tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1998 שיחקה קינג במותחן הפעולה של טוני סקוט "אויב המדינה" בתפקיד קרלה אשתו של עורך הדין רוברט קלייטון דין (ויל סמית'), כמו כן גם שיחקה גם בהפקה של דיסני "סופר ג'ו יאנג" בתפקיד ד"ר ססילי בנקס העובדת בשמורת הטבע שבקליפורניה.
בשנת 2000 השתתפה בסרט הטלוויזיה המצליח "אם הקירות יכלו לדבר 2" בעלילה השלישית המודרנית.
בשנת 2001 הועמדה קינג למספר פרסים על הופעתה בקומדיה של פול וכריס וייץ "מת לצחוק" בה הופיעה לצידו של כריס רוק.
ב-2003 הופיעה קינג בקומדיות "אבא בא לגן" בתפקיד קים אשתו של צ'ארלי הינטון (אדי מרפי) ו"לא רק בלונדינית 2" לצידן של זוכות האוסקר ריס ווית'רספון וסאלי פילד.
בשנת 2004 זכתה קינג לביקורות משבחות על הופעתה הדרמטית בדרמה המוזיקלית "ריי", בה שיחקה בתפקיד מרג'י הנדרקיס, סולנית להקת הבנות " The Raelettes" המלוות את המוזיקאי ריי צ'ארלס (ג'יימי פוקס).
באותה השנה שיחקה גם בקומדיה "סיפור סינדרלה" בתור רודנה העובדת בדיינר ביחד עם סאם מונטגומרי (הילרי דאף).
ב-2005 שיחקה קינג בקומדיה איזו מין שוטרת 2 בתפקיד סם פולר שומרת הראש של הסוכנת גרייסי הארט (סנדרה בולוק) והחלה לדבב בסדרת האנימציה "משפחת בונדוק" את דמותם של יו וריילי פרימן.
ב-2007 שיחקה קינג בתשעה פרקים במסגרת העונה השישית של סדרת הפעולה "24", בסדרה הופיעה בתפקיד הפרקליטה סנדרה פאלמר אחותו של הנשיא ויין פאלמר.
משנת 2009 עד לשנת 2013 זכתה להערכה רבה על תפקידה בסדרת הדרמה "סאות'לנד", בה שיחקה בתור הבלשית לידיה אדמס.
בשנים האחרונות התפרסמה מעט מאוד כשחקנית קולנוע ושיחקה בעיקר בקומדיות: "החתונה של המשפחה שלנו" ו"שנת הכלב".
בשנת 2015 החלה לשחק בעונה השנייה של סדרת המתח "הנותרים" ברשת HBO אשר זכתה בפרס פיבודי.
באפריל 2017 שבה לעונה השלישית.
ב-2015 החלה לשחק גם בדרמת הפשע המוערכת "פשע אמריקאי" של רשת ABC, בה השתתפה בכל 3 עונות הסדרה עד 2017 וזכתה על תפקידה בשני פרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה לשנים 2015 ו-2016, לאחר שזו קיבלה מועמדות נוספת ב-2017 אך לא זכתה.
על תפקידה בסדרה קיבלה גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשנת 2016.
בשנת 2018 החלה לשחק בסדרה "שבע שניות" של רשת "נטפליקס" וזכתה בפרס אמי על תפקידה.
באותה שנה שיחקה בסרט "סיפורו של רחוב ביל".
על תפקידה בסרט זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2019 עלתה ברשת HBO הסדרה "השומרים", דרמת גיבורי-על מבית DC קומיקס, בה מככבת קינג בתפקיד הראשי.
על תפקידה זה זכתה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה.
בשנת 2019 פורסם כי קינג התחילה לעבוד על סרטה הראשון כבמאית "לילה אחד במיאמי" שמבוסס על מחזה באותו שם משנת 2013. צילומים לסרט החלו בינואר 2020. הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-7 בספטמבר 2020 בפסטיבל הסרטים של ונציה, ובכך הפכה קינג לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שסרטה מוקרן בפסטיבל.
הסרט יצא בהפצה מורחבת ב-15 בינואר 2021 על ידי אולפני אמזון.
בפברואר 2021, פורסם כי קינג לוהקה לגלם את הפוליטיקאית ואשת החינוך שירלי צ'יזהולם בסרט ביוגרפי על חייה "Shirley" שיעלה בנטפליקס מאת הבמאי והתסריטאי ג'ון רידלי.
קינג הייתה נשואה למפיק התקליטים איאן אלכסנדר האב מ-23 באפריל 1997 עד 2007. בנם, איאן אלכסנדר ג'וניור, שנולד ב-1996 ולימים הפך לתקליטן ואמן הקלטות, מת בהתאבדות ב-19 בינואר 2022, שלושה ימים לאחר יום הולדתו ה-26.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2019)פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנ') (2019)2021חיים במנוסהמרשל בלייקנקמה מרהטרודי סמית'2025נתפסו על חםהבלשית אליס רומן2027ילדי דם ועצם (אנ')המלכה נאהנדהTBAShirleyשירלי צ'יזהולםגם מפיקה
קימארה וולטקסתפקיד ראשי (3 עונות); 27 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2016-2015)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2016)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2017)2015, 2017הנותריםאריקה מרפיתפקיד ראשי (עונה 2)
תפקיד אורח (עונה 3); 11 פרקים2018שבע שניותלטריס באטלרתפקיד ראשי; 10 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2018)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2019)2019השומריםאנג'לה אייברתפקיד ראשי; 9 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2020)
+שנהסדרה / סרטהערות2013Let the Church Say Amenסרט טלוויזיה של BETסאות'לנדפרק: "Off Duty"2015Being Mary Jane6 פרקים2015–2016סקנדל2 פרקים2016תופסתפרק: "The Princess and the I.P."ממלכת החיות (אנ')פרק: "Child Care"גרינליףפרק: "Veni, Vidi, Vici"פיץ'פרק: "The Break"2017החיים עצמםפרק: "The 20s"חסרי בושהפרק: "Fuck Paying It Forward"2018הרופא הטובפרק: "Heartfelt"לא בטוחהפרק: "Ghost-Like"2021לילה אחד במיאמיסרט עלילתי
מועמדת פרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר (2021)2023גבר במלואו3 פרקים
גם מפיקה בפועלTBABitter Rootסרט עלילתי
רג'ינלד רוז היה תסריטאי ומחזאי אמריקאי, שנודע כאחד מחלוצי הדרמה הטלוויזיונית, לצידם של פאדי צ'ייבסקי ורוד סרלינג, כאשר יצירותיו דנות בסוגיות חברתיות ופוליטיות שנויות במחלוקת.
רוז הצטיין בגישתו הריאליסטית, האופיינית לאסכולת "קטעי החיים" (slice of life) בדרמה הטלוויזיונית האמריקאית, שזכתה לעדנה בשנות ה-50.
רוג'ינלד רוז נולד ב-1920 במנהטן, ניו יורק כבנם של העורך דין ויליאם רוז ושל אליס, בת לבית אובנדורפר.
הוא למד בבית הספר התיכון טאוזנד ואחר כך לזמן קצר (1938-1937) בסיטי קולג' בעירו.
בצעירותו עבד בפקיד קבלה, מנקה שמשות, מדריך במחנות נוער.
בשנים 1946-1942 שירת בצבא ארצות הברית וסיים את שרותו בדרגת לטננט ראשון.
רג'ינלד רוז נפטר בשנת 2002 בגיל 81 מסיבוכים של אי ספיקת לב.
היה נשוי פעמיים: לברברה לנגבארט (ב-1943) איתה היו לו 4 ילדים, וב-1963 לאלן מקלאפלין, איתה נולדו לו שניים
אחרי שכתב פרסומות ללא הצלחה גדולה, החל משנת 1948 כתב רוז דרמות לתוכניות לדרמה בטלוויזיה "סטודיו וואן" (Studio One).
הוא התחיל בשנת 1951 לכתוב תסריטים לרשת הטלוויזיה CBS, כשהתסריט הראשון היה The Bus to Nowhere - "אוטובוס לשום מקום".
הוא התפרסם במחזהו בשתי מערכות Twelve Angry Men ("שנים עשר המושבעים") שנכתב גם כן ל-"Studio One" והוצג לראשונה בשנת 1953. כעבור עשור הוצג בלונדון, בשנת 1964. דרמה זו, המתרחשת כולה בחדר אחד שבו חבר מושבעים דן בגורלו של נער שנאשם ברצח אביו, נכתבה בהשראת השתתפות המחבר עצמו בחבר מושבעים כזה.
המחזה שימש תסריט לשני סרטי קולנוע עלילתיים - אחד בשחור-לבן ב-1957 והשני בשנת 1997. בשנת 1994 פאדל ג'עאיבי כתב מחזה בערבית בהשראת מחזה של רג'ינלד רוז.
רג'ינלד רוז זכה בפרס אמי על המחזה הטלוויזיוני הזה ולמועמדות ל"פרס אוסקר" על תסריט הסרט ב-1957.
מאוחר יותר בשנות ה-1950–1980 רוז כתב תסריטים לשלוש רשתות הטלוויזיה הגדולות.
הוא נודע כמחבר תסריטיהם של שלושה עשר הפרקים של סדרת דרמה טלוויזיונית שבועית מעולם המשפט "The Defenders" ("הסנגורים") (1965-1961) על צוות עורכי דין, אב ובן, המגולמים על ידי אי.ג'.
סדרה זו הביאה לו עוד שני פרסי אמי על כתיבת דרמה.
המחזה הטלוויזיוני שלו "The Incredible World of Horace Ford" (עולמו הבלתי ייאמן של הורס פורד) שימש לבסיס לפרק בתוך סדרת The Twilight Zone ("אזור הדמדומים") בשנת 1963 עם השחקנים פט הינגל, נאן מרטין ורות וייט.
הפרק שודר לראשונה ב-18 באפריל 1963, פרק 15 בעונה הרביעית.
נושא הסרט הוא האדרת העבר תוך כדי הדקתם והצנזור העצמי של היבטיו השליליים, עד כמה נזכרים בטוב בעוד שוכחים את הרע.
במקור המחזה הוצג כפרק של Studio One בשנת 1955.
בשנים 1956–1958 היה לו חוזה עם חברת "יונייטד ארטיסטס".
תסריטו הראשון לסרט קולנוע עלילתי נכתב ב-1956:Crime in the Streets, שהיה עיבוד למחזה טלוויזיה משנת 1955 בשביל התוכנית "Elgin Hour".
ידוע היטב גם תסריטו לסרט "הקומנדו של הוד מלכותו" ב-1980 ולסרט "של מי החיים האלה לעזאזל?
ב-1958 כתב את התסריט לסרט איש המערב בכיכובו של גרי קופר.
1958 - מועמדות לפרס אוסקר עבור התסריט לסרט "שנים עשר המושבעים"
1958 - פרס "אדגר אלן פו" לתסריט הטוב ביותר עבור העיבוד לקולנוע של מחזהו, "שנים העשר המושבעים"
3 פעמים - פרס אמי (1954 - על "שנים עשר המושבעים", פעמיים על הסדרה Defenders "סנגורים"), 6 פעמים מועמדות לפרס אמי
4 פעמים פרס של אגודת הסופרים של אמריקה
1956 – (Crime in the Streets) 1957 – Twelve Angry Men) (12 המושבעים) עיבוד למחזה "שנים עשר המושבעים" -בבימוי סידני לומט, עם הנרי פונדה בתפקיד המושבע 8
1958 – Man of the West (איש המערב), עם גרי קופר
1973 – Baxter 1977 – The Wild Geese (אווזי הפרא) לפי רומן מאת דניאל קרני, עם ריצ'רד ברטון
1979 – Studs Lonigan מיני-סדרת טלוויזיה
1980 – ?Whose Life Is It Anyway (של מי החיים האלה לעזאזל?) לפי מחזה מאת בריאן קלארק, עם ריצ'רד דרייפוס
1982 – Who Dares Wins (המעז מנצח) לפי הרומן The Tiptoe Boys מאת ג'יימס פולט
1987 – Escape from Sobibor (הבריחה מסוביבור, עם תומאס בלאט, לפי ספר מאת ריצ'רד רשקה
1997 – Twelve Angry Men - גרסה חדשה, עם ג'ק למון
1967 – Stranger on the Run'' תסריט מאת דין ריזנר,
1959 - שנים עשר המושבעים (Twelve Angry Men) בתרגום מ.
בן גרשון, עיבוד מאת הורסט בדיון, בבימוי אברהם ניניו הוצג בתיאטרון הבימה, עם ארי ורשבר, שמואל רודנסקי, שמואל סגל, יהושע ברטונוב, שרגא פרידמן, יוסי בנאי ואחרים.
גרסה נשית "שתים עשרה המושבעות" - מאת בן בר שביט - הוצגה ב-2013 בבית צבי
רג'ינה טיילור היא שחקנית ומחזאית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1992 על תפקידה בסדרה "I'll Fly Away".
טיילור נולדה בדאלאס, טקסס וגדלה באוקלהומה, שם סבלה והייתה מודעת למקרי גזענות רבים.
טיילור היא בוגרת "אוניברסיטת מתודיסט הדרומית" שבדאלאס.
הפכה לפופולרית בתור שחקנית טלוויזיה בתחילת שנות ה-90 בהן הופיעה בתפקיד עוזרת הבית לילי הרפר בסדרת הדרמה "I'll Fly Away".
בשנת 1999 זכתה לביקורות אוהדות על הופעתה בתפקיד הפרקליטה אניטה היל בסרט הטלוויזיה "צדק משונה".
בשנת 2006 החלה טיילור לשחק בסדרת הפעולה שיצר דייוויד מאמט "היחידה" בתפקיד מולי בליין, אותו מילאה במשך ארבע עונות הסדרה.
קורה לא מתביישת (2000) - סרט טלוויזיה
רג'ינלד קטליץ היה רופא וחוקר קטבים בריטי.
הוא השתתף במשלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף (מ-1894) ובמשלחת דיסקברי לאנטארקטיקה.
רג'ינלד קטליץ נולד באוסטנדה לכומר לותרני הולנדי ולאשתו האנגליה.
המשפחה התיישבה בקנט, בריטניה זמן קצר לאחר מכן.
קטליץ למד בקולג' בדובר ואחר השתלם ברפואה בבית החולים ע"ש גאי בלונדון.
לאחר הסמכתו החל לעבוד כרופא במחוז דרהם.
ב-1894 התנדב קטליץ להצטרף למשלחת ג'קסון-המרסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף בקוטב הצפוני כרופא וגאולוג.
בשובו לדובר הביא עמו קטליץ דב קוטב, ששמור עדיין במוזיאון דובר.
ב-1901 התנדב למשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה, גם הפעם כרופא.
בתפקידו זה דרש ממנו סקוט לקבוע, אם ארנסט שקלטון כשיר להוביל מסע מזחלות במצבו הבריאותי, לאחר שאובחן על ידי עוזרו של קטליץ במשלחת, אדוארד אדריאן וילסון, כחולה בצפדינה.
שקלטון ביקש בפירוש להישאר במשלחת ולצאת למסע וקטליץ ניסה לטשטש את האבחנה שמסר לסקוט כדי להפחית מחומרתה, אבל סקוט דרש ממנו לחדד את האבחנה, וקטליץ נענה לבקשתו, אם גם במורת רוח.
וילסון היה בהמשך רופא משלחת טרה נובה של סקוט, שהסתיימה במותו עם שאר חברי קבוצת הקוטב.
במסע שהוביל בחציית מצר מקמרדו גילה קטליץ שני תוואי שטח קרחוניים, שנקראו לאחר זמן על שמו, קרחון קטליץ ומקפא קטליץ.
על תפקידו במשלחת דיסקברי העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית מדליה.
בהמשך חייו, עסק קטליץ ברפואה בדרום אפריקה.
הוא מת מדיזנטריה בינואר 1916 יחד עם אשתו.
האי קטליץ - אי נמוך בתעלת בריטנסקי בארכיפלג של ארץ פרנץ יוזף נקרא על שמו וכך גם קרחון קטליץ ומקפא קטליץ, שניהם באנטארקטיקה.
רגאליצרטופס (שם מדעי: Regaliceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים.
הרגאליצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון בגיל המאסטריכט, כ-68 מיליון שנה לפני זמננו.
שרידיו נתגלו באלברטה, קנדה ב-2005 והוא תואר ב-2015. פירוש שמו הוא "פנים בעלי קרניים מלכותיות", כאשר Regal פירושו מלכותי ו-Ceratops פנים בעלי קרניים, והוא נקרא כך בשל הזיזים הרחבים הבולטים מהעטרה שלו ויוצרים לה מראה דמוי כתר.
ההולוטיפ (כלומר: המאובן שלפיו הוגדר הטקסון) זכה לכינוי "הלבוי" על שם דמות הקומיקס הלבוי, וזה ניתן לו בגלל מראהו ובגלל הקושי לחלצו ממעטפת האבן שבתוכה התאבן.
כמו יתר הצרטופסיים הוא היה דינוזאור צמחוני הולך על ארבע.
המיוחד בו הוא עיטורי הגולגולת שלו שהיו דומים יותר לאלה של הצנטרוזאוריים.
קרן האף שלו הייתה יחסית גדולה, עבה ומוצקה ואילו קרני הגבה שלו היו קצרות יחסית.
מהעטרה שלו בלטו בליטות דמויות עלים גבוהות וחדות (קצרות מהזיזים של הסטירקוזאורוס והדיאבלוצרטופס, אך ארוכות מהבליטות של הכסמוזאורוס והטריצרטופס), שהישוו לה מראה של כתר.
אף שהיה שייך לתת-משפחת הכסמוזאורים (שכללו בין השאר את הכסמוזאורוס, הפנטצרטופס והטריצרטופס) בשל אבולוציה מתכנסת במראה קרניו הוא דמה יותר לבני משפחת הצנטרוזאורים.
בראון והנדרסון מיקמו אותו בשבט Triceratopsini הכולל את הצרטופסיים הגדולים והמתקדמים ביותר בהם אאוטריצרטופס, אוחוצרטופס וטריצרטופס עצמו.
סר רג'ינלד ויליאם סקלטון היה סגן-אדמירל ומהנדס מכונות בריטי, ששירת כמכונאי ראשי וכצלם הרשמי של משלחת דיסקברי, 1901–1904 לאנטארקטיקה.
סקלטון נולד בלונג סאטון, לינקולנשייר.
הוא הצטרף לצי המלכותי בשנת 1887 ועד 1892 למד בקולג' להנדסה של הצי המלכותי בקייהם, דבון.
לאחר הסמכתו לקצונה שירת על אוניית הצי "סנטוריון" (1892) בסין, מ-1894 עד 1897 ועל אוניית הצי "מג'סטיק" (1895) של שייטת התעלה מ-1899 עד 1900, לפני שמונה לפקח על בניית האונייה "דיסקברי" בשביל המשלחת הלאומית לאנטארקטיקה, 1901.
מנהיג המשלחת, קפטן סקוט, התרשם מכישורי ההנדסה והמכונאות של סקלטון על סיפון ה"מג'סטיק" ומינה אותו למכונאי המשלחת, שבה מילא גם את תפקיד הצלם הרשמי.
לאורך כל שלוש השנים של המשלחת, לא נתקל סקלטון, שכונה בשם החיבה "סקלי", בשום בעיות רציניות במכונות של האונייה.
לאחר שאנשי המשלחת התבססו על יבשת אנטארקטיקה, היה סקלטון לחבר צוות אהוד ומכובד.
ארבעה תוואי נוף נקראו עם הזמן על שמו: מפרצון, קרחון, מפל קרח ו-lévé.
בשובו מן המשלחת נשא לאישה את ארוסתו, סיביל דווניש-מרס מכרייסטצ'רץ' שבניו זילנד.
משנת 1906 עד 1912 ושוב מ-1916 עד 1918, שירת סקלטון בשירות הצוללות הוא קיווה להתמנות לסגנו של סקוט במשלחת טרה נובה בשנים 1910–1913 אבל סקוט העדיף את אדוארד אוונס, שתכנן משלחת משלו לאנטארקטיקה אבל הסכים להצטרף למשלחת של סקוט, בתנאי שיוצע לו תפקיד המשנה למפקד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוענק לסקלטון אות השירות המצוין (DSO) על פעולותיו בקרב יוטלנד, 31 במאי 1916. בשנת 1919 קיבל את אות הצטיינות (CB) על עבודתו בצפון רוסיה והמשיך לעלות בדרגות בשירות הצי המלכותי אחרי המלחמה, כאשר הוצב בארכנגלסק, לקונסטנטינופול, לתחנת הים התיכון ולתחנה האטלנטית.
הוא התמנה לתת-אדמירל להנדסה בשנת 1923, לסגן-אדמירל להנדסה בשנת 1928 ולמהנדס ראשי של הצי, אדמירליות, בין 1928 ל-1932. בטקס הענקת התארים של ראש השנה 1931 קיבל תואר אבירות ובשנת 1932 פרש מן השירות.
רג'ינלד סקלטון מת בשנת 1956, בן 84, בביתו באלדינבורן.
רג'ינלד פול היה חשמן והארכיבישוף מקנטרברי הקתולי האחרון.
בנם השלישי של מרגרט פול, רוזנת סולסברי וריצ'רד פול.
סבו מצד אמו היה ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיהם של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה וריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
התחנך במודלין קולג' של אוניברסיטת אוקספורד וסיים ב-1515 בתואר בוגר אוניברסיטה.
בשנת 1518 מינה אותו הנרי השמיני, מלך אנגליה לכומר בדורסט ובסולסברי ולאחר מכן דקאן כנסיית אקסטר.
ב-1521 יצא ללימודים באוניברסיטת פדובה וב-1529 ייצג את מלכו בדיון בסורבון בפריז שדן בביטול נישואיו לקתרין מאראגון.
ב-1532 עזב פול את אנגליה לפדובה, עקב סכסוך עם המלך, על רקע נישואי המלך לאן בולין.
ב-1536 שלח פול למלך חיבור שהיה למעשה מענה תאולוגי לשאלות שהפנו אליו תומאס קרומוול ואחרים בנוגע לנישואי המלך.
החיבור, שנכתב בלטינית ונקרא Pro ecclesiasticae unitatis defensione ("הגנה למען אחדות הכנסייה"), הדגיש את מעמדו המיוחד של האפיפיור כעליון מעל מעמדם של כל המלכים (בכך קרא תיגר על חוק העליונות הראשון של הנרי) ובד-בבד גינה את המלך בשל נישואיו לקתרין מארגון שהייתה אשת אחיו.
הנרי זעם ושלח לפול מכתב גינוי על ידי אמו, מרגרט פול.
ב-1539 נשלח פול לחצר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בתיווכו של אסטאס שאפווי, על מנת לארגן אמברגו של ארצות אירופה הקתוליות על אנגליה.
כך הפך פול למורד במלכות.
המלך, חסר יכולת להתנקם בפול עצמו, התנקם בבני משפחתו.
אחיו נאסרו ונחקרו על ידי תומאס קרומוול, תאריהם ואדמותיהם נלקחו מהם והם נאסרו במצודת לונדון באשמת קשירת קשר למרידה במלכות.
אחיו הבכור, הנרי פול, וכמה מאנשיו הוצאו להורג.
ב-27 במאי 1541, לאחר מאסר ממושך במצודת לונדון, הוצאה להורג גם אמו.
ב-1554, עם עליית מרי הראשונה, מלכת אנגליה לשלטון והחזרת הקתוליות לאנגליה, החל פול במסע השיבה שלו מגלותו, הפעם כנציג רשמי של האפיפיור.
אולם, המלכה מרי והקיסר קרל החמישי, עיכבו את הגעתו ללונדון עד לאחר נישואיה של מרי עם פליפה השני, מלך ספרד.
מיד לאחר הורדת תומאס קרנמר הפרוטסטנטי מעמדתו כארכיבישוף קנטרברי במרץ 1556, מונה פול לארכיבישוף תחתיו.
במקביל כיהן כנשיא (צ'נסלור) אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'.
באופן בלתי-רשמי כיהן כיועצה הקרוב של המלכה וכנציגה בעניינים שונים.
פול מת בלונדון משפעת, 12 שעות לאחר מותה של המלכה מרי ונקבר בקתדרלת קנטרברי.
המונח רג'יסייד (הלחם המילים מלטינית: regis שפירושו מלך או מונרך + cida שפירושו "רוצח" או cidium שפירושו "הרג") מתייחס לרצח (כולל התנקשות והוצאה להורג) של מלך, קיסר או כל ריבון אחר.
רשימת מקרים בולטים בהם נרצחו מלכים וריבונים אחרים לאורך ההיסטוריה
1962 לפנה"ס – אמנמחת הראשון שליט מצרים – נרצח על ידי שומרי הראש שלו
1526 לפנה"ס – מורשיליש הראשון מלך החיתים – נרצח על ידי גיסו חנתיליש הראשון
תאריך לא ידוע בסוף האלף השני לפנה"ס – עגלון מלך מואב – נרצח על ידי אהוד בן גרא
1155 לפנה"ס – רעמסס השלישי שליט מצרים – נרצח על ידי אחת מנשותיו הראשיות, עקב רצונה להמליך את בנה לכס המצרי.
המאה ה-11 לפנה"ס – אגג מלך עמלק – הוצא להורג כשבוי מלחמה על ידי שמואל הנביא
1005 לפנה"ס – איש בושת מלך ישראל – נרצח על ידי שרי גדוד בצבא ישראל
900 לפנה"ס – נדב בן ירבעם – נרצח על ידי בעשא
885 לפנה"ס – אלה מלך ישראל – נרצח על ידי זמרי
841 לפנה"ס – יורם מלך ישראל – נרצח על ידי יהוא במהלך מרד
836 לפנה"ס – עתליה מלכת יהודה – נרצחה על ידי מורדים שווידאו כי יואש יומלך במקומה
797 לפנה"ס – יואש מלך יהודה – נרצח ידי משרתיו
767 לפנה"ס – אמציה מלך יהודה – נרצח בלכיש על ידי מתנקשים שזהותם לא ידועה
752 לפנה"ס – זכריהו בן ירבעם – נרצח בידי שלום בן יבש
740 או 737 לפנה"ס – פקחיה מלך ישראל – נרצח על ידי פקח בן רמליהו
732 לפנה"ס – פקח בן רמליהו מלך ישראל – נרצח על ידי הושע בן אלה
681 לפנה"ס – סנחריב מלך אשור – נרצח על ידי בנו אדרמלך
641 לפנה"ס – אמון מלך יהודה – נרצח על ידי משרתיו
465 לפנה"ס – חשיארש הראשון מלך פרס האחמנית – נרצח על ידי שומר הראש הראשי שלו ארטבאנוס
424 לפנה"ס – חשיארש השני מלך פרס האחמנית – נרצח על ידי אחיו סוגדיאנוס
336 לפנה"ס – פיליפוס השני, מלך מוקדון ואביו של אלכסנדר הגדול – נרצח בנסיבות לא ברורות
330 לפנה"ס – דריווש השלישי – נרצח על ידי אחד מאחשדרפניו
317 לפנה"ס – פיליפוס השלישי, מלך מוקדון – הוצא להורג על ידי אמו החורגת אולימפיאס
309 לפנה"ס – אלכסנדר הרביעי, מלך מוקדון – נרצח בגיל 14 על ידי יורש העצר קסנדרוס
294 לפנה"ס – אלכסנדר החמישי, מלך מוקדון – נרצח על ידי דמטריוס פוליורקטס
281 לפנה"ס – סלאוקוס הראשון – נרצח על ידי תלמי קראונוס
249 לפנה"ס – דמטריוס הנאה – נרצח על ידי אשתו ברניקי השנייה
246 לפנה"ס – אנטיוכוס השני – הורעל על ידי אשתו לאודיקה הראשונה
241 לפנה"ס – אגיס הרביעי מספרטה – הוצא להורג בתלייה
233 לפנה"ס – דידמאיה השנייה, מלכת אפירוס – נרצחה במרד
223 לפנה"ס – סלאוקוס השלישי – נרצח באנטוליה בידי אנשי צבאו
207 לפנה"ס – צ'ין אר-שי, קיסר סין – אולץ להתאבד על ידי אחד מסריסיו
185 לפנה"ס – בריהדראתה המאוריה, קיסר האימפריה המאורית - נרצח במהלך מצעד צבאי על ידי פושיהמיתרה שונגה, שייסד שושלת מתחרה למאוריה, אימפריית שונגה
116 או 111 לפנה"ס – אריארתס השישי – נרצח על ידי מיתרידטס השישי, מלך פונטוס באמצעות אציל קפדוקי בשם גורדיוס
104 לפנה"ס – יוגורתה מלך נומידיה – נתפס על ידי הצבא הרומי וגווע ברעב בכלא
100 לפנה"ס – אריארתס השביעי – נרצח על ידי מיתרידטס השישי, מלך פונטוס
80 לפנה"ס – תלמי האחד עשר – נרצח על ידי אספסוף באלכסנדריה
44 לפנה"ס – יוליוס קיסר, נרצח על ידי קבוצת קושרים נגדו, שהבולטים בה הם הסנאטורים מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס.
30 לפנה"ס – קיסריון, הוצא להורג על ידי אוגוסטוס קיסר
41 לספירה – קליגולה – נרצח על ידי שומריו.
לאחר רציחתו רצחו הקושרים אף את אשתו קיסוניה ואת בתו התינוקת.
69 לספירה – גלבה – נרצח על ידי מורדים
69 לספירה – ויטליוס – נרצח על ידי ההמון על המדרגות הגמוניאניות.
96 לספירה – דומיטיאנוס – נדקר למוות על ידי עבד משוחרר.
קומודוס – נרצח בידי הגלדיאטור נרקיסוס, בעת שרחץ באמבטיה, כחלק מקשר שרקמו הסובבים אותו וביניהם פילגשו.
פרטינקס – נרצח על ידי קבוצת חיילים.
דידיוס יוליאנוס – הוצא להורג על פי הוראות הסנאט
217 – קרקלה – נרצח על ידי מקרינוס בקרבת חרן בעת שנסע שתכנן להתחיל מלחמה עם פאריתיה .
מקרינוס, הוצא להורג על ידי אלאגבאלוס
222 – אלאגבאלוס – נרצח על ידי המשמר הפרטוריאני
235 – אלכסנדר סוורוס – נרצח על ידי חייליו ועימו נרצחה אימו
מקסימינוס תראקס – נרצח על ידי חייליו ועימו נרצחו בניו והקצינים הנאמנים לו
238 – פופיאנוס – עונה למוות על ידי חיילי המשמר הפרטוריאני
238 – בלבינוס – עונה למוות על ידי חיילי המשמר הפרטוריאני
טרבוניאנוס גאלוס – נרצח על ידי חייליו
איימליאנוס – נרצח על ידי כוחותיו
268 – גליאנוס – נדקר למוות בידי הקצין ססרופיוס
אורליאנוס – נרצח בידי שומר פראטורי
276 – פלוריאנוס – נרצח על ידי חייליו
282 – פרובוס – נרצח על ידי חייליו
307 – פלביוס ולריוס סוורוס – נהרג או אולץ להתאבד על ידי מקסנטיוס
310 – מקסימיאנוס – אולץ להתאבד על ידי קונסטנטינוס
325 – ליקיניוס – הוצא להורג על ידי קונסטנטינוס
350 – קונסטנס – נרצח על ידי מורדים במבצר אלנה
359 – גרטיאנוס – נרצח על ידי בלגדנום (באזור בו נמצאת כיום ליון).
453 – וון מליו-סונג, קיסר סין – נרצח במהלך הפיכת חצר שארגן בנו, הנסיך ליו שאו
455 – ולנטיניאנוס השלישי – נרצח בעת שוולנטיניאנוס התאמן בירי חץ וקשת בשדה מרס שברומא.
572 – אלבוין מלך הלומברדים – נרצח בארמונו שבוורונה בהוראת אשתו רוזמונד.
602 – מאוריקיוס, קיסר האימפריה הביזנטית – נאלץ לראות כיצד חמשת בניו הוצאו להורג על ידי מורדים ולאחר מכן הוא הוצא להורג בעצמו.
610 – פוקאס, קיסר האימפריה הביזנטית – הוצא להורג על ידי הרקליוס
618 – הקיסר יאנג מסואי, קיסר סין – נחנק למוות על ידי חיילים במהלך הפיכה שהסתיימה בעליית שושלת טאנג
656 – עות'מאן בן עפאן – נרצח בידי מורדים
668 – קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית – נרצח בחדר השירותים על ידי חצרנו.
710 – הקיסר צ'ונגזונג מטאנג, קיסר סין – הורעל למוות על ידי אשתו.
904 – הקיסר צ'אוזונג מטאנג, קיסר סין – נרצח על ידי ז'ו וון, לימים טאיזו, הקיסר הראשון משושלת ליאנג המאוחרת
908 – הקיסר איי מטאנג, קיסר סין – הורעל למוות בהוראת ז'ו וון
978 – אדוארד המרטיר – נרצח באזור דורסט בהוראת אמו החורגת אלפרידה.
1072 – סנצ'ו השני, מלך קסטיליה – נרצח על ידי ולידו דולפוס
1174 – אנדרי בוגולובסקי, נסיך ולדימיר – נרצח במיטתו על ידי מורדים
1192 – קונרד ממונפראטו מלך ירושלים – נרצח על ידי שני רוצחים מכת החשישיון.
1199 – ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה – נפצע אנושות מפגיעת חץ בצרפת, דבר אשר הוביל למותו ב-6 באפריל.
1208 – פיליפ משוואביה, מלך גרמניה – נרצח על ידי הרוזן אוטו השמיני מבוואריה
1213 – פרו השני, מלך אראגון – נהרג על ידי חיילים צלבנים בראשות סימון הרביעי דה מונפור
1250 – אריק הרביעי, מלך דנמרק – נרצח על ידי אחד מאנשי חצרו של אחיו אבל, לימים מלך דנמרק
1259 – אריק החמישי, מלך דנמרק – נרצח על ידי קבוצת קושרים
1290 – לסלו הרביעי, מלך הונגריה – נרצח בטירתו על ידי שלושה מאציליו
1323 – הקיסר גונג מסונג, קיסר סין – אולץ להתאבד על ידי השליט המונגולי ג'יגין ח'אן (הידוע כקיסר יינג זונג מיואן).
1402 – נטען כי הקיסר ג'יינון ממינג נשרף למוות בארמונו על ידי ג'ו די, שלימים תפס את מקומו בשושלת המלוכה תחת השם יונג-לה.
1483 – אדוארד החמישי, מלך אנגליה – במהלך אפריל המלך ואחיו הצעיר ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק נכלאו במצודת לונדון על ידי דודם ריצ'רד השלישי, ולא נראו מאז יותר.
הסברה המקובלת היא שהנסיכים נרצחו ונקברו במצודה.
1520 – מוקטסומה השני, קיסר האצטקים – הוצא להורג על ידי הכובשים הספרדים
1523 – הואסקאר, קיסר האינקה – נרצח על ידי אחיו אטוואלפה, שתפס את השלטון לאחר מכן
1533 – אטוואלפה, קיסר האינקה – הוצא להורג על ידי הכובשים הספרדים
1587 – מרי, מלכת הסקוטים – הוצאה להורג לאחר משפט
1589 – אנרי השלישי, מלך צרפת – נרצח על ידי ז'אק קלמנט
1605 – דמיטרי הכוזב הראשון – נרצח על ידי אספסוף מקומי
1610 – אנרי הרביעי, מלך צרפת – הוצא להורג על ידי פרנסואה רבילאק
1622 – עות'מאן השני, הסולטאן השישה-עשר של האימפריה העות'מאנית – נחנק למוות על ידי מורדים
1648 – אבראהים הראשון, הסולטאן השמונה-עשר של האימפריה העות'מאנית – הודח על ידי הווזיר הגדול והוצא להורג עשרה ימים לאחר מכן.
1649 – צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה – הוצא להורג לאחר משפט
1762 – פיוטר השלישי, קיסר רוסיה – הודח ונרצח כנראה זמן קצר לאחר מכן
1792 – גוסטב השלישי, מלך שוודיה – נרצח על ידי יעקב יוהאן אנקרסטרום
1793 – לואי השישה עשר, מלך צרפת – הוצא להורג לאחר משפט
1801 – הקיסר פאבל הראשון, קיסר רוסיה – נרצח על ידי הרוזן פאהלן ושותפיו
1815 – ז'ואקים מירא – הוצא להורג בקלבריה בפקודות של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות
1828 – שאקה מלך ממלכת הזולו – נרצח על ידי אחיו למחצה
1867 – מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו – הוצא להורג לאחר משפט צבאי
1881 – אלכסנדר השני, קיסר רוסיה – נרצח על ידי איגנצי הריניבייצקי
1896 – נאסר א-דין שאה קאג'אר, השאה של פרס (מלך איראן) – נרצח בעת ביקור במסגד על ידי מהפכן בשם מירזא רזא כרמאני
1898 – אליזבת, נסיכת בוואריה – נרצחה על ידי לואיג'י לוקני
1900 – אומברטו הראשון, מלך איטליה – נרצח על ידי האנרכיסט גאטנו ברשי
1903 – אלכסנדר הראשון, מלך סרביה ואשתו דראגה מאסין – נרצחו על ידי קציני צבא
1908 – קרלוש, מלך פורטוגל – נרצח עם בנו לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל על ידי מתנקשים רפובליקנים אשר לא היו מרוצים מהמדיניות של המלך ומהמצב הכללי בפורטוגל
1913 – גאורגיוס הראשון, מלך היוונים – נרצח על ידי אלכסנדרוס שינאס
1918 – ניקולאי השני, קיסר רוסיה והמשפחה הקיסרית – הוצאו להורג על ידי כיתת יורים בולשביקית
1934 – אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה – נרצח על ידי ולאדו צ'רנוזמסקי, חבר הארגון המהפכני הפנים-מקדוני
1946 – ראמה השמיני, מלך תאילנד – מותו של המלך נותר בגדר תעלומה, וייתכן גם שהוא התאבד.
הנושא מעולם לא נדון בתאילנד.
1951 – עבדאללה הראשון, מלך ירדן – נרצח ביריות בעת ביקור בעיר העתיקה של ירושלים על ידי קבוצת מתנקשים פלסטינים קיצונים
1958 – פייסל השני, מלך עיראק, לאומנים ערביים תולים את פייסל השני בכיכר העיר בבגדאד
1975 – פייסל, מלך ערב הסעודית – נרצח על ידי אחיינו פייסל בן מוסעיד
1975 – היילה סלאסי, קיסר אתיופיה – נחנק למוות במיטתו בהוראת החונטה הצבאית האתיופית
2001 – בירנדרה, מלך נפאל – נרצח על ידי בנו הנסיך דיפנדרה
רגאי (בהונגרית: Ragály) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית רגאי קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-720 תושבים בשנת 1990 עד 607 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-15%).
רג'ינלד מארש (Reginald Marsh; 1898-1954) היה צייר אמריקני, יליד פריז, ובלט במיוחד בזכות תיאורי החיים בניו יורק בשנות העשרים והשלושים.
סצנות חוף צפופות בקוני איילנד, אירועים פופולריים כמו וודוויל ובורלסק, נשים וגברים חסרי עבודה הם נושאים המופיעים במהלך עבודתו.
רג'ינלד מארש נולד ב-14 במרץ 1898 בדירה בפריז.
הוא היה הבן השני להורים אמריקאים ששניהם היו אמנים.
אמו, אליס רנדל הייתה ציירת מיניאטורות ואביו, פרדריק דנה מארש, צייר קירות ואחד הציירים האמריקאים הראשונים ביותר שתיארו את התעשייה המודרנית.
סבו של מארש עשה הון בעסקי אריזת בשר.
כשהיה מארש בן שנתיים עברה משפחתו לניו ג'רזי, שם רכש אביו סטודיו ברחוב שהוקם כמושבת אמנים כמה עשורים קודם לכן על ידי הצייר האמריקני פרנק פאולר.
מאוחר יותר רכש מארש אחוזה בוודסטוק, ניו יורק, שם בילתה המשפחה את מרבית הקיצים שלהם.
מארש למד בבית הספר לורנסוויל וסיים את לימודיו בשנת 1920 מאוניברסיטת ייל.
בבית הספר לאמנות בייל עבד כמאייר והקריקטוריסט של מגזין ההומור בקמפוס.
לאחר סיום הלימודים עבר לניו יורק, שם רצה למצוא עבודה כמאייר עצמאי.
בשנת 1922 הוא נשכר לצייר מופעי וודוויל ובורלסק לתוכנית רגילה של "ניו יורק דיילי ניוז", וכשה"ניו יורקר "החל לפרסם בשנת 1925, מארש ועמיתו מפיק התקליטים פיטר ארנו היו בין המצוירים הראשונים של המגזין.
אף על פי שלא נזכר כקריקטוריסט, הוא היה תורם חשוב ל"ניו יורקר "משנת 1925 עד 1944. הוא גם יצר איורים ל"ניו מאסס" (כתב עת מרקסיסט אמריקאי שפורסם משנות העשרים ועד הארבעים).
בשנת 1923 החל מארש לצייר ברצינות.
בשנה זו גם התחתן עם בטי בורוז, סטודנטית נוספת במכללה ובת לאמנית בריסון בורוז.
הנישואין הסתיימו בגירושים בשנת 1933.
בשנת 1925 ביקר מארש בפריז לראשונה מאז שהתגורר בה בילדותו והוא התאהב במה שהיה לעיר להציע לו.
אף על פי שמארש העריך את רישומיהם של רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו מאז שהיה ילד.
הציורים המפורסמים שראה בלובר ובמוזיאונים אחרים עוררו בו עניין מחדש לציירם הקלסיים.
בעודו בוחן את עבודותיהם של ציירים אירופיים כמו טיציאן או רובנס, פגש מארש את תומאס הרט בנטון באחת הגלריות בצרפת.
בנטון, הידוע כריאליסט חברתי, וצייר אזורי, היה גם תלמיד אסכולת הבארוק.
הדמיון שראה מארש בין העבודות המפורסמות לבין בנטון הניע את מארש לנסות לצייר בצורה דומה.
לאחר מסעו האירופי חזר מארש לניו יורק מתוך רצון לנצל את העקרונות שחש כי מכוונים את אומנותם של ציירי הרנסאנס - ובמיוחד באופן שבו הם מציירים קבוצות גדולות של דמויות, יחד עם אדריכלות או אלמנטים נוף, היו מאורגנים לקומפוזיציות מופת.
לאחר מכן למד מארש אצל קנת הייס מילר וג'ורג' לוקס, ולקח פחות משימות מסחריות.
מילר, שלימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, הנחה את מארש ביסודות הצורה והעיצוב, ועודד את מארש להתוודע לעולם.
בראשית שנות השלושים החל מארש להתבטא במלוא כישוריו באמנותו.
בסוף שנת 1944 כתב מארש, "אני עדיין מראה למילר כל תמונה שאני מצייר.
אני נשארתי סטודנט של מילר."
מארש החל לעבוד עם ג'ון סטיוארט קארי.
גם מארש וגם קרי לקחו שיעורים אצל ז'אק מרוגר, אותו פגש מארש בעיר ניו יורק בשנת 1940. מרוגר, שהיה רסטורטור לשעבר בלובר, האמין שגילה את סודות הציירים הקלסיים והיה ידוע היטב בתמיכתו במדיום צביעה המיוצר על ידי בישול עופרת לבנה בשמן פשתן.
מארש וקארי קבלו ממנו צבעים שהכין כדי ללמוד לעבוד איתם והם אימצו את רעיונותיו.
תחריטיו של מארש היו יצירתו הראשונה כאמן.
בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים ייצר ליתוגרפיות ותחריטים.
הוא הקפיד היטב על הטכניקה בה השתמש בהדפסים שלו ורשם את כל פרטי התהליך בכל עבודה.
מארש נהנה להתנסות בכל צורות האמנות ולכן נודע בטכניקות הייחודיות שלו.
בראשית שנות העשרים החל לעבוד עם צבעי מים ושמן.
למרות זאת הוא החליט לעבור לצבעי מים בעשור הבא.
עם זאת, בשנת 1929 הוא גילה את הטמפרה, שלדעתו הייתה דומה לצבעי מים אך עם יותר עומק וגוף.
רג'ינלד מארש דחה את האמנות המודרנית, שמצא אותה סטרילית.
את הסגנון של מארש ניתן לתאר בצורה הטובה ביותר כריאליזם חברתי.
עבודתו תיארה את השפל הגדול ואת מגוון המעמדות החברתיים אשר חלוקתם הודגשה בהתרסקות הכלכלית.
"מה שעניין את מארש לא היו האנשים בהמון, אלא הקהל עצמו ...
בצפיפותם הם מזכירים את הקהל בסרטים של פרסטון סטורג'ס או פרנק קפרה."
האטרקציות העיקריות של מארש היו במת הבורלסק, ההמונים ברחובות העיר, בקוני איילנד, וכן נשים.
[8] מסירותו העמוקה לציירים הקלסיים הובילה ליצירת יצירות אמנות בסגנון המשקף מסורות אמנותיות מסוימות, ועבודתו הכילה לעיתים קרובות מטפורות דתיות.
הוא צייר בהשראת העבר, אך חי בהווה.
מארש מילא פנקסי רישומים עם ציורים שנעשו ברחוב, ברכבת התחתית או בחוף הים.
מרילין כהן מכנה את ספרי הרישומים של מארש "יסוד האמנות שלו.
הם מראים תשוקה לפרטים עכשוויים ורצון לשמור על כל חווייתו".
הוא צייר לא רק דמויות אלא תלבושות, ארכיטקטורה ומיקומים.
הוא עשה רישומים של פוסטרים ושלטי פרסומת, שהטקסטים שלהם הועתקו יחד עם תיאורי הצבעים.
בתחילת שנות השלושים של המאה הקודמת הוא צילם, אמצעי נוסף לרישום חוויותיו.
שילוט, כותרות עיתונים ותמונות פרסום בולטות לעיתים קרובות בציוריו המוגמרים של מארש, בהם צבע משמש למטרות אקספרסיביות.
רישומי ההצגות הבורלסקה והוודוויל שמארש עשה בשנות העשרים עבור העיתון "ניו יורק דיילי ניוז" הם מהראשונים מבין תמונותיו הרבות של תיאטרון פופולרי.
אירועים כאלה פרחו ברחבי ארצות הברית והיו זמינים בניו יורק.
ניתן לתאר את הבורלסקה שכבש מארש כגרגרני וולגרי, אך גם קומי וסאטירי.
ברישומיו של מארש מתוארות נערות מקהלה, ליצניות, וחשפניות.
בורלסק היה "התיאטרון של האדם הפשוט.
הוא ביטא את ההומור והפנטזיות של העניים והזקנים." מארש המשיך לתעד מערכונים בורלסקיים במהלך נסיעתו לפריז בשנת 1925.
בשנת 1930, מארש הצליח בקריירה שלו וירש חלק מכספו של סבו.
עם זאת, בני המעמד הנמוך בחברה היו הנושא המועדף עליו, שכן הוא טען ש"אנשים עשירים אין כיף לצייר".
סצנות נוספות של מארש מתארות אנשים שעברו משבר, וזו הסיבה שעבודתו מראה אובדן שלמות ושליטה אנושית בכל ההיבטים.
מארש אהב לצאת אל קוני איילנד לצייר, במיוחד בימי הקיץ.
שם הוא החל לצייר גופות ענקיות על החוף.
מארש מדגיש את השרירים הנועזים ואת בניית דמויותיו, המתייחסות לסולם ההירואי של הציורים האירופיים הישנים יותר.
מארש אמר "אני אוהב לנסוע לקוני איילנד בגלל הים, האוויר הפתוח וההמונים - המוני אנשים לכל הכיוונים, בכל עמדות, בלי בגדים, זזים - כמו הקומפוזיציות הגדולות של מיכאלאנג'לו ורובנס."
מארש נמשך גם לנמלי ניו יורק.
בשנות השלושים של המאה העשרים הנמלים היו עסוקים עם עובדים ומסחר כחלק מהתאוששות הכלכלית.
השפל הגדול הביא לירידה ביבוא חומרי הגלם ולכן בסיום המשבר, היה גדל הביקוש לחומרים אלה וכתוצאה מכך נמלים היו הומים בערים גדולות כמו ניו יורק.
מארש צייר את נמלי הים, התמקד בסירות הגרירה שנכנסות ויוצאות מהנמל, ולכד את פרטי הסירות כמו התרנים, הפעמונים, האזעקות והכיסאות.
כמו בקוני איילנד, מארש נכבש על ידי המוני האדם בעיר השוקקת.
מארש בילה חלק ניכר מזמנו על המדרכות, ברכבות התחתיות, מועדוני הלילה, הברים והמסעדות - לחוש את ההמונים.
מארש היה אובססיבי לנשים אמריקאיות כדמות מינית ועוצמתית.
בשנות השלושים במהלך השפל הגדול, יותר משני מיליון נשים איבדו את מקום עבודתן, ונאמר כי נשים מנוצלות מינית.
עבודתו של מארש מראה ניצול זה על ידי הצגת גברים ונשים באותם ציורים.
הנשים מתוארות לבושות למחצה או עירומות לחלוטין, והן תכליתיות וחזקות.
הגברים מוצגים כמציצנים, לרוב פחות מרשימים מהנשים.
לדברי היסטוריונית האמנות מרילין כהן, "עולמו של מארש מלא בתצוגה: סרטים, בורלסקה, חוף הים, ובכל יצירה שלו גברים ונשים מופיעים ופועלים בעולם של מיניות מודגשת."
במהלך שנות הארבעים הפך מארש למורה חשוב בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, שניהל מחנה קיץ בו כלל בין תלמידיו את רוי ליכטנשטיין.
ליכטנשטיין הושפע מהנושאים של מארש בעבודתו.
באותה תקופה החל מארש לצייר רישומים למגזינים כמו Esquire, Fortune and Life.
מה שהביא מידה גדולה של גיוון בציוריו המאוחרים, בהם דמויות נראות שונה מיצירותיו משנות השלושים.
זמן קצר לפני מותו קיבל את מדליית הזהב לאומנויות גרפיות שהוענקו על ידי האקדמיה האמריקאית והמכון הלאומי לאמנויות.
מארש נפטר מהתקף לב בדורסט, ורמונט ב־3 ביולי 1954.
אלפי רישומים שלא פורסמו נמצאו בביתו לאחר שנפטר.
הם חשפו יותר לעומק את עבודתו.
מכיוון שמארש תיעד היטב את עבודותיו, לרוב על בסיס יומיומי, היה קל למצוא את יצירותיו שטרם פורסמו ולפרסם אותן.
מערכת הדפסים שנרכשה על ידי ויליאם בנטון מאשתו של מארש נמצאים כעת במוזיאון ויליאם בנטון לאמנות, בספרייה הציבורית של ניו יורק, ובגלריית מידנדורף בוושינגטון,
רגאטה (מוונטית: Regatta) היא סדרה של מרוצי סירות.
מקור המונח באיטלקית ונציאנית שמשמעותו "תחרות", ומתאר בדרך כלל אירועי מרוץ של סירות חתירה, מפרשיות, סירות דרקון או גלשני רוח, אם כי כמה סדרות מרוצים של סירות מנוע נקראות גם הן רגאטות.
רגאטה כוללת לעיתים קרובות פעילויות חברתיות וקידום מכירות סביב אירוע המרוצים, ולמעט במקרה של אליפויות של סוג הסירה נקראת בדרך כלל על שם העיר או המקום בו האירוע מתקיים.
אף על פי שרגאטות הן בדרך כלל תחרויות חובבים, בדרך כלל מדובר באירועים מאורגנים באופן רשמי, עם כללים מקיפים המתארים את לוח הזמנים והנהלים של האירוע.
רגאטות עשויות להיות מאורגנות כאליפויות לאזור או סוג סירה מסוים, אך לרוב נערכות רק לשם שמחת התחרות, האחווה והקידום הכללי של הספורט.
אירועי מרוץ שיט מתקיימים בדרך כלל עבור מחלקה יחידה (דגם יחיד של סירה, כמו ) ונמשכים בדרך כלל יותר מיום אחד.
המאורגנת על ידי מועדון היאכטות "אגודת השייט של ברקולה וגריניאנו" (Società Velica di Barcola e Grignano) בטריאסטה שבאיטליה מחזיקה בשיא העולם של גינס כ"מרוץ השיט הגדול ביותר" עם 2,689 סירות ומעל 16,000 שייטים בקו הזינוק.
"פיאסקו שלושת הגשרים" (The Three Bridge Fiasco), בארגון "אגודת השיט העצמאית" (Singlehanded Sailing Society) במפרץ סן פרנסיסקו עם יותר מ-350 מתחרים, הוא מרוץ המפרשיות הגדול ביותר בארצות הברית.
הרגאטה הגדולה והפופולרית ביותר של סירות חתירה היא שנערכת על נהר התמזה באנגליה.
אחת מרגאטות היאכטות הגדולות והוותיקות בעולם היא , שמתקיימת מדי שנה ומאורגנת על ידי מועדון היאכטות "פלגת היאכטות המלכותית" (Royal Yacht Squadron) ב באי וייט באנגליה, ומושכת בדרך כלל מעל 900 סירות מפרש.
לשבוע קאוז קדמו גביע קמברלנד (Cumberland Cup; 1775), "הרגאטה המלכותית של נמל דרטמות'" (Port of Dartmouth Royal Regatta; 1822) ו"הרגאטה של נמל פלימות'" (Port of Plymouth Regatta; 1823).
הרגאטה הוותיקה ביותר באמריקה הצפונית היא הרגאטה המלכותית של סנט ג'ון (Royal St.
John's Regatta) שנערכת ב בסנט ג'ונס בניופאונדלנד בקנדה מדי שנה מאז 1818.
מקורו של המונח רגאטה מהמילה regatta בוונטית שמשמעותה "תחרות על בקיאות", וששימשה לתיאור תחרויות של גונדולות בוונציה.
מקורה של מילה זו מהמילה regatare ("להתחרות, להתמקח, למכור בקמעונאות"), ייתכן מ-recatare.
רגאדה (בברברית: ⴰⵕⴻⴳⴰⴷⴰ) הוא ז'אנר במוזיקה המרוקאית, הכולל ריקוד אמזיגי מסורתי של שבטי בני-זנסן שבצפון-מזרח מרוקו.
מוזיקת הרגאדה והריקוד הנלווה לה מקורם בריקוד מלחמה עתיק של לוחמים אמזיגים, ושם הז'אנר נגזר משמם של שני כפרים במרוקו עם שם דומה.
בני שבט הזנאתי, שביצעו במקור את המוזיקה הזו, היו נוהגים לערוך ריקוד מלחמה מסורתי הכולל מוזיקה לאחר ניצחון על האויב.
זה מתבטא עד היום בז'אנר באמצעות השימוש בכלי נשק ובנקישות רגליים במקצב המוזיקה.
ריקוד הרגאדה מאופיין במאסטרים המכונים שייח'ים.
הם מנגנים מוזיקה ורוקדים עם מספר כלים כמו בנדרי, ראיטה, וזמ'אר שהוא סוג של חליל.
הרקדנים מניעים את כתפיהם לקצב התופים, מחזיקים בידיהם רובה או מקל, ומכים איתו בין היתר ברצפה.
תוכן המוזיקה מספר לעיתים קרובות סיפורים על נושאים כמו אהבה ורגשות של עצב ואושר.
הרגאדה ידוע באזורי צפון-מזרח מרוקו, ובעיקר במחוזות אוג'דה, ברקנה, תאורירת, נאדור, אל חוסימה, תאזה, בן טייב ועוד.
מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, נעשה בז'אנר שימוש נרחב בסינתיסייזר מוזיקלי לצד הכלים המסורתיים.
זמר פופולרי בז'אנר כיום הוא טלבי וואן.
רג'ינלד אדווארד הארי דייר (; 9 באוקטובר 1864 – 23 ביולי 1927) היה קצין בצבא הבריטי, אשר פיקד על כוחות בהודו, והתפרסם בעיקר כמי שיזם וביצע את טבח אמריטסר.
דייר נולד ב-9 באוקטובר 1864 בעיר מרי שבהודו הבריטית (כיום בפקיסטן).
אביו, אדוארד, היה המנהל של מבשלת מרי המפורסמת.
עד גיל 11 הוא למד בבתי ספר בהודו, ולאחר מכן עבר ללמוד באירלנד.
לאחר סיום לימודיו היסודיים למד לזמן קצר רפואה בקולג' המלכותי לכירורגיה בדבלין.
לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט וב-1885 התגייס לצבא בריטניה.
הוא הוצב ברגימנט המלכה המלכותי (מערב סארי) כלוטננט.
דייר השתתף בהרגעת המהומות בבלפסט ב-1886. שנה לאחר מכן הוא השתתף במלחמה האנגלו-בורמזית השלישית.
לאחר מכן שרת בצבא בנגל, ומונה למפקד הרגימנט הפנג'אבי ה-25. ב-1895 הוא השתתף במערכה לשחרור צ'יטראל.ב-1910 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא שימש כמפקד "כוח סייסטן".
כוח מיוחד שנועד למנוע מסוכנים גרמנים לחדור מפרס לאפגניסטן ולעורר התקוממות אנטי-בריטית.
ב-1915 הוא הועלה לדרגת קולונל.
ב-1916 הוענקה לו דרגה זמנית של בריגדיר גנרל.
ב-13 באפריל 1919, התאספו בגן ג'אליאנוואלה בעיר אמריטסר שבפנג'אב בערך 20,000 אזרחים במהלך חג לאומי.
הם הפרו בכך את הצו הצבאי הבריטי שאסר על התכנסות, אולם מעטים מבין המפגינים ידעו על קיומו של הצו.
דייר הופיע במקום יחד עם 50 רובאים, מהם 25 גורקים ו-25 ספווים.
בלי להזהיר את האזרחים, הורה דייר לאנשיו לפתוח באש חופשית.
בטבח נהרגו 379 אזרחים ונפצעו למעלה מאלף נוספים.
ועדת חקירה הוקמה כדי לחקור את הטבח.
הוועדה קבעה שדייר פירש באופן שגוי את חוקי החירום.
הוא לא הועמד לדין פלילי, אך נשללה ממנו דרגת הבריגדיר גנרל הזמנית שלו.
רודיארד קיפלינג, שטען שדאייר היה "האיש שהציל את הודו", פתח קופת גמל שגייסה מעל 26,000 ליש"ט, כולל כסף שנתרם על ידי קיפלינג עצמו.
לעומת זאת, ועידת מפלגת הלייבור הבריטית בסקרבורו העבירה פה אחד החלטה ב-24 ביוני 1920 בה היא מגנה את טבח אמריטסר כ"פעולה אכזרית וברברית".
חודש לאחר הטבח, נשלח דייר להשתתף במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית.
בכספים שקיבל, השתמש דייר כדי לקנות חווה ובית בלונג אשטון, שם התגורר עד מותו ב-23 ביולי 1927 משבץ מוחי.
רג'ינלד הול נולד ב- בסולסברי, וילטשייר, בנו הבכור של קפטן ויליאם הנרי הול, ראש המודיעין הראשון של הצי, שנישא לבתו של הכומר ג'ורג' ארמפילד מארמלי, לידס.
הול בחר בקריירה ימית בעקבות שייט על סיפון אה"מ פלמינגו עם אביו.
הוא הצטרף לספינת האימונים אה"מ בריטניה ב-1884 ושנתיים לאחר מכן הוצב על הסיירת המשוריינת אה"מ נורת'האמפטון.
לאחר שנה הוא הועבר לאונייה המחופת שריון אה"מ בלרופון שהייתה חלק מהתחנה בצפון אמריקה.
בשנת 1889 הוא הוסמך כלוטננט משנה לפני שהשתתף בקורסים לבחינות הלוטננט שלו בגריניץ', בית הספר לתותחנים ובית הספר לטורפדו, שם השיג ציונים גבוהים בכל חמשת המקצועות.
כעת כלוטננט הוא הוצב בתחנת סין שם שירת על ספינת הדגל, הסיירת המשוריינת אה"מ אימפריוז.
בשנת 1892 הומלץ לו להתאמן כקצין ירי, שכלל קורס במתמטיקה בקולג' הצי המלכותי, גריניץ', ואחריו קורס שנה בבית הספר לתותחנים באה"מ אקסלנט, מוסד על החוף באי לוויתן, פורטסמות'.
לאחר שהוסמך, הוא נשאר במשך שנה בסגל.
בשנת 1894 התחתן הול עם את'ל ווטון דה וויבסלי אבני, בתו של סר ויליאם.
האירוסין החלו כשהיה בן 19, חמש שנים לפני כן, אבל אז זה עדיין נחשב לגיל צעיר לקצין צי להתחתן.
בשנת 1895 הוא מונה ללוטננט תותחנים בסיירת אה"מ אוסטרליה שם שירת במשך שנתיים לפני שמונה לסגל הבכיר באי לוויתן.
הוא הועלה לדרגת קומנדר ב-1 בינואר 1901, כהוקרה על שירותים עם כוחות צי בדרום אפריקה, ולאחר מכן שירת על אוניית המערכה אה"מ מגניפיסנט, אוניית הדגל של סגן מפקד צי התעלה.
בשנת 1904 הוא מונה למפקד אוניית המערכה פרה-דרדנוט אה"מ קורנווליס, שנכנסה לשירות עם צוות חדש לפעול בים התיכון.
להול היה מוניטין של משמעת קפדנית עם יכולת להוציא את המיטב מהצוות, אז הוא קיבל כמה מהמלחים הגרועים ביותר לשירות בצוותו מעל תקן השירות.
טריק של מלחים חסרי רצון היה להסיר כוונות נשק ולהשליך אותם מעל הסיפון, ואכן זה קרה.
הול הורה לקצין הנשק לחפש שני מלחים שהיו חברים בעבר, אך כעת נמנעו זה מזה.
הוא לקח אחד, אמר לו שהשני הודה שהם הסירו את הכוונות, והמלח הודה כדין.
למרות שהול הטיל משמעת קפדנית, הוא גם גילה דאגה לאנשים שעליהם פיקד ולרווחתם, מה שהיה יוצא דופן לאותה תקופה.
הוא דאג במיוחד לבנים ולימאים זוטרים.
בדצמבר 1905 הועלה לדרגת קפטן ומונה על ידי לורד הים הראשון, סר ג'ון פישר, כקפטן בוחן של מפעלי ההכשרה המכניים החדשים, שפישר הקים כדי לתת הכשרה הנדסית לימאים רגילים (1906–1907).
לאחר מכן הוא מונה לקפטן של ספינת ההכשרה לצוערים אה"מ קורנוול.
למרות שאינה ספינת מלחמה קונבנציונלית, זה היה מעורב כעת בהול בעבודת מודיעין.
האונייה ביקרה בנמלים זרים, במיוחד בגרמניה שנראתה כעת כאויב הפוטנציאלי הגדול ביותר של הצי, והול התחיל את הסיור עם רשימה ארוכה של מקומות לחקור.
בקיל הוטל עליו לגלות כמה מבדוקים נבנו לבניית כלי שיט גדולים.
לשם כך הגה תחבולה בעזרת הדוכס מווסטמינסטר, שביקר בנמל והסכים להשאיל את סירת המנוע שלו למשימה.
הול וזוג קצינים התחפשו למלחים ולקחו את היאכטה לסיבוב מהיר על פני הנמל, והעמידו פנים שהכלי התקלקל ליד רציף הצי.
לאחר מכן נעשה שימוש במצלמה נסתרת כדי לצלם את המתקנים.
מידע נוסף התגלה על ידי שאלות זהירות בחוף.
ב-1910 נשלחו שני קצינים, לוטננט ברנדון וקפטן טרנץ', שהיו חלק מהצוות של הול איסוף מודיעין, ל'חופשה' בגרמניה כדי לאסוף מידע על הגנות החוף על ידי קפטן רגנרט מחטיבת המודיעין.
השניים נתפסו וריצו שנתיים וחצי מאסר של ארבע שנים, לפני שזכו לחנינה במאי 1913 במסגרת ביקורו של המלך ג'ורג' החמישי בגרמניה.
האדמירליות הכחישה אז כל אחריות למה שקרה לזוג ולהפסדם הכספי הניכר כתוצאה מכך כשמונה למנהל המודיעין, הול סידר להם פיצוי.
הול מונתה לסיירת המשוריינת אה"מ נאטאל בעקבות מותו של הקפטן שלה, פ.
אוגילבי השיג מוניטין גבוה עבור האונייה שלו שכבשה את כל השיאים בתותחנות, אבל הול הצליח להיכנס למקומו של אוגילבי, לשמור על אמון הצוות ושיפר את שיא התותחנים בשנה שלאחר מכן.
המוניטין שלו כיחס בלתי שגרתי לאנשיו המשיך לצמוח, מה שהפך את עניינו לרפורמה במלחים סוררים במקום פשוט להעניש אותם.
היה לו את הכישרון לאיים על מלחים בעונשים שהוא לא יכול למסור (כגון פיטורים מהשירות) אם הם לא יעשו רפורמה, והצליחו.
נאטאל נקראה לסייע לספינת מפרש, ה-Celtic Race, שאיבדה את רוב מפרשיה בסערה והייתה בסכנת טביעה.
למרות הסיכון לספינה שלו, הוא ליווה את Celtic Race לתוך מילפורד הייבן.
הוא זכה לתגמול על ידי הבעלים והמבטחים, כאשר הוצג במרכז שולחן כסף על ידי ראש עיריית ליברפול בשמם.
מ-1911 עד 1913 שימש כעוזר של הבקר של הצי המלכותי.
בשנת 1913 הוא מונה לקפטן של סיירת המערכה אה"מ קווין מרי.
כשקיבל את הפיקוד הוא התבקש לקחת חלק בניסוי של האדמירליות להיפטר ממשטרת הספינות, תוך העברת תפקידם לקצינים זוטרים.
הוא גם הציג חידוש משלו, לחלק את צוות הספינה לשלוש משמרות ולא לשתיים המקובלות.
הול האמין שבמלחמה עם גרמניה לה הוא ציפה, אי אפשר יהיה להפעיל ספינה ברציפות עם שתי משמרות בלבד.
השינוי עורר הרבה לעג אבל כשהגיעה המלחמה הוא אומץ על כל האוניות הגדולות.
כאדם דתי, הוא דאג שתוצב קפלה על סיפון האונייה, וגם חידוש זה אומץ בדרך כלל.
הוא הרגיש שחשוב להגביר את סמכותם של קצינים זוטרים, והוא עשה זאת על ידי שיפור מגוריהם.
הוא סידר מכונות כביסה על הסיפון, לנוחות הקצינים שלא נאלצו עוד לשלם על כביסה בחוף, ולטובת מלחים ש'קיבלו טיפ' לבצע את הכביסה.
הוא הציג חנות ספרים על הסיפון, ואת בית הקולנוע הראשון של הצי.
חוסר תקינות באספקת המים גרמה לכך שלקחה שעה לכל המסיקים לסיים את השטיפה לאחר השירות: הול התעקש שהמהנדסים שלו ימצאו פתרון לספק מספיק מים חמים שכולם יוכלו לשטוף תוך 15 דקות, מה שייתן להם יותר זמן פנוי.
גם שינויים אלו הפכו לסטנדרטיים.
הול ספג ביקורת על כך שהוא רך מדי עם הצוותים שלו, אבל הדרישות שלו למשמעת לא היו רגועות.
במקום זאת, הוא האמין ששכר הוא הכרחי כמו גם עונש.
תנאי החיים בחברה השתפרו באופן כללי והוא האמין שהצי חייב לעמוד בקצב הסטנדרטים בחוף.
אה"מ קווין מרי השתתפה בביקורה של שייטת סיירות המערכה בקרונשטאדט, שם אירחו את קציני הצי והמלחים משפחת המלוכה הרוסית, ונערך נשף מפואר על סיפון האונייה כשיאו של הביקור.
זה היה הביקור האחרון שכזה לפני שהחלה מלחמת העולם הראשונה וסיירות המערכה הועברו לבסיס המלחמה הראשוני שלהם בסקפה פלו.
אוניות בילו תקופות ארוכות בים, לפני שהמצב האסטרטגי התבהר והחשש מפני פשיטות גרמניות מיידיות פחת.
אה"מ קווין מרי השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד, שם נקראו סיירות המערכה לתמוך בפשיטה של משחתות וסיירות על ספינות סיור גרמניות שפעלו מול הלגולנד.
הפשיטה הוכתרה כהצלחה בריטית, למרות שמאחורי הקלעים היא ספגה תקשורת לקויה בין הכוחות הבריטיים המעורבים.
בריאותו של הול התדרדרה תחת הלחץ של שירות ימי מתמשך, ולאחר שלושה חודשים העניינים הגיעו לנקודה שבה הוא נאלץ לבקש הרחקה מהאונייה.
הקריירה הימית שלו נקטעה בשל בריאות לקויה, הול מונה למנהל חטיבת המודיעין (DID) על ידי האדמירליות באוקטובר 1914, במקום קפטן הנרי אוליבר.
לדברי אוליבר, אשתו של הול כתבה לו בשם בעלה בבקשה שיחליף את אוליבר באגף המודיעין.
הול שימש כמנהל אגפי המודיעין עד ינואר 1919, אז פרש מתפקידו הפעיל.
זה התברר כמינוי בר מזל, שכן הוא היה אחראי על בניית ארגון הביון הימי במהלך המלחמה, עודד מאמצי פריצת קודים ויירט שדרי רדיו, וסיפק לצי מודיעין טוב, מה שהפך את החטיבה לסוכנות הביון הבריטית הבולטת.
הוא גם עודד שיתוף פעולה עם ארגוני ביון בריטיים אחרים, כמו MI5 (תחת ורנון קל), MI6 (תחת מנספילד סמית-קמינג) והסניף המיוחד של סקוטלנד יארד (תחת באזיל תומסון).
הודות ליירוטים מחדר 40, הול היה שותף ליירוטה של ספינת הקיטור אאוד ב-21 באפריל 1916 על ידי אה"מ בלובל, שנשאה נשק גרמני לאירלנד.
באותו בוקר נעצר האיש שארגן את משלוח הנשק, סר רוג'ר קייסמנט, במפרץ טראלי לאחר שירד מצוללת גרמנית.
הול היה מודע להתקוממות הפסחא הקרובה בדבלין, אך סירב לחשוף את מקורותיו, כך שכאשר מידע על ההתקוממות אכן הגיע לממשלה, הוטל ספק באמיתותו.
הול חקר את קייסמנט וסירב לכאורה להעניק לקייסמנט את ההזדמנות להציג דרישה פומבית לביטול המרד.
כאשר ארצות הברית ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, יירוט השדרים בין הנציגות הגרמנית האמריקאית לברלין התייבש כמקור מרכזי למודיעין הבריטי.
מידע פחות אמין היה בשימוש על ידי ראשי מודיעין כולל אדמירל הול, כמו 'תושבים נאמנים אובססיביים לנציגים באירלנד'.
המעצרים ההמוניים של פעילי שין פיין ידועים, בעקבות גילוי 'מזימה גרמנית' מזויפת באירלנד התפרשו כ:המחשה בולטת למניפולציה לכאורה של המודיעין במטרה לדרבן את הרשויות האיריות לפעולה כוחנית יותר...
כאשר ממשלת בריטניה לא הצליחה לספק ראיות משכנעות של 'מזימה גרמנית', אירלנד הלאומנית הגיעה למסקנה שהיא הומצאה כגמול על תבוסת הגיוס.'בניתוח הזה, דעת הקהל האירית שגתה.
בהתבסס על המידע המודיעיני השגוי שהומצא לרשותם, "השרים הבריטים האמינו באמת ובתמים שהאיום אמיתי".
פענוחי חדר 40 הביאו גם ללכידתו של קפטן פרנץ פון רינטלן, סוכן שטח ותיק באגף המודיעין של הצי הקיסרי הגרמני, שפעל בחשאי בארצות הברית הנייטרלית עדיין, ובין דברים רבים אחרים, מימן ועודד שביתות על ידי איגודי עובדים נגד המלחמה, ניסיון השתלטות עוינת על תאגיד דופונט, והפצצת ספינות תחמושת ומפעלי חימוש.
בשנת 1917, הוענק להול עיטור מסדר השמש העולה היפני, עם כוכב זהב וכסף, המייצג את השנייה בחשיבותה מבין שמונה דרגות הקשורות לפרס.
באותה שנה הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה.
הוא זכה לתואר אבירות ב-1918 והועלה לדרגת תת אדמירל ב-1922 ולאדמירל מלא ב-1926, שניהם לאחר שסיים את שירותו הפעיל.
עם פרישתו הול שימש כחבר פרלמנט מטעם השמרנים (MP) עבור ליברפול מערב דרבי מ-1919 עד 1923, ולאחר מכן עבור איסטבורן 1925–1929. כחבר פרלמנט, בשנת 1919 הוא וקבוצת תעשיינים הקימו קבוצה למאבק בפעולות חתרניות נגד יוזמה חופשית הידועה בשם תעמולה לאומית, ששמה שונה מאוחר יותר לליגה הכלכלית.
אפילו בבית הנבחרים עדיין אמרו שהוא היה מעורב בפרשת המכתבים של זינובייב ב-1924, שהובילה לניצחון השמרנים בבחירות הכלליות של אותה שנה.
בשנות ה-20 וה-30 הוא נסע רבות בארצות הברית כדי לתת הרצאות בנושאי איסוף מודיעין.
זקן מכדי לחזור לשירות פעיל עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הול שירת בכל זאת במשמר המולדת הבריטי עד מותו.
הול תואר על ידי שגריר ארצות הברית בחצר סנט ג'יימס וולטר פייג' כ"מקרה ברור של גאונות", בעוד שהנספח האמריקני אדוארד בל תיאר אותו כ"אדם מופלא לחלוטין אבל הלב הכי קר שהיה אי פעם - הוא "אוכל לבו של אדם ומחזיר לו אותו."
הוא נודע בשם "מצמוץ" בגלל עווית פנים כרונית, שגרמה לאחת מעיניו "להבהב כמו מנורת איתות של הצי".
בתו ייחסה זאת לתת תזונה בילדות.
(הוא למד בפנימייה צבאית שבה נאלצו הבנים למלא את בטנם על ידי גניבת לפת מחוות שכנות).
כיום, עווית כזו נחשבת גם סימפטומטית לצורה קלה של דיספרקסיה.
רג'ינלד רובינסון לי היה ספן בריטי ששימש תצפיתן באונייה טיטניק באפריל 1912. הוא ניצב בקן הצופה יחד עם פרדריק פליט בעת שהאונייה התנגשה בקרחון בשעה 23:40, בליל 14 באפריל 1912. לי ופליט ניצלו מטביעת האונייה.
לי נולד באוקספורדשייר ושירת ב עד ל-1 בפברואר 1900.
הוא הצטרף לצוות הטיטניק ב-6 באפריל 1912 לאחר שהועבר מאוניית האחות שלה, האולימפיק.
ב-14 באפריל, בשעה 22:00 בלילה, שהה לי בקן הצופה של האונייה ותצפת על האזור.
התצפיתנים לא נעזרו במשקפת, כיוון שהמפתחות לתיקים, שבו הן היו נעולות, לא היו על סיפון האונייה, מה שאילץ את התצפיתנים להסתמך על ראייתם בלבד; אולם ספק אם שימוש במשקפת היה מסייע באיתור הקרחון.
כשהחלה הטיטאניק לשקוע קיבל לי הוראה לאייש את סירת ההצלה מספר 13, אשר שוגרה מצידה הימני של הספינה בשעה 01:30. כתוצאה מכך, לי שרד את הטביעה יחד עם פליט והעיד בפני , שחקרה את נסיבות האסון.
לאחר האירוע שב לי לשירותו הצבאי אך באוגוסט 1913 מת מדלקת ריאות בסאות'המפטון.
רג'ינלד דוהרטי היה טניסאי בריטי.
הוא זכה 4 פעמים באליפות וימבלדון בתחרות גברים ו-8 פעמים בתחרות זוגות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס הוא פעמיים זכה בתחרויות זוגות.
במשחקים האולימפיים הוא זכה ב-3 מדליות זהב ובמדליית ארד.
רג'ינלד דוהרטי נולד בוימבלדון בשנת 1872. אחיו הצעיר לורנס דוהרטי היה טניסאי בולט ובמשחקי זוגות הם שיחקו יחד.
דוהרטי החל לשחק טניס בגיל צעיר בהמלצת אביו.
בגיל 14 הוא ניצח בתחרות לילדים.
הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' והיה חלק של נבחרתה.
רג'ינלד דוהרטי שיחק לראשונה באליפות וימבלדון בשנת 1894 והודח בסיבוב הראשון של תחרות הגברים.
בשנת 1897 הוא ניצח בתחרות יחידים ובהמשך עשה זאת עוד 3 פעמים ברציפות.
בתחרויות זוגות גברים רג'ינלד דוהרטי זכה 8 פעמים (כולם עם אחיו לורנס דוהרטי).
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס של שנת 1902 דוהרטי הפסיד המשחק על התואר.
דוהרטי שיחק ב-3 משחקים אולימפיים.
ב-1900 הוא זכה במדליית ארד בתחרות גברים ובמדליות זהב במשחקי זוגות גברים עם אחיו לורנס דוהרטי ובתחרות זוגות מעורבים עם שרלוט קופר.
ב-1908 הוא זכה במדליית זהב במשחקי זוגות גברים עם אחיו לורנס דוהרטי
רג'ינלד דוהרטי נפטר בשנת 1910 ממחלה.
ויליאם רג'ינלד בקוויט היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי שהופיע בלמעלה מ-100 סרטים וסדרות במהלך הקריירה שלו, שנמשכה כ-30 שנה.
הוא הופיע, בין היתר, בסרטים "ג'נבייב", "שטר בן מיליון", "אנשים חשובים ביותר", "רופא במצוקה", "הרולס רויס הצהובה", "מול פלנדרס" ו"כדור הרעם".
בנוסף היה מבקר קולנוע ומחזאי לפני מלחמת העולם השנייה.
בקוויט נפטר מהתקף לב בגיל 56.
רג'ינה מוראד נודעה גם בשם רג'ינה מרדכי וכן בכינוי "אוּם נָאגִ'י", הייתה דמות יהודייה בולטת בבגדאד במחצית הראשונה של המאה ה-20, שהתפרסמה בזכות עושרה, קשריה עם בכירי השלטון, והשפעתה בחיים החברתיים והתרבותיים של עיראק המלוכנית.
עד 1930, הייתה רג'ינה ידועה גם בשם רג'ינה מוראד באשה (ريجينة مراد باشا), כינוי שנשא אביה, אלא שמיום שהכינוי באשה ניתן לראזי, מלך עיראק, היא נתבקשה שלא להיקרא בכינוי זה.
רג'ינה נולדה למשפחת סוחרים יהודית ממוצא איראני.
אביה התגורר באיסטנבול ועבר לבגדאד, לאחר שהסתבך בפלילים.
רג'ינה נודעה כאשת חברה רבת השפעה.
היא ארחה בבית מגוריה ערבי שירה, פוליטיקה, משחקים והימורים, בהם השתתפו בכירים בממשל, משוררים, רקדניות וזמרות מהקהילה היהודית בעיראק.