tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ניצחונו של טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית בנובמבר 2024, אמר בולוס כי הוא צפוי להיות שליחו של טראמפ לניהול המשא ומתן להפסקת אש בין ישראל לחזבאללה במסגרת החזית הצפונית של מלחמת חרבות ברזל והתמרון הקרקעי בלבנון.
בדצמבר 2024 הודיע טראמפ שבולוס ימונה ליועצו הבכיר לענייני ערבים והמזרח התיכון.
רבקה בדרך לפגוש את יצחק הוא ציור שמן על בד מעשה ידי האמן ג'ובאני בנדטו קסטיליונה, יליד ג'נובה, המתאר רגע מתוך הסיפור המקראי על פגישתה של רבקה עם יצחק.
הציור מוצג במוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון, טקסס.
במרכז הציור, רבקה רכובה על סוס בדרכה אל יצחק, לו נועדה להיות לאישה.
בסיפור המקראי רבקה רוכבת על גמל.
קומפוזיציית היצירה מציבה את הצופה בתוך שיירת הנוסעים, מה שמעניק לתמונה תחושה דינמית ומעורבות רגשית.
קסטיליונה, שהתמחה בציור בעלי חיים, במיוחד בהקשרים של מסעות ונדודים, מנצל את הסיפור המקראי כדי להעניק ממד נשגב לנושאיו, אשר בדרך כלל היו בעלי אופי יומיומי וצנוע.
ג'ובאני בנדטו קסטיליונה היה צייר ואמן הדפסים איטלקי מתקופת הבארוק, שנודע בעיקר בזכות סגנונו הייחודי ושימושו בטכניקות חדשניות.
הוא הרבה לתאר סצנות תנ"כיות לצד תיאורי טבע ובעלי חיים, תוך שילוב דרמה תיאטרלית ותנועה עשירה ביצירותיו.
היצירה משקפת את חשיבותו של הסיפור, לא רק מבחינה דתית, אלא גם כאמצעי להמחשת תנועה, טבע ואווירה נרטיבית בציור מתקופת הבארוק האירופי.
הציור מתאר את מסעה של רבקה לכנען לפגוש את יצחק.
הסיפור המקדים את המסע, מציאת אישה ליצחק נכלל בפרשת חיי שרה, ומופיע ב, והוא מן הארוכים בספר.
אברהם מבקש להשיא את בנו יצחק ושולח את מנהל משק ביתו למולדתו, ארם נהריים כדי למצוא שם אישה לבנו.
עבד אברהם מעניק לה מתנות ורבקה מזמינה אותו לביתה.
העבד מבקש את ידה של רבקה עבור בנו של אברהם, יצחק והנערה והמשפחה נותנים את הסכמתם לנישואין.
רבקה הנערה נפרדת ממשפחתה ועושה את דרכה לכנען.
שמו של העבד אינו מצוין, אולם חז"ל מזהים אותו עם אליעזר.
מַסְעַדֶה היא מועצה מקומית ברמת הגולן שבמחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1982. כל תושבי המקום משתייכים לעדה הדרוזית.
שם זה מגיע מן השורש הערבי س ع د (ס-ע-ד), במשמעות משותפת לעברית, בהוראת "סיוע", וגם "שמחה".
סמוך ממזרח ליישוב שוכנת שמורת הטבע "בריכת רם", הנקראת בפי המקומיים "בְּחֵ֫ירֶת מַסְעַדֶה".
במרכזה אגם מים מתוקים טבעי, ממנו משקים גידולים באזור.
אגן הבריכה ממוקם במוצא בקעת יעפורי, הקרויה על-שם קברו של נבי יעפורי, אחד מארבעת הקברים הקדושים לעדה הדרוזית.
יער אודם שבשמורת יער אודם שוכן מדרום ליישוב.
מאז ההכרזה על מסעדה כמועצה מקומית נוהלה המועצה על ידי גוף ממונה שלא נבחר לתפקיד.
לקראת הבחירות המקומיות של 2018 החליט שר הפנים לערוך לראשונה בחירות מקומיות ב-4 המועצות הדרוזיות בגולן על אף החשש מהחרמת הבחירות על ידי התושבים ששמרו ברובם על נאמנות לסוריה.
לקראת הבחירות נרשמו במסעדה שלושה מתמודדים לראשות המועצה ו-4 רשימות למליאת המועצה שאמורה הייתה למנות 9 מושבים בעת היבחרה, אך סמוך לקיום הבחירות פרשו כל המועמדים והרשימות, הבחירות בוטלו, ובהתאם לחוק צפויה להתמנות במועצה ועדה ממונה.
סלמאן בטחיש התמודד לראשות המועצה מול פהד ספדי, אנגאם אבו סעדה, זאהי בטחיש בסאם בטחיש וחמוד שקיר, סלמאן גבר על כל המועמדים לאחר שקיבל 45.09% מהקולות.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר במסעדה ("אלמסעדה") בשנת 1870 וכתב כי זהו כפר קטן, "שיושבים בו דרוזים בבתים הבנויים בנייה גסה מאוד מאבני בזלת".
מַסְעוּד גַנַאִים הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי אשר כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת רע"ם ובסיעת הרשימה המשותפת ושימש כיו"ר רע"ם.
גנאים, בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במדעי מדינה מאוניברסיטת חיפה, החל את פעילותו הציבורית כחבר הוועדה העממית בסח'נין.
בשנים 1999–2001 שימש מנכ"ל המרכז התרבותי בעיר.
הוא היה חבר המועצה המרכזית של התנועה האסלאמית, ובשנים 2000–2007 כיהן כיו"ר התנועה בסח'נין.
בשנים 2003–2005 היה חבר המועצה המקומית סח'נין.
עבד כמורה להיסטוריה ועסק בהוראה ובחינוך חברתי בתיכון בסח'נין.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב גנאים במקום הרביעי ברשימת רע"מ-תע"ל, ונבחר לכנסת ה-18. בכנסת ה-18 היה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדת המשנה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בכנסת ה-19 היה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, וכן יושב ראש השדולה למאבק באלימות בחברה הערבית והשדולה לקידום החינוך בחברה הערבית.
חבר בשדולות לחיזוק וקידום הכלכלה הערבית, והשדולה לקידום תעסוקת אקדמיות ערביות.
בכנסת ה-20 היה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט וכיהן כיו"ר סיעת הרשימה המשותפת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 החליט לפרוש מהפוליטיקה.
גנאים נשוי ואב לארבעה ילדים.
רבי מסעוד בן יצחק בן שבת (סביב ה'תרכ"ג, 1863 - ד' בניסן ה'תשי"ט, 1959) היה מקובל מחכמי קזבלנקה ותרודאנת.
נודע כמשורר נכבד, וכתב שירים רבים בעברית ובערבית יהודית.
כיהן ברבנות בקהילות הכפריות של עמק הסוס (במיוחד באראזאן) עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן התיישב בקזבלנקה, ושימש בה שוחט ובודק עד לפטירתו בה' בניסן תשי"ט בהיותו כבן 96.
מחבר הספר "עונג שבת" דרשות על חמישה חומשי תורה - דרשות מענייני דיומא - עיסוקו בתחום הקבלה והנסתר.
מסעדת הפיל הייתה מסעדה בפינת הרחובות בני אפרים ומשה סנה, בפאתי שכונת נאות אפקה בתל אביב.
המסעדה הוקמה בידי משה אגסי ב-1965. אגסי, יליד פולין, רכש קרקע בשטח של 4.7 דונם ב-1948, בעת שהאזור נחשב לאזור נידח בפאתי המושבה קריית שאול, בו גרו בדואים משבט אבו כישכ.
המשפחה עברה למקום עוד בטרם הושלמה בניית הבית, והתגוררה בתחילה באוהל.
ב-1965 פתח אגסי את המסעדה, בקומה הראשונה של הבית, ובמקביל החל לטפח גן חיות קטן, זכר לתקופה בשנות ה-30 שבה עבד בגן החיות הקטן שהקים הרב מרדכי שורנשטיין.
במהלך התקופה בה עבד בגן חיות זה, הגן בגופו על פיל שמחץ למוות את אחד העובדים, לאחר שהשוטרים הבריטים ביקשו לירות בפיל.
זמן קצר לאחר פתיחת המסעדה, הציב אגסי בחצר פסל גדול שפיסל בדמות פיל.
הפסל היה חלול, והוצב בתוכו הגריל ששימש את המסעדה.
העשן היתמר החוצה דרך ה"חדק".
ברבות השנים נוספו בחצר פסלי פילים קטנים יותר, ואף חלק מהשיחים נגזמו בצורת פילים.
זמן קצר לאחר פתיחת המסעדה נאלץ אגסי לסגור אותה בהוראת בית המשפט, מאחר שפעלה ללא רישיון, אך היא נפתחה מחדש.
לאחר שהוקמה המסעדה, בלט הפיל למרחוק באזור השומם, וגם כיום, לאחר שהאזור נבנה ברובו, מכונה צומת הרחובות בני אפרים ומשה סנה בשם "צומת הפיל".
בנוסף לפילים, הוצבה בחצר המסעדה גם סירה בשם "גליה", שבנה אגסי לפני קום המדינה, ושמעבר לשימושיה השוטפים, שימשה גם להבאת מעפילים אל החוף, להשטת חברי "ההגנה" לאתרי אימונים נסתרים לאורך נחל הירקון, וכן לפינוי מנחם בגין מה"אלטלנה".
בשנת 2009 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את הריסת המבנה שבו שוכנת המסעדה והקמתם של שני מגדלי מגורים בני 11 ו-8 קומות.
בשנת 2012 נסגרה המסעדה, ובדצמבר 2018 היא נהרסה.
רבי מסעוד חי רקח (ה'ת"נ, 1690 - י' באב ה'תקכ"ח, 1768) נולד באיזמיר לר' אהרון רקח, לאחר מכן עלה לארץ ישראל, משם יצא כשד"ר לטריפולי וכיהן כרב המקום.
נודע בשל ספרו על הרמב"ם מעשה רקח.
בצעירותו למד תורה אצל רבני איזמיר, רבי חיים אבולעפיה (השני) ורבי יצחק כהן רפפורט.
עלה לארץ ישראל, ובשנת תק"ט (1749) יצא כשד"ר לצפון אפריקה.
בגמר שליחותו התיישב בטריפולי שבלוב.
עם הגיעו לטריפולי (1749), הבחינו בני הקהילה בגדולתו בתורה וביקשו ממנו להישאר ולהשתקע בטריפולי.
הוא הסכים ונתמנה לאב בית הדין כשעימו משמשים כדיינים ר' דוד טייאר ור' בנימין ואתורי.
המהפכה שחולל ר' מסעוד הייתה גדולה ועמוקה.
יהודי לוב, לאחר תקופה ארוכה של סבל, רדיפות והתמעטות האוכלוסייה שהתפזרה לכל עבר, היו זקוקים לדמות רוחנית שתכוון ותדריך אותם.
משם הוא השפיע על כל יהודי לוב.
נפטר בטריפולי ביום י' באב תקכ"ח (1768).
הותיר חידושים על הש"ס, ביאורים על חמש מגילות ודרושים בכתב יד.
חלק מכתביו אבדו במשך הזמן.
בטרם הגיע לטריפולי, ניהל ר' מסעוד קשרים עם קהילות ונציה וליוורנו ואף ביקר בהן.
על השבחים שקיבל בביקוריו בוונציה וליוורנו כותב נינו ר' אברהם חיים אדאדי:
"ונורא הוא על כל סביביו, מגלגולי יישוביו, כי משם דרך ובא לו לעיר ויניציאה ושם ארי נעשה שואל להרב בעל אורח לצדיק י"ד סי"ז ומשם הלך לעי"ה ליוורנו וחתם שם עם חכמי העיר בהרדב"ז ח"כ ובספר פחד יצחק במדבר בערבה...
מעשה רקח - על משנה תורה לרמב"ם, ד' חלקים
דברי הברייתא - ספרי דרוש, פירוש על חמש מגילות
חידושי השם - על התלמוד
הרב רקח חיבר פירוש על היד החזקה לרמב"ם בשם "מעשה רקח".
בתחילת הספר העתיק פירושים על הרמב"ם ממספר ראשונים ובראשם ר' אברהם בן הרמב"ם.
ספר מעשה רקח נחשב לאחד מספרי היסוד של הפירושים למשנה תורה, הן בזכות ברור הגרסה המדויקת של הרמב"ם (על ידי השוואת שבעה נוסחים שונים של הספר) והן בזכות פירושי הרב רקח עצמו.
במשך עשרות שנים בספר הייתה הגרסה המודפסת היחידה של כתבי ר' אברהם בן הרמב"ם, דבר שנתן חשיבות גדולה לספר.
החבור הוא בן ארבעה כרכים כשרק חלק א' יצא בחיי המחבר בדפוס ונציה בשנים 1742–1743, חלקים ב' וג' הודפסו בשנים 1862–1863 בדפוס ליוורנו.
חלק ד' הודפס רק בשנת 1964 בירושלים על ידי הרב שמואל עקיבא שלזינגר.
חידושי הרב רקח מגיעים עד לאמצע ספר קנין ומשם ואילך יש חידושים של חתנו ר' נתן אדאדי מחבר הספר נתן מאורות.
ר' יעקב רקח (בן נינו), ר' נתן אדאדי (חתנו), ר' אברהם כלפון, ר' שלום פלוס, ר' דוד טייאר, ר' משה לחמייש ור' בנימין ואתורי.
מסעוד בארזאני הוא פוליטיקאי כורדי ובנו של מוסטפא בארזאני.
כיהן כנשיא כורדיסטן העיראקית הראשון מ-14 במאי 2005 עד ל-10 ביוני 2019. מנהיג המפלגה הכורדית הדמוקרטית מ-1979.
בארזאני נולד בשנת 1946 במהאבאד שבכורדיסטן האיראנית למשפחה סונית.
בארזאני ופלגים כורדיים אחרים נלחמו במשטר העיראקי במהלך מלחמת איראן–עיראק.
במשך רוב התקופה, ההנהגה הכורדית הייתה בגלות באיראן.
אולם לאחר מאבק עצמאות של עשרות שנים הוקמה ב-1991 ממשלה כורדית באזור, שזכתה להכרה רשמית בחוקת עיראק החדשה משנת 2005. ביולי 2009 נבחר בארזאני לנשיא כורדיסטן העיראקית בבחירות דמוקרטיות ברוב של כ-69%, כאשר הבחירות הושגחו בקפדנות על ידי גורמים בינלאומיים.
לאחר כארבע שנים (2013), הפרלמנט הכורדי הצביע בעד הארכת כהונתו.
בראזני המשיך לכהן גם מעבר להארכה זו.
במסגרת תפקידו, נפגש עם גורמים בינלאומיים רבים, וביניהם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בזמן נשיאותו בבית הלבן, ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני, עבדאללה, מלך ערב הסעודית, ועבדאללה השני, מלך ירדן.
בנו של מסעוד, מסרור בארזאני, המכהן כראש ממשלת כורדיסטן העיראקית מ-2019. אחיינו הוא נצ'ירוואן בארזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית השני.
נולד בירושלים, בנו של הרב דוד בן שמעון.
נישא לשמחה, בת אחיו הגדול הרב רפאל אהרן בן שמעון.
למד ערבית ספרותית, צרפתית, איטלקית ולאדינו.
נסע בעקבות אחיו-חותנו למצרים ושימש שם כעוזרו הקרוב, וכן כיהן כראש בית הדין במצרים.
פעל לאסוף כספי תרומות מיהודי מצרים עבור עניי ארץ ישראל.
בשנת תרפ"א (1921), לאחר פרישת אחיו מתפקידו, התמנה תחתיו לתפקיד הרב הראשי במצרים.
כיהן בתפקידו עד פטירתו, בשנת תרפ"ה.
בניו: שלמה (סאלם) ויוסף בן שמעון.
בתו: גרציה, אשת דוד נחמד.
נכדו, בן בנו שלמה, הוא הרב אהרן בן שמעון, שכיהן כרב בצפת.
בן אחר של בנו שלמה, יעקב, הוא אביו של הרב מנצור בן שמעון.
שם חדש - על שמות גיטין, קהיר תרע"ז.
אגרת שבוקין - בהלכות גיטין, קהיר תרפ"ד.
שערי משפט - תרגום את השולחן ערוך לערבית ספרותית.
כמו כן חיבר את הספר כתאב אל אחכאם אל שהעירה פלאהוואל אל שרציה ללא ישראליין, בן שני הכרכים, המוכיח שהדינים הנהוגים בבתי הדין היהודיים במצרים יסודם בתורה ומנגישם לקוראים בשפה הערבית.
הרב מסעוד הכהן אלחדד (לעיתים בראשי תיבות רמה"ח; ~ה'תק"ף, 1820 - כ"ד בסיוון ה'תרפ"ז, 24 ביוני 1927) היה רב, פרשן התלמוד ומקובל.
ראש ישיבת המקובלים בית אל במשך כ-24 שנים בראשית המאה ה-20.
נולד לחנה ולרב דוד אלחדאד במרוקו, האזור שבו נולד לא ידוע אך יש משערים שנולד בדרום המדינה בסביבות העיר תרודאנת.
יחד עם אביו עלה לארץ ישראל בצעירותו, למד בישיבות בירושלים ונישא לרבקה מסעודה, בתם רחל נפטרה בצעירותה.
לאחר פטירת אשתו נישא בשנית לקלרה.
לאחר נישואיו החל לעסוק בתורת הקבלה והצטרף לחבורת המקובלים שהתרכזה סביב ישיבת המקובלים בית אל.
בשנת ה'תרס"ג (1903), נפטר הרב ששון בכר משה פרסיאדו, ראש ישיבת המקובלים בית אל, אותו הוא מכנה "רב אחאי גאון", והרב מסעוד התמנה תחתיו לכהונת ראש הישיבה כשמפאת גילו המופלג, מונה לצידו הרב נחמן וידאל אנג'יל, כמנהל הישיבה, מאז כונה "הרב החסיד".
הוא שימש בתפקידו זה במשך כחצי יובל עד פטירתו בשנת ה'תרפ"ז, (1927).
עותק בן 14 כרכים בכתב יד של סידור הרש"ש ששימש אותו בעשרות שנות כהונתו כראש הישיבה ומתוקף תפקידו זה כשליח ציבור של חכמי הישיבה, ושעליו רשם את הערותיו והוספותיו היווה את התשתית למהדורה המודפסת של הסידור שראתה אור בראשית שנות ה-80.
פעמיים הוא יצא כשלוחא דרבנן של קהילת בית אל לערי תוניסיה וצפון אפריקה: בשנת ה'תרנ"א (1891) יצא למדינות צפון אפריקה בשליחות הישיבה, באותה שנה בא לתוניסיה.
שליחותו השנייה הייתה בשנת ה'תרס"ב (1902), לרגל המצב כלכלי הקשה בישיבה, והוא נסע למרות שהיה בן למעלה משמונים.
הוא הגיע לליסבון בירת פורטוגל שם נפגש עם המקובל הרב ישועה הלוי בעל "לי לישועה", שכיבדו מאוד, סיפק את צרכיו, וקבע עמו לימודו.
באותה שנה היה בג'רבה, ונתקבל בכבוד על ידי הרב ישראל זיתון והמקובל הרב משה עידאן.
בתוניסיה חלה קרוב לשנה במחלה קשה, ויהודי המקום עזרו לו מאוד, הרב זיתון בפרט סייע לו, והם השיבוהו ארצה עם כמות כסף נכבדה.
יהודי תוניסיה סיפרו מעשי פלא אודותיו, וגם בלוב הוא התפרסם כבעל מופת.
הוא היה גם פוסק הלכה, ונתן הסכמות לספרים שונים.
בשנותיו האחרונות איבד את יכולתו ללכת בכוחות עצמו ומעריציו היו נושאים אותו על כתפיהם בחגים ובשבתות לבית הישיבה כדי שיוכל לשמש כשליח ציבור כמנהגו.
את ספריו הכינו לדפוס מקורביו ותלמידיו, הרב שלום הדאיה ובנו הרב עובדיה הדאיה.
מהדורה חדשה של הספרים בתוספת תולדות המחבר ראתה אור בירושלים בראשית שנות ה-90 בידי בעל נינתו, אבישי בר-אושר.
הסופר ש"י עגנון מזכירו ב"לפנים מן החומה", ומתאר את החזן "חכם מסעוד הכהן" ביום כפור, כשהיה בן למעלה ממאה:
הרב מסעוד הכהן אלחדאד נפטר בגיל 107 בערב שבת כ"ד בסיוון ה'תרפ"ז, 24 ביוני 1927, ונקבר בו ביום, בהלוויה המונית בחלקת הכהנים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בשנות השלטון הירדני, חוללו רבבות קברים ברחבי בית הקברות, בהם קברו של הרב מסעוד שמצבתו נעלמה ומקום קברו אותר מחדש בשנת 2016.
בנו הרב יוסף, נפטר בי"ד בשבט ה'תרצ"ה.
הרב אשר מסעוד התשוּאל (1842 – 6 במרץ 1909 ,י"ג באדר ה'תרס"ט) היה מוהל, אב בית דין, ראש ישיבה בטבריה ורב העיר חיפה.
נולד בתטואן שבמרוקו לרב יוסף התשואל.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה ובישיבה מקומית, והוסמך שם לרבנות.
בצעירותו עלה לארץ ישראל והשתכן בטבריה, שם שימש כרב וראש ישיבה, ונישא בתקופה זו לשרה לניאדו ממנצ'סטר.
לאחר מספר שנים בטבריה, עבר להתגורר בחיפה, בעקבות בקשת הקהילה היהודית בעיר, ושם מונה לשמש כרב העיר לכלל העדות לאחר פטירת הרב אברהם רפאל כלפון בשנת 1886. במשך כ-30 שנות כהונתו כרב, שימש בין היתר כמוהל וכמסדר קידושין.
כן תיווך פעמים רבות בין יהודים לערבים, ובין האזרחים לממשל.
השאיר אחריו מספר חיבורים שכתב, אך הם לא הודפסו.
מסעדת הניצחון (נקראה גם "מסעדת ניצחון") הייתה מסעדת בשרים ומאכלים רומניים, שמוקמה באשקלון.
המסעדה נפתחה בשנת 1949 ברחוב הרצל באשקלון על ידי ישעיהו ליבושור, ונקראה על שם הניצחון במלחמת העצמאות.
במהלך תקופת הצנע המקום שימש כבית קפה והציע מה שאפשר היה למכור בשנות הצנע - ביצים וסלטים ומדי פעם הוגש גם עוף.
עם סיום תקופת הצנע החלו להכין במסעדה גם מנות מהמטבח הרומני, ואף החלו להגיש בשרים.
מנות הדגל של המקום נשאו אופי מזרח אירופאי כמו רגל קרושה, כבד קצוץ, איקרה וסלט חצילים.
המסעדה ידועה בעיקר בעקבות הקבב הרומני והסטייק הלבן שהוגשו בה.
באותה התקופה לא היו עוד מסעדות רבות באזור, ומסעדת הניצחון הייתה התחנה שבה עברו כל אנשי הצבא והגנרלים בדרך למדבר סיני ובמהלך השנים צברה מספר רב של לקוחות קבועים.
בשנת 2019, לאחר 70 שנות פעילות, נסגרה המסעדה.
הרב מסעוד בן שמעון (נולד ב-30 בנובמבר 1945) הוא רב העיר הספרדי של בני ברק מטעם העירייה יחד עם רב העיר הליטאי מטעם העירייה שבח צבי רוזנבלט ורב העיר החסידי מטעם העירייה יצחק אייזיק לנדא.
ראש ישיבת "אור אליצור" ואחד מרבני שכונת רמת אלחנן בבני ברק.
נולד בירושלים ליפה ולרב מנצור בן שמעון מרבני ישיבת פורת יוסף.
בשנים תשכ"ד-תשכ"ז למד בישיבת פוניבז', לאחר פטירת אביו התמנה לראש ישיבת אור אליצור שהוקמה לזיכרון אביו בשנת תשנ"ט.
בכ"ב בתמוז תשע"ט גיסו הרב שלום כהן הכריז על מינויו לרב העיר הספרדי של בני ברק, הרב חיים מאיר ואזנר והאדמו"ר ממכנובקה ברכו על המינוי.
בתשע"ט מונה על ידי כמה רבנים לתפקיד רבה הספרדי של בני ברק.
בסוכות תשפ"א הכריז עליו ראש העירייה כרב העיר הספרדי, לצד שני עמיתיו, החסידי והליטאי - הרב יצחק אייזיק לנדא והרב שבח רוזנבלט.
מנחה טהורה - הלכות נדה - משא ומתן בעומקה של הלכה, באורים וחדשים בסוגיות הגמרא והפוסקים בהלכות נדה, חלק ראשון, בני ברק, תש"מ
מסעדת התקף לב היא מזללת המבורגרים אמריקאית הממוקמת במרכז העיר לאס וגאס, נבדה (בעבר המסעדה שכנה במדינת אריזונה).
המסעדה התפרסמה בשל המזון עתיר השומן, קלוריות, כולסטרול, סוכר, ומלח המוגש בה, המהווים גורם סיכון לטרשת עורקים ולהתקף לב, ומכאן שמה.
מסעדת התקף לב הוקמה בשנת 2005, במדינת אריזונה שבארצות הברית על ידי "דוקטור" ג'ון באסו.
באוקטובר 2011 הועבר סניף המסעדה למרכז העיר לאס וגאס.
הגימיקים במסעדה זו שונים משל שאר המסעדות בעולם והם:
כל המלצריות במסעדה לבושות במדי אחיות והן כותבות את ההזמנות על גבי טופס שנראה כמו מרשם רפואי.
הלקוחות מולבשים במדי חולים ומקבלים צמיד לידם.
לקוח ששוקל מעל 160 קילוגרם מקבל ארוחה חינם על חשבון הבית, אך חל עליו איסור לקחת את האוכל הביתה או לחלוק אותו עם אחרים.
לקוח שלא סיים את כל הארוחה שלו, מקבל שלוש הפלקות בישבן עם מחבט על ידי אחת המלצריות כאשר הוא מוחזק במתקן אדום.
לכל מנה יש שם מיוחד, כגון: המבורגר ניתוח מעקף יחיד, המבורגר ניתוח מעקף כפול, המבורגר ניתוח מעקף משולש וכן הלאה.
לקוח שגמר לאכול ארוחת ניתוח מעקף משולש ומעלה, ביציאתו מהמסעדה זכאי לליווי צמוד של מלצרית שתדחף אותו בכיסא גלגלים עד רכבו.
הצ'יפס במסעדה מוגש ללא הגבלה, היין מוגש בשקית אינפוזיה שתלויה על עמוד ובה צינורית לשתיית היין, והאלכוהול החריף יותר מוגש בכוסיות קטנות ושקופות המשמשות לאחסון כדורי מרשם.
רבי מסעוד אביחצירא (או: אבוחצירא) היה רב וראש ישיבה בריסאני שבמחוז תאפילאלת, מרוקו.
בנו הבכור של רבי יעקב אבוחצירא ואביהם של רבי ישראל אביחצירא, רבי יצחק אביחצירא ורבי דוד אביחצירא.
למד תורת הנגלה והנסתר בישיבת אביו, ומעשי מופתים מסופרים עליו כבר מצעירותו.
סייע לאביו בעבודת הרבנות והרבצת התורה, ולאחר צאת אביו למסע לכיוון ארץ ישראל, מילא את מקומו כרב בריסאני וכראש ישיבת אביר יעקב.
נפטר בי"ב באייר ה'תרס"ח (1908) ונקבר בריסאני.
כתב חידושי תורה ופסקי דין שלא השתמרו, פרט לפסק דין אחד שאושר על ידי הרב שלמה אבן דנאן.
הגיעו לידינו גם שני שטרי בוררות שכתב.
הכין להדפסה את ספרי אביו, וכתב הקדמות לשניים מהם ("בגדי השרד" ו"אלף בינה").
דרשתו לחגיגת בר המצווה שלו פורסמה אף היא.
בתחום הנסתר, יצאו לאור שני חיבורים קטנים ממנו: כוונות על הגדה של פסח וחידושים על ספירת העומר.
כתב גם מספר פיוטים, בהם הפיוטים "מזמור שיר ליום השבת" ו"יום השבת טוב להודות", הנפוצים בקרב יהודי מרוקו כחלק מזמירות השבת, ו"ארוממך אודה את שמך".
עשרים ושניים משיריו קובצו ויצאו לאור בספר יגל יעקב.
מאשתו הראשונה חנה נולדו לו:
בנו הבכור, רבי דוד אבוחצירא, שמילא את מקום אביו בריסאני.
הוצא להורג בידי מנהיג מקומי של כוחות המורדים המרוקאים.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נשא את מרת עיישא בן חמו (אחיה של מרת עיישא נשא את בתו של רבי אהרן אביחצירא), ולהם נולדו שני בנים ושתי בנות:
רבי ישראל אבוחצירא ("באבא סאלי") - ראש ישיבה ורב בריסאני, ארפוד ובודניב, ממנהיגיה הרוחניים של יהדות מרוקו בישראל.
רבי יצחק אביחצירא ("באבא חאקי") - רבן של רמלה ולוד וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
בתו חמא, נישאה לרב יחיא אילוז.
בתם שמחה הייתה אשתו הראשונה של הבאבא סאלי.
נכדם הוא הרב אליהו אבוחצירא, לשעבר רבה של נצרת עילית.
בתו ביחא, נישאה לרבי דוד אזרוואל.
בן נוסף של מרת עיישא מנישואיה הראשונים הוא רבי מסעוד שיטרית ("בבא סידי").
מרת עיישה היא אחותו של דוד בן חמו בעלה של אמא חזאן.
הבן שלהם הוא מור רבי אברהם בן חמו ה"בבא נינא"
הרב משה אתורג'מאן - מחכמי הישיבה בתאפילאלת ומורו ורבו המובהק של רבי ישראל אבוחצירא ("הבאבא סאלי").
הרב יוסף אמסלם - רבה של פיגיג
מסעדת בונבון היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, אשר משודרת החל מ-27 בדצמבר 2020 בניק ג'וניור ללקוחות yes.
בכל פרק השפים הקטנים עורכים את השולחן, מגישים תפריטים, ממליצים על מנות ספיישל מעולמו הייחודי של הלקוח הדמיוני, לוקחים הזמנה, מכינים את המנה הנבחרת שלב אחר שלב וכמובן מגישים אותה בסוף.
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 11פיצת מפת אוצר27 בדצמבר 202022שיפודי קשת בענן28 בדצמבר 202033כריך טיל מתפצפץ29 בדצמבר 202044קרטיבים בצבעי רמזור30 בדצמבר 202055עוגיות בצורת צדפות עם קצפת ופנינים נוצצות31 בדצמבר 202066מכוניות מרוץ שוקולדיות3 בינואר 202177להקת בלרינות ממרשמלו4 בינואר 202188סושי מתוק מבננות5 בינואר 2021
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 91טוסט גלידה19 בספטמבר 2021102מאפינס מומיות20 בספטמבר 2021113מקלות קסם משוקולד21 בספטמבר 2021124פרנץ' טוסט כוכבים22 בספטמבר 2021135בצק לעוגיית שרביט לב23 בספטמבר 2021146גינת ירקות בצלחת26 בספטמבר 2021157פריכיות חתוליות ומתוקות27 בספטמבר 2021168בית קרקרים חלומי28 בספטמבר 2021
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 171בראוניז דומינו16 במרץ 2022182גלידת איש שלג16 במרץ 2022193פסטה מדורה17 במרץ 2022204חוף ים שוקולדי20 במרץ 2022215עוגיית גרנולה דובונית21 במרץ 2022226חביתת אימוג'י22 במרץ 2022237מטוס מבננה ושוקולד לבן23 במרץ 2022248מוס שוקולד הפתעות24 במרץ 2022
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 251דוני השדון28 בדצמבר 2023262מיס דונאטס28 בדצמבר 2023273דילן דרור28 בדצמבר 2023284מפלוץ מפלצת הפלוצים28 בדצמבר 2023295מכחולינה הציירת28 בדצמבר 2023306ארנבוס הארנב28 בדצמבר 2023317אם-סי קמה28 בדצמבר 2023328קווה-קווה הצפרדע28 בדצמבר 2023339מטמון מתוק במיוחד28 בדצמבר 2023
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 341גולי מאמנת הכדורגל1 ביולי 2024352מצחיקולה הסטנדאפיסטית2 ביולי 2024363אופסי דופסי3 ביולי 2024374נחשנטי הנחש הרגוע והגמיש4 ביולי 2024385יופי טופי8 ביולי 2024396חזקי החילזון החזק9 ביולי 202440710 ביולי 2024418ריקו התרנגול11 ביולי 2024429פרק סיום העונה14 ביולי 2024
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערתוכנית לגיל הרךמסעדת בונבון – עונה 1קאסט השחקנים בסדרה הטוב ביותרתגלית השנהאיתי ארד2022פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערתוכנית לגיל הרךמסעדת בונבון – עונה 2
הרב מסעוד הכהן (ה'תרנ"ג 1893 - כ"ט ניסן ה'תש"י 1950) היה רבה של תמושנת שבאלג'יריה וראש הישיבה בעיר.
נולד בתאפילאת שבמרוקו לרבי אליהו הכהן ואמו עזיזה לבית משפחת אדהן.
למד בישיבתו של גיסו רבי דוד אביחצירא בעיר.
עם פטירת רבו בשנת ה'תר"פ, התפזרו מספר תלמידים לשמש מורי הוראה בערים שונות.
רבי מסעוד התבקש לכהן בעיר תמושנת שבאלג'יריה, לאור המלצתו של הרב משה מאיר חי אליקים לאנשי העיר, לבחור את רבי מסעוד לרבם.
עם הגיעו לעיר, קירב אליו את רבי דוד אבן כליפא הצעיר ממנו, והקים עמו ישיבה בעיר.
לישיבה הועברה ספרייתו התורנית של הרב חיים אלכבאש, רבה הקודם של העיר.
הרב מסעוד לימד תלמידים במקום.
מבין תלמידי הישיבה נמנה הרב פנחס טבול (רבה של מסקרה).
רבי מסעוד עמד בקשרי מכתבים עם רבנים שונים מצפון אפריקה, כדוגמת רבי דוד הכהן סקלי, רבי יוסף משאש, רבי יחייא אמסלם, הרב משה מאיר חי אליקים, ורבי יצחק אלמליח רבה של תלמסאן.
עקב פנייתם של יהודי אוראן לרבי מסעוד שיכהן אצלם כאב בית הדין, נעתר לבקשתם, ובשנת ה'תש"ד עקר לאוראן.
לא ברור אם שימש בפועל כאב בית הדין.
ככל הנראה חולי השיתוק שפקד אותו מנע אותו מלכהן בפועל בתפקיד.
נפטר בכ"ט ניסן ה'תש"י, ונקבר באוראן לצד קברו של רבי דוד הכהן סקלי.
התאפיין בהתמודדותו עם שאלות חדשות בעקבות העת החדשה.
מבין פסיקותיו, יש לציין את שיטתו המקילה בגיור, במקרה שיהודי חי עם גויה או להפך, והצד היהודי רוצה לגייר את הצד הגוי, שיש לקבלם לגיור.
אף שברור שלא ישמרו תורה ומצוות באופן מלא.
הוא מבאר את פסיקתו, שיש לגייר בכדי להציל את היהודי שלא יתבולל, ולא יעבור על איסורי עריות שונים.
וכן בשביל להציל את זרעו של היהודי שלא יתחלל בגוים.
כמו כן היקל בגיורי קטינים, אף על פי שהאם לא רצתה להתגייר.
כמו כן מפורסם בקרב חכמי אלג'יריה, שרבי מסעוד הורה שקטן שהתחנך לתפילין עולה לתורה אף בימי שני וחמישי.
ופסקו התקבל אצל חכמי אלג'יריה.
שו"ת פרחי כהונה על ארבעת חלקי השולחן ערוך נדפס בשנת ה'תש"ח בקזבלנקה.
לקט תשובות ודרשות - בכתב יד.
מסעדת גונדל (בהונגרית: Gundel étterem) שנבנתה בשנת 1894, היא אחת המסעדות המפורסמות ביותר בבודפשט.
בניין מסעדת גונדל, נמצא ברשימת ההנגריקום מאז 2014 ושוכן בדרך קארוי גונדל 4 (4 Gundel Károly út) בפארק העירוני של בודפשט.
מסעדת גונדל, שנולדה עם שחר המאה ה-20, הייתה חלוצת המטבח ההונגרי והמסעדה האקסקלוסיבית שרדה את סערות ההיסטוריה, את שתי מלחמות עולם, את המשברים הכלכליים וגם את עשרות שנות ההלאמה.
גונדל הוא שם נרדף להיסטוריה של הגסטרונומיה ההונגרית ולאירוח ההונגרי ולכן מאז הפרטתה לאחר חילופי המשטר בשנת 1989, כל בעלי המסעדה החדשים סימנו כמטרה את החידוש הגסטרונומי של המוסד ואת הפיכתה לאחד השיאים הקולינריים של בירת הונגריה, אך מעולם לא הצליחו לקיים זאת.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, עם הקמת גן החיות והבוטני של בודפשט בפארק העירוני, הוחלט להקים מסעדה בשטח הגן.
המסעדה קיבלה אורחים גם מחזית הרחוב.
השוכר הראשון של המסעדה היה יאנוש קלמנס.
בדצמבר 1888 חתמו גן החיות והגן הבוטני על חוזה עם המסעדן פרנץ ואמפתיץ' (Wampetich Ferenc) עבור השטח הנוכחי של המסעדה וב-1889 קיבל אמפתיץ' לידו את המקום.
מאוחר יותר הוארך החוזה עם גן החיות תמורת שכר דירה נמוך, בתמורה לכך שהמסעדן יבנה בניין חדש על חשבונו.
בשנת 1894 נבנה מבנה המסעדה באתר הישן, על סמך תוכניותיו של דז'ה זרומצקי,
ואמפתיץ' בנה מחדש את המסעדה לחגיגות המילניום של 1896 (אלף שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה) עם האדריכל ארווין באואר.
השם "ואמפתיץ'" הפך למושג בפשט והפך לאחד ממקומות האוכל הפופולריים ביותר המוזכרים בשירים.
סופרים, פוליטיקאים ואמנים ביקרו במסעדה דרך קבע.
בשנת 1857 היגר (בגיל 13) יוהאן אדם מיכאל גונדל (Johann Adam Michael Gundel) מבוואריה לבודה והחל את הקריירה שלו במסעדות קטנות.
הוא התחתן בגיל 25 ופתח את המסעדה הראשונה שלו בשם "בית הבירה וינה".
הוא היה חבר כבוד ב"וועדת המומחים הקבועה לבחינת יין", ב"איגוד המסעדות" וב"איגוד תעשיית הקפה של בודפשט".
שמו קשור להופעת ולהתפשטות השניצל הווינאי המפורסם בהיצע המסעדות בבודפשט.
ב-1876 הפך גם ל"נשיא התאחדות המלונות והמסעדות".
מייסד השושלת עבד באירוח למשך שארית חייו.
הסופר קלמן מיקסאט תיאר אותו כך:
בנו של יאנוש גונדל, קארוי גונדל, גם הוא היה מסעדן מצליח, בילה את "חניכתו" במלון אישטוואן פהרצג (István Főherczeg), שם, כמו אביו, עבד תחילה כנער מגיש, מפנה וכדומה ולאחר מכן התחתן בפברואר 1907. אשתו, מרגיט בלאסוטיג, הפכה לשותפתו גם בחיים העסקיים.
לזוג נולדו שלושה עשר ילדים, בהם פרנץ ואימרה שהמשיכו את מסורת המסעדנות של המשפחה.
פרנץ ואמפתיץ' כבר היה מבוגר ולא היה מסוגל עוד להרשות לעצמו את תלאות המודרניזציה של המסעדה הפופולרית בפארק העירוני, את כמות האורחים הגדלה ואת העלויות של שיפוץ רחב.
"מסעדת ואמפתיץ'" נחכר מעיריית בודפשט על ידי קארוי גונדל בשנת 1910 ושמו שונה ל"גונדל".
לוואמפטיץ' הם שילמו קצבה עד מותו ב-1926. אז גם הקימה משפחת מיינהרדט את "הפארק האנגלי", קודמו של פארק השעשועים של בודפשט.
בניין המסעדה מעולם לא היה בבעלות המשפחה כי הוא רק הושכר מהעירייה.
קומת הקרקע של בניין המסעדה הפכה לביתה של משפחת גונדל.
בנוסף לניהול המסעדה המצליחה, החברה של קארוי גונדל הפעיל גם את המסעדה של מלון רויאל משנת 1925 ואת מלון גלרט מ-1927. פרנץ גונדל וקטינקה גונדל ניהלו במלון גלרט, בעוד קארוי גונדל ניהל את מסעדת גונדל.
המורשת המקצועית של המייסדים והמסעדה השכורה בפארק העירוני זכו להכרה גסטרונומית רצינית מקומית ובינלאומית.
ב-1939 הפכה מסעדתו של קארוי גונדל הבן למסעדה הרשמית של הביתן ההונגרי בתערוכה העולמית של ניו יורק.
המסעדות בניהול גונדל של הפארק העירוני, מלון רויאל ומלון גלרט כבר היו מותגים גסטרונומיים בשנות ה-30. בתקופה זו למד ועבד במסעדה ויקטור סאסי, שלימים פתח מסעדה הונגרית בלונדון בשם Gay Husar.
במהלך ביקורו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בשנת 1937, גונדל בישל והגיש את המזון בסעודה הממלכתית לכבוד המלך שנערכה בעיר סקשפהרוואר.
בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939) כאשר הפעיל קארוי גונדל את המסעדה של הביתן ההונגרי הוא התעקש על חומרי גלם ביתיים, שלח זרעים באוניה שנה לפני היריד העולמי, וחקלאים ברחבי מדינת ניו יורק גידלו עגבניות הונגריות, פלפלים וירקות אחרים.
תמונות מהתקופה מראות שאנשים ישבו בתור על המדרגות בין המסעדה בקומה העליונה לבין הביתן בקומה התחתונה, כדי להגיע לגונדל.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המסעדה הולאמה בשנת 1949 ושמה שונה ל"מסעדת ה-1 במאי", ולאחר מכן עם כמעט כל שאר המסעדות ובתי המלון שהולאמו הצטרפה לקרן הקייטרינג המרכזית.
הפופולריות הרבה שלה נותרה ללא הפרעה, גם בשל העובדה שהשף נשאר אלק רהברגר עד 1957 והוא זה שניהל את המטבח מאז 1932.
לאחר חילופי המשטר ב-1990, רון לאודר המולטי-מיליונר ממוצא יהודי-הונגרי דרך אמו אסתי לאודר, ביחד עם ג'ורג' לאנג איש עסקים ממוצא הונגרי, שמו עין על מסעדת גונדל.
משפחת גונדל ויתרה על השם לצמיתות לטובת החברה של לאודר.
חלקת הקרקע של המסעדה נוהלה על ידי גן החיות והמשיכה להיות בבעלות עיריית בודפשט.
אורחים מפורסמים של מסעדת גונדל
האורחים המפורסמים של מסעדת גונדל היו: אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת (1993), הנשיא האמריקני ביל קלינטון (1994), יוחנן פאולוס השני (1996), ארנולד שוורצנגר (2018)
בהנהגתו של קארוי גונדל, מנות המסעדה כללו בעיקר מנות מהמטבח ההונגרי ומהמטבח הצרפתי.
המסעדה זכתה ב-12 נקודות במדריך המסעדות של גו-מיו אוסטריה משנת 2011, אך לא נכללה במהדורת 2012 .
מסעדת מגזין, 2002 - "גונדל היא אחת מ-50 המסעדות הטובות בעולם"
מסעדה מומלצת על ידי מדריך מישלן 2006 - 2012 נוחות ברמה הגבוהה ביותר וקטגוריית מסעדות נעימה
Time Out Magazine, ארוחת הצהריים הטובה ביותר של יום ראשון בעיר בשנת 2010
פרס הטוב ביותר של בודפשט - הקייטרינג הטוב ביותר 2010
פרס הטוב ביותר של בודפשט - המקום האייקוני הטוב ביותר של הונגריה 2011, 2012
פרס Best of Budapest - המסעדה ההונגרית הטובה ביותר 2012, 2013
הרשימה המובילה של המותגים העסקיים והצרכניים של Magyar Brands מדורגת במקום השלישי ב-2012 ובמקום ה-9 ב-2013
פרס מורשת הונגריה, 1999 - האמנות הקולינרית של קארוי גונדל ותרבות האירוח יוצרת מסורת
מסעדת גונדל נכללה באוסף הונגריקום בשנת 2014 על סמך החלטת ועדת הונגריקום.
השחקן ההונגרי המפורסם זולטאן לטינוביץ' נולד על רצפת בית גונדל.
הרב מסעוד חזן (1910–1962) היה רב וראש ישיבה באל-קלעה שבמרוקו, רב מושב נועם ורבה הראשון של העיירה שלומי.
נולד בשנת 1910 בכפר דגאנה.
למד בישיבתו של רבי יעקב דהאן במרקש.
לאחר גמר לימודיו התמנה למלמד תינוקות בכפר סמוך לאל-קלעה, ולפרנסתו עסק בתפירת כפתורים.
לאחר פטירת הרב יהודה אלמליח, התמנה תחתיו כרבה של אל-קלעה, ועמד שם בראשות ישיבה גדולה.
על תלמידיו נמנה הרב אברהם אלמליח.
בשנת 1955 עלה עם משפחתו לארץ, וב-1956 החל לכהן כרב מושב נועם שבחבל לכיש.
הוא היה חבר בוועדה מיוחדת לענייני דת באזור חבל לכיש (שפעלה מטעם מועצה אזורית שפיר), והיה אחראי מטעמה לפקח על צורכי הדת במושבים זבדיאל, זרחיה, כרמון, מנוחה, רווחה ונועם
בשנת 1959 התמנה לרבה של שלומי.
נהג להעביר שיעורים לרבני הגליל המערבי.
נפטר בפתאומיות בה' בתשרי ה'תשכ"ג, 3 באוקטובר 1962, ונקבר לבקשתו בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו התברר כי משרד הדתות לא שילם עבורו את תשלומי הביטוח הלאומי, ולכן אלמנתו לא קיבלה קצבאות כנהוג.
בנו דוד חזן כיהן כראש מועצת שלומי בין 1969 ל-1983.
יורשו בתפקיד, הרב מסעוד ריוח, ייסד ישיבה על שמו בשלומי.
מסעוד אל מדיוני (25 בנובמבר 1886 אוראן, אלג'יריה הצרפתית – 23 במרץ 1943, סוביבור, גנרלגוברנמן), הידוע גם בשם סעוד ל'אוראנה (Saoud l'Oranais, מילולית: סעוד מהעיר אוראן), היה מוזיקאי יהודי ממוצא אלג'יראי ובעל בית הקפה שהפך מרכז תרבותי מרכזי, קפה אוראן.
הוא היה מלחין, כנר וזמר, וכן מייסד בית ספר למוזיקה, ומורה מרכזי למוזיקה האלג'ירית הקלאסית ובמוזיקת ההאוזי האלג'ירית.
כמורה, הוא לימד והכשיר כמה מהדמויות המובילות במוזיקת ההאוזי, בכלל זאת רנט ל'אוראנז ולילי בוניש.
הוא היה דודו של הפסנתרן האלג'יראי מוריס אל מדיוני.
מסעוד היה בנם של דונה בן סעיד ושמואל אל מדיוני, שהיה יצרן סיגרים בעיר אוראן.
ב-27 בדצמבר שנת 1905 מסעוד נישא לג'וליה בן שושן.
אל מדיוני שירת בצבא הצרפתי אלג'ירי בין השנים 1907–1909, ולאחר מכן שירת בצבא שוב במהלך מלחמת העולם הראשונה בין 1914 ל-1919 בקזבלנקה.
בשנת 1924 חזר מקזבלקה לאוראן, וחזר למקצועות המוזיקה.
בתקופה הזו הוביל תזמורת ב"קפה אוראן", אליה קיבל את סולטנה דאוד בת ה-13 מתאהרת והכשיר אותה כזמרת, אותה כינה רנט ל'אוראנז, שם במה שדבק וליווה אותה בקריירה בינלאומית כזמרת האוזי ומוזיקה אלג'ירית קלאסית.
כך קרה גם עם לילי בוניש, שהגיע ללמוד אצל מסעוד ל'אוראנז כשהיה בן 10. ב-29 באוקטובר 1933, מסעוד פתח בית ספר למוזיקה אלג'ירית קלאסית בשם "לה מולודיה".
מסעוד הקליט רבות, במגוון של סגנונות במוזיקה האלג'ירית ובמגוון חברות תקליטים (Pathé, Polyphon, Parlophone, HM, Philips, and Baidaphon).
רשימת השירים שכתב מסעוד כוללת להיטים רבים: אנא לוליה, מחאני זין, כליוני נמות, אנחבכ אנחבכ ועוד.
בשנת 1938 היגר מסעוד אל מדיוני עם משפחתו לצרפת, לצד יהודים ומוסלמים רבים מצפון אפריקה.
בעיר מרסיי פתח שוב בית קפה מוזיקלי, והמשיך בקריירה מוזיקלית פורחת.
ב-22 בינואר 1943, במהלך אקציה בעיר מרסיי, נעצר מסעוד ונשלח למחנה הריכוז דראנסי בצרפת, ומשם למחנה ההשמדה סוביבור שבפולין, שם ככל הנראה נרצח בתאי הגזים ב-23 במרץ 1943 ביחד עם בנו יוסף בן ה-13 (יליד שנת 1930).
לאחר מותו של מסעוד אל מדיוני, רנט ל'אוראנז כתבה והקליטה לזכרו את השיר Nechkar El Karim (Chant de louange), ("שיר הלל").
השיר מתאר את מותו של מסעוד כתוצאה מהאלימות הנאצית "בלילה וערפל".
האלבום Pianoriental של הפסנתרן מוריס אל מדיוני הוקדש לדודו מסעוד אל מדיוני, ותמונתו של מסעוד מופיעה על כריכת האלבום.
שמו של מסעוד אל מדיוני מופיע במאגר המרכזי של שמות קורבנות השואה ביד ושם.
מסעדת מורדוך היא מסעדה הנמצאת ברחוב אגריפס 70 בירושלים, על גבול שוק מחנה יהודה.
המסעדה, שמתמחה בתבשילים כורדיים ובמאכלי-עדות, נפתחה בשנת 1982 על ידי מרדכי (מורדוך) אגאי ובנו יצחק (איציק) אגאי, והיא אחת המסעדות האתניות הבולטות בעיר.
המסעדה נוסדה ב-15 באוגוסט 1982, מיד בתום מלחמת לבנון הראשונה על ידי מרדכי (מורדוך) אגאי ובנו יצחק (איציק) אגאי בבניין שנבנה על ידי אגאי.
מרדכי אגאי גדל בשכונת נחלאות בירושלים, והשם מורדוך ניתן לו בזמן פעילותו המחתרתית באצ"ל.
הוא נפטר במפתיע בשנת 1990, ומאז ממשיך בנו בניהול המסעדה.
בערב הפתיחה של המסעדה נערכה חגיגה לכל תושבי השכונה.
בתחילת הפעילות הכילה המסעדה 4 שולחנות בלבד.
בהמשך, בשנת 2017, נערך במקום שיפוץ גדול, ושטח המסעדה הורחב.
בראשית הדרך לא היה במסעדה תפריט קבוע, והאוכל הוכן לפי בקשת הלקוחות.
בשנים המאוחרות יותר, הוכן תפריט ובו מאכלי-עדות שונים, והידועים ביותר שבהם (והמזוהים עם המסעדה) הם כופתאות הקובה, מרקי קובה, קובה מטוגן, וממולאים למיניהם: פלפל, קישוא, בצל ועלי גפן.
שיטת הבישול במסעדה היא בסירים גדולים שכוללים מבחר תבשילים, שמתבשלים כל יום משעות הבוקר המוקדמות.
מור אגאי (בן הדור השלישי) עוזר בניהול המסעדה.
ארבעת אחיו ואחיותיו מגיעים גם הם מדי פעם לעזור בשעות העומס.
בישראל, מסעדה רומנית היא מסעדה שהתפריט שלה מבוסס במידה רבה על המטבח הרומני.
העלייה ההמונית בשנותיה הראשונות של ישראל כללה יהודים יוצאי רומניה רבים.
עולים אלו יצרו הביאו עמם גם ביקוש למסעדות אלו וגם כוח האדם עם הידע הנדרש להפעלתן.
עם זאת, לאחר התבססות השוק, נכנסו אליו גם גורמים נוספים, כך שלא כל המסעדות הרומניות בישראל הוקמו ונוהלו על ידי יוצאי רומניה.
מבחר המאכלים הרומניים מאפשר מטבח כשר, ועדיין, במטבח הרומני המסורתי נעשה שימוש רב בבשר חזיר, לכן מסעדות רומניות רבות אינן כשרות.
כמה מהמסעדות הרומניות פעלו במשך שנים רבות וזכו לקהל מבקרים ומעריצים נכבד, ושמן יצא להן בכל רחבי ישראל.
"מאמאליגה", "עינת", "קפה גלידה יונק", "ליאון את יוז'י" ומעיין הבירה בחיפה
רוב המסעדות הללו נסגרו עם השנים, ובד בבד מסעדות רומניות אחרות זכו לפופולריות.
המנות הראשונות כללו לרוב איקרה, סלט חצילים רומני ולצידו פלפלים צלויים ומקולפים, שהושרו בחומץ וסוגים שונים של חמוצים.
הרומנים אוכלים הרבה לחם, לכן מקובל להגיש לחם חתוך לפרוסות עבות.
למעוניינים בכך מגישים ממליגה במקום לחם.
ממליגה, בתוספת גבינות ושמנת או ביציה, מהווה מנה בפני עצמה.
המרק הרומני המרכזי צ'ורבה יכול להיות מרק ירקות, שעועית או עגבניות, אך הרומני ביותר הוא צ'ורבה עם פרישוארה, מרק עם קציצות בשר בתוכו.
אחרי המרק מגיעים למנה העיקרית.
מנת הדגל של המסעדות הרומניות הייתה ונשארה המיטיטיי, מין קבב רומני קליל ועמוס שום.
כראוי למנת דגל מיטיטיי (קטנטנים) או בשם האחר, מיצ'י או מיטש (קטנים), מככבים גם בשמות של מסעדות רומניות, דוגמת מסעדת "מיטש" בשוק הכרמל, בתל אביב.
מלבד מיטיטיי, המנות הבשריות הנפוצות הן אומצה (לרוב מאנטרקוט), וכן חלקים פנימיים, כמו כבד, כליות, מוח וחוט שדרה.
משום כך התפרסמו המסעדות הרומניות בתחילת דרכן כמסעדות בשריות, עם מבחר ייחודי של חלקי פנים.
המנה הבשרית יכולה להיות גם ממולאים שונים - פלפלים ממולאים, כרוב ממולא, קישואים ממולאים ועוד, אך המנה הנחשבת לרומנית ביותר היא סרמאלה, עלי גפן ממולאים.
ליד הבשר נהוג להציב כלי עם מוז'דיי וחמוצים, בדרך כלל תוצרת בית.
סלט הכרוב החמוץ מרכזי ולידו יש גם חמוצים פחות מוכרים בישראל, כעגבניות ירוקות מוחמצות, קליפות אבטיח מוחמצות ועוד.
למסעדות הרומניות שני קינוחים ייחודיים, מלאי ופפנש.
בנוסף לאוכל מגישים גם משקאות כוהליים, יינות, אותם שותים עם סודה (השפריץ הידוע) וצויקה.
במסעדות נחשבות ברומניה, דוגמת Caru' cu Bere, מנעימים את האווירה על ידי נגנים וגם זמרים, שבדרך כלל מבצעים מוזיקה עממית רומנית.
מסעדות רומניות בישראל ניסו לנהוג בדומה, אך חלקן לא עמדו בהוצאות, לכן במקום נגנים וזמרים מסתפקים בהשמעת מוזיקה עממית רומנית.
במסעדת "בוקרשט" התל אביבית ובמסעדת "בסרביה" החיפאית מגישים גם מופעים מפעם לפעם.
במערכון "המוסך" בביצוע הגשש החיוור מופיע המשפט שהפך לקאלט.
הזמן שחלף נתן את אותותיו, בעלי המסעדות הרומניות הזדקנו ולחלק מהם לא היו ממשיכים.
גם קהל הלקוחות הבסיסי, יוצאי רומניה, הזדקן וילדיהם לא תמיד הלכו בעקבותיהם למסעדות הרומניות, כתוצאה מכך נסגרו לא מעט מסעדות רומניות, גם כאלה שהיו למוסדות בעריהן.
גם במסעדות הנותרות חלו שינויים, כדי להתאימן לטעם הישראלי, המסעדנים הוסיפו מנות "לא רומניות", חומוס, טחינה ועוד.
את האומצות מכרו גם בפיתות, כמובן עם סלט כרוב ותוספות.
ויש גם התחדשות, באשקלון נפתחה מסעדה רומנית חדשה בשם "הניצחון של חני" והשם מזכיר שחני, שפתחה את המסעדה עם בת זוגה, היא הבת של בעלי מסעדת הניצחון, מסעדה רומנית שנסגרה לפני כמה שנים.
האחים היא מסעדת בשרים שפועלת ברחוב אבן גבירול 26 בתל אביב, בהיכל הגדול של בית ציוני אמריקה, בבעלות יותם ואסף דוקטור.
המסעדה הוקמה על ידי האחים יותם ואסף דוקטור בשנת 2011 ברחוב אבן גבירול 12. ב-2021 עברה המסעדה למשכנה החדש בהיכל הגדול של בית ציוני אמריקה, בראשות השף ציון ברנס.
המסעדה מוגדרת כשיפודייה מודרנית או מסעדת גריל ישראלית.
במרכז המסעדה תנור גדול שעובד על פחמים.
המסעדה רחבת הידיים כוללת גם את מכולת האחים, קונדיטוריה וחצר עם גינה רחבה של כ-350 מ"ר בה אפשר להתחיל את היום עם תפריט ארוחות בוקר קליל בשירות עצמי.
ב-23 ביולי 2023 הקימו מאהל אוכל בגן סאקר, ירושלים לטובת הרבבות שעלו לירושלים כדי למחות על קידום חוק ביטול עילת הסבירות לקריאה שנייה ושלישית, וכתמיכה במאהל המחאה שהתמקם בגן.
כחלק מהמאבק המסעדה בתל אביב נסגרה.
מה-8 ועד ה-10 באוגוסט נערך במסעדה אירוע "לובשים מחאה", יריד חולצות מחאה בתגובה למציאות הפוליטית בישראל בהשתתפות מעצבים ואמנים ותיקים וצעירים.
הרווחים ניתרמו לחוש"ן - חינוך ושינוי.
ב-8 באוקטובר 2023, למחרת טבח שבעה באוקטובר, החליטו בעלי המסעדה, בשיתוף אחים לנשק להתגייס לטובת החזית ולבשל ארוחות חמות.
ביום ראשון וידאו בעלי המסעדה כי בכל משלוח שהוצא לבסיסי צה"ל יהיו 20%–30% מנות כשרות עם תעודה, בנוסף לאוכל מהמסעדה.
בשעות הערב ב-9 באוקטובר הגיעה משאית עם 2,000 מנות לבסיס נבטים, ולא הורשתה להיכנס בגלל שהמנות לא היו כולן כשרות.
הבעלים החליטו להפוך את המסעדה לכשרה, להביא ספקים כשרים ולקבל תעודת כשרות.
למחרת היום הרבנות העניקה להם תעודת כשרות זמנית.
במשך כשלושה שבועות סופקו דרך מרכז ההזמנות מעל ל-200 אלף מנות.
המיזם פעל בזכות אלפי מתנדבים, כ-100 מסעדות, אלפי ספקים וחקלאים, שבישלו, במטבחים שלהם עם הצוותים שלהם, ארזו ושינעו אוכל למאות אלפי חיילים ואזרחים.
קום ו-monday.com שאף הם סייעו בהתנדבות.
ינואר 2024 - "אות גיבורי העוטף" מטעם המועצה הציונית בישראל (מבית ההסתדרות הציונית העולמית), על תרומתם למען החברה והחיילים במלחמת חרבות ברזל.
מסעדת 206 היא מסעדה ים-תיכונית הנמצאת בדרך משה סנה בצפון-מזרח תל אביב.
ידועה בעיקר כ"מסעדת הבית" של מועדון הכדורסל מכבי תל אביב.
המסעדה נפתחה בשנת 1984 כשלוחה של מסעדת "מי ומי", על ידי אברהם מלצמן ששימש כמנהל קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל.
מיקומה ברחוב דיזנגוף 206 בפינה של רחוב ארלוזורוב הוא גם מקור שמה.
בהמשך נפכה לרשת נפרדת וב-1987 נפתח סניף נוסף, ובהמשך היחידי של המסעדה ברחוב משה סנה.
לאחר שהסניף בדיזנגוף נסגר במהלך שנות התשעים.
ב-1995 נפתחה מסעדת דגים תחת השם 206 על ידי דודי פורז, בצמוד לסניף בצפון תל אביב.
מסעדת הבשר אירחה עם השנים ידוענים רבים כולל אמנים בינלאומיים, הבולט שבהם הוא ג'ורג' ווקר בוש שביקר במסעדה בביקור בישראל כמושל טקסס.
היא ידועה גם בכך שבניגוד למקובל בתעשיית המסעדנות בישראל, עובדים בה בעיקר מלצרים ותיקים ומבוגרים עם ניסיון שזאת עבודתם הקבועה, ולא צעירים שזאת בשבילם עבודה זמנית כפי שקורה ברוב המסעדות בישראל.
המנות איתם המסעדה מזוהה הן מנות מהמטבח הים תיכוני-ערבי: בין מנות הדגל שלה ניתן למנות מנות של חומוס, כבד קצוץ, פטריות מבושלות, כרובית ממולאת, סלט ירקות ישראלי, סטייק אנטריקוט, צלע חזיר, קבבים וקרם בוואריה.
המסעדה נתבעה על ידי תושבים הגרים בסמוך למסעדה על המפגעים הסביבתיים שיש בפעילותה.
שהגיעה עד לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאורך השנים הוא מוכר כמקום בו נערכות חגיגות האליפות של מכבי תל אביב בכדורסל, ולעיתים גם של מכבי תל אביב בכדורגל.
מסעדה מסתובבת היא מסעדה הממוקמת על מגדל כשאזור האכילה שלה נמצא על משטח מסתובב, המאפשר לסועדים תצפית היקפית במהלך הסעודה.
מסעדות כאלה ממוקמות לרוב בקומות העליונות של מלונות, מגדלי תקשורת וגורדי שחקים.
מסעדות מסתובבות ממוקמות במבנה עגול, עם משטח היקפי המסתובב סביב ליבה קבועה במרכז.
הליבה המרכזית של המבנה מכילה את המעליות, המטבחים ומערכות אחרות של הבניין.
שולחנות הסועדים מוצבים על משטח דק מפלדה, אשר מונח על גבי סדרה של גלגלים המוצבים על רצפת המבנה עצמו, ומסובב באמצעות מנוע.
המסעדה המסתובבת הראשונה נפתחה בשנת 1959 על , גרמניה.
המסעדה נפתחה מתוך רעיון לשימוש נוסף במגדל שנפתח 3 שנים קודם לכן.
הרעיון תפס תאוצה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ומסעדות מסתובבות רבות נפתחו ברחבי העולם, בין הראשונות בהן ב בדורטמונד (1959), במגדל קהיר ו בהונולולו (1961) ו בסלוניקי (1965).
מסעו של יעקב הוא ציור שמן על בד מאת אנדראה די ליונה, שתוארך לתקופה שבין 1635 ל־1665. היצירה מוצגת מוזיאון הפראדו והיא אחת מיצירות הנוף המצליחות ביותר של ליונה הכוללות דמויות.
הציור נוצר בין השנים 1635–1665, בטכניקת שמן על בד.
הוא יוחס בעבר לצייר ג'ובאני בנדטו קסטיליונה (הקרוי גם איל גרקֶטו), אך כיום נזקף לזכותו של אנדראה די ליונה, שפעל בנאפולי באמצע המאה ה־17. היצירה מתוארת כחלק מרשימת יצירותיו של ליונה שניכרת בהן השפעתו של קסטיליונה, בייחוד בנושאים פסטורליים מהתנ"ך.
הסצנה מתארת ככל הנראה את הסיפור המקראי המופיע בספר בראשית ל"א, פסוקים 25–31, בו לבן משיג את יעקב בהר גלעד ומטיח בו דברי תוכחה על שברח עם בנותיו רחל ולאה ועדריו.
לבן מופיע בצד ימין, מזוקן ובמחווה תוססת שממחישה את דבריו מהפסוק: "יֶשׁ לְאֵל יָדִי לַעֲשׂוֹת עִמָּכֶם רָע".
בצד שמאל נראים יעקב על סוסו, רחל המחזיקה את בנה יוסף בזרועותיה, כשלראשו זר עלים ופרחים, ולאה ניצבת בגבה לצופה ועוטה צעיף כחול.
ברקע נראים הגמלים של שיירת יעקב.
הציור מתאפיין באור רך ועדין, בעלי עצים וגדעים צבועים בגווני אוכרה, אפור וירוק בהיר, בניגוד לצבעים הרוויים של הדמויות - בהם שמלתה הכתמתמה של רחל, המדגישה את גוני עורה ואת פני בנה, לצד גוני כחול נוספים בדמויות המרכזיות.
הציור משתייך למסורת ייצוגית רחבה של תיאורי מסעות האבות, שהחלה באמנים כמו יאקופו ולאנדרו באסאנו והמשיכה בציירים כמו סיניבלדו סקורצה, יאן רוס וג'ובאני בנדטו קסטיליונה, שתואר בכתבי יד עתיקים כ"מי שצייר לעיתים קרובות את מסעו של יעקב".
ציורים פסטורליים בעלי נושאים מקראיים אפשרו לאמנים להציג קבוצות גדולות של דמויות, בעלי חיים וחפצים בתנועה.
קסטיליונה וליונה העניקו למסורת זו אופי לירי ונשגב יותר, בין השאר על ידי הדגשת מרחבי הנוף בהשראת ניקולא פוסן וקלוד לורן.
יצירה זו שותפה למוטיבים ודמויות עם ציור חתום של קסטיליונה משנת 1633 הנמצא כיום באוסף פרטי בניו יורק.
ציור זה, בתורו, מתקשר ליצירה חתומה בידי ליונה במוזיאון לתולדות האמנות בווינה, ואף נקשר ליצירה נוספת בדרזדן בעלת קומפוזיציה דומה עם שינויים מסוימים.
הציור מוזכר ברשימת המלאי של ארמון האלקזר במדריד בשנת 1666, לאחר מות פליפה הרביעי, ולכן לא נוצר מאוחר ממועד זה.
סביר כי הוא שייך לתקופה שבין 1635 לשנות ה־60 של המאה ה־17, תקופה שבה ניכרת במיוחד השפעתו של קסטיליונה על ליונה.
מסעדות יהודיות בישראל (מכונות לעיתים בז'רגון הישראלי, כמסעדות אוכל יהודי או מטבח מזרח-אירופי/אשכנזי) הן קבוצה של מוסדות קולינריים המתמחים בהגשת מאכלים מהמטבח היהודי-אשכנזי המסורתי (המכונה גם "המטבח היהודי של מזרח אירופה או "היימיש" – ביתי).
מסעדות אלו, שרבות מהן החלו את דרכן כ"מסעדות פועלים" בשנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20, הפכו עם השנים למוסדות תרבותיים המזוהים עם ההיסטוריה של היישוב העברי ותל אביב הקטנה.
בעוד המונח "אוכל יהודי" או מטבח יהודי, רחב וכולל מטבחים מעדות שונות, בז'רגון הקולינרי הישראלי המונח "מסעדה יהודית" מתייחס לרוב למטבח האשכנזי-פולני-רוסי.
שורשיהן של המסעדות היהודיות בישראל נטועים בעליות שלפני קום המדינה, ובעיקר בעלייה הרביעית והחמישית.
רבות מהמסעדות החלו כבתי אוכל צנועים שנועדו לספק ארוחות זולות, משביעות וביתיות לפועלים רווקים ולעולים חדשים שהתגעגעו לטעמי הבית באירופה.
מסעדות אלו התאפיינו בבישול על פתיליות, עיצוב פשוט ושירות משפחתי.
מיקומן המרכזי היה לרוב בדרום תל אביב (אזור פלורנטין ודרך יפו) ובמרכז המסחרי הישן.
בשנות ה-40 וה-50, חלק ממסעדות אלו הפכו למקום מפגש מרכזי עבור אנשי רוח, משוררים, פוליטיקאים ושחקני תיאטרון.
דמויות בולטות כמו אלכסנדר פן, נתן אלתרמן וחנה רובינא נהגו לפקוד מוסדות אלו בקביעות.
השילוב בין אוכל מנחם לאווירה לא-רשמית הפך מקומות כמו "קיטון" ו"כסית" (ששימש כבית קפה אך הגיש אוכל דומה) למוקדי עלייה לרגל.
בתקופה זו, המטבח המזרח-אירופי נתפס כמטבח הדומיננטי ביישוב, לפני עליית קרנו של המטבח המזרחי ומאוחר יותר המטבח הישראלי החדש.
התפריט במסעדות היהודיות בישראל מתבסס על מנות מסורתיות ששימשו במקור כמאכלי שבת וחג בקהילות מזרח אירופה, אך במסעדות הן מוגשות במהלך כל ימות השבוע.
המנות המתאפיינות בבישול ארוך, שימוש בשומן (במקור שמאלץ), ובתיבול מתון הנוטה למתוק או חריף (פלפל שחור).
בין המנות המזוהות ביותר עם מוסדות אלו ניתן למנות:
מנות ראשונות: גפילטע פיש (קציצות דג טחון) המוגש לצד חזרת ("כריין"), כבד קצוץ, רגל קרושה, וסלט ביצים עם שמאלץ וגריבען (גלדי שומן).
מרקים: מרק עוף עם קניידלך (כופתאות מצה) או קרפלך (כיסונים ממולאים), ומרק שעועית.
מנות עיקריות: חמין (צ'ולנט) המכיל בשר, תפוחי אדמה, שעועית וקישקע (מעי ממולא), שניצל וינאי, ולשון בקר ברוטב.
תוספות: צימעס (גזר מתוק) וקוגל (פשטידת אטריות או תפוחי אדמה).
מספר מצומצם של מסעדות יהודיות הצליחו לשרוד עשרות שנים ופועלות עד היום (נכון ל-2025), כשהן מנוהלות לרוב על ידי הדור השלישי או הדור הרביעי למייסדים:
שמוליק כהן (נוסדה ב-1936): נחשבת לאחת המסעדות הוותיקות ביותר בתל אביב שעדיין פעילה במיקומה המקורי ברחוב הרצל.
הוקמה על ידי רבקה כהן ומנוהלת כיום על ידי נינה.
המקום התפרסם כמסעדה גלאט כשרה שאירחה ראשי ממשלה ואח"מים, ושומרת בקפדנות על המתכונים המקוריים מליטא.
קיטון (נוסדה ב-1945): ממוקמת ברחוב דיזנגוף.
הוקמה על ידי הזוג שרה וצבי רוזנברג.
את השם "קיטון" (חדר קטן) העניק למקום המשורר אלכסנדר פן, שהיה מלקוחותיו הקבועים.
המסעדה ידועה באוסף האמנות התלוי על קירותיה, הכולל יצירות של אמנים ששילמו בארוחות תמורת ציורים.
סנדר (נוסדה ב-1948): החלה את דרכה ביפו על ידי דוד שרייבר, פרטיזן לשעבר, ועברה בהמשך לשוק לוינסקי.
מתאפיינת באוכל מוכן ומהיר יותר בסגנון "חמארות".
מחוץ לתל אביב: מסורת וקולינריה דתית
בעוד בתל אביב המסעדות היהודיות הן לרוב אתרי נוסטלגיה חילוניים, בערים אחרות בישראל הן משמשות עדיין כחלק חי ובועט מחיי הקהילה, או שהתפתחו לכיוונים ייחודיים.
בני ברק: תרבות "ליל שישי"
בבני ברק, האוכל היהודי הוא חלק בלתי נפרד מאורח החיים הדתי.
כאן התפתחה לראשונה תרבות "ליל שישי" – מנהג בו בחורי ישיבות וגברים מתכנסים בלילות חמישי לאכילת צ'ולנט וקוגל כהכנה לשבת.
המסעדה היהודית (כנרת 4): מוסד בולט הידוע ב"צ'ולנטיאדה" שלו – יריד חמין המתקיים בימי חמישי בלילה וכולל סוגים שונים של חמין (פולני, הונגרי, מרוקאי) לצד בשרים מעושנים.
שטיסל - מרכז האוכל היהודי (הרב ש"ך 14): מסעדה ומעדנייה ותיקה (נוסדה ב-1972) המזוהה עם קייטרינג לאירועים המוניים ועם מנות קלאסיות כמו קיגל אטריות מתוק וגפילטע פיש.
ירושלים: הטעם הירושלמי של מאה שערים
המסעדות הירושלמיות מתאפיינות בתיבול שונה מעט (חריפות של פלפל שחור) ובאווירה חרדית אותנטית (הפרדה, לבוש צנוע).
דייטש (Daytsh): מוסד מיתולוגי בשכונת מאה שערים, שהיה ממוקם במרתף ונוהל על ידי האחים לבית דייטש.
המקום היה מפורסם בצ'ולנט עשיר ובאווירה שהזכירה את העיירה היהודית של המאה ה-19. השירות במקום היה בסיסי ומהיר.
בשנת 2025 החליטו הבעלים של המסעדה על סגירתה באופן סופי בגלל יוקר המחיה.
הדר גאולה: מעדנייה ומסעדה פופולרית בשכונת גאולה, הידועה במגוון עצום של קוגלים (תפוחי אדמה ואטריות) ומאפים לשבת.
בחיפה התפתח מודל ייחודי של מסעדה יהודית המשלבת את המטבח המזרח-אירופי עם תרבות הימאים ובית המרזח.
מעיין הבירה: נוסדה ב-1962 בעיר התחתית על ידי נחום מאיר.
בניגוד למקבילותיה במרכז, זוהי מסעדה שאינה כשרה.
היא מפורסמת בשילוב של בירה מהחבית עם מנות כמו "קוסטיצה" (צלעות חזיר/בקר מעושנות), כבד קצוץ ואיקרה רומנית, ומהווה מוקד משיכה לחובבי קולינריה מכל הארץ.
מגמות ושינויים במאה ה-21 דעיכה מול שימור
החל משנות ה-90 ואילך, חלה ירידה בקרנן של המסעדות היהודיות לטובת מטבחים בינלאומיים ומקומיים מודרניים.
מוסדות ותיקים רבים, דוגמת מסעדת "בתיה" המיתולוגית בדיזנגוף, נסגרו לאחר עשרות שנות פעילות.
הסיבות לכך מגוונות וכוללות שינויים בהרגלי התזונה (העדפה לאוכל מופחת שומן), מות דור המייסדים והלקוחות המקוריים, ועליית מחירי הנדל"ן במרכזי הערים [3].
עם זאת, המקומות ששרדו זוכים לעדנה מחודשת כאתרי נוסטלגיה וכחלק מתיירות קולינרית.
בעוד הישיבה במסעדות עצמן הצטמצמה, התפתחה בישראל תרבות ענפה של מעדניות ומכירת אוכל יהודי מוכן (Take-away) לקראת שבת.
בערים חרדיות כבני ברק, וגם בלב תל אביב, נפוץ המנהג של "ליל שישי" – אכילת חמין וקוגל בלילה שבין חמישי לשישי.
תופעה זו זכתה לכינוי "צ'ולנטיאדה", ובמסגרתה נפתחים דוכנים ומסעדות המגישים את המאכלים המסורתיים לקהל מעורב של חרדים וחילונים עד השעות הקטנות של הלילה.
מסעדת פולידור היא מסעדה היסטורית הנמצאת בגדה השמאלית ברובע ה-6 של פריז, פתוחה 365 ימים בשנה.
בעבר שימשה חנות גבינות-Crémerie שנוסדה בשנת 1845, בשנת 1890 הפך אותה הבעלים למסעדת ביסטרו.
שמה הנוכחי נותר לה מתחילת המאה ה-20.
עיצוב הפנים בסגנון בל אפוק של המסעדה, נותר כמעט ללא שינוי במשך למעלה מ-100 שנה, וסגנון הבישול נותר גם זה של סוף המאה ה-19. על שולחנותיה סיפקו אוכל לסופרים, אמנים, סטודנטים מאוניברסיטת סורבון וקולג' דה פראנס, לתושבים מקומיים ומבקרים רבים, במשך למעלה מ-175 שנה.
מסעדת פולידור ממוקמת ברובע הלטיני באזור האודאון, ליד גן לוקסמבורג.
רוב הסועדים יושבים בשולחנות ארוכים ומשותפים, עם מלחיות ופלפליות משותפות וקנקני חרדל צרפתי.
התפריט כמו גם השירותים המיושנים נותרו כמעט ללא שינוי במשך עשרות שנים.
פולידור תוארה על ידי ארנסט המינגוויי כאגדית.
בשנות ה-20 הוא גר בקרבת מקום.
המינגוויי מזכיר בהתלהבות את ארוחות הערב שאכל בלה פולידור עם חברים אמנים וסופרים ואשתו הראשונה הדלי ריצ'רדסון, בספרו על חיי התרבות של פריז בשנות ה-20 שנקרא "משתה נייד".
בנוסף לעיצוב המקום ולמטבח הצרפתי המסורתי שלו, פולידור ידוע גם בקהל לקוחותיו המהולל.
נאמר שהוא היה מועדף על לואי מנארד, פול ורלן, ארתור רמבו, אנדרה ז'יד, ג'יימס ג'ויס, ארנסט המינגוויי, אנטונין ארטו, גרטרוד שטיין, פול ואלרי, בוריס ויאן, חוליו קורטאזר, ג'ק קרואק והנרי מילר.
המסעדה ידועה גם כמקום המפגש של הקולג' דה פאטאפיזיקה, ומנהליו, הסופרים הצרפתים לוק אטיין וריימונד קנו.
מועדון שהוקם סביב המשורר הסימבוליסטי הצרפתי פול ורלן בשם "החברים של ורלן" עדיין נפגש שם באופן קבוע.
מלבד זאת, פולידור נותרה מסעדה פופולרית בגדה השמאלית, במיוחד בקרב סטודנטים בסורבון הסמוכה ובקולג ' דה פראנס.
בשנת 2011, הסעדה הוצגה בסרט "חצות בפריז " מאת וודי אלן .
בשנת 2017, היא שימשה כמקום לצילומי הקליפ לשיר Desencuentro מאת הזמר הפורטוריקני Residente .
בקליפ משתתפים שרלוט לה בון ואדגאר רמירז.
ברומן האויב מאת לי צ'יילד , הגיבור, ג'ק ריצ'ר, סועד עם אחיו ג'ו ואמם הצרפתייה ג'וזפין, במסעדת פולידור.
מסעות ג'יימס בארץ הקודש (2003) הוא סרט ישראלי, בבימויו של רענן אלכסנדרוביץ', ובכיכובם של אריה אליאס, סיאבוננגה מלונגיסי שיבה, וסלים דאו.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע בתשע קטגוריות, וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר (אריה אליאס) ופרס המוזיקה הטובה ביותר (לאהוד בנאי, שכתב את שיר הנושא של הסרט, כביכול שיר אפריקני המספר על צעיר שעלה לארץ הקודש).
הסרט גם היה מועמד לפרס וולג'ין לקולנוע ישראלי במסגרת פרס וולג'ין לקולנוע ישראלי.
והשתתף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
הסרט צולם במסגרת סדרת הדרמות "שיעור מולדת", שהופקה עבור "רשת", בעריכת רנן שור ואורית אזולאי.
הסרט מגולל את ההתפכחות שעובר ג'יימס, אפריקני נוצרי המועמד לכמורה שיצא למסע עלייה לרגל לארץ ישראל, בעודו נחשף למניעים החומרניים שמניעים את כל הסובבים אותו.
הוא היה בין עשרת הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בשנת 2004
הסרט מספר על בחור אפריקני בשם ג'יימס (מלונגיסי שיבה) מהכפר הדמיוני אנצ'ונגווני, שיוצא במסע עלייה לרגל, מטעם כפרו אל ארץ הקודש, ישראל, ובפרט אל ירושלים.
עם הגיעו לישראל נחשד ג'יימס כעובד זר ללא רישיון עבודה ונעצר.
שימי, קבלן עובדים זרים (דאו), משחרר אותו בערבות כדי שיעבוד אצלו.
לאחר שג'יימס מסביר לו כי לא בא לישראל כדי לעבוד, שימי מבהיר לו שהיה צריך לשלם בעבור השחרור, וכי בעצם ג'יימס "חייב לו." וכך נאלץ ג'יימס לקטוע את מסעו ולעבוד עבור שימי.
בתחילת דרכו בישראל, ג'יימס, שהיה בכפרו מועמד לכמורה, הוא "נוצרי טוב" ומאמין בכוונות טובות.
ג'יימס מבליג על ניצולו בידי כל הסובבים אותו.
שימי הקבלן מנסה להרוויח על חשבונו וסוחר בו כמעט כעבד.