tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גינה אותו בגלוי: "הוצאתו להורג הייתה מוצדקת, הוא רק דמות היסטורית עבורי".
בשנת 2018, יצא בנטפליקס הסרט "מבצע פינאלה" המספר את סיפור לכידתו של אייכמן.
תסריט הסרט מתבסס על חומרים שונים כולל הספר "אייכמן בידיי", האוטוביוגרפיה של פיטר מלקין, שסיפק את בסיס הסיפור לסרט.
הצילומים החלו בארגנטינה באוקטובר 2017 והסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-29 באוגוסט 2018 וזכה לביקורות מעורבות מהמבקרים.
את אייכמן גילם השחקן בן קינגסלי.
קרל ארנסט אדולף אנדרסן היה אמן שחמט גרמני ידוע, ומן הבולטים שבשחקנים בתקופה הקלאסית של השחמט במאה התשע עשרה.
במהלך הקריירה הארוכה שלו נחשב בין השנים 1861-1870 לשחקן הטוב בעולם, למעט בשלוש השנים בהן זרח כוכבו של פול מורפי.
אנדרסן נחשב לאלוף העולם הבלתי רשמי ומפורסם עד היום בזכות משחקו המבריק.
על פי מד הכושר שחושב בדיעבד על סמך תוצאות משחקים היסטוריים הגיע אנדרסן לשיא יכולתו בשנת 1854 כאשר היה ממוקם שני בעולם.
אנדרסן דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1847-1848.
אנדרסן הפסיד בדו-קרבות לפול מורפי בשנת 1858 ולוילהלם שטייניץ בשנת 1866. לעומת זאת זכה בשלוש התחרויות הבינלאומיות החשובות שהתקיימו בימי חייו: לונדון 1851, לונדון 1862 ובאדן-באדן בשנת 1870.
אנדרסן נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין) וחי בה רוב חייו.
אנדרסן לא נישא מעולם וחי ותמך לאורך השנים באמו האלמנה ובאחותו הלא נשואה.
אחרי שהשלים את לימודיו במתמטיקה ופילוסופיה הפך למורה בגימנסיום פרידריך בשנת 1847 (בגיל 29) ולאחר מכן הפך לפרופסור למתמטיקה.
אנדרסן חי חיים שלווים, מכובדים ושקטים של מעמד הביניים.
הקריירה שלו הייתה הוראת המתמטיקה, בשעה שתחביבו העיקרי היה משחק השחמט.
אנדרסן למד לשחק שחמט בהדרכת אביו בגיל תשע.
אנדרסן הגיע לתודעת העולם השחמטאי כאשר פרסם מספר בעיות שחמט קצרות ומשובבות בשנת 1842. בשנת 1846 היה לעורך ביטאון השחמט Deutsche Schachzeitung.
בעקבות תיקו שהשיג במשחק עם השחקן המקצועי דניאל הארוויץ בשנת 1848 ועל סמך המוניטין השחמטאי שצבר הוזמן אנדרסן ליטול חלק ולייצג את השחמט הגרמני (החובבני) בתחרות השחמט הבינלאומית הראשונה בעולם בלונדון בשנת 1851. לתחרות זו הוזמנו כל האמנים הגדולים שנטלו חלק בתחרויות רציניות.
כל טובי השחמטאים השתתפו בתחרות, למעט הרוסי אלכסנדר פטרוב.
אנדרסן היסס בגלל עלויות הנסיעה הגבוהות, אך השחמטאי האנגלי הנודע האוורד סטאונטון הציע לשלם את הוצאות הנסיעה שלו מכיסו, אם הדבר יידרש, אם אנדרסן לא יזכה בפרס בטורניר.
בעקבות הצעה נדיבה זו, נסע אנדרסן לטורניר שם ניצח את ליונל קיזריצקי, יוז'ף סן, סטאונטון ומרמדיוק ויויל ולהפתעת הכול זכה בטורניר.
תחרות 1851 נחשבת לעיתים קרובות כאליפות העולם בשחמט, אף על פי שלא היה שימוש במושג זה באותם הימים.
מכל מקום, התחרות מיצבה את אנדרסן כשחמטאי המוביל בעולם.
בנוסף לניצחון המרשים בתחרות, אחד מהמשחקים הידידותיים ששיחק בלונדון האפיל על כל ניצחונותיו בתחרות והקסים את עולם השחמט, בזכות תחבולות מרשימות שכללו הקרבה של רץ, שני צריחים ולבסוף מלכה.
זהו אחד משניים ממשחקיו שזכו בזכות סגנונם המרשים וההקרבות המרהיבות שבהם לכינוי - בשני, משנת 1852, נגד ז'אן דיפרן הוקרבה שוב המלכה וכן כלי נוסף.
משחק זה מכונה "המשחק ירוק-העד".
לאחר התחרות בלונדון נחשב אנדרסן לשחקן המוביל בעולם, אך על מנת להתפרנס חזר למשרתו כמורה למתמטיקה.
בסוף שנת 1858 הובס ללא תנאי (7-2 ו-2 תוצאות תיקו) על ידי הכוכב האמריקני פול מורפי בדו-קרב שנערך בפריז.
באחד המשחקים ניסה אנדרסן הנואש להפתיע את מורפי בכל דרך ונקט במסע הפתיחה א3 (הזזת הרגלי השמאלי ביותר צעד אחד קדימה), שכונה מאז "פתיחת אנדרסן", אף כי השימוש בה בתחרויות היה נדיר.
בשנת 1860 סיים דו-קרב בן 8 משחקים נגד לואיס פאולסן בתוצאת תיקו 4:4.
שלוש שנים אחרי תבוסתו למרפי חזר אנדרסן לזירה וזכה בתחרות בלונדון בשנת 1862. זו הייתה תחרות הסבב המלא (תחרות שבה כל מתמודד משחק נגד כל יתר המתחרים) הבינלאומית הראשונה עם תוצאה של 12 ניצחונות מתוך 13 משחקים, עם הפסד בודד לג'ון אוון.
בשנה זו מורפי כבר פרש ממשחק השחמט, כך שאנדרסן נחשב שוב למוביל בשחקנים הפעילים בעולם.
בשנת 1862 פאולסן התמודד מול אדולף אנדרסן על תואר אלוף העולם.
תוצאת הדו-קרב הייתה תיקו ולכן אנדרסן שמר על תוארו.
בשנת 1866 הפסיד אנדרסן בדו-קרב צמוד לוילהלם שטייניץ הצעיר, בהתמודדות שנחשבת בעיני חלק מחובבי השחמט לקרב הרשמי הראשון על התואר העולמי (אם כי לא שטייניץ ולא אנדרסן טענו כך, במיוחד לאור העובדה שמורפי עדיין היה בחיים).
העימות הוליד כמה רעיונות חדשים בתחום האסטרטגיה השחמטאית.
מכל מקום זו נקודת הזמן שממנה ואילך נחשב שטייניץ לשחקן הפעיל המוביל בעולם.
מאוחר יותר הפסיד אנדרסן בדו-קרב חוזר נגד שטייניץ.
אחד מהישגיו השחמטאיים הגדולים ביותר של אנדרסן הגיע בשלב מאוחר בחייו.
בתחרות בבאדן-באדן בשנת 1870, בגיל 52, הצליח אנדרסן לסיים במקום הראשון בתחרות החזקה ביותר שנערכה עד אז מעולם, כשהוא מקדים את יריבו הוותיק שטייניץ, כמו גם השחקנים הידועים נוימן ובלקברן.
אנדרסן נפטר בשנת 1879, בגיל 61. שנתיים קודם לכן, בתחרות החזקה בלייפציג שבגרמניה, נחל ניצחון חשוב אחרון בתחרות שחמט.
לאחר מותו פרסם העיתון Deutsche Schachzeitung הספד בן 19 עמודים על אנדרסן.
אף על פי שמורפי עלה עליו במידה רבה, ושטייניץ במידה מועטה, אנדרסן מכונה האמן המודרני הראשון.
, הוגה שיטת הדירוג המכונה על שמו – אלו – חישב רטרואקטיבית את הדירוגים במהלך ההיסטוריה והעריך שאנדרסן היה השחמטאי הראשון שחצה את קו 2600 הנקודות במד הכושר.
אנדרסן ייזכר כשחמטאי סולידי שהתקיף כהלכה והגן בזמן המתאים.
למורפי, שטייניץ ואנדרסן הייתה גישה דומה ביחס למשחק השחמט.
משחקם נשען על פיתוח נאות עם דגש על ביטחון העמדה, ולא התקפות פשוטות נגד המלך או המלכה ובכך הולידו את השחמט המודרני.
אנדרסן היה אהוב על מתחרים בעולם השחמט ונחשב לאדם ישר והגון.
שטייניץ כתב עליו: "אנדרסן היה ישר ומכובד עד לשד עצמותיו.
בלי פחד או העדפה הוא חיווה את דעתו בישירות, וכנותו העניינית הייתה עניין כה ברור וגלוי...
מילתו לבדה הייתה מספקת בדרך כלל כדי ליישב עימות...
משום שלעיתים קרובות הכריע לטובת יריב..."
אנדרסן-קיזריצקי 1851 גמביט המלך - משחק האלמוות, באתר צ'סגיימס
אנדרסן - דופרן 1852 גמביט אבנס - משחק ירוק העד, באתר צ'סגיימס
אנדרסן - צוקרטורט 1869 גמביט אבנס, באתר צ'סגיימס
כמה משחקים קצרים של אנדרסן:
אדולף אוֹקְס (Adolph Ochs; 12 במרץ 1858 – 8 באפריל 1935) היה המו"ל של העיתון "הניו יורק טיימס".
אוקס נולד בסינסינטי ליוליוס וברטה לוי אוקס, יהודים עניים שהיגרו מגרמניה.
אוקס היה השישי והילד הקטן במשפחה.
הוא למד בבית ספר יסודי ובהיותו בין 11 יצא לעבוד כנער שליח של העיתון "נאקסביל קרוניקל".
בשנת 1896 רכש את ה"ניו יורק טיימס" והפך למו"ל שלו.
במהלך כהונתו בתפקיד גדלה תפוצת העיתון מכ-9,000 גיליונות בעת רכישתו עד ל-780,000 בעת פרישתו בשנות ה-20 של המאה העשרים.
אוקס יצר את סיסמתו המפורסמת של העיתון, הנדפסת תדיר בצדו השמאלי של הלוגו בעמוד הכותרת - "כל החדשות הראויות לדפוס".
בשנת 1884 נשא אוקס לאישה את אפי וייז, בתו של יצחק מאיר וייז מייסד ההיברו יוניון קולג'.
בתם היחידה של בני הזוג אוקס, איפיגן ברטה אוקס, נישאה לארתור הייס זלצברגר, שהפך למו"ל של העיתון לאחר מותו של אדולף אוקס.
אדולף גיאורג וילהלם בוש היה כנר ומלחין ממוצא גרמני.
בוש נולד בעיר זיגן שבחבל וסטפאליה, במערב גרמניה.
הוא למד בקונסרבטוריון של קלן ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בברלין, אצל וילי הס ובראם אלדרלינג.
בשנת 1912 ייסד בוש את ה-Konzertvereins Quartet, שנגניה היו ראשי הקבוצות בתזמורת שנשאה את אותו השם.
הרביעייה התפרקה לפני מלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה ייסד את רביעיית בוש, שכללה את בני משפחתו ואת פאול גרימר כצ'לן.
הרביעייה המשיכה להתקיים בהרכבים שונים עד שנת 1933.
החבר הנוסף בחוג היה הפסנתרן רודולף סרקין, שהחל לנגן עם בוש בגיל 15 ובסופו של דבר נשא את בתו של בוש לאישה.
הרביעייה, עם רודולף סרקין, היוותה גרעין להרכב הקאמרי של בוש, מבשר התזמורת הקאמרית המודרנית.
עם עליית היטלר החליט בוש שאינו יכול להישאר במצפון נקי בגרמניה ועל כן היגר לבזל שבשווייץ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר בוש מבזל לארצות הברית והשתקע בוורמונט שם היה, יחד עם סרקין, בין מייסדיו של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו.
רביעיית בוש נודעה בפרשנותה לרביעיות של ברהמס, שוברט ומעל לכל בטהובן.
היא ערכה סדרת הקלטות בשנות ה-30 שכללו את כל היצירות הקאמריות של מלחינים אלה.
בשנת 1941 השלימה הרביעייה את ההקלטות האלה ברביעייה אחת של בטהובן שלא הוקלטה קודם לכן, אופוס 130.
בוש היה כנר דגול, הן כווירטואוז והן בנגינת מוזיקה קאמרית, בעל טון אישי ביותר וטכניקה מעולה.
עם תלמידיו נמנים כמה מגדולי הכנרים של המאה העשרים, ביניהם יהודי מנוחין ואייזק שטרן.
אדולף בוש היה אחיו של המנצח פריץ בוש.
הברון (נילס) אדולף אריק נורדנשֶלד (בפינית ובשוודית: Adolf Erik Nordenskiöld; 18 בנובמבר 1832 – 12 באוגוסט 1901), גאולוג, מינרלוג וחוקר ארצות ממוצא פיני-שוודי.
נורדנשלד נולד בהלסינקי שבפינלנד (אז הדוכסות הגדולה של פינלנד, בשלטון רוסיה הצארית) ומאוחר יותר אולץ לחיות בגלות בשוודיה, בגלל עמדותיו בעד פינלנד עצמאית.
נורדנשלד נולד בהלסינקי, בירת פינלנד, אולם את מרבית ילדותו בילה באחוזה משפחתית במנטסלה.
הוא למד בבית ספר בפורבו, עיר קטנה בחופה הדרומי של פינלנד.
הוא למד מתמטיקה, כימיה, מינרלוגיה וגאולוגיה, וקיבל את תואר מסטר ב-1853 מאוניברסיטת הלסינקי.
שנתיים אחר כך פרסם את עבודת המחקר שלו Om grafitens och chondroditens kristallformer (על צורות גביש של גרפיט וכונדרודיט).
נורדנשלד מונה למרצה למינרלוגיה באוניברסיטה.
מסיבות פוליטיות היה עליו להימלט שנה לאחר מכן לשוודיה, שם נקרא למשרד המנהל של המחלקה המינרלוגית של המוזיאון השוודי להיסטוריה של הטבע ולפרופסורה במינרלוגיה באקדמיה השוודית למדעים.
נורדשלנד זכה לתהילת עולם בשל משלחות המחקר שבראשן עמד באזור הארקטי.
בין השנים 1864–1873 הוא הוביל מספר משלחות מחקר לאי הארקטי שפיצברגן, שם חקר את הצמחייה, בעלי החיים והקרחונים.
ב-1870 ניהל משלחת מחקר למערב גרינלנד.
בין השנים 1878–1879 ערך את מסעו המפורסם ביותר, כשהפליג על גבי ספינת הקיטור וגה וגילה את המעבר הצפון-מזרחי.
הספינה יצאה לדרכה ב-21 ביולי 1878 מנמל טרומסה שבנורווגיה מזרחה דרך המעבר הצפוני באוקיינוס הקרח הצפוני מצפון לסיביר, לכיוון אלסקה.
ב-19 באוגוסט 1878 הגיע לכף צ'ליושקין בסיביר, שם נאלץ להמתין בשל הים הקפוא.
לאחר שחצה את מצר ברינג המשיך דרך יוקוהמה ביפן, סינגפור, ציילון (סרי לנקה), תעלת סואץ, איטליה, מצר גיברלטר וחזרה לשוודיה.
את המסע הוא סיים בקיץ 1879 בנמל סטוקהולם.
בין לבין, לאור התעכבותו הרבה נשלחו אוניות לחפש אחריו, ביניהן האוניה שנט שטבעה וכל מלחיה נספו.
בסיום המסע העניק לו המלך אוסקר השני תואר אצולה, ברון.
על שמו קרוי ארכיפלג נורדנשלד.
נורדשלנד היה דודם של קארל גוסטף אמיל מנרהיים ושל אוטו נורדנשלד.
אדולף יוזף פרדיננד גאלאנד היה אלוף הפלות גרמני (104 הפלות) וגנרל בלופטוואפה בזמן מלחמת העולם השנייה, עוטר בצלב האביר של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים (אחד העיטורים הגבוהים ביותר בחשיבותם בכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית).
גאלאנד נולד בווסטפאליה כבנו השני של מנהל קרקעות.
מגיל מוקדם הוא הראה עניין בטייס כשהטיס דאונים ליד עירו.
גאלאנד סיים את הגימנסיה "הינדנבורג" בשנת 1932 והצטרף לבית הספר לטיסה של חברת התעופה לופטהאנזה.
בשנת 1933 הצטרף ללופטוואפה, השלים את הכשרתו כטייס קרב ב-1935, והוצב בכנף הקרב "ריכטהופן" שהייתה מוצבת ליד ברלין.
הוא השתתף בלחימה במסגרת לגיון הקונדור שנשלח על ידי גרמניה לסייע לכוחות הלאומנים של פרנקו.
בספרד הוא הצטיין באוויר, הטיס יותר מ-300 משימות במטוס ההיינקל He 51 שלו, ובסיום המלחמה עוטר בצלב הספרדי מזהב עם יהלומים על תרומתו לניצחון כוחות פרנקו.
ממש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה קודם גאלאנד לדרגת האופטמן.
הוא הטיס 50 טיסות תקיפה בזמן המערכה לכיבוש פולין, בפברואר 1940 הועבר לכנף קרב 27 ששירתה בחזית המערבית.
ב-12 במאי הוא רשם את ההפלה הראשונה לזכותו, ועד תום המערכה הצרפתית עמדו לזכותו 14 הפלות.
מיוני 1940 הוא לקח חלק בקרב על בריטניה.
ביולי הוא קודם לדרגת מיור, והיה, יחד עם עמיתו ורנר מלדרס (Werner Mölders), החייל הגרמני הראשון שעוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
בנובמבר הוא מונה למפקד כנף קרב 26 וקודם לדרגת אוברסט-לויטננט.
בסוף 1940 כבר נרשמו 58 הפלות לזכותו, והוא המשיך להוביל את הכנף שלו ב-1941 נגד הפשיטות של חיל האוויר המלכותי.
בנובמבר 1941, בעקבות מותו בתאונה אווירית של חברו ורנר מלדרס, מונה גאלאנד על ידי הרמן גרינג לרשת את מלדרס כגנרל זרוע מטוסי הקרב.
למרות ההסתייגויות שהיו לו, קיבל גאלאנד בסופו של דבר את התפקיד, מתוך מחשבה שזה יתן לו השפעה ויכולת שינוי באותם הדברים שהטרידו אותו ואת חבריו הטייסים בחזית, וב-28 בינואר 1942 הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
ב-19 בנובמבר 1942 הוא קודם לדרגת גנרל מיור, והיה לגנרל הצעיר ביותר בכל הצבא הגרמני.
הוא היה אחראי מטעם הלופטוואפה על תכנון מבצע קרברוס, שבמהלכו הועברה קבוצת ספינות מלחמה גרמניות מצרפת לנורווגיה דרך התעלה האנגלית.
המבצע הסתיים בהצלחה ונחשב להישג גדול.
בשנת 1942 הוא הטיס אב-טיפוס של מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם, המסרשמיט Me-262 והפך לתומך נלהב בהכנסת המטוס לייצור המוני מהר ככל האפשר.
בשנת 1943 הוא נהיה חלק ממערך ההגנה של הרייך כנגד ההפצצות של בעלות הברית, היו לרשותו רק מספר קטן של מטוסים, הוא בעצמו השתתף בכמה קרבות אוויר שבהם הוא הפיל כמה מפציצים אמריקאים.
בתוקף תפקידו כאחראי על הגנת הרייך מהפצצות, הוא העביר ביקורת קשה על אי ההתמקדות בייצור מטוסי קרב, עיכוב ייצור מטוס הסילון ואי הקצאת מטוסים מספיקים להגנת הרייך.
ב-11 באפריל 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עקב גישתו הכנה והביקורת הגלויה שהוא העביר על מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג, בין השאר בעניין השימוש השגוי במטוסי סילון, הודח גאלאנד מתפקידו כגנרל זרוע מטוסי הקרב בינואר 1945, אך גרינג נענה לבקשתו לחזור ללחימה כמפקד טייסת מטוסי קרב סילוניים שהוא יוכל לבחור את טייסיה.
גאלאנד צירף אליו את אלופי ההפלות המובחרים ביותר של גרמניה, אך היחידה הספיקה להילחם, בהצלחה, פעמים מעטות בלבד לפני שנאלצה להיכנע ליחידת טנקים של בעלות הברית ב-3 במאי 1945, לא לפני שגאלאנד דאג לשריפת מטוסי הסילון כדי למנוע מהם ליפול לידי כוחות בעלות הברית.
גאלאנד היה שבוי מלחמה של בעלות הברית עד שחרורו בשנת 1947. עבודתו הראשונה הייתה כמרצה על טקטיקה לטייסי חיל האוויר המלכותי.
ב-1948 נסע גאלאנד לארגנטינה כיועץ לחיל האוויר הארגנטינאי.
עם הוויתור הארגנטינאי על השאיפה לפתח תעשיית אוויר עצמאית, הוא חזר לגרמניה בשנת 1955 ובנה קריירה מצליחה כבעל חברה לייעוץ אווירי.
גאלאנד נשא לאישה את סילוויניאה פון דנהוף ב-12 בפברואר 1954 ולא נולדו להם ילדים.
באותו יום התחתן עם מזכירתו הנליס לאדווין ונולדו להם בן ובת.
ב-10 בפברואר 1984 התחתן בשלישית עם היידי הורן, ונשאר איתה עד מותו.
אדולף גוטליב היה צייר אקספרסיוניזם מופשט יהודי-אמריקאי.
גוטליב נולד בניו יורק להורים שהיגרו מאוסטרו-הונגריה.
ב-1921 נרשם לסדרת הרצאות של רוברט הרלינג ב-Art Student Leage והחל ללמוד עיצוב ואמנות.
הרלינג ייעץ לתלמידיו לצייר במהירות ולא להתעכב על הפרטים והתוצאה הייתה חופש במשיכת המכחול שהדגישו את המסה ולא את הקו.
גוטליב הפנים את שיטתו של מורהו, בעיקר את אלמנט הציור הישיר על הבד (ללא סקיצות והכנה על הבד) שהפך למאפיין עקרוני אצל גוטליב.
בשנת 1923 הפך מורה לאמנות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הושפע גוטליב מהתנועה הסוריאליסטית (בהשפעת ג'ורג'יו דה קיריקו).
לשיטתם, באמצעות השימוש בחפצים מנותקי זהות המנותקים מהקשרם הטבעי ומונחים בחלל ריק ודמיוני היוצר מקום מסתורי המאפשר ניסוי וחקירה עצמית, נעשית חשיפה של דרכו של האדם לעצמו.
לדידם, חשיפה זו יוצרת אווירה של חלום, וכהגדרתו של סלבדור דאלי: "פרנויה מבוקרת".
בשנת 1950 הוא היה יוזם ומנסח של מכתב "הרגזנים".
תקופה זו הולידה אצל גוטליב את הפיקטוגרפים, מודול ציורי המתבסס על סמיכויות מוזרות ומבדיל בין דימויים לבין מציאות.
באמצעות מודול זה ניסה גוטליב לעורר אצל הצופה תחושה קיומית ו"לספר" על עולם פנימי שעומד בפני עצמו.
גוטליב הושפע מן הסוריאליזם אך נרתע מ"אחיזת העיניים" ומן הדיוק הסוריאליסטי שאפיין את ציוריהם של דאלי ואחרים.
הפיקטוגרפים מאופיינים בגריד (רשת) המזכיר קופסאות.
בפיקטוגרף מתקבל קונספט חדש ובו כל דימוי הוא סימן משתנה בעל אפשרויות קריאה שונות.
השימוש בגריד מושפע מכמה מקורות ביניהם מן הציור הרנסאנסי (פאנלים של מזבחות דוגמת זה שבקפלת סקרובני שבפדובה, איטליה שם ישנו רצף סיפורי הנוצר מציורים ממסוגרים של חיי ישו), אולם בשונה מהכוונה הרנסאנסית ליצור רצף סיפורי, מבקש גוטליב להביע באמצעות הרשת סוג של דילמה, חידה.
אין אפשרות לקרוא מיידית את היצירה כי לא ברור מה קטן ומה גדול, מה מקדימה ומה מאחור.
במקביל, משמר הגריד את תפקיד הסדר והיציבות שמקנה פריסתו על גבי המשטח.
הרשת יוצרת חללים שיכילו תכנים ממיתוסים ותרבויות פרימיטיביות או גילויים מדעיים, או ביומורפיים.
גוטליב ניסה ליצור קשר עם המתבונן דרך הסמליות אולם לא היה סימבוליסט.
הפיקטוגרפים היו חובקי כל ולמרות מגוון הנושאים בהם עסקו מקובל לראותן כסדרת עבודות המתכתבות בינן לבין עצמן.
הפיקטוגרפים היוו גשר ושילוב בין הסוריאליזם לאקספרסיוניזם המופשט.
גוטליב עסוק בקוטביות ובהנגדה (מה שיגיע לנקודת שיא בסדרת "ההתפוצצויות" שלו המתייחסת לפיצול הפנימי) ושואף מצד שני לאיחוד ושלמות.
במשך 12 שנות עבודתו ניכר מעבר הדרגתי מן הראיה הפסימית של ניכור בתחילת שנות הארבעים לראיה אופטימית של שאיפה לאחדות בשנות החמישים.
אדולף פרידריך יוהאן בוטנאנדט (גרמנית: Adolf Friedrich Johann Butenandt) (24 במרץ 1903 - 18 בינואר 1995) היה ביוכימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 (לצד לבוסלב רוז'יצ'קה) "על עבודתו על הורמוני מין".
ממשלת גרמניה הנאצית הכריחה אותו לוותר על הפרס, והוא קיבל אותו רק ב-1949, לאחר נפילת המשטר הנאצי (ב-1945).
בוטנאנדט נולד בברמרהאפן-וסרמינדה, ליד ברמן.
הוא התחנך בברמרהאוון, ולמד כימיה באוניברסיטאות מרבורג וגטינגן.
ב-1927 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בכימיה מאוניברסיטת גטינגן, שם למד אצל אדולף וינדאוס (חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1928).
ב-1931 נישא לאריקה זיגנר, ולזוג נולדו במשך השנים שבעה ילדים.
אדולף וינדאוס וולטר שילר מחברת התרופות שרינג ייעצו לבוטנאנדט לחקור הורמונים שהופקו משחלות.
מחקר זה הוביל אותו לגילוי האסטרון והורמוני מין נשיים חשובים אחרים, שהופקו מאלפי ליטרים של שתן.
על מחקר זה זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1939, יחד עם לבוסלב רוז'יצ'קה, שעבד על סינתזה של מספר סטרואידים שהתגלו באותה תקופה.
לאחר ההביליטציה שלו (ההסמכה העליונה בתחום האקדמי, הקיימת במספר מדינות באירופה) ב-1931, היה למרצה בגטינגן.
ב-1933 היה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של דנציג, ולאחר ביקור בארצות הברית היה למנהל מכון קייזר וילהלם לביוכימיה (לימים מכון מקס פלאנק לביוכימיה) בברלין-דהלם ב-1936.
כאשר המכון עבר לטיבינגן ב-1945, היה לפרופסור באוניברסיטת טיבינגן.
ב-1956 המכון עבר לפרבר של מינכן, ובוטנאנדט היה לפרופסור באוניברסיטת מינכן.
בוטנאנדט גם היה נשיא חברת מקס פלאנק לקידום המדע, כממשיכו של אוטו האן, בין השנים 1960 ל-1972.
בוטנאנדט גילה את הפרומון בומביקול, המופרש על ידי טוואי המשי, ונתן לו את שמו, ב-1959.
בוטנאנדט מת במינכן ב-1995, בגיל 91.
אדולף אלבין (ברומנית: Adolf Albin; 4 בספטמבר 1848 – 1 בפברואר 1920) היה שחמטאי רומני וסופר שחמט.
מוכר במיוחד בזכות הגמביט הנגדי הנושא את שמו וספר השחמט הראשון שנכתב בשפה הרומנית.
אלבין נולד בבוקרשט למשפחה אמידה ממוצא גרמני - אבותיו הגיעו מהמבורג לז'יטומיר באוקראינה ומשם עברה משפחתו לרומניה.
לאחר שהשלים את לימודיו בווינה חזר לרומניה, שם ניהל את בית הדפוס Frothier בבוקרשט.
בשלב מאוחר יותר בחייו חזר לווינה עם אשתו ושלושת ילדיו.
הוא מת בגיל 72 בווינה.
אלבין למד לשחק בשנות העשרים לחייו ולא שיחק בתחרויות בינלאומיות עד לשנות הארבעים לחייו.
תוצאתו הטובה ביותר הייתה בתחרות ניו-יורק בשנת 1893, כאשר סיים במקום השני עם 8.5/13 לאחר עמנואל לסקר שצבר 13/13, ולפני ג'קסון שוואלטר, הרי נלסון פילסבורי ואחרים.
תוצאותיו בתחרויות לא היו יציבות, אך הוא ניצח במשחקים בודדים מול שחקנים חזקים מאוד, כולל נגד אלוף העולם בשחמט וילהלם שטייניץ בתחרות ניו-יורק בשנת 1894 ובתחרות נירנברג 1896.
אלבין חיבר את ספר השחמט הראשון ברומנית, Amiculŭ Joculu de Scachu Teoreticu şi Practicu שפורסם בבוקרשט בשנת 1872.
שמו של אלבין נקשר למספר הסתעפויות בפתיחה, ובפרט לגמביט הנגדי בגמביט המלכה.
אדולף אולנד (בהולנדית: Adolf Georg Olland; 13 באפריל 1867, אוטרכט – 22 ביולי 1933, האג) היה שחמטאי הולנדי מוביל בתקופה שלפני מקס אויבה, ואלוף הולנד לשנת 1909. במקצועו היה רופא.
אולנד ניצח בתחרות הארלם בשנת 1901, הגיע שמיני בתחרות הנובר 1902 (ניצח: דוד ינובסקי), הגיע למקום ה-19 בתחרות קרלסבד 1907 (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
חלק מקום ראשון עם אברהם שפייר באליפות הראשונה של הולנד שהתקיימה בליידן בשנת 1909, הגיע למקום הרביעי בתחרות סטוקהולם 1912 (האליפות הנורדית השמינית, ניצח: אלכסנדר אלכין), ובשנת 1913 הגיע למקום השלישי בתחרות שבינגן (ניצח: אלכסנדר אלכין).
אולנד היה פעיל מאוד גם בדו-קרבות.
הוא השתתף ב-29 דו-קרבות וניצח את מרבית שחקני הולנד מלבד מקס אויבה שניצח אותו פעמיים.
מול שחקנים זרים הצליח פחות ונוצח על ידי אמנים כגזה מארוצי, ריכרד רטי ואדגר קול.
אולנד מת מהתקף לב במהלך אליפות הולנד שהתקיימה בהאג בשנת 1933.
היינריך גוסטב אדולף אנגלר (25 במרץ 1844, פרוסיה - 10 באוקטובר 1930, ברלין), מחשובי הבוטנאים בעולם, תרם רבות לסיסטמטיקה של הבוטניקה ושיטת מיון הצמחים שיצר עדיין מקובלת בכל העולם.
היה חוקר חשוב של הגאוגרפיה של הצמחים ותרם רבות להבנת ההתפתחות ההיסטורית של התחום.
בין השאר ערך כתבי עת וערכים אנציקלופדיים בתחומים אלה.
פרופסור לבוטאניקה ומנהל הגן הבוטאני באוניברסיטת קיל: 1878 - 1889.
פרופסור לבוטאניקה באוניברסיטת ברלין בשהים 1889 - 1921.
ייסד וניהל את הגן הבוטני של ברלין ואת מוזיאון הצמחים בדאלם בשנים 1889 - 1921.
ערך מסעות מחקר רבים ברחבי העולם ובייחוד באפריקה.
אדולף אהרון בגינסקי היה רופא מומחה ברפואת ילדים גרמני ממוצא יהודי, שייסד עם רודולף פירכו ולודוויג טראובה את בית החולים לילדים ע"ש הקיסר פרידריך בברלין.
בגינסקי נולד ברטיבור, אז חלק מפרוסיה המזרחית, כיום בתחום פולין.
משפחתו הייתה ממוצא יהודי, אך נחשבה למתבוללת, ויש שסברו כי התנצרה.
בגינסקי גדל באווירת השכלה פאן גרמנית.
הוא למד בגימנסיה של עיר מולדתו, והמשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת הומבולדט, ובשנת 1866 הוא הוסמך לעסוק ברפואה.
עם סיום לימודיו התקבל בגינסקי לעבודה בבית החולים לכולרה בברלין, ולאחר מכן עסק ברפואה במגדבורג ובנורדהאוזן.
בשנת 1881 נתמנה למרצה באוניברסיטת ברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט), והקדיש את עצמו לרפואת ילדים.
בשנת 1880 יסד בגינסקי את עיתון רפואת הילדים הראשון בשפה הגרמנית - "Archiv für Kinderheilkunde" והיה לעורכו.
בשנת 1890 ייסד בגינסקי עם רודולף פירכו את בית החולים לילדים על שם הקיסר והקיסרית פרידריך (Kaiser und Kaiserin Friedrich Kinderkrankenhaus).
בגינסקי היה חבר באקדמיה הקיסרית Leopoldina-Carolina, מפקד במסדר הספרדי של המלכה איסבל הקתולית ובעל עיטור הנשר האדום הפרוסי, דרגה רביעית.
בשנת 1918 נפטר בגינסקי בברלין.
בגינסקי היה מחברם של כמה מספרי לימוד הנחשבים ביותר ברפואת ילדים שגם תורגמו לשפות רבות:
כמו כן, הוא כתב עשרות מאמרים בעיתונות הרפואית.
הוא גם מחברו של מאמר בזכות הכשרות ודיני היגיינה יהודיים: Die Hygienische Bedeutung der Mosäischen Gesetzgebung, שנכתב בתקופת התקרבותו לפעילות בקהילה היהודית הרפורמית של ברלין (בגינסקי נמנה עם המתנגדים להעברת יום המנוחה ליום ראשון).
אדולף גרונבאום (גרמנית: Adolf Grünbaum; 15 במאי 1923 – 17 בנובמבר 2018) היה פילוסוף של המדע, אמריקאי ממוצא יהודי-גרמני.
גרונבאום נולד ב-15 במאי 1923 בקלן.
בפברואר 1938 ברח עם משפחתו לארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה שירת במודיעין של צבא ארצות הברית ונשלח לברלין ובשנת 1944 התאזרח בארצות הברית.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה ומתמטיקה מאוניברסיטת וסליאן בקונטיקנט בשנת 1943. הוא סיים תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת ייל בשנת 1948 ודוקטורט בייל בשנת 1951 בפילוסופיה של המדע.
נושא עבודתו היה הפילוסופיה של המשכיות.
החל משנת 1960 לימד פילוסופיה באוניברסיטת פיטסבורג.
הוא הקים באוניברסיטה את המרכז לפילוסופיה של המדע.
שלושת תחומי מחקר העיקריים שלו הם החלל וזמן, הרציונלניות מדעית וקריטריונים להפרכת תאוריה מדעית, והתאוריה הפסיכואנליטית.
הוא נישא לתלמה ברוורמן אותה הכיר מהתיכון ב-26 ביוני 1949 והיה אב לבת אחת.
אדולף דוידוביץ' בְּרוֹדְסקי היה כנר יהודי-רוסי.
סבו ואביו היו גם הם כנרים.
הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל חמש.
במשך ארבע שנים למד מוזיקה בעיר הולדתו.
בגיל תשע הופיע בקונצרט הראשון שלו באודסה, ונגינתו שם זיכתה אותו במלגת לימודים לווינה.
ב-1860 החל ללמוד בקונסרבטוריון של וינה אצל יוזף הלמסברגר.
בווינה הכיר ברודסקי חבר ללימודים, המנצח הנס ריכטר, והתיידד עמו.
הלמסברגר נתן לברודסקי הזדמנות לנגן בקונצרטים רבים והזמין אותו להצטרף לרביעיית הלמסברגר ככינור שני.
בשנים 1866–1868 היה ברודסקי חבר בתזמורת החצר האוסטרית.
אחרי עשר שנים בווינה עשה ארבע שנים בסיורי קונצרטים.
(לפי מקור אחד, באירופה, לפי מקור אחר ברוסיה).
אחרי הסיור השתקע במוסקבה בשנת 1873. בניגוד לאמור במקור מסוים, ברודסקי לא למד אצל פרדיננד לאוב.
ב-1875 התמנה ברודסקי לפרופסור משני לכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, שם נשאר ארבע שנים.
ב-1880 נשא ברודסקי לאישה את אנה לבובנה סקאדובסקאיה בסבסטופול.
ב-4 בדצמבר 1881, בווינה, ניגן בהשמעת בכורה את הקונצ'רטו לכינור ברה מינור של צ'ייקובסקי, בניצוח הנס ריכטר.
צ'ייקובסקי הקדיש את הקונצ'רטו לברודסקי, אחרי שליאופולד אאואר דחה אותו בטענה שאינו ניתן לנגינה.
בשנת 1883 הוזמן ברודסקי למלא את מקומו של הנרי שראדיק, שעבר ללמד בקולג' למוזיקה של סינסינטי, בקונסרבטוריון של לייפציג.
הוא נשאר בלייפציג עד 1891 והקים שם רביעיית מיתרים משלו, עם הוגו בקר, הנס זיט ויוליוס קלנגל.
לרביעייה זו הקדיש סר אדוארד אלגר את רביעיית המיתרים שלו במי מינור, אופוס 83 (1918).
באוקטובר 1891 הזמין וולטר דאמרוש את ברודסקי למשרת קונצרטמייסטר בתזמורת הסימפונית של ניו יורק.
מחליפו בלייפציג היה ארנו הילף.
ברודסקי השתקע בניו יורק עם אשתו.
ב-1894, אחרי שלוש שנים בארצות הברית, חזר לאירופה ושהה תקופה קצרה בברלין; בתקופת שהותו שם הזמין אותו סר צ'ארלס האלה למנצ'סטר, ללמד שם בקולג' המלכותי למוזיקה ולנצח על תזמורת האלה.
ברדסקי לימד בקולג' מ-1895 ועד מותו, והתמנה למנהל בשנת 1896. בין תלמידיו במנצ'סטר היה ארתור קאטרל, שהיה בהמשך לפרופסור חבר בקולג'.
בתקופת מגוריו בלייפציג ערך סעודת חג מולד, שבה נפגשו ברהמס, צ'ייקובסקי וגריג.
במפגש הזה נולדה ידידות בין צ'ייקובסקי לגריג, שביניהם הייתה הערכה הדדית רבה.
(ברהמס וצ'ייקובסקי, לעומת זאת, לא גילו מעולם חיבה או הבנה מצד האחד למוזיקה של משנהו, אף כי יחסיהם האישיים היו לבביים ורוחשי כבוד.
ברודסקי החזיק בכינור גוארנרי, שהיה שייך קודם לכן לשארל אנרי לאפונט.
אדולף גִיוֹמָא היה גנרל צרפתי, מפקד דיוויזיה, קורפוס וארמייה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וכן כיהן כמפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית.
אדולף גיומא היה בנם של לואי גיומא, קצין חיל רגלים בדרגת קפטן, ומארי פלורי, בת למשפחה בורגנית מיוחסת.
ב-1 באוקטובר 1884 סיים גיומא את האקדמיה הצבאית סן-סיר שליד העיר גואר שבחבל ברטאן והוצב בגדוד רגלים.
ב-1897 השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין, במסגרת לגיון הזרים הצרפתי וב-1903 הוצב לתפקידי הדרכה באקדמיית סן סיר.
ב-1913 הועלה לדרגת קולונל, הוצב לתפקיד מטה במשרד המלחמה הצרפתי, ובמסגרת זו הפך שנה מאוחר יותר ליושב ראש קבינט המלחמה שבמשרד.
עם פרוץ הקרבות במלחמת העולם הראשונה מונה גיומא למפקד הדיוויזיה ה-33 של הצבא הצרפתי, והשתתף בקרב הראשון על המארן במסגרת החזית המערבית.
ב-25 בפברואר 1915, כשהוא בדרגת בריגדיר גנרל, פיקד גיומא על הקורפוס ה-1, והובילו לקרב שמפאן הראשון.
גיומא פיקד על כוחותיו במהלך קרב ורדן, אך בטרם הסתיים הקרב, נשלח עם חייליו לגזרת סום כדי לחזק את אגפו הימני של הצבא הצרפתי בקרב על הסום.
בדצמבר 1916 מונה גיומא למפקד ארמייה השנייה בגיזרת ורדן ותוך שימוש בירי ארטילרי מסיבי, שבר את הקיפאון בגזרה והצליח להדוף את הכוחות הגרמנים.
בדצמבר 1917 הועבר מתפקידו הגנרל מוריס סראי, מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית, וגיומא מונה תחתיו.
הוא ניצל את ניסיונו הבינלאומי הרב מלגיון הזרים ומתפקידי המטה שמילא, פעל להידוק הקשרים הצוננים מול הכוחות הבריטיים והיווניים ולארגון מטות הכוחות השונים.
פעולותיו של גיומא הובילו לשבירת הקפאון בחזית המקדונית, אשר החלה לנטות לטובת מדינות ההסכמה.
ביוני 1918 נקרא גיומא בבהילות לפריז ומונה למושל הצבאי של העיר, אשר הייתה בסכנת כיבוש על ידי הגרמנים.
לואי פראנשה ד'אספרה מונה במקומו למפקד החזית המקדונית וקצר את מלוא התהילה עם תבוסת ממלכת בולגריה בספטמבר.
ד'אספרה קודם מאוחר יותר לדרגת מרשל וגיומא נותר בדרגת גנרל.
לאחר הנסיגה הגרמנית והסרת סכנת הכיבוש מהבירה הצרפתית, מונה גיומא למפקד הארמייה החמישית והשתתף עימה בקרב השני על המארן.
גיומא מונה למושל הצבאי של אזור הכיבוש בחבל הריין הגרמני, ולהוציא תקופה קצרה, בין ה-23 ביוני ועד ה-19 ביולי 1926, שבה כיהן כשר המלחמה הצרפתי, מילא את התפקיד עד 30 ביוני 1930 מועד בו הוחזר השטח לחזקת רפובליקת ויימאר.
בהמשך, היה גיומא חבר במועצת המלחמה הצרפתית העליונה עד פרישתו לגמלאות ב-4 ביוני 1933. גיומא הלך לעולמו בנאנט ב-18 במאי 1940.
גיומא נישא ב-17 ביולי 1906 ללואיזה בִּיבֶּן, בת למשפחה מיוחסת מהעיר טולוז.
בנו בכורו לואי גיומא היה פרופסור לאופתלמולוגיה, ובנו הצעיר פייר גיומא (1909-1991), כיהן בתפקידי שר החינוך ושר ההגנה בממשלתו של שארל דה גול בין השנים 1958–1961.
אדולף גרוס (Adolf Gross; 26 ביולי 1862, קרקוב – 27 בדצמבר 1936, שם) היה עורך דין, עסקן חברתי ופוליטי יהודי גליצאי, חבר מועצת עיריית קרקוב וחבר הפרלמנט האוסטרי.
מתבולל מתון, סוציאל-דמוקרט, שפעל רבות למען רווחת העניים במדינה, למען עזרה סוציאלית ואפשרויות מגורים לשכבות הרחבות.
פרסם מאמרים בתחום הכלכלה והרווחה, בסוגיות של יהודי גליציה ובעניינים מוניציפליים.
אדולף (אייזיק) גרוס נולד בעיירה קז'ימייז' שליד קרקוב (לימים הפרוור היהודי של העיר) ב-1862, השלישי משמונת ילדיהם של חיה ומשה דוד גרוס.
למד משפטים באוניברסיטה היגלונית בעירו, וקיבל תואר דוקטור.
עסק בעריכת דין ורכש לעצמו מוניטין.
במקביל היה פעיל חברתי – פעל לטובת השכבות החלשות בקהילה היהודית וכן למען שוויון זכויות לנשים.
פרסם מאמרים פובליציסטיים בענייני פוליטיקה, כלכלה ורווחה, בין היתר ביומון Nowa Reforma ("נובה רפורמה", 'רפורמה חדשה') שהופיע בקרקוב והיה מזוהה עם המחנה הדמוקרטי.
משנת 1897 היה חבר מועצת העיר קרקוב.
בשנת 1900 ייסד עם ד"ר איגנץ לנדא בקרקוב את "המפלגה הדמוקרטית של היהודית הבלתי תלויים", שביקשה להשיג שוויון זכויות בפועל וארגון עזרה הדדית בין היהודים, לטובת שכבות העם הנזקקות.
גרוס היה מחבריה החשובים והבולטים ביותר של המועצה, וקנה לעצמו פופולריות רבה ופרסום נרחב.
הוא היה ממנהיגי המתבוללים, וייצג קו מתבולל מתון אך יציב.
ד"ר יצחק שוורצברט, פעיל ציוני ולימים ציר לסיים הפולני, מתאר את גרוס כ"המקורי ביותר בין מנהיגי המתבוללים...
מילא תפקיד חשוב מאוד בחיי היהודים [בעיר]...
נמוך קומה, עגלגל, בעל עיניים עירניות ואינטליגנטיות, פולמוסן מזהיר, יוריסטן [=משפטן] מנוסה, מקור לא-פוסק של מרץ, שתדלן דימוקראטי וטיפוס כשלעצמו".
בשנת 1907 ייסד את "האגודה הכללית לבניית בתי מגורים ובתי פועלים זולים", חברה ציבורית שבנתה בתים ברחבי העיר.
על רקע הפופולריות שלה זכה, נבחר ב-1907 כציר לפרלמנט האוסטרי בווינה מטעם המפלגה הדמוקרטית היהודית, בגוברו על המועמד הציוני חיים הילפשטיין בקרב המצביעים ברובע קז'ימייז'.
בפרלמנט נמנה עם חברי החוג הפולני (Koło Polskie – נציגי גליציה), ופעל בשיתוף פעולה עם המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (Polska Partia Socjalistyczna, PPS).
בסיים פעל בעיר לטובת העניין היהודי ובסוגיות של רווחה.
לאחר המלחמה התקשה, כרבים אחרים, למצוא את מקומו במדינה הפולנית העצמאית, ולא הצליח להיבחר לסיים.
גרוס נפטר בקרקוב בדצמבר 1936, בן 74 במותו.
לוח לזכרו הוצב ברחוב סמוצ'יי (Smoczej) 10 בקרקוב.
גרוס היה נשוי לדבורה גיטל זילבּיגֶר, ילידת אושוויינצ'ים 1878, שחיה אחריו ונספתה בראוונסבריק ב-1944.
לזוג נולדו חמישה בנים ושתי בנות.
בתו מריה הייתה אשתו של הפסנתרן והמורה לפסנתר קָרוֹל קליין, ונפטרה בישראל.
אדולף אלטהוף היה חסיד אומות העולם, בן למשפחת הבעלים של קרקס אלטהוף מאז המאה ה-17.
אלטהוף נולד בכרכרת הקרקס המשפחתית, במהלך אחת ההופעות של הקרקס.
הוא היה שותף לעסק המשפחתי וב-1939, כאשר אחיו ואחותו הגדולים קיבלו את ניהול העסק, פרש והקים קרקס משלו.
זמן קצר לאחר מכן נשא לאישה את מריה, גם היא בת למשפחת אמני קרקס.
קרקס אדולף אלטהוף, שהורכב מכ-90 אמנים ובני משפחתם, נדד בכל אירופה, גם בשנות המלחמה.
בקיץ 1941 הקרקס חנה לסדרת הופעות ליד דרמשטאדט.
היהודיה-למחצה אירנה דאנר (Irene Danner) ביקשה מאלטהוף להצטרף לקרקס.
אלטהוף הסכים להעסיק את אירנה בקרקס תחת שם בדוי, על אף שידע על מוצאה היהודי ואף שהיה נתון לפיקוח הרשויות הגרמניות.
ב-20 במרץ 1942 יצא המשלוח הראשון של יהודים מדרמשטאדט ללובלין שבפולין ואחריו באו שני משלוחים - בספטמבר 1942 ובפברואר 1943. סבתה היהודיה של דאנר, ססי לורש, גורשה במשלוח האחרון מדרמשטאדט ובית המשפחה הוחרם.
אמה ואחותה של דאנר הצליחו לברוח לקרקס בו התחבאה דאנר.
בן זוגה של דאנר, שהיה ליצן בקרקס, ביקש מאלטהוף שיעזור למשפחתה.
מעדותו של אלטהוף לאחר המלחמה:
אלטהוף הסתיר את שלוש הנשים בקרקס שלו עד סיום המלחמה.
בהמשך המלחמה הצטרף אליהן אביה של דאנר, האנס דאנר.
הוא היה נוצרי אך כמו נוצרים אחרים שהיו נשואים ליהודים נשלח מהחזית לביתו על מנת שיתגרש מאשתו היהודיה.
דאנר התעלם מהוראות מפקדיו והצטרף למשפחתו במסתור.
הגסטפו נהג לבדוק את הקרקס בכל פעם שהגיע למקום חדש.
בני משפחת דאנר היו מסתתרים במתחם הקרקס עד חלוף הסכנה.
ב-1995 הכיר יד ושם באדולף ומריה אלטהוף בתור חסידי אומות העולם.
"אנחנו, אנשי הקרקס, איננו עושים הבחנה בין גזעים או דתות", אמר אלטהוף בטקס קבלת התואר.
שנים לאחר המלחמה, בריאות רופפת הכריחה את אלטהוף לצמצם את היקף פעילותו.
בשנת 1965 הוא מכר את הקרקס וייסד את "ספארי פארק", גן חיות ליד העיר אאכן.
ב-14 באוקטובר 1998 נפטר אדולף אלטהוף בבית החולים בעיר סטולברג, 5 קילומטרים מזרחית מאאכן.
אלטהוף אושפז לאחר שנפל בביתו ולאחר מכן נפטר מאי-ספיקת לב בשנתו.
הוא הותיר אחריו אישה, מריה ושני ילדים, הלנה ופראנץ.
אדולף בֶּהם (נכתב בזמנו ביהם, ולעיתים בכתיבה היידית: בעהם; בגרמנית: Adolf Böhm; 20 בינואר 1873 – 4 באפריל 1941) היה סופר, היסטוריון, עורך עיתונות ופעיל ציוני יהודי אוסטרי.
בהם נולד בעיירה טפליץ שבמוראביה, אוסטריה, למשפחה יהודית מתבוללת.
בילדותו הוריו עברו לבירה, ווינה, שם היה אביו הבעלים של מפעל טקסטיל מצליח.
בנעוריו דבק בתנועה הסוציאליסטית ואף לימד שירה בשכונות העניות של וינה.
הוא היה חבר באגודה הפביאנית של אוסטריה (ארגון סוציאליסטי).
בשנת 1905, לאחר מותו של הרצל, החל בהם להתקרב לחוגי הציונות.
בציונותו של בהם היה מרכיב תרבותי חזק, והוא למד עברית וספרות עברית.
בהם יסד את ההסתדרות הציונית הארצית באוסטריה.
יחד עם מרדכי זאב ברוידא כתב תוכנית עבודה שנתקבלה בוועידת ציוני אוסטריה בוועידת קראקוב בשנת 1906.
בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ ישראל וחקר את אפשרויות ההתיישבות.
באותה שנה השתתף בקונגרס הציוני השמיני בהאג והציע שורת הצעות הקשורות להתיישבות בארץ ישראל.
בהם נבחר כחבר הוועד הפועל הציוני וחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל.
בשנים 12–1910 ערך את הירחון החשוב בגרמנית "פלשתינה", שעסק בהתיישבות ובחקר ארץ-ישראל.
לאחר שנסגר הירחון בגלל חוסר אמצעים, הטיח דברים קשים בהנהלת התנועה הציונית על חוסר תמיכה רוחנית וחומרית לצורך קיום כתב-עת כה חשוב, בעוד שחברות נוצריות בגרמניה ובאנגליה מפרסמות ספרות על ארץ-הקודש.
הוא הצליח לחדש את הוצאת העיתון משנת 1927 ועד לסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה עמד בראש המועצה הלאומית של היהודים באוסטריה והיה ממייסדי הסמינריון (השיעורים הפדגוגיים בווינה) שבו הרצה על התנועה הציונית.
ביוזמתו נוסדה בווינה הגימנסיה הריאלית היהודית על שם הרב צבי פרץ חיות.
מבחינה רעיונית היה מקורב למפלגת הפועל הצעיר וסוציאליזם.
כשלוש שנים לאחר ה"אנשלוס" ועליית הנאצים לשלטון באוסטריה נעצר על ידי הגסטפו ונרצח.
בשנת 1910 יצא ספר שכתב על הקרן הקימת לישראל.
ספרו החשוב ביותר הוא "תולדות התנועה הציונית", אחד מספרי ההיסטוריה הראשונים של התנועה הציונית, שפורסם בשני כרכים בשפה הגרמנית.
בשנת 1938 ביקר בארץ ישראל על מנת לכתוב כרך שלישי, אולם עם מותו נעלמו כתבי היד של כרך זה.
יוהאן פיטר אדולף ארמן היה אגיפטולוג גרמני ממוצא יהודי מומר, מילונאי נודע, ומייסד בית הספר הברלינאי לאגיפטולוגיה ().
ארמן נולד בברלין בשנת 1854. הוא היה בנם של גיאורג אדולף ארמן שהיה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ברלין ויוהנה מרי בסל בתו של האסטרונום פרידריך בסל ונכדו של פאול ארמן שהיה פיזיקאי.
מוצאו של אחד מסביו היה יהודי, ובשנת 1802 משפחתו המירה את דתה לנצרות-פרוטסטנטית.
בשנת 1883 מונה לפרופסור חבר לאגיפטולוגיה באוניברסיטת ברלין, ובשנת 1892 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1885 מונה למנהל המוזיאון המצרי בברלין.
בשנת 1934 הוא הוצא על ידי המשטר הנאצי בגרמניה מהסגל האקדמי של האוניברסיטה, כמו כן בני משפחתו איבדו את מקומות עבודותיהם, כי על פי האידאולוגיה הנאצית הוא היה עדיין רבע יהודי (למרות שמוצאו היה מיהודי מומר).
אולם מצד שני לא נגזר עליהם עונש נוסף על ידי הנאצים בזכות כך.
בשנת 1878 פרסם את עבודתו המוכיחה שהסימנים בכתב הירוגליפי הם אך ורק עיצורים, וכי הסימנים שנחשבו עד כה כתנועות הם עיצורים רפים.
כן הוכיח שהמצרית העתיקה קרובה לשפות שמיות למרות שאינה שפה שמית ממש.
מ-1888 היה חבר האקדמיה למדעים ולאמנויות של גטינגן .
החל משנת 1897 ובמשך 30 שנה עסקו ארמן ותלמידיו, בהם קורט זתה והרמן גראפו (Hermann Grapow) וכן חוקרים רבים מכל העולם, בחקר ושחזור הדקדוק של השפה המצרית העתיקה והוצאת מילון אקדמי של מצרית עתיקה שעסק בטקסטים מהתקופה שלאחר הממלכה התיכונה.
הם יצרו מילון שהתבסס על מילים שהופיעו על גבי כל הטקסטים העתיקים הידועים והזמינים להם.
המילון כלל בסופו של דבר כ-1.5 מיליון גיליונות המהווים בסיס נתונים של השפה המצרית העתיקה.
חמישה כרכים ראשונים של "המילון של השפה המצרית" (Wörterbuch der ägyptischen Sprache) התפרסמו בין השנים 1925–1931. המילון כולו הושלם בשנת 1961 והוא כולל שנים-עשר כרכים.
על תלמידיו נמנו אלן גרדינר הבריטי שעבד תחתיו בפרויקט המילון במשך 10 שנים, קורט זתה שהיה אגיפטולוג ובלשן גרמני שפענח את כתבי המארות, וג'יימס הנרי ברסטד ארכאולוג ואגיפטולוג אמריקאי שהיה המייסד של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
ארמן היה אחד הראשונים שחקר את משלי אמנ-אמ-אפה ומצא בהם את המקור לחלק מספר משלי (פרק כב, יז – פרק כד, כב).
אדולף בורגר (בסלובקית: Adolf Burger, 12 באוגוסט 1917 - 6 בדצמבר 2016) היה סופר, טיפוגרף וניצול שואה יהודי-סלובקי שהיה מעורב במבצע ברנהרד.
הסרט "הזייפנים", שמבוסס בעיקר על זיכרונותיו מימי השואה, זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2007.
בורגר נולד למשפחה יהודית בוולקה לומניצה, כפר בגבול סלובקיה-פולין (באותה עת באימפריה האוסטרו-הונגרית) שרוב תושביו היו גרמנים.
אביו נפטר כשהיה בן ארבע וחצי, ולאחר מכן אימו, שלושת אחיו, סבו וסבתו עברו לעיר פופרד הסמוכה.
בגיל 14 החל לעבוד בבית דפוס כסדר אותיות ודפס.
אימו נישאה לנוצרי, וכך משפחתו לא הוגדרה כמשפחה יהודית, על פי החוקים האנטישמיים שנכנסו לתוקף עם תחילת המלחמה.
ארגון השומר הצעיר סייע לאחותו ולאחיו המבוגרים ממנו לעלות לארץ ישראל, וכך הם ניצלו מציפורניהם של הנאצים בפתרון הסופי.
אחותו הצעירה ברחה להונגריה שם הסתתרה עד תום המלחמה, ולאחריה עלתה גם היא לישראל.
אולם, בורגר לא הצטרף אליהם לעלייה לארץ ישראל והחל לעבוד בבית דפוס בברטיסלאבה בשנת 1938. בזמן מלחמת העולם השנייה, לפני שסלובקיה החלה בגירוש היהודים משטחה למחנות הריכוז של הגרמנים, בורגר היה מבין המעטים שקיבלו הגנה מפני גירוש בטענה שעיסוקו חיוני לכלכלת המדינה.
לבקשתם של לוחמי מחתרות, החל להדפיס תעודות הטבלה מזויפות ליהודים שנועדו לגירוש, בהן נכתב שהם נוצרים קתולים מלידה או שהוטבלו לפני המלחמה.
יהודים סלובקים שאחזו בתעודות שזייף ניצלו מהשילוחים למחנות המוות.
פעולותיו התגלו, הוא נעצר ב-11 באוגוסט 1942, שבעה חודשים לאחר שהתחתן עם זוגתו גיזלה.
בעקבות מעצרו, בני הזוג נשלחו לאושוויץ, שם גיזלה נרצחה תוך פחות משנה.
על בורגר נכפה לעבוד ברמפות הסלקציה אליהן הגיעו מדי יום אלפי אסירים חדשים.
לאחר 18 חודשים באושוויץ-בירקנאו, כישוריו באו לעזרתו פעם נוספת.
הוא נבחר לקחת חלק במבצע ברנהרד, הועבר למחנה זקסנהאוזן באפריל 1944 ולבסוף נשלח למחנה אבנזה שהיה מחנה משנה של מחנה מאוטהאוזן.
מאבנזה שוחרר ב-6 במאי 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
עם חזרתו לבית מגוריה של אימו בפופרד, גילה שעל אף שמשפחתו הייתה מוגנת מגירוש על פי החוק הסלובקי, אביו החורג ואימו נשלחו למחנות המוות חודשים ספורים לפני תום המלחמה ונרצחו.
לאחר המרד הסלובקי, הגרמנים שינו את החוק וגם משפחות בהן רק האם או האב היו יהודים נשלחו למחנות הריכוז וההשמדה.
הוא השתקע בפראג, חידש את חברותו במפלגה הקומוניסטית אליה הצטרף בשנת 1933, נישא בשנית והביא לעולם שלושה ילדים.
הוא נחקר מספר לא מבוטל של פעמים על ידי המשטרה החשאית בזמן הטיהורים הקומוניסטיים בתחילת שנות החמישים.
בהמשך עבד במספנה, ואף היה למנהלם של נהגי המוניות בפראג.
כתביו של בורגר נכתבו הן בצ'כית והן בסלובקית, ועל כן עורכיו שינו את כל הטקסט כך שיופיע בצ'כית מדוברת.
חלקים רבים מכתביו נערכו מחדש והוצאו לאור בפרקי זמן שונים במגוון גדול של שפות, בהן גרמנית, הונגרית, פרסית וסלובקית.
זיכרונותיו מהימים בהם היה זייפן כספים עבור הנאצים במחנה ריכוז, יצאו לאור בשנת 1945 בספר שנקרא "מספר 64401 מדבר".
הספר התבסס על ריאיון שנערך עמו והוא כלל צילומים שאותם הצליח להבריח מהמחנה עם שחרורו.
בורגר החל לכתוב בעצמו על שאירע לו בשנות השבעים.
את המוטיבציה לכך הסביר בריאיון:
ספרו פורסם בשנת 1983 ונקרא "קומנדו הזייפנים".
הספר תורגם בגרמניה המזרחית ויצא לאור בשם "הזייפנים: סדנת השטן".
גרסת הספר בשפה האנגלית יצאה לאור בפברואר 2009 בלונדון.
הוא ביקר בבנק אנגליה ב-24 בפברואר 2009 ונפגש עם הגזבר הראשי.
האנגלים ערכו לו סיור בבנק ובמוזיאון הבנק ואף הציגו לו שטר מזויף שסייע לזייף בזמן מאסרו במחנה אושוויץ, לפני למעלה משישים שנה.
הספר עורר עניין והוחלט לעבד אותו לסרט, "הזייפנים".
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2007. בורגר עבר על כל דף מטיוטות התסריט.
את דמותו גילם בסרט השחקן אוגוסט דיהל.
אדולף גוטשטיין (2 בנובמבר 1857 – 3 במרץ 1941) היה אפידמיולוג יהודי גרמני.
למד רפואה באוניברסיטאות ברסלאו, שטרסבורג ולייפציג.
ב-1886 עקר לברלין, שם עבד בפרקטיקה רפואית פרטית עד 1911. ביצע מחקר במעבדות של הפתולוג קרל פרידלנדר, הפרמקולוג אוסקר לייבריך והבקטריולוג רוברט קוך.
ב-1906 נבחר כחבר מועצת העיר בברלין-שרלוטנבורג.
שימש בתפקידים ציבוריים רפואיים חשובים.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, נאלץ לעזוב את משרתו בשל יהדותו.
אדולף אדוארד בורי היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן לתקופה קצרה בשנת 1869 כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
בורי נולד בפילדלפיה לאביו שהיה בעל עסק מצליח.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה הוא יצא ב-1825 למסע מעבר לים ושב לארצות הברית ב-1828 כדי להיכנס לעסק של אביו.
כתומך של המפלגה הוויגית העדיף בורי הנהגת פיקוח על מחירים, זאת לטובת האינטרסים העסקיים שלו ברחבי העולם.
בהמשך הצטרף בורי לשורות המפלגה הרפובליקנית ותמך במועמדותו של אברהם לינקולן לנשיאות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים תמך בורי במאמצי המלחמה של האיחוד והיה לשותף קרוב של הגנרל יוליסס ס.
ב-1868, כאשר נבחר גרנט לנשיאות, הוא מינה את בורי כמזכיר הצי בקבינט שלו.
בורי כיהן בתפקיד חודשים ספורים ופרש מתפקידו לאחר שטען שמשרתו תובענית יתר על המידה ושבריאותו רופפת.
במהלך כהונתו הקצרה כמזכיר הצי פעל בורי באופן שנוי במחלוקת לשינוי שמותיהן של ספינות רבות של הצי ולמעשה העביר את הניהול דה פקטו של מחלקת הצי לידיו של אדמירל דייוויד פורטר.
בורי נודע בשל תמיכתו במאבקם של הפועלים ליום עבודה של שמונה שעות במספנות הצי בברוקלין ובשל הפסקת ההפרדה הגזעית במספנות הצי בוושינגטון די.
סי., כאשר הוא אפשר לפועלים האפרו-אמריקאים לעבוד לצדם של הפועלים הלבנים.
לאחר פרישתו שב בורי לעסקיו הפרטיים.
הוא המשיך להיות ידיד קרוב של גרנט והתלווה אליו במסעו העולמי המפורסם שהחל ב-1877 ושב לארצות הברית ב-1879. לאחר שבריאותו התרופפה לאחר שובו מהמסע הוא נפטר ב-1880 ונטמן בפילדלפיה.
אדולף בורי נולד ב-25 בנובמבר 1809 בפילדלפיה כבן בכור למשפחה בת 12 ילדים.
אביו היה ג'ון ג'וזף בורי, מהגר צרפתי שמוצא משפחתו היה מבורדו, סוחר ותעשיין שהתיישב בפילדלפיה.
אמו, סופיה בובו, הייתה פליטה מהאיטי, בתו של בעל מטעים עשיר שנמלט לארצות הברית בעקבות מרד העבדים בהאיטי.
בורי למד באוניברסיטת פנסילבניה וסיים את לימודיו שם ב-1825 בגיל 16. בגיל 24 הוא יצא למסע באירופה והשלים את לימודיו בפריז.
ב-1828, לאחר שובו ממסעו, הוא החל לעבוד בעסק המצליח של אביו "מקיין בורי ושות'" במהלך שלושים שנות הקריירה העסקית של בורי היו משי ותה סוגי הטובין הנסחרים ביותר בעידן ספינות הקליפר.
החברה של בורי, שמרכזה היה בפילדלפיה, סחרה עם מקסיקו, הקריביים והמזרח הרחוק.
בורי היה חלוץ בפעולות שדלנות בחוגי הממשל הפדרלי למתן סיוע דיפלומטי וימי לצורך הגנה על הסחר הבינלאומי.
היקף עסקיו של בורי היה עצום.
בשנים 1857–1858, בתקופת מלחמת האופיום השנייה, נגרם נזק של 100,000 דולר לעסקיו של בורי.
בין השנים 1848–1860 כיהן בורי כנשיא הבנק למסחר והיה חבר הדירקטוריון בכמה עסקים מובילים בפילדלפיה.
ב-23 במאי 1839 נשא בורי לאישה את אליזבת דנדס מקיין.
אליזבת הייתה צאצאית של דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד.
לפני פרוץ מלחמת האזרחים הייתה פעילותו הפוליטית של בורי מצומצמת מאוד.
הוא היה תומך של המפלגה הוויגית ודגל בפרוטקציוניזם.
ב-1843 הוא שימש כקונסול דיפלומטי בבלגיה.
כאשר התפרקה המפלגה הוויגית באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, היה בורי לחבר במפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות של 1860 תמך בורי במועמד הרפובליקנים, אברהם לינקולן.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא תמך בהתלהבות באיחוד.
הוא היה המייסד וסגן הנשיא של "ליגת האיחוד" (Union League) של פילדלפיה והוביל את מאמצי הגיוס וההצטיידות של כמה רגימנטים.
ליגה זו הייתה בעלת חשיבות לאומית והשפיעה על ערים נוספות להקים ארגונים דומים לתמיכה במאמץ המלחמתי של האיחוד כנגד הקונפדרציה.
במהלך המלחמה נוצרו קשרים הדוקים בין בורי לבין הגנרל יוליסס ס.
ב-5 במרץ 1869, עת החל את כהונתו כנשיא, מינה גרנט את בורי לתפקיד מזכיר הצי בקבינט שלו.
גרנט נהג למנות אנשים שלא נבחרו בבחירות או ידידים אישיים.
לאיוש הקבינט הראשון שלו הוא לא ביקש עצה מסנאטורים למינויים שביצע, בין השאר מתוך שיקולים של אחדות לאומית ובין השאר על רקע עברו הצבאי שהוביל אותו לבחור את חברי הקבינט שיהיו כפופים אליו.
כמה מהאישים שהוא מינה כחברי הקבינט שלו היו יוצאי דופן, כשהבולטים מביניהם היו מזכיר המדינה המילטון פיש, מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו והתובע הכללי אלפונזו טאפט.
אך בשלבים הראשונים של הרכבת הקבינט ב-1869, היו השיקולים למינויים הרי גורל.
בורי התיידד עם גרנט בעת ביקור שזה ערך בפילדלפיה.
גרנט חש שהוא חייב להיטיב עם בורי ועם הרפובליקנים ב"מדינות המפתח" והכריז שהוא ימנה לקבינט שלו אדם מפנסילבניה.
כאשר לחצו עליו לגלות פרטים ("האם זה חבר המנגנון הרפובליקני בהנהגתו של סיימון קמרון?), השתלט על גרנט חוש ההומור שלו והוא נעשה מסתורי ואמר שמדובר על "אדם מפילדלפיה".
שאלת זהותו של אותו "אדם מפילדלפיה" טרדה את מנוחת הציבור, אך חשיפת שמו של בורי התקבלה בתדהמה.
איש לא שמע את שמו מחוץ לגבולות פילדלפיה.
בורי גילה עניין מועט בחיי הציבור והודה בגלוי שאדמירל דייוויד פורטר יהיה זה שינהל בפועל את מחלקת הצי.
המחלוקת על שינוי שמות הספינות
בורי סלד מהשמות האינדיאנים של ספינות הצי בתקופה של טרום מלחמת האזרחים, ובמהלך תקופת כהונתו הקצרה כמזכיר הצי הוא דאג לשינוי שמותיהם של כלי שיט רבים כך שישאו שמות של מדינות האיחוד, דמויות מהמיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הרומית, או שמות שהביעו כוח ועוצמה.
בין הספינות שבורי בחר את שמותיהן היו הפריגטה שנקראה USS Wampanoag ושמה שונה ל"פלורידה", ספינת נהרות ששמה היה USS Winnebago ושונה ל"קנטאור" וספינה נוספת ששמה שונה ל"טורנדו".
הציבור הגיב ההלם על שינויים אלו, על רקע העובדה שעל פי המסורת ניתנו לספינות שמות אמריקאים.
יורשו של בורי בתפקיד, ג'ורג' רובסון, החזיר לרוב הספינות הללו את שמותיהן המקוריים.
באופן אירוני, לבורי, כתושב פילדלפיה, היה קשר עם העיירה מניונק (כיום פרבר של פילדלפיה), ואחת הספינות הללו הייתה ה-USS Manayunk שהוחלף ששמה שונה על ידי בורי עשרה ימים לפני סיום כהונתו ל-USS Ajax ולא הוחזר לה על ידי רובסון.
השם שניתן לספינה זו על ידי בורי נלקח משמו של איאס, דמות מן המיתולוגיה היוונית ובנו של טלאמון.
יום עבודה של שמונה שעות
ב-29 במאי 1869 הודיע בורי על הנהגת תשלום מלא עבור יום עבודה של שמונה שעות במספנות הצי בברוקלין.
הפועלים במספנה קיבלו תשלום רטרואקטיבי מה-19 במאי על סמך ההנחיות החדשות.
בורי העביר הנחיות מדויקות בנוגע לשעות העבודה, שעל אף שנועדו להקל על העובדים, הן עוררו בקרבם מורת רוח בשל אופיין הדייקני.
העובדים נדרשו להתייצב במקום עבודתם בשעה 7:45 בבוקר, להתחיל את יום עבודתם בשעה 8:00 ולסיימו בשעה 17:00, כולל הפסקת צהריים משעה 12:00 ועד השעה 13:00.
במהלך כהונתו הקצרה של בורי כמזכיר הצי, הייתה ארצות הברית בעיצומה של תקופת השיקום שבאה בעקבותיה של מלחמת האזרחים.
התיקון ה-13 וה-14 לחוקת ארצות הברית העניקו, בהתאמה, חופש מעבדות וזכויות אזרח מלאות לאפרו-אמריקאים.
כאשר ביקשו הלבנים בכל רחבי ארצות הברית להשאיר את השחורים במצב דומה לעבדות ולהפרידם מן החברה הלבנה באמצעים אלימים או בכפייה, התעוררה מחלוקת ציבורית.
קבוצות נשים בהנהגתן של סוזן ב.
אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון נאבקו גם הן להשוואת השכר בין גברים לנשים וכן למען זכויות אזרח, שוויון זכויות בנישואים ובחינוך וזכות בחירה לנשים.
ביוני 1869, החודש האחרון לכהונתו כמזכיר הצי, הורה בורי על ביטול ההפרדה הגזעית כך שהתאפשר לפועלים האפרו-אמריקאים לעבוד לצד הפועלים הלבנים.
ב-17 ביוני הודתה "אגודת הנשים העובדות" (Working Women's Association) לבורי על צעדו זה.
ב-25 ביוני 1869 התפטר בורי מתפקידו ללא כל רעש תקשורתי לאחר שכיהן שלושה וחצי חודשים כמזכיר הצי.
לא ניתן שום הסבר רשמי להתפטרות למעט נימוקים בריאותיים, העומס שנדרש מבורי לניהול מחלקתו ורצונו לשוב לעסקיו הפרטיים.
הידיעה על מועמדתו של ג'ורג' רובסון כמחליפו של בורי התקבלה בתדהמה בקרב הציבור, לאחר שדבר התפטרותו של בורי אפילו לא פורסם.
בדומה לבורי, גם רובסון לא היה ידוע מחוץ לגבולות מדינתו, ניו ג'רזי.
גם הפעם לא ביקש הנשיא גרנט עצה מחברי הסנאט כאשר תר אחר מועמד מנוסה שינהל את מחלקת הצי.
בורי שב לפילדלפיה וחידש את פעילותו העסקית.
בשנים האחרונות לקריירה העסקית שלו הוא גילה עניין ברכבות ובעסקים פיננסיים.
הוא נודע כפטרון של האומנויות ונותר ידיד קרוב לנשיא גרנט ואף התלווה אליו במהלך סיור שערך ברחבי העולם בשנים 1877-1879. מסע זה סחט את כוחותיו של בורי וגבה ממנו מחיר בריאותי.
ב-5 בפברואר 1880, זמן קצר לאחר שובו לפילדלפיה מהמסע עם גרנט, נפטר אדולף בורי.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שנכנסה לשירות ב-1920 והוטבעה ב-1943 עקב נזק שנגרם לה מפגיעת צוללת גרמנית.
משחתת נוספת בצי הוכנסה לשירות ב-1944 ושירתה עד 1972, עת הועברה לידי הצי הארגנטינאי.
אדולף איבון היה צייר צרפתי, הידוע בציורי מלחמות נפוליאון.
איבון למד אצל פול דלארוש, עלה לתהילה במהלך האימפריה השנייה, וסיים את הקריירה שלו כמורה.
זמן קצר לאחר תום מלחמת קרים בספטמבר 1855, הוזמן איבון על ידי ממשלת צרפת לצייר תמונה גדולה של לכידת המבצר בסבסטופול.
הוא הפליג לחצי האי קרים ב־19 בפברואר 1856, שם בילה שישה שבועות ביצירת תיק רישומים וכן ביקר בשדה הקרב של אינקרמן.
בשנת 1857 הוצג בסלון של פריז הציור הגמור "לכידת המבצר של מלקוף 8 בספטמבר 1855", ושנתיים לאחר מכן הוצגו "נקיק מלקוף" ו"לה קורטיין דה מלקוף".
"לכידת המבצר" הייתה יצירה בגודל 6 מטר על 9 מטרים וייצגה את הרגע בו נלכד המבצר בסביבות אחר הצהריים של יום הקרב.
בשנים שלאחר מכן החל הקיסר נפוליאון השלישי להעריץ את סצנות הקרב שלו.
באופן טבעי הוא האדיר את הקטל בקרבות של נפוליאון הראשון.
איבון הפך לקצין של לגיון הכבוד בשנת 1867, וצייר את דיוקנו של נפוליאון השלישי בשנה שלאחר מכן .
איבון היה ידוע כמורה מוביל לציור בבית הספר לאמנויות יפות בשנים 1863–1883. כמה ציירים אמריקאים קיבלו ממנו הדרכה, בניהם כריסטיאן שוסלה, אלפרד וורדסוורת תומפסון, ויליאם סרטין וג'וליאן אלדן וייר.
האחרון לקח שיעורי ציור חיים אחר הצהריים אצל איבון החל בסתיו 1874.
בשנת 1881 מונה אדולף איבון לפרופסור לשרטוט באקול פוליטכניק 12, ועבד שם עד שנת 1887, ופרש ממנו בגלל מגבלת הגיל.
הפדגוגיה של איבון התבססה על חזרה לציור פשוט, על התבוננות בטבע.
"איבון רצה לתת לתלמידים את ההבנה של האנטומיה האנושית שלדעתו חיונית לציירים.
כדי להראות להם את התועלת בלימוד, הוא היה מקבץ אותם סביבו, ומשרטט על קרטון שהוצב בפינת החדר בכמה קווים פשוטים תוך מספר דקות, רישום של הדומן.
הוא היה מלווה כל קו בהסבר הנוגע לפרופורציות של גוף האדם כמו גם לזוויות השונות שנקבעות על ידי התנועות.
הוא גם חשב שמועיל לתת להקנות להם כמה מושגים לגבי האנטומיה של הסוס.
המטרה שהציב הייתה ללמד אותם, על ידי מספר קטן של קווים מקדימים, כיצד לצייר במהירות רישומים מהחיים."
איבון קבע את הנושא לרישומי הקומפוזיציה לתלמידיו, למשל, "רצח יוליוס קיסר", ופירט כיצד לעשות זאת: "קיסר מכסה את ראשו בטוגה...
הוא מועבר לרגלי הפסל של פומפיוס, שנשטף בדמו."
אלכסנדר סטיוארט, האספן האמריקני, ביקש מאיבון לצייר את הפיוס בין הצפון והדרום (ציור שאבד) בשנת 1870, וכן את "הגאונות של אמריקה" (1858, 1870).
דיוקנו של הנשיא קרנוט (1888) שהוצג בתערוכה הקולומביאנית העולמית.
אדולף דה קודר היה צייר נוף גרמני.
אדולף דה קודר נולד ב-2 ביוני 1862 בקרלסרוהה.
הוא הגיע ממשפחה אמידה ומעמד גבוהה.
אביו לודוויג דה קודר (1820–1878) היה צייר ופרופסור לקלאסיקות של העת העתיקה והציור באקדמיה לאמנות בקרלסרוהה.
האב לודוויג דה קודר לא תמך במאמציו האמנותיים של בנו אדולף, שיכול היה להתחיל ללמוד אמנות רק לאחר מות אביו.
בגיל 19 אדולף דה קודר הלך לאקדמיה לאמנות בעיר הולדתו בשנת 1881, שם הפך לתלמידו של גוסטב שנלבר (1851–1917).
שנלבר הפך למורה החשוב ביותר של אדולף.
הוא למד אצלו ציור נוף משנת 1881 עד 1890. בשניים-שלושה העשורים הראשונים, התפתחותו האמנותית של דה קודר הושפעה מאוד מציורו של שנלבר.
לאחר סיום לימודיו עבד אדולף דה קודר כצייר עצמאי בעיר הולדתו קרלסרוהה עד שנת 1909, במהלכן השתתף בתערוכות אמנות גדולות בבאדן-באדן, קרלסרוהה ובמינכן עם נופיו האימפרסיוניסטיים.
סמוך לביתו היה סטודיו נוסף בו הוקם בית הספר לציירים בקרלסרוהה כחברה פרטית בסביבות 1884. בשנים 1892 ו-1893 הציג דה קודר ציורים בארמון הזכוכית של מינכן, בהם הציג את שהותו בים הבלטי במושבת האמנים ארנשופ: בתים בדיונות (1892) ובתי דייגים בים הבלטי (1893).
תמונות משני טיולים להולנד באמצע שנות ה-90 הוצגו גם בארמון הזכוכית של מינכן.
בין השנים 1891 עד 1903 הוא נכח מדי שנה בתערוכות אמנות גדולות בארמון הזכוכית של מינכן עם ציוריו.
בשנת 1910 אדולף דה קודר בנה וילה עם אולפנים עבורו ועבור אחותו לואיז.
הוא התגורר בשכונת עמיתיו הציירים פרנץ גרסל והנריק מור (1876–1940).
כולם היו חברים בקבוצת לויטפולד במינכן, שהייתה קיימת מאז 1892 ובראשה עמד פריץ באר בין השנים 1907–1919.
מ־1910 עד 1924, דה קודר הציג שוב בתערוכות האמנות הגדולות בארמון הזכוכית של מינכן.
ביולי 1914 השתתף בתערוכת האמנות הראשונה של פירסטנפלדברוק.
בשנת 1915 נפטרה אחותו לואיז, שליוותה אותו כל חייו והתגוררה עמו.