tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
350 חברי ג'טיאה סנגסד מורכבים מ-300 מושבים שנבחרו ישירות באמצעות הצבעה ראשונה זוכה במחוזות בחירה של חבר אחד, ו-50 מושבים נוספים השמורים לנשים.
המושבים השמורים נבחרים על ידי חברי מחוז הבחירה הנבחרים, באמצעות הצבעה בודדת הניתנת להעברה.
כל פרלמנט מכהן לתקופת כהונה של חמש שנים.
שיטת הבחירות ספגה ביקורת כמניע מרכזי לקיפאון פוליטי במדינה.
על פי הנתונים שפרסמה ועדת הבחירות ב-4 בינואר 2024, המספר הכולל של המצביעים בבחירות לפרלמנט הוא 119,689,289 איש.
28 מפלגות פוליטיות ובסך הכל 1,970 מועמדים התמודדו בבחירות, מתוכם 436 מועמדים עצמאיים.
סך כל מרכזי ההצבעה הסופיים הוא 42,148 ותאי ההצבעה הם 261,564.
ב-5 בינואר 2024, בפגישה עם נציגויות מכ-90 מדינות, הזמין שר החוץ של בנגלדש שגרירים זרים להיות חלק מצוות המשקיפים הבינלאומי לבחירות הכלליות.
בסך הכל נכחו בבחירות 127 משקיפים ממדינות שונות, כולל חברים מהאיחוד האירופי, חבר העמים הבריטי, הפורום הדמוקרטי של דרום אסיה (SADF), המכון הרפובליקני הבין-לאומי (IRI) שבסיסו בארצות הברית, (NDI), איגוד חבר העמים השמרני ועוד.
לאחר ההצבעה ב-7 בינואר 2024, הבחירות גררו תגובות מעורבות בקרב המשקיפים הבינלאומיים.
נציגים רבים הכירו בכך שהבחירות הללו נערכו באופן חופשי והוגן ושיבחו את תפקידה ויעילותה של ועדת הבחירות הנוכחית של בנגלדש.
ממשלות ארצות הברית וקנדה אישרו בנפרד, בהצהרות רשמיות, כי הן לא פרסו משקיפי בחירות עם סמכות לפקח על הבחירות.
כמה צוותי משקיפים בינלאומיים בארצות הברית ובבריטניה הביעו את דעתם כי הבחירות הללו לא היו חופשיות או הוגנות.
כלי תקשורת מקומיים בבנגלדש דיווחו כי ממשלת חסינה הציבה את תומכיה בשורה ליד קלפיות כאשר מצלמות ומשקיפים זרים היו בקרבת מקום, והורתה להם לפזר אותם מיד לאחר מכן.
עם זאת, כמה משקיפים דיווחו על סביבה שלווה בקלפיות ביום הבחירות.
מזכיר ועדת הבחירות הצהיר כי מועמדותו של מוסטפיזור רחמן צ'אודהורי ממועצת צ'יטגונג-16 בוטלה בשל "הפרת נורמות הבחירות" ומשום שאיים על גורמי אכיפת החוק רגע לפני סגירת הקלפיות באופן רשמי.
הוא הואשם בהאשמות דומות גם בעבר.
+תוצאות הבחירותמפלגהמושביםכללימושבים שמורים לנשיםסך הכלהליגה האוואמית2244727111213101101101011אחרים000עצמאים62062סך הכל30050350
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2026 הן הבחירות למושב התשיעי של הדומה הממלכתית שיתקיימו ב-20 בספטמבר 2026.
הבחירות הקודמות לדומה הממלכתית של המושב השמיני נערכו בין ה-17 ל-19 בספטמבר 2021. על פי תוצאותיהן, רוסיה המאוחדת קיבלה שוב רוב חוקתי, כשהיא מאבדת 14 מנדטים מול 5 במחוזות בחירה של מנדט יחיד.
לראשונה מאז בחירות 2003, יותר מארבעה קולות עברו את מחסום האחוזים תחת השיטה היחסית ומפלגת הימין הליברלית "האנשים החדשים" נכנסה לפרלמנט.
תוצאות מפלגת "רוסיה הוגנת - למען האמת" השתפרו הודות למיזוג עם מפלגת "הפטריוטים של רוסיה" ומפלגת "למען האמת", בעוד המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה הפסידה כמעט מחצית מהמנדטים שהיו לה.
עם זאת, הבחירות נחשבות כמזויפות, לא ישרות ולא הוגנות עקב הפרות שיטתיות של זכויות המועמדים והכנסת מפלגות עצמאיות.
האופוזיציה הלא-מערכתית ניסתה להשתתף בקמפיינים קודמים של בחירות פדרליות: במהלך הבחירות לדומה הממלכתית של המושב השמיני, נעשה שימוש ב"הצבעה חכמה" ובמהלך הבחירות לנשיאות 2024, ניתן היה להצביע עבור כל מועמד מלבד פוטין, או לפסול את פתק ההצבעה אם הצביעו נגד פוטין.
מספר פוליטיקאים ואנשי ציבור המייצגים את האופוזיציה הלא-מערכתית נידונו למאסר או סנקציות פליליות אחרות, הוכרו כסוכנים זרים או חוסלו בעקבות הפלישה לאוקראינה והחמרת החקיקה שלאחר מכן.
מנהיג האופוזיציה הלא-מערכתית, אלכסיי נבלני, מת ב-16 בדצמבר 2024, בעודו במאסר.
ועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית קיבלה כ-28 מיליארד רובל מתקציב המדינה, מתוכם למעלה מ-23 מיליארד רובל ישמשו לארגון הבחירות לפרלמנט
ב-2 באפריל 2023 נערכו בחירות לפרלמנט בפינלנד לבחירת חברי הפרלמנט הפיני.
לאחר בחירות 2019, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SDP) הקימה קואליציה עם מפלגת המרכז, הליגה הירוקה, ו, כאשר אנטי רינה מכהן כראש ממשלת פינלנד.
מאוחר יותר באותה שנה היה רינה מעורב בשערורייה פוליטית בנוגע לשירות הדואר הפיני, שלאחריה התפטר והוחלף על ידי סאנה מרין.
ממשלתה של מרין התמקדה בנושאים הנוגעים לשינויי האקלים, והתמודדה עם מגפת הקורונה והפלישה הרוסית לאוקראינה, בעקבותיה הגישה פינלנד את מועמדותה להצטרף לנאט"ו, והיא עשתה זאת במאי 2022.
בתקופת הקמפיין נדונו סוגיות הנוגעות לכלכלה, לגירעון התקציבי, לשינויי האקלים ולחינוך.
מפלגת הקואליציה הלאומית (NCP) ומפלגת הפינים קראו לקיצוצים בתקציב וצנע כדי לאזן את התקציב, בעוד שתוכנית הבחירות של ה-SDP התמקדה בצמיחה כלכלית באמצעות השקעות בתעסוקה ובחינוך.
מרין תמכה בהגדלת ההוצאות על חינוך ובריאות הציבור, בעוד ה-NCP קראה לאזן את התקציב, להפחית את ההוצאות על דמי אבטלה ודיור ולבנות עוד תחנות כוח גרעיניות.
הפינים ניהלו קמפיין נגד הגירה והאיחוד האירופי, בעוד הירוקים התמקדו בנושאים הנוגעים לבריאות הנפש והכנסה בסיסית לכול.
מפלגת הקואליציה הלאומית זכתה בבחירות עם 20.8% מהקולות ו-48 מושבים בפרלמנט, התוצאה השלישית בגובהה בהיסטוריה של המפלגה.
המפלגה הפינית הגיעה למקום השני, כאשר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות ראש הממשלה מרין הגיעה למקום השלישי.
מפלגת הקואליציה הלאומית הקימה קואליציה עם המפלגה הפינית, מפלגת העם השוודית ו, עם פטרי אורפו כראש הממשלה.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של פינלנד, מפלגת המרכז לא זכתה ברוב קולות באף מחוז הצבעה אזורי.
200 חברי הפרלמנט של פינלנד נבחרים באמצעות רשימה פתוחה וייצוג יחסי ב-13 מחוזות בחירה מרובי חברים, כאשר המושבים מחולקים על פי שיטת ג'פרסון.
מספר הנציגים הנבחרים הוא פרופורציונלי לאוכלוסיית המחוז כפי שהייתה שישה חודשים לפני הבחירות.
לאולנד יש מחוז בחירה של חבר יחיד ומערכת מפלגתית משלה.
לכל אזרח בן 18 לפחות יש זכות הצבעה.
לבוחרים הייתה אפשרות להצביע במהלך תקופת ההצבעה המוקדמת, בין ה-22 במרץ ל-28 במרץ 2023, או ביום הבחירות.
במהלך ההצבעה המוקדמת, 40% מבעלי זכות ההצבעה הצביעו בקלפי, השיעור הגבוה ביותר מאז הנהגת ההצבעה המוקדמת.
הבחירות לפרלמנט בצ'כיה נערכו ב-3 וב-4 באוקטובר 2025. במהלכן נבחרו כל 200 חברי בית הנבחרים, הבית התחתון של הפרלמנט, ומנהיג הממשלה שתיווצר יהפוך לראש הממשלה.
לאחר בחירות 2021, פטר פיאלה החליף את אנדריי באביש כראש הממשלה.
מפלגת ANO של באביש נותרה מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר יחד עם (SPD) הימנית יותר.
בבחירות ב-2025, חזרו באביש ומפלגתו להוביל וקיבלו יותר משליש מהקולות.
קובעת כי בחירות לבית הנבחרים, הבית התחתון של הפרלמנט, חייבות להתקיים אחת לארבע שנים.
הממשלה המבצעת אחראית בפני בית הנבחרים והיא נשארת בשלטון רק כל עוד היא זוכה לאמון רוב חבריו.
סעיף 19(1) לחוקה קובע כי כל אזרח צ'כיה מעל גיל 21 זכאי לכהן כחבר פרלמנט.
כל 200 הצירים נבחרים באופן יחסי ברשימות פתוחות ב-14 אזורי בחירה, המחולקים לפי 13 מחוזות צ'כיה ועיר הבירה פראג.
המושבים מחולקים לאזורים על סמך מספר הקולות הכשרים בכל אזור.
המנדטים מוקצים ב, תוך שימוש ב בסיבוב הראשון ובמכסת האגנבך-בישוף בסיבוב השני.
בסיבוב הראשון, המנדטים מחולקים בכל אזור.
מושבים שלא הוקצו בסיבוב הראשון מועברים לאחר מכן לסיבוב שני ארצי, שבו נעשה שימוש בסכום הקולות הנותרים של המפלגות מכל האזורים.
כדי להיות זכאית למושבים, מפלגה חייבת לזכות לפחות ב-5% מהקולות הארציים, קואליציה של שתי מפלגות זקוקה ל-8%, וקואליציה של שלוש מפלגות או יותר דורשת 11%, אלא אם כן רק קבוצה אחת נכנסת לבית הנבחרים.
לראשונה בהיסטוריה הצ'כית, אזרחים המתגוררים מחוץ למדינה יכלו להצביע באמצעות הצבעה בדואר, בעקבות תיקון לחוק הבחירות ב-2024.
הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1788–1789 היו הבחירות הראשונות לבית הנבחרים לאחר אימוץ חוקת ארצות הברית.
כל מדינה קבעה את מועד הבחירות שלה, שנע בין 24 בנובמבר 1788 ל-5 במרץ 1789, לפני או אחרי פתיחת מושב הקונגרס הראשון ב-4 במרץ 1789. הבחירות נערכו במקביל לבחירתו של ג'ורג' וושינגטון כנשיא ארצות הברית הראשון.
כיוון שממשל חדש היה צריך לפעול עוד לפני סיום המפקד הלאומי הראשון, סעיף I, פרק 2, פסקה 3 של החוקה קבע חלוקה זמנית של מושבים בקונגרס.
מבין 13 המדינות המקוריות, 11 מהן אישרו את החוקה ובחרו בסך הכל 59 נציגים.
קרוליינה הצפונית ורוד איילנד לא אישרו את החוקה עד לאחר תחילת הקונגרס הראשון, ולכן לא בחרו את נציגיהן עד 1790.
מפלגות פוליטיות בפועל עדיין לא התקיימו, אך חברי הקונגרס החדשים סווגו באופן בלתי רשמי כ"תומכי הממשל" (כלומר, תומכי וושינגטון והמילטון) או "מתנגדי הממשל".
מושב הבית הראשון של נציגי הקונגרס נפתח ב-Federal Hall בעיר ניו יורק ב-4 במרץ 1789, כאשר נוכחו רק שלושה עשר חברים.
הרוב הנדרש (שלושים מתוך חמישים ותשעה) לא היה נוכח עד 1 באפריל 1789. הסדר הראשון בעבודה היה בחירת יו"ר הבית.
בסיבוב ההצבעה הראשון נבחר פרדריק מולנברג ליו"ר ברוב הקולות.
עיקר העבודה במושב הראשון התמקדה בפרוצדורות חקיקה ולא במדיניות.
סעיף I, פרק 2, פסקה 3 של החוקה קבע חלוקה זמנית של מושבים בקונגרס עד סיום המפקד הלאומי הראשון בשנת 1790.
במאה ה-18 ורוב המאה ה-19, כל מדינה קבעה את מועד הבחירות שלה.
בשנים רבות התקיימו הבחירות גם לאחר המועד החוקי של תחילת הקונגרס, אם כי בדרך כלל לפני פתיחת המושב הראשון.
בבחירות לקונגרס הראשון, חמש מדינות קיימו בחירות ב-1788 ובחרו בסך הכל 29 נציגים, ושש מדינות קיימו בחירות ב-1789 ובחרו בסך הכל 30 נציגים.
שתי מדינות, קרוליינה הצפונית ורוד איילנד, לא אישרו את החוקה עד 21 בנובמבר 1789 ו-29 במאי 1790 בהתאמה, הרבה לאחר שהקונגרס התכנס לראשונה, ולכן בחרו בנציגים מאוחר, בשנת 1790. כתוצאה מכך, קרוליינה הצפונית לא יוצגה במושב הראשון ורוד איילנד לא יוצגה במושב הראשון והשני מתוך שלושה מושבים בסך הכל.
המושבים בבית הנבחרים תומכי הממשל 56.92% מתנגדי הממשל 43.08%
שישה מושבים אוישו באיחור משום שקרוליינה הצפונית ורוד איילנד אשררו את החוקה באיחור.
נציג אחד מתומכי הממשל התפטר והמושב נותר פנוי בסוף הקונגרס.
מקרא A מתנגדי הממשל P תומכי הממשל V מושב פנוי
אלו היו הבחירות המיוחדות הראשונות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מדינה נציג מכהן תוצאה מועמדים נציג מפלגה נבחר לראשונה מחוז הקונגרס הכללי של ניו המפשייר בנג'מין וסט מפלגת תומכי הממשל 1788–1789 הנציג הנבחר סירב לכהן.נציג חדש נבחר ב-22 ביוני 1789.נותר בשליטת תומכי הממשל.✔ אביאל פוסטר (P) 1,804 קולות 58.3%
נתניאל פיבודי (לא ידוע) 86 קולות 2.9%
בג'ורג'יה הייתה מערכת מעורבת של בחירות כלליות/מחוזיות בקונגרס הראשון.
נציגים נבחרו בבחירות כלליות, אך לשלושה מושבים מבוססי מחוזות.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הראשון של ג'ורג'יה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ג'יימס ג'קסון (A) 50.89% (604 קולות)
הנרי אוסבורן (לא ידוע) 14.49% (172 קולות) מחוז הקונגרס השני של ג'ורג'יה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ אברהם בולדווין (A) 69.19% (1,096 קולות)
הבחירות נערכו ב-7 בינואר 1789. על פי החוק באותה תקופה, כל בוחר הטיל שני קולות עבור נציג, כאשר לפחות אחד מהם היה חייב להיות ממחוז אחר.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הכללי של דלאוור ניצחון תומכי הממשל.✔ ג'ון וינינג (P) 898 קולות (43.6%)
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הראשון של וירג'יניה ניצחון תומכי הממשל.
✔ אלכסנדר וייט (P) 100% מחוז הקונגרס השני של וירג'יניה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ג'ון בראון (A) 100% מחוז הקונגרס השלישי של וירג'יניה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ אנדרו מור (A)
ג'ורג' הנקוק (P) מחוז הקונגרס הרביעי של וירג'יניה ניצחון תומכי הממשל.
ג'ון פופ (לא ידוע) 31.5% מחוז הקונגרס החמישי של וירג'יניה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ג'יימס מדיסון (A) 57.37% (1,308 קולות)
ג'יימס מונרו (A) 42.63% (972 קולות) מחוז הקונגרס השישי של וירג'יניה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ אייזק קולס (A) מחוז הקונגרס השביעי של וירג'יניה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ג'ון פייג' (A)
פרנסיס קורבין (לא ידוע) מחוז הקונגרס השמיני של וירג'יניה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ג'וזיה פרקר (A) 48.03% (976 קולות)
אייזק אייברי (P) 12.11% (246 קולות) מחוז הקונגרס התשיעי של וירג'יניה ניצחון מתנגדי הממשל.✔ תאודוריק בלנד (A) 91.2%
אדוארד קארינגטון (לא ידוע) 7.2% מחוז הקונגרס העשירי של וירג'יניה ניצחון תומכי הממשל.✔ סמואל גריפין (P)
מיילס סלדן הבן (לא ידוע)
+ בבחירות לקונגרס במסצ'וסטס, 18 בדצמבר 1788 – 11 במאי 1789 מפלגה מועמדים קולות אחוזים מפלגת תומכי הממשל 6 נבחרו 6,232 54.4 מפלגת מתנגדי הממשל 2 נבחרו 5,228 45.6
מסצ'וסטס דרשה רוב קולות כדי לבחור נציג, ולכן אם אף מועמד לא קיבל רוב – נדרשו סבבי הצבעה נוספים.
מצב כזה התרחש בארבעה מהמחוזות.
במחוז הקונגרס הרביעי, הבחירות הראשונות במחוז היו במידה רבה ביטוי ליריבות בין מחוז המפשייר לבין מחוז ברקשייר.
ברקשייר היה המחוז הפחות מאוכלס, אך ארבעה מתוך ששת המועמדים שקיבלו את מספר הקולות הגבוה ביותר – תאודור סדג'וויק, ויליאם וייטינג, תומסון סקינר, וויליאם ויליאמס – היו תושבי המחוז.
שני המועמדים ממפהשייר היו סמואל ליימן וג'ון וורת'ינגטון.
הבחירות הראשונות לא שיקפו את העובדה ששני המחוזות היו מרכזים של אי־שביעות רצון חקלאית ושל תמיכה במרד שייז.
הן גם לא שיקפו את העובדה שבוועידה המדינתית הצביעו נציגי המפשייר 32 נגד 19 נגד אישור החוקה, ונציגי ברקשייר הצביעו 16 נגד 6 נגד האישור.
רק וייטינג נחשב תומך בשייז ואנטי־פדרליסט, בעוד שאר חמשת המועמדים היו פדרליסטים — ושניים מהם, וורת'ינגטון וויליאמס, היו למעשה או כמעט בפועל לויאליסטים בתקופת המהפכה.
נושא תיקוני החוקה לא עלה כלל בסיבוב הבחירות הראשון במחוז, אך הפך כה מרכזי בסבבים הבאים, עד שתאודור סדג'וויק — שהתנגד לתיקונים — נאלץ להבטיח בפומבי שיתמוך בהם לפני הסיבוב החמישי, אותו ניצח.
במחוז הקונגרס החמישי, הבעיה היחידה הייתה האם ג'ורג' פרטרידג' יכול להמשיך לכהן כשריף של מחוז פלימות' ובמקביל להיות חבר בקונגרס, כפי שעשה בעבר בשנים 1779–1782 ו-1783–1785. הוא קיבל אישור בחירה מהמושל ג'ון הנקוק ב-10 בינואר.
פרטרידג' כתב שלושה מכתבים למושל.
בראשון — שלא נראה כי שלח — הוא דחה את המינוי.
בשני ובשלישי הוא קיבל את התפקיד, אך הסביר שלא יתפוס את המושב אם ייאלץ לוותר על תפקיד השריף (12, 20 בינואר; 23 בפברואר).
השאלה האם נושא משרה מדינתית יכול להמשיך לכהן בתפקידו ובה בעת לכהן בקונגרס עלתה גם במדינות אחרות.
ב-12 בפברואר ביקש הנקוק את חוות דעת המועצה המדינתית בעניינו של פרטרידג' ובעניינו של ג'ורג' לאונרד, שופט במחוז בריסטול, שנבחר לקונגרס ממחוז בריסטול–דוקס–ננטאקיט.
המועצה השיבה באותו יום בכתב כי אין זה "מועיל" שאדם יכהן גם כשופט קדם וגם כחבר קונגרס, אך לא מצאה בחוקת המדינה דבר האוסר על שריף לכהן גם בקונגרס.
עם זאת הומלץ שלא ליצור תקדים של היעדרות ארוכה של שריפים מתפקידם, אך שפרטרידג' "יכול לעת עתה לקבל היתר" ולכהן בקונגרס "כל עוד הדבר מתיישב עם ביטחון המחוז".
ביום הבא שלח הנקוק את תשובת המועצה לבית המחוקקים וביקש את חוות דעתם.
שני בתי המחוקקים מינו ועדה משותפת, שכתבה דו"ח אשר אושר ונשלח למושל ב-16 בפברואר.
בית המחוקקים קבע שאם ג'ורג' לאונרד ימשיך לכהן כשופט ועם זאת ייקח מושב בקונגרס, בית מחוקקים עתידי יורה למושל ולמועצה למנות שופט חדש במקומו.
אך סירב לתת כל עצה לגבי פרטרידג'.
בית המחוקקים ציין שהשריפים מכהנים לפי רצון המושל וניתנים לפיטורין על ידו (בהמלצת המועצה) בכל עת, ורק בהליך הדחה בבית הנבחרים ומשפט בסנאט ניתן לפטרם בדרך אחרת.
לכן קבע בית המחוקקים שהתערבותו "אינה נדרשת ואינה ראויה", ושמן העברות המועצה עולה שאין חשש לחוסר תבונה בסידור החוקתי הקיים.
במחוז הקונגרס השמיני, כבר לפני השלמת הבחירות במחוז ווסטר היה ברור שמועמד שלא תמך בתיקונים לחוקה לא יוכל לזכות.
שלושת המועמדים הבולטים בשלושת סבבי הבחירות היו ג'ונתן גראוט, טימותי פיין וארטמס וורד.
גראוט, מנהיג מקומי בתקופת המהפכה, הצביע נגד אשרור החוקה וב-1788 היה חבר בבית המחוקקים.
פיין, בעל תפקיד בולט במחוז במשך שני עשורים לפני המהפכה, מונה למועצה המלכותית ב-1774 — אך בניגוד לרוב ה"נושאי מנדט מלכותי" לא הפך ללויאליסט.
עד 1788 הוא השיב לעצמו חלק ניכר מהשפעתו בעיר ווסטר.
וורד מונה למפקד הכללי של כוחות מסצ'וסטס לאחר לקסינגטון וקונקורד, והחזיק בתפקיד עד שמונה ג'ורג' וושינגטון למפקד צבא היבשה ביולי 1775. הוא התפטר באפריל 1776 וחזר לפוליטיקה המדינתית.
עברם של שלושת האנשים הללו לא הפך לנושא ציבורי עד סמוך לבחירות השלישיות.
כמו בשתי הבחירות הקודמות, עיתוני ווסטר כמעט שלא פרסמו דבר עד הגיליון האחרון שלפני הבחירות ב-2 במרץ.
היוצא מן הכלל היה שני פרסומים (אחד מהם בעד פיין) בעיתון Massachusetts Spy ב-19 בפברואר.
ב-26 בפברואר פרסם Massachusetts Spy חמישה מאמרים: שניים תמכו בגראוט, אחד בוורד, אחד בפיין, והחמישי ללא ציון שמות.
באותו יום פרסם American Herald ארבעה פריטים: אחד בעד גראוט, אחד נגד פיין בגלל עברו כמועמד המלך, ושניים שקראו לבחור בו.
שאלת מינויו של פיין על ידי הבריטים ב-1774 כמועמד מלכותי עלתה לראשונה בעיתון בוסטון Independent Chronicle ב-12 בפברואר — ולא בעיתוני ווסטר.
למרות העמימות של העיתונות, הייתה עלייה ניכרת במעורבות הציבור, ומספר המצביעים כמעט הוכפל מהבחירות הראשונות ב-18 בדצמבר 1788: מ-1,886 ל-3,484.
וורד, שסיים במקום שלישי בכל שלושת הסבבים, ניצח את גראוט בבחירות לקונגרס השני ב-1791. פיין נבחר לבית הנבחרים המדינתי ב-1789.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הראשון של מסצ'וסטס ניצחון תומכי הממשל.✔ פישר איימס (P) 818 קולות (50.7%)
אחרים 86 קולות (5.3%) מחוז הקונגרס השני של מסצ'וסטס ניצחון תומכי הממשל.
אחרים 7 קולות מחוז הקונגרס השלישי של מסצ'וסטס ניצחון מתנגדי הממשל.
אחרים 22 קולות (1.2%) מחוז הקונגרס הרביעי של מסצ'וסטס ניצחון תומכי הממשל.
אחרים 27 קולות מחוז הקונגרס החמישי של מסצ'וסטס ניצחון תומכי הממשל.✔ ג'ורג' פרטרידג' (P) 501 קולות (90.4%)
אחרים 53 קולות(9.6%) מחוז הקונגרס השישי של מסצ'וסטס ניצחון תומכי הממשל.✔ ג'ורג' תאצ'ר (P) 588 קולות (62.1%)
אחרים 105 קולות מחוז הקונגרס השביעי של מסצ'וסטס ניצחון תומכי הממשל.✔ ג'ורג' לאונרד (P) 710 קולות (54.0%)
אחרים 23 קולות מחוז הקונגרס השמיני של מסצ'וסטס ניצחון מתנגדי הממשל.
למרילנד הייתה שיטה משולבת של מחוזות ובחירה כלל־מדינתית, בדומה לשיטה של ג'ורג'יה.
לפי חוקי מרילנד, המועמדים נבחרו בהצבעה כלל־מדינתית, אך נדרשו להיות תושבים של מחוז מסוים, כאשר מספר הקולות שקיבלו בכל המדינה קבע מי ינצח בכל מחוז.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הראשון של מרילנד ניצחון מתנגדי הממשל.
ג'ורג' דנט (P) 34.64% (2,731 קולות) מחוז הקונגרס השני של מרילנד ניצחון מתנגדי הממשל.
✔ ג'ושוע סני (A) 100% (7,616 קולות) מחוז הקונגרס השלישי של מרילנד ניצחון מתנגדי הממשל.
ג'ון פרנסיס מרסר (A) 29.93% (2,339 קולות) מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד ניצחון מתנגדי הממשל.
סמואל סטרט (A) 30.92% (2,424 קולות) מחוז הקונגרס החמישי של מרילנד ניצחון תומכי הממשל.
ויליאם ואנס מארי (P) 5.51% (425 קולות) מחוז הקונגרס השישי של מרילנד ניצחון תומכי הממשל.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הכללי של ניו ג'רזי ניצחון תומכי הממשל.
ג'וזיה הורנבלוור (לא ידוע) 1.02% (708 קולות) ניצחון תומכי הממשל.
בחירתם של כל ארבעת חברי בית הנבחרים הועמדה לערעור, אך הרשומות שהסבירו את העילות המדויקות לערעור אבדו בעקבות שריפת וושינגטון במהלך מלחמת 1812. ידוע כי הדבר היה קשור לשאלות של תקינות ההליך והפרוצדורה.
בחירתם של כל ארבעת הנציגים הוכרה בסופו של דבר כתקפה.
מדינת ניו יורק קיימה בחירות לקונגרס הראשון ב־3 וב־4 במרץ 1789. באותה תקופה מחוזות הבחירה לא היו ממוספרים.
בפרק זה הם ממוספרים באופן רטרואקטיבי.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הראשון של ניו יורק ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ויליאם פלויד (A) 100% (894 קולות) מחוז הקונגרס השני של ניו יורק ניצחון תומכי הממשל.✔ ג'ון לורנס (P) 86.26% (2,542 קולות)
פיליפ סל (A) 1.12% (33 קולות) מחוז הקונגרס השלישי של ניו יורק ניצחון תומכי הממשל.✔ אגברט בנסון (P) 50.43% (584 קולות)
תאודורוס ביילי (A) 49.57% (574 קולות) מחוז הקונגרס הרביעי של ניו יורק ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ג'ון האתורן (A) 100% מחוז הקונגרס החמישי של ניו יורק ניצחון תומכי הממשל.✔ פיטר סילבסטר (P) 51.21% (1,628 קולות)
ג'ון ויליאמס (לא ידוע) 1.57% (50 קולות) מחוז הקונגרס השישי של ניו יורק ניצחון מתנגדי הממשל.✔ ג'רמיה ואן רנסלר (A) 54.51% (1,456 votes)
פנסילבניה קיימה בחירות לקונגרס הראשון ב-26 בנובמבר 1788. בבחירות הראשונות הללו (ושוב בבחירות 1792 לקונגרס השלישי), בחרה פנסילבניה לבחור את כל נציגיה ברשימה כלל־מדינתית אחת, ניסיון של בית המחוקקים שבו היה רוב לתומכי הממשל למנוע ממועמדים מתנגדי הממשל לזכות במושבים.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הכללי של פנסילבניה ניצחון תומכי הממשל.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הכללי של קונטיקט ניצחון תומכי הממשל.
✔ ג'ונתן טראמבל הבן (P)
סטיבן מיקס מיטשל (P) ניצחון תומכי הממשל.
מחוז תוצאה מועמדים מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הדרומית ניצחון תומכי הממשל.
דייוויד ראמזי (P) 16.23% (191 קולות) מחוז הקונגרס השני של קרוליינה הדרומית ניצחון מתנגדי הממשל.
✔ איידנוס בארק (A) 99.3% מחוז הקונגרס השלישי של קרוליינה הדרומית ניצחון תומכי הממשל.
ג'ון פייג' (לא ידוע) 25.0% מחוז הקונגרס הרביעי של קרוליינה הדרומית ניצחון מתנגדי הממשל.
✔ תומאס סאמטר (A) 100.0% מחוז הקונגרס החמישי של קרוליינה הדרומית ניצחון מתנגדי הממשל.
במחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הדרומית, הבחירה של ויליאם לוטון סמית' (תומך הממשל) עורערה בידי דייוויד ראמזי (תומך הממשל), שטען כי סמית' לא היה אזרח במשך שבע השנים הנדרשות בעת בחירתו.
ועדת הבחירות של בית הנבחרים פסקה לטובת סמית'.
קרוליינה הצפונית אשררה את החוקה באיחור, ולכן בחרה את נציגיה לקונגרס הראשון בשנת 1790.
רוד איילנד אשררה את החוקה באיחור, ולכן בחרה את נציגיה לקונגרס הראשון בשנת 1790.
הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1790–1791 נערכו במועדים שונים במדינות שונות בין 27 באפריל 1790 ל-11 באוקטובר 1791. כל מדינה קבעה לעצמה את מועד הבחירות לבית הנבחרים, לפני או אחרי כינוס המושב הראשון של הקונגרס השני של ארצות הברית, שהתכנס ב-24 באוקטובר 1791.
זה היה מחזור בחירות אמצע כהונה ראשון, שנערך באמצע כהונתו הראשונה של הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
מספר חברי בית הנבחרים גדל ל-67 מושבים לאחר שהמדינה החדשה ורמונט בחרה את נציגיה הראשונים.
אף שעדיין לא התקיימו מפלגות פוליטיות רשמיות, התקיימו שני מחנות עיקריים: תומכי הממשל של וושינגטון 'תומכי הממשל' ומתנגדי הממשל 'מתנגדי הממשל'.
כל אחד מהמחנות הגדיל את כוחו בשני מושבים בעקבות צירופן של מדינות חדשות לאיחוד.
יושב ראש בית הנבחרים פרדריק מולנברג הוחלף בג'ונתן טראמבל הבן, שהפך ליושב הראש השני של בית הנבחרים.
חמישה או שישה חברי קונגרס מכהנים לא התמודדו לבחירה מחדש.
מרילנד, מחוז 4: ויליאם סמית' פרש.
וירג'יניה, מחוז 6: אייזק קולס פרש.
איידנוס בארק, נציג ארצות הברית ממחוז הקונגרס ה-2 של קרוליינה הדרומית, פרש או הפסיד בבחירה מחדש — אך הדבר אינו ידוע בוודאות.
פנסילבניה, כלל־מדינתי: ג'ורג' קליימר פרש.
פנסילבניה, כלל־מדינתי: הנרי ויינקופ פרש.
פנסילבניה, כלל־מדינתי: תומאס סקוט פרש.
בתקופה זו כל מדינה קבעה בעצמה את מועד הבחירות הכלליות לקונגרס — החל מ-27 באפריל 1790 בניו יורק ועד 11 באוקטובר 1791 בפנסילבניה.
הבחירות לקונגרס מסוים נערכו הן בשנה הזוגית שלפני כינוסו והן בשנה האי-זוגית שבה התכנס הקונגרס.
במדינות אחדות לא נבחרה המשלחת לקונגרס אלא לאחר תחילתו הרשמית של הקונגרס, שהייתה ב-4 במרץ בשנה האי-זוגית.
המושב הראשון של הקונגרס הזה התכנס בפילדלפיה ב-24 באוקטובר 1791.
קנטקי וורמונט הפכו למדינות במהלך הקונגרס השני, וכל אחת מהן הוסיפה שני מושבים לבית הנבחרים.
החוק שקיבל את ורמונט לאיחוד התקבל בסוף הקונגרס הראשון ונכנס לתוקף ב-4 במרץ 1791, היום הראשון של הקונגרס השני, ולכן ורמונט הייתה מיוצגת כבר מתחילת הקונגרס.
לעומת זאת, קנטקי לא הייתה מיוצגת עד למושב השני של הקונגרס.
המושבים בבית הנבחרים תומכי הממשל 56.52% מתנגדי הממשל 43.48%
A מתנגדי הממשל P תומכי הממשל V מושב פנוי
הכנסת השתים עשרה – 1988
הכנסת השלוש עשרה – 1992
הכנסת הארבע עשרה – 1996
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001
הכנסת השמונה עשרה – 2009
הכנסת העשרים ואחת – אפריל 2019
הכנסת העשרים ושתיים – ספטמבר 2019
הכנסת העשרים ושלוש – 2020
הכנסת העשרים וארבע – 2021
הכנסת העשרים וחמש – 2022
הבחירות לכנסת הן ליבה של שיטת הממשל בישראל, שהיא דמוקרטיה פרלמנטרית, שיטה שבה סמכותו של השלטון, הממשלה, נובעת מן האמון שמביעה בו הכנסת (הפרלמנט הישראלי), שנבחרה על ידי אזרחי המדינה.
הבחירות נערכות בשיטת בחירות יחסית-ארצית, ומספר המושבים שכל רשימה מקבלת בכנסת יחסי למספר המצביעים בעבורה (בתנאי שתעבור את אחוז החסימה).
הבוחרים מצביעים עבור רשימה ולא עבור אדם מסוים ברשימה.
ישנן מפלגות שבהן מוסדות המפלגה (על פי רוב "מרכז המפלגה") בוחרים את המועמדים.
הבחירות לכנסת אמורות להתקיים אחת לארבע שנים, אך הכנסת יכולה להקדימן, וכמו כן יכול ראש הממשלה ליזום את הקדמתן בהליך מיוחד.
בנסיבות מסוימות ובמצבי חירום עשויה הכנסת לכהן יותר מארבע שנים.
מאז הבחירות הראשונות לאספה המכוננת, שהפכה לכנסת הראשונה, אשר נערכו ב-25 בינואר 1949, נערכו כל מערכות הבחירות לכנסת לפי אותה שיטת בחירה בשינויים קלים בלבד.
שני חוקים עיקריים עוסקים בשיטת הבחירות לכנסת: חוק יסוד: הכנסת משנת 1958 וחוק הבחירות לכנסת, משנת 1969. לחוק זה נוספו תיקונים רבים במשך השנים, רובם עוסקים בעניינים טכניים הקשורים להליך ההצבעה במטרה לאפשר לבעלי זכות הצבעה רבים יותר לממש את זכותם.
כמו כן ברבות ממערכות הבחירות נחקקו חוקי הוראת שעה שבאו לענות על צרכים מיוחדים שהתעוררו לפני מערכת בחירות זו או אחרת, (למשל בבחירות לכנסות ה-15, ה־16 וה־17 ובבחירות המיוחדות ב-2001).
הוראות שעה נדרשות במיוחד בעת הקדמת הבחירות, כדי לקצר הליכים שלא נותר די זמן להשלימם, וכדי לקבוע לוח-זמנים חדש להליכים האלה.
חוק נוסף, חוק הבחירות (דרכי תעמולה), התשי"ט-1959, קובע את כלליה של תעמולת הבחירות.
מאז נחקק חוק המפלגות בשנת 1992, רק מפלגות הרשומות כחוק רשאיות להשתתף בבחירות ולהגיש רשימת מועמדים.
המסגרת הכללית לבחירות נקבעה בסעיף 4 לחוק יסוד: הכנסת ולפיו, הכנסת תיבחר בבחירות כלליות, ארציות, ישירות, שוות, חשאיות ויחסיות.
סעיף זה ניתן לשנות רק בהצבעה של לפחות 61 חברי הכנסת.
עקרון הכלליות מבטיח את הזכות הפעילה של כל אזרח ישראלי בוגר להצביע, ואת הזכות של כל אזרח ישראלי בוגר להיבחר.
הזכות לבחור כמעט שאינה מוגבלת, אבל יש מגבלות על הזכות להיבחר.
בישראל נהוגות ארבע מגבלות עיקריות על זכות הבחירה – על הבוחר להיות אזרח ישראלי, עליו להיות תושב קבע בישראל, עליו להיות בן 18 שנים לפחות, והוא צריך להימצא בישראל ביום הבחירות (אלא אם כן הוא נמצא בחו"ל בשליחות המדינה).
החוק אומנם קובע הליך לשלילת זכות הבחירה במקרים מיוחדים, אך עד כה לא נעשה בו שימוש.
בעבר נמנעה מאסירים ומעצירים היכולת להצביע באופן טכני – לא אפשרו להם להגיע לקלפיות שבהן הם רשומים.
תיקון לחוק הבחירות לכנסת משנת 1992 מחייב הצבת קלפיות גם בבתי סוהר ובבתי מעצר.
הזכות להיבחר מוגבלת יותר – על המועמד לעמוד בכל התנאים לקבלת זכות בחירה, אבל עליו להיות בן 21 שנים לפחות.
הבחירות נערכות בכל הארץ בעת ובעונה אחת, והקולות מכל הארץ מרוכזים ומסוכמים בחישוב אחד, בניגוד לשיטה של מחוזות-בחירה שבה הבחירות מתנהלות בכל מחוז בנפרד.
למעשה, לעניין מניית הקולות וחישוב התוצאות, מדינת ישראל כולה היא אזור בחירה אחד.
שיטת בחירות ארצית לפרלמנט, איננה נפוצה בעולם המערבי ומלבד ישראל, הולנד וסלובקיה בכל המדינות המערביות הדמוקרטיות קיימות בחירות מחוזיות-אזוריות בהן המדינה מתחלקת למספר אזורי משנה ולא קיימת הצבעה ארצית כללית בחישוב אחד.
הבחירה היא של רשימת מועמדים (ולא של מועמד מסוים), כשמספר המועמדים מהרשימה שמתקבל לכנסת תלוי ביחס ישיר לשיעור הקולות שקיבלה הרשימה.
לדוגמה, במצב הנוכחי בו הכנסת מונה 120 חברים, אם הרשימה קיבלה 10% מהקולות היא תקבל כ-10% מהמושבים בכנסת, כלומר 12 המועמדים הראשונים ברשימה יתקבלו כחברי-כנסת.
הסטייה העיקרית מן הכלל הזה היא קביעת אחוז חסימה – מספר קולות מינימלי לקבל ייצוג בכנסת.
כמו כן, ייתכנו סטיות קלות מעיקרון זה עקב עודפי קולות, כלומר מצב שבו יש למפלגה קולות "לא מנוצלים" לאחר חלוקת המנדטים הראשונה.
במקרה כזה קובעים כללים מיוחדים אם המפלגה תזכה במנדט נוסף.
להבדיל מרוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות המערביות, בישראל נשמרת השיטה היחסית-ארצית בצורה קיצונית, כשהמגבלה היחידה על בחירתה של רשימה שהשתתפה בבחירות, היא שתעבור את אחוז החסימה.
ב-17 במאי 2004 אושר תיקון שהעלה את אחוז החסימה ל-2%, והתיקון יושם החל מהבחירות לכנסת השבע עשרה.
במרץ 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הועלה אחוז החסימה ל-3.25%.
מדינת ישראל ירשה את השיטה היחסית הנוקשה מהמערכת הפוליטית של היישוב בתקופת המנדט.
שיטה זאת הייתה מבוססת על קנאותן של המפלגות השונות – שהאידאולוגיה וההרכב האישי שיחקו בהן תפקיד חשוב – לעצמאותן.
השיטה יצרה מערכת רב-מפלגתית, שהוצדקה בכך שהיא מאפשרת ביטוי וייצוג מרבי לקבוצות שונות באוכלוסייה, בתקופה שבה חלות תמורות מרחיקות לכת ומהירות בהרכב האוכלוסייה בעיקר בעקבות העלייה.
בחירות ישירות משמעותן שתוצאות הבחירות נקבעות על-פי מניין קולות הבוחרים ללא גורם מתווך.
לשם השוואה, בבחירות לנשיאות ארצות הברית, מניין קולות הבוחרים משמש לקביעת הרכבו של מוסד מיוחד, שהוא בתורו בוחר את הנשיא.
בחירות שוות משמעותן שוויון בין הקולות:
זכות הבחירה נקבעת על-פי קריטריונים אוניברסליים, כלומר, קריטריונים שכל אדם יכול להיכלל בהם, כגון גיל או אזרחות, ולא קריטריונים שרק קבוצה מסוימת יכולה להיכלל בהם, כגון מין או גזע .
לכל בעל זכות בחירה יש קול אחד בלבד.
כל בעל זכות בחירה אחראי לבדו על הצבעתו.
לדוגמה, ראש משפחה אינו רשאי להצביע עבור כל בני משפחתו הבוגרים, אלא כל אחד מהם חייב להתייצב בקלפי בעצמו ולקיים את הליך ההצבעה לבדו.
כדי להבטיח זאת, קובע החוק כי הבחירות הן חשאיות .
בית המשפט העליון קבע שעקרון השוויון נוגע גם לשוויון בהזדמנות לגבי כל הרשימות המתחרות.
הבוחר אינו חייב להצהיר על הצבעתו, ולשום רשות ממלכתית אין רשות לשאול אותו על כך.
ההצבעה עצמה נעשית מאחורי פרגוד, ופתק ההצבעה מושם בתוך מעטפה אטומה.
פתק או מעטפה שיש עליהם סימן מזהה כלשהו נפסלים ואינם נספרים.
אם הבוחר מצביע בקלפי מיוחדת, שאינה הקלפי שבה רשום שמו, הוא שם את המעטפה האטומה בתוך מעטפה נוספת שעליה נרשמים פרטי הזיהוי שלו, בשיטה הנקראת הצבעה במעטפות כפולות.
אחרי שוועדת הבחירות המרכזית בירושלים מוודאת שהוא לא הצביע פעם נוספת בקלפי אחרת, היא מפרידה את המעטפות, ומטילה את המעטפה האטומה לקלפי כללית, שם היא מתערבבת עם מעטפות אחרות.
לבסוף שולפים את המעטפות, שכבר אינן מזוהות, באקראי, פותחים אותן וסופרים את הפתקים שבתוכן.
עם זאת, עקרון החשאיות מוקנה ליחיד, ולא לקבוצה הומוגנית שהיא רוב מוחלט בסביבה גאוגרפית מצומצמת.
לדוגמה ב־1980 הפנה הרבי מליובאוויטש בקשה מיוחדת לערב את הקלפי בכפר חב"ד עם קלפיות ביישובים סמוכים, על מנת לשמור על חשאיות התפלגות ההצבעה בקרב חסידי חב"ד, המהווים רוב מוחלט ביישוב.
הבקשה נדחתה בנימוק שחשאיות ההצבעה מתייחסת ליחיד, ולא לקבוצה.
בראש ועדת הבחירות עומד שופט מבית המשפט העליון.
בוועדה חברים נציגים של סיעות שמיוצגות בכנסת היוצאת.
על רוב החלטות הוועדה לא ניתן לערער בפני בית משפט רגיל, והן נתונות לביקורתו של בג"ץ בלבד.
יוצאים מכלל זה הם החלטות בנוגע לפסילת רשימות או מועמדים שנתונות לביקורתו של בית המשפט העליון (פסילה טעונה אישור בית המשפט העליון [א"ב], ועל החלטה שלא לפסול ניתן לערער לבית המשפט העליון [ע"ב]), וערעור על תוצאות הבחירות שאותו יש להגיש לבית המשפט המחוזי בירושלים.
לפי סעיפים 8 ו-9 לחוק יסוד: הכנסת, הבחירות לכנסת אמורות להיערך ביום שלישי השלישי בחודש חשוון (או יום שלישי הראשון בחודש חשוון אחרי שנה מעוברת) שחל בחלוף 4 שנים מהבחירות הקודמות.
עם זאת, הכנסת רשאית להחליט ברוב של 61 חברי כנסת על פיזורה המוקדם.
מועד זה נקבע מתוך רצון להימנע מקיום מערכת בחירות בחודשי הקיץ החמים, כלקח ממערכת הבחירות לכנסת השנייה שנערכה באמצע הקיץ.
במקרה שהבחירות לא מתנהלות במועדן עשויה הכנסת הבאה לכהן יותר מארבע שנים (אך לא יותר מחמש שנים), עד חודש חשוון שבא אחרי תום ארבע שנים (סעיף 36 לחוק הנ"ל).
עם הנהגת שיטת הבחירה הישירה לראש הממשלה נקבע כי ראש הממשלה, בהסכמת נשיא המדינה, רשאי לפזר את הכנסת ולהקדים את הבחירות.
לאחר ביטול השיטה הזאת נותר האמצעי הזה בידי ראש הממשלה, אך נקבע שהכנסת תוכל לחסום יוזמה כזאת: מרגע פרסום הצו לפיזור הכנסת מונים 21 ימים שבהם יכולות סיעות הכנסת לנהל משא ומתן ולהציג מועמד חלופי להרכבת הממשלה, שהוא חבר כנסת ואינו ראש הממשלה המכהן.
בחלוף 21 יום, אם לא הוצע מועמד חלופי, מתפזרת הכנסת ונערכות בחירות ביום שלישי האחרון לפני היום ה-90 מפיזור הכנסת.
בסך הכול, משעה שפורסם הצו ברשומות ועד הבחירות עוברים עד 110 ימים.
אפשרות נוספת לפיזור הכנסת היא מקרה שבו לא הצליחו להרכיב ממשלה, וגם במקרה זה רשאים 61 חברי כנסת להציע מועמד לראשות הממשלה תוך 21 יום, ואם לא עשו זאת, מתקיימות בחירות תוך 90 יום.
עד היום הוקדמו רוב מערכות הבחירות לכנסת, חלקן הוקדמו אך מעט מטעמים טכניים של שינוי מועד, ורק מיעוטן התקיימו במועדן הנקוב בחוק.
הכנסת השנייה, השלישית, החמישית, השישית, השביעית והאחת עשרה הן היחידות שהשלימו את מלוא תקופת כהונתן.
הבחירות לכנסת השנייה, החמישית, התשיעית, העשירית, האחת עשרה, השלוש עשרה, הארבע עשרה, החמש עשרה, התשע עשרה, העשרים, העשרים ואחת, העשרים ושתיים, העשרים ושלוש והעשרים וחמש הוקדמו ביוזמת הכנסת.
הבחירות לכנסת השש עשרה הוקדמו ביוזמת ראש הממשלה אריאל שרון.
הבחירות לכנסת השבע עשרה הוקדמו על-פי המלצת ראש הממשלה לנשיא המדינה.
נשיא המדינה פרסם צו לפיזור הכנסת רק לאחר התייעצות עם נציגים של סיעות הכנסת בנוגע לתאריך הרצוי לעריכת הבחירות.
תחילה ביקר היועץ המשפטי לממשלה את המהלך של נשיא המדינה, וקבע כי היה צריך לפרסם את הצו מיד כשנוכח שהמלצתו של ראש הממשלה נעשתה בתום לב, אולם בסופו של דבר אושר המהלך מבחינה משפטית, כך שמועד הבחירות נקבע למעשה בהסכמה בין הנשיא לנציגי רוב הסיעות.
הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוקדמו בהתאם להוראות סעיפים 10–11 בחוק יסוד: הממשלה, כאשר לאחר כישלונה של ציפי לבני להקים ממשלה, החלה לראשונה בתולדות המדינה תקופה של 21 יום בהם יכלו 61 חברי כנסת לבקש מהנשיא להטיל את הרכבת הממשלה על כל חבר כנסת המביע הסכמה לכך.
בשל העובדה שאף חבר כנסת לא הביע הסכמה (ואף 61 חברי כנסת, בהתאמה, לא הגישו בקשה שכזו לנשיא), לאחר הודעת הנשיא ליו"ר הכנסת כי לא הוגשה בקשה כזו, הופעל סעיף 11 הנ"ל לראשונה והוביל אוטומטית לבחירות ביום ג' האחרון שלפני תום 90 ימים מהודעת הנשיא ליו"ר הכנסת.
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוקדמו אומנם ביוזמת הכנסת, אך יוזמה זו נועדה רק כדי לקבוע תאריך מוסכם למועד הבחירות.
למעשה הקדמת הבחירות נבעה מכך שלא עלה בידי אף אחד מחברי הכנסת להקים ממשלה בכנסת זו בשל המשבר הפוליטי.
בהתאם לכך אמור היה נשיא המדינה להודיע על פיזור הכנסת, אולם זו הקדימה את הכרזתו והתפזרה יום קודם לכן באמצעות חוק שקיבלה.
הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוקדמו לאחר שהכנסת לא אישרה את תקציב המדינה לשנת 2020 עד למועד הנקוב בחוק, זאת למרות הוראת שעה שהאריכה מועד זה.
בכך התפזרה הכנסת לראשונה בהתאם לתיקון מס' 30 לחוק יסוד הכנסת.
לפי תיקון לחוק יסוד: הכנסת מ-1992, אם נוצר מצב חירום שאינו מאפשר קיום בחירות, רשאית הכנסת, ברוב של 80 מחבריה, לדחות את מועד הבחירות.
הוראה זאת לא הופעלה מעת חקיקתה.
בטרם החקיקה, נדחו הבחירות פעם אחת, כשהבחירות לכנסת השמינית שהיו אמורות להתקיים ביום 30 באוקטובר 1973 נדחו עקב מלחמת יום הכיפורים והתקיימו ב-31 בדצמבר של אותה שנה.
טעם נוסף שהעלה היועץ המשפטי לממשלה: הכנסת כבר התפזרה על-פי צו של נשיא המדינה, ולכן לא ברור אם יש לה סמכות חוקית לקבל החלטות משמעותיות כגון דחיית מועד הבחירות.
חמש פעמים בתולדות מדינת ישראל נערכו הבחירות ביום שני או רביעי, על אף הנוהג המקובל לקיים את הבחירות בימי שלישי:
ב-31 בדצמבר 1973 (ו' בטבת ה'תשל"ד) נערכו הבחירות לכנסת השמינית ביום שני.
הבחירות היו אמורות להיערך ב-30 באוקטובר של אותה שנה אך עקב פרוץ מלחמת יום הכיפורים הוחלט לדחותן.
בשל הקושי לארגן את הבחירות במועד מוקדם יותר (בפרט ברשויות המקומיות שהבחירות להן נערכו באותו יום) ובשל הרצון שהבחירות תהיינה באותה שנה שבה היו אמורות להתקיים, הוחלט על הדחייה ל-31 בדצמבר, אף שהיה יום שני.
ב-23 ביולי 1984 (כ"ג בתמוז ה'תשמ"ד) נערכו הבחירות לכנסת האחת עשרה ביום שני.
ב-17 במאי 1999 (ב' בסיוון ה'תשנ"ט) נערכו הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ביום שני, עקב סמיכות מועד הבחירות לחג השבועות, והשאיפה לסיים את ספירת הקולות לפני כניסת החג שחל ביום שישי.
ב-2 במרץ 2020 (ו' באדר ה'תש"ף) נערכו הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ביום שני, בשל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע שחל ביום שלישי הסמוך למועד הבחירות.
ההתמודדות בבחירות היא בין רשימות מועמדים.
מאז נחקק חוק המפלגות בשנת 1992 רק מפלגה הרשומה כחוק אצל רשם המפלגות, או כמה מפלגות רשומות שהחליטו להתמודד ברשימה אחת, רשאיות להגיש רשימת מועמדים (למשל, בבחירות לכנסת החמש עשרה התמודדה הרשימה "ישראל אחת", שהייתה מורכבת משלוש מפלגות: מפלגת העבודה, גשר ומימד).
מפלגה יכולה לצרף לרשימתה אישים או גופים שאינם חברים בה, ואינם רשומים בעצמם במפלגה (למשל, בבחירות לכנסת החמש עשרה התמודדו במסגרת הרשימה הערבית המאוחדת המפלגה הדמוקרטית הערבית – מפלגה רשומה – ואישים מהתנועה האסלאמית, שאיננה רשומה כמפלגה).
אזרח הרוצה להיבחר לכנסת – עליו להיכלל ברשימת מועמדים המשתתפת בבחירות, בין אם הוא חבר במפלגה אשר מגישה את רשימת המועמדים, או שצורף לרשימה כשאינו חבר במפלגה.
הוא גם יכול ליזום הקמת מפלגה שתציג רשימה כזו.
רוב המפלגות מרכיבות את רשימותיהן בתהליך של בחירות פנימיות בשיטה כזאת או אחרת.
ברשימת מועמדים יכולים להיות רק בעלי זכות בחירה שמלאו להם 21 שנים, שאינם נושאים בתפקיד ממלכתי אחר ושאין להם עבר פלילי קרוב (בדרך כלל הכוונה להרשעה בעברות שיש עמן קלון בשבע השנים שקדמו לבחירות).
ועדת הבחירות המרכזית, שמנהלת את הבחירות, רשאית לפסול רשימה או מועמד ברשימה שמציגים מצע גזעני, או שוללים את אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, או תומכים במאבק מזוין נגד מדינת ישראל.
פסילת רשימה או מועמד טעונה אישור בית המשפט העליון.
תעמולת בחירות היא מרכיב מרכזי בתהליך של כל מסע בחירות, ומכאן גם במסע הבחירות לכנסת.
במסגרת תעמולת הבחירות לכנסת, המקדימה את הבחירות עצמן, חותרת כל מפלגה לשכנע את הבוחרים לבחור בה.
מאפיינים מסוימים של תעמולת הבחירות מוסדרים בחקיקה, ונמצאים בפיקוח של ועדת הבחירות המרכזית.
אמצעי התעמולה הולכים ומשתנים במהלך השנים, בהתאם לשינויים טכנולוגיים ותרבותיים.
קהל היעד של תעמולת הבחירות מתחלק לשתי קבוצות עקריות: חברי ותומכי המפלגה הזקוקים לעידוד והמרצה על מנת להשפיע ולהצביע וכן לתשובות לשאלות מקניטות שעלולים לשאול אותם ולצידם קבוצת המהססים שטרם החליטו למי הם מיעדים את קולם, אותם צריך לשכנע להצביע בעד מפלגה זו או אחרת.
חוק הבחירות לכנסת קובע שכל אדם שהוא אזרח ישראלי, תושב בישראל ובעל כתובת בישראל, אשר מלאו לו 18 שנה, זכאי להצביע לכנסת.
בחוק הבחירות לכנסת (נוסח משולב), התשכ"ט-1969, נקבע:
2. הזכות להצביע בבחירות לכנסת נתונה רק למי שרשום בפנקס הבוחרים.
3. (א) לעניין השימוש בזכות הבחירה לכנסת, ייחשב בן 18 שנה כל מי שיום הולדתו ה-18, לפי התאריך המוקדם מבין הלוח הגרגוריאני והלוח העברי, חל לא יאוחר מיום הבחירות.
26. (א) לכל מועד בחירות יוכן פנקס בוחרים, שיכלול כל אדם שביום שליפת הפנקס היה אזרח ישראלי והיה רשום, הוא ומענו, במרשם האוכלוסין כתושב ויום הולדתו ה-18 חל לא יאוחר מיום הבחירות.
לעניין פרק זה "מען" – לרבות ציון במרשם האוכלוסין של ישוב בלבד.
בעבר היו מכינים פנקס בוחרים רק פעם בשנה, ביום ט"ו באב, וכאשר הייתה מתקיימת מערכת בחירות, לכנסת או לרשויות המקומיות, היה יכול להצביע רק מי שנולד עד יום ט"ו באב שקדם ליום הבחירות.
בכל פעם שהכנסת התפזרה לפני המועד הרגיל, היה יוצא תיקון לחוק כהוראת שעה, שמשנה את יום סגירת "ספר הבוחרים", כך שכל מי שמלאו לו 18 שנים עד לתאריך הבחירות – יכול היה להצביע.
עקב חוסר העקביות שבדבר – היה קשה לדעת אם אדם שהגיע לגיל 18 בין ט"ו באב ליום הבחירות זכאי להצביע, בפרט לאור העובדה שברוב הפעמים הכנסת התפזרה לפני המועד הרגיל – הוחלט לתקן את החוק, וכעת נאמר בו שבבחירות יוכל להצביע כל מי שיהיה בן 18 עד יום הבחירות.
כמו כן שונתה שיטת העריכה של פנקס הבוחרים.
בעבר הוא היה מנוהל בנפרד לפי כללים מיוחדים.
כיום פנקס הבוחרים הוא חלק ממרשם האוכלוסין הרגיל.
זמן קצר לפני מועד הבחירות "נשלף" פנקס הבוחרים מתוך מרשם האוכלוסין, כלומר מתוך מרשם האוכלוסין נלקחים שמותיהם של כל המתאימים לקריטריונים של זכות ההצבעה, ומוצגים כפנקס הבוחרים.
החוק אינו שולל באופן מפורש את זכות ההצבעה ממי שמתאים לשלושת הקריטריונים המפורטים לעיל, אולם בעבר נמנעה ההצבעה מקבוצות מסוימות באוכלוסייה עקב עניינים טכניים הקשורים ביישום החוק.
החוק קובע כי כל אדם חייב להצביע בקלפי שבה הוא רשום כדי לצמצם ככל האפשר את האפשרות לזיופים.
החריגים היחידים לכלל זה היו חיילים, שוטרים וימאים.
חייל יכול להצביע בכל קלפי צבאית או בקלפי האזרחית שבה הוא רשום, שוטר יכול להצביע בכל קלפי אזרחית, וימאי השוהה על ספינה ישראלית יכול להצביע בקלפי המוצבת על הספינה, או בקלפי האזרחית שבה הוא רשום.
אסירים, מאושפזים בבתי חולים, דיפלומטים ישראלים בחו"ל, ואזרחים אחרים שנמנע מהם מסיבה כזאת או אחרת להגיע אל הקלפי שבה הם רשומים, לא יכלו להצביע.
במשך השנים נקבעו קבוצות נוספות של אזרחים הרשאים להצביע בקלפיות שבהן הם אינם רשומים.
החוק כיום מחייב הצבת קלפיות בבתי סוהר ובבתי מעצר, בבתי חולים ובנציגויות ישראל בחו"ל.
בבתי חולים יכולים להצביע רק אזרחים שיש להם אישור אשפוז ובנציגויות ישראל בחו"ל יכולים להצביע רק דיפלומטים ושליחי הסוכנות היהודית.
נשים החוסות במקלט לנשים מוכות רשאיות להצביע בקלפי הסמוכה למקלט במקום בקלפי שבו הן רשומות.
הקבוצות שעדיין אינן יכולות להצביע כוללות טייסים במטוסים אזרחיים ואנשי צוות אוויר שחייבים לטוס ביום הבחירות, אזרחים השוהים בחו"ל ביום הבחירות ואזרחים שנאלצים לסעוד אדם המאושפז בבית חולים.
ההצבעה אינה חובה, אולם המדינה מעודדת את האזרחים להצביע באמצעות הכרזה על יום הבחירות כיום שבתון, ובאמצעות מימון דמי הנסיעה אל הקלפי למי שזקוק לכך.
כן נעשה ניסיון לעודד את הבוחרים להצביע באמצעות פניה באמצעי התקשורת, בעיקר האלקטרוניים, והם מנסים להקנות ליום הבחירות אווירה של חג לדמוקרטיה.
כדי למנוע הצבעה כפולה או זיופים, חייב כל בוחר להצביע רק בקלפי שבה נרשם שמו, ולהזדהות באמצעות תעודה קבילה לעניין זה.
התעודות הקבילות להזדהות בפני ועדת הקלפי התעודות הקבילות להזדהות הן תעודות רשמיות נפוצות, ונושאות תמונה.
כדי להקל על המצביעים התאפשר שימוש בדרכון או ברישיון נהיגה לצורך זיהוי החל ממועד הבחירות לכנסת השבע עשרה.
אין חובה להציג את הספח שלה
תעודת חבר הכנסת של הכנסת היוצאת
שמו של האזרח נרשם בדרך-כלל בקלפי הקרובה ביותר לכתובתו הקבועה.
עם זאת, ישנם מקרים חריגים בהם אזרחים נרשמים בקלפי רחוקה ממקום מגוריהם.
כך למשל, בבחירות לכנסת ה-18, הוצבה בתל אביב קלפי מיוחדת עבור תושבי גוש קטיף אשר לא שינו את מקום מגוריהם במרשם האוכלוסין.
על ניהול הקלפי מופקדת ועדת קלפי, המאוישת על ידי נציגי שלוש מפלגות המיוצגות בכנסת היוצאת, יחד עם מזכירי הוועדה – שאינם מייצגים מפלגה, אלא ממונים על ידי ועדת הבחירות המרכזית.
המזכירים אינם חלק מוועדת הקלפי, ואמורים לעמוד לרשות ועדת הקלפי.
סמכויות מיוחדות הבלעדיות למזכירים הן הסמכות לזהות את המצביעים והמלווים והסמכות להכריע בדבר זכאות של בוחר למלווה.
על המזכירים גם למלא פרוטוקול המתעד את יום ההצבעה, וכל אירוע חריג.
חברי ועדת הקלפי, וכן המשקיפים השוהים בקלפי מטעם מפלגות שאינן מיוצגות בוועדת הקלפי, רשאים לדרוש מהמזכירים לרשום בפרוטוקול אירוע שנראה להם בעל משמעות.
הפרוטוקולים מועברים לוועדת הבחירות המרכזית, ולפעמים יש בהם כדי לשנות במעט את תוצאות הבחירות.
במקרים נדירים עשויה ועדת הבחירות המרכזית להורות על עריכת בחירות חוזרות באחת הקלפיות אם התגלו בה אי-סדרים.
הבוחר מגיע לקלפי, ומזדהה בפני אחד ממזכירי הוועדה.
לאחר הזיהוי, וסימון שמו ברשימת הבוחרים, תימסר מעטפת הצבעה חתומה, איתה יש להיכנס לתא ההצבעה (מאחורי הפרגוד), לבחור פתק הצבעה אחד, שעליו מודפסות האותיות המייצגות את המפלגה שבה מעוניין לבחור, ולהכניסו למעטפה.
אם חסרים פתקי ההצבעה של הרשימה בה הוא מעוניין לבחור, באפשרותו לציין את אותיות הרשימה על גבי פתק לבן.
את הפתק שם הבוחר במעטפה שנמסרה לו, ואותה הוא משלשל לתיבת הקלפי, לעיניהם של חברי ועדת הקלפי.
לאחר הטלת המעטפה לקלפי, נמחק שמו של הבוחר מרשימת הבוחרים השנייה הנמצאת בידי המזכיר השני, ומסמך הזיהוי מוחזר לידי הבוחר.
על פי החוק אסור לאף אדם להתלוות אל הבוחר אל מאחורי הפרגוד, אלא אם כן הוא סובל ממום או נכות שאינם מאפשרים לו להצביע בכוחות עצמו.
במקרה כזה, המלווה הוא אדם שהבוחר הביא עימו, והוא צריך להזדהות בפני ועדת הקלפי ולהירשם.
חלק מהאזרחים, הנמצאים בעל-כורחם רחוק מבתיהם, ואינם יכולים להגיע למקום מגוריהם הקבוע: חיילים, שליחים דיפלומטיים לחו"ל, שליחי הסוכנות היהודית, ימאים, עצורים, אסירים, חולים המאושפזים בבתי-חולים ונשים החוסות במקלטים לנשים מוכות, רשאים להצביע בקלפיות מיוחדות, שבהן מתבצעת בדיקה מיוחדת למניעת הצבעה כפולה (הצבעה ב"מעטפות כפולות" ראו לעיל).
באופן דומה, נכים המוגבלים בתנועתם רשאים להצביע בקלפיות מיוחדות שבהן יש תנאי נגישות לנכים.
למגזרים נוספים שאינם יכולים להצביע בקלפי במקום מגוריהם, כגון אנשי צוות אוויר ישראלים, עובדי שגרירויות וקונסוליות שאינם חלק מהסגל הדיפלומטי (למשל, מאבטחים), בני משפחה של מאושפזים הסועדים אותם בבית החולים, וסטודנטים ישראלים השוהים בחו"ל רק לצורך לימודיהם, אין לפי שעה פתרון שיאפשר את הצבעתם.
בבחירות לכנסת ה-17 חוקקה הוראת שעה, שעל-פיה בעל זכות בחירה מאחד מיישובי רצועת עזה וצפון השומרון, שפונה מביתו במסגרת תוכנית ההתנתקות, יוכל להצביע בכל אחת מן הקלפיות באזור שבו הוא נמצא בשיטת "המעטפות הכפולות".
זאת משום שסמוך למועד הבחירות טרם נמצאו פתרונות דיור קבועים לחלק גדול מהם וכתובתם במרשם התושבים נותרה ללא שינוי.
הוראת שעה זו פקעה, למרות שנשארו כמה מאות מתושבי היישובים האמורים רשומים במרשם האוכלוסין כגרים באחד מהם.
לפיכך, בוחר כאמור שלא ישנה את כתובתו במועד (עד 29 בנובמבר 2012) יידרש להצביע בקלפי 990 בתל אביב.
בשיטת ההצבעה בבחירות הנהוגה בישראל, כל בעל זכות הצבעה משובץ לקלפי מסוימת, הסמוכה למקום מגוריו, והוא רשאי להצביע רק בה.
רבים מבעלי זכות ההצבעה אינם מסוגלים להצביע בקלפי אליה שובצו, משום שהם נשלחו על ידי המדינה לחו"ל, נמצאים בבסיס צבאי מרוחק מביתם וכדומה.
הצבעה במעטפות כפולות היא שיטת הצבעה שנועדה לאפשר לבעל זכות הצבעה להצביע שלא בקלפי הסמוכה למקום מגוריו, תוך שמירה על חשאיות ההצבעה מחד, ומניעת הצבעה כפולה, מאידך.
ההצבעה במעטפה כפולה נעשית כמו הצבעה רגילה, כאשר המצביע מכניס את פתק ההצבעה לתוך מעטפה אטומה.
אך בניגוד להצבעה רגילה, שבה המעטפה האטומה מוכנסת ישירות לקלפי, היא מוכנסת לתוך מעטפה נוספת שעליה נרשמים פרטי הזיהוי של המצביע.
מעטפות אלו אינן נספרות בקלפי שבה נערכת ההצבעה, אלא מועברות כולן לאתר ספירת הקולות של ועדת הבחירות המרכזית.
בוועדת הבחירות המרכזית מוודאים שהמצביע המזוהה על כל מעטפה לא הצביע כבר בקלפי המיועדת לו, מסמנים אותו כמי שהצביע, ואז מוציאים את המעטפה האטומה עם פתק ההצבעה ומערבבים אותה עם מעטפות אחרות.
לאחר מכן סופרים את הקולות של כל המצביעים כמו בקלפי רגילה.
הצורך בטכניקה זו נובע מהניהול המפוזר של ההצבעה: בכל קלפי יש לוועדת הקלפי גישה רק לרשימת המצביעים באותה קלפי, ולכן יכולת לוודא זכות הצבעה רק למצביעים אלה.
רק לוועדת הבחירות המרכזית יש גישה לפנקס הבוחרים המלא, המאפשר לה לוודא זכות הצבעה לכל מצביע, ללא תלות בקלפי שאליה שובץ.
קלפיות המדגם של אמצעי התקשורת
בחלק קטן מהקלפיות מוצבות, לצד הקלפיות הרשמיות, קלפיות מדגם.
הן מאפשרות לאמצעי התקשורת האלקטרוניים, בעיקר לערוצי הטלוויזיה, לנסות לדגום את אופן ההצבעה בפועל.
אמצעי התקשורת שהציבו קלפיות כאלו סוגרים אותן לפני מועד סגירת הקלפיות הרשמיות, אך אסור להם לפרסם את תוצאות המדגם קודם לסגירת הקלפיות הרשמיות.
המטרה היא שניתן יהיה לפרסם הערכה לתוצאות הרשמיות סמוך מאוד לסגירת הקלפיות הרשמיות.
ההערכות שמתקבלות מקלפיות התגלו כמשקפות באופן נכון את המגמה, אך לא את התוצאה המדויקת, של תוצאות האמת.
מי שמצביע בקלפיות אלו מתבקש, לטובת העניין, להצביע כפי שהצביע בקלפי הרשמית.
אין חובה להצביע בקלפי המדגם.
אין גם חובה להצביע באופן שזהה להצבעה בקלפי הרשמית.
גם בקלפיות המדגם ההצבעה היא חשאית, באמצעות מעטפה שמוטלת לתיבת קלפי.
אך לא ברור מה המחויבות החוקית של מפעילי קלפיות המדגם לחשאיות ההצבעה בהן.
מפעילי קלפיות המדגם רשאים לבחור באופן שרירותי, על פי שיקול דעתם, ממי לבקש להצביע בה.
לטובת העניין הם ישתדלו לפנות רק למי שכבר הצביע בקלפי הרשמית.
ברוב נקודות ההצבעה בארץ, מתחילה ההצבעה בשעה 07:00 ומסתיימת בשעה 22:00. ביישובים שבהם עד 350 בעלי זכות בחירה, הקלפי נפתחת בשעה 08:00 ונסגרת בשעה 20:00.
בתום יום הבחירות מגיע שלב ספירת הקולות.
חדר הקלפי נסגר למניעת הפרעות, אולם משקיפים שהיו במקום בתום ההצבעה רשאים להישאר במקום ולפקח על הספירה.
כל הפתקים שנותרו בלא שימוש נאספים ומורחקים כדי שלא יגרמו בלבול בספירה, והמנעול של תיבת הקלפי נבדק בשביל לוודא שהוא שלם ותואם למנעול שמספרו נרשם בתחילת ההצבעה.
לאחר מכן שוברים את המנעול ומוציאים מן התיבה את המעטפות.
חברי ועדת הקלפי בודקים את המעטפות ומוודאים שיש ביניהן רק מעטפות שנחתמו על ידיהם במהלך היום ושמספרן זהה למספר המצביעים שהגיעו להצביע.
סימן זיהוי על גבי מעטפה פוסל אותה, וכן בפתק הצבעה.
עורמים את המעטפות ואחד מחברי הוועדה פותח אותן אחת לאחת ותוקע את הפתקים שבתוכן על גבי מערכת יתדות ארוכות, במיון לפי אותיות הרשימה.
שני חברי ועדה אחרים במקביל סופרים את הקולות על גבי טפסים שהוכנו מראש.
עד שלושה פתקי הצבעה זהים לאותה מפלגה נחשבים לקול כשר, והפתקים משודכים זה לזה בשדכן.
ארבעה פתקים או יותר משודכים אף הם, אך נחשבים לקול פסול.
משהסתיימה הספירה – מסכמים את הקולות לכל רשימה.
לכל אחד מחברי ועדת הקלפי יש זכות לדרוש ספירה חוזרת של פתקים של מפלגה מסוימת או של כלל הפתקים.
פתקים לבנים שלא נרשמו עליהם אותיות אף אחת מהרשימות אינם נחשבים בספירה להימנעות בהצבעה ואינם משפיעים על אחוז החסימה או על חלוקת המנדטים.
הם אומנם נרשמים בסעיף נפרד בדוח הספירה, אולם לבסוף נכללים במניין הקולות הפסולים.
עם תום הספירה, הפתקים הפסולים נארזים במעטפה מיוחדת.
בתום תהליך הספירה שאורך בממוצע בין שעה לשעתיים, חברי הוועדה חותמים על הפרוטוקולים, והם נלקחים, יחד עם חומרי ההצבעה הארוזים, לוועדת הבחירות האזורית.
יושב-ראש ועדת הקלפי והמזכיר חייבים למסור את התוצאות בעצמם לוועדת הבחירות האזורית מיד עם תום ספירתם.
חברי ועדת הקלפי האחרים רשאים להתלוות אליהם.
לאחר בדיקה ראשונית של הוועדה האזורית, מועברות התוצאות לוועדת הבחירות המרכזית בירושלים.
"מעטפות כפולות" בהן הצביעו חברי הוועדה, חיילים ונציגי המדינה בחו"ל בקלפיות מיוחדות ומוגבלים (בקלפיות נגישות), אינן נספרות במקום הקלפי, אלא מועברות לוועדת הבחירות המרכזית בירושלים.
על המעטפות החיצוניות רשומים הפרטים המזהים של המצביע, והן נפתחות תוך הצלבת הפרטים מול רשימות המצביעים בקלפי בה רשום המצביע, ומול רשימות המצביעים במעטפות הכפולות שכבר נפתחו.
בהנחה שלא הייתה הצבעה כפולה, מוצאת המעטפה הפנימית המכילה את פתק ההצבעה, ובגמר התהליך נפתחות גם המעטפות הללו.
המעטפות הכפולות מונות כ-6%–7% מן הקולות וספירתן מסתיימת כיומיים לאחר הבחירות.
בבחירות הראשונות, הבחירות לאספה המכוננת, היה שיעור ההצבעה גבוה במיוחד, והגיע ל-87%.
בבחירות שלאחריהן ירד שיעור ההצבעה ל-75%.
עד סוף המאה העשרים נע שיעור ההצבעה סביב 80% ובמאה ה-21 ירד והיה בדרך כלל פחות מ-70%.
לעומת זאת, פלגים קיצוניים קוראים לחבריהם להחרים את הבחירות.
למחרת הבחירות, ועדת הבחירות המרכזית מפרסמת את התוצאה בכל אחת מהקלפיות, כפי שדווחו לוועדת הבחירות האזורית על ידי ועדת הקלפי.
במקרה של ערעור על תוצאה זו, או של תלונה על אי סדרים בקלפי, ניתן לבדוק את הפרוטוקולים, מעטפות ההצבעה, ושאר עזרי הליך ההצבעה, וועדת הבחירות מוסמכת להתעלם מהקולות המצביעים בקלפי שהיא השתכנעה שתוצאותיה הוטו.
שמונה ימים לאחר הבחירות על הוועדה לפרסם את התוצאות הסופיות, ובמקביל מסתיימת תקופת הערעורים ומושמדים עזרי ההצבעה.
חלוקת המושבים בכנסת בין הרשימות
רשימות אשר עברו את אחוז החסימה מקבלות מספר מושבים בכנסת באופן יחסי לכוחן האלקטורלי.
זאת עושים על ידי חלוקת מספר הקולות הכשרים אשר ניתנו לרשימות שעברו את אחוז החסימה ב-120, כדי לקבוע כמה קולות מזכים רשימה במושב אחד.
מהבחירות לכנסת השנייה ועד הבחירות לכנסת השביעית חולקו קולות עודפים (קולות שקיבלה רשימה שעברה את אחוז החסימה אך אינם מספיקים למושב שלם) לאותן רשימות שלהן מספר הקולות העודפים הגדול ביותר (שיטת "האר").
בבחירות לאספה המכוננת ומאז הבחירות לכנסת השמינית מחלקים את הקולות העודפים לרשימות עם מספר הבוחרים הגבוה ביותר למושב – שיטה הידועה בעולם כשיטת האגנבאך-בישוף (דה-הונדט) וידועה בישראל כשיטת בדר-עופר – על שם חברי הכנסת יוחנן בדר ואברהם עופר שהציעו את הנהגתה.
שתי רשימות יכולות להגיע להסכם עודפי קולות לפני הבחירות, דבר המגדיל את סיכוייה של כל רשימה לזכות במנדט נוסף מחלוקת עודפי הקולות.
לכנסת נבחרים אותם מועמדים שהופיעו ברשימת מפלגתם לפי סדר הופעתם.
אם מפלגה מסוימת קיבלה מספיק קולות לעשרה מושבים, ייכנסו לכנסת עשרת המועמדים הראשונים ברשימתה.
אם נבחר נפטר או התפטר מחברותו בכנסת מסיבה כלשהי, ייכנס במקומו הבא ברשימת המועמדים.
בדרך כלל מספר המועמדים ברשימה גדול בהרבה ממספר המושבים בהם זכתה המפלגה.
מפלגות רבות אף מגישות רשימות ובהן 120 מועמדים כדרך לכיבוד עסקנים בכירים במפלגה.
במקרה יחיד היה מספר המושבים גדול ממספר המועמדים: בבחירות לכנסת התשיעית התמודד שמואל פלאטו-שרון כמועמד יחיד ברשימתו וזכה לדי קולות לשני מושבים.
קולות המנדט העודף חולקו בין הרשימות האחרות.
בתוך שבעה ימים מיום פרסום תוצאות הבחירות, על נשיא המדינה להטיל על אחד מחברי הכנסת את התפקיד של הרכבת הממשלה.
במהלך תקופה זו מגיעים נציגי הסיעות הנבחרות למשכן הנשיא כדי למסור את המועמד עליו הן ממליצות לתפקיד של הרכבת הממשלה.
בתום ארבעה עשר ימים מיום הבחירות (אם תאריך זה נופל ביום מועד, יום זיכרון או בסמיכות להם, במועד המוקדם ביותר האפשרי בתום ארבעה עשר ימים מיום הבחירות לכנסת), מתכנסת הכנסת לישיבת הפתיחה שלה, בשעה 16:00. בישיבה זו מצהירים אמונים חברי הכנסת הנבחרים.
גלריית גרפים של תוצאות הבחירות
ניסיונות והצעות לשינויים בשיטת הבחירות
בשנת 1954 הגישה מפלגת הציונים הכלליים הצעת חוק לקביעת שיטת בחירות חדשה, בה שני שלישים מחברי הכנסת ייבחרו בשיטה האזורית-רובנית (באזורים חד-נציגיים) ואילו שליש מבחרי הכנסת יוסיפו להיבחר בשיטה הקודמת (השיטה הרשימתית-יחסית).
ההצעה לא זכתה לרוב בכנסת.
בשנת 1958 הצביעה הכנסת על הצעת חוק לאימוץ שיטת הבחירות האזורית-רובנית, אך ההצעה נדחתה ברוב גדול של 73 מול 42. בשנה לאחר מכן הגישה מפא"י הצעת חוק לקיום משאל עם בשאלת שיטת הבחירות הרצויה, כאשר מול השארת שיטת הבחירות הקיימת הציעה להעמיד את השיטה הרובית לפי המודל הבריטי.
ההצעה נדחתה ברוב של 58 מול 42.
בשנת 1965 דוד בן-גוריון פרש ממפא"י והקים את רפ"י, הודגש במצע המפלגה החדשה שהמפלגה תפעל לשינוי שיטת הבחירות ל'אזורית-רובנית'.
בן-גוריון ניסה לאחר הבחירות לקדם זאת, אך נכשל.
ב-1992 נערך שינוי בחוק יסוד: הממשלה, על פיו הופרדה הבחירה לכנסת מהבחירה לראשות הממשלה.
השינוי לא התבטא באופן הבחירה לכנסת אלא הוסיף מעטפה נוספת, בה נבחר מועמד לראשות הממשלה.
בשנת 2001 הוחלף החוק ובוטלה ההצבעה הנפרדת.
בשנת 2006 הגישו חברי הכנסת גדעון סער, מנחם בן-ששון, אופיר פז-פינס ואיתן כבל הצעת חוק לשינוי שיטת הבחירות, לפיה 50% מחברי הכנסת ייבחרו בבחירות אזוריות-רובניות ו-50% בבחירות רשימתיות-יחסיות.
בדברי ההסבר נומקה ההצעה לשלב בחירות אזוריות-רובניות בכך ש"נציגים אזוריים בכנסת יידרשו לתת דין וחשבון לבוחריהם המקומיים שבחרו אותם באופן אישי.