tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר החריף המשבר בין אסקובר לארצות הברית והממשל הקולומביאני ובנוסף מספר האויבים שלו הלך וגדל.
קבוצה בשם Los Pepes (אנשים שנרדפו על ידי אסקובר), שמומנה על ידי קרטל הסמים של קאלי וקרלוס קסטאניו, הוציאה לפועל מערכה עקובה מדם של נקמה אשר בה נרצחו יותר מ-300 מבין שותפיו של אסקובר.
כמה משקיפים טוענים שאנשי גוש החיפוש, וגם אנשי הביון של ארגונים מקולומביה ומארצות הברית, במאמץ שלהם למצוא ולהעניש את אסקובר, התנגשו עם Los Pepes או פעלו בשני הארגונים במקביל.
שיתוף פעולה זה התבטא בהחלפת מידע על מנת לאפשר ללוס פפס להרוס את הארגון שהגן על אסקובר, ואת השותפים המעטים שנשארו לו.
ישנם גם דיווחים שמספר אנשי "בלוק החיפוש" השתתפו, ושירתו במשימות הרג של "לוס פפס".
כאן התעוררה השאלה לגבי התפקיד של ארצות הברית באיסוף המידע אודות אסקובר וארגונו, מאחר שבמידע זה השתמשו מאוחר יותר "לוס פפס" בהוצאות להורג שלהם.
אחד המנהיגים של Los Pepes היה דייגו מורילו בחראנו (הידוע בכינויו "דון ברנה"), איש קרטל מדיין לשעבר, שהפך לסוחר סמים ונהיה למנהיג של אחת הקבוצות הכוחניות ביותר בתוך ארגון ה-AUC (כוחות ההגנה העצמית המאוחדים של קולומביה).
המלחמה נגד אסקובר הסתיימה ב-2 בדצמבר 1993, כאשר ניסה להימלט מפני גוש החיפוש פעם נוספת.
הוא התגלה מסתתר בבר במדיין בעזרת טכנולוגיית רדיו שסופקה על ידי ארצות הברית כחלק ממאמציה ללכידתו, ובעזרת צוות מעקב אלקטרוני קולומביאני.
היו חילופי יריות בין אנשי אסקובר וגוש החיפוש.
קיימת מחלוקת לגבי האופן שבו נורה אסקובר בהמשך העימות, אבל ידוע שנלכד על גגות העיר מדיין, ולאחר קרב יריות ממושך נורה ברגלו, בגבו, מאחורי אוזנו ובבטנו.
לא הוכח מי ירה אחרון בראשו של אסקובר, והאם הריגתו הייתה למעשה הוצאה להורג ללא משפט.
יש ספקולציות רבות אודות כך.
לאחר מותו של אסקובר, התפרק קרטל מדיין ושוק הקוקאין עבר לשליטת קרטל קאלי המתחרה, עד אמצע שנות ה-90, אז טופלו גם ראשי קרטל זה על ידי הממשל.
תדמית ה"רובין הוד" של אסקובר המשיכה להשפיע במדיין, במיוחד בין העניים שאסקובר עזר להם, והם קוננו על מותו.
ב-28 באוקטובר 2006, הוצאה גופת אסקובר מקברה לפי בקשת אחיינו ניקולס אסקובר, יומיים לאחר מות אמו, שהתנגדה להוצאה, על מנת לוודא שאכן הגופה הייתה של אסקובר, וגם כדי ליטול דגימת DNA לגבי קביעת הורות.
ב-2006 הציגה חברתו של אסקובר, וירג'יניה וייאחו, קלטת וידאו שבה נראים כמה מהמאורעות ההיסטוריים הנוראיים בקולומביה, שהיא הייתה עדה להם בשנות ה-80, ואשר תוכננו על ידי אסקובר והפוליטיקאי הקולומביאני לברטו סנטופימיו.
היא קושרת את שני הפושעים לדמויות ציבוריות ידועות כמו הנשיא לשעבר של קולומביה, ארנסטו סמפר.
היא טענה שאסקובר היה המוח מאחורי הרצח של לואיס קרלוס גאלאן, מועמד לנשיאות ב-1990.
בסוף 2006 הציגה ועדת אמת, המורכבת משלושה שופטים של בית המשפט העליון, מסמך שטען שאנשי M-19 נפגשו עם אסקובר, קיבלו כסף מהקרטל וביצעו את המצור על בית המשפט העליון אשר בחן את חוקיות הסכם ההסגרה של קולומביה עם ארצות הברית.
אסקובר הכיר את מריה ויקטוריה, אשתו לעתיד, בשנת 1972, כאשר היה בן 23 ומריה הייתה בת 12 בלבד.
אסקובר היה מוכר כבר אז כדמות משפיעה בעולם התחתון של קולומביה, מה שהשפיע באופן ברור על מערכת היחסים שלהם.
לטענתה, סוחר הסמים נהג לאנוס אותה לעיתים תכופות ושנתיים אחרי היכרותם, הנערה כבר מצאה את עצמה במרפאת הפלות לא חוקית לאחר שנכנסה בעל כורחה להיריון.
במרץ 1976 התחתן אסקובר עם מריה.
היו להם שני ילדים, חואן פבלו ומנואלה.
ידוע שלאסקובר היו רומנים עם כמה נשים לקראת סוף חייו, נראה היה שהעדיף קטינות.
פאבלו אסקובר בנה חווה מפוארת בשם "Hacienda Napoles" (אחוזת נאפולי) ובה חי.
הוא תכנן לבנות לידה מבצר בסגנון יווני.
החווה, גן החיות והיער הולאמו על ידי הממשלה, וניתנו למשפחות עם הכנסה נמוכה בשנת 1990, לפי חוק שנקרא הלאמת קרקע.
אסקובר הקים באחוזתו גן חיות פרטי אליו הוא ייבא במטוסיו האישיים מגוון חיות מאפריקה.
גולת הכותרת של הגן היו ארבעה היפופוטמים (שלושה זכרים ונקבה אחת).
בשנת 1993, היא השנה שבה אסקובר מת, ארבעת ההיפופוטמים ברחו מהאחוזה והתמקמו בנהר מגדלנה.
נכון לשנת הרביעייה התרבתה לכדי קהילה של כ-80 עד 100 פריטים, אחת הקהילות הגדולות בעולם של המין.
הנושא הפך לבעיה ביולוגית שכן הקהילה מאיימת על שאר המינים באזור כולל בני האדם והריבוי המהיר שלה עלול להוביל לחדירה למורד הנהר המיושב בצפיפות.
אחד מקרובי המשפחה של אסקובר שניצלו הוא בן דודו חואן אובדוליו גאווירייה, עורך-דין ומרצה באוניברסיטה, השייך לקבוצה פוליטית בשם "Firmes", אשר תמכה בנציג השמאל לנשיאות.
שניים מאחיו של גאווירייה נאסרו בארצות הברית בשנת 1983 בהאשמות של קשר לסמים.
לאחר בחירתו של אלווארו אוריבה לנשיאות קולומביה ב-2002, הפך גאווירייה לאחד היועצים הנשיאותיים ונחשב ל"אידאולוג", למוח שלו, כאשר הגן על ממשל אוריבה בפני התקשורת.
דוב הקוקאין כונה Pablo Escobear כמשחק על שמו של אסקובר.
המרדף אחרי אסקובר תועד בספרו של מארק בודן "Killing Pablo".
סרט טלוויזיה המבוסס על הספר נקרא "The True Story Of Killing Pablo".
בספרו של טום קלנסי, "סכנה ברורה ומיידית", מוצג ראש כנופיית הסמים בשם ארנסטה אסקובדו.
במשחק המחשב הפופולרי "Grand Theft Auto: Vice City", נקרא שדה התעופה הבינלאומי על שם אסקובר.
בסדרה "הפמליה" של HBO, משחק אדריאן גרנייה (בתפקיד וינסנט צ'ייס) את התפקיד הראשי בסרט על חייו של פאבלו אסקובר, הנקרא "מדיין".
ספרו של גבריאל גרסיה מרקס, "ידיעה על חטיפה", מתאר את סדרת החטיפות שתכנן אסקובר על מנת להפעיל לחצים על הממשל הקולומביאני, כדי להבטיח שלא יוסגר לארצות הברית במקרה שיסגיר עצמו לרשויות.
ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק שידר תוכנית המציגה את סיוע ממשלת ארצות הברית לממשלת קולומביה בתפיסת אסקובר, במסגרת הסדרה "מצב קריטי".
באוגוסט 2015, עלתה באתר הסטרימינג נטפליקס סדרת הדרמה בשם "נרקוס", סדרה בת 3 עונות, אשר בעונתה הראשונה והשנייה, התמקדה בסיפור חייו ועסקיו של אסקובר ובעונה השלישית סיפרה את סיפורו של קרטל קאלי, הקרטל המקביל לקרטל מדיין.
צילומים לעונה הרביעית החלו יחד עם צילומים לעונה השלישית, אך ב-18 ביולי 2018 הוחלט להפוך את העונה לעונה הראשונה של הסדרה נרקוס: מקסיקו.
במהלך הסרט שאיפות, שיצא בשנת 2001 פוגש ג'ורג יאנג (ג'וני דפ) את פאבלו אסקובר בקולומביה וממונה מטעמו למבריח הראשי לארצות הברית.
בשנת 2012, עלתה באתר הסטרימינג נטפליקס סדרה בשם "פבלו אסקובר, פטרון הרשע" (במקור: Escobar: El Patrón del Mal), סדרה זו מציגה באופן היקפי יותר את חייו של פבלו אסקובר ואת הנזק הרב לו הוא גרם.
בשנת 2017 עלתה לאקרנים יצירה נוספת (שלישית במספר) של נטפליקס שחלק ניכר ממנה עוסק באסקובר: הסרט תוצרת אמריקה.
הסרט מגולל את סיפורו של טייס אזרחי בשם בארי סיל (טום קרוז) שנשכר על ידי סוכן של ה-CIA (דונל גליסון) למטרות צילום וריגול במדינות אמריקה הלטינית ואילו הוא עצמו העדיף להשתמש בכסות זאת על מנת לקחת חלק פעיל בסחר בסמים לתוך ארצות הברית בשיתוף פעולה עם אסקובר ושותפיו בקרטל.
ב-2017 עלה הסרט פבלו בקולנוע בכיכובם של חאווייר ברדם ופנלופה קרוז, המבוסס על חייו וחיי אהובתו העיתונאית.
פבלו דניאל פיאטי (בספרדית: Pablo Daniel Piatti; נולד ב-31 במרץ 1989 ב'לה קרלוטה' שבפרובינציית קורדובה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקיצוני.
בנעוריו שיחק פיאטי במחלקת הנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה.
ב-18 בנובמבר 2006 נכנס כמחליף במשחק הקבוצה הבוגרת מול ניואל'ס אולד בויס, במשחק עצמו כבש פיאטי את שער הניצחון.
פיאטי תרם לזכייתה של אסטודיאנטס באליפות האפרטורה לשנת 2006.
ב-21 במאי 2008 פרסמה קבוצת אלמריה הודעה באתרה הרשמי שהקבוצה סיכמה את העברתו של השחקן לשורותיה.
העברתו של פיאטי נחשבת להעברה היקרה בתולדות המועדון הספרדי.
ב-5 ביולי 2011 חתם בוולנסיה לחמש שנים עבור 7.5 מיליון אירו.
ב-15 ביולי 2016 הושאל לאספניול.
ב-1 ביולי 2017 חתם פיאטי באספניול על חוזה לשלוש שנים.
ב-7 בפברואר 2020 חתם פיאטי בטורונטו מה-MLS.
ב-6 במרץ 2021 חתם פיאטי באלצ'ה מהלה ליגה.
פיאטי היה שותף לזכייתה של הנבחרת הצעירה של ארגנטינה במונדיאל הנוער ב-2007.
פבלו כריסטיאני (Pablo Christiani או בפי הרמב"ן: פראי פול) היה יהודי בן המאה ה-13 בשם שאול, שהמיר את דתו לנצרות והפך לנזיר דומיניקני.
כריסטיאני נולד למשפחה יהודית במונפלייה, קיבל חינוך יהודי הלכתי, כמקובל, ונשא לו אישה יהודייה, שממנה נולדו לו מספר ילדים.
בהמשך, כאשר החליט להמיר את דתו לנצרות, לקח את ילדיו מאשתו והמיר גם את דתם.
הוא הצטרף למסדר הדומיניקני, והיה מתומכיו של היהודי המומר ניקולס דונין במלחמתו נגד התלמוד.
ב-1263 ייצג את העמדה הנוצרית בוויכוח ברצלונה – ויכוח שארגן המלך חיימה הראשון, מלך אראגון, אשר נועד "לקבוע את האמונה האמיתית" ובכך לגרום לכל יהודי הממלכה להמיר את דתם.
כריסטיאני השתמש בוויכוח בארבעה טיעוני יסוד: המשיח שהיהודים מחכים לו כבר בא, המשיח על פי הנבואות במקרא הוא אדם ואל, המשיח סבל עינויים למען גאולת האנושות, ועם בואו של המשיח כל חוקי התורה והמצוות בטלים ומבוטלים.
כריסטיאני הביא ציטטות מהתלמוד כדי להוכיח את טיעוניו.
הציטטה המרכזית הייתה שבתלמוד נאמר שהמשיח נולד ביום שחרב בית המקדש.
הרמב"ן סתר אחת לאחת את הנחות היסוד של כריסטיאני, והביא פרשנות שונה לחלוטין לפסוקים מהתנ"ך והתלמוד שעליהם הסתמך כריסטיאני.
הרמב"ן טען שבזמן שחרב בית המקדש ישו כבר היה מת.
ישו נצלב, ככל הנראה בין השנים 29 ל-33 לספירת הנוצרים.
בית המקדש נחרב בשנת 70 לספירה הנוצרית.
כמו כן, הוא ביטל את האפשרות שבורא עולם עיבר אישה יהודייה והבן שנולד היה בן אלוהים – טענה המנוגדת לטבע ולשכל הישר.
הרמב"ן גבר למעשה על כריסטיאני, אולם הכנסייה פרסמה הודעה שידו של כריסטיאני הייתה על העליונה, ואילצה את הרמב"ן לפרסם הודעה המאשרת זאת.
למרות שנכשל בוויכוח מפורסם זה, לא פסק כריסטיאני מלפעול למען המרת דתם של היהודים.
הוא נעזר במכתבי הגנה מאת המלך, ויצא למסעות מיסיונריים, תוך כדי אילוץ היהודים להקשיב לנאומיו ולשלם עבור מסעותיו.
למרות זאת, לא זכה כריסטיאני להצלחה רבה בהמרת הדת.
הוא פנה אל האפיפיור קלמנס הרביעי, בטענה כי התלמוד היהודי מכיל כינויי גנאי על ישו ומריה.
בשל כך קרא האפיפיור לבישוף טרגונה בדרישה להחרים את כל ספרי התלמוד לשם בדיקה מדוקדקת של הדומיניקנים הפרנציסקנים.
כריסטיאני היה חבר בקבוצה זו שדאגה לצנזר את התלמוד, והם ביצעו מחיקה של כל הקטעים שלתפיסתם ביטאו יחס עוין כלפי הנצרות.
בשנת 1269 פעל עם לואי ה-9 מלך צרפת וקיבל את הסמכות להוציא לפועל את אכיפת הצו המחייב את כל היהודים לענוד סימן מזהה.
פבלו אוטין (נולד ב-22 בנובמבר 1976 בארגנטינה) הוא חוקר, מרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ומבקר קולנוע ישראלי.
ב-6 בדצמבר 2013 נבחר ליושב ראש הראשון של פורום מבקרי הקולנוע בישראל, ארגון אשר יזם עם מבקרי קולנוע אחרים ונטל חלק בהקמתו במאי 2013.
הוריו מרטה ברינסטיין ואדוארדו אוטין הם אנשי עסקים במקצועם.
אמו ממוצא סורי ואשכנזי (יהודים שגרו מספר דורות בשדות ארגנטינה) ואביו ממוצא רוסי-אוקראיני.
לפבלו אח אחד, מריאנו (ננו) אוטין, שצעיר ממנו בשלוש שנים ועוסק בשיווק.
פבלו אוטין נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בצעירותו עלתה משפחתו לישראל, ובין הגילים ארבע עד שבע (1981 – 1983) חי בה (בהתחלה התגוררו ברעננה ולאחר מכן בחיפה), ואז שבו לארגנטינה.
למד בבתי ספר פרטיים יהודים.
למד פסנתר, בתקופת נעוריו הייתה לו להקה בשם "מנו סנטה" (Mano Santa, "היד הקדושה"), איתה הופיע כזמר וקלידן.
הוא למד לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב אותו סיים בשנת 2002. בתקופת לימודיו עבד בארכיון הסרטים של החוג, אחר-כך כאסיסטנט של נחמן אינגבר בחוג, ועבד כצלם, עורך ואיש סאונד ב"גלובס TV".
הוא ביים, כתב, הפיק וערך את הסרט הקצר "שותפים" (בכיכובם של שירה ארד, סאלח בכרי וקובי שטמברג), אשר השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2001, בפסטיבל בהודו ובפסטיבלי הקולנוע הישראלי בניו-יורק, בלוס אנג'לס, במיאמי ובשיקגו.
הוא ביים, כתב, הפיק וערך את הסרט הניסיוני הקצר "דורות: חברה שלי לשעבר", אשר השתתף בפסטיבלים שונים באירופה.
הוא לקח שוט של דקה, בו מצולמת חברתו לשעבר (מאוחר יותר חזרו להיות ביחד ואף התחתנו), העתיק אותו מווידאו לווידאו, עשה למעלה מעשרים עותקים ממנו, חיבר עותקים נבחרים זה לזה ועשה סרט שבכל עותק השוט מאבד מאיכותו עד התפוררות מוחלטת של התמונה.
הסרט השתתף בפסטיבל סינמד ובפסטיבל אימג' קונטרנטור בצרפת.
התחיל ללמוד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, אבל עבר ללמוד לתואר שני במדיה ותקשורת ב-EGS, EUROPEAN GRADUATE SCHOOL, שווייץ, ואותו סיים בהצטיינות יתרה (2007); נושא התזה שלו היה: "מהו קולנוע?" והוא נעשה בהדרכתו של פרופסור וולפגאנג שירמאכר (Wolfgang Schirmacher).
הוא ניסה להגדיר מחדש את הקשר שבין החוויה – האופן בו אנו חווים את הסרט, לבין החשיבה – כיצד אנו חושבים על הסרט.
בכך ביקר את התאוריות הקולנועיות המודרניות אשר לטענתו יוצרות נתק בין חוויה לחשיבה.
במקביל לתואר השני התחיל לכתוב בעיתונות בתור מבקר וכתב קולנוע בעיתון "גלובס", גילה שהוא נמשך יותר לכתיבה עיתונאית ואקדמית והתמקד בכך.
ספרו "קרחונים בארץ החמסינים" (2008) עוסק בקולנוע הישראלי החדש באמצעות מאמרים ושיחות עם במאים צעירים בולטים.
אוטין עשה דוקטורט בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, על בסיס מלגת נשיא-רקטור, בהדרכת פרופסור יהודה ג'אד נאמן.
נושא התזה: "הסכסוך הישראלי-פלסטיני בקולנוע הישראלי של העשור הראשון של המאה ה-21".
אוטין מרבה לעסוק בחקר הקולנוע של קוריאה הדרומית, ובמסגרת זו יש לו שתי תזות עיקריות:
המבנה המחליק – המעבר בין סוגות בתוך הסרטים הקוריאניים ואיך המעבר הזה מאתגר את תפישתנו את הסוגה.
הוא עורך הקבלה בין הסכסוך הערבי-ישראלי והסכסוך בין קוריאה הצפונית לבין קוריאה הדרומית; ניתוח המאפיינים של סרטי הסכסוך בין קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית בשנים של מדיניות הסאנשיין, פרסומים באתר "IASIA" על הסכסוך הדרום-צפון.
אוטין משמש כמרצה בבית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל ובחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב; העביר הרצאות בברוך קולג' של הסיטי קולג' של ניו יורק, באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת הנשים סוקמיונג שבסיאול (SOOKMYUNG) וקורס כמרצה אורח בחוג לתקשורת של אוניברסיטת מיאמי, ארצות הברית.
כמו כן הוא מעביר הרצאות בתחום קולנוע במסגרות פרטיות שונות כגון קורסי העשרה למורים וימי עיון לעובדים בחברות עסקיות, ומופיע ברדיו ובטלוויזיה.
בשנת 2008 היה מנהל תוכן ואחד ממייסדי סינמטק חולון במתחם המדיטק.
כמו כן היה ממקימי ומפעילי מועדון הסרטים האוניברסיטאי האלטרנטיבי "החמורוטק".
אוטין שימש כשופט בתחרות פיפרסקי (פרס הביקורת) בפסטיבלי סרטים בינלאומיים שונים כגון חיפה, סלוניקי, ברלין (Berlinale), בוסן ועוד, והיה מבקר קולנוע בעיתונים "גלובס", "ישראל היום" ו"רייטינג-מעריב".
מאז 2006 אוטין חבר מערכת וכתב קבוע בכתב העת "סינמטק" בהוצאת סינמטק תל אביב.
הוא כותב גם באתר "סריטה".
בשנת 2016 פרסם אוטין את "שיעורים בקולנוע - שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים" בהוצאת אסיה, מעין ספר המשך ל"קרחונים בארץ החמסינים" ובו שיחות חדשות עם יוצרות ויוצרים ישראלים.
בספר ניתן למצוא שיחות עם יוצרים כגון טליה לביא, שלומי אלקבץ, מיה דרייפוס, אהרון קשלס, שמוליק מעוז ונדב לפיד.
כמו כן, הספר כולל מאמר שאוטין כתב במשותף עם נטע אלכסנדר בנושא "האלימות החדשה בקולנוע הישראלי".
הטענה המרכזית היא שהסרטים הישראלים החדשים לא עוסקים ישירות באלימות שקשורה לסכסוך הישראלי-פלסטיני אך מציגים אלימות חדשה וקיצונית במרחב הפרטי והביתי שהיא תוצר של החדירה של האלימות הפוליטית אל תוך חיי היומיום.
בשנת 2017 פרסם אוטין את "רקוויאם לשלום: ייצוג הסכסוך בקולנוע הישראלי בעקבות אינתיפאדת אל־אקצה" בהוצאת ספרא.
הספר, המבוסס על הדוקטורט שלו, בודק את התפתחות ייצוג הסכסוך בקולנוע הישראלי ומציע כי בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה וקריסת תהליך אוסלו, הקולנוע הישראלי מציג ניתוק ואלימות בין הצדדים ומבכה את אובדן התמימות והתקווה לשלום.
באותה השנה יצר אוטין עם יובל יפת עבור הבלוג שורה ראשונה סדרת רשת בת חמישה פרקים המתבססת על ספרו "שיעורים בקולנוע" - בכל פרק ניתח אוטין אלמנט סגנוני ייחודי של סרט ישראלי חדש.
בשנת 2024 יצא לאור ספרו "מצ'רלי ועד שולי: הקולנוע העממי והמצאת הישראליות".
זוהי אסופת מאמרים על קולנוע ישראלי שבהם מנסה אוטין להתחקות אחר מאפייני הזהות הישראלית כפי שבאה לידי ביטוי בסרטים הפופולריים ביותר לאורך תולדותיו, מ"צ'רלי וחצי" ועד "לשחרר את שולי".
במקביל בודק אוטין כיצד גם בסרטי אמנות, פחות פופולריים, ניתן למצוא מאפיינים שמהדהדים ומתכתבים עם הקולנוע הפופולרי.
כך מסמן אוטין אלמנטים כמו שימוש במתיחה כאקט של אהבה, אינטימיות כפויה, וולגריות כשפה אסתטית ועוד, כמאפיינים מרכזיים של עיצוב הזהות הישראלית.
"קרחונים בארץ החמסינים - הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים".
ספר העוסק בקולנוע הישראלי החדש באמצעות מאמרים ושיחות עם במאים בולטים, הוצאת רסלינג (2008)
שיעורים בקולנוע - שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים, הוצאת אסיה (2017)
רקוויאם לשלום: ייצוג הסכסוך בקולנוע הישראלי בעקבות אינתיפאדת אל־אקצה, הוצאת ספרא (2017)
מצ'רלי עד שולי: הקולנוע העממי והמצאת הישראליות, הוצאת טנג'יר (2024)
עורך "רואים שקוף – במאים ואנשי קולנוע על סרטי איתן גרין".
חוברת מאמרים לכבוד המחווה לאיתן גרין במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה (2008)
"אורסון וולס" מתוך הסדרה "במאים נבחרים".
"הקולנוע הישראלי החדש – פורטרט של תעשייה".
מאמר לספר "הקולנוע הישראלי בן זמננו" שפורסם באיטלקית (2009) בהוצאת מרסיליו.
ביקורת הספר "קולנוע ישראלי" מאת אלה שוחט", הוצאה מחודשת מ-2010, בכתב העת האקדמי: Historical Journal of Film, Radio and Television, volume 31, issue 4
"שיעורים בקולנוע", שורה ראשונה, סדרת רשת, מאי-אוגוסט, 2017.
חי בסרט עונה 3: ד"ר פבלו אוטין, הטלוויזיה החינוכית, 9 באפריל 2017
"הקולנוע העצמאי העכשווי: מקורות, היסטוריה ועתיד", סינמטק, 171: 7-4, 2011 (עם מרט פרחומובסקי)
פבלו פטרוביץ' סקורופדסקי (באוקראינית : Павло́ Петро́вич Скоропа́дський; ברוסית: Павелъ Петровичъ Скоропадскiй; 1873–1945) היה גנרל ממוצא אוקראיני בצבא האימפריה הרוסית.
לאחר התפרקות האימפריה הרוסית היה שליט (הטמאן) של "המדינה אוקראינית" מ-29 באפריל 1918 עד 14 בדצמבר 1918.
נולד ב-3 במאי 1873 במשפחת אצולה אוקראינית.
אביו היה קצין בצבא האימפריה הרוסית (לימים הגיע לדרגת קולונל בחיל הפרשים).
פבלו סקורופדסקי למד בבית הספר לבני האצולה בסנקט פטרבורג.
שירת במספר תפקידי פיקוד ומטה שונים ביחידת קירסירים.
בשנת 1908 הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1910 ומונה למפקד רגימנט דרגונים.
בשנת 1912 הועלה לדרגת גנרל-מיור והיה לחבר בפמליית הצאר ניקולאי השני.
בשנת 1914 מונה למפקד חטיבת פרשים מובחרת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח עם יחידתו לחזית.
השתתף בלחימה באזור פרוסיה המזרחית.
ביולי 1915 מונה למפקד דיוויזיית פרשים.
בינואר 1916 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
בינואר 1917 מונה למפקד גיס מס' 34 והשתתף איתו במתקפת יוני הכושלת.
לאחר מהפכת אוקטובר, פרש סקורופדסקי מהצבא הרוסי.
בין השנים 1917 -1918, ריכז סקורופדסקי סביבו תומכים מקרב עשירי אוקראינה.
בעקבות הסכם ברסט-ליטובסק אוקראינה נכבשה על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
סקורופדסקי יצר קשרים עם הגרמנים, ובעזרתם ביצע הפיכה צבאית ועלה לשלטון ב-29 באפריל 1918. הוא פירק את המועצה המרכזית האוקראינית והקים ממשלה שמרנית בראשותו, שמחליפה את הרפובליקה העממית של אוקראינה ב"מדינה אוקראינית", תוך הענקת לעצמו את התואר "הטמאן".
באופן רשמי נקרא: "הוד רוממותו הנאצל אדון הטמאן של כל אוקראינה".
סקורופדסקי זכה לתמיכה מועטה מצד הלאומנים האוקראינים, וניהל את המדינה תוך הסתמכות על בעלי אדמות וקצינים לשעבר בצבא הרוסי, אשר דווקא התנגדו לעצמאות אוקראינה.
ממשלתו, שנחשבה לממשלת בובות של גרמניה, הצליחה ליצור מערכת אדמיניסטרטיבית יעילה.
הוא פעל רבות לפיתוח החינוך והתרבות האוקראינית, כולל הדפסת מיליוני ספרים בשפה האוקראינית, הקמת בתי ספר ואת האקדמיה האוקראינית למדע.
עם זאת, ניסיונו להקים צבא אוקראיני נתקל בהתנגדות מהגרמנים, שפרקו שתיים מתוך שלוש דיוויזיות שהקים.
סקורופדסקי העניק אדמות איכרים לבעלי נכסים עשירים, מה שהוביל למתיחות עם האיכרים ותנועות פרטיזנים.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והפסד גרמניה, התחילו הגרמנים לסגת מאוקראינה, והצבא של סקורופדסקי לא היה מסוגל להגן על שלטונו.
במקביל, הסוציאליסטים האוקראינים בהובלת סימון פטליורה ווולודימיר ויניצ'נקו הקימו ממשלה חלופית בשם "הדירקטורט", שצברה כוח צבאי לא מבוטל.
ב-14 בדצמבר 1918, כאשר הצבא של הדירקטורט הגיע לפאתי קייב, סקורופדסקי עזב את ארמונו ונמלט מהעיר בעזרת קצינים גרמנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הציעו לו נאצים כמה תפקידים בכירים בשלטון הכיבוש שלהם באוקראינה, אך הוא דחה את כל ההצעות.
בתחילת 1945, עם התקרבות הצבא האדום אל ברלין, עזב סקורופדסקי את העיר, כיוון שחשש ליפול לידי הסובייטים, ונמלט לבוואריה.
ב-16 באפריל 1945 נפצע קשה בהפצצת בעלות הברית על תחנת הרכבת של פלאטלינג (בין רגנסבורג לפסאו) וכעבור כמה ימים מת מפצעיו.
נטמן בבית העלמין באוברסטדורף, שם התגוררה בתו הבכורה, מריה.
פבלו דניאל ברנדאן (בספרדית: Pablo Daniel Brandán, נולד ב-5 במרץ 1983 במרלו שבבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
ברנדאן החל את הקריירה המקצוענית בארגנטינה בקבוצה המקומית הורקאן אליה הצטרף בשנת 2000, ובעונת הבכורה שלו ערך 25 הופעות בהן כבש 3 שערים.
בשנים הבאות נדד בין קבוצות בארגנטינה ובספרד בה שיחק בעונת 2007/2008 בדפורטיבו אלאבס ששיחקה בליגה השנייה בספרד.
בשנת 2007 עבר לרומניה ובעונת 2008/2009 זכה באליפות ליגת העל הרומנית עם קבוצתו אוניריה אורזיצ'ן, תחת הדרכתו של המאמן דן פטרסקו.
בעונה שלאחר מכן הוא זכה בתואר המגן השמאלי של השנה בליגה הרומנית.
בספטמבר 2010 חתם ברנדאן בסטיאווה בוקרשט.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע הרומני, ובעונת 2011/2012 החל לשחק בעמדות הקשר, למרות שהחל את הקריירה כמגן שמאלי.
באותה עונה ברנדאן בישל שלושה שערים בליגה הרומנית וארבעה שערים בליגה האירופית.
בפברואר 2012 עבר ברנדאן לקבוצה הסינית ליאונינג, שם כבש שער אחד ו-48 הופעות במדי הקבוצה.
ב-16 בינואר 2014 הגיע ברנדאן לישראל וחתם בבית"ר ירושלים.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, ב-29 בינואר 2014, כבש ברנדאן את שער הבכורה שלו, בניצחון 0-2 על עירוני בת ים במסגרת גביע המדינה.
לאחר התקופה בישראל חזר לשנתיים ברומניה בהם שיחק בשלוש קבוצות שונות; בעונת 2014/2015 שיחק בקבוצת CSU קראיובה וכבש 4 שערים ב-22 הופעות, בעונת 2015/2016 שיחק בקבוצת טרגו מורש וכבש 3 שערים ב-34 הופעות, וסיים את 2016 בקבוצה ויטורול קונסטנצה איתה זכה באליפות בתום העונה.
בשנת 2017 חזר למולדתו ארגנטינה וחתם בקבוצת קלאב אתלטיקו פניקס מהליגה השלישית בארגנטינה שם סיים את עונתו הראשונה עם שלוש הופעות בלבד.
בשנת 2018 עבר לקבוצה הארגנטינאית החובבנית נורדלטה.
הכדורגלן הזר של השנה בליגה הרומנית: 2009
המגן השמאלי של השנה בליגה הרומנית: 2009/2010
ד"ר פבל שטיינר (בסלובקית: Pavol Steiner; 29 במרץ 1908 - 4 ביוני 1969) היה שחיין ושחקן כדורמים צ'כוסלובקי-יהודי.
בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה (פריז 1931).
הוא ייצג את ארצו בכדורמים באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
שטיינר נולד וגדל בברטיסלאבה הוא התאמן בשחייה בקבוצת "בר כוכבא" ברין בשנת 1931 הצטרף למועדון השחייה בר כוכבא ברטיסלאבה.
שטיינר השתתף באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבולוניה, איטליה בשנת 1927. בשל הצלחתו בשחייה, הוא הצליח לקבל תמיכה מהמדינה לבניית בריכת שחייה מודרנית ברחוב קלימנצקה.
הבריכה נפתחה ונחנכה בתחרות בינלאומית גדולה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים שטיינר עם נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורמים במקום תשיעי.
הוא שיחק משחק אחד שבו הנבחרת שלו הפסידה לנבחרת בריטניה 2–4. לצידו בנבחרת שיחקו 6 שחקנים, ארבעה מהם יהודים: הוגו קלמפפנר, קורט אפשטיין, פרנטישק גטרויר ופרנטישק שולץ.
באליפות אירופה השלישית בשחייה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכה שטיינר במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.0 דקות, אחרי אישטוואן ברני (59.8 שניות) ואנדרה סקלי (1:00.8 דקות), שניהם מהונגריה.
בשנת 1935 השתתף שטיינר במכביה השנייה וזכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.6 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 10:22.0 דקות.
נוסף לכך, הוא זכה במדליית זהב בכדורמים, לפני אוסטריה וארץ ישראל.
בשנת 1939 ארגן ולקח שטיינר, ששימש מאמן ראשי של מועדון בר כוכבא ברטיסלאבה, חלק ניכר מהשחיינים הטובים ביותר של המועדון לטיול ללונדון, משם לא חזרו, ובכך נמנע מהם הגירוש והרצח.
בלונדון שחייניו חיזקו את נבחרת הייצוג של בריטניה.
פבולו רודריגז דה סילבה הידועה בשם הבמה פבלו ויטאר (Pabllo Vittar), היא זמרת, מלחינה ודראג קווין.
ההופעה הראשונה שלה בטלוויזיה התרחשה בשנת 2014, בתוכנית טלוויזיה ברזילאית הנקראת "Brazilian TV", שם ביצעה את "I Have Nothing" של ויטני יוסטון.
מאוחר יותר ב-2015 היא התפרסמה בתקשורת, בעקבות הצלחתו של הווידאו קליפ הראשון שלה "Open Bar", שהוא בעצם גרסה בשפה הפורטוגזית לשיר – "Lean On".
את השיר הפיקו בונדה דו רול ואומולו.
בתוך פחות מארבעה חודשים, הווידאו קליפ צבר למעלה מ-38 מיליון צפיות.
באותה שנה הוציאה ויטאר את ה-EP הראשון שלה, "Open Bar".
כל הסינגלים זכו להצלחה מתונה בברזיל בלבד.
ב-12 בינואר 2017, יצא לאור אלבום הבכורה שלה Vai Passar Mal.
באותו חודש, היא הוציאה את "Todo Dia", שיצא כסינגל השני מן האלבום.
הסינגל השלישי "", הפך ללהיט ויראלי כאשר מונה הצפיות שלו עולה על למעלה מ-155 מיליון צפיות ביוטיוב.
הסינגל הרביעי והאחרון מן האלבום, "Corpo Sensual" יצא ב-6 בספטמבר באותה שנה.
באותו זמן יצא לאור שיתוף הפעולה השני של ויטאר, "Decote" שכלל בתוכו את פראטה גיל.
ביוני 2017, היא הפכה למלכת דראג עם כמות העוקבים הגדולה ביותר באינסטגרם.
ב-30 ביולי 2017, יצא לאור שיתוף הפעולה השלישי של ויטאר, "Sua Cara".
שיתוף הפעולה כלל את הזמרת הברזילאית אניטה ומייג'ור לייזר.
בשנת 2018, הוציאה את הסינגל השיווקי "Hasta La Vista", ביחד עם סימונה וסימריה ולואן סנטנה.
באותה השנה יצא אלבומה השני, Não Para Não.
מאוחר יותר, הוציאה את "Problema Seu" כסינגל הראשון מתוך האלבום, ואת "Disk Me" כסינגל השני מתוכו.
בשנת 2020, הוציאה ביחד עם טליה את השיר "Tímida".
בשנת 2024 היא השתתפה בביצוע של שיר "Alibi" לצד זמרות נוספות.
+טלוויזיהשנהשםתפקיד\דמותהערות2016–17Amor & Sexoזמר הלהקהעונות 9, 102017(TVZ (Multishow TV showמגיש מיוחדפרק: "19 באפריל 2017"A Força do Quererיוכרזהשתתפות מיוחדת
שנהפרסקטגוריהתוצאה2024פרס המוזיקה של MTV אירופההאמן הברזילאי הטוב ביותר
פבלו אריאל יונגמן (נולד ב-26 ביוני 1953) הוא במאי, מחזאי יוצר רב תחומי, מנהל אמנותי ושחקן ישראלי.
מייסד תיאטרון זיקית ופסטיבל "בובות בצפון" - הפסטיבל הדו-לשוני הראשון לתיאטרון בובות.
אריאל נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה ועלה לישראל בשנת 1971.
סיים לימודי חינוך יצירתי במכללת סמינר הקיבוצים בשנת 1974.
היה בין מייסדי "קבוצת קו" הירושלמית, יחד עם יהונתן בן-חיים, מריו חורחה קוטליאר ואחרים.
בין השנים 1973–1978 ביים ושיחק בהצגות רבות במסגרת קבוצה זו.
ההצגה הראשונה שביים במסגרתה - "סיפורי צבעים" – אף הייתה מועמדת לפרס כינור דוד.
בשנת 1978 ביים אריאל את הקונצרט הראשון שלו, שהיה שיתוף פעולה בין קבוצת קו והתזמורת הסימפונית ירושלים.
באותה שנה יצא לסיבוב הופעות בעולם, במסגרתו הופיע עם הצגת יחיד בפסטיבלים ובתיאטראות בצרפת, שווייץ, איטליה, גרמניה, ארגנטינה, פרו, בוליביה ואורוגוואי.
עם שובו ארצה, בשנת 1982, פיתח אריאל את תחום מופעי החוצות בפסטיבלים, ומתוכם את תיאטרון הרחוב.
מאז ביים והשתתף אריאל בעשרות מופעי רחוב בארץ ובעולם.
החל משנת 1991 עוסק אריאל גם בעבודה עם תזמורות סימפוניות, בהן הוא משלב מופע חזותי יחד עם מוזיקה קלאסית.
נכון לשנת 2017 כתב וביים אריאל 40 קונצרטים משולבים שונים, בהם אופרות, מופעי בלט, הצגות, תיאטרון בובות ועוד.
בשנת 2002 הוזמן לבצע סדרה של קונצרטים עם התזמורת הסימפונית של קונספסיון, צ'ילה, ובשנת 2007–2009 ביצע סדרת קונצרטים דומה עם התזמורת הסימפונית של צ'יוואווה, מקסיקו.
אריאל הפיק גם סרטונים ופרויקטים עבור משרד החינוך והשירות הפסיכולוגי הייעוצי.
הוא הפיק עבור משרד החינוך את סדרת סרטוני הווידאו "Hands up" אשר נמצא בשימוש בבתי הספר בישראל ובארצות נוספות העולם באמצעות ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
כמו כן, פיתח פרויקט על ילדים דחויים שכלל הפקת חמישה סרטונים ושני משחקים לילדים.
משנת 2003 מנהל את "תיאטרון רב תרבותי הגליל - זיקית" שאותו ייסד.
כל ההפקות במסגרת התיאטרון נכתבו ובוימו על ידי אריאל, כאשר בחלקן הוא גם משחק בעצמו.
נשוי ולו ארבעה ילדים, מתגורר במצפה אבירים בגליל.
מייסד, במאי, מנהל ושחקן בתיאטרון זיקית - תיאטרון רב תרבותי הגליל.
הופיע עם הצגת היחיד שלו ברחבי העולם, ביים וכתב הצגות רבות לילדים ומבוגרים.
הצגותיו הועלו על במות ביותר משלושים מדינות ברחבי העולם.
שירה בציבור- קברט ישראלי, 2013
ארבע עונות וויוואלדי אחד, 2016
ביים והפיק קונצרטים לכל המשפחה, המשלבים תזמורת עם אומנויות הבמה השונות, בשיתוף עם התזמורות הסימפוניות של חיפה, באר שבע וירושלים, ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כמו כן הפיק קונצרטים עבור תזמורות מצ'ילה ומקסיקו.
השתתף בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" בתור מפעילו של מוישה אופניק, ובתוכניות "יש לי סיפור" ו"קונצרטון".
מנהלם האמנותי של אירועי חוצות בפסטיבל ישראל, חגיגות ה-40 למדינה, פסטיבל עכו ופסטיבל חיפה לתיאטרוני ילדים, תיאטרון החרשים במע'ר ותיאטרון זיקית.
הפיק את סדרת הסרטים והמשחקים "מקום לכולם" העוסקת בנושא דחייה חברתית בקרב ילדים.
הסדרה מהווה חלק מתוכנית כישורי חיים של משרד החינוך.
הפיק סדרת סרטים חינוכיים בנושא זכויות אדם הנמצאים בשימוש במערכת החינוך הישראלית ובארצות רבות נוספות באמצעות ארגוני שלום וארגונים בינלאומיים לזכויות אדם.
יצר סדרת סרטים קצרים בנושא הפחתת פחדים בקרב ילדים בתקופת מלחמת המפרץ.
כמו כן, אריאל מפתח ומנחה סדנאות בנושא פיתוח מחשבה יוצרת לאנשי מקצוע בתחומים שונים בארץ ובעולם.
עם הגופים איתם שיתף פעולה נמנים מכון גולדה מאיר במשרד החוץ, משרד החינוך, איגוד העובדים הסוציאליים ועוד.
בנוסף, הנחה סדנאות דומות ביפן, סינגפור, ארגנטינה, צילה ופרו.
Tottales Theatre – "תשובה למכתב שאבי אף פעם לא כתב לי" - הפקה משותפת לפסטיבל עכו ותיאטרון וינה, אוסטריה, 2010.
1996 – פרס ראשון בפסטיבל עכו ההצגה "חלום ערבי" - יצירה משותפת עם מוני יוסף ורועי רשקס.
2003 – פרס לאה פורת לתיאטרון החרשים על ההצגה "צבעי נונו" בבימויו של אריאל.
2007 – פרס ראשון בפסטיבל לתיאטרוני ילדים בחיפה על הצגה "הציורים של צופיה" שכתב וביים.
2009 – פרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני ילדים בטרגובישטה, בולגריה על ההצגה "חגיגה" שכתב וביים.
2009 – פרס ראש העיר בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר על ההצגה "סמטאות לוחשות" שכתב וביים.
2017 – פרס ראשון להצגות ילדים פסטיבל 8 FITIJ בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית על ההצגה "המתנה של סבא" שכתב וביים.
2023- פרס על השחקן הטוב ביותר בפסטיבל FLUM 3 מוסטאר,בוסניה הרצוגובינה עם ההצגה 11:11PM
סבלו (סבא פבלו) מספר לתיאה סיפורימ ליםני השינה
פאבל איבנוביץ' לזרנקו (באוקראינית: Павло Іванович Лазаренко; נולד ב-23 בינואר 1953) הוא מדינאי אוקראיני, ראש ממשלת אוקראינה ממאי 1996 ועד יולי 1997. דוקטור למדעי הכלכלה.
בהסתתר מרשויות החוק האוקראיניות בארצות הברית, שם נידון לתשע שנות מאסר וקנס בסך 10 מיליון דולר בגין "שימוש לרעה בכספים", בית משפט הפדרלי בסן פרנסיסקו מצא אותו אשם בשחיתות, הלבנת הון, סחיטה והונאה.
ישב מעל 8 שנים בכלא אמריקני בגין הונאה והלבנת הון.
על פי מומחי האו"ם והבנק העולמי, כראש הממשלה, לזרנקו גנב כ-200 מיליון דולר.
לטענת אוקראינה, לזרנקו העביר לארצות הברית יותר מ-320 מיליון דולר באופן לא חוקי.
הרשויות השיפוטיות האמריקניות הצליחו להוכיח את העברתם של 114 מיליון דולר בלבד, אותם השיבו הרשויות בארצות הברית לאוקראינה.
פבלו הוא סרט ספרדי בשפה האנגלית משנת 2017, בבימויו של פרננדו לאון דה ארונה העוסק בדמותו של ברון הסמים פבלו אסקובר ויחסיו עם העיתונאית הקולומבינית – וירג'ינה וואלחו .
הסרט מבוסס על ספר הזכרונות של וואלחו – Loving Pablo, Hating Escobar (לאהוב את פבלו, לשנוא את אסקובר).
הסרט עוסק בקשר שנרקם בין העיתונאית וירג'יניה וואלחו (המגולמת בידי פנלופה קרוז) המראיינת את אסקובר (מגולם על ידי חאווייר ברדם – בן זוגה לחיים של פנלופה קרוז), ונסחפת ליחסים רומנטיים איתו.
במקביל אסקובר מנהל את עסקי הסמים שלו חובקי העולם, תוך כדי ארגון מעשי רצח כנגד יריבים, שוטרים ואף ארגון רציחתו של שר המשפטים הקולומביאני.
הוא מצליח להגיע להיות חבר בקונגרס של קולומביה, אך בה בעת מתעוררת נגדו התנגדות מצד גופי הממשלה, המושפעים מלחץ של ארצות הברית הדורשת את הסגרתו.
אסקובר נמלט להרים ובסוף משא ומתן הוא מסכים לשבת בבית כלא שהוא בנה בעצמו ובו הוא נהנה מתנאי מחיה טובים.
בהמשך כשהלחץ על הממשלה גובר, נמלט אסקובר משלטונות החוק.
מלחמת הכנופיות מגיעה לשיאה ואזרחים רבים נרצחים במסגרת זו.
גם וירג'יניה מאוימת במלחמות הללו, ובקשתה לקבל עזרה מאסקובר לא נענית.
בתווך ניצבת משפחתו של אסקובר – אשתו בנו ובתו המנסים ללא הצלחה להימלט מקולומביה.
סופו של הסרט מסתיים בחיסולו של אסקובר בידי הכוחות המיוחדים של קולומביה שנהנו מתמיכה ואימון אמריקאי.
חאווייר ברדם – פבלו אסקובר
פנלופה קרוז – וירג'יניה ואלחו
פיטר סארסגארד – סוכן ה-DEA שפארד
ג'ולייט רסטרפו – מריה ויקטוריה (אשת אסקובר)
פבלו דומיניק בראגז'ר (; נולד ב-27 בנובמבר 1992) הוא מתעמל שווייצרי.
בשנת 2015 זכה בראגז'ר במדליית ארד בקרקע בתחרות התעמלות שנערכה בעיר מונפלייה, צרפת, והפך למתעמל השווייצרי הראשון שזכה במדליה אולימפית במכשיר זה.
באותה שנה ייצג את מדינתו באליפות אירופה בהתעמלות בגלאזגו, הממלכה המאוחדת, ובאולימפיאדת 2016 בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
פבלו פוֹרְנַאלְס מאיה (בספרדית: Pablo Fornals Malla; נולד ב-22 בפברואר 1996 בקאסטיון דה לה פלאנה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בבטיס מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
פבלו "פשה" רומנוביץ' לי (באוקראינית: Павло Романович Лі; 10 ביולי 1988 – 6 במרץ 2022) היה שחקן אוקראיני.
לי נולד ביבפטוריה שבחצי האי קרים.
שימש כמגיש טלוויזיה עבור ערוץ Dom.
שימש כמדבב בגרסאות בשפה האוקראינית לסרטים מלך האריות וההוביט.
בשנת 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה Provincial.
בפברואר 2023 יצא לאקרנים באוקראינה הסרט האחרון בהשתתפותו "מירני-21".
לי הצטרף לכוחות ההגנה הטריטוריאלית של אוקראינה ביום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה.
נהרג במהלך קרב אירפין כתוצאה מהפצצה רוסית על העיר.
פבלו גונסאלס חוארס (בספרדית: Pablo González Juárez; נולד ב-12 במאי 1993 באלמוניקאר שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף באתניקוס אחנס מליגת העל הקפריסאית.
גונסאלס שיחק בקבוצות ויאריאל, וסקה, טולדו, סלמנקה, דוקלה פראג וסיגמה אולומואוץ.
ב-5 ביולי 2022 חתם על חוזה לשתי עונות בהפועל תל אביב מליגת העל הישראלית.
פבלו טוֹרֶה קראל (בספרדית: Pablo Torre Carral; נולד ב-3 באפריל 2003) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במיורקה מהלה ליגה.
טורה נולד ב, קנטבריה, והצטרף למחלקת הנוער של ראסינג סנטנדר בשנת 2015 מ-CD מרינה ספורט.
ב-15 באפריל 2020, בעודו שחקן נוער, חתם על חוזה מקצועי במועדון עד יוני 2025.
טורה ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים עם קבוצת המילואים של המועדון, ראיו קנטבריה, ב-19 ביולי 2020, כשפתח בתיקו 1–1 בחוץ מול ז'ימנסטיקה טורלבגה בפלייאוף העלייה לליגה הרביעית.
באוגוסט אותה שנה, בגיל 17 בלבד, היה חלק מסגל הקבוצה הראשונה בקדם העונה, והועלה לסגל הקבוצה הבוגרת בספטמבר.
טורה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של ראסינג ב-18 באוקטובר 2020 כשפתח בתיקו 1–1 מול קלוב פורטוגלטה בפתיחת עונת 2020/21 בסגונדה דיויסיון B.
הוא הבקיע את שער הבוגרים הראשון שלו ב-21 בפברואר 2021, כשכבש את השער השני של קבוצתו בניצחון הביתי 3–1 על לארדו.
שישה ימים לאחר מכן הוא כבש צמד בניצחון החוץ 4–0 על ברקלדו.
לאחר שפתח באופן קבוע במהלך עונתו המלאה הראשונה בבוגרים קיבל טורה את החולצה מספר 10 לקראת עונת 2021/22 בפרימרה דיויסיון RFEF.
הוא כבש עשרה שערים ובישל עשרה נוספים ב-31 משחקים (כולל פלייאוף), וראסינג זכתה באליפות ועלתה לליגה השנייה.
ב-4 במרץ 2022 הועבר טורה לברצלונה מהלה ליגה תמורת 5 מיליון אירו בתוספת בונוסים, ובעונת 2022/23 שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק מהפרימרה דיויסיון RFEF.
ב-15 ביוני חתם על חוזה בקבוצה עד יוני 2026. ב-7 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשנכנס כמחליף בניצחון 5–1 על ויקטוריה פלזן בליגת האלופות, וב-1 בנובמבר כבש מולה את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 4–2.
ב-18 ביולי 2023 הושאל טורה לז'ירונה לעונת כחלק מעסקת רכישתו של אוריול רומאו.
ב-12 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 מול ריאל סוסיאדד.
ב-14 ביולי 2025 חתם על חוזה ל-4 שנים במיורקה מהלה ליגה.
אביו של טורה, אסטבן, היה גם הוא כדורגלן, ושיחק בעמדת הקשר בראסינג סנטנדר במשך רוב הקריירה שלו.
פבלו גונסלבס מאיה פורטונטו (בפורטוגזית: Pablo Gonçalves Maia Fortunato; נולד ב-10 בינואר 2002 בברזופוליס שבמינאס ז'ראיס, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת סאו פאולו מליגת העל הברזילאית.
מאיה גדל במחלקות הנוער של אינדפנדנטה דה לימיירה, פורטוגזה סנטיסטה וסאו פאולו.
פבלו באריוס ריבאס (בספרדית: Pablo Barrios Rivas; נולד ב-15 ביוני 2003 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אתלטיקו מדריד מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
באריוס גדל במחלקות הנוער של מורתלאס, ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד.
ב-29 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של אתלטיקו מדריד, בהפסד 3-2 לקדיס במסגרת המחזור ה-12 בלה ליגה לעונת 2022/2023. ב-1 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 2-1 לפורטו במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
ב-16 בנובמבר 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת נגד בליגת האומות.
פבלו דויד סבאג דקרט (בספרדית: Pablo David Sabbag Daccarett; נולד ב-11 ביוני 1997 בברנקייה שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני-סורי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סוואן מליגת הכדורגל של קוריאה הדרומית ובנבחרת סוריה.
סבאג גדל במחלקת הנוער של דפורטיבו קאלי.
הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הקולומביאנית, בהן הבקיע שלושה שערים.
הוא הושאל לאורסומרסו מליגת המשנה הקולומביאנית, במדיה ערך 13 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, ולטונדלה מליגת העל הפורטוגלית, במדיה ערך חמש הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2019 חתם בלה אקידד מליגת העל הקולומביאנית.
בהמשך הושאל לקבוצות אסטודיאנטס לה פלאטה וניואל'ס אולד בויס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-1 בינואר 2023 הושאל לאליאנסה לימה מליגת העל הפרואנית.
סבאג נכלל בסגל נבחרת סוריה לטורניר גביע אסיה 2023, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-5 בינואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סוריה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קירגיזסטן במשחק ידידות.
פבלו השועל האדום היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-בריטית.
בבריטניה הסדרה שודרה ב-CBeebies בשנת 1999, ובישראל בשנת 2000 בערוץ הילדים ברצועת עץ הפיטפוזים, הסדרה בת עונה 1 ו-52 פרקים באורך 5 דקות.
שיר הפתיחה בדיבוב העברי בוצע על ידי אבישג אדיר, מאיה בר שלום ועדי זינו.
פבלו הוא שועל אדום הגר מתחת לעץ יחד עם הוריו ואחיו, בכל פרק הוא ואחיו יצאו להרתפקה מרגשת בעיר.
פבלו (Pablo the Little Red Fox Cub): שועל אדום, הדמות המרכזית בתוכנית.
פאמפקין (Pumpkin the Little Orange Fox Cub): שועל כתום, שמו הגיע מצבעיו שהוא צבע של דלעת, אחיו של פבלו.
שועל אדום: שועל אדום, אבא של פבלו, פופי ופאמפקין.
שועלה אדומה: שועלה אדומה, אימם של פבלו, פופי ופאמפקין.
רוז (Finbar the Cat): חתול שחור, חברם של פבלו, פופי ופאמפקין.
הדיבוב העברי הופק על ידי ענבר שטגר עזרא בוים על ידי אפי בן ישראל.
שם הדמותמדבב\ת בשפת המקורמדבב\ת בעבריתפבלודייוויד הולטאבישג אדירפופילואיז גולדשטייןעדי זינופאמפקיןאדריאן פוסטהמאיה בר שלוםרוזבוב סאקרענת שאבישועל אדוםבוב סאקרגיורא קנת
בנוסף גם דיבבו עמי ויינברג, נוף נתנזון ואפי בן ישראל.
פבלו דוראן פרננדס (בספרדית: Pablo Durán Fernández; נולד ב-25 במאי 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני בסלטה ויגו מהלה ליגה.
דוראן נולד בטומיניו שבגליסיה, והוא בוגר מחלקת הנוער של מועדון עיר הולדתו, טומיניו.
בשנת 2020, הוא הצטרף לפוריניו אינדוסטריאל מהליגה הספרדית השישית.
ב-5 ביולי 2021, חתם דוראן על חוזה לשנתיים בקומפוסטלה מהליגה הספרדית הרביעית.
הוא שיחק באופן קבוע בקבוצה במהלך העונה, כבש שמונה שערים ב-32 משחקים ונבחר לשחקן העונה.
ב-8 באוגוסט 2022, קומפוסטלה הודיעה על העברתו של דוראן לסלטה ויגו מהלה ליגה.
למחרת הוא חתם על חוזה לחמש שנים במועדון, ושובץ בתחילה בקבוצת המילואים מהליגה הספרדית השלישית.
ב-29 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ובלה ליגה, כשנכנס כמחליף במקומו של חאבי גאלאן בהפסד חוץ 1–3 לאלמריה.
פבלו מרטינס אנדרס (בספרדית: Pablo Martínez Andrés; נולד ב-22 בפברואר 1998) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בלבאנטה מהלה ליגה, בה הוא גם משמש כקפטן.
מרטינס נולד במדריד, והצטרף למחלקת הנוער של אלקורקון בינואר 2016. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים ב-12 באפריל 2017, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד ביתי 1–3 נגד אתלטיקו מדריד ב' במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
ב-28 בינואר 2018 הוא כבש את שערו הראשון בבוגרים, בניצחון חוץ 5–0 על סן אגוסטין דל גואדליקס.
ב-17 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, כשהחליף את פואד קאדיר בתיקו ביתי 1–1 נגד טנריפה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-16 באוגוסט 2018, מרטינס הצטרף לסן סבסטיאן דה לוס רייס מהליגה הספרדית השלישית בהשאלה לשנה.
כשחזר מההשאלה, חתם מרטינס על חוזה לשלוש שנים בלבאנטה ב-5 ביולי 2019, ושובץ בקבוצת המילואים ששיחקה גם היא בליגה הספרדית השלישית.
ב-1 בדצמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כשנכנס כמחליף בהפסד חוץ 0–4 לחטאפה.
ב-17 ביולי 2020, הוא האריך את חוזהו עד 2024, והצטרף למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה בהשאלה לשנה.
כשחזר, מרטינס שובץ באופן קבוע בסגל הראשי של לבאנטה לעונת 2021/2022, אך הושאל לווסקה מהליגה הספרדית השנייה ב-14 בינואר 2022.
פבלו איבנייס לומבררס (בספרדית: Pablo Ibáñez Lumbreras; נולד ב-20 בספטמבר 1998) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בדפורטיבו אלאבס.
איבנייס נולד בפמפלונה, והצטרף למחלקת הנוער של אוססונה בגיל שבע, שם שיחק עד שנת 2014. לאחר מכן הוא שיחק במחלקות הנוער של מולטיוורה ובסן חואן.
איבנייס ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של סן חואן ב-19 באוגוסט 2017 במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
באוגוסט 2019 עבר לקבוצה הבוגרת של מולטיוורה וסייע לה להעפיל לליגה השלישית.
ב-1 בפברואר 2021 חתם איבנייס על חוזה ל-18 חודשים באוססונה ושובץ בקבוצת המילואים, אוססונה ב', ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
ב-9 במרץ 2022 הוא האריך את חוזהו עד 2024 וקודם רשמית לקבוצה הראשונה ששיחקה בלה ליגה.
ב-12 באוגוסט 2022, ערך איבנייס את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בניצחון 2–1 על סביליה.
ב-4 באפריל 2023 כבש את שערו הראשון במועדון, שער ניצחון דרמטי בהארכה מול אתלטיק בילבאו במסגרת חצי גמר גביע המלך הספרדי, שהעלה את אוססונה לגמר בפעם השנייה בתולדותיה.
ב-23 ביוני 2025, לאחר שחוזהו באוססונה הגיע לסיומו, חתם איבנייס על חוזה לחמש שנים בדפורטיבו אלאבס.
בן דודו הוגו רינקון הוא גם כדורגלן.
פבלו מרין טחדה (בספרדית: Pablo Marín Tejada; נולד ב-3 ביולי 2003 בלוגרוניו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ריאל סוסיאדד מלה ליגה.
מרין הוא בנו של כדורגלן העבר פרננדו מרין .
מרין הצטרף למחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד בשנת 2016, לאחר ששיחק במחלקות הנוער של אקדמיה טיקי-טאקה ו-EDF לוגרוניו.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצות המילואים של המועדון.
ב-22 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–1 לריאל ואיאדוליד במסגרת המחזור ה-11 בלה ליגה לעונת 2022/2023.
מרין נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2025, וערך הופעה אחת בטורניר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת איטליה עד גיל 21 במסגרת שלב הבתים.
פברואר (מלטינית Februarius; נהגה: "פֶבְּרוּאָר") הוא החודש השני בלוח השנה הגרגוריאני.
חודש זה קרוי על שם "פברואה" (Februa), פסטיבל רומי, שנחגג באידו של החודש.
השם לקוח מהמושג הלטיני "פברום" (Februum), שמשמעותו "טיהור".
כיום החודשים ינואר ופברואר הם החודשים הראשונים בשנה, אך שניהם היו האחרונים שהתווספו ללוח השנה.
הם הוספו על ידי נומה פומפיליוס במאה השביעית לפני הספירה.
לפני כן הרומאים נהגו להחשיב את תקופת החורף לתקופה שאין בה חודשים, ולכן, לפני הוספתם של החודשים ינואר ופברואר ללוח השנה הרומי, היו בו עשרה חודשים בלבד ומרץ היה החודש הראשון בשנה.
בכל שנה, חודש פברואר מתחיל בדיוק באותו היום בשבוע שבו התחיל חודש יוני בשנה שלפני.
כמו כן, בכל שנה לא מעוברת, חודש פברואר מתחיל גם בדיוק באותו יום בשבוע שבו מתחיל חודש מרץ, וגם בדיוק באותו יום בשבוע שבו מתחיל חודש נובמבר.
בשנים מעוברות, חודש פברואר מתחיל באותו יום בשבוע שבו מתחיל חודש אוגוסט.
באזור חצי הכדור הצפוני, פברואר הוא חודש חורפי ואילו בחצי הכדור הדרומי, פברואר הוא חודש קיצי.
בישראל, פברואר (יחד עם מרץ) הוא החודש בו חל שיא הפריחה, בעיקר של הכלניות, אך גם של פרחים רבים אחרים, כגון צבעונים, נוריות, תורמוסים ואירוסים, המתחילים לפרוח בשלהי פברואר, אחרי הגשמים הכבדים של החורף.
המזלות של חודש פברואר הם דלי ודגים.
חודש זה הוא החודש היחיד שקיים בלוח הגרגוריאני שבו מספר הימים משתנה, והוא גם החודש הקצר ביותר בלוח הזה.
בשנת 1232, המשכיל האנגלי יוהנס דה סקרובוסקו (Sacrobosco) כתב בספרו שנקרא De Anni Ratione, שאורכו המקורי של חודש פברואר היה 29 יום.
לפי סברתו של סקרובוסקו, כשאוגוסטוס קיסר קרא את חודש אוגוסט על שמו, הוא העביר יום אחד מחודש פברואר לחודש אוגוסט, על מנת שחודש אוגוסט לא יהיה קצר מחודש יולי שנקרא על שם יוליוס קיסר, שהיה אביו המאמץ.
לטענה זו אין ביסוס בממצאים היסטוריים.
פבלו רואיס אי פיקאסו (בספרדית: Pablo Ruiz y Picasso; 25 באוקטובר 1881 – 8 באפריל 1973) היה צייר ופסל ספרדי, מייסד הקוביזם, מגדולי האמנים באמנות המודרנית במאה ה-20.
אחד מאבותיו היגר לספרד בתחילת המאה ה-19 מגנואה.
מאימו לקח פבלו את שם המשפחה פיקאסו, ומאביו ירש את האהבה לאומנות הציור והפיסול.
אביו, חוסה, שהיה צייר, מורה לאמנות ואוצר של המוזיאון המקומי, זיהה את הפוטנציאל האמנותי הטמון בבנו, ולימד אותו את רזי האמנות המודרנית.
בצפייה בציורים הריאליסטים של אביו קיבל פיקאסו את ההשראה ליצור אמנות בעצמו, ולמד מאביו אמנות בסיסית, כמו רישום וציור בשמן.
אף על פי שפיקאסו למד בילדותו אמנות בהצטיינות יתרה, הוא מעולם לא סיים את לימודים אקדמיים.
הוא עזב אחרי פחות משנה את בית הספר לאמנות (Academia de San Fernando) במדריד, ורוב לימודיו האקדמיים היו הלכה למעשה על ידי אביו.
פיקאסו התגורר ברובע הגותי של ברצלונה בין השנים 1895–1904, שהיו מהשנים הבולטות והחשובות ביותר בתקופת יצירתו, וכללו את תקופת לימודי האמנות שלו.
ברובע זה שוכן היום מוזיאון פיקאסו, הכולל גם יצירות רבות שנתרמו על ידי פיקאסו עצמו.
אחרי לימודי האמנות, ניסה פיקאסו את כוחו בפריז, בירת האמנות הקלאסית באותם ימים.
שם התקרב לחוגים הנאו-ליברלים של אמני העיר, השתתף בוויכוחים המפורסמים שהתקיימו בה, ונטמע בהווי החיים הבוהמי-בורגני שרווח באותם ימים, וכלל פרשיות אהבים רבות וביגמיה.
הוא התגורר תחילה עם המשורר והצייר היהודי מקס ז'אקוב שלימדו צרפתית.
פגישותיו וקשריו החברתיים עם אמני פריז השפיעו רבות על עבודתו ושינו את סגנון יצירתו.
הוא עבר מ"התקופה הכחולה" העצובה, אחרי התאבדות חברו הקרוב, ל"תקופה הוורודה" השמחה, בעקבות אהבתו לפרנדד אוליבר.
בהשפעת הצייר אנרי מאטיס, מנהיגה של תנועת ה"פוביזם", נמשך פיקאסו לאמנות האפריקנית המכונה פרימיטיבית ובחורף 1906–1907 החל לעבוד על ציורו המהפכני, המסמל את התקופה הסוערת, "העלמות מאביניון".
אחר כך עבר פיקאסו לנופים בסגנון קוביסטי.
בשנים 1912–1914 התפרסמו ציוריו בכל העולם, ושמו של פיקאסו הפך לסמל המודרניזם באמנות החדשה.
פיקאסו נשאר בפריז בעוד חבריו יצאו לחזית, דבר שישפיע שוב על עבודתו האמנותית – ציוריו נעשו קודרים.
ב-1916 פגש את האמרגן הרוסי סרגיי דיאגילב והחל לעצב את התפאורה למופע של הבלט הרוסי בשם "המצעד"; הוא התלווה ללהקת הבלט רוס ברומא, שם הכיר את רקדנית הבלט אולגה קוקלובה, אותה נשא לאישה ב-1918. ב-1919–1924 עבד על תפאורות למספר מופעי בלט נוספים, בהם "פולצ'ינלה" של סטרווינסקי.
ב-1921 נולד בנו פול (פאולו), דבר שהשפיע על יצירותיו, שעסקו לעיתים קרובות באם וילד; בציורו "סטודיו עם ראש גבס" (1925) השתמש בצעצועיו של פול כאביזרים.
ב-1925 השתתף בתערוכה הסוריאליסטית הראשונה.
בתקופה זו החלו בקיעים ראשונים בנישואיו, שנראה כי התבטאו בין השאר בסדרת ציורי ראשי נשים המשדרים אלימות (1927).
ב-1927 הכיר את מארי-תרז ולטר בת ה-17, שהפכה לפילגשו, והחל לצייר מספר סדרות תמונות של נשים המבוססות על דמותה.
ב-1928 חזר לפסל, וב-1932 יצר את הפסל הגרוטסקי "ראש אישה", כחלק מסדרת פסלי ראשי נשים.
בשנה זו הוצגה גם תערוכה רטרוספקטיבית חשובה של יצירותיו בפריז, ויצא קטלוג ראשון של יצירותיו.
ב-1935 צייר את מארי-תרז ולטר ב"פנים עם נערה מציירת".
בתקופה זו נולדה בתם המשותפת מאיה , והוא עזב את אשתו אולגה, אך גירושיו התעכבו בשל מאבק משפטי על רכושם המשותף.
הוא תיאר תקופה זו כתקופה הקשה בחייו, ונראה כי מצא ביטוי לרגשותיו בסדרת תמונות ותחריטים בנושא המינוטאור (יצור שחציו אדם וחציו שור), שתואר בציוריו לעיתים כזועם, מאיים ואכזרי ולעיתים כפצוע, אומלל וחסר אונים.
הוא מונה על ידי הרפובליקנים בספרד למנהל מוזיאון הפראדו במדריד.
ב-1937 אירעה הפצצה אווירית קשה של גרמניה הנאצית על העיר גרניקה בחבל הבסקים, בה נהרגו כ-1,600 איש; בעקבותיה צייר פיקאסו את אחד מציוריו המפורסמים ביותר, "גרניקה", שהוצג בביתן הספרדי בתערוכה העולמית בפריז.
בשנים שלאחר מכן נהג לחלק תמונות של יצירתו לקצינים גרמנים, וכששאלו אותו "האם אתה עשית זאת?" נהג לענות "לא, אתם עשיתם זאת".
ב-1936 פגש את דורה מאר, צלמת צרפתייה, ומאז נהג לצייר גם את דמותה, במקביל לדמויותיהן של מארי-תרז ושל בתו מאיה עם צעצועיה.
ב-1939 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית גדולה של ציוריו בניו יורק.
בתקופה זו התגורר לסירוגין בפריז ובעיירה רויאן שבדרום-מערב צרפת, עד כיבוש העיירה בידי הנאצים במהלך הפלישה הגרמנית לצרפת ב-1940, אז חזר לפריז ונאלץ לפסל באמבטיה שבביתו.
ב-1943 פיסל את "ראש של פר", פסל ברונזה המבוסס על מושב אופניים וידית הגה אופניים ישנים שמצא.
ב-1944 יצר את פסלו הגדול "איש עם כבש", המתנשא לגובה שני מטרים.
ב-1945 צייר ציור בעל מאפיינים דומים ל"גרניקה" בשם "בית המוות" בעקבות הידיעות שהתקבלו בתקופה זו על מוראות מחנות הריכוז שהקימו הנאצים באירופה.
ב-1946 עבר פיקאסו להתגורר עם פרנסואז ז'ילו, ציירת צעירה שהכיר מספר שנים לפני כן, והחל ליצור דיוקנאות וליטוגרפיות שלה.
יחסיו עם פרנסואז החלו עוד ב-1943 כאשר הייתה בת עשרים ואחת והוא בן שישים ושתיים.
פיקאסו החל לעבוד במוזיאון של אנטיב שבריביירה הצרפתית, תרם לו תרומות רבות, והמוזיאון שינה את שמו ל"מוזיאון פיקאסו".
בשנים 1947–1948 יצר כאלפיים עבודות קרמיקה בסדנת קדרות של ידידיו, בני הזוג ראמיה, בכפר וואלורי בפרובאנס.
בתקופה זו החל פיקאסו להיות מעורב יותר בפעילות פוליטית.
עוד ב-1944 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
ב-1948 ביקר בקרקוב ובאושוויץ והשתתף בקונגרס של אינטלקטואלים למען השלום בוורוצלב שבפולין.
ב-1949 יצר את הליטוגרפיה הידועה "יונה", שהופיעה על כרזת קונגרס השלום העולמי בפריז.
ב-1950 השתתף בוועידת השלום העולמית בשפילד.
בשנה זו גם קיבל את פרס השלום על שם לנין.
ב-1951, מתוך התנגדותו למלחמת קוריאה, צייר את "טבח בקוריאה", וב-1952 צייר את ציורי הקיר "מלחמה" ו"שלום" שהוצבו ב"מקדש השלום" בכפר וואלורי.
בתחילת שנות ה-50 התערערו יחסיו עם פרנסואז, וב-1954 עבר להתגורר עם ז'קלין רוק, שעבדה לצידו מספר שנים בסדנת הקדרות בוואלורי; הם נישאו ב-1961. ב-1964 פרסמה פרנסואז ספר זכרונות בשם "חיי עם פיקאסו", שהביא למשבר וניתוק מוחלט ביחסיו עם ילדיו מפרנסואז, קלוד ופאלומה.
ב-1955 צילם הבמאי אנרי ז'ורז' קלוזו סרט אודותיו, "תעלומת פיקאסו".
בתקופה זו פיקאסו התגורר ועבד בווילה שרכש בקאן, צייר את הסטודיו בו עבד לצד יונים ודיוקנאות של ז'קלין, ויצר פסלי עץ ופסלי ברונזה.
ב-1957 יצר סדרת תמונות מפורסמת של כארבעים גרסאות משלו ליצירתו של דייגו ולאסקז מ-1656, "בנות לוויה".
בשנת 1958 יצר את ציור הקיר "נפילתו של איקארוס" עבור בניין אונסק"ו בפריז.
הוא רכש את טירת ואוונארג הסמוכה לאקס-אן-פרובאנס, ובה צייר יצירות כגון סדרת גרסאות משלו לציורו של אדואר מאנה מ-1863, "פיקניק על הדשא", ותמונות בעלות תכנים דומים שעסקו בגברים בלבוש מלא, לעיתים מעשנים, לצד נשים עירומות.
בהמשך צייר תמונות בנושא "צייר ודוגמנית".
ב-1963 נפתח מוזיאון פיקאסו בברצלונה, המכיל עבודות שרבות מהן נתרמו על ידי פיקאסו עצמו.
תערוכותיו המשיכו לזכות לפופולריות רבה ברחבי העולם.
בשנותיו האחרונות צייר דיוקנאות עצמיים רבים ועסק בנושא האמן ונפשו.
ב-8 באפריל 1973 מת פבלו פיקאסו, בזמן שהוא ואשתו ז'קלין אירחו חברים לארוחת ערב, בעיירה מוז'ין הסמוכה לקאן.
מילותיו האחרונות היו: "שתו עבורי, שתו לבריאותי, אתם יודעים שאיני יכול לשתות יותר".
אשתו מנעה מילדיו: פרנסואז, קלוד ופאלומה, להגיע להלוויה.
ב-1986, מתוסכלת ובודדה ממותו של פיקאסו, איבדה את עצמה ז'קלין לדעת בירייה והיא בת 59.
נהוג לחלק את סגנון האמנות של פיקאסו לתקופות.
שמות התקופות המאוחרות יותר נתונות למחלוקת, ברם התקופות המקובלות ביותר הן:
התקופה הכחולה (1901–1904): סגנון ציוריו של פיקאסו השתנה בעקבות התאבדותו של חברו הטוב קרלוס קסאחאמס (Carlos Casagemas).
קסאחאמס התאבד בירייה בראשו בעקבות אהבתו הנכזבת לג'רמיין פישוט (Germaine Pichot) שמאוחר יותר שימשה כאחת הדוגמניות לפיקאסו ביצירה העלמות מאביניון.
מותו של קסאחאמס השפיע על פיקאסו מאוד ואת ציוריו באותה תקופה הוא צבע בכחול אשר העיד על בדידות ועצבות שלו כמו הדמויות שבציוריו.
ציורו המפורסם מאותה התקופה הוא "המנגן העיוור" משנת 1903. ציור נוסף מתקופה זו הוא הטרגדיה.
התקופה הוורודה (1905–1907): התקופה הכחולה של פיקאסו פינתה את מקומה לטובת אהבה חדשה בחייו, פרננדה אוליבר, דוגמנית מודל צעירה.
פיקאסו התאהב במושא פיסוליו וביטא רגשותיו העזים אליה בציוריו האמנותיים.
הוא החל לצייר ציורים יותר שמחים ועליזים שהתבטאו בצבעוניות כתומה וורודה בעיקר.
הוא צייר בעיקר נושאי קרקס.
ברם תקופה זו לא נמשכה זמן רב כי פיקאסו מצא דרך אחרת לבטא את עצמו בצורה יותר מרגשת, מעניינת ומקורית.
קוביזם פיסולי/אפריקני - התקופה האפריקאית (1907–1908): בשלב זה ניכרת מאוד השפעה של "העלמות מאביניון".
פיקאסו יוצר שפה חדשה בציור, המשתלבת עם מגמות ההפשטה שהתפתחו באותה העת בציור, בה הוא מפרק את הצורות ומרכיב אותן מחדש על פי דמיונו.
בתקופה זו קיימת ההשפעה של פסלים ומסכות אפריקאיות ובשל כך השלב הזה נקרא אפריקני.
בנוסף לכך, בציורים מאותה התקופה ישנן איכויות פיסוליות.
האובייקטים נראים בחלקם נפחיים, מאסיביים, ותלת־ממדיים.
קוביזם אנליטי (1909–1910): המילה אנליטי באה מהמילה אנליזה, זאת אומרת ניתוח.
הניתוח הוא קוביסטי, כוונתו פירוק.
בשלב הזה הפירוק של הצורה ושבירתה נעשה שיטתי יותר, ויחד עם הפירוק קיימת גם הרכבה.
"פירוק לקצעים", הפירוק נעשה גם באמצעות הצורה וגם באמצעות הצבע.
קוביזם סינתטי (1912–1914): במשך שנים רבות ניסו ציירים רבים לצייר ציורים שיהיו דומים או מאורגנים על פי המציאות הנראית, אך פיקאסו ובראק שינו את פני הדברים.
הסגנון הסוריאליסטי והקלאסי (מ-1920 ואילך): תקופה של יצירות סוריאליסטיות, חסרות מגבלות ההיגיון.
כיצירות אחרות בתחום, מטרתן היא לגרום לצופה בתמונה זעזוע ולחצות גבולות מחשבתיים.
בשנת 1936 פגש את הצלמת והציירת דורה מאר (תיאודורה מרקוביץ), הוקסם ממנה וצייר אותה בעשרות תמונות עד שנת 1944 שבה נפרדו.
נוסף, בתקופה זו פיקאסו צייר את הגרניקה שנחשבת בעיני רבים ליצירת שיא בשפתו החדשה, של פירוק גופים והרכבתם מחדש על פי דמיונו, וכן לסמל כלל אנושי נגד כל המלחמות, והריגת חפים מפשע.
פיקאסו החל את דרכו הקוביסטית ב-1906, אחרי התקופה הכחולה והתקופה הוורודה.
הציור הקוביסטי הראשון היה, כנראה, "התפוחים" אשר נרכש על ידי גרטרוד שטיין.