tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוי השתייך לדור הראשון של סופרים יהודים-תוניסאים הכותבים בצרפתית, שערכו מעבר מהספרות בשפה ערבית יהודית של סופרים בני הדור הקודם כגון יעקב הכהן, אליעזר פרחי ואחרים.
סופרים יהודים תוניסאים נוספים שהחלו לכתוב בצרפתית באותה תקופה היו ויטליס דנון וז'ק ויקטור לוי (ידוע בשם העט: "והל"; Vehel) איתם שיתף פעולה לכתיבה של אחד מספריו המוכרים ביותר, La Hara conte (1929) – "הרובע היהודי מספר", אנתולוגיה של סיפורים קצרים של שלושת הסופרים.
אהדתו של לוי לציונות באה לידי ביטוי במחזה ציוני שחיבר, "ארץ ישראל" (Terre d'Israël,1927), שהוצג בתיאטרון העירוני של תוניס ובאלג'יר.
גם מחזות אחרים פרי עטו הוצגו בתיאטרונים בערים הגדולות של תוניסיה.
אשתו חנה, שהייתה גם היא אשת חינוך מוכרת בבתי הספר של כי"ח בתוניסיה, קיבלה גם כן את אותות "נישאן איפתיכאר" ו"קצין האקדמיה הצרפתית".
לאחר מלחמת העולם השנייה ומאורעות השואה פרסם אסופת שירה בשם Le Nebel du galouth (1946) הכואבת את סבלו של העם היהודי מראשית ימי הגלות ועד השואה.
בספר מעלה המשורר גם את זכר סבלם של יהודי תוניסיה בשנות מלחמת העולם השנייה.
בזמן המלחמה נהרגו אחותו אמה (Emma) ושלושה מאחייניו.
לוי כתב בקביעות גם למספר עיתונים יהודים ולא-יהודים בצרפת ותוניסיה, בהם "Archives Israélites" ו-"Paix et Droit", עבורם הוא שימש הכתב המיוחד בתוניסיה ופרסם בהם דיווחים, סיפורים וכתבי הגות.
לאחר עצמאות תוניסיה בשנת 1956 עבר לחיות בצרפת.
באותה שנה פרסם את ספרו האחרון, ספר שירה בשם "שבוע שושנים" (Semaine des Roses).
גם בספר זה ניכרת השפעת השואה על לוי.
אחת הפואמות בספר, "דיפטיכון של שושנה", זכתה בפרס לשירה מעיריית ניס.
לוי נפטר בקאן בשנת 1972. רבים מספריו יצאו לאור במהדורות חדשות לאורך השנים וכמו כן הוצאו לאור כתבים שלא הספיק לפרסם בחייו.
La Roi des Schnorers (עיבוד של "מלך הקבצנים" לישראל זנגוויל.
הרב רפאל כדיר צבאן (א' בטבת ה'תר"ע, 13 בדצמבר 1909 – ד' בכסלו ה'תשנ"ה, 7 בנובמבר 1994), היה רב באי ג'רבה שבתוניסיה, ולאחר שעלה לישראל שימש כרב העיר נתיבות, חבר מועצת הרבנות הראשית, ונשיא ישיבת כסא רחמים.
נולד בא' בטבת ה'תר"ע באי ג'רבה שבדרום תוניסיה, לרב יעקב ולאמימה.
בצעירותו למד תורה אצל רבני ג'רבה, ביניהם הרב שאול מקיקץ שלי, ורבו המובהק רבי רחמים חי חויתה הכהן.
כן התכתב בהלכה עם הרב עובדיה הדאיה שבארץ ישראל.
בשנת ה'תר"ץ, בהיותו בן עשרים, נשא את בת דודתו עוישה.
כעבור שנתיים, בשנת ה'תרצ"ב, מונה לראש ישיבה, תפקיד בו החזיק כ-12 שנה עד לשנת ה'תש"ד.
בשנת ה'תרצ"ט התמנה כחבר שלישי בבית הדין שבג'רבה.
בשנת ה'תש"ג נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית שבעיר הבירה תוניס.
בתשרי ה'תש"ח החל לערוך ירחון תורני בשם "הירח", בו כתבו גדולי תלמידי החכמים בתוניסיה, ועסק בכך במשך שלוש שנים.
בשנת ה'תשי"א התמנה לרב ודיין העיר מדנין (עיר) גם מטעם הממשלה, תפקיד בו שימש עד לסוף שנת ה'תשט"ז.
בנוסף לתפקידיו הרבנים, היה גם "קומיתי" - אחד משבעה טובי העיר - הנציגים הרשמיים של הקהילה היהודית בפני המוסדות הממשלתיים בג'רבה, ושימש נציג הקהילה בפדרציה הכללית שבעיר הבירה תוניס.
כן היה נשיא "ישיבת אור תורה", ועמד בראש וייסד מוסדות ציבור שונים של תורה וחסד - "ביקור חולים" שהגיש עזרה רפואית לחסרי אמצעים, "חתן וכלה" שסייע במימון הוצאות חתונה לנזקקים.
"מתן בסתר" שעזר לעניים, ו"ועד בית הכנסת" שטיפל בכעשרים בתי כנסת בעיר.
בשנת ה'תשי"ז עלה לישראל, ומי"ב באדר ב' באותה שנה (15 במרץ 1957) החל לשמש, למשך כשלושים ושמונה שנים, כרב עיירת הפיתוח "עזתה" שבאותה שנה הוחלף שמה ל"נתיבות" (בהמשך הפכה לעיר).
הרב צבאן דאג לביסוסה הרוחני של העיירה, הקים בה מועצה דתית להספקת שירותי הדת לתושבים (כעירוב, מקווה, בתי כנסת ועוד), יזם ועודד מוסדות תורניים והפיץ תורה בישובי האזור.
סמוך לבואו ביקש משר הדתות דאז חיים משה שפירא, שהגיע לביקור, לעזור בהקמת ישיבה במקום, שתשמש ישיבה מרכזית לכל האזור, ואכן בסיוע השר וראש מועצה האזורית עזתה אברהם רוזנמן, הוקמה ישיבת "תורה ומלאכה" במקום.
בהמשך נוסדה בעיירה "ישיבת הנגב".
בדאגתו לחינוך התורני בעירו הוציא פסק דין, יחד עם הבאבא סאלי וגדולי ישראל נוספים, שלא יתקיימו בנתיבות לימודים מעורבים של בנים ובנות.
הרב צבאן תמך גם במוסדות הרבי מלובביץ' בנתיבות.
החל מחודש אייר ה'תשי"ז, יזם הרב צבאן יום עיון שבועי לרבני האזור, במימון מועצה אזורית עזתה, בו הרבנים למדו וליבנו יחד הלכות אקטואליות והחליפו דעות בבעיות ציבוריות.
בתחילה השתתפו עמו בחוג חבריו הרבנים שלמה מאזוז (מנתיבות) ונסים הכהן (רב המושב שרשרת), ובהמשך הוא התרחב לכחמשה עשר רבנים, ביניהם הרב ניסים טרבלסי, רב מושב תלמים.
יוזמתו זו הועתקה גם לכינוס רבנים באבן שמואל.
אחרי פטירת רבו הרב רחמים חי חויתה הכהן, היה הרב צבאן לזקן רבני תוניסיה ונחשב כבעל הסמכות התורנית העליונה של בני העדה בישראל.
הוא פעל רבות לפיתוח מוסדות התורה של העדה, ופעל להוציא לאור את ספריהם של חכמי תוניסיה מהדורות הקודמים.
בשנת ה'תשל"ב נתמנה לנשיא ישיבת כיסא רחמים שעלתה מתוניסיה לבני ברק.
בשנת ה'תשל"ג נבחר הרב צבאן לחבר מועצת הרבנות הראשית.
הוא תמך במדינה ובמוסדותיה, והצביע במועצת הרבנות בעד ההחלטה לומר ביום העצמאות הלל בברכה (אם כי הנהיג אמירת הלל ללא ברכה) ונזף באלה מבני עדתו שאמרו תחנון באותו היום נגד דברי רבותיהם.
על שמו שכונת הרב צבאן בנתיבות.
מגיד דבריו ליעקב - על ההגדה של פסח ודיני חג הפסח.
יצא לאור בג'רבה במשותף עם רבו הרב רחמים חי חויתה, ה'תש"ו.
זרע יעקב (ג' חלקים) - חלק א' על הש"ס וחלק ב' מכיל חידושי הלכות על השולחן ערוך.
שני החלקים יצאו לאור בשנת ה'תשט"ז והוא קיבל עליהם הסכמות מהרבנים יצחק נסים ועובדיה הדאיה שבארץ ישראל.
בשנת ה'תשל"ט יצא לאור חלק ג'.
נפש חיה - מנהגים ודינים בשולחן ערוך.
שיירי הנפש - השלמות לספרו "נפש חיה".
רפאל לב (7 באפריל 1891 וינה, אוסטריה – 1 בינואר 1966 נהריה) קצין יהודי-אוסטרי שלחם במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא האוסטרי.
נפל בשבי הרוסי אך הצליח לברוח.
שימש כמפקד גדוד בצבא האוסטרי ובמקביל היה ממנהיגי התנועה הפועלית סוציאליסטית "שוצבונד" בווינה.
השתתף במלחמת האזרחים באוסטריה כנגד שלטונו של אנגלברט דולפוס, ולאחר שתנועתו הוצאה מחוץ לחוק נאסר ונכלא.
עלה לארץ ישראל בהזמנת אליהו גולומב והצטרף להנהגת ההגנה.
ניהל את ארכיון צה"ל לאחר שחרורו מהצבא.
רפאל לב נולד ב-1891 ברובע פלורידסדורף שבווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית כרודולף לב.
אביו, יצחק, היה עסקן הקהילה היהודית בווינה וקיים בית צנוע.
רפאל למד בגימנסיה וסיים ב-1909 את לימודיו.
ב-1910 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, שירת בשירות סדיר עד שנת 1911 והמשיך להתאמן במסגרת שירות מילואים.
בתקופה זו הוענקה לו דרגת קצין ותפקיד של מפקד מחלקה.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נשלח לב בראש מחלקתו (כחלק מהרגימנט ה-13) למערכה על נהר הסן בחזית המזרחית.
ב-1915 נשלחה היחידה של לב לגזרה אחרת בחזית המזרחית שם נפצע כשמחלקתו כותרה, בקרבת נהר הדונייץ, על ידי כוחות רוסיים והצליח לחמוק משבי.
לאחר שהחלים מונה ב-1916 למפקד מחלקת מקלעי שוורצלוזה ונשלח לחזית בנהר הדנייסטר מול הצבא הרוסי.
ביוני 1916 פתח הצבא הרוסי במתקפה גדולה, פרץ את קווי הכוחות האוסטרים ולב נפל בשבי.
תחילה הובל, עם שאר השבויים מהקרב, למחנה מעבר בדארניצה ואחר כך נשלח ברכבת מזרחה למחנה שבויים בשם טוטסקוייה ליד העיר אורנבורג בקרבת נהר אורל שם חלה בקדחת.
בינואר 1918, וללא שום הסבר, הועלו השבויים על רכבת והובלו מערבה עד פטרוגרד.
כשהתברר שם שהייתה טעות במשלוח ויש צורך לחזור, החליט לב לברוח מהרכבת, קפץ מהקרון בו נסע ומצא מחסה בבית חולים לשבויים בעיר.
לב שהה בעיר עד סיום המלחמה ב-1918 ואז חזר לווינה.
עם חזרתו של לב לווינה נענה לפניית מזכירות מפלגת הפועלים של וינה להקים גדוד חדש (הגדוד ה-21) של צבא עממי "פולקסוור" שיתמוך בשלטון הרפובליקני.
משימתו הראשונה של הגדוד של לב הייתה להיות חיל המשמר בטקס הכרזת הרפובליקה ב-12 בנובמבר 1918 אולם הסדר הופר כששני גדודי צבא, תומכי המפלגה הקומוניסטית, ניסו לבצע פוטש.
בסופו של יום הושגו הסכמות והטקס הסתיים.
ב-1922 הוחלף צבא הפולקסוור העממי בצבא הבונדסוור האוסטרי הסדיר ולב קיבל דרגת קפטן (האופטמן) ומינוי להיות אחראי על מחסני הנשק בווינה.
במקביל לתפקידו הצבאי המשיך לפעול, בחשאי, במסגרת הארגון הצבאי של תנועת הפועלים, השוצבונד, והפך לספק הנשק הגדול של התנועה מתוך מאגרי הצבא.
מצב זה לא נמשך זמן רב ולאחר שנחשד בהעלמת נשק הועבר לתפקידי מטה.
ב-1926 השתחרר לב מהצבא והתמסר כולו לתנועה הסוציאליסטית שם עסק בעיקר בתחום הצבאי של ארגון, ייצור וקניית נשק הגנתי ומטווחים ופעילות אנטי פשיסטית.
בנוסף נסע מספר פעמים לגרמניה כדי למסד שם קשרים עם מפלגות פועלים סוציאליסטיות מקבילות.
בתחילת 1934 הוצאה התנועה אל מחוץ לחוק, ובפברואר אותה שנה פשטה המשטרה על בתי הפעילים ועצרה רבים מהם וביניהם את לב (שנעצר ב-4 בפברואר).
צעד זה הביא לפרוץ מלחמת האזרחים באוסטריה, אשר נמשכה מספר ימים.
ב-18 באפריל 1935 נפתח משפטם של 21 ממנהיגי התנועה (ולב ביניהם) ולאחר משפט קצר גזר בית המשפט עונש של 15 שנות מאסר לכולם (בערעור קוצר העונש ל-12 שנים).
הנאשמים נשלחו לרצות את עונשם בכלא שטיין שעל שפת הדנובה אולם בסיום שנת 1935 ולכבוד חג המולד שוחררו מהכלא.
עם שחרורו מהכלא חזר לב לפעילותו הפוליטית בתנועה שהפכה למחתרת והיה איש הקשר בין הארגון באוסטריה ובין מנהיגי הארגון בצ'כיה.
בשנת 1937 פנה אליהו גולומב לראש תנועת השוצבונד, יוליוס דויטש, וביקש את המלצתו על אחד מוותיקי התנועה שיוכל לסייע לארגון ההגנה.
דויטש המליץ על לב וזה קיבל במהרה הזמנת הצטרפות להגנה וב-1938 עלה בנמל טריאסט על האוניה גלילה, הגיע לארץ ישראל והצטרף להגנה.
במשך שנתו הראשונה בארגון הוטלו על לב משימות כמו תכנון תוכניות הגנה לשכונות ירושלים, תחקיר על פרעות בטבריה ועוד.
באוגוסט 1939 פיקד על קורס ממ"מים של ההגנה שאנשיו נעצרו בידי הבריטים, והוא נכלל בין מ"ג אסירי ההגנה.
לאחר השחרור מהכלא פעל לב בתחום ההתיישבות (11 הנקודות בנגב, יחיעם, כפר סאלד ועוד).
ב-1943 מונה לראש לשכת ההדרכה במטה ההגנה וב-1946 מונה למפקד גליל השומרון של ההגנה.
השתחרר משירות זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לב כמנהל הראשון של ארכיון צה"ל אותו ניהל עד פרישתו לגמלאות ב-1953.
לב התחתן ב-1939. חי בנהריה ונפטר ב-1966. ציווה את גופתו למחקר מדעי.
רבי רְפָאֵל בֶּרְטְשְׁטֶער מִבֶּרְשִׁיד (ה'תקי"א - ט"ו בטבת ה'תקפ"ז) היה צדיק חסידי, תלמידו של רבי פנחס מקוריץ.
נולד בשנת תקי"א לרבי יעקב יאקיל ופייגל ברטשטער, התייתם מאביו ואמו בשנת ה'תקכ"ו בהיותו בן 15 בלבד, וכדי להתפרנס עזר למלמד בעיר הולדתו ברשיד.
כשבגר סייעו המלמד לנסוע לברדיטשוב ללמוד שם בישיבה, ולאחר מספר שנים נישא לבתו של מלמד זה.
לאחר נישואיו נסע בעצת אחד מידידיו לקוריץ שם היה לתלמידו המובהק של רבי פנחס מקוריץ יחד עם חברו רבי בנימין זאב מבאלטא.
לאחר פטירת רבי פנחס בי' באלול ה'תקנ"א סירב לשבת על כס האדמו"רות ובמקום זאת נהג לנסוע לכל צדיקי דורו ביניהם רבי זאב וולף מזיטומיר ורבי ישראל מרוז'ין, עם זאת לאחר פטירת רבו נתאגדו סביבו רבים מתלמידי רבו.
נפטר בטראשטשע בט"ו בטבת ה'תקפ"ז ושם נטמן.
כרבו, הדגיש בקרב חסידיו את מידת האמת והענוה.
כך נתפרסמו פתגמיו: "נשמתך תצא ושקר מפיך אל יצא"; "כשם שרוצה אדם בחיים כך עליו לרצות להיות שפל".
רבי יאקיל ברטשטער, מתלמידי רבי פנחס מקוריץ.
רבי יצחק ברטשטער, מתלמידי רבי פנחס מקוריץ.
חתנו וממשיך דרכו רבי יעקב וורטמן מבאסיווקא (תקנ"ה – תרל"ג) אב"ד טרנובקא
כיהן כממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים ומילא תפקידים שונים בממשל הצבאי ביהודה ושומרון.
לוי נולד בשכונת מחנה יהודה בירושלים, למשפחה חילונית.
הוריו רצו שיקבל השכלה כללית והוא נשלח ללמוד בבית הספר של המיסיון הצרפתי קולג' דה פרר, בה למד יחד עם בנים למשפחות מבוססות במזרח ירושלים וטווה קשרים ראשונים עימם.
בשנת 1948 התחתן עם רינה (אלגרה), בתו של אליהו ששון, דבר שפתח לו קשרים עם ראשי השלטון הישראלי.
לוי היה קצין המיעוטים במחוז ירושלים בשנות ה-50 ובמסגרת זו היה אחראי על הקשרים עם ערביי ישראל באזור ירושלים וניהל קשרים אזרחיים עם הירדנים ומעבר אזרחים במעבר מנדלבאום.
בין השאר ניהל את המעבר של נוצרים לחגיגות בבית לחם, את מעבר השומרונים להר גריזים ואת תיאום עליית השיירות הישראליות להר הצופים.
במהלך מלחמת ששת הימים מונה לקצין קשר עם העדות הנוצריות והמוסלמיות וסייע לאלוף חיים הרצוג בגיבוש הצוות של הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה לסגן הממונה על מחוז ירושלים וממלא מקום מנהל המחוז.
בהמשך מונה למנהל המחוז והיה יו"ר הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
במסגרת זו ניהל ישיבות על תוכניות פיתוח גדולות בירושלים כמו פיתוח ממילא.
במסגרת תפקידו במשרד הפנים היה אחראי על מתן רישיונות לעיתוני מזרח ירושלים.
בתפקידיו במשרד הפנים יצר קשרים עם ראשי העדות הנוצריות בירושלים במסגרתם נכרתו עסקות נדל"ן גדולות על קרקעות במערב ירושלים, בין השאר מכירת מלון פאסט (שעליו הוקם אחר כך מלון פנינת ירושלים) ובניין קולנוע רקס מהפטריארכיה הארמנית בירושלים ליזמים ישראלים.
בנובמבר 1986 נעצר בחשד לקבלת שוחד מראשי עדות נוצריות בירושלים.
בעיתונות היו חלוקים האם המעצר היה מפתיע או שכבר זמן רב היו שמועות על שחיתות מצד לוי.
לוי הועמד לדין בפני השופטת דליה דורנר כשהתובע היה ערן שנדר.
הוא הורשע ב-9 מתוך 11 סעיפי אישום ביוני 1988. נדון ל-3.5 שנות מאסר וערעורו לבית המשפט העליון נדחה.
עם שחרורו מהכלא מונה למנהל מנהלת אזור התעשייה עטרות.
אחד מילדיו היה הצייר רענן לוי.
רפאל מאירון (1927 - 11 בדצמבר 2008) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל (1953 ו-1955), שיאן ישראל, ובעל מדליית ארד מהמכביה הרביעית (1953) ביידוי פטיש ובעל מדליית ארד מהמכביה השלישית (1950) בזריקת דיסקוס.
מאירון נולד בלטביה, בנם של דוד ורשל מאירסון.
באליפות הפועל שנערכה ביוני 1950 קבע מאירון ביידוי פטיש שיא הפועל חדש של 33.0 מטר,, שיפור לשיאו של אברוצקי מכפר סבא (30.81 מטר).
שיא זה החזיק מעמד שבעה חודשים ונשבר על ידי פנחס פולונסקי (34.91 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה מאירון בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, ביידוי פטיש בתוצאה של 32.33 מטר, אחרי פנחס פולונסקי (32.96 מטר) ולפני לוי מבלגיה (30.13 מטר).
מדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.78 מטר, אחרי סטן למפרט מארצות הברית (36.59 מטר) ומרקוס מדרום אפריקה (36.23 מטר).
בתחרות שנערכה במרץ 1951 ניצח מאירון בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.62 מטר, לפני דב זעירא מחיפה (35.37 מטר) וסיים שני ביידוי פטיש בתוצאה של 36.58 מטר, אחרי פנחס פולונסקי שקבע שיא ישראלי חדש של 41.80 מטר.
בתחרות שנערכה בתל אביב באפריל 1952 קבע מאירון ביידוי פטיש שיא אישי חדש של 42.00 מטר, לפני פנחס פולונסקי 41.05 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1953 זכה מאירון במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 39.30 מטר, לפני יריבו המושבע לענף פנחס פולונסקי (37.80 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה מאירון במדליית ארד, ביידוי פטיש בתוצאה של 1.18 מטר, אחרי מרטין אנגל (49.87 מטר) וציטרון (47.72 מטר), שניהם מארצות הברית.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה מאירון במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 38.76 מטר, לפני רבינוביץ' מברית מכבים עתיד (33.15 מטר).
רפאל כץ (4 בדצמבר 1944 – 8 ביוני 1967) היה חובש קרבי שנפל ביום הרביעי למלחמת ששת הימים תוך כדי ניסיון לחבוש פצוע אחר, ועל כך קיבל את עיטור העוז.
רפאל כץ נולד לאברהם וחביבה בי"ח בכסלו תש"ה (4 בדצמבר 1944) בתל אביב.
אחיו הצעיר מנחם נולד ב-1951. הוא למד בראשון לציון בבית הספר היסודי "סיני" ואת לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר "בילו" שבתל אביב.
היה מדריך נוער, נטה לעיתונאות ולמשחק על הבמה.
הקים את להקת פיקוד הדרום והשתתף בתיאטרון העירוני בחיפה.
גויס לצה"ל בשנת 1963 ושירת בסיירת הנגב ובסוף בלהקת פיקוד דרום.
במילואים התנדב ליחידת סיור ושימש בה כחובש קרבי.
השתתף במלחמת ששת הימים אשר בה נפל צפונית למשק רוחמה ביום הרביעי לקרבותיה, בכ"ט באייר תשכ"ז (8 ביוני 1967).
חוליה מיחידתו עקבה אחרי יחידת קומנדו מצרית.
נפתחה אש על החוליה ואחד החיילים נפצע קשה – ורפאל, בתוקף תפקידו, נחפז אליו להגיש לו עזרה, אך תוך כדי מעשהו זה נפגע בצרור כדורי האויב.
כאשר המשיך בחבישת חברו על אף היותו פצוע נפגע שנית וכך מצא את מותו.
הניח אישה, אחרי שישה חודשי נישואים.
הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בבארי ולאחר זמן הועבר למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
ב"ספר הגבורה" בהוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן, הובא סיפור המעשה של קרבו האחרון שעליו ציין אותו הרמטכ"ל לשבח.
גם בספר "במעלות גיבורים", בעריכת ישראל ארליך, הוקדשו כמה עמודים עליו ולזכרו.
ביום 8 ביוני 1967 באזור רוחמה, פעל במסגרת חוליה מיחידתו שעקבה אחרי יחידת קומנדו מצרית.
אש נפתחה על החוליה ורב"ט יצחק מסטבוים נפצע קשה.
רב"ט רפאל כץ רץ אליו להגיש לו עזרה ולחבשו.
תוך כדי הטיפול בפצוע נפגע רב"ט רפאל כץ בצרור כדורים.
על אף היותו פצוע המשיך בחבישת חברו ותוך כדי כך נפגע בצרור נוסף ונהרג.
רב-אלוף דוד אלעזר – ראש המטה הכללי ניסן תשל"ג, אפריל 1973"
רובי לדנר (נולד ב-13 במרץ 1945) הוא שחיין ושחקן כדורמים ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי (1962) ושחקן הפועל תל אביב וקפטן נבחרת ישראל בכדורמים.
רובי זכה שלוש פעמים ברציפות בתואר ספורטאי השנה בענף הכדורמים בין השנים 1973-1975.
לדנר התאמן בשחייה ובכדורמים בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של נלו בילדרמן.
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1962 זכה לדנר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 59.5 שניות, לפני עמית לובן מהפועל גוש זבולון (59.8 שניות) ודן קרפן מברית מכבים עתיד (1:02.1 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1963 זכה לדנר במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.7 שניות, אחרי עמית לובן (59.6 שניות) ולפני דניאל פרוכטר מהפועל גוש זבולון (1:00.7 דקות).
באליפות הפועל בשחייה שנערכה בקיבוץ גבת בסוף אוגוסט 1964 קבע לדנר במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 28.5 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.1 דקות.
במכביה השמינית שנערכה באוגוסט 1969 זכה לדנר במדליית כסף כשחקן נבחרת ישראל בכדורמים.
לדנר קיבל מלגת לימודים בברלין ושיחק בקבוצת "שפנדאו 04" הגרמנית.
נבחרת ישראל בכדורמים זכתה באליפות אסיה שנערכה בטהראן, איראן בשנת 1972 ובזכות להשתתף באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד 1973. בטורניר עצמו הבקיע לדנר 4 שערים יותר מכל שחקן אחר בנבחרת.
לאחר שפרש משחייה תחרותית החל לדנר לאמן את השחיינים בקבוצתו, הפועל תל אביב.
בין השחיינים הבולטים שאימן היו יואב יעקובי, יואל קנדה וברוך צ'יש.
הרב רפאל יצחק ישראל (ה'תקס"ט – ז' בתמוז ה'תרס"ב, 1809 – 1902) היה רבה של רודוס בין השנים ה'תרי"ג – ה'תרמ"ב ואב בית הדין הספרדי בירושלים.
רפאל יצחק ישראל נולד ברודוס, אביו היה הרב דוד ישראל.
אשתו הייתה ציפורה ריינה בת הרב מיכאל יעקב ישראל, רבה הראשי של רודוס.
בשנת ה'ת"ר (1840) התרחשה עלילת הדם ברודוס, חמיו, הרב מיכאל יעקב ישראל נעצר נחקר ועונה והואשם ברצח הנער הנוצרי.
לבסוף שוחרר וזוכה מהאשמת שווא.
בשנת ה'תרי"ג (1853) עלה הרב מיכאל יעקב ישראל לארץ ישראל, ומינה את הרב רפאל יצחק ישראל לרב הראשי של רודוס.
בה'תרכ"א (1861) הדפיס באיזמיר את ספרו של הרב חיים שלמה טארסה "חיים שנים".
בעקבות רעידת אדמה, שפקדה את האי, הוא יצא למסע גיוס כספים באירופה.
בה'תרמ"ב (1881) עלה לארץ ישראל, ומונה לאב בית דין הספרדי בירושלים.
בבית הדין ישבו גם הרב יוסף נסים בורלא, הרב יעקב שמעון מטאלון, הרב אברהם בן הרב שלמה מבורך והרב יחיאל בר אדון.
בשנת ה'תרמ"ג (1883) הדפיס באיזמיר את ספרו "בית היין" – דרשות.
בשנת ה'תר"ן (1900) הדפיס בירושלים את חיבורו "קול קורא".
פסיקותיו ומאמריו הובאו בספרים רבים בהם: "פתחי תשובה" לרב חזקיה שם טוב, "מטה לחם" לרב רפאל חיים פרנג'י, בספרי הרב חיים פלאג'י, ובנו הרב אברהם פלאג'י ובספרים "כבוד יעקב", "שערי רחמים", "וישב יוסף", ובנוסף פורסמו חידושי תורתו בכתבי עת תורניים, ובהם תורה מציון, והמאסף.
הרב רפאל יצחק ישראל נפטר ביום ז' בתמוז ה'תרנ"ב (1902).
אשתו – ציפורה ריינה, בתו של הרב מיכאל יעקב ישראל.
אשתו – אסתר, בתו של הרב יעקב ענתיבי.
בנו – הרב חזקיהו משה דוד ישראל, נפטר בי"ז ככסלו ה'תרע"ח.
בתו – אסתר מזל-טוב פרנקו, הייתה נשואה לרב חיים רחמים יוסף פרנקו רבה של היישוב היהודי בחברון.
רבי רפאל יצחק זרחיה אזולאי (1701–1765) היה דיין, מרבני ירושלים במאה ה-18. אביו של רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א).
נולד בירושלים בשנת ה'תס"ב (1701 לערך), לרב ישעיה אזולאי, נכדו של רבי אברהם אזולאי ותלמידו של הפרי חדש.
נישא לשרה, בתו של המקובל רבי יוסף ביאלר שעלה לירושלים בעליית רבי יהודה חסיד.
בצעירותו היה חבר בבית המדרש של ישיבת בית יעקב, מיסודו של הפרי חדש, שם למד אצל הראשון לציון רבי אברהם יצחקי.
התגורר בירושלים ושימש כחבר בבית דינו של הראשון לציון רבי אליעזר נחום והחליף עמו מכתבים בהם הציע בפניו את ספקותיו.
כן כיהן כחבר בבית הדין של רבי מיוחס בכר שמואל יחד עם רבי יעקב אשכנזי.
נחשב לאחד משבעת גדולי החכמים שבעיר וחתם יחד עמם על תקנות רבות, פסקי דין והסכמות לספרים.
בשנת תצ"ב נפטרה אשתו במגפה, ורבי יצחק זרחיה נשא אישה שנייה.
בשנת תק"א נסע יחד עם רבי אברהם בן אשר לערי אירופה המערבית בשליחות תושבי ירושלים.
אולם בהגיעם לקושטא חלה, וחזר לירושלים.
נראה שמאז הוסיף לשמו את השם "רפאל".
נפטר בירושלים בכ"ג בטבת ה'תקכ"ה, 16 בינואר 1765.
מלבד החיד"א, שהיה בנו בכורו, נולדו לרבי יצחק זרחיה מספר בנים נוספים (שככל הנראה נפטרו בצעירותם) ושתי בנות.
גיסו היה רבי יונה נבון - בעל ה"נחפה בכסף".
השאיר אחריו ספר בכתב יד הכולל חידושים ודרשות בשם זרע יצחק.
חידושי תורה בשמו מביא בנו החיד"א במקומות רבים מספריו.
כן מוזכרים בשמו חידושי תורה בספר אדמת קודש לרבי ניסים חיים משה מזרחי.
תשובה והתכתבות הלכתית שלו עם רבי אליעזר נחום נדפסה בקובץ בית אהרן וישראל.
חתימתו הייחודית הייתה בצורת ספינה, כפי שנהגו גם אבותיו וכן בנו החיד"א.
זאת בשל מעשה שאירע עם זקנו רבי אברהם אזולאי, אשר בעלותו ארצה טבעה הספינה סמוך לחופי ארץ ישראל, וכל כתביו ורכושו טבעו עמה, כאשר הוא עצמו ניצל בדרך נס.
מאז נהג לשלב בחתימתו צורת ספינה, מנהג אותו המשיכו צאצאיו אחריו.
רבי רפאל ישעיה אזולאי היה שד"ר ואב בית הדין אנקונה, איטליה.
נולד בשנת תק"ג (בערך) בירושלים כבנו הבכור של הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א).
למד אצל אביו ונודע כאחד מחכמי ירושלים.
במכתב משנת תקנ"ה משבח אותו אביו "שהוא מעיין גדול ולמד כמה וכמה עם גאוני אשכנז".
נישא בתחילה לשמחה, בת רבי אברהם אסקו.
אשתו זו נפטרה כנראה במהלך שהותו בחו"ל כשד"ר.
בשנת תק"מ יצא כשד"ר העיר טבריה לארצות שונות.
את שליחותו סיים באמשטרדם שם השתקע ונשא את רחל, בתו של רבי יחיאל שלם ונכדת רבי שלמה שלם, רבה של קהילת הספרדים בעיר.
יש המשערים שעסק בתקופה זו במסחר ספרים.
בשנת תקנ"ה בעקבות פטירתו של רבי חיים אברהם ישראל, רבה של אנקונה, פנו ראשי הקהילה לחיד"א בבקשת המלצה על תלמיד חכם שיעלה על כיסא הרבנות בעירם.
החיד"א הציע בפניהם מספר שמות כמו רבי נסים גבאי מקושטא ורבי רפאל יוסף חזן מאזמיר וכן את בנו רבי רפאל ישעיה.
ראשי הקהילה החליטו לבחור ברבי רפאל ישעיה והוא הגיע לאנקונה בשנת תקמ"ח כשתנאי המינוי נכתבו בפנקס הקהילה.
בתפקיד זה כיהן עד פטירתו.
בתקופת שהותו באנקונה עמד בקשר מכתבים רציף עם אביו, ובשנת תקנ"א נסע אביו במיוחד לבקר אותו ושהה בעירו מספר חודשים.
בשנת תקנ"ו הזמינה אותו קהילת סיינה לכהן כרבה, רבי רפאל ישעיה שקל זאת, אך נמנע בסופו של דבר בשל המלצת אביו שטען בפניו שאף שאינו מחויב לקהילת אנקונה, מצד מידת דרך ארץ אין מן הראוי שיעזבם.
נפטר באנקונה בט' בשבט תקפ"ו בגיל שמונים ושלש.
הותיר אחריו כמה ספרים ובהם ידוע ספר תשובות בשם "אמרי נועם".
חלק קטן מספרו זה נדפס בשם "תפארת משה" בתוך ספרו של בנו רבי משה "זיכרון משה" (ליוורנו תק"צ).
כן חיבר ספר דרשות שנותר בכתב יד.
חידושים ותשובות ממנו משוקעות בספרי אביו החיד"א שמצטט אותו בכבוד ובחיבה.
יצחק - מאשתו הראשונה שמחה.
שהה באיטליה, בפרשבורג (שם למד מספר שנים בישיבתו של רבי מאיר ברבי), בברלין (שם נישא למרת בילא), בהמבורג ובסוף חייו בלונדון, שם נפטר.
רבי משה - מאשתו השנייה רחל.
נולד בתקמ"ז בעת שאביו שהה באמסטרדם.
התגורר באנקונה וחיבר מספר ספרים המכילים ליקוטים, קיצורים ומפתחות לספרי סבו החיד"א.
ובהם "זיכרון משה" (ג' חלקים) ו"לחם מן השמים".
מלבדם ידוע שהיו לו עוד שתי בנות, שרה ורבקה.
רפאל מגידו (20 ביולי 1913 – 23 באפריל 1982) היה אדריכל ישראלי, ומהנדס העיר של רמת גן בין השנים 1937 ל-1950 (למעט הפסקה של שלוש שנים לטובת לימודים בשיקגו בין 1939 ל-1941).
רפאל מגידו נולד בשם רפאל מגידוביץ' בעיר אודסה שבאוקראינה, בן לאתל ויהודה מגידוביץ'.
המשפחה עלתה לארץ ישראל באוניית המעפילים רוסלאן, כחלק מן העלייה השלישית.
אביו, אדריכל במקצועו, כיהן בתפקיד מהנדס העיר הראשון של תל אביב הקטנה, בשנים 1920–1923. למשפחה היו שני בנים – רפאל, ואחיו, אבשלום.
רכש את השכלתו התיכונית בגימנסיה העברית "הרצליה", והמשיך ללימודים גבוהים בתחום ההנדסה האזרחית באוניברסיטת קווין מרי בלונדון, בשנים 1931–1934.
נשא לאישה את מרים פרידמן בשנת 1935. לזוג נולדו 3 ילדים.
המשפחה התגוררה ברמת גן, בבית אותו תכנן אב המשפחה.
בראשית חייו המקצועיים, עבד בשיתוף עם אביו, ותכנן בתל אביב מספר מבנים בסגנון הבינלאומי.
בשנת 1937 זכה במשרת מהנדס העיר רמת גן.
הוא לקח הפסקה מתפקיד זה בשנת 1939, ונסע להשתלם בתכנון ערים ואזורים, בעיר שיקגו.
בתקופה זו, מילא את תפקידו כמהנדס העיר רמת גן אביו, יהודה.
עם שובו בשנת 1941, חזר לתפקידו וכיהן בו עד לשנת 1950.
בשנת 1955, הקים משרד מהנדסים עצמאי בשם ר.
מגידו ושות' מהנדסים בע"מ, ותכנן פרויקטים רבים בישראל.
נפטר בשנת 1982, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בית גוטגולד, שינקין 2 פינת אלנבי 51, תל אביב, 1935
בית כנסת יהדות עדן י.מ.
שנת 1934: בית מושב זקנים, יהודה הלוי 4. בית ריפשטיין, רוטשילד 99. בית גרודז'נסקי, בן-גוריון 39. בית מגנט, רוטשילד 93. בית גברת רחל טוב מיסה, אלנבי 104.
מיסה, דיזנגוף 105. בית גוינגולד, לילינבלום 15. בית מגידוביץ', התבור 26. בית פלסקובסקי, שלמה המלך 35. בית איסר כהן, שלמה המלך 29. בית גוטגולד, אלנבי 51.
שנת 1936: בית גייכמן, לילינבלום 30. בית היללה, הנביאים 21. בית מהלא, כיכר דיזנגוף 14–16
מגדלי מגידו, שדרות בן צבי 37, ירושלים
מפעל "אבן צוק" ללבני סיליקט, יבנה, 1959
מבני מגורים, רחוב פרופס 3–9, רמת גן, 1984 (הושלם לאחר מותו)
רפאל אלשנדרה קונסיסאו לְיָאוּ (בפורטוגזית: Rafael Alexandre Conceição Leão, נהגה: [ʁafaˈɛɫ ˈljɐ̃w̃]; נולד ב-10 ביוני 1999) הוא כדורגלן פורטוגזי ממוצא אנגולי המשחק בעמדת הקיצוני שמאלי במילאן מהסרייה א' ובנבחרת פורטוגל.
ליאו נולד בעיר אלמדה הסמוכה לליסבון בירת פורטוגל, ובגיל תשע הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון, לאחר תקופה קצרה במחלקת הנוער שלה מועדון הכדורגל אמורה.
ב-21 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים כשנכנס כמחליף במשחקה של קבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון נגד קבוצת המילואים של בראגה, ואף כבש את השער היחיד לטובת ליסבון במשחק שנגמר בתוצאה 1-1.
תחת הדרכתו של המאמן ז'ורז'ה ז'זוש קיבל ליאו את ההזדמנות הראשונה שלו בקבוצה הראשונה.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית ערך ב-11 בפברואר 2018, כשעלה כמחליף בניצחון הביתי 0–2 על פארנסה.
ב-2 במרץ באותה שנה כבש את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה מספר דקות לאחר שעלה כמחליף בהפסד החוץ 1–2 לפורטו, תוך שהוא הופך לכובש הצעיר ביותר של ספורטינג נגד אותה היריבה.
ב־14 ביוני 2018 התיר באופן חד צדדי את חוזהו בספורטינג, לאחר תקרית בה הותקפו שחקנים ואנשי צוות של המועדון על ידי אוהדים במהלך אימון.
ב־8 באוגוסט 2018 הצטרף למועדון הכדורגל הצרפתי ליל מהליג 1 הליגה הבכירה בצרפת בהעברה חופשית וחתם על חוזה לחמש שנים.
את שערו הראשון בליג 1 כבש כבר בהופעתו השנייה במועדון, בניצחון הביתי 0–1 של ליל על קן.
ובמהלך העונה הרשים סקאוטים מרחבי אירופה כשכבש שמונה שערים ב-24 הופעות.
לאחר עונה אחת בלבד בליל הוא חתם ב-1 באוגוסט 2019 על חוזה לחמש שנים בשורות מילאן מהסרייה א', ששילמה עבורו סכום מוערך של 30 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה שלו ערך כעבור 24 יום, כשעלה כמחליף בהפסד החוץ 0–1 של מילאן לאודינזה.
את שער הבכורה שלו בליגה הוא כבש ב-29 בספטמבר בהפסדה הביתי של מילאן 1–3 לפיורנטינה, תוך שהוא עובר ארבעה שחקנים בדרכו אל השער.
לקראת סיום העונה לאחר החזרה מהפגרה שכפתה מגפת הקורונה על הליגה האיטלקית היה ליאו בין הבולטים בשורות מילאן שלא הפסידה עד לסיום העונה.
בעונת 2021/2022 בה זכתה מילאן באליפות זכה בפרס השחקן המצטיין של הסרייה א', תוך שהוא כובש 11 שערי ליגה וכן בתואר כדורגלן השנה בליגה האיטלקית לשנת 2022. את עונת 2022/2023 סיים עם 16 שערים ו-15 בישולים בכל המסגרות.
גם בעונת 2023/2024 המשיך ליאו להיות שחקן בולט במילאן וסיים את העונה עם 15 שערים ב-47 הופעות בכל המסגרות.
ליאו הופיע בכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל החל מהנבחרת עד גיל 16 ועד הנבחרת עד גיל 21. באוקטובר 2021 זכה לזימון ראשון לנבחרת הבוגרת.
ב-9 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בבוגרת בניצחון 3–0 על במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022 בו כבש שני שערים.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2016
כדורגלן השנה בליגה האיטלקית: 2022
שער החודש בסרייה א':ספטמבר 2022
הגול המהיר בהיסטוריה בסרייה א': תוך 6.2 שניות מפתיחת המשחק של מילאן מול ססואולו בעונת 2020/21
ד"ר רפאל מולינה מוריו (בספרדית: Rafael Molina Morillo; 30 במרץ 1930 – 2 באפריל 2017) היה עורך דין, עיתונאי ודיפלומט מהרפובליקה הדומיניקנית.
פרסומים", שפרסמו את עיתון "אל נסיונל" ואת המגזין "אהורה!".
מוריו שימש גם כעורך העיתונים "ליסטין דיאריו" ו"אל דיה", עיתונים חופשיים ברפובליקה הדומיניקנית.
מוריו ייסד את המגזין "אהורה!" ב-15 בינואר 1961 וגם ערך אותו בשנות הששים.
ב-6 באוקטובר 1965, בניין המשרדים של מגזין "אהורה" פוצץ,
המגזין "אהורה" ("¡Ahora!") התאפיין כמדיום שתרם לטובת חירויות הציבור ברפובליקה הדומיניקנית.
בנוסף, המגזין אופיין כמדיום מודרני וביטוי לעיתונות ברבים המגנה על זכויות האדם.
מעריכים שככל הנראה זאת הסיבה שהותקף בידי ימניים קיצוניים, ולכן מתקניו הושמדו בפעולת טרור.
מוריו היה נשיא איגוד העיתונות הבין-אמריקני לשנת 2006–2007,
כשהחליף בתפקיד את דיאנה דניאלס מוושינגטון פוסט.
שירת כשגריר האו"ם מטעם הרפובליקה הדומיניקנית.
נחשב בארצו לאחד מחלוצי העיתונות החופשית שהחלה לפעול בשנת 1961, לאחר 32 שנות דיקטטורה תחת שלטונו של רפאל טרוחיו.
רבי רפאל מאמאן (נפטר בי"ד בתשרי ה'תרמ"ב, 1881) כיהן כרבה של צפת וטבריה במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד בעיר מקנס שבמרוקו לרבי שלמה מאמאן, מחכמי העיר.
עלה עם משפחתו בשנת ה'תק"ס והתיישבו בטבריה.
בשנת ה'תר"י מונה לרב ומו"ץ בעיר צפת.
בשנת ה'תרל"ג, לאחר פטירת רבי חיים שמואל קונורטי רבה של טבריה, מונה רבי רפאל לרב ואב"ד של העיר.
במשרה זו כיהן עד לשנת ה'תרמ"א.
במקביל לכהונתו כרב עיר הוא עמד בראשות ישיבה בטבריה, מתלמידיו היה רבי יוסף שמואל אבואלעפייא, מחכמי העיר ורב בכמה ערים במרוקו.
בנו שלמה - נסע כשד"ר טבריה לערי אלג'יריה בשנת ה'תר"ל.
נפטר ונקבר בטבריה ב-כ"ו באייר ה'תרמ"ד (1884).
בניו שהיו אף מחכמי העיר טבריה הדפיסו את הספר "מרפא לנפש" (שחיבר סבם רבי רפאל מאמאן).
רבי רפאל חיבר ספרי ש"ת ודרושים, אך מכתביו נדפס רק חיבורו "מרפא לנפש - עיגונא דאיתתא" נדפס על ידי נכדיו בירושלים בשנת ה'תרנ"ד.
תשובות רבות שלו נדפסו בספר "פני יצחק" של רבי יצחק בן משה אבולעפיה.
הרב רפאל מאיר חסן (נפטר בכ"ה בסיוון תר"ד, 1844) היה רב ודרשן באזמיר וביוזיל חיסאר.
נולד לרושא רבקה ולרב חיים משה, שנפטר בשנת ה'תקפ"א.
למד אצל הרב יוסף ליג'י.
נישא לרבקה, בתה של רושא אירמוזה.
למד בביתו בחברותא עם הרב בכור יעקב יעבץ פעמיים בשבוע בלילה, וללימוד זה צירף את בנו משה לעיתים, שהעיד כי הרב יעבץ אמר לו .
בשנת התרל"ב דרש בק"ק בית אברהם שביוזיל חיסאר הספד לפטירת גביר העיר.
את ספרו סיים לכתוב בי"ח בסיוון תר"ד, ונפטר בכ"ה בסיון תר"ד (1844).
סמוך לפטירתו היו בביתו בנו משה וחברת בקור חולים, שם ברך את בנו שקרא לפניו אדרא זוטא, ולאחר מכן נפטר.
היו לו שני בנים ובת המוזכרת בהספדו של בנו עליו הידועים לנו: הרב דוד מרדכי, שנפטר בחיי אביו מחולי הקולירע, והרב חיים משה חסן, שמעיד כי את רוב תורתו קיבל מאביו, מחבר ספר ויכתב משה (אזמיר תרנ"ו) - פירוש על ספר תהלים.
בשנת התקע"ו דרש בנישואי בן דודו הרב יצחק דיאש מירקאדו.
ספר מנת חלקי (אזמיר תרמ"ט) - דרושים קצרים על סדר חומשים בראשית ושמות וכן שני דרושים לנישואין, שני דרושים לברית מילה ובאחד מהם ליקוטי מאמרי סופרים וספרים על ברית מילה, דרושים להספד, ודרוש לפורים.
בסוף הספר נדפסו ליקוטים על התנ"ך.
שם החיבור הוא ראשי תיבות של שם המחבר (המקורי, לפני שנוסף לו השם "חיים" כשחלה) וכן בגימטריה "אני רפאל מאיר ה"י".
מדף קי"ז עמוד א', הודפס הספר 'עושה חיל', לרבו, רבי חיים יוסף ליג'י.
ספרו זה כתב לאחר השריפה שאירעה באזמיר בשנת התר"א, שכילתה את כל כתביו: .
הרב רפאל ישראל קמחי (נפטר בין השנים תצ"ב - תצ"ז) היה רב, מחבר ספרים ושד"ר מקהילת צפת לארצות אירופה.
ישראל קמחי נולד בקושטא לרבי יוסף קמחי, שפיגל טוען שהיה תלמידו של רבי חיים אבולעפיה אולם לדעת רוזאניס ויערי למד אצל רבי חיים אלפאנדרי ועלה בעקבותיו לארץ ישראל.
לאחר שנת תע"ד התיישב הרב קמחי בצפת ולמד תורה מפי הרב אלפנדרי והרב יעקב וילנא אשכנזי, מתלמידי רבי יהודה החסיד שעברו לצפת אחר חורבן הקהילה היהודית בירושלים.
באדר שהה בפרארה והשיב משם תשובה הלכתית בדיני ערוב לקהילה יהודית בפולין.
בחודש סיון אותה שנה בא חתום על פסק הלכה בוונציה, ככל הנראה שהה בתחילת השנה גם בצרפת, מכיוון שהרב רפאל מילדולה שהיה אז רב בבאיון כותב שהרב קמחי התארח אצלו כחודש.
באב ת"ץ שהה הרב קמחי בליוורנו ושלח משם מכתב המתעניין בתוצאות פולמוס רמח"ל ובשבועתו.
רוזאניס כותב שמסעו של הרב קמחי לא ארך ימים רבים וכי הוא שב לצפת לאחר תקופה קצרה, אולם הרב אבולעפיא כותב בהסכמתו לספר עבודת ישראל שהרב קמחי לא זכה לחזור לצפת ומת בדרך.
בשנת תצ"ז הדפיס אחיו אברהם מתוך עזבונו את חיבורו 'עבודת ישראל'.
, על סדר עבודת יום הכיפורים.
עיני ישראל פירוש על הסמ"ק, הספר לא הודפס מעולם.
כנסת ישראל, דרושים על התורה, לא הודפס מעולם, מוזכר בהקדמת אחיו לספר עבודת ישראל.
שו"ת, לא הודפס מעולם, כתב היד נמצא ב.
פאל אוהאנואה לאי ג'וניור הוא כדורגלן מאיי שלמה המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אדלייד סיטי בנבחרת איי שלמה.
לאי גדל במחלקות הנוער של מאריסט, הנדרסון יילס וולז' מוסטאר.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים מאריסט והנדרסון יילס מליגת העל של איי שלמה בכדורגל.
ב-29 בינואר 2023 חתם לאי על חוזה לשנה וחצי בוולז' מוסטאר מליגת העל של בוסניה והרצגובינה, והפך לכדורגלן הראשון מאיי שלמה שמשחק באירופה.
בתחילת עונת שוחרר מהמועדון בגלל הגעגועים שחש למשפחתו.
ב-17 במרץ 2022 ערך לאי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איי שלמה, בניצחון 0–2 על נבחרת איי קוק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-24 במרץ הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, שלושער בניצחון 1–3 על נבחרת טהיטי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כקרלוס רייס בסדרת הטלוויזיה מוקד 911: טקסס.
סילבה נולדה בבלו הוריזונטה, ברזיל.
כשהיה צעיר הוא חשב על קריירה בטיפול בבעלי חיים, בדיוק כמו סבו ודודו.
עם זאת, משפחתו עברה להאריסון, ניו ג'רזי כשהיה בן שלוש עשרה.
הוא התחיל לשחק בתיכון כדי להתגבר על פחד הקהל שלו.
"התחלתי לשחק כשהייתי חטיבת ביניים בתיכון.
פעם פחדתי מאוד לדבר בפומבי.
חשבתי שאם אתה הולך לפחד ממשהו, אתה יכול באותה מידה להיות בעין של הוריקן.
אז התחלתי לשחק כי פחדתי לדבר בפומבי..." .
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת פייס, הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה מזכירת המדינה ובסרט Fluidity .
סילבה מתרגל ג'ו ג'יטסו ברזילאי, לאחר שהתאמן עם רויס גרייסי.
הוא גם רוקד ושולט בפורטוגזית, אנגלית וספרדית.
סילבה הוא הומו, במהלך ראיון למגזין פולי הוא הצהיר שהוא לא יצא מהארון עד שחל את לימודיו בקולג'.
פרסשנהקטגוריה עבודה מועמדתתוצאההערותBlack Tie Dinner 2022 פרס ואנגארדעצמו
רפאל (רפי) ישעיה (נולד ב-ינואר 1935) הוא עורך דין ישראלי, מעוטר עיטור המופת על מעשיו במלחמת ששת הימים.
ישעיה נולד לשמואל בכר ישעיה וחמדה לבית חסון, נצר למשפחות ותיקות בארץ מחברון וירושלים.
ילדותו ובחרותו עברו בבית הוריו שבשכונת בית הכרם בירושלים.
למד בבית הספר העממי "לדוגמה" שבבית הכרם ולאחר מכן בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה אותו סיים בשנת 1952.
באוקטובר 1952 התגייס לצה"ל על אף שטרם הגיע לגיל הגיוס, והוצב בחיל השריון ביחד עם קבוצה של בוגרי שמיניות וקיבוצניקים.
הוא עבר בגדוד 82 של חיל השריון ובבית הספר לשריון את המסלול הקרבי החילי.
שימש כמפקד טנק וסמל מחלקה בפלוגה א' של הגדוד ולאחר מכן נשלח לקורס קצינים.
בתום שירות החובה היה לקצין שריון והוצב בחטיבת השריון הראשונה שהוקמה במילואים (חטיבה 27) בה שימש כמ"מ בפלוגה א' שבגדוד הטנקים של החטיבה.
במלחמת סיני פיקד על מחלקת הטנקים שנלחמה עצמאית ביחד עם גדוד החרמ"ש של החטיבה והשתתף בקרבות של צומת רפיח, ולאחר מכן חזר לפלוגתו והמשיך במלחמה עד לכיבוש אל-עריש.
לאחר מלחמת קדש הוצב בפלוגת הטנקים שהוקמה ומוקמה בהסתר בירושלים ("הפלוגה הסודית"), ושימש כסגנו של מפקד הפלוגה אהרון קמארה.
במלחמת ששת הימים תוגברה הפלוגה ומנתה 18 טנקים ובמהלך הקרבות פוצלה לשתי יחידות עצמאית: יחידה אחת בפיקוד המ"פ שהשתתפה בקרבות שהתנהלו בדרום העיר ירושלים, ארמון הנציב והמוצבים הסמוכים, והיחידה השנייה (עשרה טנקים) בפיקודו של רפי נלחמה עם הצנחנים בכיבוש ירושלים.
במלחמת יום כיפור פיקד על הפלוגה שצורפה לגדוד חרמ"ש ומוקמה מול הארמייה השנייה המצרית.
לאחר מלחמת יום כיפור פוזרה הפלוגה והוא המשיך לשרת במילואים עד לאחר מלחמת לבנון הראשונה.
סך הכול שירות המילואים שלו היה 33 שנים בנוסף לשירות הסדיר.
בשנת 1958 נישא לזיוה לבית תג'ר, בתם של רנה ויצחק תג'ר מנהלי בית הספר אליאנס בטבריה ולאחר מכן בתל אביב כשבית הספר התנהל במתחם הידוע כיום כ"סוזן דלאל".
מנישואיהם נולדו להם שלושה צאצאים: טל, דפנה ואילן ומהם נולדו 8 נכדים.
הנישואים של זיוה ורפי נמשכו 65 שנים, עד לפטירתה של זיוה בשנת 2023 לאחר מחלה קשה.
בשנים 1956 עד 1960 למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים והשלים את לימודיו עם תואר שני.
בשנת 1962 לאחר התמחות אצל נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ובמשרד עורכי הדין הדני-לומברוזו הוסמך כעורך דין.
לאחר ההסמכה פתח משרד עצמאי בתוך משרדו של עורך הדין אהרון ולירו.
באותן שנים שימש אביו כממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים וכיושב ראש הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
על אף הנתונים האלה החליט רפי לסטות מהשגרה המבטיחה, לעזוב את ירושלים ויתרונותיה, ולפתוח משרד עם חבר ביישוב העולים שהיה בהתהוות הנושא את השם "אשדוד-ים".
וכך הוקם בשנת 1964 אחד משלושת משרדי עורכי הדין הראשונים שבאשדוד.
מאז ועד היום מתנהל משרד עורכי הדין הנ"ל בהרכבים שונים באשדוד וכיום הוא המשרד הוותיק בעיר.
המשרד ליווה את בניית העיר והתפתחותה מאז תחילת הדרך ועד היום.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבל את עיטור המופת על חלקו במלחמה ובנוסף קיבל ציון לשבח מנשיא המדינה.
בשנת 2003 בכנס לשכת עורכי הדין באילת קיבל את התואר "יקיר המקצוע".
רפאל "רפא" נדאל פרירה (בקטלאנית ובספרדית: Rafael "Rafa" Nadal Parera; הגייה בקטלאנית: rəfəˈɛɫ nəˈðaɫ pəˈɾeɾə; הגייה בספרדית: rafaˈel naˈðal paˈɾeɾa; ידוע בכינויו "רפא", "השור ממאיורקה (El toro de Mallorca)" ו"מלך החימר (El rey de la arcilla)"; נולד ב-3 ביוני 1986) הוא טניסאי עבר ספרדי.
נדאל דורג במקום הראשון בעולם במשך 209 שבועות (לא ברציפות), מקום שישי בכל הזמנים.
השחקן נחשב לאחד מהטניסאים הגדולים בכל הזמנים ויש המחשיבים אותו לגדול שחקני הטניס בכל הזמנים.
במהלך הקריירה שלו זכה נדאל ב-92 טורנירים לגברים יחידים (מקום חמישי בכל הזמנים), מהם זכה ב-22 תוארי גראנד סלאם (שני בכל הזמנים אחרי נובאק ג'וקוביץ' מסרביה - 24) ואלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) לגברים יחידים.
נדאל הוא הטניסאי השלישי בהיסטוריה של ה-ATP (בנוסף לאנדרה אגאסי מארצות הברית, ונובאק ג'וקוביץ' מסרביה) שהשלים במהלך הקריירה "גולדן סלאם" - זכייה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית.
נוסף לכך, הוא זכה ב-36 טורנירים מסדרת "המאסטרס 1000" (מקום שני בכל הזמנים).
נדאל הודיע על פרישה מטניס מקצועי ב-10 באוקטובר 2024.
נדאל נולד ב-3 ביוני 1986 במנקור , מיורקה.
בצעירותו רצה להמשיך את דרכו של דודו, שחקן הכדורגל, מיגל אנחל נדאל.
הוא לא הצליח בענף ספורט זה ופנה לטניס.
הוא התחיל לשחק בגיל צעיר תחת הדרכתו של דוד אחר שלו, טוני נדאל.
טוני, גילה פוטנציאל בידו השמאלית של נדאל כשהיה צעיר והחליט שישחק ביד שמאל, על-אף העובדה שנדאל ימני.
נדאל הצליח בתחום זה ואף זכה באליפות ספרד ובאליפות אירופה לגילאי 12. כעבור שנתיים, בגיל 14, הציעה לו ההתאחדות הספרדית לטניס לעבור לאקדמיית הטניס בברצלונה, שם למד בעבר קרלוס מויה, גיבור הילדות של נדאל.
הוריו לא רצו לשלוח אותו למקום מרוחק זה ולכן, אביו החליט לממן את אימוניו במיורקה.
בשנת 2002 השתתף נדאל בפעם הראשונה במשחק מקצועני.
המשחק נערך נגד ראמון דלגאדו מפרגוואי.
נדאל ניצח במשחק, אך הודח בסיבוב השני על ידי אוליבייה רוחוס מבלגיה.
את העונה הבאה פתח נדאל בהשתתפות בכמה טורנירים קטנים לפני שניסה את האתגר הגדול, טורניר המאסטרס במונטה קרלו.
נדאל עבר את שני סיבובי המוקדמות וכך הוא נכנס לתחרות הגדולה.
בסיבובים הראשונים הוא ניצח את קרול קוצ'רה מסלובקיה ואלברט קוסטה, בן ארצו.
הפסיד בשמינית הגמר בתוצאה 6:2,7:6 לג'יזרמו קוריה מארגנטינה והודח מהתחרות.
בשנת 2004 זכה נדאל בטורניר הראשון שלו.
זה היה טורניר סופוט, שנערך בפולין.
בדרך לגמר הוא ניצח את ויקטור האנסקו, ארנו די פסקאלה, פרנקו סקווילארי, פליקס מנטייה ובגמר את חוסה אקסוסו בשתי מערכות.
ב-2004, בגיל 18 וחצי, היה לטניסאי הצעיר ביותר שזכה בגביע הדייוויס.
במשחק הגמר בדייוויס, ניצח את אנדי רודיק, שהיה אז במקום השני בדירוג.
גמר הטורניר הסתיים בתוצאה במשחקים 2–3. נדאל סיים את השנה במקום ה-51 בדירוג.
ב-24 באפריל 2005, זכה בטורניר ברצלונה.
היה זה הטורניר השני שנדאל זכה מסוג הטורנירים מהסבב העולמי 500 של ה-ATP.
בגמר, נדאל ניצח את חואן קרלוס פררו.
ביוני 2005, זכה נדאל בתואר הגרנד סלאם הראשון שלו, באליפות צרפת הפתוחה.
נדאל זכה בתואר לאחר ניצחונות על שחקנים בכירים כמו סבסטיין גרוז'אן הצרפתי (שמינית הגמר), דוד פרר הספרדי (רבע הגמר) ורוג'ר פדרר משווייץ (חצי הגמר).
בגמר ניצח נדאל את מריאנו פוארטה מארגנטינה ב־4 מערכות.
בנוסף, נדאל זכה גם בארבעה טורנירים מסדרת המאסטרס - במונטה קרלו מאסטרס, רומא מאסטרס, במונטריאול ובמדריד מאסטרס.
בסך-הכל זכה נדאל בשנת 2005 ב-11 טורנירים, והגיע למקום השני בדירוג העולמי, כשרק פדרר מקדים אותו.
ב-30 באפריל 2006, שמר נדאל על תוארו בברצלונה.
זה היה הטורניר החמישי שנדאל זכה בו, מסוג הטורנירים מהסבב העולמי 500 של ה-ATP.
בגמר נדאל ניצח את טומי רוברדו .
ביוני 2006, הצליח נדאל לשמור על תוארו מן העונה שעברה וזכה בפעם השנייה ברציפות באליפות צרפת הפתוחה (הרולאן גארוס), כשהוא מנצח את המדורג ראשון בעולם רוג'ר פדרר ב-4 מערכות.
במשחק הגמר השלים נדאל רצף 60 משחקים ללא הפסד על מגרשי חימר.
ב-20 במאי 2007 הפסיד נדאל ליריבו המושבע פדרר בגמר טורניר המבורג ובכך בא אל סיומו רצף של 81 ניצחונות אותם השיג נדאל על משטח החימר, בתקופה של שנתיים וחודש.
רצף זה נקבע אז כשיא היסטורי.
ב-10 ביוני 2007, נדאל שמר על תוארו וזכה בפעם השלישית ברצף באליפות צרפת הפתוחה, תוך כדי ניצחון על המדורג ראשון בעולם, רוג'ר פדרר.
עד אז האדם היחיד שזכה באליפות צרפת הפתוחה יותר מפעמיים ברצף הוא ביורן בורג שזכה 4 פעמים ברצף (1978–1981) בטורניר זה.
נדאל חזר על ההישג גם ב-2008, כשניצח שוב את רוג'ר פדרר.
ב-2007 העפיל נדאל לגמר טורניר וימבלדון בפעם השנייה ברציפות, שם הפסיד לרוג'ר פדרר בחמש מערכות שארכו כארבע שעות.
2008: מדליית זהב אולימפית וזכייה ראשונה בווימבלדון
נדאל פתח את השנה עם העפלה לחצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה שם הפסיד ב-3 מערכות לז'ו-וילפריד צונגה הצרפתי.
נדאל העפיל לחצי הגמר גם בטורניר מיאמי.
בעונת החימר, נדאל ביסס את מעמדו הדומיננטי על המשטח, כשניצח בברצלונה, מונטה קרלו והמבורג, כשבשני האחרונים ניצח בגמר את יריבו הגדול רוג'ר פדרר.
נדאל זכה מאוחר יותר ברולאן גארוס מבלי לשמוט מערכה במהלך התחרות.
בגמר הוא הביס שוב את רוג'ר פדרר ב-3 מערכות חד צדדיות, כשפדרר ניצח 4 משחקונים בלבד בכל המשחק.
ב-6 ביולי 2008 זכה נדאל לראשונה בטורניר וימבלדון, אשר נחשב ליוקרתי ביותר בעולם, לאחר שניצח את פדרר 3:2 במשחק דרמטי שנמשך 4 שעות ו-47 דקות, ונחשב בעיני רבים לאחד ממשחקי הטניס הגדולים אי פעם.
נדאל המשיך בכושרו מעונת הדשא, וב-26 ביולי 2008 זכה בקנדה מאסטרס בטורונטו.
לאחר מכן העפיל גם לחצי הגמר בטורניר סינסינטי אך הפסיד לנובאק ג'וקוביץ'.
ב-18 באוגוסט 2008 עלה למקום הראשון בדירוג בזכות יותר מ-30 ניצחונות רצופים ובזכות הפסדיו של המדורג ראשון, רוג'ר פדרר.
בטורניר הטניס באולימפיאדת בייג'ינג זכה נדאל במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על הצ'יליאני פרננדו גונזלס.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסיד נדאל בחצי הגמר לאנדי מארי הבריטי בארבע מערכות.
נדאל השתתף בחלק מטורנירי המשטחים הקשים של סוף השנה אך לבסוף פרש בגלל פציעת ברך.
2009: זכייה באוסטרליה ובגביע דייוויס
ב-2 בפברואר 2009 זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה בפעם הראשונה בקריירה ובתואר גראנד סלאם שישי בקריירה וראשון על משטחים קשים, וזאת לאחר גמר ארוך של 5 מערכות בו ניצח את רוג'ר פדרר.
ב-22 במרץ 2009 זכה נדאל בטורניר אינדיאן וולס מסבב המאסטרס העולמי 1000. בגמר הוא ניצח את הבריטי אנדי מארי.
ב-19 באפריל 2009 ניצח נדאל את נובאק ג'וקוביץ' וזכה בטורניר מונטה קרלו מאסטרס מסבב המאסטרס העולמי 1000 בפעם החמישית ברציפות, והפך לאדם היחידי בהיסטוריה שעשה זאת.
לאחר מכן ניצח גם את טורניר ברצלונה, כשכבר בגמר על בן ארצו דויד פרר.
בנוסף, ב-3 במאי 2009 ניצח שוב את נובאק ג'וקוביץ' וזכה בטורניר רומא מסבב המאסטרס העולמי בפעם הרביעית בקריירה, והפך לשחקן הראשון שעושה זאת.
זכייה זו הציבה אותו במקום השני בכל הזמנים במספר התארים מסבב המאסטרס העולמי עם 15 זכיות, אחרי אנדרה אגאסי שבמקום הראשון.
נדאל העפיל גם לגמר טורניר מדריד אך נוצח בגמר על ידי רוג'ר פדרר.
ב-31 במאי 2009 הפסיד ברבע גמר אליפות צרפת הפתוחה לרובין סודרלינג (היחיד שהצליח לנצח את נדאל ברולאן גארוס באותה תקופה) ב-4 מערכות ובכך באו לסיומן 4 זכיות רצופות בטורניר.
לאחר ההפסד המפתיע ברולאן גארוס, הודיע נדאל שלא ישתתף בעונת הדשא בגלל בעיות בברכיו.
פרישתו, בנוסף לזכייתו של רוג'ר פדרר בווימבלדון הביאו לכך שאיבד את המקום הראשון בדירוג לפדרר.
נדאל חזר לסבב בטורניר קנדה, שם הפסיד ברבע הגמר לחואן מרטין דל פוטרו.
באליפות ארצות הברית הפתוחה נעצר נדאל בחצי הגמר שוב מול דל פוטרו שלבסוף זכה בטורניר.
בגמר גביע דייוויס, עזר נדאל לנבחרתו לנצח את צ'כיה כשהוא גובר על תומאש ברדיך ועל יאן האג'ק.
2010: גולדן סלאם וזכייה ב-3 גראנד סלאמים
נדאל פתח את השנה עם ניצחון באבו דאבי כשהוא גובר בגמר על רובין סודרלינג.
לאחר מכן שיחק נדאל בטורניר דוחא, שם הפסיד בגמר לניקולאי דווידנקו.
נדאל השתתף באליפות אוסטרליה הפתוחה, אך פרש ברבע הגמר בגלל בעיות בברכו.
בטורניר אינדיאן וולס, העפיל נדאל לחצי הגמר, שם הפסיד לאיוון ליוביצ'יץ'.
גם בטורניר מיאמי העפיל לחצי הגמר אך הפסיד לאנדי רודיק.
נדאל פתח את עונת החימר עם ניצחון בטורניר מונטה קרלו כשהוא גובר בגמר על פרננדו ורדאסקו.
נדאל בחר לוותר על השתתפותו בטורניר ברצלונה.
נדאל זכה גם בטורנירי רומא ומדריד כשהוא גובר על דויד פרר ורוג'ר פדרר בהתאמה.
ביוני 2010, זכה נדאל באליפות צרפת הפתוחה, כאשר ניצח את רובין סודרלינג משוודיה ב-3 מערכות ושב למקום הראשון בעולם.
ב-4 ביולי, בגמר אליפות וימבלדון נדאל ניצח ב-3 מערכות את תומאש ברדיך מצ'כיה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה ניצח ב-4 מערכות את נובאק ג'וקוביץ' מסרביה, בכך היה לטניסאי השביעי בהיסטוריה של סבב הגברים הזוכה במהלך הקריירה שלו בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, והשני בלבד (אחרי אנדרה אגאסי) המשלים "גולדן סלאם" בקריירה, מאחר שזכה גם במדליית זהב אולימפית.
בינואר 2011, העפיל נדאל לשלב רבע הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה אך הודח שם על ידי בן ארצו, דויד פרר, מאחר שהיה חולה.
לדעת רבים, אם לא היה חולה בטורניר זה הוא היה זוכה בו והופך לראשון מאז רוד לייבר ב-1969 שזוכה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם ברצף.
במרץ 2011, העפיל נדאל לגמר טורניר אינדיאן וולס, ונוצח בגמר על ידי נובאק ג'וקוביץ' ב-3 מערכות.
כמה שבועות לאחר מכן, זכה נדאל בפעם השביעית ברציפות בטורניר מונטה קרלו, לאחר שניצח בגמר את דויד פרר 4:6, 5:7.
שבוע לאחר מכן זכה בטורניר ברצלונה לאחר שניצח בגמר את דויד פרר 2-6, 4-6.
במאי, העפיל לגמר טורניר מדריד, והפסיד בגמר לנובאק ג'וקוביץ' בשתי מערכות.
בהמשך החודש הגיע גם לגמר טורניר רומא, והפסיד בפעם הרביעית השנה במשחק גמר טורניר לג'וקוביץ'.
ביום הולדתו הוא עלה לשלב הגמר באליפות צרפת הפתוחה, לאחר ניצחון ב-3 מערכות על אנדי מארי מבריטניה (4 בעולם).
ביולי 2011 הפסיד נדאל לנובאק ג'וקוביץ' בגמר טורניר וימבלדון בארבע מערכות.
ובספטמבר הפסיד שוב לג'וקוביץ' בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בארבע מערכות.
בסה"כ נדאל הפסיד לג'וקוביץ' 6 פעמים בשנה זו, וכל ההפסדים היו במשחקי גמר.
באוקטובר הפסיד בגמר טורניר טוקיו לאנדי מארי בשלוש מערכות.
בהמשך החודש הודח מטורניר מאסטרס 1000 בשאנגחאי כבר בשמינית הגמר, לאחר שהפסיד לפלוריאן מאייר מגרמניה (23 בעולם) בשתי מערכות.
בסוף נובמבר, נדאל ניצח את חואן מרטין דל פוטרו בגמר גביע הדייוויס וכך הוביל את ספרד לניצחונה החמישי בגביע הדייוויס.
2012: שיא הזכיות ברולאן גארוס
בינואר העפיל נדאל לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה ושם הפסיד בקרב צמוד מאוד אחרי 5 שעות ו-53 דקות לנובאק ג'וקוביץ'.
באפריל 2012, העפיל לגמר טורניר מונטה קרלו ומולו התמודד על התואר נובאק ג'וקוביץ'.
נדאל ניצח במשחק וזכה בפעם השמינית ברצף בטורניר.
בניצחון זה גם קטע רצף של 7 הפסדים לסרבי במשחקים ביניהם.
ביוני נפגשו השניים שוב בגמר אליפות צרפת הפתוחה, ושוב נדאל ניצח.
בכך הפך נדאל לשיאן הזכיות באליפות צרפת הפתוחה, עם 7 זכיות.
כשבוע לפני פתיחת אולימפיאדת לונדון (2012) הודיע נדאל כי לא ייקח חלק במשחקים בשל פציעה בברכו.
בעקבות הפציעה ויתר נדאל על השתתפותו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה אחרי המשחקים האולימפיים.
בעקבות אי-השתתפותו, צצו חשדות שהוא נוטל סמים, נדאל הגיב בחריפות - ובכך השתיק את החשדות.
שבין היתר צצו בשל היעדרויותיו המרובות מטורנירים גדולים, אך זאת בעקבות פציעותיו הרבות (בעיקר בברך).
בהמשך להיעדרות שלו במחצית השנייה של שנת 2012, לא השתתף נדאל גם באליפות אוסטרליה הפתוחה (שבועיים לפני פתיחת הטורניר הודיע שלקה בווירוס בקיבה).
חזרתו מהפציעה התחילה בפברואר 2013, ותוך חודש ניצח בשלושה מארבעת הטורנירים הראשונים בהם השתתף.
הניצחון השלישי מביניהם היה בטורניר אינדיאן וולס, והוא כלל ניצחונות על רוג'ר פדרר ברבע הגמר, תומאס ברדיץ' בחצי הגמר וחואן מרטין דל פוטרו בגמר.
בעונת החימר העפיל לגמר טורניר מונטה קרלו, אך הפסיד לג'וקוביץ'.
בכך נקטע רצף הזכיות שלו בטורניר בין השנים 2005–2012. לאחר מכן זכה בשלושה טורנירים ברציפות - ברצלונה, מדריד ורומא.
ביוני הוא זכה בפעם השמינית בטורניר הרולאן גארוס לאחר שניצח בחצי הגמר את ג'וקוביץ' בחמש מערכות ובגמר ניצח את דויד פרר בשלוש מערכות.
באליפות וימבלדון 2013 הודח בסיבוב הראשון לאחר שהפסיד בשלוש מערכות לסטיב דארסיס מבלגיה.
זכה בטורניר המאסטרס במונטריאול לאחר שניצח בחצי הגמר את נובאק ג'וקוביץ' ובגמר את מילוש ראוניץ' מקנדה.
והוסיף את התואר ה-9 בעונה הזאת כאשר זכה בטורניר סינסינטי לאחר ניצחון על ג'ון איסנר (ארצות הברית) בגמר.
בספטמבר ניצח את ג'וקוביץ' בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה 2013 בארבע מערכות.
באוקטובר אותה שנה הוא עלה למקום הראשון בעולם לאחר כשנתיים (הפעם האחרונה שבה דורג ראשון בעולם הייתה ב-3 ביולי 2011).
2014: השוואת הגראנד סלאמים לסמפראס
ב-4 בינואר, בטורניר דוחא, נדאל ניצח בגמר את גאל מונפיס 6–1, 6–7, 6–2. זה היה הטורניר הראשון שנדאל ניצח אותו ב-2014, והטורניר השני בסדר הטורנירים של ה-ATP.
בסוף ינואר, הפסיד בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה לסטאן ואוורינקה בארבע מערכות(3:6,2:6,6:3,3:6).
במאי, נדאל שמר על תוארו בטורניר מדריד נגד קיי נישיקורי.
ב-8 ביוני 2014 זכה ברולאן גארוס בפעם ה-9 לאחר ניצחון בגמר על נובאק ג'וקוביץ' בארבע מערכות (6:3, 5:7, 2:6, 4:6) והשווה את ניצחונות הגראנד סלאמים לפיט סמפראס.
לפני קנדה מאסטרס נפצע נדאל בשורש כף היד וכתוצאה מכך לא השתתף באליפות טורונטו וסינסינטי ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
נדאל חזר לאליפות בייג'ינג למשחק מול רישאר גאסקה נדאל ניצח 4–6, 0-6. אך הפסיד למרטין קליז'ן ברבע הגמר.
בטורניר בזל ברבע הגמר הפסיד לבורנה צ'וריץ' 2-6, 6-7. ולאחר המשחק הודיע שסיים את העונה.
ב-6 בינואר, נדאל שיחק את משחקו הראשון בעונה בקטר שם הפסיד למיכאל ברר המדורג במקום ה-127 בתוצאה 1–6, 6-3, 6-4.
בקטר, בטורניר הזוגות, נדאל ניצח עם חואן מונאכו.
זה היה טורניר הזוגות התשיעי במספר שנדאל זכה בו.
קצת לפני אליפות אוסטרליה הפתוחה, נדאל פרסם שהוא בספק לגבי השתתפותו בגראנד סלאם הראשון של השנה, אך לבסוף החליט להשתתף.
ב-27 במרץ, נדאל חזר לטורניר המאסטרס במיאמי למשחק בסיבוב השני (בגלל "bye" בסיבוב הראשון) נגד ניקולס אלמגרו, נדאל ניצח בקלות: 6-4, 6-2. שלב אחד לאחר מכן, נדאל הודח על ידי בן ארצו פרננדו ורדאסקו בשלוש מערכות: 6-4, 2-6, 6-3.
ב-15 באפריל, נדאל חזר למשטחו האהוב, החימר, בטורניר מונטה קרלו שם הפסיד בחצי הגמר לנובאק ג'וקוביץ' המדורג במקום הראשון: 6-3, 6-3.
ב-6 במאי, נדאל המשיך לשחק בספרד, והפעם בבירתה, מדריד.
אחרי 4 משחקים שבהם לא שמט מערכה אחת, נדאל הפסיד לאנדי מארי במשחק גרוע מאוד שבו היו לו 26 טעויות בלתי מחויבות, נשבר 3 פעמים ולא הצליח לנצח מערכה אחת.
כך השלים נדאל ארבעה הפסדים על משטח החימר, דבר שלא קרה מאז 2005 וזאת בטרם נגמרה עונת החימר.
נדאל צנח שלושה מקומות ודורג במקום השביעי, אחרי שלא ירד מהחמישייה הראשונה מאז 2005.
ב-26 במאי, נדאל חזר לתחרותו האהובה, אליפות צרפת הפתוחה, אך הפעם לא כפייבוריט לאליפות חוזרת בגלל עונתו החלשה.
ברבע הגמר נדאל הפסיד לג'וקוביץ' לאחר 6 שנים שלא הפסיד ברולאן גארוס.
בטורניר ווימבלדון הודח נדאל כבר בסיבוב השני על ידי דאסטין בראון (מדיחו בטורניר האלה 2014, גם כן על דשא).
לאחר הפסקה של חודש, נדאל חזר למגרשים, לטורניר המבורג, על משטחי החימר שבהם זכייה מקנה 500 נקודות.
ב-2 באוגוסט, התרחש הגמר שבו שיחקו נדאל ופאביו פוניני.
נדאל נוצח על ידיו פעמיים ב-2015. נדאל ניצח טורניר בפעם השלישית השנה, ובפעם ה-66 בכל הקריירה, לאחר משחק מאוד צמוד: 7-5, 7-5.
ב-13 באוגוסט נדאל חזר למגרשים הקשים של מונטריאול, אחרי ששנה שעברה לא השתתף בטורניר זה.
בסיבוב הראשון נדאל ניצח את סרגיי סטקובסקי האוקרייני: 7-6, 6-3. ברבע הגמר, נדאל הפסיד במשחק ה-900 שלו בקריירה לקיי נישיקורי, תוך שעה ו-22 דקות, בתוצאה: 6-4, 6-2.
לאחר ההפסד לנישיקורי, נדאל המשיך את הטור של ארצות הברית, והפעם הגראנד סלאם האחרון של השנה, אליפות ארצות הברית הפתוחה.
בסיבוב הראשון נדאל שיחק נגד בורנה צ'וריץ', אותו יריב שניצח אותו בטורניר בזל.
בשנה זו נעדר נדאל מטורנירים רבים בשל פציעות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה נדאל יחד עם מארק לופז במדליית הזהב בטורניר הזוגות לגברים לאחר ניצחון על פלורין מרגאה והוריה טקאו מרומניה ב-3 מערכות (2–6, 6-3, 4-6).
בטורניר היחידים הוא סיים במקום רביעי לאחר שהפסיד בשלב חצי הגמר לחואן מרטין דל פוטרו מארגנטינה ב-3 מערכות (5–7, 6-4, 7-6) ולקיי נישיקורי בקרב על מדליית הארד, ב-3 מערכות (6-2, 6-7, 6-3).
נדאל העפיל לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה והפסיד בו לרוג'ר פדרר במשחק דרמטי של חמש מערכות.
העפלת שניהם יחד לגמר גראנד סלאם לאחר כמה שנים של ירידה יחסית בכושרם זכתה לעניין רב.
נדאל העפיל לגמר טורניר מיאמי נגד יריבו המושבע רוג'ר פדרר, ונדאל הפסיד לו 4–6 6-3.
נדאל העפיל גם לגמר הרולאן גארוס, ניצח 2:6, 3:6, 1:6 את סטן ואוורינקה, זכה בתואר גראנד סלאם מספר 15 בקריירה, עקף את פיט סמפראס והפך לסגנו הבלעדי של רוג'ר פדרר בטבלת תוארי הגראנד סלאם הכללית.