tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא התמודדה בפריימריז הדמוקרטיים מול חבר בית המחוקקים לשעבר ג'ורג' מדוקס והפעיל הפוליטי דקסטר פורטר.
היא ניצחה את שני יריביה וזכתה בפריימריז עם 51% מהקולות.
אברמס שימשה נציגת המחוז ה-89, שכולל חלקים מהעיר אטלנטה ומחוז דקלאב שאינו נמצא בתחום שיפוט של רשות מקומית כלשהי.
בבית הנבחרים שימשה בוועדות הקצבאות, האתיקה, הוועדה המשפטית הלא-אזרחית, ועדת חוקה וועדת דרכים ופעולות (Ways & Means).
בנובמבר 2010 בחרה אספת הבוחרים הדמוקרטית באברמס להחליף את דובוס פורטר לתפקיד מובילת המיעוט, כשהיא מנצחת את וירג'יל פלוד בהתמודדות.
פעולתה המשמעותית הראשונה בתפקיד הייתה לשתף פעולה עם המושל הרפובליקני נייתן דיל בייסוד תוכנית מלגת HOPE.
היא הייתה שותפה ב-2011 בחקיקת החוק ששימר את תוכנית המלגה על ידי הפחתת סכום התשלום שהמלגה מעניקה לסטודנטים מג'ורג'יה ועל ידי מימון הלוואה בריבית נמוכה, בשיעור 1%, לסטודנטים מהתוכנית.
לפי מגזין טיים, אברמס יכולה "להתפאר בצדק על כך שעצרה במו ידיה את עליית המיסים הגדולה ביותר בהיסטוריה של ג'ורג'יה".
ב-2011 טענה אברמס כי הצעה רפובליקנית להפחית במס הכנסה תוך העלאת המס על שירותי כבלים, תוביל בסך הכול לעלייה בתשלום המיסים בקרב מרבית האזרחים.
היא ביצעה ניתוח של הצעת החוק שהראה כי 82% מתושבי ג'ורג'יה ייאלצו לשלם סך מס גבוה יותר, והניחה עותק של הניתוח על שולחנם של כל אחד מחברי בית המחוקקים.
בשל כך נפלה ההצעה לאחר מכן.
אברמס גם עבדה לצידו של המושל דיל על רפורמות בתחום המשפט הפלילי שהפחיתה בעלויות הכליאה מבלי להגדיל את רמת הפשיעה, ועבדה לצד רפובליקנים על חבילת המימון הגדולה ביותר בתולדות המדינה לתחבורה ציבורית.
בשנת 2013 היא ייסדה את "פרויקט ניו ג'ורג'יה" (בראשו עומדת אוסה אופות).
מטרת הפרויקט הוא לעודד בני מיעוטים להירשם לבחירות ובכך להגדיל את מעורבותם בקהילה.
ב-25 באוגוסט 2017 פרשה אברמס מבית הנבחרים כדי להתמקד בקמפיין הבחירות לתפקיד מושלת ג'ורג'יה.
הקמפיין למשרת מושלת ג'ורג'יה, 2018
אברמס התמודדה לתפקיד מושלת ג'ורג'יה בשנת 2018. בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית התמודדה מול סטייסי אוונס, שהייתה גם היא חברה בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, קרב שכינו כלי התקשורת בשם "קרב הסטייסיות".
אברמס נתמכה על ידי ברני סנדרס וארגון Our Revolution.
ב-22 במאי היא זכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרה, ובכך הייתה לאישה השחורה הראשונה בתולדות ארצות הברית שהייתה המועמדת של מפלגה גדולה לתפקיד מושלת.
אחרי שזכתה בפריימריז, זכתה לתמיכתן של מספר דמויות פוליטיות משמעותיות, ובהן הנשיא לשעבר ברק אובמה.
כשבוע לפני יום הבחירות, ביטל המועמד הרפובליקני ומזכיר המדינה של ג'ורג'יה בריאן קמפ את העימות ביניהם שנקבע שבעה שבועות לפני כן כדי להיות נוכח בעצרת של דונלד טראמפ.
קמפ האשים את אברמס בביטול, בטענה שהיא לא הסכימה לקבוע תאריך חדש לעימות.
אברמס הגיבה, "אנחנו מסרבים להתייחס בזלזול לתושבי ג'ורג'יה, לקחת אותם כמובן מאליו ולבטל את שהבטחנו להם.
העובדה שבראין קמפ מסרב לעמוד בהבטחותיו אין משמעה שמישהו אחר צריך גם לעשות כן".
יומיים לפני הבחירות, משרדו של קמפ פרסם כי הוא חוקר את התנהלות המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה בנושא "פשעי סייבר אפשריים" שלא פורט מה הם.
המפלגה הדמוקרטית הגיבה כי "טענותיו המצמררות של קמפ הן 100% שקרים".
חקירה שבוצעה בשנת 2020 במשרד התובע הכללי של ג'ורג'יה הגיעה לכלל מסקנה כי אין עדויות כלשהן לפשעי מחשב.
שנה מאוחר יותר נחשף כי פשעי המחשב כביכול שבוצעו נגד משרדו של קמפ היו למעשה בדיקת אבטחה מתוכננת שאישר אחד מהעובדים במשרד של קמפ שלושה חודשים קודם לכן.
משרד מזכיר המדינה של ג'ורג'יה שבראשו עמד קמפ היה אחראי על הבחירות ועל רישום הבוחרים.
בשנים 2012 עד 2018 משרדו ביטל את רישומם של מעל 1.4 מיליון בוחרים רשומים, עם כמעט 700 אלף ביטולים בשנת 2017 בלבד.
בלילה אחד ביולי 2017 בוטלה זכות ההצבעה של חצי מיליון בוחרים.
העיתון The Atlanta Journal-Constitution ציטט מומחים בתחום חוקי בחירות שטענו כי מקרה זה "עשוי להיות ביטול הזכויות ההמוני הגדול בהיסטוריה של ארצות הברית".
קמפ פיקח על תהליך הסרת רישום הבוחרים במסגרת תפקידו כמזכיר המדינה, ועשה זאת במשך שמונה חודשים לאחר שהצהיר על ריצה לתפקיד המושל.
קבוצת עיתונאים חוקרת בראשות גרג פלאסט מצאה כי מתוך כ-534 אלף תושבי ג'ורג'יה מהם נשללה זכות ההצבעה בין 2016 ל-2017, מעל 334 אלף עדיין התגוררו באותו מיקום שבו היו רשומים.
כמו כן, הבוחרים לא קיבלו כל התראה על כך שהוסרו מספר הבוחרים.
פלאסט לבסוף תבע את קמפ, בטענה כי מעל ל-300 אלף בוחרים הוסרו מספר הבוחרים באופן לא חוקי.
משרדו של קמפ הכחיש את הטענות להליך לא חוקי, ומסר כי "אנו מעדכנים באופן קבוע את הרשימות, ובכך מונעים הונאה ומבטיחים כי כל ההצבעות נעשות על ידי תושבי ג'ורג'יה שלהם זכות תקפה".
אברמס הפסידה את הבחירות ב-50,000 קולות.
היא שקלה תחילה להביא את תוצאות הבחירות להכרעת בית המשפט, אך ויתרה על כך.
בנאומה בסיום הקמפיין, היא הכריזה על ייסוד ארגון זכויות ההצבעה Fair Fight Action, ארגון ללא מטרות רווח שהגיש תביעה כנגד מזכיר המדינה וועידת הבחירות הארצית בטענה לדיכוי מצביעים.
נכון למרץ 2020, עדיין לא התקבלה הכרעה בתביעה.
מאז שהפסידה בבחירות, טענה אברמס במספר הזדמנויות כי הבחירות לא הוכרעו בצורה הוגנת, ושקמפ אינו המושל החוקי של ג'ורג'יה.
היא ביססה את הטענה על כך שקמפ, שהשגיח על כשרות הבחירות במסגרת תפקידו כמזכיר המדינה, היה בניגוד עניינים ושינה את התוצאה על ידי מחיקת 670 אלף בוחרים ב-2017, וכי 53 אלף בקשות רישום בוחרים לא טופלו חודש לפני הבחירות.
כמו כן הוסיפה כי, "אין לי עדות אמפירית לכך שהייתי משיגה יותר קולות.
עם זאת, יש לי ספק סביר, גם מבחינתי משפטית לדעתי, לגבי כשרות התהליך על מנת לומר שאלו לא היו בחירות הוגנות".
ב-29 בינואר 2019 מנהיג המיעוט בסנאט צ'אק שומר הכריז כי אברמס תנאם בתגובה לנאום מצב האומה ב-5 בפברואר.
היא הייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה לנאום כנגד נאום מצב האומה, והראשונה לשאת נאום זה שאינה נושאת בתפקיד רשמי מאז שהחלה מסורת נאומי התגובה לנאום מצב האומה בשנת 1966.
ב-30 באפריל 2019 הכריזה אברמס כי היא לא תרוץ לסנאט האמריקאי ב-2020.
ב-17 באוגוסט 2019 הכריזה על הקמת ארגון Fair Fight 2020, ארגון שיסייע למפלגה הדמוקרטית לממן ולהקים צוותי "הגנה על בוחרים" ב-20 מדינות.
אברמס מכהנת כיושבת הראש של הארגון.
המיליארדר וראש עיריית ניו יורק לשעבר מייקל בלומברג תרם לארגון 5 מיליון דולר מיד לאחר שהצהיר על ריצה למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בבחירות המקדימות של המפלגה.
במהלך הפריימריז הדמוקרטיים לנשיאות בשנת 2020, אברמס הציבה עצמה כמועמדת לתפקיד סגנית הנשיא לצד מועמד המפלגה ג'ו ביידן.
היא הייתה חלק מהרשימה הסופית של מועמדים לתפקיד, אך לבסוף נבחרה קמלה האריס לתפקיד ב-11 באוגוסט 2020.
אברמס נבחרה להיות אחת משבעה עשר הדוברים המרכזיים בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשנת 2020.
בבחירות 2022, נבחרה שוב בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית להתמודד על תפקיד מושל ג'ורג'יה, מול המושל המכהן בריאן קמפ, לו הפסידה 4 שנים קודם לכן.
נכון לתחילת ספטמבר 2022 גייסה אברמס לקמפיין כ-50 מיליון דולר, כשרק 14% מתוך הכסף הגיע מתרומות מתוך ג'ורג'יה.
בין השאר התגייסו למען אברמס סלבריטאים רבים, כמו לאונרדו דיקפריו, סטיבן ספילברג ומלינדה גייטס.
לשם השוואה, בחודשים מאי ויוני גייסה אברמס 22 מיליון דולר, בעוד התמודד הרפובליקאי, קמפ, גייס באותה תקופה 7 מיליון דולר.
אברמס תומכת בזכות ההפלה, בעד פיקוח נרחב יותר סביב נושא הנשק, ומתנגדת להצעות לגישה נוקשה יותר כלפי זיהוי בוחרים.
לטענתה הקשחת זיהוי הבוחרים תוביל לאפליית מיעוטים ומעוטי יכולת.
בקמפיין שלה למושלת, אברמס ציינה כי היא שמה את הדגש העיקרי על הרחבת ביטוח הבריאות הממלכתי Medicaid.
היא ציטטה מחקרים המראים שהרחבת התוכנית מסייעת בהעלאת הנגישות של שירותי בריאות לבעלי הכנסה נמוכה ומאפשרת כלכלית לקיים בתי חולים באזוריים כפריים.
היא גם ניסחה תוכנית לטיפול בשיעור הגבוה של מוות בעקבות היריון בג'ורג'יה.
אברמס הביעה תמיכה בהעלאת התקציב המוקדש לחינוך ציבורי.
היא מתנגדת למימון בתי ספר פרטיים, ובמקום זאת תומכת בשיפור מערכת החינוך הציבורית.
היא הביעה תמיכה בכיתות קטנות יותר, העסקת יועצי בית ספר נוספים, תוכניות פנסיה מוגנות לאנשי החינוך, העלאת שכר המורים והרחבת מערכות החינוך לגילאים צעירים.
אברמס תומכת ברפורמה במערכת הצדק על ידי ביטול תשלום הערבות במזומן לנאשמים מעוטי יכולת, ביטול עונש המוות וביטול ההפללה על רקע החזקת כמויות קטנות של מריחואנה.
כמו כן היא תומכת בשיטור קהילתי על מנת לשמור על בטיחות הקהילות כחלק מהרפורמה.
אברמס היא תומכת איתנה במדינת ישראל, והיא דוחה את "הדמוניזציה והדה לגיטימציה של ישראל" שמקדמת תנועת ה-BDS, אותה כינתה "אנטישמית".
עם זאת, היא הצביעה נגד חקיקה שהוצעה בבית המחוקקים של ג'ורג'יה שמחרימה את תנועת ה-BDS ושתעניש חברות שיחרימו את ישראל או שטחים שנכבשו על ידי ישראל.
לשיטתה של אברמס, "חרמות היו חלק קריטי בצדק חברתי היסטוריה האמריקאית, במיוחד עבור אפרו-אמריקאים.
כפי שמציינת הליגה נגד השמצה, שורש ה-BDS בתנועה היא תנועה המתנגדת לאפרטהייד".
אברמס חיברה מספר ספרי מתח רומנטיים זוכי פרסים תחת שם העט סלנה מונטגומרי.
לדבריה של אברמס, נמכרו מעל 100 אלף עותקים מספריה.
את ספרה הראשון כתבה בשנה השלישית ללימודיה בבית הספר למשפטים של ייל, וספרה האחרון יצא בשנת 2009. בפרסי Romance In Color זכתה מונטגומרי בפרס המבקרים ובפרס חביב הקהיל עבור סופר חדש, וזכתה בפרס של "כוכב עולה".
אברמס פרסמה מספר מאמרים על מדיניות ציבורית, על מיסוי ועל ארגונים ללא מטרות רווח.
היא חיברה את הספר "מנהיגת המיעוט: כיצד להוביל שינוי מבחוץ ולהביא לשינוי אמיתי" (Minority Leader: How to Lead from the Outside and Make Real Change), שפורסם בהוצאת Henry Holt & Co.
באפריל 2018. כמו כן חיברה את הספר "הזמן שלנו הוא כעת: כוח, מטרה והמאבק שלנו למען אמריקה הוגנת" (Our Time Is Now: Power, Purpose, and the Fight for a Fair America) שפורסם בהוצאת Henry Holt & Co.
אברמס היא הבת השנייה מתוך שישה ילדיהם של הכמרים קרולין ורוברט אברמס, במקור ממיסיסיפי.
עם אחיה נמנים אנדראה אברמס, השופטית המחוזית לסלי אברמס גרדנר, ריצ'ארד אברמס, וולטר אברמס וד"ר ג'יני אברמס מקלין.
אברמס הגדירה את עצמה במספר הזדמנויות כמעריצה שרופה של זיכיון "מסע בין כוכבים", וב-2020 אף הוקדש לה פרק בהסכת הרשמי של הזיכיון.
בשנת 2022 קיבלה תפקיד אורח בפרק הסיום של עונתה הרביעית של הסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי", בו גילמה את נשיאת כדור הארץ המאוחד.
המהלך זכה להתנגדות מצד גורמים שמרניים בארצות הברית.
סטייסי בנט היא פרופסור להנדסה כימית, סגנית פרובוסט (Provost) לתארים מתקדמים וענייני פוסט-דוקטורט (VPGE) באוניברסיטת סטנפורד.
נוסף על כך, היא חברה באקדמיה הלאומית להנדסה בארצות הברית.
היא הייתה המנהלת של מרכז "תומקט" (TomKat) לאנרגיה מתחדשת באוניברסיטת סטנפורד ודיקנית עמית בכירה בבית הספר להנדסה באוניברסיטת סטנפורד עד שנת 2019.
בנט זכתה בפרסים רבים על מחקריה, והיא ידועה בעיקר בזכות תרומתה הרבה בתחומים של הנדסת חומרים, מדע פני השטח ועיבוד מוליכים למחצה.
עבודתה כיום מיושמת במוליכים למחצה, פאנלים סולאריים וזרזים.
בנט סיימה את לימודי התואר השני בהנדסה כימית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1987 וסיימה את עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1992.
בנט קיבלה מאוניברסיטת סטנפורד תואר דוקטור לשם כבוד מהמחלקות להנדסה וכימיה של חומרים, הנדסת חשמל וכימיה.
בנוסף, היא הייתה יושבת ראש המחלקה להנדסה כימית בסטנפורד מ-2015 עד 2016 ומקורבת דיקן בבית הספר להנדסה בסטנפורד בשנים 2016 עד 2019, לפני עבודתה הנוכחית כסגנית ראש האוניברסיטה.
הייתה מנהלת מרכז Tomcat לאנרגיה מתחדשת בשנים 2010 עד 2019. בנוסף היא עמיתה בכירה במכון סטנפורד על שם "פרקורוט" לאנרגיה ועמיתה בקהילת הכימיה האמריקאית (ACS) ובקהילת הוואקום האמריקאית (AVS).
היא מנהלת לשעבר של המרכז להמרה לאנרגיה יעילה (CNEEC)
בנט נבחרה כחברה בארגון האקדמי להנדסה בארצות הברית בשנת 2020.
בנט נשואה לברוס, ולהם שני ילדים ביולוגים - רייצ'ל ודרו, ושני ילדים חורגים - דניאל ואנדרו.
עבודתה של בנט מתמקדת בעיקר בכימיה וסינתזה של חומרים עם יישומים בייצור מוליכים למחצה, ננוטכנולוגיה, מיקרואלקטרוניקה ואנרגיה מתחדשת.
התזה שלה עסקה בהבנת הדינמיקה של אטומי מימן בסביבות עשויות סיליקון, והיא ממלאת תפקיד משמעותי בנושא זה.
בנט מנהלת קבוצת מחקר אשר מתמקדת בהבנה ובשליטה בכימיה העילית ויישום אלה על מגוון בעיות בייצור מוליכים למחצה, מיקרו-אלקטרוניקה, ננו-אלקטרוניקה, ננו-טכנולוגיה אנרגיה מתחדשת, ומשתמשת במערכות הנחת שכבה אטומית (ALD), משטחי מוליכים למחצה, חומרים בקנה מידה מיקרוסקופי לספיגת אור ופיתוח זרזים אלקטריים.
בנט קיבלה פרסים רבים בזכות מחקריה ועבודתה, ביניהם פרס בקמן יונג לחוקרים, פרס המורה של קמיל דרייפוס, פרס הזיכרון לפיטר מארק, פרס ארגון הכימיה של ארצות הברית לקריירה, פרס טאו בטא פאי עבור מצוינות בהוראת תואר ראשון והפרס בכימיה עילית של החברה הכימית בארצות הברית.
"סטייל מיוחד" הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית שרית אביטן.
את האלבום הוציאה בשנת 2013 לאור חברת התקליטים הד ארצי.
בין השירים שזכו להצלחה ונכללו באלבום ניתן למנות את "אתה מספר אחת", שנכתב והולחן על ידי עינת הולנדר ואריק זנתי; "את הפרח שגידלתי", דואט עם הזמר איציק קלה ו"גבר גבר" שכתב נתי דבח.
סטיינוויי ובניו הידועה בקצרה בשם סטיינוויי היא חברת פסנתרים גרמנית-אמריקאית, שנוסדה במנהטן ב-1853 על ידי בונה הפסנתרים הגרמני (שנודע בהמשך בשמו האמריקאי: הנרי א.
עם הצלחת החברה וצמיחתה, הקים סטיינוויי מפעל לפסנתרים בעיר ניו יורק שבארצות הברית ולאחר מכן מפעל נוסף בהמבורג שבגרמניה.
המפעל ברובע קווינס שבניו יורק, מספק את הפסנתרים ליבשת אמריקה והמפעל בהמבורג מייצר את הפסנתרים לשאר מדינות העולם.
סטיינווי ידועה באיכות הפסנתרים שהיא מייצרת ובהמצאות בתחום זה.
החברה קיבלה 139 פטנטים רשומים בייצור הפסנתרים, הראשון בהם כבר ב-1857. נתח השוק של החברה בשוק פסנתרי הכנף היוקרתיים עולה באופן עקבי על 80 אחוזים מן השוק.
המבקרים טענו כי הדומיננטיות המוחלטת של חברה אחת בשוק חסמה חדשנות והובילה להאחדה של הסאונד המועדף בידי פסנתרנים ברחבי העולם כולו.
סטיינוויי משווקת פסנתרים גם בשני מותגים משניים, 'בוסטון' ו'אסקס'.
סטיין פוטוצ'אר (בסרבית: Стане Поточар; 27 באפריל 1919 – 5 בדצמבר 1997) היה גנרל יוגוסלבי אשר כיהן כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1972–1979.
פוטוצ'אר נולד ב-27 באפריל 1919 בכפר מירנה פץ'.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, הוא החל לעבוד באטליז בליובליאנה.
ב-1936 הוא ניסה להתגייס לצי המלכותי היוגוסלבי, אולם נדחה.
ב-1940 הוא התקבל לחיל הפרשים היוגוסלבי.
לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר, הוא הצטרף לחזית השחרור של העם הסלובני – ארגון מחתרת שהתנגד לכיבוש.
הוא היה אחראי על תיאום הפעולות בין הארגון לבין הפרטיזנים של טיטו.
במרץ 1942 הוא הצטרף לפרטיזנים.
ביולי 1943 הוא מונה למפקד בריגדה.
בדצמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-31. בספטמבר 1944 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-9. לקראת סוף המלחמה הוא יצא לברית המועצות לצורך השלמת הכשרתו הצבאית.
באפריל 1946 הוא חזר ליוגוסלביה.
לאחר המלחמה, מונה פוטוצ'אר למפקד דיוויזיית ההלם הסרבית ה-23. בין 1950–1952 הוא למד באקדמיה הצבאית בבלגרד.
בדצמבר 1952, הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-24, ולאחר מכן הועבר לתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-60. ב-19 באוקטובר 1972 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי לאחר מותו הפתאומי של ויקטור בובאן.
הוא כיהן בתפקיד עד 10 ביולי 1979 כאשר הוחלף על ידי ברנקו ממולה.
הוא נפטר בליובליאנה ב-5 בדצמבר 1997.
סְטִיֶפַן ראדיץ' (בקרואטית: Stjepan Radić; ) היה פוליטיקאי קרואטי ומייסד (HPSS), פעיל באוסטרו-הונגריה ובממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
לזכותו מייחסים את הפיכת האיכרים הקרואטים לכוח פוליטי בר-קיימא.
לאורך כל הקריירה שלו, ראדיץ' התנגד לאיחוד ולאחר מכן להגמוניה הסרבית ביוגוסלביה, והפך לדמות פוליטית חשובה באותה מדינה.
הוא נורה בפרלמנט על ידי הפוליטיקאי של הסרבית .
ראדיץ' מת מספר שבועות לאחר מכן מפצע רציני בבטנו בגיל 57. התנקשות זו הרחיבה עוד יותר את הקרע בין הקרואטים והסרבים וגרמה להתמוטטות השיטה הפרלמנטרית, שהגיעה לשיאה בהקמת של 1929.
סטייפן ראדיץ' נולד בדסנו טרבריבו ליד סיסאק שבממלכת קרואטיה-סלאבוניה בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתור התשיעי מתוך אחד-עשר ילדים.
אחיו היה האנתולוג אנטון ראדיץ' שהיה עתיד לשתף פעולה עם אחיו בהקמת מפלגת האיכרים.
לאחר שגורש מהגימנסיה שלו בזאגרב, סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית הגבוהה בקרלובץ.
ב-1888 נסע ראדיץ' לד'אקובו שם נפגש עם הבישוף כדי לבקש עזרה למסע לאימפריה הרוסית.
סטרוסמאייר המליץ על ראדיץ' למטרופוליט מיכאילו מבלגרד שהפנה אותו למורה לרוסית בקייב.
ראדיץ' נסע לקייב והורשה לשהות בלאוורת קייב-פצ'רסק שם שהה שישה שבועות לפני שחזר לקרואטיה.
בספטמבר 1891, הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת זאגרב.
הוא נבחר כנציג של ציבור הסטודנטים בחגיגת 300 שנה לקרב סיסאק בשנת 1893. לאחר שביקר את הבאן של קרואטיה במהלך הטקס והתייחס אליו כאל "הוסר מדיארי", ראדיץ' נידון לארבעה חודשי מאסר אותם ריצה בפטריניה.
הוא היה בין קבוצת תלמידים שהציתו את הטריקולור ההונגרי ב-16 באוקטובר 1895, במהלך ביקורו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בזאגרב.
על כך קיבל ראדיץ' עונש מאסר וגורש מאוניברסיטת זאגרב, וכן אסרו עליו ללמוד באוניברסיטה כלשהי במונרכיה.
לאחר שבילה זמן מה ברוסיה ולאחר מכן בפראג, המשיך ראדיץ' את לימודיו במכון למדע המדינה פריז, שם סיים את לימודיו ב-1899.
ב-22 בדצמבר 1904 ייסדו אנטון וסטייפן ראדיץ' את (HPSS).
מטרתם הייתה לייצג, מעל הכל, את האינטרסים של האוכלוסייה הכפרית, שבאותה תקופה היוותה את רוב אוכלוסיית קרואטיה אך כמעט ולא נלקחה בחשבון על ידי המפלגות הבורגניות המבוססות.
אולם בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה הצלחתם הייתה מוגבלת בתחילה.
בין היתר, בשל חוק ההצבעה במפקד האוכלוסין שהיה בתוקף בקרואטיה-סלבוניה באותה תקופה, היא הצליחה לזכות רק בכמה מנדטים בסבור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התנגד למיזוג קרואטיה עם ממלכת סרביה ללא ערבויות לאוטונומיה קרואטית.
ב-24 בנובמבר 1918 הוא דחק בנציגים שהשתתפו במושב שיכריע את עתידה הפוליטי של המדינה לא "למהר כמו אווזים לתוך הערפל".
הוא היה החבר הבודד בוועד המרכזי של המועצה הלאומית שהצביע נגד שליחת משלחת לבלגרד כדי לנהל משא ומתן עם ממלכת סרביה.
ב-26 בנובמבר הוא הודח מהוועד המרכזי.
לאחר הקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, מונו שני נציגים של מפלגתו של ראדיץ' (ששמה אז היה המפלגה הקרואטית של האיכרים פשוטי העם) לנציגות הזמנית ששימשה כפרלמנט עד שניתן היה לערוך בחירות.
ראדיץ' סירב להשתתף, דבר שלדעתו נתן לגיטימציה לאיחוד.
ב-8 במרץ 1919, קיבל הוועד המרכזי החלטה פרי עטו של ראדיץ' שהכריזה "האזרחים הקרואטים אינם מכירים במה שמכונה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים תחת שושלת קאראג'ורג'ביץ' מכיוון שממלכה זו הוכרזה שלא על ידי הפרלמנט הקרואטי וללא כל מנדט של העם הקרואטי".
ההצהרה המלאה נכללה במזכר שתורגם לצרפתית ונשלח צרפת כדי להפנות לוועידת השלום בפריז.
מעשה זה עורר החלטה של הממשלה לעצור את ראדיץ' יחד עם מספר חברי מפלגה נוספים.
הוא היה במעצר כ-11 חודשים עד פברואר 1920, ממש לפני הבחירות הפרלמנטריות הראשונות של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים לאספת הנציגים שנערכו ב-28 בנובמבר כאשר קיבל חנינה.
תוצאת הבחירות בנובמבר הייתה 230,590 קולות, שהשתוו ל-50 מושבים בפרלמנט מתוך 419. ב-8 בדצמבר, לפני הישיבה הראשונה של הפרלמנט, ארגן ראדיץ' עצרת מסיבית של 100,000 איש בזאגרב.
סטייפן ראדיץ' ומפלגתו ערכו פגישה בה הועלתה הצעה והצביעו עליה כי המפלגה לא תהיה חלק מדיונים פרלמנטריים לפני שהעניינים ייפתרו לראשונה עם סרביה בנושאי ממשל, כשהנושאים הבולטים ביותר הם ההקטנה של העם הקרואטי והסמכויות הגלויות של המלך עם השלטון המרכזי בבלגרד.
שמה של המפלגה שונה לאחר מכן למפלגת האיכרים הרפובליקנית הקרואטית (CRPP), תוך הדגשת עמדתה הרשמית של המפלגה.
בדצמבר, הבאן של קרואטיה, , הודח על ידי הקבינט של , משום שאיפשר את קיום העצרת.
ב-12 בדצמבר 1920, היה המושב הראשון של הפרלמנט של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ללא הנציגים של ה-CRPP (50 נציגים) ומפלגת הזכויות הקרואטית (2 נציגים), בסך הכל הושבעו 342 נציגים מתוך 419 שנבחרו.
ב-28 ביוני 1921, החוקה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אושרה לאחר הצבעה של 223 נציגים מתוך 285 הנוכחיים, המספר הכולל של הנציגים בפרלמנט הוא 419; 35 הצביעו נגד ו-161 נמנעו או יצאו מהאולם בעת ההצבעה.
החוקה נודעה בדרך כלל כחוקת וידובדן (יום ויטוס הקדוש) לזכר יום השנה לקרב הסרבי על קוסובו, גם יום השנה לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד ב-1914.
בבחירות הבאות לפרלמנט, שנערכו במרץ 1923, עמדתם של סטיפאן ראדיץ' ומפלגתו נגד השלטון המרכזי הצליחה להפוך לקולות נוספים.
תוצאות הבחירות היו, 70 מושבים או 473,733 קולות ל-CRPP, אשר ייצגו את רוב הקולות הקרואטים בחלקים הצפוניים והדרומיים של קרואטיה, כמו גם את הקולות הקרואטים בבוסניה, כמו גם בהרצגובינה.
ראדיץ' עדיין נאחז ברעיון של קרואטיה עצמאית, והרחיק את המפלגה מהפרלמנט במחאה.
זה למעשה העניק לראש ממשלת סרביה ניקולה פאשיץ' את ההזדמנות לבסס את השלטון ולחזק את ממשלתו הנשלטת על ידי הסרבים.
ראדיץ' יצא למסע מעבר לים ללא אישור ב-1923, וביקר באנגליה, צרפת, אוסטריה וברית המועצות.
ב-1 ביולי 1924, הוא הכריז שמפלגתו תצטרף ל כל עוד היא ללא ייצוג יוגוסלבי והאינטרנציונל הקומוניסטי גינה את האיחוד היוגוסלבי.
קונגרס המפלגה אישר את הצטרפות המפלגה לקרסטינטרן ב-24 באוגוסט ולאחר מכן, אנשי המרכז והמלוכנים האשימו אותו בקומוניזם ובפעילות אנטי-מדינתית.
ב-23 בדצמבר הכריזה הממשלה המרכזית כי המפלגה הפוליטית של ראדיץ' מפרה את חוק ביטחון הפנים משנת 1921, והחלטה זו אושרה על ידי אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ב-1 בינואר 1924. סטייפן ראדיץ' נעצר ב-5 בינואר, יחד עם כמה חברים בולטים במפלגתו.
בבחירות לפרלמנט בפברואר 1925, הצליחה ה-CRPP, לזכות ב-67 מושבים פרלמנטריים עם סך של 532,872 קולות, אף על פי שכל ההנהגה שלה הייתה מאחורי סורג ובריח, ורק עם סטייפן ראדיץ' בראשה.
אף על פי שספירת הקולות הייתה גבוהה יותר מאשר בבחירות הקודמות, ההטיה בקביעת מחוזות בחירה של הממשלה המרכזית הבטיחה שהמפלגה תקבל פחות מושבים פרלמנטריים.
מיד לאחר הבחירות לפרלמנט במרץ 1925, ה-CRPP שינתה את שם המפלגה ל (Hrvatska seljačka strranka).
בגיבוי שותפי הקואליציה, ערכה מפלגת האיכרים הסכם עם המפלגה הסרבית השמרנית הגדולה – (Narodna radikalna stranka), במסגרתו נקבע הסדר חלוקת כוח, וכן עסקה לשחרור הנהגת מפלגת האיכרים מהכלא.
מפלגת האיכרים הכירה בשלטון המרכזי ובשלטון המלך, כמו גם בחוקת וידובדן מול הפרלמנט המלא ב-27 במרץ 1925. סטייפן ראדיץ' מונה לשר החינוך, בעוד שחברי מפלגת האיכרים האחרים קיבלו משרות שר: פאבלה ראדיץ', ניקולה ניקיץ', בנג'מין סופרינה ואיבן קריאץ'.
הסדר שיתוף כוחות זה נקטע לאחר פטירתו של נשיא המפלגה הרדיקלית העממית, ניקולה פאשיץ', ב-10 בדצמבר 1926.
עד מהרה ראדיץ' התפטר מתפקידו השר ב-1926 וחזר לאופוזיציה, ובשנת 1927 נכנס לקואליציה עם , נשיא , מפלגה מובילה של הסרבים בקרואטיה.
לקואליציית האיכרים-דמוקרטים הייתה הזדמנות אמיתית לשים קץ לאחיזת החנק ארוכת השנים של הרדיקלים בפרלמנט.
קודם לכן הם היו יריבים זה מכבר, אך הדמוקרטים התפכחו מהביורוקרטיה של בלגרד והחזירו את היחסים הטובים עם מפלגת האיכרים עמה היו בעלי ברית בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם הסדר זה הצליח סטייפן ראדיץ' להשיג רוב פרלמנטרי בשנת 1928. עם זאת, הוא לא הצליח להרכיב ממשלה.
לקואליציית האיכרים-דמוקרטים התנגדו חלק מהאליטה הקרואטית, כמו איוו אנדריץ', שאף ראה במצביעי מפלגת האיכרים "...טיפשים בעקבות כלב עיוור..." (הכלב העיוור הוא סטייפן ראדיץ').
כשהגיע באמצע שנות ה-50 לחייו, ראדיץ' היה כמעט עיוור.
איומים ברצח ואיומים במכות אלימות הושמעו נגד סטייפן ראדיץ' בפרלמנט, ללא כל התערבות של נשיא האספה (יושב ראש הפרלמנט).
בבוקר 20 ביוני 1928, הוזהר ראדיץ' מפני הסכנה של ניסיון התנקשות נגדו והתחננו אליו להתרחק מהאספה לאותו יום.
הוא השיב שהוא כמו חייל במלחמה, בתעלות וככזה מחובתו ללכת אבל בכל זאת הבטיח לא להוציא מילה אחת.
באספה קם , חבר במפלגה הרדיקלית העממית ממונטנגרו, ונשא נאום פרובוקטיבי שהניב תגובה סוערת מצד האופוזיציה אך ראדיץ' עצמו שתק לחלוטין.
לבסוף, צעק איבן פרנר ממפלגת האיכרים בתגובה, "שדדת בייים" (הכוונה להאשמות בשחיתות הקשורות אליו).
בנאום מוקדם יותר האשים ראדיץ' את ראצ'יץ' בגניבה מאוכלוסייה אזרחית ומאוחר יותר סירב להתנצל כאשר ראצ'יץ' ביקש ממנו לעשות זאת.
פונישה ראצ'יץ' עשה את דרכו אל דוכן הדוברים מול הקרואטים.
הוא הכניס את ידו לכיסו, שם החזיק את האקדח, והתייצב מול הנשיא נינקו פריץ' ואמר לו: "אני מבקש ממך, אדוני הנשיא, להעניש את פרנר.
אם לא תצליח לעצור אותי, אעניש אותו בעצמי!" אחרי האיום הזה התחילו צעקות בחדר.
אבל ראצ'יץ' המשיך באיומיו: "מי שינסה לעמוד ביני לבין פרנר ייהרג!" באותו רגע הוציא פונישה ראצ'יץ' את אקדח הלוגר שלו.
השר וויצ'יץ', שישב על הספסל מאחורי ראצ'יץ', תפס את ידו כדי לעצור אותו.
במקביל, השר קוג'ונדז'יץ' נחלץ לעזרתו, אולם ראצ'יץ', בהיותו חזק מאוד, השתחרר.
בדיוק בשעה 11:25 נורו יריות - פרנר נפגע 1 ס"מ מעל הלב.
כשהתמוטט, ראצ'יץ' כיוון לעבר סטייפן ראדיץ'.
דורו באסאריצ'ק הבחין בכך וזינק לעזור לו.
ראצ'יץ', לעומת זאת, פנה לדרכו וירה בו, כדור נכנס למותניו ויצא סביב עצם השכם שלו.
איבן גראנדה רץ מול סטייפן ראדיץ' וראצ'יץ' ירה בו בזרועו.
ברגע שנפל, ראצ'יץ' כיוון לעבר סטייפן ראדיץ', וירה בו בחזה.
בשלב זה קפץ פאבלה ראדיץ' לכיוון ראצ'יץ', שלא התבלבל, שהעיר: "הא!
חיפשתי אותך!" וירה בו 1 ס"מ מתחת ללב.
האמינו שראצ'יץ' יירה בסווטוסר פריביצ'ביץ', שישב ליד סטייפן ראדיץ', לאחר מכן, אבל ראצ'יץ' במקום זאת יצא מהחדר דרך לשכות השרים.
כל ההתנקשות הסתיימה תוך פחות מדקה.
זה היה אחד מההתנקשויות הראשונות בבניין ממשלתי בהיסטוריה.
ראדיץ' הושאר למוות ואכן סבל מפצע כה חמור בקיבה (גם הוא היה חולה סוכרת) עד שנפטר מספר שבועות לאחר מכן בגיל 57. את הלווייתו ניהל הארכיבישוף אנטון באואר מזאגרב.
הייתה השתתפות עצומה בקבורתו, ומותו נתפס כגורם לקרע קבוע ביחסי קרואטים-סרבים ביוגוסלביה הישנה.
פונישה ראצ'יץ' הורשע במעשי הרצח ונידון ל-60 שנות מאסר, שצומצמו מיד ל-20 שנה.
ראצ'יץ' בילה את רוב מאסרו במעצר בית בווילה נוחה, שם שרתו אותו שלושה משרתים והיה חופשי להיכנס ולצאת כרצונו.
הקלה בעונשו הגיעה ככל הנראה כתוצאה מהקשר שלו עם הצ'טניקים.
הוא שוחרר ממעצר בית ב-27 במרץ 1941. ראצ'יץ' נורה על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים ב-16 באוקטובר 1944 במהלך שחרור בלגרד ממדינות הציר.
בינואר 1929, בעקבות המשבר הפוליטי שגרמה ההתנקשות, ביטל אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה את החוקה, פיזר את הפרלמנט, אסר על כל המפלגות הפוליטיות האתניות, האזוריות והדתיות, והכריז על דיקטטורה מלכותית.
ראדיץ' קבור בבית הקברות מירוגוי בזאגרב.
מותו האלים של ראדיץ' הפך אותו לקדוש מעונה ולאייקון של מאבק פוליטי למען האיכרים ומעמד הפועלים, וכן לאייקון של פטריוטים קרואטים.
האיקונוגרפיה של סטיפאן ראדיץ' שימשה מאוחר יותר לא רק את יורשו , אלא גם פלגים פוליטיים אחרים בקרואטיה: מימין ומשמאל.
תנועת האוסטשה השתמשה במותו של סטייפן ראדיץ' כהוכחה להגמוניה הסרבית, וכתירוץ ליחסם לסרבים.
עם זאת, מספר דמויות מובילות במפלגת האיכרים שהפכו למתנגדים פוליטיים לאוסטשה נכלאו או נהרגו על ידי המשטר.
הפרטיזנים, לעומת זאת, השתמשו במותו של ראדיץ' כדרך לגייס את חברי מפלגת האיכרים שהתאכזבו ממדינת קרואטיה העצמאית, ולאחרונים הייתה חטיבה אחת על שם אנטון וסטייפן ראדיץ' ב-1943.
דמותו של סטייפן ראדיץ' הייתה בשימוש נרחב במהלך תנועת בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. ישנן קבוצות עממיות רבות, מועדונים, בתי ספר יסודיים ותיכוניים הנושאים את השם סטייפן ראדיץ'.
בערים רבות בקרואטיה יש רחובות וכיכרות על שמו.
בשנת 2008, בסך הכל נקראו על שמו 265 רחובות בקרואטיה, מה שהפך את ראדיץ' לשם השלישי בשכיחותו של הרחובות במדינה.
גם פסלים של סטייפן ראדיץ' נפוצים.
דיוקנו תואר על הצד השני של שטר הכסף הקרואטי בן 200 קונה, שהונפק בשנים 1993 ו-2002. מאז 1995 הרפובליקה של קרואטיה מעניקה את אות .
בשנת 2015 הכריז הפרלמנט הקרואטי על 20 ביוני כיום הזיכרון לסטייפן ראדיץ' ולקורבנות יוני.
בשנת 1997, קבע סקר שערך השבועון הקרואטי Nacional את סטייפן ראדיץ' כאישיות ההיסטורית הקרואטית הנערצת ביותר.
סטיפאן ראדיץ' היה קתולי, אך באותו זמן חריף.
בעצרת בשנת 1924 ב, מקום הולדתו של הקרדינל אלויזיה סטפינאץ לעתיד, הוא הצהיר: "כמרים או בישופים הם מורים לאמונה וככאלה אנחנו מקשיבים להם בכנסייה, ואפילו מחוץ לכנסייה.
אבל כשהם טועים בין דת לפוליטיקה, עם פוליטיקה של נקמה, דם, יהירות וגרגרנות, הם לא מורים, אלא הורסים של אמונה וכנסייה.(...) כשהבישופים שלנו כותבים מכתב פוליטי, וכשהם רוצים להיות מנהיגים פוליטיים לעם הקרואטי, אז מחובתי ומחובתנו לפענח את זה ובמידת הצורך לגנות את זה".
בראיון ל-Nova revija ב-1926 הוא הצהיר כי "קלריקליזם פירושו שימוש לרעה ברגשות הדת הקדושים ביותר כדי להרוס את המשפחה, להרוס אנשים כדי להשיג כוח פוליטי".
הוא חזר לעיתים קרובות על הסיסמה: "תאמין באלוהים, אבל לא בכומר".
הוא תמך בהקמת הכנסייה הקתולית הקרואטית המקומית, ובהפרדתה מהוותיקן.
העמותה החילונית "קול התבונה - התנועה למען קרואטיה חילונית" משתמשת בדיוקנו בתור הלוגו שלה.
סטייפלס היא חברה אמריקאית לציוד משרדי קמעונאי העוסקת בעיקר במכירת ציוד משרדי, ריהוט, מכשירים אלקטרוניים, ומוצרים נלווים.
החברה, אשר נוסדה ב-1986, גדלה עם השנים למותג עולמי המספקת מגוון רחב של שירותים הן לצרכנים יחידים והן לבתי עסק.
המטה הראשי של החברה נמצא בפרמינגהם שבמסצ'וסטס.
החברה נוסדה במקור על ידי היזמים ליאו קאהן ותומאס סטמברג שהבינו כי היה קיים מחסור באותו העת בחנויות הממוקדת באספקת ציוד משרדי.
סטמברג הגג את הרעיון לסטייפלס כאשר לא הצליח למצוא סרט למדפסת שלו במהלך סוף השבוע.
החנות הראשונה של סטייפלס נפתחה ב-1 במאי 1986 בברייטון שבמסצ'וסטס.
החנות זכתה להצלחה מיידית, והיא סיפקה מבחר גדול של ציוד משרדי במחירים מוזלים, מה שהיה קונספט חדשני באותה התקופה.
סטייפלס התרחבה במהירות, פתחה סניפים נוספים ברחבי ארצות הברית ובסופו של דבר פתחה גם סניפים במדינות אחרות בעולם.
במהלך שנות ה-90 סטייפלס החלה לספק מגוון גדול יותר של מוצרים ושירותים שכללו גם ריהוט, מכשירים אלקטרוניים שונים, ושירותים עסקיים כמו הדפסות, משלוחים ושכפול של דפים.
באותה התקופה החברה השיקה גם פלטפורמת מסחר אלקטרוני, אשר אפשרה לחברה למכור סחורה לכמות גדולה יותר של לקוחות ולהתחרות בחברות אחרות שעסקו בקמעונאות באינטרנט.
עד 1996 הצליחה החברה להיכלל ברשימת Fortune 500.
ב-1998 החברה רכשה את חברת אספקת הציוד המשרדי "Quill Corporation" וב-2008 החברה רכשה את Corporate Express.
הרכישות הללו סייעו לסטייפלס להרחיב כמות הלקוחות של החברה.
באותה התקופה סטייפלס פתחה סניפים בקנדה, באירופה ובאסיה, והפכה לאחת מחברות אספקת הציוד המשרדי המובילות בעולם.
בשנת 2015 החברה הודיעה על כוונתה לרכוש אופיס דיפו ו־OfficeMax.
עם זאת, הרכישה נחסמה לבסוף על ידי הממשל האמריקני.
ב-2017 נרכשה סטייפלס על ידי חברת ההשקעות הפרטיות Sycamore Partners, בעסקה המוערכת ב-6.9 מיליארד דולרים.
כתוצאה מכך החברה בפועל פוצלה לשלוש ישויות אשר "מנוהלות באופן עצמאי" אך פועלות תחת המותג "סטייפלס".
סטיילוס (או עט סטיילוס) הוא כלי קטן בצורת עט המשמש לאינטראקציה עם צגים אלקטרונים מיוחדים המסוגלים לזהות את תנועת עט הסטיילוס כאשר מציבים את הקצה שלו על גבי אותם הצגים.
עטי הסטיילוס מאפשרים למשתמשים לכתוב, לצייר או לבצע בחירות שונות על הצג בדיוק רב יותר מאשר באמצעות האצבעות.
כיום נעשה שימוש נרחב בעטי סטיילוס במכשירים שונים, כולל בטאבלטים, בסמארטפונים ובמשטחי רישום דיגיטלי.
עטי הסטיילוס שימשו במקור ככלי הקלט העיקרי של מכשירי מחשב כף יד, שהיו פופולריים מתחילת שנות ה-90 ועד תחילת שנות העשור הראשון של המאה ה-21. בהמשך נעשה שימוש בעטי סטיילוס גם בקונסולות ניידות כמו נינטנדו DS ו-נינטנדו 3DS, אשר סיפקו לשחקנים ממשק משתמש עם שליטה מדויקת יותר.
עט הסטיילוס הפך פחות פופולרי בעקבות העלייה בפופולריות של סמארטפונים עם מסך מגע, כמו האייפון, למרות שלבסוף הם הפכו שוב נפוצים בדגמים מסוימים של פאבלטים, טאבלטים ומחשבים ניידים היברידיים - במיוחד בדגמים המיועדים לשימוש מקצועי, כמו מכשירי ה-Galaxy Note של סמסונג ומכשירי האייפד פרו של אפל.
עם השנים עטי הסטיילוס הפכו לכלים חיוניים במיוחד עבור אנשים שיוצרים אמנות דיגיטלית, מעצבים ואנימטורים לאחר שהם החלו לדמות טוב יותר את השימוש בכלי אמנות מסורתיים.
סטייסי אנג'לה דיקסון היא מהנדסת מכונות ואשת ביון אמריקאית, שכיהנה כסגנית ראש המודיעין הלאומי בין השנים 2021-2025. ב-20 בינואר 2025 נהפכה לראש המודיעין הלאומי בפועל בעקבות השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, תפקיד אותו מילאה במשך חמישה ימים עד 25 בינואר 2025.
דיקסון נולדה ב-1971 בוושינגטון הבירה.
בשנת 1993 השלימה באוניברסיטת סטנפורד לימודי תואר ראשון בהנדסת מכונות, ולאחר מכן תואר שני ב-1995 ותואר דוקטור ב-2000 באותו התחום במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "ניתוח ביומכני של עורקים כליליים באמצעות מודל אנרגיה משלים וניסויים מתוכננים".
היא סיימה פוסט-דוקטורט בהנדסה כימית במכללת המדעים וההנדסה של אוניברסיטת מינסוטה.
כאשר הייתה סטודנטית, התמחתה דיקסון במעבדות נוקיה בל.
בין השנים 2003 ל-2007 עבדה בסוכנות הביון המרכזית (CIA), שם מונתה למנהלת המערכות המתקדמות והטכנולוגיה של משרד הסיור הלאומי.
בשנים 2010–2007 הייתה דיקסון חברת סגל ועדת המודיעין של בית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מכן הצטרפה אל הסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי (NGA), ובין השנים 2010 ל-2016 שימשה ברציפות כמנהלת ענייני קונגרס וממשל, סגנית מנהל לתקשורת תאגידית, וסגנית מנהל מחלקת המחקר של ה-NGA.
לאחר מכן התמנתה לסגנית מנהל מיזמי מחקר אינטליגנציה מתקדמים (IARPA) בין השנים 2016–2018, וב-2018 קודמה למנהלת ה-IARPA.
היא מילאה תפקיד זה עד 2019, עת מונתה לסגנית מנהל ה-NGA.
דיקסון חברה במועצת המבקרים של אקדמיית משמר החופים של ארצות הברית, נציגת ה-NGA במועצת המנהלים של הקרן האמריקאית למודיעין גאוגרפי, ואשת הקשר של ה-NGA במרכז המצוינות לנשים בנות-מיעוטים בתחום מדעי המחשב וההנדסה של מכללת ספלמן.
ב-21 באפריל 2021 הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן על כוונתו למנות את דיקסון, אז סגנית מנהל ה-NGA, לסגנית ראש המודיעין הלאומי.
ב-3 באוגוסט אותה שנה אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לתפקיד, וזכתה לשבחים מראש המודיעין הלאומי אווריל היינס.
היא הושבעה לתפקידה ב-4 באוגוסט 2021, והיא האישה האפרו-אמריקאית הבכירה ביותר בקהילת המודיעין האמריקאית.
עם השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 2025, התמנתה דיקסון לראש המודיעין הלאומי בפועל.
היא חדלה מלמלא תפקיד זה ב-25 בינואר 2025.
סטייפן השני קוטרומניץ' (בסרבית-קרואטית:Stjepan Drugi Kotromanić, 1353 - 1292) היה באן של בוסניה בשנים 1353-1322
סטייפן היה בנם של סטייפן הראשון קוטרומניץ' (יליד 1232) ומנישואיו ב-1284 לאליזבטה נמאניץ', בתו של המלך סטפן דרגוטין
בילדותו אולץ סטייפן לנדוד ברחבי בוסניה בעקבות פלישת המגנטים הקרואטים פאבלו ומלאדן הראשון שוביץ' מבריביר.
אף על פי שמשפחת שוביץ' הוסיפה לתארים שלה את זה של dominus totius Bosna לא הצליחה בסופו של דבר להשתלט לגמרי על האזור ולגרש את הבאן סטייפן הראשון.
מלאדין הראשון נהרג בבוסניה ב-1304.
הבאן סטייפן המשיך לשלוט בעיקר באזור אוסור וסולי.
אחרי מותו ב-1314אלמנתו אליזבטה לקחה את השליטה בידיה אבל תוך כדי פריצת מלחמת הירושה היא וסטייפן נמלטו זמנית לרפובליקת דוברובניק (רגוזה) שם התחנך.
לא ידוע בדיוק כמה זמן נשארו שם.
ב-1320/1318 הוא שלט כבאן על האזור המרכזי של בוסניה :ויסוקו וזניצה.
מלאדין השני שירש את אביו, פבלו שוביץ', ניסה להשתלט על בוסניה בדרכי שלום, באמצעות הפעלת השפעתו על סטייפן הצעיר.
הוא הכיר בסטייפן כבאן אבל תוך קבלת סמכויות מוגבלות מאוד.
כדי לקשור אותו אליו סידר מלאדן השני ב-18 ביולי 1319 היתר מהאפיפיור יוחנן העשרים ושניים על מנת להשיא את סטייפן לקרובת משפחה קתולית, בתו של מיינהרד מאורטנבורג, המרקגרף של קרניולה.
אולם לבסוף הנישואים לא מומשו.
האפיפיור ביקש להעזר במאלדן ובסטייפן במאבקו נגד הכפירה הבוגומילית בבוסניה שהביאה להקמת "הכנסייה הבוסנית".
אחיו של סטייפן ולדיסלב התחתן מאוחר יותר עם אחותו של מלאדן, ילנה.
שלטונו של מלאדין השני בבוסניה לא התקיים בפועל
אחרי מות חרווטין, נסיך "החבל התחתי" , בנו, ווקוסלב, ערער על שלטונו של מלאדין ועבר לצד של סטייפן.
הוא מסר ב-1322 לסטייפן את המחוז בניצה עם שתי ערים חשובות: קליוץ' וקוטור.
אף על פי שמלאדן עזר לו לא היסס סטייפן להיפטר מהשפעתו ולהתקרב בסביבות שנת 1320 למלך הונגריה, קארוי רוברט.
עד סוף שנת 1321 יחד עם הבאן של סלבוניה, איוואן בבוניץ', הוא העמיד צבא לרשותו של המלך ההונגרי כדי להתעמת עם מלאדן שהיה מסוכסך עם האצולה הקרואטית.
(בחסד אלהים, סטייפן, שליט בוסניה, אוסור, סולי, זגוריה, החבל התחתי וחבל הום)
(באן סטפן, בנו של האדון הבאן סטפן, בחסד אלהים אדון כל האדמות הבוסניות, של סולי, אוסור, החבל התחתי והום)
ב-1324 סיפח סטייפן השני לבאנות הבוסנית את השטחים סולי ואוסורה.
ב-1326 כבן חסות של הונגריה סיפח לבוסניה גם את חבל הום (הרצגובינה של היום) וגירש משם את משפחת הפאודלים ברניבויביץ'.
שלטונו התפשט עד לחוף האדריאטי בין דוברובניק לעמק נרטבה.
ב-1330 אחרי שהכפיל את שטח ממלכתו השיג סטייפן עצמאות בפועל מהונגריה ובהסכם השלום עם רגוזה חתם "Stephanus, Bosnæ banus"
כשקרא האפיפיור למסע צלב נגד הכופרים בבוסניה ושלח לשם מיסיונרים פרנציסקנים מלווים בבני המשפחות הקרואטיות נליפאץ מקנין ושוביץ' מבריביר כתגבורות צבאיות , מלך הונגריה
אחרי שאיום ההתערבות הוסר ב-1340-1339 הסכים סטייפן לארח את המיסיונרים הפרנציסקנים בארצו.
הם הקימו את הויקאריות בוסניה שהפכה לבסיס פעילות בדרום מזרח אירופה.
לבסוף הבאן עצמו עבר לדת הרומית-קתולית ב-1347.
ב-1350 בצאר הסרבי סטפן דושאן פלש לבוסניה כדי לכבוש בחזרה את חבל הום אבל גורש על ידי קוטרומניץ'.
סטייפן השני פתח מכרות כסף וכריית מתכת זו גרמה להתפתחות כלכלית בעת הסחר עם החוף הדלמטי.
סטייפן קוטרומניץ' מת ב-1353 והובא לקבורה במנזר פרנציסקני.
במילה, על יד ויסוקו בבוסניה.
סטייפן השני קוטרומניץ' היה נשוי שלוש פעמים.
בתו של מיינהרד פון אורטנבורג, שליט קריינה.
על אף ההיתר שהוצא על ידי האפיפיור לנישואים, הזוג לא חי ביחד
בת או קרובת משפחה של צאר בולגרי (לא ברור איזה)
יליזבטה קויאבסקה פיאסט, בת של נסיך קויאבה, קז'ימייז' השלישי גנווקובסקי
מקשרי נישואים אלה נולדו לו שלושה ילדים:
ווק, מת צעיר, עוד בימי חייו של אביו
יליזבטה מבוסניה (1340—1387), נשואה למלך הונגריה , לאיוש הגדול לבית אנז'ו
קתרינה לבית ציל (1336—1385), נשואה לרוזן הרמן השני ציל
(יתכן כי לא הייתה בתו אלא אחייניתו)
הנרי סטיילס ברידג'ס היה מורה, עורך עיתונים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כהונה אחת כמושל ניו המפשייר ה־63, ולאחר מכן כיהן במשך 24 שנים כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ברידג'ס נולד ב-9 בספטמבר 1898 בעיירה וסט פמברוק שבמדינת מיין, בנם של אלינה רוקסנה לבית פישר ושל ארל לאופולד ברידג'ס.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים במיין ולמד באוניברסיטת מיין באורונו עד שנת 1918.
משנת 1918 עסק במגוון תחומים, ובהם הוראה, עריכת עיתונים, עסקים וממשל מדינתי.
בשנים 1918–1919 שימש מדריך באקדמיית סנדרסון באשפילד, מסצ'וסטס.
בין השנים 1921–1922 היה חבר בסגל ההשתלמויות של אוניברסיטת ניו המפשייר בדורהאם.
בשנים 1922–1923 כיהן כמזכיר התאחדות לשכות החקלאים של ניו המפשייר, ובשנים 1924–1926 היה עורך כתב העת Granite Monthly.
במקביל שימש מנהל ומזכיר של תאגיד ההשקעות של ניו המפשייר בשנים 1924–1929. משנת 1930 ועד 1934 היה חבר בוועדת השירותים הציבוריים של ניו המפשייר.
בשנת 1934 התמודד ברידג'ס על תפקיד מושל ניו המפשייר וניצח בבחירות.
לפי ספרו של ג'ון גינת'ר Inside U.S.A., הוא היה אז המושל הצעיר ביותר בארצות הברית.
המועמד הרפובליקני לנשיאות אלף לנדון שקל לבחור בברידג'ס כעמיתו למרוץ בבחירות 1936, אך יועצים הזהירו כי הדמוקרטים יוכלו לנצל סיסמה כגון 'Landon Bridges falling down'.
בשנת 1936 נבחר ברידג'ס לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו עד מותו בשנת 1961.
בשנת 1937 פרש משירות המילואים של צבא ארצות הברית, שבו שירת בדרגת לוטננט מאז 1925. בשנת 1940 ניסה לזכות במועמדות הרפובליקנית לנשיאות, אך המועמדות ניתנה לבסוף לוונדל וילקי.
באותה שנה קיבל גם שני צירים להצבעה על מועמדות לסגן הנשיא, שניתנה לבסוף לצ'ארלס מקנרי.
בערב השנה החדשה של 1941 שבר את ירכו ונעדר ממספר חודשים של ישיבות הסנאט.
ברידג'ס נבחר מחדש לארבע כהונות נוספות בשנים 1942, 1948, 1954 ו־1960, אך נפטר במהלך כהונתו האחרונה.
הוא היה מבכירי הסנאטורים הרפובליקנים, וכיהן בין היתר כיו"ר הוועדה המשותפת לשיתוף פעולה כלכלי בינלאומי, כמנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית בסנאט, כנשיא זמני של הסנאט, כיו"ר ועדת התקציבים וכיו"ר ועדת המדיניות הרפובליקנית.
בשנת 1946 היה חבר בוועדה בת חמישה חברים שחקרה דיכוי אלים וגזעני של הצבעה במיסיסיפי, שהוסת בידי הסנאטור תאודור בילבו.
הוועדה זיכתה את בילבו בהצבעה קואליציונית, אך ברידג'ס והסנאטור בורק היקנלופר מאיווה פרסמו חוות דעת מיעוט, בטענה שפעולותיו של בילבו הפרו את החוק הפדרלי ואת התיקון הראשון לחוקה.
ברידג'ס היה חבר בוועדת המשנה הראשונה של הסנאט לחקירת מוכנות צבאית, בראשות לינדון ג'ונסון.
הביוגרף רוברט קארו טען כי ברידג'ס נתן לג'ונסון חופש פעולה בניהול הוועדה תמורת העסקת אנשי סגל שכיהנו הלכה למעשה בצוותו של ברידג'ס.
העיתונאי ג'ון גינת'ר תיאר את ברידג'ס כאדם 'ריאקציונר תוקפני ברוב הסוגיות', המעורב בעימותים מתמשכים עם ארגון CIO, משפחת רוזוולט וברית המועצות.
ברידג'ס הצביע 'נוכח' בחוק זכויות האזרח של 1957 ותמך בחוק זכויות האזרח של 1960.
בשנת 1950, במהלך דיון על גיוס מדענים נאצים לארצות הברית, אמר ברידג'ס כי מחלקת המדינה זקוקה ל'חיטוי בציאניד מדרגה ראשונה', אמירה שנאמרה כמטפורה אך עוררה ביקורת חריפה.
ברידג'ס היה תומך נלהב של הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין, והיה אחד מ־22 סנאטורים בלבד, כולם רפובליקנים, שהצביעו נגד גינוי מקארתי בשל חקירות 'הבהלה האדומה' ו'בהלת הלבנדר' בשנת 1954.
ברידג'ס היה מעורב, יחד עם מקארתי והסנאטור הרמן ולקר מאיידהו, בסחיטת הסנאטור הדמוקרטי מוויומינג לסטר האנט.
הטרדות אלו הובילו להתאבדותו של האנט בלשכתו בגבעת הקפיטול ב־19 ביוני 1954. ברידג'ס איים לחשוף את נטייתו המינית של בנו של האנט ולדאוג להעמדתו לדין אם האנט לא יפרוש מיידית מהסנאט.
האירוע תועד מאוחר יותר גם ביצירות ספרות וקולנוע.
ברידג'ס נפטר מהתקף לב ב־26 בנובמבר 1961 בקונקורד, ולאחר טקס בבית המחוקקים של המדינה נטמן בבית הקברות Pine Grove.
למרות היותו אחד המושלים העניים ביותר מבחינה אישית, אלמנתו דולוריס סיפרה כי הותיר בידיה 'מיליון דולר במזומן'.
ביתו הועבר למדינה ומשמש מאז כמעון הרשמי של מושלי ניו המפשייר, המכונה 'בית ברידג'ס'.
חדר בקפיטול האמריקאי נושא את שמו, כמו גם כביש בין־מדינתי 93 בניו המפשייר.
בשנת 2012 קרא העיתון Boston Globe לבחון מחדש את המשך ההנצחה, נוכח חלקו בפרשת האנט.
סטיית תקן (Standard Deviation) היא מדד סטטיסטי לתיאור הפיזור של נתונים סביב הממוצע שלהם, התלוי במרחק של הנתונים מן הממוצע שלהם.
יתרונה של סטיית התקן על מדדי פיזור אחרים הוא בכך שהיא מופיעה באופן טבעי בניתוח המתמטי של התפלגויות.
מושג זה נטבע בידי קרל פירסון בשנת 1894.
סטיית התקן נמדדת באותן יחידות כמו הנתונים עצמם.
היא שווה לשורש הריבועי של השונות, ולכן היא חיובית, ושווה לאפס רק כאשר כל הנתונים שווים זה לזה.
מקובל לסמן את סטיית התקן באות היוונית σ (סִיגְמַא).
יש להבחין בין סטיית התקן המחושבת לכל קבוצת הנתונים (האוכלוסייה) לבין סטיית התקן המדגמית המחושבת על מדגם (תת-קבוצה) מקבוצת הנתונים, ומשמשת רק לאמידה של סטיית התקן של האוכלוסייה.
סטיית תקן של הקבוצה (אוכלוסייה)
סטיית התקן של הנתונים היא , כאשר הוא הממוצע.
נציב זאת בנוסחה לעיל ונקבל:
חישוב סטיית התקן לפי הנוסחאות בסעיף זה שימושי במקרים בהם ניתן לאסוף נתונים מכל הקבוצה (האוכלוסייה) אותה מעוניינים לחקור.
לדוגמה: מורה יכול לאסוף נתונים של כל ציוני התלמידים בכיתתו המהווים את כלל האוכלוסייה לעניינה.
במקרים רבים לא ניתן מבחינה מעשית לאסוף את נתוני כלל האוכלוסייה ולכן מסתפקים באיסוף נתונים מחלק קטן ממנה בלבד.
במקרה שכזה יש לחשב את סטיית התקן המדגמית .
נציב זאת בנוסחה לעיל ונקבל את סטיית התקן:
הממוצע הכיתתי במועד ב' זהה לממוצע הכיתתי שבמועד א', משום ש: .
אולם, סטיית התקן הפעם נמוכה הרבה יותר, משום ש:
סטיית תקן של מדגם (מדגמית)
כאשר הנתונים שלנו מהווים מדגם (תת-קבוצה) מכלל הקבוצה (האוכלוסייה) הנוסחה לחישוב סטיית התקן של המדגם s - נתונה על ידי:
השוני הוא ש- הפך ל- .
- מספר האיברים במדגם (גודל המדגם)
נוסחאות שימושיות לחישוב סטיית התקן המדגמית
סטיית התקן לעולם אינה שלילית
השפעת טרנספורמציה ליניארית על משתני הקבוצה המקורית.
נסמן: קבועים, ו- ערכי הקבוצה המקורית.
השפעתה על סטיית התקן היא: כלומר, הכפלה של כל אחד ממשתני הקבוצה המקורית בקבוע (a) והוספת קבוע (b) משפיעה על סטיית התקן בהגדלתה פי |a|, (ערך מוחלט של a) התוספת הקבועה b לא משפיעה.
תוצאה זו מתיישבת עם העובדה שסטיית התקן מודדת פיזור ולא מיקום, לכן הוספת קבוע ששקולה להזזה לא משפיעה ואילו הכפלה בקבוע (גדול מ-1) מגדילה את הפיזור של קבוצת הנתונים המקורית.
סטיית התקן מושפעת מאוד מערכים קיצוניים של הקבוצה (אוכלוסייה).
סטיית התקן ניתנת לחישוב רק כאשר יש משמעות למרחק בין הערכים, כלומר סולם המדידה הוא רווחי (או מנתי).
הערך העיקרי בהבנת סטיית תקן של אוסף נתונים הוא בהערכת השוני של הערכים בהשוואה לממוצע.
כדוגמה פשוטה, נסתכל בממוצע היומי של הטמפרטורה המקסימלית בשתי ערים- אחת במישור החוף והשנייה בפנים הארץ.
יעזור להבין שטווח הטמפרטורות המקסימליות בערי חוף קטן מאשר בערים בפנים הארץ.
לכן, בעוד שלשתי הערים האלו יש ממוצע טמפרטורות מקסימלי דומה, סטיית התקן של הטמפרטורה היומית המקסימלית עבור ערי חוף, תהיה קטנה מאשר של ערים בפנים הארץ.
ביום מסוים הטמפרטורה המקסימלית הממשית בעלת סיכוי גבוה יותר להיות רחוקה יותר מהטמפרטורה המקסימלית הממוצעת עבור עיר בפנים הארץ מאשר בעיר חוף.
בפיזיקת חלקיקים משתמשים בתקן של "5 סיגמא" עבור הכרזה על תגליות.
ב-5 סיגמא ישנו רק סיכוי של אחד לשני מיליון (בערך) שתנודה מקרית תניב את התוצאה.
רמה זו של ודאות האיצה את ההכרזה שחלקיק שהוא בהתאמה עם בוזון היגס התגלה בשני ניסויים בלתי תלויים.
בכלכלה, סטיית התקן משמשת לרוב כמדד הסיכון המקושר עם תנודות מחיר של נכס נתון (מניות, ניירות ערך, אג"ח וכדומה), או הסיכון של תיק השקעות (קבוצות השקעה, קרנות הון סיכון).
סיכון הוא גורם משמעותי בבחירת דרך לניהול תיקי השקעות בצורה יעילה, בגלל שהוא קובע את שונות התשואות של נכס ו/או תיק השקעות ונותן למשקיעים בסיס מתמטי לקבלת החלטות השקעה (ראה ערך: התאוריה המודרנית של תיקי השקעות).
העיקרון הבסיסי של סיכון הוא שכשהוא גדל, התשואה אמורה לגדול גם כן, עליה שנקראת פרמיית סיכון.
במילים אחרות, משקיעים אמורים לצפות לתשואה גבוהה יותר כאשר ההשקעה נושאת בחובה סיכון גבוה יותר או חוסר ודאות.
כאשר מעריכים השקעות, רצוי שהמשקיעים יעריכו גם את התשואה הצפויה וגם את חוסר הוודאות בתשואות עתידיות.
סטיית התקן נותנת הערכה מכומתת של חוסר הוודאות לגבי תשואות עתידיות.
לדוגמה, נניח שמשקיע צריך לבחור בין שתי מניות.
למניה א' הייתה תשואה ממוצעת של 10% לאורך עשרים השנים האחרונות, עם סטיית תקן של 20%.
לאורך אותה תקופה למניה ב' הייתה תשואה ממוצעת של 12%, אבל סטיית תקן גבוהה יותר של 30%.
על בסיס סיכון-תשואה, המשקיע עלול להחליט שמניה א' היא בחירה בטוחה יותר, מכיוון שתוספת של שני אחוזי תשואה למניה ב' אינה שווה את הסיכון שנובע מעליה של 10% בסטיית התקן.
למניה ב' סיכוי גבוה יותר לרדת בערכה (אך גם לעלות) לעיתים תכופות יותר מאשר מניה א' תחת אותם התנאים, וצפויה לספק תשואה גבוהה רק בשני אחוזים ממניה א'.
חישוב הממוצע של התשואה של אג"ח לאורך זמן תייצר את התשואה הצפויה של הנכס.
עבור כל תקופה, חיסור התשואה הצפויה מהתשואה הממשית ייתן את ההפרש מהממוצע.
העלאה בריבוע של ההפרש בכל תקופת זמן, ואז מיצוע יתן את השונות הכוללת של התשואה של הנכס.
ככל שהשונות גבוהה יותר, כך הסיכון של האג"ח גבוה יותר.
מציאת שורש השונות ייתן את סטיית התקן המבוקשת.
סטיית התקן בהתפלגות נורמלית - פעמון גאוס
כאשר התפלגות הערכים היא נורמלית בעלת סטיית תקן וממוצע :
כ-68% מהערכים נמצאים במרחק שאינו עולה על סטיית תקן אחת מן הממוצע (כלומר 68% מהערכים נמצאים בין ל-).
כ-95% מהם נמצאים במרחק שאינו עולה על שתי סטיות תקן מן הממוצע (כלומר בין ל-).
כ-99.73% מהערכים נמצאים במרחק שאינו עולה על שלוש סטיות תקן מן הממוצע (בין ל-).
סטיית תקן של משתנה מקרי
סטיית התקן עבור משתנה מקרי X מוגדרת כשורש ריבועי של השונות.
- תוחלת המשתנה המקרי X,
- המומנט השני סביב 0.
נציין שלא לכל משתנה מקרי קיימת סטיית תקן.
היא קיימת רק בתנאי שהתוחלת והמומנט השני קיימים וסופיים.
סטיליאן פטרוב (בבולגרית: Стилиян Альошев Петров; נולד ב-5 ביולי 1979 במונטנה, בולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי, ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת הכדורגל האנגלית אסטון וילה ובנבחרת בולגריה.
פטרוב שיחק במגוון תפקידים במרכז המגרש, ויכול היה לתפקד גם כקשר הגנתי וגם כקשר התקפי.
פטרוב גדל במחלקת הנוער של המועדון הבולגרי צסק"א סופיה, בו הספיק להעביר רק עונה אחת בבוגרים לפני שעבר לשחק בסלטיק.
כבר בעונתו הראשונה בגלאזגו שיחק באופן קבוע בהרכב סלטיק ומשם הגיע למקום של קבע גם בנבחרת בולגריה.
ב-6 בספטמבר 2011 שיחק פטרוב בפעם ה-103 במדי נבחרת בולגריה, במשחק ההפסד לשווייץ 3:1. בכך שבר את שיא ההופעות בנבחרת בולגריה שהוחזק לפני כן על ידי השוער בוריסלב מיכאילוב.
בגיל 33 פרש מכדורגל עקב מחלת הלוקמיה בה חלה.
במאי 2013 החל לאמן את קבוצת הנוער של אסטון וילה.
סטייק טרטר הוא מאכל העשוי בשר בקר נא המוגש קצוץ דק או טחון.
מנת סטייק טרטר מוגשת בדרך כלל עם בצל קצוץ, צלפים כבושים ותבלינים (בהם פלפל שחור טחון ורוטב ווסטרשייר) לעיתים מגישים את המאכל אף עם ביצה בלתי מבושלת.
בניגוד לקרפצ'יו, העשוי מפרוסות דקות של בשר נא, סטייק טרטר עשוי מבשר טחון או קצוץ דק.
בגרסה המקסיקנית הבשר מושרה במיץ ליים, בדומה לסביצ'ה הדרום אמריקאי.
טרטר נחשב כמאכל משובח במסעדות עילית.
המאכל אהוד במיוחד באזור בנלוקס, צרפת ושווייץ, שם הוא מכונה בשם "פילה אמריקאי" .
המאכל מוגש במסעדות כמנה עיקרית ולצדו בדרך כלל מוגש לחם קלוי או טוגנים.
הרכבת המנה נעשית על ידי המלצר ליד השולחן, או על ידי הסועד עצמו.
במדינות אלה ניתן לקנות סטייק טרטר אף בקצביות בתוך כריך.
אף במטבח הדני קיימת גרסה של סטייק טרטר הנקראת "טרטרמד" שבה הבשר מוגש יחד עם לחם שיפון ותוספות שונות.
מקור ההמבורגר במאכל דומה שכונה סטייק המבורג, ובעבר מסעדות רבות אשר הגישו המבורגרים היו מוכנות להגיש לסועד גם סטייק המבורג, אף אם המנה לא הופיעה בתפריט המסעדה.
בשנים האחרונות ירדה צריכת סטייק טרטר עם עליית המודעות בדבר הסכנה הבריאותית שבאכילת בשר נא, באופן מיוחד סכנת זיהום הבשר בחיידקים.
ניתן לבשל את הבשר הקצוץ עד אשר צבעו הופך מאדום לאפרפר, וכך להפחית במידה רבה את סכנת הזיהום, אולם התוצאה המתקבלת איננה סטייק טרטר.
השרייה בתמיסה חומצית, למשל מיץ ליים או חומץ, מפחיתה את סכנת הזיהום החיידקי.
על פי גרסה אחת השם מיוחס למיתוס בדבר צורת הכנת הבשר המועדפת על לוחמים מונגולים וטטרים שהיה פופולרי במאה ה-13. לפי המיתוס, צורת ההכנה המועדפת על הלוחמים הטטרים הייתה להניח נתח בקר קשה מתחת לאוכפם על מנת שיתרכך במהלך הרכיבה, ואז היו אוכלים אותו נא.
מיתוס זה הופץ על ידי ז'אן דה ז'ואנוויל, אף על פי שמעולם לא פגש במונגולים או טטרים, ככל הנראה על מנת לשוות להם תכונות ברבריות.
ייתכן שמקורו של המיתוס במנהג להניח פרוסות בקר מתחת לאוכף כדי למנוע שפשופים.
סטימצקי היא הרשת הגדולה בישראל של חנויות ספרים.
צבי סטימצקי פתח את החנות הראשונה בשנת 1920 ברחוב הרצל 6 בתל אביב.
החנות מכרה ספרים ומגזינים מחו"ל ובני המשפחה שרה סטימצקי והבת אולה (אלישבע) שירתו את לקוחות החנות שהיו עולים מאירופה ואנשי הצבא הבריטי.
בשנת 1925 פתח אחיו למחצה של צבי, יחזקאל סטימצקי, את חנותו שגדלה לרשת והייתה בבעלות משפחתו עד שנת 2006. מאז 2014 נמצאת הרשת בבעלות קבוצת רוכשים בראשה עמדה ג.
כיום מנכ"ל החברה הוא בנה אייל גרינברג.
בשנת 2005 הפעילה הרשת 150 חנויות, בבעלות הרשת ובבעלות זכיינים, ומכירותיה הוערכו ב-400 מיליון ש"ח (מתוך היקף שוק של 1.7 מיליארד ש"ח).
בנוסף לספרים וכתבי עת, נמכרים בחנויות הרשת תקליטורי מוזיקה, קלטות וידאו ותקליטורי DVD, והחל מאמצע העשור השני של המאה ה-21 מוקדש חלק נכבד משטח חנויותיה למכירת צעצועים ומשחקים.
בנוסף לחנויות מפעילה הרשת אתר אינטרנט למכירת ספרים.
סטימצקי גם מפיצה עיתונים וכתבי עת זרים לחנויות שאינן חלק ממנה.
משרדי החברה נמצאים באזור תעשייה לב הארץ בכפר קאסם בו גם הוקם המרכז הלוגיסטי של החברה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל צבי סטימצקי והקים בה חנות לספרים בתל אביב.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל אחיו למחצה, יחזקאל סטימצקי שהקים בית מסחר לספרים בשנת 1925 ברחוב יפו בירושלים.
באותה שנה נפתחה חנות נוספת בחיפה.
בשנת 1927 נפתחה חנות בביירות.
ביולי 1929 נפתח סניף בתל אביב ברחוב הרצל, בסמוך לחנות של אחיו הגדול.
בנוסף למכירת ספרים ועיתונים, התקיימו בחנויות סטימצקי ספריות השאלה.
הספרייה בתל אביב התגאתה בהיותה הספרייה הגדולה ביותר בתל אביב עם ספרים במגוון שפות.
בשנת 1933 הוקם בידי סטימצקי, בסמוך לחנות בירושלים, גלריה, בה הציגו אמנים רבים, בהם חנה אורלוף ושמשון הולצמן.
בשנת 1935 עזב תנחום סטימצקי, שעבד אצל יחזקאל סטימצקי, את עבודתו והקים חנות ספרים בחיפה, בסמוך לחנות של אחיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפתחו חנויות בבגדאד, בקהיר, באלכסנדריה ובדמשק.
בעקבות הכרזת המדינה הולאמו החנויות שבארצות ערב, והרשת נותרה עם שלוש החנויות שבישראל.
בחנות הגדולה בתל אביב, שעברה לרחוב אלנבי בתל אביב בשנת 1948, עבדו למעלה מ-40 עובדים.
ב-1963, עם שחרורו מצה"ל, הצטרף ערי סטימצקי, בנו של יחזקאל סטימצקי, לעסקי הרשת.
כעבור כעשר שנים מונה למנכ"ל והחל בפיתוחה המואץ של הרשת.
עד תחילת 2007 שימשה אחותו אליאורה שוורץ כקניינית של כל מה שאינו ספרים או כתבי עת.
התפתחותה של רשת "סטימצקי" שינתה את פני ענף מכירת הספרים בישראל, משוק הטרוגני של חנויות עצמאיות רבות, לשוק ריכוזי שעיקרו רשתות שיווק חזקות.
מול רשת "סטימצקי" קמו רשתות מתחרות כמו "ליריק", "כתר", ברונפמן" "מודן" ועוד, אך מרביתן התפרקו תוך שנים מעטות, או מוזגו לתוך סטימצקי.
בשנת 1995 רכשה סטימצקי מההסתדרות את רשת "ספרי", שכללה 7 חנויות.
במשך שנים רבות, עד לפתיחתן של חנויות הספרים באינטרנט, הייתה רשת סטימצקי, ובפרט חנויותיה הגדולות, מקור עיקרי לרכישת ספרים באנגלית בישראל.
בשנת 2002 קמה רשת "צומת ספרים", שהפכה למתחרה עיקרית ל"סטימצקי".
התחרות בין הרשתות חזקה, ומביאה להנחות בשתי הרשתות ולמבצעים עם לקוחות אסטרטגיים, כמו בנקים וחברות סלולר.
הנפגעות העיקריות ממבצעי ההנחות הן חנויות הספרים העצמאיות, שמספרן הלך וקטן עם השנים.
במהלך שנותיה עסקה סטימצקי במידה מצומצמת גם בהוצאה לאור של ספרים.
בתחילת 2005 עשתה צעד מהותי בתחום זה, עם הקמתה של הוצאת כתר ספרים, שבה החזיקה סטימצקי ב-48% ו"כתר הוצאה לאור" ב-52%.
במאי 2008 צומצם חלקה של סטימצקי ל-19% בלבד, (יתרת חלקה של סטימצקי נמכרה ל"כתר הוצאה לאור").
באוקטובר 2006 מכר ערי סטימצקי את הרשת לקרן מרקסטון.
ערי סטימצקי המשיך בתפקידו כיו"ר פעיל של הרשת, אך בספטמבר 2007 פורסם כי ערי סטימצקי עומד לפרוש מתפקיד יו"ר של הרשת, ושאת מקומו ימלא אמיר קס, מנכ"ל משותף של קרן מרקסטון.
באוגוסט 2006 מונתה איריס בראל למנכ"ל הרשת, במקומו של יהושע מצליח, שהיה מנכ"ל הרשת במשך 30 שנה.
בראל בקשה להגדיל את העיסוק של הרשת במכירת משחקים וציוד משרדי.
בנובמבר 2007 סטימצקי רכשה את רשת חנויות המוזיקה "צליל" מחברת התקליטים הליקון, שמנתה אז 18 סניפים ברחבי הארץ.
לאחר הרכישה שולבו פעילויות שתי הרשתות - נפתחו פינות מוזיקה בסניפי סטימצקי תחת השם "צליל", ונפתחו סניפים המשלבים בין חנות סטימצקי לבין חנות צליל.
ביולי 2008 רשת צליל עברה מיתוג מחדש על ידי משרד הפרסום שלמור אבנון עמיחי על מנת לעזור לשלב את הרשת עם סטימצקי, עם לוגו חדש הדומה ללוגו של רשת האם.