tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
& G.Forst.: כ-24 מינים נפוצים במלזיה, ניו זילנד, יפן וטהיטי.
Labordia Gaudich.: 16 המינים נמצאים רק בהוואי.
Logania R.Br.: כ-35 המינים נפוצים באוסטרליה ובניו זילנד.
Mitrasacme Labill.: מתוך כ-54 המינים, 48 גדלים באוסטרליה, 43 רק שם.
ישנם מינים גם במזרח אסיה, הודו-סין, ניו זילנד וקלדוניה החדשה.
Mitreola L.: שבעת המינים נמצאים באפריקה, אסיה, העולם החדש ואיי האוקיינוס השקט.
Neuburgia Blume: עשרת עד שנים עשר המינים מופיעים במלזיה ובאיי האוקיינוס השקט.
Norrisia Gardner: שני המינים היחידים נמצאים במערב מלזיה.
Spigelia L.: כ-50 המינים נפוצים באזורים הנאוטרופיים.
סטריכנוס L.: כ-190 המינים נמצאים באזורים טרופיים עד חמים-ממוזגים ברחבי העולם.
מינים מסוימים משמשים כעץ או כצמחי נוי.
ההשפעות הרפואיות של מינים מסוימים נחקרו.
Usteria guineensis : הוא מופיע באפריקה הטרופית ויש לו פרחים זיגומורפיים עם אבקן אחד בלבד.
לוגיקומיקס – החיפוש אחר האמת הוא רומן גרפי שכתבו הסופר אפוסטולוס דוקסיאדיס ומדען המחשב כריסטוס פאפאדימיטריו, צייר אלקוס פאפאדטוס וצבעה אנני די דונה.
הרומן עוסק בחיפוש אחר יסודות המתמטיקה על רקע תולדות חייו של ברטרנד ראסל.
הרומן משלב בין המאמץ הפילוסופי-מתמטי לביסוס יסודות המתמטיקה ובין קורות חייהם של העוסקים בכך.
הדמות המרכזית ברומן היא הפילוסוף והמתמטיקאי ברטרנד ראסל.
דמויות נוספות הן אלפרד נורת' וייטהד, שותפו של ראסל לכתיבת "פרינקיפיה מתמטיקה", הפילוסופים לודוויג ויטגנשטיין וג'ורג' אדוארד מוּר, הפילוסוף והלוגיקן גוטלוב פרגה, המתמטיקאים דויד הילברט וגאורג קנטור, הלוגיקן קורט גדל וחלוצי מדעי המחשב אלן טיורינג וג'ון פון נוימן.
לצד אחדים מגיבורי הסיפור משתתפות בעלילה גם נשותיהם: שתיים מנשותיו של ראסל, אשתו של וייטהד ואשתו של פרגה.
העלילה העיקרית מוצגת בדרך של הרצאה שנשא ראסל בארצות הברית בתקופה שלפני הצטרפותה למלחמת העולם השנייה, ובה תיאר אירועים מחייו.
במקביל לעלילה העיקרית יוצרי הרומן מופיעים אף הם כדמויות בו, בדיוניהם על אופן הצגת הסיפור.
העלילה העיקרית מוצגת בשישה פרקים ממוספרים, שבהם משולבים שלושה פרקים לא ממוספרים שבמרכזם יוצרי הרומן.
פתיחה: הצגת יוצרי הרומן ותכנון תוכנו.
1. פמברוק לודג': ילדותו של ראסל.
2. שוליית הקוסם: לימודיו של ראסל באוניברסיטת קיימברידג' ואהבתו לאליס פרסל סמית, לימים אשתו הראשונה.
3. שנת הנדודים: מסעותיו של ראסל לפריז ולגרמניה, שם פגש את פרגה וקנטור.
4. פרדוקסים: הפרדוקס של ראסל וכתיבת "פרינקיפיה מתמטיקה" עם וייטהד.
הפסקה: יוצרי הרומן ממשיכים לדון בתוכנו, ולאחר מכן כריסטוס פאפאדימיטיריו יוצא עם אן ברדי (שעסקה בתחקיר חזותי של הרומן) לסיור באתונה.
5. מלחמות לוגיות-פילוסופיות: מפגש בין ויטגנשטיין לראסל; מלחמת העולם הראשונה; טרקטט לוגי-פילוסופי.
6. אי-שלמות: משפטי האי-שלמות של גדל; ראסל ואשתו השנייה דורה, איתה הקים בית ספר ניסויי; ויטגנשטיין כמורה כושל; עליית הנאציזם ורציחתו של מוריץ שליק.
פינאלה: יוצרי הרומן צופים במחזה "אורסטיאה".
הספר נכתב באנגלית, תורגם ליוונית בידי דוקסיאדיס, והגרסה היוונית יצאה לאור באוקטובר 2008, לפני הגרסה האנגלית שיצאה לאור בספטמבר 2009. הספר תורגם לעוד 16 שפות, בהן עברית.
בהתאם לכך, המחברים מציגים דוגמאות אחדות לסטייה של הרומן מן הדיוק ההיסטורי:
להידוק הקשר בין הרומן הגרפי להיסטוריה וללוגיקה ניתן בסוף הספר נספח ובו מידע אנציקלופדי על הדמויות והמושגים המוצגים ברומן.
על המתמטיקה שברומן העיר ד"ר גדי אלכסנדרוביץ:
לוגן מקריי הוא דוגמן, שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
מקריי הוא דוגמן ומיוצג על ידי סוכנות פורד מודלס.
הופעתו הראשונה על מסך הקולנוע הייתה בשנת 2019 בסרט שמירה.
בשנת 2021 שיחק בסרט פה מלא אוויר לצד אמנדה סייפריד ופין ויטרוק.
בשנת 2022 הופיע בסרט שירת סרטני הנהר.
באותה שנה הופיע מקריי בפרק בסדרה "Black Bird", ובסרט הקולנוע מסירות.
שנהכותרתתפקידהערות2019שמירהקרסוןסרט קולנוע2021פה מלא אווירג'ייקסרט קולנוע2022שירת סרטני הנהרג'ודי קלארקסרט קולנוע2022ציפור שחורהשולץמיני סדרה2022מסירותניקי הילטוןסרט קולנוע2023Carry Onהבלש אלריוסרט קולנוע2023הקבורהג'ודי אוקיףסרט קולנוע
לוגנפרסה ("עיתונות השקרים"; בגרמנית: Lügenpresse) הוא כינוי גנאי גרמני כלפי העיתונות, בטענה שזו מפרסמת שקרים.
הכינוי היה נפוץ בגרמניה לאחר שהפסידה במלחמת העולם הראשונה, וכן היה נפוץ בגרמניה הנאצית.
בכינוי נעשה שימוש מחדש במאה ה-21 בהפגנות פוליטיות של הימין הקיצוני בגרמניה, בטענה שהעיתונות מייצגת את האליטות ואת תנועות השמאל.
הכינוי "Lügenpresse" משמש כסיסמה פוליטית המביעה זלזול בעיתונות ובכלי התקשורת.
לראשונה השתמשו בכינוי זה בגרמניה ובאוסטריה באמצע המאה ה-19, במאמרים שנכתבו על ידי קתולים שמרנים נגד העיתונות הליברלית שצמחה לצד עליית מעמד הבורגנות באירופה.
במאמרים הועלו גם טענות אנטישמיות, לפיהן העיתונות הליברלית נשלטת ומקודמת על ידי יהודים.
לדוגמה, בנאום באירוע של הכנסייה הקתולית ב-1905 בווינה אמר הכומר ויקטור קולב: "העיתונות השקרנית היא קודם כל 'העיתונות היהודית הווינאית'".
השימוש בכינוי במלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הכינוי "עיתונות שקרית" הפך לביטוי נפוץ בגרמניה.
צבא הקיסרות הגרמנית פלש לבלגיה וביצע מעשי אונס, רצח והתעללות בתושבים, אירוע הקרוי "אונס בלגיה".
הדיווחים על אירועים אלה, בהם טבח דינאן, כונו בגרמניה ואוסטרו-הונגריה "עיתונות שקרית" והוצגו כתעמולה של הבריטים, המשרתת את האויב.
בעיקר השתמשו בכינוי זה אינטלקטואלים גרמנים, שהגיבו לעמיתיהם בצרפת ובבריטניה שהאשימו אותם באחריות לפשעי מלחמה בבלגיה, ובכך אימצו את התעמולה של הרייך הגרמני, לתדהמתם של עמיתיהם.
לדוגמה, ההיסטוריון אדולף פון הרנאק כתב ב-1914: "העיתונות השקרית הבין-לאומית קמה נגד גרמניה, מציפה את העולם בשקרים נגד צבאנו המפואר, בעל המוסר הגבוה, ומשמיצה כל דבר שהוא גרמני".
דברים דומים נכתבו על ידי התעשיין האוסטרי גוסטב פאכר פון טיינבורג ב-1915: "העיתונות הבריטית מפיצה שנאה ושקרים, הממומנים בכסף רב".
השימוש בכינוי על ידי המפלגה הנאצית
משנת 1920 ואילך, המפלגה הנאצית השתמשה רבות בכינוי "Lügenpresse" בתעמולתה, וטענה כי העיתונות נשלטת על ידי יהודים וקומוניסטים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הם המשיכו להשתמש בכינוי זה בהתייחסם לעיתונים שנהגו לפרסם מאמרי התנגדות למשטר הנאצי.
הכינוי היה נפוץ בגרמניה הנאצית עד לתום מלחמת העולם השנייה.
אלפרד רוזנברג הרבה להשתמש בכינוי זה במאמריו.
בשנת 1921 פרסם רוזנברג מאמר בביטאון המפלגה הנאצית "פלקישר באובכטר" ובו גינה את "העיתונות השקרנית" שפרסמה מאמרי תמיכה בחוק הגנת הרפובליקה שקידם קנצלר גרמניה פרידריך אברט, שניסה באמצעותו להוציא את המפלגה הנאצית אל מחוץ לחוק.
במאמר של רוזנברג משנת 1923 פירט כיצד נוהגת "העיתונות השקרנית" בניגוד ל"רצון העם": "העם לא יתפוס עוד את האמנים, הגנרלים והמדינאים הגדולים כמשהו הפוך ממנו, כפי שעיתונות שקרנית הייתה רוצה להציג אותם בפנינו – אלא, להפך, כביטוי הנעלה ביותר של רצון העם".
בשנת 1922 השתמש אדולף היטלר בכינוי זה כדי לתאר את העיתונות המרקסיסטית.
בספרו "מיין קאמפף" לא מופיע הכינוי, אם כי מוקדש בו פרק שלם לתיאור התעמולה נגד גרמניה הנאצית, המשתמשת לדבריו בשקרים ובכך משיגה יעילות פסיכולוגית.
הרמן גרינג השתמש בכינוי "Lügenpresse" ב-23 במרץ 1933 בנאומו במהלך הדיון על חוק ההסמכה ברייכסטאג.
בנאום הוא הכחיש התקפות על עסקים יהודיים וחילול בתי כנסת ובתי קברות יהודיים.
באופן דומה הכחישו מנהיגי המפלגה הנאצית את אירועי ליל הבדולח ב-1938 וכינו את הפרסומים בעיתונות "שיא חדש בהוצאת דיבה נגד הרייך".
בשנת 1948, לאחר תום המלחמה, פורסם בגרמניה תחקיר עיתונאי ובו סקירה מקיפה המתארת כיצד השתמשה העיתונות הנאצית בהאשמת "העיתונות השקרנית" נגד העיתונות הזרה, וכיצד סייע השימוש בכינוי זה כדי להכחיש "דיווחי זוועה" אודות מעשי הנאצים.
שימושים נוספים בביטוי בהקשרי גרמניה הנאצית
באפריל 1937 לגיון הקונדור הנאצי הפציץ את העיר גרניקה במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, ודעת הקהל בעולם זועזעה מהאירוע.
הגנרל פרנקו האשים את "העיתונות השקרנית היהודית" וטען שהשרפות בעיר נגרמו במכוון על ידי קבוצות של בולשביקים.
חלק ממכחישי השואה טענו כי הם נרדפים על ידי "העיתונות השקרנית" ועל ידי "גורמים יהודיים" העומדים מאחוריה.
בכלי התקשורת של גרמניה המזרחית נעשה שימוש בכינוי זה במהלך המלחמה הקרה כדי להשמיץ את העיתונות של גרמניה המערבית ולהאשים את התקשורת המערבית בהפצת תעמולה המבוססת על שקרים.
לדוגמה, אוטו גרוטווהל השתמש בכינוי זה בהתייחסו לחלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
העיתון "Neues Deutschland", שהיה הנפוץ בגרמניה המזרחית, התייחס בשנות המלחמה הקרה באופן קבוע לידיעות שפורסמו בגרמניה המערבית או בארצות הברית כ"עיתונות שקרנית".
בתחילת סתיו העמים, כאשר דווחו האירועים שהובילו לנפילת חומת ברלין בגרמניה המזרחית, העיתון "Neues Deutschland" שוב טען שזו "עיתונות שקרנית".
מאז תחילת שנות ה-2000, השימוש בכינוי "עיתונות שקרית" נפוץ בעיקר בקרב קבוצות נאו-נאציות וארגוני ימין קיצוני בגרמניה.
לדוגמה, נאו-נאצים צעקו "עיתונות שקרית" בהפגנה בלייפציג בשנת 2001, והכינוי הוזכר בכתבה על ארגוני ימין קיצוני בגרמניה שפורסמה ב-2007 בשבועון "די צייט".
המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה השתמשה בכינוי זה במצע המפלגה משנת 2009 ואילך.
צעקות "לוגנפרסה" נפוצות בהפגנות של תומכי מפלגת "אלטרנטיבה לגרמניה", על רקע משבר הפליטים באירופה.
משנת 2012 והלאה, קריאות "Lügenpresse, schlocke!" ("עיתונות שקרנית, שתקו!") מושמעות באופן קבוע בקרב אוהדי קבוצת הכדורגל דינמו דרזדן ובהפגנות של PEGIDA.
"ארגון הפעולה לביקורת השפה הגרמנית" בחר בכינוי "Lügenpresse" כ"מילת השנה" של 2014. בין נימוקי ועדת השופטים נכתב: "זהו כינוי נפוץ המשמש להכפשת כלי התקשורת באופן כללי.
גינוי גורף שכזה מונע ביקורת תקשורתית עניינית, ובכך מסכן את חופש העיתונות, שהוא כה חשוב לדמוקרטיה, ועומד מעליו איום מצד גורמים קיצוניים, במיוחד בימים אלה".
משנת 2015 והלאה פורסמו מספר מחקרים אקדמיים אודות הכינוי.
על פי מחקרים אלה, אלה המשתמשים בכינוי זה עושים זאת כדי לבטא את ניכורם מהתקשורת הממוסדת.
השימוש בכינוי מעיד על "תערובת ייחודית של ספק מוחלט ודגש על האמת", מכיוון שהמשתמשים בכינוי מפקפקים בדיווחים בתקשורת, אך לעולם לא באמיתות טענותיהם.
באחד המאמרים נכתב כי המילה "שקרנית" בכינוי זה אינה מתייחסת לעובדות המוצגות בצורה שגויה, אלא לדעות שונות מאלה של המשתמשים בו.
ההיסטוריון מגנוס ברכטקן סיווג את הכינוי כסיסמה בגנות הנאורות, המרמז על קיומה של "אמת שונה" בצד השני, טענה שבה משתמשים בדרך כלל תומכי משטר סמכותני.
בשנת 2017 נערכה באוניברסיטת המבורג סדרת הרצאות תחת הכותרת "עיתונות שקרית - ביקורת תקשורתית כספורט פוליטי פופולרי", בה בחנו את ההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות העומדות בבסיס הכינוי.
סדרת ההרצאות ראתה אור גם בדפוס.
לוֹד (לֹד, בערבית: اللد, תעתיק: אל-לִד) היא עיר במחוז המרכז בישראל ואחת הערים העתיקות בעולם.
מצפון ללוד נמצאים היישובים זיתן ואחיעזר, בדרומה העיר רמלה, ממזרחה גנתון, בן שמן ואחיסמך וממערבה דהמש וניר צבי.
רובו של שטח שפלת לוד מישורי, וללא קפלי קרקע בולטים, אך יש בו הפרשי גובה זעירים המאפשרים את ניקוז מי הגשמים אל נחל איילון ונחל נטוף, הזורמים בקרבת העיר ומנקזים את מי הבקעה ובכך מונעים היווצרות ביצות.
נוסף על הנחלים הללו, לוד עשירה במי תהום מתוקים הנמצאים בעומק לא רב.
לוד נמצאת באזור המהווה את הקצה המערבי של השפלה בעלת קרקעות סחף, וגובל בקרקעות כורכר.
הקרקע באגן שפלת לוד היא אדמת סחף עמוקה, העשירה בסידן בחלקה המזרחי יותר, ועל כן מהווה אדמה פורייה.
יחד עם האקלים הנוח של האזור, מהווה שפלת לוד בית גידול נוח מאוד, והצמחייה הטבעית בה עשירה ומגוונת.
האזור מתאים לרוב סוגי הגידולים האופייניים לארץ ישראל, ולכן גם סביבת לוד הייתה אזור חקלאי, שבו ענף גידול הדגנים היה ענף חשוב.
לוד העתיקה שכנה סמוך לגדה הדרומית של נחל איילון, שרוב יובליו מתאחדים סמוך לעיר, בעוד לוד המודרנית מתפרשת דרומה יותר.
נתונים טבעיים אלו סייעו להתפתחות יישוב בלוד כבר בתקופות קדומות מאוד.
מנגד, הימצאותה של לוד בבקעה נטולת אמצעי הגנה טבעיים, הפכו אותה לעיר הנוחה להיכבש.
גילה של לוד נאמד בכ-8,000 שנה, והיא אחת הערים העתיקות בארץ והיחידה שהייתה מיושבת בכל אחת מהתקופות הארכאולוגיות וההיסטוריות.
נמצאו בעיר שרידי יישוב מתקופת האבן החדשה.
מן השרידים והממצאים נראה כי תושבי לוד הקדומים התגוררו בבתי טיט ועיבדו את הקרקע באמצעות כלי אבן.
גידוליהם העיקריים היו חיטה, שעורה ועדשים.
נוסף על כך, הם החזיקו בעדרי צאן.
לא ידוע מה עלה בגורל יישוב זה, שכן בתקופה מאוחרת יותר נמצאו יישובים בעלי מאפיינים חומריים שונים.
תקופת הברונזה (3500-1150 לפנה"ס): העדות הכתובה הראשונה להתיישבות בלוד נמצאה ברשימה מן המאה ה-15 לפנה"ס, הסוקרת את ערי כנען שנכבשו על ידי פרעה תחותימס השלישי ומוזכרת בשם "רותן" המקביל על פי עדיה חורון ל"לתן", ועל פי יוחנן אהרוני ל"לדן" בכנענית.
הכיבוש המצרי בתקופה הברונזה הקדומה בלוד נמשך כ-300 שנה (בערך משנת 3,000 עד 2,700 לפנה"ס), באותה תקופה חיה במקום אוכלוסייה מעורבת של כנענים בני המקום ומצרים.
על הנוכחות המצרית ביישוב מעידים שרידים רבים של כלי החרס האופייניים לתרבות מצרים העתיקה, בתקופה שבה הופיעה השושלת הראשונה של הפרעונים, שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בשנות ה-2000. בדיקות מעבדה הראו כי הם יוצרו מטין שמקורו במצרים.
בתקופה זו, לוד היה אחד היישובים הגדולים בסביבתו.
תושביו עסקו בחקלאות, והחלו לגדל זיתים, שקדים, תאנים וקטניות.
לעומת יישובי התקופה הכלקוליתית, יישובי תקופה זו היו מאורגנים בסדר חברתי ותרבותי מפותח יותר.
דבר זה התבטא הן בגודל היישובים והן בהיותם מוקפים חומה לעיתים.
ואמנם, לאחרונה נתגלו בלוד שרידי חומות המתוארכים לתקופה הכנענית, ומתנהלות בעיר כמה וכמה חפירות של רשות העתיקות.
ממצאים מתקופת הברזל מלמדים כי העיר הייתה מיושבת בתקופה זו.
ככל הנראה ההתיישבות הישראלית ארעה בתקופת מלכותו של יאשיהו, עת התיישבו באזור בני שבט בנימין בעקבות הרחבת הממלכה הישראלית מערבה.
לפי מסורת חז"ל הייתה העיר לוד עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון: ().
על פי ספר עזרא תושבי לוד גלו עם חורבן בית ראשון, בשנת 586 לפנה"ס, ושבו אליה עם שיבת ציון: (הכוונה למספר העולים לארץ, מבני לוד, חדיד ואונו).
גם בפרק י"א בספר נחמיה מובאת לוד כחלק מהערים שחודש יישובם בימי בית שני: .
מאוחר יותר, מופיעה לוד כאחת מהערים ששלחו מתושביהן לחזק את ירושלים בפקודת נחמיה: .
עובדה זו מראה כי לוד הייתה חלק מפחוות יהודה בימיו של נחמיה.
בתקופה הפרסית, נכללה לוד דווקא בשומרון.
לאחר כיבוש האזור בידי אלכסנדר מוקדון, בשנת 333 לפנה"ס, נותרה לוד במחוז שומרון.
במהלך מרד החשמונאים שהחל במודיעים הסמוכה, שחרר יהונתן החשמונאי את לוד מידי היוונים, וסיפח אותה ליהודה.
סיפוח זה קיבל אישור שלאחר מעשה מידי השליט הסלאוקי אלכסנדר באלאס ואחר כך זכה לאישור נוסף של דמטריוס השני.
לוד נזכרת באיגרות שקיבל יהונתן החשמונאי מדמטריוס הראשון ומדמטריוס השני.
מאותן איגרות משתמע כי לוד שימשה מחוז מנהלי המסופח ליהודה.
השגשוג הכלכלי במדינה החשמונאית, שגרר גידול אוכלוסין והתקדמות טכנולוגית, לא פסח על לוד.
במהלך התקופה החשמונאית, עד לתקופת השלטון הרומאי, שמרה לוד על מעמדה כיישוב המרכזי בשפלת לוד, והיא אף נזכרת באיגרת ששלח יוליוס קיסר להורקנוס השני.
השלטון הרומאי על לוד החל בשנת 63 לפנה"ס, עם כיבוש יהודה על ידי פומפיוס.
בשנת 48 לפנה"ס קיבלה לוד מידי הרומאים מעמד של טופרכיה - עיר מחוז.
בשנת 43 לפנה"ס, הטיל קאסיוס מיסים כבדים על האזור שנמצא בסוריה של ימינו, כדי לממן את מלחמתו הצפויה כנגד יורשיו של יוליוס קיסר.
תושבי יהודה לא הצליחו לאסוף את סכומי הכסף שדרש מהם קאסיוס, וכעונש הוא מכר לעבדות תושבי ארבע ערים, אחת מהן לוד.
שנתיים מאוחר יותר, הורה שליט מזרח האימפריה, מרקוס אנטוניוס לשחרר את העבדים, ונראה שרוב תושבי לוד שבו לעירם.
בימי הורדוס המשיכה לוד לשמש כעיר מחוז, ככל הנראה עד חורבן בית המקדש השני.
העיר מוזכרת במעשי השליחים ט' ל"ב - ל"ה כמקום בו ריפא פטרוס, תלמידו של ישו, איש נכה ושמו אניס.
יוסף בן מתתיהו תיאר את לוד, ערב המרד הגדול, כ"כפר שאינו נופל בגודלו מעיר".
בימי המרד הגדול, עת הגיע קסטיוס גאלוס ללוד לאחר השתלטו על הגליל, מצא אותה ריקה מתושבים - היות שכולם, פרט לחמישים איש - עלו לרגל לירושלים.
גאלוס הורה להרוג את הנשארים והעלה את העיר באש.
תושבי לוד הצטרפו למורדים לאחר כישלונו של גאלוס בדיכוי המרד, והעיר לוד הוכפפה לפיקודו של יוחנן האיסיי.
אספסיינוס כבש את לוד במהלך מסעות המלחמה שלו ביהודה, אולם מועד כיבושה אינו ברור, וייתכן שנכנעה ללא קרב.
על כל פנים, באביב שנת 68 הייתה לוד מחוץ לאזורי הלחימה של המרד הגדול, ונראה שפליטים רבים נהרו אליה מאזורי הלחימה המתמשכת.
בין המתיישבים בלוד בתקופה שלאחר החורבן היו גם מגדולי התנאים.
למעשה, רוב חכמי הדור שלאחר החורבן שמקום מגוריהם נזכר, התגוררו בלוד או בקרבתה.
בהם ניתן למנות את ר' אליעזר בן הורקנוס, ביתוס בן זונין, רבן גמליאל, ר' טרפון, ר' אלעזר המודעי ור' עקיבא.
באותה תקופה בעיר פעל גם תודוס הרופא.
המדיניות הרומאית, שנקטה בגישה מעשית, אפשרה את שיקומה של לוד מהריסות המלחמה ותוצאותיה.
הרומאים, שהיו מעוניינים בשמירת הסדר והיציבות, הבינו שהשבת החיים למסלולם הרגיל יאפשרו להם להוסיף ולנהל את פרובינקיית יהודה ביעילות.
אחד מהצעדים שננקטו על ידי אספסיאנוס היה השבת כל האדמות היהודיות שנלקחו במהלך המרד לבעליהן.
צעד נוסף בתהליך שיקומה של העיר, היה החזרתה למעמד טופרכיה.
בשני הדורות הראשונים שלאחר חורבן בית המקדש השני הייתה לוד שנייה במעמדה לעיר יבנה, ותקופה מסוימת, בין מותו של רבן גמליאל לבין מרד בר כוכבא, הייתה המרכזית והחשובה ביותר.
בלוד פעלה קהילה יהודית גדולה וענפה, אשר שימשה כמרכז ליישוב היהודי בארץ ישראל במהלך תקופת יצירת המשנה והתלמוד.
עקבות לכך ניתן למצוא בספרות חז"ל, שבה שרדו מאמרים רבים מאת חכמי לוד.
בין חכמיה הידועים ניתן למצוא, נוסף על הנזכרים לעיל, את ר' יהודה בר אילעי, ר' אליעזר הקפר הוא בר קפרא, ר' חמא, ר' יוסי בן פטרס שהיה חותנו של ר' יהושע בן לוי שאף הוא התגורר ופעל בעיר לוד, ר' יהודה בן פזי ור' אחא שהעמידו תלמידים הרבה.
המעורבות הציבורית-לאומית של חז"ל בכלל וחכמי לוד בפרט, היא זו שגרמה להם להיות מעורבים בהכנות למרד בר כוכבא.
רבים מחכמי התקופה שתמכו במרד התגוררו בלוד ובסביבתה, כמו ר' עקיבא ור' אלעזר המודעי.
אחת ההכרעות המפורסמות שנתקבלה לפני פרוץ המרד, בשאלת יהרג ובל יעבור, נתקבלה בעלית בית נתזה שבלוד.
יש בכך כדי להעיד על חשיבותה של לוד כמרכז הרוחני של הנהגת האומה ערב המרד.
מרד בר כוכבא פרץ בשנת 132 לספירה, אך בשל מיעוט המקורות, רוב הפרטים לגביו לוטים בערפל.
בין השאר, לא ברור היקפו הגאוגרפי של המרד.
יש לשער כי לפחות בתחילת הקרבות, שלט בר כוכבא בלוד, שהיוותה אז אזור יהודי המיושב בצפיפות.
עם זאת, לא סביר שלוד היוותה אחד ממוקדי המרד הן בשל מיקומה ליד דרך הראשית לירושלים והן בשל מחסור בהגנה טבעית.
לאחר המרד, שגרר את חורבנה של יהודה, הצליחה לוד להשתקם, ולחזור למעמד של עיר.
היא נזכרת בספרו של המתמטיקאי והאסטרונום היווני בן המאה השנייה, פטולמאוס קלאודיוס המוכר בקצרה בשם תַלְמַי.
"הגאוגרפיה", שחובר סביב 150 לספירה, ברשימת ערי ארץ ישראל.
אזכור זה מוכיח כי כבר זמן קצר לאחר המרד חזרה לוד למעמדה כטופרכיה.
לעומת השיקום הפיזי המהיר, לא חזרה לוד למעמדה כמרכז הרוחני בארץ ישראל, והנהגת החכמים עברה לגליל.
ככל הנראה התקיימה בלוד טביעת מטבעות עירונית, זכות השמורה לפוליס.
על המטבעות שהוטבעו מופיעים בעיקר סממנים פגניים, דבר המלמד על התחזקות האוכלוסייה הלא יהודית בעיר.
נראה שיסוד דיוספוליס היה בהקמת רובע חדש, כמקובל אצל הרומאים, שמבני פוליס חדשה נבנו ליד העיר הוותיקה.
המבנים החדשים כללו, ככל הנראה, מקדש אלילי, בנייני מנהל ומבני מגורים.
כמו כן נראה כי בתקופת האנרכיה של האימפריה הרומית נבנתה חומה סביב העיר לוד, ועדות לכך ניתן למצוא במטבעות העיר.
בימי מרד גאלוס הייתה לוד אחד ממוקדי המרד.
העיר הועלתה באש ואלפיים יהודים נהרגו.
מתקופה זאת נותר בעיר פסיפס גדול ומרשים, הנקרא פסיפס לוד.
בתקופה הביזנטית הייתה לוד מרכז נוצרי חשוב.
היא נודעה בזכות פעילותו של פטרוס וכמקום הולדתו של גאורגיוס הקדוש.
לכבודו הוקמה כנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון.
היא מוזכרת בשלושת שמותיה (לוד לודיא ודיוספוליס) במפת מידבא.
העיר ניחנה בעורף יישובי מפותח, שבו יישובים וחוות חקלאיים כגון חדידה (תל חדיד), בית עריף (דיר טריף), צריפין וג'ינדאס.
בשנת 636 לספירה, לאחר קרב הירמוך, כבשו המוסלמים את העיר מידי הביזנטים.
חלוקת ארץ ישראל המערבית למחוזות לא השתנתה אף כי שמותיהם וערי הבירה שלהם שונו.
פלשתינה הראשונה (פרימה), מחוז ביזנטי שכלל את דרום הארץ ואת מרכזה, הפכה לגֻ'נד פלסטין.
בירת המחוז עברה מקיסריה אל לוד.
כעבור מספר שנים עברה הבירה לעיר חדשה שהוקמה בסמוך - רמלה.
הדבר היה בימי מושל ג'נד פלסטין סלימאן בן עבד אלמלכ, בימי שלטון אחיו הבכור, הח'ליף אל וליד ששלט מ-705 עד 715. חלק מהעיר נהרס ותושביה עברו לרמלה.
בתקופה הצלבנית נקראה העיר "סן ז'ורז' דה לידה" והוקמה בה הבישופות הקתולית (לטינית) הראשונה בארץ.
כנסיית גאורגיוס הקדוש הוקמה מחדש.
העיר נשארה צלבנית עד 1260.
במאה ה-16 הייתה לוד עיירה בעלת מערך יישובי מפותח.
בלוד התגוררו כ-500 חייבי מס, מוסלמים ונוצרים, והתקיים בה יריד מסחרי חשוב.
הכנסות המיסים של לוד הוקדשו למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית.
תעודת ההקדש העתיקה מוסרת כי הורם סולטאן הקדישה את "מהם [מהנכסים] מלוא הכפר הקרוי לוד הנמצא בנאחיית רמלה הכפופה לעזה המוגנת [...] בשיעור 2500 דרהם."
במאה ה-18 וה-19, הייתה לוד מרכזה של נפה רחבת-ידיים שהשתרעה מתחומי העיר מודיעין-מכבים-רעות בדרום ועד העיר אלעד בצפון, וממורדות הערים במזרח, דרך עמק לוד ועד לפאתי יפו במערב.
בשטח זה התגוררו אלפי תושבים בעשרים כפרים, ולרשותם עמדו מאות אלפי דונמים של אדמה פורייה.
בשנת 1834, במרד הפלאחים, פשטו אנשי הר שכם על לוד וצרו על רמלה ויפו.
ב-1885 הגיעה ללוד קבוצת מתיישבים יהודים, עקב ביקורו בארץ ישראל של זאב קלונימוס ויסוצקי שקרא להתיישבות יהודים בערים הערביות.
התיישבות זאת נכשלה כעבור זמן קצר והמשפחות היהודיות עזבו את העיר.
אמנם בכך לא תמו ניסיונות ההתיישבות.
בשנת 1890 הגיע לא"י יהודי בשם מרדכי סלמון, הוא התיישב בלוד והפך לבעלים של טחנת קמח בעיר.
כעבור זמן לא רב מדווח עיתון האור שבלוד גרות שש משפחות יהודיות ובכל יום מתקיים מנין בבית סלמון.
אמנם הצלחה זאת לא נמשכה זמן רב ובשנת 1898 מדווח א"מ לונץ שבלוד לא גרות כלל משפחות יהודיות.
בפרעות תרפ"א נמלטו היהודים מהעיר ושבו אליה רק לאחר שנכבשה בידי צה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
ב-1872 נבנתה כנסייה חדשה על חורבותיה של כנסיית גאורגיוס הקדוש 'קוטל הדרקון' בעזרת שתי משפחות מהעיר, אל-מונייר ואל-חבש.
שינוי משמעותי בעיר חל עם בנייתה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים שקישרה בין יפו לירושלים והקמתה של תחנת הרכבת לוד שנחנכה בספטמבר 1892.
הבריטים שכבשו את ארץ ישראל ב-1917 הפכו את לוד לעיר מחוז ולמרכז התחבורה הארצי בעזרת שדרוג תחנת הרכבת ובניית שכונה לעובדיה, בניית מחנות הצבא הראשיים בקרבתה, ובניית שדה התעופה הבינלאומי.
השגשוג התאפשר גם בזכות טיב האדמות החקלאיות מסביב לה.
בתקופת המנדט הבריטי נזנחה העיר העתיקה לטובת שכונות חדשות מחוץ לה.
ב-1920 היה מרבית השטח הבנוי בשכונה המזרחית של העיר שהייתה מוקפת בשטח חקלאי.
הבנייה הייתה צפופה ומרבית הבתים היו בני קומה אחת או שתיים מוקפים בפטיו בדומה לערים ערביות אחרות.
עם זאת, תצלומי אוויר מגלים התחלת התפשטות עירונית מערבה ודרומה כבר ב-1918. גם בשכונות אלו הייתה הבניה נמוכה אך הרחובות רחבים יותר והבתים הוקפו בחומות ובגנים פרטיים.
רוב אוכלוסיית רבעים אלו הייתה נוצרית.
ב-1922 נמנו בלוד 8,103 תושבים והאוכלוסייה צמחה ל-16,780 ב-1944. בתקופת המנדט נבנתה שכונת מגורים לעובדי הרכבת בקרבת צומת המסילות כ-2 ק"מ דרומית-מערבית למרכז העיר העתיקה ומעבר למסילות.
באזור זה השתכנו משפחות עובדי הרכבת הבריטיות, תחילה במחנה ובתחילת שנות ה-40 במבני אבן בתכנון האופייני לסגנון הקולוניאלי כ"עיר גנים".
בעקבות נזקי רעידת האדמה בשנת 1927 וצמיחת האוכלוסייה שהגיעה ב-1931 ל-11,250 נפשות יזמו שלטונות המנדט תכנון מחודש לעיר.
המתכנן, קליפורד הולידיי, ביצע גם תכנון עירוני עבור טבריה, יפו, רמלה ונתניה.
הולידיי תכנן את צמיחת העיר בעיקר בשכונות הצפוניות והדרומיות בסגנון מערבי כששטחי המסחר פונים לדרכים הראשיות ובניינים ציבוריים כבתי ספר בקצה השכונה הדרומית.
כמו כן התבצע פיתוח ניכר של מערכת הכבישים בעיר.
ב־1947 הוחלט בתוכנית החלוקה של האו"ם שלוד תסופח למדינה הערבית, יחד עם נמל התעופה הבינלאומי וצומת הרכבות הראשי הסמוכים לה, כיוון שבתקופה ההיא לא היו יישובים יהודיים בסביבת לוד, פרט לכפר הנוער בן שמן.
בנוסף, הכללת נמל התעופה וצומת הרכבות בשטח המדינה הערבית באה כפיצוי על סיפוח נמל חיפה למדינה העברית, והפיכת יפו על נמלה למובלעת.
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות הייתה לוד מרוחקת ומנותקת ממוקדי העימות (ניתן להשוות זאת למעורבותה של רמלה שכנתה).
נראה שהפיקוד המקומי של העיר ביקש לבודד ככל הניתן את העיר מלחימה.
לדוגמה, הודעה של מפקד אזור לוד ממרץ 1948 אסרה פתיחה באש על שיירות (לבן שמן הנצורה בעיקר) ללא רשות, וכן על פגיעה במסילות הברזל.
עם פרוץ קרבות, שימש אזור לוד כשטח התארגנות ובסיס יציאה ליחידות בפיקודו של חסן סלאמה.
סלאמה קיבל מינוי מצבא ההצלה על אזור שפלת לוד.
לעומתו, המפקד הצבאי של לוד, שחאדה חסונה, היה לוחמני הרבה פחות, וביקש לשמור על יחסי שכנות טובים עם יהודי בן שמן.
באפריל 1948 הגיעו ללוד אלפי פליטים מיפו וסביבתה, והקימו מחנות ארעיים בחצרות הבתים ומחוץ לעיר.
הגעתם גרמה לירידה במורל של האוכלוסייה המקומית ולתפוצה של מחלות.
ב־1948, כחלק ממבצע דני, הגיעה חטיבת יפתח (בפיקודו של מולה כהן) אל כפר הנוער בן שמן הנצור, תוך כיבוש דאניאל וג'ימזו.
בבוקרו של 11 ביולי, יצאו שתי פלוגות מהגדוד השלישי של החטיבה מכפר דניאל אל עבר לוד.
הפעולה הוגדרה על ידי יגאל אלון כפטרול אלים ואושרה ככל הנראה על סמך הנחת המודיעין כי לוד ורמלה הופקרו על ידי הלגיון הירדני, וגם מניסיונו של הגדוד בלחימה בשטח בנוי.
בנוסף, הניחו כי לוד אינה מבוצרת מכיוון מזרח, כיוון שמאזור זה לא ציפו תושבי העיר להתקפה.
שתי הפלוגות נתקלו בהתנגדות חזקה, ונלחמו במשך מספר שעות בפאתיה המזרחיים של העיר, מחוץ למערך העמדות העיקרי.
לאחר שמולה כהן ויגאל ידין נוכחו לדעת כי יש חשש ששתי הפלוגות יכותרו, פנו לגדוד הטנקים מספר 82 של חטיבה 8 לבקשת סיוע.
בשל תקלה במכשירי הקשר, שמע את הבקשה מפקד גדוד 89 (מחטיבה 8), משה דיין, והחליט על דעת עצמו לצאת לכיוון לוד.
גדוד הקומנדו (ג'יפים משוריינים בלוחות פלדה) של משה דיין החל לעשות את דרכו מדיר טאריף, אל עבר לוד.
בסביבות השעה 18:20 יצאה שיירה שכללה שריונית שלל (שכונתה הנמר הנוראי) בראש, ואחריה שתי פלוגות זחל"מים וכעשרים ג'יפים.
תוכנית הפעולה של דיין הייתה להיכנס בבליץ אל העיר תוך ירי כבד, ולזרוע בלבול והרס כדי להכניע את מגיני העיר.
הטור של דיין נכנס בסערה אל לוד, הגיע עד פאתי רמלה, סב על עקביו ויצא מלוד כלעומת שבא.
כל המבצע כולו ארך כ-47 דקות, אשר במהלכן אנשי חטיבת יפתח הצליחו להבקיע את דרכם אל מזרחה של לוד העתיקה.
לפני הלחימה, במהלכה ואחריה גורשו באיומים כמעט כל התושבים הערבים מהעיר, לפי פקודה שנתן קצין המבצעים של מבצע דני, יצחק רבין: "יש לסלק במהירות את התושבים מלוד מבלי הקפדה על מיון הגילים.
יש לכוונם כלפי בית נבאללה".
בני מוריס כתב כי "ההתקפות על שתי הערים נועדו מלכתחילה לזרוע בהלה בקרב אזרחיהן ולגרום להם לנוס על נפשם, כאמצעי להחיש את המפלה הצבאית ואולי גם כמטרה בפני עצמה".
לעומתו, אלון קדיש ואברהם סלע סברו כי "כמקובל בפעולות צבאיות נגד יישובים ערביים, איפשר צה"ל ואף עודד בריחת תושבים בשלבי הכיתור והלחימה", אך לא הייתה מחשבה לגרש את כלל התושבים.
רק לאחר תקריות הירי ב-12 ביולי "הוחלט במטה 'דני' שיש להפעיל לחץ על האוכלוסייה לעזוב".
גם לדעת יואב גלבר העדויות אינן מצביעות על מדיניות של גירוש מכוון.
על קביעתו של מוריס כתב מרדכי בר און כי "אין לה אחיזה בתיעוד ובעדויות שעליהן הוא עצמו מסתמך".
על פי הפלמ"ח, במהלך כיבוש לוד נהרגו שמונה לוחמים עבריים ו-250 ערבים, לוחמים ואזרחים.
על פי מקורות ערביים מספר ההרוגים נע בין 400 ל-1,700 בני-אדם.
כ-564 תושבים בלבד נותרו בעיר החרבה, 332 תושבים מוסלמים ו-232 תושבים נוצרים.
רובם גרו בשכונת הרכבת (כעובדי רכבת חיוניים) ומיעוטם בלוד העתיקה (מקום שזכה לשם "הגטו" או "גטו לוד"; כיום רמת אשכול).
בדצמבר 1948 הסיר דוד בן-גוריון את האיסור על יישוב יהודים בלוד, ובסוף דצמבר או בתחילת ינואר 1949, החלו עולים חדשים להיכנס לעיר.
לאחר המלחמה עברו אליה יהודים מהמעברות הסמוכות (בעיקר מצריפין) והיא הוכרזה כעיר.
במקביל התמידה "התגנבות יחידים" ערבית חזרה לעיר, וכן עברו או הועברו אליה ערבים מיישובים אחרים שהפכו ליישובים יהודים.
בתקופה זו נעוץ גרעין הבעייתיות בעיר כ"מגנט" של אוכלוסייה חלשה.
כאן הופיע העירוב האופייני לעיר של ערבים ויהודים מרקע סוציו-אקונומי נמוך.
במהלך השנים עלו טענות כי מדינת ישראל התייחסה אל העיר העתיקה כאל מפגע שיש לחסלו, ותרמה בכך לנתק ההיסטורי.
ב-1955, בהתאם לתוכנית האב של האדריכל מיכאל בר, נהרסה העיר העתיקה עד היסוד.
התושבים היהודים שוכנו בבתי שיכון מודרניים בדרום העיר בשכונה בשם "נווה זית", בעוד הערבים שוכנו בשכונה חדשה בשם "נווה ירק" במזרח.
ההפרדה המובנית הזו קיימת עד היום.
מפעלים חדשים בעיר פתרו חלקית את בעיית האבטלה, והעיר צמחה ל־25,000 איש.
בשנות השישים חודשה תוכנית המתאר בהתאם לצמיחה המהירה.
כקודמתה, התוכנית התעלמה כליל ממרכז העיר הישן ומהריכוזים הערביים.
התוכנית העתיקה את המע"ר לעיר החדשה, ומיקמה בתי שיכון על חורבות העיר העתיקה.
בתחילת מלחמת ששת הימים, לפני כניסת צה"ל לשומרון, הופגזה לוד בירי תותחים מקלקיליה.
באמצע שנות השמונים, ידעה העיר שקט יחסי ביחסים בין העדות השונות.
בתקופה זו נפתחו בתי ספר חדישים, התפתח אזור תעשייה, וכן הוקמו מרכזי קניות ובתי קולנוע.
במהלך שנות ה-90 התחזקה מגמת העזיבה של יהודים מבוססים, למרות ההתייצבות ביחסי העדות.
היהודים החלו לחשוש פן יהפכו למיעוט, והדבר מהווה עד היום מוקד מתיחות בין אוכלוסיות העיר.
החל משנות ה-90 מתקיימת עזיבת תושבים מבוססים ליישובים הסמוכים מודיעין ושוהם.
דלדול מקורות ההכנסה החל להעיק על קופת העירייה בתקופה זו, ולעיר מונתה ועדה קרואה מספר פעמים.
לאחר הדחתו של ראש העירייה בני רגב ב-2007, מונה אילן הררי, שהיה קצין חינוך ראשי, לעמוד בראש הוועדה הממונה (שלמעשה מתפקדת כמועצת העירייה).
כעבור שבוע חזר בו הררי מהתפטרותו.
הוא שימש בתפקיד עד פברואר 2011, אז הוחלף בראשות הוועדה הקרואה על ידי מאיר ניצן.
באוקטובר 2013, אחרי עשר שנים בהן לא יצאו תושבי לוד לקלפיות, ניצח יאיר רביבו, ששימש כמנכ"ל העירייה תחת מאיר ניצן, את יורם מרציאנו בהפרש ניכר ונבחר לראשות העיר.
באוקטובר 2018, זכה רביבו שוב בבחירות המקומיות ברוב גדול, מולו התמודדו משה בונפיל ופכרידין שראיעה.
ב-2019–2020 אושרו והתחילו להבנות שני פרברי מגורים חדשים בלוד.
שכונת גני איילון (סמוך לשכונה גני יער, על קרקעות יישוב אחיסמך שסופחו ללוד) ושכונת נופי בן שמן (על קרקעות יישוב בן שמן שסופחו ללוד).
שתי השכונות נמצאות באזור היציאה מהעיר, בצד המזרחי של כביש 40. כמו כן, על קרקעות יישוב ניר צבי שסופחו ללוד, בצמוד לצד המערבי של שכונת גני אביב, לאורך כביש 200 העתידי, אושרה והתחילה להבנות שכונה נוספת "קדמת ניר צבי".
מבנה העירייה הישן הוחלף במבנה חדש באזור העיר העתיקה.
בצמוד לתחנת הרכבת לוד הוקמה התחנה המרכזית של לוד וכמו כן נבנה באזור בנין משרדים הכולל את מנהלת רכבת ישראל, וכן אזור של מסעדות וחנויות שעומדים להיפתח במתחם.
ב-12 במאי 2021 הוכרז בעיר אירוע חירום אזרחי, שכלל עוצר לילי, בעקבות המהומות בלוד שכללו עימותים אלימים בין תושבים ערבים ליהודים שבהם נרצח תושב יהודי שמכוניתו הותקפה באבנים ותושב ערבי שנורה למוות במהלך השתתפותו בהתפרעות.
מהומות אלה התקיימו כחלק ממה שנודע כמהומות בישראל.
לוד היא עיר מעורבת בה גרים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
בסוף שנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיר כ-66,800 נפשות ונחלקה לקבוצות האתניות הבאות:
אחוז הערבים בה היה 19.7% בשנת 2001 ו-22.0% בסוף שנת 2004. ההפרדה האתנית הטבעית האופיינית לערים מעורבות אינה כה חזקה בלוד וקו התפר בין השכונות הערביות ליהודיות כולל אזורים מעורבים רבים.
עזיבת תושבים יהודים יצרה היצע נרחב של דירות בשכונות היהודיות הוותיקות, מצוקת הדיור בשכונות הערביות יצרה ביקוש רב לדירות אלה, והכלכלה ניצחה את הסגרגציה.
עם זאת, שכונות מעורבות אלה הן לא אחת מקור לאלימות ולביטויי גזענות.
כ־33% מקרב אוכלוסיית העיר הם עולים חדשים, רובם מארצות חבר העמים ומקצתם מאתיופיה.
מכלל האוכלוסייה הם ילדים עד גיל-18, 12.4% בגיל 65 ומעלה.
מספר הנפשות הממוצע למשק בית עומד על 4.3 (במגזר הערבי 7.1), כ־90% מקרב בני הנוער מתגייסים לצה"ל.
ניתן לחלק את השכונות בלוד לשלוש קבוצות: השכונות הערביות (שכונת הרכבת ופרדס שניר) המופרדות גאוגרפית על ידי מסילת הרכבת, השכונות היהודיות החדשות שנבנו לכיוון רמלה, ושכונות "גני אביב", "גני יער" ו"גני איילון" המנותקות גאוגרפית מהעיר.
אזור מרכז העיר, שהיה בעבר ערבי כולו, הפך ליהודי כולו בשנות ה-50, אם כי כיום מסתמנת חזרה איטית של האוכלוסייה הערבית לאזור זה.
נכון לסוף שנת 2004, התגוררו בלוד 14,661 תושבים ערבים, כ-22.0% מאוכלוסיית העיר.
גידול מסוף שנות ה-80, אז היוו התושבים הערבים 12% בלבד מאוכלוסיית העיר.
רוב התושבים הערבים גרים בשלוש שכונות מצוקה, אם כי חלקם עבר עם הזמן לשכונות היהודיות, שהפכו לשכונות מעורבות.
האוכלוסייה הערבית בלוד נמצאת ביחסים מתוחים בינה לבין עצמה ועם היהודים בעיר, עם משתפי פעולה שיושבו בעיר במהלך שנות האינתיפאדה, ועם רשויות החוק והעירייה בשל בעיית פשיעה, בעיית סמים ובנייה בלתי חוקית שנפוצה באוכלוסייה הערבית בעיר.
את האוכלוסייה הערבית ניתן לחלק לארבע קבוצות עיקריות:
הקבוצות הראשונה והשנייה, המכנות את עצמן "לודאים" הן מקרב ערביי לוד שנשארו בעיר מלפני תש"ח.
הקבוצה הראשונה, המונה כיום כאלף איש היא ערביי לוד הנוצרים.
בהתחשב בעובדה שבשנת 1922 התגוררו בעיר 920 נוצרים ניתן לומר שלא חל גידול בקבוצת אוכלוסייה זו.
הקבוצה השנייה, המונה כ-6,000 איש היא ערביי לוד המוסלמים.
שתי הקבוצות הללו, המהוות מיעוט בקרב האוכלוסייה הערבית בעיר, נמצאות במעמד סוציואקונומי גבוה יחסית לשאר האוכלוסייה הערבית, ומתגוררות בעיקר בשכונות המזוהות כיהודיות.
ילדי הקבוצות הללו אינם לומדים במסגרות החינוך הערבי בעיר, אלא בבתי ספר פרטיים ברמלה וביפו או בבתי הספר היהודיים שבעיר.
הקבוצה השלישית כוללת את האוכלוסייה הבדואית בעיר, שהחלה להגיע מסוף שנות השבעים, בעקבות הסכמי קמפ דייוויד.
ככל הנראה זו הקבוצה הגדולה ביותר בקרב ערביי לוד.
הבדואים מתגוררים בעיקר בשכונת הרכבת ובפרדס שניר - שתי שכונות המתאפיינות בבנייה הבלתי חוקית הנרחבת הממלאת אותן.
הקבוצה הרביעית כוללת את אוכלוסיית המשת"פים שהגיעה לעיר החל מתחילת שנות ה-90. במהלך שנות האינתיפאדה הארוכות נוספו ללוד הערבית כמה מאות משפחות של משתפי פעולה, אשר התקשו להתאקלם חברתית הן בין היהודים והן בין הערבים.
בשל חוסר לכידותה של האוכלוסייה הערבית בלוד יחסית לאוכלוסיות ערביות אחרות בישראל, ההתנגדות לקליטת המשת"פים בלוד הייתה עזה פחות מבמקומות אחרים בארץ.
משתפי הפעולה יושבו בשכונת אל-ורדה, שנמצאת בתוך שכונת הרכבת, שם הם מוקפים בגדרות תיל ואמצעי אבטחה מחשש להתנכלות, ורק לאחרונה החלו להיטמע מעט בשכונות הערביות האחרות.
כיום, המשת"פים מתגוררים גם באזור רמת אשכול ונווה שרת.
בתקשורת הכתובה המקומית מועלות מדי פעם טענות כי משתפי הפעולה נהנים לכאורה מחסינות בפני החוק, כגמול על שירותם, והמשטרה מתעלמת מפעילויות בלתי חוקיות שנטען בתקשורת כי הם מבצעים.
בין הקבוצות הללו שוררת מתיחות ואף יחסי איבה - הן אינן באות בקשרי חיתון זו עם זו, וערביי לוד הוותיקים (בני הקבוצה הראשונה והשנייה) נוטים להאשים את הבדואים והמשת"פים במצבה הקשה של העיר.
כאמור, ילדי הלודאים הוותיקים אינם לומדים יחד עם ילדי הבדואים והמשת"פים.
15 אלף עולים חדשים מברית המועצות לשעבר נקלטו בלוד בשנות ה-90, והם מהווים כיום כ-23% מתושבי העיר.
לאחר המחאה החברתית בקיץ 2011 הוקמה בעיר קהילת הסטודנטים של התאחדות הסטודנטים בישראל, הכוללת כ-250 סטודנטים מלמעלה מ-23 מוסדות לימוד במרכז הארץ.
הסטודנטים פועלים בעיר בתחומי התרבות, החינוך הבלתי פורמלי וההעצמה האזרחית בשיתוף פעולה עם עיריית לוד.
לצד האזכורים של לוד במקרא, בתורה שבעל פה ובמסורת היהודית (כמפורט בפסקת ההיסטוריה), מוזכרת העיר גם בנצרות ובאסלאם.
לוד מוזכרת (בשמה היווני) בברית החדשה בספר מעשי השליחים (פרק 9, פסוקים 32–38) בתור האתר שבו ריפא פטרוס הקדוש את איניאס, שהיה נכה במשך 8 שנים.
על פי האסלאם, לעיר לוד יהיה תפקיד חשוב באחרית הימים בתור האתר שבו עיסא (שמו של ישו באסלאם) יביס את הדג'אל, משיח השקר, כהכנה לקראת בוא המהדי (המשיח).
העיר לוד משופעת בכ-70 בתי כנסת, רובם קטנים ומשרתים את האוכלוסייה המזרחית.
בשכונת נווה זית שבמרכז העיר קיימת תופעה ייחודית של שורה רציפה של כעשרה בתי כנסת המיועדים ליוצאי עדות שונות והשוכנים זה צמוד לזה.
במקום הוקם פארק מפואר ובכוונת העירייה להפוך את המקום למוקד תיירותי הממחיש את סיפורם של קהילות ישראל השונות.
בשל תופעת החזרה בתשובה, שהתעצמה בעשור האחרון, נפתחים מוסדות דת רבים במבנים ישנים ובדירות.
מורגשת בעיר פעילות רבה של מפלגת ש"ס.
בעיר נרשמו תקריות בין על רקע לבוש לא צנוע או מכירת מזון לא כשר.
מנגד, גורמים דתיים אחרים בעיר טוענים לקיפוח.
יוצאי אתיופיה חנכו בית כנסת ראשון לעדתם לאחר מאבק בן עשר שנים.
המוסלמים מנהלים מאבק עיקש לבניית מסגד גדול בפרדס שניר.
קהילת חב"ד הגיעה לעיר כבר בשנת 1949, בהוראתו של האדמו"ר הקודם של חסידות חב"ד ליובאוויטש, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
בסמיכות לשכונה נמצאת גם ישיבת תומכי תמימים ה'ישיבה קטנה' הגדולה ביותר של חב"ד בעולם.
לקהילת חב"ד יש בשכונה מוסדות חינוך לכל הגילאים החל ממעונות, גנים, תלמוד תורה, ישיבה קטנה.
בית ספר יסודי ותיכון לבנות.
רב הקהילה הוא הרב ברוך בועז יורקוביץ.
בשכונה חיים זה לצד זה יהודים אשכנזים, יהודים ספרדים, יהודים תימנים, יהודים גרוזינים ויהודים בוכרים.
בית הכנסת הגדול הנמצא במרכז השכונה משמש מדי יום יותר מאלף מתפללים שמגיעים מרחבי העיר לוד ורמלה.
כמו כן בשכונה ישנם עוד ארבעה בתי כנסת.
בפברואר 2019 אוכלסו הבניינים הראשונים בפרויקט מגורים "שער העיר - לוד" שמהווה הרחבה לשכונת חב"ד, אך רק חלק מתושבי השכונה משתייכים לחסידות חב"ד.
בשנת תשנ"ו (1996) הוקם בעיר גרעין תורני בשם "אלישיב", הנחשב כיום לאחד הגדולים, הוותיקים והמצליחים בארץ.
הגרעין מפעיל ישיבה תיכונית, אולפנה לבנות, מדרשה ללימודי יהדות המופעלת על ידי בנות שירות לאומי, בתי ספר יסודיים, מעונות לפעוטות וגני ילדים.
עוד יסד הגרעין בעיר את המכינה הקדם-צבאית "מעוז", שראשיה הם הרב עוזיאל חובב והרב דודי אברמוביץ', בה מושם דגש על נתינה חברתית בעיר לוד.
רב הגרעין מאז 2008 הוא הרב ישראל סמט.
הגרעין הקים שכונה בצפון העיר בשם "רמת אלישיב", וכמו כן תושביהם של שכונות דתיות נוספות כמו "נוף נריה" ו"רמת החשמונאים" מזוהות עם הגרעין.
קהילת הגרעין גדלה עם השנים בקצב מהיר במיוחד: בעוד בשנת 2010 מנה הגרעין כ-250 משפחות, בשנת 2013 הגיע מספר המשפחות בגרעין לכ-500 ובשנת 2018 מספר המשפחות המזוהות עם הגרעין היה מעל לאלף.
במסגרת הגרעין פועל מרכז סיור ולימוד "בשבילוד" העוסק בטיפוח המחקר ההיסטורי והתיירות בעיר, בדגש על ההיסטוריה היהודית והציונית שלה.בשנת 2009 הקים הגרעין סניף "בני עקיבא", המונה כ-300 חניכים.
יותר מאוחר בשנת תשע"ו (2016) הקים הגרעין שני סניפי "אריאל" בנים ובנות שמונים כיום יחד כ-400 חניכים, סניף בנים המכונה "סיירת אריאלוד" הוא אחד הסניפים הגדולים של תנועת אריאל.
בעיר קיימים ארבעה סניפי בני עקיבא נוספים: סניף לוד נצח, שהוקם בשנת 2001, הסניף מונה כ-300 חניכים, סניף לוד מרכז, המונה כ-250 חניכים, סניף לוד איתן המונה כ-550 חניכים, וסניף לוד גני אביב, המונה כ-50 חניכים.
לוד הפכה לעיר עם מספר החניכים הגדול ביותר תחת מחוז יהודה של התנועה.
World Monuments Fund, מלכ"ר שמושבו בניו יורק, כלל את העיר העתיקה של לוד ברשימת ה-2010 Watch.
מדובר ברשימה המתפרסמת כל שנתיים, והכוללת אתרי מורשת מרחבי העולם הדורשים הגנה ושימור.
מסבנת אל–פאר: זהו מבנה בית בד ומסבנה (מפעל לייצור סבון) השוכן בעיר העתיקה בלוד, מצפון למסגד אל-עומרי ולכנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון.
המבנה הוקם בתקופה העות'מאנית, ונעשה בו שימוש גם בימי המנדט הבריטי.
חאן חילו: מבנה חאן השוכן מצפון למסגד אל-עומרי ולכנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון.
החאן הוקם בידי הממלוכים, ונעשה בו שימוש גם בתקופה העות'מאנית ובימי המנדט הבריטי.
פסיפס לוד: הפסיפס הנחשב לאחד הגדולים, השמורים והיפים בישראל.
גשר ביברס או גשר ג'ינדאס
פארק השלום זהו מרחב בו פועלים זה בצד זה בית כנסת, כנסייה ומסגד:
בית הכנסת "שערי שמיים" של קהילת יוצאי גיאורגיה.
המסגד נבנה במאה השלוש עשרה בפקודת הסולטאן הממלוכי בייברס על חלק משטחה של הכנסייה הצלבנית "סנט ג'ורג' שהרסו הממלוכים בעת כיבוש לוד.
מסגד "אל עומרי" נקרא גם בשם "המסגד הגדול" ומשמש כמסגד המרכזי של תושבי לוד המוסלמים.
במבני הספח של המסגד פועלים מסגד לנשים וגן ילדים.
הכנסייה ניצבת באתר שבו מצביעה המסורת הנוצרית על קברו של ג'ורג' הקדוש הנחשב לפטרון של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
לפי המסורת הנוצרית במאה הרביעית לספירה הוצא ג'ורג' להורג בפקודת הקיסר הרומאי דיוקליטנוס.
הוא הובא לקבורה בעיר הולדתו לוד.
על הקבר נבנתה כנסייה ושם העיר לוד הוסב מ"דיוספוליס" (עיר האלוהים) לגיאוגפוליס (על שם ג'ורג' הקדוש).
הכנסייה נבנתה במקורה בתקופה הביזנטית, נחרבה בזמן השלטון המוסלמי, נבנתה מחדש בימי הצלבנים, נחרבה שנית ונבנתה ככנסייה אורתודוקסית בשנת 1870. ב-16 בנובמבר בכל שנה, התאריך בו לפי המסורת נקבר ג'ורג' בלוד, נערכים במקום טקסים ותהלוכות במסגרת חג לוד.
בפארק השלום ממוקם פסל השלום.
את הפסל יצר הצייר והפסל יגאל תומרקין.
הפסל נחנך בשלהי שנות השבעים לרגל חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הפסל עשוי מחלקי טנקים ונשק ש"כותתו לאתים" ומעוצב במתכונת של מקדש עתיק.
הפסל הוצב במרכז המתחם ונועד לסמל את האחווה והידידות בין העמים והדתות השונות.
סביל (שוקת בשפה הערבית, "רהט" בלשון המקרא) זהו מתקן מים ציבורי בצורת שוקת, חלק ממערך שירות עבור עולי רגל.
בתחומי העיר לוד נמצאו סך הכל שבעה סבילים.
שניים נבנו על ידי שליטים: "ביר א-זיבאק", וסביל בחאן חילו.
וחמישה נבנו על ידי גורמים פרטיים: סביל אבו קישק, סביל מסגד דגמש, סביל סובייח, סביל עדסי וסביל איבן אוף.
"באר השלום", בשדרות ירושלים בלוד, המבנה הוא מהתקופה הממלוכית (מאה ה-13 עד ה-15).
בערבית נקראת הבאר "ביר זיבאק" (באר הכספית) בשל המים המרים שלה.
עץ השקמה של הנרייטה סאלד הממוקם למול "באר השלום"
קניון לוד סנטר - הקניון הראשי של לוד במרכז העיר.
קניון גני אביב - מרכז מסחרי בלב שכונת גני אביב.
אזור התעשייה הצפוני של לוד, המשתרע על שטח של כ-500 דונם, נחשב לאחד מאזורי התעשייה החשובים באזור המרכז, וזאת בזכות קרבתו לנמל התעופה בן-גוריון.
רבים מהמפעלים באזור התעשייה הם מתחום הלוגיסטיקה.
אזור התעשייה נהנה מקרבה לצירי תחבורה מרכזיים, סמוך לתוואי כביש חוצה ישראל, בצומת הרכבות המרכזי של המדינה.
מפעלים חשובים נוספים בעיר הם חברת ציוד התקשורת "טלרד", מפעל הקרטון "קרגל", "קפה-קו" - חברת-בת של עלית (כיום חלק משטראוס גרופ) לייצור קפה, "קשב" - מרכז המחשבים של בנק לאומי.
בעיר קיימות שתי תחנות רכבת: תחנת לוד שנחשבת לתחנה ראשית להרבה רכבות ושם נמצאים המשרדים הראשיים, ותחנת לוד – גני אביב אשר נמצאת בסמוך לשכונת גני אביב.
בנוסף יש שירות של אוטובוסים ומוניות בעיר.
בעיר לוד פועלות מספר תנועות נוער.
ביניהן: הצופים, בני עקיבא, עזרא, אריאל, כנפיים של קרמבו, והנוער העובד והלומד.
קיימים גם ארגוני נוער שונים - ביניהם: חוגי סיירות של קק"ל.
חלק ניכר מהתושבים הערבים בלוד חיים על קרקע חקלאית הרשומה על שמם בטאבו, אך לא הופשרה לשימוש כקרקע למגורים.
אחרים הגרים בבתים שנבנו בבנייה בלתי חוקית על אדמות מדינה.
לעירייה אין יכולת כלכלית להתמודד עם בעיית הבנייה הבלתי חוקית, כיוון שפעולות הריסה של בתים שנבנו בבנייה בלתי חוקית הן פעולות יקרות, והעירייה נתונה במצוקה כלכלית.
בנוסף, הריסת בנייה בלתי חוקית בלוד היא בעייתית כיוון שפעולות ההריסה חייבות להיות מלוות באבטחה כבדה על הקבלנים המבצעים את ההריסה.
הבטחות רבות מצד הממשלה לפיהן לוד תקבל סיוע נרחב על מנת להתמודד עם הבנייה הבלתי חוקית, העלו חרס וסיוע מעולם לא הגיע לידי העיר.
כדי להימנע מהתמודדות עם בעיות האבטחה והבעיות הכלכליות של ההריסה, החליטה עיריית לוד להפשיר ולהכיר בבנייה בלתי חוקית בעיר (תוכנית ל"ד).
פתרון נוסף להתמודדות עם בעיית הבנייה הבלתי חוקית בעיר היה הקמת שכונה ערבית חדשה, "נווה שלום" על ידי משרד השיכון.
המבקרים מקרב הציבור הערבי טוענים כי השכונה נבנתה ללא שיתוף הציבור ובבנייה שבלונית ולא איכותית שאינה מתאימה לצרכים של המשפחות הערביות (משפחות מרובות ילדים, מגורים בחמולות וכו'), וכי השכונה היא מס שפתיים בידי הרשויות כנגד טענות הקיפוח של הערבים.
בעיות של בנייה בלתי חוקית במגזר הערבי קיימות גם בעיר השכנה רמלה.
בעקבות הריסת מבנה בלתי חוקי ב-22 בנובמבר 2018 יצאו מאות תושבים מהמגזר הערבי בלוד להפגנות וחסימת צירים במשך שלושה ימים.
גם בשנת 2020 נהרסו מבנים בלתי חוקיים, דבר שגרם למחאה של התושבים הערביים, שהבעירו מספר כלי רכב בשכונות גני אביב ונווה נוף בעיר.
+ראשי עיריית לודשםתחילת כהונהסיום כהונההערותפסח לב5 במאי 19491959מונה על ידי משרד הפניםאלכסנדר קמיל19591964שרגא שוולבהפברואר 1964נובמבר 1965צבי איצקוביץנובמבר 19651978משה אפרת19781983מקסים לוי19831996עם היבחרו לכנסת פרש מראשות העיר.בני רגב19961998בעקבות פרישת מקסים לוי נבחר רגב לתפקיר ראש העיר על ידי מועצת העיר.
לפני כן שימש כממלא מקום ראש העיר.פנחס עידן19982000זכה בבחירות ולאחר שנה בתפקיד פנה לשר הפנים וביקש למנות ועדה קרואה לעיר.
לאחר שפרש מכהונתו שב לתפקידו כיושב ראש ועד העובדים ברשות שדות התעופה.אריה ביבי20002002יושב ראש הוועדה הקרואה.
בשנת 2002 החליט שר הפנים אלי ישי, על עריכת בחירות לראשות העיר ולמועצה.מקסים לוימאי 2002אוקטובר 2002זכה בבחירות ונפטר במהלך כהונתו.בני רגבנובמבר 20022007בעקבות פטירתו של לוי מונה רגב, שהיה ממלא מקומו, לראש העיר.
רגב זכה בבחירות שנערכו באוקטובר 2003. ב-2007 החליט שר הפנים, רוני בר-און לפטר את רגב מתפקידו, לפזר את המועצה ולמנות ועדה קרואה לניהול העיר למשך 4 שנים.
בני רגב הורשע בלקיחת שוחד מן הקבלן דוד אפל.אילן הררי20072011יושב ראש הוועדה הקרואה.מאיר ניצןפברואר 20112013יושב ראש הוועדה הקרואה.יאיר רביבואוקטובר 2013מכהןראש העיר הנוכחי
סמלה הרשמי של העיר והעירייה עוצב על ידי זאב פבזנר.
הסמל מורכב ממגן מוטען בקשת אבן, המהווה מעין "שער פתוח לכל באיו", מאחוריו צללית של עץ המסמל את החורשות הנמצאות באזור העיר, ולמרגלותיו שדה חרוש, המסמל את סביבתה החקלאית.
בשני צידי הסמל ענפים עם עלים ובתחתיתו פסוק מספר ירמיהו:
משמעות הביטוי בסמל העיר היא כדי לסמל את חזרתם של היהודים מהגולה כעולים לארץ ישראל שהתיישבו בעיר.
לוד בן הלי היה אחד המלכים המיתולוגיים של בריטניה בתקופה הקלטית, לפי רשימותיו של ג'פרי ממונמות'.
על פי המיתולוגיה הבריטית היה לוד בנו הבכור של הלי ואחיו של קסיוולאונוס.
לוד נקרא על שמו של גיבור המיתולוגיה הולשית - לוד לאו אריינט.
לוד הפך למלכם של הבריטים בשנת 73 לפנה"ס לאחר מות אביו.
בתקופת מלכותו ביצר את ערי הממלכה, ובייחוד את טרינובאנטום, בה בנה מגדלים במסגרת הביצורים.
לאות הוקרה לפועלו שינו אנשי העיר את שמה ל"קרלוד" - "עירו של לוד" בולשית, ושם זה הפך, על פי המיתולוגיה, מאוחר יותר ל"לונדון".
ללוד היו שני בנים אנדרוגאוס וטנבאנטיוס, אולם לאחר מותו אחיו מלך במקומו.
לוד נקבר ליד שער העיר, שנקרא על שמו - לודגייט (בוולשית: פורת'לוד).
שם זה נשתמר בשמו של אחד מאזורי הסיטי של לונדון.
לודגר (Liudger) היה מיסיונר פריזי שחי במאה השמינית והתשעית לספירה.
הוא יסד את המנזר הגדול בוורדן (Werden) ואת המנזר בהלמשטדט (Helmstedt).
לודגר היה ההגמון הראשון של העיר מינסטר.
לודגר (או לודגרוס) נולד בשנת 742 לספירה באוטרכט (שנמצאת כיום בהולנד) למשפחה נוצרית מהאצולה הפריזית.
כבר בשנות ילדותו הוא הוכן לחיי כמורה.
הוא התחיל את לימודי התאולוגיה בעיר הולדתו, ובגיל 24 נשלח ליורק, שם למד אצל אחד המלומדים המפורסמים של זמנו, אלקווין (Alkuin).
מתחים בין שני השבטים הגרמאניים, הפריזים והאנגלים, הכריחו את לודגר לחזור לאוטרכט בשנת 772.
לאחר שהוסמך ככומר, נשלח לודגר למסעו לנצר את הפריזים והסקסונים.
בזמן מרד הסקסונים נגד קרל הגדול, עלה המיסיונר הצעיר לרגל לרומא ומונטה קאסינו.
עם חזרתו הוא נשלח על ידי קרל הגדול להמשיך להטביל את השבטים הגרמאניים.
הוא יסד את מנזר ורדן בשנת 799. ב־30 במרץ 805 הוא הוכתר כהגמון הראשון של מינסטר וזאת על ידי הארכיבישוף של קלן.
לודגר נפטר ב-26 במרץ 809 בעת שביקר את אחת מקהילותיו ליד העיר בילרבק (Billerbeck).
לודגר קבור במנזר אותו יסד בוורדן.
בניגוד לדרכו המקובלת של קרל הגדול לנצר את הגרמאנים בכוח, חתר לודגר לכוח המילה.
הוא גם לא הסתפק בניצור הנסיכים והאצולה אלא דאג לשכנע את העם עצמו.
לודביק סבובודה (בצ'כית: Ludvík Svoboda; 25 בנובמבר 1895 – 20 בספטמבר 1979) היה גנרל, מפקד יחידות צ'כוסלובקיות בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, נשיא צ'כוסלובקיה בין השנים 1968–1975.
לודביק סבובודה נולד ב-25 בנובמבר 1895 בכפר רוזנטין Hroznatin שבדרום מזרח צ'כיה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחת איכרים.
פרוש השם סבובודה ברוסית על פי מילון אבניון הוא חופש, חירות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, ונשלח להילחם בחזית המזרחית.
בשנת 1915 נפל סבובודה בשבי הצבא הרוסי.
בשנת 1916, בעודו בשבי, התנדב לשרת בלגיון הצ'כוסלובקי, אשר אורגן על ידי הרוסים משבויי מלחמה צ'כים וסלובקים.
במסגרת הכשרתו בלגיון עבר קורס קצינים והוענקה לו דרגת סגן משנה.
במסגרת הלגיון לחם במערב אוקראינה נגד הצבא הגרמני והצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-28 באוקטובר 1918 הצהירה הוועדה הלאומית בפראג על הקמת מדינה צ'כוסלובקית עצמאית – הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה.
בשנת 1918, לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק ויציאת רוסיה מהמלחמה, עזב הלגיון את החזית והחל במסע ארוך (בן כמעט שנתיים) חזרה לאירופה.
בשנת 1920 חזר סבובודה בדרגת סרן לצ'כוסלובקיה יחד עם שאר חיילי הלגיון, כאשר בדרך הוא עבר את סיביר, המזרח הרחוק ויפן.
לאחר חזרתו למולדת עבד סבובודה כשנתיים במשק של אביו, אך בשנת 1922 שב לשירות צבאי.
הוא שירת בתפקידים פיקודיים ברגימנט חי"ר שהוצב באזור זקרפטיה בגבול עם הונגריה והתגורר בעיר אוזהורוד.
בשנים 1931–1934 שימש מדריך באקדמיה צבאית בהרניצה.
בשנת 1938 הועלה לדרגת קולונל (אלוף-משנה) והתמנה לתפקיד מפקד רגימנט חי"ר.
בשנת 1939 לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה בידי הנאצים, נמלט סבובודה לפולין יחד עם קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים ועם חיילים וקצינים מצ'כוסלובקיה שחששו מפני רדיפות בשל פעילותם האנטי גרמנית.
בפולין פיקד על הלגיון הצ'כוסלובקי במסגרת הצבא הפולני החל מה-12 ביוני 1939 ואחרי המפקדים הקודמים של היחידה – הסגן קאלטה, סרן קראל וסרן וסלי.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין הסתבר שצבא פולין, מפקדיו ואף הציבור הרחב לא היו מוכנים למלחמה.
לאחר שחיילי הלגיון הצ'כוסלובקי סייעו בקרבות בטרנופול ולאחר שהרוסים חתמו הסכם עם הגרמנים לחלוקת פולין ביניהן, הוא קיבל פקודה לסגת צפון מערבה.
המשמעות הייתה ליפול לידי הגרמנים, אך סבובודה לא ציית להוראות הפולנים ונסוג עם יחידתו למזרח פולין, שם הם נפלו בשבי הסובייטים, אשר פלשו לפולין מהמזרח.
ב-21 בספטמבר 1939 הוסעו כל אנשי הלגיון הצ'כוסלובקי לקסרקטינים בעיר קמניץ-פודולסק והיו תחת כיבוש סובייטי.
ב-22 ביוני 1941, עם פלישת גייסות היטלר לברית המועצות ולאחר שממשלת בריטניה העניקה הכרה מלאה לממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, הסכימה ממשלת ברית המועצות לאחר פניות רבות אליה, להקמת יחידות צבאיות צ'כוסלובקיות בתחומה.
הוקמה בריגדה צ'כוסלובקית בפיקודו של סבובודה שלחם עם הגדוד הצכוסלובקי בסוקולובו בגזרת חראקוב.
כך קרה שתחת צבא ברית המועצות (הצבא האדום) הוקמו יחידות צ'כיות.
הגרעין להן היו שרידי הלגיון הצ'כי בפיקודו של סבובודה, שהוקם לפני הפלישה הגרמנית לפולין שהגיעו אחר כך לברית המועצות.
בהתחלה שירתו בו כ-260 יהודים, 25 מהם עוטרו באותות הצטיינות סובייטים.
הוקמה גם דיוויזיה אווירית צ'כוסלובקית שפעלה אף היא במסגרת חיל האוויר הסובייטי.
האישורים וההתארגנות להקמת הבריגדה ארכו ובפברואר 1942 החל סבובודה בהקמת גדוד צ'כוסלובקי באזור בוזולוק.
ב-29 בנובמבר 1942 התחילו אימונים ראשונים בנשק לאחר גיוס חיילים, מתנדבים והצטיידות בתותחים, מרגמות מקלעים, רובים, אקדחים, טלפון שדה ואתי חפירה.
במרץ 1943 השתתף הגדוד שכלל כבר כ-1,000 חיילים, מתוכם יותר משני שלישים מתנדבים יהודים, בקרבות באזור חרקוב.
במאי 1943, לאחר קליטת מתנדבים רבים הפך הגדוד לחטיבה, אשר נקראה החטיבה הצ'כוסלובקית הראשונה 1st Czechoslovak Army Corps.
ב-29 באפריל 1943 החליטה הוועדה הצבאית סובייטית-צ'כוסלובקית על הקמתה של בריגדה צ'כוסלובקית עצמאית בבריה"מ.
מקום כינון הבריגדה בפיקודו של אל"ם סבובודה היה בנובוחופרסק.
קלמנט גוטוואלד בנוכחות ההנהגה המוסקבאית של המפלגה הקומוניסטית מינה את אל"ם סבובודה כמפקדה העתידי של הבריגדה לאחר שכבר פיקד על התקפות הנגד הקשות בסוקולובו בגזרת חראקוב.
התעמולה הרשמית האדירה את תהילת קרב סוקולובו ודאגה להפיץ את דבר גבורתם של החיילים הצכוסלובקים בתחומי ברית המועצות ומחוצה לה.
עובדה זו סייעה בגיוס מתנדבים צכוסלובקים רבים ממחנות השבויים, מהדיוויזיות הסלובקיות ומפלוגות העבודה ההונגריות שאנשיהן נפלו בשבי הסובייטים.
יחד עם יתרת החיילים מהקרבות בסוקולובו הצליח סבובודה להקים את הבריגדה הצכוסלובקית.
בבריגדה זו שירתו גם יהודים פולנים שלא רצו לקבלם לצבא הרלינג הפולני.
החטיבה בפיקודו של סבובודה השתתפה בקרבות לשחרור אוקראינה.
מבחינה מספרית החיילים היהודים בבריגדה לא היוו גורם דומיננטי אך מבחינה ארגונית ותפקודית הם היוו את עמוד השדרה של הבריגדה בקרבות הקשים לשחרור קייב שנכבשה ב-6 בנובמבר 1943 ובקרבות מעבר דוקלה.
מהלך הקרבות על קייב פורסם אך באף מקום לא פורטה ולא יוחדה פעילותם הקרבית ותרומתם של הקצינים והחיילים היהודים.
בציר התקדמותה לאורך 2 ק"מ הסבה הבריגדה הצ'כית לגרמנים הרוגים ופצועים רבים ונזקים למטוס, לטנקים, לתותחים מתניעים, משאיות, מקלעים כבדים וקלים ואמצעי לחימה נוספים.
מהבריגדה נהרגו 30 חיילים, נפצעו 80 ו-11 חיילים נעדרו.
בסוף אותה שנה הועלה לודביק סבובודה לדרגת גנרל.
באפריל 1944 הוקם קורפוס (גיס) צ'כוסלובקי בברית המועצות, אך גנרל אחר – יאן קראטוצ'וויל, מונה למפקדו.
סבובודה מונה לפקד על אחת החטיבות האחרות של הקורפוס.
באוגוסט 1944, ספג הקורפוס הצ'כוסלובקי אבדות כבדות בעת הקרב על מעבר דוקלה בגבול בין פולין לסלובקיה בהרי הקרפטים ובעקבות זאת הדיח הפיקוד הסובייטי את מפקד הקורפוס ומינה את לודביק סבובודה למפקד הקורפוס.
לבריגדה הצכוסלובקית הוענק אות הצטיינות גבוה על ידי נשיאות הסובייט העליון.
נשיא הרפובליקה דר' בנש העניק לדגל הבריגדה אות צ'כוסלובקי על עוז רוחה וגם ל-294 קצינים וחיילים מהבריגדה.
בין קצינים אלה נמצאו גם כל המפקדים היהודים של היחידות הלוחמות של הבריגדה.
הקרבות של מעבר ההרים ב-Dukla נערכו באוקטובר 1944 בצפון מזרח הקרפטים בגבול פולין.
קרבות אלה נחשבו לקשים בקרבות מלחמת העולם השנייה.
בקרבות מרים בתנאי שטח הרריים קשים אלה נהרגו אלפי חיילים רוסים וצכוסלובקים, המשימה הושלמה והמעברים נפתחו לעבר מרכז אירופה.
ב-6 באוקטובר 1944 חדרו יחידות הסיור הצכוסלובקיות בפעם הראשונה לכוון צ'כוסלובקיה ודגל הלאום הצכוסלובקי הונף ליד תמרור הגבול במעבר הדוקלה.
ב-17 במאי 1945 נערכו יחידות הארמייה למצעד ניצחון בככר המרכזית בפראג, צ'כוסלובקיה.
על בימת הכבוד ישב מפקד הגדוד – הבריגדה – הארמייה – המיניסטר להגנה לאומית גנרל לודביג סוובודה.
לאחר שחרור צ'כוסלובקיה מהשלטון הגרמני, ב-4 באפריל 1945, מונה סבובודה לשר ההגנה של צ'כוסלובקיה על תקן של אישיות בלתי מפלגתית.
בפברואר 1948, בעת תכנון ההפיכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה, סירב סבובודה, שנודע כאיש שמאל ובעל קשרים עם המודיעין הסובייטי, לקחת חלק פעיל בהפיכה, אך מנגד נמנע מלהפעיל את הצבא נגד הקושרים וב-23 בפברואר 1948 התייצב בכנס של הקומוניסטים ובשלב זה גם הצטרף למפלגה הקומוניסטית.