tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרשת איראן-קונטראס התרחשה כתוצאה ממעורבותה של ארצות הברית במשלוח כספים וכלי נשק לאיראן לצורך שחרור בני הערובה האמריקאים בלבנון, ושליחת סיוע לקונטראס בניקרגואה.
מעורבות זו הייתה הפרה של תיקון בולנד שמנע מעורבות ישירה או עקיפה של ארצות הברית בפעילות הקונטראס.
בעדויות בפרשה נחשף שפוינדקסטר היה ראש הארגון להעברת כלי הנשק לאיראן ושהוא פיקח על אנשים אחרים שהיו מעורבים בפרשה, ובהם אוליבר נורת'.
פוינדקסטקר ונורת' תיקשרו באמצעות ערוץ שנודע בכינוי "ההמחאה הפתוחה הפרטית" (Private Blank Check) שאותו פתח פוינדקסטר במחשב של המועצה לביטחון לאומי.
באמצעות מערכת זו יכלו השניים לשגר זה לזה מסרים שנקראו PROFS, וכך להימנע מחשיפה שלהם לעיני חברי המועצה האחרים.
מערכת זו לא הייתה מוצלחת.
אף על פי שהן פוינדקסטר והן נורת' ניסו למחוק את המסרים, סוכנות התקשורת של הבית הלבן הצליחה לשחזר כמה מהם, שמאוחר יותר נעשה בהם שימוש בתביעה נגד השניים.
ב-25 בנובמבר 1986, לאחר חשיפת הפרשה לציבור, אולץ פוינדקסטר להתפטר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי.
ב-7 באפריל 1990 הורשע פוינדקסטר בחמישה סעיפים של מתן עדות שקר בפני הקונגרס והפרעה לפעילות ועדת החקירה של הקונגרס שחקרה את הפרשה, ועסקה בחקירת מכירות הנשק הסמויות לאיראן והעברת התמורה ממכירות אלו למורדים שנלחמו להפלת ממשלת החזית הסנדיניסטית בניקרגואה.
ההרשעות של פוינדקסטר בוטלו בערעור ב-1991, בשל חשיפתם של כמה מהעדים שהעידו נגדו במשפטו לעדויות שנמסרו בקונגרס, אף על פי שהקונגרס העניק לעדויות אלו חסינות.
בשנים 1988–1989 שימש פוינדקסטר כמדען הראשי של חברת Presearch, Inc, שעיקר עיסוקה היה במחקר וניתוח ביטחוני.
לנוכח קיצוצים צפויים בתקציב ההגנה, הצטרף פוינדקסטר לחברה כדי לפתח יוזמת עסקיות חדשות.
הוא תכנן ופיתח מרכיבי חומרה ותוכנה כאבטיפוס למערכת הדמיה דיגיטליות בזמן אמת לשימוש לצורכי ביטחון פיזי במתקנים רגישים.
במערכות אלו נעשה שימוש במסגרת חוזה למערכות האבטחה של תחנות כוח גרעיניות.
בשנים 1990–1996 שימש פוינדקסטר כשותף מייסד של חברת TP Systems, חברה לפיתוח תוכנה שמתמחה בתוכנה מסחרית למחשבים האישיים של IBM ותואמיהם.
הוא היה המתכנן והמתכנת הראשי בחברה, שהפיתוחים שלה כללו מנפה שגיאות לסביבת ריבוי משימות, תוכנית תקשורת ל-BBS, ויישומים רבים.
בשנים 1993–1996 שימש פוינדקסטר כיועץ לקבוצת אלקינס.
חברה זו הייתה שותפות עסקית עם Electronic Data Systems, שפיתחה את רשת ההדרכה האינטראקטיבית (EITN), מערכת ממסר להדרכות מבוסס לוויין.
פוינדקסטר היה יושב ראש ועדת הייעוץ הימי וחבר במועצת המנהלים של אלקינס.
הוא גם סיפק שירותי ייעוץ לתכנון אסטרטגי.
בשנים 1996–2002 שימש פוינדקסטר כסגן נשיא חברת SYNTEK טכנולוגיות, חברה קטנה לטכנולוגיות עילית שחתומה על חוזים בארצות הברית וברחבי העולם בתחומי ההגנה והמסחר.
פוינדקסטר היה האחראי לייעוץ בנושאי ניהול וניהול מיזמי מערכות המידע, לדוגמה, מיזם גנואה של DARPA.
ב-2000 הצטרף פוינדקסטר לחברת ספרון טכנולוגיות וב-2007 לתאגיד ברייט פלנאט.
בספרון הוא לקח חלק בפעילות החברה בעיראק ליצירת כלים להפעלת ניתוח ישויות ברשתות של ארגוני הטרור להפעלת מטעני צד.
לאחר 2007 פרש פוינדקסטר מעסקי הביטחון הלאומי ופעל לקידום טכנולוגיות בסיס זיכרון אסוציאטיבי (Associative Memory Base) לסוכנויות ממשלתיות אזרחיות כמו שירות הכנסות הפנים לאיתור מעשי הונאה.
מינואר 2002 ועד אוגוסט 2003 שימש פוינדקסטר כראש המשרד לניטור מידע (Information Awareness Office) של DARPA.
תפקידו של משרד זה הוא לדמות, לפתח, ליישם, לשלב, ולהדגים טכנולוגיות העברת מידע ומערכות בקרה בחוג סגור מטרת מערכות אלו היא לפעול נגד איומים, בעיקר איומי טרור, באמצעות השגת מידע כולל ובכך לסייע להערכות מקדימה נגדם.
על פוינדקסטר נמתחה ביקורת מצד התקשורת ומצד כמה פוליטיקאים בנוגע לשוק ניתוח המדיניות (Policy Analysis Market), שהוא שוק חיזוי תאורטי שמתגמל את המשתתפים בו על חיזוי מדויק של מגמות גאופוליטיות במזרח התיכון ובמקומות אחרים.
מיזם זה תואר בתקשורת ככזה שמאפשר למשתתפים בו להפיק רווחים ממעשי רצח של ראשי מדינות ומעשי טרור כאמצעי לחיזוי מגמות.
מחלוקת זו הובילה לעריכת בדיקה כללית של המשרד לניטור מידע על ידי הקונגרס.
כתוצאה מכך בוצעו קיצוצים בתקציב המשרד ובאוגוסט 2003 פרש פוינדקסטר מ-DARPA.
רעייתו של פוינדקסטר, לינדה, הייתה אשת כמורה בכנסייה האפיסקופלית במשך 13 שנים, אך פרשה מהכמורה לאחר שהמירה את דתה לנצרות קתולית.
לזוג חמישה ילדים, כולל אלן פוינדקסטר, שב-2012 נהרג בתאונת אופנוע ים, והיה טייס חלל בנאס"א שהשתתף במשימת מעבורות החלל STS-122 לתחנת החלל הבינלאומית והיה מפקד משימה STS-131.
ג'ון "ג'ק" פוטר הוא הנשיא והמנהל הכללי של רשות שדות התעופה של המטרופולין של וושינגטון די.
החל מ-18 ביולי 2011. בשנים 2001–2010 הוא כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא היה האדם ה-72 למניין מאז בנג'מין פרנקלין והשני באורך תקופת כהונתו בתפקיד לאחר גדעון גריינג'ר.
ג'ון פוטר נולד בניו יורק.
אביו, ריצ'רד, עבד כדוור במנהטן ובהמשך היה למנהל בכיר בשירות הדואר.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון על שם הקרדינל ספלמן בברונקס, הוא למד באוניברסיטת פורדהאם.
ב-1978 הוא החל לעבוד בשירות הדואר של ארצות הברית כקלדן מיקודים במכונות המיון במחוז וסטצ'סטר.
לאחר שמונה שנות עבודה בניו יורק, כולל שלוש שנים כאנליסט, התקדם פוטר במהרה במעלה הדרג הניהולי ורכש שם של מומחה במערכות אוטומציה.
ב-1 ביוני 2001 החל פוטר לכהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
באפריל 2002 הוא הגיש לקונגרס את "תוכנית הטרנספורמציה" של שירות הדואר של ארצות הברית (USPS Transformation Plan) כמענה לאתגרים הרבים שהשירות התמודד עמם, כמו כניסת היישומים הטכנולוגיים.
אתגרים אלו איימו יכולת הקיום הפיננסית והמסחרית של השירות.
תוכנית הטרנספורמציה הניחה את היסודות לאפשרויות קצרות טווח וארוכות טווח לשינוי והייתה חלק המבססי ל"חוק הרפורמה והדין וחשבון של הדואר" (Postal Reform And Accountability Act) שנחקק ב-2006, והיה הרפורמה הראשונה מאז "חוק הארגון מחדש של הדואר" (Postal Reorganization Act) של 1970.
ב-28 בינואר 2009 העיד פוטר בפני הסנאט שאם שירות הדואר לא יהיה מסוגל להתאים את התשלומים שלו כך שהוא יוכל לעמוד בדרישות "חוק השיפורים והדין וחשבון של הדואר" לתשלום הטבות הבריאות לגמלאיו, הוא יאלץ לשקול את צמצום מספר ימי חלוקת הדואר בשבוע לחמישה ימים בחודשים יוני עד אוגוסט.
החוק שהתקבל בקונגרס ב-30 בספטמבר אותה שנה נתן דעתו לסוגיה.
עם זאת, פוטר חשף תוכנית לביטול חלוקת דואר בימי שבת.
שינוי שכזה במחויבות הדואר לשירות חייב חקיקה מתאימה של הקונגרס.
חבר בית הנבחרים חוזה סראנו, יושב ראש תת-הוועדה לשירותים פיננסיים וממשלתיים כלליים של ועדת ההקצבות של בית הנבחרים (שהיא זו שנסחה את המחויבות לחלוקת דואר של שישה ימים), אמר, "בעוד שאני מבין את המצב הפיננסי החמור של שירות הדואר, אני עדיין בעד שישה ימי חלוקת דואר.
בשבועות הקרובים אקיים דיונים עם בכירי שירות הדואר ועם ארגוני העובדים שלו במאמץ למנוע צמצום בשירות".
ב-15 באפריל 2010 קיימה ועדת בית הנבחרים לפיקוח ולרפורמות שימוע לבחינת הסטאטוס של שירות הדואר וסקרה דוחות לאסטרטגיות לטווח קצר ולטווח ארוך ליציבות הפיננסית ויכולת העמידה של שירות הדואר שכותרתן הייתה "להמשיך ולחלק: בחינת המשבר הפיננסי הנוכחי של שירות הדואר ויכולת עמידתו העתידית במשימותיו".
בעדות שמסר פוטר בשימוע זה הוא אמר שעד שנת 2020 עלולים יהיו ההפסדים המצטברים של השירות להגיע ל-238 מיליארד דולר, ובמקביל נפח דברי הדואר ירד ב-15% בהשוואה לזה של 2009.
ב-30 בספטמבר 2010 הצביעה ועדת הרגולציה של הדואר פה אחד לדחות את הצעת העלאת התעריפים של פוטר שעל פיה היו אמורים התעריפים של משלוח קבוע של כתבי עת לעלות בשיעור של עד 8% ועלות הביול למכתבים בדרגה ראשונה הייתה אמורה לעלות ל-46 סנט.
ב-26 באוקטובר אותה שנה הודיע פוטר למועצת המנהלים של שירות הדואר על פרישתו שנכנסה לתוקפה ב-3 בדצמבר.
במקומו של פוטר מונה סגנו פטריק דונהו.
ביום כניסתו לתפקיד חזר דונהו על דעתו של פוטר בעד חמישה ימי חלוקת דואר.
ב-6 בפברואר 2013 הודיע דונהו שהחל מה-5 באוגוסט אותה שנה יעבור שירות הדואר לשבוע חלוקת דואר של חמישה ימים, מהלך שיחסוך 2 מיליארד דולר לשנה.
באותה יום קרא האיגוד הלאומי של מחלקי הדואר הכפריים לפיטוריו.
ב-16 ביולי העבירה תת-הוועדה לשירותים פיננסיים וממשלתיים כלליים של ועדת ההקצבות של בית הנבחרים הצעת חוק שבה הובטח המשך חלוקת הדואר בשישה ימים, ובכך הסירה מעל סדר היום את הצעותיהם של פוטר ושל דונהו.
רשות שדות התעופה של וושינגטון
ב-22 ביוני 2011 בחרה מועצת המנהלים של רשות שדות התעופה של וושינגטון די.
בפוטר לנשיא והמנהל הכללי של הרשות.
ב-18 ביולי 2011 הוא החל לכהן בתפקיד.
ג'ון פורד פטרסון היה אמן אוסטרלי יליד סקוטלנד.
עוד כנער החל את לימודיו באקדמיה הסקוטית המלכותית באדינבורו והציג את עבודותיו הראשונות זמן קצר לאחר שמלאו לו עשרים.
בשנת 1872 הוא עבר עם משפחתו למלבורן, שם שהה שלוש שנים, אך שב לסקוטלנד כשגילה כי הוראת האמנות המקומית אינה עונה על צרכיו לפיתוח נוסף.
כשחזר, הוא הגיע לבית הספר של גלאזגו וקיים תערוכות רבות בליברפול ובמנצ'סטר וכן ברחבי סקוטלנד.
ככל שהמוניטין שלו הלך וגדל, הוא הצליח להצטרף למועדון יוקרתי בלונדון.
בשנת 1884, הוא החליט לחזור לאוסטרליה, למעט ביקור קצר אחד באירופה, יישאר שם למשך שארית חייו.
הוא התפרסם באוסטרליה בעיקר כצייר נוף.
פיטרסון חידש את ידידותו עם צייר הנוף יליד שווייץ לואי ביבלו, ממייסדי אסכולת היידלברג, ששיטות הציור באוויר הפתוח התאימו לפטרסון.
אבל סגנונו הרומנטי עמד בסתירה לגישה האימפרסיוניסטית יותר של אסכולת היידלברג ותערוכותיו עם הקבוצה היו מוצלחות במידה מתונה בלבד.
יחד עם כמה אמנים ידועים אחרים, הוא התנתק מהאקדמיה לאמנות הוויקטוריאנית כדי לסייע ביצירת איגוד האמנות האוסטרלי, שהצטרף בסופו של דבר עם ארגונים אחרים כדי להפוך לחברת האמנים הוויקטוריאנית.
בשנת 1902 הפך פטרסון לנשיא שלה.
באותה שנה הוא מונה לנאמן הספרייה הציבורית, המוזיאונים והגלריה הלאומית של ויקטוריה.
במהלך השפל הכלכלית הוא פירנס את עצמו בגידול עופות.
אף על פי שהוא היה אהוב ומחוזר הוא מעולם לא התחתן ומת, לפתע, בבית.
אחייניתו, אסתר פטרסון, הייתה מאיירת וקריקטוריסטית ואחיינו, לואי אוסון, היה משורר ומחזאי.
ג'ון פורטר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת פנסילבניה.
פורטר היה חבר הסנאט של מדינת פנסילבניה בין השנים 1801-1805.
לאחר שנפטר חבר הקונגרס מייקל ליב, נבחר פורטר לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס התשיעי של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ולאחר מכן גם נבחר לקונגרס העשירי והאחד עשר.
פורטר כיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית בין 8 בדצמבר 1806 ל-3 במרץ 1811. לאחר התפטרותו מהקונגרס, לא ידוע במה עסק.
תאריך פטירתו המדויק של פורטר אינו ידוע.
ג'ון פרידריק פטו היה צייר אמריקאי, שנשכח עד שציוריו התגלו מחדש יחד עם ציורי עמיתו ויליאם הארנט.
אף שהכירו זה את זה וציירו נושאים דומים, הקריירה שלהם התפתחה בדרכים שונות.
פטו נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה במקביל להארנט.
עד אמצע שנות השלושים לחייו, הוא הגיש ציורים באופן קבוע לתערוכות השנתיות באקדמיה בפילדלפיה.
בשנת 1889 עבר לעיירת הנופש איילנד הייטס, ניו ג'רזי, שם עבד בהמשך חייו.
הוא השלים את הכנסותיו על ידי מכירת ציוריו לתיירים.
מעולם לא הייתה לו תערוכת יחיד בחייו.
לעומת זאת, הארנט זכה להצלחה והשפיע רבות על אמנים אחרים שציירו בסגנון שלו, אף שציוריו זכו לביקורת כתחבולה מסחרית בלבד.
שני האמנים היו מאסטרים בז'אנר של טבע דומם בעיקר של חפצים מצוירים מהמציאות.
הציירים עבדו בסגנון הנקרא - טרומפ-לויל שמתאר חפצים בהתאם למערכת כללים ייחודית לז'אנר.
כך לדוגמה, פטו והארנט ייצגו שניהם את האובייקטים בגודלם האמיתי, והחפצים נחתכו על ידי שולי הציור, מה שאיפשר משחק חזותי עם תפיסת הצופה כי התיאור אינו אמיתי.
אך המאפיין הטכני העיקרי היה לסדר את החפצים בחלל רדוד, תוך שימוש בצל האובייקטים כדי לבנות עומק מבלי שהעין תראה עומק ממשי.
מכאן המונח trompe-l'œill - "לרמות את העין".
שני האמנים מרתקים את הצופה בתחושת בלבול מטרידה אך נעימה.
ציוריו של פטו, הנחשבים בדרך כלל פחות מיומנים מבחינה טכנית מזו של הארנט, הם מופשטים יותר, משתמשים בצבעים יוצאי דופן יותר ולעיתים קרובות הם בעלי הד רגשי חזק יותר.
יצירותיו הבוגרות של פטו הן בעלות מרקם אטום אשר משווה לעיתים קרובות לעבודות של ז'אן-בטיסט סימאון שארדן.
נושאי ציוריו של פטו כלל דברים רגילים ביותר: אקדחים, פרסה, פיסות נייר, מפתחות, ספרים וכדומה.
לעיתים קרובות הוא צייר "לוחות מכתבים" של פעם, שהיו מעין לוח שהשתמש בסרטים שהוצמדו אליו שהכילו מכתבים, פתקים, עפרונות ותצלומים.
רבים מציוריו של פטו מפרשים מחדש נושאים שהארנט צייר קודם לכן, אך הקומפוזיציות של פטו פחות רשמיות וחפציו בדרך כלל "חלודים", שחוקים וזולים יותר.
מוזיאון הסטודיו ג'ון פרדריק פטו משמר את בית האמן והסטודיו באיילנד הייטס, ניו ג'רזי.
הבית נבנה בשנת 1889 ותוכנן בעיקר על ידי האמן ונשאר במשפחתו למעלה מ -100 שנה.
הבית נפתח בשנת 2011, ומרוהט כפי שהיה במהלך שהותו של פטו בסביבות ראשית המאה העשרים, וכולל רפרודוקציות של ציוריו.
ג'ון פולארד סדון היה אדריכל בריטי שהתמחה בבניית כנסיות.
הוא היה חבר במכון המלכותי לאדריכלים בריטים.
סדון נולד בלונדון, אביו היה נגר.
לאחר סיום בית ספר פרטי הוא למד אדריכלות אצל תומאס דונלדסון.
סדון פתח משרד אדריכלות ביחד עם ג'ון פריצרד והם עבדו ביחד בשנים 1852–1863. הפרויקט הגדול באותה תקופה היה בנייה מחדש של קתדרלה בעיר לאנדף בוויילס.
בשנים 1884–1904 סדון עבד בשותפות עם ג'ון קרטר.
בשנת 1904 סדון קיבל מינוי של אדריכל הבישופות של לונדון.
באותה תקופה הוא התחיל בתכנון "עולמות האימפריה" בקרבת בנייני מנזר וסטמינסטר.
הפרויקט היה אמור לכלול בין היתר מגדל בגובה של 167 מ'.
בסופו של דבר לאור העלות הגבוהה הפרויקט הוקפא.
ג'ון פולארד סדון התמחה בכנסיות אך היה שותף גם לפרויקטים של בנייני האוניברסיטה בוויילס ואחוזות פרטיות.
בין הכנסיות שהוא בנה כנסיית אנדרו הקדוש באדפורטון, כנסיית ניקולס הקדוש ביארמות', כנסיית קתרינה הקדושה בהרפורדשייר ועוד.
ג'ון פול ג'ונס דה-ג'וריה (דג'וריה; באנגלית: John Paul Jones DeJoria; נולד ב-13 באפריל 1944) הוא יזם ופילנתרופ אמריקאי.
איש עסקים שידוע בעיקר כמייסד שותף של קו מוצרי השיער 'פול מיטשל' ומותג הטקילה 'פטרון'.
נכון ל-2017 הוערך הונו האישי בכ-3.1 מיליארד דולר וסיפור חייו משמש השראה כדוגמה למושג "החלום האמריקאי", עלייה מעוני מוחלט להצלחה עסקית.
דה-ג'וריה נולד באקו פארק שבלוס אנג'לס, קליפורניה.
בנם השני של זוג מהגרים לארצות הברית: אב מאיטליה ואם מיוון.
כשהיה בן שנתיים התגרשו הוריו ולאחר שאמו החד־הורית לא הצליחה לכלכל את ילדיה נשלחו הילדים לבית אומנה שבו שהו במהלך השבוע.
בגיל תשע חזר לאמו ויחד עם אחיו הגדול החלו הילדים למכור עיתונים וכרטיסי ברכה כדי לתמוך בפרנסת המשפחה.
אחרי שירות צבאי בצי ארצות הברית, עבד במגוון עבודות זוטרות.
לאחר שפוטר מעבודה זוטרה במותג טיפוח השיער "Redken" , ייסד ב-1980 את קו מוצרי השיער שלו 'ג'ון פול מיטשל' ביחד עם מעצב השיער פול מיטשל , עם הלוואה קטנה של 700 דולר כשהוא מתגורר ברכבו, מכונית רולס-רויס בת 20 שנה.
את המוצרים שיווק בתחילה בעצמו.
בעקבות הצלחתו החל להשקיע גם בתחום האלכוהול וייסד ב-1989 את יצרנית הטקילה "פטרון".
הוא שותף מייסד של רשת המועדונים "House of Blues" ובעל עניין בשורה ארוכה של חברות בתחומי הבידור, האנרגיה, הרכב ועוד.
דה-ג'וריה ידוע גם בפעילותו הנדבנית ותומך בארגונים למאבק ברעב, סיוע לילדים באפריקה, איכות הסביבה ועוד.
הוא תורם בולט של הוועדה הדמוקרטית הלאומית ותרם לפוליטיקאים כמו טד קרוז וריק פרי.
ג'וֹן מֵרְסֶר פָּטוּן היה פוליטיקאי ועורך דין בן המאה ה-19 מווירג'יניה.
שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית וייצג שני מחוזות שונים של וירג'יניה, והיה המושל בפועל של וירג'יניה במשך שנים עשר ימים ב-1841.
פטון נולד בפרדריקסבורג, וירג'יניה לרוברט פטון (1760–1851), מהגר בריטי ממוצא סקוטי, ולאן גורדון מרסר (1762–1857), בתו ילידת פילדלפיה של הגנרל יו מרסר, שמת בהגנה על פרינסטון, ניו ג'רזי.
בשנת 1777. פטון הצעיר למד באוניברסיטת פרינסטון וסיים את המחלקה הרפואית באוניברסיטת פנסילבניה ב-1818, אם כי מעולם לא עסק כרופא.
הוא המשיך ללמוד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה.
במפקד האוכלוסין הפדרלי הראשון בשנת 1810, משפחת רוברט פטון בפרדריקסבורג שיעבדה אדם.
אביו או אחיו רוברט פטון ג'וניור ייצגו את מחוז ספוטסילבניה בבית הנבחרים של וירג'יניה במהלך הישיבה 1820–1821.
ג'ון פטון התחתן עם מרגרט ("פגי") פרנץ', בת למשפחה מקומית של חוואים ועורכי דין.
ילדיהם כללו את ג'ון מ.
פטון הבן (1826–1899), אייזק ויליאמס פטון (1828–1890; שהקים מטע בלואיזיאנה לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו), ג'ורג' ס.
ויליאמסון (שחזרה לגור עם המשפחה עד 1850) ואליזה פטון.
פטון החל את העיסוק המשפטי שלו בפרדריקסבורג וגם שיעבד אנשים במטע שלו במחוז ספוטסילבניה הסמוך.
רוברט פטון הבן (או אביו או אחיו הבכור) ייצג את מחוז ספוטסילבניה בבית הנבחרים בשנים 1820–1821 ושיעבד 11 אנשים במפקד 1810 ו-12 אנשים במפקד של 1820. במפקד האוכלוסין הפדרלי של 1830, ג'ון מ.
לאחר שעזב את הקונגרס, המחוקקים של וירג'יניה מינו את פטון לחבר המועצה הבכיר של מועצת המדינה של וירג'יניה, ולפיכך, סגן המושל של וירג'יניה.
לאחר שהתפטר המושל תומאס וו.
גילמר ב-1841, שימש פטון כממלא מקום המושל של וירג'יניה במשך שנים עשר ימים עד שהסתיימה כהונתו ב-31 במרץ 1841.
פטון חזר לעיסוקו המשפטי הפרטי בריצ'מונד, כולל עבודה על תיקון הקוד של וירג'יניה, שהוא וקונווי רובינסון פרסמו ב-1849.
פטון מת בריצ'מונד, וירג'יניה ב-29 באוקטובר 1858. הוא נקבר בבית הקברות שוקואו היל.
בניו ג'יימס פרנץ' פטון, אייזק ויליאמס פטון, ג'ורג' פטון האב, יו מ.
פטון כולם הפכו לקציני צבא הקונפדרציה (ויליאם מ.
פטון נלחם עם צוערי המכון הצבאי של וירג'יניה).
אף על פי שקולונל וולר ט.
פטון מת בהנהגת אנשיו בקרב גטיסבורג וקולונל ג'ורג' ס.
פטון מת במהלך הקרב השלישי על וינצ'סטר, הבנים האחרים שרדו את המלחמה.
אייזק ויליאמס פאטון (שעבר ללואיזיאנה כדי להפעיל מטע לפני המלחמה) הפך לראש עיריית ניו אורלינס, לואיזיאנה ב-1878. יו מ.
פטון שימש לזמן קצר כפקיד בסנאט של וירג'יניה, ג'יימס פרנץ' פטון גם הפך לעורך דין וכיהן לזמן קצר בבית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית, ויליאם מקפרלנד פטון הפך לפרופסור להנדסה אזרחית במכון הצבאי של וירג'יניה (שם גם למדו רוב אחיו).
פטון הפך לעורך דין בקליפורניה, ונינו היה הגנרל במלחמת העולם השנייה ג'ורג' ס.
ג'ון פוטר סטוקטון היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו ג'רזי, שכיהן בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן כתובע הכללי של ניו ג'רזי במשך עשרים שנה (1877–1897), וכיהן כשגריר ארצות הברית למדינת האפיפיור בין השנים 1858–1861.
סטוקטון נולד ב-2 באוגוסט 1826 בפרינסטון שבניו ג'רזי, להוריו, קצין הצי והסנאטור רוברט סטוקטון והרייט מ.
הוא היה נכדו של ריצ'רד סטוקטון (1764–1828) ונינו של ריצ'רד סטוקטון (1730–1781), שניהם מדינאים בולטים בניו ג'רזי.
הוא למד באופן פרטי והשלים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1843.
סטוקטון למד משפטים אצל בן-דודו, ריצ'רד סטוקטון פילד, הוסמך לעריכת דין בשנת 1846, ועסק במקצוע בערים פרינסטון וטרנטון.
בשנים 1852–1858 שימש כעורך הרשמי של פסקי הדין של בית הדין לצדק של ניו ג'רזי.
בשנת 1858 מונה סטוקטון לשגריר ארצות הברית למדינת האפיפיור (הוותיקן), וכיהן בתפקיד זה עד 1861. במהלך כהונתו היה מעורב בטיפול בתקרית חמורה שבה שומרי המשמר השווייצרי האפיפיורי תקפו ושדדו אזרחים אמריקאים בעיר פרוג'ה.
החיילים הרגו את בעל המלון ושני עובדים, ושדדו את האורחים – ביניהם אדוארד ניוטון פרקינס ובני משפחתו.
סטוקטון העביר את תלונתו של פרקינס למזכיר המדינה של ארצות הברית, לואיס קאס, ואף דאג לפרסום המקרה בעיתון הניו יורק טיימס.
הפרשה הביכה את שלטון האפיפיור ותרמה לירידת מעמדו באירופה – תהליך שסלל את הדרך לסיפוח מדינת האפיפיור לממלכת איטליה המאוחדת בשנת 1860.
לאחר עלייתו לשלטון של אברהם לינקולן בשנת 1861, מינה הממשל החדש דיפלומטים רפובליקנים במקומם של דמוקרטים, וסטוקטון פרש מתפקידו ושב לעסוק בעריכת דין בניו ג'רזי.
סטוקטון נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1865, אך ב-27 במרץ 1866 הוחלט ברוב של 23 מול 20 להדיחו, משום שנבחר ברוב יחסי ולא ברוב מוחלט של חברי בית המחוקקים של ניו ג'רזי.
רוב הסנאטורים שתמכו בהדחתו ביקשו להבטיח רוב רפובליקני מספיק כדי לעקוף את הווטו של הנשיא הדמוקרטי אנדרו ג'ונסון בנושאי השיקום שלאחר מלחמת האזרחים.
בעקבות זאת נחקק חוק שקבע כי בחירת סנאטור מחייבת רוב מוחלט ולא יחסי.
בשנת 1869 נבחר שוב לסנאט, וכיהן תקופה אחת מלאה עד שנת 1875. בעת ששהה בוושינגטון די.
סי., בשנת 1869, נפרץ ביתו שבטרנטון, אך הפורצים לא מצאו דבר יקר ערך ויצאו לאחר ששברו את הרהיטים.
בשנת 1872 היה נציג בוועידת המפלגה הדמוקרטית הארצית.
בינואר 1875 ניסה שוב להיבחר לסנאט אך לא הצליח, ופרש מתפקידו עם סיום הקדנציה.
התובע הכללי של ניו ג'רזי
סטוקטון כיהן כתובע הכללי של ניו ג'רזי מ-8 באפריל 1877 עד 5 באפריל 1897. במהלך כהונתו היה חבר בוועדה בת שלושה אנשים שבחנה והציעה רפורמות ושיפורים במערכת המשפט של ניו ג'רזי.
המלצות הוועדה התקבלו על ידי בית המחוקקים ונכנסו לספר החוקים של המדינה.
מלבד תפקידיו הציבוריים, היה סטוקטון פעיל במפלגה הדמוקרטית והשתתף בכמה כינוסים מדינתיים וארציים, כולל ועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 1884. בשנת 1890 נבחר כחבר כבוד באגודת "סינסינטי" של ניו ג'רזי – ארגון של צאצאי קצינים ששירתו בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
סטוקטון נפטר ב-22 בינואר 1900 במלון הנובר בניו יורק, שם התגורר באותה תקופה עם בתו ג'וליה ובעלה.
הוא נקבר בבית העלמין בפרינסטון.
בשנת 1845 נישא סטוקטון לשרה מרקס (1829–1887), ילידת ניו אורלינס שמוצאה ממשפחה יהודית.
נישואיהם עוררו סערה בחברה הגבוהה של ניו ג'רזי, ושרה עצמה סיפרה כי מעולם לא התקבלה לחוגים החברתיים של פרינסטון, גם לאחר שהמירה את דתה והחלה להשתייך לכנסייה האפיסקופלית.
ג'ון פופ היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנטקי.
בנוסף כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי, מזכיר המדינה של קנטקי, והמושל השלישי של טריטוריית ארקנסו.
פופ נולד בפברואר 1770 סמוך לעיירה בריסטו שבמחוז פרינס ויליאם, מושבת וירג'יניה, והיה בנם הבכור של פנלופה סנפורד אדוארדס (1757–) ושל קולונל ויליאם ה.
בילדותו איבד ג'ון את אחת מזרועותיו, ומאז נודע בכינוי "פופ בעל הזרוע האחת".
הוא קיבל חינוך פרטי בהתאם למעמדו, כולל לימודים באקדמיית סיילם שבברדסטאון, קנטקי.
לאחר מכן חזר לווירג'יניה, למד במכללת ויליאם ומרי, ושב לקנטקי כדי ללמוד משפטים בעיר לקסינגטון אצל ג'ורג' ניקולס – מחבר עיקרי של חוקת קנטקי משנת 1792.
פופ עבר לעיירה ספרינגפילד שבקנטקי, הוסמך כעורך דין, ועסק במקצועו במחוזות וושינגטון, שלבי ופאייט.
פופ היה אלקטור לנשיאות מטעם קנטקי בבחירות של 1800, ונבחר לבית הנבחרים של קנטקי ב־1802, וכן בשנים 1806–1807.
בשנת 1807 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן בסנאט עד 1813. במהלך כהונתו שימש כנשיא הזמני של הסנאט בשנים 1810–1811.
פופ הצביע נגד הכרזת מלחמת 1812, עמדה שזוהתה עם הנטייה הפוליטית הפדרליסטית שלו באותה תקופה.
עם זאת, שמועות פוליטיות ייחסו את ההחלטה להשפעת רעייתו, אלייזה ג'ונסון פופ, שהייתה בת לאם אנגלייה וגדלה באנגליה.
עמדתו זו גרמה לו לאבד תמיכה ציבורית, והוא בחר שלא להתמודד מחדש לסנאט.
לאחר מכן עבר עם אשתו ללקסינגטון, שם עסק בעריכת דין ולימד באוניברסיטת טרנסילבניה.
פופ מונה למזכיר המדינה של קנטקי בשנים 1816–1819, בתקופת כהונתו של המושל גבריאל סלוטר.
בהמשך כיהן כחבר הסנאט של קנטקי בשנים 1825–1829, ונבחר שלוש פעמים לבית הנבחרים של ארצות הברית – תחילה כמועמד עצמאי ולאחר מכן מטעם המפלגה הוויגית – וייצג את מחוז הקונגרס השביעי של קנטקי בין השנים 1837–1843.
בין השנים 1829–1835 כיהן כמושל טריטוריית ארקנסו.
בתקופתו יזם את בניית "בית המדינה הישן" בארקנסו, שתוכנן בידי האדריכל גדעון שרייק מקנטקי, והוא נחשב עד היום לבניין הקפיטול המדינתי העתיק ביותר ממערב לנהר המיסיסיפי.
פופ נישא שלוש פעמים – כל נשותיו היו בעלות קשרים חברתיים בולטים, והוא חי לאחר מות שלושתן.
בשנת 1795 נישא לאן הנרי קריסטיאן (נפטרה ב־1806), בתו של אחד ממייסדי לואיוויל ואחייניתו של פטריק הנרי.
לאחר מותה, ובתקופת כהונתו כסנאטור, נישא בשנת 1810 לאליזבת ג'נט דורקס ג'ונסון (1786–1818), בתו של ג'ושוע ג'ונסון, הקונסול האמריקאי הראשון בבריטניה.
אחותה של אליזבת, לואיזה ג'ונסון, הייתה רעייתו של ג'ון קווינסי אדמס, שלימים הפך לנשיא ארצות הברית.
בהשפעת אשתו אליזבת בנה פופ את אחוזת "וילת פופ" בלקסינגטון – מבנה אדריכלי חדשני שתוכנן על ידי האדריכל האמריקאי הנודע בנג'מין הנרי לאטרוב.
לאחר מותה של אליזבת התפטר מתפקיד מזכיר המדינה וממשרת ההוראה באוניברסיטת טרנסילבניה, וב־1820 נישא בשלישית לגברת פרנסס ווטקינס וולטון (1772–1843), אלמנתו של הגנרל מתיו וולטון, ממייסדי ספרינגפילד ואחד האנשים העשירים בקנטקי.
בני הזוג התגוררו באחוזתה, "וולטון מנור", ופופ ניהל את משרדו המשפטי ממבנה סמוך.
לאחר נישואי בתו בשנת 1829, מכר את אחוזת פופ ואת וולטון מנור ועבר עם רעייתו לטריטוריית ארקנסו, שם כיהן כמושל עד 1835. אחר כך חזרו לספרינגפילד ובנו בית חדש, שגם הוא נכלל כיום ברשימת האתרים ההיסטוריים הלאומיים.
בשנים 1837–1843 כיהן שוב כנציג קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך זמן קצר לפני מות אשתו השלישית נכשל בניסיונו להיבחר מחדש בבחירות של 1842.
פופ היה אחיו של , אישיות בולטת בטריטוריית אילינוי, ודודם של שני אנשי ציבור חשובים באילינוי – הגנרל , מפקד בצבא האיחוד במלחמת האזרחים, ו, פוליטיקאי בכיר בהיסטוריה המוקדמת של המדינה.
ג'ון פופ נפטר ב־12 ביולי 1845 בספרינגפילד שבקנטקי, ונקבר בבית העלמין המקומי.
"וילת פופ" שבלקסינגטון, שתוכננה על ידי בנג'מין לאטרוב, היא אחד משלושה מבנים מתוכננים בידי האדריכל ששרדו בארצות הברית.
מחוז פופ בארקנסו נקרא על שמו.
ג'ון פול היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בין השנים 1868–1873. הוא היה גם דודו של חבר הקונגרס .
פול נולד ב-16 ביוני 1826 במחוז פסקואטנק שבקרוליינה הצפונית, בסמוך לאליזבת' סיטי.
הוא למד בבית עם מורים פרטיים ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
ב־1847 השלים את לימודיו והתקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק בעריכת דין בעיר הולדתו.
ב־1856 וב־1858 כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
בבחירות 1860 התמודד מול המושל ג'ון ויליס אליס כראש "מפלגת האופוזיציה", שהורכבה בעיקר מוויגים לשעבר כמוהו.
בשנת 1863, עם עייפות המלחמה בקרב האזרחים בקונפדרציה, החלו להיווצר תנועות פרו-איחוד כמחאה.
אחד הארגונים היה "Loyal Order of the Heroes of America", הידוע גם בשם "Red Strings", שהוקם על ידי כמה גברים מקרוליינה הצפונית, כולל הנדרסון אדמס, מבקר המדינה של קרוליינה הצפונית.
מנהיג הארגון בפועל היה ג'ון פול, שהוחזק זמן מה במאסר בריצ'מונד, והסתובב ברחבי וירג'יניה המערבית ב־1864.
בווירג'יניה המערבית היה ידוע שג'ון פול השתייך לאחווה ברת-שם "E Clampus Vitus (ECV)", שסייעה למשפחות של פועלים שנפלו בתאונות מכרה.
הארגון הזה קיים גם כיום במדינות מערב ארצות הברית.
ב־1868, לאחר קבלת קרוליינה הצפונית מחדש לאיחוד, נבחר פול על ידי בית המחוקקים לכהן בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
לאחר כהונה אחת חזר לעסוק בעריכת דין בוושינגטון די.
סי., שם המשיך עד מותו ב־16 באוגוסט 1884. הוא נקבר בבית הקברות Oak Hill Cemetery.
ג'וֹן פוֹקְס היה איש כמורה, תאולוג והיסטוריון אנגלי, הנודע בשל ה שלו (Foxe's Book of Martyrs), המספרת על מרטירים נוצרים לאורך ההיסטוריה המערבית, אך בייחוד על סבלם של פרוטסטנטים אנגלים ו מהמאה ה-14 ובתקופת שלטונה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
הספר היה בבעלותם של פוריטנים אנגלים רבים ונקרא בהרחבה, ועזר לעצב את דעת הקהל הבריטית על הכנסייה הקתולית במשך כמה מאות שנים.
פוקס נולד בבוסטון, בלינקולנשייר, אנגליה, למשפחה בולטת ממעמד הביניים, ונראה היה שהיה ילד שקדן ודתי באופן יוצא דופן.
בערך ב-1534, כשהיה כבן 16, החל ללמוד ב, באוניברסיטת אוקספורד, שם היה תלמידו של ג'ון הווארדן (או הרדינג), עמית בקולג'.
ב-1535 התקבל פוקס לבית הספר של מודלין קולג', שם ייתכן ששיפר את הלטינית שלו או שימש כמדריך זוטר.
הוא הפך לעמית על-תנאי (probationer fellow) ביולי 1538 ולעמית מלא ביולי שלאחר מכן.
פוקס קיבל את התואר הראשון שלו ב-17 ביולי 1537, את התואר השני ביולי 1543, והיה מרצה ללוגיקה בשנים 1539–1540. סדרת מכתבים בכתב ידו של פוקס המתוארכת ל-1544–1545, מראה את פוקס כ"אדם בעל מזג ידידותי ואהדה חמה, דתי אדוק, סטודנט נלהב, להוט לערוך היכרות עם מלומדים".
עד שהיה בן עשרים וחמש, קרא את אבות הכנסייה הלטיניים והיוונים, את הסכולסטיקנים, את המשפט הקאנוני, ו"רכש מיומנות לא מבוטלת בשפה העברית".
פוקס התפטר מהקולג' שלו ב-1545 לאחר שהפך לפרוטסטנט ובכך אימץ אמונות שגינתה הכנסייה האנגליקנית תחת הנרי השמיני, מלך אנגליה.
לאחר שנה של "עוצרות חובה" (הרצאות ציבוריות), פוקס היה מחויב לקבל הסמכה לכהונה עד של 1545, והסיבה העיקרית להתפטרותו הייתה כנראה התנגדותו לרווקות אנשי כהונה, אותה תיאר במכתבים לחברים כסירוס עצמי.
ייתכן שפוקס נאלץ לעזוב את הקולג' במסגרת טיהור כללי של חבריו הפרוטסטנטים, אם כי רשומות הקולג' מציינות כי התפטר מרצונו החופשי ו"מסיבה מכובדת" (ex honesta causa).
שינוי דעתו הדתית של פוקס אולי ניתק זמנית את יחסיו עם אביו החורג ואף העמיד את חייו בסכנה.
פוקס היה עד אישית להעלאה על המוקד של ויליאם קוברידג' בספטמבר 1538.
לאחר שנאלץ לנטוש מה שיכולה הייתה להיות קריירה אקדמית מבטיחה, חווה פוקס תקופה של מחסור חמור.
יו לטימר הזמין את פוקס לגור עמו, אך פוקס הפך לבסוף למורה פרטי בבית משפחתו של מ, ליד סטרטפורד על האייבון.
לפני שעזב את משפחת לוסי, נישא פוקס לאגנס רנדל ב-3 בפברואר 1547. נולדו להם שישה ילדים.
סיכוייו של פוקס, ושל המחנה הפרוטסטנטי בכלל, השתפרו לאחר עלייתו של המלך אדוארד השישי לשלטון בינואר 1547 והקמתה של המועצה המלכותית שנשלטה על ידי פרוטסטנטים תומכי רפורמה.
באמצע או בסוף 1547 עבר פוקס ללונדון וכנראה התגורר ב.
שם השלים שלושה תרגומים של דרשות פרוטסטנטיות שפורסמו על ידי יו סינגלטון, "הפרוטסטנט האמיץ".
בתקופה זו מצא פוקס פטרונית בדמותה של , שהעסיקה אותו כמורה לילדי אחיה, , קתולי שהוצא להורג באשמת בגידה בינואר 1547. הילדים היו , שיהפוך לדוכס נורפוק הרביעי וחבר יקר של פוקס; , לימים רוזנת וסטמורלנד; ו, לימים .
הדוכסית הייתה אלמנתו של בנו הלא-חוקי של הנרי השמיני, , ובמובן זה הייתה גיסתו של המלך החדש.
פוקס התגורר בביתה של הדוכסית בלונדון, בית מאונטג'וי, ומאוחר יותר ב, וחסותה "הקלה על כניסתו של פוקס לשורות האליטה הפרוטסטנטית של אנגליה".
במהלך שהותו ברייגייט, עזר פוקס לדכא כת שצמחה סביב מקדש של הבתולה מריה באולדסוורת', לו יוחסו כוחות ריפוי נסיים.
בהזדמנות אחרת לקח את הילדים תחת חסותו לטיול בדורסט, שם עלה על ספינת שודדי ים שעגנה במערב לולוורת' וקיבל למשמורת חבילה יקרת ערך של קטיפה אדומה ושחורה מקברניט הספינה.
פוקס הוסמך לדיאקון על ידי ניקולס רידלי ב-24 ביוני 1550. חוג חבריו, מקורביו ותומכיו כלל את , ויליאם טרנר, , ויליאם ססיל, וחשוב מכל, , שעתיד היה להיות חבר קרוב ו"בוודאי עודד, וככל הנראה הנחה, את פוקס בכתיבת המרטירולוגיה הראשונה שלו".
מ-1548 עד 1551, פרסם פוקס מסה אחת המתנגדת לעונש מוות בגין ניאוף, ואחרת התומכת בחרם כנסייתי על אלו שלדעתו "הסוו שאפתנות תחת אצטלה של פרוטסטנטיות".
הוא גם פעל ללא הצלחה למנוע שתי הוצאות להורג בהעלאה על המוקד על רקע דתי שהתרחשו בתקופת שלטונו של אדוארד השישי.
עם עלייתה של המלכה מרי הראשונה לשלטון ביולי 1553, איבד פוקס את משרת ההוראה שלו כאשר סבם של הילדים, תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי, שוחרר מהכלא.
פוקס התנהל בזהירות בהתאם למי שפרסם ספרים פרוטסטנטיים בשמו.
ככל שהאקלים הפוליטי החמיר, האמין פוקס שהוא מאוים אישית על ידי הבישוף .
ממש לפני שהגיעו קצינים לעוצרו, הוא הפליג עם אשתו ההרה מאיפסוויץ' לניופורט בבלגיה.
משם נסע לאנטוורפן, רוטרדם, פרנקפורט ושטרסבורג, אליה הגיע ביולי 1554. בשטרסבורג פרסם פוקס היסטוריה בלטינית של הרדיפות אחרי הנוצרים, שהטיוטה שלה הובאה עמו מאנגליה ולפי אנציקלופדיה בריטניקה, "יצרה את המתווה הראשון של הספר המעשים והמונומנטים".
הפרסום הסופי יעזור מאוחר יותר לעצב את התיאור והאגדה של מרי הראשונה כ"מרי העקובה מדם" (Bloody Mary).
בסתיו 1554 פוקס עקר לפרנקפורט, שם שימש כמטיף לכנסייה האנגלית ששירתה את הפליטים בעיר.
שם נגרר בעל כורחו למחלוקת תאולוגית מרה.
פלג אחד העדיף את סדרי הכנסייה והליטורגיה של סידור התפילה הכללי, בעוד שהאחר דגל במודלים הרפורמיים שקודמו על ידי הכנסייה של ז'אן קלווין בז'נבה.
הקבוצה האחרונה, בהנהגת ג'ון נוקס, נתמכה על ידי פוקס; הראשונה הונהגה על ידי .
לבסוף נוקס, שנראה כי פעל באצילות נפש, גורש, ובסתיו 1555 עזבו גם פוקס וכעשרים אחרים את פרנקפורט.
אף שפוקס העדיף בבירור את נוקס, הוא היה רודף שלום במזגו והביע את סלידתו מ"האלימות של הפלגים הלוחמים".
פוקס עבר לבזל ועבד עם בני ארצו ו בעבודת הפרך של הגהה.
(אנגלים משכילים נודעו בלמדנותם, חריצותם ויושרם, ו"היו גם האנשים האחרונים לריב עם מקור פרנסתם".
לא נדרש ידע בגרמנית או צרפתית כי האנגלים נטו להתרועע זה עם זה ויכלו לתקשר עם מלומדים בלטינית).
פוקס גם השלים והדפיס דרמה דתית, "Christus Triumphans" (1556), בחרוזים לטיניים.
אך אף על פי שקיבל תרומות כספיות מזדמנות מסוחרים אנגלים ביבשת, נראה שפוקס חי בצמצום רב ו"היה עני מרוד".
כאשר קיבל פוקס דיווחים מאנגליה על הרדיפות הדתיות המתמשכות שם, הוא כתב קונטרס המפציר באצולה האנגלית להשתמש בהשפעתה אצל המלכה כדי לעצור זאת.
פוקס חשש שהפנייה תהיה חסרת תועלת, וחששותיו התאמתו.
כאשר תקף נוקס את מרי, מלכת הסקוטים, בחיבורו המפורסם "התרועה הראשונה בחצוצרה נגד שלטון הנשים המפלצתי", ביקר פוקס ככל הנראה את "הלהיטות הגסה" של נוקס, אם כי נראה שידידותם לא נפגעה.
לאחר מות מרי הראשונה ב-1558, לא מיהר פוקס לשוב לביתו, והמתין לראות אם השינויים הדתיים שהונהגו על ידי יורשתה, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, יכו שורש.
פוקס היה גם עני מכדי לנסוע עם משפחתו עד שנשלח לו כסף.
בחזרתו לאנגליה, נראה שחי במשך עשר שנים ב, לונדון, בביתו של תלמידו לשעבר, , אז כבר הרביעי.
פוקס חבר במהרה למדפיס ופרסם עבודות של מחלוקת דתית בעודו עובד על מרטירולוגיה חדשה שתהפוך לבסוף ל (Actes and Monuments).
פוקס הוסמך לכומר על ידי חברו , שהיה אז , אך הוא "היה פוריטן במידת מה, וכמו רבים מהגולים, היו לו נקיפות מצפון לגבי לבישת בגדי הכהונה שנקבעו בצווי המלכה מ-1559".
רבים מחבריו קיבלו עליהם לבסוף את הדין, אך פוקס היה "עקשן או חד-מטרה יותר".
היו שניסו למצוא לו משרות במשטר החדש, אך "לא היה קל לעזור לאדם בעל טבע כה לא-גשמי, שבז לשימוש בחברויות החזקות שלו כדי לקדם את עצמו".
פוקס החל את "ספר הקדושים המעונים" שלו ב-1552, בתקופת שלטונו של אדוארד השישי, כאשר הרדיפות המריאניות היו בגדר העתיד.
ב-1554, בעודו בגלות, פרסם פוקס בשטרסבורג בלטינית את הסנונית הראשונה של ספרו הגדול, תוך שימת דגש על רדיפת ה האנגלים במהלך המאה ה-15.
ככל שהגיעו ליבשת שמועות על הרדיפה האנגלית של אותה תקופה, החל פוקס לאסוף חומרים כדי להמשיך את סיפורו עד להווה.
הוא פרסם את המהדורה הלטינית האמיתית הראשונה של ספרו המפורסם בבזל באוגוסט 1559. היה קשה לכתוב היסטוריה אנגלית עכשווית תוך כדי מגורים (כפי שאמר מאוחר יותר) "בחלקים המרוחקים של גרמניה, היכן שמעט חברים, שום התייעצות, [ו]מידע מועט ניתן היה להשיג".
אך פוקס, שעזב את אנגליה עני ואלמוני, חזר רק עני.
הוא זכה ב"מוניטין משמעותי" דרך עבודתו הלטינית.
ב-20 במרץ 1563 פרסם פוקס את המהדורה האנגלית הראשונה של "מעשים ומונומנטים" (Actes and Monuments) מבית הדפוס של ג'ון דיי.
זה היה "כרך ענק" של כ-1,800 עמודים, בערך פי שלושה מאורכו של הספר הלטיני מ-1559. כפי שאופייני לתקופה, הכותרת המלאה הייתה באורך פסקה ומקוצרת על ידי חוקרים כ"מעשים ומונומנטים", אף שהספר היה ידוע אז בציבור, כמו היום, בשם "ספר הקדושים של פוקס".
פרסום הספר הפך את פוקס למפורסם באופן מיידי – "הידוען הספרותי הראשון של אנגליה" – אם כי מכיוון שלא היו אז תמלוגים, פוקס נותר עני כתמיד אף שהספר נמכר ביותר מעשרה שילינג, שכר של שלושה שבועות לבעל מלאכה מיומן.
פרסום זה עתיד היה להפוך לספר השני הפופולרי ביותר שנכתב באנגלית, אחרי הביבליה.
"מעשים ומונומנטים" הותקף מיד על ידי קתולים כגון , ו.
בדור הבא, , ישועי אנגלי, תקף גם הוא את פוקס ב"מסה על שלוש המרות דת של אנגליה" (1603–1604).
הרדינג, ברוח התקופה, כינה את הספר "אותה ערמת זבל ענקית של המרטירים המסריחים שלך", המלאה באלף שקרים.
בכוונה לחזק את ספרו כנגד מבקריו, ובהיותו מוצף בחומר חדש שנחשף בעקבות פרסום המהדורה הראשונה, הכין פוקס מהדורה שנייה ב-1570, ובמקומות שבהם האשמות מבקריו היו מדויקות במידה סבירה, הסיר פוקס את הקטעים הבעייתיים.
היכן שיכול היה להפריך את ההאשמות, "הוא פתח במתקפת נגד נמרצת, מבקש למחוץ את יריבו תחת ערימות של מסמכים".
אף על פי שמחק חומר שנכלל במהדורה הראשונה, המהדורה השנייה הייתה גדולה כמעט כפליים מהראשונה, "שני כרכי פוליו ענקיים, עם 2,300 עמודים גדולים מאוד" של טקסט בשני טורים.
המהדורה התקבלה היטב על ידי הכנסייה האנגלית, והבית העליון של אספת הכמורה של קנטרברי שהתכנסה ב-1571, הורתה כי עותק של ו"אותה היסטוריה מלאה הנקראת מונומנטים של מרטירים" יוצבו בכל קתדרלה וכי פקידי כנסייה יציבו עותקים בבתיהם לשימוש משרתים ומבקרים.
ההחלטה הייתה בעלת תועלת ודאית למדפיס של פוקס, דיי, כיוון שלקח סיכונים כלכליים גדולים בהדפסת יצירה כה עצומה.
פוקס פרסם מהדורה שלישית ב-1576, אך היא הייתה למעשה הדפסה חוזרת של השנייה, אם כי הודפסה על נייר נחות ובגופן קטן יותר.
המהדורה הרביעית, שפורסמה ב-1583, האחרונה בימי חייו של פוקס, הייתה בגופן גדול יותר ובנייר טוב יותר והכילה "שני כרכים של כאלפיים עמודי פוליו בשני טורים".
באורך של כמעט פי ארבעה מהביבליה, המהדורה הרביעית הייתה "הספר האנגלי המרשים, המסובך והתובעני ביותר טכנית מבחינה פיזית בעידן שלו.
נראה בטוח לומר שזהו הספר הגדול והמסובך ביותר שהופיע במהלך שתיים או שלוש המאות הראשונות של היסטוריית הדפוס האנגלי".
עמוד השער כלל את הבקשה הנוגעת ללב שהמחבר "מבקש ממך, קורא טוב, לעזור לו בתפילתך".
פוקס ביסס את דיווחיו על מרטירים מלפני העת החדשה המוקדמת על כותבים קודמים, כולל אוסביוס מקיסריה, בדה ונרביליס, מתיו פריז ורבים אחרים.
תרומתו שלו הייתה ליקוט המרטירים האנגלים מתקופת ה ועד לרדיפות של מרי הראשונה.
כאן היו לפוקס מקורות ראשוניים מכל הסוגים לשאוב מהם: רשומות אפיסקופליות (של בישופים), דוחות ממשפטים, ועדויות ראיה, מגוון יוצא דופן של מקורות לכתיבה היסטורית אנגלית של התקופה.
כל זה תרם לחיזוק "הזיהוי האנגלי של הקתוליות עם קנאות ואכזריות".
החומר של פוקס מדויק יותר כשהוא עוסק בתקופתו שלו, אם כי הוא מוצג באופן סלקטיבי, והספר אינו דיווח אובייקטיבי.
לעיתים העתיק פוקס מסמכים מילה במילה; לעיתים התאים אותם לשימושו.
שיטתו של פוקס בשימוש במקורותיו "מכריזה על האדם הישר, השוחר הכנה אחר האמת".
פוקס התייחס לעיתים לחומר שלו באגביות, וכל קורא "חייב להיות מוכן לפגוש שפע של טעויות קטנות וחוסר עקביות".
יתר על כן, פוקס לא החזיק בתפיסות מאוחרות יותר של נייטרליות או אובייקטיביות.
הוא הוסיף הערות שוליים חד-משמעיות בצידי הטקסט, כגון "ראה את המצעדים הקופיים של אפיפיורים אלה" ו"תשובה זו מריחה מזיוף ומרמה", שכן עידנו של פוקס היה עידן של שפה חריפה כמו גם של מעשים אכזריים.
המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה הרחיקה לכת והאשימה את פוקס ב"זיוף מכוון של ראיות".
עם זאת, פוקס "מפורט עובדתית ומשמר חומר רב מיד ראשונה על הרפורמציה האנגלית שלא ניתן להשיג במקום אחר".
לפי ההיסטוריון האנגליקני , פוקס הציג "תמונות מלאות חיים של ההליכות והרגשות של התקופה, מלאות בפרטים שלעולם לא היו יכולים להיות מומצאים על ידי זייפן".
במקרים מסוימים, דיווחיו של פוקס הוכחשו על ידי פרשנים קתולים: למשל, פוקס טען ששבעה אנשים הועלו על המוקד על שלימדו את ילדיהם את תפילת האדון, תפילת "אני מאמין", ועשרת הדיברות באנגלית.
הישועי בן התקופה רוברט פרסונס כתב "מי יאמין לסיפור מפלצתי זה [...
המעשייה הזו] שאנו (הקתולים) מחשיבים קריאה של כתבי הקודש באנגלית [...] כמינות?".
פוקס הקדיש את "מעשים ומונומנטים" למלכה, וב-22 במאי 1563 מונה לכומר (פרבנד) של שיפטון בקתדרלת סולסברי, כהוקרה על הגנתו על הכנסייה האנגלית.
פוקס מעולם לא ביקר בקתדרלה או ביצע חובות כלשהן הקשורות לתפקיד מלבד מינוי כומר (ויקאר), ויליאם מסטרס, פרוטסטנט עמית משכיל מאוד וגולה מריאני לשעבר.
חוסר המעש של פוקס כקאנון של הקתדרלה הוביל להכרזתו כמי מי שמזלזל בסמכות החצר הכנסייתית (contumacious), והוא הואשם בכישלון במתן מעשר כספים לתיקונים בקתדרלה.
ייתכן ועוניו גרם לו לחוסר רצון להקדיש את הזמן או הכסף לביקורים או תרומות.
בכל מקרה, הוא החזיק בתפקיד עד מותו.
בהגיע 1565, פוקס נקלע ל שלה גרם עמיתו .
נהפוך הוא, כאשר קראולי איבד את משרתו ב, ייתכן שפוקס הטיף במקומו.
בשלב מסוים לפני 1569, עזב פוקס את ביתו של נורפוק ועבר לביתו שלו ב.
ייתכן שהמעבר נבע מחששותיו לגבי שיקול הדעת הלקוי במיוחד של נורפוק בניסיונו להינשא למרי, מלכת הסקוטים, מה שהוביל למאסרו במצודת לונדון ב-1569 ולהרשעתו ב-1572 בעקבות קשר רידולפי.
אף על פי שפוקס כתב לנורפוק "מכתב גלוי לב בצורה יוצאת דופן" על חוסר התבונה שבדרכו, לאחר הרשעתו של נורפוק, הוא ו סייעו רוחנית לאסיר עד להוצאתו להורג, שבה נכח פוקס, ב-2 ביוני 1572.
ב-1570, לבקשתו של , הבישוף של לונדון, נשא פוקס את דרשת יום שישי הטוב ב.
ביאור נשגב זה של הדוקטרינה הפרוטסטנטית של הגאולה וההתקפה על הטעויות הדוקטרינריות של הכנסייה הקתולית הורחב ופורסם באותה שנה כ"דרשה של המשיח הצלוב".
דרשה אחרת שנשא פוקס שבע שנים מאוחר יותר בכנסיית צלב סנט פול הביאה להוקעתו בפני המלכה על ידי השגריר הצרפתי בטענה שפוקס צידד בזכותם של ההוגנוטים לאחוז בנשק נגד מלכם.
פוקס השיב כי דבריו הובנו שלא כהלכה: הוא טען רק שאם המלך הצרפתי לא יתיר לשום כוח זר (האפיפיור) לשלוט בו, הפרוטסטנטים הצרפתים יניחו מיד את נשקם.
ב-1571 ערך פוקס מהדורה של הבשורות באנגלית עתיקה (אנגלו-סקסית), במקביל לתרגום , תחת חסותו של הארכיבישוף , שהתעניין באנגלו-סקסית והכומר שלו, , היה חוקר אנגלו-סקסית.
ההקדמה של פוקס טוענת שכתבי הקודש בשפת המקום היו מנהג עתיק באנגליה.
אלמנתו, אגנס, מתה כנראה ב-1605. בנו של פוקס, (1560–1630), שגשג לאחר מות אביו ו"צבר עזבון משמעותי".
הוא גם שימר את כתבי היד של אביו, והם נמצאים כעת ב.
פוקס היה תולעת ספרים קיצוני עד שהרס את בריאותו בלימודיו המתמידים.
עם זאת היה לו "כישרון לידידות", שימש כיועץ רוחני ונהג לחלק צדקה בצנעה.
פוקס היה כה ידוע כאיש תפילה עד שפרנסיס דרייק ייחס את ניצחונו בקדיס בחלקו לתפילותיו של פוקס.
יתר על כן, חוסר הגשמיות הקיצוני של פוקס גרם לאחרים לטעון שהיו לו כוחות נבואיים ושהוא יכול לרפא חולים.
בוודאי שהייתה לפוקס שנאה לאכזריות שהקדימה את זמנו.
כאשר מספר אנבפטיסטים פלמים נתפסו על ידי ממשלת אליזבת ב-1572 ונידונו להעלאה על המוקד, פוקס כתב תחילה מכתבים למלכה ולמועצתה בבקשה לחוס על חייהם, ולאחר מכן כתב לאסירים עצמם (כשהטיוטה הלטינית שלו תורגמה לפלמית) והתחנן בפניהם לזנוח את מה שחשב לטעויות התאולוגיות שלהם.
פוקס אפילו ביקר את האנבפטיסטים בכלא.
(ניסיון ההתערבות היה לשווא; שניים הועלו על המוקד ב "באימה גדולה תוך שאגות ובכי").
בנו של ג'ון דיי, ריצ'רד, שהכיר את פוקס היטב, תיאר אותו ב-1607 כ"איש מצוין...
עמל בצורה יוצאת דופן בעטו...
למדנותו אינה נופלת מזו של איש בעידן ובזמן שלו; ביושר חייו אור בהיר לכל מי שהכיר אותו, התבונן בו וחי עמו".
הלווייתו של פוקס לוותה "בהמוני אבלים".
לאחר מותו, המשיך הספר "מעשים ומונומנטים" של פוקס לצאת לאור ולהיקרא בהערכה.
ג'ון בורו מתייחס אליו, אחרי הביבליה, כ"ההשפעה היחידה הגדולה ביותר על החשיבה הפרוטסטנטית האנגלית של שלהי תקופת טיודור וראשית תקופת סטיוארט".
אולם עד סוף המאה ה-17, הייתה נטייה לקצר את היצירה כך שתכלול רק את "האפיזודות הסנסציוניות ביותר של עינויים ומוות", ובכך שיוותה לעבודתו של פוקס "איכות מזעזעת שבוודאי הייתה רחוקה מכוונת המחבר".
מכיוון שנעשה שימוש בפוקס כדי לתקוף את הקתוליות ואת הגל הגואה של , אמינות הספר עמדה בפני אתגר בתחילת המאה ה-19 על ידי מספר מחברים, והחשוב שבהם, סמואל ר.
במילותיו של קתולי ויקטוריאני אחד, לאחר הביקורת של מייטלנד, "אף אדם עם יומרות ספרותיות כלשהן...
לא העז לצטט את פוקס כסמכות".
ניתוח נוסף של הביקורת של מייטלנד במאה ה-21 קובע, במילותיו של ההיסטוריון הבריטי , שמייטלנד "ראוי ליחס של כבוד אמיתי, אך מוגבל.
הריסת ההיסטוריה של המרטירולוג על התנועה הוולדנסית, ועל כמה מהשחזורים האחרים שלו מימי הביניים, הייתה מדויקת עד נקודה מסוימת, אך הוא מעולם לא התייחס לאותם חלקים של 'מעשים ומונומנטים' שבהם פוקס היה בשיאו, ומסקנתו הכללית שהיצירה אינה אלא רשת של המצאות ועיוותים אינה נתמכת על ידי ניתוח מודרני".
מוזלי פרסם את "ג'ון פוקס וספרו" ב-1940, החל שיקומו של פוקס כהיסטוריון, והחל פולמוס שנמשך עד היום.
עניין מחודש בפוקס כדמות מכוננת בלימודי העת החדשה המוקדמת יצר ביקוש למהדורה ביקורתית חדשה של "מעשים ומונומנטים".
פרימן, אחד מחוקרי פוקס החשובים, "המחקר הנוכחי גיבש הערכה מורכבת ומרובדת יותר של הדיוק של 'מעשים ומונומנטים'...
אולי יהיה מועיל ביותר לראות את [פוקס] באותו אור כמו "באריסטר" (עורך דין) הטוען למען לקוח שהוא יודע שהוא חף מפשע ואותו הוא נחוש להציל.
כמו הבאריסטר ההיפותטי, פוקס נאלץ להתמודד עם הראיות של מה שקרה בפועל, ראיות שנדיר שהיה בעמדה לזייף.
אך הוא לא הציג עובדות המזיקות ללקוח שלו, והיו לו הכישורים שאפשרו לו לארגן את הראיות כך שיתאימו למה שרצה שיאמרו.
כמו הבאריסטר, פוקס מציג ראיות מכריעות ומספר צד אחד של סיפור שחייב להישמע.
אך לעולם אין לקרוא אותו ללא ביקורת, ויש לזכור תמיד את מטרותיו הכיתתיות".
ג'ון פולסון הוא איש עסקים אמריקאי מייסד ומנכ"ל קרן הגידור .Paulson & Co.
פולסון גדל בניו יורק, בן לאם יהודיה שהיגרה לארצות הברית מאירופה ולאב שהיגר למדינה מאקוודור.
לאחר לימודי התיכון בקווינס החל ללמוד בקולג' אך הפסיק את לימודיו ונסע לאקוודור שם הקים עסק לייצוא בגדים לניו יורק שלא צלח.
ב-1976 חזר לארצות הברית וב-1978 סיים תואר ראשון במימון מאוניברסיטת ניו יורק וב-1980 תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד.
פולסון עבד כיועץ בבוסטון קונסלטינג גרופ, ב-1982 עבר לקרן הגידור Odyssey שייסד ליאון לוי, בשנים 1984–1988 ניהל את מחלקת המיזוגים ורכישות בבר סטרנס, לאחר מכן היה שותף בכיר בקרן הארביטראז' Gruss Partners.
ב-1994 ייסד את קרן הגידור .Paulson & Co.
עיקר הצלחתה של הקרן היה בתקופת משבר הסאבפריים בו הוביל את הקרן בניהולו להשקעה בפוזיציה נגד המגמה בשוק המשכנתאות.
בתקופה זו נאמדו רווחי הקרן בכ-15 מיליארד דולר ושל פולסון אישית בכ-3–4 מיליארד דולר.
לאחר הצלחתה ספגו הקרן ופולסון מספר כישלונות בהם השקעה בחברת סינו-פורסט ובזהב הונו של פולסון הוערך על ידי פורבס בכ-4 מיליארד דולר בתחילת 2026.
ב-2024 העניקה לו האוניברסיטה העברית תואר דוקטור לשם כבוד.
בתחום הפוליטי מזוהה פולסון עם המפלגה הרפובליקנית, הוא תרם לקמפיין לנשיאות של מיט רומני, ולקמפיין של דונלד טראמפ.
טפר היה נשוי לג'ני זהרייה מ-2000 עד גירושיהם ב-2021 ולהם שתי בנות.
ב-2024 התארס לאלינה די אלמיידה ולזוג בת שנולדה ב-2025.
ג'וֹן פוֹרְד היה מחזאי ומשורר אנגלי מתקופת ה ו, שנולד ב שבדבון, אנגליה.
מחזותיו עוסקים בעיקר בקונפליקט שבין תשוקה למצפון.
אף שהוא זכור בעיקר כמחזאי, הוא כתב גם מספר שירים בנושאי אהבה ומוסר.
ג'ון פורד הוטבל ב-17 באפריל 1586 בכנסיית אילסינגטון, דבון.
הוא היה בנו השני של תומאס פורד (1556–1610) מ בקהילת אילסינגטון, ואשתו אליזבת פופהאם (נפטרה ב-1629) מ מ שבסאמרסט.
המצבה שלה קיימת בכנסיית אילסינגטון.
סבו של תומאס פורד היה ג'ון פורד (נפטר ב-1538) מ (בנו ויורשו של ויליאם פורד מ), שרכש את אחוזת באגטור בקהילת אילסינגטון, אשר יורשיו הזכרים הפכו אותה למושבם בזה אחר זה.
האחוזה האליזבתנית של בני משפחת פורד שרדה בבאגטור כאגף השירות של בית מאוחר יותר שנוסף בסביבות שנת 1700.
חבר זוטר בולט שם ב-1601 היה המחזאי .
(לא ידוע אם פורד אכן למד משפטים בעת שהותו במידל טמפל, או שמא היה דייר ג'נטלמן בלבד, הסדר נפוץ באותה תקופה).
רק ב-1606 כתב פורד את יצירותיו הראשונות לפרסום.
באביב אותה שנה סולק ממידל טמפל עקב בעיותיו הכלכליות, וזמן קצר לאחר מכן פורסמו "זיכרון התהילה" (Fame's Memorial) ו"ניצחון הכבוד" (Honour Triumphant).
טרם תחילת הקריירה שלו כמחזאי, כתב פורד יצירות ספרותיות אחרות שאינן דרמטיות – הפואמה הדתית הארוכה "זיעת הדם של ישו" (Christ's Bloody Sweat; 1613), ושתי מסות פרוזה שפורסמו כקונטרסים, "שביל הזהב" (The Golden Mean; 1613) ו"קו החיים" (A Line of Life; 1620).
לאחר 1620 החל בכתיבה דרמטית פעילה, תחילה כשותף למחזאים מנוסים יותר – בעיקר , אך גם ו – ולקראת סוף שנות ה-20 כיוצר עצמאי.
פורד ידוע בעיקר בזכות הטרגדיה ('Tis Pity She's a Whore; 1633), דרמה משפחתית עם עלילה של גילוי עריות.
שם המחזה שונה לעיתים קרובות בהפקות חדשות, ולעיתים הוא מכונה פשוט "ג'ובאני ואנאבלה" – הדמויות הראשיות במחזה, האח והאחות המקיימים יחסי עריות; ביצירה מן המאה ה-19 הוא מכונה בצניעות "האח והאחות".
אף על פי שהמחזה מזעזע, הוא עדיין נחשב ליצירה קלאסית של הדרמה האנגלית.
הוא עובד לקולנוע לפחות פעמיים: (שוודיה, 1966) ו"חבל שהיא זונה" (בלגיה, 1978).
הוא היה מחזאי מרכזי בתקופת שלטונו של צ'ארלס הראשון.
מחזותיו עוסקים בקונפליקטים בין תשוקה אישית למצפון ולחוקים ולמוסר של החברה בכללותה; לפורד היה עניין רב בפסיכולוגיה חריגה הבאה לידי ביטוי בדרמות שלו.
מחזותיו מראים לעיתים קרובות את השפעתו של רוברט ברטון וספרו "האנטומיה של המלנכוליה".
בעוד שכמעט דבר אינו ידוע על חייו האישיים של פורד, אזכור אחד מרמז שהעניין שלו במלנכוליה עשוי היה להיות יותר מאשר אינטלקטואלי גרידא.
פורד החל את הקריירה הדרמטית שלו בדרך שהייתה מקובלת באותה תקופה, על ידי תרומה למחזות שנכתבו במשותף עם מחזאים מבוססים יותר.
"המכשפה מאדמונטון" (The Witch of Edmonton; 1621; הודפס ב-1658), עם תומאס דקר וויליאם ראולי.
"השגריר הוולשי" (The Welsh Ambassador; 1623; הודפס ב-1920), עם דקר.
"הצוענייה הספרדייה" (The Spanish Gypsy; קיבל רישיון ב-9 ביולי 1623; הודפס ב-1653), עם דקר, תומאס מידלטון וראולי.
"העלמה הנאה מהפונדק" (The Fair Maid of the Inn; 1626; הודפס ב-1647), עם מסינג'ר, ג'ון ובסטר וג'ון פלטשר.
הייחוס של כמה ממחזות אלה למחבריהם השונים היה לעיתים קרובות נושא לוויכוח או נחשב כלא ודאי.
שאלות אלו יושבו מעבר לכל ספק סביר ב-2017 עם פרסום הכרך השני של "כל כתבי ג'ון פורד" (The Collected Works of John Ford) בעריכת בריאן ויקרס, המכיל 300 עמודים של ראיות ודיונים המזהים בבירור את תרומתו של כל אחד מהמחברים הנ"ל לאותם שישה מחזות.
דארן פריברי-ג'ונס הציע כי פורד היה אחראי להשלמת "הג'נטלמן האציל" (The Noble Gentleman) לאחר מותו של ג'ון פלטשר ב-1625.
לאחר 1626 עבר פורד לכתיבה כיוצר יחיד וכתב שמונה מחזות נוספים ששרדו:
"מלנכוליית המאהב" (The Lover's Melancholy; קיבל רישיון ב-24 בנובמבר 1628; הודפס ב-1629)
"הדמיונות הטהורים והאצילים" (The Fancies Chaste and Noble; 1636; הודפס ב-1638)
כפי שאופייני למחזאים שלפני תקופת הרסטורציה, חלק ניכר מתפוקתו של פורד לא שרד.
מחזות אבודים מאת פורד כוללים את "הקרב המלכותי" (The Royal Combat) ו"יופי בטראנס" (Beauty in a Trance), וכן שיתופי פעולה נוספים עם דקר: "הסוחר מלונדון", "הסוחר מבריסטול", "אביר הפיות", ו"השאר את האלמנה ערה" (Keep the Widow Waking), האחרון גם עם ויליאם ראולי וג'ון ובסטר.
ב-1940, המבקר טען שמחזהו של סר , "המועדף הגדול, או הדוכס מלרמה" (The Great Favourite, or The Duke of Lerma), הוא עיבוד למחזה אבוד של פורד.
הרבאג' ציין כי מבקרים רבים קודם לכן שפטו את המחזה כטוב בצורה חשודה, טוב מדי עבור הווארד; והרבאג' הצביע על מגוון של נקודות דמיון בין המחזה ליצירתו של פורד.
המקרה, עם זאת, מסתמך אך ורק על ראיות פנימיות ושיפוט סובייקטיבי.
בנוסף לשירים שכבר הוזכרו, שרדו כמה אחרים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, המלחין יליד אוסטרליה הלחין את שירו של פורד "Beauty's Beauty".
ג'ון פטרוצ'י הוא גיטריסט וחבר מייסד של להקת הפרוגרסיב מטאל דרים ת'יאטר.
הוא הפיק (יחד עם חברו להרכב מייק פורטנוי) את אלבומי הלהקה מאז אלבומם השישי משנת 1999, "Metropolis Pt.
ב-15 בדצמבר 2007 נבחר פטרוצ'י על ידי מגזין Total Guitar לגיטריסט השנה.
פטרוצ'י ניגן לראשונה בגיטרה בגיל 8, כשראה שאחותו זוכה לתרגל את שיעורי הפסנתר שלה עד לשעות מאוחרות של הלילה, אך עד מהרה איבד עניין.
בגיל 12 חזר לנגן כאשר ניתנה לו הזדמנות להצטרף ללהקה של חברו קווין מור, שלימים נהפך לקלידן הראשון בדרים ת'יאטר.
בגיל מאוחר יותר נרשם פטרוצ'י למכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון עם חבר הילדות ג'ון מיונג, שם הכיר את מייק פורטנוי.
השלושה הקימו יחד עם חבר ילדות נוסף של פטרוצ'י, קווין מור, את להקת Majesty שתהפוך בעתיד לדרים ת'יאטר.
פטרוצ'י אמנם מזוהה בעיקר עם דרים ת'יאטר, אך הוא היה שותף בפרויקט ליקוויד טנשן אקספרימנט ובעוד רבים אחרים.
פטרוצ'י הוציא קלטת הדרכה לנגינה בגיטרה בשם "Rock Discipline", שמציגה את כל המידע שקשור בנושא, ואף ספר שבו מקובצים יחדיו מבחר ראיונות שערך למגזין "Guitar World Magazine".
בשנת 2001 הוזמן פטרוצ'י לנגן יחד עם סטיב ואי וג'ו סטריאני בהופעות של פרויקט G3, מה שחשף אותו בפני מעריצים חדשים רבים ועודד אותו להוציא אלבום סולו משלו.
האלבום, "Suspended Animation", יצא ב-1 במרץ 2005, ופטרוצ'י המשיך להשתתף בסבב ההופעות של הרכב G3, שראה מאז תחלופה רבה של נגנים.
הוא מזוהה עם נגינה זריזה ומדויקת ונחשב לאחד הגיטריסטים המוכשרים (מבחינה טכנית ומבחינה הבעתית כאחד) ביותר בעולם כיום.
מאפיין נוסף בנגינתו של פטרוצ'י הוא השימוש הנרחב בגיטרה חשמלית בעלת 7 מיתרים (במקום 6 כמקובל).
המיתר הנמוך הנוסף מעניק לפטרוצ'י את הצליל הכבד והמאסיבי המזוהה עמו.
הוא התחיל להתנסות בגיטרת שבעה מיתרים באלבום Awake מה שהפך לטענתו את האלבום לכבד יותר.
כיום, בנוסף לנגינתו, ממשיך פטרוצ'י לכתוב טור על גיטרות במגזין "Guitar World Magazine".
כמו כן הוא עבד על התרגום של האלבומים "Images and Words" ו"Awake" לספרי אקורדים.
לפטרוצ'י חלק נכבד בכתיבה ובלחן של שיריה של דרים ת'יאטר והוא בולט בכתיבה של שירים שקטים כמו Hollow Year, Though Her Eyes ו-Take Away My Pain אותו כתב לזכרו של אביו.
פטרוצ'י מתגורר עם אשתו רנה, גיטריסטית להקת המטאל הנשית "Meanstreak" ושלושת ילדיו: קאירה, רני וסמי בלונג איילנד.
2013 Dream Theater (האלבום נקרא על שם הלהקה), חברת תקליטים Roadrunner Records
פרויקטים עם חברי להקת דרים ת'יאטר
2001 Feeding The Wheel, גיטריסט אורח באלבום הסולו של הקלידן ג'ורדן רודס, חברת תקליטים: Magna Carta
1996 Working Man, מחווה ללהקת ראש, חברת תקליטים: Magna Carta
1997 Dragon Attack, מחווה ללהקת קווין, חברת תקליטים: CNR Music
1998 Guitar Battle, אמנים שונים, חברת תקליטים: Victo
2006 Loudspeaker, גיטריסט אורח באלבום הסולו של הגיטריסט מרטי פרידמן, חברת תקליטים: Mascot\Avex
1995 John Petrucci Rock Discpline, קלטת וידאו, חברת הפצה: האחים וורנר
ג'ון הנרי פטרסון היה נוצרי ציוני, לוטננט קולונל (סגן-אלוף) ממוצא אירי בצבא הבריטי, צייד וסופר.
זכה ב-1902 באות השירות המצוין (DSO) הבריטי בגין שירותו בעת מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה.
נודע בעולם בזכות ספריו, ובמיוחד ספרו "אוכלי האדם של צאבו", על פיו נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע.
מילא תפקיד חשוב ביותר בתחייה הציונית, כאשר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה, כמפקד שני הגדודים העבריים הראשונים – גדוד נהגי הפרדות בחזית גליפולי, ולאחר מכן כמפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך, שנלחם בארץ ישראל.
פטרסון נולד ב-1867 בעיירה אירית קטנה בשם פורגני (Forgney) סמוך לדבלין, לאב פרוטסטנטי ואם קתולית.