tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות הארבעים של המאה העשרים, נוצרה בצרפת תנועה מוזיקלית חדשה בשם מוזיק קונקרט (Musique Concrète).
אבי התנועה היה פייר שפר (Pierre Schaeffer).
המוזיקה של תנועה זו התאפיינה בשימוש ברשמקול (tape recorder) ובטכניקות של עריכת הקלטות לשם יצירה מוזיקלית.
הכוון הזה התפתח במהירות עם הופעתו של הסינתסייזר האנלוגי.
בגרמניה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה בלט פועלו של קרלהיינץ שטוקהאוזן בתחום המוזיקה האלקטרונית.
לאמריקה הגיע הסגנון בשנות החמישים המוקדמות, אז גם הוקם מרכז למוזיקה אלקטרונית בניו יורק בו פותחו ושוכללו הכלים השונים ששימשו להפקת מוזיקה זו.
"פואמה אלקטרונית" ו"מדבריות", יצירותיו של המלחין החשוב אדגר וארז, נחשבות, לדעת רבים, ליצירות האלקטרוניות הראשונות, אם כי כבר בשנות ה-30' שילב את התרמין ביצירות לכלים שונים.
המוזיקה האלקטרונית התחילה בעולם המוזיקה הקלאסית עם יצירות בארוק שנוגנו על סינתסייזר (כמו למשל ביצועיה של ונדי קרלוס ליצירות באך), או ביצועיו של איסאו טומיטה ליצירותיהם של מוסורגסקי, סטרווינסקי ואחרים.
אחר כך אומצה המוזיקה האלקטרונית על ידי תרבות הפופ.
יצירת המוזיקה האלקטרונית הייתה מאוד קשה מבחינה טכנית בתחילת הדרך, אך צברה תאוצה בעזרת מוזיקאים כמו קית' אמרסון (מאמרסון לייק ופלמר), או הביץ' בויז שהשתמשו בכלים אלקטרונים בצורה מובהקת בעיקר בשיר Good Vibrations.
באירופה, הקראוטרוק היה התשובה הגרמנית לרוק המתקדם של סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים.
הרכבי הקראוטרוק הראשונים הופיעו בגרמניה בתחילת שנות השבעים.
להקות אלו שילבו רוק מתקדם עם ניסיונות בתחום האלקטרוני.
הלהקות הבולטות בתחום היו טנג'רין דרים, קאן (Can), פאוסט (Faust) ונוי!
ביוני 1970 יצא אלבום הבכורה של טנג'רין דרים Electronic Meditation שהשפיע עמוקות על להקות רוק מתקדם ועל יוצרי מוזיקה אלקטרונית.
בעקבות ההרכב הגרמני החלו לצאת אלבומי אלקטרוניקה של ונגליס היווני, טומיטה היפני, בריאן אינו האנגלי וז'אן-מישל ז'אר הצרפתי שעשו שימוש גדול בכלי נגינה אלקטרונים ובהמצאות אולפן שונות.
עם התקדמות הטכנולוגיה ושיפור הנגישות והביצועים של הסינתסייזרים, החלו גם להקות רוק להשתמש בהם.
בין החלוצים נמנים פינק פלויד ששילבו אלקטרוניקה במוזיקה שלהם, וקרפטוורק (Kraftwerk) שהחלו בזרם הקראוטרוק ואימצו את האלקטרוניקה לחלוטין.
בשנת 1974 הוציאו קרפטוורק את התקליט "אָוּטוֹבאן", שקטע הנושא שלו נמשך למעלה מ-20 דקות (גרסה קצרה שלו יצאה על תקליטון והושמעה ברדיו.
הגרסה הקצרה נחשבת בעיני רבים כשיר הפופ האלקטרוני הראשון).
עוד הרכב שתרם רבות להתפתחות המוזיקה האלקטרונית באותה תקופה הוא Yellow Magic Orchestra מיפן.
הרכב זה הוציא בשנת 1978 אלבום ראשון שפרץ את גבולות האלקטרוניקה באותה תקופה.
שנה לאחר מכן, הם הוציאו אלבום שני שכלל בין השאר מוזיקה בסגנון הטכנו ובכך הקדים את זמנו בכ-10 שנים.
גם נגני ג'אז שילבו כלים אלקטרונים ביצירתם, דוגמת הרבי הנקוק ו-The Weather Report.
מוזיקאים נוספים כ-Tangerine Dream, בראיין אינו, ואנגליס, וז'אן מישל ז'אר הפכו את המוזיקה האלקטרונית לפופולרית.
בין השאר, שימשה המוזיקה האלקטרונית לצורך אפקטים ופסקולים בסרטי מדע בדיוני ופנטזיה.
אחת הדוגמאות הראשונות היא סרטו של סטנלי קובריק, התפוז המכני.
דוגמה נוספת היא נעימת הנושא בסדרה הבריטית "דוקטור הו" ששודרה ב-BBC החל משנת 1963. יצירה זו נכתבה על ידי רון גריינר (Ron Grainer) ודליה דרבישייר (Delia Derbyshire).
סרט מדע בדיוני משנת 1982 הידוע בשל הפסקול שלו העשוי מוזיקה אלקטרונית בידי ואנגליס הוא בלייד ראנר.
בשנות השבעים המאוחרות ותחילת שנות השמונים התפתחו כלי הנגינה האלקטרונים והפכו לזולים יותר.
הסינתסייזר האנלוגי פינה את מקומו לסינתסייזר ולסמפלר הדיגיטלי.
להקות פופ ואמנים רבים החלו להשתמש בכלים אלו כמו גארי ניומן, אולטראווקס, ויסאג', פד גדג'ט, טוק טוק, תומאס דולבי, יוריתמיקס, יאזו, היומן ליג, ואנגליס, תמרונים תזמורתיים בחשיכה
הצלילים הלא-הרמוניים של מכונות המוזיקה הובילו לסגנון שנקרא מוזיקה תעשייתית שהתפתח בכוונים שונים, ולאחר מכן בשילוב עם דאב הפך בין השאר לטריפ הופ.
אחת הדוגמאות המרכזיות למוזיקה אלקטרונית שנוצרה בעידן המודרני, היא להקת רדיוהד באלבומה Kid A אשר סימן שלב חדש בלהקה ובמוזיקה הפופולרית.
להקת הרוק האלטרנטיבי, יצרה אלבום שכולו הורכב מסימפולים, שימוש בכלים אלקטרוניים וכו' והושפע ממוזיקה האלקטרונית שנעשתה באותה תקופה, אמביינט, ג'אז מודרני, קראוטרוק ומוזיקה קלאסית מודרנית.
רדיוהד המשיכו בקו האלקטרוני באלבומים הבאים, ועזרו בהפיכת המוזיקה האלקטרונית לחלק מן הזרם המרכזי.
בתחילת שנות השמונים התפתחו סגנון הטכנו בדטרויט, מישיגן וסגנון ההאוס בשיקגו, אילינוי.
מאוחר יותר, בבריטניה, התפתח האסיד האוס.
כל אלו תרמו לאימוץ המוזיקה האלקטרונית לזרם המרכזי במוזיקה פופולרית, והפיכתה למוזיקת ריקודים במועדונים ודיסקוטקים.
כלי יצירת המוזיקה האלקטרונית מאפשרים מקצב מהיר יותר ומדויק יותר מאשר כלים מוזיקליים רגילים, ופעמים רבות במוזיקת הריקודים האלקטרונית יש חזרה על קטע מוזיקלי או ווקאלי "מסורתי" (סימפול).
המחירים הנמוכים של ציוד מוזיקלי אלקטרוני גרמו לכך שמוזיקה פופולרית נעשית כיום יותר ויותר באמצעים אלו.
אמנים כמו ביורק, פיית'לס, פאטבוי סלים, כמיקל ברד'רס, מאסיב אטאק, פורטיסהד, מובי ועוד רבים אחרים היוצרים מוזיקה אלקטרונית נחשבים היום לחלק מהזרם המרכזי במוזיקה.
למוזיקה האלקטרונית תתי-סוגות רבות וסגנונות שונים ביניהם: סינת'-פופ, אלקטרופופ, רוק אלקטרוני, אמביינט, טכנו, טראנס, דאנס והאוס.
תופעה בולטת בתחום המוזיקה האלקטרונית (בעיקר באירופה) היא שתקליטן במועדונים נחשב ל"אמן יוצר" בעצמו הודות למיקסים והסימפולים שהוא יוצר.
בין התקליטנים הבולטים נמנים פול אוקנפולד, ג'ון דיגוויד, וטייסטו.
החל משנת 1995 מתקיים בתדירות שנתית פסטיבל ADE שמוקדש למוזיקה אלקטרונית.
המעבדה הישראלית הראשונה למוזיקה אלקטרונית הוקמה בשנת 1961 על ידי המלחין יוסף טל בסיועו של המדען הישראלי שלהבת פריאר.
מספר מהנדסים פיתחו את המיכשור האלקטרוני הייחודי ובהם עוזי שרון והמהנדס הקנדי היו לה-קיין (Hugh Le Caine) אשר התקין את ה-Creative Tape Recorder, שהוענק כמתנה מממשלת קנדה (National Research Council).
בשנת 1968 שולבה המעבדה כחלק מהחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושרתה גם את תלמידי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשלב זה נרכש למעבדה גם Moog Synthesizer.
טל הרבה לשלב מוזיקה אלקטרונית ביצירות המבוצעות בכלים "קונוונציונליים" והיה אחד החלוצים בתחום זה.
בשנות התשעים עסק טל בפיתוח של שיטה חדשנית (Talmark) לתיווי מוזיקלי יחד עם ד"ר שלמה מרקל, בשיתוף קרן פולקסווגן והטכניון.
כמעט מדי שנה בין 1969 ל-1978 חיבר אבני יצירה אלקטרונית, אם בשלמות ואם באופן חלקי.
איתן אביצור הקים מרכז למוזיקת מחשב באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1995. אריה שפירא הקים את הסטודיו למוזיקה אלקטרונית באוניברסיטת חיפה בשנת 2000. בין המלחינים שיצרו מוזיקה אלקטרונית בישראל גם אמנון וולמן, יהודה ינאי, עמי מעיני, יוסף דורפמן, יוסי מר-חיים, ציפי פליישר, דן יוהס, ארי בן שבתאי ורביב גזית.
המנצח והמלחין נעם שריף שילב טכניקה אלקטרונית במוזיקה שכתב למחזה "הגולם 13" של המחזאי היהודי בריטי ג'ורג' וייט.
בתחילת שנות השמונים הלחין אריק רודיך את תקליטו "סטאללה" וצביקה פיק הושפע בתקופה מסוימת מגארי ניומן.
בתחום מוזיקת השוליים נעשה שימוש בכלי נגינה אלקטרוניים על ידי להקת הקליק, כרומוזום, היחידה לטיפול נמרץ ואחרים.
בהמשך פעל הצמד ג'ינג'יות שכלל את תמיר אלברט ואמיר צורף, שניהם יוצאי להקות רוק קודמות, ואלו השתמשו במוזיקה האלקטרונית בכלל ובמוזיקת דאנס בפרט.
הם החלו לפעול ב-1994, הוציאו את האלבום "ג'ינג'יות" שהניב את הלהיטים "ביפ", "L.A." ו"ג'ינג'יות", אך הצמד התפרק במהרה עקב חזרתו בתשובה של תמיר אלברט.
הרכבים נוספים החלו לפעול באמצע שנות התשעים כמו ביקיני, אך מוזיקה אלקטרונית נשארה בשוליים.
כיום ישנם הרכבים שמתמקדים בסגנון זה בלבד כמו אינפקטד משרום שפועלים ומצליחים בישראל ומחוצה לה משנת 1996, אך למרות הפופולריות הגדלה בשנים האחרונות הם אינם במרכז הבמה והחשיפה לקהל הרחב היא בדרך כלל בעקבות שיתוף פעולה עם אמן מוכר (כמו בשיר "יומולדת" של ברי סחרוף עם אינפקטד משרום).
מאידך, ישנם לא מעט זמרים ולהקות ישראלים מוכרים שהוציאו אלבומי מוזיקה אלקטרונית, כמו עברי לידר, אביתר בנאי וברי סחרוף, וכך נכנסת המוזיקה האלקטרונית בדלת האחורית ליצירה הישראלית.
התפתחות מעניינת נוספת היא שמלבד הרכבים ואמנים המתמקדים בסגנון זה בלבד, המוזיקה האלקטרונית חדרה והשפיעה גם על ז'אנרים נוספים, דוגמה בולטת בנוף הישראלי היא להקת אלטר אקו של המוזיקאית הילית רוזנטל והפרסומאי איתי הרמן, המנגנת רוק-אלקטרוני או אלקטרו רוק.
במקביל, נוסדו מספר לייבלים עצמאיים בישראל העוסקים בעיקר במוזיקה אלקטרונית על גווניה ומעודדים יצירה מקורית וחדשנית של מוזיקה אלקטרונית בישראל.
בנוסף, מספר מוזיקאים ישראלים זכו להצלחה מחוץ לישראל, כגון אינפקטד משרום, אסטריקס (מוזיקאי), בלסטויז, דובי דגן (ריטמו) האחים פלאש, מושיק שלומי, יהל שרמן, אשר סוויסה, גיא גרבר, עופר ניסים, Borgore, אינפקטד מאשרום, ג'אזסטפה, שלומי לוי, בנציון עדי אולמנסקי ורבים אחרים.
כיום ניתן לראות זרמים חדשניים יותר של מוזיקה אלקטרונית כגון: טכנו, האוס וטראנס.
בישראל מתקיימת תרבות מפותחת של מוזיקת הטראנס, עיקרה בא לידי ביטוי בפסטיבלים ובמסיבות טראנס, ובהם פסטיבל דוף, מוקשה וגרובעטק.
תרבות הטראנס בישראל היא מהמובילות בעולם מבחינת יצוא אומנים, כמות המסיבות ושיעור המשתתפים.
מוזיקה גרינלנדית היא תערובת של שני מקורות מוזיקליים, אינואיטים ודנים, בתוספת השפעות אמריקניות ובריטיות.
חברת התקליטים הגדולה ביותר היא ULO מהעיירה סיסימיוט.
החברה נוסדה בידי מאליק הוג וקרסטן זומר.
חברת ULO הוציאה לאור הן תקליטי להקות רוק גרינלנדיות כדוגמת "סומה" (Sumé), זמרי פופ כדוגמת רסמוס לייברת ולהקות היפ הופ כדוגמת "נוק פוסה" (Nuuk Posse) כמו גם מוזיקת עממית של האינואיט.
מלחינים קלאסיים אירופים מסוימים כללו נושאים גרינלנדיים במוזיקה שלהם, לדוגמה: פול רובסינג אולסן ואדריאן ורנון פיש.
ההמנון הלאומי של גרינלנד הוא "Nunarput utoqqarsuanngoravit" שפירושו "ארצנו, שנהייתה כה עתיקה".
שיר זה הפך רשמית להמנונה של גרינלנד מ-1916 והולחן בידי יונתן פטרסן למילים של הנריק לונד, שניהם גרינלנדים.
מוזיקה מסורתית, ששרדה בצורה הטובה ביותר את המגע עם האירופים במזרח ובצפון מזרח האי, כוללת את ריקוד התוף המקודש והמנוגנת על תוף סגול העשוי ממסגרת עץ שעליה מתוח עור שלפוחית השתן של דוב.
ריקודי התוף הם מוזיקת הילידים המקורית היחידה בגרינלנד והם חלק מהתופעה המודרנית של מוזיקה החוזרת לשורשים.
לעיתים נוהגים לשיר את ריקוד התוף כדו־קרב בין שני יריבים ושבו זוכה המבצע שגרם לקהל לצחוק יותר.
פיסק היא צורה של שירה אישית המספרת על חיי היום-יום.
שירים אלה מועברים מדור לדור.
שירי עם אינואיטים גרינלנדיים מבוצעים על מנת לספר סיפורים, לשחק במשחקים, לגרות ולהקסים אחרים.
עם בואם של הדנים הפכו לפופולריים כלי נגינה חדשים כדוגמת הכינור, האקורדיון וסגנונות מוזיקה שמקורם אירופי, כדוגמת מזמורים נוצריים, בעוד שהמיסיונרים מהכנסייה המוראבית הכניסו לאי לראשונה את הכינורות, כלי נשיפה ממתכת ומסורת של מוזיקה כלית טהורה.
סגנון הפולקה האינואיטי הוותיק קרוי "קאלאטוט".
בסגנון זה נוצרו שירים פופולריים ופועלים אמנים כדוגמת נגן האקורדיון לואיס אנדראסן.
קיים גם סגנון מודרני, "ואיגאט", הדומה למוזיקת קאנטרי.
ההתחלה המשמעותית של הרוק הגרינלנדי הייתה ב-1973 כש-ULO הוציאה לאור את תקליטה של להקת סומה: "סומוט".
על פי הערכות נרכש התקליט בידי חמישית מאוכלוסיית גרינלנד.
גרינלנד כיום מארחת את פסטיבל הרוק "ניפיאה" המתרחש באסיאט, ומופיעים בו מבצעים כדוגמת "צ'ילי פריידי" זמרת הגרון סילביה וואט-קלוטייה וקרינה מולר.
בין להקות הרוק המודרניות המפורסמות: "קאלאט", "סיסיסוק", "אנגו" ו"זיקזה".
מאז 1984 יש למוזיקת היפ הופ אמריקנית השפעה משמעותית וצוות ההיפ הופ "נוק פוסה" הוא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בשנים האחרונות.
המוזיקה ההודית כוללת סוגים שונים של מוזיקה קלאסית: מוזיקה עממית, מוזיקה פסיכדלית, מוזיקת סרטים ופופ הודי.
למוזיקה הקלאסית המסורתית של הודו, הכוללת מוזיקה הינדוסטאנית (Hindustani) ומוזיקה קרנאטית (Carnatic) יש היסטוריה של מאות שנים והיא התפתחה לאורך תקופות רבות.
המוזיקה בהודו החלה כחלק בלתי נפרד מחיי החברה והדת.
כלי נגינה ייחודיים שבהם משתמשים בהודו:
כלי מיתר – סיטאר, סורבאהר, בולבול טרנג, סנטור, סארנג'י, דהול, גופיצה הודי, טאנפורה, סרוד.
כלי הקשה – טאבלה, דילורבה
כלי נשיפה – בנסורי, קרן שור, חלילים מאולתרים מבמבוק.
המוזיקה העממית ההודית מביאה לידי ביטוי את חיי היום יום עם דגש על היבטים דתיים ועל מחזור החיים של האדם.
המוזיקה מהווה ביטוי טבעי לחיי האנשים בהודו.
המוזיקה מושמעת על ידי חבורות רחוב בכפרים ובערים, בהופעות פולקלור, ובחגיגות ופסטיבלים שונים דתיים ולאומיים.
המוזיקה והשירה מלווים בתנועות ריקוד.
ניתן לכלול במוזיקה זאת גם את השירים הדתיים המושמעים בטקסים שעורכים כהני הדת על גדות נהר הגנגס – Aarti.
מוזיקה עממית מבוצעת על ידי זמרים ונגנים מהעם עבור העם.
ברפובליקת הודו 29 מדינות ובכל מדינה מחוזות שבהם התפתחו במשך הזמן סוגים שונים של מוזיקה עממית.
המוזיקה האמנותית התפתחה מהמוזיקה העממית ומבוצעת על ידי שחקנים וזמרים מקצועיים.
היא מושמעת גם במקדשים, בטקסים ובאולמות.
אחד האנשים שתרם רבות למוזיקת העם הוא רבינדרנת טאגור (Rabindranath Tagore) שהוציא למעלה מ-2,000 שירי עם בבנגלית.
המוזיקה של אסאם (Bihu of Assam)
בחבל אסם שבצפון הודו מתקיים פסטיבל לכבוד השנה החדשה, באמצע חודש אפריל.
פסטיבל של הטבע ואמא אדמה.
היום הראשון בו מוקדש לפרות ובופלו.
שירי הפסטיבל וריקודיו האנרגטיים מלווים בתופים מסורתיים (Dhol) ובכלי נשיפה העשוי מקרניי הבופלו (Pepa).
צורת ריקוד ומוזיקה בעיקר במדינות גוג'ראט וראג'יסטאן.
הריקוד הוא עם מקלות ומלווה במוזיקה מסורתית.
בעקבות הכיבוש האנגלי בהודו נכתבו הרבה שירי מחאה נגד אימפריאליזם ובעד סוציאליזם.
השירים הם בעיקר על חופש, חוזק חברתי ופטריוטיזם.
למוזיקה זו "שורשים" בחיק הטבע.
מקורה מפסטיבלים, מסורות דתיות, סיפורי עם והחיים הפשוטים של האנשים במדינה.
השירים מהווים בבואה של המסורת התרבותית וצורת החיים של האנשים, בעיקר באזור הרי ההימלאיה.
כלי המוזיקה בסוגה זו הם: דהול, דמואן, טורי, וגם טאבאלה והרמונזיום.
המילה באה מהמילה האנגלית אהבה (LOVE).
שירים וריקודים אלו הם הפופולריים ביותר במדינת מהרשטרה הנמצאת במערב הודו וכמו כן במדינת מאדיה פרדש הנמצאת בצפון הודו המרכזית.
באופן מסורתי השירים בוצעו על ידי זמרות הלובשות סארי ובמקצב מהיר.
הריקוד שמלווה מוזיקה זו נקרא טמאשה.
השירים מבוצעים בעיקר בליווי קצב של תופים הנקראים דהולאקי.
בראג'סטאן יש מבחר גדול של להקות מוזיקה: לאנגאס, ספרה, בהופה, ג'וגי ומאנגאניאר.
השירים מראג'יסטאן מלאי רגש וכוללים הרמוניה של כלים שבאים בגדלים שונים:
כלי מיתר – סרנגי, ראואנהטאה, קאמאיכה, מורסינג ואקטארה.
כלי הקשה – נגארה, דהול.
כלי נשיפה – שהאהני, פונגי, אלגוזה, טארפי, ביאן ובנקיאה.
המוזיקה הראג'סטאנית תופסת מקום נכבד בתעשיית הסרטים ההודית – בוליווד.
את המוזיקה ההודית הקלאסית נהוג לחלק לשני סוגים עיקריים: מוזיקת ה-Carantak והמוזיקה של ה-Hindustani.
מוזיקת ה-Carnatak מקורה במאה ה-14–15 בצפון הודו.
ישנם כ-7.2 מיליון סוגי ראגות שונים בסגנון המוזיקה הזה, מהם נמצאים בשימוש קבוע רק כ-300. Purandara Dasa נחשב לאביה של המוזיקה הזאת.
היא מבוססת בעיקר על מלודיה ואימפרוביזציה של המבצע/ הזמר.
מוזיקה זו שימשה בסיס למוזיקת העם בצפון הודו, לפסטיבלי מוזיקה ואף השפיעה על מוזיקת סרטים.
בכל דצמבר, בצ'נאי שבמדינת טאמיל-נאדו, יש 8 שבועות של עונת המוזיקה הזאת, וזה נחשב לאירוע התרבותי הגדול ביותר בעולם.
Hindustani – מוזיקה עתיקה אף יותר מה-Carantak.
מבוצעת בעיקר בצפון ומרכז המדינה.
מוזיקה זו הושפעה לא רק מהמוזיקה ההינדית המסורתית אלא גם ממוזיקה מפרס (איראן).
המוזיקה הזו התפתחה במאה ה־13–14 והתבססה גם בפקיסטן ובבנגלדש בניגוד למוזיקה ה-Carnatak שנשארה רק בגבולות הודו.
מוזיקת הסרטים היא הפופולרית ביותר בהודו והיא מהווה מעל 70% ממכירות אלבומי המוזיקה בהודו.
מרכז הסרטים ההודי נמצא בעיר מומבאיי וזכה לכינוי בוליווד.
הסרט ההודי הראשון הופק בשנת 1913 על ידי מי שנחשב לאבי הקולנוע ההודי גובינד פאלק.
תעשיית הקולנוע ההודי היא השנייה בגודלה בעולם, נכון לתחילת המאה ה-21 ומפיקה מאות סרטים בשנה עם מאות מיליוני הודים שצופים בהם.
המוזיקה מהווה מרכיב חשוב בסרט ומבוצעת על ידי זמרים מוכרים (בעוד השחקנים רק מניעים את שפתיהם), שאף נערצים יותר משחקני הקולנוע.
מאורע שכיח בתרבות הקולנוע ההודית הוא ההתלהבות של הקהל שנוהג לקום על רגליו, לרקוד ואף לשיר בקטעים המוזיקליים שמופיעים לא אחת בסרטים המקומיים.
מוזיקת ההיפ הופ התפתחה בהודו רק בסוף המאה ה-20. Baba Sehgal נחשב כראפר ההודי הראשון.
מוזיקת ההיפ הופ נשמעה רק בסרטים בתחילת התפתחותה כמקשרת בין שירים, אך כעת תופסת מקום של כבוד במיינסטרים.
תרבות ההיפ הופ הולכת וצומחת בהודו.
Honey Singh – הפופולרי ביותר בין זמרי ההיפ הופ בהודו.
הוא גם כותב שירים בבוליווד ונחשב לזמר בעל המשכורת הגבוהה ביותר בהודו.
חלק לא קטן מהראפרים המצליחים הם הודים שמתגוררים במדינות אחרות דווקא כמו: IshQ Bector המתגורר בקנדה, Yogi B ממלזיה ו־Bally Sagoo מלונדון הם דוגמאות לבולטים שבהם.
למרות זאת גם היוצרים העצמאיים והמחתרתיים מתחילים ליצור לעצמם שֵׁם יחד עם התפתחות קבועה של כלל סגנון המוזיקה הזה בהודו.
דוגמה בולטת הוא היוצר Vineet Nair שהחל כראפר עצמאי במומבאי בה גדל, והיום שיריו מוכרים לכלל חובבי הז'אנר בהודו.
למרות החשיפה למוזיקה המערבית תחת השלטון הבריטי, המוזיקה הקלאסית המערבית לא התבססה בהודו.
חינוך מוזיקלי כמעט ולא היה קיים, גם בגלל הקושי לייבא כלים מוזיקליים מערביים.
עם זאת, שנים האחרונות, ניתן למצוא מספר הולך וגדל של מוסדות חינוך מוזיקליים בהודו – בעיקר בערים הגדולות והמפותחות יותר.
ב-1930 הוקמה התזמורת הסימפונית של מומבאי על ידי מאהלי מהטה (אביו של זובין מהטה).
ב-2006 הוקמה התזמורת הסימפונית של הודו והיא התזמורת הקלאסית המקצועית היחידה בהודו ומקיימת קונצרטים ספורים בשנה.
מוזיקת פופ הודית מבוססת על מוזיקת עם הודית ומוזיקה קלאסית הודית בעירוב עם מוזיקה מודרנית קצבית מהעולם.
למעשה, מוזיקת פופ הודית התחילה באמצע המאה ה-20 על ידי זמרים כמו: Ahmed Rushdi, Mohammad Rafi ו-Kishore Kumar.
מאז רוב מוזיקת הפופ מגיעה מתוך מוזיקת הסרטים.
בהתפתחות חדשה נוספת מוזיקת הפופ ההודית יוצרת רמיקסים לשירי סרטים הודים ישנים ומוסיפה להם מקצב חדש על מנת "להנגיש" אותה לקהל הצעיר של היום.
ראגה-RAGA ROCK, מוזיקת רוק/פופ עם השפעה הודית חזקה במבנה ובכלים המנגנים- סיטאר וטאבלה.
מוזיקה זאת התחילה להשפיע בעולם באמצע המאה ה-20 וכללה אף את ה"חיפושיות" שהשתמשו בסיטאר במספר שירים שלהם - בעיקר בזכות ההתעניינות הרבה במוזיקה ההודית של הגיטריסט הראשי שלהם, ג'ורג' האריסון.
שילוב כלי הנגינה מהמזרח בשירים של להקות הרוק המערביות נתן נגיעה "פסיכדלית" לשירים ובעצם המציא את המושג Raga Rock".
מוזיקת הרוק תופסת מקום קטן יחסית בתרבות ההודית.
מוזיקת הרוק נכנסה להודו כאשר כוכבים בינלאומיים הגיעו להודו והביאו איתם את המוזיקה שלהם, כמו להקת החיפושיות.
בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה העשרים להקות כמו Thunderbirds ,Mystiks ,Beat X, ו-Flinstone הטביעו חותמם על הרוק בהודו.
ב-1988 להקת Rock Machine ההודית הוציאה את אלבום הרוק ראשון שלה "Rock'n'Roll Renagade" כשהיא מושפעת מלהקות הרוק הבינלאומיות הפופולריות באותה תקופה כמו "דיפ פרפל" ו-"בון גובי".
לאחר מכן התחלפו חלק מחבריה ואף שמה שונה ל־Indus Creed.
הלהקה חדלה מפעילות לקראת סוף המאה ה-20 אך אחרי עשור חזרה להופיע.
להיטיה הגדולים "Top Of The Rock" ו"Pretty Child" נחשבים לשירים הגדולים בז'אנר הרוק ההודי.
גם לרשתות הרדיו והטלוויזיה הבינלאומיות יש חלק בהבאת הרוק וחשיפתו בהודו כולל ערוץ המוזיקה הפופולרי בעולם, ה־MTV, שהגיע בשנת 1990 ליבשת.
מוזיקת הרוק נכנסה אט אט להודו והולכת ומתפתחת משנה לשנה.
בערים הגדולות כבר הוקמו להקות רוק רבות, מהידועות מביניהן: Dorian Platonic ,Nicotine ,Phinix ו-Voosoo Child.
הגואה טראנס היא לא רק מוזיקה למסיבות, זוהי כמעט דרך חיים עבור המאזינים הנאמנים שלה.
הסגנון המוזיקלי הזה מתבטא במקצב גבוה ומנגינות אלקטרוניות משולבות זו בזו שגורם לאנשים להתרכז רק בצלילים ולשכוח מכל מה שסביבם.
יש הרואים בזה מעין מדיטציה.
היא נוצרה כדי לאפשר לרקדנים להתרכז בריקוד ולהגיע למין סוג של התעלות.
גואה טראנס התפתחה בשנות ה-60 של המאה העשרים והייתה בתחילה פופולרית בקרב היפים ותרמילאים בחופי דרום הודו ובעיקר בגואה, ומכאן שמה.
הרוחניות ההודית, ושימוש נרחב בסמים, נקשרים לסגנון המוזיקה הזאת.
ראשון הזרים המתיישבים בחופי הודו הדרומית שגילה את הטראנס וקיים את מסיבות הגואה טראנס היה Eight Finger Eddie.
המוזיקה המשיכה להתפתח בשנות ה-70–90, קיבלה אליה עוד סגנונות וכמו כן התפשטה בכל העולם.
בישראל הגואה טראנס פופולרית מאוד בעיקר בקרב גילאי 20–30. סביב הסגנון המוזיקלי התפתחה סצנת מסיבות שמתקיימות מדי סופשבוע, ואף מספר פסטיבלים פרטיים שמתרכזים בעיקר בתקופות החגים, בהם משתתפים אלפי מבלים.
מוזיקה אליאטורית או מוזיקה מקרית היא מוזיקה המשאירה יסוד מסוים של היצירה ליד המקרה, או מניחה יסוד ראשוני מסוים שבמימוש יצירה מולחנת להחלטת מבצעה/מבצעיה.
המונח נקשר ברוב המקרים עם נהלים, שבהם היסוד המקרי מערב מספר מוגבל יחסית של אפשרויות.
המלחינים האירופאים התוודעו אל המונח באמצעות הרצאות של האקוסטיקאי ורנר מאייר-אפלר בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20. לפי הגדרתו, "תהליך נקרא אליאטורי...
אם מהלכו מוגדר באופן כללי אך תלוי במקריות בפרטים" (מאייר-אפלר 1957, 55).
יצירות שיכולות להיחשב לתקדים להלחנה אליאטורית אפשר למצוא כבר במאה ה-15, אם לא קודם, בסוגת ה"קתוליקון", שדוגמה לה היא ה-Missa cuiusvis toni של יוהנס אוקכם.
"מוזיקה של שינויים" מאת המלחין האמריקאי ג'ון קייג' (1951) היא היצירה הראשונה, שנוצרה ברובה הגדול באמצעות נוהלי אקראי (רנדל 2002, 17), אם כי זו בדיוק הסיבה לכך, שאי-הקביעות שלו שונה בטיבה מן המושג של מאייר-אפלר.
המלחין הצרפתי פייר בולז היה אחראי במידה רבה להקניית פופולריות למונח, כשהשתמש בו לתיאור יצירות, המעניקות למבצע חירויות מסוימות ביחס לעריכה ברצף ולחזרה על פרקים, גישה שהחלוץ לה היה המלחין והתאורטיקאי האמריקאי, איש האוואנגרד הנרי קאוול ב"קוורטט המוזאיקה" שלו (רביעיית מיתרים מס' 3, 1935).
מלחין אחר, שדרן הרדיו והמוזיקולוג הצרפתי פייר שפר פיתח את המונח jeu ("משחק" בצרפתית) כמתייחס לטכניקה, המאפשרת כניסה של צלילים אקראיים ליצירה מוזיקלית.
הסימפוניה הראשונה של אלפרד שניטקה עושה שימוש בטכניקות אליאטוריות כאחת ממספר גישות ל"כאוס" של החיים במאה ה-20.
צורה פתוחה הוא מונח המשמש לעיתים לצורות מוזיקליות ניידות או רב-ערכיות, שבהן סדר הפרקים או הקטעים איננו קבוע או נתון להחלטת המבצע.
רומן האובנשטוק-רמתי חיבר סדרה של "מוביילים" רבי-השפעה, כגון "אינטרפולציה" (1958).
עם זאת, "צורה פתוחה" במוזיקה משמשת גם במובן שהוגדר על ידי המומחה לתולדות האמנות היינריך ולפלין ("רנסאנס ובארוק" 1888) במשמעות של יצירה שהיא בלתי-מושלמת ביסודה, מייצגת פעילות לא גמורה, או מכוונת כלפי חוץ.
במובן זה, "צורה ניידת" יכולה להיות או "פתוחה" או "סגורה".
דוגמה ליצירה מוזיקלית ניידת סגורה היא Momente של האובנשטוק-רמתי (1962-64/69).
מוזיקה דתית היא מוזיקה הנכתבת ומבוצעת מטעמים דתיים.
יצירות מוזיקליות רבות הולחנו לצרכים דתיים ומלחינים רבים קבלו השראה מאמונתם הדתית.
במקרים רבים יצירות עממיות אומצו לצרכים דתיים או שהתפתחו מיצירות מוזיקליות דתיות.
לנצרות היסטוריה ארוכה של מוזיקה כנסייתית.
יוהאן סבסטיאן באך לדוגמה, כתב את רוב יצירותיו עבור הכנסייה הלותרנית.
מוזיקה דתית משתנה לעיתים קרובות כדי להתאים לתקופה.
מוזיקה נוצרית מודרנית וגם מוזיקת גוספל, מלבישות מילים המבטאות מסרים נוצריים על מוזיקה פופולרית.
גם ביהדות יש מסורת מוזיקלית עתיקה וחזקה, למעשה טעמי המקרא הם מהעדויות הראשונות לכתיבת תווים.
גם במסורות המזרח כדוגמת הינדואיזם יש מקום חשוב עבור המוזיקה, כמו גם לדתות מאפריקה.
שפת המוזיקה הגרמנית כוללת מגוון רחב של סגנונות בהם מגוון סגנונות עכשוויים, שחלקם התפתחו בגרמניה וחלקם אומצו על ידי מבצעים גרמנים.
בנוסף, קיימת בגרמניה מסורת ארוכת שנים של מוזיקה עממית הכוללת בין היתר ואלסים וכן מוזיקה קלאסית לסגנונותיה השונים.
מוזיקה קלאסית גרמנית היא מהשכיחות ומהמבוצעות בעולם; המלחינים הגרמנים היו בין המלחינים המוכשרים והפופולריים בהיסטוריה של המוזיקה, ששמם הפך לשם-דבר; בהם: יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן, פרנץ שוברט, יוהנס ברהמס וריכרד וגנר.
וולפגנג אמדאוס מוצרט, שנולד בזלצבורג (כיום אוסטריה) היה בקרב מלחיני אופרה רבים שיצרו את האופרה הגרמנית.
את ההתחלה של מה שנחשב כיום מוזיקה גרמנית, ניתן לייחס לקומפוזיציות של המאה ה-12 של המלחינה, המשוררת הילדגרד מבינגן שכתבה מגוון של מזמורים וסוגים שונים של מוזיקה נוצרית.
המוזיקה האתיופית מגוונת ועשירה ביותר, נטועה ושואבת מקורותיה מהקבוצות האתניות הרבות המאכלסות את אתיופיה ואשר לכל אחת מהן ייחוד מוזיקלי.
המוזיקה האתיופית הדתית מתאפיינת גם באלמנט מוזיקלי נוצרי עתיק שניתן להרחיק ולזהותו ביצירות מן המאה השישית לספירה, המיוחסות למוזיקאי ירד.
בצפון-מזרח אתיופיה, בוואלו, התפתח סגנון מוזיקלי מוסלמי, הנקרא מנזומה.
שירים אמהאריים בסגנון זה התפשטו אל הרר וג'ימה, וניתן למצוא באזור שירים בשפת אורומו המבוצעים בסגנון זה.
ברמה האתיופית, מוזיקאים נוודים, הנקראים אזמרים, מנגנים מוזיקה חילונית מסורתית, הזוכה ליחס של כבוד וחשד מצד החברה האתיופית.
המוזיקה מן הרמה האתיופית עושה שימוש במערכת מודוסים בסיסית, הנקראת קנת, אשר מורכבת מארבעה סולמות עיקריים:
תזטה - סולם המשמש להבעת משאלות וחלומות, שהתפתח באזור וואלו.
שירי אהבה וחתונה מולחנים אף הם בסולם תזטה.
באטי - סולם המשמש לכתיבת שירי הלל לאישיות מכובדת כגון: קיסר, איש חכם או אהובה רחוקה.
אמבסאל - סולם המשמש לספור עלילות מסורתיות והיסטוריות.
הסולם זכה לתהודה ברחבי אתיופיה בזכות הקיסרית מאנאן אספוו.
אנצ'יהוי - סולם המשמש בעיקר בשירה דתית (הן בכנסייה האתיופית והן בקרב קהילת ביתא ישראל), אך גם בשירי חתונות ובשירי חיזור ואהבה, ולעיתים אף בשירי יציאה למלחמה.
שלושה סולמות נוספים מהווים וריאציות של הללו: תזטה מינור, באטי מאג'ור ובאטי מינור.
דוגמאות ליצירות בכל אחד מן הסולמות ניתן למצוא בסדרת אלבומי אתיופיק, באלבום ראס דשן וביצירות אתיופיות נוספות בנות זמננו.
סוגים שונים של שירי קנת מכונים לעיתים בדומה לסולם המשמש בהם, כמו ה'תיזיטה' שהם שירי התרפקות בסולם תזטה.
בביצוע על כלים מסורתיים יצירות אתיופיות עשויות לכלול מיקרו טונים, ואילו בביצוע על כלים מערביים, כגון פסנתר או גיטרה, אלו ממותנים ומותאמים למודוסים המערביים.
המוזיקה מן הרמה האתיופית עשויה להיות מונופונית או הטרופונית.
מחוץ לרמה ניתן למצוא סגנונות פוליפונים, כאלו של המוזיקה הבדואית, העשויה לכלול עד חמישה קולות עצמאיים, או המוזיקה של המג'אנגירים מדרום-מזרח אתיופיה, העשויה לכלול עד ארבעה קולות עצמאיים.
כלים קורדופוניים - כלי המיתר המסורתיים המשמשים ברמה האתיופית כוללים את המסִנְקוֹ (ידוע גם בשם מסֶנקוֹ), לאוטה חד-מיתרית עם קשת; הקראר, לירה עם שישה מיתרים; והבגנה, לירה גדולה עם 10 מיתרים.
בדרום אתיופיה ניתן למצוא את הדיטה, לירה עם שישה מיתרים, וכן קשתות שונות, אחת יוצאת דופן, בהיותה בעלת שלושה מיתרים.
כלים אירופוניים -הוואשינט, חליל במבוק, נפוץ ברמה האתיופית.
כלים דמויי חצוצרה, כגון המאלאקאט הטקסי, המצוי בכמה אזורים, וההולדודווה, מעין שופר, המצוי בעיקר בדרום, משמשים גם הם את המוזיקאים האתיופיים.
חלילי אמבילטה משמשים בכל רחבי אתיופיה.
אלו הם חלילים חסרי פתחי אצבעות, המפיקים רק שני צלילים - צליל בסיס וצליל שני, במרווח של ארבעה או חמישה טונים מזה הבסיסי.
בדרום חלילים אלו עשויים בעיקר מבמבוק, ובצפון ממתכת.
חלילי פנטה ופאן משמשים את הקונסו וקבוצות אחרות מן הדרום.
כלים אידיופוניים - הסנסל, סוג של סיסטרום, שיש המשערים כי הוא הכלי המוזכר במקרא ובתלמוד כ'צִלְצָל', משמש את הכנסייה האתיופית האורתודוקסית לנגינת מוזיקה ליטורגית.
בנוסף משתמשים גם הכמרים במטות התפילה, או המקוואמיה, ליצירת קצב.
כנסיות כפריות יותר השתמשו לאורך ההיסטוריה בדאוואל - כלי הקשה העשויים לוחות אבן או פיסות עץ - לשם כינוס המאמינים לתפילה.
קהילת ביתא ישראל משתמשת בגונג קטן, הנקרא קַצְ'ל, ככלי ליווי לזֶמֵה - שירת הקודש.
התום, סוג של למלופון, משמש קבוצות נילוטיות שונות, בהם הנוארים, האנוקים, המג'אנגירים והסורמים.
רעשני מתכת נפוצים מאוד בדרום.
כלים ממברנופוניים - הקֶבֶרו, תוף יד גדול, משמש בכנסייה האורתודוקסית לנגינת מוזיקה ליטורגית.
תופי קברו קטנים יותר משמשים לעיתים בחגיגות חילוניות.
הנֶגַרית, בו מכים עם מקל מפותל, משמש בעיקר בטקסים ממלכתיים או חילוניים שונים, כפתיח להכרזות.
בקרב ביתא ישראל משמש הנגרית לליווי שירת זֶמֵה.
האטאמו, תוף יד קטן, העשוי לרוב מחימר, משמש את הגוראגים וקבוצות דרומיות נוספות.
מבחינה מוזיקלית, אתיופיה מסורתית למדי.
גם מוזיקה פופולרית מבוצעת ונכתבת באתיופיה ויש לה קהל מאזינים, אך מרבית המוזיקאים האתיופים מנגנים מוזיקה מסורתית ומרבית האוכלוסייה מאזינה למוזיקה מסורתית בצד זו הפופולרית.
אחד מסגנונות המוזיקה הפופולרית הראשונים שקנו את המאזינים באתיופיה הוא זה של תזמורות כלי הנשיפה.
אלו הגיעו לראשונה מירושלים, עם ארבעים הילדים, תזמורת צועדת של ארבעים ילדים יתומים ארמניים אשר אומצה על ידי קיסר אתיופיה היילה סלאסי.
'ארבעים הילדים', שהגיעה לאדיס אבבה בספטמבר 1942, הייתה לתזמורת הרשמית הראשונה של אתיופיה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה תזמורות גדולות רבות ליוו נגנים באתיופיה, הקבועות שבהן, התזמורת הצבאית, התזמורת המשטרתית ותזמורת המשמר המלכותי.
מרבית התזמורות הללו אומנו על ידי מוזיקאים אירופאים או ארמנים.
בשנות החמישים עד שנות השבעים שגשגו באתיופיה מוזיקאים פופולריים ועממיים רבים.
שנים אלו נקראות לא פעם 'תור הזהב של המוזיקה האתיופית'.
בין המוזיקאים הנודעים של תקופה זו ניתן למצוא את יוצרי המוזיקה הפופולרית ביזונש בקלה, מחמוד אחמד, עלמיהו אשטה, הירות בקלה, עלי בירה, איילה משפין, קירוס עלמיהו, מולוקן מלסה וטילהון גססה, ואת יוצרי המוזיקה העממית, עלמו אגה, קאסה טסמה, קתם מקונן, אסנאקץ' וורקו ומארי ארמד .
עם זאת, המוזיקאי הבולט ביותר של תקופה זו הוא ככל הנראה יוצר סגנון הג'אז האתיופי, מולטו אסטטקה.
החל מ-1997, Buda Musique, חברת התקליטים הפריזאית המוכרת, החלה להוציא את אתיופיק, סדרת אלבומי מוזיקה המרכזת את היצירות האתיופיות הבולטות שנוצרו בשנים הללו.
סדרה זו תרמה להפצת והערכת המוזיקה האתיופית ברחבי העולם והולידה שיתופי פעולה בין אמנים אתיופים ומערביים מוכרים.
בשנות השמונים שלטו באתיופיה הדרג, החונטה הצבאית האתיופית, אשר הגבילה את התנועה לאתיופיה והחוצה ממנה.
בתקופה זו פעלו את'יו סטארס, להקת וואליאס ולהקת רוהה.
המוזיקאי הפופולרי ביותר של תקופה זו היה ניווי דבבה שהחדיר למוזיקה האתיופית את ה'סאם אנה וורק', 'שעווה וזהב' - צורה פואטית מסורתית של עמימות ששימשה בשירה ובדיבור, ותפקדה לא מעט כדרך מכובדת להעברת ביקורת - ואיפשרה למוזיקאים לבקר את הממשל בצורה סמויה ומעודנת.
אחד המוזיקאים האתיופים הפופולריים ביותר כיום היא אסטר אווקה שחיה היום באתיופיה לאחר שנים רבות של גלות בלוס אנג'לס ומכונה לעיתים אריתה פרנקלין האתיופית.
מוזיקה מתיגראי ואריתריאה הפכה לאחרונה לפופולרית בקרב אתיופים וגולים אתיופים, בעיקר מאיטליה.
אחד הסגנונות החדשים המצליחים יותר הוא הבולל (Bolel), מעין מוזיקה בלוזית סרקסטית, המגיעה מאדיס אבבה.
הזמרת האתיופית המוכרת ביותר ברחבי העולם כיום היא גיגי (אג`יגאיהו שיבאבו).
הופעותיה לצד נגני ג'אז מוכרים כמו ביל לאסוול (שהוא גם בעלה) והרבי הנקוק תרמו לפופולריות של המוזיקה האתיופית ברחבי העולם, בעיקר בארצות הברית בה היא מתגוררת.
יצירותיו של אבטה בריהון, מוזיקאי ג'אז ישראלי, זוכות לשבחים רבים.
באלבום 'ראס דשן', שיצא ב-2005, הציגו בריהון וחברו להרכב (שנשא אותו שם) הפסנתרן יצחק ידיד, יצירות בכל ארבעת סולמות הקנת.
מולטו אסטטקה נותר אחד המוזיקאים האתיופים הבולטים ביותר.
הופעת לא מעט מיצירותיו בפסקול של הסרט 'פרחים שבורים' (ג'ים ג'ארמוש) תרמה לא מעט לפרסומו ולחשיפת העולם למוזיקה האתיופית.
בין היוצרים הצעירים יותר קיימת נטייה לשלב את המוזיקה האתיופית במוזיקה אלקטרונית ולפעול במתכונת של להקת יחיד המלווה בסינתסייזרים.
מפיק 'אתיופיק', פרנסיס פלצטו, מבקר נטייה זו המחליפה את המסגרת המסורתית האתיופית של הרכבים רחבים יותר העושים שימוש בכלים מסורתיים.
לעומתו, פרופסור קיי קאופמן שלמיי, מאוניברסיטת הרווארד, מציינת דווקא את מקוריות הסצנה האתיופית העכשווית, ומדגישה כי לא רק המוזיקאים האתיופיים פונים לעשיית מוזיקה אלקטרונית.
בישראל השפיעה המוזיקה האתיופית במידות שונות על מוזיקאים מקומיים שאינם ממוצא אתיופי.
שלמה גרוניך שילב נערים ונערות אתיופים למקהלה שחשפה את כשרונותיהם וביצעה שירים בעלי תכנים הנוגעים למורשת ביתא ישראל, אך בסגנון שכמעט לא הושפע מן המוזיקה האתיופית.
עידן רייכל זכה להצלחה עולמית אדירה כאשר שילב אלמנטים של מוזיקה אתיופית במוזיקה המקורית שלו, שברובה אינה מושפעת מהמוזיקה האתיופית.
נגן הסקסופון נדב הבר יוצר מוזיקה המבוססת על מוזיקה אתיופית עם השפעות של ג'אז ובלוז, והופיע בפסטיבל המוזיקה של אדיס אבבה.
הנוכחות התוססת של יוצאי אתיופיה בישראל תמשיך ללא ספק להביא ליצירה עשירה המתבססת על המוזיקה האתיופית גם בעתיד.
מוּזִיקָה ווֹקָאלִית היא סגנון מוזיקלי בו מרכז הכובד של המוזיקה נשען על קול אדם ולא על כלי נגינה.
מוזיקה זו מתבצעת על ידי קול אדם בלבד או בשילוב ליווי אינסטרומנטלי, ותוגדר ווקאלית כל עוד קול האדם הוא הדומיננטי.
מוזיקה ווקאלית בעלת קול אדם בלבד ללא ליווי של כלי נגינה נקראת א-קפלה.
ככל הנראה, סגנון זה של מוזיקה הוא הסגנון העתיק ביותר של מוזיקה כיוון שהוא אינו דורש דבר מלבד קול האדם.
בכל התרבויות ניתן למצוא צורה כלשהי של מוזיקה ווקאלית.
כאחד הגורמים להתפתחות הז'אנר ניתן לראות את האיסור שהיה בימי הביניים על שימוש בכלי נגינה בכנסיות ולכן היצירה המוזיקלית בכנסיות הייתה אז ווקאלית.
על מנת להתגבר על מגבלות הקול האנושי מתמחים כותבי המוזיקה הווקלית בהצבת אנשים בעלי גובהי קול שונים במקהלה ובכתיבת מוזיקה מתאימה לזמרים סולנים בעלי סוגי קול שונים, כגון סופרן לירי או דרמטי, בס בופו (לתפקידים קומיים) או בס פרופונדו (לתפקידים דרמטיים) וכדומה.
אם בתחילה הכילה המוזיקה הווקאלית קול אדם בלבד, הרי שהיום, הודות להתפתחויות הטכנולוגיות בתחום הסאונד, ניתן להפיק חיקויים מוצלחים של כלי נגינה בעזרת קול האדם בלבד.
התואר מוזיקה ווקאלית נגזר משם התואר האנגלי VOCAL – קולי.
אלתור ווקאלי היה ועודנו חלק חשוב במוזיקה הטורקית ומזרח תיכונית.
מוזיקה כזאת הייתה קיימת עוד מלפני המאה ה-13, וכנראה עוד לפני שנת 900.
הצאצאים של שבט קונג והחמולות בדרום אפריקה מנצלים טכניקות דומות במוזיקה המסורתית.
במוזיקה היהודית משתמשים הרבה בניגונים – שיר ללא מילים, שבו משובצים צלילים כמו: "בים-בם-בום", "אי-אי-אי" וכו' מלווה לעיתים קרובות במחיאות כפיים קצביות ותיפוף על השולחן.
"מוזיקת הפה" – היא טכניקה סקוטית המבוססת על חיקוי חמת חלילים, כינורות וכלים אחרים, ששימשו את המוזיקה המסורתית של סקוטלנד.
מהגרים סקוטיים בצפון אמריקה עשו מוזיקה זו לפופולרית והיא שולבה בצורות רבות של מוזיקה אמריקאית.
כיום אף ניתן להשיג תואר ראשון במוזיקה ווקלית.
תוכנית הלימודים כוללת מקצועות כמו קולקוויום, סדנת אופרה, שיעורי איטלקית ועוד.
פסטיבל מוזיקה ווקאלית באבו גוש
פעמיים בשנה, בסוכות ובשבועות, מתקיים באבו גוש פסטיבל מוזיקה ווקאלית.
אל הפסטיבל מגיעות מקהלות מהארץ ומחו"ל והוא נערך בכנסיות באזור.
ניתן לזהות בו השפעות מוזיקליות אירופאיות - של המהגרים שהגיעו משם, ובראש ובראשונה האיטלקים; אך גם השפעות מוזיקליות אפריקאיות שהביאו העבדים משם במאות הראשונות לכיבוש האירופאי.
באופן כללי הוא התגבש בתקופה של הגירה חיצונית גדולה מאירופה והגירה פנימית מהפרובינציות, ומקובל לראותו כיצירה מקומית ולא כסגנון שהגיע מבחוץ וקיבל מאפיינים מקומיים.
הליווי הכלי מתבסס בדרך כלל על גיטרות (ספרד), בנדוניאון (גרמניה), קונטרבאס, ופסנתר.
המונח טנגו מקורו ככל הנראה בדיאלקט שהיה מקובל בקרב העבדים האפריקאיים, והוא מציין תוף או מעגל של ריקוד קצבי; אך רק בראשית המאה ה-20 הוא יוחד לסגנון המוזיקלי המסוים הנושא מאז את שמו.
בראשיתו תדמיתו הייתה נחותה והוא זוהה עם מועדוני לילה מפוקפקים בבואנוס איירס; ובשל שמו - עם המוזיקה של האפריקאים, בדומה למוזיקה האפרו-אמריקאית שזכתה אף היא בראשית דרכה ליחסי ציבור שליליים.
בשנת 1910 החלה הקריירה של קרלוס גרדל שמשכה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ושנחשב בארגנטינה לגדול זמרי הטנגו אשר מסמל את תור הזהב שלו ואת התקופה בה נוצרה מיטב הקלאסיקה.
גרדל הופיע בשיא הקריירה שלו לא רק בבואנוס איירס אלא גם בפריז ובניו יורק, והשתתף בסרטים רבים בארצות הברית.
הוא מת בן פחות מ-50 (יש אי ודאות לגבי תאריך הלידה שלו) בתאונת מטוס בעיר מדיין, קולומביה.
בין שיריו הבולטים ניתן לציין את Volvió una noche ו-El día que me quieras שתורגמו ובוצעו בעברית על ידי שלמה יידוב באלבום "חולם בספרדית" (חזרה בלילה, ביום שבו תרצי בי); וכן Caminito שמוכר גם בזכות הרחוב הציורי בשכונת לה בוקה בבואנוס איירס.
המחצית הראשונה של המאה ה-20, החל מגרדל ועד להדחתו של חואן פרון נחשבת לתקופת הזהב של הטנגו הארגנטיני ובה פעלו היוצרים ונכתבו השירים שנחשבים כיום לקלאסיקה שלו; והוא אף הפך במהלך כהונתו של פרון למקור לגאווה לאומית.
בין השירים הבולטים בתקופה זו ניתן לציין את Cambalache.
זו התקופה בה הגרמופון והרדיו הופיעו והפכו לפופולריים והביאו את הצלילים לכל פינה, ובהמשך הריקוד הגיע גם לאירופה וזכה שם לגרסה משלו.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 נעשו ניסיונות לחפש כיוונים חדשים בטנגו, והדמות הבולטת בתקופה זו הוא אסטור פיאצולה (Ástor Piazzolla) שניסה לחדש גם מבחינה מוזיקלית וגם מבחינה כלית ועשה שימוש בסינתיסייזרים בני אתה תקופה, גיטרה חשמלית, סוללת תופים וכו'.
כיום הטנגו מזוהה עם בואנוס איירס הן על ידי תושביה והן על ידי התיירים הרבים הפוקדים אותה, קיים שפע מועדונים ומקומות בילוי בהם ניתן ללמוד ולרקוד טנגו, וגם ברחובות שבמרכז העיר ניתן לראות רקדני טנגו הרוקדים בתמורה לתשר מהעוברים והשבים.
בשנת 2009 הטנגו הוכר על ידי אונסק"ו כמורשת תרבותית לא מוחשית.
הגבולות המדיניים באמריקה הלטינית אינם חופפים את הגבולות התרבותיים, וכך ניתן למצוא ברחבי ארגנטינה - מחוץ לבואנוס איירס - שפע סגנונות מוזיקליים שונים זה מזה ובני תרבויות שונות, שבאופן כללי מוכרים כמוזיקה פולקלורית (música folclórica ובארגנטינה גם música folklórica).
רובם זכו לפחות יחסי ציבור מאשר הטנגו, הם פחות מוכרים בעולם, אם כי פה ושם יש מבצעים (כמו מרסדס סוסה) או יצירות (כמו המיסה קריאוז'ה) מוכרים יותר.
בניגוד לתדמית המקובלת של המוזיקה והריקודים הלטינו-אמריקאים כקצביים, פרובוקטיביים, ובעלי מבנה חופשי - המוזיקה הפולקלורית היא באופן כללי סולידית יותר, ובכל סגנון מוזיקלי יהיה לשירים השונים מבנה דומה, והריקודים יהיו שמרניים באופיים.
ההשפעות המוזיקליות נובעות גם הן מהמוזיקה האירופאית שהגיעה עם המהגרים משם, אך במידה רבה מאוד מהמסורות המוזיקליות של האינדיאנים באזורים השונים; וזה מתבטא גם בכלי הנגינה, בתלבושות, ואף בשילוב הדיאלקטים המקומיים במילות השירים (למשל- קצ'ואה בצפון מערב ארגנטינה וגוארני בצפון מזרח).
מילות השירים מתייחסות הרבה פעמים לנוף המקומי, למנהגים, לשמות מקומות, לצמחים וכו'.
מבנה טיפוסי של שיר מהמוזיקה הפולקלורית יהיה:
שני חלקים - בית ופזמון חוזר בכל אחד (בניגוד למוזיקה הישראלית בה נפוץ יותר המבנה של שלושה חלקים)
הקדמה מוזיקלית לפני כל חלק (במהלכה אין רוקדים)
ריקוד זוגות המתבצע בתלבושות כפריות חגיגיות טיפוסיות והמשלב נפנוף במטפחות או רקיעות רגליים כאשר לעיתים הרקדנים אינם נוגעים כלל זה בזה
חלק בלתי נפרד מהשירים הוא ההוראות לרקדנים איזה חלק לרקוד
שילוב של צהלות הרקדנים והמאזינים השתויים
חוץ מאשר בהופעות מסחריות - המוזיקה הפולקלורית מבוצעת בחגיגות הכפריות, במועדונים (peña) וכו'.
עם תום מה שמכונה "תקופת הזהב של הפולקלור" - החלו להופיע הרכבים ומבצעים חדשים שחידשו שירים רבים בביצועים מודרניים תוך שהם פונים לקהל צעיר יותר, וביניהם ניתן לציין את הלהקות Los Nocheros ו-Les Luthiers, ואת הזמרת סולדד (Soledad Pastorutti).
מוזיקה זו היא במידה רבה ליבה של המוזיקה הפולקלורית הארגנטינית, והיא מקובלת בעיקר בפרובינציות סלטה, טוקומן, קורדובה, וסנטיאגו דל אסטרו.
ההרכבים הקלאסיים של מוזיקה זו שהצליחו בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-20 כללו על פי רוב רביעיות של גיטרה סולו, שתי גיטרות מלוות ותוף בומבו לגוארו (Bombo legüero).
שתי הלהקות המוכרות ביותר הן Los Chalchaleros ו-Los Fronterizos, שתיהן מסלטה, שתחילתן בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, ההרכבים המקוריים אינם קיימים כבר, אך קיימים הרכבים אחרים שמחקים את סגנונם.
Los Fronterizos היא הלהקה הסולנית בביצוע המקורי והמוכר של המיסה קריאוז'ה.
גם מרסדס סוסה - ילידת טוקומן - מזוהה בעיקר עם המוזיקה הזו (לפחות בראשית דרכה).
השיר המוכר מהיצירה הוא אלפונסינה והים שתורגם לעברית בידי אהוד מנור וזה למספר ביצועים (חוה אלברשטיין, הפרברים).
בין הסגנונות המוזיקליים היותר מזוהים עם אזור זה ניתן לציין את הסמבה (Zamba שום קשר ל-Samba הברזילאית), והצ'קררה (Chacarera).
מוזיקה זו שקשורה למוזיקה של בוליביה ואופיינית לאוכלוסייה האינדיאנית של הרי האנדים, טיפוסית בעיקר לפרובינציה של חוחוי (פרובינציה).
נעשה בה שימוש רב בכלי נגינה האופייניים לאזור זה, וביניהם:
צ'רנגו (Charango)- כלי מיתרים קטן מהגיטרה ובעל צלילים גבוהים, שתיבת התהודה שלו עשויה משריון של ארמדיל או מעץ.
קנה (חלילית) (Quena)- חלילית עץ.
סיקוס, סָמפּוניה (Sicu, Zampoña)- חליל פאן.
ארקה (Erke)- כלי נשיפה גדול מעץ בעל יכולות מוגבלות יחסית, שמזכיר מעט את קרן האלפים ואת הדידג'רידו האבורג'יני (אוסטרליה).
בין הסגנונות המוזיקליים האופייניים לאזור ניתן לציין את הקרנבליטו (Carnavalito) הקצבי והעליז שמוכר בבוליביה בתור וואינו (Huayno),
הנעימה El Condor Pasa שאופיינית לאזור זו (התפרסמה בביצועם של סיימון וגרפונקל ובעברית בידי הפרברים תחת השם "לו ניתן" למילותיו של אבי קורן) ניתן לסווגה כז'אראווי, ובעיבודים כליים היא כוללת לא פעם קטע מעבר קצבי בסגנון הקרנבליטו.
גם הגלוריה מתוך המיסה קריאוז'ה הולחנה במקצב של הקרנבליטו (בתחילת השיר ובסופו), וז'אראווי באמצע.
המוזיקה של אזור קוז'ו (Cuyo) הכולל את הפרובינציות של מנדוסה, סן חואן וסן לואיס.
המוזיקה באזור זה קשורה למוזיקה של צ'ילה - מעברו השני של רכס הרי האנדים, וסגנון מוזיקלי אופייני לאזור זה היא הקואקה הקוז'אנית (La Cueca cuyana) - גרסה קצבית של הסמבה הארגנטינאית.
הקואקה היא גם הריקוד הלאומי של צ'ילה.
מוזיקה זו המוכרת כמוזיקה של גדות נהר הפרנה (La Música litoraleña), שייכת לאותו אזור תרבותי כמו המוזיקה של פרגוואי.
כלי הנגינה המקובלים באזור הם גיטרה, בנדוניאון או אקורדיאון, ונבל פרגוואי.
מוזיקה אנדלוסית קלאסית היא סגנון מוזיקלי שנפוץ בימינו בעיקר בארצות המגרב ובקרב יהודים ספרדים, ומקורו באל-אנדלוס שבספרד המוסלמית של ימי הביניים.
המוזיקה האנדלוסית הקלאסית נולדה בימיה של אמירות קורדובה במאה ה-9. נהוג לייחס את ראשית המוזיקה האנדלוסית למוזיקאי הפרסי הידוע בשם זיריאב (789-857), אשר פעל בחצרו של הח'ליף הארון א-רשיד בבגדאד ועזב את חצרו לאחר סכסוך עם מורו אסחאק אל-מאווסילי.
הוא היגר לאל-אנדלוס (ספרד המוסלמית) וייסד אסכולה מוזיקלית חדשה בקורדובה, בחצר הח'ליף האומיי עבד א-רחמן השני.
במאה ה-12, שילב המלומד החשוב אבן באג'ה מסרגוסה את המוזיקה שיצר זיריאב עם סגנונות מערביים יותר, וכך פיתח את המוזיקה האנדלוסית ועזר להפיץ אותה ברחבי חצי האי האיברי וצפון אפריקה של התקופה.
המוזיקה האנדלוסית הקלאסית היא תוצר של שילוב המסורת המוזיקלית הערבית הקלאסית של בגדאד עם מסורות מוזיקליות נוספות שהתקיימו בספרד, בעיקר המסורת הווזיגותית-נוצרית ומסורות ברבריות מצפון אפריקה.
סינתזה רבת שנים בין מסורות אלו יצרה את הבסיס למוזיקה האנדלוסית.
במאה ה-11, הפכה ספרד המוסלמית למרכז לייצור כלי נגינה.
בסביליה, טולדו, ולנסיה וגרנדה, הוקמו בתי ספר למוזיקה שבהם למדו וביצעו את המוזיקה האנדלוסית.
השפעת המוזיקה האנדלוסית וכלי הנגינה שלה ניכרה בפרובאנס בצרפת ובהמשך בשאר אירופה, והשפיעה על ההתפתחות של כלי הנגינה והמוזיקה המערביים.
בעקבות הקשרים הענפים בין ספרד המוסלמית לצפון אפריקה, במהירות רבה התפשטה המוזיקה האנדלוסית גם לשם, במיוחד בתקופת השושלות אל-מוראביטון ואל-מוואחידון שאיחדו את ספרד המוסלמית והמגרב תחת יחידה מדינית אחת.
המוזיקה האנדלוסית הקלאסית מראשיתה ועד היום הייתה גם מנת חלקה של יהדות ספרד בכלל ויהדות צפון אפריקה בפרט.
החוקר חיים זעפרני ציין בספרו "יהדות אנדלוסיה והמגרב" (בצרפתית):.
בקרב יהודי מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה המוזיקה האנדלוסית שולבה עם הפיוטים כחלק משירת הבקשות בבתי הכנסת.
במוזיקה האנדלוסית הצפון אפריקנית, הנובה היא יצירה מורכבת הכוללת סולם מוזיקלי ומערכת חוקים שעל פיהם נבנית היצירה, בדומה למקאם המקובל במוזיקה הערבית-המזרחית (דומה לכך היא הסוויטה במוזיקה המערבית).
בקהילות יהודי צפון אפריקה נעשה שימוש במסורת המוזיקלית של הנובות, במסגרת הפיוטים בבית הכנסת ושירת הבקשות.
על פי חוקרי ההיסטוריה של המוזיקה, מסורת מוזיקלית זו נוצרה בספרד לפני כ-1150 שנה, בידיו של המוזיקאי הפרסי עלי אבן נאפיע שהיה מכונה "זיריאב".
מקובל לחשוב שבאופן מסורתי היו 24 נובות שנוצרו על ידי זיריאב, ומבוססות על 24 מודוסים (סולמות מוזיקליים) הנקראים "טובוע" (ביחיד - "טבע"), כנגד 24 שעות היממה.
המוזיקה האנדלוסית הקלאסית מהווה הבסיס למוזיקה האנדלוסית בצפון אפריקה כיום, שלצד זאת כוללת גם מרכיבים צפון אפריקאים חדשים.
ברבות מהערים הגדולות של צפון אפריקה המערבית (במרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב) קיימות תזמורות אנדלוסיות ענקיות בו המוזיקאים שרים ומנגנים בו זמנית.
בעיר אשדוד שבישראל פועלת התזמורת האנדלוסית הישראלית; התזמורת נוסדה בשנת 1994 ומשמרת את המוזיקה האנדלוסית עם גוון יהודי, כפי שהייתה נהוגה בקרב יהדות ספרד וצפון אפריקה.
כלי הנגינה העיקריים של המוזיקה האנדלוסית הם עוד, רבאב, דרבוקה, קאנון, קמנג'ה, טאר ועוד.
כיום נהוג לשלב במוזיקה האנדלוסית גם כלי נגינה מערביים כגון פסנתר, צ'לו, וקונטרבס.
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון הייתה התזמורת הסימפונית הראשונה מזה שנים רבות שבה ביצעה לראשונה מוזיקה אנדלוסית בעיבודים תזמורתיים קלאסיים, ובעונת הקונצרטים 2016/2017 של התזמורת הכינו סדרה מיוחדת המוקדשת כולה לסגנון המוזיקלי הזה בשם: "מאנדלוסיה באהבה".
שמואל אלבז היה המנצח והמנהל המוזיקלי של הסדרה ויורם אזולאי היה יועצה המוזיקלי של סדרה זאת.
את תזמורת ראשון לציון ליוותה קבוצת מוזיקאים מלוד בשם "מטרוז" שניגנה על כלים מסורתיים אשר התאימו לסגנון מוזיקלי זה.
מוזיקה אפריקאית היא שם כולל למוזיקה מאזורים שונים ומתקופות שונות באפריקה.
היא מזוהה עם פוליריתמיקה ועם כלי הקשה, פריטה ונשיפה טרום-תעשייתיים מחומרים טבעיים.
למוזיקה האפריקאית, על מקצביה, כליה וכו' השפעה עמוקה על המוזיקה בדרום ובצפון אמריקה, ובשאר העולם.
מוזיקה שאינה מערבית מועברת ברוב המקרים על ידי לימוד מהורה או מורה והלחנתה לעיתים קרובות נלמדת על ידי חיקוי.
הנגינה בכלים מוזיקליים או הופעה מוזיקלית בנסיבות מסורתיות לעיתים קרובות ייחודית לקבוצה ספציפית.
על מנת לקיים המשכיות מוזיקלית בתרבות זו, על ממשיכי התרבות לתאר את המלוכה והערים בשירים מסורתיים ולהשתמש במוזיקה במהלך חגיגות גדולות וטקסים דתיים.
כך ההורים מלמדים את ילדיהם את השירים וההיסטוריה התרבותית.
למעשה, באופן כללי, חלק נרחב מהתרבות וההיסטוריה הועברו במשך דורות על ידי מוזיקה.
המוזיקה היא חלק מחייהם היומיומיים של תושבי היבשת.
בעבר היא נועדה להעברת חדשות, ללימוד ולספר סיפורים למטרות דתיות.
המגוון של הכלים המוזיקליים הוא רחב כמו התרבות האפריקאית.
הכלים עשויים מחומרים שונים שיכולים להפיק צליל.
אלו כוללים פעמוני אצבע, חלילים, קשתות מוזיקליות, פסנתרי אצבע, חצוצרות וקסילופונים.
מוזיקה אפריקאית מסורתית היא פונקציונלית בטבעה.
ההופעות עלולות להיות ארוכות ולעיתים ישלבו את השתתפות הקהל.
למשל, קיימים סוגים שונים של שירי עבודה, שירים המלווים לידה, טקסי נישואין, צייד, פעילויות פוליטיות וגם מוזיקה שתפקידה גירוש רוחות רעות והכרת כבוד לרוחות הטובות, למתים ולאבות הקדמונים.
שירים כאלו מבוצעים רק בהקשר החברתי שלהם והם לרוב מצומדים לריקוד מסורתי.
חלק מהשירים הם שירי דת או טקסיים שמבוצעים על ידי מוזיקאים מקצועיים, וקיימים גם שירים מיוחדים לבתי משפט מלכותיים.
המוזיקה והריקוד של מגוון העמים המרכיבים את אפריקה, נוצרים מרמות שונות של מוזיקה אפריקאית מסורתית, כולל מוזיקה אמריקאית ומגוון סגנונות קאריביים כגון: סוקה וקאליפסו.
בנוסף גם סגנונות מאמריקה הלטינית השפיעו, למשל: הסמבה, רומבה, סלסה, טנגו, ממבו, רגאיי, קומפאס, פונטה, צ'ה צ'ה צ'ה וסוגים אחרים מבוססי קצב שהתבססו בין השאר על המוזיקה של האפריקאים העבדים ובתורם השפיעו על המוזיקה האפריקאית הפופולרית.
צפון אפריקה (מסומנת במפה בתמונה בצבע אדום), היא מקום מושבה של מצרים העתיקה וקרתגו, ציוויליזציות עם קרבה חזקה לחברות העתיקות הסמוכות למזרח ושהשפיעו על היוונים העתיקים והתרבות הרומאית.
בסופו של דבר, מצרים נפלה תחת שלטון פרסי שלאחריו הגיעו שלטון יווני ורומי, וקרתגו נשלטה בהמשך על ידי הרומאים והוונדלים.
בהמשך, צפון אפריקה נשלטה על ידי הערבים שייסדו את האזור כמגרב של העולם הערבי.
ביבשת קיים מגוון עשיר של מורשת תרבותית.
באפריקה מדוברות מאות שפות שונות.
במהלך המאה ה-7 הערבים הגיעו לצפון אפריקה והשפיעו על התרבות באזור.
לכן מוזיקה אפריקאית וערבית חולקות דמיון מסוים וכלים מוזיקליים מסוימים.
בנוסף, המוזיקה האנדלוסית משפיעה במיוחד ומבוצעת בדרכים שונות ברחבי האזור.
המוזיקה יובאה מאנדלוסיה במאה ה-15 אחרי גירוש המורים מספרד.
מקורה הוא במוסלמים של חצי האי האיברי אשר הביאו עמם מסורות שונות ממוזיקה מוסלמית.
בדומה לסגנונות המוזיקליים של עמק הנילוס והקרן של אפריקה (מסומנים בתכלת וירוק כהה במפה) למוזיקה של צפון אפריקה יש קשר הדוק עם מוזיקה ים תיכונית ומשתמשת לעיתים בסולמות מוזיקליים דומים.
למוזיקה צפון אפריקאית יש טווח רחב, החל מהמוזיקה המצרית העתיקה ועד למוזיקה הברברית של שבטי הטוארג ונוודי המדבר.
המוזיקה של האזור עוקבת במשך מאות אחר קווי המתאר של מוזיקה ערבית ומוזיקה אנדלוסית קלאסית.
הסגנונות הפופולריים בני זמננו כוללים, למשל, את הראיי האלג'יראי.
עם סגנונות אלו ניתן לקשר גם את המוזיקה הסודנית והקרן של אפריקה (אריתראה, אתיופיה, ג'יבוטי וסומליה).
מוזיקה סומלית היא באופן אופייני פנטטונית, כלומר משתמשת בחמישה תווים לסולם בניגוד למוזיקה ההפטטונית בה ישנם שבעה תווים כמו בסולם המאג'ורי המוכר בעולם המערבי.
המוזיקה של אתיופיה מאופיינת במערכת טונאלית משלה שנקראת קנטה.
למערכת זו יש ארבעה סולמות מרכזיים – טזטה, באטי, אמבסל ואנצ'יהוי.
חלק מהשירים נקראים על שם הקנטה שלהם.
טיזיטה למשל, הוא שיר העלאת זכרונות.
הסגנון של השיר והסולם מזכירים את הבלוז המערבי.
כיום קיימים ביצועים על ידי אמנים אתיופים שונים לאותו שיר.
המוזיקה העממית באזור זה שופעת על אף הדיכוי הממשלתי שהיה באזור והיא מתבטאת באופנים שונים.
ניתן לראות מסורות מוזיקליות עשירות ועתיקות אצל הברברים, היהודים הספרדים, הטוארגים והנוביאנים.
המוזיקה של הברברים והצ'אבי מוכרות ברחבי האזור וגם בצרפת.
מוזיקה אלג'יראית כוללת מסורת אנדלוסית – הנובאט היא סוג של מוזיקה קלאסית שנשארה פופולרית במדינה.
לאורך השנים היא התפתחה לסגנונות כמו רבאב.
המוזיקה בלוב, כמו במדינות צפון אפריקאיות אחרות, מורכבת מאלמנטים מקומיים וזרים.
גם לה תרמה המוזיקה הערבית והטורקית.
תוניסיה מוכרת במיוחד כמרכז המאלוף, סגנון שנבע גם הוא מהמוזיקה האנדלוסית.
מאז שנות ה-30 המאלוף מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות התוניסאית.
בין האמנים החשובים באזור זה ניתן למנות את אום כולתום, זמרת מצריה אשר השפיעה על המוזיקה בעולם כולו.
האזורים שמדרום לסהרה מאופיינים לרוב בקצב משתנה והרמוניות קוליות.
אזור גאוגרפי זה מאפויין על ידי כלים שונים בהם, למשל, גם פעמון הברזל.
החלוץ האתנומוזיקלי ארתור מוריס ג'ונס הבחין כי ישנם עקרונות קצביים משותפים למסורות האפריקאיות שמדרום לסהרה.
עקרונות אלו מהווים למעשה מערכת עיקרית אחת.
העקרונות עליהם המוזיקה מבוססת דומים, אך מידת השימוש בהם משתנה בהתאם לאזור, מדינה וקבוצה אתנית.
מבחינה מוזיקלית, ניתן לחלק את המוזיקה שמדרום לסהרה לארבעה מחוזות:
המחוז המזרחי (מסומן בירוק בהיר במפה).
כולל את המוזיקה של אוגנדה, קניה, רואנדה, בורונדי, טנזניה, מלאווי, מוזמביק וזימבאבווה ובנוסף גם את האיים מדגסקר, איי סיישל, קומורוס ומאוריציוס.
הרבה מאלו הושפעו ממוזיקה ערבית ומהמוזיקה של הודו, אינדונזיה ופולינזיה, זאת על אף שהמוזיקה המסורתית של האזור מקורה בראש ובראשונה מעמים דוברי ניז'ר-קונגו.
המחוז הדרומי (מסומן בחום במפה).
כולל את המוזיקה של דרום אפריקה, ממלכת לסוטו, סוואזילנד, בוטסואנה, נמיביה ואנגולה.
המחוז המרכזי (מסומן בכחול כהה במפה).
כולל את המוזיקה של צ'אד, הרפוליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וזמביה.
באזור זה ניתן למצוא גם את מוזיקת הפיגמי.
בני הפיגמי הם בעלי גיוון גנטי רחב ועדיין נבדלי משאר האוכלוסיות האנושיות.
הם מתגוררים ביערות הגשם של קונגו וידועים במוזיקה הווקלית שלהם אשר מאופיינת על ידי אימפרוביזציות.
בדומה לקהילות אפריקאיות אחרות המוזיקה נועדה לבידור וגם לאירועים ופעילויות ספציפיות.
המחוז המערבי (מסומן בצהוב על המפה).
כולל את המוזיקה של סנגל, גמביה, גינאה, גינאה ביסאו, סיירה לאון, ליבריה, מאלי, ניז'ר, בורקינה פאסו, חוף השנהב, גאנה, טוגו, בנין, ניגריה, קמרון, גבון והרפובליקה של קונגו ובנוסף גם איים כמו סאו טומה ופרינסיפה.
כל המחוזות הושפעו באופן מסוים ממוזיקה מערב-אירופאית וצפון-אמריקאית.
מאפיינים של המוזיקה באזור זה: המאפיינים כוללים שימוש בטכניקת קישור: התאמה של גובה הצליל והקצב למרווחים של חלקים אחרים ביצירה, או לחלופין שינוי גובה הצליל או המשפטים של שני חלקים לתוך חלק אחד ובכך ליצור חלק שלם.
העדפה אסטית למרקמים צפופים וחופפים וטונים מעוררים שתורמים לאיכות צליל מלאה.
המוזיקה לעיתים מעגלית או חסרת סיום מוגדר ולרוב חוזרת על עצמה פעמים רבות עם שינויים הדרגתיים.
ישנם ביצועים בהם יש מקצבים מוכפלים או משולשים.
המוזיקה כוללת קטעי "מפתח" וקטעי "הרחבה".
קטעי ה"מפתח" חייבים להיות קיימים ביצירה על מנת שההופעה תוכל להמשך.
הם הבסיס לפיתוח אלתורים, שינויים ותוספות שונות למוזיקה.
קטעי ה"הרחבה", חיוניים לא פחות, כוללים מחיאות כפיים, קטעים וואקליים, קטעי אמבירה, שינויי בס וריקוד.
המוזיקה באפריקה כוללת מערך נרחב של כלים.
הכלים האפריקאיים כוללים מגוון תופים, כלי הקשה חלולים מעץ, רעשנים, אגוגואים (פעמונים כפולים), סוגי נבל שונים וכלי פריטה דמויי נבל, כינורות, סוגי קסילופונים שונים ולמלופונים.
בנוסף, קיימים סוגי כלי נשיפה שונים כמו חלילים וחצוצרות ולעיתים נעשה שימוש בכלי פריטה דמויי עוד אשר מלווים את הנגינה באזורים מסוימים.
ההופעות המוזיקליות האפריקאיות כוללות סוגי כלים שונים (כאשר חשיבות כלי מסוים עלולה להשתנות בין חברה אחת לאחרת).
חשובה במיוחד היא המוזיקה הווקלית שמודגשת בהרבה מהחברות האפריקאיות כאשר הליווי שירתי.
אחד מהמאפיינים הכי אוניברסליים של המוזיקה שמדרום לסהרה הוא נגינה פוליריתמית, זאת בניגוד לנגינה הפוליפונית של המערב.
מספר כלים שמעוצבים באופן ייחודי התפתחו עם הזמן על מנת לאפשר נגינה סימולטנית של מקצבים מנוגדים.
האמיברה והקורה הן דוגמאות של כלים שמארגנים תווים לא בסדר ליניארי רגיל מהבס לצלילים הגבוהים, אלא בשתי מערכות נפרדות שמאפשרות הקלה בנגינה בין מקצבית.
ההשפעה של עיקרון זה מתבטאת גם בדוגמאות לכלים מודרניים נוספים.
חלק מהכלים המוזיקליים האפריקניים הם אנטרופומורפיים.
בהגדרתו, אנטרופומורפיזם הוא הצגה אפיון או התייחסות לחיות כאלים או לחפצים כאילו היו אנושיים בהתנהגותם.
הכלים שמאופיינים ככאלו הם בדרך כלל כלי עץ או מיני תופים.
למשל, באפריקה התופים הם הבסיס של ההרכב מאחר שיש להם מקום מכובד בהקשר החברתי, הדתי והפוליטי.
בהקשרים מסוימים התוף מושווה לאדם והנשים צריכות להתייחס אליו בכבוד המתאים.
בחלק מהתרבויות האפריקאיות הנשים לא מורשות בכלל לגעת בתוף.