tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוג'ריאנה מוגבלים תרגולים אלה למתרגלים מנוסים ביותר בעלי ניסיון מדיטטיבי רב שנים, מה גם שתרגולים אלה הנעשים בהתבודדות ובתנאי סביבה מיוחדים, נחשבים רק כחלק ממכלול שיטות ההמרה המהירות הקיים בזרם זה.
כיום ניתן לשלב את מרבית השיטות בחיי היום-יום; דבר שעלול לפסול את הטענה שטנטרה היא בעיקרון אזוטרית ופתוחה רק למתרגלים מנוסים מאוד.
בין השאר הטנטרה הבודהיסטית עושה שימוש במנטרות (נוסחאות או חזרה מונוטנית על מילים בעלות כוח מיוחד), יאנטרות (כלים או רישומים גרפיים בעלי השפעה על ההכרה), תרגולים גופניים, ובבודהיזם הטיבטי המסורתי יש גם טקסים מעטים הלקוחים מרובד תרבותי קדום יותר (המסורת והדת האנימיסטית הטיבטית "בון").
טהרוואדה מתורגלת בעיקר בארצות הבודהיזם הדרומיות, כמו הודו, סרי לנקה, בורמה, תאילנד, לאוס וקמבודיה.
כאן מושם הדגש על התנהגות חיצונית חיובית ושחרור מהסבל של הקיום המותנה הודות להכרה בהיעדר ה"אני" באישיות.
בזרם זה הבודהה מוצג בדמות אדם בעל פנים ברורות, הנמצא באחת מתוך 10 תנוחות אפשריות (מודרה)
מאהיאנה מתורגלת בארצות ההימאליה, טיבט, נפאל ובהוטן, וכן בארצות המזרחיות - בסין, יפן, וייטנאם, טאיוואן, קוריאה ועוד, בחלק המזרחי של אסיה מוצג לעיתים צלם של בודהה כאיש שמן ושמח (הבודהה המאושר), אושרו נובע מהנירוונה שהגיע אליה.
וג'ריאנה מתורגלת בסין (בעיקר בחבלים טיבט, יונ'אן, סיצ'ואן, גאנסו, צ'יאנגחאי ומונגוליה הפנימית), במונגוליה, ביפן, באינדונזיה ובהוטן, וכן על ידי הפליטים הטיבטיים הרבים בנפאל ובהודו.
זָרע יעקב (געז: ዘርአ ያዕቆብ, זרא יעקב) היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב.
זרע יעקב נולד בטילק שבפטגר ב-1399 והיה בנו הרביעי של הקיסר ניואיה קראסטוס מאשתו השלישית וויזרו יגזי כברה.
זרע יעקב ירש את אחיינו עמדה ייאסוס במאי 1434 והוכתר בעיר אקסום שבתיגראי תחת שם ההכתרה "עמדה ציון" ב-1439, מאוחר יותר אימץ את שם המלכות "קונסטנטינוס" על שמו של קיסר האימפריה הביזנטית קונסטנטינוס הגדול.
ההיסטוריון אדוארד אולנדורף מסכם, שזרע יעקב:
בעקבות מות הקיסר דווית הראשון, כלא אחיו הגדול תוודרוס הראשון את זרע יעקב באמבה גישן ב-1414. במשך 20 שנים הבאות הייתה תחלופה רבה של אחיו הגדולים על כס הקיסרות עד שהגיע תורו.
החוקר דוויד בוקסון מציין את ההשפעה שהייתו על זרע יעקב עקב היותו מרותק ומבודד באמבה גישן:
למרות שזרע יעקב מלך בשנת 1434 הוא לא הוכתר (על ידי האבונא) עד לשנת 1436 בה הוכתר רשמית באקסום.
לאחר ההכתרה הוא נשא לאישה את הלני שהמירה את דתה מהאסלאם לנצרות.
הלני הייתה ביתו של מלך ממלכת האדייה אחת ממלכות הסידאמים הנמצאת מדרום לנילוס הכחול.
הלני לא הביאה ילדים לעולם אבל נהייתה לאישיות פוליטית חזקה בחצר והייתה עוצרת או יועצת של הקיסרים באדה מריאם הראשון, אסכנדר ונהואד.
אחרי שיום אחד נראה אור משונה בשמי אתיופיה (שרוב היסטוריונים זיהו אותו כשביט היילי, בשנת 1456), זרע יעקב הקים את העיר דברה ברהן וקבע אותה כבירת ממלכתו.
כעבור מספר שנים שלטונו של זרע יעקב נעשה רודני יותר.
כאשר תקלה האוואריאט, ראש מנזר דברה ליבנוס, יצא כנגד הרציחות וההכאות של גברים בממלכה, הקיסר כלא אותו, והוא מת בכלאו אחרי חודשים ספורים.
כאמור, לקראת סוף שנות שלטונו הוא החל להיות פרנואיד ובשנת 1453 הוא היה משוכנע שישנה עלילה כנגדו, מה שגרם ליותר פעולות אכזריות כנגד תושבים רבים בממלכה.
כאשר בשנת 1445 סולטנות אדאל ומנהיגה באדלאי אבן סעד א-דין מרדו בקיסר הוא יצא לאזור המרידות עם צבאו, הביס את צבא אדאל בקרב גומיט וגיבש את שליטתו על הממלכות של הסידמאים בדרום, ועל הממלכות המוסלמיות החלשות שמעבר לנהר האוואש.
זרע יעקב היה נוצרי אדוק ולא היה סובלני כלפי דתות אחרות, ולכן, תחת שלטונו הורע מצבם של יהודי אתיופיה.
הקיסר דרש מכלל תושבי ממלכתו ובכללם היהודים, להתנצר, והיה אם יסרבו דינם יהיה מוות.
אחת מנשות הקיסר -ציון ציפורה (או "ציון מורגשה" - על פי מקורות נוצריים) הייתה יהודיה שהוכרחה להתנצר ולהינשא לקיסר לאחר שהוא התאהב בה עקב יופיה.
היא שינתה את שמה ל"ולטה קדיסן", וילדה לו שלושה בנים: אסקאל, באדה מריאם הקיסר לעתיד ומאדאם.
כשהקיסר היה במערכה צבאית כנגד המוסלמים בדרום, ניצלו יהודי אתיופיה את ההזדמנות ומרדו בקיסר בהנהגת אשת הקיסר ציפורה.
היהודים, שסבלו רבות משלטון הקיסר, תכננו להכתיר לקיסר את בנו הבכור של זרע יעקב, אסקאל.
כאשר הקיסר שמע כי היהודים מרדו בו, וכי אשתו היהודייה, היא למעשה מנהיגת המרד, הוא הפנה את צבאו צפונה אל עבר מחוזות היהודים, השמיד כפרים יהודיים רבים, הרג את אשתו ציון ציפורה ולקח רבים בשבי.
בעקבות זאת זרע יעקב כינה את עצמו "משמיד היהודים".
למרות הטבח שביצע ביהודים הוא לא הצליח להביס אותם לחלוטין, מאחר שהם התבצרו בהרי סאמיאן.
במרד השני כוחות היהודים הביסו את צבאו והוא בקושי הצליח להימלט.
מרד נוסף שדוכא על ידי זרע יעקב בצפון היה של האגאווים.
זרע יעקב ראה בכנסייה ובנצרות את הכלים הראשיים לגיבושה של מדינה ולקידומה של לאומיות אתיופית.
הקיסר הבין כי מספר הולך וגדל של אתיופים בעלי רקע דתי ותרבותי שונה החלו לאמץ לחיקם את הדת הנוצרית, עד אשר באמצע המאה ה-14, האחריות הנוספת אשר הוטלה על הכנסייה האתיופית הייתה מעל ומעבר לכוחותיה ויכולותיה וכי המתקנים החינוכיים והארגוניים שלה, לא יכלו להמשיך ולספק שירותים לכל המאמינים החדשים.
לשם כך, היו חייבים להתבצע צעדים דרסטיים בארגונם מחדש של מוסדות הכנסייה, וכתיבה מחדש של חוקים בממלכה.
בתקופה קריטית זו תפס זרע יעקב את השלטון והציב לעצמו את המטרה לבצע את הרפורמות בכנסייה האתיופית.
תשומת לבו הופנתה מהר מאוד לנושא אשר במשך זמן רב היווה מחלוקת בין קבוצות דתיות רבות באתיופיה ובין הבישוף באלכסנדריה, והוא שמירת השבת.
נוהג שמירת השבת התפשט בין קהילות רבות ואף בחצר המלכותית באתיופיה, כל זאת בניגוד לעמדת הבישוף ממצרים אשר ראה בנוהג שמירת השבת השפעה יהודית אשר יש לעקור אותה מן השורש.
אולם גם זרע יעקב, כמו אביו לפניו, היה בעד שמירת נוהג זה, לא רק בגלל אמונות דתיות אלא גם בגלל סיבות פוליטיות.
העובדה כי זרע יעקב המשיך בנוהג שמירת השבת הביאה לכך שכוחו של הבישוף המצרי ונאמניו, המעטים וחסרי הכוח בממלכה, נשארו בעמדה נחותה זו, כך שהם לא היוו סיכון על שלטונו.
נושא נוסף אשר העסיק את מחשבתו לאורך כל תקופת שלטונו, הייתה העובדה כי אתיופיה הייתה מוקפת בפגאנים ומוסלמים ממזרח וממערב, אשר עלולים להשפיע לרעה על אנשיו -המאמינים הנוצרים אשר בממלכה.
כדי לפתור בעיה זו, הוא החל בסדרה של פעילויות אנרגטיות אשר באו כדי לבצע רפורמות דתיות, ואשר הוכיחו כמה קטנה הייתה השפעתה של הכנסייה במחוזות הנרחבים של הממלכה.
הוא דרש ואף קיבל מהבישוף של מצרים שני אבונאות שיבואו לאתיופיה כדי להשתלט על כמות המאמינים אשר גדלה בה (דבר אשר מעולם לא נעשה לפני כן, שכן הבישוף ממצרים הסתפק תמיד באבונא אחד שישרת את הקהילה באתיופיה).
נראה היה כי זרע יעקב, בניגוד לקיסרים האחרים של השושלת הסולומונית, היה היחיד אשר הצליח להבין את גודל הבעיה אשר הביאו עימם הפגאנים והמוסלמים לעדת המאמינים הנוצרים יותר מכל דבר אחר.
בעקבות הבנה זו הוא תכנן את תוכנית הרפורמות שלו עוד לפני שהוא תפס את שלטון הכתר בממלכה.
אין ספק כי ניסיונותיו של זרע יעקב לשלב את השטחים הכבושים, להטמיע את תושביהם בתרבות האתיופית הנוצרית ולספק בסיס איתן הן לכנסייה והן למדינה, עלו על אלה של קודמיו או של יורשיו, והפכו אותו לשליט הבולט בתקופה הסולומונית כולה.
זרע יעקב שלח משלחת דיפלומטית לאירופה בשנת 1450, שהובלה על ידי הסיציליני פיאטרו רומבאלו, שעוד לפני משימה זו, נשלח להודו בשליחות דומה, והצליח שם.
אנשי המשלחת, בראשות פיאטרו רומבאלו, נפגשו עם מספר אנשים חשובים, ביניהם האפיפיור ניקולאוס החמישי, ופגישתם העיקרית הייתה עם אלפונסו החמישי מלכה של ממלכת אראגון.
הקיסר זרע יעקב ידוע בכתיבת יותר מ-20 ספרים והגשתם לדורות הבאים.
ספרים אלה מיוחסים אליו ללא וודאות מוחלטת.
2. መጽሐፈ ሚላድ ספר הלידה
3. መጽሐፈ ሥላሴ ספר השילוש
4. መጽሐፈ ባሕርይ ספר הדמויות
7. ስብሐተ ፍቁር דברי שנאה
8. ክሂዶተ ሰይጣን חידות השטן
9. እግዚአብሔር ነግሠ אלוהים שולט
10. ድርሳነ መላእክት דרשת המלאכים
11. ተአምረ ማርያም הנס של מרים
12. ዜና አይሁድ חדשות יהודיות
16. ልፉፈ ጽድቅ אהבת צדק
17. ትርጓሜ መላእክት פירוש המלאכים
18. ተአምረ ጊዮርጊስ הנס של ג'ורג'
19. ትርጓሜ ወንጌላት פירוש הבשורה
20. መልክዓ ማርያም חזון מרים
ספרים אלו הם דתיים באופיים.
באגרונומיה, זרע מִכְלוֹא הוא זרע שיוצר באופן מבוקר על ידי טיפוח נפרד של קו זכרי (אב) וקו נקבי (אם), במטרה ליצור און כלאיים משופר ואמין.
בשלב הטיפוח, עובר כל קו תהליכי האבקה עצמית על מנת לחזק את התכונות הרצויות.
בעוד היבול של כל אחד מהקווים עשוי להיות גבוה מאוד, הם בדרך-כלל פגיעים למחלות.
לכן, בשלב הסופי משולב המטען הגנטי של הקווים – השונים מאוד זה מזה – לזרע אחד, על ידי דיכוי התכונות הזכריות בצמחי הקו הנקבי.
הזרעים שמתקבלים בצורה זו, זרעי מכלוא המכונים F1, זהים זה לזה מבחינה גנטית ומצטיינים בדרך-כלל באון כלאיים, ביצועים וחסינות גבוהים משל הוריו.
הצמחים שגדלים מזרעי המכלוא מייצרים זרעים בעלי מגוון גנטי רחב ולא צפוי, זרעים אלו נקראים F2. המגוון הגנטי הרחב של זרעי F2 הופך את זרעי המכלוא לכדאיים מאוד ליצרני הזרעים שכן לחקלאי יש אינטרס להימנע משמירת זרעים לזריעה חוזרת.
שיטה זו ננקטה במהפכה הירוקה, למשל, ליצירת זני מכלוא של אורז על ידי האגרונום הסיני יואן לונגפינג.
המסה השוותה פעמים רבות על ידי קומץ מלומדים חיצוניים, ל"מאמר על המתודה" של דקארט משנת 1637.
סגנונו הספרותי נבדל מסגנון הספרות הפילוסופית האפריקאית בת זמנו, ששיקפה הגות שבעל פה.
הוא האמין בהליכה אחרי ההגיון הפנימי במקום להאמין במה שאחרים אומרים לפרט.
יעקב נולד למשפחת חקלאים ליד אקסום שבצפון אתיופיה, שהייתה בירתה של אתיופיה בעבר תחת ממלכת אקסום הקדומה.
אף על פי שאביו היה עני, הוא תמך בחינוכו של יעקב בבתי ספר מסורתיים, שם הוא התוודע לספר תהילים והתחנך על פי מסורת האמונה הנוצרית הקופטית.
יעקב הוקע על ידי סוסניוס, שהמיר את דתו לנצרות קתולית והורה לנתיניו להמיר את דתם גם כן.
יעקב סירב לאמץ את האמונה הקתולית ונמלט לגלות, כשברשותו מעט זהב וספר תהילים.
בדרכו לשאווה שבדרום, מצא מערה במורדות נהר התכזה וחי בה כנזיר במשך שנתיים, כאשר עיקר עיסוקו בתפילה ופילוסופיה.
הוא כתב על חוויותיו: "בזמן שחייתי לבד במערה, למדתי יותר מאשר כשחייתי בין אנשים מלומדים, כתבתי בספרי מעט מאוד, אולם חוויתי מצב מדיטטיבי על דברים נוספים רבים".
לאחר מותו של הקיסר, עלה לשלטון בנו פאסילידס, חסיד מושבע של הכנסייה האורתודוקסית, ועקר את האמונה הקתולית מממלכתו בשנת 1633. יעקב עזב את המערה והתיישב באמפרז, שם מצא סוחר עשיר בשם הבטה אגזיבהר (Habta Egziabher) שכונה האבטו, שהיה לפטרונו; הוא נישא למשרתת המשפחה.
יעקב סירב לחיות כנזיר וציין כי "החוק הנוצרי הדוגל בעליונות חיי הנזירות על פני הנישואין הוא שקרי ולא יכול להגיע מאלוהים", באותה הנשימה הוא דחה את הפוליגמיה מכיוון ש"חוק בריאת האדם מורה לאדם אחד להנשא לאישה אחת".
יעקב הפך למורם של שני בניו של האבטו.
לבקשתו של אחד הבנים, וולדה חיוות (Walda Heywat), כתב את מסתו המפורסמת בשנת 1667, החוקרת את אור התבונה.
מעט מאוד ידוע על שנותיו המאוחרות של יעקב.
האמונה הרווחת היא שהוא חי חיי משפחה מלאים באנפרז, בה התגורר במשך 25 השנים הבאות ולבסוף נפטר בשנת 1692. שנת מותו תועדה על ידי וולדה חיוות בביאור על המסה שכתב.
הטטה היא המסה האתית שיצר יעקב בשנת 1667, מסה קצרה בת כ-20 דפים, שהייתה בעת ובעונה אחת האוטוביוגרפיה והעבודה הפילוסופית הראשונה בהיסטוריה האתיופית.
יעקב יצר את המסה בעידודו של בנו של פטרונו וולדה חיוות.
המסה נוצרה בתקופה בה הספרות הפילוסופית האפריקאית הועברה בעיקרה בעל פה.
יעקב כתב את הטטה כחקירה של אור התבונה, והוא ידוע בעיקר ביחסו לפילוסופיה האתית סביב עיקרון ההרמוניה.
הוא קבע כי פעילות מוסרית נקבעת לפי הדרדור או העידוד של ההרמוניה בעולם.
זרע יעקב האמין באלוהות אותה הוא מכנה כאלוהים, אך הוא דחה כל מערכת של אמונות דתיות.
במקום אמונות הנובעות מהדת המאורגנת, יעקב חיפש את האמת דרך התבוננות בעולם הטבע.
בהטטה, בעקבות צעדי אבי הכנסייה הגדולה, יעקב מחיל את רעיון הסיבה הראשונית להוכחה בקיומו של האלוהים.
"אם אני אומר שאבי ואימי יצרו אותי, אז אהיה חייב לחפש את היוצר של הוריי, ושל הורי הוריי עד שאגיע לראשון שלא נוצר כמונו, אבל הגיע לעולם בדרך אחרת מבלי שנוצר".
יחד עם זאת, ידיעת האל לא נשענת על האינטלקט האנושי, אבל "לנשמותינו יש את היכולת להכיל את רעיון האלוהות והיכולת לראות אותו נפשית".
אלוהים לא העניק לנו את הכוח הזה לשם תכלית, בזמן שהוא נתן לנו את הכוח, כך הוא גם נתן לנו את המציאות.
וולדה חיוות (המכונה גם מטקו, המאה ה-18 המשגשגת), היה פילוסוף אתיופי ותלמידו של זרע יעקב.
עבודתו של יעקב המשיכה במסה הכתובה בשפת הגעז והנושאת את שמו של חיוות.
בנו של פטרונו של יעקב, הבטה אגזיבהר שהיה חברו של יעקב בעיר אמפרז, שם התגורר בחלק השני של חייו.
חיוות התוודע לעולם הפילוסופיה בעזרת יעקב, והוא גם האחראי לתיעוד שנת מותו.
בדומה למסה של יעקב, חיוות גם בחר בהטטה (חקירה), כאשר עיקרה הצגת הטעויות בדתות השונות והתרכזות בנושאים העוסקים במוסר ואתיקה.
זְרֶנְיַאנִין (סרבית קירילית: Зрењанин; סרבית לטינית: Zrenjanin) היא עיר בצפון סרביה, במרחק 70 ק"מ צפונית לבירה בלגרד.
בירת המחוז באנאט המרכזי בפרובינציה וויבודינה, ומרכז מסחרי, תעשייתי ותרבותי.
זרניאנין היא העיר הגדולה ביותר בחלק הסרבי של חבל באנאט.
העיר נקראה בעבר בשם נאג'בצ'קרק (בהונגרית: Nagybecskerek, בסרבית: Veliki Bečkerek, כלומר בצ'קרק הגדול).
בין השנים 1935–1941 היה שם העיר פטרובגרד.
שמה הנוכחי של העיר הוא משנת 1946, לכבוד ז'ארקו זרניאנין (1902-1942), שהיה פרטיזן וגיבור לאומי יוגוסלבי.
זרניאנין היה מנהיג של הקומוניסטים בוויבודינה, שסבלו עינויים וחודשים של מאסר על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נרצח על ידי הגסטפו ב-4 בנובמבר 1942.
העיר מוזכרת לראשונה ב-1326 ככפר הבנוי על שלושת האיים של נהר בגה.
העיר הייתה אז בחסות משפחת האצולה ההונגרית "בצ'ה".
לפני הפלישה הטורקי הייתה העיר רכושו של דספוט הסרבי.
מאוחר יותר הוקם מבצר, והמקום היה מיושב על ידי סרבים, גרמנים, רומנים, איטלקים, צרפתים, ואפילו קטלונים.
תחת שמה הישן, נאג'בצ'קרק, הפכה העיר למרכז סחר ב-1769.
בין השנים 1941–1944 הייתה העיר תחת כיבוש נאצי, חלק ממחוז בנאט האוטונומי בתוך סרביה הכבושה בידי הגרמנים.
החל מ-1945 הייתה זרניאנין חלק במחוז האוטונומי של וויבודינה בתוך יוגוסלביה הסוציאליסטית החדשה.
בין השנים 1992–2003 הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שהפכה לאחר מכן לאיחוד של מדינת סרביה ומונטנגרו.
מאז 2006, כשמונטנגרו עזבה את האיחוד, נותרה זרניאנין חלק מסרביה.
סוחרים יהודים התיישבו בעיר בסוף המאה ה-17 והקהילה נוסדה במהלך המאה ה-18. באמצע המאה ה-19 מנתה הקהילה כ-500 נפשות ולאחר הקרע ביהדות הונגריה הייתה הקהילה נאולוגית ברובה.
ב-1847 הוקם בית הכנסת הראשון לקהילה וביום 17 באוגוסט שנת 1896 לכבוד יום הולדתו ה-66 של הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה נחנך בית הכנסת המרכזי "החדש".
אחד מבניה המפורסמים של העיר, יליד 1860 הוא פרנץ קמני (קוהן) יהודי-הונגרי חבר מייסד של הוועד האולימפי הבינלאומי, שיזם והשיק את המשחקים האולימפיים המודרניים, ומזכיר ומייסד של הוועד האולימפי ההונגרי.
קמני נרצח בשואה בבודפשט כנראה על ידי אנשי צלב החץ.
עוד הוקם במקום בית ספר יסודי יהודי וכן פעל בעיר סניף של אגודת כל ישראל חברים.
רבה האחרון של הקהילה היה הרב ד"ר צבי עזריה.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית חולקה הממלכה לאזורי שליטה וזרניאנין נותרה בלחץ המיעוט הגרמני בחזקת הגרמנים.
יהודי זרניאנין גורשו על ידי שכניהם ממוצא גרמני לאחר שרוכזו במחנה מעבר ברחוב המלכה מריה בעיר.
מפקד המחנה היה גרמני מקומי בשם הנס גוסמן.
באוגוסט 1941, ארגנו התושבים הגרמנים מצעד של היהודים ברחובות העיר וגירושם למחנות הריכוז סיימישטה וטופובסקה שופה בפאתי בלגרד ושם מצאו רובם את מותם בחנק במשאיות גז.
בסתיו 1941 הוחרב בית הכנסת המרכזי של העיר על ידי העירייה חומרי הבניין של בית הכנסת שימשו להקמת בניני מגורים בעיר.
עוגב בית הכנסת הניאולוגי הועבר לכנסית הנצרות פרוטסטנטית בעיר.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר אֶצְ'קָה.
קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1870 הוקם בית כנסת דו מפלסי לקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה והיא לא זכתה למעמד עצמאי בממלכת יוגוסלביה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו באצ'קה 53 יהודים.
ב-1941 נהרס מבנה בית הכנסת עד היסוד.
שרידי הקהילה שבו לזרניאנין לאחר המלחמה.
פרנץ קמני, מחנך וממייסדי התנועה האולמפית המודרנית
לאיוש בורשודי עד 1909 קליין (בהונגרית: Borsodi Lajos; זרניאנין, 8 במאי 1883 – יאבוקה, 1941) היה עורך דין משורר, עורך, סופר יהודי-הונגרי.
ארפאד פישר, משנת 1945 באנאטי (1896–1980) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי, סופר, משורר.
והבולטים שבהם: באנאט זרניאנין בכדורגל (בעבר, גם פרולטר זרניאנין), ופרולטר זרניאנין בכדורסל.
זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית הוא שם ספרו של חוקר הקבלה גרשם שלום, שיצא לאור לראשונה בשנת 1941. הספר עוסק בהיסטוריה של המיסטיקה היהודית על זרמיה העיקריים, למן יורדי המרכבה ועד לחסידות.
הוא פורסם בשתים עשרה שפות ונחשב לאחד הספרים החשובים והמשפיעים ביותר בתחום חקר תורת הקבלה וחקר מדע הדתות.
את הספר הקדיש שלום לחברו הטוב, וולטר בנימין.
הספר נכתב במקור בגרמנית (למעט הפרק החמישי שנכתב בעברית), אך התפרסם לראשונה בשפה האנגלית, בתרגומו של ג'ורג' ליכטהיים (George Lichtheim).
הוא היה אמור להִתרגם לעברית על ידי שלמה צוקר, מהמחלקה לכתבי יד וארכיונים בספריה הלאומית, אך הדבר לא יצא לפועל.
במהלך השנים תורגמו לעברית פרקים מתוך הספר, ובשנת 2016 תורגם הספר כולו לעברית.
הספר נקרא בעברית: "זרמים עיקריים במיסטיקה היהודית", אולם שלום עצמו התעקש לקרוא לו: "זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית".
לדעת דניאל אברמס ההבדל בין "זרמים ראשיים" ל"זרמים עיקריים" היה עקרוני לשלום, ובא להדגיש שהוא ראה בחלוקה שערך בין הזרמים במיסטיקה היהודית חלוקה שרירותית ולא מהותית.
אליעזר שביד קורא לספר "ראשי הזרמים במיסטיקה היהודית".
הרצאה ראשונה: מאפיינים כלליים של המיסטיקה היהודית (במקור: General characteristics of Jewish mysticism).
הרצאה שנייה: המיסטיקה של המרכבה וגנוסטיקה יהודית (במקור: Merkabah mysticism and Jewish gnosticism).
הרצאה שלישית: חסידות אשכנז בימי הביניים (במקור: Hasidism in mediaeval Germany).
תורגם לעברית על ידי צביה נרדי, בתוך: איבן (ישראל) מרקוס (עורך), דת וחברה במשנתם של חסידי אשכנז, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ז-1986, עמ' 131 - 164.
הרצאה חמישית: הזוהר (חלק א'): הספר ומחברו (במקור: The Zohar I.
הפרק נכתב במקור בעברית ובשפה זו גם נִשאה ההרצאה, שעיקריה פורסמו בעיתונות העברית שיצאה לאור באותה תקופה בארצות הברית.
עם זאת, תורגם גם פרק זה לאנגלית וכך יצא לאור.
הרצאה ששית: הזוהר (חלק ב'): הדוקטרינה התאוסופית של הזוהר (במקור: The Zohar II.
הרצאה שביעית: יצחק לוריא ובית מדרשו (במקור: Isaac Luria and his school).
תורגם לעברית על ידי אברהם הוס, בתוך: דניאל אברמס (מהדיר), קבלת האר"י, אוסף מאמרים מאת גרשם שלום, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשס"ח-2008, עמ' 203- 239.
הרצאה שמינית: שבתאות וכפירה מיסטית (במקור: Sabbatianism and mystical heresy).
נוסח מורחב של קטע מתוך הפרק תורגם לעברית במאמר: "שבתי צבי ונתן העזתי", קובץ הוצאת שוקן לדברי ספרות, תל אביב: חנוכה תש"א, עמ' 150 - 166.
הרצאה תשיעית: חסידות: השלב האחרון (במקור: Hasidism: The latest phase).
המהדורה השנייה של הספר (בשנת 1946) יצאה לאור מבלי שעשתה רושם רב.
לדעת יוסף דן, עובדה זו - יחד עם מספר גורמים נוספים - הובילו את שלום לקחת חלק פעיל בחוג "ארנוס", שבאסקונה, בשנת 1949; וזאת על אף שראש החוג, קרל גוסטב יונג, היה אנטישמי בעל עמדות פרו־נאציות, והעובדה שחלפו שלוש שנים בלבד מתום מלחמת העולם השנייה והשואה.
השתתפותו של שלום בחוג ארנוס הביאה לחשיפה בינלאומית לה קיווה ופרסומיו במסגרת זו הקנו לו שם עולמי כמומחה לקבלה.
ספרו החל לקבל את תשומת הלב הראויה, הוא זכה לעשרות מאמרי בקורת ונכתבו עליו עשרות מאמרים וספרים.
למעשה כמעט ולא קיים חיבור בנושא המיסטיקה היהודית שנכתב מאז, שאיננו נסמך עליו.
הסופר הארגנטיני המפורסם, חורחה לואיס בורחס, נהג לשלב ביצירותיו מוטיבים קבליים, וטען כי הושפע מאוד מהספר, שלדבריו הוא הטקסט הבהיר ביותר שנכתב על הקבלה.
בתאריך 29 בספטמבר 1991, פרסם דן את המאמר: "הספר שבו נפרדו דרכיהם של החוקר והמקובל: יובל להופעת הספר 'זרמים עיקריים במיסטיקה היהודית' לגרשם שלום", הארץ, תרבות וספרות, 29 בספטמבר 1991, הדן בספר והשפעתו.
בתאריכים 17 - 19 בפברואר 1992, נערך כנס בינלאומי בברלין, לציון פרסומו הראשון של הספר.
בקיץ 2003 העבירה רחל אליאור סדרת הרצאות בנושא: Major Trends in Jewish Mysticism: A Reassessment, ב"ישיבה יוניברסיטי".
ההרצאות נִשאו בשנת 1938, אך הספר יצא לאור לראשונה שלוש שנים מאוחר יותר.
המהדורות הראשונה והשנייה לוו בהקדמה של שלום.
המהדורה השלישית ומהדורת הכריכה הרכה (בשנת 1961) לוו בהערה מאת המוציא לאור.
משנת 1995 נלווית לספר הקדמה מאת רוברט אורי אלטר.
בשנת 1941, יצאה לאור המהדורה הראשונה, בניו יורק, בהוצאת ספרים שוקן.
הספר בן XIV + 440 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 417 - 428.
בשנת 1946, יצאה לאור המהדורה (השנייה) המתוקנת והמורחבת (כולל דף נפרד, המפרט את רשימת טעויות הדפוס שבספר), בניו יורק, בהוצאת שוקן.
הספר בן XIV + 454 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 425 - 438.
בשנת 1954, יצאה לאור המהדורה השלישית, בניו יורק, בהוצאת שוקן.
במהדורה זו תוקנו טעויות דפוס והוספו מחקרים חדשים לרשימה הביבליוגרפית, שיצאו לאחר פרסום הספר.
הספר בן XIV + 456 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 423 - 440.
בשנת 1955, יצאה לאור המהדורה הבריטית, בלונדון, בהוצאת הספרים Thames and Hudson.
הספר בן XIV + 456 עמודים.
בשנת 1961, יצאה לאור מהדורת הכריכה הרכה, בניו יורק, בהוצאת שוקן.
המדובר בהדפסה חוזרת של המהדורה השלישית, עם תוספת מחקרים לרשימות הביבליוגרפיות.
הספר בן XIV + 460 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 425 - 444.
בשנת 1995, יצאה לאור המהדורה עם ההקדמה שכתב רוברט אורי אלטר, בניו יורק, בהוצאת שוקן.
הספר בן XXI + 460 עמודים, והרשימה הביבליוגרפית מופיעה בעמודים 425 - 444.
הדפסות נוספות של מהדורת 1995 הודפסו שוב החל משנת 1996, וכמעט בכל שנה לאחר מכן.
בשנת 2011, יצאה לאור מהדורת 1995 בגרסה אלקטרונית (eBook).
בשנת 2016, יצא לאור תרגום ראשון לעברית, בהוצאת ידיעות ספרים.
שלום כתב את ההרצאות ופרקי הספר בגרמנית, למעט הפרק החמישי שנכתב בעברית, אך כל הפרקים תורגמו לאנגלית ובשפה זו יצא הספר לראשונה לאור.
הספר תורגם לאחת עשרה שפות נוספות: צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית, יפנית, שוודית, ספרדית, סינית, סלובנית, פולנית ורוסית.
במרץ 2016 ראה אור תרגום עברי מלא לספר בהוצאת משכל: זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית.
תרגום: סדריק כהן סקלי; הוסיפה אחרית דבר חביבה פדיה.
עוד לפני צאת הספר השלם בעברית תורגמו כאמור שלושה פרקים מלאים וחלק מפרק נוסף.
לאחר הוצאת הספר באנגלית סירב שלום לעסוק בתרגומו לעברית, משום שחשב שהדבר יגזול זמן רב מזמנו.
עם זאת הסמיך את אברהם שפירא ואת הוצאת עם עובד להוציא את הספר לאור על סמך תרגום מן המקור הגרמני, נוסח הערות השוליים כפי שהופיע במהדורה השלישית באנגלית והעותק האישי של שלום, בשוליו ציין את התיקונים שביקש לערוך בספר.
עקב בעיות מימון לא ראה הפרויקט אור בעם עובד, אך שפירא המשיך להחזיק בזכויות ובכתב ההרשאה משלום וחתר להוציא את התרגום לפועל.
התרגום הושלם ב-2007, הוא הותקן על ידי סדריק כהן סקלי בעריכתו של דב אלבוים ובסיועה של חביבה פדיה, שאף חיברה את אחרית הדבר.
התרגום נעשה על סמך המקור הגרמני, התרגום האנגלי ועותקו האישי של שלום, תוך בחירת הניסוחים המדויקים ביותר של מראי המקום בעברית.
על אף שהספר הושלם ב-2007, הוא ראה אור רק ב-2016, עקב בעיות מימון, בהוצאת ידיעות ספרים.
תרגום לגרמנית (ועדכון) של המהדורה האנגלית השלישית.
תרגום ליפנית המבוסס על המהדורה האנגלית השלישית והמהדורה הגרמנית משנת 1967.
זרסנאי טדסה (בתיגרינית: ዘርእሰናይ ታደሰ; נולד ב-8 בפברואר 1982) הוא אתלט אריתראי.
הוא אלוף העולם 4 פעמים ברציפות (2009-2006) ושיאן העולם בעבר בריצת חצי מרתון.
הוא בעל מדליית ארד אולימפית, סגן אלוף עולם ואלוף אפריקה בריצת 10000 מטר ובכך היה לספורטאי היחידי שזכה במדליה אולימפית מאריתריאה.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיים טדסה במקום שמיני בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:05.57 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה טדסה במדליית ארד בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:22.57 דקות, אחרי קנניסה בקלה שקבע שיא אולימפי חדש של 27:05.10 דקות וסילשי סיהינה 27:09.39 דקות, שניהם מאתיופיה ובכך היה לספורטאי היחידי שזכה במדליה אולימפית מאריתריאה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.31 דקות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיים טדסה במקום שישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:12.82 דקות ובמקום 14 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:40.27 דקות.
במשחקי אפריקה שנערכו באלג'יר, אלג'יריה בשנת 2007 זכה טדסה במדליית זהב בריצת 10000 בשיא משחקים חדש של 27:00.30 דקות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן אותה שנה הוא סיים במקום רביעי בריצת 10000 מטר תוצאה של 27:21.37 דקות
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים טדסה במקום חמישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:05.11 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה טדסה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 26:50.12 דקות, אחרי בקלה שקבע שיא אליפות חדש של 26:46.31 דקות, ולפני מוזס נדיימה מקניה (26:57.39 דקות).
בתחרות שנערכה בליסבון, פורטוגל, ב-21 במרץ 2010 קבע טדסה בריצת חצי מרתון שיא עולם חדש של 58:23 דקות, במהלך הריצה שיפר את שיא העולם בריצת 20 ק"מ וקבע תוצאה של 55:21 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 סיים טדסה במקום רביעי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:22.57 דקות.
בתחרות שנערכה בליסבון אותה שנה, הוא קבע את הישג השנה בעולם בריצת חצי מרתון 58:30 דקות.
זרסנאי היה אחד משלושת רצי המרתון שהשתתפו בפרויקט של חברת נייקי בשנת 2017 בו ניסו לשבור את שיא העולם במרתון ולרדת משעתיים.
אמנם פרויקט זה לא הצליח להביא רץ למתחת לשעתיים, אולם הושגה בו התוצאה הטובה ביותר בריצת מרתון אי פעם של 2:00:25 על ידי הרץ הקנייתי אליוד קיפצ'וגה.
זרסנאי הגיע במקום שני תוך שהוא שובר את שיאו האישי בתוצאה של 2:06:51. תוצאות אלו אינן מוכרות על ידי איגוד האתלטיקה.
זרמי פוקו, זרמי ערבול, זרמי מערבולת או זרמי ערבולת הם זרמים חשמליים מושרים אשר נוצרים במוליכים בעקבות שינוי בשטף המגנטי, אם על ידי שינוי בשדה המגנטי כפונקציה של הזמן ואם על ידי תנועת המוליך או מקור השדה, בהתאם לחוק פאראדיי.
זרמים אלו מסתובבים במוליך ויוצרים שדות מגנטיים בהתאם לחוק אמפר.
שדות אלו יוצרים כוחות משיכה ודחייה שונים.
ככל שהשדה המגנטי חזק יותר, המוליכות החשמלית של המוליך גדולה יותר או שקצב שינוי השטף גבוה יותר, כך נוצרים זרמים חזקים יותר וכתוצאה מכך גם שדות מגנטיים חזקים יותר.
זרמי מערבולת, כמו כל הזרמים החשמליים, יוצרים חום וכוחות אלקטרומגנטיים.
החום יכול לשמש לחימום השראתי (אינדוקציה).
באמצעות הכוחות האלקטרומגנטיים ניתן ליצור תנועה, רחיפה וכוח בלימה חזק.
לזרמי מערבולת ישנן גם תופעות לא רצויות כמו גרימת אובדן כוח בשנאים.
האדם הראשון שצפה בזרמי מערבולת היה פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו (1786–1853), הנשיא ה-25 של צרפת שהיה גם אסטרונום, פיזיקאי ומתמטיקאי.
בשנת 1824 צפה אראגו במה שנקרא אז "סיבובי מגנטיות" והבחין שגופים מאוד מוליכים יכולים להתמגנט.
תגליות אלו הוסברו על ידי מייקל פאראדיי (1791–1867).
בשנת 1834 ניסח הפיזיקאי הרוסי היינריך לנץ (1804–1865) את חוק לנץ, שקבע שכיוון הזרם המושרה יהיה בכיוון כזה שיגרום ליצירת שדה מגנטי שכיוונו מנוגד לשדה המגנטי שיצר את הזרם.
זרמי מערבולת יוצרים שטף מגנטי מִשני אשר מבטל חלק מהשטף המגנטי החיצוני.
הפיזיקאי הצרפתי לאון פוקו (1819–1868) נחשב לאדם שגילה את זרמי המערבולת ועל שמו הם נקראים.
בספטמבר 1855 גילה פוקו שהכוח הדרוש לסיבוב דיסק נחושת נעשה גדול יותר כאשר הוא מסתובב בין שני קטבים של מגנט, אשר יוצרים זרמי מערבולת שמאטים ומחממים את הדיסק.
לאחר מותו של מוחמד והתמסדות דת האסלאם ועד היום, התפצלה הדת למספר אסכולות וזרמים, שחולקים זה על זה על יסודות התאולוגיה האסלאמית ועל מקור הסמכות הפוליטית של המנהיג המוסלמי.
הזרמים העיקריים באסלאם הם הסונים, השיעים והח'וארג' שהתפלגו במאה השביעית כתוצאה מסכסוכים פוליטיים על תפקיד הח'ליפה, ועד מהרה הפכו לזרמים נבדלים מבחינה תאולוגית ומשפטית.
מאז ואילך התפצלו זרמים אלו לתתי-זרמים שונים.
ועם הזמן קמו כמה אסכולות איסלאמיות נוספות, חלקן ימי ביניימיות וחלקן מודרניות.
האסלאם הסוני הוא הזרם הגדול ביותר באסלאם, הוא מכונה אהל א-סונה ואל-ג'מאעה או אהל א-סונה על דרך הקיצור.
מקורו של התואר סוני הוא מהמילה הערבית סונה, שמשמעה הנוהג ואורחות החיים של אדם מסוים, אשר ראוי לחקותם.
במשמעות המוסלמית המונח סוני מציין אדם אשר נוהג לפי סונת הנביא מחמד.
הזרם הסוני החל להתהוות מיד לאחר מותו של הנביא, עם עליית שאלת זהותו של ה"ח'ליף" (ממלא מקומו של הנביא מחמד ומנהיג האומה המוסלמית).
הסונים מאמינים כי לקראת מותו, הנביא מחמד לא מינה יורש שינהיג את האומה המוסלמית, ולפיכך הח'ליף יכול להיבחר באופן דמוקרטי ועל פי החלטת רוב מנהיגי האומה.
בהתאם לרעיון הזה הסונים מדגישים את הלגיטימיות של ארבעת הח'ליפים הראשונים (אבו בכר, עמר אבן אל-ח'טאב, עת'מאן אבן אל עפאן, ועלי אבן אבי טאלב) שנבחרו בדרך דמוקרטית, על ידי הסכמת רוב בני לווייתו של מוחמד (צחאבה).
הסונים אף מכנים את ארבעת החליפים הראשונים בשם "ראשידון" שמשמעו: "ארבעת החליפים ישרי הדרך".
למרות זאת, אחרי ה"ראשידון" הח'ליפות החלה לעבור בירושה בתוך שושלות משפחתיות, וזאת בגלל מאבקי כוח בתוך אומת האסלאם, ובגלל ויכוחים עם זרמים אחרים אודות זהות הח'ליף.
מד'הב הוא מונח אסלאמי אשר מתייחס לכל אסכולות המחשבה הדתית וההלכה (פיקה) באסלאם הסוני.
הסונים מאמינים כי לכל אחד מבני לווייתו של הנביא הייתה אסכולה ייחודית משלו, אך אסכולות אלו נעלמו או התאחדו אחד עם השני בהדרגתיות.
כיום נותרו רק ארבע אסכולות מוכרות וההבדלים ביניהם מתבטאים בעיקר בהבדלים מעשיים ופילוסופיים.
בדרך כלל סונים לא מזהים את עצמם ככחסידי אסכולה מסוימת אלא כסונים, אך רבים מהם דובקים באסכולה מסוימת באופן בלעדי.
האסכולה החנפית היא האסכולה הגדולה באסלאם הסוני, ובערך 30% מהמוסלמים הם מבין חסידיה.
אסכולה זאת נקראת על שמו של האימאם הגדול אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה שחי בכופה שבעיראק בין השנים 699–767. האסכולה עושה שימוש נרחב בשיקול דעת ובהיקש (קיאס- שיטה המבוססת על השוואה בין חדית'ים שונים ובין טקסטים קוראניים, כדי להתאים פיסקה הלכתית ישנה לנסיבות משתנות).
האסכולה החנפית נחשבת לליברלית ביותר מבין כל האסכולות הסוניות, והיא נפוצה במרכז אסיה, אפגניסטן, פקיסטן, הודו, בנגלדש, מצרים, עיראק, טורקיה, מדינות הבלקן, ובקרב מהגרים מוסלמים במדינות המערב.
מאסכולה זאת התפתחו תנועות כמו התנועה הבלוית ותנועת דאר אל-עולום דיאובאד הפעולות באסיה הדרומית בכלל ובהודו בפרט.
האסכולה השאפעית היא האסכולה השנייה בגודלה מבין ארבע האסכולות, והיא קרויה על שמו של האימאם מוחמד אבן אידריס א-שאפעי שחי במצרים במאה ה-9. בניגוד לאסכולה החנפית, האסכולה השאפעית מגבילים את השימוש בהיקש ובשיקול הדעת רק לנושאים אשר החדית' לא מתייחסת אליהם.
עמדות אלו הופכות את האסכולה לשמרנית יותר משאר האסכולות, אך היא עדיין מצליחה להשתמש בחדית'ים כדי להתאים ואף לבטל פסיקות קוראניות ישנות למציאות משתנה.
אסכולה זאת נפוצה בסוריה, בירדן, בקרב הפלסטינים וערביי ישראל, סומליה, אתיופיה, בדרום מזרח מצרים, בקרב הכורדים, בתימן, סינגפור, תאילנד, הפיליפינים, אינדונזיה.
כמו כן היא האסכולה הרשמית בברוניי ובמלזיה.
האסכולה המאלכית היא האסכולה השלישית בגודלה, והיא מבוססת על עבודתו ההלכתית של האימאם מאלכ בן אנס אשר פעל במאה ה-8 במדינה.
הפוסקים המאלכים נבדלים מפוסקי האסכולות האחרות בשימוש הנרחב שהם עושים בנוהגים של ערים וקהילות שונות כמקור לפסיקה.
בזמן השלטון המוסלמי בספרד ובסיציליה הייתה האסכולה הזאת נפוצה באזורים אלו.
כיום חסידי האסכולה מתרכזים בעיקר במדינות צפון אפריקה כמו מרוקו, אלג'יר, לוב, סודאן, ובמדינות אפריקאיות סמוכות כגון צ'אד ניז'ר מאלי וניגריה.
האסכולה החנבלית היא הקטנה מבין ארבע האסכולות שקיימות כיום, והיא מיוחסת לאימאם אחמד אבן חנבל שפעל בבגדאד במאה ה-9. האסכולה היא השמרנית ביותר מבין האסכולות וזאת בגלל התנגדותה לכל שימוש בשיקול דעת ובחירות שיפוטית כדי לפסוק הלכות.
אסכולה זאת מקובלת בקטר ובערב הסעודית ולכן היא השולטת על מכה ומדינה (שתי הערים הקדושות ביותר באסלאם).
"הט'אהריה היא זרם תאולוגי-הלכתי קדום באסלאם אשר ביקש לפרש את הקוראן ואת החדית' (התורה שבעל פה) פירוש מילולי ביותר, ונמנע מכל אנלוגיה או היקש מן הכתוב.
הדוגלים בה יצאו נגד כל ניסיון להפעיל שיקול דעת בפסקי הלכה, וקיבלו אך ורק את שיקול דעתם של חברי הנביא בני הדור הראשון באסלאם.
מבחינה זו, קיצונית הט'אהריה מכל שאר אסכולות ההלכה באסלאם והיא אכן התקיימה כאסכולה הלכתית רק זמן מועט".
אחד הדוגלים בגישה זו היה התאולוג אבן חזם שחי באל-נדלוס (מת 1064) וידוע בקיצוניותו כלפי בני דתות אחרות ובקנאתו לאסלאם.
אסלאם שיעי הוא הזרם השני בגודלו באסלאם, המונה כ-15% מהמוסלמים בעולם.
רוב השיעים נחשבים כחלק מ"התריסריים" (שיעת השנים עשר), והם נקראים כך על מנת להבדיל בינם לבין סוגים אחרים של שיעים.
שיעים אלה מאמינים במנהיגותם של שנים-עשר אימאמים לאחר מותו של מוחמד.
הם מהווים 80 אחוז מהשיעים בעולם, ונחשבים לפלג העיקרי באזרבייג'ן, איראן, עיראק, לבנון ובחריין.
פלג נוסף הם השיעים השביעיים: האיסמעילים הם הקבוצה הגדולה ביותר מקרב השיעים השביעיים, והפלג השני בגודלו בזרם השיעי (אחרי התריסריים).
האסמאעילים מאמינים כי יורשו של האימאם השיעי ג'עפר א-צאדק היה אסמאעיל אבן ג'עפר, בניגוד לתריסריים הרואים במוסא אלכאט'ם את האימאם השביעי.
מספר חברי האסמאעיליה נאמד ב-15–20 מיליון נפש, כ-100,000 מהם בארצות ערב.
הקבוצה האמינה באלוהיותו של באמר אללה, למרות שהוא מעולם לא הכריז על כך, וסברה כי חמזה בן-עלי היה נביא.
כיום הדרוזים מתגוררים בעיקר בסוריה, לבנון וישראל.
השיעים החמישיים או הזיידים שהופיעו במאה ה־8 הם פלג שנמצא בעיקר בתימן, שמאמין בארבעת הח'ליפים של האסלאם כמו הסונים, ולאחר מכן בחוסיין ובעלי, ואחר כך בזייד בן עלי.
בלבנון קיים פלג שיעי הנקרא בשם מֶתַאוִילה (יחיד: מותּאואלי).
החַ'וַארִג הוא שמה של הקבוצה הדתית הקדומה ביותר שפרשה מן האסלאם, עוד קודם לפרישת הזרם השיעי, לזרם אסלאמי עצמאי.
בשם זה נקראים גם כמה זרמים אסלאמיים (חלקם אינם קיימים עוד) החולקים עם קבוצה זו כמה קווים כלליים מבחינה פילוסופית או הלכתית.
האופי הקיצוני של כת הח'וארג' גרם לפילוגים רבים בתנועה, אולם הזרם העיקרי שקיים עד היום הוא האיבאדיה, על שם עבדאללה בן איבאד, מנהיגם, שנחשב למתון ביחס לזרמים אחרים באסלאם.
מאחר שעל-פי שיטת הח'וארג', כל מוסלמי שווה לאחיו לאמונה, ללא קשר לגזעו (בניגוד לשיטה האומיית, על-פיה הערבים נמצאים מעל שאר הגזעים), הצטרפו אל הח'וארג' הרבה מואלים (מוסלמים חדשים שאינם ממוצא ערבי, כגון הפרסים, הטורקים והכושים).
מבחינה פוליטית, הח'וארג' דגלו בשיטה שבה כל אדם יכול למלא תפקיד ח'ליף, אפילו עבד, ובלבד שסגולותיו הדתיות והמוסריות יהיו רמות מעלה ואמונתו תהיה שלמה.
בחייהם הפרטיים היו הח'וארג'ים מחמירים מאוד ולא הסתפקו בקיום חלקי של המצוות.
מוסלמי הוא המקיים את כל הקוראן, לדעתם.
בניגוד לאסלאם האורתודוקסי, על-פיו מי שחטא אפילו חטא חמור, אינו חדל להיות מוסלמי, אצל הח'וארג' החוטא חטא חמור נחשב כופר ודינו גיהנום לנצח.
החמרתם באה לידי ביטוי גם בדרישות המחמירות של כללי הטהרה.
לשיטתם הדובר שקר או לשון הרע, מתבטל ממצב הטהרה שהיה בו.
כל מוסלמי שאינו בן כיתתם, כלומר ח'וארג', הוא כופר.
הם הרחיבו את המלחמה נגד הכופרים (ג'יהאד) גם לגבי כלל העדה המוסלמית שאינה ח'וארג'ית.
יתרה מזו הם הוסיפו על חמשת עמודי האסלאם עמוד נוסף והוא הג'יהאד.
הח'וארג' התירו להרוג את משפחת הכופרים על הנשים והילדים (אִסתִעראד).
הסוּפיות או סוּפיזם היא זרם מיסטי באסלאם, השם את הדגש על האהבה והכוונה שבעשייה, יותר מאשר על ההלכה עצמה.
בעוד ששאר הזרמים באסלאם סבורים כי הנביא מוחמד מת ומורשתו חקוקה בסלע ולא ניתן לשנות בה דבר, הסופים סבורים כי הנביא מוחמד מוסיף לדבר אל מאמיניו באמצעות מורי ההלכה הקדושים, המחוברים בשרשרת מיסטית אל מוחמד והם אלה שקובעים בנוגע לכל דבר.
הם שאפו להתאחד עם האל ("איתיחאד") תוך ביטול המהות העצמית שלהם, ולצורך כך פיתחו סוג מדיטציה הנקרא מוראקבה המזכיר את מסורות המדיטציה של המזרח הרחוק.
המיסטיקנים הסופים שאבו את עיקר השקפתם מן הקוראן, אשר עבור המוסלמים מכיל את כל החוכמה האלוהית ויש לפרש אותו בתבונה, והעניקו בפרשנותם משקל רב להצהרה שאלוהים "אוהב אותם והם אוהבים אותו", שהפכה להנחת בסיס בתפיסה מיסטית שנשענת על אהבה.
בבסיס התפיסה הסופית, בדומה לזרמים מוסלמים רבים, נמצא התווחיד, העיקרון המונותאיסטי על פיו "אין עוד אלוהות מלבד אללה".
תפיסה זו עברה מספר גלגולים לאורך ההיסטוריה של התפתחות הסופיות, ובעת המודרנית התייחסות נפוצה כלפיה היא שאין בעולם דבר מלבד אלוהים.
שתי גישות אלו, שאלוהים הוא הכל, ושאלוהים מלא אהבה, הובילו לכך שבלב הדרך הסופית ישנה שאיפה לכניעה לאלוהים באהבה, שוב ושוב, והשאיפה לראות בכל אדם, חיה, צמח ודומם את ההתגלמות המוחלטת של אלוהים השורה בכל.
זרמים קטועים הוא סרט דוקומנטרי ישראלי-שווייצרי משנת 2010, בוים על ידי גיא דוידי הישראלי ואלכסנדר גוצ'מאן השווייצרי.
הסרט צולם משנת 2005 ועד 2008 בכפר בילעין, מערבית לרמאללה והוא מתעד את החיים בכפר הסובל מניתוקים תדירים מרשת המים.
מסלולי חיים נפגשים בכפר אחד בשומרון.
לאורך קווי צנרת המים השבורה נעים אנשי הכפר בילעין במסלוליהם לעבר עתיד לא ברור.
ישראל, השולטת על מקורות המים, מספקת מעט מים לשתייה, וכאשר זרם המים אינו ודאי - דבר לא יכול להתפתח.
השליטה על הלחץ בצינורות אינה רק שליטה באורח החיים, אלא גם בתודעה.
היו ימים בהם בילעין (פירוש שמו: בלי מים) היה הכפר הראשון באזור שהתחבר לרשת המים.
זו הייתה אפשרות לקדמה ולהתפתחות, אולם בעיני חלק מהתושבים היו מי הצינור - מים מרים.
מי הצינור שימשו ככלי להשפעה על האנשים על מנת שישתפו פעולה עם השב"כ הישראלי והצבא.
הקרע הפריד בין האנשים בכפר לשני מחנות.
החזרה לטכניקה העתיקה של חפירת בארות לאיסוף מי גשמים היא ביטוי לעצמאות המתחדשת של התושבים אולם ספק אם היחסים בין האנשים בכפר יחלימו.
לאחר שיצרו יחד מספר סרטים קצרים החליטו היוצרים גוצ'מאן ודוידי לגור במשך שלושה חודשים בכפר בילעין והתחילו לצלם את מה שיהווה הבסיס לסרט.
הרעיון לסרט החל בעקבות שמו של הכפר בילעין שפירושו בלי מקור מים.
המעבר לבילעין עורר תגובות מעורבות בכפר בגלל החשש לביקורת על הכפר על עצם שיתוף הפעולה עם ישראלים.
זרמים קטועים הופק באופן עצמאי במימון פרטי בלבד, רוב הצילומים לסרט נעשו מסתו 2005 ועד אביב 2006.
סצנת הסיום הוויזואלית של הסרט כללה צילומים תחת גשם ועל מנת להשלים אותה נדרשו שלוש שנים.
הרעיון לשם הסרט הוא מטאפורה למספר הרב של הדמויות בסרט שגורלן נקטע בדרך כלשהי.
זרמים קטועים השתתף בתחרות הקולנוע הדוקומנטרית של פסטיבל קולנוע דרום 2010 ובמסגרת התחרות הדוקומנטרית בפסטיבל הסרטים בירושלים 2010.
הוא הוצג בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וזכה בשנת 2011 בציון לשבח מצלמת דוד בקטגוריית הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע היהודי בורשה.
על אף העניין הרב בסרט שהיווה את הבסיס לסרטו השני של דוידי "חמש מצלמות שבורות" הסרט מעולם לא שודר בטלוויזיה בישראל.
זרסאי (בליטאית: Zarasų rajono savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, השוכן במזרח המדינה על גבול לטביה ובלארוס.
מחוז-משנה זרסאי משתרע על פני 1,334 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2011, למעלה מ-18,000 תושבים.
העיר הגדולה ביותר במחוז המשנה היא העיר זרסאי, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
בתקופת המנדט שכן במקום כפר ערבי בנפת רמלה, בשם זרנוגה, כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית לרמלה (כיום בתחום שכונת קריית משה, הנמצאת במערב רחובות).
הכפר נכבש במהלך מלחמת העצמאות, במאי 1948, פונה וננטש.
ייתכן שהיישוב נקרא על שם ערוץ הנחל העובר במקום ונשפך אל ואדי דוראן סמוך לכפר אל קוביבה (כיום כפר גבירול).
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר נמצאו בסמוך למסגד הכפר ומדרום מערב אליו ומעידים על קיומו של יישוב יהודי מן התקופה הפרסית (המאות 6–4 לפנה"ס).
כמו כן, התגלו במקום שרידי יישוב מהתקופה הביזנטית (המאות 4–7).
ייתכן כי זהו מקום מוצאו של התנא רבי חייא בר זרנוקי.
העת החדשה - עד תחילת המאה ה-20
הכפר הערבי הופיע ללא שם במפה שהכין הצרפתי פייר ז'אקוטן ב-1799. הכפר מופיע במפת ה-PEF משנת 1878,
לפי דו"ח הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1882 היה זרנוגה כפר גדול מוקף שוחות צבר, רוב בתיו היו עשויים לבני טיט ובגנים היו בארות מים.
מסגד הכפר, בעל כיפה ונטול מינרט, הוקם ב-1790.
ב-20 באפריל 1891 התעוררה מחלוקת בין כפריים לתושבי המושבה הסמוכה רחובות על זכויות מרעה.
המחלוקת, המכונה "תקרית זרנוגה הראשונה", התבררה לבסוף בבית המשפט.
סוף התקופה העות'מאנית ומלחמת העולם הראשונה
ב-23 ביולי 1913 התחוללה "תקרית זרנוקא" (או תקרית זרנוגה השנייה) שבה תפסו אנשי "השומר" שני כפריים מזרנוגה בעודם גונבים ענבים מכרם בראשון לציון.
התפתחה קטטה המונית שבמהלכה נהרגו שני יהודים וערבי ואחרים נפצעו.
התקרית נחשבת לנקודת מפנה בתולדות יחסי היהודים והערבים בארץ ישראל.
בעקבות האירוע הגישו עשרות מוח'תארים בסוף יולי 1913 עצומה משותפת לסולטאן מהמט החמישי.
ככל הנראה הייתה העצומה ביוזמתו של פעיל פוליטי מיפו בשם סולימאן אל-תאג'י.
משה סמילנסקי הואשם, יחד עם אחדים מבני רחובות, בהרג הערבי; לאחר משפט ממושך, זוכו כל הנאשמים.
במלחמת העולם הראשונה, ב-14 בנובמבר 1917, נכנסו חיילי בריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים לרחובות, דרך זרנוגה, ושחררו את רחובות מעול הטורקים.
פרנק הארלי, הצלם הרשמי של הצבא האוסטרלי כתב ביומנו אודות זרנוגה ב-16 בינואר 1918:
רבים מתושבי הכפר עבדו במושבה הסמוכה רחובות.
בשנת 1924 הוקם בכפר בית ספר יסודי לבנים וב-1943 גם לבנות.
לפי סקר הכפרים בארץ ישראל שנערך ב-1945, הוערך מספר תושבי הכפר בכ-2,380 איש והוא השתרע על שטח של 5,977 דונמים, מתוכם 327 דונמים של שטחים ציבוריים.
באפריל 1948 נכנסו לכפר לוחמים בלתי-סדירים.
חמולת דאר שורבאג'י רצתה למסור את הנשק לכוחות "ההגנה" ולבקש ממנה את הגנת הכפר, אולם אחרים התנגדו.
באותו החודש הוחלט בכפר לפנות את כל התושבים הבלתי-לוחמים לעיירה הסמוכה יבנא.
ב-28 במאי 1948 נכבש הכפר במבצע ברק, במהלך מלחמת העצמאות, על ידי גדוד 55 של חטיבת גבעתי.
מספר ערבים נהרגו וכ-20 נפלו בשבי.
לדברי בני מוריס, בעת הכיבוש היה הכפר נטוש רק למחצה, בשל יחסי הידידות שהיו לו בעבר עם היישוב העברי.
מספר ימים לאחר הכיבוש, הגיע ליומון "על המשמר" מכתב שכתב חבר מפלגת מפ"ם על סמך מה שסיפר לו אחד מאנשי ה"הגנה" שהשתתף בכיבוש.
לדבריו כל תושבי הכפר גורשו לעבר יבנא.
התושבים מחו על כך שמאלצים אותם לעקור אל אויביהם האנטי-ציוניים, שהם עצמם לא התירו להם בעבר להיכנס לכפרם, ולמחרת חזרו וסיפרו כי תושבי יבנא גירשו אותם כ"בוגדים".
לבסוף נדרשו הפליטים לעזוב את כפרם בשנית.
ההיסטוריון מרדכי בר-און, לעומת זאת, שהשתתף כמפקד מחלקה בכיבוש הכפר זרנוגה, העיד: "לא היה שם כל גירוש והכפר היה ריק לחלוטין כאשר הגענו אליו".
ביוני 1948 נהרסו בתי הכפר.
באוגוסט 1948 ביקשה קבוצת שילר מן המוסדות המיישבים, שיחכירו לה את אדמות זרנוגה, וכמה מאות דונמים מן השטחים החקלאיים של הכפר נמסרו לידיה.
בבתים הנטושים וסביבם הוקמו מעברות זרנוגה א' וב', שאליהן הגיעו בשנות ה-50 עולים מצפון אפריקה.
המעברות צורפו לרחובות בשנת 1957.
בשנות השישים חוסלו המעברות ובמקומן הוקמה שכונת קריית משה.
מסגד הכפר ובית עלמין (שאיננו תחום ואיננו מסומן) מדרום למסגד הם השרידים היחידים שנותרו מן הכפר.
השטח הפתוח בין קריית משה לשכונת וייסגל (שכונת רחובות הצעירה) קיבל אישורי בנייה בשנת 1991, אולם תכנון מפורט לבניית שכונה החל רק בשנת 2003. אז החליטה העירייה להקים פארק ציבורי בשטח בית הקברות והמסגד ולהסיט מעט את בתי השכונה.
בשנת 2009 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד עיריית רחובות, במטרה למנוע בנייה על שרידי בית העלמין.
בסוף 2012 נדחתה העתירה, כיוון שלטענת בג"ץ העותרים לא הצליחו להוכיח שבשטח הספיציפי עליו הוגשה העתירה אכן התקיים בית קברות.
במקביל, התחייבה העירייה לשמר את מבנה המסגד ולהעתיק ממקומם קברים, אם יימצאו כאלה בשטח הפארק, בהתאם לחוקי רשות העתיקות ובתיאום עם גורמי הדת המוסלמים.
זרסאי (בליטאית: Zarasai ; שם העיר השתנה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה) היא עיר בצפון-מזרח ליטא, העיר הגדולה ומרכזו המנהלי של מחוז משנה זרסאי במחוז אוטנה.
זרסאי מחזיקה בשיא הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בשעות היום בליטא, 38.5 מעלות צלזיוס שנמדדו בשנת 2014.
מילידי העיר: הצייר היהודי יודל פן, והגנרל פיוטר וראנגל.
בעיר התקיימה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה שבמסגרתה התנהלו שישה בתי כנסת וישיבה, בית ספר, בית חולים, מושב זקנים, ספריה, קופת גמ"ח וחוגים.
בין רבני העיר היו האחים רבי לוי ורבי רפאל שפירא, הרב מאיר שלום הכהן והרב מרדכי פיינשטיין.
רבה האחרון של זרסאי, הרב אליהו רזניק, נספה בשואה.
העיר מוקפת באגמים ונהרות רבים, שהקנו לסביבתה את השם "שווייצריה הליטאית" ומעובדה זו נגזרו רוב שמותיה השונים (Ežeras בליטאית: אגם).
העיר מוכרת מאז השליש הראשון של המאה ה-16 בשם יזיורוסי (Jeziorosy) שמשמעה אגם.
בשנת 1836 הוחלף שם העיר לנובו-אלכסנדרובסק לכבוד אלכסנדר בנו של הצאר דאז, ניקולאי הראשון, ושם זה היה בשימוש עד 1918. בליטא העצמאית שלאחר מלחמת העולם הראשונה נקראה העיר אֶזֶ'רַנִי (Ežerėnai, אף היא לקוחה מהמילה Ežeras) וכך הוא שם העיר ביידיש.
השם הנוכחי זרסאי התקבל רק בשנת 1929.
במהלך מלחמת העולם השנייה, זרסאי הייתה תחת הכיבוש הנאצי, החל מ־25 ביוני 1941 ועד ל־29 ביולי 1944, ונוהלה תחת נציבות הרייך אוסטלנד.
ב־26 באוגוסט 1941 נטבחו 2,569 יהודים מזרסאי והסביבה בקרבת הכפר דאגוצ'ה (Degučiai) בידי איינזצגרופן ומשת"פים ליטאים.
זרע הפורענות הוא סרט קולנוע משנת 1955 המבוסס על ספר בשם זה מאת הסופר האמריקאי אוואן הנטר.
הסרט הוא הראשון בסוגה הקולנועית של מורים אידיאליסטים וכריזמטים המצליחים להשתלט על כיתת תלמידים שבמקרה הטוב הם חבורה של פרחחים ובמקרה הקשה הם עבריינים צעירים ממשפחות הרוסות ממעמד חברתי נמוך.
בשלב ראשון הם כמעט מתייאשים אבל לבסוף הם מצליחים בתוקף אישיותם להשתלט על הכיתה.
זה אחד מסרטיו הראשונים של סידני פואטייה בתפקיד אחד התלמידים הפרועים.
ב-1967 הוא החליף תפקידים והופיע בסרט "לאדוני, באהבה" הפעם בתפקיד של מורה שחור בלונדון בכיתת תלמידים סוררים.
הסרט מתחיל בהצגות הקרדיטים על רקע ביצוע של רוק מסביב לשעון על ידי ביל היילי והקומטס.
השיר חובר עוד ב-1952 אך דשדש במצעד הפזמונים.
השיר נבחר מתוך אוסף התקליטים של בנו של גלן פורד ולאחר הפצת הסרט זינק למקום הראשון של מצעד הפזמונים של בילבורד במשך שמונה שבועות והוא נמצא ברשימת מאה שנים...
בישראל זכה הסרט להצלחה גדולה בעיקר בקרב בני הנוער.
הוא ביטא את התחלת מרדנות נוער הרוקנרול.
בשיר "המורה לזמרה" ששרה יונה עטרי כאשר המורה שרה "על שפת ים כנרת" התלמידים משסעים אותה ב"רוק מסביב לשעון".
בתפקיד אחד התלמידים הפרועים משחק פול מזורסקי שהפך לאחר מכן לבמאי קולנוע מפורסם.
ריצ'רד (ריק) דָדייה (גלן פורד) הוא חייל משוחרר שהחליט להקדיש את עצמו להוראה ומתקבל למשרת מורה לאנגלית בבית ספר תיכון.
בחדר המורים הוא נפגש עם המורה הוותיק ג'ים מרדוק (לואיס קלהרן) המבשר לו על הצפוי לו בהמשך.
דדייה מקבל כיתה של נערים פרועים המורכבת מלבנים, שחורים והיספנים.
הבולטים בכיתה הם גריגורי מילר (סידני פואטייה) וארטי וסט (ויק מורו).
הוא אינו מצליח להעביר את השיעור בגלל הפרעותיהם.
לאחר הלימודים הוא מצליח להציל את אחת המורות המותקפת על ידי תלמיד.
בתגובה הוא מותקף בלילה באחת הסמטאות בידי תלמידים ונפצע קשה בפניו.
אשתו, אן דדייה (אן פרנסיס), הנמצאת בהיריון, מזדעזעת ממצבו ומנסה לשכנע אותו לעזוב את בית הספר.
הוא מבקר בבית ספר עם סדר, משמעת ותלמידים מחונכים אך דוחה הצעה להתקבל לעבודה שם כי הוא רואה בעבודתו אידיאל ואתגר.
כאשר אחד המורים, ג'ושוע אדוארדס (ריצ'רד קיילי) אומר לו כי יש לו אוסף תקליטי בלוז נדירים הוא מבקש ממנו להביא אותם לבית הספר ולהשמיע אותם לתלמידים.
בסצנה קשה מתנפלים התלמידים על אדוארדס, מפילים אותו, שוברים את משקפיו ואת כל התקליטים שהביא.
אט אט מצליח דדייה לחדור ללב תלמידיו.
הוא מקרין להם את הסרט המצויר ג'ק ואפון הפלא ומעורר אותם לוויכוח עירני על הבעיות המוסריות והחינוכיות של הספר.
כשהוא מקשיב למילר המנגן ושר עם חבריו את הספיריטואל "שלח את עמי", הוא מתרשם ומציע לו להופיע בנשף חג המולד.
הבעיה העיקרית היא התלמיד וסט שמעמדו הוא כמנהיג כנופיה שכל התלמידים מפחדים ונשמעים לו.
הוא מתעב את דדייה, מתלונן עליו בפני המנהל ומאשימו בגזענות.
הוא שולח מכתב אנונימי לאן דדייה ובו הוא כותב כי לבעלה יש רומן עם אחת המורות.
כשהיא רואה את המכתב היא מרגישה ברע, מפונה לבית חולים ויולדת בלידה מוקדמת.
דדייה מקבל את ההודעה ומגיע לבית החולים שם נמסר לו כי ילדו בסכנה.
אן מספרת לו על המכתב שקבלה ובשלב זה הוא נשבר ומודיע לה כי לא ישוב לבית הספר הזה.
דווקא בשלב זה משכנעת אותו אן לא לוותר.
בנו יוצא מכלל סכנה והוא חוזר לבית הספר לקראת העימות עם וסט.
בסצנה האחרונה ממשיך וסט להפריע בשיעור.
דדייה מחליט להתעמת איתו ומאשים אותו בשליחת המכתב.
וסט שולף סכין אך דדייה לא נרתע.
הוא מתקרב אליו וחוטף מידו את הסכין תוך כדי שהוא נחתך.
וסט צועק לחבריו לעזור לו ולהתנפל על דדייה אך הם לא נענים לו.
בשלב זה יודע דדייה כי הוא ניצח.
זרע אנדרומדה הוא ספר מדע הבדיוני שנכתב על ידי מייקל קרייטון.
הספר יצא לאור ב-1969 בארצות הברית בהוצאת Knopf ותורגם לעברית ויצא לאור בישראל (ספרית מעריב).
עלילת הספר מתארת את מאמציה של קבוצת מדענים, המסוגרת במתקן מחקר תת-קרקעי בארצות הברית, לחקור התפרצות נקודתית של מגפה באריזונה שמקורה במיקרואורגניזם מהחלל החיצון ולמנוע את התפשטותה.
שמו של הספר מתבסס על הכינוי שניתן למיקרואורגניזם במהלך המחקר.
עם פרסומו בארצות הברית, הפך הספר לרב-מכר ותרם רבות למיצובו של מחברו, מייקל קרייטון, כמחבר בולט בסוגת המדע הבדיוני ה"טכנולוגי" (סוגה המכונה גם "מדע בדיוני קשה").
העלילה מתרחשת בארצות הברית, בשנות ה-60 של המאה ה-20. לוויין צבאי שסיים את משימתו שב לכדור הארץ ונוחת באזור מדברי באריזונה, בפאתי עיירה קטנה ונידחת בשם פיידמונט.
משימתו של הלווין הייתה ניסיון לאסוף דוגמאות אורגניזמים מהשכבות העליונות של האטמוספירה לצורכי מחקר.
צוות איסוף, שנשלח לאתר את הלוויין ולהשיבו, מתביית על אותות האיכון של הלוויין ומגיע לעיירה הקטנה.
להפתעתו, מגלה הצוות שאין בעיר נפש חיה.
הדיווח שמעבירים אנשי צוות האיתור למפקדם נקטע באיבו עקב הידרדרות מהירה וקשה במצבם הבריאותי.
מפקד יחידת ההשבה, הנמצא בבסיס המפקדה ומאזין לדיווח הקטוע והמבולבל, מסיק כי ייתכן שהגורם לפגיעה באנשי צוותו הוא אחד מהאורגניזמים שנאספו על-ידי הלווין.
לאור זאת, מורה מפקד היחידה להפעיל נוהל חירום ממשלתי, שנועד להתמודד עם מצב שכזה, לאפשר את הכלתו ולמנוע התפרצותה של מגפה ביולוגית.
צוות מדענים שגויס למשימה כחלק מנוהל החירום מתחיל בניסיון לאתר את הלוויין בעיירה הנידחת פיידמונט.
המדענים מסיירים בעיירת הרפאים, כשהם לבושים בחליפות מגן כדי להימנע מהדבקה, ומגלים כי כל אנשי העיירה הקטנה ובכללם אנשי צוות איסוף הלוויין מתו ממקרה חמור וקיצוני של קרישה תוך-כלית מפושטת המתבטאת בקרישה מהירה של כל נפח הדם שבגופם.
המדענים מאתרים את הלוויין ושני ניצולים מהעיירה (תינוק ואדם זקן) ומביאים אותם למתקן מחקר תת-קרקעי מיוחד, שתוכנן ונבנה מראש כדי להתמודד עם מחקר של מיקרואורגניזם מידבק, אלים או בלתי-מוכר.
מתקן המחקר נבנה כאתר תת-קרקעי המסווה כאתר מחקר מדברי של משרד החקלאות האמריקאי במדבריות נבדה.
המתקן בנוי ממספר קומות, שבכל אחת מהן מערך נפרד של מנגנוני טיהור ועיקור שנועדו למנוע חדירה של מיקרואורגניזם בלתי-רצויים למתקן כמו-גם למנוע בריחה וזליגה של מיקרואורגניזמים מתוך מתקן המחקר החוצה.
בקומה התחתונה, והמבודדת ביותר, מצויים מגורי הצוות ומעבדות המחקר.
בתחתית המתקן נמצאת פצצה גרעינית שנועדה לשמש כמוצא אחרון להשמדת המתקן וטיהור סביבתו, במצב בו נוצר חשש ממשי לזליגה החוצה של מיקרואורגניזם קטלני ומידבק.
מנגנון הפצצה הגרעינית תוכנן כך שיופעל באופן אוטומטי אם אותרה זליגה בלתי רצויה של מיקרואורגניזם מתוך מתקן המחקר.
לאחר שהם עוברים סדרה של תהליכי טיהור נפרדים בכל קומה, נמצאים מדעני הצוות המיוחד והניצולים בקומה התחתונה של המתקן.
שם מתרחש החלק העיקרי של עלילת הספר שבו מנסים המדענים להבין מה עומד מולם וכיצד ניתן להתמודד עמו.
הנחת המוצא של צוות המדענים היא שהלוויין הצבאי, שמשימתו הייתה ללכוד מיקרו אורגניזמים משכבות האטמוספירה הגבוהות לצורך בדיקת התכנות השימוש בהם כנשק ביולוגי, שב לכדור הארץ כשהוא נושא גם מיקרואורגניזם קטלני במיוחד ממקור חוצני.
המיקרואורגניזם גורם למוות כמעט מיידי של כל בעל חיים ארצי שבא איתו במגע, בכך שהוא מביא לקרישה כמעט מיידית של כל נפח הדם של אותו בעל חיים.
צוות המדענים מתחלק לשנים, כשחציו האחד מתמקד בלוויין עצמו ומנסה לאתר את המיקרואורגניזם הזר ולחקור את מבנהו, וחציו האחר מתמקד בניצולים ומנסה להבין את יחסי הגומלין הביולוגיים בין המיקרואורגניזם לבני האדם ומדוע שרדו דווקא שני הניצולים שאותרו בעיירה.
לאחר סריקה מיקרוסקופית מתישה של הלוויין מאתרים המדענים את המושבה הזעירה של המיקרואורגניזמים החוצניים שנלכדה במבנה הלוויין כשהיה במסלולו מחוץ לכדור הארץ.
מחקר נוסף, בעזרת תבנית עקיפה ומיקרוסקופ אלקטרונים, מעלה כי המיקרואורגניזם הוא צורת חיים בעלת מבנה גבישי ואיננו מכיל חומצות אמינו, DNA או חלבונים (בשונה מיצורים חיים ארציים).
בנוסף, מתברר כי צורת החיים החוצנית הזו מסוגלת להמיר ישירות חומר לאנרגיה, כדי להתקיים, ואנרגיה לכדי חומר, כדי להתרבות.
מאפיינים אלו מאששים את הסברה כי מקור האורגניזם חוצני.
במקביל, מנסה צוות המדענים לעקוב אחרי התרבותו של המיקרואורגניזם בתנאים שונים, בניסיון להבין מה הם התנאים הסביבתיים המעודדים את צמיחתו ומה הם התנאים המדכאים אותה, ולפצח את הסיבה שבזכותה שרדו שני הניצולים מהעיירה פיידמונט - האיש הזקן והתינוק.
המחקר מגלה כי המיקרואורגניזם, שקיבל את הכינוי "אנדרומדה", נישא באוויר ומבצע תשנית (מוטציה) בכל מחזור גידול ומשנה את תכונותיו הביולוגיות.
צוות המדענים לומד כי "אנדרומדה" גדל ומשגשג בתוך תחום צר של ערך הגבה (pH) ובמצע גידול חומצי מדי או בסיסי מדי הוא מתקשה להתרבות ולהתפתח.
תחום ערך ההגבה האידיאלי עבור ה"אנדרומדה" הוא בין 7.39 ל-7.43, תחום ערכים שקיים בדם אנושי רגיל.
עובדה זו, בשילוב עם בדיקת הרקע של שני הניצולים, מובילה את החוקרים למסקנה כי הסיבה לכך ששני הניצולים שרדו את ההידבקות ב"אנדרומדה" נעוצה בכך שלשניהם היו ערכי pH חריגים בדם: לתינוק, שבכה בלי הפסק, היה דם בעל ערך בסיסי, כתוצאה מנשימת יתר.
לזקן, שסבל מכאבי בטן, היה דם בעל ערך חומצי, כתוצאה מתרופות שונות שנטל.
דא עקא, יחד עם הגילוי בנוגע לקשר בין התרבותו של ה"אנדרומדה" ובין ערך ההגבה, מסתבר למדענים כי המיקרואורגניזם עבר מוטציה נוספת שהביאה לשתי תמורות באופיו: מחד המוטציה גורמת לו לעכל גומי סינתטי ומנגד שללה ממנו המוטציה את האפשרות לפגוע ביצורים חיים.
כתוצאה ממוטציה זו מעכל "אנדרומדה" את אטמי הגומי שבדלתות האטומות שבחדרי המעבדה ודולף החוצה, לחללי המגורים במתקן המחקר בדרכו לאוויר החיצוני.
מערכת ההגנה האוטומטית של מתקן המחקר מזהה את הזליגה החוצה של המיקרואורגניזם, אוטמת את קומות מתקן המחקר ופותחת בהליך השמדה עצמית, בדמות חימוש הפצצה הגרעינית שבבסיס המתקן והכנה לפיצוצה לאחר מספר דקות, כדי למנוע התפשטות של זיהום בביוספירה.
צוות המדענים, שנלכד בקומות המחקר שנאטמו במתקן, נחרד כשהוא מבין שהוא עומד להיות מושמד בתוך מספר דקות כתוצאה מהפיצוץ הגרעיני, אך חמור מכך: שפיצוץ הפצצה הגרעינית לא רק שלא יביא להשמדתו של "אנדרומדה" אלא יגרום להתרבות אדירה שלו לכדי "מושבת-על", עקב יכולתו להפוך אנרגיה ישירות לחומר לצורך התרבות.
הצוות מבין ש"מושבת-על" שכזו תהווה סכנה קיומית לכל היצורים על-פני כדור הארץ, בשל גודלה והתשניות התכופות והבלתי צפויות שעובר המיקרואורגניזם.
כחלק מתכנון מתקן המחקר, נקבע מנגנון בקרה אנושי על תהליך ההשמדה העצמית האוטומטי בדמות מפתח מיוחד שנושא אחד מאנשי צוות המדענים.