tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ המלחמה בין רומא לקרתגו שנה לאחר מכן, הוכיח אמיליאנוס את עצמו בשדה הקרב כמפקד החלטי ונועז, בניגוד מוחלט למפקדי הצבא שהפגינו חוסר יכולת, רשלנות והססנות.
הצלחות אלו, בשילוב עם אי ההכרעה במלחמה, ואוזלת ידם של המצביאים הרומאים הובילו לבחירתו של אמיליאנוס למשרת הקונסול ומפקד המלחמה האפריקאית בשנת 147 לפנה"ס.
תחת פיקודו, בשנת 146 לפנה"ס, נכבשה ונבזזה קרתגו ותושביה נמכרו רובם ככולם לעבדות.
זמן קצר לאחר מכן, בהוראת הסנאט הרומי, שרף אמיליאנוס את העיר עד יסוד.
עם חזרתו של אמיליאנוס לרומא נערך לכבודו טריומף מפואר והוא זכה להוסיף לשמו, כמו סבו המאמץ לפניו, את השם "אפריקאנוס".
בשנת 142 לפנה"ס נבחר אמיליאנוס לתפקיד היוקרתי של הקנסור.
בשנת 134 לפנה"ס נבחר למשרת הקונסול בשנית על מנת שיוביל את רומא להכרעה במלחמת נומאנטיה.
עם בואו של אמיליאנוס להיספניה הוא החל בפעולות אימון נוקשות והטיל משמעת כבדה על הצבא הרומי שהוצב שם.
לאחר שהצבא הרומי עמד באמות המידה שלו הוא הצעיד אותו לעבר נומאנטיה.
לאמיליאנוס היה יתרון מספרי ניכר על מגני העיר הלוזיטאנית, כאשר תחת פיקודו עמד כוח של שני לגיונות רומים, גדודי עזר שגויסו מקרב בעלות הברית באיטליה וכוחות עזר נוספים מקרב שבטי ספרד הכפופים לרומא.
בתחילה השמיד אמיליאנוס את בסיס האספקה של הלוזיאטנים ואז הטיל על העיר מצור שנמשך כשמונה חדשים.
במהלך הקרבות קידם אמיליאנוס חייל צעיר בשם גאיוס מאריוס, לימים מהחשובים שבמצביאי ומדינאי רומא.
בזמן שנלחם אמיליאנוס בספרד, עברה רומא טלטלה פוליטית; תחת הנהגתו של טיבריוס גרקכוס, גיסו של אמיליאנוס, עברו ברומא שורה של רפורמות חברתיות ואגרריות, ששיאן היה החוק הסמפורני לחלוקת אדמות.
חברי הצד השמרני של הפוליטיקה הרומית התנגדו בכוח לרפורמות אלה וגראקכוס, יחד עם בניו ועשרות תומכיו, נרצח.
עם חזרתו של אמיליאנוס הוא הנהיג את הסיעה המתונה ברומא, בין השמרנים שרצו בחזרה מוחלטת לסדר הישן מצד אחד ובין סיעת הגראקכים, שתמכה בחלוקת האדמות ובתהליכים ריאקציוניים מצד שני.
אמילאינוס התנגד לפגיעה האלימה במערכת המשפט הרומית ובסדרים הישנים שהביאו איתם הגראקכים והוא גינה את פועלו של גיסו.
עם זאת סיעתו פתרה, לפחות באופן חלקי, את תהליך חלוקת האדמות שהחל גרקכוס.
בשנת 129 לפנה"ס פנו אל אמיליאנוס מדינות בעלות הברית של רומא באיטליה, שחוקי חלוקת האדמה פגעו בזכויות על אדמותיהן, בבקשה לעזרה.
אמיליאנוס, שהיה מודע לחשיבות הצבאית של בנות הברית לרומא, חשש מפגיעה ביחסים אלו והסכים לעזור להם.
תחת השפעתו עוכבה חלוקת האדמות, בייחוד מקרב אדמות בנות הברית.
פעולה זו מנעה את החרפת היחסים עם בעלות הברית, אולם הביאה להתמרמרות רבה בקרב סיעת הגרקאכים.
לא ברור אם אמיליאנוס התנגד מראש לחלוקת האדמות ופשוט חיכה לזמן המתאים לנצל את השפעתו כדי להפסיק אותה, או, כפי שתיאודור מומזן סבור, הנסיבות הביאו אותו למסקנה שהתועלת מחלוקת האדמות הגיעה לסופה.
זמן קצר לאחר פעולה זו, יום לפני שעמד לשאת נאום בנושאי חלוקת האדמות וזכויות בנות הברית של רומא, נמצא אמיליאנוס מת בביתו.
חשדות כבדים של רצח העיבו על מותו של אמיליאנוס, הן בימיו, כפי שמשתקף מהמקורות, והן בקרב היסטוריונים מודרניים.
קיקרו מצביע בפירוש על מנהגי הסיעה הרפורמיסטית כאשמים בכתביו ומומזן משער שהרצח אורגן על ידי סיעת הגראקכים, כנקמה על הקפאת חלוקת האדמות.
מותו של אמיליאנוס היה אחד מהסממנים הבולטים לאי היציבות הפוליטית ברומא בתקופתו.
היעלמותו מהמפה הפוליטית סתמה למעשה את הגולל על קיומה של סיעה מתונה והחיכוך בין תומכי ומתנגדי הרפורמה של הגראקכים הלך וגדל.
רומא איבדה במותו את אחד מהבולטים שבמדינאיה ומצביאיה, אדם שנחשב לבין ההגונים והישרים באריסטוקרטיה השלטת ואחת מפטרוני האמנות והספרות החשובים בתרבות הרומית.
פובליוס רוטיליוס רופוס (157 לפנה"ס - ?) היה מדינאי, מצביא והיסטוריון רומאי.
רופוס נולד בסביבות 157 לפנה"ס.
בצעירותו למד אצל הפילוסוף הסטואי פנאיטיוס ואצל המשפטן והמדינאי הרומאי פובליוס מוקיוס סקאיוולה, שני מורים שהייתה להם השפעה רבה על חייו.
במהלך מלחמת נומנטיה, שהתחוללה בין השנים 132 - 134 לפנה"ס, שימש רופוס כטריבון צבאי בצבא הרומי תחת פיקודו של סקיפיו אימיליאנוס.
בשנת 115 לפנה"ס הוא ניסה להיבחר לקונסולט, ללא הצלחה.
כאשר נבחר קווינטוס מטלוס בשנת 109 לפנה"ס למשרת הקונסול ונשלח לנומידיה במטרה לנצח במלחמת יוגורתה, אחת מפעולותיו הראשונות הייתה מינוי רופוס לאחד משני סגניו (השני היה גאיוס מריוס).הוא בחר ברופוס הודות לשם שזה רכש לעצמו בקרב החוגים הצבאיים ברומא של קצין מצוין ובעל משמעת למופת.
רופוס ומריוס לקחו חלק גדול ומשמעותי בארגונו מחדש של הצבא הרומי באפריקה.
בשנת 108 לפנה"ס, השתתף רופוס בקרב מותול נגד הנומידים ופיקד על אחת מיחידותיו של מטלוס.
במהלך הקרב הצליחה יחידתו של רופוס להביס את כוחו של המצביא הנומידי בומילקר, שכלל את כל פילי המלחמה של הנומידים.
כל הפילים הנומידים הומתו או נלקחו בשבי על ידי רופוס, מה שתרם לניצחון הרומאים בקרב והעניק לרופוס תהילה רבה.
בשנת 105 לפנה"ס נבחר רופוס למשרת הקונסול.
הישגו הגדול במהלך כהונתו הייתה תוכנית האימונים שיצר לצבא הרומי.
האימונים הצבאיים החדשים, שעיקרם היה שיפור יכולת הלחימה של החייל הבודד, התבססו על תוכניות האימונים של הגלדיאטורים והיוו נדבך חשוב ברפורמה הצבאית שערך גאיוס מריוס מאוחר יותר בצבא הרומי.
בשנה זו, גנאיוס מאליוס מאקסימוס, שותפו לקונסולט של רופוס, נחל מפלה כבדה נגד הקימברים באוראוסי.
ניצחון הקימברים סיכן את איטליה בכלל ואת רומא בפרט ורופוס נאלץ להוציא צו שמנע את יציאתם של גברים מעל גיל 35 מאיטליה.
המשבר נפתר מאוחר יותר על ידי מריוס, ששימש כקונסול בשנה שאחרי והנחיל לקימברים ולבני בריתם מפלה מוחלטת.
בשנת 94 לפנה"ס שירת רופוס כלגאטוס בפרובינקיית אסיה תחת קווינטוס מוקיוס סקאיוולה, בנו של מורו לשעבר.
השניים הנהיגו מנהל תקין והגנו על תושבי הפרובינקיה מהמוכסנים הרומים, בני מעמד הפרשים.
מעשיו של רופוס יצרו לו אויבים רבים בקרב בני מעמד זה ששלטו בתקופה זו בבתי המשפט.
בשנת 92 לפנה"ס, עם חזרתו לרומא, הוא הועמד לדין באשמת ניצול תושבי פרובינקיית אסיה.
האשמה הייתה מופרכת, אולם רופוס בחר שלא להגן על עצמו בבית המשפט.
מהלך זה אפשר לפרשו כצעד שנועד להביע את חוסר אמונו המוחלט ביכולתו לזכות בבית דין שנשלט על ידי אויביו.
עיוות הדין במשפטו של רופוס הגביר את המתח בין מעמד הסנאטורים לבין מעמד הפרשים, שנאבקו על השליטה במערכת המשפט.
רופוס בחר להשתקע בסמירנה (איזמיר של ימינו) שבפרובינקיית אסיה, בקרב אלו שהוא הואשם בניצולם, שם הוא התקבל בכבוד רב ושם כנראה סיים את חייו.
במהלך שהותו בסמירנה כתב רופוס מספר ספרי היסטוריה, ספר זיכרונות ומספר חיבורים בנושאים משפטיים.
אף על פי שאף אחד מאלו לא שרד, ידוע שהם שימשו כמקורות לסופרים רומאים אחרים.
האוטוביוגרפיה של רופוס שימשה כאחד ממקורותיהם של ההיסטוריונים גאיוס סאלוסטיוס קריספוס ופלוטרכוס.
הפּוּגָ'ה (בתרגום מילולי מסנסקריט: לכבד, להעריץ, לסגוד), היא הטקס והפולחן הבסיסי שעורך המאמין הדתי בהינדואיזם.
הפוג'ה היא חלק ממערכת יחסים יומיומית ואינטימית שבין אדם לבין האל שלו הנוכח לפניו באופן מוחשי ויומיומי בצלמו (ארצ'ה).
לפוג'ה צורות שונות ורמות מורכבות משתנות, והיא יכולה להיות טקס פשוט ומצומצם או טקס ארוך ומורכב, טקס יומיומי או חלק מפסטיבל מיוחד.
היא יכולה להתבצע במקדש, בסיועו של הכהן (הפוג'ארי), מול צלם האל בבית, בקרן הרחוב, בעסק המשפחתי, בריקשה בתחילתו של יום עבודה, ליד הגנגס ואף באינטרנט כפוג'ה וירטואלית.
הפוג'ה היא בעיקרה טקס של שירות של האל והענקת מנחות לאל, והיא מעוצבת בתבנית יחסי השירות והכבוד של מארח כלפי אורח מכובד ושל נתין כלפי מלכו.
משתתפי הטקס נוהגים לטבול עצמם לפני תחילתו במקור מים, לרוב כזה המקודש לדת ההינדית, על מנת לשטוף מעל עצמם את חטאיהם וכך להגיע אל הטקס טהורים.
הטקס מבוצע גם לציון אירועים משמחים, כגון חגים וחתונות.
על פי רוב הטבילה מלווה בדקלום מנטרות אישיות המותאמות לאירוע.
לעיתים רבות משיטים המשתתפים נרות על מקור המים בו מתבצע הטקס.
טקסי הפוג'ה החשובים והידועים ביותר מתבצעים בהודו למרגלות נהר הגנגס המקודש, בערי הקודש ואראנסי, רישיקש, הארידוואר ועוד.
פוג'ה ידועה נוספת מתבצעת באגם הקדוש בפושקאר שבמדינת ראג'אסטן.
הפוג'יז הם להקה אמריקאית פופולרית, שפעלה באמצע שנות ה-90. שיריה התאפיינו בסגנונות ההיפ-הופ וה-R&B ובנוסף שילוב ייחודי של מוזיקת נשמה ורגאיי.
אחד מהם, "The Score", נחשב לאלבום שהשפיע על עולם ההיפ-הופ ולאחד המצליחים בסוגה זאת, וכ-18 מיליון עותקים שלו נמכרו ברחבי העולם.
לורין היל למדה בסוף שנות ה-80 באותו תיכון עם פראז, בניו ג'רזי.
השניים שרו יחד ובשלב מסוים הצטרף אליהם בן דודו של פראז, וייקלף.
השלושה כינו עצמם The Trazlator Crew והחלו מפתחים אט אט את הסאונד והסגנון שיפרסם אותם בעוד שנים: שילוב סגנונות ההיפ-הופ ומוזיקת הנשמה.
בשנת 1993 חתמו על חוזה עם חברת תקליטים והחליפו את שמם ל-The Fugees – קיצור ל-Refugees (פליטים), כינוי לפליטים מהאיטי, ארץ הולדתם של וייקלף ופראז.
ב-1994 הוציאו השלושה את אלבומם הראשון, Blunted on Reality, שלא נחל הצלחה מרובה ואף היווה אכזבה מסוימת למעריצי הלהקה, אף על פי ששני סינגלים מתוך האלבום זכו להצלחה – Nappy Heads ו-Vocab.
על אף הכישלון היחסי של האלבום הראשון, הפוג'יז לא התייאשו והוציאו בשנת 1996 את אלבומם המפורסם והטוב ביותר – The Score.
האלבום חשף בפני העולם את ייחודם וכישרונם של הפוג'יז בכתיבה ובעיקר בחידוש ובעריכת גרסאות ישנות לשירים.
השיר הציג שוב את יכולותיה הקוליות המרשימות של לורין היל וחיזק מעמדה כאחת מזמרות ה-R&B הטובות של זמננו.
מיד לאחר הדיסק המצליח, שלושת חברי הלהקה פצחו בקריירות סולו משלהם והפסיקו להקליט ולהתאמן במשותף.
הסברה הרווחת היא שווייקלף ולורין הסתכסכו על רקע אישי ולכן לא רצו להמשיך לעבוד יותר.
וייקלף הוציא את אלבומו The Carnival כ-4 חודשים לאחר The Score.
באלבום התארחו אמנים רבים ממגוון סגנונות והוא זכה להצלחה.
וייקלף הוציא אלבומים נוספים, אך התפרסם בעיקר כמפיק מוצלח.
בין האמנים אשר הפיק להם שירים נמצאים מיסי אליוט, דסטניז צ'יילד, בלאק אייד פיז ואפילו סאבלימינל.
לורין היל אף היא הצליחה באופן מיידי, עם האלבום The Misseducation of Lauryn Hill שיצא בשנת 1998. האלבום היה מועמד ל-11 פרסי גראמי וזכה ב-5, ביניהם פרס האלבום הטוב ביותר.
האלבום מהווה עד היום שם דבר בעולם המוזיקה השחורה והוביל את לורין לקריירה מצליחה לאחר מכן.
בניגוד לשני האחרים, אלבום הבכורה של פראז, Ghetto Superstar, לא הוביל אותו לקריירה מצליחה כפי שציפה.
פראז המשיך בעיקר כמפיק ועבד על מספר פסקולים בשנים האחרונות.
השלושה התאחדו לראשונה ב-18 בספטמבר 2004, כחלק מסבב הופעות שתועדו בסרטו של דייב שאפל על מוזיקת ההיפ-הופ.
בנוסף, הופיעו בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ הבידור השחור ביוני 2005, כשפתחו את הטקס עם מספר שירים.
בין התאריכים 30 בנובמבר 2005 עד 20 בדצמבר 2005 הם שהו במסע הופעות באירופה, הראשון שלהם מאז 1997. לאחר מסע ההופעות ניסתה הלהקה להקליט אלבום.
ניסיון זה הסתיים בעימותים בין חברי הלהקה והעבודה על האלבום לא הושלמה.
סינגל אחד בשם Take It Easy הודלף לאינטרנט ובסוף הוציאה אותו הלהקה רשמית.
פובליוס קלודיוס פולכר היה פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
פולכר נולד ברומא בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה לערך, בן לבית האב של הקלאודיים רב ההשפעה.
אביו אפיוס קלאודיוס פולכר כיהן כקונסול של שנת 79 לפנה"ס.
את תחילת הקריירה שלו עשה פולכר בשנת 70 לפנה"ס יחד עם אחיו אפיוס קלאודיוס פולכר בצבאו של לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, שהיה נשוי לאחותו.
באותו הזמן שהה הצבא בפרובינקיה אסיה, ועסק במלחמה נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס וטיגרנס השני מלך ארמניה.
פולכר נעלב מן היחס לו זכה מצד לוקולוס, וחשב שהוא ראוי ליחס טוב יותר ההולם את מעמדו.
לכן הוא החל חותר תחת סמכותו של לוקולוס כמפקד הלגיונות עד כדי מרידתם בו.
לאחר מכן פולכר עזב את צבאו של לוקולוס ועבר לקיליקיה.
כאן הפקיד בידיו הפרוקונסול קווינטוס מרקיוס רקס, שהיה נשוי לאחות אחרת של פולכר, את הפיקוד על הצי, משימה שהוא לא הצטיין בה ובסופו של דבר נפל בידי שודדי ים.
למזלו הם שחררו אותו בלי פגע בשל חששם מפני פומפיוס, שפעל באותו הזמן כנגד שודדי הים במזרח.
גרסה אחרת ומשעשעת לנסיבות שחרורו היא כי שודדי הים שאפו לקבל כופר נאה תמורתו, אותו דרשו מידי שליט קפריסין שהיה בעל ברית לרומא.
הלה שלח סכום נמוך למדי, שכה שעשע את שודדי הים, עד ששחררו את פולכר בלי לקחת כסף כלל.
תחנתו הבאה של פולכר הייתה אנטיוכיה, בירת האימפריה הסלאוקית.
שם סייע פולכר לסלאוקים במלחמתם בשבטים ערביים מקומיים.
כמו בעת שהותו באסיה, גם כאן הסית את החיילים למרוד וכמעט שילם על כך בחייו.
פולכר חזר לרומא בשנת 65 לפנה"ס ונכנס לחיים הציבוריים.
פעולתו הראשונה הייתה לתבוע לדין את לוקיוס סרגיוס קטילינה באשמת שימוש לרעה בסמכויותיו וסחיטת כספים מתושבי אפריקה.
קטילינה הצליח להתחמק מעונש הודות לשוחד ששילם לשופט ולפולכר עצמו.
בשנת 64 לפנה"ס ליווה פולכר את הפרופראיטור לוקיוס מורנה לגאליה נארבוננסיס.
בעת שהותו שם היה מעורב בעסקים מפוקפקים והתעשר על חשבון תושבי הפרובינקיה.
בשנת 62 לפנה"ס היה פולכר מעורב בשערוריית חילול קודש דתית.
הוא קיים קשרים רומנטיים עם פומפיאה סולה, אשתו של יוליוס קיסר, שכיהן באותו זמן כפונטיפקס מקסימוס.
פומפיאה, בתוקף מעמדה כאשת הפונטיפקס מקסימוס, הייתה אחראית על ארגון טקסי הבונה דיה, שבהם הורשו להשתתף רק נשים.
פולכר התגלה לאחר שהסתנן לאחד הטקסים שארגנה פומפיאה כשהוא מחופש לאישה, אך הצליח לברוח מביתה מבלי שיתפסו אותו.
בשל כך הוא הודח מכהונתו כקוואיסטור, שאותה היה אמור להתחיל בראשית שנת 61 לפנה"ס והועמד למשפט.
במשפטו טען פולכר כי כלל לא נכח באותו היום ברומא, אולם עדותו הופרכה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו.
למזלו של פולכר נחלץ מרקוס ליקיניוס קראסוס לעזרתו ושיחד את השופטים, כך שהוא יצא זכאי ממשפטו.
עם זיכויו יצא פולכר אל הפרובינקיה סיקיליה, בה התמנה למושל.
פולכר נעשה אחד מאנשי סיעתו של קראסוס והקדיש חלק גדול מהקריירה שלו למען פטרונו החדש.
בזמן הקונסולאט של קיסר בשנת 60 לפנה"ס, הלכו והתהדקו היחסים בינו לבין פומפיוס וקראסוס נדחק הצדה בברית הטריומווירט עם פומפיוס ויוליוס קיסר.
בתגובה השתמש קראסוס בכנופיות בפיקודו של פולכר והקונסול לשעבר גאיוס סקריבוניוס קוריו , שתקפו את עמיתיו וכך אילץ אותם להכיר בחשיבותו וליישר את ההדורים ביניהם.
בשנת 58 לפנה"ס נבחר פולכר לטריבון הפלבס בעזרת ידידו קראסוס שהיה אחד המשתתפים בטריאומווירט.
בעיקרון, מכיוון שפולכר היה במעמדו פטריק, לא היה יכול להיות טריבון של הפלבאים, שכן בשביל ליצור איזון, הותר חוקית רק לפלבאי להתמנות למשרה זו.
כדי לעקוף את החוק, פולכר ארגן אימוץ פיקטיבי על ידי משפחה פלבאית, מה שהתיר לו, לשיטתו, להיבחר לטריבון, תוך התנגדות עזה של האופטימאטים.
באישורו של קראסוס, הוא החליט לנקום בקיקרו באמצעות חקיקת חוק המצווה על הגלייה מרומא של כל מגיסטראט שהרג אזרח רומאי ללא משפט.
החוק התייחס בבירור לקיקרו, שהוציא להורג את חברי קשר קטילינה ללא משפט במהלך כהונתו כקונסול.
למרות טענתו של קיקרו, שהחלטת הסנאט הקנתה לו את הסמכות החוקית לפעולה זו, הוא בחר לעזוב את רומא ולצאת לגלות.
בנוסף חוקק פולכר את החוקים שהקצו את הפרובינקיות סוריה ומוקדון לקונסולים אולוס גביניוס ולוקיוס קלפורניוס פיסו ואת קפריסין לקאטו הצעיר.
פולכר שב להתקיף את פומפיוס בעזרת כנופיותיו כשנראה היה שהוא מתרחק מברית הטריאומווירט ומתקרב לסיעה האופטימאטית.
כפי הנראה זו הייתה אחת הסיבות למניעת עריקתו של פומפיוס לאופטימאטים ולחידוש ברית הטריאטמווירט בשנת 56 לפנה"ס.
לאחר סוף כהונתו בשנת 57 לפנה"ס הוא איבד את החסינות שמשרת הטריבון סיפקה לו, והיה מעורב במספר מלחמות כנופיות עם יריבים פוליטיים.
הוא המשיך בתמיכתו הפוליטית בפטרונו קראסוס, ובשנת 53 לפנה"ס היה מועמד לכהן כפראיטור.
בזמן הזה היה עסוק במלחמת כנופיות נגד המועמד לקונסולט טיטוס אניוס מילו.
הוא נהרג במהלך קטטה עם מילו ב-20 בינואר 52 לפנה"ס.
אשתו, פולביה לה נישא בשנת 62 לפנה"ס, נישאה אחרי מותו לגאיוס סקריבוניוס קוריו.
בעלה השלישי היה מרקוס אנטוניוס.
בתו, קלאודיה, שהפכה לבתו החורגת של מרקוס אנטוניוס, נישאה נישואים פוליטיים לאוקטביאנוס, אשר התגרש ממנה מאוחר יותר (בעודה בבתוליה) בטענה שהיא מרגיזה אותו.
נפת פוג'ה (באיטלקית: Provincia di Foggia) היא נפה בצפונו של מחוז פוליה שבאיטליה.
בירתה של הנפה היא העיר פוג'ה.
היא גובלת בנפת קמפובאסו במחוז מוליזה, בנפת בנוונטו במחוז קמפניה, בנפת אבלינו במחוז קמפניה, בנפת פוטנצה במחוז בזיליקטה, בנפת בארי במחוז פוליה ובים האדריאטי ממזרח.
פוג'י (יפנית: 富士) הייתה אוניית מערכה הראשונה באוניות המערכה מסדרת פוג'י מסוג פרה-דרדנוט, ששרתה בצי הקיסרי היפני.
האונייה קרויה על שמו של הר פוג'י, ההר מקודש והגבוה ביותר ביפן.
יחד עם אוניות המערכה הנוספות שיקישימה, יאשימה, הצוסה, הסאי ומיקאסה היוותה את עמוד התווך של הצי היפני במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904-1905.
פוג'י ושאר חמש אוניות המערכה נבנו עבור יפן בממלכה המאוחדת כאשר ליפנים עדיין לא הייתה היכולת לבנות בעצמם אוניות מערכה.
פוג'י הוזמנה במספנות התמזה בשנת 1894, מהלך הבנייה לווה על ידי 240 מהנדסים וקציני צי יפניים אשר למדו את מלאכת הבנייה.
פוג'י הועברה ליפן לאחר שהשתתפה בחגיגות ימיות לכבוד יובל היהלום למלכה ויקטוריה.
היא הפליגה דרך תעלת סואץ, הגיעה ליפן בשנת 1897 ולא הספיקה להשתתף במלחמת סין–יפן הראשונה.
פוג'י הייתה אוניית מערכה מודרנית ודגם משופר של אוניות מערכה בריטיות שהמאפיין העיקרי שלהן היה מגן משוריין מוארך של עמדות התותחים אשר חייב החזרת התותחים למיקום התחלתי לצורך טעינה.
המגרעת העיקרית של אוניות המערכה מסדרת פוג'י הייתה שרק 4 מתוך 10 תותחי ה-152 מ"מ הותקנו בתוך צריח משוריין.
כשפרצה מלחמת רוסיה–יפן שרתה פוג'י בדיוויזיה הקרבית הראשונה של הצי הראשון של יפן עליה פיקד קפטן מצ'ומוטו קזו.
פוג'י השתתפה בהפגזות על פורט ארתור ב-9 בפברואר 1904 וספגה שתי פגיעות שגרמו נזק קל בלבד.
ב-22 במרץ 1904 היא נפגעה על ידי פגז 305 מ"מ שנורה מאוניית מלחמה רוסית שעגנה בנמל פורט ארתור ובעקבות זאת נשלחה לתיקונים בססבו.
בהמשך, השתתפה פוג'י בקרב הים הצהוב ובקרב צושימה שם הטביעה את אוניית המערכה הרוסית בורודינו.
ב-1910 הועברה לתפקיד של אונייה להגנת חופים וב-1922 בהתאם לאמנת וושינגטון פורקה מחימוש וקורקעה.
בשני העשורים הבאים היא שימשה כאוניית אימונים ביוקוהמה וב-1948 נגרטה.
פוג'יווארה נו נוֹבּוּיוֹרי (Fujiwara no Nobuyori 藤原信頼; -1160) היה אחד מבני הברית הקרובים ביותר של מינאמוטו נו יושיטומו במרד הייג'י בשנת 1160. כבן לבית פוג'יווארה, נובויורי עשוי היה להיות עוצר, והוא חיפש עוצמה פוליטית, אותה מצא לתקופה קצרה במהלך המרד.
לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-12 החלו להתעורר בבירה קיוטו עימותים בין השבטים הלוחמים, שבט מינאמוטו ושבט טאירה.
מינאמוטו נו יושיטומו, ראש שבט מינאמוטו, מחה על כך שעל אף ההקרבה שהקריב שבט מינאמוטו במרד הוגן, חצר הקיסר העדיפה את שבט טאירה.
כאשר עזב טאירה נו קיומורי, ראש שבט טאירה, את הבירה בשנת 1159 למטרות עלייה לרגל, ניצלו זאת אויביו מינאמוטו נו יושיטומו ונובויורי ותקפו את ארמון סנג'ו, חטפו את הקיסר לשעבר גו-שירקאווה, הרגו את רוב פמלייתו והציתו את הארמון.
הם הביאו אותו לארמון הגדול, שם היה מוחזק גם הקיסר המכהן ניג'ו כבן ערובה.
בנוסף, הם גם הרגו את היועץ הבכיר של הקיסר, פוג'יווארה נו מיצ'ינורי וכל בני ביתו.
לאחר מכן, נובויורי אילץ את הקיסר ניג'ו למנותו למזכיר הקיסרי.
על אף שהיו לו מתנגדים בחצר הקיסרית שניסו לעודד את הקיסר להתנגד ולברוח, תוכניתו של נובויורי הצליחה.
ההצלחה לא החזיקה מעמד זמן רב מפני שקיומורי שב לבירה זמן קצר לאחר מכן.
צבא מינאמוטו לא היה ערוך דיו על מנת להגן מפני התקפה של צבא טאירה, ועל כן שוחררו הקיסר והקיסר-לשעבר, צבא מינאמוטו הובס, ונובויורי, יחד עם בן בריתו יושיטומו, נהרגו.
פוֹגָ'ה (באיטלקית: Foggia) היא עיר במחוז פוליה בדרום איטליה, ובירת נפת פוג'ה.
פוֹגָ'ה היא העיר הראשית במישור טבוליירה (Tavoliere delle Puglie).
מקור השם פוֹגָ'ה הוא מן המונח הלטיני פוויה (fovea) אשר משמעותו בור והתייחס לבורות שבהם אוחסנה התבואה.
אף שהאזור יושב עוד בתקופת האבן החדשה ובסמוך לעיר הייתה מושבה יוונית, התיעוד הראשון של ישוב העיר הוא משנת 1000. על פי אגדה עממית, שלושה איכרים מצאו במקום לוח ועליו ציור של מדונה ועליו בערו שלוש להבות.
באזור העיר היו ביצות, אשר יבושן הביא לגידולה ולפריחתה של העיר.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-11 הייתה העיר מקום מושבו של הנרי, הרוזן ממונטה סנט'אנג'לו.
במאה ה-12 בנה בה מלך סיציליה ויליאם השני קתדרלה, ואף תרם להרחבת היישוב.
בשנת 1223 בנה בה פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ארמון שאליו הגיע לנפוש לעיתים קרובות.
פרידריך אף קבע בארמון את חצרו, שבה היו דמויות ידועות ובהן מייקל סקוטוס.
מן הארמון נותרו שרידים מעטים בלבד.
בשנת 1447 בנה אלפונס החמישי מארגון בית מיסים כדי לגבות מס ממגדלי הצאן המקומיים, אולם צעד זה גרר לשפל בכלכלה המקומית ולהזנחה הדרגתית של הקרקעות, אשר הפכו שוב לביצה.
בשנת 1456 הכתה רעידת אדמה בפוג'ה, רעידות אדמה נוספות התרחשו בעיר בשנים 1534, 1627 ו-1731. האחרונה בהן החריבה שליש מן העיר.
תקופת שלטון בית בורבון באזור עודדה צמיחה כלכלית וגידולי הדגנים באזור חיזקו את כלכלת העיר.
במאה ה-19 חוברה פוג'ה לרשת מסילות הרכבת ונבנתה בה תחנה.
בשנת 1861 תושבי העיר אף נטלו חלק באירועים שהובילו לאיחוד איטליה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ניכר שינוי הדרגתי בחקלאות האזור, גידול הצאן פחת לטובת גידולי שדה.
בשנת 1924 נמצא פתרון למחסור המתמיד במקורות מים באזור לאחר שנבנה אקוודוקט.
באותה עת הייתה כבר פוג'ה לעיר בולטת בין אזורי צפון איטליה לדרומה.
חשיבותה של העיר אף הביאה את בנות הברית להחלטה להפציצה בעת מלחמת העולם השנייה.
העיר ידעה הפצצות אוויריות קשות ב-22 ביולי וב-19 באוגוסט 1943, במהלכן נהרגו למעלה מ-20,000 מתושבי העיר וחלקים נרחבים ממנה הוחרבו.
ב-1 באוקטובר 1943 נכבשה העיר בידי כוחות הברית.
בשנים 1959 ו-2006 הוענקה לעיר מדליית זהב על תפקידה המרכזי בכיבוש איטליה במלחמת העולם השנייה.
פֿוּגְ'ייֵן טוּלוֹאוּ (סינית: 福建土樓; פיניין: Fújiàn Tǔlóu – "מבני האדמה של פוג'יין") הם סוג של מבני מגורים כפריים סיניים של בני ההאקה באזורים ההרריים בדרום מערב מחוז פוג'יין שבדרום מזרח הרפובליקה העממית של סין.
מרביתם נבנו בין המאה ה-12 למאה ה-20.
טולואו הוא מבנה גדול, סגור ומבוצר, שצורתו בדרך כלל ריבועית או מעגלית, שקירותיו החיצוניים עבים מאוד ובנויים מאדמה נגוחה, גובהו בין שלוש לחמש קומות ומתגוררים בו עד 80 משפחות.
בחצר שבמרכז המבנה יש בדרך כלל מבנים פנימיים קטנים היכולים להכיל אולמות, מחסנים, בארות ומגורים, כשכל המבנה דומה לעיר מבוצרת קטנה.
הקירות החיצוניים של המבנים המבוצרים נוצרו בטכניקה של דחיסת אדמה לחה, המעורבת עם אבנים, חזרן ועץ וחומרים זמינים אחרים על מנת ליצור חומות בעובי של עד 1.8 מטרים.
לעיתים קרובות מוסיפים לקירות ענפי עצים, רצועות של עץ ושביבי חזרן כחיזוק נוסף.
התוצאה היא מבנה מואר היטב, מאוורר היטב, מוגן מרוח ועמיד בפני רעידות אדמה שהוא חמים בחורף וקריר בקיץ.
לטולואו יש בדרך כלל שער כניסה אחד, מוגן על ידי דלת עץ בעובי 10 עד 13 סנטימטר המחוזקת מבחוץ על ידי לוחות ברזל.
בקומה העליונה של מבני אדמה אלו יש חרכי ירי למטרות הגנה.
ב-2008 הכריזה אונסק"ו על 46 מקבצים של טולואו בפוג'יין כאתר מורשת עולמית, כולל מקבץ צ'וּשִׂי טולואו, מקבץ טְייֵנְלְווֹקֶנְג טולואו, מקבץ חֶקֶנְג טולואו, מקבץ גָאובֵּיי טולואו, מקבץ דָאדִי טולואו, מקבץ חוֹנְגְקֶנְג טולואו, יָאנְגְשְׂייֵן לואו, חְווֵיְיְוֵּ'אן לואו, גֶ'נְגְפֿוּ לואו וחֶגְווֵי לואו.
בהחלטת אונסק"ו תוארו המבנים כ.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 כונו הטולואו של פוג'יין בשמות "טולואו של האקה", "מגורי אדמה", "בית חסון עגול" או בפשטות "טולואו".
"טו לואו" (土樓), מתורגם מילולית כ"מבנים מאדמה" וחוקרי האדריכלות הסינית קבעו שיש לכנותם בצורה תקנית "פֿוּגְ'ייֵן טוּלוֹאוּ".
בפרסומים הראשונים על הטולואו (הראשון שבהם הופיע בביטאון של המכון הטכנולוגי של נאנג'ינג ב-1957) נכתב שהטולואו הם בתי מגורים של בני ההאקה, בייחוד בנפה יונגדינג של דרום מערב פוג'יין.
בשנות ה-80 פורסמו מחקרים רבים על טולואו שבנו שכניהם של ההאקה, תושבי דרום פוג'יין (המוכרים בסינית כבני הקבוצה האתנית של המִינָּאן - 閩南人).
אלו שוכנים בעיקר מזרחית ליונגדינג, בייחוד בנפות נאנג'ינג ו-פינגחה שבדרום מזרח פוג'יין.
רק חלק מהמבנים המכונים "טולואו של האקה" שייכים לקטגוריה המכונה "פוג'יין טולואו".
בעוד שכל הטולואו של דרום פוג'יין שייכים לקטגוריה "פוג'יין טולואו", הם אינם משתייכים לקטגוריה "טולואו של האקה".
בפועל, המונח "פוג'יין טולואו" איננו שם נרדף ל"טולואו", אלא רק לתת-קבוצה של האחרון.
יש מעל ל-20,000 טולואו בפוג'יין, אבל רק כ-3,000 "פוג'יין טולואו" והם מרוכזים בדרום מערב מחוז פוג'יין, בעיקר באזורים ההרריים של הנפות יונגדינג ונאנג'ינג.
עם זאת, "פוג'יין טולואו" הוא השם הרשמי שאומץ על ידי אונסק"ו ככינוי לכל מבני המגורים מסוג זה.
בהתבסס על המשמעות המילולית של המילים הסיניות "טו" (土, "אדמה") ו"לואו" (樓 "בניין [גבוה]"), ניתן להסיק שהמונח "טולואו" הוא תיאור כללי לבניין הבנוי מאדמה נגוחה.
עם זאת, כפי שציין חְוָאנְג הָאנְמִין, חוקר האדריכלות הסינית המסורתית, זו לא תהיה הגדרה נכונה, מכיוון שלמעשה ניתן למצוא מבנים מאדמה נגוחה מסוג כזה או אחר בכל רחבי סין.
במקום זאת, עדיף להשתמש בהגדרה כפי שמשתמשים בה בפועל בפוג'יין: "טולואו הוא מבנה גדול, הבנוי מקירות נושאים של אדמה נגוחה, המשמשים למגורי קהילה (קבוצת משפחות)".
החלק הראשון של הגדרה מוציא מתחומיה מבנים המשתמשים בקירות אדמה נגוחה סביב שלד עץ נושא, והחלק השני מבדיל בין טולואו למבני מגורים קטנים חד משפחתיים.
בהתבסס על ההגדרה דלעיל מאמין חְוָאנְג הָאנְמִין שמתוך המגוון הגדול מאוד של בנייה ורנקולרית בסין, רק הסוגים המקומיים הבאים, שכולם קשור לבני ההאקה או המינאן, יכולים להיקרא "טולואו":
גואנגדונג טולואו: המכלולים של וֵיילונְגְווּ (围龙屋) של צפון גואנגדונג והמכלולים של וֵייווּ (围屋) של צפון מזרח גואנגדונג
ג'יאנגשי טולואו: המכלולים של טוּוֵיידְזְה (土围子) של דרום ג'יאנגשי
פוג'יין טולואו: כמה סוגים של טולואו בדרום פוג'יין
ההגדרה של חְוָאנְג הָאנְמִין לפוג'יין טולואו היא: "מבנה רב קומות באזור ההררי של דרום מזרח פוג'יין שנועד למגורים והגנה עבור קהילה גדולה, שנבנה מקירות נושאים מאדמה נגוחה ומבנה משלד עץ".
מקבץ צ'וּשִׂי טולואו (初溪土樓群), שוכן בכפר צ'וּשִׂי, פלך שְׂיָאיָאנְג בנפת יונגדינג.
המקבץ מסומן באתר המורשת של אונסק"ו כ-001–1113.
גִ'יצִ'ינְג לוֹאוּ – הטולואו העגול הגדול ביותר וגם העתיק ביותר במקבץ זה.
נבנה ב-1419 בתקופת הקיסר יונגלה משושלת מינג.
קוטר הטולואו 66 מטרים והוא משתרע על שטח של 2,826 מטרים רבועים.
הטולואו בנוי משתי טבעות קונצנטריות.
הטבעת החיצונית היא בגובה של ארבע קומות ויש בה 72 גרמי מדרגות, והטבעת הפנימית היא בגובה של קומה אחת.
מקבץ חוֹנְגְקֶנְג טולואו שוכן בכפר חוֹנְגְקֶנְג בפלך חוּקֶנְג בנפת יונגדינג.
המקבץ מסומן באתר המורשת של אונסק"ו כ-002–1113.
גֶ'נְצֶ'נְג לוֹאוּ (振成樓), המכונה "נסיך הטולואו" נבנה ב-1912 על ידי צאצאים של סוחר טבק עשיר.
הטולואו משתרע על שטח של 500 מטרים רבועים.
הטבעת החיצונית היא בגובה של ארבע קומות ויש בה 184 חדרים, והטבעת הפנימית היא בגובה של שתי קומות ובה 32 חדרים.
הטבעת החיצונית מחולקת לארבעה מקטעים על פי עקרון הבגווה של שיטת הפנג שווי הסינית.
השפעה מערבית על המבנה ניכרת בעמודים בסגנון יווני של היכל האבות הקדמונים והמעקה מברזל חשיל של הפרוזדור בקומה השנייה.
מקבץ גָאובֵּיי טולואו (高北土樓群) שוכן בכפר גָאובֵּיי בפלך גָאוטוֹאוּ בנפת יונגדינג.
המקבץ מסומן באתר המורשת של אונסק"ו כ-003–1113
צֶ'נְגְצִ'י לוֹאוּ (承啟樓) מכונה "מלך הטולואו".
זהו טולואו עגול מסיבי המשתרע על 5,376 מטרים רבועים שבו ארבע טבעות קונצנטריות המקיפות את היכל האבות הקדומים במרכז.
הטבעת החיצונית נבנתה בתקופת שלטונו של הקיסר צ'ונגג'ן, הקיסר ה-16 והאחרון בשושלת מינג (שלט 1627–1644).
הטבעות הבאות נבנו בהמשך והמבנה כולו הושלם ב-1709. קוטר הטבעת החיצונית 73 מטרים והיא בת ארבע קומות, 72 חדרים בכל קומה ובסך הכול 288 חדרים.
פרוזדור מעגלי בקומות השנייה והרביעית, עם ארבע מערכות של גרמי מדרגות בנקודות הראשיות המחברות בין קומת הקרקע לקומה העליונה.
את הטבעת החיצונית מכסה גג הבולט כלפי חוץ.
החדרים בקומה הראשונה הם מטבחים, החדרים בקומה השנייה משמשים לאחסון גרגרי תבואה, והחדרים בקומה השלישית והרביעית משמשים למגורים.
הטבעת השנייה בנויה מעץ ולבנים היא בגובה של שתי קומות ומכילה 80 חדרים, 40 בכול קומה, הטבעת השלישית שימשה כבית ספר לבנות (שנמנע מהן לצאת מהטולואו על מנת ללמוד עם הבנים) ובה 32 חדרים.
בסך הכול יש במבנה 370 חדרים.
הטבעת הפנימית ביותר מכילה את אולם האבות הקדמונים.
לצֶ'נְגְצִ'י לוֹאוּ יש שני שערים עיקריים ושני שערים צדדיים.
כיום מתגוררים במבנה 57 משפחות ובהן כ-300 איש, כולם שייכים למשפחת גְ'יָאנְג המורחבת.
בשיא התגוררו במבנה יותר מ-80 משפחות ומעל ל-600 נפשות.
מבנים אחרים במקבץ כוללים את: ווּיוּן לוֹאוּ, טולואו מרובע בשטח של 3,600 מטרים ובגובה ארבע קומות, שנבנה בשנים 1572-1567; שְׁדְזֶה לוֹאוּ, טולואו מרובע בשטח של 5,100 מטרים ובגובה ארבע קומות, שנבנה ב-1931; וצְ'יָאופֿוּ לוֹאוּ, טולואו עגול בשטח של 2,300 מטרים ובגובה שלוש קומות, שנבנה ב-1962 ומערב אלמנטים מהאדריכלות המערבית.
מקבץ טְייֵנְלְווֹקֶנְג טולואו (田螺坑土楼群) הוא מקבץ של חמישה טולואו השוכן בכפר טְייֵנְלְווֹקֶנְג (מילולית כפר "בור החלזונות") בפלך שׁוּיָאנְג שבנפת נאנג'ינג בגובה 790 מטרים מעל פני הים.
המקבץ מסומן באתר המורשת של אונסק"ו כ-006–1113 וכולל טולואו מרובע במרכז המוקף בשלושה טולואו עגולים וטולואו שצורתו סגלגלה, צורת המכונה בסינית "ארבע צלחות ומרק" (四菜一湯).
בּוּיוּן לוֹאוּ (מבנה המגיע לעננים) – במרכז חמשת המבנים.
זהו הטולואו הראשון שנבנה באתר זה בתקופת שלטונו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג (1722-1662).
במבנה שלוש קומות, 26 חדרים בכל קומה.
חֶצָ'אנְג לוֹאוּ – טולואו עגול בגובה 3 קומות, 22 חדרים בכל קומה.
נבנה במקור כטולואו מרובע בין סוף תקופת שושלת יואן לתחילת שושלת מינג (סביב 1354).
מבנה זה נשרף על ידי שודדים ב-1936 ונבנה מחדש ב-1953 כטולואו עגול.
גֶ'נְצָ'אנְג לוֹאוּ – טולואו עגול בגובה 3 קומות, 26 חדרים בכל קומה.
זְ'ווֵיְיוּן לוֹאוּ – טולואו עגול בגובה 3 קומות, 26 חדרים בכל קומה.
וֶנְצָ'אנְג לוֹאוּ – טולואו סגלגל בגובה 3 קומות, 32 חדרים בכל קומה.
יוּצָ'אנְג לוֹאוּ ((裕昌樓) שוכן בכפר שְׂיָאבָּאנְלְיָאו בפלך שׁוּיָאנְג שבנפת נאנג'ינג.
טולואו זה, אף שהוא אחד מהפוג'יין טולואו, לא נכלל באתר המורשת העולמית של אונסק"ו.
הוא נבנה ב-1308 (תקופת שושלת יואן) על ידי משפחת ליו המורחבת.
זהו אחד הטולואו העתיקים והגבוהים ביותר בסין.
יוּצָ'אנְג לוֹאוּ כונה "בניין הזיגזג", מפני שמבנה העץ אינו ישר או מאונך, אלא מזגזג לימין ולשמאל.
הסיבה למבנה זה נובעת בטעות במדידות.
אבל למרות פגם זה עמד טולואו גבוה זה במשך 700 שנים בפני פגעי הטבע והאדם.
קוטר הטבעת החיצונית של יוּצָ'אנְג לוֹאוּ הוא 36 מטרים, ובכל אחת מחמש הקומות יש 50 חדרים.
בכל אחד מ-25 המטבחים בקומת הקרקע בחלק האחורי של הטבעת יש באר מים פרטית ליד התנור.
זהו הטולואו היחיד בכל פוג'יין שבו יש אספקת מים נוחה דומה.
עד 2003 הייתה טבעת פנימית בגובה קומה אחת שהקיפה את אולם האבות הקדמונים.
חלק זה של הבניין ניצב ללא פגע במשך 700 שנים, עד שלרוע המזל הוא פורק ב-2003.
מקבץ דָאדִי טולואו הוא מקבץ של שלושה טולואו השוכן בכפר דָאדִי בפלך שְׂייֵנְדוּ שבנפת חְווָה'אָן.
המקבץ מסומן באתר המורשת של אונסק"ו כ-010–1113 וכולל טולואו מרובע ושני טולואו מעגליים.
אָריִי לוֹאוּ (二宜樓) – נבנה ב-1740 (השנה החמישית לשלטונו של הקיסר צ'יינלונג משושלת צ'ינג).
קוטר הטולואו 73.4 מטרים והוא בנוי מטבעת חיצונית בגובה ארבע קומות וטבעת פנימית בגובה קומה.
בכל רמה יש 48 חדרים.
אין באָריִי לוֹאוּ פרוזדור מעגלי בחזית של כל קומה, במקום זאת יש בו פרוזדור אחורי צמוד לחומה החיצונית.
הטבעת החיצונית מחולקת אנכית למחיצות עבור משקי בית נפרדים, לכל משק בית יש גרם מדרגות משלו.
בחלק מהמחיצות יש שלושה חדרים ובחלקם יש ארבעה.
המחיצה של הטבעת הפנימית מקושרת למחיצה של הטבעת החיצונית באמצעות מרפסת מקורה המתפקדת כפרוזדור.
ב-2005 התגוררו במבנה 39 משפחות, סך הכול 196 נפשות.
מקבץ נָאנְשִׂי טולואו (南溪土楼群) הוא שם של קטע בעמק נָאנְשִׂי ("הערוץ הדרומי") בפלך חוּקֶנְג בנפת יונדדינג, שלאורך כמה קילומטרים בנויים בו טולואו ברציפות.
בשל האפקט החזותי יש המכנים את האזור "טולואו החומה הגדולה" (土楼长城).
אחד מהטולואו במקבץ זה הוא יֵנְשְׂיָאנְג לוֹאוּ (衍香楼) בכפר שִׂינָּאן (), טלואו עגול בקוטר של 40 מטרים ובגובה ארבע קומות המסומן באתר המורשת של אונסק"ו כ-004–1113.
צֶ'נְגְצִ'י לוֹאוּ בנפת יונגדינג נחשב במשך שנים רבות לטולואו הגדול ביותר שקוטרו 73 מטרים, אבל חְוָאנְג הָאנְמִין מצא ששׁוּן-יוּ' לוֹאוּ (顺裕楼) בנפת נאנג'ינג גדול ממנו וקוטרו 74.1 מטרים.
טולואו זה נבנה ב-1933, ויש בו ארבע קומות.
הקיר החיצוני בגובה 15 מטרים ועוביו בבסיס 1.6 מטרים, סביב כל טבעת 64 חדרים, פתח ראשי אחד ושתי דלתות צדדיות.
עם זאת התואר "הטולואו הגדול ביותר" שייך לפֿוּשֶׁנְג לוֹאוּ (福盛楼) שנבנה החל ב-1968 והושלם ב-1981. קוטרו 77.42 מטרים.
הוא שוכן בכפר צֶ'נְדונְג בנפת יונגדינג.
צְווֵיְלִין לוֹאוּ (翠林楼) בפלך נָאנְקֶנְג בנפת נאנג'ינג הוא הטולואו הקטן ביותר, קוטרו 14 מטרים בלבד וגובהו שלוש קומות.
תוכנית המבנה של הטולואו מבוססת על מסורת המגורים הסינית של עיקרון ה"סגור כלפי חוץ, פתוח כלפי פנים": חומה חיצונית גבוהה, אזור המגורים בהיקף וחצר משותפת במרכז.
מבנה קטן במרכז שחזיתו פתוחה שימש כהיכל לסגידה לאבות הקדמונים, חגיגות, פגישות, חתונות, לוויות ופעילויות טקסיות אחרות.
צורות המבנה האפשריות היו מעגל, חצי מעגל, אליפסה, ריבוע, מלבן ומחומש לא סימטרי.
יסודות מבנה הטולואו נבנה מריצוף של אבנים על גבי אדמה דחוסה, בשתיים עד שלוש שורות.
סביב השורה העליונה נבנה מרזב מעוגל על מנת למנוע ממי הגשם לפגוע בחומת הטולואו הרגישה למים.
במרבית המקרים מורכב קיר הנושא החיצוני של הטולואו משני חלקים.
החלק התחתון בנוי משברי אבנים או חלוקי נחל מלוכדים באמצעות תערובת סיד, חול וחרסית לגובה שבין מטר לשני מטרים, כתלות בגובה מי השיטפונות באזור.
חומת האדמה הנגוחה נערמת על החלק הבנוי מאבנים.
בניית קיר אדמה מאדמה נגוחה המעורבת באורז דביק ומחוזקת באמצעות מוטות חזרן המונחים אופקית תוארה לראשונה במדריך התקני לבנייה מתקופת שושלת סונג הקרוי "יִינְגְדְזָאו פָאשְׁה" (營造法式).
הקירות נבנו כשהם נוטים כלפי המרכז, כך שכוח המשיכה הטבעי מהדק את הקיר.
עובי חומת הטולואו הולך ויורד עם הגובה כפי שמצוין ב"יִינְגְדְזָאו פָאשְׁה".
בשתי הקומות הראשונות של חומת הטולואו אין חלונות או חרכי ירייה, אלה מצויים רק מהקומה השלישית ומעלה, משום שהחדרים בקומות התחתונות שימשו כמחסנים והמגורים היו בקומות העליונות.
הגגות מכוסים ברעפים מחרסית קלויה, מסודרים בצורה רדיאלית.
על מנת לפצות על ההיקף הגדל ככל שהתרחקו מהחלק העליון השתמשו בטכניקה המכונה "החדרת למבדה" (מרבית רעפי הגג הונחו למעלה כלפי מטה, את המרווחים שנוצרו בסידור הרדיאלי פיצו בעזרת מקטעים של רעפים שהונחו בצורת λ ).
טכניקה זו אפשרה להניח את הרעפים בצורה רדיאלית, בלי שייווצרו מרווחים, ובלי צורך להניח רעפים בגודל משתנה (קטנים למעלה גדולים למטה).
המזחילות (החלק של הגג הבולט מעבר לקיר) בולטות כשני מטרים מעבר לקיר ומגינות בכך על חומת האדמה הנגוחה מהנזקים שהיו נגרמים ממי גשמים.
בשלד העץ שתמך בגג לא השתמשו באלמנטים של דוֹאוּגונְג הנפוצים בבנייה הסינית המסורתית.
פרוזדורים מעגליים מהקומה השנייה ועד הקומה העליונה נבנו מלוחות עץ שהונחו על קורות עץ אופקיות שקצה אחד שלהם הוחדר לחומת האדמה.
הפרוזדורים מוגנים בעזרת מעקות עץ.
גרמי מדרגות מפוזרים באופן שווה סביב הפרוזדורים, המספר הנפוץ הוא ארבעה גרמי מדרגות.
כל גרם מדרגות מוביל מקומת הקרקע לקומה הגבוהה ביותר.
בארות מים ציבוריות בקבוצות של שתיים או שלוש ממוקמות במרכז החצר.
בטולואו עשיר יותר הייתה באר מים לכל משק בית במטבח שבקומת הקרקע.
שלא כמו בסוגי מבנים אחרים ברחבי העולם שהאדריכלות שלהם משקפת מעמד חברתי, מפגין פוג'יין טולואו מאפיין ייחודי של מבנה מגורים קהילתי שוויוני.
כל החדרים בנויים באותו גודל ומאותם חומרים, אותם קישוטים חיצוניים, סגנון אחיד של חלונות ודלתות, ואין פנטהאוז ל"מעמדות העליונים".
משפחה קטנה הייתה בעלים של מקטע אנכי מקומת הקרקע ועד קומת הפנטהאוז, בעוד שמשפחה גדולה הייתה יכולה להיות בעלים של שניים או שלושה מקטעים אנכיים.
בטולואו שכנו בדרך כללו בני משפחה מורחבת (באנגלית Clan) מענפים של כמה דורות.
בכמה מהטולואו הגדולים יותר התגוררו בני כמה משפחות מורחבות.
מלבד הבניין עצמו היה רכוש ומתקנים משותפים נוספים: בארות המים, האולם שבו נערכו הטקסים, שירותים, חדרי רחצה וכלי נשק.
אפילו הקרקע מסביב, האדמה החקלאית, עצי פרי וכו' היו משותפים.
דיירי הטולואו עיבדו את הקרקע במשותף.
שיתוף זה נמשך גם בשנות ה-60 של המאה ה-20 בתקופה שהמשטר הקומוניסטי כפה על הכפריים את שיטת הקומונות.
בתקופה זו נתפש לעיתים טולואו על ידי עובדים של קומונה אחת.
לכל משפחה קטנה היה רכוש פרטי משלה, וכל אחד מענפי המשפחה נהנה מפרטיות מאחורי דלתיים סגורות.
בעבר הייתה חלוקת המגורים מבוססת על ענפי המשפחה של הזכרים, כל בן נמנה כענף אחד.
חובות ציבוריות כדוגמת ארגון חגיגות, ניקיון השטחים הציבוריים, פתיחה וסגירה של השער הראשי וכו' הוקצו לענף משפחתי על בסיס מחזורי.
כל ענפי המשפחה המורחבת חסו תחת גג משותף אחד, המסמל אחדות והגנה תחת כנפי המשפחה המורחבת.
כל בתי המשפחות פנו להיכל האבות הקדמונים במרכז שסימל סגידה לשושלת האבות וסולידריות של המשפחה המורחבת.
כשהמשפחה המורחבת גדלה הבניין התרחב כלפי חוץ באמצעות הוספת טבעת חיצונית קונצנטרית נוספת או על ידי בניית טולואו נוסף קרוב במקבץ.
כך המשפחה המורחבת נשארה יחד.
כיום צצים בנייני מגורים ובהם מתקנים מודרניים בכפרים בסין.
דיירים רבים קנו דירות מודרניות ועזבו את המגורים בטולואו, או שעברו לערים על מנת לשפר את רמת חייהם.
את דירתם בטולואו הם נעלו, וחזרו רק לחגיגות או למפגשים משפחתיים.
מהמאה ה-12 ועד המאה ה-19 הסתובבו כנופיות של שודדים חמושים בדרום סין.
תושבי דרום פוג'יין בנו תחילה מעוזים בראשי ההרים למטרות הגנה.
מעוזים מוקדמים אלו התפתחו מאוחר יותר לפוג'יין טולואו.
החומות החיצוניות העבות (שני מטרים בתחתית שהלכו והצטמצמו למטר בחלק העליון) של הטולואו היו חסינות בפני חצים או נשק קל.
הקטע התחתון של הקירות החיצוניים בגובה של מטר עד שני מטרים נבנה לעיתים מגושי גרניט או חלוקי נחל גדולים.
קטע זה היה עמיד בפני ניסיונות חפירה, מכיוון שהשכבה החיצונית של חלוקי הנחל הונחה בכוונה כך שהקצוות הקטנים פונים החוצה – היה זה חסר תוחלת לתוקף לחלץ חלוקים אלו.
חפירת מנהרה תחת החומה גם היא לא הייתה אפשרית, משום שקטע קיר זה הבנוי מחלוקים נמשך למעלה ממטר מתחת לפני הקרקע.
קטע החומה הבנוי מאדמה בנוי מאדמה נגוחה יחד עם תערובת סיד-חול-חרסית ומחוזק במקלות חזרן אופקיים לחיזוק צדי.
החומה הייתה מוצקה כמו מצודה, חסינה אפילו לאש תותחים.
ב-1934 השתלטה קבוצה של איכרים מנפת יונגדינג על אחד מהטולואו כחלק מהתקוממות נגד הממשל.
הצבא ירה 19 פגזי תותח כנגד חומת הטולואו ואלו רק הותירו שריטות בלבד בחומה החיצונית.
החוליה החלשה במבצר היא בדרך כלל השער, אבל השער של פוג'יין טולואו תוכנן במיוחד להגנה.
מסגרת השער הייתה בנויה מגוש גרניט מוצק, הדלתות הכפולות נבנו מלוחות עץ מוצקים חסיני אש בעובי 13 סנטימטר, מחוזקות בלוחות ברזל עבים.
דלת השער הראשית נחסמה מבפנים באמצעות כמה מוטות עץ חזקים שהוכנסו אופקית ואנכית לחורים בגרניט.
על מנת להגן בפני אויב שינסה להצית את הדלת הקדמית צוידו כמה דלתות בחלקן העליון במכלי מים על מנת לכבות הצתות.
כהגנה אקטיבית השתמשו דיירי פוג'יין טולואו בנשק חם כשהם יורים מחרכי הירייה בקומה העליונה של המבנה.
בכמה פוג'יין טולואו נבנו פרוזדורים מעגליים לאורך החומה מצדה הפנימי על מת לאפשר תנועת אנשים ותחמושת.
המונח "טולואו" הופיע לראשונה ברישומי נפת גָ'אנְגְג'וֹאוּ ב-1573 בתקופת שושלת מינג.
ברישומים נכתב שבשל הגידול בפעילות השודדים, בנו כפריים רבים מעוזים מבוצרים וטלואו כאמצעי הגנה.
משפחות רבות התאגדו יחד במעוז, וכמה מעוזים או טולואו התאגדו ומינו שומרים וצופים, שהיו על המשמר וצוידו בתופים וגונגים להשמעת אות אזעקה לכל סימן של פולשים או שודדים מתקרבים.
בשל הסולידריות הרבה שבין דיירי הטולואו לא העזו כנופיות שודדים גדולות המונות אלפי איש לתקוף את תושבי הטולואו.
המונח "טולואו" הופיע מדי פעם בכמה שירים, מלבד זאת קיומם של הטולואו לא הופיע בזרם המרכזי של הספרות, והם לא הוזכרו בספרות המוקדשת למחקר של מגורי התושבים לפני 1956.
ב-1956 היה פרופסור לְיוֹ דוּן-גֶ'ן (刘敦桢), שעמד בראש מחקר המגורים של תושבי סין החוקר הראשון שערך מחקר על הפוג'יין טולואו.
ספרו "היסטוריה של אדריכלות סינית עתיקה (中国古代建筑史) שיצא לאור ב-1964 תיאר את צֶ'נְגְצִ'י לוֹאוּ ואת יִיחְווָאי לוֹאוּ (艺槐楼).
באפריל 1957 התפרסם מאמרם של גָ'אנְג בּוּצְ'ייֵן (张步骞), ג'וּ מִינְגְצְ'וֵ'אן (朱鸣泉) וחוּ גָ'אנְלְיֵה (胡占烈) "מגורים של ההאקה בנפת יונגדינג של מחוז פוג'יין" (福建永定客家住宅) בביטאון של המכון הטכנולוגי של נאנג'ינג.
ב-1980 הופיע צֶ'נְגְצִ'י טוּלוֹאוּ בספר שכותרתו "היסטוריה של אדריכלות סינית עתיקה".
מאז ואילך לא פסק זרם של חוקרים שהגיעו מסין עצמה, טאיוואן, יפן, אירופה ואמריקה לנפות יונגדינג וגָ'אנְגְג'וֹאוּ בפוג'יין על מנת לתור ולחקור את הטולואו.
בולט ביניהם חְוָאנְג הָאנְמִין (כיום עומד בראש מכון תכנון האדריכלות בפוג'יין) שבילה עשרים שנים במחקר הטולואו של פוג'יין.
התיזה של עבדות המאסטר שלו "המאפיינים המסורתיים והסגנון האזורי של מגורי אזרחים בפוג'יין" הושלם ב-1982 והתפרסם בכתב העת הסיני "ארכיטקט".
חוקר יפני פרסם דו"ח "מחקר על מגורי אזרחים סיניים – הטולואו העגול והמרובע" שבעקבותיו יצא ספר ותערוכת צילומים ביפן ב-1989. ב-1997 האדריכל ההולנדי הרמן הרצברגר בחן את הפוג'יין טולואו, וב-1999 בחן ד"ר נוויל אגניו (Neville Agnew) ממכון השימור על שם גטי (Getty Conservation Institute) את טְייֵנְלְווֹקֶנְג, יוּ'צָ'אנְגְ לוֹאוּ וחֶגְווֵיְלוֹ.
הספר "פוג'יין טולואו" מאת חְוָאנְג הָאנְמִין יצא לאור בטאיוואן ב-1994. מהדורה מתוקנת ומשופרת יצאה לאור בסין ב-2003. הספר מכסה את ההיסטוריה של הטולואו, מאפייני הסגנון שלו, התפוצה הגאוגרפית שלו, פולקלור על טולואו וכו'.
טרם יצאה לאור ספרות מחקר בנושא בשפות אחרות דוגמת אנגלית.
פובליוס קורנליוס לנטולוס ספינטר , הידוע יותר בשם ספינטר, היה פוליטיקאי רומאי חשוב מהמאה הראשונה לפנה"ס.
ספינטר היה חלק ממשפחת הקורנליים האצילה שהייתה בעלת השפעה גדולה מאוד בתקופת הרפובליקה הרומית.
ספינטר היה תומכו הבולט של יוליוס קיסר, אך בהמשך תמך באופטימטים, שהיו יריביו הפוליטיים של קיסר.
ספינטר נבחר התחיל את מסלול המשרות בשנת 63 לפנה"ס, עת נבחר לכהונת האיידיל הקורולי.
בתפקידו זה סייע למרקוס טוליוס קיקרו לטפל בקשר קטילינה.
כמו כן, בלט במשחקים גלדיאטורים מפוארים שערך.
הקריירה הפוליטית של ספינטר נסקה והוא נבחר לפראיטור בשנת 60. בשנת 59 כיהן כנציב בהיספניה קיטריור (ספרד הקרובה).
בעודו מכהן בתפקיד זה יצר קשרים עם יוליוס קיסר אשר היה נציב היספניה בייטיקה בשנת 61.
קיסר המשיך לתמוך בספינטר וניצל את קשריו עם הברית הפוליטית החשובה הידועה בשם טריומווירט הראשון כדי לקדם את ספינטר וסייע לו להיבחר לקונסול בשנת 57 לפנה"ס.
למחרת בחירתו, סייעו לקיקרו לחזור מגלותו.
לאחר סיום כהונתו כיהן כנציב בקיליקיה ובקפריסין בין 56 ל-53 לפנה"ס.
בניגוד למקובל בתקופתו, ספינטר היה נקי כפיים ולא התעשר במהלך כהונתו כנציב על חשבון התושבים המקומיים.
בשלב זה החלה הפרידה של ספינטר מקיסר.
ספינטר החל לתמוך יותר ויותר באופטימטים וכשפרצה מלחמת אזרחים צידד בגנאיוס פומפיוס.
כישרונו הצבאי היה נמוך ועד מהרה מצא עצמו נצור בקורפיניום (ליד קוריניו Corfinio המודרנית).
מזלו לא האיר לו פנים וספינטר נאלץ להיכנע.
קיסר נהג בו בנדיבות, אך ספינטר המשיך לצדד באופטימטים והצטרף לצבאו של פומפיוס ביוון.
בשנת 48 לפנה"ס הובס צבאו של פומפיוס בקרב פרסלוס וספינטר ברח לרודוס שם קיבל מקלט מדיני.
בסופו של דבר, נפל בידיו של קיסר והוצא להורג.
פוברטי פוינט (Poverty Point) הוא אתר ארכאולוגי המורכב ממספר תלים פרהיסטוריים.
האתר נמצא על גדת נהר מאקון, כ-25 קילומטר מנתיבו הנוכחי של נהר המיסיסיפי, בצפון-מזרח מדינת לואיזיאנה בארצות הברית.
התלים נבנו בין השנים 1650 ו-700 לפנה"ס בתקופה הארכאית באמריקה הצפונית, בידי קבוצה של ילידים אמריקאיים מתרבות המכונה כעת "תרבות פוברטי פוינט" (Poverty point culture).
תרבותם של בני הקבוצה התפרסה עד כ-1,600 קילומטר דרומה לאורך דלתת המיסיסיפי.
הארכאולוגים טרם הצליחו להבין במלואה את הסיבה לבניית התלים ומספר הצעות שונות הועלו בנושא.
ביניהן האפשרות שמדובר באתר התיישבות, תחנת סחר או אתר פולחן דתי.
האתר הוא בגודל של 3.68 קמ"ר והוא האתר הגדול מהתקופה האמורה שנתגלה באמריקה הצפונית.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.
פובליוס קורנליוס סקיפיו אסינה היה פוליטיקאי וגנרל ומגיסטראט רומי ששימש כקונסול בשנת 221 לפנה"ס, וככזה פעל נגד ההיסטרי, עם בצפון הים האדריאטי .
אסינה השתייך לפלג הסקיפיוני-אמילי ששלט בפוליטיקה הרומית בתחילת המלחמה הפונית השנייה, ודגלה במדיניות תוקפנית נגד חניבעל.
עמדה זו הובילה אותו להתנגד לאסטרטגיה הנבונה יותר של פביוס מקסימוס.
הוא מונה במיוחד לאינטרקס בשנת 216 לפני הספירה, כנראה כדי לתמרן את הבחירות.
אסינה היה גם מייסד פיאצ'נצה .
הוא היה בנו של גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה, בן למשפחת סקיפיו שהייתה אחת המשפחות החזקות ביותר ברומא.
נבחר לקונסול בשנת 221 לפנה"ס יחד עם מרקוס מינוקיוס רופוס.
בשנת 217 לפנה"ס מונה לאינטררקס שתפקידו היה לארגן את הקונסולאט במקרה שאחד הקונסולים נהרג ועמיתו אינו נמצא.
הוא נזכר לאחרונה בשנת 211 לפנה"ס כאשר נודע שחניבעל מתקרב אל רומא במטרה לתקוף אותה (למעשה הייתה זו פעולת הסחה) הוא הציע להעביר אל סביבות רומא את כל הלגיונות באיטליה.
לאחר מכן לא ידוע עליו דבר
מקרוביוס כותב כי הכינוי "אָסִינָה", שפירושו בלטינית "אָתוֹן", הודבק לאחד מאבות משפחת הקורנליים בעקבות מעשה יוצא דופן, וכנהוג ברומא עבר בירושה לצאצאיו.
איש זה נתבקש, על פי המסופר, להמציא עֲרֵבִים לנדוניה עבור בתו או לרכישת נחלת קרקע, וכדי להוכיח את המטילים ספק באמינותו על טעותם, הוביל לתוך הפורום אתון נושאת ככרות כסף.
פוג'י קבין היא מכונית מיקרו, תצורת תלת אופן, עשויה מפיברגלס, אשר יוצרה על ידי חברת "Fuji Toshuda Motors" היפנית בין השנים 1955–1958.
סך הכול יוצרו 85 יחידות.
הדגם בעל 2 מושבים (נהג+נוסע) קדמיים.
בכל צד - דלת כניסה.
ה"פוג'י קבין" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בטוקיו בשנת 1955.
הדגם תוכנן על ידי המהנדס Ryuichi Tomiya.
אפיוני דגם ה- "פוג'י קבין"
בעלת 3 גלגלים - (2 קדמיים, 1 אחורי)
מנוע אחורי - תחת הרצפה האחורית - מיד לאחר תא הנוסעים
2 מושבים קדמיים (2 דלתות)
תאורת חזית הרכב על ידי פנס בודד
הגה - בצורת חצי סהר
מגב בודד - לחלון השמשה הקדמית
פוג'ה (באיטלקית: Foggia Calcio) הוא מועדון כדורגל איטלקי המייצג את העיר פוג'ה שבאיטליה.
נכון לעונת המועדון משחק בסרייה ג', הליגה השלישית בחשיבותה באיטליה.
המועדון הוקם בשנת 1920 ושיחק בליגות הנמוכות.
בשנת 1957 הוא התאחד עם קבוצה אחרת של העיר ותוך מספר שנים עלה לסרייה ב'.
בעונת 1963/1964 המועדון העפיל לראשונה לסרייה א'.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 המועדון נדנד בין סרייה א' לבין סרייה ב' ואף למספר עונות ירד לליגה השלישית.
תקופת הזוהר של המועדון הייתה במחצית הראשונה של שנות ה-90 כאשר הוא שיחק בסרייה א' שלוש עונות ברציפות.
לאחר ירידה לסרייה ב' בעקבות עונת 1995/1996 הלא מוצלחת, המועדון ירד לליגה השלישית.
הוא הוקם מחדש אך ללא הצלחה יתרה.
בסוף עונת 2011/2012 המועדון ירד מליגה המקצועית.
בקיץ 2012 הוא הוקם מחדש ובהדרגה הצליח לחזור לליגה המקצועית.
Fujitsu (יפנית: 富士通株式会社 Fujitsū Kabushikigaisha, פוג'יטסו) היא חברה טכנולוגיה יפנית רב-לאומית.
פוג'יטסו מייצרת מגוון רחב של מוצרים בתחומי המחשוב האישי, מחשוב לחברות ועסקים, מיינפריים, שרתים, אחסון נתונים, טלקומוניקציה, מיקרואלקטרוניקה, ואף מיזוג אוויר.
החברה מעסיקה כ-155 אלף עובדים ברחבי העולם, ומוצריה נמכרים בלמעלה מ-100 מדינות.
היא מהווה את החברה החמישית בגודלה בעולם בתחום שירותי ה-IT, ומחזיקה בכ-78,000 פטנטים שונים.
פוג'יטסו נסחרת בבורסה לניירות ערך בטוקיו ונכללת במדדים Nikkei 225 ו-TOPIX.
פוג'יטסו נוסדה ב-20 ביוני 1935. בשנת 1954 ייצרה פוג'יטסו את המחשב הראשון ביפן.
בשנת 1990 רכשה פוג'יטסו את חברת International Computers Limited הבריטית בכ-1.29 מיליארד דולר, אשר הפכה בשנת 2002 לחטיבת שירותי ה-IT של החברה.
בשנת 1992 הציגה פוג'יטסו את צג פלזמה צבעוני בגודל 21 אינץ' שהיה הראשון מסוגו בעולם.
בשנת 1993 חברה פוג'יטסו ל-AMD ו-Spansion במטרה לייצר זיכרון הבזק.
ביוני 1999 מיזגו סימנס ופוג'יטסו את חטיבות המחשוב שלהם באירופה לכדי Fujitsu Siemens Computers, אשר הפך ליצרנית המחשבים החמישית בגודלה בעולם.
בשנת 2009 מכרה פוג'יטסו את חטיבת הדיסקים הקשיחים שלה לטושיבה, קנתה מסימנס את חלקה ב-Fujitsu Siemens Computers בעלות של כ-450 מיליון אירו, ושינתה את שמה ל-Fujitsu Technology Solutions.
פוברומיס (שם מדעי: Phoberomys) הוא סוג של מכרסם דמוי-קביה נכחד מהמשפחה דינומיסיים שהיה אחד מהגדולים במכרסמים אי-פעם.
הוא חי באמריקה הדרומית בתקופת המיוקן, לפני 9-7.246 מיליון שנה, ואולי התפתח לקרובו העצום, הג'וספורטיגסי, שהיה גדול המכרסמים.
מאובני מכרסם זה התגלו בארגנטינה, בברזיל ובוונצואלה והוגדרו ב-1926. ככל הנראה, תחומי מחייתו היו קרובים לאגן האמזונאס ויובליו.
מכרסם זה היה דומה לקפיבארה אך היה גדול בהרבה, באורך 3 מטרים עם זנב באורך 1.5 מטר ומשקל של מעל 700 ק"ג, קרוב לפר מגודל.
כמו מכרסמים אחרים הוא היה בעל לסתות עם שיניים חותכות גדולות שהותאמו ללעיסת צמחייה.
ייתכן שהוא חי בחבורות גדולות.
פֿוּג'וֹאוּ (בסינית: 福州; בפין-יין: Fúzhōu) היא נציבות עירונית ובירת מחוז פוג'יין שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-8.29 מיליון תושבים, מתוכם כ-4.09 מיליון בששת הרבעים.
הנציבות העירונית פוג'ואו משתרעת על פני 12,232 קמ"ר בצפון-מזרח מחוז פוג'יין וגובלת במצר טאיוואן מדרום-מזרח ובחמש נציבויות עירוניות - צְ'וֵ'אנְג'וֹאוּ ו מדרום-מערב, מצפון-מזרח ונָאנְפִּינְג ו מצפון-מערב.
העיר שוכנת על הגדה הצפונית של שפך הנהר הגדול ביותר במחוז - נהר , כ-610 ק"מ דרום-מערבית לעיר שאנגחאי.
הטמפרטורה הממוצעת בעיר נעה בין 10.9 מעלות צלזיוס בחודשי ינואר ל-28.9 מעלות צלזיוס בחודשי יולי, ואילו הממוצע השנתי הוא 19.84 מעלות צלזיוס.
הנציבות העירונית פוג'ואו מחולקת לשישה רבעים, שש נפות ונפה עירונית אחת:
פובליסיס היא קבוצת פרסום, שיווק ויחסי ציבור רב לאומית צרפתית, שבסיסה הוא בפריז.
נכון לשנת 2022 היא קבוצת הפרסום השלישית בגדולה בעולם (מבחינת הכנסות), היא מעסיקה כ-75,000 עובדים ופועלת בכ-100 מדינות ברחבי העולם.
פובליסיס היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת יורונקסט פריז והן כלולות במדד CAC 40.
החברה הוקמה ב-1926 על ידי מרסל בלאושטיין-בלאנשה, צרפתי ממוצא יהודי-רוסי, בדירה קטנה מעל קצבייה.
ב-1935 הוא רכש תחנת רדיו ושינה את שמו ל-Radio Cité, בו הפיק את שידורי החדשות הראשונים של צרפת וכן את הזמרירים הראשונים לפרסום ברדיו.
התחנה גם עזרה להשיק את הקריירה של הזמרת אדית פיאף ברחבי צרפת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחרמו עסקיו של מרסל בלאושטיין על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים כ"רכוש יהודי".
מיולי עד אוקטובר 1943, בלושטיין נכלא על ידי ממשלתו הפאשיסטית של הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו, אך הוא שוחרר מאוחר יותר הודות להתערבות בריטית.
הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית, קיבל את שם הקוד "בלנשה" שהוסיף אחר כך לשם משפחתו.
כשהמלחמה הסתיימה, הוא בנה מחדש את פובליסיס מאפס, הוא היה הראשון לערוך סקרי דעת קהל בצרפת ופיתח את התחומים של חקר שוק וניתוח מותגים.
בשנת 1958 השיק בלאושטיין-בלאנשה בצרפת את הקונספט של דראגסטור בסגנון אמריקאי, הפתוח 24 שעות 7 ימים בשבוע בשאנז אליזה בפריז.
החנות המוכרת בין השאר תרופות, עיתונים ומזון ממשיכה לפעול בשם "Publicisdrugstore".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה פובליסיס לפעול מחוץ לצרפת.
בשנת 1987 החליף מוריס לוי את בלאושטיין-בלאנשה בתפקיד מנכ"ל הקבוצה.
בשנת 2000 רכשה פובליסיס את סוכנות הפרסום הבריטית Saatchi & Saatchi, תמורת 1.9 מיליארד דולר.
באותה שנה, בשיא בועת הדוט-קום, הקימה קבוצת פובליסיס חטיבת פרסום אינטראקטיבית חדשה, בשם Publicis.net, בנוסף הקצאה סכום של 200 מיליון אירו לפיתוח עסקיה של החטיבה באמצעות מימון סטראט אפים חדשים ועל ידי ביצוע רכישות.
בשנת 2002, רכשה פובליסיס, תמורת 3 מיליארד דולר, את קבוצת הפרסום החמישית בגדולה בעולם באותה עת Bcom3 האמריקאית, שכללה את רשתות הפרסום "ליאו ברנט" ו"ד'ארסי", ורשת הפרסום היפאנית "דנטסו".
העסקה נתנה לפובליסיס אחיזה בשוק האמריקאי והפכה אותה לקבוצת הפרסום הרביעית בגודלה בעולם.
בשנת 2006, רכשה פובליסיס את חברת השיווק הישיר והדיגיטלי האמריקאית דיגיטס, תמורת כ-1.3 מיליארד דולר.
בשנת 2009, רכשה פובליסיס את סוכנות הפרסום הדיגיטלית רייזורפיש (Razorfish) מידי חברת מיקרוסופט, תמורת 530 מיליון דולר, כצעד נוסף להגברת פעילותה בתחום הפרסום המקוון.
רייזורפיש החלה את דרכה ב-1994 כחרבה לעיצוב אתרי אינטרנט, היא גדלה במהירות והונפקה ב-1999. אחר כך הייתה חלק מקבוצת פרסום aQuantive שנרכשה על ידי מיקרוסופט תמורת 6 מיליארד.
ב-2004 aQuantive רכשה את חברת Ad4ever הישראלית שעסקה בפיתוח טכנולוגיות פרסום מקוון.
בשנת 2011, פובליסיס הפכה לקבוצת השיווק השלישית בגודלה בעולם לפי הכנסות, שעקפה את קבוצת "אינטרפובליק", בעקבות שתי רכישות, חברת חברת רוזטה מרקטינג גרופ שעסקה בשיווק דיגיטלי, וחברת יחסי הציבור הגדולה ביותר בסין.
באותה תקופה, הסקטורים של פעילות דיגיטלית ופעילות במדינות מתפתחות לראשונה ייצגו כמחצית מסך ההכנסות של הקבוצה.
ביולי 2013, הוכרז כי פובליסיס ואומניקום גרופ יתמזגו ליצירת חברת הפרסום הגדולה בעולם, אך במאי 2014 הוכרז שהעסקה בוטלה.
בפברואר 2015, פובליסיס רכשה את Sapient Corporation, תמורת 3 מיליארד דולר, כדי להקים את "פובליסיס.
Sapient" כרשת לפרסום דיגיטלי הגדולה בעולם.
בדצמבר 2015, פובליסיס הכריזה על ארגון מחדש לארבע חטיבות עיקריות:
Publicis Healthcare - קבוצה שהוקמה עוד קודם ועוסקת בפרסום ושירותי שיווק עבור תעשיית התרופות.
החל מ-2016, פובליסיס מארגנת יחד עם Groupe Les Echos את כנס הטכנולוגיה השנתי, Viva Technology .
בשנת 2017, המנכ"ל מוריס לוי החליף את אליזבת בדינטר (בתה של בלושטיין-בלנצ'ט) כיו"ר מועצת המנהלים, שהוא הוחלף כמנכ"ל על ידי ארתור סעדון.
בשנת 2019 רכשה פובליסיס את חברת השיווק הדיגיטלי אפסילון תמורת 4.4 מיליארד דולר.
בבעלות הקבוצה מספר רשתות פרסום בשירות מלא העוסקות במגוון שירותי מדיה: תקשורת מקוונת סלולרית ואינטראקטיבית, טלוויזיה, מגזינים ועיתונים, קולנוע ורדיו ופרסום חצות.
שירותי השיווק של החברה כוללים שירותי שיווק ישיר / ניהול קשרי לקוחות, קידום מכירות, תקשורת בריאות, תקשורת רב-תרבותית ואתנית, תקשורת ארגונית ופיננסית, תשתית משאבי אנוש, יחסי ציבור, שירותי עיצוב, תקשורת אינטראקטיבית, שיווק וניהול אירועים, שיווק ספורט, ושירותי ייצור וקדם דפוס.
שירותי המדיה שלה כוללים תכנון מדיה, קניית מדיה ומכירת מדיה.
פובליסיס נכנסה לפעילות בישראל בשנת 1986 שחתמה על הסכם ייצוג עם משרד הפרסום פלד, משרד שהוקם על ידי חיים פלד ב-1959 ובו היה שותף עם שני ילדיו רזי ואורי פלד.
ב-1990 נחתם הסכם אפיליאיישן בין פלד לפובליסיס, ובמאי 1995 נחתם הסכם אסוסיאיישן.
ההסכם נחתם בין רזי ואורי פלד, לבין נשיא פובליסיס, מוריס לוי.
ביולי 1997 רכשה פובליסיס 51% מסוכנות "פרסום אריאלי", שהוקמה על ידי אמנון אריאלי.
במקביל החל משא ומתן על מיזוג משרדי "אריאלי" ו"פלד" במסגרת פובליסיס.
אולם המשא ומתן נכשל והופסקה רשמית ההתקשרות בין פובליסיס לפלד.
בדצמבר 2000 מחקה פובליסיס את מניות "פרסום אריאלי" מהמסחר בנאסד"ק (היא הונפקה במקור בבורסת הנאסד""ק בספטמבר 1995 וגייסה כ-5 מיליון דולר).
אחר כך הגדילה פובליסיס את חלקה במשרד הפרסום אריאלי ל-75%, עמוס טלשיר החזיק באותה עת 20% וחיים בן שחר 5%.