tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התרשים נקרא כך על-שם מעצבו דייוויד נולאן (מייסד המפלגה הליברטריאנית של ארצות הברית) ויש בו דמיון לבוחן החברתי-פוליטי מאת סנגורי הממשל העצמי.
להערכת הליברטריאנים (בהתאם לתרשים), הם מסכימים עם הליברלים בנושאים חברתיים וקרובים לשמרנים בסוגיות כלכליות.
אם כך, הסקאלה הקווית המסורתית של פילוסופיית הממשל מיוצגת בתרשים כאשר היא נמתחת מן הפינה השמאלית העליונה עד הפינה הימנית התחתונה (מ"שמאלנות" עד "ימניות"), ואילו מידת הפיקוח הממשלתי מיוצגת בצורת קו מן הפינה השמאלית התחתונה עד הפינה הימנית העליונה (מ"פופוליסטיות" עד "ליברטריאניות").
חלק מן הליברטריאנים, כמו דייוויד בועז, סגן נשיא מכון קאטו (צוות חשיבה אמריקאי של ליברטריאנים), מסכימים עם הקביעה, שלמען הבהירות והדיוק יש לייחד את השימוש במונח ליברליזם קלאסי להתייחסות להוגים ליברלים מוקדמים, זאת בגלל ההבדלים בין רוב הליברטריאנים לבינם.
אף-על-פי-כן, עמדתו הרשמית של מכון קאטו היא שליברליזם קלאסי וליברטריאניזם הם היינו הך; הם היו מעדיפים לקרוא לעצמם "ליברלים", אך בוחרים שלא להשתמש במונח הזה בגלל הקשריו המבלבלים בארצות דוברות-אנגלית (מרבית המכנים את עצמם ליברלים מעדיפים כלכלה מעורבת על-פני כלכלת שוק חופשי).
מכון קאטו מתנגד להוספת המילה "קלאסי" למונח, משום שלדעתו "המילה 'קלאסי' יוצרת הקשר לפילוסופיה הנראית כמפגרת בזמן".
אם כך, הם מתפשרים לבסוף על המונח "ליברטריאן", שהשימוש בו מונע בלבול ואסוציאציות מוטעות.
ליברטריאנים ובני-בריתם אינם קבוצות הומוגניות, אך הם שיתפו פעולה בהקמת צוותי חשיבה, מפלגות פוליטיות ופרויקטים נוספים.
למשל, מארי רותברד, כלכלן מן האסכולה האוסטרית, הקים יחד עם השמרנים את מועדון ג'ון ראנדולף, את המרכז ללימודים ליברטריאניים ואת מכון קאטו.
הוא גם הצטרף ב-1971 לדייוויד נולאן בהקמת המפלגה הליברטריאנית של ארצות הברית.
(רותברד הפסיק את פעילותו במפלגה ב-1985 וחלק מממשיכי דרכו, כמו ליו רוקוול, עוינים אותה).
בימינו, חלק מן הליברטריאנים האמריקאים תומכים במפלגה הליברטריאנית, חלקם לא תומכים בשום מפלגה, ואילו חלקם מנסים לפעול במסגרת המפלגות הגדולות על-אף חילוקי הדעות.
ועד החירות הרפובליקאי (אגף במפלגה הרפובליקנית) מקדם השקפות ליברטריאניות.
גוף דומה, ועד החופש הדמוקרטי, קיים במפלגה הדמוקרטית, אך הוא פחות מאורגן.
חבר בית-הנבחרים מטעם הרפובליקאים, רון פול, הוא גם חבר המפלגה הליברטריאנית ופעם אף היה מועמדה לנשיאות.
Muvimiento Libertario (התנועה הליברטריאנית) של קוסטה ריקה היא המפלגה הליברטריאנית הלא-אמריקאית הבולטת, שנציגיה הם כ-10% מחברי בית-המחוקקים הלאומי של המדינה.
Muvimiento Libertario נחשבת למפלגה הליברטריאנית הראשונה בהיסטוריה, שזכתה להישגים אלקטורליים ניכרים ברמה ארצית, אך היה לזה מחיר פוליטי.
למשל, ריגוברטו סטיוארט, השותף בהקמת המפלגה (שהוא גם מייסד הפרויקט הכלכלי-פוליטי הליברטריאני "לימון-ריאל" לקידום אוטונומי של אחד המחוזות בקוסטה ריקה ומנהל צוות החשיבה הליברטריאני בשם "המוסד למען החירות והניתוח הפוליטי") איבד את השפעתו במפלגה ואת התמיכה בפרויקט שיזם.
מנקודת המבט של תומכי תאוריית הבחירה הציבורית, Muvimiento Libertario, בעודה מקבלת כספים מגרמניה מקרן פרידריך נוימן הליברלי, משחיתה את העקרונות הליברטריאניים ונוטה למדיניות אנטי-ליברטריאנית בתהליך של צבירת כוח פוליטי.
המפלגה הליברלית של הונג קונג היא דוגמה נוספת למפלגה פוליטית עם נטיות ליברטריאניות במישור הכלכלי.
המפלגה הזו היא השנייה בגודלה במועצה המחוקקת, אך היא חבה את עיקר הצלחתה לשיטת הבחירות הייחודית הנהוגה בהונג קונג, שמאפשרת למגזר העסקי לבחור את מחצית החברים במועצה, בעוד מחציתם נבחרים בבחירות ישירות.
ישנן בעולם מפלגות ליברטריאניות נוספות עם מידות שונות של הצלחה.
הליברטריאניזם נמצא בצמיחה בצרפת אחרי ייסודה של "Liberte Cherie" ("החירות האהובה"), צוות חשיבה ואגודת פעילים עם כ-2,000 חברים.
"Liberte Cherie" זכה לפרסום ניכר ב-2003, כאשר הצליח להוציא לרחובות 80,000 פריזאים להפגנה נגד עובדי המדינה השובתים.
ב-2001 יסד ג'ייסון סורנס, איש מדעי-המדינה ופעיל פוליטי, את פרויקט "המדינה החופשית".
לטענתו 20,000 ליברטריאנים אמורים להגר לאחת ממדינות ארצות הברית כדי לרכז בה את פעילותם.
באוגוסט 2003 חברי הפרויקט בחרו במדינת ניו המפשייר, אך נכון ל-2005, היו דאגות בקשר לגידול האיטי במספר המשתתפים שאמורים להגשים אותו.
בנוסף לכך, חברי הפרויקט שלא היו מרוצים מבחירתה של ניו המפשייר יזמו במחאה פרויקטים יריבים, כמו פרויקט "המערב החופשי" ו"צפונה לעתיד" (פרויקט לריכוז הפעילות במדינה אחרת ולמען אלסקה משוחררת).
ישנו גם פרויקט "המדינה האירופית החופשית".
החל משנת 1968 בארצות הברית מתפרסם כתב עת "ריזן" שבהשך הקים גם אתר אינטרנט וערוץ יוטיוב.
הליברלים בליכודהליברלים בליכוד היא קבוצה פנים-מפלגתית הפועלת במסגרת תנועת הליכוד, בכנסת, בממשלה ובקרב הציבור לקידום מדיניות ליברלית, תוך דגש על התחום הכלכלי, וזאת בהתאם להגות הליברלית ותורתו של זאב ז'בוטינסקי, אבי תנועת הליכוד.
יושב ראש הליברלים בליכוד ומייסד הקבוצה הוא אמיר וייטמן, שנמנה גם בין מייסדי התנועה הליברלית החדשה.
החל משנת 2011 קיימת בישראל התאגדות של תומכי הליברטריאניזם במסגרת התנועה הליברלית החדשה, ברוח עקרונות הליברטריאניזם והליברליזם הקלאסי.
התנועה פועלת למען זכויות הפרט ושוק חופשי בהשפעת רעיון הזכויות הטבעיות שנוסחו על ידי ג'ון לוק
התנועה מגדירה עצמה כ"תנועה בלתי מפלגתית, רעיונית-חברתית אקטיביסטית הפועלת במרחב התרבותי והציבורי לקידום רעיונות החופש בישראל".
בכנס ההקמה של התנועה שנערך ב-8 בספטמבר 2011 נאמר כי מטרות התנועה הן לפעול "לקידום חופש אישי, כלכלי וחברתי ולהגשמת החזון הציוני של 'עם חופשי בארצנו'".
התנועה מעוניינת להעמיד "אלטרנטיבה רעיונית לתפיסות הקולקטיביסטיות והמרקסיסטיות".
החל מזמן הקמתה התנועה פעילה על ידי פרסום מאמרים, ראיונות בתקשורת ופנייה לבג"ץ.
כמו כן, חבריה מקיימים פעילות נרחבת (רשמית ועצמאית) ברשת.מפלגת זהותבשנת 2015 הוקמה מפלגת זהות - תנועה ישראלית יהודית על ידי משה פייגלין.
המפלגה הציגה מצע כלכלי ליברטריאני מובהק השואף לצמצום מקסימלי של מעורבות המדינה בחיי האזרח.
עמדותיה הכלכליות כללו את ביטול המכסים ומחסומי הסחר, אימוץ שיטת השוברים במערכת החינוך, הפרטת חברות ממשלתיות, והנהגת "מס שטוח" (Flat Tax) במטרה לפשט את מערכת המיסוי.
המפלגה תמכה בלגליזציה של קנאביס והפרדת הדת מהמדינה בנושאים כגון נישואין ורישום אזרחי.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת (2019) זכתה המפלגה לתמיכה רחבה בסקרים אך לא עברה את אחוז החסימה.
בינואר 2024 הכריז פייגלין על הקמת המפלגה מחדש לקראת התמודדות בבחירות לכנסת העשרים ושש.
עמדות שכיחות בקרב הליברטריאנים ומחלוקות בתפיסה הליברטריאנית קפיטליזם – הליברטריאנים תומכים בהסרת הרגולציה הממשלתית ובסחר חופשי, כי הם מאמינים שבני-האדם צריכים ליטול יוזמה ולדאוג לפיתוח בעסקים, בייצור, בתחבורה ובמסחר, כמו גם לקנות ולמכור מוצרים ונכסים, תוך התערבות ממשלתית מעטה ככל שניתן.
חלק מן הליברטריאנים, כמו מילטון פרידמן, מעדיפים רפורמות, כדוגמת מתן אישורים לבחירת בית-הספר להורים, על-פני הסטטוס-קוו; אחרים, כמו ליו רוקוול, רואים ברפורמות אלה איום על מגזר העצמאים ומסווה להרחבת תפקיד הממשלה.
מרבית הליברטריאנים מתנגדים גם לחוקי ההגבלים העסקיים ולרגולציה או חקיקה, שתכליתה למנוע מסחר על פי מידע פנימי (בעסקים) ו"הפקעת מחירים".חלוקה מחדש – הליברטריאנים מתנגדים לחלוקה מחדש של הרכוש בכל צורה של כפייה ולתוכניות ממשלתיות לרווחה חברתית, כי הם רואים בחלוקה מחדש ביוזמה ממלכתית "גנבה מעוגנת בחוק".
חלקם בעד תמיכה ציבורית מינימלית וזמנית בנזקקי-סעד.מיסוי – חלק מן הליברטריאנים סבורים שהליכה בתלם אמונותיהם הבסיסיות, כמו אי-תוקפנות וחירות היחיד, לא מאפשרת להם לתמוך בשום מיסוי.
ליברטריאנים אחרים, שמציעים ממשל מוגבל, תומכים במיסים נמוכים בטענה השנויה במחלוקת, שחברה ללא שום מיסוי לא תוכל לספק לטובת הכלל מוצרים ציבוריים כמו מניעת פשיעה.
.בריתות פוליטיות – רוב הליברטריאנים נקשרים בבריתות עם השמרנים בסוגיות הכלכלה, חופש הביטוי ואחזקת נשק; לעומת זאת, בנושאים החברתיים הם חוברים לליברלים.
מדיניות חוץ היא סוגיה שמעוררת מחלוקת חריפה בכל הקשור לבריתות פוליטיות, משום שהליברטריאנים מתנגדים עקרונית למלחמות יזומות, בניגוד לעמדת השמרנים, אך פוסלים גם את האו"ם, בניגוד לליברלים.
חלק מן הליברטריאנים אף חוברים בנושאי מדיניות חוץ לפלאו-שמרנים הבדלנים והדתיים, על-אף המחלוקות הקיצוניות עימם בסוגיות הכלכליות והחברתיות.הצבעה – רוב הליברטריאנים לעולם לא יצביעו עבור מועמדי מפלגה שאיננה ליברטריאנית, אלא במקרים יוצאי-דופן, כמו התמודדתו של הליברטריאן רון פול לבית-הנבחרים מטעם המפלגה הרפובליקנית.
חלק קטן מן הליברטריאנים מוכן לפשרות בנושא קידום החירות האישית באמצעים פוליטיים ותומך לעיתים במועמדי המפלגות הגדולות, אם הם נתפשים כמזוהים עם קווי-המתאר של הפילוסופיה הליברטריאנית.
ליברטריאנים כאלה נקראים "ליברטריאנים עם L קטנה" או "ליברטריאנים פילוסופיים".
חלק ממיעוט זה השתתף ב-2004 בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות כדי לתמוך במועמדותו של הווארד דין למשרה.
הדבר נעשה בגלל תמיכתו של דין בנשיאת נשק ונטייתו המתונה לטובת סחר חופשי.
מיעוט נוסף בקרב הליברטריאנים תמך בבחירות 2004 בג'ורג' ווקר בוש מתוך חשש שהמועמד הדמוקרטי, ג'ון קרי, אוהד פחות את הסחר החופשי, כמו גם בגלל מתן אמון בהצהרות המפלגה הרפובליקאית, שהיא בעד ממשלה קטנה.
המיעוט הקטן ביותר בקרב הליברטריאנים הצביע עבור ג'ון קרי במחאה על כישלונו של ג'ורג' וו.
בוש לרסן את הוצאות הממשלה הפדרלית בקדנציה הראשונה שלו כנשיא.
מרבית הליברטריאנים התעניינו ב-2004 רק במועמדם לנשיאות, מייקל באדנריק; אלה שהיו מרוצים ממועמדותו הצביעו עבורו בבחירות לנשיאות, ואילו אלה שטענו שבחירתו כמועמד ליברטריאני הייתה טעות, לא השתתפו כלל בבחירות.
כך או כך, מרבית הליברטריאנים סברו שמועמדי שתי המפלגות הגדולות לנשיאות מתנגדים לעקרונות היסוד של ליברטריאניזם.קניין רוחני – חלק מן הליברטריאנים מאמינים שזכויות הקניין על רעיונות (ועל תוצרים בלתי-מוחשיים אחרים של המחשבה) צריכות להיות זהות לזכויות על נכסים ומוצרים פיזיים, מאחר שאלה וגם אלה מוצדקות על-בסיס הזכויות הטבעיות.
ליברטריאנים אחרים מצדיקים את הקניין הרוחני מסיבות תועלתניות – הם טוענים שזכויות על הקניין הרוחני הכרחיות למיצוי יכולות החדשנות.
הוויכוח בנושא מתרכז לעיתים קרובות בשאלות של בעלות האדם על עצמו והחופש לשכור עובדים בלי אישור הממשלה הפדרלית.
לפעמים הוויכוח הוא סביב ניצולם לרעה של השירותים הממומנים באמצעות המיסים על ידי המהגרים.
"ליברטריאנים קונסקואנסיאליים" נוטים להכריע בסוגיות אלה על פי אמות-מידה כלכליות.
המצב האידיאלי מבחינת הליברטריאנים בכל הקשור להגירה הוא מעורבות מינימלית של הממשלה הפדרלית במגוון התוכניות החברתיות, כדי שהטיפול בנושא לא יגרום להגדלת נטל המס.הפלות – המחלוקת בנושא היא סביב שתי שאלות עיקריות: מהו תפקידה של המדינה בהסדרת ההפלות והאם הן מוסריות.
חלק מהאנרכו-קפיטליסטים, לרבות ליו רוקוול וג'וזף סוברן, מתנגדים להפלות בכלל ולפסק דין רו נגד וייד, על משמעויותיו בנוגע למרכוז סמכויות, בפרט.עונש מוות – חלק מן הליברטריאנים תומכים בעונש מוות על-בסיס הטיעונים שהוא מהווה הגנה עצמית או אמצעי ענישה על פי העיקרון של מידה כנגד מידה.
ליברטריאנים אחרים רואים בעונש מוות ניצול מוגזם לרעה של סמכות המדינה.
ליברטריאנים חוקתיים רבים מתנגדים לעונש מוות בגלל אופיו הבלתי-הפיך וגם משום שהוא נתפש כסותר את האיסור בהצהרת זכויות האדם על "ענישה אכזרית ובלתי-רגילה".התערבות זרה – מרבית הליברטריאנים מגלים התנגדות וחשדנות כלפי ההתערבות של ממשלתם בענייני מדינות זרות, במיוחד כאשר מדובר בהתערבות אלימה.
בכל זאת, היו בקרב הליברטריאנים מספר ויכוחים באשר לדרך התייחסותם לשירות ההומוסקסואלים בכוחות המזוינים ולנישואים חד-מיניים.
בדרך זו, אם המדינה לא תעניק את חסותה לסוגי נישואים מסוימים בלבד ואף תסיר אותה כליל, לא יהיה שום אי-שוויון והומוסקסואלים, לסביות, פוליגמיסטים ואחרים יכלו להיקשר בכל חוזה נישואים שהם יקבעו את תנאיו, וכמוהם גם הטרוסקסואלים.
המחלוקת נובעת ממעורבותה הנוכחית של המדינה בנישואים ההטרוסקסואליים.
בימינו, כל מדינה בארצות הברית מניחה, שעל בני-הזוג ההטרוסקסואליים שלא גיבשו הסכם טרום נישואים חלים כללי ברית הזוגיות מתוקף המעמד של טקס החתונה הנוצרי, שנערך על ידי מי שהוסמך לכך (גם) מטעם המדינה.
מעמד הכניסה לברית הנישואים בטקס נוצרי מבטיח לזוגות שהתחתנו בדדך זו את היכולת להשתמש במערכת המשפט של המדינה לצורך רישום הנישואים ופתרון המחלוקות ביניהם.
שיטה זו מנוצלת לעיתים קרובות על ידי זוגות הטרוסקסואליים שלא התכוננו לאפשרות של גירושים ולסכסוכים המשפטיים שבעקבותיהם.
זוגות הומוסקסואליים רבים, שרוצים להינשא, היו רוצים ליהנות מאותה אפשרות לפנות לערכאות המשפטיות של המדינה גם בהיעדר הסכם טרום נישואים ולצאת מרווחים מן השיטה, כמו הטרוסקסואלים.
מבחינת הליברטריאנים, הקושי נעוץ בעובדה, שמדובר בשיטה פגומה מיסודה.
לדעתם, אין זה צודק, שכספי משלמי המסים יממנו את הוצאות האכיפה של חוזה הנישואים, שהמדינה מעניקה לו תוקף ישים באופן שרירותי.
הפופולריות של השיטה הלקויה מעמידה את הליברטריאנים בפני דילמה, שכן מצד אחד – הטרוסקסואלים רבים נהנים בימינו מהגנת המדינה, במימון ציבורי, על חוזי נישואים שחסרים את התוקף המשפטי של חוזה הדדי וולונטרי, ואילו מצד שני – הומוסקסואלים רבים מבקשים להיכלל בהסדר הפגום.
יוצא, שהליברטריאנים לכודים בין האפשרות לתמוך בהרחבת ההסדר הפגום כדי להעניק הטבות בלתי-מוצדקות לקבוצות אוכלוסייה נוספות, לבין החלופה לשלול מקבוצות מסוימות שוויון זכויות במסגרת השיטה הבלתי-צודקת.
הליברטריאנים נאמנים לתפישתם העקרונית, שהפתרון המיטבי לבעיית אי-השוויון של הומוסקסואלים בפני החוק הוא ביטול חסות המדינה על הנישואים, מאחר שהיא מפלה בין סוגיהם.
לדעת הליברטריאנים, בין אם מדובר בהטרוסקסואלים, בבני המיעוטים המיניים, בפוליגמיסטים או באחרים, כל בני-האדם צריכים ליהנות משוויון בפני החוק, כולל בתחום הנישואים.ירושה – ליברטריאנים יכולים להיות חלוקים ביניהם בסוגיית עיזבונו של הנפטר בהיעדר צוואה או הסכם שמסדיר מבעוד מועד את חלוקת רכושו עם מותו.
גם נושא זכויות הקניין של הצאצאים שנולדו לאחר פטירת אבותיהם שנוי לעיתים במחלוקת.
במקרה של צוואה או הסכם לחלוקת רכוש, הליברטריאנים תומכים בקיומו לפי רצונו המפורש של בעל הרכוש.
באופן עקרוני, הליברטריאנים סבורים שרכוש שלא הורש בצוואה צריך להתחלק בין שארי בשרו של הנפטר ושום חלק ממנו לא צריך לעבור לבעלות המדינה.
ליברטריאנים רבים תומכים בהפקדת הירושות בידי נאמנים למען מניעת מיסוי רכושו של הנפטר.משאבי טבע – חלק מן הליברטריאנים (כמו סנגורי איכות הסביבה והשוק החופשי ואובייקטיביסטים) מאמינים שכל הנזקים לסביבה הם תוצאה של בעלות המדינה על משאבי טבע וניהולם הלקוי על ידה.
הם גם חושבים, שבעלות פרטית על כל משאבי הטבע תשפר את איכות הסביבה, שכן לבעליהם הפרטיים יהיה תמריץ גדול יותר להבטיח את ערכו של הרכוש לאורך זמן.
ליברטריאנים אחרים (כמו גאוליברטריאנים) סבורים שאין להתייחס למשאבי טבע, ובמיוחד לאדמה, כאל רכוש.זכויות בעלי חיים''' – מיעוט קטן בקרב הליברטריאנים סבור שלבעלי חיים מגיעות זכויות יסוד כפרטים ושעליהם להיות חופשיים מכפייה.
ליברטריאנים אחרים רואים בבעלי חיים רכוש וסבורים שבעליהם צריכים להיות חופשיים להתייחס אליהם כטוב בעיניהם.
המפלגה הליברטריאנית מציעה לשנות את הגישה הבסיסית לכל הנושאים השנויים במחלוקת; על פי "הסכמת דאלאס" שחברי המפלגה הגיעו אליה, הפרסומים ונושאי המשרות במפלגה צריכים להתמקד בפתרונות וולונטריים לסוגיות ולא לתת עדיפות מראש להסדר כלשהו, בין אם הוא מינארכיסטי, אנרכו-קפיטליסטי או אחר.
בנושאים החברתיים מצע המפלגה מדגיש את חשיבותם של ארגונים התנדבותיים ולא-ממשלתיים ומתנגד לתפישת המדינה עם סמכויות הכפייה כישות הפותרת את הבעיות בצורה נכונה.
בסוגיות הביטחון וההגירה המסמך מציע להסתמך יותר על הפעולות ההתנדבותיות שמבוצעות על ידי המפלגה או תנועות אחיות.
לדעת המפלגה הפתרון הנכון לבעיות בזירה הבינלאומית הוא יישום מדיניות אי-ההתערבות הליברטריאנית לטווח הקצר וצמיחת בני-ברית ליברטריאנים בכל הארצות הזרות לטווח הרחוק.
מבקרי הליברטריאניזם משמאל ומימין כאחד טוענים שהרעיונות הליברטריאניים אודות חירותו החברתית והכלכלית של היחיד מתאפיינים בסתירות פנימיות, בלתי-עמידים לביקורת ולא ראויים.
המבקרים משמאל, מסבירים כי הליברטריאניזם מתעלם ממהותו החברתית של האדם ומאופיים החברתי של אמונותיו, צרכיו, שאיפותיו וכישוריו ומתעלם מכוח הכפייה האדיר המגולם בהון, ומן התלות של ההון במנגנון המדינה המגן עליו ונותן לו תוקף (אם צריך – גם באמצעים אלימים).
בנוסף, הם טוענים ששווקים חופשיים ללא מגבלות (או קפיטליזם בסגנון לסה פר) פוגעים בחירותם האישית של רבים על ידי יצירת אי-שוויון חברתי ועוני, וגם בגלל שחרורם של בעלי העוצמה מאחריות כלפי הזולת.
מבקרי הליברטריאנים מימין נוטים להתמקד בסוגיות המסורת והמוסר האישי וטוענים שהחרויות הרבות שמקודמות על ידי הליברטריאנים מעודדות התנהגות בלתי-בריאה או לא מוסרית וחותרות תחת הדת.
ליברטריאנים הנותנים דעתם על ביקורות אלה טוענים, שאחריות אישית, צדקה פרטית וחליפין-מרצון של סחורות ורעיונות הם הביטוים החברתיים שעולים בקנה אחד עם הגישה האינדיבידואליסטית לחירות ומספקים את האמצעים היעילים והמוסריים ביותר להשגת שלום חברתי.
הם גם חושבים, שבחברה קפיטליסטית אמיתית אפילו לעניים ביותר ייטב בגלל צמיחה כללית מהירה יותר של הכלכלה, שתושג על ידי הורדת מיסים ורגולציה מופחתת.
השמרנים טוענים לעיתים קרובות, שהמדינה חיונית למען שמירה על הסדר החברתי והמוסר.
לדעתם, חירות אישית מוגזמת מעודדת התנהגות מסוכנת ובלתי-אחראית, שהחברה בכללותה משלמת עליה מחיר כלכלי עקיף (השפעה חיצונית).
אם להתנהגויות שליליות ישנן השפעות מזיקות על החברה, לדעת השמרנים המיסוי ישמש לניתוב המשאבים הנחוצים להתמודדות עימן למקורות הנכונים, מה שהשווקים נכשלים לעשות.
הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בין השמרנים לליברטריאנים הם נורמות ההתנהגות המינית, המלחמה בסמים ובתי-ספר ציבוריים.
חלק מן השמרנים סבורים כמו ג'ונה גולדברג במאמרו בכתב-העת National Review, שליברטריאניזם הוא "צורה של ניהיליזם יהיר", שיותר מדי סובלני כלפי סגנונות חיים בלתי-מסורתיים (כמו התמכרות להרואין) ופחות מדי סובלני ביחסו לרעיונות פוליטיים אחרים.
באותו מאמר הוא גם כתב: "אינך יכול להפוך ילדים לבוגרים אחראים על ידי כך שתיתן להם חופש מוחלט.
אתה יכול לטפח אופי טוב על ידי הגבלת החופש ובאמצעות ניתוב האנרגיות לערוצים הפוריים ביותר.
זה מה שכל בתי-הספר הטובים, המשפחות הטובות והחברות הטובות עושים...
(ליברטריאנים אינם בעד "חופש מוחלט", אלא מתעקשים על כך, שחופש הפעולה של היחיד צריך להיות מוגבל רק מנקודה שבה הוא מסיג את גבולות החופש של הזולת; כמו כן, אין זה אופייני לליברטריאנים לטעון שילדים צריכים ליהנות מאותו חופש שיש לבוגרים).
המבקרים מן השמאל, המתמקדים בסוגיות כלכליות-חברתיות, טוענים שכאשר התאוריה הכלכלית הליברטריאנית – קפיטליזם בסגנון לסה פר וליברליזם נאו-קלאסי – יושמה (כמו בבריטניה במאה ה-19, בארצות הברית במאות ה-19–20 ובצ'ילה במאה ה-20), התוצאות הוכיחו שרעיונות כלכליים אלה מסכנים את החופש, את הדמוקרטיה, את זכויות האדם ואת הצמיחה הכלכלית.
הם גם טוענים, שהליברטריאנים מתעלמים מכשלי שוק, הנובעים מן הנטייה האנושית להתנהגות אופורטוניסטית.
בנוסף לכך, ישנם מבקרים הסבורים, שהאנטי-אטטיזם (ההתנגדות למדינה) הליברטריאני יוביל לחיסול שירותים חיוניים.
הדוגמה המובאת תכופות לאישושו של טיעון זה היא שירותי הבריאות; מבקרים אלה טוענים, שבתנאים של היעדר ידע רפואי בציבור הרחב, בכלכלת שוק חופשי לא יהיה ניתן לספק טיפול רפואי לאלה שהחברה חייבת לספק להם שירות זה מתוך חובה מוסרית, מאחר שאינם יכולים לשלם עבורו.
מבקרים אלה חושבים, שמערכת בריאות מולאמת משיגה את יעדיה טוב יותר מאשר יכלה לעשות בתנאי השוק החופשי.
לדעתם, שירותי בריאות הם בחזקת מוצר ציבורי, שסיפוקו מצדיק כפייה שלטונית מסוימת.
ישנם מבקרים המפקפקים במניעיהם של הליברטריאנים ומצהירים, שאלה תומכים ברעיונות שתנועתם מייצגת רק משום שרעיונות אלה משמשים להצדקה ולשימור מעמדם בקרבת צמרת ההיררכיה החברתית הקיימת.
למשל, בעל הטור במגזין "Wired", ברוק שלבי ביגס, כתב ש"ליברטריאניזם הוא תאוות-בצע קפיטליסטית בלתי-מעודכנת במעטה של זכויות האזרח".
הם גם לא מקימים זעקה גדולה מדי עם קיצוצי מס על רווחי הון ועל הנחות מס אחרות לתאגידים ולעשירים".
מבקרים מסוגו של ביגס גם טוענים, שתמיכתם של הליברטריאנים במדיניותו של ארגון הסחר העולמי מצביעה על שביעות רצונם מן הסטטוס-קוו הגלובלי ועל רצונם "להינעל" בעמדת היתרון ההגמונית.
בנוסף לכך, מבקרים אלה טוענים שהליברטריאנים רואים את העשירים כמי שהרוויחו את מעמדם, בניגוד לליברלים הקלאסיים, שלדעת המבקרים היו חשדנים ביחס לעשירים, לעסקים ולתאגידים, ותפשו אותם כמייצגי אצולת הממון.
תומאס ג'פרסון, במיוחד, היה ביקורתי כלפי צמיחתם של התאגידים, שלדעת המבקרים אמורים להיות מרכיב חשוב של החברה הליברטריאנית.
חלק מהליברטריאנים פוסלים עם זאת את הלגיטימיות של התאגידים, מאחר שתופשים אותם כיצירי כפייה של הממשלה.
מבקרים, כמו ג'פרי פרידמן (עורכו של כתב-העת Critical Review), טוענים שהליברטריאנים עוסקים בפשטנות-יתר בשאלת יעילותה של התערבות הממשלה בכלכלה ומעבירים את נטל ההוכחה למתנגדיהם ללא הצדקה.
פרידמן גם טוען, שהדעות הליברטריאניות על טבע האדם משקפות "אידאולוגיה ומסע צלב פוליטי" יותר מאשר "למדנות".
הטיעון הזה מופנה כלפי ההנחות הליברטריאניות, שבני-האדם פועלים כדי להרבות את התועלת שלהם ושהפעולות הנעשות מתוך אינטרס אישי תמיד ישרתו את צורכי האדם טוב יותר מאשר הממשלה.
רוב הכלכלנים מסכימים עם הקביעה, שתהליך מבוזר של קבלת ההחלטות במשק הוא בעל חשיבות לפעולה יעילה של השווקים; עם זאת, כלכלנים רבים טוענים שללא התערבות הממשלה, השווקים מועדים לכשלים.
הליברטריאנים, לעומתם, מאמינים ביכולתם של השווקים החופשיים להקצות משאבים באופן יעיל וצודק, ללא פגיעה כלשהי בחירותם השלילית של היחידים.
יתרה מזאת, הליברטריאנים מתנגדים לכל אמצעי כפייה שיכול להינקט על ידי הממשלה כתגובת-נגד למה שעשוי להיחשב ל"כשל שוק".
הם טוענים, שהתערבות הממשלה בשוק מובילה ל"כשל שלטוני", כך שהתרופה עלולה להיות גרועה מן המחלה.
חלק מהמבקרים הליברלים, כמו ג'ון רולס וארנסט פטריג', טוענים שחוזה חברתי, אם מניחים את קיומו, ודמוקרטיה, מצדיקים פעולות שלטון שעלולות לפגוע בחלק מן היחידים, כל עוד הן מועילות לכלל.
הם טוענים עוד, שזכויות הפרט והשווקים יכולים למלא את תפקידם החברתי רק ב"קהילה אזרחית מלוכדת היטב", שמתבססת על מילוי חובות חברתיות, שאותן הליברטריאנים דוחים.
מבקרים אלה סבורים שללא הבסיס האמור, ממשל ליברטריאני ייכשל או ייאלץ להרחיב את סמכויותיו עד בלי די.
מבקרים אחרים טוענים שההגדרה הליברטריאנית ל"חופש", כפי שמאוירת בתרשים של נולאן , פגומה, כי היא מתעלמת מהשפעות העוני והיעדר הכוח על החירות.
לטענתם של מבקרים אחרים הבוחן הפוליטי המקושר לתרשים מוטה לטובת הליברטריאניזם, ואילו התרשים עצמו מתעלם מערכים שאינם ליברטריאניים.
מבקרים אלה מלינים במיוחד על כך שהתרשים מצייר את הליברטריאניזם כתומך הגדול ביותר בחירויות, בעודו מעלים את העובדה שהוא מאמץ רק חירויות שליליות.
ליברטריאנים משיבים על כך בטענה שהזכויות החיוביות אינן טבעיות, אלא תולדה של ציוויי השלטון.
חלק מהמבקרים רואים בפתרון הליברטריאני לבעיות איכות הסביבה – הפרטה של משאבי טבע – פגע סביבתי בפני עצמו.
הם גם טוענים שהיבטים מסוימים באיכות הסביבה, כמו יפי הנוף, קשים להערכה מוסכמת מכדי שיחידים ישפיעו עליהם לבדם.
לטענת חלק מהמבקרים, הליברטריאנים היו מאפשרים עבדות על ידי ביטול חוקי והסכמי עבודה בשם בעלות האדם על עצמו, המעניקה לו כביכול את הרשות למכור את כוח העבודה העתידי שלו מראש, ללא הגבלת זמן או תמורת חובו.
ישנם ויכוחים בין המחנות הליברטריאנים השונים באשר לצידוק ליברטריאני אפשרי לעבדות חוזית או לעבודה במקום תשלום חוב.
מרבית הליברטריאנים בני-זמננו רואים בעבדות כליאת-שווא, שאינה חוקית דה-פקטו וגם פסולה לשיטתם על-סמך קביעתו של תומאס ג'פרסון שגוף האדם לא יכול להיות רכוש.
תפישה זו מתיישבת עם ההשקפה עתיקת-היומין במשפט המקובל, שזכויות אינן ניתנות להפקעה, וכדי שמצב זה יתמיד, אסור להתייחס אליהן כאל רכוש פרטי (במובן המשפטי) או כאל מצרכים בני-חליפין.
למרות הסכמתם של רוב הליברטריאנים עם הקביעה האחרונה, היא אינה מופיעה בשום מצע ליברטריאני רשמי, מה שמאפשר לחלקם להתפלפל על זכותו של היחיד למכור מרצונו את כל כוח העבודה שלו בבת-אחת.
ישנם מבקרים הטוענים שהרעיונות הליברטריאניים לא עמדו במבחן היישום ולפיכך יתרונותיהם ספקולטיביים.
מבקרים אחרים מרחיקים לכת ואומרים שרעיונות אלה כלל לא ניתנים ליישום בהתחשב בטבע האדם, שיגרום לצמיחתו של ממשל שתלטני מכל גוף, ולו וולונטרי, שאמון על אכיפת חוזים ומניעת הונאה.
אחת הביקורות היא שניסיונות להתיישבות ולקיום חברה ברוח הליברטריאניזם כשלו על פי רוב ואף טרם הגיעו לשלב ההקמה.
האי ליברטי או אי החירות , שנקרא בעבר אי בדלו (Bedloe's Island), הוא אי בלתי מיושב המצוי במפרץ ניו יורק העליון בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
האי קרוי "אי החירות" החל מראשית המאה ה-20 אך השם ניתן רשמית לאי בשנת 1956. קודם להקמת פסל החירות שימש האי כמוצב צבאי בשם פורט ווד, שכונה בשל צורתו "מוצב הכוכב".
האי הוא שטח של הממשל הפדרלי של ארצות הברית ומנוהל על ידי רשות הפארקים הלאומית של ארצות הברית.
ניתן להגיע אל האי באמצעות מעבורת היוצאת מבאטרי פארק שבאי מנהטן ומליברטי סטייט פארק בג'רזי סיטי שבמדינת ניו ג'רזי.
האי מרוחק 1.6 ק"מ מהאי אליס, 600 מטרים מחופי ניו ג'רזי ו-2.6 ק"מ מחופי מנהטן, ואף שהאי ממוקם באזור נהר ההדסון המהווה חלק ממדינת ניו ג'רזי, האי עצמו מהווה חלק ממדינת ניו יורק.
מאז אירועי ה-11 בספטמבר 2001 האי נשמר בכל שעות היממה על ידי משמר החופים של ארצות הברית מחשש לפיגועי טרור.
מוזיאון פסל החירות ממוקם בתחתית הפסל ומציג תערוכות הקשורות להיסטורית הפסל, בנייתו ומשמעותו.
האי ליברטי הוא אחד ממספר איים המצויים בנמל ניו יורק, בשפך נהר ההדסון.
האי היה בעבר בשליטת הולנד, בריטניה, ארצות הברית, וזמן קצר אף בשליטת צרפת.
האינדיאנים משבט מוהגאן קראו לאי "מיניסאייס" שמשמעו "האי הקטן".
כמו כן כונה האי בעבר "הקונכייה הגדולה", "אי האהבה", "אי בדלו" ו- "אי קנדי".
בזמן השליטה ההולנדית באזור, היה האי רכושו של איזאק בדלו (Isaack Bedloo), סוחר אמיד שנולד בקאלה והתגורר בניו אמסטרדם.
גם כשעברה העיר לשלטון אנגלי, הוענק לו האי רשמית על ידי המושל ניקולס.
בדלו נפטר בשנת 1673 והאי נותר בשליטת בניו עד שנת 1732 עת ביתו, מרי מכרה את האי לאדולף פיליפס (Adolphe Philipse) והנרי ליין (Henry Lane) תמורת חמישה שילינגים.
לאחר רכישת האי הוחרם האי על ידי השלטונות על מנת לשמש תחנת הסגר למהגרים שיש חשש כי הם נגועים באבעבועות שחורות.
בשנת 1746 רכש ארצ'יבולד קנדי (Archibald Kennedy) את האי בסך של 100 ליש"ט על מנת לבנות במקום בית קיט.
המדינה החרימה חלק מהאי במטרה להקים במקום תצפית על מנת להזהיר את ניו ג'רזי, קונטיקט וניו יורק מפני פלישת אויב.
בשנת 1756 הורה מושל ניו יורק לקנדי (שהיה חבר מועצת העיר) לאפשר שימוש באי כמחנה הסגר מחשש להתפשטות אבעבועות (בשל מגפה בפילדלפיה), ובשנת 1759 רכשה עיריית ניו יורק את האי בסכום של 1,000 ליש"ט.
האי הוחכר למספר בעלים על ידי העירייה בשנים שלאחר מכן.
השלטונות הבריטים השתמשו באי כדי לכלוא טורים, מעשה שעורר זעם רב והביא לשריפת המבנים שעל האי על ידי המון זועם.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית עגנו באי ספינות הצי המלכותי הבריטי שהטילו מצור על מפרץ ניו יורק.
ב-7 בספטמבר 1776 ביצעה הצוללת הקרבית הראשונה בעידן המודרני, צב, את גיחתה הקרבית הראשונה לחופי האי.
הצוללת תקפה את הספינה איגל (HMS Eagle), אך נכשלה בשל ציפוי נחושת שנועד להגן על הספינה מפני טפילים בים הקריבי.
בשנת 1793 חכרו שלטונות צרפת את האי למשך שלוש שנים, ובשנת 1796 עבר האי לבעלות מדינת ניו יורק לצורך בניית בית חולים במקום, אולם הממשל הפדרלי שאך הוקם ביקש להשתמש באי לצורך הקמת מוצב הגנה במקום, יחד עם האי אליס והאי גברנרז.
ב-15 בפברואר 1800 נחקק חוק על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק המחכיר את האי לשלטון הפדרלי, אשר בשנת 1806 החל לבנות מוצב במקום בצורה של כוכב בן 11 פינות.
הבנייה הסתימה בשנת 1811 והמוצב נקראה פורט ווד על שם אליעזר ד.
ווד, גיבור מלחמת 1812 אשר נהרג בשנת 1814 במתקפה על פורט אירי.
בשנת 1877 הציע פרדריק אוגוסט ברתולדי להקים במקום את הפסל חירות המאירה את העולם.
לאחר בניית הפסל נותר האי בשליטת מחלקת ההגנה של ארצות הברית למעט מנגנון תפעול הלפיד (שטח של 4,000 מ"ר בצפון האי) ששימש את נציבות המגדלורים.
בשנת 1901 עברה גם השליטה במתקני הלפיד למשרד ההגנה.
בשנת 1916 נפגע האי והפסל בשל פיצוץ בלק טום.
ב-15 באוקטובר 1924 הוכרז הפסל כאתר לאומי, ובשנת 1933 עבר האי לשליטת משרד הפנים, ומאז מנוהל האי על ידי מחלקת הפארקים הלאומיים.
שרידי המוצב משמשים כיום כבסיס לפסל, אולם מרבית המבנים נהרסו בין 1944–1950.
בניגוד לטענות נפוצות לפיהן "פסל החירות נמצא בניו ג'רזי", האי נמצא למעשה בשטח מדינת ניו יורק, בהתאם לחוזה בין המדינות משנת 1834.
הבסיס לטענה השגויה הנ"ל מקורו בעובדות הבאות:
קרבת האי לחופי ניו ג'רזי (600 מטרים) וריחוקו מחופי ניו יורק.
מיקומו של האי במפות בשטח המים הריבוניים של מדינת ניו ג'רזי.
ניצחונה של ניו ג'רזי בתביעה משנת 1998 בעניין האי אליס.
אין מחלוקת כי האי סמוך לניו ג'רזי.
כמו כן אין מחלוקת שהגבול בין המדינות עובר באמצע נהר ההדסון, והאי נמצא בצד ניו ג'רזי של הנהר.
מסיבה זו כל השטח התת-מימי שסביב האי הוא שטח בשליטת ניו ג'רזי (וגם זה אינו שנוי במחלוקת).
יחד עם זאת, מבחינה היסטורית האי שייך למדינת ניו יורק, וממוקם במחוז ההצבעה של העיר ניו יורק (המחוז השמיני).
על פי צ'ארטר ניו ג'רזי משנת 1664 (טקסט הצ'ארטר) הגבול עובר בנהר ההדסון.
באותה עת משמעות הדבר שגבול המדינה הוא בקו החוף ולא באמצע הנהר כפי שמקובל היום.
בהתאם, החוזה בין המדינות משנת 1834 הדן בסטטן איילנד וקובע כי הגבול יהיה באמצע הנהר אך שטח האיים יהיה שייך למדינת ניו יורק.
האי אליס היה במצב ייחודי שכן מרביתו שטח מיובש מן הנהר, ולכן אינו זהה לאיים הטבעיים בהם דן ההסכם משנת 1834.
מוזיאון פסל החירות שוכן באי ומציג תערוכות אודות הפסל, ההיסטוריה שלו ועל הבנייה שלו.
בעבר שכן באי גם מוזיאון ההגירה, שנחנך ב-1972 על ידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון אך הוא נסגר ב-1991 לאור העברת המוזיאון לאי אליס איילנד.
ליברטאד (בספרדית: "חירות") היא ספינת מעפילים שיצאה מנמל וארנה שבבולגריה ב-13 ביוני 1940 כחלק ממפעל ההעפלה הפרטי של ד"ר ברוך קונפינו כשעל סיפונה 380 מעפילים מבולגריה ומהונגריה.
ב-18 ביולי 1940 הגיעה הליברטאד אל מול חופי זכרון יעקב, ונתפסה על ידי הבריטים.
היא נגררה לנמל חיפה ומעפיליה נאסרו למשך כשנה במחנה המעצר בעתלית.
ב-9 בינואר 1940 נחתו בחופי ישראל 505 מעפילי הרודניצ'אר ד' שהפעיל ד"ר ברוך קונפינו במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי שלו מבולגריה ודרכה.
נערכו הכנות להפלגתה החמישית של הספינה, אך לחץ כבד שהפעילה הממשלה הבריטית על ממשלת בולגריה הוביל לאיסור הפלגותיה של הרודניצ'אר מבולגריה למטרות העפלה.
בין קונפינו לאברהם רומנו יושב ראש קהילת פלובדיב נחתם חוזה להובלת מעפילים נוספים והופעל עליו לחץ כבד למימוש החוזה אשר כלל איום בהליכים משפטיים.
במקביל, לחץ מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב על קונפינו להוציא אל מחוץ לגבולות בולגריה כ-250 יהודים, "נתינים זרים" אשר גורשו ממקומות מגוריהם במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים".
קונפינו רכש את המפרשית "שיפקה" בת 90 הטונות, אשר הייתה בנויה מעץ, אורכה 30 מטרים ורוחבה 8 מטרים.
לספינה היו שלושה מפרשים, סירת הצלה אחת ל-8 אנשים ולא נמצאו בה חגורות הצלה.
בספינה הותקן מנוע אחד, אשר כבר בתחילת ההפלגה פסק מלפעול.
שם המפרשית שונה ל"ליברטאד" ובעת הפלגתה היא הניפה את דגל אורוגוואי.
המפרשית הותאמה להובלת נוסעים, אם כי בדוחק רב.
בבטן הליברטאד הוכשרו 240 דרגשים במרווח של 40 סנטימטרים האחד מהשני ועל הסיפון הותקן מבנה עץ ארעי ובו 80 דרגשים.
צוות המפרשית מנה שלושה אנשים.
רב רובל רוסי בשם צ'ייקוב, מכונאי מצ'כוסלובקיה ונווט בולגרי.
לפי דיווחו של ז'אק טולידו, נשיא הקהילה היהודית בווארנה, עלו על הליברטאד 360 מעפילים.
264 מיהודי בולגריה ומתוכם 199 "נתינים זרים" ו-96 מארצות נוספות, בעיקר מהונגריה.
הספינה הותאמה אך בקושי להובלת 320 מעפילים, ו-40 המעפילים העודפים שעלו אליה לנו במקומות מזדמנים על סיפונה.
המעפילים שילמו בעד הנסיעה בפנגו הונגרי או בלבות, והצטיידו על חשבונם במזון לשבוע ימים.
אחד המעפילים ציין כי נדרש לשלם 10,000 לבות (כ-1,000 דולרים אמריקניים) בגין ההפלגה.
עם זאת, לפי רישומיו של קונפינו שילמו הנוסעים בסך הכל סכום של 182,900 לבות (ממוצע של כ-500 לבות למעפיל), וסכום נוסף של 140,200 לבות נתרם על ידי קהילות יהודיות, בעיקר קהילת וארנה.
את ההפלגה סיים קונפינו בגירעון של 240,000 לבות.
עוד עולה לפי עדויות המעפילים, כי המשטרה הבולגרית העלתה בכוח מספר מעפילים נוספים, ובפועל הפליגו על הליברטאד 380 מעפילים.
מידע זה תואם את דיווחי המשטרה הבריטית לגבי מספר המעפילים שנעצרו.
הליברטאד הפליגה מווארנה וכבר בתחילת הדרך התקלקל מנועה והיא נגררה לנמל בורגס על ידי ספינת דיג מקומית.
לפי עדויות מעפילים, חובל המנוע בכוונה תחילה, אם על ידי מי מהנוסעים או על ידי המכונאי הצ'כי אשר תואר כ"שיכור" והועלה בכוח לספינה על ידי המשטרה הבולגרית.
לאור מצבה של הספינה, סירבו המעפילים להמשיך בהפלגה ואף ניקבו את מכל המים היחיד שלה במטרה למנוע את הפלגתה.
המשטרה הבולגרית סירבה לאשר את המשך שהייתה, והוטל על ספינת גרר צבאית להובילה למים הטריטוריאליים של טורקיה.
לאחר לחץ של הנוסעים, הסכים רב החובל של הגוררת לגרור אותה עד לפתח נמל איסטנבול, אך השלטונות הטורקיים לא הרשו לנוסעיה לשהות בנמל.
לבסוף מצאו מקום עגינה בצ'אנקאלה שבדרום מצרי הדרדנלים, שם דאגו להם אנשי הקהילה היהודית למזון ולמים.
המנוע לא תוקן והספינה המשיכה בעזרת מפרשים דרומה לים האגאי, ולאחר מספר ימים הגיעה לעיירה סיגרי בחופו של האי היווני לסבוס.
כאן זכו נוסעי האונייה ליחס טוב יותר, כשמכונאי מקומי עזר בתיקון המנוע וניתנו להם מזון ומים.
לאחר כשבועיים המשיכה הספינה בדרכה, אך בלב ים פרצה בה מגפת טיפוס.
תנאי השהות של המעפילים על סיפון ה"ליברטאד" היו קשים.
כדי להתרחץ היו הגברים קושרים סביב עצמם חבל וקופצים לים, והנשים היו מתרחצות על גבי הסיפון בעזרת דלי מי ים, כשהן מסתירות זו את זו בשמיכות ובבדים בזמן הרחצה (מספר נשים החזיקו שמיכות סביב המתרחצת).
עשיית הצרכים נעשתה ישירות לים.
מי שהיה צריך ללכת לשירותים נתלה מהסיפון החוצה וכן במספר מקומות הותקנו מעין תאי עץ שבלטו מחוץ לסיפון וברצפתם היה חור דרכו נעשו הצרכים.
כיוון שבבטן הליברטאד שרר חום כבד וכן בגלל הצפיפות, העדיפו רבים לישון על הסיפון.
הדבר היה כרוך בסכנה, כיוון שלספינה לא היה קיר מעקה בחלק מהמקומות והייתה סכנה של נפילה לים במהלך השינה.
ב-8 ביולי חלפה הליברטאד בסמוך לאיוס, ב-9 ביולי לפנות בוקר חלפה על פני האי קוס, ובהמשך עגנה שוב בחוף הטורקי.
ב-17 ביולי לפנות בוקר חלפה הליברטאד ליד קפריסין, וב-18 ביולי הגיעה לקרבת חופי ארץ ישראל מול זכרון יעקב, ונתפסה על ידי הבריטים.
האונייה נגררה לחיפה והמעפילים נאסרו לשנה במחנה המעצר בעתלית.
רב החובל של האונייה ושני אנשי הצוות.
הקברניט, שהיה נוצרי רוסי, מצא מקלט בכנסייה הרוסית בטבחה שלחוף הכנרת והתגורר בה מספר שנים.
בעת לכידת הספינה היה מצבה כה רעוע עד כי כאשר נגררה על ידי ספינת חיל הים הבריטי נשבר הגה ה"ליברטאד" שלא יכול היה לעמוד בעומס השיט המהיר.
ליברטי פלזה 1 הוא גורד שחקים המצוי ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
כשנחנך בשנת 1973 היה המבנה ה-25 בגובהו בעולם.
הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל (SOM) ונבנה על ידי חברת הבנייה טרנר קונסטרקשן.
בניין ליברטי פלזה 1 נבנה במקום בו עמד קודם לכן בניין סינגר, אשר נהרס לצורך בניית ליברטי פלזה 1, ובכך היה הבניין הגבוה ביותר בעולם שנהרס לצורך בניית בניין אחר.
גובהו של המבנה 226 מטרים והוא בעל 54 קומות.
שטח כל קומה בו כ-4,000 מטר רבוע, ושטח המשרדים הכולל של המבנה כ-205,000 מטר רבוע.
גם כיום מהווה המבנה את אחד מבנייני המשרדים הגדולים בניו יורק.
חזית המבנה השחורה בנויה מלוחות פלדה שחורה פיסולית, וזאת מאחר שיוזמת הקמת המבנה הייתה חברת פלדת ארצות הברית.
שמו של המקורי של הבניין אף נשא את שם החברה.
המבנה ממוקם בין הרחובות ברודוויי, קורטלנד, צ'רץ' וליברטי פלזה.
בשנת 1989 עבר המבנה שיפוץ נרחב שכלל בניית מבואה חדשה.
בשל קרבתו של המבנה למרכז הסחר העולמי ולאחר פיגועי 11 בספטמבר ניזוק המבנה, ואף היה חשש כי הוא עמד להתמוטט.
ליברטי פרופשיונלס היא קבוצת כדורגל מהעיר דנסומן שבגאנה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1996 והחלה את דרכה תחילה בליגה הגאנאית השנייה.
לאחר שנתיים העפילה לליגה הבכירה.
מאז עלייתה לליגה בכירה הקבוצה היא קבוצת מרכז טבלה שידועה בכישרונות הרבים המשחקים בה והיוצאים לליגות הבכירות באירופה.
האפיפיור ליבריוס כיהן בתפקידו החל מ-17 במאי 352 עד מותו.
הוא האפיפיור הקדום ביותר שלא זכה לקנוניזציה כקדוש, אם כי הוא הוכתר לקדוש בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
ליבריוס ירש בתפקידו את יוליוס הראשון, ולפי הקטלוג הליבריאני שסוקר את האפיפיורים מפטרוס ועד ליבריוס, הוא החל לכהן ב-22 במאי.
לאחר כינוס סינוד רומאי פעולתו המתועדת הראשונה הייתה לכתוב לקיסר קונסטנטיוס השני, וביקש ממנו לכנס מועצה באקוויליה שתעסוק בנושא של אתנסיוס מאלכסנדריה; אולם, הקיסר אילץ את השליח לכתוב כנגד רצונו מכתב גינוי על הפטריארך האורתודוקסי של אלכסנדריה.
ליבריוס היה אחד מהיחידים שסירב לחתום ב-355 על כתב גינוי לאתנסיוס, שהוצא מחדש במילאנו כצו קיסרי לכל הבישופים המערביים.
אל ליבריוס הצטרפו אוסביוס מוורצ'לי, דיוניסיוס ממילאנו ולוציפר מקליארי.
התוצאה העיקרית של סירוב זה הייתה העברתו לברואה שבתראקיה; האנטי אפיפיור פליקס השני החליף אותו בתפקידו.
גלותו של ליבריוס נמשכה שנתיים, ובסופן הקיסר החזיר אותו לרומא; אולם, כיוון שבישופות רומא הייתה באופן רשמי בידיו של פליקס, חלפה שנה נוספת עד שליבריוס חזר לתפקידו.
כוונתו של הקיסר הייתה שליבריוס ימשול על הכנסייה ביחד עם פליקס, אך לאחר הגעתו של ליבריוס תושבי רומא גירשו את פליקס.
ליבריוס ופליקס לא נטלו חלק במועצת רימיני שהתכנסה בשנת 359.
לאחר מותו של קונסטנטיוס ב-361 ליבריוס ביטל את החלטות המועצה, אך בהסכמתם של הבישופים אתנסיוס והילריוס החזיר לתפקידם את הבישופים שהביעו את הסכמתם להחלטות המועצה וביטלו אותה לאחר מכן.
ליבריוס העניק יחס מועדף למשלחת שהגיעה אליו מהאפיסקופליות המזרחית בשנת 366, וקלט לתוך הקהילה שלו את המתונים מבין האריאנים.
ליברטאס הייתה אלה במיתולוגיה הרומית והתגלמות רעיון החירות.
בשנת 238 לפני הספירה, בטרם התחוללה המלחמה הפונית השנייה, עלתה ליברטאס למעלת אלה, לאחר שהייתה לאורך זמן במעמד קדושה לצד אלות אחרות המגלמות ערכים טובים.
טיבריוס גרקכוס ציווה על בניית המקדש הראשון לכבודה על גבעת האוונטין ובתוכו נשמרו טבלאות מפקדי אוכלוסין.
מקדש נוסף נבנה בשנים 58–57 לפנה"ס על גבעת הפאלאטיום, אף היא בין שבע גבעות רומא, על ידי פובליוס פולכר.
הארמון נבנה על אתר ביתו של קיקרו שהיה אז בגלות, בכך שהאתר הוכרז קדוש פולכר הביא לכך שהאדמה לא תיושב.
עם שובו לרומא טען קיקרו כי הכרזת האדמה כקדושה אינה תקפה ובכך קיבל בחזרה את הקרקע והרס את המקדש.
בשנת 46 לפנה"ס הסנאט הרומי קיבל החלטה לבנות מקדש נוסף לכבודה ולהקדישו לכבוד יוליוס קיסר, אולם המקדש לא נבנה ותחת זאת הוצב פסל קטן של האלה בפורום רומאנום.
ליברטאס, לצד אלות רומיות אחרות, הייתה השראה לסמלים מודרניים רבים, כולל פסל החירות, קולומביה ומריאן.
מטבעות רבים לאורך ההיסטוריה נשאו את דמותה של ליברטאס, החל מעת כהונתו קצרת הימים של גלבה (68–69).
דמותה של ליברטאס הוטבעה על מטבעות 5, 10, ו-20 ראפן שווייצרי.
בחלק מן המטבעות שטבע אנטונינוס פיוס מופיעה ליברטאס ובידה הימנית , כובע לֶבֶד מחודד, הדומה למצנפת פריגית, הקרויה גם "מצנפת החירות".
מצנפת זו חבשו עבדים משוחררים ביום בו הוענקה להם חירותם, והיא משמשת כסמל לליברטאס.
כאשר עבד שוחרר לחופשי על ידי אדוניו ראשו גולח והוא חבש את המצנפת.
הקריאה המסורתית servos ad pileum vocare עודדה עבדים להתגייס למלחמה אשר בסופה, אם ישרדו, יקבלו את חירותם.
דמותה של ליברטאס הייתה מוכרת ברומא העתיקה כמי שמחזיקה בידה מטה הקרוי "" אשר שימש אותה באופן טקסי במעמד (Manumissio vindicta).
ליבריה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מלבורן (1956).
היא נעדרה מאז מהמשחקים שלוש פעמים: מאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), מאולימפיאדת מונטריאול (1976) (מאחר שהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה בה היה נהוג באותה העת משטר האפרטהייד) ומאולימפיאדת ברצלונה (1992).
מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) משתתפת ליבריה במשחקים ברציפות.
באולימפיאדות החורף לא השתתפה ליבריה מעולם.
לכל המשחקים בהם השתתפה שלחה ליבריה ספורטאים בודדים (בין שניים לשמונה), מרביתם בענף האתלטיקה (באולימפיאדת לונדון (2012) השתתף לראשונה גם ג'ודוקא).
הישגיהם היו נמוכים למדי, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
ליבריה השתתפה לראשונה ב בלונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של ספורטאי יחיד.
במשחקי החורף לא נטלה ליבריה חלק מעולם.
הספורטאי אותו שלחה ליבריה למשחקי 2012, ג'יימס סאיפה, התחרה בהרמת כוח (קטגוריה 82.50 ק"ג) וסיים במקום השביעי לאחר שהרים 190 ק"ג.
ליבריה נעדרה מהמשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) וחזרה להתחרות ב.
ליברטריאניזם אזרחי (בעברית ידוע גם כליברליזם אזרחי) הוא סט עקרונות מגוונים מתוך התפיסה הליברטריאנית המקדשים את זכויות הפרט, זכויות פוליטיות, והחופש האזרחי בכללותו אל מול גופי סמכות כגון מדינה, תאגיד, או נורמות חברתיות.
בניגוד לתפיסות שונות במדע המדינה, ליברטריאניזם אזרחי אינה השקפה פוליטית שלמה, אלא אוסף של עקרונות משותפים כלפי מימוש זכויות הפרט והאזרח.
על כן ניתן למצוא מוטיבים "ליברטריאנים אזרחיים" במספר פילוסופיות פוליטיות, הן בימין והן בשמאל המפה הפוליטית.
מהות התפיסה הליברטריאנית-אזרחית היא בהצרת ההגבלות על חופש הפרט מצד בעלי סמכות: המדינה, אוניברסיטה, מעסיק וכו' - אל המינימום האפשרי.
בפרט, שמירה נרחבת על חופש הביטוי כחלק מהתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, אף כלפי שריפת דגל, דברי תועבה והסתה.
אלמנטים נוספים של התפיסה הליברטריאנית-אזרחית הם הגנה על זכויות דיגיטליות ושמירה על פרטיות ברשת, הפרדת הדת מהמדינה ושמירה על חופש דת וחופש מדת, והתנגדות לצמצום והתעלמות מזכויות אדם בשם "ביטחון לאומי" או המלחמה בטרור.
בארצות הברית, שתיים מהתנועות המרכזיות הדוגלות בתפיסה זאת הן האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות וקרן החזית האלקטרונית.
ליברל היה רבעון ישראלי מודפס, שהתמקד בפוליטיקה, תקשורת ותרבות.
ליברל נוסד בפברואר 2014 על ידי לאוניד נבזלין ורותם דנון, בהשראת מגזינים פוליטיים מובילים כגון "אטלנטיק", "הניו יורקר" ו"אקונומיסט".
חזון המגזין כפי שהוצג עם הקמתו, הוא לתת במה לסיקור עומק של הפוליטיקה והתקשורת בישראל.
המגזין מציג מבט על-זמני, מנותק מהכרוניקה העיתונאית, על סיפורים, תופעות ואישים בתחומים האלה.
כך למשל, הוא החזיר את ז'אנר "הפרופיל הפוליטי", כפי שהיה קיים בעבר הרחוק במגזינים כמו "העולם הזה".
בין השאר פורסמו בו פרופילים של אביגדור ליברמן, יצחק הרצוג ונפתלי בנט.
הגיליון הראשון של העיתון יצא במאי 2014. החל מאוקטובר 2021 הפך העיתון מירחון לרבעון, והוא החל להיות מופץ לקוראי עיתון הארץ.
הגיליון האחרון של העיתון בפורמט מודפס יצא ביולי 2024, ולאחריו נסגר גם העיתון בגרסתו הדיגיטלית.
מו"ל המגזין היה לאוניד נבזלין, שמחזיק גם ב-20% ממניות עיתון "הארץ".
מנכ"לית הירחון הייתה מירב אתרוג-בר; רותם דנון שימש כעורך עד ליוני 2021; לאחר מכן מונה לעורך רני רביב, לשעבר מפקד עיתון "במחנה" וכותב נאומים בכיר; באוקטובר 2021 מונה לעורך יהודה שוחט.
שער המגזין אויר על ידי דניאל גולדפרב (עד נובמבר 2016 אויר על ידי אלון ברייאר).
האיורים הופיעו גם בפנים המגזין.
בין המאיירים במגזין היו: דניאל גולדפרב, עדי אלקין, יונתן פופר, זוהר וינר, רונלי פאר, תום אנגלר, יותם כהן, יניב טורם, רועי הרמלין, עובדיה בנישו, עמרי כהן, ליה רוזנצוויג, אסיה איזנשטיין, שירי אלגור ואחרים.
ליברטדור חנרל סן מרטין (בספרדית: Libertador General San Martín) היא עיר בפרובינציית חוחוי, ארגנטינה, ובירתה של מחוז לדסמה, אחד המחוזות בפרובינציה.
היא נמצאת במרחק 106 קילומטרים מסן סלבדור דה חוחוי, בירת הפרובינציה.
היא ממוקמת על הכביש הלאומי 34 ונמצאת בתחומיה של שמורה ביוספרית בשם יונגאס.
ליברטדור חנרל סן מרטין היא העיר השלישית המאוכלסת ביותר בפרובינציית חוחוי.
עדויות ראשונות על היוודעות לאזור שבו נמצאת היום העיר ליברטדור חנרל סן מרטין הן מהמאה ה-17, בשנת 1623 לערך, כאשר משלחת ספרדים תחת חסותו של דון מרטין לדסמה ואלדרמה עברה תחום זה בדרכה לגראן צ'אקו גוולאמבה.
אולם פיתוחו הכלכלי של האזור התרחש רק בשנת 1778, כאשר גרגוריו דה סגאדה הקים בית זיקוק לסוכר בעיירה קאלילגווה של היום, זאת בשל תנאי האקלים באזור המתאימים לגידולם המלא של קני הסוכר.
טיפוח קני הסוכר במקום מוזכר בארכיונים המחוזיים כבר משנת 1826, והם מהווים גם כיום את המניע העיקרי לפיתוחה הכלכלי של העיר.
לאחר שנים של פיתוח וגידול באוכלוסייה, נוסדה פואבלו דה לדסמה ב-25 בדצמבר 1899 על שטח שנתרם על ידי הבעלים של השטח עליו נבנה בית הזיקוק לסוכר.
שנתיים לאחר הקמתה הוגדרו גבולותיה ונעשתה חלוקה מאוחרת של שמונה בלוקים המקיפים את הכיכר המרכזית, ובשנת 1906 הגיעה הרכבת לעיר וציינה את התחלת השגשוג הכלכלי, שהלך והתפתח אף יותר עם השנים.
בשנת 1950 שונה שמה של העיר מפואבלו דה לדסמה לשמה כיום - ליברטדור חנרל סן מרטין, על שמו של חוסה דה סן מרטין שהיה פעיל במאבק לעצמאות ארגנטינה.
ליבריה היא בירת מחוז גואנאקאסטה בקוסטה ריקה.
העיר נמצאת בצפון-מערב קוסטה ריקה, במרחק של 215 קילומטרים צפון-מערבית לסן חוסה, בירת קוסטה ריקה.
ליבריה נוסדה כמעין מנזר ב-4 בספטמבר 1769. המנזר שכן בצומת דרכים בין כמה מההתיישבויות החשובות באזור מחוז גואנאקאסטה של היום, כמו ניקויה ובגסס, ורבים מההולכים בדרכים עצרו בו ללינה.
בהמשך התפתח באזור גם גידול מקנה וסביב המנזר התפתח כפר שנודע בשם גואנאקאסטה.
ב-1812 הקורטס של קדיס חילק את האזור לפרובינציות ונקבע שהאזור בו נמצא הכפר יהיה בפרובינציית ניקרגואה, שבהמשך רובה הפך למדינת ניקרגואה.
בהמשך האזור הפך לחלק נפרד בתוך הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (שנודעה מ-1824 כ"רפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה") בשם "פרטידו דה ניקויה".
אזור העיירה ניקויה, כמו מרבית פרטידו דה ניקויה, היה בעל יותר קשרים כלכליים עם קוסטה ריקה ובפרט עם הנמל של פונטרנס.
עם זאת היו מספר התיישבויות, וגואנאקאסטה בראשן, שהיו בעלות קשרים חזקים יותר עם ניקרגואה.
במשאל ב-25 ביולי 1824 מרבית פרטידו דה ניקויה, בהנהגת ניקויה, החליט להסתפח לאזור קוסטה ריקה במסגרת הרפובליקה הפדרלית.
האנשים בגואנאקאסטה לא הסכימו למצב והסתפחו על דעת עצמם לניקרגואה.
בסופו של דבר הקונגרס של הרפובליקה הפדרלית קבע שגם אזור גואנאקאסטה יסופח לקוסטה ריקה.
בשנים שלאחר מכן חשיבותה של גואנאקאסטה עלתה בהדרגה והיא עקפה בשלב מסוים את ניקויה והפכה לבירת האזור.
ב-23 ביולי 1831 היא קיבלה מעמד של עיירה, וב-3 בספטמבר 1836 היא קיבלה מעמד של עיר.
כעבור שנים ספורות קוסטה ריקה פרשה מהרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה והפכה למדינה עצמאית.
ב-7 בדצמבר 1848 קוסטה ריקה חולקה למחוזות הנוכחיים שלה ובאזור נוצר מחוז גואנאקאסטה שהעיר גואנאקאסטה נבחרה לבירתו.
ב-30 במאי 1854 נשיא קוסטה ריקה חואן רפאל מורה פורס הורה לשנות את שם העיר לליבריה ואת שם המחוז למוֹרַסְיה, על שמו.
ב-1859 מורה הודח ובמקומו עלה לשלטון חוסה מריה מונטאלגרה.
מונטאלגרה הותיר את השם ליבריה על כנו, אך לא רצה להותיר מחוז שנקרא על שם אויבו הפוליטי לכן החזיר את שמו לגואנאקאסטה.
ליבריה המשיכה להתפתח והפכה למרכז כלכלי חשוב באזור.
חשיבותה עלתה עוד יותר עם פתיחתו של הכביש האינטר-אמריקאי (השם של החלק המרכז-אמריקאי של הכביש הפאן-אמריקאי) בשנות ה-30 של המאה ה-20 שעובר דרכה.
ליבריה היא המרכז הכלכלי הגדול ביותר בצפון-מערב קוסטה ריקה.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תיירות, כשבקרבת העיר נמצא הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה, אחד המרכיבים של אזור השימור גואנאקאסטה.
העיר נמצאת באזור בו שורר אקלים סוואנה טרופי.
האקלים, כמו ביתר קוסטה ריקה, מתאפיין בשתי עונות: העונה היבשה, מנובמבר עד אפריל עם טמפרטורות גבוהות יחסית לשאר השנה ומשקעים מעטים מאוד, והעונה הלחה, ממאי עוד אוקטובר עם טמפרטורות מעט יותר נמוכות ועם מרבית המשקעים.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-1,600 מילימטרים.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי דניאל אודובר קירוס, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים מערבית לעיר.
ליברטיניזם מתואר כנהנתנות קיצונית, גישה חסרת עכבות בכל מה שנוגע ליחסי מין ורואה חשיבות רק בהנאה.
הליברטין הוא אחד נטול חסמים מוסריים אשר נתפסים בעיניו כמיותרים ולא רצויים, מתעלם ודוחה בבוז התנהגויות שהן טאבו בחברה.
כפילוסופיה, לליברטיניזם הייתה פופולריות מסוימת בבריטניה וצרפת במאות ה-17, ה-18 וה-19. בין התומכים המפורסמים של פילוסופיה זו ניתן למנות את המרקיז דה סאד וג'ון וילמוט.
המילה "ליברטין" הוטבעה במקור על ידי ז'אן קלווין כדי לתאר באופן שלילי את המתנגדים למדיניותו בז'נבה שבשווייץ.
קבוצת הליברטינים, בראשות אמי פרין, טענה נגד .
ב-1548 נבחרו תומכיו של פרין לראשונה למועצת העיר ז'נבה, והרחיבו את בסיס התמיכה שלהם על ידי הגברת התרעומת בקרב האזרחים הוותיקים בעיר נגד מספרם ההולך וגדל של פליטים דתיים צרפתיים שברחו למדינה.
עד שנת 1555 המשיכו תומכי קלווין לשלוט במועצת העיר.
באותה שנה הגיבו תומכי פרין בניסיון הפיכה משולב שדרש לפטר את הממשלה ולטבח בצרפתים.
במאות ה-18 וה-19 המונח הפך קשור יותר למונחים של דיבור.
שארל-מוריס דה טליראן כתב שז'וזף בונפרטה בעודו על כס המלוכה של נאפולי.
במחזה של שייקספיר, המלט, אופליה מתייחסת לאחיה לארטס כ"ליברטין פזיז" (מערכה 1, סצנה 3).
קליגולה (הסרט), סרט משנת 1979.
ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
ליברום וטו היה הליך פרלמנטרי באיחוד הפולני-ליטאי.
היה זה מעין הליך הצבעה פה אחד שאפשר לכל חבר סיים (הרשות המחוקקת באיחוד) לכפות סיום מיידי של המושב הנוכחי, ולבטל כל חקיקה שכבר התקבלה במושב בקריאת סיסטו אקטיביטטם!
- "אני מפסיק את הפעילות!") או נייה פוזוולם!
החוק יושם מאמצע המאה ה-17 ועד סוף המאה ה-18 בדיוני הסיים.
הוא מבוסס על ההנחה שכל האצולה הפולנית שווה במעמדה, ולכן כל הצעה שבאה בפני הסיים חייבת לעבור פה אחד.
חוק ה"ליברום וטו" היה חלק מרכזי במערכת הפוליטית של האיחוד הפולני-ליטאי.
הוא חיזק את המרכיבים הדמוקרטיים שבמערכת, גרם לבדיקת המלוכה כל העת, והציע חלופה לרעיון הפוליטי בעל התפוצה הרחבה באירופה, של כוח רב בידי המנהיגים (מונרכיה אבסולוטית).
היסטוריונים רבים מחזיקים בדעה שה"ליברום וטו" היה אחד הגורמים להתדרדרות המערכת הפוליטית של האיחוד – בעיקר במאה ה-18, אז החלו כוחות זרים לשחד חברי סיים על מנת לשתק את ההליכים שהתרחשו בפרלמנט.
לבסוף התפרק האיחוד עם חלוקת פולין וכיבושה, והשטחים נשלטו על ידי כוחות זרים למשך 200 השנים הבאות.
במהלך השנים 1573–1763 נערכו כ-150 מושבים של הסיים, שמתוכם בכשליש לא עבר אף ניסיון חקיקה, לרוב בשל "ליברום וטו".
הביטוי "פרלמנט פולני" מתאר בשפות אירופיות רבות כאוס וחוסר סדר, ומקורו בשיתוק לכאורה של המערכת שמוצג כאן.
ליברטי הול (באירית: Halla na Saoirse; באנגלית: Liberty Hall) הוא בניין בדבלין, אירלנד, בו יושב המטה של איגוד מקצועות השירות, התעשייה, והטכנולוגיה (SIPTU).
הבניין העכשווי, שתוכנן על ידי דזמונד ריי או'קלי, היה בעת בנייתו בשנות ה-1960 בניין הקומות הגבוה ביותר באירלנד, והוא עדיין מהגבוהים בדבלין.
הבניין נבנה במיקומו של בניין ליברטי הול ההיסטורי, בניין בעל חשיבות גדולה במורשת אירלנד ששימש בראשית המאה העשרים מרכז לפעילות מהפכנית ופעילות איגודי עובדים, בין היתר כמטה של צבא האזרחים האירי ושל איגוד עובדי התחבורה והתעשייה הכללית.
במיקומו הסמוך למזח עידן וליד בית המכס, בניין ליברטי הול היה במקור בית מלון בשם "נורתמברלנד".
ב-1912 הפך למטה האיגוד של ג'יימס לרקין, ITGWU, איגוד עובדי תעשיית הטקסטיל וההלבשה, וכשבמהלך "הנעילה" של 1913 - השביתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של דבלין - קם צבא האזרחים האירי, מיליציה להגנת השובתים מפני אלימות מצד בעלי המפעלים והמשטרה, היה ליברטי הול למפקדתו.
ליברטי הול שימש כמרכז הפוליטיקה הרדיקלית של אירלנד בתקופה שלפני מרידת חג הפסחא, או כפי שתיאר זאת עיתון The Irish Times: "מרכז האנרכיה החברתית באירלנד, והמוח מאחורי כל מהומה והתפרעות".
בעת השביתה הקימו מוד גון וקונסטנס מרקייביץ', יחד עם נשות איניניה נה הרין, מטבח חינמי עבור משפחות העובדים השובתים, והלנה מולוני ניהלה שם מפעל לחולצות שהוקם על ידי איגוד הנשים כדי לספק תעסוקה לנשים ברשימה השחורה של המעבידים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נתלה שלט גדול על חזית הבניין, עם הסיסמה: "לא נשרת לא מלך ולא קייזר, אלא רק את אירלנד", כמחאה נגד ניסיונות גיוס צעירים אירים לצבא הבריטי.
העיתון של צבא האזרחים, The Irish Worker ("הפועל האירי"), הודפס בליברטי הול.
העיתון נסגר על ידי ממשלת בריטניה בטענה להסתה בתוקף החוק להגנת הממלכה 1914. הוא הוחלף במשך זמן קצר על ידי עיתון בשם The Worker ("הפועל"), עד שגם הוא נסגר.
ג'יימס קונולי ערך שם עיתון נוסף, The Workers' Republic ("רפובליקת הפועלים") מ-1915 ועד מרידת חג הפסחא ב-1916.
בשבועות ובחודשים שלפני מרידת הפסחא שימש ליברטי הול גם כבית חרושת ומחסן לתחמושת ונשק עבור ההתקוממות המתוכננת, והתקיימו בו הדרכות לתכנון צבאי.
הכרזת העצמאות הודפסה בדפוס של קונולי בליברטי הול, וב-24 באפריל 1916, בפתיחת המרידה, התכנסו המורדים בליברטי הול, ויצאו משם כדי לכבוש את בית הדואר המרכזי ואת שאר יעדיהם.
הבניין נפגע מירי ארטילריה במהלך המרידה, אך לא נהרס.
הוא היה ריק במהלך כל שבוע ההתקוממות, עובדה שלא הייתה ידועה לבריטים, אשר בחרו בליברטי הול כמטרה הראשונית שלהם בדיכוי המרידה.
בסוף שנות ה-1950 הוכרז בניין ליברטי הול כלא בטיחותי ונהרס.
הבניין הנוכחי, שבו שש עשרה קומות, נבנה בין 1961 ו-1965. הבניין החדש נפגע בפיגוע מכונית תופת של כוח המתנדבים מאלסטר (מיליציה פרוטסטנטית) ב-1 בדצמבר 1972. בפיגוע התנפצו חלונות הבניין, וכן נפגעה התצפית, אשר נפתחה מחדש רק בתחילת שנות האלפיים.
ב-19 באוקטובר 2006 ביקש איגוד העובדים SIPTU היתר להרוס את מגדל ליברטי הול ולבנות מטה חדש באותו אתר.
בשנים הבאות ניתנו היתרים, נבחרו אדריכלים והתוכניות התקדמו, ובפברואר 2012 ניתן ההיתר לבניית מגדל חדיש וגבוה כמעט פי שניים - בעל 22 קומות ונישא לגובה של 100 מטר.
הבניין תוכנן להכיל שטחי משרדים, תיאטרון ומרכז מורשת, אך בנובמבר 2012 שללה מועצת התכנון של דבלין את ההיתר, בקובעה פה אחד כי הבניין החדש יהיה דומיננטי באופן בלתי סביר בנופה של דבלין.
במאי 2009 שודר בערוץ RTÉ One סרט תיעודי על ליברטי הול.
ליבריה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער ליברי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הליבריים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של ליבריה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפי אתלטיקה, קאנו/קיאק ושחייה וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שני ספורטאים שהיו עתידים להתחרות בשני ענפי ספורט: אתלטיקה ושחייה.
אולם לאחר פרישת סיירה לאון, המשלחת הליברית פרשה מהמשחקים לאור לחץ שהופעל עליה מהרשויות ב במטרה למנוע מהגעת נגיף האבולה למדינתם בעקבות התפרצות האבולה במערב אפריקה.
ליברטי רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית, שהקים יושב הראש סימון ורונקר יחד עם אל בנט כנשיא ותיאודור קיף כמהנדס ראשי בשנת 1955. החברה ידועה בהפקותיה ארוכות הטווח של אמנים ולהקות מפורסמים רבים, בהם קנד היט, ג'ולי לונדון, הנרי מנסיני, בובי וי, וילי נלסון ועוד.
החברה נסגרה וחידשה את פעילותה מספר פעמים, כשהפעם האחרונה הייתה בשנת 2001.
החברה הוקמה על ידי סיימון ורונקר בהוליווד, קליפורניה.
ורונקר, שנולד ב־1915, נודע כבר מגיל צעיר מאוד כ"ילד פלא" מוזיקלי, וניגן על שלל כלים שונים.
בשנות ה-30 נסע לצרפת כדי ללמוד נגינה, ומאוחר יותר המשיך לגרמניה שם נשאר עד לעלייתו של היטלר לשלטון.