tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גוגנהיימר החל את הקריירה שלו באוניברסיטה העברית כמרצה בשנים 1954–1956 ולאחר מכן היה פרופסור באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1956–1959. ב-1959 היגר לארצות הברית שם הפך לאזרח ב-1965. משרתו הראשונה הייתה באוניברסיטת וושינגטון סטייט, שם הוא היה פרופסור חבר.
לאחר כשנה הוא עבר לאוניברסיטת מינסוטה, שם הפך לפרופסור מן המניין ב־1962. בעודו במינסוטה כתב את ספרו "גאומטריה דיפרנציאלית" (1963), ספר לימוד המטפל ב"בעיות קלאסיות בשיטות מודרניות".
לדברי רוברט הרמן בשנת 1977 "מבין המחקרים של היום, הטוב ביותר מנקודת המבט של תוכנית ארלנגן הוא "גאומטריה דיפרנציאלית" של היינריך גוגנהיימר".
בשנת 1967 פרסם גוגנהיימר את ספרו "גאומטריה מישורית וקבוצותיה" (בהוצאת הולדן דיי), ועבר לניו יורק כדי ללמד באוניברסיטה הפוליטכנית, כיום "בית ספר טנדון להנדסה שבאוניברסיטת ניו יורק".
בשנת 1977 פרסם את ספרו "גאומטריה יישומית: קימור גלובלי ומקומי".
עד 1995 גוגנהיימר פרסם באופן קבוע מאמרים בכתבי עת מתמטיים שונים.
כמפקח על לימודים לתואר שני במינסוטה ובניו יורק, היו לו שישה סטודנטים שעברו לדוקטורט עם תזות בפיקוחו, שניים במינסוטה וארבעה בניו יורק.
גוגנהיימר תרם רבות גם בתחום מחקר מדעי היהדות.
ב-1966 כתב את המאמר "בעיות לוגיות במסורת היהודית".
בשנת 1992 כתב גוגנהיימר ביחד עם אשתו חוה את "שמות משפחה יהודיים ומוצאם" וב-1995 כתב גוגנהיימר הגדה לפסח, העושה השוואות בין נוסחי ההגדה השונים וכן נושאת פירוש נרחב על סדר ההגדה.
אחת התרומות המשמעותיות ביותר שלה ללימודי ההגדה הייתה זיהוי התייחסויות לטקסט של ההגדה בפסוקים מתרגום שבעים, התרגום היווני המוקדם לחומש.בשנת 2005 פרסם גוגנהיימר תרגום ופירוש למדרש סדר עולם.
בין השנים 2000 ל-2015 גוגנהיימר פרסם 17 כרכים של תרגום ופירוש מחקריים על כל התלמוד ירושלמי באנגלית בהוצאת דה גרויטר.
בשנת 2018 הוציא פירוש קצר על התורה באנגלית בהוצאת כתב האמריקאית.
רבי חיים גאגין (סמוך ל-1460 – לא לפני 1535) היה ראש ישיבה ופוסק הלכה, בקהילת התושבים בפאס שבמרוקו.
ניהל פולמוס חריף נגד רבני המגורשים מקסטיליה שהתיישבו בפאס, על אודות ההיתר שהנהיגו שם בנפיחת ריאת הבהמה.
נולד ככל הנראה בעיר פאס שבמרוקו סמוך לשנת 1460. בצעירותו נדד לקסטיליה שבספרד ולמד שם מרבי יוסף עוזיאל, אחד מגדולי הרבנים במקום ותלמידו של רבי יצחק קנפנטון.
בעקבות גירוש ספרד היגר לפאס, בערב יום הכיפורים של שנת ה'רנ"ג (1492), יחד עם קהל רב של מגורשים.
בפאס פגש את רבו יוסף עוזיאל, ואת חברו רבי משה חלאווה, מי שלימים יהיה מראשי הרבנים של קהילת המגורשים במקום.
הוא מונה לראש החכמים ורבה של קהילת התושבים בפאס.
שנת מינויו לתפקיד לא ידועה, אך ברור כי כיהן בתפקיד בין השנים ה'רפ"ו (1526) – ה'רצ"ה (1535).
"היתר הנפיחה", הנוגע לנפיחת ריאת בהמה הסרוכה, הונהג בספרד באזור קסטיליה כ-20 שנה קודם הגירוש, בעקבות איסור שהטילו השלטונות לקנות בשר שנשחט על ידי יהודי.
המגורשים שהגיעו לפאס המשיכו להחזיק בהיתר, ואילו המקומיים שנהגו איסור בדבר נגררו אחרי המגורשים.
מצב זה השתנה בחודש אייר שנת ה'רפ"ו (1526), בעקבות שגיאה הלכתית של השוחט קהילת התושבים, דבר שהביא את נגיד התושבים ורבניהם לפתוח אטליז מיוחד לקהילתם שבו יונהג איסור הנפיחה, בהתאם למסורת אבותיהם.
הודות לפתיחת האיטליז פרץ פולמוס הלכתי חריף בנושא נפיחת הריאה בין קהילת התושבים בפאס לקהילת המגורשים במקום.
עם רבני המגורשים שהתירו את הנפיחה ונטלו חלק בפולמוס נמנו שישה ראשי ישיבות, וכנגדם עמדו רבי חיים ותלמידיו הרבים, יחד עם רבנים נוספים מצד התושבים, ואסרו את הנפיחה בחרם.
רבי חיים היה הדמות המרכזית והמובילה בפולמוס ודבק בעמדתו בעקשנות גם כשנשאר בודד במערכה.
בשנת ה'רצ"ה (1535) התרבו מפירי החרם בקהילת התושבים, והרב גאגין הורה בבית הכנסת שלא להתפלל עמהם.
בעקבות כך הופעלו לחצים רבים על נגיד התושבים, שאול בן רמוך, שיבטל את החרם בתואנה שרוב הקהילה מבקשים לבטלו.
הנגיד פנה לרב גאגין על מנת שיניח למתירים.
הרב גאגין סיפר כי בשל סבלו הרב, ובשל העובדה שבניו אינם איתו, ומפאת הזקנה שפוקדת אותו, נאלץ להיכנע לדרישות הנגיד, בתנאי שחכמי המגורשים יביאו את דעות האוסרים וינמקו מדוע הם מתירים.
חכמי המגורשים נענו לדרישה וכתבו על כך פסק.
בתגובה לפסקם חיבר רבי חיים את חיבורו "עץ חיים", ובו גולל את פרשת הפולמוס והשיב על טענות המגורשים אחת לאחת.
לפי העולה מחיבורו העמיד תלמידים רבים.
תלמידו הידוע הוא רבי יעקב בן לחסן, שתמך בעמדתו בכל תקופת הפולמוס, ואף מונה על ידו לפקח על כשרות הבשר שנשחט עבור התושבים.
נאמנותו של בן לחסן לרבו עוררה את משה אבוטאי, איש תקיף מקהילת המגורשים שהיה מקורב למלכות, שביקש להתנקש בחייו ואף מסר אותו למלכות.
כמו כן, כמה מחשובי המגורשים שיחדו שר על מנת שהתלמיד יכלא בבית הסוהר.
במסגרת פולמוס הנפיחה, חיבר משא ומתן הלכתי מקיף בשם "עץ חיים", העוסק בהלכות שחיטה ובדיקה, ובו הוכחה לצדקת התושבים שאסרו את הנפיחה.
בסופו של דבר, בשנים שלאחר מכן, היתר הנפיחה פשט בפאס ובערים נוספות במרוקו בניגוד לדעתו.
בחיבור תיאר הרב גאגין בצורה מוחשית את הפולמוס, וגם סיפק הצצה לחיי היהודים בספרד ובמרוקו בתקופתו.
אף על פי ש"עץ חיים" לא הודפס מעולם עד לשנת 1986 בידי פרופסור הרב משה עמאר, חיבורו פשט ברחבי מרוקו עוד בחייו.
עם זאת, נראה שהשימוש שנעשה בספר היה מועט, ועל כך תעיד העובדה שמהדורתו הראשונה של הספר לא השתמרה, ומהמהדורה המוגמרת קיימים כיום מספר מועט של עותקים בלבד, שבמאה ה-18 הועתקו מהמהדורה המוגמרת.
הסיבה שהחיבור לא היה נפוץ היא משום שדעתו של הרב גאגין נדחקה ונעלמה כליל ממרוקו לאחר שהוכרעה ההלכה לפי דעת המתירים.
ההיתר נפוץ עד כדי כך שאפילו בחיבוריהם של רבני מרוקו בדורות הבאים לא אוזכר איסור הנפיחה, למעט בחיבורו של רבי חיים בן עטר, שציטט את הספר בחיבורו "פרי תואר" ואף צידד בעד איסור הנפיחה.
נודע גם כמשורר, וחיבר קינות שנשמרו, בייחוד על גירוש ספרד.
כתב פירוש למשנת ערוגה שבמסכת כלאים וחיבר מספר חיבורים נוספים שאבדו במהלך השנים.
חיים בשנית הוא סרט מדע בדיוני ומותחן אמריקאי בשחור-לבן משנת 1966 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, עם רוק הדסון וג'ון רנדולף בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "Seconds" של דייוויד אלי (1963).
זה סרטו האחרון של פרנקנהיימר בשחור-לבן.
הוא ביים את הסרט לאחר השליח ממנצ'וריה (1962) ושבעה ימים במאי (1964) ושלושת הסרטים האלה מכונים "טרילוגית הפרנויה של פרנקנהיימר".
המונח "Second" אינו מתכוון בסרט לשנייה אלא לאדם ש"נעלם" וחי כעת בשנית בזהות אחרת.
זה היה ניסיונו היחיד של הדסון להופיע במותחן בדיוני כזה לאחר שהופיע בעיקר בקומדיות רומנטיות.
עם השנים הפך הסרט לסרט פולחן.
הצלם ג'יימס וונג האו היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן.
ג'ון פרנקנהיימר היה מועמד לפרס דקל הזהב.
ב-2015 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
ארתור המילטון (ג'ון רנדולף) הוא בנקאי עשיר בגיל העמידה.
הוא חש ריקנות בחייו, יחסיו עם אשתו אמילי (פרנסס ריד) קרים ומנוכרים על סף משבר ובתם היחידה כבר לא גרה אתם.
יום אחד הוא מקבל טלפון מחבר ישן בשם צ'רלי שארתור חשב שנפטר, על האפשרות לחיים חדשים ומישהו תוחב לידו ברחוב פתק עם כתובת להגיע לשם.
החברה תדאג ל"מותו" של המילטון בשריפה בבית מלון וכן תעביר אותו להתאקלמות בקליפורניה.
המילטון מהסס אך לבסוף משתכנע וחותם.
הוא מועבר לחדר ניתוח ועובר ניתוח מקיף לשינויו דמותו לאדם צעיר ונאה בשם טוני וילסון (רוק הדסון).
הוא טס ללוס אנג'לס שם הוא מתארח להתאקלמות בווילה בחוף מאליבו בתור צייר.
החברה מספקת לו משרת בשם ג'ון (וסלי אדי).
על החוף הוא פוגש צעירה בשם נורה מרכוס (סלומה ג'נס) ומתפתחת ביניהם ידידות.
היא מספרת לו שעזבה את בעלה ושתי ילדותיה כדי להיות חפשייה.
היא אינה מגלה לו שלמעשה היא מועסקת של ה"קומפני".
כדי שירגיש צעיר היא לוקחת אותו לפסטיבל יין שבו שותים, משתכרים ודורכים ענבים עירומים.
ג'ון מארגן לו מסיבה בווילה וטוני מתחיל להשתכר ולגלות דברים על עצמו שאר המוזמנים מביטים עליו בזעם ואז מתברר לו שגם הם למעשה "חיים בשנית".
טוני חוזר לבית המילטון בליווי ג'ון אבל אשתו אינה מכירה אותו.
הוא דורש מרובי לחזור למצבו הראשוני אבל אינו יודע שהדבר אינו אפשרי.
הוא נכבל, מועבר מטושטש לחדר ניתוח כשכומר קורא לפניו תפילת רקוויאם ומוכנס לחדר ניתוח שם ירדימו אותו לנצח וישתמשו באיבריו ללקוח נוסף של ה"קומפני".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוק הדסוןטוני וילסוןג'ון רנדולףארתור המילטוןבנקאיסלומה ג'נסנורה מרכוסעובדת ה"קומפני"פרנסס רידאמילי המילטוןאשתו של ארתורג'ף קורירובימנהל ה"קומפני"וסלי אדיג'וןמשרת מטעם ה"קומפני"
חיים גולדברג (נולד ב-30 בנובמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר בשנות ה-80 של המאה ה-20.
גולדברג גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב והיה קפטן קבוצת הנוער.
הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת הייתה ב-3 בדצמבר 1983 נגד מכבי פתח תקווה במסגרת הליגה הראשונה.
בעונתו הראשונה שיחק ב-4 משחקים בלבד ובסופה הושאל לעונה אחת למכבי פתח תקווה שאחריה חזר והפך לשחקן הרכב בקבוצה.
ב-15 בדצמבר 1985 כבש במשחק הליגה נגד בית"ר ירושלים לאחר 30 שניות בלבד, ובכך הפך לכובש השער המהיר ביותר בליגה הראשונה.
ב-9 ביוני 1987 כבש שער בקרב הפנדלים בניצחון הקבוצה בגמר גביע המדינה נגד מכבי חיפה.
ב-1988, בעקבות ריב מתוקשר עם כוכב מכבי תל אביב אבי כהן, עזב גולדברג את הקבוצה לאחר 3 עונות בהן זכה בשני גביעי מדינה, פעם אחת באלוף האלופים ופעמיים בגביע ליליאן, והצטרף להפועל צפרירים חולון.
לאחר שנתיים בחולון, וירידת הקבוצה לליגת המשנה, עבר גולדברג לגור בארצות הברית כשהוא עדיין חתום בקבוצה.
בתחילת עונת 91/92 חזר ארצה לצפרירים חולון, במשחק הבכורה שלו במחזור ה-6 נכנס כמחליף בניצחון הראשון של הקבוצה באותה עונה 1:3 מול הפועל תל אביב ובהמשך כבש את שערו היחיד באותה עונה בניצחון חוץ 0:2 מול קבוצתו לשעבר מכבי תל אביב.
92/93 הייתה עונת השיא בקריירה של חיים גולדברג.
לאחר שהחל את העונה כבלם אחורי והקבוצה השתרכה במקום הלפני אחרון, גולדברג חזר לעמדת הקשר ובעשרת המחזורים האחרונים היה שותף לשמונה ניצחונות תוך כיבוש ששה שערים וסיום במקום הששי בטבלה.
בעונת 93/94 היה שותף להעפלת הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה מול מכבי תל אביב (3:3) בו כבש בדו-קרב בעיטות ההכרעה (הפסד 5:4).
בסיום עונת 95/96 פרש מהמשחק בגיל 32.
גולדברג שיחק בנבחרת הצעירה וזכה איתה במדליית זהב במשחקי המכביה השתים-עשרה ב-1985, ואף כבש במשחק הגמר.
חיים גולדשטיין (13 במרץ 1923 – 31 באוגוסט 1948) היה כדורגלן ארץ-ישראלי בתקופת טרום המדינה, אשר נהרג בעת שירותו בצה"ל.
גולדשטיין נולד בשנת 1923 לשושנה ואליהו גולדשטיין.
למד בבית הספר תחכמוני, בתיכון "מוריה" ובביית הספר המקצועי "מונטיפיורי".
לאחר מכן עבד בתעשיית היהלומים.
גולדשטיין שיחק בצעירותו בקבוצת מכבי התחייה, קבוצת הבת של מכבי תל אביב, עד שעבר לקבוצת הנוער של קבוצת האם.
ב-1944 עבר למכבי נתניה וערך את הופעתו הראשונה בליגה הראשונה לבוגרים.
ב-1946 חזר למכבי תל אביב לקבוצת המילואים.
ב-1948 עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וחלק ממערך התיעוד.
ב-31 באוגוסט 1948 נהרג לאחר שמכונית בה נסע נפגעה ממוקש סמוך לכפר ג'יסייר.
נקבר בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.
ב-1949 ו-1951 התקיים טורניר כדורגל לזכרו של גולדשטיין ועוד תשעה כדורגלנים של מכבי תל אביב שנפלו במלחמת העצמאות.
הטורניר נקרא בשם גביע "יד לעשרה" והשתתפו בו קבוצות מרכז מכבי ובפעם השנייה אף קבוצות אגודת בית"ר.
בשנות החמישים הוקמה קבוצת נוער נוספת במחלקת הנוער של מכבי תל אביב על שמו, אשר בהמשך התפרקה.
אחיו היה כדורגלן מכבי תל אביב ונבחרת ישראל יוסף גולדשטיין.
חיים גופן (נולד ב-8 ביולי 1951) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד בסיס תל נוף ומפקד בסיס רמון.
גופן הוא בן קיבוץ אפיקים.
התגייס לצה"ל ב-1969, סיים קורס טיס ב-1971 ושירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
הוא הוצב בטייסת 109, טייסת סקייהוק ונלחם במסגרתה במלחמת יום הכיפורים.
מטוסו נפגע במבצע מפצח 22 והוא נטש אותו באזור בסיס רמת דוד, באירוע אחר נפגע מטוסו במהלך תקיפת גשרים בתעלת סואץ והוא ביצע נחיתת אונס בבסיס אל-עריש.
לאחר המלחמה עבר הסבה למטוסי פנטום, שימש סמ"ט ב' בטייסת מטוסי כפיר וסמ"ט א' בטייסת 105 (פנטום) עמה לחם במלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1983 עד 1985 פיקד על טייסת 201. בהמשך שירת כראש ענף קרב במטה חיל האוויר, למד במכללה לביטחון לאומי וב-1989 מונה לראש מחלקת מודיעין-למבצעים.
ב-1993 מונה למפקד בסיס רמון.
בספטמבר 1995 מונה למפקד בסיס תל נוף.
בתקופת כהונתו התרחש אסון המסוקים, בעקבות האירוע ננזף אדמיניסטרטיבית על ידי הרמטכ"ל בהמלצת ועדת החקירה.
שירת בתפקיד עד יולי 1998.
לאחר שחרורו כיהן כמנהל פרויקט בחברת נטקום, בשנים 2000 עד 2008 כיהן כמנכ"ל חברת צל"פ בתחום של אריזות גמישות בתעשיית המזון.
ובשנים 2010 עד 2016 כיהן כדירקטור חיצוני בחברת כפרית תעשיות.
גופן בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי.
חיים גיטלר (נולד ב-13 באפריל 1962) הוא ארכאולוג אוצר וחוקר ישראלי, המתמחה בתחום הנומיסמטיקה.
הוא האוצר הראשי לאגף לארכאולוגיה ואוצר לנומיסמטיקה במוזיאון ישראל שבירושלים, כמו גם נשיא החברה הנומיסמטית בישראל.
חיים גיטלר נולד במקסיקו וב-1974 עלה לישראל.
ב־1987 השלים תואר ראשון בארכאולוגיה ובלימודים כלליים באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותה שנה, גיטלר הצטרף לצוות מוזיאון ישראל כעוזר לאוצר לנומיסמטיקה, ובמקביל למד לתואר שני באוניברסיטה העברית, אותו השלים ב־1994. מחקרו עסק בתחום הנומיסמטיקה, בהנחיית פרופסור יעקב משורר.
עם סיום התואר השני הוא התמנה לתפקיד האוצר לנומיסמטיקה במוזיאון ישראל, במסגרתו הוא אחראי על אוסף המטבעות העתיקים שבחזקתו.
הוא פיקח על חידוש גלריות הקבע לנומיסמטיקה בשנים 1994 ו-2010 ואצר תערוכות מתחלפות בתחום.
ב־2011 השלים גיטלר לימודי דוקטורט באוניברסיטת ניקולאוס קופרניקוס שבטורון, פולין .
מחקר הדוקטורט שלו עסק במטבעות ארץ ישראל בתקופה הפרסית המאוחרת וראשית התקופה ההלניסטית.
ב־2013 הוא מונה לתפקיד האוצר הראשי לארכאולוגיה על שם תמר וטדי קולק במוזיאון ישראל.
הוא היה אחראי על הניהול של האגף לארכאולוגיה על שם שמואל וסיידי ברונפמן, על היכל הספר המציג את מגילות מדבר יהודה, ועל מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה.
גיטלר לימד נומיסמטיקה במסגרות אקדמיות.
בשנים 1996–1998 לימד מבוא לנומיסמטיקה בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית (שלוחת רחובות) ובשנים 2010–2014 לימד את הקורס באוניברסיטת תל אביב.
ב־2005–2016 כיהן גיטלר כנשיא החברה הנומיסמטית בישראל, בה ייסד ב־2006 את כתב העת הנומיסמטי, "Israel Numismatic Research", המפרסם מדי שנה מחקרים בעיקר על מטבעות דרום הלבנט.
ב־2018 נבחר גיטלר מחדש כנשיא החברה המקומית, וב־2022 נבחר לאחד מתשעת הנציגים של ועדת החברה הנומיסמטית הבין־לאומית ומונה למזכיר החברה.
הוא החוקר הישראלי הראשון החבר בוועדה.
גיטלר השתתף כחבר בוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון של בנק ישראל.
נוסף לתפקידיו השונים, גיטלר הוא צלם.
צילומיו הוצגו בשלוש תערוכות יחיד בישראל: בתיאטרון ירושלים, במכון ויצמן למדע ברחובות ובמועדון הצילום בתל אביב.
ב־1986 נבחרו עבודותיו לתערוכה מטעם "FIAP" שהוצגה באיטליה ובברית המועצות.
גיטלר חוקר נומיסמטיקה, ומומחה בטביעת המטבעות בתקופה הפרסית המאוחרת במרחב הארץ ישראלי: פלשת, שומרון, יהודה ואדום.
הוא פרסם כ־90 מאמרים על מטבעות אלקטרום, מטבעות מהתקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, המוסלמית, הצלבנית ומטבעות מודרניים.
בחלק ממחקריו היה חבר במשלחות ארכאולוגיות לאתרים בישראל ובירדן.
במחקר הארכאולוגי בישראל, הוא פרסם מאמרים על הממצא הנומיסמטי מחפירות הרובע היהודי, ירושלים; אשקלון; הסירה העתיקה בכנרת; הר אדר; וחירבת אל-עקאד.
מחקר על ממצא נומיסמטי מאתרים ארכאולוגיים בירדן פורסם כחלק ממשלחות של המכון הפרנציסקני לחקר הארכאולוגיה, בשיתוף פעולה עם האב מיקלה פיצ'ירילו .
האתרים הארכאולוגיים עליהם כתב בירדן הם הר נבו, אום א-רסאס; ומידבא.
כמו כן, הוא פרסם את הבולות מהחפירות בא-זנטור שבפטרה, בשיתוף פעולה עם פרופסור ברנהרד קולב מאוניברסיטת בזל.
גיטלר היה הארכאולוג הישראלי הראשון שהוזמן באופן רשמי לירדן, לרגל פתיחת הפארק הארכאולוגי של מידבא ב־1995.
נושאים נוספים עליהם כתב גיטלר הם בדיקות מטלורגיות של מטבעות ושל תכשיטים עתיקים; מטמוני "האקיזילבר" (Hacksilber hoards); רושמות מטבעות רומים ואיסלאמיים; משקולות ביזנטיות ואיסלאמיות; חותמות עופרת צלבניות; קמעות מאגיים ומוזיאולוגיה.
על אספנים, על חוקרים ועל מטבעות עתיקים תערוכה לזכרו של אברהם ברומברג, מוזיאון ישראל.
2004 – יחיד ומיוחד: חשיפה ראשונה של המטבע החשוב בעולם, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם פרופסור פרנסואה קאלטאי.
2012–2013 – זהב לבן: המטבעות הקדומים בעולם, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם קתרין לורבר ויניב שאואר.
2015 – ים של זהב: האוצר החדש מקיסריה, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם ד"ר רוברט קול.
2017–2018 – הון-שלטון: מטבעות זהב רומיים מאוסף ויקטור אדה, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם יניב שאובר וד"ר גיל גאמבש.
נשוי לרונית והורים ל-2, מתגוררים בשכונת בקעה בירושלים.
חיים גולדברג (נולד ב-1 באוקטובר 1998) הוא צלם עיתונות ישראלי וכתב המסקר ומצלם את החברה החרדית בישראל.
באפריל 2017 החל לעבוד כצלם עיתונות בישראל, בשנת 2018 החל לעבוד באתר החדשות "כיכר השבת" ו"סרוגים".
בשנת 2021 החל לסקר את משטרת ישראל באתר "כיכר השבת".
ביוני 2023 עבר לעבוד בסוכנות הצלמים פלאש 90.
תמונות שונות של גולדברג השתתפו בתחרות עדות מקומית ותמונות, סדרות תמונות וקטעי וידאו שלו זכו בפרסים ב-2019, 2020,
2021, 2022, 2023 ו-2024. בין תמונותיו הבולטות גם תמונת הרמטכ"ל הרצי הלוי ואשתו ברחבת הכותל המערבי ביום כניסתו לתפקיד.
עדותו על בדיית עובדות בסדרה הדוקומנטרית מחוז ירושלים שתיעדה את משטרת ישראל הייתה אחד הגורמים לביטול הסדרה.
ב-2019 נבחר לאחד מכוכבי פרויקט 40UNDER FORTY של אתר אייס.
גולדברג התחתן ב-2021 עם נעמה גלבך.
חיים גורן (אוגוסט 1946 – 1 במרץ 2025) היה גאוגרף-היסטוריון ישראלי, פרופסור במכללה האקדמית תל-חי, שהתמחה במעורבות מעצמות אירופה בארץ ישראל ושכנותיה במאה ה-19 ובתולדות המחקר המדעי של האזור באותה התקופה.
גורן נולד ב-1946 בראשון לציון, אחיו הם סמדר גורן, אמנית, ופרופ' יובל גורן, ארכאולוג.
גורן גדל תחילה בראשון לציון, אחר בקיבוץ כברי ובתל אביב, ואת לימודי בית הספר התיכון עשה בבאר שבע.
ב-1964 הגיע עם גרעין 'שניר' לשל"ת מוקדם בקיבוץ גונן שבעמק החולה, ואחרי שרות צבאי בנח"ל שב לקיבוץ כחבר.
מילא בקיבוצו שורת תפקידים, ובשנת 1982 החל את לימודיו.
את הקיבוץ עזב באוגוסט 1988 עם רעייתו אילה לבית ברודסקי (בתם של עדה ודוד ברודסקי) ושלושת ילדיהם, ועברו לראש פינה.
את התואר הראשון עשה באוניברסיטת חיפה, בחוג ללימודי ארץ ישראל ובתוכנית הב.א.
את התואר השני והשלישי עשה במסלול לימודים אישי במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים, כאשר המ.א.
עסק ב"הפעילות הגרמנית-קאתולית בארץ-ישראל, 1910-1838" בהנחיית פרופ' יהושע בן אריה ופרופ' רות קרק (התואר ב-1986) והדוקטורט "ארץ ישראל במאה הי"ט: התרומה הגרמנית לחקירתה (1877-1766)" בהנחיית פרופ' רות קרק ופרופ' אלכס כרמל (תואר הדוקטור בינואר 1993).
מ-1996 מרצה בכיר, ב-2003 פרופסור חבר וב-2013 פרופסור מן המניין בגאוגרפיה היסטורית.
פרופ' אמריטוס מאז הפרישה לגמלאות ב-2016.
מ-2010 ועד ל-2014 – סגן נשיא לעניינים אקדמיים, מפתח תוכנית לימודים למ.א.
בלימודי גליל ועמידה בראשה עד ל-2016. במהלך כל השנים מאז 1988, וגם כיום, מרצה במכללה האקדמית תל-חי.
בשנים 1988 עד 1997 – גם יועץ אקדמי ורכז אזורי מטעם האוניברסיטה הפתוחה בגליל העליון.
בראשית 2003 נבחר כנציג הראשון של המכללות האקדמיות בוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה (ות"ת), וכיהן שם שש שנים.
בין תפקידיו במסגרת זו, חבר בוועדה לקידום ההשכלה הגבוהה במגזר הערבי, יו"ר הוועדה למלגות המר, חבר ויו"ר הוועדה לקידום מעורבות האקדמיה בקהילה.
בשנים 2014–2020 חבר הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במכללות האקדמיות במדעי הרוח.
בתחילת דרכו המחקרית התמקד גורן בחקר המעורבות הגרמנית בארץ ישראל במאה ה-19, כאשר עסק בהרחבה בשני נושאים שלא נחקרו עד אז, המעורבות של הגרמנים-הקתולים בארץ, והמחקר הגרמני של ארץ ישראל.
מחקרים אלו הניבו פרסומים רבים, בעברית ובגרמנית.
מכאן עבר לעיסוק אינטנסיבי בתולדות המחקר המדעי של הארץ ובמקביל בתולדות והתפתחות הכרטוגרפיה, של הארץ והאזור.
במסגרת זו בוצע מחקר רב שנים על תולדות המחקר המדעי של ים המלח ושקע הירדן, על ראשית קביעת עובדת היותם נמוכים מהים התיכון, ובכמה.
במקביל, עסק בחשוב בחוקרי הארץ במאה ה-19, האמריקאי אדוארד רובינסון, במסעותיו (בליווי המיסיונר עלי סמית), בפרסומיו, ובמפות שפרסם בעקבותיהם הכרטוגרף הברלינאי היינריך קיפרט.
כל המחקרים הסתמכו על עבודה נרחבת בארכיונים, שברוב המקרים הייתה ראשונית, בישראל, גרמניה, ארצות הברית ובריטניה, ובשימוש בהם לבניית התמונה המחקרית.
'לכו חיקרו את הארץ': המחקר הגרמני של ארץ-ישראל במאה התשע-עשרה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1999 (ראה אור גם בגרמנית).
'קתולים אמתיים וגרמנים טובים': הגרמנים הקתולים וארץ ישראל, 1910-1838, ירושלים: האוניברסיטה העברית — המרכז להיסטוריה גרמנית ע"ש ריכרד קבנר, מאגנס, 2005 (ראה אור גם בגרמנית).
פני ים המלח: המסעות לחקר המקום הנמוך בעולם, אור עקיבא: איתי בחור, 2022.
ספר ירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית (1917 - 1800), העורכים: ישראל ברטל, חיים גורן, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2010.
"מקודשת, אבל לא מדודה: מדוע נדחה 'סקר ארץ-ישראל המערבית' לשנות השבעים של המאה התשע-עשרה?", קתדרה 106 (טבת תשס"ג), עמ' 87–118.
"מסע הצלב בדרכי שלום: מסעי הצלב וארץ ישראל במאה התשע-עשרה", קתדרה 135 (ניסן תש"ע), עמ' 63–88.
חיים גרוס, היה פסל ומחנך אמריקאי ממוצא יהודי אוקראיני.
גרוס למד ולימד בבית הספר לאמנות Educational Alliance במנהטן.
גרוס נולד למשפחה יהודית בגליציה האוסטרית, בכפר וולובה, אוקראינה, בהרי הקרפטים.
ב-1911 עברה משפחתו לקולומיאה (שסופחה לרוסיה האוקראינית ב-1939 והפכה לחלק מאוקראינה העצמאית החדשה ב-1991.) במהלך מלחמת העולם הראשונה פלשו כוחות רוסים לאוסטריה-הונגריה; בתוך המהומה, בני הזוג גרוס ברחו מקולומיאה.
הם חזרו כשאוסטריה השתלטה מחדש על העיירה ב-1915. עם סיום מלחמת העולם הראשונה נסע גרוס ואחיו אברום-לייב לבודפשט כדי להצטרף לאחיהם הגדולים שרה ופנקס.
גרוס פנה והתקבל על ידי האקדמיה לאמנות בבודפשט ולמד אצל הצייר בלה אויץ, אם כי תוך שנה השתלט עליו משטר חדש בפיקודו של מיקלוש הורטי וניסה לגרש את כל היהודים והזרים מהמדינה.
לאחר שגורש מהונגריה, החל גרוס בלימודי אמנות בווינה, אוסטריה זמן קצר לפני שהיגר לארצות הברית ב-1921.
אחיו של גרוס, נפתולי, הגיע לעיר ניו יורק בשנת 1914. הוא שלח כסף לאחיו חיים ואברום-ליב, שנסעו מווינה ללה האבר, צרפת, שם עלו על אוניה לעיר ניו יורק במרץ 1921.
לימודיו של גרוס נמשכו בארצות הברית במכון לאמנות יפה ולעיצוב, שם למד אצל אלי נדלמן ואחרים, ובליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק, אצל רוברט לורן.
הוא גם למד בבית הספר לאמנות ה-Educational Alliance, למד אצל אוסטרובסקי, במקביל למוזס סויר, רפאל סויר, אדולף גוטליב ופיטר בלום.
ב-1926 החל גרוס ללמד ב-The Educational Alliance, והמשיך ללמד שם במשך 50 השנים הבאות.
לואיז נבלסון הייתה בין תלמידיו באליאנס (בשנת 1934), בזמן שעברה מציור לפיסול.
גרוס החל להציג פיסול בתערוכות קבוצתיות של תלמידים, ולאחר מכן במרכז לאמנות יהודית בברונקס.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 הוא הציג בתערוכה בגלריות אנדרסון, והחל מ-1928 במועדון וויטני סטודיו (שבישר של מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית).
בשנת 1929, גרוס התנסה בהדפס, ויצר קבוצה חשובה של 15 חיתוכי לינו וליטוגרפיות של נופים, רחובות ופארקים של העיר ניו יורק, עם נשים וקרקס וודוויל.
האוסף כולו נמצא כעת באוסף של מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
גרוס חזר למדיום ההדפס בשנות ה-60, והפיק כ-200 יצירות במדיום במהלך שני העשורים הבאים.
במרץ 1932, גרוס הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה 144 בניו יורק.
לזמן קצר הם ייצגו את גרוס, וכן את חבריו מילטון אייברי, מוזס סויר, אהרון בן שמואל ואחרים.
גרוס היה עובד בשיטת הגילוף הישיר, כאשר רוב עבודתו הייתה מגולפת מעץ.
ניתן למצוא יצירות של חיים גרוס במוזיאונים גדולים ובאוספים פרטיים ברחבי ארצות הברית, עם אחזקות ניכרות (27 פסלים) במוזיאון הירשהורן ובגן הפסלים.
יצירת מפתח מתקופה זו, שנמצאת כעת במוזיאון האמנות האמריקאית של סמיתסוניאן, היא "האקרובטית" משנת 1932.
בשנת 1938 יצר הקולנוען וההיסטוריון לואיס ג'ייקובס סרט בן 30 דקות בנושא הגילוף של גרוס, שנקרא Tree Trunk to Head, כשהוא מציג את גרוס בעבודה בסטודיו שלו באיסט וילג' מפסל את דיוקן אשתו רנה, המדגמנת בסרט.
בשנת 1949 צייר גרוס את חיים ויצמן, נשיא מדינת ישראל, בכמה פגישות בעיר ניו יורק שבהן נאם ויצמן.
גרוס התחיל להכין דיוקן בחימר ולאחר מכן נסע לישראל בקיץ של אותה שנה בתקווה שיוכל לפגוש את ויצמן ולגרום לו לשבת לפניו.
ויצמן היה חולה מדי, אבל גרוס השלים את פסל החזה בארד מאוחר יותר באותה שנה.
גרוס חזר לארץ לשלושה חודשים בשנת 1951 (הטיול השני מבין רבים לישראל בשנים שלאחר המלחמה) כדי לצייר סדרה של 40 צבעי מים של החיים בערים שונות.
סדרה זו הוצגה במוזיאון היהודי (מנהטן) ב-1953.
בשנות החמישים החל גרוס ליצור פסלי ברונזה נוספים לצד פסלי העץ והאבן שלו, וב-1957 וב-1959 הוא נסע לרומא כדי לעבוד עם בתי יציקה מפורסמים של ברונזה, כולל בית היציקה Nicci.
בסוף העשור עבד גרוס בעיקר בברונזה, מה שאפשר לו ליצור צורות פתוחות, עבודות בקנה מידה גדול ויציקות מרובות.
הברונזה בקנה מידה גדול של "המשפחה" של גרוס, שנתרמה לעיר ניו יורק ב-1991 לכבוד ראש העירייה אד קוץ', והותקנה בפארק רחוב Bleecker ברחוב 11.
ב-1957 פרסם גרוס את "הטכניקות של פיסול בעץ", ספר הדרכה עם תצלומים שלו בעבודתו של הצלם הנודע אליוט אליסופון.
ב-1959, סקרו של פסליו של גרוס בעץ, אבן וברונזה בתערוכה ארבעה אמריקאים אקספרסיוניסטים שאצר לויד גודריץ' במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
לצד עבודות של אברהם רטנר, דוריס קיסר וקארל קנת'ס.
ב-1963 עברו גרוס ומשפחתו ממקום מגוריהם הוותיק ברחוב 30 W.
105 לגריניץ' וילג', בעקבות רכישת בית עירוני וסטודיו היסטורי בן ארבע קומות ב-526 LaGuardia Place.
הבית העירוני הוא ברכוש קרן רנה וחיים גרוס ופתוח לציבור.
ב-1977 הציג גרוס שלוש תערוכות רטרוספקטיביות: במוזיאון לאו לאמנות באוניברסיטת מיאמי, ואחריה במוזיאון לאמנות מונטקלייר; והמוזיאון היהודי (מנהטן).
בקטלוג התערוכה של המוזיאון היהודי הוצג חיבור חשוב על גרוס מאת היסטוריונית האמנות ומומחית הפיסול האמריקאית המודרנית רוברטה ק.
טרבל, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת רוטגרס.
גרוס קיבל מספר תוארי דוקטור לשם כבוד בשנות ה-70 וה-80: מפרנקלין ומרשל קולג' (1970); אוניברסיטה יישיבה (1978); אוניברסיטת אדלפי (1980); היברו יוניון קולג' (1984); וברוקלין קולג' (1986).
בשנת 1979 נבחר גרוס לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר שותף, והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1981. בשנת 1984 הוא נכנס לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולכתבים, יחד עם ג'ייקוב לורנס ולוקאס פוס.
בשנת 1932 נישא גרוס לרנה נצ'ין (נפטרה בשנת 2005), ונולדו להם שני ילדים, יהודה ומימי.
מימי גרוס היא אמנית ניו יורקית.
היא הייתה נשואה לאמן רד גרומס בין השנים 1963–1976.
גרוס נפטר בבית החולים "בית ישראל" במאי 1991 ונקבר בבית הקברות הר לבנון בקווינס, ניו יורק.
בסתיו 1991, המשורר אלן גינסברג עשה מחווה חשובה לגרוס באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומכתבים.
בשנת 1994 ערכה גלריית פורום, המייצגת כיום את אחוזת חיים גרוס, תערוכת זיכרון ובה סקירה של שישים שנה של יצירתו של גרוס.
חיים גוזלי (נולד ב-6 במאי 1973) הוא לוחם MMA ישראלי, ידוע בעיקר בזכות השתתפותו בארגון בלטור.
גוזלי הוא נשיא ADCC ישראל והישראלי הראשון שהתחרה באירוע ADCC.
גוזלי מכונה "הבאטמן הישראלי", בגלל אובססיה שלו לגיבור העל בנוסף יש לגוזלי קעקוע של הדמות באטמן על החזה שלו
גוזלי החל את קריירת ה-MMA שלו בשנת 1998.
הוא צבר מאזן של 3–6 לפני הופעת הבכורה עבור Bellator MMA ב-2016.
בשנת 2010, הפיק גוזלי את אירוע ה-MMA Israel FC: Genesis בישראל, בהשתתפות מספר ותיקי UFC.
מאוחר יותר חתם בארגון הבינלאומי Bellator לעבוד כאמרגן והפיק 4 אירועים בישראל עם הקידום - Bellator 164, Bellator 188, Bellator 209, ו־Bellator 234, שהתקיימו בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
ב-24 ביוני 2017, גוזלי התמודד מול ריאן קוטור בקרב על הכרטיס המקדים של Bellator 180 והפך ללוחם ה-MMA הישראלי הראשון שהתחרה במדיסון סקוור גארדן.
הוא הפסיד בקרב בהחלטה פה אחד.
ב-Bellator 188 ב-16 בנובמבר 2017, גוזלי הכניע את Mykyta Mikhno.
לאחר מכן נלחם גוזלי עם חוסה קמפוס ב־Bellator 192 והפסיד בהחלטה פה אחד.
גוזלי נלחם עם ראיין קוטור במשחק חוזר ב-Bellator 209 והפסיד שוב בהחלטה פה אחד.
גוזלי התחרה ב־Bellator 234 ב-15 בנובמבר 2019, עם בנו אביב.
גוזלי הכניע את ארתור פרונין בסיבוב הראשון.
ההופעות של גוזלי ופרונין הובילו להאשמות על משחק מכור.
גוזלי חזר ל-MMA והחל באגרוף חשוף ב-2020 לאחר שחברת האבטחה שלו התמודדה עם מצוקה כלכלית עקב מגפת הקורונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באגרוף חשוף ב-5 בפברואר 2021 והפסיד בקרב.
ב־3 באפריל 2025 התמודד מול יהונתן ארנון בקרב MMA ללא כפפות, במסגרת אירוע "סלבריטי בוקסינג" בהיכל הארנה בנתניה.
הקרב נמשך דקות ספורות, עד שגוזלי הפסיקו בטענה שארנון רימה ומרח על גופו שמן, אך בבדיקות נמצא שגופו נקי.
לאחר כמה דקות, גוזלי תקף את ארנון בזירה שלא במסגרת הקרב.
גוזלי נולד ומתגורר בבת ים, הוא נשוי לוורד, ולהם שלושה ילדים.
בנו של גוזלי, אביב גוזלי, אף הוא אמן לחימה משולבת.
בתו אגם גם היא משתתפת בתחום.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-2022 התמודד גוזלי במקום השלישי ברשימת "כח להשפיע בראשות בני אלבז".
הרשימה פרשה באופן לא רשמי מהתמודדות ערב הבחירות והגיעה בבחירות למקום האחרון.
רבי חיים גלרנטר (תרי"ז, 1856 – כ"ח באדר א' תרפ"ט, 10 במרץ 1929) היה רב ופוסק גליציאני, מחבר ספרים תורניים, ממנהיגי תנועת "המזרחי" בגליציה, מראשוני חובבי ציון בגליציה, ורבה של קיטוב.
נולד בשנת תרי"ז (1856) ביאבלונוב, כבן יחיד לרבי יוסף שמואל ולשרה.
אביו שימש במשך כחמישים שנה ברבנות, עשרים שנה ביאבלאנוב ושלשים שנה בקיטוב, והיה מחסידיו של רבי חיים מקוסוב.
אמו הייתה בתו של הרב ישראל דוב בער גילרנטר, בעל "רביד הזהב" ורבה של יאשניצה.
בילדותו ובבחרותו גדל בבית הוריו שהיה בית תורה ויראת שמים.
את עיקר תורתו קנה מאביו, וניכר כבר בצעירותו בכישרונותיו החריפים ובהתמדתו.
רכש ידיעות מקיפות ומעמיקות בכל תחומי התלמוד והפוסקים, ראשונים ואחרונים.
נסמך להוראה על ידי רבי יצחק אהרן איטינגא, רבה של לבוב, רבי יצחק שמלקיש, רבי יהודה לנדא מסדיגורה ורבי אריה לייבוש הורוביץ מסטניסלב.
בשנת תרל"ח נישא לפערל, בתו היחידה של ר' ישראל ראובן פיילהובר מסניאטין.
חמיו, גביר ידוע, תמך בו ורכש עבורו ספרייה תורנית רחבה.
בשנת תרמ"ז השתתף בוועידת הרבנים בלבוב, כנציג קהילת יאבלאנוב – והיה הצעיר שבמשתתפי הוועידה.
ומשנת תרמ"ט שימש כרב העיר.
בשנים תרנ"ב–תרנ"ה חילק את זמנו בין סניאטין לבין קיטוב, והיה מסייע ברבנות לאביו החולה.
בשנת תרנ"ה קבע את מושבו בקיטוב, והחל לשמש כרב בפועל, ובשנת תרנ"ח מונה רשמית לרב.
תחילה היה עליו להתמודד עם תומכי הרב השני ר' יעקב שור, אך לבסוף התחבב על הכל ונקרא "דער אלטער רב" (=הרב הזקן).
נמנה עם ראשוני חובבי ציון בגליציה.
בשנת תרמ"ו היה ממייסדי חברת "אהבת ציון" בטרנוב, ובשנת תרנ"ג ייסד בקיטוב את חברת "דורשי ציון".
השתייך לזרם המזרחי, השתתף בוועידת פרשבורג, ונבחר לוועד הפועל של התנועה.
בשנת תרנ"א הדפיס חלק מספרו פרי עט חיים, פירוש על הפרי מגדים מרבי יוסף תאומים.
בשנת תרנ"ב פרסם את הספר שמחת החג על הגדה של פסח, כתוב בדרך פלפול וחידוד.
בשנת תרס"ח הוציא לאור את הספר עונג חיים לשבת על זמירות שבת, במונקאטש.
בשנת תרפ"א הדפיס את ספרו הכתוב לחיים על דיני כתובה.
בכתיבתו שילב בין הלכה לאגדה, תוך ניסיון ליצור דרשנות תורנית־הלכתית מקורית.
סגנונו החריף והמשוכלל הפך את ספריו לאהובים בקרב לומדים ותלמידי חכמים.
חיבר גם שו"ת תחת השמות חיים שאל ו־שנות חיים, אך הם נותרו בכתבי יד ולא נדפסו.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה כשפרצו הקוזאקים אל עירו נשאר הרב יעקב שור בביתו בקיטוב, ולא עזב את משמרתו כרב.
אך עם ההסתערות השנייה על העיר בשנת תרע"ו עזב את קיטוב יחד עם משפחתו ואלפי גולים נוספים, ונס על נפשו לגרץ שבאוסטריה, מחשש מפני הצבא הרוסי.
שם פעל בקרב ציבור לומדי התורה, וביתו הפך למרכז תורני.
בשנת תרפ"א, לאחר שהחיים בקיטוב שבו למסלולם, חזר לעירו ומצא חלקים מספרייתו הגדולה, וכן את כתבי היד שלו ושל אביו.
בתחילה חזר לשמש כרבה של קיטוב, אך בשל ההידלדלות הרבה שחלה בעיר בעקבות המלחמה, עבר להתגורר בווינה.
שם חי עד שנת תרפ"ד, ואז, לאחר ששוקמה קיטוב במידת מה, חזר אליה והמשיך לכהן כרבה עד יומו האחרון.
מעורבותו בפולמוס חלוקת כספי הכוללים
במחלוקת שפרצה בשנת תרע"ב בין כולל דרוהוביטש לבין כוללי קוסוב–ויז'ניץ–אנטניא, תמך ברבי ישראל הגר מויז'ניץ.
הוא פרסם שני מכתבים בספר משפט צדק, בהם טען כי רבי אברהם חיים דוד סופר מראשי כולל דרוהוביטש מחויב לבוא לדין בגליציה.
בתגובה פורסם הספר תשובה כהלכה, בו תמכו גאוני גליציה בהרב סופר.
הרב גלרנטר השיב בשנת תרע"ד בחוברת מכתב מהרב חיים גלרנטר, ועל כך הגיב הרב סופר בספר שפת אמת.
לאחר חזרתו לקיטוב חלה במחלה אנושה, ממנה לא קם.
חיים גורדון (24 בינואר 1936 – 20 במאי 2025) היה פילוסוף ישראלי, פרופסור למחשבת החינוך במחלקה לחינוך, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבודתו התמקדה באקזיסטנציאליזם ובאפשרות יישומו בתחום הפילוסופיה של החינוך.
ספריו עוסקים בחינוך לשלום ולדיאלוג בין יהודים וערבים; מאבק ברוע פוליטי; פסיכולוגיה של ילדים, מתבגרים וקבוצות, והתייחסות לאמנות על כל סוגיה.
אשתו השנייה, רבקה גורדון (1947 – 2024), הייתה שותפתו למחקר ולמאבקי השלום.
חיים גורדון נולד בירושלים וגדל בישראל ובארצות הברית.
הוריו, מרדכי ורחל גורדון, היו חברי קיבוץ יגור.
בקיץ 1938, בהיותו בן שנתיים, נסע עם הוריו לביקור משפחתי בארצות הברית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע מהם אפשרות להשיג אשרות כניסה ולחזור לישראל.
אביו שהוכשר כמורה ליידיש, קיבל עבודה כמדריך בהכשרת תנועת הבונים בניו ג'רזי.
בהמשך נדדה המשפחה בעקבות אפשרויות הפרנסה של האב.
בארצות הברית נולדו אחיותיו, אהרונה ובלהה.
עד גיל 13 חי ולמד בארצות הברית, וכך הפכה האנגלית לשפת הקריאה והכתיבה שלו, בעוד העברית נשארה שפת הדיבור.
בשנת 1949 חזרה המשפחה לקיבוץ יגור.
בשנת 1951, על רקע הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברו הוריו לקיבוץ רמת יוחנן.
באותה עת נבטה בו תשוקה למוזיקה קלאסית, בעקבות מפגש עם שני מורים משמעותיים: נחמיה זבולון (הרברט פרידלנדר) מקיבוץ יגור, ומתתיהו שלם מקיבוץ רמת יוחנן.
הוא נישא לאשתו הראשונה, רחלה, בת קיבוץ רמת יוחנן.
הוא עשה את שירותו הצבאי בנח"ל והשתחרר בדרגת סגן משנה.
בהמשך השתתף כלוחם במלחמת סיני וכקצין חינוך במלחמת יום כיפור.
לאחר השירות הצבאי, עבר הזוג להתגורר בקיבוץ מגל.
חיים עבד כרועה צאן ושימש פעמיים כמזכיר הקיבוץ.
שם גם נולדו ילדיהם, ניצן (ג'וי) גורדון, מרדכי גורדון וניב גורדון.
גורדון למד באוניברסיטת תל אביב והשלים תואר ראשון במתמטיקה ותואר שני בפילוסופיה.
מנחיו היו בן-עמי שרפשטיין ופרופסור הורוביץ.
נושא התזה היה: מיסטיקה ולוגיקה בכתבי ברטרנד ראסל.
גורדון השלים דוקטורט באוניברסיטת ונדרבילט, טנסי, ארצות הברית.
נושא הדוקטורט: כתבי מרטין בובר והשפעתם על החינוך הקיבוצי בישראל.
בשנת 1975 התקבל כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולימד גם במכללת הנגב (מכללת ספיר כיום).
בהמשך התמנה לפרופסור מן המניין וכיהן כחבר בסנאט האוניברסיטה.
גורדון לימד גם באוניברסיטת אלבמה, ובאוניברסיטת נוטרדאם.
ספר זה מאת חיים גורדון, יצא לאור בשנת 2013, בהוצאת ראוטלג'.
מילון האקזיסטנציאליזם מספק - באמצעות ערכים מסודרים בסדר אלפביתי - סקירה כללית של העקרונות, הפילוסופים והסופרים של האקזיסטנציאליזם.
ערכים נוספים עוסקים בהוגים שהאקזיסטנציאליסטים טענו בדיעבד שהם חולקים פילוסופיות דומות, כמו ניטשה, קירקגור ודוסטויבסקי.
הפילוסופיה של סארטר ואתגר החינוך
ספר זה מאת חיים גורדון ורבקה גורדון, יצא לאור בשנת 2011, בהוצאת Mellen Studies in Education.
המחברים טוענים שהפילוסופיה והפסיכולוגיה של סארטר מסייעים לחשוב בצורה פרודוקטיבית ובדרכים חדשות על מצב החינוך כיום.
בעקבות פרסום רעיונותיו של פרויד על התפתחות הילד, סארטר דחה את הסכימה של פרויד, בטענה שהיא מאפשרת בריחה מחירות, ולכן, הסכימה כולה מבוססת על הונאה עצמית.
הטענה בספר זה היא, שמושגים כמו הונאה עצמית, הפרויקט הראשוני, סדרתיות ועוד, אינן ייחודיות לתודעה של מבוגרים.
אלו תופעות שמתחילות בילדות ומתפתחות עם הגיל, כחלק מעיצוב האישיות.
סארטר והרוע: קווים מנחים למאבק
ספר זה מאת חיים גורדון ורבקה גורדון, יצא בשנת 1995 בהוצאת Praeger.
עמידה מול הרוע, לפי ספר זה, היא תנאי הכרחי להתבגרות משמעותית וליצירת אישיות אינטגרטיבית, שמסוגלת לאמץ את כל הסתירות של הרוע.
המחברים טוענים כי הפילוסופיה שפיתח ז'אן פול סארטר יחד עם הדוגמאות המדגימות אותה - כפי שהוצגו ביצירות הפרוזה שלו - יכולות לשמש מדריך מעשי לניווט בעולם המודרני.
זהו ספר חשוב בעיצוב תפיסת עולמם החינוכית-אקטיביסטית של חיים ורבקה, והוא נולד מתוך ניסיונם בהתמודדות עם הפרות של זכויות אדם.
הפנומנולוגיה של מוריס מרלו-פונטי: בסיס לשיתוף עם הארץ
ספר זה מאת חיים גורדון ושלומית תמרי, יצא לאור בשנת 2004, בהוצאת Greenwood.
מוריס מרלו-פונטי היה פילוסוף ופסיכולוג ילדים.
במחקריו התמקד בפנומנולוגיה של התפיסה וסייע לתפנית המחשבתית והמחקרית הקרויה, המפנה הלשוני.
הספר נכתב בעקבות כניסת המחשבים לבתי הספר היסודיים ומדגיש את חשיבותו של החינוך הסביבתי כאמצעי מאזן למפנה החינוכי בן זמנינו.
בין מושגי המפתח של הספר נמנים: הביקורת על הדואליזם סובייקט-אובייקט בפילוסופיה ובפסיכולוגיה; תפיסה אובייקטיבית וקדם-אובייקטיבית; הטבע והתרבות כאופקים של שדות תפיסה; תנועת הגוף כאמצעי לתיקון אשליות תפיסתיות וללמידה משמעותית.
הירואיזם וחברות בנובלות של אריך מריה רימרק
ספר זה מאת חיים גורדון, יצא בשנת 2013 בהוצאת Peter Lang.
אריך מריה רמרק היה אחד הסופרים הבודדים של המאה העשרים שתיארו את גבורתם של אנשים רגילים ואת החברויות היפות שיכולות לצמוח ביניהם.
הטענה המרכזית היא, שהנכונות לראות את הרוע ולהילחם בו באומץ, יש בה נדיבות רבה ולכן מאפשרת התפתחות של חברות אמת ואף אהבה.
טענה זו עולה בקנה אחד עם האידאות הראויות בפני עצמן, עליהן דיבר אפלטון.
התגוררות שירית: אתגרים חינוכיים בחשיבתו של היידגר על שירה
ספר זה מאת חיים גורדון, יצא לאור בשנת 2000, בהוצאת Brill.
מרטין היידגר טען שהשירה מסייעת לחשוף ממדים של הקיום האנושי המוסתרים לרוב על ידי דרישות חיי היומיום.
אנחנו חיים בעולם הנשלט על ידי טכנולוגיה שמקיפה ומכוונת את חיינו.
בעולם כזה, ממדים רבים של הקיום האנושי יכולים להיטשטש ואף להיעלם.
הטכנולוגיה עצמה היא זו שמסתירה אותם מאיתנו.
היידגר המליץ על קריאה או האזנה לשירה שיכולה להוביל לחוויה בסיסית עם השפה, כזו המטפחת גילוי של אותם ממדים.
בספר זה גורדון הסביר את הגותו האקזיסטנציאליסטית של היידגר, שרבים מתקשים לנווט בה ללא סיוע חיצוני.
הפרויקט המרכזי של היידגר - החיפוש אחר דרכים ללכת מעבר לישויות ולעסוק בהוויה עצמה - מוסבר גם הוא, אך הפעם באמצעות שירה.
הביקורת של גורדון על היידגר מסייעת אף היא להבנה, כיוון שהיא חושפת את הקשר בין כישלונותיו המוסריים של היידגר לחוסר היכולת שלו להתייחס לשירה טובה באמת.
השירים הנפלאים שמוצגים בספר, מגלים, כיצד שירה גדולה עשויה לאפשר רגעים של התעלות רוחנית.
ספר זה של חיים גורדון ורבקה גורדון, יצא לאור בשנת 2002, בהוצאת Brill.
החידוש הוא בגישתם לאמנות כאמצעי אזהרה מפני סופיסטים.
הסופיסטים היו מורים יוונים, בני שיחו של סוקרטס בימי קדם.
בניגוד לפילוסופים, הסופיסטים חיפשו כוח וקידום אישי דרך תלמידיהם.
הטיעון המרכזי: סופיסטים יכולים להונות את הציבור בעדינות ובמניפולטיביות על ידי תיוג יצירות לא אמנותיות כאמנות.
בעודם מעניקים מעמד אמנותי ליצירות שאינן ראויות לתואר כזה, היוצרים שלהן עשויים לזכות בהכרה כלכלית וחברתית.
גורדון וגורדון מרבים בדוגמאות ומזהירים, שמדובר ברווח לטווח קצר.
בטווח הארוך, כשהמוזיאונים מתמלאים ביצירות נטולות יופי ומשמעות, הציבור נסוג, נמנע מלבקר במוזיאונים וכך מפסיד את המתנות בעלות הערך, שאמנות אמיתית יכולה להציע.
רוחניות חלולה: 700 שנות היסטוריה מוסלמית
ספר זה מאת חיים גורדון ורבקה גורדון, יצא לאור בשנת 2011, בהוצאת Waxmann Verlag.
הספר נכתב בעקבות אסון התאומים, עליית האסלאם הרדיקלי וניצחון החמאס בבחירות בעזה.
הטענה בספר זה היא, שחברה המעוניינת לקיים חיי רוח, עליה לעמוד בחמש דרישות חיוניות: 1. החברה חייבת לקדם את החתירה לידע וחוכמה; 2. עליה לאפשר ולהעריך את מי שנלחם בנחישות ובאומץ למען צדק חברתי; 3. יש להוקיר ולאפשר לאהבה אמיתית לפרוח; 4. מי שמחפש יופי צריך להיות מוערך.
5. יש לעודד ולכבד חברויות אמיתיות.
לדברי חיים ורבקה, חמשת התנאים הללו נעדרים ברובם המוחלט של שישים המדינות בעלות הרוב המוסלמי הקיימות כיום.
הביקורת על אינטלקטואלים מוסלמים בני זמנינו מתבססת על קריאה רחבה מאוד ונעשית בעזרת המושגים האקזיסטנציאליסטים המופיעים גם בספריהם האחרים.
לדוגמה, 'מוסר העבדים', 'המרמור' (resentiment) ו'משחקי אשמה' (The blame game) של ניטשה.
מעבר לאינתיפאדה: נראטיבים של לוחמי חירות ברצועת עזה
ספר זה מאת חיים גורדון, רבקה גורדון וטאהר שריטח, יצא לאור בשנת 2003, בהוצאת Rowman & Littlefield.
הספר מסכם פרויקט בן 14 שנה, שבמהלכו הוקמה קבוצה בשם "פרויקט עזה לזכויות אדם".
חברי הקבוצה נהגו לנסוע לרצועת עזה אחת לשלושה שבועות כדי להיפגש עם תושבים ולסייע במקרים של הפרת זכויות אדם.
בין מארחיהם בעזה היו שתי סטודנטיות של חיים גורדון שהקימו בית ספר ללימוד עברית; טאהר שריטח - עיתונאי תושב עזה; וכן, פריח אבו מדין, שר המשפטים.
בעקבות הסכמי אוסלו חלה הרעה משמעותית בתנאי החיים ברצועת עזה.
מן הצד הישראלי הורמו משוכות בירוקרטיות כדי להעלים את המצב מעין הציבור.
ספר זה מציג את סיפוריהם האישיים של שישה פלסטינים, חמישה מנהיגים ומנהיגה אחת, כולם תושבי הרצועה.
טיהני אבו דקה, מנהיגה מקומית מספרת: "[בעקבות הסכמי אוסלו] החלה מגמה ברשות הפלסטינית – אנשים זכו לעמדות בולטות בזכות היותם פסיכופאטים ולא בזכות כשרון.
אני עצמי הוכיתי על ידי איש מפלגה [החזית הדמוקרטית] שלא תמך בתהליך השלום.
מרמה ואגרסיה הפכו נפוצים אחרי הסכמי אוסלו.
הדאגה לעם ולחינוכו הפכה לפחות חשובה."
מצריים של נגיב מחפוז: נושאים אקזיסטנציאליים בכתביו
ספר זה מאת חיים גורדון, יצא לאור בשנת 1990, בהוצאת Bloomsbury Publishing.
בנובמבר 1988, נגיב מחפוז היה לסופר הערבי הראשון שקיבל את פרס נובל לספרות.
בספר זה חיים גורדון, בוחן את עבודתו של מחפוז מנקודת מבט קיומית.
בעוד שמחפוז היה קודם כל מספר סיפורים, הוא נתן לקורא 'בקשיש' נוסף.
על ידי סיפור סיפורים של אנשים מכל תחומי החיים: עובדי מדינה, איכרים, סרסורים, עורכי דין ואנשי עסקים, מחפוז תיאר את הבעיות הקיומיות העומדות בפני המצרים כיום.
בסדרת ראיונות אישיים שנערכו במשך עשר שנים, גורדון שאל את מחפוז ישירות על הנושאים הקיומיים בדמויות, בעלילות ובסוגיות העולות בסיפוריו.
התוצאה היא מבט אינטימי ואישי ביותר על החיים במצרים.
כצופה מעורב וביקורתי מאוד, גורדון התייחס לבעיות העומדות בפני המצרים בני זמננו כפי שהן מתוארות בסיפוריו של מחפוז: בריחתו של המצרי מחופש ועימות, מצבן המדכא של הנשים המצריות, השפעותיו המשתקות של העוני, הדיכוי הבוטה של זכויות פוליטיות, הידרדרות האמונה האמיתית וחוסר הרוחניות.
סיפוריו של מחפוז חושפים את מה שחוקרים מערביים ופוליטיקאים מסתירים במכוון - חיי היומיום במצרים.
כיהן כרבה הספרדי הראשי של ראשון לציון (תשי"א – תשל"ג).
וכרבה הראשי של תל אביב-יפו (תשל"ג – תשנ"ח).
זוכה פרס ישראל לספרות תורנית ופרס הרב קוק.
התמודד על משרת הרב הראשי לישראל בשנת תשנ"ג (1993) אך הרב אליהו בקשי-דורון נבחר.
נולד וגדל בירושלים, בשכונת אוהל משה.
אביו משה, עלה עם משפחתו מהעיר בורסה שבטורקיה לארץ ישראל כשהיה בגיל 16. אימו, ויקטוריה לבית קראקו, הייתה גם היא בת למשפחה שעלתה מטורקיה.
בילדותו למד אצל הרב עזרא הדאיה, בתלמוד תורה "אורח חיים".
מגיל תשע החל ללמוד בישיבת פורת יוסף, עד אמצע שנות העשרים לחייו, והוסמך לרבנות ולדיינות על ידי ראש הישיבה הרב עזרא עטייה, ונשיא הישיבה, הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בישיבת פורת יוסף שררה מתיחות בין הנהלת הישיבה ובין הרב עוזיאל.
בעוד זה האחרון משך גם לכיוון של הציונות הדתית ולימודי מחשבת ישראל, הנהלת הישיבה נטתה לכיוון החרדי של אגודת ישראל.
הרב הלוי הושפע מהרב עוזיאל והשתתף אצלו בלימוד הכוזרי.
הרחיב את השכלתו בסמינר המזרחי, ואף למד אנגלית.
הרב הלוי נמנה עם החבורה שלמדה עם ראש הישיבה, כמו הרב עובדיה יוסף, הרב דוד חיים שלוש (לימים מחותנו) ואחרים.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד טוביה שהיה מורכב מבחורי ישיבות.
לאחר המלחמה נישא למרים, נכדת הרב מאיר ועקנין, רבה של טבריה.
מיד לאחר נישואיו נבחר להיות רב השכונות מי נפתוח (הכפר ליפתה) ורוממה בירושלים ובמקביל שימש כמזכירו האישי של הרב עוזיאל.
בשנת תשי"א (1951) נבחר להיות רב העדה הספרדית בעיר ראשון לציון.
הרב הלוי הִרְבָּה לתת שיעורי תורה לבעלי הבתים של הקהילה, שיעורים אשר היו הבסיס לספרו "מקור חיים השלם".
הכרך הראשון של ספר זה, אשר הרב הלוי החשיבו לגולת הכותרת של יצירתו, יצא לאור בתשכ"ז.
ייחודו של הספר היה בסגנונו, בשילוב דברי הלכה ואגדה, וקיבוץ הליכותיהן ומנהגיהן של העדות.
בשנת 1955 שהה כשנה בארצות הברית וגייס כספים למען מוסדות רבי מאיר בעל הנס.
בשנת תשכ"ד (1964) נבחר לצעיר חברי מועצת הרבנות הראשית החמישית וכיהן במועצת הרבנות עד פטירתו.
בשנת תשל"ג נבחר להיות הרב הראשי וראש אבות בתי הדין של העיר תל אביב יפו.
בשנת תשל"ד (1974) השלים את החלק האחרון של "מקור חיים השלם", ושנה לאחר מכן הוציא לאור ליקוט הלכות מתוך ספר זה, הנקרא קיצור שולחן ערוך מקור חיים.
ליקוט זה התקבל במערכת החינוך הממלכתית דתית ומשמש כספר לימוד הלכות עיקרי.
בשנת תשנ"ג (1993) התמודד על משרת הרב הראשי לישראל אך הפסיד לרב אליהו בקשי-דורון.
קיבל את פרס ישראל לספרות תורנית לשנת תשנ"ז (1997).
בשנת תשמ"ב (1982) זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על שו"ת עשה לך רב.
בשנת תשמ"ד (1984) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית, מטעם עיריית תל אביב-יפו.
זכה לתואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר בי"ב באדר תשנ"ח (10 במרץ 1998), הלווייתו התקיימה בתל אביב ובישיבת פורת יוסף בירושלים, שם ספד לו גם הרב עובדיה יוסף.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ד.
בשנת 2015 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים.
כמו כן, על שמו רחוב בראשון לציון.
בשנת 2024 הודפסו ספרי שו"ת עשה לך רב ושו"ת מים חיים במהדורה חדשה על ידי מכון הר ברכה.
בנו ד"ר רפאל הלוי הוא מנהל היחידה לנפרולוגיה פדיאטרית ורופא בכיר במחלקת ילדים במרכז רפואי העמק.
בתו נצחיה נשואה לרב שלמה לוי.
בתו רונית נשואה לרב שלמה שלוש - מנכ"ל ההקדש הספרדי בצפת ובמירון, ובתו גילה נשואה לרב אחיה שלמה אמיתי - רב קיבוץ שדה אליהו.
הרב הלוי שלל את האתוס ההלכתי בדבר כוליות ההלכה, דהיינו, הקודקס ההלכתי כמקיף את כל תחומי החיים, ומבקש לכונן ערכים ונורמות עבור המציאות כולה.
לדידו ישנם תחומים (למשל, הכלכלה והפוליטיקה) בהם להלכה אין עניין בקביעת נורמות קבועות ומחייבות, ובתחומים אלו נותר מקום לשיקול הדעת האנושי בהתאם להקשר המקומי והזמני.
כך, למשל, סבר כי ההלכה איננה מבקשת לקבוע את המשטר הכלכלי במדינת ישראל.
כמו כן סבר שאם המשטר במדינת ישראל הוא דמוקרטי, על פוסקי ההלכה לקבל זאת כעובדה מציאותית ולא לפסוק בניגוד לכך.
דוגמה נוספת היא טענתו כי היחס לנוכרים צריך לנבוע מתוך "חובה אנושית מוסרית ולא משום 'דרכי שלום' דווקא".
פתיחות הלכתית נוספת אצל הרב הלוי ניתן לראות בתפיסת הפסיקה ההלכתית כתלויית הקשר וכמתחדשת.
לדידו, נצחיות התורה מובטחת דווקא כאשר ההלכה נענית לנסיבות הקונקרטיות של ההווה: .
הרב הלוי הושפע בהגותו מהרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
הוא ראה את התהליכים שחלו בעם ישראל במאת השנים האחרונות כתהליכי גאולה.
בין השאר הציע לשנות את תפילת נחם, כך שלא יאמר בה שהעיר ירושלים "אבלה מבלי בניה", אלא "שהיתה אבלה מבלי בניה".
בפסיקתו מתמודד הרב הלוי עם בעיות ההלכה והמודרנה ברמת חיי הפרט וברמה הלאומית.
הִרְבָּה לצטט קבלה, ואף עסק באופן יוצא דופן בחישובי קיצין משום שסבר שהאיסור הוא רק כאשר אומרים שאם המועד שחישבו בא והגאולה לא הגיעה, שוב לא תבוא.
בין השאר הִרְבָּה לעסוק בתופעת החוויות שעל סף מוות שאותה ראה כעדות להישארות הנפש.
הוא חזה שבסביבות שנת 1990 יתחיל עידן גאולה חדש.
בשנת ה'תשל"ב (1972) פרסם לצד החלק החמישי של "מקור חיים" את החוברת "קבלת גרים", בה צידד להתיר קבלת גרים, מתנדבים מחוץ לארץ:
הדברים נדפסו מאוחר יותר בשו"ת "עשה לך רב".
כתיבתו ההלכתית קריאה מאוד, והוא העדיף את הבהירות ואת הסברה המקורית על פני ציטוט מקורות רבים.
דבר המשפט - עיונים בהלכות סנהדרין במשנה תורה לרמב"ם, תשכ"ג-תשכ"ה, שלושה כרכים
מפתחות הזוהר ורעיונותיו - מילון ערכים בספר הזוהר, תשל"ט
מקור חיים השלם - ספר פסיקה מקיף המשלב הקדמות רעיוניות להלכות, ומביא הן את הפסיקה הספרדית הן את האשכנזית, תשכ"ו-תשל"ד, חמישה כרכים
קיצור שולחן ערוך מקור חיים - קיצור של "מקור חיים השלם", תשל"ה.
נפוץ בלימוד הלכה במערכת החינוך הממלכתית-דתית.
מקור חיים לבנות ישראל - הלכות נשים, תשל"ז
מקור חיים לחתן, לכלה ולמשפחה - הלכות נישואין והנהגות הבית, תשל"ט
שאלות ותשובות עשה לך רב - שו"ת בענייני הלכה והשקפה, תשל"ו-תשמ"ט.
מתייחס גם לבעיות הלכתיות שעל סדר היום הציבורי.
תורת חיים - הגות ורעיונות על פרשיות השבוע ועל מועדי השנה, תשנ"ב-תשנ"ג, שלושה כרכים
מים חיים - שו"ת, תשנ"א-תשנ"ח, שלושה כרכים
נצח משה - דרשות על פרשיות השבוע, תשנ"ו
הרב חיים דוד קובלסקי (נולד בשנת ה'תשכ"ג) הוא חסיד נדבורנה ומייסד וראש ארגון מאורות הדף היומי.
נולד בבני ברק, בן לרב שמואל צבי קובלסקי.
למד בצעירותו בישיבת בעלזא ולאחר מכן בישיבת טשיבין.
נישא לבתו של המחנך הרב משה טורק, ואב ל-14 ילדים.
לאחר פטירת אביו, הרב שמואל צבי קובלסקי, ירש את מקומו כרב בית הכנסת של חסידי סוכטשוב בבני ברק.
בשנת ה'תשנ"ט (1999) בהכוונתו של האדמו"ר מנדבורנה רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים הקים את ארגון מאורות הדף היומי, שמקיים פעילות נרחבת להפצת לימוד הדף היומי.
הרב קובלסקי עצמו מוסר שיעורים רבים מדי יום על הדף היומי.
שיעוריו מתאפיינים בשילוב דיונים בנושאים אקטואליים הנוגעים במישרין או בעקיפין לנושאי הדף.
עם הקמת הארגון הוא החל להקים שיעורים נוספים, בתחילה באזור המרכז ובהמשך בכל חלקי הארץ.
בד בבד הוקם בית מדרש למגידי שיעורים בדף היומי, בו מוכשרים אברכים למסירת שיעורים בצורה אקטואלית ומרתקת.
עד עתה (2007) הוכשרו כמאה ועשרים מגידי שיעורים בארבעה בתי מדרש, בבני ברק, בירושלים, בעמנואל, וברכסים.
ביוזמתו הוקמו שיעורים במשרדי ממשלה, בחברות ציבוריות, בבסיסי צבא, בבתי חולים ובמרפאות, בתחנות משטרה, במשרדי עורכי דין ורואי חשבון, ובעשרות מושבים וקיבוצים.
מבית מדרשו יוצא לאור מדי שבוע גיליון בשם "מאורות הדף היומי", העוסק בנושאים אקטואליים היוצאים מדפי הגמרא שנלמדים מדי שבוע.
הגיליון מופץ ברחבי ישראל והעולם בכ-40,000 עותקים בשפות עברית ואנגלית, כשבנוסף אלפי לומדים מקבלים אותו כמנויים בדואר אלקטרוני ובדואר רגיל.
באדר ה'תשס"ה הפיק ארגון מאורות הדף היומי טקס סיום הש"ס ללומדי השיעורים השונים של הארגון, ובו השתתפו למעלה מחמשת אלפים לומדים.
במקביל לשיעורים המיועדים לאוכלוסייה הבוגרת, מתקיימים שיעורים לבני נוער וילדים, בתוך מסגרות הלימוד בבתי הספר ובמוסדות חינוך על-יסודיים.
בתחילת שנת ה'תשס"ז יזם הרב קובלסקי הוצאת סדרת ספרים בשם "מאורות השבת" ובהם הלכות לכל סעודה בשבת, יחד עם פירושים וסיפורים לילדים.
מטרת הספר היא ליצור חוויה משותפת לכל המשפחה בשולחן השבת כדי לחזק את התא המשפחתי, והוא מותאם מבחינה מתודית לכל גיל.
הספר נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים.
בדצמבר 2014 פורסם כי הרב קובלסקי עומד מאחורי קמפיין "שישי ישראלי".
חיים דבירי (1905 – 21 במרץ 2006) היה מראשוני ברית הבריונים, אצ"ל ולח"י, ומגולי אפריקה.
חיים דבירי (נובודבורסקי) נולד בשנת 1905 בעיר מינסק שבאימפריה הרוסית.
בגיל 12 חצה לבדו את גבול רוסיה-פולין ולאחר נדודים רבים הגיע בגיל 14 לארץ ישראל.
אמו, מינה לבית ניסביץ, ואחיו הקטן, דב, הצטרפו אליו מאוחר יותר וב-1921 הגיעו לארץ.
אביו שלמה היה בן למשפחת דיינים ושימש רב על אניות שהסיעו יהודים לאמריקה.
אימו מינה נולדה למשפחה ציונית חב"דית, הייתה בקיאה בשפה העברית, והיא ששקדה על חינוכם הציוני של בניה, חיים ודב דבירי (נובודבורסקי).
דבירי התחנך בבית־הספר תחכמוני, אך לא הסתגל, ועזב.
לאחר שרכש את השכלתו בכוחות עצמו, התקבל לסמינר למורים בירושלים.
על רקע מאורעות תרפ"ט, ועל רקע השלטון הזר בארץ, התגבשה קבוצת הוגי דעות צעירים, אשר חרגה מהמסגרת הפוליטית המקובלת, וקראה לנוער העברי למרוד במוסכמות ולממש חזון מלכות ישראל בן האלפיים.
חיים דבירי היה מהראשונים שהצטרפו לקריאה זו, אותה הוביל ד"ר אב"א אחימאיר.
ב-1933, לאחר רצח ארלוזורוב, נעצר דבירי יחד עם חברי ברית הבריונים ונידון ל-15 חודשי מאסר.
ב-1936 הצטרף דבירי לאצ"ל והשתתף בפעולותיו.
בעקבות זאת נאסר ונידון לשלוש שנות מאסר שאותן ריצה בכלא בירושלים ובכלא נור אלשמס שליד טולכרם.
בעת הפילוג באצ"ל הלך אחרי יאיר – אברהם שטרן – אל הלח"י, ובשנת 1944 נאסר שוב, ישב במאסר בלטרון, והוגלה לאריתריאה ולסודאן.
הוא שוחרר ב-1947, שב לארץ והשתתף בפעילויות המחתרת.
לאחר קום המדינה ישב בכלא בעקבות רצח הרוזן ברנדוט.
ספרו הראשון, "יום אביב שלא ישכח", מתאר את החיים בבתי הסוהר של הימים ההם ואת דרכם של צעירים חולמים ולוחמים, חברי המחתרת, אשר לחמו בשלטון הזר ובשנאת מתנגדים פוליטיים.
הם חיו חיי רעב ומחסור, רדיפות מאסרים, הגליות, רציחות וגרדומים, והמשיכו את מאבקם עד שהפך חזונם למציאות וקמה מדינת ישראל.
חיים דבירי התחתן עם רחל מרק, ילידת ירושלים, דור שישי בארץ, נכדתו של רב יצחק חשין.
רחל, מורה ומשוררת, מאחרונות ברית הבריונים, לוחמת אצ"ל ולח"י, נפטרה בגיל 94 בינואר 2009.
ספר שיריה, "לא הלכתי בשבילים...", יצא לאור ב-1989, ובו בין השאר שירים על פעולותיה במחתרת.
דבירי נפטר בשנת 2006 ונטמן ליד אב"א אחימאיר, בבית העלמין בנחלת יצחק.
חיים דבירי פרסם ארבעה ספרים המספרים על תקופת המחתרות:
יום אביב שלא ישכח, 1986
הרב ד"ר חיים דוד ברנהרד (מכונה: האדמו"ר הרופא או: חיים דוד דאקטער 1775 (?) - 1858) היה רופא יהודי פולני מפורסם שחזר בתשובה והצטרף לתנועת החסידות.
שימש כרופאם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, של סטניסלאב פוניאטובסקי, המלך האחרון של פולין ושל אצילים בפולין.
סיפורי חסידים רבים נקשרו סביב דמותו.
על קברו בפיוטרקוב טריבונלסקי הוקם אוהל המשמש אתר עלייה לרגל.
נולד כנראה בשנת 1775 בדזאלושין שבפולין, ליששכר בער ולרחל.
יש הסבורים כי אביו הוא יששכר בער פלנקסון, רופא, סוחר ומשורר, מחבר הספר "שירתם של יהודי פולין", שהיה מבאי ביתו של משה מנדלסון.
בגיל 14 עבר לברלין לרכוש השכלה כללית.
למד רפואה, כנראה באוניברסיטת ברסלאו, במלגה שקיבל מהמלך פרידריך השני.
את תעודת הגמר ברפואה קיבל כנראה באוניברסיטת ארפורט.
שירת כרופא בבית החולים הצבאי בברלין.
ב-1797 הוצב בוורשה כרופאם של הלגיונות הפרוסים שם ולאחר מכן במחוז ראדומסק.
לאחר שובו לברלין התמנה לרופא הארמון של מלך פרוסיה, כנראה פרידריך וילהלם השלישי, ולרופא הראשי של צבא פרוסיה.
בארמון הכיר את אשתו הלנה, לימים הדסה, בתו של הבנקאי היהודי שמואל הלוי לנדו מברסלו, אשר נתנה שעורי רקמה וקריאה לבנות החצר.
בני הזוג היו מבאי הסלונים בברלין.
לאחר כיבושי נפולאון בונפרטה וייסוד הדוכסות של ורשה מונה ברנהרד לרופאו של הגנרל יוזף זאיונצ'יק שם וכרופא הראשי של המחוזות המערביים של הדוכסות.
הוא עמד שם בקשר עם שר הצבא יוזף פוניאטובסקי ועם אדם צ'רטוריסקי.
שימש כפרופסור לרפואה באוניברסיטת ורשה, המעמד הרם ביותר באקדמיה שיכול היה להגיע אליו יהודי בימים ההם בפולין.
ברנהרד השתייך לחוג היהודים המתבוללים, אשר ייסדו בתי-ספר שבהם למדו בפולנית.
מסופר כי רבי דוד מלעלוב החזירו בתשובה, בעצה אחת עם החוזה מלובלין והיהודי הקדוש והשניים הפכו לידידים קרובים.
אגדות רבות מתארות תהליך זה.
ב-1810, על פי בקשת הגנרל זאיונצ'יק, חזר ברנהרד לגור בדזאלושין.
לאחר מכן עבר לראדומסק הסמוכה וב-1816 לפיוטרקוב, שבה דר עד סוף חיו.