tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסינגל השני של האלבום,"Wussup wit the Luv", כלל מסרים אנטי גיזעניים ובו התארח טופאק שאקור, שכלל גם הופעה בקליפ שלו.
הופעה זו הייתה הפעם האחרונה שטופאק הופיע יחד עם ההרכב, בעוד שנוספו ראפרים חדשים כמו סאפיר (Saafir) וקלי (Clee).
ב-1998, שמונה שנים לאחר האלבום הראשון של ההרכב, יצא לאור אלבומם החמישי, "?Who Got the Gravy", שהגיע למקום ה-91 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
למרות מקורו של ההרכב מהחוף המערבי, האלבום בכוונה כלל מספר ראפרים מהחוף המזרחי בתקופה שבה הייתה יריבות בין המזרח למערב בהיפ הופ, בניסיון להתעלם ממנה וגם ללגלג עליה.
האורחים כללו את ילידי ניו יורק ביג פן, ביז מארקי ו- KRS-One.
ב-20 במאי 2008 יצא לאור האלבום האחרון של ההרכב, "..Cuz A D.U.
Party Don't Stop!", חלק ניכר ממנו הוקלט בהופעה חיה מ-2005. זמן קצר לפני שחרורו, הקבוצה יצאה להפסקה בלתי מוגבלת.
מאני-בי (Money-B) ציין כי שוק ג'י הביע עניין בכתיבת ספר ובחקר מוזיקה שאינה מתאימה לשם דיגיטל אנדרגראונד.
ב-18 במאי 2010 יצא לאור המיני-אלבום, The Greenlight EP, שכלל מספר שירים של ההרכב שטרם יצאו.
דיגלוסה שחורה (שם מדעי: Diglossa humeralis) היא מין של ציפור שיר מקבוצת הטנגריים שבמשפחת הפרושיים, החיה בטבע במערבה של אמריקה הדרומית במדינות: קולומביה, אקוודור, פרו וונצואלה.
אורכה של הציפור הוא 13 עד 14 ס"מ והיא בעלת נוצות שחורות כשאצל הזכרים הוא בעל גוני כחול מבריק.
הם בעלי עיניים חומות והמקור אפור ובעל עיצוב מעוקל מעל כלפי מעלה.
לנקבות גוף שחור ללא גוון כחול מתכתי והכנפיים והזנב שלהם חומים.
הפרטים הצעירים בעלי גוון דהוי יותר.
הציפור מצויה בטבע לאורך מורדות הרים סביב פלורה ייחודית אנדמית ממוצא טרופי או סובטרופי בגבהי 2,175 עד 4,000 מטרים, לרוב סביב 2,700 עד 3,400 מטרים מפני הים, למורדות של יערות לחים, בתות, שיחיות ומטעי אקליפטוסים וכן במספר פארקים.
היא ניזונה כאוכלת פרחים וכן שותה צוף וצדה חרקים, כשלרוב היא מסתובבת ביחידות או בזוגות.
דיגי-ליסן היא תוכנית רדיו שוודית ב-SR P3 האחראית על שידור הסינגלים המובילים הנמכרים ביותר בצורה אלקטרונית במחשבים, טלפונים ניידים וסוגים אחרים של נגני מדיה בשוודיה (מוזיקה דיגיטלית).
הנתונים הסטטיסטיים נאספים באמצעות Nielsen SoundScan.
התוכנית שודרה לראשונה בינואר 2007 ומאז היא נחשבת לאחד מהמצעדים הרשמיים הפועלים בשוודיה.
שנהשםאמנ/ית2007"The Worrying Kind"ארק2008"I Kissed a Girl"קייטי פרי2009"Fairytale"אלכסנדר ריבאק2010""שאקירה בהשתתפות פרשליגראונד2011"What Are Words"כריס מדינה2012"Euphoria"לורן2013"Wake Me Up"אביצ'י2014"Happy"פארל ויליאמס2015"Lean On"מייג'ור לייזר בהשתתפות מו ודי ג'יי סנייק2016"Faded"אלן ווקר2017"Shape of You"אד שירן2018"Without You"אביצ'י בהשתתפות סנדרו קוואצ'ה2019"Shallow"ליידי גאגא ובראדלי קופר
דיג מסורתי הוא דייג בשיטות מסורתיות בשימוש בטכנולוגיות פשוטות, בקנה מידה קטן, ובעלויות נמוכות, המבוצעות על ידי דייג בודד (בניגוד לדיג מסחרי).
פעמים רבות על ידי קבוצות אתניות שזו מלאכתם, והם עורכים מסעות דיג קצרים קרוב לחוף.
התוצרת בדרך כלל אינה מעובדת, ומיועדת בעיקר לצריכה עצמית, ולשווק מקומי.
דיג מסורתי מקצועי משתמש בטכניקות דיג מסורתיות כגון חכה וקרסים, חיצי דיג וצלצלים, רשתות קלע וסירות דיג מסורתיות קטנות (אם בכלל).
הדיג המסורתי יכול להתבצע הן מסיבות מסחריות והן למטרות קיום.
ובניגוד לשיטות הדיג המסחריות המודרניות, הוא פחות בזבזני ופחות פוגע באוכלוסיות הדגים מאשר הדיג התעשייתי.
המעמד סוציו-אקונומי של קהילת הדייגים המסורתיות הפך בשנים האחרונות לאינטרס של הרשויות, וסעיף 14.b של היעד ה-14 שנקבע בין היעדים לפיתוח בר קיימא של האו"ם, פועל לספק זכויות גישה לדייגים המסורתיים למשאבים ולשווקים הימיים, כדי לסייע לביטחון תזונתי ולמיגור העוני.
מיליוני אנשים ברחבי העולם מתפרנסים מהדיג המסורתי.
וחשיבותו אינה רק לצורך המזון, אלא גם ליצירת מקומות עבודה, ביטחון תזונתי וירידה בעוני.
דיג מלאכותי הוא צורת הדגה השלטת ב"מדינות טרופיות מתפתחות" כמו ניגריה, ניקרגואה, סודאן ועוד.
חשיבותו של הדיג המסורתי, ובקנה מידה קטן, הוכר במסמך הבינלאומי הראשון המוקדש במיוחד לדיג בקנה מידה קטן.
פרובינציית דִיגִיִין (בספרדית: provincia de Diguillín) היא אחת הפרובינציות של מחוז ניובלה, בצ'ילה.
שטחה הוא 5229.5 קילומטר מרובע.
המחוז מחולק ל-3 פרובינציות: דיגיין, איטטה ופונייה.
כפרובינציה, דיגיין היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה.
עד שנת 2021 ,הפרובינציה נוהלה על ידי נציג מחוזי שמונה על ידי נשיא צ'ילה ונשאר בתפקיד כל עוד הוא נהנה מאמונו.
נציג נשיא הפרובינציה (מאז 2021)
הנציגות הנשיאותית האזורית פועלת כיחידה אדמיניסטרטיבית פרובינציאלית, שכן היא ממוקמת בתחומי השיפוט של פרובינציית דיגיין, שם שוכנת המשלחת בקומונה של צ'ייאן.
על פי החוק היוצר את תפקיד המושל האזורי, לפרובינציות עם בירות אזוריות אין נציג נשיאותי פרובינציאלי, שכן תפקיד זה זהה לתפקיד הנציג הנשיאותי האזורי, ולכן אין צורך לשכפל את התפקיד.
כדי לשמור על ביזור טריטוריאלי, הוקם משרד תיאום תחת המשלחת הנשיאותית האזורית בעיר בולנס, כאשר בין היתר נותרו שם מחלקות החינוך והכבישים של הפרובינציה.
דיג דיג דוג היא סדרה של שלוש קלטות בהשתתפות דליק ווליניץ, שרון שחל, נורית הירש וילדים.
הקלטות הופקו על ידי MCI וסרטי סקופוס.
כשיעלי הבת של מיכל חזון נולדה, היא אובחנה כאוטיסטית.
מיכל החליטה להשאיר אותה בבית ולנסות להפעיל אותה בעצמה.
והיא שמה לב שהכי טוב היא מגיבה למוזיקה, ובמיוחד לשירי משחק.
מיכל לא מצאה אפילו שיר משחק אחד כדי שיעלי תגיב ומיד פנתה למלחינה נורית הירש כדי שתלחין לה את השירים שכתבה.
בחצי השנה הראשונה קלטת הילדים "דיג דיג דוג" בקושי מכרה, אך כעבור זמן היא קיבלה פלטינה ונחלה הצלחה מאוד גדולה ובמהלך השנים יצאו ארבע קלטות שונות בסדרה, שהאחרונה שבהן ב-2005 וקלטת נוספת של אוסף.
אחריה הגיעה קלטת שנייה, ולאחר מכן קלטת שלישית.
הייתה זו קלטת הילדים הישראלית הראשונה שצולמה מחוץ לאולפן, שכל שיריה מקוריים וחדשים.
הקלטת בה משתתפים דליק ווליניץ, שרון שחל, נורית הירש וילדים, מציגה משפחה במצבים שונים וילדים ברגעים מוכרים של חוויות ילדות שונות, בשילוב עם תנועות ומשחק.
הקלטת הראשונה צולמה בקיבוץ פלמחים, הקלטת השנייה צולמה בקיבוץ רמת רחל והקלטת השלישית צולמה בקיבוץ יטבתה ובאילת.
כל הקלטות בוימו על ידי אשר טללים.
בקלטת הרביעית (בהוצאת קלסיקלטת) ובסדרה (ב"הופ!" וב"לולי") נוספה הבובה של "דיג דיג דוג" (דובי כתום המגולם על ידי ליאור דטאוקר) לצוות והשירים עוסקים במקצועות שונים.
הקלטות משודרים בערוצים "לולי", "הופ!, "הופ!
ילדות ישראלית" וערוץ "ילדותי" ושירי ילדותי .
בעבר שודרו שירי הקלטות 1 ו2 בלבד בערוץ "בייבי" בין השנים 2003–2009. (חלקם התנגנו ב"בייבי אלבום").
כמו כן בשנת 1996 יצא הספר של "דיג דיג דוג" בהוצאת שבא הכוללות את מילות השירים ואת הלחנים שלהם.
ב-1995 עלתה ההצגה "דיג דיג דוג" בכיכובה של שרון שחל ובבימויו של ישראל גוריון ובה קטעים נבחרים מתוך הקלטות.
ההצגה רצה עד 2014 בכיכובה של שחל, עם עדכונים וחילופי שחקנים.
דיג'ימון (ביפנית: デジタルモンスター, באנגלית: Digimon, קיצור של Digital Monsters) הוא זיכיון מדיה יפני הכולל צעצועי חיות מחמד וירטואליות, סדרות אנימה, מאנגה, משחקי וידאו ומשחקי קלפים.
הזיכיון נוצר על ידי אקיושי הונגו (שם עט של צוות פיתוח בבנדאי) והושק לראשונה בשנת 1997 על ידי חברת בנדאי.
הזיכיון החל את דרכו כסדרה של חיות מחמד וירטואליות, שנועדו להוות גרסה המיועדת לבנים של ה"טמגוצ'י".
המכשירים אפשרו למשתמשים לגדל יצורים דיגיטליים, לאמן אותם ולהילחם מול מחזיקי מכשירים אחרים באמצעות חיבור פיזי בין המכשירים.
הצלחת המכשירים הובילה ליצירת סדרת המאנגה הראשונה "C'mon Digimon" ולאחריה לסדרת האנימה המצליחה "דיג'ימון הרפתקאות" (Digimon Adventure) ב-1999, שהפכה את המותג לתופעה עולמית.
המונח "דיג'ימון" מתייחס ליצורים המאכלסים את "העולם הדיגיטלי" – עולם מקביל העשוי מנתוני מחשב ורשתות תקשורת.
דיג'יגדילה (Digivolution): המאפיין הייחודי ביותר של היצורים בזיכיון הוא יכולתם להשתנות לצורות חזקות יותר באמצעות תהליך של התפתחות.
בניגוד לזיכיונות דומים, התפתחות זו היא לרוב זמנית ותלויה בקשר שבין הדיג'ימון לשותפו האנושי.
שותפים אנושיים: ברוב סדרות הזיכיון, ילדים המכונים "ילדים נבחרים" (DigiDestined) עוברים לעולם הדיגיטלי ומצוותים ליצורי דיג'ימון כדי להילחם בכוחות רשע המאיימים על שני העולמות.
אנימה: מאז 1999 הופקו למעלה מעשר סדרות טלוויזיה, ביניהן "דיג'ימון הרפתקאות", "דיג'ימון טיימרס", ו-"Digimon Ghost Game".
משחקי וידאו: הזיכיון כולל עשרות כותרים לקונסולות השונות, החל ממשחקי תפקידים (RPG) ועד למשחקי לחימה.
משחק קלפים: לדיג'ימון משחק קלפי אספנות (TCG) פופולרי שזכה לחידוש משמעותי בשנת 2020.
דידג'רידו (או בקיצור דידג') הוא כלי נשיפה קדום שפותח על ידי תושביה המקוריים של אוסטרליה, האבוריג'ינים.
אף שאין מידע מדויק לגבי גילו, ישנן עדויות שהשימוש בו החל כבר לפני 1,500 שנה, והוא מתואר פעמים רבות ככלי הנשיפה העתיק בעולם.
לכלי נגינה זה לפחות 45 שמות במרחבי אוסטרליה השונים, אחד מתוכם הוא "יִדָקי" (yiḏaki), ואילו "דידג'רידו" הוא השם שקיבל בקרב אנשי המערב.
באופן מסורתי עשוי הדידג'רידו מענף של אקליפטוס שחלקו הפנימי כורסם על ידי טרמיטים.
בכלי מנגנים על ידי נשיפה לתוכו והרעדת השפתיים, פעולות שיוצרות רטט בענף ובכך נוצר הצליל.
הצליל של הדידג'רידו הוא בעל תו אחד אך יכול להישמע מגוון על ידי הוספת קולות של הנגן עצמו (כגון צעקות), הקטנת נפח האוויר בלחיים או לחלופין ניפוח הלחיים, הזזת הלשון בתוך חלל הפה ועוד.
בדומה לכלי נשיפה אחרים, ביכולתם של נגני דידג'רידו מיומנים לנשוף אוויר מהפה אל תוך הכלי ובו-זמנית לשאוף אוויר מהאף אל הריאות (סירקולציה), וכך לנגן ברציפות ובמקצועיות לפרקי זמן ארוכים.
פעולה זו מכונה "נשימה מחזורית" והיא ניתנת לשימוש בכלי נשיפה רבים.
בתרבות האבוריג'ינית העתיקה הכלי שימש לטקסים פולחניים ולתיאורי זמן החלום.
כיום התרבות המערבית אימצה את הכלי ופיתחה בו סגנון נגינה ומקצבים שונים.
כמו כן מכינים דידג'ים לא רק מאקליפטוס אלא גם מעצים אחרים כגון אגבה, במבוק, אזדרכת ועוד.
דיגר הוא משחק מחשב שפותח בשנת 1983 על ידי Windmill software, והפך לפופולרי באותם הימים.
בשנת 1998 חידש אותו אנדרו ג'נר (Andrew Jenner) תחת השם Digger Remastered, והפך אותו לתואם מחשבים חדישים, אך עם נאמנות מלאה למקור ומספר תוספות אופציונאליות.
גיבור המשחק הוא טרקטור שמטרתו לאסוף אבני חן ושקי זהב תוך התחמקות ממפלצות או חיסולן.
כדי להיפטר מאויביו יכול הטרקטור להפיל עליהם שקי זהב (ולהיזהר שלא ייפלו עליו) או לירות בהם מרחוק.
היריה מתחמשת מחדש אחרי 6 שניות וניתן לדעת על ידי עין הדיגר- אם יש אישון בעין סימן שהוא חמוש.
ניתן לעבור שלב באמצעות איסוף כל אבני החן שבשלב או חיסול מספר מסוים של מפלצות, המשתנה משלב לשלב.
כשמפלצת נפגשת עם מפלצת אחרת שתי פעמים או נחסמת על ידי שקי זהב, היא הופכת ל"קניבל" לכ-5 שניות ויכולה לחפור וגם לאכול אבני חן ושקים.
כמו כן, אם מפלצת קניבלית אוכלת את אבני החן האחרונות שנשארו בשלב, השלב מסתיים לזכות השחקן.
במהלך המשחק מושמעת הנעימה פופקורן, במהלך מצב "בונוס" מושמעת הפתיחה (אוברטורה) של האופרה וילהלם טל מאת ג'ואקינו רוסיני, כאשר השחקן נתפס על ידי המפלצות ומת מושמעת הסונטה לפסנתר מס' 2 הידועה גם כ"מארש האבל" מאת פרדריק שופן.
המשחק מ-1983 עבד מהר מדי על מחשבים מהירים מ-IBM 4.77Mhz אליו תוכנן במקור.
בנוסף, משום שהמשחק תוכנן במקור למתאם תצוגה CGA, הוא לא הוצג כהלכה במחשבים עם מתאמי תצוגה חדישים יותר.
על מנת להתגבר על בעיות אלו, נכתבה בשנים 1990-91 גרסה חדשה של דיגר שהשתמשה בקוד המקורי למצב המשחק והכילה יכולות נוספות, כמנגנון האטה, היכולת ליצור ולערוך שלבים נוספים, טבלת שיאים שונה בעבור כל שלב ועוד.
הגרסה המשופרת נכתבה על ידי המתכנתים הרוסים מיכאל לארנטיב (Mikel Lavrentiev) ודמיטרי פטרוב (Dmitry Petrov).
בגרסה מתקדמת יותר ניתן לשחק עם שני שחקנים (אבל הם עלולים בטעות לירות אחד על השני).
בשנת 1998 יצר אנדרו ג'נר גרסה חדשה למשחק בשם Digger Remastered והפיץ אותה תחת רישיון GPL, הגרסה החדשה הותאמה לפלטפורמות שונות, ביניהן חלונות, Java ולינוקס.
הגרסה תואמת למשחק המקורי בתוספת אופציות שונות ביניהן האפשרות להקליט משחקים, אופציה שיצרה תת-תרבות של יצירת סגנונות משחק חדשים והפצתם.
בסביבות 2004 הופץ קוד המקור של דיגר לציבור, אך רק למטרות היסטוריות, ולא כקוד פתוח.
זאת, בניגוד לקוד של Digger Remastered אשר הופץ תחת רישיון GPL כקוד פתוח.
דִּיגְלוֹסְיָה (מיוונית: Διγλωσσία, "דו-לשוניות" או "שפה כפולה") היא תופעה סוציולינגוויסטית שבה קהילה מסוימת משתמשת בשני משלבים או וריאנטים שונים של אותה שפה (ולעיתים בשתי שפות שונות לחלוטין) באופן מקביל, כאשר לכל אחד מהם תפקיד חברתי מובחן ונפרד.
בניגוד לדו-לשוניות (Bilingualism), המתארת בדרך כלל את יכולתו של הפרט לשלוט בשתי שפות, הדיגלוסיה מתארת מצב חברתי-מערכתי יציב, שבו חלוקת התפקידים בין השפות נוקשה וממוסדת.
המונח נטבע במקור על ידי הבלשן הצרפתי ז'אן פסקה (Jean Psichari), אך קיבל את משמעותו המודרנית והמחייבת במאמרו המכונן של הבלשן צ'ארלס פרגוסון משנת 1959, אשר הגדיר את הדיגלוסיה כמצב בו מתקיימים זה לצד זה "משלב גבוה" ו"משלב נמוך".
במצב דיגלוסי קלאסי, המשלב הגבוה משמש לצרכים רשמיים כגון כתיבה ספרותית, טקסים דתיים, מערכת החינוך ושידורי חדשות, והוא נחשב ליוקרתי יותר; לעיתים קרובות דוברי השפה תופסים אותו כשפה ה"נכונה" היחידה.
לעומתו, המשלב הנמוך משמש לחיי היומיום, לשיחות פאמיליאריות (משפחתיות) ולמסחר עממי.
ההבדל המהותי בין המשלבים בא לידי ביטוי גם באופן הרכישה שלהם: המשלב הנמוך נרכש כשפת אם (L1) באופן טבעי בבית, ואילו המשלב הגבוה נלמד באופן פורמלי בבית הספר, בדומה ללימוד שפה זרה.
הדוגמה המובהקת ביותר לדיגלוסיה היא השפה הערבית, שבה מתקיים פער משמעותי בין ה"פוסחא" (הספרותית/הגבוהה) לבין ה"עאמיה" (המדוברת/הנמוכה).
דוגמאות בולטות נוספות שציין פרגוסון הן היחס בין הגרמנית שווייצרית לגרמנית הסטנדרטית, והיחס ההיסטורי ביוון בין ה'קאתארבוסה' (Καθαρεύουσα – מילולית: 'השפה המטהרת', משום שנועדה לנקות את השפה מהשפעות זרות ולקרבה ליוונית העתיקה) לבין ה'דימוטיקי' (Δημοτική – שפת העם המדוברת).
בשנת 1967 הרחיב הסוציולוג ג'ושוע פישמן את ההגדרה (דיגלוסיה מורחבת), וטען כי דיגלוסיה יכולה להתקיים גם כאשר ה"גבוה" וה"נמוך" אינם ניבים של אותה שפה, אלא שתי שפות נפרדות לחלוטין, כל עוד נשמרת ההפרדה הפונקציונלית ביניהן (למשל: שימוש בשפה קולוניאלית למינהל וחינוך, ובשפה מקומית לדיבור יומיומי).
קהילות שמקיימות דיגלוסיה או קיימו דיגלוסיה בעבר
הדוגמה המובהקת ביותר לדיגלוסיה כפי שהוגדרה על ידי פרגוסון היא המצב בארצות ערב.
בארצות אלה משמשת הערבית הספרותית (אל-פוסחא, اللغة الفصحى) כ"משלב הגבוה": זוהי שפת הכתיבה בספרים ובעיתונות, שפת מערכת החינוך, וכן השפה המשמשת בנאומים רשמיים, בטקסים דתיים ובמהדורות חדשות.
לעומת זאת, שפת הדיבור היומיומית היא ה"עאמיה" (العامية) – שם כולל למגוון רחב של ניבים מקומיים המשתנים ממדינה למדינה (למשל: מצרית, לבנונית, מגרבית), אשר נרכשים כשפת אם אך כמעט ואינם משמשים לכתיבה רשמית.
דיגלוסיה מתקיימת בקנטונים דוברי הגרמנית של שווייץ, שבהם הגרמנית שווייצרית (Schweizerdeutsch) משמשת לדיבור יומיומי בכל שכבות האוכלוסייה, בעוד הגרמנית הסטנדרטית (Hochdeutsch) משמשת לכתיבה, לקריאה ולמסגרות פורמליות.
מצב מורכב אף יותר ("טריגלוסיה" – שלוש שפות) מתקיים בלוקסמבורג.
באופן מסורתי, הדיבור היה בלוקסמבורגית, הכתיבה הרשמית בצרפתית או בגרמנית, ושפת הכנסייה והלימוד בגרמנית.
בשנת 1984 נחקק חוק השפות בלוקסמבורג שהעניק ללוקסמבורגית מעמד של שפה לאומית, אך הצרפתית והגרמנית נותרו השפות המנהליות והרשמיות הדומיננטיות בכתב.
הקהילה החרדית (יידיש ולשון הקודש)
בקרב קהילות חרדיות מסוימות (בעיקר חסידויות) מתקיימת דיגלוסיה כפי שהגדיר אותה הסוציולוג ג'ושוע פישמן: שימוש בשתי שפות נפרדות לתפקידים חברתיים שונים.
שפת הדיבור היומיומית ("הנמוכה") היא יידיש, הנרכשת בבית, בעוד שפת התפילה, הלימוד והטקסטים ההלכתיים ("הגבוהה") היא עברית וארמית (המכונות יחד "לשון הקודש").
קיימת גם הבחנה פנימית בתוך היידיש עצמה, בין שפה מדוברת עממית לבין יידיש כתובה ספרותית (המשמשת בעיתונות החרדית), אם כי פער זה הצטמצם בדורות האחרונים.
עד שנת 1976 התקיימה ביוון דיגלוסיה חריפה בין שתי צורות של השפה: ה"קאתארבוסה" (Καθαρεύουσα, "המטהרת") – שפה מלאכותית למחצה שניסתה לחקות את היוונית העתיקה ושימשה את הממשל, מערכת המשפט והחינוך; וה"דימוטיקי" (Δημοτική) – שפת העם המדוברת.
המצב גרם למתחים חברתיים ופוליטיים רבים ("שאלת השפה ביוון"), עד שבשנת 1976 נקבעה הדימוטיקי כשפה הרשמית היחידה, והדיגלוסיה בוטלה רשמית, אם כי עקבותיה עדיין ניכרים בשפה.
ארץ ישראל במאות 2–4 לספירה
חוקרי הלשון העברית, ובראשם יחזקאל קוטשר, מצביעים על כך שבסוף תקופת התנאים (סביב שנת 200 לספירה) חדלה העברית לשמש כשפת דיבור יומיומית בארץ ישראל והוחלפה בארמית.
עם זאת, העברית (בניב המכונה לשון חז"ל) המשיכה לשמש כשפת כתיבה ויצירה ספרותית במשך מאות שנים לאחר מכן (תקופת האמוראים).
מצב זה, שבו שפת הדיבור היא ארמית ושפת התרבות הכתובה היא עברית, תואם את הגדרת הדיגלוסיה.
באירופה הנוצרית של ימי הביניים שררה דיגלוסיה נרחבת בין הלטינית לבין השפות המקומיות (הוורנקולריות).
הלטינית שימשה כשפת ה"גבוהה" של הכנסייה, המדע, הדיפלומטיה והספרות, בעוד פשוטי העם דיברו בניבים מקומיים (שהתפתחו לימים לצרפתית, איטלקית, ספרדית ועוד) ולא הבינו את הלטינית.
נקודת ציון היסטורית להכרה בדיגלוסיה זו היא מועצת טור (Council of Tours) משנת 813, שבה הכנסייה הקתולית הורתה לכמרים לתרגם את הדרשות מלטינית ל"רומאנית כפרית" (rusticam Romanam linguam) כדי שהקהל יוכל להבינן.
מצב זה נמשך מאות שנים, עד שבראשית העת החדשה החלו השפות המדוברות לתפוס את מקום הלטינית גם בכתיבה.
דוגמה להשפעת המצב הדיגלוסי על היהודים ניתן לראות בפירושי רש"י (רבי שלמה יצחקי, צרפת המאה ה-11).
שפת הלימוד והקריאה הייתה עברית, אך שפת האם של הלומדים הייתה צרפתית עתיקה.
כדי לגשר על הפער, שילב רש"י בפירושיו אלפי "לעזים" – מילים בצרפתית עתיקה (בתעתיק לעברית) שנועדו לבאר מונחים קשים בעברית.
חוקרים כדוגמת משה קטן רואים בכך עדות לפער בין שפת הדיבור לשפת הטקסט הקדוש.
המאפיין המרכזי של הדיגלוסיה הוא ההבחנה החדה והנוקשה בין תחומי השיח (Domains) שבהם נדרש השימוש ב"משלב הגבוה" לבין אלו שבהם נדרש ה"משלב הנמוך".
הבחנה זו יוצרת נורמות חברתיות מחייבות: שימוש במשלב הלא-נכון בסיטואציה מסוימת עלול להיתפס כנלעג, כיהיר או כסימן לחוסר השכלה.
למשל, כתיבת מכתב רשמי, נשיאת נאום או מהדורת חדשות מחייבות שימוש בשפה הגבוהה.
לעומת זאת, אינטראקציה חברתית בין חברים, קניות בשוק או הוראות לנהג מונית יתבצעו בשפה הנמוכה.
המעבר בין השפות אינו תלוי רק בנושא השיחה אלא גם במידת הרשמיות שלה.
בעולם הערבי, דיגלוסיה זו יצרה דילמה אומנותית ארוכת שנים בתחום הספרות והתיאטרון: האם דיאלוגים ברומנים ובמחזות צריכים להיכתב ב"פוסחא" כדי לשמור על רמת הטקסט, או ב"עאמיה" כדי לשוות לדמויות אמינות וריאליזם.
כיום, הגישה הרווחת בקולנוע ובספרות המודרנית היא שימוש בשפה המדוברת לדיאלוגים, בעוד הטקסט הסיפורי (הנרטיב) נותר בשפה הספרותית.
במדיה המשודרת (רדיו וטלוויזיה) נפוצה תופעת "מיתוג קוד" (Code-switching): המרואיינים והמנחים עוברים באופן דינמי בין המשלב הגבוה לנמוך בהתאם לנושא השיחה (למשל, מעבר מניתוח פוליטי גבוה לבדיחה עממית), מיומנות הדורשת שליטה לשונית גבוהה בשני המשלבים.
חוקרים בתחום החינוך מצביעים על כך שדיגלוסיה עלולה ליצור קושי ברכישת מיומנויות אוריינות (קריאה וכתיבה).
הילד במדינה דיגלוסית מגיע לבית הספר כשהוא דובר שוטף של שפת אימו ("השפה הנמוכה"), אך נדרש ללמוד קרוא וכתוב בשפה שונה ("השפה הגבוהה"), אותה לא שמע בביתו ושעמה לא ניהל תקשורת טבעית.
מחקרים שנערכו במדינות ערב מצביעים על כך שהפער הדיגלוסי מהווה גורם מעכב ברכישת הקריאה, שכן התלמיד נדרש להתמודד בו-זמנית עם רכישת הטכניקה של הכתב ועם לימוד אוצר מילים ומבנים תחביריים של שפה חדשה למעשה.
נוסף על כך, תוכניות לימודים וספרי ילדים במדינות אלו נכתבים לרוב בשפה הגבוהה, מה שיוצר לעיתים פער ("מרחק בלשני") המקשה על הילד לתפוס את הטקסט הכתוב כחלק מעולמו הטבעי, ומחייב אותו להשקעת משאבים קוגניטיביים מרובים בפיענוח השפה עצמה ולא רק התוכן.
תופעת הדיגלוסיה מציבה אתגר מתודולוגי ייחודי בפני חוקרי הבלשנות ההיסטורית, המנסים להתחקות אחר שלבי ההתפתחות של השפה.
הקושי המרכזי נובע מכך שהשפה הכתובה ("הגבוהה") נוטה להיות שמרנית וקפואה (Fossilized).
בקהילות דיגלוסיות, סופרים ומשכילים משקיעים מאמץ רב בשימור הצורות העתיקות והקלאסיות של השפה, תוך התעלמות מכוונת מהשינויים הפונטיים והדקדוקיים המתרחשים בשפה המדוברת באופן טבעי לאורך הדורות.
כתוצאה מכך, נוצר "מסך" המסתיר את ההתפתחות האמיתית של השפה, ועשוי ליצור אשליה של יציבות במשך מאות שנים, גם כאשר השפה המדוברת השתנתה ללא הכר.
עם זאת, מצב זה מעניק חשיבות מחקרית עצומה לטקסטים הלא-רשמיים המעטים שנכתבו בשפה המדוברת (כגון מכתבים אישיים, רשימות מכולת, או טעויות סופר בטקסטים רשמיים).
דווקא משום שלשפה המדוברת אין מערכת חוקים כתובה ומחייבת (סטנדרטיזציה), הכותב בה נאלץ לכתוב באופן פונטי "לפי שמיעה".
בשל כך, טקסטים אלו נחשבים לעיתים לאמינים יותר מבחינה מחקרית מאשר טקסטים בשפות סטנדרטיות, שכן הם מספקים הצצה ישירה ובלתי-מתווכת לאופן ההגייה והדקדוק האמיתיים שהיו נהוגים בתקופת כתיבתם.
דוגמה בולטת לכך היא חקר "הערבית הבינונית" (Middle Arabic).
חוקרים כמו יהושע בלאו הראו כיצד טקסטים יהודיים ונוצריים מימי הביניים, שנכתבו בערבית תוך "סטיות" מהדקדוק הקלאסי המחמיר, חושפים בפנינו את השלבים הקדומים בהיווצרות הניבים הערביים המודרניים, מידע שלא ניתן היה לדלות מהספרות הקלאסית התקנית.
דִּיגַֿמָּא (נקראת גם וַאוּ; אות גדולה: Ϝ, אות קטנה: ϝ) היא אות באלפבית היווני שיצאה משימוש עוד בתקופה העתיקה, ונותרה בעלת ערך מספרי בלבד.
בספרות יווניות האות שקולה למספר 6.
שמה המקורי של האות אינו ידוע, וככל הנראה נקראה ביוונית עתיקה Ϝαυ (וַאוּ).
האות נקראה מאוחר יותר דיגמא בשל צורתה - כפילות של האות גמא (השלישית באלפבית היווני).
דיגמא, בדומה לאות אופסילון התפתחה מהאות הפיניקית ו"ו, ומאוחר יותר התפתחה לאות הלטינית F.
בימי הביניים שימשה צורת האות לייצוג האות היוונית סטיגמא.
האות ייצגה עיצור וילוני-שפתי, מקורב ([w] :IPA).
השתמשו בה, בין היתר, לשמה החתי של טרויה - וילוסה.
השימוש באות הופסק במאה ה-7 לפני הספירה.
נלסון דה ז'זוס סילבה (פורטוגזית: Nelson de Jesus Silva; נולד ב-7 באוקטובר 1973 בבאהיה, ברזיל) המכונה דידה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששחק בעמדת השוער.
את קריירת הכדורגל שלו החל בשנת 1990, בגיל 16, בקבוצה במדינת אלאגואס השכנה למדינת הולדתו, באהיה.
שתי עונות לאחר מכן, הוא חזר לבאהיה כאשר חתם עם הקבוצה ויטוריה מהעיר סלבדור, עימה זכה באליפות המדינה בשנת 1992. בשנת 1993, דידה הופיע 24 פעמים בקבוצתו, וכן זכה עם נבחרת הנוער של ברזיל באליפות העולם לנוער.
דידה חתם בקרוזיירו בשנת 1994. לאורך חמש עונות בקבוצה, הוא זכה עימה בשלוש אליפויות ובגביע הברזילאי בשנת 1996, ואף בגביע ליברטדורס ב-1997, תוך שהוא זוכה בפרסים אישיים רבים, ביניהם השוער הטוב ביותר של הליגה הברזילאית.
עם ההצלחה באה שאיפתו לעבור לאירופה, ואכן הוא מימש אותה בינואר 1999, כאשר חתם עם קבוצת הפאר האיטלקית מילאן.
בשנת 2004 נבחר כשוער השלישי הטוב בעולם אחרי האיטלקי ג'אנלואיג'י בופון והצ'כי פטר צ'ך.
בשנת 2006 זכה בתואר השוער השני הטוב בעולם אחרי האיטלקי ג'אנלואיג'י בופון וגבר על שוערים כמו פטר צ'ך ואיקר קסיאס.
דידה שיחק במונדיאל 2006 כשוער הראשון של נבחרת ברזיל.
הוא ספג רק 2 שערים בחמשת המשחקים הראשונים.
על אף ההפסד ברבע הגמר לנבחרת צרפת, והיכולת הירודה של הנבחרת, נמנע מזעם האוהדים בזכות היכולת העקבית שלו בשער.
בגמר ליגת האלופות 2007 היה אחד מגיבורי המשחק, כאשר הדף מספר בעיטות מסוכנות, ובכך עזר לקבוצתו לזכות בתואר.
בסוף עונת החליט דידה לפרוש ממשחק פעיל, בעקבות עונתו האחרונה במילאן, בה היה בעיקר שחקן ספסל.
אולם במאי 2012, חתם דידה עם פורטוגזה דה דספורטוס, המשחקת בליגת העל הברזילאית ומשם עבר לגרמיו.
בינואר 2014 חתם בקבוצה היריבה אינטרנסיונל.
בסוף עונת 2015 דידה הודיע שחזר בו מפרישתו והוא מחפש אחרי קבוצה חדשה
ב-4 בספטמבר 2016 שותף דידה במשחק אגדות מילאן כנגד אגדות ארסנל בו הפסידה קבוצתו בתוצאה 2–4.
ב-נובמבר 2016 חתם בתור מאמן בקבוצה מליגת המשנה הסינית .
אליפות העולם לקבוצות - 2007
הסופר קאפ האיטלקי - 2004
דיגליצריד הוא סוג של גליצריד המכיל שתי שרשראות של חומצות שומן הקשורות למולקולת גליצרול באמצעות קשרים קוולנטיים בצימוד אסטרי.
דיגליצריד ומונוגליצריד הם תוספי מזון ידועים, המשמשים לערבוב שני חומרים שונים דוגמת מים ושמן, הנוטים שלא להתערבב זה עם זה באופן טבעי.
המקור לדיגליצריד יכול להיות או מן החי (למשל בקר) או מן הצומח, אבל גם ניתן לסנתז את הדיגליצריד הרצוי.
הדיגליצריד יכול להימצא בתוצרי מאפיות, משקאות, גלידות, מסטיקים, ציפויי מוקצפים ובמרגרינה.
דידו ואיניאס היא אופרה של הנרי פרסל, המלחין האנגלי מתקופת הבארוק, על פי לברית מאת נחום טייט.
האופרה בוצעה לראשונה באביב 1689 ומספרה הקטלוגי הוא Z.626. יש בה שלוש מערכות והיא נמשכת כשעה.
האופרה מבוססת על סיפור מתוך הספר הרביעי של אנאידה מאת המשורר ורגיליוס, על מלכת קרתגו האגדית דידו והנסיך הטרויאני איניאס, שהגיע לקרתגו כניצול, כשספינתו טובעת לחופי קרתגו.
הכול חוזים גורל מאושר הן לקרתגו והן לטרויה, אלא שכוחות הרוע מתערבים ומטעים את איניאס להאמין שצו גורל מחייב אותו לעזוב את קרתגו תוך זמן קצר כדי לייסד את רומא.
למען אהבתם הוא מוכן להפר את הצו ולהישאר עם דידו, אך היא חוששת מזעם האלים ואינה מוכנה לכך.
היא משלחת אותו מעל פניה, וכיוון שאינה יכולה לחיות בלעדיו, מייחלת למוות.
יצירה זו בעייתית במידת מה, כיוון ששום פרטיטורה בכתב ידו של פרסל אינה בנמצא, והמקור היחיד מן המאה ה-17 היא הלברית, אולי מן הביצוע המקורי.
הקושי הוא בכך ששום מקורות מאוחרים יותר אינם נאמנים לחלוקת המערכות של הלברית, והמוזיקה לפרולוג אבדה.
חלק מן הבעיה נובע מן הנוהג שהיה מקובל באותן שנים לנצל אמצעי בידור מעין אלה להוספת תבלין ליצירה אחרת, כגון מחזה, על ידי פירוק היצירה המקורית ועשיית שימוש רק בחלקים ממנה, במקום להציג את כולה כיצירה מלאה.
"דידו ואיניאס" היא יצירה מונומנטלית באופרה הבארוקית, הזכורה כאחת היצירות האופראיות הראשונות במעלה של פרסל (ואולי של אנגליה).
אפשר לראות בה את האופרה האמיתית היחידה של פרסל, בהשוואה לשאר יצירותיו המוזיקליות הדרמטיות, כמו "המלך ארתור" ו"מלכת הפיות", נוסף להיותה האופרה הראשונה בשפה האנגלית.
יש בה הרבה מ"ונוס ואדוניס" של ג'ון בלואו, במבנה וברושם הכללי.
דידו - מלכת קרתגו - מצו-סופרן או סופרן
בלינדה - בת הלוויה של דידו ואשת סודה - סופרן
איניאס - נסיך טרויאני - בריטון
קוסמת - מצו סופרן (בריטון?)
רוח - בדמות מרקוריוס - סופרן (אלט?)
אישה שנייה - מצו סופרן
מקהלה - סופרן, אלט, טנור, בס, כל חברי המקהלה מייצגים בנקודה זו או אחרת חצרנים, מכשפות, קופידונים ומלחים.
לברית האופרה מבוססת במקור על המחזה של נחום טייט עצמו, "ברוטוס מאלבה", או "הנאהבים המכושפים" (1678).
האופרה היא, לפחות במידה ידועה אלגורית.
הפרולוג מתייחס לחדוות הכלולות בין שני שליטים, ואפשר שהוא מדבר על קשר הנישואים בין ויליאם למרי אחרי "המהפכה המהוללת" של 1688.
בשיר מסביבות 1686 זיהה טייט עצמו במרומז את ג'יימס השני כאיניאס, ההולך שולל אחרי המזימות המרושעות של הקוסמת והמכשפות שבשירותה (המגלמות את הקתוליות הרומית, מטפורה שכיחה בתקופה ההיא) ונדחף לנטוש את דידו, סמל העם הבריטי.
אותה סמליות אפשר למצוא גם באופרה וזה יכול להסביר את הוספת דמויותיהן של הקוסמת והמכשפות, שאינן מופיעות באניאיד המקורית..
יהיה זה מעשה נאצל, או לפחות מקובל, מצד איניאס לציית לגזירת האלים, אך קשה יהיה לקבל נפילה בפח שטומנות לו רוחות דורשות-רעתו.
אף כי האופרה היא טרגדיה, יש בה תמונות רבות קלילות יותר, כמו שירו של המלח הראשון "לשלום היפרדו עם רום על שפתיים מן הנימפות אשר על החוף, יגונן אז הרגיעו בשבועות כי תשובו, אך בלב הן תדעו - זה הסוף."
חלק מן הקטעים הנזכרים בטקסט אבד ואיננו, ועל כן נוצר הצורך להשלימם במוזיקה, הלקוחה ממקומות אחרים ביצירה.
האופרה נכתבה במקור לביצוע בבית ספר לבנות, כך שכל התפקידים הושרו בקולות סופרן ואלט.
לאחר הוצאתה מתחום מגביל זה, הייתה חלוקת הקולות חופשית למדי - את תפקידי האלט במקהלה שרים לעיתים קולות קונטרה-טנור וטנור גבוה.
תפקיד הקוסמת ניתן, בחלק מן הביצועים, לבס או בריטון, את תפקיד המלח הראשון שר נער (כיוון שבימים ההם לא היה זה בלתי רגיל שנער צעיר ימלא תפקידים כאלה על ספינה) ואת המסר הקצר, אך רב החשיבות, של רוח הקוסמת, המחופשת לשליחו של יופיטר, מרקוריוס, שר קונטרה-טנור..
הפרטיטורה של "דידו ואיניאס" מתחלקת באופן ברור בין כוחות הטוב - דידו, בלינדה, איניאס ומקהלת תושבי קרתגו המייחלים לאיחוד בין הנאהבים, שהוא גם איחוד בין ממלכת טרויה לקרתגו, לבין כוחות הרשע - הקוסמת וחבר המכשפות הסרות למרותה.
בהפקות בימתיות מלאות אפשר היה להבליט ניגוד זה בין שני העולמות גם באפקטים חזותיים, אך בהקלטות או הפקות קונצרטנטיות העול מוטל כולו על קולות הזמרים ועל אפקטים צליליים כמו דרדור רעמים מבעית בסערה, שמחוללות המכשפות.
לעומת קולות הסופרן הזכים של דידו ובלינדה וקול הבריטון העמוק ומעורר האמון של איניאס, בולטים בנשכנותם הארסית קולות הקוסמת והמכשפות, המעמידים אותנו על רשעותן גם אלמלא ידענו את סיפור העלילה.
אחת האריות היפות וצובטות הלב ביותר בספרות האופראית היא קינת דידו, הנפרדת לשלום מבלינדה לפני מותה, ("Ah, Belinda", ומאוחר יותר "When I'm laid in earth") ובהמשכה מקהלת הפרידה המקוננת על מות דידו (With drooping wings).
דִידגוֹרִי (בגאורגית: დიდგორი) הוא הר בגאורגיה, הממוקם כ-40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, בצידו המזרחי של רכס תריאלתי, שהוא חלק מרכס הקווקז המשני שבהרי הקווקז, ומתנשא לגובה 1647 מ'.
במקום זה התרחש "הניצחון המהולל", בו ניצחו הגאורגים בראשות המלך דוד הבנאי, שנלחמו כנגד הסלג'וקים ב-12 באוגוסט 1121, בקרב שנקרא קרב דידגורי.
שדה הקרב שהשתרע על פני מספר קילומטרים מכוסה ברובו של אדמת מרעה תת-אלפינית.
בתחילת שנות ה-90, הוקמה במקום הקרב אנדרטה ענקית, המורכבת מתריסר חרבות מוצקות הנעוצות בתוך האדמה בתנוחות מוצלבות, ופסלים כבירים של גופות לוחמים מבותרות מפוזרות על פני האחו.
דוד ("דידי") הררי (נולד ב-26 ביוני 1956) הוא קומיקאי, מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי, ששימש כמנכ"ל תחנת "רדיו תל אביב".
הררי נולד במושב ערוגות, להורים יוצאי מרוקו.
כשהיה בן שלוש עברה משפחתו לקריית גת, לאחר מכן לבאר שבע וכשהיה בן 12 עברה לדימונה.
באותה תקופה השתקעה בדימונה קהילת "העבריים מדימונה" והררי בילה רבות בחברתם.
במהלך היכרותו עם "העבריים מדימונה", נחשף בפעם הראשונה לעולם המוזיקה ובעיקר למוזיקה שחורה.
הררי למד לנגן על גיטרה וניגן בגיטרה בס כחלק מהרכב "הגורים", הרכב של נערים במתכונת "חמישיית ג'קסון", שהופיע יחד עם להקת "שליחי הנשמה" של "העבריים מדימונה".
בתקופה זו, טיפח הררי תסרוקת אפרו גדולה, מתוך הזדהות רגשית עימם.
הררי טוען כי ילדותו בדימונה השפיעה רבות על אישיותו ועל דרך חייו.
בשנת 1975 התגייס הררי לצה"ל והתנדב לצנחנים.
בתחילת שנות ה-80 עבר הררי להתגורר בתל אביב יחד עם חברתו באותה עת, ג'יל פיינגולד, שאותה הכיר לאחר שירותו הצבאי.
הוריו של הררי לחצו עליו לרכוש מקצוע, והוא החל ללמוד טכנאות שיניים.
באותה תקופה התפרנס מעבודות מזדמנות כגון מורה לדרמה (בבית הספר רימון בכרמיאל), מתקין אנטנות וחובש במגן דוד אדום.
ב-1982 פגש הררי במועדון הקולוסיאום בתל אביב את אהרון קפלן, ובעזרתו הגשים את חלומו והפך ל-DJ במועדון.
ב-1987 הביא שדר הרדיו הפופולרי יקיר אביב את הררי לתוכניתו "שלושים בצל", ששודרה ברשת ג' וכללה מוזיקה פופולרית וקטעי הומור, ושם הגיש הררי פינה קומית.
יחד עם חבריו ה-DJ, אמיר כהן ואהרן קפלן, הקים הררי את הלהקה ההומוריסטית "פנצ'ר", והיא זכתה לאהדה רבה בקרב הציבור.
ב-1987 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון.
באותה תקופה פנה הררי למשרדי פרסום בניסיון לפתח קריירה כרעיונאי, והתגלה כבעל כישרון בתחום.
בין השאר, יצר הררי את סיסמאות הפרסום "הגעת לגיל שאפשר להתחיל", "אין דבר, מחר נקנה עוד אבוקדו" ו"קיווי עסיסי עם ויטמין סי".
בתקופה שבה שודרה ברשת ג' התוכנית "שלושים בצל" (שבה הופיע הררי) שודרה במקביל בגלי צה"ל התוכנית "מה יש", בהנחייתם של ארז טל ואברי גלעד.
שידור התוכנית, שחלקה קווי אופי קומיים דומים, בתחנת הרדיו המתחרה יצרה תחרות בין השתיים.
הררי עבר קורס קריינות וביולי 1990 החל להגיש את תוכניתו הראשונה "עושים גלים" ברשת ג' ולאחר מכן הגיש את התוכנית "חולה רדיו".
בתוכניות אלה אירח קומיקאים בתחילת דרכם, דוגמת אקי אבני וישראל קטורזה, שגילמו דמויות קומיות שונות.
תוכניות אלו הציבו אותו שנית בתחרות מקצועית מול אברי גלעד, ששידר באותה עת את התוכנית "העולם שמח" בגלי צה"ל.
ב-1995 עזב הררי את רשת ג' לטובת רדיו 103FM (תחנת "רדיו ללא הפסקה"), ובה הנחה את התוכנית "דידי לוקאלי".
התוכנית שברה שיא מדרוג ברדיו האזורי בישראל והיא שודרה במקביל בשש תחנות אזוריות שונות בסינדיקציה.
בזכות הפופולריות שלה, הצליח הררי לקדם זמרים אנונימיים שהפכו למצליחים בתחומם, כמו מאיה בוסקילה ואייל גולן.
בנוסף, הוציא הררי שלושה דיסקים: "חגיגה ים תיכונית", "החגיגה נמשכת" ו"חגיגה ים תיכונית 2008", ובהם ליקט ביצועים של כל האומנים שקידם באמצעות התוכנית.
בפברואר 2003, במסגרת תוכניתו "דידי לוקאלי", ריאיין הררי את אילן רמון, ששהה באותה עת על סיפונה של מעבורת החלל "קולומביה".
בשנת 2016 הררי החל ללמד במסלול הרדיו של בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, הוצא הררי לחל"ת ותוכניתו לא שודרה במשך חמישה חודשים.
במרץ 2024 הודיע הררי על פרישתו מתחנת הרדיו 103fm, לאור בחירתו לתפקיד מנכ"ל רדיו תל אביב.
הוא החל לשמש כמנהל התחנה כחודש לאחר מכן.
נוסף על תפקידו כמנהל, הגיש הררי בתחנה שבניהולו תוכנית רדיו הדומה באופייה לזאת שהגיש במשך 29 שנים ב-103fm.
בנובמבר 2024 פורסם תחקיר בעיתון "הארץ" ובו מספר עדויות על הטרדה מינית ותקיפה מינית מצידו של הררי.
בעקבות התחקיר הודיעה תחנת רדיו תל אביב כי הררי יצא לחופשה לאלתר, ולא ישמש מנכ"ל הרדיו.
ב-26 בדצמבר 2024 הודיע הררי על התפטרותו מרדיו תל אביב.
תוכניות אלו לא זכו להצלחה המסחררת להן זכו תוכניות הרדיו שלו.
ב-2005 הנחה לתקופה קצרה את התוכנית "שבת של כדורגל" אך פרש מתפקיד זה ומאותה שנה הוא משמש ככרוז באצטדיונים במשחקי נבחרת ישראל בכדורגל.
באותה שנה הנחה הררי, יחד עם מורן אטיאס, את הקדם אירוויזיון והופיע בעיקר בקטעי המעבר שבין השירים ובראיונות עם האמנים מאחורי הקלעים.
החל מ-2008 דיבב את הדמות מאנקי בסדרת סרטי "קונג פו פנדה", תפקיד שדובב בגרסה האמריקאית בידי ג'קי צ'אן.
ב-2016 הצטרף לערוץ 20 והגיש תוכנית אירוח ובאותה שנה הופיע בסדרה "צומת מילר".
בנובמבר 2017 הררי החל להנחות את "דידי בשישי" בערוץ רשת 13.
בין השנים 2019–2020 היה הפרזנטור בקמפיינים של לשכת סוכני הביטוח בישראל.
ביום העצמאות תשפ"א, 2021, הנחה את טקס הדלקת המשואות, יחד עם יעל בר זוהר.
בשנת 2022 השתתף בספיישל VIP של תוכנית הבישול "מאסטר שף" והגיע למקום השלישי.
במאי 2023 התחרה בעונה השנייה של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים", לצד הרקדנית קארין סורוצ'ינסקי, והודח שלישי מהתוכנית.
ב-1996 כתב את שיר האליפות של מכבי תל אביב, "צהוב עולה זה מכבי", שהלחינו זאב נחמה ותמיר קליסקי וביצע איציק זוהר.
ב-2002 יצא לאור ספרו "300 בדיחות חמות" הכולל בדיחות שליקט וערך.
ב-2013 חיבר שיר אליפות נוסף למכבי תל אביב, בשם "צהוב עולה", שהלחין זאב נחמה וביצעה להקת אתניX.
במקביל לעבודתו ברדיו הופק משחק קופסה בשם "תחנת שידור משחק הרדיו של דידי הררי", בהוצאת "ידע משחקים".
בשנת 2014 זכה הררי בפרס שדר הרדיו המצטיין על תוכניתו "דידי לוקאלי" במסגרת פרסי הרדיו לעיתונות של אגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, שימש כיועץ לקמפיין של הליכוד.
הררי היה נשוי למירית מ-1989 ועד למותה ממחלת הסרטן בספטמבר 2020. התמודדותה עם המחלה פורסמה בציבור.
דידי (ידידיה) מְנוּסי (9 במאי 1928, י"ט באייר ה'תרפ"ח – 20 בדצמבר 2013, י"ז בטבת ה'תשע"ד) היה משורר, פזמונאי, עיתונאי וסאטיריקן ישראלי.
מנוסי נולד בשם ידידיה מנוסוביץ בקבוצת גבע, ובה גדל והתחנך.
עזב את הקיבוץ ב-1946, שימש כמדריך מטעם הנוער העובד בהרצליה, ולאחר מכן התגייס לפלמ"ח.
במלחמת העצמאות היה שותף לכיבוש צפת, להגנה על נגבה ולכיבוש אשקלון.
ערך שני מסעות סביב העולם בשנות ה-50.
פרסם פזמונים שזכו להלחנה וחלקם היו למפורסמים.
בין היתר שיתף פעולה עם המלחין יוחנן זראי במחזה "סנונית בחוף מיומבה", שם התפרסם השיר "קול אורלוגין", ובסרט "סאלח שבתי", שם התפרסם השיר "לי ולך" (שאותו שר אריק איינשטיין עם גאולה נוני).
ללהקת הגבעטרון כתב את השיר "בת שישים", לכבוד 60 שנה לקיבוץ גבע.
מנוסי כתב חמשירים ופרסם קובץ מהם בספר, וכן ערך מדור בדיחות במקומונים בשם "בדיחמין לשבת", וכינס את בדיחותיו בשלושה ספרים.
סמלו המסחרי היה כובע קסקט וסיגר.
בשנים 1962–2000 פרסם מדי שבוע ב"ידיעות אחרונות" טור סאטירי מחורז שעסק באקטואליה.
מנוסי תרם לשפה העברית מספר תחדישים, בהם 'מחזמר', 'מדרחוב' ו'חמשיר'.
בשנת 2000 זכה באות יקיר העיר רמת גן.
מנוסי היה נשוי משנת 1959 ועד מותו לציירת צילה מנוסי (לונדון), שאיירה את טוריו בידיעות אחרונות.
בנו ניר (ניל) חזר בתשובה והוא עוסק בהרצאות ובכתיבה בנושאי יהדות.
בשבע השנים האחרונות לחייו חלה במחלת פרקינסון ורותק לכיסא גלגלים.
ב-20 בדצמבר 2013 נפטר בביתו שברמת גן, בן 85 במותו.
נטמן בבית העלמין בקיבוץ גבע.
שירות בראשית; רישומים מאת ניני, תל אביב: נ.
חֻפשה ללא תשלום: פרקי הוי לגבי דידי; ציורים: ניני אַנְאֵלִי, תל אביב: חבר הקבוצות (הספריה הקטנה של חבר הקבוצות), 1951.
בִּכּוּרי בֹּקֶר: שירים, ירושלים: אחוד הקבוצות והקבוצים, תשי"ב.
101 חמשירים; ציורים: דוש, תל אביב: ש.
כליל אותות; ציורים וכְתב מעשה ידי צלה לונדון, ניו יורק: בצרון, תש"ך 1960. (שירה) (דפוס אבן מכתיבת יד)
מעשה בעלמה ושמה לוסי: חמשירים מאת דידי מנוסי; וצלה מנוסי ציְרה, (ירושלים: ארז), [תשכ"-].
המצב חמור אבל לא רציני; ציורים: זאב, תל אביב: א.
לוין-אפשטין, תש"ל 1969. (מבחר מטוריו הסאטיריים והפוליטיים)
בדיחמין לשבת: מאוצר ההומור והבדיחות, חדש יותר וחדש פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1986.
עוד בדיחמין: מאוצר ההומור והבדיחות, חדש יותר וחדש פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1987.
בדיחמין גם גם: מאוצר ההומור והבדיחות, מצחיק ומצחיק פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת-גן: כנרת, 1988.
ספר הבדיחה והבישול של דידי מנוסי ושות': מתכונים רציניים מכל העולם והומור גם; הנחתומים: עדנה ושמשון ענבל, צילה ודידי מנוסי; עיצוב ואיורים: צילה מנוסי, תל אביב: עידנים, תשמ"ח 1988. (הדפסה נוספת: הוד השרון: אסטרולוג, 2002)
דוקא בדיחמין: מאוצר ההומור והבדיחות, מצחיק יותר ומצחיק פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1989.
בדיחות לילדידים, רמת גן: כנרת, 1989.
מאנטארקטיקה עד פפואה: ספר המסעות, אור יהודה: כנרת, 1990. (על הכריכה: "ספר המסעות של דידי מנוסי")
בדיחמש: מאוצר ההומור והבדיחות, חדש יותר וחדש פחות; [ערך:] דידי מנוסי, תל אביב: כנרת, 1990.
ממ"ט אב"כ וכל השאר: הומור לשעות אטומות; ליקטו וציירו: צילה ודידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1991. (מרבית החומר הופיע לראשונה ב"ידיעות אחרונות")
בדיחמיזה?: מאוצר ההומור והבדיחות, מצחיק יותר ומצחיק פחות; חשף ואסף ...
עוד בדיחות לילדידים; איורים: חנן קמינסקי, תל אביב: כנרת, 1992.
צילה ודידי מנוסי, מתנה קטנה גדולה, תל אביב: כנרת, 1996. (לילדים)
צילה ודידי מנוסי, כובע על הגֹבה, תל אביב: כנרת, 1996. (לילדים)
דידי מנוסי, נחום רוזמן, צולי כנעני, בדיחמישים: הבדיחות שליוו את המדינה ב-50 שנותיה, חולון: כנרת, 1998.
ספר הטורים והקינטורים והקיטורים והאילתורים; עורך אחראי: דב איכנולד, תל אביב: משכל, 2000.
צילה ודידי מנוסי, המדריך הזואולוגי לפוליטיקה הישראלית, אור יהודה: כנרת, 2000. (קומיקס)
חמשירים בתרמיל לחייל ולמיל; איורים: צילה מ', תל אביב: י' גולן, תש"ס 2000.
ואם זימה אז מה?: 69 חמישגלים כפולים; כתב: דידי מנוסי; צייר: אורי ליפשיץ, הוד השרון: אסטרולוג, 2001.
ותשקוט הארץ 40 שניות: ממשלת שרון 2001–2002; איורים: צילה מנוסי; עריכה: רמי טל, תל אביב: טפר, 2003. (מבחר שירים סאטיריים ממדורו ב"מעריב")
על ארץ מרגיזה: בציור וחריזה; דידי מנוסי, שלמה כהן, תל אביב: טפר, 2004. (קטעי סאטירה מחורזים על אישים ונושאים מחיי הארץ, בלוויית דיוקנאות קריקטורה)
מבחר בדיחמין של דידי מנוסי; ערך: אלי שילר, ירושלים: אריאל, תשס"ד 2004.
2003 – השירים היפים של דידי מנוסי, 2 תקליטורים; עריכה: יורם רותם; מפיק: דב זעירא; [הזמרים]: אריק איינשטיין, יהורם גאון, חיים טופול ...
דידי לוקאלי הייתה תוכנית רדיו סאטירית יומית בהנחייתו של דידי הררי, ששודרה ב-רדיו 103FM (רדיו ללא הפסקה) ובסינדיקציה בתחנות רדיו אזוריות נוספות.
התוכנית שודרה מאז 1995 עד שנת 2023 (למעשה היוותה המשך לתוכנית "חולה רדיו" שעלתה לשידור ב-1991 ברשת ג') וזכתה לפופולריות רבה.
בקיץ התוכנית הייתה נקראת "דידי בביקיני".
סטנדאפיסטים רבים התארחו בתוכנית וגילמו בה דמויות שונות.
בתחילת כל תוכנית, הקריאו הררי וצוותו את כותרות העיתונים היומיים בצורה הומוריסטית.
בהמשך, כללה התוכנית קטעי הומור בהשתתפותו של הררי וסטנדאפיסטים אורחים, שעשועונים נושאי פרסים בהשתתפות מאזינים (בחלקם בשיתוף עם חברות מסחריות) ושירים.
התוכנית שברה שיא מדרוג ברדיו האזורי בישראל.
התוכנית שודרה בסינדיקציה עם חמש תחנות שונות, ובהן רדיו קול רגע, רדיו קול הים האדום, רדיו דרום ורדיו אמצע הדרך, כל זאת בנוסף לרדיו ללא הפסקה, משם שודרה התוכנית.
באזור הצפון שודרה התוכנית בעבר ברדיו חיפה וכיום ברדיו צפון (תחנת הבת של "רדיו ללא הפסקה" באזור זה).
בשנת 2014 זכה הררי בפרס שדר הרדיו המצטיין על התוכנית במסגרת פרסי הרדיו לעיתונות של אגודת העיתונאים בתל אביב.
בשנת 2024 פרש הררי מרדיו 103fm והתוכנית חדלה.
במקומה עלתה התוכנית "שניים עד ארבע" בהגשת רון שלום ויואב כהן.
דיגניטאס (לטינית: Dignitas, 'כבוד') הוא ארגון שווייצרי ללא כוונות רווח שמטרתו המתה של אנשים הסובלים ממחלות חשוכות מרפא גופניות או נפשיות, שמקום מושבו בציריך.
עד 7 בפברואר 2008 המית הארגון למעלה מ-800 בני-אדם מכל העולם.
הארגון נוסד בשנת 1998 על ידי לודוויג א.
מינלי, פרקליט שווייצרי, שכשהיה בן 14 נתקל לראשונה בסוגיית המתות החסד סביב מותה של סבתו.
לפני כן פעל מינלי בארגון דומה ותיק יותר בשם 'אקזיט'.
מינלי עצמו סיים את חייו בהמתת חסד, שנעשתה במסגרת הארגון שהקים.
עלות השירות היא כ-4,000 אירו ו-7,000 אירו לעריכת טקס הלוויה.
החברה מוגדרת כחברה ללא כוונות רווח, אולם ספרי חשבונותיה מעולם לא פורסמו בציבור.
לפני ההמתה נערך בירור עם החולה ותיעוד מצולם של רצונו למות.
לאחר מכן ניתנת תרופה נוגדת בחילה, ובשלב הבא ניתנת למטופל אבקת הסם סודיום-פנטוברביטל כשהיא מומסת במים עם חומרי טעם.
הסם מדכא את מערכת העצבים המרכזית וגורם למטופל להפוך מטושטש ולהירדם בתוך 10 דקות מרגע נטילת הסם.
השינה הופכת לתרדמת עמוקה, והחולה נושם עד הפסקת נשימה המתרחשת בתוך 30 דקות משתיית הסם.
בשלב המוות המוחי של החולה, אין אפשרות לשימוש באיבריו לצורך תרומה, מפני שהסם סודיום-פנטוברביטל הורס את רקמות תאי העצב.
על-פי החוק השווייצרי, "כל המפתה אדם להתאבדות או מספק סיוע לביצוע התאבדות ממניע של אינטרס עצמי, יוענש, עם השלמת ההתאבדות, בעונש מאסר של עד חמש שנים".
הארגון מסתמך בפעילותו על הפרשנות המשפטית של סעיף זה לפיה כל המסייע להתאבדות ממניעים אלטרואיסטיים אינו עובר על החוק.
בנוסף על סיוע להתאבדות של הסובלים ממחלות סופניות דוגמת סרטן, מסייע הארגון גם להתאבדות של הלוקים בנפשם דרך-קבע, בכפוף לכך שהם בעלי כושר-שיפוט ומסוגלים לספק דין-וחשבון רפואי מלא ומפורט שהוכן על ידי רופא-פסיכיאטר, המספק תימוכין לכך שמצבם הרפואי של החולים עונה על התבחינים שקבע בית המשפט הפדרלי של שווייץ, באומרו:
דידוּבֶּה (בגאורגית: დიდუბე) אחד מהפרוורים העתיקים בטביליסי גאורגיה, שהפך רק בשנות ה-70 של המאה ה-19 לחלק מהעיר עצמה.
הפרוור שוכן על גדת נהר הקורה מצידו הצפון-מערבי.
מקור שמו הוא מהמילה "דידי דוּבֶּה" ("დიდი დუბე") שפירושה "שטח נמוך גדול" (דידי-גדול, דובה-שטח נמוך).
שמו הקדום של הפרוור הוא צחֶניס טֶרפּי (ცხენის ტერფი, מילולית: "פרסת הסוס" או "עקב הסוס").
פלג של נהר האראגווי זורם בדידובה.
הייתה דידובה, במאה ה-12, בריבונות המלכה ושכן בה אחד מארמונות המלכה וכנסיית גאורגי הקדוש.
לראשונה נזכר הפרוור במאה ה-12 בתקופת שלטונה של תמר המלכה כאשר היא נישאה, בשנת 1188, לדוד סוסלן.
אזכור נוסף מאותה מאה היא החגיגה העממית שנערכה בדידובה לאחר ניצחון הגאורגים בקרב שמכור (1195).
במאות שבאו לאחר מכן היה הפרוור בלתי מיושב.
במאה ה-17, בתקופת שלטונו של וחטנג השישי, הופיעו שוב מתיישבים בפרוור.
באותה תקופה הוסט מסלולו של נחל מאַבְצָ'לָה כדי שיעבור בדידובה.
במאות ה-17 וה-18 נחשבה דידובה, מבחינה מנהלתית, לכפר בפאתי טביליסי, ופרנסת תושבי הכפר הייתה חקלאות.
ואת תוצריה החקלאיים היו מוכרים בשוקי טביליסי.
במפה ששרטט יוהאן אנטון גיולדנשטאדטי (1745–1781), משנת 1772, צוינו שרידי מצודת-דידובה.
בתחילת המאה ה-19, זרמו בדידובה שני ערוצי נחל, האחד מגיע מכפר אבצ'לה והשני מנהר הקורה, שנקרא "ערוץ הגן" ("ბაღის არხი").
בשנת 1872, חולק שטח הפרוור לשנים עקב עבודות סלילת מסילת הברזל טביליסי-פותי.
עובדי המסילה השתכנו בחלק הקרוב למסילת הברזל בדידובה ללא רשות הרשויות.
אזור זה לפיכך קיבל את שמו הרוסי "נאחאלוֹדקי".
ב-23 בדצמבר 1905 נכנס צבא האימפריה הרוסית לדידובה במטרה להכניע מורדים שהשתלטו על המקום.
אף על פי שהמורדים זכו ביתרון בתחילה בכך שאפשרו את כניסת הצבא ואז תקפו אותם מאחרו, המטירו הרוסים ארטילריה כבדה על האזור והשתלטו עליה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בדידובה נתגלו ממצאים מהתקופה הקדם נאוליתית , תחילת תקופת הברונזה (סוף האלף ה-4 לפנה"ס), תקופת תרבות קורה-אראס - תרבות קדם עבר קווקזית (נמצאו בשנת 1930).
בשלהי המאה ה-19 הוקם, בחצר כנסיית דידובה , פנתאון דידובה, שהיה ביום הקמתו הפנתאון החשוב בגאורגיה.
דיגניטי הלת' ספורטס פארק , ובעבר היה ידוע בשמות הום דיפו סנטר , וסטאבהאב סנטר , הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר קרסון שבארצות הברית.
האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של לוס אנג'לס גלאקסי מליגת ה-MLS האמריקנית, ובעבר גם כביתה של צ'יבאס ארצות הברית, והלוס אנג'לס צ'רג'רס מליגת ה-NFL.
עלות הקמתו הייתה 150 מיליון דולר ונותנת החסות שלו היא רשת החנויות הום דיפו.
בסמוך לאצטדיון ממוקם מגרש טניס המכיל 8,000 מקומות ישיבה, אשר נחנך בשנת 2003.
27,000 מקומות הישיבה באצטדיון עוצבו במיוחד בסגנון של אצטדיון כדורגל, ובתור אחד מאצטדיוני הכדורגל החשובים בארצות הברית, הוא קיבל את הכינוי "הקתדרלה של הכדורגל האמריקני".
עם פתיחתו של האצטדיון, ביוני 2003, נערכו מספר חגיגות לרגל האירוע.
פלה, אחד מגדולי הכדורגלנים בהיסטוריה, היה בין הנוכחים במשחק בין ותיקי כדורגלני העולם לבין ותיקי כדורגלני לוס אנג'לס לדורותיהם.
נבחרות ארצות הברית בכדורגל, הן של הגברים והן של הנשים, משתמשות באצטדיון זה תדיר כמתקן אימונים וכן לאירוח משחקים ביתיים.
כמו כן, באצטדיון זה נערך גמר גביע העולם לנשים בשנת 2003. האצטדיון ארח את משחק האולסטאר של ה-MLS בשנת 2003, כמו גם את גמר גביע ה-MLS בשנים 2003, 2004 ו-2008.
דידי ארז (נולד ב-24 בדצמבר 1971) הוא זמר-יוצר ומלחין מוזיקה לקולנוע, מחול וסדרות טלוויזיה.
ארז הוא ממקימי להקת ג'ירפות, בה היה חבר כעשור ולאחר מכן יצא לקריירת סולו בה הוציא לאור שני אלבומים כזמר.
מרצה באקדמיה, עורך ומגיש תוכנית רדיו.
הלחין מעל מאה עבודות מחול שהשתתפו בפסטיבלים בינלאומיים בכל העולם.
ארז נולד וגדל בתל אביב, והתחנך בבית הספר העל-יסודי הגימנסיה העברית "הרצליה", שם הכיר את יאיר קז, ויחד עמו ועם חבר ילדותו אסף קרן, הקימו להקת רוק שפעלה עד גיוסם לצה"ל.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידה קרבית מובחרת, ולקראת שחרורו חבר ליאיר קז בשנית עם להקת ג'ירפות.
עם שחרורו מצה"ל, הקים יחד עם יאיר קז, גלעד כהנא ורותם דרור את להקת ג'ירפות.
ארז היה חבר בלהקה כעשור, במהלכו חברי הלהקה הפיקו את אלבום הבכורה "משוחח עם כיסא" אשר יצא לאור בשנת 1999, והגיע למעמד אלבום זהב.
בשנותיה הראשונות של הלהקה ניגן ארז בגיטרות, ולקראת הקלטות האלבום והיציאה להופעות עבר לעמדת המתופף במקביל להקלטת הגיטרות.
במקביל ליציאת האלבום, השלים ארז את לימודיו לתואר ראשון במשפטים במכללה למנהל.
לאחר כעשור בלהקה ולקראת העבודה על אלבומם השני, החליט ארז לעזוב את הלהקה ולצאת לדרך חדשה.במקביל לעבודה בחיי הלילה החל לכתוב את אלבום הבכורה שלו "כל מבט".
בשנת 2007 יצא אלבום הבכורה של ארז "כל מבט", בו שיתף פעולה עם המוזיקאים אמיר צורף וסיון שביט, שאף שרה איתו את הדואט "כל מבט" ועם ארז רוסו חברו מלהקת ג'ירפות.
האלבום זכה להצלחה רדיופונית והיה מועמד לפרסי עמ"י ואקו"ם.
במהלך ההופעות של האלבום הראשון פגש ארז את מרק לזר מלהקת "רוקפור", מפגש שהוליד יצירה משותפת רבת שנים.
השניים משתפים פעולה באלבומים ובהופעות עד היום, ובשנת 2025 ייצא לאור האלבום השלישי של ארז אותו כתבו והלחינו יחד.
בשנת 2014 יצא לאור האלבום השני "ברלין" .
ביצירת האלבום השתתפו מספר אמנים ביניהם ארז רוסו כמפיק מוזיקלי ושותף להלחנת חלק מהשירים, עמיר לב כמפיק טקסטים, שלומי שבן בפסנתר, מרק לזר בבס ודאנה איבגי אשר שרה יחד עם ארז את הדואט "לי זה מספיק".
במהלך העבודה על האלבום השני השלים ארז את התואר השני במשפטים בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף ארז גם הפיק מוזיקלית ועיבד שירים ליוני רכטר, שי צברי, אסתר ראדה ועוד.
ארז החל לנגן בשיעורי מחול במרכז ביכורי העתים בתל אביב.
המפגש עם עולם המחול שינה את מסלול הקריירה של ארז כאשר במהלך השנים הבאות התמקד בנגינה, הלחנה, ליווי שיעורים, סדנאות ויצירה משותפת עם כוריאוגרפים מכל העולם.
ארז הלחין בשנים הללו מעל 100 עבודות מחול, שהופיעו בפסטיבלים בינ"ל בכל העולם, בחלקם הופיע בנגינה חיה.
במקביל החל ללמד במסלול האקדמי למחול בסמינר הקיבוצים בנושא מוזיקה למחול.
בשנת 2004 קיבל מלגת מוזיקאים מטעם קרן התרבות "אמריקה ישראל" על פעילות בעולם המחול, ובשנת 2016 היה חבר בוועדה האומנותית של פסטיבל "גוונים במחול" בסוזן דלל.
בשנת 2024 נבחר להשתתף כמלחין בפרויקט התרבות של האיחוד האירופי DANCING HISTTOR(Y)IES במהלכו הלחין יצירות מחול שהופיעו באתרים ארכאולוגיים ברחבי אירופה.
בעקבות הצלחת המופעים נבחר ארז להלחין שוב את מופעי המחול של הפרויקט בשנת 2025, שיתרחשו באתרים ארכאולוגיים ברומא, סרדיניה, סרביה, שוודיה וספרד.
משנת 2016, הלחין מוזיקה לעשרות סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
ב-2017 הלחין סדרה דוקומנטרית על חייו ויצירתו של חנוך לוין, על פסקול זה היה מועמד לפרס האקדמיה.
ב-2018 הלחין את פסקול הסרט "כאן ועכשיו" עליו זכה בפרס אופיר בקטגוריית מוזיקה מקורית.
בשנת 2024 היה מועמד פעמיים על שני סרטי קולנוע "פרנצ'סקה" של הבמאית לינה צ'פליןו-"חושנייה - סודות מלחמה" של הבמאי אבי מרזוק, לפרס המוזיקה המקורית של הפורום הדוקומנטרי.
במקביל נבחר על ידי חברת TIME WARNER, להלחין, לעבד ולהפיק מוזיקלית את תעודת הזהות והאותות המוזיקליים של ערוץ הטלוויזיה הבריטי NUTS TV, כמו גם את הפתיחים המוזיקליים של התוכניות המרכזיות.
במשך מספר שנים הלחין, הפיק ועיבד עשרות סרטוני אנימציה לשירים, סדרות ותוכניות לערוץ הילדים 'הופ!'.
בנוסף הלחין ארז ועיצב פסקול בתערוכות רב תחומיות במוזיאונים, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חולון, מוזיאון פתח תקווה ועוד.
בשנים שלאחר מכן פיתח ארז קריירה אקדמית בה יצר קורסים העוסקים במפגש בין מוזיקה למחול, אומנויות המסך והבמה, הלחנה ועיצוב פסקול למדיה חזותית ועוד.
ארז מרצה בין השאר בבצלאל, מכללת ספיר, אוניברסיטת תל אביב, מנשר לאמנות, סמינר הקיבוצים באוניברסיטת Tomas Bata בצ'כיה ועוד.
בנוסף, מעביר הרצאות בסינמטק תל אביב, ומאסטר קלאס במסגרת פסטיבל סאונדטראק.
בעל תואר ראשון במשפטים (.LLB) ותואר שני במשפטים (.LLM), בהצטיינות, מאוניברסיטת בר-אילן.
מאז שנת 2013 ארז עורך ומגיש תוכנית רדיו שבועית העוסקת בפסי-קול ברדיו "מהות החיים".
זוכה פרס אופיר (2018) של האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית מוזיקה מקורית.
מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה (2017) בקטגוריית מוזיקה מקורית לסדרת טלוויזיה.
מועמד פעמיים, על שני סרטים שונים, לפרס המוזיקה המקורית בטקס פרסי הפורום הדוקומנטרי (2024)
מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית מוזיקה מקורית לסדרת טלוויזיה (2024)
זוכה מלגה מטעם קרן התרבות אמריקה - ישראל
מועמד לפרס עמ"י - (טקס פרסי המוזיקה הישראלית) ומועמד לפרס אקו"ם בקטגוריית שיר השנה על השיר "כל מבט".
ארז מתגורר בתל אביב, עם זוגתו ו-3 ילדיהם.
דידו או אליסה הייתה נסיכת צור, והמייסדת (בשנת 814/813 לפנה"ס) ומלכתה הפניקית הראשונה של העיר קרתחדשת (קרתגו) בצפון אפריקה.
דידו מוכרת בין השאר דרך האגדה הרומית המסופרת במחזה הפופולרי "אינאיס" שבו מסופר שהתאהבה באיניאס, אביו המיתי של העם הרומי, שנמלט מטרויה לאחר מלחמת טרויה (כ־400 שנה לפני ייסוד קרתגו), והתאבדה לאחר שהוא הפליג מעירה לדרכו.
השם היווני "אליסה" (Ἐλίσσα) מקורו בשם הפיניקי "עלשת".
"עלשת" הוא שם פרטי נשי מוכר מכתובות פוניות; ייתכן שגם "עלשי", שהוא שם פרטי לזכר וכן רכיב תאופורי, קשור לשמה הפיניקי של דידו, לאור העדויות שהפיניקים העבירו את דידו האלהה.
טימאיוס ביאר ליוונים את השם "אליסה" כ־Θειοσσώ (Theiosso), כאשר החלק הראשון של השם מוחלף במלה היוונית θεός ("אל", "אלוהות"), על בסיס פירוש החלק הראשון של השם הפיניקי "עלשת" כ"אל".
השם "דידו" (Διδώ או Δειδώ) אולי ניתן לדידו על־ידי הלובים שאצלם היא ביקרה.
השם מכיל אות 'n' שמושמטת בצורת הנומינטיב, מהשורש: "".
הוא נובע כנראה מצורה שמשמעותה "נוד" או "מדדה", או שמא היא דומה לשם "דוד" שפירושו "אהוב".
הוא מוכר ממקורות רבים, והשתגר בלטינית בגלל היצירה האפית של ורגיליוס, "אינאיס", שבה תואר סיפורה של דידו, מלכת קרתגו, הפוגשת באיניאס שנמלט מחורבן טרויה ומתאהבת בו.
לפי הסיפור, בגרסתו המקובלת, דידו הייתה בתו של מלך צור הפיניקית, שלפי מקורות שונים נקרא מֻתֹּ, מֶתֶּס או בלוס.
היא נאלצה לעזוב את מולדתה ולברוח מפני אחיה פיגמליון, שרצח את בעלה סכרבעל/זכרבעל כהן מלקרת (הידוע מהמקורות היווניים כ"אכֶֿרבַס", "הסדרובל" או "סיכאיוס").
לפי צוואת אביו היה על פיגמליון לחלוק את המלכות עם אחותו הבכורה אולם פיגמליון הומלך כשליט יחיד, ככל הנראה בעקבות הפיכת חצר.
סכרבעל היה בעל השפעה וממון רב ועלול היה לסכן את מעמדו של פיגמליון ולכן נרצח על ידו.
מטרה נוספת של הרצח הייתה להשתלט על אוצרותיו של סכרבעל.
דידו בורחת מן העריצות בעיר צור בעורמה: היא מבקשת ללכת לחפש את אוצרותיו של בעלה.
דידו ברחה יחד עם מלווים מעטים, עם ההון של בעלה שנרצח ועם שרידי מלקרת.
בתחילה הגיעה לפיניקים שישבו קפריסין.
ייתכן ששם ייסדה את כתי כמושבה פיניקית.
לאחר מכן הגיעה ללוב העתיקה (צפון אפריקה), ורכשה מהעם היושב במקום, המקסיטנים, שטח אדמה שניתן להקיף ביריעת עור שור אחד.
כשניתנה לה יריעת העור, הוא גזרה אותה לרצועות והקיפה בעזרתן שטח אדמה גדול מספיק כדי לייסד עליו עיר.
שם הקימה את העיר "קרתחדשת", בפיניקית "הקרת (העיר) החדשה", ביוונית "קרכַֿדון" ובלטינית "קרתגו".
נראה שיש קשר בין סיפור זה לבין השם היווני של הגבעה שעליה הוקמה קרתגו – "בירסה", שמשמעו "עור שור".
אז, לפי יוסטינוס, ביקש היארבס, מלך המקסיטנים, את ידה להיות לו לאישה, ואף איים לכפות עליה את הנישואים.
דידו טענה שהיא עוד מתאבלת על בעלה שנרצח, ואז, כדי להימנע מהנישואים, התאבדה בקפיצה לתוך מדורה.
אפינוס כתב ב"המלחמות הפונית" כי קרתגו הוקמה בידי קרכדון וצורוס, וכי אליסה היא אשתו של קרכדון.
סיפור המעשה "אינאיס" מספר סיפור שונה משמעותית על דידו, ככל הנראה בהתבסס על "המלחמה הפונית" מאת גנאיוס נאיוויוס.
לפי סיפורו, מגיע איניאס ממלחמת טרויה לעיר קרתגו ושם פוגש את דידו ומספר לה את קורותיו.
בפועל, גם אם מדובר בדמויות היסטוריות, הדבר לא אפשרי שכן בין מלחמת טרויה לייסוד קרתגו עברו כ־400 שנה.
התאהבותה באיניאס מתורצת כפעולה של קופידון אל האהבה בפקודת אימו ונוס, שהיא גם אימו של איניאס, הרוצה לגרום לו להשתקע בקרתגו כדי למנוע ממנו את המשך מסע התלאות שמינה לו הגורל.