tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפט הרצח של קודריאנו נערך הרחק מיאשי, בטורנו סברין, והמוני חסידיו של קודריאנו נהרו אליו וגדשו את אולם המשפט ואת רחבי העיר.
הוא זוכה על ידי המושבעים והאירוע הפך לחגיגה מתמשכת של אוהדי קודריאנו החוזרים לבתיהם ברחבי רומניה.
ב-13 ביוני 1925 הגיעו לפוקשאן קודריאנו וכלתו, אלנה אילינויו, אותה הכיר באוניברסיטת יאשי, שם למדה ספרות.
את הזוג ליוו הוריהם, אחיהם ואחיותיהם וכל המשפחה התארחה בבתיהם של גנרל דוקטור מקרידסקו.
הוועד המארגן מסר לקודריאנו שכבר הגיעו לחתונה שלושים אלף אורחים והם מתארחים בבתי המקומיים, ובמהלך הלילה צפויים להגיע עוד אורחים, אך לא תהיה בעיה של אכסון כי תושבי העיר שמחים לארח אותם.
בבוקר 14 ביוני יצא קודריאנו רכוב על סוס לבית כלתו ופתח את הדרך לשיירה שפנתה למקום המיועד לחתונה, באתר הקרוי "קרנג" (Crâng), מחוץ לעיר.
לאחר קודריאנו הרכוב על סוסו נסעו הסנדקים, פרופסור קוזה, כריסטקה סולומון, גנרל מקרידסקו ועוד, ואחריהם העגלה של הכלה, אליה רתמו שישה שוַרים וקישטו אותה בפרחים.
אחרי עגלת הכלה היו עוד עגלות, כרכרות ומכוניות של חוגגים, סך הכל 2,300 כלי רכב, ובצידי הדרך בין העצים, המוני ילדים.
כשהשיירה הגיעה למרחק של שבעה קילומטרים מהעיר, עדיין לא יצא זנבה מהעיר.
רבים מהמתקהלים לבשו בגדים עממיים חגיגיים.
במקום המיועד לאירוע הוכנה בימת קרשים ועליה נערך הטקס הדתי.
על ראשי בני הזוג התנשאו כתרים מקושטים בצלב קרס ובצלב רומני רגיל.
לאחר הטקס פתחו בריקודי הורה, משחקים וחגיגות.
בצהריים התיישב הקהל על הדשאים כדי לאכול את הארוחות שהביאו איתם, ולמי שלא היה, דאגו תושבי המקום.
אירועי החתונה בפוקשאן הוסרטו ולאחר מכן הוצגו בבתי הקולנוע בבוקרשט, אבל לזמן קצר מאוד.
לאחר שתי הקרנות בלבד החרימו השלטונות את הסרט ואת העותק הנוסף היחיד ושרפו אותם.
בני הזוג קודריאנו יצאו לבלות ירח דבש של שבועיים במרחצאות הרקולאנה אצל ידידים.
פרופסור קוזה ניצל את אירוע החתונה, וקרא לבני המחוז שרק נולדו להם בנים, לבוא ולערוך הטבלה משותפת בשם "קורנליו", כשמו של קודריאנו – מאתיים משפחות נרשמו.
השלטונות ניסו למנוע את אירוע ההטבלה והכריזו על העיר פוקשאן כמקום במצב חירום.
המארגנים נאלצו לחפש מקום חדש, תחילה בגולשט ולבסוף בסלובוזיה, שם נערכה ב-16 באוגוסט 1925 הטבלה למאה ילדים.
לאחר נישואיו, התעשר הזוג קודריאנו בסכום של 60,000 לאי, שנאספו ממתנות החתונה ומפדיון מכירות החוברת של קודריאנו "Scrisori studentești din închisoare" (מכתבים סטודנטיאליים מבית הסוהר).
יון מוצה, חברו וגיסו העתידי של קודריאנו, סולק מאוניברסיטת קלוז'.
השניים התייעצו והחליטו לצאת ללימודים בצרפת, ובחרו בעיר גרנובל.
תחילה יצא הזוג קודריאנו ושבועיים לאחר מכן נסע מוצה, שהתבסס על קצבה חודשית.
מוצה נרשם ללימודי המשך להשגת דיפלומה, וקודריאנו נרשם ללימודי דוקטורט בכלכלה פוליטית, לימודים דו-שנתיים.
השלושה ניהלו משק משותף, אך הכספים אזלו מהר וקצבתו של מוצה לא הספיקה לשלושה.
אשת קודריאנו רקמה ומכרה את עבודותיה וגם שני הגברים למדו לעשות זאת, אך ההכנסות עדיין לא הספיקו.
קודריאנו התקשה תחילה בהבנת ההרצאות ורק במשך הזמן למד צרפתית במידה הדרושה ללימודיו.
באביב 1926 הוכרזו בחירות כלליות ברומניה וקודריאנו רצה להשתתף בהן כמועמד במחוז פוטנה, שבירתו פוקשאן.
הוא כתב לפרופסור קוזה וביקש ממנו כסף להוצאות הדרך, אך לא קיבל תשובה.
הוא כתב גם לכריסטקה סולומון וקיבל ממנו עשרת אלפים לאי, ובעזרת חלק מהסכום חזר לרומניה.
הוא בא אל פרופסור קוזה כדי להשתלב במערכת הבחירות, אך קוזה לא היה מרוצה מבואו, הביע צער על כך שזנח את הלימודים ואמר שהיו מסתדרים היטב גם בלעדיו.
קודריאנו, שהעמיד את מועמדותו במחוז פוטנה, סבל מהצקות והפרעות מטעם אנשי השלטון ולבסוף לא הצליח להיבחר – אומנם זכה ברוב בפוקשאן, אך הפסיד בכפרי המחוז.
המפלגה הצליחה להכניס לפרלמנט הרומני עשרה צירים וביניהם פרופסור קוזה, פרופסור שומולאנו ויון זליה קודריאנו, אביו של קורנליו.
הוא שב לצרפת להמשך לימודיו.
מוצה עמד בבחינות בהצלחה וחזר לרומניה להתגייס לצבא לשירות חובה.
קודריאנו לא השיג את התוצאות הדרושות במבחני השנה הראשונה שנערכו באוקטובר 1926 ונאלץ לחזור על לימודיו.
הוא ניגש שוב למבחנים בפברואר 1927, הפעם בהצלחה.
כדי לחסוך בהוצאות הם שכרו דירה בכפר קרוב לעיר וקודריאנו עבד אצל האיכרים בעבודות חקלאיות שונות, כדי לפרנס את עצמו ואת רעייתו, ולממן את שכר הדירה.
קודריאנו החל בלימודי השנה השנייה לדוקטורט, אך בחודש מאי 1927 קיבל קריאות דחופות מרומניה.
הודיעו לו שנוכחותו חשובה, כי מפלגתם התפרקה לשניים.
הוא פנה להנהלת האוניברסיטה וביקש להיבחן לפני הזמן הקבוע, כדי שיוכל לחזור במהרה לרומניה, ונענה בחיוב.
הוא עמד בבחינות השנה השנייה בהצלחה ושב לרומניה.
ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית התפצלה לכמה סיעות ובעקבות הפילוגים שנוצרו בתנועתו, נפרד ממנה קודריאנו והקים, יחד עם יון מוצה, קורנליו ג'ורג'סקו, איליה גרניאצה וראדו מירונוביץ' את "לגיון רב המלאכים מיכאל", שכונתה גם "תנועת הלגיונרים".
בשנים שלאחר מכן פעלה תנועתו בדרכים שונות, חוקיות ולא חוקיות כנגד היהודים, הקומוניסטים והפוליטיקאים הדמוקרטים.
ב-24 ביוני 1927 הקים קודריאנו את התנועה הלגיונרית.
מייסדי התנועה הלגיונרים החלו להוציא לאור ביטאון דו-חודשי בשם אדמת האבות (Pământul Strămoșesc) ועסקו במלאכה ארגונית ענפה.
קודריאנו פיתח והרחיב את התנועה הלגיונרית, הקים מפעלים מסחריים, מסעדות, קווי שיווק ומחנות נופש ופנה לציבורים חדשים.
ב-1928 נפגש עם הרמן אסר, מעורכי פלקישר באובכטר, ביטאון הנאצים הגרמנים – למפגש לא היו תוצאות מיידיות, אך אחריו התקבל תמיד קודריאנו באופן מכובד בחוגים הנאציים.
ב-20 במאי 1922 הקים קודריאנו את התאחדות הסטודנטים הנוצרים (Asociația Studenților Creștini), שבאה במקום המרכז הסטודנטיאלי של יאשי ומגמתו הייתה מניעת חברות מהסטודנטים היהודים.
ההתאחדות לא הוכרה על ידי אוניברסיטת יאשי ולחבריה קמה בעיה במציאת מקום כינוס ופעילות.
המבנה הוקם על מגרש, שהעמיד לרשותם המהנדס גריגורה בז'אן, בכיר בליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, מפלגה שהונהגה על ידי אלכסנדרו קונסטנטין קוזה וקודריאנו היה בה חבר בכיר.
הבית, שזכה לשם "המעון התרבותי הנוצרי" (Căminul Cultural Creștin), קם על עומדו ושימש בין היתר גם לאירוסי קודריאנו ב-1925.
תחילה ניסו הלגיונרים להקים לעצמם בית חלופי, אך בהמשך גדל מספרם בין חברי התאחדות הסטודנטים הנוצריים וכך החזירו לעצמם את השליטה במבנה המעון וזנחו את הבנייה החדשה.
להצלחת המעון היה המשך, בניית מבנה דומה ב-1933, בעזרת עבודה התנדבותית בבוקרשט.
המבנה זכה לכינוי "הבית הירוק" (צבע מדי הלגיונרים).
קודריאנו חיפש דרך להבליט את תנועתו בעיני הציבור ולשם כך יזם מסעי לגיונרים ברחבי רומניה.
המסע כונה "מסע חינוכי" ומטרתו הייתה להרגיל את הלגיונרים לנוע ולהתנהל בקבוצות, להתגבר על קשיים ולחוש את היכולת להשיג מטרות.
הלגיונרים הלכו ברגל לבושים חולצות ירוקות, עברו בכפרים ובעיירות וחיו חיים ספרטניים, כשהם ישנים ביערות ומסתפקים במועט.
הכפריים הביטו בפליאה אל קבוצות הצעירים הנמרצים ושירותי הביטחון הרומניים, שעקבו אחרי הלגיונרים, דיווחו שהלגיונרים זכו לקבלות אורחים לבביות ביותר.
קודריאנו הנהיג גם את "הענישה הלגיונרית", ענישה פיזית במלקות, שבמהלכה יספוג מקבל המלקות את העונש ללא קול.
ב-1929 ערכה קבוצת לגיונרים מסע להרי הקרפטים המערביים, לארץ המוצים.
ב-8 בנובמבר 1929 ערך קודריאנו ביאשי את "יום הלגיון" בהשתתפותם של כ-300 צעירים מ-200 יישובים שונים ברחבי רומניה.
הצעירים עמדו במסדר, וקודריאנו סקר אותו והשמיע להם סיסמאות.
לאחר המסדר צעדו אל המיטרופוליה, שם הושמעה תפילה לשלום המלך ולאחר מכן חזרו למעון הסטודנטים ושמעו נאום של קודריאנו, על הסכנה היהודית והצורך להילחם "למען רומניה לרומנים".
ב-10 בדצמבר באותה שנה ובאותה עיר נערך "יום הסטודנט הנוצרי", לציון הקמת "איגוד הסטודנטים הנוצרים" (Asociaţia Studenţilor Creştini) במאי 1922. בכינוס השתתפו מאה סטודנטים במעון הסטודנטים וקודריאנו סיפר להם על אירועי אותם ימים ותבע קביעת אידיאל חדש: "רומניה לרומנים ונוצרית".
קודריאנו, שהעריך כי במהלך השנתיים וחצי שחלפו מהקמת התנועה הלגיונרית זכה לדי אוהדים בקרב הציבור, הודיע על אספה פתוחה לציבור שתיערך ב-15 בדצמבר ביריד ברשט.
מיור ז'נדרמניה ותובע שהגיעו מגאלאץ, מנעו זאת בטענה שמשרד הפנים לא אישר את הכינוס.
לאחר ויכוחים, הותר לקודריאנו לפתוח את הכינוס בתנאי שלא יהיו אי סדרים.
בעקבות הכישלון היחסי, החליט קודריאנו לנקוט ביוזמה חדשה.
הוא יצא אל כפרי האזור רכוב על סוס עם ארבעה מלווים, ובהגיעו לכפר המתין לפני הכנסייה עד שהתאסף קהל, נאם להם ממרומי הסוס ולאחר מכן המשיך עם מלוויו לכפר אחר.
במהלך הזמן התחילו להצטרף רוכבים נוספים לקודריאנו ואז, כדי להבחין בין הרוכבים הלגיונרים ובין סתם רוכבים, שמו הלגיונרים נוצת תרנגול הודו בכובעיהם.
קבוצות הרוכבים עטורי הנוצות בכובעיהם משכו תשומת לב רבה והשמועות על הכינוסים משכו קהל רב.
כשקודריאנו הגיע שוב ליריד ברשט, עם חמישים רוכבים, התאספו במקום 3,000 איש כדי לשמוע את דבריו.
קודריאנו החליט לנצל את הצלחת המסע הרכוב; הוא יצא עם חבריו לכיוון חבל טרנסילבניה והגיע ללודוש לקראת חג המולד.
בימים 23–27 בדצמבר עברו דרך כפרי טרנסילבניה ואז השאיר קודריאנו בטרנסילבניה את ניקולאה טוטו (הרוצח של דוד פאליק), כדי לארגן את האיכרים בגדודים ובפלוגות ובעצמו פנה לכיוון בסרביה.
בינואר 1930 פנו קודריאנו ופרשיו לכיוון בסרביה והכניסו חידושים בהופעה – על חזהו של כל פרש נתפר צלב לבן וקודריאנו עצמו החזיק בידיו צלב עץ.
בכניסה לעיר עצר אותם שוטר, שהזמין אותם למטה המשטרה לבירור נסיבות בואם, אך קודריאנו התעלם מכך והמשיך למרכז העיר, שם היו אלפי איכרים.
קודריאנו התחיל לנאום, אך הופסק על ידי שוטר, שהכריז על הכינוס כלא חוקי.
קודריאנו החליט להעביר את הכינוס לשולי העיר, אך לשם הגיעה קבוצת חיילים עם רובים מכודנים וקולונל, שאיים על קודריאנו באקדחו.
קודריאנו נאלץ לוותר על הכינוס, אך הודיע שיערוך אותו באותו מקום ביום ראשון, 3 בפברואר.
לקראת האספה המיועדת נתבעו הלגיונרים מבוקרשט, יאשי, גאלאץ, פוקשאן ומקומות נוספים להגיע למקום במספרים גדולים ככל האפשר.
מעודד מהצלחת הכינוס, תכנן קודריאנו את "המצעד לבסרביה" – המצעד עמד להתקיים לאורך חודש ימים על ידי לגיונרים, שעמדו לצעוד ב-7 טורים שיחצו את הפרוט במרחקים של 20 קילומטרים האחד מחברו ויצעדו עד הדניסטר.
יהודי רומניה וחוגים נוספים הפעילו לחצים על שר הפנים לחזור בו מהסכמתו למצעד על בסרביה, ובסופו של דבר בוטל אישור המצעד.
מהרגע שהיהודים יעזבו את הכפרים, נסגור את כל המסבאות וכל רומני יוכל לזקק לעצמו אלכוהול כאוות נפשו.
מספר הקינים הלגיונרים והאחוות גדל בהתמדה, ובסוף 1930 הגיע מספר חברי התנועה ל-6,000, גידול ניכר לעומת אלף החברים שהיו ב-1929 וסימן לבאות – ב-1937 הגיעה התנועה למיליון חברים.
במשרד של קודריאנו הוצגו הדיוקנאות של קרול השני, מלך רומניה, בניטו מוסוליני ואדולף היטלר.
גאורגה בזה היה ארומן ממוצא מקדוני, מהמתנחלים בקדרילטר, והיה חבר בארגון לאומני בשם "ולאד צפש".
למחרת, ניגשה משלחת של 4 סטודנטים עם בקשה לשר אנג'לסקו, שהיה בין יוזמי חקיקה להסדרת הבעלות על הקרקעות בקדרילטר, חקיקה שהמתנחלים הארומנים התנגדו לה.
בעת שזה קרא את הפנייה שלהם, שלף בזה אקדח, ירה אליו ופצע אותו.
כשנעצר, נמצאו בכיסיו כרוזים של משמר הברזל.
קודריאנו כעס על הפרסום ופרסם תגובה בה טען, שהוא לא גינה את המעשה והוא יגן בכל כוחו על בזה ועל מטרותיו.
קודריאנו זומן שוב לחקירה, נעצר ונשלח למעצר יחד עם קבוצת סטודנטים מקדונים שפרסמה כרוז הזדהות עם בזה.
שורת ההתנקשויות לא הסתיימה בכך.
תלמיד תיכון בשם דומיטרסקו, שבעבר היה מעורב גם בהצתת בורשה, הגיע לבוקרשט, ניגש למשרדו של עורך העיתון אדוורול, שלף אקדח וירה לעברו.
בקיץ 1930 הקים קודריאנו את מפלגת משמר הברזל, מסגרת שנועדה לאחד את כל המפלגות הלאומניות, אך בפועל רק התנועה הלגיונרית הצטרפה למסגרת.
קודריאנו נסע במיוחד לבורשה כדי לחזק את ידי שני הכמרים החשודים בהצתה (אחד מהם עתיד להתמנות לתפקיד המזכיר הכללי של התנועה הלגיונרית).
על רקע זה, התנועה הלגיונרית, שרצה לבחירות 1931 בשם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו" (Grupul Corneliu Zelea Codreanu), לא הצליחה להכניס צירים לפרלמנט, אך 20 ימים לאחר הבחירות התפנה מושב במחוז ניאמץ וקודריאנו הציג מועמדות ונבחר לראשונה לפרלמנט הרומני.
בגלל מחסור בכסף, חיפשה התנועה גימיקים זולים, שימשכו אליה את תשומת הלב, ולפי הצעת קורנליו זליה קודריאנו, הוכרז על מסע רגלי של 300 קילומטרים מבוקרשט לברלאד.
קבוצת לגיונרים בהנהגת מיכאיל סטלסקו ביצעה זאת תוך עשרה ימים, חרף התנכלויות לאורך הדרך מצד ז'נדרמים.
יון זליה קודריאנו ניהל מערכת בחירות המבוססת על מתקפות נגד היהודים וזכה ב-5,200 קולות מול 4,344 קולות שקיבל המועמד הליברלי, והיה לחבר הפרלמנט השני מטעם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו".
במאי 1932 נאסרה מפלגת "משמר הברזל" פעם נוספת ונעצרו מספר לגיונרים.
נפילת ממשלת רומניה הובילה לבחירות חדשות ביולי 1932, בחירות בהן זכתה התנועה הלגיונרית, שנקראה בשם "משמר הברזל", ל-5 מושבים בפרלמנט הרומני.
דוקה, שהיה שר הפנים של רומניה כשמת המלך פרדיננד, התנגד לחזרתו לרומניה ולהכתרתו של קרול השני, מלך רומניה וכדי למנוע זאת חיזק את השמירה בגבולות ובתחנות המעבר.
לאחר הכתרתו של קרול נשבע לחתוך את זרועו ולא לשתף פעולה איתו.
הוא היה מבקר חריף של המלך ושל הממשלות שפעלו תחתיו, אך לאחר משבר ממשלתי והתפטרות הממשלה, הוזמן על ידי המלך בנובמבר 1933, להרכיב ממשלה זמנית שתכהן עד הבחירות בחודש דצמבר.
דוקה פעל בתקופה זו למניעת השתתפות התנועה הלגיונרית בבחירות בשם "הכל למען המולדת", ודאג לפרסם את האיסור ביום האחרון לפני סגירת ההרשמה לבחירות, כדי למנוע מהלגיונרים הצטרפות לרשימות אחרות או הקמת רשימה חדשה.
ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר למניעת הרצח ולאחר מעשה סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
הרוצחים נעצרו במקום, אך הועלה החשד שמדובר בפעולה יזומה של הנהגת התנועה הלגיונרית, לכן יצאה המשטרה הרומנית למרדף מעצרים אחר הצמרת הלגיונרית, אולם קורנליו זליה קודריאנו חמק והסתתר במקום לא ידוע עד לסיום המשפט.
בליל 9–10 בדצמבר הסתתר קודריאנו, שחשש ממעצר, בביתו של גבריאל מרינסקו, מפקד משטרת בוקרשט, והעביר הוראות לאנשיו באמצעות גנרל קנטקוזינו.
הלגיונרים היו מרוצים מהדרך בה הסתיים המשפט, וכאות תודה הופיעו בקבוצה גדולה לפני ארמון המלך, שם צעדו וקראו סיסמאות: "יחי המשמר (משמר הברזל)", "יחי קודריאנו", "יחי המלך".
הניקדורים הוכרזו גיבורי התנועה הלגיונרית והוקדש להם "שיר הניקדורים".
לאחר קיום בחירות חדשות, ללא השתתפותם של הלגיונרים, שמפלגתם נאסרה, ולאחר רצח ראש ממשלת רומניה, יון ג.
דוקה, התפתח סכסוך קשה בין קודריאנו לבין סטלסקו ובמהלכו הוחשד האחרון במזימת הרעלה כנגד הראשון וסולק מהתנועה הלגיונרית.
ב-16 ביולי 1936 התנפלה קבוצה של עשרה לגיונרים על סטלסקו, שהיה מאושפז בבית חולים, ורצחה אותו, תוך ביתור גופו בגרזנים.
לאחר הרצח רקדו סביב הגופה ושרו עד שנעצרו.
ב-1936 ייסד קודריאנו את גוף העובדים הלגיונרי במטרה לחזק את אחיזת התנועה הלגיונרית בקרב עובדי התעשייה ברומניה.
בראש הארגון הוצב המהנדס גאורגה קלימה, ונפתחו סניפים, בנוסף לעיר הבירה בוקרשט, גם בערי רומניה התעשייתיות האחרות.
התארגנות הפועלים עלתה באיכותה על פני התארגנות המגזרים האחרים – ביולי 1937 היו לגוף העובדים הלגיונרי 60 סניפים מחולקים ל-1,130 יחידות.
יון מוצה (גיסו וחברו של קודריאנו) ווסילה מארין, אישים בכירים בתנועה הלגיונרית, יצאו להילחם במלחמת האזרחים בספרד לצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו.
השניים נהרגו ב-13 בינואר 1937 בקרבת מדריד.
שרידי גופותיהם הובאו לרומניה, והתנועה הלגיונרית, שראתה באירוע הזדמנות לפרסום ותעמולה, ארגנה מסע לוויה מפואר בהשתתפות רבבות לגיונרים במדים ירוקים.
הארונות הובלו בין שורות הלגיונרים דרך רחובות ראשיים בבוקרשט, אל כנסייה, שם הונחו ליומיים, במהלכן הגיעו המונים לחלוק להם כבוד.
לאחר יומיים הוצבו הארונות על עגלה מקושטת בסמלים לגיונרים, שהופקו מענפי ברושים.
את העגלה משכו כמה עשרות לגיונרים ומאחוריה צעדו לגיונרים אחרים במבנה של צלב, ששרו המנון שחובר במיוחד עבור מוצה ומארין.
אחריהם צעדו קודריאנו ויתר מנהיגי התנועה הלגיונרית, נציגים מגרמניה, איטליה, יפן וספרד, איכרים בבגדים עממיים לאומיים, כמרים וקבוצות נוספות של לגיונרים.
האירוע היווה גם מפגן כוח, שלא נעלם מעיני המלך.
מגעים עם המלך בבית מאלאקסה
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים עלתה בהתמדה הפופולריות של קודריאנו ושל תנועתו, התנועה הלגיונרית.
קרול השני, מלך רומניה היה ער לתופעה וחיפש דרכים להתמודד איתה.
הפגנת הכוח של הלגיונרים בהלווייתם של מוצה ומארין שכנעה את המלך שקודריאנו הוא מתחרה של ממש על השלטון.
קרול השני קינא בפופולריות של קודריאנו ובהצלחתו לזכות בהערצת הצעירים, הערצה שהתאווה לה בעצמו.
התעשיין הגדול ניקולאה מאלאקסה היה באותה תקופה חבר חשוב בקמרילה של קרול השני וגם אוהד התנועה הלגיונרית ומממן שלה.
לקראת סוף פברואר 1937, בביתו של מאלאקסה, נועדו בחשאיות המלך קרול השני וקורנליו זליה קודריאנו – המלך הצהיר שהוא אוהד מאוד את התנועה הלגיונרית, וביקש מקודריאנו שיעביר לו את הנהגת התנועה הלגיונרית ויכריז עליו כ"קפיטן", ובתמורה הציע למנות את קודריאנו לראש ממשלת רומניה.
קודריאנו דחה את הצעת המלך, וטען שנאמנות חברי התנועה אליו היא אישית ואינה ניתנת להעברה.
שני האישים הבינו שהעימות ביניהם בלתי נמנע, וכפי שניסח זאת קודריאנו מאוחר יותר: "שתי חרבות לא יכולות לשכון באותו נדן".
הסכם אי התקפה עם מפלגות אחרות
הקרע שנוצר בין קודריאנו ובין המלך אפשר התקרבות בין קודריאנו ובין מפלגות אחרות שביקרו את המלך ואת הקמרילה שלו.
קורנליו פנה ליוליו מאניו, מנהיג מפלגת האופוזיציה הראשית, המפלגה הלאומית-איכרית, והציע לו לחתום על הסכם אי התקפה.
קודריאנו הביע חשש שהמלך עומד לרצוח אותו והניח שאם תיחתם הברית, המלך לא יעז לפגוע בו.
לאותה מטרה נפגש קודריאנו גם עם גאורגה ברטיאנו, מנהיג המפלגה הלאומית-ליברלית, ושלוש המפלגות חתמו על הסכם אי התקפה לקראת הבחירות שעמדו להתקיים בחודש דצמבר.
להסכם זה הצטרף גם קונסטנטין ארג'טויאנו עם המפלגה האגררית.
הנסיך ניקולאה, אחיו הצעיר של המלך קרול השני, חפץ לשאת לאישה את יואנה דומיטרסקו-דולטי, גרושה רומנייה, ונזקק לאישור אחיו לנישואים אלה, כי החוק הרומני אסר על בני משפחת המלוכה להינשא לרומנים.
קרול יעץ לאחיו לשאת את בחירת ליבו ולצפות לאישור בדיעבד, אך לאחר הנישואים, שנערכו ב-28 באוקטובר 1931, שינה קרול את טעמו, לא הכיר בנישואים ופנה לבית משפט רומני, שהכריז בדצמבר 1931 על הנישואים כמבוטלים.
ניקולאה התמיד בזוגיות שלו וב-1937, שש שנים לאחר הנישואים, ניסה להפעיל לחץ על אחיו המלך על ידי הצעת תמיכה כספית ל העוינת למלך.
המלך הגיב בכינוס מועצת הכתר ב-8 באפריל ובקבלת החלטה להדיח את ניקולאה מזכויותיו כבן משפחת המלוכה ולהגלותו מרומניה.
כל המפלגות הפוליטיות קיבלו את ההחלטה, ורק התנועה הלגיונרית ביקרה בחריפות את התנהלות המלך תוך הדגשת זוגיותו עם ה"יהודיה" אלנה לופסקו (נולדה כבת של יהודים מומרים).
אירוע זה החריף את המתיחות בין המלך לבין קודריאנו.
בחירות דצמבר 1937 והרכבת הממשלה החדשה
אף כי במהלך כל תקופת הבחירות היה ברומניה מצב חירום, בחירות דצמבר 1937 נחשבות לבחירות החופשיות האחרונות עד המהפכה הרומנית (1989).
בבחירות זכו במקום הראשון (35.92%) ובמקום השני (20.40%) שתי מפלגות הדוגלות במשטר דמוקרטי ומכאן שהיה רוב בין המצביעים למשטר הדמוקרטי.
התנועה הלגיונרית, בשם "הכל למען המולדת", הגיעה למקום השלישי (15.58%) עם 478,369 קולות, שנתנו לה 70 נציגים בפרלמנט הרומני.
למרות תוצאות הבחירות, המלך החליט לא להטיל את הרכבת הממשלה על זוכי הבחירות, אלא על נציגי מפלגה קטנה יותר (9.15%), המפלגה הלאומית-נוצרית האנטישמית, שדגלה בהרחבת סמכויות המלך.
המוני העם ברומניה לא היו מרוצים מהמצב הקיים ונטו יותר ויותר להפנות את תקוותיהם אל "הבחורים הצעירים", ולא הפריע להם שאלה רוצים לבטל את הדמוקרטיה.
הלגיונרים ניהלו מסע תעמולה, בו טענו שקודריאנו מיועד על ידי האל והעם להנהיג את רומניה.
אחרי הבחירות והקמת הממשלה חלה התחזקות רבה בדעת הקהל לתנועה הלגיונרית ורבים הצטרפו אליה.
יוליו מאניו ביקש להמשיך את ההסכם עם התנועה הלגיונרית, אך קודריאנו סירב.
על פי הוראתו של קודריאנו נבחרה ועדה שתנסח חוקה לרומניה לגיונרית והוקמו בתי ספר לגיונרים להכשרת ראשי ערים וראשי משטרות – כך נוצר הרושם שהתנועה הלגיונרית מכינה עצמה לקבלת השלטון ברומניה.
קרול השני, מלך רומניה, שהיה ער למתרחש, פיזר את הפרלמנט ב-18 בינואר 1938 והורה על בחירות חדשות בחודש מרץ.
לקראת הבחירות החדשות אישר המלך לשר הפנים, ארמנד קלינסקו, להפעיל כוח נגד הלגיונרים, ובהתנגשויות עימם, שהלכו ורבו, נהרגו אנשים משני הצדדים.
באמתלה שהתנועה הלגיונרית מסכנת את המדינה, הודיע המלך ב-10 בפברואר על תפיסת השלטון וביטול הדמוקרטיה הרב-מפלגתית.
המלך זימן ועדה שתנסח חוקה חדשה, וזו פורסמה ברבים ב-20 בפברואר.
ב-21 בפברואר הודיע קודריאנו על התפרקות מפלגתו, "הכל למען המולדת" ועל כך שהוא עומד לנסוע לרומא, שם יטפל בתרגום ספרו "עבור לגיונרים" לאיטלקית ולגרמנית – הוצאתו לאור וכתיבת המשך.
ב-24 בפברואר אושרה חוקת רומניה במשאל עם, ובכך הפכה רומניה לדיקטטורה מלכותית.
יועצו של המלך קרול השני, ראש ממשלת רומניה לשעבר, הפרופסור ניקולאה יורגה, הציע למלך, במאבקו נגד הלגיונרים, לסגור את הקואופרטיבים ואת המסחר שלהם, והמלך פעל בהתאם.
קודריאנו העריץ בנעוריו את יורגה, אך האחרון, למרות היותו לאומן ואנטישמי, כמו הראשון, בז להתנהגות הבריונית של הלגיונרים, התנגד להתקרבות אל הגרמנים והיה נאמן למלך.
בתגובה שלח קודריאנו ליורגה, ב-26 במרץ, מכתב בו הטיח כלפיו את ההאשמה "אינך הגון נפשית".
יורגה סיפר על כך לקלינסקו והוא הציע לו להגיש תלונה נגד קודריאנו.
תלונתו של יורגה היוותה עילה לפתיחת מערכה נגד קודריאנו והתנועה הלגיונרית, ואף על פי שיורגה שלח מכתב בו ביקש להפסיק את הליכי המשפט, קודריאנו נעצר, הובא למשפט על העלבת איש ציבור במהלך מילוי תפקידו וב-19 באפריל נידון לחצי שנת מאסר.
בלילה שקדם לכך נערכו חיפושים ונתפסו מסמכים במשרדי התנועה הלגיונרית, בחיפוש אחר הוכחות נוספות לעבירות של קודריאנו.
באותו זמן נעצרו לגיונרים רבים ונכלאו במחנות ברחבי רומניה.
נתפסו כמויות גדולות של נשק, שנועד לביצוע הפיכה ותפיסת השלטון.
ב-23–26 במאי נערך לקודריאנו משפט עם האשמות חמורות יותר, בגידה וניסיון למרד, עם 117 עדים.
המשפט הסתיים בהרשעה ובעונש של עשר שנות מאסר עם עבודת פרך במכרות המלח.
חוגי השלטון הפיקו והפיצו ספר בשם "Cine este Zelinsky Codreanu" (מיהו זלינסקי קודריאנו) שהציג את קודריאנו כזר מסוכן למדינה.
הלגיונרים, במחתרת, הפיקו והוציאו לאור ספר בשם "Adevărul în procesul Căpitanului" (האמת במשפט הקפיטן) והפיצו אותו בחשאי.
למרות ישיבתו של קודריאנו בבית הכלא, המצב הכלכלי והפוליטי ברומניה גרם לרבים להפנות אליו את תקוותיהם והפופולריות שלו גדלה.
במרץ 1938 ביצעה גרמניה הנאצית את האנשלוס.
בוועידת מינכן, שהתכנסה בסוף ספטמבר ללא נציג של צ'כוסלובקיה, נחתם הסכם מינכן, שהביא לחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה.
לנוכח התפתחויות אלה, מדיניות של פיוס מצד מעצמות המערב והצלחה ראשונה של שאיפות רוואנשיטיות לאחר מלחמת העולם הראשונה, יצא קרול השני, מלך רומניה, בליווי ארנסט אורדראנו, למסע ברחבי אירופה לבירור מצבה המדיני של ארצו.
לרומניה היה מחסור גדול בנשק ובתחמושת ולא הייתה לה תעשייה שתוכל לספק אותם, לכן חיפש קרול תשובה לשתי שאלות: מי יערוב לגבולות רומניה נגד הרוואנשיטים ומי יספק לה תחמושת.
תחילה פנה קרול לבני הברית המסורתיים של רומניה, בריטניה וצרפת, אך מפגשיו עם שר החוץ הבריטי, לורד הליפקס ועם אנשי משרד החוץ הצרפתי, הבהירו לו שלרומניה אין על מי לסמוך לעת צרה.
הבריטים והצרפתים האיצו בו למצוא הסדר עם גרמניה והוא נסע להיפגש עם אדולף היטלר והצמרת הנאצית.
בפגישתו עם היטלר ב-24 בנובמבר, דיבר האחרון במושגים כלליים ולא הציע שום ערובה לגבולות רומניה.
ב-26 בנובמבר דיבר המלך עם הרמן גרינג, אך שיחה זו נותבה רק לעניינים כלכליים והיה ברור שרומניה תוכנס לחוג ההשפעה הגרמני וכלכלתה תוכפף לצרכים הגרמניים, אבל ללא שום ערובות עבור רומניה.
ההיסטוריון הרומני ג'אורג'ה דמיאן סבור, שהמלך קרול הבין שגרמניה הנאצית תהיה הגורם המרכזי בדרום-מזרח אירופה, שלבריטניה ולצרפת לא תהיה שום השפעה, ושהיטלר בוודאי יעדיף לעבוד ברומניה עם קודריאנו, המקורב ביותר לנאצים, ולא עם המלך עצמו, שיהפוך למלך בובה או יודח; משום כך החליט המלך לחסל את קודריאנו.
רצח האסירים מבוים כניסיון הימלטות
הלגיונרים שלא נכלאו המשיכו בפעולות של הטלת אימה וטרור.
ב-28 בנובמבר 1938 ניסו שני לגיונרים לרצוח את פרופסור פלוריאן שטפנסקו-גואנגה, רקטור אוניברסיטת קלוז' ומזכיר מדינה במשרד לחינוך לאומי – המתנקשים פצעו קשה את הרקטור והרגו את השוטר ששמר עליו.
באותו יום שב המלך לרומניה מסיורו בבירות של המעצמות האירופאיות.
עוד באותו לילה נפגש עם שר הפנים ארמנד קלינסקו ומפקד משטרת בוקרשט גבריאל מרינסקו ונתן להם הוראות.
ביומן של קלינסקו, שנחשף שנים לאחר מותו בביתו של יון אנטונסקו, נרשם באותו יום בקצרה דו-שיח שניהל עם מרינסקו: "גברילה אצלי: קודריאנו ומאניו.
אני: רק קודריאנו, מאניו, לא." כל ההיסטוריונים מפרשים שהמלך העביר דרך מרינסקו את רצונו בחיסול קודריאנו ומאניו, ראשי האופוזיציה העיקריים והפופולריים ביותר, וקלינסקו, שראשית דרכו בפוליטיקה הייתה במפלגתו של מאניו, הוציא אותו מרשימת החיסול.
בעדותו לפני ועדת החקירה, בנובמבר 1940, סיפר המיור קונסטנטין דינולסקו, שיום אחד זומן למשרדו של קלינסקו ובמשרד נכח גם גנרל בנגליו, מפקד הז'נדרמריה.
קלינסקו אמר לו שמסיבות פוליטיות צריך להרוג את קודריאנו ו-13 מחסידיו וזה רצון המלך.
ב-29 בנובמבר 1938 הוצאו מתאיהם בבית הסוהר של רמניקו סראט קודריאנו, שלושת הניקדורים רוצחי דוקה ועשרת הדצ'מווירים רוצחי סטלסקו.
הם הועלו למשאית כשידיהם קשורות מאחורי גבם ומאחורי גבו של כל אסיר היה ז'נדרם.
דינולסקו התיישב ליד הנהג והכל נסעו לז'ילבה.
באמצע הדרך, לפנות בוקר, אותת דינולסקו לז'נדרמים בפנסו והם, לפי תוכנית שנקבעה מראש, הוציאו חבלים מכיסיהם וכל ז'נדרם חנק בחבל את האסיר שלפניו.
בהגיעם למבצר ז'ילבה ניגשו לבור שהיה חפור והמתין מזה שלושה ימים.
התובע הצבאי הראשי קולונל זצ'יו הורה להם לירות בכל גופה כדור רובה או אקדח.
רופא צבאי בדק אותם כדי לוודא את מותם ולאחר מכן הוטלו הגופות לתוך הבור.
הגופות כוסו באדמה, הופקו תעודות פטירה והז'נדרמים חתמו על עדויות, על פיהן הותקפה המשאית ביריות על ידי אלמונים ולכן נעצרה, אז ניסו האסירים לברוח לתוך היער ולכן נורו.
למחרת הוצאו הגופות מתוך האדמה והועברו לבור אחר, שם נשפכו עליהן בקבוקי חומצה רבים.
הן כוסו שוב באדמה ומעל הבור נוצק לוח עבה של מלט.
לאחר הריגתם של קודריאנו ו-13 האסירים האחרים, נמשכה רדיפת הלגיונרים ולגיונרים נוספים נעצרו, הוכו, עונו ואפילו נרצחו בתואנות שונות.
לגיונרים לא מעטים ברחו לגרמניה, שם מצאו מקלט מהרדיפה.
במקום קודריאנו נבחר לראשות התנועה הלגיונרית הוריה סימה, שהתחבא היטב, ופעילות התנועה ירדה למחתרת.
ראש ממשלת רומניה הפטריארך מירון קריסטיה נפטר והמלך מינה את ארמנד קלינסקו במקומו.
מגרמניה חזר לרומניה בחשאי עורך הדין מיטי דומיטרסקו, ממנהיגי התנועה הלגיונרית, שקיבל אישור מההנהגה הלגיונרית הגולה לארגן את רצח קלינסקו.
דומיטרסקו ריכז סביבו קבוצה של 9 לגיונרים, שקראו לעצמם "הנוקמים".
הנוקמים למדו את תנועותיו של קלינסקו וב-21 בספטמבר 1939 ארגנו תאונת דרכים עם מכוניתו של קלינסקו וכאשר יצא מהמכונית יצאו גם הם וירו בו למוות.
לאחר הרצח נסעו המתנקשים לתחנת הרדיו ואילצו את השדרנים להודיע על ההתנקשות, שנעשתה כנקמה על רצח קודריאנו.
המתנקשים נעצרו במהרה, הוכו ונרצחו בתורם וגופותיהם הובאו למקום ההתנקשות בקלינסקו.
הגופות הושארו שם זמן רב, עם שלט המתריע שכך יעשה לטרוריסטים מסוגם.
עובדי מדינה ותלמידים נשלחו לעבור על פני הגופות ובינתיים נפתח גל חדש של מעצרי לגיונרים ברחבי רומניה, עם הוראה לחסל שניים-שלושה בכל מחוז להרתעה.
קריעת חבלי רומניה ממנה בעקבות תכתיב וינה והאולטימטום הסובייטי, הביאו לתסיסה גדולה ברומניה ובעקבותיה מינה המלך את יון אנטונסקו לראש ממשלה והלז הקים ממשלה עם התנועה הלגיונרית ואילץ את המלך להתפטר.
ב-1940, לאחר הדחת קרול השני, מלך רומניה והקמת המדינה הלאומית-לגיונרית, הקים המשטר החדש, בהתאם לצו-חוק מספר 3321, "ועדה מיוחדת לחקירה פלילית", שפתחה בחקירות ובמעצרים לאיתור האחראים לרצח קודריאנו ויתר הלגיונרים.
בית הדין הצבאי אישר מעצרים על פי רשימות חשודים וכך נעצרו 33 אישים רומנים כבר בשלבים המוקדמים, בהם בעלי תפקידים לשעבר במשטר הקודם, שנחשדו בכך שהיה להם חלק ברציחות של ראשי הלגיונרים בסוף נובמבר 1938 וברציחות נוספות של לגיונרים, בסך הכל 292 רציחות.
בלילה שבין 26 ו-27 בנובמבר 1940 עסקו לגיונרים בחשיפת גופות ראשי התנועה, שנרצחו שנתיים קודם לכן ומעל קברם נוצקה פלטת בטון גדולה.
מנהיג הלגיונרים, הוריה סימה, החליט שאירוע זה לא יכול לעבור מבלי שהאשמים ברציחות ישלמו על כך.
על בית הסוהר עצמו (בית הסוהר הצבאי ז'ילבה) שמרו חיילים, אך הלגיונרים היו בתוכו וניצלו מרווח בין משמרות החיילים לביצוע הרצח.
ב-28 בנובמבר נמסרה הודעה רשמית כוזבת, בה צוין שלגיונרים שעסקו בהוצאת גופות מנהיגיהם הרצוחים, ביצעו בלהט יצריהם את הוצאתם להורג של הרוצחים.
למחרת טבח ז'ילבה נחטפו ונרצחו על ידי הלגיונרים גם ראש ממשלת רומניה לשעבר, פרופסור ניקולאה יורגה, ושר האוצר לשעבר של רומניה, הכלכלן וירג'יל מדג'ארו.
לאחר מותו של קודריאנו נחלקו פעילי התנועה הלגיונרית לשני מחנות יריבים, מחנה אחד בהנהגת הוריה סימה ומחנה שני בהנהגת בני משפחת קודריאנו ובראשם אביו של קורנליו, יון זליה קודריאנו.
שני המחנות התקוטטו והכפישו זה את זה ושניהם ראו עצמם יורשיו של מייסד התנועה.
ב-1940, לאחר שנקרעו מרומניה חבלים לטובת הונגריה, בולגריה וברית המועצות, הטיל קרול השני, מלך רומניה על יון אנטונסקו להרכיב ממשלה יחד עם התנועה הלגיונרית וכך הגיעה התנועה לשלטון והוריה סימה היה לסגן ראש ממשלת רומניה.
עם הגעת הלגיונרים לשלטון הם נקטו בפעולות להנצחת זכר מייסד תנועתם.
שרידי גופותיהם של קודריאנו ויתר הלגיונרים שנרצחו יחד איתו הוצאו מהקבר והובלו ברחבי בוקרשט בהלוויה מפוארת, בה צעדו עשרות אלפי לגיונרים במדים וצפו בה מאות אלפי תושבים.
גופת קודריאנו הוצגה במאוזוליאום מיוחד בבית הירוק בבוקרשט.
לפי יוזמת מנהיגים לגיונרים ובפקודתו של יון אנטונסקו, הופקו בדואר הרומני בולים וחותמות בנושאים לגיונריים.
ב-8 בנובמבר 1940 (לרגל הכרזת יאשי כעיר הלגיונרים) הונפקו מאה אלף בולים עם דיוקנו של קודריאנו.
הבול נשא ערך של שבעה לאי לדואר ועוד שלושים לאי ל"סיוע הלגיונרים" .
ב-1 בדצמבר הופקו מאה אלף בולים אחרים עם דיוקנו של קודריאנו – בולים אלה נשאו ערך של עשרים לאי לדואר ועוד חמישה לאי לסיוע הלגיונרים.
בנוסף לבולי הדואר, הופקו גם שני בולים של "סיוע הלגיונרים" עם דיוקנו של קודריאנו בערך של חמישה לאי, האחד עם רקע ירוק והשני עם רקע חום.
1940 * BUCURESTI, תוכן לזכר הרצח של קודריאנו ב-30 בנובמבר 1938 וקבורתו מחדש ב-30 בנובמבר 1940.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 אימצו בני הזוג קודריאנו, שהיו חשוכי ילדים, את קטלינה (Cătălina), הילדה השלישית של הוריה קודריאנו, אחיו של קורנליו.
לאחר הירצחו של קודריאנו נמלטו רעייתו וילדתם המאומצת למחבוא בטרנסילבניה ומשם לצ'כוסלובקיה.
מצ'כוסלובקיה, בעזרתם של לגיונרים מגרמניה, עברו לברלין.
ב-1940, לאחר הקמת המדינה הלאומית-לגיונרית, הן שבו לרומניה והתיישבו בחוש, בבית הורי קודריאנו.
עם הקמת המשטר הקומוניסטי ברומניה הן לא נרדפו, אך כעבור כמה שנים נכלאה אלנה קודריאנו ועברה כמה בתי כלא עד ששוחררה ונשלחה ב-1964 למגורים כפויים בברגאן.
אלנה הכירה שם את קולונל קונסטנטין פראפורג'סקו ונישאה לו.
Călăuza bunului Român ("מורה הדרך של הרומני הטוב") – נכתב יחד עם יון זליה קודריאנו ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה ושימש, החל מפרסומו במרץ 1923, כתקנון של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית.
Scrisori studențești din închisoare (Văcărești, 9 octombrie 1923 – 30 martie 1924) ("מכתבים סטודנטיאליים מבית הכלא (וקרשט, 9 באוקטובר 1923 – 30 במרץ 1924)") – הספר הודפס ב-1925 ביאשי והודפס שוב ב-1998 בבוקרשט.
Cărticica șefului de cuib ("הספרון של ראש הקן") – הודפס ב-1933 בבוקרשט והודפס מחדש ב-1990 במיאמי ביץ'.
Pentru legionari ("עבור לגיונרים") – פורסם ב-1936 בסיביו ככרך ראשון, אך לא היה לו המשך.
Circulări și manifeste ("חוזרים וכרוזים") – פורסם ב-1937 בבוקרשט ופורסם מחדש ב-1981, במינכן.
Însemnările de la Jilava ("הרישומים מז'ילבה") – הודפס לראשונה ב-1942, ברוסטוק ופעם נוספת ב-1994, במינכן.
Circulări, Scrisori, Sfaturi, Gânduri ("חוזרים, מכתבים, עצות, הרהורים") – נערך על ידי וסילה יאשינסקי והודפס ב-1951, במדריד.
קורנל רונאלד וסט הוא הוגה דעות, סופר, מחנך, פוליטיקאי, ופעיל חברתי אמריקאי.
כיהן כפרופסור בסגל אוניברסיטת הרווארד וכעת מכהן כפרופסור למדע הדתות באוניברסיטת פרינסטון.
וסט אומר שתרומתו האינטלקטואלית שואבת ממגוון מסורות, כגון הכנסייה הבפטיסטית האפרו-אמריקאית, מרקסיזם, טרנסצנדטליזם ואנטון צ'כוב.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2024 הודיע וסט על כוונתו להתמודד במסגרת מפלגה שלישית.
בתחילה הוא הכריז על מועמדותו מטעם מפלגת העם ולאחר מכן על כוונתו להתמודד על מועמדות מטעם מפלגת הירוקים ולבסוף החליט לרוץ באופן עצמאי.
וסט צעד כצעיר בהפגנות זכויות האזרח וארגן הפגנות שדגלו בהכנסת קורסים ללימודי שחורים לתוכניות הלימודים בבתי הספר התיכוניים.
וסט כתב מאוחר יותר שבצעירותו הוא העריץ את "המיליטנטיות השחורה והכנה של מלקולם אקס, את המחאה הזועמת של תנועת הפנתרים השחורים והתאולוגיה השחורה הזועמת של ג'יימס קון".
"בהיותי חייב למשפחתי, לכנסייה, ולתנועות החברתיות השחורות של שנות השישים," הוא אומר, "הגעתי להרווארד גאה בהשקפותיי האפריקאית, הנוצרית, והמיליטנטית הלא-קולוניאלית.
אם לחדד את הנקודה התוודיתי והדגשתי את הסגנונות, המאניירות ונקודות ההשקפה השחורות שלי, הערכים הנוצריים שלי בדבר השירות, האהבה, הענווה, המאבק והתחושה האנטי קולוניאליים של זכות ההגדרה העצמית של עמים ואומות מדוכאות ברחבי תבל."
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1980 באוניברסיטת פרינסטון, שם הושפע מהפרגמטיזם של ריצ'רד רורטי.
מאוחר יותר פרסם את עבודת הדוקטורט שלו (שהושלמה ב-1980) כ"ממדים המוסריים של החשיבה המרקסיסטית" (The Ethical Dimensions of Marxist Thought).
באמצע שנות העשרים לחייו, הוא שב להרווארד כ'עמית דה בואס' וכמורה מן החוץ ב-Union Theological Seminary בעיר ניו יורק.
ב-1985 הוא הצטרף ל-Yale Divinity School באוניברסיטת ייל במה שנעשה לבסוף למינוי כמרצה בלימודים אמריקאיים.
בעת היותו בייל, הוא לקח חלק במחאות בקמפוס של האיגוד מקצועי של הכמורה שדגלו ביציאה מהשקעות במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר שהוביל לבסוף למאסרו ולכליאתו.
כעונש ביטל מנהל האוניברסיטה את המינוי שלו באביב 1987, וגרם לו לנדוד בין ייל (שם הוא הורה בשני קורסים) לבין הסורבון.
בשלב זה הוא שב לאיגוד והורה בקולג' האברפורד, במשך שנה אחת לפני שהגיע לאוניברסיטת פרינסטון ונעשה פרופסור לדתות ומנהל התוכנית ללימודים אפרו-אמריקאים, שם הוא החיה את שיתוף הפעולה עם מלומדים כמו הסופרת טוני מוריסון.
בזמן זה הוא התמנה לפרופסור ללימודים אמריקאים-אפריקאים באוניברסיטת הרווארד, עם מינוי משולב בבית הספר לכמורה.
וסט לימד באחד הקורסים הפופולריים ביותר באוניברסיטה, שיעור מבוא ללימודים אמריקאים-אפריקאים.
ב-1998 הוא היה הראשון שהופקד על הקתדרה על שם אלפונס פלטשר באוניברסיטה, משרה שהציבה אותו בין כשני תריסרי הפרופסורים הבכירים של האוניברסיטה ושחררה אותו ממגבלות מחלקתיות.
וסט השתמש בחירות שניתנה לו להורות לא רק לימודים אמריקאים-אפריקאים, אלא גם תאולוגיה, דתות, ופילוסופיה (שם הוא העביר קורס במשותף עם הילרי פטנאם).
ב-2001, לאחר ריב פומבי עם נשיא הרווארד לורנס סאמרס, שב וסט לפרינסטון, שם הוא מלמד מאז.
וסט זכה ללמעלה מעשרים תוארי כבוד ול-American Book Award.
הוא חבר בתנועה הדמוקרטית-סוציאליסטית של אמריקה, שבה הוא כעת מכהן כיושב ראש של כבוד.
הוא גם משתתף בעריכת כתב העת כתב העת תיקון וממנהלי הארגון 'הרשת הרוחנית המתקדמת' (Network of Spiritual Progressives).
וסט הוא חבר במועצת המנהלים של 'הגשרים הבין-לאומיים לצדק' (International Bridges to Justice).
וסט הוא גם נואם וכותב מבוקש.
מבקרים, הידוע שבהם הוא לאון ויזלטיר, העורך הספרותי של ניו ריפבליק, האשימו אותו באופורטוניזם, רהבתנות ובאי-רצינות אקדמית.
וסט הוא אקדמאי שמצוטט רבות בעיתונות הפופולרית, בלימודים אמריקאים-אפריקאים, ובלימודי תאולוגיה שחורה, אף על פי שהתעלמו כמעט לחלוטין מעבודתו כפילוסוף אקדמי (כשהיוצא מן הכלל הוא ההיסטוריה המוקדמת שלו בפרגמטיזם האמריקאי, 'החמקמקות של הפילוסופיה האמריקאית' The American Evasion of Philosophy).
קורנל וסט הוא חבר באחוות האלפא פי אלפא, האחווה הוותיקה ביותר שהוקמה עבור סטודנטים אפרו-אמריקאים.
וסט הופיע בשני הסרטים המסיימים של טרילוגיית סרטי המטריקס The Matrix Reloaded וה-The Matrix Revolutions.
הוא גילם את אחד מחברי מועצת הזקנים, קונסלור וסט, שמשרת כיועץ של ציון.
דמותו של וסט מייעצת ש"הבנה אינה נחוצה לצורך שיתוף פעולה".
בנוסף, וסט סיפק פרשנות פילוסופית לכל שלושת סרטי המטריקס The Ultimate Matrix Collection בצוותא עם התאורטיקן של "הגישה האינטגרלית" קן וילבר.
וסט גם הופיע פעמים רבות במופע הטוק שואו הפוליטי הפופולרי Real Time with Bill Maher.
וסט גם הופיע ב-Starbucks Coffee Cups עם The Way I See It #284 שבו הוא אמר: "אינך יכול להנהיג אנשים אם אינך אוהב אנשים.
אינך יכול להציל אנשים, אם אתה לא משרת אנשים."
קורנל האוושי (בהונגרית: Havasi Kornél; בודפשט, 10 בינואר 1892 – ברוק אן דר לייטה 15 בינואר 1945) היה שחמטאי יהודי-הונגרי, ניצח באליפות הונגריה בשחמט בשנת 1922, ניספה בשואה.
האוושי נפטר לקראת סוף מלחמת העולם השנייה בעיירה אוסטרית, לאחר שעבר כמה וכמה מחנות של שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים במסגרת הצבא ההונגרי).
לקראת סוף המלחמה עשרות אלפי יהודים הונגרים הוצעדו מערבה לכיוון אוסטריה למחנות עבודה וריכוז גרמניים.
האוושי שיחק בנבחרתה האולימפית של הונגריה בשבע אולימפיאדות רשמיות ובשתים בלתי רשמיות .
בשנת 1924, באולימפיאדה הבלתי רשמית הראשונה שהתקיימה בפריז, נבחרת הונגריה זכתה במדליית הכסף והאוושי השיג תוצאה של +6 -5 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +4 -1 =3, הונגריה זכתה במדליית הזהב
בשנת 1928, באולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +6 -1 =9, הונגריה זכתה במדליית הזהב
בשנת 1930, באולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +10 -0 =4, הונגריה זכתה במדליית הכסף
בשנת 1931, באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +7 -4 =3 הונגריה הגיעה למקום ה-10
בשנת 1933, באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +5 -1 =6 הונגריה הגיעה למקום החמישי
בשנת 1935, באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח השלישי השיג תוצאה של +5 -0 =6 וזכה במדליית כסף קבוצתית וכן במדליית כסף אישית
בשנת 1936, באולימפיאדה השלישית הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +4 -0 =12, הונגריה זכתה במדליית הזהב
בשנת 1937, באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +6 -4 =5, הונגריה זכתה במדליית הכסף
קורנליה אנדר (גרמנית: Kornelia Ender; ) היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית בעלת שמונה מדליות מהן ארבע מדליות זהב, אלופת עולם בעלת 10 מדליות מהן שמונה מדליות זהב ושיאנית עולם, קבעה 22 שיאי עולם במשחים אישיים.
הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכתה בארבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת (מונטריאול 1976).
אנדר נולדה בפלאואן, שבסמוך לגבול שבין מזרח גרמניה למערב גרמניה ולצ'כוסלובקיה, והחלה להתאמן בשחייה כבר בגיל צעיר.
ב-1972, בטרם מלאו לה 14, כבר השתתפה באולימפיאדת מינכן.
היא הייתה צעירת השחייניות שהעפילו למשחי הגמר במשחקים אלו.
במשחקים עצמם היא זכתה בשלוש מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:23.59 דקות, אחרי שיין גולד, האוסטרלית בת ה-15, כוכבת משחי הנשים באותם משחקים, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:55.55 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:31.88 דקות.
בתחרות שנערכה במזרח ברלין ב-13 באפריל 1973 קבעה אנדר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש ראשון בתוצאה של 2:23.01 דקות, שיפור לשיא בן השנה של שיין גולד (2:23.07 דקות).
למחרת, היא שיפרה גם במשחה ל-100 מטר פרפר את שיא העולם והעמידה אותו על 1:03.05 דקות, שיפור לשיא בן השנה של מאיומי אאוקי מיפן (1:03.34 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, אז יוגוסלביה בשנת 1973 זכתה אנדר בחמש מדליות, מהן ארבע מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, במשחה ל-100 מטר פרפר ובמשחי שליחות 4x100 מטר חופשי ומעורב.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974 זכתה אנדר בארבע מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, במשחה ל-200 מטר חופשי ובמשחי שליחות 4x100 מטר חופשי ומעורב.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכתה אנדר בחמש מדליות, מהן ארבע מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי ובכך הגנה על כל ארבע המדליות שזכתה באליפות הקודמת.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה אנדר בחמש מדליות, מהן ארבע מדליות זהב ומדליית כסף אחת והייתה השחיינית המצטיינת במשחקים.
מדליות זהב במשחים ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 55.65 שניות, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:59.26 דקות, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 1:00.13 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:07.95 דקות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.50 דקות.
בכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכתה בארבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת.
לאחר המשחקים האולימפיים שנערכו במונטריאול פרשה משחייה תחרותית.
ב-1978 נישאה לכוכב השחייה המזרח גרמני רולנד מאתס ובאותה שנה נולדה להם בת (פרנציסקה).
לאחר ארבע שנות נישואים הם התגרשו.
בשנת 1984 נישאה אנדר לשטפן גרומט, ספורטאי קרב עשר ומרוץ מגררות, ולהם נולדה בת (טיפאני).
כיום מתגוררת אנדר בשורנשהיים שליד מיינץ ועוסקת בפיזיותרפיה.
שנים מאוחר יותר, הוכח כי רופאי נבחרת השחייה המזרח גרמנית עסקו באמרוץ שיטתי של השחייניות המזרח גרמניות והביאו אותן לשימוש בסטרואידים.
גילויים אלו הטילו צל כבד וחשדות משמעותיים לגבי תקפות השגי השחייניות המזרח גרמניות ואנדר בפרט.
במשך השנים שלאחר מכן שברה אנדר 22 פעמים את השיא העולמי במשחים אישיים.
היא הייתה השחיינית הראשונה ששברה את גבול שתי הדקות במשחה ל-200 מטר חופשי, עת קבעה בברלין, ביוני 1976, זמן של 1.59.78 דקות.
כמו כן, הייתה שותפה למספר שיאים עולמיים עם רביעיות השליחים של נשות מזרח גרמניה.
במשחה ל-100 מטר חופשי - שברה אנדר את שיא העולם 10 פעמים ברציפות בין 1973 ובין 1976.
במשחה ל-200 מטר חופשי - שברה אנדר את שיא העולם 4 פעמים.
במשחה ל-100 מטר פרפר - שברה אנדר את שיא העולם 5 פעמים.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי - שברה אנדר את שיא העולם פעמיים.
אנדר זכתה 3 פעמים בתואר שחיינית השנה בעולם בשנים 1973, 1975 ו-1976 (נשלל שנים אחר כך בשל האימרוץ שניתן לספורטאים בגרמניה המזרחית).
בשנת 1981 זכתה אנדר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
קורנליה פרנסס הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה שהתגוררה באוסטרליה.
פרנסס נולדה בליברפול ולמדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
בראשית שנות ה-60 גילמה תפקידים קטנים בשני סרטי קולנוע שביים דודה, מייקל פאוול, וב-1965 עקרה לאוסטרליה.
היא שבה לבריטניה לזמן קצר במהלכו נישאה למייקל איסטלנד, וב-1970 השתקעו השניים באוסטרליה באופן סופי.
באוסטרליה הפכה קריירת המשחק שלה למשמעותית יותר.
במהלך שנות ה-70 השתתפה במספר סדרות טלוויזיה, בהן "איים אבודים", בתפקיד אליזבת קווין.
ב-1975 קיבלה את התפקיד הראשי הראשון שלה, בסדרה "The Box", סאטירה העוסקת בנעשה בתחנת משטרה.
בין 1976 ל-1978 גילמה את דמותה של האחות הקשוחה גרייס סקוט באופרת הסבון "The Young Doctors".
ב-1978 החל בעלה לעבוד במלבורן, והשניים עברו להתגורר בעיר זו.
במשך זמן קצר שימשה ככתבת בתחנת טלוויזיה מקומית, אך עד מהרה שבה למשחק.
תפקידה המשמעותי הבא היה באופרת הסבון "Sons and Daughters", בה גילמה את דמותה של ברברה ארמסטרונג בין השנים 1982 ל-1986. מאז 1988 היא מגלמת, לסירוגין, את דמותה של עורכת הדין העוקצנית מוראג בלינגהאם באופרת הסבון "קרוב רחוק".
במקביל להופעותיה בסדרות אלה, השתתפה במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה, וכן גילמה תפקידי אורח בסדרות נוספות.
בין 2001 ל-2002 הנחתה את הגרסה האוסטרלית לשעשועון הטלוויזיה "החוליה החלשה".
פרנסס הייתה גרושה ואם לבן, והתגוררה בסידני.
בשנת 2003 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "?And what have you done lately".
קורנליה פונקה היא סופרת ילדים גרמנייה עטורת פרסים.
ידועה בעיקר בשל הספרים מלך הגנבים וטרילוגיית לב של דיו.
מתמקדת בעיקר בסוגות הפנטזיה וההרפתקאות.
רבים מספריה תורגמו לשפות רבות והיו לרבי מכר, ומעל 20 מיליון עותקים מהם נמכרו ברחבי העולם.
פונקה נולדה בשנת 1958 במחוז וסטפאליה שבגרמניה.
בילדותה, רצתה להיות אסטרונאוטית או טייסת, אבל החליטה ללמוד פדגוגיה באוניברסיטת המבורג.
לאחר שסיימה את לימודיה עבדה פונקה במשך שלוש שנים כעובדת סוציאלית, במהלכן התמקדה בעבודה עם ילדים שחוו בעברם מצוקה.
היא עסקה במידה מועטה באיור ספרים, אך עד מהרה עברה לכתיבת ספרים משלה.
השראתה באה לה מסוג הספרים אשר עניינו את ילדי המצוקה עימם עבדה.
במהלך סוף שנות ה-80 ושנות ה-90, פונקה ביססה את עצמה כסופרת בגרמניה עם שתי סדרות ספרי-ילדים, סדרת הפנטזיה Gespensterjäger וסדרת Wilde Hühner.
פונקה כונתה ה"ג'יי קיי רולינג של גרמניה", אך למרות הצלחתה בגרמניה תורגמה לאנגלית לראשונה רק בשנת 2002, עם הספר Herr der Diebe.
הספר תורגם כמלך הגנבים והגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס.
הספר Drachenreiter, אשר תורגם לאנגלית כDragon Rider בשנת 2004, נשאר ברשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס במשך 78 שבועות.
בהמשך להצלחת ספרים אלו, תורגם הספר Tintenherz - לב של דיו, אשר זכה בפרס ספרותי לספרות ילדים.
הצלחת הספר הובילה לתרגום המשך הסדרה, כשף של דיו (אשר זכה גם הוא בפרס ספרותי) ומוות של דיו.
פונקה עבדה כמפיקה בסרט "לב של דיו", אשר התבסס על ספרה באותו השם.
רוב ספריה של פונקה לא תורגמו עד כה לעברית.
פונקה חיה כיום בלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא הייתה נשואה בעבר לרולף פונקה, עד למותו ב 2006.
2007 - מיק וגורי במערב הפרוע
2007 - החברות הכי טובות בעולם
קורנל סלאטה (בסלובקית: Kornel Saláta; נולד ב-24 בינואר 1985 בקאמניצה נאד חרונום שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קומארנו מהליגה השנייה בסלובקיה.
את הקריירה המקצוענית שלו התחיל בפ.צ.
ב-2005 עבר למועדון מטאדור פוחוב, שם ערך 29 הופעות בהם כבש 4 שערים.
בשנת 2006 עבר לארטמדיה ברטיסלאבה, שם שיחק 7 משחקים ולאחר מכן הושאל לדוקלה ב.ב., שם שיחק בשנת 2007 ,ערך בקבוצה 17 משחקים והבקיע 4 שערים.
ב-2008 חזר לארטמדיה, כאשר הוא שיחק במועדון 13 משחקים וכבש 2 שערים, יחד עם הקבוצה הוא זכה בתואר אליפות סלובקיה ובגביע הסלובקי.
בעונה שלאחר מכן הופיע ב-6 משחקים בשלבי המוקדמות של ליגת האלופות ו-2 משחקים בשלב הראשון של גביע אופ"א מול ספורטינג בראגה.
בעונה זו השתתף ב-29 משחקים בליגה, בהם הבקיע 7 שערים והגיע יחד עם קבוצתו לגמר הגביע הסלובקי, אך באותו משחק ארטמדיה הפסידה לקושיצה 3-1.
בקיץ 2009 עבר לסלובן ברטיסלאבה, שם ערך את הופעת הבכורה ב-5 ביולי במשחק הסופר קאפ הסלובקי, שבו סלובן ניצחה 0-2 את קושיצה וזכתה בגביע.
כבר ב-10 ביולי הופיע לראשונה במדי סלובן בליגה הסלובקית במשחק מול סניצה.
באותו קיץ סלאטה ערך יחד עם קבוצתו 4 משחקים במוקדמות ליגת האלופות ו-2 משחקים בשלב הפלייאוף של הליגה האירופית מול אייאקס אמסטרדם.
בינואר 2011 חתם סלאטה ברוסטוב על חוזה ל-4 שנים תמורת מיליון יורו.
משחק הבכורה שלו במדי קבוצתו החדשה נערך ב-14 במרץ 2011 מול ספרטק מוסקבה, המשחק הסתיים בתוצאה 0-4 לזכות רוסטוב.
ב-27 ביולי 2013 הושאל לטום טומסק עד סוף העונה.
לראשונה הופיע במדי נבחרת סלובקיה ב-24 במאי 2008 במשחק מול נבחרת שווייץ.
ב-6 ביוני ערך את משחק הבכורה שלו במוקדמות מונדיאל 2010 מול נבחרת סן מרינו.
הגביע הסלובקי - 2007/2008 (ארטמדיה ברטיסלאבה)
גמר הגביע הסלובקי - 2008/2009 (ארטמדיה ברטיסלאבה)
הסופר קאפ הסלובקי - 2009 (סלובן ברטיסלאבה)
קוֹרָנִית מְקֻרְקֶפֶת (שם מדעי: .Thymbra capitata (L.) Cav, שם נרדף: Coridothymus capitatus) - בן-שיח ריחני הנמנה עם משפחת השפתניים.
עליה מהווים אחד המרכיבים בתבלין הזעתר.
כתבלין הוא מחליף את האזוב, אך נחשב קצת פחות משובח ונקרא זעתר פרסי.
בחוף הים ובמקומות חשופים לרוח, קורנית מקורקפת שרועה, בעוד שבתנאים נוחים יותר היא זקופה.
קצב צמיחתה איטי, אולם התארכות השורשים מהירה ביחס להתפתחות איבריה העל-קרקעיים.
עלי הקיץ קטנים יותר מעלי החורף, והנוף הירוק מוקטן בקיץ כדי 70% מהנוף החורפי.
הקורנית היא צמח מוגן ומשמשת כצמח נוי בגינות.
לפי המיון העכשווי קורנית מקורקפת משויכת לסוג צתרנית (.Thymbra L) יחד עם צתרנית משובלת, צתרה מדברית וצתרה נבטית.
אין לבלבל בינה ובין בת-קורנית (טימין) מסוג Thymus, משום ששמה הנרדף של קורנית מקורקפת היה בעבר גם Thymus capitatus.
קורנית מקורקפת היא בן שיח נמוך, כדורי ודחוס ומסתעף מבסיסו, גובהו 20 עד 40 ס"מ וקוטרו 10 עד 50 ס"מ.
הצמח בעל ריח אתרי (תימול) המופרש על ידי בלוטות אדמדמות שיושבות על פני כל חלקי הצמח.
הגבעולים מעוצים, שעירים ולבנים, הענפים של אשתקד דוקרניים, אך לא קוצניים.
צורת נופו החצי כדור מקורה בצורת הצמיחה החילופית של גבעולים קצרים וגבעולים ארוכים ובהתייבשות חלק מן העלים.
והנוף הירוק מוקטן בקיץ כדי 70% מהנוף החורפי.
העלים, נגדיים, פשוטים, תמימים, יושבים (ללא פטוטרות), נוקשים, דמויי סרגל (מאורכים וצרים) ומחודדים בקודקודם, אורכם 2 עד 8 מ"מ ורוחבם 1 עד 2 מ"מ.
העלים מכוסים ובשערות זיפניות פזורות מלבד הבלוטות.
עלי התפרחות דומים לעלי הגבעול.
עלי הקיץ קטנים יותר מעלי החורף,
הפרחים נישאים בדורים שצבורים לקרקפות צפופות מאוד וסגלגלות בקצה של גבעול התפרחת ואורכן 1 עד 1.5 ס"מ.
הפרחים קטנים וריחניים, כמעט יושבים, בעלי עטיף כפול, ומאוחה עלים ודו-שפתניים בצורה ברורה.
הגביע בעל 13 עורקים, דו-שפתני, אורכו 0.4 עד 0.5 ס"מ, פחוס בגבו, בעל שתי בליטות צדדיות ריסניות.
הלוע שעיר ושאר שטחו קירח.
השפה העליונה שטוחה כמעט ובעלת 3 שניים משולשות וקצרות.
השפה התחתונה ארוכה קצת יותר ושסועה ל-2 שיניים רחבות בבסיסם וצרות מאוד בקודקודן.
הצינור בולט מהגביע וקירח בפנים (ללא טבעת שערות), השפה העליונה זקופה, שטוחה ומפורצת מעט.
השפה התחתונה פרושה ורחבה ובעלת 3 אונות שוות פחות או יותר ברוחבן.
האונה האמצעית מוכתמת לעיתים בכתמים בגוון כהה יותר; האבקנים שמספרם 4 שווים כמעט זה לזה, ישרים ובולטים מתוך הפרח.
עמוד העלי שסוע בקודקודו לשתי אונות שוות כמעט.
הפריחה מאוחרת ועשירה ממאי ועד אוקטובר.
האבקה באמצעות דבורי דבש, דבורים בינוניות וזבובי רחף.
בישראל גדלה קורנית משובלת בקרקעות דלות, היא גדלה על תשתית גיר מסוג קירטון וחוואר באזור ההר ובמישור החוף על גבי כורכר.
והיא גדלה בבתות ספר במדבר יהודה ובדרום שפלה.
בקרקעות רדודות של רנדזינה ובכורכר בייחוד בגבעות החשופות לרוח הים, היא מתחרה היטב בסירה קוצנית ומהווה מרכיב ראשי בבתות שתשתיתם גיר.
בקרקע טרה רוסה (בהן הוא מסוגל לשגשג) היא נדחקת על ידי הסירה הקוצנית, שצמיחתה רבה יותר בתנאים הנוחים של הקרקע.
בישראל קורנית מקורקפת שכיחה, תכופות בריכוזים צפופים, ברוב חלקי צפון הארץ ומרכזה.
טיפוס התפוצה ים-תיכונית ותפוצתה העולמית משתרעת בארצות הים התיכון.
תחילת פריחת הקורנית המקורקפת בחודש יוני, וסופה בתחילת אוגוסט.
צבע הפריחה סגול-ורדרד, והפרחים ערוכים בקבוצות בראשי הענפים.
עלי הקורנית קטנים, וניתן להכין מהם זעתר.
הערבים הכפריים נוהגים לתבל מאכלים בקורנית בגלל טעמה הטוב.
יהודי תימן בארץ נוהגים להכין תבלין משחיקת עלי הקורנית המיובשים ובתוספת סחוג ומלח.
סוגי הקורנית למיניהם נקראים גם טימין.
באנגלית נקראת הקורנית המקורקפת 'Israeli Thyme' - טימין ישראלי.
היא חלק ממרכיבי הזעתר יחד עם הצתרה הוורודה שריחם הארומטי דומה מאוד לריח האזוב המצוי.
בערבית נקראת 'זחייף' ו'זעתר פארסי' ( زعتر فارسي) וכן 'זעתר אל חמיר' (זעתר החמורים).
לפעמים נקראת בשם זה אף קרובת משפחתה, הצתרה הוורודה שנקראת אף 'זעתר רומי'.
כצמח נוי נחשבת קורנית מקורקפת לצמח אור מלא, עמיד בקרה השרב ובגיר ואף במליחות., עם עדיפות לקרקעות מנוקזות.
הריבוי באמצעות זרעים בסתיו ובאמצעות ייחורים באביב.
Giurgea; 6 בינואר 1923— 30 בדצמבר 1995) היה רופא, פיזיולוג, פסיכולוג ופרמקולוג רומני-בלגי, ממוצא יהודי.
בשנת 1964 סינתז את החומר פיראצטם, אותו הגדיר כ"נואוטרופ", כלומר חומר המשפר את הפעילות הקוגניטיבית של המוח, בדרך שהיא ככל הנראה אינטגרטיבית.
קורנליו ג'ורג'ה נולד בבוקרשט, ברומניה, כבן למשפחה ממוצא יהודי.
בבגרותו הציג את עצמו כאתאיסט.
הוא סיים בשנת 1949 תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת בוקרשט.
בהמשך למד באוניברסיטה הממלכתית לרפואה על שם פבלוב בלנינגרד, בה סיים דוקטורט במדעים ב-1952.
בשובו לרומניה, התמנה כמנהל מחלקה במכון לפיזיולוגיה של האקדמיה הרומנית (אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית), פרופסור קרש קתדרה לפיזיולוגיה נורמלית ופתולוגית באוניברסיטה לרפואה ולרוקחות בבוקרשט, ומזכיר כללי של החברה הרומנית לפיזיולוגיה.
בין היתר, הוא לימד באוניברסיטה לרפואה קורס לפסיכופרמקולוגיה.
התעניין במיוחד בחקר השפעת התרופות על מצב הרוח, התפיסה וכן החשיבה וההתנהגות.
בעת שנסע לבלגיה, אמנואל יאנסן שעמד בראש חברת התרופות UCB - Union Chimique Belge הציע לו לנהל את מחלקת הנוירופרמקולוגיה בחברה ושכנע אותו לעזוב את רומניה הקומוניסטית ולהתיישב בבלגיה.
פרט לתפקיד זה, התמנה ג'ורג'ה גם ליועץ מדעי במחלקה למחקר ופיתוח של החברה, וכן ראש מחלקת פסיכוביולוגיה במכון "אלבר מישוט" בבריסל.
החל משנת 1965 לימד כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת לובן.
בשנת 1963 התחילו ג'ורג'ה והצוות שלו לחקור תרופות "מעכבות" מרגיעות והתרכזו, בין השאר, בנגזרות מעגליות (ציקליות) של המתווך העצבי גאבא (החומצה ה-גאמא-אמינובוטירית).
השערת העבודה שלהם הייתה שהנגזרות שייצרו תשמשנה כתרופות לשינה (היפנוטיות), מכיוון שהן מתווכות פעילות מעכבת במוח.
עם זאת, מחקרים על בעלי חיים (חולדות וארנבים) לא הראו לגבי התרופות הללו כל פעילות מעכבת.
לעומת זאת מצא ג'ורג'ה תכונות פרמקולוגיות מיוחדות אצל חומר ספציפי שהוא כינה בשם UCB 6215, שעיכב את הניסטגמוס הווסטיבולרי אצל ארנבים.
בהמשך בדק ג'ורג'ה את החומר גם בניסויים על בני אדם.
אצל מטופלים שעברו זעזוע מוח שקיבלו את החומר, נמצא בהשוואה לקבוצת ביקורת שיפור משמעותי סטטיסטית בתהליך ההחלמה ושיפור בזיכרון.
מצד שני, לא נמצאו תופעות של רעילות כימית של החומר בבני אדם.
החומר UCB 6215 שווק בשם "פירצטאם", וג'ורג'ה טבע בשנת 1972 בשבילו ובשביל חומרים דומים את המושג "נואוטרופי" - כלומר חומר (תרופה או תוסף מזון) המגרה תפקודים קוגניטיביים.
כדבריו, "האדם לא יחכה פסיבית מיליוני שנים עד שהאבולוציה תעניק לו מוח טוב יותר".
בשנת 2000 נתגלתה על ידי חוקרי UCB נגזרת של הפירצטאם - לבפירצטאם, שהיא בעלת השפעה יעילה אנטיאפילפטית, אך איננה "נואוטרופית".
קורנליו ג'ורג'ה נפטר בבריסל בשנת 1995.
(ברומנית: הפקת ההחזר המותנה על ידי גירוי ישיר שלך קליפת המוח)
(ברומנית: פיזיולוגיה נורמלית ופתולוגית - קובץ הרצאות)
(יסודות לפרמקולוגיה של הנפש - סדרת הרצאות אמריקניות - גיליון 1041, שיקגו)
(עם מרי ברונשאר, בצרפתית: הזדקנות המוח - נורמלית ומוצלחת, אתגר המאה ה-21)
קורנליה ג'רהרדינה בלאו (Cornelia Gerhardina Blaauw; 7 בנובמבר 1903 – 3 בינואר 1996) הוכרה כחסידת אומות עולם לאחר שהצילה יהודים בהולנד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קורנליה בלאו, הידועה גם בשם קורנליה (Corrie) נולדה בשנת 1903 בהולנד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, התגוררה יחד עם חברתה, יעקובה ואן טריכט (Jacoba Van Tricht) בהארלם שבצפון הולנד וניהלה מעון תינוקות.
בתקופת הכיבוש הנאצי בהולנד, נוצר קשר בין יעקובה וקורנליה לבין אישה בשם עליזה היימן (שמה בתקופת המלמה היה Els Ortt) פעילה במחתרת ההולנדית.
בינואר 1943, ביקשה היימן מקורנליה ויעקובה להחביא אחות יהודייה צעירה.