tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסמך זה הוא למעשה מכתב שמעולם לא נשלח, משוורצקופן אל קצין צרפתי בשם פרדיננד אסטרהאזי.
מהפטי בלה משתמע שאסטרהאזי ריגל לטובת הגרמנים, אולם ערכו של המידע שהעביר היה מועט ועל כן רצה שוורצקופן לנתק את היחסים אתו.
פיקאר, אסף דגימות מכתב ידו של אסטרהאזי, וגילה שהוא זהה לחלוטין לכתב היד שבו נכתב הבורדרו.
הוא גילה גם שאסטרהאזי מסובך בחובות, ולפיכך מניעיו לרגל ברורים.
במקביל, הוא פתח את תיק דרייפוס ונדהם לגלות את דלות הראיות שהובילה להרשעה.
פיקאר הגיש את מסקנותיו בפני הממונים עליו, על פיהן דרייפוס חף מפשע ואסטרהאזי הוא המרגל האמיתי.
לתדהמתו, הורו לו לשכוח את העניין ולהניחו כמות שהוא.
ב-2 בנובמבר של אותה שנה, הגיש אנרי בפני הרמטכ"ל בואדפר ושר ההגנה ביו מסמך מזויף המוכיח כביכול את אשמתו של דרייפוס.
מסמך זה, אשר נודע בכינוי "זיוף אנרי", הוא מכתב מזויף ששלח כביכול הנספח הצבאי האיטלקי אלסנדרו פניצארדי אל שוורצקופן.
השניים פעלו בשיתוף פעולה, ולעיתים קרובות החליפו ביניהם מידע.
המכתב זויף בידי אנרי, מסיבות שיידונו להלן.
ככל הנראה בואדפר וביו לא ידעו שהמכתב מזויף.
פיקאר החל להטריד את מנוחת המטכ"ל, והוא נשלח לתפקיד נידח בתוניסיה.
אנרי הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ומונה במקומו לראש המשרד הסטטיסטי.
עם זאת, פיקאר הצליח להעביר הלאה את הידוע לו על דרייפוס, ולעורר את דעת הקהל בנושא.
ב-13 בינואר 1898 פרסם אמיל זולא את מאמרו המפורסם "אני מאשים...!".
לזולא נערך משפט על הוצאת דיבה, אולם השופטים התעקשו לא למזג את משפט זולא עם משפט דרייפוס.
הניסיון נכשל, ועד מהרה נקראו הן אנרי והן פיקאר למסור עדות.
בעומדם זה מול זה, איבדו השניים את קור רוחם וכינו זה את זה שקרנים.
בעקבות כך, התמודדו השניים בדו-קרב אשר ממנו יצא אנרי פצוע קלות.
הזיוף של אנרי הפך לכלי החשוב ביותר של המטכ"ל בפרשה.
הגנרל דה פלייה, בעלותו על דוכן העדים, דיבר מול כל בית המשפט על המסמך וציטט ממנו בעל פה.
זולא נידון לשנת מאסר ולקנס, ופיקאר הודח מהצבא ונכלא.
ביולי 1898 נבחר שר הגנה חדש - ז'אק מריה אז'ן גודפרואה קווניאק.
קווניאק האמין באמת ובתמים באשמתו של דרייפוס, ורצה לסגור את הפרשה אחת ולתמיד.
הוא לא היה זהיר ופרסם את כל המסמכים והעדויות, ובכלל זה אף את זיופו של אנרי.
הדבר אפשר לתביעה לתקוף את המסמך ישירות ולטעון שהוא מזויף.
קווניאק החליט להתייחס לכך ברצינות ולבדוק אותו לעומק.
אחד מאנשיו של קווניאק, קפטן קינייה, הבחין שהמסמך לא נכתב על גבי נייר אחיד.
ב-30 באוגוסט זימן קווניאק את אנרי ללשכתו ודרש ממנו הסבר.
אנרי הודה שזייף את המכתב.
הרמטכ"ל בואדפר הורה לעצור את אנרי מיידית, והוא הובל למבצר מון ולריאן בפריז.
למחרת בבוקר נמצא אנרי מת בתאו.
על פי הסברה המקובלת הוא שיסף את גרונו באמצעות סכין גילוח.
הדבר גרם לאסטרהאזי לברוח לבריטניה, לקוואניק ובואדפר להתפטר ובסופו של דבר לקריסת הממשלה של אנרי בריסון.
דעת הקהל החלה לפקפק באשמתו של דרייפוס.
"לה ליבר פארול" - עיתונו האנטישמי של אדואר דרימון, פרסם מודעת אבל המתארת את אנרי כ"נשמה תמה, לב נלהב למדים, שמסע ההסתה היהודי הוציאו מדעתו".
לפני מותו כתב אנרי שלושה מכתבים (ייתכן שהיו מכתבים נוספים אולם הם הושמדו).
במכתב הראשון הוא פונה אל סגן הרמטכ"ל הגנרל גונז בבקשה לדבר עמו בדחיפות.
השני מיועד לאשתו, והוא שנוי במחלוקת:
המכתב השלישי מיועד גם כן לאשתו, והוא אינו גמור.
הפתיחה שלו אבדה גם כן.
הוא עוסק בעיקר במצבו הנפשי ("הריני כמשוגע.
לימים טענה אשתו שאנרי האמין באמת ובתמים באשמתו של דרייפוס, וחשש משערורייה שתתחולל אם לא ימצאו הוכחות מספקות לכך, לפיכך זייף את המכתב.
סברה אחרת טוענת שאנרי פשוט ניסה למצוא חן בעיני הבכירים ממנו.
עם זאת, המשפט "לטובת מי פעלתי" שצוטט לעיל, שנוי במחלוקת וניתן להבין ממנו שאנרי שרת מישהו.
ניתן לחלק את התאוריות העוסקות בכך לשלוש תאוריות עיקריות: תאוריית "האשמה הקטנה" גורסת שאנרי למעשה עסק בריגול יחד עם אסטרהאזי וניסה להגן עליו.
תאוריית "האשמה הגדולה" גורסת שאנרי זייף את המכתב בהוראת הממונים עליו, כחלק ממזימה גדולה של ראשי הצבא להפליל את דרייפוס.
תאוריה שלישית גורסת שבצבא צרפת פעל למעשה סינדיקט ריגול שלם שאנרי היה חלק ממנו.
על פי תאוריה זו, אנרי לא ניסה להגן על אסטרהאזי, כי אם על מרגל נוסף, חשוב ובכיר ממנו.
גם הגרסה הרשמית על פיה אנרי התאבד שנויה במחלוקת.
ניתוח הגופה נאסר, מה שמחזק את הסברה שאנרי למעשה נרצח.
צ'יף אובפמי ג'רמיה אוייניאי אווֹלוֹווֹ , ידוע גם כאובפמי אווֹלוֹווֹ או אווֹ (Awo), היה מדינאי ופטריוט ניגרי אשר מילא תפקיד מפתח בתנועת העצמאות של ניגריה בתקופת הרפובליקה הראשונה והשנייה, ובמהלך מלחמת ביאפרה (מלחמת האזרחים של ניגריה).
הוא היה ראש הממשלה הראשון של המחוז המערבי של ניגריה, הנציב הפדרלי של האוצר, וסגן יושב-ראש המועצה הפדרלית המבצעת במהלך מלחמת ביאפרה.
אוולווו אשר נולד בעיר איקנה בניגריה, היה האדם הראשון בעידן המודרני שזכה להיקרא "מנהיג אנשי היורובה" (Asiwaju Omo Oodua) - תואר אשר עם הזמן הפך למקובל לתיאור ממשיכיו בתפקיד המנהיג הפוליטי של אנשי היורובה של ניגריה.
אובפמי אוולווו נולד ב-6 במרץ 1909 בעיר איקנה (Ikenne) במדינת אוגון (Ogun State) בדרום-מערב ניגריה שבזמנו הייתה תחת שלטון בריטי (British Protectorate).
אוולווו נולד למשפחה שעל פי דבריו הייתה אצילה ומהוללת.
אביו אשר היה איכר בן יורובה (Yoruba) היה מבוסס דיו על מנת לחנך את אוולווו בבתי ספר של הכנסייה האנגליקנית ושל הכנסייה המתודיסטית בעיר הולדתו.
ב-1920 אביו נפטר במפתיע ממחלת אבעבועות שחורות ולכן מפאת מחסור בכסף, נאלץ אוולווו להפסיק את לימודיו.
בשנים הבאות הוא עבר ממקום למקום ועבד במקומות שונים על מנת לחסוך כסף עבור המשך לימודיו.
בשנים 1923-1926 הוא למד בשלושה בתי ספר שונים בעיר אבאוקוטה (Abeokuta) שכללו את בית הספר התיכון לבנים בפטיסטיים (Baptist Boys' High School – BBHS).
בתחילה עבד כמורה מתלמד ולאחר מכן השתלם בהוראה במכללת ווסלי (Wesley College) שנמצאת בעיר איבדאן (Ibadan).
לאחר זאת, ב-1927 נרשם ללימודי קצרנות והדפסה במכללת ווסלי.
ב-1928 נשר מלימודיו במכללה כדי לעבוד כמורה בית ספר באבאוקוטה ובלאגוס (Lagos).
ב-1932 הוא חזר למכללת ווסלי על מנת לעבוד כפקיד במכללה, ובנוסף עבד ככתב בעיתון "Daily Times Nigeria".
מאוחר יותר עבד כסוחר ועיתונאי, וביוני 1940 נתמנה למזכיר סניף איבדאן של "תנועת הנוער הניגרי" (Nigerian Youth Movement – NYM).
בשנות ה-30 החל להתמקד באיגודים המקצועיים.
הוא ארגן את אגודת הסוחרים היצרניים של ניגריה, והתמנה למזכיר איגוד התחבורה הניגרי.
ב-1944 קיבל תואר ראשון במסחר כתלמיד חוץ באוניברסיטת לונדון (University of London) שבבריטניה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא נסע לבריטניה כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת לונדון, ובכך הגשים את שאיפתו משכבר הימים.
הוא סיים את לימודיו בהצלחה, והוסמך לפרקליט שנתיים לאחר מכן.
ב-1943 היה שותף לייסודו של "קונגרס האיגודים המקצועיים של ניגריה" (Trade Union Congress of Nigeria – TUC).
ב-1945, כאשר התגורר בלונדון הוא ייסד את "החברה של צאצאי אודודווה" (Egbe Omo Oduduwa) אשר היה ארגון ניגרי פוליטי תרבותי של יורובה שממנו צמחה מפלגת "קבוצת הפעולה" (Action Group – AG) שבסיס התמיכה העיקרי שלה היה באזור יורובה בדרום-מערב ניגריה.
בספרו רב ההשפעה "הנתיב לחירות ניגרית" (Path to Nigerian Freedom – 1947) אשר היה למעשה המנשר השיטתי הפדרלי הראשון שנכתב על ידי פוליטיקאי ניגרי, הוא תמך בהפיכת ניגריה לפדרציה על ידי חלוקתה למספר מדינות על פי שיוך אתני.
הוא האמין כי ממשל פדרלי מהווה את הבסיס היחיד שיכול לאפשר אינטגרציה לאומית הוגנת אשר תגן על זכויותיהן של הקבוצות האתניות השונות בניגריה.
לאחר הסמכתו לעו"ד, הוא חזר לאיבדאן ב-1947 והחל לעסוק במקצועו, אך המשיך לפעול במסגרת "החברה של צאצאי אודודווה", ואף התמנה למזכירו הכללי ב-1948.
ב-1949 הוא ייסד את ה"טריבון הניגרי" (Nigerian Tribune) – העיתון הניגרי הפרטי הוותיק ביותר, שבאמצעותו הפיץ מודעות פטריוטיות בקרב אזרחי ניגריה.
ב-1951 "קבוצת הפעולה" הוכרזה באופן רשמי כמפלגה פוליטית, וכן זכתה בבחירות המקומיות במערב-ניגריה.
אוולווו היה למנהיגה הבלתי מעורער.
כתוצאה מכך, אוולווו הפך לראש השרים של המחוז המערבי, אשר היה האזור הראשון בניגריה שזכה לאוטונומיה בטרם שחרורה של ניגריה מידי הבריטים.
בשנים 1951-1954 הוא כיהן כשר לענייני ממשל מקומי, ביצע רפורמה במבנה הממשל המקומי וייסד מערכת מודרנית של מועצות נבחרות, שבהן נשמרו מושבים לצ'יפים מסורתיים.
במהלך הוועידה בנוגע לחוקת ניגריה ב-1953, הוא הוביל יחד עם ננמדי אזיקיווה שהיה פוליטיקאי בולט משבט איגבו, את המשלחת הדרומית במאבק לכינון ממשל עצמי בניגריה.
בתור היותו ראש "קבוצת הפעולה", הוא קרא לכתיבת חוקה פדרלית אשר הוצגה ב-Lyttleton Constitution ב-1954, ונכתבה ברובה על פי המודל שהוצע על ידי המשלחת של המחוז המערבי שאותה הנהיג אוולווו.
באותה השנה, לאחר שהחוקה נכנסה לתוקף, אוולווו הפך לראש-ממשלת מערב-ניגריה.
בערב ההכרזה על עצמאות ניגריה ב-1959, הוא התפטר מתפקידו על מנת להתמודד לתפקיד ראש-ממשלת ניגריה, ובמקומו מינה את צ'יף סמואל לאדוק אקינטולה בתפקיד ראש-ממשלת מערב-ניגריה.
אוולווו היה המנהיג הרשמי של האופוזיציה בפרלמנט הפדרלי בתקופת שלטונו של אבובכר טפוואה בלווה בשנים 1959-1963.
בעקבות חילוקי דעות כבדים בין אוולווו לאקינטולה בנוגע לשיטת שלטונו של אקינטולה במערב-ניגריה, הוביל אקינטולה יחד עם בלווה ובכירים בממשלת ניגריה מהלך להפלתו של אוולווו.
ב-1963 במלאת שנתיים לעצמאות ניגריה, משימתם צלחה, ובעקבות כך אוולווו נעצר והואשם בבגידה ובקשירת קשר להפלת השלטון.
הוא נידון ל-10 שנות מאסר, אך שוחרר ב-1966 על ידי הגנרל יעקובו גואון (Yakubu Gowon) שהיה ראש הממשלה בצפון.
בעת מלחמת ביאפרה, בשנים 1966-1970, הוא שימש כשר האוצר וכסגן ראש הממשלה.
ב-1971 הוא פרש מהפוליטיקה ושב לעסוק בעריכת דין.
ב-1979 הוא נכשל בבחירות לנשיאות ניגריה.
ב-1922 הקרן על שם אובפמי אוולווו (Obafemi Awolowo Foundation) הוקמה בתור ארגון עצמאי, לא פרטיזני, ללא מטרות רווח למען קידום אינטראקציה שיתופית של המדיניות הציבורית ומלגה רלוונטית עם גישה לקידום הפיתוח הכולל של אומת ניגריה.
הקרן הושקה על ידי נשיא ניגריה בזמנו – גנרל איברהים באבנגידה (General Ibrahim Babangida), ב"אצטדיון החירות" (Liberty Stadium) באיבדאן.
שמו מוזכר גם הודות ליוזמותיו להקמת אחד האצטדיונים הראשונים במערב אפריקה, הקמת תחנת טלוויזיה חלוצית ומאמציו להכללת החינוך היסודי לכל ילדי האזור המערבי של ניגריה
למרות זאת, המורשת החשובה ביותר שלו היא היושרה המופתית שלו, גישתו לרווחה, תרומותיו להאצת הדה-קולוניזציה ותמיכתו העקבית והמנומקת בגישה פדרלית המבוססת בין היתר על שפה והגדרה עצמית – כבסיס הטוב ביותר לאחדות ניגרית.
אוולווו נפטר בשלווה בביתו באיקנה ב-9 במרץ 1987 בגיל 78, והובא לקבורה במתחם The Ikenne Residence of Chief Obafemi Awolowo אשר מייצג את ביתו של אוולווו.
בין היתר, המתחם הכיל בתוכו את "היכל אפוניילה" שנקרא על שם אימו של אוולווו (Mary Efunyela Awolowo) אשר משרת כאזור קבלה ואירוח, ואת "ספריית שופולו" על שם אביו של אוולווו (David Shopolu Awolowo).
אשתו האנה אידווו דידאולו אוולווו (Hannah Idowu Dideolu Awolowo) המוכרת כ-HID נפטרה ב-2015, ונקברה לצידו במתחם.
מתחם הזיכרון בעיר הולדתו, איקנה.
האוניברסיטה בעיר איפה בניגריה נושאת את שמו - אוניברסיטת אובפמי אוולווו.
דיוקנו מופיע על שטר של מאה נאירה שהונפק על ידי הבנק הפדרלי של ניגריה.
אובר-גרופנפיהרר הייתה דרגה צבאית בתקופת הרייך השלישי, שנוצרה לראשונה בשנת 1932 כדרגה של האס אה (SA), ואומצה על ידי האס אס שנה אחת מאוחר יותר למערך הדרגות שלהם.
עד אפריל 1942, זו הייתה הדרגה הגבוהה ביותר באס אס, למעט הרייכספיהרר אס אס (היינריך הימלר) הדרגה מתורגמת כ"מנהיג הקבוצה הבכיר", והייתה בכירה מדרגת גרופנפיהרר, המתורגמת כ"מנהיג הקבוצה".
באופן דומה הייתה קיימת דרגת אונטרגרופנפיהרר, המתורגמת כ"מנהיג הקבוצה הזוטר", שהתקיימה באס אה בין השנים 1929–1930, וכתואר עד שנת 1933. באפריל 1942 נוצרה דרגה חדשה של אוברסט-גרופנפיהרר, שהייתה בכירה מאוברגרופנפיהרר, וזוטרה מרייכספיהרר אס אס.
הדרגה נוצרה בשנת 1932 על ידי ארנסט רהם, ונועד לחברים הבכירים בפלוגות הסער לשימוש על ידי רוהם והגנרלים הבכירים באס אה.
יחד עם רהם קיבלו את הדרגה הזו, ויקטור לוצה, אדמונד היינץ, אוגוסט שניידהיבר, ופריץ ריטר פון קראוסר.
אובר-גרופנפיהרר הייתה הדרגה הבכירה ביותר בדרגות האס אה עד אביב 1933, כאשר רהם נטל לעצמו דרגת שטאבשף.
בקיץ 1933, היינריך הימלר קודם על ידי אדולף היטלר לדרגת אובר-גרופנפיהרר, מתוך כוונה להפוך את הימלר למקביל למפקדים הבכירים של האס אה, אף על פי שהאס אס עדיין היה כפוף להם.
אף על פי שהימלר התייחס לעצמו בדרך כלל כ"רייכספיהרר אס אס", לפני קיץ 1934, היה זה רק תואר של מפקד האס אס, ולא דרגה בפועל.
זמן קצר לאחר הימלר, קידם היטלר גם את פרנץ שוורץ, אולם נתן להימלר את הוותק בדרגה, כדי להשאיר את הבכורה בידיו.
בספטמבר 1933, כדי למנוע מאבק כוחות בקרב האס אס, קידם היטלר גם את קורט דליגה, שפיקד על כוחות האס אס באזור ברלין.
בשנת 1934 הועלו לדרגה זו גם פריץ וייצל, ריכרד ולטר דאר, ולטר בוש, רודולף הס, ולאחר ליל הסכינים הארוכות ביולי 1934, קיבל ספ דיטריך את הדרגה רטרואקטיבית מיולי 1933, על מנת לתת לו את המקום השלישי באס אס (אחרי הימלר ושוורץ).
פאול האוסר, שהועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר בשנת 1941, קיבל את הדרגה רטרואקטיבית עד לשנת 1933 לאחר קידומו לדרגת אוברסט-גרופנפיהרר בשנת 1944.
אודו פון ווירש ופרידריך-וילהלם קריגר קודמו לדרגת אוברגרופנפיהרר בשנת 1935, בזמן שיוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט ומקס אמאן קיבלו את הדרגה לאחר שנה, יחד עם קרל פון אברשטיין ופיליפ בוהלר.
בשנת 1936 קודמו כמה קצינים נוספים, לרבות פרידריך יקלן מי שיהפוך לאחד הידועים לשמצה ביותר מפקד האס אס והמשטרה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
האחרון שקודם לדרגת אוברגרופנפיהרר לפני מלחמת העולם השנייה, היה ארנסט-היינריך שמאוזר שקיבל את הדרגה בשנת 1937. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו 17 קצינים בדרגת אובר-גרופנפיהרר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, 88 גנרלים קודמו לדרגה זו, 22 מתוכם היו קצינים של הוואפן אס אס והשאר היו חברי האס אס הכללי.
ההעלאה הראשונה לדרגה זו במהלך המלחמה, התרחשה באפריל 1940, כאשר הדרגה ניתנה ליואכים פון ריבנטרופ, מרטין בורמן והנס לאמרס; אוטו דיטריך הועלה אף הוא לאחר שנה.
כל הארבעה החזיקו בדרגה זו כדרגת כבוד.
בספטמבר 1941 הדרגה ניתנה לריינהרד היידריך, אשר היה קצין האס אס הראשון שהועלה לדרגה זו במהלך המלחמה.
ב-20 באפריל 1942 הועלה תאודור אייקה לדרגה זו, והיה קצין הוואפן אס אס הראשון שקיבל דרגה זו במהלך המלחמה.
שני קציני אס אס בדרגה זו איבדו את דרגתם: רודולף הס ווולף היינריך גראף פון הלדורף.
הס איבד את דרגתו, כאשר גורש מהאס אס ומהמפלגה הנאצית, לאחר הטיסה לסקוטלנד בשנת 1941. הלדורף איבד את דרגתו לאחר קשר העשרים ביולי, מכיוון שדרגתו הייתה טכנית, כל עוד שימש כמפקד משטרת ברלין, וברגע שהודח מתפקידו, איבד גם את דרגתו.
סך הכל החזיקו בדרגה זו 106 קצינים, וכמה מהם מתו במהלך מלחמת העולם השנייה; הבולטים מביניהם; ריינהרד היידריך, תאודור אייקה, ארתור פלפס.
הקידום האחרון נעשה במרץ 1945, וניתן להנס קאמלר.
הדרגה הייתה בשימוש על ידי ארבע הקבוצות הגדולות של המפלגה הנאצית; האס אה, האס אס, החיל הממונע הנציונל-סוציאליסטי, והחיל האווירי הנציונל-סוציאליסטי.
הדרגה הייתה הגבוהה ביותר של הגנרלים באס אס, עד אפריל 1942, עת נוצרה דרגת אוברסט-גרופנפיהרר.
הדרגה הייתה מקובלת עבור מפקד האס אס והמשטרה, כמו גם הבכירים של RSHA, אשר החזיקו אף בדרגת גנרל של המשטרה, וכן בכירי הוואפן אס אס, שהחזיקו בנוסף בדרגת גנרל הוואפן אס אס.
בשנת 1944, רוב הגנרלים של הוואפן אס אס קיבלו דרגה זו, בשל תפקידם הפיקודי על יחידות גדולות.
אובר-גרופנפיהרר הייתה הדרגה הגבוהה ביותר של האס אס עד אפריל 1942, והייתה שוות ערך ללוטננט גנרל (גנרל שלושה כוכבים) בצבאות האמריקני והבריטי, ורק הימלר החזיק בדרגה גבוהה יותר.
טלאי הצווארון של אובר-גרופנפיהרר כלל בתחילה שלושה עלי אלונים וכוכב כסף, אולם לאחר מכן התווסף כוכב לתג, עם יצירת דרגת אוברסט-גרופנפיהרר באפריל 1942, ובנוסף הם נשאו דרגות כתף של גנרל חיל בוורמאכט.
אובר-שטורמבאנפיהרר הייתה דרגה צבאית של המפלגה הנאצית (NSDAP) שהייתה בשימוש על ידי האס אה והאס אס.
הדרגה נוצרה במאי 1933 בעקבות התרחבות השורות של האס אה והאס אס.
אובר-שטורמבאנפיהרר הייתה זוטרה משטנדרטנפיהרר, והייתה שוות ערך לאוברסט-לויטננט (לוטננט קולונל) בכוחות היבשה של הוורמאכט.
אדולף אייכמן היה אחד הקצינים שקודמו לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר בשנת 1940, והיה רשום ככזה בפרוטוקול של ועידת ואנזה.
במהלך משפט אייכמן על פשעים נגד האנושות בשנת 1962, התובע הראשי גדעון האוזנר הפנה את תשומת הלב של משמעות האחריות של אייכמן בעת שנשא דרגות אובר-שטורמבאנפיהרר, ולתגובה של אייכמן שטען כי היה רק פקיד שציית לפקודות, האוזנר שאל אותו, "היו לך דרגות אובר-שטורמבאנפיהרר או שהיית רק פקידה משרדית?"
בספרה, אייכמן בירושלים, טוענת חנה ארנדט כי דרגת אובר-שטורמבאנפיהרר הייתה דרגה ללא חשיבות מרובה, ומציינת כי אייכמן העביר את המלחמה כשהוא "חולם" על קידום לדרגת שטנדרטנפיהרר.
ארנדט גם מציינת כי "אנשים כמו אייכמן, שצמחו מבין השורות, מעולם לא התקדמו מעבר לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, אלא בשירות בחזית."
טלאי הצווארון של אובר-שטורמבאנפיהרר כלל ארבעה כוכבים ושני פסי כסף, מרוכזים בצווארון השמאלי של מדי האס אס.
בנוסף, כללו המדים דרגות כתף של אוברסט-לוטננט.
אובר-לויטננט היא דרגת הלוטננט הגבוהה ביותר בדרגות הכוחות המזוינים של גרמניה (בונדסוור), אוסטריה, ושווייץ.
היא שוות ערך לדרגת לוטננט בצבא הבריטי ובצבא ארצות הברית, והיא מדורגת כ-OF-1a בנאט"ו.
אפשר להשוותה כשוות ערך לדרגת סגן בצה"ל.
בצבא הגרמני, החל מתחילת המאה ה-19, דרגה זו, המתורגמת כ"סגן", הוענקה בדרך כלל לקצינים לאחר חמש עד שש שנים של שירות פעיל.
אובר-לויטננט משמש הן בצבא הגרמני והן בחיל האוויר הגרמני.
בנאט"ו, דרגת אובר-לויטננט הגרמנית היא המקבילה של לוטננט ראשון בצבא / כוחות האוויר של מדינות בעלות הברית.
המקבילה הימית לדרגה היא אובר-לויטננט צור זה (Oberleutnant zur See).
במהלך מלחמת העולם השנייה דרגת אובר-שטורמפיהרר באס אס, באס אה ובוואפן אס אס הייתה שוות ערך לאובר-לויטננט.
סימני הדרגות אובר-לויטננט/אובר-לויטננט צור זה (OF-1a)מדי שירות(הצורה הבסיסית)(שריון)מדי שדה(חיל רגלים משוריין)השירות הרפואימדי שירות(הצורה הבסיסית)מדי שדהתג כתףתג שרוולרצועת כתף
אובר-שטורמפיהרר הייתה דרגה של המפלגה הנאצית שהייתה בשימוש בארגוני האס אה, האס אס, ה-NSKK וה-NSFK, והייתה שוות ערך לדרגת אובר-לויטננט בוורמאכט.
דרגת אובר-שטורמפיהרר נוצרה לראשונה ב-1932 כתוצאה מהרחבת שורות האס אה והצורך בדרגה נוספת לדרג הקצונה.
אוברשטורמפיהרר גם הפכה לדרגת אס אס באותו הזמן.
אובר-שטורמפיהרר באס אה היה בדרך כלל מפקד פלוגה זוטר האחראי על חמישים עד מאה אנשים.
באס אס הדרגה של אובר-שטורמפיהרר ניתנה למגוון רחב יותר של מקצועות כולל צוות עזר, שוטרי הגסטפו, מפקח במחנה הריכוז, מפקד מחלקה בוואפן אס אס.
דרגת אוברשטורמפיהרר נחשבה שוות ערך לאובר-לויטננט בוורמאכט.
טלאי הצווארון של אובר-שטורמפיהרר כלל שלושה כוכבים ופס כסף, מרוכזים בצווארון השמאלי של מדי האס אס.
בנוסף, כללו המדים דרגות כתף של אובר-לויטננט.
אובר-שטורמפיהרר הייתה זוטרה מהאופטשטורמפיהרר ובכירה מאונטר-שטורמפיהרר (או משטורמפיהרר באס אה).
דרגה זוטרהאונטר-שטורמפיהררדרגות האס אסאוברשטורמפיהררדרגה בכירההאופטשטורמפיהררדרגה זוטרהשטורמפיהררדרגות האס אהאוברשטורמפיהררדרגה בכירהשטורמהאופטפיהרר
קוטוקו אובר מאגה היה נשיאה הראשון של דהומיי (כיום בנין).
נולד בפאראקו אשר בצפון מושבת דהומיי הצרפתית.
ב-1947 נבחר למועצה הטריטוריאלית של דהומיי כחבר (ולאחר מכן מנהיג) מפלגת "התנועה הדמוקרטית של דהומיי" (Mouvement Démocratique Dahoméen).
ב-1951 נבחר לחבר האספה הלאומית בצרפת, במסגרת זו כיהן פרק זמן קצר כשר העבודה בממשלת צרפת.
ב-1959 היה למנהיג העצרת הדמוקרטית של דהומיי (Rassemblement Démocratique du Dahome), קואליציית המפלגות הלאומיות במדינה.
בבחירות שנערכו ב-22 במאי 1959 נבחר מאגה לפרמייר (ראש הממשלה) של הטריטוריה האוטונומית.
עם קבלת העצמאות ב-1 באוגוסט 1960 היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה של דהומיי ואיחד את מפלגתו עם מפלגת האופוזיציה, מפלגת האיחוד של דהומיי (Parti Dahoméen de l'Unité).
בקיץ 1963 התעוררה מחאה ציבורית נגד שלטונו, והחלו התנגשויות אלימות בין מתנגדיו לתומכיו, ברובם אנשי הצפון, שעוררו חשש מהידרדרות למלחמת אזרחים על רקע אתני.
הרמטכ"ל כריסטוף סוגלו הפיל את שלטונו של מאגה בהפיכה צבאית ב-28 באוקטובר 1963. תחילה שיתף סוגלו את מאגה ואת יריביו ז'וסטן אהומדגבה-טומטן (Justin Ahomadegbé-Tomêtin ) וסורו-מגאן אפיתי (Sourou-Migan Apithy ) במוסדות השלטון הזמני, אך כעבור זמן קצר התפטר מאגה ונשלח למעצר בית, וב-1965 יצא לגלות בטוגו ובהמשך בפריז.
ב-7 במאי 1970 חזר על מנת לכהן בטריומווירט (שלישית הנהגה) לצד אהומדגבה-טומטן ואפיתי, יריביו משכבר.
לאחר שנתיים הדיח מתייה קרקו (Mathieu Kérékou )את השלישייה בהפיכה צבאית וחבריה נכלאו.
ב-9 במרץ 1990 הקים קריקו את "המועצה העליונה לרפובליקה" (Haut Conseil pour la République), כחלק מצעדי הדמוקרטיזציה במדינה.
הוא הזמין את מאגה לכהן במועצה לצד בכירי עבר.
בהמשך כיהן מאגה גם כחבר בית המשפט לחוקה.
נפטר בקוטונו הבירה ונקבר בעיר הולדתו.
עם מותו הוכרזו שבעה ימי אבל לאומי.
בית החולים האוניברסיטאי המרכזי בקוטונו קרוי על שמו.
בספטמבר 1961 ביקר נשיא מאגה בישראל ובמהלך הביקור נחתמה ברית ידידות בין המדינות.
בדצמבר 1961 הגיש שגריר דהומיי בישראל את כתב האמנתו.
בהמשך ביקרו בישראל בכירים בשלטונות דאהומיי, בהם שר הביטחון, הרמטכ"ל ושר החוץ, שהביע בעת ביקורו תמיכה בעמדה הישראלית בסכסוך הישראלי ערבי.
בספטמבר 1963 קיים נשיא דאהומיי ביקור שני בישראל.
אובציה הוא פרס מוזיקלי לאומי רוסי בתחום המוזיקה הפופולרית, נוסד כאנלוג לפרסי מוזיקה זרה - "פרס גראמי" האמריקאי ו"פרסי המוזיקה הבריטית".
הטקס הראשון התקיים בשנת 1992. מאז 1995 הפרס זוכה בתואר "פרס המוזיקה הרוסית הלאומית", והוא מכסה את כל הז'אנרים, כולל מוזיקה קלאסית, מוזיקה עממית, מוזיקת רוק ופופ, ג'אז ותיאטרון מוזיקלי.
הצגת הפרס התקיימה ב־12 בספטמבר 1991 באולם הקונצרטים המרכזי של המדינה "רוסיה" שנמצא במלון על אותו השם.
בתחילה הוצע לקבוע את הזוכים על ידי הקהל: כל אחד מהם יכול לרכוש כרטיס מיוחד, למלא אותו ולשלוח אותו למארגנים.
עם זאת, שיטה זו סייעה בזיהוי הזוכים רק בטקס הראשון בשנת 1992. בכל האובציות שלאחר מכן נקבעו הזוכים על ידי הצבעת מושבעים סגורה - על ידי הוועדה האקדמית הגבוהה, הכוללת אנשי עסקים, עיתונאים ונציגי תרבות.
לזוכים הוענקו פסלונים - מיניאטורות פיסוליות על דוכן עשוי אבן יקרה, ומשכפלות שתי כפיים מחיאות כפיים בצבע זהב.
לבקשת משרד התרבות של הפדרציה הרוסית בשנת 1995, הפרס נרשם בממשלת רוסיה וקיבל מעמד של "פרס המוזיקה הרוסי הלאומי".
הפרס נערך בכמה עשרות מועמדויות, בהן "סולן השנה", "מלחין השנה", "אלבום הקונצרט הטוב ביותר", "הבכורה הקולית הטובה ביותר של השנה" וכן הלאה.
הוענקו גם פרסים מיוחדים - "אגדה חיה", "לתרומה מיוחדת להתפתחות התרבות הרוסית".
הטקס החגיגי נערך מדי שנה (למעט 1993, 2003-2007) באולם הקונצרטים המרכזי של המדינה "רוסיה" או בארמון הקרמלין הממלכתי.
במהלך השנים, כ-400 דמויות מובילות באמנות מוזיקלית הפכו לבעלי הפסלון.
להקת Na-Na והמפיק בארי אליבסוב קבעו שיא בכך שזכו בפרס 12 פעמים.
בנוסף קיבלה הלהקה Na-Na את פרס אובציה בקטוריה "הלהקה הטובה של העשור", ובארי אליבסוב בקטגוריה "המפיק הטוב ביותר של העשור".
להקת אגאתה כריסטי היא להקת הרוק היחידה שקיבלה 4 פסלוני אובציה.
אובר-לויטננט צור זי, בקצרה: OLt zS או OLZS בצי הגרמני, Oblt.z.
בקריגסמרינה) היא דרגת קצונה בצי הגרמני השווה לדרגת-OF-1 בנאט"ו.
הדרגה הוצגה בצי הגרמני הקיסרי על ידי שינוי שם הדרגה לשעבר של לויטננט ראשון ב-1890. בתוך הצי קצינים בדרגה זו נקראו פשוט בשם הר אובר-לויטננט.
כדי להבדיל בין קציני הצי לקציני הצבא, נוספה בתקשורת הרשמית הסיומת zur See (בים) שלעיתים קוצרה ל-z.
הדרגה שימשה מאז את הרייכסמרינה, קריגסמרינה והבונדסמרינה.
בפולקסמרינה נעשה שימוש במקור באותה צורה עד שהסיומת zur See נשמטה.
בקריגסמרינה נבדלו קציני הנדסה (Ingenieur – Ing.) מאותה דרגה כ-Oberleutnant (Ing.).
אובסלים הם פרוטו-אורגניזמים היפותטיים או צורת החיים המוקדמת ביותר.
המונח הוצע לראשונה על ידי תומאס קאבלייר-סמית' ב-2001. על פי התיאוריה של קאבלייר-סמית' למקור התא הראשון, שני אובסלים בצורת כוס התמזגו ויצרו פרוטו-תא עם מעטפת שכבה כפולה ליפידית, גנום פנימי וריבוזומים, פרוטוציטוזול ופריפלזמה.
קשה לתארך ספציפית את תחילת החיים ואורגניזמים חיים שכן הקיום המוקדם ביותר של פרוטו-אורגניזמים כמעט לא הותיר רמזים פליאונטולוגיים (עדויות לקיומם של סטרומטוליטים לפני כארבעה מיליארד שנה יש בחגורת האבן הירוקה של איסואה).
קאבלייר-סמית' טוען שבתחילה היה מרק קדמון שהכיל חומצות אמינו, אבני הבניין לחלבונים.
שכפול וזרחון לא היו רלוונטיים עד שהמרק הפרה-ביוטי החל להתארגן בעידן "חומצת הגרעין".
עדיין לא היו "חיים", אך החומרים בתקופה זו יכלו להשתכפל ולעבור תהליכים כימיים מאורגנים.
בהתבסס על תהליכים מסודרים אלה, נוצר אובסל, שכלל קידוד מגנים לחלבונים וכרומוזומים ואת האינטראקציות הסימביוטיות בין ממברנות, גנים ואנזימים.
לאובסלים היה כנראה קרום בודד עם ליפידים דחוסים, וחלבונים ספציפיים של שלד התא העניקו לאובסלים את העקמומיות שלהם.
חלבוני השלד הללו היו ככל הנראה בתוך הפרוטופריפלזמה של האובסל.
בהתבסס על הריכוז הגבוה של פוספט בקרום כדור הארץ, המטבוליזם האוניברסלי של פירופוספט ופוליפוספט (polyP) בתאים מודרניים, היכולת ליצור פוספטים באופן אביוטי, ופשטותו בהשוואה לנוקלאוטידים וחומצות גרעין, שכפול החל כנראה במשטחים מינרלים עשירים בפוספט ואנזימים הקשורים לפוספט.
שכפולים הם נחוצים כדי שהקוד הגנטי יתקיים, ולכן קאבלייר-סמית' טוען ש"קינאזות פוליפוספט וקינאזות פירופוספט עשויות להיות בין הזרזים המוקדמים ביותר המקודדים חלבון".
אם אלה היו קיימים, חלבונים קושרים לפוליפוספט היו מקור האנרגיה השימושי ביותר עבור התאים.
בשל תכונותיו האניוניות, סביר שבזמן היותם שקועים בסביבה עשירה בנוקלאוטידים וחומצות גרעין, חלבונים קושרים לפוליפוספט יכלו לעבור פולימריזציה עם חומרים אלו.
לכן, לאובסלים עם אקסונוקלאזים המחוברים לממברנה שלהם היה יתרון שסייע לשכפול בהשוואה לאובסלים שלא היו בעלי אקסונוקלאזים כאלה.
בתאים מודרניים, לגלוקוקינאזות יש בדרך כלל שני אזורים שונים הקושרים פוספט, המכילים בעיקר את חומצות האמינו גליצין, תראונין ואספרטט.
לכן, קאבלייר-סמית' מציע את האפשרות שמקורם של אזורים משותפים אלה הוא באובסלים, במטרה להיקשר לפירופוספט.
קאבלייר-סמית' טוען שהמיקום הסביר ביותר שבו יכלו אובסלים לשרוד ולגדול על פני כדור הארץ היה באזור שבין הים ליבשה, לא בפתחי קרקעית הים.
בשל התלות הסבירה שלהם בפוליפוספט ובפירופוספט לאנרגיה על פני שימוש ב-ATP, סביר להניח שאובסלים היו מתכנסים באזורים שבהם מינרלים אלו נוצרו בריכוזים גבוהים.
פוליפוספט יכול להיווצר בחוף הים ב"בריכות מלוחות קטנות, משקעים נקבוביים או פרוטו-קרקע".
בטמפרטורות נמוכות יותר, חומצות הגרעין יציבות יותר ושומנים בעלי שרשרת קצרים יותר יכולים ליצור ממברנות בקלות רבה יותר.
בשילוב עם התלות שלהם בפוליפוספט ובפירופוספט, הטמפרטורות הנמוכות יותר באזור המגע בין היבשה והמים מאפשרות בית גידול להתפתחות אובסלים.
בתנאים אלה, שינויי הטמפרטורה וההטרוגניות הקיצוניים של רכיבים חיצוניים עלולים לגרום לשינויים חדים במבנה ובתפקוד של תאים חדשים, מה שהוביל בסבירות גבוהה יותר לאבולוציה של פרוטו-תאים בהשוואה לטמפרטורות יציבות ורכיבים חיצוניים הומוגניים.
תאים היו תלויים בפוליפוספט ובפירופוספט לאנרגיה, כך שחילוף החומרים שלהם לא הסתמך על זרחון חמצוני או פוטו-זרחון.
תהליכים אלה היו מורכבים מדי לטבעם הפשוט של האובסלים.
קאבלייר-סמית' מכנה את זרחון האובסלים של מינרלים אלה לאנרגיה "ליטו-פוספורילציה", שהיא פשוטה ואפשרית עקב קיומן של קינאזות שיכולות לזרז חלבונים קושרים לפוליפוספט וחלבונים קושרי פירופוספט.
מכאן, סביר להניח שלאובסלים היו קינאזות אלו על פני השטח ואלה הגיבו עם חלבוני הפוליפוספט החיצוניים והפירופוספטים הללו.
פוליפוספט ופירופוספט היו אולי קטנים מספיק כדי לעבור דיפוזיה אל אובסלים.
לכן, סביר גם שחלק מהקינאזות הללו היו בנהור של האובסל, שם הגיבו עם חלבונים אלו ולאחר מכן אחסנו אותם לשימוש מאוחר יותר.
אחסון זה אמור היה להיות מועיל עבור אובסלים לזמנים שבהם הריכוז של חלבונים חיצוניים קושרי פוליפוספט וחלבונים קושרי פירופוספט היה אמור להשתנות.
כיוון שהאובסלים היו בצורת גביע ויכלו לחשוף את הכרומוזומים שלהם לסביבה הקשה, כדי להגן על המידע הגנטי שלהם ועל כל גורמי האיתות שלהם, אובסלים יכלו להיצמד למשטחי פוליפוספט באמצעות חלבוני אדהזין מקומיים.
במהלך החלוקה, חלבוני החלוקה היו מחלקים את האובסל לשניים ומפרידים בין המרכיבים הפנימיים בין שני האובסלים שנוצרו (אובסלי הבת).
כאשר החלוקה הזו התרחשה, השלמות המבנית של הממברנה החלה להיחלש ושני החצאים היו נודדים לעבר משטח הפוליפוספט.
חלבוני האדהזין היו מצמידים את הקצוות הללו אל פני השטח והחלוקה הייתה מושלמת.
במשך מיליוני שנים הצליחו אובסלים לשרוד בחלוקה בלבד.
בהמשך אובסלים התמזגו לפרוטו-אורגניזמים בתהליך של ברירה טבעית, ועקב לחצים סביבתיים, וכך נוצרה הגנה נוספת על המרכיבים הפנימיים שלהם וירדה הסבירות לאובדן אוליגוסכרידים במהלך החלוקה.
שני אובסלים היו באים במגע זה עם זה ודבקים זה בזה על ידי חלבוני ההדבקה בשולי שניהם.
הדבקה זו יכולה להיות מוצקה יותר מאשר על משטחי הפוליפוספט מבלי להגביל את החלוקה והצמיחה.
ההתמזגות של אובסלים הובילה ליצירת ציטוזול, בהשוואה לחלוקת אובסלים.
מכאן החלה הממברנה להשתנות לצד ציטופלזמי ולצד חיצוני, הממברנה הכפולה המקדימה של פרוטו-תאים מודרניים.
על מנת למנוע התמזגות מוחלטת של האובסלים, ייתכן שלאחר ששני האובסלים נצמדו, חלבוני האדהזין המשיכו לפעול כפקקים.
נקודות הידבקות אלו אפשרו הובלת חומרים בין הציטוזול לסביבה, אך אלה יכלו להתפתח ללוחיות, רווחים בין הצד הציטופלזמי לצד החיצוני של הממברנה בחיידקים גראם-שליליים.
במתמטיקה, אובר-חוג B של תחום שלמות הוא תת-חוג של שדה השברים K של A שמכיל את A.
דוגמה טיפוסית לכך היא מיקום של חוג: אם S היא תת-קבוצה סגורה לכפל של A, אז הלוקליזציה S−1A היא אובר-חוג של A.
החוגים בהם כל אובר-חוג הוא מיקום נקראים מקיימים תכונת QR.
הם מכילים את תחומי בזו, ותת קבוצה של תחום פרופר.
בפרט, כל אובר-חוג של חוג השלמים מגיע מכך; למשל, הרציונליים הדיאדיים הם מיקום של חוג השלמים באיבר 2: .
תחום דדקינד הוא בעל התכונה שכל אובר-חוג שלו הוא מיקום אם ורק אם לכל אידיאל שברי שלו חזקה שהיא אידיאל ראשי (במילים אחרות, חבורת פיקארד שלו מפותלת).
אובססיה היא סדרת טלוויזיה משנת 2023 הזמינה בשירות הסטרימינג נטפליקס.
בסדרה מככבים צ'ארלי מרפי, ריצ'רד ארמיטג' ואינדירה וארמה.
התסריט נכתב על ידי מורגן לויד מלקולם ובנג'י וולטרס ומבוסס על הרומן "Damage" מאת ג'וזפין הארט.
ויליאם פארו הוא מנתח שמתחיל רומן עם אנה, ארוסתו של בנו ג'יי.
עד מהרה ויליאם נהיה אובססיבי לאנה, מה שמאיים על הקריירה שלו ועל משפחתו וחייו.
המפיקים הם ג'ינה קרטר, מתיו ריאד ופרית טריפלדי מ-Moonage, ואליסון ג'קסון של גאומונט שימשו כמפיקות בפועל.
מרפי, שאה, ארמיטאג' וורמה לוהקו באביב 2022 כשההפקה החלה שם הקודם לסדרה, Damage.
התסריט לסדרה נכתב על ידי מורגן לויד מלקולם ובנג'י וולטרס והתבסס על הספר Damage מאת ג'וזפין הארט, שעובד בעבר לסרט Damage מ-1992 בכיכובם של ג'ולייט בינוש וג'רמי איירונס.
גלן לייבורן וליסה בארוס ד'סה ביימו את הסדרה.
מקומות הצילום כללו תפאורה באולפני טוויקנהאם.
הסדרה בת ארבעת הפרקים תוארה כ"מותחן אירוטי".
הסדרה שודרה לראשונה בנטפליקס ביום חמישי, 13 באפריל 2023.
אובססיבית הוא סרט מתח-דרמה אמריקאי משנת 2009, בבימויו של סטיב שיל, ובכיכובם של אידריס אלבה, ביונסה, ואלי לרטר.
הסרט עוסק בסיפורם של גבר נשוי שמצליח בעבודתו ונראה שיש לו הכול, עד שהוא מוצא את עצמו במצב מסוכן לאחר שהמתמחה החדשה בעבודתו מתחילה לפתח כלפיו אובססיה מסוכנת.
הסרט הוקרן בבכורה בבית הספר לאמנויות חזותיות ב-23 באפריל 2009, ויצא לאקרנים בארצות הברית למחרת.
הסרט ספג ביקורות על היעדר הסבר לאובססיה של ליסה לדרק, כישלון לחקור את הנושא הפוטנציאלי של סכסוך בין-גזעי בין ליסה ומשפחת צ'ארלס, ואת העובדה שדרק לא נכנע לפיתויה של ליסה.
זה גם גרר השוואות שליליות לחיזור גורלי, אם כי סצנת הקרב בין ביונסה ללארטר זכתה לשבחים רבים, וזכתה בפרס הסרטים של MTV לקרב הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע של MTV לשנת 2010. למרות הביקורות הסרט זכה להצלחה בקופות, והכניס 73.8 מיליון דולר מול תקציבו של 20 מיליון דולר.
דרק צ'ארלס (אידריס אלבה) הוא מנהל השקעות מצליח הנשוי לשארון (ביונסה נואלס), והם יחד מגדלים את בנם הקטן.
חייו המושלמים מתחילים להסתבך כאשר ליסה (אלי לרטר), מתמחה חדשה במשרדו, מתחילה להראות בו עניין רומנטי בלתי רצוי.
למרות שהוא דוחה את ניסיונותיה, ליסה אינה מקבלת את הסירוב ומפתחת אובססיה כלפי דרק, שמאיימת להרוס את חייו המקצועיים והאישיים.
אידריס אלבה בתפקיד דרק צ'ארלס - מנהל השקעות מצליח שנקלע לסיטואציה מסוכנת בעקבות מתמחה חדשה במשרדו.
ביונסה נואלס בתפקיד שארון צ'ארלס - אשתו של דרק, שמגלה על האובססיה המסוכנת של ליסה כלפי בעלה.
אלי לרטר בתפקיד ליסה שרידן - מתמחה במשרדו של דרק שמפתחת כלפיו אובססיה מסוכנת.
הסרט "אובססיבית" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות מצד המבקרים.
המבקרים מתחו ביקורת על העלילה הבלתי מורכבת וחוסר המקוריות, אך שיבחו את הופעתה של ביונסה נואלס, במיוחד בסצנות השיא.
הסרט זכה להצלחה כלכלית יחסית בקופות הקולנוע, אך לא התקבל בצורה חיובית בקרב המבקרים.
הסרט קיבל ציון של 19% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 100 ביקורות, וציון של 25 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות שליליות ברובן.
אוֹבֶר-סוּר-אוּאָז היא קומונה במחוז ואל ד'אואז (Val-d'Oise), בפאתי פריז, צרפת.
ביישוב פעלו כמה אמנים מפורסמים שהבולט מהם הוא וינסנט ואן גוך (1853–1890) שחי, מת ונקבר שם.
אובר-סור-אואז ממוקמת כ-30 קילומטרים מצפון מזרח למרכז פריז, מצפון ומערב לנהר אואז.
מדרום, היא מחוברת באמצעות גשר למרי-סור-אואז (Méry-sur-Oise).
המקום מוזכר לראשונה במגילה מתחילת המאה ה-9. בינואר 832, חילק האב הילדוין (Hilduin) את האדמות בין הנזירים לבינו.
קרל הקירח אישר את החלוקה ובמגילת האישור (19 בספטמבר 862) הוזכר גם הגשר (שליד היישוב) שנהרס בשנת 862 על ידי הוויקינגים.
לאחר המלחמה היה הכפר בבעלות רוזני וקסן (Vexin) והמלך פיליפ הראשון ירש אותו בסוף המאה ה-11.
במהלך המאה ה-19, מספר ציירים חיו ועבדו באובר-סור-אואז, ביניהם פול סזאן, שארל-פרנסואה דוביני, קמיל פיסארו, ז'אן-בפטיסט-קמיל קורו, נורברט גואנוט ווינסנט ואן גוך.
ביתו של דוביני משמש כיום כמוזיאון בו ניתן לראות ציורים של האמן, משפחתו וחבריו, כמו אונורה דומייה, וכן חדרים המעוצבים בסגנון תקופתי.
לאורך שביל הנהר מאובר לכיוון פונטואז (Pontoise) ישנם מספר נופים שהופיעו בציוריו של פיסארו.
במהלך המאה ה-20 אמנים המשיכו לפקוד את אובר, ביניהם אנרי רוסו, אוטו פרוינדליך ופייר דאבובל.
אמן תנועת הקוברה קורנייל (Corneille Guillaume Beverloo) בילה את שנותיו האחרונות בכפר וקברו נמצא בסמוך לקברו של ואן גוך.
בכל שנה פוקדים את העיר כמיליון תיירים, הבאים לבקר בבתי האמנים שחיו בה ולפקוד את קברו של ואן גוך וקברי האמנים הסמוכים.
בניית הכנסייה "גבירתנו של העלייה לשמיים" (Church Notre-Dame de l'Assomption) מתוארכת למאה ה-11. המלך לואי השישי (1081-1137) היה בעל אחוזה במקום ונהג לבוא לצוד.
בשנת 1131 פיליפ, בנו שהיה יורש העצר, נפל מסוסו ומת וקפלה הוקמה על מקום קברו בהמשך, הוקמה הכנסייה ובשנת 1915 היא הוכרזה כאתר היסטורי.
מוזיאון דוביני, הממוקם באחוזת קולומבייר (Colombières manor), הוקם בשנת 1986 על ידי לשכת התיירות והוא אוצר כ-100 עבודות של דוביני: ציורים, רישומים ותחריטים.
האמן הגיע לאובר-סור-אואז בשנות ה-60 של המאה ה-19 ושהה שם במשך 18 שנים, בהן הגיעו גם רבים מחבריו כדי לצייר את הנופים.
המוזיאון הוכרז ב-2012 כמוזיאון עירוני.
מוזיאון האבסינת (musée de l'absinthe), עוסק בהיסטוריה של המשקה.
אוברון הוא הירח הקיצוני ביותר מבין ירחיו הגדולים של אורנוס.
הוא נתגלה ב-11 בינואר 1787 על ידי ויליאם הרשל.
השם "אוברון", ושמות ארבעת ירחי אורנוס האחרים שהיו ידועים בזמנו של הרשל, הוצע על ידי בנו של הרשל, ג'ון הרשל, לפי בקשתו של ויליאם לאסל שגילה שנה קודם לכן את הירחים אריאל ואומבריאל.
לאסל נהג להמשיך את שיטתו של הרשל מ-1847 במתן שמות שנתן לירחים שגילה, ולפיה ניתנו השמות לשבעת ירחי שבתאי שהיו ידועים אז, וגם השם "היפריון" לירח השמיני של שבתאי, אותו גילה.
כל ירחי אורנוס קרויים על שם דמויות ספרותיות של ויליאם שייקספיר או אלכסנדר פופ.
אוברון קרוי על שמו של מלך הפיות במחזה "חלום ליל קיץ".
אוברון מורכב מכ-50% מים קפואים, 30% סלע צורני, וכ-20% תרכובות של פחמן עם מימן דוגמת מתאן ועם חנקן.
פני השטח שלו עטויים קרח ונושאים צלקות ומכתשים רבים, אך ללא עדויות לפעילות פנימית ניכרת, פרט לחומר כהה המכסה את תחתיתם של מכתשים רבים.
אוּבֶרְטוּרָה (מצרפתית: Ouverture, "פתיחה") היא הקדמה אינסטרומנטלית ליצירה מוזיקלית, על פי רוב יצירה דרמטית (כגון מחזמר או אופרה), יצירה למקהלה (כגון אורטוריה) ולעיתים אף ליצירה אינסטרומנטלית.
בקולנוע ובמחזמר האוברטורה מהווה על פי רוב מחרוזת של השירים הקליטים ביצירה.
בעבר שימשה המילה לציין גם קובץ פרקים או ריקודים, הידוע גם כסוויטה.
יצירות מאוחרות יותר, כגון האוברטורה של בטהובן "לאונורה מס' 3", מציינות מעבר בין התפיסה של האוברטורה כהקדמה לבידור דרמטי לבין צורות מוזיקליות כפואמה סימפונית, שהן יצירות העומדות בזכות עצמן.
האוברטורה הופיעה לראשונה במאה ה-17. הטוקטה בתחילת אורפאוס של מונטוורדי היא שילוב של תרועה ברברית בכל כלי נגינה אפשרי עם קטע מלודי הקרוי ריטורנלו.
מכיוון שזה הפרק האינסטרומנטלי הראשון הפותח אופרה, ניתן לקרוא לו אוברטורה.
כצורת אמנות, החלה האוברטורה להופיע ביצירות של ז'אן-בטיסט לולי.
לולי יצר תבנית שמהווה, גם אם הוא עצמו לא דבק בה תמיד, את האוברטורה הצרפתית הטיפוסית עד לתקופת יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל (שיצירותיו עשו אותה לקלאסיקה).
האוברטורה הצרפתית הזאת מופיעה כמבוא אטי ב"מקצב מנוקד" מודגש (כלומר, יאמבוס מוגזם, אם מתעלמים מן האקורד הראשון) ואחריו פרק תוסס בסגנון פוגאטו.
המבוא האיטי חזר תמיד על עצמו והפרק המהיר הסתיים לעיתים בשיבה לקצב ולחומר האיטי וחזר גם הוא על עצמו מס' 2).
לאחר האובטורה הצרפתית האופראית באה, לעיתים קרובות, סדרה של נעימות מחול לפני עליית המסך.
מכאן החל השימוש באוברטורה כפרלוד לסוויטה והאוברטורה הצרפתית של באך ב"קלאוויראיבונג" מעידה על כך, בהיותה כמות שהיא מבוא לסוויטה של שבעה ריקודים.
מאותה סיבה, ארבע הסוויטות התזמורתיות של באך נקראות אוברטורות; ושוב, הפרלוד לפרטיטה הרביעית בקלאוויראיבונג הוא אוברטורה.
באך יכול היה להשתמש באוברטורה הצרפתית לקטעי מקהלה ואפילו לטיפול בכוראלים.
כך קרה שהאוברטורה, ששמה יאה לה, לסוויטה התזמורתית הרביעית, הייתה למקהלה הראשונה בקנטטה הכנסייתית Unser Mund so voll Lachens.
המקהלות של הקנטטות Preise Jerusalem den Herrn ו־Höchst erwünschtes Freudenfest כתובות בצורת אוברטורה; ובראשונה משתי הקנטטות הנושאות את השם Nun komm der eiden Heiland משתמש באך בתחבולה מחוכמת להתאים את צורת האוברטורה לטיפול כוראלי.
עם עליית המוזיקה הדרמטית וסגנון הסונאטה, לא התאימה עוד האוברטורה הצרפתית לאופרה וגלוק (שהערותיו בנושא תפקיד האוברטורות בהקדמה ל"אלצ'סטה" הן היסטוריות) התבסס על מודלים איטלקיים של מרקם חופשי המאפשר טכניקה סוחפת ורצופת ניגודים בולטים.
עד שהגיע זמנן של יצירותיו המאוחרות של וולפגנג אמדאוס מוצרט, כבר הייתה הבחנה ברורה בין האוברטורה בסגנון הסונאטה לבין מוזיקה סימפונית מובהקת.
היא בנויה מפרק מהיר (עם מבוא אטי או בלעדיו), בצורת סונאטה במרקם רופף וללא חזרות, במקרים רבים ללא קטע פיתוח, אבל לפעמים מחליפה את קטע הפיתוח אפיזודה מלודית אטית.
דוגמאות להחלפה כזאת הן הסימפוניה בסול מז'ור של מוצרט, שהיא אוברטורה לאופרה לא־ידועה, והאוברטורות שלו לאופרות החטיפה מן ההרמון ו"הבעל המרומה", שבשתיהן המסך עולה בנקודה השופכת אור דרמטי ראוי לציון על צורה מיוחדת.
האוברטורה לנישואי פיגארו נועדה בתחילה לכלול קטע אטי דומה באמצעה, אבל מוצרט סילק אותו ברגע שהחל בכתיבה.
בידי בטהובן גדל עוד יותר השוני בין סגנון האובאטורה וצורתה לזה של הסימפוניה, אבל האוברטורה לא הייתה עוד נחותה לסימפוניה; והגרסה הסופית של האוברטורה לליאונורה (זו המוכרת כמספר 3) היא הגדולה ביותר כפרק תזמורתי יחיד, שנכתב אי פעם בהתבסס על סגנון הסונאטה.
באופרה המודרנית האוברטורה, פתיחה, "פורשפיל", "איינלייטונג", מבוא או כל שם אחר שתיקרא, היא, בדרך כלל, לא יותר מקטע מן המוזיקה, המנוגן לפני עלות המסך.
טנהויזר היא הדוגמה האחרונה בעלת החשיבות לאוברטורה המהווה (כפי שנכתבה במקורה) יצירה אינסטרומנטלית שלמה, שמקדימה אופרה בסגנון טרגי ודרמטי רצוף.
באופרות קלילות יותר, שם יש עדיין קיום לחלוקה למדורים שונים באופיים, אוברטורה הניתנת להפרדה איננה יוצאת דופן, אף כי אפילו כרמן מיוחדת בדרמטיות של האוברטורה, הצופה את הסיום הטרגי ומובילה ישירות אל עליית המסך.
ההקדמה (פורשפיל) של ריכרד וגנר ללוהנגרין היא פרק עצמאי, קצר, המתבסס על המוזיקה של "הגביע הקדוש".
עם כל התזמור הנפלא שלו, יופיו הרומנטי והזדהותו עם המוזיקה של המערכה הראשונה והשלישית שיבואו בהמשך, אין הוא מייצג התנתקות מרחיקת לכת יותר מצורת האוברטורה הקלאסית כפי שבאה לביטוי חמישים שנה קודם לכן באוברטורות המעניינת של Méhul ל"אריודאנט" ו"אותאל".
בזו האחרונה נשמע פעמים אחדות קול על הבמה לפני עליית המסך.
ההקדמה לאופרה "המייסטרזינגר", עם היותה נעימה מאוד לאוזן כשלעצמה וזקוקה רק לעוד אקוורד טוניקה אחד כדי להביאה לסיום, מאבדת, במידה שאין לשערה, מעידונה כשהיא מסתיימת כך באולם קונצרטים.
במעמדה הנאות, השיא, החורג מפרופורציה בכל מצב אחר, מוביל אל עליית המסך, וזו מציגה לפני המאזין שפע כזה של תחושות דרמטיות ומרהיבות, שדי בהן כדי לפצותו על אותו קרשנדו אינסטרומנטלי ממושך במבוא.
ההקדמה לטריסטן ואיזולדה צוידה בסיום יפה ומותאם כהלכה לשימוש קונצרטנטי, שכתב וגנר עצמו, ואורכו ודקויותיו הניכרים של הדף הנוסף מלמדים, עד כמה לא הייתה ההקדמה המקורית מכוונת לקיום עצמאי.
ואחרונה בשורה, ההקדמה לפרסיפל היא חיבור מוזיקלי, שאם כי וגנר השלים אותו לביצוע קונצרטנטי בהוספת כמה תיבות, הרי כוחו ובהירותו באים לביטוי באופן המובהק ביותר כפרלוד למתכונת כבירה כזו או אחרת.
הפרלודים התזמורתיים לארבע הדרמות של מחזור הטבעת חבים את כל משמעותם להיותם הכנות גרידא לעליית המסך; ואי אפשר לומר על יצירות אלה שיש להן אוברטורות יותר משאפשר לומר זאת על "פלסטף" של ורדי ו"שלומית" של שטראוס, שבהן המסך עולה עם צליל המוזיקה הראשון.
אוברטורות בנות ימינו, הנלוות למחזות הזמר של ברודוויי מכילות על פי רוב קטעים מן השירים הפופולריים ביותר במחזה.
האוברטורה מנוגנת בדרך כלל לפני תחילת המחזמר.
עם זאת, בגרסה המחודשת של "נשקיני קייט" מאת קול פורטר, האוברטורה מופיעה אחרי מקהלת הפתיחה של "פתיחה אחרת, הצגה אחרת", והמקהלה נשארת על הבימה.
(בהפקה המקורית משנת 1948, ובכל ההפקות האחרות עד 1999, הופיעה האוברטורה במקומה הרגיל, לפני השיר הראשון.)
מן האוברטורות הנחשבות הן מתוך מחזות הזמר "סיפור הפרברים" (1957) ו"פנטום האופרה" (1988).
במחזות זמר מודרניים כמו "אוון הנסן היקר" (2015), "המילטון" (2015) ו"אביב מתעורר" (2006) ויתרו על האוברטורה והמחזמר החל עם השיר הראשון.
הצורה האחרת של האוברטורה נועדה לביצוע כיצירה קונצרטנטית נפרדת , המשוחררת מתלות בליברית, אם כי אינה מוגדרת ככזו, לא בשל צורתה ואופיה המוזיקליים אלא בגלל הכותרת שנותן לה המלחין עצמו ואופן הערכתו אותה.
לדוגמה, צ'ייקובסקי לא סיווג את "הפתיחה 1812" כפואמה סימפונית והיא נודעת כאוברטורה קונצרטנטית.
גם "רומיאו ויוליה" שלו, הנודעת לא פחות, מתויגת כ"פתיחה בנוסח פנטזיה".
במועד מוקדם יותר בהתפתחות המוזיקה של התקופה הרומנטית, כתב מנדלסון את הפתיחות "מערת פינגל" (המוכרת גם בשם ההברידיים) ו"ים שקט ונסיעה צלחה", והקטור ברליוז חיבר את "קרנבל רומאי", בלי לייחס אותן לאיזו שהיא ליברית.
בהמשך, בתקופה שלאחר פיתוח הפואמה הסימפונית, כתב יוהנס ברהמס את "פתיחה אקדמית" אופוס 80 ואת "פתיחה טרגית" אופוס 81, שעושר הרגשות הכלול בהיקפה המצומצם מקנה לה את הזכות להיקרא פואמה סימפונית, אך המלחין לא הגדיר אותה כך.
גם מלחינים כמו רוברט שומאן כתבו אוברטורות, המבוססות על חומר ספרותי משל פרידריך שילר, ויליאם שייקספיר ויוהאן וולפגנג פון גתה, כמו "הכלה ממסינה", "יוליוס קיסר" ו"הרמן ודורותיאה".
אף כי טיפוסי אוברטורות אלה שואבים את ההשראה המוזיקלית שלהם מיצירות אלה, שומאן לא כתב מוזיקה לכל היצירה, כפי שהיה כותב לאופרה, שאז היו האוברטורות נכנסות לקטגוריה שנידונה לעיל.
הן שומאן והן צ'ייקובסקי שילבו, למעשה, קטעים מן ההמנון הצרפתי, "לה מארסייז", באוברטורות שלהם, "הרמן ודורותיאה" ו-"1812", אות לאופיין העצמאי של אוברטורות מסוג זה.
אוברי וינסנט בירדסלי היה צייר ומאייר אנגלי, הידוע באיוריו האירוטיים בסגנון האר נובו.
סגנון עבודתו מאופיין בשימוש בקווים מעוגלים ובמשטחי צבע חלקים, בהשפעת הדפסי העץ היפאניים (Shunga).
אוברי בירדסלי נולד בברייטון, ובשנת 1883 עקרה משפחתו ללונדון.
בשנים שלאחר מכן הוצג בירדסלי כ"גאון מוזיקלי צעיר" והוא הופיע במספר קונצרטים עם אחותו.
לאחר סיום לימודיו הוא עבד במספר משרות משרדיות כגון במשרד לאדריכלות ובמשרד של חברת ביטוח.
בעידודם של הציירים אדוארד ברן-ג'ונס ופייר פובי דה שאבאן הוא נרשם לבית הספר לאמנות בווסטמינסטר (Westminster School of Art).
החל משנת 1884 היה שותף לקבוצת אמנים שהוציאו את כתב העת המאויר "הספר הצהוב" (Yellow Book).
בירדסלי שימש כעורך האמנותי של ארבעת הגליונות הראשונים של כתב העת ואף יצר בעצמו חלק מן האיורים.
בנוסף, היה מקורב אל התנועה האסתטית (Aestheticism) הבריטית, שהייתה דומה במאפייניה לתנועות הדקדנס והסימבוליזם הצרפתי.
בנוסף, בין הפרסומים הרבים שאייר ידועה המהדורה האנגלית הראשונה של המחזה "סלומה" (Salome) מאת אוסקר ויילד.
בנוסף יצר גם קריקטורות בעלות גוון פוליטי.
אף על פי שבירדסלי זוהה כהומוסקסואל בעקבות קשריו עם ויילד ועם כותבים אנגלים אחרים, וכן בשל מוטיבים הומוארוטיים בעבודותיו, נשארו הפרטים אודות מיניותו בגדר תעלומה.
שמועות שונות טענו כי היה מעורב בקשר עם אחותו, מייבל, אשר הרתה ממנו אך הפילה את הוולד.
תקופות רבות בחייו היה בירדסלי חולה כרוני.
הוא נפטר במנטון (Menton) שבצרפת ממחלת השחפת בגיל 25 בלבד.
מלון אוברוי טריידנט, הקרוי גם אוברוי מומבאי, מגדלי הילטון ומגדלי טריידנט, הוא בית מלון יוקרתי בן 5 כוכבים ברובע מארין דרייב בעיר מומבאי שבהודו, השייך לרשת בתי המלון אוברוי.
המלון שנבנה ב-1986 ומונה כיום 287 חדרים נחשב כמלון השני בפארו בדרום מומבאי (אחרי מלון טאג' מהאל), ומקובל מאוד על אנשי עסקים ישראלים המגיעים לעיר.
ב-26 בנובמבר 2008 נמנה המלון עם האתרים שהותקפו במתקפת הטרור במומבאי.
במצור שנמשך שלושה ימים נרצחו כ-30 איש במלון.
המלון ניזוק וכל אורחיו פונו ממנו לבתי מלון חלופיים.
באפריל 2010, לאחר שיפוץ שנאמד בכ-45 מיליון דולר נפתח מחדש המלון וכולל מנגנוני ביטחון מוגברים.
אוּבַרוֹבִיט – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט, והמכיל כרום.
נוסחת המבנה הכימי של אוברוביט היא Ca3Cr2(SiO4)3. האוברוביט הוא המינרל הנדיר ביותר בקבוצת הגארנט, והסוג היחיד שצבעו הוא ירוק בלבד.
הוא מופיע בטבע בגבישים מפותחים היטב שפניהם מחורצים וצורתם רומבודודקהדרון (פאון בעל 12 פאות) או טרפזוהדרון (פאון בעל 24 פאות).
דגימות של אוברוביט מבוקשות מאוד בין אספני המינרלים בשל הברק של המינרל וצבעו, ירוק בהיר בגוון המזכיר אזמרגד.
האוברוביט משתתף בשורה איזומורפית (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכול להיות מוחלף על ידי אטום אחר מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרל גרוסולר (Ca3Al2(SiO4)3).
האוברוביט, הגרוסולר והאנדרדיט ידועים באופן קיבוצי כקבוצת האוגראנדיט (אוברוביט, גרוסולר, אנדרדיט), כשאלומיניום וברזל מחליפים את הכרום במבנה האוברוביט.
מקדם השבירה הממוצע של האוברוביט הוא 1.86. צבעו הנפוץ של האוברוביט הוא ירוק.
האוברוביט נתגלה ב-1832 במכרה סרנובסקי בהרי אורל בחלק המצוי במחוז פרם שברוסיה על ידי הכימאי השווייצרי שהשתכן ברוסיה, ז'רמן אנרי הס (Germain Henri Hess).
הס קרא למינרל על שם הדוכס סרגיי אוברוב, מדינאי רוסי שהיה אספן מינרלים חובב, ונשיא האקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג (1855-1818).
השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כמינרל לאספנים.
למרות הקשיות הגבוהה יחסית, והגוון הירוק היפהפה שלו, האוברוביט מופיע בגבישים קטנים מדי מכדי שניתן יהיה ללטש אותם.
לכן האוברביט הוא הגארנט היחיד שכמעט ולא נעשה בו שימוש כאבן חן.
האוברוביט מופיע בעיקר בסלעים מותמרים של אבני גיר וסקארן כתוצאה מתגובה כימית בין דולומיט לכרומיט, וכן כתוצאה מהתמרה הידרותרמית של סרפנטיניט המכיל כרומיט.
אוברטו (שם מלא באיטלקית: Oberto, Conte di San Bonifacio) היא אופרה בשתי מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על לברית של אנטוניו פיאצה, שנקראה ככל הנראה "רוצ'סטר".
זוהי האופרה הראשונה של ורדי, אותה הלחין במשך ארבע שנים.
הופעת הבכורה התקיימה ב-17 בנובמבר 1839, בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
הצלחת האופרה הייתה "סבירה", ועל כן הזמין מנהל הלה סקאלה, ברתולומאו מרלי עוד 2 אופרות מורדי.
האופרה לא זכתה להצלחה בינלאומית רחבה, והיא מוצגת לעיתים נדירות.
בלונדון בוצעה לראשונה בגרסה קונצרטנטית רק בשנת 1965, ובגרסה בימתית מלאה רק ב-1982. בארצות הברית הוצגה לראשונה האופרה בשנת 1978 בתיאטרון אמאטו בניו יורק.
ב-2001 ו-2007, ביצעו 3 חברות אופרה את אוברטו במסגרת תוכנית לביצוע כל האופרות של ורדי לפני 2013 (מאה שנה לפטירתו).
רקע: בקרב בין אוברטו, הדוכס מסן בוניפאצ'ו, וצבאו של ריקרדו מסאלינגוארה שהונהג בידי אצלינו דה רומאנו, נוצח אוברטו שנמלט למנטובה.
בתו לאונורה, פותתה על ידי ריקרדו וננטשה על ידו.
ריקרדו עומד להנשא לאחותו של אצלינו, קוניצה.
לאונורה בדרכה לבאסאנו להתעמת עם ריקרדו ביום חתונתו.
תמונה ראשונה - בשדות על יד באסאנו
ריקרדו מתקבל על ידי מקהלה כאשר הוא עומד להיכנס לטירת אצלינו.
הוא שר בשמחה על קרבתו ואהבתו לקוניצה.
לאונורה מגיעה ונשבעת לנקום את נטישתה, על אהבתה, ולהחזיר לעצמה את אותם ימים אבודים.
תמונה שנייה - אי שם ליד טירת באסאנו
אוברטו, שמח להיות שוב בארץ מולדתו, אך מודאג מכוונותיה של לאונורה.
לאונורה מגיעה למקום והשניים נפגשים ומתאחדים שוב אב ובתו.
דאגתו של אוברטו הופכת לשמחה, והשניים דנים כיצד לחבל בחתונה.
תמונה שלישית - חדר בארמון אצלנו
מקהלה שרה לכבוד צאת הכלה.
כאשר קוניצה נמצאת לבד עם ריקרדו היא מביעה חשש במקום להביע את אהבתה אליו.
אחרי שהזוג עוזב את המקום.
נכנסת לאונורה, אימלדה פוגשת בה ושואלת למעשיה.
לאונורה מספרת לאימלדה כי אביה, אוברטו גם הוא נמצא, וכאשר הוא נכנס, היא מספרת לה על בגידתו של ריקרדו בה.
אימלדה נעתרת לבקשתם ומסכימה לסייע בתוכנית.
אימלדה מחביאה את אוברטו, ומזמינה את ריקרדו ושאר האורחים להצטרף אליה.
כאשר הם נכנסים, אימלדה מציגה את לאונורה המאשימה את ריקרדו בחוסר נאמנות.
תשובותיו של ריקרדו נגד לאונורה, מרגיזות את אוברטו שנכנס לחדר ממחבואו ומאתגר את ריקרדו לדו-קרב.
תמונה ראשונה - חדרה של קוניצה
קוניצה ואימלדה נמצאות בחדר, כאשר המשרת מודיע כי ריקרדו מבקש לשוחח עם אימלדה.
קוניצה מקוננת על אהבתה האבודה(Oh, chi torna l'ardente pensione), אך מורה לאימלדה לומר לריקרדו לחזור ללאונורה, כשהיא בטוחה שעשתה את ההחלטה הנכונה (Piu che i vezzi e lo splendore).
תמונה שנייה - מקום בקרבת גני הארמון
אנשי החצר מביעים הזדהות עם צרתה של לאונורה.
אוברטו מגיע ממתין ליריבו, ומכריז על רצונו בנקמה.
אנשי החצר מנסים להרגיע אותו בטענה שקוניצה נוטה לטובתו בעניין, וכי אין לו מה לחשוש מריקרדו, אך אוברטו עדיין עסוק במחשבות הנקם.
ריקרדו מגיע והשניים מתחילים להילחם, אך מופסקים כאשר קוניצה ולאונורה מופיעות.
קוניצה מתעקשת שריקרדו יודה בבגידתו וישא את לאונורה לאישה.
אוברטו, המתכוון להמשיך להילחם בריקרדו, סוחט ממנו הבטחה להפגש ביער להמשך העימות.
מאחורי הקלעים ניתן לשמוע את המשך הדו-קרב, ואז מופיע ריקרדו המודה בכך שהרג את אוברטו, ונמלא חרטה על כך.
קוניצה ואימלדה נכנסות ומספרות כי לאונורה משתטחת בחוסר אונים על גופת אביה המת.
ריקרדו בורח ומשאיר מכתב כי יצא לגלות וכי הוא מותיר את כל רכושו ללאונורה, אך לאונורה ביאושה מחליטה להיות נזירה.
אוברון היא שפת תכנות עילית, שפותחה בשנת 1986 על ידי ניקלאוס וירת ועמיתיו במכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ, וקרויה על שמו של אוברון, ירח של כוכב הלכת אורנוס.
אוברון דומה למודולה-2 אך מצומצמת יותר.
בזכות תכונותיה הפשטות היא יעילה מבחינת מקום וקידוד למהדרים שלה.
השפה יכולה להיות מתוארת כולה רק בדף EBNF.
אוברז' דה ל'יל היא מסעדה בכפר אילהאוזן, לגדות נהר האיל, באלזס, צרפת.
המסעדה החזיקה ברציפות מאז שנת 1967 ועד 2019 בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
אברלן גויס לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה, תקופה בה לא עסק בבישול.
הפונדק המשפחתי שלו, "ל'ארבר ור", אותו פתחו סביו ב-1878, נהרס בפצצה ממטוס ב-1945, בסמוך לסיום המלחמה.
אחרי מלחמת העולם השנייה המשפחה בנתה מסעדה וקראה לה "אוברז' דה ל'יל" (Auberge de l'Ill).
פול אברלן ואחיו, ז'אן-פייר אברלן, צייר ורשם במקצועו, בנו ביחד מבנה חדש למסעדה ב-1950.
המסעדה קיבלה כוכב ראשון במדריך מישלן האדום ב-1952, כוכב שני ב-1957, וכוכב שלישי ב-1967. היא המסעדה המחזיקה במספר השנים הרב ביותר בשלושה כוכבי מישלן, אחרי פול בוקיז שמחזיק בהם מ-1965.
מארק אברלן בנו של פול.
למד במסעדות של פול בוקיז, האחים טרואגרו ורנה לאסר ונעשה שף ובעלים ב-1977. מכהן כנשיא ארגון "השולחנות הגדולים בעולם" (Les Grande Tables du Mond),
אביו פול היה נשיא הארגון בשנים 2001-1996.
המסעדה נבחרה כשישית בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2002.
המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
במסעדה התלמדו כמה שפים שהיו אחרי כן מהשפים הצרפתים המובילים כמו רולאן מאזר, ז'אן-ז'ורז' וונגריכטן ויוברט קלר ממסעדת "פלר דה ליס" וכן השף הישראלי שלום קדוש.
סרז' דובס, הסומלייה (אוֹצֵר היין) של המסעדה, עובד בה מאז 1972, זכה בתואר "בכיר הסומלייה של צרפת" ב-1983, "בכיר הסומלייה של אירופה" ב-1988 ואחר-כך זכה בתואר "בכיר הסומלייה של העולם".
בצמוד למסעדה יש מלון בן תריסר חדרים, Hotel de Berges, אותו מנהל מרקו באומן, גיסו של אברלן.
מארק אברלן מעסיק בחברה שלו שישים עובדים ומגלגל מחזור מכירות של חמישה מיליון אירו.
במטבח המסעדה עובדים 25 איש וסך-כול צוות המלון והמסעדה מונה 80 איש, רבים מהם בני המשפחה המורחבת של אברלן.
למסעדה שני סניפים ביפן: בערים טוקיו ונגויה.
ואלרי ז'יסקר ד'אסטן העניק את אות לגיון הכבוד לפול אברלן.
ב-2007 קיבל את האות בנו מארק.
אוברהאוזן היא עיר בחבל הרוהר, בגרמניה, הנמצאת בין הערים דיסבורג ואסן.
באוברהאוזן נמצא המרכז הימי בו חי פול התמנון, שהתפרסם במהלך מונדיאל 2010.
אוברהאוזן ממוקמת גאוגרפית באזור השפלה על גדות הנהרות רוהר ואמשר, אשר זורמים לנהר הריין.
זוהי עיר בגודל בינוני אשר ממוקמת במרכזו של מגלופוליס של ריין-רוהר, מרכז כלכלי אירופאי אשר נקרא גם בשם "הבננה הכחולה".
העיר גובלת בערים דיסבורג ומילהיים בדרום, אסן במזרח, והעיירות בוטרופ ודנסלאקן בצפון.
אוברהאוזן משתרעת על שטח של 77 קמ"ר ונמתחת על פני 14.6 ק"מ בכיוון צפון-דרום ו-10.7 ק"מ בכיוון מערב-מזרח.
אורך גבולות העיר הוא 53 ק"מ, והגובה הממוצע הוא 50 מ' מעל פני הים.
אוברהאוזן נקראה על שם תחנת הרכבת שנבנתה במקום בשנת 1847, שנקראה כך על שם מיקומה ליד טירת אוברהאוזן.
הרובע החדש נוסד רשמית בשנת 1862 בעקבות גל ההגירה לאזור שנגרם בשל קרבתה למכרות הפחם ומפעלי הפלדה שנמצאו בו.
העיר קיבלה מעמד של עיירה בשנת 1874. אוברהאוזן התמזגה עם מספר עיירות סמוכות בהן אלשטאדן, וחלקים מסטירום ודומפטן בשנת 1910, ובשנת 1901 קיבלה מעמד של עיר.
בשנת 1929 התמזגה אוברהאוזן עם העיירות שטרקרדה ואוסטרפלד.
מפעל הנפט המקומי "רוהרכמי AG" היווה מטרת איכות עבור כוחות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, וכוחות צבא אמריקאים השתלטו עליו ב-4 באפריל 1945.