tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריה של יהודי צרפת מתחילה לפני למעלה מ-2,000 שנה.
בראשית ימי הביניים הייתה צרפת מרכז רוחני יהודי חשוב, אך הרדיפות גברו ככל שהתקופה התקדמה.
צרפת הייתה המדינה הראשונה באירופה שהעניקה אמנציפציה לאוכלוסייתה היהודית במהלך המהפכה הצרפתית, אך למרות השוויון על פי החוק, האנטישמיות נותרה בעיה, כפי שהדגימה פרשת דרייפוס בסוף המאה ה-19. עם זאת, באמצעות צו כרמיה משנת 1870, הבטיחה צרפת אזרחות מלאה ליהודים באלג'יריה, שהייתה אז תחת שלטון צרפתי.
למרות מותם של רבע מיהודי צרפת במהלך השואה, כיום נמצאת בצרפת האוכלוסייה היהודית הגדולה ביותר באירופה.
בראשית המאה ה-21, יהודי צרפת הם בעיקר ספרדים ובעלי שורשים מצפון אפריקה.
יותר מרבע מהקהילה היהודית האשכנזית ההיסטורית הושמדה במהלך השואה במלחמת העולם השנייה, לאחר שכוחות גרמניה הנאצית כבשו את צרפת והקימו את משטר וישי.
השיוך הדתי של יהודי צרפת נע בין הקהילות החרדיות האורתודוקסיות לבין פלח גדול של יהודים חילונים, המגדירים את זהותם כיהודית-תרבותית.
האסלאם הוא הדת השלישית בגודלה בצרפת בראשית המאה ה-21. המסגד הגדול נבנה בפריז בשנת 1929 לכבודם של חיילים קולוניאליים צרפתים מצפון אפריקה שלחמו במלחמת העולם הראשונה.
ערבים מצפון אפריקה החלו להתיישב בצרפת.
בראשית המאה ה-21, הייתה בצרפת האוכלוסייה המוסלמית הגדולה ביותר (באחוזים) מכל מדינות מערב אירופה.
דבר זה הוא תוצאה של הגירה והתיישבות קבע של משפחות בצרפת, החל משנות ה-60 של המאה ה-20, בעיקר ממושבות צרפתיות לשעבר בצפון אפריקה (אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה), ובמידה פחותה מאזורים אחרים כמו טורקיה ומערב אפריקה.
הממשלה אינה אוספת נתונים על אמונה דתית במפקדי האוכלוסין, אך הערכות וסקרים ממקמים את אחוז המוסלמים בין 4% ל-7%.
הבודהיזם נחשב לרוב כדת החמישית בגודלה בצרפת, לאחר הנצרות, האתאיזם, האסלאם והיהדות.
בצרפת ישנם יותר ממאתיים מרכזי מדיטציה בודהיסטיים, כולל כעשרים מרכזי ריטריט גדולים באזורים כפריים.
האוכלוסייה הבודהיסטית מורכבת בעיקר ממהגרים סינים ווייטנאמים, עם מיעוט משמעותי של צרפתים ילידי המקום שהמירו את דתם ו"אוהדים".
הפופולריות הגוברת של הבודהיזם בצרפת הייתה נושא לדיון משמעותי בתקשורת ובאקדמיה הצרפתית.
(Village des pruniers) של הבודהיזם התפתחה בצרפת, ו ממוקם בדורדון.
בשנת 2006 הקימה צרפת את , שהובילה לדו"ח שרשם מספר כתות הנחשבות למסוכנות.
תומכי תנועות אלו מתחו ביקורת על הדו"ח בטענה לפגיעה בחופש הדת.
מצדדי הצעד טוענים שרק כתות מסוכנות נרשמו ככאלה, וכי החילוניות המוצהרת של המדינה (הפרדת דת ומדינה) מבטיחה את חופש הדת בצרפת.
צרפת המודרנית היא תוצאה של מאות שנים של בניית אומה ושל רכישה ושילוב של מספר ומושבות מעבר לים במבנה הגאוגרפי והפוליטי שלה.
כל אחד מאזורים אלו התפתח עם מסורות תרבותיות ולשוניות ייחודיות משלו בתחומים כמו אופנה, מנהגים דתיים, ומבטא, מבנה משפחתי, סגנון בישול, פעילויות פנאי, תעשייה, ואף בדרך הפשוטה למזוג יין, וכו'.
עם זאת, התפתחות המדינה והתרבות הצרפתית, החל מתקופת הרנסאנס ועד ימינו, קידמה ריכוזיות של הפוליטיקה, התקשורת והיצירה התרבותית בפריז ובסביבתה, והתיעוש של המדינה במאה ה-20 הוביל למעבר המוני של צרפתים מהכפר לאזורים העירוניים.
בסוף המאה ה-19, כ-50% מהצרפתים התפרנסו מחקלאות; כיום, החקלאים הצרפתים מהווים רק 6%–7%, בעוד ש-73% מהאוכלוסייה חיים בערים.
מלאה בתיאורים של צעירים מהפרובינציה ה"עולים" לפריז כדי "להצליח" בסצנה התרבותית, הפוליטית או החברתית של הבירה (מוטיב זה שכיח ברומנים של בלזק).
מדיניות שנקבעה על ידי הרפובליקה הצרפתית השלישית עודדה גם היא מעבר זה באמצעות גיוס חובה, מערכת חינוך לאומית ריכוזית ודיכוי השפות האזוריות.
שמות הפרובינציות הצרפתיות ההיסטוריות – כגון ברטאן, , אורליאנה, נורמנדי, לנגדוק, , דופינה, שמפאן, , גיין וגסקוניה, בורגון, פיקרדי, פרובאנס, טורן, , אוברן, , אלזס, פלנדריה, לורן, קורסיקה וסבויה – עדיין משמשים לציון אזורים טבעיים, היסטוריים ותרבותיים, ורבים מהם מופיעים בשמות החבלים או המחוזות המודרניים.
שמות אלו משמשים גם את הצרפתים לזיהוי מוצאם המשפחתי.
הזיהוי האזורי בולט ביותר כיום בתרבויות הקשורות לשפות אזוריות ולמסורות שאינן צרפתיות – שכן הצרפתית עצמה היא רק ניב של , שפת האם של רבות מהשפות שיוזכרו, שהפכה ללינגואה פרנקה לאומית.
שפות אלו כוללות: אלזסית, פרנקו-פרובנסאלית, בסקית, ברטונית, , קורסיקאית, קטלאנית, , , , , אוקסיטנית, פיקארדית, ו.
באחדים מאזורים אלה צמחו תנועות הקוראות למידה מסוימת של אוטונומיה אזורית, ולעיתים, לעצמאות לאומית .
קיימים הבדלים עצומים באורח החיים, במעמד הסוציו-אקונומי ובתפיסת העולם בין פריז לפרובינציות.
הצרפתים משתמשים לעיתים קרובות בביטוי "לה פראנס פרופונד" ("צרפת העמוקה", בדומה ל"לב הארץ" או "הארטלנד") כדי לתאר את ההיבטים ה"צרפתיים" העמוקים של עיירות הפרובינציה, חיי הכפר והתרבות החקלאית הכפרית, החומקים מההגמוניה של פריז.
עם זאת, לביטוי יכולה להיות גם משמעות מזלזלת, בדומה לביטוי "לה דזר פראנסה" ("המדבר הצרפתי") המשמש לתיאור חוסר התרבותיות של הפרובינציות.
ביטוי נוסף, "טרואר", הוא מונח צרפתי ששימש במקור ליין ולקפה כדי לציין את המאפיינים המיוחדים שהגאוגרפיה העניקה למוצרים אלה.
ניתן לתרגם אותו באופן כללי כ"תחושת מקום", המתבטאת באיכויות מסוימות, ובסך ההשפעות של הסביבה המקומית (במיוחד "האדמה") על גידול המוצר.
מאז, השימוש במונח הורחב לתיאור מוצרים תרבותיים רבים.
בנוסף לשטחה המטרופוליטני, צרפת כוללת גם מחוזות מעבר לים המורכבים ממושבותיה לשעבר: גוואדלופ, מרטיניק וגיאנה הצרפתית באזור הקריבי, ומיוט וראוניון באוקיינוס ההודי.
(קיימים גם מספר "קולקטיבים מעבר לים" ו"טריטוריות צרפת מעבר לים".
לדיון מלא, ראו חלוקה מנהלית של צרפת).
מאז 1982, בעקבות מדיניות הביזור של ממשלת צרפת, המחוזות מעבר לים בוחרים מועצות אזוריות בעלות סמכויות דומות לאלו של החבלים בצרפת המטרופוליטנית.
כתוצאה מתיקון חוקתי שאירע בשנת 2003, אזורים אלו נקראים כיום "חבלים מעבר לים".
למחוזות אלו מעמד פוליטי זהה למחוזות המטרופוליטניים והם מהווים חלק בלתי נפרד מצרפת (בדומה למעמדה של הוואי כמדינה וחלק בלתי נפרד מארצות הברית), אך יש להם גם מסורות תרבותיות ולשוניות ייחודיות המבדילות אותם.
יסודות מסוימים מהתרבות שמעבר לים שולבו גם בתרבות המטרופוליטנית (כמו, למשל, הצורה המוזיקלית ).
התיעוש, ההגירה והעיור במאות התשע-עשרה והעשרים יצרו גם קהילות אזוריות סוציו-אקונומיות חדשות בצרפת, הן עירוניות (כמו פריז, ליון, וילרבאן, ליל, מרסיי וכו') והן באזורי הפרוורים ומעמד הפועלים שבעורף העירוני (כמו סן-סן-דני).
אזורים אלו (המכונים בשמות שונים כמו ("פרוורים", לעיתים מתוארים כ"מהודרים" או "עניים") או "לה סיטה" ("דיור ציבורי")) פיתחו "תחושת מקום" ותרבות מקומית משלהם (בדומה לרבעים השונים של ניו יורק או לפרווריה של לוס אנג'לס), כמו גם זהות תרבותית ייחודית.
פריז מזוהה באופן מסורתי עם תת-תרבויות אלטרנטיביות, אמנותיות או אינטלקטואליות, שרבות מהן כללו זרים.
תת-תרבויות אלו כוללות את ה"בוהמיינים" של אמצע המאה התשע-עשרה, האימפרסיוניסטים, חוגי האמנות של הבל אפוק (סביב אמנים כמו פיקאסו ואלפרד ז'ארי), הדאדאיסטים, הסוריאליסטים, "הדור האבוד" (המינגוויי, גרטרוד שטיין) וה"אינטלקטואלים" של אחרי המלחמה שפעלו במונפרנאס (ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר).
בצרפת חיים על פי ההערכות בין 280,000 ל-340,000 בני רומה, הידועים בדרך כלל בשמות "ז'יטאן" (Gitans), "ציגאן" (Tsiganes), "רומנישל" (Romanichels, כינוי בעל קונוטציה שלילית קלה), "בואמיין" (Bohémiens), או "ז'אן דו וויאז'" ("אנשי הדרכים").
בערים קיימות קהילות של הומואים ולסביות, במיוחד באזור המטרופוליני של פריז (למשל ברובע המארה של הבירה).
אף על פי שהומוסקסואליות אולי אינה זוכה לאותה רמת סובלנות בצרפת כמו בספרד, סקנדינביה ומדינות הבנלוקס, סקרים של הציבור הצרפתי חושפים שינוי ניכר בעמדות, בדומה למדינות אחרות במערב אירופה.
נכון לשנת 2001, 55% מהצרפתים ראו בהומוסקסואליות "אורח חיים מקובל".
ראש עיריית פריז לשעבר, ברטראן דלנואה, הוא הומוסקסואל.
סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2017 מצא כי 73% מהצרפתים תמכו בנישואים חד-מיניים, בעוד ש-23% התנגדו.
סקר יורוברומטר משנת 2019 מצא כי 79% מהמשיבים הצרפתים סברו שנישואים חד-מיניים צריכים להיות מותרים ברחבי אירופה, ו-15% התנגדו.
בנוסף, 85% סברו כי הומואים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כמו הטרוסקסואלים.
ראו גם זכויות להט"ב בצרפת.
היחידה הבסיסית של החברה הצרפתית, שצמחה מתוך ערכי הכנסייה הקתולית והקהילות הכפריות, נחשבה באופן מסורתי למשפחה.
במהלך המאה העשרים, מבנה המשפחה ה"מסורתי" בצרפת התפתח ממודלים אזוריים שונים (כולל משפחה מורחבת ומשפחה גרעינית) למודל של משפחה גרעינית לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, מספר הנישואים בצרפת פחת ומספר הגירושים עלה, וחוקי הגירושים והמעמד המשפחתי החוקי התפתחו כדי לשקף שינויים חברתיים אלה.
על פי נתוני INSEE (המכון הלאומי לסטטיסטיקה ומחקרים כלכליים של צרפת), הרכב משקי הבית והמשפחות בצרפת המטרופוליטנית ממשיך להתפתח.
הניתוח שלהם מצביע על כך ש"אחד מכל שלושה משקי בית הוא של אדם החי לבדו; אחד מכל ארבעה משקי בית מאוכלס הוא של זוג ללא ילדים".
(pacte civil de solidarité), הידועה בכינויה PACS, היא צורה של איחוד אזרחי שאושרה בפרלמנט הצרפתי בנובמבר 1999 לאחר מחלוקת מסוימת.
היא מהווה איחוד אזרחי בין שני בגירים (מאותו המין או ממינים שונים) לצורך ארגון חייהם המשותפים.
היא מקנה זכויות וחובות, אך פחות מאלו של נישואים.
מנקודת מבט משפטית, ה-PACS הוא "חוזה" הנערך בין שני הצדדים, ונחתם ונרשם על ידי פקיד בית המשפט.
אנשים שנרשמו ב-PACS עדיין נחשבים "רווקים" מבחינת מעמדם המשפחתי למטרות מסוימות, בעוד שלמטרות אחרות הם נחשבים יותר ויותר באופן דומה לזוגות נשואים.
בעוד שהחוק קודם על ידי ממשלתו של ראש הממשלה ליונל ז'וספן בשנת 1998, הוא נתקל בהתנגדות, בעיקר מצד אנשי ימין שתמכו בערכי המשפחה המסורתיים וטענו שה-PACS וההכרה באיחודים הומוסקסואליים יהיו הרסניים לחברה הצרפתית.
נכון לשנת 2013, נישואים חד-מיניים מוכרים חוקית בצרפת.
נושא הנישואים החד-מיניים היה גורם חשוב בבחירות לנשיאות בשנת 2012 בין פרנסואה הולנד לניקולא סרקוזי.
סרקוזי, שייצג את מפלגת האיחוד למען תנועה עממית (UMP) מהימין, התנגד לנישואי הומוסקסואליים, בעוד שפרנסואה הולנד, מהמפלגה הסוציאליסטית מהשמאל, תמך בכך.
הולנד נבחר במאי 2012 וממשלתו הציעה לפרלמנט בנובמבר 2012 את החוק המכונה "נישואים לכולם" ("Mariage pour tous").
החוק עבר באפריל 2013 ואושר על ידי המועצה החוקתית (שתפקידה להבטיח שהחוקים החדשים אינם סותרים את חוקת צרפת) במאי 2013. החתונה החד-מינית הראשונה בצרפת נערכה ב-29 במאי 2013 בעיר מונפלייה.
מדינת צרפת מילאה באופן מסורתי תפקיד חשוב בקידום ובתמיכה בתרבות באמצעות מדיניותה בתחומי החינוך, הלשון, התרבות והכלכלה, ודרך קידום הזהות הלאומית.
בשל הקרבה שבין יחסים אלו, שינויים תרבותיים בצרפת קשורים לעיתים קרובות למשברים פוליטיים, או אף מחוללים אותם.
הקשר בין המדינה הצרפתית לתרבות הוא עתיק יומין.
תחת שרביטו של השר החשמן רישלייה בתקופת לואי ה-13, האקדמיה הצרפתית העצמאית עברה לפיקוח המדינה והפכה לגוף רשמי לפיקוח על השפה הצרפתית ועל הספרות במאה השבע-עשרה.
בתקופת שלטונו של לואי ה-14, השר ז'אן-בטיסט קולבר העביר את תעשיות היוקרה הצרפתיות, כמו טקסטיל ופורצלן, לשליטת הכתר, והאדריכלות, הריהוט, האופנה וכללי ההתנהגות של חצר המלוכה (במיוחד בארמון ורסאי) הפכו למודל השליט של תרבות האצולה בצרפת (ובמידה רבה, ברחבי אירופה כולה) במחצית השנייה של המאה השבע-עשרה.
לעיתים, מדיניות המדינה הצרפתית שאפה לאחד את המדינה סביב נורמות תרבותיות מסוימות, בעוד שבפעמים אחרות היא קידמה הבדלים אזוריים בתוך זהות צרפתית הטרוגנית.
האפקט המאחד בלט במיוחד ב"תקופה הרדיקלית" של הרפובליקה הצרפתית השלישית, שנלחמה בשאיפות אזוריות (כולל בשפות אזוריות), תמכה באנטי-קלריקליזם ובהפרדה קפדנית של הכנסייה מהמדינה (כולל בחינוך), וקידמה באופן פעיל זהות לאומית, וכך הפכה (כפי שניסח זאת ההיסטוריון האמריקאי ממוצא רומני ) "ארץ של איכרים לאומה של צרפתים".
צרפת של וישי, לעומת זאת, קידמה מסורות "עממיות" אזוריות.
מדיניות התרבות של הרפובליקה הצרפתית החמישית (הנוכחית) הייתה מגוונת, אך נראה שקיים קונצנזוס סביב הצורך לשמר את הייחודיות האזורית הצרפתית (כמו אוכל ושפה), כל עוד זו אינה מערערת את הזהות הלאומית.
במקביל, המדינה הצרפתית נותרה אמביוולנטית לגבי שילובן בתרבות ה"צרפתית" של מסורות תרבותיות מקבוצות מהגרים חדשות ומתרבויות זרות, במיוחד התרבות האמריקאית (סרטים, מוזיקה, אופנה, מזון מהיר, שפה וכו').
קיים גם חשש מסוים מפני אובדן נתפס של הזהות והתרבות הצרפתית במערכת האירופית ותחת "הגמוניה תרבותית" אמריקאית.
מערכת החינוך הצרפתית היא ריכוזית מאוד.
היא מחולקת לשלושה שלבים: חינוך יסודי (enseignement primaire), המקביל לבית הספר היסודי; חינוך על-יסודי, הכולל את ה"קולז'" (collège) וה"ליסה" (lycée), המקבילים לחטיבת הביניים והתיכון; וחינוך גבוה (אוניברסיטאות (l'université) או הגרנד אקול).
החינוך היסודי והעל-יסודי הוא בעיקרו ציבורי (קיימים גם בתי ספר פרטיים, ובמיוחד רשת ארצית חזקה של חינוך קתולי יסודי ועל-יסודי), בעוד שבחינוך הגבוה ישנם מרכיבים ציבוריים ופרטיים כאחד.
בסיום החינוך העל-יסודי, התלמידים ניגשים לבחינת בגרות, ה, המאפשרת להם להמשיך ללימודים גבוהים.
שיעור המעבר בבחינת הבקלוראה בשנת 2012 עמד על 84.5%.
בשנים 1999–2000, ההוצאה על חינוך היוותה 7% מהתמ"ג הצרפתי ו-37% מהתקציב הלאומי.
הישגיה של צרפת במתמטיקה ובמדעים בחטיבת הביניים דורגו במקום ה-23 במבחן TIMSS (מגמות במחקר בינלאומי במתמטיקה ובמדעים) בשנת 1995. צרפת דורגה במקום ה-22 בשנת 2019.
מאז בשנים 1881–1882, הקרויים על שם שר החינוך הציבורי, כל בתי הספר הממומנים על ידי המדינה, כולל אוניברסיטאות, הם עצמאיים מהכנסייה (הקתולית).
החינוך במוסדות אלה הוא בחינם.
גם מוסדות שאינם חילוניים רשאים לארגן מסגרות חינוך.
מערכת החינוך הצרפתית שונה מאוד מהמערכות בצפון אירופה ובאמריקה בכך שהיא מדגישה את חשיבות ההשתתפות בחברה, בניגוד לעצמאות ואחריות אישית.
מדיניות החינוך החילונית הפכה לסוגיה קריטית בדיונים עכשוויים על רב-תרבותיות בצרפת, כפי שבא לידי ביטוי ב"פרשת כיסוי הראש האסלאמי".
שר התרבות הוא חבר בממשלת צרפת והוא השר הממונה על המוזיאונים והאתרים הלאומיים; קידום והגנה על האמנויות (אמנות חזותית, אמנות פלסטית, תיאטרון, מוזיקה, מחול, אדריכלות, ספרות, טלוויזיה וקולנוע) בצרפת ומחוצה לה; וניהול הארכיון הלאומי ו"בתי התרבות" (maisons de culture) האזוריים.
משרד התרבות ממוקם בפאלה רויאל בפריז.
המשרה המודרנית של שר התרבות נוצרה על ידי שארל דה גול בשנת 1959, והשר הראשון בתפקיד היה הסופר אנדרה מאלרו.
מאלרו היה אחראי על מימוש מטרות ה"זכות לתרבות" ("droit à la culture") – רעיון ששולב בחוקת צרפת ובהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (1948) – באמצעות הפיכת הגישה לתרבות לדמוקרטית יותר, ובמקביל להגשים את המטרה ה של האדרת "גדלותה" ("grandeur") של צרפת לאחר המלחמה.
לשם כך, הוא הקים מרכזי תרבות אזוריים רבים ברחבי צרפת ונתן חסות פעילה לאמנויות.
טעמו האמנותי של מאלרו כלל את האמנויות המודרניות והאוונגרד, אך בסך הכל הוא נותר שמרן.
תקופת כהונתו של השר התאפיינה במספר חוקים () שנחקקו לשימור השפה הצרפתית, הן בפרסומות (כל הפרסומות חייבות לכלול תרגום לצרפתית של מילים זרות) והן ברדיו (40% מהשירים בתחנות הרדיו הצרפתיות חייבים להיות בצרפתית), לכאורה כתגובה לנוכחותה של השפה האנגלית.
האקדמיה הצרפתית (Académie Française) היא המוסד המדעי העליון בצרפת לעניינים הנוגעים לשפה הצרפתית.
האקדמיה נוסדה רשמית בשנת 1635 על ידי החשמן רישלייה, השר הראשי של המלך לואי ה-13. פעילותה דוכאה בשנת 1793 במהלך המהפכה הצרפתית, אך היא הוקמה מחדש בשנת 1803 על ידי נפוליאון בונפרטה (האקדמיה רואה עצמה כמי שפעילותה הושעתה, ולא דוכאה, במהלך המהפכה).
זוהי הוותיקה מבין חמש האקדמיות של המכון של צרפת.
האקדמיה מורכבת מארבעים חברים, המכונים "בני האלמוות" (immortels).
חברים חדשים נבחרים על ידי חברי האקדמיה עצמם.
החברים, המכונים "אקדמאים", מכהנים לכל חייהם, אך ניתן להדיחם בשל התנהגות בלתי הולמת.
תפקידו של גוף זה הוא לשמש סמכות רשמית בנוגע לשפה; הוא מופקד על פרסום מילון רשמי של השפה הצרפתית.
עם זאת, פסיקותיה הן בגדר המלצה בלבד, ואינן מחייבות את הציבור או את הממשלה.
עד שנת 1996, היה נהוג בצרפת גיוס חובה לגברים צעירים.
היסטוריונים ייחסו למנהג זה תרומה לקידום זהות לאומית מאוחדת ולשבירת הבידוד האזורי.
חוקי העבודה הראשונים בצרפת היו "", שעברו בשנת 1884. בין השנים 1936 ל-1938, ממשלת החזית העממית חוקקה חוק המחייב 12 ימי חופשה שנתית בתשלום לעובדים, וחוק המגביל את שבוע העבודה ל-40 שעות, לא כולל שעות נוספות.
"הסכמי גרנל" (Accords de Grenelle), שנחתמו ב-25 וב-26 במאי בעיצומם של אירועי מאי 1968, הפחיתו את שבוע העבודה ל-44 שעות ויצרו סניפי איגודים מקצועיים בכל חברה.
שכר המינימום הועלה אף הוא ב-25%.
בשנת 2000, ממשלתו של ליונל ז'וספן חוקקה את , הפחתה מ-39 שעות.
חמש שנים לאחר מכן, ראש הממשלה השמרן דומיניק דה וילפן חוקק את "" (CNE).
החוזה, שנועד לתת מענה לדרישות המעסיקים לגמישות רבה יותר בחוקי העבודה, עורר ביקורת מצד איגודי העובדים והמתנגדים, שטענו כי הוא מעדיף .
בשנת 2006 הוא ניסה להעביר את "" (CPE) באמצעות הליך חקיקת חירום, אך נתקל במחאות סטודנטים ואיגודי עובדים.
הנשיא ז'אק שיראק נאלץ לבסוף לבטל את החוק.
הצרפתים מחויבים עמוקות למערכת הבריאות הציבורית (המכונה "sécurité sociale") ולמערכת הרווחה החברתית שלהם, הפועלת בשיטת "תשלום שוטף" (pay-as-you-go).
בשנת 1998, 75% מהתשלומים על שירותי בריאות בצרפת שולמו באמצעות מערכת הבריאות הציבורית.
מאז 27 ביולי 1999, לצרפת יש כיסוי רפואי אוניברסלי לתושבי קבע (השוהים במדינה מעל שלושה חודשים).
בדירוג מערכות הבריאות ב-191 מדינות חברות, שנעשה על בסיס חמישה מדדי ביצוע, נמצא כי צרפת מספקת את שירותי הבריאות הטובים ביותר בסך הכל, ואחריה, מבין המדינות הגדולות, מדורגות איטליה, ספרד, עומאן, אוסטריה ויפן (על פי דו"ח הבריאות העולמי).
התרבות הצרפתית המסורתית מייחסת חשיבות עליונה להנאה מאוכל.
כלליו של המטבח הצרפתי נקבעו במאה ה-20 על ידי אוגוסט אסקופייה, שבהמשך הפך לגרסה המודרנית של המטבח העילי (haute cuisine).
עם זאת, עבודתו המרכזית של אסקופייה השמיטה חלק גדול מהאופי האזורי שניתן למצוא בפרובינציות של צרפת.
ומדריך מישלן סייעו להביא אנשים לאזורים הכפריים במהלך המאה ה-20 ואחריה, כדי לטעום את המטבח הבורגני והכפרי העשיר של צרפת.
ל הייתה גם כן השפעה רבה על המטבח בדרום-מערב צרפת.
המרכיבים והמנות משתנים מאזור לאזור.
קיימות מנות אזוריות משמעותיות רבות שהפכו למנות לאומיות.
עם זאת, מנות רבות שבעבר היו אזוריות, נפוצו כיום בווריאציות שונות ברחבי המדינה.
גבינות ויינות גם הם חלק מרכזי במטבח, והם ממלאים תפקידים שונים, הן אזוריים והן לאומיים, עם הווריאציות הרבות שלהם וחוקי הכינוי מקור מבוקר (AOC).
(אפילו לעדשים מלה פווי-אן-ולה יש מעמד AOC).
מוצרים צרפתיים נוספים בולטים הם עוף ברס, כמהין פריגור ו.
הצרפתים אוכלים בדרך כלל ארוחת בוקר פשוטה ("petit déjeuner") המורכבת מקפה, תה או שוקו חם עם חלב, המוגשים באופן מסורתי ב"בּוֹל" (bol) – קערה גדולה נטולת ידיות – ולצדם לחם או מאפי בוקר (כמו קרואסונים).
ארוחת הצהריים ("déjeuner") וארוחת הערב ("dîner") הן הארוחות העיקריות של היום.
ארוחה רשמית בת ארבע מנות מורכבת ממנה ראשונה ("entrée"), סלט, מנה עיקרית ("plat principal"), ולבסוף מנת גבינה או קינוח.
אף על פי שהמטבח הצרפתי מזוהה לעיתים קרובות עם קינוחים עשירים, ברוב הבתים הקינוח מורכב מפירות או יוגורט בלבד.
בעבר, קניות המזון בצרפת נעשו כמעט מדי יום בחנויות מקומיות קטנות ובשווקים, אך הופעתם של הסופרמרקטים וה"איפרמארשה" (hypermarchés – היפרמרקט -רשתות שיווק גדולות) שיבשה מסורת זו.
עם התרוקנות האזורים הכפריים מאוכלוסייה, עיירות רבות נאלצו לסגור חנויות ושווקים.
שיעורי השמנת היתר ומחלות הלב בצרפת היו באופן מסורתי נמוכים יותר מאשר במדינות אחרות בצפון-מערב אירופה.
תופעה זו מכונה לעיתים "הפרדוקס הצרפתי" .
עם זאת, המטבח הצרפתי והרגלי האכילה המקומיים נתונים תחת לחץ גדול מצד המזון המהיר המודרני, כמו מוצרים אמריקאיים ותעשיית החקלאות הגלובלית החדשה.
בעוד שתרבות הצעירים הצרפתית נמשכת למזון מהיר ולהרגלי אכילה אמריקאיים (עם עלייה נלווית בשיעורי ההשמנה), הצרפתים ככלל נותרו מחויבים לשימור מרכיבים מסוימים בתרבות המזון שלהם, וזאת באמצעות פעילויות כמו הכללת תוכניות לרכישת טעם בבתי הספר הציבוריים, שימוש בחוקי כינוי מקור מבוקר (AOC), וסובסידיות ממשלתיות ואירופיות לתעשיית החקלאות הצרפתית.
סמל למתחים אלו הוא פועלו של , שבשנת 1987 ייסד את "קונפדרציית האיכרים" (Confédération Paysanne), איגוד חקלאי המציב בראש סדר העדיפויות הפוליטי שלו את האדם והסביבה, מקדם חקלאות אורגנית ומתנגד לאורגניזמים מהונדסים גנטית; המחאה המפורסמת ביותר של בובה הייתה פירוק סניף של מקדונלד'ס ב (אוורון) בשנת 1999.
בצרפת, השימוש בסכו"ם נעשה בסגנון הקונטיננטלי (כשהמזלג ביד שמאל, שיניו כלפי מטה, והסכין ביד ימין).
כללי הנימוס הצרפתיים אוסרים על הנחת הידיים מתחת לשולחן ועל הנחת המרפקים עליו.
גיל השתייה החוקי הרשמי הוא 18.
צרפת היא מאזורי ייצור היין הוותיקים באירופה.
כיום, צרפת היא יצרנית היין הגדולה בעולם מבחינת שווי (אף שאיטליה מתחרה בה בנפח הייצור ולספרד יש יותר אדמות המשמשות לגידול ענבי יין).
יין בורדו, יין בורגון ושמפניה הם מוצרים חקלאיים חשובים.
גיל עישון הסיגריות החוקי הוא 18. על פי קלישה נפוצה, העישון הוא חלק מהתרבות הצרפתית – אך למעשה, הנתונים מראים שבמונחים של צריכה לנפש, צרפת מדורגת רק במקום ה-60 מתוך 121 מדינות.
החל מ-1 בפברואר 2007, החמירה צרפת את האיסור הקיים על עישון במקומות ציבוריים, שנכלל ב"חוק איווין" (Évin law) משנת 1991: חוק מס' 32–91 מ-10 בינואר 1991, הכולל מגוון צעדים נגד אלכוהוליזם וצריכת טבק.
כיום, העישון אסור בכל המקומות הציבוריים (תחנות, מוזיאונים וכו'); קיים חריג המאפשר הקמת חדרי עישון מיוחדים העומדים בתנאים מחמירים.
פטור מיוחד שניתן לבתי קפה, מסעדות, מועדונים, בתי קזינו, ברים וכו', בוטל ב-1 בינואר 2008. סקרי דעת קהל מראים כי 70% מהציבור תומכים באיסור.
בעבר, תחת כללי היישום הקודמים של חוק איווין מ-1991, מסעדות, בתי קפה ודומיהם נדרשו רק להקצות אזורים למעשנים וללא-מעשנים, אשר בפועל לרוב לא הופרדו כראוי.
מותגי סיגריות פופולריים בצרפת כוללים ומרלבורו.
ההחזקה, המכירה והשימוש בקנאביס (בעיקר חשיש ממרוקו) אינם חוקיים בצרפת.
מאז 1 במרץ 1994, העונשים על שימוש בקנאביס נעים בין חודשיים לשנה או קנס, בעוד שהחזקה, גידול או סחר בסם עלולים לגרור עונשים חמורים בהרבה, עד עשר שנות מאסר.
על פי סקר של חברת SOFRES משנת 1992, 4.7 מיליון צרפתים בגילאי 12–44 עישנו קנאביס לפחות פעם אחת בחייהם.
צרפת מארחת את "אירוע הספורט השנתי הגדול בעולם", מרוץ האופניים השנתי טור דה פראנס.
ענפי ספורט פופולריים אחרים בצרפת כוללים: כדורגל, ג'ודו, טניס, רוגבי ופטאנק.
בצרפת מתקיימים מספר טורנירי טניס מרכזיים, כולל פריז מאסטרס ואליפות צרפת הפתוחה (אצטדיון רולאן גארוס), אחד מארבעת טורנירי הגראנד סלאם.
אמנויות לחימה צרפתיות כוללות סבאט וסיף.
לצרפת קשר הדוק עם המשחקים האולימפיים המודרניים; היה זה אריסטוקרט צרפתי, הברון פייר דה קוברטן, שהציע את חידוש המשחקים בסוף המאה ה-19. לאחר שאתונה זכתה באירוח המשחקים הראשונים, כמחווה למקורם היווני של המשחקים, פריז אירחה את המשחקים השניים בשנת 1900 .
פריז הייתה משכנו הראשון של הוועד האולימפי הבין-לאומי, לפני שעבר ללוזאן.
מאז 1900, צרפת אירחה את האולימפיאדה חמש פעמים נוספות: אולימפיאדת הקיץ 1924 ו־2024, שתיהן בפריז, ושלוש אולימפיאדות חורף (בשאמוני ב-1924, בגרנובל ב-1968 ובאלברוויל ב-1992).
בדומה לאולימפיאדה, צרפת אירחה לראשונה את אולימפיאדת החירשים בשנת 1924, פרי יוזמתו של מכונאי רכב צרפתי חירש, , שסלל את הדרך לארגון הפעם הראשונה של אולימפיאדת החרשים בפריז.
גם נבחרת הכדורגל הלאומית וגם מכונות "הכחולים" (Les Bleus), בהתייחס לצבע החולצה של הנבחרות וכן לדגל הטריקולור הצרפתי.
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר בצרפת, עם למעלה מ-1,800,000 שחקנים רשומים ולמעלה מ-18,000 מועדונים רשומים.
בעוד שכדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר, הרוגבי הוא הדומיננטי בדרום-מערב המדינה, במיוחד סביב העיר טולוז.
נבחרת הרוגבי הלאומית התחרתה בכל גביעי העולם ברוגבי ומשתתפת באליפות שש האומות השנתית.
אליפות צרפת הפתוחה, המכונה גם "רולאן גארוס", היא טורניר טניס מרכזי הנערך במשך שבועיים בין סוף מאי לתחילת יוני באצטדיון רולאן גארוס בפריז.
זהו טורניר החימר החשוב ביותר בעולם והשני מבין ארבעת טורנירי הגראנד סלאם השנתיים.
השיט המקצועני בצרפת מתמקד במרוצי אוקיינוסים ליחידים ולצוותים קטנים, כאשר שיאו של ענף ספורט זה הוא הוואנדה גלוב, מרוץ יחידים מסביב לעולם שמתחיל כל ארבע שנים מהחוף האטלנטי של צרפת.
אירועים משמעותיים נוספים כוללים את "סוליטר דו פיגארו", "מיני טראנזאט 6.50", "טור וואל" ומרוץ ה"רוט דה רום" הטרנס-אטלנטי.
צרפת היא מתחרה קבועה בגביע אמריקה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20.
ענפי ספורט חשובים אחרים כוללים:
סקי – בצרפת מספר רב של אתרי סקי באלפים הצרפתיים, כמו טין.
אתרי סקי ממוקמים גם ברכסי הרי הפירנאים והרי הווז'.
פארקור – הפארקור, שהתפתח בצרפת, הוא דיסציפלינת אימון בעלת קווי דמיון להגנה עצמית או לאמנויות לחימה.
כדורגל שולחן – בילוי פופולרי מאוד בברים ובבתים בצרפת, והצרפתים הם הזוכים הבולטים בתחרויות כדורגל שולחן עולמיות.
מלחמת שוורים – מלחמות שוורים בסגנון ספרדי עדיין פופולריות בחלקה הדרומי של צרפת.
כמו תחומי תרבות אחרים בצרפת, הספורט נמצא בפיקוחו של משרד ממשלתי, השר לענייני נוער וספורט, הממונה על איגודי ספורט לאומיים וציבוריים, ענייני נוער, מרכזי ספורט ציבוריים ואצטדיונים לאומיים (כמו הסטאד דה פראנס).
הספורט מקבל עידוד בבתי הספר, ומועדוני ספורט מקומיים זוכים לתמיכה כספית מהרשויות המקומיות.
לצד מילאנו, לונדון וניו יורק, פריז היא מרכז חשוב של תצוגות אופנה רבות.
חלק מבתי האופנה הגדולים בעולם (כמו שאנל) קבעו את משכנם בצרפת.
הקשר של צרפת עם אופנה (la mode) מתוארך במידה רבה לתקופת שלטונו של לואי ה-14, כאשר תעשיות מוצרי היוקרה בצרפת עברו לשליטת הכתר וחצר המלוכה הצרפתית הפכה למכתיבת הטעם והסגנון באירופה.
צרפת חידשה את הדומיננטיות שלה בתעשיית האופנה העילית (הוט קוטור) בשנים 1860–1960 באמצעות הקמת בתי אופנה גדולים, עיתונות האופנה (ווג נוסד ב-1892; Elle נוסד ב-1945) ותצוגות אופנה.
בית האופנה הפריזאי המודרני הראשון נחשב בדרך כלל לעבודתו של האנגלי , ששלט בתעשייה משנת 1858 עד 1895. בתחילת המאה העשרים, התעשייה התרחבה באמצעות בתי אופנה פריזאיים כמו בית האופנה של שאנל (שזכה לראשונה להכרה ב-1925) ובלנסיאגה (שנוסד על ידי ספרדי ב-1937).
בשנים שלאחר המלחמה, האופנה חזרה לקדמת הבמה בזכות "המראה החדש" המפורסם של כריסטיאן דיור בשנת 1947, ובאמצעות בתי האופנה של ואובר דה ז'יבנשי (שנפתח ב-1952).
בשנות ה-60, "האופנה העילית" ספגה ביקורת מתרבות הצעירים הצרפתית, בעוד שמעצבים כמו איב סן-לורן שברו את הנורמות המקובלות על ידי השקת קווי ("מוכן ללבישה") והרחבת האופנה הצרפתית לייצור ושיווק המוני.
חידושים נוספים הובאו על ידי פאקו רבאן ופייר קרדן.
עם דגש רב יותר על שיווק וייצור, מגמות חדשות נקבעו בשנות ה-70 וה-80 על ידי סוניה ריקייל, טיירי מוגלר, , ז'אן-פול גוטייה וכריסטיאן לקרואה.
שנות ה-90 היו עדות להתאגדותם של בתי אופנה צרפתיים רבים תחת ענקיות מוצרי יוקרה ותאגידים רב-לאומיים כמו LVMH.
מאז שנות ה-60, תעשיית האופנה הצרפתית נתונה לתחרות גוברת מצד לונדון, ניו יורק, מילאנו וטוקיו, והצרפתים אימצו יותר ויותר אופנות זרות (במיוחד אמריקאיות), כמו ג'ינס ונעלי טניס.
למרות זאת, מעצבים זרים רבים עדיין שואפים לבנות את הקריירה שלהם בצרפת.
בשנת 2006, ל-52% ממשקי הבית בצרפת הייתה לפחות חיית מחמד אחת: בסך הכל, הוחזקו בצרפת באותה שנה כחיות מחמד 9.7 מיליון חתולים, 8.8 מיליון כלבים, 2.3 מיליון מכרסמים, 8 מיליון ציפורים ו-28 מיליון דגים.
הציורים הראשונים בצרפת הם אלו מהתקופה הפרהיסטורית, שצוירו במערת לאסקו לפני למעלה מ-10,000 שנה.
האמנויות פרחו כבר לפני 1,200 שנה, בתקופתו של קרל הגדול, כפי שניתן לראות בכתבי יד מאוירים רבים שנוצרו באותה תקופה.
האמנות והאדריכלות הגותית מקורן בצרפת של המאה ה-12, באזור פריז, ומשם התפשטו לכל רחבי אירופה.
במאה ה-13, אמנים צרפתים פיתחו את טכניקת הוויטראז' ואת הכתבי היד המאוירים המתוחכמים לתפילה פרטית בסגנון הגותי החדש.
השלב האחרון של האדריכלות הגותית, המכונה סגנון גותי לוהב, החל גם הוא בצרפת במאה ה-15 לפני שהתפשט לשאר אירופה.
המאה ה-17 הייתה תקופה של הישגים אמנותיים נרחבים: הציור הצרפתי הגיח עם זהות ייחודית, ועבר מסגנון הבארוק לקלאסיציזם.
ציירים קלאסיים מפורסמים מהמאה ה-17 בצרפת הם ניקולא פוסן וקלוד לורן.
גם האדריכלות הצרפתית הייתה בעלת השפעה, כאשר ארמון ורסאי, שנבנה עבור המלך החזק לואי ה-14, הפך למודל לחיקוי עבור ארמונות מלכותיים רבים באירופה.
במהלך המאה ה-18, סגנון הרוקוקו הופיע כהמשך קליל של סגנון הבארוק.
הציירים המפורסמים ביותר של התקופה היו אנטואן ואטו, פרנסואה בושה וז'אן-אונורה פרגונאר.
בסוף המאה, ז'אק-לואי דויד ודומיניק אנגר היו הציירים המשפיעים ביותר של הנאו-קלאסיציזם.
ז'ריקו ודלקרואה היו הציירים החשובים ביותר של התנועה הרומנטית.
לאחר מכן, הציירים הפכו ריאליסטיים יותר, ותיארו את הטבע (אסכולת ברביזון).
את התנועה הריאליסטית הובילו גוסטב קורבה ואונורה דומייה.
האימפרסיוניזם פותח בצרפת על ידי אמנים כמו קלוד מונה, אדגר דגה, פייר-אוגוסט רנואר וקאמי פיסארו.
במפנה המאה, צרפת הפכה יותר מתמיד למרכז האמנות החדשנית.
הספרדי פבלו פיקאסו הגיע לצרפת, כמו אמנים זרים רבים אחרים, כדי לפתח שם את כישרונותיו במשך עשורים.
אנרי דה טולוז-לוטרק, פול גוגן ופול סזאן ציירו באותה תקופה.
הקוביזם הוא תנועת אוונגרד שנולדה בפריז בתחילת המאה ה-20.
מוזיאון הלובר בפריז הוא אחד ממוזיאוני האמנות המפורסמים והגדולים בעולם, והוא הוקם על ידי המשטר המהפכני החדש בשנת 1793 בארמון המלוכה לשעבר.
הוא מכיל כמות עצומה של יצירות אמנות של אמנים צרפתים ואחרים, למשל המונה ליזה מאת לאונרדו דה וינצ'י, וכן יצירות קלאסיות כמו ונוס ממילו היוונית ויצירות תרבות ואמנות עתיקות ממצרים העתיקה ומהמזרח התיכון.
היא חוותה תור זהב במאה ה-17 בזכות לואי ה-14, שהעסיק מוזיקאים ומלחינים מוכשרים בחצר המלוכה.
המלחינים הנודעים ביותר של תקופה זו כוללים את מארק-אנטואן שרפנטייה, פרנסואה קופרן, מישל רישאר דלאלנד, ז'אן-בטיסט לולי ומרן מארה, כולם מלחיני החצר.
לאחר מותו של "מלך השמש", היצירה המוזיקלית הצרפתית איבדה מהדינמיות שלה, אך במאה הבאה המוזיקה של ז'אן-פיליפ ראמו זכתה ליוקרה, והוא נותר אחד המלחינים הצרפתים הנודעים ביותר.
ראמו הפך למלחין הדומיננטי של האופרה הצרפתית ולמלחין הצרפתי המוביל לצ'מבלו.
בתחום המוזיקה הקלאסית, צרפת הצמיחה מספר מלחינים בולטים כמו גבריאל פורה, קלוד דביסי, מוריס ראוול והקטור ברליוז.
קלוד דביסי ומוריס ראוול הן הדמויות הבולטות ביותר המזוהות עם מוזיקה אימפרסיוניסטית.
שני המלחינים המציאו צורות מוזיקליות חדשות וצלילים חדשים.
דביסי היה בין המלחינים המשפיעים ביותר של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והשימוש שלו בסולמות לא-מסורתיים ובכרומטיות השפיע על מלחינים רבים שבאו אחריו.
המוזיקה שלו מצטיינת בתוכן החושי שלה ובשימוש תדיר בהרמוניה אטונאלית.
יצירות הפסנתר של ראוול, כמו "משחקי מים", "מראות", "קברו של קופרן" ו"גספאר של הלילה", דורשות וירטואוזיות רבה.
שליטתו בתזמור ניכרת ב"רפסודיה ספרדית", ב"דפניס וכלואה", בעיבוד שלו ליצירתו של מודסט מוסורגסקי "תמונות בתערוכה" וביצירתו התזמורתית "בולרו" (1928).
אריק סאטי היה חבר מפתח באוונגרד הפריזאי של תחילת המאה ה-20. יצירותיו המוכרות ביותר של פרנסיס פולנק הן סוויטת הפסנתר "שלושה קטעים נצחיים" (1919), הבלט "האיילות" (1923), ה"קונסרטו כפרי" (1928) לצ'מבלו ותזמורת, האופרה "הדיאלוגים של הכרמליטיות" (1957) וה"גלוריה" (1959) לסופרן, מקהלה ותזמורת.
בתקופה מאוחרת יותר, באמצע המאה ה-20, , פייר שפר ופייר בולז תרמו להתפתחותה של .
בהמשך, המוזיקה הצרפתית עקבה אחר הופעתם המהירה של הפופ והרוק באמצע המאה ה-20. אף על פי שיצירות דוברות אנגלית זכו לפופולריות במדינה, המוזיקה הפופולרית הצרפתית, המכונה שאנסון, נותרה פופולרית מאוד גם כן.
בין האמנים הצרפתים החשובים ביותר של המאה נמנים אדית פיאף, ז'ורז' ברסנס, , שארל אזנבור וסרז' גינסבורג.
מוזיקת הפופ המודרנית ראתה את עלייתם של ה"היפ הופ" הצרפתי, הרוק הצרפתי, טכנו/פאנק, וטרנטבליזם/די ג'ייז.
אף על פי שבצרפת יש מעט מאוד להקות רוק בהשוואה למדינות דוברות אנגלית, להקות כמו , , ניאגרה, לה ריטה מיצוקו, ולאחרונה סופרבוס, ו, או שאקה פונק, זכו לפופולריות עולמית.
חג המוזיקה (Fête de la Musique) נוצר בצרפת (נערך לראשונה ב-1982), כפסטיבל מוזיקה, ומאז הפך לאירוע בינלאומי המצוין כיום המוזיקה העולמי.
הוא מתקיים מדי שנה ב-21 ביוני, היום הראשון של הקיץ.
תור הזהב של התיאטרון הצרפתי הגיע במאה ה-17, תחת חסותם של המלך לואי ה-14 והקרדינל רישלייה.
תקופה זו, הידועה כעידן הקלאסיציזם, התאפיינה בכללים נוקשים של כתיבה דרמטית, ובראשם "שלוש האחדויות" (אחדות הזמן, המקום והעלילה).
שלושת המחזאים הגדולים של התקופה, המהווים עד היום את עמודי התווך של הרפרטואר הצרפתי, הם:
פייר קורניי, אבי הטרגדיה הצרפתית, שנודע במחזהו "לה סיד".
ז'אן ראסין, שהעמיק בחקר הנפש האנושית בטרגדיות כמו "פדרה" ו"אנדרומכה".
מולייר, גאון הקומדיה, שביצירותיו הסאטיריות והמבריקות, כמו "החולה המדומה", "טרטיף" ו"הקמצן", הציב מראה נוקבת בפני החברה הצרפתית.
בשנת 1680, ייסד לואי ה-14 את הקומדי פראנסז, התיאטרון הלאומי הראשון בעולם, שפועל עד היום ומעלה בקביעות את הקלאסיקות הצרפתיות.
המאה ה-18, עידן ההשכלה, הביאה עמה רוח של ביקורת חברתית ופוליטית.
מאריבו התמחה בקומדיות אהבה, ואילו פייר בומרשה יצר את דמותו הנצחית של פיגארו ("הספר מסביליה", "נישואי פיגארו"), משרת פיקח המותח ביקורת חריפה על האצולה.
המאה ה-19 נפתחה במהפכה הרומנטית, בהובלתו של ויקטור הוגו ומחזהו "ארנני", ששבר את כללי הקלאסיציזם וקרא לחופש אמנותי.
בהמשך המאה, התיאטרון הצרפתי פנה לריאליזם ולדרמות הבורגניות, עם מחזאים כמו אלכסנדר דיומא הבן ("הגברת עם הקמליות").
בסוף המאה, כתב אדמון רוסטאן את אחת היצירות האהובות ביותר ברפרטואר העולמי, "סיראנו דה ברז'ראק".
המאה ה-20 הייתה תקופה של מהפכות ותהפוכות.
התיאטרון הושפע עמוקות ממלחמות העולם ומהגות האקזיסטנציאליזם, שבאה לידי ביטוי במחזותיהם של ז'אן-פול סארטר ("בדלתיים סגורות") ואלבר קאמי ("קליגולה").
לאחר מלחמת העולם השנייה, התפתח בפריז "תיאטרון האבסורד", שביטא את תחושת חוסר המשמעות והניכור של האדם המודרני.
נציגיו הבולטים היו אז'ן יונסקו ("הזמרת הקרחת") וסמואל בקט ("מחכים לגודו").
בשנת 1947, ייסד ז'אן וילאר את פסטיבל אביניון, שהפך לאחד מפסטיבלי התיאטרון החשובים והמשפיעים בעולם, המציג יצירה חדשנית לצד קלאסיקות בבימוי מודרני.
מהמאה ה-17: מולייר, ז'אן רסין, פייר קורניי.
מהמאה ה-18: פייר בומרשה, מאריבו.
מהמאה ה-19: ויקטור הוגו, אדמון רוסטאן, אלפרד דה מיסה.
מהמאה ה-20: ז'אן-פול סארטר, אלבר קאמי, אז'ן יונסקו, סמואל בקט, ז'אן אנוי, ז'אן ז'נה.
התיאטרון הצרפתי הצמיח שחקנים מפורסמיים, שרבים מהם זכו להצלחה גם בקולנוע.
מהעבר: שרה ברנאר, שנחשבת לגדולה בשחקניות צרפת בכל הזמנים, ז'אן-לואי בארו, ז'ראר פיליפ ולואי ז'ובה.
מהתקופה המודרנית: מישל פיקולי, ז'אן מורו, איזבל הופר, ז'ראר דפרדייה ודניאל אוטיי.
לצרפת קשרים היסטוריים חזקים עם הקולנוע, ושני צרפתים, אוגוסט ולואי לומייר (הידועים כהאחים לומייר), נחשבים לממציאי הקולנוע בשנת 1895. במאית הקולנוע הראשונה בעולם, אליס גי-בלאשה, הייתה גם היא מצרפת.
מספר תנועות קולנועיות חשובות, ובהן הגל החדש הצרפתי של סוף שנות ה-50 ושנות ה-60, החלו בצרפת עם במאים כגון פרנסואה טריפו וז'אן-לוק גודאר.
צרפת ידועה בתעשיית הקולנוע החזקה שלה, בין השאר בזכות הגנות המוענקות לה על ידי ממשלת צרפת.
פיליפ בנאן ערך ב-2 בפברואר 2000 את הקרנת הראשונה באירופה, באמצעות טכנולוגיית DLP CINEMA שפותחה על ידי טקסס אינסטרומנטס, בפריז.
צרפת מובילה בתחום הפקת הסרטים, ונכון לשנת 2015 היא הפיקה יותר סרטים מכל מדינה אירופית אחרת.
המדינה מארחת גם את פסטיבל הקולנוע בקאן, אחד מפסטיבלי הקולנוע החשובים והמפורסמים בעולם.
בנוסף, צרפת היא מדינה חשובה להפקת סרטים .
חלק מהסרטים המופקים בה זוכים להפצה בינלאומית בחצי הכדור המערבי בזכות ארגון .
אף על פי שתעשיית הקולנוע הצרפתית קטנה יחסית במונחי תקציב והכנסות, היא נהנית מתסריטים, צוותי שחקנים וסיפורים איכותיים.
הקולנוע הצרפתי מתואר לעיתים קרובות כליברלי יותר מבחינת הנושאים בהם הוא עוסק (למשל, מין, חברה, פוליטיקה, היסטוריה וכו').
מלבד מסורת קולנועית חזקה וחדשנית, צרפת שימשה גם כמקום מפגש לאמנים מרחבי אירופה והעולם.
מסיבה זו, הקולנוע הצרפתי שזור לעיתים בקולנוע של מדינות זרות.
במאים ממדינות כמו פולין (רומן פולנסקי, קשישטוף קישלובסקי, ), ארגנטינה (, ), רוסיה (, אנטול ליטבק), אוסטריה (מיכאל הנקה) וגאורגיה (, ) בולטים בשורות הקולנוע הצרפתי.
מנגד, במאים צרפתים פיתחו קריירות פוריות ומשפיעות במדינות אחרות, כמו לוק בסון, או פרנסיס ובר בארצות הברית.
אף ששוק הקולנוע הצרפתי נשלט על ידי הוליווד, צרפת היא המדינה היחידה בעולם שבה סרטים אמריקאיים מהווים את הנתח הקטן ביותר מסך הכנסות הסרטים, 50%, לעומת 77% בגרמניה ו-69% ביפן.
סרטים צרפתיים מהווים 35% מסך הכנסות הסרטים בצרפת, הנתח הגבוה ביותר של הכנסות מסרטים לאומיים בעולם המפותח מחוץ לארצות הברית, לעומת 14% בספרד ו-8% בבריטניה.
בשנת 2013 הייתה צרפת יצואנית הסרטים השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית.
מפעילי בתי הקולנוע הגדולים בצרפת הם UGC ופאתה, הממוקמים בעיקר בפרברי הערים בשל מספר המסכים וקיבולת המושבים.
בתי קולנוע "קטנים" רבים ממוקמים במרכזי הערים, ומתחרים במפעילים הגדולים.
בפריז יש את צפיפות בתי הקולנוע הגבוהה בעולם, וברוב בתי הקולנוע במרכז פריז, סרטים זרים, שבמקומות אחרים היו מוקרנים בבתי קולנוע "אמנותיים" בלבד, מוצגים לצד יצירות "מיינסטרים".
מחזיק באחד הארכיונים הגדולים בעולם של סרטים, מסמכי קולנוע וחפצים הקשורים לתחום.
הסינמטק, הממוקם בפריז, מקיים הקרנות יומיות של סרטים מכל רחבי העולם.
בדומה למדינות אירופאיות רבות אחרות, בצרפת יש ערוצי טלוויזיה ציבוריים ופרטיים.
תאגיד השידור הציבורי פראנס טלוויזיון כולל את הערוצים France 2, France 3, France 4, France 5 ו-.
בנוסף, פראנס טלוויזיון הוא בעל מניות בערוצים TV5Monde, ארטה ובערוץ החדשות הפאן-אירופי הרב-לשוני יורוניוז.
TV5Monde הוא ערוץ משותף בשפה הצרפתית לצרפת, בלגיה והאזורים דוברי הצרפתית בקנדה ושווייץ, והוא רשת הטלוויזיה הרביעית בגודלה בעולם, אחרי ה-BBC, CNN ו-MIV.
ארטה הוא ערוץ גרמני-צרפתי הנשלט על ידי Arte France יחד עם תאגידי השידור הציבורי של גרמניה, ARD ו-ZDF.
תאגיד השידור הפרטי TF1 הוא ערוץ הטלוויזיה הגדול ביותר בצרפת.
TF1 היה ערוץ ציבורי עד שנת 1987. התאגיד שולט גם בערוץ הספורט יורוספורט.
ערוצים פרטיים מרכזיים נוספים כוללים את ו-.
ערוץ הוא ערוץ חדשות פרטי ועצמאי, המשודר גם באינטרנט – בדומה לערוץ החדשות France 24, המשדר בצרפתית ובאנגלית מאז דצמבר 2006 ונמצא בשליטת TF1 ופראנס טלוויזיון.
לצרפת יצא מוניטין של "תרבות ספרותית", ותדמית זו מתחזקת בזכות גורמים כמו חשיבותה של ספרות צרפתית במערכת החינוך הצרפתית, תשומת הלב שמעניקה התקשורת הצרפתית לירידי ספרים ולפרסים ספרותיים (כמו פרס גונקור, או פרס פמינה) וכן הצלחתה של תוכנית הטלוויזיה הספרותית (לשעבר) "" (בהנחיית ברנאר פיבו).
נכון לשנת 2024, 16 סופרים וסופרות מצרפת זכו בפרס נובל לספרות, המספר הגבוה ביותר מכל מדינה אחרת בעולם.
אף על פי ששיעור האוריינות הרשמי בצרפת עומד על 99%, ישנן הערכות הממקמות את האנאלפביתיות התפקודית בשיעור של בין 10% ל-20% מהאוכלוסייה הבוגרת (וגבוה יותר בקרב אוכלוסיית האסירים).
בעוד שקריאה נותרה בילוי מועדף על צעירי צרפת כיום, סקרים מראים כי חשיבותה פחתה בהשוואה למוזיקה, טלוויזיה, ספורט ופעילויות אחרות.
משבר פגע גם בצרפת , בית ההוצאה האקדמי המוביל במדינה, בשנות ה-90).
הטעם הספרותי בצרפת נותר ממוקד ברומן (26.4% ממכירות הספרים ב-1997), אם כי הצרפתים קוראים יותר ספרי עיון ומסות על אקטואליה מאשר הבריטים או האמריקאים.
רומנים עכשוויים, כולל תרגומים של רומנים זרים, מובילים את הרשימה (13% מכלל מכירות הספרים), ואחריהם רומנים סנטימנטליים (4.1%), ספרות בלשית וריגול (3.7%), ספרות "קלאסית" (3.5%), מדע בדיוני ואימה (1.3%) וספרות ארוטית (0.2%).
כ-30% מכלל הסיפורת הנמכרת בצרפת כיום מתורגמת מאנגלית (סופרים כמו ויליאם בויד, ג'ון לה קארה, איאן מקיואן, פול אוסטר ו זוכים להצלחה רבה).
תת-תחום חשוב במכירות הספרים הוא ספרי הקומיקס (בדרך כלל כמו הרפתקאותיו של טינטין ואסטריקס) המתפרסמים בפורמט גדול ובכריכה קשה; ספרי קומיקס היוו 4% מכלל מכירות הספרים בשנת 1997. אמנים צרפתים הפכו את המדינה למובילה בתחום הרומן הגרפי וצרפת מארחת את , פסטיבל הקומיקס החשוב באירופה.
כמו תחומים אחרים בתרבות הצרפתית, גם תרבות הספר מושפעת, בין השאר, על ידי המדינה, ובמיוחד על ידי "מנהל הספר והקריאה" (Direction du livre et de la lecture) של משרד התרבות, המפקח על "המרכז הלאומי לספרות" (Centre national du livre).
גם משרד התעשייה הצרפתי ממלא תפקיד בפיקוח על המחירים.
לבסוף, שיעור המע"מ על ספרים ומוצרי תרבות אחרים בצרפת עומד על שיעור מופחת של 5.5%, בדומה לשיעור על מזון ומוצרי יסוד אחרים.
בתחום העיתונות בצרפת, העיתונות האזורית הפכה חשובה יותר מהיומונים הארציים (כמו לה מונד ולה פיגארו) במאה האחרונה: בשנת 1939 היוו היומונים הארציים שני שלישים משוק העיתונות היומית, בעוד שכיום הם מהווים פחות מרבע.
שוק המגזינים נשלט כיום על ידי מגזיני טלוויזיה, ואחריהם מגזיני חדשות כמו ל'אקספרס, ולה נובל אובזרווטר.
במהלך ימי הביניים, אצילים פאודלים בנו טירות מבוצרות רבות כדי לסמן את כוחם.
כמה מהטירות הצרפתיות ששרדו הן , , טירת ונסן המאסיבית והטירות המכונות .
בתקופה זו, היה סגנון האדריכלות בצרפת אדריכלות רומנסקית, בדומה לרוב מערב אירופה.
אדריכלות גותית, שנקראה במקור "Opus Francigenum", כלומר "עבודה צרפתית", נולדה בחבל איל-דה-פראנס והייתה סגנון האדריכלות הצרפתי הראשון שזכה לחיקויים ברחבי אירופה.
צפון צרפת היא משכן לכמה מהקתדרלות והבזיליקות הגותיות החשובות ביותר, שהראשונה שבהן היא בזיליקת סן-דני (ששימשה כנקרופוליס המלכותי); קתדרלות גותיות צרפתיות חשובות נוספות הן קתדרלת שארטר וקתדרלת אמיין.
המלכים הוכתרו בכנסייה גותית חשובה אחרת: קתדרלת ריימס.
הניצחון הסופי במלחמת מאה השנים סימן שלב חשוב בהתפתחות האדריכלות הצרפתית.
זו הייתה תקופת הרנסאנס הצרפתי ומספר אמנים מאיטליה הוזמנו לחצר המלוכה הצרפתית; ארמונות מגורים רבים נבנו בעמק הלואר, כאשר טירת מונסורו משנת 1450 מהווה דוגמה מוקדמת.
דוגמאות לטירות מגורים כאלה כוללות את טירת שאמבור, טירת שנונסו וטירת אמבואז.
לאחר הרנסאנס וסוף ימי הביניים, אדריכלות הבארוק החליפה את הסגנון הגותי המסורתי.
עם זאת, בצרפת, אדריכלות הבארוק זכתה להצלחה רבה יותר בתחום החילוני מאשר בתחום הדתי.
בתחום החילוני, לארמון ורסאי מאפייני בארוק רבים.
ז'ול ארדואן-מנסאר, שתכנן את הרחבות ורסאי, היה מהאדריכלים הצרפתים המשפיעים ביותר של תקופת הבארוק; הוא מפורסם בזכות הכיפה שתכנן בארמון האינווליד.
כמה מהדוגמאות המרשימות ביותר לאדריכלות בארוק פרובינציאלית נמצאות במקומות שטרם היו צרפתיים באותה עת, כמו כיכר סטניסלאס בנאנסי.
בצד האדריכלות הצבאית, סבסטיאן דה וובאן תכנן כמה מהמבצרים היעילים ביותר באירופה והפך לאדריכל צבאי משפיע; כתוצאה מכך, ניתן למצוא חיקויים של עבודותיו ברחבי אירופה, אמריקה, רוסיה וטורקיה.
לאחר המהפכה הצרפתית, הרפובליקנים העדיפו את הנאו-קלאסיציזם, אף שסגנון זה הופיע בצרפת עוד לפני המהפכה במבנים כמו ההפנתאון של פריז או ה.
שער הניצחון בפריז וכנסיית מדלן, שנבנו בתקופת הקיסרות הראשונה, מייצגים את הדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות ב.
תחת שלטונו של נפוליאון השלישי נולד גל חדש של אורבניזם ואדריכלות; נבנו מבנים מפוארים כמו האופרה גרנייה בסגנון נאו-בארוק.
התכנון העירוני של התקופה היה מאורגן וקפדני; הבולט ביותר הוא תוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
האדריכלות הקשורה לתקופה זו מכונה באנגלית "הקיסרות השנייה", על שם הקיסרות הצרפתית השנייה.
באותה תקופה הייתה תחייה גותית חזקה ברחבי אירופה ובצרפת; האדריכל המזוהה עמה היה אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק.
בסוף המאה ה-19, גוסטב אייפל תכנן גשרים רבים, כמו , והוא נותר אחד ממעצבי הגשרים המשפיעים ביותר בתקופתו, אף שהוא זכור בעיקר בזכות מגדל אייפל.
במאה ה-20, האדריכל הצרפתי-שווייצרי לה קורבוזיה תכנן מספר מבנים בצרפת.
אדריכלים צרפתים שילבו סגנונות אדריכליים מודרניים וישנים.
פירמידת מוזיאון הלובר היא דוגמה לאדריכלות מודרנית שנוספה למבנה ישן.
המבנים הקשים ביותר לשילוב בערים הצרפתיות הם גורדי שחקים, מכיוון שהם נראים ממרחק.
בפריז, למשל, מאז 1977, מבנים חדשים נדרשו להיות בגובה של פחות מ-37 מטרים.
רובע העסקים הגדול ביותר בצרפת הוא לה דפאנס, שם ממוקמים מספר רב של גורדי שחקים.
מבנים מאסיביים נוספים המהווים אתגר לשילוב בסביבתם הם גשרים גדולים; דוגמה לאופן שבו נעשה הדבר היא גשר מיו.
כמה אדריכלים צרפתים מודרניים מפורסמים כוללים את ז'אן נובל, , ו.
למרות עקרונות ה"laïcité" וההפרדת הכנסייה מהמדינה, החגים הציבוריים וחופשות בתי הספר בצרפת תואמים בדרך כלל ללוח השנה הדתי הקתולי (וכוללים את חג הפסחא, חג המולד, חג העלייה, פנטקוסט, חג עליית מרים, יום כל הקדושים וכו').
יום העבודה והחג הלאומי הם חגי המדינה היחידים הנקבעים על פי חוק; שאר החגים ניתנים מכוח הסכם קיבוצי (הסכם בין איגודי מעסיקים לעובדים) או בהסכמת המעסיק.
חמש תקופות החופשה בשנת הלימודים הציבורית הן:
חופשת כל הקדושים (vacances de la Toussaint) – שבועיים המתחילים לקראת סוף חודש אוקטובר.
חופשת חג המולד (vacances de Noël) – שבועיים, המסתיימים לאחר ראש השנה החדשה.
חופשת החורף (vacances d'hiver) – שבועיים בחודשים פברואר ומרץ.
חופשת האביב (vacances de printemps), לשעבר חופשת הפסחא – שבועיים בחודשים אפריל ומאי.
חופשת הקיץ (vacances d'été), או "החופשה הגדולה" (grandes vacances) – חודשיים בחודשים יולי ואוגוסט.
ב-1 במאי, יום העבודה (La Fête du Travail), הצרפתים מעניקים זה לזה פרחי שושנת העמקים (Le Muguet).
החג הלאומי (יום הבסטיליה) חל ב-14 ביולי.
נערכים מצעדים צבאיים, שהגדול שבהם מתקיים בשדרת השאנז אליזה בפריז מול נשיא הרפובליקה.
ב-2 בנובמבר, יום כל הנשמות (La Fête des morts), הצרפתים נוהגים להביא פרחי חרצית לקבריהם של בני משפחה שהלכו לעולמם.
חג המולד נחגג בצרפת בדרך כלל בערב החג בארוחה מסורתית (מנות אופייניות כוללות צדפות, נקניקיית "" ובוש דה נואל), בפתיחת מתנות ובהשתתפות ב (אף בקרב קתולים שאינם פוקדים את הכנסייה בשאר ימות השנה).
חג קנדלמאס (La Chandeleur) נחגג באכילת קרפים.
אמרה עממית גורסת שאם הטבח/ית מצליח/ה להפוך קרפ ביד אחת בעודו/ה אוחז/ת מטבע ביד השנייה, מובטח למשפחה שגשוג ורווחה כלכלית בשנה הקרובה.
החג הקלטי ליל כל הקדושים, הפופולרי ברחבי העולם דובר האנגלית, זכה לפופולריות גוברת לאחר שהוכנס במדינה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי קשרי הסחר.
נראה כי צמיחה זו נעצרה במהלך העשור שלאחר מכן.
צרפת היא המקור של מערכת היחידות הבין-לאומית (השיטה המטרית).
כמה יחידות טרום-מטריות עדיין בשימוש, בעיקר ה"ליבר" (livre, יחידת משקל השווה לחצי קילוגרם) וה"קינטל" (quintal, יחידת משקל השווה ל-100 קילוגרם).
במתמטיקה, צרפת משתמשת ב"סימון תווך" (infix notation) כמו רוב המדינות.
עבור מספרים גדולים, נעשה שימוש בסולם הארוך.
לפיכך, הצרפתים משתמשים במילה "ביליון" (billion) לתיאור המספר 1,000,000,000,000, שבמדינות המשתמשות בסולם הקצר נקרא "טריליון".
עם זאת, קיימת בצרפתית המילה "מיליארד" (milliard) לתיאור המספר 1,000,000,000, שבמדינות המשתמשות בסולם הקצר נקרא "ביליון".
לפיכך, למרות השימוש בסולם הארוך, המספר מיליארד נקרא בצרפתית "un milliard" ("מיליארד אחד"), ולא "mille millions" ("אלף מיליון").
שמות מספרים מעל המיליארד נמצאים בשימוש נדיר.
כך, המספר טריליון ייקרא לרוב בצרפתית "mille milliards" ("אלף מיליארד"), ורק לעיתים רחוקות "un billion".
בשיטת הכתיב הצרפתית, הפסיק (,) משמש כמפריד עשרוני, בעוד שרווח משמש להפרדה בין כל קבוצה של שלוש ספרות (למשל, חמישה עשר מיליון חמש מאות אלף ושלושים ושתיים ייכתב כך: 032 500 15).
בתחום הפיננסי, סמל המטבע משמש כמפריד עשרוני או נכתב אחרי המספר.
במחשוב, סיבית נקראת bit, אך בית (byte) נקרא (מהשורש הלטיני octo, שפירושו "8").
נעשה שימוש בשעון בן 24 שעות, כאשר האות 'h' משמשת כמפריד בין שעות לדקות (לדוגמה, 2:30 אחר הצהריים ייכתב 14h30).
הצורה המספרית המלאה לתאריכים היא בסדר יום-חודש-שנה, תוך שימוש בלוכסן כמפריד (לדוגמה: 31 בדצמבר 1992 או 31/12/92).
התרבות, השפה והחינוך הצרפתיים גויסו לקידום האינטרסים האימפריאליים של צרפת.
המושג "המשימה המתרבתת" (mission civilisatrice) היה חלק ממדיניות הילידים (politique indigène) של צרפת במושבותיה, כאשר מטרתו נעה בין הטמעה (assimilation) לבין שיוך (association) של הנתינים הקולוניאליים לתרבות הצרפתית.
היבטים של צרפתי – כפי שהתגלמו בארגון הבין-לאומי של הפרנקופוניה או ב – נותרו על כנם גם לאחר תקופת הדה-קולוניזציה.
שינויים במוזיאונים האתנוגרפיים בצרפת מאז תחילת שנות ה-2000 עוררו ביקורת על תפקידם הפוליטי לכאורה: שילוב הגיוון האתני המתגבר במרקם הלאומי בקרב אוכלוסיית המדינה לבין המודל הרפובליקני שלה של הטמעה, ואף הומוגניות.
הביקורות כללו גם טענות על מחיקת עברה הקולוניאלי של צרפת וכן על מחיקת ההיסטוריה של אוספי המוזיאונים.
תרבות של צרפת מעבר לים
התרבות בצרפת המטרופוליטנית שונה מזו שבצרפת מעבר לים.
צרפת מעבר לים כוללת 13 טריטוריות בניהול צרפתי מחוץ לאירופה, המהוות ברובן את שרידיה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית שנותרו חלק ממדינת צרפת במעמדות שונים לאחר הדה-קולוניזציה.
התרבויות בצרפת שמעבר לים כוללות את תרבויות מרטיניק וגוואדלופ בים הקריבי, את תרבות גיאנה הצרפתית באמריקה הדרומית, את התערובת של מסורות אירופאיות, אפריקאיות, הודיות, סיניות ומקומיות בראוניון, את המסורות המזרח-אפריקאיות, הקומוריות והמלגשיות במיוט, את התרבויות הפולינזיות של פולינזיה הצרפתית, ואת התערובת של תרבויות הקנאק הילידיות, האירופאיות והפולינזיות של קלדוניה החדשה.
חלקים של יהדות רומניה השתמשו בשפה העברית לצרכים תרבותיים, עיתונות, ספרות, שירה, מחזאות ועוד.
השימוש בשפה העברית ברומניה התחיל עם ספרות תורנית ובהמשך, ככל שהתקדמה האינתגרציה היהודית בחברה הרומנית, גלש השימוש בעברית לתחומים נוספים.
יצירות ראשונות בעברית הודפסו החל מהמאה ה-17. בתקופת גזרות ת"ח–ת"ט יהודים רבים נמלטו ממחוזותיהם וחלקם הגיעו לרומניה וביניהם היו גם משכילים.
בולט בין הנמלטים, שהגיעו לרומניה היה נתן נטע הנובר, מחבר הספר יון מצולה.
השימוש בכתב העברי לצורכי פולחן, בבתי כנסת ובבתי עלמין היה נפוץ מלכתחילה, אך עם הגעת משכילים יודעי עברית מגליציה ומאוקראינה התרחב השימוש בעברית לתחומים נוספים.
הספרות החילונית בעברית התחילה עם התיישבותם ברומניה של משכלים יהודים מגליציה.
משכיל בולט היה הדוקטור יוליו באראש מברודי, שהגיע לרומניה לאחר לימודי רפואה בברלין.
במטרה להקנות ליהודי רומניה ידע במדעים, הפיק באראש בעברית שבעה ספרים בשם "אוצר חכמה".
בחייו - הוא מת ב-1863 - הספיק להופיע רק הכרך הראשון.
ב-1855, ביאשי, הופיע בעברית כתב העת "עדות העיתים".
ב-1872 הופיע ברומניה כתב העת העברי זמרת הארץ.
בשנת 1885 החל להתבלט כסופר, שלח מאמרים להמגיד, להמליץ, להצפירה ואף ליומון העברי הראשון, היום, שבעריכת יהודה ליב קנטור.
בשנת 1887 ייסד את ארגון "דורש לציון", ארגון שמטרתו הייתה לעודד עלייה לארץ ישראל, והיה מזכירו בהתנדבות.
באותה שנה נתמנה לחבר-עוזר בוועד האגודה ההיסטורית "יוליוס באראש" בבוקרשט על שם יהודה (יוּליוּ) בָּרָש, ותרגם מרומנית לעברית ולגרמנית את ספר הזיכרון שהוציאה האגודה.
היו תרגומים נוספים מרומנית לעברית, בעיקר תרגומים של עלית המשוררים הרומנים, דוגמת מיכאי אמינסקו.
תרגום אונקלוס הוא תרגום יהודי לשפה הארמית לחמשת חומשי התורה.
מחברו, זמן ומקום הוצאתו לאור אינם ידועים.
אולם הוא מיוחס לאונקלוס הגר ומשערים שנתחבר בארץ ישראל בסביבות המאה השנייה לספירה ונתקדש במאה הרביעית או חמישית.
תרגום זה היה תרגומה 'הרשמי' של יהדות בבל, יחד עם תרגום יונתן לנביאים.
הוא עבר עריכה שם ויש לו אפילו מסורה.
כמו כן, הוא לכל הפחות משקף נאמנה את ההלכה המשנאית, אם לא הלכות מאוחרות יותר.
הוא עמד למול עיניהם של גדולי פרשני המקרא, כולל רש"י.
גם כיום נעשה בתרגום שימוש בכל קהילות ישראל בהתאם למנהג קריאת פרשת השבוע מקרא ותרגום, ובקהילות יוצאי תימן עד היום נקרא התרגום גם במהלך קריאת התורה בציבור, בשבתות ובמועדים.
הרקע בו צמחו התרגומים הארמיים לתנ"ך
תרגום אונקלוס לתורה וכן תרגום יונתן בן עוזיאל לנביאים נחשבים לפאר התרגום הארמי למקרא, וקיים דמיון בסגנונם ובלשונם.
מלבד תרגום אונקלוס, תרגומי התורה כוללים את התרגומים 'הארץ-ישראלים' הבאים:
תרגום ירושלמי I (ת"י), במהדורות הקלאסיות של מקראות גדולות מכונה 'תרגום יונתן', אך הגמרא אומרת במפורש שיונתן בן עוזיאל לא תרגם את התורה.
מתרגום זה נותרו אלא קטעים בלבד, ועל כן הוא מכונה 'תרגום פרגמנטים'.
לדעת חוקרים רבים תרגום זה הוא למעשה רשימה של שינויי תרגום לתרגום ארוך יותר, שמקביל במידה רבה לתרגום ניאופיטי.
תרגום נאופיטי, הוא תרגום שנתגלה בוותיקן וחובר במאה הרביעית לספירה.
תרגומים לנביאים: תרגום יונתן בן עוזיאל דומה לתרגום אונקלוס.
מוסד התרגום החל להתפתח על רקע חורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס).
הוא צבר תאוצה לאחר חורבן הבית השני (בשנת 70); שאז בעקבות שידוד המערכות שנוצר, מהותו של עם ישראל הלכה והתמקדה בתנ"ך, ובאנשים שהתעמקו בו.
ראשית אלו היו הסופרים, אשר שיננו את התורה, ופירשוה; והעמידו תלמידים.
עם השתכחות השפה העברית בעקבות הגלות, הארמית שהייתה שפת העם, מילאה את מקומה – למורת רוחה של ההנהגה היהודית.
משום שמלכתחילה התרגום שימש להבנת פרשת השבוע והפטרה, ראשוני התרגומים היו בעיקר מילוליים.
אלו עלו על הכתב לאחר שבמשך דורות, הם נאמרו בעל פה.
בצד קריאת המקרא בעברית ובארמית במקביל, התפתחה גם נורמה של מסירת דרשות בציבור, המבוססות על הכתוב (מעשי שליחים טו 21, נגד אפיון 2:17).
מדרשות אלו התפתח התרגום המדרשי לתנ"ך, שהוא מעין תרגום מפרש.
כבר בתנ"ך קיימות עדויות לתרגומו של המקרא עצמו לשפה הארמית (עזרא ז כה, נחמיה ח א-ח).
התרגומים הארמיים לתנ"ך הם אפוא אסופה של תרגומים לכל התנ"ך, מהם מילוליים (למשל קומראן איוב) ומהם חופשיים (כמו למשל מגילת בראשית) – ואין מתאם בין מידת האורך וחופש התרגום למידת עתיקותו.
על פי ממצאים ממגילות קומראן, תרגומי המקרא לארמית החלו להיות מחוברים בארץ ישראל, בשלהי ימי בית שני (תרגומים לאיוב ולויקרא וכן מגילת בראשית).
אף כי קיימות עדויות מוקדמות ביותר לתרגומים לכתובים (איוב ואסתר); סביר מאוד להניח כי ראשית, תורגמו ספרי התורה.
התרגומים הארמיים המשיכו להיות מחוברים עד לתקופת הגאונים; שאז עם עליית האסלאם, ותפיסת הערבית את מקומה של השפה הארמית, חלה ירידה בתפוצתם.
מלכתחילה, התרגומים שימשו הן ללימוד והן לפולחן – ולא נועדו לדלת העם.
כמו כן, אף כי למשל תרגום אונקלוס נכתב בארמית סטנדרטית במשלב ספרותי גבוה, בשום פנים הוא לא נועד להוות תחליף לטקסט המקורי – וזאת בניגוד למקומו של תרגום השבעים בנצרות.
אשר לתרגומי ארץ ישראל, הרי הם ממקורות מגוונים; ולהוציא את תרגום אונקלוס, לא התקיימה סטנדרטיזציה בהם, ולא נועד להם תפקיד רשמי.
אפילו שחלקם אף מתעלמים מההלכה, יש להניח כי לפחות מקצתם עברו פיקוח מסוים מצד חז"ל וממשיכיהם – לפחות בנוגע להקראתם בפומבי.
המונח "תרגום אונקלוס" מופיע לראשונה בתשובת הגאונים.
ייחוס התרגום לאונקלוס נעשה על סמך האמור בתלמוד הבבלי (): "תרגום של תורה - אונקלוס הגר אמרוֹ מפי ר' אליעזר ור' יהושע".
עם זאת, קיים ספק באמיתות הזיהוי המסורתי, בין היתר מן הטעמים הבאים:
אין אמירה פוזיטיבית בתלמוד המקשרת את התרגום הארמי עם תרגום אונקלוס.
ציטוטים מהתרגום הארמי אמנם מובאים בתלמוד - אולם תמיד בלשון "מתרגמינן" (אנו מתרגמים), לעולם לא בשמו של אונקלוס עצמו.
אונקלוס מכונה "עקילס" בנוסח מקביל בתלמוד הירושלמי (מגילה ג, יא), וממקורות יהודיים ונוצריים ידוע על גר בשם זה אשר תרגם את המקרא ליוונית דווקא.