tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל הדמויות הן פרי דמיונו של פאוליני, פרט לדמות המרפאה אנג'לה, המבוססת באופן רופף על אחותו של פאוליני.
המקורות המשמעותיים ביותר לכתיבתו של פאוליני הם מיתוסים עתיקים, אגדות מימי הביניים, השירה האפית ביאוולף, וכן הסופרים ג'.ר.ר.
בנוסף, פאוליני הושפע מסופרי פנטזיה רבים, וביניהם דייוויד אדינגס, אן מק'קפרי, ריימונד א.
פייסט, אורסולה לה גווין, פרנק הרברט ופיליפ פולמן.
פאוליני ציין שהוא כלל בספר בכוונה תחילה מאפיינים קלאסיים של ספרי פנטזיה - מסע, נקמה, אהבה, בגידה וחרב קסומה.
השפה העתיקה בה משתמשים האלפים ב"אראגון" מבוססת כמעט לחלוטין על נורדית עתיקה, אנגלית עתיקה, גרמנית ורוסית.
פאוליני העיר שהוא השקיע זמן רב במחקר כדי ליצור את השפה העתיקה.
הוא הרגיש שהשימוש בשפה אמיתית, שבאמת קיימת בעולם מזה כמה מאות שנים, נותן לעולם שהוא בנה תחושה עשירה ואמיתית יותר.
השפה בנויה לרוב בתחביר של השפה האנגלית, כאשר מילים בשפה הנורדית העתיקה מחליפות את המילים באנגלית.
השפה, בשימוש האלפים, כוללת גם אוסף של תוארי כבוד, בדומה למערכת תוארי הכבוד בשפה היפנית.
בחירת השמות המתאימים לדמויות ולמקומות המופיעים בספר הייתה לעיתים תהליך ארוך, שנמשך ימים, חודשים, או אפילו שנים.
במהלך הכתיבה, פאוליני נהג להשתמש בשם חלופי, כמחזיק מקום, עד שהשם האמיתי עלה בדמיונו.
הנוף ב"אראגון" מבוסס על נופי ארץ הולדתו של פאוליני, מונטנה, ובפרט על נופי פאראדייז ואלי.
פאוליני הרבה לצאת לטיולים באזורי ההרים וביער, ואמר שלעיתים קרובות, האפשרות שהייתה לו להסתכל מקרוב בפרטים הקטנים היא שעשתה את ההבדל בין תיאור סביר לתיאור ייחודי.
האירועים בספר מתרחשים ביבשת הדמיונית אלגאזייה.
פאוליני שירטט לעצמו בקווים כלליים את ההיסטוריה של אלגאזייה עוד לפני שכתב את הספר בפועל, אבל את המפות הוא צייר רק כשהעלילה בספר התקדמה, והיה חשוב לראות לאן אראגון נודד.
לאחר מכן, הוא החל לקבל רעיונות להיסטוריה ולעלילה תוך כדי שבנה את הגאוגרפיה של אלגאזייה.
פאוליני בחר לתאר בספר את תהליך ההתבגרות של גיבורו הראשי, אראגון.
הוא עשה זאת מפני שראשית, זהו מאפיין קלאסי של ספרי פנטזיה.
ושנית, כי הוא הרגיש שתהליך ההתבגרות של אראגון יוכל לשקף במידת מה את תהליך ההתבגרות שלו עצמו כאדם וכסופר.
סאפירה, הדרקונית של אראגון, מתוארת כהתגלמות הידיד המושלם.
תכונותיה כפי שתוארו בספר כוללות נאמנות, חוש הומור, אומץ, חכמה ואצילות.
פאוליני הסביר שהוא בחר לשוות לה אופי אנושי, מכיוון שהיא לא גדלה בקרב בני מינה, אלא התפתחה תוך קשר מנטלי הדוק עם בן אדם.
למרות זאת, הוא ניסה להוסיף לסאפירה גוון מעט קסום, כדי להדגיש את הזרות של בני גזעה.
הספר פותח בפרולוג, בו צל - מכשף שרוחות מרושעות השתלטו על גופו - בשם דורזה ו-12 אורגלים הורגים שני אלפים ורודפים אחרי אלפית ביער.
האלפית מחזיקה ברשותה אבן כחולה, שלאחר מכן תתגלה כביצת דרקון.
הצל מצליח לשבות את האלפית, אבל האלפית מספיקה לשלוח את הביצה באמצעות קסמים לרכס הרי השדרה.
אראגון חי עם דודו גארו ובן דודו רוראן בחווה הגובלת בכפר בשם קרווהול.
יום אחד, בעת ציד ביער ברכס השדרה, רכס הרים מסוכן ששוכן לאורך צידה המערבי של אלאגייזיה, מופיעה מול אראגון אבן כחולה, מלוטשת ובוהקת.
לאחר מספר חודשים, בוקעת מה"אבן" דרקונית, ואראגון מבין שהאבן הייתה למעשה ביצת דרקונית.
אראגון מעניק לדרקונית את השם סאפירה.
סאפירה יכולה לתקשר עם אראגון באמצעות קשר מנטלי שהיא חולקת איתו.
בהתחלה אראגון מצליח להסתיר את הדרקונית, ולגדל אותה ביער הסמוך.
בינתיים עד מהרה, שניים ממשרתי המלך, הראזאק, מגיעים לקרווהול בחיפוש אחר ברום - אויב של גלבטוריקס שחי בקרווהול בתור מספר סיפורים.
תוך כדי המצוד על ברום, הראז'אק מגלים את קיומם של אראגון וספירה והולכים לתפוס אותם, אך סאפירה בורחת עם אראגון על סמך האינסטינקטים שלה, והם מתחבאים ביער.
בעקבות כך הראז'אק פוצעים את גארו אנושות ושורפים את החווה ואת ביתו של אראגון, בעוד שרוראן ניצל כיוון שהתמחה בעבודה בעיירה הסמוכה.
לאחר שגארו מת, אראגון מרגיש שאין לו עוד שום סיבה להישאר בקרווהול, והוא פותח במסע נקמה אחרי הראזאק.
למסע מצטרף אליו ברום, שמסביר שמעוניין להצטרף אל אראגון כיוון שההיסטוריה תכתב לפי המעשים שיעברו עליו, והוא מעוניין להיות שם.
תוך כדי המסע, ברום מלמד את אראגון את אמנות הלחימה בחרבות, את השפה העתיקה, שפת השימוש בקסמים, ומסביר לו את דרכי רוכבי הדרקונים.
המסע מוביל אותם לעיר טירם, שם הם מצליחים לעלות על עקבותיהם של הראזאק ולגלות שהם נמצאים בעיר הדרומית דראס ליאונה.
בלילה לאחר שחדרו לעיר, הראזאק טומנים להם מארב.
זר בשם מרטאג מציל אותם, אבל ברום נפצע אנושות.
בידיעה שהוא עומד למות, ברום מגלה לאראגון שהוא עצמו היה פעם רוכב דרקונים.
לדרקונית שלו קראו גם כן סאפירה, אבל רוכב דרקונים מרושע בשם מורזן הרג אותה.
ברום הצליח לנקום את מותה ולהרוג את מורזן.
לאחר שברום מספר לאראגון פרטים אלו, הוא מת.
מרטאג הופך לבן לוויה של אראגון במסעו.
הם מחליטים ללכת לעיר ג'ילייד בעקבות מידע שברום אמר לספירה ששם נמצא איש קשר של הווארדן, בשאיפה למצוא מידע על מיקום הווארדן, קבוצת מורדים השואפת להפיל את המלך גאלבאטוריקס.
תוך כדי הקמת מחנה ליד ג'ילייד, אראגון ומרטאג מותקפים.
אראגון נשבה, ונכלא בכלא בו מוחזקת אשה מסוימת, שאראגון ראה בחלומותיו.
כשאראגון מצליח לברוח מתאו, הוא מגלה שהיא למעשה אלפית.
מרטאג וסאפירה מצליחים לפרוץ לכלא, ואראגון מצליח להימלט ולוקח איתו את האלפית חסרת ההכרה.
תוך כדי הבריחה, אראגון ומרטאג נלחמים בצל דורזה, ומרטאג מצליח לקלוע חץ במצחו של דורזה.
לאחר הבריחה, אראגון מצליח לתקשר טלפתית עם האלפית חסרת ההכרה, ומגלה ששמה הוא אריה.
אריה מסוגלת לכוון אותם למיקום המדויק בו נמצאים הווארדן: עיר בשם טרונג'הים, השוכנת בתוך ההר הענקי פארת'ן דיור.
אראגון ומרטאג פותחים במסע לכיוון פארת'ן דיור, הן כדי להציל את אריה, והן כדי להימלט מזעמו של המלך גאלבאטוריקס.
בכניסה לפארת'ן דיור, מפתיעים אותם כמות גדולה של אורגלים, גזע של מפלצות דמויות אדם.
אנשי הווארדן מצליחים להציל אותם, והם מובילים אותם למנהיג הווארדן אז'יהוד.
אז'יהוד אומר לאראגון שדורזה לא הושמד על ידי פגיעת החץ המוצלחת של מרטאג, כי הדרך היחידה להשמיד צל היא לדקור אותו בליבו.
תוך כדי כך, מתאסף בפאתי פארת'ן דיור צבא עצום של אורגלים, המונהג בידי הצל דורזה שנשלח על ידי גאלבאטוריקס.
הצבא מנסה לפלוש לטרונג'הים, ומתחיל קרב.
תוך כדי הקרב, אראגון פוגש שוב את דורזה, ודורזה פוצע את אראגון קשות בגבו, וכמעט מצליח לשבות אותו.
תודות להסחת דעת שיצרו אריה וסאפירה, אראגון מצליח לדקור את דורזה בליבו באמצעות חרבו.
לאחר מותו של דורזה, האורגלים משתחררים מהקסם שאחז בהם, ומתחילים להילחם בינם לבין עצמם.
אנשי הווארדן מנצלים את המצב, ומצליחים לדחוק את האורגלים אל מחוץ לפארת'ן דיור.
בזמן שאראגון חסר הכרה, מישהו בשם הנכה השלם בגופו ובנפשו יוצר קשר טלפתי עם אראגון, וקורא לו לבוא לאימונים ביער האלפים, דו וולדנוורדן.
אראגון - הפרוטגוניסט של הסדרה, נער שגדל בחווה ולאחר שמוצא ביצת דרקון הדרקונית בוקעת בשבילו, והוא הופך לרוכב דרקונים.
מגלה שבעקבות הוא פיתח גם יכולת לחולל קסמים.
סאפירה - הדרקונית שבקעה לאראגון.
הדרקונית הראשונה שבקעה מהביצה במאה השנים האחרונות.
צבע הקשקשים, צבע האש שלה כחול וצבע העיניים שלה הוא כחול.
ברום - מספר סיפורים בכפר קרווהול.
מצטרף למסעו של אראגון ומדריך אותו באימון יכולותיו.
מת במהלך הספר ומתגלה כרוכב דרקונים בעצמו, אשר הוביל את הפעולות החשובות ביותר במרד נגד הקיסרות.
מרטאג - בנו של ראשון ואחרון "מפרי השבועה" - מורזן.
בורח מגאלבטוריקס, ומצטרף תוך כדי נדודיו לאראגון וסאפירה.
נלחם עם הווארדן בקרב על פארתן-דיור.
אריה - אלפית שהייתה אחראית במשך עשרים שנה להעברת הביצה של סאפירה בין הווארדן לאלפים.
נשבתה התחילת הספר על ידי הצל דורזה, בפקודת גלבאטוריקס.
גאלבטוריקס - רוכב דרקונים ומלך הקיסרות.
מאה שנים לפני תחילת הסדרה, בגד במסדר הרוכבים, ויחד עם שלושה עשר "מפרי השבועה" הצליח להשמיד את כמעט כל מסדר הרוכבים והדרקונים החיים באלגזייה.
מסיבה לא ידועה, כוחו הולך וגובר ככול שחולפות השנים.
הראז'אק - יצורים אוכלי אדם אשר משרתים את גלבטוריקס.
בעלי השפעה משתקת על בני אדם.
דורזה - יצור צל אשר משרת את גלבאטוריקס, ושולט בשליחותו בשבטי האורגלים.
גארו - דודו של אראגון, נרצח על ידי הראז'אק בתחילת הספר.
רוראן - בן דודו של אראגון.
בתחילת הספר עזב למספר חודשים לעיירה הסמוכה, וכך ניצל מהראז'אק.
הקיסרות - השלטון המרכזי והגדול ביותר של בני האדם.
נשלטת על ידי גלבאטוריקס וחולשת על השטח הגאוגרפי הגדול ביותר מבין שאר הממלכות באלגזייה.
סורדה - ממלכה קטנה של בני אדם שהצליחה להתנתק מהקיסרות ולשמור איתה על שלום קר.
הווארדן - קבוצת בני אדם שנתמכת על ידי הגמדים, האלפים ובסתר - על ידי ממלכת סורדה.
מהווה את ההתנגדות המיליטנטית העיקרית נגד הקיסרות.
שבטי הגמדים - השלטון המרכזי של שבטי הגמדים.
ממלכת הגמדים מאופיינת בפוליטיקה מורכבת ומסובכת שמאפשרת שליטה מצומצמת למלך הגמדים (נבחר מבין מנהיגי שבטי הגמדים לכל החיים בכל פעם שמתפנה משרה).
כל מנהיג שבט בעל אוטונומיה בתחום השבט שלו, אך גם הוא מוגבל בשליטתו ועליו להקשיב לראשי משפחות השבט.
ממלכת האלפים - ממלכת האלפים ממוקמת ביער דו-ולדֶנוארדָן.
מיקומה נשמר בסוד, ורק מעטים יודעים אותה.
לאחר נפילת מסדר הרוכבים, האלפים הקימו מיסוך קסום שמבודד עוד יותר את הקשר שלה עם העולם שבחוץ.
שבטי האורגלים - האורגלים מחולקים למספר שבטים אשר לעיתים נלחמים ביניהם, ולא שורר שלום יציב בתוכם.
הצל דורזה השתלט על שבטי האורגלים ואיחד אותם בכפייה.
לאחר שהצל חוסל, השבטים חזרו להילחם זה בזה.
ליז רוזנברג, מבקרת ספרים של הניו יורק טיימס, ביקרה את הספר בשל "תיאורים קלישאתיים", "דיאלוגים מסרטים סוג ב'", וכן עלילה "שנמתחת לאורך הספר, עם חורים בהגיון ודמויות שנעלמות פתאום או מופיעות לראשונה בדקה האחרונה".
למרות כל זאת, רוזנברג ציינה ש"על אף כל הפגמים שלו, אראגון הוא עבודה מקורית שבוצעה בכישרון גדול".
היא שיבחה את זרימת הסיפור ואת קצבו, והתפעלה ממה שהגדירה כ"מחויבות הבולטת של פאוליני לסיפור".
ביקורות אחרות כינו את העלילה "פשטנית" ו"צפויה" והעירו שקל לזהות בה אלמנטים מספרי פנטזיה אחרים, דוגמת שר הטבעות של ג'.ר.ר.
ביקורות חיוביות התרכזו בעיקר בדמויות שבספר, בעלילה הזורמת, וביכולת של פאוליני להשאיר את הקורא מרותק לספר.
בזכות תכונות אלו הספר כונה "מבדר" ו"כיף לקריאה".
בקמן, כותב התסריט של הסרט שנכתב ע"פ הספר, מעריץ ספרי וסרטי פנטזיה ומדע בדיוני, אמר שהוא היה נדהם מהפריחה המוקדמת של הסופר, משליטתו בקווי העלילה והדמויות ומיכולתו ליצור מספר עולמות דמיוניים לגמרי.
אראגון היה הספר השלישי הנמכר ביותר בקטגוריית ספרי ילדים בכריכה קשה בשנת 2003, והשני הנמכר ביותר בשנת 2005. הוא נכלל ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס למשך 121 שבועות.
בשנת 2006 הוענק לספר פרס נֶנֶה על ידי ילדי הוואי.
הספר זכה באותה שנה גם ב"פרס בחירת הקורא הצעיר".
סרט קולנוע המבוסס על אראגון יצא לאקרנים בארצות הברית בדצמבר 2006. התוכניות הראשונות להפקתו הוכרזו בפברואר 2004, כשאולפני פוקס המאה ה-20 רכשו את הזכויות הקולנועיות על אראגון.
הסרט בוים על ידי סטפן פנגמייר, והתסריט נכתב על ידי פיטר בוכמן.
השחקן אדוארד ספילרס נבחר לשחק את אראגון.
עיקר הצילומים של הסרט התרחשו בהונגריה ובסלובקיה.
תיארו אותו כ"סרט טוב מבחינה טכנית, אבל חסר חיים ומעט מטופש".
פאוליני עצמו ציין שהוא דווקא אהב את הסרט, ושיבח בפרט את הופעתו של אדוארד ספילרס.
הכנסות הסרט מוערכות בכ-75 מיליון דולר בארצות הברית, ובכ־174 מיליון דולר בשאר העולם, ובסך הכל - כ-250 מיליון דולר.
הסרט אראגון הוא הסרט החמישי בגודל הכנסותיו, מבין הסרטים בהם דרקון ממלא תפקיד ראשי.
מועדון הכדורגל אראו הוא מועדון כדורגל שווייצרי שנוסד בשנת 1902 וממוקם בעיר אראו, שווייץ.
המועדון משחק בליגת המשנה השווייצרית.
כאשר לאורך השנים נחשב לאחד המועדונים הגדולים במדינה, ביחד עם מועדונים בעלי שם אירופי כגון פ.צ.
בזל, גראסהופרס ציריך, יאנג בויז ברן ופ.צ.
בשנת 1982 זכתה הקבוצה בפעם היחידה בגביע הליגה השווייצרית לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת סנט גאלן.
כמו כן, זכתה הקבוצה פעם אחת בגביע השווייצרי (עונת 1985) ועוד פעמיים סיימה כסגנית מחזיקת הגביע (1930 ו-1989).
עובדה מעניינת לגבי הקבוצה, היא העובדה שמאז שנת 1933, עמדו בראש הקבוצה הזאת מעל 40 מאמנים, כאשר רק חלקם זכו ליותר מקדנציה אחת בקבוצה בעוד שאחרים כיהנו פחות מחצי עונה בלבד.
בין המאמנים ניתן למנות את אנדרה אגלי, מרטין רודה ואלן גייגר השווייצרים, ג'ילבר גרס הצרפתי וורנר אולק הגרמני.
הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה בגביע המחזיקות בעונת 1985/86, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת הכוכב האדום בלגרד היוגוסלבית.
בעונת 1988/89 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת לוקומוטיב לייפציג ממזרח גרמניה.
הקבוצה הגיעה לליגת האלופות בעונת 1993/94, אז עברה בסיבוב המוקדם את קבוצת אומוניה ניקוסיה מקפריסין אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת מילאן האיטלקית.
בעונת 1994/95 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם את הקבוצה הסלובנית מורה מורסקה סובוטה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת מאריטימו הפורטוגלית.
בעונת 1995 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הוגרלה בשלב הבתים המוקדם מול קבוצות HB טורסהאבן מאיי פארו, גרמינל אקרן הבלגית, קלוז' מרומניה וטרומסה הנורווגית.
הקבוצה סיימה באותו בית במקום הראשון עם שני ניצחונות ושתי תוצאות תיקו וללא אף הפסד והמשיכה לשמינית הגמר, בו הוגרלה מול קבוצת קארלסרוהה הגרמנית והפסידה לה ולא העפילה לסיבוב הבא.
בעונת 1996/97 הגיעה הקבוצה לגביע אופ"א, בו עברה בסיבוב המוקדם את קבוצת לאנטנה טאלין האסטונית אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת ברונדבי הדנית.
בעונת 1997 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הוגרלה מול קבוצות מכבי פתח תקווה מישראל, קלן מגרמניה, קורק סיטי מאירלנד וסטנדארד ליאז' מבלגיה.
הקבוצה סיימה אחרונה בבית עם מאזן של שתי תוצאות תיקו ושני הפסדים וללא ניצחון אחד.
במשחק מול פתח תקווה, שנערך בשווייץ, סיימה פתח תקווה בניצחון 1-0.
מחזיקת גביע הליגה השווייצרית: 1982
האראגווי (בגאורגית: არაგვი) הוא נהר בגאורגיה הנובע ממדרונותיו הדרומיים של הרי הקווקז.
אורך הנהר הוא 112 ק"מ ואגן הניקוז שלו משתרע על 2,724 קמ"ר.
שכבת הקרקע של הנהר הוא ברובו אבן חול, צפחה ואבן גיר.
תחנת כוח הידרואלקטרית שנבנה על הנהר מספקת אנרגיה רבה לסביבה.
בניית סכר על הנהר, בשנת 1986, יצרה את מאגר ז'ינוואלי.
ליד מאגר המים על גדת הנהר נמצאת מצודת אנאנורי.
האראגווי נשפך לנהר הקורה קילומטרים ספורים מהסכר ליד העיר מצחתה.
מיקומו של מבצר אנאנורי הוא במעלה הנהר מעל לסכר.
כמו כן ממוקם על גדת הנהר גם מנזר זדאזני.
אראגונית יהודית הייתה שפה יהודית שדוברה על ידי קהילות יהודיות באזור אראגון שבצפון ספרד, החל מהמאה השמינית עד גירוש יהודי ספרד (בשנת 1492), השפה ידועה גם בשם ג'ודאו-אראגונז (בספרדית: Judeoaragonés).
ככל הנראה השתלבה השפה עם הלאדינו בעת שהתפשטה לאזורים דרומיים לאראגון.
לקראת הגירוש ועקב גודלה של הקהילה דוברת הלאדינו חדלו היהודים האראגוניים לדבר בשפה זו, והלאדינו תפסה את מקומה הרשמי של האראגונית בקהילות היהודיות.
אראגוזאורוס (שם מדעי: Aragosaurus) הוא סוג של זאורופוד.
המין היחיד המוכר, Aragosaurus ischiaticus, חי באראגון שבספרד אך גם בדרום אמריקה.
הוא חי לפני כ-120 עד 130 מיליון שנים, באמצע הקרטיקון התחתון.
האראגוזאורוס היה דינוזאור שהילך על ארבע רגליים וניזון מצמחים.
אורכו הגיע ל-18 מטרים ומשקלו היה כ-28 טון.
בדומה לזאורופודים אחרים, צווארו היה ארוך, זנבו היה ארוך וחזק, ראשו היה קטן וגופו גדול.
אראגון הוא סרט פנטזיה-הרפתקאות משנת 2006 שמבוסס על הספר אראגון, מאת כריסטופר פאוליני (אך בעלת הרבה הבדלים) והסרט היחיד של הסדרה הירושה.
את הסרט ביים סטפן פנגמייר, שעבד בעבר כבמאי אפקטים מיוחדים ב"סדרה של צרות" ואת התסריט כתב פיטר בקמן, שכתב גם את התסריט לסרט ההמשך השלישי של פארק היורה.
הסרט צולם בעיקר באולפני Mafilm Fót בהונגריה, החל מה-1 באוגוסט 2005. את האנימציה והאפקטים המיוחדים ערכו Weta Digital ו-Industrial Light & Magic.
הסרט הופץ בכל העולם בין ה-13 בדצמבר ל-15 בדצמבר 2006, על ידי חברת פוקס המאה ה-20. הסרט הגיע למקום ה-10 ברשימת הסרטים שזכו לביקורות הגרועות ביותר בשנת 2006, ולמקום ה-31 במכירות לאותה השנה בארצות הברית.
לפני אלף שנים שלטו רוכבי דרקונים בעולם ושמרו על השלום בממלכת אלאגייזיה אך אחד מהרוכבים בגד בחבריו, הרג אותם והמליך את עצמו על הממלכה.
קבוצת מורדים בשם "הווארדן" ניסתה להילחם בו ללא הצלחה ונמלטו לאזורים מבודדים מהם לא יצאו.
עם זאת הם הצליחו לגנוב למלך אבן יקרה וחשובה והוא הוביל את "יצור הצל" דורזה למצוא ולהחזיר אותה.
בתחילת הסרט אלפית אריה נודדת עם האבן היקרה לצד שני מלוויה.
ואולם דורזה וחבורת האורגלים שלו הורגת את חבריה וכמעט גונבים לה את האבן.
כצעד אחרון היא מעבירה אותה באמצעות קסם הרחק ואז דורזה תופס אותה.
באותו הזמן נער בן 17 בשם אראגון יוצא לציד איילים ומוצא ביער אבן כחולה המתגלה בלהבות.
הוא מתקרב אליה בחשדנות ומחליט להביא אותה לכפר קרווהל, כדי לסחור בה.
לצערו הקצב סלואן מסרב לקחת את האבן הקסומה מחששו מהקיסרות של המלך.
כשאראגון חוזר לבית דודו, גארו, האבן שלו מתבקעת ומתוכה יוצאת דרקונית כחולה.
הוא נוגע בה ויוצר קשר נפשי עם הדרקונית.
אראגון מחליט להסתיר את הדרקונית וללמוד על הדרקונים וכך גם על הדרקונית ממספר הסיפורים ברום, היודע הרבה עליהם.
לאחר כמה ימים מגיעים לכפר שליחי המלך ה"ראז'אק" ומחפשים את אראגון.
הקצב סלואן נאלץ לגלות להם את מקומו ואראגון רץ למצוא את דודו, אך סאפירה חוטפת אותו ועפה הרחק.
היא מחזירה אותו אך בינתיים דודו נהרג, דבר שמכעיס אותו והוא מסלק את סאפירה מהאזור.
ברום מגיע ואומר לו לברוח מיד, בהבינו שהוא הפך לרוכב.
אראגון רוצה לחכות לקבורה אז ברום שורף את גופתו יחד עם כל המבנה ומורה לאראגון לברוח על סוסים וכן להחזיר את הדרקונית שלו.
כדי להימלט מהמלך ומהאורגלים ששלח אחריהם הם מחליטים להצטרף לווארדן ובמסעם מתקרבים לכפר דארט אראגון וברום נפרדים.
אראגון נכנס לחנות של מגדת העתידות אנג'לה המסכימה לנבא לו את עתידו.
כשהוא יוצא מגיחים אליו אורגלים וברום לצידו מצליחים להילחם בהם אך אראגון משתמש בקסם "בריסינגר" ומפוצץ את הגשר, דבר שכמעט עולה לו בחייו וממוטט אותו.
ברום מוציא אותו ולאחר שהוא מתעורר מסביר לו את הסכנות של הקסמים.
ברום גם מאמן אותו להילחם בחרב.
סאפירה מגיעה ואראגון מסכים לרכוב עליה.
אראגון מגלה שכף ידו של ברום בעלת סימן דומה לשלו ודורש ממנו הסבר.
ברום מתוודה שהייתה לו דרקונית והיא מתה בקרב האחרון של גאלבטוריקס בידי הרוכב מורזן, אותו הרג ברום ולקח את חרבו ז'ארוק, איתה ברום משתמש.
בעת טיסה של סאפירה הראז'אק רודפים אחרי ברום והיא ואראגון נוחתים לקרב איתם.
אראגון חולם על האסירה האלפית אריה שכלואה בגיליד.
הוא מתעורר ואומר לברום שחייבים להציל אותה, אך ברום מתנגד לכך ואומר שהוא חשוב מדי.
אראגון בורח ממנו עם סאפירה והם מגיעים למבצר בגיליד, בו כלואה אריה.
אראגון מצליח להתחמק פנימה ולמצוא אותה אך היא מורה לו לברוח - הצל דורזה נמצא שם ועורך איתו דו-קרב.
הוא זורק אליו כידון אך לפני שהוא פוגע בו ברום מגיע ונדקר במקומו.
אראגון יורה לו חץ בראש והצל מתפוגג בחיוך.
הם מנסים להימלט מהחיילים הצובאים עליהם ואדם זר יורה חצים על אויביהם וצועק שיברחו.
סאפירה לוקחת את אריה, אראגון וברום הרחק ושם מתברר שהפצע של ברום היה קטלני.
לפני מותו סאפירה מחליטה להרכיב אותו והוא מוריש לאראגון את חרבו.
אראגון מכין לו קבר אותו סאפירה מכשפת לקבר יהלומים.
סאפירה מוצאת זר העוקב אחריהם בשם מרטאג ואראגון מזהה אותו כמצילם בג'ילייד.
הוא מבקש להצטרף אליהם, לטענתו כדי לנקום בקיסרות שהרגה את משפחתו.
בינתיים אריה נחלשת מרעל שנתן לה דורזה והם נואשים לברוח לווארדן שמעבר להרי הביור.
אריה מראה לאראגון בראש את הדרך והם רצים לשם.
בדרכם הם נתקלים בחבורת אורגלים גדולה הקרובה ליעדם - מפל מים מוסתר.
אראגון ומרטאג צוללים לעברו אך מצידו השני מכוונים אליהם כידונים מאנשי הווארדן והגמדים של הרותגאר.
מפקדם אז'יהוד מורה לאראגון לקרוא לדרקונית שלו והיא מגיעה עם אריה החלשה.
אנשי הווארדן מעבירים אותה למרפאה ומחליטים לכלוא את מרטאג - מתברר לאראגון שהוא בנו של הרוכב מורזן, אף שהוא שנא את אביו.
בינתיים צבאו של גאלבטוריקס מוצא את בסיס המורדים בהר פארתן-דיור, ושולח את דורזה להשמידם.
שני המחנות נערכים לקרב גדול ואראגון וסאפירה מקבלים שריונות למלחמה.
במלחמה המתחוללת סאפירה הורגת אורגלים רבים באש שהיא למדה לירוק.
דורזה זועם על כך ומייצר כישוף שמניע דרקון צללים לרכוב לעברם.
הדרקון נושך את סאפירה בחוזקה והיא מתחילה להתרסק, מה שגורם לאראגון לקפוץ מזנבה היישר אל דורזה.
בעוד שניהם נופלים לאדמה אראגון מצליח לדקור את דורזה בליבו ולהרוג אותו סופית.
לפני שההוא נוחת סאפירה תופסת אותו אך מתברר שהיא איבדה הרבה דם ואראגון במאמץ רב מרפא אותה בקסם ומתעלף.
הוא מתעורר למחרת בבוקר ומוצא לצידו את מרטאג, שהשתחרר מכלאו בלחימה, אשר אומר לו שהם ניצחו.
הוא שואל אותו איפה סאפירה והיא נוחתת בפתח המבנה כשהיא בריאה ושלמה.
הוא גם מודיע לו שאריה נרפאה והיא יצאה כבר לביתה שבאלסמרה, לפני שגאלבטוריקס ינקום בהם.
אראגון וסאפירה עפים אליה ואל צוותה ואריה מבטיחה לו שייפגשו שוב בעתיד.
בסוף הסרט נראה המלך גאלבטוריקס בארמונו שואג מזעם וקורע מפה של אלאגייזיה בעוד דרקונו השחור הענקי שרוקין פולט סילון אש.
אדוארד ספלירס - אראגון, נער חווה שהופך לרוכב דרקונים.
רייצ'ל וייס - סאפירה, הדרקונית של אראגון (דיבוב).
ג'רמי איירונס - ברום, מספר סיפורים מהכפר של אראגון החובר אליו ולסאפירה.
סיינה גילורי - אריה, אלפית שנכלאה בשביו של דורזה וחוברת לאראגון.
רוברט קרלייל - דורזה, "יצור צל" מרושע ואויבו של אראגון.
דג'ימון הונסו - אז'יהוד, ראש ארגון המורדים "הווארדן".
גארט הדלונד - מרטאג, בנו של מורזן וחברו של אראגון.
ג'ון מלקוביץ' - המלך גאלבטוריקס, שליטה המרושע של אלאגייזיה.
ג'וס סטון - אנג'לה, מגדת עתידות הקוראת את עתידו של אראגון.
אלן ארמסטרונג - גארו, דודו הזקן של אראגון ואחיה של אמו.
כריסטופר איגן - רוראן, בן דודו של אראגון.
גארי לואיס - הרותגאר, מלך הגמדים וידידו של אז'יהוד.
סטיב ספירס - סלואן, הקצב של הכפר המלשין על אראגון.
ריצ'רד ריפקין - הורסט, הנפח של הכפר.
קרוליין ציקזי - נאסואדה, בתו של אז'יהוד המדריכה את אראגון.
ראלף בראון – שני התאומים, יועציו של אז'יהוד (השחקן צולם עם כפילות לתאום השני).
טמסין אגרטון – קתרינה, בתו של סלואן וידידתו של רוראן.
תינוקת המשחקת את אלווה, הילדה שאראגון בירך ובטעות קילל.
בפברואר 2004, פורסמו לראשונה תוכניות להפקת סרט קולנוע המבוסס על רב-המכר מאת כריסטופר פאוליני, אראגון.
חברת פוקס המאה ה-20 רכשה את הזכויות על הספר, והתסריטאי פיטר בקמן כתב את התסריט.
בקמן, מעריץ של ספרי וסרטי פנטזיה ומדע בדיוני, אמר שהוא היה נדהם מהפריחה המוקדמת של הסופר, משליטתו בקווי העלילה והדמויות ומיכולתו ליצור מספר עולמות דמיוניים לגמרי.
התסריט שכתב בקמן משך את תשומת לבו של הבמאי סטפן פנגמייר.
"אני מוצא את הקריאה בספר מרגשת," אמר הבמאי, "התגובה הראשונה שלי לחומר הייתה שהוא סיפור מעולה ובעל קשת של רגשות".
אדוארד ספלירס נבחר לתפקיד הראשי לאחר חיפושים עולמיים רחבי היקף.
"אד נכנס, ואנחנו רק הסתכלנו אחד על השני ואמרנו, 'זה אראגון, זה הבחור מהספר'," אמר הבמאי סטפן פנמייר, "הרגשתי את הניצוץ והחיות של אד.
פשוט ידעתי שהוא נועד להפוך לכוכב סרטים".
מועמד אחר לתפקיד היה אלכס פטיפר, אך בשל פחד הטיסות שלו הוא דחה את ההצעה.
ב-15 ביולי 2005, במסיבת עיתונאים רשמית של פוקס המאה ה-20, אישרה החברה שספלירס הוחתם לפרויקט.
במשך החודשים שלאחר מכן, נוספו לצוות השחקנים גם ג'רמי איירונס, ג'ון מלקוביץ' ודג'ימון הונסו.
כריסטופר פאוליני, שכתב את הסיפור המקורי, הביע את רצונו להופיע בתפקיד אחד החיילים בקרב פארתן דיור, אך לא הצליח משום שהיה במסע לקידום הספר.
ג'רמי איירונס, ששמח להזדמנות להיכרות מחודשת עם הקהל הצעיר, לקח את התפקיד אף שסרט קודם שלו, Dungeons & Dragons, נכשל.
הוא אמר שאראגון "נוהל טוב יותר" מהסרט ההוא.
באוגוסט 2005, החלו הצילומים לאראגון, בכמה מוקדים לאורך הונגריה וסלובקיה, כולל:
הצילומים נסתיימו חודש מאוחר יותר, בספטמבר, והחלה העבודה על ה-CGI, בחברת Industrial Light & Magic.
ההחלטה להוסיף לכנפיה של סאפירה נוצות ומראה דומה לכנפי-עטלף, בדומה לכנפיו של אנג'ל מאקס-מן, התקבלה בשלב זה.
רוב הביקורות שקיבל הסרט היו שליליות, והוא זכה לרייטינג של 16% ב-Rotten Tomatoes: מקום עשירי מהסוף.
The Seattle Times תיאר את הסרט כ"מעולה מבחינה טכנית, אבל חסר חיים למדי ולעיתים מעט מטופש", וגם באתר עין הדג הישראלי, תיארו את הסרט כצפוי, חקייני ולא משכנע.
ב-The Hollywood Reporter נאמר שהסרט "חסר טקסטורה ועומק", והוא זכה לתגית "מועתק" מהוושינגטון פוסט יחד עם התואר "כישלוני" שהוענק למשחק.
גם ב-Orlando Weekly ביקרו את המשחק והצמידו לו את התארים "מנופח" ו"חסר-חיים".
ביקורות חיוביות לסרט תיארו אותו כ"כיפי" וכ"עשוי מהחומר שממנו עשויים סרטי פנטזיה לבנים".
במקום אחר תוארה העבודה על ה-CGI כ"בעלת דמיון" וסאפירה, הדרקונית, כונתה "יצירה נהדרת".
כריסטופר פאוליני אמר בראיון שנהנה מהסרט, במיוחד מהופעותיהם של ג'רמי איירונס ואדוארד ספלירס.
סך המכירות העולמי המשוער של אראגון עומד על 249 מיליוני דולרים, מתוכם כ-75 מיליון בארצות הברית ו-173.9 בשאר העולם.
סרטים צריכים לצבור בקופות סכום ששוה בערך לפי שניים מההפקה וההפצה על מנת לצאת ללא רווח או הפסד: אראגון, שהפקתו והפצתו עלו ביחד 130 מיליון דולרים, לא עמד ביעד זה.
למרות זאת, הבמאי סטפן פנגמייר אמר שבפוקס הייתה "שמחה מתונה מהמכירות הכלל עולמיות".
זהו הסרט המוכר ביותר בהיסטוריה שעוסק בדרקון.
מועמדות: סרט הפנטזיה הטוב ביותר
מועמדות: ההופעה הטובה ביותר לשחקן צעיר, אדוארד ספלירס
פרסי ה-CDG (איגוד מעצבי התלבושות) (2007)
מועמדות: הצלחה בעיצוב תלבושת לסרט (פנטזיה), קים בארט
את פסקול הסרט הלחין פטריק דויל, שאחראי גם לפסקול הסרט הארי פוטר וגביע האש משנת 2005. את שיר הנושא של הסרט, "Keep Holding On", הקליטה אבריל לאבין והוא מושמע ברשימת הקרדיטים בסוף הסרט.
שיר זה יצא לאור כסינגל ב-2007, והגיע למקום ה-17 במצעד הפזמונים האמריקני Billboard Hot 100.
אר דאלם (במלטית: Għar Dalam - "מערה חשוכה" או "מערת החשיכה") היא מערה השוכנת סמוך לעיר בירזבוג'ה (Birżebbuġa), בדרום-מזרחו של האי מלטה.
במערה התגלו מספר שכבות מאובנים של בעלי חיים, שהמוקדמים שבהם הם בני 200,000 שנים, והמאוחרים בני פחות מ-10,000 שנה.
עוד התגלו במערה עדויות לנוכחות האנושית המוקדמת ביותר הידועה במלטה, והמתוארכת לסביבות 5400 לפנה"ס.
המערה העניקה את שמה לתקופת התיישבות זו המכונה תקופת אר דאלם.
במקום המתוחזק על ידי הסוכנות הלאומית למורשת מלטה, שוכן מוזיאון קטן המציג את שפע הממצאים מהמערה.
המערה שוכנת על הגדה הצפון-מזרחית של ואדי דאלם (Wied Dalem), כ-500 מטרים מחופי הים התיכון.
זוהי מערה טבעית ממקור קרסטי, שנוצרה עקב שחיקת אבן הגיר המקומית על ידי מים.
הכניסה אליה שוכנת בגובה של 15.5 מטרים מעל פני הים ועומקה 144 מטרים.
רק 70 המטרים העליונים פתוחים לביקור קהל.
שרידי בעלי החיים המוקדמים ביותר שהתגלו במערה הם מתקופת הפליסטוקן וגילם כ-200,000 שנים.
בתקופה זו חיבר גשר יבשתי בין מלטה ובין סיציליה, ובעלי החיים נדדו דרומה כדי להימלט מהאקלים הקר.
אף ששכבת הקרח לא הגיעה אל מלטה, גרמו שינויי האקלים לעושר במשקעים ולעיצוב הנוף.
ואדי דאלם התחפר אט אט בשכבת הסלע, ולבסוף קרסה תקרתה של המערה, ושרידי בעלי החיים נשאבו לתוכה.
השכבה התחתונה במערה (שכבה 6) עשויה מחרסית ואיננה מכילה מאובנים.
מעליה נמצאת "שכבת ההיפופוטם" (שכבה 5), שבה התגלו שרידי פיל ננסי והיפופוטם (Hippopotamus melitensis), ומעליה שכבת אבנים קטנות (שכבה 4).
השכבה הבאה מכונה שכבת האיילים (שכבה 3) והיא זכתה לשמה בגלל ממצאים רבים של שרידי איילים.
לצידם נמצאו גם מאובני שועלים, זאבים, דובים, צפרדעים, עטלפים, חדפיים ועוד.
את שכבת האיילים מכסה שכבת אבן גיר דקה החותמת את תקופת הפליסטוקן (שכבה 2), ומעליה שוכנת השכבה המתורבתת שבה התגלו שרידים הקשורים ליישוב האנושי המוקדם באי.
בין היתר נמצאו בשכבה זו גרזני אבן, כלי קדרות, אבנים מעובדות מצור ומזכוכית געשית, חרוזים עשויים מצדפות, ומאובני אדם וחיות משק בית.
המערה נזכרה לראשונה בכתובים ב-1647, אך רק ב-1865 הובהרה חשיבותה המדעית, עת נתגלו בה שרידי אדם.
בין השנים 1892–1937 נערכה סדרה של חפירות מעמיקות באתר, ונידרש פתרון לעפר ולאדמה שחולצו מהמערה.
לכן הוקם במקום מוזיאון קטן ב-1930 והוא נפתח לקהל ב-1933. במוזיאון שני אולמות גדולים השוכנים משני צידי הכניסה למערה, ובהם אלפי ממצאים ערוכים בתיבות עץ.
בנוסף מוצגים במקום שלדי דוב, פיל אפריקני צעיר, היפופוטם וגולגולת של נקבת אדם בוגרת.
בשנת 2002 נחנכה במוזיאון תצוגה חדשה הסוקרת, בין היתר, את היווצרות המערה, את ממצאיה ואת תולדות המחקר במקום, וכן עומדת על השלכותיה של תקופת הקרח על מלטה.
אראגונית (בפי דובריה: aragonés) היא שפה רומאנית המדוברת באזור אראגון שבצפון ספרד בפי 10,000–30,000 איש.
השפה נחשבת לשריד היחיד מבין השפות הנווארו-אראגוניות.
השפה הופיעה סביב המאה ה-8 לספירה כאחד מניבים לטיניים רבים שהתפתחו באזור הרי הפירינאים.
ב-2010 יצרה Academia de l'Aragonés אורתוגרפיה סטנדרטית לשפה.
האורתוגרפיה החדשה הזו משמשת את ויקיפדיה האראגונית.
ארא דינקג'יאן הוא מוזיקאי אמריקאי-ארמני.
נחשב לאחד מנגני העוד המובילים בעולם ולמי שהצליח לשלב את הכלי האוריינטלי עם סגנונות והרכבים מערביים.
דינקג'יאן נולד בניו ג'רזי להורים ממוצא ארמני אביו היה זמר מקצועי ואת הופעתו הראשונה על במות עשה בזמן התערוכה העולמית של ניו יורק (1964), עת היה בן שש, בנגנו על דרבוקה.
דינקג'יאן קיבל מלגה לבית הספר הארט, מכללה לאמנויות הבמה השייכת לאוניברסיטת הרטפורד.
דינקג'יאן למד כמה כלי נגינה מערביים ומזרחיים (פסנתר, גיטרה, דרבוקה) והתמקד בנגינת עוד.
בשנת 1980 סיים את לימודיו, וקיבל את התואר הראשון והיחיד במדינה בעוד, לאחר שקיבל אישר לכך באופן חריג.
לאחר שסיים את לימודיו החל דינקיג'יאן להופיע בחתונות ארמניות ופגש את אמן כלי ההקשה הארמני, ארטו טונשבויאשיאן, שהגיע באותה עת לארצות הברית.
השניים החליטו להקליט כמה שירים של טונשבויאשיאן באולפן ביתי, ובאופן מקרי הגיעה ההקלטה לידי חברת RCA רקורדס, שיצרה איתם קשר והציעה להפיק להם אלבום מוזיקה, הם גייסו במהירות נגנים נוספים והקליטו את אלבום הבכורה שלהם "Picture", תחת השם "נייט ארק".
מתוכו התפרסמה היצירה "השיבה הביתה" ("Homecoming"), ששימשה כפתיח של סדרת הטלוויזיה "החמישייה הקאמרית".
שירו של יואב יצחק "זה הזמן לסלוח", הוא גם גרסה ליצירה אינסטרומנטלית מאלבום זה (שנקראת "Picture" כשם האלבום).
להקת "נייט ארק" פעלה כ-15 שנים והקליטה 5 אלבומים.
בשנת 1998 הופיע דינקג'יאן לראשונה בישראל, עם להקת "נייט ארק", במסגרת פסטיבל ישראל.
בשנת 2002 נבחר לייצג את ארמניה בפסטיבל העוד הבינלאומי הראשון, שנערך בסלוניקי.
בנובמבר 2006 השתתף ב"פסטיבל העוד" בירושלים, יחד עם אביו אוניק דינקג'יאן.
באותה שנה גם הקליט את האלבום "Armenian in America" עם נגן כלי ההקשה זוהר פרסקו והקלידן עדי רנרט.
האלבום כולל 12 יצירות אינסטרומנטליות שכתב דינקג'יאן, המשלבות מוזיקה ארמנית מסורתית ומוזיקה עכשווית.
בנובמבר 2007 שוב הופיע בישראל והשתתף ב"פסטיבל העוד" בירושלים.
במסגרת המופע הוקלט האלבום "Peace on Earth" ביחד עם נגנים מישראל, טורקיה, הרשות הפלסטינית ויוון.
בנובמבר 2010 ערך מופע איחוד להקת "נייט ארק" ב"פסטיבל העוד" בירושלים.
בספטמבר 2012 השתתף בפסטיבל הג'אז של לונדון.
אראב איידול היא תוכנית ריאליטי של רשת הטלוויזיה MBC, המופקת בלבנון ומשודרת בעיקר ברחבי העולם הערבי.
התוכנית מבוססת על הפורמט הבריטי של התוכנית "פופ איידול", אשר נוצרה על ידי המפיק הבריטי סיימון פולר, ובמרכזה תחרות שירה בין כישרונות חדשים מכל רחבי העולם הערבי.
"אראב איידול" מהווה מעין "תגובת נגד" לתוכנית "סופר סטאר" ששודרה ברחבי העולם הערבי (בערוץ Future TV הלבנוני) בין השנים 2005–2008 שהיא בעלת פורמט זהה.
כעבור 3 שנים, ב-2011 רשת MBC הביעה רצון לשדר תוכנית אחרת בעלת פורמט זהה.
התוכנית משודרת גם בישראל במסגרת השידורים של רשת MBC.
השופטים בעונה הראשונה היו הזמר הלבנוני ראע'ב עלאמה, הזמרת מאיחוד האמירויות אחלאם והזמר והמפיק המצרי חסן אלשאפעי.
את העונה הנחו מלכת היופי הלבנונית לשנת 2005 אנאבלה הילאל, והשחקן הכוויתי עבדאללה אל-טליחי.
האודישנים התקיימו בספטמבר - אוקטובר 2011 בכל רחבי העולם הערבי, בקהיר, קזבלנקה, דובאי, כווית, עמאן, לונדון, תוניס וביירות.
האודישנים בדמשק בוטלו בעקבות המצב הביטחוני המעורער בסוריה.
בגמר העונה שנערך ב-24 במרץ זכתה כרמן סולימאן ממצרים שניצחה את המתמודדת המרוקאית דניה בטמה.
בעונה השנייה הצטרפה לצוות השופטים הזמרת הלבנונית נאנסי עג'רם, ולצד אנאבלה הילאל הנחה השחקן והזמר המצרי אחמד פהמי.
האודישנים התקיימו באוקטובר - נובמבר בלוקסור, אלכסנדריה, קהיר, קזבלנקה, תוניס, עמאן, אירביל, דובאי, ביירות ודוחה.
בעונה זכה המתמודד הפלסטיני מוחמד עסאף, שניצח בגמר התוכנית ב-22 ביוני את המתמודד המצרי אחמד גמאל, והמתמודדת הסורית פרח יוסף.
בעונה השלישית הצטרף לצוות השופטים הזמר הלבנוני וואל כפורי אשר החליף את ראע'ב עלאמה.
האודישנים התקיימו בפברואר - מרץ 2014 בקזבלנקה, פריז, ברלין, תלמסאן, אלכסנדריה, קהיר, רמאללה, כווית, מנאמה, דובאי, אירביל וביירות.
בעונה זו נערכו לראשונה אודישנים ברמאללה, וזאת בעקבות הזכייה של מוחמד עסאף בעונה הקודמת.
בעונה זו השתתפו לראשונה שני מתמודדים ערבים אזרחי ישראל אשר ייצגו בתוכנית את הרשות הפלסטינית: המתמודד היית'ם ח'לאילה, תושב מג'ד אל-כרום והמתמודדת מנאל מוסא, תושבת דיר אל-אסד.
מנאל מוסא הודחה במהלך העונה, אך היית'ם ח'לאילה הגיע עד לשלב הגמר אשר נערך ב-13 בדצמבר.
בגמר זכה המתמודד הסורי חאזם שריף אשר גבר על היית'ם ח'לאילה ועל המתמודד הסעודי מג'ד אל-מדני.
אחרי שנתיים שלא שודרה כלל, חזרה התוכנית לשדר בעונה הרביעית.
הפעם בהנחיית אחמד פהמי בלבד.
האודישנים התקיימו באפריל - יוני 2015 בקזבלנקה, עמאן, איסטנבול, אלג'יר, ארביל, רמאללה, מנאמה, ביירות, דובאי, קהיר ואלכסנדריה.
כמיליה ווארד - בת (אלג'יריה), סמר אל-חוסייני - בת (מצרים), רוואן עליאן - בת (רצועת עזה, הרשות הפלסטינית), חסיין מוחמד - בן (מצרים), מוחמד סעיד - בן (מצרים), מוחמד מוסטפא - בן (מצרים), שאדי דאקוור - בן (מעלות-תרשיחא, ישראל.
בגמר העונה אשר נערך ב-25 בפברואר 2017 זכה המתמודד הפלסטיני מבית-לחם יעקוב שאהין, אשר גבר על המתמודד הערבי-ישראלי ממג'ד אל-כרום אמיר דנדן אשר ייצג בתוכנית את הרשות הפלסטינית ועל המתמודד התימני עמאר מוחמד אל-עזאכי.
זכייה זו עוררה עניין רב הן בקרב ערביי-ישראל והן בקרב הפלסטינים תושבי שטחי הרשות.
אר ולואר הוא מחוז בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת.
אר ולואר הוא אחד מ-80 המחוזות המקוריים שנוצרו בעת המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. המחוז נוצר מחלקי פרובינציית אורליאן שהפכה לחלק מן הרפובליקה הצרפתית במהפכה, כמו גם חלקים מאיל-דה-פראנס ופרש.
קתדרלת שארטר הנמצאת בבירת המחוז, נחשבת בעיני רבים לאחת הדוגמאות הטובות ביותר של האדריכלות הגותית.
העיירה "קומברה" שבספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", מתארת את העיירה אילייר שבמחוז, בה שהה פרוסט בילדותו.
כמחווה לכך שונה שם העיירה ל"אילייר-קומברה".
גם הסופר אמיל זולא בספרו "האדמה" מתאר את העיירה רומי-סור-אגר (Romilly-sur-Aigre) שבמחוז.
רוי פרנק "אר ג'יי" מיט השלישי הוא שחקן אמריקאי, המוכר בזכות תפקידו בתור וולטר "פלין" וייט ג'וניור בסדרה "שובר שורות".
מיט נולד בעיר ג'קסון, מיסיסיפי, הוא נולד בניתוח קיסרי חירום ולא נשם בזמן לידתו, מה שגרם לנזק מוחי קבוע.
הוא אומץ כמה שבועות לאחר מכן על ידי רוי פרנק מיט ג'וניור ודיינה מיט, שלימים נפרדו.
הוא אובחן עם שיתוק מוחין בגיל שלוש, והרופאים הכניסו את רגליו לגבס למשך שישה חודשים בניסיון ליישר את רגליו.
מיט השתמש בקביים לאורך רוב ילדותו; עם זאת, עם הזמן, הגוף שלו התחזק באמצעות ספורט ופעילות גופנית; והוא כבר לא נזקק למכשירי הליכה בשנות העשרה שלו.
בשנת 2006, הוא עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס, שם קיבלה אחותו הצעירה לאסיאן קארייר הצעה לתפקיד בפרויקט קולנועי.
מיט גדל על ידי אמו בעקבות פרידת הוריו, ומגיל 13 היה אחראי כלכלית למשפחתו, שכללה עד אז גם את אחותו שנולדה כשמיט הייה בן 11.
החל לגלות עניין במשחק מגיל צעיר ואף לקח מספר שיעורי משחק מקצועיים.
מיט נבחן למספר פרסומות ולתוכניות טלוויזיה, בראשן "האנה מונטנה" ו"כולם אוהבים את ריימונד".
בשנת 2008 זכה לחשיפה ראשונה כאשר קיבל את התפקיד של וולטר וייט ג'וניור בנו של וולטר וייט (בריאן קראנסטון) הסובל משיתוק מוחין.
מיט הסובל גם בחייו האישיים משיתוק מוחין נבחר על ידי ארגון גילדת שחקני המסך לשמש כדובר עבור שחקנים עם מוגבלויות.
בשנת 2011 הוא הפיק סרט תיעודי "Vanished: The Tara Calico Story" על פרשת טארה קאליקו.
בשנת 2014 שיחק בעונה השלישית של הסדרה "הוחלפו בלידתן", בתפקיד משני - קמפבל בינגמן.
בשנת 2015 שיחק בדרמת הפשע "Dixieland" בכיכובם של כריס זילקה וריילי קיאו.
ביוני של אותה שנה הופיע בתצוגת אופנה של מעצבת האופנה הבריטית ויויאן וסטווד.
אר טי אמצעים מתנפחים היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח, תכנון וייצור של בלוני תצפית למטרות מודיעין, אבטחה ותקשורת.
החברה נמצאת בבעלות משותפת של חברת המל"טים אירונאוטיקס וטלי שמואלי, המכהנת כמשנה למנכ"ל החברה.
משרדי החברה וקווי הייצור שלה ממוקמים ביבנה וחברת בת שלה פועלת מטקסס.
החברה הוקמה על ידי רמי שמואלי, בשנת 1996 כחברה לייצור בלונים טכנולוגים ובלוני פרסום.
באותה שנה פותח בחברה הבלון הראשון לצורכי פיקוח ובקרה עבור חברת שחל.
ב-2004 פיתחה החברה את משפחת בלוני התצפית SkyStar והחלה למכור מערכות בלוני תצפית גם לצה"ל.
בשנת 2008 רכשה חברת המל"טים אירונאוטיקס חלק ממניות החברה.
כיום פועלות ברחבי העולם כ-40 מערכות בלוני תצפית מתוצרת החברה ב-10 מדינות ובהן ישראל, קנדה, ארצות הברית, רוסיה, תאילנד, אפגניסטן, מקסיקו, קולומביה ומדינות באפריקה, והם צברו יותר ממיליון שעות הפעלה מבצעיות.
המערכות שימשו את צה"ל במבצע "צוק איתן".
בשנת 2016 הקימה אר טי חברת בת בשם Aero-T, אשר מתמחה בפיתוח וייצור של מערכות בלון גדולות.
המוצר הראשון של חברת Aero-T הוא מערכת ה-SkyGuard1, מערכת בלון גדולה שתוכל לרחף בגובה של עד 1,000 מטר למשך 7 ימים, ולשאת מטען במשקל של עד 90 ק"ג.
SkyStar 300 – מערכת בלון טקטית גדולה, הנישאת לגובה של עד 300 מטר ויכולה לשאת מטען של עד 50 ק"ג.
ייצור המערכת הסתיים בדצמבר 2015.
SkyStar 330 – מערכת בלון טקטית גדולה, המבוססת על מערכת ה-SkyStar 300, וכוללת מערכת ניווט משודרגת וכבל המכיל ארבעה סיבים אופטיים.
SkyStar 250 – מערכת בלון טקטית בינונית, הנישאת לגובה של עד 300 מטר ויכולה לשאת מטען של עד 11 ק"ג.
SkyStar 220 – מערכת בלון טקטית בינונית, הנישאת לגובה של עד 300 מטר ויכולה לשאת מטען של עד 9.5 ק"ג.
SkyStar 180 – מערכת בלון טקטית קטנה, הנישאת לגובה של עד 300 מטר ויכולה לשאת מטען של עד 6.5 ק"ג.
SkyStar 100 – מערכת בלון מיני-טקטית, ניידת המופעלת באמצעות שני מפעילים.
אראו היא בירת קנטון ארגאו שבשווייץ.
העיר היא גם בירת המחוז הנושא את שמה.
אוכלוסיית העיר היא דוברת גרמנית וברובה פרוטסטנטית.
אראו שוכנת בשפלה השווייצרית, בעמק הנהר ארה, על גדתו הימנית של הנהר ולמרגלותיהם הדרומיים של הרי היורה, ממערב לעיר ציריך ו-65 ק"מ מצפון-מזרח לבירת שווייץ, ברן.
העיר גובלת ממערב בקנטון זולותורן.
זוהי העיר השנייה בגודלה בקנטון ארגאו לאחר וטינגן.
ב-2010 צורפה לארגאו העיירה רוהר (Rohr).
העיר העתיקה של אראו ממוקמת על בליטת סלע במקום שבו נהר הארה נעשה צר, למרגלות המורדות הדרומיים של הרי היורה.
הרבעים החדשים יותר של העיר שוכנים מדרום וממזרח לבליטת סלע זו, וכן במעלה ההר ובעמק הנהר על שתי גדותיו.
הרשויות המקומיות השכנות הן קיטינגן מצפון, רוהר ובושס ממזרח, סוהר מדרום-מזרח, אונטראנטפלדן מדרום ואפנברג-וושנאו וארלינסבך ממערב.
אראו והיישובים הסובבים אותה התפתחו במקביל וכיום הם מהווים רצף יישובים מחובר.
היישוב היוצא מן הכלל הוא אונטראנטפלדן שמופרד מאראו על ידי היערות של גונהרד וזלגלי.
כ-90% משטח העיר שוכנים מדרום לנהר הארה ויתר השטחים שוכנים מצפון לו.
מתוכם 6.3% משמשים לחקלאות, 34% הם שטחים מיוערים, 55.2% הם שטחים בנויים ו-4.5% הם שטחי נהרות ואגמים.
הנקודה הנמוכה ביותר, על גדות הארה, היא בגובה של 365 מטרים מעל פני הים והנקודה הגבוהה ביותר היא 471 מטרים מעל פני הים.
ממצאים מעטים מהתקופה הנאוליתית התגלו באראו.
ליד תחנת הרכבת נערכה חפירה של ישוב מתקופת הברונזה (משנת 1000 לפנה"ס לערך).
הדרך הרומית בין סלודורום (כיום זולותורן) לבין וינדוניסה (כיום וינדיש), עברה דרך האזור, לאורך הנתיב שכיום עובר בו רחוב תחנת הרכבת (Bahnhofstrasse).
ב-1976 מצאו צוללנים בנהר ארה שרידי גשר עץ ברוחב שבעה מטרים מהתקופה הרומית המאוחרת.
אראו נוסדה בשנת 1240 לספירה לערך על ידי הרוזנים של קיבורג.
העיר מוזכרת לראשונה במקור משנת 1248 בשם Arowe.
בערך בשנת 1250 היא הוזכרה בשם Arowa.
עם זאת, האזכור הראשון של אראו כעיר הוא משנת 1256. העיר נשלטה ממגדל ה"רור" (Rore), שלימים שולב בבניין העירייה המודרני.
ב-1273 נגדעה השושלת של רוזני קיבורג.
אגנס מקיבורג, שלא הייתה נשואה, מכרה את אדמות המשפחה לרודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
רודולף העניק לאראו את זכויותיה כעיר ב-1283. במאה ה-14 הורחבה העיר וחומת הגנה שנייה הוקמה.
חפיר עמוק הפריד את העיר מ"פרבריה".
כיום מסומן מיקומו של חפיר זה על ידי רחוב רחב בשם Graben .
ב-1415 פלשה ברן לארגאו בסיוע של זולותורן.
אראו נכנעה לאחר התנגדות קצרה ואולצה להישבע אמונים לשליטים החדשים.
במאה ה-16 בוטלו הזכויות של המעמדות הנמוכים.
במרץ 1528 התירו אזרחי אראו את הנהגתה של האמונה הפרוטסטנטית בדרבונם של השליטים מברן.
גידול באוכלוסייה במהלך המאה ה-16 הוביל לבנייתם של בניינים גבוהים יותר ולהנהגתם של שיטות בנייה צפופות יותר.
באותה תקופה התפתחו צורות ראשוניות של תעשייה, אך שלא כמו ערים אחרות, לא נוסדו בה גילדות.
ב-11 באוגוסט 1712 נחתם שלום אראו.
חוזה זה העניק לכל קנטון את הזכות לבחור את הדת שלו וכך באה לקיצה השליטה הקתולית.
החל מראשית המאה ה-18 התבססה תעשיית הטקסטיל באראו.
ההגירה הגרמנית תרמה למצב המשופר של העיר בכך שהמהגרים הגרמנים הקימו בתי חרושת לכותנה ולמשי.
מהגרים בעלי השכלה היו גם אחראים לרפורמה החינוכית ולעידן הנאורות.
ב-27 בדצמבר 1797 התקיימה באראו הדיאטה הפדרלית (Tagsatzung) האחרונה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
שבועיים לאחר מכן המשיך השגריר הצרפתי להתסיס את הרוחות המהפכניות בעיר.
הניגוד בין רמת ההשכלה הגבוהה לבין הרמה הנמוכה של הזכויות הפוליטיות היה מורגש במיוחד באראו והעיר סירבה לשלוח כוחות כדי להגן על גבולו של קנטון ברן.
באמצע מרץ 1798 נכבשה אראו על ידי כוחות צרפתים.
ב-22 במרץ 1798 הוכרזה אראו כבירת הרפובליקה ההלווטית.
לפיכך היא הבירה הראשונה של שווייץ המאוחדת.
ב-20 בספטמבר עברה הבירה ללוצרן.
ב-1803 הורה נפוליאון על מיזוגם של הקנטונים של ארגאו, באדן ופריקטל.
אראו הוכרזה כבירת הקנטון החדשה והמורחב של ארגאו.
ב-1820 נהרסה חומת העיר, למעט המגדלים והשערים והחפירים מולאו בעפר.
גשר העץ, שהוקם בימי הביניים, וחצה את הארה, נהרס על ידי שיטפונות שלוש פעמים תוך שלושים שנה וב-1851 הוא הוחלף בגשר תלוי עשוי פלדה.
גשר זה הוחלף בגשר בטון ב-1952. ב-1856 קושרה העיר לרשת הרכבות השווייצרית.
ב-1850 לערך קרסה תעשיית הטקסטיל באראו בשל מדיניות פרוטקציוניסטית של המדינות השכנות.
תעשיות אחרות התפתחו באותה תקופה והחליפו אותה, כולל ייצור מכשירים מתמטיים, נעליים ובטון.
החל מראשית המאה ה-20 התפתחו כמה מפעלי ייצור למוצרי חשמל.
בשנות השישים של המאה ה-20 עבדו יותר אזרחים במגזר השירותים או במגזר הממשלתי ברמת הקנטון מאשר במגזר התעשייתי.
במהלך שנות השמונים נסגרו מפעלים רבים באראו.
ב-1802 הוקם באראו בית הספר של הקנטון.
היה זה בית הספר הלא-קהילתי הראשון בשווייץ ויצא לו שם טוב.
בבית ספר זה התחנכו זוכי פרס נובל כמו אלברט איינשטיין, פאול קארר וורנר ארבר בנוסף לכמה פוליטיקאים וסופרים שווייצרים.
רכישתו של אוסף כתבי יד ב-1803 הניחה את היסוד להקמת מה שמאוחר יותר יהיה לספריית הקנטון, המכילה בין השאר את ספר התנ"ך בביאורו של אולריך צווינגלי, כתבי יד ואינקונבולים.
במקביל החלו לצאת באראו עיתונים שביטאו את האווירה המהפכנית של העיר.
החל מ-1820 הייתה אראו מקום מקלט למבקשי מקלט מדיני.
מערכת החינוך העירונית והפעילויות התרבותיות של אראו הורחבו באמצעות הקמתם של מספר רב של מוסדות.
ב-1883 נבנו תיאטרון ואולם קונצרטים, ששופצו והורחבו ב-1995. ב-1922 נפתח מוזיאון הטבע של ארגאו.
מפעל טקסטיל לשעבר הוסב ב-1974 למבנה תיאטרון קטן ומרכז תרבות אלטרנטיבית הוקם במפעל לשעבר למספוא לבעלי חיים.
העיר ההיסטורית העתיקה היא בצורת מרובע והיא מחולקת לארבעה חלקים (Stöcke).
מדרום לעיר העתיקה משתרע ה-Laurenzenvorstadt, שהוא החלק שהעיר שבעבר היה מחוץ לחומותיה.
אחד המאפיינים של העיר הם הגמלונים המצוירים שלה, שעל שמם קרויה אראו לעיתים בשם "עיר הגמלונים היפים".
העיר העתיקה, ה-Laurenzenvorstadt, בניין הממשלה, הספרייה, הארכיב והמוזיאון לאומנות רשומים כולם כאתרי מורשת לאומיים.
מקורם של בנייני העיר העתיקה במיזמי הבנייה של המאה ה-16, שבמסגרתם הוחלפו או הורחבו כמעט כל הבניינים מימי הביניים.
תהליך ההתפתחות האדריכלי של העיר הסתיים במאה ה-18, כאשר החלה העיר להתרחב מעבר לחומה.
רוב בנייני הפרברים הם מתקופה זו.
הטירה הקטנה (Schlössli), מגדל רור ומגדל השער העליון נותרו כמעט ללא שינוי מאז המאה ה-13. הטירה הקטנה היא הבניין העתיק ביותר באראו.
היא הייתה קיימת בעת ייסודה של העיר לאחר שנת 1200, אך מועד בנייתה המדויק לא ידוע.
בניין העירייה נבנה סביב למגדל רור ב-1515.
מגדל השער העליון ניצב לצד השער הדרומי של חומת העיר ודרכו עובר הכביש ללוצרן ולברן.
מבנה זה שימש כבית הכלא העירוני מאז ימי הביניים.
באמצע המאה ה-20 הותקן במגדל קריון.
הכנסייה של אראו נבנתה בין השנים 1471 – 1478. במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, ב-1528, נהרסו 12 המזבחות שלה והעיטורים שעליהם.
ב-1634 נבנתה "מזרקת הצדק" (Gerechtskeitbrunnen) והיא עשויה מאבן גיר צרפתית.
המזרקה כוללת פסל של אלת הצדק העשוי מאבן חול ומכאן שמה של המזרקה.
המזרקה הוקמה במקור ברחוב שבחזית בניין העירייה, אך ב-1905 היא הועברה למיקומה הנוכחי בחזית הכנסייה כחלק מהתמודדות עם צורכי התחבורה של העיר.
אחרי הנהגת הרפורמציה הפרוטסטנטית בדת הנוצרית בשנת 1528 כמעט כל תושבי העיר הפכו לרפורמים לפי הרפורמה מיסודו של אולריך צווינגלי.
החל מן המאה ה-19 הגירה מחלקי שווייץ אחרים ומחו"ל גרמה לעלייה מתמדת במספר בני המיעוט הרומי-קתולי.
בעקבות הגירת טורקים ברבע האחרון במאה ה-20 הפך המיעוט המוסלמי סוני וקהילה הדתית השלישית בחשיבות.
בדצמבר 2000 החלוקה לפי אמונות דתיות בעיר הייתה כלהלן:41.2% נוצרים רפורמים, 28.9% נוצרים רומיים-קתוליים, 4.8% מוסלמים ,3.2% נוצרים אורתודוקסיים 2.4%
בני קהילות פרוטסטנטיות אחרות או "כנסיות חופשיות", 2% - דתות אחרות, 14.4% הכריזו עצמם כ"חסרי דת", והשאר לא הצהירו דבר.20.9% מהתושבים בעיר הם ממשפחות מהגרים וללא אזרחות שווייצרית.
אראו היא מקום משכנה של קבוצת הכדורגל אראו המשחקת בליגת המשנה השווייצרית.
אר נובו היא תנועה אמנותית בינלאומית שרווחה באירופה המערבית ואמריקה הצפונית בשנים 1890–1910 בתקופת הבל אפוק.
המאפיינים של הסגנון הם קווים ארוכים מפותלים או גליים בדומה לפונקציה סינוסואידית.
האלמנטים הקישוטיים שלה מקורם בעולם הצומח והחי (בעיקר חרקים) ובגוף האשה.
מובילי הסגנון ביקשו להשתחרר מהסגנון הקישוטי של המאה ה-19 שהיה בעיקרו חיקוי ואימוץ סגנונות היסטוריים וליצור אמנות חדשה - אר נובו.
המונח אר נובו הוזכר לראשונה בכתב העת הבלגי L'Art Moderne , אך הפך פופולרי הודות לזיגפריד בינג, סוחר אמנות פריזאי שבבעלותו הייתה הגלריה מייסון דה לאר נובו (עברית: "בית האמנות החדשה").
הסגנון התפתח במקביל על ידי תנועות שונות בארצות שונות, ובכל ארץ ניתן שם אחר כדי לתאר את התנועה כולה: בגרמניה - יוגנדסטיל/יוגנדשטיל, באוסטריה, הזצסיון הווינאי, ליברטי באיטליה ומודרניסטה בספרד.
האר נובו אינו סגנון אחיד אלא אוסף סגנונות של תנועות שצמחו במקביל לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 והושפעו הן ממגמות כלליות באירופה באותן שנים, והן זו מזו בזכות תערוכות בינלאומיות שהתקופה הייתה משופעת בהן.
הסגנון הושפע עמוקות מהמהפכה התעשייתית: מחד גיסא האר נובו השתמש בטכנולוגיות ותהליכי הייצור החדשים שהתפתחו בתקופה זו.
מאידך גיסא, האר נובו שאב השראה רבה מן הטבע, המתבטאת במאפיינים המרכזיים של הסגנון: קווים גליים ומתעגלים וטקסטורות של צמחים ובעלי חיים.
בסגנון ניכרת היטב גם השראת ההדפסים היפניים שהגיעו לאירופה באותה תקופה עם פתיחת יפן למערב.
מאפייני ההדפסים היפניים הניכרים ביצירות בסגנון האר נובו הם חוסר הפרספקטיבה, ליניאריות ודו־ממדיות.
באנגליה חלוציו של הסגנון היו המאייר אוברי בירדסלי, שבעבודותיו בלטו הקווים הגליים והשפעת תנועת האמנות והאמנות של ויליאם מוריס, שיישמה את הסגנון באומנויות הדקורטיביות.
ביבשת אירופה הושפע האר נובו מהציירים פול גוגן ואנרי דה טולוז-לוטרק.
לשיא פריחתו הגיע הסגנון ב-1900 בפריז בתערוכה הבינלאומית העולמית שנערכה שם ובה נחשף העולם לסגנון החדש.
בראשית המאה העשרים סגנון האר נובו החל לגלוש לקישוטיות מופרזת עד כדי ויתור על פונקציונליות.
במקביל החלה עלייתו של סגנון האר דקו, שהציע אלמנטים קישוטיים מחומרים יוקרתיים אך לא ויתר על הפונקציונליות.
כך אט אט נזנח סגנון האר נובו לטובתו של האר דקו.
בשנות החמישים של המאה העשרים, ליליאן נאסאו, בעלת גלריה בניו יורק התעניינה באר נובו בעקבות רכישת עבודות זכוכית של טיפאני.
נסאו שקדה על איסוף פריטי אר נובו וסללה את הדרך לשתי תערוכות של אר נובו בניו יורק, לקראת 1960. בעקבות התערוכות העניין הציבורי בפריטי אר נובו גבר ובשנת 2000 נערכה במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון תערוכה לציון 100 שנה לאר נובו.
המאפיינים הקישוטיים של האר נובו והשימוש בהם
מאפייני הסגנון הם קווים גליים בצורת פרבולות והיפרבולות וקווים גליים א-סימטריים.
הקווים הא-סימטריים שהושאלו ממרכיבי עולם החי והצומח בעלי קווים סינוסואידיים, מצורות של גבעולים, ניצנים, קנוקנות (של גפנים) וכנפי חרקים.
הקווים הללו לעיתים עדינים, אלגנטיים ולעיתים בעלי עוצמה וקצב כמו של צליפת שוט .
הסגנון התפשט לכל האומנויות הגרפיות והפלסטיות כשיש בו הרמוניה בין מבנה, פונקציונליות וקישוטיות.
עבודות בסגנון האר נובו נעשו במגוון חומרים ונעשה בהם שילוב של חומרים שונים כמו עץ, אבן, זכוכית, מתכות, קרמיקה.
בין חידושי האר נובו היו שימוש בברזל יצוק לחלקי מבנים, בטכניקות חדשות בעיבוד זכוכית, הדפסת ליטוגרפיות, והכנסת כרזות (פוסטרים) לעולם הפרסום.
הסגנון הקיף גם את כל סביבת החיים הביתית: מבנים, רהיטים, ציפויי קירות - טפטים, בדים, שטיחים, תאורה, כלי כסף, תכשיטים.
בציור הסגנון בולט מאוד בעבודותיו של הצייר הצ'כי אלפונס מוכה והצייר האוסטרי גוסטב קלימט, בעיקר בסגנון אר נובו מאוחר.
זכוכית הופיעה בסגנון החדש בצורות ובטכניקות חדשות בעיקר אגרטלים ומנורות, עבודה במספר שכבות ובצבעים שונים ביצירה אחת תוך חשיפת השכבות התחתונות בחריטה.
אמנות הויטראז' התפתחה אז מאד.
נאנסי שבפרובאנס הייתה המובילה באמנות הזכוכית בזכות אמני הזכוכית שלה: רנה לליק, אמיל גאלה, האחים דום ומיורל.
ברזל קישט הרבה ממבני האר נובו - מעקות של מרפסות, סורגים, שערים (ביניהם שערי תחנת המטרו בפריז), חדרי מדרגות, מנורות.
בכל אלה הופיעו מאפייני הסגנון: הקווים המפותלים, מסולסלים ואלמנטים מהצומח.
התכשיטים של האר נובו אופיינו בשימוש בחומרים מקוריים לאותה תקופה כמו זכוכית, קרן, שנהב ומגוון גדול של אבני חן צבעוניות.
הרבה תכשיטים נעשו בצורת חרקים (שפיריות) או פנים של נשים עם שער מפותל.
מעצבים מובילים של תכשיטים היו לליק בצרפת, טיפאני בניו יורק וחנות כלבו ליברטי בלונדון.
המבנים של התקופה קושטו בפסלים ובתבליטים בסממני הסגנון.
והרבה מהם הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת תרבותית.
בערים: ברן, בודפשט, לבוב, פריז, פראג, ריגה, סנט פטרסבורג, שטרסבורג, בריסל, וינה, איסטנבול ובערים נוספות ישנם רחובות שלמים שבתיהם נבנו בסגנון האר נובו.
כרזות - פוסטרים ואמנות גרפית הם ענף חשוב בסגנון האר נובו בזכות טכנולוגיות החדשות של ליתוגרפיה והדפסות בצבע שפותחו באותה תקופה - מעבר המאות ה-19 וה-20. אלה הוציאו את האמנות אל העיתונות המאויירת ואל הרחוב, אל לוחות המודעות.
הכרזות והאיורים באר נובו מציגים כמעט תמיד נשים המייצגות זוהר ויופי.
תמונות של גברים הן נדירות ביותר.
הפוסטרים והאיורים מסוגננים, שטוחים, כמעט דו־ממדיים בהשפעת הג'פוניזם, ולעיתים קרובות מעוטרים בחלקי הצומח.
אמנים מוכרים מאוד בתחום הם אלפונס מוכה הצ'כי וטולוז לוטרק הפריזאי.
אמנים ומעצבים מפורסמים שעבדו בסגנון
ויקטור הורטה - אדריכל בלגי הראשון שהשתמש במוטיבים של אר נובו במבנים ארכיטקטוניים לקישוט משטחים וחלקי מבנה.
בנה את המבנה המשמעותי הראשון בסגנון - מלון טאסל בבריסל ב-1893 ומעקה מוטות הברזל המפותלים בחדר המדרגות שלו הוא אחת הדוגמאות הראשונות לאר נובו במיטבו.
הנרי ון דה ולדה - בלגי גם הוא, אדריכל, צייר ומעצב רהיטים.
זינגפריד בינג לא היה אמן אלא סוחר אמנות, בעל גלריה בפריז בשם "בית האר נובו" שם הוצגו ונמכרו עבודות בסגנון.
בזכותו של בינג הפך הביטוי אר נובו לשם נרדף לסגנון.
ג'ורג' דה פר - צייר צרפתי שהחל בציור כרזות ועבר לתפאורה, תלבושות ועיצוב פנים.
עיצב בין השאר את ביתן התערוכה העולמית של 1900 בפריז.
יוג'ין גאיאר - ארכיטקט ומעצב רהיטים צרפתי.
אדוארד קולונה - מעצב אמריקאי, עבד בטיפאני, עבר לפריז ומערכת הרהיטים שעיצב לביתן התערוכה העולמית 1900 נחשבים לתמצית סגנון האר נובו.
רנה לליק - תכשיטן ואמן זכוכית לתכשיטיו השתמש בחומרים לא שגרתיים כמו אמייל, זכוכית, קרן ושנהב ובמקום יהלומים שיבץ אבנים חצי יקרות.
זכה במקומות ראשונים בתערוכות בינלאומיות.
עיצב ואחר כך ייצר גם בקנה מידה תעשייתי כלי זכוכית אמנותיים: כדים, פסלונים, אביזרי קישוט למכוניות.
בקבוקי הבושם שלו עשו מהפכה בעולם הבשמים.
אמיל גאלא - אמן זכוכים ומעצב רהיטים, מוביל בתנועת האר נובו הצרפתית ומייסר אסכולת ננסי.
המוטיבים הקישוטיים של עבודותיו היו בעיקר מעולם הצומח.
הושפע גם מהסגנון היפני של התקופה.
פיתח סגנון עבודה אישי בעבודה עם זכוכית, "סגנון גאלה" - זכוכית עבה, לא שקופה וצבעונית העשויה מכמה שכבות והקישוט נעשה בצריבה ובחריטה.
צ'ארלס רני מקינטוש - אדריכל מעצב ואמן סקוטי, מוביל בארכיטקטורת ה-20 שהתמחה בעיצוב בקווים גאומטריים בעיקר והשפיע על התנועה האמנותית ה-Sezessionstil האוסטרית.
המבנים שלו בגלאזגו עיר מולדתו הם מופת באדריכלות מודרנית.
הקטור גימאר - ארכיטקט ומעצב רהיטים, אמן האר נובו הצרפתי המפורסם ביותר בזכות תחנות המטרו שעיצב בהן טיולרי, שאטלה וסן מישל.
לואיס קומפורט טיפאני - אחד מגדולי המעצבים האמריקאיים בתחום האומנויות הקישוטיות.
מוכרים מאוד חלונות הוויטראז' והמנורות שלו.
המנורות שלו היו שיתוף פעולה בין טיפאני לאדיסון ממציא הנורה החשמלית, יצירות שלו הוצגו בתערוכה העולמית בפריז 1900, נמכרו בחנותו של בינג.
אנטוני גאודי ארכיטקט ספרדי שיצר מבנים ששולבו בהם מוטיבים של האר נובו אבל בסגנוו החושני, הסוריאליסטי המיוחד.
ביניהם: ארמון גואל, פארק גואל וסגרדה פמיליה הפזורות ברחבי ברצלונה.
מוזיאונים עם תצוגות של פרטי אר נובו
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק
המוזיאון לאמנויות יפות של ננסי, צרפת
מוזיאון לאר נובו ואר דקו, סלמנקה ספרד
המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה, בברצלונה
אראדו 196 Ar היה מטוס ים חד כנפי, שתוכנן לסיור ושירת במלחמת העולם השנייה בגרמניה הנאצית.
המטוס יועד לפעול ממעוטים של ספינות המלחמה הגדולות של גרמניה, כדוגמת ביסמרק, ומטרתו העיקרית הייתה לאתר ספינות אויב ולעקוב אחריהן.
המטוס נבנה משנת 1936 על ידי אראדו, והיה המטוס העיקרי של חיל הים הגרמני במלחמת העולם השנייה.
ב-1933, חיפש חיל הים הגרמני מטוס ים חדש, ומשרד האוויר הגרמני בחר ב-He 60 הדו-כנפי של היינקל, אך עד 1935 התגלה שהמטוס לא עומד בדרישות של חיל הים, והיינקל התבקשה לתכנן את המחליף של המטוס.
התוצאה הייתה ה-He 114, שהיה מעט טוב יותר מה He 60, אך ביצועיו בים היו ירודים.
כך התחילה סדרה שבמהלכה נבנו תשעה אבות-טיפוס, שנוצרו בניסיון לשפר את ה-He 114, אך ללא הצלחה.
הצי הגרמני איבד עניין, ולבסוף המטוסים נמכרו לרומניה, ספרד ושוודיה.
באוקטובר 1936 הוציא ה-RLM, משרד האוויר הגרמני, מכרז לבניית מטוס מחליף ל-He 114. דרישות המכרז היו שימוש במנוע BMW 132, ויצירת שני אבות-טיפוס - אחד עם מצוף יחיד והשני עם שני מצופים.
הצעות למכרז התקבלו מדורניה, גותה, פוקה-וולף ואראדו.
היינקל סירבה להשתתף במכרז, בטענה שה-114 עונה על הדרישות.