tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיבוב הראשון של המפעל הוגרלה סכנין מול קבוצת פרטיזן טירנה האלבנית אותה ניצחה סכנין בתוצאה 6–1 (0-3 ו-1–3) בסיכום שני המשחקים, והעפילה לסיבוב הבא בו הוגרלה למשחק מול ניוקאסל יונייטד האנגלית.
במשחק הראשון בסנט ג'יימס פארק נוצחה סכנין בתוצאה 0–2, ובמשחק הגומלין באצטדיון רמת גן הובסה סכנין בתוצאה 1–5 והודחה מהמפעל.
בעונת 2004/2005 נשמעה ביקורת כנגד המאמן אייל לחמן, על סגנון המשחק הפיזי עד ברוטלי שהוא הקנה לשחקניו.
בסופו של דבר, רצף הפסדים גרם להתפטרותו וסגנון המשחק של הקבוצה הפך לרך יותר.
הקבוצה ניצלה מירידה לאחר שסיימה את העונה במקום העשירי, נקודה אחת מעל הקו האדום.
בסוף עונת 2005/2006, לאחר שלוש עונות בליגת העל, ירדה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר שסיימה את העונה במקום האחרון, אך בעונת 2006/2007 עלתה שוב לליגת העל, כשהבטיחה את עלייתה חמישה מחזורים טרם סיום משחקי הליגה.
בגביע המדינה הגיעה סכנין עד לשלב רבע הגמר לאחר שהדיחה בדרך את מכבי נתניה ומכבי תל אביב מליגת העל, בתוצאה זהה - 2–1. סכנין הודחה ברבע הגמר על ידי הפועל תל אביב בתוצאה 0–3.
בעונת 2007/2008 העפילה סכנין לראשונה בתולדותיה לגמר גביע הטוטו, שם נוצחה בתוצאה 0–2 על ידי מכבי חיפה.
סכנין סיימה את העונה במקום הרביעי בליגת העל שהקנה לה כרטיס לגביע האינטרטוטו.
הצלחת הקבוצה הביאה לביקוש לשחקניה וכך בפגרה שלפני עונת 2008/2009, שניים מכוכביה העיקריים, מאור בוזגלו ואיליה יבוריאן, עברו למכבי תל אביב, ואילו מאמנה אלישע לוי חתם במכבי חיפה, ביחד עם קשר הקבוצה ג'ון קולמה.
אייל לחמן שוב מונה כמאמן הקבוצה בנובמבר 2008, אך פוטר במרץ 2009 שוב עקב תלונות על סגנון המשחק הפיזי שהנהיג בקבוצה.
בגביע האינטרטוטו התמודדה סכנין בסיבוב השני מול קבוצת רנובה המקדונית אותה ניצחה סכנין בתוצאה 3–1 בסיכום שני המשחקים.
בסיבוב השלישי הוגרלה סכנין מול דפורטיבו לה קורוניה הספרדית.
במשחק הראשון שנערך באצטדיון קריית אליעזר נוצחה סכנין בתוצאה 1–2, ובמשחק הגומלין באצטדיון ריאזור נוצחה סכנין בתוצאה 0–1 והודחה מהמפעל.
בליגה סיימה סכנין במקום התשיעי, בנוסף הודחה מרבע גמר גביע המדינה בהפסד 0–1 למכבי נתניה.
בעונת 2009/2010 סיימה סכנין בראש הפלייאוף האמצעי במקום השביעי, בנוסף הודחה משמינית גמר גביע המדינה בהפסד 1–2 למ.ס אשדוד.
בעונת 2010/2011, בהדרכתו של המאמן מרקו בלבול, סיימה סכנין במקום ה-13 בפלייאוף התחתון, וניצלה מירידה.
בעונת 2011/2012, בהדרכתו של המאמן שלומי דורה, סיימה הקבוצה את העונה הרגילה במקום השלישי בטבלה, והעפילה לפלייאוף העליון.
בתום הפלייאוף סיימה הקבוצה את העונה במקום השמיני.
דורה המשיך בקבוצה גם בעונת 2012/2013, אך פוטר לפני משחקי הפלייאוף לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה, ובמקומו מונה שוב מרקו בלבול.
בהדרכתו של בלבול סיימה הקבוצה את משחקי הפלייאוף התחתון ללא אף הפסד, ובמחזור האחרון ניצלה מירידה כשסיימה במקום ה-12, מקום אחד מעל הקו האדום.
בגביע המדינה הודחה הקבוצה ברבע הגמר על ידי עירוני קריית שמונה.
בעונת 2013/2014 הוביל בלבול את הקבוצה למקום השישי בפלייאוף העליון.
בגביע המדינה הודחה הקבוצה בשמינית הגמר על ידי הפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
לקראת עונת 2014/2015 מונה גיא לוי למאמן הקבוצה, אך פוטר ממנה ב-5 בדצמבר 2014 לאחר 11 מחזורים עקב חוסר הצלחה ממושך, במקומו מונה אלי כהן, והקבוצה סיימה את העונה במקום השביעי (הראשון בפלייאוף התחתון).
בתחילת העונה קיבל בני סכנין תרומה מקטר, לאחר שהקבוצה נקלעה לקשיים תקציביים
בדצמבר 2015 מונה יוסי אבוקסיס למאמן הקבוצה, ובתום עונת 2015/2016 העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון, וסיימה את העונה במקום החמישי בטבלה.
בגביע המדינה הגיעה הקבוצה עד חצי הגמר, אך הפסידה 2–3 למכבי תל אביב.
גם בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון וסיימה במקום החמישי עם סיום הליגה.
בגביע המדינה הודחה הקבוצה בשמינית הגמר לאחר שהפסידה 1–2 לבית"ר ירושלים.
בסוף העונה החליט אבוקסיס לא להמשיך את החוזה עם הקבוצה.
לקראת עונת 2017/2018, מונה ז'אירו סבירסקי הברזילאי למאמן הקבוצה, אך הוא פוטר מהקבוצה כבר בראשית אוגוסט, ופליקס נעים מונה במקומו.
נעים פוטר בינואר 2018 לאחר שהקבוצה הודחה בסיבוב ח' של גביע המדינה על ידי סקציה נס ציונה מליגה א'.
במקומו מונה טל בנין למאמן הקבוצה, ואת העונה סיימה בני סכנין במקום ה-11 בטבלה.
לאחר סיום העונה, ב-3 ביוני 2018 הודיעה הקבוצה כי בנין לא ימשיך בקבוצה ויסיים את חוזהו במועדון.
ב-7 ביוני 2018 חתם בני בן זקן כמאמן הקבוצה לעונה אחת.
ב-4 בנובמבר 2018 פורסם כי בן זקן והנהלת הקבוצה סיכמו כי המאמן לא ימשיך במועדון ואת מקומו תפס עמיר תורג'מן שחתם על חוזה לעונה וחצי.
גם תחת תורג'מן התקשתה הקבוצה לצבור נקודות והוא פוטר אחרי עשרה מחזורים ובמקומו מונה גיורגי דרסליה.
דרסליה פוטר אף הוא לאחר חודש וחצי בלבד, במקומו מונה זמנית חואן קרלוס העוזר.
לאחר כשבועיים מונה אלדד שביט למאמן הקבוצה עד תום העונה.
חילופי המאמנים הרבים בעונה לא צלחו וב-4 במאי 2019, מחזור אחד לסיום העונה, נשרה סכנין לליגה הלאומית אחרי 12 שנים רצופות בהן שיחקה בליגת העל.
ב-22 ביוני 2019 מונה ניסן יחזקאל למאמן הקבוצה והחל איתה את העונה בלאומית.
ב-7 באוקטובר התפטר יחזקאל מתפקידו לאחר רצף כישלונות של הקבוצה, ובמקומו מונה ב-9 באוקטובר סלימאן אזברגה.
אזברגה התפטר אף הוא ב-27 בדצמבר 2019 לאחר חילוקי דעות עם הנהלת הקבוצה, ובמקומו מונה ב-4 בינואר 2020 אלדד שביט שהיה עוזרו של יחזקאל בתחילת העונה, לקדנציה שנייה בקבוצה.
שביט הוביל את הקבוצה לחצי עונה שני מרשים עם שרשרת תוצאות טובות, וב-29 ביוני 2020 סיימה סכנין בתוצאת תיקו 0-0 נגד הפועל קטמון ירושלים, שנתן לה מספיק נקודות על מנת לעלות חזרה לליגת העל אחרי עונה אחת בלבד.
כבר לאחר שלושה מחזורים בעונת 2020/2021, התפטר שביט מתפקידו, ובמקומו ב-18 באוקטובר 2020 מונה נסים אביטן למאמן הקבוצה.
ב-27 בפברואר 2021 פוטר אביטן מהמועדון עקב חוסר הצלחה של הקבוצה בהיותה במקום האחרון בליגה.
ב-1 במרץ 2021 מונה שרון מימר למאמן הקבוצה, ובחודש פברואר 2022 נפרד מהקבוצה לאחריו מונה חיים סילבס אך סיים את דרכו בקבוצה לאחר פחות משנה,
ב-29 בנובמבר 2022 מונה קובי רפואה למאמן ובסיום העונה סיים את תפקידו, ב-17 במאי 2023 מונה סלובודן דראפיץ' - כדורגלן עבר סרבי-ישראלי למאמן בני סכנין.
ב-3 במרץ 2025 פוטר דראפיץ' מתפקידו עקב הסתבכות הקבוצה במאבקי תחתית, ובמקומו מונה מנחם קורצקי לתפקיד, אשר הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה ולסיים במקום העשירי.
הקבוצה משחקת מאז הקמתה באצטדיון דוחה בעיר.
לאחר עלייתה לליגת העל בשנת 2003, הוא לא אושר על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל לליגת העל.
באוקטובר 2005 הושלם שלב א' של שדרוג אצטדיון לתכולה של 4,500 מקומות ישיבה.
באמצעות חבר הכנסת אחמד טיבי נעשתה פנייה לוועד האולימפי הלאומי של קטר שהסכים לתרום 10 מיליון דולר להמשך שדרוג האצטדיון, ולהקמת מגרש אימונים.
כאות הוקרה הוחלט לקרוא לאצטדיון על שם בירת קטר דוחה.
בנוסף חנכו את מגרש האימונים שהוקם.
פרויקט ההרחבה הושלם ביולי 2009, ומאז באצטדיון יש 8,500 מקומות ישיבה.
ב-18 באוקטובר 2014 נערך באצטדיון טקס שעורר מחלוקת בישראל, בו הוענק מגן הוקרה לתורמים לקבוצה ובהם האמירות הקטרית וחבר הכנסת לשעבר עזמי בשארה שנמלט מישראל לאחר שנחשד בריגול ובסיוע לארגון הטרור חזבאללה.
בין בני סכנין לבין בית"ר ירושלים קיימת יריבות, בעיקר בגלל השסע היהודי-ערבי בישראל, למרות ניסיונות הפישור והפיוס שנעשו על ידי ארקדי גאידמק ומאזן גנאים.
יריבות זו החלה ב-2003, אז עלתה בני סכנין לראשונה לליגת העל.
ב-8 בינואר 2006 מיד לאחר משחק בין הקבוצות באצטדיון דוחה, אוהדי סכנין, שיצאו ראשונים מהמגרש, יידו אבנים לעבר היציע של אוהדי בית"ר ולכר הדשא, וכתוצאה מכך המשטרה נאלצה להכניס את אוהדי בית"ר לכר הדשא, מה שגרם לעימותים בין מחנות האוהדים שנותרו באצטדיון.
הישג השיא בליגה העליונה: מקום 4 בעונת 2007/2008
הניצחון הגבוה ביותר: 0-5 על עירוני קריית שמונה (2011/2012)
מלך ההופעות בכל הזמנים: חאלד חלאילה - 482 הופעות
מלך השערים בכל הזמנים: אחמד קסום - 31 שערים
מלך השערים לעונה אחת: אורן מוחרר - 16 שערים (ליגה לאומית בעונת 2000/2001)
להלן רשימת המאמנים של בני סכנין מאז תחילת שנות ה-2000:
ראו גם: :קטגוריה:כדורגלני בני סכנין
מאמן ראשי שרון מימרעוזר מאמן ליאור ראובןמאמן שוערים אליעד גרףמאמן כושרטארק נאטור
בני נגרי (5 באוקטובר 1950 – 23 באוגוסט 2019) היה מלחין ומעבד ישראלי.
התבלט בסוף שנות השישים ובראשית שנות ה-70 כמלחין וכמעבד שהביא את מוזיקת הנשמה הפופולרית מארצות הברית אל הבימות בישראל.
במיוחד בלט הדבר בתוכניתה העשירית של להקת חיל הים, "שירת הים", ובמחזמר המצליח "אל תקרא לי שחור".
נגרי נולד בתל אביב ולמד נגינה על חליל צד אצל אורי שוהם.
בגיל 16 שימש כעוזרו של מנצח המקהלות זיגי שטדרמן בפסטיבל אבו גוש.
במהרה למד עיבוד מוזיקלי ותזמור אצל צבי קרן ובלימוד עצמי ובמקביל, עזב את המוזיקה הקלאסית והחל לעבד מוזיקה פופולרית.
עוד לפני גיוסו לצבא השתתף בעיבוד השירים של צוות הווי הנח"ל לאלבומם "כמה טוב" (1968), שהכיל להיטים כמו "חורשת האקליפטוס", "מלאך מסולם יעקב", "באביב את תשובי חזרה", "גשם ראשון" ו"כמה טוב" ("איזה ערב") (עיבודים יחד עם צביקה ארבל).
ב-1968 הלחין יחד עם אלכס כגן את המוזיקה לקברט סאטירי של חנוך לוין "את ואני והמלחמה הבאה", ומאוחר יותר גם ל"קטשופ".
בשירותו הסדיר מינה אותו במאי להקת חיל הים דני ליטאי למנהל המוזיקלי והמעבד של שתיים מהתוכניות המצליחות ביותר של הלהקה.
הראשונה, שהועלתה ב-1969, נקראה "רפסודה בכחול" שבלטו בה הלהיטים "אנשי הדממה" (יורם טהרלב ויאיר רוזנבלום), "כשאהיה גדול" ("שוטי שוטי ספינתי") (רימונה דינור ורוזנבלום) ו"יידישע פיראטן" (טהרלב, ליטאי ודרורה חבקין).
כמו כן, הלחין לתוכנית את השירים "מי יישא את נשמתי" ו"ספינות שרבורג" (את שניהם כתב טהרלב).
התוכנית השנייה, "שירת הים", הועלתה בסוף 1971, ובלטו בה השירים "שרק יהיה הים שקט" (דן אלמגור ונגרי), "בוא לים" (דן אלמגור ורוזנבלום), "חסקה" (טהרלב ומשה וילנסקי) ו"על אם הדרך" (נתן אלתרמן ונעמי שמר).
בשתי תוכניות אלו, ובמיוחד בתוכנית השנייה, שזכו גם לשידור בטלוויזיה, הציגה להקת חיל הים, בחלק מן השירים, העמדות ותנועה של מחזמר ומוזיקה שהושפעה מאוד ממוזיקת הנשמה האמריקאית ("שרק יהיה הים שקט" ו"מי ישא את נשמתי"), תופעה שהייתה אז יוצאת דופן בלהקות הצבאיות.
היה זה גם שינוי כיוון בכך שרוב ההשפעה הזרה בשנות השישים המאוחרות על הרוק והפופ הישראלי הגיעה מאנגליה (הצלליות והביטלס), מצרפת (פופ צרפתי) ומאיטליה (פופ איטלקי), והמוזיקה האמריקאית הפופולרית לא קיבלה ביטוי בבמות הראשיות בישראל.
יוצא דופן היה המחזמר "שיער", שהגיע מארצות הברית, והשפיע על הלהקות הצבאיות ובמיוחד על היוצרים בלהקת הנח"ל ובלהקת חיל הים.
במקביל לעבודתו עם להקת חיל הים עיבד מוזיקלית את תוכניתה השנייה של להקת פיקוד הדרום מ-1969 "מסביב לסיבוב".
התוכנית לא לוותה באריך נגן אך כמה משיריה הוקלטו ברשות השידור, הבולט ביניהם הוא "בית חלומותי"(נעמי שמר) עם הסולנית נגה שלם-כהן.
לאחר מכן החליף נגרי את יאיר רוזנבלום כמנהל המוזיקלי של להקת הנח"ל במהלך התוכנית "הפלנח"ניק", שביים ליטאי.
ב-1970 עיבד 3 שירים לאלבום הבכורה של שלמה ארצי (בוגר להקת חיל-הים).
ב-1971 עיבד את השירים לתוכניתה של להקת חיל התותחנים "לה בומבה", ביניהם העיבוד ללהיט הגדול "פרחים בקנה".
בסוף שנות ה-70 עבד עם חוה אלברשטיין על שירים שעיבד "אני נושא עימי" ו"שלושה ימים".
אלא שהקלטות אלה, שלוו בתזמורת, נגנזו ונשכחו ויצאו לאור רק ב-2025.
מאוחר יותר עבר לעבוד עם להקת פיקוד המרכז, שעבורה הלחין את שירו של דן אלמגור "שומר החומות".
נגרי הלחין ועיבד שירים לפסטיבלי הזמר, ובין היתר הלחין ועיבד את "יעלה ויבוא" שביצע גידי גוב בפסטיבל הזמר ב-1973. נגרי עבד כמעבד עם אמנים רבים, ונטל חלק בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות.
נגרי אף הלחין ועיבד מוזיקלית מספר מחזות זמר.
המפורסם והמצליח שבהם היה "אל תקרא לי שחור" ב-1972. המופע, שכלל אנסמבל של שבעה שחקנים וזמרים, הושפע מעליית התנועה האמריקאית לזכויות האזרח ונסוב סביב אפליית השחורים וסיפורי התנ"ך.
את המופע ביים דני ליטאי, ואת כל השירים כתבו דן אלמגור, שכתב גם את הטקסט למופע, ונגרי.
כל השירים היו בסגנון מוזיקת הנשמה השחורה.
גם כאן היה חידוש בכך שמופע שלם עסק בסוג מוזיקה שלא היה מקובל לפני כן בישראל.
בלטו בו הלהיטים "יום יבוא" ו"קליפסו בשחור לבן".
ב-1975 עיבד שני שירים לאלבומו של יהורם גאון "אותך שרים": "בואי יונה", ואת הפיוט "פתח לנו שער".
ב-1977 עיבד את מרבית שירי אלבומו של יהורם גאון "עוד לא אהבתי די", מתוכו בלט "החגיגה נגמרת" שכתבה והלחינה נעמי שמר.
עוד באותה שנה עיבד את שירי אלבומו השני של שימי תבורי "שלך באהבה".
ב-1978 הפיק מוזיקלית את המיני־אלבום "קדחת חסידיסקו", שכלל עיבודי דיסקו לשירים חסידיים בביצוע ריקי גל וחברות להקת "סקסטה", ועיבד את מרבית שירי אלבומו של ניסים גרמה "היית שלי".
עוד באותה שנה שימש נגרי כמנהל המוזיקלי, והלחין את אות הפתיחה של התוכנית "זהו זה!", שנוגן על ידי להקת "ברוש", ששימשה כלהקה הקבועה בתוכנית.
ב-1979 עיבד כמחצית משירי אלבומו השלישי של שימי תבורי "זכרונות", הלחין ועיבד את "תודה רבה", אותו ביצעה ריקי גל בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ט, ועיבד שני שירים לאלבום הבכורה של בני אלבז: "ביום שבו עברת" ו"מסיבת הסלון של שנות ה-60".
ב-1980 הלחין ועיבד את פסקול "חמש חמש" של הבמאי שמואל אימברמן.
ב-1981 עיבד את מרבית שירי אלבומו של יהורם גאון "סימני דרך".
ב-1982 הלחין ועיבד נגרי את המחזמר "אברהם אחד", שביים דני ליטאי.
מהמחזמר התפרסם השיר "הו מה יפית ארץ כנען".
עוד באותה שנה עיבד שלושה שירים לאלבומו של שימי תבורי "שבועת עולם", שהבולט בהם היה "עוד סיפור אחד של אהבה", שהפך ללהיט ענק.
בסוף 1983 הלחין ועיבד את השיר "אם" אותו ביצעה שולה חן, ואשר זכה במקום הראשון בפסטיגל השלישי.
בשנת 1986 הלחין את הלהיט "שתי אצבעות מצידון".
השיר, בביצועו של בועז עופרי, היה שיר הנושא של הסרט המצליח "שתי אצבעות מצידון".
ב-1987 עיבד את שירי אלבומה של עפרה חזה שירי מולדת ג'.
בסוף אותה שנה עיבד שני שירים לפסטיגל: "סילסולים" בביצוע אלי לוזון ורבקה זוהר, ו"הדגל שלי" בביצועה של עדנה לב.
ב-1994 הלחין ועיבד את פסקול הסרט "עץ הדומים תפוס" על פי ספרה האוטוביוגרפי של גילה אלמגור.
ה-1992 הלחין את הסרט "להיטים מצוירים משלנו" בשיתוף מיכאל ויינמן.
ב-1995 עיבד את אלבומה של נורית גלרון "קלאסי", שהוקלט עם תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של ירוחם שרובסקי.
בשנת 2000 עיבד את שירי אלבומו של בועז שרעבי "ריגושים", שהוקלט עם תזמורת סימפונט רעננה, ובו חידש שרעבי קלאסיקות ישראליות.
לאורך שנות פעילותו עבד בהקלטות של אמנים רבים כמפיק ומעבד מוזיקלי.
בין הבולטים שבהם ניתן לציין את עפרה חזה ("שירי תימן"), ריקי גל ("אין לזה סוף"), בעז שרעבי ("ריגושים"), יהודית רביץ ("יהודית רביץ והפילהרמונית") ואף מחוץ לישראל, בעיבוד המוזיקלי לרמיקס ללהיטם של הראפרים האמריקאים אריק בי וראקים ("Paid in Full").
ב-1990 עבר להתגורר ולעבוד בממלכה המאוחדת.
הוא התגורר בלונדון והמשיך בה בפעילותו המקצועית, בייחוד בתחום המוזיקה הקלאסית.
נפטר ב-23 באוגוסט 2019 בלונדון.
בני סיידא הוא בשלן, מעביר סדנאות בישול ומחברם של ספרי בישול.
סיידא נולד וגדל בטבריה כבן יחיד בין שלוש אחיות.
אמו ממוצא סורי, אביו ממוצא עיראקי, שהיו בעלי חנות מכולת סמוכה לבית.
בצבא, שירת בשלישות בבסיס רמת דוד בגדוד נ"מ.
סיידא הוא בהכשרתו המקצועית פיזיותרפיסט.
במשך שנים נהג לפרסם ספרי בישול במקביל לעבודתו זו ורק לקראת שנות הפרישה החליט להתמקד בלעדית בספרי בישול וסדנאות בישול.
סיידא אינו מגדיר עצמו כ"שף" (שכן זוהי אינה הכשרתו המקצועית) אלא כ"בשלן".
עם זאת, עוד קודם לכן היה מחבר פורה של ספרי בישול.
סיידא אינו מתמקד בסוג מסוים של בישול (אם כי בתחילת דרכו התמקד בבישול ביתי "פשוט" בסגנון ים תיכוני).
ספריו הראשונים התאפיינו בעיצוב כמעט-ספרטני בניגוד ל"אלבומי" הבישול שפורסמו בשנות ה-80, וגם כיום טוענים מבקריו כלפיו כי ספריו אינם זוכים, בשל קצב ההוצאה המהיר, לעיצוב גרפי מושך.
ייתכן שהוא מחבר מספר ספרי הבישול הפורה ביותר בישראל.
כמה מספריו אף תורגמו לאנגלית ולרוסית.
נשוי לסופי, מורה בגמלאות ואב לשלושה.
(על-פי סדר אלפביתי, בהוצאת מודן):
אוכל טבעוני טעים ומהיר (2014)
אוכלים בחוץ - מדריך למסעדות טובות ושוות לכל כיס
בני ואבי מבשלים (עם אבי ביטון, 2010)
יופי של סלטים - סלטים משגעים
מתוק לחג: פסח ולכל השנה
על הדקה: מתכונים קלים להכנה
צ'יק צ'אק במחבת - מאכלים מהירי הכנה
בני סלע (נולד בשנת 1971) הוא אנס סדרתי ישראלי שהורשע בעבירות מין ובהן תקיפה מינית, אונס וביצוע מעשי סדום.
הוא נידון בסוף שנת 2000 ל־35 שנות מאסר, העונש החמור ביותר שהוטל עד אז על עבריין מין במדינת ישראל (בשנת 2009 נידון גבריאל תורג'מן ל-45 שנות מאסר).
סלע נולד בשם בני סלח וגדל בשכונת התקווה שבתל אביב.
כאשר היה בכיתה ו', עבר להתגורר בקיבוץ שער הגולן כילד חוץ, בעקבות המלצת עובדת סוציאלית.
כילד, היה עֵד להתאבדות אביו האלכוהוליסט בקפיצה מעמוד חשמל.
במשפטו, בהמשך חייו, טען ש"הבעיה" (בהתייחסו לדחף שלו לאנוס) החלה עקב התעללות מצד בחורות צעירות בקיבוץ וסיטואציות מילדותו עם אמו.
סלע החל לבצע את פשעיו בשנת 1987 באזור המרכז.
בשנת 1993 הואשם בביצוע מעשים מגונים בארבע צעירות בנתניה.
בשנת 1995 הורשע בתקיפה מינית של קרובת משפחתו, אותה החל לתקוף בהיותה בת 8.
לאחר חיפוש שנעשה אחריו במשך חודשים רבים בהם הטיל אימה על נשים באזור המרכז, הוא נתפס בדצמבר 1999. הוא נחשד בלמעלה מ-30 מעשי אונס, של נשים, נערות, ואמהות ליד בנותיהן.
מקרי האונס היו אכזריים במיוחד ונמשכו שעות רבות כשלאחריהן הוא נהג להעלים את הסדינים והחפצים ששימשו אותו בעת ביצוע האונס, ולהכריח את קורבנותיו להתקלח.
במסגרת עסקת טיעון הודה סלע ב-13 עבירות מתוך 20 שהיו בכתב התביעה המקורי, וזאת כדי לחסוך לקורבנותיו את אי־הנעימות הכרוכה בעדות.
ב־31 בדצמבר 2000 אחרי משפט שנמשך כשנה, נידון סלע, על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב, ל־35 שנות מאסר (מתוך עונש מצטבר של 220 שנים שביקשה התביעה), העונש החמור ביותר שהוטל על אנס במדינת ישראל עד לאותו מועד.
בתחילת משפטו ביקש לקבל סירוס כימי.
בעת שערעורו עמד בפני בית המשפט העליון, הוא שלח לאחת מקורבנותיו מכתב ארוך, אשר על שליחתו הורשע בהטרדת עד ונידון לתשעה חודשי מאסר על תנאי.
במהלך מעצרו הטריד אחת מעובדות הכלא, כאשר קרא לה, וכשהתקרבה, חשף בפניה את איבר מינו והחל לאונן, בעקבות כך נידון לשנתיים מאסר בפועל.
במהלך טיול בכלא ניצן נדקר סלע בעכוזו על ידי אסיר אחר.
מאוחר יותר מילאו צמד סימני הדקירה תפקיד בתפיסתו, כשאלה שימשו את המשטרה לווידוא זהותו.
במהלך שהותו בכלא הגיש סלע מאות עתירות לבית המשפט, כולל כ-70 ערעורים לבית המשפט העליון תוך שניצל את ההקלות שניתנות לאסירים בקשר לאגרת בית משפט.
בעקבות זאת החליט בית המשפט באופן תקדימי לדרוש תשלום אגרה עם הגשת ההליך (על אף הגשת בקשה לפטור מאגרה) ולקבוע כללים לגבי מספר העתירות שיוכל להגיש עם בקשה לפטור מאגרה ללא תשלום האגרה, אך בהמשך קבע בית המשפט העליון כי כללים אלה אינם כדין.
באחת מעתירותיו הביא סלע את בית המשפט העליון לפסול את הנוהג של העברה אוטומטית של עתירות אסירים עם העברת האסיר לכלא אחר, ללא שמיעת עמדת האסיר.
במאי 2011, בזמן המשפט, ניסתה אימו של סלע, רבקה, להבריח אליו סרטים פורנוגרפיים.
בספטמבר 2015 נחשד באונס שותפו לתא בכלא השרון.
באפריל 2017 הורשע במעשה מגונה בפומבי בפני רופאת שיניים שטיפלה בו, מעשה שאירע שנתיים קודם לכן.
על מעשה זה גזר עליו בית המשפט חצי שנת מאסר נוספת.
בנובמבר 2021 נגזרו עליו 24 חודשי מאסר בפועל, מאסר על תנאי ופיצוי בסך 5,000 שקלים לסוהרת שב"ס, בגין מעשה מגונה שביצע בפניה בעת שעמדה בסמוך לתא מעצרו.
בית המשפט קבע כי תקופת המעצר תרוצה במצטבר לעונשי המאסר האחרים אשר נגזרו על סלע בעבר.
סלע צפוי לצאת לחופשי בספטמבר 2042.
ביום שישי, 24 בנובמבר 2006, נמלט סלע מחזקת המשטרה מחניון בית המשפט בתל אביב.
משטרת מחוז תל אביב פתחה במצוד רחב היקף בהשתתפות כוחות רגליים, פרשים, מסוקים ועוד.
ביום שישי, 8 בדצמבר 2006, נלכד סלע בדרכו למחסום משטרתי מאולתר בסמוך למושב רגבה, שבועיים לאחר בריחתו.
בעקבות הבריחה, הורה מפכ"ל המשטרה, רב ניצב משה קראדי, על הקמת ועדת בדיקה בראשות ראש מחלקת סיור במטה הארצי, ניצב משנה עמוס בר.
זמן קצר לאחר מכן הורה השר לביטחון פנים, אבי דיכטר, על ביטול הוועדה ועל הקמת ועדת בדיקה חיצונית בראשות האלוף במילואים עמוס ירון.
ביולי 2012 גזר עליו בית משפט השלום 4 שנות מאסר נוספות עקב בריחתו בשנת 2006.
ב-2010 טען סלע בדיון משפטי שבעת בריחתו רצח את תאיר ראדה (ב־6 בדצמבר 2006).
בני משה היה ארגון סתרים מסוג ארגון אחווה גברי וציוני, שהוקם במתכונת דומה לארגון הבונים החופשיים.
מייסד הארגון היה אחד העם.
הארגון נוסד באודסה בשנת 1889 בתאריך ז' באדר, שעל פי המסורת היהודית הוא יום הולדתו ויום פטירתו של משה רבנו, ועל שמו הוא נקרא.
החברים הידועים בארגון היו ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן, שייסד מאוחר יותר את הגימנסיה העברית "הרצליה", הסופרים יהושע ברזילי ויהודה גור, העסקנים מנחם אוסישקין ומאיר דיזנגוף, הרופא ד"ר הלל יפה והסוחר ופעיל ההתיישבות יחזקאל דנין (סוכובולסקי), בביתו הוקם הסניף הארץ־ישראלי.
הארגון פעל באמצעות הלשכות של תנועת "חובבי ציון" באודסה, בוורשה בווילנה וביפו.
האגודה דגלה בהכשרה רוחנית שתטפח לאומיות יהודית מוסרית כהכנה להתיישבות בארץ.
היא כללה מאה חברים בקירוב, שנבחרו בקפדנות.
ב-1896 הצטרף אליה חיים ויצמן.
חברי הארגון חיפשו דרך חדשה בתוך תנועת חובבי ציון, בהנהגת אחד העם, הם דגלו בציונות הרוחנית.
רבים מחברי התנועה חשו כי התנועה חייבת בשינוי רדיקלי, שינוי שיפנה את המאמץ העיקרי מעלייה לארץ ישראל או מאמצים דיפלומטיים במסגרת הציונות המדינית, אל תהליך "הכשרת הלבבות" ולהרחיב בקרב העם את רעיון הלאומיות היהודי:
חברי הארגון, הקשור קשר הדוק לארגון מנוחה ונחלה, באו משורות חובבי ציון ותפקידו המוצהר היה "להכשיר את הדור למילוי תפקידיו הלאומיים", דהיינו "הכשרת הלבבות".
הם סברו כי על מנת להגשים את התחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל יש להכשיר הנהגה של יחידי סגולה שינהיגו את העם.
חברי האגודה הצעירים יצאו בעיקר נגד אפוטרופסות הברון רוטשילד במושבות והתערבותו בהתנהלות היישוב.
חברי הארגון פעלו להקמת בתי ספר, ובפרט בתי ספר לבנות, אספו ספרים לשם הקמת ספריות בארץ ישראל, הוציאו לאור עיתון בשם "מכתבים מארץ ישראל".
בווארשה יסדו את הוצאת הספרים "אחיאסף" ואת "השילוח".
ל"בני משה" קמו מתנגדים משני כיוונים: חובבי ציון רבים דרשו שלא לעכב את העבודה המעשית בארץ, וחרדים חששו כי כוונת "בני משה" היא להנהיג רפורמה בדת.
האגודה הייתה חסרת תוכנית פעולה מעשית וכוחה נחלש.
היא התפרקה בשנת 1897 לאחר שמונה שנות פעולה.
רחובות ברמת גן ותל אביב ורחובות נקראו על שם הארגון.
בני מַרשַק (בעבר מהרשק; 1906 – 11 בינואר 1975, כ"ח בטבת תשל"ה) היה קצין חינוך והסברה בפלמ"ח שזכה לכינוי "פוליטרוק" והיה ממניחי היסודות לחיל החינוך והנוער.
בנימין מהרשק נולד בשנת 1906 בעיר סמרגון שבמערב רוסיה (כיום בבלארוס).
אביו כיהן כ"רב מטעם" בעיר.
בהיותו נער נרצח אביו ביריות בביתו, לנגד עיניו, בעת פרעות פטליורה.
בגיל 17 השתתף בסמינר של הקיבוץ המאוחד בוורשה והושפע עמוקות ממפגשו עם יצחק טבנקין; בעקבות הכינוס החליט להכשיר את עצמו לעלייה והצטרף ל"קיבוץ חוצבי האבנים" שליד העיירה קלוסובה.
שם התבלט בדבקותו האידאולוגית, בכושר הארגון שלו בתחום התרבותי והחברתי וביכולתו למשוך אל הקיבוץ חברים חדשים.
באוקטובר 1929 עלה מרשק לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ גבעת השלושה.
ב-1941 היה בין ראשוני המתגייסים לפלמ"ח.
הוא עבר קורס מ"כים וקורס מ"מים של הפלמ"ח, והפך לאחד מהאידאולוגים הבולטים בארגון.
מרשק ביקש לחזק את רוח הגיסות בארגון במטרה להעמיק את מסירותם של המתגייסים ואת דבקותם בצדקת הדרך ובמשימה שהוטלה עליהם.
תחילה שימש מרשק כקצין חינוך של הגדוד השלישי ולאחר מכן של הגדוד הרביעי ושל חטיבת הראל, שעמהּ נלחם בקרבות על ירושלים.
אחד הקרבות המפורסמים שבהם השתתף הוא קרב סן סימון, במהלכו נפגע מכדור בלסת, ולא יכול היה לדבר.
מרשק היה גורם מרכזי בקרב וכאשר גילה כי הכוח מתכונן לסגת, ולמלכד את הפצועים קשה כדי שלא יינזקו מידי האויב לאחר הנסיגה.
בשלב זה קרע מרשק את התחבושות מפיו ונשא נאום חוצב להבות על אודות עוז רוח ועמידה בלחצים, ובו בין היתר ציטוט מן הצבא האדום: "כשקר לך ויורד עליך גשם, גם לאויב קר ויורד עליו גשם".
בהמשך מונה מרשק לקצין החינוך של הגדוד הרביעי של הפלמ"ח ועם הקמת צה"ל לקצין החינוך של חטיבת הראל.
בשנים הבאות נמנה מרשק עם הפלוגה המסייעת בגדוד 11 של חטיבה 9 והקפיד לצאת עם הגדוד לכל שירות מילואים ופעילות מבצעית החל מסוף שנות החמישים ועד לאחר מלחמת יום הכיפורים, כאשר כבר סבל ממחלת הסרטן.
גם באותן שנים היה נוהג לאחר יום אימונים ארוך לאסוף את הפלוגה להרצאות שעסקו במורשת הקרב של צה"ל, בערכים המנחים אותו ובצדקת הדרך.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הצטרף מרשק, כמו רבים מאנשי הקיבוץ המאוחד, לתנועה למען ארץ ישראל השלמה וחתם על כרוז הקמתה.
מרשק הוסיף להתנדב למילואים במשך שנים רבות.
בקיץ 1969, כאשר ישב הגדוד שלו במוצבי קוניטרה, התנדב מרשק להיות במוצב שסבל יותר מהאחרים מהטרדות אש סוריות, ואהב לישון בתעלות עם החיילים הצעירים.
במלחמת יום הכיפורים כבר היה חולה; קולו בגד בו והוא עבר ללחישה, אך הוא הוסיף לעסוק בפעילותו החינוכית בצבא.
זמן קצר לאחר המלחמה, בעת סיור במובלעת הסורית עמד מרשק גלוי ונורה לעברו ממרחק רב צרור כדורים.
כמה קליעים פגעו בו אך נבלמו בשכפ"ץ שלבש.
בני מרשק נפטר בשנת 1975 ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה.
בנו, יואל מרשק, הוא לשעבר מרכז אגף משימות בתנועה הקיבוצית וחבר במטה הסוציאל-דמוקרטי.
נכדתו יעל אנדורן היא אשת עסקים שכיהנה כמנהלת הכללית של משרד האוצר בשנים 2015-2013.
על שמו של מרשק נקרא שביל הולכי הרגל שעולה מכיוון גיא בן הינום אל הר ציון.
הבחירה להנציח אותו בנקודה זו קשורה להשתתפותו בקרב על ההר, שעד למלחמת ששת הימים היווה את הנקודה הקרובה ביותר אל העיר העתיקה בה החזיקה ישראל.
דמותו נזכרת בכמה יצירות ספרותיות המתארות את מלחמת העצמאות ובהן בספר תש"ח מאת יורם קניוק; קניוק מתייחס לדמותו בביקורתיות ומכנה אותו "הפוליטרוק" ו"המטורף המתוק", שהיה צועק "שנקים לו כבר את המדינה".
בַּנִי נַעִים היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, 8 ק"מ ממזרח לחברון.
לפי הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה, חיים בעיר 26,523 תושבים (נכון ל-2016).
העיירה נמצאת בגובה 951 מטרים מעל פני הים, והיא אחת העיירות הגבוהות באזור.
בתקופה הביזנטית היה במקום ישוב בשם "כפר ברוכה", שם שמקורו בשפה העברית.
החל משלהי העת העתיקה ומימי הביניים מזהים במקום את קברו של לוט.
בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, שם הכפר שונה לצורה הערבית "כפר ברייק".
בתקופה זו, קברו של לוט הוסב למסגד.
בתקופה העות'מאנית קיבל הכפר את שמו הנוכחי, "בני נעים", על שם שבט בדואי בשם זה שהיגר מפטרה שבעבר הירדן והתיישב באזור ובמקומות אחרים בארץ ישראל.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתפו תושבי הכפר במרד הערבי הגדול.
מאז שנת 1995, הכפר משתייך לרשות הפלסטינית.
העיירה שוכנת כ-7–8 ק"מ ממזרח לחברון; מדרומהּ שוכנת העיירה יטא, מצפונהּ סעיר וא-שויוח ומדרומה חוריז, כשחלחול ויער חברון ממערב.
אדמות הכפר מגיעות עד להרים שמשם נשקף ים המלח.
הקרקע הראויה לעיבוד מהווה 11.3% מהקרקעות הכלליות, שטחי המרעה 81%, ושאר הקרקע היא קרקע בנויה.
אדוארד רובינסון זיהה את בני נעים עם היישוב כפר ברוך, שאותו ציין הירונימוס במאה ה-4 כמקום קבורתו של לוט.
העיירה המודרנית שנבנתה במקום הכפר הרומי הייתה גם ידועה בשם כפר ברושה.
הירונימוס מבקש מפאולה הקדושה, שבזמן שתעזוב את חברון תעצור בפסגה של כפר ברושה ותסתכל על האזור מסביבה בזכרה את לוט ואת חטאו.
לפי המסורת, זהו המקום שממנו ראה אברהם את מהפכת סדום ועמורה.
בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל נודע היישוב בשם כפר ברייק או כפר אל-בריק.
עלי מהרת, שעבר במקום בשנת 1173, ציין שהוא קרוב לחברון, והוא מקום קברו של לוט.
הסולטאן הממלוכי קלאוון דאג לשיפוץ ותחזוקת מבני נבי לוט ונבי יקין בסוף המאה ה-13.
במאה ה-15 כתב הגאוגרף המוסלמי אימאם אל-סויותי כי לוט קבור בכפר אל-בריק, וכי במערב הכפר מצויה מערה נוספת מתחת למסגד הישן, שם קבורים 60 נביאים, שמתוכם 20 הם תלמידיו של עיסא.
בנוסף לכך, ציין כי קברו של לוט היה מקום עלייה לרגל והערצה כבר למן העת העתיקה, והמסורת עברה מדור לדור.
השם "בני נעים" נזכר לראשונה על ידי עבד אל-ע'אני אל-נבלוסי בשנת 1690. לטענתו, שם זה הוא צורה קצרה יותר של השם 'כפר אל-בריק'.
השם בני נעים בא משם השבט הבדואי "בני נעים" (או "בני נועיים"), שעזב את אזור פטרה והגיע לכאן ולאזורים נוספים בדרום ארץ ישראל.
לדברי רובינסון, מקום זה הוא כנראה הגבוה בכל הרי יהודה.
בשנת 1860, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב: .
בשנת 1935 סללו שלטונות המנדט את הכביש לעיירה (היום חלק מכביש 60).
בדצמבר 1938, במסגרת המרד הערבי הגדול, התכנסו בעיירה עבד אל-קאדר אל חוסייני והמפקד המקומי על אל-חלים ג'וולאני בראש כוח של 100 לוחמים ערבים בלתי סדירים.
ב-17 בדצמבר הגיעו למקום כוחות של חיילים בריטיים.
הכוח הערבי הובס על ידם כשחיל האוויר הבריטי הפציץ את העיירה.
בתום הקרב נהרגו 30 מהלוחמים, 15 נתפסו והוחרם נשק רב.
שישה נידונו למוות, אך עונשם הומתק למאסר עולם אחר כך.
בשנת 1980, החלה הקמתה של שכונת גבעת חרסינה בקריית ארבע, מצידה הצפון מערבי של העיירה.
תושבי הכפר טוענים לבעלות על כ-600 דונם משטח השכונה.
בשנת 1982, הופקעו כ-500 דונם בדרום הכפר, על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים", לצורך הקמת היאחזות נח"ל "פני חבר" שאוזרחה שנה אחר כך כהתנחלות מעלה חבר.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה אירעו בעיירה הפרות סדר רבות, במקרים רבים חיילי צה"ל הגיבו באש ועשרות נהרגו.
בשני מקרים הועמדו חיילים לדין.
בסוף 1988, מפקד חטיבת יהודה משה גבעתי הועמד לדין משמעתי באשמת שימוש לא חוקי בנשק, וספג נזיפה חמורה מסגן הרמטכ"ל, לאחר תקרית בה ירה למוות בתושב שיידה אבנים.
באוקטובר 1989 נידון חייל מילואים לשנתיים מאסר, על הריגה של שני תושבי העיירה.
במפקד אוכלוסין עות'מאני שנערך בשנת 1870 נמנו בבני נעים 67 בתים ו-145 תושבים, אך מדד זה כלל רק גברים.
במפקד אוכלוסין שערכו רשויות המנדט בשנת 1922, נמנו במקום 1,279 איש, כולם מוסלמים, ובמפקד העוקב בשנת 1931 נרשמו במקום 1,646 איש, כולם מוסלמים, שגרו ב-320 בתים.
בסקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945, נרשמו במקום 2,160 איש.
בשנת 1952, עת המקום היה חלק מממלכת ירדן, גרו בכפר 5,778 איש, בהם פליטים שהתיישבו במקום לאחר מלחמת העצמאות.
בהמשך, חלק מאלו עזבו והתיישבו במקומות אחרים ביהודה ושומרון ובירדן.
במפקד הירדני הבא, שנערך בשנת 1961, התגוררו במקום רק 3,392 איש.
בשנת 1997, במפקד אוכלוסין שערכה הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 1997 נרשמו בכפר 13,535 איש, מתוכם 604 פליטים.
במפקד של שנת 2007 נרשמו בבני נעים 20,084 איש ועוד 217 שהתגוררו במסאפר בני נעים.
בעיירה היו 3,490 יחידות דיור, כאשר משק הבית הממוצע כלל 6.5 נפשות.
באותה העת התגוררו ביישוב 3.67% מתושבי נפת חברון.
תושבי העיירה כולם מוסלמים, ומשרתים אותם 16 מסגדים.
המשפחות הגדולות בכפר הם מנאצרה (הגדולה ביותר), זיידאן, טראיירה, חומיידאת, עובייד, חראחשה ועאמר.
על פי צבי מסיני, בני משפחת ג'אבר המתגוררים בצפון העיירה מקורם מיהודים יוצאי המגרב.
הוא כותב כי תושבי קריית ארבע הוותיקים סיפרו שראו בעבר הדלקת נרות בבני נעים בערבי שבת וכן בשבוע אחד כל חורף.
מבנה נבי לוט ממוקם במרכז הכפר, וכולל מסגד וקבר.
המתחם בנוי כנקודת תצפית מבוצרת, מוקף בחומה שמשולבות בה אבני בנייה קדומות מסותתות היטב.
המסגד נמצא במבנה מתומן מקורה בכיפה ולו שני אגפים שהמזרחי שבהם קדום יותר.
מתחת לכיפה ניצבת מצבת קבר מכוסה שטיחים ופרוכות, ומוקפת בסורג ברזל מעוטר.
זיהוי הקבר במקום קשור אולי לעובדה, שאזור סדום נראה היטב מהכפר.
המבנה בנוי על שרידי בסיליקה נוצרית.
המבנה חודש במאה ה-15 כעדות כתובת נוספת בקיר הפנימי, סמוך למצבה.
סמוך לקיר המזרחי של המבנה ממוקם בית הקברות של העיירה, כמקובל בקרב המוסלמים הקוברים את מתיהם ליד קבר של קדוש.
מדרום לעיירה ממוקם נבי יקין, אחד מכינוייו של אברהם אבינו.
על פי המסורת השקיפו מנקודה זו אברהם ולוט על מהפכת סדום ועמורה.
האתר מכונה גם "מצפה שלושת המלאכים".
המקאם נבנה על גבעה נישאה (בגובה 937 מטר מעל פני הים), ממנה נשקף נוף על כל רמת מדבר יהודה.
ממערב לאתר נמצאים שני מבני מחראב נמוכים ופתוחים, על אם הדרך או בנקודות חניה.
באחד מהם חקוקים בסלע שקעים, המזכירים בצורתם ובגורלם טביעות סוליות סנדלים של אדם.
לפי מסורת מקומית, אלה טביעות רגליו של נבי לוט, שנוצרו בעת שהשקיף על מהפכת סדום ועמורה.
המקאם כולל חומה רבועה המקיפה חצר מלבנית, ובה שער מצפון.
בקיר המערבי נמצא חדר מוארך ובו מחראב ומשטח חשוף של סלע טבעי, ובו "טביעות רגליים" בדומה לאלו שבמחראב הפתוח בחוץ.
לפי המסורת, אברהם אבינו עמד כאן וצפה על ים המלח בעת מהפכת סדום ועמורה ואמר: "אלוהים, זהו חוק הצדק" (יא אללה, אלחק אליקין), ומכאן שם המקום.
המבנים של נבי לוט ונבי יקין הוקמו, ככל הנראה, בידי השושלת הפאטמית כאמצעי הגנה נגד הבדווים.
כדי ליצור נוכחות מתמדת של נאמני השלטון במקום האתרים הוכרזו כמקודשים והוקדשו לדמויות מפורסמות ומוכרות מהמסורת המוסלמית.
בַּנִי סוּהֵילָה היא עיר בדרום רצועת עזה השייכת לנפת ח'אן יונס והיא שוכנת כ-2 ק"מ מזרחית לח'אן יונס וגובלת בה ברצף טריטוריאלי בנוי.
ממזרח לה שוכנת עבסאן א-סע'ירה ומדרום-מזרח לה עבסאן אל-כבירה.
כל אלה שייכות למטרופולין של ח'אן יונס.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיר מנתה כ-41,439 תושבים ב-2017. במלחמת חרבות ברזל נהרסה העיר כמעט כליל.
המקום קרוי אולי על שם כוכב קאנופוס הנקרא בערבית "סהיל".
קבוצת עולי רגל נוצרים (1839) הזכירה את המקום בַּנִי סֻהֵיל.
משלחת של יהודי ירושלים, שבראשה עמד יואל משה סלומון, ביקרה בבני סוהילה ב-1910 במסעה לחבל עזה כדי לרכוש קרקע להתיישבות וציינה ששמו בְּנֵי סֶלַע.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922, נמנו בבני סוהילה 1,043 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 נמנו 2,063 תושבים, עדיין כולם מוסלמים, ב-406 בתים.
בשנות ה-30 הגיעו עשרות מבני הכפר לאזור יפו למצוא עבודה, והתגוררו במחנה אוהלים ליד יפו.
לאחר מלחמת העצמאות עברו לגור בכפר פליטים רבים.
בעקבות מלחמת סיני הייתה בני סוהילה נתונה תחת שליטת צה"ל, אשר מינה בה מועצה והעמיד בראשה את חמדאן אבו עמר.
ביולי 1972 ביקר משה דיין בכפר והוא נתבקש להרחיב את שטח השיפוט של הכפר, לאור צפיפות האוכלוסייה בכפר.
באותה עת רבים מתושבי הכפר עבדו בישראל.
לאחר חטיפת האוטובוס מאשקלון באפריל 1984, הרס צה"ל בכפר ארבעה בתים, של משפחות החוטפים.
לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו בעיר 32,800 תושבים, כולם מוסלמים.
ב-7 באוקטובר 2023 השתתפו פעילי חמאס ותושבים במתקפה על אזור עוטף עזה.
בתגובה לכך פשט צה"ל על בני סוהילה במהלך מלחמת חרבות ברזל, כבש את העיירה, והשמיד בה את תשתיות האויב ואת בתי פעילי הטרור.
הרב בנימין (בני) נכטיילר (נולד ב-1963) הוא איש חינוך, שימש מנכ"ל מרכז ישיבות בני עקיבא בשנים 2013–2015, ומזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא בשנים 2006–2011. כיום משמש כמפקח ומרכז על הפנימיות הדתיות במשרד החינוך וחבר בהנהלת המינהל לחינוך ההתיישבותי במשרד החינוך ועמד בראשות עמותת בת עמי.
בנימין נכטיילר נולד בשנת 1963 וגדל בפתח תקווה.
הרב נכטיילר נשוי להילה ואב לעשרה.
למד בישיבת בני עקיבא נחלים, ולאחר מכן בישיבת ההסדר בחיספין.
את שירותו הצבאי עשה במסגרת ההסדר בחטיבת גולני.
את דרכו התחיל כר"מ בישיבה התיכונית בחיספין ולאחר מכן כיהן כראש ישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל.
בשנת 2000 (שנת הלימודים תשס"א) מונה לראש ישיבת בני עקיבא רעננה ובשנת 2006 מונה להיות מזכ"ל תנועת בני עקיבא וכעבור 5 שנים עם סיום תפקידו מונה כמנהל מחוז מרכז וסגן ראש מינהל החינוך במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
ביולי 2013 מונה למנכ"ל הרשת, במקומו של אלחנן גלט שמונה למנכ"ל משרד הדתות, תפקיד שביצע עד לסוף קיץ 2015. בינואר 2018 מונה לעמוד בראש עמותת בת עמי.
בנערותו היה חבר בסניף "מלאבס" של בני עקיבא בפתח תקווה, בוגר שבט אריאל.
הצטרף למליאה של בני עקיבא.
בשנת 2006 מונה להיות מזכ"ל התנועה, ובשנת 2011 סיים כהונה של 5 שנים.
בְּנֵי נְצָרִים הוא מושב דתי לאומי בחולות חלוצה שהוקם ב-2008 על ידי משפחות שפונו מהיישוב נצרים במהלך תוכנית ההתנתקות, וכן משפחות נוספות שהצטרפו אליהן.
המושב נמצא במרחק 800 מטר מגבול ישראל–מצרים.
היישוב שייך למועצה אזורית אשכול והוא הדרומי מבין יישוביה.
תושבי נצרים פונו בתחילה למושב יבול באופן זמני לקראת הקמת יישוב קבע בחולות חלוצה.
בבני נצרים מתגוררות כ-130 משפחות.
ביישוב ישנם מעונות, גנים, בית הספר היסודי "נעם נצרים", בריכה, מדרשת נצרים – הדרכה ואירוח חלוצה – עמותה לחינוך בלתי פורמלי המפעילה אכסניית נוער, ישיבה תיכונית חקלאית "רגבים בנגב".
יש בו גם כולל אברכים.
בין השנים ה'תשע"ה–ה'תשפ"ד פעלה במקום "הישיבה הגבוהה בני נצרים".
תושבי היישוב עוסקים בעיקר בחינוך ובחקלאות.
במקרא, בני עבדי שלמה הם סוג של "קבוצת יוחסין" שעלו מבבל בימי עזרא, הם מתייחסים כצאצאי העבדים שנתנום שלמה המלך למס עובד ויש משערים כי הם בעצם צאצאי שבעת העממים של ארץ כנען.
הקבוצה לא זכתה אפוא לנישואין בקהל ישראל ובחז"ל השקיפו עליהם כעוזרי חיילי נבוכדנצר בחורבן בית המקדש הראשון וכלהוטים אחרי חיתון עם בנות ישראל.
עבדי שלמה מוזכרים בספר מלכים ובספר דברי הימים; ב וכן ב.
לא ברור אם עבדי שלמה נמנו עם שבעים אלף העבדים של שלמה נושאי סבל וחוצבי-הר, שעליהם מספר הכתוב ושם פירש רש"י, שהם היו "גרים גרורים".
המלבי"ם מנמק כי עבדי שלמה היו מצאצאי שבעת עממין על סמך, שנמנו בספר עזרא יחד עם הנתינים
בספר מלכים עוד מסופר על שימוש שלמה בעבדיו להבאת כסף מאופיר; הובאה רשימה מפורטת על מפעלי הבנייה של שלמה ועל הזהב שהביא מאופיר על ידי עבדי חירם ועבדיו.
שם נאמר כי שלמה שעבד את האוכלוסייה הכנענית הנשארת ונתנה למס עובד - סוג עבדות שפורש כעבודה גופנית ולא רק תשלומת-מיסים וארנונא.
הצירוף בני עבדי שלמה בא ברשימת העולים מבבל ונמנו כעשר משפחות;
בני הספרת (בספר נחמיה: בני ספרת)
בני פרודא (בספר נחמיה: בני פרידא)
בני יעלה (בספר נחמיה: בני יעלא)
בני אמי (בספר נחמיה: בני אמון)
מספרם יחד עם כל הנתינים היו סך הכל 392 נפש.
על העובדה שנמנו יחד עם הנתינים כתב המלבי"ם שלפי הדעה בתלמוד שצאצא של בת ישראל מגוי או עבד הוא ממזר, אכן היו עשר משפחות הללו ממזרים והשתייכו לסוג שתוקי ואסופי שבעשרת היוחסין.
ואילו לדעה האחרת בתלמוד, שלפיה הצאצא כשר כתב שיש לומר לפי תוספות כי מוצאם מעבדים שהתייאשו בעליהם מהם והשתחררו ללא גט, שדינם כ"גרי וחרורי" (= בן חורין, סוג אחד מבין העשרה יוחסין), אלא שנמנו בספר עזרא יחד עם הנתינים כי היו בין שבעת האומות עליהם הטיל שלמה מס עובד.
בספר נחמיה מסופר שהתיישבו באותם הערים בו התיישבו לפני גלותם על ידי נבוכדנצר;
בתלמוד הובא שלפי הדעה שמי שנולד מגוי הוא ממזר, אין לקבל גרים מעיר תדמור מפני שהם בעצם מבני עבדי שלמה ונידונים בדין ממזר;.
מובא במדרש רבה וכן בתלמוד כי בני עבדי שלמה לקחו יד בחורבן בית המקדש;
לפי המובא ברש"י לא היה כל צורך לבני עבדי שלמה לאנוס בנות ישראל הודות לעשרם ובגללו רצו דווקא בנות ישראל להינשא להם.
אכן בתלמוד ירושלמי מובא בשם חגי הנביא כי הם כשרים לבא בקהל בתור גרים; , בני תרמוד אכן היו די מוכרים לחז"ל וכן בשיעור הדלקת חנוכייה שיערו לפי השארת בני תרמוד בשוק.
עבדי שלמה נזכרים גם ב, כגורמי פסול הייחוס של בני העיר תרמוד, שם שעשוי להיות שיבוש של שם העיר תדמור.
בני מר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שירת כמפקד אגד בחיל התותחנים וכראש מטה פיקוד הצפון.
מר נולד בחולון, בן להורים ניצולי השואה.
התגייס לצה"ל ב-1984, שירת כלוחם כחיל התותחנים ולאחר קורס מפקדים שימש מפקד צוות בגדוד 55. לאחר קורס קצינים שימש קצין סיור בגדוד 55, קצין עמדה בקורס מפקדים ומפקד סוללה בגדוד 55. בהמשך שימש קצין אג"ם במפקדת קצין התותחנים של פיקוד המרכז, סגן מפקד גדוד 403 וקצין אג"ם בעוצבת הגולן.
כסגן-אלוף פיקד על גדוד 404 וכאלוף-משנה שירת כראש תורת חיל תותחנים במפקדת זרוע היבשה.
ב-2003 מונה למפקד אגד ארטילרי 215. בתפקיד זה מונה ב-2004 גם למפקד חטיבת מכבים, חטיבה מרחבית חדשה שהוקמה באוגדת אזור יהודה ושומרון.
בתפקידו הבא פיקד על בית הספר לתותחנות שדה, במקביל שירת כקצין התותחנים הפיקודי בפיקוד הדרום.
שירת כראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה ובתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כראש מטה פיקוד הצפון עד שחרורו ב-2013.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל פיתוח וחדשנות בחברת הייעוץ הביטחוני SBM.
ב-2016 הקים את חברת 'בימר ייעוץ אסטרטגי' - העוסקת בייעוץ ביטחוני ושיווק בינלאומי
מר בוגר תואר ראשון בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
מר מתגורר בגדרה, נשוי ואב לשלושה.
בנדיקט סאול "בני" מקארתי הוא כדורגלן עבר דרום אפריקאי ששיחק בעמדת החלוץ.
מקארתי הוא מלך השערים של נבחרת דרום אפריקה בכל הזמנים, לאחר שכבש במדיה 32 שערים ב-80 הופעות.
במהלך הקריירה שיחק בליגות הבכירות בהולנד, ספרד, פורטוגל ואנגליה, והתואר המשמעותי ביותר בו זכה היה ליגת האלופות עם פורטו.
מקארתי החל את הקריירה בקבוצת הנוער של המועדון החובבני קרוסיידרס, ובגיל 17 הוחתם על ידי קבוצת סבן סטארס.
לקראת עונת , לאחר שהצטיין באליפות אפריקה לנוער בה הגיעה נבחרתו לגמר, וייצג אותה גם בגביע העולם לנוער, עבר בגיל 19 בלבד לאייאקס אמסטרדם ההולנדית.
כבר בעונתו הראשונה במועדון כבש תשעה שערי ליגה וסייע לקבוצתו לזכות בדאבל באותה עונה.
בעונה שלאחריה שדרג מקארתי את מאזן השערים האישי ל-11, וזכה עם הקבוצה בגביע נוסף, עבר מקארתי לסלטה ויגו הספרדית, בסכום שהוערך במעל ל-6 מיליון אירו, סכום שיא לשחקן דרום אפריקאי באותו הזמן.
בסלטה ויגו של המאמן ויקטור פרננדז לא הצליח מקארתי לבוא לידי ביטוי, ולעיתים קרובות לא שימש שחקן הרכב.
בשנתיים הראשונות בקבוצה הוא לא הפגין יכולת גבוהה ורשם שמונה שערי ליגה במצטבר בלבד.
במהלך עונת , לאחר גביע אפריקה לאומות 2002 שהסתיימה בחודש פברואר, הושאל מקארתי לקבוצת פורטו, ובמדיה שב להפגין את היכולת הגבוהה שהביאה אותו לשחק באירופה.
הוא הגיע לקבוצה בסמוך להגעתו של המאמן החדש, ז'וזה מוריניו, וכבש 12 שערי ליגה ב-11 משחקים בלבד, תוך שהוא עוזר לקבוצתו לסיים במקום השלישי ולהעפיל אוטומטית לגביע אופ"א.
לאחר ההשאלה, ולמרות רצון שני הצדדים להמשיך את ההתקשרות ביניהם שב מקארתי לסלטה ויגו עקב מצבה הכלכלי של פורטו.
בעונת במדי סלטה מקארתי חזר להיות שחקן ספסל ברוב המשחקים, וכבש שני שערים בלבד ב-14 הופעות ליגה.
באותה עונה, קבוצתו הקודמת פורטו השלימה זכייה בגביע אופ"א.
בתחילת עונת , עם מכירתו של הלדר פושטיגה מפורטו לטוטנהאם הוטספר, השלימה פורטו את רכישתו של מקארתי מסלטה ויגו.
יחד עם המאמן מוריניו, הציבה פורטו מערך מסודר וחדור מוטיבציה.
היא זכתה באליפות פורטוגל, כשמקארתי כובש 20 שערים בדרך לתואר מלך השערים של הליגה.
הוא הבטיח את התואר עם שלושער במחזור הנעילה.
כמו כן, הוא היה בורג מרכזי בזכייתה של הקבוצה בליגת האלופות באותה עונה, עם ארבעה שערים בטורניר.
בלט במיוחד הצמד כשכבש לרשתה של מנצ'סטר יונייטד במשחק הראשון של שמינית הגמר.
במשחק הגמר מול מונקו עלה מקארתי כמחליף כרבע שעה לסיום המשחק, מספר דקות לאחר השער השלישי שקבע את תוצאת המשחק, 3-0. לאחר הזכייה בתואר מוריניו עזב והוחלף במאמן האיטלקי לואיג'י דלנרי.
בעקבות כך רצה גם מקארתי לעזוב את הקבוצה לטובת חוזה בפרמייר ליג, אך נשאר שנתיים נוספות עד תום חוזהו בפורטו.
לאחר שדלנרי פוטר והוחלף בוויקטור פרננדז, מאמנו לשעבר של מקארתי בסלטה, עלה רצונו של מקארתי לעזוב והוא ביקש מהנהלת הקבוצה להימכר לאברטון שחיפשה מחליף לוויין רוני.
פורטו סירבה למכור את השחקן, ולמרות התשבחות להן זכה מהמאמן, הוסיף מקארתי לחפש קבוצה באנגליה.
הוא סיים את דרכו במועדון עם זכייה נוספת באליפות פורטוגל, בעונת .
בקיץ 2006 נסע מקארתי לעבור טיפול רפואי באנגליה, ושלושה ימים אחר כך, חתם על חוזה לארבע שנים במדי בלקברן רוברס.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה מצא את הרשת בפעם הראשונה בבכורה הביתית שלו, ב-23 באוגוסט לרשתה של אברטון.
הוא כבש גם בבכורה האירופית שלו במדי בלקברן, ובסך הכל סיים את העונה עם 24 שערים בכל המסגרות.
18 שערי הליגה שלו באותה עונה הציבו אותו במקום השני בטבלת מלך השערים של הפרמייר ליג.
עם פתיחת עונת , כבר במחזור הפתיחה, נפצע מקארתי ונעדר מספר שבועות.
בעקבות החתמת החלוץ רוקה סנטה קרוז, הצטמצמו משמעותית דקות המשחק של מקארתי גם בשובו מהפציעה, והוא שימש לעיתים קרובות כשחקן מחליף.
למרות זאת, מקארתי סיים את העונה עם 11 שערים בכל המסגרות.
עונה אחר כך הגיע לקבוצה המאמן פול אינס, ואיתו מספר חלוצים חדשים, והתחרות על המקום בהרכב התחזקה.
למרות זאת, מקארתי כבש שער בכורה דרמטי עבורו באותה עונה בליגה, כשהשווה ל-1-1 מול מידלסברו ארבע דקות בתוך תוספת הזמן.
בסך הכל מקארתי כבש 52 שערים ב-140 הופעות בכל המסגרות במדי בלקברן.
מקארתי החל גם את עונת בבלקברן, אך ביום האחרון של חלון ההעברות, ב-1 בפברואר, חתם בווסטהאם יונייטד.
חמישה ימים אחר כך רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, וכבר בהופעה זו נפצע ונעדר כשישה שבועות.
בפברואר 2011, שנה בדיוק מאז מעברו לקבוצה, הוצא מקארתי אל מחוץ לסגל הרשום של הקבוצה, וזאת לאחר ששיחק 326 דקות בלבד, ופתח רק בשלושה משחקים, מתוכם שניים בליגה.
ווסטהאם הייתה לקבוצה היחידה בקריירה שלו בה מקארתי לא כבש ולו שער אחד.
באותו החודש ווסטהאם ומאמנה אברהם גרנט הציעו למקארתי סכום פיצוי של מיליון ליש"ט בתמורה להתרת חוזהו.
כעבור חודשיים הגיעו הצדדים להסכמה על שחרורו של החלוץ, תמורת מיליון וחצי ליש"ט.
לאחר שעזב את ווסטהאם, חזר מקארתי למולדתו, שם התאמן במדי קבוצת אייאקס קייפטאון מה-PSL בזמן פגרת הקיץ.
ב-2 באוגוסט 2011 אישרה קבוצת אורלנדו פירטס את החתמתו של מקארתי במדיה, לאחר 14 שנים באירופה.
מקארתי כבש כבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, בדרך לעשרה שערים באותה עונה, כולל צמד במשחק האליפות של הקבוצה, שהבטיח לה את הזכייה בתואר, בדרך לטרבל שלישי ברציפות עבור המועדון.
לאחר שזכה בעבר באליפות עם אייאקס ועם פורטו, הפך מקארתי לכדורגלן הדרום אפריקאי הראשון בהיסטוריה שזוכה בשלוש אליפויות עם שלוש קבוצות משתי יבשות שונות.
מקארתי פרש ממשחק פעיל ב-6 ביוני 2013, בגיל 35.
מקארתי רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה ב-4 ביוני 1997, במשחק ידידות מול .
הוא ייצג את נבחרתו בגביע אפריקה לאומות 1998, שם כבש את שערי הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 4-1 על בשלב הבתים.
מקארתי כבש את כל ארבעת שעריה של נבחרתו במשחק.
הוא הוסיף וכבש את שערה הראשון של נבחרתו בניצחון 2-1 על ברבע הגמר, וכבש צמד בחצי הגמר בניצחון 2-1 על .
דרום אפריקה נעצרה רק בשלב הגמר, שם נוצחה 2-0 על ידי .
בסך הכל רשם מקארתי שבעה שערים וזכה בתוארי מלך השערים והשחקן המצטיין בטורניר.
בקיץ של אותה שנה השתתפה דרום אפריקה במונדיאל 1998, הופעה ראשונה בתולדותיה בגביע העולם, ומקארתי היה כובש השער הראשון בתולדותיה במונדיאלים, כשהשווה ל-1-1 מול במשחק השני של שלב הבתים.
מקארתי גם היה הדרום האפריקאי הראשון שכובש בשני מונדיאלים שונים, לאחר שכבש במשחק ההפסד ל במשחק השלישי והאחרון של נבחרתו בשלב הבתים של מונדיאל 2002. בשני המונדיאלים לא צלחה דרום אפריקה את שלב הבתים.
בחלקים גדולים בקריירה של מקארתי נוצרה מחלוקת סביב מיעוט הופעותיו בנבחרת, וזאת על רקע התנגשות עם משחקים ואימונים של קבוצותיו האירופאיות.
למרות זאת, הוא הצליח לשבור את שיא הכיבושים לשחקן בנבחרת בשנת 2008, ועקף את שון ברטלט בדרך לתואר מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
לקראת מונדיאל 2010 שנערך במדינתו, ניסה מקארתי לחזור לכושר משחק לאחר מספר פציעות, תוך שהוא סופג ביקורת על עודף משקל.
בסופו של דבר הוא לא נכלל בסגל לקראת הטורניר, וסיים את דרכו הבינלאומית עם 32 שערים ב-80 הופעות בינלאומיות.
הסופר קאפ הפורטוגזי (2): ,
מקארתי נולד בקייפטאון, בשכונה שהתאפיינה באחוזי אבטלה גבוהים ובכנופיות אלימות.
אחיו הגדול ג'רום היה גם הוא כדורגלן מקצועני, ששיחק בין היתר בקייזר צ'יפס, מהמועדונים המובילים במדינה.
בשנת 1998, לקראת מונדיאל 1998, השתתף מקארתי כזמר ראפ אורח בשירה של להקת טי.קיי.זי הדרום אפריקאית שנקרא "שיבובו", שכלל גם סימפול של שירה של להקת יורופ, The Final Countdown.
מקארתי אף השתתף בקליפ לשיר, שזכה להשמעות רבות במדינה והיה לסינגל שנמכר בכמות ובמהירות הגבוהה ביותר על ידי אמן דרום אפריקאי.
בשנת 2000 נישא מקארתי למריה חוזה סנטוס הספרדיה, והשניים הביאו לעולם שלוש בנות: מינה, מיה ואלגרה.
הזוג התגרש בשנת 2007, ובמאי 2014 נישא מקארתי בשנית, ל הסקוטית סטייסי מונרו.
לזוג בת אחת, לימה רוזה.
מחוז בני סויף (נפוצה גם ההגייה בני סואף, בערבית מצרית: محافظة بنى سويف) הוא מחוז במרכז מצרים השוכן בגדה המערבית של נהר הנילוס, ובירתו היא העיר בני סויף, הממוקמת כ-150 ק"מ מקהיר.
התעשייה המרכזית במחוז היא מפעלי המלט, וברחבי המחוז פועלים שמונה אזורי תעשייה.
אזור התעשייה הכבדה, ג'בל ע'רב
אזור תעשייה עירוני קהילתי, ניו בני סואף
כ-2,193,871 מהתושבים מתגוררים בכפרים, ואילו בערים מתגוררים כ-662,941 מהתושבים.
אוכלוסיית המחוז מונה 3,154,100 תושבים.
האתר התיירותי היחיד במחוז הוא הפירמידות במיידום .
עלי גומעה – איש דת מפורסם והמופתי של מצרים בעבר
סייד אל-קמני – סופר מוכר, זוכה פרס מצרים לתרבות.
ג'יהאן סאדאת – אלמנתו של נשיא מצרים אנואר סאדאת, פעילת זכויות אדם ומובילת חוקים לזכויות נשים בעולם הערבי
בַּני סויף היא עיר בצפון-מרכז מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר משמשת כמרכז מסחרי וחקלאי חשוב על הגדה המערבית של נהר הנילוס ומרוחקת כ-110 ק"מ דרום-מערבית לבירה קהיר.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מונה 294,125 בני אדם.
בני עורי Benny Ohry (נולד ב-2 בדצמבר 1955) הוא איש טלוויזיה ורדיו ישראלי.
בני עורי נולד בתל אביב וגדל בנתניה.
סיים את בית הספר היסודי ע"ש איתמר בן אב"י ואת התיכון ע"ש שאול טשרניחובסקי.
בהצטיינות יתרה באוניברסיטה הפתוחה במדעי החברה והרוח.
מאז סגירת רשות השידור בשנת 2017, עוסק עורי בראיונות ובתיעוד אנשים שרוצים להנציח את סיפור חייהם, ומוסדות שרוצים לתעד את דור המייסדים והוותיקים שלהם.
את דרכו העיתונאית החל בקורס כתבי הספורט של רשות השידור.
עם סיום הקורס, בשנת 1977, הצטרף למחלקת הספורט של הערוץ הראשון, שם שימש ככתב, עורך ובמאי, במסגרת התוכניות: "מבט ספורט", "משחק השבוע", ו"מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר".
משנת 1980 שימש ככתב חוקר בתוכנית "כולבוטק", ובשנת 1987 הפך לעורך התכנית.
בשנים 1988–1991 ערך והפיק את מגזין המדע, הבריאות והטבע "תצפית", בהגשת יעל דן ופרופ' יורם לס.
בשנת 1991 ערך והפיק את תוכנית האירוח "הלילה - עם גבי גזית".בדצמבר 1991 ייסד, ערך והיה אחד המגישים של תוכנית הבוקר הראשונה של הערוץ הראשון "בוקר טוב ישראל".
בשנים 1994 - 1996 היה עורך משנה של התכנית "מבט שני", במסגרתה גם ביים כתבות.בשנת 2001 ביים וערך כתבות במסגרת התוכניות "חשיפה" ו"גילוי נאות" שערך והגיש חנן עזרן, ובשנת 2006 יצר יחד עם נאווה אחירון את התכנית "כך היה", ושימש כעורך ומפיק התכנית במשך שלוש שנים.
בשנת 2008 יצר וערך את התכנית "ביקורטיוי" – מגזין שבועי בנושאי מדיה ותקשורת, ולאחר מכן שימש כמפיק ועורך אחראי בארץ על שידורי האולימפיאדות בבייג'ינג ובלונדון.
עורי שימש כשליח רשות השידור במשחקים הפארלימפיים בבייג'ינג ובלונדון: לטלוויזיה ול"קול ישראל".
משנת 2006 ועד לסגירת ערוץ 1 ורשות השידור בשנת 2017, שימש ככתב ב"יומן" ליל שבת, כתב לענייני ארכאולוגיה ב"מבט", עורך מהדורות החדשות במוצאי שבת ועורך תוכניות מיוחדות במסגרת חטיבת החדשות.
עורי היה ממקימי רדיו קול רג"ע, הרדיו האזורי של הגליל והעמקים, ושימש כמנהל התוכניות של התחנה.
בנוסף, ערך והגיש בתחנה תוכניות רבות ובהן תוכנית יומית: 'קשה היא הפרידה' - שירי שנות ה-50 וה-60.
בשנת 2016 הגיש את התכנית "ארץ הצבי" ברשת א' של קול ישראל, ותוכניות אירוח ברדיו של האוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת שירות המילואים של עורי בגלי צה"ל, ובמסגרת המחלקה הצבאית, ערך והגיש עשרות תוכניות תעודה על קצינים וחיילים, פעולות ואירועים צבאיים.
"אח"י אילת – הפלגה אחרונה" (1987) – סרט תעודי על אניית חיל הים המשחתת "אח"י אילת" שהוטבעה על ידי הצי המצרי באוקטובר 1967. שודר בערוץ הראשון.
"גיבורים בעל כורחם" (1988) – סדרת סרטי תעודה שסיפרה את סיפוריהם של קצינים וחיילים שנקלעו למצבים קשים בקרבות תחת אש ובין המלחמות, והצליחו לשרוד באומץ ובגבורה.
"בשבר של שנייה" (1990) – סרט תיעודי על סיפורם של שני חיילי צה"ל: נתן אלבז ודב גינזבורג שקפצו על רימון חי שהתפוצץ, והצילו בכך חיי חבריהם החיילים.
"כל מה שיורה" (1994) – סרט תיעודי שמספר את סיפור העזרה הצבאית שהעניקה צ'כוסלובקיה לישראל במלחמת העצמאות ואחריה.
הסרט שודר בשני חלקים בערוץ הראשון.
"עין תחת עין" (1995) – סרט תיעודי במסגרת סדרת סרטי התעודה ההיסטוריים "הנוקמים" שתיעדה את הנקמה היהודית והישראלית בפושעי המלחמה הנאציים לאחר מלחמת העולם השנייה.
במסגרת הסדרה ביים גם את הסרט על חיסולו של הרברט צוקורס בידי חוליית לוחמים של המוסד באורוגווי בשנת 1965.
"מדולפין לתקומה" (2000) – סרט תעודה העוקב במשך שנתיים וחצי אחר בניית שלוש הצוללות הישראליות מדגם "דולפין" במספנות בגרמניה.
הסרט נעשה במסגרת יחידת ההסרטה של דובר צה"ל, עבור חיל הים.
שודר ביום העצמאות בערוץ 2.
"חומה של תקוה" (2008) – סרט תיעודי על הספורטאים הישראליים במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג בחודש ספטמבר 2008. שודר בערוץ הראשון.
"אחיות לנשק" (2008) – סרט תיעודי על לוחמות יהודיות שלחמו בגדוד הליטאי של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
הסרט נעשה במסגרת הסדרה: נשים במלחמה".
"המחתרות במנהרת הזמן" (2010) – סרט תיעודי על גירוש אנשי אצ"ל ולח"י למחנות המעצר באפריקה על ידי שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנת 1944. שודר בערוץ הראשון.
"שמעון פרס – מאה השנים הראשונות" (2016) – סרט תעודי על הנשיא התשיעי של ישראל.
על תוכניותיו "תצפית" ו"גיבורים בעל כורחם" זכה בשנת 1991 בפרסי "תפוח הזהב", לאחר משאל שנערך בין צופי ערוץ 1.
בשנת 1986 זכה בני עורי בפרס "כינור דוד" על כתבתו: "הבית ברחוב טרומפלדור 40 בתל אביב" ששודרה באותה שנה ב'כלבוטק'.
סיפורים על שבט בני משה הם חלק מן המיתוס של עשרת השבטים האבודים ומתוארים בהרחבה בסיפוריו של אלדד הדני.
הם שוכנים בארץ רחוקה ונפלאה מעבר לנהר סמבטיון האגדי ומקיימים חיים יהודיים מושלמים.
עם בוא הגאולה הם יצטרפו לבני עמם הנדכאים בגלות יחד עם שאר שבטי ישראל האבודים.
אלדד הדני מכנה אותם בשם נוסף: שבט ינוס.
מקור האגדה על בני משה
ראשיתה של האגדה על בני משה היא בתעלומה האופפת את גורל בניו של משה במקרא.
שני בנים היו למשה: גרשום ואליעזר.
אך ספר התנ"ך אינו מספר עליהם כמעט דבר.
גם המידע על צאצאיהם מועט ביותר ונפסק לאחר דור אחד – נזכר רק רחביה בן אליעזר אך לא נזכרים בניו.
מן הנאמר: "ויבדל אהרן להקדישו ומשה ובניו יקראו על שבט הלוי" (דברי הימים א' כג, יג - יד) נראה ששבט לוי, שאינו נזכר בין השבטים האבודים, זוהה מאוחר יותר כבני משה.
בזכות מעשה גבורה זה לקח אותם האלוהים אל הארץ הנפלאה שמעבר לסמבטיון.
בני משה מתוארים באגדה זו כמקדשי השם שהאל הצילם מסבלותיהם בדרך נס והביאם למקום מבטחים.
הסיפור על בני משה, כקהילה יהודית החיה חיים מוסריים מושלמים תוך שוויון מוחלט בין כל חבריה מופיע גם במסורות מוסלמיות המסתמכות על הקוראן המספר על מפגשו של מוחמד עם קהילה שהם "מעמו של משה אומה ההולכים באורח מישרים ובצדק".
במקום מושבם האגדי בני משה חיים בביטחון מוחלט.
אין עליהם שלטון זר ואיש אינו מאיים עליהם.
ארצם היא מעין חצי אי המוגן על ידי נהר הסמבטיון.
הם חיים ברווחה ובעושר "שוכנים בבתים מפוארים ובניינים הדורים ומגדלים נאים הם בונים לעצמם" אדמתם פוריה והם מתקיימים מעבודת האדמה ומגידול מקנה.
אין בארצם כלל חיות טמאות ואפילו לא רמשים וחרקים, רק צאן ובקר.
והעיקר: "הם בעלי אמונה בעלי תורה בעלי משנה תלמוד ואגדה, ותלמוד שלהם בלשון הקדש".
הם שומרים על כל המצוות, קלה כחמורה.
אין בהם בכלל בעלי מידות רעות וכולם צדיקים וחסידים גמורים.
תיאור זה של בני משה היווה השראה למופת של חברה יהודית אוטופית, המגלמת את האתוס היהודי הצרוף, תמצית תקוות התורה להתנהגותם החברתית של בני אנוש.
חברה כזו עמדה לנגד עיניו של אחד העם כשבחר בשם בני משה לאגודה הציונית שהקים ב־1889 באודסה במגמה ליצור עלית שתביא להתחדשות רוחנית ולאומית של העם היהודי.
במיתוס על עשרת השבטים שהציג חיים יהודיים אלטרנטיביים לחיי הגולה ייצגו בני משה את האפשרות לחיות רק על פי התורה ודיני היהדות, בלא השפעות של תרבות הסביבה שאינה יהודית.