tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקובל לחשוב שהפולינזים ישבו במניהיקי החל משנת 900 או 1000 לספירה.
הם ערכו מסעות ימיים להשגת מזון ואף הגיעו עד לניו זילנד.
האירופאי הראשון שהגיע לאי היה כנראה הנווט הפורטוגזי פדרו פרננדש דה קיירוש שגילה את האי ב-1606 וקרא לו בשם Gente Hermosa ("אנשים יפים").
ב-13 בנובמבר 1822 נראה האי על ידי הספינה האמריקנית "גוד הופ" (Good Hope) ורב החובל שלה קרא לו בשם אי האמפרי (Humphrey Island).
ב-1928 ספינת ציידי הליוויתנים "גנגס" (Ganges) עברה ליד האי וצוותה קרא לו בשם אי גנגס הגדול (Great Ganges Island).
בהמשך חלפו לידו ספינות נוספות שקראו לו בשמות שונים ולמרות זאת נקרא כיום האי בשמו המאורי המקורי.
יש שתי הצעות למשמעות השם: האפשרות הראשונה היא "סירת קאנו שעולה על החוף" והאפשרות השנייה היא שתושביו הראשונים של האי הגיעו מהאי מניהי (Manihi) שבאיי טואמוטו שבפולינזיה הצרפתית והאי נקרא פשוט מניהי הקטן – מניהיקי.
ב-1899 התנגדו חלק מתושבי האי לפעולתם של המיסיונרים והם הגיעו להסכם עם השלטונות הצרפתיים בטהיטי שהאי יסופח אליהם.
בתגובה נשלחה ספינה אך המיסיונרים במניהיקי הניפו את הדגל הבריטי והספינה שבה לטהיטי מבלי לעגון בחוף.
ב-9 באוגוסט 1889 הוכרז האי כשטח חסות בריטי וב-1901 נכלל האי בשטחה של ניו זילנד.
החל משנת 1822 תבעה ארצות הברית את הריבונות על האי ובשנת 1980 נחתם הסכם בין ארצות הברית לבין איי קוק, לפיו ארצות הברית מכירה בריבונותם של איי קוק במניהיקי ובשלושה איים נוספים.
מניהיקי ממוקם בפסגתו של הר תת-מימי בגובה של 4000 מטרים מעל קרקעית האוקיינוס.
האי הוא אטול ברוחב 10 ק"מ המורכב מ-43 איונים הפזורים לאורך השונית.
השונית מהווה אתר צלילה מגוון ובית לאלמוגים ודגים טרופיים מסוגים שונים.
האטרקציה העיקרית של האי היא צלילה.
קיימת פעילות דיג ענפה מחוץ לשונית וסוגי הדגים השכיחים הם טונה זהובה ודאוניים.
האי ידוע בשל תעשיית הפנינים השחורות שלו וחוות גידול פזורות סביב ללגונה.
החווה הגדולה ביותר מחזיקה 250,000 צדפות המייצרות פנינים.
הגדול מבינם הוא הכפר טאוהונו (Tauhunu) השוכן על איון בשם זהה בחלקו המערבי של האטול.
הכפר השני הוא טוקאו (Tukao) השוכן על האיון נגאקה (Ngake) או טה פארואה (Te Paeroa) בחלקו הצפוני של האטול.
מבחינה פוליטית האי מנוהל על ידי מועצת האי וראש העיר נבחר אחת לשלוש שנים.
אוכלוסיית האי מחולקת לשני שבטים כשכל אחד מהם מחולק לשבעה תתי-שבטים.
בפברואר 2009 ציין ראש העיר כי עקב המשבר הכלכלי העולמי ועליית יוקר המחיה נרשמת עזיבה ניכרת של תושבי האי לניו זילנד ולאוסטרליה ומספר תושבי האי ירד ל-280 איש.
תושבי האי דוברים אנגלית וניב מאורי מקומי.
מניה דואלית היא מניה שנסחרת בשתי זירות מסחר - לרוב במדינה בה פועלת החברה, ובבורסה במדינה גדולה אחרת.
בשנת 2000 הוכנס תיקון מס' 21 לחוק ניירות ערך ונוסף לו פרק ה'3, העוסק ברישום כפול, כלומר בניירות ערך הרשומים למסחר גם בבורסה במדינות אחרות.
התיקון הגדיר את התנאים בהן יכולות חברות הנסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב להירשם גם בכמה בורסות חיצוניות - הבורסה לניירות ערך בלונדון, נאסד"ק והבורסה לניירות ערך בניו יורק.
החוק מגדיר את הכללים אשר על פיהם צריכות להתנהל חברות המבצעות רישום כפול, ואת דרך העברת המניות בין הבורסות, וזאת מכיוון שלעיתים עלולים להיווצר פערי מחירים בין שערי המניות בבורסות השונות אשר מאפשרים ביצוע ארביטראז' בין הבורסות אשר שעות פעילותן שונות.
תחילה נקבע כי הוא יחול על חברות הרשומות בבורסה לניירות ערך בניו יורק וברשימה הראשית של בורסת נאסד"ק.
במאי 2004, הותר גם לחברות ישראליות שנסחרות ברשימה הראשית של הבורסה לניירות ערך בלונדון, לבצע רישום כפול.
בספטמבר 2004, הותר גם לחברות ישראליות הנסחרות ברשימת ה-Small Cap של בורסת נאסד"ק לבצע רישום כפול.
ה-Small Cap היא רשימה של חברות בעלות שווי שוק נמוך יותר מזה של אלה הרשומות ברשימה הראשית של נאסד"ק.
מספר חברות אמריקאיות ביצעו רישום כפול בבורסה בתל אביב לאחר שרכשו חברות ישראליות: בפברואר 2001 חברת פוליקום שרכשה את חברת אקורד הישראלית, הייתה החברה הזרה הראשונה שנרשמה למסחר בתל אביב.
אך לאחר זמן קצר הודיעה כי תמחק את מניותיה מהמסחר.
חברת וריפון שרכשה את חברת "ליפמן הנדסה אלקטרונית" הישראלית נרשמה למסחר בורסה בתל אביב, ואף נכללה במדד ת"א 25, לאחר יותר משלוש שנים של סחירות כפולה בארץ ובבורסה בניו יורק, החליטה הנהלת החברה כי הסחירות הכפולה איננה משרתת אותה עוד והיא חדלה להיסחר בארץ.
מניטול (Mannitol) הוא חומר אבקתי לבן ומתוק, סוג של סוכר כוהלי, שאיננו סוכר ואיננו אלכוהול, בדומה לקסיליטול, אריתריטול, סורביטול ועוד.
כמוהם, גם הוא משמש לעיתים בתור ממתיק מלאכותי, משום שאיננו נספג היטב במעי.
לעיתים קרובות זוהי האבקה הלבנה העוטפת מסטיקים.
מניטול משמש כתרופה לשעת חירום, במקרים של לחץ תוך-גולגולתי גבוה, וכן כנגד לחץ תוך עיני גבוה בגלאוקומה, ועוד.
מחקרים שנערכו באוניברסיטת תל אביב ובמקומות נוספים בעולם מצביעים עליו כתרופה אפשרית להקלת הסימפטומים של מחלת פרקינסון ואולי אף לטיפול במחלה.
יתרונו בהקשר זה בכך, שכתוסף מזון אין צורך לרכשו במרשם רופא ומחירו זול להפליא וכתרופה הוא כבר מאושר כאמור לשימוש.
יש להיזהר עם זאת מתופעות לוואי, שנקשרו עם השימוש בו באינהלציה או בעירוי (לא ברור מה המצב אם לוקחים את המניטול דרך הפה).
מניטול נוצר מרדוקציה או חיזור של הסוכר מנוז, כלומר, אם מחמצנים מניטול נוצר מנוז.
מקור שמו, כמו גם שם הסוכר ממנו הוא נוצר, מנוז, הוא המן המקראי שאכלו בני ישראל במדבר.
המניטול התגלה והופק לראשונה ב-1806, כנראה מאחד מסוגי עץ המילה (Fraxinus), השייך למשפחת הזיתיים.
המגלה היה כימאי צרפתי בשם ז'וזף פרוסט (1754–1826).
כשמונים שנים לאחר מכן, רוקח קרואטי בשם Julije Domac (1853–1928) היה הראשון שגילה את המבנה הכימי המדויק שלו.
לצמחים, המניטול מסייע להתגבר על מקרי חירום אוסמוטיים, דהיינו שינוי מהיר מדי בלחץ האוסמוטי או בריכוז התמיסה בה שרוי התא.
מסיבה זו ניתן למצוא אותו כמעט בכל סוגי הצמחים ובסין למשל מפיקים אותו עד היום מסוגים שונים של אצות מקרוסקופיות.
בתור תרופה נמכר מניטול תחת שמות מסחריים שונים, שהידוע בהם הוא אוסמיטרול.
התרופה כלולה ברשימת ארגון הבריאות העולמי של התרופות החיוניות לכל מערכת בריאות ציבורית.
השימוש המקובל ביותר שלה הוא במקרי חירום של לחץ תוך-גולגולתי גבוה, בדרך כלל עקב טראומה גופנית.
במקרים כאלה מקובל להזריק לפצוע מניטול, הפועל תוך כרבע שעה ופעילותו מחזיקה מעמד עד כשמונה שעות.
הסיבה היא שהמניטול ידוע, הן ביכולתו לעבור את מחסום דם-מוח ולהגיע למוח והן ביכולתו להשוות לחצים אוסמוטיים.
מעבר לכך משתמשים במניטול כתרופה גם במקרים מסוימים של אי-ספיקת כליות, לחץ תוך-עיני לא תקין, בצקת ועוד.
במחלת פרקינסון, תאי המוח המייצרים דופאמין, מתים לאחר שנוצרים בתוכם גושים של חלבון מסוים הקרוי אלפא-סינוקלאין.
צוות חוקרים מאוניברסיטת תל אביב, בראשותם של פרופסור אהוד גזית, שהיה המדען הראשי במשרד המדע ופרופסור דניאל סגל, גילה, כי מניטול מסוגל לפרק במעבדה את גושי החלבון הללו.
במקרים בהם המחלה היא תורשתית, הגן הגורם לה ידוע ומוכר כבר.
החוקרים השתילו בזבובוני דרוזופילה את הגן הזה ופגעו בכך, אכן, קשות בתפקוד המוטורי שלהם.
ניתן היה לראות בבירור שהם איבדו כתוצאה מכך את יכולתם לטפס על דפנות מבחנה.
הוספת מניטול שיפרה בעשרות אחוזים את התפקוד המוטורי של אותם זבובונים חולים, דהיינו את יכולת הטיפוס שלהם.
בשלב הבא, צוות חוקרים מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בראשות פרופסור אליעזר מצליח שתל את הגן גורם המחלה במוחם של עכברים וגילה כי גם אצלם הזרקה של מניטול הביאה לירידה ניכרת ביצירת גושי החלבון הקשורים למחלת פרקינסון.
המחקר על שלושת שלביו פורסם בכתב העת Biological Chemistry ב-2013.
החוקרים צריכים לבדוק מהו המינון היעיל ביותר, לבחון חומרים דומים כמו סוכרים אלכוהוליים נוספים, לראות אם שילוב שלהם משפיע טוב יותר על גושי החלבון במוחם של העכברים, ועוד.
עם זאת, היתרון של המניטול, הוא שהחומר כבר מאושר למגוון שימושים רפואיים, וניתן בהזרקה למשל לטיפול בבצקת קשה.
הוא גם אחד החומרים היחידים המסוגלים לפתוח את מחסום הדם-מוח מסנן הדם, המונע מחומרים רבים להגיע אל המוח.
היבט חיובי נוסף – מנגנון המחלה של פרקינסון דומה במידה מסוימת לזה של אלצהיימר ומחלות ניווניות נוספות של מערכת העצבים וגם החלבון אלפא-סינוקלאין הוא קודמן – פרקורסר של חלבון המצטבר במוח במחלת אלצהיימר, כך שאם יוכח כי מניטול מועיל למלחמה בפרקינסון, יש סיכוי לתועלת דומה גם במחלות שיטיון אחרות.
ב-15 בדצמבר 2016 הוקרנה בערוץ הראשון בתוכנית "מבט" כתבה של מיכל רבינוביץ' על כמה חולי פרקינסון, אחד מהם אביהו בן-נון מפקד חיל האוויר לשעבר, שהחליטו לנסות על עצמם טיפול במחלתם באמצעות מניטול ועל תוצאות הביניים של ניסוי עצמי זה.
הפרופסורים גזית, סגל ומצליח, מובילי המחקר שתואר לעיל נקטו בשיטת מיקור המונים ופתחו אתר "רפואת המונים", אליו הם מבקשים שיירשמו חולי פרקינסון רבים ככל האפשר, שיסכימו לנסות על עצמם את השפעת המניטול.
הסיבה היא שלחברות התרופות אין אינטרס לממן מחקר על השפעתו של חומר שאי אפשר לרשום עליו פטנט.
עד ל-1 בינואר 2017 נרשמו לאתר זה מעל אלפיים חולים ובתוך פחות משלושה חודשים המספר הוכפל.
מחקר זה הסתיים ותוצאותיו פורסמו.
תקציר שלו, ניתן לראות באתר Cure Parkinson.
המחקר הראה שטיפול יומי במניטול (עד 18 גרם ליום) בטוח.
שישה מתוך 14 המשתתפים בקבוצת מניטול דיווחו על אי נוחות משמעותית בבטן, אך הטיפול נסבל היטב.
אף על פי שהמחקר לא היה גדול מספיק כדי לקבוע את היעילות, החוקרים לא ראו שינוי בהתקדמות תסמיני פרקינסון במהלך המחקר בן 36 השבועות.
מניו יורק באהבה הוא סרט קומדיה רומנטית ישראלי-אמריקאי משנת 1985, אשר נכתב, הופק ובוים על ידי עמוס קולק, עם ג'ולי הגרטי ועמוס קולק בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בחורה אמריקאית שמגיעה בטעות לישראל במקום לפריז ועוברת בארץ הרפתקאות של קליטה בקיבוץ, אהבות ואכזבות עד שהיא מחליטה לחזור לפריז.
הסרט צולם בניו יורק ובישראל - עין גב, ירושלים, תל אביב, ים המלח, נמל התעופה בן-גוריון ועוד.
טדי קולק מופיע בהופעת קמע בסרט.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה בקולנוע רון בירושלים בנוכחתו.
ננסי קלהאן (ג'ולי הגרטי) עובדת בסוכנות ביטוח בניו יורק.
היא מתוסכלת מעבודתה ומרגישה צורך לעזוב הכל ולטוס לפריז.
בעלה ג'ק (כריסטופר גוטמן) הוא מובטל וצורך סמים.
כשהיא חוזרת לדירתם ומוצאת אותו עם אישה אחרת, היא אורזת מיד את מזוודתה ועולה על מטוס לפריז.
המטוס מיועד לנמל התעופה בן-גוריון עם נחיתה קצרה בפריז.
ננסי עצבנית מאוד, לוקחת תרופת הרגעה, נרדמת ומוצאת את עצמה בנמל התעופה בן-גוריון.
היא חושבת שהיא בפריז אך השוטר (חיים בנאי) מעמיד אותה על טעותה.
היא תקועה בישראל כמעט ללא כסף כשמזוודתה בפריז.
בתל אביב היא פוגשת את דוד (עמוס קולק), מורה להיסטוריה.
הוא קיבל חופשה ל-24 משירות מילואים ופוגש את ננסי בתל אביב.
הוא רוצה לעזור לה ומסיע אותה לקיבוץ עין גב שם גר דודו הרפתן מוישה (שמואל שילה).
ננסי מתקשה להסתגל לחיים והעבודה בקיבוץ.
היא משוכנת בחדרה של אילנה (אביבה גר) חברתו של אבי (חנן גולדבלט).
היא מתקשה בעבודה בקטיף הבננות, בלול, ובמטע התמרים.
ערכה עולה כאשר היא מצליחה לגלות שסוחר התמרים, פאפאלובסקי (מוסקו אלקלעי), מרמה את הקיבוץ.
בזמן שהיא שוחה בכנרת עם אילנה, הן מבחינות בילד טובע ושוחות אליו.
למקום מגיעה גם סירת מרוץ נהוגה בידי אלברט (דודו טופז) הילד מועלה לסירה וננסי מנשימה ומצילה אותו.
הוא נער שעשועים עשיר בנו של קבלן בירושלים.
ננסי מסכימה לעזוב את הקיבוץ ולהצטרף אליו כדי לחוות חוויות נוספות.
היא מסתובבת בעיר העתיקה וכשבגדיה נגנבים היא רודפת אחרי הגנב, נתקלת בעובר אורח (טדי קולק) שמציע לה להתלונן אצל ראש העיר.
אלברט מראה לה את אתרי הבנייה שלו ומציג לפניה את המפקח הראשי שלו, ריקרדו (משה איש כסית), אבל כשהיא חוזרת בלילה היא מוצאת במיטה את אלברט איתו.
אלברט מסביר לה שהוא "רוצה לחוות דברים נוספים", אבל היא בורחת.
היא נפגשת שוב עם דוד שמראה לה את הארץ, מראה לה את ים המלח ונותן לה לרכוב על גמל.
מתחיל ביניהם רומן אהבה שנקטע לאחר שבעלה ג'ק מגיע אליהם, מבקש ממנה סליחה ורוצה להתחיל בחיים חדשים.
היא נענית לו אבל לאחר שהיא מגלה שהחבילה שנתן לה במתנה ובתוכה אמור להיות צעיף רקום היא חבילת סמים, היא מנתקת את הקשרים אתו.
דוד מלווה לה 1,000 דולר לטיסה לפריז והיא "מפצה" אותו בסקס במושב האחורי של מכוניתו.
שחקןתפקיד ג'ולי הגרטי ננסי קלהאן עמוס קולק דוד דודו טופז אלברט אביבה גר אילנה חנן גולדבלט אבי שמואל שילה מוישה יעקב בן-סירא סוכן נסיעות חיים בנאי שוטר בנמל התעופה בן-גוריון כריסטופר גוטמן ג'ק ראובן דיין ששון, חייל מילואים מוסקו אלקלעי פאפאלובסקי נתן וולפוביץ' פקיד קבלה במלון משה איש כסית ריקרדו
מניז'ה סנגין או בשמה המלא מניז'ה דאלרובנה חמרוייבה (בטג'יקית: Манижа Далеровна Ҳамроева; נולדה ב-8 ביולי 1991) היא זמרת טג'יקית-רוסייה, נציגת רוסיה לאירוויזיון 2021. שמה נובע מהמילה הפרסית מניז'ה, שמשמעותה "איתנה", או "סלע".
מאז דצמבר 2019 משמשת כשגרירת קרן "הענק חיים" ובדצמבר 2020 הפכה לשגרירה הרוסייה הראשונה של רצון טוב בסוכנות הפליטים של האו"ם.
היא ביצעה את הגרסה הרוסית לשיר הפסקול "עומדת בדרך המלחמה" מהסרט "מולאן" (2020).
ב-8 במרץ 2021 במסגרת הצבעת צופים נבחרה בתחרות קדם-אירוויזיון של הערוץ הראשון ברוסיה לנציגת רוסיה באירוויזיון 2021 עם השיר "Russian Woman".
מניז'ה החלה את הקריירה שלה בשנת 2003, כשהופיעה כזמרת ילדים.
היא השתתפה במספר תחרויות שירה לילדים, זכתה בתחרות הגרTI פרי של כוכבי הקשת ביורמלה, הפכה לכלת פרס פסטיבל קרן התקווה שארגנה רשת "מיר" והתמודדה בתחרות כישרונות בקובנה.
היא הקליטה מספר שירים ברוסית ובטג'יקית, לפני שהצטרפה לפרויקט המוזיקה Ru.Kola בשנת 2007. באותה שנה היא העפילה לגמר בתחרות המוזיקה "חמישה כוכבים" שנערכה בסוצ'י.
מאוחר יותר עזבה מניז'ה את פרויקט Ru.Kola והצטרפה ללהקה הרוסית Assai בשנת 2011. מאוחר יותר היא עזבה כדי להצטרף לקריפ דה שין, זמן קצר לאחר מכן, שהוקמה יחד עם חברים לשעבר בלהקת Assai.
עם קריפ דה שין הקליטה מחזה מורחב והופיעה בפסטיבלי מוזיקה שונים ברחבי רוסיה.
בשל הבדלים יצירתיים בינה לבין הלהקה, היא בחרה מאוחר יותר לעזוב גם להקה זו ועברה ללונדון ובהמשך החלה ללמוד מוזיקת גוספל הן בלונדון והן בניו יורק.
בשנת 2016 חזרה מניז'ה לקריירת המוזיקה שלה, עם יציאתם של כמה סינגלים שלה שהוציאה עצמאית.
בעקבות הסינגלים יצא אלבום הבכורה שלה Manuscript, שיצא באופן עצמאי בפברואר 2017. אלבום האולפן השני שלה ЯIAM יצא מאוחר יותר במרץ 2018. מחזה הסולו הראשון שלה, Womanizha, יצא מאוחר יותר בשנה שלאחר מכן, באפריל 2019.
ב-8 במרץ 2021 אושר כי מניז'ה נבחרה להשתתף כנציגת רוסיה לאירוויזיון 2021 שייערך ברוטרדם, הולנד, עם השיר "Russian Woman" אשר נכתב על ידי הצמד הישראלי - אורי קפלן ואורי אבני.
ב-18 במאי 2021, היא ביצעה את השיר בחצי הגמר.
כותר פרטיםManuscript הפצה: 17 בפברואר 2017
פורמט: הורדה דיגיטליתЯIAM הפצה: 23 במרץ 2018
מניווה (ביפנית: 真庭市) היא עיר במחוז אוקיאמה שביפן.
העיר נמצאת כ-49.5 ק"מ מבירת המחוז אוקיאמה, אוקיאמה , וכ-544 ק"מ מבירת יפן, טוקיו.
בנוסף, העיר נמצאת ליד הפארק הלאומי דייסן-אוקי .
מניהרט (מלכיאור) פלאדי (במקור מנחם שלמה זילברששטיין, בהונגרית: Palágyi Menyhért; פקש, 26 בדצמבר 1859 – דרמשטאדט, 14 ביולי 1924) דוקטור לפילוסופיה יהודי-הונגרי, מורה בתיכון, פילוסוף, פיזיקאי, חבר באגודת פטפי, אחיו של המשורר לאיוש פלאדי.
לימודי בית הספר היסודי ניתנו לו על ידי אביו שלימד אותו גם לטינית וצרפתית.
הוא סיים את בית הספר התיכון הריאלי בטימישוארה ובקושיצה ואז הפך לעוזר מורה של אביו.
בשנה שלאחר מכן נכנס לכיתה השישית בגימנסיה בקושיצה ועבר שם את בחינות הבגרות.
לאחר מכן הגיע לבודפשט ונרשם לאוניברסיטה הטכנית בשנת 1877 (שם רשום שמו כמנחם שלמה זילברשטיין); בשנת 1881 עשה תעודת הוראה לתיכון במדעי הפיזיקה, מתמטיקה והטבע.
במהלך שנות האוניברסיטה כתב שתי עבודות מתמטיות, שאחת מהן (לימודי גאומטריה) פורסמה בשנת 1880 על ידי האקדמיה.
לאחר מכן עסק בפילוסופיה ואחר כך כתב מאמרים אסתטיים-ביקורתיים, שהופיעו ב"זר" של אגודת פטפי, בפשטי נפלו ובעיתונים אחרים.
פלאדי נבחר כחבר קבוע באגודת פטפי בשנת 1887 (אגודת פטפי הייתה קיימת בין השנים 1876 עד 1944 נוסדה במטרה להפיץ את האדרת שמו של המשורר הלאומי שנדור פטפי ולטפח ספרות הונגרית ברוח לאומית) וערך מספר הקראות באגודה.
משנת 1886 עבד כמורה בבודפשט ומשנת 1889 גם כמורה מחליף בבית ספר המסחרי העליון של רובע 9. הוא גם לימד בבית הספר היסודי ברחוב מדבה.
מאמריו פורסמו בכתב העת "ארץ-עולם" ב"שיר" (1891, 1893).(אסתטיקה מודרנית); בכתבי העת הטכניים (על ריבוי האינסוף); ב"זר" (1885) ועוד ועוד.
הוא כתב על מושג היופי וההוד אצל קאנט, על הסיפורת של פיכטה, ושל ינה ראקושי על הטרגדיה; הוא היה איש צוות פנימי בביקורת הספרותית בכתב העת "עיתון הגברות" ( Hölgyek Lapja) בשנת 1886. מאמריו פורסמו בעוד עשרות עיתונים וכתבי עת.
חייו ושירתו של אימרה מדאץ'.
לייפציג, 1901. (תרגום להונגרית: תיאוריה חדשה של מרחב וזמן.
תורגם על ידי ג'רג'י ויזר.
מניהרט פלאדי: ברטלן סקיי והאסתטיקה של הציור ; Eggenberger, Bp., 1910 (הציור הלאומי שלנו)
מעמדן ההלכתי של מניות נתון בדיון מתמשך בין פוסקי ההלכה.
הופעת החברה ומושג המניה כגורם כלכלי משמעותי בכלכלה המודרנית, והעובדה שהמקורות ההלכתיים הקלאסיים אינם דנים במציאות כלכלית כזו, הביאה לדיון בין הפוסקים על שאלת מעמדן הממוני של חברות ומעמדם ההלכתי-משפטי של בעלי מניות בחברה.
רבי יצחק אהרן הלוי ופוסקים נוספים סברו שבעלי מניות אינם נחשבים כבעלי ממון החברה, לפי שאין להם שום השפעה על הנעשה בה, וכל מעשיה נקבעים על ידי חברי הדירקטוריון.
אך לא ביארו מי נחשב כבעלי הממון.
ויש שכתבו כי לפי המציאות בזמן הזה שיש לבעלי מניות מרובות יכולת להשפעה על ניהול החברה, נראה כי גם לשיטה זו יחשבו לבעלים, וכמבואר לקמן שיטת רוב פוסקי הזמן הזה.
רבי משה שיק ופוסקים נוספים כתבו שבעלי המניות נחשבים רק כמלווים ממון לחברה, ואין להם חלק בגוף ממון החברה, אך בשו"ת מנחת אלעזר כתב כי מציאות החברות בארצו של מהר"ם שיק הייתה שונה משאר הארצות.
הכרה בחברה כישות משפטית נפרדת
ומזה שלא ניתן לגבות את החובות של החברה מבעלי המניות, הוכיח שהרשות הממונית של החברה חלוקה מהרשות הממונית של בעלי המניות, וזה רק ממון העומד לטובת בעלי המניות, ולא בעלות ישירה של השותפים בעלי המניות.
יש שכתבו שמאחר ומצאנו במשפט העברי שניתן לקבוע מתחילה שהלוואה תשעבד ותיפרע דווקא מנכס מסוים, בהכרח שדעת הצפנת פענח נסמכת בעיקר על אומדן דעת המשתתפים, ולא רק על הערבון המוגבל.
חילוק בין מחזיק מניות מרובות למועטות
בדעה זו החזיקו: רבי משה פינשטיין רבי שלמה זלמן אוירבך רבי עובדיה יוסף רבי יוסף שלום אלישיב ועוד.
רבי יעקב בלוי השיג על דברי המנחת יצחק וכתב שכל בעל מניה נחשב לבעל ממון החברה, וכפשטות לשון החוק.
מניין הוא סרט התבגרות להט"בי אמריקאי משנת 2020, המתארת חוויותיו של נער יהודי דתי המתגלה כהומוסקסואל על רקע מגפת האיידס בשנות ה-80 בארצות הברית.
הסרט היה סרט הדרמה הראשון של במאי סרטי התעודה אריק סטיל.
בסרט מככבים סמואל לוין, רון ריפקין, כריסטופר מקאן, ברוק בלום, אלכס הארט וכריס פרפטי.
הסרט מבוסס על סיפור קצר באותו שם מאת דוד בזמוזגיס.
התסריט פותח על ידי סטיל ודניאל פרל.
הקרנת הבכורה הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2020. הסרט נכלל גם במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ה-37.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-80, בבברייטון ביצ', בברוקלין.
לדייוויד (סמואל לוין), צעיר יהודי בן למשפחת מהגרים מברית המועצות, קשר קרוב במיוחד עם סבו האלמן, יוסף, יותר מאשר עם בני המשפחה האחרים.
אביו נוהג להכותו ולהשפילו, בעוד אמו הדומיננטית מתערבת בחייו.
במהלך חיפוש אחר דירה חדשה עבור סבו, רב בניין המגורים בו הם מבקרים מסכים לקבל את יוסף, אבל רק בתנאי שדייוויד יצטרף אף הוא כדי לאפשר קיום מניין.
דייוויד מתיידד עם שני דיירים מבוגרים, הרשל ואיציק, שהשכנים האחרים ורב הבניין בחרו לראות כידידים החולקים את אחת הדירות בבניין.
באחת הסצנות אומר הרב לדייוויד ולסבו:
הרחק מהוריו, דייוויד נהנה מחופש לחקור את מיניותו.
הוא מבקר בגנים ציבוריים ובספריה המקומית.
ערב אחד הוא נכנס לבר בפעם הראשונה בחייו, שם הוא פוגש את אריק ואת ברונו, עמו הוא מפתח קשר רומנטי ולומד על הקהילה הלהט"בית וסכנת האיידס.
סטיל (במקור "סיגל") אמר שבסיפור עליו מתבסס הסרט, דמותו של דייוויד היא של נער סטרייט שמתוודע לזוג הומואים שמעולם לא יצאו מן האהרון, המתגוריים בדיור למבוגרים.
סטיל שיכתב את הסיפור ולבקשת בזמוזגיס, ביסס אותו על ניסיונו האישי שלו.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בברלין ב-2020 בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
בפסטיבל Oufest הסרט זכה בפרס הישג אמנותי יוצא דופן.
הסרט זכה לציון לשבח במסגרת התחרות הבינלאומית של פסטיבל הקולונוע ירושלים באותה שנה.
מניה ארנון (24 באפריל 1888 – 20 ביולי 1974) הייתה במאית תיאטרון ומורה למשחק ולבימוי, מראשונות התיאטרון בארץ ישראל.
נולדה בקייב בשנת 1889. למדה בבית הספר לדרמה אצל סטניסלבסקי ושיחקה בתיאטרון הפועלים.
ב-1922 עלתה לארץ ישראל במסגרת העלייה השלישית, וייסדה את "מסדה" - הסטודיה הדרמטית של "גדוד העבודה".
בשנת 1925 העלתה הלהקה את המחזה "מלך הרעב", בכיכובו של מאיר מרגלית.
עוד השתתפו בלהקה ראובן שילוח, לימים מראשי המוסד, מרדכי איש שלום, לימים ראש עיריית ירושלים והסופר יצחק יציב, ומנחם גנסין היה אחד המורים.
ב-1927 ייסדה את הסטודיה הדרמטית בבית הספר למל בירושלים, שעברה בהמשך לפעול באקדמיה לאמנות בצלאל.
בשנות ה-30 עמדה בראש הסטודיה הדרמטית מייסודה של ועדת התרבות של הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1938 העלו תלמידי הסטודיה נשף בגבעת השלושה, ושנה לאחר מכן בקיבוץ כפר גלעדי.
ארנון עדיין לא דיברה עברית שוטפת ולכן לימדה ביידיש, ואת דבריה תרגם משה זעירי לתלמידים.
בין התלמידים היה גם המחזאי יעקב בר-נתן.
בינואר 1948 הקימה בתל אביב את בית הספר התיאטרוני, שכלל תוכנית לימודים אקדמית דו-שנתית, והיה הראשון מסוגו בישראל.
הלימודים כללו בין היתר טכניקה, קריאה אומנותית, ריתמיקה, פלסטיקה ופיתוח קול.
הלימודים במחזור הראשון נקטעו בשל מלחמת העצמאות, אך התחדשו בסיומה ובסיום הלימודים העלו תלמידי המחזור הראשון את המחזה "בגדי המלך החדשים" בבימויו של גדעון אוקו.
בין תלמידי בית הספר התיאטרוני של ארנון נמנו לאורך השנים גם מירי מגנוס, שפרירה זכאי, דוד ברוך, הלל נאמן וישראל יצחקי.
ארנון הייתה נשואה לאברהם ארנון, יו"ר הראשון של המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
בצעירותה הייתה חברתה של המשוררת רחל והשתיים החליפו ביניהן מכתבים.
נפטרה ב-20 ביולי 1974 לאחר מחלה ממושכת ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
לקחה חלק בפעילות פוליטית ושימשה בשנות ה-50 כנשיאה של עצרות נשים כנגד הקמתו מחדש של הוורמאכט הגרמני, נגד פסק דין המוות נגד הרוזנברגים, נגד הפקעת קרקעות ולמען השלום.
מניולה נלבאני (; נולדה ב-3 באוגוסט 1969) היא זמרת אופרה אלבנית.
נלבאני נולדה ב-3 באוגוסט 1969 בטירנה, בירת אלבניה.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-1991, החלה לעבוד בתיאטרון האופרה והבלט של אלבניה.
היא רשמה שלושה ניצחונות בפסטיבלי אי קנגס: ב-1989 עם פרדריק ויוליה נדוצי בביצוע "Toka e diellit", ב-1992 עם אלכסנדר ג'וקה וויקטור טאהיראי בביצוע "Pesha e fatit" וב-1993 בביצוע Kur e humba" një dashuri".
ב-2005 השתתפה במהדורה ה-44 של האירוע עם השיר "S'mjafton një že".
היא הודחה בשלב הגמר ולא בשלושת המקומות הראשונים.
שנתיים לאחר מכן התחרתה פעם נוספת עם "Kjo svënë merr svëvë nga tëmëria", שמילותיו חוברו על ידה בלבד, וסיימה את התחרות במקום השביעי עם 27 נקודות.
באותה שנה השתתפה בתחרות ה-"Top Fest" יחד עם אדריאן גקסה בביצוע השיר "Sensacion çorçië".
הם העפילו לגמר וקיבלו את פרס ההופעה הטובה ביותר.
במהדורה ה-49 של פסטבלי אי קנגס הייתה בחבר השופטים של האירוע, שבחר את נציג אלבניה לאירוויזיון 2011. בדצמבר 2017 השתתפה בפעם הרביעית בתחרות עם "I sättä qiêl", שנכתב על ידי רוזנה ראדי ואלגית דודה.
באוקטובר 2022 רשות השידור האלבנית דיווחה כי נלבאני נמנתה בין 26 המשתתפים במהדורה ה-61 של פסטיבלי אי קנגס עם השיר "Duaj".
מכיוון שנחשפו רק שלושת המקומות הראשונים בפסטיבל, לא ידוע לאיזה מקום הגיעה נלבאני.
מניות חטא הוא כינוי למניות של חברות ציבוריות (נסחרות בבורסה לניירות ערך), אשר תחום עיסוקן עלול להחשב כבלתי מוסרי או לא אתי בהיבט החברתי, מכיוון שהמודל העסקי שלהן נשען על ניצול לכאורה של חולשות אנושיות.
בשימוש במושג בדרך כלל הכוונה היא לחברות העוסקות בתחומי יצור שווק ומכירה של מוצרי אלכוהול, טבק, נשק, וכימיקלים מזהמים כגון דלק פוסילי, וכן בחברות המספקות שירותי אירוח ותוכן למבוגרים בלבד כגון הימורים ופורנוגרפיה.
עם זאת, הגדרת מניות של חברות מסוימות כמניות חטא אינה חד משמעית ועשויה להחשב כמעורפלת.
כך למשל חברות העוסקות בתחום הקנאביס משוייכות לכאורה להגדרה זו מכיוון שהן עוסקות בתחום מכירה ויצור של סמים מסוכנים למרות שנעשה שימוש בחומרים אלה גם בתחום הרפואי באופן מורשה ומפוקח.
לעיתים קיים קושי לבצע הפרדה בין תחומי פעילותן של חברות מניות חטא.
קיימות חברות הפועלות בתחומים מהוגנים לכאורה כגון תעשיית התעופה, אף שכל החברות הגדולות בענף מחזיקות חטיבות לפיתוח ויצור נשק מסוגים שונים.
לחלופין, חברות של רשתות בתי מלון גלובליות מקיימות פעילות הימורים או מציעות מתחמים למבוגרים בלבד במתחמיהן.
בדומה לכל מוצר וכלי השקעה הוני, גם להשקעה במניות חטא קיימים יתרונות וחסרונות המשפיעים על הביקוש להן ועל התשואה המתקבלת למשקיע.
מניות חטא פועלות בתחומים עסקיים המתאפיינים בביקוש יציב לטווח ארוך לרבות בתקופות של האטה כלכלית ולכן מהוות מרכיב מייצב בתיקי השקעה מנייתיים.
בנוסף, רוב החברות הללו מנהלות מדיניות של חלוקת דיבידנדים במשך שנים רבות באופן קבוע ונדיב אשר מושכת משקיעים המבקשים לקבל תזרים מזומנים יציב לאורך זמן.
חברות העוסקות בתחומים אלה אינן חשופות בדרך כלל לתחרות עקב חשש של מתחרים מכניסה לענף החשוף לסיכונים רגולטורים ושינויים בלתי צפויים בהלך הרוח הצרכני, המאפשרת לחברות הקיימות פעילות עם שולי רווח גבוהים.
הביקוש למוצריהן נחשב לקשיח או בעל יחס תמסורת נמוך בין מחירו של המוצר לביקוש אליו.
כך למשל, עליית מחיר הסיגריות בשיעור כלשהו, לא תגרום לקיטון באותו השיעור של כמות הצריכה ומספר המעשנים והרווח הכולל של החברה יעלה בוודאות.
יציבות מסחרית זו והעובדה כי מדובר בדרך כלל בחברות גלובליות, גורמת לכך שמניות חברות אלה מהוות חלק משמעותי במדדי השוק המובילים בעולם.
מניות חטא של חברות כאלה נחשבות כאטרקטיביות בעיני משקיעים מסוימים מכיוון שבדרך כלל בהשפעת תדמיתן השלילית, הן נסחרות תוך הערכת חסר, ובכך מעניקות ערך מוסף סמוי המגולם במחירן ביחד עם ביטחון תזרימי לטווח ארוך למשקיעים בהן.
למרות היתרונות שנמנו לעיל, ישנם משקיעים המעדיפים להימנע מהשקעות בחברות מסוג זה.
השקעה במניות חטא טומנת בחובה סיכונים להפסדים כספיים בעיקר בשל חשיפת החברות הללו ללחץ חברתי והגבלות פוליטיות על תחום עיסוקן.
החשיפה יכולה לבוא לידי ביטוי בהטלת הגבלות על פעילותן בתחומים מסוימים, הגדלת שיעורי המיסוי על הרווחים שלהן או על המוצר שהן מספקות בעצמו.
הגבלות על פעילות חברות כאלה מושפעות גם מהלך רוח חברתי או תקופתי.
כך למשל חברות העוסקות ביצור ושווק בירה לא נחשבות כמניות חטא למרות שעיסוקן ביצור ושווק אלכוהול ולחלופין, חברות הטבק שהפכו למניות חטא רק בשנות השמונים כאשר עד לתקופה זו עישון על כל צורותיו ובכל מקום, נחשב לנפוץ ומקובל.
ניתוח ארוך טווח מצא כי תשואת מניות חטא הן גבוהות יותר מאלה של שוק המניות הכללי.
הסיבה העיקרית היא הערכת החסר השוטפת של מניות אלה בשל חשש המשקיעים הנמנעים מלפעול בהן והערכות מופרזות של הסיכון הרגולטורי וסיכון המוניטין הכרוכים בהחזקתן.
מחקרים אחרים מצביעים על סיבות חשבונאיות ובעיקר שיעורי הריווחיות הגבוהים בפעילותן וההגבלות המוטלות על הגידול המאזני שלהן.
במחקרים נמצא כי נורמות חברתיות משפיעות על המסחר בשוקי ההון.
חלק מהמשקיעים, במיוחד משקיעים מוסדיים הכפופים לנורמות החברתיות הללו כמו קרנות פנסיה, נמנעים מהשקעה במניות חטא והן זוכות פחות לכיסוי מאנליסטים מאשר מניות בעלות מאפיינים דומים.
למניות חטא יש גם תוחלת תשואות גבוהות יותר ממניות דומות מכיוון שהן זוכות להתעלמות ממשקיעים המוגבלים על ידי נורמות חברתיות ועומדות בפני סיכון רגולטורי גדול יותר בהשפעת אותן הנורמות.
מניכאיזם היא דת גנוסטית-דואליסטית עתיקה שפרחה בין המאה הרביעית לשישית ונקראה על שם נביאה-מייסדה, מַני .
מניכאיזם כוללת שילוב של השפעות נוצריות, גנוסטיות ודת זרתוסתרא; מעיקריה: דואליזם ופרישות.
היא השפיעה על הפאוליקיאנים, הבוגומולים והאלביגנזים.
לתקופה מסוימת, מניכאיזם היוותה את המתחרה העיקרית לנצרות בהחלפת הפאגאניזם עד לעליית האסלאם.
יש שטוענים שהמניכאיזם היא המקור למושג "מין" (כופר) ביהדות.
מייסד הדת נקרא מַני או מנס (Μάνης), הוא נולד בקטסיפון שבבבל בשנת 216 לספירה ומת ב-276, לאחר שהמלך הסאסאני בהראם פקד לכלוא אותו.
מגילת קלף שנתגלתה בשנת 1970 אישרה את המסורות הערביות, לפיהן התחנך הנביא מני בקרב כת האלכסאים, כת-נטבלים יהודית-נוצרית, ששמה ללעג את עולם השדים הפרסי.
בשנת 1930 נמצאו אלפי דפים של טקסטים מניכאיים הכתובים בקופטית, ואוסף מאוחר נוסף נמצא בטורקסטן הסינית.
מני נולד במסופוטמיה והיה שייך לבית המלוכה הפרתי, בעודו צעיר נכבשה הממלכה הפרתית על ידי הממלכה הסאסאנית.
מגיל 12 טען כי מלאך מתגלה אליו, ובגיל 24 החל להטיף נגד מנהג הטבילה והטיף לגאולה על ידי הידיעה הנסתרת.
בנוסף טען שהמלאך ציווה עליו לבשר על הדת החדשה.
מני שהיה צייר מחונן (במסורת הפרסית שמו שימש לתאר יכולות ציור עילאיות גם לאחר השתלטות האסלאם ולמעשה עד המודרנה), ביטא את עיקרי תורתו בתמונות, ובכך יסד את זרם המיניאטורות בפרס.
כמו כן חיבר שבעה ספרים, ביניהם השאבורהרגאן, שהוקדש למלך שאפור, ואת ספר הבשורה החיה, שבו הכריז על עצמו כעל רוח הקודש, שעליה דיבר ישו.
מני היה גם מוזיקאי מוכשר, ופיתח את האלפבית המניכאי, שנעשה בו שימוש גם על ידי לא-מניכאים.
הוא ביקר בהודו ובפרס במשך שנה ונהנה מחסות המלך הססני-פרסי שאפור הראשון, אך בנו של שאפור, המלך ברהאם הראשון (274–277), בהשפעת הכוהנים של זורואסטר, רדף אותו עד שלבסוף השיגו, העמיד אותו למשפט כבול בשלשלאות, והכניס אותו לכלא, שם מת לאחר 26 ימים.
מני חפץ לשלב בין הדתות של כל הנביאים הקודמים, בעיקר זרתוסתרא, הבודהה וישו (משה לא הוזכר, והדת הייתה עוינת במידה מסוימת ליהדות).
לפי מני נביאים אלו היו נביאי אמת, אך ממשיכיהם סילפו את תורתם.
עיקרה של המניכאיזם מבוסס על מאבק בין "שני עקרונות גדולים", בדומה לייצוגים נפוצים (ולעיתים קרובות שגויים) של הדת הזורואסטרית כדואליזם של מאבק מתמיד בין הטוב והרע, החושך לאור, כאשר העולם נוצר כתוצאה ממאבק בין מלכות החושך למלכות האור.
במניכאיות, המצב דומה במידה ניכרת: שני העקרונות מתוארים על פני היסטוריה הכוללת שלושה "זמנים" – טרום-בריאה, הווה, ואחר-בריאה.
אלו אינם מקבילים לעבר-הווה-עתיד המקובלים, אלא משקפים את המצב היסודי של העולם, בו מלכות החושך והאור מתקיימות זה בצד זה, לאחר מכן את זמן העירוב ביניהן (כוחות החושך גילו במקרה את מלכות האור, וחשקו בה ובאור), וזמן השיבה המלאה לקיום הבלתי מעורב.
המלחמה בין החושך והאור מתקיימת בזמן האמצעי, וכוחות האור ניצחו בה (אם כי לא בנקל, להלן).
התהליך המתקיים כעת, בהווה של הזמן האמצעי, הוא של חילוץ מספר מצומצם של ניצוצות אור הכלואים בתוך החשכה, או מעורבים איתה, לאחר שהוקרבו באופן זמני על ידי כוחות האור במסגרת המאבק להשבת המצב הקודם.
אל-האור יצר את האדם הקדמון כדי שיסייע לו במלחמתו נגד אל-החושך.
האדם הקדמון הוא אל בעל חמשת יסודות האור: אור, רוח, אוויר קל, אש ומים.
במהלך המלחמה נפל האדם הקדמון וחמשת היסודות שלו נבלעו על ידי בני החושך שנקראים ארכונטים.
אולם לא היה זה הפסד גמור, שכן האדם הקדמון שימש כסוס טרויאני בגופם של כוחות החושך.
הוא קרא לעזרה לאל-האור וזה שלח לעזרתו שלושה גורמים שייצר במיוחד לשם כך: חביב האורות, הבנאי הגדול והרוח החי.
הבנאי הגדול בנה חומה גדולה שבה נלכדו הארכונטים; הרוח החי החזיק את העולם בעזרת 5 כוחות: מחזיק הזיו (או ישו הזיוני), שמחזיק את העולם תלוי כנברשת, מלך הכבוד, אדמס, מלך היקר והסבל, שעל גבו נמצא העולם.
כוחות הרוח ביקשו מאל האור לסייע להם בחילוץ כוחות האור, שנבלעו בתוך הארכונטים ולשם כך יצר אל האור את עמוד היקר, שהוא שביל החלב בו עובר האור הטהור בדרכו מהעולם אל הירח.
איתו ברא אל האור את ישו והבתולה.
מגופם של הארכונטים נברא העולם, מעורם נעשה הרקיע, מצוֹאתם האדמה, מעצמותיהם ההרים ומהאור שפלטו – השמש והירח.
הורדת הגשם והטל וצמיחת כלל הצמחייה, משחררים אור רב מן האדמה.
התמלאות הלבנה והתרוקנותה במהלך החודש, מעידים על תהליך מחזורי שבו האור עולה מן האדמה על ידי הצמחייה דרך עמוד היקר, משם אל הירח ודרכו לשמש.
גם אל-החושך ברא אדם הראשון ואתו ברא את חווה.
תפקידם היה לאצור בתוכם את האור של ממלכת החושך.
ישו נשלח כדי לחלץ את האור מן האדם, על ידי חשיפת מהותו ותפקידיו האמיתיים של האדם.
המניכאים האמינו כי על האדם לעורר את תודעת הרוח שבתוכו ולשחרר את האור שנמצא בתוכו ובעולם.
לאחר שייגמר תהליך הטיהור על ידי האדם, תעלה האדמה באש שתבער במשך 1,468 שנה עד שיטוהר כל האור שבה.
הרשעים ואנשי החושך ייאספו לערימת חומר, ובכך יבוא סוף העולם.
המניכאים לא אכלו בשר, וראשי הדת שלהם לא שתו יין, התנזרו מנשים, לא החזיקו רכוש ונדדו ממקום למקום.
המניכאים פשוטי העם (שנקראו 'השומעים'), היו צריכים לדאוג למחסורם של ראשי הדת.
פירות וירקות (מלפפונים ומלונים) היו המועדפים, שכן נחשבו למחזיקי אור.
על השומעים נאסר לעבוד אלילים, לשקר, לרצוח, לנאוף, לכשף, להתרשל בעבודה, להטיל ספק ולחמוד.
מלבד אלו, היה עליהם להתפלל בין 4 ל-7 פעמים ביום.
בין ספרי המניכאים ניתן למנות את האוונגיליון החי, אוצר החיים, פרגמטיה, ספר הרזים וספר הענקים.
המניכאים חגגו את חג הבֶמה (=כיסא הכבוד; מלשון במה), שחל בסוף השנה שלהם (בחודש מרץ); לפני החג הם צמו כל החודש.
הדת התפשטה בתחילה בארץ ישראל ובמצרים, וכבר במאה ה-4 נפוצה בכל רחבי האימפריה הרומית, אם כי בדלילות ותוך שימוש במבנה של תאים חשאיים במידה רבה.
המניכאים נרדפו על ידי הקיסרות לפני המרתה לנצרות.
מוסדות הנצרות נלחמו במניכאיות בתחילה על בסיס מקומי, ועם הזמן על יסוד חקיקה שיטתית כנגד כפירות: בחקיקה זו בולטים המניכאים, המוזכרים פעמים רבות יותר מכל כפירה אחרת (כגון הכתות הגנוסטיות, וקבוצות אחרות).
כתוצאה מדחיקת המניכאיזם על ידי הנצרות, עברו מרכזי הדת למזרח – להודו, לטיבט ולסין.
המניכאיות נקראה זנדיק בערבית, ונחשבה לביטוי של דואליזם של שני-עקרונות-גדולים ונצחיים, שבממשקם נוצר העולם (כמתואר לעיל, מדובר בתיאור חלקי בלבד), תאנאוויה בערבית ובערבית-יהודית (השווה מורה נבוכים ב' ל"א).
החל מימי הח'ליף אל מאמון המניכאים נרדפו בבגדאד, וגורשו ממנה מספר פעמים (מספר מצומצם המשיך לחיות בבגדאד באופן דיסקרטי, ושימש כמקור להיסטוריונים מוסלמים במאה התשיעית והעשירית).
ידועות מספר עלילות דם כנגד מניכאים, בעיקר על רקע שימוש (על פי כל העדויות – מדומיין) בקורבנות אדם פולחניים.
מנגד, מדווח כי לאחר עליית השושלת הפאטימית (השיעית) במצרים, נערכו לעיתים קרובות דיונים תאולוגיים בחסות החליף עצמו, וכי מניכאים השתתפו בדיונים אלו.
ההצלחה המסיונרית הגדולה ביותר של המניכאים התרחשה במאה השמינית בסין, כאשר שליט העם האוגורי המיר את דתו למניכאיות, ובעקבותיו האצולה והעם.
האויגורים שלטו באותה עת על מונגוליה, שטח בגודלה של סין, אם כי מועט בתושבים.
האימפריה האויגורית התמוטטה באמצע המאה התשיעית כתוצאה מתככים פנימיים, בצורת, והתקפה חיצונית על ידי קירגיזים .
האויגורים גלו לרחבי אסיה, תוך שהם משמרים את המניכאיות למשך מספר מאות שנים (הכתבים המניכאים שהתגלו במרכז אסיה מקורם בממלכה אויגורית בצפון מזרח סין).
עם עליית המונגולים, הממלכה האויגורית בצפון-מזרח סין נכנעה, והוכרה כבעלת ברית חשובה של המונגולים, שאף אימצו את האלפבית האויגורי.
בסין גופה המניכאים נרדפו לעיתים קרובות החל מהגעתם לקיסרות בסוף המאה השביעית.
עם המרת האויגורים היחס כלפיהם השתנה לחיוב, ועם נפילת האימפריה חודשו הרדיפות.
עם זאת, המניכאים שרדו בסין.
תחת שושלת יואן המונגולית המניכאיות הותרה בסין.
במאה ה 14 מניכאים היו דומיננטיים במרד הטורבנים האדומים, שהוביל לנפילת השושלת.
תחת שושלת מינג, שהוקמה על ידי מנהיג המרד, המניכאים נרדפו שוב (יחד עם מספר אגודות חשאיות אחרות שהובילו את המרד).
המניכאיות בסין התפוגגה לאיטה, ואינה מוזכרת בכרוניקות סיניות מעבר למאה ה 16. עם זאת, עדויות שנחשפו מצביעות על כך ששרידים של הפולחן המניכאי התקיימו בסין, בצורה מורכבת, עד תחילת המאה העשרים.
המקדש שנחשף בגואנגג'ואו הוכר על ידי אונסק"ו כשריד מורשת עולמית.
כתות מסוימות, כגון הקתרים, הפאוליקיאנים והבוגומילים, תוארו כ'מניכאים', למרות שתורותיהם היו שונות.
הפאוליקיאנים, למשל, שללו את המניכאיות באופן מפורש ונחרץ, שהיה ידוע לנוצרים בני זמנם, ועם זאת עדיין נרדפו כמניכאים.
המניכאיות נחשבה למייצגת את תאולוגיית שני-העקרונות-הגדולים, והכתות הנזכרות אכן נטו, לעיתים קרובות, לכיוון זה (בכל אחת משלוש הכתות המוזכרות התקיימו במקביל מספר מערכות תאולוגיות, לעיתים שונות וסותרות).
המניכאיות שיקפה קטגוריה משפטית שהתירה וחייבה רדיפה דתית, בכפוף לקריטריוני התאמה תאולוגיים, וייתכן שמכאן השימוש העיקש במונח.
הקתרים נרדפו והושמדו במהלך מאה ה-13, ומספר קהילות שרדו כנראה עד למאה ה-15, הבוגומילים נעלמו עם הכיבוש העות'מאני של הבלקן, והפאוליקיאנים המירו את דתם לאסלאם סוני או נצרות קתולית, בתהליך איטי שהסתיים בתחילת המאה ה-19.
אוגוסטינוס מעיד בספרו "וידויים" כי היה מניכאי במשך תשע שנים, אם כי לא הגיע לדרגות הגבוהות בהיררכיה.
לאחר חזרתו לנצרות הפך לאויב נחוש למניכאיות, התיר את רדיפתה והשתתף כעד מומחה במשפטים נגד מניכאים שנלכדו.
התנגדותו למניכאיות לבשה פנים רבות.
בין היתר, הוא מתנגד להשקפה זו משום שתפיסת החטא שלו שונה ורדיקלית יותר, נאו-פלטונית שלפיה הטוב והרע מעורבים זה בזה (אפילו מבחינה לשונית – פילולוגית), על האדם מוטלת האחריות של ההימנעות מן החטא והכפרה עליו.
עם זאת, כבר בזמנו העיר יוליאן מאקלנום כי תיזת "שתי ערי האלוהים" של אוגוסטינוס היא בבואה של תאולוגיה מניכאית.
בעקבות הבחנה זו נפתח דיון בשאלת ההשפעות המניכאיות על אוגוסטינוס, ודרכו על הנצרות והמערביות בכלל.
מנילה (בפיליפינית: Lungsod ng Maynila, "לונגסוד נג מיינילא") היא בירת הפיליפינים, שוכנת על חופו המערבי של האי לוזון, הגדול באיי המדינה, על גדות הנהר פסיג וחוף מפרץ מנילה.
בעיר מתגוררים כ-1.6 מיליון תושבים, מה שמציב אותה כעיר השנייה בגודלה בפיליפינים אחרי קזון סיטי, שנמצאת במטרופולין שלה.
במטרופולין שלה, המהווה מחוז בפני עצמו, מתגוררים כ-11 מיליון תושבים, והוא מהמטרופולינים המאוכלסים ביותר בעולם.
באזור האורבני שסובב את המטרופולין של העיר מתגוררים כ-21 מיליון תושבים.
מנילה היא מרכז הפעילות הכלכלית והתרבותית של המדינה.
כמחצית מתעשיית האי לוזון מרוכזת בה.
מצויים בה מפעלי טקסטיל, הוצאות ספרים, תעשיית מזונות, צבעים, תרופות, אלומיניום, תבלינים, טבק, קוקוס, עץ ועוד.
יש בה עשרות מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת סנטו תומאס, העתיקה ביותר בפיליפינים, שנוסדה ב-1611.
מצפון-מזרח למנילה שוכנת קזון סיטי.
שתי הערים ביחד עם ערים נוספות באזור יוצרות מטרופולין ענקית.
שתי הערים התחלפו ביניהן בתפקיד בירת המדינה: מנילה הייתה הבירה מ-1946 עד 1948, מאותה שנה ועד 1976 הייתה הבירה קזון סיטי, ואז חזרה מנילה להיות הבירה.
רוב תושביה של העיר הם פיליפינים, אך יש בה גם מיעוט גדול של סינים, המהווים כעשירית מהאוכלוסייה.
ראשיתה של העיר במאחז מוסלמי, שהוקם כדי לגבות דמי מעבר משייטי הפסיג.
הספרדים כבשו את האזור ב-1571 והקימו את מבצר אינטרמורוס (בתוך החומות) - גרעינה העתיק של העיר.
הם שלטו בה עד 1898, ואז נכבשה על ידי ארצות הברית, לאחר שהצי האמריקני הביס את הצי הספרדי במפרץ מנילה.
אותו מפרץ עצמו היה כעבור כ-50 שנה זירתו של אחד הקרבות המרים בין ארצות הברית ליפן במלחמת העולם השנייה: חיל המצב האמריקני באי קורגידור שבכניסה למפרץ עמד חמישה חודשים בהתקפות יפניות עזות ביותר, עד שנכנע במאי 1942.
את התוכנית האדריכלית לעיר המודרנית הכין ב-1900 האדריכל האמריקאי דניאל ברנהם (Daniel Burnham), לאחר ניסיונו הרב בשיקגו ובוושינגטון.
בשנת 1908 בעיר הוקמה אוניברסיטת הפיליפינים.
במאי 2001 הכריזה הנשיאה החדשה של הפיליפינים על מנילה כעיר "במצב של מרד" בשל פעילות תומכי הנשיא המודח באזור.
היא הוציאה צו המעניק זכויות נרחבות לכוחות הצבא, לפיכך יש להימנע מנוכחות בהתאספויות פומביות גדולות בעיר.
העיר בנויה סביב נהר הפסיג, שחוצה אותה לשניים.
במרוצת השנים נהיה הנהר מזוהם בגלל ההתפתחות התעשייתית של העיר, וחיים לא מסוגלים להתפתח בו.
מנילה עצמה מחולקת ל-16 מחוזות, כאשר שמונה מהם נמצאים מצפון לנהר ושמונה מדרומו.
כל המחוזות פרט לאחד (Port Area) היו פעם ערים עצמאיות, וחלק מהם עדיין שומרים על עצמאות מסוימת.
מנילה היא העיר הצפופה בעולם.
שטח העיר הוא 38.52 קילומטר מרובע, ועם יותר מ-11 מיליון תושבים מגיעה צפיפות האוכלוסייה במנילה ל-43,258 נפשות לקילומטר מרובע.
מזג האוויר במנילה הוא טרופי, כלומר חם ולח.
במנילה יש שתי עונות: יבשה וגשומה.
העונה היבשה נמשכת מדצמבר עד מאי, והגשומה מיוני עד נובמבר.
החודשים החמים ביותר הם אפריל ומאי, לפני בוא הגשמים הראשונים.
הטמפרטורה הממוצעת במנילה היא 27 מעלות צלזיוס.
אחוזי הלחות נעים בין 70% באפריל ל-85% בספטמבר.
כמות הגשם השנתית היא בסביבות 2,100 מ"מ.
האי לוזון הוא מקום בו פוגעים טייפונים רבים, בעיקר בעונה הגשומה.
שיטפונות גדולים עלולים לחסום עורקי תחבורה ראשיים.
בנוסף, קיימים בפיליפינים הרי געש רבים.
בשנים 1991 ו־1993 התפרץ הר הגעש פינטובו, הנמצא מצפון למנילה, וגרם להרס רב.
גם רעידות אדמה מתרחשות באזור זה.
מדי שנה פוקדים את העיר כמיליון תיירים, המבקרים בין היתר בעיר העתיקה אינטראמורוס, בפארק האוקיינוס של מנילה, בבינונדו (צ'יינה טאון) בארמון מאלאקניינג ובגנים שבסביבתו ובגן החיות של מנילה.
נמל התעופה הבינלאומי נינוי אקינו הממוקם בדרום מטרופולין מנילה משרת את העיר.
החל משנת 1975 פועלת מערכת של מטרופולין מנילה.
בשנת 1991 נפתח פארק שעשועים סטאר סיטי.
מניין השטרות הוא הכינוי היהודי ל"מניין בית סלאוקוס", שהיה השיטה המקובלת למניית שנים באימפריה הסלווקית.
השנה הראשונה למניין, היא השנה בלוח המקדוני הקדום , שהחלה בסתיו 312 לפני הספירה, ומקבילה לשנה העברית ג'ת"ן.
מניין בית סלאוקוס היה הראשון בעולם למנות שנים ברצף בלי תלות במאורעות חולפים וגם לאחר נפילתה של האימפריה המשיך לשמש באזורים רבים במזרח התיכון ואף הגיע למזרח אסיה על ידי מיסיונרים מהכנסייה האשורית.
השימוש במניין התמעט בהדרגה עם אימוץ הלוח המוסלמי ומניין ההג'רה.
המניין המשיך לשמש את האשורים עד שנות ה-50 של המאה ה-20, אז הוחלף במניין לסיום המבול וחידוש החיים באשור, שמתחיל ב-1 באפריל 4750 לפני הספירה.
בעולם היהודי היה מניין השטרות נהוג בבבל כבר בתקופת בית שני והשימוש בו רווח במזרח התיכון תחת האימפריה המוסלמית, במצרים נהגה השיטה עד ביטולה על ידי רבי דוד בן שלמה אבן זמרא במאה ה-16, ואצל יהודי תימן נהגה השיטה עד המאה ה-20 (ובמידה מסוימת עודנה נהוגה).
המניין נקרא על שם השטרות משום שהוא היה העיקרי בתיארוכם, לעומת לוחות שנה שהעדיפו להתחיל את החשבון מבריאת העולם.
השנה הנוכחית () היא שנת לשטרות.
במסורת היהודית ידוע מניין זה בשם "מניין למלכות יוון" או "למלכות יוונים", כי אז .
השם "לשטרות" נעשה נפוץ בתקופת הגאונים, כאשר נשכח זכר היוונים תחת האימפריה המוסלמית.
כינויים נוספים (אך לא נפוצים) הם "למניין יוונים" וכן "למספר יוונים" (מצוי בכתבי קראים) שמשמעותם דומה לקודמים, או "לחתימת חזון" כי אז פסקה ונחתמה נבואתם של אחרוני הנביאים - חגי זכריה ומלאכי.
היו שקראו למניין "המניין לממשלת החכמים" משום שאז התחילה תקופת אנשי כנסת הגדולה וחכמי המשנה.
הערבים בימי הביניים קראו למניין השטרות בשם "המניין לבעל הקרניים".
הם שיבשו את מוקדון ל"מקרון", כינו את אלכסנדר מוקדון בספר הקוראן דו אלקרנין, והיו מציירים אותו על מטבעות בדמות בעל-קרנים.
לפי אבו אל-פרג אל-איצפהאני (היסטוריון מימי הביניים של הספרות הערבית), כינוי זה ניתן לו מפני שהיו לו לנחלה שתי קרני השמש – של מזרח ושל מערב.
מניין השטרות מונה את השנים מתחילת שלטון בית סלאוקוס.
תחילתו נקבעה כנראה על פי שנת ניצחונו של תלמי הראשון בקרב עזה, מה שאיפשר את שובו של סלאוקוס הראשון לבבל.
שובו של סלאוקוס לבבל נחשב על ידי הסלאוקים כתאריך יסוד הממלכה הסלאוקית.
ישנם המזהים אזכור לייסוד מניין השטרות בסיוון 311 לפנה"ס באחד הלוחות הארכאולוגיים הבבליים המתאר את מלחמות הדיאדוכים.
ב, מובא שמניין השטרות מתחיל שש שנים אחרי כיבוש עילם.
ב, מובאים דברי רבי יוסי בסדר עולם, שאז נכבשה הממלכה האחמנית על ידי אלכסנדר הגדול.
ברם, מותו של אלכסנדר מתוארך לשנת 323 לפנה"ס, יותר מ-11 שנים לפני תחילת מניין השטרות.
הרב שלמה יהודה רפפורט ואחרים טענו על פי הגמרא שם, שמניין השטרות מתחיל בשנת ג'תמ"ח (למניין שנים שלמות לאדם הראשון), כי שנה זו היא אלף שנה לאחר יציאת מצרים.
גם הערבים ייחסו את מניין השטרות לאלכסנדר וכך כתב גם הרמב"ם .
רבי אברהם בר חייא ורבי אשתורי הפרחי כתבו שהמניין מתחיל מתחילת מלכות אלכסנדר, רבי אברהם אבן דאוד ייחס את תחילת המניין לבואו של אלכסנדר לירושלים.
רבי עזריה מן האדומים חלק עליהם וטען שמניין השטרות הוא למות אלכסנדר.
מניין לפיליפוס השלישי, מלך מוקדון לאחר מות אחיו אלכסנדר, מופיע אצל האסטרונום תלמי ואחרים.
לוח השנה המקדוני הקדום מתחיל בסתיו - בחודש דיוס, לפיכך, מניין השטרות מתחיל אצל הסוריים המקדונים בסתיו 312 לפנה"ס.
לעומת זאת, בלוח הבבלי, שהיה בשימוש נפוץ במזרח התיכון, השנה החלה בחודש ניסן, היינו, השנה הראשונה למניין השטרות מתחילה באביב 311 לפנה"ס.
הבדל זה, של מחצית השנה, גרם בעבר לשגיאות בתרגום התאריך ממניין השטרות לשיטות תיארוך אחרות.
סימן לתחילת מניין שטרות על פי מניין יצירה הוא (על פי ) "גנת ביתן המלך" (האות ג' מצביעה על 3,000 והאותיות נ' ת' - 450); "המלך" - רמז לאלכסנדר מוקדון, שעל שמו נקרא מניין שטרות.
מניין השטרות שימש לציון התאריך בכתובות, גיטין, שטרות, קולופונים, ולשאר עניינים, לפחות עד המאה ה-16 בקרב היהודים ברחבי המזרח התיכון ומרכז אסיה וכן יהודי קוצ'ין וטמיל נאדו ואפילו חלק מיהודי חצי האי קרים השתמשו בו כמה מאות שנים.
לעיתים היו מציינים במקביל גם את התאריך לבריאת העולם ולפעמים גם את התאריך לחורבן הבית.
ספר מקבים ב' עושה שימוש במניין זה באיגרת ליהודי מצרים המופיעה בפרק הראשון של הספר.
בבית הכנסת בדורה אירופוס נמצאה כתובת בארמית משנת 556 שהיא שנת 2 לפיליפוס הערבי = 245.
מניין השטרות שימש רבות בתשובות הגאונים ובאגרת רב שרירא גאון והוא הנפוץ במסמכי גניזת קהיר.
הרמב"ם משתמש במניין השטרות במספר מקומות במשנה תורה: .
על 8 מצבות בבית קברות יהודי ליד הכפר ארגיס שבדרום ארמניה, נמצאו תאריכים לפי מניין השטרות.
הקדום שבהם הוא י"ח בתשרי א'תקע"ח (=ה'כ"ז) המקביל ל-19 בספטמבר 1266 והמאוחר משנת א'תרנ"ח שהיא ה'ק"ז - 1347.
רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן כתב בספרו תקון יששכר בשנת ה'רצ"ט (1539) .
בעיראק השתמשו במניין השטרות לפחות עד סוף המאה ה-16, בבוכרה גם במהלך המאה ה-17. בפרס מניין השטרות היה בשימוש לבדו עד תחילת המאה ה-19 והוזכר יחד עם המניין לבריאת העולם גם בסוף אותה מאה.
בכתב יד אחד מתחילת המאה ה-17 מתבריז יש 3 קולופונים: הראשון מונה לשטרות בלבד, השני לשטרות וליצירה, השלישי ליצירה בלבד.
רבי יעקב ספיר ביקר בתימן בשנת ה'תרי"ט (1859), וכתב כך על יהודי תימן: "רובם אינם יודעים מניין שנות העולם שאנו מונים רק הרבנים והסופרים", מלבד יהדות עדן שכבר במאה ה-18 חלקם עברו למנות ליצירה.
הרב יצחק רצאבי חיזק את השימוש במניין השטרות גם בישראל, ולצורך כך התקין נוסח כתובה המציינת את מניין השטרות.
הקראים במצרים המשיכו להזכיר את מניין השטרות, שכונה אצלם "מספר יונים", עד המחצית השנייה של המאה ה-19. גם לוחות שנה בקוצ'י ציינו עד אותה תקופה את מניין השטרות כהוגן, יותר ממאתיים שנה אחרי שהפסיקו להשתמש בו במסמכים ומצבות.
באירופה ובמגרב לא השתמשו מעולם במניין זה מלבד מספר כתבי יד בודדים מגרנדה.
מניין תרי"ג מצוות, כפי שהוא מופיע בספר החינוך, מבוסס על מניין המצוות שמנה הרמב"ם בספר המצוות.
החידוש העיקרי של מניין זה אינו ברשימת המצוות ובשיטת המנייה, אלא בעיקר בסדר המצוות.
החינוך מסדר את המצוות על פי סדר פרשיות התורה, ומציין את מספר המצוות המופיעות בכל פרשה ומספרן של מצוות עשה ולא תעשה בכל פרשה.
עם זאת, ישנו הבדל בן מצווה אחת בין מניין הרמב"ם למניין המופיע בספר החינוך.
מצווה תפ"ז בספר החינוך, היא האיסור להקריב קרבן פסח בבמת יחיד בתקופה שיש "היתר במות", אינה מופיעה בספר המצוות לרמב"ם.
מאידך, לאו קמ"ח בספר המצוות לרמב"ם, הוא האיסור לזר (מי שאינו כהן) לאכול קדשי קדשים, אינו נמנה במניין המצוות של ספר החינוך.
אמנם, ככל הנראה גם שינוי זה אינו חידוש של המחבר ואינו פרי כוונה לסטות ממניינו של הרמב"ם, אלא נובע מנוסח מוטעה של ספר המצוות שהיה לפני המחבר .
ישנם שני דפוסים לספר החינוך, דפוס פרנקפורט ודפוס ונציה.
מניין המצוות שונה בין שניהם.
המניין המובא כאן הוא מנין דפוס פרנקפורט הנפוץ יותר.
מספר – מספר המצווה במניין ספר החינוך
רמב"ם – מספר המצווה בספר המצוות לרמב"ם
המֵנִיסְקוּס (TA: Meniscus Articularis) נמצא במפרק הברך בין עצם הירך לבין השוקה.
בעברית נקרא סהרון בשל צורתו.
תפקידם לבלום זעזועים ולפזרם באופן שווה על כל המפרק, בעיקר בעת הליכה, קפיצה ופעילות מאומצת.
פגיעה בשלמות המבנה של המניסקוס בברך מובילה לפגיעה ביכולת התנועה של המפרק המלווה בכאבים.
למרבית המניסקוס אספקת דם דלה ולכן רוב הפגיעות במבנהו לא מתאחות מעצמן או אף בעזרת התערבות ניתוחית.
הטיפול הנפוץ בקרע של המניסקוס המלווה בתסמינים שלא חלפו הוא בעזרת טיפול שמרני, אופציה נוספת היא ניתוח ארתרוסקופיה שבמהלכו מוסר חלק מהמניסקוס.
בחלק מהמקרים, במקום להוציא את החלק הקרוע, תופרים אותו.
המניסקוס הוא מבנה עשוי רקמה סחוסית פיברוטית, המורכב בעיקר מקולגן מסוג 1, היושב על גבי עצם השוקה.
המניסקוס הוא בעל אספקת דם דלה יחסית, כאשר רק 10-30% מהאזור ההיקפי של המניסקוס התיכון ו-10-25% מהמניסקוס הצידי הוא בעל אספקת דם.
המניסקוס התיכון בנוי בצורת האות U והמניסקוס הצידי בנוי בצורת האות C.
אורך המניסקוס התיכון (Meniscus Medialis) הוא כ-45.7 מ"מ ורוחבו 27.4 מ"מ.
ניתן לחלק את המניסקוס התיכון לחמישה אזורים.
מחקרים אנטומיים הוכיחו כי המניסקוס התיכון מכסה בין 51 ל-74% משטח הפנים של הרמה הטיביאלית התיכונה.
אורך המניסקוס הצידי (Meniscus Lateralis) הוא כ-35.7 מ"מ ורוחבו 29.3 מ"מ.
ניתן לחלק את המניסקוס הצידי לשישה אזורים.
מחקרים אנטומיים הוכיחו כי המניסקוס הצידי מכסה בין 75 ל-93% משטח הפנים של הרמה הטיביאלית הצידית.
המניסקוסים מחוברים למישור השוקה דרך השורשים הקדמיים והאחוריים שלהם ומיוצבים על ידי הרצועה התיכונה הצדדית, הרצועה הרוחבית, הרצועות המניסקוטיביאליות והרצועות המניסקופמורליות.
הפגיעה המניסקלית היא הגורם העיקרי לפגיעה תפקודית במפרק הברך.
רקמה סחוסית זו נחשבה בעבר לשריד מיותר שניתן להסיר.
הטכניקה של כריתת מניסקוס כוללת (מניסקטומיה), למרות שהייתה נפוצה בעבר, נזנחה כשתוצאות ארוכות טווח לאחר כריתת מניסקוס דיווחו על השפעות מאכזבות ושליליות כגון הידרדרות של הסחוס המפרקי הבסיסי וכתוצאה מכך התפתחות של דלקת מפרקים ניוונית מוקדמת.
עם התפתחות הרפואה הקלינית והמדע הבסיסי, כיום מכירים במניסקוס כמבנה הכרחי במפרק הברך החיוני למטרות ביומכניות ואנטומיות.
כלומר, המניסקים חיוניים ליציבות הברך, ספיגת זעזועים בין הסחוס המפרקי של השוקה ועצם הירך, ופיזור חומרי הזנה להגנה על הסחוס המפרקי הבסיסי.
קרעים בשורש המניסקלי יכולים להתבטא גם כמצב אקוטי וגם כמצב כרוני, הקרעים מחולקים באופן קלאסי לאחת מהקטגוריות על בסיס גיל המטופל.
קרעים בשורש המניסקוס אצל מטופלים צעירים נוטים להיות אקוטיים ונובעים מאירוע טראומטי, למשל במהלך אירוע ספורט.
מכה סיבובית בברך המכופפת נחשבת למנגנון ביומכני בסיסי נפוץ עבור סוגים אלה של קרעים.
קרעים בשורש המניסקלי אצל מטופלים מבוגרים נוטים להופיע באופן כרוני, לעיתים קרובות לאחר ניוון ומתרחשים באמצעות מנגנונים בעלי אנרגיה נמוכה יותר (למשל כריעה כדי להרים חפץ, כריעה על הרצפה וכו').
טיפול שמרני, כריתת מניסקטומיה חלקית ותיקון כירורגי הם שלוש מאפשרויות הטיפול הנפוצות ביותר לטיפול בחולים עם קרעים בשורש המניסקלי.
בחירת הטיפול תלויה במידה רבה בסוג והיקף הקרע המניסקלי, אינדיקציות והתוויות נגד לתיקון כירורגי, ומצב הסחוס הכונדרלי (חומר דק וחלק המכסה את קצוות עצם הירך ועצם השוק) של הברך.
באופן ספציפי, בכל הנוגע למצב הסחוס הכונדרלי, אחת המטרות של תיקון קרעים בשורש המניסקלי היא עיכוב הופעת דלקת מפרקים ניוונית.
הן הטיפול השמרני והן כריתת המניסקטומיה נמצאו כמספקות הקלה סימפטומטית.
עם זאת, נמצא כי התקדמות של דלקת מפרקים ניוונית הייתה חמורה יותר בכריתת המניסקטומיה.
מנייריזם (באיטלקית: Manierismo) הוא סגנון אמנותי ששלט באמנות הפלסטית בתקופת הרנסאנס (במיוחד בצפון איטליה), מסוף "שיא הרנסאנס" (בסביבות 1520) ועד תחילת הבארוק (בסביבות 1600).
המונח מנייריזם שימש היסטוריונים גרמניים של תולדות האמנות בתחילת המאה ה-20, לקטלג אמנות איטלקית מהמאה ה-16 שלא התאימה לאסתטיקה של שיא הרנסאנס (דהיינו רציונליות והרמוניה).
מאוחר יותר, החלו להשתמש במונח כדי לתאר מגוון רחב של אמנים וסגנונות מתקופות שונות (מנייריזם כמאפיין סגנוני מול מנייריזם כסגנון).
האמנות המנייריסטית באיטליה, התרכזה ברומא, פירנצה ומנטובה.
הציור הוונציאני, לעומת זאת, הלך בדרך שונה, אותה ניתן לראות בקריירה ארוכת השנים של טיציאן.
המנייריזם משקף נטייה גוברת של האמנות להשרות סמכות ויראת כבוד, לבדר ולחנך.
הצייר ברתולומאיוס שפרנגר ופיטר ארסן היו בין הנציגים הבולטים של המנייריזם הצפוני.
מניית שליטה היא מניה המעניקה לבעליה שליטה בחברה, על ידי זכויות הצבעה עדיפות המוקנות לה.
המחזיק במניית השליטה יכול לכפות את רצונו על בעלי המניות האחרים ולהחליט כיצד תתנהל החברה, אף אם ערכן של מניותיו אינו רוב בהון החברה.
כאשר לחברה יש מספר סוגים של מניות שהונפקו, ניתן להעניק לכל סוג של מניות זכויות שונות.
למניות בכורה, למשל, ישנה זכות ראשונים לקבלת דיבידנד ועדיפות על פני מניות רגילות בפירוק החברה, אך הן אינן מקנות לבעליהן זכויות מיוחדות בהליך ההצבעה.
לעומתן, מניות שליטה מזכות את בעליהן בזכויות הצבעה יתרות מאלה של בעלי המניות הרגילות.
ההיגיון מאחורי מהלך של הנפקת מניות שליטה, הוא לאפשר לציבור המשקיעים הכללי להשתתף בבעלות על החברה ובהצלחתה, אך בעת ובעונה אחת לשמר בידי מייסדיה או בעליה העיקריים, את זכות ההחלטה הבלעדית בענייניה.
באופן זה שומרים הם בידם גם את האפשרות לקבוע מי ינהל את החברה, מי יהיה חבר מועצת המנהלים, ועוד.
בעבר היה מקובל להנפיק לחברות בבורסה לניירות ערך בתל אביב שני סוגי מניות, שנבדלו ביניהן בערכן הנקוב ובזכויות ההצבעה שלהן.
הדבר שרת את רצונם של בעלי השליטה בחברות לגייס הון עבור החברה מבלי לאבד את שליטתם בה.
לדוגמה: חברה אשר הנפיקה מניות 1 ש"ח ומניות 5 ש"ח, כאשר לכל מניה מכל סוג שהוא קול אחד, כלומר זכות הצבעה שווה.
100 ש"ח של המשקיע שרכש 100 מניות מסוג 1 הביאו עימם פי חמישה זכויות הצבעה מ-100 ש"ח של מי שרכש 20 מניות מסוג 5 ש"ח.
בעלי השליטה שמרו לעצמם רוב גדול במניות השליטה, בדוגמה זו מניות 1 ש"ח, ויכלו להוסיף ולהנפיק כמויות גדולות של מניות 5 ש"ח שנקראו מניות הון, מבלי לאבד את הרוב שלהם באספות בעלי מניות.
לפני מספר שנים, תחת לחצה של רשות ניירות ערך, ביטלה הבורסה לניירות ערך אפשרות זו, באפשרה לחברות להנפיק מניות חדשות (והמירים) רק מהסוג העדיף בזכויות ההצבעה.
בעקבות החלטה זו, בעלי שליטה בחברות בעלות שני סוגי מניות ויותר, אשר היו מעוניינים לגייס הון נוסף בהנפקת מניות, ביצעו איחוד של סוגי המניות השונים לסוג אחד תוך מתן פיצוי לבעלי המניות העדיפות בזכויות ההצבעה, תמורת הוויתור על עדיפות זו.
למרות זאת, בבורסת תל אביב עדיין נסחרות מספר מועט של חברות בעלות מניות הון ומניות שליטה, שבעליהן העדיפו לשמר את השליטה בידיהם, על פני גיוס הון מניות נוסף.
סוג מיוחד של מניית שליטה היא מניית זהב, שהיא מניה בודדת אשר למחזיק בה מוקנים 50% מזכויות ההצבעה בחברה.
המשמעות היא שלמחזיק מניית הזהב (בתוספת מניה רגילה אחת), יש רוב אוטומטי בכל אספת בעלי מניות.
החברה הידועה ביותר בישראל בה קיימת מניית זהב היא הכשרת היישוב.
מדינת ישראל החזיקה באותה מניית זהב במקור, עד שנמכרה ליעקב נמרודי.
בעת המכירה נמתחה ביקורת על המדינה על כך שלא השוותה את זכויות ההצבעה במניות החברה טרם המכירה.