tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנהר סימן במאה השלישית לפני הספירה את הגבול בין הממלכה הסלאוקית לממלכת בית תלמי.
בספרו של יוספוס פלביוס "מלחמת היהודים" נקרא הנהר "אלאותרוס" (Eleutherus).
הנהר מזוהם מאוד בגלל הזרמה נרחבת של ביוב לא מטופל וסילוק פסולת מוצקה בלתי מבוקרת.
איומים אחרים כוללים שיטפונות חוזרים והתפשטות צמח היקינתון לאורך כל מהלך הנהר.
סוריה ולבנון משתפות פעולה על בסיס הסכם חלוקת מים משנת 2002, עם כמה ועדות משנה טכניות משותפות העוסקות בסוגיות שונות הקשורות לקו פרשת המים.
אל-כונייסה היה כפר ערבי זעיר באזור גבעות יהודה כ-9 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה בגובה 170 מטר מעל פני הים.
הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד.
במלחמת העצמאות במהלך מבצע דני ב-10 באוקטובר 1948 הכפר נכבש על ידי לוחמי חטיבת יפתח והתרוקן מתושביו.
אתר הכפר קרוי בעברית חורבת נכס.
במקום ישנן עדויות ארכאולוגיות שהמקום היה מיושב עוד מתקופות קדומות: הרומית, הביזנטית, האסלאמית הקדומה, הממלוכית והעות'מאנית.
בין הממצאים מתקני סחיטת זיתים, טרסות חקלאיות, קירות שדה, משטחי דריכה, בורות, ומערות קבורה.
שמו של הכפר נגזר כנראה מכנסייה ביזנטית שהייתה במקום.
הכפר היה מיושב במאה ה-16. בשנת 1552 הוקדשו הכנסות המיסים של הכפר למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית.
מבחינה מנהלית, אל-כוניסה השתייך לנפת רמלה.
בכתב ההקדש תוארו גבולותיו כך: "הכפר אל־כניסה מיישובי אל־רמלה הגובל בדרום בדרך המלך (כביש יפו- ירושלים) ומאגר תת־קרקעי ומזרחה עראק ואדמת כפרטא (חורבת כפר טוב) ואל־ג'עאריה (חלקת אדמה) וצפונה הוואדי בין אדמות ענאבה ואל־כניסה עד באר הכפר ענאבה ומערבה הכביש וואדי אל־סכה והדרך שבה משלמים מס דרכים."
בסוף המאה ה-19 הכפר היה יישוב עונתי לגידול חיטה ושעורה וכאזור מרעה, שהיה כפר בת של הכפר א-טירה הנמצא היום כקילומטר דרומית למבוא חורון וכ-16 קילומטרים ממזרח לאל-כוניסה.
במאה ה-20 הכפר התקבע והפך ליישוב קבע ובו כ-20 בתים.
במפות מנדטוריות בקנה מידה 1:250,000 הכפר מופיע בשני כיתובים שונים במפה משנת 1934, Al-Kunnisa ואילו במפה משנת 1946, Kunaiyisa.
במלחמת העצמאות, במהלך מבצע דני השתלטו לוחמי חטיבת יפתח על הכפר, עקב מיקומו האסטרטגי בין הכפרים הערביים עינאבה לסלבית (קיבוץ שעלבים של היום) ופינו את תושביו.
היום אזור הכפר נקרא "חורבת נכס" המשתרע על שלוש גבעות, כשבאחת מהם ישנם ממצאים מתקופות קדומות והשנייה שימשה כבית קברות קדום ליישובי האזור.
שרידי הכפר נמצאים כיום ליד אזור המלאכה של מודיעין-מכבים-רעות, ומכנים אותו גם "גבעת נכס".
ניתן להבחין במקום בסמטה הראשית של הכפר, במסגד הקטן ובבורות מים.
המקום משמש כאתר טבע למטיילים וכן כאתר היסטורי קדום המשובץ במסלולים לרוכבי אופניים.
בשנת 2007 נערכו במקום חפירות הצלה, לקראת סלילת כביש 431. בשנת 2008 נערך במקום מבצע לסגירת בורות מים פתוחים בשיתוף עם התושבים.
המקום הוכרז על ידי עיריית מודיעין כאתר המיועד לשימור, כאתר עתיקות המשולב בפארק ציבורי.
ההצעות לשימור המקום כוללות הקמת "כפר אמנים" בבתי-הכפר המשוקמים, שחזור תעשיות קדומות במקום, פתיחת מסעדות בבתים המשוקמים בכפר וסדנת אמני פיסול.
אבו מוחמד אל-קאסם בן עלי בן מוחמד בן עות'מאן אל-חרירי אל-בסירי אלחראמי , הידוע בשם אל-חרירי (נולד בשנת 1054 בעיירה משאן ליד בצרה בדרום עיראק ומת בשנת 1122) היה משורר ערבי ונודע בעקבות ספרו "מקאמות אל-חרירי".
ספר זה נחשב לספר המפורסם ביותר בתולדות המקאמה הערבית.
אל-חרירי היה משבט "בני חראם".
הכינוי אל-חרירי ניתן לו בנערותו בעקבות עיסוקו במכירת משי (משמעות הכינוי בערבית "מי שעוסק במשי").
בנערותו התגורר אל-חרירי בבצרה, למד את החדית' והתמחה בלשון ובספרות הערבית הקלאסית.
אלחרירי הצטיין בלימודיו והתפרסם בחכמתו.
אל-חרירי כתב שני ספרי הנחיה לכותבים בנוסף לספר המקאמות שהפכו אותו לאחד המפורסמים והבולטים בתקופתו.
אל-חרירי כתב יצירות שכבשו תוך תקופה קצרה את הטעם הספרותי של התקופה.
במקאמות שלו אל-חרירי מיקד והדגיש את הלשון העשירה ברטוריקה.
מסופר כי אל-חרירי כתב בתחילה ארבעים ושמונה מקאמות, אותן כינה בשם "אלחראמיה".
הוא נשא אותן איתו מבצרה לבגדאד והקריא אותן בפני אנשים.
קבוצה מסופרי בגדאד לא האמינו שאלה מעשי ידיו ואמרו שלא הוא כתב אותם אלא מרוקאי מלומד שמת בבצרה, ועבודתו הגיעה לאל-חרירי, אשר ניכס אותה לעצמו.
הווזיר קרא לאל-חרירי ושאל אותו על מעשיו; הוא ענה שהוא כותב.
הווזיר הציע לו לכתוב לפניו; הוא לקח דף וקסת וישב לבדו זמן רב אבל לא קיבל השראה ולא הצליח לכתוב שום דבר, אז התבייש וקם.
כשלא הצליח לכתוב את המכתב הוא כתב שני בתי שבח.
אומרים שהם היו מוקדשים למשורר אבן ח'קיתא אלחרימי אלבגדאדי.
כשחזר הביתה כתב עוד עשר מקאמות בהן הוא מתנצל על מה שקרה אצל הווזיר.
לקח לאל-חרירי זמן עד ששכנע את האנשים שהוא שכתב ולא אדם אחר.
ספר המקאמות הידוע נכתב על ידי אל-חרירי לא בבת אחת אלא במשך תשע שנים רצופות (החל משנת 1095 וסיימו בשנת 1104), והוא נקרא "מקאמות אל-חרירי", אל-חרירי ערך את הספר בעצמו, וסידר את המקאמות לפי תבניות מסוימות ששיוו לספר אופי אחיד.
הספר מוקדש לשליט אנו שרואן שביקש מאל-חרירי לחבר אותו והקדשה זו באה להעניק לו כבוד.
אל-חרירי פתח את הספר בלשון תחינה וכניעות לפני אללה, הוא אף פונה למוחמד הנביא לתווך בינו לבין האל להבטחת קיום משאלותיו, בהתחלת הספר פותח את ההקדמה בחובת האדם לשבח את האל, ומודה לו על זה שנתן לו את הכישרון לחבר ולכתוב.
ספר זה נחשב לספר הידוע ביותר בתולדות המקאמה הערבית, בו הגיעה הפרוזה לשיא התפתחותה, ובזכות ספר זה נתקבלה המקאמה כז'אנר עצמאי בספרות.
שמות חמישים המקאמות לפי הסדר:
אלסנעאניה, אלחלואניה, אלדינאריה, אלדמיאטיה, אלקופיה, אלמוראג'יה, אלברק'עידיה, אלמעריה, אלאסכנדראניה, אלרחביה, אלסאוויה, אלדימשק'יה, אלבג'דאדיה, אלמקיה, אלפרדיה, אלמג'ריביה, אלק'הק'ריה, אלסנג'אריה, אלנסיביה, אלפאריק'יה, אלראזיה, אלפוראתיה, אלשעריה, אלק'טיעיה, אלקרג'יה, אלרק'טאא, אלואבריה, אלמרק'נדיה, אלואסיטיה, אלסוריה, אלרמליה, אלטיביה, אלתפליסיה, אלזבידיה, אלשיראזיה, אלמאלטיה, אלסעדיה, אלמרויה, אלעמאניה, אלתבריזיה, אלתניסיה, אלנג'ראניה, אלבקריה, אלשתויה, אלרמליה, אלחלביה, אלחג'ריה, אלחראמייה, אלסאסאניה, אלבסריה.
שיריו של אל-חרירי נחשבים ליצירת מופת גם שנים אחרי כתיבתם.
כמאה שנים אחר כך תורגם ספר המקאמות בידי יהודה אלחריזי ל"מחברות איתיאל", שבו החליף אלחריזי את הסיפור הערבי על החגּ בעלייה לרגל לירושלים, ולמקומות בשירים נתן שמות מקראיים הרומזים על מקומות יישוב יהודי חרבים ברחבי ספרד הנוצרית.
המקאמות כתובות בפרוזה חרוזה שכוללת בתוכה שירים שקולים, מתובלת בקישוטי השירה הספרדית הססגונית ובמיוחד בשיבוצים וברמיזות מקראיות.
אל-חרירי נתן לכל מקאמה שם ותמצית לתוכן שלה, ותפקידו של תוכן זה לכוון את הקורא ולעורר אצלו ציפיות.
המקאמות בספר עשירות ברטוריקה, להטוטי לשון, משלים, פתגמים, חידות, תחבולות, פסוקים מן הקוראן והחדית', ולהגים של שכבות שונות באוכלוסייה.
כל מקאמה עומדת בפני עצמה ומורכבת מפתיחה, גוף וסיום.
בכל מקאמה נקודה מרכזית או גרעין סיפורי שהסיפור נע סביבו.
מטרת המחברות יכולה להיות בעיקר אחת מהמגמות האלה: שעשוע והרפתקאות, הומור, קישוט רטורי, והנושאים שיכולה לעסוק בהם המקאמה מגוונים: נדודים, נשים, ויכוח, התחפשות וכו'.
המקאמה יכולה להתקדם מעיצוב סטיראוטיפי מצומצם ועד לסיפור מתוחכם.
אפשר לראות בכל המקאמות יצירה ספרותית מגובשת הבנויה מחמישים פרקים, בין הפרקים יש קשר חיצוני מאחד המתבטא בדמות הגיבור והמספר, השניים מופיעים בכל עלילה ללא קשר להתפתחות העלילה.
מספר המקאמות הוא חמישים, כמספר השבועות של השנה ההיג'רית המוסלמית.
הגורם שמייחד את המקאמות החמישים הן הדמויות של הגיבור ושל המספר.
שמות המקאמות נקבעו לפי מקום התרחשות העלילה או לפי נושא העלילה.
43 מקאמות נקראו על פי שם המקום המצוין בפתיחת המקאמות, שמות אלה הם הארצות או המקומות שאליהם נדדו הגיבור והמספר ושם נפגשו.
ו7 מקאמות נקראו על פי הנושא.
סדר המקאמות בספר בנוי כך:
המבנה הראשון הוא על פי התוכן: כל מקאמה עשירית פותחת (המקאמות ה-11, ה-21,ה-31, ה-41), עוסקת בפרישות ובחיי העולם הבא, (המקאמות 6,16,26,36,46) עוסקות בספרות הערבית ובמליצות ריטוריות, (המקאמות 5,10,15,20,25,30,35,40,45) עוסקות בעניינים מצחיקים ומשעשעים.
המבנה השני הוא על פי נדודי הגיבור: המקאמה הראשונה מתרחשת בעיר צנעא שבתימן שלפי המסורת המוסלמית היא העיר הראשונה בעולם שנבנתה לאחר המבול, המקאמה האחרונה מתרחשת במסגד בבצרה בעיר מגוריו של אל-חרירי עצמו.
המבנה השלישי הוא גיל הגיבור: בתחילת המקאמות נראה הגיבור כזקן חזק, אך ככל שמתקדמים בעלילה הוא מזדקן עד שהוא מגיע לסוף חייו ומסיים את הקריירה האישית שלו.
המבנה הרביעי הוא על פי תפארת הסיום: ספר המקאמות מסתיים בשלוש המקאמות האחרונות (ה-48, ה-49, ה-50), מקאמות אלו נחשבות למקאמות הרציניות ביותר בספר והן שונות משאר המקאמות, בכך שמשמעותם סיום בעניין ספרותי, ועל כן קובצו בסוף הספר ונכתבו בצורה הדרגתית.
הדמות הראשונה שמופיעה בספר המקאמות, היא דמותה של הגיבור אבּו זַיִד א-סרוּג'י שמופיע בפן שונה בכל מקאמה, אחר כך באה הדמות המתלווה לגיבור והיא דמותו של המספר (הראוי) אל-חארת' בִּן המאם.
הגיבור והמספר הם דמויות חד־ממדיים המופיעים בכל מחברת באופן קבוע, כאשר המספר פותח את המחברת ופוגש בגיבור המחופש ומתגלה זהותו לקראת סיום היצירה.
הגיבור הוא זה שמפעיל את העלילה, ומופיע בשתי צורות, פעם כנוכל רמאי, ופעם כגיבור בעל כושר רטורי.
כותב המקאמות הידוע המשורר הערבי בדיע א-זמאן אל-המד'אני, שחי בפרס הוא הראשון שיצר את המקאמה כז'אנר ספרותי בערבית.
המקאמות של אלהמד'אני זכו להערכה ולתפוצה.
אל-המד'אני הרחיב את המשמעות המילולית של המינוח מקאמה (שהיא שם נרדף למקום שנאספים בו קהל), וכן העביר לפרוזה מחורזת את הסיפורים והאנקדוטות שרווחו בזמנו ונתן להם ביצירתו מסגרת אחידה של מספר העד לתעלולי המספר.
בעקבותיו בא אל-חרירי והעלה את הז'אנר לרום התפתחותו הספרותית.
אל-כופרה היא שקע ונווה מדבר במחוז כופרה בדרום-מזרח קירנאיקה בלוב.
בסוף המאה ה-19 הייתה כופרה למרכזו של המסדר הסנוסי.
המקום שימש כזירת קרבות במהלך מלחמת העולם השנייה.
בקרב על אל-כופרה בתחילת שנת 1941 כבשו כוחות צרפת החופשית את אל-כופרה מידי כוחות איטליה הפשיסטית.
שקע אל-כופרה שוכן במקום מבודד, לא רק בשל מיקומו בלב מדבר הסהרה, אלא בהיותו מוקף משלושת עבריו בשקעים נוספים.
הודות לכך הוא שולט על נתיבי המעבר במדבר ממזרח למערב.
בתקופת השלטון הקולוניאלי האיטלקי הייתה אל-כופרה תחנה חשובה בתעבורה האווירית מצפונה של לוב למושבות איטליה במזרח אפריקה.
כיום היא משמשת תחנה בדרכם של פליטים ומבקשי עבודה מאפריקה לחופי לוב ולאירופה.
הקרב על אל-כופרה הוא קרב שנערך במלחמת העולם השנייה, ב-31 בינואר–1 במרץ 1941 בין כוחות איטליה הפשיסטית ששלטו בלוב, ובין כוחות צרפת החופשית בפיקודו של הקולונל פיליפ לקלרק שהסתייעו ביחידת קבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי.
הקרב הסתיים בכיבוש נווה המדבר האסטרטגי אל-כופרה בדרום מזרח לוב על ידי כוחות צרפת החופשית.
במבצע הסכמה בין התאריכים 13 עד 14 בספטמבר 1942 כלל כוחות היבשתיים במבצע הגיעו מנאת המדבר אל-כופרה במסע ארוך שעקף את קווי צבא גרמניה הנאצית מדרום.
נערך ניסיון להנחית כוחות קומנדו מהים.
עיקר הכוח היבשתי הבריטי התחפש ל"שבויי מלחמה" שעליהם "שמרו" חיילים מקבוצת החקירה המיוחדת (SIG) הלבושים כחיילים גרמנים.
הלוחמים נסעו בכלי רכב גרמניים.
הנחיתה מהים נכשלה, והכוח היבשתי נאלץ להילחם מול כוחות איטלקים וגרמנים עדיפים.
רוב הכוח הבריטי נהרג או נשבה ורק מעטים (ובהם קפטן באק מפקד היחידה וחלק מאנשי יחידת SIG) הצליחו לחזור לקווי הבריטים.
אל-ים אניות בע"מ הייתה חברת ספנות ישראלית שפעלה בשנים 1953–2003. בשיאה הייתה אל-ים אניות חברה מובילה בעולם בתחום ההובלה הייעודית, עם צי של למעלה מ-20 אוניות ובקיבולת הובלה של מעל 2 מיליון טון.
בשנת 1948 פרצה בארץ ישראל מלחמת העצמאות וספינותיהן של חברות ספנות רבות הפסיקו להגיע לנמלי ישראל.
המטענים שהיו עליהן נפרקו בנמלים שונים מסביב לים התיכון, וכדי להביא אותן ליעדן הסופי הוקם קו הספנות ישראל אמריקה.
שש הספינות בצי פעלו בניהולן המשותף של חברת הספנות הישראלית צים, בנק דיסקונט שבבעלות משפחת רקנאטי, וארגונים יהודיים שפעלו בארצות הברית.
השותפות פורקה לאחר כמה שנים, וב-1953 החלה לפעול חברת הספנות אל-ים שבראשה עמדו האחים רפאל ויעקב רקנאטי.
רפאל יצא להקים את קו הספנות החדש המחבר בין ישראל לארצות הברית, ואחיו הצעיר יעקב למד הנדסת אוניות באוניברסיטת מישיגן.
אחרי פירוק השותפות מונה יעקב למנהל הקו, ומילא את תפקיד המנהל הכללי של החברה עד לפטירתו בשנת 1997.
בבעלותה של חברת אל-ים היו שלוש אוניות שנותרו בידיה לאחר הפסקת פעילותו של קו ישראל – אמריקה המקורי.
אלה הובילו בשלוש השנים הראשונות בעיקר מטענים בתפזורת כמו מלט, פחם וגרעינים (חיטה, אורז, תירס, סויה ועוד).
בתקופה הזו אל-ים התבססה כלכלית, עברה לרווח והתפרסמה כחברה הפועלת ביעילות ובדייקנות.
במסגרת הסכם השילומים שנחתם בין מדינת ישראל לגרמניה המערבית נהנו חברות ישראליות מהאפשרות לבנות אוניות חדשות במספנות גרמניות.
אל-ים ניצלה את ההזדמנות להגדיל את צי האוניות שלה, והזמינה ארבע אוניות משא להובלה ולשינוע של מטענים ייעודיים (מטענים ייעודיים – אונייה שיעדה נקבע על פי המטען שבה ולא מפליגה על קו קבוע) – "הר כרמל", "הר כנען", "הר גלבוע" ו"הר תבור".
בשנת 1961 נבנו אוניות קירור מהמתקדמות בתחומן – "הר גלעד" ו"הר רמון" ואוניית תפזורת "הר סיני".
אלה היו אוניות גדולות לזמנן, בעלות קיבולת של מעל 15 אלף טון – פי שניים מגודלן הממוצע של אוניות משא באותה התקופה.
היו מי שחשבו שחברת אל-ים הסתכנה בהזמנה שכזו, שכן כלי שיט גדולים כל כך שאינם פעילים מספיק עלולים לגרום לחברה להפסדים כבדים.
אבל התברר שההחלטה הייתה מוצלחת: הצי החדיש הוביל כמות גדלה והולכת של סחורות מסוגים שונים, ואל-ים הפכה מתחרה לחברת צים הוותיקה.
במשך שנים רבות הובילה אל-ים 50% מיבוא הגרעינים לישראל.
בשנת 1963 התווספו לצי של אל-ים האוניות "תל אביב" ו"ערד" (31.5 אלף טון כל אחת) וב-1966 האוניות "הר מירון" ו"הר קסטל" (50 אלף טון כל אחת).
ראשי החברה אימצו את החידושים האחרונים בענף הספנות העולמי ויישמו אותם במהירות ובקפדנות.
החל משנות ה-70 פעלה החברה בעיקר בשוק הבין-לאומי מאחר שצמחה מעבר לצורכי מדינת ישראל בהובלת סחורות, ובכך תרמה למשק הכנסות במטבע חוץ.
בשנת 1983 צרפה החברה לצייה את האונייה "לאון" שהובילה פחם לתחנת הכוח החדשה בחדרה.
החברה המשיכה להתרחב בשנים הבאות, וצייה כלל גם מכליות גדולות שהובילו חלק חשוב מיבוא הנפט הגולמי למדינת ישראל.
עד שנות התשעים של המאה העשרים המשיכה אל-ים לפעול בהצלחה בזירה העולמית.
במשך עשור זה הצי שלה צומצם בהדרגה, ובראשית שנות ה-2000 נמכרו האוניות האחרונות של החברה, והיא חדלה מפעילות.
אַלְ-יַוּם היה יומון מפלגתי ישראלי בערבית, שהיה שופרה של מפא"י וההסתדרות.
העיתון נוסד ביפו, באותו בניין ששימש לפני כיבוש יפו את העיתון "פלסטין", שחדל להתקיים.
בראשית ימיו הציג עצמו "אליום" כהמשכו של "פלסטין".
מבחינה רשמית, מו"ל העיתון הייתה עמותת אלת'קאפה (התרבות) ומשנת 1959 עמותת אליום, אבל בפועל מימנה את העיתון לשכת היועץ לעניינים ערבים במשרד ראש הממשלה.
עד 1958 עורכו הראשי של העיתון היה חבר מערכת "דבר", המזרחן מיכאל אסף, שמשרדו שכן בבניין עיתון דבר, ובעיתון התפרסם חומר רב שלא היה אלא תרגום מאמרים מ"דבר".
לצידו כיהן כמזכיר המערכת, טוביה שמוש.
בראשית ימי המדינה היה אל-יום העיתון היומי היחיד בערבית בישראל.
לדברי החוקרים מוסטפא כבהא ודן כספי, מטרת העיתון הייתה לחבר את הציבור הערבי למדינת ישראל, להדריך אותו בדמוקרטיה ולנתק אותו מהתרבות הערבית של הארצות השכנות.
העיתון הדגיש את היתרונות שבמצבם של ערביי ישראל לעומת אחיהם הנתונים תחת שלטון מוסלמי.
בעיתון ניתן אמנם מקום גם למאמרי ביקורת ומכתבים למערכת, אך לצד כל מאמר ומכתב ביקורתי שנדפס פורסמה תגובה מערכתית-ממסדית.
בשל נימתו הציונית, המהללת ללא ביקורת את הישגי המדינה וערביי ישראל, לא זכה העיתון לאמינות בקרב קהל היעד שלו.
לכך נלוו גם ניהול כושל, ורמה נמוכה יחסית של כתיבה.
תפוצתו בשנת 1958 עמדה על כ-700 גליונות.
בשנת 1958, במטרה להעלות את רמת העיתון, מונה נסים רג'ואן לעורך.
בתקופתו עלתה תפוצת העיתון לכ-4000 גליונות.
באוגוסט 1960 הוצהר רשמית על שותפות של ההסתדרות בהוצאת העיתון, ונעשו שינויים במערכת כדי להכניס יותר עובדים ערבים לעיתון.
בין השאר מונה סגן עורך ערבי, סובחי יונס.
השינויים נעשו לנוכח העובדה שהעיתון לא הצליח לחדור מספיק אל הקהל הערבי, ורבים מקוראיו היו יהודים.
הצעת מפ"ם להרכיב מערכת שתשקף את כל הפלגים להסתדרות נדחתה על ידי מפא"י, בטענה שקודם על מפ"ם לסגור את ביטאונה העצמאי בערבית, אל-מרסד.
בקיץ 1966, לאחר ששמואל טולידאנו מונה ליועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, הוחלט על סגירת העיתון.
בהמשך הוחלט להסתפק בפיטורי רג'ואן, שההסתדרות רצתה במשך זמן רב להדיחו, ושטולידאנו נמנע מלתמוך בו בניגוד לקודמיו בתפקיד היועץ לענייני ערבים של ראש הממשלה.
באפריל 1967 נשקל לסגור את העיתון ובמקומו להוציא שבועון, וההחלטה בעניין נדחתה.
לאחר מלחמת ששת הימים, על רקע פתיחת השוק הערבי-ישראלי לעיתונים משאר העולם הערבי, פריחת העיתונות המסחרית הלא-מפלגתית בעברית, ושקיעת העיתונות המפלגתית, נסגרו רוב העיתונים-מטעם.
על אף מימון מפלגתי והסתדרותי, לא הצליח "אל-יום" להגיע לתפוצה סבירה, ובתחילת 1968 הוחלט על סגירתו החל מ-1 ביוני 1968. הסבסוד הממשלתי וההסתדרותי הועבר במקום זאת לעיתון אל-אנבא בעריכת יצחק בר-משה, שהוקם בשותפות עם הג'רוזלם פוסט.
תפוצת העיתון בשיאה הגיעה ל-4,000 גיליונות, אולם בתקופות רגילות נעה סביב 3,000-2,000 תוך תנודות חדות.
עם סגירתו נמסר שתפוצתו בימי השבוע היה כ-2500 גליונות ובימי שישי כ-4000 גליונות.
אל-כום הוא כפר פלסטיני השוכן כ-13 ק"מ ממערב לחברון, וכ-2 קילומטר ממזרח לקו הירוק.
בשנת 2007 נמנו בו 2,568. מועצת הכפר אל-כום הוקמה בשנת 1995 כאיחוד של הכפרים: אל-כום, אל מורק, בית מקדום, וחומסה (חומצה).
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אל-כום נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בהסכם אוסלו ב' השטח הבנוי של אל-כום והכפרים הסמוכים אל מורק ובית מקדום סווג כשטח B.
סמוך לגרעין העתיק של הכפר נמצאת תל ארכאולוגי שנקראת "תל אל כום" (או "ח'רבת אל-קום").
לפי עדויות ארכאולוגיות, האתר היה מיושב בתקופת הברונזה הקדומה.
בצדו הדרומי של התל מספר מערות קבורה.
בחפירות במקום נמצאו שתי כתובת בעברית מהמאות 7–8 לפני הספירה, באחת מהן שתוארכה למאה ה-7 לפני הספירה נכתב: "לְעוֹפַי בֶּן נְתַנְיָהוּ [הַ]חֶדֶר הַזֶּה".
הכתובת השנייה פרסמה את האתר בקרב חוקרי המקרא, בהיותה אחת הכתובות הבודדות שנתגלו שמזכירות את "יהוה ואשרתו".
בכפר מספר אתרים מהתקופות הרומית והביזנטית: "ח'רבת חומס'ה" ("ח'רבת חומצה"), "ח'רבת בית מקדום" ו"ח'רבת מוראק" (נקרא גם "אל-מוורק").
בח'רבת מוראק נשתמרו שרידי מבנה מפואר מוקף חומה מהתקופה ההרודיאנית המכונה "ארמון חלקיה".
האתר כולל שרידי מבנה ששטחו 40x40 מ' ובו בית מרחץ, מערכת של תעלות מים וחדרים מצופים טיח צבעוני.
באתר נמצאו מטבעות, שהמאוחרים שבהם משנת 68 לספירה.
הארכאולוג ד"ר יצחק אשל מזהה את "ארמון חלקיה" כביתו של הלל בן גריס, "סגנו של בר כוכבא"
אַלְ-יַוְם אַ-סַּאבִּע הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית אשר אתר האינטרנט שלו הוא הנצפה ביותר במצרים.
העיתון יצא לאור לראשונה באוקטובר 2008 במתכונת של שבועון היוצא לאור מדי שבת, בתחילה כמגזין המסקר את התחום החברתי והפוליטי של מצרים.
העיתון פעל במתכונת זו במשך כשלוש שנים, עד שבמאי 2011, מספר חודשים לאחר המהפכה במצרים, הוחלט להרחיב את תפוצתו, והוא הפך לעיתון חדשות יומי.
לאחר ההכרזה על המעבר למתכונת של עיתון יומי אמר מייסד העיתון וליד מוסטפא: "העיתון תומך בצורך העממי במדינה אזרחית, ויחתור להציג עובדות לקוראים ללא הטיה פוליטית וייצוג אמין של השקפות מגוונות".
באוגוסט 2011 הודיע מנכ"ל העיתון סאלי פיש על הקמת אתר אינטרנט באנגלית, בשאיפה "לספק מידע רקע על פוליטיקאים מצרים, אנשי ציבור וארגונים במקום אחד".
גרסת האתר באנגלית פעלה עד חודש דצמבר 2012, אז הופסקה פעילותו.
העיתון נקט קו ליברלי והרבה לבקר את האחים המוסלמים ואת טורקיה.
בתחילה נחשב לשופרו של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי, אך בשלבים מאוחרים יותר החל לבקרו בחריפות.
בעקבות הביקורת על הממשל החלו להישמע האשמות כלפי העיתון כי הוא בודה ידיעות ופועל להשמצת השלטון ולפגיעה בו.
ב-2016 החל משפט שבו נאשם עורך העיתון, ח'אלד סאלח, בהפצת ידיעות כוזבות לאחר שהעיתון דיווח על פרשת שחיתות גדולה בממשל המצרי.
העיתון חשף מספר פרשות גדולות:
ב-2011 חשף העיתון כי מצרים לא התכוונה להחזיר את השגריר המצרי מתל אביב לאחר אירוע שבמהלכו נהרגו חיילים מצרים בגבול ישראל-מצרים, אך לאחר פרסום הידיעה הוחזר השגריר.
ב-2016 חשף העיתון פרוטוקולים מסווגים מפגישה בין סאיב עריקאת לשר החוץ האמריקאי ג'ון קרי שעניינם תיאום הצבעות לגינוי ישראל בנושא ההתנחלויות ואי-הטלת וטו אמריקאי בנושא.
ב-2017 היה העיתון הראשון שחשף את זהותו של המחבל המצרי שביצע את הפיגוע בלובר.
אל-כות היא בירת מחוז ואסט במזרח עיראק.
העיר שוכנת על גדות נהר החידקל כ-160 ק"מ מדרום לבירה בגדאד.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 389,376 בני אדם.
במלחמת העולם הראשונה נערך עליה מצור.
אל-חַשְׁד א-שַּׁעְבִּי , הידוע גם בשם "כוחות המוביליזציה העממית", "ועד המוביליזציה העממית" או "יחידות המוביליזציה העממית", הוא ארגון-גג הנתמך על ידי ממשלת עיראק ומאגד בתוכו מעל 60 מיליציות שיעיות אך כולל גם ארגונים סוניים, נוצריים ויזידיים.
כוחות הארגון נלחמו כמעט בכל קרב משמעותי נגד דאעש.
בעיני חלק מהמומחים, הארגון מהווה מעין יורש של משמר הרפובליקה, לאחר שאורגן מחדש ב-2018 על ידי ראש ממשלת עיראק לשעבר חיידר אל-עבאדי, שהוציא תקנות לארגון מחדש של הכוח תוך מתן דרגות ומשכורות כמו לזרועות אחרות של הכוחות המזוינים של עיראק.
בפועל הארגון מאגד גם מיליציות שיעיות פרו-איראניות הפועלות בכפוף למשמרות המהפכה האסלאמית של איראן, והיו מעורבות בפעילות צבאית נגד ארצות הברית וישראל.
בשל כך הופצצו מספר בסיסים ומחסני טילים של מיליציות אלו, בתקיפות המיוחסות לישראל ולארצות הברית.
מרבית המיליציות בארגון נמנות בין המיליציות הפרו-איראניות ומופעלות וממומנות על ידי איראן.
מיליציות אלו מאוגדות תחת ההתנגדות האסלאמית בעיראק ומוכוונות לביצוע טרור ומלחמה באמצעות שליח נגד אויבי "ציר ההתנגדות" ובעיקר נגד ישראל וארצות הברית.
במסגרת זו הוכפף ישירות למפקד העליון של הצבא, ראש ממשלת עיראק.
ב-3 בינואר 2020 נהרג סגן מפקד כוחות אל-חשד א-שעבי ואחד ממיסדיו, אבו מהדי אל-מוהנדס, בתקיפה אווירית אמריקנית שבה נהרג גם מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני.
פאלח אל-פיאד - מנהיג הארגון
אבו אזהר אל-ג'בורי - דובר הארגון.
האדי אל-עאמרי - מנהיג חטיבת בדר
קייס אל-ח'זעלי - מנהיג עסאיב אהל אל-חק
אכרם אל-כעבי - מנהיג תנועת א-נוג'בא
שיבלי זאידי - מנהיג גדודי האימאם עלי
אבו פדאכ אלמחמדאוי - מנהיג גדודי חזבאללה
אבו חסן אל-מהדי - מנהיג אזורי בכיר במרכז עיראק.
אל-כֻּתֻבּ אָ-סִּתָּה הם שישה ספרים אשר מכילים אוספים של חדית', אוספים אשר אוגדו על ידי שישה אימאמים מוסלמים סונים, כמאתיים שנים לאחר פטירתו של מוחמד נביא האסלאם.
ששת הספרים הללו ידועים גם בכינוי "א-סחאח א-סִתה" (ערבית: الصحاح الستة), שפירושו "ששת המאומתים".
אף על פי שהם חוברו כבר במאה ה-9 לספירה, הם קובצו יחדיו כשישה ספרים רק במאה ה-11.
צחיח אל-בוח'ארי - מכיל 7,275 מסורות.
צחיח מוסלם - מכיל 9,200 מסורות.
סונן אבו דאוד - מכיל 4,800 מסורות.
סונן א-נסאאי - מכיל 5,270 מסורות.
סונן אבן מאג'ה - מכיל יותר מ-4,000 מסורות
מואטא אימאם מאלכ - מכיל 1,720 מסורות.
על חמישה מהספרים יש הסכמה רחבה (אם כי לא מוחלטת) בקרב מוסלמים הסונים, אך ישנה מחלוקת בנוגע לספר השישי.
למשל, אנשי האסכולה המאלכית רואים ב"מואטה" של האימאם מאלכ אבן אנס הספר השישי, ועבורם הוא אף הראשון בחשיבותו אחרי הקוראן.
בנוסף לביקורת הפנים-אסלאמית, אמינות חלק מהדיווחים מוטלת בספק במחקר החילוני-ביקורתי.
אל-כחלאווי א-תונסי היה יהודי-תוניסאי, זמר ונגן כלי הקשה במוזיקה ערבית בהשראה עממית ואיש עסקים.
שאל את שם הבמה שלו מהזמר המצרי מוחמד אל-כחלאווי .
כמו תוניסאים רבים בשנות ה-40 של המאה ה-20, נשבה בהתבגרותו בקסמי המוזיקה המצרית.
הוא לא רק עיצב את עצמו בדמותו של הזמר המצרי מוחמד אל-כחלאווי, המפורסם זה מכבר, אלא גם לקח ממנו את שם הבמה שלו.
תהילתו של אל-כחלאווי א-תונסי עלתה גם כן וכנער בשנות הארבעים המאוחרות של המאה העשרים, משך את תשומת ליבו של נגן הקאנון היהודי העיוור קקינו דה-פז ואחרים.
לאחר כמה עבודות בפריז במקומות כמו הקברט המפורסם El Djazair ברובע הלטיני כזמר ונגן כלי הקשה (דרבוקה), הוא חזר לתוניס ושם הפך לאורח קבוע ברדיו תוניס.
בשנת 1953 הקליט את הסינגל הראשון שלו (Min youm elli ratek aini, "מהיום שהמבט שלי נח עליך") אשר סלל את דרכו קדימה.
במהלך השנים הבאות הקליט בשלל חברות ידועות: דוקררט-תומסון, Teppaz, La Voix Du Globe, בל-אייר, Pathé ודוניה.
במשמעות של "עולם" (دنيا) בערבית, דוניא הייתה חברה של תקליטי 78 rpm מוערכת למדי בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך התקשתה במעבר לאריך-נגן.
ב-1960 רכש אל-כחלאווי את החברה כולה והפך אותה במהרה לאימפריה עם מגוון אומנותי מרשים.
אל-כחלאווי א-תונסי וחברתו דוניא נתנו קול לכמה ממיטב האמנים הצפון אפריקאים של המאה ה-20, כאשר מעטים אחרים עשו זאת.
היותו אמרגן כמעט ולא האט את הקריירה המוזיקלית שלו.
לאורך כל סוף עידן הוויניל סיפק אל-כחלאווי א-תונסי מופעים על עשרות תקליטי LP ו-45 של דוניא והמשיך להופיע לאורך שנות ה-80 וה-90.
ב-15 בפברואר 2000, העיתון ליברסיון בצרפת יצא עם הכותרת הבאה: "Tounsi ne jouera plus de derbouka" ("תונסי כבר לא ינגן בדרבוקה").
אל-כחלאווי א-תונסי נפטר בגיל 67, בטרם עת, אך קולו לא נדם.
בשנת 2002, אולם הקונצרטים בטקלאן בשדרות וולטייר בפריז, שנרכש על ידי אל-כחלאווי בשנת 1976 והיום בבעלות בניו, כיבד את זכרו של אל-כחלאווי א-תונסי ואת תרומתו המוזיקלית לצפון אפריקה וגם לצרפת באמצעות ערב שירה.
אל-כחלאווי גם מונצח באוסף של Trésors de la Chanson Judéo-Arabe (אוצרות השיר היהודי-ערבי) של חברת Buda Musique , אשר כמעט כל תוכנו נלקח מחברת דוניה.
אל-טעם (אַגֶּוּזְיָה, Ageusia ) הוא אובדן תפקודי הטעם של הלשון, ובמיוחד חוסר היכולת לזהות מתיקות, חמיצות, מרירות, מליחות ואומאמי (אומאמי פירושו "טעם נעים/טעים").
אובדן חוש הטעם שונה מתתרנות (אובדן חוש הריח).
תתרנות אמיתית היא נדירה יחסית בהשוואה להיפוגיוזיה (Hypogeusia ) – אובדן חלקי של חוש הטעם, ודיסגיוזיה (Dysgeusia ) – עיוות או שינוי הטעם.
על אף שאל-טעם נחשב לתופעה יחסית נדירה, היא עלולה לפגוע באנשים בכל גיל ובכל רקע דמוגרפי.
מאז מגפת הקורונה דווח על עלייה במספר המקרים של אל-טעם, כשהמחלה הובילה להגברה באבחון התופעה בהשוואה לתקופה שלפניה.
הגורמים העיקריים להפרעות טעם הם טראומת ראש, דלקות בדרכי הנשימה העליונות, חשיפה לחומרים רעילים, גורמים איטרוגניים, תרופות וגלוסודיניה ("תסמונת הפה הבוער BMS").
טראומת ראש עלולה לגרום לחבלות באזורים במערכת העצבים המרכזית המעורבים בעיבוד גירויי טעם, כולל התלמוס, גזע המוח והאונות הרקתיות.
נזק עלול להיגרם גם למסלולים נוירולוגיים המעורבים בהעברת גירויי טעם.
אגיוזיאה יכולה לגרום נזק רקמתי לעצבים התומכים בלשון, במיוחד לעצב כורדה טימפני (tympani chorda) ולעצב הלשון והלוע.
עצב הכורדה טימפני מעביר טעם לשני השלישים הקדמיים של הלשון, ועצב הגלוסופרינגי מעביר טעם לשליש האחורי של הלשון.
הפרעות נוירולוגיות כמו השיתוק של בל, דיסאוטונומיה משפחתית וטרשת נפוצה גורמות לבעיות דומות לנזק עצבי, כמו גם מצבים זיהומיים מסוימים כמו אמובואיד מנינגואנצפלופתיה ראשונית .
העצב הלשוני (שהוא ענף של העצב המשולש, אך נושא תחושת טעם בחזרה לעצב כורדה טימפני אל האונה הרקתית של עצב הפנים) עלול להיפגע גם במהלך ניתוח אותולוגי, מה שגורם לתחושת טעם מתכתי.
מחסור בוויטמין B3 (ניאצין) ואבץ עלול לגרום לבעיות במערכת האנדוקרינית, העלולות לגרום לאובדן טעם או שינוי טעם.
הפרעות במערכת האנדוקרינית, כמו תסמונת קושינג, תת-פעילות של בלוטת התריס וסוכרת עלולות לגרום לבעיות דומות.
אגיוזיאה יכול להיגרם גם כתוצאה מתופעות לוואי רפואיות מתרופות אנטי-ראומטיות כמו פניצילאמין, תרופות נגד פרוליפרסיביות כמו ציספלאטין, מעכבי ACE ותרופות אחרות הכוללות אזלסטין, קלריתרומיצין, טרבינאפין וזופיקלון.
אל-טעם עלול להוות סימן לזיהום הנגרם מנגיף קורונה 2019. אל-טעם ואל-ריח הם בין התסמינים הבולטים המקושרים לעיתים קרובות עם COVID-19, ותסמיניהם עשויים להימשך עד כ-4 שבועות.
מחקרים מצביעים על כך שמוטציות שונות של נגיף COVID-19 עשויות להיות קשורות להבדלים בחומרת האל-טעם שחווים החולים, וכן בחומרתן של הפרעות טעם וריח אחרות – כלומר שלענפים שונים של הנגיף ייתכן השפעות שונות על חושים אלה.
מחקרים שבדקו את שכיחות הפרעות הטעם בתקופת מגפת הקורונה מצביעים על טווח רחב של השפעה באוכלוסיות שונות, כאשר חלק מהנבדקים חוו את הבעיה בחומרה גבוהה יותר מאחרים:
נמצא כי אל-טעם אובחן בכ-28.0% מהמטופלים, אובדן טעם חלקי בכ-33.5% ושינוי טעם בכ-41.3% מהמטופלים.
נזק ודלקת מקומיים המפריעים לבלוטות הטעם או למערכת העצבים המקומית, כמו זו הנובעת מטיפול בהקרנות, גלוסיטיס, שימוש בטבק או שימוש בשיניים תותבות עלולים גם הם לגרום לאגיוזיאה.
סיבות ידועות אחרות כוללות אובדן רגישות לטעם מהזדקנות (שגורמת קושי בחישת טעם מלוח או מר), הפרעת חרדה, סרטן, אי ספיקת כליות ואי ספיקת כבד.
דווח על 88% מקבוצה של יותר מ-400 חולי COVID-19 באירופה שדיווחו על אי תפקוד במערכת העיכול (86% דיווחו על תפקוד חוש הריח).
הפרעות הטעם והריח מאובחנות על ידי רופא אף אוזן גרון, רופא זה יכול לקבוע את מידת הפרעת חוש הטעם של אדם על ידי מדידת הריכוז הנמוך ביותר של איכות הטעם שאדם יכול לגלות או לזהות.
ייתכן שהנבחן יתבקש להשוות בין טעמם של חומרים שונים או לשים לב כיצד עוצמת הטעם גדלה כאשר ריכוז החומרים גדל.
מדענים פיתחו בדיקות טעם בהן המטופל מגיב לריכוזים כימיים שונים.
זה עשוי לכלול בדיקה פשוטה של "לגימה, יריקה ושטיפה", או שכימיקלים עשויים להיות מושמים ישירות על אזורים ספציפיים בלשון.
אל-כאף , המכונה גם לה כאף (Le Kef בצרפתית), היא עיר בצפון מערב תוניסיה.
היא גם בירת מחוז כאף.
העיר אל-כאף ממוקמת 175 קילומטרים ממערב לבירה תוניס וכ־40 קילומטרים ממזרח לגבול בין אלג'יריה לתוניסיה.
העיר העתיקה בנויה על הר השולחן שנקרא ג'בל דיר.
אל-כאף הייתה בירתה הזמנית של תוניסיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעיר התמקם מטה הפיקוד של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה במהלך מלחמת העצמאות האלג'ירית נגד הצרפתים בשנות החמישים.
סידי בו מכלוף הוא הקדוש הפטרון של העיר.
הוא נטמן במאוזוליאום הנמצא בעיר.
העיר אל-כאף היא העיר הגבוהה ביותר בתוניסיה, בגובה 780 מטרים מעל גובה פני הים, שטח המטרופולין של העיר מגיע ל־25,000 דונם מתוכם 450 דונם הם החלק הפנימי של רובע מדינה המוקף חומה.
העיר אל-כאף משתרעת על פני שתי נפות במחוז.
נפת אל-כאף מזרח ונפת אל-כאף מערב, שהם שני הרבעים העירוניים של העיר.
בימי שלטון קרטגו נקראה העיר סיצ'ה-Sicca מאוחר יותר בימי השלטון הרומי העיר נקראה סיצ'ה וונריה.
לאורך ההיסטוריה העיר החליפה מספר שמות שלה: קולוניה יוליה Cirta, נובה Cirta, Sikka Beneria, Shaqbanariya ולבסוף מאז המאה ה-16 שמה היה אל-כאף.
אל-כאף הייתה מאז ימי קדם העיר הראשית של ברכס הרי תל שבהרי האטלס, הנמשך ממרוקו דרך אלג'יריה ועד צפון מערב תוניסיה.
אל-כאף היוותה את המרכז הפוליטי, המרכז הדתי החשוב ביותר והמעוז הדומיננטי.
בראשית המאה החמישית היה אפיאריוס מסיצ'ה הכומר בעיר.
הוא גרם ל סכסוך בין כנסיות קרתגו ורומא בדבר סמכות השיפוט של בישופי אפריקה כאשר פנה לכנסיית רומא כנגד נידויו מכנסיית קרתגו.
בסביבות שנת 439 לספירה כבשו הוונדלים את העיר מידי הרומאים.
בסופו של דבר, העיר אל-כאף הפכה לחלק מממלכת הברברים.
הכיבוש על ידי בית אומיה
בשנת 688 לספירה, פשטו על העיר מוסלמים במהלך הכיבוש של בית אומיה את צפון אפריקה.
במאה ה-17 נבנתה הקסבה של לה כאף כדי לאכלס בה חיל מצב קבוע (אוג'אק); בשנת 1740 הושלמה בניית העיר על ידי הוספת חומות מבוצרות.
חומות אלה לא הועילו ולא מנעו את כיבוש העיר וביזה על ידי האלג'יראים בשנת 1756, ולא את כיבוש הצבא הצרפתי משנת 1881, לאחר קריסתה האימפריה העות'מאנית חלקית.
ב־8 ביולי 1884 הכריזו רשויות הפרוטקטורט הצרפתי החדש על אל-כאף כעיר, אחת הראשונות במדינה.
בשנת 1973 התקיימה בעיר פגישת פסגה בין נשיא תוניסיה חביב בורגיבה לנשיא אלג'יריה הווארי בומדיין.
בפסגה הציע נשיא אלג'יריה לחוקק חוקה לאיחוד תוניסאי-אלג'יראי.
האקלים בעיר בדרך כלל לא יציב, בקיץ ישנם גלי חום ובחורף סובל האזור מסופות שלגים.
בעיר אל-כאף ישנם מספר מבנים דתיים אסלאמיים, של התנועה הסופית.
במאוזוליאום סידי בו מכלוף נמצא קברו של מייסד פלג איסאווה בתוניסיה.
מסגד אל קדריה החשוב גם לסופיות.
מורשת של הקהילה היהודית המקומית העתיקה, בית הכנסת גריבה הוא נמצא ברובע היהודי שנקרא הארה.
הוא מושא הערצה של יהודי האזור ואפילו אלג'יריה, העולים לרגל מדי שנה במהלך השבוע של חג סוכות.
עם שקיעתה של הקהילה היהודית בעיר בשנת 1984, בית הכנסת ננטש ועבר תהליך של הרס מתקדם, עד ששוחזר עשר שנים מאוחר יותר על ידי הרשויות ונפתח מחדש לציבור ב־13 באפריל 1994. בסוף מרץ 2017 עבר הבניין סדרת עבודות שיקום נוספת.
בית כנסת זה הוא אחד מששת בתי הכנסת שנשארו במגרב.
בית הכנסת הגדול ביותר נמצא באי ג'רבה.
בעיר נמצא המאוזוליאום של עלי טוקי, אביו של אל-חוסיין בן עלי אט-טורקי , מייסד שושלת חוסייניד ששלטה בתוניסיה בין השנים 1705 עד 1957.
בעיר התגלו שרידים, שנשמרו היטב, של בזיליקה רומאית המתוארכת לראשית המאה החמישית בשם דאר אל קוס, שהוקדשה לפטרוס הקדוש.
הר השולחן הנישא לגובה של 600 מטר מעל הסביבה בשם ג'וגרטה טבלנד נראה מאל-כאף.
בהר נמצאים שרידי מבנים עוד מימי הנומידים.
המוזיאון לאמנויות ומסורות פופולריות של אל-כאף, השוכן במבנה שנבנה במאה ה-18, מציג אוספים את המנהגים החברתיים ששררו בעיר לפני עצמאות המדינה.
פסטיבל מכלוף מתקיים בחודש יולי בכל שנה.
פסטיבל סאליחה מתקיים כל שנה שנייה.
שם הפסטיבל לקוח משמה של הזמרת סאליחה שנולדה בשנת 1914 בכפר נביור במחוז כאף.
עם השנים הפכה לזמרת הלאומית של תוניסיה.
יום מותה בשנת 1958 הפך ליום אבל לאומי.
בעיר אל-כאף נמצא המרכז הלאומי של תוניסיה לאמנויות הבמה, הדרמה והתפאורה.
העיר גם מארגנת את הפסטיבל של "24 שעות של תיאטרון ללא הפסקה".
המטבח של אל-כאף כולל שני מתכונים ספציפיים לאזור.
המאכל הראשון, לחם אזורי טיפוסי שנקרא "mjamaa או khobz el aid", מכוסה בביצה ומעוטר.
המאכל השני נקרא, בורזגן הוא סוג של קוסקוס שמומתק קלות על ידי שכבות מתחלפות של פירות יבשים, כגון, תמרים ובשר טלה.
פסטיבל מאיו Mayou, המכונה גם פסטיבל בורזגן, בו מגישים את הקוסקוס המסורתי בטעמים עכשוויים.
ראשות העיר מורכבת ממועצת העיר שבה מכהנים 22 חברים, בהם נשיא, סגן נשיא, ראשי הרבעים, שישה עוזרים ושלושה עשר יועצים.
הנתונים נתקבלו ממשרד הפנים של ממשלת תוניסיה על פי סקר מפקד האוכלוסין לשנת 2014.
מערכת החינוך העירונית כוללת בתי ספר חטיבות ותיכונים.
בנוסף גם מכונים אקדמיים והפקולטות הבאים: המכון הגבוה ללימודי מדעי הרוח, המכון הגבוה למוזיקה ותיאטרון, המכון הגבוה לטכנולוגיית המידע, המכון הגבוה לחינוך גופני, בית הספר החקלאי לתארים מתקדמים והמכון הגבוה לסיעוד.
שירות הרדיו האזורי "לה כאף" שנוסד 7 בנובמבר 1991, מכסה בשידוריו את צפון מערב המדינה.
חברת התחבורה של אל-כאף היא החברה היחידה המציעה שירות תחבורה ציבורית באוטובוסים בעיר.
העיר מקושרת לערים מסביב על ידי רשת מוניות הנקראת לוג'ה .
התחבורה לבירה תוניס, מתבצע באמצעות קו הרכבת האזורי העובר דרך דהמני .
מועדון הכדורגל העירוני אולימפיק דו כאף שהוקם בשנת 1922 בעונת 2009–2010 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה.
בעונה 2012–2013 עלתה הקבוצה לליגה הראשונה, זו הייתה הפעם החמישית בה עלה המועדון לליגה הלאומית.
המכון הגבוה לספורט וחינוך גופני אל-כאף מפעיל את אליפות תוניסיה לנשים בכדורגל.
בשנת 1855 פרסם ג'ון הנרי ניומן רומן, Callista'', שהתרחש בסיצ'ה ונריה במאה ה-3 לספירה (העידן הרומי).
סנט פולגנטיוס מרוספה הורה לחרב כאן על ידי כומר אריאני בשנת 499
אל-יאמון היא עיירה פלסטינית, הממוקמת כתשעה קילומטרים מערבית לג'נין בנפת ג'נין, בצפון יהודה ושומרון.
שטחה של אל-יאמון מורכב מכ-20,000 דונם, מתוכם 1,300 דונם הם שטח בנוי.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיר מונה 16,383 תושבים (2007).
האוכלוסייה מורכבת בעיקר ממספר משפחות כמו פריחאת, ח'מאיסה, סמודי, חושיה, אבו אל-היג'ה, סמאר, עבאהרה, זייד, ג'ראדאת, שרקיה ונוואהדה.
בכפר נמצאו חרסים מהתקופות הרומית, הביזנטית, המוסלמית והעות'מאנית.
במהלך המאה ה-16 (תחת שלטון האימפריה העות'מאנית) התקיימו בכפר כ-28 משקי בית מוסלמים.
התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 25% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות, בסך הכל 15,000 אקצ'ות.
בשנת 1799, הכפר הוזכר על ידי פייר ז'אקוטן במפות במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
בשנת 1838 אדוארד רובינסון ציין את הכפר במסעותיו, ובשנת 1870 מצא ויקטור גרן כי אל-יאמון מונה 500 תושבים.
הכפר היה אז מחולק לשני רבעים, שכל אחד מהם נוהל על ידי שייח' משלו.
בשנת 1882 אל-יאמון תואר במפת הקרן לחקר ארץ ישראל כ"כפר גדול עם עצי זיתים סביבו.
ניצב על אדמה גבוהה, ובאר במזרחו."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנה אל-יאמון 1,485 תושבים.
כל התושבים היו המוסלמים למעט נוצרי אורתודוקסי אחד.
האוכלוסייה גדלה במפקד 1931 ל-1,836; תושבים שהתגוררו ב-371 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 האוכלוסייה מנתה 2,520 תושבים על שטח של כ-20,361 דונם.
6,036 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 11,121 דונם לדגנים, ואילו 58 דונם שימשו לבנייה.
לאחר סיום מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק מ-1949, הכפר הוכפף לשלטון ירדני.
בתקופה זו היגרו לכפר שבט אבו חיג'ה, שישב באזור עין הוד של היום.
בשנת 1961 אוכלוסיית אל-יאמון מנתה 4,173 נפשות.
ב-29 באוקטובר 2008 נהרג מחמד עבאהרה, חקלאי בעיירה על ידי צה"ל.
לעבאהרה היה רובה ציד שהביא את חיילי צבא להאמין שהוא יורה לעברם.
עם זאת, בנו של עבאהרה טען כי אביו נהג לשמור על הכבשים שלו מפני גנבים פוטנציאליים.
ארגון "אל-חראסה" (משמעות בעברית "השמירה") הוא מיליציית שיטור מקומית הפועלת בכפר קאסם תחת חסות הפלג הדרומי של התנועה האיסלאמית ועיריית כפר קאסם.
במשטרת ישראל הגדירו את הארגון כ"סוג של משטרה פרטית".
הארגון נוסד בשנות ה-90 במטרה להגן על תושבי כפר קאסם ולמנוע אלימות, סחר בסמים ופשיעה.
במשך הזמן שינה הארגון את יעודו ולקח סמכויות שיטור ללא אישור חוקי ובהמשך החל להתעמת עם משטרת ישראל על סמכויות שמירת החוק בכפר קאסם.
הארגון פועל בחסות העירייה, מתוקצב על ידה ומונחה על ידי אנשי הדת של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית.
הארגון נחשב למיזם בולט של התנועה האיסלאמית הדרומית.
ראשי ציבור ואנשי התנועה, בהם אבראהים צרצור, עאדל בדיר, עבד אל-חכים חאג' יחיא, זיאד עמר, ספוואת פריג', מניר בדיר וחמדאללה טהא, מזוהים כולם כמי שאחראים על הובלת הארגון.
התנועה האסלאמית החלה להשתתף במוסדות השלטון המקומי.
ועדות מקומיות לענייני חינוך, בנייה, רווחה וביטחון התפתחו עקב המעורבות, באותו הזמן חלה עלייה בפעילות הארגון.
אנשי הארגון באים מחוגי התנועה האסלאמית, תמכו בעאדל בדיר איש התנ"ס, במסגרת ההתמודדות על ראשות העירייה ובתמורה גייס אותם זמן קצר לאחר מכן לעיריית כפר קאסם והעניק להם תקציב.
ב-2013, בעקבות החלטת ראש העירייה, בדיר, להפיכת הארגון למחלקה עירונית, צורפו אנשי הארגון לעיריית כפר קאסם שהחלה לממן את פעילותם.
בשנים הראשונות פעל הארגון בפתרון סכסוכים וכמשמרות מוסר וניסו למנוע הידרדרות לסמים.
עם הזמן הפך הארגון למשטרה מוניציפלית, אף שאין בידיו הסמכות החוקית לכך.
בתנועה האסלאמית וברשות הפלסטינית מכונה הארגון בשם "כח 17" על שם כוח מיוחד ברשות הפלסטינית.
אנשי "אל-חראסה" אינם לובשים מדים ואינם חמושים בצורה גלויה אך לפי המשטרה הארגון מחזיק בנשק לא חוקי.
לרוב מדובר באנשי הפלג הדרומי של התנועה האיסלאמית, מרביתם צעירים ובני "נוער המסגדים".
גם עבריינים וצעירים שחזרו למוטב במסגרת פעילותה של התנועה האיסלאמית, הצטרפו לארגון.
באוקטובר 2017, על רקע מהומות שהתרחשו אז בכפר קאסם, המשטרה פירקה מחסומים של הארגון שנועדו ללכידת עבריינים, וביקשה לעצור חברים בארגון.
בתגרה בין הצדדים נהרג צעיר בן 17 בידי שומר בחברת אבטחה שעבד בתיאום עם המשטרה.
כתגובה פעילי הארגון התפרעו ושרפו ניידות משטרה ונקודת שיטור.
שני שוטרים נפצעו קל במהלך העימותים.
המהומות הובילו למעצרו של מפקד הארגון, השייח' עבד א-סמיע טאהא, ובכירים נוספים.
בעקבות העימותים האלימים זכה הארגון לתמיכה מוועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, שהכריזה על שביתה בכפר קאסם ודרשה את פיטורי המפכ"ל ומפקד התחנה המקומית.
גם הרשימה המשותפת הצטרפה לתמיכה בארגון וביקרה את משטרת ישראל.
ב-2 באוקטובר 2021 הותקפו שוטרים שהגיעו לחלץ אדם שנכלא על ידי אנשי הארגון שניסו למנוע מהשוטרים לחלצו באלימות.
ארבעה נעצרו ונגד שלושה הוגשו כתבי אישום.
ראש העיר ובכירי הכפר גינו את האלימות.
הארגון הוגדר כמיליציה על ידי השר לביטחון הפנים, עמר בר-לב.
בשנת 2022 הורשע אחד המעורבים בבית המשפט השלום.
אל-כאף הוא אחד מ-24 המחוזות של תוניסיה.
הוא מהווה בעיקר חלק מהרי האטלס הגביים וממרגלותיהם בצפון מערב תוניסיה, הגובלים באלג'יריה.
בירת המחוז היא העיר אל-כאף.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, המחוז מחולק לשתים עשרה רשויות מקומיות:
בשל קרבתו לגבול אלג'יריה ותפקידה ההיסטורי במלחמת העצמאות של אלג'יריה, במחוז אל-כאף יש אוכלוסייה אלג'יראית משמעותית, המארחת למעלה מ-6,000 מצביעים אלג'יריים רשומים, הקהילה השנייה בגודלה בתוניסיה אחרי תוניס.
עיר הבירה שלה, אל-כאף, הייתה מרכז הפיקוד של החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד הצרפתים בשנות ה-50.
אל-מַדִינָה אל-מֻנַוַּרַה היא העיר השנייה בקדושתה למוסלמים (משום ששם נמצא מסגד הנביא) אחרי מכה ובירת מחוז בעל שם זהה במערב ערב הסעודית.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.41 מיליון בני אדם ובכך היא העיר הרביעית בגודלה בערב הסעודית, אחרי ריאד, ג'דה ומכה.
בתקופת הקדם-אסלאם (ג'אהליה) העיר נקראה יַ֫תְ'רִבּ (يثرب).
מכה ואל-מדינה נמצאות שתיהן במחוז חִג'אז במערב חצי-האי ערב.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נכבש המחוז בידי משפחת אל סעוד ממחוז נג'ד במרכז חצי-האי.
עם הקמת ממלכת ערב הסעודית שבירתה ריאד (בירת נג'ד), החל מלך סעודיה לכנות את עצמו "חַ֫'אדִם אל-חַרַמַ֫יְן א-שַּרִיפַ֫יְן" כלומר, "משרתם של שני המקומות הקדושים".
מוחמד, הנחשב באסלאם לגדול הנביאים, נולד בעיר מכה וגדל בה.
בעיר מכה הוא גם החל לשאת את נבואותיו.
נבואות אלה הן חלק מהקוראן ומכונות "הסורות של מכה".
הטפותיו של מוחמד הביאו למתיחות רבה בינו לבין שליטי מכה, עד שנאלץ למצוא מקום מקלט לו ולחסידיו.
כמקום מקלט בחר לו מוחמד את ית'ריב.
זאת לאחר שבני שבט ח'זרג' מית'ריב הציעו לו לעבור ולהתגורר בשכנותם.
הם האמינו כי מוחמד, מנהיג רוחני שבא מחוץ לעיר, עשוי לאחד את בני ית'ריב המסוכסכים ביניהם ולשמש להם מנהיג ובורר.
בנוסף, הם שמעו מהיהודים שנביא עומד להופיע, וסברו שכדאי להקדים ולהתחבר עמו, לפני שיעשו זאת היהודים.
מוחמד הגיע להסכם מחייב עם קבוצה גדולה וייצוגית יותר של בני שבטים מית'ריב שהכירו בנבואתו, נשבעו לו אמונים והתחייבו להגן עליו כאילו היה בן משפחתם.
ראשונים היו אלו חסידיו שהיגרו בקבוצות קטנות ממכה לית'ריב, ובשנת 622, הצטרף אליהם מוחמד.
מסע זה מוצג במסורת האסלאמית כמסעו של מנהיג ומושיע למקום בו חיכו לו בכליון עיניים.
מסע זה מכונה הג'רה, ולוח השנה המוסלמי קובע אותו כשנה הראשונה לספירה המוסלמית.
העיר ית'ריב תיקרא לימים "מדינת א-נבי", כלומר "עיר הנביא", או בקיצור "מדינה" וזה מקור השם (הקידומת "אל" בשם "אל-מדינה", משמשת בערבית כמו ה' הידיעה בעברית).
בית'רב היו למוחמד תומכים וחסידים שמכונים "אל-אנצאר", העוזרים, שהצטרפו לתומכיו שהיגרו איתו ממכה.
יחדיו הפכו שתי קבוצות המאמינים ל"אֻ֫מַּה", קהילה דתית-פוליטית אחת אשר נבדלת מן החברה האלילית ונלחמת בה כאיש אחד.
בעיר זו התבסס מוחמד, והחל לגבש את חוקי האסלאם.
חוקים אלה נחשבים אף הם לנבואות, מהווים חלק מהקוראן ומכונים: "הסורות של אל-מדינה".
על פי המסורת המוסלמית, בית'ריב ובסביבתה ישבו שלושה שבטי יהודים גדולים: בני נדיר, בני קורייט'ה ובני קינוקאע.
היהודים עסקו בחקלאות, במלאכה, בצורפות ובהכנת כלי נשק.
בני ית'ריב היו אלו שהשפיעו על אבו כרב אסעד מלך חמיר שצר על העיר ית'ריב להתגייר.
יש הסבורים שחוקי האסלאם הראשונים הושפעו מדיני ההלכה היהודית שלמד מוחמד בית'רב.
דוגמאות לכך הן קביעתו שיש לצום ביום העשירי של החודש הראשון בשנה המוסלמית, וכן ההנחיה לפנות בעת התפילה לכיוון ירושלים.
לאחר החתימה על הסכם חודייביה להפסקת אש עם תושבי מכה, במטרה להציג הישג צבאי כבש מוחמד את העיר חייבר וביצע טיהור אתני של היהודים מחיג'אז.
עד ימיינו אין יהודים בערב הסעודית ויהדות אסורה בחוק.
בעיר אל-מדינה נמצא עד היום מסגד המכונה "ד'וּ אל-קִבְּלַתַ֫יְן", בעל שתי הקִבְּלוֹת.
קִ֫בְּלה היא הכיוון אליו מפנה המוסלמי את פניו בזמן התפילה, וזהו גם המקום שבו יש לבנות את ה"מִחְרַ֫אבּ", גומחה בקיר המסגד שאליה פונים המתפללים.
במסגד באל-מדינה יש שני מחראבים – האחד פונה אל מכה והאחר אל ירושלים.
מוחמד נקבר באל-מדינה, ובה נקברו גם שלושת הח'ליפים המוסלמים הראשונים.
העלייה לרגל לאל-מדינה אינה חובה על המוסלמים, אולם מקובל לבקר בקברי הנביא והח'ליפים לאחר העלייה לרגל למכה ולהתפלל עליהם.
מנהג זה אינו מקובל על השיעים: הללו רואים בח'ליף הרביעי, עלי בן אבי טאלב את יורשו הלגיטימי היחיד של מוחמד, ומחשיבים פחות את קברו של מוחמד לעומת קברי עלי ובניו.
בעיר מצויים שלושת המסגדים העתיקים בעולם: מסגד קובא (המסגד העתיק בעולם, הוקם על ידי מוחמד לאחר ההג'רה), מסגד הנביא, ומסגד אל-קיבלתיין (בעל שתי הקיבלות).
אַל-מַ֫הְדִי בִּן בַּ֫רְכַּה היה מנהיג אופוזיציה מרוקאי, שנעלם ונרצח כנראה על ידי שלטונות מרוקו.
בן ברכּה נולד לפקיד ממשלתי והפך למרוקאי הראשון אשר קיבל תואר מתקדם במתמטיקה בשנת 1950. הוא הפך לחבר בעל חשיבות באופוזיציה המרוקאית, במסגרת פעילותו במפלגה הלאומנית "איסתיקלאל", אך ניתק מהם את קשריו על מנת להקים את מפלגת השמאל הלאומני "האיחוד הלאומי של כוחות העם" (UNPF) בשנת 1959.
בן ברכּה היה כוח חשוב בתנועת "העולם השלישי" ותמך בצעדים מהפכניים אנטי-קולוניאליסטיים במדינות שונות, בהם תמיכה במאבק הפלסטינים נגד מדינת ישראל.
בשנת 1962 הואשם בקשירת קשר נגד המלך חסן השני, ויצא לגלות.
לאחר שתמך באלג'יריה בפלישתה למרוקו במהלך מלחמת החולות בשנת 1963, נידון למוות במולדתו בהיעדרו.
בן ברכּה נראה בפעם האחרונה בפריז ב-29 באוקטובר 1965. בפרשת חטיפתו היו מעורבים שירותי הביטחון בצרפת (SDECE) ובמרוקו (DGED), ויש הטוענים כי היו מעורבים גם המוסד וה-CIA.
נראה כי נרצח, וגופתו הועלמה.
בסרט הרפתקאותיו של רבי יעקב דמותו של המהפכן הערבי, מוחמד לארבי סלימאן, מבוססת באופן רופף על דמותו של בן ברכּה.
אבו ג'עפר עבדאללה אל-מאמון אבן הארון (ערבית: ابو جعفر عبدالله المأمون بن هارون) (786–833) היה הח'ליף העבאסי השביעי (במניין המסורתי).
הוא שלט באימפריה המוסלמית במשך 20 שנים, החל מ-813, שנה בה תפס את כס השלטון מאחיו אל-אמין, עד מותו.
עבדאללה נולד לשפחה פרסית בשם מראג'ל, והיה כנראה הבן הבכור של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד.
עם לידתו זכה לכינוי בו יהיה ידוע - אל-מאמון (מילולית: זה שניתן לבטוח בו).
אחיו, מוחמד אל-אמין (מילולית: הבטוח, המהימן) נולד כנראה מספר חודשים אחריו והיה בנה החורג של אשתו של הארון א-רשיד (ואחייניתו), הנסיכה העבאסית זֻבידה בנת ג'עפר (בתו של הח'ליף אל-מנסור).
במהלך ח'ליפות הארון א-רשיד, הוא מינה את עבדאללה (שהיה אז ילד) ליורשו, בשל בכורתו על אחיו.
זֻבידה ותומכיה סברו כי אל-אמין הוא היורש הראוי, ולחצו על הארון א-רשיד לשנות את דעתו.
במהלך עלייה לרגל לעיר מכה ב-802, נענה רשיד ללחצים, ומינה את מוחמד אל-אמין ליורשו המיועד, את אל-מאמון הצעיר הוא מינה למושל הכמעט אוטונומי לחלוטין של אזור ח'וראסאן, המצוי כיום בצפון-מזרח איראן, בסמיכות לגבול העיראקי.
רשיד גם קבע, כי לאחר מותו של אל-אמין, אחיו הבכור ירש אותו על כס הח'ליפות, ובניו לאחריו.
עם מותו של הארון א-רשיד ב-809, נתמנה אל-אמין לח'ליף.
זמן קצר לאחר מינויו, תוך הפרת ההסכמה שהושגה במכה, הכריז אל-אמין כי בניו ירשו אותו, ולא אחיו אל-מאמון, מלחמת אזרחים פנים-מוסלמית (פִתְנה) פרצה זמן קצר לאחר מכן.
אל-מאמון זכה לתמיכת מושלי ואנשי איראן, צבאו הורכב מתושבים רבים של אזור ח'וראסאן, שהיו מיומנים במלחמה (שכן חיו באזור גבול) ועמד בראשם הגנרל הפרסי המיומן טאהר אבן חוסיין.
אל-אמין נתמך על ידי הממסד העבאסי ומנהיגי עיראק, אזור סוריה, ובייחוד תושבי בגדאד שחששו מהעברת בירת הח'ליפות מעירם למרוו שבאיראן (כיום בדרום מזרח טורקמניסטן), בירת שלטונו של אל-מאמון.
צבאות אל-אמין הגיעו מסוריה ועיראק, ונפגשו עם הצבא הח'ורסאני בסביבות העיר ריי (כיום חלק מטהראן) שבאיראן.
צבאו של טאהר הצליח להדוף את הפלישה, ולגרום לצבא אל-אמין לסגת לבגדאד.
עם הצלחת צבאו, הכריז אל-מאמון על עצמו כח'ליף חו'רסאן וטאבריסטאן (כיום המחוז הצפוני מזראסטאן).
אל-אמין התכנס לבגדאד, שם נאלץ להתמודד עם התמרדות צבאו; אמו זֻבידה סירבה לנסות לגשר על הסכסוך.
ב-813, ספג צבאו של אל-אמין הפסדים נוספים בבצרה ובקרבה לבגדאד, צבאו התמרד שוב, וכך גם תושבי בירת הח'ליפות.
ב-1 בספטמבר 813, פלש צבא אל-מאמון לארמונו של אל-אמין, טהאר אבן חוסיין ערף את ראשו של אל-אמין לאחר שנכנע, ושלח אותו יחדיו עם טבעת הח'ליפות לאל-מאמון.
אל-מאמון הפך לח'ליף, מאותה העת מרבית הח'ליפים היו בניהם של שפחות זרות, ומוצאם פסק מלהיות מכשול, או אות קין של נחיתות.
במקום לעבור לבירת הח'ליפות, שתושביה ומנהיגיה התנגדו לשלטונו, המשיך אל-מאמון לשלוט ממרוְו, אולם השאיר את בגדאד כעיר מסחר ושלטון מרכזית, כדי לא לפגוע בתמיכתו (שהייתה מועטת גם כך) בקרב תושבי העיר.
אל-מאמון, שנתפש כזר, וכשליט לא לגיטימי בקרב האליטה העבאסית השלטת באותה העת, פעל כדי למצוא בסיסי כוח אחרים.
ראשית, הוא החל לבסס אליטה שלטונית חדשה, שהורכבה מהאריסטוקרטיה הפרסית ומושלי האזור.
צעד נוסף, שנועד להבטיח את תמיכת השיעה בו, הייתה הזמנת האימאם השיעי עלי א-רידא למרוְו ב-816, מינויו ליורשו והפיכת הדגל העבאסי משחור לירוק (צבע בית עלי).
הדעות חלוקות בנוגע לכנותו של אל-מאמון במינוי זה, שכן א-רידא נולד ב-20 שנים לפני אל-מאמון, והסיכויים שישרוד את אל-מאמון, וירש אותו היו קלושים.
בכל אופן, צעד זה הרגיז את האליטה העבאסית הקודמת ותושבי עיראק, שחששו מהעברת השלטון לפרס.
תושביי עיראק התמרדו, טענו כי המינוי הוא "קונספירציה זורואסטרית, שנועדה להדיח את השושלת העבאסית "האמיתית" מהשלטון.
ב-24 ביולי 817 בנו של הח'ליף העבאסי השלישי אל-מהדי, אברהים אבן אל-מהדי, עלה למינבר במסגד המרכזי בבגדאד אחרי תפילת יום שישי והכריז על עצמו כח'ליף.
צבאו של אברהים אבן אל-מהדי נע מזרחה מבגדאד ותפס את כופה, ואת קטסיפון, אולם מרידת הח'וארג' מבית, וסירוב צבאו של אברהים להילחם בהם, בשל אי תשלום משכורתם, אלצה את אברהים לעצור.
לאחר ששילם את משכורות החיילים, דוכא המרד בהצלחה וצבאו של אברהים נע שוב לעבר איראן והגיע למחוז ואסט בעיראק.
בתגובה להתקדמות זו, עזב אל-מאמון את מרוו ב-11 בינואר 819 וירד דרומה לטוּס (כיום משהד), בה היה קבור אביו, הארון א-רשיד.
במהלך שהותם במקום, נפטר עלי א-רידא, ונקבר יחד עם אביו של אל-מאמון.
לאחר מכן המשיך דרומה לריי (כיום סמוך לגבולה המזרחי של איראן עם אפגניסטן).
במהלך כל מסעו, הפחית אל-מאמון את המיסים לתושבים, וכך זכה לתמיכתם.
כששמעו מפקדי צבאו של אברהים אבן אל-מהדי על התקרבות צבאו של אל-מאמון, בגדו באברהים וערקו לצבאו של אל-מאמון.
אברהים נס מבגדאד, והעיר קיבלה את שלטונו של אל-מאמון ב-12 באוגוסט 819. כדי למנוע מרידות נוספות, השיב אל-מאמון את בירת הח'ליפות לבגדאד, והשתכן בה בעצמו מאז.
לאור העובדה כי עלי א-רידא לא ירש את אל-מאמון, הורעו היחסים בין העבאסים לשיעים עוד יותר.
הח'ליפות הרחיבה את תחומי השפעתה הסמליים בעוד שהאזורים הכפופים למרותה הישירה החלו מצטמצמים.
שטחה של האימפריה העבאסית גדל במהלך תקופתו של אל-מאמון בייחוד באזור אסיה.
מרבית אפגניסטן סופחה לאימפריה עם כניעת שליט קאבול, מרידה הינדית דוכאה בסינד (כיום בפקיסטן); האזורים ההרריים של איראן, ומספר אזורים בטורקסטן הוכפפו תחת שליטה הדוקה יותר של בגדאד.
מספר קרבות גם התנהלו מול האימפריה הביזנטית באזור אסיה הקטנה.
לצד הצלחות מסוימות בשדות הקרב, התאפיינה ח'ליפותו של אל-מאמון בהחלשות השלטון המרכזי, והפיכתן של אזורים רבים לאוטונומיים.
ב-821 הודות להצלחותיו של טאהר אבן חוסיין בצבאו של אל-מאמון, מינה אותו הח'ליף לשליט מחוז ח'ורסאן.
סיבה נוספת למינוי, הייתה רצונו של אל-מאמון להרחיק ממנו את טאהר, לאחר שאמו החורגת זבידה גילתה לאל-מאמון את צורת מותו של אחיו, שהוא ציווה לקחת בשבי, ואילו טאהר הרגו למרות שנכנע.
ב-822 השמיט טאהר את שמו של אל-מאמון מדרשת יום השישי, וכך למעשה הכריז על עצמאותו.
אל-מאמון ציווה על אחד מעבדיו של טאהר להרעיל את אדונו אם הלה יכריז על עצמאותו, וכך ב-822 הוא מת.
אל-מאמון אפשר לבנו של טאהר, טלחה אבן טאהר, לרשת אותו כמושל ח'ורסאן.
במגרב ייסדה השושלת האידריסית אוטונומיה משלה באזור פֶס שבמרוקו, והאע'לבים ביססו את שליטתם באיפריקיה (כיום מערב לוב, תוניסיה ומזרח אלג'יריה).
שלטונו של אל-מאמון הצטיין במאמציו לשפר את מחקר המדעים והפילוסופיה, בין היתר על ידי תרגום מספר רב של עבודות משפות זרות.
אל-מאמון ריכז מלומדים בני דתות שונים (שרבים מהם היו יהודים) בבגדאד, התייחס אליהם בסבלנות, ותמך במחקרם.
במהלך כהונתו, הוקם בית החוכמה, שיהווה מרכז מדעי ראשון במעלה בעולם באותה העת.
המרכז כלל ספרייה ענקית, ובמקום הועסקו מתרגמים רבים מיוונית, קופטית וסורית.
אל-מאמון שיגר שליחים לאימפריה הביזנטית, כדי שיאספו כתבי יד מחקריים משם, כדי שניתן יהיה לתרגמן לערבית.
ב-829 הוקם באזור הגבוה ביותר בבגדאד מצפה הכוכבים הראשון בעולם.
מחקר רב נעשה במקום, ותצפיות עקביות אחר תנועת כוכבי הלכת נערכה במקום.
בהוראת הח'ליף גם בוצעו שני ניסויים אסטרונומים מוצלחים בשדות מסופוטמיה, בשל תרומתו לאסטרונומיה, מכתש על פני הירח כונה על שמו (מכתש אלמאנון).
ב-827 הפכה האסכולה התאולוגית המֻעֶתָזִלית לאסכולה הרשמית בחצר בית עבאס, לאחר שאומצה על ידי אל-מאמון, עם זאת היא לא זכתה לתפיסה רבה בקרב העם.
המעתזילה הושפעה רבות מהפילוסופיה היוונית, ובייחוד מרציונליזם של פילוסופים דוגמת אריסטו, והדגישה את חשיבות השימוש בהגיון ובתבונתם כדי להכיר בקיומו של האל ובתכנותיו.
אחד מעקרונות האסכולה, הייתה הטענה הרציונלית כי הקוראן אינו נצחי, אלא נברא על ידי אללה.
עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף השלישי אל-מהדי, הוא הכריז כי הח'ליף לא צריך להיות רק שליט מדיני, אלא תפקידו צריך לכלול גם את הגנת האסלאם מכפירה והגדרת הנורמות הדתיות, כדי להבטיח את אחדותה של קהילת המאמינים (ה"אומה").
ב-828 אל-מאמון הקים בתי דין אינקוויזטוריים שנועדו לשפוט סטיות מהנורמה הדתיות המקובלת על פי אל-מאמון - אסכולת המעתזלה.
אנשים שזומנו לבתי הדין, נאלצו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא נצחי או נברא).
אנשים שלא ענו בצורה "נכונה" פוטרו מתפקידים ציבוריים, נכלאו ולעיתים נענשו בהצלפות.
אירועים אלו שנמשכו כ-15 שנים (833- 848) זכו לכינוי מִחְנָה (محنة) (פירוש:מבחן, עינוי, רדיפה).
ב-848, כשהח'ליף אל-מתוכל הראשון הפסיק את הרדיפה, דימויים של הח'ליפים כמנהיגים דתיים הגיע לשפל.
במקומם, התחזק מעמדם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) כצמרת שלטונית דתית, שהתנגדו למחנה, יחד עם מרבית הציבור.
העולמא והאסכולות התאולוגיות האסלאמיות עוצבו בתקופת אל-מאמון, לאור המתקפה על הסדר הישן והמוכר של הדברים במהלך המחנה.
הסונה הוגדרה בתקופה זו כדת המקובלת והלגליסטית, וההבדלים הדוקטריניים בינה לבין השיעה הפכו לבולטים יותר.
אחמד אבן חנבל, מייסדה של האסכולה החנבלית, התפרסם בהתנגדותו למִחְנָה.
האינקוויזיציה והתמיכה שהעניק אל-מאמון למלומדים השונים, עוררה דיון פנימי, בנוגע לחילון ודת.
זמן קצר לפני מותו, במהלך ביקורו במצרים ב-832, הח'ליף הורה לבצע חפירות ארכאולוגיות סביב הפירמידה הגדולה של גיזה.
נראה שהוא נכנס לפירמידה לאחר פינוי מנהרה שהשתמשו בה שודדי קברים בעת העתיקה.
היות שהפירמידה כבר נשדדה, משלחתו של אל-מאמון מצאה במקום רק את שאריות המומיה של ח'ופו.
במהלך מסע לחימה נגד האימפריה הביזנטית בסיציליה, מת אל-מאמון ב-10 באוגוסט 833 בקרבה לטרטוס.
נטען כי קברו נמצא במסגד הגדול בעיר.