tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2000 עבר לשחק בקבוצת הבוגרים של אליצור קריית אתא בליגת העל בגיל 17 במשחקו השני בעונה זו קלע נניקשווילי את סל הניצחון מול מכבי תל אביב.
ב-2002 זומן לסגל נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל ושיחק עמה באליפות אירופה באותה שנה.
ב-2005 עבר לשחק בקבוצת הפועל עפולה מליגה לאומית.
ובאותה שנה חזר לקריית אתא ושוב עבר לעפולה.
ב-2006 שב לשחק בקבוצת אליצור קריית אתא מליגת העל.
ב-2009 עבר לשחק במדי הפועל נצרת עילית.
ב-2010 שב לשחק בליגת העל ועבר לקבוצת הפועל עפולה.
באותה השנה חזר פעם נוספת לקריית אתא.
ב-2014 עבר לשחק במכבי כרמיאל.
ב-2015 מונה למאמן מכבי כרמיאל אך המשיך לשחק במדי הקבוצה כמאמן-שחקן.
ב-2017 מונה למאמן הפועל עכו מהליגה הארצית.
נניקשווילי נחשב לקלע מצטיין ובעל יכולת פיזיות, נניקשווילי נחשב גם לשחקן בעל יכולת סחיטת עבירות בעזרת גופו המסיבי המונע חטיפות.
אברהם (אבי) מזרחי (נולד בשנת 1968) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 2.04 מטר, ששיחק בין היתר בהפועל גליל עליון ובנבחרת ישראל.
מזרחי שיחק בקבוצת הנוער של הפועל עמק הירדן, ובגיל 16 הצטיין כשקלע 50 נקודות במשחק אחד.
משנת 1985 ועד שנת 1990, שיחק מזרחי בהפועל גליל עליון.
השיא הייתה זכייה בגביע המדינה בכדורסל 1987/1988. מזרחי רשם 61 הופעות בליגה במדי גליל עליון, וקלע בממוצע של 5.2 נקודות למשחק.
בשנת 1990 הסתכסך מזרחי עם הנהלת קבוצתו, וכתוצאה מכך עבר להפועל גבת, במדיה שיחק שלוש עונות, מתוכן אחת בליגה השנייה.
בשנת 1993 עבר לשחק עונה בהפועל עפולה, בעונה הראשונה ירדה הקבוצה ליגה, ומזרחי שיחק במדיה עונה נוספת בליגה השנייה.
בשנת 1995 חזר לליגה הבכירה כאשר רשם שתי הופעות בהפועל תל אביב.
מזרחי שיחק 8 משחקים במדי נבחרת ישראל.
אביגדור (אבי) מעוז (נולד בכ"ז בתמוז ה'תשט"ז, 6 ביולי 1956) הוא יושב ראש מפלגת נעם וחבר הכנסת.
בעבר כיהן כסגן שר במשרד ראש הממשלה.
קודם לכן כיהן כמנכ"ל משרדי הפנים והבינוי והשיכון.
היה מראשי מטה "שלח את עמי" לשחרור אסירי ציון ומסורבי העלייה מברית המועצות.
ממקימי קיבוץ מגדל עוז בגוש עציון.
היה חבר הנהלת עמותת אלע"ד, הרוכשת קרקעות בעיר דוד ובסילואן, ונציג מטעמה בוועדה המשותפת לחברת "עמידר" ומשרד השיכון.
נולד בשם אביגדור פישהיימר בקריית שמואל שבחיפה, בן לניצולת השואה אסתר ולישראל פישהיימר.
בשנת 1975 התגייס לצה"ל ושירת ב.
לאחר שירותו היה שותף בהקמת קיבוץ מגדל עוז בגוש עציון ושימש כמזכיר הקיבוץ.
בין השנים 1980–1991 למד בישיבת מרכז הרב.
רבו הוא הרב צבי ישראל טאו, נשיא ישיבת הר המור.
בין השנים 1984–1986 החל לעבוד בפעילות ציבורית במסגרת מטה "שלח את עמי" לשחרור אסירי ציון ומסורבי העלייה מברית המועצות, ופעל באופן ממוקד עם אביטל שרנסקי לשחרור נתן שרנסקי מהכלא הסובייטי.
במסגרת זו נפגש עם נשיאים וראשי מדינות והקים לובי של חברי פרלמנט בעולם.
פעילותם הביאה להירתמותו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן למאבק ולהשגת שחרורו של שרנסקי .
בין השנים 1991–1995 היה מעוז מראשי עמותת אלע"ד ותואר כמי שניהל את מערך רכישת הקרקעות והבתים, את המערך המשפטי, את גיבוש גרעין ההתיישבות בסילואן שבמזרח ירושלים, ושימש כגורם מייעץ לעמותת עטרת כוהנים, בפרויקט ההתיישבות היהודית בשכונת ראס אל-עמוד.
בשנת 1991 היה מראשוני המתיישבים היהודים בעיר דוד בירושלים מטעם עמותת אלעד במסגרת מבצע לילי שתכנן מעוז עם דוד בארי העומד בראשה.
במקביל לפעילות בירושלים עבד מעוז כפרויקטור התיישבות מטעם הסוכנות היהודית וכן בפיתוח וייזום עסקי ותעשייתי בגוש קטיף.
מלבד זאת, היה מעוז פעיל במטה מחאת "העם עם הגולן" נגד הצעתה של ממשלת רבין לסגת מרמת הגולן בתמורה לנורמליזציה ושלום מלא עם סוריה.
בשנת 1996, לאחר שסייע בהצלחתה של מפלגת ישראל בעליה במערכת הבחירות, מינה אותו שר התעשייה והמסחר נתן שרנסקי לראש לשכתו וחבר בצוות היועצים שלו.
בין השנים 1999–2000 היה מנכ"ל משרד הפנים תחת שרנסקי, ובשנת 2001 מונה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון תחת שרנסקי ובהמשך תחת אפי איתם (מהמפד"ל).
עם פרישת איתם מתפקידו בשנת 2004, במחאה על תוכנית ההתנתקות ומינוי ציפי ליבני כממלאת מקום שר השיכון, פרש גם מעוז מתפקיד מנכ"ל המשרד והקדיש את זמנו ללימודי קודש בישיבת הר המור.
בדצמבר 2014 מונה למנכ"ל "גבעות עולם חיפושי נפט".
ביולי 2016 התפטר מתפקידו על רקע חילוקי דעות עם הדירקטוריון.
בשנת 2018 שימש יושב ראש מִנהלת המעבר של תע"ש לנגב.
במהלך השנים היה חבר קבוע מטעם ממשלת ישראל במועצת מקרקעי ישראל, חבר ב, יו"ר דירקטוריון בחברת "השתתפויות בנכסים בישראל", חבר דירקטוריון בחברת עמיגור ודירקטור חיצוני בחברת "אברות תעשיות".
מעוז הוא יזם פרטי בתחומי הנדל"ן ויועץ לחברות בנושא רגולציה, תכנון וקידום פרויקטים.
בתפקידו כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון פעל מעוז להרחבת ההתיישבות היהודית בנגב, בגליל וביהודה ושומרון.
בין השאר פעל להקמת העיר חריש (יש הטוענים במטרה לעצור את "ההתפשטות הערבית מוואדי-ערה"), להקמת היישוב הקהילתי צור יצחק (יש הטוענים במטרה "ליצור חיץ בין כוכב יאיר לטייבה") וכן פעל לקידום התוכנית של הגרעין התורני בלוד להקמת שכונת "רמת אלישיב" .
על פעילותו של מעוז כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נמתחה ביקורת בדוח מבקר המדינה מ-2003 וזאת בשל העברת תקציבים "ליישובים עירוניים באיו"ש" בהיעדר שקיפות ולהעדפת יישובים אלה ללא הנמקה ומבלי שנקבעו קריטריונים וסדרי עדיפויות מבעוד מועד.
דו"ח ששון שפורסם ב-2005 מתח גם הוא ביקורת על פועלו של מעוז כמנכ"ל המשרד וקבע כי "חלק נכבד מתקציב משרד הבינוי והשיכון שמופנה למינהל לבנייה כפרית, לפחות בשנים 2000–2004, הוזרם לבנייה בשטחים, ובכלל זה למאחזים בלתי מורשים".
בעקבות דוח ששון נחקר מעוז ב-2006 ביאח"ה.
בהתייחסו לחקירת המשטרה טען מעוז כי "לא יצא כלום מהחקירה הזאת, כי כולם סייעו לבנייה מה שקרוי הלא מוסדרת ולהתיישבות הצעירה, כולם סייעו לזה, כל הממשלות החל מראש הממשלה, והחל מהיועצים המשפטיים של הממשלה"
ביולי 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-22, היה בין מייסדי מפלגת נעם.
המפלגה פרשה מהמרוץ יומיים לפני יום הבחירות.
בסוף ינואר 2021 חתם על הסכם ריצה משותפת (כבלוק טכני) של מפלגתו עם עוצמה יהודית.
ב-3 בפברואר נחתם הסכם ריצה משותפת גם עם האיחוד הלאומי – תקומה, במסגרת רשימת "הציונות הדתית", ומעוז הוצב במקום השישי ברשימה.
הרשימה זכתה ב-6 מנדטים והוא נבחר לכנסת ה-24.
בעקבות הקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ל-1 בנובמבר 2022 התפצל מעוז לסיעת יחיד לקראת אפשרות של התמודדות עצמאית לכנסת אך בסופו של דבר בלחץ נתניהו הגיעו 3 המפלגות להסכמות והוא התמודד בשנית ברשימת הציונות הדתית ועוצמה יהודית, הפעם במקום ה-11 ברשימה.
הרשימה זכתה ב-14 מנדטים ומעוז נבחר בשנית לכנסת, וזמן קצר אחרי כינונה הגיש בקשה להקמה מחדש של סיעת היחיד נעם, בקשה שאושרה יחד עם בקשתה של עוצמה יהודית לפיצול ב-20 בנובמבר.
נבחר, יחד עם חבר הכנסת צביקה פוגל מעוצמה יהודית, למקום ה-8 ברשימת 100 המשפיעים של עיתון "מעריב" לשנת 2022.
ב-28 בדצמבר 2022 נחתם הסכם קואליציוני בין סיעת נעם לסיעת הליכוד, בו נקבע כי בממשלה המוקמת יכהן מעוז כסגן שר במשרד ראש הממשלה ויהיה אמון על הרשות לזהות לאומית יהודית.
למחרת, ב-29 בדצמבר, הושבעה הממשלה.
ב-15 בינואר 2023 פורסם שבמסגרת ההסכם עם מפלגת נעם תעבור היחידה לתוכניות חיצוניות ממשרד החינוך על תקציביה לידי מעוז וכן תועבר אליו אחריות ל-10% משעות הלימוד בחינוך הממלכתי.
ההסכם עורר התנגדות בקרב הורים ומנהלי בתי הספר שטענו לצמצום סמכויותיהם, ניסיונות הדתה בחינוך הממלכתי ופוליטיזציה של היחידה שאמורה להיות גוף מקצועי תחת משרד החינוך.
במספר רשויות מקומיות אף הודיעו על התנגדותם לשינוי הסטטוס-קוו ועל כך שימשיכו לממן תוכניות חיצוניות שיבוטלו על ידי מעוז.
ב-27 בפברואר 2023 הגיש את התפטרותו מהממשלה.
התפטרותו נכנסה לתוקף ב-1 במרץ, אך מעוז הצהיר שימשיך להיות חלק מן הקואליציה.
לאחר אישור התקציב, שב מעוז לממשלה ומונה מחדש לתפקיד סגן שר במשרד ראש הממשלה, כשתחת אחריותו גוף חדש שהוקם, "הרשות לזהות לאומית יהודית".
ב-24 במרץ 2025 הגיש שוב את התפטרותו מהממשלה.
מעוז תומך בכך ש"כל אדם יעשה מה שהוא רוצה בשטחו הפרטי.
כל מה שקשור לשלטון, לפרהסיה – שינהג כמו במדינה יהודית" כשהוא שואף ליישם את עמדותיו על ידי חקיקה שתקדם את זהותה היהודית של המדינה בנושאי שבת, כשרות, מעמד הרבנות הראשית, מקומו של המשפט העברי, וערכי המשפחה, על פי פרשנותם המסורתית ביהדות.
במסגרת זו תומך מעוז בהכפפת הגיור ל ובהידוק הפיקוח על מתן אזרחות ואשרות שהייה לזרים.
בראיון בערוץ "על המשמעות" אמר מעוז שחלום כל הדורות היה להקים פה "מדינה יהודית" ולא "מדינת כל אזרחיה" או "הדמוקרטיה היחידה במזרח" או "מדינת חיה ותן לחיות".
על פי החוקר מרדכי מילר מעוז מושפע בצורה ניכרת מתפיסותיו הדתיות והמטפיזיות של הרב טאו.
לדידו של מילר, מעוז מנסה להגשים בפועל את מאבקו הרעיוני של הרב טאו ברעיונות אותם הוא מייחס לפוסטמודרניזם ובייחוד .
טשטוש זה, בעיניו, עומד על סקלה אחת עם טשטוש בין אדם ובהמה (משכב בהמה), מבוגר וילד (פדופיליה), ובעיקר ההבחנה בין יהודים ושאינם יהודים.
כך, באחד מנאומיו בכנסת אמר מעוז כי .
בשנת 2019 הכינה מפלגת נעם רשימות של אנשים וארגונים שמקדמים רעיונות ליברליים.
לאחר שהתעוררה על כך סערה בתקשורת, נשא מעוז נאום מעל במת הכנסת שבו טען שלא הייתה כוונה לפגוע באיש, ושהרשימות נועדו לחוגי בית, וכן על מנת להחליש את הקואליציה.
מעוז מתנגד למאבק הנשים לשוויון ובכתבה בערוץ 14 במרץ 2022 טען שהמאבק מסמן את הנשים כמקופחות באופן קבוע ויוצר מאבק תמידי בין המינים.
מעוז הקים את השדולה ל"חיזוק ושימור הזהות היהודית בישראל" (ומינה את עו"ד רוני ססובר למנהלת שלה) ואף קבע, כמחאה, כנס של השדולה בתאריך החופף את "יום האישה הבינלאומי" שצוין בכנסת.
מעוז מתנגד לשילוב נשים ביחידות קרביות ולשירות נשים בצה"ל בכלל (כולל נשים חילוניות) ומעדיף שהן תיפננה לשירות לאומי.
הוא סובר שהתרומה הגדולה ביותר של נשים היא בנישואים וגידול משפחה.
תפיסת המשפחה לשיטתו היא "אמא ואבא לילדים".
את הרעיון של משפחות גאות הוא רואה כאיום על עם ישראל ועל החברה הישראלית.
בנוסף לכך, מעוז תומך בערכי המשפחה ההטרונורמטיבית ומתנגד למשפחות הומוסקסואליות.
מעוז מסרב להכיר בקיומן של זהויות טרנסג'נדריות ומבקש לאסור ניתוחים להתאמה מגדרית.
בעבר התבטא בעד טיפולי המרה.
בפברואר 2022 אסר חוזר המנכ"ל של משרד הבריאות, בראשות ניצן הורוביץ, על "טיפול שמטרתו לשנות, כביכול, את הזהות המגדרית ואת נטייתו המינית של האדם, לרבות טיפול שיחתי, תרופתי, התנהגותי, או חינוכי".
לאחר מכן, הבהיר מעוז שהוא מתנגד לטיפולי המרה במובנם הקלאסי, אך טען שיש להתיר טיפול פסיכולוגי וייעוץ להומוסקסואלים אשר מעוניינים להקים משפחה הטרונורמטיבית; לדעתו, סוג זה של טיפול איננו טיפול המרה.
מעוז מתנגד לקיום מצעדי גאווה באופן כללי, ובפרט למצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
מעוז כינה אירוע זה "מצעד תועבה זנותי בפרהסיה", והבטיח לבטלו.
מעוז טוען כי המצעד פוגע בקדושת ירושלים ובמרחב הציבורי שלה.
מעוז גם נמנה עם מתנגדי התאוריה הקווירית בישראל.
בכתבה שפורסמה בוואלה באוגוסט 2021 השווה מעוז בין הומוסקסואליות לפדופילייה וטען ש"אם אין רע באנשים שנמשכים לבני מינם, מה רע באנשים שנמשכים לקטינים".
בעקבות פסיקת בג"ץ בעניין חוק הפונדקאות, שקבעה שגם זוגות הומואים יהיו רשאים להביא ילדים לעולם באמצעות פונדקאות, אמר מעוז ש"בג"ץ פוגע בערכי המשפחה ומתערב בנושאים לא לו ללא סמכות ובניגוד להפרדת רשויות - והכל בדרך למדינת כל אזרחיה".
לקראת הבחירות ל הודיע מעוז על כוונתו לצמצם את הפעילות החינוכית בבתי ספר התיכוניים בשאלות של זהות מגדרית ונטייה מינית רק לנושאים שיאושרו על ידי מנהל וועד ההורים.
בעניין הפרדת הרשויות, הוא סבור כי יש לתת לרבנות הראשית מעמד חוקתי כרשות נפרדת, בנוסף לרשות השופטת.
בהקשר זה אמר מעוז כי בהסכמים הקואליציוניים לקראת הרכבת הממשלה ה-37 דרשה מפלגת נעם להקים מבנה ייעודי שישמש את הרבנות הראשית ואת הרבנים הראשיים, כאחד מסמלי השלטון.
לדבריו, "כמו שיש בית ראש הממשלה, ובית נשיא המדינה, יהיה בית לרבנות הראשית לישראל".
מעוז מתנגד להצטרפות ישראל לאמנה למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה (אמנת איסטנבול) ובנאום שנשא בכנסת במאי 2022 קרא למהלך זה "אחד השיאים בטירלול הפוסט-מודרני האנטי יהודי והאנטי ציוני" וציין שישראל היא אחד המקומות הבטוחים לנשים.
בדיון שנערך בכנסת בנובמבר 2022, במסגרת "יום המאבק באלימות נגד נשים", גימד מעוז את היקף התופעה תוך שהוא חוזר ומציין שמדינת ישראל היא אחת מהמדינות הבטוחות בעולם לנשים ושהבעיה מתמקדת בעיקר במגזר הערבי.
לאור מסקנה זו סיכם מעוז שמכיוון שבעיית האלימות נגד נשים מינורית "הגיע הזמן להפוך את היום הזה ליום מאבק באלימות בכלל" תוך שהוא מתייחס לאלימות בין בני זוג, אלימות כלפי ילדים, אלימות בחברה הערבית, אלימות בכבישים ועוד.
ביוני 2022 תקף מעוז את השר ניצן הורוביץ על קידום "רפורמת ההפלות" וקרא לה "המהפכה הפוסטמודרנית" וטען שהמהלך "זה לא אנושי, לא יהודי ולא ראוי".
מתגורר בעיר דוד שבירושלים, נשוי לגלית ולהם עשרה ילדים.
אברהם (אבי) סאייג (נולד ב-י"ח בתשרי ה'תש"ם, 9 באוקטובר 1979) הוא נוירוביולוג וכימאי ממכון דוידסון, הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע.
הוא השלים את תוארו הראשון בכימיה תרופתית באוניברסיטת בר-אילן ובדצמבר 2000 החל את שירותו הצבאי, במסגרת העתודה האקדמית בקריה למחקר גרעיני – נגב.
במהלך שירותו הצבאי השלים תואר שני בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא סיים את שירותו הצבאי במאי 2005. לאחר סיום התואר השני הוא עבר למחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן למדע, שם השלים את לימודי הדוקטורט שלו בנושא חקר ההתמרה החושית ופיתוח אמצעי עזר לעיוורים, בהנחיית פרופ' אהוד אחישר וד"ר עמוס אריאלי.
ביולי 2009, לקראת סוף הדוקטורט שלו, החל לכתוב בתור סטודנט במדור "שאל את המומחה" במכון דוידסון, שם השיב לשאלות הציבור בענייני כימיה, פיזיקה ומדע וידע כללי.
הוא פרש מתפקיד זה בדצמבר 2010. לאחר סיום הדוקטורט שלו הוא הצטרף כעובד מן המניין ליחידה לטכנולוגיה בחינוך שבמכון דוידסון, שם הוא ניהל וארגן מחדש את מדור "שאל את המומחה", את דף הפייסבוק של מכון דוידסון (עד 2015) ואת המדור "מדע בבית" (עד היום).
הוא היה גם עורכו הראשי של האתר של מכון דוידסון במשך שנה.
בנובמבר 2012 הוא מונה למרצה בחוג למדעים בבית הספר לחינוך במכללת אחוה.
סאייג שימש כראש תחום מחקר ופיתוח וכראש תחום וידאו במחלקה לטכנולוגיה בחינוך במכון דוידסון.
הוא מתמחה בפופולריזציה של המדע באמצעות כתבות וסרטונים באינטרנט.
הוא צילם למעלה מ-260 סרטונים בנושאי מדע, אשר זכו במצטבר לעשרות מיליוני צפיות.
מאז 2019 הוא גם כותב בעיתון עיניים בנושאי מדע וניסויים.
1997–2000 – תואר ראשון בכימיה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת בר-אילן, במסלול כימיה תרופתית.
2001–2004 – תואר שני בכימיה באוניברסיטת בן-גוריון.
2002–2005 – דוקטורט בפקולטה למדעי החיים, המחלקה לנוירוביולוגיה, מכון ויצמן למדע.
לסאייג הייתה פינת רדיו דו-שבועית בנושאי מדע ברדיו קול הים האדום.
הוא הופיע בכמה עשרות פרקים בסדרה החפרנים ששודרה בעבר בטלוויזיה החינוכית ובמספר פרקים בסדרה מתחת לעור.
כמו כן, הוא השתתף בתוכנית שלושה שיודעים בכאן תרבות.
יבשם עזגד (עורך) (אבי סאייג כותב שותף) "השאלות של מדעני העתיד: ילדים שואלים, מדעני מכון ויצמן למדע עונים", ספר בהוצאת ידיעות ספרים – ספרי חמד ומכון ויצמן למדע, (2017)
מדעני מכון דוידסון (אבי סאייג כותב ראשי) "נסו את זה בבית – רמה 1", הוצאת סיגליות ומכון דוידסון לחינוך מדעי (2020)
מדעני מכון דוידסון (אבי סאייג כותב ראשי) "נסו את זה בבית – רמה 2", הוצאת סיגליות ומכון דוידסון לחינוך מדעי (2020)
מדעני מכון דוידסון (אבי סאייג כותב שותף) "נסו את זה בבית – מעולם הצומח", הוצאת סיגליות ומכון דוידסון לחינוך מדעי (2022)
מדעני מכון דוידסון (אבי סאייג כותב שותף) "נסו את זה בבית – עושים קסמים עם מספרים וצורות", הוצאת סיגליות ומכון דוידסון לחינוך מדעי (2022)
נועה פינסקר-זכריה ואבי סאייג, "נסו את זה בבית – חושים וכישופים", הוצאת סיגליות ומכון דוידסון לחינוך מדעי (2024)
דפנה מנדלר ואבי סאייג, "נסו את זה במטבח", הוצאת סיגליות ומכון דוידסון לחינוך מדעי (2024)
אביאל "אבי" מויאל (נולד ב-16 בדצמבר 1966) הוא מנכ"ל, יו"ר ומדריך ראשי של איגוד קרב מגע הבינלאומי, IKMF, שהוקם באותו הזמן עם מקים האיגוד ושיטת הלחימה עצמה, אימי שדאור ליכטנפלד.
בנוסף לכך הוא ממקימי קייטנת קיץ על גלגלים הפועלת מאז 1999.
מויאל נולד בעיר ראשון לציון.
בגיל 6 החל להתאמן על אומניות קרב עם אימי שדאור ליכטנפלד בחוג לקרב מגע.
בשנת 1985, בעודו בן 18, הגיע לרמת מומחה (Expert Level), השיג חגורה שחורה בקרב מגע והצטרף ליחידת חבלה בצה"ל.
לאחר מכן סיים קורס קצינים.
לאחר שאבי מויאל סיים את כל קורסי האימונים, כולל קורס מאמן בכיר במכון וינגייט, העביר קורסים של מדריכים במכון במשך 7 שנים והיום הוא אחד מהאנשים בעלי הדירוגים הגבוהים ביותר בקרב מגע.
מויאל בעל תואר שני במנהל עסקים ומאז 2019, לומד במסלול האקדמי במכללה למינהל.
נכון ל-2021, מויאל הוא יו"ר האיגוד הבינלאומי לקרב מגע.
אבי מויאל נשוי ללימור מויאל ואב ל-4.
אבי סבח (נולד ב-6 במרץ 1977) הוא אמן ישראלי ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ב-2004 סיים תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לאמנות בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ומלמד בה משנת 2006. ממקימי גלריה ברבור, בירושלים.
היה חבר בהרכב הסאונד "שלישיית אותו עולם" עם האמנים גבי קריכלי ופסח סלבוסקי.
סבח יוצר בעיקר על נייר ונגזרותיו, תוך התכתבות עם מסורות ובמקביל לכך חריגה מאופני פעולה מקובלים.
עבודתו מושפעת ומונעת מזיכרון וריאקציות בין חומרים, ומהמפגש בין חומרים פיזיים לחומרים מנטליים.
לדבריו: "בשלבים מוקדמים יותר כשהתלבטתי מה ללמוד, התלבטתי בין אמנות לכימיה.
ואז הבנתי שבאמנות יש את כל הכימיה שאני צריך, ולא להפך." בעבודותיו ניתן למצוא השפעות של המראות שספג בילדותו בגליל המערבי בתחילת שנות ה-80: אזור לחימה, שהייה במקלטים ומנוסת אנשים.
סבח יוצר בסדרות, ונוהג לעבוד על כמה במקביל, כאשר כל סדרה יכולה להכיל יחידות בודדות עד מאות עבודות.
בתחילת יצירתו השתמש סבח בצבעוניות עזה מובחנת, אך במהלך השנים עבודותיו "דהו" והצבעים העזים פינו את מקומם לפלטות מצומצמות, כרומטיות, בצבע גרפיט לפי האוצרת רותי דירקטור "הציור של אבי סבח הוא ציור ישראלי עכשווי, הניזון מחומרי המציאות, אבל בה בעת ספוג בכמיהה למציאות אחרת, לציור אחר".
בשנת 2014 הוצגה התערוכה "צאלים" בסדנאות האמנים, בתל אביב, שמרפררת לשני האסונות צבאיים שהתרחשו במקום בתאונות אימונים במהלך שנות התשעים, והיא בעלת מימד אוטוביוגרפי של האמן על תקופת שירותו הצבאי במקום.
התמה המרכזית בתערוכה היא אפשרות קיומה של תנועת מטוטלת: בין הפיזיקלי לאקראי.
בתערוכה הוצגו עבודות שצוירו בגירי שמן, פוליפטיך בן תשעה חלקים בצבעי פסטל – ורוד ותכלת – ואובייקטים מלוחות ומוטות נחושת.
העבודות הוצבו בגלריה כסדרות, כיחידים, תלויות על הקירות, מהתקרה באופן לא צפוי.
הדימויים החוזרים בתערוכה – מדורות, מגדלי עץ ממוטטים וסכינים – הם מוטיבים חוזרים בגוף עבודתו של סבח.
בשנים 2015–2018, יצר סבח את הסדרה הארוכה ביותר שלו – "עונשין".
הסדרה החלה להתהוות כשנולד בנו השני של סבח.
מכורח המציאות החדשה היה לו צורך לעבוד עם חומרים זמינים ולא מזיקים, כך 'שעונשין' כולה צוירה בעפרונות צבעוניים על ניירות בגודל A4. הסדרה צוירה במשך שלוש שנים, מרגע הולדת הבן, עם פרוץ אינתיפאדת הסכינים והמשיכה לתוך אירועי שגרה וחולין, אותה צייר סבח כמעט יום יום.
הסדרה מונה כאלף רישומים ותוארה כ"מעין יומן של חזיונות אפוקליפטיים של סוף, אלימות ומיתות משונות, במושבת העונשין קפקאית הנובעת מחרדותיו הקיומיות של האב לילדיו — שיש בהם צמצום כבמחזותיו של בקט.
רישומים בעלי איכות פלסטית סיפורית יוצאת דופן."
באוקטובר 2020 הציג סבח תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בשם "אפיים ארצה".
התערוכה הוצגה כחלק מאנסמבל של שבע תערוכות יחיד במוזיאון תחת הכותרת "החלום השלישי".
התערוכה נוצרה כתולדה ממפגש של האמן עם ציור קיר מתקופת הקיסרות הרומית הקדומה, במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
בתערוכה הוצגו שמונים לוחות נייר, תלויים וסדורים בשורות לאורך קירותיו של החלל, היוצרים 'חדר שחור' עכשווי ורדוף.
שמה של התערוכה לקוח מהפעולה הציורית של סבח, בה השתמש בכל גופו ליצירת הציור, כורע על ארבע על הריצפה כדי לדחוס את הגרפיט אל הצבע, ולהעלות מעומקי המסה החומרית את הדימויים המופיעים בעבודות.
בספטמבר 2024 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד נוספת בשם "נוטה להישכח", אותה אצרו דלית מתתיהו ואוצר המשנה טל ברויטמן.
התערוכה כוללת ארבע סדרות ציורים שנוצרו בשלוש השנים האחרונות, במהלכן עבר סבח להתגורר בפורטוגל.
בראיון לעיתון הארץ, אמר: "אני אוהב אמנות קטסטרופלית, ובאופן די טבעי אני גם מצייר את מה שאני אוהב לראות".
2008 - פרס לציור על שם אסנת מוזס.
2011 - פרס לאמן צעיר מטעם משרד התרבות.
2014 - מענק מפעל הפיס עבור קטלוג "צאלים".
2018 - פרס שרת התרבות לאמנות.
2020 - מענק מפעל הפיס עבור ספר אמן.
2022 - פרס רפפורט לאמן צעיר, מוזיאון ת"א לאמנות.
2005 - ג'סי k, בית האמנים, ירושלים, אוצרת: אירית חמו.
2005 - Wax, סדנאות האמנים, תל אביב.
2008 - לילה כפול, בית האמנים, ירושלים.
2009 - בדד, הגלריה ע"ש ברר, מעלות, אוצרת: מרים אסא.
2010 - משמרת לילה, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, אוצרת: רותם רוף.
2014 - צאלים, סדנאות האמנים, תל אביב, אוצרת: ורד זפרן גני.
2016 - 18 לילות, חלל פרויקטים, גלריה רג'ינה רקס, ניו יורק, אוצרת: יבגניה באראס.
2016 - עורף, גלריה עודד שתיל ליברמן 8, תל אביב.
2016 - עונשין, המחלקה לאמנות, בצלאל, ירושלים, אוצרת: דרורה דומיני.
2017 - עונשין, הביאנלה לאמנות בקוריטיבה, ברזיל, אוצרים: רויס סמית ודניס מונטס דה אוקה.
2017 - עונשין, הביאנלה לאמנות באסונסיון, פאראגואי, אוצרים: רויס סמית ודניס מונטס דה אוקה.
2020 - אפיים ארצה, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה, אוצרת: טלי בן נון.
2024 - נוטה להישכח, מוזיאון תל אביב.
אבי מויאל (נולד ב-17 ביולי 1956) הוא פרופסור, אל"ם במילואים, ואיש חינוך גופני וספורט, ראש התמחות ספורט בקריה האקדמית אונו ולשעבר ראש מחלקת כושר קרבי בצה"ל.
נולד ב-17 ביולי 1956 במגדל העמק, למשפחה עולי מרוקו, עם 4 אחים ואחיות.
המשפחה התגוררה במגדל העמק עד לשנת 1962, עת עברו לקריית חיים.
בצעירותו היה חובב ספורט, והשתתף בתחרויות בית ספריות ובאגודת הפועל חיפה באתלטיקה קלה, מטעמה גם נסע לתחרות אתלטיקה קלה בלברקוזן בגרמניה ב-1976.
התגייס ב-1974 לחיל הרגלים, ושובץ בבית הספר למ"כים, משם יצא לקורס מדריכי כושר קרבי והמשיך לשירות קבע בסיירת גולני עם מפקדו גיורא ענבר.
בתפקיד זה יצא לקורס קציני כושר קרבי, אותו סיים בהצטיינות, וחזר לסיירת גולני.
לאחר מכן עבר עם גיורא ענבר, ליחידת שלדג שזה עתה הוקמה.
לאחר תפקיד זה יצא ללימודי תואר ראשון בחינוך גופני, אותם ביצע במכללת אוהלו ובמכללה האקדמית ע"ש זינמן במכון וינגייט.
לאחר סיום לימודיו, שירת כמדריך הראשי של בית הספר לכושר קרבי בצה"ל, בה"ד 8.
לאחר תפקיד זה נתבקש על ידי מפקד סיירת מטכ"ל דאז, משה (בוגי) יעלון, להגיע להיות קצין הכושר הקרבי של סיירת מטכ"ל, ולסייע לצמצם את הנשר הרפואי הרב שהיה ביחידה בעקבות נורמות פעילות גופנית לא סדורות.
בתפקיד זה שירת במשך שני עשורים, במקביל להיותו קצין הצלפים ביחידה.
באירועי יום העצמאות התשס"ד (2004) - היה ממדליקי המשואות בטקס המרכזי בהר הרצל.
שימש כמאמן היכולות הגופניות של נבחרת ישראל בכדורגל תחת אברהם גרנט.
בהמשך שירותו, נקרא מויאל לתפקיד ראש מחלקת הכושר הקרבי בצה"ל, לקדם את תחום הכושר הקרבי בסיום מלחמת לבנון השנייה שמסקנותיה הצביעו על כשלים מרובים במוכנתו הגופנית של צה"ל.
בתפקיד זה בנה מחדש בצה"ל את התרבות הארגונית בכושר קרבי מהמפקדים הבכירים ועד לאחרוני הלוחמים.
במקביל לשיקום כשירותו המבצעית של צה"ל, ובעקבות דו"ח מבקר המדינה על מצב ההשמנה בקרב אנשי הקבע, הקים את ענף אורח חיים בריא במחלקת הכושר הקרבי של צה"ל - שפעל לקידום פעילות גופנית והרגלי תזונה בריאה של משרתי הקבע במספר רב של פרויקטים ביחידות, וכן פרויקטים ייחודים בשלוחות אימון מרכזיות.
לאחר שחרורו מצה"ל, נתבקש על ידי רופאו של ראש המוסד בדימוס מאיר דגן, לסייע בשיקומו לאחר הליך רפואי מורכב.
מויאל שימש כמאמן כושר גופני של בכירים רבים במשק הישראלי, ביניהם ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט ונשיא המדינה לשעבר ראובן (רובי) ריבלין.
כיום משמש פרופ' מויאל כראש התמחות ספורט ומרצה בכיר בקריה האקדמית אונו בפקולטה לחינוך וחברה, מסלול לימודים אותו הקים.
ב-2021 הוציא את ספרו האוטוביוגרפי "מרוץ חיי" בהוצאת ידיעות ספרים, טקס השקה נערך באקדמיית אונו.
ב-2025 ספרו עודכן ותורגם לאנגלית ונמכר ברחבי העולם.
1987 - 2007: קצין הכושר הקרבי וקצין הצלפים של סיירת מטכ"ל
2002 - P.hD בחינוך גופני, אוניברסיטת אנגליה רסקין .
1996 - M.A בחינוך גופני, אוניברסיטת לבוראו בלונדון.
1986 - B.Ed בחינוך גופני (בהצטיינות), המכללה האקדמית ע"ש זינמן לחינוך גופני במכון וינגייט.
מויאל הוא גרוש ואב לשניים.
אבי (אברהם) ניר-פלדקליין (נולד ב-13 באוקטובר 1962) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בעבר כיהן כשגריר ישראל בנורווגיה וכשגריר לא-תושב באיסלנד, כממונה על היחסים עם הונגריה, כסמנכ"ל משרד החוץ, כשגריר ישראל בקמרון, בנפאל ובווייטנאם, וכציר ישראל בגרמניה.
ניר-פלדקליין נולד וגדל בראשון לציון, בן ליצחק (איציק) ניר (פלדקליין) ומירה (לבית פיכמן), והוא נקרא על שם דודו שנפל במלחמת השחרור והיה שחמטאי כשרוני.
את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר חביב ואת לימודי התיכון החל בגימנסיה הריאלית והשלימם בגימנסיה "אריאל".
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה.
את שירותו הדיפלומטי החל בשנת 1991 כצוער במשרד החוץ, ובשנה האחרונה להכשרתו נשלח לסין להשתלמות באוניברסיטת בייג'ינג, על ידי משרד החוץ וקרן רוטשילד.
בהמשך, היה הדיפלומט הישראלי הראשון לשרת בשנגחאי, שם שימש שלוש שנים כסגן הקונסול ושנתיים כסגן השגריר בתאילנד.
בשנת 1999 שב לישראל ושירת כשנה כדסקאי בחטיבת דרום-מזרח ומזרח אסיה במשרד החוץ.
לקראת סוף שנת 2000 נשלח לתפקידו הראשון כשגריר, וכיהן כשגריר ישראל בנפאל במשך כשלוש שנים.
עם סיום תפקידו זה שימש כשגריר ישראל בווייטנאם וכשגריר לא-תושב בלאוס.
בשנת 2005 חזר שוב לישראל והחל את תפקידו כראש מחלקת צפון-מזרח אסיה במשרד החוץ.
בשנים 2007–2009 שימש כשגריר ישראל בקמרון וכשגריר לא-תושב ברפובליקה המרכז-אפריקאית, בגינאה המשוונית, בגבון וב.
בתקופה זו קידם בין היתר את משחק השחמט בקמרון.
ב-2009 מונה לקונסול הכללי הראשון של ישראל בדרום-מזרח סין.
ב-2012 חזר לישראל לכהן כראש חטיבת אסיה והפסיפיק במשרד החוץ ואחר כך כראש האגף בפועל.
בשנת 2014 מונה לציר ישראל בגרמניה.
באפריל 2017 קיימו אנשי השגרירות בברלין את ישיבתם השבועית בווילה ואנזה, שבה הוחלט על הפתרון הסופי להשמדת יהודי אירופה.
ניר-פלדקליין, שניהל את הישיבה, פתח ואמר:
בספטמבר 2019 מונה לראש חטיבת אירופה במשרד החוץ, ולאחר כשנה היה לסמנכ"ל משרד החוץ.
בדצמבר 2021 מונה לשגריר ישראל בנורווגיה ולשגריר לא-תושב באיסלנד, ובספטמבר 2022 הגיש את כתב האמנתו למלך נורווגיה האראלד החמישי.
באוקטובר 2024 סיים את כהונתו והפך לממונה על שגרירות ישראל בהונגריה (ממלא-מקום השגריר).
בנובמבר 2024 הוחלט למנותו לשגריר ישראל לאיחוד האירופי ולמוסדות נאט"ו.
בספטמבר 2025 הגיש את כתב האמנתו לנשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון דר ליין.
ניר-פלדקליין הוא בעל תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אבי עופר (נולד ב-1975) הוא אנימטור, מאייר ומעצב חזותי ישראלי.
עופר יצר אנימציה לעשרות סרטים ואייר מספר רב של ספרים בישראל, ספרד וארצות הברית.
בנעוריו עבר עם משפחתו להתגורר בגבעתיים.
עופר למד צילום ותקשורת חזותית במספר מוסדות לימוד בישראל.
בין השנים 2001 - 2003 עסק באיור עבור המוסף "עסקים" בעיתון "מעריב".
בין השנים 2008- 2016 עסק באיור עבור מוסף עיתון "הארץ", המדורים של מירי חנוך ונרי ליבנה.
ב-2016 אייר את הספר של איריס ארגמן "הדובי של פרד", זהו סיפור בהשראת סיפורו של פרד לסינג, שהיה ילד בהולנד בתקופת השואה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של הדובי.
ד"ר ערגה הלר מציינת כי באיוריו השתמש עופר בצבע הצהוב כדי לבנות עולם מושגי-חזותי ולחזק מסרים של תקווה.
באמצעות השימוש בצהוב, המרמז על הטלאי הצהוב, הוא קושר בין סצנת הפתיחה של הסיפור ובין הסיום.
בסצנת הפתיחה פרד הבוגר לובש חולצה צהובה ויושב פנים אל פנים מול הדובי כאשר הוא שולח אותו לאוסף הצעצועים של יד ושם.
באחד משיאי הספר אייר עופר את אימו של פרד המתקנת את בובת הדובי ואת סבו התופר טלאי צהוב על בגד, כאדר הם יושבים זה בגבו לזו.
סילביה פלאת', ספר המיטה, הוצאת עם עובד, תרגום: אורי סלע
מאירה פירון, לפגוש את נומי, הוצאת ידיעות ספרים, 2010
סילביה פלאת', המטבח של גברת דובדבן, הוצאת כתר, 2011, תרגום מאירה פירון
תמי שם-טוב ורחלה זנדבנק, קונצרט בחולות, הוצאת כתר, 2013
בר בן-יוסף, העכביש מרסל, הוצאת כתר, 2013
מיכל חזון, שירלי שמש מנצחת, הוצאת ידיעות ספרים, 2013
תמי שם-טוב ורחלה זנדבנק, מלכה בירושלים, הוצאת כתר, 2015
רינת פרימו, מכתב לביאליק, הוצאת ידיעות ספרים, 2015
איריס ארגמן, הדובי של פרד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
אסטריד לינדגרן, לוטה עוזבת את הבית, הוצאת ידיעות ספרים, 2016, תרגום יעל צובארי
מיה לוי-ירון, הצדף – סיפור לקטנים ולגדולים, הוצאת ספריית הפועלים, 2016
שלמה טנאי, השעון, הוצאת ידיעות ספרים, 2016
אוטופוטו (Autofoto), סרט קצר, 2001 פרויקט אישי שיצר ללא סטוריבורד, כאשר צייר ישירות למחשב באמצעות לוח WACOM.
לאחר שזכה בתחרות סרטים קצרים באינטרנט, הוקרן הסרט בערב הפתיחה של פסטיבל הקולנוע בירושלים בשנת 2001. כמו כן, הוקרן בפסטיבלים אנסי, אנימה מונדי, I Castelli Animati, ובפסטיבלים נוספים.
ארגז חול (Sand box), סרט קצר, 2006, סרט שהוא אלגוריה על חוסנה של הילדות אל מול סכנות.
העלילה מצוירת בקווים פשוטים וכמעט ילדותיים, ועוקבת אחר קבוצת פעוטות המשחקים יחד, הנפגעים בזה אחר זה מפגיעות רקטות.
אחד הרגעים הבולטים מתרחש כאשר שני ילדים מתנדנדים על נדנדה וילד נוסף מביט בהם.
לאחר שרקטה פוגעת באחד המתנדנדים, נוצר רגע של השהיה, ואז הילד השני קופץ למושב שהתפנה וממשיך להתנדנד.
הסרט הוקרן בפסטיבל האנימציה באנסי.
Get the Picture, סרט קצר, 2009, הוקרן בפסטיבל הבינלאומי התשיעי לאנימציה, קומיקס וקריקטורה בסינמטק תל אביבהסרט זכה בפרס השני בפרויקט אסיף 2009.
העולם הוא כזה, (That's how it is), סרט קצר, 2014 פרויקט אנימציה דוקומנטרי המלווה יום בחייה של ילדה ישראלית בת 7, שמסתכלת על העולם סביבה, חושבת עליו ומשוחחת עליו עם חבריה הדמיוניים.
האם אפשר לרדת במשקל מהר?
מאת היי מאן צ'אן סרטון בערוץ TED-Ed, ספטמבר 2022
תיאטרון "הבימה", אנימציה להצגה "אותו הים" על פי יצירתו של עמוס עוז.
מציאות עקומה, תערוכה קבוצתית, המרכז לאמנות דיגיטלית, חולון.
אוצרים: אירנה גורדון ויואב רבן, 2008
פרס בתחרות אנימציה שנערכה לפני פסטיבל הקולנוע בירושלים עבור סרט האנימציה Autofoto, מוזיקה מאת יוסי ימפל, הוקרן בערב פתיחת הפסטיבל, 2001
פרס על הסרט Sandbox, מוזיקה מאת יוסי ימפל, פסטיבל I Castelli Animati ,פרס מיוחד על שם Fabrizio Bellocchio שנת 2007
סרטי יוצרים עצמאים שאינם סטודנטים – פרס שני, עבור "Get the Picture", פסטיבל אסיף, 2009
פרס גרוס למצוינות באנימציה, סינמטק תל אביב, פסטיבל אסיף, 2010
פרס ראשון, פסטיבל אנסי, עבור הסרט "Feet in the Water, Head in the Movies", שנת 2013
אברהם (אבי) מרציאנו (נולד בשנת 1986) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, שימש כמפקד עוצבת חירם.
קודם לכן שימש קצין המבצעים של פיקוד הצפון ומפקד גדוד 13.
מרציאנו השלים את לימודי התיכון בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה, התגייס לצה"ל בשנת 2004, ושובץ בגדוד 13 בחטיבת גולני.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 13 ומונה למפקד מחלקת המרגמות בפלוגה המסייעת, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה מסייעת בגדוד 13. בהמשך שירת כמפקד פלנ"ט גולני בין השנים 2012–2013. לאחר מכן מונה למפקד בית הספר להכשרות בגדס"ר גולני.
בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2018 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2019. בהמשך שירת כמפקד גדוד 13 בין השנים 2019–2021. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון, ושירת בתפקיד בין השנים 2021–2023. ב-13 באוגוסט 2023 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חירם.
מרציאנו מתגורר במושב הזורעים, נשוי ואב לארבעה.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית מאוניברסיטת אריאל.
אבי נשר: מילים להחלפה הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2024, בבימויו של יאיר רוה.
הסרט מתחקה אחר דרכו הקולנועית של אבי נשר, מתחיל במלחמת יום כיפור 1973 ומסתיים בסוכות, 1 באוקטובר 2023.
כשהיה רק בן 24, ביים אבי נשר את אחד הסרטים המצליחים והחשובים ביותר בקולנוע הישראלי – "הלהקה".
כיובל שנים וכ-20 סרטים משמעותיים מאוחר יותר, בסרט זה אבי נשר עצמו יושב לפני המצלמה.
החל מסרטו הראשון כבמאי, הלהקה ועד הסרט תמונת הניצחון, הסרט התיעודי אבי נשר: מילים להחלפה, מבוסס על עשרות שעות של ראיונות במטרה לסקור את העשייה הקולנועית של נשר ולנתח מה עומד מאחורי היצירה ומסלול החיים שלו.
הסרט סוקר את חייו האישיים במקביל לסרטיו וסיפורה של המדינה שבה התחיל לביים בגיל 24 ובה הוא ממשיך ליצור גם בגיל 71. "אבי נשר: מילים להחלפה" הוא סרט על ניצחונות ואתגרים, על הישגים ושברון לב.
שני מבקרי קולנוע מופיעים בסרט: יאיר רוה עצמו, ואבנר שביט, שמדבר על חוויה אישית ולא מנתח את סרטי נשר.
גם חוקרי הקולנוע נחמן אינגבר ושמוליק דובדבני מופיעים בסרט וביתו של נשר תום נשר שהיא עצמה במאית.
הסרט פתח את פסטיבל דוקאביב 2024. התסריט נכתב על ידי יאיר רוה שגם ביים את הסרט.
הסרט בהפקת משה אדרי, דודי זילבר, מפיקה אחראית: שרון טוביאס סברלו.
אבי סופר (נולד ב-21 באוקטובר 1949) הוא אמן, אוצר, ופעיל זכויות להט"ב ישראלי.
יקיר העיר תל אביב לשנת 2023.
נולד בשנת 1949 בשם אברהם אספורמס.
אביו משה נולד בסלוניקי ועלה לארץ כשהיה בן שמונה, ואימו שרה נולדה בארץ ישראל לרבקה בר שעלתה מסבסטופול שבאוקראינה בגיל שלוש, ולבנימין אהרוני-מזרחי שעלה לירושלים משיראז שבאיראן בסוף המאה ה-19. אימו עבדה כתופרת.
את שירותו הצבאי עשה בשריון, ולאחר שחרורו החל לעסוק בעיצוב תכשיטים, ופתח סטודיו עצמאי.
בגיל 14, כשהיה בתיכון, הכיר את אסתר שלימים הפכה לאשתו.
מנישואים אלה נולדו ילדיו זיו, מומחה בטיפול בחרדה, ושיר, יועצת כלכלית.
בשנת 1979, אחרי תשע שנים בהם ניסה לשנות את נטייתו המינית באמצעות טיפולי המרה אצל ד"ר דוד רודי, השניים התגרשו.
כעבור שלוש שנים יצא מהארון בפני אימו, ולאחר מכן גם בפני ילדיו.
מאז שנות ה-80 היה סופר מעורב בפעילות הקהילה הגאה בישראל.
בין היתר ארגן מספר מאירועי הגאווה הראשונים בישראל, כגון טקס יציאה מהארון שנערך ברחוב שינקין בתחילת שנות ה-90, מסע של כלי רכב ממונעים שצפרו ברחבי תל אביב ועוטרו בדגלי גאווה בשנת 1993, טקס אזכרה שנערך ביד ושם לציון הנספים הלהט"בים בשואה ב-1994 ועוד.
בשנים 1994–1997 שימש כיו"ר האגודה למען הלהט"ב.
במסגרת תפקידו יזם והקים את קו הסיוע והמידע "יש עם מי לדבר" ללהט"ב ולבני משפחותיהם.
במהלך כהונתו האגודה לקחה חלק בפסקי דין משמעותיים, כגון בג"ץ דנילוביץ' ובג"ץ קלפים פתוחים.
בהמשך עמד בראש ארגון "אדם לאדם - הזדמנות לתת", ארגון שקידם תרומות של חפצים ופריטי לבוש לחברי הקהילה הגאה, היה חבר הוועד המנהל של ארגון תהל"ה, נמנה עם מקימי ארגון מעברים ולקח חלק בצוות הקמת המרכז הגאה ברמת גן.
כחלק מתפקידו, סייע בהעברת העמותה מנווה צדק לשכונת התקווה ובכך הגדיל את מספר בני הנוער שיכולים להתגורר במקום.
סופר לקח חלק גם בפעילות פוליטית למען קידום זכויות להט"ב.
בשנת 2010 הקים את התא הגאה הראשון בימין הפוליטי בישראל, במסגרת מפלגת קדימה, שנודע בשם "קדימה בגאווה".
לצד זאת, היה ממקימי מיזם "גאווה בכנסת" שכיוון להגדיל את הייצוג הלהט"בי בקרב חברי כלל המפלגות בישראל ומספר חברי הכנסת הגאים המוצהרים.
סופר אף לקח חלק בקמפיינים של מועמדים להט"בים, כדוגמת קמפיין הפריימריז של ניצן הורוביץ במרצ ומסע הבחירות המקדימות של אמיר אוחנה בליכוד.
לצד פעילותו הציבורית המשיך סופר לעסוק גם באומנות ובאוצרות, ולאורך השנים הציג תערוכות של יצירות בזכוכית ובברזל.
בשנת 2023 זכה באות יקיר עיריית תל אביב.
סופר דובר שפות רבות, ביניהן לאדינו, יידיש וגרמנית.
מאז 2015 נמצא בזוגיות עם רפאל, יליד גרמניה, והשניים מתגוררים בתל אביב.
בעבר היה בזוגיות עם אלישע אלכסנדר.
אבי סדרינה הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי.
כיום כתב תרבות ומגזין בחברת החדשות בקשת 12.
סדרינה גדל והתחנך ביישוב אזור, למד בתיכון מקווה ישראל.
כנער דיבב בסדרות טלוויזיה כגון "פוקימון" ו"קפטן פלמינגו", והגיש פינת קולנוע ותרבות בתוכנית "לכו חפשו", ששודרה בערוץ לוגי.
את שירותו הצבאי עשה בחיל המשטרה הצבאית - תחילה כמפקד ומדריך כלואים, ובהמשך ערך חקירות מצ"ח ופנים בחיל.
לאחר שחרורו מצה"ל, הגיש את תוכנית הרדיו "בראש צעיר" ברשת א'.
החל משנת 2012 עבד בהפקות טלוויזיה מגוונות, ובהן "אקס פקטור", "דה וויס", "מאסטר שף" ו"ארץ נהדרת".
סדרינה החל את דרכו העיתונאית בשנת 2015 כתחקירן במוסף "אנליסט" בהגשת מתן חודורוב בערוץ 10, בהמשך מונה גם לרכז המערכת.
במהלך עבודתו בערוץ 10 ערך תחקירים רבים עבור העיתונאי רביב דרוקר.
חלקם נערכו באמצעות שימוש במצלמה נסתרת.
סדרינה הציג תיעוד ועדות מצולמת ללינה של משפחת נתניהו אצל המיליארדר האוסטרלי ג'יימס פאקר וכן לקח חלק בתחקיר תוכנית "המקור" בה חשף תיעוד ראשון של איש העסקים מיקי גנור בפרשת הצוללות.
בשנת 2017 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2 ככתב בתוכנית הלילה "לילה טוב ישראל" וב"תוכנית חיסכון", שם חשף לראשונה את הבעיות בייצור המנות של התזונאית ילנה מלישיבה, תחקיר שהביא לסגירת החברה בישראל.
במהלך עבודתו בחברת החדשות, סדרינה חשף את פרשת ציפורה דוד, "המטפלת המתעללת".
בעקבות חשיפה זו, הואשמה המטפלת בהתעללות בפעוט חסר ישע ונגזר עליה עונש מאסר.
הוא ערך ושידר סדרת תחקירים על השוק השחור באפליקציית טלגרם, וכן ערך תחקירים רבים נוספים על שיטות הרזיה מסוכנות וכן על תרופות פיראטיות לנגיף הקורונה, כמו גם חשיפת נוכלים המציעים אבחון טלפוני ומתן טיפול לנגיף.
בהמשך מונה לכתב במהדורה המרכזית ובמגזין באולפן שישי וחדשות סוף השבוע.
בין כתבותיו הבולטות: עשור לסרט הקאלט "אפס ביחסי אנוש"; ריאיון ראשון עם בן זיני; ריאיון עם יוצרי ושחקני הסרט אודות סיפורם של אלון שמריז, יותם חיים וסאמר טלאלקה שנחטפו ב-7 באוקטובר ונהרגו מירי בשוגג על ידי כוחות צה"ל.
נכון ל-2025, סדרינה מסקר את תחום התרבות, הבידור והקולנוע ונמנה בין מגישי פינת התרבות בתוכנית היומית "שש עם".
סדרינה ידוע באהבתו לתחום הקולנוע ובמהלך השנים ראיין את זוכה האוסקרים השחקן אדריאן ברודי, השחקן דווין ג'ונסון (דה רוק), השחקן פירס ברוסנן ואת ילדיו של השחקן כריסטופר ריב
אבי סמואלס (נולד ב-1979) הוא יזם נדל"ן ישראלי.
יו"ר חברת עדי קפיטל וטרא נדל"ן.
שותף בחברות יזמות והתחדשות עירונית הפועלות בירושלים ובערים נוספות.
בעברו כיהן כיו"ר ארגון "שלוה", ארגון ישראלי-בינלאומי לילדים עם מוגבלויות.
אבי סמואלס נולד בניו יורק, למלכי ולקלמן סמואלס.
אביו, במקור מוונקובר שבקנדה, עלה לישראל ואימץ אורח חיים חרדי.
אמו מלכי, בת לניצולי שואה, נישאה לקלמן והמשפחה התגוררה בירושלים.
אחיו הגדול יוסי, נפגע קשה מתגובה לחיסון משולש פגום בילדותו ואיבד את יכולת הראייה, השמיעה והתפקוד המוטורי.
ההתמודדות של המשפחה עם נכותו של אחיו הייתה בעלת השפעה מכרעת על חייו, חודשים ספורים לפני לידתו עברה המשפחה לניו יורק לצורך הטיפול באחיו הגדול יוסי.
סמואלס נולד בניו יורק ולאחר תקופה של 5 שנים הוריו חזרו לישראל.
בשנת 1990 הקימו הוריו את עמותת שלוה מתוך מטרה ליצור מסגרת טיפולית וחינוכית לילדים עם מוגבלויות ולתמוך בבני משפחותיהם.
סמואלס גדל לתוך המציאות של שלוה והחל להתנדב ולסייע מילדותו בפעילות הארגון.
בבגרותו למד בישיבת חברון, בגיל 19 עבר לישיבת לייקווד.
לצד לימודיו בישיבה עסק גם בחונכות של נוער בסיכון בסופי השבוע.
בגיל 21 התחתן עם דבי, ילידת בריטניה.
בגיל 22 התגייס לצה"ל ופיקד על פלוגה חרדית בחיל החינוך.
למד מינהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
תוך כדי הלימודים החל לעסוק ביזמות נדל"ן יחד עם חבר ללימודים, הם בנו מספר בתים ובניינים קטנים בנחלאות וברחביה.
עם הגדלת הפעילות של שלוה ובניית המרכז הלאומי החדש בירושלים הקדיש סמואלס את כל זמנו לטובת העמותה ומימוש מטרותיה.
עיקר העבודה היה המעבר ממוסד קטן, וביתי - למרכז גדול ומורכב, עם תחומי פעילות ענפים, שינוי שדרש חשיבה חדשה, מבנים ארגוניים והתמודדות עם קצב צמיחה גבוה.
במהלך כהונתו ניהלה העמותה את הקמת המרכז החדש של שלוה בירושלים - מבנה בן 22,000 מ"ר בצמוד לכביש 16 ולמרכז הרפואי שערי צדק בשכונת בית וגן, לשם כך גייס תרומות בהיקף של מאות מיליוני שקלים בארץ ובעולם.
המרכז מעניק שירות לאלפי בעלי מוגבלות בישראל, והוא הגדול מסוגו בישראל והמוביל בעולם.
ארגון שלוה הצמיח את להקת שלוה להקה ישראלית המונה 7 מוזיקאים (נגנים וזמרים), שחלקם בעלי לקויות שונות.
הלהקה התמודדה בעונה השישית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון" שבהלכה העפילה לשלב הגמר בתוכנית.
הלהקה פרשה מהתוכנית כדי להימנע מחילול שבת, ובכך למעשה ויתרה על האפשרות לנצח ולייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון 2019.
בתקופת ניהולו קיבלה העמותה מעמד מייעץ למועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם (2018), כמו כן זכתה בפרס ירושלים, ועוד.
ביוני 2019 קיבל יחד עם משפחתו תואר עמית כבוד מאת המרכז האקדמי רופין.
ב-2018 לאחר שנים של עשייה חברתית, שב סמואלס לתחום הנדל"ן, סמואלס התמקצע בתחום המיסוי, הבינוי וההשקעות, וכיום הוא נחשב לאחד היזמים המרכזיים בתחום ההתחדשות העירונית בישראל.
סמואלס עומד בראש חברת עדי קפיטל חברת אחזקות המשקיעה בפרויקטים, רוכשת חברות, ומובילה מהלכים אסטרטגיים בתחום הנדל"ן והיזמות במדינת ישראל.
החברה מחזיקה בכ- 15,000 דירות בתכנון ובנייה, ב-12 ערים.
בין הפרויקטים הבולטים: מגדל מגורים בקריה האקדמית בפתח תקווה, פארק עסקים אלפי מנשה, שכונת מגדל המים בצפת ועוד.
לפי Dun's 100 החזקות החברה הן מהגדולות בישראל בתחום ההתחדשות העירונית.
ב-2025 קנתה החברה 50% מחברת טרא נדל"ן הפעילה בירושלים.
חברת טרא פעילה בתחום הפינוי בינוי ותמ"א 38, בין השאר מתכננת ובונה החברה למעלה מ-50 פרויקטים גדולים ברחבי ירושלים.
לפי Dun's 100 החברה מתאפיינת ביציבות פיננסית ופעילות שוטפת מול המערכת הבנקאית, לחברה היכרות מעמיקה וניסיון בתכנון תב"עות, ברישוי ובביצוע.
פעילותה הרבה מול העירייה הובילה ליכולת קבלת אישורים, ולקידום תהליכים בקצב מהיר.
סמואלס נשוי לדבי, אב לחמישה ילדים, ומתגורר בבית שמש.
אבי שמעון סְלַמַה (נולד ב-13 במאי 1982) הוא ראש עיריית נתניה.
סלמה נולד ב-1982 למאיר וריטה שעלו מצרפת.
אביו היה בעל בית דפוס ואמו עבדה כבנקאית.
למד בבית הספר ישורון ובתיכון "בר-אילן" בעיר.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד במכינה קדם צבאית של חיל המודיעין בראש פינה במשך שנה, ולאחריה שירת בצה"ל כמפקד חמ"ל בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
הוא בעל תואר ראשון משולב במנהל עסקים וביטוח מהמכללה האקדמית נתניה ותואר שני במנהל עסקים ושיווק מאותה מכללה.
בשנים 2006–2009 ניהל את תחום תושבי החוץ בסניף בנק ירושלים בנתניה.
בשנת 2009 מונה למנהל מחלקת תושבי החוץ של הבנק בתל אביב.
לאחר מכן שימש מנהל במטה הבנק בירושלים, בתחום המכירות הארצי.
בשנת 2014 החל לנהל את סניף הבנק בבני ברק.
בשנים 2016–2017 ניהל את סניף תל אביב של בנק ירושלים.
בשנת 2017 הצטרף לבנק השווייצרי בישראל, ומאז ועד לבחירתו לראשות העיר שימש מנכ"ל נציגות הבנק בארץ.
בבחירות למועצת נתניה ב־2018 נבחר כחבר מועצת העיר נתניה מטעם רשימת "נתניה אחת" שבראשות מרים פיירברג.
כיהן כיו"ר דירקטוריון ח.ל.ת – החברה לפיתוח העיר, ממונה על מינהל הכספים העירוני, ממונה על אגף הקליטה העירוני.
חבר ועדת ההיגוי לאיחוד כלל המתנ"סים והמרכזים הקהילתיים.
חבר הנהלה בעמותה לחינוך בלתי פורמלי, חבר בוועדת הביקורת העירונית, וכן חבר בוועדת תכנון ובנייה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד על ראשות העיר מול מרים פיירברג והפסיד לה כשקיבל כ-40% מהקולות.
רשימתו "דרך חדשה" זכתה ב-5 מנדטים, וסלמה כיהן כראש האופוזיציה.
ב-20 בינואר 2026 נערכו בחירות מיוחדות לראשות העירייה בעקבות פטירתה של ראש העיר מרים פיירברג במהלך כהונתה, ובהן נבחר סלמה לראשות העיר ברוב של 68% מהקולות כשהוא גובר על 3 מועמדים אחרים.
נשוי למעין, מדריכת הורים ומטפלת רגשית, ואב לשני ילדים.
אברהם (אבי) ישעיהו קושניר (נולד ב-26 באוגוסט 1960) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי, זמר, מנחה טלוויזיה וסטנדאפיסט ישראלי.
קושניר נולד וגדל ב של תל אביב-יפו.
את שנות התיכון למד קושניר בפנימייה החקלאית "הכפר הירוק".
שם עלה לראשונה לבמה כאשר הופיע מול כל הפנימייה בהצגה שבועית מול כל הפנימייה.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל ואחר כך בנ"מ.
קושניר החל לשחק ולשיר בהצגות כשהיה תלמיד בכפר הירוק ואת דרכו המקצועית החל בתחילת שנות השמונים כשחקן וכותב מערכונים למופעי סטנד-אפ ובידור.
בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות "כולם היו בני חוץ מנעמי" (שהוצגה במסגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב ולאחר מכן בתיאטרון בית ליסין), "קומדיה שחורה", "אורח בא", "התאומים מוונציה" ובהצגת היחיד "להציל את איש המערות".
בתיאטרון באר שבע שיחק בהצגות "על קלות דעת וצביעות", "אילוף הסוררת", ו"יתוש בראש".
ב שיחק בהצגות: "גורודיש", "דבר מצחיק קרה" ו"גם הוא באצילים".
בתיאטרון חיפה שיחק בהצגה "פרנסיס הפנטסטי".
בתיאטרון המסחרי שיחק בהצגות: "הקוסם", ו"המלך ארתור ואבירי השולחן העגול".
בשנת 2005 כיכב במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בגרסתו השלישית בתיאטרון הבימה על תפקידו זכה בפרס השחקן המצטיין של הבימה לשנת 2006. המחזמר חודש בכיכובו ב-2012.
נוסף על כך העלה את הצגות הבידור "מכבס תולה", מחזמר הילדים "תיבת נוח" ו"המוח הגברי".
ב-2013 גילם את שוויק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" שהועלתה בתיאטרון הבימה, בשיתוף פעולה עם תיאטרון חיפה.
בשנים 2016–2017 שיחק קושניר במחזמר "בילי אליוט" בתפקיד ג'קי אליוט, אביו של בילי.
כמו כן שיחק במחזמר "עלובי החיים" ב"הבימה" בתפקיד אדון ת'נרדייה, בעל הפונדק.
בשנת 2018 שיחק בהצגה "קח את אבא שלך ולך לעזאזל" של רמי ורד בתיאטרון הבימה לצד ריקי בליך ובמחזמר "אנני" בבימויו של צדי צרפתי.
בשנים 2019–2020 שיחק בהצגה "עבדאללה שוורץ" של רמי ורד בתיאטרון בית ליסין לצד ענת וקסמן.
החל משנת 2022 משחק בהצגה "ברוכים הבאים לגיהנום" מאת רמי ורד בתיאטרון בית ליסין.
בבית לסין משחק בהצגה "בין קודש לחולון" מאת דניאל לפין בתפקיד ראשי החל מנובמבר 2023 לאחר שנדחתה הופעת הבכורה שהייתה אמורה להיות ב-7.10.
בספטמבר 2025 עלתה בבית ליסין הצגה בכיכובו ששמה "אור לגויים" מאת דניאל לפין.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1983 בתפקידי אורח בתוכניות "החתול שמיל" ו"פרפר נחמד" בתפקיד אבי בפרק אכול ושתה.
באותן שנים גם שיחק כמה קטעים בפינה "על הברזלים" בתוכנית "זהו זה".
ב-1985 גילם את רמי בסרטו של נדב לויתן "בנות".
ב-1986 גילם את מוטק'ה בסרטו של בועז דוידזון "אלכס חולה אהבה"; גילם פציינט בסרטם של הגששים על-פי תסריט של אסי דיין "הקרב על הוועד"; גילם את מוריס שייבלה בסרטו של מיקי בהגן "האינסטלטור" ואת העוזר של שפיגל בסרטו של נפתלי אלטר "השגעון הגדול".
ב-1988 כיכב לצד נתן דטנר כ"צמד הבטלנים" בסרט המתיחות של יגאל שילון, "עבודה בעיניים".
באותה שנה גם הנחה את השעשועון לילדים "קח סיכון".
בקיץ 1989 החל לגלם דמויות שונות במשך עשר שנים בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!".
ב-1990 גילם את אבי, חבר של ציפי, בסדרת הטלוויזיה "ציפי בלי הפסקה".
ב-1991 גילם מוכר צעצועים בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מסיבת גן".
ב-1999 גילם את עצמו בסדרת הטלוויזיה שביים עדי בנימינוב וכתב דניאל לפין "המופע של קושניר", ששודרה ב.
מ-2001 עד 2011 גילם את גדי נוימן, הדמות הראשית בסיטקום המצליח "החיים זה לא הכל", לאורך כל תשע העונות של הסדרה.
בין השנים 2002–2003 הנחה את תוכנית הטיולים ששודרה בערוץ 2 "מדריך קושניר".
ב-2004 גילם את שמואל לצד משה איבגי בסרט "מטאליק בלוז".
באותה שנה הנחה את העונה הראשונה של תוכנית המציאות "רצים לדירה" ששודרה בערוץ 2, והשתתף בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "במדינת היהודים" המספרת את תולדות ההומור היהודי.
בשנת 2012 הנחה קושניר את הטקס לחיילים מצטיינים "שרים עצמאות בבית הנשיא" במשכן הנשיא.
בטקס במעמד נשיא המדינה, הרמטכ"ל וראש הממשלה באותה עת חולקו תעודות הצטיינות לחיילים המצטיינים לרגל יום העצמאות ה-64 למדינת ישראל.
בשנים 2005–2011 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים".
ב-2006 גילם את רמי בסרטו של איתן ענר "סיפור חצי רוסי".
ב-2007 גילם רופאים בסדרת הטלוויזיה בכיכובם של שלישיית מה קשור "הישראלים", והנחה את תוכנית הטלוויזיה "גריז".
ב-2013 הנחה את השעשועון "כלוב הזהב" בערוץ 2, עבור הזכיינית רשת.
בשנת 2015 השתתף קושניר בסרטו של שי כנות "איביזה".
בשנת 2018 השתתף בסדרה הקומית "משיח" בסלקום tv ובקשת 12, בתפקיד ארמונד.
באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של חיים טבקמן "אווה".
בשנת 2020 חזר לשחק בעונת האיחוד של התוכנית "זהו זה!" ושיחק בסרט "שאיפה לחיים".
בשנת 2021 החל לשחק בסדרה "מותק בול באמצע", כלוביסט תחמן בשם "אלכס טורצ'ין", המבוסס על הלוביסט בוריס קרסני.
קושניר חזר לעונה המיוחדת שהפיק ערוץ כאן 11 של "זהו זה!" בעקבות אירועי הקורונה, וממשיך להופיע בתוכנית זו גם ב-2025.
אבי קושניר השתתף בהצגה "אור לגויים" בתיאטרון בית לסין.
בשנת 1985 הנחה את תחרות הפסטיגל לצד גדי יגיל
באירוויזיון 1987 ייצג יחד עם נתן דטנר את ישראל בתחרות, כחלק מהצמד "דטנר וקושניר" (לימים: "צמד הבטלנים"), עם השיר ההיתולי "שיר הבטלנים" שהגיע למקום השמיני.
השניים גם העלו אחר כך מופע בידור בשם "הבטלנים".
ב-2021 הוציא עם חוה אלברשטיין את הסינגל "הייתה לה ארובה לבנה".
בשנים 2006–2012 שימש פרזנטור של חברת הביטוח AIG ישראל.
פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל".
בשנת 2021 זכתה חמישיית "זהו זה" (גידי גוב, אבי קושניר, דב'לה גליקמן, מוני מושונוב ושלמה בראבא) בפרס מפעל חיים של אמ"י (תשפ"ב).
בשנת 2022 זכתה התוכנית בפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
מאי 2023 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן לקושניר ולמשתתפי התוכנית זהו זה בהווה: דבל'ה גליקמן, שלמה בראבא, מוני מושונוב וגידי גוב, על תרומתם המשותפת לתרבות הישראלית בשנת ה־75 למדינת ישראל, ועל יכולתם לשמח וללכד את הציבור סביב יצירתם.
קושניר נשוי לכרמל ואב לשלושה.
מתגורר עם משפחתו בתל אביב.
בנו הבכור, יותם קושניר, הוא שחקן ובמאי, אשר שיחק, בין השאר, בסדרת הטלוויזיה "אליפים".
בנו השני, יפתח קושניר, הוא מטפס הרים מקצועני, והשתתף בשתי העונות הראשונות של התוכנית "נינג'ה ישראל" אשר שודרה בקשת 12 (בעונה הראשונה הגיע למקום השלישי).
בתו נועה קושניר הופיעה בתפקידי אורח בסדרה "החיים זה לא הכל".
אברהם (אבי) קורניק (נולד ב-2 במאי 1983) הוא מנחה טלוויזיה ושחקן ישראלי.
קורניק למד בבית הספר התיכון "אליאנס" בתל אביב במגמת תיאטרון.
בשנת 2000 התראיין עם אנשים בבית ספרו בתוכנית החדשות של הערוץ הראשון "מבט" התראיין בנושא טלפון סלולרי.
כשהיה בן 15–16 היה חבר בלהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'".
את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין.
הוא בעל תואר ראשון בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
נוסף על כך הוא בוגר בית הספר למשחק "ניסן נתיב", ולמד במחזור (2005–2008) שבו למדו גם יובל שרף, ידידיה ויטל ושלומי אברהם.
בשנת 2001 החל לשחק בהצגה "המחסן של הספרים" בתיאטרון הבימה ושיחק בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה בפסטיגל 1996 בערוץ 2 לצד משה איבגי וב"קרב בדרך לירושלים" בערוץ הראשון.
כמו כן, הנחה פינת קולנוע בתוכנית הטלוויזיה "חדש בעיניים" של הטלוויזיה החינוכית.
קורניק השתתף בפרסומות לחטיף השוקולד של ורד הגליל "קליק", לחברת כרטיסי האשראי ישראכרט, לבנק הפועלים ולרשת האופנה "קרייזי ליין", וגם השתתף בפרומו של ערוץ 10 הניסיוני בתחילת דרכו.
בשנים 2005-2007, 2013-2014 גילם את דמותו של אבי מוסקוביץ', גאון מחשבים, במשך חמש עונות בסדרת הטלוויזיה לנוער "השמיניה" מבית היוצר של גיורא חמיצר, בערוץ הילדים לצופי HOT.
בשנת 2007 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "אולי הפעם" המשודרת בערוץ yes ישראלי בתפקיד גבר חרדי צעיר.
הוא שיחק בסרט הקולנוע "מפטיר" בבימויו של דויד בן ארי, ובטלנובלה של HOT "בובות" בתפקיד שגיא דונוביץ, כתב ורכילאי בעולם האופנה.
בשנת 2008 לוהק לתפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת הדרמה "המקום" מבית ערוץ 10.
בשנת 2009 שיחק במחזה "גרטרוד – הצעקה" מאת האוורד בארקר וגילם את המלט בסטודיו למשחק של ניסן נתיב בתל אביב.
בשנים 2009-2010 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הערפדים "חצויה" ששודרה בערוץ הילדים של HOT בתור גיא רוזן, אחיה הצעיר של אלה (עמית פרקש).
בשנת 2010 גילם קורניק את הנסיך במחזמר לחנוכה "אנה ומלך סיאם" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 2011 גילם את עצמו בסדרת הספין אוף "חצויה – הדבר האמיתי".
באותה השנה התמודד בשעשועון של ערוץ 2 "1 נגד 100" שהנחה אברי גלעד.
בשנת 2012 שיחק בהצגה על השואה "מרד גטו ורשה" של תיאטרון גבעתיים, בתור הדמות הראשית, שרוליק, יהודי שמתאהב בנדיה, נוצרייה, נשלח לגטו ומגלה בסופו של דבר שגם היא יהודייה, וזאת על כל סיפור גטו ורשה.
בשנת 2013 השתתף במופע חנוכה ענק בשם "ג'ט לג" לצד הראפר ארז שרון "איזי", עידו בי וצוקי, לירן כוהנר ואסף גורן.
בין 2014-2015 השתתף כמבקר הקולנוע בתוכנית היומית "בקטע טוב" בערוץ 24 בהנחיית הדר לוי ונאור אורמיה ולאחר מכן גם בתוכנית "הבילויים" בהנחיית אסף אטדגי ועינת ארליך.
בשנת 2015 שיחק בסרט התיעודי "סבנה" שמבוסס על אירוע אמיתי וגילם את דמותו של בנימין נתניהו בצעירותו.
בשנת 2016 השתתף קורניק בסרט "החטאים" לצד ג'וי ריגר, נלי תגר ועוד.
בשנת 2017 החל לשחק בהצגה "הלב האמיץ של אירנה סנדלר", שם הוא מגלם את דמותו של שלוימל'ה, ילד יהודי בן 10 שגר ברחוב יחד עם אחיו הגדול בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנה זו הגיש תוכנית לייט נייט בקשת 12 "חי בסרט".
בשנת 2018 דיבב בסרט "השועל הרשע וסיפורים נוספים".
בשנת 2019 הופיע במופע "Play פסטיגל", לאחר ששנה קודם לכן לקח חלק בצילומי סרט הפרסום המקדים למופע.
החל מאפריל של אותה השנה מנחה קורניק את מגזין התרבות "מה הלוז?" בקשת 12. העונה הראשונה הסתיימה במרץ 2020. העונה השנייה עלתה לשידור ביוני 2021 עם הצטרפותה של מעיין אדם לצדו של קורניק.
בשנת 2020 שיחק בסרטם של מתן גוגנהיים ואסף אבירי "שאיפה לחיים" לצד שלמה בראבא וג'וי ריגר.
באותה שנה שב להופיע בפסטיגל "מיי פסטיגל".
בשנת 2021 שיחק בסדרת הנוער "פלמ"ח" ששודרה ב-Yes בתפקיד איתן לבני.
אבי פרץ (נולד ב-2 בספטמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער ומתפקד היום כיושב ראש איגוד הטניס בישראל.
פרץ נולד בבת ים, וכנער שיחק בקבוצת הנערים של מכבי יפו.
בגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל באר שבע.
בעונת הצטרף למכבי יבנה ושיחק במדיה במשך שתי עונות, שבהן עלה לליגה הבכירה וירד בחזרה לליגת המשנה.
בעונת עבר להפועל בת ים וגם בה שיחק שנתיים.
בעונת שיחק במדי הפועל אשקלון עונה אחת, אז עבר לקבוצת הפועל באר שבע, בה שיחק שתי עונות ועמה זכה בגביע המדינה, בהדרכת המאמנים ויקו חדד ויטאלי סבצ'נקו ואלי גוטמן.
בעונת עבר יחד עם גוטמן להפועל חיפה בה שיחק שתי עונות ועמה זכה באליפות בעונת .
בעונת , עבר לקבוצת מכבי חיפה בעקבות פציעת ניר דוידוביץ' ובה שיחק שתי עונות.
עם מכבי חיפה זכה פרץ באליפות בעונת ואף זומן לסגל נבחרת ישראל על ידי ריצ'רד מולר נילסן אך זימונו לא הגיע לידי מימוש עקב פציעה.
בעונת חזר להפועל חיפה בה שיחק שוב שתי עונות ושימש זמן מה כקפטן הקבוצה.
בעונת הצטרף לבית"ר ירושלים כשוער המחליף של איציק קורנפיין ובעונה לאחר מכן, , עבר לשחק במדי מכבי נתניה, בה שימש כקפטן, הניף את גביע הטוטו בו זכה עם הקבוצה, ואף נבחר לשחקן העונה בליגה הלאומית.
בנתניה שיחק פרץ שנתיים ועלה עמה לליגת העל.
בתחילת עונת חזר פרץ להפועל אשקלון, שהגיעה לגמר גביע המדינה והפסידה להפועל תל אביב בגמר.
בסוף אותה עונה עזב את הקבוצה וחתם בהפועל פתח תקווה לעונה אחת ועלה פעם נוספת לליגת העל וזכה בגביע הטוטו של ליגה לאומית.
לאחר מכן, עבר להפועל בני לוד, ופרש ממשחק פעיל עקב פציעה בשנת 2009.
לאחר פרישתו שימש כמאמן שוערים בהפועל חיפה.
בשנת 2010 הצטרף לצוות המקצועי של מכבי נתניה כמאמן השוערים תחת המאמן ראובן עטר, ולקראת עונת עבר עמו לקבוצת מכבי חיפה.
לאחר פיטוריו של עטר נשאר פרץ בתפקידו לצד המאמן המחליף אריק בנדו.
לקראת עונת חזר פרץ לשתף פעולה עם עטר כמאמן השוערים של הפועל חיפה, תפקיד שאותו מילא עד תום העונה למרות חילופי המאמנים בקבוצה.
בשנת 2015 החל לשמש פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" ששודרה ברשת ב', ושימש גם כמגיש אורח בתוכנית הספורט היומית "זה ברשת" עם יואב אביב.