tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם קבלת ידיעות, אשר בהמשך התבררו כמוטעות, כי הבריטים עומדים להקדים לעזוב את ירושלים, המבצע הופסק, והפלמ"ח עלה לירושלים, על מנת לקחת חלק במבצע יבוסי.
כיוון שכך, הדרך אל העיר נחסמה שוב.
שלוש שיירות 'הראל', שכללו סך הכול יותר מ-600 משאיות, העבירו לירושלים מטענים חיוניים של אספקה: מזון, תרופות, נשק ותחמושת ודלק, שאיפשרו את עמידת העיר בשבועות הבאים שבהם הייתה נתונה במצור, מצור שנמשך כחודשיים, עד אמצע חודש יוני, אז נפתח נתיב חלופי לירושלים - 'דרך בורמה'.
מבצע ההר (מבצע אל ההר) היה מבצע צבאי של צבא ההגנה לישראל במלחמת העצמאות.
המבצע, שביצועו הוטל על חטיבת הראל, נערך בין 19 באוקטובר ל־22 באוקטובר 1948, נגד הכוחות הקלים המצריים וכוחות ערביים מקומיים, בפרוזדור ירושלים, דרומית לנחל שורק ועד לבית ג'יברין.
היה זה המבצע האחרון במלחמה בגזרה זו.
שמו המקורי של המבצע היה הושענא רבא, וזאת כיוון שמועד פתיחתו חל בערב סוכות תש"ט.
השם בו ידוע המבצע ניתן לו רק זמן ניכר לאחר סיומו, וככל הנראה מרמז על מעין "סגירת מעגל", באשר לפרשת מחלקת ההר.
בנוסף לכוח המצרי העיקרי, שפעל בנגב, החל ממועד הכרזת העצמאות, חדר לארץ ישראל כוח מצרי משני, על בסיס מתנדבים מן האחים המוסלמים, יחד עם ערבים מקומיים, מאורגנים בכמה מסגרות, אשר פעל בהר חברון מדרום לירושלים.
בתקופה שקדמה למבצע הטרידו הכוחות הערביים האמורים את התחבורה היהודית והשיירות בדרך לירושלים.
במהלך חודש ספטמבר 1948 נהרגו 19 ונפצעו 68 ישראלים שנעו על הכביש.
ב־15 באוקטובר החל מבצע יואב לדחיקת הנוכחות המצרית מדרום ארץ ישראל.
במקביל תוכננו שני מבצעים נגד הכוחות המצריים גם בחזית המרכז.
האחד, ממערב לציר חברון–בית לחם: מבצע ההר, ובנוסף לו, גם מבצע יקב, אשר בוצע על ידי חטיבת עציוני (חטיבה 6).
מטרות המבצע היו ריתוק הכוחות המצריים, כסיוע למבצע 'יואב', ובנוסף, הרחבת השליטה הישראלית בפרוזדור ירושלים בכיוון דרום, על חשבון הנוכחות המצרית.
בפקודת המבצע הוצבו כמה יעדים: תמיכה במבצע 'יואב' באגפו המזרחי, פתיחת כביש בית ג'יברין, כדי שישמש דרך נוספת לנגב, כיבוש בית ג'אלא ושחרור ירושלים מן האיום שמדרום, כיבושו מחדש של גוש עציון והשתלטות על הר חברון.
מן הצד הישראלי השתתפה במבצע חטיבת הראל, אשר הפעילה לראשונה ארבעה גדודים.
שני גדודים הופעלו בשלב הראשון של המבצע: הרביעי, בפיקודו של דוד אלעזר, והחמישי, בפיקוד משה (מוריס) בן דרור.
בהמשך הצטרפו הגדוד השישי, בפיקוד צבי זמיר, ובפעם הראשונה, גם הגדוד העשירי, המשוריין, בפיקוד שלמה שילוח (שלאוך), אשר באותה העת היה עדיין בשלבי הקמה.
מפקד החטיבה היה יוסף טבנקין.
לרשות 'הראל' עמד שפע יחסי של נשק מסייע: תותחים, מרגמות ומקלעים.
הכוח המצרי מנה כ־600 חיילים סדירים למחצה, ועוד מספר בלתי ידוע של ערבים מקומיים.
עמד לרשותם נשק מסייע, כמו תותחים ומרגמות, וכן עמדו לרשותם מספר משוריינים.
עם זאת, הם סבלו ממוראל ירוד, ולנוכח התפתחות הקרבות בנגב, קצינים נטשו את חייליהם, בטרם תיחסם דרכם למצרים.
עקב מבצע קדם, העביר הלגיון הירדני כמעט את כל חייליו שבגזרה, המעטים מלכתחילה, לגזרת ירושלים.
אותו מבצע ריתק, בנוסף, חלק מן הכוח המצרי ומן הערבים המקומיים.
כדי 'להראות נוכחות', הלגיון השאיר בהר חברון כוח בגודל מחלקה, בערך, בן 30 חיילים.
בהמשך, פלוגה מוגברת של הלגיון ניסתה למלא את החלל, ולארגן את הכוחות, לשווא .
המבצע החל בלילה בין 18 ו־19 באוקטובר בכיבוש המשלט המשותף (כיום בחלקה הישן של העיר בית שמש), על ידי שלוש פלוגות מהגדוד החמישי של הפלמ"ח, ופלוגה מהגדוד הרביעי.
אלה הסתייעו במרגמות ובתותחים 65 מ"מ.
במשלט זה ישבו, מאז סיום קרבות עשרת הימים, חיילי חטיבת הראל, כשהם מרוחקים כ־60 מטר בלבד מהמצרים.
אלה האחרונים איישו, בכוח של פלוגה מוגברת, מתחם ובו שלושה מוצבים, אשר 'המשלט המשותף' היה החזק שבהם.
המשלט האמור נכבש לאחר ריכוך ארטילרי, כיבוש המוצבים המשניים, ולבסוף, איגוף ממערב, ותקיפת המוצב מעורפו.
מעט לפני ההסתערות הסופית, נהרג קצין המבצעים הגדודי – סרן אהרן (ג'ימי) שמי, מאש שנורתה מכיוון הכפר עין־שמס, הסמוך לתל בית שמש.
כיבוש 'המשלט המשותף' הסתיים ב־23:15.
שתי כיתות מהגדוד החמישי, פלוגה מהרביעי, וכוח משוריינים המשיכו לכיוון עין־שמס.
בהתקרבם לעין־שמס, תחת חיפוי ארטילרי, נפתחה על הלוחמים אש עזה, כולל משני תותחי 37 מ"מ, משני מקלעים ומכ־20 רובים.
בנוסף, עלה אחד המשוריינים על מוקש, אחד החיילים נהרג ועוד חמישה נפצעו.
משוריין נוסף עלה על מוקש, ללא נפגעים.
כיוון שכך, נותרו המשוריינים בעמדת חיפוי, האש הארטילרית הופסקה, ושתי הכיתות תקפו את עין־שמס תוך איגוף, וכבשו את המקום תוך כמה דקות.
בית ג'ימאל, בית נטיף ועוד
הכוח שכבש את עין־שמס הגיע לבית ג'ימאל בשעה 02:00 בערך, לפנות בוקר ה־19 לחודש.
הפלוגה מן הגדוד הרביעי תקפה ממזרח, בעוד שתי הכיתות מן הגדוד החמישי תוקפות ממערב.
במקביל, תקפו המשוריינים את המנזר מכיוון השער, מצפון.
ההתקפה החלה ב־2:30 בערך, והמנזר נכבש ללא אבדות לפלמ"ח.
עם זאת, כאשר עזבה את המנזר הפלוגה מהגדוד הרביעי, עלה אחד הרכבים על מוקש, וחייל אחד - - נהרג.
בערב יום המחרת, 20 באוקטובר, התקדמה פלוגה מן הגדוד החמישי, מבית ג'ימאל לכיוון בית נטיף, אשר התצפיות עליו הראו סימנים לנטישה.
בשעה 20:30, לאחר קרב, כבשה הפלוגה את הכפר, שתושביו עזבוהו.
הפלוגה המשיכה להתקדם ותפסה את צומת הדרכים הרטוב–בית ג'יברין–חוסאן (צומת עציונה של ימינו, בקירוב).
ב־21 לחודש, כבשה פלוגה מן הגדוד החמישי, את בית עיטאב, שהיה נטוש כמעט לגמרי (ננטש ב־19 לחודש, ראו להלן).
שתי פלוגות מהגדוד הרביעי, עמן נע המג"ד אלעזר, תקפו את דיר אל הווא (כיום נס הרים) ממערב, כיוון לא צפוי בשל המעלה התלול.
לאחר ריכוך של מרגמות, כבש הכוח את הכפר לנוכח אש דלילה וללא אבדות.
באותו זמן נכנסה אל הכפר מחלקה הסיירים של הגדוד מצד מזרח.
בהמשך אותו לילה התקדם הגדוד הרביעי, וכבש את דיר־אבאן, אשר כיבוש דיר אל הווא, יחד עם ההתקדמותו בו־זמנית של הגדוד החמישי , איימו לנתקו.
בבוקר יום המחרת, ה־19 לחודש, דיווחו התצפיות כי המצרים פינו בצורה מסודרת את עלאר ואת בית עיטאב.
סיירי הגדוד תפסו את הכפרים אל קבו, סופלה, ואדי פוכין וראס אבו עמר, אשר תושביהם נמלטו יחד עם אלה של דיר אל הווא.
פלוגה נוספת מן הגדוד תגברה את כוחות הגדוד החמישי .
למחרת, ה־20 לחודש, יצאה אותה פלוגה, שהוחזרה בינתיים לגדוד, כדי לכבוש את מוצבי צומת 'המזלג' (צומת צור הדסה של ימינו), בו מסתעף הכביש אל בית ג'יברין מן הכביש דיר אל הווא–אל־ח'דר.
הפלוגה נתקלה בדרכה באש, וכיוון שנראה היה כי לא תצליח להשלים בו־בלילה את משימתה, ואף תימצא בשטח נחות באור יום, אזי לאחר התייעצות, נסוגה.
תצפיות של צה"ל זיהו נטישת תושבים באזור בית ג'אלה–אל־חאדר, כמו גם נסיגת חיילים מצריים.
מבוקר ה־21 באוקטובר נערכה החטיבה להמשך ההתקדמות, במטרה לתפוס את השטחים שהתפנו כאמור, לנתק את חברון, לכבוש את בית ג'אלה ואת צומת אל חאדר (על כביש 60 של ימינו).
אלא שלכך לא נתקבל אישור מן המטכ"ל.
המח"ט טבנקין ניסה להשיג במטכ"ל אישור כזה, ולפיכך, מפקד המבצע באותו שלב היה קצין המבצעים אליהו סלע ('רעננה').
לצורך המשך המבצע, הרכיבה חטיבת הראל כוח מקובץ, אשר כלל פלוגה מהגדוד הרביעי, פלוגה מהחמישי ופלוגה מהשישי.
לאלה נוספה כמחצית פלוגת משוריינים מהגדוד העשירי, וכסיוע, עמדו לרשות הכוח שני תותחי 65 מ"מ.
הכוח המקובץ התרכז בדיר אל הווא בלילה שבין ה־21 ל־22 באוקטובר.
המחצית השנייה של פלוגת המשוריינים נועדה להגיע אל 'המזלג' מדרום מערב, מכיוון בית נטיף, ולסייע לכוח המקובץ.
ב־22 באוקטובר בבוקר, יצא הכוח המקובץ מדיר אל הווא לכיוון משלטי 'המזלג'.
בדרכו למקום עלה משוריין על מוקש, חסם את הציר, וגרם לעיכוב.
כאשר קרב הכוח אל הצומת, נפתחה עליו אש מתותח 20 מ"מ, ממרגמות ומנשק קל.
בינתיים, הכוח המשוריין, שיצא מבית נטיף, הגיע אף הוא אל 'המזלג', וסייע להתקפה, אשר עלתה יפה, וללא אבדות לכוח התוקף.
לאחר כיבוש ה'מזלג', התקדמו כוחות הראל על הכביש לכיוון חוסאן, תוך שהם כובשים, בשעות אחר הצהריים, את המרחב שמסביב לצומת.
באותן שעות עצמן, הוכרזה הפוגה נוספת.
בשעות הלילה הפגיזה הפלוגה המשוריינת את חוסאן, אשר עוד במהלך היום נצפתה נטישת תושביו.
בהמשך, נכנסו המשוריינים אל הכפר וכבשו אותו.
בעוד הפלמ"ח נערך להמשך ההתקדמות, התקבלה הוראה מדוד בן-גוריון, באמצעות צבי איילון, לעצור את ההתקדמות דרומה ומזרחה, עקב כניסת ההפוגה לתוקף.
הוא דרש, בנוסף, לפנות אף את הכפר חוסאן, אשר נכבש לאחר מועד ההפוגה.
קו העצירה נקבע לבסוף מעט מזרחה לצומת 'המזלג'.
כוחות 'הראל' השתלטו ללא התנגדות על הכפרים הערביים שממערב לאותו קו: עלאר, דיר א־שיח', ג'רש ובית אותיו.
כפרים אלה נמצאו כולם ריקים או כמעט ריקים.
בהמשך להשתלטות זו, כוחות מן הגדוד השישי נפגשו עם כוחות חטיבת גבעתי באזור תל עזקה.
הלגיון הערבי שלח כוח מקובץ בן כמה מאות לוחמים (שכונה 'כוח G'), בפיקוד הקצין הבריטי ג'פרי לוקט (Lockett), כדי לנסות לארגן את הכוחות הערביים, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
בינתיים, פוצצו חלק מהבתים בכפרים שנכבשו, כדי למנוע את תפיסתם חזרה בידי האויב.
בבית נטיף ובדיר אבאן, שני כפרים אשר יוחס להם חלק בהשמדת הל"ה, נעשה הדבר ביתר אינטנסיביות.
ההוראה של בן-גוריון עוררה תסיסה בקרב פיקוד 'הראל'.
בן-גוריון חשש מתגובת העולם והאו"ם, בייחוד כיוון שאזור הקרבות נמצא ק"מ אחדים מבית לחם.
כן רצה בן-גוריון למנוע את כניסת הלגיון הירדני לקרבות, ואולי, בעקבותיו, גם הצבא העיראקי.
יגאל אלון סבר כי הוחמצה ההזדמנות לשחרור "גוש עציון השדוד" בשל "שיקולים מדיניים ואסטרטגיים מוטעים שנראו להנהגת המדינה כנבונים באותה שעה", אך לדעת ההיסטוריון אלחנן אורן שיקוליו של בן-גוריון היו נכונים ונועדו לבסס בפעילות מדינית את ההישגים הצבאיים שהושגו בנגב ובהרי יהודה.
בעקבות המבצע הורחב פרוזדור ירושלים עד עמק האלה והגבול הורחק מהדרכים לירושלים.
רוב הכוחות המצריים עברו מבית לחם לחברון ואת מקומם תפס הלגיון הירדני.
הקו אליו הגיעו הכוחות הישראלים במבצע ההר נקבע כקו שביתת הנשק בין ישראל לעבר הירדן בהסכמי רודוס, שנחתמו באביב 1949. בשבועות שלאחר המבצע, חטיבת 'הראל' הועברה מאזור ירושלים אל הנגב, שם נטלה חלק חשוב במבצע חורב.
במבצע זה נהרגו ארבעה חיילי צה"ל.
במלחמת העולם השנייה, מבצע דרגון (Operation Dragoon) היה מבצע בו פלשו בעלות הברית לדרום צרפת ב־15 באוגוסט 1944, כחלק מהמערכה בחזית המערבית.
הפלישה התרחשה בין טולון ובין קאן.
הקווים הכלליים למבצע הותוו במהלך ועידת טהראן על ידי "שלושת הגדולים" סטלין רוזוולט וצ'רצ'יל.
במהלך התכנון המבצע כונה אנוויל ונועד למשוך כוחות גרמנים מהמבצע העיקרי - האמר , שהיה הכינוי שניתן לפלישה לנורמנדי.
מאוחר יותר שמות שני המבצעים שונו, אנוויל לדרגון והאמר לאוברלורד.
רומא נכבשה לבסוף במסגרת קרב אנציו ב־4 ביוני 1944, יומיים לפני הנחיתה בנורמנדי, והוחמצה ההזדמנות לנחיתה סימולטנית בדרום ובצפון צרפת.
בעקבות זאת דרש צ'רצ'יל לבטלו ולהמשיך בהתקדמות צפונה, מכיוון שעצם השהייה בצפון איטליה הייתה מושכת כוחות גרמניים להגנה מפני דרגון אפשרי, ומאידך, הארמייה החמישית תוכל לפרוץ דרך טריאסטה ו"פרצת לובליאנה" ולאיים על וינה ואף על גרמניה.
בנקודה זאת נחלקו הדעות בינו לבין רוזוולט שדרש להצמד למתווה טהראן.
לאחר ניסיונות כושלים לשכנע את רוזוולט, נכנע צ'רצ'יל והמבצע יצא לדרך.
כוחות בעלות הברית שהוקצו למבצע כללו את קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס, אשר כללה את הכוחות הבאים:
הארמייה השביעית האמריקנית - בפיקודו של אלכסנדר פאץ'.
הקורפוס ה-6 - בפיקודו של לוסיאן טראסקוט.
הארמייה הראשונה הצרפתית - בפיקודו של ז'אן דה לאטר דה טסיני.
הקורפוס הצרפתי ה-2 - בפיקודו של אדגאר דה לרמינא.
המבצע כלל 880 כלי שיט של בעלות הברית, כולל תשע נושאות ליווי, שש ספינות קרב, 21 סיירות ויותר מ-100 משחתות, סך הכל 34 אוניות צרפתיות ו-1,370 ספינות נחיתה, וכ-5,000 מטוסים.
סגן אדמירל הנרי קנט יואיט (Henry Kent Hewitt), מפקד הצי השמיני של ארצות הברית, פיקד על כל הפעולות הימיות.
לשם כך הוקם כוח משימה מיוחד (Western Naval Task Force).
עבור המבצעים האוויריים לתמיכה בנחיתות היה אחראי מייג'ור גנרל ג'ון ק.
Cannon), מפקד חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית, כאשר המשימה העיקרית הייתה של פיקוד האוויר הטקטי ה-12 בפיקודו של גורדון פ.
הכוחות הגרמניים שהיו בגזרה פעלו תחת פיקוד קבוצת ארמיות G בפיקודו של יוהנס בלסקוביץ, אשר כללה את היחידות הבאות:
הארמייה ה-19 - בפיקודו של פרידריך ויזה.
קורפוס השדה של הלופטוואפה ה-4.
הקורפוס ה-85 - בפיקודו של בפטיסט קנייס.
הקורפוס ה-62 - בפיקודו של פרדיננד נוילינג.
הקורפוס ה-64 - בפיקודו של קרל זקס (Karl Sachs).
דיוויזיית המילואים ה-158 (אשר הפכה לדיוויזיה ה-16)
הכוחות נחתו ב־15 באוגוסט ונתקלו בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר להם לפרוץ צפונה במהירות.
במקביל כוח המשימה המוטס ה־1, בפיקוד מייג'ור גנרל רוברט פרדריק, אשר כלל את רגימנט החי"ר המוצנח ה־509, וצוות הקרב החטיבתי המוצנח ה־517, חטיבת הצנחנים העצמאית הבריטית ה־2, גדוד הרגלים מוטסי הדאונים ה־550 וגדוד הצנחנים ה־551 בקרבת ניס וסן טרופה.
פרובנס שוחררה שבועיים בלבד לאחר תחילת מבצע הנחיתה ב-15 באוגוסט.
ב-17 באוגוסט, הפיקוד העליון של הוורמאכט, ה־OKW, נתן לקבוצת ארמיות G את ההוראה לפנות את דרום צרפת, לאחר שהכוחות בצפון צרפת יכלו לנסות לסגת מעבר לנהר הסן רק עם הכי פחות נפגעים אפשריים לאחר היווצרות כיס פאלז.
הנמלים הגדולים בחופי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון היו שמורים היטב והוצבו בהם כוחות רבים.
עם זאת, כוחות צרפת הצליחו לשחרר את טולון ב-23 באוגוסט ואת מרסיי ב-29 באוגוסט ללא נזק גדול.
בטולון, רגימנט הקלעים הסנגלים ה-6 בפיקודו של קולונל ראול סלאן (Raoul Salan) נלחם בקו הקדמי.
יחידות מקדימות של הקורפוס האמריקאי ה-6 הגיע לגרנובל ב-23 באוגוסט - 83 ימים לפני המועד.
בסוף אוגוסט פרץ קרב גדול ליד מונטלימאר בעמק הרון לאחר שכוחות של בעלות הברית חסמו את הנסיגה הגרמנית דרך עמק הרון.
הארמייה הגרמנית ה-19 פרצה דרך תוך שהיא סופגת אבדות כבדות.
ב-1 בספטמבר, לאחר קרבות רחוב עזים בין הרזיסטנס לכוחות הגרמנים, גם ניס שוחררה, יומיים לאחר מכן יחידות צרפתיות נכנסו לליון.
הנסיגה המהירה של הארמייה ה-19, שעוכבה זמנית על ידי כוחות של דיוויזיית הפאנצר ה-11, הפכה את הקרב למעין מרוץ לכיוון צפון דרך עמק הרון.
ב־11 בספטמבר, פחות מחודש לאחר הנחיתה בדרום, מערבית לעיר דיז'ון נפגשו אנשי הדיוויזיה הצרפתית ה-1 מהארמייה הצרפתית הראשונה ממבצע דרגון עם כוחות דיוויזיית השריון ה-6 הארמייה האמריקאית השלישית ממבצע אוברלורד (הנחיתה בנורמנדי).
במקביל, האגף הימני של הארמייה האמריקנית השביעית הגיע לשערי בורגונדיה במובליאר (Montbéliard).
יש הטוענים שאת השם דרגון בחר וינסטון צ'רצ'יל שהתנגד למבצע (Dragoon באנגלית גם התנגדות).
מבצע הלם היה מבצע הפשיטה הראשון שביצע צה"ל בעומק מצרים.
המבצע נערך ב- ט' בחשוון תשכ"ט, 31 באוקטובר 1968 ובו פשטו כוחות סיירת צנחנים, מוטסים במסוקי "סופר פרלון", על שלושה יעדי תשתית חשובים במצרים.
המצרים לא השלימו עם הנוכחות הישראלית בסיני לאחר מלחמת ששת הימים ובעיקר ראו בביצורים שהוקמו על ידי צה"ל מצידה המזרחי של תעלת סואץ כהתבססות מסוכנת וביקשו למנוע אותה.
ההתנגדות המצרית התבטאה בייזום של תקריות ירי לעבר כוחות צה"ל, הפגזות ארטילריות ופשיטות של כוחות קומנדו לגדה המזרחית.
בתגובה לשתי הפגזות ארטילריות כבדות שערך צבא מצרים על מוצבי צה"ל לאורך תעלת סואץ שבהן נהרגו 25 חיילי צה"ל, יזם צה"ל סדרה ארוכה של מבצעים כנגד מטרות צבאיות ואסטרטגיות בעומק מצרים.
מבצע הלם היה הראשון שבהם ונועד לפגוע בתשתית החשמל המצרית ובגשר קינא שהוא פרויקט הבניה השני בגודלו במצרים אחרי סכר אסואן.
המשימה הוטלה על כוח מסיירת צנחנים תחת פיקודו של סמג"ד 202 סרן מתן וילנאי.
לכוח הוקצו חמישה ימים להיערך למבצע, בו יוצנחו הלוחמים ולאחר הפעולה יאספו על ידי מסוקים.
וילנאי התנגד להצנחה שלטעמו הייתה מסוכנת וביקש הנחתה במסוקים.
לבסוף בקשתו אושרה על אף שהמטרות היו על גבול הטווח של מסוקי הסופר פרלון.
מטרת המבצע הייתה פגיעה במתקני תשתית חשמל ובוצע בו-זמנית בשלושה אתרים שונים:
הלם 35: חבלה בתחנת שנאים בנגע חמאדי, כ-230 קילומטר מסכר אסואן.
כוח של ארבעה עשר לוחמים מסיירת צנחנים בפיקוד מפקד הסיירת לשעבר מתן וילנאי, אשר שימש באותם ימים כסמג"ד 202, וסגנו גד נגבי, הוטס ליעד בשני מסוקי סופר פרלון בפיקוד הטייס המוביל רס"ן זאב מטס ושאול שפי כמספר שניים במבנה.
הלוחמים יצאו בשעה 19:07 והונחתו כארבעה ק"מ מזרחית לתחנת השנאים.
לאחר פריקת הכוח חזרו שני המסוקים לסיני.
הצנחנים נעו רגלית, הגיעו אל התחנה לאחר כחמישים דקות, בשעה 21:30. הלוחמים טיפסו על חומת המתקן באמצעות סולם חבלים והתגלו על ידי שומר התחנה שהזעיק שומרים נוספים.
וילנאי וחייל נוסף, הלל בן חיים מקיבוץ בית אורן, שהיו חמושים בתת-מקלעים עוזי עם משתיקי קול, המתינו להתקרבותם ופתחו באש לעברם מטווח של שמונה מטרים, פגעו בארבעה שומרים והניסו את האחרים.
לאחר שהתגברו על השומרים הניחו הלוחמים, ובהם מפקד פלחה"ן צנחנים משה לשם, מטעני חבלה במשקל 10 ק"ג TNT כל אחד עם פתיל השהיה בן 90 שניות, על תשעת השנאים שהיו פרוסים על מאתיים מטר.
במקור תוכנן מטען עם מצת השהייה של שעה כדי לאפשר לכל מטען להתפוצץ בנפרד במקרה של תקלה במערכת הכללית ומערכת המטענים הכללית הייתה אמורה להיות מופעלת באמצעות מצת של תשע דקות.
אולם ברגע שנפתחה אש החליט לשם לקצר את ההשהייה ל-90 שניות בלבד.
הלוחמים נסוגו מהמתקן תוך חילופי אש עם שומרים נוספים ולאחר חציית החומה הפעילו את המטענים, בשעה 22:00 התפוצצו המטענים, והביאו להרס של כל השנאים.
כתוצאה מכך, נפגעה אספקת החשמל ברדיוס של כ-300 קילומטר, ומתקני מיתוג שנפגעו שיבשו את זרם החשמל לקהיר.
כוח הצנחנים הוחזר לסיני במסוק, בפיקוד הטייס דן פסח, ונחת בשלום בשעה 00:18.
הלם 2: חבלה בגשר קינא שעל הנילוס, שאורכו כ-700 מטר.
מסוק סופר פרלון, שקברניטו היה נחמיה דגן, יצא בסמוך לשעה 18:30 מבסיסו בסיני.
בעודו מרחף הניח "פצצת מזלף" שהיא פצצה במשקל מאות קילוגרם שפותחה על ידי חיל ההנדסה, ניתלתה מחוץ למסוק והורדה מטה אל הגשר, בעזרת מנוף מיוחד שהופעל בידי המכונאי המוטס בעוד המסוק מרחף.
הפצצה התפוצצה חמש דקות לאחר שהונחה, בשעה 21:55 (כחמש דקות לפני פיצוץ השנאים במבצע הלם 35) וכתוצאה מכך נפער בור גדול בגשר.
הלם 3: חבלה בסכר נגע חמאדי שבנילוס.
מסוק סופר פרלון שקברניטו היה סא"ל חיים נוה יצא בסמוך לשעה 18:30 יחד עם מסוקו של דגן מבסיסו בסיני.
גם מסוק זה הניח פצצת מזלף בעודו מרחף על קצהו של גשר נגע חמאדי, והמטען התפוצץ בשעה 21:55, ופגע קשה בכביש שעבר על הסכר.
מבצע הלם 35 הייתה הפשיטה הישראלית הראשונה של חי"ר מוסק לעומק מדינת ערב.
על אף שהמבצע היה מוצלח, הושגו בו כל היעדים ולא היו נפגעים לצה"ל, נתקלו הכוחות בקשיים ותקלות מרובים:
לפני המראת המסוקים למבצע, נתגלתה תקלה במסוק המוביל (שבו גם היה מפקד הכוח הקרקעי).
החלפת המסוק הביאה לאיחור של 7 דקות ביציאה מלוח הזמנים המתוכנן (שעה 19:07 במקום 19:00).
מד הגובה של אחד מהמסוקים שהוביל את לוחמי הסיירת התקלקל וטייסו נאלץ להדליק אורות נחיתה בעת הנחתת הכוחות.
בכך היה סיכון לגילוי הכוח.
נתוני המטאורולוגיה שאליהם נערכו טייסי המסוקים נמצאו שגויים (מהירות הרוח החזויה הייתה 6 עד 8 קשר, אך בפועל הגיעה ל-30 קשר; הטמפרטורה הגיעה ל-30 מעלות, במקום התחזית ל-20 מעלות) והקשו על המסוקים בנשיאות המטען למרחק הגדול שהיה על גבול מעטפת הביצועים של המסוקים.
עם תחילת התנועה הרגלית של כוח הצנחנים התגלה שלא ניתן להקים קשר עם החפ"ק בארץ בשל בחירה לא נכונה של תדרי העבודה וסוג התקשורת.
הקשר של הכוח, אילן מדינה, הצליח להקים קשר בקוד מורס תוך כדי תנועה ולהעביר את הדיווחים הדרושים.
דבר זה איפשר למפקד הכוח, סרן וילנאי להמשיך במבצע ללא קשר דיבור ישיר למפקדה בארץ, על אף הסיכון שבדבר ועל אף שלא יכול היה להזעיק סיוע במקרה של הסתבכות בעומק מצרים.
בהמשך חודש הקשר תוך שימוש במסוקים שהיו באוויר כתחנת ממסר בין הכוח המבצע לחפ"ק.
כל הדיווחים הגיעו בזמן אמת לחפ"ק.
זמן ההשהיה למטעני החבלה שהוטמנו בבסיס השנאים היה 30 שניות שבהן לא הספיקו הצנחנים להתרחק די הצורך.
בעודם רצים אל המחסה הועפו אל הקרקע מהדף הפיצוץ אך לא נפגעו ממנו.
יעדי המבצע הוגשמו במלואם ומתקני התשתית המצריים ניזוקו.
עבודות שיקום האתרים הפגועים נמשכה כחודש.
הנזק לכלכלה המצרית כתוצאה ממבצע הלם הוערך בכחמישה מיליון לירות מצריות.
הפעולה בעומק מצרים הטילה הלם ומבוכה בצמרת המצרית, בעקבותיה הוקם בתוך שבועות כוח להגנה על מאות מטרות אסטרטגיות בעומק המדינה ובקרבת סכר אסואן.
כן החלו המצרים לעבות את מערך ההתרעה שלהם בעזרת עיבוי מערך מכ"מי הגילוי האווירי וכן נקודות תצפית לאורך חופי מפרץ סואץ.
המצרים ניסו להמעיט בחשיבות המבצע הישראלי וטענו כי מטוס סקייהוק בודד התקיף וגרם לנזק לאתר.
בתגובה פרסם צה"ל למחרת היום תצלומים שהפריכו את טענות המצרים.
בעקבות הצורך המצרי בהקמת המיליציות העממיות וכן עיבוי מערך ההתרעה, חלה רגיעה יחסית בקו התעלה למשך כארבעה חודשים, עד לתחילתה של מלחמת ההתשה.
את פרק הזמן הזה ניצל צה"ל להשלמת בנייתו של קו המעוזים לאורך תעלת סואץ.
לאחר ארבעת חודשי השקט המשיכו המצרים ליזום תקריות ירי, הפגזות ופשיטות לגדה המזרחית וכעבור מספר חודשים נוספים יזמו את מלחמת ההתשה.
בתגובה, המשיך צה"ל לתקוף יעדים בעומק מצרים במתאר כללי דומה לזה שהיה במבצע הלם.
על תקיפות אלה נמנו: סדרת מבצעי בוסתן, מבצעי תרנגול ולאחר מכן סדרת הפצצות מטוסים אינטנסיביות יותר שנקראו מבצעי פריחה.
העגלה לנשיאת תחמושת שהושארה במצרים
במבצע הלם 35 נעשה לראשונה על ידי כוחות צה"ל שימוש בעגלת חי"ר שנועדה לנשיאת תחמושת וחומרי חבלה במשקל רב מנקודת ההנחתה ועד לאתר השנאים.
את העגלה תכנן ובנה, במיוחד לצורך פתרון בעיה שהתעוררה בעת תכנון הפעולה, , קצין בסיירת צנחנים, במסגריית גבעת ברנר.
קוטלר נהרג מאוחר יותר בפשיטה על האי שדואן.
העגלה, ששימשה למבצעים רבים, נתפסה על ידי סעד א-שאזלי בספאגה, בעת שהיה מפקד גזרת הים האדום ב-1970, לאחר שלא פוצצה עקב תקלה בסיום מבצע באפלו, והוא מצא בה פתרון לבעיה מרכזית בתוכנית הצליחה המצרית.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים צלחו הכוחות המצרים את תעלת סואץ כשהם מצוידים ב-2,240 עגלות שנבנו על פי העגלה הישראלית שנתפסה.
מבצע הד חוזר התקיים במרץ 2012 בין צה"ל לארגוני הטרור הפלסטיניים ברצועת עזה.
ההסלמה החלה בעקבות חיסול זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית על ידי צה"ל ב-9 במרץ.
בעקבות זאת החל ירי רקטות נרחב מרצועת עזה לעבר מטרות אזרחיות ויישובים בישראל, ובתגובה תקף חיל האוויר הישראלי יעדי טרור.
אחרי תוכנית ההתנתקות ונסיגת צה"ל מרצועת עזה, ארגון הטרור חמאס השתלט על רצועת עזה ואחרי הפיכה אלימה נהפך לריבון בפועל.
מ-2006 התגבר ירי הרקטות אל עבר ערי ישראל, כאשר בנוסף לרקטות הקסאם הפלסטיניות נורו רקטות גראד תקניות שהוברחו במנהרות ההברחה של רצועת עזה.
מאז אירעו לסירוגין הסלמות ורגיעות בין ישראל לחמאס, אך טפטוף הרקטות המשיך באופן קבוע, והגיע לשיאו בחודשי נובמבר ודצמבר של 2008. בסוף דצמבר פתח צה"ל במבצע עופרת יצוקה בו נגרם נזק כבד לארגוני הטרור ובראשם החמאס, דבר שהביא לירידה משמעותית בכמות הרקטות המשוגרות לעבר ישראל ולרגיעה ארוכת-טווח.
בתחילת 2011 החלה ההרתעה שישראל השיגה ב"עופרת יצוקה" להישחק וירי הרקטות גדל בהדרגה, דבר שהוביל לפרישת סוללות "כיפת ברזל", מערכת הגנה אקטיבית כנגד ארטילריה רקטית, סביב הערים הגדולות שבטווח הטילים במטרה להגן עליהן מירי הרקטות.
במהלך השנה רשמה "כיפת ברזל" יירוטי בכורה מוצלחים ובהמשכה גדל מספר הסוללות מ-2 ל-3 והן נפרשו באשדוד, בבאר שבע ובאשקלון.
צה"ל תכנן להציב את אחת הסוללות באזור גוש דן במסגרת ניסוי מבצעי, אך בעקבות ההסלמה במרץ 2012 תוכנית זו בוטלה, וכל הסוללות נשארו באזור הדרום.
ההסלמה הקודמת התרחשה על רקע מתקפת הטרור בדרום ישראל, באוגוסט 2011, שבה בוצע פיגוע משולב בכביש 12 בו נהרגו 8 ישראלים.
ישראל האשימה בפיגוע את ועדות ההתנגדות העממית, ומספר שעות אחרי הפיגועים תקף חיל האוויר הישראלי ברפיח קבוצת מחבלים מוועדות ההתנגדות העממית.
כ-6 מהם נהרגו, בהם כמאל אל-נירב, מפקד הזרוע הצבאית של הארגון, וחאלד שעת', בכיר בארגון.
בעקבות החיסול, ירו הפלסטינים רקטות לעבר ישראל, וחילופי האש נמשכו מספר ימים.
בדיעבד התברר שכל המחבלים שהשתתפו בפיגוע היו אזרחים מצרים, שהיו קשורים לארגוני ג'יהאד עולמי הפועלים בסיני.
26 פלסטינים מהם 22 חמושים ו-4 אזרחים שהיו בסביבת הלחימה נהרגו בתקיפות.
לפחות 74 פלסטינים נפצעו בדרגות שונות ונוספים לקו בחרדה.
סוכנות הידיעות הפלסטינית מען פרסמה רשימה שמית של כ-20 פעילי טרור שנהרגו, בהם אל-קייסי עצמו, 5 פעילי ועדות ההתנגדות העממית נוספים ו-13 פעילי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
מספר דיווחים של הפלסטינים על ילדים פלסטיניים שנהרגו על ידי צה"ל התגלו כשקריים.
מהירי הפלסטיני נפצע קשה עובד זר אחד בישראל, אזרחים נוספים נפצעו קל או לקו בחרדה, ונגרם נזק לרכוש.
במהלך סבב הלחימה לא פעלו מוסדות החינוך ביישובים שבמרחק 40 עד 7 קילומטרים מהרצועה, ועובדים רבים לא הגיעו לעבודתם, אם משום שמקומות עבודתם נמנעו מלפעול, ואם משום שנאלצו לשמור על ילדיהם עקב סגירת מוסדות החינוך.
ב-12 במרץ דווח בכלי התקשורת על הסכם להפסקת אש שהושג בתיווך מצרים, וב-14 במרץ התחדשו הלימודים ביישובים המאוימים בישראל.
ירי הרקטות הצטמצם באופן משמעותי, אולם לא פסק לחלוטין, ונורו רקטות, בין היתר לבאר שבע, לנתיבות, לאופקים ולאשדוד.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני טען שהוא מחויב להפסקת האש, ואינו עומד מאחורי ירי רקטות אלה.
טפטוף ירי הרקטות הביא לכך שב-15 ו-16 במרץ הושבתו מוסדות החינוך ביישובים המאוימים, בהחלטה של ראשי הערים, שהתקבלה בניגוד להנחיות של פיקוד העורף.
למרות הסכם הפסקת האש ירי הרקטות המשיך לפחות עד 29 במרץ.
בסבב ההסלמה ירה הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מטח של חמש רקטות גראד על באר שבע.
מערכת "כיפת ברזל" יירטה שתיים מהן ושלוש הרקטות הנותרות הצליחו לחדור והתפוצצו בעיר.
אחת מהן התפוצצה בבית ספר וגרמה לנזק רב אך ללא נפגעים, למעט כמה אנשים שלקו בחרדה, רקטה שנייה נחתה ליד בית אך לא התפוצצה והרקטה השלישית התפוצצה בשכונת מגורים על מכונית וגרמה לנזק ללא נפגעים.
גם באשדוד מערכת "כיפת ברזל" החטיאה רקטת גראד מתוך מטח של שבע רקטות והיא התפוצצה בעיר וגרמה לנזק רב ומספר פצועים קל משברי זכוכית.
מבצע "הולנדי המעופף" בספטמבר 1981 היה מבצע לחילוץ אח"י געש, ספינת טילים של חיל הים, מחופי סעודיה.
הספינה מדגם סער 3 הייתה בדרכה לשיפוץ במספנת חיל הים בבסיס אילת כאשר סטתה ממסלולה והגיעה לכדי החפה לא רצויה.
היא חולצה במבצע מהיר של חיל הים ובסיוע חיל האוויר, יחידת יפת"ח וכלי צמ"ה של חיל ההנדסה.
הספינה נגררה לאילת והוחזרה לכשירות לאחר כשנה וחצי.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים הועברה מפקדת זירת ים סוף של חיל הים משארם א-שייח' לבסיס אילת.
מעבר כלי שיט ישראליים, ובכלל זאת ספינות חיל הים, בתעלת סואץ התנהל כסדרו.
אח"י געש הוכנסה לשירות ב-1969. בספטמבר 1981 הוחלט על עבודת תחזוקה מקיפה באח"י געש שתבוצע במספנת חיל הים באילת.
מבצע ההפלגה לתחזוקה נקרא: דרך צליחה 7.
אנשי מספן הציוד יצאו עם הספינה מנמל חיפה במטרה לערוך סקר תקלות בה.
בביקורת שנערכה תוך כדי הפלגה מנמל חיפה לנמל אשדוד, נמצאו ליקויים שלא חייבו את הפסקת ההפלגה:
באחד מתוך שני המצפנים המגנטיים בגשר הספינה לקתה התאורה (כדי לראות את הכיוון בחשכה היה צורך להאיר עליו בפנס).
התאורה ב"עוקב ג'ירו" - תא הניהוג בגשר הספינה הסגור - הייתה חלשה.
מד המהירות של הספינה נמצא מראה פחות מהמהירות הנכונה.
משקפות המכוון של מערכת הנשק נתקעו בעת הגבהתן.
תקלות נוספות בספינה, שהתגלו בהפלגה בין נמל אשדוד לנמל פורט סעיד:
סימון כיוון החרטום בצגי המכ"ם אבד: חלה תקלה במכ"ם הגילוי, והקו המסמן את כיוון חרטום הספינה לא הופיע.
במצב זה לא ניתן היה לדעת את כיוון תנועת הספינה מהמכ"ם.
בגנרטור מס' 1, מתוך שלושת הגנרטורים של הספינה, אירעה סתימה בצינורות הדלק, ולכן מדי פעם הוא נעצר (תקלה זו נובעת מלכלוך שהצטבר במערכת צינורות הדלק, וקרתה בעבר בגנרטור זה).
מגבי המשקפות לא היו תקינים (וכדי לראות היטב, היה צורך לצאת מהמכוון מדי פעם, ולנגב את השמשה הקדמית).
בפני מפקד שייטת ספינות הטילים אל"ם אריה רונה עמדה בעיה של מחסור בקצינים בעלי ניסיון, אשר עברו את הקורס המתקדם ומוסמכים לפקד על המחלקות בספינות הטילים.
באח"י געש אוישו שתי המחלקות ו, בקצינים לא מוסמכים בעלי ניסיון מועט, שמילאו את מקומם של קציני המחלקות החסרים.
כאשר מונה מפקד חדש ל"פלגה 45", חזר אל"ם רונה על הדרישה לתגבור הספינה בקציני מחלקות מוסמכים.
הוא קיבל תשובה ממפקדו, שהתגבור יהיה לאחר שיפוץ הספינה בבסיס חיל הים באילת.
רמת הביצוע של הספינה בתרגילים ומבצעים לא נפגעה.
אך סגנון העבודה היה שונה מספינות סער אחרות, בכך שמפקד הספינה ביצע את תפקידם של קציני המחלקות בעצמו.
על מפקד הספינה הוטלה משימה להעביר את אח"י געש מחיפה למספנת חיל הים באילת לצורך פעילות תחזוקה כוללת בה.
בנוסף להעברת הספינה לצורך עבודת התחזוקה באילת, מילאה אח"י געש מטלות נוספות, כגון: אירוח אורחי מפקד חיל הים, הכשרת קציני משמרת גשר חדשים ולימוד הזירה הימית לסגל .
לפי תכנון אח"י געש הייתה אמורה לצאת מנמל חיפה, לעבור דרך נמל אשדוד ולהוריד את נציגי מספן הציוד.
משם תמשיך לפורט סעיד, תעבור בתעלת סואץ, תצא דרך מפרץ סואץ, תעבור במצרי טיראן ותעלה במפרץ אילת לכיוון הנמל הצבאי באילת.
בתוכנית לא כללה כניסה למעגן שארם א-שייח' שהיה בשלבי הכנה לפינוי אך ניתן היה לעגון בו בבטחה.
בדרך כלל נעשה המעבר במצרי טיראן באור יום.
אך לא נקבע דבר על כך בפקודת ההפלגה.
תקן האיוש לספינת סער 3 באותם ימים עמד על 40 איש.
אך צוות הספינה הקבוע כלל בפועל רק 33 קצינים וחיילים.
לקראת ההפלגה נוספו 24 מפליגים נוספים.
היה זה איוש דחוס, שלא אפשר מקום שינה פרטי לכל מפליג, והיווה לחץ על ניהול החיים התקינים בספינה.
חלק מהאנשים בספינה לא הכירו זה את זה.
מפקד הפלגה סא"ל עמירם רפאל הצטרף להפלגה והיה המפקד הבכיר בספינה.
תדרוך אחרון – נעשה בבסיס חיפה ב-21 בספטמבר בפני מפקד הבסיס, תא"ל אברהם בן שושן, שהורה לשים לב לאפשרויות פעילות חבלנית עוינת במהלך ההפלגה.
יציאה לים - הספינה יצאה לים ב-22 בספטמבר בשעה 08:00.
כניסה לאשדוד ויציאה – רס"ן מיכאל אופיר ואנשי מספן הציוד ירדו לאחר שתיקנו תקלות במכ"ם שהתגלו במהלך ההפלגה.
הספינה יצאה לים בשעות הצהריים.
מעבר תעלת סואץ ומפרץ סואץ - הספינה עברה את תעלת סואץ ומפרץ סואץ ללא בעיות ומהר יותר מהתוכנית.
מעגן שארם א-שייח' - ביום ד' בערב הודיע מפקד הספינה למפקד הפלגה כי הוא מרגיש עייפות.
הוא הציע בשנית להיכנס לעגינה בשארם א-שייח' למנוחת לילה, ולעבור את מצרי טיראן בבוקר באור יום.
להערכתו, תוכנית ההפלגה לא הייתה ניזוקה מהשינוי והספינה תוכל להגיע לנמל אילת ביום חמישי בצהריים.
מפקד הפלגה עמירם רפאל, לא נענה לדרישת מפקד הספינה ולא אישר כניסה למנוחה בנמל שארם א-שייח'.
גם לא נתן פתרון אופרטיבי אחר למצב העייפות של מפקד הספינה.
שתי ספינות סיור מדגם דבור, מפלגה 915, ניצלו הזדמנות במעבר אח"י געש, ותרגלו עליה תקיפת לילה.
אח"י געש המשיכה בדרכה לעבר מצרי טיראן.
המעבר נעשה כאשר הצוות בעמדות מלאות.
הניווט בחשכה נעשה באמצעות המכ"ם.
לאחר המעבר במצרי טיראן שונה איוש המוצבים למשמרות.
איוש מוקדי פיקוד של הספינה
בגשר הספינה נמצאו באותה עת קצין משמרת גשר שלא מהצוות הקבוע של הספינה, הקצין הגיע לספינה לאחר שעבר בהצלחה את בחינות ההסמכה כקמ"ש גשר אך ללא ניסיון מעשי כקמ"ש גשר ובלא הכרת זירת ים סוף.
הקצין הגיע מהספינה אח"י סער בהמלצת מ"מ קצין הנשק, וכל זאת אף על פי שמפקד אח"י געש מפקד הפלגה ומפקד השייטת ידעו שהקצין עבר את בחינות ההסמכה רק בסמוך למועד ההפלגה.
ממלא מקום קצין נשק וקצין המשמרת גשר היו בני אותו מחזור בקורס חובלים סיימו בהצלחה את מבחני והיו מיועדים לצאת לקורס פיקוד ימי מתקדם מייד בתום ההפלגה.
סמל המשמרת היה היחידי מהצוות המקורי של הספינה, ונמצא על "הטרוטלים" - מוטות השליטה במנועים - בגשר הסגור.
לידו נמצא גם קצין האחזקה הפלגתי וקצינה ממספן כוח האדם, אשר ישבה במעבר שבין "הגשר הסגור" - תא המכשירים המחובר לגשר הספינה - לבין הגשר הפתוח, ואולי מנעה את המעבר.
בגשר הפתוח נמצא טכנאי קירור מחיל תחזוקה אשר צורף להפלגה, ושובץ לתפקיד הצופה.
הכוון, שאמור לקיים תצפית רצופה, אויש על ידי ימאי כוון שהגיע מספינה אחרת.
הסתבר שבמשך 20 דקות לא נכח במשמרתו ולא קיים תצפית.
הלילה היה בהיר והכוכבים נראו היטב.
קצין המשמרת החדש לא יצא אל הגשר הפתוח, ולא שם לב לתנועת הגלים ולמיקום הכוכבים.
תשומת לבו נדרשה גם לאורחים שנכחו בגשר הסגור.
מפקד הספינה היה עייף מההפלגה במפרץ סואץ שחייבה אותו לערנות מלאה.
הוא דיבר עם מ"מ קצין נשק, וזה שכנע אותו ללכת לישון, ושהוא רואה עצמו כאחראי.
ממלא מקום קצין הנשק הבטיח למפקד הספינה שהכול יהיה כשורה, אך גם הוא ירד מגשר הספינה, שמשמש כמוקד הפיקוד, התצפית, הניהוג והניווט, בעת הפלגה בים, ל.
מ"מ קצין גנ"ק קיבל הוראה ממפקד הספינה, לשמש קצין משמרת מי"ק עד אילת.
מפרץ אילת – הספינה התקדמה לפי תוכנית ההפלגה בכיוון אליו מופנה חרטום האונייה בעת התנועה - בקורס 016 מעלות ומהירות 27 קשר.
היא נמצאה על הנתיב במרכז המפרץ במרחק כ-5 מיל ימי מכל חוף.
הלילה היה חשוך והגלים בגובה ממוצע של חצי מטר, באו מכיוון צפון.
מפקד הפלגה עמירם רפאל ומפקד הספינה גבי שילה נמצאו במנוחה בחדר המפקד.
מערכת החשמל פעלה כאשר לוחות החשמל מחוברים ביניהם, ותצרוכת החשמל הכוללת הייתה כ-120 אמפר.
אספקת המתח נעשתה על ידי שניים משלושת הגנרטורים.
גנרטור מס' 1 וגנרטור מס' 3. הבחירה נעשתה כך, אף על פי, שהיה ידוע שניתן לצפות לתקלות בגנרטור מס' 1. (לו הייתה תשומת לב של קצין מחלקת המכונה, הייתה ניתנת הוראה להפעיל את גנרטור מס' 2).
בשעה 02:45 הייתה ירידת מתחים כללית במנוע הספינה, שנבעה מכך שבגנרטור מס' 1 נוצרה סתימת דלק ומהירות המנוע החלה לרדת.
המתח בגנרטור ירד מתחת ל-380 וולט.
מערכת החשמל בספינות סער תוכננה להתגבר על מצב כזה, והאספקה עברה באופן אוטומטי ללוח האחורי.
גנרטור 3 שנשא בכל העומס, החל לרדת בסיבובים, אך התייצב.
התקלה הטכנית תיקנה את עצמה, וניתן היה להמשיך בהפלגה.
התנהלות הספינה בסמוך להחפה הלא-רצויה
הנגד במשמרת המכונה לא סמך על המנוען התורן בחדר מכונות קדמי שלא הכיר, היות שהגיע כמחליף מספינה אחרת, ויצא בעצמו להניע את גנרטור מס' 2 ולשלב אותו ללוח.
לפני שיצא הודיע למרכז ידיעות הקרב בקשה להקטין עומסים (דבר שלא היה הכרחי).
מ"מ קצין הנשק שנמצא במרכז ידיעות הקרב כמפקד תורן, נענה לבקשת קצין משמרת מכונה, הורה להדמים מכשירים כדי להקל את העומס על מערכת החשמל.
הסמן הראשי ניגש ללוח הפעלת המכשירים בפינה השמאלית הקדמית של מרכז הידיעות הקרבי.
כיבה חלק מהמכשירים, וגם את הממיר האחורי.
ממיר זה היווה את מקור האספקה (של 115 וולט 400 הרץ) ללוח האחורי אליו עברו כל המכשירים.
כתוצאה מסגירת הממיר הפסיק המכ"ם לשדר, עוקבי מצפן הג'ירו של ההגאי בגשר הספינה ובשולחן התנועה של מרכז הידיעות הקרבי כבו, והמשיכו להראות את הכיוון האחרון שלפני הפסקת החשמל.
אזעקת המצפן הג'ירו המותקנת במרכז הידיעות הקרבי, שהייתה אמורה להזעיק ולהודיע "שהכיוון המוצג בעוקבי הג'ירו אינו נכון" לא נשמעה.
ההגאי בגשר לא שם לב לכך שההגה אינו משפיע על קו החרטום בעוקב הג'ירו, ולא עבר לנהוג לפי המצפן המגנטי.
קצין משמרת בגשר נשאר בגשר הסגור ליד צג מכ"ם שלא עבד.
הוא לא שם לב לכך שההגה אינו משפיע על קו החרטום בעוקב הג'ירו, ולא הורה לנהוג לפי המצפן המגנטי.
הוא לא הבין שהספינה במצב קריטי.
קצין האחזקה הפלגתי שהגיע להפלגה יחד עם מפקד הפלגה על מנת לשים לב על המערכת נמצא בגשר הסגור.
לא שם לב לכך שמופעל גנרטור מס' 1 שצפוי לתקלות.
גם לא לכך שבהפסקת החשמל נתקעו עוקבי הג'ירו.
הבחנת השינוי בקורס - מהגשר הפתוח ניתן היה להבחין באותה עת בשינוי כיוון תנועת הספינה לפי סימנים אחדים:
תנועת הגלים שעברה ממול החרטום אל הדופן השמאלית.
אורות החוף של דהב שנראו מדופן שמאל לירכתיים.
מהגשר הפתוח מול החרטום נראה רכס ההרים שבחוף הסעודי.
הקריאה לקברניט לגשר - הוראת קבע בכל כלי השיט לקרוא לקברניט בכל מקרה של ספק או שינוי מהמתוכנן.
מפקד הספינה רס"ן גבי שילה ישן בחדרו כאשר אירעה התקלה.
מפקד ההפלגה סא"ל עמירם רפאל נמצא גם הוא ישן בחדר המפקד.
קציני המשמרת בגשר ובמרכז הידיעות הקרבי, לא הבחינו בשינוי ולא קראו לו.
סמל רמי נבון מפעיל מכ"ם בקרת האש, מוותיקי צוות המקורי של אח"י געש, הבין את חומרת המצב, והסיק שיש לקרוא למפקד הספינה.
נבון הפעיל את רשת הפיקוד הנשמעת ברמקול גם בחדר המפקד, וביקש אישור להפעלת מכ"ם בקרת האש.
נבון חזר על בקשה קודמת, שקיבל עליה תשובה שלילית.
מתוך צפייה שישמעו אותו בחדר המפקד.
הדבר הצליח, ההמפקד התעורר ורץ לגשר.
הוא הגיע בזמן מכת העלייה על החוף.
גם בקר האש רמי נבון עלה למעלה וחיפש את הכוכבים ואמר למפקד: "אוי ואבוי כוכב הצפון בדופן שמאל".
משמעות הדבר היא שהספינה נמצאת בחוף הסעודי.
כי לו היה הכוכב נצפה מדופן ימין של הספינה, היא הייתה בחוף סיני.
בחיל הים הוקמה במהלך מלחמת ההתשה יחידת הנצלה ימית המתמחה ומיועדת לטפל במצב בעייתי.
אם הייתה הספינה חופה בסיני הייתה יחידת ההנצלה מקבלת את משימת החילוץ, והנושא היה מתבצע בפרק זמן סביר, מחוץ לאור הזרקורים.
היות שההחפה קרתה בחוף הסעודי, נוצר פוטנציאל לעימות בינלאומי, ולצדו דחיפות רבה לפתור את הבעיה.
כל הנספחים להפלגה, כולל סא"ל עמירם רפאל, פונו במסוקים מהחוף הסעודי לאילת.
מפקד זירת ים סוף אל"ם משה אורון הקים מוקד מנהלתי בחוף דהב, ופיקד על הכוחות השטים אל אתר ההחפה.
אנשי יחידת הנצלה ימית נקראו ונשלחו לחוף.
ראש מספן הציוד תא"ל חנוך בן אליהו נשלח לנהל את משימת החילוץ.
ראש מספן ים תא"ל אלי רהב נשלח כמפקד בכיר לחפ"ק בדהב.
בדרכו עבר דרך הספינה בחוף הסעודי והבין שתוכנית החילוץ מתבססת על דחפורי D9 שיניעו את הספינה מהחוף למים.
מרכיב חשוב היה ליצור רסן משולש לחיבור מושכות לחרטום הספינה.
רהב שכנע את סא"ל יוסי טרון שפיקד על המסוקים.
לקחת במסוקו, שכבר היה בתפוסה מלאה, את מנהל העבודה למספנת אילת ושם יוצר הרסן למשיכה.
הדחפורים נמצאו בבית הספר להנדסה צבאית בבסיס אדוריים והובאו במהלך היום לאילת.
היות שהנחתת הייתה כבר מושבתת ולא ראויה להשטת מטענים כבדים, דרש רהב את נוכחות מפקד פלגה 921 סא"ל מייק אלדר לפקד על הנחתת בביצוע פעולות ההנחתה של כלי הציוד מכני כבד לביצוע החילוץ.
למחרת הגיע מפקד חיל הים לאזור ההחפה ופיקח על פעולת החילוץ שבוצעה על ידי חנוך בן אליהו.
תא"ל חיים שקד כקצין משמרת במוצב הפיקוד הימי בתל אביב.
פעילות למניעת תקרית מול סעודיה
כדי למנוע הידרדרות לתקרית אש בין סעודיה לישראל, פנה ראש מספן המודיעין הימי, אל"ם מיכה רם, לנציג הצי האמריקאי בשגרירות ארצות הברית בתל אביב וביקש את סיועו.
הוא התבקש לעדכן את הסעודים בתקלה שגרמה שבעטין הוחפה הספינה לשטחם, ולבקש את רשותם לבצע את הפינוי במהירות וללא הפרעה.
הנציג האמריקאי פנה לסעודיה, ובאחר הצהריים התקבלה הסכמה שבשתיקה, אך ביקשו למנוע פרסום על כך, והתנו שלא יועברו כוחות נוספים לשטחם.
סקירת מצב באג"ם מבצעים העלתה כי ההערכה המוקדמת של פריסת הכוחות הסעודים באזור ההחפה הייתה בחסר.
אולם גיחת צילום גילתה לאורך החוף נקודות משמר ותצפית רבות, וכי היקף הכוח הסעודי היה גדול מהצפוי.
אף על פי כן, הסעודים לא הפריעו לפעולה, והפער המודיעיני לא השפיע מהותית.
אג"ם מבצעים העמיד בכוננות את חטיבת הצנחנים, ומסוקי קרב הוקפצו לאזור במצב כוננות.
מפקדת מרחב שלמה הקימה חפ"ק בשדה התעופה בדהב לצורך שליטה במקרה של פעולה קרקעית.
בהתאם לבקשת הסעודים שלא להכניס כוחות נוספים לשטחם, החלטתו של סגן הרמטכ"ל לשלוח מחלקת אבטחה לחוף הסעודי בוטלה.
באותם ימים סיימה ספינת הטילים אח"י חנית מדגם סער 3 טיפול תקופתי במספנת חיל הים באילת, והייתה צפויה לחצות את תעלת סואץ יומיים לאחר מכן.
היא הייתה כשירה לשיט אך לא חמושה בטילי גבריאל.
מפקד הספינה היה רס"ן שמואל נואה, ולצדו רס"ן מיכאל גנור, שהוסמך לפיקוד ויועד לקבל את הפיקוד על אח"י חנית עם לאחר שיבצעו יחד את ההפלגה לנמל חיפה.
לאחר שהוזעקה, הגיעה עם שחר אח"י חנית לאזור ההחפה בחוף הסעודי, ופעלה בשלושה שלבים עיקריים:
יצירת מרחב ימי נקי סביב אח"י געש, מבלי להביא לתקרית אש.
במסגרת זו הוגבלה תנועת ספינות המשמר הסעודיות מבסיסן במעגן חקל, כ־10 מייל צפונית לנקודת ההחפה.
שתיים מהן הגיעו זמן קצר לאחר הגעת אח"י חנית, אך לאחר שהושגה הבנה – שבו לבסיסן.
במקביל, סיפקה אח"י חנית גיבוי מעשי ומוראלי לצוות אח"י געש.
בתיאום עם מפקד אח"י געש, רס"ן שילה, פורק הציוד האלקטרוני, ציוד הקשר, הקודים ואמצעים מיוחדים מהספינה, והועברו לאח"י חנית.
במהלך כל מבצע החילוץ שימשה אח"י חנית כחפ"ק וכאמצעי להעברת ציוד ואנשי צוות בין אתר ההחפה לאילת.
היא פעלה ברציפות באזור ההחפה במשך שלושה ימים.
מסוקי חיל האוויר שימשו לפינוי הנספחים להפלגה וחלק מאנשי הצוות.
טילי הגבריאל על הספינה היוו אתגר בטיחותי, מאחר שלא היה תקדים לשינוע טילים חמושים על גבי מסוקים.
לשם כך, שותפו מחלקות אמצעי הלחימה של חיל הים וחיל האוויר.
אנשי בית מלאכה לטילים נשלחו לנטרל את המרעומים לפני שניתן אישור להוריד את הטילים מהספינה אל החוף הישראלי.
נערך נוהל מזורז שכלל בדיקות ותרגול על ספינה אחרת בים התיכון.
סא"ל מרדכי מיכאלי מענף נשק חיל הים ניהל את השינוע.
שני המוצבים המצודדים של הטילים, במשקל כ-3.5 טון כל אחד, פורקו והועברו במסוקי חיל האוויר למנחת דהב בחוף המערבי.
הפעולה התבצעה ללא תקלות, בין היתר בזכות מיומנותם של טייסי המסוקים.
על מנת לחלץ את הספינה ממקומה על החוף הסעודי היה צורך בשתי פעולות מורכבות.
האחת, אטימת החורים הרבים שנוצרו בדופן והתחתית מהחיכוך באלמוגים.
והשנייה, הפעלת כוח רב להסעת הספינה כ-50 מטר מהחוף לכיוון הים.
הפעילות נוהלה על ידי חנוך בן אליהו.
הוא הסביר את כוונותיו, וחילק קבוצות עבודה להכנת האמצעים לפעילות ותגובות בו זמנית.
בן אליהו הציג שני שלבים: הפעלת כוח רב להוצאת הספינה מהמצב הסטטי ולגרום לתחילת ההזזה שלה, והפעלת כוח מתמשך פחות אבל מתמשך לשמירת התנועה בהחלקה.
לקראת ביצוע הזזת הספינה הוכנו לוחות ברזל מרוחים בגריז, כריות אוויר מתנפחות לניתוק מהקרקע והרמה, וצינורות פלדה לשמש כגלגליות לשם החלקת הספינה למים, שהוזמנו מחברת קו צינור אילת אשקלון.
לצורך איטום הסדקים שנוצרו בספינה, הופעלה שיטה מתקדמת של ייצור קצף פלסטי על ידי אנשי יחידת יפתח, כאשר החומר ואמצעי הייצור הובאו על גבי שתי משאיות ריאו.
במשאית שהגיעה היה גם מנוף, שסייע להרכבת הרסן בחרטום אח"י געש.
הוכנו משאבות חזקות (מהדגם שנלקח שלל מהמצרים), לשאיבת המים שיחדרו בעת הגרירה.
נקודות הקשירה שנבדקו היו ארבעת עמודי החיבור לצירי המדחפים.
תחשיב שנעשה במספן הציוד העלה שניתן יהיה להפעיל כוח משיכה של עד 240 טון.
לצורך החלקה בלא מעצורים של גוף הספינה לכיוון הים חתכו אנשי ילת"ם את צירי המדחפים.
הקטרפילר די-7 חפרו תעלה בריף האלמוגים באזור שמאחורי הספינה לים הפתוח.
מפקד יחידת הנצלה ימית אמנון ריסין מסר את הערכתו קטרפילר די-7 לא תספיק, וכי יש להביא שלושה טרקטורי קטרפילר די-9 שידחפו וימשכו יחד את חרטום הספינה.
חנוך בן אליהו שריכז את העבודה שמע את העצות ופעל כפי שמצא לנכון.
מספנת אילת ייצרה מסגרת שמאפשרת מגע בטוח מהמחרשה של הקטרפילר די-9 לחרטום אח"י געש.
שני קטרפילר די-9 התחברו אל של הקטרפילר די-9 הדוחף, ופעלו יחד בכוח של כ-220 טון.
המשיכה ודחיפה לים חייבת הייתה להיעשות אך רק בעת הגאות, כאשר נפח גוף הספינה השקוע במים מפחית את משקל ספינה בקרקע.
באותו יום זמני הגאות היו ב-4:30 בבוקר או אחרי הצהריים.
הניסיון למשוך את הספינה עם הגוררות בדחיפה של משאית הדי-9 אחד ושתי משאיות הדי-7 לא צלחו.
רק כאשר רוכזו במקום שלושת הטרקטורים קטרפילר די-9 הופעל החילוץ בהצלחה.
המילוי בקצף פלסטי לא יכול היה להשיג איטום מושלם.
לכן הועברו משאבות נוספות בכוננות להפעלה.
עם הירידה מהשונית החלה חדירת מים מנקודות שונות בתחתית.
שאיבת מים מכל המדורים הופעלה ברציפות עד להספנה ב"סינקרוליפט" - מתקן מעלית ימי המרים ומוריד כלי שיט למים באילת.
התברר כי החילוץ מצריך הבאת טרקטורים לדחיפת הספינה, ומשאית שתייצר את חומר האיטום בסדקים שנבעו בספינה.
בנמל אילת עגנו באותה העת שלוש נחתות (באורך 36 מטר) כולן במצב השבתה וללא צוות.
רוחב המחסן בנחתת 3.8 מטר לא אפשר להעביר קטרפילר די-9 שרוחב הכף שלו 4.5 מטר.
היה ברור שיש צורך להפעיל את הדי-9 ללא הכף.
מפקדי זירת ים סוף ומספנת אילת בחרו את אח"י שקמונה (פ-55), שהייתה במצב פחות ירוד משתי הנחתות האחרות.
בהכנות לשילוחה אל אתר ההחפה בחוף הסעודי.
למפקד הנחתת מונה סרן ציקי חקלאי, מפקד נחתת מוסמך שנמצא בשירות מילואים פעיל בתחנת המכ"ם באילת.
הצוות לאיוש הנחתת נשלח מפלגת הנחתות בנמל אשדוד.
התוכנית הייתה להעביר את הצמ"ה והרכבים מחוף דהב לאזור ההחפה.
ב-25 בספטמבר בשעה 10:20 הגיעה הנחתת לחוף דהב.
מפקד פלגה 921, של הנחתות באשדוד, סא"ל מייק אלדר הוזעק מביתו על ידי ראש מספן ים וקיבל אחריות כוללת על מבצעי ההנחתה.
אלדר שהגיע במסוק למנחת דהב, יצא לבדוק את המצב בשטח ולבחור חוף להנחתת הנחתת.
אלדר התרשם כי יש צורך הדחוף בהבאת טרקטורים קטרפילר די-9 וקטרפילר די-7.
הנחתה ראשונה - בשעה 20:00 יצאה הנחתת לסבב ראשון כשהיא מועמסת בקטרפילר די-9, קטרפילר די-7 ומשאית ריו.
אותם הנחיתה ב-22:20. השפל בים ומזג האוויר הנוח הקלו על החיילים להעמיס יותר ציוד ועזר לנחיתה.
נהגי כלי הרכב שלא עברו אימון מוקדם, לוו בנחיתה על ידי המפל"ג, והביצוע עבר חלק ללא תקלות ועיכובים.
הנחתה שנייה - בשעת חצות הגיעה הנחתת שוב לחוף דהב, והעמיסה קטרפילר די-7 ומשאית ריו שנייה שנשאה מכל עם חומר הקצפה.
בעת ההתקרבות לנחיתה כבה המכ"ם, והיא נעזרה בדבּוּר שיכוון אותה לנחיתה.
ב-26 בספטמבר בשעה 04:20 בוצעה ההנחתה במים גבוהים בחושך.
הנחתת עלתה על ריף האלמוגים באתר.
הצמ"ה וכלי הרכב ירדו ללא בעיות.
הנחתה שלישית - ב-26 בספטמבר בשעה 06:35 נחתה בחוף דהב, תיקנה את מכשיר המכ"ם, והמתינה לשני טרקטורי הקטרפילר די-9. באותה הפלגה הייתה אמורה להביא צינורות מתכת עבים, שהוזמנו מחברת קו צינור אילת אשקלון.
העמודים היו אמורים לשמש כגלגלות החלקה מתחת לגוף הספינה.
מפל"ג 921 הבין שיש להעדיף את הובלת הטרקטורים.
הנחתת אספה גם קומנדקר עם מכלי דלק אל סירות הגומי.
יצאה בשעה 14:14 והגיעה לחוף החילוץ בשעה 16:20.
שני טרקטורי קטרפילר די-9 שהגיעו נרתמו אל הקטרפילר די-9 שדחף את חרטום אח"י געש ומשכו משני הצדדים את הספינה לכיוון הים.
גוף הסטי"ל התנער, נע אחורה וירד מהשרטון.
הנחתת חזרה לחוף והחלה לאסוף כלים וציוד.
הנחתת נתקעה בחוף, ולא הצליחה לרדת מהשונית.
טרקטור קטרפילר די-7 דחף ועזר לה לרדת.
המצב הרעוע של הנחתת התבטא בכך שהדחיפה עם הכף גרמה לחור בדלת הנחיתה.
הנחתת פעלה עם צוות מאולתר, תקלות שתוקנו בים וחוסרים רבים.
אך עם פיקוד מקצועי ויזמתי ביצעה את משימתה באופן מיטבי.
המקצוענות והסיכון המחושב יצר מצב שהנחתת שכבר הוכרזה מושבתת ובלתי-כשירה להובלה ולהפלגה בכלל היוותה גורם משמעותי לביצוע המוצלח.
הנחתת העבירה לדהב בשלושה סבבים את כלי הצמ"ה ונשארה עם מפקד זירת ים סוף עד לניקיון יסודי של שטח החילוץ מחפצים הנוגעים להחפה הלא-מתוכננת.
לאחר גרירת הספינה התפנו המפקדים והמחלצים מהשטח.
מפקד זירת ים סוף אל"ם משה אורון קיבל את משימת החזרת השטח לקדמותו ככל האפשר, כפי שהובטח לסעודים.
הטרקטורים יישרו את השטח, ולאחר מכן נאספו אל הנחתת שיצאה לאילת.
מבצע החילוץ עלה לצה"ל כ-8 מיליון שקל שערכם באותה עת היה כ-513 אלף דולר אמריקני.
סכום זה אינו כולל את ההוצאה שנדרשה לתיקון והחזרת הספינה לכשירות.
הוצאה כוללת הסתכמה ב-2.972 מיליון שקל.
סכום שחיל הים נדרש לספוג מתקציבו השנתי.
ההוצאות הישירות של חיל הים היו 510 אלף שקל
עלות שעות ים שהושקעו 904 אלף שקל
גיוס הגוררות 373 אלף שקל
הוצאות מטוסי חיל האוויר מחושבת לפי מפתח שעות טיסה למטוסים השונים 4.9 מיליון שקל.
עלות קצף פוליאוריתן שייצרה יחידת יפתח בספינה 550 אלף שקל
סיוע אגף האפסנאות ויחידות צה"ל אחרות 635 אלף שקל
יחידות וכלי שיט מעורבים בחילוץ
פירוט הנזקים בספינה אשר חייבו תיקון לקראת חזרה לכשירות:
דופן ימין מעוכה לכל האורך.
שדרית מעוכה בשליש הקדמי של הספינה.
צלעות רבות קרסו בחלק הקדמי.
מערכת צירי המדחפים ניזוקה והצירים עצמם נחתכו במהלך החילוץ.
מדחף מס' 1 – הימני ביותר – חדר לתוך גוף הספינה בחדר ההגה.
החזרת הספינה לכשירות ברמה סבירה הייתה מבצע מסובך.
הוחלפה השדרית לאורך חצי מאורך הספינה מה שדרש השאלת עומסים בעזרת מערכת של ג'קים הידראולים שנרכשו במיוחד לצורך זה.
מספנות ישראל בנו מחדש בתחתית הספינה חלקים מהגוף התחתון.
התיקון לכל שלביו נעשה בהנחיה צמודה של מחלקת כלי שיט וענף הנדסה ימית.
רס"ן יגאל שפיר מונה למרכז התיקון ואחריות כוללת אילת, ושהה במספנה כשבועיים בתחילת התיקונים.
התיקונים ארכו כשנה וחצי, ולאחריהם חזרה הספינה לבסיסה בחיפה.
אף כי הייתה מתאמצת והמעבר לשלב הגלישה ארך יותר מהמצופה.
לא היו בעיות הפלגה בכוח משולב בכל המהירויות.
תחקירים ולקחים של האירוע בצה"ל
אירוע ספינת הטילים שהפליגה בלילה, ובמקום להגיע ליעדה מצאה עצמה על החוף חייבה התייחסות מקצועית ולימוד לקחים.
אמנם באירוע ההחפה על החוף הסעודי לא היו נפגעים.
ולכן, על פי הנוהל הצבאי לא הייתה מחויבת חקירת משטרה צבאית.
התקרית וחקירתה נשארה באחריות חיל הים.
בשייטת ספינות הטילים היה נהוג לקיים תחקיר בפורום רחב של קציני השייטת וגורמים נוספים הרלוונטיים לנושא.
בתחקיר כזה ניתנת הזדמנות לתאר את הפעילות בפני מביני דבר וכך האמת יוצאת לאור.
מפקד השייטת אל"ם אריה רונה לא חשש לערוך תחקיר.
הוא הגיע למקום האירוע ובהיותו בחוף הסעודי הודיע למפקד חיל הים שהוא מקבל עליו אחריות ואם צריך, יגיש התפטרות.
מפקד חיל הים דחה את דבריו.
ולמעשה, היות שנפתחה ועדת חקירה לא נעשה תחקיר.
יוקרת חיל הים נפגעה בעקבות ההחפה הלא-מתוכננת בחוף הסעודי.
הסגנון שנקבע כיעד: "התנהלות באפס תקלות" לא מומש.
נוצרה שאיפה להכיל את האירוע ברמה הנמוכה ביותר.
האירוע קיבל פרסום רב בחוגי צה"ל ובקרב גופי המדינה הרלוונטיים והייתה סקרנות ורצון לבדיקת האירוע בכללו.
קיום תחקיר רב-משתתפים אינו מאפשר בקרה על מה שיאמר ומה יהיו המסקנות.
מונתה ועדת חקירה שהורכבה מקציני מטה חיל הים.
ועדת החקירה הוכוונה לבדוק ברמת הספינה בלבד.
מסקנות הוועדה הוצגו לממונה וזוקקו עד למסקנה שניקתה את פיקוד ההפלגה וגם את מחלקת מכונה של הספינה.
ראש המטה הכללי רב-אלוף רפאל איתן דרש מחיל הים לקיים תחקיר בפני סגל פיקוד בצה"ל.
מפקד חיל הים הסכים להציג את פעולת החילוץ בלבד.
הצגת החילוץ על ידי מבצעיו נעשתה על ידי המחלצים בראשות תא"ל חנוך בן אליהו.
"מפל"ג 45" שהיה מפקד ההפלגה ומפקד הספינה לא הופיעו בהצגת החילוץ.
תא"ל גדעון רז העיר שיש צורך לבדוק את נסיבות העלייה על החוף, אך לא הייתה לכך התייחסות.
נראה שהרמטכ"ל הבין שהבעיה הייתה בסגל הקצינים, וסיכם שחיל הים יציב תקן לסגן מפקד ספינת טילים.
מפקד חיל הים לשעבר אברהם בוצר התבקש לחוות דעת על מסקנות ועדת החקירה.
הוא ראיין את מפקד הספינה ומסר התרשמותו למפקד חיל הים.
בוצר התרשם באופן שלילי ממצב קציני המחלקות בספינה ושאל את מפקד הספינה האם התריע על כך שאין לו קציני מחלקות שאפשר לסמוך עליהם.
מונה אל"ם רפי אפל שחקר את האירועים המליץ להעמיד לדין תשעה אנשים: המפל"ג, מפקד הספינה, קצין המכונה, קצין משמרת גשר, מ"מ קצין הנשק, מ"מ קצין הגנ"ק, נגד המשמרת בגשר, ההגאי וכוון המכוון.
להדיח מתפקידם את מפקד הספינה וקציני המחלקות וקצין משמרת הגשר.
כן הומלץ להעיר למפקד השייטת על כך שלא מינה קצין מחלקה מוסמך וכי לא פיטר את קצין המכונה למרות ההתרעות שקיבל על תפקידו הגרוע.
כן הציע לחפש דרכים בתהליך הכשרת הקצינים שיביאו אותם לגילויי יזמה בתנאי לחץ.
בפני בית דין צבאי הועמדו המפקד קצין משמרת גשר וקציני הספינה וההגאי.
הם נמצאו אשמים הורדו בדרגה.
לגבי מפקד הספינה גבי שילה חיווה בית הדין את דעתו:
מפקד שייטת ספינות הטילים אריה רונה הודיע: שהוא מעריך שפעולותיו של גבי שילה היו נכונות, וכי מתאים שימשיך במסלול הפיקוד בחיל הים.
משימות העברת ספינות טילים לשיפוץ במספנת אילת דרך תעלת סואץ היו דרושות.
תחקיר מיידי לאחר האירוע לא נערך.
מסקנות ועדת החקירה וההתדיינות המשפטית נשארו חסויים.
קציני שייטת ספינות הטילים שהיו אמורים ללמוד ולהפיק לקחים לא הצליחו בכך.
פעילות החילוץ במבצע הולנדי מעופף קיבלה שבחים.
האירוע והחילוץ סוכמו בפברואר 1983 על ידי מדור היסטוריה של חיל הים.
במגמה להצניע את האירוע סווג הסיכום כ"סודי ביותר".
פעולת החילוץ מבצע הולנדי מעופף נעשתה בשיתוף פעולה מלא של צוותי כלי השיט, קבוצות העבודה של חיל הים, ואנשי אגף אפסנאות ויחידת הצמ"ה של מרחב שלמה.
כל הצוותות בחוף בחפ"קים הארעיים ובמפקדות עשו, בתחום שהוקצה להם, כמיטב יכולתם.
מפקד חיל הים כתב הערכה בכתב לראש מספן הציוד תא"ל חנוך בן אליהו.
חנוך בן אליהו ראש מספן הציוד שניהל את החילוץ.
כתב מכתבי הערכה לקצינים מהמערך הטכני שפעילותם המוצנעת תרמה רבות להצלחה.
פלגת הנחתות בפיקוד סא"ל מייק אלדר לא זכתה להערכה.
מפקד הספינה רס"ן גבי חי שילה זכה להערכה כאשר הפגין מנהיגות במצב המשבר של החילוץ.
איש מילואים מיחידת הנצלה ימית ביטא את הדבר:
בסיכום ראיון שנערך לאחר המשפט, הודיע מפקד חיל הים לרס"ן שילה, שהוא יישאר בחיל הים, יוכל להוכיח את כושרו, ואז יועלה חזרה לדרגת רס"ן בהקדם.
גבי חי שילה המשיך בחיל הים בתפקידי פיקוד ומטה רכש את דרגתו מחדש ואף עלה לדרגת סא"ל עד שפרש בשנת 1995.
לוח זמנים של ההפלגה והחילוץ
לשמור פרופיל נמוך25/9 22:22, 26/9 04:20, 26/9 16:20חוף החילוץנחיתות להבאת צמ"ה ומכלי חומר איטוםהעמסה בחוף דהב26/9 17:15חוף החילוץמשיכה מהים ודחיפה מהחוף אח"י געש ירדה מהשרטון ונגררת לאילת27/9 02:56 נמל אילת אח"י געש מגיעה בגרירה על ידי גוררת צינה מוספנת באילת27/9 07:30 החוף הסעודינחתת עוזבת את החוף
מבצע הצגת תכלית היה מבצע צבאי שבוצע בתוניסיה על ידי צבא הגנה לישראל ב-16 באפריל 1988, כפעולה משולבת של כוחות שונים כגון סיירת מטכ"ל, שייטת 13, חיל האוויר ושייטת ספינות הטילים ובשיתוף פעולה עם "המוסד".
במהלך המבצע התנקשו לוחמי הסיירת בחיי ח'ליל אל-וזיר , המוכר בכינוי אבו גִ'האד (ابو جهاد על שם בנו הבכור ג'יהאד) (10 באוקטובר 1935 - 16 באפריל 1988), שהיה ממייסדי תנועת פת"ח וראש הזרוע הצבאית של אש"ף, ושימש כסגנו של יאסר ערפאת.
מבצע להתנקשות באבו ג'יהאד תוכנן להתבצע ערב הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984. אולם ב-6 ביולי 1984 פרסם אמנון אברמוביץ' במעריב ידיעה על המבצע המתוכנן בלשון מרומזת, ובעקבות זאת המבצע נדחה.
בשנת 1985, לאחר שסוכל ניסיון לבצע פיגוע גדול במחנה הקריה בתל אביב באמצעות הספינה "אטבירוס", אותו יזם אבו ג'יהאד, "סומן" האיש כיעד להתנקשות.
ראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק, הטיל את המשימה על סיירת מטכ"ל בפיקוד אל"ם משה יעלון.
יעלון הטיל את משימת התכנון על סגנו נחום לב וקצין המודיעין אייל רגוניס.
בנוסף ביצעו "המוסד" ואמ"ן איסוף מודיעיני מקיף על אל-וזיר, סביבת ביתו בתוניס, בני ביתו, שגרת יומו ועיסוקיו.
במסגרת איסוף המודיעין דרש הרמטכ"ל, דן שומרון משלמה גל, ראש אגף "קיסריה", כי אנשיו יישארו בעמדת תצפית מוסווית על הווילה בה התגורר אל-וזיר עד תום המבצע.
מאחר שהווילה הייתה במרחק 5 ק"מ מחוף הים בו עמדו כוחות היחידה לנחות, האימונים התבצעו ברמת השרון המצויה במרחק דומה מחוף תל ברוך.
כוחות צה"ל יצאו מישראל ביום רביעי 13 באפריל אל היעד בארבע ספינות טילים ובליווי צוללת.
אחת הספינות שימשה כחפ"ק בהנהגתו של סגן הרמטכ"ל אהוד ברק ועימו גם ראש מספן הים - עמי אילון, שייצג את חיל הים.
על החפ"ק הצה"לי פיקד יפתח רייכר-עתיר.
ובספינה אחרת הוכן חדר ניתוח.
ב-13 באפריל הגיעו לחברת השכרת כלי רכב בתוניס אישה ושני גברים מהמוסד ושכרו שני מיניבוסים מסוג פולקסווגן טרנספורטר, ורכב פיג'ו 305.
ב-15 באפריל הגיע הכוח הפושט של סיירת מטכ"ל בפיקוד לב ויעלון, ליעדו בלב ים, באמצעות כלי שיט אותם הפעילו לוחמי שייטת 13, בפיקוד יואב גלנט, אשר בתחום אחריותם הייתה גם אבטחת חוף הנחיתה.
עם לילה הגיעו שני מטוסי בואינג 707 ("ראם") של חיל האוויר הישראלי, האחד הותאם במיוחד לצורכי לוחמה אלקטרונית, טס מעל תוניס וחסם את המכ"ם התוניסאי, כך שלא יגלה את הכוחות המתקרבים.
והשני היה מטוס תדלוק למטוסי הקרב שחגו באזור להעניק חיפוי אווירי לפעולה.
בנוסף לכך, התחברו אנשי "המוסד" לרשת הטלפון המקומית, כדי למנוע כל אפשרות להזהיר את אבו ג'יהאד.
הצוללת התקרבה לחוף א-רואד, ודיווחה שהוא שומם.
שני זוגות לוחמים משייטת 13 רכובים על צוללות זעירות המכונות "חזיר" הגיעו לחוף ופגשו שם את אנשי ה"מוסד" שהמתינו במקום עם כלי הרכב ששכרו מראש.
לאחר שהצוללנים דיווחו בקשר לספינות האם שהחוף מאובטח, הורדו חמש סירות גומי לים והגיעו לחוף עם עשרים לוחמי סיירת מטכ"ל שחולקו לארבע חוליות: 2 לביצוע הפעולה ו-2 לאבטחה.
בשלב זה נעצר המבצע לזמן מה, מכיוון שאבו ג'יהאד לא שהה בביתו בעת הגעת הכוח.
לאחר מכן התברר שאבו ג'יהאד היה בפגישה עם פארוק קדומי.
הכוח הסתתר והמתין, בשעה 01:30 אבו ג'יהאד שב עם שני שומרי ראשו, האחד נשאר במכונית והשני עלה לבית.
הכוח המתין כשעה נוספת, ואז ניתן האות להתחיל במבצע.