tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימים אלה עוסקת גראהמס בלימוד תרבות הגיישות ותרבות האנימה באוניברסיטת קיו, היא את הגיישות ואף הצטרפה לארוחות המסורתיות בהן ביצעו הגיישות את רשמי.
בנוסף כתבה גראהמס טורים בשפה היפנית לעיתונים "Mainichi" ו-"Asahi".
2014- הוזמנה על ידי ממשלת יפן לנאום ביום השנה ה-150 ליחסי שווייץ-יפן
2013- הוזמנה לhyper japan אשר מומן על ידי ממשלת טוקיו וחברת british air.
2010- זכתה במלגה ממשלתית אשר מומנה על ידי המוסד הממשלתי למחקר על שם
2010- הוענק לה פרס מממשלת אוסטרליה על מחקרה הממושך (20,000 דולר או הוצאות ניצ'יבנקן (nichibunken) מחייה ומחקר למשך שישה חודשים)
2007- זכתה לה מלגה מאוניברסיטת בריטניה על סך 5000 פאונד.
2006- זכתה במלגת מקמילן על סך 20,000 דולר בזכות ספרה שעמד לראות אור באותה שנה.
2005- זכתה בפרס על סרטה הדוקומנטרי.
2005- זכתה במימון של 5,000 דולר על ידי פקולטת Nus לאמנות ולמדעי החברה.
2000- זכתה בפרס עיתונאות זרה ביפן על סך 5,000 דולר.
1999- זכתה בתמיכת הקרן היפנית לקולנוע על סך 35,000 דולר
מימונים נוספים: אוניברסיטת וואסדה, מלגת בלאקוול של אוניברסיטת אוקספורד, מימון
לימודים של שנתיים באוניברסיטת בייג'ין על ידי ממשלות יפן ואוסטרליה.
גראהם ייסדה ספריית אנימה וקפה אנימה באוניברסיטת סינגפור לטובת הסטודנטים ולטובת מועדון האנימה המקומי.
אוסף כותרי האנימה עומד כיום על כ-500 כותרים.
כמו כן, פתחה אתר אקדמאי המכיל בתוכו מאמרים על תרבות האנימה ביפן ועל קשר החברה היפנית לאנימה.
באתר זה קישורים רבים למועדוני אנימה בכל העולם.
גראהם היא עיתונאית אשר הוכשרה על ידי חברת רויטרס.
עד היום היא כותבת מאמרים עבור עיתונים ומגזינים אשר קשורים לרוב לתרבות היפנית ולעבודתה בתחום זה.
סאיטאמה סופר ארנה (ביפנית: さいたまスーパーアリーナ) הוא אולם הופעות וספורט הממוקם בסאיטאמה שבמטרופולין טוקיו שביפן, והוא האולם הגדול במדינה.
האולם נבנה בשנות ה-90 ונפתח ב-2000. האולם אירח את משחקי הגמר של מונדובאסקט 2006.
סאיאד (בדומה לעברית, פירושו "צייד", בפרסית: موشک پدافند هوایی صیاد תעתיק מדויק: מושךּ פּדאפנד הואיי ציאד) היא סדרת טילי קרקע-אוויר מבוססי דלק מוצק המיוצרים על ידי איראן.
סאיאד 2 הוא גרסה של RIM-66 Standard (או SM-1), טיל אמריקאי שאיראן רכשה מארצות הברית לפני המהפכה של 1979.
סאיאד-3 הוא טיל עם קוטר דומה לסאיאד-2 אבל כנפונים שונים, אבל עם טווח ארוך יותר.
סאיאקו קורודה (ביפנית: 黒田清子; נולדה ב-18 באפריל 1969) היא בתם השלישית של אקיהיטו, קיסר יפן, ומיצ'יקו, קיסרית יפן.
היא ויתרה על תאריה ומעמדה כדי להינשא לפשוט עם.
סאיאקו נולדה ב-18 באפריל 1969 בבית החולים של הארמון הקיסרי ברובע צ'יודה שבטוקיו.
אביה הוא אקיהיטו, קיסר יפן, ואמה היא מיצ'יקו, קיסרית יפן.
יש לה שני אחים גדולים, נארוהיטו ופומיהיטו.
בילדותה קיבלה את התואר "הנסיכה נורי" (紀宮清子内親王 נורי נו מיה).
היא למדה בבתי הספר של גאקושין.
ב-1992 החלה ללמוד ספרות יפנית באוניברסיטת גאקושין.
בהמשך אותה שנה התקבלה כעמיתה ב"מכון ימאשינה לאורניתולוגיה", והתמחתה בצפרות.
ב-1998 הפכה לחוקרת מטעם המכון, וכתבה מאמרים בנושא צפרות.
ב-30 בדצמבר 2004 הודיעה סוכנות הידיעות הקיסרית כי סאיאקו בת ה-35 התארסה עם יושיקי קורודה (בן 39) – מעצב עירוני וחבר ותיק של הנסיך פומיהיטו, אחיה של סאיאקו.
האירוסים קיבלו את אישור משפחתה של סאיאקו, ונערכו ב-15 בנובמבר 2005. הם התקיימו בטקס שינטו מסורתי וצנוע במלון אימפריאל בטוקיו.
השתתפו בו רק כ-30 אורחים מהצד של החתן והכלה גם יחד, אולם אלפים התגודדו ברחובות הסמוכים.
מכיוון שקורודה הוא פשוט עם, לאחר נישואיה נאלצה סאיאקו לוותר על כל תאריה וזכויות היתר שלה, והיא שינתה את שמה ל"סאיאקו קורודה".
היא בת המלוכה היפנית הראשונה שעושה זאת מאז הנסיכה מסאקו ב-1960.
היא ויתרה גם על קבלת קצבה קיסרית, אולם קיבלה כמתנת חתונה מממשלת יפן 152 וחצי מיליון ין (כ-1.2 מיליון דולר) בהקצבה חד פעמית.
כהכנה לחיי הנישואים, היא ויתרה על הקריירה כצפרית, לקחה שיעורי נהיגה והתאמנה בקניות בסופרמרקט.
עם זאת, גם לאחר שוויתרה על תאריה, היא נותרה חלק לא רשמי מהמערכת הקיסרית, ומדי פעם אף מופיעה באירועים רשמיים, למשל באוקטובר 2016 הופיעה במשתה לכבודם של פיליפ, מלך הבלגים ומתילדה, מלכת בלגיה.
באפריל 2012 היא מונתה לכוהנת הגדולה של מקדש איסה, במשותף עם דודתה הנסיכה יורי.
ב-19 ביוני 2017 פרשה יורי מהתפקיד, וסאיאקו ממלאת אותו מאז בעצמה.
מיום לידתה ועד נישואיה החזיקה סאיאקו בתואר .
סאיצ'נייה (שם מדעי: Saichania; ממונגולית: "יפה אחד") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת האנקילוזאוריים שמאובניו נמצאו בערבות מונגוליה וסין.
מאובני דינוזאור זה נמצאו במונגוליה ב-1977 בממצא אחד עם עצמות בודדות שרובם היו שבורות.
רוב האזור שהתגלה היה של הגולגולת ואזורים סמוכים.
מהממצאים משוער שהאנקילוזאור הגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל של 2 טון והוא דמה במראהו לטרכיאה.
גופו היה מכוסה באוסטאודרם נוקשה שהגן עליו מטורפים ובנוסף אזורים כמו החוליות, חגורת הצלעות והכתפיים היו קשיחים ומחוברים חזק.
היו לו רגליים קצרות וגופו היה נמוך יחסית, מה שהגן על בטנו הרכה.
למרות מראהו הוא היה אוכל צמחים איטי ורגוע שהשתמש במקורו כדי לתלוש צמחייה מהאדמה.
דינוזאור זה חי לצד טורפים גדולים כמו הטרבוזאורוס, וייתכן שהשתמש בזנבו בעל האלה כדי להתגונן ממתקפה.
עם זאת לעיתים הטרבוזאורוס גבר עליו, מה שמוכח מסימני שיניים בחלק מהעצמות שהתאימו לשיני הטרבוזאורס.
סאינבולי, היא בירת מחוז סאינבולי , לאוס.
העיר שוכנת על הכביש הארצי מספר 4 אשר יחד עם כביש 13 היא מתחברת לעיר ללואנג פרבאנג.
במרחק 80 קילומטרים צפונית-מזרחית לגבול עם תאילנד הנמצא מעבר לרכס לואנג פרבאנג בדרום מערב.
שדה התעופה סאינבולי שוכן דרומית מערבית לעיר.
סאינבולי נבנתה על גדות הנהר נאם האנג, שהוא יובל של נהר המקונג בקצה הצפוני של המחוז.
העיר נמצאת בלב האזור בו נדרשת מעורבות של הצבא כנגד סחר עצים לא חוקי .
נכון למפקד האוכלוסין לשנת 2015 גרו בעיר 31,482 תושבים.
בצפון העיר נמצא מקדש בודהיסטי בן למעלה מ -500 שנה בשם וואט סי בון הואנג.
מקדש וואט סי פאן דון, שנודע בזכות הסטופה בצורת היהלום.
מקדש וואט סיסאוונג וונג, שהוקם על ידי המלך סיסאבנג וונג עצמו במקום בו עמד מקדש לשעבר.
בעיר יש מוזיאון, ספרייה ושני מסופי אוטובוסים שכל אחד מהם נמצא כ -2 ק"מ צפונית ודרומית לעיר בהתאמה.
סאיק מוטור קורפוריישן, או SAIC (בסינית: 上汽集团, פיניין: Shàngqì jítuán, באנגלית: SAIC Motor Corporation) הוא תאגיד רב-לאומי ויצרן רכב בבעלות ממשלתית סינית עם משרדים ראשיים בשאנגחאי.
חברת Fortune Global 100 ואחת מ"ארבע הגדולות" (יחד עם רכבי צ'אנגן, קבוצת FAW ותאגיד דונגפנג מוטור) של יצרניות הרכב הסיניות (כולן בבעלות המפלגה הקומוניסטית), לחברה היה היקף הייצור הגדול ביותר מכל יצרנית רכב סינית בשנת 2014, מייצרים יותר מ -4.5 מיליון כלי רכב.
תמהיל הייצור שלה אינו מוגבל לסקטור הצרכני, כאשר עד מיליון רכבי נוסעים מסוג SAIC הם טנדרים מסחריים.
נכון ל-2021, SAIC היא יצרנית הרכב הסינית השנייה בגודלה ו-12 בעולם במונחי ייצור.
ל-SAIC שורשים עוד בשנותיה הראשונות של תעשיית הרכב הסינית בשנות הארבעים, כאשר SAIC הייתה אחת מיצרניות הרכב הבודדות בסין של מאו, וייצרה את שאנגחאי SH760. רכבי SAIC נמכרים תחת מגוון מותגים, כולל אלה של שותפיה למיזם משותף.
שני מותגים בולטים בבעלות SAIC עצמה הם MG, מכונית רכב בריטית היסטורית, Roewe.
מחוץ לסין מוכרת SAIC רכבים רבים תחת מותג הרכב הבריטי שקנתה, "MG", אפילו בממלכה המאוחדת, ואף שאין להם קשר לחברת ורכבי MG המסורתיים.
רכבים אלו מיוצרים בסין ובתאילנד.
ל-SAIC מוטור גם "מרכז חדשנות" בישראל
סאילה (בהונגרית: Szajla) הוא כפר קטן בנפת פטרוואשארה שבמחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסאילה מספר התושבים נמצא בירידה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים האזור מיושב מסביבות תקופת הברונזה, הכפר מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1329.
יהודים חיו בסאילה במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. בשנת 1944 נרצח לפחות יהודי אחד מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
סֵאִין (ברומנית: Seini, בהונגרית: Szinérváralja - סינרוואראליה, ביידיש: סעאיני - ואראהל או ואראהל, בגרמנית: Leuchtenburg) היא עיירה במישור הנהר סומש (סמוש) במחוז מרמורש בצפון טרנסילבניה, ברומניה.
תחום שיפוטה כולל עוד שני כפרים:סבישה (Săbişa בהונגרית: Kissebespatak) וִיאִילה אפיי (Viile Apei בהונגרית:Apahegy).
היא קיבלה מעמד רשמי של עיר בשנת 1988
השם בהונגרית סינרוואראליה Szinervaralja מקורו במצודת סינייר Szinyér שבקרבתה.
שם זה הושאל משמו של פלג הזורם בסביבה.
שם הפלג "סינר" Szinér או "סינייר" Szinyér הוא ממקור סלאבי ומשמעותו "רועי חזירים" (בשפות דרום-סלביות:Svinjar, בצ'כית:Svinary, בפולנית:Świniary.
היישוב מוזכר לראשונה בשנת 1334 בשם Zynyrwarallya (זינירוואראליה) או ואראליה (מצודת זיניר).
בשנת 1907 לפי בקשת התושבים שונה שם המקום ל-Szinérvaralja.
חוקרים רומנים ביקשו להסביר את השם ברומנית, המתקשר לשם ההונגרי, על ידי המילה הרומנית sein שמשמעותה "אפור", ומקורו לפי תאוריה זו - הוא בשם ההידרוגפי (הידרונים) "העמק האפור" Valea Seină.
סאין נמצאת במישור הסומש, במדרון ה דרום-מערבי של הרי גוטאי (Gutâi).
במרחק 26 ק"מ מערבית מן העיר באיה מארה, 42 ק"מ מזרחית מן העיר סאטו מארה ו-24 ק"מ דרומית-מזרחית מן העיר נגרשט-אואש.
מדרום לעיירה זורם הנהר סומש (סאמוש - בהונגרית).
לעיר מסופחים שני כפרים: סבישה - במערב, ווִיאִילה אָפֶּיי - בצפון-מערב.
הגובה המרבי בסביבה הוא בגבעת קומז'ה (Comja) - 960 מ', המתרוממת מצפון לעיר.
העיירה נחצית מצפון דרומה על ידי הפלג סאינל (Seinel) הנשפך לנהר סומש.
בתחום היישוב נתגלו ממצאים מתקופת האבן והברוזנה.
מצודת סאין מוזכרת כבר בשנת 1490 (אם כי לפי מקורות מסוימים - כמו פנקסי המעשר האפיפיוריים משנת 1334 נראה שהייתה קיימת כבר ב-1334 (Castrum Zynyr או Seinen או Seini.
בשנת 1344 הפכה סאין לעיר שוק (oppidum).
בסוף המאה ה-15 כלל היישוב מאה חלקות של צמיתים.
בשנת 1563 המצודה נהרסה אבל העיירה שרדה.
האחוזה השתייכה לאצילה ההונגרייה ז'וז'נה באטורי.
בשנת 1598 היו ביישוב 208 משק בית של צמיתים, מתוכם 90 בחסותו האציל ג'רג' סייקיי ו-23 בחסותו של גשפאר קורניש.
במאה ה-17 - 18 ניזוק היישוב מספר פעמים - על ידי צבאו של הגנרל (1605) ג'ורג'ו בסטה, על ידי פולנים בפיקודו של ייז'י סבסטיאן לובומירסקי (1657), על ידי לוחמיו של אישטוואן ושלני (1677).
ב-1677 הטטרים שרפו את היישוב ובחזרתם ב-1717 טבחו בתושבים ולקחו רבים מהם כעבדים.
שרידי המצודה נראים עד היום על הגבעה בכפר אפה של ימינו - ואילה אפיי.
משפחות הונגריות ששרדו את האירועים האלה עברו לגור בחלקים הגבוהים יותר של העיירה, וביישוב הישן ההרוס התיישבו רומנים.
ב-1741 מנה היישוב 40 משפחות רומנית שהשתייכו לכנסייה היוונית-קתולית הרומנית.
לצד הרוב הרפורמי ההונגרי ב-1753 קמה גם קהילה הונגרית רומית-קתולית.
הכנסייה הישנה מעץ מימי הביניים התחילה לשמש קהילה קטנה של בעלי מלאכה וכמה משפחות ארמניות.
במאות 17–18 משפחות אצילות רבות רכשו נכסים במקום.
מתחילת המאה ה-19 הפכה סינרוואראליה - סאין שוב לעיר שוק, עם ירידים שבועיים, עסקי קדרות ויקבים.
תרומה חשובה להתפתחות זו תרמו היהודים שהתיישבו בה.
היהודי הראשון שהוזכר - בשנת 1756 - היה אחד בשם יאקובוס (יעקב) ישראל.
ב-1785 הוקם בית הכנסת הראשון.
לאורך השנים שמרה הקהילה היהודית צביון דתי אדוק.
בשנת 1884 רבה של סאין, מיכאל צבי שונפלד עלה לארץ ישראל.
בשנים 1905–1944 הפעילו יעקב וידר ובנו, יהודה, בית דפוס עברי שפרסם 145 פרסומים בעברית וביידיש.
בשנת 1830 הוקם בית מרקחת.
ב-1859 פתח ליפוט קליין בית חרושת לאלכוהול והחל מ-1875 גם לשמרים.
ב-1870 בנתה משפחת מאנדי טירה משלה על הגבעה, שאיננה קיימת עוד בימינו.
ב-1877 הייתה סאין לבירת נפה במחוז סאטמר.
היו לה בתי משפט, לשכת נוטריון ציבורי, אגף כספים, אגף ז'נדרמריה.
פעלו בה שלושה בנקים, דואר ושני בתי קזינו.
החל מ-1891 הוקם מפעל לאבני קברות מאנדזיט שהעסיק 50–60 פועלים.
נפתחה טחנת קיטור, בית דפוס.
ב-1891 הוקם בעיר מוסד פיננסי רומני הקרוי "סטמריאנה" (Sătmăreana) וב-1896 גם מוסד פיננסי הונגרי שנקרא Szinérváraljai Takarékpénztár (קופת החסכון של סינרוואליה)
יבולי הפירות ביישוב היו משמעותיים.
בהתחלת המאה ה-20 בעלי האחוזות הגדולים של היישוב היו המשפחות מאנדי, פפולצי,(Papolczy), קאוואשי (Kávássy) ופנייש (Fényes)
ב-1903 הוקם סניף של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנים 1904–1914 הופיע בעיירה שבועון בשם "סינרוואראליה) Szinérváralja
השלטון הרומני בין מלחמות העולם
אחרי שנת 1918 עברה סאין לממלכת רומניה.
עד שנת 1940 השתייך למחוז (ז'ודץ) סאטו מארה.
בשנים 1940–1944 חזר האזור לשליטת הונגריה.
אחרי פלישת גרמניה לתוך הונגריה וכינון הממשלה הפרו-נאצית הקיצונית בראשות דמה סטויאי בקיץ 1944 יהודי סאין נכלאו על ידי הרשויות ההונגריות בגטו סטמאר ונשלחו בהמשך למחנות השמדה בשטח פולין, כבקשת שליחי גרמניה הנאצית
בימי השלטון הקומוניסטי ברומניה (1989-1947) שויך היישוב לאזור המנהלי מרמורש והחל מ-1968 למחוז מרמורש.
ב-1989 במסגרת התוכנית ל"הסדרת הכפרים" ("סיסטמטיזציה") הוכרזה סאין רשמית כעיר.
הרכב לפי דתות וקבוצות אתניות
לפי הנתוניום של אלק פנייש - משנת 1829 ההרכב הדתי של האוכלוסייה היה כדלקמן:
1,373 נוצרים יוונים-קתולים (אוניאטים) רומנים, 709 רפורמים, 575 רומיים-קתולים ו-151 יהודים.
בשנת 1910 גרו בסאין 5,056 תושבים, מתוכם 2,542 היו דוברי הונגרים (כולל יהודים וממוצא גרמני) 2451 דוברי רומנית כשפת אם, 141 צוענים, 65 גרמנים.
5,557 היו נוצרים אורתודוקסים, 1,030 נוצרים רפורמים, 813 נוצרים יוונים - קתולים, 790 יהודים ו-786 נוצרים רומיים-קתולים.
אחרי כמעט מאה שנה, בעקבות שואת היהודים כל אוכלוסיית היישוב היא כיום נוצרית, ומאז התבססות השלטון הרומני - ירד מספר ההונגרים - על ידי הגירה פנימית, ואולי התבוללות.
5,557 היו נוצרים אורתודוקסים, 1030 נוצרים רפורמים, 813 נוצרים יוונים קתולים, 727 נוצרים רומיים-קתולים, 159 נוצרים בפטיסטים ו-49 נוצרים פנטקוסטלים.
בדרך כלל התושבים ההונגרים גרו בצפון היישוב, קרוב לכנסייה הרפורמית, וברחובות למרגלות גבעת רוז'אי.
האחוז הגדול ביותר של הונגרים הוא בעמק זוגו שבו הם מהווים רוב עדיין בתחילת המאה ה-21.
יהודי היישוב באו מחבל גליציה שסופחה במאה ה-18 לאימפריה ההבסבורגית.
ניסיונות להקים קהילה יהודית בסאין נעשו עוד במאה ה-17. היהודים התיישבו בקרבת התושבים הקתולים והרפורמים.
יהודי ראשון בשם יאקובוס (יעקב) ישראל מוזכר בשנת 1756. מפקד של יהודים בחבל מרמורש בשנים 1769-1768 רשם בסאין שתי משפחות יהודיות עם שישה אנשים.
לאורך השנים שמרה הקהילה היהודית צביון דתי שמרני.
בנו, הרב מרדכי הלוי איש הורוויץ, פרסם את הספר "פרשת מרדכי" וכן "ליקוטי צבי" שכלל כתבי אביו.
ב-1859 פתח ליפוט קליין בית חרושת לאלכוהול ולשמרים.
במפקד בשנת 1785 נרשמו יהודים ראשונים, לרבות בכפרים מסביב.
באותה תקופה הוקמו בית כנסת וחברה קדישא.
ההתפתחות הדמוגרפית של קהילת יהודי סאין:
בשנת 1885 קהילת סאין הייתה למרכזית עבור יהודי הסביבה ("הגליל").
באמצע המאה ב-19 נבנה בית כנסת חדש שעבר שיפוצים בתחילת המאה ה-20.
קמו בתי ספר תורניים וארגוני צדקה כולל של נשים.
בשנים 1889–1913 הרב יחזקאל בנט, נכדו של הרב שלמה גאנצפריד ניהל ישיבה קטנה ונודע בכתבי שו"ת שערך.
תפקיד חשוב החיי יהדות טרנסילבניה מילא בית הדפוס של יעקב יהודה וידר (וידער) שפעל בשנים 1905–1944.
בשנת 1930 מנו יהודי העיירה 673 נפשות (13% מאוכולוסיית היישוב).
חלק מהם עברו לערים יותר גדולות כמו סאטו מארה בעוד יהודים אחרים מן הכפרים התיישבו בסאין.
בקיץ 1944 השלטון הפרו-נאצי בהונגריה שלח את יהודי סאין והסביבה לגטו סאטו מארה ומשם גירש אותם לאושווייץ כבקשתם של מנהיגי גרמניה הנאצית.
רוב יהודי היישוב נספו בשואה באושוויץ.
בהמשך בימי השלטון הקומוניסטי הם עלו לישראל או היגרו לארצות אחרות.
ב-1971 חיו במקום שלוש משפחות יהודיות.
בימי השלטון ההבסבורגי והאוסטרו-הונגרי רבים מהשוואבים של סטמאר שחיו באזור נטמע באוכלוסייה ההונגרית, תוך כדי תהליך התבוללות הרבה יותר אינטנסיבי מאשר בחבל באנאט הנצמא דרומית-מערבית מטרנסילבניה.
עיסוקם הראשי של התושבים הוא החקלאות וייצור מוצרים חקלאיים.
העיר כוללת 39650 דונם אדמות חקלאיות ו-12360 דונם יערות.
קיים מפעל לאנדזיט ולפיסול באבן.
כמו כך פועל בית חרושת לחומץ ולמשקאות חריפים.
סאין נמצאת על הכביש הלאומי DN 1C (הכביש האירופי E58) המחבר את העיר דז' עם העיר סאטו מארה, דרך העיר באיה מארה.
יש לה גם תחנת רכבת על בקו באירה מארה-סאטו מארה.
ב־2022 נחנך גשר באורך 180 מ' ורוחב 8 מ',מעל הנהר סומש בין סאין ליישוב פום (Pomi), המחבר בין המחוזות סאטו מארה ומרמורש.
בסאין פועלים: 4 כנסיות אורתודוקסיות, 2 כנסיות רפורמיות - אחת בסאין והשנייה וויאילה אפיי, כנסייה יוונית-קתולית אחת (הפרוכיה חידשה את פיעלותה ב-1990; נבנתה בשנים 1995–1999), כנסייה רומית - קתולית אחת, כנסייה בפטיסטית, כנסייה פנטקוסטלית, כנסייה אדוונטיסטית של היום השביעי, בית תפילה של עדי והוה, בית כנסת שאינו פעיל.
באמצע חודש יולי חוגגים יומיים את ימי העיר סאין.
מונומנטים ואתרים חשובים, יעדי תיירות
שרידי מצודת סינייר מימי הביניים - מהמאה ה-14–15, נמצאים בנקודה המערבית ביותר של הרי גוטאי, על הפסגה המיוערת וארהג'.
שם היה בית משפחת האצילים מורוץ שהחזיקה בבעלותה 29 כפרים.
ב-1491 המצודה נכבשה על ידי אנדראש באטורי מידי יחידה של תומכי המלך אולאסלו.
ב-1563 נכבשה על ידי באלאשה מנייהר שרימה את אחד מבניו של ז'יגמונד באטורי, בהמשך הוא החריב אותה.
למצודה מיתאר מוארך סגלגל, והיא מוקפת בחפיר עמוק ב-4–5 מ' ורחב ב-10–15 מ'.
בנקודה המערבית ביותר של הרי גוטין, בראש המיוער של Várhegy, נמצאות חורבות טירת Szyner.
14–15. המאה, זה היה מקום מושבה של האחוזה של משפחת Móroc ב-Megyesi, אשר בשנת 1490 כללה 29 כפרים.
בשנת 1491, אנדראש באטורי כבש אותו מהמשמר הפרו-אולאסלו שלו.
ב-1563, בלסה כבש לראשונה את מנייהר בתחבולות של אחד מבניו של זזיגמונד בתורי, ולאחר מכן השמיד אותו עם חייליו.
לטירה תוכנית אליפסה מוארכת, מוקפת חפיר ברוחב 10–15 מטרים ובעומק ארבעה–5 מטרים.[15]
הכנסייה הרומית-קתולית "העיבור ללא חטא",(1421) נבנתה על ידי הגבירה ז'וז'נה באטורי.
ב-1641 הפכה לכנסייה רפורמית, אולם ב-1753 השלטון ההבסבורגי החזיר אותה לפולחן הרומי קתולי.
ב-1848 נהרסה בדליקה ונבנה בסגנון אדריכלי שונה.
התקרה הגותית הוחלפה והתווספו איוקנות בשמן מאת הצייר קארוי יאקוביי (1882)
הכנסייה הרפורמית - מהראשונות מסוג זה בחבל מרמורש,
הכנסייה האורתודוקסית "הארכימלאכים מיכאל וגבריאל" (1882) - כנסייה אורתודוקסית יחידה ברומניה עם איקונוסטזיס מאבן.
הוקדשה ב-1910 לארכנגלים מיכאל וגבריאל.
כנסיית יוחנן פה זהב - אורתודוקסית, נבנתה מתרומות התושבים והכמרים.
הבנייה החלה ב-1876,ב-1882 עברה טקס הקדשה ל-יוחנן כריסוסטומוס, אבל הושלמה רק ב - ב-1904.
בית הכנסת החדש (1904) - במצב של עזובה - נמכר לפני 1989 על ידי הקהילה לקואופרטיב למלאכה ומסחר שמכר אותו ב-.2002. נועד לשיפוץ
בית התרבות - ברחוב אמינסקו 6, עם אולם בן 320 מושבים, אולם קטן, אולמות חזרות, גלריה לאמנות, חוג לספרות,
שמורת הטבע של עצי האורן קוז'מה - על מדרונות גבעת קוז'מה בצפון העיר (גובה 652 מ').
ב-1939 יחידה צבאית בפיקוד הגנרל ג'ורג'סקו שתלה ראן עצים מסודרים בצורה שמו של המשורר הלאומי הרומני מיכאי אמינסקו במלאת 50 שנה למות המשורר.
הווילה ע"ש פופולצי-באי - ברחוב צ'טאצי, נבנתה במאה ה-19. כאן נולד הסייף בלה באי.
הווילה ע"ש קאוואשי - נבנתה ב-1848. כעת משמשת כבית הארחה.
בית העירייה הוא הבית באראן-קרצ'ון (Bárány–Crăciun) לשעבר, שנבנה בשנות ה-1900
המלון "קורונה" נבנה בזמנו על ידי משפחת נוימן
בבניין בית המשפט הישן פועל בית ספר יסודי מס.1
טחנת הקמח של שאנדור קפש משנת 1875
סאיס (ממצרית קדומה: Zꜣw; ביוונית עתיקה: Σάϊς; בקופטית: Ⲥⲁⲓ; כיום בערבית: صا الحجر, צא אל־חגר) הייתה עיירה מצרית עתיקה בדלתא של הנילוס קרוב לנהר הנילוס.
העיירה הייתה בירת המחוז של סאפ־מה, שמה החמישי של מצרים התחתונה, והעיירה הפכה למושב השלטון במהלך השושלת ה־24 של מצרים (בסביבות 732–720 לפנה"ס) ובמהלך השושלת ה־26 של מצרים (בסביבות 664–525 לפנה"ס), המכונה על שם מקום מושבה, "השושלת הסאיטית".
השם המצרי העתיק של העיירה הוא Zꜣw.
הרודוטוס כתב כי בסאיס נמצא קברו של אוסירס וכי סבלו של האל נמצא באזור.
היוונים (כגון הרודוטוס, אפלטון, פאוסניאס ודיודורוס סיקולוס) חשבו כי יש לעירייה קשר עם אתונה.
פאוסניאס כתב שסאיס הוא שם מצרי המקושר לאתנה, המקביל לשם הפיניקי Ὄγγα (אוֹנְגַה).
דיודורוס כתב שהאתונאים בנו את סאיס לפני המבול, בעוד שכל ערי יוון נהרסו במהלך אותו אסון, כולל אתונה, סאיס ושאר הערים המצריות שרדו.
כיום אין הוכחות לקיומה של העיירה בתקופת הממלכה החדשה (בסביבות 1100 לפנה"ס) עקב חקלאים שהרסו חלקים נרחבים מהאזור.
במהלך הכיבוש האסלאמי של מצרים, נערך בסאיס קרב בין חילות הראשידון ובין צבא האימפריה הביזנטית, על פי הכרוניקה של איש הכנסייה הקופטי יוחנן מניקיו מסוף המאה ה-7, האזור התקיים כנום עד 700 לספירה.
סופרים מימי הביניים, כמו יאקות אל־חמאווי, אל־מקריזי ואל־קלקשנדי , טענו כי שמו של מקים העיירה היה "סא בן מסר".
עם זאת, ההיסטוריון בן המאה ה-15, אבן איאס , טען כי מייסד העיירה היה "סא בן מרקונוס".
העיירה בתקופתו הייתה חרבה כמעט לחלוטין ואתרהּ שימש כמחצבת אבן.
במפקד האוכלוסין של מצרים משנת 1885 נכתב כי בסאיס (ששם נקראה צא־אל הגר) התגוררו 4,474 נפשות (2,250 גברים ו־2,224 נשים).
סאיטאמה (ביפנית: サイタマ; בכתב : Saitama) הוא הדמות הראשית הבדיונית במאנגה ובאנימה "ואן-פאנץ' מן", שנוצרה על ידי המאייר והכותב היפני .
סאיטאמה הוא גיבור-על חסר שיוך תאגידי, תושב עיר Z, אשר חולם להתפרסם ומבצע מעשי גבורה כתחביב.
לאחר שלוש שנים של אימונים קיצוניים, הוא הופך לאדם החזק ביותר בעולם, המסוגל להביס כל אויב באגרוף אחד בלבד.
אף על פי כן, כוחו העצום מותיר אותו ללא אתגרים אמיתיים, וכתוצאה מכך הוא סובל משעמום ומתחושת ריקנות קיומית.
סאיטאמה מציל את ג'נוס, גיבור סייברנטי המחפש נקמה ביצור שהשמיד את עירו ואת משפחתו, ולאחר מכן הופך למורו הרוחני באי-רצון.
באמצעותו הוא נחשף לאגודת הגיבורים – מוסד מקצועי המאגד גיבורי-על ונלחם במפלצות המאיימות על כדור הארץ.
הדמות נוצרה תחילה כגיבור מסוג אחר – כזה שכבר מתחיל את סיפורו כחזק מכולם – ופורסמה לראשונה בוובקומיקס.
במהדורה המאוירת למאנגה, אוירה דמותו של סאיטאמה על ידי .
באוקטובר 2015 עלתה לשידור סדרת אנימה המבוססת על המאנגה.
בסדרה זו מדובב סאיטאמה ביפנית על ידי מאקוטו פורוקאוה ובאנגלית על ידי מקס מיטלמן.
המאנגקה היפני החל לפתח את דמותו של סאיטאמה מתוך רצון לכתוב על גיבור-על שכבר בתחילת סיפורו הוא החזק בעולם.
המטרה הייתה ליצור סיפור שמתמקד לאו דווקא בקרבות, אלא בחיים היום-יומיים של הגיבור.
ואן הסביר: העיצוב הפשוט של סאיטאמה נבע מהרצון לבדל אותו מגיבורים אחרים שנראים "מגניבים" מדי.
העלילה עוסקת בשעמום שחש סאיטאמה מחיי הגבורה, בשל היעדר אתגרים אמיתיים.
לדעת ואן, גיבור הוא לאו דווקא מי שחזק – אלא מי שמפגין מודעות ונכונות להבין את נפשם של אחרים.
עם זאת, ואן סיפר כי היה לו קשה לכתוב תרחישים עבור דמות כה חזקה – שהרי סאיטאמה פותר כל בעיה באגרוף אחד.
האתגר המרכזי היה להפוך את דמויות המשנה למעניינות מבלי שייראו חלשות מדי.
המאייר ניסה תחילה לצייר את סאיטאמה כגיבור "מגניב", עם עיניים נוצצות ומראה מרשים, אך לבסוף שינה את הגישה לאור בקשתו של וואן שהדמות תהיה ההפך הגמור.
המבט הריק שמאפיין את פניו של סאיטאמה נעשה בכוונה לצורכי הומור.
מוראטה ציין כי על אף שקשה להזדהות עם דמות כל-יכולה, הכתיבה של ואן הצליחה לעשות זאת בצורה אפקטיבית.
בגרסה היפנית של סדרת האנימה מדובב סאיטאמה על ידי מקוטו פורוקאוה, ואילו בגרסה האנגלית מדובב על ידי מקס מיטלמן.
פורוקאוה גילה את המאנגה דרך חבר, והתרשם מהפשטות והעוצמה שבסיפור, בו כל קרב מסתיים במהרה באגרוף בודד.
הוא תיאר את סאיטאמה כ"דמות מורכבת" בשל האדישות והעצלות שמאפיינות אותו, לצד הכישורים הביתיים שגורמים לו להיראות אנושי יותר.
פורוקאוה הדגיש כי לסאיטאמה שני טונים עיקריים – בהתאם להקשר הסצנה.
מיטלמן נמשך לסדרה כבר מהפרק הראשון, והתלהב מהניגוד בין סאיטאמה לבין הנבלים המאיימים.
הוא תיאר את אתגר הדיבוב כמציאת האיזון בין שעמום לאדישות, תוך שהוא שואף להבדיל את הדמות מהגרסה היפנית מבלי להפוך אותה לקריקטוריסטית.
לדבריו, ניסיונו להישאר נאמן לדמות תוך התאמה לקהל המערבי היווה אתגר ייחודי.
סאיטאמה הוא גבר קירח בן 25, אשר סובל משעמום מתמיד בשל היכולת הבלתי נתפסת שלו להביס כל יריב באגרוף אחד בלבד.
הוא מתגורר בדירה צנועה בעיר Z.
שלוש שנים לפני תחילת העלילה, כשעוד היה בעל שיער, סאיטאמה היה מובטל ונתקל בנבל-על בשם קראבלנטה שניסה להרוג ילד בעל סנטר בצורת ישבן.
סאיטאמה הצליח להביס את הנבל והחליט להפוך לגיבור "בשביל הכיף".
יכולותיו של סאיטאמה מתמצות בכוח פיזי ברמה בלתי נמדדת, כאשר מהירותו, סיבולתו וחסינותו הן תופעות לוואי של עוצמתו הגולמית.
הוא מייחס את כוחו לאימונים יומיומיים מתמשכים – 100 שכיבות סמיכה, 100 כפיפות בטן, 100 סקוואטים, ריצה של 10 ק"מ, תזונה בריאה, ואי שימוש במיזוג אוויר או חימום – על מנת לחזק את כוח הרצון.
הוא מתאר כיצד המשיך להתאמן גם כשהרגיש שהגוף שלו "משמיע קולות מוזרים" ושהוא "עומד להתפוצץ".
על אף ששבר את כל שיאי הכוח הפיזי בבחינות הכניסה לאגודת הגיבורים, סאיטאמה שובץ בדרגה הנמוכה C בשל כישלון במבחן בכתב.
עם הזמן הוא מטפס בדירוג בזכות פעולות הירואיות רבות, אף שלרוב לא זוכה להכרה הולמת בשל נזקי משנה או גיבורים בכירים הלוקחים את הקרדיט.
בין הישגיו: הבסת הנינג'ה "סוניק מהירות-הקול" (שהופך ליריב מושבע), והשמדת מטאור עצום.
חרף כל זאת, סאיטאמה מוכן לוותר על הקרדיט לטובת אחרים, כפי שעשה לאחר הקרב נגד מלך מעמקי הים.
במהלך עלילת המאנגה, סאיטאמה הופך לדמות מרכזית במאבקים נגד איומים חוצניים, כמו פלישת גזע "החומר האפל" בה נאלץ להשתמש ב"אגרוף רציני" – אחד מהמקרים הנדירים שבהם נדרש למאמץ – על מנת להביס את מנהיג הגזע, לורד בארוס.
בקרבות מאוחרים יותר, במיוחד מול גארו, מתגלה כי כוחו של סאיטאמה ממשיך לגדול ללא גבול – עד כדי כך שיכולתו לגדול בעוצמה מתעלה על קצב ההתחזקות של יריבו.
סאיטאמה יוצר קשרים אישיים עם גיבורים שונים כמו ג'נוס (שהופך לחניכו ולדייר בדירתו), מומן ריידר, מאסטר באנג, קינג ובליזארד.
שמו הרשמי באגודת הגיבורים הוא "גלימה קירחת" (ביפנית: ハゲマント, האגה-מנטו; בגרסת האנימה: Caped Baldy).
במהלך הסדרה, מנסות דמויות רבות, כמו גארו וסוניק, להביס את סאיטאמה על מנת להוכיח את כוחן, אך כולן נכשלות בשל הפער העצום בין יכולותיהן לעומתו.
סאיטאמה דורג במקום הראשון בסקר הפופולריות של המנגה.
בשנת 2020, הייתה דמותו מועמדת לפרס "הפרוטגוניסט הטוב ביותר" בטקס פרסי האנימה הרביעי של "קראנצ'ירול".
באירוע "Animax Carnival Malaysia 2016", נכללה אטרקציה אינטראקטיבית, במסגרתה המבקרים ניסו להכות חזק יותר מסאיטאמה.
בהתאם לפופולריותו, נוצרו מוצרי מרצ'נדייז רבים סביב דמותו של סאיטאמה.
בשנת 2019 דווח כי תושב סינגפור בשם סיה יישם על עצמו את שיטת האימונים המפורסמת של סאיטאמה מן הסדרה, וזכה לתוצאות חיוביות הן מבחינת בריאותית והן מבחינת כושר גופני.
התגובות לדמותו של סאיטאמה היו ברובן חיוביות.
אתר "Anime News Network" שיבח את הפרקים הראשונים ואת האינטראקציה בינו לבין ג'נוס, על היותם צמד קומי במיוחד.
האתר "Den of Geek" טען כי עיקר קסמה של האנימה אינו בקרבות, אלא דווקא ברגעים הקומיים בהם סאיטאמה מתאכזב מיריביו – כסאטירה על ז'אנר האנימה הלחימתי.
עם זאת, סיום העונה הראשונה נחשב לחזק במיוחד בכך ששילב בין ההומור לדרמה כאשר סאיטאמה מתמודד ברצינות לראשונה.
גם האתר "IGN" שיבח את דרך סיום הקרבות הייחודית של סאיטאמה.
באתר "Comic Book Resources" שובח צ'אפטר 165, שהציג את סאיטאמה בנקודת השיא של כוחו – כפי שציפו לו קוראים רבים – אף כי הודגש כי אין תחושת סיפוק בהישגיו של סאיטאמה.
האתר "SportsKeeda" ציין את סאיטאמה פעמיים כדמות החזקה ביותר בסדרה, אך העלה את השאלה האם דמותו של "אלוהים" עשויה להיות חזקה ממנו.
האתר אף הוסיף כי מעריצים רבים חלוקים בשאלה מי חזק יותר – סאיטאמה או סון גוקו מ"דרגון בול".
אתר "Screen Rant" כלל את סאיטאמה ברשימת הדמויות החזקות ביותר בהיסטוריית האנימה.
בהשוואה שנעשתה באתר "Anime News Network", סאיטאמה הושווה לדמותו של אול מייט מהמאנגה "אקדמיית הגיבורים שלי", כמו-כן גם לגיבורים קומיים מהמערב.
אף שהקונספטים שלהם דומים, צוין כי אופי העלילה של סאיטאמה שונה באופן מהותי – ומעורר השראה בצורתו הייחודית על שיפור עצמי.
מקוטו פורוקאווה, המדבב של סאיטאמה ביפנית, זכה לשבחים.
במאמר שפורסם באתר "Panic at the Discourse", כתב ג'ו יאנג כי כאשר סאיטאמה מביס את מפלצת "מלך מעמקי הים", הוא מקריב את המוניטין שלו בכך שהוא מוותר על הקרדיט – מה שמדגיש את עומק ההשוואה למערכת ההכרה בגיבורים הבדיוניים.
יאנג השווה את סאיטאמה פחות לגיבורי "מארוול קומיקס", ויותר לגיבורים יפניים כמו נארוטו, סון גוקו ואיצ'יגו.
לדעתו, סאיטאמה מגלם דמות של גבר בשולי החברה היפנית בעידן שוֹוה – אדם שנכשל במודל ה"סלארימן", ואינו מוכר על ידי החברה כגיבור אמיתי חרף יכולותיו יוצאות-הדופן.
סאל"ט או SALT (ראשי תיבות באנגלית של: Strategic Arms Limitation Talks) היו שיחות בין ברית המועצות וארצות הברית לגבי הגבלת נשק שהובילו לחתימת שני הסכמים, הסכם סאל"ט-1 שנחתם ב-1972 והסכם סאל"ט-2 שנחתם ב-1979.
בשנות ה-60 התעצם מרוץ החימוש ואיים לצאת מכלל שליטה.
בניסיון להרגיע את המתיחות ולעצור את ההתחמשות הבלתי פוסקת, פתחו הסובייטים והאמריקאים ב-1969 בסבב שיחות שמטרתו הייתה ניסוח הסכם להגבלת נשק.
השיחות שנפתחו ב-1967 הסתיימו ב-26 במאי 1972 כאשר נחתם הסכם סאל"ט-1 בקרמלין במוסקבה בין המזכ"ל של המפלגה הקומוניסטית ליאוניד ברז'נייב ונשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
במסגרת הסכם סאל"ט-1 נקבעה תקרה למספר הטילים הבליסטיים שמותר ל-2 הצדדים לפרוס- 1700 משגרים לארה"ב ו- 2400 לבריה"מ.
על פי ההסכם ניתן היתר להחליף טילים בליסטיים בין יבשתיים בטילים בליסטיים המשוגרים מצוללות, שנתפסו כפגיעים ולכן מגבירים את היציבות.
מכיוון שההסכם לא נגע בטילי שיוט, החלו שני הצדדים לפתח טילי שיוט, המסוגלים לשאת ראשי נפץ גרעיניים.
תוקפו של ההסכם הוגבל ל-5 שנים ועד אז היו מעצמות העל אמורות לשאת ולתת על הסכם חדש אך הצדדים כיבדו את ההסכם עד 1979, השנה שבה נחתם הסכם סאל"ט 2.
בהמשך החלו שיחות במטרה לקבוע הסדר חדש - סאל"ט-2. השיחות החלו ב-1972 לאחר חתימת ההסכם הקודם - סאל"ט-1, אך תפסו תאוצה רק ב-1974 לאחר פגישה בין המנהיג הסובייטי ליאוניד ברז'נייב לנשיא האמריקאי ג'רלד פורד בולדיווסטוק שברוסיה.
הצדדים הגיעו להסכמות ב-18 ביוני 1979 כאשר ליאוניד ברז'נייב מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית, נשיא ברית המועצות ונשיא ארה"ב ג'ימי קרטר נפגשו בווינה, וחתמו על ההסכם, בו נקבעה תקרה שווה של 2400 משגרים אסטרטגיים, והגבלת משנה של 1320 משגרים כשירים לטילים מונחים מתפצלים למטרות נבחרות.
בנוסף, במסגרת ההסכם נאסר שימוש במערכת הפצצה במסלול כבידתי חלקי.
לראשונה נכללו במניין טילים מתפצלים ומפציצים אסטרטגיים.
למרות שההסכם אושר ונחתם באופן סופי, הוא לא אושרר בסאנט האמריקאי, לאחר שבינואר 1980 ברית המועצות פלשה לאפגניסטן.
עם זאת, נראה כי בפועל המגבלות של ההסכם קויימו על ידי המעצמות.
ב-1982 המעצמות החלו בשיחות לקראת הסכם מחודש, תחת השם האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (START).
סאלבוטאמול (Salbutamol, אלבוטרול, שם מסחרי בישראל: ונטולין) היא תרופה המשמשת להקלת התקפי אסתמה (קצרת) ו-COPD.
התרופה נכנסה לשימוש בשנת 1969 בבריטניה ובשנת 1980 בארצות הברית.
סאלבוטאמול הוא אגוניסט של הקולטן לאדרנלין מסוג בטא 2 (β2-adrenergic receptor).
הפעלת קולטן זה בסימפונות גורם להרפית שריר חלק, הרחבת הסימפונות והקלה על הנשימה (ברונכודילטציה).
לסאלבוטאמול השפעה דומה על השריר החלק ברחם ולכן הוא משמש גם למניעת לידה מוקדמת.
ההשפעות הלא רצויות של סאלבוטאמול כוללות השפעה על קצב הלב - האצת דופק (טכיקרדיה, לעיתים מסוג AVNRT), פלפיטציות, רעד שרירים , תחושת חוסר יציבות, כאב ראש ועוד.
דווח גם על התמכרות לשימוש במשאפים וייתכן פרכוס עקב כך.
סאלבוטמול גורם גם עליה ברמת חומצות שומן בדם, וירידה ברמת האשלגן בדם.
סאלבוטאמול סולפט ניתן בדרך כלל ישירות לדרכי הנשימה (מתן מקומי), על ידי משאף, דיסקוס או מכשיר אינהלציה.
בדרך זו הוא משפיע כמעט מיד, תוך השפעה מערכתית מיותרת מינימלית.
דרכי מתן נוספות הן מתן פומי בכדורים או בסירופ ומתן תוך ורידי בעירוי (מתן סיסטמי).
מספר רב של חולי אסתמה לא מגיבים למתן סיסטמי, כמו כן שיטות אלו דורשות רמה גבוהה יותר של החומר בגוף ועקב כך גורמות ליותר תופעות לוואי ולכן הן פחות מתאימות לטיפול בהתקף האסתמה.
שיטת השאיפה נחשבת לשיטה המקובלת והעדיפה ביותר.
שימוש בסאלבוטאמול נעשה במקרים הבאים:
הקלת סימפטומים בזמן טיפול באסתמה ומצבים אחרים של שיבוש בדרכי האוויר (כולל COPD)
הגנה כנגד תופעות הקשורות לאסתמה
הקלה להיווצרות כיח לחולי סיסטיק פיברוזיס ביחד עם החומרים איפראטרופיום ופולמוזים - דורנז אלפא.
הקלה בזמן התקפים של פרוקטלגיה פוג'קס.
היריון: התרופה חודרת שליה, מעכבת התכווצות הרחם ועלולה לגרום לטכיקרדיה עוברית במינונים גבוהים.
היא אינה אסורה בהריון אך יש לשקול היטב נזק לעומת תועלת בשימוש סיסטמי.
שימוש מקומי (בשאיפה) מקובל בהריון.
הנקה: מותר בשימוש מקומי, לא ידוע אם התרופה עוברת לחלב אם.
השימוש בסאלבוטאמול בדרך כלל מומלץ עבור התקפי האסתמה חמורים.
אם המטופל משתמש באופן קבוע להקלה על התקפי אסתמה ישנו צורך להתייעץ עם רופא.
בכל מקרה, בזמן היריון או הנקה יש להתייעץ עם רופא.
הסאלבוטאמול נמכר תחת שמות מסחריים רבים כגון: אירומיר, אסתלין, אסמול, בוונטול, סלבותרים, פרוונטיל, סלמול, סולטאנול, ונטולין וולמקס.
סאלאר דה אויוני (בספרדית: Salar de Uyuni או Salar de Tunupa – "מדבר המלח של אויוני") הוא מדבר מלח בדרום-מערב בוליביה.
שטחו 10,582 קמ"ר, והוא מדבר המלח הגדול בעולם.
סלאר דה אויוני מהווה חלק מרכס הרי האנדים, וגובהו כ-3,650 מ' מעל פני הים.
לפני כ-40,000 שנה היה המדבר חלק מאגם מינצ'ין הפרהיסטורי.
כשיבש האגם, נותרו ממנו שני אגמים קטנים – פּוּפּוֹ ואוּרוּ אוּרוּ, ושני מדבריות מלח – אויוני וקוֹיפָּאסָה.
עומק המלח בשכבה העליונה של המדבר כ-10 מטר, ועומקו הכולל מוערך בכ-120 מטרים.
לפי ההערכות, מכיל מדבר המלח של אויוני כ-10 מיליארד טונות של מלח.
תעשיית המלח כורה בַּמדבר כ-25 אלף טונות של מלח בשנה, באמצעות קואופרטיב קולצ'אני.
בנוסף, מכיל מדבר המלח גם הליט וגבס.
בלב המדבר שוכן "אי" אדמה המכונה איסלה דל פסקדו (בספרדית: "אי הדג"), בו גדלים קקטוסים המתנשאים לגובה של 10 מ'.
מדי נובמבר פוקדים את הלגונות הפזורות במדבר להקות של פלמינגו.
המדבר מהווה יעד תיירותי, ונערכים בו סיורים היוצאים מהעיירה אויוני השוכנת בפאתיו.
בלב המדבר הוקם בית מלון עשוי לבני מלח, המשמש בעיקר תיירים הפוקדים את האזור.
סאל (בפורטוגזית: Sal) הוא אי המצוי תחת שלטון כף ורדה.
האי סאל מצוי בקבוצת האיים בארלאוונטו, הצפוניים מבין איי כף ורדה.
האי התגלה לראשונה בהיסטוריה המערבית המתועדת ב-3 בדצמבר 1460 ונקרא "לאנה" עד שנמצאו בו מאגרי מלח שהביא לקביעת שמו הנוכחי (Sal הוא מלח בפורטוגזית).
על פי בדיקות גאולוגיות, האי הוא הוותיק ביותר מבין איי כף ורדה והוא נוצר כתוצאה מהתפרצות הר געש לפני כ-50 מיליון שנים.
אורכו של האי כ-30 קילומטרים ורוחבו כ-12 קילומטרים ומתקיימת בו רשות מקומית אחת ששמה כשם האי, סאל.
האקלים חם לאורך כ-350 ימים בשנה והוא מאופיין בחופיו החוליים.
הנקודה הגבוהה באי היא בגובה 406 מטרים, ב-Monte Grande.
סאלו (ברוסית ואוקראינית: са́ло, בפולנית: słonina, בהונגרית: szalonna, ברומנית, בבולגרית ובמקדונית: сланина, slănină סלנינה) הוא מאכל מרכז ומזרח אירופאי מסורתי העשוי מפיסות שומן חזיר מומלח ומתובל.
הגרסאות המזרח אירופאיות הן לרוב שומן מומלח או כבוש בלבד, ללא תיבול.
שם המאכל בא מהשורש הסלאבי "סול" או "סאל" שמשמעו מלח, והמילה "סולונינה" ברוסית ואוקראינית משמעה כל סוג של בשר מומלח, למשל קורנד ביף.
סאלו אינו מעובד כמעט כלל ואינו מכיל בשר אלא שומן בלבד.
הגרסה האיטלקית הדומה לסאלו נקראת לארדו (Lardo).
הסאלו מומלח ולעיתים מעושן (בעיקר בבלקן), ונשמר במקום קר ואפל כמרתף, בו יוכל להישמר כשנה.
על מנת לשפר את הטעם יש המצפים את הסאלו בשכבה עבה של פפריקה או פלפל שחור, תיבול הנפוץ יותר במרכז אירופה.
השומן נחתך לגודל נוח של כ 15X20 ס"מ ונמרח במלח.
הפיסות מונחות עם העור מטה בתיבות עץ או חביות ובין השכבות מפזרים מלח בעובי של כ-1 ס"מ.
אם סאלו אוחסן למשך זמן רב מדי או שנחשף לשמש, השומן מתחיל להתחמצן והשכבה החיצונית מצהיבה ומקבלת טעם מריר.
השימושים המסורתיים בסאלו שאינו מתאים לאכילה הם שימון מגפי עור לשם דחיית מים, פיתיון במלכודות עכברים או הכנת סבון ביתי.
ניתן לאכול סאלו כפי שהוא, אך ניתן גם להשתמש בו כשומן בסיס לטיגון, לבשלו או לטגנו עם שום לתיבול מרק בורשט.
פיסות קטנות של סאלו מוכנסות גם לתערובת של נקניקים ונקניקיות.
פרוסות דקות של סאלו עם מעט שום על לחם שיפון או על לחם שחור מתערובת של קמח שיפון וחיטה הן חטיף מסורתי הנאכל בעת שתיית וודקה או הורילקה.
בשימוש בסאלו כשומן לטיגון נותרות פיסות קטנות של בשר פריך (באוקראינית "שקבארקי", קרי גלדי שומן) שמעטרים בהן מנות תפוחי אדמה או ורניקי.
בעור העבה שצמוד לשומן הסאלו משתמשים לציר מרק הבורשט, אך הוא אינו נאכל ונזרק לאחר הבישול.
בהומור הרוסי והמזרח אירופאי בכלל, הסאלו נחשב כמאפיין סטראוטיפי של אוקראינה ותרבותה.
בדיחות רבות סובבות סביב הסאלו כדבר שאליו משתוקק האוקראיני הטיפוסי יותר מכל.
באוקראינה נהוג לפרוס פרוסות דקות של סאלו ולהניח אותן על טוסט מלחם שחור ולהגיש בתוספת חרינובקה, שהיא משקה לאומי אוקראיני שעשוי מוודקה, חזרת ודבש.
סאלו, או מאה ועשרים ימי סדום (באיטלקית: Salò o le 120 giornate di Sodoma), הידוע בשמו המקוצר סאלו, הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1975, אשר נכתב ובוים על ידי הבמאי האיטלקי פייר פאולו פאזוליני, בשיתוף עם פופי אוואטי, אך ללא שניתן לאחרון מִזְכֶּה (קרדיט) על כך.
הסרט מבוסס על הספר "120 הימים של סדום" מאת המרקיז דה סאד, ומציג אלימות קיצונית, סאדיזם, מאזוכיזם וסטיות מיניות באופן גרפי עד כדי כך שנאסר להקרנה בכמה מדינות במשך שנים רבות.
הסרט היה סרטו האחרון של פאזוליני, שנרצח כשלושה שבועות לפני יציאתו של הסרט לאקרנים.
מקובל לחשוב כי הסרט בוחן שחיתות פוליטית, ניצול כוח, סאדיזם ומאזוכיזם, סטיות מיניות למיניהן ופאשיזם.
אף על פי שהסרט נותר שנוי במחלוקת עד היום, עדיין ישנם מבקרים והיסטוריונים של קולנוע הרואים בו יצירה איכותית, ועל אף שאינו מוגדר כסרט אימה, בשנת 2006 נכנס "סאלו" למקום ה-65 ברשימת הסרטים המפחידים ביותר, שנערכה על ידי אגודת מבקרי הקולנוע של שיקגו.
הסרט מתרחש בשנת 1944 ברפובליקת סאלו, על שם העיירה סאלו לחופי אגם גארדה בצפון איטליה, שנשלט על ידי הכוחות הפאשיסטים והגרמנים לאחר כיבוש דרום איטליה בידי בעלות הברית, בווילה מפוארת בה נוצר עולם סגור המאורגן הנשלט באמצעות חוקים נוקשים.
העלילה מחולקת לארבעה חלקים: הקדמה (אנטאינפרנו), ואחריה שלושה "מעגלים": "מעגל הטירוף" (Girone delle Manie), "מעגל החרא" (Girone della Merda), ו"מעגל הדם" (Girone del Sangue).
בכך, ביקש פאזוליני להקביל את מבנה הסרט למבנה יצירתו המרכזית של דאנטה, "התופת".
ארבעת הגברים הרודנים מייצגים את מוסדות הכוח הראשיים של המדינה: הדוכס (הדוכס מבלאנגיס), הבישוף, השר (קורבאל), והנשיא (כפי הנראה דורקט).
כצעד הראשון בריטואל מושחת, אלו הסכימו לשאת כל אחד את בתו של השני.
בסיועם של כמה משתפי פעולה צעירים, נחטפים 18 נערים ונערות (9 מכל מין), ונלקחים לארמון ליד מארזאבוטו.
ארבע זונות מבוגרות המשתפות פעולה עם הרודנים, מלוות את הקבוצה.
תפקידן לספר סיפורים מעוררים מינית לאותם גברים כוחניים, ובהשראתם יתעללו הגברים בקרבנותיהם לשם עינוגם הפרטי.
הסיפור מתאר כיצד במהלך השהות בארמון מתכננים ארבעת הגברים עינויים שהולכים ונהיים משפילים ומתועבים יותר ויותר - וזאת לשם הנאתם המינית.
אחת מן הסצנות הידועות ביותר לשמצה מציגה אישה צעירה אשר נכפה עליה לאכול את צואתו של הדוכס; בשלב מאוחר יותר הקופרופגיה נכפית גם על יתר הקרבנות.
בסופו של הסרט, הקרבנות שלא שיתפו פעולה עם מעניהם, מוצאים להורג בשלל דרכים מזוויעות ובהן - קרקוף הראש בסכין חדה, צריבה בברזל מלובן, עקירת לשון ועקירת עין.
"סאלו" מעתיק את "120 הימים של סדום", ספרו של המרקיז דה סאד מצרפת של המאה ה-18, לימי שלטונו האחרונים של בניטו מוסוליני ברפובליקת סאלו.
בספר ישנה גם התייחסות לניצול מיני ופיזי של ילדים, נושא אשר הסרט לא מתייחס אליו בהדגשה והרחבה.
כמו כן, הספר אמנם משמש כבסיס המרכזי לסרט, אולם האירועים המתוארים בו שאולים הן מספרו של סאד והן מחייו האישיים של פאזוליני.
בתחילת שנות העשרים של חייו, חי פאזוליני ברפובליקת סאלו, והיה עד לאכזריותם של הפשיסטים משתפי הפעולה מקרב הכוחות המקומיים ברפובליקה.
מגיל צעיר היו חייו של פאזוליני רצופים ניסיונות מיניים ומאבקים אישיים.
בגיל 7, החל פאזוליני לכתוב בהשפעת המשורר הצרפתי ארתור רמבו, ומהר מאוד שילב בכתיבתו היבטים שונים מחייו הפרטיים, שלרוב עסקו במאבקים משפחתיים ומעברים מעיר ולעיר.
במהלך לימודיו בתיכון הוא נחשף לענקי הספרות ועם סיומו את בית הספר נרשם לאוניברסיטת בולוניה.
רבים מזיכרונותיו מתקופה זו תרמו לגיבוש היצירה "סאלו או 120 ימי סדום".
פאזוליני טען כי הסרט הוא סמלי ומטאפורי; סצנות הקופרופגיה, לדוגמה, היוו כתב אישום כנגד התופעה של ייצור המוני של מזון, אשר לדבריו היה 'אשפה מיותרת', כך שהכמות הרבה של צואה בה מפוטמים הקורבנות סימלה באופן מטאפורי מזון המיוצר בהגזמה.
על אף הקריירה הענפה שלו, שזכתה להכרה גם בקולנוע וגם בספרות, נאלץ פאזוליני להתמודד עם מכשולים רבים בעבודתו.
הנובלה הראשונה שהוציא לאור בשנה 1955 עסקה בתככים ושערוריות בעולם של זנות וסרסרות.
בעקבות הנובלה, הוגש נגד פאזוליני כתב תביעה בגין פריצות.
אחד מסרטיו החשובים הראשונים, אקטונה (1961), עסק בנושאים דומים, ונדחה על ידי קהל לא אוהד שקרא להידוק חוקי הצנזורה.
קשה יהיה לסכם בקצרה את היקף העבודה העצום שיצר במהלך חייו, אולם ניתן בנקל לראות כי מרבית העבודה עוסקת בחיבור האישי מאוד של פאזוליני לנושאים מסוימים, כמו גם בנושאים מיניים מוחצנים ונושאים מבחילים למדי.
לאורך השנים נחשף שבמהלך צילומי סצנות אכילת הצואה, נעשה שימוש בתערובת שהייתה עשויה בעיקר משוקולד ומרמלדת תפוזים ודרגת המתיקות שלה הייתה גבוהה למדי.
כמו כן, התברר שתגובת הגועל של הדמויות בסרט לתערובת לא הייתה מבוימת אלא אמיתית, ושבפועל השחקנים נרתעו מכך.
נושא שעוסקים בו לכל אורך הסרט הוא שינוי וביזוי הגוף האנושי.
הגוף האנושי מוצג בסרט כאובייקט בעל ערך נמוך מזה של אדם.
לדוגמה, מגע מיני לעולם לא מתרחש בפרטיות ואינו הדדי (למעט מקרה של יחסי מין בהסכמה בין הבישוף לבין שבוי צעיר).
יש שמתייחסים אל "סאלו" כאל סרט המציג את "מות אקט האהבה", "שיר קינה" לארוטיקה, בעיצומה של תקופה בה עובר המין תהליך מסחור.
על אף שהגברים והנשים עירומים באופן מלא לכל אורך הסרט, יחסי המין מוצגים לרוב כפעילות בזויה, משפילה ואינה הדדית; אחד ההוללים הגברים קיים יחסים עם שומר ולאחר מכן הלך לבדוק את השבויים הצעירים.
לאחר שתפס שתיים מן הנשים מקיימות יחסי מין אף על פי שנאסר עליהן, הן מלשינות על שומר אחר ששכב עם אחת המשרתות.
ההוללים הגברים אז רודפים אחרי אותו שומר, והורגים אותו ואת המשרתת איתה שכב.
יחסי מין מוצגים בסרט באופן שונה מן האופן בו הם מוצגים בסרטים ארוטיים ופורנוגרפיים - הסרט מתייחס למשגל כאל פעילות כאובה וארורה ובאופן מכוון נמנע מתסריט של משחק מקדים, כך שהאקט המיני מרוקן מכל תוכן רומנטי ותוכן של קשר אישי בין חברים.
בשל התיאורים הגרפיים של אונס, עינויים ורצח של קורבנות אשר רובם צעירים מגיל 18, נאסר הסרט להקרנה במספר ארצות.
הרקע, האווירה והדגש על צריכה מופרזת, חיברו בין אכזריות הפאשיזם לבין מה שפאזוליני ראה כהשפעה הברוטאלית של שינוי תפיסת המיניות, תחת הקפיטליזם המאוחר.
בינואר 1976 נדחה "סאלו" על ידי ועד הצנזורה של הקולנוע הבריטי.
ב-1977, ללא אישור מטעם הצנזורה, הוקרנה בלונדון לראשונה גרסה לא מצונזרת של הסרט, במסגרת "מועדון צפייה".
כמה ימים לאחר מכן, פשטה המשטרה על המקום ואסרה על הצגת הסרט במתכונת זו.
גרסה מצונזרת באישור מזכיר ועד הצנזורה הוקרנה בתנאי "מועדון צפייה" במהלך מספר שנים לאחר מכן.
ב-2000, אושרה לבסוף גרסה לא מצונזרת להפצה בווידאו ובבתי הקולנוע בבריטניה.
הסרט נאסר להקרנה באוסטרליה ב-1976, שם בוטלה הצנזורה ב-1993. עם זאת, הצנזורה נכנסה מחדש לתוקף ב-1998.
ב-1994, שוטר סמוי בסינסינטי, אוהיו, שאל גרסה של הסרט מחנות ספרים מקומית ולאחר מכן עצר את הבעלים בגין "שידול לפעילות בלתי חוקית", אף על פי שכוונת הבעלים בפועל לא הייתה לעודד ביצוע של התוכן המוצג בסרט.
במשך תקופה מסוימת, בשל המחלוקת והסערה שהתחוללו סביב "סאלו", לא ניתן היה להשיג את הסרט בארצות רבות.
גרסה בלתי מצונזרת של הסרט על גבי DVD ניתן להשיג כיום באוסטריה, בלגיה, קנדה, דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, הולנד, ניו זילנד, פורטוגל, ספרד, שוודיה, בריטניה וארצות הברית.
בשוודיה הסרט מעולם לא צונזר או נאסר.
ב-2008, הועמד הסרט בשנית לדירוג מחדש באוסטרליה, אולם נדחה שוב.
למרות זאת, עותק שיצא ב-DVD הכיל גרסה שעברה שינויים, וגרם למהומה תקשורתית סביב נושאים הקשורים בצנזורה וחופש הדיבור.
ב-2005, הועלתה ברומא תערוכה מעוררת מחלוקת של פביאן קוואלוס, שהציגה צילומים מתוך סצנות שנערכו החוצה מן הסרט.
ב-2006, יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי של הקולנוען האיטלקי ג'וזפה ברטולוצ'י שנקרא "פאזוליני פרוסימו נוסטרו".
הסרט התבסס על ראיון שנערך עם פאזולינו ב-1975 על הסט של "סאלו", וכלל גם תמונות שצולמו על הסט.
סרט דוקומנטרי נוסף שעוסק ב"סאלו" נכתב ובוים על ידי מארק קרמוד ויצא ב-2001.
מספר יוצרים רואים בסרט זה יצירת מופת.
הבמאי המוערך מיכאל הנקה כלל את סאלו ברשימת עשרת הסרטים האהובים עליו ביותר בשאלון Sight & Sound משנת 2002. הבמאית קתרין בריילאט ומבקר הקולנוע ג'ואל דייוויד הצביעו גם הם עבור הסרט.
בשנת 2000 ערך ה-'Village Voice' סקר בין מבקרי קולנוע, שהציב את הסרט במקום ה-89 ברשימת הסרטים הגדולים ביותר של המאה ה-20.
קיימות מספר גרסאות של הסרט שהופצו.
אורכו של הסרט המקורי הוא 145 דקות, אולם פאזוליני עצמו הוריד 25 דקות לטובת שמירה על נרטיב.
הגרסה הארוכה ביותר הקיימת, היא גרסת ה-DVD שהוציא מכון הסרטים הבריטי (ה-BFI), המכילה סצנה קצרה שאינה מופיעה ברב הגרסאות האחרות.
סצנה זו מתארת את החתונה הראשונה, במהלכה אחד מארבעת הגברים מצטט פואמה של גוטפריד בן.
גרסה זו של הסרט מופיעה ב-DVD המקורי מ-2001 וגם בגרסה המחודשת שלו שיצאה בשנית ב-2008. מכיוון שהגרסה המחודשת מבוססת על הנגטיב המקורי שאינו מכיל את קטע השירה, נלקח הקטע מהדפסת 35 מ"מ של הסרט, ששמורה בארכיוני ה-BFI.
ה-DVD מכיל הודעה קצרה המסבירה כי כתוצאה מהחיבור של ההדפסה, איכות התמונה תהיה שונה במקצת.
למעט מהתאמות ה-High Definition, שתי גרסאות ה-BFI זהות.
קיימים שינויים במשך זמן הסרט שנגרמו מאופני ההדפסה השונים, המותאמים למדיות השונות – קולנוע ו-DVD.
בארצות הברית, סבל הסרט לסירוגין מבעיות חקיקה שונות.
גרסאות DVD ודיסקים של הסרט הופצו בצפון אמריקה, אולם נאספו מיד בחזרה עקב בעיות רישוי לקניינו של פאזוליני.
כתוצאה מכך, ה-DVD שיצא ב-1998 על ידי חברת קריטריון, עורר עניין רב בקרב אספנים.
על אף כי הרבה כותרים של חברת קריטריון נחשבים כפריטי אספנים, DVD זה קוטלג כ"סרט הנדיר ביותר בעולם" ומחירו נע בין 250$ ל-1,000$.
יתרה מכך, מכיוון שהיה סרט נדיר ביותר, רבים מן העותקים שנמכרו ככביכול מקוריים, היו למעשה עותקים בלתי חוקיים.
ואולם, איכות ה-DVD המקורי נחותה בהרבה על פי קנה המידה העכשווי; במיוחד ניתן להבחין בגוון הירקרק של הדמויות.
חברת קריטריון הוציאה מחדש את הסרט בגרסה מחודשת על שני דיסקים, אולם שמרה על מספר ההדפסה המקורי (17).
מלבד גרסת ה-BFI המכילה בכמה מן העותקים את סצנת ציטוט השיר, קיימת גרסת DVD צרפתית משוחזרת, בעלת סקאלת צבעים מתוקנת ובאיכות צפייה משופרת (HD) אשר הופצה על ידי Gaumont Columbia Tristar Home Video.
גרסה זו איכותית מן הגרסאות המקוריות של חברת קריטריון וה-BFI, אולם מכיוון שזהו מוצר צרפתי המיועד לחובבי קולנוע צרפתיים, הגרסה אינה מכילה כתוביות באנגלית או בשפות אחרות.
ב-2007, הוציאה חברת הסרטים ההוואית HK Flix את הסרט בגרסת NTSC דרך חברה להפצת סרטים בשם Euro Cult.
מדובר בגרסה הלא מצונזרת של חברת קריטריון, אולם באיכות טובה יותר.
ואולם, על אף כי זוהי גרסת NTSC ל"סאלו" של ה-BFI, כולל אותה הפרעה שנובעת מפגם ביצור הסרט שמופיעה בזמן 01:47:19, הרי שסרט זה עדיין חסר סצנה ואיכותו נופלת מאיכות ה-DVD של Gamount.
על עטיפת ה-DVD מופיע איור של פאזוליני חבוש משקפי שמש ושמו של השחקן פאולו בונאצ'לי מודפס לידו, ולמרות האשמות על זיוף, חברת Euro Cult טענה כי יש לה את הזכות החוקית להפצת הסרט בארצות הברית.
בנובמבר 2006, טענה חברת קריטריון בבלוג On Five שרכשה מחדש את זכויות ההפצה לסרט.
ב-2008 הוציאה קריטריון את העיצוב לעטיפת הסרט שיצא מחדש באוגוסט 2008, שהכיל שני דיסקים:
הסרט המקורי עם אפשרות בחירה לכתוביות באנגלית.
שלושה סרטים דוקומנטריים וראיונות חדשים.
באוגוסט 2008, הודיע ה-BFI על הפצה מחודשת של הסרט גם ב-High Definition Blu-Ray וגם באיכות צפייה רגילה של DVD.
על פי ה-BFI, מדובר גרסה המלאה והבלתי מצונזרת וכי "הסרט נערך מחדש מהנגטיבים האיטלקיים המקוריים המשוחזרים", וילווה בדיסק שני שיכיל תוספות רבות.
גרסה זו אכן מכילה את סצנת הקראת השיר שאורכת 25 שניות.
בנוסף, איכות הגרסה עולה על זה של חברת קריטריון, משום שהצבעים מעודנים יותר ואינם קונטרסטיים.
סלבטורה "סאל" מינאו, ג'וניור היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי סיציליאני זוכה פרס גלובוס הזהב ומועמד לשני פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "מרד הנעורים" ו"אקסודוס".
מינאו נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, אמו ג'וזפין הייתה אמריקאית ואביו סלבטורה מינאו, האב, היה איטלקי.
כילד נרשם מינאו לשיעורי ריקוד ומשחק והופיע במחזה של טנסי ויליאמס "השושנה המקועקעת".
הוא החל את דרכו בתוכנית הטלוויזיה "Jukebox Jury", ואת הופעתיו הקולנועיות הראשונות עשה בסרטים "שישה גשרים לעבור" ו"מלחמתו הפרטית של מייג'ור בנסון".
מינאו פרץ לתודעה בשנת 1955 בדרמה "מרד הנעורים" בה שיחק בתפקיד המתבגר הרגיש ג'ון "פלטו" קרופורד.
מינאו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו.
הופעתו זיכתה אותו באהדת הקהל ובמעריצות רבות.
בהמשך דרכו ככוכב קולנוע השתתף מינאו בדרמות "ענק" של ג'ורג' סטיבנס בתפקיד אנחל אוברגון, "אלימות בשכונות העוני" של רוברט וייז, בקומדיה הצבאית "רומן פרטי" בתפקיד גיבור העלילה לואיג'י מרסי ובסרטו של דון סיגל "פשע ברחובות".
מינאו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר והועמד בפעם השנייה לפרס האוסקר בשנת 1960 על תפקידו בדרמה "אקסודוס" בתור ניצול השואה דב לנדאו.
מינאו השתתף גם בסרט המלחמה המצליח "היום הארוך ביותר" בתפקיד טוראי מרטיני ובמערבון של ג'ון פורד "סתיו צ'ייני" בתפקיד האינדיאני חולצה אדומה.
ב-1968 הופיע בסרט האסונות "מזרחית ליאווה.
את תפקידיו האחרונים עשה מינאו בסרטים "הבריחה מכוכב הקופים" בתור השימפנזה ד"ר מילו ו"מזרחית ליאווה".
מינאו היה לכוכב הקולנוע הראשון אשר הצהיר בתקשורת על נטיותיו ההומוסקסואליות, לקראת סוף שנות ה-60.
ב-12 בפברואר 1976, לאחר שחזר מצילומים שערך בלוס אנג'לס, נרצח מינאו בדקירת סכין בלבו במערב הוליווד.
לאחר חקירה ארוכה שנערכה נעצר החשוד ברצח, ליונל ריי ויליאמס, ובשנת 1979 הורשע בעוון הרצח ובעוון עבירות שוד ונשלח ל-57 שנות מאסר בפועל.
מינאו היה בן 37 במותו.
הוא נקבר ב"בית הקברות שער גן עדן" שבכפר הות'ורן, ניו יורק.
מלחמתו הפרטית של מייג'ור בנסון (1955)
"סאלאמיניה" הייתה טריארה אתונאית, ששימשה כאוניית קודש ומלאכות בשלהי המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס.
האונייה מילאה תפקיד חשוב בכמה מאירועי המלחמה הפלופונסית.
בניגוד לאוניות קודש אחרות, שיועדו בעיקר לטקסים דתיים, "סאלאמיניה" וגם "פאראלוס" שימשו גם למלאכות, להסעת אישים רמי מעלה ולשליחויות שונות של הממשל האתונאי.
לעיתים קרובות מוזכרות שתי האוניות יחד.
פלוטרכוס כותב שהשתמשו בה "בשעת חירום בלבד".
"סאלאמיניה" הייתה האונייה שנשלחה לרדוף אחרי אלקיביאדס בשנת 415 לפנה"ס כאשר נאשם בחילול הקודש.
סאלדוס (בלטבית: Saldus; בגרמנית: Frauenburg, פראואנבורג; ביידיש: פֿרויענבורג) היא עיירה בלטביה הממוקמת באזור המחוז ההיסטורי קורלנד והיא העיר המרכזית במחוז סאלדוס.
1856 נחשבת לשנה בה סאלדוס נוסדה, כאשר מועצת המנהלים של דומנס החליטה להקים מרכז סחר בעיר.
אף על פי שהייתה כלכלה פעילה בעיר כבר בסוף המאה ה-19 וסאלדוס הייתה המרכז התרבותי של האזור, היא לא הוכרה רשמית כעיר עד ל-1917.
אחד המבנים העתיקים ביותר בעיר הוא כנסיית סאלדוס הקדוש .
מסמכים מ-1461 מזכירים את הכנסייה כעשויה מעץ בלבד.
היא שוחזרה מספר פעמים, אך ב-1944, בזמן מלחמת העולם השנייה, הכנסייה הופצצה.
סאלדוס פיתחה את עצמה כמרכז תרבותי חשוב, חינוכי, עסקי ומסחרי.
כ-500 חברות מסחר פועלות בסאלדוס, עם סניפים עיקריים בבנייה, עיבוד עץ ועיבוד מזון.
כיום, סאלדוס מתגאה גם בחיי תרבות פעילים מאוד, בהשתתפות מוזיקאים מקומיים, משוררים, ציירים ואמנים.
מ-1946, ישנו בית ספר למוזיקה.
ב-1984 הוקם בית ספר לאמנות .
הקהילה היהודית במקום נוסדה באזור 1870, אם כי ישנן עדויות לבית קברות יהודי עתיק בהרבה באזור העיירה.
בשנים שלאחר מכן הקהילה הצטמצמה ובמפקד של 1936 נמנו 325 יהודים בלבד.
כוחות גרמניה הנאצית כבשו את סאלדוס ב-1 ביולי 1941. חלק מהקהילה היהודית הצליחה להימלט גם בימים הראשונים של הכיבוש הגרמני, אך כ-200 יהודים נותרו בעיירה.
כעבור מספר ימים החלו מעצרים בקרב הגברים בקהילה היהודית שבוצעו על ידי משתפי פעולה לטבים.
במסגרת כך נעצרו כמה עשרות יהודים שלאחר מכן נורו למוות ביער בקרבת סאלדוס.
כמה ימים לאחר מכן הלטבים עצרו את שאר הקהילה היהודית והם הושמו בכלא המקומי ובבית הכנסת שתפקד כמעין גטו.
בסוף חודש יולי או בתחילת חודש אוגוסט היהודים נלקחו מהגטו ליער באזור וכולם נורו למוות.
בין רבני העיירה לדורותיהם ניתן למנות את:
ר' יצחק יהודא הירשזון - רב בשנים תרל"א-תרס"ב (1871–1902), יליד שאבילן (סבילה ), בעל ספר "צלצל כנפים".
ר' אברהם שמואל דוביצקי - לאחר שהותו בפרוינבורג כיהן כרב בגולדינגן (קולדיגה) בשנים תרס"ה (1905)-?
לאחר תקופתו בפרוינבורג כיהן כרב בבויסק (באוסקה).
בעל שו"ת "שם עולם" וספר "דרכי שלום".
עד השואה, קודם לכן כיהן כרב בביסטריץ (ביסטריצה בבלארוס המודרנית) ובקימילשוק (חמלניצקי באוקראינה המודרנית).
נספה בשואה בתש"א (1941) יחד עם קהילתו.
סאלו (בפינית: Salo) היא עיר הממוקמת באזור דרום-מערב פינלנד בפינלנד.
צפיפות האוכלוסייה היא 26.33 לקמ"ר.
בפינית, המילה סאלו פירושה חורש, עצים אחוריים וכן אי מיוער.
מעריכים כי סאלו היה שם האי שהיה קיים לפני אלפי שנים מדרום לעיירה הנוכחית, אך כיום היא גבעה שאינה קרובה לים.
סאלו ממוקמת בין עיר הבירה הלסינקי לבירת המחוז טורקו, מה שהופך אותה לעיר קטנה וסואנת.
המרחק הקצר מערים גדולות אלה שומר על אזור סאלו וחיי העסקים שלו חיים וצומחים.
החקלאות ממלאת גם היא חלק ניכר בהתפתחות האזור.
בעבר הייתה בסאלו תעשיית מוצרי צריכה וטלפונים ניידים גדולים, במפעל ייצור שהופעל על ידי נוקיה ולתקופה קצרה על ידי מיקרוסופט מובייל בשנות העשרים של המאה העשרים עד לסגירתו.
נוקיה הייתה בעבר המעסיקה הדומיננטית בעיירה, וסגירת המפעל בשנת 2015 הובילה לאבטלה גבוהה.
סאלו הוא עיר הולדתו של נשיא פינלנד, סאולי ניניסטה.
סאלו פעלה כמרכז המסחר הכפרי לפחות מאז המאה ה-16, ומוקמה באזור דרך החוף הגדולה, הדרך המזרח-מערבית החשובה חצתה את נהר סאלו, אשר סיפק את הדרך אל הים.
בשנת 1887 סאלו הפכה רשמית לעיר שוק ובתחילת 1891 לעירייה עצמאית.
שטח העירייה היה בתחילה קטן מאוד, 0.65 קמ"ר בלבד.
בשנת 1932 השטח צמח ל-18 קמ"ר כאשר האזורים אוסקלה והאליקו שבסביבה השכנה סופחו לסאלו.
בסופו של דבר סאלו הפכה לעיירה בשנת 1960. עיריית אוסקלה אוחדה עם סאלו 1967, עיריות ועיירות רבות אחרות אוחדו עם סאלו בתחילת 2009.
סאלו ידועה היטב בפינלנד ובעולם בזכות מפעל הטלפונים הניידים הגדול שלה שהופעל על ידי נוקיה.
נוקיה החלה לייצר טלפונים ניידים בסאלו לראשונה בשנת 1981. מפעל חדש המשתרע על כ-15,000 מ"ר נפתח ביוני 1995. בשלב זה הועסקו שם 1,200 איש והיא ייצאה מוצרים ל-70 מדינות החל משנת 1995. נכון לשנת 2008 הועסקו במפעל 5,000 איש.
בשנת 2012, עקב הפסדים כספיים כבדים, נוקיה פיטרה שליש מכוח העבודה של סאלו והעבירה בהדרגה את הייצור לאסיה.
הייתה לכך השפעה שלילית על העיר עם עליית האבטלה.