tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנידוי הונהג לראשונה בסוף תקופת בית שני, לאחר שנחלשו הסמכויות של מוסדות התורה ולאחר החורבן, בשעה שלא היו בידי הנשיא וסנהדרין אמצעי אכיפה להטלת מרותם על העם (כמו ארבע מיתות בית דין או ארבעים מלקות).
המשנה מספרת על נידויו של עקביא בן מהללאל כיוון שזילזל בכבודם של שמעיה ואבטליון.
הגמרא מספרת על חכמים שנידו את רבי אליעזר בן הורקנוס מכיוון שסירב לקבל את שיטת הפסיקה המקובלת במעשה "תנורו של עכנאי" (בבא מציעא נט ב).
עוד מסופר על שמעון בן שטח שרצה לנדות את חוני המעגל משום ש"הגיס כלפי מעלה" בתפילתו על הגשמים, ואת תודוס איש רומי שהנהיג לאכול "גדי מקולס" בערב חג הפסח (מסכת ברכות יט, א).
בתקופת האמוראים התפשט השימוש בחרם ובנידוי, והוחל גם על העובר על החלטה של בית דין או על דברי סופרים (בבא קמא קיג, א).
בתקופת הגאונים התפשט החרם עוד יותר כאמצעי משפטי לגביית קנסות.
מעיקר הדין תשלומי עונשין (קנס) היו נגבים רק בארץ ישראל, אולם הגאונים התקינו לנדות את החייב אם לא ישלם.
כמו כן, היו מנדים את חייבי מיתות בית דין ואת אלה החשודים בשבועת שקר, שאי אפשר היה להטיל עליהם חובה להשבע.
בנוסף, חלה החמרה בתוקף החרם.
נאסר לקבור את המנודה והמוחרם בקבר ישראל, וכן אסרו למול את בניו של המוחרם או לסדר להם קידושין.
עם זאת, חכמים בכל הדורות נמנעו מלהטיל חרם שלא לצורך ואף אסרו לבטא מילה זאת שלא לצורך.
לאחר תקופת הגאונים השתמשו בנידוי ובחרם כדי לחזק את תקנות הציבור.
אחד הראשונים שהשתמש בחרם היה רבנו גרשום מאור הגולה.
לאחר מספר דורות, בזמן מסע הצלב השני, התכנסו 150 רבנים וביניהם הרשב"ם ורבינו תם והכריזו חרם על כל יהודי שילך לתבוע יהודי בבית משפט של גוי.
בנוסף, הטילו באותה תקופה חרמות בענייני הקהילות, כגון חלוקת מיסים ומינוי שוחטים ורבנים.
בשנת ה'שמ"ד (1584) התכנסו חכמי העיר פראג ובראשם המהר"ל מפראג, והחרימו כל מי שיוציא שם רע על חבירו, ובמיוחד על נפטרים, ובמיוחד על שם רע של ממזרות.
היה זה חידוש של חרם קדמון מימי רבנו גרשום מאור הגולה.
עד לדורות האחרונים השתמשו הקהילות בנשק החרם נגד פורעי דת ומוסר, ובעיקר נגד מוסרים, שהלשינו על יהודים לשלטונות הגויים.
מן המפורסמים שבהם היה חרם שהטילו רבנים אחדים לפני יותר מ-700 שנה על הלומדים בספר מורה נבוכים של הרמב"ם ועל העוסקים בחוכמות חיצוניות.
בשנת 1656 הטילו רבני הולנד חרם על ברוך שפינוזה ועל אוריאל ד'אקוסטה, בטענה שהפיצו דעות של כפירה.
מעט מאוחר יותר הוטלו חרמות גם על חסידי שבתי צבי.
חרמות הוטלו גם בתחילת תקופת החסידות על ההולכים בדרכה, ועל משכילים ורפורמים.
החרם נאסר בחוק במדינות אירופה החל מסוף המאה ה-18, בדרך כלל במקביל להגבלת או ביטול האוטונומיה המשפטית של הקהילות היהודיות.
ב-28 במאי 1785 אסר יוזף השני להטיל חרם בנחלות בית הבסבורג והכפיף את היהודים למשפט האזרחי.
אף כי חלק מהסמכויות הושבו לבתי הדין לאחר מותו, יכולת זו לא הייתה ביניהן.
עוד ב-1750 הגביל פרידריך הגדול את האפשרות להטיל חרם בפרוסיה, וב-1797 היא בוטלה לחלוטין.
ב-20 בספטמבר 1792 אסרה ממשלת צרפת המהפכנית את הטלת החרם או כל פנייה למוסדות הקהילה בעניינים משפטיים.
ברוסיה מנע צו של יקטרינה הגדולה מ-14 במאי 1795 (3 במאי לפי הלוח היוליאני שהיה מקובל אז) סמכות זו מהקהלים בקיסרות, אף כי פקידים רוסיים הוסיפו לדווח על שימוש בחרם בבתי-דין מחתרתיים גם לאחר ביטול מוסד הקהל ב-1844.
ב־1945 בניו יורק, הטיל איגוד הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה חרם על מייסד היהדות הרקונסטרוקציוניסטית, מרדכי קפלן, שהוסמך בעבר כרב אורתודוקסי.
במסגרת הטקס שרפו את הסידור שערך.
חַרַם הוא "מקום קדוש" או "אתר קדוש" לאסלאם.
בשפה הערבית ישנן שתי מילים דומות: חַרַם (حرم) ו-חַרָאם (حرام).
מקורן בשורש השמי ח-ר-מ, שממנו נגזרת גם המילה העברית חֵרֶם.
המשמעות הכללית של שתי המילים היא "אסור" וגם "קדוש", אך לכל אחת מן השתיים ישנן גם משמעויות ייחודיות.
מילים נוספות מאותו השורש קשורות גם הן באיסור או בקדושה, למשל: חַרִים (حريم), "הרמון"; אחראם (إحرام), "[מצב של] קידוש [לקראת עלייה לרגל]"; מוחרם (مـُحـَرَّم), החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי ואחד מן החודשים הקדושים בלוח הג'אהלי.
בשימוש בתכנון אורבני איסלאמי, המילה חרם פירושו "אזור שאסור לחלל", היבט חשוב בתכנון העירוני בתרבות המוסלמית.
אזורים כאלו היו מנזרים, או מקומות בהם מפלגות יריבות יכלו לישב חילוקי דעות בשלום.
בדרך כלל היו אלו עיירות שנבנו ליד הנהר אשר סיפק מים לשתייה לשימושים ביתיים (במעלה הזרם) ונשאו משם פסולת וביוב (במורד הזרם, בדרך כלל מתחת לאדמה, שלא כמו ברוב הערים באירופה בימי הביניים).
המוסלמים טוענים שהם הגו את הרעיון של כושר נשיאה, ולפעמים הגבילו את מספר המשפחות בכל העיר.
בדרך כלל היה החרם ממוקם על מנת להבטיח גישה לפארקים ולטבע (אשר קיבלו שם אחר, חימה) כדי להגביל התפשטות עירונית, ולהגן על מעברי מים, אגני ניקוז ונאות מדבר.
מבחינה זו, הכללים מזכירים חוקי תכנון מודרני מבחינת מטרותיהם.
ההבחנה בין חרם וחימה נדרשת, לפי חלק מהחוקרים המודרניים, בשל הצורך באמצעים שונים לקביעה באילו אזורים יתקיימו הגבלות - הבחירה בחרם הייתה במקומות בהם ההגבלות נועדו יותר לטובת הקהילה, בעוד שחימה נבחרה במקומות בהם רצו לשמור על הטבע האזורי.
רעיון זה כנראה נובע משתי התחייבויות שונות שעל המוסלמי לכבד איג'מאע (הסכמה בין שכנים בתוך האסלאם) ותפקיד החליפה (משרת הטבע).
חלוקה זו יכולה לשקף או שלא לשקף דרך היסטורית של קבלת החלטות.
חַרַם פירושו גם מקום קדוש במיוחד לאסלאם.
שני האתרים בעלי הקדושה הרבה ביותר באסלאם הן הערים מכה ואל-מדינה בערב הסעודית, כך שהמבנה הזוגי בערבית אל-חַרַמַאן או אל-חַרַמֲיְן (الحرمان או الحرمين), "שני הקודשים", מתייחס לשתי הערים האלה.
מאז 1986, דחה בית המלוכה הסעודי את כל תוארי המלוכה מלבד "אפוטרופוס של שני המקומות הקדושים".
המונח "חרם" משמש גם בהתייחסות לאתרים קדושים אחרים, כגון "אל-חַרַם אל-קֻדְסי א-שַריף" (الحرم القدسي الشريف), "המתחם הקדוש הירושלמי", הוא הר הבית; אך היו שמחו על שימוש זה במונח חַרַם.
כך, הכריז אבן תיימיה שמכה ומדינה הן המקומות היחידים שזכאים לכינוי זה ובנוסף אליהן גם עמק וואג' בטאיף - אך לא ירושלים או חברון.
אחד משמותיה של ירושלים במסורת האסלאמית הוא "תַ'אלִת' אל-חַרַמֲיְן" (ثالث الحرمين), "השלישי מבין שני הקודשים", ניסיון ליישב, באמצעות כינוי פרדוקסלי, את המתח שבין העליונות הבלתי מעורערת של שתי הערים הקדושות ביותר - מכה ומדינה - ובין הרצון להכיר במעמדה המיוחד של ירושלים.
קוּרְטָם הצַבָּעים (שם מדעי: Carthamus tinctorius), הידוע בכינויו חֲרִיעַ, הוא מין של קורטם.
הצמחים פורחים בגוני צהוב, כתום ואדום.
בדומה למורכבים רבים, פרח קורטם הצבעים הוא קרקפת.
הצמח פורח בקיץ, לרוב בסביבות יולי, בתלות בתנאי סביבה משתנים.
כל גבעול עשוי להסתיים בקרקפת אחת עד חמש, וכל תפרחת מכילה מספר זרעים מצומצם (בין חמישה-עשר לעשרים).
הצמח מיטיב להתמודד עם תנאי יובש וחום תודות לשורשיו העמוקים, אך חשוף מאוד לפגיעות קור בגלל גבעוליו הארוכים והדקים.
קורטם הצבעים הוא המין היחיד של קורטם שתורבת, למטרות תעשייה שונות.
כיום הוא מגודל בקנה מידה זעיר יחסית של 600,000 טון ברחבי העולם.
המגדלות המובילות הן הודו, ארצות הברית ומקסיקו.
שמן חריע ‒ אחד משימושיו החקלאיים הבולטים, ששרדו עד המאה ה-21, הוא גידולו להפקת שמן מזרעיו.
שמן החריע צלול ונטול ריח, עשיר בחומצות שומן בלתי רוויות, ויטמין E ויוד, ודל בחומצות שומן רוויות.
השמן דומה בתכונותיו לשמן חמניות אך איכותי יותר, ומשמש כשמן טיגון, שמן לסלטים וכמרכיב בסיס להכנת מרגרינה.
לשמן חריע יש נקודת עשן גבוהה יותר משמעותית משאר השמנים, ולכן הוא מתאים לטיגון שכן הוא שומר על שלמותו בטמפרטורות גבוהות.
הוא גם מציע יתרונות בריאותיים מסוימים, כגון תכונות אנטי דלקתיות פוטנציאליות.
באופן שולי יחסית, פרחיו של החריע משמשים להכנת התבלין עוספור, תחליף זול ובעל טעם וגוון הדומה לזעפרן.
זרעי החריע משמשים כמזון לציפורים, היות שחיות יער אחרות כגון סנאים אינם מחבבים את טעמו.
שמן החריע משמש כתחליף לשמן פשתן בייצורם של צבעי שמן מסוימים, בעיקר גוונים שנדרשים לא להצהיב כגון לבן.
בעבר השתמשו במין המתורבת לייצור צבענים אדומים וצהובים, מבוססים על הצבען הטבעי של הקורטם, קרטמין.
השימוש בצבען זה היה נוח וזול עד לפיתוחם של צבעי אנילין (סוג פשוט של אמין ארומטי) בשנות השישים, ומכאן שמו המדעי.
משם זה נגזר שמו בעברית.
מאז פיתוח התחליפים, ייצור צבען זה הופסק.
מיצוי קורטם משמש כצבע מאכל.
החריע היה גידול מסחרי כבר בתקופת מצרים העתיקה.
שרידי בדים שהתגלו בחפירות הראו כי בדים נצבעו בחריע כבר בשושלת ה-12, וזרים מפרחיו התגלו בקבר תות אנך אמון.
ג'ון צ'דוויק, בלשן חוקר, מצא שבטבלאות כתב ליניארי ב' צוינה המילה היוונית לחריע פעמים רבות, דבר המעיד על חשיבותו בתרבות יוון העתיקה.
טבלאות אלו רשמו שני אזכורים שונים: חריע לבן נרשם כמוצר הנמדד באורכו, ואילו חריע אדום רק כמוצר הנשקל, עובדה המלמדת על תפקידיו השונים של הצמח בחיי היוונים.
חריפות או חִכָּנִיוּת היא תחושת צריבה או חום בפה, ולעיתים גם באזורים ריריים אחרים בגוף, הנגרמת על ידי גירוי כימי שאינו מזיק כשלעצמו.
תחושה זו אינה נחשבת לטעם במובן הפיזיולוגי, שכן אינה נקלטת באמצעות פקעיות הטעם שבלשון, אלא באמצעות סיבי העצב המשולש המגיבים לחום, לקור ולכאב.
התרכובת המוכרת ביותר המעוררת תחושת חריפות היא קפסאיצין, המצוי בפלפלים חריפים ממשפחת הצ'ילי.
תרכובות נוספות כוללות פיפרין (בפלפל שחור), אליצין (בשום) ואליל איזותיוציאנט (בוואסאבי, חרדל, חזרת וצנון).
תרכובות אלה פועלות על קולטני כאב, ומגבירות את חדירותם ליונים כמו נתרן ואשלגן, ובכך גורמות לתחושת כאב או חום מדומה.
בנוסף לחריפות "חמה" כשל קפסאיצין, קיימות גם תחושות אחרות המסווגות לעיתים כ"חריפות", כגון חריפות קרה – שמקורה בתרכובות כמו מנתול, המפעילות קולטנים לקור, וכן חריפות נדיפה, המורגשת בעיקר באף, כזו של חרדל או חזרת.
לחריפות שימושים קולינריים נרחבים במטבחים שונים, במיוחד באסיה, באפריקה ובאמריקות.
בשפת היומיום נהוג להתייחס אל חריפות כאל אחד מ"טעמי" המזון, אף שאינה כלולה בטעמים הבסיסיים (מתוק, מלוח, חמוץ, מר ואומאמי).
למדידת דרגת החריפות של פלפלים פותח בשנת 1912 סולם סקוביל, הקרוי על שם הכימאי וילבור סקוביל.
הסולם מדרג את החריפות לפי ריכוז הקפסאיצין, מהגבוה ביותר – קפסאיצין טהור (כ-15–16 מיליון יחידות סקוביל), ועד אפס.
השמנה, לחץ דם ושומני דם
מחקר מטא-אנליזה גדול שנערך בסין בשנת 2023, אשר בחן נתונים בהיקף של 189,817 משתתפים, מצא שצריכה קבועה של מזון חריף עלולה להיות קשורה לעלייה בסיכון להשמנה.
כלומר, אנשים שאכלו אוכל חריף לעיתים קרובות נטו יותר להיות בעלי משקל עודף (לפי הנתונים: הסיכון להשמנה עלה בכ־17% בקרב צרכני חריף לעומת אלה שלא צרכו – OR=1.17).
בנוסף, נמצא שצריכת מזון חריף באופן תדיר עשויה לעזור בהפחתת הסיכון ליתר לחץ דם (הסיכון ירד בכ־13% – OR=0.87).
בנוגע לשומני הדם, מצאו החוקרים שמזון חריף עשוי לגרום לעלייה קלה ברמות ה"כולסטרול הרע" (LDL), ולירידה קלה ב"כולסטרול הטוב" (HDL), אך לא נצפתה השפעה על רמות הכולסטרול הכללי או הטריגליצרידים.
החוקרים מציינים כי מדובר במחקרים תצפיתיים בלבד, ולכן אי אפשר לקבוע באופן מוחלט שמזון חריף הוא הגורם לשינויים האלה, אלא רק שקיים קשר בין הדברים.
במאמר סקירה נפרד משנת 2022 צוין כי הקפסאיצין עשוי לעודד שריפת שומן ולזרז את חילוף החומרים.
לפי מחקרים שונים שנסקרו, מעכב החומר החריף יצירת תאים שומניים בגוף ועשוי לסייע בהפחתת הצטברות שומן, במיוחד כחלק מתזונה דלה בקלוריות.
מחקר שהתפרסם בשנת 2023, בחן את השפעת צריכת קפסאיצין על ירידה במשקל בקרב אנשים עם עודף משקל והשמנת יתר.
מדובר במטא-אנליזה של 15 ניסויים קליניים מבוקרים, שבהם נבדקה השפעת תוספת קפסאיצין לתזונה במשך מספר שבועות.
הממצאים הראו כי צריכת קפסאיצין תרמה לירידה ממוצעת של כחצי קילוגרם במשקל, ירידה במדד מסת הגוף (BMI), והפחתה בהיקף המותניים.
ההשפעות היו חזקות יותר כאשר השימוש בקפסאיצין לווה בתזונה מאוזנת ושינויים באורח החיים.
הספרות המדעית בנושא אינה מספקת תמונה חד־משמעית.
חלק מהמחקרים מדווחים על קשר להשמנה או לשינויים בשומני הדם, בעוד אחרים מצביעים על השפעות חיוביות דווקא.
מאמר סקירה משנת 2020, בחן את השפעותיו של קפסאיצין על מערכת העיכול והרכב המיקרוביוטה במעי.
מהסקירה עולה כי קפסאיצין עשוי לתרום לאיזון קהילת החיידקים הטבעית במעי, להפחית את שכיחותם של חיידקים מזיקים ולעודד צמיחה של חיידקים מועילים ממשפחות כגון אצידופילוס וביפידובקטריום, אשר מוכרים בתרומתם לבריאות מערכת העיכול.
בנוסף, נמצא כי לקפסאיצין יש השפעה מיטיבה על שלמות מחסום דופן המעי.
הוא מפחית את חדירותו ובכך מסייע למניעת חדירה של רעלנים וחלקיקים מזיקים לזרם הדם.
תכונות אלו עשויות להפחית תהליכים דלקתיים בגוף ולשפר מדדים הקשורים למצבים מטבוליים כרוניים, כגון סוכרת, השמנה ותסמונת מטבולית.
עם זאת, מרבית הממצאים מבוססים על מחקרים בתנאי מעבדה או בבעלי חיים, ולא נעשה מחקר קליני נרחב בבני אדם כדי לקבוע באופן ודאי את השפעותיו הבריאותיות של קפסאיצין.
על פי סקירת ספרות מדעית משנת 2022, לקפסאיצין עשויות להיות השפעות רפואיות מועילות בשני תחומים עיקריים: הקלה על כאבים ממושכים שמקורם עצבי, ועיכוב של התפתחות תאים סרטניים.
מנגנון הפעולה נגד כאב מתבסס על הפעלת קולטנים עצביים המזהים חום או פציעה (TRPV1), שחשיפה חוזרת אליהם מפחיתה את רגישותם, ובכך מקלה על תחושת כאב.
בנוסף, לפי ניסויים בתנאי מעבדה ובמודלים של בעלי חיים, הקפסאיצין עשוי לעכב התרבות של תאים ממאירים מסוגים שונים, לרבות סרטן הריאה, סרטן מעי וסרטן השד.
עם זאת, השפעה זו טרם נבדקה בניסויים קליניים בבני אדם ויש צורך במחקרים קליניים נוספים בבני אדם כדי לאשש את ההשפעות הללו.
מחקר שפורסם בשנת 2022, בחן כיצד צריכה תדירה של פלפלים חריפים משפיעה על הרגלי האכילה והתחושות החושיות.
החוקרים מצאו כי אנשים שמרבים לאכול חריף נוטים לצרוך פחות מזונות מתוקים או עתירי שומן, מה שיכול להעיד על השפעה על תחושת התיאבון והעדפות הטעם.
בנוסף, החוקרים תיארו תהליך שנקרא desensitization, שבו תחושת החריפות נחלשת בעקבות חשיפה חוזרת לגירוי.
במילים אחרות, ככל שאדם אוכל חריף לעיתים קרובות יותר התחושה של ה"שריפה" בפה נחלשת, והוא מסוגל לאכול מזון חריף בלי לחוש אי נוחות כמו בעבר.
במקסיקו ובמדינות אסיה כמו הודו, וייטנאם וטאיוואן פלפלי צ'ילי כלולים כמעט בכל ארוחה.
באירופה הצריכה כמעט אפסית, ובארצות הברית כ-59% מהצעירים מעדיפים מזון חריף במיוחד.
מאמר סקירה שפורסם בכתב העת הדגיש חמישה גורמים עיקריים המשפיעים על ההעדפה:
גורמים תרבותיים וגאוגרפיים: צריכה יומיומית גבוהה במקסיקו ואסיה, שיעורים נמוכים באירופה, בעיקר בקרב צעירים בארצות-הברית.
חשיפה מוקדמת לטעמים חריפים: ילדים שנחשפים לתבלינים חריפים מתרגלים לתחושת הצריבה מהר יותר ומפתחים העדפה לחריפות.
מגדר: גברים מדווחים על חיבה לחריפות גבוהה יותר מנשים.
גורמים גנטיים: קיימת נטייה מולדת שגורמת לחלק מהאנשים להרגיש את החריפות ככואבת יותר ולהפך.
אישיות וצורך בריגושים: אנשים בעלי מאפיינים של חיפוש ריגושים ורמת סקרנות גבוהה נוטים להעדיף תבלינים חריפים יותר מאשר אנשים שמעדיפים יציבות חושית.
חריש בע"מ הייתה החברה היהודית הקבלנית לעבודות עפר הראשונה בארץ ישראל.
החברה נוסדה כקואופרטיב ב-18 ביוני 1932 על ידי אספה מכוננת של 13 חברים מייסדים של הקואופרטיב, על רקע תחרות עזה בין נהגי טרקטורים על עבודות הפעלת טרקטורים שהוצעו על ידי חקלאי אזור פתח תקווה.
החברה החלה דרכה כחברה לביצוע חריש עמוק (חריש לעומק של 60 ס"מ, בניגוד לחריש המקובל באותה תקופה שחדר לעומק של 15-18 ס"מ).
המודל המסחרי שעל-פיו נבנתה ונוהלה החברה הוא פדרציה קואופרטיבית, כלומר, שיתוף בין הכלל לפרט.
מבחינה תפעולית התבטא מבנה זה בשיתוף החברים בבעלות על כלי העבודה מחד גיסא, ובחלוקה שוויונית של העבודה (וכתוצאה מכך גם הפרנסה) מאידך גיסא.
החברה, שהתקיימה במשך כ-45 שנה, עסקה בנוסף על עבודות חקלאיות גם בעבודות תשתית רבות.
עבודות אשר הציבו גבול קדמי למדינת ישראל המתפתחת.
הן במובן המילולי של גבול מדיני, והן במובן המטפורי של פריצת גבולות הטכנולוגיה.
בכל שנות קיומה מילאה 'חריש' תפקיד ראשון במעלה בבניין הארץ, וליוותה את המדינה בכל שלבי התפתחותה.
חרמים הם קרקעות או מיטלטלין שהוקדשו בלשון חרם, והם ניתנים לכהנים או לבדק הבית.
חרם הוא אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה, והוא נוהג גם בחוץ לארץ.
דיני חרם נחשבים בעיני חז"ל לאחת משמונה 'מקצועי תורה' שהם 'גופי הלכות'.
מקור דין החרם הוא בספר ויקרא, שם נאמר כי דברי החרם שייכים לה':
דין חרם מוזכר בקצרה גם בחומש במדבר, אך שם נאמר כי החרם יהיה שייך לאהרון הכהן: .
בעקבות סתירת הפסוקים, ביארו חז"ל כי ישנם שני סוגי חרמות:
חרמי גבוה: כאשר מחרים האדם לה' אלו 'חרמי גבוה', הניתנים לבדק הבית,
חרמי בדק הבית: כאשר האדם מחרים עבור הכהן אלו 'חרמי כהנים', הניתנים לכהנים.
ההחרמה הראשונה שמופיעה בתורה נעשתה כחרם ציבורי לשמיים, בעקבות תקיפת הכנעני מלך ערד את ישראל.
גם בכיבוש יריחו, גזר יהושע שכל שלל העיר יוחרם לשמיים: .
שם גם לומדים את חומרתו של החרם, שבעקבות מעילת עכן בחרם הפסידו כל ישראל את הקרב בכיבוש העי.
כמה מפרשני התורה מסבירים את המתואר בפסוק , שבני שבט אפרים רצו לזכות שאלעזר הכהן ייקבר בשטח נחלתם, ולכן החרימו את גבעת פינחס שבנחלתם בזמן משמרתו של פינחס הכהן, בנו של אלעזר, וכך אכן קברו של אלעזר הכהן נמצא בהר אפרים.
יש שכתבו שלשון חרם היא במובן של איבוד והשחתה, היינו שאצל המחרים יחשב כאילו הדבר אינו קיים, ולכן שלא יהנה ממנו, וכך ניתן לראות בתרגומים ובפרשנים שונים שחרם הוא לשון הריגה וכילוי.
יש שהסבירו שחרם הוא לשון קללה שהאדם מקלל את ממונו, והקללה אינה תופסת מכיוון שממונו מבורך בברכת שמים, אך מכיוון שבקללתו התכוון גם להוצאת הממון מרשותו, הממון יוצא מרשותו ועובר לידי ה' (בדק הבית) או שליחיו (הכהנים).
ניתן להבין 'חרם' גם במשמעות של לשון הקדש, או באופן כללי של העברת חפץ ממציאות אחת למציאות אחרת.
הספרי מסביר כי הכהנים מקבלים את החרמים הודות ליוכבד - שזכתה שתצא ממנה הכהונה - על ידי שהצילה את ילדי ישראל מגזירת פרעה, וכך הוא למד את הפסוק בדברי הימים: , כאשר על המילים "בן חרם" הוא מסביר זו יוכבד שעל זרעה הכהנים נאמר "כל חרם בישראל לך יהיה" ().
הרמב"ם בספרו משנה תורה מתאר הפעלת חרם על ידי אדם מישראל כמצווה שראוי לעשותו כדי לכוף את יצרו כנגד מדת הכיליות, ואף מחשיב הקדשת חרם כמכבד את הקדוש ברוך הוא.
טעם נוסף מובא בספר רעיא מהימנא, ושם מתוארת מצוות הקדשת חרם ונתינתו אל הכהן כתיקון למידת הכעס.
בתלמוד, נחלקו האמוראים ב'סתם חרם' - חרם שהוחרם מבלי לפרש את ייעודו: רבי יהודה בן בתירא סובר כי הוא ניתן לבדק הבית, וכדבריו פסקו להלכה רב ורב יהודה.
לדעת חכמים סתם חרם ניתן לכהנים, וכך סבר עולא, ועל פי חלק מהראשונים כך היא גם דעת רב הונא.
להלכה, פסק הרמב"ם שסתם חרמים ניתנים לכהנים.
חרמי הכהנים ניתנים לכהני המשמר שבזמן ההחרמה.
חרמי כהנים הם קדושים לעולם, ולא ניתן לפדות אותם, אך הכהנים רשאים להשתמש בהם אף לצורכי חולין.
מתנת חרם היא אחת מעשר מתנות הכהונה שניתנות לכהנים ב"גבולין", ויש מן הפוסקים שסוברים שהחרם בחוצה לארץ (הן מסוג של מטלטלין והן מסוג של קרקע) - ניתן לכהנים שבאותו העיר.
ואילו לדעת המהרש"ל, המחרים חייב לפרט בפיו שברצונו שיותן מוחרמתו אל הכהנים.
ובאשר לייחוסו של הכהן די בנתינת המתן לכהן מוחזק בלבד.
בארץ ישראל לפי חלק הפוסקים, חרם מסוג קרקע אינה ניתנת אל הכהנים כלל, כי עכשיו אין נוהגים בפרטי דיני שנת היובל.
חרישה היא פעולה חקלאית שנעשית בעזרת מחרשה ומשמשת כשלב הראשון בעיבודי היסוד של הקרקע במטרה להגיע בסוף התהליך למצע זריעה.
החרישה משפיעה על תכולת הקרקע, ועל הימצאותם של בעלי חיים, צמחים ואבנים.
לפני המהפכה התעשייתית בוצע חריש על ידי שימוש בבהמות עבודה כמו: חמור, סוס ושור.
החרישה היא פעולה קשה, ובחקלאות המודרנית נדרשים טרקטורים חזקים לשם ביצועה.
נִיר הוא כינוי לשדה שנחרש, לעיתים מדובר על התלם הנחרש.
בהלכה מלאכת חורש היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת (ל"ט אבות מלאכה), והיא נמנית עם קבוצת המלאכות הקשורות לעיבוד הקרקע, כגון זריעה ודישון.
האיסור נובע מהגדרתה כפעולה חקלאית המקדמת גידול תוצרת – ובכך נחשבת ל"מלאכה יוצרת", שאינה מתאימה ליום המנוחה.
מלבד איסור עבודת האדמה ביום השבת, חרישה אסורה גם בשנת השמיטה – השנה השביעית למחזור השנים החקלאי, שבה מצווה להשבית את הקרקע מעבודה חקלאית.
מקור האיסור מופיע בתורה, בפרשת בהר: "וְשָׁבְתָ֣ה הָאָ֔רֶץ שַׁבָּ֖ת לַיהֹוָֽה" (), והוא מפורט עוד במשנה, בגמרא ובפוסקי ההלכה לדורותיהם.
בעידן המודרני, עולות שאלות הלכתיות בנוגע לשימוש בכלים חקלאיים ממונעים – כגון טרקטורים – בשבת ובשמיטה.
סוגיות אלה כוללות דיונים על היתר עבודה על ידי גוי ("שבות דשבות"), וכן על שימוש במערכות אוטומטיות שאינן מופעלות ישירות על ידי אדם יהודי.
לא תחרוש בשור ובחמור יחדו הוא איסור בתורה, שלא לחרוש בעזרת שור וחמור הקשורים יחד למחרשה.
בתורה שבעל פה הורחב איסור זה גם לבעלי חיים אחרים ולפעולות נוספות מלבד חרישה.
במהלך ההיסטוריה האנושית חלה ההתקדמות הטכנולוגית בעבודת אדמה זו.
בתקופות קדומות חרשו בכוח בני אדם, ובהמות, שהיו גוררות את כלי החרישה, ועם התפתחות הטכנולוגיה השתמשו בכוח המנוע, כגון בטרקטור.
חרכטנחורדל (בהולנדית: Grachtengordel, מילולית: חגורת התעלות) הוא אזור באמסטרדם המרכזית המשתרע לאורך ארבע תעלות ראשיות: הסינגל, הירנחראכט, קייזרחראכט ופרינסנחראכט.
התעלות פחות או יותר מקבילות זו לזו, מוליכות מהבראוורסחראכט בצפון מערב, לדרום מזרח, עם ארבעה עיקולים קלים בדרך, ומסתיימות בנהר האמסטל.
המשך התעלות מוביל מהאמסטל עד לאזור הפלאנטז', מזרחית למרכז ההיסטורי.
טבעת התעלות נבנתה במהלך המאה ה-17 בתור הזהב של הולנד.
בשנת 2010 הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
אמסטרדם קיבלה זכויות עיר בסביבות 1300 או 1301. בשלהי ימי הביניים הייתה לאחד ממרכזי הסחר הימי החשובים ביותר באזור, בעיקר בזכות קשרי המסחר עם ברית ערי הנזה.
מלבדם הגיעו להולנד גלי הגירה של פליטי-דת אחרים, בעיקר יהודים מספרד ופורטוגל, ומאוחר יותר גם הוגנוטים מצרפת.
בעקבות זאת הפך נמל אמסטרדם לנמל החשוב ביותר באזור, והעיר התפתחה והפכה לאחד המרכזים הפיננסיים החשובים ביותר בעולם במאה ה-17.
עד שלהי המאה ה-16 הייתה אמסטרדם תחומה באזור שבין תעלת הסינגל ותעלת הקלובנירסבורחוואל ממזרח לדאם.
כתוצאה מהתפתחותה המהירה של אמסטרדם בשלהי המאה ה-16 לא נותר עוד מקום לבנייה חדשה בגבולות שהותוו על ידי הסינגל.
בתחילת המאה ה-17, הוצעה תוכנית מקיפה של שלוש תעלות קונצנטריות בצורת חצי מעגל שתחילתן במפרץ האיי במערב ונמשכות לכיוון דרום מזרח.
באמצעות בניית מערכת התעלות מסביב למרכז העתיק ניתן היה לייבש את הביצות שהקיפו את העיר.
התוכנית הייתה בין הגדולות ביותר מסוגה באירופה.
ב-1585 נחפר חפיר מחוץ לסינגל.
התעלה עברה בתוך חומת העיר במקביל לתעלה שמחוץ לחומת העיר.
הפיתול או פניה של התעלה ליד Driekoningenstraat נוצר משום שהתעלה עברה סביב מבצר במקום זה.
ב-1612 קיבלה התעלה שהורחבה את השם הירנחראכט (Herengracht), שפירושו תעלת האדונים.
ב-1613, במהלך שתים עשרה שנות שביתת נשק החלו ביישום התכנית להרחבת העיר: תעלת חפיר חיצונית חדשה נחפרה עם חומות ומבצרים להגנה וניהול מים (לימים, הסינגלחראכט), ההירנחראכט הורחבה, והתעלות קייזרחראכט (Keizersgracht, תעלת הקיסר) ופרינסנחראכט (Prinsengracht, תעלת הנסיך) נחפרו ב-1615 ו-1614 בהתאמה.
התעלות נחפרו מצפון מערב (החל מבראוורסחראכט, Brouwersgracht, תעלת מבשלות הבירה, ליד מפרץ האיי) לכיוון דרום – ולא כפי שטועים לעיתים לחשוב מהמרכז החוצה – עד לפינה הדרום-מערבית שם התחבר קו ההגנה החדש בפיתול קל לחומה הישנה, כיום באזור ליידסחראכט (Leidsegracht, תעלת ליידן).
לאחר חתימת הסכם מינסטר, שוב היה מקום לפיתוח והרחבת העיר.
החל משנת 1660 בערך, נחפרו המשך התעלות עד לנהר האמסטל.
בסביבות 1680 נחפרו התעלות בצד השני של הנהר בשם ניוּאֶה הירנחראכט (Nieuwe Herengracht, תעלת האדונים החדשה), ניואה קייזרחראכט (Nieuwe Keizersgracht, תעלת הקיסר החדשה) וניואה פרינסנחראכט (Nieuwe Prinsengracht, תעלת הנסיך החדשה) עד לאזור הפלאנטז'.
כך קיבלה העיר את צורת הסהר האופיינית, עליה שמרה במשך מאתיים שנה, עד למחצית השנייה של המאה ה-19, אז התרחבה העיר שוב.
ביולי 2006 הודיעה העיר אמסטרדם על כוונתה להציע את טבעת התעלות כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בגלל דרישות מנהליות חדשות למועמדות המינוי נדחה עד לדצמבר 2008. ב-1 באוגוסט 2010, במושב ה-34 של ועדת המורשת העולמית נוספה טבעת התעלות לרשימת המורשת העולמית.
בהכרזה של אונסק"ו נכללת גם שכונת היורדאן, הנמצאת במערב בין פרינסנחראכט לסינגלחראכט, ונבנתה בהתאם לתוכנית המתאר הישנה של העיר, וכן המרכז העתיק של אמסטרדם, האיים המזרחיים, והאזור שמדרום לפרינסנחראכט עד הסינגלחראכט.
אלה נחשבים כאזור חיץ של טבעת התעלות, אך רשמית אינם חלק מהחרכטנחורדל.
בשנת 2013, אמסטרדם חגגה את יום הולדתה ה-400 של החרכטנחורדל.
טבעת התעלות היא מערכת של רחובות, רציפים, גשרים ובתים על חלקות זהות למדי באורך ורוחב שווה עם חצרות סגורות.
בנייני התעלה האיקוניים מאופיינים בחזית צרה וגבוהה יחסית, עם חזית מעוטרת לעיתים קרובות בעושר, בפרט גמלונים צרים, גבוהים ומגוונים בצורתם.
מכיוון שהבניינים שופצו מספר פעמים במהלך מאות השנים, מתקיימים יחד סגנונות אדריכליים וחזיתות רבות ושונות, ודרכם ניתן ללמוד על התמורות שחלו בסגנון האדריכלי באמסטרדם לאורך המאה ה-17 ועד למאה ה-18, וכן על המעבר ההדרגתי מהשילוב בין אדריכלות ימי הביניים לאדריכלות הרנסאנס לשילוב בין אדריכלות הבארוק וההשפעות של אירופה הקלאסית.
עיריית אמסטרדם וממשלת הולנד הכריזו על כ-4,000 מבנים מכל הסוגים באזור כמבנים לשימור בדרגות שונות של הגנה.
חריקת שיניים היא שחיקה מוגברת של השיניים או סגירה מוגברת של הלסת.
חריקת שיניים היא פעילות פאראפונקציונלית.
כלומר, פעולה של אחד מחלקי הגוף באופן שונה מייעודו (לדוגמה, כסיסת ציפורניים או נשיכת שפתיים).
חריקת שיניים היא בעיה ידועה, שכיחות בעיה זו נעה מ-8% עד 31% בקרב האוכלוסייה הכללית.
חריקת שיניים עשויה לגרום לתופעות מזעריות ולכן בדרך כלל קשה לשים לב לכך.
אולם, לעיתים ישנן תופעות שעלולות ליצור חוסר נוחות כגון: רגישות יתר בשיניים, כאבים בשרירי הלעיסה וכאבי ראש.
בנוסף, מצב זה עשוי לגרום לאיבוד חומר השן ואף לנזקים או לשברים בשיניים.
מסווגים את חריקת השיניים לשני סוגים מרכזיים: חריקת שיניים שמתרחשת במהלך השינה וחריקת שיניים שמתרחשת כאשר האדם ער.
בשני המקרים הנזק לשיניים דומה, אך בחריקת שיניים המתרחשת בשינה הכאבים נוטים להופיע לאחר התעוררות משינה ולכאוב פחות במשך היום.
לעומת זאת, בחריקת שיניים המתרחשת כאשר האדם ער, הכאבים עשויים להופיע בפתאומיות במהלך היום ולהתחזק בהמשך היום.
הסיבות לחריקת שיניים אינן לגמרי מובנות, אך עשויות לנבוע ממספר גורמים כאשר נהוג לייחס סיבות שונות לשני הסוגים.
בנוסף לכך, נשים סובלות מחריקת שיניים בזמן ערות יותר מגברים.
לעומת זאת, חריקת שיניים בשינה נפוצה במידה שווה בשני המינים.
ישנם מספר סוגי טיפול פיזיותרפיה היעילים בחלק מין המקרים.
המונח הלועזי של חריקת שיניים, Bruxism, נגזר מהמילה היוונית brúkein) βρύκειν) שמשמעותה "לנגוס/לחרוק שיניים".
אין הגדרה מקובלת לחריקת שיניים, אולם חלק מציעים הגדרות כמו:
"חריקת שיניים היא פעולה חוזרת של שרירי הלעיסה והלסת, שמאופיינת על ידי הידוק או שחיקה של השניים ו/או על ידי הידוק של הלסת התחתונה.
חריקת שיניים יכולה להופיע בשני מופעים: בזמן השינה ובזמן הערות."
"הפרעת תנועה של מערכת הלעיסה שמאופיינת על ידי הידוק ושחיקה של השיניים, בזמן ערות ושינה."
"מגע לא פונקציונלי (חסר סיבה פיזיולוגית) של שיניי עצמות הלסת העליונה והתחתונה שגורם להידוק ושחיקה של השיניים כתוצאה מהתכווצות מחזורית של שריר הצדע (temporalis muscle) ושריר המלעס.
זהו הסיווג הנפוץ ביותר מאחר שלשני הסוגים סיבות שונות, אף על פי שהתופעות עשויות להיות דומות.
הטיפול בדרך כלל תלוי בסוג חריקת השיניים, לדוגמה, טיפול על ידי סד לילה אינו ישים לאדם השוחק שיניים בערות, מכיוון שהוא אינו מאפשר דיבור, אכילה ואסתטיקה סבירים.
חוקרים שונים טוענים כי חריקת שיניים בזמן השינה נובעת מסיבות שונות לגמרי מחריקת שיניים בזמן הערות ושלא קיים כלל קשר בין השניים.
חריקת שיניים עשויה להיות מסווגת גם לחריקת שיניים ראשונית, מצב שבו חריקת השיניים אינה קשורה למצב רפואי אחר, או חריקת שיניים שניונית שבה היא קשורה למצב רפואי אחר.
חריקת שיניים שניונית כוללת מניעים יאטרוגנים, כלומר - תופעות שליליות הנובעות מהמטפל, לדוגמה תופעות לוואי של תרופות מרשם.
מקור אחר מסווג את חריקת השיניים לשלוש קבוצות: גורמים מרכזיים או פתו-פזיולוגיים - הקשורים לפעילות המוח, גורמים פסיכולוגיים - כמו לחצים או חרדות, וגורמים היקפיים - כמו הפרעה לסגר השיניים.
סיווג על פי חומרת המקרה
המונחון הבינלאומי להפרעות שינה (ICSD) מתאר שלוש רמות לחומרת חריקת השיניים בשינה: חריקת שיניים קלה - חריקת שיניים שאינה מתרחשת בכל לילה, ללא נזק לשיניים או לקות פיזית אחרת.
חריקת שיניים בינונית - חריקת שיניים שמתרחשת בכל לילה, מלווה בנזק פיזי קל.
חריקת שיניים חמורה - חריקת שיניים שמתרחשת בכל לילה, מלווה בנזק פיזי, פגיעה במפרק הלסת והפרעה נפשית חמורה.
סיווג על פי משך המקרה
כמו כן, המונחון הבינלאומי להפרעות שינה מתאר שלושה סוגים של חריקת שיניים בשינה על פי משך זמן ההפרעה: כרונית - חריקת שיניים שאורכת יותר מחודש.
חריפה (אקוטית) - חריקת שיניים שאורכת פחות מחודש.
תת-אקוטית - חריקת שיניים שאורכת בין שבוע לחודש.
רוב חורקי השיניים אינם מודעים לכך שהם עושים זאת, בין אם מפני שאינם שמים לב לכך, מפני שאינם חשים כאב או מפני שאינם יודעים לשייך את הכאב לכך שהם חורקים שיניים.
התסמינים של חורקי השיניים בזמן השינה מופיעים בעיקר לאחר השינה.
לעומת זאת, התסמינים של חורקי השיניים בזמן הערות נוטים להתגבר במשך היום.
חריקת שיניים עשויה לגרום למספר תסמינים כגון:
פגיעה מוגברת בשן, בייחוד במבנה השן, שגורמת להשטחת השן במישור הסגרי, (occlusal plane), החלק של השן שנוגע בשן שמעליה או מתחתיה בעת סגירת הלסתות.
שברים בשיניים, ופגיעה חוזרת בשחזורים דנטליים (כתרים, "סתימות" וכד.)
רגישות יתר של השיניים, (לדוגמה כאבי שיניים בעת אכילת קרטיב או משקה קר) נגרמת כתוצאה מעומס מכני על השן.
דלקת ברצועת מיסב השן (periodontal ligament), רקמת חיבור האחראית על חיבור השיניים לעצם המכתשית (alveolar bone).
עשויה לגרום לתחושת שרפה בשיניים בזמן האכילה ואף להחלשת אחיזת השיניים בעצם המכתשית.
רעש נקישות או חריקות תוך כדי השינה, לעיתים מזוהה על ידי בן הזוג או בן המשפחה.
רעש זה יכול להיות חזק מאוד ואף להעיר את בן הזוג.
מקרה שבו ישנם רעשי נקישות אצל אדם שחורק שיניים כאשר הוא ער הוא נדיר.
תחושת שרפה בלשון, כנראה כתוצאה מדחיפת השיניים על ידי הלשון.
חריצת השיניים בלשון וגרימת סימני נשיכה של השיניים בצידי הלשון ואף לחירוץ הלשון.
נשיכת החלק הפנימי של השפתיים.
היפרטרופיה של שרירי הלעיסה (גדילת יתר של השרירים המזיזים את הלסת התחתונה), במיוחד שריר המלעס (masseter muscle).
תחושת כאב ועייפות בשרירי הלעיסה, תחושה שעלולה להיעשות פחות נעימה בזמן תנועה של הלסת התחתונה, כמו דיבור ולעיסה.
טריזמוס - אי יכולת לפתוח את הפה במלואו.
כאב במפרק הלסת שעלול להתבטא ככאב אוזניים או ככאב קדמית לאוזן.
כאב ראש, במיוחד בצידי הראש מעל האוזניים.
נגרם כתוצאה מפעילות יתר של שריר הצדע (temporalis muscle).
שרירי הלעיסה (שריר המלעס, שריר הצדע, שריר הכנפה הצידי ושריר הכנפה התיכון) הם שרירים זוגיים, היינו ממוקמים בשני צידי הפנים, אשר עובדים בצוותא על מנת להזיז את הלסת התחתונה בשתי נקודות החיבור שלה עם הגולגולת.
חלק מהשרירים מבצעים פעולות הרמה, בעוד אחרים מזיזים את הלסת התחתונה לצדדים, פנימה והחוצה.
הלעיסה היא פעולה מסובכת, המסוגלת להתבצע במודע או לא במודע.
אצל אנשים שאינם חורקים שיניים, הלסת נמצא במצב מנוחה שבו השיניים אינן נוגעות זו בזו, למעט בזמן אכילה, דיבור ובליעה.
ההערכה היא שהשיניים נוגעות זו בזו רק כ-20 דקות במשך היום, במיוחד בזמן הלעיסה והבליעה.
בזמן השינה, שרירי הגוף הרצוניים משותקים ולכן, בדרך כלל, הלסת תהיה שמוטה.
חלק מחריקת השיניים היא פעילות מחזורית שנעה בין נקישה כל עשירית השנייה ועד נקישה כל 30 שניות.
חלק מחורקי השיניים נוקשים מבלי להזיז את הלסת לצדדים.
לעיתים מיוחסת חריקת השיניים ככיווץ חוזר ולא מודע של שרירי הלעיסה, במיוחד של הסיבים הקדמיים של שריר הצדע (temporalis muscle), שריר המלעס (masseter muscle), ושרירי הכנפה הצידיים (lateral pterygoid muscle).
הגורמים לחריקת השיניים אינם ידועים.
אולם, מקובל לייחס לתופעה מספר גורמים אפשריים.
חריקת שיניים היא פעילות פאראפונקציונלית, ישנם חילוקי דעות האם מדובר בהרגל נרכש שהאדם אינו שם לב אליו, או שמא מדובר בפעילות לא רצונית לחלוטין.
חריקת שיניים בזמן הערות מיוחסת בעיקר לתחושת לחץ כתוצאה מגורמים חיצוניים כמו משפחה ועבודה, בדרך כלל מתייחסים להפרעה זו כרצונית למחצה.
חלק מהחוקרים מייחסים חריקת שיניים אצל ילדים כתוצאה מכאבי אוזניים.
חריקת שיניים בזמן הערות מתבטאת בדרך כלל בהידוק השיניים וחריקתן זו בזו, ולעיתים מיוחסות לה פעולות רצוניות למחצה כמו נשיכת הלשון, כסיסת ציפורניים, לעיסת עטים ועפרונות וגם דחיפת השיניים הקדמיות על ידי הלשון.
ישנן תיאוריות שחריקת שיניים נגרמת על ידי תקלות במוליכים העצביים ובמנגנון של מערכת העצבים המרכזית שגורם להפרעות שינה.
הפרעת שינה היא שינוי פתאומי בעומק שלב השינה, היא עלולה להיות מלווה בהגברת דופק הלב, שינויים בנשימה ופעילות שרירים כמו הזזת הרגליים.המניעים לגורמים אלה עשויים להיות אפקטים פסיכולוגיים שנובעים משינה בנוכחות אור יום שפוגע בשינה ערבה.
מחקרים הראו כי חלק הארי של חריקת השיניים בזמן השינה (86%) מתרחשת בזמן המעבר בין שלבי השינה (NREM 3-4).
מחקר אחר הראה כי כאשר יוצרים גירוי עצבי בזמן הפרעות שינה אצל אנשים שידוע כי הם חורקי שיניים החלו מחזורי חריקות שיניים אצל אנשים אלה.
בנוסף, מחקרים אחרונים משערים כי שלבי חריקת השיניים עשויים להיות מלווים בזרימת מיצי קיבה במעלה הוושט, חומציות יתר של הוושט, בליעה וירידה בזרימת הרוק בפה.
מחקר אחר מתאר קשר בין שלבי חריקת השיניים בזמן השינה לבין שינה על הגב.
כפי שתואר לעיל, הפרעה להולכה העצבית של דופמין (מוליך עצבי) במערכת העצבים המרכזית מוערכת כגורם לחריקת שיניים.
הראיות לכך נובעות מתצפיות על חומרים שמשפיעים על שחרור הדופמין בעת חריקת השיניים כמו L-DOPA, אמפטמין וניקוטין.
ניקוטין מגרה שחרור דופמין, תופעה זו מסבירה מדוע שכיחות חריקת השיניים כפולה בקרב מעשנים.
מחקרים רבים הראו כי ישנם גורמי סיכון נפשיים משמעותיים לחריקת שיניים בערות, במיוחד אורח חיים לחוץ.
ראיות אלה נעשות משמעותיות יותר ויותר, אך עם זאת אינן חד משמעיות.
בנוסף, חוקרים שונים טוענים כי לחץ נפשי הוא הגורם המרכזי לחריקת שיניים.
חורקי שיניים מגיבים באופן שונה ללחץ, עוינות, ודיכוי ביחס לאנשים שאינם חורקים שיניים.
לחץ הוא גורם בעל קשר משמעותי לחריקת שיניים בזמן הערות, אולם טרם הוכח קשר בין חריקת שיניים בזמן השינה ללחץ ואף נטען כי לא קיים קשר בין השניים.
הוכח כי קיימות רמות לחץ גבוהות יותר אצל ילדים חורקי שיניים.
כמו כן, נמצא כי חורקי שיניים בני 50 יהיו בעלי אחוז גבוה יותר של רווקים ורמת השכלה גבוהה יותר.
לחץ כתוצאה ממקום העבודה ושעות עבודה קיצוניות עשויים להשפיע על חריקת שיניים.
מחקרים שדנו בחריקת שיניים ניסו לבדוק האם ישנו מאפיין אישיותי מסוים המעלה את הסיכון לחרוק שיניים, כמו למשל: אגרסיביות, תחרותיות, והיפראקטיביות.
בנוסף, טוענים מחקרים אלו כי כעס מודחק ותסכול יכולים לגרום לחריקת שיניים.
חריקת שיניים בזמן הערות מתרחשת לעיתים בזמן פעילות שדורשת ריכוז מוגבר כמו נהיגה, קריאה ועבודה מול מחשב.
גם בחקר חריקת שיניים אצל חיות הגורמים הנפשיים הוצעו כגורמים לכך.
חוקרים שחישמלו למוות עכברי מעבדה מצאו כי עכברים שצפו בחישמול הגיבו בפעילות שרירית שדומה לפעילות השרירים בזמן חריקת השיניים באופן גבוה יותר מאשר עכברים שלא צפו בחישמול עכברי המעבדה למוות.
החוקרים הסבירו מקרה זה בכך שעכברי המעבדה שצפו בחישמול הגיבו לכך בלחץ גבוה שגרם להתנהגות זו.
ישנם חוקרים המעלים את האפשרות כי הרגישות לחריקת השיניים עוברת בתורשה.
ל-50%–21% מחורקי השיניים יש בן משפחה מדרגה ראשונה שחרק שיניים בילדותו.
נתון זה מובא כראיה לכך שישנם גורמים גנטיים לחריקת השיניים, אולם עד כה לא נמצאו גורמים גנטיים המאשרים טענה זו.
ילדים להורים החורקים שיניים בזמן השינה הם בעלי סיכוי גבוה יותר לחרוק שיניים מילדים שהוריהם אינם חורקים שיניים.
חוקרים טוענים כי תרופות מסוימות, הן תרופות מרשם והן תרופות שאינן כאלה, עשויות לגרום לחריקת שיניים, אולם אחרים טוענים כי אין מספיק הוכחות לכך.
דוגמאות לחומרים כאלה הן: קוקאין, אלכוהול, דופאמין אגוניסט, דופאמין אנטגוניסט, נוגדי דיכאון טריציקליים, SSRI, אמפטמינים (כולל אלה שנלקחים מסיבות רפואיות).
בדיווחים שונים נטען כי בעת נטילת SSRI, חריקת השיניים נפסקה לאחר הורדת המינון של תרופה זו.
מקורות אחרים טוענים כי חריקת שיניים כתוצאה משימוש מ־SSRI היא נדירה, וכי היא מתרחשת רק בשימוש ארוך טווח.
בהמשך לכך, נמצא כי צריכה מוגזמת של קפאין תורמת להחמרת חריקת השיניים.
אצל מכורים לסמים, חריקת שיניים היא הפרעה נלווית נפוצה.
בנוסף, דווח כי בעת צריכת הסם אקסטזי אנשים עלולים להתחיל לחרוק שיניים, חריקת השיניים מתחילה מיד לאחר נטילת הסם למשך כמה ימים.
רמת הפגיעה בשיניים בקרב נוטלי אקסטזי גבוהה יותר מאשר חורקי שיניים שאינם נוטלים אקסטזי.
סגירת השיניים מוגדרת בפשטות כ"מגע בין השיניים", בזמן הלעיסה והנגיסה.
סגר לקוי הוא מצב רפואי שבו השיניים העליונות והתחתונות אינן נסגרות באופן מושלם.
מצב זה יכול להיגרם בין אם הלסתות מתאימות בגודלן זו לזו ובין אם לא.
סגר לקוי הוא כה נפוץ עד שלעיתים נשאלת השאלה האם בכלל קיים מצב של "סגר מושלם", ובכלל, סגר לקוי הוא מצב המתואר בספרות כמצב שהוא "רגיל בהיותו לקוי".
טיפול בבעיות סגר מתייחס למצב רפואי שבו יש הפרעה לתפקוד התקין של השיניים בעת הנגיסה, והוא מתאר לרוב טיפול נקודתי במספר שיניים בלבד.
בעבר האמינו כי בעיות סגר הן הגורם היחיד לחריקת שיניים.
הסיבה לכך היא הטענה כי אדם שחורק שיניים עושה זאת על מנת לאזן את הסגר שלו על ידי הקטנת השן, ועל ידי כך לנסות לגרום לכל השיניים לנגוע אחת בשינה בעת סגירת השיניים.
אולם, בעיות סגר נפוצות מאוד, ולעיתים קרובות אינן גורמות לבעיות רפואיות.
במיוחד אצל חורקי שיניים בשינה, אין עדות לכך שטיפול בבעיות הסגר יטפל בחריקת השיניים.
אנשים ללא שיניים כלל, בעלי שיניים תותבות, יכולים לחרוק שיניים, למרות העובדה ששיניים תותבות משנות לעיתים את סגירת השיניים.
רוב המקורות המודרניים תומכים בטענה כי סגר השיניים מתפקד כגורם קטן ביותר, ואף כלל לא, לחריקת שיניים.
אך לא ניתן לקבוע באופן חד משמעי את תפקידו של סגר השיניים כגורם לחריקת שיניים בגלל מיעוט ראיות ושיטות מחקר בעיתיות בהם השתמשו החוקרים במחקרים אלה.
מספר קטן של חוקרים טוענים כי שינויים קטנים במכניקת הסגר של השיניים עשויים לגרום לחריקת שיניים.
חריקת שיניים מאובחנת, בדרך כלל, כתוצאה מהתסמינים של המחלה (בדרך כלל כאב ופגיעה בשן), ולא כתוצאה מתשומת לב לתהליך עצמו.
הכוחות הרבים שפועלים בתהליך חריקת השיניים עלולים לגרום להשפעות מזיקות על מערכת הלעיסה; בעיקר השיניים, חיבור הלסת התחתונה עם הגולגולת, רצועת מיסב השן ושרירי הלעיסה שעשויים להיפגע כתוצאה שימוש יתר בהם.
פרסומים רפואיים רבים מתארים פגיעה בשן כתוצאה מחריקת שיניים.
אולם, חלקם אינם מצליחים לתאר קשר חיובי בין השניים.
פגיעה בשן הנגרמת כתוצאה ממגע בין השיניים מתוארת כשחיקה, והיא הביטוי המרכזי ביותר לפגיעה בשן כתוצאה מחריקת שיניים.
פגיעה זו משפיעה בעיקר על המישור הסיגרי של השן.
צורת השחיקה ומיקומה על השן תלויות בצורה בה חריקת השיניים מתרחשת, לדוגמה: כאשר השיניים החותכות והניבים של הלסתות הנגדיות מתחככות זו בזו יכולה להיגרם שחיקה של השיניים במישור הסיגרי.
על מנת לשחוק את השיניים הקדמיות בפה, על הלסת התחתונה לנוע קדימה, אלא אם השיניים בין כה וכה נוגעות זו בזו.
חורקי שיניים עלולים לחרוק גם את השיניים האחוריות, הטוחנות, ובכך לגרום לפגיעה בתלולית השן.
כאשר חריקת השיניים נמצא במצב מאוד מתקדם, עלולה להיחשף שכבת הדנטין של השן.
שכבה זו רכה יותר וחשופה יותר לעששת ומחלות שיניים אחרות.
אם השיניים נשחקו במידה גבוהה מאוד, הן עלולות להישבר תחת עומס הכוחות הפועלים בחריקת שיניים.
התפיסה כי טראומה סוגרית (שעלולה לקרות כתוצאה מחריקת שיניים) היא גורם לדלקת חניכיים ונסיגת חניכיים אינה מאוד מקובלת.
רצועת מיסב השן (periodontal ligament) עשויה להגיב לכוח המופעל עליה כתוצאה מסגירת השיניים על ידי ספיגה של העצם המכתשית (alveolar bone).
דבר זה עשוי לגרום לתזוזה יתרה של השיניים, אולם שינויים אלה הפיכים אם הכוח מופסק.
כמו כן, לחץ מוגבר על השיניים כתוצאה מחריקת שיניים עלול לגרום להתפתחות מוגברת של מחלות חניכיים, אולם הטיפול המקובל לכך הוא צימצום רובד החידקים בפה ולא טיפול סוגרי.
בנוסף, מחלות חניכיים הן גורם מקובל יותר לתזוזת השיניים מאשר חריקת שיניים
רוב חורקי השיניים לא יחושו שום כאב.
מעבר לכך, נוכחות כאב או חומרתו אינם מעידים בהכרח על חומרת המקרה.
ניתן להקביל כאבים בשרירי הלעיסה כתוצאה מחריקת שיניים לכאבי שרירים כתוצאה מעבודת השריר לאחר מאמץ.
הכאב עשוי להיות מורגש בזווית הלסת, או מעל האוזן ועשוי להיות מתואר ככאבי לסת או כאב ראש.
רוב (אולם לא כל) חורקי השיניים חורקים שיניים באמצעות שימוש יתר בשריר המלעס ושריר הצדע (שרירים שמבצעים תנועת פתיחה וסגירה של הפה).
אולם חלק מחורקי השיניים חורקים רק את השיניים הקדמיות, פעולה שמערבת בצורה מעטה את שרירים אלה.
בנוסף, עשוי להיות כאב במפרק הלסת, כאב זה יורגש קדמית לאוזן או בתוך האוזן עצמה.
השפעה נוספת היא "קנקים" במפרק הלסת.
כאב נוסף עלול להתפתח כתוצאה מדלקת ברצועת מיסב השן.
רצועה זו אינה אמורה לעמוד בכוחות כה רבים שמופעלים עליה ובתדירות כה גבוהה ולכן היא עלולה להידלק ולצור תחושת כאב.
עובי שכבת הדנטין וזגוגית השן עשוי לקטון.
ישנו יתרון משמעותי באבחון מוקדם של חריקת שיניים מאחר שהנזק האפשרי שעלול לקרות לשיניים והפגיעה באיכות החיים יכולה להיות משמעותית ללא אבחון מוקדם מספיק.
לעיתים, מתבצע שאלון על מנת לבדוק האם הפגיעה בשן התבצעה כתוצאה מחריקת השיניים ולא ממניעים אחרים.
חריקת השיניים אינה הגורם היחיד לפגיעה בשן.
גורם אחר עשוי להיות חומציות יתר בפה כתוצאה משתיית משקאות ממותקים, או אצל אנשים המרבים להקיא.
פגיעה בשן מעידה על כך שהיא התרחשה בשלב מסוים בעבר ולאו דווקא על מצב מתמשך שקורה גם בהווה.
בנוסף, חורקי שיניים עשויים לשחוק מעט את השן בצורה כזאת שיהיה קשה לאתר פגיעה בה.
סד לילה הוא טיפול נפוץ לחריקת שיניים על מנת לשמור על חומר השן, אך הוא עשוי להיות גם אמצעי לאבחון חריקת השיניים על ידי בדיקת מצב סד הלילה והאם ישנה פגיעה או שחיקה שלו.
המניע המרכזי הגורם לחורקי שיניים בזמן השינה לחפש טיפול רפואי הוא שבן הזוג שלהם מספר להם שהוא שמע רעשי נקישות או חריקות בזמן השינה.
בדרך כלל, אבחנת חריקה שיניים בשינה פשוטה, והיא שוללת מחלות פה, הפרעות במפרק הלסת, ותנועה של מפרק הפה כתוצאה מהתקפים אפילפטיים.
האבחנה כוללת את בדיקת הפה ולפעמים גם בדיקת האותות החשמליים של המוח על מנת לשלול התקפים אפילפטיים.
בדיקה פוליסומנוגרפית (בדיקת הפעילות הביולוגית בזמן השינה) מראה עליה בפעילות שרירי המלעס ושריר הצדע בזמן השינה.
פוליסומנוגרפיה עשויה להיות מלווה בבדיקת זרם האוויר, א.ק.ג, אלקטרומיוגרפיה (בדיקת הפרעות חשמליות בשריר) ועוד.
אולם, בדרך כלל לא מבצעים בדיקה זו על מנת לאבחן חריקת שיניים מפני שבדיקה זו יקרה וישנה העדפה להשתמש בה לצורכי מחקר מאשר אבחון קליני של חריקת שיניים.
בעת בדיקת שיניים שיגרתית ניתן לאבחן פגיעה בשן.
רוב חורקי השיניים בזמן הערות ידחו את הטענה כי הם חורקים שיניים מאחר שהם אינם מודעים לכך.
אולם, לאחר הארת המקרה על ידי רופא השיניים, המטופל בדרך כלל ישוב לרופא לצורך טיפול מאחר שהוא החל לשים לב לכך שהוא חורק שיניים.
מכשירים שונים פותחו על מנת לבדוק האם המטופל חורק שיניים.
חלקם בודקים את רמת פעילות שרירי הלעיסה וחלקם בודקת את חוזק הנגיסות.
אולם, הופנתה ביקורת רבה אל מכשירים אלה מאחר שנטען כי הם משנים את הרגלי חריקת השיניים של המטופלים, חלקם מגבירים את חריקת השיניים וחלקם מחלישים אותה.
השימוש העיקרי במכשירים אלה הוא בזמן ביצוע מחקרים ולעיתים רחוקות משתמשים בהם לצורך אבחנה קלינית.
הקריטריונים של המונחון הבינלאומי להפרעות שינה
המונחון הבינלאומי להפרעות שינה (ICSD-R) ערך רשימת קריטריונים לאבחנת חריקת שיניים בזמן השינה.
לצורך האבחנה, צריכים להיות לפחות שני הקריטריונים הרשומים מטה:
סימפטום להידוק או שחיקה של השיניים.
כאשר הקריטריונים הבאים יכולים לתמוך באבחנה:
פוליסומנוגרפיה שמראה תנועה של שריר הלעיסה בזמן השינה וגם חוסר פעילות אפילפטית.
אין בעיה רפואית או נפשית אחרת
טיפול בחריקת השיניים מתבטא בדרך כלל בתיקון הנזק שנגרם לשיניים, ובניסיון למנוע נזק נוסף.
אולם, אין תמימות דעים בקרב רופאי השיניים לגבי הטיפול המוצלח ביותר.
מאחר שחריקת השיניים אינה הפרעה מסכנת חיים, וישנן עדויות מעטות ליעילות הטיפולים הרפואיים המוצעים, בדרך כלל מוצע טיפול משמר שגורם לסיכון נמוך ככל האפשר למטופל.
הטיפולים המרכזיים לחריקת שיניים הן בשינה והן בזמן הערות מתוארים מטה.
בנוסף להם ישנם טיפולים פיזיותרפיים.
חריקת שיניים עשויה לגרום לפגיעה משמעותית בשן, אם היא חמורה, ולפעמים גם שחזורים דנטליים (כתרים, "סתימות", וכו') ניזוקים, לפעמים שוב ושוב.
לכן, רוב רופאי השיניים מעדיפים לבצע טיפול פשוט לחורקי השיניים ולבצע טיפולים רציניים רק אם הם חיוניים מאחר שבטווח הארוך הם עתידים להיכשל.
בכתרים, חוזק השחזור הופך להיות משמעותי ביותר, לפעמים גם במחיר של פגיעה אסתטית.
לדוגמה, כתר מוזהב שעוטף את כל השן, טיפול שמאפשר תנועתיות גבוהה יותר ונוטה לאחוז יותר חזק בשן, עשוי להיות מתאים יותר מטיפולים אחרים שבראש ובראשונה מתוכננים להיות אסתטיים יותר ופחות עמידים.
סד לילה הוא טיפול נפוץ לחריקת שיניים.
חסידי הטיפול טוענים כי לשימוש בסד לילה יתרונות רבים.
אולם, בדיקה שיטתית של יעילות טיפול על ידי סד לילה מעידה כי אין מספיק עדויות כדי להוכיח כי שימוש בסד לילה יעיל לחורקי שיניים.
מעבר לכך, סד לילה אינו יעיל לשימושם של חורקי שיניים בזמן הערות מאחר שאינו נוח ואינו מאפשר לדבר ולאכול בצורה רגילה בעת השימוש בו.
סד הלילה עשוי לצמצם את הפגיעה בחומר השן שנגרמת כתוצאה מחריקת שיניים, אך לא למנוע את חריקת השיניים לגמרי.
במקרים מעטים סד הלילה מחמיר את חריקת השיניים אצל חורקי שיניים בזמן השינה.
חלק מהמטופלים אף מגיעים לרופא השיניים עם חורים בסד הלילה כתוצאה מהחמרה או חוסר השפעה של סד הלילה על חריקת השיניים.
במצב כזה, שבו יש חורים בסד הלילה ולכן השיניים נוגעות זו בזו, צריך להחליף את סד הלילה באחר מאחר שהוא אינו עושה את עבודתו.
סדי הלילה מחולקים לסד לילה מלא או חלקי, המכסים את כל השיניים או רק את חלקן, בהתאמה.
בדרך כלל הם עשויים מפלסטיק ויכולים להיות קשים או רכים.
ניתן להשתמש בסד הלילה רק על לסת אחת או על שתי הלסתות במקביל.
בדרך כלל סד לילה ללסת התחתונה מתאים יותר לאנשים הרגישים במיוחד לרפלקס ההקאה.
בעיה נוספת שעלולה לקרות כתוצאה משימוש בסד הלילה היא גירוי מוגבר להפרשת רוק, ולכן מומלץ להשתמש בסד הלילה כ-30 דקות לפני השינה על מנת למנוע קשיים בהירדמות.
כמו כן, סד הלילה עשוי לגרום להורדת הלחץ משרירי הלעיסה על ידי מתן אפשרות ללסת התחתונה לנוע בקלות יתרה ביחס ללסת העליונה.
מטרת הטיפול כוללת: מניעת פגיעה במפרק הלסת, יצוב סגירת הפה על ידי הקטנת שינויים במיקום השיניים, מניעת נזק לשיניים וגילוי חומרת חריקת השיניים על ידי בדיקת הסימנים על סד הלילה.
נהוג להשתמש בסד הלילה באופן קבוע, בכל לילה, לזמן ארוך.
עם זאת, מחקר מטה-אנליזה שנערך על מנת לבדוק את יעילותם של גורמים אלה מצא כי "אין מספיק עדויות לכך שסד לילה יעיל בטיפול בחריקת שיניים בזמן השינה."
בהתחשב במתאם הגבוה בין חריקת שיניים בזמן הערות לבין הגורמים הנפשיים (אין הוכחה חד משמעית לקשר בין חריקת שיניים בזמן השינה לבין גורמים נפשיים), תפקידו של טיפול פסיכולוגי עשוי להיות משמעותי לטיפול בבעיה זו.
הטיפול הפשוט ביותר הוא מניעת הגורם הנפשי שיוצר את הלחץ שגורם לחריקת השיניים.
טיפולים אחרים כוללים טכניקות הרגעה, שינוי התנהגותי והיפנוזה.
כמו כן חלק מאנשי המקצוע ממליצים על טיפול קוגניטיבי התנהגותי על מנת לטפל בחריקת שיניים.
תרופות רבות משמשות לטיפול בחריקת שיניים, כמו בנזודיאזפינים, תרופות אנטי-אפילפטיות, חוסמי בטא, תרופות נוגדות דיכאון ומשככי כאבים.
אולם, נמצאה יעילות נמוכה, אם בכלל, לתרופות אלה ביחס לתרופות דמה.
בוטוקס משמש כטיפול בחריקת שיניים, אולם, נכון לשנת 2014, ישנו רק מחקר אחד שדיווח כי בוטוקס אכן מקל על כאבי השרירים שנוצרים כתוצאה מחריקת שיניים.
במחקר זה, קבוצת טיפול של 30 אנשים קיבלו זריקות בוטוקס אל שרירי הלעיסה וקבוצת ביקורת קיבלה זריקות דמה.
בדרך כלל, דרושים מחקרים רבים עם קבוצות מחקר גדולות יותר על מנת לבדוק את יעילות הטיפול.
בשנת 2013 החל מחקר נוסף במטרה לבדוק את יעילות הטיפול בבוטוקס.
קיים מידע מועט לגבי בטיחות הטיפול ויעילותו לטווח ארוך של הטיפול בבוטוקס לצורך טיפול בחריקת שיניים.
בוטוקס גורם לשיתוק השריר על ידי מניעת שחרור של אצטילכולין בסינפסה.
הרעיון העומד מאחורי השימוש בבוטוקס כדי לטפל בחריקת שיניים הוא שתמיסה מהולה של בוטוקס תשתק למחצה את שרירי הלעיסה ותחליש את יכולתם לסגור בחוזקה את הלסת ולחרוק שיניים, ובו בזמן לאפשר לשרירים אלה לבצע את פעילותם הטבעית כמו אכילה ודיבור.
טיפול זה כולל בדרך כלל 6–5 זריקות לשריר המלעס ושריר הצדע ופחות לשרירי הכנפה הצידיים מאחר שישנה אפשרות לפגוע ביכולת הבליעה.
תוך יום המטופל יחוש את פעולת הבוטוקס כאשר פעילותו תחזיק למשך שלושה חודשים.
לעיתים תוצאה הפוכה עלולה להתרחש, כמו נזק לשריר, אולם תופעות לוואי אלה נדירות.
ריכוז הבוטוקס משתנה בין אדם לאדם, כאשר אדם בעל שרירי לעיסה גדולים וחזקים יצטרך ריכוז גבוה משל אדם בעל שרירי לעיסה קטנים וחלקים יותר.
כתוצאה משיתוק השרירים, השרירים עשויים להידלדל מאחר שהם אינם בשימוש.
לכן, הזריקות הבאות יהיו בריכוז נמוך יותר כדי למנוע מתוצאות הזריקה להשפיע לזמן ארוך יותר.
במטרה לפזר את הלחץ המופעל על השיניים ובכך להקטין את הפגיעה בהן, רופאי שיניים עשויים לנסות לשנות את סגר הפה ובכך להגיע למטרות אלה.
טיפול זה עשוי להיות מורכב מאוד ואין תמימות דעים בקרב תומכי שיטה זו על רוב מאפייני הטיפול, כולל מטרת הטיפול.
טיפול זה כולל אורתודונטים, משקמי פה, ואף מנתחים אורתוגנטים.
המבקרים שיטת טיפול זו טוענים כי היא חסרת בסיס עובדתי, וכי היא פוגעת בשיניים (מעבר לפגיעה שנוצרה כבר בכל מקרה על ידי חריקת השיניים) באופן בלתי הפיך.
נכון לשנת 2020 שיטה זו אינה מקובלת לטיפול בחריקת שיניים.
ישנו גיוון רב בנתונים הסטטיסטיים על חריקת שיניים, בעיקר כתוצאה משינויים בהגדרה ובשיטות המחקר של מחקרים אלה.
לדוגמה, חלק מהמחקרים שאלו את המטופלים האם הם חורקים שיניים.
שיטה זו בעייתית מאחר שחלק מחורקי השיניים כלל אינם מודעים לעובדה כי הם חורקי שיניים ולכן שכיחות חורקי השיניים במחקרים אלה גבוהה בהרבה.
המונחון הבינלאומי להפרעות שינה טוען כי 85%–90% מהאוכלוסייה הכללית חורקים שיניים ברמה כלשהי במשך חייהם, אולם רק 5% יפתחו בעיה קלינית.
בנוסף, חלק מהמחקרים הראו כי נשים חורקות שיניים בזמן הערות יותר מגברים, בעוד בשינה נשים וגברים חורקים שיניים באותה מידה.
אצל ילדים חריקת שיניים נפוצה כמו אצל מבוגרים.
חריקת שיניים עשויה להתחיל כבר מהשנה הראשונה לחיים, מרגע בקיעת השיניים הראשונות, והשכיחות הכללית לחריקת שיניים אצל ילדים היא בין 14% ל-20%.
המונחון הבינלאומי להפרעות שינה טוען כי מעל 50% מהתינוקות חורקים שיניים בזמן השינה.
לעיתים חריקת השיניים מתפתחת לאחר גיל ההתבגרות, השכיחות לכך בין גיל 18 לגיל 29 היא כ-13%.
8% מהמבוגרים חורקים שיניים, בעוד רק 3% מהאוכלוסייה מעל גיל 60 חורקים שיניים.
באופן כללי, חריקת שיניים אצל בני אדם וחיות אחרות מתורגמת כתחושת כעס, עוינות או תסכול.
אחת הטענות היא שבני אדם חורקים שיניים מסיבה אבולוציונית על מנת להציג את השיניים כנשק, ובכך לאיים על הטורף או היריב.
חריתאים (שם מדעי: Characiformes) הם סדרה גדולה של דגים מקריני סנפיר החיים במים מתוקים שונים, בעיקר באזורים טרופיים באמריקה הדרומית והמרכזית ומעט מינים חיים גם באפריקה הטרופית.
מינים רבים הם דגי נוי מוכרים מהאקווריום, אך זוהי גם סדרתו של הדג האימתני ביותר באמזונאס – הפיראנה ושל דגים טורפים נוספים.
קיימים יותר מ-2,000 מינים בסדרה.
לחריתאים זנב גדול, גוף בעל קשקשים משולבים, עיניים גדולות יחסית ופיות גדולים ובהם שיניים גדולות, ורוב בני הסדרה הם טורפים.
הגדולים בבני הסדרה הם דג טיגריס גולייתי (Hydrocynus goliath) ודוראדו צרפתי (Salminus franciscanus) שאורך שניהם יכול להגיע ל-1.3 מטר.
הקטנים ביותר מגיעים רק ל-1.4 ס"מ והם משמשים טרף קל לדגים אחרים.
כמו כן מגיע לגודל מרשים גם הטמבקוי ודוראדו זהוב מנהר האמזונאס.
המינים הקטנים כמו הטטרות הם דגים קלים לגידול באקווריום, עקב צבעיהם הבוהקים, עמידותם לתנאי האקווריום וסובלנותם לדגים אחרים.
ישנם 18 משפחות של חריתאים:
חרלד מרווין וננבורג (בהולנדית: Gerald Mervin Vanenburg; נולד ב-5 במרץ 1964 באוטרכט) הוא כדורגלן ומאמן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר הימני.
בחלקה הראשון והמשמעותי של קריירת המשחק שלו, שיחק וננבורג בשתיים מהקבוצות הבכירות בהולנד, אייאקס אמסטרדם ופ.ס.וו.
איינדהובן, ובמדיהן זכה בשמונה אליפויות, חמישה גביעים, וזכייה אחת בגביע אירופה לאלופות עם פ.ס.וו.
ב-1988. בהמשך הקריירה שיחק גם בליגות הבכירות ביפן, בצרפת ובגרמניה.
וננבורג ערך 42 הופעות בינלאומיות עם נבחרת הולנד, והיה לשחקן הרכב בזכייתה של הנבחרת ביורו 1988. הוא ייצג את הולנד גם בטורניר מונדיאל 1990. לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון קצרה בהולנד ובגרמניה.
וננבורג, יליד העיר אוטרכט, החל את דרכו בקבוצות נוער מקומיות, עד שעבר למועדון הפאר ההולנדי אייאקס אמסטרדם כשהיה בן 16 בלבד.
הוא שיחק במדי קבוצת הנוער של המועדון בעונת , ועונה אחר כך הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, בהובלתו של לאו ביינהאקר.
לאחר חודשים על הספסל, ערך וננבורג את הופעת הבכורה שלו בליגה ההולנדית ב-5 באפריל 1981, חודש בדיוק לאחר יום הולדתו ה-17, בניצחון הביתי 0–2 על דן האג.
עד מהרה הפגין וננבורג את היכולות הטכניות הגבוהות שלו, שאף זיכו אותו בכינוי חרלדיניו, כרמיזה לסגנון המשחק הדרום אמריקאי שהפגין.
עד לסיום העונה הספיק וננבורג לערוך 11 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה כסגנית האלופה.
כמו כן, וננבורג כבש את שער השוויון הזמני של אייאקס בגמר הגביע ההולנדי מול א.ז.
עונת הבכורה המוצלחת הפכה את וננבורג עד מהרה לשחקן הרכב קבוע.
בשתי העונות הבאות זכה וננבורג עם אייאקס בשתי אליפויות רצופות.
וננבורג, בפריצותיו באגף ימין, שיתף פעולה היטב עם חלוציה המובילים של המועדון, וים קיפט ומרקו ואן באסטן, ואף היה לכובש שערים מוצלח בעצמו, עם שלושים שערי ליגה במצטבר בשתי עונות האליפות.
בעונת השלימה אייאקס זכייה בדאבל המקומי, כשגברה בגמר הגביע על ניימכן.
הגמר שוחק אז בשיטת בית-חוץ, ובשני המשחקים גברה אייאקס בתוצאה זהה על ניימכן, 3:1. במשחק הגומלין כבש וננבורג צמד בדרך להבטחת הזכייה בגביע.
וננבורג זכה עם אייאקס באליפות וגביע נוספים בשלוש העונות הבאות.
סכסוך שהתפתח בין וננבורג למאמנו החדש יוהאן קרויף בעונת , הוביל אותו לעזוב את המועדון בסיום העונה ולהצטרף לאחת מיריבותיה הגדולות של אייאקס והאלופה המכהנת, פ.ס.וו.
ההצלחה עם איינדהובן הייתה מיידית.
וננבורג השתלב היטב, ולא החמיץ ולו משחק ליגה אחד בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה, שהסתיימו עם שלוש אליפויות ושני גביעים, ושתי זכיות אישיות בתואר נעל הזהב, המוענק לכדורגלן השנה בהולנד על ידי איגוד עיתונאי הספורט.
בעונת , עונתו השנייה במועדון, זכה וננבורג להצלחה גם בגביע אירופה לאלופות, שהשלימה עבור המועדון זכייה בטרבל.
איינדהובן הדיחה במפעל את גלאטסראיי, ראפיד וינה, בורדו וריאל מדריד, בדרך לגמר מול בנפיקה ליסבון.
וננבורג פתח בהרכב קבוצתו במשחק הגמר, שהסתיים בשוויון 0-0 לאחר הארכה ועבר להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין.
וננבורג כבש את הבעיטה הרביעית של קבוצתו בדרך לניצחון 6:5 ולזכייה הראשונה בתולדות המועדון בגביע אירופה.
וננבורג שיתף פעולה באותה עונה בקבוצה, בין היתר, עם חבריו לשעבר מאייאקס - וים קיפט, רונאלד קומאן, סורן לרבי ופרנק ארנסן.
וננבורג נותר בקבוצה במשך ארבע עונות נוספות, בהן זכה בשתי אליפויות וגביע נוסף.
על אף שאיבד את מקומו הבלתי מעורער בהרכב, עדיין היה וננבורג משחקניה הבולטים של איינדהובן באותן שנים.
בסך הכול שיחק וננבורג שבע עונות במועדון, יותר מבכל קבוצה אחרת בקריירה שלו, ורשם קרוב למאתיים הופעות ליגה, בהן כבש קרוב לחמישים שערים.