tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 ציין הדווח המיוחד של האו"ם לענייני זכויות אדם באיראן, ג'אוויד רחמן , את ארגון HRA כאחד משלושת הארגונים המובילים בתחום זכויות האדם באיראן.
בשנת 2019 ייסד HRA את Kardanan – קליניקה משפטית לזכויות עובדים, ואת Spreading Justice – מאגר נתונים המתאר אלפי חשודים בהפרות זכויות אדם.
מאוחר יותר, בשנת 2023, הושק Pasdaran Documentation Project (PDP) – יוזמה המנתחת את תפקיד משמרות המהפכה האסלאמית בהפרות זכויות אדם.
בהפגנות באיראן בשנת 2026 פרסם הארגון עדכונים יומיים ביחס להפגנות, הנפגעים והעצורים.
לפי עדכון סוכנויות הידיעות של הארגון, HRANA, עד לסיומו של היום השבעה-עשר להפגנות, ה-13 בינואר תועדו ברחבי איראן כ-614 התקהלויות מחאה, ב-187 ערים וכיסו את כל 31 מחוזות המדינה.
פעמון הוא כלי הקשה אידיופוני.
צורתו בדרך כלל היא דומה לתוף חלול כשקצהו האחד פתוח, תיבת תהודה זו מכונה זוֹג.
כשמקישים עליו הוא רוטט, וכך נוצר הקול.
אמצעי ההקשה הוא בדרך כלל מוט או דיסקית מתכת שנמצאת בתוך הפעמון, ונקראת בשם ענבל.
יש פעמונים נטולי ענבלים, שמקישים עליהם באמצעות פטיש עץ.
פעמונים עשויים בדרך כלל ממתכת אך יש פעמונים קטנים שעשויים מזכוכית או מקרמיקה.
פעמונים באים במגוון גדלים, מפעמונים קטנים שניתן להחזיק ביד אחת (פעמוני יד) ועד פעמונים גדולים השוקלים מספר טונות.
כיום ישנם פעמונים חשמליים שבהם המנגנון גורם להקשות מהירות על הפעמון, וגורם לצילצול.
פעמונים כאלו הותקנו למשל במכשירי טלפון ובדלתות כניסה.
ישנם מגוון שימושים לפעמונים - החל מנגינה, דרך קריאה למתפללים, הכרזת השעה, השמעת אזהרות ואזעקות וכלה באותות לחגיגה או לניצחון.
ביהדות, בבגדי הכהן הגדול היו תפורים פעמונים.
הפעמונים נועדו בין היתר לסמן את עובדת הישארות הכהן חי בעת כניסתו ויציאתו מקדש הקדשים ביום הכיפורים.
בנוסף, נהוג כבר מימי התלמוד לתלות פעמונים על מעיל ספר התורה ועל כתרי ספר התורה.
במערב צלצול איטי של פעמוני כנסייה מציין הלוויה.
בחלק מהמסורות הפעמון מצלצל שנה אחת עבור כל שנה בחייו של המנוח.
בכנסיות רבות משמשים פעמונים להודעת השעה בתחילתה על ידי השמעת מספר צלצולים בהתאם לשעה.
יש המודיעים גם את מחציות השעה על ידי צלצול בודד.
בבתי ספר משתמשים בפעמונים כדי לקרוא לתלמידים לבתי הספר, להודיע על זמני תחילת וסוף השיעור.
ולעיתים אף לזמן אנשים לארוחה.
למרות המודרניזציה, בפנימיות בריטיות רבות משתמשים עד היום בפעמונים כדי לאותת לתלמידים על מועדי הלימודים וזמני הארוחות.
בתעשייה שימשו שעונים לסימון סופי משמרות ומועדי ארוחות.
בעבר השתמשו בפעמונים להתריע על שרפה או פלישה של כוחות עוינים.
שימוש בפעמונים נעשה גם במרכבות סוסים ובספינות נהר על מנת להתריע בפני התנגשות, בעיקר בזמן חשיכה או ערפל.
פעמונים נתלו גם על צוואריהן של חיות מרעה.
פעמון אופניים מותקן על הגה האופניים ומשמש את הרוכב להתריע רוכבים אחרים והולכי רגל.
נגינה בפעמונים הייתה פופולרית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעיקר במופעי וודביל בארצות הברית, אירופה ואוסטרליה.
סוגי הפעמונים לנגינה הם פעמוני פרות, פעמוני יד אנגלים ופעמוני ארבע-ביד.
בישראל נגנית הפעמונים נטלי פרוז מנגנת בכל סוגי הפעמונים הללו.
כיום ישנו שימוש נרחב בפעמוני מזחלת, בעיקר בתקופה של חג המולד.
במערב השימוש הקלאסי לפעמון הוא בראש מגדל כנסייה שמופעל באמצעות חבלים המנענעים את הפעמון כולו בעוד הענבל נותר קבוע במקומו.
פעמון זה נקרא 'פעמון המתנדנד בחופשיות'.
במזרח השימוש הקלאסי לפעמון הוא כפעמוני מקדש או ארמון.
ישנם פעמונים קטנים שאותם מפעילים באמצעות נקישה באמצעות מקל וישנם פעמונים גדולים במיוחד שמופעלים באמצעות קורת עץ גדולה המוטחת בגוף הפעמון.
טכניקה זו, של הקשה בגוף הפעמון, משמשת בעולם את מגדלי הפעמונים הגדולים כיוון שאם מציבים פעמון גדול מדי שמתנדנד בצורה חופשית בראש מגדל, תנודותיו עלולות להזיק למגדל.
אגדה סינית מספרת על בתו של חרש פעמונים, אשר הצטווה להכין פעמון למגדל הפעמון בעיר פקינג, אך הפעמון שיצק נסדק פעם אחר פעם, והקיסר איים לערוף את ראשו אם לא יצלח במלאכתו.
בתו, שחששה לגורל אביה, ביקשה את עזרתו של חוזה עתידות, שניבא כי הפעמון יצלח רק אם בהתכתו ימסך דמה של נערה בתולה.
הבת המסורה קפצה אל מכל היציקה, והפעמון שנוצק אכן צלח, אך בצליליו נמהל קול בכיה של הנערה.
הפעמון, כמטפורה תרבותית, קיבל משמעות עמוקה בעקבות השימוש שעשה בו ג'ון דאן, משורר אנגלי מהמאה ה-17, במאמרו "Meditation XVII".
דאן כתב: "אל תשאל למי צלצלו הפעמונים – הם צלצלו לך".
במטפורה זו, הפעמון משמש כאמצעי להדגשת החיבור והאחריות ההדדית בין בני אדם.
דאן ראה בכל פעילות אנושית, גם במותו של אדם, אירוע שמשפיע על כולנו, שכן כולנו חלק מ"אדם הגדול".
ב-1940, הסופר האמריקאי ארנסט המינגוויי חידש והרחיב את השימוש במטפורה זו בספרו "למי צלצלו הפעמונים" (רומן על רקע המלחמה האזרחית הספרדית), כדי להדגיש את האוניברסליות של חוויות המלחמה והאהבה, ואת האופן שבו גורלו של אדם אחד קשור לגורלם של האחרים.
בספרו, המינגוויי משלב את הרעיון שכל אינדיבידואל וכל פעולה חשובים במסגרת ההיסטוריה הרחבה.
השימוש בפעמון כמטפורה תרבותית נותר חזק ומשמעותי והוא משקף את הרעיון שלא ניתן להתעלם מהשפעה המשותפת וההדדית של פעולותינו זה על זה.
פעם שלישית גלידה הוא ניב עברי ישראלי נפוץ.
קיימים חילוקי דעות באשר לצורת השימוש הנכונה בניב וכיום מקובלות שתי צורות שימוש בו.
הביטוי נאמר כאשר אדם פוגש את חברו יותר מפעמיים בפרק זמן קצר ושלא כהרגלו.
כאשר מתרחשת הפגישה המקרית הראשונית הרי שמדובר בדבר נורמלי וסביר.
כאשר תוך זמן קצר מתבצעת פגישה שנייה על פי צורת השימוש הראשונה נהוג לומר "בפעם הבאה נשב לאכול גלידה" ברוח הפתגם המקורי.
על פי צורת השימוש השנייה נהוג כעת לומר את המשפט "פעם שלישית גלידה" לאות הכנה לעתיד לבוא.
על פי צורת השימוש הראשונה בפגישה השלישית שמתרחשת תוך זמן קצר נהוג לומר את המשפט המקורי.
מקור הניב איננו ברור לגמרי.
יש המשערים שהגיע מניב גרמני דומה: "nächstes Mal gibst du mir einen aus", שפירושו: בפעם הבאה תצטרך לקנות לי משקה.
הניב הגרמני שונה - ראשית, אין בו התייחסות אל "הפעם השלישית", ושנית, מי שאומר את המשפט אמור לקבל משקה על חשבון חברו, ואילו בניב העברי לא אומרים מי יקנה את הגלידה.
המפרשים את הניב העברי ככזה שיש לאומרו בפגישה השנייה או השלישית מוסיפים שוני נוסף.
ניב דומה ברוח הניב הגרמני מצוי בשפה ההולנדית.
טענה נפוצה ולא מבוססת בעניין מקור הביטוי הרווחת ברשת האינטרנט, היא שמקור הביטוי בביטוי קרוב באנגלית - "If I see you next time I'll scream" (בתרגום לעברית: "אם אראה אותך בפעם הבאה, אצעק"), והמילים "I scream" (אצעק) הפכו ל-"Ice-cream" (גלידה) בשל היותם הומופונים.
אלא שגם בביטוי זה לא מופיעה "הפעם השלישית", וגרוע מכך, מדד גוגל מעלה שכלל לא קיים ביטוי כזה בשפה האנגלית.
בתאוריה דומה תומך הלשונאי רוביק רוזנטל:
פעלולן הוא אדם העוסק בביצוע פעלולים, מעשי להטוט מסוכנים, לצורכי בידור.
יש הרואים בכך סוג של ספורט.
פעלולן כלי רכב - מבצע פעלולים עם מגוון כלי רכב
פעלולן אווירי - מבצע פעלולים באוויר, למשל: צניחה חופשית
פעלולן ימי - מבצע פעלולים בתחום הימי, למשל: פעלולים על אופנוע ים
פעלולן לחימה - מבצע פעלולי לחימה, לרוב באמנויות לחימה, ולעיתים גם משתמש בכלי נשק
מתאבק מקצועי - מבצע פעלולי התאבקות ולחימה, לרוב בקרבות מבוימים
יש פעלולנים האוהבים לבצע את פעלוליהם במקומות מסוכנים והומי אדם.
כאשר היה עדיין מותר חצו פעלולנים את מפלי הניאגרה על חביות או הלכו מעליהם על חבל.
מת'יו ווב (Matthew Webb) אף ניסה לחצות אותם בשחייה ומת בניסיון זה.
אחרים, כמו למשל אלן "ספיידרמן" רוברט מטפסים על מגדלים גבוהים כמגדל אייפל ומגדל סירס בידיים חשופות למרות הסכנה וההסתכנות בקנס ובמאסר.
יש הצונחים או קופצים קפיצת בנג'י ממבנים גבוהים או מגשרים ואפילו ממצוקי ענק כגון מפל אנחל שגובהו כמעט קילומטר.
קשת השער בסנט לואיס היא כר פורה לפעלולים מסוכנים וכמה פעלולנים קיפדו בה את חייהם.
הפעלולנים נפוצים מאוד בתעשיית הקולנוע ובמיוחד בסוגות סרטי הפעולה, הסרטי הרפתקאות וסרטי גיבורי-העל.
הם משתמשים בכישוריהם, בנוסף לסיוע כבד מצד אפקטים מיוחדים כדי להציג סצנות פעולה הכוללות קרבות פנים אל-פנים, חילופי ירי, קפיצות מסוכנות, פיצוצים, מרדפי מכוניות ולעיתים אף סצנות מוות ופציעה קשות.
לרוב, פניהם לא יופיעו, ובאמצעות עריכה יופיעו במקומם פניהם של השחקנים הראשיים, כדי ליצור את הרושם שהדמות שהם מגלמים היא זו שמבצעת את הפעלולים.
"פעם בחיים" (בעונה הראשונה: החיים על פי Y) היא תוכנית מציאות ישראלית, אשר שודרה לראשונה ב-2005, במסגרת שידורי yes.
ב-2006 שידוריה החוזרים של התוכנית שודרו ב"רשת" ועונתה השלישית של התוכנית שודרה ב"קשת" בערוץ השני.
החל מ-20 במאי שודרה הסדרה בעונתה הרביעית ב-yes stars ישראלי.
במהלך התוכנית, נשלחות קבוצות של ידוענים ישראליים מוכרים לתקופה של תשעה ימים למקומות המנוגדים לתדמית הציבורית שנוצרה להם לאורך השנים, במטרה לתעד מפגש מיוחד בינם לבין סביבות וסיטואציות זרות.
במהלך שהותם במקומות השונים, צריכים הידוענים להתמודד עם סגנון חיים, נורמות ומנהגים שונים, כשהם ממוקמים בבית משפחה הזרה להם.
סדר יומם נקבע לפי האזור שבו מוקמו: חלקם צריכים לעבוד, חלקם צריכים להיטמע באורח החיים המקומי וחלקם צריכים לחקור את צורת החיים השונה אליה הגיעו.
התוכנית זכתה לנתוני צפייה גבוהים, ולאהדת הקהל, כשהיא זוכה לביקורות שונות.
פתיח התוכנית מלווה בשיר "פלאש פלאש" שנכתב על ידי טרי פויזן במיוחד לתוכנית.
שרית חדד (זמרת) הוצבה אצל משפחת קורן מאור עקיבא, ונדרשה לטפל בעצמה בארבעה ילדים, ללא השגחת הוריהם.
אביב גפן (זמר ויוצר) וגיא מרוז (עיתונאי ומנחה טלוויזיה), שני תומכי שמאל ידועים, הוצבו בהתנחלות בת עין בגוש עציון, אצל משפחת הורוביץ.
מיכל אמדורסקי (זמרת ומנחת טלוויזיה), עדי נוימן (דוגמנית) ומורן גרוס (שחקנית), שלוש כוכבות מוכרות, הוצבו אצל משפחת רודף-שלום ברמת הגולן.
"הישראלים" (צמד הזמרים ביגי ושורטי), שניים הידועים כמי שנולדו למשפחות חסרות-כל, נשלחו לחיות עם משפחת מלר, בווילה בקיסריה.
יעל בר זוהר (דוגמנית ושחקנית) וקרין מגריזו (מנחת טלוויזיה), שתיהן כוכבות זוהרות, נשלחו לחיות עם השבט האפריקאי האמר.
קובי אריאלי (עיתונאי דתי) וקובי אוז (זמר), שניהם ידועים כמקורבים לדת, נשלחו לחיות בכפר הערבי ברטעה.
אסי דיין (שחקן ובמאי קולנוע) ובנו ליאור דיין, אשר הסתבכו בעבר בפרשיות סמים, נשלחו למכון גמילה מסמים ביישוב הטבעוני אמירים.
יעל גולדמן (דוגמנית ומנחת טלוויזיה) נשלחה לחיות יחד עם משפחתו של הפושע יעקב אלפרון ברעננה.
מושיק עפיה (זמר) ושלומי סרנגה (זמר), הידועים כזמרים עממיים, נשלחו לגור אצל משפחת גרשוני בחיפה ולהשתלב בטכניון.
ליאור שליין (מנחה טלוויזיה, בדרן ושחקן) וגורי אלפי (קומיקאי ושחקן), אשר השתתפו יחד בתוכנית "משחק מכור", נשלחו למשפחת אינואיטים בחוג הקוטב הצפוני.
רותם אבוהב (בדרנית ושחקנית) ודב נבון (בדרן ושחקן), שני קומיקאים ידועים, התגייסו למשטרת ישראל.
חנה לסלאו (מנחת טלוויזיה, בדרנית ושחקנית) ורנא רסלאן (מלכת היופי לשעבר), כוכבות הרגילות לחיי תענוגות, הצטרפו למסע רגלי במדבר בחברת בני השבט הבדואי עזאזמה וג'נאביב.
גידי גוב (זמר, שחקן ומנחה טלוויזיה) וגיל ריבה (עיתונאי ומנחה טלוויזיה), עזבו את החיים המודרניים, ונשלחו לג'ונגלים של קוסטה ריקה כדי להצטרף לקומונה של טיוהר למסע רוחני.
מורן אטיאס (דוגמנית) ומיטל דוהן (שחקנית), זוג כוכבות מוכרות, נשלחו לרוסיה לצידם של שלושה אוליגרכים רוסים עשירים ביניהם המרגל שבתאי קלמנוביץ'.
יעל פוליאקוב (שחקנית טלוויזיה ובדרנית) ודורית בר אור (שחקנית) נשלחו למנזר מריה מגדלנה בהר הזיתים שבירושלים.
דורית בר אור חזרה הביתה מוקדם מן הצפוי, עקב מחלה.
נינט טייב (זמרת ושחקנית טלוויזיה) ובן ארצי (זמר) נשלחו ל"יארד" של האומן magah bless שבג'מייקה לצד אנשים המאמינים בגאולה וכי הם צאצאי שלמה המלך ומלכת שבא.
צופית גרנט (מנחת טלוויזיה) ושני ילדיה, אשר רגילים לחיים בתל אביב, עברו לגור עם משפחת אבו סנינה, משפחה מוסלמית אדוקה, שחיה בעיר העתיקה בירושלים.
שי אביבי (שחקן) ומוקי (זמר ושחקן טלוויזיה) נשלחו לישיבת התפוצות שהוקמה ב-1967, סמוך לקבר דוד שבירושלים.
רון קופמן (עיתונאי ופרשן ספורט) ואיציק זוהר (כדורגלן עבר ופרשן ספורט) נשלחו לחיות עם הקהילה ההומוסקסואלית בירושלים.
פעמוני עין כרם הוא קובץ סונטות שראה אור בכתב העת לספרות והגות "אופק", ויוחס לנזיר קתולי בשם "אנדריאס אנג'לו דונאטי".
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הביא יוסי גמזו בכתב העת "אופק" מיצירתם של כותבים ומשוררים שונים (בהם יצירתו המפורסמת של אבא קובנר, "שירת הקקדו").
בחוברת שיצאה ב-1974 פרסם גמזו קובץ סונטות, שאותן ייחס לנזיר הפרנציסקני אנדריאס אנג'לו דונאטי.
היו אלה שירים מלאי ערגה, שתיארו באופן מרגש את רגשותיו ומחשבותיו של הנזיר.
כך, למשל, היא הסונטה מספר 11, ששמה "פעמוני עין כרם":
השירים עוררו עניין כה גדול, עד כי גמזו פרסמם בנפרד כאסופת שירים בהוצאה מיוחדת, שם אף הוסיף מבוא והסבר כיצד התגלגלו השירים לידיו:
מבוא זה הופיע תחת הכותרת "לתעלומת הנזיר אנדריאס", כשגמזו עצמו חתום עליו כ"מתרגם הסונטות".
בהמשך כתב כי החליט לפרסם את השירים לאחר שהגיעו לידיו מגברת עלומה בשם ג.ה.
מירושלים, ש"נתוודעה לכתב יד זה בדרכים שיפה להן השתיקה, ואף סייעתנו בהרקתו (כלומר תרגומו) מלטינית".
אותה גברת אף קראה אותו לראשונה, על פי עדות המתרגם, בחוג ידידים שוחרי שירה "אליו זכה המתרגם להיקלע ולהתבשם".
במבוא המלומד מנתח גמזו את סגנון הסונטות:
גמזו גם ניסה לכאורה לפענח את פשר גלותו של הנזיר המתבודד, ומתוך העולה מהסונטות תהה אם היה זה "על הורתה בחטא של בתו הלא חוקית, אליה נאלץ להתוודע אינקוגניטו, כשהובאה לבית היתומים שליד המנזר".
דא עקא, בשלהי המאה ה-18 לא היה כל בית יתומים ליד המנזר בעין כרם, מה גם שלא זכור לאיש מהנזירים במקום כל נזיר מתבודד בשם אנדריאס אנג'לו דונאטי.
עיון בסונטות המחורזות העלה בקרב מספר קוראים חשש מחויך כי מדובר ביצירה עברית טהורה ולא בתרגום, כביכול, משפת לעז.
רק שנים לאחר פרסום "פעמוני עין כרם" התוודה גמזו כי אכן חמד לצון בקרב חבריו המשוררים ב"כסית" התל אביבי, והציג בפניהם את "היצירה המקורית".
הוא סיפר כי מקור השראתו היה שוֹתָא רוּסְטָאוולי (אותו הוא מזכיר בהקדמת הספר), משורר גאורגי שגלה למנזר המצלבה בירושלים, שם חיבר את ספרו הנודע "עוטה עור הנמר".
שמו של הנזיר הוא למעשה שמו של גמזו עצמו שנולד בפריז בשם אנדרה יוסף אנגלו לאמו גרטה לבית היים ולאביו חיים גמזו.
לימים סיפר גמזו כי כתב את היצירה בזמן גירושיו הכואבים ומתוך געגועיו לבתו לילך, וכי כתיבת הסונטות נעשתה תחת השפעה ברורה של מצבו.
הספר ממשיך להימכר באתרי ספרים מקוונים, כאשר תחת שם הסופר מופיע: אנדריאס אנג'לו דונאטי.
כן ישנם לא מעט מדריכי טיולים שבהם מופיע הסיפור כאמיתי (למשל באתר מסע אחר).
פֹעלי־העזר של הלב (בהונגרית: A szív segédigéi) הוא רומן פוסטמודרניסטי, שפרסם הסופר והמסאי ההונגרי פטר אסטרהאזי בשנת 1985.
בדומה לאחדים מן הרומנים האחרים שכתב פטר אסטרהאזי, גם "פֹעלי העזר של הלב" לא כתוב כרומן שגרתי, כיוון שלצד העלילה הקופצנית הוא בנוי מהבזקים רגעיים, מתמונות ומהיגדים, שמהם אמורים הקוראים לבנות לעצמם את העלילה.
בחלקו הראשון של הספר, בן שהתייתם מאמו פוגש באחוזת ילדותו שבכפר את אחיו, את אחותו ואת אביו, ובני־המשפחה מעלים זיכרונות הקשורים לאם המנוחה ולעברה הרחוק.
בחלק השני של הספר מתהפכת זווית ההסתכלות, ודווקא האם המנוחה היא הפונה אל בנה המיותם ומשתדלת לעזור לו להתעמת עם המציאות החדשה שנכפתה עליו.
לרומן יש דמיון מבני ליצירה מוזיקלית פוליפונית, מפני שהסופר משלב ביצירתו מובאות מיצירותיהם של כארבעים סופרים, ומשום שבנוסף על קול הבן היתום ועל קול האם המתה, מהדהדים בספר גם קולותיהן של דמויות רבות אחרות.
גיוון הדוברים גורם לכך שלשון הספר איננה אחידה: יש בה ערבוב של משלב ספרותי גבוה עם עגת רחוב.
הספר, שתורגם לכ-13 שפות, ראה אור בעברית ב-1996 בהוצאת שוקן, בתרגומו של רמי סערי.
פעמון הדרור או פעמון החירות הוא פעמון הממוקם בעיר פילדלפיה במדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
הפעמון מהווה סמל של המהפכה האמריקאית.
הפעמון הפך לאתר היסטורי כאשר צלצל ב-4 ביולי 1776 על מנת לזמן את תושבי העיר פילדלפיה לבוא ולשמוע את הקראת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
קודם לכן, בשנת 1774, צלצלו בפעמון על מנת להכריז על פתיחת הקונגרס הקונטיננטלי הראשון וכן בשנת 1775 על מנת להכריז על תוצאות קרב לקסינגטון וקונקורד.
בשנת 1837 הפך הפעמון לסמלה של התנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
על הפעמון מופיעה כתובת (להלן תרגומה):
מקור הכיתוב בספר ויקרא פרק כ"ה, פסוק 10 – בתיאור שנת היובל.
הכיתוב מנציח את שנת היובל לכתב הזכויות שניתן לויליאם פן, אשר ייסד למעשה את פנסילבניה בשנת 1701. שמו של הפעמון לקוח מהציטוט מספר ויקרא, ומכאן שהתרגום "חירות" אינו נאמן למקור – ועדיף ממנו התרגום "דרור".
בשנת 1745 האספה הפרובינציאלית של פנסילבניה הזמינה את יציקת הפעמון עבור בית הנבחרים של המושבה (המבנה הידוע כיום כהיכל העצמאות).
הפעמון נוצק על ידי חברת וייטצ'אפל בל פאונדרי מלונדון והובא לפילדלפיה בשנת 1753 על ידי הספינה "היברניה".
הפעמון הותקן על מגדל זמני במרץ באותה שנה, ובעת שצלצלו בו נסדק הפעמון.
דובר אספת פנסילבניה, אייזק נוריס, כתב:
האספה של פנסילבניה פנתה לחברת וייטצ'אפל והזמינה פעמון חליפי, ובינתיים תוקן הפעמון הסדוק על ידי ג'ון פס וג'ון סטואו, תושבי פילדלפיה, אשר חתמו על הפעמון.
פס וסטואו תיקנו את הפעמון על ידי שימוש בסגסוגת נחושת, אולם בעקבות התיקון הפעמון לא צלצל, ונדרש תיקון נוסף של הפעמון.
הפעמון המתוקן נתלה בבית האספה של פנסילבניה ביוני 1753.
על פי המסורת, צלצלו בפעמון בשנת 1774 על מנת להכריז על כינוס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון ובשנת 1775 לאחר קרב לקסינגטון וקונקורד.
לאחר תבוסתו של ג'ורג' וושינגטון בקרב ברנדיווין ב-11 בספטמבר 1777 נותרה העיר פילדלפיה, הבירה של ארצות הברית באותה עת, בלא הגנה.
מועצת המדינה ציוותה שאחד עשר פעמונים, בהם פעמון החירות, ולרבות פעמוני כנסיית כרייסט, וכנסיית סנט פיטרס יורדו ויוצאו מן העיר על מנת למנוע מצב שיפלו בידי הכוחות הבריטים מחשש שאלה יתיכו את הפעמונים לתותחים.
ב-18 בספטמבר באותה שנה, הועבר הפעמון לריצ'לנד טאונשיפ (כיום קוויקרטאון), וב-23 בספטמבר הובאו לעיר בית לחם הסמוכה, תוך שהם מוסתרים בעגלות שעליהם ערמות חציר.
יתר הפעמונים, למעט פעמון החירות, הועברו לעיר נורת'האמפטון טאון (כיום אלנטאון) והוסתרו במרתף הכנסייה.
ב-26 בספטמבר כבשו הבריטים את פילדלפיה, והתיכו את המתכות שמצאו בעיר.
הפעמון הושב לפילדלפיה ביוני 1778 לאחר שחרורה של העיר.
בשנת 1839 עיתון "המשחרר" של ויליאם לויד גאריסון שיצא מטעם התנועה לביטול העבדות פרסם שיר בשם "פעמון החירות", ובעקבות פרסום זה הפך הפעמון לסמל התנועה.
בשל סדק נוסף שהופיע בפעמון (הסדק הראשון הופיע לאחר היציקה של פס וסטואו) תוקן הפעמון בפברואר 1846.
ב-22 בפברואר 1846 צלצלו בפעמון לכבוד יום הולדתו של ג'ורג' וושינגטון במשך מספר שעות.
בעקבות הצלצולים גדל הסדק בפעמון עד שלא ניתן היה לצלצל בו יותר.
בשנת 1852 הורד הפעמון והוצג ב"אולם הכרזת העצמאות".
העתק של הפעמון שנקרא "פעמון המאה" (Centennial Bell) הוצב במקומו במגדל הפעמון בשנת 1876. פעמון זה נוצק על ידי מנילי וקימברלי, מניו יורק.
העתק נוסף, שנוצק על ידי חברת וייטצ'אפל אשר יצקה את הפעמון המקורי, שנקרא "פעמון המאתיים" הוענק לעיר בשנת 1976 על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה.
פעמון זה נתלה במגדל שנבנה בסמוך.
בין השנים 1885–1915 פעמון החירות הוצא מספר פעמים מאולם הכרזת העצמאות והוצג בתערוכות שונות ובירידים העולמיים.
בשנת 1902 בדרכו של פעמון החירות לתערוכה בקרוליינה הדרומית, התנגשה הרכבת ברכבת אחרת, אולם הפעמון לא ניזוק.
בשנת 1915 יצא הפעמון למסע תצוגה אחרון ברחבי ארצות הברית, בשובו מהתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק.
בשנות ה-30 הוחלט שלא להוציא את הפעמון לתערוכות נוספות מחשש שיינזק.
ב-1 בינואר 1976, לרגל חגיגות המאתיים לארצות הברית, הועבר הפעמון לביתן זכוכית, צפונית להיכל העצמאות.
ביתן זה היה לא פופולרי, ועל כן הוחלט לבנות ביתן חדש עבור הפעמון.
ביתן זה הושלם בשנת 2003, והוא כלול בתחומי פארק העצמאות ההיסטורי הלאומי שבעיר.
ב-1 באפריל 1996 פרסמה רשת המזון המהיר טאקו בל מודעות בניו יורק טיימס ובפילדלפיה אנקווירר שבהן פורסם כי החברה רכשה את הפעמון על מנת להפחית את החוב הלאומי של ארצות הברית.
עוד הודיעה המודעה כי שם הפעמון ישונה ל"פעמון החירות של טאקו" (משחק מילים על שמה של החברה "טאקו בל" – "פעמון טאקו") קוראים רבים מחו על הרכישה, מבלי להבין שמדובר במתיחה של אחד באפריל.
ההעתק הראשון של הפעמון נוצק בשנות ה-60 של המאה ה-19. פעמון זה נקרא פעמון הדרור של אילנוי והוצב במאונט מוריס שבאילינוי.
העתקים נוספים של הפעמון מצויים ברחבי ארצות הברית.
בין היתר מצויים העתקים בכיכר החירות בממלכת הקסם שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה; באוניברסיטת טקסס A&M, בבואנה פארק שבקליפורניה בופארק נוטס ברי פארם.
בשנת 1950, לרגל חגיגת 200 שנה ליציקת הפעמון, הוענק לצרפת וכן לכל אחת ממדינות ארצות הברית באותה עת, ולאלסקה והוואי (שעוד לא היו מדינות), העיר וושינגטון הבירה, פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית העתקים של הפעמון.
העתקים נוספים של הפעמון ניתנו מאוחר יותר לבלגיה, גרמניה, יפן וישראל – בה מוצב ההעתק בגן פעמון הדרור בירושלים.
מאחר שנוצר הסדק בפעמון הדרור בעת הצלצול הראשון בו, הוזמן פעמון נוסף מחברת ויטצ'אפל בל.
הפעמון שהוזמן הגיע לפילדלפיה בשנת 1753 ונודע בכינוי "פעמון האחות" (Sister Bell).
הפעמון הותקן בהיכל העצמאות, ונעשה בו שימוש להכריז על השעה (צלצלו בפעמון מדי שעה) עד שנות ה-20 של המאה ה-19 עת הועבר הפעמון לשיפוץ.
לאחר השיפוץ הושאל הפעמון לכנסייה אולד סנט אוגוסטין שבעיר, וב-8 במאי 1844 נהרס הפעמון במסגרת מהומות הנטיבסטים עת הכנסייה נהרסה בשריפה.
משרידי הפעמון יצקו פעמון חדש, שהועבר לאוניברסיטת וילאנובה, שם הוא מוצג בספריית האוניברסיטה.
פעמון צלילה הוא מתקן קדום המאפשר הורדת בני אדם אל עומק המים, בדרך כלל לצורך ביצוע עבודות שונות בקרקעית הים.
פעמון הצלילה בנוי בצורת כלי קיבול לוכד אוויר אטום מכל צדדיו פרט לצידו התחתון שבו קבוע פתח.
פעמון הצלילה מועלה או מורד באמצעות מנוף והחלל שבו מספיק להכיל אדם אחד לפחות ואוויר הדרוש לנשימתו בזמן העבודה המתוכננת.
צלילתו של הפעמון מתאפשרת נוכח משקלו הסגולי הגבוה מזה של המים.
בשל הצורך הזה נבנו פעמוני צלילה עם דופן עבה העשויה מתכת.
אריסטו מייחס לאלכסנדר הגדול פיתוח של פעמון צלילה פשוט.
פיתוח דומה נעשה בסין סביב 200 לפני הספירה.
פעמון הצלילה המודרני הראשון נבנה על ידי פרנץ קסלר בשנת 1616. בשנת 1690 פותח על ידי אדמונד היילי פעמון הצלילה הראשון שכלל גם אספקת אוויר במהלך שהותו מתחת למים וזאת באמצעות צינור המחובר לחביות שבהן אוויר דחוס.
זמן הצלילה של פעמון זה היה עד 90 דקות ולעומק של עד 18 מטרים.
מאוחר יותר הוחלפו החביות במשאבת אוויר ידנית ושסתום חד כווני שיאפשרו אספקת אוויר למשך כל זמן הצלילה.
פעמונים אלה נפוצו בנמלי הים של אירופה.
במאה ה-20 פותחו אמצעים להחלפת פעמון הצלילה, חליפת צלילה, תא צלילה ובתיסקף.
פעמון הצאר (רוסית: Царь–колокол, צאר-קולוקול) הוא פעמון ענק המוצב בחוצות הקרמלין במוסקבה.
זהו הפעמון הגדול ביותר בעולם, משקלו 216 טון.
פעמון הצאר נבנה ביוזמת הקיסרית אנה.
הוא נבנה על ידי איוון מוטורין ובנו מיכאיל, יצרני פעמונים ידועים ברוסיה, בשנים 1733-1735. מוטורין האב מת באוגוסט 1735, לפני יציקת הפעמון, ואת העבודה סיים בנו.
על הפעמון עיטורים, דיוקנאות וכתובות מעשה ידיהם של אמנים שונים.
הפעמון עשוי ברונזה, גובהו 6.2 מטרים, קוטרו בחלקו התחתון 6.6 מטרים ועוביו המקסימלי כ-60 סנטימטרים.
הפעמון לא צלצל מעולם – בשריפה שאחזה ב-1737 בבנייני העץ שבקרמלין נסדק הפעמון, בעודו מונח בבור היציקה, ושבר במשקל של 11.5 טונות נפרד ממנו.
לאחר שנשבר, נותר הפעמון באתר היציקה שלו במשך כ-100 שנים.
ב-1812, לאחר כיבוש מוסקבה, חשב נפוליאון לקחת את הפעמון לצרפת כחלק ממסע ניצחון, אך עקב קשיים לוגיסטיים נשאר הפעמון במקומו.
רק ב-1836 הוצב על בסיס מתומן ליד מגדל הפעמונים של איוואן הגדול בחצר הקרמלין, כשלצידו החלק השבור.
הפעמון ושברו מונחים בפשטות ואינם מקובעים לקרקע, שכן לא ניתן להזיזם ללא מכשור מתאים.
פעם הייתי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אבי נשר על הקשר שנוצר בין נער לבין שדכן ניצול שואה בחיפה של סוף שנות השישים.
במרכז הסרט ניצבים הכמיהה לאהבה וזיכרון השואה.
התסריט נכתב על ידי הבמאי בהשראת הספר "בשבילה גיבורים עפים", מאת אמיר גוטפרוינד.
הסרט יצא לאקרנים ב-24 ביוני 2010.
עלילת הסרט, למעט סצנות הפתיחה והסיום, מתרחשת בחיפה במהלך חודש אחד בקיץ 1968. קשר מיוחד נרקם בין אריק (תובל שפיר), נער בן 16, ובין יעקב ברייד (אדיר מילר), שדכן מצולק, רווק וניצול השואה.
ברייד ואביו של אריק, יוז'י (דב נבון), היו חברי ילדות ברומניה, וברייד מציע לאריק, החובב ספרות בלשית, עבודה לקיץ: לבלוש אחר משודכים ולגייס לקוחות.
משרדו של ברייד שוכן בעיר התחתית של חיפה, בפסג' של בית קולנוע השייך לשבעה גמדים בני משפחה אחת ממוצא רומני, ששרדו את אושוויץ משום שיוזף מנגלה ערך בהם ניסויים.
במקביל, חווה אריק באותו קיץ גם את האהבה הגדולה הראשונה של חייו, כאשר תמרה (נטע פורת), בת דודו המרדנית והפרובוקטיבית של בני, חברו הטוב ביותר של אריק (בגילומו של תם גל), מגיעה לחופשת קיץ מארצות הברית, ומעמידה במבחן את חברותם של שני החברים הטובים.
אריק מתיידד גם עם קלרה (מיה דגן), ניצולת שואה ממוצא רומני, שמשמשת מדריכה ללקוחות הביישנים וחסרי הניסיון של ברייד.
בנוסף, היא וברייד מנהלים בביתה בשעות הלילה מועדון מחתרתי ובלתי חוקי של משחקי קלפים.
ברייד מאוהב בה, ואף על פי שהיא עברה טראומות קשות בתקופת השואה ואינה מוכנה להתמסר לו (או לכל אחד אחר), הוא מוכן לחכות לה כמה זמן שזה ייקח, עד שתהיה מוכנה.
אריק נוהג לבלות חלק ניכר מזמנו בספרייה העירונית.
כשמאיר (דרור קרן), הספרן הרווק והעגמומי, שומע שאריק עובד אצל שדכן, הוא מבקש ממנו להכיר לו אותו.
ברייד שולח את מאיר לשיעור אצל קלרה, ומאיר מתאהב בה ומחליט שהיא זאת שהוא רוצה.
אף על פי שברייד וגם קלרה עצמה מנסים להניא אותו מכך, הוא לא מוותר וממשיך לחזר אחריה.
כשהוא מגלה על הקשר המיוחד הקיים בין ברייד לקלרה, הוא נחוש להסיר את ברייד מדרכו.
הוא מתחיל לחקור וטוען שיעקב ברייד אינו שמו האמיתי, ונודע לו על עיסוקו הצדדי של ברייד כמבריח סחורות וגם על מועדון הקלפים שהוא וקלרה מנהלים.
מאיר מלשין למשטרה, וזו פושטת על ביתה של קלרה, ולאחר מכן על משרדו של ברייד.
ברייד וקלרה מתוחכמים וזהירים (ומקבלים התרעה מוקדמת מאריק), והשוטרים אמנם יוצאים בידיים ריקות, אך השמועות מתחילות לצוץ, וכתבה על החשדות שמתפרסמת בשבועון "העולם הזה" גורמת לקלרה לנתק את קשריה עם ברייד, והוא, שבור לב, נעלם מבלי שאיש יידע לאן.
מאז ראה אותו אריק רק פעם אחת נוספת – בהלווייתה של קלרה, שנפטרה כמה שנים לאחר מכן.
סצנות הפתיחה והסיום של הסרט מתרחשות 38 שנים לאחר מכן, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
אריק ואביו מוזמנים למשרדו של עורך דין (יעקב בודו), שמבשר להם שיעקב ברייד נפטר והוריש את כל רכושו לאריק.
בין מסריו של יענקל'ה ברייד כשדכן, הנאמרים בסרט:
"שדכן אמור לתת לא מה את רוצה, אלא מה את צריכה";
"שדכן עם נשמה חושב קודם כל טוב על בנאדם.
רואה צולע, אומר שידוך טוב – לא ירוץ אחרי בחורות.
עיוור – מצוין, לא מסתכל ימינה שמאלה.
אילמת – טוב מאוד, אין ויכוחים בבית";
"גבר לא חייב להיות מושך.
מחר אני מסדר אותך בחור מושך פול ניומן.
מתחתנים, ירח דבש, בא כלב רוטוויילר, מתנפל על פנים, הלך פרצוף פול ניומן.
תעזבי אותו עכשיו כי לא מושך?
"אהבה ממבט ראשון זה גירושים ממבט שני."
התוכנית המקורית של אבי נשר ושל אמיר גוטפרוינד הייתה לשתף פעולה ולפתח במקביל סרט קולנוע וספר, כשגוטפרוינד יכתוב את הספר ונשר יהפוך אותו לתסריט.
בסופו של דבר, גוטפרוינד הוציא את ספרו "בשבילה גיבורים עפים" כבר ב-2008, ומתוך הספר נצמד לבסוף נשר בעיקר לפרק אחד ולדמות אחת מתוכו, דמותו של יעקב ברייד, שעליה ביסס את סרטו.
במסגרת התחקיר לסרט נפגש נשר פעמים אחדות עם ותיקי חיפה, שהכירו היטב את העיר התחתית.
החלק בעלילת הסרט, שמספר על משפחת הגמדים שניהלו את בית הקולנוע, מבוסס על סיפור אמיתי.
בבעלות המשפחה היה בית הקולנוע "כרמל-גנים" בעיר התחתית.
על מנת לשחזר את מראה השיכון בשנות ה-60 היה צורך בכ-20 משאיות שהכילו כ-220 מטר מעוקב חול, ופרקו את החול על כביש מרכזי באחת מהשכונות הוותיקות בחיפה.
חלק מהסרט צולם במבנים של המרכז המסחרי הישן הנמצא בין דרך העצמאות ודרך יפו.
צלם הסרט הוא מישל אברמוביץ הצרפתי, שצילם גם את סרטו הקודם של נשר, "הסודות", וכן כמה מסרטי הפעולה הצרפתיים המצליחים שהפיק לוק בסון.
הסרט, שצולם לראשונה בקריירה של נשר בפריים סינמסקופי רחב, צולם בפילם, והוקרן בבתי הקולנוע בשתי גרסאות: בפילם ובהקרנות דיגיטליות.
עורך הסרט הוא יצחק צחייק, המשמש כעורך הקבוע של סרטיו של נשר מאז "הלהקה".
בתחילת כתיבתו של התסריט נקרא הסרט "הבלש", ובשלב התחלתי של הפקתו הוא נקרא "גמדים".
עד לסיום צילומי הסרט הוא נקרא "שיעור באהבה".
לקראת הקרנתו נקבע שמו הסופי של הסרט, "פעם הייתי".
השם "הבלש" שם במרכז את אריק הצעיר.
השם "גמדים" מעביר את מרכז הכובד אל סילביה ומשפחתה.
השם "שיעור באהבה" מתמקד ביעקב ברייד, המסביר אהבה מהי ללקוחותיו וגם לאריק, ובקלרה, המדריכה את לקוחותיו הביישנים של ברייד באורחות חיזור.
שמו הסופי של הסרט חוזר ומתמקד באריק, אך הפעם זהו אריק הבוגר, הנזכר בנעוריו.
השם "פעם הייתי" נשמע בסרט בשיר הילדים "פעם הייתי בתימן", אחד משלל שירי התקופה הנשמעים בסרט.
את המוזיקה המקורית לסרט כתב המלחין הצרפתי, זוכה פרס סזאר, פיליפ סארד, שעבד בעבר עם רומן פולנסקי.
זוהי מוזיקה תזמורתית, אירופאית באופייה, שהוקלטה באולפני אבי רוד בלונדון.
נוסף על כך משולבים בסרט קטעים משירי רחוב ("יונה פעמונה") ולהיטי פופ ישראליים מאותה תקופה כדוגמת "יחזקאל" של "החלונות הגבוהים", לצד להיטי רוק בינלאומיים, כמו "White Rabbit" של "ג'פרסון איירפליין" ו"Sunshine of your Love" של "קרים".
רבים מגיבורי הסרט כמהים לאהבה.
גיבור הסרט, יעקב ברייד הוא שדכן, העוסק בשידוך אנשים לשם אהבה (ולא ל"פצ'ה מצ'ה", כלשונו).
הוא עצמו משתוקק לאהבתה של קלרה.
סילביה מפצירה בברייד לאורך כל הסרט שימצא לה חתן ("אם אתה יושב פה זה רע מאוד, סימן אתה לא מחפש לי חתן", היא מאיצה בברייד), וברייד משדך לה את מאיר, שביקש אישה נמוכה ממנו, אך מאיר מתאהב בקלרה, שאליה הביא אותו יעקב ברייד כדי שתדריך אותו בהליכות חיזור.
בתחילת הסרט אומר אריק "לא הבנתי למה עושים מאהבה כזה עניין", אך במהלך הסרט הוא מתאהב בתמרה, המתארחת בקיץ בבית השכנים, ואף היא מתאהבת בו.
אחדים מהמבוגרים שבסרט הם ניצולי השואה שעלו לישראל: יעקב ברייד, קלרה, יוז'י וסילביה.
אף שהסרט מתרחש 23 שנים לאחר שהסתיימה השואה, זיכרונה תופס מקום מרכזי בחיי הניצולים.
ברייד וקלרה מדברים עם אריק על מה שקרה "שם", ומסבירים לו כיצד אירועים אלה משפיעים על חייהם בהווה.
ממקום מושבו של ברייד במשרדו בסימטה בעיר התחתית, הוא רואה מולו אופה שעובד יום-יום מול תנור פתוח, אזכור מתמיד של תנורי המחנות.
זיכרונותיה של קלרה מתקופתה בשואה משפיעים עליה עד להיותה מבוגרת; אינה מסוגלת לישון בלילות בגלל סיוטים, כאביה בשיניים כתוצאה מעינוייהם של הנאצים והרחקת ילדה ממנה בהיותה לא כשירה להורות.
בביתו של אריק, שאביו יוז'י הוא ניצול השואה, אין מדברים על השואה.
אריק, הקורא בעיקר ספרות בלשית, לוקח בספרייה את ספרו של ק.
צטניק, "בית הבובות", אף שהספרן מנסה להניא אותו מכך.
לקראת סוף הסרט נוגע אריק בנושא השואה בשיחה עם אביו, ונענה בתגובה נסערת, הנפסקת ברגע שאמו של אריק מתקרבת אליהם.
משיכתו של אריק לתמרה גורמת לו לבגוד בחברו הטוב, בני, שחפץ באהבתה של תמרה.
תמרה עצמה מאיימת לבגוד בנאמנות שלו ולגלות למשפחתו ולבני את היחסים ששוררים ביניהם.
אולם היא מחליטה לשמור על הסוד שלהם ולהישאר נאמנה לאריק.
ברייד נשאר נאמן לקלרה אף על פי שהיא לא מסוגלת להתקרב אליו מעבר לרמה של ידידות חמה.
לבסוף היא שוברת את הקשר ביניהם לצמיתות, מין בגידה על רקע התמסרותו לה.
כאשר קלרה דוחה את חיזוריו של מאיר הספרן, הוא בוגד בה ומארגן פשיטה משטרתית על דירתה.
מאיר מנסה גם לשדל את אריק לבגוד בברייד, אדם שאריק אוהב ומכבד.
אבל אריק נשאר נאמן לו.
אירועים המתרחשים בסרט מספקים מידע מדויק של מועד התרחשותה של העלילה.
סצנת הפתיחה של הסרט מתרחשת במהלך מלחמת לבנון השנייה, לאחר שרקטות פגעו בחיפה (אירוע שאין בו רלוונטיות לעלילת הסרט), כלומר ביולי 2006. סצנת הסיום של הסרט מתרחשת בהמשך לסצנת הפתיחה, ושתי סצנות אלה ממקמות את עלילת הסרט העיקרית במסגרת של פלשבק, המציג את זכרונותיו של אריק.
מבקר הקולנוע אורי קליין מעיר על כך:
המסגרת הזאת משווה לו מהות של זיכרון, ובתחומי הזיכרון מותר לעשות יותר מכפי שנכון לעשות בסרט המבקש לשחזר את העבר באופן ישיר יותר.
לולא הוצב הסרט במסגרת של פלאשבק אפשר היה להתלונן על ההתרפקות המאומצת שלו על השחזור התקופתי, המעניק לכמה מאתרי הצילום אופי תיאטרלי ומלאכותי; אך מכיוון שמדובר בזיכרון של הגיבור, התוצאה נדמית קבילה יותר.
עיקר הסרט מתרחש בקיץ 1968, כפי שניתן ללמוד מקריאותיהם של מוכרי העיתונים על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, שהתרחשה ב-20 באוגוסט 1968.
העובדה שהסרט הוא פלשבק משתקפת גם בשמו, "פעם הייתי".
הסרט מפגיש שתי עדות, של יוצאי רומניה (יעקב ברייד, קלרה, סילביה, יוז'י) ושל יוצאי עיראק (תקוה ומשה עבאדי, הדוד נאג'י).
מוצאן של חלק מהדמויות ניכר במבטאן ובשפתן: ברייד וקלרה מדברים עברית במבטא רומני, לעיתים בשיבושי לשון, ולעיתים הם עוברים לדבר ברומנית (בעיקר בנוכחות אריק, כשהם רוצים שלא יבין את דבריהם).
גם בני הזוג עבאדי, הוריו של בני, מדברים עברית במבטא עיראקי, ואצל הדוד נאג'י המבטא העיראקי בולט במיוחד.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר העיר על כך: "העובדה שנשר נדרש פה לאקצנטים עיראקיים ורומניים אינה מגונה חלילה.
מה שחבל הוא ההדגש המוגזם עליהם שלעיתים מאיים להטביע את הסיפור המורכב."
הרעיון של קולנוע המופעל על ידי משפחה של שבעה נמוכי קומה נשמע בדיוני עד כדי פגימה באמינות הסרט, אך הוא מבוסס על סיפור אמיתי.
לשמשון אייזיק אוביץ נולדו שתי בנות נמוכות קומה מאשתו הראשונה, ושמונה ילדים, מהם חמישה נמוכי קומה, מאשתו השנייה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הקימו שבעת נמוכי הקומה להקת זמר בשם "להקת ליליפוט", שהופיעה ברחבי רומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה.
הם המשיכו להופיע גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עד שב-19 במאי 1944 נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם ד"ר יוזף מנגלה ערך בהם ניסויים.
בשנת 1949 עלו בני המשפחה לישראל, וקיבלו זיכיון להפעלת שני בתי קולנוע בעיר התחתית בחיפה, "כרמל" ו"גנים", שהפכו לקולנוע "כרמל גנים" המופיע בסרט.
לקולנוע תפקיד מרכזי בסרט: משרדו של יעקב ברייד נמצא בפסג' של בית קולנוע, וכרזות הסרטים המוקרנים בבית הקולנוע נראות פעמים רבות בסרט.
בין ברייד לבעלי הקולנוע, ובפרט סילביה, מתקיימים קשרי ידידות.
גיבורי הסרט אף מבקרים בקולנוע ומשוחחים על הסרטים המוקרנים בו.
מאפיין זה של הסרט ניכר בכרזה שלו, המעוצבת בהתייחסות עצמית, ככרזה של בית קולנוע לסרט "פעם הייתי", שבה מופיעים שלושת הכוכבים המבוגרים של הסרט - ברייד, קלרה ומאיר.
ברחוב שבחזית הכרזה מופיעים שני הכוכבים הצעירים של הסרט - אריק ותמרה.
הסרט במכלול יצירתו של אבי נשר
חוקר הקולנוע שמוליק דובדבני בוחן את מקומו של "פעם הייתי" במסגרת מכלול יצירתו הקולנועית של הבמאי אבי נשר, ורואה בו כפרק השני בטרילוגיה של נשר, לצד סוף העולם שמאלה והחטאים.
גם מבקר הקולנוע אורי קליין עסק בסרט זה במסגרת מכלול יצירתו הקולנועית של נשר:
שני סרטיו הקודמים של נשר, "סוף העולם שמאלה" מ-2004 ו"הסודות" מ-2007, סבלו לטעמי מגסות יתרה.
"פעם הייתי", למרות מגבלותיו, הוא יצירה עדינה הרבה יותר, המעוררת תחושה שהיא נובעת ממקום הרבה יותר פרטי ואינטימי מקודמותיה.
ברייד הוא הדמות המורכבת והמעניינת ביותר שנשר ברא עד כה באחד מסרטיו הישראליים (היו גם כמה דמויות מעניינות בכמה מהסרטים שביים באמריקה, בעיקר בסרטו הלא-ישראלי הטוב ביותר, "חוקר המס" מ-1999).
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולשבחים מצד מרבית מבקרי הקולנוע.
יהודה סתיו מ"ידיעות אחרונות" העניק לסרט ארבעה כוכבים וכינה אותו "בידור קולנועי מהוקצע ומהנה".
יאיר רוה כתב כי "הסרט הוא אחד משיאיו של נשר, והוא מצליח לרגש ולהפתיע".
רוה אף החמיא למשחקו של אדיר מילר: "אדיר מילר והדמות שהוא מגלם הם אחד הניסים הגדולים של הסרט הזה.
הציניות הישראלית - גם שלי, מודה - לא האמינה שזה אפשרי.
התפקיד הזה הוא סטירת לחי לציניקנים".
אבנר שביט כתב בביקורתו על הסרט: "זוהי העבודה המענגת והיפה ביותר בקריירה המפוארת מלכתחילה של נשר.
אבל חשוב מכך, זהו אחד הסרטים הטובים על ישראל של שנות השישים, ובכלל אחת היצירות המורכבות והמעניינות ביותר על הדרך שבה התמודדה התרבות המקומית עם זיכרון השואה ועל הצורה שבה החלה לבנות את עצמה מחדש".
בסוף השבוע הראשון להקרנתו צפו בסרט כ-20,000 צופים.
לאחר שישה שבועות חצה הסרט את רף 200,000 הצופים, ובכך היה לסרט השלישי ברציפות של נשר שמגיע להישג זה.
בספטמבר 2010 זכו שני השחקנים הראשיים של הסרט, אדיר מילר ומיה דגן, בפרס אופיר בקטגוריות השחקן הראשי הטוב ביותר והשחקנית הראשית הטובה ביותר.
שחקנ/יתדמות אדיר מילר יעקב "יענקל'ה" ברייד, שדכן וניצול שואה מיה דגן קלרה אפשטיין, ניצולת שואה רומנייה תובל שפיר אריק בורשטיין נטע פורת תמרה, נערה שבאה מאמריקה לחופשת קיץ.
בתו של נאג'י דרור קרן מאיר, ספרן.
פעם הייתי בתימן הוא שיר ילדים עברי.
השיר משמש גם לריקוד במעגל.
השיר תועד לראשונה בשנת תש"ז, בבית ספר עממי בתל אביב.
את השם המופיע בשתי השורות האחרונות ("רותי" בדוגמה שמשמאל), נהוג להחליף בשמה של אחת המשתתפות (ולעיתים אף בשמו של אחד המשתתפים).
בעקבות הפיכתה של המילה "כושי" לבלתי תקינה פוליטית, יש שהחליפו אותה במילה "ילד".
מחבר השיר ומחבר הלחן אינם ידועים, ונהוג להציג את מקורו כ"עממי".
פעמון רוח הוא כלי הקשה אידיופוני הבנוי על פי רוב מצינורות מתכת או במבוק חלולים, וביניהם דיסקית עץ קשורה למפרש.
את הפעמון תולים בדרך כלל במקום פתוח, הרוח המנשבת מניעה את המפרש, וכך מופקים הצלילים.
מקורם של פעמוני הרוח ברומא, במאה הראשונה לספירה.
פעמוני רוח רומיים, עשויים בדרך כלל מברונזה, נקראו tintinnabulum ונתלו בגנים, בחצרות ובאכסדראות שבהן ישנה רוח שגרמה להם לצלצל.
במאה השנייה בהודו, שמו פעמוני רוח בגגות הבתים כדי לקבוע את עוצמת הרוח וכיוונה, וכן להבריח ציפורים ורוחות רעות.
לאחר מכן הובאו לסין שם נתלו במקדשים, ארמונות ובתי מגורים.
ליפן הגיעו הפעמונים על ידי נזירים בודהיסטים שחזרו מסין.
בתקופת אדו החלו ביפן להכין את הפעמונים מזכוכית.
בתרבות הפנג שווי לפעמוני הרוח שימוש נרחב, הם נחשבים כסימן למזל טוב, ויש קשר בין החומר ממנו עשוי הפעמון למיקומו בבית: פעמון ממתכת לאזורי מערב וצפון, פעמון מזכוכית לאזורי צפון ומזרח, פעמון מבמבוק לאזורי מזרח ודרום, פעמון מקרמיקה לאזורי דרום מערב, צפון מערב, וצפון מזרח.
ישנם סוגים רבים של פעמונים, בצורות שונות, וממגוון רחב של חומרים: עץ, פלסטיק, זכוכית, צדפות, חלוקי נחל, אלומיניום ונחושת.
צליל הפעמון תלוי באורכו של הפעמון, החומר ממנו הוא מורכב, עובי הדופן ועוד.
מספר אמנים ידועים, ביניהם אוליבייה מסייאן, השתמשו בפעמון בנגינתם.
פעמון הדרור הוא פעמון, שניתן במתנה לעיריית ברלין המערבית ב-1950 ביוזמה של ארגון אזרחי אמריקני.
הוא ניתן לברלין כסמל למאבק לחירות ונגד הקומוניזם באירופה ובהשראת פעמון הדרור האמריקני שבעיר פילדלפיה.
מאז 1950 ממוקם הפעמון בבית עיריית טמפלהוף-שנברג, ששימש כבניין העירייה של ברלין המערבית מ-1948 ועד לאיחוד גרמניה.
היוזמה להעניק לברלין את הפעמון הייתה של הארגון האמריקני הוועד הלאומי למען אירופה חפשית (National Committee for a Free Europe), הארגון אשר הפעיל את רדיו אירופה החופשית.
לצורך כך השיק הארגון את הקמפיין "מסע צלב לחירות" (Crusade for Freedom).
הקמפיין הושק ביום העבודה ב-1950 על ידי הגנרל אייזנהאואר, ויושב ראש שלו היה הגנרל לושיוס קליי, שנודע כ"אבי הרכבת האווירית לברלין".
הפעמון, עשרה טון משקלו, יוצר בקיץ 1950 בבית היציקה הבריטי ג'ילט וג'ונסטון (Gillett & Johnston).
נחרתה עליו הכתובת הבאה (פרפרזה על משפט מנאום גטיסברג של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן): כי עולם זה, בחסדי האל, ייוולד מחדש לחופש.
הפעמון הובא לארצות הברית והובל שם במסע.
ראשיתו הייתה בעיר ניו יורק והוא עבר ב-20 ערים נוספות.
תושבי ארצות הברית נקראו לתרום כסף למימון היוזמה ולחתום על "הכרזת חירות".
בסך הכל נאספו 16 מיליון חתימות שכאלו.
חתימות אלו נמסרו לעיר ברלין עם הפעמון ונשמרות מאז שם.
מארצות הברית הובא הפעמון לברלין והותקן בבית העירייה שלה ב-24 באוקטובר - יום האומות המאוחדות.
יותר מ-400 אלף מתושבי ברלין גדשו את הכיכר שמול בית העירייה (הקרויה כיום כיכר ג'ון קנדי (John F.
Kennedy Platz)) כדי לצפות בטקס מסירת הפעמון.
רבע מהם היו תושבי חלקה המזרחי של העיר, שסיכנו עצמם על מנת להגיע לשם.
בטקס נכחו קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר וראש עיריית ברלין המערבית, ארנסט רויטר (Ernst Reuter).
הגנרל קליי נשא בו נאום ולחץ על כפתור שהפעיל את הפעמון, שצליליו נשמעו היטב במערב העיר ובמזרחה.
המפלגה הקומוניסטית המזרח-גרמנית כינסה הפגנה רועשת באתר המרוחק מספר קילומטרים מאתר טקס מסירת הפעמון.
תועמלני המפלגה גינו את הפעמון וכינו אותו "פעמון המלחמה", "פעמון הרעב" ו"פעמון המוות".
אחד מחברי הוועד המרכזי של המפלגה אף הכריז כי "החבל של פעמון המוות יהיה לחבל התלייה של אלו שיצלצלו בו".
מאז התקנתו מצלצל הפעמון מדי יום, בשעת הצהריים, וכן בערב חג המולד, בחצות, ובערב השנה החדשה, גם כן בחצות.
הקלטה של הצלצול הושמעה מדי יום א' לקראת שעת הצהרים על ידי תחנת הרדיו ברובע האמריקני במערב ברלין (RIAS) ומושמעת על ידי התחנה שבאה במקומה, DeutschlandRadio Berlin.
שידור צלצול הפעמון לווה בקריאה בגרמנית של קטע מתוך "הכרזת החירות" שליוותה את הענקת הפעמון לברלין, מפי שחקני תיאטרון ידועים.
הפעמון צלצל גם במספר הזדמנויות מיוחדות: לרגל ניסיון המרד במזרח גרמניה ב-1953, לרגל ניסיון המרד בהונגריה ב-1956, בעקבות הקמת חומת ברלין ב-1961 ובעת איחוד גרמניה ב-1990. בשנת 2001 צלצל הפעמון בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ואלפים מתושבי ברלין התכנסו בכיכר ג'ון קנדי כדי להביע את השתתפותם בצער על הפיגועים.
פעמה (בלועזית: Beat) הוא מונח מוזיקלי המתאר את יחידת הבסיס של הזמן ברוב סוגי המוזיקה והריקוד הקיימים.
הפעמות הן הבסיס לקצב, ולרוב ההיבטים הקצביים של מוזיקה וריקוד.
הפעמות הן מעין נקודות על ציר הזמן, הנמצאות במרחקי-זמן קבועים זו מזו (למשל חצי שנייה), בדומה לשנתות בסרגל.
כל פעמה כוללת נקודה אחת שכזו, וכן את משך הזמן בינה לבין הפעמה הבאה.
במוזיקה ובריקוד קצבי, הפעמות נמשכות (נשמעות, נראות או מדומיינות) כל הזמן ברקע, והאירועים (צלילים, שקט, תנועות) מתחילים, נמשכים ונפסקים על גבי הרקע הזה ובהתאם לו.
לכן ניתן לומר שהפעמות הן השלד הקצבי של המוזיקה ושל הריקוד.
פעמה יכולה להיות מסומנת באמצעות אירוע קולי/ויזואלי כלשהו (התחלת/הפסקת צליל או תנועה) בדיוק בנקודת הזמן שלה ("על הפעמה").
אין צורך לסמן את כל הפעמות, כיוון שהמוח שואף להשלים את הפעמות החסרות כדי למצוא דפוס במוזיקה או בריקוד.
אך כאשר מעט מדי פעמות מסומנות, המוח לא מצליח לאתר דפוס קבוע, והמוזיקה או הריקוד מאבדים את תחושת הקצב, ומקבלים תחושת זמן מעורפלת ו"מרחפת".
ניתן לסמן את הפעמות גם באמצעות המכשיר מטרונום, שנועד למטרה זו.
משך הזמן הקבוע בין הפעמות נקרא מִפְעָם (טֶמְפּוֹ), והוא התורם החשוב ביותר לקביעת המהירות בה מתבצע הקטע המוזיקלי או הריקוד.
מכיוון שהפעמות מהוות את השלד הקצבי של היצירה, כאשר מותחים או מצמצמים אותו (על ידי שינוי משך הזמן הקבוע בין הפעמות), נמתחת או מתקצרת יחד איתו היצירה כולה.
יחידת המידה למפעם היא "פעמות לדקה", ומשמעותה היא שככל שערך המפעם גבוה יותר, יהיו יותר פעמות בדקה אחת.
כך למשל, במפעם של 60 (פעמות לדקה) נשמע פעמה אחת כל שנייה בדיוק; ובמפעם של 120 נשמע שתי פעמות כל שנייה, כלומר פעמה אחת כל חצי שנייה.
רוב סוגי המוזיקה והריקודים הקיימים מאופיינים קצבית על ידי רצף חוזר וקבוע של פעמות, המכיל פעמות מודגשות ולא מודגשות (נקראות גם חזקות וחלשות), המופיעות בסדר קבוע וחוזר, למשל: פעמה מודגשת, שתי פעמות לא מודגשות, וחוזר חלילה.
סדר או דפוס קצבי זה יוצר את המשקל.
כל חוליה בסיסית ברצף החוזר הזה נקראת תיבה.
לרוב, הפעמה הראשונה בכל תיבה היא פעמה מודגשת, ולעיתים קרובות היא מסומנת בהתאם, באופן ברור יותר מהפעמות האחרות בתיבה.
כאשר הפעמה הראשונה אינה מודגשת, נוצרת סינקופה.
בגלל ההיררכיה בין הפעמות, נוצר מצב בו אירוע מוזיקלי יחיד (צליל/תנועה/הפסקה) יכול להתרחש בשלושה סוגי עיתויים: על פעמה דגושה, על פעמה חלשה, והיכן-שהוא בין פעמות ("אוף-ביט").
לכל עיתוי כזה יש משמעות מוזיקלית שונה.
למשל, כאשר צליל או רצף של צלילים מופיע לפני פעמה דגושה, נוצרת הרגשה של הקדמה וציפייה לפעמה הדגושה, ותופעה זו נקראת "קָדְמָה".
כאשר צליל או רצף של צלילים מופיע בין פעמות, נוצרת הרגשה של ציפייה לפעמה דגושה, ואפקט זה משמש ליצירת תחושת התקדמות ותנועה במוזיקה.
פעמוני מזחלת הם פעמונים שמפיקים צליל צלול, חזק ואופייני ביותר, בעיקר במספרים גדולים: ככל שישנם פעמונים רבים יותר מקובצים על הכלי המונף, מתקבל צליל כללי חזק יותר וצלול יותר.
לפעמוני המזחלת ישנם שימושים רבים ומגוונים: ככלי הקשה בתזמורות, במזחלות, ובריקודי עם עממיים שנוהגים להוסיף את פעמוני המזחלת לליווי הריקודים.
לרוב, הם משמשים כתחליף זול יותר לפעמונים קטנים "קלאסיים", שנחשבים יקרים יותר.
פעמוני המזחלת הפשוטים ביותר מיוצרים מחתיכה אחת של מתכת המכופפת למספר שקעים כדוריים, הבנויים להכיל כדור קטן, עם קטע קצר של מוט מתכת נוסף שישמש כמעין מוט לאחיזה בפעמונים.
שיטת ייצור זו מניבה תוצאות של 2 או 4 בתי כדורים, שבהמשך ניתן להכניס בתוכם את הפעמונים, לנענע את מוט המתכת- ובכך להפיק את צליל הפעמונים המיוחד של פעמוני המזחלת.
שיטת ייצור נוספת היא לא לבנות את בתי הכדורים בצורה כזו, אלא לחבר שני חצאי מתכת קטנים לכדי צורה כדורית, שהם ישמשו כבתי הכדורים לפעמונים.
זוהי שיטה פחות חסכונית מן השיטה הקודמת, אך כנראה יותר קלה מבחינה טכנית לביצוע.
פעמוני המזחלת ידועים במיוחד בשימושם בעיקר בתקופת חג המולד, וחגים נוצריים אחרים, בשל המיתוסים הנוצריים הרבים על סנטה קלאוס ומזחלת האיילים שלו, שלה יש פעמונים מצלצלים.
שיר חג המולד המפורסם ביותר הוא כנראה השיר: "פעמוני מזחלת" ("Jingle bells").
לפעמוני המזחלת המשמשים בחגיגות החגים יש צורה אחרת, ודרך ייצור שונה מאשר פעמוני מזחלת המיועדים באמת למזחלות, או לפעמוני מזחלת אשר בנויים כך שישמשו ככלי הקשה בתזמורת.
אחת היצירות המוכרות ביותר אשר בהן נעשה שימוש בפעמוני מזחלת ככלי תזמורתי היא הסימפוניה הרביעית של גוסטב מאהלר, שנכתבה בשנת 1901.
פעמון השלום היפני (ביפנית: 日本の平和の鐘) הוא פעמון המוצב בתחומיו של מטה האומות המאוחדות בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
הפעמון הוענק לאו"ם במתנה על ידי יפן בשנת 1954.
הפעמון, בגובה של מטר אחד, בקוטר של 60 סנטימטרים בבסיסו ובמשקל של 116 קילוגרמים, נוצק מהתכת מטבעות אשר נאספו מידי נציגים של 60 אומות, שהשתתפו באספת אגודות האומות המאוחדות שהתקיימה בפריז ב-1951. על גביו מוטבעות ביפנית המלים יחי שלום עולמי מלא (世界絶対平和萬歳).
ייצורו הושלם ביום האומות המאוחדות ב-1952. הוא מוצב במטה האו"ם תחת גגו של מבנה יפני מסורתי מעץ ברוש יפני, המסמל מקדש שינטו.
המבנה כולו מוצב על גבי בסיס מסלעים שנתרמו על ידי ישראל.
הפעמון הוענק לארגון האו"ם ביזמת אגודת האומות המאוחדות ביפן.
הוא הוענק לארגון ב-8 ביוני 1954 על ידי המשקיף היפני לארגון (יפן לא הייתה עדיין חברה באו"ם בעת ההיא).
המנהג הוא לצלצל בפעמון פעמיים בשנה - ב-21 במרץ, יום האביב הראשון, וביום פתיחת מושב העצרת הכללית של האו"ם בחודש ספטמבר מדי שנה.
הפעמון נשלח לתקופה קצרה לאוסקה שביפן כדי להשתתף בתערוכת אקספו 70' שם, בטרם הוחזר למקומו במטה האו"ם.
באותה שנה הפיק שירות הדואר של האו"ם סדרת בולים הנושאת את איור הפעמון, וזאת במסגרת סדרת בולים על יצירות אמנות בבעלות הארגון.
בשנת 1994 נערך במטה האו"ם טקס לציון מלאת 40 שנה להענקת הפעמון לארגון.
עם השנים העניקה אגודת פעמוני השלום העולמיים של יפן עשרים העתקים של הפעמון לערים ברחבי העולם, בהן: אנקרה, ברלין, ורשה, מקסיקו סיטי, אוטווה, מונטראול, ברזיליה, בואנוס איירס, לוס אנג'לס ומדריד.
בדצמבר 2017 הוצב פעמון השלום בעיר לוד, והוא פעמון השלום היחיד בישראל.
פעמוני היובל היה המופע המרכזי במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
המופע נערך ב-30 באפריל 1998 באצטדיון גבעת רם.
על הפקת האירוע הופקדה "העמותה לאירועי שנת החמישים למדינת ישראל".
התוכנית המקורית הייתה לקיים את המופע ברמת גן, תחת השם "מפגן תולדות המדינה".
בסוף 1997 שונה שמו של המופע והוחלט לקיימו בירושלים.
עלות המופע עמדה על כ-22 מיליון שקלים, שעל פי מבקר המדינה, ארבעה וחצי מתוכם היו בגדר תשלום יתר.
לקראת המופע שופצו כ-4,000 מ-10,000 מושבים באצטדיון גבעת רם.
המפיק בפועל של המופע היה שוקי וייס וביים אותו צדי צרפתי.
באירוע, שארך כשלוש שעות, נטלו חלק כ-2,000 משתתפים, בהם זמרים, שחקנים ורקדנים.
אורחי הכבוד במופע היו סגן נשיא ארצות הברית אל גור, שנשא נאום אוהד, נשיא המדינה עזר ויצמן וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
את המופע הנחה חיים יבין.
התוכנית האמנותית כללה מחרוזות שירים, ריקודים וקטעי מעבר קצרים.
השירים במופע קובצו לפי תמות, וכללו שירים ישראליים ישנים, שירים ים־תיכוניים, שירים בשפות העולים לארץ, שירי ילדים, שירים שעוסקים בתהליך השלום, שירים על ירושלים ושירים על צה"ל.
בקטע שהוקדש לצה"ל נערכו תרגילי סדר ומספר חיילים שעלו מהתפוצות סיפרו על עלייתם ועל שירותם הצבאי.
בין השירים שזכו לביצוע מלא: "אין לי ארץ אחרת" (גלי עטרי), "לחיי העם הזה" (שושנה דמארי), "ירושלים של זהב" (עפרה חזה) ו"שיר לשלום" (דודו פישר).
ההמנון הושר על ידי ריטה.
המופע הסתיים בביצועה של יהודית רביץ לשיר "הלוואי" ובריקודי עם על רקע זיקוקין די-נור.
במופע נכלל גם השיר שנקרא "להיות כאן ילד" שבוצע במקור בפסטיגל 1997 ונכתב על ידי יערה שבו, והולחן על ידי מירון מינסטר והוא בוצע בגרסה מקוצרת על ידי חנוך רוזן, ציפי שביט, חני נחמיאס, מיכל ינאי, נליה צמחמן וילדי פסטיגל 1997.
בין האמנים הנוספים שהשתתפו במופע היו: אורנה פורת, יוסי בנאי, תיקי דיין, מיקי קם, דורון אורן, יעל גזית, גיא זוארץ, נירית אהרוני, גיא פרידמן, מיכל צפיר, טוביה צפיר, גילה אלמגור, יבגני שפובלוב, ריימונד אבקסיס, ענת עצמון, גלית גיאת, חנוך רוזן, ציפי שביט, חני נחמיאס ומיכל ינאי.
המופע שודר במקביל בערוץ הראשון והשני; שיעורי הצפייה במופע עמדו על 28.7 אחוזים בערוץ הראשון ו-25.5% בערוץ 2.
מספר סוגיות שקשורות במופע זכו לעיסוק ציבורי נרחב, ובראשן:
התשלום עבור שירת התקווה - לשירת התקווה נבחרה הזמרת ריטה.
פרסומים על הכוונה לשלם לה 70,000 ש"ח עבור ביצוע ההמנון עוררו ביקורת קשה.
ריטה נפגעה מהביקורת והחליטה לפרוש מהמופע.
לבסוף הצליח ראש הממשלה בנימין נתניהו לשכנעה לחזור בה בשיחת טלפון אישית, ואת הכסף שקיבלה הודיעה שתתרום לצדקה.
השתתפותה של להקת בת-שבע והחשש לביטול המופע - הלהקה הייתה אמורה להופיע עם הריקוד "אחד מי יודע" מתוך "אנאפאזה" של הכוריאוגרף אוהד נהרין.
בריקוד לבושים הרקדנים כחרדים, וכשברקע נשמע הפיוט אחד מי יודע, הם פושטים את בגדיהם עד שהם נותרים במכנסונים וגופיות.
המפלגות הדתיות בממשלה דרשו לשנות או לבטל את הריקוד.
אחת ההצעות שעלו הייתה הלבשת הרקדנים במכנסי גטקעס, שהובאו לשם כך ערב המופע ממחסני צה"ל.
מספר עתירות שהוגשו לבג"ץ בעניין ההופעה נדחו.
על הלהקה הופעלו לחצים רבים לשנות את היצירה, ומנגד הושמעו איומים של אמנים לבטל את השתתפותם אם תצונזר היצירה.
הלהקה סירבה לשנות את יצירתה בשל תכתיב פוליטי, וכחצי שעה לפני תחילת המופע החליטה שלא לעלות לבמה ואת ההודעה על כך בישר השחקן עודד קוטלר.
מספר אמנים טענו בדיעבד שלוּ ידעו על החלטת הלהקה היו מסרבים אף הם לעלות לבמה.
המשבר זכה לסיקור רב בתקשורת והעלה מחדש את שאלת יחסי דתיים-חילונים במדינה.
רוני מילוא, ראש עיריית תל אביב, הודיע בעקבות המופע על פרישתו מהליכוד ועל הקמת מפלגת מרכז.
מנחה הטלוויזיה דן שילון כינה את גילה אלמגור "הקרנף של המדינה", בשל המשך השתתפותה במופע אחרי שנודע לה על עזיבתה של הלהקה.
פעימת לב , הוא מושג המשמש במערכות מחשוב, המתאר אות מחזורי המיוצר על ידי חומרה או תוכנה אשר משמש מחוון לתקינותה או כדי לסנכרן את פעולתה עם רכיבים אחרים במערכת מורכבת.
בדרך כלל פעימת לב נשלחת בין שתי מכונות במרווח קבוע; במרווח אופייני של מספר שניות.
במצב בו לא נקלטת פעימת לב במשך מרווח מרבי, בדרך כלל כפולה קטנה יחסית של מרווח בין שתי פעימות (זמן המחזור), המערכת השולחת תיחשב כתקולה.
פרצת האבטחה "Heartbleed" אשר נתגלתה במנגנון פעימת הלב של הפרוטוקול הנפוץ OpenSSL, פורסמה באפריל 2014.
פרוטוקול המממש פעימת לב משמש בדרך כלל בניטור זמינות של משאב מערכת, כגון כתובת IP.
כאשר פעימת לב מתחילה במכונה מסוימת, יחל תהליך קביעה ברשת פעימת הלב, מי מנהל את המשאב.
ברשתות עם יותר משתי פעימות לב, יש לקחת בחשבון מצבים בהם המערכת מתחלקת לשתיים או יותר תת-מערכות על ידי ניתוק אחד או יותר ברשת, במצב זה כל משאב בתת-מערכת עדיין יכול לתקשר עם חבריו אך לא עם משאבים בתת-מערכת שנותקה.
אולם אז חשוב שכל משאב ינוהל על ידי רכיב אחד ולא אחד לכל תת-מערכת.
לאור העובדה שפעימת לב משמשת לחיווי בריאות המערכת, חשוב שהפרוטוקול והרשת עליה הוא מועבר יהיו אמינים ככל שניתן.
תופעה של משאב שנחשב כתקול בשל תקלה "מדומה" שנוצרה כתוצאה מבעיות רשת המונעות מעבר יציב של פעימות לב, תהווה בעיה.
פעמוני סנט מרי הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1945 בבימויו ובהפקתו של לאו מקארי עם בינג קרוסבי ואינגריד ברגמן בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא על אב ונזירה העובדים בבית ספר של הכנסייה ומנסים להצילו מהריסה למרות הבדלי הדעות ביניהם.
בינג קרוסבי מגלם את האב או'מלי, תפקיד שגם גילם בסרט "הולך בדרכי" משנת 1944 שזיכה אותו אז בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
אינגריד ברגמן זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה לשנת 1945.
הסרט זה בפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר על הסרט הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (אינגריד ברגמן), השחקן הטוב ביותר (בינג קרוסבי), הבימוי והפסקול הטובים ביותר.
הסרט היה שובר קופות בארצות הברית, יש בו ערכי חינוך של נתינה ומוטיבים דתיים כמו הצגת ילדים על לידת ישו.
הוא שייך לקבוצת הסרטים המוקרנים בארצות הברית בחג המולד.
ב-1959 הופק סרט טלוויזיה בשם זה עם קלודט קולבר בתפקיד הראשי.
האב או'מלי (בינג קרוסבי) מגיע לבית הספר הכנסייתי "סנט מרי" ונפגש עם הנזירות שבראשן האחות מרי בנדיקט (אינגריד ברגמן).
בניין בית הספר נמצא במצב ירוד, אין כסף לשיפוצים והוא עומד לפיכך לפני סגירה.
סמוך לו בונה הוראס בוגרדוס (הנרי טרברס) מפעל מודרני ומצפה שבית הספר יתפנה וישמש מגרש חנייה לעובדיו.
בנדיקט מבקשת מאו'מלי להשפיע על גוברטוס לסגת מתוכניתו ולתרום את הבניין לבית הספר.
לאחר מאמצי שכנוע של שניהם משנה בוגרדוס את כוונתו ותורם להם את בניין המפעל המיועד.
האחות בנדיקט קשורה מאוד לילדים.
כשהיא מבחינה שילד חזק מכה את אדי (ריצ'רד טיילר) שהוא חלש וביישן אין היא אומרת לו שיגיש את הלחי השנייה אלא קונה ספר הדרכה לאיגרוף ומתאמנת עם הילד.
התוצאה מגיעה מהר ובעימות עם המכה מפיל אותו אדי באגרופיו והם מתפייסים.
או'מלי ובנדיקט מתווכחים בקשר לתלמידה פטסי (ג'ואן קרול) שנכשלת בבחינות ובנדיקט מסרבת לתת לה תעודת בוגר.
האב או'מלי יודע את מצבה המשפחתי של פטסי שאביה זנח אותה בלידתה וכעת רוצה לחזור אל אמה.
פטסי הנבונה מכשילה את עצמה בבחינות כי היא רוצה להישאר עוד בבית הספר ולא לחזור לביתה.
לבסוף נכנעת האחות בנדיקט ומאפשרת לפטסי להשתתף בטקס הסיום.
האחות בנדיקט מרגישה חולשה, הרופא בודק אותה ומוסר לאו'מלי כי היא סובל משחפת בשלב מוקדם וכי עליה לעבור לתקופה מסוימת למקום חם ויבש ולנוח מעבודה חינוכית.
הוא מבקש מאו'מלי לא לומר לה את הסיבה לכך.
היא מקבלת זאת בצער וחושבת שהסיבה היא חילוקי הדעות איתו אבל ככל נזירה היא מקבלת את ההחלטה בהכנעה.
בעת הפרידה לא יכול או'מלי לשאת את צערה, הוא קורא לה ומגלה שהסיבה לשילוחה היא השחפת שלקתה בה וכי לאחר החלמתה תוכל לשוב.
האחות בנדיקט מחייכת ומודה לו.
פעמון אופניים הוא אמצעי אזהרה קולית באופניים המותקן על הכידון, על מנת להזהיר הולכי רכב ורוכבים אחרים.
המתקן מורכב משתי קעריות מתכת, האוחזות מנגנון צלצול מתכתי המורכב משתי דיסקיות ומשמשות לתהודה, ידית קטנה המותקנת על קפיץ ומופעלת באמצעות האצבע משמשת את הרוכב להשמיע צליל אופייני.
על פי דיני תעבורה במדינות רבות, וישראל בכללן, חובה על אופניים המשמשות לתעבורה להיות מצוידים בפעמון.
פעמון האופניים הומצא ב-1877 על ידי ג'ון ריצ'רד דדיקוט (John Richard Dedicoat).