tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארכף קרוב לסיכון בגלל הפגיעה ביער.
ארכפים אלה יותר גדולים ממינים אחרים של ארכפים ואורכם הממוצע 43–55 ס"מ ומשקלם 425–450 גרם.
הם אוכלי בשר המחפשים ללא הרף חרקים שונים למאכל כמו טרמיטים, נמלים, חיפושיות, רבי-הרגליים, תולעים, רכיכות וביצים וכן דוחיים, עופות או יונקים קטנים אחרים.
הארכפים בעלי חושים מחודדים והם אוכלים ללא הרף.
הם מוצאים לעצמם בן זוג קבוע לכל החיים.
ארכף עגול-אוזן קארו (שם מדעי: Macroscelides proboscideus) הוא מין ממשפחת הארכפיים שלו אוזניים מעוגלות.
בעבר נחשב מין יחיד בסוגו אך בהמשך נמצאו שני מינים נוספים ולמין זה נוסף התיאור "קארו" ע"ש הערבות הדרום אפריקאיות בהן הוא חי.
ארכפים אלה הם קטנים יחסית באורך 22–23 ס"מ ובעלי אוזניים מעוגלות ועיניים קטנות.
הפרווה ארוכה ואפורה או בצבע חול.
הם חיים בסוואנות וערבות יבשות ואף במדבריות בדרומה של אפריקה במדינות: בוצוואנה, דרום אפריקה ונמיביה.
הם ניזונים מיצורים קטנים כמו חרקים, שורשים וזרעים.
הם ממליטים במהירת והגורים מסוגלים לרוץ תוך שעות מהלידה והם גם מונוגומיים - תכונה נדירה מאוד אצל יונקים.
ארכף עגול-אוזן (שם מדעי: Macroscelides) הוא סוג של ארכפיים החיים רק בדרומה של אפריקה, בעיקר בדרום אפריקה ובנמיביה.
לבני הסוג אוזניים עגולות ופרווה עבה בדרך כלל בצבע חולי או ורדרד.
בעבר סווג מין יחיד בסוג, ארכף עגול-אוזן קארו, אך הוא פוצל לעוד שני מינים.
בני סוג זה הם הקטנים שבמשפחה.
ארכף עגול-אוזן אטנדקה (Macroscelides micus'')
ארכף גדול (שם מדעי: Rhynchocyon) הוא סוג של יונקים קטנים ממשפחת הארכפיים והם המינים הגדולים ביותר של ארכפים.
הארכפים הם קרובים רחוקים של הפילים והם בעלי חוטם מוארך וכפוף בעל שערות רבות.
הרגליים שלהם גדולות ועוזרות להם לקפץ במהירות להתגוננות מטורפים והפרווה שלהם בדרך כלל אדמונית או שחורה עם סימנים ליד העיניים.
ארכנגלסק הוא רומן מתח מאת רוברט האריס שיצא לאור בשנת 1998. הרומן מתרחש ברוסיה (בעיקר במוסקבה ובאזור ארכנגלסק) שלאחר קריסת ברית המועצות, והאירועים בו מושפעים משנות חייו האחרונות של סטלין.
בעת שהשתתף, בשנת 1998, בכנס של היסטוריונים במוסקבה פוגש ההיסטוריון כריסטופר קלסו ברוסי זקן בשם פאפו רפאבה, המספר לו כיצד נכח, כמאבטח, בשעותיו האחרונות של שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין.
מיד לאחר מות סטלין סייע רפאבה ללברנטי בריה לקחת מהכספת של סטלין מחברת שחורה, שהיא כנראה יומנו של סטלין, ולהטמין אותה במקום סתר.
רפאבה נשלח ל-15 שנות מאסר בקולימה, לאחר שסירב למסור מידע על מקום המחברת.
רפאבה הסתלק קודם שמסר לקלסו את מיקום המחברת.
קלסו יוצר קשר עם בתו של רפאבה, זיניידה, סטודנטית למשפטים שהתפרנסה מזנות, והיא מובילה אותו לבית אביה.
קלסו נכנס לבדו לדירה, ומוצא שרפאבה נרצח בעינויים.
לקלסו מתברר שרפאבה מסר לבתו פתק ובו רמז למקום הימצאה של המחברת, ולפי רמז זה השניים מוצאים את המחברת.
אובראיין, עיתונאי של רשת טלוויזיה אמריקאית, עקב אחריהם, והצטרף אליהם עם מציאת המחברת.
מעיון במחברת התברר שזהו יומנה של אנה ספנובה, צעירה בת 19 מארכנגלסק, שנקראה להיות משרתת בביתו של סטלין, וייתכן שהרתה לו.
אף שתוקף האשרה של קלסו עומד לפוג, ועליו לשוב עם עמיתיו לארצות הברית, אובראיין משכנע אותו שעליהם לנסוע לארכנגלסק, כדי למצוא מידע נוסף על אנה ספנובה.
השניים נוסעים לשם במכוניתו של אובראיין, העמוסה בציוד צילום ובטלפון לווייני, ופוגשים את ווארה ספנובה, אמהּ הזקנה של אנה, המספרת להם שבתה ההרה שבה אליה, ונפטרה בלידה.
הבן שנולד נמסר לאימוץ למשפחה שהתגוררה בכפר באזור ארכנגלסק.
אובראיין וקלסו נסעו לכפר שתיארה להם ווארה ספנובה, ומצאו שכל בתיו נטושים לאחר שדייריהם מתו, אבל אדם אחד התגורר בבקתה בשולי הכפר, ודמיונו לסטלין, יחד עם מזכרת התואמת את זו שנמצאה במחברת השחורה, לא הותירו ספק - זהו בנו של סטלין.
שלושה אנשי ספצנאז נשלחו לחסל את סטלין הבן, אך הוא נערך לכך, ובזכות מלכודות שפיזר סביב ביתו והיכרותו את היער הרג את המתנקשים.
הוא משיט בסירתו את אובראיין וקלסו לארכנגלסק, שם השניים מתחמקים ממנו ועולים לרכבת למוסקבה.
במהלך הנסיעה מתברר להם שגם סטלין הבן עלה לרכבת זו, ושדבר קיומו נודע לעולם לאחר שאובראיין הספיק לשדר, לרשת הטלוויזיה שבה עבד, כתבה על ממצאיו המדהימים.
בכל תחנה של הרכבת זוכה סטלין הבן להערצת ההמונים, השמחים ללידתו מחדש של המנהיג שעדיין רבים מעריצים.
באחת התחנות שבדרך עולה לרכבת ולדימיר ממנטוב, פוליטיקאי רוסי מתומכי הסטליניזם ורוצחו של רפאבה, ומצטרף לסטלין הבן.
כאשר הרכבת מגיעה למוסקבה ממנטוב וסטלין עומדים לרדת ממנה, אך שם מחכה להם זיניידה רפאבה, השולפת את האקדח שקיבלה מאביה, ויורה.
יוסיף סטלין - שליט ברית המועצות משנת 1924 ועד למותו בשנת 1953.
לברנטי בריה - ממפקדי המשטרה החשאית הסובייטית, אחר מות סטלין הוא הודח מתפקידו והוצא להורג בידי יורשי סטלין.
לאזכור מצומצם זכו אישים נוספים מסביבתו של סטלין: גאורגי מלנקוב, אלכסנדר פוסקרבישב ואלכסיי יפישיב .
כריסטופר "פלוק" קלסו - היסטוריון בריטי המתגורר בארצות הברית.
אובראיין - עיתונאי של רשת טלוויזיה אמריקאית השוהה ברוסיה.
פאפו רפאבה - מינגרלי זקן שהיה בצעירותו מאבטח בשירותו של בריה.
זיניידה רפאבה, בתו של פאפו רפאבה, סטודנטית למשפטים שהתפרנסה מזנות.
אנה ספנובה - צעירה בת 19 מארכנגלסק, שנקראה להיות משרתת בביתו של סטלין.
ווארה ספנובה - אמהּ של אנה ספנובה.
בנו של סטלין - הבן שילדה אנה ספנובה לסטלין.
פליקס סובורין - רב-סרן בסו"ר, הממונה על המעקב אחר זיניידה רפאבה, קלסו ואובראיין.
ולדימיר ממנטוב - מנהיג מפלגת "אורורה" הרוסית
הספר עובד לסרט טלוויזיה בן שני פרקים, ששודר בשנת 2005 בערוץ BBC One, ובו גילמו דניאל קרייג את קלסו, גבריאל מאכט את אובראיין, יקטרינה רדניקובה את זיניידה רפאבה ואווטנדיל מחרדזה את סטלין הבן.
אָרַכְנֵה היא דמות במיתולוגיה היוונית.
היא הייתה אורגת מוכשרת מאוד, שקראה תיגר על אלת החכמה אתנה.
כעונש על ההיבריס שלה, הפכה אותה אתנה לראשונת העכבישים.
המשורר הרומאי אובידיוס, מביא בחיבורו הידוע "מטמורפוזות", את הגרסה המורחבת ביותר של הסיפור.
על פי אובידיוס, ארכנה הייתה עלמה מלידיה, אשר "מוצאה מדלים ודל מעונה".
אמה מתה עליה, ואת אומנות האריגה למדה מאידמון מהעיר קולופון.
עד מהרה היא עשתה לה שם בלידיה כאורגת מוכשרת, ואפילו הנימפות באו כדי לזון את עיניהן ביצירותיה, "כי אכן אומנות טהורה היא".
ארכנה הייתה כה גאה במעשה ידיה, עד שטענה שהיא מסוגלת לארוג טוב יותר מאתנה - אלת החכמה, האמנות, הצדק והאריגה.
אתנה לבשה צורה של אישה זקנה, ויעצה לארכנה להתגאות במעשה ידיה בקרב בני האנוש, אך לא לקרוא תיגר על האלים שהם בני אלמוות.
ארכנה לעגה לזקנה, והצהירה שהיא טובה יותר באריגה מאתנה, והעובדה: אתנה אינה מגיעה להתמודדות "למה לא באה?
אתנה הזועמת פשטה מיד את דמות הזקנה וניצבה מול ארכנה במלוא הדרה.
ארכנה סירבה בגאוותה להיכנע והשתיים ניגשו מיד לתחרות.
אתנה רקמה את העימות שלה עם פוסידון - אל הים.
השניים התחרו מי יהיה הפטרון של העיר אתונה.
ארכנה לעומת זאת בחרה להציג שלל סצנות המציגות את פשעיהם של האלים.
אתנה זעמה על הנושא שבו בחרה ארכנה אולם "על אף קנאתה לא יכלה לגנות את הרקם".
לפיכך היא קרעה בזעם את האריג המושקע, וחבטה בארכנה.
ארכנה האומללה תלתה את עצמה, אולם אז נכמרו עליה רחמיה של אתנה, והיא הפכה אותה לעכביש תוך שהיא מצהירה: "ככה חיי סוררה, אך על חבל המשיכי חייך!".
אובידיוס מסיים את הסיפור במילים: "אך עדיין היא רוקמת את רקמתה ובדמות עכביש היא טווה את חוטיה".
פליניוס הזקן טוען שהיה לה בן בשם קלוסטר, אשר נודע גם הוא כמחדש בתחום האריגה.
הסיפור כולו הוא ככל הנראה משל המתיימר לטעון שהאדם למד את האריגה מהעכביש.
המונח "ארכנופוביה" משמש כיום לתיאור פוביה ספציפית של אדם מעכבישים.
אסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף נקרא על שמה.
בסדרת הטלוויזיה "הרקולס: המסעות המופלאים" מתוארת ארכנה כמפלצת אשר חציה אדם וחציה עכביש.
בספר "אות אתנה", השלישי בסדרת "גיבורי האולימפוס", מאת ריק ריירדן, מתוארת ארכנה כשומרת של הפסל "אתנה פרתנוס" אשר נגנב בידי הרומאים.
בסדרה "על טבעי", בעונה השישית, בפרק 13, מתוארת ארכנה כאישה הצדה גברים צעירים כדי להתרבות.
ארכניים (שם מדעי: Cepolidae) הם משפחת דגים מסדרת הדקראים ומתת-סדרת דמויי דקר.
זוהי המשפחה היחידה בעל-משפחה Cepoloidea.
תפוצת דגים אלה היא במזרח האוקיינוס האטלנטי כולל הים התיכון ובמי האזור האינדו-פסיפי עד לחופי אוסטרליה וניו זילנד.
הם שוכנים במים בעומק 80–500 מטרים, אך נפוצים במים רדודים יחסית.
הם מגיעים עד לאורך 80 סנטימטרים ובדרך כלל קטנים יותר.
צבעם בעל גוונים אדומים, צהובים וחומים והם בעלי ראש קטן וגוף מוארך ומפותל בעל רצועת קשקשים עדינה וצבעונית לאורך גופם עד הזנב הדק.
הם שוכנים על קרקעית הים או חופרים מחילות בחול ויוצאים כשאין טורפים בסביבה לאכול זואופלנקטון.
סוג Cepola - בו 5 מינים
סוג Owstonia - בו 36 מינים
ארכנוקמפה המכונה תולעת זוהרת (שם מדעי: Arachnocampa; מילולית: "תולעת קורי עכביש") הוא סוג של חרק מסדרת הזבובאים ומשפחת היתוש-אוריים, החי באוסטרליה ובניו זילנד.
חרקים אלה דומים מעט ליתושים והם בעלי אורח חיים ייחודי, כשאת רוב חייהם הם מעבירים במערות שונות לאורך דרום אוסטרליה, טסמניה וניו זילנד.
הם מתחילים כביצים עד לבקיעתם הם מעבירים את חייהם כזחלים בין 6 ל-12 חודשים ולקראת סוף חייהם בימים האחרונים מתגלמים ובוקעים כבוגרים קצרי זמן.
הזחלים מתחילים באורך 3 עד 6 מ"מ אך מגיעים בזמן קצר לאורך של 3 ס"מ.
הזחלים הם טורפים מובהקים הניזונים מחרקים אחרים כדוגמת עשים, בריומאים, שעירי-כנף, כולכיתיים וזבובאים נוספים כשהם יכולים להיות קניבלים על אחיהם ואף על הבוגרים.
את הטרף הם מושכים באמצעות אורות ביולומינסנציה, המופקים בלוציפראז בתרכובת ATP שמאירה כתגובה לתמיסת חמצן.
האור מצוי בחלק האחורי של הזחלים והם יכולים "להדליק" אותו כדי למשוך טרף.
הם מייצרים קורים דביקים התופסים את הטרף בדומה לקורי עכביש והזחלים מרגישים את התנודות ויכולים לגלגל את הקורים מעלה.
בדומה לזחל עצמו גם הקורים מאירים בעוצמה, מה שמעניק מראה זוהר למערות.
בניגוד לזחלים הבוגרים כלל לא אוכלים אלא רק עסוקים ברבייה והם מעופפים גרועים ביותר, אם כי יכולים להשתמש בביולומינסנציה למשיכת בני זוג.
ישנם 9 מינים בסוג זה:
ארל וורן היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי.
מושל קליפורניה בין 1943 ל-1953, מועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-1948, ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בין 1953 ל-1969. בכהונתו זו בבית המשפט העליון תרם רבות לקידום זכויות האזרח בארצות הברית ועמד בראשות ועדת וורן לחקר רצח קנדי.
וורן נולד בלוס אנג'לס למהגרים מנורווגיה ושוודיה.
למד מדעי המדינה באוניברסיטת ברקלי, ושם רכש גם את השכלתו המשפטית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ארצות הברית ושירת כקצין.
לאחר המלחמה החל לעסוק בשירות הציבורי.
ב-1925 התמנה לתובע מחוזי של מחוז אלאמידה ורכש מוניטין כמי שמטפל בפושעים ביד קשה.
בשנת 1935 נבחר וורן לתפקיד הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים בקליפורניה.
ב-1939 התמנה לתובע הכללי של קליפורניה.
ב-1942 התמנה למושל המדינה מטעם הרפובליקנים.
ב-1946 הוא רשם את עצמו לבחירות המקדימות של המפלגות הגדולות של המדינה וזכה בכולן – כך שבהתמודדותו בבחירות הכלליות לא היו לו מתחרים, והוא נבחר לכהן כמושל תקופה שנייה.
ב-1950 נבחר בשלישית והיה האדם היחיד אי פעם שנבחר לשלוש תקופות כהונה רצופות כמושל קליפורניה.
כמושל סייע לבסס את השגשוג הכלכלי שהאריך בקליפורניה עוד שני עשורים אחריו, הוא גם ביסס את מערכת החינוך הגבוה במדינה.
וורן תמך בכליאת היפנים בארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה.
היחס שלו כלפי מעורבותו בכליאה שנוי במחלוקת.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948 חבר למועמד לנשיאות תומאס דיואי, והתמודד על משרת סגן הנשיא, אך הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן ניצח במפתיע.
ב-1953 מינה אותו הנשיא דווייט אייזנהאואר לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינוי זה היה כנראה תוצאה של דיל פוליטי שבמסגרתו פעל וורן להצלחת הנשיא בקליפורניה.
עד פרישתו ב-1969, עמד וורן מאחורי שורה של פסיקות מהפכניות שלא עמדו בקו אחד עם תדמיתו השמרנית.
בערוב ימיו צוטט אייזנהאואר כמי שאומר כי מינוי וורן היה "השטות הגדולה ביותר שעשיתי בימי נשיאותי".
ב-1954, זמן קצר מאוד לאחר מינויו של וורן, ובעקבותיו, קבע בית המשפט פה אחד כי הפרדה בין גזעים בבתי ספר אינה חוקתית (פסק דין בראון נגד מועצת החינוך).
בכך נקבעה אבן דרך במשפט החוקתי באמריקה, ובתנועה לשוויון בארצות הברית.
ההחלטה המהפכנית נכתבה על ידי וורן, ששכנע את חבריו השופטים לתמוך בה.
החלטות דרמטיות נוספות של בית המשפט בראשות וורן הנחשבות לעיתים ל"מהפכניות", מנעו את הנוהג שלפיו למחוזות בחירה גדולים של שחורים ניתן נציג אחד בלבד בבית הנבחרים, וחייבו את השוטרים להצהיר בפני העצור על זכויותיו על ידי הקראת אזהרת מירנדה (פסק דין מירנדה נגד אריזונה).
השינויים שהוביל וורן לא זכו להסכמה לאומית רחבה והיו ממתנגדיו שאף קראו להדחתו.
עם זאת, ההיסטוריה שפטה את וורן בצורה שונה לחלוטין והוא נחשב לאחד השופטים החשובים והמשפיעים ביותר בארצות הברית במאה ה-20. ארל וורן עמד בראש ועדת וורן שהסיקה כי מאחורי ההתנקשות בנשיא ג'ון קנדי עמד אך ורק לי הארווי אוסוואלד.
קביעה זו שנויה במחלוקת, אך לא הוכח שיש בטענות שכנגד דבר מה ממשי המבדיל אותן מתאוריות הקשר הרגילות הנפוצות בציבור אחרי כל התנקשות פוליטית.
באביב 1969 פרש וורן מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית ועל שמו נקרא קולג' באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
ארל וורן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-19 במרץ 1891, בנו של אריק מתיאס וורן, מהגר נורווגי מסטוונגר, האיחוד השוודי-נורווגי, וכריסטין הרנלונד וורן, מהגרת שוודית מהלסינלנד, אשר בנורלנד, שוודיה-נורווגיה.
הוא היה הבן השני במשפחתו, אחרי אחותו הבכורה, את'ל.
ארל ואחותו גדלו במשפחה שמרנית וצנועה במשאביה הכלכליים שערכיה התמקדו בחשיבות של מוסר עבודה וחינוך מוצלח.
משפחתו עברה לבייקרספילד שבקליפורניה זמן קצר לאחר שנולד, שם וורן נכנס לבית הספר שנה אחת מוקדם יותר מרוב הילדים, על פי דרישת אביו.
לארל לא ניתן שם אמצעי כמקובל באותה העת, ואביו אמר לו בבגרותו כי "כאשר נולדת, הייתי עני מכדי להעניק לך שם אמצעי".
למרות שאביו מימן אותו לאורך כל לימודיו במכללה (קולג'), וורן החזיק בעבודה מדי קיץ מגיל תשע.
אחת העבודות שלו הייתה בשירות חברת 'סאות'רן פסיפיק', החברה שבה עבד אביו כמכונאי רכבות.
שם למד על סמכות מונופולית, שחיתות ודומיננטיות של הפוליטיקה על רובדי החברה באופן שעיצב בהמשך את הקריירה שלו.
וורן המשיך ללמוד במכללה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
וורן התעלה אך במעט מעל הממוצע הכיתתי, עם ציונים מוצלחים אך לא מצוינים.
בשנה האחרונה ללימודיו במכללה, נכנס וורן לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מאז שהיה ילד, וורן היה נוהג לרכב על אופניו לכיכר בית המשפט העירוני כדי לצפות בהליכים משפטיים.
הוא הוקסם מהקלות שבה הציגו עורכי הדין את תיקיהם ומיכולתם לחשב את הליך המשפט בהמשך דרכו.
וורן השלים ב-1912 תואר שני וב-1914 השלים דוקטורט במשפטים.
ב-14 במאי 1915 התקבל לאגודת עורכי הדין של קליפורניה.
עם סיום הלימודים, וורן קיבל עבודה במחלקת המשפטים של חברת הנפט 'אסוסיאייטיד אויל קומפני'.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף למשרד עורכי הדין רובינסון ורובינסון.
לאחר שעבד במשרד במשך שנה וחצי, מטרותיו המקוריות לקידום הקריירה המשפטית שלו לפתע לא היו בראש סדר העדיפויות עבורו עם התערבות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה נגד הקיסרות הגרמנית.
וורן ניסה להתגייס לשורות הצבא האמריקאי, אך לא הותר לו עקב העובדה שסבל מטחורים.
במקום זאת, לאחר שהתמיד בדרישותיו לקבל משרה מסוימת דרכה יוכל לשרת את ארצו, התמנה לתפקיד האחראי על עשרת האחוזים הראשונים של המגויסים מאוקלנד, קליפורניה.
עד מהרה הועלה לדרגת לוטננט ראשון בצבא האמריקאי ונשלח לטקסס כדי להיות מדריך כידונים במחנה ההכשרה המרכזי עבור קצינים, מחנה מקארתור אשר בוייקו.
הוא הגיע אל המחנה יומיים בלבד לפני כניעת גרמניה ב-11 בנובמבר 1918 שהביאה לסיום המלחמה.
וורן שוחרר זמן קצר לאחר שהגיע לטקסס, והוא חזר לקליפורניה להתגורר עם אחותו וגיסו.
הוא החל בשירות הציבורי עם מינויו לפקיד בוועדת השיפוט של האספה המדינית בקליפורניה ונשאר בשירות הציבורי במשך חמישים השנים הבאות.
בעודו מכהן כתובע המחוזי של מחוז אלמידה, החל וורן להתבלט כמנהיג המפלגה הרפובליקנית במדינתו.
במהלך הקמפיין של הרברט הובר לנשיאות ב-1932 שימש מנהל הקמפיין במחוז.
לאחר שרוזולט הדמוקרט ניצח בבחירות אלה, הרבה וורן לתקוף את מדיניות הניו דיל שהוביל רוזוולט.
ב-1934 מונה וורן ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקליפורניה והיה מבכירי המתנגדים למועמדותו של הסופר הסוציאליסט אפטון סינקלייר למושל המדינה.
ב-1936 הוא ספג ביקורת שלילית רבה כשהוביל לבחירת קבוצה של צירים לא מחויבים לוועידה הרפובליקנית הלאומית לבחירות באותה שנה.
המניע העיקרי למאמציו היה התנגדותו להשפעה החזקה של המושל פרנק מריאם ושל המוציא לאור ויליאם רנדולף הרסט.
בבחירות לנשיאות בשנת 1936, וורן השתתף בקמפיין של המועמד הרפובליקני, אלף לנדון, שהפסיד לבסוף.
בטרם התמודד למשרת מושל קליפורניה היה וורן התובע הכללי של קליפורניה במשך 4 שנים, החל מ-1939. במהלך כהונתו זו היו לו חיכוכים עם המושל אולסון.
בשנת 1939 תומכיו של וורן החלו להכין את הקרקע להתמודדות שלו בבחירות למושל קליפורניה ב-1942. בתחילה הוא לא רצה להתמודד אך לבסוף באפרילאותה שנה הודיע על ההתמודדות שלו לתפקיד בבחירות אלה.
הוא התמודד כמועמד עצמאי, לא כנציג הרפובליקנים או הדמוקרטים ובכך קיווה למשוך מצביעים רבים יותר.
הוא גם הצהיר שלמרות שהוא רפובליקני, יתמוך במדיניות של הנשיא רוזוולט יותר מאולסון, המושל המכהן, שהתמודד מולו.
דמוקרטים רבים ביקרו אותו על כך שהוא מתחפש לא-מפלגתי, אך ידוע שהוא רפובליקני.
בפריימריז הרפובליקניים ניצח בקלות, ובפריימריז הדמוקרטיים, להפתעת הפרשנים, קיבל קולות רבים וכמעט ניצח את אולסון.
בנובמבר ניצח בקלות את אולסון וזכה בכ-57% מהקולות.
ניצחון זה הפך אותו למפורסם ברמה לאומית.
כמו כן היו לו יחסים טובים עם המפלגה הרפובליקנית כולה, מהשמרנים בראשות רוברט טאפט עד הליברליים בראשות תומאס דיואי.
במהלך כהונתו הוא הכניס מודרניות למשרת המושל.
כמקובל אצל הפרוגרסיביים, האמין ביעילות ובתכנון.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948
פסק דין בראון נגד מועצת החינוך
פסק דין לאבינג נגד וירג'יניה
ועדת וורן לחקר רצח קנדי
ארל סטנלי גרדנר היה סופר ומשפטן אמריקאי.
אחד הסופרים הפוריים ביותר בתחום הספרות הבלשית, בוראו של עורך הדין הבדיוני פרי מייסון.
בשנת 1911 עבר בהצלחה את בחינות לשכת עורכי הדין של מדינת קליפורניה והוסמך כעו"ד, למרות שלא למד בשום פקולטה למשפטים, אלא השתלם במקצוע בלימודים עצמיים (דבר שהיה אפשרי באותם ימים).
שנים רבות היה עו"ד פלילי מפורסם ומצליח.
עוד לפני שהתפרסם הרומן הבלשי הראשון שלו, כבר היה זה כתריסר שנים סופר מצליח ורב מכר בתחום הסיפורים הבלשיים הקצרים שהתפרסמו בחוברות "pulp fiction".
בשנת 1933 פרסם את ספרו הבלשי הראשון "פרשת ציפורני הקטיפה", בו יצר את דמותו של פרי מייסון, עורך הדין הפותר תעלומות בלשיות בין כותלי בית המשפט ומחוצה לו.
מאז ועד מותו כתב כ-120 ספרי בלשים, שחלקם נתפרסם אף אחרי מותו וזכה לתפוצה אדירה בארצות הברית ובעולם כולו.
רוב ספריו היו מסדרת פרי מייסון, אך חלקם מסדרות נוספות, כגון סדרת פרקליט המחוז (.D.A) וסדרת הבלשית והבלש ברטה קול ודונלד לם (היא אישה גדולת ממדים, קולנית, בריונית ורודפת בצע והוא עורך דין נמוך קומה ורזה, שרישיונו נשלל ממנו) שפרסם תחת שם העט א.
הביקורת לא העריכה את הצד הספרותי של ספרי ארל סטנלי גרדנר, אולם ציינה לחיוב את האותנטיות והמקוריות שלהם בתחום המשפטי.
ארל סטנלי גרדנר היה חובב טבע וארכאולוגיה והרבה לסייר בעולם.
אַרְלְ היא עיר בדרום צרפת, במחוז שפך הרון שבחבל פרובאנס.
נהר הרון (Rhône) מתפצל לשתי זרועות בארל, ויוצר את דלתת קאמארג.
בשל העובדה שהקאמארג מהווה מבחינה אדמיניסטרטיבית חלק מארל, העיר היא הגדולה בצרפת מבחינת שטחה, למרות שאוכלוסייתה קטנה יחסית - רק מעט יותר מ-50 אלף איש.
שטחה הוא 759 קילומטר רבוע, פי שבעה משטח פריז.
ארל היא עיר עתיקה, שהוקמה כבר על ידי היוונים במאה השישית לפנה"ס תחת השם "תלינה".
היא נכבשה על ידי הקלטים בשנת 535 לפנה"ס, ששינו את שמה ל"ארלאטה".
כשהרומאים כבשו את העיר בשנת 123 לפנה"ס הם הרחיבו אותה והפכו אותה לעיר חשובה, ובשנת 104 לפנה"ס הקימו תעלה שקישרה בינה לבין הים התיכון.
חרף חשיבותה, היא ניצבה בצל מסליה שנמצאה במורד הנהר.
שינוי במעמדה בא כאשר תמכה בשנת 50 לפנה"ס ביוליוס קיסר במאבקו בפומפיוס, בעוד שמסליה תמכה בפומפיוס.
כאשר ניצח קיסר, הוא נישל את מסליה מכל רכושה והעבירו לארלאטה כפרס.
העיר הפכה לקולוניה של ותיקי הלגיון השישי פראטה, שהקימו בה את בסיסם.
לעיר נודעה חשיבות לא מבוטלת בפרובינקית גאליה נארבוננסיס של הרומים והוקמו בה אמפיתיאטרון, קשת ניצחון, קרקס וחומה.
באותה תקופה הייתה העיר קרובה יותר לים ושימשה כנמל חשוב, ושכן בה (ועדיין שוכן) הגשר הדרומי ביותר על הרון.
העיר הגיעה לשיא חשיבותה במהלך המאה הרביעית והמאה החמישית, כאשר שימשה עיר הבירה והמטה הראשי של הקיסרים הרומיים במהלך מסעות המלחמה שלהם.
בשנת 395 הפכה למושב הפרפקטורה הפראיטוריאנית של גאליה ומשלה על כל שטח גאליה, היספניה (ספרד) וארמוריקה (בריטני).
העיר הייתה חביבה על הקיסר קונסטנטינוס הראשון, שבנה בה מרחצאות חמים, ששרידיהם קיימים עד היום.
בנו, קונסטנטינוס השני, נולד שם.
הקיסר קונסטנטיוס השלישי הכתיר בה את עצמו כשליט המערב (בין השנים 407 ו-411) וקבע בה את בירתו.
ארל הפכה למרכז תרבותי ודתי חשוב בשלהי האימפריה הרומית.
בעיר נולד הפילוסוף הסקפטיקן פברוניוס ובה שכנה הבישופות הראשית של גאליה, שבראשה עמדה שורה ארוכה של בישופים בולטים, החל בטרופימוס בשנת 225, עבור בהונורה הקדוש ולאחר מכן הילריוס במחצית הראשונה של המאה החמישית.
למרות העימות בין הנצרות האריאנית של הפולשים הוויזיגותים לבישופות הקתולית בעיר, ודעיכתה ההדרגתית במהלך המאה החמישית, נותרה ארל מרכז דתי חשוב בדרום צרפת, ונערכו בה מספר כינוסים וסינודים חשובים.
פלישותיהם של המוסלמים, הסרצנים והפרנקים לפרובנס גרמו לנזק קשה.
העיר הפכה בשנת 855 לבירת הממלכה הפרנקית של ארל, שכללה את דוכסות בורגונדיה וחלק מפרובנס, אך נפגעה שוב ושוב על ידי פשיטות של הסרצנים והוויקינגים.
בהדרגה, הלכה ממלכת ארל והתמזגה לתוך צרפת, ואוכלוסייתה הלכה והידלדלה.
היא צורפה בשנת 1239 למחוז פרובנס, אך חשיבותה הלכה ודעכה בהשוואה לזו של יריבתה הוותיקה, מרסיי.
בשנת 1378 ויתר הקיסר קרל הרביעי על שארית ממלכת ארל לדופן צרפת (מאוחר יותר שארל השישי) והממלכה חדלה מלהתקיים גם על הנייר.
לפי המסורת היהודית הגיעה לארל אחת משלוש ספינות שנשאו עליהן גולים יהודים לאחר חורבן בית המקדש השני.
כמו כן מסופר כי היהודים שרו מזמורים בהלוויה של הבישוף הילריוס מארל בשנת 449. התיעוד הראשון המתייחס ליהודי העיר (508) מספר כי ההגנה של חלק מהחומה הופקדה בידם במהלך מצור.
בסוף המאה השביעית התקיים הסחר בין המערב למזרח התיכון בעיקר באמצעות סוחרים יהודים, כנראה רדהנים.
אלו היוו את הקשר היחיד בין האסלאם והנצרות, והשתמשו בנמלי ארל ומרסיי.
בארל היו חיי תורה מאורגנים במקביל למרכז של חכמי פרובנס שבנרבונה.
בשנת 1306 קלטה העיר יהודים שגורשו מלנגדוק.
עם סיפוחה של העיר לממלכת צרפת ב-1484 החלו רדיפות נגד היהודים וכעבור כמה שנים גורשו כולם.
ארל נותרה מרכז כלכלי חשוב בהיותה נמל מרכזי על הרון, אך מעמד זה דעך כאשר הרכבת החליפה את רוב הסחר על הנהרות והפכה את העיר לעיירה זנוחה.
כיום, מהווה ארל אחד ממוקדי התיירות הבולטים במחוז פרובנס בצרפת, במיוחד בשל המגוון הרחב של מבנים רומיים שנשמרו בה.
מבנה האמפיתיאטרון שבה שמור במצב כה טוב, עד שניתן היה לקיים בו גם קרבות שוורים, בלי שיידרש שינוי במבנה.
ארל ידועה גם כעיירה חשובה בתולדות הציור הפוסט אימפרסיוניסטי.
זאת משום שהציירים המרכזיים בזרם, וינסנט ואן גוך ופול גוגן, גרו שם (יחדיו), בפרק חשוב מתולדות חייהם והתפתחות יצירתם.
בעיר ממוקם מועדון הכדורגל "מועדון אתלטיקה ארל-אביניון".
אֶרֶכתֵאוֹן (ביוונית עתיקה: Ἐρέχθειον; ביוונית מודרנית: Ερέχθειο) הוא מקדש עתיק בצפונה של גבעת האקרופוליס באתונה, שנבנה לכבודו של ארכתאוס (Erechtheus), אחד ממלכי אתונה.
ארכתאוס, הנקרא גם ארכתוניוס (), נולד לפי המיתולוגיה היוונית מזרעו של אל האש הפיסטוס, כאשר זה ניסה לאנוס את אתנה ומזימתו לא צלחה.
אתנה מחתה את זרעו בממחטה וזרקה אותה לארץ.
הארכתאון הוא המקדש היחיד שידוע כי היה בעל 3 מפלסים.
להבדיל משאר המקדש, בו משמשים עמודים יוניים, גג המרפסת הדרומית, המכונה מרפסת העלמות, נתמך על ידי שש קריאטידות (פסלי נשים ששימשו כעמודי תמך).
אחת מהן הועברה על ידי הלורד אלגין לבריטניה ומוצגת כיום במוזיאון הבריטי.
לאחר הקמת מוזיאון האקרופוליס בשנת 2009, הועברו חמש הקריאטידות הנותרות לתוך מבנה המוזיאון ובאתר הוצבו העתקים.
ארלה פודס (בדנית: Arla Foods) היא קואופרטיב שמטהו נמצא בעיר אורהוס שבדנמרק.
ארלה פודס היא יצרנית מוצרי החלב הגדולה בסקנדינביה.
הקואופרטיב נוצר ב-17 באפריל 2000 בעקבות מיזוג של הקואופרטיב השוודי ארלה והחברה הדנית MD Foods.
הקואופרטיב מצוי בבעלות 8,492 חקלאים בדנמרק ובשוודיה.
בשנת 2005, חתם הקואופרטיב על הסכם שיווק בלעדי של מוצריה בישראל עם חברת וילי פוד.
המוצר העיקרי ששוק בישראל בתחילה היה "חמאת לורפק".
בפועל החלה חברת וילי פוד לשווק את "חמאת לורפק" בישראל כבר ב-2002, בלי הסכם רשמי.
בסוף שנת 2017 הסתיים החוזה של ארלה עם חברת וילי פוד ונחתם חוזה חדש עם שטראוס גרופ להפצת מוצריה בישראל.
ארל ויליאמס הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי, ששיחק בישראל בשנות ה-80. גובהו 2.04 מטרים.
ויליאמס נולד בפנסילבניה וגדל במונטגומרי, אלבמה, עם אימו (שהייתה עוזרת הבית של מרטין לותר קינג) ושמונת אחיו.
החל לשחק כדורסל בגיל 8.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת וינסטון-סיילם בצפון קרוליינה, נבחר ויליאמס במקום ה-49 בדראפט ה-NBA בשנת 1974 על ידי פיניקס סאנס.
בסה"כ שיחק ויליאמס כ-4 שנים בליגת ה-NBA בהן קלע בממוצע 4.5 נק' למשחק וקלט 5.6 כדורים חוזרים ב-146 משחקים.
לקראת עונת 1979/80 הוחתם על ידי מכבי תל אביב כשחקן זר בקבוצה.
בעונתו הראשונה הגיע עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, והפסיד שם לריאל מדריד.
בשנתו השנייה בישראל, במרץ 1981, הוביל את מכבי תל אביב לזכייתה השנייה בגביע אירופה לאלופות, כשהוא קולע 19 נקודות במשחק הגמר נגד קבוצת סינודינה בולוניה האיטלקית.
בתום עונה זו, באוגוסט 1982, התגייר ויליאמס בארצות הברית כדי שיוכל להמשיך לשחק במכבי תל אביב, על תקן של שחקן ישראלי.
שמו העברי לאחר הגיור היה אליעזר בן אברהם.
בסוף עונת 1983 עזב ויליאמס את ישראל ושיחק במספר קבוצות אירופיות.
בסה"כ קלע בארבע העונות בגביע אירופה 2127 נק' ב-64 משחקים.
בעונת 1985/86 חזר לארץ ושיחק בהפועל תל אביב.
בשנים הבאות שיחק בקבוצות אליצור נווה דוד רמלה, הפועל חולון, מכבי רמת גן עימה זכה בגביע הליגה בעונת 1990 ובני הרצליה.
פרש ממשחק בתום עונת 1994 בה שיחק בהרצליה.
ויליאמס שיחק בעמדת הסנטר, ונודע בין השאר בכישורי הריבאונד שלו.
לאורך כל הקריירה, מה-NBA ועד העונות בישראל, נחשב לשחקן מוכשר בעל מזג סוער והיה מעורב במספר סכסוכים וקטטות.
בסה"כ קלע 3,225 נקודות בליגה הישראלית הראשונה בקבוצות השונות.
בשנים האחרונות ויליאמס מתגורר בניו ג'רזי עם אשתו הישראלית, ומשמש מחנך בבית ספר לחינוך מיוחד.
ארל קנת ("פתה") היינס היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי, פסנתרן ומוביל הרכבי ביג בנד.
"אחד הפסנתרנים הבודדים שבנגינתם שינו את ההיסטוריה של הג'אז".
המצאותיו חרגו ממסורות נגינת הרגטיים והסטרייד פיאנו של זמנו וכללו שיכלול ניכר של הליווי ביד שמאל, נגינת המלודיה והאלתור באוקטבות ביד ימין, הכנסת טרמולו מהיר לנגינה ביד ימין, נועזות בפרשנות ובאלתור ו"פספוסים" מכוונים ומתוחכמים שהדגישו את הקצב והקדימו את זמנם (בדומה לנגינת החצוצרה של לואי ארמסטרונג).
בראשית הקריירה שלו היה בעיקר מוביל הרכב ביג בנד, אך בניגוד למובילי תזמורות רבים שלא שרדו את דעיכת הסגנון בסוף שנות הארבעים הצליח היינס לפצוח בקריירה שנייה, של נגן פסנתר מוערך ומקורי ושיתף פעולה עם הכוחות הצעירים והמקוריים של הג'אז.
ארל היינס נולד בפרבר של פיטסבורג, פנסילבניה.
אביו היה נגן קורנט (סוג של חצוצרה) ואמו החורגת ניגנה עוגב בכנסייה.
היינס ניסה לנגן בקורנט אך העדיף את הפסנתר והעוגב, בו ניגן בכנסייה.
הוא גם למד נגינת פסנתר קלאסית.
בשנת 1920 הצטרף לתזמורת של לואי דפ (Lois Deppe & his Serenaders) ועמה הקליט לראשונה ב-1923.
קריירה מוקדמת - כמנצח תזמורת
בשנת 1925 השתקע היינס ב"בירת הג'אז" של התקופה - שיקגו.
בשיקגו הכיר את לואי ארמסטרונג, כאשר ניגן עמו בתזמורתו של דיקנסון ב"קפה סנסט", והשניים הפכו לחברים טובים.
היינס החליף את אשתו של ארמסטרונג בנגינה בפסנתר בתזמורתו של ארמסטרונג מ-1927, ה- Louis Armstrong's Hot Five, בה שימש כמעבד ומנהל מוזיקלי.
השניים הקליטו גם דואטים, שהידוע בהם הוא Weatherbird מ-1928. ארמסטרונג ראה בנגינתו המהירה של היינס דמיון לנגינתו-שלו בחצוצרה.
בשנת 1928 לבדה הקליט היינס 14 תקליטי סולו.
בשנת 1928 יצר היינס את תזמורתו הראשונה ("הארגון" - Organization, בפיו של היינס), עליה ניצח במשך עשרים שנה.
הייתה זו תזמורת גדולה, בת 28 נגנים.
במשך 11 השנים הבאות הייתה התזמורת של היינס תזמורת הבית של ה-Grand Terrace Cafe, בית הקפה המרכזי בשיקגו, שהופעל על ידי איש המאפיה אל קפונה.
ההופעות בקפה, בו הופיעה התזמורת לעיתים שבעה ימים בשבוע, שודרו לכל רחבי ארצות הברית ברדיו, שהיו אלה ימיו הראשונים.
לשידורי הרדיו האזינו רבים, בהם ארט טייטום, שטען שהפך לפסנתרן עקב האזנה לתזמורתו של היינס ברדיו.
במשך כשלושה חודשים בכל שנה נדדה התזמורת ברחבי דרום ארצות הברית.
היינס טיפח זמרים, הידוע מהם היה נט קינג קול.
אחד מנגניו של היינס היה צ'ארלי פארקר הצעיר.
היינס דרש ממנו להגיע בזמן להופעות, דבר שפארקר לא היה מסוגל לבצע, אלא אם נשאר לישון מתחת לבמת בית הקפה.
בין השנים 1942–1945 היו נגניו של היינס, בראשותו ובהשראתו של פארקר, הראשונים ליצור, לאחר ההופעות והחזרות, הרכבים קטנים ויצירתיים מהם צמחה מהפכת הבי בופ.
קריירה מאוחרת - כפסנתרן סולן
בשנת 1949 עידן התזמורות הגדולות חלף והיינס הצטרף לארמסטרונג, שהוביל תזמורת בה ניגנו מובילי "ביג בנד" לשעבר, שנקראה ה-All Stars.
הוא נשאר בהרכב עד 1951, שנה בה פרש מפעילות ועבר לקליפורניה.
ב-1964 (בהיותו בן 61) הזמין אותו המפיק סטנלי דאנס לנגן ברסיטלי פסנתר בניו יורק.
בעוד היינס ראה עצמו עד אז כ"פסנתרן של תזמורת" דאנס חשף אותו לראשונה כפסנתרן סולן.
נגינתו עוררה התלהבות ומשאל קוראי דאון ביט הכתיר אותו בתור "פסנתרן הג'אז מספר 1" (תואר בו יזכה חמש פעמים נוספות) וב-1966 נבחר להיכל התהילה של הג'אז.
בשנים הבאות הקליט מספר רב של הקלטות כסולן ומספר פעמים הופיע בדואט עם פסנתרנים אחרים כג'קי בייארד (1972, 1965), דיוק אלינגטון (1966) ואוסקר פיטרסון (1968).
ליווה זמרות (שרה ווהן, אלה פיצג'רלד, דיינה וושינגטון) וניגן עם נגנים מובילים בהרכבים קטנים, כרוי אלדריג', סטן גץ, דיזי גילספי, סטפן גרפלי, ליונל המפטון, קולמן הוקינס, ג'וני הודג'ס, ג'ין קרופה, ג'ו ונוטי, בן ובסטר, ג'ק טיגרדן, לסטר יאנג, אלווין ג'ונס, פגי לי, צ'ארלס מינגוס ורבים אחרים.
בשנת 1968 הצטרף למיזם של מחלקת המדינה של ארצות הברית להפצת תרבות אמריקאית והופיע במסע הופעות ארוך בדרום אפריקה, ברית המועצות, אוסטרליה, יפן ובמספר ארצות באסיה ואירופה.
במהלך סיור ההופעות בברית המועצות מילא אולם בן 10,000 מקומות בקייב ולכן בוטלו הופעותיו במוסקבה ולנינגרד בהיותו "מסוכן מדי מבחינה תרבותית".
משנת 1969 ניגן והקליט על פסנתר סטינווי (Steinway) בעל 12 רגליים שנבנה ב-1904, שהוענק לו על ידי סקוט ניוהאל, עורכו הראשי של העיתון סן פרנסיקו כרוניקל.
במהלך שנות השבעים הקליט סדרת תקליטים שהוקדשה למחוות ל"ענקי הג'אז", דיוק אלינגטון, קול פורטר, ג'ורג' גרשווין, לואי ארמסטרונג ואחרים.
במהלך הקריירה שלו כסולן בלבד, מ-1964 ועד מותו הקליט למעלה מ-90 אלבומים.
בכתבות, ביקורות והתייחסויות של נגנים אחרים אליו שוררת הסכמה שהיינס ניחן בכישרון מיוחד ליצור תחושה של תזמורת סווינג שלמה בנגינה כנגן יחיד.
קאונט בייסי טען שהיינס היה הפסנתרן הטוב ביותר בעולם.
ארל בויקינס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז.
בויקינס, המתנשא לגובה 1.65 מטר בלבד, הוא השחקן השני הנמוך בהיסטורית ה-NBA אחרי מאגסי בוגס.
בויקינס שיחק כדורסל בתיכון הקתולי המרכזי בקליבלנד.
הוא שיחק במכללת מזרח מישיגן בשנים 1994-1998. בשנתיים הראשונות שלו בקבוצה זכה להיות בקבוצת ה-All-Mid-American Conference, ובשנתו השנייה היה בעל הממוצע השני בגובהו ב-NCAA עם 26.8 נקודות.
מוביל עד היום את מכללת מזרח מישיגן באסיסטים עם 624. בנוסף זכה בויקינס בתואר פרנסיס פומרי נייסמית' לשנת 1998.
בויקינס לא נבחר בדראפט ה-NBA, ושיחק בעונת 1998-1999 בליגת ה-CBA.
בין השנים 1998-2003 הוא לא מצא קבוצה קבועה, וחתם על חוזים קצרי טווח בניו ג'רזי נטס, קליבלנד קאבלירס, אורלנדו מג'יק, ובגולדן סטייט ווריורס.
מ-2003 עד 2007 בויקינס שיחק בדנוור נאגטס.
בארבע השנים שלו בקבוצה, הוא שבר שני שיאים אישיים: בעונתו הראשונה מסר 4.5 אסיסטים בממוצע, ובעונתו הרביעית קלע 15.2 נקודות למשחק.
בנוסף בויקינס קלע באותה עונה שיא קריירה של 32 נקודות בניצחון על דטרויט פיסטונס, והפך לשחקן הנמוך ביותר שקלע יותר מ-30 נקודות במשחק יחיד ב-NBA.
אחרי 31 משחקים בנאגטס עזב למילווקי באקס בה המשיך את יכולתו הטובה.
בויקינס פתח בחמישייה 19 פעמים (יותר מכל הפעמים שפתח בחמישייה בכל הקבוצות האחרות ביחד), והשווה את שיאו האישי באסיסטים לעונה עם 4.5 בממוצע למשחק.
בעונת 2007-2008 עבר בויקינס לשארלוט בובקאטס.
בבובקאטס לא הצליח בויקינס לשחזר את יכולתו הטובה מדנוור ומילווקי, וקלע בממוצע 5.1 נקודות בלבד.
בתחילת עונת 2008-2009 היה בויקינס שחקן חופשי, וחתם על חוזה לשנה אחת בקבוצת וירטוס בולוניה האיטלקית בה הרוויח 3.5 מיליון דולר (השכר הגבוה ביותר לשחקן כדורסל באיטליה בהיסטוריה).
הוא שיחק ביורוצ'אלנג' (גביע האתגר) וקלע 14.4 נקודות ו-5.5 אסיסטים בממוצע.
ב-26 בדצמבר 2009 הודיע יושב ראש וירטוס שבויקינס משוחרר מהקבוצה בעקבות עבירה על תקנות המשמעת של הקבוצה, אולם לאחר מספר ימים, חזר בו יושב ראש וירטוס מהודעתו, והודיע שבויקינס ימשיך בקבוצה.
בסיום אותה עונה, עזב בויקינס את הקבוצה.
בנובמבר 2009 חתם בויקינס בוושינגטון ויזארדס לשנה אחת.
באותה עונה, הושעו חבריו לקבוצה, גילברט ארינאס וג'וויראס קריטנטון, אשר שיחקו בעמדה זהה לבויקינס, דבר שהגדיל משמעותית את דקות המשחק להן זכה.
בעונה זו קלע בויקינס 6.6 נקודות בממוצע.
בנוסף קלע בויקינס סל ניצחון עם הבאזר נגד קבוצת וושינגטון ויזארדס.
ב-19 באוגוסט 2010 חתם בויקינס על חוזה לעונה אחת במילווקי באקס.
עונה קבוצה משחקים חמישייה דקות אחוזים מהשדה אחוזים משלוש אחוזים מהקו ריבאונדים אסיסטים חטיפות חסימות נקודות וירטוס בולוניה 141433.1480. 417.813.3.15.51.21.14.4
מועדון אתלטיקה ארל-אביניון הוא מועדון כדורגל צרפתי, הממוקם במקור בעיר ארל.
המועדון נודע בעבר בשם "מועדון אתלטיקה ארל", אך בשנת 2010, הקבוצה הותקה לקומונה הקרובה אביניון ולכן אימצה גם את שמה.
בעונת 2015/16 משחקת ארל-אביניון בליגה הרביעית.
ב-2010/11 שיחקה בליגת העל הצרפתית לאחר 5 עונות בהן עלתה ארבע ליגות.
הקבוצה משחקת באצטדיון פארק דה ספורטס, אביניון.
המועדון נוסד בשנת 1913, לאחר איחודם של 3 מועדוני ספורט: "לה פדאל ז'וייה", "ארל אוטו-ולו" ו-"ארל ספורטס".
בשנות ה-70, הקבוצה שיחקה בליגת המשנה הצרפתית.
בשנים 1970 ו-1973, הקבוצה העפילה לרבע הגמר הגביע הצרפתי.
בשנת 2009, המועדון העפיל לליגת המשנה הצרפתית מחדש, וציין בכך עליית ליגה רביעית ברציפות בארבע שנים.
באותה השנה, הקבוצה עברה למגרשה הנוכחי, לאחר שעזבה את מגרשה הישן סטאד פרננד פורנייה שבארל.
אחרי המעבר, הקבוצה שינתה את שמה לשם הנוכחי, ושינתה גם את סמלה.
ארל ג'ון "טומי" תומסון היה אתלט קנדי-אמריקאי, אלוף אולימפי בריצת 110 מטר משוכות.
תומסון נולד בבירץ' הילס שבססקצ'ואן.
בגיל 8 עבר עם משפחתו לקליפורניה בשל האוויר החמים שהיטיב עם אמו.
6 שנים לאחר מכן הוא קפץ ממרכבה לאחר שנורה ונפגע בבית החזה שלו.
עוד באותו הלילה הוא נותח ורופאיו היו בטוחים שפציעתו קטלנית.
למרות זאת הוא שרד והחלים היטב.
הוא למד שנה באוניברסיטת דרום קליפורניה ואחר כך למד בדארטמות' קולג'.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1922.
במלחמת העולם הראשונה שרת תומסון בחיל האוויר המלכותי הקנדי.
באליפות איגוד האתלטים החובבים שנערכה בשנת 1918 זכה תומסון במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות.
למרות שרצה לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נאלץ תומסון לייצג את קנדה.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 14.8 שניות, לפני הרולד בארון (15.1 שניות) ופג מוריי (15.1 שניות) שניהם מארצות הברית.
שיא זה החזיק מעמד 8 שנים.
שנה לאחר האולימפיאדה השווה תומסון את שיאו העולמי וזכה באליפות איגוד האתלטים החובבים ובאליפות המכללות (NCAA).
שנה לאחר מכן, זכה בפעם השלישית באליפות איגוד האתלטים החובבים ולאחר מכן פרש מספורט תחרותי.
תומסון עבד כמאמן אתלטיקה מצליח בארצות הברית וכמאמן אתלטיקה ראשי במשך 36 שנים ב, באנאפוליס, מרילנד עד לפרישתו.
בשנת 1971 נפטר תומסון באושנסייד, קליפורניה.
ורנון ארל מונרו הוא כדורסלן עבר מקצועני אמריקאי, נודע בשל יכולות הכדרור הווירטואוזיות שלו ויכולת המסירה הגבוהה שלו.
כונה "Earl the Pearl" ("ארל הפנינה") ו"ישו".
מגיל צעיר היה מונרו אגדת מגרשים.
חבריו לקבוצה בתיכון ג'ון ברטרם כינו אותו "תומאס אדיסון" בשל התנועות הרבות שהמציא.
מונרו עלה לגדולה במישור הלאומי בעת ששיחק כדורסל באוניברסיטת וינסטון סיילם סטייט בווינסטון סיילם, צפון קרוליינה, ששיחקה באותה התקופה בליגת המכללות השנייה (דיוויז'ן 2).
תחת המאמן חבר היכל התהילה קלרנס גיינס קלע מונרו 7.1 נקודות בממוצע למשחק בעונתו הראשונה בקבוצה, זינק ל-23.2 נקודות למשחק בעונתו השנייה, עלה ל-29.8 נקודות למשחק בעונתו השלישית, ואת שנתו האחרונה בקבוצה סיים עם 41.5 נקודות למשחק.
ב-1967 זכה בתואר שחקן השנה של ליגת הדיוויז'ן II של ה-NCAA.
באותה שנה גם הוביל את קבוצתו לאליפות הליגה.
ב-1967 נבחר מונרו, באותה התקופה כבר פעמיים אול אמריקן, על ידי הבולטימור בולטס, היום הוושינגטון ויזארדס, בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA, כבחירה השנייה בסך הכל.
הוא זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA בתום עונה בה קלע 24.3 נקודות למשחק.
במשחק השיא של אותה עונת רוקי קלע 56 נקודות במשחק נגד הלוס אנג'לס לייקרס.
הישג זה הוא עודנו השלישי בטיבו בהיסטוריה לרוקי.
מונרו ושותפו לקבוצה, וס אנסלד הפכו במהרה לשילוב אימתני בבולטימור, ומונרו הפך לגיבור תרבות בשל מהירות ריצתו להתקפה מתפרצת ובשל זריקותיו בעלות האופי הקרקסי.
בהקשר זה אמר מונרו: ב-6 בפברואר 1970 קבע מונרו שיא NBA כשקלע 13 נקודות בהארכה אחת, במהלך ניצחון במשחק שהסתיים לאחר שתי הארכות של קבוצתו נגד הדטרויט פיסטונס.
לאחר עונת אמר סוכנו של מונרו, לארי פליישר, סיפר לבולטס על רצונו של מונרו לעבור לשחק בלוס אנג'לס לייקרס, שיקגו בולס או בפילדלפיה 76'.
לאחר ארבעה משחקים בעונת הוא נסע לאינדיאנפוליס על מנת לדון בהעברה לקבוצת האינדיאנה פייסרס ששיחקה אז בליגת ה-ABA.
מאוחר יותר באותה העונה הועבר מונרו בטרייד לניו יורק ניקס.
ב-1 בדצמבר 2007 תלו הוושינגטון ויזארדס את גופייתו של מונרו וקבעו שאף שחקן לא ילבש את מספרו, 10, בעתיד.
ב-1971 עבר מונרו בטרייד לניו יורק ניקס וייסד את מה שנודע כ-"Rolls Royce Backcourt", לצד עמיתו הראוותני לא פחות, וולט פרייזר.
אם כי מלכתחילה היו שאלות ביחס ליכולת של מונרו ופרייזר לדור בכפיפה אחת כחברים לקבוצה, הצמד שילב כוחות בסופו של דבר והפך לאחד משילובי הגארדים היעיל ביותר בכל הזמנים, כשהובילו את הניקס לאליפות האחרונה שלהם עד כה, ב-.
הצמד הזה הפך לאחד מהקווים האחוריים היחידים אי פעם שהוציא מתוכו שני שחקנים שזכו להיכלל בהיכל התהילה של הכדורסל, כששניהם אף נבחרים להיכלל ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
לאחר שהשתתף ארבע פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA פרש מונרו ממשחק לאחר עונת בשל סדרה של פציעות בברכיו, פציעות שהטרידו אותו במשך כל הקריירה שלו.
הוא שיחק 926 משחקים בקריירת ה-NBA שלו, קלע 17,454 נקודות בסך הכל (18.8 נקודות בממוצע למשחק) וחילק 3,594 אסיסטים.
ב-1 במרץ 1986 תלתה הניו יורק ניקס את גופיית המשחק של מונרו וקבעה שאיש לא ילבש לעולם את מספרו בקבוצה, 15.
גם מונרו עצמו מודה שסגנון המשחק הזורם והחלק שלו היה ייחודי.
+ מקרא = זכה באליפות ה-NBA בעונה זו מודגש = שיא קריירה
ב-1990 נבחר מונרו להיכלל בהיכל התהילה של הכדורסל.
מונרו נבחר ב-1996 לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ביובל ה-50 להקמת ליגת ה-NBA.
מונרו נבחר לקומישינר ה-USBL ב-1985.
ב-2005, קבוצה מליגת ה-American Basketball Association נקראה על שם מונרו, בולטימור פרלס.
ב-2012 השיק מונרו חברת ממתקים חדשה: NBA Candy Store.
בשנים האחרונות משמש מונרו כפרשן של המדיסון סקוור גארדן וכנציב ה-New Jersey Urban Development Corporation.
מונרו פעיל במספר סוגיות קהילתיות, בהן מועצת הנשיא לכושר, ספורט ותזונה (President's Council on Fitness, Sports, and Nutrition), קולקטיב הנוער של קראון הייטס, בקרן לסיוע לספרות ובתוכנית הטניס לצעירים של הארלם.
מונרו שימש כדובר בשירות ה-American Heart Association, לצד עמיתו לקבוצה לשעבר, וולט פרייזר.
עם זאת, מונרו ביטל מאז את זכויות הרישוי על שמו והמסעדה נקראת כעת The River Room.
מונרו, אחותו ואחיו אובחנו כולם כחולים בסוכרת מסוג 2.
מונרו משמש כדובר אתר האינטרנט Merck's Journey for Control שם הוא משמש כמקדם תזונה ידידותית לסוכרת ו"חודש מסעדת הסוכרת!" ("Diabetes Restaurant Month!").
מונרו הוא כעת הבעלים והמפעיל של חברת תקליטים משלו, Reverse Spin Records הממוקמת בניו יורק ומפיקה מוזיקת פופ, היפ הופ, דאנס ורית'ם אנד בלוז.
בסרטו של ספייק לי מ-1998, He Got Game, ג'ייק שאטלסוורת' (דנזל וושינגטון) מסביר לבנו ג'יזוס (ריי אלן) ששמו ניתן לו תחת השראה מכינויו של מונרו, "ג'יזוס".
מונרו הוא אב לבן, רודני.
בשנים 1980–1981 נהנה מונרו מחסות מסחרית של חברת ג'ורדאש לליין חתום של נעלי כדורסל אשר נשאו את כינויו "פרל" ליד העקב.
סר ארל כריסמס גרפטון פייג' היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה האחד-עשר ב-1939. נכון ל-2015 הוא חבר הפרלמנט האוסטרלי שתקופת כהונתו היא השנייה באורכה (41 שנים ו-361 ימים).
ארל פייג' נולד בגרפטון שבניו סאות' ויילס.
הוא התחנך בבית הספר לבנים בסידני ולמד באוניברסיטת סידני, שם הוא הוסמך כרופא ב-1901. פייג' עבד בבית החולים המלכותי על שם הנסיך אלפרד שבסידני, שם הכיר את אתל בלנט, שעבדה כאחות.
ב-1903 הצטרף פייג' למרפאה פרטית בגרפטון וב-1904 הוא היה לאחד האנשים הראשונים באוסטרליה שבבעלותם הייתה מכונית.
הוא עסק ברפואה בסידני ובגרפטון ובמלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא אוסטרליה, בו שירת כקצין רפואה במצרים.
לאחר המלחמה עסק פייג' בחקלאות ונבחר להיות ראש עיריית גרפטון.
ב-1919 נבחר פייג' לפרלמנט האוסטרלי מטעם מחוז הבחירה של קאופר בניו סאות' ויילס.
הוא נבחר כמועמד של התאחדות החקלאים והמתיישבים של ניו סאות' ויילס, אחת מקבוצות החקלאים שהכניסו נציגים מטעמם לפרלמנט בבחירות אלה.
זמן קצר לפני פתיחת הפרלמנט ב-1920, התמזגה התאחדות החקלאים והמתיישבים עם כמה מפלגות נוספות שבסיס התמיכה שלהם היה המגזר החקלאי, כדי להקים את מפלגת הכפר.
פייג' היה למנהיג המפלגה ב-1921 במקומו של ויליאם מק'ויליאמס.
המפלגה הצעירה מצאה עצמה כלשון מאזניים בפרלמנט לאחר הבחירות של 1922. ממשלת המפלגה הלאומית בראשותו של בילי יוז איבדה את הרוב שלה ולא הייתה מסוגלת להישאר בשלטון ללא תמיכתה של מפלגת הכפר.
יחד עם זאת, מפלגת הכפר הוקמה בין השאר כתוצאה מחוסר שביעות רצון ממדיניותו החקלאית של יוז ואיבתו של פייג' כלפי יוז הייתה כזאת שהוא לא היה מסוגל אפילו להעלות על קצה דעתו את האפשרות שהוא יתמוך בו.
כאשר היה ברור שהמפלגה הלאומית תפנה למפלגת הכפר כדי להמשיך להנהיג את הממשלה, התנה פייג' את תמיכת המפלגה בהתפטרותו של יוז.
לאחר מכן החל פייג' את המשא ומתן עם יורשו של יוז, סטנלי ברוס.
התנאים שהוא הציג היו נוקשים.
הוא דרש עבור מפלגתו חמישה מושבים מתוך 11 המושבים בממשלה, כולל משרת שר האוצר ואת המעמד של האיש מספר שניים בממשלה עבור עצמו.
דרישות אלו היו חסרות תקדים עבור מפלגה חדשה.
בכל אופן, מאחר שמפלגת הכפר הייתה השותפה הקואליציונית האפשרית היחידה עבור המפלגה הלאומית, קיבל ברוס את תנאיו של פייג'.
לכל עניין ודבר היה פייג' סגן ראש ממשלת אוסטרליה הראשון (תפקיד שלא היה קיים באופן רשמי עד ל-1968).
מאז, היה מנהיג מפלגת הכפר או המפלגה הלאומית לחבר הממשלה השני בחשיבותו כמעט בכל הממשלות שהוקמו מאז מטעם קואליציית האנטי-לייבור.
פייג' האמין בכל מאודו בכלכלה שמרנית, להוציא מקרים בהם היה מדובר על רווחתם של החקלאים, אז היה מאושר לראות את כספי משלם המיסים מוצאים על מטרה זו.
הוא גם היה פרוטקשוניסט, תומך בקיומם של תעריפים שיגנו על המגזר החקלאי האוסטרלי.
ממשלת ברוס-פייג' הובסה על ידי מפלגת הלייבור בבחירות של 1929, כשברוס איבד אף את מושבו בפרלמנט, ופייג' עבר לשבת על ספסלי האופוזיציה.
ב-1931 התמזגה קבוצה של חברי פרלמנט פורשים מטעם הלייבור, בהנהגתו של ג'וזף ליונס, עם המפלגה הלאומית והקימה את "מפלגת אוסטרליה המאוחדת" (United Australia Party), כשליונס מכהן כמנהיג המפלגה החדשה.
הייתה זו הפעם האחרונה בה הוקמה ממשלה של קואליציית האנטי-לייבור בה לא כיהן אף אחד מחברי מפלגת הכפר בתפקיד שר.
בכל אופן, בבחירות של 1934 איבדה מפלגת אוסטרליה המאוחדת שמונה ממושביה בפרלמנט וליונס צרף את מפלגת הכפר לממשלתו כדי להשיג רוב.
בממשלה זו שימש פייג' כשר המסחר.
ב-1938 הוענק לפייג' תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בעקבות מותו הפתאומי של ליונס באפריל 1939, מינה המושל הכללי, הלורד גאורי, את פייג' כראש ממשלה זמני.
פייג' כיהן בתפקיד במשך שלושה שבועות עד אשר בחרה מפלגת אוסטרליה המאוחדת את סגן המנהיג שלה לשעבר, רוברט מנזייס, לתפקיד מנהיגה החדש ומכאן לתפקיד ראש הממשלה.
בעוד שלעשרה מבין ראשי ממשלת אוסטרליה הוענקו תוארי אבירות ולסטנלי ברוס הוענק תואר אצולה, פייג' היה היחיד שהוענק לו תואר אבירות עוד לפני שמונה להיות ראש ממשלה.
פייג' היה מקורב מאוד לליונס, אך סלד ממנזייס, שאותו הוא האשים באופן פומבי על חוסר נאמנותו לליונס.
כאשר נבחר מנזייס לתפקיד מנהיג מפלגת אוסטרליה המאוחדת, סירב פייג' לשרת תחתיו ותקף אותו באופן אישי על במת הפרלמנט, בהאשימו את מנזייס לא רק על אוזלת ידו כשר, אלא גם בפחדנות (על רקע כישלונו של מנזייס להתקבל לשירות צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה).
מפלגת הכפר סירבה לגבות את פייג' במתקפה זו, הדיחה אותו ממנהיגות המפלגה ובחרה במקומו את ארצ'י קמרון.
ב-1940 איחו פייג' ומנזייס את הקרעים ביניהם לטובת המאמץ המלחמתי ופייג' שב לממשלה כדי לכהן כשר המסחר.
אף על פי כן, האשמותיו של פייג לא נשכחו ומדי פעם הוזכרו בדיוני הפרלמנט על ידי מתנגדיו של מנזייס.
ב-1941 נפלה ממשלתו של מנזייס ופייג' בילה את שמונה השנים הבאות, בהם כיהנו ממשלות הלייבור בראשותם של ג'ון קרטין ובן צ'יפלי, על ספסלי האופוזיציה.
ביוני 1942 הוענק לו תואר מסדר עמיתי הכבוד.
ב-1949 נבחר מנזייס מחדש לתפקיד ראש הממשלה ופייג' מונה להיות שר הבריאות בממשלתו.
הוא כיהן בתפקיד זה עד ל-1956, אז, בהיותו בן 76, פרש לספסלים האחוריים של הפרלמנט.
פייג' היה הנשיא הראשון של אוניברסיטת ניו אינגלנד עם הקמתה ב-1954. בבחירות של 1961 הייתה בריאותו כבר רופפת והוא סבל מסרטן הריאה.
למרות שהוא היה חולה מכדי להיות פעיל במסע הבחירות, סירב פייג' אף לשקול אפשרות של פרישה מהפרלמנט והתייצב למערכת הבחירות ה-17 שלו.
באחד הרגעים העצובים ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית, איבד פייג' את מושבו בפרלמנט למועמד הלייבור שהתייצב נגדו.
עוד לפני יום הבחירות הוחש פייג' לבית חולים בו עבד כרופא לפני שהחל את הקריירה הפוליטית שלו ושקע בתרדמת.
ארל פייג' מת ב-20 בדצמבר 1961, 11 ימים לאחר יום הבחירות, מבלי לדעת שהוא הובס בהן.
פייג' ייצג את מחוז הבחירה שלו 42 שנים פחות ארבעה ימים, ובכך היה לחבר הפרלמנט האוסטרלי שייצג ברציפות את אותו מחוז בחירה במשך הזמן הארוך ביותר.
רק בילי יוז כיהן יותר זמן ממנו, אך הוא נבחר מטעם ארבעה מחוזות בחירה שונים בשתי מדינות.
על שמו של פייג' נקראים מחוז בחירה בניו סאות' ויילס ופרבר של הבירה קנברה.
כמו כן, נקראו על שמו קולג' באוניברסיטת ניו אינגלנד ובניין בבית החולים בו עבד.
ב-1975 הנפיק הדואר האוסטרלי בול הנושא את דיוקנו.
הנרי ארל הולימן היה שחקן אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1956 על תפקידו בסרט "מוריד הגשם".
הולימן נולד בעיירה דלהי שבלואיזיאנה.
אביו הביולוגי מת כשישה חודשים לפני שנולד ואמו הלא מתפקדת מסרה אותו לאימוץ.
הוא אומץ על ידי הנרי הולימן, כורה פחם ואשתו.
אביו המאמץ נפטר כאשר הולימן היה בן 13.
הולימן שיקר לגבי גילו והתגייס לצי ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה, הצבא גילה זאת ושחרר אותו מיידית.
כשהתבגר הוא התגייס בשנית, הפעם באופן חוקי לחיל הים האמריקאי.
כשהשתחרר משירותו הצבאי למד משחק בתיאטרון "בית הבובות פסדינה" וסיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הולימן החל את הקריירה שלו כשחקן בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, הוא התגלה בשנת 1954 במערבון של אדוארד דמיטריק "רמח שבור" בתפקיד דני אחיו של החוואי מאט דובואה (ספנסר טרייסי).
באותה השנה שיחק בסרט גשרי טוקו רי.
בשנת 1956 הוכר הולימן ככוכב עולה בהוליווד לאחר שזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור ג'ים קורי אחיה של גיבורת הסרט ליזי קורי (קתרין הפבורן) בדרמה "מוריד הגשם" ובזכות הופעותיו בסרטים "ענק" בתור בוב דייס ו"הטיסה לחלל".
במהלך הקריירה שלו הופיע הולימן בקומדיות "אל תתקרבו למים" בתפקיד אדם גארט, "ביקור לכוכב הקטן" לצידו של ג'רי לואיס ובמערבונים "דו-קרב באו.
קוראל" בתור השריף צ'ארלי באסט, "הבנים של קטי אלדר" בתור הסוחר הלא יוצלח מאט אלדר ו"רכבת אחרונה מגאן היל".
מחוץ לתחום הקולנוע בלט הולימן בסדרת הדרמה המשטרתית "אשת משטרה" בתפקיד שוטר משטרת לוס אנג'לס סמל ויליאם "ביל" קרוולי, כמו כן גילם את התפקיד הראשי בפרק הראשון של הסדרה "אזור הדמדומים" ב-1959.
ארל ג'וזף ווטסון הבן הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי.
בין השנים 2001–2014 שיחק כרכז ב-6 קבוצות שונות ב-NBA, ולאורך הקריירה רשם ממוצעים של 6.4 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
ווטסון נולד בעיר קנזס סיטי שבקנזס לאב אפרו-אמריקאי ואם ממוצא מקסיקני, ולמד ב"תיכון וושינגטון" המקומי.
בין השנים 1997–2001 למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ושיחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה – ה"ברוינס".
בתקופתו בקבוצה שיחק לצד שחקנים מבטיחים רבים, דוגמת בארון דייוויס, ג'ייסון קאפונו ומאט בארנס, אך הברוינס כשלו לעבור את שלב שמינית גמר אליפות המכללות (Sweet Sixteen), אליו העפילו שלוש פעמים.
בעונתו האחרונה בקבוצה רשם ווטסון ממוצעים של 14.7 נקודות, 3.7 ריבאונדים, 5.2 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק, ונבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-Pac-10.
ווטסון נבחר על ידי סיאטל סופרסוניקס בבחירה ה-39 של דראפט ה-NBA לשנת 2001. בסיום עונת הרוקי, בה תפקד כמחליפו מהספסל של גארי פייטון, חתם על חוזה ל-3 עונות בממפיס גריזליס.
לקראת עונת חתם על חוזה בדנוור נאגטס, אך לאחר כחצי עונה נשלח לסיאטל סופרסוניקס כחלק מטרייד בין ארבע קבוצות שכלל תשעה שחקנים.
אותן עונות כשחקן הסופרסוניקס היו שיא הקריירה של ווטסון, כשהעמיד ממוצעים של 10.3 נקודות ו-6.1 אסיסטים ב-28.1 דקות למשחק עד סוף עונת .
ב-6 בפברואר 2008 קלע 23 נקודות, הוריד 10 ריבאונדים וחילק 10 אסיסטים בניצחון הסופרסוניקס מול סקרמנטו קינגס, ובכך השיג את הטריפל דאבל היחיד בקריירה.
בעונת עבר לאינדיאנה פייסרס, וב-3 העונות הבאות שיחק ביוטה ג'אז, בה מיעט לשחק.
בעונת שיחק עבור פורטלנד טרייל בלייזרס ולראשונה בקריירה עבר שלב בפלייאוף ה-NBA, אך בסיבוב השני הודחה קבוצתו על ידי סן אנטוניו ספרס (בפעם הרביעית בקריירה של ווטסון).
ב-2 באוקטובר 2014 מונה ווטסון לעוזר מאמן קבוצת אוסטין ספרס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובכך למעשה פרש ממשחק פעיל, בגיל 35.
לקראת עונת הצטרף לצוות האימון של פיניקס סאנס, כעוזרו של המאמן הראשי ג'ף הורנסק.
ב-1 בפברואר 2016, לאחר 49 משחקים בעונת 2015/2016, פוטר הורנסק מאימון הקבוצה, וווטסון מונה למחליפו הזמני עד סיום העונה.
פיניקס סיימה את אותה עונה עם מאזן כולל של 23 ניצחונות ו-59 הפסדים (9–24 תחת ווטסון).
באפריל 2016 הודיעו הסאנס על מינויו של ווטסון למאמן הראשי הקבוע של הקבוצה, כשהחתימו אותו על חוזה ל-3 עונות.
בעונתו הראשונה כמאמן ראשי, , ניצחו הסאנס 24 משחקים בלבד (29.3%), וסיימו במקום האחרון באזור המערבי.
לאחר שלושה משחקים בעונתו השנייה, אותם הפסידו הסאנס בהפרש ממוצע של 30 נקודות, פוטר ווטסון מאימון הקבוצה ובמקומו מונה עוזרו ג'יי טריאנו.
ארל אלמר מידוס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (ברלין 1936) ושיאן עולם בקפיצה במוט.
מידוס נולד וגדל בכורינת', מיסיסיפי.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-1935 זכה מידוס במדליית זהב ביחד עם ויליאם ספטון בתוצאה של 4.23 מטר.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה מידוס במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 4.35 מטר, לפני היפנים שוהיי נישידה ואוי סיאו שקבעו תוצאה של 4.25 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפרינסטון, ניו ג'רזי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 4.34 מטר, אחרי ג'ורג' וארוף שקבע שיא עולם חדש של 4.43 מטר ולפני ויליאם ספטון (4.27 מטר).
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-29 במאי 1937 קבע מידוס בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 4.54 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי קורנליוס וורמרדאם (4.60 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-3 ביולי 1937 זכה מידוס במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.46 מטר זהה לזו של ויליאם ספטון שזכה במדליית זהב ולזו של קורנליוס וורמרדאם שזכה במדליית כסף.
בתחרות שנערכה באולם שיקגו, אילינוי ב-25 במרץ 1939 קבע מידוס בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 4.425 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפרזנו, קליפורניה ב-29 ביוני 1940 הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 4.11 מטר.
בתחרות שנערכה באולם בבוסטון, מסצ'וסטס ב-8 בפברואר 1941 שיפר מידוס את שיאו העולמי והעימוד על 4.44 מטר.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בניו יורק ב-8 במרץ הוא שיפר שוב את שיאו העולמי והעמידו על 4.45 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי קורנליוס וורמרדאם (4.485 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה אותה שנה הוא זכה במדליית כסף ביחד עם גן סמית' בתוצאה של 4.27 מטר, אחרי קורנליוס וורמרדאם (4.57 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-1942 הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 4.27 מטר, אחרי קורנליוס וורמרדאם (4.63 מטר) וג'ק דהפילד (4.37 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-1947 זכה מידוס במדליית כסף בתוצאה של 4.27 מטר, זהה לזו של המנצח ריצ'מונד מורקום.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) הוא סיים רק במקום שישי בתוצאה של 4.11 מטר ולא זכה להשתתף במשחקים אלה.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין אותה שנה הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 4.27 מטר.
ארל פרנסיס לויד היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין העונות –.
נודע כשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שהשתתף במשחק NBA.
בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן סירקיוז נשיונלס, ולאורך קריירת המשחק העמיד ממוצעים של 8.4 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
בשנת 2003 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל כ"תורם לכדורסל".
לויד נולד וגדל בעיר אלכסנדריה שבוירג'יניה, ולמד בבית ספר מופרד.
ככדורסלן מצטיין קיבל מלגת לימודים מאוניברסיטת המדינה של וירג'יניה המערבית, בה למד בין השנים 1946–1950. כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה זכה בשתי אליפויות "מחוז ה-CIAA" של ליגת המכללות השנייה, בעונות 1948 ו-1949. בעונת 1950 רשם ממוצעים של כ-14 נקודות וכ-8 ריבאונדים למשחק, וקבוצתו הפסידה בגמר הטורניר המחוזי.
בעונת היה לויד אחד משלושת השחקנים האפרו-אמריקאים הראשונים בליגת ה-NBA, לצד צ'אק קופר ונת'ניאל קליפטון.
בעוד קופר היה הראשון מבין השלושה שנבחר בדראפט ה-NBA (בחירה 14), וקליפטון היה הראשון שחתם על חוזה רשמי, לויד זכור כאפרו-אמריקאי הראשון שהשתתף בפועל במשחק NBA.
על אף שנלקח על ידי וושינגטון קפיטולס בבחירה ה-108 בלבד של דראפט ה-NBA 1950, זכה לויד למקום בסגל הקבוצה, ולקח חלק במשחק פתיחת העונה מול רוצ'סטר רויאלס.
באותו משחק, שהתקיים ב-31 באוקטובר 1950, קלע לויד 6 נקודות עבור קבוצתו.
ב-9 בינואר 1951, לאחר שבעה משחקים בעונת 1950/1951, התפרקה וושינגטון קפיטולס, ולויד התגייס לצבא ארצות הברית.