tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך התירו השלטונות הפולנים לאנשי החווה לשאת אקדח.
בנוסף לפעילות להגנת החווה פעלה בגרוכוב, ב-1937, קבוצה מצומצמת וחשאית לרכישת נשק ותחמושת והעברתם לארץ.
פעילות זו נוהלה על ידי יהודה ארזי ושלושה מאנשי החווה שרכשו את הנשק ושלחו אותו.
לשם ביצוע המשלוח רכש ארזי בית מלאכה בורשה לייצור מכבשי דרכים שהיה בפשיטת רגל.
בעזרת מנהל המפעל (פוסטאב שְׁפֶטְלֶה) חודש פס היצור שהכין מכבשים כל השבוע וביום ראשון היו ארזי ושפטלה ממלאים את הגלגלים בנשק ותחמושת ושולחים את המכבשים ארצה דרך נמלי קונסטנצה או גדיניה.
בהמשך נבנו במפעל גם דודי קיטור, מחרטות ומנועים וכולם שימשו כלי קיבול לנשק ותחמושת מוברחת.
המשלוח האחרון היה בקיץ 1939 זמן קצר לפני פרוץ המלחמה.
החווה הוקמה במרחב שבין רחוב פוסטלינקה (Pustelnicka) מצפון, סולג'קובסקה (Sulejkowska) מדרום, טרנוויצ'קה (Tarnowiecka) ממערב וויטולינסקה (Witolińska) ממזרח.
הבית האדום ממוקם מול רחוב ויטולינסקה (Witolińska) מספר 7 ורחוב ירוצ'ינסקה (Jarocinska) מספר 1.
חוות ההכשרה בגרוכוב הייתה אחת מחוות רבות שבהן הוכשר הנוער החלוצי, אך היא הפכה סמל לפרק חשוב בהיסטוריה של תנועות הנוער הציוניות.
עם השנים הוקמו שיכונים על שדות החווה ורק בניין לבנים אדום נותר ממנה והפך לנקודת ציון לביקור משלחות של תנועת הנוער העובד והלומד.
ב-2011 נהרס בניין זה על ידי חברת בנייה ובעקבות כך פנו נציגי תנועות הנוער לרשויות המקומיות להציב במקום לוח זיכרון לחווה.
חוויית השהות בחווה השאירה רישומה על האנשים שעברו בה:
ב-1976 נכתב ספר מקיף על החווה בשם "בשדמות גרוכוב".
באפריל 1923 התארגנה בארץ ישראל קבוצה של חלוצים מבוגרי החווה בורשה על מנת להקים קומונה במתכונת דומה ששמה יהיה "גרוכוביה".
כ-17 יוצאי החווה הביעו עניין להצטרף לקומונה הזו שאת הקמתה הובילו יעקב ספן (ספוצ'ינסקי) וחיים שטיינדם.
בשלב הראשון פנה ועד הקומונה ל ולוועד הפועל של ההסתדרות כדי שתוקצה לקבוצה אדמה.
עד לקבלת תשובה מההנהגת היישוב התיישבה הקבוצה בשכונת בורוכוב ואנשיה החלו לעבוד בשכונה ובמקביל בחנו חלופות התיישבותיות.
בשלהי 1923, כשהתמעטה העבודה בשכונה, התפזרו חברי הקבוצה ברחבי הארץ בחיפוש אחר עבודה.
בתחילת 1924 נענו הרשויות לבקשת הקבוצה וחברי הקבוצה התרכזו בחדרה שם קיבלו אדמה בחכירה והחלו לעבד אותה.
רק חלק מ-17 חברי הקבוצה הצטרפו וגם מהמצטרפים חלק עזבו בגלל תנאי החיים הקשים.
בסופו של דבר התפרקה הקבוצה.
חוות האנטילופות בערבה המכונה גם פארק האנטילופות הייתה חווה ומרכז זואולוגי השוכנת באזור הערבה ממערב לכביש 90 בין היישוב ספיר למושב צופר, שהוקמה על מנת לשווק אנטילופות לגני חיות ברחבי העולם, וכיום עוסקת בעיקר בגידול אנטילופות לצורכי תיירות ובמתן שירותי לינה.
החווה נסגרה לתיירות בסוף 2025, וממשיכה לגדל את החיות השונות.
בחווה התגלה שסרטן-נהרות כחול (Procambarus alleni) מסוגל לבנות לעצמו שלד חדש מסידן פחמתי אמורפי בפחות מ-3 ימים, על אף שהוא חי במים מתוקים חסרי סידן.
בשיתוף עם חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון פותחה תרופה לשבירה ופגיעה בעצמות.
החל משנת 2013 משווק תוסף סידן אמורפי שמופק מהסרטן.
התרופה משווקת על ידי חברת אמורפיקל שהוקמה על ידי בעלי החווה.
בסוף דצמבר 2025 נסגרה החווה עקב דרישה לתשלום ארנונה גבוה (כ-1.8 מיליון ש"ח) בה החווה לא יכלה לעמוד.
הספארי - הספארי שנקרא בעבר "פארק הקודו" הוא שטח מגודר של 740 דונם, והכניסה אליו היא באמצעות רכב בדומה לספארי וישנו טיול מודרך עם דפי הסברה על בעלי החיים.
בספארי מסתובבים חופשי מעל 200 פרסתנים ואנטילופות.
תיבת נח - מבנה דו קומתי דמוי תיבת נח, ובו בעלי חיים קטנים, פינת ליטוף, מזנון ומתקנים לילדים.
צימר וקמפינג - אתר לינה הממוקם סמוך לספארי בו ישנה אפשרות ללינה בצימרים או ללינת שטח תחת סככות ואוהלים.
דישון מקראי (מין זה נמצא בכלוב נפרד כדי להגן עליו וכן למנוע רביית כלאיים עם הראמים)
עבדקן הרעמה (מין זה נמצא בכלוב נפרד בשל תוקפנותו)
חוות הקסמים (בתרגום הראשון לעברית, הרשת של שרלוט בתרגום השני) הוא ספר ילדים משנת 1952, מאת הסופר האמריקאי א.
וייט, ומאויר על ידי גארת' ויליאמס.
הרומן מספר את סיפורו של חזיר בשם וילבור ועל הידידות שלו עם עכבישה בשם שרלוט.
כאשר וילבור בסכנה להישחט על ידי החוואי, שרלוט כותבת הודעות בשבחו של וילבור (כגון "חזיר נהדר") בין קוריה בכניסה לאסם, על מנת לשכנע את האיכר לתת לו לחיות.
הספר נחשב קלאסיקה של ספרות ילדים, ואף נבחר לספר האהוב ביותר מכל הזמנים בסקר שנערך על ידי אגודת הספריות של בתי הספר בארצות הברית.
ובשנת 2000, כתב העת Publisher's Weekly דיווח שהוא גם ספר הילדים הנמכר ביותר של כל הזמנים.
חוות הקסמים עובד לסרט אנימציה על ידי האנה-ברברה הפקות ו-Sagittarius Productions ב-1973. סרטי פרמאונט יצאו בסרט המשך (ישירות לווידאו), חוות הקסמים 2: ההרפתקאה הגדולה של וילבור, בארצות הברית בשנת 2003 (הופץ בשאר העולם על ידי יוניברסל).
גרסה קולנועית של הסרט יצאה ב-2006 בליהוק רב-כוכבים, הכוללים את ג'וליה רוברטס, דקוטה פנינג, סטיב בושמי, אופרה וינפרי, ג'ון קליז ואחרים.
משחק וידאו המבוסס על סרט הקולנוע גם יצא ב-2006.
פרן ארבל משכנעת את אביה לחוס על חייו של חזרזיר, הקטן שבשגר, ומטפלת בו במסירות עד שהוא לא רק שורד אלא משגשג - והיא מכנה אותו וילבור.
מכיוון שגדל, וילבור עובר לחיות בחווה של הדוד של פרן, הומר צוקרמן.
בבית החיות בחווה, וילבור מנסה להתיידד עם החיות האחרות, אך הן מתנשאות עליו, והוא מעביר את ימיו בבדידות גדולה.
לילה אחד וילבור שומע קול נעים - קול המבטיח לו חברות.
למחרת, הוא מנסה לגלות של מי הקול, וכל החיות מתכחשות לדבר.
פתאום, וילבור רואה עכבישה טווה את קוריה בפתח האסם, לומד ששמה שרלוט, והיא זו שדיברה אליו.
שרלוט היא עכבישה בעלת עדנה, נימוסים, וידע רב, והשניים מתיידדים.
וילבור, שעכשיו חזיר בגודל רגיל, מגלה שהוא מועד לשחיטה, ושרלוט מבטיחה לתכנן תוכנית שתציל אותו.
בהתאם, במשך הלילה היא רוקמת לתוך קוריה מסר בשבחו של וילבור, והדבר מושך את תשומת לבם של צוקרמן ושכניו, שסבורים שמילות השבח הן תוצאה של התערבות אלוהית.
ככל שעובר הזמן, ויותר מסרים מופיעים על פני קורי העכביש של שרלוט, שמו של וילבור יוצא לפניו.
וכך, משתכנע צוקרמן להציג את וילבור ביריד המחוזי.
מתלווים אליו בסתר שרלוט, וטמפלטון העכברוש שמסייע לשניים במציאת מסרים בגזרי עיתונים שיהוו לשרלוט השראה, בתמורה לאוכל של וילבור.
בזמן היריד, שרלוט מטילה את ביציה וטווה לצאצאיה שק מגן.
שרלוט, מותשת על ידי הטלת ביציה, מודיעה שהיא לא תחזור עם וילבור לחווה, אלא תישאר ביריד הנטוש, שם תיפח נשמתה.
היא מרוצה מהישגיה, ומודיעה לווילבור שהוא בטוח כעת, ומאחלת לו שיהיה מאושר.
אך היא מבקשת מחבריה שיחזירו את שק ביציה לחווה, ושילדיה ייוולדו שם.
טמפלטון נושא את שק הביצים בפיו, נרגן כרגיל ודורש שוחד, אך בליבו חבר לשרלוט ווילבור.
בחזרה בחווה, וילבור שומר על ביציה של שרלוט כעל אוצר, ויום אחד, כשהביצים מתחילות לבקוע, הוא מתלהב ושמח - עד שאחת אחר השנייה, בנותיה של שרלוט טווות להן מצנחים ועפות לגלות את העולם.
וילבור מרגיש שליבו נשבר, עד שהוא רואה ששלוש העכבישות הקטנות ביותר עדיין עמו - והן מודיעות לו שנעים להן שם ובכוונתן להישאר.
וילבור עוזר להן לבחור שמות - ג'וי, נלי, וארנאיה.
הספר מסתיים בידיעה שווילבור זכה לחברתן של בנות הדורות הבאים של בנותיה של שרלוט, לאורך שנות חייו.
וילבור הוא חזיר אמוציונלי, הקטן מהשגר שלו.
הוא ניצל על ידי פרן, הילדה האנושית שאוהבת אותו, אך לא יכולה להיות תמיד איתו.
הוא מתיידד עם שרלוט העכבישה.
קטאוויטה, או פשוט שרלוט, היא עכבישה שמתיידדת עם וילבור, ורוקמת את התוכנית שמצילה את חייו.
ג'ון ארבל הוא אביה של פרן, החוואי שהסכים לחוס על חייו של וילבור.
פרן ארבל היא הילדה שמאמצת את וילבור כאשר הוא עומד להישחט, וממשיכה לבקר אותו בחוות דודיה.
היא הדמות האנושית היחידה בסיפור שמסוגלת להבין את דיבור החיות.
טמפלטון הוא עכברוש שעוזר לשרלוט, אך רק כשווילבור מציע לו בתמורה מזון.
הוא טיפוס זועף ונרגן, אך שבסופו של דבר מוכיח את עצמו חלק בלתי נפרד ממשפחת החיות שמתהווה סביב וילבור.
אייברי ארבל הוא אחיה הבכור של פרן.
דמותו משמשת סוג של אתנחתא קומית בסיפור.
הומר צוקרמן הוא דודה של פרן, שמשכן את וילבור באסם שלו.
אשתו היא אדית, ויש לו עוזר בשם לורווי.
חיות אחרות בחווה של צוקרמן, איתן וילבור משוחח, כוללות כבשה זקנה ואינטליגנטית, אווזה דברנית, וטלה מתנשא.
הנרי פאסי הוא ילד בגילה של פרן, אליו היא מפתחת רגשות.
הספר "חוות הקסמים" זכה לתשבחות עם צאתו לאור.
יודורה ולטי כתבה בניו יורק טיימס, "כיצירה, הספר הוא די מושלם, ודי קסום באופן שבו הוא נוצר".
בנוסף להיותו ספר הילדים (בכריכה רכה) הנמכר ביותר בכל הזמנים, "חוות הקסמים" הוא גם מספר 78 ברשימת הספרים הנמכרים ביותר בכריכה קשה (לא רק בין ספרי ילדים).
הספר נמכר ביותר מ-45 מיליון עותקים, ותורגם ל-23 שפות.
הוא זכה באות ההוקרה של ניוברי בשנת 1953 (כאשר המדליה הוענקה לספר "סודות האנדס" של אן נולן קלארק).
וייט במדליית לורה אינגלס וילדר, פרס מוביל בתחום ספרות הילדים, עבור "חוות הקסמים" וכן "סטיוארט ליטל" ביחד.
ב-1991 יצאה גרסת אודיו לספר, בהקראתו של א.
וייט עצמו, שגם זכה לשבחים מאת המבקרים.
אגודת החינוך הלאומית כללה את "חוות הקסמים" ברשימת 100 ספרי הילדים על פי המורים, וז'ורנל ספריות בתי הספר גם קבע שהספר הוא בין 100 הספרים הטובים של כל הזמנים.
מדליית לורה אינגלס וילדר (1970) (על שני הספרים "חוות הקסמים" ו"סטיוארט ליטל" ביחד).
חוות הקסמים, 1977, סדרת מרגנית.
זהר שביט זכתה בעיטור אנדרסן על תרגום זה.
חוות הקסמים, 2007, הוצאת כנרת זמורה ביתן.
הרשת של שרלוט, 2017, סדרת הרפתקה, תרגום: רנה ורבין
חוות הקסמים (1973): הספר עובד לסרט האנימציה על ידי האנה-ברברה הפקות ו-Sagittarius Productions ב-1973 עם פסקול מאת האחים שרמן.
ב-2003 יצא סרט המשך בשם חוות הקסמים 2: ההרפתקאה הגדולה של וילבור.
סרט זה הופץ על ידי סרטי פרמאונט, ויצא ישירות לווידאו.
חוות הקסמים (2006): סרטי פרמאונט, בשיתוף עם וולדן מדיה, קרנר אנטרטיינמנט, וסרטי ניקלודיאון, הפיקו את סרט הקולנוע ששילב דמויות חיות עם אנימציה בכיכובם של דקוטה פנינג בתפקיד פרן, ובתפקידי קולות ג'וליה רוברטס (שרלוט), סטיב בושמי (טמפלטון), ואופרה וינפרי, קתי בייטס, ג'ון קליז, ריבה מקינטייר ואחרים בתפקידי חיות האסם.
ב-1989 הייתה הופעת הבכורה של המחזמר "חוות הקסמים" עם מילים ולחן מאת צ'ארלס שטרוס, ומחזה הבסיס מאת ג'וזף רובינט.
משחק וידאו המבוסס על הסרט מ-2006 פותח על ידי Backbone Entertainment, ושווק על ידי THQ ו-Sega, יצא בדצמבר 2006 עבור Game Boy Advance, נינטנדו, פלייסטיישן 2 ו-PC.
חוות הגמלים אילת היא חוות גמלים ואתר תיירות שהוקמה בשנת 1987 בסמוך לנחל שלמה, דרומית לאילת.
החווה מציעה בין היתר טיולים רכובים על גבי נאקות בנחלים הסמוכים לאילת, מסלולי רייזרים, אירוח במאהל בסגנון בדואי ופארק חבלים אתגרי.
בעבר גם הציעה החווה כרכרות אתונות, אך הפסיקה פעילות זו.
בחווה מתקיימות פעילויות לבתי ספר, ואירועים פרטיים וציבוריים.
מדי חודש מתקיים בחווה שוק בסגנון נבטי, במהלכו נפתחים שלושה רחובות שוק מזון בסגנון מזרחי, לצד פעילויות נוספות.
חוות הניסיונות האזורית גליל מערבי היא חווה חקלאית לניסיונות העוסקת במחקר ופיתוח חקלאי.
החווה פועלת כתאגיד משותף בבעלות המועצה האזורית מטה אשר, המועצה האזורית זבולון ותשלובת מילואות, החווה פועלת מתוקף אם הסכם הפעלה עם משרד החקלאות שהוא בעל הזכויות בקרקע.
700 הדונם המהווים את שטח החווה מפוצל בין שני אתרים - 550 דונם ממזרח לעיר עכו, ו-150 דונם מדרום לקיבוץ שמרת.
מטרות החווה הן פיתוח הידע המקצועי של ענפי החקלאות, הפצה והטמעה של ידע אצל המגדלים ותמיכה בשיפור הרווחיות של ענפי החקלאות.
חוות הניסיונות היא החווה היחידה בארץ המתמחה בתחום האבוקדו ומשמשת מרכז פיתוח העיקרי של ענף האבוקדו בישראל במשך עשרות שנים.
החווה הוקמה בשנת 1923 על ידי המנדט הבריטי בשם "חוות עכו", למטרות הדגמה ולניסויים בגידולי שדה.
בשנת 1932 הוקמה לצידה חוות המטעים.
ב-2017 החלו מפעילי החווה במאבק משפטי על מנת למנוע את סגירת החווה לאחר שהוועדה הארצית החליטה על הפקעת שטחי החווה לצורך הקמתה של שכונת מגורים חדשה בעכו.
מטרת המאבק היא למנוע את ההפקעה עד לאיתור שטח חלופי עבור החווה.
חוות הניסיונות גליל מערבי היא מרכז המחקרים העיקרי של ענף האבוקדו בארץ.
החווה עוסקת בפיתוח זנים חדשים.
גידולי שדה וירקות – 190 דונם.
מרכז פיתוח של זנים חדשים ושיטות גידול מתקדמות.
החווה פועלת לייזום וביצוע מחקר ופיתוח יישומי ואקדמי בחווה ובמשקים.
היא שמה למטרה הכנסת גידולים חדשים וטכניקות גידול מתקדמות למשק החקלאי בישראל.
החווה שואפת לקיים שיתוף פעולה עם מוסדות המחקר, ארגונים חקלאים והגופים האזוריים, על ידי שילוב חוקרים, מדריכים ומגדלים בפעילות המחקר ופיתוח.
בנוסף יוזמים מנהלי החווה פעילות חינוכית עם בתי הספר והקהילות באזור.
חוות העלמות הוא שמו של ספר שכתבה שולמית לפיד ב-2006 המתמקד בתקופת העלייה השנייה ובפעילותה של חוות העלמות שלחוף הכנרת.
ספר זה הוא המשכו של הספר "גיא אוני" (שנכתב אף הוא על ידי לפיד), שבו תוארה הקמת ראש פינה בתקופת העלייה הראשונה.
אנשי העלייה השנייה, שעלו ארצה בין השנים 1904 ל-1914, בחנו צורות שונות של התיישבות בארץ ישראל.
בין השאר הוקמו בתקופה זו הקולקטיב בסג'רה של מניה וילבושביץ, הקומונה החדרתית, אום ג'וני, קבוצת דגניה, הקואופרציה במרחביה ועוד.
אחד מניסיונות ההתיישבות היה חוות העלמות.
חווה זו, על שפת הכנרת, הוקמה ביוזמתה של חנה מייזל שוחט על מנת להכשיר חלוצות לעבודה חקלאית.
בין השאר עבדו במקום חנה צ'יזיק, שרה שטורמן (אשתו של משה עמי-עד), עטרה קרול (אשתו של חיים שטורמן), רחל בלובשטיין ואחותה שושנה בלובשטיין, ציפורה דרוקר, לאה מירון כצנלסון, שרה לייקין, שרה מלכין, רחל רוזנפלד, ציפורה אברמסון, יהודית קרביצקי ועוד.
הספר פורס את חייה ולבטיה של הנערה החלוצה נוניה סילס.
נוניה, ילידת ראש פינה, היא בתה של פאניה סילס שהתיישבה בראש פינה בתקופת העלייה הראשונה ושל סשה הצייר.
הסופרת משלבת את דמותה הדמיונית של נוניה בעלילה ההיסטורית של ההתיישבות היהודית לאורך חופי הכנרת תוך שהיא משלבת בעלילה שלל דמויות אמיתיות שפעלו באזור באותה תקופה.
הספר נפתח כשנוניה כבר בת 19. היא חיה בבית הוריה בראש פינה אבל רוקמת תוכניות לעזוב את הבית ולהצטרף לחווה חקלאית בכנרת או בסג'רה.
היא מתאהבת בפועל מתניה בן משה שהגיע עם אחיו גד לראש פינה ומצא עבודה בשדות של המשפחה.
פאניה אינה מרוצה מקשר זה מאחר שמתניה ומשפחתו הם גרי צדק ומזכירים לה את הקוזקים שפגעו בה ובמשפחתה.
בהזדמנות הראשונה היא מפטרת את האחים ובזה גורמת לקונפליט עם נוניה שמחליטה לבצע את תוכניתה וללכת לחוות העלמות.
בחווה פוגשת נוניה בנערות נוספות שהתגייסו לקריאת של חנה מייזל שוחט להגיע לחווה ויחד הן מקימות גן ירק.
במהלך שהותה במקום מפגישה אותה הסופרת עם שלל אישים אמיתיים, שחיו באזור באותה תקופה, כמו אהרון שידלובסקי, בן-ציון ישראלי, תחיה ליברזון, רחל בלובשטיין, שרה מלכין, נח נפתולסקי, ברל כצנלסון, א.ד.
גורדון, שמחה וילקומיץ, יוסף טרומפלדור ואחרים.
יחד עם בנות החווה שותפה נוניה למלחמתן על מעמד הנשים החלוצות כשוות ערך לחלוצים הגברים.
למרבה הפתעתה ושמחתה של נוניה היא פוגשת בחווה גם את מתניה שעובד במקום כשומר מטעם ארגון השומר.
מתניה מספר לה שהוא מתאכסן בביתם של פרידה ומנדל קיפניס במושבה כנרת ומרגע זה מנצלת נוניה רגעים פנויים מעבודתה כדי לבקר בביתם של הזוג קיפניס בתקווה להיפגש עם מתניה.
באחד מביקוריה של פאניה בחווה היא משאירה לנוניה אקדח מאוזר להגנה עצמית ונוניה מבקשת ממתניה ללמד אותה לירות בכלי.
באחד הימים מתכנסים רבים מכל קצוות הארץ אל המושבה מגדל כדי לחגוג חנוכת צריף.
בין המגיעים גם פאניה, נוניה וחברותיה, מתניה, הזוג קיפניס, אנשי כנרת ואום ג'וני ועוד.
במהלך האירוע המשמח מתגלות גופותיהם הערומות והיירויות של מתניה ושל פרידה.
פאניה שמגיעה בין הראשונים למקום מזהה שכלי היריה הוא אקדח המאוזר שהביאה לביתה וממהרת להחביאו.
לאחר הרצח הכפול של זוג האוהבים מגיע לעזרתו של האלמן מנדל קיפניס החלוץ דב בער שעלה מארצות הברית (שם היה מתאגרף מקצועי) במסגרת קבוצת "האיכר הצעיר".
לאחר תקופת מה מוכר קיפניס את ביתו ואדמותיו לדב בער ועוזב לכפר חיטים.
נוניה הקשורה עדיין לבית של קיפניס מגיעה לבקר בו ונקשרת לדב בער והיא מסכימה שילווה אותה לבית הוריה בראש פינה.
בדרכם חזרה לכנרת הם מותקפים בנחל עמוד על ידי צ'רקסים ודב בער נורה ברגלו כשהוא מגן על נוניה.
לאחר טיפול בזכרון יעקב על ידי ד"ר הלל יפה מחליטה פאניה לקחתו להחלמה בראש פינה כהערכה להצלת חייה של נוניה.
לאחר מספר ימי החלמה מגיעה הידיעה מהדוד שורה שביפו שאשתו מרים נפטרה והורישה את הפסנתר לפאניה.
נוניה ודב בער מתנדבים לנסוע ליפו ולהביא משם את הפסנתר.
בדרכם הם עוצרים למנוחת לילה במושבה מגדל ושם מתממשת אהבתם.
בהגיעם לפו הם מתאכסנים אצל הדוד שורה ועל שפת הים ביפו מבקש דב בער את ידה של נוניה וזו מבקשת עוד זמן לחשוב על כך.
בדרכם חזרה עם הפסנתר מתקררים היחסים ביניהם ובהגיעם לראש פינה אומרת לו פאניה "תתרחק מהבת שלי" דבר שמגדיל את הקרע ביניהם.
דב בער, שהוציא את כל כספו על קניית הבית של קיפניס, נשאר בלי פרוטה כדי לקנות ציוד חקלאי וזרעים ומחליט להתגייס לארגון השומר כדי לחסוך כסף.
הוא נשלח למושבה מסחה יחד פנחס שניאורסון כשומרי שדות רכובים.
נוניה נשארת בחווה ומגלה שהיא בהריון (מהלילה שהייתה עם דב בער במגדל).
היא נוסעת ליפו להיות עם הדוד שורה שם היא שומעת שדב בער משתתף בקרב אגרוף בעיר.
אחרי הקרב היא חוזרת לביתו של הדוד שורה ופוגשת שם את דב בער ובפניו ובפני הדוד שורה מודה נוניה שדב בער הוא האבא של התינוק שבבטנה והדוד מארגן מייד חתונה.
הדרך הארוכה מיפו לחיפה ומשם ברכבת העמק עד לתחנת צמח מאיצים את צירי לידה ונוניה יולדת בתחנת צמח.
בגלל גשם זלעפות אוספת משפחה בדואית את הזוג עם התינוק לאוהל המשפחתי.
בהיותם בכפר הבדואי מתמודדת נוניה עם הסודות של אימה פאניה ונסיבות לידתה של תמרה.
במקביל מסייעים הבדואים לפתור את תעלומת הרצחם של פרידה ומתניה על ידי הפועל הבדואי של מנדל קיפניס בעזרת האקדח של נוניה שגנב קיפניס ובתמורה לתשלום של 50 פרנק ששילם לו קיפניס.
עם סיום הגשמים חוזרת המשפחה לבית במושבה כנרת.
עץ משפחת מנדלשטם - סילס
חוות הדעת המייעצת בעניין בתי הספר של המיעוט באלבניה (Minority Schools in Albania Advisory Opinion) ניתנה ב-6 באפריל 1935 על ידי בית הדין הקבוע לצדק (Permanent Court of International Justice).
חוות הדעת דנה בהסדרת זכויותיהן של אוכלוסיות מיעוט בתוך מדינות לאום בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בית הדין נדרש לתת מענה למתח המובנה בין הסדרת זכויות אדם במשפט הפנים מדינתי למשפט הבינלאומי וכיצד ניתן מענה למחויבויות שלקחה על עצמה מדינה על רקע הצטרפותה לחבר הלאומים.
ב-15 בדצמבר 1920 חבר הלאומים דרש ממספר מדינות ובהן אלבניה, כתנאי כניסה מקדים לחברות בחבר הלאומים ליישם את העקרונות והאמנות בענייני זכויות מיעוטים בתוך מדינתם כפי שנקבעו בסיום מלחמת העולם הראשונה בין מדינות אירופה.
בדצמבר 1920, אלבניה נהפכה לחברה רשמית בחבר הלאומים.
במצב הדמוגרפי באלבניה הוא בעל רוב מוסלמי ומיעוטים יווניים-אורתודוקסיים (נוצרים) שחיו בטריטוריה זו טרם התפוררות האימפריה העותמאנית.
מזכירות חבר הלאומים בשיתוף פעולה משולב עם ממשלת אלבניה וממשלת יוון גיבשו מסמך הבנות בעניין ההגנה על המיעוטים היווניים שבשטח אלבניה.
גיבוש ההבנות בעניין זכויות המיעוטים (יווניים אורתודוקסיים) באלבניה כלל בין היתר: חופש מימוש הדת הנוצרית, אי התערבות במימוש החופש מצד הרשויות האלבניים, שימור השימוש בשפתם של בני המיעוטים ושמירה על מקומות פולחן נוצריים.
ממשלת אלבניה הפיקה מסמך שהוסכם על כלל הצדדים שהיווה את מסמך ההצהרה להצטרפות לחבר הלאומים (1921) ובתוכו באופן אינהרנטי עיגנה את ההתחייבות המשפטית להגנה על אוכלוסיות בני המיעוטים בשטחה (Article 5).
ביולי 1922 שלח שר החוץ האלבני למזכ"ל חבר הלאומים מכתב בו הוא מציין שלמיעוטים באלבניה ישנן זכויות מלאות בהקמת בית הספר שילמדו בשפת בני המיעוט.
בשנת 1923, החלה להתעורר בקרב ההנהגה האלבנית עניין בביטול הזכות לקיומם והקמתם של מוסדות לימוד פרטיים במדינה.
עניין זה לא הובא לידי ביטוי בקרב המחוקק האלבני עד לשנת 1928 בגיבושה של חוקה חדשה למדינה.
בשנת 1930 נעשו צעדים נוספים על מנת להחיל תהליכי חילון על מערכת החינוך האלבנית ובשנת 1933 הוכנס תיקון לחוקה האלבנית של החוקה החדשה (משנת 1928) שבה חוקק סעיף האוסר על קיומם של מוסדות לימוד פרטיים לצד הזכאות לחינוך חובה יסודי לכל תושבי אלבניה.
בעקבות זאת הוגשו עתירות על ידי קבוצות בני המיעוטים באלבניה לחבר הלאומים.
העניין הובא בפני ועדה של חבר הלאומים שבחנה את ההתחייבות האלבנית להגנת בני המיעוטים בשטחה (שכאמור היוותה תנאי מקדים להצטרפותה לחבר הלאומים).
בינואר 1935 הוועדה פנתה לPermanent Court of International Justice - PCIJ ע"מ שהנ"ל יעניק חוות דעת משפטית מייעצת בנושא.
טענת ממשלת אלבניה הייתה שההצהרה מ-2 באוקטובר 1921 לא הטילה עליה חובה אחרת, בענייני חינוך, מאשר להעניק לאזרחיה השייכים למיעוטים גזעיים, דתיים או לשוניים, זכות השווה לזו שיש בידי אזרחים אלבנים אחרים.
מסקנה זו הייתה, לפי ממשלת אלבניה – בהתאמה מוחלטת למשמעות ורוח האמנות להגנת מיעוטים אשר המאפיין המהותי בהן הוא שוויון מלא של כל אזרחי המדינה, בין אם הם שייכים לרוב ובין אם למיעוט.
מנגד, טענה, כל פרשנות שתאלץ את אלבניה לכבד את בתי הספר למיעוט תיצור פריבילגיה לטובת המיעוט.
לטענת ממשלת יוון, הרעיון הבסיסי של ההכרזה היה, נהפוך הוא: להבטיח חופש חינוך למיעוטים על ידי מתן הזכות לשמור על בתי הספר הקיימים ולהקים בנוסף אחרים; "שוויון הטיפול", טענה ממשלת יוון, היא רק תוספת לזכות זו, ולא יכלה להכשיל את המטרה להבטיח חירות מלאה ואפקטיבית בענייני חינוך.
ממשלת יוון טענה כי החלת אותו משטר על רוב כמו על מיעוט, שצרכיו היו שונים למדי, תיצור שוויון לכאורה, ואילו ההצהרה, באופן עקבי עם חוק המיעוט הרגיל, נועדה להבטיח שוויון אמיתי ויעיל ולא רק שוויון רשמי.
עוד טענה ממשלת יוון, כי כל ההבדלים בין ההצהרה האלבנית לבין ההתחייבויות האחרות מאותו סוג נועדו בדיוק להבטיח את המשך האוטונומיה הדתית והחינוכית בה נהנו הקהילות היווניות באלבניה.
הרעיון העומד בבסיס האמנות להגנת מיעוטים הוא להבטיח עבור גורמים מסוימים המאוגדים במדינה, שהאוכלוסייה שלהם שונה מהם בגזע, בשפה או בדת, אפשרות לחיות בשלום לצד אותה אוכלוסייה ולשתף פעולה איתה.
בו זמנית, שמירה על המאפיינים המבדילים אותם מהרוב וסיפוק הצרכים המיוחדים של המיעוט.
במטרה זו, קובעות האמנות במיוחד את שני העקרונות הבאים: שוויון מושלם בין אזרחים השייכים למיעוט לבין אזרחים אחרים; הענקת מיעוטים לאמצעים מתאימים לשמירה על ייחודיותם הגזעית, מסורותיהם ומאפייניהם.
שני העקרונות הללו קשורים זה בזה, שכן לא יהיה שוויון אמיתי בין רוב למיעוט, אם האחרונים היו נשללים ממוסדותיהם ובעקבות זאת הם נאלצים לוותר על הדבר המהווה את עצם היותם כמיעוט.
בית המשפט ממשיך ואומר כי הכרזת אלבניה בהחלט נשלטת על ידי העקרונות שלה.
המאמרים הראשונים של ההצהרה קובעים משטר של שוויון משפטי לכל אזרחי אלבניה; לא מצוין שום סטנדרט של השוואה, אך נקבעו הזכויות שיש ליהנות באותה מידה שווה.
באשר לפסקה הראשונה בסעיף 5 – המוזכרת במפורש בשאלה עליה נשאלת חוות דעתו של ביהמ"ש - היא קובעת הוראות מיוחדות עבור אזרחי אלבניה השייכים למיעוט.
זה נותן להם "אותו יחס וביטחון בחוק" כמו אזרחים אחרים.
לדעת ביהמ"ש, יש לראות בכך פירוש של מושג שוויון שהוא ייחודי ליחסי הרוב והמיעוט, והמאפיין אותו הוא "שוויון למעשה".
"שוויון למעשה" משלים שוויון בחוק; זה לא כולל שוויון רשמי בלבד.
בעוד ששוויון בחוק הוא מונע אפליה מכל סוג שהוא, שוויון למעשה עשוי להיות הכרחי בטיפול על מנת להגיע לתוצאה שמבססת מחדש שיווי משקל בין מצבים שונים.
קל לדמיין מקרים בהם שוויון הטיפול יביא לאי-שוויון למעשה, אך השוויון שנקבע חייב להיות שוויון אמיתי ויעיל.
הפסקה הראשונה בסעיף 5 קובעת כי לבני המיעוט באלבניה תהיה "זכות שווה במיוחד לשמור, לנהל ולשלוט..
בתי ספר.." כך שטבעי להסיק שהוא צופה הדגמה חשובה במיוחד של "יישום 352 של עקרון הטיפול הזהה בחוק ובעצם".
ביטול בתי ספר אלה, אשר לבדם יכולים לספק את הדרישות המיוחדות של קבוצות המיעוט, והחלפתם במוסדות ממשלתיים, יהרסו את שוויון הטיפול הזה, שכן השפעתו תהיה לשלול את המוסדות המתאימים לצרכיו של המיעוט, ואילו הרוב ימשיך לספק להם מוסדות שהוקמו על ידי המדינה.
בהתאם לכך, הרחק מלייצר פריבילגיה לטובת המיעוט, תניה זו מבטיחה כי לא תינתן לרוב עמדה מיוחסת בהשוואה למיעוט.
ראשית, דעת המיעוט טענה שלא נמצאה סיבה מספקת לקבוע שהדיכוי שבוצע בבתי ספר פרטיים של המיעוט באלבניה מכוח סעיפים 206 ו-207 לחוקת ארצות הברית משנת 1993 אינו תואם את הצהרת אלבניה ואינו מהווה סיבה מספקת להתעלם מהמשמעות הטבעית המפורטת בסעיף 5 להצהרה מה-2.10.1921.
דעת המיעוט חיזקה את טענתה לאור העובדה כי בחלקו הראשון של המשפט בסעיף 5 להצהרת אלבניה נקבע: כי הטיפול והביטחון זהים בין קבוצת המיעוט לאזרחי הרוב באלבניה.
בעוד שבחלקו השני של המשפט נקבע: שרק בסיטואציות שהוגדרו מראש, תהיה לקבוצת המיעוט זכות שווה.
שנית, טענו שחוות דעתו של ביהמ"ש התבססה על התכלית הכללית של אמנות מיעוטים בינלאומיות ולא ייחסו חשיבות לסעיף 5 בהצהרת אלבניה כפי שלדעתם נדרש.
לטענתם, מטרתו של סעיף 5 הוא להדגיש את העיקרון לפיו קבוצת המיעוט ייהנו מאותו יחס ואותו ביטחון בחוק כמו שאר אזרחי אלבניה.
ולכן יש להתייחס אל אותם מיעוטים באותה הדרך שבה מתייחסים לכלל האזרחים ולתת להם הזדמנות שווה להוציא לפועל את זכויותיהם ולכבדם.
שלישית, דעת המיעוט בחרו להתייחס להיסטוריית הניסוח של ההצהרה האלבנית תוך ביצוע השוואה לנוסח אמנת המיעוט הפולני מה-28 ביוני 1919. הם הגיעו למסקנה שסעיף 5 להצהרת אלבניה תואם לסעיף 8 באמנה הפולנית, והדגישו שבשני ההצהרות לא מתכוונים להעניק זכויות ללא תנאי למיעוט במדינה לקיים מוסדות ובתי ספר.
מכאן העלו שאלה נוספת- האם נוסח ההצהרה האלבנית מעניק בסעיף 5 תמיכה לקיום זכויות המיעוט ללא תנאי?
או שהכוונה היא שזכויות המיעוט הן שוות לזכויות המוענקות לשאר אזרחי אלבניה?
בנוגע לשאלה זו, דעת המיעוט הגיעה להבנה כי סעיף 5 משמש כסעיף משווה ולכן הטיפול או הביטחון שהאזרחים זכאים לו צריך להיות באופן זהה בין אם מדובר בקבוצת המיעוט או אזרחי הרוב באלבניה.
בין 1935–1936 ניסחה אלבניה באמצעות נציגיה לחבר הלאומים מסמך רגולטורי המאגד בתוכו את הסדרת זכויות המיעוטים באלבניה.
במהלך הישיבות בוצעו תיקונים ושיפורים שיתאימו להלך הרוח של דקלרציית ההצטרפות לחבר הלאומים משנת 1921. כך נוצרה מסגרת חוקית רלוונטית המאגדת את ההגנה על זכויות המיעוטים באלבניה לשימור אמונותיהם ומנהגיהם.
ניתן להבחין כי עמדת בית הדין בעניין זכויות המיעוט מהווה תפיסה מוקדמת יותר אשר מהווה בסיס לדוקטרינות העדפה מתקנת הנפוצים בקרב מדינות דמוקרטיות בעולם.
בית הדין הנחיל עקרון דואלי של הגנת מיעוטים המבוסס על אי אפליה בקרב הרוב לצד זכות שימור ומימוש עצמי של הזהות הקולקטיבית בקרב המיעוט.
בנוסף, קביעת בית הדין בעניין שמירת אופיים, שפתם, מסורותיהם ואמונותיהם של קבוצות אתניות במדינות לאום הכפופות להסכמים בינלאומיים היווה מסגרת משפטית מנחה של קובעי מדיניות במהלך שנות ה-90. ניתן להבחין ב של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה המעגן את עמדת בית הדין בעניין מימוש זכויותיהם של מיעוטים במדינות הלאום האירופיות.
חוות ההכשרה בקלוסובה (ובשמה המלא "קיבוץ חוצבי האבנים בקלוסובה ע"ש יוסף טרומפלדור") הוקמה ב-1924 על ידי ארגון החלוץ בעיירה קלוסובה שבמזרח פולין (כיום אוקראינה) כדי להכשיר נוער יהודי לעלייה ארצה.
הפעילות המרכזית של חברי החווה הייתה בחציבת אבנים במחצבה הסמוכה לעיירה.
מבין כל חוות ההכשרה בפולין נחשבה חווה זו ל"סמן ימני" מבחינת תנאי המחיה הקשים בה ומבחינת האידאולוגיה הקיצונית של חבריה.
בשיאה הפכה הכשרה זו (על פלוגותיה) לשנייה בגדולה בפולין (אחרי "שחריה") וכ-8,000 בני נוער עברו בה בדרכם לעלייה ארצה.
בתקופה זו הובילו תנועת הנוער השונות (בראשות תנועת החלוץ) את הקמתן של חוות הכשרה ברחבי אירופה (בעיקר בפולין) בהם הוכשרו עשרות אלפי צעירים ששאפו לעלות ארצה.
מתוך הרצון להתאים את אופי ההכשרה לפעילות החלוצית המרכזית בארץ שאפו ראשי "החלוץ" להתרכז בהכשרה חקלאית אולם עקב אי היכולת להתפרנס אך ורק מחקלאות (בגלל זמינות קרקע, עונתיות וכו') פנו רבים מחברי ההכשרות לעסוק במגוון רב של מלאכות אחרות.
הכשרה עונתית מול הכשרה קבועה
אחת מהדילמות איתן התמודדו רוב קיבוצי ההכשרה הייתה לגבי משך ואופן שהות החברים בהן.
בתחילת הדרך פעלו רוב הקיבוצים במודל של הכשרות קצרות בתקופת הקיץ ושחרור החברים לבתיהם עם תחילת החורף.
דבר זה הביא לשתי תופעות:
חלק מבוגרי הכשרה שחזרו לביתם, בהמתנה לעלייה, שוכנעו על ידי ההורים, שהתנגדו לעלייה, להישאר בפולין ולא לעלות ארצה.
ידע רב שצברו חברי ההכשרה הלך לאיבוד עם בוא החברים החדשים וזאת מחוסר תקופת "חפיפה" ראויה דבר שהביא לבזבוז כספים ומשאבים.
אי לכך, לאחר מספר שנים, החלו ההכשרות לשקול מודל אחר לפיו המגיעים לחווה יישארו בה באופן קבוע ולאורך כל השנה עד שיקבלו סרטיפיקט ויעלו ארצה.
בסופו של דבר אומץ מודל זה על ידי חלק גדול מחוות ההכשרה.
חוות קלוסובה הוקמה ב-1924 בעיירה קלוסובה (כ-20 ק"מ מהעיר סארני) שבמחוז ווהלין (אז בפולין ולאחר המלחמה באוקראינה).
החווה הוקמה על ידי 8 חלוצים מתנועת החלוץ בפולין, תושבי סארני והסביבה, בהובלתו של שמחה פינקלשטיין.
עקב מיעוט אפשרויות העבודה החקלאית באזור החליטו החלוצים לעבוד במחצבת אבנים ובמנסרת עצים שפעלו בקרבת העיירה והיוו מקום תעסוקה עיקרית לתושבי קלוסובה והסביבה.
המחצבה הייתה בבעלות משפחה יהודית (משפחתו של מיכאל פיינשטיין) והמנסרה למשפחת לרנר.
עד הגעת חלוצי ההכשרה למחצבה הועסקו בה, בעיקר, אסירים פליליים אך גם רבים מתושבי הסביבה.
חברי הקבוצה הראשונה שהגיעו למקום לבקש עבודה נתקלו בלעג וזלזול ביכולתם של נערים להתמודד עם משימת החציבה הקשה.
גם לאחר ששיכנעו את בעל המחצבה לקבלם, התבקשו חברי הקבוצה לעמוד בהספקי העבודה של הפועלים הוותיקים ולקבל את אותו שכר כמותם.
על אף הקשיים הרבים עמדו חברי ההכשרה במשימה והוכרו כקבוצת עבודה מאוגדת.
ב-1925, כשמספר חברי ההכשרה הגיע כבר ל-35, החלו ראשוני החלוצים מהחווה לעלות ארצה.
עד 1926 פעלה החווה במתכונת עונתית.
עם בוא האביב הגיעה למקום קבוצה חדשה של חלוצים שעבדו במהלך הקיץ ולקראת סופו עזבו את החווה (בחזרה לבתיהם או לעלייה) ושנה לאחר מכן הגיעה קבוצה חדשה.
ב-1926 מקבל הקיבוץ החלטה על מעבר מהכשרה עונתית להכשרה קבועה לפיה ישהו אנשי ההכשרה במקום עד עלייתם ארצה.
את ההחלטה הזו הוביל בני מרשק שהגיע באותה שנה למקום והפך למנהיג בקיבוץ.
כחלק מתהליך הפיכת המקום ליישוב קבע הורשו זוגות להינשא ואף להביא ילדים.
באותה שנה התקבלה החלטה במרכז "החלוץ" לבנות בית מרווח לחברי הקיבוץ.
שמעו של קיבוץ קלוסובה יצא למרחקים ומשך אליו מספר רב של חלוצים.
מאחר שפוטנציאל העבודה במחצבה עצמה היה מוגבל, הוקמו פלוגות נספחות ביישובים קרובים לעיירה
הגידול במספר החלוצים שהגיעו להכשרה נבע גם מהצמצום בחלוקת הסרטיפיקטים על ידי המנדט כתוצאה מפרסום הספר הלבן של פאספילד ב-1930.
ב-1931 הוקם, רשמית, "גוש קלוסובה" שבשיאו מנה כ-1000 חלוצים שנחלקו לכ-70 פלוגות שהיו פזורות בכפרים ובעיירות במחוז.
כבר מ-1931 החלו התנכלויות של השלטונות הפולנים לקיבוץ בקלוסובה תוך מאמצים להחליף את העובדים היהודים בעובדים פולנים.
יחס זה גרם לתנודות בהיקף העובדים במחצבה עצמה ובתקופת הצמצום עברו העובדים לאחת מפלוגות הגוש.
תהליך התנכלות זה הגיע לשיאו בסוף 1937 אז דרשו השלטונות הפולניים לפטר את כל הפועלים היהודים ולהעביר את המחצבה והמנסרה מהבעלים היהודים לבעלות פולנית.
עקב כך ננטש הקיבוץ וחבריו עלו ארצה, חזרו לבית הוריהם או הצטרפו לאחת מהפלוגות של גוש קלוסובה.
חלק מפלוגות הגוש המשיכו להתקיים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. מזרח פולין נכבשה על ידי הרוסים שפיזרו את הגופים הציונים.
חלוצי ההכשרה התרכזו במרכזי ההכשרה בקובל ולוצק אליהם הגיעו גם אנשי ההכשרה שברחו מחוות ההכשרה בגרוכוב.
בהמשך עברו החלוצים לוילנה והגוש התחסל.
קיבוץ קלוסובה התפרסם בתנאי החיים בו ובקשיחות של חבריו שהעלו על נס את ערכי העבודה הקשה וההסתפקות המועט.
חברי הקיבוץ נקראו "קלוסוביאקים" ומוטו החיים שהכתיב בני מרשק היה "ליצור מולדת לעם מחוסר קרקע.
להפוך יהודי תלוש ובטלן לאיש עובד בחיי קומונה.
יש להתגבר על החולשות, על הסטיות.
מן ההכרח לתבוע הרבה מעצמך ומזולתך ולעיתים אף להתאכזר".
רוח זו הביאה לכך שחברי הקיבוץ החמירו עם עצמם באופן יוצא דופן.
הם גרו בצריף קטן ופרוץ רוחות שבנו במו ידיהם, ישנו 3 במיטה אחת, לבשו בגדים בלויים ונעלו נעליים עשויות מצמיגי מכוניות.
הצפיפות הרבה גרמה להפצת מחלות נרחבת והרצון, של חברי הקיבוץ, לפתור את כל בעיות הקיבוץ בד' אמותיו הביאה לכך שהחולים נשארו, בזמן מחלתם, בקיבוץ תוך קבלת טיפול רפואי מינימלי ובאופן שסיכן את חייהם.
צורת חיים זו של הקיבוץ בקלוסובה שימש מודל לחוות אחרות אולם היו גם כאלו שערערו על כך וביניהם היה ברל כצנלסון שהתנגד ל"אכזריות" כערך חינוכי.
בוגרי הקיבוץ, שעלו ארצה עם תום תקופת הכשרתם, השתלבו, ברובם, במספר קיבוצים כגון יגור, גבעת השלושה, רמת רחל, רמת הכובש, גליל ים, גבעת ברנר ועוד.
עולים אלו הביאו איתם ארצה את הערכים עליהם התבסס קיבוץ ההכשרה: האידאולוגיה, מוסר העבודה, הסולידריות החברתית וההסתפקות במועט.
חלקם השתלב בתעשיית המחצבות בארץ (למשל חברי יגור במחצבת נשר וחברי גבעת השלושה במחצבות מגדל צדק).
ב-2014 ארגנה עמותת יד טבנקין (שברמת אפעל) כנס לציון 90 שנה להקמת הכשרת קלוסובה.
בכנס השתתפו חברי ההכשרה וכן חברי קיבוצים שהוקמו על ידי חברי ההכשרה.
במקביל נפתחה בבית "יד טבנקין" תערוכה שהציגה תמונות, מסמכים וסרטונים על החווה (אוצרת התערוכה הייתה דליה קינן-פרץ).
חוות החופש היא מקלט הצלה ושיקום של בעלי-חיים שהגיעו מתעשיות המזון והניסויים בבעלי החיים.
החווה הוקמה ב-4 באוקטובר 2016 במושב עולש שבעמק חפר.
החווה מהווה מרכז חינוכי המאפשר מפגש בין בני אדם לחיות משק, כדי לעודד חמלה כלפי בעלי החיים בתעשיות הבשר, החלב והביצים.
הארגון פועל ללא מטרות רווח ומרבית הפעילות השוטפת נעשית על ידי מתנדבים.
כל ההכנסות לחווה מגיעות מתרומות.
חוות החופש הוקמה על ידי עדית רומנו ומיטל בן-ארי, אשר נפגשו בעת פעילות התנדבותית משותפת בעמותת Vegan Friendly בשנת 2012. בעקבות שינויים אישיים בחיי כל אחת מהן, ובזכות מטרה משותפת לחולל שינוי במה שהן תפסו כחוסר צדק כלפי בעלי החיים בתעשיות המזון מן החי, הן החליטו להקים את החווה.
החווה הוקמה ב-4 באוקטובר 2016 במושב עולש, עמק חפר, ישראל.
בעלי החיים המגיעים לחווה עוברים שיקום וטיפול רפואי ומקבלים הזדמנות לחיי חופש.
לדיירי החווה מספר אזורי מחיה מקורים ואזורי מרעה בהתאם לצרכיהם וגודלם.
במקום פועלת מרפאה לטיפולים היומיים השוטפים בבעלי החיים, ובמקרים קשים יותר יש לחווה קשר עם וטרינרים קבועים.
תחום שיקום בעלי חיים מתעשיית המזון הוא תחום חדש בישראל, לכן נדרשו מקימי החווה והצוות שהתגבש סביב היוזמה ללמוד על אופן הקמה, שיקום וטיפול בעלי חיים עם מאפיינים דומים.
לשם כך, נסע הצוות ללמוד מחוות שיקומיות בארצות-הברית שם נחשפו גם לאופן הטיפול בפגמים גנטיים מולדים וטיפול בנכויות נרכשות אצל בעלי החיים בתנאי חיים לא טבעיים.
מייסדות החווה והצוות שומרים על קשר רציף ומלווה באופן עקבי על ידי מנטורית מחוות ההצלה "Woodstock Farm Animal Sanctuary" בארצות הברית.
כחלק מהחזון החינוכי של החווה להוביל לשיח של חמלה כלפי בעלי החיים ולעורר מודעות למתרחש בתעשיות המזון, נערכים במקום סיורים לקהל הרחב ולילדים החל מגיל ארבע.
המבקרים יכולים להתרשם מהחווה, הדיירים וסיפוריהם.
המידע והנתונים הנמסרים במסגרת הסיורים מותאמים לגילאי המבקרים.
בחווה מתגוררים בעלי-חיים אשר הגיעו ממשקי תעשיות המזון מהחי: פרות, כבשים, עזים, תרנגולות, תרנגולי הודו, חזירים וברווזים.
לצידם חיים בעלי-חיים מתעשיות נוספות: חמורים אשר שימשו לסחיבת משא וארנבונים מתעשיית הניסויים בבעלי-חיים.
באתר החווה מופיעים שמות וסיפורי ההצלה של כלל דיירי החווה.
לצד הצלה ושיקום של בעלי-חיים, חוות החופש מהווה מרכז חינוכי המעביר פעילויות עבור בתי-ספר, בדגש על גילאי תיכון.
בחווה החל פיילוט של פעילויות במסגרות חינוכיות של משרד החינוך; התוכנית צפויה להגיע בעתיד גם למוסדות חינוך בלתי פורמלי ולגילאים צעירים יותר.
התוכנית החינוכית משלבת הרצאה ושיחת היכרות, לאחריה מתקיים ביקור בחווה הכולל סיור ופעילות התנדבותית של התלמידים בחווה.
בתקופת מגפת הקורונה, נעשתה התאמה של התוכנית החינוכית כך שהיא יכולה להתקיים גם מרחוק באמצעות שיחות וסיורים בווידאו.
בחוות החופש מתקיימות פעילויות שיקומיות וטיפוליות עבור אנשים.
קיימים מספר פרויקטים שיקומיים הכוללים פרויקט התנדבות של צעירים המאובחנים על הספקטרום האוטיסטי שנמשך מספר שנים, תוכנית של טיפול בסביבת בעלי-חיים לילדים, ביקורים והתנדבויות מאורגנות של אנשים עם צרכים מיוחדים ומתמודדי נפש.
לצד הפרויקטים הקבועים, חוות החופש החלה בשיתוף פעולה עם שירות בתי הסוהר במסגרתו אסירים מאגף שיקומי בבית-סוהר במרכז הארץ מגיעים לחווה להתנדב, זאת לאחר פעילויות היכרות בבית-הסוהר ובחווה עצמה.
חוות החופש כתופעה חברתית בישראל ובעולם
לחווה עוקבים רבים מרחבי העולם ברשתות החברתיות בעברית ובאנגלית.
מבקרים בחווה וועוקבים שנחשפו לסרטונים ופרסומים ברשתות השונות, העידו על שינויים בהרגלי התזונה ובאורח החיים כתוצאה מחשיפה לסיפוריהם של דיירי החווה שניצלו מתעשיות המזון מהחי, בעקבות זאת הופקה סדרת הרשת "חוות החופש", ששודרה בערוץ כאן 11.
חוות החופש היא סדרת רשת של היוצרת טליה פינקל עבור כאן דיגיטל על חוות המקלט לבעלי חיים "חוות החופש" שבמושב עולש.
הסדרה עוסקת בסיפורי חיים של מתנדבים בחוות החופש המטפלים בבעלי חיים שניצלו מתעשיית המזון, הסדרה שודרה החל מאפריל 2024 בכאן 11.
הסדרה עוקבת אחר קשרים יוצאי דופן שנוצרו בין בעלי החיים לבין המתנדבים שמטפלים בהם.
החיבור והקשר המרפא בין כאבם של הדיירים לבין כאב המתנדבים יוצר פסיפס אוניברסלי של אחדות בין אדם לחיה.
בכל פרק ופרק יש סיפור על ההתנדבות בחווה המייצרת מערכות יחסים יוצאות דופן, המכילות רגעים קומיים וטרגיים, התמודדות מול כאבי גוף ונפש לצד שמחה, הומור, אופטימיות ואהבה.
הבמאית תיעדה את החווה והקמתה לאורך שנים מ-2014 כשעדית רומנו ומיטל בן ארי היו בשלבי הרעיון הראשוניים, והחווה עצמה הוקמה באוקטובר 2016. מאז המשיכה פינקל לתעד את החווה באופן עצמאי.
ב-2020 יצאה לאור סדרת רשת בת שישה פרקים בני 8–10 דקות כל אחד.
בחודש עלייתה לאוויר צפו בסדרה כמיליון וחצי צופים בפלטפורמות השונות.
הסדרה משודרת גם באתר כאן.
הסדרה זכתה בין היתר במקום ראשון בקטגוריית unscripted בפסטיבל SeriesFest, סדרת הרשת הטובה ביותר ביוני 2021 בפסטיבל CIFF, ניצחה סדרות עלילתיות וזכתה בתואר "סדרת הרשת הטובה ביותר" ב-Paris Art and Movie Awards, וב-DeadCenter Film Festival באוקלהומה.
הסדרה מתרכזת במספר מתנדבים בחווה, ובקשרים שנוצרים בין מתנדב לבין בעל חיים דייר בחווה, המתחבר אליהם באלמנטים מסיפור חייהם:
מָנטֶגווֹש ועומר – מנטגווש אמרה, בחורה ממוצא אתיופי, היא מדריכת נוער בסיכון המטפלת בעומר הגדי העיוור, בעודה מתמודדת עם בעיות ראייה גנטיות משל עצמה.
יאנה ודורי – יאנה סופיה מהנדסת מעבדה המתמודדת עם דימוי גוף שלילי, עולה ותיקה מרוסיה, מספרת כיצד הפכה להיות "אשת התרנגולות".
היא מחוברת רגשית במיוחד לתרנגולות מתעשיית הפטמים שעוותו גנטית להעלות משקל וכמותם היא לעיתים חשה כלואה בתוך גופה.
בילי "דה קיד"– בילי אוסטרו נכה צה"ל, הייטקיסט העובד במיקרוסופט, עלה לארץ מאמריקה כדי להשתתף במלחמת לבנון הראשונה ואיבד רגל, כיום בעל בעל פרוטזה.
בילי מחובר רגשית לבעלי החיים הנכים, ביניהם בילי הגדי הקרוי על שמו ומתנייד בכיסא גלגלים, וניר, פר צעיר קטוע רגל שלומד ללכת על פרוטזה.
אילנה ויוסי – אילנה דיאמנט, מנהלת התפעול של החווה, מדריכה את גלית ואלון, מתנדבים עם מוגבלות שכלית התפתחותית שהגיעו לחווה במסגרת פעילות עם קבוצה ממעון אלאור בנתניה.
אילנה עוזרת להם להתגבר על הפחד שלהם מבעלי חיים ולהתיידד עם יוסי ועמרי, חזירים הסובלים מעיוות גנטי לעלייה במשקל שגורם להם כאבים.
אורנה ואורנה – פרק קומנדו לילה, אורנה בוקי הייתה נהגת "דן" הצעירה בארץ, כיום סובלת מבעיות שינה בעקבות התמודדותה עם מחלת הסרטן וניתוח קשה נוסף שעברה לאחר מכן.
היא החליטה לנצל את הקושי להירדם כדי להיות שומרת בחווה.
היא התחברה במיוחד לאורנה, תרנגולת הודו הקרויה על שמה.
אורלי ורוני – אורלי ארזי היא גננת דתית לשעבר שגדלה במושב התימני גאולים שבו למשפחתה היה משק חי מסורתי.
זיכרונות ילדות קשים מהפרקטיקות של השחיטה המסורתית מציפים אותה כשהיא מטפלת ברוני, גדי שהוצל רגעים ספורים לפני שהוקרב כקורבן זבח פסח על ידי פעילים להקמת בית המקדש.
בפרק זה מופיעות גם מייסדות החווה עדית רומנו ומיטל בן ארי.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024סדרת רשת"חוות החופש" · עונה 2
חוות החיות הוא סרט הנפשה דרמטית בריטי-אמריקאי משנת 1954, בבימויים והפקתם של ג'ון האלאס וג'וי בטשלור.
מבוסס על רומן באותו שם משנת 1945 מאת ג'ורג' אורוול.
הסרט היה סרט הקולנוע העלילתי באורך מלא הבריטי הראשון ("מים לכיבוי אש" ו"טיפול באוניות" היו שני סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו קודם לכן, אך לא זכו להוצאה רשמית בקולנוע).
הסרט אינו עוקב בדייקנות אחר העלילה של הספר, הלועג הן לקומוניזם והן לקפיטליזם, אלא שם דגש על הפן השלילי של הקומוניזם בברית המועצות.
ה-CIA היה מעורב במימון ההפקה, כחלק ממבצע מוקינגברד.
הסרט הופץ בקלטות וידאו ו-DVD בדיבוב עברי בקריינותו של אלכס אנסקי על ידי חברת קלאסיקלטת וmvp הפקות .
הסרט נפתח בחוות "אחוזה", חווה משגשגת בעבר, שנקלעה למשבר בשל ניהול כושל מצד הבעלים השיכור, מר ג'ונס (המסמל את ניקולאי השני).
לילה אחד, קורא החזיר מייג'ור הזקן (המסמל את קרל מרקס), לכל הבהמות בחווה לפגישה.
הוא קורא להן למרוד בבעלים ולהנהיג את החווה בעצמן, תוך שחרור בעלי-החיים מעול האדם והנהגת שוויון אוטופי.
הוא מלמד את הבהמות את ההמנון המהפכני "בהמות אנגליה", ונופח את נשמתו.
למחרת, מר ג'ונס מתרשל בהאכלת הבהמות, והן מחליטות לפרוץ למחסנים ולדאוג לעצמן.
כשהאיכר מתעורר, בטרם הספיק לאחוז בשוט, החיות מתקוממות ומסלקות אותו, ו"אחוזה" מקבלת שם חדש, "חוות החיות".
בני-אדם אחרים מנסים לסייע לג'ונס, אך הם נהדפים לאחר מאבק עז.
הבהמות מתחילות להשמיד כל זכר לג'ונס, ואוסרות בחרם מגורים בביתו הישן.
חזיר הברקשייר נפוליאון (המסמל את יוסיף סטלין), שיהפוך לאנטגוניסט, מתעניין בבית הנטוש.
הוא מוצא גורי כלבים יתומים ומגדל אותם.
חיות החווה קובעות כללים, וכותבות אותם על קיר האסם על מנת להמחיש אותם.
החשוב ביותר הוא האחרון, הקובע כי: "כל בעלי החיים שווים".
כל החיות עובדות, אבל חלק עובדות יותר, בעיקר סוס העבודה בוקסר (המסמל דמויות כמו סטחנוב), וחברו החמור בנג'מין (המסמל את המפקפקים בשלטון הסובייטי), שהוא גם הפרוטגוניסט.
בינתיים, החזיר סנובול (המסמל את לאון טרוצקי) מנסה ללמד את החיות קרוא וכתוב.
המזון מצוי עתה בשפע והחווה יעילה.
החזירים ממנים את עצמם לתפקידי מנהיגות, ומפקיעים לעצמם את מיטב המזון בטענה ש"תרומתם השכלית" מזכה אותם במעמד מיוחד.
כשהחורף מתקרב, סנובול מציע להקים טחנת רוח, ואילו נפוליאון מתנגד.
כשסנובול מבטיח, בהתרסה נגד נפוליאון, להפחית את ימי העבודה של בעלי החיים, נפוליאון קורא לכלביו (המסמלים את המשטרה החשאית של סטלין) לרדוף אחרי סנובול ולהרוג אותו.
נפוליאון מצהיר כי סנובול הוא בוגד, ממנה את עצמו למנהיג החדש ומנהיג משטר יחיד ריכוזי.
הוא מחליט שאסיפות לא יתקיימו עוד, והוא יקבל את ההחלטות.
בסופו של דבר, החיות עובדות קשה יותר בשם ההבטחה לחיים קלים יותר לאחר השלמת טחנת הרוח.
החזיר סקווילר (המסמל את ויאצ'סלב מולוטוב) מתמנה לתועמלן של נפוליאון.
החזירים מחליטים לשנות את חוקי המהפכה.
"אף בעל חיים לא יישן במיטות" מנוסח מחדש כ"אף בעל חיים לא יישן במיטות עם סדינים", כאשר מתגלה לציבור שהחזירים ישנים בבית ג'ונס לשעבר.
לאחר זמן לא רב, חמדנותו של נפוליאון גורמת לו לנהל משא ומתן עם סוחר מקומי בשם מר ווימפר על אספקת ריבות.
המחיר הוא כל ביצי התרנגולות.
כאשר התרנגולות מגלות זאת, הן מנסות להתקומם, ומשליכות את ביציהן לעבר החזירים כשאלו דורשים אותן.
כדי להנחיל פחד, נפוליאון מקיים "משפט" שבו התרנגולות, ביחד עם כבש וברווז מואשמים בבגידה.
הם נלקחים החוצה ונרצחים על ידי הכלבים, ודמם משמש להוספת המילים "ללא סיבה" לסוף הדיבר "שום בעל חיים לא יהרוג בעל חיים אחר".
נפוליאון אוסר על שירת "חיות אנגליה", וקובע כי המהפכה הושלמה וחלום חוות החיות התגשם סוף סוף.
לאחר מכן הוא מאיים להוציא להורג כל בעל חיים שנתפס שר אותו.
כשהם מקנאים בהצלחה הכספית של מר ווימפר בזכות סחרו עם חוות החיות, קבוצה עוינת של חקלאים תוקפת את החווה.
באותו הזמן, מר ג'ונס, משתמש בדינמיט כדי לפוצץ את טחנת הרוח שבנו החיות.
אף על פי שהחיות מנצחות בקרב, הן משלמות מחיר כבד של הרוגים ושל פציעת בוקסר.
בוקסר ממשיך לעבוד עד שהוא מתמוטט לילה אחד בזמן שעבד על בניית טחנת הרוח מחדש.
נפוליאון שולח עבורו טנדר שייקח אותו משם, אשר בנג'מין מזהה אותו כ"קרון המתים" ממפעל הדבק של מר ווימפר.
לאחר מכן, אספקת אלכוהול מועברת בסתר.
במקביל, סקווילר נושא נאום מזויף, בטענה שהיה לצדו של בוקסר שהיה על ערש דווי, ואומר כי מילותיו האחרונות היו "יחי נפוליאון".
החיות הנרגזות רואות דרך התעמולה ומזהות עד כמה נפוליאון הפך לרודן, אך מונעות על ידי הכלבים הנוהמים לפני שניתן היה לעשות דבר.
באותו לילה, החזירים מרימים כוסות לזכרו של בוקסר על ידי צריכת הויסקי שקנו בחייו.
שנים חולפות ונפוליאון, באמצעות תירבות עמיתיו החזירים, הרחיב את החוות השכנות למפעל.
החזירים מתחילים להידמות לבני אדם, כשהם הולכים זקוף, נושאים שוטים, שותים אלכוהול ולובשים בגדים.
הכללים מצטמצמים לכלל יחיד: "כל בעלי החיים שווים, אך ישנם בעלי חיים השווים יותר מאחרים".
שינוי זה מדרבן לבסוף את החיות המדוכאות של החוות הסמוכות להתכנס בחוות החיות כדי להחליט על עתידן.
נפוליאון מקיים ארוחת ערב לכבוד משלחת של חזירים חיצוניים, שמברכים אותו על כך שיש לו את החיות הכי עובדות והכי פחות צורכות במדינה.
נפוליאון מרים כוס לכבוד עתיד שבו חזירים מחזיקים ומפעילים חוות בכל מקום.
בנג'מין, ששמע את השיחה, הוזה לקצרה שכל החזירים הפכו לדמותו של מר ג'ונס.
כשהחיות הבינו שמצב חייהן גרוע עוד יותר ממה שהיה לפני המהפכה, הן מסתערות על בית החווה כדי להפיל את נפוליאון ולנקום את מותם של סנובול, בוקסר ובני ארצם.
נפוליאון מנסה לזמן את כלבי השמירה שלו, אך הם שיכורים מכדי להגיב, בעוד שהחזירים הנוכחים מפחדים מכדי להתמודד עם העדר הפולש.
החיות רומסות את נפוליאון ואת החזירים למוות לפני שהן מחזירות לעצמן את השליטה החווה, כשבנג'מין עומד בראש העדר כמנצח.
הסרט הוא סרט ההנפשה הראשון באורך מלא שהופק בבריטניה, מפיקיו היו ג'ון הלאס וג'וי בצ'לור.
ה-CIA שילם עבור ההסרטה, כחלק ממבצע מוקינגברד, מתקפת תעמולה אמריקאית כנגד הגוש המזרחי במהלך המלחמה הקרה, והשפיע על הצגת רעיונותיו של אורוול.
ה-CIA מימן בתחילה את לואי דה רוכ'מונט כדי להתחיל לעבוד על גרסה קולנועית ליצירתו של אורוול, והוא שכר את האלאס ובטשלור, חברת הנפשה בלונדון שעשתה סרטי תעמולה עבור ממשלת בריטניה.
נעשו מאמצים לשנות את העלילה המקורית כך שתדגיש יותר את הפן האנטי-קומוניסטי בסיפור.
עם צאת הסרט לאקרנים נשמעו בבריטניה ביקורות מהללות, על כי סרט זה יצא מאולפנים בריטיים ולא מהוליווד.
סרט זה היה מראשוני סרטי ההנפשה שיועדו לקהל הרחב ולא רק לילדים, והביקורות היללו את אופי ציור הדמויות בו.
מצד שני נשמעה ביקורת על סיומו ה"הוליוודי" המתקתק של הסרט, סיום שלפי הביקורות לא היה נכתב מעולם על ידי ג'ורג' אורוול, מאחר שהוא "מגיש לפיו של הצופה את הנמשל במקום להשאירו כסאטירה מלנכולית ומאופקת".
כאשר הופץ הסרט לראשונה, ניתן לסרט סיווג "X", המקבילה לקטגוריה המגבילה צפייה מתחת לגיל 18. זאת ככל הנראה עקב האלימות המרומזת בו בנוגע לנושאים פוליטיים.
הסרט סווג מאז מחדש בקטגוריית "U" (יוניברסל), המתאים לכל הקהלים.
בשנת 1956 היה הסרט מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית סרטי הנפשה.
הסרט הוקרן בישראל לראשונה בסוף שנות החמישים אולם באותה עת הייתה המודעות לכתיבתו של אורוול מועטה והסרט ירד מן המסכים בתוך זמן קצר.
כעבור עשרות שנים הוקרן הסרט מספר פעמים בטלוויזיה הישראלית.
בספר ג'ונס נשוי ויש לו עוזרים בחווה שלו, ואילו בסרט הוא האדם היחידי בחווה.
בספר מלמד מייג'ור הזקן את החיות את השיר 'חיות אנגליה', אשר מכיל מילים.
בסרט, החיות אכן שרות, אך ללא מילים, אלא רק משמיעות את קולן.
בסרט, מייג'ור הזקן מת מול בעלי החיים בזמן ששרו 'חיות אנגליה', בעוד שבספר הוא מת כעבור כמה ימים ונקבר.
בספר הייתה זו פרה שפורצת את הדלת למחסן התבואה, בעוד שבסרט מדובר במספר בעלי חיים.
בסרט מרד החיות מתרחש בבוקר, ואילו בספר הוא מתרחש בצהריים.
בסרט, לאחר גירוש סנובול, נפוליאון מצהיר כי הוא יקבל את החלטות החווה מכאן ואילך.
בספר הייתה זו ועדת חזירים שהחליטה זאת.
בסרט, ג'ונס מנסה להחזיר לידיו את החווה בעזרת החקלאים האחרים, זמן קצר לאחר שהודח.
הכלבים בלובל ופינצ'ר לא הופיעו או הוזכרו בסרט, אך הכלבה ג'סי עדיין נותרה בו.
בסרט, לא ידוע מי הוריהם של גורי הכלבים היתומים, אף על פי שישנה סצנה אחת המציגה כלבה מתה, שנראית דומה לג'סי, ובכך מרמזת שג'סי היא אם הגורים.
לא ידוע אם בלובל היה אבי הגורים מכיוון שהוא לא הוצג ולא הוזכר בסרט.
כשכלבי נפוליאון מגרשים את סנובול מחוץ לחווה, משתמע שהם הרגו אותו מחוץ למסך, בעוד שבספר הם פשוט רודפים אחריו ללא הצלחה.
בעוד ששאר החקלאים מנסים להשתלט שוב על החווה בסרט, ג'ונס לוקח קצת דינמיט לטחנת הרוח ומפוצץ אותה.
בספר טחנת הרוח נהרסת פעמיים: פעם בסערה ופעם בידי החקלאים האחרים במהלך הניסיון השני להשתלט על החווה.
בסרט ג'ונס נהרג כשהוא נשאר בטחנת הרוח כשהיא מתפוצצת - כנראה בגלל העובדה שהוא היה שיכור.
בספר הוא נפטר בבית אלכוהוליסטים באזור אחר של המדינה.
בסוף הספר החזירים מזמינים את החקלאים האחרים למסיבה.
בסרט מוזמנים רק חזירים ממשקים שכנים.
בספר, החיות מבינות שהחזירים הפכו להיות כמו בני האדם אחרי שמשחק קלפים מסתיים בוויכוח.
בסרט זה בנג'מין החמור שמבין זאת, כשהוא עד לכך שנפוליאון מורה לחזירים שהוזמנו כיצד לנהל את חוותיהם.
יש לו אפילו הזיה קצרה שמשווים את דמותו של מר ג'ונס ואת דמותו של נפוליאון.
בסרט, בנג'מין מאחד את החיות והם מסתערים על בית החווה.
הם מצליחים להרוג את נפוליאון ולהפיל את החזירים תוך כדי.
דבר זה לא קרה בספר.
בשנת 1954 עיבד הרולד ויטאקר, אחד מאנימטורי הסרט, את הסרט לקומיקס שפורסם בעיתונים אזוריים בריטיים שונים.
חוות הקסמים 2: ההרפתקה הגדולה של וילבור הוא סרט מונפש מוזיקלי אמריקאי משנת 2003, אשר הופק באולפני סרטי פרמאונט, אולפני ההנפשה של יוניברסל ואולפני ההנפשה של ניקלודיאון ומבוסס על הספר "חוות הקסמים" מאת סופר הילדים אי.
זהו סרט המשך לסרט "חוות הקסמים" משנת 1973.
בסרט ההמשך, וילבור החזיר אשר חי בחווה של מר צוקרמן מטפל בשלוש בנותיה של שרלוט, נלי אראניה וג'וי, כמו כן הוא מכיר חבר חדש, טלה קטן ושחור בשם קרדיגן, ומוכרח להצילו מפני שועל מרושע בשם פרלי.
הסרט זכה לביקורות לא הולמות אשר העבירו ביקורת על האנימציה ועל סיפור הסרט.
הסרט נפתח בזמן אביב, השנה בה שרלוט מתה.
שלוש בנותיה, נלי, אראניה וג'וי, עכשיו בגיל ההתבגרות, עם וילבור אשר הפך לחבר ולמורה שלהן.
במשך הזמן, וילבור מתיידד עם קרדיגן, טלה קטן שנולד ושונה משאר הטלאים בצבעו השחור.
וילבור לוקח את קרדיגן אליו ומראה לו את החווה, דרכן של החיות, והסכנות שצריכים להזהר מהן.
אולם, כאשר מספר שבועות, החוואי צוקרמן מוכר בפתאומיות את קרדיגן לחוואי אחר, לכן וילבור, יחד עם נלי, ארניה, ג'וי וטמפלטון, התכוננו לבקר את קרדיגן ולדאוג שיהיה בטוח, טמפלטון הציע עסקה שבה וילבור ישמור על ילדיו שיחזרו.
יחד הם יצאו למסע לבקר את קרדיגן, אולם, וילבור היה רעב ומצא אוכמניות אשר הפכו אותו לסגול.
הוא לפתע נתפס בענפים וקרדיגן שחרר אותו (לאחר שוילבור הבטיח שישמור על ילדיו של טמפלטון לשבועיים).
מספר נביחות נשמעו מהעצים ונחתו על ראשו של וילבור.
דבר אשר הפך אותו לחזיר בר.
משאית הגיעה ומשם יצאו שני חוואים אשר חשבו שווילבור הוא חזיר בר.
בינתיים, שועל מרושע בשם פרלי מגיע וגונב תרנגולת מהחווה, ווילבור מואשם בתקיפה לאחר שניסה לעצור אותו.
פרלי חזר, וגונב את קרדיגן מהחווה, ומתכנן לטרוף אותו.
וילבור עכשיו מוכרח להציל את חברו באמצעות ללכוד את פרלי באמצעות "קורי חזיר".
נלי, אראניה וג'וי טוו את המילה "שועל" בקורי העכביש, ופרן הגיעה בדיוק בזמן להציל את וילבור.
נלי ארניה וג'וי החליטו להישאר עם קרדיגן, והסרט מסתיים כאשר וילבור שמר על ילדיו של טמפלטון.
חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז' ("קיבוץ ברוכוב" וביידיש "קבוץ באראכוו") הייתה אחת מחוות ההכשרה שהוקמו על ידי ארגון החלוץ ומרכזה היה בעיר לודז' שבפולין.
החווה (כמו החוות האחרות שהוקמו בפולין) נועדה להכשיר את הנוער היהודי לעליה ארצה ולתרומה להתיישבות החלוצית בארץ.
החווה, שנקראה על שם בר בורוכוב, הוקמה ב-1931 והתקיימה עד תחילת מלחמת העולם השנייה כשבתקופה מסוימת היוותה את ליבו של "גוש ברוכוב" שכלל חוות הכשרה ביישובים שונים מסביב ללודז'.
החווה הראשונה הוקמה בפברואר 1918 בעיר בנדין ובמהלך השנים הבאות הוקמו עשרות חוות נוספות בקרבת הערים וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוחובה, ראדום, קרקוב, וורשה ועוד.
אחת מהן הייתה החווה שהוקמה ב לודז' שבדרום מערב פולין.
יישום רעיון ה"פרודוקטיביזציה" לווה במחלוקת בין התנועות הציוניות לבין חלק מהארגונים היהודיים בגולה וזאת על רקע הוויכוח על מטרות התהליך כולו.
תומכי ה"פרודוקטיביזציה" ראו בשינוי תחומי התעסוקה של היהודים לכיוון יצרני את מטרתו העיקרית של התהליך, בעוד שארגונים אחרים ראו כמטרה עיקרית את ההכנה לקראת חיים בארץ-ישראל.
בקיבוץ בלודז' שהתבסס, כמעט לחלוטין, על עבודה תעשייתית אומץ גם הביטוי "אינדוסטריאליזציה".
אחת מהדילמות איתן התמודדו רוב קיבוצי ההכשרה, שהיו מבוססי משק חקלאי, הייתה לגבי משך ואופן שהות החברים בהן.
לאור זה עברו ההכשרות לפעול לפי מודל אחר לפיו המגיעים לחווה יישארו בה באופן קבוע ולאורך כל השנה עד שיקבלו סרטיפיקט ויעלו ארצה.
במקרה של קיבוץ ברוכוב, שהתבסס, בעיקר, על תעשייה ולא על חקלאות, ההשפעה העונתית הייתה קטנה יותר ולכן אומץ, מלכלתחילה, מודל ההכשרה הקבועה.
בגלל עיכובים במתן סרטיפיקטים היו חלוצים ששהו בחווה מספר שנים.
היוזמה להקמת החווה בלודז נולדה בשלהי שנות ה-20 בכנס של פועלי ציון (שנערך בוורשה) על ידי 2 חברי הארגון מלודז' אליעזר (לייזר) לוין ויצחק גולדין.
מימוש היוזמה הוטל על וניה פומרניץ (איש ארגון פרייהייט) וחנן מאירי (קליקה) (מארגון החלוץ הצעיר) שהגיעו, ביולי 1931, מחוות הכשרה בקילץ כדי להקים את החוה ווהיו כבר בעלי ניסיון בהקמת חוות הכשרה.
הבחירה בעיר לודז' נעשתה בגלל היותה מרכז תעשייתי דבר שסייע במציאת מקומות עבודה.
לאחר מציאת מספר מקומות עבודה במפעלים ובתי מלאכה (בעיקר אצל תעשיינים יהודים) החל ארגון החלוץ לשלוח צעירים למקום.
כמקום המגורים הראשון נבחר בית חרושת עזוב ברחוב אוגרודובה 9. בהמשך (ב-1934) עבר הקיבוץ לבית חדש ברחוב לאשנו 41 שהיה גדול יותר ואפשר התרחבות הקיבוץ וקליטת חלוצים נוספים.
בניגוד לבית ברחוב אוגרודובה, שהיה במרכז העיר, הבית ברחוב לאשנו היה בשכונה אנטישמית בשולי לודז' וסבל לא פעם מהתנכלות של לאומנים שנמנעו מלפרוץ לבית בגלל קרבתם של מחנות צבא.
בתוך זמן לא רב החל הקיבוץ לגדול בצורה משמעותית.
דבר זה התאפשר כתוצאה מ:
היכולת למצוא עבודה במפעלים בעיר.
הקמת סדנאות שהיו שייכות לחברי הקיבוץ.
בספטמבר 1933 כבר מנה הקיבוץ כ-300 חברים.
נראה שחברי הפלוגות סבלו מקשיים גדולים יותר ממרכז ה"גוש" בלודז'.
קשיים אלו נבעו מבידוד חברתי (עקב גודלן המצומצם), מבעיות כלכליות (שנבעו ממחסור במקומות עבודה נאותים במהלך כל השנה בגלל אופי העבודות העונתי וכן מחוסר יכולת לספוג אי עבודה של חולים וחסרי תעסוקה) ומחוסר ניכר בפעילות תרבותית.
גורמים אלו הביאו לחוסר יציבות בפלוגות, לנטישה של חברים ובמספר מקרים אף לסגירתן.
ב-1938, מתוך תחושת הדחיפות להאיץ את העלייה החליטו הארגונים החלוץ הצעיר ופרייהייט להתאחד דבר שהביא זרם חדש של חלוצים ללודז'.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה לפולין והמדינה חולקה בינה לבין רוסיה (על בסיס הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) ולודז' וסביבתה סופחו לגרמניה.
העיכוב במתן סרטיפיקטים גרם להרבה חלוצים להילכד בשטח שנכבש על ידי הגרמנים (וזאת אל מול קיבוצי ההכשרה המזרחיים שעברו לשלטון הרוסי).
לאחר דיונים פנימיים בחרו החלוצים להישאר בקיבוץ אולם כשהגיעו ידיעות על מעשיהם של הנאצים בערים שכבשו הוחלט בקיבוץ לברוח לורשה.
חברי הקיבוץ חולקו לקבוצות של 20 ויצאו לדרך אולם בזמן שחצו נהר בעיר לוביץ' (כ-70 ק"מ צפונית מזרחית ללודז') הפציצו מטוסים גרמנים את הגשר שעל הנהר.