בגבול ישראל–לבנון מאז תום מלחמת לבנון השנייה ועד אותה עת.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, חזבאללה החל להיות נוכח יותר ויותר בדרום סוריה כחלק מהסיוע המקיף שהעניק לצבאו של בשאר אל-אסד.
מזכ"ל החזבאללה חסן נסראללה הזהיר שארגונו יגיב מפני התקפות ישראליות אפשריות נגד החזבאללה בשטח סוריה.
ב-18 בינואר 2015, שיירת כלי רכב הותקפה מהאוויר סמוך לכפר מזרעת אל-אמל בקוניטרה שבגולן הסורי, ובה נהרגו שישה פעילי חזבאללה, כולל מפקד חזבאללה בגולן ג'יהאד מורנייה, יחד עם אנשי משמרות המהפכה האיראניים, ביניהם, הגנרל מוחמד עלי אללה-דדי.
החזבאללה ומשמרות המהפכה ראו בישראל אחראית לתקיפה ואיימו בנקמה.
באופן רשמי ישראל שמרה על זכות השתיקה, אולם גורמים ביטחוניים אנונימיים אישרו שהיא אחראית לכך.
ג'יהאד מורנייה יחד עם הגנרלים האיראנים זממו להקים בגולן תא טרור נגד ישראל אשר יוציא לפועל פיגועי ירי וחטיפה והסיבה המרכזית לתקיפה הייתה ככל הנראה כדי למוטט את רשת הטרור הזאת.
ב-27 בינואר, כשתי רקטות נורו מסוריה ופגעו בשטח הגולן שבשליטת ישראל, ומלבד פינוי אתר הסקי שבחרמון לא היו נפגעים ולא נגרם נזק.
צה"ל הגיב עם מטח של 20 פגזי ארטילריה לעבר עמדות ארטילריה של צבא סוריה, אשר לטענת ישראל אחראי לנעשה בשטחו.
מפקד בכיר בצה"ל טען שחזבאללה עמד מאחורי הירי.
בעקבות המתיחות הוחלט לשלוח את גדוד צבר של חטיבת גבעתי לתגבר את גזרת הר דב, וכהכנה לכך עלו קציני הגדוד לסיור בגזרה.
חזבאללה פרסם מיד לאחר מכן הצהרה קצרה על נטילת אחריות לאירוע.
דובר צבא לבנון אמר שהטילים לא נורו משטח לבנון.
שעתיים לאחר ההתקפה הראשונית, ישראל ירתה לפחות 50 פגזים לתוך חוות השבעא, הגבעות שמסביב ו-5 כפרים בדרום לבנון הסמוכים לגבול, ומטוסים של חיל האוויר הישראלי ביצעו יעפים מעל האזור הסמוך לזירת האירוע.
חזבאללה הגיב בירי של פצצות מרגמה לעבר עמדות צה"ל באזור הר דב.
מפקד כוחות יוניפי"ל, הגנרל לוצ'אנו פורטולנו קרא לכל הצדדים לגלות איפוק כדי למנוע הסלמה של המצב.
לאחר קריאתו אשר התרחשה בסביבות השעה 2 אחר הצהריים לא נשמעו הפגזות נוספות.
עם זאת, מטוסי קרב של חיל האוויר עדיין ריחפו באזור.
על פי צה"ל, כתוצאה מהתקיפה של חזבאללה על השיירה, נהרגו שני חיילים ונפצעו שבעה, מתוכם שניים באורח בינוני והשאר באורח קל (ביניהם סגן מפקד גדוד צבר נתנאל שמכה).
2 כלי רכב של צה"ל (איסוזו די-מקס וג'יפ צבאי קל), נפגעו, ולטענת ישראל נפגע כלי רכב שלישי אזרחי של תושבי הכפר עג'ר אם כי לא ברור אם יושבי הרכב נפצעו.
ערוץ אל-מיאדין המזוהה עם החזבאללה הצהיר שלפי מקורותיו נהרגו בתקיפה לא פחות מ-15 חיילים.
היו דיווחים סותרים בתחילה על חטיפת חייל שנשללו לאחר מכן.
במהלך חילופי האש שלאחר מכן נהרג חייל ספרדי מכוח יוניפי"ל רב"ט פרנסיסקו חאבייר סאוריה טולדו, כשישראל הודתה לאחר מכן שהוא נורה בטעות על ידי כוחותיה ולא הייתה כל כוונה לפגוע בכוחות האו"ם.
מיד לאחר האירוע התושבים באזור גבול לבנון הוזהרו להישאר בבתים ולסגור חלונות, אך זמן קצר לאחר מכן ההתראה הוסרה.
הטיסות הושעו למשך זמן מסוים בשדות התעופה שבחיפה ובראש פינה.
בביירות נשמעו יריות שמחה בצהריים שלאחר האירוע, ודווח שחלק מתושבי רובע הדאחייה ארזו את מטלטליהם מחשש לתקיפה ישראלית על הרובע.
אתר אל-נשארה הלבנוני דיווח ששתי ספינות מלחמה ישראליות חדרו לגבול הימי של לבנון, וסוכנות הידיעות הלאומית הלבנונית דיווחה על מזל"טים ישראליים שחגים באזור.
לדברי רוברט טייט מהדיילי טלגרף, ישראל עמדה על סף עימות חורמה עם החזבאללה על ידי ביצוע תקיפות אוויריות וקרקעיות נגדו כנקמה על האירוע, אף על פי שלמרות המצב המתוח אף אחד מהצדדים לא היה מעוניין בהסלמה.
מכיוון שלא גויסו חיילי מילואים לאחר התקרית, נראה היה שישראל אינה מתכוונת להגיב בחומרה על התקרית.
תחקיר של צה"ל מצא שאמ"ן העביר התראה לפיקוד הצפון על כוונת חזבאללה לפגוע בחיילי צה"ל, אך שלא הייתה התראה נקודתית.
המתחקרים סברו שמפקד החטיבה המרחבית שאישר את נסיעת השיירה, אל"ם דן גולדפוס, הציג "הסבר משכנע" על היקף המידע המודיעיני שהיה ברשותו, שבהתאם אליו מתן האישור היה הגיוני..
לגבי השאלה מדוע החיילים נסעו ברכבים שאינם ממוגנים נטען שאילו היו ברכבים ממוגנים התוצאות היו קשות יותר.
בעקבות האירוע נסלל כביש עוקף קצר לחלקו התחתון של ציר העלייה הפנימי להר דב שהיה חשוף לגבול הלבנוני, ומשמש את צה"ל.
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, נשא נאום יומיים לאחר האירוע במהלך טקס זיכרון לקורבנות התקיפה בקוניטרה.
הוא ציין שההתקפה היא מידה כנגד מידה, ואמר:
המאסף היה כתב עת תורני שיצא לאור בירושלים בין השנים 1896–1914 (ה'תרנ"ו - ה'תרע"ד) ושימש כבמה מרכזית לפרסום חידושים ופסקים של מאות רבנים מרחבי העולם.
עורכו ומייסדו היה הרב בן ציון אברהם קואינקה.
כתב העת, שנוסד על ידי הרב בן ציון קואינקה והופיע לראשונה בקיץ 1896 (א' בתמוז ה'תרנ"ו), התנהל כמעין בית מדרש שבו העלו רבנים מכל רחבי העולם את מצוקותיהם ההלכתיות והתלמודיות, ובין היתר פורסמו בו שו"תים, חידושי תורה, כתבות ומכתבים בנושאים תורניים.
מגוון הכותבים היה רחב, וכלל רבני ערים וקהילות, דיינים וראשי ישיבות.
על פי ד"ר יצחק בצלאל, "היה זה כתב העת התורני הטוב בתחומו בעולם היהודי בתקופתו, שעסק בעיקר בספרות התלמודית ובבירורו הלכה, מעט בכתבי יד ובשירה דתית, ומעט מאוד באקטואליה".
עוד הוסיף כי "בכל קצווי תבל היו תומכים רבים לשאיפת העורך לעשותו במה תורנית מרכזית בעולם היהודי.
בין משתתפיו, וכנראה גם מנוייו, היו יותר אשכנזים מספרדים.
הוא לא היה מחויב לנוסח הספרדי בהלכה ובמנהגים ולא ניתן בו ביטוי לסדר יום ספרדי כלשהו.
המאסף הוא התרומה החשובה ביותר, לצד העיתון החרות, של הספרדים לעיתונות העברית בזמנם ואולי גם מעבר לזמנם." המוציא לאור של כתב העת היה ר' בן ציון קואינקה שהיה מגדולי הרבנים הספרדים בארץ בזמנו
המילה "מאסף" שימשה בשנים אלה בשתי משמעותיות: תיאור של פרסום מודפס (עיתון, חוברת, ספר) הכולל אוסף של מאמרים, כמו למשל "המאסף הספרותי תלפיות", "המאסף לכל ענייני חכמת ישראל ישורון" או "ספר המאסף מאת חברת מרבי ההשכלה".
השימוש האחר היה לתיאור אדם העוסק באיסוף מאמרים או תרומות, כמו למשל "רבי יעקב ב"ר חיים צמח המאסף לתורת האר"י".
הרב קואינקה לא היה הראשון להשתמש ב"מאסף" כשם של כתב עת.
קדם לו "המאסף" של חברת "דורשי לשון העבר", מבשר העיתונות היהודית החילונית, שיצא לאור בשנים 1783-1811.
הגיליון הראשון, שהתפרסם ב-12 ביוני 1896 - א' בתמוז ה'תרנ"ו, הקיף 17 עמודים וכלל דברי ברכה של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, ראשי העדה הספרדית והאשכנזית בירושלים, הרב יוסף לוינשטיין מסרוצק שבפולין והרב אליהו סלימן מני מחברון.
כתב העת זכה להצלחה מיידית והופץ לקהילות יהודיות ברחבי העולם.
"בימיו הראשונים רכש לו המאסף מנויים רבים בחו"ל, ארם צובא, בגדד, שלוניקי, אילו מהערים המרכזיות בטורקיה, וכן ברוסיה ואנגליה.
אחר כך נפוץ גם באוסטריה, אונגריה, גרמניה, צרפת, ארצות הברית, ושאר מדינות התבל.
מאות רבנים, חכמים, ותורנים מופלגים בכל קצוי ארץ, אשר לא הכירו איש את רעהו התאחדו בירחון זה והתפלפלו יחד, וישתעשעו בעומק ההלכה."
בשנתיים הראשונות הופיע המאסף מדי שבוע בימי שישי.
בשנה הראשונה (שנה נספרה מחודש תשרי ועד אלול) הופיעו 13 גליונות (החל מחודש תמוז) ובשנה שלאחריה 49 גיליונות.
לאחר מכן עבר המאסף למתכונת חודשית - 12 גיליונות בשנה מחולקים לשני כרכים.
המאסף הופיע במשך 19 שנים והקיף 38 כרכים, ובסך הכל יצאו לאור 246 גיליונות.
המאסף הודפס בדפוס הצבי והופיע כמוסף שבועי המצורף לעיתון, לפי מ"ד גאון משום שלא היה רישיון להופיע כעיתון עצמאי.
החל משנתו השישית (5.10.1900) נדפס המאסף בבית הדפוס של ישראל דב פרומקין והופיע כמוסף של חבצלת.
החל משנתו ה-11 החל המאסף להופיע כעיתון עצמאי.
ב-1905 עדיין הודפס בדפוס פרומקין.
ב-1906 יצא לאור באלכסנדריה ונדפס בדפוס פרג' חיים מזרחי, והחל מ-1907 יצא לאור בירושלים בבתי דפוס שונים.
הוצאתו לאור של המאסף מומנה ברובה מכספי המנויים.
בשנים הראשונות הרב קואינקה נדרש לעניין זה מדי שלושה חודשים, כשהיה מפרסם בקשה לשלוח את דמי המנוי, תוך שהוא מטעים כי ההוצאות מכבידות עליו מאוד.
בהקדמה לאחד מגיליונות המאסף רשם: "כמה עמל וטורח יש לנו בכל חודש וחודש להשלמת כל חוברת וחוברת עד שיתקבץ בידינו הסכום הדרוש להוצאות המחברת, הדפוס, הנייר, המשלוח ועוד.
קשה לתאר ולהעלות על הגיליון את הדבר כמו שהוא".
במקום אחר כתב: "...הוצאות המאסף טרם שקולות בפלס...
סך הכסף לא מעט אשר הוצאנו עליו טרם הושב לידינו".
באחד ממאמריו הוא מציין לטובה את עזרת ועד העדה הספרדית בירושלים שהקצה לעיתון תמיכה שנתית מקופת הכולל.
בשנים מאוחרות יותר פסקו להופיע בקשות המימון כשהמאסף התייצב כלכלית.
"הודות לחריצותו ולעבודתו המסורה (של קואינקה) קנה ירחונו פרסום רב בכל ארצות תבל, ומספר מנוייו גדל.
שנות ה'תרע"ג-ה'תרע"ד נחשבות לתור הזהב של "המאסף".
פרנסתו נמצאה לו ממנו בשפע ואז חשב להגדילו ולשכללו, ולשם כך החליט להתפטר מבית המדרש לרבנים של חברת "העזרה".
כתב העת התפרסם ברציפות במשך כ-20 שנה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקו קשרי הדואר בין ארץ ישראל וחו"ל ונוצרו משברים כלכליים ופוליטיים שערערו את מצבם הכלכלי של המנויים והביאו להפסקת מרבית תשלומי דמי המינוי.
הרב קואינקה הוציא את שני הגיליונות האחרונים לשנת תרע"ד ואת הגיליון הראשון של שנת תרע"ה, השנה ה-20 להופעת העיתון.
בניגוד לנוהגו לפרסם בגיליון הראשון של השנה את תוכן העניינים של השנה כולה, בגיליון זה לא הופיע תוכן העניינים.
ייתכן והיה בכך משום רמז לבאות.
ואכן, גיליון זה, שהופיע ב-4.9.1914, היה הגיליון האחרון של המאסף.
לגיליון זה צורף מוסף בשם "דבר אפרים" ובסופו איגרת של הרב קואינקה.
תחת הכותרת "בקשה גדולה וכללית" מפציר הרב בקוראיו להושיט סיוע כלכלי: "...המלחמה השוררת גם נגעה בלבב ירושלים ותהרוס כל יסודותיה ואושיותיה...
חיי המאסף והעורך יחד, ועמדתם וקיומם, רק בכם, בכם, רק בכם..
ולכן בלב קרוע ומורתח נתחנן לפניכם לעשות כל אחד הפעם ככל יכולתו ויותר...
כי השעה שעת סכנה ממש...".
אלה היו מילותיו האחרונות של הרב קואינקה בהמאסף.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) ניסה הרב קואינקה לחדש את הוצאתו לאור של כתב העת, אך ללא הצלחה.
בין השנים 1979–1985 (ה'תשל"ט - ה'תשמ"ה) יצא לאור כתב עת חדש בשם "המאסף" בעריכתו של הרב עזרא בצרי ובהוצאת מכון הכתב, והיה כמין גיליון המשך לכתב העת המקורי.
הוא הכיל פרסום חוזר של מאמרים נבחרים מכתב העת המקורי, וכן מאמרים חדשים ברוחו.
בשנת 2009 (ה'תשס"ט) שוב הופיע כתב עת בשם זה בעריכתו של הרב משה שפיר, למשך שנה אחת.
ה'תשע"ו החל לצאת כתב העת התורני 'בהתאסף' על ידי איגוד עמלי התורה ובהוצאת טקסט רץ, היוצא לאור מספר פעמים בשנה.
כתב עת זה יוצא לאור בהשראת כתב העת 'המאסף'.
בכתב העת הועלו מדי פעם שאלות מרכזיות בחיי הזמן, וחלקן אף עוררו סערה.
דוגמה אחת לנושא שעורר סערה הוא דיון שפרסם הרב מאיר לרנר מאלטונה בגיליון שנה שמינית סימן כ', העוסק בקבירת אפר של אדם שציווה לשרוף את גופתו.
בין היתר פורסמו בכתב העת הספדים על רבנים שנפטרו באותה התקופה, וכן נושאים (שאינם תורניים) בענייני השעה.
בעקבות ביקורו בארצות הברית בשנת 1902, עלה מספרם של הרבנים האמריקאים ששלחו את כתביהם לכתב העת.
מכתיבתם משתקפות סוגיות כלכליות, חברתיות ודתיות מחיי היהודים שם.
כל גיליון הכיל יותר מעשרים מאמרים קצרים, שכל אחד מהם נכתב על ידי רב אחר.
חלק קטן מהמאמרים הכילו תגובות לדיונים שהחלו בגיליונות קודמים, ולעיתים שרשור התגובות התפרס על פני מספר גיליונות.
בכתב העת נעשתה הפרדה בין דברי הקודש, שנדפסו בכתב רש"י, לדברי חולין שנדפסו בכתב מרובע.
תוכן הגיליונות היה מתוכנן מראש, ומדי שנה התפרסמו 12 גיליונות שחולקו לשני כרכים, כשבגיליון הראשון של כל כרך התפרסם תוכן העניינים של כל גיליונות הכרך.
בתחילת הדרך הכילו הגיליונות שמונה עמודים, ובהמשך הרחיב הרב קואינקה את מספר העמודים, וכל גיליון הכיל עד ל-30 עמודים.
על רקע תנופת יישוב הארץ בשלהי המאה ה-19, הרב קואינקה הציג בכתב העת גישה ציונית מובהקת, כשהוא שם דגש על היבטים הלכתיים של הארץ ויישובה, ולא מסתפק בנושאים תלמודיים ערטילאיים.
ב"כתב המנדט" שפרסם בגיליון הראשון הוא קובע, שמטרתו של "המאסף" לעסוק "בכל עניין הנוגע להלכה ולמעשה בהלכות יישוב הארץ(...) בעתות כאלה לשמחת כל חובבי ציון בעזר הנדיב הידוע".
במאמר הפתיחה הוא מוסיף: "...רוח אהבת ארצנו הקדושה אשר חקוקה בקרב כל איש ישראל יעוף וינשב כפעם בפעם במכ"ע [=מכתב העת]...
בסופו של דבר יצר הרב קואינקה מדור קבוע לענייני יישוב הארץ שהופיע תחת השם "קדושת הארץ".
עבודת העריכה נעשתה כולה על ידי הרב קואינקה, כפי שכתב ביומנו: "כל העבודה ל'המאסף' מתחילה ועד סופה נעשית רק על ידי ממש.
כתיבת המכתבים, קריאת המאמרים והביקורת עליהם, הערתם הגהתם משלוחם הכל היה עלי, אשר לו הקדשתי את כל כחי והוני, עתי זמני עטי ואוני".
עם זאת, הרב קואינקה נדרש לגייס מחליפים בעת שיצא לנסיעות ממושכות לחו"ל לשם גיוס כספים בשליחות כוללות שונים בירושלים, ולשם גיוס מימון לכתב העת.
בעת נסיעתו הראשונה לבגדאד, מומבאי וצנעא בשנת 1899, מסר את עריכת כתב העת לידי הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד מבלי ששמו הוזכר בעיתון.
בשנת 1902 יצא לשליחות ממושכת במצרים ולאחר מכן לארצות הברית, ובשנת 1906 יצא שוב למצרים.
בזמן נסיעות אלה נערך העיתון לסירוגין על ידי הרבנים מנחם שם טוב הכהן, מרדכי ישראל ויצחק אשכנזי, ולפרקים גם על ידי ישראל דב פרומקין, שוב, מבלי ששמותיהם הוזכרו.
המאפיה הצ'צ'נית (בצ'צ'נית: Нохчийн мафи, או Noxçiyn mofi; ברוסית: Чеченская мафия) היא אחת מקבוצות הפשע המאורגן הגדולות הפועלות בשטחי ברית המועצות לשעבר לצד קבוצות המאפיה הרוסית שהוקמו.
בעוד שרוב הגנגסטרים הסלאביים והקווקזים בעידן הסובייטי עקבו אחר תת-התרבות הגנבים בחוק, הצ'צ'נים התנגדו ברובם לרעיונות אלה, במקום זאת העדיפו להשתמש במבנה השבטי של הטיפ, כמו גם במושג אברק, גיבור מחוץ לחוק.
הסניף המוסקבאי של המאפיה הצ'צ'נית, המכונה גם "אובשינה" או "הקהילה", הוקם על ידי הגנגסטר ניקולאי "סולימאנוב" במהלך שנות השמונים.
סולימנוב הפעיל עסק רכב יד שנייה והרוויח את עיקר הרווחים שלו באמצעות העלמת מס.
בהמשך עברה הקבוצה לסחיטה לאחר שהקפיטליזם חדר לכלכלה הסובייטית ובשלב זה הוכנס חוז' אחמד נוחאייב, אז סטודנט באוניברסיטה וחלק מתנועת סטודנטים מחתרתית שהוקדשה לעצמאות צ'צ'נית.
נוחאייב האידאולוגי יותר הטיל תנאי נוסף על עסקים תחת "הגנתו", שהיה עליהם להזמין צ'צ'ני לכוח העבודה שלהם.
במאמציה להקל על הגירה צ'צ'נית למוסקבה המאפיה הפכה לכוח אימתני בעולם התחתון הרוסי.
בוריס ברזובסקי היה אחד מאנשי העסקים הקשורים לצ'צ'נים בתקופה זו.
המוניטין הצ'צ'ני לאלימות היה אדיר ובמשך זמן רב הם היו לקבוצת הפשע הדומיננטית במוסקבה.
הדבר הביא אותם לעימות עם הכנופיות הסלאביות, כולל אחוות סולנצבו וכנופיית אורוחובסקאיה, שכוננו ברית להרחקת הצ'צ'נים מהעיר.
הם נתמכו על ידי שירות הביטחון הפדרלי, שדאגו מהקשרים ההולכים וגדלים בין הפשע המאורגן לתנועה הבדלנית הצ'צ'נית.
חוז'-אחמד נוחאייב טען שהוא החל להתגייס כסטודנט כדי לסייע בגיוס כספים למען המטרה הלאומית הצ'צ'נית.
אכן במהלך פעילותו התוודע נוחאייב לג'וחר דודייב, שהכיר בתפקידו החשוב בקהילה הצ'צ'נית במוסקבה ולקח אותו כעוזר לא רשמי, לפני שעזר לו לברוח מהכלא בשנת 1991. נוחאייב מילא תפקיד בולט בהמשך במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, והשתתף במשא ומתן ברגע האחרון עם ממשלת רוסיה.
בהמשך נלחם ונפצע בקרב גרוזני.
לאחר המלחמה המשיך נוחאייב למלא תפקיד מפתח בפוליטיקה הצ'צ'נית והקים חברת החזקות, "השוק הקווקזי המשותף", שמטרתו להביא לשגשוג לצ'צ'ניה על ידי בניית צינור נפט בין אירופה לאזרבייג'ן.
אך מלחמת צ'צ'ניה השנייה סיימה את היוזמה הזו.
בתוהו ובוהו של צ'צ'ניה שנקלעה למלחמה, רבים מכוחות המורדים פנו לפשע כדי לגייס כספים.
חטיפה הפכה לעסק מפתח הן עבור המורדים והן עבור השודדים המקומיים, כולל הגדוד האסלאמי למטרה המיוחדת של ארבי ברייב.
באחד המקרים הידועים לשמצה במיוחד, ארבעה מהנדסים בריטים נחטפו וראשם נערף.
גנבת נפט והברחה הפכו גם הם למקור הכנסה עיקרי.
במהלך תקופת העצמאות הקצרה שלה, צ'צ'ניה נפלה במהירות לאנרכיה והפכה למוקד מרכזי בסחר בנשק (עם שוק אקדחים במרכז גרוזני), מאפיונרים מקומיים השתמשו בבנקים כדי להלבין רווחים מפעילות פלילית, ולוחמים המחתרת הצ'צ'נית, כמו גם כנופיות חמושים ואיסלאמיסטים טרוריסטים, כולם נלחמים זה בזה על השליטה בצ'צ'ניה.
אווירת ההפקרות הזו היא שהחמירה את המתחים עם הממשלה הפדרלית של רוסיה וסייעה בהצדקה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
תחת שלטונו של רמזן קדירוב, העמקת הפשע בצ'צ'ניה קיבל תפנית שונה במקצת לכאוס המלחמה שקדם לו.
גורמים בממשלה הצ'צ'נית הואשמו במעילה של מיליארדים בכספי הרפובליקה שנשלחו ממוסקבה והפכו את צ'צ'ניה למעין "חור שחור" כלכלי, כמו גם בדרישה להחזר כספים לפרויקטים שנועדו לבנייה ושיקום הרפובליקה.
כמו כן, מאמינים כי אנשיו של קדירוב (המכונים קדירובצי) אחראים למספר מקרי רצח וניסיונות רצח, חלקם התנקשויות פוליטיות כמו במקרה של האחים ימדאייב, וחלקם קשורים לעסקים, כמו ניסיון הפגיעה בבנקאי גרמן גורבונצוב בלונדון בשנת 2012.
בסרט משנת 2008 האביר האפל, אחת מסיעות הפשע המאורגנות של גות'אם מיוצגת על ידי דמות המכונה "הצ'צ'ני", אותה גילם ריצ'י קוסטר.
מאוחר יותר נהרג ככל הנראה בהוראת הג'וקר (הית' לדג'ר), שמורה לחתוך את גופתו ולהאכיל בה את כלביו.
בהמשך משמשים הכלבים את הג'וקר כדי לתקוף את באטמן (כריסטיאן בייל).
עלילה צדדית של סרט הפשע הרוסי האח נסובה סביב המאבק בין המאפיה הצ'צ'נית ל על שליטת שוק הפשע במוסקבה.
כמה פרקים בסדרה הרוסית הבריגדה עוסקים בהתנהלות הכנופיה הראשית בסדרה עם חמושים צ'צ'נים ואנשי פשע מאורגן.
בסימנים של כבוד, גנגסטרים צ'צ'נים מבקשים לנקום בהריגת מקורבם בלונדון.
המאפיה הצ'צ'נית מופיעה ברומן המניפסט השחור מאת פרדריק פורסיית'.
דמויות פליליות צ'צ'ניות מופיעות בסוף החבר'ה האחרים.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית עמק הזאבים נראים חברי המאפיה הצ'צ'נית בעמק.
בסרט "המסירה" מ-2014, המאפיה הצ'צ'נית משתמשת בסדרה של ברים בברוקלין כדי לאסוף כסף לא חוקי.
המארב בסיווילי התרחש ב-14 במאי 2019, כאשר שיירה של צבא ניז'ר שהייתה במרדף אחר ג'יהאדיסטים נפלה למארב קטלני של המדינה האסלאמית ליד הכפר סיווילי דרומית לגבול ניז'ר-מאלי, ובמהלכו הושמדה כמחצית מהשיירה.
מארב זה היה פעולת הטרור הקטלנית ביותר שהתרחשה במערב ניז'ר עד לאותו זמן, ונעשה בו לראשונה שימוש במטען צד על ידי כוחות דאעש בניז'ר.
המארב בסיווילי תפס תשומת לב בתקשורת העולמית עקב התרחשותו לא רחוק ממקום המארב בטונגו-טונגו שהתרחש שנתיים קודם לכן ובו נפגעה שיירה של צבא ניז'ר והקומנדו האמריקני.
יום לפני המארב (13 במאי), תריסר ג'יהאדיסטים שמשתייכים לסניף הסהרה של המדינה האסלאמית, פתחו במתקפה על כלא קוטוקאלה שנמצא 40 ק"מ צפונית מערבית לבירה ניאמי.
כלא קוטוקאלה, שנחשב למתקן הכליאה המאובטח במדינה, מחזיק בתוכו אסירים רבים של בוקו חראם, דאעש וקבוצות ג'יהאדיסטיות אחרות הפעילות בסאהל, והותקף על ידי דאעש כבר ב-2016. המשמר הלאומי הניז'רי שאבטח את הכלא הצליח לבלום את ההתקפה במחיר של הרוג אחד, ופעילי דאעש נסוגו ממנו.
במקביל להתקפה על הכלא, התרחשו שתי פעולות נוספות של דאעש באותו יום במערב ניז'ר: חילופי אש קלים עם כוחות צבא באזור דולבל בגבול ניז'ר-בורקינה פאסו, ופשיטה של חוליית אופנוענים על רשת טלקומוניקציה בעיירה מנגייז (Mangaize) שהובילה לשיבושים בתקשורת באזור.
ההתקפה על כלא קוטוקאלה אמנם לא השיגה את מטרתה מבחינת דאעש (שחרור אסירים), אולם היא סללה את הדרך למארב: מחרוזת ההתקפות של 13 במאי (בפרט כלא קוטוקאלה הסמוך למחוז הבירה) תפסה את תשומת ליבם של כוחות הביטחון הניז'רים, ועלה הצורך ביצוע פעולת הרתעה מיידית.
לאחר שהצליחו לעלות על עקבות חוליית הג'יהאדיסטים שתקפה את העיירה מנגייז, הוטל על מחלקה מגדוד 112 של צבא ניז'ר לדלוק אחר התוקפים.
גדוד 112 הוא גדוד סיור מיוחד שבסיסו נמצא בעיירה אואלאם (45 ק"מ דרומית למנגייז ו-112 ק"מ צפונית לניאמי), והיה בתעסוקה מבצעית במשך מספר חודשים כחלק מ"מבצע דונגו" לשיפור הביטחון באזור הגבול עם מאלי.
המחלקה מגדוד זה שהורכבה מ-52 חיילים, יצאה מאואלאם על גבי 8 טנדרים לעבר העיירה מנגייז ומשם נעה צפונה-מערבה על דרכי עפר בלתי מסומנות במרדף אחר חוליית הג'יהאדיסטים שנסוגה צפונה לכיוון הגבול עם מאלי.
המרדף אחר חברי החוליה שנעו על 4 אופנועים נתפס כמשימה פשוטה עבור מחלקה של חיילים מצוידים היטב.
למפרע, הסתבר שחוליית האופנוענים שימשה כפיתיון: בעודם נסוגים צפונה, חברי החוליה שמרו על מרחק בטוח מהשיירה הצבאית שדלקה אחריהם, אך נעו באיטיות כדי שהכוחות הניז'רים לא יאבדו את עקבותיהם; מטרתם הייתה להוביל את הכוחות הניז'רים לעבר אזור המארב שנבחר מראש, בו התקבץ בהדרגה כוח גדול של דאעש בגודל פלוגה.
בבוקרו של 14 במאי, השיירה הצבאית הניז'רית הייתה כבר עמוק בתוך שטח הפקר מדברי שמנוקד בכיסי סבך, ביצות ושיחים, 14 ק"מ מערבית לציר המוביל לכפר טונגו-טונגו בו התרחש המארב לשיירה אמריקנית-ניז'רית שנתיים קודם לכן.
בסביבות השעה 8:00 בבוקר של 14 במאי (שעון מקומי), השיירה הניז'רית הגיעה למישור מדברי גדול דליל יחסית בעצים ליד כפר נידח בשם סיווילי (Siwili; כ-80 ק"מ צפונית לאואלאם), והתקרבה מבלי ידיעתה לתוך מארב מתוכנן של דאעש בסהרה.
המארב נפתח במטען צד שהתפוצץ על הרכב המוביל בשיירה והשמיד אותו על יושביו.
שאר השיירה החלה לנוע במהירות לעבר הרכב הבוער כדי לסייע לנפגעים ולהעריך את המצב, כשהם נכנסים לתוך אזור ההרג (Killing Zon).
מיד לאחר מכן, פעילי דאעש שנעו רגלית, על אופנועים וטנדרים, פתחו משני הצדדים באש איטנסיבית על השיירה שנפוצה לכל עבר.
במשך השעתיים הבאות של המארב, 3 טנדרים של צבא ניז'ר הצליחו בתוך הכאוס לסגת מהאזור דרומה עם מספר פצועים, בעוד ששאר החיילים נמלטו רגלית לכיוונים מנוגדים לאחר שנטשו את הרכבים שספגו אש כבדה במהלך המרדף.
פעילי דאעש דלקו באמצעות חוליות אופנועים אחר החיילים שהתפזרו ברדיוס של 15 ק"מ ממקום המארב, והרגו רבים מהם.
חיילים פצועים או חיילים שנכנעו, נורו למוות במקום.
תוך כדי המארב ובסיומו, לוחמי דאעש בזזו את האמל"ח והציוד הצבאי על גופם של החיילים ולקחו שלל אחדים מהרכבים שננטשו ולא נפגעו.
שלושה מטוסי סיור של ניז'ר, צרפת וארצות הברית ביצעו גיחות שוב ושוב מעל אזור המארב, אך לא הצליחו לאתר שום תנועה ג'יהאדיסטית בשטח.
ככל הנראה, החיילים שהזעיקו עזרה האמינו שהם נמצאים ליד הכפר באלי-ברי צפונית לטונגו-טונגו, מה שהוביל את מטוסי הסיור לסרוק אזור המרוחק 16 ק"מ מהמקום האמיתי.
בסיום המארב, כוחות דאעש נסוגו צפונה לגבול מאלי, כאשר במקביל שיירת חילוץ של צבא ניז'ר יצאה בבהילות לאזור המארב כדי לאתר ניצולים.
הניצולים וגופות ההרוגים היו מפוזרים ברדיוס של 15 ק"מ.
בימים הראשונים לאחר המארב, מספר החיילים ההרוגים שדווח באמצעי התקשורת בניז'ר נע בין 17 ל-29. על פי ההצהרה הרשמית ב-16 במאי, המארב בסיווילי הותיר אחריו 27 הרוגים ו-6 פצועים לצבא ניז'ר.
לטענת דאעש, לצבא ניז'ר היו סך הכול 40 נפגעים (הרוגים ופצועים), בעוד שלכוחותיהם לא היו נפגעים באירוע.
על פי צילומים שפורסמו מאוחר יותר, דאעש לקחו שלל שני טנדרים (אחד מהם של מפקד הכוח), מקלע כבד W85, מקלע רימונים QLZ-87, רובי קלצ'ניקוב משופצרים מדגם 2–56, רובי צלפים מסוג דרגונוב, קסדות, משקפות, אמר"לים מסוג AN/PVS-7, מדים, אייפונים, משדרי רדיו, תחמושת רבה וציוד צבאי אחר.
לטענת צבא ניז'ר, הם הצליחו להשיב את אחד מכלי הרכב לאחר מספר ימים.
גופות החיילים נקברו בעיירה טילווה בין 15 ל-16 במאי, וממשלת ניז'ר הכריזה על שלושה ימי אבל.
היכולת המבצעית המרשימה של המארב נחשבה להפתעה עבור אנליסטים המתמחים במלחמת הסאהל, שכן ההערכה הייתה שכוחו של דאעש בסהרה נחלש בעקבות פעולות של צבא ניז'ר ומאלי, צבא צרפת והמיליציות הטוארגיות הפרו-ממשלתיות בגבול ניז'ר-מאלי.
מסמכים רשמיים של צבא ניז'ר האשימו את המיליציה הטוארגית האיסלאמיסטית "המועצה העליונה לאחדות אזוואד" בסיוע לדאע"ש ובהשתתפות במארב.
המיליציה מצידה הכחישה כל קשר למארב וציינה שהיא עצמה סובלת מפיגועי טרור של דאעש באזור הגבול.
ב-12 ביוני 2019, משרד המדיה המרכזי של דאעש נטל אחריות על המארב וייחס את הפעולה למחוז מערב אפריקה שסניף הסהרה הוא חלק ממנו; בהודעה שפורסמה מטעם הארגון, נטען שהפעולה בוצעה באזור טונגו-טונגו וההודעה כללה במקביל גם לקיחת אחריות על התקפת כלא קוטוקאלה.
אף על פי שהמארב בוצע ליד הכפר סווילי שמרוחק כ-14 ק"מ מהכפר טונגו-טונגו, דאעש ניצל את הקרבה הגאוגרפית לאזור המארב בטונגו-טונגו כדי להגביר את ההד התקשורתי של הפעולה בתקשורת העולמית שעסקה רבות שנתיים קודם לכן במארב לשיירה האמריקנית-ניז'רית.
בתחילת 2020, משרד המדיה המרכזי של דאעש הוציא לראשונה הפקה ממחוז מערב אפריקה שמוקדשת כולה לסניף הסהרה.
הסרט שאורכו כחצי שעה, הציג פעולות רבות שביצע סניף הסהרה בין 2017 ל-2019 בניז'ר, מאלי ובורקינה פאסו.
בין שלל הפשיטות וההתקפות, מובא תיעוד חלקי של ההתקפה על כלא קוטוקאלה והמארב בסווילי; בסרט ניתן לראות את המצוד אחר החיילים הנמלטים ליד סיווילי, וידוא הריגה, בזיזת ציוד צבאי מגופות החיילים והצגת שלל המארב.
אירוע זה היה הפעם הראשונה מאז קרב מוגדישו שבו נפלו חיילים אמריקנים בפעולה קרקעית צבאית על אדמת אפריקה.
המארב בטונגו-טונגו שהתרחש בתקופת קריסת הח'ליפות של המדינה האסלאמית בעיראק, סוריה ולוב, עורר תשומת לב בינלאומית לשלוחות דאעש המתחזקות ביבשת אפריקה ולפעילות הצבאית האמריקנית בסאהל, וגרר ויכוח פוליטי נרחב בארצות הברית על הצדקת הנוכחות של הכוחות האמריקנים ביבשת אפריקה.
בעקבות המארב, נפתחה חקירה של הקונגרס ומשרד ההגנה האמריקני אשר הסתיימה ב-2018, וממצאיה העלו פגמים בתכנון הפעולה ובהערכות של צוות הכוחות המיוחדים האמריקנים למשימה.
המעורבות האמריקנית ביבשת אפריקה שהופסקה בעקבות קרב מוגדישו, חודשה לאחר ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה באוגוסט 1998, שהותירו אחריהן 200 הרוגים ו-5,000 פצועים (בהם 12 אמריקנים).
ההתקפות הללו שבוצעו על ידי ארגון אל-קאעידה בהנהגת אוסמה בן לאדן, הובילו את ארצות הברית להקדיש תשומת לב לאיום הטרור המתרחב באפריקה: מחלקת המדינה האמריקנית הוסיפה חודשים ספורים לאחר מכן את קניה לתוכנית הסיוע למלחמה בטרור (ATA), והחלה הפעילות המשותפת הראשונה של ארצות הברית וקניה בלוחמה בטרור במזרח אפריקה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, ארצות הברית פתחה במלחמה העולמית בטרור נגד שלוחות אל-קאעידה, ובין השאר הורחבה הפעילות הביטחונית האמריקנית באפריקה, במטרה להיאבק בניסיונות של הטרור האסלאמי להכות ביבשת.
בעוד שמרכז תשומת הלב האמריקנית הופנתה למזרח אפריקה בדגש על סומליה, הקמת המחתרת הסלפית להסלמה ולהטפה בשלהי מלחמת האזרחים האלג'יראית, בישרה את תחילת ההידרדרות הביטחונית בצפון ומערב אפריקה.
אף שהמחתרת הסלפית פעלה בתחילה נגד אלג'יריה, בהדרגה, היא החלה לפעול נגד מטרות אירופאיות, והקשר בינה לבין הנהגת אל-קאעידה הלך והתהדק.
בתחילת 2007, המחתרת הצטרפה סופית לאל-קאעידה תחת השם אל-קאעידה במגרב האסלאמי, ובהוראתו של איימן א-זוואהירי, הרחיבה את פעילותה לעבר הסהרה והסאהל במטרה לפעול למיטוט הממשלות באזור.
המבצע התמקד במיוחד בשיפור היציבות של אלג'יריה, צ'אד, מאלי, מאוריטניה, ניז'ר, סנגל, ניגריה ומרוקו, אשר הוגדרו כמדינות המאוימות מהטרור באופן מיידי.
ב-7 בינואר 2007, הקונגרס אישר הקצבה של 500 מיליון דולר למבצע, ובהמשך נשלחו כוחות אמריקניים לסהרה אשר חברו לכוח בינלאומי גדול שכלל גם חיילים קנדים, מרוקאים, אלג'יראים, מאלים, מאוריטנים וסנגלים.
העיסוק המרכזי של הכוחות האמריקנים בשנים שלאחר מכן, היה באימון וציוד של הכוחות המקומיים, על-מנת להכשירם ללוחמה בטרור.
מלבד ענייני ביטחון, חוק וסדר, עסק הכוח הבינלאומי גם בפעילות הומניטרית באזור, אשר כלל סיוע לאוכלוסייה המקומית, מתן עזרה רפואית, תפעול מערכות חינוך, פיתוח כלכלי ועוד.
בתחילת 2012, נפתח מרד הטוארג בצפון מאלי על ידי שכירי חרב טוארגים ששבו מלוב.
על אף שהמלחמה הסתיימה בניצחון ממשלת מאלי לאחר ההתערבות הצרפתית, היא הותירה אחריה תשתית גרילה ענפה של אל-קאעידה ברחבי הסהרה והסאהל שאילצה תוך זמן קצר את צרפת לפתוח במבצע ברקן בניסיון למנוע התקוממות ג'יהאדיסטית.
בתחילת 2013, קבוצה של 32 מחבלים מאל-קאעידה במגרב, נכנסו לאלג'יריה ממערב לוב ומצפון מאלי והובילו את משבר בני הערובה באתר הגז עין אמנאס במהלכו נהרגו 37 בני ערובה מערביים (בהם 3 אמריקאים).
פעולה זאת הובילה את ארצות הברית לחפש מקום מתאים להקמת בסיס צבאי אזורי לאיסוף מודיעין במטרה לסכל התקפות טרור על מטרות מערביות.
ניז'ר נחשבה למקום הטוב ביותר עבור בסיס כזה, שכן היא שוכנת על מקום אסטרטגי במרכז הסהרה, בעלת מצב פוליטי וביטחוני יציב יחסית, וגובלת בלוב, אלג'יריה, ניגריה, מאלי ובורקינה פאסו אשר מתמודדות עם פעילות טרוריסטית.
בתחילת 2013, ארצות הברית וניז'ר חתמו על הסכם ביטחוני שכלל הקמת בסיס כטב"מים אמריקני לאיסוף מודיעין בשדה התעופה דיורי המני בבירה ניאמיי, ומטרתו המוצהרת העיקרית הייתה לנטר תנועות ג'יהאדיסטים בסהרה, לסייע לצרפת במלחמתה במאלי נגד ארגוני הטרור ולספק הדרכה וסיוע לכוחות הניז'רים במלחמתם נגד הטרור.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה עדכן את יו"ר בית הנבחרים ג'ון ביינר שהפנטגון מתכנן לשלוח כוח של 40 חיילים אמריקנים לניז'ר עבור הקמת הבסיס, אך בשל דרישות מבצעיות נשלחו לבסוף כ-150 אנשי צבא אמריקנים להקמת ותחזוקת בסיס הכטבמ"ים.
עם זאת, כלקח ממלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק, ברק אובמה נקט באסטרטגיה של הסתמכות רבה יותר על כוחות הצבא המקומיים, עם תפקיד צבאי אמריקני מוגבל.
הקמת הח'ליפות של המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה וההתקוממות המחודשת של הטליבאן באפגניסטן, מיקדה את תשומת הלב של הפוליטיקאים והציבור האמריקני במדינות הללו, ואילו הנוכחות האמריקנית בניז'ר ובמדינות אפריקניות נוספות כמעט ולא הייתה ידועה מעבר לאנליסטים מערביים המתמחים באזור הסאהל.
המוערבות האמריקנית ההולכת וגוברת באימונם של הכוחות הניז'רים, לצד בניית בסיס כטבמ"ים ענק באגדז שמטרתו לנטר תנועות טרוריסטים באזור הסאהל, גרמה לעלייה חדה במספרם של הכוחות האמריקנים הנמצאים ניז'ר, ומניינם הגיע ל-800 אנשי צבא.
עד אוקטובר 2017, הוקמו בניז'ר שני בסיסים אמריקנים ראשיים בניאמיי ואגדז שבהן שכנו טייסות משלחת אווירית וכטב"מים, בסיס מבצעים מתקדמים (AOB) בניאמיי שאחראי על תמיכה בצוותי הכומתות הירוקות בשטח באמצעות איסוף מודיעין, תקשורת ותיאום בין גורמים מרובים, בסיס ציוד ולוגיסטיקה (CSL) במראדי ובסיס ניתוח מודיעין (ACO) בארליט.
נוסף על כך, לצבא האמריקני היה בניז'ר אתרים מבצעיים קדמיים (FOS) בדיפא, דירקו, טאהואה, ארליט, טילייה ואואלאם; ה-FOS הם למעשה פלגות מבצעיות של כומתות ירוקות בני 11–16 לוחמים שמשולבים בתוך בסיסים ניז'רים קיימים ומהווים מכפיל כוח משמעותי.
הפלגות המבצעיות שנפרסו ברחבי ניז'ר שייכות לפלוגה A בגדוד השני של הקבוצה השלישית, וכוללות סך הכול 6 פלגות: 3211, 3212, 3213, 3214, 3215 ו-3216; הפלגה האחרונה שוכנת בבסיס ה-ACO בארליט ומצוידת גם במסוקים אזרחיים קלים עבור פשיטות מוסקות.
צוותי הפלגות המבצעיות כפופים לבסיס המבצעים המתקדמים (AOB) בניאמיי, ומקבלים דרכו תמיכה, מודיעין ומשימות בהתאם לדרישת הדרגים הגבוהים יותר בפיקוד אפריקה.
בבסיס צבאי ניז'רי בפאתי העיר אואלאם (Quallam) הנמצאת כ-85 ק"מ צפונית לבירה ניאמיי, שכן צוות קומנדו אמריקני בן 12 איש שכינויו הצבאי היה "פלגה מבצעית אלפא 3212"; צוות זה, עסק באימון ובהכשרת הכוחות הניז'רים בדומה ליתר צוותי הכומתות הירוקות בניז'ר, ובהתאם לאסטרטגיה האמריקנית ביבשת לא נועד להשתתף בלחימה ממשית.
בהתאם למועדי הפריסות, ההרכב של חברי הצוות משתנה אחת ל-6 חודשים, ומרבית חברי הצוות הנוכחי של 3212 נפרסו לראשונה בניז'ר ב-30 באוגוסט 2017. מאז תחילת הפריסה שלהם, צוות 3212 באואלאם ביצעו 3 משימות בצפון-מערב המדינה בשיתוף עם הכוחות הניז'רים.
המשימות כללו סיור בשרשרת כפרים ובסיסים צבאיים נידחים במטרה לאסוף מודיעין על המתרחש בגבול, לספק סיוע לתושבי הכפרים ולהפגין נוכחות.
צ'אפו היה אחראי שנה קודם לכן על חטיפת עובד סיוע אמריקני בשם ג'פרי וודקי, ואנשי המודיעין בשגרירות האמינו שלכידתו תוכל לשפוך אור על מקום הימצאו של וודקי.
באותו זמן, מפקד ה-AOB בניאמיי - מייג'ור אלן ואן-סאון לא שהה בסיס, לאחר שיצא יומיים קודם לכן לחופשת אבהות בארצות הברית.
בשל כך, הפיקוד הועבר לידי סגנו וממלא מקומו - קפטן ניובורן ששימש כקצין מנהלי (XO) והיה הבכיר ביותר בצוות התמיכה והייעוץ של מייג'ור ואן-סאון ב-AOB.
בשל כך, במשך ההיעדרות של מייג'ור אלן ואן-סאון, קפטן ניובורן שהיה חדש יחסית בכוחות המיוחדים הסתמך רבות על קינגמן, מרשל ווילבור שהיו למודי ניסיון ובקיאים יותר ממנו במתרחש בניז'ר.
בעקבות המידע המודיעיני שהתקבל ב-AOB דרך השגרירות, הקצין המפקח צ'יף מרשל התקשר למפקד הפלגה המבצעית 3212 באואלאם - קפטן מייקל פרוזני, והורה לו לעלות עם שיירה לטילואה עוד באותו לילה, לאשר או לשלול את נוכחותו של דונודו צ'אפו באזור ובמקרה הצורך ללכוד או להרוג אותו.
מייקל פרוזני היה בוגר בית ספר ריינג'ר של הכוחות המיוחדים , ולפני הצטרפותו לכומתות הירוקות שירת מספר שנים בדיוויזיה המוטסת ה-82 עם שתי פריסות באפגניסטן.
פרוזני העלה את חששותיו בפני צ'יף מרשל ואת העובדה שצוותו לא יספיק להגיע בחלון זמן של שעתיים לטילואה בשל הנסיעה הארוכה שנמשכת לפחות 4 שעות.
מרשל לא קיבל את טענותיו של פרוזני, והודיע לו שלצוותי הכומתות הירוקות אין את הפריבילגיות של JSOC לבחור את המשימות שלהם ועליהם להיערך במהירות לתנועה.
פרוזני ציית לפקודה והורה לצוות להתארגן לקראת תזוזה לטילואה באותו לילה בתקווה שהאיחור שלהם מחלון הזמן שנקבע יהיה כמה שיותר נמוך.
בזמן שהצוות באואלאם התארגן לתזוזה, דרג הפיקוד ב-AOB שכלל את ניובורן, מרשל וקינגמן המשיך לדון בפרטי המשימה ונוכח לדעת שאין שום סיכוי שהצוות יוכל להגיע בחלון זמן של שעתיים לטילואה ולאתר את דונודו צ'אפו.
בשל כך, לאחר התייעצות הוחלט על שינוי בתוכנית לאיתורו.
המשימה המתוקנת נראתה תמוהה לפרוזני, שכן היה ברור שצ'אפו כבר לא יהיה באזור טילואה כאשר הם יגיעו בבוקר למחרת.
לאחר דין ודברים עם מרשל, האחרון הודיע לו שלמרות הסיכוי הנמוך לאתר את צ'אפו הפיקוד עדיין רוצה שהם ייצאו לדרך, והורה לו גם לאסוף מודיעין אנושי בעיירה טילואה על תנועותיו של צ'אפו.
קפטן פרוזני נפגש שוב עם עמיתו הניז'רי סגן בובקר, ולאחר שדנו בפרטי המשימה, הגיעו למסקנה שבמקום לערוך חזרות ואימונים במשך הלילה, מוטב שחברי הצוותים ירוויחו מספר שעות שינה כדי שיוכלו לשמור על ערנות בבוקר.
פרוזני ובובקר הודיעו לצוותים שלהם על השינוי בתוכניות, והורו להם לפרוק את הציוד מהטנדרים ולפרוש לשינה קצרה של 5 וחצי שעות.
ה-CONOPs נשלח לפיקוד ה-AOB בניאמיי, ואלו בתורם עדכנו בהתאם למדיניות הצבאית את השגרירות האמריקנית בניאמיי ואת מפקד הגדוד השני - לוטננט קולונל דייוויד פינטר, שיושב בפיקוד המבצעים המיוחדים (SOCCE) בבסיס האמריקני בנג'מנה שבצ'אד.
פינטר אישר את המשימה, וה-AOB בניאמיי הודיע על כך לפרוזני ושלח את רכב הסיור הניז'רי לדרכו עם ציוד המעקב הדרוש.
בליל 2 באוקטובר בשעה 23:00 בלילה, הכוח האמריקני-ניז'רי באואלאם סיים לפרוק את הציוד ופרש לשינה קצרה לפני המשימה.
ב-3 באוקטובר בשעה 4:30 בבוקר, הצוותים התעוררו, ולאחר ארוחת בוקר קלה החלו שוב להעמיס על הטנדרים אספקה, תחמושת ומים ובדקו פעם נוספת את תקינות ציוד הקשר, מערכות הנשק ומנועי הטנדרים.
בינתיים, רכב הסיור הניז'רי הגיע לבסיס באואלאם מניאמיי לאחר נסיעה לילית ארוכה של מספר שעות.
קפטן פרוזני ערך עם הצוות תדרוך וחזרות על תרחישים שונים, עם דגש רב על תאונות בין כלי רכב שנחשבו עד לאותו זמן לאיום הגדול ביותר עבור חיילים אמריקנים בניז'ר.
עם סיום התדרוך בסביבות 6:00 בבוקר, השיירה האמריקנית-ניז'רית שהורכבה מ-11 חיילים אמריקנים ו-35 חיילים ניז'רים הייתה מוכנה ליציאה.
הצוות האמריקני נסע בזוג טנדרים חמושים במקלעים קלים ובטויוטה לנד קרוזר שנשאה אספקה, תחמושת, ציוד וערכות עזרה ראשונה, והחיילים הניז'רים נסעו ב-4 טנדרים וברכב הסיור עם ציוד המעקב המיוחד של ה-CIA.
השיירה יצאה לדרכה לעבר העיירה טילואה בסדר הבא:
בהתאם למדיניות האמריקנית בניז'ר לפיה הכומתות הירוקות נמצאים במדינה כדי לאמן, לסייע וללוות את הכוחות המקומיים ולא להוביל בעצמם משימות, בראש השיירה האמריקנית-ניז'רית היו שני טנדרים ניז'רים, בעוד שכלי הרכב האמריקנים היו מפוזרים בשיירה.
לעומת כלי הרכב הניז'רים שנשאו מערכות רדיו בתדר רגיל, בכלי הרכב האמריקנים היו מערכות תקשורת מוצפנות שאפשרו לחברי הצוות האמריקני לדבר ביניהם מבלי שיוכלו לשמוע אותם.