tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד שהמטרה של שפות תכנות עיליות היא לפשט את תהליך התכנות, בדרך כלל תכנות בשפות low-level מאפשר כתיבה של קוד יעיל יותר.
"קנס האבסטרקציה" (abstraction penalty) הוא מחסום המונע מטכניקות תכנות high-level מלהיות מיושמות במצבים בהם המשאבים החישוביים מוגבלים.
תכנות high-level מאפשר יתרונות כדוגמת מבני נתונים גנריים יותר, פירוש בזמן ריצה, ויצירה של קובצי קוד בשפת ביניים.
עם זאת, בדרך כלל, כל אלו גוררים מהירויות ריצה איטיות יותר, צריכת זיכרון גבוהה יותר, ויצירת קבצים בינאריים גדולים יותר של התוכנית.
מסיבה זו, קוד הנדרש לרוץ בצורה מהירה ויעילה במיוחד, עשוי לדרוש שימוש בשפות תכנות low-level, למרות ששפות high-level היו מקלות על כתיבת הקוד.
במקרים רבים ניתן לבצע אופטימיזציה לתוכניות הכתובות בשפה עילית על ידי קידוד ידני בשפת סף של החלקים הקריטיים בתוכנית, ובכך ליצור תוכנית מהירה ויעילה יותר.
למרות האמור לעיל, עם התפתחותן של ארכיטקטורות מורכבות יותר של מיקרו-מעבדים מודרניים, לעיתים קרובות מהדרים מתוכננים היטב עבור שפות תכנות עיליות, יודעים להפיק קוד הקרוב ביעילותו לזה המופק בצורה ידנית על ידי רוב המתכנתים בשפות low-level.
כמו כן, תחת הגדרות מסוימות, רמת האבסטרקציה הגבוהה יותר עשויה לאפשר שימוש בטכניקות חזקות יותר, המספקות תוצאות כוללות טובות יותר מאשר במימושים שקולים בשפות low-level.
שפות תכנות עיליות מתוכננות כך שלא יהיו תלויות במבנה של מחשב מסוג מסוים, דבר המאפשר להריץ תוכנית הכתובה בשפה כזאת על גבי מחשבים מסוגים שונים .
לעיתים משתמשים במושגים high-level ו-low-level כמושגים יחסיים להשוואה בין שפות תכנות שונות המיועדות למתכנתים אנושיים.
לדוגמה, לפני כמה עשורים, שפת C נחשבה high-level, מאחר שהיא תומכת ברעיונות כגון הערכת ביטויים (expression evaluation), פונקציות רקורסיביות המקבלות פרמטרים, טיפוסי נתונים ומבנים (structs).
לעומת זאת, כיום, מתכנתים רבים מתייחסים לשפת C כ-low-level מאחר שהיא לא כוללת מערכת סביבת הרצה (run-time system) גדולה (למשל, אין איסוף זבל), היא תומכת רק בפעולות סקלריות, ומאפשרת גישה ישירה לזיכרון המחשב.
לפיכך, שפת C משתלבת ללא קושי עם שפת סף ועם מעבדים ומיקרו-בקרים ברמת המכונה.
בדרך כלל שפות סף נחשבות low-level.
עם זאת, ניתן לחשוב על שפת סף כייצוג "גבוה" יותר של שפת מכונה, מכיוון שהיא כוללת רעיונות כגון מבנים, ביטויים מוגבלים, ולפעמים אפילו משתנים, פרוצדורות ומבני נתונים.
(עם זאת, שפת סף בכל זאת מהווה ייצוג ביחס של אחד-לאחד לשפת המכונה, אלא אם נעשה שימוש במאקרו).
שפת המכונה בתורה נמצאת ברמה מעט יותר גבוהה מאשר ה-microcode ו-micro-operations המשמשים בתוך מעבדים רבים.
קיימים שלושה מודלים של ביצוע (execution models) עבור שפות עילית מודרניות:
שפות מפורשות (interpreted languages) נקראות ומבוצעות בצורה ישירה, ללא שלב של הידור.
תוכנה הנקראת מפרש (interpreter) עוקבת אחר סדר הזרימה של התוכנית, קוראת אותה שורה אחר שורה, ממירה את השורה לשפת מכונה ומבצעת אותה.
שפת המכונה אינה נשמרת, ואם יש צורך לבצע שוב את אותה שורת קוד, היא עוברת פירוש מחדש.
לפני ההרצה של שפות מהודרות (compiled languages), הן עוברות המרה לקובצי הרצה (executable form).
קיימים שני סוגים של הידור:
חלק מהמהדרים מהדרים קוד מקור ישירות לשפת מכונה.
זהו מודל ההידור המקורי, ושפות שעוברות הידור ישיר ומלא לשפת מכונה (native code) בצורה כזאת, נחשבות לשפות "מהודרות באמת".
כאשר שפה עוברת הידור לייצוג ביניים, ניתן להכניס בו אופטימיזציות נוספות, או לשמור אותו להרצה במועד מאוחר יותר מבלי הצורך לקרוא מחדש את קובץ קוד המקור.
כאשר ייצוג הביניים נשמר, הוא מיוצג בדרך כלל בצורה של bytecode.
בשלב הבא, כדי להריץ את ייצוג הביניים, יש לפרש אותו, או להדר אותו הלאה.
מכונות וירטואליות אשר מריצות bytecode בצורה ישירה או ממירות אותו הלאה לשפת מכונה, טשטשו את ההבחנה שקודם לכן הייתה ברורה, בין ייצוגי ביניים לשפות "מהודרות באמת".
שפה יכולה לעבור תרגום לשפת תכנות שהיא low-level יותר, וקיימים עבורה מהדרים רבים לשפת מכונה.
שפות התכנות JavaScript, C ו-Python הן שפות יעד מקובלות עבור מתרגמים מסוג כזה.
שפת הסימנים של שבט א-סייד היא שפת סימנים המשמשת את בני שבט א-סייד, שבט בדואי החי בנגב.
שפת סימנים זו התפתחה באופן ספונטני בקרב בני השבט לאור העובדה שיש בו שיעור גבוה במיוחד של חירשים.
השפה משמשת הן את החירשים והן את השומעים מבין אנשי השבט בצד הניב המקומי של השפה הערבית והשפה העברית המשמשת לתקשורת עם מוסדות המדינה.
בני שבט א-סייד חיים ביישוב א-סייד בנגב, ומונים כ-3500 נפש (בשנת 2005).
לדברי בני השבט, הכפר נוסד סביב שנת 1800 בידי זוג - אישה מקומית וגבר מצרי.
מאז נמנו 7 דורות בכפר.
150 מבין בני הכפר (יותר מ-4%) הם חירשים, שיעור גבוה במיוחד שנובע משילוב של מוטציה גנטית נדירה הנפוצה בין בני השבט, ושיעור גבוה של נישואי קרובים (בעיקר נישואי בני-דודים).
ההערכה היא שבארבעת הדורות האחרונים לא היו קשרי נישואין בין בני הכפר לבני קהילות אחרות, כך שכל בני הכפר חולקים מטען גנטי דומה מאוד.
שפת הסימנים של שבט א-סייד התגלתה לממסד המדעי על ידי האנתרופולוגית שפרה קיש.
במאמר שפרסמה ב-2004 היא דיווחה על שיעור החירשות הגבוה בכפר, ועל כך שהחירשים אינם נדחים, אלא משולבים באופן מלא בחיי הקהילה.
כמו כן היא דיווחה על כך שהחירשים ובני משפחותיהם משתמשים בשפת סימנים באופן ספונטני.
בפברואר 2005 פרסמה קבוצה של בלשנים בראשות ונדי סנדלר (מומחית לשפות סימנים מאוניברסיטת חיפה), מחקר על-אודות שפת הסימנים של בני שבט א-סייד.
בהקדמה למאמר כתבו החוקרים שהם רואים בשפה זו דוגמה ייחודית לשפה חדשה שנוצרה באופן ספונטני בתנאים טבעיים.
התעניינות בשפות חדשות מסוג זה במחקר הבלשני המודרני התעוררה במיוחד בקרב בלשנים מהאסכולה הגנרטיבית מייסודו של נועם חומסקי.
על-פי האסכולה הזו, היכולת הלשונית האנושית היא מולדת ומובנית בקוד הגנטי האנושי.
כיוון שכך, כל השפות כפופות לדקדוק אוניברסלי.
לתאוריה הזאת יש כמה ניבויים, שניים מהם קשורים לשפות סימנים:
גם שפות סימנים כפופות לדקדוק אוניברסלי, על אף ההבדל החיצוני הניכר בינן לבין השפות המדוברות.
יש אפשרות להיווצרות שפה חדשה באופן ספונטני בקהילה של אנשים (בפרט ילדים) שלא נחשפו לשום שפה קיימת.
עד כה נמצאו רק דוגמאות מעטות לאישוש הניבויים האלה, וחלקן הגדול שנוי במחלוקת.
הסיבה לכך היא שכמעט כל השפות המוכרות הן גלגול של שפות קדומות יותר שעברו מדור לדור בתהליך המכונה רכישת שפה.
המצאת הכתב הופיעה עשרות אלפי שנים לאחר היווצרות השפות הראשונות, כך שגם שפות עתיקות המתועדות בכתב מייצגות שלב מאוחר בהתפתחות הלשונית.
בעבר נעשה ניסיון להוכיח כי שפות קריאוליות הן דוגמה לשפות חדשות שנוצרו באופן ספונטני, אולם הוכחה זו שנויה במחלוקת, כיוון שהדור הראשון של דוברי השפות הקראוליות נחשף לשפות מפותחות אחרות שדוברו בסביבתו הקרובה.
שפות סימנים הן השפות היחידות שאפשר להוכיח לגביהן שהן חדשות ואינן גלגול של שפות קדומות יותר, כיוון שחירשים אינם יכולים לשמוע את השפה המדוברת בסביבתם, וכיוון שריכוזים של אנשים חירשים הם נדירים, ורובם נוצרו רק במאה השנים האחרונות.
דוגמה לשפת סימנים שנוצרה יש מאין התגלתה במנגואה בירת ניקרגואה עקב הקמת בית ספר לחירשים בעיר, ונחשבת כהוכחה נדירה להיווצרות ספונטנית של שפה טבעית.
עם זאת, שפת הסימנים של ניקרגואה לא נוצרה בתנאים טבעיים לגמרי.
הילדים שפיתחו את שפת הסימנים הזאת היו מנותקים ממשפחותיהם ומסביבתם המקורית.
שפת הסימנים של שבט א-סייד היא דוגמה נדירה לשפה חדשה.
לפי ההערכות, היא החלה להתפתח בשנות ה-30 של המאה ה-20, והתפתחה באופן ספונטני בתוך הקהילה, ללא כל התערבות חיצונית.
בני הכפר עצמם מתייחסים לשפת הסימנים כשפה לכל דבר, והם מודעים לכך שהיא שונה משפות אחרות.
חירשים מבני הכפר שלמדו במערכת החינוך הארצית העידו כי שפת הסימנים הישראלית שונה משפת הסימנים שלהם.
כמו כן, דוברי שפת הסימנים הישראלית שראו קטעי וידאו המתעדים את שפת הסימנים של שבט א-סייד לא הצליחו להבין אותה.
בני השבט העידו גם כי הם אינם מבינים את שפת הסימנים הירדנית המשמשת בתוכניות המיועדות לחירשים בטלוויזיה הירדנית.
שפת הסימנים של בני שבט א-סייד משמשת בין היתר לסיפור אגדות-עם, לתיאור מתכונים לתרופות עממיות ועוד.
לפיכך, אפשר לומר שהשפה הזאת הפכה לשפת הקהילה מכל הבחינות, בצד הניב המקומי של השפה הערבית.
ניתוח תחבירי של השפה מעלה שהיא שונה למדי מכל שפה אחרת המדוברת בסביבה.
המבנה הרגיל של משפט בשפה הוא S-O-V, כלומר נושא-מושא-פועל ("ילד תפוח אכל" = ילד אכל תפוח).
המבנה הרגיל בניב הערבי המקומי ובעברית הוא S-V-O (נושא-נשוא-מושא), והמבנים הרגילים בשפת הסימנים הישראלית הם S-V-O או O-S-V (מושא-נושא-פועל: "תפוח ילד אכל" = ילד אכל תפוח).
צירופים שמניים בנויים במבנה קשיח של ש"ע-משלים.
גם בעברית ובערבית זהו המבנה הנפוץ לבניית צירופים שמניים, אך יש גם יוצאי דופן בולטים משותפים לשתי השפות: מספר בא כמעט תמיד לפני שם העצם הנמנה (שלושה ילדים, ולא: "ילדים שלושה") ושלילה של שם עצם תבוא כמעט תמיד לפניו (אני לא ילד, ולא: "אני ילד לא").
בשפת הסימנים של שבט א-סייד אין יוצאי דופן כאלה.
שפת הסימנים הישראלית או בראשי תיבות שס"י היא שפת הסימנים העיקרית המשמשת את קהילת החירשים בישראל.
היא התפתחה משפת הסימנים הגרמנית בעקבות הקמת בית ספר לחירשים בירושלים ב-1932 בידי מורים יהודים שהתמחו בבית הספר היהודי-גרמני לחירשים מייסודו של .
בישראל יש כשבע מאות אלף כבדי שמיעה וחירשים (כ-8% מן האוכלוסייה), מתוכם כעשרים אלף איש משתמשים בשפת הסימנים הישראלית במידה זו או אחרת, והיא משמשת שפת אם לחלק ניכר מהם, בפרט לצעירים שבהם שהתחנכו במערכת החינוך הישראלית.
שפת הסימנים הישראלית מוכרת בישראל כשפה המשמשת במערכת החינוך לחירשים, וכשפת התקשורת בין חירשים לשומעים.
בצד שפת הסימנים הישראלית משמשות בישראל גם שפות סימנים אחרות בעיקר בקהילות של חירשים מקרב ערביי ישראל או בקרב עולים חדשים.
המפורסמת שבהן היא שפת הסימנים של שבט א-סייד שהיא מוקד למחקר בלשני.
שאילה של מילים ומבנים תחביריים משפות סימנים אחרות המדוברות בישראל, היא אחת הסיבות להתרחקות שפת הסימנים הישראלית משפת הסימנים הגרמנית.
בישראל קיימת גם שפה מסומנת (manually coded language) שמשמשת להוראת עברית לחירשים או כאמצעי תקשורת בין שומעים לחירשים.
על אף הדמיון החיצוני בין השפה המסומנת לשפת הסימנים הישראלית, אין קשר ישיר ביניהן.
השפה המסומנת היא שפה מלאכותית, שמקודדת מילים ומבנים תחביריים בעברית לסימנים חזותיים.
שפת הסימנים הישראלית היא שפה טבעית בעלת תחביר משלה השונה מהתחביר העברי.
מוסדות חינוך והתפתחות שפת הסימנים הישראלית
גורם מרכזי בהתפתחות שפת הסימנים הישראלית הוא מערכת החינוך.
הקמת מוסדות חינוך לחירשים הייתה זרז להתפתחות שס"י.
מקום המפגש של מספר רב של ילדים מדי יום ביומו ולאורך זמן היווה גרעין לקהילה לשונית-חברתית, שהשפה המדוברת בה היא שפת הסימנים.
גם בצרפת ובארצות הברית הביא ייסוד בתי ספר לחירשים להיווצרותן ולהתבססותן של קהילות החירשים.
בישראל לא היו מסגרות חינוכיות לחירשים עד שנת 1932, ולכן משפחות מבוססות שלחו את ילדיהן החירשים לבתי ספר באירופה – בפריז, בווינה ובברלין.
המידע המקיף ביותר שיש הוא על בית הספר בברלין, המוסד לחירשים יהודים בברלין – וייסנזה (Der Israelitischen Taubstummenanstalt in Berlin), שנוסד בשנת 1873 בידי מרכוס רייך, מורה יהודי שהתמחה בחינוך ילדים חירשים.
התלהבותו ומסירותו הרבה לבית הספר, השיטה החינוכית שפיתח וצוות המורים שטיפח, עשו את בית הספר למוסד בעל שם, שקלט תלמידים לא רק מקרב יהודי גרמניה, אלא גם מקהילות יהודיות במדינות אחרות.
כמה מהדמויות המרכזיות בראשיתה של קהילת החירשים בישראל למדו במוסד זה, והמורים הראשונים לחירשים בישראל באו מקרב צוות בית הספר.
הגישה האוראלית בבתי הספר (1932 – אמצע שנות השבעים במאה העשרים)
בנובמבר 1932 נוסד בירושלים בית הספר העברי הראשון לחירשים.
את הכסף להקמת בית הספר תרם יהודי עשיר משאנגחאי, ליאון לוי, שהתחרש בזקנתו.
הוא העביר את התרומה לחברת כי"ח, והיא פנתה לאגודת העזרה של יהודי גרמניה בבקשה להמליץ על אדם שיוכל לייסד מוסד זה.
האגודה המליצה על ריכרד בצלאל הקסטר, שהיה מורה בבית הספר לחירשים בברלין.
הקסטר נבחר לתפקיד בשל כישוריו בהוראה לילדים חירשים ומשום שהיה דובר עברית.
משנת 1941 פעל בית הספר בתנאי פנימייה, בעוד שלפני כן שוכנו הילדים בבתי משפחות מארחות, ושהו בו ילדים החל מגיל ארבע.
לבוגריו הוא זכור כמוסד נוקשה שהונהגה בו משמעת ברזל.
הגישה החינוכית בבית ספר זה הייתה אוראלית , כלומר, הסתמכות על דיבור וקריאת שפתיים.
תלמידים שנתפסו מסמנים, הוכו, אך כאשר הם היו בטוחים שאיש אינו רואה אותם, נשלפו הידיים מאחורי הגב ושיחות ערות התנהלו בשפת הסימנים.
למרות הדגש החזק על חינוך אוראלי, למורים עצמם היה ידע בשפת הסימנים, משום שבבית הספר בברלין שבו לימדו המורים, דיברו בשפת הסימנים הגרמנית, בעיקר בפעילויות בשעות הפנאי.
כשנוסדו בתי ספר נוספים לחירשים, בתל אביב ב-1941, בהנהלתה של בטי מילר-לטה, וב-1949 בחיפה, בהנהלתו של ד"ר אברהם צליוק, נקטו אף הם את גישת החינוך האוראלי שהייתה נהוגה בבית הספר בירושלים.
גישה זו שלטה במערכת החינוך בישראל עד אמצע שנות השבעים, כפי שנכתב בערך 'חרשות-אלמות' באנציקלופדיה העברית, שנכתב ב-1966 בידי ד"ר צליוק: .
ניצני שינוי בגישה לשפת הסימנים (אמצע שנות השבעים במאה העשרים)
בראשית שנות השבעים במאה העשרים החל שינוי בגישה לשפת הסימנים, הן בקהילה והן במערכת החינוך.
שינוי זה הושפע משילוב של מספר גורמים.
ראשית, במרץ 1973 התקיים בישראל כנס בינלאומי שנקרא 'הכינוס הבינלאומי הרביעי לבעיות חירשות'.
הכנס הפגיש חברים מקהילת החירשים ואנשי מקצוע ישראליים עם מספר רב של חירשים ושל אנשי מקצוע מחו"ל, וההרצאות בכנס תורגמו לארבע שפות סימנים.
המפגש עם אנשים מחו"ל והבאת שפות הסימנים לקדמת הבמה גרמו להעלאת המודעות לחשיבותה של שפת הסימנים כאמצעי תקשורת עיקרי בין חירשים.
היו לכך השפעות מעשיות כמעט מיידיות, כפי שנכתב בביטאון אגודת החירשים 'דממה שלנו': "בעקבות הסיכומים של הכינוס הבינלאומי הרביעי לבעיות חירשות שהתקיים בבת ים בין ה-19–23 במרץ 1973, חלה התעוררות לידיעת שפת תנועות הידיים בבתי הספר, במוסדות לחירשים ואחרים.
אח"א העמידה חמישה מדריכים להוראת שפת הידיים בערים שונות כדי להדריך מורים בבתי הספר".
שנית, ב-1976 החל פרופ' יצחק שלזינגר מהמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים לחקור עם קבוצת המחקר שלו את שפת הסימנים בישראל.
נקודת המוצא במחקר הייתה ששפת הסימנים היא שפה ככל השפות, אשר נעשתה למוקד עניין אקדמי.
הפרויקט עורר עניין בקרב קהילת החירשים, ופרופ' שלזינגר הוזמן להרצות על מחקרו בבית הלן קלר.
בהרצאתו זו הדגיש שלזינגר ששפת הסימנים איננה מערכת תקשורת פרימיטיבית אלא שפה של בני אדם במלוא מובן המילה, והיא עומדת בכל הקריטריונים של השפה.
התוצאה המעשית הבולטת ביותר של מחקר זה הייתה פרסום שני מילונים לשפת הסימנים, שאחד מהם היה מילון מדעי ובו כ-1,500 ערכים.
הסימנים במילון זה תועדו באמצעות כתב התנועה, המאפשר רישום מדויק של כל תנועה שמבצעים חלקי הגוף השונים.
שלישית, באותם ימים התרבו הקשרים והמגעים של חברי אח"א ושל אנשי חינוך שומעים עם אנשים ממדינות אחרות, ובעיקר עם ארצות הברית.
במדינות אלו הגישה לשפת הסימנים כבר הייתה שונה.
במערכת החינוך בארצות הברית, הוחלפה שיטת הלימוד האוראלית בשיטות שאימצו בצורה זו או אחרת את השימוש בסימנים, כמו אנגלית מסומנת – Signing Exact English.
המפגשים עם סטודנטים חירשים ועם מורים חירשים שלימדו לימודים אקדמיים בשפת הסימנים, חיזקו את התחושה שיש להתחיל להשתמש בשפת הסימנים במערכת החינוך.
נוסף על כך, הסתמנה בקרב המורים אכזבה מהישגיהם הלימודיים של החירשים, והייתה תחושה שלפחות חלק מהבעייתיות נובעת מהיעדר תקשורת טובה בין המורים לתלמידים.
המוסד החלוצי בתחום השימוש בשפת הסימנים היה מיח"א חיפה.
רות פיילר הייתה סוכנת השינוי שם.
בתחילה נתקל הרעיון החדשני בהתנגדות.
אך לאט לאט, בעזרת אנשי צוות והורים שהבינו את חשיבות התקשורת הזורמת עם ילדיהם, קרם הרעיון עור וגידים, וב-1977 נעשתה שפת הסימנים לשפת לימוד במיח"א חיפה.
מחקר של מכון הנרייטה סאלד שנעשה במרכזי מיח"א בשנות השמונים מצא כי הילדים במיח"א חיפה, שנחשפו לשימוש בסימנים, השיגו תוצאות טובות יותר במבדקי שפה ואף במבדקי שפה אוראלית, מהילדים במיח"א תל אביב, ששם לא השתמשו בשפת הסימנים.
מחקר זה קידם גם כן את הלגיטימציה לשפת הסימנים במערכת החינוך.
אחרי פריצות הדרך בגישה ובמחקר החלו מוסדות נוספים להשתמש בשפת הסימנים.
השימוש בשפת הסימנים במערכת החינוך עורר בעיה הנוגעת לטרמינולוגיה המיוחדת של חומר הלימוד.
בדרך כלל אוצר המילים של שפה מתרחב בהדרגה לפי הצרכים התקשורתיים של הקהילה.
תהליך טבעי זה חל גם בשפת הסימנים הישראלית, אך כאשר שפת הסימנים החלה לשמש כשפת הוראה במערכת החינוך, הורגש צורך מיידי להרחיב את אוצר המילים של תחומי ידע במקצועות הנלמדים בבתי הספר.
נוסף על המחסור באוצר המילים, השוני בין התחביר של שפת הסימנים הישראלית ובין העברית, הקשה גם הוא על המורים.
בתקופה זו תוצאות המחקר המדעי על שפת הסימנים עדיין לא חדרו לתודעת הציבור הרחב, הן החירשים והן השומעים, ולכן שפת הסימנים נבחנה והוערכה על פי מידת הדמיון שלה לעברית, ולא על פי אמות מידה בשפה עצמה.
כדי להתגבר על קשיים אלה, הוקמה ועדה ארצית של מורים לשפת הסימנים, שתפקידה היה להעשיר את שפת הסימנים ולהרחיבה.
חברי הוועדה היו משה במברגר, חוה סביר, שושנה וינשטוק, רות לוין אלוף וישראל סלע.
כל חברי הוועדה היו חירשים, למעט ישראל סלע שהיה בן להורים חירשים.
הוועדה המציאה מילים חדשות כמו 'דוד' או 'גיס', כדי להבדיל אותן מהמילה 'משפחה', אך הייתה התנגדות של חברי קהילת החירשים למילים חדשות, משום שהם הרגישו שמילים אלו נכפו על הקהילה והיווצרותן הייתה מאולצת ובלתי טבעית.
עם זאת, מספר מילים חדרו לשפת הסימנים הישראלית, כמו המילה 'בעיה' שסימנו אותה בתחילית של האות ב', להבדיל מהמילה 'שאלה', כאשר לפני כן 'שאלה' ו'בעיה' סומנו באופן דומה, וניתן היה להבדיל ביניהן לפי הקשרן במשפט.
התפתחויות מאוחרות של שפת הסימנים (משנות השבעים במאה העשרים עד המאה העשרים ואחת)
בשנות השבעים נזרעו זרעי שינוי: שפת הסימנים הישראלית החלה לשמש במערכת החינוך, מורות חירשות שולבו במוסדות החינוך, וקורסים ללימוד שפת הסימנים נעשו נחוצים יותר.
זרעים אלו נבטו והחלו לצמוח.
תהליכים ושינויים שהחלו בשנות הארבעים צברו תאוצה בשנות השמונים, עם כיווני התפתחות במספר תחומים: שימוש בשפת הסימנים במערכת החינוך, שילוב של מורים ואנשי צוות חירשים במערכת, הכשרת מורים לילדים חירשים ומודעות לשפת הסימנים.
עם זאת עדיין קיימת תחושת דיכוי ושלילה של שפת הסימנים כשפה טבעית, והיחס אליה הוא כאל כשפת קביים לעברית.
בחינוך ילדים חירשים יש שלוש אפשרויות: א.
בית ספר מיוחד לחירשים – לומדים בו חירשים בלבד, לעיתים עם מוגבלות נוספת.
שילוב כיתתי – מסגרת של בית ספר, שבו יש כיתות של תלמידים שומעים, ובמקביל להן כיתות של תלמידים חירשים, עם שיעורי מלאכה, התעמלות וציור משותפים לשומעים ולחירשים.
שילוב אינדיבידואלי – תלמידים חירשים בודדים בכיתת שומעים בבית ספר לשומעים, השוכן בדרך כלל בשכונת המגורים של התלמידים.
גם בגני הילדים יש שלוש קטגוריות: גן רגיל, גן משולב וגן מיוחד.
למרות ההתפתחות בהכרה בשפת הסימנים קיימת ביקורת מצד ד"ר חגית גור כי ילדי קבוצת המיעוט של החירשים מתחנכים בידי מורים השייכים לקבוצת הרוב, היא קבוצת השומעים.
המדיניות של חינוך חירשים נקבעת בידי שומעים, וגם שיבוצם במסגרות החינוך השונות נעשה בידי שומעים.
שומעים אלה מנוכרים למשמעויות התרבותיות של הקבוצה, וגישתם הבסיסית היא שיקומית (אינטגרטיבית).
גישה זו גורסת, שצריך להטמיע ולהתאים את החריג לחברה, ולצמצם את חריגותו במידת האפשר.
מידת ההצלחה של השיקום נמדדת בקריטריונים של עד כמה הצליח החריג למחוק את שונותו, להידמות לרוב הדומיננטי ולהיות ככל האנשים.
מסיבה זו, מסרבים מטפלים בחירשים להכיר בשפת הסימנים כשפת אם טבעית של הילדים החירשים, והשימוש בשפת הסימנים מסמל עבורם כישלון בהטמעת החירש בחברה השומעת.
יש ביניהם מי שמאמינים כי שפת הסימנים תפגע ביכולות הילדים ללמוד את השפה האוראלית, המדוברת בפי שומעים.
התומכים בשפת הסימנים טוענים כי בעבר קשרו את ידיהם של הילדים החירשים מאחורי גבם כדי שיימנעו מלהשתמש בשפת הסימנים.
היום דיכוי שפת הסימנים אינו נעשה באמצעים כה בוטים כבעבר, אלא על ידי העברת מסר סמוי וגלוי לילדים חירשים ולהוריהם כי מי שמשתמש בשפת הסימנים הוא כישלון חינוכי.
מורים נעזרים בשפת הסימנים בחינוך חירשים רק עם מי שמתקשים ואינם מצליחים בלימודים במסגרות הנמוכות של החינוך המיוחד לחירשים.
תלמידים חירשים משולבים במסגרות עיוניות גבוהות בשילוב אינדיבידואלי רק אם הם אוראליים.
אף על פי שהתלמידים החירשים גדלים בסביבה דו-לשונית, בבתי הספר שבהם הם מתחנכים נלמדת רק עברית.
היעדר הכרה בשפת הסימנים כשפה מתבטא גם בכך שבחינות הבגרות בישראל לילדים חירשים אינן כוללות מבחן בשפת האם שלהם, שפת הסימנים.
המורים וקובעי המדיניות בחינוך חירשים אינם מוכנים לעשות את השינוי הנדרש, ואינם מוכנים להכיר בשפת הסימנים כשפה לגיטימית וכשפה טבעית של הילדים.
אי-הכרה בשפת הסימנים כשפה ובזכותם של החירשים להיעזר בה מתבטאת במיעוט שירותי תרגום לחירשים בחינוך.
קהילת החירשים מתקשה להיאבק על חינוך הילדים שלה.
יכולת ההחלטה בחינוך הופקעה ממנה, והקהילה מציעה את שירותיה רק לחירשים מתבגרים שבחרו להשתייך לקהילה.
היא מתקשה להיאבק על זכותם של חירשים להיות מורים לילדים חירשים, ולהוות מודל הזדהות רגשית ומקור חיקוי לשפה ולתרבות.
הקהילה התקשתה להיאבק על הוראת שפת הסימנים הישראלית ועל הוראת ההיסטוריה של הקהילה, אך זכתה לראות ניצנים ראשונים של הצלחה, כמו החלטתו של תיכון מקיף יהוד ללמד את שפת הסימנים הישראלית כמקצוע חובה.
ב-29 בנובמבר 2020 החליטה ממשלת ישראל על הקמת יחידה באקדמיה ללשון העברית שתפעל לשימור ופיתוח של שפת הסימנים הישראלית.
בעקבות החלטה זו הוקם מדור שפת הסימנים הישראלית באקדמיה ללשון העברית.
בין פעולות המדור: יצירת תקן מחודש לתצורות היד הבסיסיות בשפת הסימנים הישראלית,
ויצירת סימנים חדשים בתחומי ההיסטוריה והארכאולוגיה.
בסימנים החדשים: חשמונאים, עותמאנים, כנען, צליין, ברונזה ועוד.
שפת הפרחים או בלועזית פלוריוגרפיה היא צורת ביטוי באמצעות פרחים, שהייתה פופולרית בתקופה הוויקטוריאנית.
השפה איפשרה לבטא רגשות שלא היה מקובל לבטאם מילולית.
בשפה זו, לכל פרח או צירוף של פרחים הייתה משמעות ספציפית.
השימוש בשפה נעשה לרוב באמצעות זרי פרחים קטנים שניתנו כמתנות והיו אביזר אופנתי פופולרי באותה תקופה.
אולם פרחים חיים לא היו האמצעי היחיד לשימוש בשפה.
לעיתים נעשה שימוש בתמונת הפרח, ובפעמים אחרות שולבו שמות הפרחים בטקסטים אמנותיים או במכתבים.
ייחוס של משמעות למיני פרחים היה מקובל לאורך אלפי שנים, והשימוש ב"שפת פרחים" היה מוכר בתרבויות מסורתיות ברחבי אירופה, אסיה והמזרח התיכון.
צמחים ופרחים משמשים כסמלים בתנ"ך - במיוחד כנושאי מסר של אהבה או במשמעות של נאהבים ב"שיר השירים", כסמל לעם ישראל ולמשיח הממשמש ובא - וכן כסמל לישו בברית החדשה.
ויליאם שייקספיר שייך משמעויות סמליות לפרחים בכתביו, במיוחד במחזה "המלט, נסיך דנמרק".
במהלך המאה ה-19 התעורר באנגליה הוויקטוריאנית ובארצות הברית עניין מחודש בשפת הפרחים, שמקורותיו בתקופה העותמאנית בטורקיה.
בחצר הסולטאנים בקונסטנטינופול הייתה אובססיה לפרחי צבעונים, לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-18. השימוש הוויקטוריאני בפרחים כשפת סתרים פרח לצד העניין הגובר בבוטניקה.
בראשית המאה ה-19 הופיעו באירופה חיבורים ראשונים שקשרו בין פרחים מסוימים להגדרותיהם הסמליות.
בשל ההתעניינות הגוברת בתחום, הודפסו לאורך המאה ה-19 מאות מהדורות של ספרים שעסקו בשפת הפרחים באירופה (במיוחד באנגליה ובצרפת), בארצות הברית ובדרום אמריקה.
המשמעויות שיוחסו לפרחים מסוימים בתרבות המערבית היו מגוונות - כמעט כל פרח היה בעל הקשרים ומשמעויות רבים.
במשך הזמן, נוצר קונצנזוס באשר למשמעות של מספר פרחים פופולריים.
ההגדרות והמשמעויות שיוחסו לכל פרח נגזרו בדרך כלל מן המראה או ממחזור החיים של הפרח עצמו.
ויליאם שייקספיר, ג'יין אוסטין, שרלוט ואמילי ברונטה וסופרת הילדים פרנסס הודג'סון ברנט, כמו גם אחרים, השתמשו בשפת הפרחים בכתביהם.
שייקספיר השתמש במלה "פרח" יותר ממאה פעמים בסונטות ובמחזות שכתב.
בהמלט, אופליה מזכירה ומסבירה את המשמעות הסמלית של פרחים שונים, ביניהם אמנון ותמר, רוזמרין רפואי, שומר פשוט, חינניות וסיגליות.
בספר "The Thirteen Problems" של אגאתה כריסטי, נעזרת מיס מארפל בידיעותיה בשפת הפרחים כדי לפענח תעלומה.
התרגום העברי יצא לאור בהוצאת מ.
מזרחי בשנת 1967, בשם "תעלומת שלוש-עשרה המדרגות".
הספר "שפת הפרחים" של ונסה דיפנבאו עוסק בשוזרת פרחים ששוזרת לפי שפת הפרחים.
הספר כולל מילון לשפה בסופו.
בספר הארי פוטר, סוורוס סנייפ, המורה לשיקויים, אומר להארי פוטר משפט תוך כדי השיעור, תאוריה עממית גורסת שהמשפט הזה אומר בשפת הפרחים: "אני מצטער על מותה של לילי".
לילי היא אמו של הארי, שבה היה סנייפ מאוהב בצעירותו.
שפת סתרים או לשון סתרים היא שיטה להפעלת מניפולציות על מילים מדוברות, כך שיהפכו בלתי מובנות לשומע בלתי מיומן.
בשפות סתרים משתמשות קבוצות המעוניינות להסתיר את תוכן שיחותיהן מזרים.
שפת הבי"ת היא דוגמה לשפת סתרים המופעלת על העברית.
דוגמאות נוספות הן Pig Latin, שפת סתרים המופעלת באנגלית ובשפות נוספות (ההברה הראשונה מועברת לסוף המילה ומוסיפים אחריה "ay") ו-Verlan, המופעלת על צרפתית (החלפת סדר ההברות ויצירת אנגרמות).
בכל שפה כזו משתמשים בטרנספורמציה, פשוטה בדרך כלל, להצפנת השפה המקורית.
דובר מיומן מסוגל לקודד את שפתו לשפת הסתרים ולפענח דיבור בה, בקצב הדיבור הרגיל.
מאזינים שאינם מכירים את מפתח ההצפנה או אינם מיומנים בשפת הסתרים יקלטו רק ג'יבריש.
שפות סתרים מועברות בדרך כלל בעל פה.
כתיבתן אפשרית, אך לרוב אינה מעשית, כיוון שהיא עלולה להיות מאויתת באופן בלתי אחיד, במגוון איותים.
שפות סתרים משמשות לרוב ילדים, כאמצעי ליכוד קבוצתי וכמשחק מיומנות דיבור.
מילים שנוצרו בשפת הסתרים עשויות להיטמע בסלנג של שפת המקור.
מילים עבריות ששוקעו בשפות היהודיות שימשו לעיתים כשפת סתרים של יהודים, למניעת הבנה על ידי גויים, כגון שפת הלכודיש בכפר שופפלוך בגרמניה.
ישנן שפות סתרים שהשימוש בהן כה נפוץ עד כי בפועל אינן יכולות לשמש למטרת הסתרה, שכן כמעט כל דובר של שפת המקור, גם אם אינו מיומן בדיבור בשפת הסתרים, מכיר את עקרון ההצפנה שלה.
שפת סימנים לתינוקות היא שפת סימנים מיוחדת המשמשת לצורך תקשורת שאינה מילולית בין תינוקות ופעוטות עם הוריהם לפני שהילדים מסוגלים לדבר.
התומכים בשימוש בשפת סימנים עם תינוקות מאמינים כי לתינוקות ולפעוטות יש רצון לומר להוריהם מהם צורכיהם או רצונותיהם, אך אין להם את היכולת לעשות זאת באופן ברור משום שקיים פער בין היכולת הנדרשות כדי לדבר לבין היכולות הקוגניטיביות שלהם בחודשים ובשנים הראשונות לחייהם.
הפער בין הרצון לבין מיומנויות התקשורת מוביל לעיתים לתסכול ולהתפרצויות זעם בקרב תינוקות רבים.
התומכים בשימוש בשפת הסימנים מאמינים כי משום שתינוקות מפתחים את יכולת התפקוד של הידיים עוד לפני שהם מצליחים ללמוד כישורי שפה, הם מסוגלים ללמוד לבטא את צורכיהם בפשטות בידיים.
ניתן לעשות זאת באמצעות שימוש בסימנים מוסכמים נפוצים, עבור מילים כמו "אוכל", "לישון", "יותר", "חיבוק", "לשחק", "עוגייה", "דובון" וכו', לפני שהם מסוגלים לדבר באופן אשר יהיה מובן על ידי הסביבה.
תינוקות יכולים להתחיל ללמוד את שפת הסימנים לתינוקות כבר בין הגילאים שישה - שמונה חודשים, משום שלרוב הזיכרון של התינוקות בגילאים הללו משתפר באופן ניכר.
הלימוד בשלב הראשון מתחיל בדרך כלל בלמידת שלושה עד חמישה סימנים בסיסיים.
מכיוון שהמטרה היא ללמד את התינוק בסוף לדבר, נהוג לומר את המילים במקביל לשימוש בסימנים.
גם קשר העין עם התינוק ואמירת המילה באופן ברור יכולים לעזור.
התומכים בשימוש בשפת סימנים לתינוקות טוענים כי השימוש בה משפר את כישורי התקשורת בין הילד לבין ההורה והמטפלים בו.
התינוקות מסוגלים ללמוד במהירות יחסית לקשר בין פריט מסוים לסימן מסוים, ובכך לומר מה הם באמת חושבים, מרגישים ולמה הם זקוקים.
לימוד שפת הסימנים לתינוקות מזרז את פיתוח כישורי השפה שלהם ומחזק את כישורי השפה אותם הם כבר רכשו.
כמו כן השימוש ביכולת זו מאפשרת לרוב גם לימוד של מיומנויות קריאה וכתיבה בשלבים מוקדמים יותר בהמשך.
החוקרים טוענים גם כי תינוקות שמתקשרים באמצעות שפת סימנים, שמחים יותר מאשר תינוקות שלא עושים זאת.
לתינוקות המתקשרים באמצעות שפת סימנים לתינוקות, קיימת גם סבירות נמוכה יותר להתקפי זעם ובמקרים מסוימים הם גם מפתחים מנת משכל גבוהה יותר.
יכולת זו מאפשרת לילדים לומר מה הם צורכיהם ורצונותיהם ובכך עוזרת להם לפתח הערכה עצמית, מיומנויות חברתיות-רגשיות ויכולת לתקשר בצורה יעילה עם סביבתם.
יכולת זאת מלמדת את התינוקות גם כיצד להתחיל שיחה.
כמו כן היא מספקת לתינוקות תחושת הישג וסיפוק.
חלק מהמומחים אינם רואים יתרון וערך מוסף בלימוד השפה לתינוקות, וטוענים שהתינוק מסוגל להעביר לסביבתו מסרים לגבי צרכיו באמצעים לא-מילוליים רבים העומדים לרשותו.
הורה קשוב היטב לתינוקו יוכל להבין מסרים אלה גם ללא שפת סימנים, והשקעה זאת בקשר ובתשומת הלב של ההורה היא המביאה להתפתחות התינוק, לא השפה.
כך גם מתן שם לרגש אינו מזרז את ההתפתחות הרגשית (תינוק עשוי לדעת איך לסמן, למשל, "אני כועס", מבלי להיות מסוגל להבין רגש זה - התפתחות שחלה מאוחר יותר בהתפתחות, בגיל הפעוטות).
בחלק מהמחקרים שנערכו לא נמצאו הוכחות לכך שרכישת שפת סימנים לתינוקות מפחיתה את התיסכול ביחסי התינוק עם הוריו.
נטען גם כי התנועות שמבצע תינוק שלמד את השיטה אינן ממש שפה, אלא התנסות טבעית בתנועות ומקטעים של סימנים, מעין "מלמול ידני", ללא הבנת המשמעות הסמלית שמאחורי הסימנים.
כיום רוב החוקרים מסכימים כי השיטה אינה מזיקה, אך חלקם טוענים שכל אינטראקציה מושקעת אחרת של ההורים בתינוק (למשל הקראת ספרי תמונות לתינוק ודיבור עליהם איתו), עשויה לתרום להתפתחות התינוק באותה מידה.
בסרט הקולנוע האמריקני "פגוש את הפוקרס" משנת 2004, ג'ק (מגולם על ידי רוברט דה נירו) מלמד את נכדו התינוק לתקשר עם סביבתו באמצעות שפת סימנים לתינוקות.
התאומים אשר גילמו את דמותו של הנכד של ג'ק בסרט (בראדלי ופיקרן ספנסר), למדו את שפת סימנים על ידי צפייה בסרטי הווידאו "!Signing Time".
שפת סימון היא שפת מחשב המשמשת לתיאור מידע נלווה לטקסט, תמונות או מידע חזותי אחר.
המידע הנלווה יכול לציין, למשל, את דרך התצוגה של המידע החזותי, למשל, צבע, גופן וגודל של טקסט.
בנוסף, המידע הנלווה יכול לציין סוגי שדות של המידע החזותי, ואת המבנה ההיררכי שלו.
למשל, שפת סימון יכולה לציין למילים, את סוג המידע אליו הן מתייחסות (שמות אנשים, מקומות, שמות עצם, וכו') ולמשפטים את סוג המשפט (שאלה, תשובה, אמת, שקר, מנגינה, הטעמה).
לרוב מופיע המידע הנלווה של שפת הסימון בתוך אותו קובץ של המידע החזותי עצמו, משולב בתוכו.
שפות סימון שימשו בתחום הדפוס במשך מאות שנים.
עורכים סימנו על גבי כתבי יד את סוגי הפונטים, גדליהם, ושאר פרמטרי העיצוב של כתב היד.
האדם שהיה מסדר את אותיות הדפוס היה פועל על פי ההנחיות בשפת הסימון.
בעידן המוקדם של המחשב שימשו שפות סימון, דוגמת LaTeX, כותבי מסמכים בעיצוב המסמכים שלהם.
עם השנים, פותחו ממשקים חזותיים שאפשרו למשתמשים לציין את העיצוב שהם מעוניינים בו בלא לדעת את ההוראות בשפת הסימון המשמשות לציון העיצוב.
בעידן האינטרנט, מועבר מידע חזותי במקרים רבים בליווי מידע נלווה בשפת הסימון המסייע לתוכנות במחשב המקבל את המידע להשתמש בו.
למשל, שפת הסימון HTML מורה למחשב של הגולש באינטרנט, כיצד להציג את המידע החזותי הנשלח אליו לתוך הדפדפן בו הוא נמצא (גודל, מיקום הטקסט יחד עם שאר האלמנטים וכו').
שפת הסימון RSS מציינת למקבל המידע את זמן עדכונו על מנת שיוכל להבדיל בין מידע ישן לחדש.
שפת סימון איננה מוגבלת לתיאור מידע טקסטואלי בלבד, ויכולה לתאר גם תמונות (SVG) או מידע גאוגרפי (כדוגמת GML או GEORSS).
שפת מיעוטים היא שפה המדוברת על ידי מיעוט מן האוכלוסייה הכוללת בטריטוריה מסוימת.
דוברי השפה מכונים "מיעוט לשוני".
מכיוון שבעולם קיימות כמעט 200 מדינות ריבוניות, ולעומת זאת כמה אלפי שפות, מרבית השפות בעולם הן שפות מיעוטים.
"האמנה האירופית לשפות אזוריות ושפות מיעוטים" מגדירה שפת מיעוטים כשפה שאינה השפה הרשמית ואינה דיאלקט או שפה של מהגרים.
עם זאת, הגדרות אחרות מתייחסות גם לשפותיהם של מהגרים כשפות מיעוטים, ואף לשפה רשמית, במקרה שקיימות כמה שפות רשמיות ורק מיעוט מתושבי המדינה דובר אותה.
בחלק ממדינות המערב – למשל בקנדה ובדרום אפריקה של אחרי האפרטהייד – יש לשפות מיעוטים מעמד רשמי, ולעיתים אף הגנה בחקיקה.
בנוסף, בשנים האחרונות זכו שפות מיעוטים לתחייה תרבותית ולשונית במערב, לצד תהליך כולל יותר של מות שפות מיעוטים במקומות רבים בעולם.
בשוודיה, למשל, יש רק כ-3,000 דוברי יידיש, אך השפה מוכרת כשפת מיעוטים רשמית וקיימת אף סיומת אינטרנט לאתרים שוודיים ביידיש - .שוועדן.
בשל היותה מדינת הגירה, קיים בישראל מספר רב של שפות מיעוטים, שאותן דוברים רק חלקים מן האוכלוסייה; למעשה, רק באוסטרליה קיים מגוון רב יותר של שפות מיעוטים.
שפות אלה יכולות להיות קשורות למוצאם האתני של דוברי השפה (ערבית, צ'רקסית ושפותיהם של עולים חדשים או מהגרים ובכללם מהגרי עבודה ממדינות העולם) או לתפיסות אידאולוגיות ודתיות שלהן (למשל יידיש אצל המסרבים לדבר עברית כשפת חולין).
בנוסף, חלק ניכר מלקויי השמיעה בישראל דוברים את שפת הסימנים הישראלית, וניתן להגדיר גם אותה כ"שפת מיעוטים".
שפת לינקוס (lincos) היא שפה בינארית המשמשת לקידוד מידע.
השפה פותחה ותוארה בשנת 1960 על ידי המתמטיקאי הנס פרוידנטל כדי לשמש תשתית לתקשורת עם ציויליזציות חדשות, אם יתגלו עם הזמן.
מקור שם השפה הוא קיצור המילים הלטיניות לינגואה קוסמיקה (שפה קוסמית).
עם התקדמות יכולת האדם לתקשר עם החלל החיצון באמצעים שונים, עלתה הסוגיה כיצד יוכל האדם לתקשר עם חוצנים אם ימצאו כאלו, שכן קיימת סבירות נמוכה מאוד להתפתחות שפה על ידי החוצנים שתובן על ידי האדם ולהפך.
מכיוון שכך הוצעו במהלך השנים פתרונות מגוונים לבעיה.
רבים מן הפתרונות שהוצעו היו קשורים למדע המתמטיקה במידה כזו או אחרת, והדבר נבע מתוך הבנת יוצרי הפתרונות כי עקרונות המתמטיקה הם מוחלטים ותקפים בכל תרבות בעלת יכולת הבנה וניתוח מינימליים.
שפת לינקוס אף היא מבוססת על עקרונות מתמטיים פשוטים, הדומים לשפות תכנות שונות, שם המידע מקודד לשני תוים בודדים בלבד.
שפת לינקוס מעולם לא נוסתה בפועל, אך היוותה תשתית לרעיונות דומים נוספים, וביניהם תקשורת אלגוריתמית (תקשורת באמצעות תוכנת בינה מלאכותית הלומדת את שפות שני המשוחחים ומתרגמת ביניהם).
שפת קוֹינֶה (Koiné) הוא מושג מתחום הבלשנות המציין ניב סטנדרטי שנוצר עקב מגע ממושך בין דוברי ניבים שונים של אותה שפה ומשמש לתקשורת בין-קהילתית.
במרבית המקרים מבוססת שפת הקוינה על ניב אחד דומיננטי שעבר פישוט וקלט לתוכו תופעות מניבים אחרים.
כיוון שהניבים שמהם מתהווה הקוינה משתייכים לאותה שפה ומקיימים ביניהם שותפות לקסיקלית, דקדוקית ותחבירית משמעותית, תהליך היווצרותה של שפת קוינה אינו כרוך בפישוט קיצוני מעין זה המאפיין שפות קריאוליות ושפות פידג'ין.
מקור המושג "קוינה" בטיפוס מסוים של היוונית העתיקה, יוונית-קוינה.
הקוינה היוונית שימשה כשפת הממשל והתרבות בתקופה ההלניסטית, ומאוחר יותר, בכל חלקה המזרחי של האימפריה הרומית.
את ניצניה ניתן לזהות כבר במאה ה-5 לפנה"ס, כאשר כתוצאה מעליית האימפריה האתונאית גברו המגעים בין יוונים דוברי דיאלקטים שונים.
מגעים אלו הובילו להתפתחותו של ניב יווני חדש, המבוסס על היוונית האַטית, אך כולל מרכיבים דוריים, איוליים ובייחוד יוֹניים.
כבר במחצית הראשונה של המאה ה-20 החל המושג "קוינה" לשמש כמושג בלשני, אך רק בשנות השבעים נעשו לראשונה ניסיונות משמעותיים להגדירו באופן מדויק יותר ולהבהיר את היחס בין שפות קוינה לסוגים אחרים של שפות המשמשות לתקשורת בין קהילות לשוניות שונות.
המאפיין הבסיסי ביותר של שפות קוינה הוא עובדת היווצרותן מתערובת של דיאלקטים.
על פי רוב, שפת הקוינה מתבססת על ניב סטנדרטי אחד, שקלט לתוכו מרכיבים מן הניבים האחרים.
אך לעיתים קשה להצביע על ניב אחד ששימש כמצע להיווצרות שפת הקוינה, והיא מצטיירת כתערובת דיאלקטלית.
את אופן היווצרותן של שפות קוינה נהוג להסביר באמצעות תאוריית האקומודציה של הווארד גיילס (Giles).
גיילס עמד על כך שאנשים הדוברים דיאלקטים או סוציולקטים של אותה שפה נוטים לשנות את אורח דיבורם ככל שהחשיפה ללהג האחר נמשכת לאורך זמן.
השינוי עשוי לבוא לידי ביטוי בהדגשה יתרה של ההבדלים בין הלהגים, אך לעיתים קרובות הוא מתבטא דווקא בטשטוש ההבדלים על ידי אימוץ אורחות הדיבור של הזולת והעדפה ניכרת לאוצר מילים ולמבנים דקדוקיים ותחביריים המשותפים לשני הלהגים.
תהליך זה מכונה על ידי גיילס "אקומודציה".
בשלב הראשון של תהליך התגבשותו של קוינה מתקשרים זה עם זה דוברי להגים שונים כל אחד בשפתו, כך שצורות שונות משמשות במקביל ובאופן בלתי סדיר.
בהמשך, כתוצאה מהנטייה לאקומודציה, מתרחש תהליך של הסדרה והשתוות, אשר במסגרתו נדחקים החוצה הגאים נדירים, ביטויים פנים-דיאלקטיים וצורות דקדוקיות חריגות.
לבסוף מתחילות להתקבע נורמות פונולוגיות, לקסיקליות ומורפולוגיות חדשות, המבוססות על מרכיבים השאולים מן הלהגים השונים.
תהליכי השתוות מעין אלה עשויים בתנאים מסוימים לגרום להתמזגות של כמה ניבים לכלל שפה אחת.
אך במקרה של שפות קוינה, מתרחשת ההשתוות רק ברמת התקשורת הבין-קהילתית, ואינה משפיעה (או משפיעה באופן חלקי בלבד) על הלהגים שמהם התהווה הקוינה.
מטבע הדברים, תהליך הקוינאיזציה כרוך תמיד בפישוט: שפת הקוינה תמיד סדירה ומצומצמת יותר מן הלהגים שמהם היא נוצרה.
צורות חריגות, כפילויות מיותרות והגאים נדירים נדחקים אל מחוץ לשיח הבין-קהילתי ומוחלפים בצורות הפשוטות, המשותפות והשקופות ביותר.
עם זאת, כיוון שהקוינה מבוססת על להגים שמקיימים ביניהם הבנה הדדית, אין מדובר בפישוט קיצוני מעין זה המאפיין שפות קריאוליות ושפות פידג'ין.
הניבים השונים שמהם נוצר הקוינה כוללים לקסמות ומבנים דקדוקיים ותחביריים משותפים, כך שהתהוות הקוינה אינה כרוכה בסירוס קיצוני של המבנה הדקדוקי ובצמצום מרבי של אוצר המילים.
לפיכך, בניגוד לשפות פידג'ין, הקוינה הוא תמיד ניב שמקיים הבנה הדדית עם הלהגים שמהם הוא מורכב.
שפת תסריט היא שפת תכנות לכתיבת תסריטים (סְקְרִיפְּטִים).
תסריט הוא תוכנית מחשב הנכתבת על מנת למכן ביצוע משימות, שאחרת נדרש היה לבצען ידנית, על ידי משתמש בסביבת תוכנה.
תסריטים נכתבים ומורצים באופן מיידי, ללא צורך בהרצת מהדר או מקשר, ופעמים רבות הם נכתבים בידי האדם שגם יעשה בהם שימוש.
התוכנה המריצה תסריטים מכונה מפרש והיא מקבלת כקלט את קוד המקור של התסריט, או פקודות ביניים כדוגמת Bytecode אם כי במקרים אחרים (כגון לואה) מדובר על שפות דינמיות.
סביבות התוכנה שהתסריטים נכתבים עבורן, הן בדרך כלל תוכנות העוברות הידור, ובניגוד לתסריט, למשתמש לא ניתנת האפשרות לצפות או לשנות את קוד המקור שלהן.
מגוון רחב של שפות תסריט מתאים לשימושים רבים.
מחד, ישנן שפות המותאמות לפתרון בעיה בתחום צר ומן הצד השני קיימות שפות תסריט לשימוש כללי.
שפות התסריט צמחו משפות העיבוד באצווה של המחשבים המרכזיים משנות ה־50 של המאה ה־20. מחשבים אלו לא היו אינטראקטיביים ושפות כדוגמת JCL שימשו להעברת רצף של פקודות.
שפות התסריט הראשונות שפותחו בשנות ה־60 עבור המעטפת של מערכות הפעלה סיפקו שיפור ניכר בשימושיות והציגו לראשונה את השימוש בהחלפת מחרוזות תוך כדי ריצת התסריט.
דוגמה למערכת הפעלה שכללה שפת תסריט למעטפת היא Multics, מסוף שנות ה־60. מאז כמעט כל מערכת הפעלה כללה שפת תסריט אחת לפחות.
החל משנות ה־80 נפוצו שפות תסריט לשימוש כללי, כדוגמת TCL או לואה שנועדו להיטמע בכל סביבת הרצה ולמזג בין חלקי תוכנה שונים שייתכן ואף פותחו בשפות שונות.
שפות תסריט אחרות כדוגמת Visual Basic for Applications משנות ה־90 נועדו למכן תהליכים בכלי תוכנה מבוססי ממשק משתמש גרפי ואף לאפשר תסריטים המשלבים כמה כלים התומכים בשפה.
כלי תוכנה עשויים לכלול תמיכה במספר שפות תסריט בו זמנית.
לדוגמה, דפדפנים תמכו בעשור הראשון של המאה ה־21 בדרך כלל בשפת JavaScript ובשפה נוספת כדוגמת VBScript, במקרה של אינטרנט אקספלורר.
קיימות כמה סוגי שפות תסריט והמוכרות שבניהם הן Perl, Python ו־JavaScript
במדעי המחשב, שפת תכנות low-level (שפת תכנות "נמוכה" או "תחתית") היא שפת תכנות המספקת אבסטרקציה (הפשטה) מעטה מארכיטקטורת סט הפקודות של המחשב, או כלל לא.
בדרך כלל המונח מתייחס לשפת מכונה או לשפת סף.
המילה "low" (נמוך) בהקשר זה מתייחסת לכמות הקטנה או לאי הקיום כלל של שכבות הפשטה בין שפת התכנות לשפת המכונה.
מסיבה זו, לעיתים שפות low-level מתוארות כ"קרובות לחומרה".
שפות תכנות low-level ניתנות להמרה לשפת מכונה מבלי להשתמש במהדר או במפרש, והקוד שנוצר רץ ישירות על גבי המעבד.
ניתן לגרום לתוכנית הכתובה בשפה low-level לרוץ במהירות גבוהה ביותר, ועם צריכת זיכרון מעטה.
תוכנית שקולה בשפה עילית (high-level) תהיה "כבדה" יותר.
שפות low-level הן פשוטות, אך נחשבות קשות לשימוש בגלל הפרטים הטכניים הרבים שיש לזכור.
בהשוואה לשפות תכנות low-level, שפות תכנות עיליות מקלות על פיתוח התוכנה על ידי ניתוק הסמנטיקה של ארכיטקטורת המחשב מהמפרט של התוכנה.
לעיתים מחלקים שפות תכנות low-level לשתי קטגוריות: "דור ראשון" ו"דור שני".
שפת מכונה היא השפה היחידה שמיקרו-מעבד יכול לעבד ישירות בלי הצורך לבצע המרה קודמת כלשהי.
כיום, מתכנתים כמעט אף פעם לא כותבים תוכניות באופן ישיר בשפת מכונה, מכיוון שהיא דורשת תשומת לב לפרטים רבים ששפה עילית יכולה לטפל בהם באופן אוטומטי, ומשום שכתיבה בשפת מכונה נעשית בקודים מספריים וקשה לזכור אותם.
מסיבה זו פותחו שפות תכנות מהדור השני המספקות רמת הפשטה אחת מעל שפת המכונה.
דוגמה: פונקציה בשפת מכונה של ארכיטקטורת x86, לחישוב האיבר ה-n בסדרת פיבונאצ'י:
שפת סף (אסמבלי) משמשת כמיפוי בין אסימונים (tokens) קריאים על ידי בני אדם, לבין הוראות בשפת מכונה (opcodes).
האסימונים הקריאים על ידי בני אדם עוברים הרכבה ישירה לשפת מכונה, בדרך כלל בהתאמה של אחד-לאחד בין אסימון להוראה בשפת מכונה.
ניתן ליצור שכבת הפשטה נוספת מעל קוד אסמבלי, באופן דומה לדרך שבה שפת מכונה עוברת הפשטה לשפת סף.
דוגמה: אותו מחשבון מספרי פיבונאצ'י מהדוגמה למעלה, הפעם כתוב בשפת אסמבלי x86, המשתמשת בתחביר של Microsoft Macro Assembler:
תכנות low-level בשפות תכנות עיליות
בשנות ה-60 המאוחרות, ניסיונות לפתח שפות תכנות עיליות (high-level) התומכות בתכנות מערכת (system programming – פיתוח תוכנה לשליטה בחומרה וליצירת תשתיות להרצת יישומי מחשב), הובילו לפיתוח שפות כגון Forth ,BCPL ,BLISS ,PL/S, ולהרחבת שפת ALGOL לתמיכה בתכנות low-level.
עם זאת, השפה שהפכה לשפה השלטת בפיתוח תוכנות מערכת (system software) היא שפת C.
שפת C היא שפת תכנות עילית הנחשבת לשפה מהדור השלישי (third generation), מאחר שהיא תומכת בתכנות מובנה (structured programming) והיא מספקת הפשטה מעל שפת המכונה.
(מבחינה היסטורית, אף אחת משפות התכנות מהדור השני לא התאימה במיוחד לתכנות low-level).
עם זאת, כיום מתכנתים רבים מתייחסים לשפת C כשפה low-level, מאחר שהיא לא כוללת מערכת סביבת הרצה (run-time system) גדולה (למשל, אין מנגנון איסוף זבל), היא תומכת רק בפעולות סקלריות, והיא מאפשרת גישה ישירה לזיכרון המחשב.
לפיכך, שפת C משתלבת ללא קושי עם שפות סף ועם מעבדים ומיקרו-בקרים ברמת המכונה.
היכולת של שפת C ליצור הפשטה מעל רמת המכונה מאפשרת לאותו קוד להיות מהודר עבור פלטפורמות חומרה שונות; עם זאת, שליטה עדינה ברמת המערכת תתאפשר רק אם מערכת היעד כוללת כמה מאפיינים כלליים כגון מודל זיכרון שטוח (flat memory model), וזיכרון המחולק לבתים.
ייתכן שתוכניות בשפת C ידרשו "כוונון" (tweaking) מסוים, הממומש בדרך כלל על ידי הידור מותנה (conditional compilation), המיועד עבור פלטפורמות יעד שונות.
תהליך ההתאמה של תוכנית עבור פלטפורמה שונה נקרא porting.
דוגמה: פונקציה בשפת C לחישוב האיבר ה-n בסדרת פיבונאצ'י, תוך חישוב ברקורסיה של כל האיברים הקודמים לו:
המושגים "עילית" (high-level) ו"low-level" הם יחסיים.
לדוגמה, לפני כמה עשורים, שפת C ודומותיה נחשבו לשפות עיליות.
לעומת זאת, כיום, מתכנתים רבים מתייחסים לשפת C כ-low-level.
ניתן לחשוב על שפת סף כייצוג "גבוה" יותר של שפת מכונה, מכיוון שהיא כוללת רעיונות כגון מבנים (constructs), ביטויים מוגבלים, ולפעמים אפילו משתנים, פרוצדורות ומבני נתונים.
שפת המכונה בתורה נמצאת ברמה מעט יותר גבוהה מאשר המיקרוקוד ומיקרו פעולות המשמשים בתוך מעבדים רבים.
שפת הסימנים של יהודי אלג'יריה היא שפת סימנים שהתפתחה בקרב הקהילה היהודית בעיר ערדאיה שבחלקו הצפוני של מדבר סהרה באלג'יריה, באזור המזאב.
כיום, שפת סימנים זו משמשת את קהילת החרשים שעלו לישראל מערדאיה, בעיקר בתקשורת שלהם עם בני משפחתם, חרשים ושומעים, שעלו גם הם מערדאיה.
ערדאיה נוסדה במאה האחת-עשרה על ידי ברברים מכת האבאדיה, כת מוסלמית הדוגלת בפירוש טהרני של הקוראן.
לפי מסורות יהודיות שבעל פה, ארבע משפחות יהודיות מג'רבה הובאו לערדאיה במאה הארבע-עשרה כדי לעסוק בנפחות ובייצור תכשיטים.
לאחר מכן הצטרפו למשפחות אלו יהודים מתמנטיט, עיר הנמצאת בקצה הצפון-מערבי של הסהרה.
בעיר זו התפתחה קהילה יהודית משגשגת, אך בסוף המאה החמש-עשרה בשל רדיפות המוסלמים את היהודים, ברחו היהודים מהעיר ומצאו מקום מקלט בערדאיה.
היהודים בערדאיה חיו בשכונה מוקפת חומה (מלאח) בחלקה הדרום-מזרחי של העיר.
לבני הקהילה היו קשרי מסחר וקשרים כלכליים עם שכניהם המוסלמים, אך הם נישאו רק בינם לבין עצמם.
דפוס נישואין זה יצר קהילה מבודדת למדי מבחינה חברתית וגנטית.
בידוד זה, שנמשך כחמש-מאות שנה, הביא להתפתחות של כמה מאפיינים ייחודיים לבני הקהילה – ראש מוארך, נטייה לשיער בהיר או אדמוני, שיער שופע מאוד אצל נשים וחירשוּת.
בשנת 1954 חיו 1,091 יהודים בערדאיה ומתוכם 25 אנשים חירשים (2.3% מהקהילה).
שפת הסימנים שהתפתחה בקהילה שימשה לתקשורת בין בני המשפחה השומעים לחירשים.
העובדה שגם אנשים שומעים השתמשו בשפה הביאה לכך שאנשים חירשים לא היו מבודדים אלא יכלו להיות חלק ממרקם החיים החברתי והתרבותי של הקהילה.
לא ידוע אם לאנשי הקהילה החירשים היה קשר עם חירשים מוסלמים, ואם שפת הסימנים שהתפתחה בערדאיה הושפעה משפות סימנים אחרות.
לבני קהילת ערדאיה היו קשרים חברתיים עם שתי קהילות יהודיות נוספות באזור – הקהילה באפלו (Aflou) והקהילה בלגוואט (Laghouat).
אנשים חירשים מקהילות אלו משתמשים אף הם בשפת הסימנים של יהודי אלג'יריה.
במשך השנים 1943–1962 עזבה כל הקהילה היהודית את ערדאיה בכמה גלי הגירה.
מקצתם היגרו לצרפת, ואחרים עלו לישראל.
בני הקהילה החירשים נחשפו בארץ למערכת החינוך ללקויי שמיעה ולקהילת החירשים המתהווה, שכללה אנשים מרקעים שונים.
לראשונה הם נחשפו גם לשפת סימנים נוספת, שפת הסימנים הישראלית.
עם השנים נוצרו קשרים חברתיים ומשפחתיים הדוקים עם חירשים ממוצא שונה, ושפת הסימנים של יהודי ערדאיה כבר לא שימשה כצורת התקשורת העיקרית של רבים מבני הקהילה.
למעשה, היא המשיכה לשמש בתקשורת עם בני המשפחה השומעים, אך לא עם חירשים אחרים.
כיום, הרוב הגדול של חברי הקהילה החירשים בארץ הם דו-לשוניים: הם משתמשים בשפת הסימנים הישראלית לתקשורת עם חברי קהילת החירשים ועם בני המשפחה שאינם מערדאיה; ושפת הסימנים של ערדאיה משמשת אותם בתקשורת עם בני המשפחה מערדאיה.
הדור הצעיר שנולד בארץ כבר כמעט אינו משתמש בשפה, ולכן השפה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה.
לשפת הסימנים של יהודי אלג'יר אוצר מילים ייחודי, השונה מזה של שפת הסימנים הישראלית.
סימנים מסוימים משקפים בצורתם היבטים תרבותיים של הקהילה היהודית בערדאיה.
למשל, הסימן למילה "פסח" מייצג סיבוב קערת ליל הסדר מעל ראשי המסובים והסימן לחג השבועות מייצג זריקת מים - מנהגים ייחודיים ליהודי קהילות צפון-אפריקה.
סימנים לירקות שונים (כגון תפוחי אדמה וקישואים) משקפים מאכלים נפוצים שנהגו להכין מירקות אלו במטבח המקומי.
בסימנים המציינים את המספרים 1– 4 משתמשים במספר האצבעות לציון המספר: אצבע אחת מציינת את המספר אחת, שתי אצבעות את המספר שתיים וכך הלאה.
אך המספר חמש אינו מצוין באמצעות כף יד פסוקה, אלא דווקא באמצעות תבנית כף יד קמוצה.
המספרים העוקבים בנויים על תבנית זו: שש מצוין באמצעות הנחת אצבע אחת על כף היד הקמוצה, שבע באמצעות הנחת שתי אצבעות וכך הלאה.
המספר עשר מצוין באמצעות שתי כפות ידיים קמוצות הנוקשות זו בזו.
שפת מורשת היא השפה אשר ללומדים או דוברים אותה יש קשר תרבותי אליה באמצעות המשפחה או הקהילה ממנה באו.
התפתחותה של שפת מורשת היא תוצאה נפוצה של סביבה דו-לשונית (bilingualism) בה אחת השפות נחלשת ביחס לשפה השנייה.
דוברי שפות מורשת הם לרוב דוברי דור שני של מהגרים החיים בסביבה דו-לשונית מגיל צעיר.
בדרך כלל אותו דור שני של מהגרים שולטים בשפה הרשמית של הארץ הקולטת, לעומת דור המהגרים הראשון אשר שולט ומשמר את שפת האם איתה הגיע למדינה החדשה.
שפת מורשת עשויה להיות זהה לשפת הבית או שפת האם, אך יכולה להיות גם שונה מהן.
המונח "שפה מורשת" משמש לזיהוי שפות אחרות מהשפה הרשמית השלטת (או שפות) בתוך הקשר חברתי נתון.
מונחים נוספים המשתמשים בהם לשפת מורשת הם: שפת קהילה ושפת בית.
בחברות של מהגרים, המונח שפת מורשת מתייחס לשפה המדוברת בבית, או למיומנות מסוימת בשפה שאינה השפה הרשמית במדינה.
המונח משמש לתיאור שפה אשר מדוברת בעיקר על ידי קבוצות מיעוטים לשוניים."שפות מורשת כוללות שפות ילידיות אשר לעיתים קרובות נמצאות בסכנת הכחדה.
גם שפות עולם השגורות באזורים רבים אחרים של העולם (ספרדית בארצות הברית, ערבית בצרפת)" התווית מורשת, ניתנת לשפה מבוססת בעיקר על מצבם החברתי של דובריה ולא בהכרח על נכס לשוני כלשהו.
וכך, בעוד ספרדית אשר בדרך כלל נמצאת במקום גבוה מבחינת דוברים ברחבי העולם ויש לה מעמד רשמי בכמה מדינות, נחשבת שפה מורשת בארצות הברית בה אנגלית היא השפה הדומיננטית.
דוברים של אותה שפת מורשת שגדלו באותה קהילה עשויים להיות שונים באופן משמעותי ביכולות השפה שלהם, ובכל זאת להיחשב דוברי שפת מורשת תחת הגדרה זו.
ישנם דוברי שפת מורשת העשויים להיות מאוד בקיאים בשפה, בעלי מספר משלבים, בעוד דוברי שפת מורשת אחרים עשויים להבין את השפה, אך לא יוכלו לדבר אותה.
לעיתים, אנשים אשר יש להם קשר תרבותי עם שפת מיעוט, אבל לא יכולים לדבר בה עשויים להחשיב אותה כשפת מורשתם.
בתחומים שונים כגון חינוך לשוני ובלשנות, ההגדרות של שפת מורשת הופכות ספציפיות ומסועפות.
הגדרה מוגבלת זו הפכה פופולרית באמצע שנות התשעים עם פרסום הסטנדרטים עבור למידת שפה זרה על ידי המועצה האמריקנית להוראת שפות זרות.
בקרב בלשנים, שפת מורשת היא שפה המוגדרת על סמך הסדר הזמני של רכישתה ולעיתים קרובות, על סמך הדומיננטיות השפה אצל הדובר.
את התוצאות של שינויים אלה ניתן לראות בהסתעפויות שפת המורשת החל מהנורמות חד-לשוניות בתחומי הפונולוגיה, ידע לקסיקלי (ידע של אוצר מילים או מילים), מורפולוגיה, תחביר, סמנטיקה וקוד-סוויצ'ינג (code-switching), אף על פי ששליטה בשפת המורשת יכולה להשתנות בין מיומנויות קלט גרידא בשפה מדוברת בלתי פורמלית לדיבור שוטף כדובר יליד.
שפת מורשת נרכשת ברמה כלשהי בבית, לרוב לפני רכישת השפה הרשמית או המדוברת באזור בו הלומד גר.
רכישת שפת המורשת מואטת בדרך כלל עם למידת השפה הרשמית של הקהילה הרחבה אליה שייך הלומד, ורמת השליטה בשפת המורשת משתנה.
חלק מדוברי שפת המורשת עלולים לאבד את השליטה בשפת המורשת לאחר שהחלו את לימודי השפה הדומיננטית.
אחרים משתמשים בשפת המורשת שלהם בבית ועם בני המשפחה אך לא למדו או למדו מעט את שפת המורשת בצורה פורמלית ולכן מתקשים עם יכולות אוריינות השפה מחוץ למתחם הביתי.רמת המיומנות בשפת המורשת נעה בין שליטה מועטה בשפה ועד שליטה ברמת שפת אם.
לומד בעל ידע מועט בשפה יחשב כלומד שפת מורשת ולו מפני שיש לו רקע תרבותי בשפה, למשל ישראלית ממוצא אשכנזי שלומדים יידיש ללא ידע מוקדם בשפה.
גורם הגיל הוכח כמשפיע על הידרדרות השליטה בשפת המורשת.
מחקרים הראו כי לילדים דו לשוניים צעירים סיכוי גבוהה יותר לאובדן שליטה בשפת המורשת מאשר ילדים דו לשוניים מבוגרים יותר.
ככל שהילד מבוגר יותר בעת המפגש עם השפה הדומיננטית קטן הסיכוי שאותו ילד יאבד את יכולת השליטה בשפת המורשת שלו.
הסיבה לכך היא שככל שהילד גדול יותר, כך גדלה חשיפתו והשימוש בשפת המורשת, ולכן גדל הסיכוי ששפה זו תישאר שפתו הראשית.
חוקרים גילו כי תופעה זו מוסברת על ידי רשת הזיכרון של האדם.
לאחר שרשת הזיכרון מאורגנת, המוח מתקשה לארגן מחדש מידע הנוגד את המידע הראשוני שעיבד, מכיוון שהמידע הקודם היה מעובד ראשון.
בהתאם, אצל מבוגרים המנסים ללמוד שפה שנייה, תופעה זו הופכת למאבק- ברגע שאדם שולט בשפה, כללי הדקדוק והגייה של השפה הראשונה המבוססים ברשת הזיכרון מתנגשים עם הכללים החדשים הנילווים ללימוד של השפה החדשה.
ללימוד שפת המורשת שתי מטרות עיקריות:
העברת תכנים תרבותיים לדור הצעיר, דרך לימוד השפה
למידה מכל סוג משתמשת בשפה ככלי עיקרי, ומחקרים מראים כי לימוד בשפת אם מעודד למידה.
לומדים צעירים הלומדים קריאה וכתיבה בשפה אותה הם יודעים מקבלים בסיס קוגניטיבי טוב שמסייע להם לרכוש שפות אחרות במיומנות גבוהה בשלב מאוחר יותר.
בטווח הרחוק, לומדים שהתחילו את לימודיהם בשפת שמוכרת להם יהפכו לאנשים בעלי יכולות גלובליות.
לומדים השייכים לקהילות מיעוט, נאלצים ללמוד קריאה וכתיבה בגיל הרך בשפה הרשמית הנהוגה במדינתם.
הקושי אליו נחשפים הלומדים בגיל צעיר בשפה שאינה שפתם, מעיב על ההישגים הלימודיים וידוע כאחד הגורמים לנשירה ממערכת החינוך, במקרים קיצוניים.
מסיבה זו, מדינות רבות יוזמות תוכניות לימודים לגיל בית ספר יסודי בשפת המורשת מתוך מחשבה שרכישת מיומנויות קריאה וכתיבה בשפת האם יביאו בעתיד למיומנויות גבוהות יותר בשפה הרשמית שתירכש בהדרגה במהלך לימודיהם.
שפות מורשת במדינות שונות בעולם
ישראל שינתה את פניה עקב גלי עלייה גדולה שהגיעו אליה במהלך שנות קיומה.
בשנות התשעים גדלה אוכלוסיית ישראל כמעט ב-20% עם העליות מברית המועצות ומאתיופיה.
במדינת ישראל נקבעו שתי שפות רשמיות: עברית וערבית וכמה שפות מיעוט המדוברות בקרב קהילות מהגרים שונות, אשר יכולות להיחשב כשפות מורשת עבור דוברי אותה שפה.
העיקריות ביניהן הן רוסית, ואמהרית, אשר מהוות את שפת המורשת עבור אותן אוכלוסיות המגרים הגדולות אשר עלו לישראל.
בישראל יש גם שפות מורשת נוספות המתקיימות בקהילות מהגרים קטנות יותר כמו יידיש ולאדינו המהוות שפת מורשת של מהגרים שעלו מאירופה לישראל.
בארץ כמו בעולם, חלק מקבוצות העולים מתאפיינות ברצון לשמר את שפת האם במגוון רחב של מצבים, בבית ומחוצה לו.
קהילת דוברי הרוסית בישראל של 2008 היא המיעוט הלשוני הגדול ביותר (כמעט 20% מן האוכלוסייה).
מקובל להבחין בין שני גלי הגירה עיקריים של עולים מארצות ברית המועצות העלייה של שנות השבעים והעלייה של שנות התשעים.
העלייה של שנות השבעים התאפיינה ברצון להיטמע בחברה מה שטשטש את מוצאם המקורי ולימוד עברית נתפס כחלק מהאידאולוגיה הציונית.
העלייה של שנות התשעים נחשבת כאינסטרומנטלית בעיקרה ומשמעה שיפור בתנאי החיים.
העולים שמרו על קשרים עם עולים מארצות המוצא שלהם.
עולים אלה לא היו בהכרח בעלי תודעה ציונית ולימוד עברית נתפס כצורך להשתלבות, לעבודה ולהישרדות אך לא יותר מזה".
"בערך באותן תקופות הגיעו שני גלי הגירה מאתיופיה (מבצע שלמה ומבצע משה שהיה בשנות השמונים).
שני הגלים היו בארגון ומימון ממשלתי.
כיום חיים בארץ מעל 80,000 עולים מאתיופיה.
עולים אלו עמדו בפניי אתגרים רבים בהסתגלות לתרבות ולשפה".
סטבנס וגולדצויג בדקו במחקרם על שני גלי הגירה אלו את הערכת החיוניות והמעמד של השפה והקהילה.
"שתי קבוצות העולים דירגו את שפת האם שלהם רק במקום השלישי והרביעי.
האתיופים מדרגים את שפת האם שלהם במעמד נמוך יותר משל הערבית.
החוקרים מסבירים כי ייתכן שעניין זה קשור לגישת הרוב כלפי השפה והתרבות האתיופית שאינן זוכות להערכה גבוהה".
בישראל עד שנות השבעים הייתה נפוצה גישת כור ההיתוך לפיה המעיטו בערכן של תרבויות המוצא ושפות המוצא.
המטרה הייתה להנחיל את העברית ואת התרבות הישראלית לכלל האוכלוסייה ללא קשר למוצאה.
משנות השבעים נוצרה פתיחות תרבותית (גישה פלורליסטית) בעולם בכלל ובארץ בפרט, שהדגישה את זכויותיו של הפרט, ואת רשותו לשמור על האפיונים התרבותיים והשפתיים הייחודיים לו.
שינוי זה השפיע על מוסדות החינוך ועל קובעי המדיניות בארץ.
למשל, פורסמו חוזרי מנכ"ל משרד החינוך (1999), הממליצים לשמר את השמות המקוריים של ילדים עולים ומהגרים.
כיום, קיימת פתיחות בגנים ובבתי-ספר ביחס למאכלים, בגדים, מוזיקה וכן הפעלת תוכניות העשרה לילדים בבתי- ספר בשעות אחר-הצהריים ושפת הלימוד בהן היא רוסית (זילברג, 2002).
בארצות הברית אנגלית היא השפה הדומיננטית אם כי לא הרשמית, אך העיקרית בה משתמשים בממשלה, בציבור ובחינוך.
לכן כל שפה אחרת חוץ מאנגלית יכולה להחשב כשפת מורשת עבור דוברי אותה שפה.
בארצות הברית, שפות שאינן אנגלית לעיתים נחשבות כשפה זרה.