tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חקירת הרצח הוטלה על חוקרי היחידה המרכזית בתל אביב, והייתה אחת החקירות היקרות ביותר בתולדות משטרת ישראל.
הנחת העבודה הייתה שמבצע הרצח בברנוער פעל לבד והחקירה התמקדה תחילה בשלושה כיוונים אפשריים:
רצח ממניע דתי או הומופובי.
נקמה או חיסול חשבונות על רקע אישי.
בתחילת שנת 2013 נמצא במקרה, על ידי מטיילים, ביער סמוך לראש העין, אקדח שעל פי בדיקה בליסטית נורו ממנו הקליעים בברנוער.
האקדח היה קצה חוט ממשי ראשון, אך לא קידם את החוקרים משום שלא נמצאו טביעות אצבעות או כל ראיות פורנזיות אחרות, העשויות להוות ראיות נגד חשודים.
הטרוריסט היהודי יעקב טייטל הודה ברצח, שאירע חודשיים לפני מעצרו, אך המשטרה מצאה שגרסתו לא מתאימה לממצאים בשטח.
מעצר חשודים והגשת כתבי אישום
כארבע שנים לאחר הרצח טען צעיר מוכר למשטרה, זאור (זוהר) חנקישייב, שהוא מכיר את החבורה שהשתתפה ברצח בברנוער, היה חלק ממנה וחבר קרוב של הרוצח.
המשטרה כרתה איתו הסכם של עד מדינה והפעילה אותו כסוכן סמוי במשך כחודשיים וחצי, בהם ביצעה המשטרה מעקבים והאזנות סתר, וב-5 ביוני 2013 עצרה המשטרה את החשודים.
המשטרה הגישה על סמך עדותו כתב אישום נגד חגי פליסיאן באשמת ביצוע הרצח.
לפי כתב האישום, כמה חודשים לפני הרצח התחבט אחיו של פליסיאן, אז קטין בן 15, בסוגיית זהותו המינית, נפגש במועדון הברנוער עם מנהל המקום, בטענה שהוא בן 20, ושם קיימו יחסי מין.
לפי אותה טענה, סיפר הקטין לאחיו, חגי פליסיאן, שהותקף מינית ובעקבות כך תכננו פליסיאן ועד המדינה, לפגוע במנהל מועדון הברנוער, אך מכיוון שהמנהל לא היה במקום באותו זמן, פתח פליסיאן באש על כל מי שהיה במקום, מחמת עוינותו לנטייתם המינית של באי המקום.
בעקבות כך חשדה המשטרה במנהל הבר נוער במעשה סדום באחיו הקטין של פליסיאן.
אולם האח הכחיש את מעורבותו ואת הטענה כי נפגע מינית.
בפברואר 2014 נעצר עד המדינה בעקבות מידע חדש שנתגלה, ממנו עולה החשד שהוא בדה חלקים מעדותו.
במרץ 2014 בוטל סופית כתב האישום.
חגי פליסיאן שוחרר לביתו לאחר תשעה חודשים, בהיעדר ראיות הקושרות אותו לרצח.
הפרקליטות קבעה כי עד המדינה בדה את הראיות, והכתיב לפליסיאן את הדברים שנשמע אומר בהקלטה המפלילה.
במקביל לשחרורו של פליסיאן מחוסר ראיות, הוחלט להגיש כתב אישום נגד עד המדינה בעבירות שעיקרן בידוי ראיות, שיבוש הליכי משפט וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות.
באפריל 2014 התיר בית המשפט העליון לפרסם את שמו של עד המדינה, זאור חנקישייב.
במאי הודה חנקישייב בבית המשפט בביצוע עבירות של שיבוש הליכי משפט, בידוי ראיות, קבלת דבר במרמה ומסירת ידיעה כוזבת, ובמסגרת הסדר טיעון הוא הורשע ונגזרו עליו חמש וחצי שנות מאסר.
באוגוסט 2016 נחתם הסכם פשרה לפיו המדינה תשלם למשפחת פליסיאן 2.2 מיליון שקלים כולל שכר טרחת עורכי דין.
לאחר סגירת התיק נגד חגי פליסיאן, לא ידועים חשודים אחרים, והרצח נותר בלתי מפוענח.
בשנת 2019 נסגר התיק נגד מנהל הברנוער, שנחשד במעשה סדום, מחוסר אשמה.
תביעת פיצויים שהגיש נגד המדינה על פגיעה בשמו הטוב הסתיימה בהסכם לפיו פוצה במאות אלפי שקלים ללא הודאה של המדינה באחריות.
במרץ 2018 הקדיש הפודקאסט בואי נדבר רצח פרק לרצח בברנוער.
בחודש יוני באותה שנה שודר בשידורי קשת תחקיר תיעודי בן שלושה חלקים בשם "מי ירה בילדי הבר נוער?" על הרצח והחקירה בעקבותיו.
בשנת 2021 עלה בתיאטרון הבימה המחזה "את שאהבה נפשי" המציג התמודדותו של נער דתי בן 17 בארון אשר נפצע בפיגוע בברנוער, הן מול זהותו המינית והן מול משפחתו השמרנית.
בשנת 2022 יצא סרט הקולנוע "כאילו אין מחר" המתאר התמודדות של גבר הומוסקסואל עם פיגוע ירי נגד הקהילה הגאה בתל אביב.
בשנת 2023 יצא בחסות yes דוקו הסרט התיעודי "בעילום שם: בחזרה לברנוער".
הסרט מציג את סיפורו של אודי מרדכי, שנורה בגבו בירי בברנוער.
באותה השנה יצא שיר הנושא של הסרט "אם" אותו כתב וביצע אסף אלון, בן-דודתו של אודי.
הרצוג, פוקס, נאמן ושות' הוא ממשרדי עורכי הדין הגדולים בישראל.
המשרד מתמחה בתחומים רבים של המשפט האזרחי, דיני חברות, דיני מיסים, הגבלים עסקיים, דיני בנקאות וקניין רוחני.
מרכזו של המשרד בתל אביב, ובנוסף קיימים סניפים בחיפה ובפאלו אלטו שבקליפורניה.
המשרד נוסד ב-4 ביולי 1972 על ידי חיים הרצוג, ששימש לאחר מכן כנשיא מדינת ישראל וחבר הכנסת, מייקל פוקס, עורך דין שעלה מלונדון ארבע שנים קודם לכן, וד"ר יעקב נאמן, מומחה לדיני מיסים ולימים שר האוצר ושר המשפטים של מדינת ישראל.
בשנת 1975 עזב הרצוג את המשרד מתוקף פעילותו הציבורית ומינויו לתפקיד שגריר ישראל באומות המאוחדות.
המשרד שם דגש על פעילות בינלאומית הקשורה בישראל.
חלק מעורכי הדין שבמשרד חברים גם בלשכות עורכי דין בחו"ל.
במסגרת פעילותו הבינלאומית טיפל המשרד בעסקאות רכישה של חברות ישראליות, שבהן היו מעורבים תאגידים רב-לאומיים כמיקרוסופט, גוגל, יאהו!, apple inc, אפל ישראל, פייסבוק ישראל, Facebook inc, ג'נרל אלקטריק, נורטל ואחרים.
בפעילותו בתחום הבנקאות מעניק המשרד שירותים למרבית הבנקים בישראל, וכן לבנקים וחברות השקעות בינלאומיות הפעילות בישראל.
עם לקוחות המשרד בתחום האנרגיה והתשתיות נמנים חברת החשמל לישראל, בריטיש גז וחברות זרות שהתחרו על הקמת מתקני התפלת מים בישראל.
בתחום מיזוגים ורכישות היה המשרד מעורב בעסקאות לרכישת חלקים מבנק לאומי, בזק, סלקום וחברות בולטות נוספות במשק הישראלי.
שמות כל עורכי הדין שבמשרד, שותפים ושכירים, מופיעים על נייר המכתבים של המשרד, ותופסים בו כחצי עמוד (אלא שהרשימה לא עודכנה בשנים האחרונות).
יעקב נאמן הסביר: "בנייר הפירמה אין אצלנו הבחנה בין שותפים ללא שותפים, ואין תארים אקדמיים ליד השם, אף שלכמה מאתנו יש דוקטורט.
אנו מעוניינים שכולם ירגישו שווים."
עו"ד מאיר לינזן, השותף המנהל במשרד, יזם הסכם פרישה לפיו עורכי דין יפרשו מהמשרד בגיל 60, גיל נמוך מהמקובל, כדי להפוך את המשרד לאטרקטיבי לעורכי דין צעירים.
ב-2017 שכר המשרד 15 קומות בצמד מגדלי "תאומי רובינשטיין" הנמצא במתחם חסן ערפה ברחוב יצחק שדה בתל אביב-יפו וביוני 2021 עבר המשרד באופן רשמי מבית אסיה בצפון העיר, שם שכן כ-30 שנה, לפרויקט.
הרצח במנזר רטיסבון אירע ב-9 בספטמבר 1956, ובו נרצח שומר המנזר במרכז העיר ירושלים, לאחר שפתח חבילה ממולכדת שנשלחה אליו.
ב-9 בספטמבר 1956 נהרג השומר במנזר מהתפוצצות של רימון יד מסוג מילס.
הרימון נשלח אליו ללא נצרה בתוך חבילה שהכילה סוכריות.
הנרצח, אליהו סינאני, כבן שישים, היה בן העדה הקראית.
במלחמת העצמאות היה בין תושבי הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים שנפלו בשבי הירדני.
בשובו מהשבי דאג לו הנשיא יצחק בן-צבי, שחקר את עדות ישראל והיה מקורב לעדה הקראית, ובהשתדלותו קיבל את משרת השומר במנזר.
על חזית המעטפה שהייתה מצורפת לבונבוניירה היו כתובים בכתב יד שם וכתובת הנמען, ועל גב המעטפה היה כתוב רק השם "לוי".
חוקרת כתב היד שהוזמנה מתל אביב לבדוק כיצד תוכל לסייע בחקירה, חשדה שבעל הכתב היא בחורה צעירה, מעדות המזרח.
כשבוע לאחר הרצח מסר אב המנזר למשטרה מכתב אנונימי, כתוב במכונת כתיבה, שהתקבל במנזר ומוען לבנו של הנפטר, אברהם סינאני.
במכתב נכתב: "האם אתה מאושר שאביך נרצח בגללך.
אברהם סינאני, עד סוף כל הימים תזכור שאתה אשם.
אברהם סינאני התחתן עם צעירה מטורקיה ועבר להתגורר שם.
לחוקרים התברר שקודם לכן עמד בקשר אישי עם ישראלית בשם שושנה ברזאני ועזב אותה.
השוטרים עצרו את ברזאני בבסיס חיל הים בחיפה.
בחיפוש בחדרה נמצאה נצרה של רימון מילס.
יחד אתה נעצר צעיר בשם צאלח מזרחי שנחשד בשותפות לרצח.
מזרחי סייע לברזאני לקנות את חבילת הסוכריות והשיג עבורה את הרימון מהצבא.
הגרפולוגית המשטרתית מצאה זיהוי בין כתב ידה של שושנה ובין כתב היד על החבילה הממולכדת וכן זיהתה בין המכתב המודפס ומכונת הכתיבה בבסיס.
כן נעצר פנחס פנחסי שהודה בזריקת הרימון הראשון לבקשתה של ברזאני, אשר סברה כי היא רואה את אברהם סינאני בין העוברים והשבים.
המשפט התנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים.
על ברזאני ומזרחי הגנו שני סנגורים מפורסמים - אשר לויצקי ושלמה תוסיה-כהן.
שושנה ברזאני הואשמה בכוונה לנקום בחברה אברהם סינאני, על שעזב אותה והיגר לטורקיה.
היא השיגה מאחד מחיילי הבסיס שני רימוני מילס.
את הראשון זרק פנחסי ברחוב שמואל הנגיד.
לאחר מכן שכנעה ברזאני את צאלח מזרחי להכין קופסת עץ שבתוכה אפשר להטמין רימון יד.
את קופסת העץ שמו בתוך קופסת קרטון ובה הסוכריות ושלחו את החבילה בידי שליח לאליהו סינאני במנזר.
התביעה הביאה חוות דעת פסיכיאטרית של ד"ר ראובן מאיר, מנהל בית החולים הממשלתי לחולי נפש בבאר יעקב, שקבע ששושנה ברזאני הייתה מודעת למעשיה.
בית המשפט הרשיע את ברזאני ומזרחי ברצח בכוונה תחילה ודן אותם למאסר עולם.
בית המשפט העליון דחה את ערעורם.
הנשיא יצחק בן-צבי קצב את עונשם של ברזאני ומזרחי ל-18 שנות מאסר.
עם זאת, לאחר ניכוי שליש מתקופת המאסר בגין התנהגות טובה שוחררו שניהם ב-23 במרץ 1966, לאחר תשע שנות מאסר.
הרצג נובי (באותיות קיריליות: Херцег Нови, באיטלקית: Castelnuovo) היא העיר החמישית בגודלה במונטנגרו, שוכנת בדרום-מערב המדינה, והיא משמשת כבירת של מחוז הרצג נובי.
העיר שוכנת לחופי הים האדריאטי בכניסה למפרץ קוטור, למרגלות הר אוריין.
בתקופת האימפריה הרומית היה כפר דייגים קטן באזור בו שוכנת העיר כיום.
בשנת 1382 בנה המלך הבוסני טברטקו הראשון מבצר בשם סבטי סטפן (Sveti Stefan), או קסטלנואובו (Castelnuovo).
לאחר מותו של טוורטקו הראשון, רכש את המבצר הדוכס סאנדל חראניץ' (Sandalj Hranić) ממשפחת האצולה קוסאצ'ה (Kosača).
בתקופת שלטונו פיתח את המסחר במלח בעיר.
לאחר מותו של חראניץ', ירש את קסטלנואובו אחיינו; הדוכס סטיבן, תחת שלטונו גדלה העיר ושמה שונה להרצג נובי.
בשנת 1482 כבשו את הרצג נובי העות'ומאנים, והם שלטו בעיר יותר ממאתיים שנה, עד לשנת 1687. מלבד השנים 1538-1539, אז הייתה בשליטת הספרדים.
ב-1687 כבשה הרפובליקה של ונציה את העיר, והיא הכלילה אותה באלבניה הוונציאנית, יחידה מנהלית השוכנת כיום בשטח מונטנגרו.
ב-24 באוגוסט 1798 סופחה הרצג נובי לאוסטריה, אולם היא ויתרה עליה לרוסים בשנת 1805 במסגרת חוזה פרסבורג.
ב-7 ביולי 1807 בעקבות חתימתם על חוזה טילזיט, ויתרו הרוסים על השליטה בעיר לצרפתים.
הצרפתים החלו את שלטונם ב-12 באוגוסט 1807, והיא הייתה חלק ממחוז דלמטיה עד ל-14 באוקטובר 1809, כשסופחה למחוז איליריאן (Illyrian).
הרצג נובי יחד עם שאר אזור מפרץ קוטור, נכבשו על ידי מונטנגרו בשנת 1813. פטר הראשון פטרוביץ'-נייגוס (Petar I Petrović-Njegoš) בישוף מונטנגרו, מסר את העיר לאסטרו-הונגרים ב-11 ביוני 1814. האוסטרו-הונגרים שלטו בעיר עד לשנת 1918, והיא הייתה חלק מממלכת דלמטיה.
במלחמת העולם הראשונה ניסתה ממלכת מונטנגרו לכבוש את המפרץ.
בתגובה לכך הפציצו האוסטרו-הונגרים את העיר מהר לובצ'ן (Lovćen), עד לשנת 1916 אז הביסו האוסטרו-הונגרים את המונטנגרים.
ב-7 בנובמבר 1918 כבשו כוחות צבא סרביה את מפרץ קוטור, והם התקבלו על ידי התושבים כמשחררים.
משנת 1929 צורפה הרצג נובי, לזיטה באן שבממלכת יוגוסלביה.
הרצג נובי סופחה על ידי איטליה הפשיסטית בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיר שוחררה על ידי פרטיזנים יוגוסלביים ב-10 בספטמבר 1943.
הרצג נובי משמשת כיעד הסופי של מרבית קווי האוטובוסים המגיעים ממונטנגרו וסרביה.
בעיר עובר הכביש המהיר האדריאטי, כביש מהיר בעל שני נתיבים העובר לאורך החוף של מונטנגרו, והוא חלק מהכביש האירופאי E65.
מספר קווי מעבורת יוצאים מהרצג נובי לטיווט, קוטור, בודווה ועוד.
נמל התעופה הבינלאומי של טיווט מרוחק כ-23 קילומטרים מהעיר (באמצעות המעבורת), נמל התעופה של דוברובניק מרוחק כ-30 קילומטרים מהעיר.
להרצג נובי עשר ערים תאומות:
הרצח היא יצירה מוזיקלית מאת ברנרד הרמן שנכללה בפסקול הסרט "פסיכו" בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
"הרצח" נחשבת לאחת היצירות המוזיקליות המפורסמות ביותר שהולחנו לקולנוע.
במקור נכתבה היצירה לתזמורת של כלי מיתר.
"הרצח" מנוגנת במהלך "סצנת המקלחת" המפורסמת ב"פסיכו", שבה מריון קריין, המגולמת בידי ג'נט לי, נדקרת למוות בעת מקלחת ובטוויסט המפתיע שבו נחשף כי הרוצח הוא נורמן בייטס עצמו, לבוש בבגדי אמו.
היצ'קוק רצה במקור שהסרט "פסיכו" לא ילווה במוזיקה, אולם משראה שהמוזיקה מגבירה את אפקט האימה, שקל בחיוב להכפיל את משכורתו של הרמן.
"הרצח" מורכבת מצליל מסולסל, קצוב וחורק לפרקים, בלא זרימה מלודית ישירה.
ג'ון ויליאמס עשה שימוש בטכניקה זו כעבור 15 שנה בפסקול "מלתעות" של סטיבן ספילברג.
כינור ראשון נותן את האות להגברת הצלילים הצווחניים והצורמניים, ואליו מצטרפים שאר כלי המיתר.
דפוס זה חוזר על עצמו כמה פעמים, בשימוש מחושב מאוד באלתורים שיבואו בין המעברים.
לקראת הסיום, התזמורת יורדת לאקורד הנמוך ביותר.
צ'לו וקונטרבס משמיעים צלילים קצובים, ארוכים וחורקים, שדועכים בהדרגה, ונותנים את האות לתום הרצח.
ה"רצח" הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות האמריקאית, ובסרטים ובסדרות טלוויזיה נעשה בו שימוש לעיתים קרובות, אם בצורה פארודית, אם כמחווה.
בין היתר, נעשה שימוש במוזיקה ב"משפחת סימפסון", ב"מוצאים את נמו", ב"לוני טונס: חוזרים לאקשן", וב"מומיות".
הרצוג הוא סרט תיעודי של מסע הבחירות של יושב ראש המחנה הציוני, יצחק הרצוג.
הסרט עקב אחרי צוות הקמפיין של הרצוג וההיערכויות במטה המחנה הציוני לקראת מדגם הבחירות.
הסרט הופק על ידי תוכנית התחקירים המקור ובבימוי ענת גורן.
הרצוג נבחר לראשות מפלגת העבודה בפריימריז שהתקיים בנובמבר 2013, בחלוף עשרה חודשים מהפסדה בבחירות לכנסת ה-19 בהתאם לחוקת המפלגה, ומונה לראש האופוזיציה.
ב-10 בדצמבר 2014 הודיע הרצוג על הקמת רשימה מותפת למפלגת העבודה והתנועה בראשות ציפי לבני, תחת השם המחנה הציוני, כשאם יקים הרצוג את הממשלה, לבני תחליף אותו בראשות הממשלה בחציה השני של הממשלה, אך בערב הבחירות, ב-16 במרץ, הודיעה לבני כי היא מוותרת על הרוטציה.
רבים מהסקרים ניבאו למחנה הציוני ניצחון צמוד על מפלגת השלטון, הליכוד.
העיתונאית ענת גורן התלוותה אל הרצוג ותיעדה את התמודדותו עם מערכת הבחירות ואת התנהלות צוותו בבחירות.
הסרט שודר במאי 2015 כחודשיים לאחר הבחירות בערוץ 10, כשהוא גורם לתגובות רבות מכלל אנשי הציבור בישראל.
בסרט התראיינו מנהל הקמפיין ראובן אדלר ועוזרתו עדנה מאור, קרוביהם של הרצוג וציפי לבני ואנשי ציבור אחרים.
מבקרים שונים טענו כי הסרט העצים את הפסדו של הרצוג וגרם לחיסולה של הקריירה הפוליטית שלו, אך מנגד יש הטוענים כי הסרט הזמין את הצופים לצפות בסרט אינטימי ולהסתכל על הרצוג כאנושי יותר.
יוצרת הסרט ענת גורן אמרה על הסרט: "התבאסתי שביבי יצא גדול".
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אמר על הסרט: "אנחנו לא עשינו סרט על הקמפיין, אבל עשינו קמפיין והבאנו את הנבחרת הטובה ביותר והמנוסה ביותר, שתמשיך להוביל את המדינה בצורה האחראית והמוצלחת שלה".
ציפי לבני, שותפתו של הרצוג בבחירות אמרה: "הסרט הוא פאסה" ו"סוג הסרטים האלה - זה עריכה לאחר מעשה".
היחסים בין הרצוג לגורן נותקו לאחר שידור הסרט.
הרצח במצעד הגאווה בירושלים התרחש ביום חמישי, 30 ביולי 2015, במצעד הגאווה בירושלים, כאשר ישי שליסל, חרדי ישראלי, רצח בדקירות סכין את הנערה שירה בנקי בת ה-15 שהשתתפה במצעד, ופצע שישה צועדים אחרים.
שליסל ביצע את הרצח חודש לאחר שסיים לרצות עונש של 10 שנות מאסר בגין הרשעה קודמת בנושא דומה של תקיפה וניסיון לרצח במצעד גאווה קודם בירושלים שנערך בשנת 2005. שליסל נידון למאסר עולם על מעשה הרצח.
הציבור החרדי, שאליו משתייך שליסל, מתייחס לרוב להומוסקסואליות כחטא חמור.
מסיבה זו, מצעד הגאווה בירושלים מעורר בו התנגדות, והוא רואה בו חילול קדושת העיר.
בכמה מקרים בעבר הותקפו צועדים במצעדי גאווה בירושלים על רקע זה על ידי קיצוניים.
ישי שליסל נולד כבן הבכור מתוך עשרה ילדים, וגדל ביד בנימין.
הוא למד בישיבה קטנה ברחובות ובישיבת 'ברכת משה' בשכונת גבעת שאול בירושלים.
הוא נישא ונולדו לו ארבעה ילדים.
התגורר במודיעין עילית והיה תלמיד בכולל בשכונת רמות בירושלים.
שירה בנקי נולדה למיקה בנקי, כיום שופטת בית משפט השלום בירושלים, ולעורך הדין אורי בנקי.
שירה הייתה בתם הבכורה מבין ארבעת ילדיהם.
בנקי למדה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, והייתה בת 15 בהירצחה.
ב-30 ביוני 2005 יצא שליסל לעצרת תפילה בכיכר ציון נגד מצעד הגאווה בירושלים, שאותו ראה כ"מלחמה נגד הקדוש ברוך הוא".
הוא קיבל סכין מטבח משמואל אירנשטיין, לדברי אירנשטיין לתכלית של פגיעה ברכוש, כדי להפריע למהלך המצעד.
שליסל דקר בסכין שלושה מהצועדים, שנפצעו פצעים בינוניים.
הוא הורשע בעבירות של ניסיון רצח, חבלה בכוונה מחמירה ופציעה, ובפברואר 2006 נידון ל-12 שנות מאסר ולתשלום פיצוי בסך 280,000 ש"ח לשלושת הקורבנות.
בערעור לבית המשפט העליון בפני השופטים מרים נאור, אליקים רובינשטיין ויוסף אלון הופחת עונש המאסר ל-10 שנים, לאחר שנקבעה עבירה קלה יותר ביחס לאחת משלושת הקורבנות, בנימוק שלא הוכחה מחשבה פלילית בדקירתה.
זמן קצר לאחר מעצרו התגרש שליסל, לבקשת אשתו.
במהלך מאסרו אושפז בשנת 2009 למשך כחודש וחצי לאחר שאובחן כסובל ממצב פסיכוטי פרנואידי.
לאחר שהשלים לרצות את מלוא עונש המאסר שנגזר עליו, שוחרר שליסל מבית הכלא ב-29 ביוני 2015, וחזר להתגורר בבית הוריו ביד בנימין.
בריאיון בן 25 דקות שנערך לו בקו נייעס בשם "הנייעס החרדי" שבועיים לפני הרצח, אמר שליסל כי יש לעשות הכל כדי לשבש את מצעד הגאווה, ואף התנגד להתנצל על מעשיו.
בנוסף לכך, תושבים במודיעין עלית דיווחו לתקשורת כי מיד לאחר ששוחרר, הפיץ שליסל מודעות בהם קרא לאנשים למסור את נפשם כדי למנוע את מצעד הגאווה.
ב-30 ביולי 2015, חודש לאחר שחרורו מהכלא, תקף שליסל בסכין צועדים במצעד הגאווה בירושלים ופצע שישה מהם, כולל שירה בנקי, שלקחה חלק במצעד כדי לתמוך בחבריה מקהילת הלהט"ב.
בנקי נפצעה אנושות, ונפטרה כעבור מספר ימים מפצעיה.
שליסל נעצר על ידי כוחות המשטרה שנכחו במקום.
בעקבות הרצח נמתחה ביקורת על תפקוד משטרת ישראל, בטענה שהמשטרה ידעה על שחרורו מהכלא והייתה צריכה למנוע ממנו להתקרב לאזור המצעד.
בעקבות המלצות ועדת חקירה בראשה עמד ניצב בדימוס ישראל יצחק הוחלט על הדחה והעברה מתפקידים של שישה קצינים ושוטר, בראשם מפקד מרחב מוריה, ניצב משנה קובי דוידיאן.
בנוסף נרשמה הערה פיקודית למפקד המחוז משה אדרי ולמפקד מרחב ציון אפי חביביאן בשל ליקויים.
ב-24 באוגוסט 2015 הוגש נגדו בבית המשפט המחוזי בירושלים כתב אישום באשמת רצח, שישה ניסיונות רצח ופציעה בנסיבות מחמירות.
הוא סירב להיות מיוצג על ידי עו"ד ולא שיתף פעולה עם הסניגוריה הציבורית בטענה כי לבית המשפט אין כל סמכות עליו "על פי דיני התורה".
ב-19 באפריל 2016 הוא הורשע בכל הסעיפים.
ב-26 ביוני נגזרו עליו מאסר עולם בגין רצח, 31 שנות מאסר נוספות בגין שישה ניסיונות רצח ופציעה בנסיבות מחמירות, שנת מאסר נוספת בגין הפעלת מאסר על תנאי ממשפטו הראשון ופיצוי לנפגע עבירה, לכל אחד משבעת הנפגעים, בסכום המרבי בחוק, העולה יחד לסכום של 2,064,000 שקל.
מעשהו של שליסל ספג גינויים מכל קצות הקשת בישראל, מחרדים ומחילונים.
גם הוריו של שליסל גינו את המעשה.
אך נמצאו לו גם תומכים בודדים.
בשכונות החרדיות בירושלים ובבית שמש נתלו פשקווילים המשבחים את שליסל, ובעקבותיהם נתלו גם פשקווילים המגנים את מעשהו.
גלעד קליינר, בנו של חבר הכנסת לשעבר מיכאל קליינר, הועמד לדין על שהביע שמחה על מותה של שירה בנקי.
הוא נידון לקנס של 180 ש"ח, התנצל והתחייב לא לחזור על עבירה זו.
בשנת 2019 הוציאה הזמרת איה כורם את השיר "דמוקרטיה", שבו היא מזכירה את המקרה.
בשנת ב-2021 הוציאו להקת "שאזאמאט" את השיר "שניים במקום", שמתייחס לסיפור הרצח.
ביולי 2016, שנה לאחר הרצח, ניסה שליסל לשדל את אחיו לפגוע בצועדי המצעד, ובעקבות כך האח נעצר למספר ימים.
בנובמבר 2015 נקראה על שמה קבוצת הנערות של מועדון הכדורגל הפועל קטמון ירושלים, המשחקת בליגת נערות דרום, "הפועל קטמון ירושלים שירה בנקי".
בינואר 2016 התקיימה הכנסת ספר תורה שנתרם לזכרה של שירה על ידי פרופסור מארק וויינברג ממונטריאול.
ספר התורה שנבחר נכתב בבגדאד לפני כ-160 שנה.
במסגרת התרומה הספר שוחזר ותוקן, ונתרם לבית הכנסת שהקימה עיריית ירושלים לבני הקהילה האתיופית בעיר.
ב-21 ביולי 2016 התקיים שוב מצעד הגאווה בירושלים בסימן שנה לרצח, תחת הכותרת "כאן כדי להישאר!".
במצעד השתתפו כ-25,000 אנשים, ובכך הפכו אותו למצעד הגאווה הגדול ביותר שנערך בירושלים.
הוריה של שירה בנקי הקימו בשנת 2016 את החל"צ 'דרך שירה בנקי', המקדמת פעילויות לקידום המתינות במרחב הציבורי.
החברה משתפת פעולה עם מספר גופים, כגון תמיכה בקליניקה למאבק בשנאה בשיתוף עם המרכז הבינתחומי הרצליה, תוכנית הנקראת "חדר מורים", המעבירה השתלמות שנתית למורים יהודים וערבים, וכן הפקת "סיפור אחר" – סדרת הסכתים (פודקאסטים) בת 15 פרקים על אנשים שבחרו לסייע לאחרים על אף שהדבר כרוך בסיכון עצמי ניכר.
ביולי 2020, כחמש שנים לאחר מותה של שירה, החליטו הוריה לפנות לציבור ולפתוח בקמפיין מימון המונים.
בקמפיין השתתפו בין היתר חברת הכנסת לשעבר זהבה גלאון, הרב שמואל פפנהיים והעיתונאים גל אוחובסקי ואראל סג"ל.
הקמפיין נפתח בעקבות קושי בגיוס כספים למימון המיזמים ש"דרך שירה בנקי" מפעילה ומממנת, קושי שנבע מהמשבר הכלכלי שבא יחד עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ביום העצמאות 2022 הדליקו הוריה של בנקי משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לאור פועלם לקידום סובלנות ושותפות בחברה הישראלית.
הרצון לעוצמה הוא מושג מרכזי בהגותו המאוחרת של הפילוסוף פרידריך ניטשה אשר מופיע בהרחבה בעיקר בספרו "כה אמר זרתוסטרא".
על אף מרכזיותו בפילוסופיה של ניטשה, המושג לא מוצג באופן שיטתי, ופרשנותו שנויה במחלוקת.
מקובל להבין את הרצון לעוצמה כתיאור הדחף העיקרי של כל ישות בעולם להתאמץ למצות את מלוא הפוטנציאל הגלום בה.
לרצון לעוצמה מובן אקזיסטנציאליסטי של הענקת משמעות לחיי היחיד, של רצון לחזק את האישיות, המציאות והקיום מבחינה איכותית.
ניתן להבין הישגים, שאיפות, וחתירה למימוש עצמי ולמשמעות כביטויים של הרצון לעוצמה.
חוקרים רבים, ביניהם הפילוסוף ירמיהו יובל רואים במושג "הרצון לעוצמה" תחליף למושג הקונאטוס אצל שפינוזה (השאיפה של כל יצור להתמיד בקיומו, לשמר את עצמו).
כמו כן, חוקרים רבים מצביעים על "הרצון לעוצמה" כפיתוח וכהתנגדות למושג "הרצון לחיים" של מורהו הרוחני שופנהאואר.
המילה "עוצמה" התפרשה פעמים רבות בהקשר פוליטי, אך ניטשה הוא בעיקרו פילוסוף א-פוליטי.
כאשר ניטשה כתב אודות הרצון לעוצמה, הוא השתמש באופן עקבי במילה הגרמנית "Macht" לתיאור "עוצמה", ולא במילה "Kraft", כאשר זו האחרונה היא בעלת קונוטציה כוחנית-אלימה.
בהתאם לכך, רבים מפרשני ניטשה טוענים כי אין לפרש את הרצון לעוצמה כרצון לשלוט או כשאיפה להגיע למעמד כוחני כלשהו כלפי מישהו אחר, אלא כסובלימציה של הכוח של היחיד.
הרצון לעוצמה איננו הרצון לכוחניות אלא, כפי שניטשה אומר, הרצון להחשיב את עצמנו למסוגלים להגיע למה שבכוחנו להיות, כלומר למצות את הפוטנציאל שלנו, מצב שאיננו כרוך בחולשה הנובעת מהאשמה עצמית ומניגודים פנימיים שאינם באים על פתרונם.
ביטוי לרצון לעוצמה כעוצמת חיים מופיע באחת מאמרותיו הידועות ביותר של ניטשה:
סיבה אפשרית לנטייה לפרש את "הרצון לעוצמה" בתור ביטוי לכוח אלים (Kraft) היא סגנון הכתיבה החופשי, הפואטי והפרובקטיבי של ניטשה, העושה שימוש נרחב במטפורות.
אף שניטשה משתמש במטפורת של מלחמה לתיאור הרצון לעוצמה, פרשנים שונים טוענים כי אין להתייחס לכך במובן ליטראלי.
יעקב גולומב טוען כי תיאורים אלו נועדו לתאר את צמיחת העוצמה בתור "צמיחה והתבגרות רוחנית, על ידי התגברות על אותם רכיבים באישיותנו, ובקורות חיינו, אשר מדכאים את יכולתנו ליצור".
הרצון לעוצמה מתגשם במלואו בסגנון החיים של ה"על-אדם", במודל של חיים המאפשר לנו להשתחרר מן הפחדים, מייסורי המצפון, מן ההאשמה ומכל צורות הניגודים הפנימיים המכבידים על חיינו ומרוקנים אותם מתוכנם, ולהיות יוצרי ערכי חיים חדשים.
הרצח במושבה מגדל התרחש ב-28 בינואר 2017. במהלכו רצח נדב סלע בדקירות סכין את אשתו, דור כרסנטי, שני ילדיו, יוסף ובנימין ואת בן השכנים, נחמן עטיה, בבית המשפחה שבמגדל.
ב-30 במאי 2018 הורשע סלע במעשי הרצח ובניסיון רצח ונדון לארבעה מאסרי עולם.
ב-28 בינואר 2017, סמוך לשעה 14:00 בצהריים, נטל נדב סלע (29) סכיני שף מהמטבח ופנה לעבר אשתו דור (23) שעמדה במטבח, אחז בה והחל לדקור אותה בכל חלקי גופה, על אף תחינותיה שיפסיק.
באותו זמן שהו בבית המשפחה ילדי השכנים, נחמן עתיה (11) ואחיו נתן (10), ששיחקו בסלון.
כשהבחינו במתרחש, ניסו השניים להימלט דרך חלון הבית, אך סלע שהבחין בהם, ניגש לנתן ודקר גם אותו חרף תחנוניו וניסיונו להתנגד, ולאחר שנתן העמיד פני מת עזב אותו סלע, פנה לאחיו נחמן, דקר אותו למוות והשליך את גופתו במורד המדרגות המובילות למרתף הבית.
לאחר מכן שיסף סלע את גרונו של בנו יוסף בן השנה ושמונה חודשים שהיה גם הוא בסלון, ומשם המשיך למיטתו של בנו התינוק בנימין בן השמונה חודשים ורצח גם אותו.
לאחר מכן ניגש סלע להחליף בגדים בחדר השינה ונמלט מהדלת האחורית של הבית.
לאחר ששמע את סלע עוזב את הבית, ניסה נתן לצאת דרך דלת הבית הקדמית, וכשראה שהיא נעולה פתח את החלון בכוח ויצא דרכו.
לאחר הליכה של עשרות מטרים עצר רכב שעבר במקום, ולאחר שסיפר את מה שקרה נהג הרכב הזעיק את המשטרה.
סלע נמלט למטע זיתים בפאתי היישוב, ושם נעצר על ידי שוטרי הסיור שהוזעקו למגדל.
בטרם הגשת כתב אישום בפרשה, הופנה סלע לקבלת חוות דעת פסיכיאטרית בדבר כשירותו לעמוד לדין.
בסיכום חוות הדעת נקבע כי סלע כשיר לעמוד לדין על מעשיו.
במרץ 2017 הוגש כנגד סלע כתב אישום על ארבעה מעשי רצח ובניסיון רצח.
באופן חריג, הוטל חסיון על פרטיו המלאים של כתב האישום וזאת עקב התיאורים הקשים המופיעים בו ועל מנת לשמור על צנעת הפרט של הנרצחים ובני משפחותיהם.
ב-30 במאי 2018 הורשע סלע בבית המשפט המחוזי בנצרת ברצח אשתו דור כרסנטי, שני ילדיו, יוסף ובנימין ובן השכנים נחמן עתיה.
בהכרעת הדין ציין השופט אשר קולה כי לא נמצא מניע לרציחותיו של סלע, אך קבע כי מניע אינו אחד מיסודות העבירה, וכי ניתן להרשיע את סלע ברציחות גם מבלי לייחס לו מניע עבורן.
סלע נידון לארבעה מאסרי עולם מצטברים וכן לעשר שנות מאסר על ניסיון רצח אחיו של נחמן, נתן.
כמו כן, נגזר על סלע פיצוי כספי של משפחות הקורבנות.
על רצח ילדיו יפצה את עיזבונם ב-516,000 ש"ח.
על רצח נחמן עתיה יפצה את משפחתו ב-258,000 ש"ח ועל ניסיון הרצח של אחיו יפצה ב-100,000 ש"ח.
הרצח באיים הקריביים (A Caribbean Mystery) הוא ספר מסוגה ספרות בלשית שנכתב על ידי אגתה כריסטי, הספר פורסם לראשונה בבריטניה על ידי "מועדון הפשע קולינס" ב-16 בנובמבר 1964 ובארצות הברית על ידי דוד, מיד ושות' כשנה לאחר מכן.
המהדורה הבריטית נמכרה בשש עשרה שילינגים ובמהדורה האמריקנית ב-4.50 דולר.
בעת פרסום הספר הביקורות שנכתבו התרשמו שספר זה של אגתה כריסטי דומה במאפיניו לעבודות המוקדמות שלה, היו שאף הגדירו את הספר כפריט חובה לכל נופש באיים הקריביים שצריך "חופשה מהחופשה".
שתיים מהדמויות הראשיות בספר הופיעו מחדש בספר "גברת מרפל נוקמת" שפורסם בשנת 1971. ג'ייסון רפיאל חוזר ומופיע לאחר מותו, ועוזרתו אסתר וולטרס עוזרת למיס מרפל בפרקים הראשונים של הספר הנ"ל.
העלילה מתרחשת באתר הנופש "גולדן פאלם" על האי סנט אונורה (אחד מהאיים הקריביים).
לאחר שגברת מרפל סבלה מהתקף בריאותי כלשהו אחיינה שלח אותה לחופשה על חשבונו באתר הנופש.
היא מדברת עם רב-סרן פלגרייב, אדם המרבה לנסוע ולטייל עם הרבה סיפורים לחלוק.
היא יושבת, מקשיבה חלקית, עד שפאלגרייב מספר סיפור על אדם שרצח ונמלט מעונשו יותר מפעם אחת.
כאשר פלגרב שואל אותה אם היא רוצה לראות תמונה של הרוצח, היא מקשיבה בדריכות - אבל אחרי שהוא מחפש בארנק שלו את התמונה, הוא פתאום משנה את הנושא.
גברת מרפל מרימה את ראשה לראות מדוע ומבחינה בכמה אנשים בסביבתם.
למחרת העוזרת ויקטוריה מוצאת את רב-סרן פלגרייב מת בחדרו, גברת מרפל משוכנעת שהוא נרצח.
היא מבקשת מד"ר גרהם למצוא את התמונה שפלגרייב הזכיר, כאשר היא מעמידה פנים שזאת תמונה של האחיין שלה.
בינתיים, היא מראיינת את אנשים שנכחו באתר הנופש: טים ומולי קנדל, הבעלים של המלון; פרסקוטס, כומר ואחותו; מר ג'ייסון רפאל, טייקון שמרותק לכיסא גלגלים; ג'קסון, המטפל / מעסה / משרת של מר רפאל; אסתר וולטרס, מזכירתו של מר ג'ייסון; לאקי דייסון האמריקאית ובעלה, גרג; ואדוארד ואוולין היילינגדון.
על החוף, גברת מרפל רואה את גברת דה קספירו, אישה בחופשה שאומרת שהיא זוכרת את רב-סרן פלגרייב כי היו לו עיניים רעות.
גברת מרפל מתקנת אותה שיש לו עין מזכוכית, אבל היא עדיין אומרת שהם היו מרושעות.
ויקטוריה מודיעה לבני הזוג קנדל (בעלי המלון) שהיא לא זוכרת שראתה את התרופה ללחץ דם גבוה, סרניט, בחדר של רב-סרן פלגרייב לפני מותו, אולם התרופה הייתה מונחת על שולחנו לאחר מותו.
באותו לילה, ויקטוריה נמצאה מתה לאחר שנדקרה.
גברת מרפל מוצאת את ג'קסון מביט במוצרי הקוסמטיקה של מולי, ג'קסון מספר לגברת מרפל שאם מוסיפים לאחד ממוצרי הקוסמטיקה הללו את הצמח בלדונה (צמח מרפא כלשהו), זה עלול לגרום לסיוטים.
למחרת בלילה, טים מוצא את מולי על הרצפה מחוסרת הכרה, ככל הנראה לאחר מנת יתר של כדורי שינה.
בשלב זה המשטרה מעורבת, והטבח, אנריקו, מספר להם (למשטרה) שהוא ראה את מולי אוחזת סכין גדולה לפני שיצאה החוצה.
גברת מרפל שואלת את האחרים אם רב-סרן פלגרייב סיפר לאנשים על התמונה.
אחרים טוענים כי פלגרייב אמר שזאת לא תמונה של רוצח נשים אלא של רוצחת בעלים.
תוצאות הנתיחה לאחר המוות של פלגרייב מגלות שהוא הורעל.
בלילה, טים מתעורר ומגלה שאשתו נעלמה.
הם מוצאים את מה שנראה כמו גופתה בנחל, אבל מסתבר שזוהי גופתה של לאקי, שתי הנשים היו דומות זו לזו.
גברת מרפל מעירה את מר רפאל והם הולכים לביתם של טים ומולי קנדל.
שם הם מוצאים את טים שבדיוק מציע למולי יין.
גברת מרפל אומרת לג'קסון לקחת את היין.
היא מראה אותו למר רפאל, ואומרת שיש בו סם קטלני.
היא מסבירה כי טים הוא רוצח הנשים שזוהה על ידי רב-סרן פלגרייב.
גברת מרפל חשבה שפלגרייב ראה את ההילינגדונים ואת הדייסונים מימינם כשהם דיברו על החוף בערב לבו הוא נרצח, אבל מאוחר יותר הבחינה כי לפלגרייב עין מזכוכית בעינו הימנית, כך שלא היה יכול לראות אותם.
טים ומולי לעומת זאת ישבו משמאלו.
טים תכנן להרוג את אשתו ולכן היה צריך להרוג את רב-סרן פלגרייב אשר זיהה אותו.
לאחר מכן הוא הרג גם את ויקטוריה, שסיפרה כי זכרה את הסרניט (התרופה ללחץ דם) שהיה מונח על שולחנו של פלגרייב.
טים שם את בלדונה במוצרי הקוסמטיקה של מולי כדי לגרום לה להיראות משוגעת בפני האחרים.
טים ביקש מאשתו לפגוש אותו ליד הנחל, אבל מולי הושפעה מהבלדונה ושוטטה בלילה ולא הגיע לשם.
טים ראה את לאקי וחשב בטעות שזאת אשתו ולכן הרג אותה.
הוא עמד להרעיל את מולי כגברת מרפל נכנסה.
אסתר וולטרס מתעקשת שטים איננו הרוצח.
טים צועק עליה כדי לשתוק.
הוא תכנן להתחתן עם אסתר אחרי מותה של מולי, מפני ששמע שהיא עומדת לרשת סכום גדול של כסף מג'ייסון רפאל.
גברת מרפל: בלשית רווקה מבוגרת בעלת תשומת לב יתרה לפרטים ורמזים בלתי צפויים.
היא נשלחת לחופשה בקריביים על ידי האחיין שלה.
רב-סרן פלגרייב: אדם מבוגר, בעל עין זכוכית, המספר סיפורים מעברו, חלק מאותם סיפורים מלווים בתמונות כדי להמחיש אותם.
טים קנדל: גבר בשנות השלושים לחייו, נשוי למולי, טים התחתן עם מולי לאחר שסיפר לה פרטים שקריים אודותיו, טים פותח עם מולי (באמצעות הכסף של מולי) את המלון.
מולי קנדל: אשתו הצעירה והיפה של טים, אשר פתחה עם טים את המלון שבו מתרחש הסיפור.
בסופו של דבר היא סבורה שהיא סובלת ממחלת נפש ומספרת על כך לאוולין, אם כי הסימפטומים שלה הם מסתברים להיות תוצאה של הרעלה.
ג'ייסון רפאל: אדם מבוגר (מתואר כזקן) ועשיר מאוד, בעל רוח נלהבת, גברת מרפל מעניינת אותו ומוצאת חן בעיניו.
אסתר וולטרס: מזכירתו של ג'ייסון רפאל, אלמנה, מתוארת כאדם די עני, בנה לומד באנגליה.
ויקטוריה: ילידת סנט אונורה, אשר היא זו שמגלה את גופתו של רב-סרן פלגרייב ואת בקבוק הסרניטים המסתורי.
היא נשואה עם שני ילדים והיא הקורבן השני שנהרג.
גרג דייסון: חובב טבע, נשוי בשנית ללאקי.
לאקי דייסון: אישה אמריקאית מתוארת כאישה יפה, נשואה לגרג.
היא תכננה להרוג את אשתו הראשונה יחד עם אדוארד הילינגדון, שלו גרמה בעורמה רגשות אשם ואז פיתתה אותו.
אדוארד הילינגדון: בעלה של אוולין וחובב טבע נלהב.
ילדיו לומדים בפנימיה, היה לו רומן עם לאקי.
אוולין היילינגדון: אשתו של אדוארד, מסופר כי היא אינה אוהבת כבר את אדוארד אך היא נשארת איתו למען ילדיהם המשותפים וכן למען תדמיתם הציבורית.
הגברת דה קרספו: אישה דרום אמריקאית בחופשה הסולדת מכיעור, ולכן גם מרב-סרן פלגרייב וג'ייסון רפאל.
היא רואה בעין הזכוכית של פלגרייב עין רעה.
גברת פרסקוט: אישה מבוגרת שנהנהת לרכל, הגיעה לחופשה עם אחיה, קנון פרסקוט.
קנון פרסקוט: אחיה של גברת פרסקוט, כומר, שלא אוהב את הרכילויות של אחותו.
ד"ר גרהם: הרופא של האי סנט אונורה, אשר בתהליך פרישה איטי מעבודתו, מטפל בגברת מרפל המעמידה פני חולה, דואג למולי ומאשר את מותם של הנרצחים.
ג'קסון: מהמטפל / מעסה / משרת של מר רפאל, מספר לגברת מרפל כי עבד בעבר בחברת קוסמטיקה.
אחרי הביקורות הפושרות על שני הרומנים הקודמים שלה, פרנסיס איילס (אנתוני ברקלי קוקס) הרגיש שהסופרת חזרה לעצמה, הוא כותב בסקירתו בעיתון הגרדיאן (" The Guardian") במהדורת ה-11 בדצמבר 1964: "גברת אגתה כריסטי עשתה זאת שוב.
מספרת לקורא במפורש מה עומד לקרות, ובכל זאת, כשזה יקרה, תשעה מתוך עשרה יופתעו לגמרי - כמוני, איך היא עושה את זה?!
גברת מרפל הפעם אחראית על הסיפור, וכל אחד יכול לנחש על פי שם הספר כי העלילה מתרחשת באיים הקריביים."
מוריס ריצ'רדסון ב"The Observer " מ־15 בנובמבר 1964 כותב: "חזרה מעודדת ביותר לכתיבה דומה מאוד לכתיבתה של אגתה בזמניה הטובים ...
"חשד המפוזר יפה בין האורחים, רבים מהם נואפים, לא ממש קשה לנחש את הסוף, אבל די מותח.
אפיון דמויות מגוון כולל טייקון אוקטוגנרי יוצא מהכלל ".
לקראת סוף השנה, ריצ'רדסון שוב כותב על הספר בטור מיוחד לבחירת ספר השנה שלו:" אגתה כריסטי עושה את אחד מאותם קאמבקים גדולים של סופרים ותיקים."
רוברט ברנרד כתב על הרומן הזה, כי הוא "על פי המסורת של ספרי התעלומות שנכתבים כדי להעביר חופשות בידי סופרים, אשר נאלצים להעביר את החגים הדלים שלהם, אין בספר הרבה עניין, אבל הוא חיוני כדי להסביר את'הצנחת' גברת מרפל".
הרומן מוקדש לג'ון קרויקשנק רוז, "עם זכרונות מאושרים מהביקור שלי בהודו המערבית".
כריסטי ובעלה מקס מאלוואן התיידדו עם ג'ון רוז ב-1928 באתר ארכאולוגי בעיר אור.
הוא היה שרטט אדריכלות, ארבע שנים מאוחר יותר כאשר מקס היה אחראי על חפירה ארכאולוגית בארפצ'יה, סוריה, הוא שכר את רוז כשרטט שלו.
רוז במקור מסקוטלנד, וכפי שתיארה אותו כריסטי, "משרטט יפיפה, עם דיבור שקט, והומור עדין שמצאתי שלא ניתן לעמוד בפניו.
בספר "גברת מרפל נוקמת" גברת מרפל מנסה לפתור תעלומה נוספת לאחר שהמיליונר ג'יסון רפאל, בהופעה לאחר מותו, משלח אותה אל המקרה לאור הצלחתה בפתרון תעלומת הרצח באיים הקריביים.
סרט טלוויזיה אמריקני מ-1983 בכיכובם של הלן הייז כגברת מרפל ובארנרד יוז כמר רפאל.
ה"ניו יורק טיימס" כתב כי למרפל יש חשודות רבים שאותם עליה לפתור כדי להבין כיצד נהרג חברה, בסרט זה ששודר לראשונה ב-22 באוקטובר 1983. התסריט נכתב על ידי לסו גרפטון, לימים מחברת ספרי בלשים בעצמה, וסטיב האמפרי.
עיבוד של BBC TV בכיכובו של ג'ואן היקסון הוצג ב-1989 כחלק ממיני סדרה על גברת מרפל, עם דונלד פלזנס, בתפקיד מר רפאל.
מעט שינויים נעשו מהרומן המקורי: משפחת פרסקוטס והגברת דה קרספו הושמטו, גברת מרפל נפשה בברבדוס ולא על האי הבדיוני של "סנט אונורה" (השם אונורה מופיע מחדש כעיר הבדיונית המרכזית בסדרת ה-BBC "מוות בגן עדן" ששודרה החל מ-2011), ותרופת לחץ הדם נקראה טראולפיד.
הסרט הופק ושודר לאחר הפקת הסרט גברת מרפל נוקמת, מה שגרם לבלבול בקרב הצופים.
בהפקה המוקדמת יותר, התפקיד של ג'ייסון רפאל גולם על ידי פרנק גטליף, ולא דונלד פלזנס.
בשנת 2013, הספר עובד לסדרת טלוויזיה בת שישה פרקים "מרפל של אגתה כריסטי", בכיכובה של ג'וליה מקנזי בתור גברת מרפל ובכיכובו של אנטוני שר כג'ייסון רפאל, אוליבר פורד דייוויס כרב-סרן פלגיירב, ורוברט וב וצ'אריטי וילפילד כזוג קנדל.
הדמויות בסדרה היו זהות לאלו מהספר המקורי, וגם מיקום העלילה היה זהה לספר.
לעומת זאת, בסוף העלילה טים מנסה לירות במולי במקום להרעיל אותה, אבל הכדורים של האקדח הוסרו על ידי מישהו.
כמו בפרקים קודמים בסדרה, הפרק כולל דמות המבוססת על אדם אמיתי.
במקרה זה מדובר על הסופר איאן פלמינג שעושה את ההיכרות של גברת מרפל הוא מתואר כמי שנאבק עם מחסום כתיבה, מנסה לחשוב על שם לגיבור הספר שלו.
בדיוק אז ג'יימס בונד (צ'רלי היגסון) מופיע על הרציף כדי לשאת נאום, ומציג את עצמו בתור "שמי הוא בונד, ג'יימס בונד".
מתוך גרסאות אלה, הסדרה שצולמה ב-1989 היא היחידה שצולמה באמת באיים הקריביים, הגרסה מ-1983 צולמה בקליפורניה וזו מ-2013 צולמה בקייפטאון.
רשימת הוצאות לאור של הספר
1966, פונטנה ספרים (טביעת הארפר קולינס), רכה, 157 עמ'
1976, אולברסקרופט מהדורת דפוס מוגדל, כריכה קשה, 316 עמ'
1979, מהדורה אוסף Greenway (ויליאם קולינס), כריכה קשה, 256 עמ';
1979, מהדורת אוסף Greenway (דוד דוד), כריכה קשה, 256 עמ'
2006, מהדורת פקסמיליה של מרפל (פקסימיליה של המהדורה הראשונה של 1964 בבריטניה), 6 במרץ 2006, ;
2008, הוצאה בשפה ההודית (ASIAN) מאה חמישים עמודים .
הרצגקוט (בהונגרית: Hercegkút) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית הרצגקוט קטנה משמעותית מ-873 תושבים בשנת 1990 עד 661 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 212 תושבים).
הרצוגנרט היא עיר במחוז אאכן בגרמניה אשר במדינת נורדריין-וסטפאליה.
העיר גובלת בעיר קרקראדה ההולנדית.
הרצוגנרט נבנתה ב כישוב בשם רודה בסמוך לנהר ורם.
בשנת 1104 ייסדו נזירים אוגוסטינים מנזר, המכונה קלוסטראדרדה, מערבית ליישוב זה.
שם המקום הפך ל או (הולנדית) לאחר שדוכסות בראבנט השתלטה על האזור.
כפי שקורה בחלקים רבים של דוכסות בראבנט, הרצוגנרט החליפה בעלות מספר פעמים במאות השנים האחרונות.
יחד עם שאר דרום הולנד היא הייתה בשליטה ספרדית משנת 1661, אוסטרית בין 1713 ל-1795 וצרפתית בין 1795 ל-1813. בשנת 1815, כאשר הוקמה ממלכת הולנד בתנאי קונגרס וינה, הגבול בין המדינות נמשך בתוך העיר, כאשר החלק המזרחי היה הרצוגנרט, והחלק המערבי של קרקראדה ההולנדית.
המנזר לשעבר הוא כיום מרכז הקונגרסים של רולדוק בקרקראדה.
הגבול נבנה על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
לאורך השנים, היה הגבול בגובה של 30 סנטימטרים, כך שכלי רכב לא יכלו לעבור דרכו והיו צריכים לנסוע לנקודות מעבר רשמיות, אבל הולכי רגל יכלו לעבור מעצמם ללא שום בעיות, בשנת 1995 הוסרה החומה לחלוטין במסגרת הסכם אמנת שנגן.
שתי הערים, קרקראדה והרצוגנרט, חולקות כיום חלק משירותיהן הציבוריים ומקדמות יחד מטרות כלכליות, העיריות חולקות מתחם משרדים דו-לאומי בשם Eurode, שנבנה כך שהגבול עובר ישירות במרכז הלובי הראשי של הבניין, עם אגף אחד של הבניין בקרקראדה והשני בהרצוגנרט.
העיר נקראת בפי המקומיים, "העיר הדו לאומית".
הרצגסאנטו (בהונגרית: Hercegszántó) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בהרצגסאנטו אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
שמו של הכפר הרצגסאנטו הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1419.
הרצח (בדנית: Forbrydelsen, מילולית: "הפשע") היא סדרת דרמה משטרתית דנית שנוצרה על ידי סורן סווייסטרופ והופקה על ידי תאגיד השידור הציבורי של דנמרק בהפקה משותפת עם ZDF.
הוקרנה בבכורה בערוץ הטלוויזיה הלאומי הדני DR1 ב-7 בינואר 2007, ומאז שודרה במדינות רבות.
הסדרה מתרחשת בקופנהגן וסובבת סביב חוקרת המשטרה שרה לונד (סופי גראבול).
כל עונה עוקבת אחר מקרה רצח יום אחרי יום.
כל פרק בן חמישים דקות מכסה עשרים וארבע שעות מהחקירה.
הסדרה ידועה בתפניות העלילתיות, קשת הסיפור והגוון האפל שלה, ובמתן דגש שווה לסיפורי משפחתו של הנרצח ולהשפעה בחוגים פוליטיים לצד חקירת המשטרה.
הסדרה נודעה גם בזכות הצילום של הסביבה הדנית, וביכולת המשחק של צוות השחקנים של הסדרה.
הסדרה הייתה הצלחה בינלאומית, במיוחד בבריטניה, גרמניה והולנד, וקיבלה מספר רב של פרסים ומועמדויות, כולל פרס באפט"א ופרס אמי בין-לאומי.
הסדרה קיבלה מעמד של קאלט, ורומנים של כל עונה יצאו לאור בהוצאת מקמילן.
סורן סווייסטרופ, יוצר הסדרה והכותב הראשי, עבד בשיתוף פעולה הדוק עם השחקנית הראשית סופי גראבול לאורך תהליך הכתיבה כדי לפתח את דמותה של הבלשית שרה לונד.
גראבול הפכה להוטה להגן על דמותה.
לגראבול הייתה היסטוריה בטלוויזיה הדנית של גילום דמויות מאוד רגשיות היא עבדה עם סווייסטרופ לפני כן בסדרת הטלוויזיה "Nikolaj og Julie".
סוויסטרופ פנה ישירות לגראבול כדי שתגלם את התפקיד של לונד עוד לפני שהעבודה על התסריט החלה.
למרות ההתעקשות של גראבול שהיא רוצה לשחק "אדם מבודד [שאינו] מסוגל לתקשר" היא התקשתה בתחילה למצוא את האיזון הנכון בגילום התפקיד של לונד, המרוחקת רגשית, עד שהבינה שהאנשים היחידים שהיא מכירה עם המאפיינים הרגשיים האלו, הם גברים.
כתוצאה מכך היא אמרה שהיא החלה "להתנהג כמו גבר" עד שהדמות התגבשה.
במהלך צילומי העונה הראשונה, סווייסטרופ גם סירב לחשוף את זהות הרוצח ונקודות עלילה נוספות לצוות השחקנים, כולל גראבול.
השחקנים קיבלו את התסריטים של הפרקים רק זמן קצר לפני תחילת הצילומים.
רק לגראבול נאמר שהדמות שהיא מגלמת אינה הרוצחת.
העונה הראשונה מורכבת מעשרים פרקים בני חמישים דקות, העוקבים אחר חקירת המשטרה על רצח צעירה מתחילתה ב-3 בנובמבר ועד לסיומה ב-22 בנובמבר.
חוקרת המשטרה שרה לונד מצפה ליומה האחרון במשטרת קופנהגן.
היא אמורה לעבור לשוודיה עם ארוסה ולהתחיל לעבוד במשטרה השוודית, אבל הכל משתנה כאשר בחורה בת 19, ננה בירק לארסן, נעלמת.
כשהגופה מתגלה מתברר שננה נאנסה ונרצחה באכזריות.
יחד עם עמיתה, עוזר הבלש יאן מאייר, שרה צריכה להיות בחזית החקירה, שכן מהר מאוד מתברר שמדובר ברוצח אינטליגנטי ומסוכן מאוד.
הפוליטיקאי המקומי טרולס הרטמן נמצא בעיצומה של מערכת בחירות קשה כדי להפוך לראש העיר החדש של קופנהגן כאשר עדויות קושרות אותו לרצח, ומוסיפות חוט פוליטי ותככים נוספים לסיפור.
במקביל, משפחתה וחבריה של ננה בירק לארסן מתמודדים עם האובדן.
העונה השנייה של הסדרה מתרחשת שנתיים לאחר מכן ומורכבת מעשרה פרקים.
שודרה בדנמרק בין 27 בספטמבר ל-29 בנובמבר 2009.
גופתה של אן דראגסהולם, עורכת דין ויועצת צבאית מתגלה בפארק הזיכרון של רויוונגן.
10 ימים לאחר הרצח, מנהל חקירת הרצח, לנארט בריקס, משתכנע שלא מדובר במקרה רצח רגיל ומנסה להחזיר את שרה לונד, שהורדה בדרגה ועובדת כשוטרת במשמר הגבול, בתקווה שתוכל לזרז את חקירת המקרה.
המפקח אולריק סטריינג' מגיע לנמל שבו עובדת לונד כדי לבקש ממנה לחזור ולעזור לחקור את הרצח.
לונד חושדת שהרצח אינו פשוט כפי שהוא נראה, למרות ההודאה הכפויה של בעלה של דרגסהולם.
בינתיים, תומאס בוך, שר המשפטים שזה עתה מונה, חושד כי קודמו היה מעורב בטיוח של טבח באזרחים אפגנים על ידי חיילים דנים וכי אירוע זה קשור לרצח.
לונד עומדת לעזוב את החקירה כאשר רצח שני, הפעם של יוצא צבא דני, מוביל לחשש כי קיצונים איסלאמיים מעורבים בפרשה.
בוך וצוותו חושפים ראיות נוספות לטיוח, אך הקבינט לוחץ עליו להאשים את הקיצונים המוסלמים ברציחות כדי להבטיח את העברת הצעת החוק נגד טרור.
העונה השלישית הוקרנה בבכורה בטלוויזיה הדנית ב-23 בספטמבר 2012. ב-BBC Four החלה העונה השלישית החלה ב-17 בנובמבר 2012 עם 1.04 מיליון צופים.
הסדרה האחרונה בת עשרה חלקים מתחילה ברצח של מלח.
חקירתה של שרה לונד פונה לקהילות הפיננסיות והממשלתיות במהלך המשבר הפיננסי העולמי.
הסדרה נחלה הצלחה גם בקרב הצופים הבריטים כשעלתה לשידור ב BBC Four באביב 2011. על אף שהוצגה עם תרגום בכתוביות, אחוזי הצפייה בסדרה היו גבוהים יותר מאחוזי הצפייה בסדרה Mad Men והסדרה זכתה לנתוני הערכת קהל של 94%.
היא זכתה גם לשבחי הביקורות שתיארו אותה כ"הסדרה הטובה ביותר כרגע בטלוויזיה".
ההצלחה יצרה עניין בכל מה שקשור לדנמרק והסוודר של שרה לונד (שמקורו באיי פארו) היה נושא לכתבות בעיתונים והפך לפריט לבוש מבוקש.
למעלה מ-120 מדינות רכשו את שתי העונות הראשונות של הסדרה.
הסדרה זכתה למספר פרסים והכרות מפסטיבלים וארגונים שונים מרחבי העולם ב-2007. בגלל פער הזמן בתאריכי שידור בין מדינות, הפרסים שהוענקו לשתי העונות הראשונות מתפרסים על פני מספר חריג של שנים.
בבריטניה, העונה הראשונה זכתה בפרס באפט"א לשנת 2011 בקטגוריית "הסדרה הבין-לאומית הטובה ביותר".
היא גם הייתה מועמדת לפרס הקהל אך הפסידה לתוכנית הריאליטי "הדרך היחידה היא אסקס".
העונה השנייה הייתה מועמדת שוב בקטגוריית "הסדרה הבין-לאומית הטובה ביותר" ב-2012, אך הפסידה לסדרה הדנית הממשלה.
תוכניות עם תרגום כתוביות בבריטניה
בעקבות ההצלחה הביקורתית והרייטינג של הסדרה בבריטניה, החל ה-BBC לייבא ולשדר עוד תוכניות עם תרגום בכתוביות ממספר מדינות שונות.
בשנת 2012 שודרו ב-BBC Four הדרמה הדנית הפופולרית הממשלה והמיזם השוודי-דני הפופולרי עוד יותר הגשר, עם נתוני צפייה גבוהים דומים, בעוד שבאותה שנה ITV3 רכשה גם את סדרת TV2 המקורית אלו שהורגים .
בשנת 2011 הופק רימייק לסדרה בארצות הברית על ידי רשת הכבלים האמריקאית AMC, בשם ההריגה.
הסדרה המקורית לא שודרה בארצות הברית.
הסדרה רצה במשך שתי עונות לפני שבוטלה ב-27 ביולי 2012. ב־8 בנובמבר 2012, דווח כי מפיקי הסדרה נמצאים בשיחות אחרונות לפני הגעה להסכם עם אתר הסטרימינג נטפליקס לשיווק העונה השלישית.
סופי גראבול, כוכבת הסדרה הדנית, התראיינה לתוכנית ה-BBC Radio 4 והסבירה שהרימייק האמריקאי נחוץ מכיוון שאמריקאים "מסיבה כלשהי לא יכולים לקרוא כתוביות, או שהם לא רוצים".
גראבול עצמה הופיעה בהופעת אורח בתפקיד קטן בפרק בעונה השנייה של הסדרה האמריקאית.
הרצאת נתר היא סדרת הרצאות יוקרתית המכבדת נשים "שתרמו תרומה יסודית ומתמשכת למדעי המתמטיקה".
האגודה לנשים במתמטיקה (AWM) הקימה את סדרת ההרצאות השנתיות בשנת 1980 בשם "הרצאות אמי נתר" (Emmy Noether Lectures), על שמה של המתמטיקאית הבולטת אמי נתר.
בשנת 2013 שונה שם הסדרה ל"הרצאת נתר AWM-AMS) (AWM-AMS Noether Lecture) ומאז 2015 הוא ממומן במשותף עם האגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS).
הזוכה נושאת את ההרצאה במסגרת המפגשים המשותפים במתמטיקה שנערכים מדי שנה בחודש ינואר.
הרצאת ICM אמי נתר היא סדרת הרצאות נוספת, בחסות האיחוד המתמטי הבין-לאומי.
החל משנת 1994 הרצאה זו נישאה במסגרת הקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים, שנערך כל ארבע שנים.
בשנת 2006 סדרת ההרצאות הפכה קבועה.
הרצח במנזר כרמיזן היה פיגוע טרור פלסטיני שהתרחש ב-22 באוקטובר 1984, במהלכו נרצחו שני סטודנטים יהודים בידי מחבל פלסטיני תושב מחנה הפליטים דהיישה.
מנזר כרמיזן הוא מנזר קתולי של המסדר הסלזיאני האיטלקי, הממוקם בצפון הר חברון.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, עוד טרם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בוצעו פיגועים רבים נגד ישראלים, שיצאו משטחי יהודה ושומרון שהיו אז תחת שליטה ישראלית.
הרוצח, עיסא נימר ג'יברין עבד רבו, בן 22 בעת הרצח, תושב מחנה הפליטים דהיישה, תומך תנועת הפת"ח.
ב-1978, בגיל 16, עזב את משפחתו ועבר לגור בעמאן ולעבוד בה.
הוא ישב חמש שנים בכלא הירדני על עבירת רצח.
ככל הנראה בירדן יצר קשר עם תנועת הפת"ח.
הוא שב למחנה הפליטים זמן לא רב לפני הרצח.
הוא תכנן את הרצח מראש, כנקמה על מות בן דודו, מוחמד עבד רבו, על ידי משמר הגבול במהלך הפגנות במחנה הפליטים ב-1982. בשבוע שקדם לרצח הוא עבד, ללא רישיון, כשומר יום בחברת שמירה.
הרצח בוצע באמצעות רובה "גליל" שהיה שייך לחייל צה"ל, ונגנב מהמרכז התורני "תורה ומלאכה", שם שימש כשומר על תערוכה זמנית.
עבד רבו גנב את הרובה ו-60,000 שקלים ולאחר מכן הזמין את המשטרה וטען כי החדר נשדד.
הוא הסתתר מספר ימים במערה.
מהמשטרה חשבו שמדובר במניע של בצע כסף וכי הנשק נמכר ברצועת עזה.
הנרצחים היו שני סטודנטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים: רון לוי, בן 23 מהרצליה ורויטל סרי, בת 22 מירושלים.
בני הזוג רכשו בקבוקי יין במנזר כרמיזן והמשיכו לטיול באזור.
הרוצח פגש את בני הזוג במכוניתם, בעת שהמתין לאוטובוס עליו תכנן לירות.
הוא איים עליהם ברובה, כפת את הזוג, כיסה את ראשיהם וירה בהם מטווח קצר.
בראיון סיפר כי לאחר הרצח סיפר לדודתו על מה שאירע, והיא שיבחה אותו על כך.
מיד לאחר הרצח טענה אימו כי בנה סובל ממחלת נפש מגיל צעיר, אך לאחר שחרורו היא סיפרה כי הוא הגיע אליה הביתה לאחר הרצח, סיפר לה על מעשיו והיא שיבחה אותו על כך.
הרוצח נתפס ב-23 באוקטובר, בעקבות סריקות של חיילי צה"ל במחנה הפליטים.
הוא נתפס כאשר ברשותו רובה, והוא זה שהוביל את חיילי צה"ל לגופות הסטודנטים.
ב-11 בדצמבר 1984 נפתח משפטו בבית הדין הצבאי ברמאללה.
הוא הורשע ונידון למאסר עולם.
בכלא נחשב לאחד מבכירי האסירים של הפת"ח.
ב-28 באוקטובר 1984, שבוע לאחר הרצח, ירה דוד בן-שימול, חייל צה"ל, טיל כתף מסוג "לאו" שגנב מצה"ל על אוטובוס פלסטיני במזרח ירושלים.
מהירי נהרג פלסטיני אחד ונפצעו עשרה.
לדבריו הוא ביקש לנקום את רצח חברתו ואת רצח הסטודנטים היהודיים ליד מנזר כרמיזן שאירע באותו החודש.
בן-שימול הורשע ברצח ובניסיון לרצח ונידון למאסר עולם.
הוא שוחרר בספטמבר 1995 לאחר 11 שנים בכלא.
29 שנה לאחר הרצח, ב-2013, שוחרר הרוצח, יחד עם עוד 77 אסירים ביטחוניים, כמחווה לארצות הברית בעקבות חידוש משא ומתן מדיני בין ישראל לפלסטינים במהלך כהונת ממשלת ישראל ה-33. השחרור עורר תגובות זעם בציבור ובעיקר אצל בני משפחות הנרצחים, ביניהן העיתונאית שרון רופא אופיר, בת דודתה של הנרצחת רויטל סרי.
יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, חלק כבוד רב לרוצח.
לאחר שחרורו קיבל הרוצח משכורת קבועה מהרשות הפלסטינית.
בראיון ב-2014 סיפר הרוצח שהרצח היה במסגרת מבצע מתוכנן ומונחה לפגוע באוטובוס אזרחי, אך משזה לא יצא לפועל בחר להרוג את בני הזוג שנקלעו באקראי למקום.
הוא כפתם, חבש את ראשיהם, והודיע להם שהוא דן אותם למוות ואז רצח בירי מטווח קרוב.
לאחר מכן הודיע לדודתו על הצלחת הפעולה כנקם על מות בנה.
האוניברסיטה העברית בירושלים, הר הצופים, הציבה פסל לזכר הנרצחים.
הפסל של האמן יוסף אסא הוצב במקום בשנת 1988.
פרס הצטיינות על שם רויטל סרי מוענק כל שנה על ידי האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
הרצל ברגר (31 באוגוסט 1904 – 28 באוגוסט 1962) היה חבר הכנסת, משפטן, עיתונאי ופרשן מדיני.
בנימין הרצל ברגר נולד ב-1904 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
אמו, מרים לבית גולדשטיין, הייתה פעילה ציונית, ואביו, יצחק יוסף ברגר (1875–1945), היה מראשוני "פועלי ציון" במינסק.
דודו (אחיו הבכור של אביו), יהודה ליב ברגר, היה מחנך עברי, יוזם "החדר המתוקן" ועסקן ותועמלן ציוני בולט.
שניהם (יהודה ליב ויצחק יוסף) בני הרב גרשון אברהם ברגר ממנהיגי הקהילה היהודית במינסק.
בנימין נקרא על שם תיאודור הרצל, שנפטר זמן קצר טרם הולדתו.
הוא למד בבית הספר התיכון הריאלי במינסק, והיה פעיל בתנועות הנוער הציוניות הבלתי-לגאליות "השומר הצעיר" ו"החבר".
הוריו היו פעילים בתנועה הציונית, וסבלו בשל כך מרדיפות השלטון הקומוניסטי, שבעטיין החליטו להגר לפולין.
הנער הרצל נשלח ראשון, ולאחר שהות קצרה בווילנה עבר בראשית שנת 1921 לביאליסטוק שבפולין.
שם הצטרף למפלגת "פועלי ציון-ימין".
בגיל 18 נסע לגרמניה כדי ללמוד באוניברסיטת ינה (Jena), שם סיים את לימודיו בתואר מוסמך לכלכלה ודוקטור למשפטים (התזה עסקה בוועד קהילות ליטא), ועבד כפועל דפוס.
במקביל היה חבר הוועד המרכזי של "פועלי ציון" בגרמניה, והתמנה לבסוף למזכיר המפלגה.
בתום לימודיו חזר לפולין, והיה עיתונאי וחבר מערכת "דאס ווארט" (יידיש: "המילה") וכן חבר הוועד המרכזי של "פועלי ציון צ"ס" בפולין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
בארץ ישראל נשא לאישה את רחל קרונזון, רופאה, שאותה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטה.
היה פעיל בסניף תל אביב של מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) והגיע לתפקיד מזכיר הסניף.
בארץ המשיך בעבודתו העיתונאית והיה חבר מערכת העיתון "דבר", שבו כתב במשך שנים רבות את מאמרי המערכת ואף היה מעורכיו.
כמו כן פרסם מאמרים בעיתון ביידיש "לעצטע נייעס", בירחון "מולד" ובמסגרות רבות נוספות.
ברגר היה פרשן מדיני ב"קול ישראל", ושידר במשך שנים רבות את שיחתו השבועית "במערכות מדיניותינו".
עד לקום המדינה היה חבר גם ב"הגנה", והשתתף בפעולות שונות.
אך עיקר פעולתו ב"הגנה" הייתה בהסברה ובכתיבה, כחבר מערכת "אשנב", עיתונה של "ההגנה".
בפברואר 1951 החל ברגר לכהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י לאחר התפטרותה מסיבות אישיות של יהודית שמחוני.
הוא נשאר חבר הכנסת עד יומו האחרון.
כיהן כסגן יו"ר ועדת החוץ והביטחון והיה חבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה וועדת הכנסת.
בתוקף תפקידו כממלא מקום יו"ר ועדת החוץ והביטחון, התעמת עם דוד בן-גוריון בפרשת לבון, כשאפשר ללבון להופיע בוועדה ולהשמיע את האשמותיו.
ברגר היה חבר כנסת פעיל ביותר – בוויכוחים מדיניים במליאה, בישיבות בוועדות, ובפגישות רבות ברחבי ישראל.
הוא יזם, בין היתר, את קביעת יום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 1951. בנוסף סייע בפתרון מצוקותיהם של אזרחים רבים שפנו אליו.
עם זאת המשיך כל השנים בפעילותו העיתונאית ב"דבר" וביתר המסגרות.
בספטמבר 1958 הציעה לו שרת החוץ גולדה מאיר לשמש כשגריר ישראל במוסקבה, אך הוא סירב.
בשנת 1962 העניקה לו עיריית תל אביב את פרס סוקולוב לעיתונאי-פובליציסט על מפעל חייו בעיתונות העברית.
כעבור כשבועיים נפטר הרצל ברגר ממחלת הסרטן בביתו בתל אביב ב-28 באוגוסט 1962. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
ברגר היה נשוי ונולדו לו שלושה בנים ובת.
רבים מראשי המדינה נמנו עם ידידיו, ובהם משה שרת, זלמן שזר, פנחס ספיר ואחרים.
"הרצל אמר" (הנקרא גם דוד אמר או המלך אמר) הוא משחק חברה קבוצתי.
המנחה נותן לקבוצה הוראות לביצוע, אשר חלקן מתחילות בביטוי "הרצל אמר".
את ההוראות המתחילות בביטוי זה יש לבצע, ואילו מכל יתר ההוראות יש להתעלם.
משתתף אשר אינו ממלא אחר הוראה שפתחה ב"הרצל אמר", או משנה מהתנהגותו עקב הוראה שלא פתחה בביטוי זה, נפסל.
במדינות דוברות אנגלית, ספרדית וגרמנית מוכר המשחק כ"סיימון אמר" (בגרסה האנגלית - Simon says).
במדינות דוברות צרפתית מוכר כ"ז'אק אמר" (Jacques a dit).
באפריקאנס מוכר המשחק בשם "הקולונל אמר", ובקנטונזית, מנדרינית וערבית "המורה אמר".
גם באספרנטו המשחק מוכר בשם הוא "זמנהוף אמר".
המשחק היה נפוץ בארץ ישראל כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20, אך מקור שמו העברי אינו ברור, וככל הנראה קשור לכינוי הנפוץ של הרצל כ־"מלך היהודים".
בהשראתו פותח המשחק האלקטרוני סיימון, בו נדרש לחזור על רצף פעולות.
השיר "עודד אמר" שהופיע באלבום עודד אמר!
של עודד מנשה משנת 1998, עוסק במשחק זה:
ספר ההיסטוריה החלופית "הרצל אמר" עוסק במדינת ישראל שהוקמה על פי תוכנית אוגנדה.
הביטוי "הֲרָצַחְתָּ וְגַם יָרָשְׁתָּ?" משמעותו שנעשה עוול על גבי עוול, כאשר בנוסף יש בהן הפקת הנאה ותועלת מפירות העוולה שהיא בחינת הגדלת העוולה מבחינת עושה העוולה, ומנגד "הוספת חטא על פשע" בבחינת הגדלת העוולה כלפי הקורבן.
מקור הביטוי הוא במקרא בתיאור סיפור כרם נבות היזרעאלי ודברי התוכחה של אליהו הנביא כלפי אחאב.
הסיפור המקראי על כרם נבות מציג במלוא עוזה את עוולת הנישול ורמיסת הצדק הטבעי, ומהווה אחד מהלקחים המוסריים העזים והנוקבים ביותר בקוד האתיקה היהודי.
למן ימי המקרא ועד ימינו - משמש ביטוי זה להצגת הכשל המוסרי של הפקת הנאה וטובה מפירותיה של עוולה חמורה.
הסיפור שזור בשרשרת עוולות, הסתה וכזב שנעשים כלפי נבות על ידי איזבל ואחאב.
אחאב חשק בכרם נבות ומנסה לשדלו להעבירו לידיו בתשלום, נבות מסרב לוותר על נחלתו.
איזבל אשת אחאב מסיתה את הציבור כנגד נבות, תוך שימוש כוזב במערכת המשפט, בשם ה' ובשם המלכות, בבידוי ראיות על ידי סוכניה, ומביאה לסילוקו ולסקילתו למוות של נבות.
עם מות נבות יורשים אחאב ואיזבל את כרם נבות, כדין מי שפשע כנגד המלך.
על פי הפרשנים, השאלה היא דברי תוכחה שמשמעותם היא אפשרות נוספת מתבססת על הקוד המקראי על פיו נכסיו של אדם שבגד במלך והוצא להורג עוברים למלך, כך שהשאלה היא
ניתן לבצע הקבלה של הדבר לחוק המקראי והתלמודי על פיו לא עונשים את האדם בעונש כפול.
כך למשל, אדם שעשה מעשה שיש בו מוות וגם תשלום ממוני, למשל רציחת אדם תוך כדי הריסת רכושו, אם עונשו מוות – יהיה פטור מהעונש הממוני הקל.
עם זאת, אין מדובר בפירוש רווח לדעת רוב החוקרים, אשר רואים בביטוי "הרצחת וגם ירשת" כדברי תוכחה, ולא כשאלה משפטית ו/או דברים הבאים לסנגר על הרוצח בניסיונו לרשת את הקורבן.
חוק הירושה הישראלי קובע "אלה פסולים לרשת את המוריש: מי שהורשע על שגרם במתכוון למותו של המוריש או שניסה לגרום למותו ...".
בתי משפט השתמשו בביטוי לנמק שלילת זכותו של אדם ליהנות מפירות עוול שעשה.
Palmer במדינת ניו יורק נקבע שנכד שרצח את סבו לא יירש אותו, למרות הוראות הצוואה של הסב.
בישראל, נימק השופט מישאל חשין את הסירוב לאפשר לאדם לגדל את בנו שנולד לו מקטינה בניגוד לחוק, תוך שימוש בביטוי "הרצחת וגם ירשת?".
אביו, יצחק בודינגר, נולד ב-1913 בעיירה סוצ'אבה שברומניה.
ב-1933 עלה לארץ ישראל בראש קבוצה של הנוער הציוני.
הוא התגייס לנוטרות ומשם, למחלקת הבילוש במשטרה הבריטית בחיפה, תוך שהוא שומר בסוד את חברותו בארגון "ההגנה".
לחם במלחמת העצמאות במסגרת "ההגנה" והיה בין משחררי חיפה.
לאחר מלחמת העצמאות, נמנה עם מקימי משטרת ישראל.
בהמשך, כתב את המילון העברי-אמהרי ואמהרי-עברי הראשון, שיצא לאור ב-1967.
אמו, דינה שלם, נולדה ב-1921 בבומביי שבהודו.
עבדה במרכז המבצעים של חיל האוויר הבריטי.