tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פשרה זו הטמיעה בתוכה את פשרת השלוש-חמישיות, וחיזקה את ייצוגם של מדינות העבדות בחבר האלקטורים מעל לגודל קהל המצביעים שלהן.
כל בית מחוקקים של המדינות היה רשאי להחליט על אופן בחירת האלקטורים של המדינה והאלקטורים הם אלה שמצביעים לנשיא.
במקרה ששום מועמד לנשיאות לא הצליח לזכות ברוב קולות האלקטורים, מועברת ההכרעה על בחירת הנשיא לבית הנבחרים.
לאחר שהוועדה הגישה את הצעתה, בדחיפתו של וילסון הועברה ההצבעה במקרה כזה מהסנאט לבית הנבחרים.
לאחר קבלת שינוי זה, חבר האלקטורים, שגילם מארג של פשרות שהפכו לבחירת אלטרנטיבה בפשרה, התקבל הרעיון על ידי הוועידה.
וילסון האמין שהמאבק המתון בין המעמדות בחברה האמריקאית ייצור רמה של חיברות וידידות בין-מעמדית שתוכל להפוך את הנשיא למנהיג סמלי של העם האמריקאי בכללותו.
הוא לא שקל את האפשרות של מפלגות פוליטיות שמקוטבות ביניהן.
הוא ראה את ריבונות העם כמלט שיאחד את אמריקה ויחבר בין האינטרסים של העם ושל הממשל הנשיאותי.
על הנשיא להיות איש של העם שיגלם את האחריות הלאומית לטובת הציבור ויספק שקיפות או אחריות בשל היותו מנהיג הנראה לעיני כל.
השפעתו הממושכת ביותר של וילסון על ארצות הברית הייתה כאשר הוא היה חבר בוועדת הפרטים , שכתבה את הטיוטה הראשונה של חוקת ארצות הברית.
הוא רצה שהסנאטורים והנשיא ייבחרו בבחירות ישירות.
הוא גם הציע את פשרת שלוש-החמישיות, שבמסגרתה הוכללו רק שלוש חמישיות מאוכלוסיית העבדים בדרום לצורכי חישוב כוחם האלקטורלי ולצורך חלוקת ההכנסות ממסים.
יחד עם ג'יימס מדיסון, הוא היה הבקי ביותר מבין מנסחי החוקה בתחום הכלכלה הפוליטית.
הוא הבין באופן ברור את הבעיה המרכזית של "הריבונות הכפולה" (המדינות והאומה) וראה בחזונו את עתידה הבלתי מוגבל של ארצות הברית.
אחד העדים לפעילותו של וילסון במהלך הוועידה, בנג'מין ראש, כינה את מוחו של וילסון "התפרצות אחת של אור".
מדיסון ווילסון לא רק שהתעלו מעל כל שאר נציגי הוועידה כתאורטיקנים פוליטיים, הם גם היו שני בעלי הברית הקרובים ביותר הן בוויכוחים שהתנהלו בוועדיה והן במאמצי האשרור שלאחריה.
אף על פי שלא הסכים לכל חלקי הנוסח הסופי של החוקה, שבהכרח התקבלה כפשרה, וילסון עמל קשות כדי שהיא תתקבל.
הוא הוביל את תהליך האשרור בפנסילבניה, בוועידה שהתכנסה לצורך כך, והיא הייתה המדינה השנייה, לאחר דלאוור, שאשררה את החוקה.
נאום חצר בית מדינת פנסילבניה
"נאום חצר בית המדינה" (speech in the statehouse yard) שאותו נשא וילסון ב-6 באוקטובר 1787 בחצר שמאחורי היכל העצמאות שבפילדלפיה, היה חשוב במיוחד לקביעת התנאים לדיון על האשרור, הן ברמה המדינתית והן ברמה הלאומית.
נאום זה שני בהשפעתו רק לכתבי הפדרליסט.
הנאום הודפס בעיתונים ועותקים שלו הופצו על ידי ג'ורג' וושינגטון כדי לגייס תמיכה לאשרור החוקה.
בנאומו התמקד וילסון במיוחד בעובדה שלראשונה יתקיימו בחירות ישירות לאומות לממשלה.
הוא הבחין בין "שלושה סוגים פשוטים של ממשלה: מונרכיה, אריסטוקרטיה ו"רפובליקה או דמוקרטיה, בה העם מחזיק בסמכות העליונה, ופועל במשותף או באמצעות נציגים".
בנאומו מתח וילסון גם ביקורת על הצעת מגילת הזכויות.
זכות ההתכנסות, חופש העיתונות, החופש מפני חיפוש וזכויות אחרות שהוגדרו במגילת הזכויות, לא נפקדו לדעתו של וילסון מהחוקה ולפיכך הוא ראה במגילת הזכויות כתיקון בלתי נחוץ לחוקה.
בהמשך היה וילסון פעיל מרכזי בניסוח מחדש של חוקת פנסילבניה מ-1776, והוא הגיע להסכם עם ויליאם פיינדלי, מנהיג המפלגה החוקתית, שצמצם את התחושה המפלגתית שאפיינה קודם לכן את הפוליטיקה של פנסילבניה.
לאחר ועידת החוקה, ביקש וילסון, על רקע ידענותו המשפטית, להתמנות כנשיא בית המשפט העליון הראשון של ארצות הברית.
עם זאת, הנשיא ג'ורג' וושינגטון בחר בג'ון ג'יי לתפקיד.
ב-24 בספטמבר 1789 מינה וושינגטון את וילסון תחת זאת כשופט בבית המשפט העליון.
וילסון קיבל את המינוי וב-26 בספטמבר אישר הסנאט את מינויו.
וילסון הושבע לתפקיד ב-5 באוקטובר.
וילסון וראשוני השופטים בבית המשפט העליון העבירו את רוב זמנם בסבבים לבתי המשפט לערעורים ופחות על כס השיפוט בבית המשפט העליון.
במהלך השנתיים האחרונות לכהונתו של וילסון על כס השיפוט, הוא כמעט ולא נכח בבית המשפט ורכב ברחבי הדרום בסבבי שיפוט כדי להימלט מנושים.
ב-1790 היה וילסון לפרופסור הראשון למשפטים בקולג' פילדלפיה, השני במוסד אקדמי כלשהו בארצות הברית.
וילסון התעלם לרוב מהצדדים המעשיים של ההכשרה המשפטית.
כמו רוב המלומדים בני זמנו, הוא ראה בלימוד האקדמי של מקצוע המשפטים כתחום של השכלה כללית, ופחות כמבוא גרידא למקצוע.
וילסון הפסיק את ההרצאות של הקורס הראשון שלו באפריל 1791 כדי למלא את חובותיו כשופט.
ככל הנראה הוא חידש את הקורס שלו בשנה השנייה בסוף אותה שנה או בראשית 1792 (ובאותה עת כבר התמזג קולג' פילדלפיה עם אוניברסיטת פנסילבניה), אך בנקודת זמן לא ידועה הופסקו שיעוריו שוב ולא חודשו.
שיעוריו לא זכו לפרסום, למעט הראשון, עד לאחר מותו, במהדורה שהוצאה על ידי בנו, בירד וילסון, ב-1804.
שנותיו האחרונות של וילסון עמדו בסימן של קשיים פיננסיים.
הוא צבר חובות כבדים כתוצאה מעסקי המקרקעין שלו, שגדלו עם פרוץ הפאניקה של 1796–1797. הכשל העסקי הבולט שלו היה בפנסילבניה יחד עם תאופיליוס קזנובה .
כחייב, נאסר וילסון לזמן קצר בברלינגטון, ניו ג'רזי.
בנו שילם את החוב, אך וילסון יצא לקרוליינה הצפונית כדי להתחמק מנושים אחרים.
הוא נכלא שוב לזמן קצר, אך המשיך למלא את תפקידו כשופט.
ב-1798 הוא סבל מהתקף מלריה.
ג'יימס וילסון נפטר ב-21 באוגוסט 1798, בגיל 55, כאשר עשה בביקור אצל ידיד באדנטון, קרוליינה הצפונית.
הוא נטמן בבית הקברות באחוזת המטעים הייז הסמוכה, אך נטמן מחדש ב-1906 בכנסיית המשיח בפילדלפיה.
בהרצאותיו בקולג' פילדלפיה, כמו חכמי המשפט האמריקאים הראשונים, עסק וילסון בפרטי הפרטים של כמה מהלכי הרוח שהובעו בפסקי הדין שניתנו אז על ידי בית המשפט העליון.
הוא חש למעשה שהוא חייב להקדיש זמן לטיעונים להצדקת עיסוקו בהוראה.
אך הוא הבטיח לתלמידיו ש:"כאשר אביע את רגשותיי בשבתי על כיסא זה, הם יהיו רגשותיי הכנים ביותר.
כאשר אביע אותם מכס השיפוט, לא יתווסף להם דבר.
בשני המקומות לא אהיה חף מטעויות".
עם זאת, הוא העלה את השאלה החשובה ביותר של תקופה זו: לפעול על פי עקרונות מהפכניים בהקמת האומה, "מדוע לא נלמד את ילדינו את העקרונות הללו, שעל פיהם אנחנו בעצמנו חונכנו ופעלנו?
האם עלינו להחדיר למוחותיהם העדינים תאוריה, שבעיקרה היא מפוקפקת, שהיא סותרת את התנהלותנו, שמבוססת על יסודות מוצקים?
מדוע עלינו להציב אותם בפני הדילמה האכזרית של גינוי עקרונות אלו שהם חונכו להאמין בהם, או באנשים הללו שהם חונכו להעריץ?".
ג'יימס ויליאם אדמונד דויל היה היסטוריון, אספן עתיקות ומאייר.
דויל נולד בלונדון ב־22 באוקטובר 1822, היה בנו הבכור של ג'ון דויל.
ריצ'רד דויל והנרי אדוארד דויל היו אחים צעירים יותר.
הוא היה דודו של ארתור קונן דויל.
הוא ירש חלק מיכולתו האמנותית של אביו, ובתחילת חייו למד רישום וציור.
בין שאר העבודות הוא ביצע ציור של ד"ר ג'ונסון שקרא את כתב היד של "הכומר וייקפילד", שנחרט וזכה לפופולריות ניכרת.
זכויות היוצרים על התמונה הכניסו לו 100 ליש"ט.
ב־12 בפברואר 1874 התחתן עם ג'יין הנרייטה הוקינס בכנסיית גבירתנו של כנסיית הרוזרי, מרילבון רואד, לונדון.
אולם בעודו צעיר יחסית, נטש דויל את מקצוע האמן והתמסר למחקרים היסטוריים.
לצורך הכתיבה שלו הוא חיבר 'כרוניקה של אנגליה' מ- B.C.
55 עד 1485 לספירה, ואייר את הספר באיורים רבים בצבעים.
היצירה זכתה לשבחים רבים מאנשים שונים בין היתר ממשפחת המלוכה, והתקבלה היטב על ידי הציבור כאשר פורסמה בשנת 1864 האיורים של דויל נחקקו והודפסו בצבעים על ידי אדמונד אוונס.
אולם המשימה הגדולה בחייו של דויל הייתה התיעוד הרשמי של אנגליה, שכלל את כל דרגות אצולה פרט לברונים.
הכינוי 'הרשמי' בכותרת פירושו שהוא נתן רשימה ממצה של המכובדים והאצילים.
ההרכב תוכנן תחילה כדי לכסות את התקופה שבין הכיבוש הנורמני למהפכה בשנת 1688, אך לאחר מכן הוא הועלה עד 1885. הוא סיפק פרטים מלאים ככל האפשר, על הנכסים, המשרות והסמלים.
הוא הנציח את המראה האישי של כל אציל.
היצירה פורסמה בשלושה כרכים בשנת 1886, מהדורה בעלת נייר גדול שהוגבלה למאתיים עותקים, שהופיעה מוקדם יותר בשנת 1885.
זו הייתה עבודה מדוקדקת אך לא אחידה.
עבור החלק ההסטורי הקדום יותר, במיוחד התקופה הנורמנית דויל הסתמך יותר מדי על מקורות משניים ולא היה מספיק ביקורתי.
לאכזבתו, הספר לא זכה להצלחה כלכלית, והסב הפסדים כבדים בהוצאות.
בשנת 1886 כתב את טקסט ההסבר לקריקטורות הצבעוניות של אביו ריצ'רד דויל שכותרתו סצנות מההיסטוריה האנגלית.
הוא נפטר בלונדון ב -3 בדצמבר 1892 במעונו, ונקבר בבית הקברות של קנסל גרין ב -9 בדצמבר.
ג'יימס מור ויין היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1835 ועד למותו.
קודם לכן הוא כיהן כראש עיריית סוואנה שבג'ורג'יה בשנים 1817–1819, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה בשנים 1829–1835.
ג'יימס ויין נולד בסוואנה כבנם של ריצ'רד' ויין, שהגיע לצפון אמריקה ב-1760, ושל אליזבת לבית קליפורד, שאותה הוא נשא לאישה ב-1769. ב-1804, כאשר היה בן 14, נפטרה אמו.
אחותו, מרי ויין, נישאה לריצ'רד סטיסס, והייתה סבתה הגדולה של , מייסדת תנועת הצופות בארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך ויין ללמוד בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), שם הוא סיים את לימודיו ב-1808. לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1810 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בסוואנה.
בשנים 1812–1815, במהלך מלחמת 1812, שירת ויין בצבא ארצות הברית כקצין בחיל הפרשים של ג'ורג'יה.
לאחר המלחמה ועד 1816 הוא היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
בשנים 1817–1819 הוא כיהן כראש עיריית סוואנה, ולאחר מכן ועד 1824 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי.
לאחר מכן הוא כיהן כשופט, בתחילה בבית משפט השלום בסוואנה, בשנים 1819–1824, ולאחר מכן ועד 1829 כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
בשנים 1829–1835 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר בסיעתו של אנדרו ג'קסון.
ויין התפטר מחברותו בבית הנבחרים כדי להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא מונה לתפקיד על ידי ג'קסון ב-7 בינואר 1835 במקומו של ויליאם ג'ונסון שנפטר.
ב-14 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית ובו ביום הוא הושבע לתפקיד.
ויין כיהן על כס השיפוט עד למותו.
הוא קידם את הסחר החופשי, התנגד לביצוע עבודות ציבוריות על ידי הקונגרס (למעט עבודות לשיפור נהרות ונמלים) והתנגד למתן הזיכיון ל.
בעת כהונתו על כס השיפוט שמע ויין תיקים רבים שנגעו לעבדות, מיסוי ורפורמות.
כאיש סיעתו של אנדרו ג'קסון, הסכים ויין עם הנשיא ג'קסון בנוגע לרעיונות להעמקת נהרות ונמלים, אך התנגד להרחבת הדרכים והתעלות.
ויין גם הסכים עם ג'קסון בנוגע לחוק עקירת האינדיאנים והאמין שהאדמות שהיו שייכות לאינדיאנים צריכות להיות שייכות למדינה.
העובדה שוויין סירב לקבל את האינדיאנים כאומה עצמאית ואילץ אותם לעבור מערבה, הובילה לאהדה כלפיו בג'ורג'יה.
ויין היה תומך האיחוד והתנגד להקמתה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, על אף היותו בן ג'ורג'יה.
בעוד שהוא עצמו נותר נאמן לאיחוד, בנו, הנרי ק.
ויין, שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד נדון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית וההחלטה נמסרה על פי רוב של 7 מול 2 ב-6 במרץ 1857, כשאת דעת הרוב כתב נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני וויין כתב חוות דעת משלימה.
בתיק זה, שהיווה נקודת ציון משפטית, התקבלה החלטה נגד העבד דרד סקוט, ובה נקבע שאפרו-אמריקאים, בין אם הם היו עבדים או בין אם הם היו חופשיים, לא נחשבו לאזרחים אמריקאים ולא יכלו לעתור לבית המשפט העליון.
בפסק דין זה נקבע גם שפשרת מיזורי הייתה מנוגדת לחוקה, בטענה שהיא הפרה את התיקון החמישי לחוקה, ולפיכך לא הייתה לממשלה הפדרלית את הסמכות לפקח על העבדות.
אף על פי שבית המשפט סבר שפסיקתו תביא לידי סיום את שאלת העבדות, היא הגבירה את המתחים שהובילו ישירות לפריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית, שכתוצאה ממנה התקבל התיקון ה-13 לחוקה, שעל פיו בוטלה העבדות, ונחקקו של 1866 והתיקון ה-14 לחוקה, שהעניקו זכויות אזרח שוות לאפרו-אמריקאים.
בתיק דרד סקוט נגד סנדפורד כתב טוני שהחוקה ראתה באנשים ממוצא אפרו-אמריקאים כ"גזע נחות יותר, ובכלל בלתי ראויים להיות קשורים לגזע הלבן, בין אם בקשרים חברתיים ובין אם בקשרים פוליטיים.
השחורים הם כה נחותים שאין להם זכויות שהאדם הלבן צריך בכלל להתחשב בהן".
רוב החוקרים וההיסטוריונים רואים בהחלטה זו, שעמה הסכים ויין, כאחת ההחלטות הגרועות ביותר שהוציא בית המשפט העליון תחת ידו.
ויין הביע את הסכמתו עם פסק הדין של טוני כאשר כתב: "אני מסכים לחלוטין עם דעתו של בית המשפט כפי שנכתבה ונקראה על ידי נשיא בית המשפט".
הוא המשיך וכתב שהוא הביע את הסכמתו ב"הנחה שלבית המשפט הפדרלי הייתה את סמכות השיפוט במקרה", אך הוא נמנע מלהביע כל דעה בנוגע לסעיף שמונה של החוק מ-1820, שנודע כחוק פשרת מיזורי, ו"שישה מאיתנו הכריזו שהוא מנוגד לחוקה".
ויין כיהן על כס השיפוט 32 שנים, אחת מתקופות הכהונה הארוכות ביותר מבין כל שופטי בית המשפט העליון.
דעותיו היו עקביות וברבות מחוות דעתו הוא הביע את אמונתו בכוחם של מוסדות פדרליים כמו הקונגרס.
הוא הביע את דעתו זו בפסק הדין דרד סקוט נגד סנדפורד, כשהוא תמך בדעתו של נשיא בית המשפט טוני לנוכח ביקורת קשה שנמתחה על פסק הדין על ידי רבים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים שקע ויין במשבר אישי וכספי.
הוא בחר להישאר בבית המשפט בעוד שבנו עזב את צבא ארצות הברית כדי להילחם כגנרל בשורות צבא הקונפדרציה.
אחד מעמיתיו, ג'ון קמפבל, פרש מכהונתו כדי להצטרף לקונפדרציה.
עם זאת היה ויין תומך של האיחוד, החזיק בהשקפותיו הלאומיות, והאמין שלא היה שום בסיס חוקי לאף מדינה לפרוש ממנו.
הוא גם חש שבהישארותו בבית המשפט הוא יוכל להמשיך ולספק תמיכה במטרות הדרום.
הוא לא זכה לאהדה על החלטתו זו במדינת האם שלו, ג'ורג'יה, אך הוא התנגד נמרצות לפרישה ותמך בנשיא לינקולן בשאיפתו לשמור על שלמות האיחוד.
לאחר סיום המלחמה הוא לא שכח את שורשיו הדרומיים ועמל קשות להגן על הדרום מפני צעדי ענישה מיותרים.
ב-1813 נשא ויין לאישה את מרי ג'ונסון קמפבל.
הם היו הוריהם של שני ילדים שהגיעו לבגרות.
בנם, הנרי קונסטנטין ויין, נשא לאישה את מרי לואיזה ניקול.
אחותה של מרי, אליזבת ניקול סמית', הייתה רעייתו של גנרל אלכסנדר המילטון, נכדו של אלכסנדר המילטון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
בתם, מרי קמפבל ויין, נישאה לג'ון מק קוילר.
נכדתם של מרי וג'ון, מרי "מאי" קרוליין קמפבל קוילר, נישאה לסר פיליפ גריי אגרטון, איש אצולה וצבא בריטי.
בשנים 1818–1821 בנה ויין מעון בסגנון העוצרות בסוואנה.
ב-1831 הוא מכר את הבית לאחייניתו, שרה אנדרסון גורדון ולבעלה, ויליאם וושינגטון גורדון, שלמד משפטים בהדרכתו של ויין ובהמשך כיהן כראש עיריית סוואנה.
נכדתם של שרה וויליאם הייתה ג'ולייט גורדון לאו, מייסדת תנועת הצופות בארצות הברית וכיום הבית הוא אתר היסטורי כמקום לידתה.
ג'יימס ויין נפטר ב-5 ביולי 1867 בוושינגטון די.
ונטמן בבית הקברות לאורל גרוב שבסוואנה.
הוא היה אחרון השופטים שכיהנו תחת נשיאותו של ג'ון מרשל.
כדי למנוע מהנשיא אנדרו ג'ונסון מלמנות שופטים בבית המשפט העליון, העביר ב-1866 הקונגרס את חוק הסבבים השיפוטיים , שעל פיו בוטלו שלושה מתוך עשרת המושבים בבית המשפט העליון עם התפנותם, וכך הופחת מספר השופטים לשבעה.
כאשר נפטר ג'ון קאטרון ב-1865 לא מונה שופט במקומו, וכך גם כאשר נפטר ויין נותרו על כס השיפוט שמונה שופטים.
ב-1869 העביר הקונגרס חוק שקבע שמספר שופטי בית המשפט העליון יעמוד על תשעה.
ג'יימס וילסון מוריס היה צייר נוף קנדי.
התגורר במשך רוב הקריירה שלו בפריז.
מוריס נולד במונטריאול שבקוויבק, בנו של סוחר עשיר, ולמד משפטים בטורונטו בין השנים 1882–1889. בשנת 1890 עזב ללמוד ציור באנגליה.
בשנה שלאחר מכן הגיע לפריז, שם למד באקדמיה ז'וליאן בין השנים 1892 - 1897. באקדמיה ז'וליאן התיידד עם צ'ארלס קונדר ומוריס פרנדרגסט, ופגש גם את רוברט הנרי.
מוריס המשיך להתגורר בפריז עד מלחמת העולם הראשונה, אף שבילה את רוב חורפיו בקנדה.
הוא יצר קשרים רבים בחוגים האינטלקטואליים של פריז, תוך שהוא נשאר בקשר עם עולם האמנות הקנדי - הצטרף לסלון ד'אוטומן, 1905, למועדון האמנות הקנדי, 1907, נבחר לחבר האקדמיה המלכותית הקנדית, 1913.
בתקופה זו הוא היה בקשר עם חוגי הספרות, עם אינטלקטואלים גולים אנגלים שחיו בפריז, כמו סומרסט מוהם, ארנולד בנט וקלייב בל.
בחורף 12–1911 הוא חלק סטודיו עם מאטיס בטנג'יר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מוריס ברח למונטריאול, ואז לקובה.
שם החל לשתות, והפך לאלכוהוליסט.
בקיץ 1922 נסע לאלג'יר, שם צייר עם אלברט מרקט.
זו תהיה הפעם האחרונה שהוא צייר.
הוא נפטר, בן 58, בתוניס.
ציוריו של מוריס לפני תחילת המאה צבועים עדין וצבעים רכים בהשפעת ויסלר.
לפני מלחמת העולם הראשונה הוא החל לצייר, בסגנון מלא יותר, סצנות קנדיות חורפיות שהושפעו מהאימפרסיוניסטים.
חלק מיצירותיו בתקופת הקאריביים שלו נחשבות לטובות שלו וצבועות בסגנון רופף בהשפעת הפוסט אימפרסיוניזם.
ג'יימס ויתיקומב היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, יליד אנגליה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-15 מ-1915 ועד לפטירתו.
ג'יימס ויתיקומב נולד בעיירה טוויסטוק שבאנגליה לתומאס ומרי אן ויתיקמוב.
ב-1871 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בחווה ליד העיר הילסבורו שבאורגון.
ויתיקומב עבד בחווה של אביו במשך ארבע שנים, וב-1873 הוא רכש שטח אדמה של 100 אקרים משל עצמו, שבהמשך הוא הרחיב אותו ל-256 אקרים.
העיסוק בחקלאות הפך לתשוקתו העיקרית של ויתיקומב, והוא היה למגדל מקנה מצליח בעל מוניטין של חוואי שפעל על פי שיטות מדעיות.
ב-1875 נשא ויתיקומב לאישה את איזבל קרפנטר, ולזוג נולדו בת ושלושה בנים.
הצלחתו של ויתיקומב הובילה אותו להיות מעורב בארגוני חוואים שונים.
על בסיס זה, שיטות החוואות היעילות, החדשניות והרווחיות של ויתיקומב שימשו כדוגמה לחקלאים בכל רחבי צפון-מערב ארצות הברית.
שיעור הקומה שלו הוביל למינויו כוטרינר המדינתי ב-1889, תפקיד בו הוא פעל בחריצות לשיפור בריאות חיות המשק בכל רחבי אורגון.
אף על פי שהוא היה אוטודידקט, התבקש ויתיקומב ב-1898 על ידי הקולג' החקלאי של אורגון (כיום אוניברסיטת המדינה של אורגון), לשמש כראש החווה הניסיונית שלה.
ב-1891 הוא קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בחקלאות.
מעמדו זה הוביל אותו להיות בעל תפקיד מרכזי בהכנסת הגידולים של האלפלפה והתלתן במזרח אורגון, ובכך להניח את התשתית לחקלאות באזור.
ויתיקומב היה גם מעורב בתעשיית החקלאות של אורגון, ושימש כנשיא ארגון מגדלי הצמר של צפון הפסיפיק ושל ארגון מגדלי הכבשים בצפון-המערב.
תקופת כהונתו באקדמיית המדעים של אורגון עמדה בסימן עליה ברווחים של תעשיית החלב מ-2.5 מיליון דולר ל-20 מיליון דולר.
הישגים אלו הובילו להכרה של ויתיקומב ברמה המדינתית ומשכו את תשומת הלב אליו מצד המפלגה הרפובליקנית באורגון.
במערכת הבחירות למשרת מושל אורגון של 1906, נכנס ויתיקומב לפוליטיקה.
הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות המקדימות, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי המושל המכהן ג'ורג' ארל צ'מברלין.
הבחירות של 1910, בהן ניצח המושל הדמוקרט אוסוולד וסט, המריצו את הרפובליקנים באורגון לקדם את מועמדותו של ויתיקומב לבחירות של 1914. הוא ניצח בקלות את יריבו צ'ארלס סמית', והיה למושל אורגון הרפובליקני הראשון שהושבע לאחר שניצח בבחירות מאז ניצחונו של תאודור ת'רסטון גיר ב-1903.
כמושל, קידם ויתיקומב במרץ את הפיתוח החקלאי.
יוזמה בולטת של ממשלו הייתה בקשתו מבית המחוקקים לאשר סובסידיה לייצור פשתן כענף תעסוקה בבתי הכלא.
ממשלו של ויתיקומב נתן גיבוי לתנועת "הכבישים הטובים", ובעת כהונתו הוקמה נציבות הכבישים של אורגון.
נציבות חדשה זו יזמה סלילת כבישים נרחבת, שהיו הבסיס למערכת הכבישים והדרכים הקיימת כיום במדינה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, נקט ויתיקומב בעמדה פטריוטית קולנית בתמיכה במאמץ המלחמתי.
הוא עודד את הגיוס לשירות צבאי, וקידם את התעשיות המלחמתיות.
בעת כהונתו כמושל התנגד ויתיקומב לאיגודי העובדים.
הוא עשה שימוש בסמכויותיו כמושל כדי למנוע שביתה במספנה באסטוריה, באמצעות שימוש במשמר הלאומי.
מערכת הבחירות של ויתיקומב לכהונה שנייה ב-1918 התבססה על פעולותיו במלחמה, וציירה אותו כמושל בתקופת מלחמה שבאופן פעיל הגן על המדינה וסייע להגנתה של ארצות הברית.
מעשיו אלו הקנו לו את הניצחון בבחירות, אך בכהונתו השנייה הוא כיהן חודשיים בלבד.
ג'יימס ויתיקומב נפטר בעת כהונתו כתוצאה ממחלה לבבית ב-3 במרץ 1919, ונטמן בבית הקברות סיטי ויו שבסיילם.
במקומו הושבע מזכיר המדינה בן אולקוט.
בניין ויתיקומב באוניברסיטת המדינה של אורגון קרוי על שמו, שכן הוא היה ראש תחנת המחקר החקלאית של הקולג' החקלאי של אורגון, קודמתה של האוניברסיטה.
הבניין הוא משכנה של המחלקה למדעי בעלי חיים של האוניברסיטה ושל אולם שמשמש את המחלקה לתיאטרון של האוניברסיטה.
על שמו קרוי גם בסיס ויתיקומב, מתקן צבאי ביישוב קלאקמאס.
ג'יימס וילסון קרמייקל היה צייר ימי בריטי.
קרמייקל נולד בניוקאסל על הטיין, נורת'מברלנד, ב-9 ביוני 1800, בנו של ויליאם קרמייקל, נגר בספינה.
הוא יצא לים בגיל צעיר, ובילה שלוש שנים על סיפונה של ספינה ששטה בין נמלים בספרד ופורטוגל.
בשובו, למד בחברת בניית ספינות.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי לאמנות, ובסופו של דבר ויתר על עסקי הנגרות, ופירנס את עצמו כאמן רישום וצייר מיניאטורות.
הציור ההיסטורי הראשון שלו שמשך תשומת לב ציבורית היה "הקרב בין השנון לצ'ספיק", שנמכר תמורת 13.65 פאונד.
לאחר מכן הוא צייר את ה"הפצצה של אלג'יר" עבור בית טריניטי, ניוקאסל, עבורו קיבל 40 גינאה הציור עדיין נמצא בבית טריניטי, יחד עם ציור הניצולים ההרואיים מהאוניה "Excellent" בקרב על קייפ סנט.
וינסנט, צייר בשיתוף עם ג'ורג' באלמר.
עבודה מוקדמת חשובה נוספת הייתה "נוף ניוקאסל" שעבורו שילם לו התאגיד העירוני 100 גינאה.
במהלך הפיתוח מחדש של מרכז ניוקאסל, קרמייקל עבד עם האדריכל ג'ון דובסון כדי לייצר כמה עבודות משותפות, כולל ציורים עם עיצובים לתחנה המרכזית ולשוק גריינג'ר.
הוא גם שיתף פעולה עם ג'ון בלקמור להפקת ספר מאויר על ניו-קאסל ומסילת הברזל ב-1836.
שמו מופיע לראשונה כמציג ב-1838, כאשר תרם ציור שמן, של מפרץ נאפולי, לחברה המלכותית של אמנים בריטים (RBA).
הוא הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA).
הוא חי בניוקאסל עד 1845 בערך, אז עבר ללונדון, שם כבר היה ידוע כצייר ימי מיומן.
בשנת 1855, במהלך מלחמת קרים הוא נשלח לאזור הבלטי לצייר רישומים עבור העיתון אילוסטרייט לונדון ניוז.
הציור שלו על "הפצצת סואומנלינה", שהוא היה עד לה במהלך משימה זו, הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות ונמצא באוסף המוזיאון הימי הלאומי (NMM).
מאוחר יותר הוא עבר לסקרבורו, שם נפטר ב-1868.
בתו אנני נישאה לוויליאם לוסון תומאס בנו של מתווך ספינות ואמן מצליח, אשר, נסער מהיחס לאמנים בעיתונות, הקים ב-1869 את העיתון "גראפיק" שהייתה לו השפעה עצומה בעולם האמנות.
ג'יימס וייטקומב היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה השמיני וכסנאטור מטעם מדינתו.
כמושל שכיהן במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הוא פיקח על הקמת הכוחות הצבאיים של מדינתו וגיוסם.
הוא הוביל מהלך להחלפת חוקת אינדיאנה והיה בעל תפקיד חשוב בוועידה לחקיקת החוק שמנע מממשלת המדינה מלקחת על עצמה הלוואות, זאת בתגובה למשבר הפיננסי שהתחולל אז באינדיאנה.
באמצעות הנהגה מיומנת של המדינה במהלך מצב פשיטת הרגל שהיא עברה אז, נזקפת לעיתים קרובות לזכותו של וייטקומב העובדה שהוא היה אחד המושלם המוצלחים ביותר בתולדות אינדיאנה.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, אך הוא נפטר ממחלת כליה שלוש שנים בלבד לאחר מכן.
ג'יימס וייטקומב נולד ברוצ'סטר, ורמונט כרביעי מבין עשרת ילדיהם של ג'ון ו.
ב-1806 עברה המשפחה לסינסינטי, אוהיו, שם הם עסקו בחוואות.
וייטקומב אהב לקרוא ספרים, אך אביו לעיתים קרובות ריפה את ידיו בתחום זה בהאמינו שבנו צריך לקחת על עצמו עבודת כפיים כדי שיצליח בדרכיו.
על אף זאת, לימד וייטקומב הצעיר בבית ספר ולמד באוניברסיטת טרנסילבניה שבקנטקי, שם הוא למד משפטים ואימץ לעצמו רבים ממנהגי הדרום.
לאחר שובו לצפון הוא נודע בשל "התנהלותו האיסטניסטית ולבושו האלגנטי", ולעיתים קרובות במהלך חייו ספג ביקורת על היותו גנדרן.
וייטקומב אהב מוזיקה וידע לנגן על כלי נגינה רבים, אך כלי הנגינה החביב עליו היה הכינור.
הוא נודע בשל כשרון הנגינה שלו ולעיתים קרובות הוא רקד, שר וניגן בפני ידידיו במשך כל ימי חייו.
לאחר שב-1819 סיים וייטקומב את לימודיו, הוא עבר למחוז פאייט שבקנטקי, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ובמרץ 1822 החל לעסוק בעריכת דין.
ב-1824 הוא עבר לבלומינגטון, אינדיאנה, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין.
בבלומינגטון הוא נעשה עד מהרה לאיש מכובד בקהילה.
וייטקומב מונה כתובע של מחוז מונרו שבאינדיאנה על ידי המושל ג'יימס ב.
ריי ושימש בתפקיד זה בשנים 1826–1829. מעמדו הקנה לו תהילה מסוימת באזור בשל כמה תיקים משפטיים חשובים שהוא ניהל בהצלחה.
ב-1830 נבחר וייטקומב לסנאט של אינדיאנה.
סנאטורים אחרים ציינו את התמכרותו לטבק ועל כך שכמעט תמיד הוא היה עם סיגר בפיו.
בסנאט היה וייטקומב הדובר הבולט ביותר של מתנגדי העבודות הציבוריות.
הוא אחד מתשעת הסנאטורים היחידים שדיברו נגד חוק העבודות הציבוריות של מאמות', כששאר שותפיו המובילים לדעה היו דניס פנינגגטון, קלווין פלטצ'ר וג'ון דרמונט.
על אף מחאותיהם של סנאטורים אלו, החוק עבר, והוא עצמו הצביע בעדו בסופו של דבר לאחר שנפגש עם קהל בוחריו שביקשו ממנו לתמוך בו.
ב-1836 מונה וייטקומב על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד נציב משרד הקרקעות הכללי בוושינגטון די.
סי., תפקיד בו הוא שימש עד 1841. ככל הנראה הוא הצליח להתמנות לתפקיד בסיועו של חבר בית הנבחרים ראטליף בון.
בעת כהונתו בתפקיד הוא למד צרפתית וספרדית כדי שיוכל לקרוא את הסכמי הקרקעות, ורכש שליטה בשתי השפות.
עבודתו העיקרית הייתה פיקוח על סקר של שטחי קרקעות נרחבים באיווה ובוויסקונסין ועיסוק בסכסוכי קרקעות בטריטוריית פלורידה שנרכשו לא מכבר.
לאחר שהתפטר מתפקידו ב-1841, עבר וייטקומב לטר הוט שבאינדיאנה, שם הוא החל בסופו של דבר את מסע הבחירות שלו למועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה.
ב-1843 הוציא וייטקומב קונטרס שכותרתו הייתה "עובדות עבור העם" (Facts for the People), שבו הוא טען נגד אימוץ מדיניות הגנת המחירים על ידי הממשלה הפדרלית.
הקונטרס היה פופולרי מאוד ונקרא על ידי רבים באינדיאנה.
באותה שנה זכה וייטקומב במינוי המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה.
הוויגים, שהיו התומכים הראשיים בעבודות הציבוריות, ספגו ביקורת רחבה בתקופת כהונתו של המושל סמואל ביגר.
תוכנית העבודות הציבוריות קרסה לחלוטין ב-1841, ורוב ההשקעות של המדינה במיזמים ירדו לטמיון.
אינדיאנה ניהלה משא ומתן על פשיטת רגל חלקית באמצעות העברת המיזמים לבעלי החוב של המדינה בתמורה להפחתת החוב.
על אף התקדמות זו, החוב היה עדיין גדול מדי עבור המדינה והמצב היה עדיין חמור.
וייטקומב ניהל את מסע הבחירות שלו על בסיס מצב זה, וגבר על הוויגים, שספגו את רוב ההאשמה הציבורית על המצב.
ביגר, שהיה פרסביטריאני באמונתו, העיר הערות פוגעניות כנגד המתודיסטים בהלך מסע הבחירות שלו.
וויטקומב, שהיה מתודיסט, ניצל את הצהרות יריבו וזכה בתמיכה רחבה מהקהילה המתודיסטית הגדולה, בעוד שביגר היה מטרה לחיצי הדרשנים בכנסיות הקהילה.
וייטקומב ניצח בבחירות הכלליות והביס את המושל המכהן ביגר בתוצאה צמודה יחסית לאחר שזכה ב-60,784 קולות מול 58,721 הקולות שקיבל ביגר ומול 1,683 הקולות שקיבל אליצור דמינג, שהתמודד מטעם מפלגת החירות שהוקמה אז ושהתנגדה לעבדות.
ניצחונו זה של וייטקומב היה מהפך בהיקף של 10,000 קולות בהשוואה לבחירות הקודמות.
עם בחירתו, מצא וייטקומב שקופת ממשלתו הייתה ריקה, שכן המדינה מיצתה את מקורותיה בניסיון להשתקם ממיזמי העבדות הציבוריות שחרגו ממסגרתם במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19. במהלך תקופת כהונתו של וייטקומב, החלה הממשלה לשקם את המדינה ממשבר העבודות הציבוריות.
ממשלו של ביגר הוביל הפחתה גדולה בחוב המדינתי, אך הממשלה עדיין לא הייתה מסוגלת להתמודד עם חוב בהיקף של 9 מיליון דולר שעדיין נותר.
במלך תקופת כהונתו הראשונה, דחף וייטקומב לקיצוצים נרחבים בתקציב, כולל קיצוצים רחבים במשכורות עובדי הממשלה.
קיצוצים אלו, לצד שיפור מתמיד בהיקף הכנסות המדינה, אפשרו לממשלה להתמודד עם החוב במהלך תקופת כהונתו הראשונה של וייטקומב.
וייטקומב דחף להקמתם של בית הספר לכבדי שמיעה של אינדיאנה ושל המוסד לפגועי נפש.
שני החוקים בנידון עברו, אך המימון שלהם התעכב עד שנפתר המשבר הפיננסי של המדינה.
עם תום תקופת כהונתו הראשונה, הודיע וייטקומב על התמודדותו לתקופת כהונה שנייה.
לאחר ששיכנע את קהל הבוחרים בהצלחת צעדיו לפתור את משבר החוב, הוא זכה ב-64,104 קולות מול 60,138 שקיבל המועמד הוויגי ג'וזף ג.
מרשל ו-2,301 הקולות של מועמד מפלגת החירות, סטיבן סטיבנס.
ב-1845 נכנסה אינדיאנה לפשיטת רגל נוספת.
צ'ארלס בטלר, נציג של בעלי החוב של המדינה, הגיע כדי לדון בפשיטת רגל שנייה.
בתמורה לבעלות חלקית במיזם תעלת וובאש ואירי, היחידי מבין מיזמי העבודות הציבוריות שהצליח, הסכימו בעלי החוב להפחתה נוספת בחוב המדינתי כך שיעמוד על 4 מיליון דולר, מתוכם 3 מיליון דולר נבעו ממיזמי העבודות הציבוריות.
בעלי החוב הסכימו למחזר את החוב, צעד שאפשר למדינה לשלם ריביות בסכומים נמוכים יותר.
אף על פי שהחוב תפס עדיין כמחצית מתקציב המדינה, הוא הגיע לרמה שהמדינה הצומחת הייתה מסוגלת להכיל.
עם העברת חוק בטלר ב-1847, הגיע המשבר הפיננסי של אינדיאנה לשלבים האחרונים לקראת סיומו.
במרץ 1846 נשא וייטקומב לאישה את האלמנה העשירה אן רניק הארטס.
ביולי 1847 נולדה לזוג תינוקת.
ההיריון היה קשה לאן, והיא נפטרה 16 ימים לאחר הלידה.
מות רעייתו היה קשה לווייטקומב, שהסתגר במשך כמה ימים לאחריו.
לימים נישאה בתו לעורך הדין מטר הוט קלוד מתיוס, שבשנים 1893–1897 כיהן גם הוא כמושל אינדיאנה.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של וייטקומב כמושל הכריזה ארצות הברית מלחמה על מקסיקו, הוא היה אחראי על מילויו מכסות הגיוס של המדינה במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
כוחותיה הצבאיים של אינדיאנה לא היו מצוידים כראוי בשל בעיותיה הפיננסיות המתמשכות.
מערך המיליציה הוזנח משעה שהאיומים מצד האינדיאנים שכחו, ומאגר הנשק של המדינה היה ריק כמעט לחלוטין.
המיליציה של אינדיאנה הושמה ללעג כ"מיליציית גבעולי התירס", זאת בגלל המחסור בכלי נשק ומדים גרם להם להתאמן בגבעולי תירס כתחליף לרובים.
המלחמה הייתה בלתי צפויה, ושום סכום של כסף לא נשמר למימונה.
כשמצב האשראי המדינתי היה בקריסה, הסיכוי לקבלת הלוואות למטרות אלו ממלווים מחוץ למדינה היא בלתי סביר.
בית המחוקקים המדינתי היה בפגרה, וקופת המדינה הייתה ריקה.
ברשותו של וייטקומב לא היו כספים למימון המלחמה.
ב-26 במאי 1846 לקח וייטקומב הלוואה אישית, על בסיס האשראי שלו, מסניף מדיסון של בנק אינדיאנה, בסכום של 10,000 דולר, ששימשו לרכישת כלי נשק לרגימנטים של המדינה.
באותו יום הוא שלח מכתב לסניפים אחרים של הבנק בבקשה להלוואות מקבילות מהם, כך שהמדינה הצליחה לחמש את חמשת הרגימנטים שנדרשו על ידי הממשלה הפדרלית.
כאשר התכנס בית המחוקקים המדינתי, הוא החזיר לוויטקומב את הכספים והמדינה לקחה על עצמה את החובות הללו.
על חלקו כמושל בתקופת המלחמה, הוצב פסל ארד בדמותו של וייטקומב בכיכר האנדרטה שבאינדיאנפוליס.
צעדו הכי פחות פופולרי של וייטקומב כמושל היה סירובו למנות לתקופת כהונה נוספת לבית המשפט העליון של אינדיאנה את השופטים סאליבן ודיואי, זאת על רקע פסק דין שלהם שהוא מתח עליו ביקורת.
סירובו להאריך את תקופת כהונתם על כס השיפוט היה אחד הגורמים המובילים לשינוי שיטת מינוי השופטים בחוקה החדשה של אינדיאנה שהתקבלה ב-1851. היה זה כיוון שבית המחוקקים לא היה שבע רצון מעמדתו של וייטקומב, אך לא הייתה לו שום דרך לעקוף את החלטתו.
ב-1848 השיגו הדמוקרטים רוב גדול בשני בתי האספה הכללית.
בנאומו בפני בית המחוקקים באותה שנה, קרא וייטקומב לכינוס ועידה חוקתית כדי להעביר כמה שינויים בחוקת המדינה.
בנוסף לסוגיית מינוי השופטים, עמדו על סדר היום ביטול הסמכות של המדינה לקחת הלוואות ורפורמות ממשלתיות נוספות.
בדברו על עיסוקו כפוליטיקאי אמר פעם וייטקומב:
וייטקומב היה חבר פעיל מאוד בבונים החופשיים.
הוא היה אחד מראשוני החברים בארגון באינדיאנה כאשר התקבל אליו ב-1848. הוא ארגן את הלשכה המקומית שבמשך שנים התכנסה בביתו.
ב-1848, עוד לפני תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, נבחר וייטקומב לסנאט של ארצות הברית.
הוא התפטר מתפקידו כמושל וכיהן בסנאט מ-1849 ועד מותו.
גם בסנאט הוא היה מתנגד בולט להגנת מחירים.
בעת כהונתו בסנאט שימש וייטקומב במשך כמה שנים עד למותו כסגן נשיא אגודת התנ"ך האמריקאית (American Bible Society).
הוא סבל מאבנים בכליות וחיפש אחר מרפא בניו יורק.
ג'יימס וייטקומב נפטר ממחלתו בניו יורק ב-4 באוקטובר 1852. הוא נקבר בבית הקברות גרינלאון שבאינדאנפוליס, שם הקימה המדינה מצבה על קברו.
ב-1898 יזמה בתו את העברת קברו לבית הקברות קראון היל, שם הוא נטמן לצד המושל אוליבר מורטון.
בצוואתו השאיר וייטקומב את ספרייתו הפרטית הגדולה וחלק מאחוזתו לקולג המתודיסטי של אינדיאנה (כיום אוניברסיטת דה פאו).
הוא גם השאיר סכום גדול לאגודת התנ"ך האמריקאית.
ג'יימס דאגלס ויליאמס נולד במחוז פיקאווי שבאוהיו כבנם של ג'ורג' ושרה קאוונדר ויליאמס.
כשהיה בן עשר הוא עבר עם משפחתו למחוז נוקס שבאינדיאנה, והמשפחה התיישבה במונרו סיטי, שם הוא הוא נשאר להתגורר במשך רוב ימי חייו.
הוא זכה למעט זמן כתלמיד בבית ספר, אך לעיתים הוא נכח בשיעורים בבית הספר הסמוך לביתו, עד להגיעו לכיתה החמישית.
ב-1828 נפטר אביו של ויליאמס, ובהיותו הבן הבכור, הוא הפך לראש המשפחה, והמשיך לנהל את החווה של אביו.
ב-1831 נשא ויליאמס לאישה את ננסי האפמן, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
בשנים בהם היה ויליאמס בשירות הציבורי, ניהלה ננסי רוב ימי חייה את ענייני המשפחה, כולל ניהול שטח קרקע של 3,000 אקרים שהשתרעו בחלק המרכזי של אינדיאנה.
במשך כל ימי חייו נודע ויליאמס בשל לבושו האופייני כאיכר, ובכך זכה לכינוי "ביל בעל מכנסי הג'ינס הכחולים" (Blue Jeans Bill).
הוא עשה שימוש בכינוי זה ובמוניטין שנלווה אליו כדי ליצור לעצמו את התדמית של איש העם וכאיש הכפר במערכות הבחירות בהן התמודד.
כאשר הוא נעשה לאיש אמיד יותר, הוא החל יותר ויותר ללבוש חליפות שהיו עשויות מבד ג'ינס מעוטרות במשי.
בצד היותו חוואי, היה ויליאמס פעיל במחקרים ובניסויים לשיפור איכות היבולים.
הוא היה חבר בכמה ארגונים חקלאיים מקומיים ואזוריים וניצח תכופות בתחרויות שנערכו ביריד המדינה של אינדיאנה.
הוא ניסח את החוק שבמסגרתו הוקמה קרן ההשקעות הראשונה של המדינה וכן עודד את פיתוחה של מועצת החקלאות של המדינה ושימש כחבר בה במשך 16 שנים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, הואשם ויליאמס בהיותו איש סיעת מתנגדי המלחמה במפלגה הדמוקרטית (Copperhead) כאשר הוא ניסה להתערב במאמצי המלחמה והגיש הצעת חקיקה שתחייב את המושל אוליבר מורטון לחשוף על מה הוצאו הכספים מכספי החירום של המדינה.
אחד העניינים המרכזיים שבהם עסק ויליאמס באספה הכללית היה הוצאת כספי המדינה.
הוא תמך בתנועה למען שטרות הכסף שהחלה בשנות ה-70 של המאה ה-19, שקידמה את נגישות שטרות הכסף לציבור באמצעים אינפלציוניים.
חברותו ארוכת השנים במפלגה הדמוקרטית הובילה אותם לנסות לשלוח אותו לקונגרס בתור סנאטור ב-1872, אך הוא נוצח על ידי אוליבר מורטון.
באוקטובר 1874 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ-1875 ועד 1876. במהלך תקופה זו הוא שימש כיושב ראש ועדת החשבונות והיה אחראי לרפורמה משמעותית ולחיסכון משמעותי בקיצוץ הוצאות.
כאשר היה עדיין בוושינגטון די.
קיבל ויליאמס את הידיעה שמפלגתו בחרה בו כמועמד למשרת מושל אינדיאנה, אף על פי שהוא לא התמודד כמועמד לתפקיד.
במקום לדחות את המועמדות, הוא הודיע שלא יתמודד על תקופת כהונה נוספת בקונגרס ושב לאינדיאנה כדי להתמודד על תפקיד המושל.
ויליאמס חב את מועמדותו למשרת המושל למבוי הסתום שנוצר בוועידת המפלגה.
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול מועמד המפלגה הרפובליקנית, לימים נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון, ומול מועמד מפלגת השטרות הירוקים, אנסון וולקוט.
מערכת הבחירות התמקדה בעיקר בסוגיות פיננסיות פדרליות שגרמו לשפל כלכלי.
ויליאמס שינה את עמדתו כלפי תנועת השטרות הירוקים, ויצא נגד הצעדים האינפלציוניים.
אך מערכת הבחירות עסקה גם בסוגיות אישיות, ושם היה לוויליאמס יתרון משמעותי.
"ויליאמס ג'ינס כחולים לא חשב אף פעם שזה נחוץ להגיע ליום עבודתו כששיערו מסורק עם פסוקת באמצע ושזקנו גזוז כמו שורה של קופסאות עץ", לגלג עליו אחד העיתונאים.
"הריסון היה לבוש בסגנון של ברודוויי, וויליאמס במכנסי ג'ינס כחולים.
הריסון הוא עורך דין פיקח.
ויליאמס הוא איכר הגון ותיק, שהרוויח כל סנט שבבעלותו בזעת אפיו.
הריסון הוא אדם קר ומאופק.
ויליאמס הוא חוואי בעל ידיים מיובלות ולב חם, עם שטחי אדמה רחבים שהוא יכול לציין שהם תוצאה של שנים רבות של מאבק סבלני נגד איתני הטבע".
בבחירות הכלליות ניצח ויליאמס בהפרש צמוד של כ-5,000 קולות.
הוא היה לאדם היחידי שעיקר הכנסתו מחקלאות שנבחר כמושל אינדיאנה.
ב-9 בינואר 1877 הוא הושבע לתפקידו.
ויליאמס היה בעל תפקיד מרכזי במציאת מימון לאוניברסיטת פרדו והיה פעיל במערכה למתן זכות בחירה לנשים, וקידם את זכויותיהן להיות בעלות רכוש בזכות עצמן.
הוא נאבק למען ריסון תקציבי ונודע בשל חסכנותו, כשהעדות המובהקת ביותר לכך הייתה בבניית בית המדינה של אינדיאנה.
במהלך תקופת ממשלו הוא קידם והשיג מימון לבניית בניין הקפיטול המדינתי החדש.
הוא הצליח לבנות את הבניין ב-20 אחוזים פחות מהתקציב המשוער הראשוני, והשיב את הכספים שנחסכו לקופת המדינה.
הוא שאף להגדלת התקצוב לתוכניות סיוע לוותיקי המלחמה.
במהלך תקופת כהונתו של ויליאמס כמושל, פרצה שביתת הרכבות הגדולה של 1877 .
השובתים באינדיאנפוליס ניסו לחסום את כל תנועת הרכבות בעיר.
מנהיגי העיר ואנשי המגזר העסקי דרשו שווילימאס ישגר את המיליציה המדינתית כדי לשים קץ לשביתה בכוח הזרוע, אך הוא סירב, מתוך חשש שהוא יפגע במעמדו במפלגה הדמוקרטית.
בשל סירובו זה של ויליאמס, הקימו בנג'מין הריסון ווולטר גרשם, מנהיגי המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה, ועדה שנפגשה עם מנהיגי המגזר העסקי כדי לשים קץ לשביתה.
המצב גרם לנזק משמעותי לאהדה הציבורית כלפי ויליאמס.
בנוסף, חלקים רבים באומה חוו גידול מהיר בתעשייה במהלך תקופת כהונתו של ויליאמס כמושל, אך הוא עשה מעט כדי לחקות את הצלחתם באינדיאנה, ובשל כך ספג ביקורת.
ביוני 1880 הלכה לעולמה רעייתו של ויליאמס, והחל מאוקטובר אותה שנה הוא החל לפתח דלקת בכליות.
בריאותו המשיכה להתדרדר בעקביות והוא נפטר באינדיאנפוליס זמן קצר לפני תום תקופת כהונתו כמושל ב-20 בנובמבר 1880. ארונו הוצב בבית המשפט של מחוז מריון ולאחר מכן הועבר לוינסנס והוא נטמן בבית הקברות וולנט גרוב ליד מונרו סיטי.
משפחתו הציבה אובליסק גדול על קברו שנחנך ב-1883.
ג'יימס ויסלו המילטון היה אמן סקוטי, חבר באסכולת גלאזגו ("הנערים של גלאזגו"), באקדמיה המלכותית הסקוטית ובמועדון האמנות האנגלית החדשה.
המילטון נולד בגלאזגו, שם למד לפני שעבר לפריז, שם הפך לתלמיד של אימה מור ושל פסקל דגנן-בוברט.
כשחזר לסקוטלנד ב-1884, הוא בילה בקוקבורנספת' עם "נערי גלאזגו" לעתיד ג'יימס גאת'רי, ג'וזף קרוהול וארתור מלוויל.
בשנת 1887 הוא נבחר לחבר במועדון האמנות האנגלית החדש, והציג בתערוכות השנתיות שלהם בלונדון.
הוא גם הופיע בקביעות עם מכון גלאזגו לאמנויות יפות, שבו היה מזכיר הכבוד במשך שנים רבות.
הוא הפך ל"מקורב" של האקדמיה המלכותית הסקוטית, ב-1911, ול"אקדמאי מן המניין" ב-1922. הוא גם היה חבר באגודה הסקוטית המלכותית של ציירים בצבעי מים (RSW).
בשנת 1897 זכה המילטון במדליית זהב בתערוכת מינכן הבינלאומית, שהובילה לכמה הזמנות מעבר לים, כולל אחת מויטוריו אמנואלה השלישי מאיטליה, שמינה אותו לקצין במסדר הכתר של איטליה בשנת 1901. אחותו, מרגרט המילטון.
בשנת 1900 ארגן סוחר האמנות אלכסנדר ריד תערוכת יחיד עבור המילטון בגלריה שלו ברחוב סנט וינסנט 124 במרכז גלאזגו.
עבודתו של המילטון הוצגה בביתן הבריטי בביאנלה בוונציה בכל שמונה הביאנלות בין 1897 ל-1910. ב-1897, 1899 ו-1901 הוא היה חלק ממדור האמנים הסקוטים בתערוכה.
מייקל ג'יימס וייל היה איש רדיו, מגיש טלוויזיה, מנחה פודקאסט וסופר בריטי.
וייל התפרסם לראשונה בשנות ה-80 כמנחה של תוכנית הרדיו של ג'יימס וייל ברדיו אייר אשר בלידס, שהועברה בסימול-שידור בטלוויזיה הלאומית.
משנת 1995 עד 2008, וייל הנחה תוכנית רדיו לילית ב-Talk Radio (1995–2000), ואחריה הופיעה ב־LBC ובתחנות רדיו שונות של BBC.
וייל הנחה את הפודקאסט The James Whale Show ותוכנית רדיו שבועית לילית בטוק רדיו.
וייל נולד ב-13 במאי 1951 בעיר אייול ל"משפחה רגילה ממעמד הביניים".
אביו, דייוויד עבד בעסק המשפחתי S&R Whale, שיצר שמלות, סינרים וסרבלים במפעל בבריקסטון, לונדון.
אימו, שמוצאה מוולש, הייתה רקדנית בלט מקצועית.
הוריו החזיקו מאוחר יותר בפאב The Green Man ב-Ewell.
לווייל יש אח צעיר יותר, קית'.
וייל לא נהנה מחיי בית הספר שלו.
לאחר שנכשל בבחינה של אחת עשרה פלוס הוא למד בבית הספר התיכון המודרני של Linton's Lane ו-Longmead County Secondary Boys School, שניהם באפסום.
מגיל ארבע עשרה עד שש עשרה, וייל החל לקשת והפך לאלוף סארי לנוער.
הוא עבר לאזור קינגס קרוס בלונדון, שם הוריו ניהלו פאב.
הוא רצה להיות שחקן, אבל אמו יעצה לו "למצוא עבודה ראויה".
בין העבודות הראשונות של וייל היה כקניין מתלמד עבור הרודס בעבודה זו הוא בא במגע עם דיג'יי שהשפיע עליו להפוך לאחד זמן קצר לאחר מכן, וציטט את טוני בלקברן, וקיד ג'נסן בין האהובים עליו.
לאחר שנודע לו ש-Watneys עומד לפתוח רשת של דיסקוטקים, Whale לקח את קורס הכשרת הדיג'יי שלהם ונחת את ההופעה הראשונה שלו ב-The Bird's Nest במוסוול היל צפון לונדון.
הוא מצא את החוויה "משעממת", אבל הבין שיש לו יכולת להציג תקליטים ועבד במקום בווטני בשוודיה במשך כמה חודשים.
כשחזר הביתה וייל חידש את עבודת הדיג'יי, לקח שיעורי משחק ועבד כנציג, אבל הרוויח מעט כסף.
1970–1995: קריירה מוקדמת ותוכנית טלוויזיה ITV
וייל החל את קריירת השידור שלו ב-1970 בעקבות ביקור בחנות של טופשופ ברחוב ריג'נט, לונדון.
הוא שוחח עם המנהל שסירב בתחילה לשכור תקליטן לחנות, ולאחר מכן עבד כעוזר מנהל במה בתיאטרון באוקספורד.
וייל הוזמן במהרה לחזור לטופשופ וקיבל לעבוד כאחד מתקליטני ההשקה של רדיו טופשופ, תחנת הרדיו הפנימית.
ב-1974, הוא הפך למנחה של תוכנית רדיו אירוח בערב ב־Metro Radio, ששירת את צפון מזרח אנגליה מאולפנים בסוואלוול, גייטסהד.
הוא היה המגיש הראשון של תוכנית Nightowls המצליחה והמדוברת, אותה המשיך להנחות עד תחילת שנות ה-80. במהלך תקופה זו, וייל לקח עבודה נוספת כשחקן, ושיחק בתפקידים שונים.
מאוחר יותר הוא עבר לבי.בי.סי דארבי אדיו כדי להנחות טלפון בוקר, ועבד עם טרי כריסיאן שלימים הפך לעמית ב-talkSPORT.
ב-1982, וייל הצטרף לרדיו אייר בלידס כדי להנחות את תוכנית האירוח המאוחרת בלילה; עד 1986 הוא עבר לתוכנית ארוחת הבוקר, לפני שחזר להופעה המאוחרת בתחילת 1987. הוא הוציא שני סינגלים ב-1987: "The Whaley Rap" / "I Hear James (On the Radio)" ו-"Wrap it Up for Xmas".
בסוף שנות ה-80, הושפע וייל ממארחי רדיו אמריקאים ושינה את סגנונו, לאחר שנמאס לו מ"שיחות הטלפון המקסימות" שהיה רגיל אליהם.
החל ב"ליל שישי" של 24 בספטמבר 1988 - שעת ההתחלה של 01:00 מה שהופך אותו מבחינה טכנית לשבת בבוקר - תוכנית הרדיו של וייל ברדיו אייר שודרה במקביל עם הטלוויזיה של יורקשייר ונקראה "תוכנית הרדיו של ג'יימס וייל", עם אורחי אולפן חיים, מוזיקה ושיחות טלפון מאזינים.
התוכנית הפכה להצלחה רייטינג, ותוך פחות משבעה חודשים היא החלה לעלות לאומית ב־ITV.
לפרלמנט השמרני ג'רי הייז היה משבצת קבועה בתוכנית וגם סטיב קוגן יופיע באופן קבוע.
עד ספטמבר 1989, התוכנית משכה למעלה ממיליון צופים.
זה עלה לתחנת הטלוויזיה 15,000 פאונד להפעיל כל שעה.
במאי 2008, פוטר וייל מכיוון שקרא פעמיים למאזינים להצביע עבור בוריס ג'ונסון לפני הבחירות המוניציפליות בלונדון.
ב-7 במאי 2008 הודיע וייל שיצטרף ל־Bid TV.
ב-20 במאי 2008, החל וייל להנחות ערב שבועי של ארבע שעות בתחנת הרדיו האינטרנטית Play Radio UK, אולם ב-2 בספטמבר 2008 הוא אמר בשידור שהוא עוזב את Play Radio לצורך קידום ספרים ועבודה בטלוויזיה.
הוא אמר שהוא ימשיך בבלוג שלו.
בספטמבר 2013 השיק וייל את הפודקאסט השבועי שלו, The James Whale Radio Show, המופק על ידי רוב אולדפילד.
הפודקאסט רץ מאז למעלה מ-300 פרקים מקוריים.
ב-13 בדצמבר 2013, הכריז וייל שהוא יהיה המגיש הקבוע החדש של תוכנית ארוחת הבוקר של BBC Essex .
הוא הציג את התוכנית האחרונה שלו בתחנה ב-23 בספטמבר 2016.
ב-28 ביולי 2016, נכנס וייל לבית "האח הגדול סלבס".
הוא היה השישי שהודח והגיע למקום התשיעי בסך הכל.
וייל החל לסקר תוכניות ב־talkRADIO באוקטובר 2016 והוא החל להגיש את התוכנית של שני עד חמישי בערב בין 7אחר הצהריים ו-10אחר הצהריים מ-7 בנובמבר 2016.
באוגוסט 2018, וייל הושעה על ידי talkRADIO, עד לחקירה מלאה, לאחר ראיון עם עיתונאית שעברה תקיפה מינית.
talkRADIO תיאר לאחר מכן את הראיון כ"התנהל באופן שאינו משקף את ערכי התחנה וחסר רגישות לחלוטין".
בקטע וידאו מהראיון נראה וייל צוחק כשהמרואיינת תיארה את מה שקרה לה.
וייל חזר לאוויר ב-13 באוגוסט.
בשנת 1970, וייל התחתן עם מלינדה מקסטד.
יש להם שני בנים, ג'יימס ופיטר.
בשנת 1997 התפרסם הרומן בן 18 החודשים של וייל עם מאזינה של תוכנית הרדיו שלו.
בפברואר 2018, וייל הודיע שמקסטד אובחן כחולה בסרטן ריאות בשלב רביעי.
היא מתה ב-12 במאי 2018. ב-13 במאי 2021, יום הולדתו ה-70, וייל הכריז על אירוסיו בטוויטר, אך לא חשף את זהותה של ארוסתו.
באוקטובר, וייל התחתן לבסוף, עם נדין למונט-בראון.
בפברואר 2000, אובחן וייל כחולה בסרטן הכליות.
הוא לא חווה תסמינים כלשהם עד שהבחין בדם בשתן שלו, שנגרם מגידול גדול בכליה השמאלית.
הוא עבר ניתוח ממנו היו לו סיכויי הישרדות של 50%, ובחר שלא לעבור כימותרפיה לאחר מכן.
ב-2006 הוא השיק קרן על שמו, כדי לממן מחקר ולהעלות את המודעות למחלה.
הקרן הפכה לסרטן הכליות בבריטניה ב-2016. באוגוסט 2020, וייל חשף כי הסרטן שלו התפשט לעמוד השדרה, למוח ולריאות שלו.
וייל דיבר לא פעם על הדיסלקסיה שלו והוא פטרון של האגודה הלאומית לאוריינות.
וייל מונה לחבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE) ב־2024 עבור שירותים לשידור וצדקה.
ג'יימס וילקינסון היה חייל, פוליטיקאי וסוכן חשאי ספרדי מס' 13 אמריקאי, שהיה קשור לכמה שערוריות ומחלוקות.
הוא שירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, אך הוא נאלץ פעמיים להתפטר.
הוא היה פעמיים הקצין הבכיר של צבא ארצות הברית, מונה להיות המושל הראשון של טריטוריית לואיזיאנה ב-1805, ופיקד על שתי מסעות לא מוצלחים בזירת נהר סנט לורנס במהלך מלחמת 1812. הוא מת בזמן שביקש לשרת כדיפלומט במקסיקו סיטי.
בשנת 1854, בעקבות מחקר ארכיוני נרחב בארכיונים הספרדיים במדריד, חשף היסטוריון מלואיזיאנה צ'ארלס גאיאר את וילקינסון כמרגל בשכר גבוה בשירות האימפריה הספרדית.
בשנים שחלפו מאז התפרסם המחקר של גאיאר, ווילקינסון ספג גינוי פראי על ידי היסטוריונים ופוליטיקאים אמריקאים.
לדברי הנשיא תאודור רוזוולט, "[ב]כל ההיסטוריה שלנו, אין אופי נתעב יותר." עם זאת, הוא קיבל הגנה, במיוחד בפירוק קונספירציית בר.
ג'יימס וילקינסון נולד ב-24 במרץ 1757, והיה בנם של ג'וזף וילקינסון ואלת'ה (היי) וילקינסון.
מקום הולדתו של וילקינסון היה כשלושה מייל (5 ק"מ) מצפון-מזרח לבנדיקט, מחוז צ'ארלס, מרילנד, בחווה מדרום ל-Hunting Creek במחוז קלברט.
סבו של וילקינסון היה עשיר מספיק כדי לקנות נכס גדול הידוע בשם סטוקלי מנור במחוז קלברט.
למרות שמשפחתו של ג'יימס וילקינסון חיה באחוזה קטנה יותר מאלה של האליטה של מרילנד, הם עדיין ראו את עצמם כבני המעמד החברתי הגבוה.
לפי ההיסטוריון אנדרו לינקלייטר, וילקינסון גדל עם הרעיון ש"דימוי המכובדות תירץ את המציאות של בגידה".
אביו ירש את סטוקלי מנור אך עד אז המשפחה הייתה בחובות.
ג'וזף וילקינסון נפטר ב-1763 וב-1764 סטוקלי מנור פורקה ונמכרה.
אחיו הבכור של וילקינסון ג'וזף ירש את מה שנותר מנכס האחוזה לאחר מותו של אביו.
כבן השני, ג'יימס וילקינסון לא ירש אדמה.
אביו של וילקינסון השאיר אותו עם המילים האחרונות "בני, אם אי פעם תסבול עלבון, אני אנשל אותך מהירושה." הביוגרף אנדרו לינקלייטר טען שחינוך זה הוביל לתגובתו האגרסיבית של וילקינסון כלפי עלבונות נתפסים.
השכלתו המוקדמת של וילקינסון על ידי מורה פרטי מומנה על ידי סבתו מצד אמו.
לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת פנסילבניה, שמומנו גם על ידי סבתו, הופרעו על ידי מלחמת העצמאות האמריקאית.
וילקינסון התחתן עם אן בידל (1742–1807) ממשפחת בידל הבולטת מפילדלפיה ב-12 בנובמבר 1778, בפילדלפיה.
היא הייתה בת דודה ראשונה של צ'ארלס בידל, מקורבו של ארון בר, ונישואיו של וילקינסון לבידל הדינמי עזרו לקריירה שלו כפוליטיקאי וכגנרל.
ג'יימס ווולטר שירתו שניהם כקפטנים בצבא האמריקאי.
ב-5 במרץ 1810, וילקינסון התחתן עם סלסטין לאבו טרודו, אלמנתו של תומאס אורקהרט ובתו של צ'ארלס לאבו טרודו.
הם היו הורים לתאומות מארי איזבל ואליזבת סטפני וכן לבן, תאודור.
אביה של סלסטין, הידוע בלואיזיאנה כדון קרלוס טרודו, כיהן בממשלה הספרדית של ניו אורלינס.
כאשר ארצות הברית השיגה את השליטה בעיר, הוא נשאר בניו אורלינס ואנגלז את שמו.
מארי איזבל וילקינסון מתה בינקות.
אליזבת סטפני וילקינסון (1816–1871) נישאה לפרופסור טוסן פרנסואה ביגוט (1794–1869) בשנת 1833. תאודור ג'יי וילקינסון (1819–1853) התגורר בניו אורלינס.
שירותו במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית
הוא נשלח לקנדה כחלק מהתגבורת לצבאו של בנדיקט ארנולד שצר על קוויבק, הוא הגיע בדיוק בזמן כדי לחזות בהגעת 8,000 חיילי תגבורת בריטית בפיקודו של גנרל ג'ון בורגוין - מה שהביא לקריסת המאמץ האמריקני בקנדה.
הוא הפך לעוזרו של ארנולד ממש לפני הנסיגה האחרונה ועזב את קנדה עם ארנולד בסירה האחרונה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא עזב את שירותו של ארנולד והפך לעוזרו של הגנרל הורשיו גייטס באוגוסט 1776.
כאשר גייטס שלח אותו לקונגרס עם הודעות רשמיות על הניצחון בקרב סרטוגה ב-1777, וילקינסון המתין לקונגרס הקונטיננטלי בזמן שהוא טיפל בעניינים אישיים.
כשהופיע לבסוף, הוא ייפה את תפקידו שלו בניצחון, וקיבל דרגת כבוד של בריגדיר גנרל (למרות היותו רק בן 20 באותה עת) ב-6 בנובמבר 1777, ומונה לוועד המלחמה החדש שנוצר.
הקידום על פני קולונלים בכירים יותר עורר סערה בקרב קציני הצבא הקונטיננטלי, במיוחד משום שהרכילויות של וילקינסון הצביעו על כך שהוא משתתף בקבאל קונווי, קונספירציה להחליף את ג'ורג' וושינגטון בהורשיו גייטס כמפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי.
עד מהרה נמאס לגייטס מווילקינסון, והקצין הצעיר נאלץ להתפטר במרץ 1778. ב-29 ביולי 1779, הקונגרס מינה אותו כגנרל האספקה של הצבא, אך הוא התפטר ב-27 במרץ 1781, בשל "חוסר כישרונו לתפקיד".
לאחר התפטרותו מהצבא הקונטיננטלי, הפך וילקינסון בעל כורחו לבריגדיר גנרל במיליציה של פנסילבניה ב-1782 וגם לאספת המדינה ב-1783, בשל רצונו של ג'ורג' וושינגטון.
הוא עבר לקנטקי (באותה תקופה, רק שלושה מחוזות שעדיין השתייכו לווירג'יניה) ב-1784, והוא היה פעיל שם במאמצים להשיג עצמאות מווירג'יניה.
בקנטקי, וילקינסון בשנת 1788 התנגד נמרצות לחוקה האמריקאית החדשה.
קנטקי כמעט הגיעה למעמד של מדינה במסגרת תקנון הקונפדרציה, והייתה אכזבה רחבה כאשר הדבר התעכב בגלל החוקה החדשה.
לקראת האמנה השביעית של קנטקי בנוגע להפרדה מווירג'יניה בנובמבר 1788, ניסה וילקינסון לאמוד את התמיכה בקנטקי בחיפוש אחר איחוד עם ספרד.
יכולתו של וילקינסון למשוך באנשים בקסמו ובכנותו לכאורה הביאו אותו ליושב ראש הוועדה בוועידה.
הוא דגל בקנטקי לחפש עצמאות מווירג'יניה תחילה, ולאחר מכן לשקול הצטרפות לאיחוד המדינות כצעד שני.
עבור רבים, ההצטרפות לאיחוד הייתה מותנית בכך שהאיחוד ינהל משא ומתן עם ספרד להסדרת ניווט חופשי על נהר המיסיסיפי, נקודה שנויה במחלוקת שרבים פקפקו במדינות המזרחיות שיפעלו על פיה.
לאחר שלא הצליח לאסוף מספיק תמיכה לעמדתו בוועידה, פנה וילקינסון למירו עם הצעה.
כוונתו הייתה להשיג מענק של 60,000 אקרים (243 קמ"ר) באדמות יאזו, בצומת של נהר יאזו והמיסיסיפי (ליד ויקסבורג של היום).
האדמה הייתה אמורה לשמש כתשלום עבור מאמציו של ווילקינסון למען ספרד, ולשמש מקלט למקרה שהוא ותומכיו ייאלצו לברוח מארצות הברית.
וילקינסון ביקש וקיבל פנסיה בסך 7,000 דולר ממירו, תוך שהוא מבקש פנסיה בשם כמה קנטקים בולטים, ביניהם: הארי אינס, בנג'מין סבסטיאן, ג'ון בראון, קיילב וואלאס, בנג'מין לוגן, אייזק שלבי, ג'ורג' מוטר, ג'ורג' ניקולס, ואפילו האמפרי מרשל (שהיה בזמנו יריב מר של וילקינסון).
עם זאת, ב-1788 כנראה איבד וילקינסון את אמון הפקידים בספרד.
מירו לא היה אמור להעניק אף אחת מהפנסיות המוצעות ונאסר עליו לתת כסף לתמיכה במהפכה בקנטקי.
יתר על כן, וילקינסון המשיך לקבל בחשאי כספים מספרד במשך שנים רבות.
במאי 1791, לוטננט קולונל ג'יימס וילקינסון הוביל פשיטה נוספת באותו אוגוסט, שנועדה ליצור הסחת דעת שתסייע לצעדתו של סנט קלייר צפונה.
בקרב על קנאפקומה, וילקינסון הרג 9 בני ווי ומיאמי, וכבש 34 בני מיאמי כשבויים, כולל בתו של ראש המלחמה של מיאמי צב קטן.
רבים ממנהיגי הקונפדרציה שקלו תנאי שלום להציג לארצות הברית, אך כאשר קיבלו ידיעות על הפשיטה של וילקינסון, הם התכוננו למלחמה.
הפשיטה של וילקינסון הביאה אפוא את ההשפעה ההפוכה, איחדה את השבטים נגד סנט קלייר במקום להסיח את דעתם.
התבוסה הנוראה של סנט קלייר התרחשה זמן קצר לאחר מכן.
כאשר ממשלת ארצות הברית ארגנה מחדש את הצבא בתור הלגיון של ארצות הברית, הנשיא ג'ורג' וושינגטון עמד בפני ההחלטה את מי למנות בתור הגנרל המפקד שלה.
שני המועמדים העיקריים לקידום זה היו וילקינסון ואנתוני וויין.
בסופו של דבר, הקבינט בחר בוויין בשל חשד למעורבותו של וילקינסון עם ממשלת ספרד.
הקבינט קידם את וילקינסון לבריגדיר גנרל כנחמה, מכיוון שהנשיא היה מודע לאגו השברירי של וילקינסון.
וילקינסון פיתח קנאה בוויין, אבל הוא שמר על כבוד לכאורה כלפי הגנרל.
לאורך המערכה באוהיו, וילקינסון ניסה בחשאי לערער אותו.
וילקינסון כתב מכתבים שליליים אנונימיים לעיתונים מקומיים על וויין ובילה שנים בכתיבת מכתבים שליליים לפוליטיקאים בוושינגטון די.סי.
וילקינסון גם דחק בקבלנים לא לבצע, בתקווה שהקמפיין של וויין ייכשל ושהוא ימונה להחליף את וויין.
סירובו של וילקינסון להזמנה למסיבת חג המולד של וויין יצר גם חשד.
וויין פיתח בסופו של דבר שנאה מלאה לווילקינסון, לאחר שקיבל טיפ מהנרי נוקס.
באוגוסט 1794, וויין הוביל את הלגיון נגד האינדיאנים בקרב הגזעים הנפולים; הקרב היה ניצחון משמעותי עבור ארצות הברית, ובכל זאת וילקינסון מתח ביקורת על מעשיו של וויין במהלך הקרב, פשוט כדי להתנגד לו.
וילקינסון המשיך להגיש תלונות רשמיות נגד וויין והחלטותיו לנשיא וושינגטון.
לאחר שנודע לו על התלונות נגדו, וויין החליט לפתוח בחקירה על ההיסטוריה של וילקינסון עם הספרדים.
במהלך כל הזמן הזה, וילקינסון חידש את הברית החשאית שלו עם ממשלת ספרד (באמצעות מושל לואיזיאנה פרנסיסקו לואיס הקטור דה קרונדלט), והתריע בפניהם על הפעולות של ארצות הברית ושל הכיבוש הצרפתי בצפון אמריקה.
כאשר בלדרים ספרדיים יורטו כשהם נושאים תשלומים עבור וילקינסון, אושרו חשדותיו של וויין והוא ניסה להעמיד את וילקינסון למשפט צבאי על בוגדנותו.
עם זאת, וויין פיתח כיב קיבה ומת ב-15 בדצמבר 1796; בעקבות כך וילקינסון לא הועמד בפני בית משפט צבאי.
במקום זאת, החל וילקינסון את כהונתו הראשונה כקצין בכיר של הצבא, שנמשכה כשנה וחצי.
הוא המשיך להעביר מידע מודיעיני לספרדים בתמורה לסכומים גדולים בזהב, אך רוב המידע שלו היה חסר ערך.
וילקינסון טען לזכותו על ערעור התוכנית של ג'ורג' רוג'רס קלארק להפוך ל"מייג'ור גנרל בצבאות צרפת ולמפקד העליון של הלגיון המהפכני הצרפתי על נהר המיסיסיפי" ועל מניעת משלוח האספקה במורד נהר אוהיו.
הוא הגיש קבלות בסך 8,640 דולר למושל הספרדי קרונדלט על מאמציו.
וילקינסון הועבר לגבול הדרומי ב-1798. במהלך המשבר המשבר הדומה למלחמה של סוף שנות ה-1790 בין צרפת לארצות הברית, הוא קיבל את המקום השלישי בצבא האמריקני אחרי ג'ורג' וושינגטון (שאחרי שהוחלף במשרת הנשיא על ידי אדמס, מת בדצמבר 1799) ואלכסנדר המילטון.
בין שאר התפקידים, וילקינסון הואשם על ידי המילטון בהקמת "חיל מילואים" של חיילים אמריקאים בעמק נהר אוהיו התחתון, שיתפסו את עמק נהר המיסיסיפי התחתון וניו אורלינס במקרה של מלחמה עם צרפת ובעלת בריתה ספרד.
למרות סיום המשבר באמצע שנת 1800 ושחרור המילטון מהצבא, וילקינסון, מסיבות לא ידועות, המשיך בתוכנית להקמת הבסיס שאותו כינה "קנטונמנט וילקינסון" על שמו.
ממוקם בטריטוריית אינדיאנה (כיום דרום אילינוי), הבסיס פעל מינואר 1801 עד סוף 1802 לפני שננטש לבסוף.
ארכאולוגים מאוניברסיטת דרום אילינוי איתרו את שרידי הבסיס הזה, שמעניק מידע וחפצים לא ידועים עד כה מחיי היומיום של צבא הגבול.
וילקינסון שירת את כהונתו השנייה, הארוכה יותר, כקצין בכיר של הצבא מ-15 ביוני 1800, עד 27 בינואר 1812, כאשר שר המלחמה לשעבר הנרי דירבורן הועלה לדרגת מייג'ור גנרל על פני וילקינסון.