tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לתפיסת המצרים, ובניגוד לתפיסות בתרבויות אחרות, פוריות לא נקשרה בהכרח לנשים, אלא גם לגברים.
מין, כאל של עוצמה מינית גברית, זכה לכבוד במהלך טקסי ההכתרה של הממלכה החדשה, כאשר לפי טקסטים שונים פרעה נהג "לזרוע את זרעו", ובכך להבטיח את ההצפה השנתית של הנילוס.
החוקרים חלוקים האם מדובר בטקסטים אלה בזרעי צמחים, או בשפיכה על ידי אוננות.
בתחילת עונת הקציר, הוצאה דמותו של האל מין מהמקדש והובאה לשדות ב"חג המין" , במהלכו ברכו על הקציר, ושיחקו לכבודו משחקים בעירום.
המשחק החשוב שבהם הוא הטיפוס על מוט או עמוד ענק.
פסטיבל ארבעה ימים זה היה אחד מרשימת הפסטיבלים הגדולים במקדש מדינת האבו של רעמסס השלישי.
פולחנים של אל הפיריון בתקופה המצרית הפרה-היסטורית שקדמה לשושלות המלוכה, התבססו על פטיש של בלמניטים מאובנים, שנאספו והובאו למקום.
הבלמניטים הם מאובנים של יצורים ימיים דמויי דיונון, בעלי 10 זרועות.
השלד הפנימי שלהם, ששרד כמאובן, הוא בצורת סיגר או קליע וניתן להשוות את צורתו לאיבר מין זכרי.
מאפיינים מאוחרים יותר שנעשה בהם שימוש בטקסים היו קרני שור, חץ דוקרני ומצע חסה, שהמצרים האמינו שהם אפרודיזיאק.
החסה הפיקה נוזל לבן כאשר שברו או שפשפו אותה, מאפיינים דומים באופן שטחי לתפקוד איבר המין הזכרי.
החסה הוקרבה לאל, ולאחר מכן נאכלה על ידי גברים במאמץ להשיג עוצמה.
בהמשך הטקס, הציעו הפרעונים את הפירות הראשונים של הקציר לאל, כדי להבטיח קציר רצוף.
באתרי הפולחן נמצא תיעוד של מנחות של גבעולים ראשונים של נבטי חיטה שהוצעו במהלך התקופה התלמית.
אזרחים שלא היו מסוגלים לתרגל רשמית את פולחן מין העניקו כבוד לאל על ידי מגע בפסל.
פסלונים פאליים הוצבו בכניסות למקדשים כדי לרפא קשיים בתפקוד מיני או בפוריות.
לפי הטקסטים שבידנו, נשים מצריות היו נוגעות באיבר המין הזכרי של פסלים של מין בתקווה להריון.
נוהג זה נמשך עד היום, אם כי כיום בעידן האסלם הדבר קורה שלא בנוכחות גברים.
באמנות המצרית, האל מין מתואר כאל בעל גוף גברי, גבוה וחסון, מכוסה בתכריכים, עונד כתר מעוטר בנוצות, ולעיתים קרובות מחזיק את איבר מינו הזקוף בידו השמאלית, בעוד ידו הימנית פונה כלפי מעלה, ואוחזת בכלי חקלאי.
מסביב למצחו, עונד האל מין סרט אדום המשתרך עד הקרקע, שלפי החוקרים היה אמור לייצג אנרגיה מינית.
עורו של האל מין נצבע בדרך כלל בשחור, ייתכן כי הדבר נבע מייחוס הצבע לתכונות כוחניות, וייתכן כי סימל את האדמה הפורייה של הנילוס, שצבעה שחור.
סברה שנויה במחלוקת הועלתה על ידי חוקרים וסופרים בתחום, לדוגמה על ידי העיתונאי הבריטי ג'ונתן מרגוליס, לפיהן הפרעה היה צפוי להפגין את אונו, כחלק מפסטיבל Min, ולהוכיח שביכולתו להגיע לשפיכה - על מנת להבטיח את ההצפה השנתית של הנילוס.
עם זאת, המחקר במאות הקודמות היה שבוי בקונספציות שמרניות שהתקשו לקבל קיומם של טקסים כאלה.
אף כי הטקס תואר בהירוגליפים, דבר שהספיק על מנת לתאר טקסים אחרים בתרבות הפרעונית, במקרה זה נטען כי לא קיימות ראיות מוצקות לכך.
לפי האגיפטולוגים קארה קוני, ועמיתה ג'ונתן ווינרמן, ייתכן שהמיתוס הזה מקורו בפרשנות שגויה של פסטיבל אחר.
מימס הוא אחד מירחי שבתאי והתגלה ב-1789 על ידי ויליאם הרשל כירח השביעי של שבתאי.
מימס נמצא בקבוצת הירחים הקרובים במסלול סיבובם לשבתאי והוא הקרוב ביותר לשבתאי.
כמו מרבית הירחים במערכת השמש פניו מצולקות במכתשי פגיעה רבים.
תמונות ראשונות של מימס שלא מכדור הארץ התקבלו על ידי הגשושיות וויאג'ר 1 וּווֹיאג'ר 2 ב-1980. הגשושית קאסיני טסה בסמוך למימס לראשונה ב-2004.
השם מימס הוצע על ידי האסטרונום ג'ון הרשל בנו של ויליאם הרשל בשנת 1847 במאמר "תוצאות תצפיות אסטרונומיות שנעשו בכף התקווה הטובה".
מימס הוא שמו של אחד מהאלים הטיטאנים ומאחר ששבתאי (סטורן, או קרונוס) היה מנהיג הטיטאנים, הוצע לקרוא לירחי שבתאי בשמות של אלים טיטאנים.
מהירות תנועתו של מימס מושפעת משני הירחים הקרובים אליו אנקלדוס ודיוני.
בכל פעם שהירחים הללו מתקרבים זה לזה הם מאיצים את מהירות סיבובם מסביב לשבתאי ובכל פעם שהם מתרחקים זה מזה הם מאטים את מהירות סיבובם.
שינויי תאוצה אלו מאפשרים להם לשמור על מסלולם הירחי.
מצב זה שבו שני גרמי שמים או יותר מקיפים גוף אחר, מסיבי יותר, וקיים קשר פשוט בין זמני ההקפה שלהם כתוצאה מפעולה הדדית של כוח הכבידה נקרא תהודה מסלולית.
השטח של מימס קטן במקצת משטחה של ספרד.
צפיפות החומר הנמוכה של מימס: 1.15 גר/סמ"ק מעידה על כך שמימס מורכב בעיקר מקרח וכמות מועטה של סלעים.
המאפיין הכי בולט של מימס הוא מכתש פגיעה ענק שקוטרו 130 ק"מ (שליש מקוטרו של מימס) המכתש נקרא הרשל על שם המגלה של מימס.
גובהם של קירות המכתש הוא 5 ק"מ בערך, עומקו של המכתש מגיע לעיתים לעומק עשרה ק"מ.
פסגתו המרכזית של המכתש גובהה 6 ק"מ מקרקעית המכתש.
לו היה מכתש בגודל יחסי זהה על פני כדור הארץ (היינו שליש מקוטרו של כדור הארץ) היה קוטרו של המכתש 4,000 ק"מ (יותר גדול מאוסטרליה).
הפגיעה של האסטרואיד במימס כמעט שברה אותו; ניתן לראות את השברים בצדו השני של מימס אשר ייתכן שנוצרו על ידי גלי ההדף מהפגיעה שעברו דרך מימס.
פני השטח של מימס מכוסים במכתשי פגיעה קטנים רבים; אך גודלם לא מתקרב לגודלו של מכתש הרשל; קוטר מרבית המכתשים עולה במקצת על 40 ק"מ, ואולם באזור הקוטב הדרומי קוטר המכתשים אינו עולה על 20 ק"מ.
בזויות מסוימות דומה מימס לכוכב המוות מהסרט מלחמת הכוכבים 4 :תקווה חדשה.
דמיון זה הוא צירוף מקרים מכיוון שאת הסרט יצרו 3 שנים לפני צילום מכתש הרשל על ידי הגשושיות וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2.
מין אנאלי הוא פעילות מינית הכוללת גירוי של פי הטבעת והרקטום .
במקרים רבים משמש המונח לתיאור פרקטיקה מינית המשלבת החדרה של הפין או של אביזר מין לתוך פי הטבעת של השותפה או השותף למגע המיני.
המונח "מין אנאלי" עשוי לתאר כל גירוי מיני של האזור האנאלי – גירוי המתבצע באמצעות היד והאצבעות, באמצעות מין אוראלי או כמשגל אנאלי.
מין אנאלי עשוי להיות הדרך העיקרית ליחסי מין, או להילוות לדרכים אחרות של גירוי מיני.
על אף שמין אנאלי נתפס לעיתים כייחודי להומוסקסואלים, אין כך הדבר, וזוגות הטרוסקסואלים מתנסים בו אף הם; במחקר שנערך בשנת 2009 בקרב סטודנטים בארצות הברית, רובם הטרוסקסואלים, העיד אחד מכל ארבעה נחקרים כי התנסה במין אנאלי.
בשל ריבוי כלי דם באזור פי הטבעת, הוא רגיש במיוחד למגע ונחשב לאזור אֵרוֹגני (רגיש לגירוי מיני).
בקרב גברים המקיימים מין אנאלי, בין עשירית לרבע מדווחים על כאב מסוים באופן קבוע, וכשני שלישים מדווחים שכאב זה בעת חדירה הוא הבעיה העיקרית בחיי המין שלהם.
בקרב נשים, חלקן מדווחות כי מין אנאלי נמנה עם הפרקטיקה המינית שהכי פחות מועדפת עליהן, בעקבות סוגיית הכאב.
נמצא שחוויית הכאב מושפעת באופן ניכר מגורמים פסיכולוגיים, וכן מטכניקה.
מאחר שהקרום הרירי של הרקטום מייצר מעט מאוד חומר סיכה טבעי, נהוג להשתמש בעת משגל אנאלי בחומר סיכה.
מין אנאלי נחשב למגע מיני הנושא סיכונים משמעותיים; מין אנאלי לא-מוגן (ללא שימוש בקונדום) הוא המסוכן ביותר מבין כל הצורות של יחסי מין.
הסיכונים נובעים מהפגיעוּת של הרקמות: חדירה אנאלית עלולה לגרום לקרע ולדימום של הרקמות הרכות ולפגוע בשרירי הרקטום.
בנוסף, מין אנאלי יכול לגרום להעברה של מחלות מין.
המונח "מעשה סדום" משמש לעיתים גם ככינוי גנאי לביצוע יחסי מין שלא לצורכי רבייה, ושימוש זה נגזר ממקורות נוצריים.
במדינות רבות יש הגבלות על מין אנאלי, או על כל מין "שלא כדרך הטבע".
מקור החוקים האלו בהשקפה שרק משגל מהסוג המאפשר רבייה הוא לגיטימי.
התרחבות והתכווצות פי הטבעת נעשית על ידי שרירי הסוגר (sphincter) החיצוניים והפנימיים – ממברנה רגישה למגע, שבה נמצאים קצות עצבים רבים.
ריבוי כלי דם ועצבים באזור פי הטבעת והרקטום הופכים אותו למקום רגיש במיוחד ולפיכך למקור עוררות מינית ולתחושות הנאה או כאב.
מרבית הנשים יכולות להגיע לאורגזמה רק דרך גירוי של הדגדגן והאזור שסביב לו, ואלה נחשבים למרכז העיקרי של העונג המיני בקרב נשים.
עם זאת, מלבד הימצאות קצות העצבים באזור הרקטום ופי הטבעת, ההסבר הפיזיולוגי להנאה ממין אנאלי בקרב נשים קשור גם לכך שלדגדגן יש מעין "רגליים", שהן שלוחות עצביות הנמתחות מאזורו דרך שפתי הפות אל עבר אזור הרקטום.
"נקודת ג'י" (או "נקודת גרפנברג") היא אזור קטן בגוף האישה הנמצא בדופן הבטנית של הנרתיק, מאחורי עצם הערווה וסביב השופכה.
הסברה היא כי נקודת ג'י קשורה מבחינה עצבית לדגדגן באמצעות אזורים שניתן להשפיע עליהם באמצעות גירוי אנאלי.
לפי ד"ר אילן בירן, מנהל מרכז "מיניות" הישראלי, ישנם חוקרים המכנים בשם "נקודת יוּ" את האזור המעוצבּב והרגיש לגירוי ברקטום ובדופן האחורי של הנרתיק, שאותו ניתן לגרות מינית בחדירה אנאלית.
גברים יכולים לחוש גירוי מיני אנאלי כתוצאה מחיכוך של פין או אביזר מין בבלוטת הערמונית (נקראת גם "נקודת ג'י הגברית", או "נקודת פּי" (P), מלשון "פרוסטטה"), חיכוך העובר דרך המחיצה האנאלית.
בחלק מהמקרים, תחושת עונג מגירוי כזה יכולה להוביל לאורגזמה.
בלוטת הערמונית ממוקמת בסמוך לרקטום והיא נחשבת לגרסה הומולוגית גדולה ומפותחת יותר של בלוטת סקין (Skene's gland) הנשית, אשר על פי ההערכות, קשורה לנקודת ג'י הנשית.
מרבית הסקרים, בעיקר אלו שנערכו בארצות הברית, מצביעים על כך ששיעור הגברים המעוניינים לחדור לפי הטבעת גדול משיעור הנשים המעוניינות שיחדרו אליהן.
הסיבה הפיזיולוגית לכך היא שהשריר החובק את פי הטבעת (anal sphincter) מתכווץ בעת גירויו וגורם לחביקה הדוקה של הפין החודר; גברים המעדיפים חביקה יותר חזקה על הפין, ובעיקר כאלה שבנות זוגם סובלות מרפיון הנרתיק, יעדיפו חדירה אנאלית.
ישנם גברים הטרוסקסואלים המעדיפים להיות אקטיביים בעת יחסי מין אנאליים עם אישה, כיוון שפי הטבעת הדוק יותר מהנרתיק.
יחסן של נשים לכך משתנה: בעוד עבור חלק מהנשים מין אנאלי הוא מכאיב ולא נעים, נשים אחרות רואות אותו כמענג ואף מעדיפות אותו על מין וגינאלי.
במחקר שבחן מין אנאלי בקרב הטרוסקסואלים, העידו נשים כי גירוי של כמה אזורי עוררות מינית בו-זמנית מאפשר להן ליהנות מיחסי מין אנאליים בפחות חוסר-נוחות בהשוואה לחדירה אנאלית בלבד.
נשים שחוו אורגזמה במהלך חדירה אנאלית דיווחו כי מדובר בחוויה כלל-גופית, וזאת בשונה מאורגזמה שמקורה בגירוי של הדגדגן בלבד.
במהלך חדירה אנאלית של גבר לאישה, הסיכון הבריאותי עבור האישה גדול מהסיכון המקביל עבור הגבר.
מבחינה בריאותית, בהשוואה למין וגינלי, ביחסים אנאליים הסיכון לפציעת הפרטנרית גדול יותר, וכך גם הסיכון להידבקות בנגיף ה-HIV.
עם זאת, מין אנאלי שאינו משולב במין וגינלי נחשב לפעילות מינית הנושאת סיכוי נמוך מאוד לכניסה להיריון (אלא אם נוזל הזרע מגיע בדרך כלשהי לפתח הנרתיק).
בקרב אוכלוסיות מסוימות נפוץ שימוש בפרקטיקה זו כאמצעי למניעת הריון, בייחוד בהיעדר אמצעי מניעה אחרים.
מומחים מייעצים לזוגות המתנסים במין אנאלי לנקוט באמצעים כגון שימוש בחומר סיכה על מנת למנוע פגיעה באזור הרקטלי, ולהשתמש בקונדום על מנת להימנע מהעברה של מחלות מין.
חדירה אנאלית של גבר לאישה נתפסת לעיתים כמשמרת את הבתולים, שכן היא אינה עלולה לגרום לקרע של קרום הבתולים.
בקרב הטרוסקסואלים, הרעיון של "בתולים טכניים", הכולל התנסות במין אוראלי ואוננות הדדית, מתייחס אך ורק לחוסר התנסות במין וגינלי.
בשנת 2010 ערך המרכז לקידום חיי מין בריאים באוניברסיטת אינדיאנה את המחקר הגדול מסוגו מאז 1992, אשר במסגרתו נבדקו 5,865 אמריקאים, והוא פורסם ב"Journal of Sexual Medicine".
טווח הגילים של המשתתפים היה מנערים בני 14 ועד קשישים בני 94. מהמחקר עלה כי גברים ונשים רבים יותר מקיימים מין אוראלי ומין אנאלי, וכי שיעור מקיימי המין האנאלי עלה מ-25%-20% בשנות ה-90 לכ-40% בתוך שני עשורים, כשהמספרים גבוהים יותר אצל הגברים והנשים הצעירות.
בשנת 2009 פרסמה החוקרת קימברלי ר' מקברייד (McBride) בכתב העת הרפואי "The Journal of Sex Research" דוח אשר קבע כי שינויים בנורמות החברתיות עשויים להיות גורם משפיע בתדירות ההתנסות של הטרוסקסואלים במין אנאלי, וכי יש משמעות לתפיסת הפרקטיקה כ"אקזוטית" ברפרטואר המיני של חלק מההטרוסקסואלים.
החוקרים גרסו כי "עבור מספר מסוים של הטרוסקסואלים, מין אנאלי הוא מענג, מרגש, ונתפס כאינטימי יותר ממין וגינלי".
מקברייד ושותפיה למחקר בדקו מין אנאלי ללא חדירה בקרב 1,299 גברים ו-1,919 נשים שהתנסו בכך, ומצאו כי 51% מהגברים ו-43% מהנשים ביצעו מין אנאלי ללא חדירה, אלא בשילוב של מין אוראלי, מין ידני או שימוש באביזרי מין.
עוד מצאו החוקרים כי מרבית הגברים (631) ומרבית הנשים (856) שנבדקו ודיווחו על התנסות במין אנאלי לפחות פעם אחת במהלך השנה שקדמה למחקר, היו במסגרת מערכת יחסים מונוגמית: 69% ו-73% בהתאמה.
מחקר שנערך בשנת 2007, אשר בחן התנסות במין אנאלי בחתך לפי גיל, מצא כי 34% מהגברים ו-30% מהנשים התנסו במין אנאלי, ואחוז המשיבים על כך בחיוב היה גבוה משמעותית בין הגילים 20 ל-24, והגיע לשיא בגילאי 30 עד 34.
סקר שערך המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית בשנת 2005 מצא שכיחות הולכת וגוברת בדיווחים של זוגות הטרוסקסואלים המקיימים מין אנאלי של גבר לאישה.
תוצאות הסקר הראו כי 40% מהגברים ו-35% מהנשים בגילאי 25 עד 44 דיווחו כי התנסו במין אנאלי.
זאת לעומת תוצאות סקר זהה משנת 1992, אשר העלו כי רק 26% מהגברים ו-20% מהנשים בגילאי 18 עד 59 דיווחו על התנסות כזו.
סקר נוסף, שנערך בשנת 2008, התמקד באוכלוסייה צעירה של 1,350 נערים ונערות בגילאי 15 עד 21. מהסקר עלה כי 16% מהנשאלים התנסו במין אנאלי לפחות פעם אחת במהלך שלושת החודשים שקדמו לסקר, כאשר ב-29% מהפעמים נעשה שימוש בקונדום.
נתוני השכיחות של התנסות במין אנאלי מושפעים מנתונים דמוגרפיים, אזוריים, לאומיים ותקופתיים.
לדוגמה, מסקר שנערך בצרפת בשנת 2001 בקרב 500 נשים, עלה כי 29% מהן התנסו במין אנאלי וכי שליש מהן דיווחו כי נהנו מכך.
לעומת זאת, סקר שנערך בקוריאה הדרומית בשנת 1999 בקרב 586 נשים, הראה כי רק 3.5% התנסו במין אנאלי.
נתוני השכיחות הנוגעים להתנהגות מינית יכולים גם להשתנות עם הזמן.
לאומן (Laumann) בשנת 1992 עלה כי 20% מההטרוקסקואלים התנסו במין אנאלי מגבר לאישה.
לעומת זאת, הסקסולוג אלפרד קינסי, שפעל בשנות ה-40, מצא נתונים של 40% באותה התקופה.
מחקר שנערך באוניברסיטה של קולומביה הבריטית בשנת 2005 קבע נתונים של בין 40% ל-50%.
לעומת זאת, לפי האתר של אוניברסיטת קולומביה, "מחקרים מראים שכרבע מהזוגות ההטרוסקסואלים התנסו במין אנאלי לפחות פעם אחת, וכ-10% מקיימים משגל אנאלי באופן קבוע".
סקר שנערך בישראל בשנת 2008 הראה כי בקרב הגברים 64% התנסו במין אנאלי, לעומת 32% אצל נשים.
חדירה אנאלית של אישה לגבר מכונה "פֶּגִינג" (מאנגלית: Pegging), והיא מתבצעת באמצעות "סטרפ-און" (strap-on) – סוג של דילדו המחובר לרתמה המולבשת על המותניים.
המילה "פגינג" היא תחדיש שנטבע על ידי הסופר והעיתונאי האמריקאי דן סאוואג', בעל טור בשם "Savage Love" המתפרסם בעיתונים בארצות שונות.
סאוואג' פעל לקידום הפרקטיקה והשיח סביבה, והפציר בקוראיו "להתנסות בה לפחות פעם אחת בחייהם".
מלבד המניעים הפיזיים של מין אנאלי, יש המייחסים להנאה של גברים מפגינג היבטים פסיכולוגיים.
הסברים אלו מצביעים על אלמנט הכניעה המאפיין את הגבר הפסיבי לעומת האישה האקטיבית כמסב הנאה לגברים מסוימים.
ב-BDSM יכול פגינג להיות חלק מאמצעי להבעת שליטה נשית.
לפגינג היו התייחסויות בתרבות הפופולרית.
בפרק השישי של העונה השנייה בסדרה "העשב של השכן" מוצג אנדי בוטווין כאשר אישה שאיתה הוא מבקש לשכב דורשת ממנו להתנסות עמה בפגינג; סצנה דומה מוצגת גם בקומדיית המצבים הבריטית "פיפ שואו".
בקולנוע, בסרט הקומדיה "זאק ומירי עושים פורנו" משנת 2008 מוצגת סצנה של פגינג בין שתיים מהדמויות.
התייחסות מוקדמת לפרקטיקה המינית ניתן למצוא בספרו של ויליאם ס.
בורוז "ארוחה עירומה" משנת 1959. בישראל הופיעה הפרקטיקה לראשונה בטלוויזיה בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל", בכיכובו של אושרי כהן.
ישנם גברים רבים הרואים במעשה החדירה האנאלי ככזה הגורם לפמיניזציה (נִישוּי) של אחד הצדדים, כזו שאינה תואמת את דימוי הגוף הגברי ואת הגבריות, שכן חדירה מזוהה במקרים רבים עם נשיות.
בטרמינולוגיה העברית של קיום יחסי מין אנאליים בין גברים נהוג להשתמש במונחים "אקטיביות" ו"פסיביות" .
הצד החודר מכונה "אקטיבי" או "Top", והצד הנחדר מכונה "פסיבי" או "Bottom".
אדם המעדיף את שני המצבים מכונה "וֶרְסָטִילִי" (versatile).
על אף שהומואים רבים תופסים מין אנאלי כפרקטיקה המינית הטבעית שלהם, תחושת כאב בעת חדירה היא נפוצה, וכעשירית מכלל הגברים ההומוסקסואלים המתנסים במין אנאלי חשים כאב הגורם להם להפסיק את האקט המיני.
מחקרים שבדקו את סוגיית הכאב בקרב גברים מצאו כי בין 10% ל-25% מהמתנסים במין אנאלי חשים כאב בכל פעם.
במחקרים שבדקו גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים, הצביעו 61% מהנחקרים על כאב בעת חדירה כגורם קבוע המשפיע על חיי המין שלהם.
דיווחים על כאב בקרב הצד החודר היו נדירים יותר, ורק 3% ציינו כי הם חשים כאב בעת מין אנאלי.
גירוי של פי הטבעת ואזור חיץ הנקביים הוא חלק משמעותי בחיי המין של לסביות רבות, וגירוי זה יכול להתבצע באמצעות האצבעות, באמצעות דילדו או כמין אוראלי.
בעוד חלק מהנשים הלסביות נהנות ממין אנאלי, יש כאלה "שאינן יכולות לסבול את עצם המחשבה על כך".
לסביות בשנות ה-30 לחייהן מתנסות במין אנאלי פי שניים מלסביות המשתייכות לקבוצות גיל אחרות.
למרות שהסיכוי להידבקות במחלות מין במגע מיני לסבי הוא נמוך יותר, לסביות עדיין חשופות באותה המידה למחלות המועברות במין אנאלי, כגון הרפס, סיפיליס, צהבת וזיבה.
מין אנאלי חושף את בני הזוג לשני סיכונים עיקריים: זיהומים עקב מספר גבוה של מיקרואורגניזם שלא נמצאים באזורים אחרים של הגוף, ונזק פיזי לפי הטבעת והרקטום בשל הרגישות שלהם.
רגישות זו עלולה לגרום לכאב בעת חדירה אנאלית.
מין אנאלי בתדירות גבוהה מזוהה עם בעיות בריאותיות שונות כגון טחורים, צניחה אנאלית וכיבים.
חוקרים מצביעים על כך שככל שהחברה הופכת יותר מתירנית, כך מתנסים צעירים הטרוסקסואלים רבים יותר במין אנאלי – פרקטיקה מינית שכמעט ולא הייתה מוזכרת בעבר בחוגים חברתיים מסוימים.
עם העלייה בהתנסויות אלו מודאגים החוקרים מעלייה בהעברת מחלות מין בגין יחסי מין לא-מוגנים.
מין אנאלי ללא קונדום מכונה בסלנג "בֶּרְבֶּק" (מאנגלית: barebacking).
מחלות המין המזוהות ביותר עם מין אנאלי הן HIV ונגיף הפפילומה האנושי (העלול לגרום לסרטן פי הטבעת).
גם מחלות מין אחרות עלולות לעבור בעת קיום יחסי מין אנאליים, בין היתר עגבת, זיבה, כלמידיה, הרפס, שחפת, סלמונלוזיס, כיני ערווה, דלקת כבד וצהבת.
כמו כן, ייתכן מעבר חיידקים כגון אי קולי ושיגלה.
מימין לשמאל: דילדו, חוקן אישי, פקק אנאלי וחרוזים אנאליים
דילדו הוא אביזר מין המחקה את הפין הגברי.
מקובל לכנות בשם זה כל אביזר לא רוטט הדומה לפין בצורתו ובגודלו.
אנרוס (Aneros) הוא פטנט רשום שנועד להעניק עיסוי לבלוטת הערמונית.
הוא פותח במקור בשנת 1996 במטרה לטפל בהגדלה שפירה של הערמונית ובדלקת הערמונית.
חוקן עשוי לשמש כהקדמה למין אנאלי כדי לנקות את הרקטום, ובכך למנוע התפשטות של חיידקים.
קיימים חוקנים קטנים המיועדים לשימוש אישי לפני מגע מיני.
פקק אנאלי (Butt plug) הוא סוג של דילדו, בדרך כלל קצר ובעל בסיס רחב, המעוצב לרוב בצורת קונוס עם קצה קהה מעל צוואר צר יותר.
מותני הפקק הצרים יותר נועדו למיקום בפי הטבעת.
חרוזים אנאליים (Anal beads) הם שרשרת חרוזים או כדורים במספרים וגדלים שונים, המיועדים להחדרה לרקטום ולשליפה בסמוך או בעת האורגזמה, על מנת להגביר את עוצמתה.
שימוש בחרוזים אנאלים הופיע, למשל, בסרט עמוק בגרון המבוסס על ספרו של צ'אק פלאניוק.
חוקי האסלאם אוסרים על מה שמכונה בקוראן "מעשה סדום", אשר נחשב לאחד הגורמים למהפכת סדום ועמורה.
מסיבה זו החדית' אוסר על יחסי מין אנאליים.
אלה המתנסים במין אנאלי מכונים "לוּטי" , והיחס המוסרי אליהם דומה לזה שמקבלים פושעים, כאנשים הנכנעים לפיתוי אוניברסלי אסור.
מעשה סדום עם אישה נחשב לחמור פחות מאשר מעשה סדום עם גבר.
לפי אנואר ע'זאלה, ישנם מלומדים מוסלמים החוזרים אל מקורות השריעה, ופוסקים כי מין אנאלי הומוסקסואלי שווה ערך למין אנאלי הטרוסקסואלי, והעונש עליו הוא מאה מלקות לגבר לא נשוי ועונש מוות לגבר נשוי.
מלומדים אחרים פסקו כי מעשה סדום בין גברים דינו תמיד מוות לשני המעורבים, בין אם נשואים ובין אם לאו, וזאת בהתבסס על החדית'.
העונש הקובע הפלה של חומת אבנים על גברים שהורשעו במעשה סדום, כפי שמונהג באפגניסטן, על פי דיווחים, מקורו בחדית' נוסף.
פרקטיקה נהוגה זו גורמת לתחושת בושה קשה בקרב צעירים מוסלמים שהיו פסיביים ביחסי המין, ועל פי המחקר הם נוטים להצניע ו"להשכיח" חלק זה מעברם.
מלבד במרוקו, דיווחו סוציולוגים של המיניות על פרקטיקה דומה בארצות מוסלמיות אחרות, במדינות צפון אפריקה ועד לפקיסטן.
התייחסות למין אנאלי במקורות היהדות ניתן למצוא בספרות תורנית, בתלמוד, במשנה ובמסכת כלה, ובסוגיה עסקו בין היתר בעלי התוספות, רש"י, הרמ"א, הרמב"ם, רבי ישעיה הלוי הורוביץ ורבי עובדיה מברטנורא.
בשיח ההלכתי, מין אנאלי מכונה "ביאה שלא כדרכה" (לעומת מין וגינאלי, שמכונה "ביאה כדרכה") ולעיתים גם "הפיכת שולחן".
אין מחלוקת כי הוא נחשב ביאה מבחינה הלכתית ומשפטית – לעניין קידושין, ניאוף ולמעשה לכל דבר, ואף די במין אנאלי כדי שאישה תיחשב לא-בתולה לעניינים הלכתיים מסוימים.
מין אנאלי במסגרת יחסי אישות שבין בני זוג נשואים מותר הלכתית, אף שהוא נחשב לא אידיאלי.
עם זאת, בתלמוד מופיעה התייחסות לשפיכת זרע בעת קיום מין אנאלי כסוג של הוצאת זרע לבטלה, ולכן יש פוסקים שהתירו מין אנאלי רק בלא שפיכה, או שהתירו שפיכה רק כשהיחסים אינם מתקיימים בקביעות באופן אנאלי.
מין אנאלי בין גברים אסור ביהדות משום איסור משכב זכר.
במהלך ימי הביניים באירופה, הומוסקסואלים נרדפו על ידי הכנסייה והמדינה, ונחשבו כפושעים שדינם מוות.
למעשה עד אמצע המאה העשרים, יחסים הומוסקסואלים היו בלתי חוקיים במדינות המערב, והומוסקסואלים נחשבו בהן לחולי נפש.
קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם הם "חמשת הכללים", והבודהיסט לוקח אותם על עצמו מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית.
הכלל השלישי הוא "להימנע ממיניות לא נאותה" (בסנסקריט: Kāmesu micchācāra, בתרגום חופשי: "מענקים הנובעים מחמשת החושים";) אולם ההגדרה של התנהגות מינית לא נאותה נתונה לפרשנות ביחס לנורמות החברתיות המאפיינות את המאמין עצמו, ובמכוון אין למונח הגדרה חד-משמעית.
למעשה, הבודהיזם הבסיסי אינו מגדיר מה טוב ומה רע עבור העמאים (ה-lay people) במונחים חד-משמעיים, ולכן הפרשנות של מיניות נאותה או בלתי-נאותה אינה נבחנת בבודהיזם כלל במונחים דתיים.
הבודהיזם מלמד כי הנאה חושית, ותשוקה באופן כללי – ובכלל זה הנאות מיניות באופן ספציפי – הן מכשול להארה.
נזירים ונזירות מכל הזרמים הבודהיסטים אמורים להימנע מכל פעילות מינית ולקחת עם עצמם את שבועת הנזירוּת (vows of celibacy).
יחד עם זאת, אין מצופה מהעמאים להימנע מכל סוג של פעילות מינית, ואין בבודהיזם מושג של חטא הקשור למין.
מנהיג הבודהיזם הטיבטי, הדלאי לאמה הארבעה-עשר טנזין גיאטסו, טוען כי כל יחסי מין שאינם כוללים משגל של הפין לפות ובכללם מין אנאלי, מין אוראלי ואוננות הם בגדר "התנהגות מינית פסולה".
הוא הוסיף כי על כל הבודהיסטים הטיבטים – לא רק נזירות ונזירים – להימנע מהם, וכי יחסים כאלה "אינם מתקבלים על הדעת" עבור טיבטים גם אם הם נעשים בין בני זוג נשואים.
חוקים בדבר "מעשי סדום" (Sodomy law) הם כאלה המגדירים סוגים מסוימים של יחסי מין כעבירה פלילית.
במרבית המדינות החוק אינו מפרט מהם בדיוק אותם מעשים, אך בתי משפט ברחבי העולם נוטים לפרש אותם ככאלה "הנוגדים את הטבע", והמונח משמש בדרך זו כלשון נקייה לתיאור מין אנאלי, מין אוראלי וזואופיליה.
חוקים הנוגעים למעשי סדום קיימים כמעט בכל ארצות העולם, אך בפועל, הם כמעט ולא נאכפו במהלך ההיסטוריה נגד זוגות הטרוסקסואלים אלא שימשו למעשה להרשעת גברים הומוסקסואלים.
במדינות רבות יחסי מין אנאליים אסורים בחוק רק אם הם מתבצעים בין שני גברים.
מאז המאה החמישית נקשר המונח "מעשה סדום" לתיאור כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי, ובפרט ליחסים הומוסקסואליים.
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, התייחס למונח בספר החוקים שלו, ופירש כי מעשי סדום, דהינו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, מביאים לרעב, לרעידות אדמה ולמגפות.
הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין כאלה נהיה רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית - ועדיין קיים בחוגים דתיים שמרניים עד היום.
מין אנאלי היה אסור לפי חוקי מדינת ישראל עד לשנת 1988. נאשמים בישראל הורשעו בסעיפי האיסור על משכב "שלא כדרך הטבע"; על פי רוב דובר בנאשמים שהואשמו בעבירות מין חמורות יותר, אך הורשעו בקיום יחסים שלא כדרך הטבע.
החוק האוסר על יחסים "שלא כדרך הטבע" (סעיף 152(2) לפקודת החוק הפלילי, אשר הפך לאחר מכן לסעיף 351(1) ו-351(3) לחוק העונשין, תשל"ז-1977), נותר שנים רבות בספר החוקים, על כל המשמעות הסמלית העולה מכך.
ב-14 ביוני 1978 הוגשו לכנסת המלצות של ועדה מיוחדת שבראשה עמדה שולמית אלוני.
גם בעת הדיונים בהצעה עלה הסעיף לדיון רק פעם אחת, כאשר חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי התנגד לכך שהצעת החוק אינה כוללת את ביטולו.
לאחר האישור בקריאה ראשונה, עברה הצעת החוק לוועדת חוקה, חוק ומשפט וב-22 במרץ 1988 עברה בקריאה שנייה ושלישית, והפכה לחוק – תיקון מס' 22 לחוק העונשין.
האגודה לשמירה על זכויות הפרט (אגודת הלהט"ב) לא הייתה מעורבת ישירות בהצעת החוק, וסעיף 351 לא הוזכר בישיבת הכנסת.
לדברי שולמית אלוני, "אין דמיון בין החוק כפי שהתקבל להצעת החוק הממשלתית מפני שאנחנו הרבה דברים הרחבנו".
התיקון כלל ניסוח מחדש של מרבית הסעיפים העוסקים בעבירות מין, וסעיף 351 נמחק מהחוק לחלוטין.
בישראל, לפי , מעשה סדום הוא "החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם או החדרת איבר מין לפיו של אדם".
לפי אותו סעיף, כאשר הדבר נעשה בקטין מתחת לגיל 16, או תוך ניצול יחסי מרות, הדבר מהווה עבירה פלילית שעונשה בחוק הישראלי בין 3 ל-5 שנים.
כאשר הדבר נעשה שלא בהסכמה – העונש, לפי , יכול להגיע ל-20 שנות מאסר, בכפוף לנסיבות האירוע.
בשנת 1779 נשיאה השלישי של ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, הכין את טיוטת חוק העונשין של מדינת וירג'יניה, ובה הציע כי העונש על "מעשה סדום" יהיה סירוס:
עד לשנת 1962 מעשה סדום נחשב לעבירה בכל מדינות ארצות הברית, והעונש על כך היה מאסר או עבודת עונשין.
במשך השנים רבות ממדינות ארצות הברית שלא ביטלו את החוקים הנוגעים למעשי סדום הפחיתו בעונשים הקבועים על כך בחוק.
בשנת 2002 היו 36 מדינות בהן בוטלו החוקים באמצעות חקיקה או שבתי המשפט הורו עם ביטולם, בעיקר מן הטעם שחוקים האוסרים על יחסי מין "שלא כדרך הטבע" מפלים לרעה הומואים ולסביות.
ב-26 ביוני 2003 ניתן פסק דין לורנס נגד טקסס של בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובו נקבע כי כל חוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים בין שני בוגרים בביתם סותר את חוקת ארצות הברית בשל הפגיעה בזכות לפרטיות.
בפסק דין זה קבע לראשונה בית המשפט העליון של ארצות הברית, ברוב של 6 שופטים נגד 3, כי ההחלטות הקודמות של בית המשפט, ובהן ההחלטה משנת 1986 - פסק דין באוורס נגד הארדוויק, בטלות.
בית המשפט קבע בהחלטתו כי האיסור סותר את חוקת ארצות הברית, מכיוון שיחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם היא חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ולכן דינם של חוקים אלו להתבטל.
על-אף שיחסי מין אנאליים היו נפוצים ביוון העתיקה, ברומא ובחברות הקלטים הפגנים, לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות וקיום יחסים "שלא כדרך הטבע".
צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל הגברים "פסיביים", כלומר, הנחדרים בעת מגע אנאלי, חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה.
בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" (Corpus Juris Civilis) על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי.
ומעשי סדום היוו עילה לעונש מוות במשך מאות רבות.
בבריטניה מכונים מעשי סדום במונח "באגרי" (Buggery), והוא מתאר בעיקר יחסי מין אנאליים בין גברים או בין גבר לאישה.
באנגליה ובויילס נחשב מין אנאלי לעבירה על חוק משנת 1533 בתקופת הנרי השמיני, ועד לשנת 1861 היה על כך עונש מוות.
בשנת 1885 נערכו שינויים בחקיקה בבריטניה (מכונים "סעיף 11" או Labouchere Amendment) ומעשים "לא הגונים" נקבעו לכאלה הנעשים בין גברים בלבד והעונשים היו מאסרים ועבודות כפייה.
תחת סעיפים אלה, למשל, הורשעו אוסקר ויילד שנענש בשנתיים של מאסר ועבודות פרך, ואלן טיורינג שנענש בקבלת טיפול הורמונלי שבעקבותיו התאבד.
חוקים אלה בוטלו באנגליה ובוויילס בשנת 1967, בסקוטלנד בשנת 1980 ובצפון אירלנד בשנת 1982, בגרנזי בשנת 1983, בג'רזי בשנת 1990, ובאי מאן בשנת 1992.
יש מעט מאוד נתונים על שכיחות קיום יחסי מין אנאלי בין בוגרים הטרוסקסואלים באפריקה שמדרום לסהרה.
מחקר שנערך בדרום אפריקה מצא כי מין אנאלי נתפס בדרום אפריקה כפרקטיקה לא הולמת וכטאבו הנוגד ערכים דתיים.
מין אנאלי מזוהה עם אסירים, הומוסקסואלים ועם אנסים.
באותו מחקר, נמצא כי נבדקים בגילאי 15–24 הפעילים מינית, בין 5.5% ל-5.3% התנסו במין אנאלי.
לפי ה-BBC, ב-38 ממדינות אפריקה יחסי מין בין גברים מהווים עבירה על החוק.
מחלת האיידס נפוצה באפריקה שמדרום לסהרה פי שישה יותר מאשר בשאר אזורי העולם.
בשנת 2005 מנו חולי האיידס באפריקה שמדרום לסהרה כ-63% מכלל חולי האיידס בעולם.
למרות נתונים אלה, הרשויות באפריקה מתעלמות מחינוך בנושא מין אנאלי כגורם מרכזי בהעברת המחלה.
לדבריהם של עורכי מחקר בנושא איידס ומין אנאלי באפריקה, ישנה הנחה מוטעית ביבשת לפיה לא מקיימים שם מין אנאלי ועל כן תוכניות חינוך והסברה בנושאי מין ובריאות נמנעות מלעסוק בנושא זה הנתפס כמביך.
מדינת דרום אפריקה ירשה את חוקי מעשה הסדום מתקופת היותה קולוניה בריטית.
בעוד החוקים הבריטים אסרו על כל מעשה של מין אנאלי בלי קשר לזהות המבצעים אותו, החוק בדרום אפריקה שונה כך שיתייחס לגברים הומואים בלבד.
בית המשפט העליון של דרום אפריקה ביטל חוקים אלה בשנת 2004.
באסיה מעולם לא היו "חוקי מעשה סדום" בסגנון מדינות המערב, אך ב-25 ממדינות היבשת יחסי מין אנאליים מהווים עבירה על החוק כאשר הם נעשים בין גברים.
ברפובליקה העממית של סין, קוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית, וייטנאם ובטאיוואן יחסי מין אנאליים מעולם לא נחשבו ללא חוקיים, ובית המשפט העליון של סין אף פסק בשנת 1957 כי יחסי מין אנאליים שנעשים בהסכמה בין שני בוגרים אינם מהווים כל עבירה על החוק.
בהונג קונג, סעיף 118C בפקודת הפשעים קובע כי "מעשי סדום הומוסקסואליים" אסורים מתחת לגיל 21 והעוברים על כך עלולים להיענש במאסר עולם.
סעיף 118D קובע כי עונשו של גבר המקיים יחסי מין אנאליים עם אישה מתחת לגיל 21 הוא מאסר עולם.
חוקים האוסרים על מעשי סדום בוטלו במהלך השנים ביפן, קזחסטן, הפיליפינים, והודו.
בתאילנד, האיסור בחוק על מעשה סדום בוטל בשנת 1956.
בסינגפור, פקיסטן, בנגלדש, מיאנמר וג'מייקה מין אנאלי אסור.
במלזיה הוא אסור לפי סעיף 377 לחוק העונשין, והעונשים נעים בין קנסות והלקאות לבין 20 שנות מאסר.
מין במינו אינו בטל הוא כלל יסודי בהלכות תערובות שבדיני איסור והיתר.
הוא משמש ככלל מגביל לדין בטול ברוב.
הכלל הוא שכשאיסור מועט מתערב בהיתר מרובה - האיסור מתבטל בתערובת.
אולם כאשר מדובר ב"מין במינו", כלומר כשהאיסור וההיתר הם מאותו סוג - האיסור לא בטל.
כלל זה נתון במחלוקת תנאים, אמוראים, וראשונים, ולפי הפסיקה המקובלת בהלכה באיסורים רגילים מין במינו בטל, ורק באיסורים בעלי חומרא מיוחדת, כגון דבר שיש לו מתירין - מין במינו אינו בטל.
כלל זה, הוא כלל אותו טבע רבי יהודה, בפירוש פסוקי התורה העוסקים בפרשת יום הכיפורים, המצווים על הכהן הגדול לערב את דם הפר ודם השעיר זה בזה, למרות שדם הפר מרובה יותר מדמו של השעיר.
מוסכם שהכלל שייך בתערובת של נוזל איסור שהתערב בהיתר נוזלי, ובתערובת של איסור שהתבשל יחד עם היתר, וכיוצא בזה, אך נחלקו ראשונים לגבי תערובת מסוג 'יבש ביבש', כלומר תערובת שעניינה ספק מהו הדבר באסור ומהו המותר, כגון במצב בו פרי אסור התערב בפירות מותרים ולא נודע איזהו הפרי האסור:
לדעת רש"י, הכלל תקף גם בתערובת מסוג זה, אך בתוספות דחו את דבריו, וכתבו שגם רבי יהודה מודה שמין במינו בטל.
נחלקו אמוראים האם הלכה כרבי יהודה או כחכמים: לדעת רב ושמואל הלכה כרבי יהודה שמין במינו אינו בטל בכל איסורי תורה, וזאת מדאורייתא.
לעומתם, דעת רבי יוחנן ורבי שמעון בן לקיש שהלכה כחכמים.
רש"י הבין שגם רבא פסק להלכה כרבי יהודה, ומשום כך כתב שלהלכה מין במינו לא בטל.
כך פסק גם הרי"ף מתחילה, אלא שלאחר מכן חזר בו ופסק כחכמים, שמין במינו בטל ברוב.
רובם הגדול של הראשונים הבינו שרבא פסק כחכמים, ומסיבה זו ואחרות דחו את פסיקתו של רש"י, והכריעו כדעת חכמים.
מבין ראשונים אלו נמנים רבנו תם, הרמב"ם, הרא"ש, הרשב"א, והר"ן, בשולחן ערוך נפסק שמין במינו בטל ברוב, ועמדה זו הפכה לקונצנזוס בקרב הפוסקים במאות השנים האחרונות.
בתוספות נכתב שגם רבי יהודה מודה שהכלל אינו תקף לגבי דברים האסורים מדרבנן, וכך כתב גם הרשב"א.
לעומת זאת, סבורים חכמים שהביטול הוא בחלק הרוחני של ההיתר והאיסור, ההיתר המעורב קובע שכל אחד מותר מספק, ואילו האיסור קובע שכל אחד אסור מספק, ולכן עלינו לבטל את המיעוט האסור מפני הרוב המותר.
פרשנות אחרת, אומרת כי הסיבה לכך שמין במינו אינו בטל היא מכיוון ששני הדברים המעורבים הם מין אחד, הם מתערבים זה בזה באופן מוחלט, כך שהאיסור נהפך לחלק מגוף ההיתר, וכל חתיכה וחתיכה יש בה מן האיסור ומן ההיתר.
ומכיוון שלפי פרשנות זו, דין הביטול ברוב אומר שהמיעוט מתבטל ברוב מכיוון שאינו ניכר יותר, הרי שבאופן כזה שהוא מתערב בכל חלקי ההיתר, נמצא שהוא ניכר בכל חלק וחלק מהתערובת, ולכן אינו בטל.
מסיבה זו, דווקא כאשר התערובת היא "לח בלח", כמו דם ודם או מים במים, שני המינים מתערבים זה בזה באופן מוחלט, וכן דבר הטחון היטב כמו קמח למשל נחשב למין במינו, אבל דבר יבש האסור שנתערב בדבר היתר יבש, אינו נחשב לעניין זה כמין במינו, והוא בטל.
נחלקו חכמי התלמוד, כאשר הדבר המבטל עתיד להיות כאותו מין של הדבר הנתבטל, או ההפך, או חלים על התערובת דין מין במינו.
לפי שיטת רב חסדא כאשר נבילה התערבה בחתיכות של בהמה שחוטה, בטילה הנבילה בחלקים השחוטים, שכן השחוטה לעולם לא תהיה אסורה כמו הנבילה.
לעומת זאת, אם התערבה חתיכת בהמה שחוטה בחתיכות רבות של בשר בהמה שאינה שחוטה אלא נתנבלה, נחשבים שתי התערובות למין במינו, מכיוון שעתידה הנבילה להיות מותרת כמו החתיכות השחוטות המותרות, וזאת כאשר הנבילה תרקיב ולא תהיה ראויה למאכל, ולכן אין בשני המינים להיות כמין ואינו מינו באופן גמור.
קיצורו של דבר, אחרי הדבר המבטל אנו בוחנים את התערובת, אם זו עתידה להיות כאינה מינה.
לעומת זאת סבור רבי חנינא שההפך הוא הנכון; אם התערבה שחוטה בחתיכות נבילה היא לא תתבטל ויש להחשיבה כמין במינו, אך אם תתערב נבילה בהרבה שחוטות היא תתבטל, קיצורו של דבר, אחרי הדבר הבטל אנו בוחנים את התערובת, אם זו עתידה להיות כאינה מינה.
הרשב"א בחידושיו מסביר את המחלוקת באריכות.
לעומת זאת סבור רבי חנינא, שעלינו להכריע תמיד כמו המיעוט הנתבטל, שכן כאשר המיעוט נחשב ל"מינו" אין בכוח הרוב לבטלו, שכן הוא מתגבר כנגד הרוב ואינו מניח לבטלו, ולכן תמיד עלינו לקבוע מה מהשנים בטל - לפי הדבר הנתבטל, שהרי בו תלוי הדבר, אם להתבטל או לא.
ובמילים אחרות: למרות שתמיד הרוב הוא בעל הבית והוא הקובע, הרי שככל שמדובר בעניין ביטול, הרי זה שמתבטל הוא שקובע אם יתבטל או לא.
מין בטוח או מין מוגן הוא כינוי לפעילות מינית בין אנשים שנקטו אמצעי בטיחות כדי להגן על עצמם מפני היריון או מפני מחלות מין כגון איידס.
בניגוד למין מוגן, מתאר הביטוי "מין לא מוגן" פעילות מינית ללא נקיטת אמצעי בטיחות.
מין בטוח הוא למעשה מין "כמעט בטוח", מאחר שהאפשרות להיכנס להיריון או להידבק במחלות מין עדיין קיימת, אם כי בסבירות נמוכה.
ניסיונות למניעת הריונות ביחסי מין התקיימו לכל אורך ההיסטוריה.
הקונדום (בעברית: כובעון) בגרסאות פרימיטיביות היה ידוע למצרים כבר באלף השני לפני הספירה, ואילו האוננות או המשגל הנסוג, בה אין מקיימים שפיכה בעת יחסי המין, מוזכרים כבר בתנ"ך.
הגלולה למניעת היריון יצאה לשוק באופן מסחרי בשנות ה-60. נמצא שבשימוש נכון (בדיוק לפי ההנחיות) הגלולה הפחיתה באופן משמעותי (עד 98.7%) את האפשרות להיכנס להיריון.
הגלולה ניתנת רק במרשם רופא, ויש לה תופעות לוואי שונות.
אמצעים נוספים למניעת היריון הם התקן תוך רחמי, שפותח בשנות ה-70 ודיאפרגמה.
בין האמצעים הניתוחיים למניעת היריון ניתן למצוא קשירת החצוצרות אצל נשים, וחיתוך או חסימת צינור הזרע אצל גברים.
שניהם בטוחים וכוללים התערבות כירורגית.
חיתוך צינור הזרע אינו הפיך.
מחלות מין הן מחלות מידבקות, המועברות בעת קיום יחסי מין מכל סוג שהוא.
מחלות המין יכולות להיות ויראליות, בקטריאליות, זיהומיות, או מבוססות על טפילים.
אף כי קיומן של מחלות מין ואופן העברתן היה ידוע גם בעבר, הפכה הפרקטיקה של מין מוגן לחיונית בעיקר בשנות ה-80, עם התפרצות מחלת האיידס, המועברת גם ביחסי מין.
מימיק הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת The X-Men #19 מאפריל 1966, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ורנר רות'.
מימיק הוא האלטר אגו של קאלווין מונטגומרי ראנקין, מוטאנט מניו ג'רזי אשר תאונת כימיקלים הקנתה לו את היכולת לחקות כוחות מוטאנטים של אחרים.
בנוסף לחיקוי כוחות, הוא מחזיק באופן קבוע בכוחותיהם המשולבים של ארבעת חברי האקס-מן המקוריים: פרצי האנרגיה של סייקלופס, טלפתיה של צ'ארלס אקסבייר וג'ין גריי, שליטה בקרח של אייסמן ויכולת תעופה של אנג'ל, אך הוא לא מחזיק בכוחותיו של חיה.
בתחילה, הוא הסתנן לתוך קבוצת אקס-מן כדי להשתלט על כוחותיהם, אך סולק מאחוזת אקסבייר.
הצטרף במהלך אירועי "שלטון אפל" ו"מצור" לקבוצת אקס-מן האפלים של נורמן אוסבורן.
נכון להיום הוא חבר בקבוצת אקס-מן בצוות של וולברין.
מימן ברומי, HBr בכתיב כימי, הוא תרכובת של מימן וברום.
החומר הוא חומצה חזקה והתמיסה המיימית נקראת חומצת מימן ברומי.
החומר מסיס מאוד במים, ריכוז משקלי של HBr בתמיסה הרוויה 68.85%.
ריכוז האזיאוטרופ 47.6% והתמיסה האזיאטרופית רותחת ב.
בהרתחת תמיסה מרוכזת פחות יתנדפו מים עד לקבלת הריכוז האזיאטרופי.
ניתן לקבל מימן ברומי בזיקוק תמיסת מלח ברום כאשלגן ברומי או נתרן ברומי עם חומצה זרחתית או חומצה גופרתית מהולה
משתמשים בחומצה גופרתית מהולה כדי להימנע מהתגובה המתרחשת עם חומצה מרוכזת
ניתן להפיק מימן ברומי גם בתגובה של ברום עם גופרית או זרחן
משתמשים ב HBr להכנת תרכובות אורגנו-ברום.
בסיפוח בנוכחות רדיקל או בהקרנת UV על אלקן מתקבל אלקיל-ברומיד טרמינלי (ברום על הפחמן בקצה השרשרת) כלומר בניגוד לכלל מרקובניקוב
סיפוח ללא רדיקלים ובחושך נותן בעיקר את התוצר המצופה לפי כלל מרקובניקוב
מימן ברומי מגיב עם דיכלורומתאן לקבלת ברומוכלורומתאן ודיברומתאן:
מימן יודי (HI) הוא תרכובת של מימן ויוד.
מימן יודי הוא גז שקוף המגיב עם חמצן לקבלת יוד ומים.
היוד המתקבל מגיב עם HI ומתקבל HI3 המקנה צבע חום לתמיסה.
מימן יודי הוא חומצה חזקה והתמיסה המיימית שלו נקראת "חומצת מימן יודי" התגובה עם מים .
החומר מסיס מאוד במים: ניתן להמיס 245 גרם HI ב-100 מ"ל מים כך שליטר מים יכול להמיס 425 ליטר של HI גזי ובתמיסה הרוויה יש ארבע מולקולות מים בלבד לכל מולקולת מימן יודי.
תמיסות מסחריות של חומצה הידרו-יודית מרוכזת מכילות 48-57% משקלי HI, התמיסה המיימית יוצרת אזיאוטרופ של 57% HI ו43% מים, טמפרטורת הרתיחה של האזיאוטרופ 127°C.
כיוון שהיוד הוא אניון גדול והמטען השלילי מפוזר על נפח גדול הקשר מימן-יוד חלש מקשרי המימן עם הלוגנים אחרים וקבוע הדיסוציאציה של מימן יודי גדול משל חומצה הידרוכלורית או מימן ברומי.
מפיקים מימן יודי בדרגת ניקיון גבוהה בתגובה של מימן ויוד בקטליזה של פלטינה
דרך אחרת היא תגובה של יוד עם הידרזין
שיטה נוספת היא בבעבוע של מימן גופרי דרך תמיסה מיימית של יוד כך שמתקבלת חומצת מימן יודי אותה מזקקים וגופרית מוצקה שניתן לסנן.
מימן יודי מגיב עם אלקנים בתגובת סיפוח למשל
תגובה עם כוהל ראשוני יוצרת אלקילהליד במנגנון של התמרה נוקלאופילית
מימן יודי יכול לשבור אתר לקבלת אלכוהול ואלקיל-יודיד
שיווק מימן יודי (כתמיסה מיימית) מבוקר משום שהחומר משמש כמחזר בתהליך הייצור של מתאמפטמין.
לכל שם עצם בגרמנית יש מין דקדוקי, כלומר: הוא מסומן כנקבי (תווית יידוע: die), זכרי (der) או נייטרלי (das).
ניתן לאפיין קבוצות של מילים, כך שלרוב המילים בקבוצה יש אותו מין דקדוקי.
הטבלה שלהלן מסכמת את המינים בגרמנית ואת קבוצות שמות העצם שמשתייכות לכל אחד מהם:
בדרך כלל זכריים (männlich)בדרך כלל ממין נקבה (feminin)בדרך כלל נייטרליים (sächlich)קבוצות שמות העצםימים, חודשים ועונות השנה,
כיוונים במפה (צפון, דרום וכדומה),
שמות של מקצועות (רופא, נשיא וכדומה),
רוב הנהרות שמחוץ לאירופהשמות של הרבה פרחים ועצים,
מספרים מונים (לדוגמה: eine Drei)צבעים כאשר משתמשים בהם בתור שמות עצם,
שמות פועל שמשתמשים בהם בתור שמות עצם,
כמעט כל היסודות הכימיים ורוב המתכותסיומות ותחיליותer- (במיוחד כשמדובר באנשים ממין זכר או מקצועות זכריים),
in- (כשמדובר באנשים ממין נקבה או מקצועות נקביים (רופאה, מורה וכדומה)),
בדומה לדובר העברית, על דובר השפה הגרמנית לדעת את המין הדקדוקי של כל שם עצם בשפה, שכן הוא משפיע על ההטיה של כמה מחלקי המשפט.
בעקבות כך, הועלתה השאלה אם כדאי לשנן את המין הדקדוקי ביחד עם כל שם עצם, או להסתמך בעיקר על החוקים של השפה הגרמנית בתהליך קביעת המין הדקדוקי.
במיתולוגיה הנורדית, מימיר (נורדית עתיקה: Mímir) מִים (נורדית עתיקה: Mímr), או מִימִי (נורדית עתיקה: Mími) הוא ענק הקשור לחכמה.
שמו של מימיר מוזכר בשירה הסקאלדית, במספר שירים מהאדה הפואטית ובשני כתבים של המלומד האיסלנדי בן המאה ה-13 סנורי סטורלוסון, בסאגה על בני אינגלינג מתוך מחזור העולם ובאדה הפרוזאית.
"מים" מוזכר ב"חזון הנביאה", הן בגרסת הקודקס רגיוס והן בגרסת ההאוקסבוק, וב"בלדה של סיגרדריווה" (Sigrdrífumál).
"מימי" מוזכר בשיר "הבלדה של פיולסווין" (Fjǫlsvinnsmál), החלק השני של השיר "הבלדה של סוויפדאג".
בכל האזכורים של "מים" ו"מימי" באדה הפואטית, הכוונה הייתה כנראה למימיר, כשם חלופי.
"חזון הנביאה" הוא שיר המציג מידע רב אודות היקום המיתולוגי הנורדי דרך התנבאות של רואה המנהלת שיח עם האל אודין.
בבית 28 בשיר בגרסת הקודקס רגיוס, מימיר מוזכר.
לאחר שהנביאה מכריזה כי היא יודעת-כל, היא מספרת שהיא יודעת גם כיצד אודין החביא את עינו במעיין של מימיר:
בתים אלו לא מופיעים בגרסת ההאוקסבוק לאדה הפואטית.
בהמשך השיר, כחלק מנבואתה המפורטת אודות הרגנרוק, הנביאה מספרת ש"בניו של מים" יהלכו כאשר האל היימדאל יתקע בשופרו, הגיאלארהורן, ושבנוסף שאודין ידבר אל "ראשו של מים":
בית זה מופיע גם בגרסת ההאוקסבוק לאדה הפואטית.
השיר "הבלדה של סוויפדאג" מורכב משני שירים.
בראשון, "לחש גרואה", הגיבור סוויפדאג מעיר את אמו בקברה והיא אומרת תשעה לחשים כדי להגן עליו.
בלחש האחרון, היא מאחלת לבנה שהוא יקבל שכל ורהיטות מ"לבו של מימיר".
בשיר השני, "הבלדה של פיולסווין", סוויפדאג מגיע למבצר של ענקים, ופוגש שם שומר המזדהה בשם פיולסוויד' (Fjǫlsviðr, שם חלופי לפיולסווין) שאינו מעוניין בבואו.
סוויפדאג שואל את השומר מספר שאלות, מביניהן "איך קוראים לעץ המפזר את ענפיו בכל הארצות".
פיולסוויד' משיב ששם העץ הוא "העץ של מימי" (Mímameiðr):
באחת מהתשובות האחרות שלו, פיולסוויד' מזכיר את "העץ של מימי" בתור העץ שעליו יושבת העוף ויד'ופניר (Viðófnir).
ב"בלדה של סיגרדריווה", בהמשך לעלילה של "הבלדה של פאווניר" (Fáfnismál) הגיבור סיגורד מעיר את הוולקיריה סיגרדריווה משנתה ומבקש ממנה ומבקש ממנה עצה.
סיגרדריווה משיבה במתן כשפים רוניים.
לאחר שהיא מספרת על כישוף הקשור לחכמה, סיגרדריווה מזכירה את "מים": הרופט (Hroptr, שם חלופי לאודין), על פי סיגרדריווה, עמד על פני צוק עם "חרבו של ברימיר" וקסדה, כשראשו של מים דיבר, "בחכמה את המילה הראשונה", ואמר את ה"אותיות הנכונות".
באדה הפרוזאית, מופיע פירוט מקיף יותר אודות המיתוס של מימיר מאשר האזכורים האגביים באדה הפואטית.
מימיר (או מים, כשם חלופי) מופיע בספרים "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning), "שפת השירה" (Skáldskaparmál) ו"האטטאל" (Háttatal).
בנוסף מופיעים מספר צירופי מילים של "מימיר" ביחד עם מילה אחרת.
ב"הטעיה של גילבי", גנגלרי, מלך שוודי מיתי, הולך לאסגארד ומוצא שם שלוש דמויות, "הנעלה" (Hár), "הנעלה באותה מידה" (Jafnhár), ו"שלישי" (Þriði).
גנגלרי שואל אותם שאלות אודות המיתולוגיה הנורדית, ובדרך זו מציג הספר מידע רב אודות העולם המיתולוגי.
באחת השאלות שלו, גנגלרי שואל מה הוא המרכז או המקום הקדוש ביותר של האלים, והנעלה משיב לו שזהו עץ המילה יגדראסיל.
גנגלרי מבקש להרחיב, והנעלה באותה מידה מספר לו, בין היתר, ש"מתחת לשורש שמגיע אל ענקי הכפור" נמצאת הבאר של מימיר, שמכילה בתוכה בינה וחכמה, ושאדון הבאר הוא מימיר.
על מימיר הוא מוסיף שהוא משכיל מאוד בשל העובדה שהוא שותה מהבאר בעזרת השופר גיאלארהורן.
עוד הוא מספר שאודין (בקטע זה "Alfǫðr") הלך לשם וביקש משקה יחיד מהבאר, אבל הוא לא קיבל את המשקה עד שהוא הקריב את עינו כשבועה.
הנעלה באותה מידה מצטט את הבית מ"חזון הנביאה" (Vǫluspá) שבו הנביאה אומרת כי היא יודעת שעינו של אודין צפונה בבאר של מימיר.
לקראת סוף "ההטעיה של גילבי", מימיר מוזכר שוב, בהקשר של תשובתו של הנעלה לשאלתו של גנגלרי על הרגנרוק.
על פי הנעלה, כשיקרו אירועי הרגנרוק, היימדאל יתקע בשופר ה"גיאלארהורן", והאלים יערכו אספה.
אז אודין ירכב לבאר של מימיר וייתיעץ עם מימיר לבדו ובשם אנשיו.עץ המילה יגדראסיל ירעד ולא יהיה דבר מלא פחד בשמים או בארץ.
ב"שפת השירה", ישנן כמה פריפרזות פואטיות (קנינגים) המתייחסים לאודין בתור "חברו של מימיר".
בפרק השני של הספר, המשורר אגיל סקלגרימסון מצוטט כמתייחס אל אודין בתור "חברו של מים", ובפרק השלישי משורר אחר מצוטט כמתייחס לאודין באותו השם.
ב"האטטאל", בהסבר על קנינגים, מובא כדוגמה קנינג המתייחס לאודין כחברו של מים.
בפריפרזה פואטית ליוטון, בפרק ה-18 של "שפת השירה" מוזכר "מימיר-ערמומי", ושמו גם מופיע ברשימה של ענקים.
בנוסף "מימיר" הוא חלק מכמה צירופי מילים המתייחסים לשמיים המוזכרים באדה הפרוזאית.
מימיר מופיע בשני פרקים מהסאגה על בני אינגלינג מתוך מחזור העולם, ספר שכיתבתו מיוחסת להיסטוריון האיסלנדי סנורי סטורלוסון.
בתחילת הסאגה, סנורי מספר על האלים בצורה אוהמריסטית, המציגה את הישויות המוכרות מהמיתולוגיה הנורדית כבני אנוש המהלכים על פני הארץ המוכרת.
בפרק הרביעי, מסופר על מלחמת האסיר-ואניר.
בתום המלחמה, על פי המסופר בסאגה, האסיר שלחו את הוניר לוואניר בתמורה לניורד ופריי בנו ואת מימיר האסיר שלחו בתמורה לקוואסיר.
מימיר מתואר בתור "אדם פיקח מאוד".
הסיפור ממשיך בכך שכשהוניר הגיע לוואנאהיים הוא במידית נהיה מושל, ומימיר תמיד אמר לו מה לעשות.
כשהוניר היה נוכח בדיונים שבהם מימיר לא היה נמצא, הוא תמיד נתן לאחרים לקבל את ההחלטות, ובעקבות זאת הוואניר חשדו שהאסיר לא היו הוגנים בחילופים שלהם.
הסיפור ממשיך בכך שהוואניר לקחו את מימיר וערפו את ראשו ושלחו אותו לאסיר.
אודין לקח את הראש ומרח עליו צמחי מרפא שמנעו ממנו להתכלות, ובעזרת לחשים גרם לכך שהראש של מימיר ידבר "ויאמר לו דברים סודיים רבים".
בפרק השביעי של הסאגה, המתאר את כוחותיו המיוחדים של אודין, מימיר מוזכר שוב.
אודין, על פי הסאגה, הרבה להיות לצד ראשו של מימיר, וזה אמר לו חדשות רבות אודות העולמות האחרים.
מימן נוזלי (LH2) הוא היסוד הכימי מימן במצב צבירה נוזל.
כאשר המימן בטמפרטורת החדר הוא נמצא במצב צבירה גז, כדי שמימן יתקיים במצב צבירה נוזל, הוא חייב להיות מקורר לנקודה קריטית של 240.15– מעלות צלזיוס.
אך כדי שמימן יהפוך לנוזלי לחלוטין בלי לרתוח בלחץ אטמוספירי, הוא צריך להיות מקורר לטמפרטורה של 252.87– מעלות צלזיוס (20.28 מעלות קלווין ; 432.17– מעלות פרנהייט).
כמו בכל גז, אחסון המימן במצב צבירה נוזל תופס פחות מקום מאחסונו במצב צבירה גז בלחץ ובטמפרטורה נורמליים.
לעומת זאת, צפיפות המימן הנוזלי נמוכה מאוד בהשוואה לדלקים נפוצים.
לאחר שעובה, יכול המימן להישאר נוזלי, אם הוא מאוחסן במכלים מבודדים תרמית בלחץ.
בשנת 1885 פרסם זיגמונט פלורנטי ורובלסקי את הטמפרטורה לעיבוי מימן: 240.15– מעלות צלזיוס; בלחץ של 13.3 אטמוספירות ; ואת נקודת הרתיחה: 250.15– מעלות צלזיוס.
המימן עובה לראשונה בשנת 1898 על ידי ג'יימס דיואר על ידי שימוש בקירור רגנרטיבי ועל ידי ההמצאה שלו - תרמוס.
הצורה היציבה של המימן הנוזלי (פראהידרוגן) הושגה על ידי פל הארטק וקארל פרידריך בונהופר ב-1929.
מימן נוזלי הוא דלק נפוץ לטילים ורקטות.
נאס"א וחיל האוויר של ארצות הברית מפעילים מספר רחב של מכלי מימן נוזלי עם קיבולת של עד 3.8 מיליון ליטרים ליחידה.
במרבית מנועי הרקטות המונעים על ידי מימן נוזלי, המימן הנוזלי מקרר תחילה את הזרבובית וחלקים אחרים במנוע ולאחר מכן מעורבב עם מחמצן - בדרך כלל חמצן נוזלי ונשרף כדי להפיק מים עם עקבות של אוזון ומימן על-חמצני.
מימן נוזלי יכול לשמש דלק עבור מנוע בעירה פנימית או תא דלק.
צוללות שונות וכלי רכב פרטיים המתודלקים במימן נבנו באמצעות שיטה זו של תדלוק במימן.
הפצצה התרמו-גרעינית הראשונה, אייבי מייק, השתמשה בדאוטריום נוזלי (מימן -2), לצורך מיזוג גרעיני.
מין אונג הלינג (בבורמזית: မင်းအောင်လှိုင်; נולד ב-3 ביולי 1956) הוא גנרל צבא בורמזי, שמכהן כיו"ר מועצת מינהל הממשל של מיאנמר מאז 2 בפברואר 2021, תפקיד שהופך אותו למנהיג בפועל של המדינה.
הלינג תפס את השלטון לאחר שביצע הפיכה צבאית שהפילה את הממשלה הנבחרת בראשות יועצת המדינה לשעבר אונג סן סו צ'י בשנת 2021. הוא הכניס מחדש את השלטון הצבאי, וסיים תקופה של כמעט עשר שנים של שלטון אזרחי ממרץ 2011 עד פברואר 2021.
מין אונג הלינג נולד ב-3 ביולי 1956 בטאבוי, בורמה (כיום דאווי, מיאנמר).
אביו, ת'אונג הלינג, היה מהנדס במשרד הבינוי.
הלינג למד משפטים באוניברסיטת רנגון לאמנויות ומדע בין השנים 1973 ל-1974. הוא התקבל בניסיונו השלישי לאקדמיה לשירותי ביטחון שם סיים את לימודיו.
על פי הדיווחים חבריו לכיתה התנערו ממנו בגלל אישיותו המופנמת.
לאחר סיום לימודיו המשיך מין אונג הלינג לכהן בתפקידי פיקוד שונים, ועלה לאט בדרגות.
בתחילת הקריירה שלו, קולגות צבאיות העניקו לו כינוי המתייחס לצואת חתולים, "מישהו שהופקד בשקט אך הותיר אחריו סירחון חזק."
בשנת 2002 הוא הועלה לדרגת מפקד פיקוד אזור המשולש במדינת שאן המזרחית והיה דמות מרכזית במשא ומתן עם שתי קבוצות מורדים, צבא מדינת ווה (UWSA) וצבא הברית הלאומית הדמוקרטית (NDAA).
על פי הדיווחים, מין אונג הלינג היה קרוב לראש ממשלת תאילנד לשעבר פרם טינסולאנונדה, דבר שסייע לו במושא ומתן.
הלינג תמך בדיכוי הצבאי של מהפכת הזעפרן בשנת 2008 בה השתתף.
הוא עלה לגדולה בשנת 2009 לאחר שהוביל למתקפה נגד מורדים מיאנמרים לאומים דמוקרטיים אליאנס הצבא בקוקאנג.
ביוני 2010 החליף מינ אונג הלינג את הגנרל טהאן שווה כראש המטה של הצבא, חיל הים וחיל האוויר.
בשנת 2014, כאשר התקרב מין אונג הלינג לגיל 60, שהוא גיל הפרישה החובה לקצינים צבאיים במיאנמר, הוציאה מועצת ההגנה של כוחות הצבא הנחיה חדשה המאפשרת למין אונג הלינג להאריך את גיל הפרישה החובה שלו לגיל 65.
בנובמבר 2020 העביר מין אונג הלינג סדרה של הערות פומביות שהטילו ספק בלגיטימיות של הבחירות הקרובות ב-2020, בניגוד לחוק כוח האדם לשירותים אזרחיים.
ב-5 בנובמבר הכריז הטטמדאו כי דרגתו של מין אונג הלינג שווה ערך לסגן נשיא מיאנמר.
לאחר שהצביע בבחירות 2020, התחייב מינ אונג הלינג לקבל את תוצאות הבחירות.
בבחירות זכתה מפלגתו ה-NLD במפלה גדולה יותר מאשר ב-2015, ובכך שיבשה את שאיפותיו הפוליטיות של מין אונג הלינג.
בתגובה החל הצבא להעצים את הטענות על הונאות בחירות ואי סדרים, והגיש תלונות רשמיות לוועדת הבחירות באיחוד.
ב-27 בינואר 2021, העיר אונג הלינג בפומבי כי לא ישלול הפיכה והביטול של החוקה אם טענות על הונאת מצביעים במהלך הבחירות בשנה שעברה לא יטופלו כראוי.
הערות אלה עוררו חשש מפני הפיכה פוטנציאלית נוספת במדינה.
ב-29 בינואר 2021 פרסם הצבא הצהרות הבהרה המתחייבות להגן על החוקה ולקיים אותה.
מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם דיווחה כי חייליו של הלינג פנו במכוון לאזרחים במדינות מיאנמר שבצפון המדינה וביצעו אפליה מערכתית והפרות זכויות אדם נגד קהילות מיעוטים במדינת ראקין, בפרט הוא הואשם בטיהור אתני נגד בני הרוהינגיה.
הפרות זכויות אדם אלה עשויות להסתכם ברצח עם, פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה.
ארצות הברית הטילה סנקציות נגד מין אונג הלינג.
ביולי 2019 אסרה עליו ממשלת ארצות הברית להיכנס לשטחה.
בדצמבר 2020 הליך זה הקפיא את הנכסים האמריקניים של מין אונג הלינג והפליל עסקאות פיננסיות בינו לבין כל מי שבארצות הברית.
ב-1 בפברואר 2021 הוביל מין אונג הלינג את ההפיכה הצבאית במיאנמר, יום לפני שתוכננה השבעת חברי הפרלמנט שנבחרו באופן דמוקרטי כחברים באספת האיחוד.
למחרת הוא הקים את מועצת מינהל המדינה כגוף השלטון הזמני של המדינה.
הפיכה זו הובילה לגל מחאות במדינה ולשימוש בכוח מצד הצבא בהנהגת הלינג דבר שהוביל להרוגים ועצורים רבים.
מין אונג הלינג נשוי לקיו קיו הלה, מרצה בדימוס.
מימס וילמה היא משוררת ועורכת ישראלית.
מימס וילמה נולדה בעיר חיפה וגדלה ביקנעם עלית.
הוריה עלו לישראל בסוף שנות השמונים מארצות הברית ומאנגליה ושפת האם שלה אנגלית.
בשנים 2005–2012 כתבה באתר "וואלה!" וכן ניהלה בלוג אישי פופולרי בישרא-בלוג.
מרבית התכנים בבלוג עסקו בתחושות ניכור ובגיבוש זהות עצמית לאחר שסבלה מבריונות בבית הספר שבו למדה.
ב-2011 עברה להתגורר בחיפה ועבדה כקופירייטרית ומתרגמת.
ב-2018 סיימה את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
הלימודים באוניברסיטה הפגישו אותה עם רפי וייכרט שעודד אותה להתמקד בכתיבת שירה, ושיריה פורסמו בעיתון "הארץ" ובכתבי העת "גג", "פסיפס", "עתון 77", "סלון הדחויים", "המוסך", "מאזניים" ו"הו!".
בכור ספריה, קובץ השירה "עניין שמיטה", יצא לאור בשלהי 2019 בהוצאת עתון 77. בראשית 2022 השיקה כתב עת מקוון בשם "אררט".
מאז 2019 היא מתגוררת באמסטרדם.
עניין שמיטה (2019), הוצאת ספרי עיתון 77. אילן ברקוביץ' כתב על הספר: "מימס וילמה מחציפה מבט בשיריה, אם אפשר לומר את זה כך, לתרבות הפטריארכלית.
היא מציגה דמות דוברת חזקה, עצמאית, פתיינית כפי רצונה וגם מי שמבקשת להילחם בנורמות השלטוניות המקובלות." עמוס לויתן כתב: "ספר ביכורים בוגר ומהוקצע.
מה שלכד בנוסף לכך את תשומת לבי זו האינטלקטואליות החריפה שלו, שגם המחברת מודעת לה."
שדים, סיפור קצר מתוך האנתולוגיה "שבת הייתה שבת" (2023) בעריכת דודו בוסי.
בינואר 2022, היא השיקה את "אררט – כתב עת ליצירה קיומית".
כתב העת הספרותי-פילוסופי מגיש תכנים החוזרים אל מסורת הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית ומרחיבים את מושגי האבסורד, הניכור, הרצון, החירות והמרד ביצירה העברית העכשווית.
בגיליונות הופיעו יצירותיהם של סופרים ומשוררים כגון רובי נמדר, אדמיאל קוסמן, שרי שביט ושירה סתיו.
מאריזה איזבל לופש מנה (בפורטוגזית: Marisa Isabel Lopes Mena; נולדה ב-25 באוקטובר 1984) הידועה בשם הבמה שלה מימיקאט (בפורטוגזית: Mimicat) היא זמרת ומלחינה מוזיקת פופ ונשמה.
היא ייצגה את פורטוגל באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "Ai coração".
מימיקאט השתתפה בפסטיבל דה קנסאו 2001 עם השיר "Mundo Colorido" תחת שם הבמה Izamena, אך לא עלתה מעבר לחצי הגמר.
היא השתתפה שוב במהדורה ה-57 של פסטיבל דה קנסאו בשנת 2023, הבחירה הלאומית של פורטוגל לאירוויזיון 2023 עם השיר Ai coração.
היא ביצעה אותו בחצי הגמר הראשון והעפילה לגמר.
בגמר התחרות היא סיימה במקום הראשון.
ב-11 במאי 2023 ביצעה מימיקאט את "Ai coração" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר.
בגמר האירוויזיון מימיקאט הגיעה למקום 23 עם 59 נקודות (כאשר 16 נקודות היו מהקהל ו-43 נקודות היו מחבר השופטים).
אמיל (מימל) ירון (15 באוגוסט 1941 - 19 באוגוסט 2016) היה צלם עיתונות וספורט חיפאי.
היה צלם הבית של מועדון הכדורגל מכבי חיפה.
תצלומי העיתונות והספורט שלו הופיעו בעיתוני הארץ.
הוא היה דמות מוכרת בחיפה, ליווה את קבוצות הכדורגל של מכבי חיפה והפועל חיפה במרבית ממשחקי הבית שלהן, וצילם אותן במשך כ-55 שנה.
מימל נולד בעיר אוג'דה שבמרוקו, ולו 8 אחים ואחיות.
ב-1948 בעקבות פרעות כנגד היהודים ברח יחד עם משפחתו המורחבת לאלג'יר ומשם ככל הנראה באניית ההעפלה מרתון דרך מרסיי לארץ ישראל.
כשהגיע לארץ ישראל קיבל את השם חיים בן סימון.
רק כעבור שנים ביקש לשוב לשמו המקורי אמיל, ואת הבן סימון הפך מאוחר יותר לירון.
בישראל הוצע למשפחה להתיישב בתחילה במעברה ברעננה, אך הוריו ביקשו לגור בחיפה ליד בית כנסת, וכך עברה המשפחה להתגורר בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
בתור ילד היה חלק מ"מועדון העתיד" שפעל באזור מגוריו,שם שיחק כדורגל וגם נחשף לכישרון הציור שלו.
ראש העיר חיפה אבא חושי ארגן לו מלגה על שם אלינור רוזוולט, והוא היה אמור לצאת ללמוד ציור בארצות הברית, אבל אביו התנגד לכך.
ב-1959, בגיל 18 נכח מימל באירועי ואדי סאליב והנציח את המהומות שהתרחשו בשכונה, באירועים חבר לדוד בן הרוש מארגן המהומות.
מאוחר יותר ציודו הוחרם והוא ואף נעצר על ידי המשטרה.