tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חורבת ענים העליונה, כיום אתר מגורים בלתי חוקי של פלסטינים
היישוב הקהילתי שָנִי כונה בעבר בשם ליבנה.
מאגר יתיר - מאגר מים
עובר מצפון להר עמשא ו"שמורת הר עמשא".
ההר על שם עמשא בן יתר שהיה אחיינו של דוד המלך ומפקד צבאו.
עובר מצפון לשמורת תל קריות - לאורך השמורה, מצפון לדרום, עוברת דרך קדומה - מעלה דרגות, בה עובר כיום שביל ישראל.
מצפור קריות - בראש שלוחת הר עמשא, האזור הגבוה של חבל יתיר.
המצפור משקיף אל עבר מדבר יהודה, בקעת ערד ואף אל הרי מואב.
המצפור מנציח את זכרו של יצחק ערמוני, שכיהן בעבר כראש המועצה האזורית הר חברון.
תל קריות, או בשמו הערבי ח'ירבת אל-קרייתין, הנמצא ליד מזוהה עם היישוב קריות.
באתר נחשפו שרידי כנסייה ביזנטית וכן התקיים בו יישוב בתקופת בית שני.
צומת עמשא בו התחלה של כביש 80 כביש אורך היורד דרומה עד לערערה לאורך 34 ק"מ.
המכינה הקדם-צבאית יתיר, שוכנת במבנה משטרת לציפר, מבנה שהוקם על ידי משטרת המנדט הבריטי, ושימש לאחר מכן את המשטרה הירדנית והמשמר הלאומי של ירדן.
הוא נמצא על תוואי הדרך הרומית מירושלים לאילת (גם משטרת לציפר הותקפה ב-1966 בפעולת סמוע).
היישוב בית יתיר (נקרא בעבר מצדות יהודה)
חוות טליה - חווה חקלאית של גרים מדרום אפריקה המשמשת גם לגידול כבשים מהזן דורפר הוקמה ב-1992.
מעבר מצודת יהודה מחסום אזרחי.
מנובמבר 2009 נמצא בפיקוח של רשות מעברים יבשתיים.
המחסום מאפשר במהלך כל ימי השבוע מעבר לתנועת כלי רכב ישראלית, של אזרחים זרים, דיפלומטים וארגונים בינלאומיים, וכן מעבר הולכי רגל המיועד לבני השבט הבדואי אבו קביטה בלבד.
מסתיים בצומת סוסיה שעל כביש 317.
כביש 386 (מכונה גם כביש נס הרים, כביש גולדה ועוקף בית הכרם) הוא כביש אורך המחבר בין יישובי פרוזדור ירושלים לירושלים.
הכביש מתחיל בהצטלבות עם כביש 375 ליד צור הדסה, נפגש עם כביש 396 ועם כביש 395. משם ממשיך הכביש דרך עין כרם והר הרצל עד לסיומו במפגש עם שדרות שז"ר בכניסה הראשית לעיר.
הכביש נסלל מעין כרם מערבה בשנים 1953–1954 במטרה לחבר את יישובי פרוזדור ירושלים הדרומיים ישירות לירושלים וכן להוות את החלק המזרחי של כביש גישה נוסף לירושלים, שיחבר אותה לנגב שלא דרך כביש 1. סלילת הכביש תוכננה להתבצע בשלושה שלבים.
חלקו הראשון של הכביש, מעין כרם עד המפגש עם מסילת הרכבת באזור דיר א-שיח' נסלל בשנת 1953 והושלם בתחילת 1954. חלקו השני של הכביש, שטיפס כ-300 מטר עד בר גיורא ונס הרים נחצב בשנת 1954, אך לא כוסה באספלט.
עם פתיחת הכביש הוזל מחיר התחבורה הציבורית לאזור פרוזדור ירושלים הדרומי.
הכביש התחבר לכביש 375 שהוביל דרך נתיב הל"ה למושב זכריה, אך כביש זה נחשב משובש וצר וכמעט לא נסעו בו מכוניות, כך שכביש 386 שירת כמעט רק את יישובי פרוזדור ירושלים הדרומיים.
מנובמבר 1955 עד אמצע 1957 המשיכה העבודה בחציבת כביש במקביל למסילת הברזל בתוך נחל שורק מגשר רפאים לבית שמש.
כביש זה יועד לשאת את הרכבים הכבדים לירושלים, במקום שייסעו על כביש 1. העבודות על הכביש כללו שלושה עשר גשרים ומעבירי מים וקירות תמך למנוע הידרדרות אבנים על מסילת הברזל.
עלויות הכביש היו גבוהות מהצפוי וסלילת הכביש התעכבה.
מדי שנה הובטח שבשנה הבאה יושלמו העבודות על הכביש, אך תקציב הכביש הופנה להשלמת הכביש לאילת.
בשנת 1960 הושלם פריצת 80% מהכביש, אך נותרה עבודה למספר שנים, שמעולם לא הושלמה.
במקום זאת לכבוד חגיגת ה-200 של ארצות הברית פרץ הקק"ל את כביש 3866 מנס הרים לבית שמש, ובתחילת שנות ה-80 הכביש נסלל.
כביש 367 (נקרא בפי תושבי גוש עציון גם "כביש הפרצה") הוא כביש רוחב אזורי המחבר את עמק האלה עם גוש עציון.
הוא מתחיל בצומת עציונה על כביש 375 ומסתיים בצומת גוש עציון על כביש 60.
חלקו הראשון נסלל לפני 1967 וחיבר את כביש 375 עם מושב רוגלית שהיה אז ישוב ספר.
לאחר מלחמת ששת הימים וחידוש היישוב היהודי בגוש עציון הוחלט לסלול את הכביש על מנת לקרב את הגוש לשפלה.
הכביש נחנך ביום ה' בשבט תשל"ה (1975) ונקרא לפני תקופת מספור הכבישים בשם "דרך הל"ה".
הכביש סלול על רכס בין נחל גדור מדרום ונחל עציונה מצפון.
לוחמי מחלקת הל"ה צעדו בתחילה בנחל גדור המגיע עד לגוש עציון ובנקודה מסוימת נתגלו.
הם עלו מהנחל, עברו את הרכס עליו סלול כעת כביש 367, ירדו לנחל עציונה ומשם עלו לקרב האחרון שלהם על גבעת הקרב נ.ג.
הכביש מתחיל בצומת עציונה ומוליך דרומה לנווה מיכאל.
לאחר מכן הוא פונה מזרחה ועובר ליד אנדרטה לזכר יהודי צרפת.
הכביש ממשיך מזרחה וליד מחסום צה"ל יש נקודת תצפית על גבעת הקרב של הל"ה עם הסבר וקיר שעליו כתובת ברכה לבאים לגוש עציון.
הכביש מטפס ועובר בין הכפרים ג'בעה מצפון וצוריף מדרום, עובר ביער שניטע על ידי קק"ל לאחר 1967, עובר את המסעף לגבעות והמסעפים ליישובי גוש עציון (בת עין, כפר עציון, ראש צורים ואלון שבות) ומגיע לצומת גוש עציון.
אנדרטת האבן שהייתה לציון חנוכת הכביש, חובלה ומצויה כיום בכפר עציון.
כביש 3199, המכונה גם בשם כביש ערד-מצדה, הוא כביש נופי המשמש ככביש רוחב מקומי במדבר יהודה ומקשר בין העיר ערד למצדה.
הכביש נפתח לתנועה ב-1970. כביש זה הוא מהארוכים שבכבישים המקומיים בישראל.
אורכו של הכביש הוא כ-18 ק"מ.
הכביש צר ומפותל ויורד גובה של כ-600 מטר.
בשל כך הוא משמש לעיתים כמסלול רכיבה אתגרי לרוכבי אופניים ואופנועים.
באזור הכביש נמצאים מספר אתרים, בהם בית הקברות של ערד, בריכת צפירה וכפר הנוקדים.
הכביש עובר בין היתר בבקעת קנאים ובחלקו הצפוני של הר קנאים.
בחלקו התחתון של הכביש הוא עובר במקביל לנחל מצדה.
כשני ק"מ מערד חותך את הכביש תחילתו של נחל רחף עליון המתפתל ומתחתר במקביל לכביש.
לקראת מצדה מתפתל הכביש במעלה הר בן יאיר ויורד בתלילות כ-200 מטר.
צעדת מצדה / צעדת ערד-מצדה
משנת 1966 נערכת מדי שנה צעדה אל המצדה וממנה לערד או להפך.
בתחילה הייתה הצעדה נערכת במעלה המצדה ומשם במעלה הדרך אל ערד עוד בטרם נסלל הכביש או במסלול קצר יותר מהר קנאים אל המצדה.
כיום נערכת הצעדה מערד למצדה על תוואי הכביש כאשר ביום קיום הצעדה נסגר הכביש לתנועת כלי רכב.
משנות ה-90 נקראת הצעדה על שמו של רב-סרן בן העיר ערד שנפל בקרב בלבנון.
קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבות כביש 3199 ממערב למזרח0צומת ערד ערד0.1כיכר הבניםשדרות יהודה0.3כיכר ללא שםדרך חברון, שדרות אלעזר בן יאיר0.5שדרות ירושלים1שדרות יהודה, רחוב יאשיהו1.8צומת ללא שם רחוב רקפת, רחוב אחווה2רחוב מואב, רחוב גל3.2שדרות צור3.9בית הקברות ערד11כפר הנוקדיםגישה אל בריכת צפירה ואל כפר הנוקדים18מצדה, החניון המערביחניה
כביש 2 בניו זילנד הוא כביש בניו זילנד המחבר את כביש 1 על-יד אוקלנד.
זה הכביש המהיר השני באורכו באי הצפוני, אחרי כביש 1.
נקודת התחלהמחלף עם כביש 1 בניו זילנדערים ראשיותמידע נוכחי: אוקלנד, מנגטרנטה, וואיהי, קרפי (לא ידוע), נגטי, טאורנגה, פירואהכביש מהיר (לא בוודאות)בחלק מהכביש בטאורנגהנקודת סיוםמידע נוכחי: לא ידוע
שםמיקוםעם כביש...מחלףאוקלנדכביש 1מנגטרנגהמנגטרנגהכבישים עירוניים, כביש 27 (ניו זילנד) ובסמוך לעיר (קצת מערבה) בכביש 25נגטינגטירחובות בעיר
פירואהפירואהרחובות בעיר, כביש 26וואיהיוואיהיכבישים עירוניים וכביש 25מחלפיםטאורנגהכבישים עירונייםמחלףטאורנגהכביש 2a
מחלפים וצמתיםטאורנגהרחובות בעירצומתלא ידועכביש 3 (ניו זילנד)
מטאורנגה מזרחה- עד 70 קמ"ש
אחרי המחלף עם כביש 1–100 קמ"ש
במחלף עם כביש 1–90 קמ"ש
כביש 352 הוא כביש אורך אזורי בישראל, שמקשר את כביש 35 במזרח לכביש 232 במערב.
הכביש עובר באזור חבל לכיש בדרום הארץ, ומשמש כעורק תחבורה מרכזי המחבר בין יישובי האזור.
הכביש מתחיל בצומת עוצם על כביש 35 ומסתיים בצומת חלץ על כביש 232. לאורך הכביש מחוברים מספר יישובים כפריים, ביניהם עוצם, נוגה, נהורה, ניר ח"ן, זוהר, שדה דוד, תלמים וחלץ.
הכביש חוצה אזור חקלאי פורה ומספק נגישות לשטחי החקלאות באזור.
הכביש נסגר מעת לעת בשל אירועים מיוחדים.
בדצמבר 2013, במהלך "הסערה הגדולה", הכביש נסגר לתנועה בשני הכיוונים באזור נהורה בשל הצפות ותנאי מזג האוויר הקשים.
כמו כן, באוגוסט 2019 נסגר הכביש באופן זמני במסגרת ליווי של מטען חורג מנמל אשדוד לים המלח.
כביש 240 הוא כביש אורך אזורי שמקשר את כביש 232 בצומת חולית, בסמוך לקיבוצים סופה וחולית, עם כביש הביטחון שעובר בסמוך לגדר ההפרדה של רצועת עזה.
בעבר הכביש התחבר למורג, אחד מיישובי גוש קטיף וכן לדרך סלאח א-דין.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הכביש ספג נזקים משמעותיים כתוצאה ממעבר כלים כבדים, בעיקר טנקים.
עלות תיקון הנזקים הוערכה ב-3.828 מיליון שקל.
בעקבות המלחמה, הכביש נכלל בצו סגירת שטח צבאי והכניסה אליו מוגבלת לתושבי הקבע של היישובים הסמוכים בלבד ולבעלי אישורים מיוחדים.
+קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבותכביש 240 מדרום לצפון0צומת חוליתחולית0.5צומת ללא שםכביש הגישה לחולית1.2סופהכביש הגישה לסופה1.5כביש הגישה לסופה, לניר יצחק ולכרם שלום3.6גדר ההפרדה של רצועת עזהכביש הביטחון שעובר בסמוך לגדר ההפרדה של רצועת עזה
החל מ-16 ביולי 2024, הכביש הוגדר כשטח צבאי סגור על פי צו של מפקד פיקוד הדרום.
הכניסה לכביש אסורה ללא תיאום מראש, למעט תושבי הקבע של היישובים הסמוכים, חקלאים ועובדים חיוניים בעלי אישורים מתאימים.
כביש 353 הוא כביש רוחב אזורי שמקשר את כביש 38 וכביש 3544 בצומת שריגים, עם כביש 40 בצומת קוממיות.
לאורך תוואי הכביש התגלו שרידים ארכאולוגיים משמעותיים.
בחפירות שנערכו בשנת 2003 באזור נחל גוברין, בין הקיבוצים גת וגלאון, נחשפו שרידי יישוב מהתקופה הכלקוליתית ומתקופת הברונזה התיכונה 2. החפירות נערכו במסגרת עבודות סלילת מעקף לכביש 353 כחלק מפרויקט כביש 6.
באוגוסט 2010 התרחשה תאונה קטלנית במפגש הרכבת ליד קיבוץ גת, בה נספו שבעה בני משפחה.
בדיקה שנערכה לאחר התאונה העלתה ליקויים בתשתית ובשילוט באזור, שכללו הסתרת שילוט הרכבת על ידי עבודות תשתית שהתבצעו במקום.
בפברואר 2024 שימש הכביש כחלק ממסלול צעדת משפחות החטופים שיצאה מקיבוץ גת לכיוון בית גוברין, הכביש נסגר לעיתים לצורך אירועים מיוחדים, כגון אירועי תרבות באמפיתיאטרון בית גוברין.
כביש 3835 הוא כביש רוחב מקומי באורך של 5 ק"מ במועצה האזורית מטה יהודה, שבמחוז ירושלים, שבמדינת ישראל.
הכביש מסתעף מכביש 38 בכניסה הראשית לבית שמש, חוצה את נחל שורק בואכה קיבוץ צרעה ועד למנזר דיר ראפאת.
הכביש מקשר לאזור התעשייה של הקיבוץ (המובחן מפארק צרעה ומאזור תעשייה הרטוב הסמוך), יקב טפרברג 1870, מכון גבעת שמש לגמילת נערים מסמים ויקב מוני.
הכביש ממוקם בעמק שורק, עובר בין מטעים ושדות וכן מעל אפיק נחל שורק ומסילת הרכבת המחברת בין בית שמש לירושלים, וניתן להגיע ממנו למכון טיהור שפכים שורק.
הגשר הנוכחי מעל לנחל שורק הוקם בשנת 1993. הגשר שקדם לו היה נסגר מספר פעמים בשנה בשל הצפה בעקבות גשמים עזים.
בשנת 2017, כחלק משיפוץ המקטע הצפוני של כביש 38, צומת המפגש בין כביש 3835 לכביש 38 הוזז, רומזר וחובר עם הכניסה לבית שמש.
כמו כן הוקם גשר מעל מסילת הרכבת.
על פי התוכנית, אמור לקום בעתיד מחלף תחת הצומת.
מהכביש ניתן להיכנס לדרך הפסלים שביער צרעה (הנשיא).
כביש 242 הוא כביש אורך אזורי בנגב הצפוני, המתחיל במעבר כיסופים על גבול רצועת עזה ומסתיים בצומת גמה במפגש עם כביש 232. אורכו של הכביש הוא 7.4 ק"מ.
עד תוכנית ההתנתקות בשנת 2005, היו כביש 242 והמשכו בדרום רצועת עזה, שנקרא "ציר כיסופים", מעבר ליישובי גוש קטיף.
חלקו המזרחי של הכביש יחד עם כביש 2410 מכונים "כביש הפרסה", המהווה דרך גישה לקיבוצים כיסופים, עין השלושה, נירים וניר עוז.
בסוף 1990, בזמן סלילת הכביש מקיבוץ כיסופים אל מעבר כיסופים, נתגלה בתוואי הכביש אתר ארכאולוגי מהתקופה הכלקוליתית.
ק"משםמיקוםדרכים מצטלבותכביש 242 ממערב למזרח0 מעבר כיסופים (לא פעיל)ליד כיסופים2.7צומת ללא שםכיסופיםכניסה לקיבוץ כיסופים4.5צומת כיסופיםמועצה אזורית אשכול7.4צומת גמהרעים כביש 232
כביש 396 הוא כביש הסלול באזור מערב ירושלים רבתי, ואורכו כ-4 ק"מ.
הכביש מהווה למעשה קישור בציר צפון-דרום לבאים לירושלים ממערב שלא דרך כביש 1.
בצפונו מתחיל הכביש בצומת כק"מ מערבית לצומת עין כרם בין הכבישים 395 ו-386 ומסתיים בדרומו בצומת אורה עם מפגש הרחובות "כביש אורה" ו"הנרייטה סולד".
בצומת אורה חיבור לכביש 3877 לכיוון היישובים אורה ועמינדב.
באמצעו של הכביש צומת לכיוון היישוב אבן ספיר, ובדרומו כניסה להר אורה.
בכניסה הדרומית לכביש, מצויות השכונות: עיר גנים ב', וקריית מנחם.
הכביש מאפשר גישה מהירה לבית החולים הדסה עין כרם, במקום להגיע אליו דרך שכונת עין כרם.
את הכביש חוצה שביל ירושלים והוא קרוב לשביל הדסה ובתחילתו משיק לשביל ישראל.
בסביבות הכביש מעיינות, בורות מים ועתיקות רבים.
ב-2004 עבר הכביש עבודות הרחבה ושיפור תשתיות.
ק"משםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבותכביש 396 מדרום לצפון0צומת אורהשכונת קריית מנחם1.4כניסה מזרחית לבית חולים הדסה עין כרם1.6כביש כניסה ליישוב אבן ספיר1.9כניסה לחניית בית החולים הדסה עין כרם2כביש כניסה ליישוב אבן ספיר4צומת כֶּרֶםשכונת עין כרם כביש 386, כביש 395
כביש 3855, הידוע כ"כביש עוקף בית שמש" (בפי תושבי בית שמש נקרא כביש 10) הוא כביש מקומי המחבר את בית שמש לכביש 375 מדרום ולכביש 38 מצפון, ובכך מקצר את הדרך לירושלים.
אורכו של הכביש הוא 8.9 ק"מ.
הכביש עוקף את בית שמש ממזרח ודרכו אפשר להגיע לשכונות המזרחיות של העיר.
הוא מוביל גם למושבים הסמוכים לבית שמש ממזרח, כמו זנוח, מחסיה ונחם.
לאורך 5 ק"מ תוואי הכביש חופף לתוואי נחל זנוח.
בקטע זה נשפכים לנחל היובלים: נחל אזן, נחל מערה, נחל דולב, נחל מחסיה ונחל יעלה וכקילומטר אחד לפני החיבור עם כביש 38 הוא נשפך לנחל שורק.
מהכביש יוצאים מסלולי טיול, בין השאר לשמורת נחל דולב ולשביל ישראל העובר מתחת לכביש, סמוך לקצהו הדרומי.
כביש 3855 נסלל כבר בתחילת המאה ה-21, ככביש צר דו נתיבי.
בשנת 2012 הורחב הכביש ונבנה שטח הפרדה בנוי לכל אורכו על ידי החברה הלאומית לדרכים, במטרה להקל על הפקקים בכביש וכדי לאפשר גישה יותר קלה אל כביש 375. כמו כן נפתח הקטע האחרון של הכביש המחבר אותו לכביש 38. סלילת הכביש אז הסתיימה כחצי-שנה לפני המועד המקורי שלו.
כביש 333 או שדרות בן-גוריון הוא כביש רוחב במערב ירושלים, המהווה את הכניסה הראשית לעיר דרך גבעת שאול.
הכביש בעבר היה חלק מתוואי כביש 1, עד לפתיחת דרך יצחק שמיר והסטת תוואי כביש 1 אליו.
עם זאת, הוא עדיין מתואר כחלק מתוואי כביש ירושלים–תל אביב.
מקורו של כביש זה הוא למעשה בסלילת כביש תל אביב-ירושלים (כביש 1), אשר מקורו בדרך העתיקה בין יפו לירושלים דרך רמלה (כביש 44), לטרון, שער הגיא ואבו גוש.
המקטע שהיום שייך לכביש 333 הוא המקטע בין מחלף שער מוריה, עד לכניסה לירושלים דרך צומת גינות סחרוב.
בשנת 2007 נסללה דרך יצחק שמיר (המוכרת ככביש 9) כדרך ישירה בין מוצא למחלף יגאל ידין והמשך תוואי כביש 1 לכיוון מעלה אדומים וצומת בית הערבה בכביש ירושלים-יריחו.
בעקבות כך, בוטל סימון שדרות בן-גוריון כחלק מכביש 1, אם כי בפי רבים הכביש עדיין נחשב לחלק מתוואי כביש ירושלים–תל אביב.
במרץ 2017 החלו עבודות לשדרוג צומת גינות סחרוב למחלף, ובשנת 2021 נפתח מחלף גינות סחרוב לתנועה.
במקביל, נעשו עבודות במחלף שער מוריה אשר סידרו מחדש את התנועה, כך שהנתיבים השמאליים הם אלו שמפנים לתוואי עמק הארזים, והנתיבים הימניים מפנים לשדרות בן-גוריון.
נתיב התחבורה הציבורית, שהוקם בעשור השני של המאה ה-21, נשאר כנתיב השמאלי ונשאר על תוואי שדרות בן-גוריון.
לאחר פתיחת מחלף גינות סחרוב, סומנו שדרות בן-גוריון לראשונה ככביש 333.
+קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבות - שדרות בן-גוריון0מחלף שער מוריהמוצא1.7מחלף גינות סחרובהר המנוחות, גבעת שאולדרך מגיני ירושלים2.8מחלף גבעת שאולגבעת שאול, רחוב גבעת שאול, רחוב כתב סופר
לאחר מחלף גבעת שאול, הכביש אינו מסומן ככביש 333. עם זאת, ממשיך תוואי הכביש כשדרות ויצמן, דרך צומת גשר המיתרים עם רחוב יפו ורחוב ירמיהו (כביש 417), וצומת כיכר שלום ש.
שטרית עם שדרות הרצל (כביש 386).
לאחר מכן התוואי מסתיים בצומת עם שדרות שז"ר ושדרות הרצל.
כביש 2411 הוא כביש המוביל מאופקים מזרחה אל כביש 25 ומתחבר אליו צפונית לשדה תימן.
אורכו 7.2 קילומטר והוא נפתח לתנועה ב-30 בנובמבר 2022.
תוואי הכביש מחולק לקטע עירוני וקטע בין-עירוני.
הכביש הוא דו-נתיבי ודו-מסלולי לכל אורכו.
אורכו של הקטע העירוני הוא 2.5 קילומטר ושל הקטע הבין-עירוני הוא 4.7 קילומטר.
עיריית אופקים קראה לחלק העירוני של הכביש בשם "דרך משה כחלון" לכבוד שר האוצר לשעבר, משה כחלון.
הכביש כולל גם שלושה גשרים: אחד החוצה את נחל אופקים ושניים החוצים את נחל פטיש .
הכביש נועד להקל על עומסי התנועה שנוצרו בכביש 241 באזור צומת גילת ובכביש 25 באזור צומת הנשיא.
כמו כן, הוא נועד לתמוך בהתרחבות העיר אופקים ובעיקר בשכונות שנבנות במזרח העיר.
תחילת העבודות היו באפריל 2020 והכביש נפתח לתנועה ב-30 בנובמבר 2022. עלות סלילתו היא 230 מיליון ש"ח והיא בוצעה על ידי חברת נתיבי ישראל באמצעות החברה הקבלנית א.מ.צ.
כביש 3698 הוא כביש מקומי באורך של מעל 20 ק"מ במדבר יהודה אשר מתחיל בגוש עציון ונגמר בלב מדבר יהודה.
חלק מתוואי הכביש עובר על תוואי הקדום של דרך תקוע-עין גדי.
דרך שאורכה היה כ-30 ק"מ ועליה נמצאו שרידים של 22 מצודות ומגדלי שמירה.
החשובים שבהם נבנו בנקודות שולטות כגון ב- ח'רבת א-צחבה, ח'רבת אלמקטה, ומצודת רג'ם א-נאקה הנמצאות בסמיכות לכביש 3698 בסמיכות לכביש אתרים ארכאולוגיים מתקופת ממלכת יהודה ועד לתקופות הרומית והביזנטית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 סללה ישראל את הכביש והרחיבה אותו.
ברבע האחרון של המאה ה-20 הכביש שימש כגישה למספר בסיסי צה"ל שנבנו בסמוך אליו וכיום אינם קיימים עוד.
בחלקו האחרון של הכביש לקראת מחנה חצצון לשעבר הכביש עביר רק לרכבי שטח בשל סחף של הדרך.
הכביש יוצא מכביש 356 בסמוך לכפר הערבי המשוייך לרשות הפלסטינית ח'רבת תקוע אשר משמר בשמו שם של יישוב עברי מקראי קדום בשם תקוע אשר חורבותיו נמצאים בסמוך.
לאחר מכן הכבוש עובר ליד אל-מניה ישוב ערבי המשתייך לרשות הפלסטינית.
עם זאת רוב אדמות הכפר אל-מניה, כולל חלק ניכר משטחו הבנוי, נמצאות בשטח C.
מדרום לכיכר אל מיניה מתחיל שביל הנזירים ממיניה (תקוע הביזנטית) ללאורה החדשה.
היישוב כיסאן כפר בדואי של בני שבט תעמרה.
היישוב איבי הנחל (הוקם בשנת 1999).
הנקודה הגבוהה ביותר ביישוב איבי הנחל הינה 854 מטר.
על תוואי הכביש בין היישובים איבי הנחל ומעלה עמוס מספר בורות ומעיינות מים ביניהם ביר אל ג'וואר, ביר אל צאחב, עין עמוס ועין א-סהאל
היישוב מעלה עמוס (הוקם בשנת 1981).
בסמוך למעלה עמוס נמצאת חורבת סחבא ממנה יוצא נחל חצצון הנחשב למסלול מומלץ לחובבי גלישת מצוקים בישראל הכולל 4 מפלים הראשון שבהם מתנשא ל-120 מטר.
חלק גדול מכביש 3698 עובר לאורכו בסמוך לנחל.
מצודת צחבא ובסמוך חירבת סחיבא.
מצודת צחבא הינה מהתקופה הישראלית, שמרה על הדרך בין תקוע לעין גדי.
רוג'ום א-נאקה נקודת תצפית ששימשה בסיס של המשטרה הירדנית משנות ה-50 ועד למלחמת ששת הימים, מהתצפית ניתן להשקיף על ירושלים, ג'אבל מונטר, הרי עבר הירדן, ערד, אום דרג', דרום מדבר יהודה, ההרודיון והר גילה.
משטרת רוג'ום א-נאקה מחוברת מצד אחד, בדרך ירדנית, למשטרת אום דרג' מדרום, ומצד שני, בדרך עתיקה, לתקוע מצפון.
מדרום לשרידי המבנה רוג'ום עתיק שהוא שרידי מיצד הלניסטי-רומי ששמר על הדרך מעין גדי לתקוע.
נמצאת 395 מטרים מעל פני הים.
לאורך הכביש השבטים הבדואים תעמרה וכעאבנה.
אתר מחנה גדוד 50 - מחנה תקוע לשעבר אשר שימש כמחנה לאימוני חי"ר.
מדרום לכביש עובר נחל ערוגות
הכביש מסתיים במחנה חצצון הנטוש שפעל ברבע האחרון של המאה ה-20 והיה בזמנו אחד מארבעת בסיסי אימונים שהקים צה"ל במדבר יהודה.
בתום כ-20 ק"מ סלולים מראשיתו, הופך הכביש לדרך עפר הנגישה אך ורק לאופנועים ורכבי שטח וממשיך עד למצוקי דרגות שם מתחבר עם כביש 369.
כביש 356 הוא כביש אורך המתחיל סמוך לגן הלאומי הרודיון ומסתיים סמוך למושב כרמל.
הכביש מחולק בפועל לשני כבישים, המרוחקים זה מזה כעשרה קילומטרים.
מנקודה זו ממשיך כביש 60 דרומה לאורך של כ-11 קילומטרים, דרך קריית ארבע, עד לכיכר חגי מזרח, שם ממשיך כביש 356, בקטעו הדרומי.
בקטע זה, תפקידו הוא לחבר בין אזור לב יהודה, ובו קריית ארבע, דרך מעלה חבר ומצפה זיף, עד כרמל וכביש 317.
הכביש מהווה עורק חיים יחיד לכל הנקודות שבסביבתו, למעט כרמל.
טרם סלילת כביש 398 הנוכחי שהסתיימה ב-2007, המעבר ממזרח גוש עציון החוצה ממנו היה רק דרך כביש זה דרך צומת עמוס לכביש 3157, או דרך כפרים ערביים.
בקטע הדרומי של הכביש ביצעו מחבלים מספר פיגועים נגד ישראלים.
כביש 3866 הוא כביש רוחב אזורי בהרי ירושלים המתחיל בצומת סמוך לבית שמש במערב, ומסתיים בצומת עם כביש 386 במזרח, סמוך למושב בר גיורא.
הכביש מקשר את יישובי המזלג אל אזור בית שמש ואל כביש 38, ומחבר את נס הרים למערכת הכבישים הישראלית ולשאר הגוש.
הכביש עובר באזור מיוער וירוק, בפיתולי הרים רבים.
אורכו של הכביש 10.4 קילומטרים.
ייחודו של הכביש הוא בכך שהוא בין הכבישים הרוחביים היחידים בישראל שמספרם זוגי.
קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבותכביש 3866 ממערב למזרח0צומת ללא שםמחסיה5.6הר יעלהכביש פנימי ביערות פרוזדור ירושלים6.8נס הריםכביש הגישה לנס הרים9.4נס הריםכביש 3867, כביש גישה לנס הרים10.1בר גיוראכביש גישה לבר גיורא10.4
כביש 369 הוא כביש רוחב במדבר יהודה, ישראל, המהווה את כביש הגישה למצוקי דרגות.
הוא מקשר בין צומת מצוקי דרגות שעל כביש 90 על ים המלח, לבין הכניסה למצוקי דרגות.
בדרכו, הוא מתפתל ומטפס את מצוק ההעתקים בקטע תלול.
אורכו הכולל של הכביש 5.1 ק"מ.
מיד מדרומה של צומת הכניסה לכביש, צומת מצוקי דרגות, נמצא מחסום מצוקי דרגות, מחסום של צה"ל המאפשר כניסה ויציאה אל יהודה ושומרון.
עוד באזור מסלולי טיול ואתרי נוף וטבע, בהם נחל דרגה, נחל טור ונוספים.
המשכו של הכביש הוא דרך לא סלולה, העוברת דרך מדבר יהודה, חוצה נחלים, ומתחברת אל כביש 3698.
הכביש עצמו מסתיים בגובה פני הים, לאחר שטיפס כ-360 מטרים לאורך 5.1 ק"מ.
אוטובוסים אינם נכנסים למצוקי דרגות ולכן לא עוברים בכביש, אך בצומת הכניסה אליו עוברים קווים 444, 486 ו-487.
קילומטריםשםסוגמיקוםדרכים מצטלבותכביש 369 ממזרח למערב0צומת מצוקי דרגותמחסום מצוקי דרגות5.1הכניסה למצוקי דרגותמצוקי דרגותמצוקי דרגות,
כביש 3157 הוא כביש מקומי באורך של 6 ק"מ בגוש עציון אשר מתחיל בצומת עמוס ונגמר בצומת אפרת דרום.
הכביש מקשר בין מרכז גוש עציון לחלקו המזרחי שבתחילת מדבר יהודה, והוא למעשה הכביש היחיד שמקשר בין שני חלקי הגוש המרכזיים.
קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבות כביש 3157 מצפון לדרום – קטע צפוני 0 צומת עמוס תוקוע 3.5 צומת ללא שם ג'ורת א-שמעהדרך לתוך ג'ורת א-שמעה, מעסרה ואום סלמונה 6 צומת ללא שם אפרת כניסה לאפרת 6.3 צומת אפרת דרום אפרת
כביש 3703 הוא כביש מקומי באזור השפלה בישראל, המחבר בין צומת באר טוביה על כביש 3 במזרח לבין מושב שתולים במערב.
הכביש משרת את המועצה האזורית באר טוביה, שנמצאת בין הערים אשדוד במערב וקריית מלאכי במזרח.
הכביש תוכנן בשנות ה-50 כדרך כפרית אך מאז הפך לעורק תנועה מרכזי בין יישובי האזור.
כביש 3703 מתחיל בצומת באר טוביה שעל כביש 3 בקריית מלאכי (כ-14 קילומטרים ממערב לכביש), במקום שבו הכביש נקרא גם "דרך יגאל הורוביץ".
מצומת זו הכביש פונה מערבה ועובר דרך:
מושב באר טוביה - מושב אורות - מושב עזריקם - מושב שתולים.
כביש 3703 זכה לכינוי "כביש הדמים" בעקבות מספר תאונות דרכים קטלניות שהתרחשו בו לאורך השנים.
בין התאונות הקשות שהתרחשו בכביש:
אוגוסט 2023 - תאונה קטלנית בקטע עזריקם-באר טוביה.
אוגוסט 2024 - תאונה הולך רגל סמוך לבאר טוביה.
מרץ 2025 - תאונה קטלנית בין רכב פרטי למשאית בכביש 3703 סמוך לבאר טוביה, בה נהרג נהג הרכב הפרטי בן 40, ונפצע נהג המשאית בן 27 באורח בינוני.
מאי 2025 - הולך רגל כבן 20 נהרג מפגיעת רכב בכביש סמוך למושב אמונים.
מאי 2025 - נער בן 14 נהרג בתאונת דרכים סמוך למושב אמונים.
בעקבות התאונות הקטלניות נערכו מאמצים לשיפור הבטיחות בכביש, כולל פגישות של ראשי המועצה האזורית באר טוביה עם שרת התחבורה לקידום פתרונות תחבורה אזוריים ושדרוג תשתיות.
כביש 3507 הוא כביש מקומי בישראל המחבר את כביש 60 עם קריית ארבע, מערת המכפלה והמחנה הצבאי בגבעת החרסינה בחברון.
אורכו כ-2.5 קילומטרים והוא דו-מסלולי עם שני נתיבים בכל כיוון.
הכביש משמש שער כניסה לקריית ארבע, למערת המכפלה ולמחנה הצבאי הסמוך בגבעת החרסינה.
הוא ידוע גם בשם "דרך הבנים", על שם 12 הישראלים שנהרגו בפיגוע בציר המתפללים בחברון בנובמבר 2002.
במצבו הקודם, הכביש לא עמד בתקנים ונחשב לקטע דרך מסוכן ביותר.
הוא היה בין הכבישים שהוזנחו במשך שנים ארוכות בשל אי-בהירות לגבי הרשות האחראית על אחזקתם ושדרוגם.
הכביש שודרג במסגרת פרויקט "כבישים ללא אבא", שבמסגרתו הועברו כבישים מוזנחים לאחריות החברה הלאומית לדרכים.
ההשקעה הכוללת בפרויקט השדרוג הוערכה ב-25 מיליון שקלים.
במסגרת השדרוג הורחב הכביש לרוחב כפול ממצבו הקודם ובוצעו בו שיפורים בטיחותיים שכללו סלילת מדרכות חדשות עם מעקות בטיחות להולכי רגל, הקמת מפרדה קשיחה, שיפורים גאומטריים והתקנת תאורה חדשה.
בנוסף, צומת החרסינה הוסב לכיכר.
הכביש נחנך ביום רביעי, 7 בנובמבר 2012, על ידי שר התחבורה ישראל כץ.
מנכ"ל החברה הלאומית לדרכים, שי ברס, ציין בעת החנוכה כי במצבו הקודם, הכביש לא עמד בתקנים ונחשב לאחד הקטעים המסוכנים ביותר.
כביש 3712 (המכונה גם ניצן צפון) הוא כביש קצר במחוז הדרום של ישראל, המחבר בין היישוב ניצן לכביש 4. הכביש מתחיל בסמוך ליישוב ניצן (ליד בית העלמין של היישוב), ממשיך מזרחה ומתחבר לכביש 4 בצומת מרומזר חדש הממוקם בין מחלף אשקלון צפון לדרום לבין הצומת המתוכנן אמונים מצפון.
הוא נועד לספק פתרון תחבורתי בטיחותי לתושבי ניצן ולחיילות וחיילי בסיס ניצנים, לאחר סגירת צומת ניצנים המקורי, ומתוכנן כדרך חד־סטרית המאפשרת פנייה ימינה (דרומה) ושמאלה (צפונה) לכביש 4.
המפגש נסגר כחלק ממהלך נרחב של משרד התחבורה בשנים האחרונות לסגירת מפגשי כביש-מסילה מסוכנים ברחבי הארץ.
בעקבות הסגירה, תושבי היישוב ניצן הופנו ליציאה ממחלף אשקלון צפון, מרחק של כ-2 קילומטר מהיישוב, דבר שהאריך את זמן הנסיעה ליציאה מהיישוב.
תושבי ניצן, בהנהגת ראש המועצה האזורית חוף אשקלון איתמר רביבו, התחילו במאבק עיקש נגד סגירת הצומת ובדרישה לפתיחת כביש גישה בטיחותי.
במהלך המאבק, תושבי היישוב ערכו מספר הפגנות וחסמו את מסילת הרכבת בין אשדוד לאשקלון מספר פעמים, בניסיון ללחוץ על הרשויות לפתור את בעיית הנגישות ליישוב.
התושבים טענו כי הדרך המוצעת דרך מחלף אשקלון צפון אינה בטיחותית, מאריכה משמעותית את זמן הנסיעה, ומסכנת את תושבי היישוב במיוחד בעיתות חירום.
בנוסף, הסגירה גרמה לקשיים בהגעת כוחות חירום כמו אמבולנסים ורכבי כיבוי אש.
בפברואר 2023 הוצבו שלטים בכביש 4 המבשרים על ביצוע עבודות סלילת כביש גישה חדש בשם 3712, בקטע של צומת ניצן לצומת אמונים.
בתקופת המאבק, ציין ראש המועצה איתמר רביבו שישנה תוכנית לנתיבי ישראל ליציאה צפונית מהיישוב ניצן, תוכנית שקיימת משנת 2010 להפרדה מפלסית של הכביש והמסילה תוך פתרון תחבורה ליישוב.
בפברואר 2023 נמסר מנתיבי ישראל כי הכביש מתוכנן להיות חד-סטרי מהיישוב (ליד בית העלמין בניצן) ועד לצומת חדש ומרומזר על כביש 4 לפניות שמאלה (צפונה) וימינה (דרומה).
הצפי לסיום עבודות בכביש החדש היה סוף מאי 2023, אולם העבודות התעכבו ונמשכו עד אוגוסט אותה שנה.
ההשקעה בפרויקט עמדה על כ-13 מיליון שקלים.
כביש 3712 נפתח לתנועה בלילה שבין 30 באוגוסט 2023 ל-31 באוגוסט 2023. הפתיחה הגיעה לאחר מאבק ארוך וממושך של תושבי ניצן בהובלת ראש המועצה איתמר רביבו.
הכביש החדש קיצר משמעותית את זמן היציאה מהיישוב ואיפשר גישה מהירה ונוחה ליוצאים צפונה.
כביש 3712 מוגדר כפתרון זמני.
המטרה ארוכת הטווח היא להקים מחלף מלא בצומת ניצן, שיכלול הפרדה מפלסית מלאה בין הכביש למסילת הרכבת.
התכנון של מחלף ניצן כפתרון קבע אמור להסתיים במהלך שנת 2024, ועם סיומו צפוי משרד התחבורה לתעדף את הפרויקט במסגרת התקציב לשנת 2025.
כביש 348 (ידוע גם בשם: כביש 60 הישן) הוא כביש אורך אזורי ביהודה.
אורכו 5.6 ק"מ, והוא עובר סמוך לאל-ערוב ובתוך בית אומר.
בעבר היה חלק מכביש 60, ובו היה הציר המרכזי שחיבר את קריית ארבע וחברון לגוש עציון וירושלים.
בתקופה זו, שנמשכה עד פתיחת עוקף אל-ערוב שנועד להחליפו ביולי 2023, ביצעו מחבלים פיגועים רבים בסביבתו, בעיקר בקטעים שבאזורי אל-ערוב ובית אומר.
הציר מתחיל בצפון במפגש עם כביש 60 במחלף אל-ערוב, עובר בסמיכות לאל-ערוב, ומשם מתעקל מערבה.
הוא נכנס לבית אומר, שם נפגש עם כביש 3527 שעובר בתוך העיירה, וממשיך דרומה.
לאחר כשני קילומטרים הוא מגיע לצומת כרמי צור הישנה ונפגש עם כביש 3515, המוביל מצד אחד לכרמי צור ומצד שני לכביש 60 בצומת כרמי צור.
משם ממשיך הכביש דרומה לצומת חלחול צפון, ממנה מתחיל כביש 3512 הנכנס לחלחול.
הכביש מתעקל משם מזרחה ואז שוב דרומה, ומסתיים בצומת סעיר בה נפגש שוב עם כביש 60.
כביש 258 (מכונה גם: כביש המפעלים) הוא כביש אורך אזורי בדרום מדבר יהודה ובמזרח הנגב, המקשר בין כביש 25 בדרום ובין כביש 31 בצפון, דרך מישור רותם.
אורכו של הכביש הוא 22.4 ק"מ.
הכביש משמש בעיקר את התנועה בין ערד ודימונה, וכן את עובדי מפעלי אזור התעשייה מישור רותם הסמוכים לקצהו הדרומי של הכביש.
הוא מהווה גישה עיקרית אל אתר ההטמנה אפעה, שכביש הגישה אליו יוצא מכביש זה.
לאורך מסלולו עובר הכביש כמה נחלי אכזב: נחל חימר, נחל להבה, נחל שלהבת, נחל יהל, נחל להט, נחל אבוב ונחל גורר.
נחלים אלו יורדים מרכס זוהר, החולש על הכביש ממערב, לכיוון ים המלח, ומתנקזים מעט מזרחית לכביש לתוך נחל חימר.
בעתות גשם, נחסם הכביש כאשר הנחלים עולים על גדותיהם.
הכביש מתחיל בצומת צפית שעל כביש 25 (דימונה – סדום), מערבית למעלה תמר, ויוצא צפונה.
בחלקו הדרומי חוצה הכביש את מישור רותם תוך שהוא עובר ליד אזור התעשייה מישור רותם, פוספטים ערד וכימיקלים ערד.
צפונה משם הכביש עובר על גבי גבעות, יורד לפתחה של נחל גורר ויובליו ומסתיים בצומת חתרורים שבמעלה זוהר (כביש 31 בקטע ערד – ים המלח), מזרחית לערד.
קילומטריםשםסוגמיקוםדרכים מצטלבותכביש 258 ממזרח למערב0צומת צפיתמישור רותם1.1צומת ללא שםכביש גישה למפעלי מישור רותם1.6כביש גישה למפעלי פוספטים ערד וכימיקלים ערד3.1כביש גישה למפעלי פוספטים ערד11.1כביש גישה למטמנות אפעה13צומת באר אפעהנחל חימרשביל ישראל, כביש גישה למטמנות אפעה22.4צומת חתרוריםמצד חתרורים
בסמיכות למקום בו חוצה הכביש את נחל חימר חוצה אותו שביל ישראל.
הכביש מאופיין בתוואי שטח מדברי וממנו יוצאים מסלולי טיול רגלי ומסלולי רכבי שטח.
בין האתרים הסמוכים לכביש באר אפעה והר קומות.
לעיתים מתעופפים חלקי פסולת ממשאיות הזבל הפוקדות תדיר את הכביש עקב כיסוי לא תקני שנעשה על ידי נהגיהן.
הפסולת פוגעת בערכי הטבע הנמצאים לאורכו ומזהמת את הטבע.
כביש 5, הידוע גם בכינוי כביש חוצה שומרון, הוא כביש רוחב המחבר בין תל אביב-יפו, רמת השרון, פתח תקווה, הוד השרון, ראש העין, אריאל ויישובי השומרון.
הקטע המערבי של כביש 5 נסלל בין 1965 ל-1967 כחלק מכביש שקישר בין צומת גהה לאזור גלילות בתוואי הנוכחי של כביש 4 וכביש 5, ובמסגרתו הוקם צומת גלילות.
עם סלילתו של כביש מרעננה לכיוון צומת גהה ב-1968, הוקם צומת מורשה כמפגש דרכים תלת כיווני והיווה את קצהו המזרחי של כביש שסווג בהמשך ככביש 5, אך אז כונה "כביש גהה" או "המשך כביש גהה".
בשנת 1971 הורחב הכביש על ידי הוספת נתיב נוסף מצד צפון בצמוד לבתי רמת השרון, למורת רוחם של התושבים אשר אף פנו לבג"ץ בעניין.
ועדת איכות הסביבה של הכנסת המליצה להקים סוללה בגובה 8 מטרים שתחצוץ בין הכביש ובתי התושבים.
הקטע בין מחלף מורשה למחלף קסם נסלל ב-1985 ונפתח באוגוסט 1987. עד לסלילתו היה כביש 481 ("ציר ז'בוטינסקי") הדרך המקשרת בין ראש העין ויישובי דרום השרון לתל אביב.
בעת פתיחת הכביש טענו גורמים בשמאל שסלילת הכביש היוותה בזבוז כספי ציבור מטעמים פוליטיים, אך במע"ץ טענו שמעבר לחשיבות של סלילת כביש מהיר בין תל אביב ובקעת הירדן יש צורך בכביש כדי להקל את העומס בכביש 481.
בתחילת שנות ה-90 התבצעו פרויקטים להסבת צומתי הכביש למחלפים.
ב-1998 הוסבה צומת קסם למחלף לקראת סלילת כביש 6. בשנת 2002 החלה סללתו של נתיב נוסף בדרך שבין מחלף קסם למחלף מורשה, ונבנה מחלף תקווה המשרת את מערב פתח תקווה ואת אזור התעשייה קריית אריה.
עד סלילת הכביש בתוואי שבין ראש העין לאריאל, חיבר כביש 505 את גוש דן ואת יישובי השומרון, וכביש זה נשא לבדו בתואר "כביש חוצה שומרון".
בתחילת שנות ה-90 התקדמו העבודות על כביש 5 בין צומת קסם ואריאל, לאור התפתחות העיר אריאל ויישובי מערב השומרון הסמוכים אליה וגידול בנפח התעבורה בינם ובין גוש דן.
לאחר כינון ממשלת ישראל העשרים וחמש בשנת 1992, הוקפאו העבודות על הכביש ואלו חודשו רק לאחר כינון ממשלת ישראל העשרים ושבע.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה, בה נרצח אזרח ישראלי על כביש 505, פתחה מע"ץ את הכביש לאחר ביצוע עבודות הכנה דחופות, למרות שהוא לא הושלם עדיין.
פתיחת הכביש, אליה נלוותה חסימה לישראלים של כביש 505 הביאה לסופה את תקופת השגשוג של הכפרים מסחה ובידיא שהתפרנסו ממסחר עם ישראלים לאורך כביש 505. יש הטוענים שהעובדה שחלקו המזרחי של הכביש נסלל ברובו בשטחי יהודה ושומרון (ולא למען התושבים הפלסטינים) יוצרת בעייתיות מבחינת המשפט הבינלאומי.
זהו אחד הפרויקטים האזרחיים הגדולים שביצעה ישראל מעבר לקו הירוק.
בשנת 2009 נחנכה הרחבת הכביש לדו־נתיבי בין צומת גיתי לכניסה המערבית של אריאל.
באותה עת לא תוכננו הרחבות נוספות של הכביש, עקב נפח התנועה הקטן ממזרח לאריאל.
כביש 5 מתמזג בצומת גיתי עם כביש 505, והכביש הממשיך מצומת אריאל לצומת תפוח, מעלה אפרים וכביש 90 מסומן ככביש 505.
מהירות הנסיעה המותרת בכביש היא 100 קילומטר לשעה בקטעים ממחלף הכפר הירוק עד מחלף קסם וממחלף שער שומרון עד צומת גיתי.
בשאר הקטעים המהירות המותרת היא 90 קילומטר לשעה.
בכביש עומסי תנועה כבדים מאוד בבקרים לכיוון תל אביב, ובשעות אחר הצהריים והערב עומסים לכיוון פתח תקווה ויישובי המזרח.
בניסיון להתמודד עם אלו, הוחלט לשלב את הכביש בפרויקט הנתיבים המהירים.
כך, במקטע שבין מחלף קסם לבין מחלף גלילות הוקם נתיב תחבורה ציבורית, המתחבר ישירות לנתיב המהיר של כביש 20 אל תוך תל אביב באמצעות גשרים ייעודיים.
לפי נתוני "מוביט", בכביש 5 עוברים כ-100 אוטובוסים בשעה בשני הכיוונים.
על מנת שלא לפגוע בנוסעי הרכב הפרטי, נתיב התחבורה הציבורית נבנה כנתיב חדש לגמרי, בחלקו על כלונסאות מעל הגן הלאומי ירקון, ולמעשה הכביש הורחב ל-5 או 4 נתיבים, תלוי במקטע, מבלי שכמות נתיבי התחבורה הפרטית נגרעה.
העבודות בכביש 5 הושלמו ברובן המוחלט ב-2023, והוא פועל ממחלף קסם ועד למחלף מורשה ברציפות וכן ממחלף הכפר הירוק ועד למחלף גלילות.
ב-2025, עתידות להסתיים העבודות על הגשרים הייעודיים לכביש 20.
בספטמבר 2023 הודיעה שרת התחבורה מירי רגב על הרחבת כבישי חוצה שומרון.
השרה הודיעה שבמסגרת הרחבת הכבישים יושקעו 2 מיליארד שקלים בהרחבת כביש 5 והכפלתו עד לבקעת הירדן, וכי העבודות יחלו תוך שנה בהרחבתו מאריאל לצומת תפוח, דהיינו מחיבורו של כביש 5 לכביש 505 ואילך.
כביש 481 החופף במידה רבה את ציר ז'בוטינסקי (גם: דרך ז'בוטינסקי או רחוב ז'בוטינסקי) הוא ציר תנועה מרכזי בגוש דן המתחיל בצומת עלית ברמת גן, דרך בני ברק ומסתיים בצומת סגולה בפתח תקווה, שם הוא נפגש עם כביש 40. הציר נקרא על שם זאב ז'בוטינסקי, ואורכו שמונה קילומטרים.
ישנם צירי תנועה ורחובות רבים במדינת ישראל על שמו של ז'בוטינסקי, אך "ציר ז'בוטינסקי" מתייחס לרוב לציר זה.
ראשוני רמת גן כינו את הכביש בכינוי "הכביש השחור", בשל היותו סלול ויוצא דופן במארג דרכי העפר בסביבה דאז.
הציר עובר בתחום הערים רמת גן, בני ברק, ופתח תקווה, ומשיק בקצהו המערבי לגבולה של תל אביב-יפו ליד תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומשמש כאחת הכניסות אל העיר.
בתוך העיר תל אביב-יפו ממשיך הציר בשם דרך בגין (בעבר "דרך פתח תקווה"), ולאחר מכן כדרך יפו-תל אביב (או בקיצור "דרך יפו"), "רחוב אילת" ורחוב רזיאל, והוא מסתיים בכיכר השעון ביפו.
הציר מתחיל ממחלף ארלוזורוב, מיד משם הוא מהווה את גבולו הדרומי של אזור התעשייה של רמת גן עליו הוקם לימים מתחם הבורסה.
כאשר באמצע המתחם נמצא צומת עלית על שם מפעל עלית שהיה ממוקם בז'בוטינסקי פינת ארלוזורוב ברמת גן, ובשל היותו בנוי בסגנון הבינלאומי הוכרז לשימור.
בצד הצפון מזרחי של הצומת נמצא גם מגדל משה אביב אשר היה המגדל הגבוה בישראל במשך 16 שנים.
לאחר מתחם הבורסה, הרחוב מהווה את הגבול הדרומי של שכונת תל בנימין, עד אשר הוא מגיע למפגש עם רחוב ביאליק.
בצומת זאת נמצאים קולנוע רמה וקניון ביאליק, ולכן הוא נקרא גם "צומת רמה".
הציר מהווה בהמשך את הגבול המפריד בין מרכז רמת גן אשר נמצא מדרום לבין שכונות הגפן ונחלת גנים מצפון, בסוף החלק של הציר ברמת גן נמצאים כיכר גרונר, ומתחם משטרת רמת גן אשר הוקם על מצודת טגראט מימי המנדט הבריטי.
בשל מרכזיותו קיימים לאורך הציר ברמת גן מספר גורדי שחקים המיועדים למגורים.
המפגש של הציר עם רחוב בן-גוריון (לשעבר רחוב מודיעין) מהווה את סיומו של הציר ברמת גן, ותחילתו בבני ברק.
בדומה לרמת גן, בקצהו המערבי נמצא אזור התעשייה של בני ברק עליו נבנה מתחם BBC.
הוא מפריד בין שכונות פרדס כץ ותל גיבורים המאופיינות עם אוכלוסיות לא חרדיות גדולות יחסית, לבין מרכז בני ברק הכלל חרדי.
למרות שגרות משני צידיו של הציר אוכלוסיות שומרות שבת, ולמרות מיקומם של צירים חלופיים כמו דרך אם המושבות, בשל מרכזיותו, הציר פתוח בשבתות ובמועדי ישראל לתנועת כלי רכב, אך התנועה בהן דלילה למדי בימים אלו.
הן ברמת גן והן בבני ברק נמצאות גבעות תלולות מדרום לציר אשר הציר עוקף אותן מצפון כמו גבעת רוקח וגבעת סוקולוב.
עם הגעת הציר למחלף גהה, הוא מסיים את דרכו בבני ברק, ונכנס לשטח השיפוט של פתח תקווה.
בפתח תקווה הציר מהווה את הגבול בין אזור התעשייה קריית אריה הנמצא מצפון, ובין אזור התעשייה רמת סיב הנמצא מדרום לו.
אשר בשניהם ישנו שילוב של בנייני משרדים מצד אחד, ומוסכים ובעלי מלאכה מצד שני.
לאחר כשני קילומטרים, הציר מגיע למיקום מרכזי בו נמצאים בית החולים בילינסון, והקניון הגדול.
ולאחר מכן מפריד בין שכונת נווה גן שהוקמה בשנות התשעים לבין רמת ורבר הוותיקה יותר הקיימת משנות השישים.
הוא ממשיך למרכז פתח תקווה.
עד לסיומו ברחוב רוטשילד בפתח תקווה.
הציר הוא דרך עירונית לכל אורכו, והוא גדוש בצמתים מרומזרים.
לכן נחשב לציר תנועה איטי יחסית.
למעט בפתח תקווה לאורכו של הציר ישנם שילובים של מגורים, משרדים ומסחר, התורמים לתנועת הולכי רגל על הציר.
הציר הוא עורק חשוב לתחבורה ציבורית: פועלים בו מספר רב של קווי אוטובוס וכמעט לאורך כל הציר (למעט קטע קצר בקצהו המזרחי בפתח תקווה) עובר הקו האדום של הרכבת הקלה.
בפתח תקווה תוואי הרכבת עילי, ובבני ברק וברמת גן הוא עובר מתחת לקרקע, עם 4 תחנות בפתח תקווה, 2 תחנות בבני ברק ו-2 תחנות ברמת גן.
לאורך הציר מתועדות רמות גבוהות של רעש וזיהום אוויר שיוצרת התנועה הכבדה.
בשלוש הערים בהן עובר הציר מתנהל מספור מבנים בלתי תלוי, ולכן לאורכו שלוש מערכות מספרים עירוניות.
מספור המבנים בפתח תקווה מתחיל בכיכר השוק ועולה לכיוון מערב.
בקטע זה הבניינים האי זוגיים נמצאים בצידו הדרומי של הציר.
בבני ברק וברמת גן עולים המספרים לכיוון מזרח והמבנים האי זוגיים נמצאים בצידו הצפוני של הכביש.
אתרים לאורך הציר (ממערב למזרח)
מגדלי אקסצ'יינג' (עתידי; בשמם הקודם מגדל עלית)
לתוואי הכביש היסטוריה בת יותר מ-100 שנים - דרך יפו-שכם שקישרה בין יפו למושבה פתח תקווה והלאה לשכם, עוד במאה ה-19. בסמוך לציר זה התפתחו בראשית המאה ה-20 תל אביב, רמת גן ובני ברק.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה הדרך משובשת ביותר.
כך תוארה הדרך בדבר באוגוסט 1925:
"הידעתם את הדרך מפתח תקווה לתל אביב יפו?
יותר נכון: ההרגשתם על עצמותיכם אותו רסוק איברים שנידון בו הנוסע?
על פי האמת אין כאן דרך בלתי אם שרידי כביש טורקי, בורות, שוחות וחולות שבעבור עליהם אוטו הוא קופץ ומקפיץ את הנוסעים למעלה מעשרה טפחים.
לאנשים חולים או לאשה מעוברת יש בנסיעה זו גם כדי סכנת נפשות.
ובבוא ימות הגשמים, אין דרך זו ניתנת לשימוש כלל וכלל.
בימים ההם עוברת כל התנועה אל בין החולות, דרך ארוכה, כבדה ויקרה."
מושל המחוז רונלד סטורס אמר שאין חילוץ עצמות טוב מנסיעה בדרך יפו - פתח תקווה, ואלפרד מונד הגדיר את הנסיעה בדרך זו סכנת נפשות.
החל מראשית שנות ה-20 הפצירו תושבי פתח תקווה בשלטונות לסלול את הכביש, אך הסלילה התעכבה והיו שראו בכך סימן ליחס העוין של שלטונות המנדט ליישוב העברי.
ספירת תנועה בשנת 1926 מצאה שבדרך פתח תקווה בפנייה לרמת גן עברו ביום הספירה 490 מכוניות ועגלות, המקום החמישי מבחינת עומס תנועה בכל הארץ.
סלילת הכביש הסתיימה ביוני 1928 ומשך הנסיעה ירד מכשעה לכ-13 דקות.
הכביש היה אחד מהכבישים הראשונים שנסללו בארץ ישראל, כקטע ראשון בכביש מתל אביב לחיפה.
הכביש גם היה בין הכבישים עם מספר הרכבים הגדול ביותר בכל ארץ ישראל, יחד עם כביש יפו-ירושלים.
בתחילת 1936 הותחל בהרחבת הכביש.
באמצע שנות השישים בעקבות העלאת עצמות ז'בוטינסקי, הבאה כחלק ממגמה של הכרה בפועלו של ז'בוטינסקי, לארץ שונה שמה של ציר זה מדרך פתח תקווה לדרך זאב ז'בוטינסקי.
כבר בשנות ה-60 הוצבו בו רמזורים לכל אורכו, למעט בתחומי בני ברק.
רמזור ראשון בתחומי בני ברק הופעל זמן רב לאחר שהותקן, לאחר שסוכם שבימי שבת וחג הוא יפעל בצהוב מהבהב.
דרישות להתקנת רמזורים בצמתים נוספים עלו במשך השנים, אך העניין לא טופל.
התקנת רמזורים בשאר הצמתים התעכבה עוד כמה שנים בגלל דרישתה של עיריית בני ברק שהרמזורים לא יפעלו בשבת.
בסוף שנת 1970 הסירה עירית בני ברק את דרישתה והוחלט על הצבת רמזורים בארבע כניסות לעיר.
אולם החלטה על הצבת רמזור בהצטלבות עם רחוב סוקולוב נתקבלה רק באוגוסט 1973, לאחר הפגנה סוערת של תושבי פרדס כץ בצומת.
הפגנות בדרישה להתקנת רמזורים התקיימו גם ב-1974.
בכביש ז'בוטינסקי בפתח תקווה הוקם בשנת 2009 נתיב תחבורה ציבורית, בו היו אוטובוסים באים משני הכיוונים ללא הפרדה באמצע, מה שהביא רבים להתבלבל ולחצות באדום בלי להסתכל לשני הכיוונים.
נתיב זה נסגר בשנת 2014, לאחר שגבה את חייהם של 21 בני אדם וזכה לכינוי "ציר המוות".
בנובמבר 2015 החלו עבודות לטובת הקמת נתיב לרכבת הקלה ובמסגרתן הוטלו מגבלות על תנועת רכב פרטי.
כביש 471 (המוכר גם ככביש מכבית) הוא כביש רוחב (ממערב למזרח) המקשר בין כביש 4, כביש 6 וכביש 444, ועובר דרך פתח תקווה, קריית אונו רמת גן וגבעת שמואל.
הכביש מהווה את גבולו הצפוני של אזור בקעת אונו.
בינואר 2013 הוכרז קטע הכביש ממחלף בר-אילן עד מחלף נחשונים ככביש מהיר ומהירות הנסיעה המרבית המותרת בו היא 110 קילומטר לשעה.
מסמכי התכנון הכילו תשריטים המציגים כביש מהיר בתוואי מקורב לכביש 471 כבר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. הכביש תוכנן להוביל ליישוב עירוני בשם "מכבית" שתוכנן כבר בשנות ה-60 להיבנות בשטחים הפתוחים באזור מדרום-מזרח לאלעד, ולידו הוצע גם גן לאומי בשם "נוף מכבית".
גם תוכנית מתאר ארצית לדרכים (תמ"א 3) מ-1976 כללה את תוואי הכביש, אך חלפו שנים רבות עד שהחלו העבודות לבנייתו.
עבודות התכנון של כביש 6 בשנות ה-90 ובנייתו החל מ-1999 חייבו את המדינה לזרז את בנייתו של הכביש כדי לתמוך בהקמת מחלף נחשונים.
חלקו המזרחי של הכביש, באזור נחשונים, נחנך בשנת 2003 בסמוך למועד חנוכת הקטע הראשון בכביש 6.
במשך שנים התעכב המשך פיתוח הכביש בגין מחלוקת בין משרד הפנים לבין תושבי גת רימון ההיסטורית, שתושביה לא הסכימו להסדר הפינוי שהוצע להם על מנת לאפשר את חיבור חלקי הכביש.
ביוני 2006, החליט שר הפנים רוני בר-און על בניית מעקף שיחבר את חלקי הכביש מצפון לבתי גת-רימון, והכביש נפתח ב-16 באוקטובר 2007. הכביש המשיך לעורר התנגדויות מצד עיריית קריית אונו ועקב כך הקישור לפתח תקווה במחלף אונו נותר סגור זמן רב אך לבסוף נפתח לתנועה ב-1 במאי 2008.
בחודש יולי 2010 הוסר צו מניעה שעיכב את המשך פיתוח הכביש מצומת גת רימון עד לצומת שעריה, והוחל בביצוע עבודות הכנה לבניית מחלפים בצמתים אלו, על מנת לאפשר נסיעה רציפה ללא רמזורים לאורך הכביש.
כמו כן הסתיים פינוי הבתים האחרונים בגת רימון שמנעו את בניית המחלף (שהחל עוד ב-2003).
במהלך שנת 2011 נמשכה עבודת השדרוג למחלפים של הצמתים שערייה וגת רימון, והתבצעו עבודות להרחבת קטע כביש זה.
באפריל 2012 נחנך מחלף גת רימון.
השלמת הכביש הסתיימה בינואר 2013, והוא הוכרז כדרך מהירה.
כביש 471 מהווה עורק תחבורה ציבורית משמעותי, הן כנתיב הרוחב בין היישובים ממזרח לבין גוש דן שבמערב והן כחולייה המקשרת בין כביש 6 לבין גוש דן.
לפי נתוני "מוביט", בשעות השיא עוברים במקטע המרכזי של הכביש (בין מחלף נחשונים לבין מחלף בר-אילן) כ-25 אוטובוסים לכל כיוון.
לכן, כחלק ממדיניות משרד התחבורה לתעדף תחבורת המונים הוחלט להקים בכביש נתיב תחבורה ציבורית.
באוקטובר 2019, החלה הקמת מקטע של הנתיב בין מחלף גת רימון לבין צומת בר-אילן באורך 3.8 ק"מ – והוא נפתח לנסיעה כשנה לאחר מכן.
במאי 2021, החלה הקמת המקטע בין מחלף עמישב לבין צומת מגדל אפק לכיוון מזרח.
כשנה לאחר מכן, הנתיב נפתח לנסיעה.
ביולי 2023, החלו העבודות להקמת נתיב מלא בכל תוואי הכביש הן לכיוון מזרח והן לכיוון מערב, והן עתידות להסתיים בשלהי 2025. כל תוספות נתיבי התחבורה הציבורית לא נעשו באמצעות צביעת נתיב קיים, אלא באמצעות הרחבה חדשה של הכביש.
הכביש מתחיל במחלף בר-אילן דרומית לאוניברסיטת בר-אילן וממשיך, דרך מנהרה, מצפון לקריית אונו.
משם הוא ממשיך בין פתח תקווה למושב גת רימון וחוצה את כביש 40 בסמוך למושב נחלים.
בהמשך הוא חוצה את כביש 6 ומסתיים בצומת מגדל אפק סמוך לקיבוץ נחשונים.
כביש 44 הוא כביש אורך בישראל, המחבר בין מחלף שמשון הסמוך לאשתאול ובין מחלף חולון בצפונה של חולון.
אורכו הכולל של הכביש 39 קילומטרים.
הכביש חוצה את העיר רמלה וחולף בסמוך לבאר יעקב, ראשון לציון, כפר חב"ד ובית דגן.
הכביש גם עובר בגבול בין אזור לחולון.
מרמלה עד מחלף חולון יש קטעים רבים העוברים בשטח בנוי.
המשך הדרך ממחלף חולון מערבה נקרא דרך בן צבי המסתיימת ביפו.
בהמשך מתפצל התוואי: הראשון מוביל ליפו העתיקה דרך רחוב עולי ציון, והשני דרך רחוב יהודה הימית מתחת לגשר ישירות לנמל יפו.
קטע הכביש לנמל דרך יהודה הימית היה הכביש הראשי שהוביל לנמל יפו עד לסגירת הנמל בשנת 1965.
כביש 44 הוא כביש אלכסוני שהמרחק שהוא עובר בכיוון צפון-דרום גדול בכ-20% מהמרחק בכיוון מזרח-מערב, ועל כן הוא מסווג ככביש אורך ומספרו זוגי.
סיווג זה עלול לבלבל מכיוון שבגלל המרחק שהוא עובר בכיוון מזרח-מערב הוא נפגש עם כבישי אורך רבים (שגם מספרם זוגי) בהם כביש 4 וכביש 412, כביש 40 וכביש 38.
הקטע הצפון מערבי של הכביש, ממחלף חולון עד מחלף השבעה, היה חלק מהדרך הראשית מיפו לירושלים עוד בימי המנדט הבריטי, ונקרא אז, וגם בראשית ימי מדינת ישראל, "כביש ירושלים".
בשנת 1961 הוסב שם הקטע ל"דרך השבעה" על שם שבעת הנוטרים שנפלו בסמוך לעיירה הערבית יאזור שהכביש עבר דרכה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות רבו ההתקפות על כלי רכב יהודיים בכביש.
שלטונות המנדט הבטיחו לאבטח את הכביש וראשי היישוב דרשו ממנה לעמוד בהתחייבות או לאפשר לארגון ההגנה לאבטח את הכביש.
בראשית ימי מדינת ישראל עבר הכביש דרך העיירה אזור.
בתחילת 1963 הוחל בהרחבת הכביש לשני נתיבים בכל כיוון, וסלילת כביש עוקף לאזור, מדרום.
הכביש העוקף הושלם לקראת סוף 1964 ובאוקטובר 1965 חנך שר העבודה יגאל אלון רשת תאורה חדשה שהותקנה לכביש.
חלקו המזרחי של הכביש, מצומת שמשון לצומת נחשון, נסלל כחלק מכביש הגבורה בספטמבר-אוקטובר 1948 במטרה שישמש כדרך הראשית לירושלים במקום כביש 424 שנחסם על ידי הלגיון הערבי בלטרון.
החלק המרכזי מצומת נחשון לרמלה נסלל מאוקטובר 1949 ונפתח לתנועה בספטמבר 1950. אורך הקטע היה 12.5 קילומטר ורוחבו 6.5 מטר, מתוכם 5 קילומטר מכוסים באספלט.
התנועה לירושלים עברה על כביש 44 עד למלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה חודשה התנועה בכביש 424 ועיקר התנועה לירושלים עברה בכביש זה, עד פתיחת כביש 1.
כביש 412 הוא כביש אזורי אורך בישראל, המחבר בין צומת ביל"ו סמוך לרחובות בדרום לבין צומת יהוד מערב ביהוד מצפון, ואורכו 22 ק"מ.
הכביש חוצה את הערים ראשון לציון, נס ציונה ורחובות, חולף סמוך לבית דגן, אור יהודה ויהוד, וחלקו הגדול עובר בשטח בנוי.
קטע הכביש שבין רחובות לראשון לציון נסלל בתוואי מסלול ביקורו ההיסטורי של בנימין זאב הרצל.
הכביש מתחיל בצומת ביל"ו, כהמשכו של רחוב הרצל בקריית עקרון, וחוצה את רחובות, שבה הוא נקרא גם כן רחוב הרצל.
בסמוך לכביש נמצאים בין היתר תחנת הרכבת של רחובות, מכון ויצמן למדע, הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ותחנת המשטרה של העיר.
הכביש ממשיך צפונה לנס ציונה שבה הוא נקרא רחוב ויצמן.
לאורכו נמצאים ה"קניותר", מרכז הקניות של העיר, התחנה המרכזית של נס ציונה, בסיס של פיקוד העורף וכן שמורת גבעת האירוסים.
בכניסה לראשון לציון, אחרי מחלף ראשונים (לשעבר צומת גן הוורדים) שוב נקרא הכביש שדרות הרצל.
בפינת רחוב הרצל ורחוב אבי האסירים נמצא מרכז המחוננים והמצטיינים ע"ש רון ורדי.
בצומת הידוע כ"גן הניצחון" או "כיכר התותח" או "המצבה" מתפצל ממנו רחוב ז'בוטינסקי, הידוע ככביש 441 שממשיך עד חוף הים של ראשון לציון.
רחוב הרצל חוצה את ראשון לציון ואז הופך לדרך המכבים החולפת על פני הקריה החקלאית ועל פני קמפוס מכון וולקני, עד הגיעו של הכביש לצומת בית דגן שם הוא נפגש עם כביש 44. לאורך קטע זה יש בכביש נתיבי תחבורה ציבורית (נת"צ) בשני הכיוונים.
הכביש חולף על פני בית דגן וחוצה את כביש 1 במחלף שפירים.
בקטע זה חולף הכביש סמוך למסלולי ההמראה והנחיתה של נמל התעופה בן-גוריון, והמקום היה למוקד משיכה לחובבי טיסה ותעופה.
בעת הכרזת מצב חירום תעופתי הופך הכביש בקטע זה לנתיב תחבורה מרכזי שדרכו מגיעים שירותי החירום למסלולי השדה.
הכביש עוקף את אור יהודה מדרום ומסתיים בצומת יהוד מערב, בה הוא נפגש עם כביש 461 וממשיך צפונה ככביש מקומי – שדרות מנחם בגין ביהוד-מונוסון.
תוכניות לסלילת כביש בין רחובות וראשון לציון שיתחבר לכביש יפו-ירושלים הועלו כבר בשנת 1909. בסוף 1913 כבר הוחל בהבאת אבנים לצורך סלילת הכביש ובתחילת 1914 כבר נתקבל אישור לסלילת הכביש כחלק מהדרך בין יפו לעזה, מהשלטון באיסטנבול והחלק הראשון נמסר לביצוע.
אולם בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה סלילת הכביש נדחתה.
בסוף שנת 1921 הכביש לא היה בראש סדר הקדימות של ממשל המנדט הבריטי, אשר דרש שהמושבות יארגנו הלוואה לצורך סלילת הכביש, אם רצונן לקדם את ביצועו.
סביב סלילת הכביש התנהל מאבק בין רחובות לראשון לציון בשאלה היכן תחל סלילת הכביש.
בשנת 1927 הודיע הממשל שיסיים את סלילת הכביש בין ראשון לציון לרחובות על מנת לסייע בהתמודדות עם האבטלה.
העבודות על הכביש נמשכו גם בשנת 1929 ובמאי 1931 נשלמו שני שלישים מהכביש.
החלק הצפוני של הכביש נסלל עוד לפני קום מדינת ישראל.
בשנת 2008 נפתח לתנועה מחלף ראשונים עם כביש 431. ב-2014 הושלמה הפרדה מפלסית במקטע הכביש הסמוך לתחנת הרכבת רחובות.
המקטע בין צומת ביל"ו ועד צומת בית דגן תוכנן להיות חלק מהקו הכחול במערכת התחבורה הציבורית במטרופולין תל אביב, עד שהוקפא.
בשנת 2017 החל תכנון ראשוני של קו רכבת תחתית שיעבור במקטע זה במסגרת הוספת קווי מטרו למערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
ב-2022 פורסם כי חברת נתיבי איילון קיבלה את האחריות על פרויקט הקו הכחול במסגרת מהיר לעיר.
כחלק מביצוע הקו, יסגרו מקטעים בנס ציונה וברחובות לתנועת כלי רכב פרטיים.
בנוסף, צפוי להיות מסומן נתיב תחבורה ציבורית שמאלי לאורך כל הכביש, וכן עתיד להיסלל שביל אופניים רציף.
הקו הכחול צפוי להתחיל לפעול בשנת 2027.
מחלפים וצמתים עיקריים לאורך הכביש
כביש 443 הוא כביש ראשי בישראל, המחבר בין לוד ומודיעין-מכבים-רעות לירושלים דרך הרי בנימין שם הוא פוגש את הכבישים 45 ו-436, כשכביש 45 מקשר בינו לכביש 50 (דרך בגין) החוצה את ירושלים מצפון לדרום.
כך, הוא הופך לחלק מציר חלופי לכביש 1 לנסיעה בין ירושלים וגוש דן.
אורכו הכולל של כביש 443 הוא כ-30 קילומטר, מכיכר הבנים בלוד במערב ועד צומת גבעת זאב במזרח.
חלקי הכביש העוברים בשטחי יהודה ושומרון עוררו מחלוקת עקב מספר סיבות:
שטחים שהופקעו מתושבים מקומיים פלסטינים לצורך הקמת הכביש.
איסור תנועה בכביש לנהגים פלסטינים, החל משנת 2002, בעקבות מספר פיגועי ירי בו.
פתיחת חלקו מחדש לנהגים פלסטינים בשנת 2010, לאחר פסיקת בג"ץ בנושא.
הכביש חוצה את גדר ההפרדה בשני מקומות: במחלף בית חורון, סמוך לבית חורון, ובסמוך למחסום מכבים.
תוואי הכביש עתיק מאוד, ורובו קדם להקמת מדינת ישראל.
חלקו הצפוני, בין היישובים סאפא וגבעת זאב, עולה במעלה בית חורון, הנזכר במלחמות יהושע בן נון ויהודה המכבי.
קטעים מהמעלה העתיק נחשפו ליד בית עור אל-פוקא.
בתקופה הרומית נסללה הדרך יחד עם דרכים רבות נוספות, כאחת מ־3 דרכים רומיות שהובילו לאזור ירושלים (השתיים האחרות הם דרך אמאוס – ירושלים (בתוואי דומה לכביש 1) ודרך עמק האלה – בית לחם (כביש 375)).
עד המאה השמינית הכביש היה הדרך הראשית לירושלים.
בעקבות הקמת רמלה והפיכתה לבירת האזור הפכה דרך שער הגיא (כביש 1) לדרך הראשית ומצב הדרך הלך והדרדר עד שבראשית המאה ה־19 ניתן היה לנוע בדרך רק באמצעות רכיבה על בעלי חיים.
בתקופה העות'מאנית התפתחה רשת של מסלולי-שיירות מערי החוף לעבר במת ההר.
בגין הטופוגרפיה של הרי בנימין, המסלולים באזור היו מעטים מאוד.
לכן דרכי בנימין היו עמוסות נוסעים, וגם משום היותן בין מרכזי אוכלוסייה ונמלי-החוף (לכן שימשו כדרכי מסחר), והובילו למוקדי עלייה-לרגל וצליינות.
בעיקר החל מאמצע המאה ה-19, עבר מסלול-שיירות מערי החוף לעבר רמאללה ויריחו בדרך זו.
עם התפתחות היישוב היהודי באזור כביש 1 של ימינו, ובהיעדר יהודים בצפון בנימין והרי אפרים, העדיפה התנועה היהודית את העלייה לירושלים דרך שער הגיא, בעוד דרך-בית-חורון התאפיינה בתנועת מוסלמים מלוד ומג'דל (היום אשקלון) במערב אל עבר אזור רמאללה במזרח.
בתקופת המנדט הבריטי נסללה דרך מאל-מג'דל (כיום אשקלון) לרמאללה-אל בירה, דרך לטרון ומעלה בית חורון, והיא הייתה לאחד מכבישי-הרוחב העיקריים בארץ.
בימי שלטון ירדן באזור, נסלל כביש מאל-בירה לעבר מעברות הירדן דרך ביתין, יישובי רמת חצור ויריחו.
בראשית שנות ה-80 כינתה המדינה כביש זה, מים לירדן, בשם כביש 3.
סלילת הכביש, מעטרות ללוד דרך מעלה בית חורון הוצע על ידי שר השיכון עוד באמצע שנות ה-70. בשנת 1988, בעקבות האינתיפאדה הראשונה, תוואי הכביש הוסט מעט דרומה אל מחוץ לכפרים בית עור אל-פוקא ובית עור א-תחתא ולצורך כך הופקעה רצועה ברוחב של 150 מטר ואורך של 10 קילומטרים.
בראשית שנות ה-2000, עקב חציבה בהר לצורך הרחבת הכביש ליד בית חורון, התגלתה נביעת מעיין בשולי הכביש.
עוברים ושבים שמו לב לנביעת המים הרציפה בכל ימות השנה ובמגזר היהודי והערבי התפרסמו סיפורים שייחסו למים אלה קדוּשה.
ברבות הימים נקדח לנביעה צינור, הוקם אגן בטון והוכשרה רחבת חנייה קטנה ותחנת עצירה לאוטובוסים.
איכות המים נבדקה ואושרה לשתייה על ידי רשות שמורות הטבע לפי בקשת סגן קמ"ט איכות הסביבה במנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
מבדיקה שנערכה על ידי משרד הבריאות נמצא שהמים מזוהמים ואינם ראויים לשתייה.
במקום תלוי כיום שלט המזהיר מפני שתיית המים.
שימוש בכביש על ידי פלסטינים
בשנות ה-80 הופקעו אדמות של כפריים באזור לצורך סלילת הכביש.
הכפריים עתרו לבג"ץ נגד המפקד הצבאי שהפקיע את האדמות, ובתשובה לעתירה, טענו המשיבים מטעם המדינה כי מטרתה של תוכנית הדרכים היא לשרת את צורכי האזור, והיא תשרת את אוכלוסיית הכפרים המקומיים לאורך התוואי.
בג"ץ קיבל את עמדת המדינה והעתירה נדחתה.
במהלך האינתיפאדה השנייה התרחשו לאורך הכביש מספר פיגועי ירי, בעיקר מרכב חולף, בהם נהרגו מספר ישראלים.
בעקבות פיגועים אלה תושבי מודיעין והסביבה מיעטו לנסוע בכביש והעדיפו את כביש 1 ובהוראת מערכת הביטחון אוטובוסים הפסיקו לנסוע בו לאחר השעה 16:00. צה"ל הציב מספר עמדות תצפית לאורך הכביש, ובכל עמדה הוצב טנק.
בנוסף, צה"ל חסם את הגישה לכביש מהכפרים לידו והציב קוביות בטון ותלוליות עפר על כבישים שהתפצלו מהכביש לכיוון כפרים פלסטיניים, והוטלו מגבלות על תנועת תושביהם בכביש, אשר בשיאן, ב-2002, כללו איסור כללי על שימוש בכביש על הפלסטינים.
בעקבות חסימת דרכי הגישה לכביש מכבישים בשימוש פלסטינים, וההגבלות המשמעותיות על שימוש של פלסטינים בכביש, הגישו פלסטינים תושבי האזור עתירה לבג"ץ, ובה נטען שהחסימה וההגבלות אינן חוקיות, בין השאר, כיוון שהכביש נסלל חלקית על אדמות שהופקעו בהבטחה שישמשו את תושבי האזור.
בתשובת המדינה נטען שפתיחת הכביש תהיה סכנה חמורה לאזרחי ישראל והוצג תצהיר של אלוף פיקוד המרכז, גדי שמני, בו נכתב ש.
במרץ 2008 דחה בג"ץ בשישה חודשים את המשך הדיון בעתירה כדי לאפשר זמן לבדוק את הכבישים החלופיים הנסללים עבור הפלסטינים ואת גיבושם של הסדרים לתנועה מוגבלת של פלסטינים על כביש 443. בדצמבר 2008 נפתח לתנועה "ציר מרקם חיים", המקשר בין הכפרים הפלסטיניים שבאזור מודיעין לבין אזור רמאללה.
ב-29 בדצמבר 2009 קיבל בג"ץ את העתירה ברוב של שניים נגד אחד, ונתן ארכה של חמישה חודשים לגיבוש פתרון צבאי אשר יוכל לספק הגנה לתושבים הישראליים העושים שימוש בכביש, תוך מתן אפשרות לתושבי הכפרים הפלסטינים שסביבו להשתמש בכביש.
על פי ההסדר שגובש, הותר לפלסטינים לנסוע על הכביש ממחסום מכבים עד מחסום מחנה עופר, שהוקם במקום מחסום רמות שבוטל.