tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנקלין היא מיני סדרת דרמה ביוגרפית אודות האב המייסד של ארצות הברית, בנג'מין פרנקלין, המבוססת על ספרה של סטייסי שיף משנת 2005, "A Great Improvisation: Franklin, France, and the Birth of America".
המיני סדרה, הכוללת שמונה פרקים, הופצה בשירות הסטרימינג אפל TV פלוס החל מ-12 באפריל 2024 עד 17 במאי של אותה שנה.
הסדרה מתארת את שמונה השנים שבילה בנג'מין פרנקלין כשגריר ארצות הברית בצרפת.
מייקל דאגלס – בנג'מין פרנקלין
נואה ג'ופ – ויליאם טמפל פרנקלין
לודיווין סנייה – אן לואיז ברילון דה ז'וי
טיבו דה מונטלמבר – שארל גרבייה, הרוזן דה ורז'ן
דניאל מייס – אדוארד בנקרופט
אסד בואב – פייר בומרשה
אדי מארסן – ג'ון אדמס
ז'אן באליבר – אן-קתרין דה ליגניוויל, מאדאם הלבטיוס
תאודור פלרן – המרקיז דה לה פאייט
ג'ון הולינגוורת' – לורד דייוויד סטורמונט
בפברואר 2022 פורסם כי מייקל דאגלס יככב בסדרה בתור בנג'מין פרנקלין שתשודר באפל TV פלוס, עם קירק אליס שיכתוב את הסדרה וטים ואן פאטן יביים.
הצילומים החלו ביוני 2022 בארמון ורסאי, עם נואה ג'ופ, לודיווין סנייה, דניאל מייס, אסד בואב ואדי מארסן.
פרנסיס וורן ניקולס ג'וניור , הידוע יותר בשם פרנקי נאקלס , היה די ג'יי, מפיק מוזיקלי ורמיקסר אמריקאי.
הוא מילא תפקיד חשוב בפיתוח הז'אנר של מוזיקת האוס בשיקגו במהלך שנות ה-80, והפיכתה לפופולרית.
בשנת 1997 זכה נאקלס בפרס הגראמי עבור רמיקסר השנה, לא קלאסי.
בשל חשיבותו בפיתוח הז'אנר, נאקלס כונה לעיתים קרובות "הסנדק של מוזיקת האוס".
נאקלס, שנולד בברונקס, וחברו לארי לוון החלו לפקוד דיסקוטקים כבני נוער במהלך שנות ה-70. בזמן שלמדו עיצוב טקסטיל ב-Fashion Institute of Technology, נאקלס ולוון החלו לעבוד כתקליטנים, בעיקר של מוזיקת נשמה, דיסקו ו-R&B בשניים מהדיסקוטקים המוקדמים החשובים ביותר, The Continental Baths ו-The Gallery.
בסוף שנות ה-70, נאקלס עבר מניו יורק לשיקגו, שם חברו הוותיק, רוברט ויליאמס, פתח את מה שהפך למועדון הלילה בשם Warehouse .
כשהמועדון נפתח בשיקגו ב-1977, נאקלס הוזמן לתקלט על בסיס קבוע, מה שאפשר לו לפתח את כישוריו וסגנונו.
הסגנון הזה היה תערובת של קלאסיקות דיסקו, מוזיקת נשמה יוצאת דופן מלייבלים עצמאיים, רצועת רוק אקראית, סינת'-דיסקו אירופאי וכל מיני תקליטים נדירים, שכולם מוזגו בסופו של דבר ל"מוזיקת האוס".
סגנון המוזיקה הידוע בשם האוס נקרא על שם גרסה מקוצרת של השם "Warehouse".
נאקלס היה כל כך פופולרי שה-Warehouse, בתחילה מועדון לחברים בלבד עבור גברים הומוסקסואלים שחורים ברובם, החל למשוך קהל סטרייטי ולבן יותר, מה שהוביל את בעליו, רוברט ויליאמס, לפתוח את המועדון ללא-חברים.
נאקלס המשיך כתקליטן ב-Warehouse עד נובמבר 1982, אז הקים מועדון משלו בשיקגו, The Power Plant.
בסביבות 1983, נאקלס קנה את מכונת התופים הראשונה שלו כדי לשפר את המיקסים שלו, מדריק מיי - דיג'יי צעיר שעשה את הנסיעה באופן קבוע מדטרויט כדי לראות את נאקלס ב-Warehouse ואת רון הארדי ב-Music Box, שניהם בשיקגו.
השילוב של ביטים של מכונת תופים עם קלאסיקות קאלט מהדיסקו הגדירו את הסאונד של מוזיקת שיקגו האוס המוקדמת, צליל שהרבה מפיקים מקומיים החלו לחקות באולפנים עד 1985.
כשהמועדון שלו, Powerhouse נסגר ב-1987, נאקלס עבר לבריטניה לארבעה חודשים ותקלט ב-DELIRIUM!, מסיבת חמישי בערב במועדון Heaven, מועדון להט"ב בלונדון.
אמני האוס בשיקגו היו מבוקשים מאוד וזכו להצלחה גדולה בבריטניה עם ז'אנר המוזיקה החדש.
נאקלס גם עשה ביקור בניו יורק, שם המשיך לעסוק בהפקה, רמיקסים והקלטות.
בשנת 1988 יצא אלבומם השלישי של הפט שופ בויז, Introspective, בו נאקלס היה מפיק שותף של השיר "I Want a Dog".
בשנת 1982, נאקלס נפגש עם ג'יימי פרינסיפל - זמרת לא מוכרת שהכיר לו חבר משותף חוזה "לואי" גומז, שהקליטה את הרצועה הווקאלית המקורית "Your Love" על טייפ סלילים.
גומז נתן לנאקלס עותק של הרצועה, ובמשך שנה נאקלס ניגן אותה כמיקס דאב בסטים שלו, עד שהשיר הפך לחביב הקהל.
נאקלס נכנס מאוחר יותר לאולפן כדי להקליט מחדש את הרצועה עם פרינסיפל, ובשנת 1987 עזר להוציא לאור את Your Love ו-Baby Wants to Ride על תקליטי ויניל לאחר שהלחנים האלה נוגנו באופן קבוע על טייפ סלילים ב-Warehouse.
בזמן שמוזיקת ההאוס התפתחה בשיקגו, המפיק .Chip E הדריך את נאקלס והפיק את ההקלטה הראשונה של נאקלס, "You Can't Hide from Yourself".
אחר כך הגיעה עוד עבודת הפקה, כולל "Baby Wants to Ride" של ג'יימי פרינספל, ומאוחר יותר "Tears" עם רוברט אוונס (מ-Fingers Inc.
נאקלס הכין מספר רב של מיקסים ושיתף פעולה עם דייוויד מוראלס ב-Def Mix Productions.
אלבום הבכורה שלו Beyond the Mix, שיצא לאור ב-1999 בווירג'ין רקורדס, הכיל את מה שייחשב ליצירתו המכוננת, "The Whistle Song", שהיה הראשון מבין ארבעה להיטים שלו שהגיעו למקום הראשון במצעד הריקודים האמריקאי.
המיקס של "Change" של ליסה סטנספילד, שיצא באותה שנה, הציג גם את המוטיב דמוי המשרוקית.
רצועה נוספת מהאלבום, "Rain Falls", כללה שירה של ליסה מיכאליס.
שמונה אלפים עותקים של האלבום נמכרו עד 2004. רמיקסים מרכזיים נוספים מהתקופה הזו כוללים את העיבוד המחודש שלו להמנון "Talking with Myself" של Electribe 101 ואת "Where Love Lives " של אליסון לימריק .
כשג'וניור ואסקז לקח שבתון מ-The Sound Factory במנהטן, נאקלס תפס את מקומו כתקליטן הבית.
הוא המשיך לעבוד כרמיקסר לאורך שנות ה-90 ועד העשור הבא, ועיבד מחדש רצועות של מייקל ג'קסון, לותר ונדרוס, דיאנה רוס, איטרנל וטוני ברקסטון.
הוא הוציא כמה סינגלים חדשים, כולל "Keep on Movin'" והוצאה מחודשת של להיט קודם "Bac N Da Day" עם Definity Records.
בשנת 1995, הוא הוציא את אלבומו השני בשם Welcome to the Real World.
נאקלס היה הומו גלוי, ונכנס להיכל התהילה הלהט"בי של שיקגו בשנת 1996.
בשנת 2004, נאקלס הוציא אלבום בן 13 רצועות של חומרים מקוריים - הראשון שלו מזה למעלה מעשור - שכותרתו A New Reality.
באמצע שנות ה-2000, נאקלס פיתח סוכרת מסוג 2. הוא פיתח דלקת העצם לאחר ששבר את כף רגלו בסנובורד, ועבר קטיעה לאחר שסירב לקחת חופש לטיפול.
הוא נפטר ב-31 במרץ 2014 בשיקגו בגיל 59 עקב הסיבוכים מהמחלה.
באפריל 2015, שנה לאחר מותו, Defected Records הוציאה אוסף רטרוספקטיבי, House Masters Frankie Knuckles; נאקלס בחר את רשימת השירים לפני מותו.
כמו כן, באותו חודש, כמחווה לנאקלס, יצאה לאור גרסה לשירו "Baby Wants to Ride" על ידי אנדרוורלד והלר ופארלי לציון שנה למותו.
השיר הגיע היישר למקום הראשון במצעד סינגלי הוויניל הרשמי הראשון אי פעם בבריטניה.
כל ההכנסות עברו לקרן Frankie Knuckles Trust/קרן האיידס של אלטון ג'ון.
שנה לאחר מותו, ב-4 באפריל 2015, הושמע מיקס In Memoriam Essential ב-BBC Radio 1 המכיל שני מיקסים של נאקלס שטרם יצאו לאור.
נאקלס הופיע בסרטים הדוקומנטריים "Maestro" מ-2003 שכתב וביים ג'וסל ראמוס, "The UnUsual Suspects: Once Upon a Time in House Music", בבימוי צ'יפ אי.
בשנת 2004, העיר שיקגו קראה קטע רחוב על שם נאקלס, במיקום של מועדון ה-Warehouse, ברחוב ג'פרסון בין שדרות ג'קסון לרחוב מדיסון.
בשנת 2005, נאקלס נכנס להיכל התהילה של מוזיקת הריקודים על הישגיו.
פרנקלין היא סדרת טלוויזיה חינוכית מונפשת לילדים בגיל הרך, המבוססת על ספרי הילדים "Franklin the Turtle" שנכתבו על ידי ברנדה קלארק ופולט בורז'ואה.
הסדרה הופקה על ידי חברת Nelvana.
לאחר סיום הסדרה המקורית, הופקה סדרת המשך בהנפשה ממוחשבת בשם "פרנקלין וחברים".
בישראל העונות הראשונות של הסדרה שודרו בדיבוב עברי בערוץ הילדים והעונות המאוחרות בערוץ הופ!
בהשראת הסדרה הופקו מספר סרטים שהופצו ישירות לצפייה ביתית, אחד מהם הוא "פרנקלין אביר האביב הירוק".
כמו כן, לסדרה הופקו גם לומדות למחשב.
הסדרה מתמקדת בצב האנושי פרנקלין, אשר יכול "לספור בזוגות ולקשור את השרוכים".
פרנקלין גר בכפר קטן בשם וודלנד ביחד עם משפחתו וחבריו, והוא חווה הרפתקאות ולומד לקחים שונים במהלך חייו היומיומיים.
הוא אוהב לשחות, לעסוק באומנות, במיוחד בציור, ואוהב פאי שופליי.
פרנקלין מפחד מהחושך ומסופות רעמים, ובזמנים כאלו שמיכת הבטיחות שלו והבובה האהובה עליו עוזרות לו להירגע.
הדמות המרכזית בסדרה היא פרנקלין הצב, וכל הפרקים והסרטים מתמקדים בו כדמות הראשית.
משפחתו כוללת את הוריו, מר ומרת צב, ואחותו הצעירה הארייט (שבגרסה של ערוץ הופ עוברת שמה ל"רקפת") שהופיעה לראשונה בסרט "פרנקלין והאביר הירוק" וניתן שמה שם על שם דודתו של פרנקלין.
הוריו של פרנקלין מוצגים כהורים אוהבים ומדריכים, שמספקים לפרנקלין תמיכה והדרכה בעת הצורך.
חברו הטוב ביותר של פרנקלין הוא דב, שאוהב לאכול ויש לו אחות צעירה בשם ביאטריס בעונות המאוחרות יותר של הסדרה.
חברים קרובים נוספים של פרנקלין כוללים את חילזון, שהוא חברו הקרוב ביותר, כמו גם חברים אחרים כמו בונה, אווזה, שועל, גירית, דביבון ובואש.
פרנקלין לומד אצל המורה ינשוף, אשר מוחלף זמנית על ידי הגברת קואלה בסרט "Back to School with Franklin" כשמר ינשוף נקרא לעזוב עקב מצב חירום משפחתי.
הסדרה כוללת שש עונות, שכל אחת מהן כוללת 13 פרקים.
העונה הראשונה שודרה לראשונה ב-3 בנובמבר 1997, והעונה השישית והאחרונה הסתיימה ב-8 באוגוסט 2004.
פרנקלין ברוקסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ברוקסון נולד ב-6 באוגוסט 1865 ב-Blackbird Hundred, מחוז ניו קאסל, דלאוור.
הוא סיים את לימודיו באקדמיית ועידת וילמינגטון בדובר (לימים ווסלי קולג') ב-1890.
ברוקסון החל את הקריירה שלו כמורה ומנהל בבתי הספר הציבוריים בפורט פן ובמרשלטון.
הוא למד משפטים וסיים את המחלקה למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה, בשנת 1896, כאשר התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בכך בווילמינגטון.
בשנת 1908 נבחר ברוקסון לבית הנבחרים של דלאוור למושב של 1909–1910.
ברוקסון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1912. במהלך קדנציה זו כיהן ברוב הדמוקרטי בקונגרס ה-63. הוא תמך בתקופה ההיא בענישה גופנית.
הוא ביקש להיבחר מחדש ב-1914, אך הפסיד לרפובליקני תומאס וודנאט מילר, עורך דין מווילמינגטון, ובנו של המושל המכהן, צ'ארלס מילר.
ברוקסון כיהן מ-4 במרץ 1913 עד 3 במרץ 1915, במהלך ממשלו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בקלייטון ובווילמינגטון.
ברוקסון מת בקלייטון שבדלאוור ב-16 במרץ 1942, ונקבר בבית הקברות אוד-פלאו בסמירנה, דלאוור.
הפרנקים הריפוארים היו אחת משתי הקבוצות העיקריות של הפרנקים המוקדמים, וזה השם שיושם בסופו של דבר על השבטים שהתיישבו בטריטוריה הרומאית של שבט האובים (Ubii), עם בירתה בקלן על נהר הריין.
שכניהם המערביים היו הפרנקים הסאלים, אשר צוינו בשם זה כבר ברשומות הרומיות המאוחרות, והתיישבו באישור אימפריאלי בתוך האימפריה הרומית, כיום בחלק הדרומי של הולנד ובבלגיה, ולאחר מכן הרחיבו את השפעתם לתוך החלק הצפוני של צרפת מצפון לנהר הלואר, ויצרו את האימפריה הפרנקית.
גם "הסאלים" וגם "הריפוארים" היו שמות חדשים וייצגו קיבוצים חדשים של קבוצות שבטיות ותיקות יותר על גבול הריין הרומי.
אבותיהם של הריפוארי חיו במקור על הגדה הימנית של הריין, שם הייתה היסטוריה ארוכה של מגע ידידותי ולא ידידותי.
תחת לחץ אויביהם הצפוניים, הסקסונים, הם הצליחו לחדור לראשונה לגדה השמאלית של הריין בשנת 274 לספירה.
בשנים הכאוטיות שלאחר ההתמוטטות הסופית של השלטון הרומי במערב אירופה, הם הצליחו לכבוש את העיר הרומית קלן ואת חבל הריין התחתון והתיכון בנורדריין-וסטפאליה של ימינו.
פרטים היסטוריים מעטים ידועים לפני שממלכת חבל הריין הפכה בסופו של דבר לחלק חשוב מהאימפריה הפרנקית המרובינגית בתת-הממלכה הידועה בשם אוסטרזיה, שכללה גם את האזור הסאלי המקורי דובר הגרמאנית.
אוסטרזיה כללה לא רק את ריינלנד-פפאלץ, אלא ככל הנראה את כל הפרובינקיה גרמאניה אינפריור (ששמה שונה באימפריה הרומית המאוחרת לגרמאניה סקונדה) ופרובינקיה גאליה-בלגיקה סקונדה.
הגבול בין אוסטרזיה לנויסטריה היה סילבה קרבונריה בוולוניה המודרנית, אך ההגדרה המדויקת של אזור יער זה אינה ברורה כעת.
על הגדה הימנית של הריין, שלטו הפרנקים הריפוארים על אגן הנהר מיין, בשנים מאוחרות יותר נקרא גם פרנקוניה, אחת מחמש הדוכסויות השבטיות , שמהן נוצרה באמצע המאה ה-9 ממלכת גרמניה.
במאה ה-7 פורסם קודקס חוקים לאוסטרזיה בשם החוק הריפוארי.
לאחר שלטונו של המלך הפרנקי הסאלי דגוברט הראשון, בשנת 639, השתלטו בהדרגה המאיורדומי האוסטרזים הקרולינגים על השלטון בממלכה, והפכו את אוסטרזיה ללב לבה של האימפריה הקרולינגית.
לשם "ריפוארים" יש בבירור משמעות של "אנשי נהר", אך הדרך המדויקת בה התפתח השם אינה ברורה וייתכן שכללה גם לטינית וגם גרמאנית.
הצורה הלטינית הרגילה היא Riparii, כלומר "[גברים] של גדת הנהר".
הביטוי "milites rip(ari)ensis" היה מונח לטיני ששימש עבור חיילי גבול על גבולות נהר, לפחות על הדנובה והרון.
יורדנס התייחס בדרך זו לחיילים מגאליה, שנלחמו תחת המצביא הרומי אאטיוס, אך אויגן אוויג (Eugen Ewig) טען שניתן למצוא את החיילים הללו בכתב היד נוטיטיה דיגניטטום, במחנה על נהר הרון.
במאה ה-7, הארץ סביב קלן תוארה כ-"ripa Rheni", ולכן נראה ברור שהמילה הלטינית לגדת נהר שימשה לעיתים לתיאור האזור.
עם זאת, הצורה Ripuarii היא יוצאת דופן, והוסברה על ידי שם ילידי היפותטי (גרמאני) העומד בבסיסו של הלטיני.
כינוי עצמי היפותטי זה עשוי להיות משוחזר בתור hrepa-waren, "אנשי [גדת-]נהר", או hreop-wehren, "מגיני [גדת-]נהר".
לעומת זאת, ייתכן שהצורה Ripuarii נובעת גם מהשאלה של המילה הלטינית Riparii לגרמאנית.
דעה זו מבוססת על צמד מילים שניתן ב- Summarium Heinrici, מהדורה מהמאה ה-11 של איזידורוס מסביליה, המציינת את המקבילות של הגרמנית העילית העתיקה של כמה מילים בלטיניות, כולל Ripuarii: Riphera.
המילה Riphera משוחזרת טקסטואלית ל-ripfera, אלא שפונטית, -ripf לא יכול לבוא מ-rip.
אפשרות שלישית היא שהשם Ripuarii היה מילה מעורבת מלכתחילה, אולי ripwarjoz.
נראה שהוא מקביל לצורה המאוחרת, Ribuarius, שבה הצורה הגאלו-רומית ribbar מחליפה את הצורה הרומית ripa.
מהצורה הגאלו-רומית הגיעה המילה הצרפתית rive, "גדה", וקבוצת מילים המבוססת עליה.
המונח פרנקים מופיע לראשונה במאה ה-3, כמצויים על בגדה הימנית של הריין.
בין השבטים שחיו באותו אזור בתקופה הרומית היו הסיקמברים , הכמאבים , הברוקטרים, הכטוארים והטנכטרים .
הפרנקים החליפו את השבטים העתיקים יותר בתיעוד וכנראה מייצגים ברית חדשה של כולם או חלקם.
פרנקים עצמאים אלה חצו את הריין לעיתים קרובות כדי להקים שם בסיסים שמהם פשטו הלאה לתוך האימפריה הרומית.
הרומאים קנו בסופו של דבר שלום על ידי הענקת חופש להתיישב בגדה השמאלית תמורת שיתוף פעולה בשמירת השלום.
רבים מהפרנקים הללו עלו למשרות גבוהות באימפריה.
באזור של הריפוארים, הריין הוגדר כגבול של האימפריה הרומית תחת שלטונם של הקיסרים המוקדמים.
הרומאים יצרו שתי פרובינקיות: גרמאניה סופריור (העליונה) וגרמאניה אינפריור (התחתונה).
קו ההפרדה סומן ונשמר על ידי בסיס מרכזי במיינץ.
גרמאניה התחתונה, שהתמודדה מול הריפוארים, הפכה מאוחר יותר ל"גרמאניה סקונדה".
בין הערים הרומיות באזור זה היו קסטרה וטרה (Castra Vetera, קסנטן ), קלן ובון.
הרבה לפני הפרנקים, האובים (Ubii), שעברו רומניזציה, היו העם הגרמאני העיקרי באזור קלן מאז הקיסרות הרומית הקדומה.
הם הורשו לעבור מהצד השני של הריין.
קולוניה אגריפיננסס (Colonia Agrippinenses, קלן ) הוצבה ביניהם כמושבה רומית כדי לסייע להם מפני פולשים.
בעוד שהאובים נעו תחת לחץ הסואבים מזרחה מהם, שבטים אחרים תחת לחץ דומה של שכנים רחוקים יותר החליפו אותם בגדה הימנית של הריין, ובהם הברוקטרים, הטנכטרים, הסיקמברים והאוסיפים.
אלה נותרו בקשר עם הפרובינקיה של האובים, כפי שמתואר על ידי טקיטוס בנוגע למרד הבטאווי .
סביר להניח שכל השבטים הגרמאניים האלה שעברו רומניזציה יחסית, הם חלק ממקורם של הריפוארים במאות מאוחרות יותר.
הפרנקים הריפוארים נכנסו לתיעוד ההיסטורי, כשהם נכללים במחוז הליבה הפרנקי של אוסטרזיה.
הם נזכרים ברשימות צבא רומיות, וההיסטוריון הרומי יורדנס (המאה ה-6) מזכיר בחיבורו "גטיקה" כמה ריפוארים לא ידועים שלחמו כאנשי עזר של הרומי פלביוס אאטיוס בקרב שאלון בשנת 451 כנגד השבטים ההונים בפיקודו של מלכם אטילה, שהסתיים בניצחון הקואליציה הרומית.
הפרנקים הריפוארים נלחמו בקרב זה לצד הפרנקים הסאלים, וסביר להניח שהיו במעמד של בעלי ברית (foederati).
הם נלחמו גם לצד המצביא הרומי איגידיוס נגד הוויזיגותים עד ניצחונו בקרב אורליאן בשנת 463.
גרגוריוס מטור (המאה ה-6), ב"היסטוריה של הפרנקים".
הוא אומר שהפרנקי הסאלי כלוביס, המלך הראשון של כל הפרנקים והמלך הראשון שהמיר את דתו לנצרות, הכפיף לשלטונו את הריפוארים, שהיו קודם לכן עצמאים.
מבלי לכנות את האנשים כריפוארים, אך תוך התייחסות לקלן ולסביבתה, גרגוריוס מטור מסביר כיצד הם ויתרו מרצונם על ריבונותם לכלוביס.
מחוז קלן היה תחת שלטונו של סיגוברט הצולע , לוחם ותיק שנלחם לצד כלוביס במלחמות נגד האלמאנים.
הוא כונה "הצולע" בגלל פצע שספג בקרב טולביאק בשנת 496, השנה בה המיר כלוביס את דתו לקתוליות.
כלוביס האמין שהוא ניצח עקב קריאתו בשמו של ישו וכעת היה לו מנדט מאלוהים לנצר את כל נויסטריה.
זה היה תהליך ארוך שלא חף מהתנגדות.
בשנת 509 הוא שלח שליח לכלודריך , כדי להצהיר שאם אביו, סיגוברט, ימות, הוא, כלוביס, יצטרף לברית עם כלודריך.
כשסיגוברט ישן בצהריים באוהל שלו ביער שמעבר לנהר הריין מקלן לאחר הליכה, הרוצחים השכירים של כלודריך הרגו אותו.
כלודריך הציע לכלוביס חלק מאוצרו של סיגוברט כפיתוי.
כלוביס שלח שליחים שסירבו לאוצר אך ביקש לראות אותו.
כשנענה לבקשתם להכניס את זרועותיו לתוכו כדי שיוכלו לראות עד כמה הוא עמוק, חוסל כלודריך במכת גרזן.
כשהגיע בעצמו, כינס כלוביס את אזרחי קלן, הכחיש את הרציחות, ואמר "זה לא בשבילי לשפוך את דמו של אחד מחבריי המלכים, כי זה פשע..." הוא יעץ להם להעמיד את עצמם תחת חסותו, ולאחר מכן הוא הוכתר למלך בהצבעה קולית.
בכך הוכרזה הממלכה העצמאית של הפרנקים הריפוארים על ידי העם באספה אחת בשנת 509.
גרגוריוס מטור כותב: "לאחר מותו של תיאודבלד (בערך בשנת 555), השתלט לותאר על אדמות הפרנקים הריפוארים".
הוא היה בנו של המלך תיאודברט הראשון, שהיה בנו של תיאודריך הראשון, בנו של כלוביס, כמו לותאר.
כלוביס מת בשנת 511 והשאיר את ממלכתו לארבעת בניו, תיאודריך, כלודומר, כילדברט ולותאר.
חלק מהירושה הזו הייתה ארצם של הפרנקים הריפוארים.
העובדה שהיא הותקפה על ידי סקסונים, שנכנסו אליה מארצם ו"הותירו שממה עד לעיר דויץ ", מזהה את הארץ סביב קלן כנמצאת בשטחם.
לאחר מותו של לותאר בשנת 561, ירשו ארבעת בניו את הממלכה במשותף.
סיגיברט קיבל את החלק שהיה קודם לכן של תיאודריך (אוסטרזיה) והקים בירה בריימס.
אין עדויות ישירות לשפה הפרנקית הקדומה.
מתוך כ-1,400 כתובות לטיניות בגרמאניה אינפריור קצת יותר מ-100 הן מהאדמות הכפריות של האובים הגרמאנים, שאליהם יעברו הריפוארים.
הכתובות שכיחות ביותר במאה ה-3. רובן מהערים הגדולות של גרמאניה אינפריור.
בגדה הימנית של הריין, שם מוצאם של הריפוארים, אין שפע כזה של כתובות לטיניות.
שינוי העיצורים בגרמאנית העליונה התרחשה מדרום לאזור הנקרא קו בנראת .
הריין חוצה אותו בסביבת דיסלדורף.
קטע הריין הכולל את קלן יוצר את מה שמכונה "מניפה ריינית" , שם נמצאים ניבים היוצרים שלבי ביניים בין הולנדית לגרמנית עילית.
במחצית הראשונה של המאה ה-7 קיבלו הריפוארים את החוק הריפוארי (Lex Ripuaria), קודקס חוקים החל רק עליהם, מהפרנקים הסאלים השולטים.
הסאלים, בהתאם למנהג הרומאים לפניהם, אישרו מחדש בעיקר חוקים שכבר היו בשימוש על ידי הריפוארים, כדי שאלה יוכלו לשמור על החוקה המקומית שלהם.
פרנקלין ולש בודון היה בעל עבדים אמריקאי, פוליטיקאי וחבר קונגרס מאלבמה.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1846 עד 1851.
בודון נולד ב-17 בפברואר 1817 במחוז צ'סטר, קרוליינה הדרומית, והיה בנם של סמואל ושרה ולש בודון.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אלבמה ב-1836, למד משפטים אצל דניאל א.
ווטרוס במונטוואלו, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בטאלדגה, אלבמה כשותף של תומאס ו-ו.
הוא התחתן עם שרה א.
היא הייתה בתם של תומאס צ'ילטון ופרנסס צ'ילטון.
בודון כיהן כחבר בבית הנבחרים של אלבמה בשנים 1844 ו-1845. הוא נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-29 של ארצות הברית כדי למלא את המשרה שהתפנתה על ידי מותו של פליקס ג.
הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-30 של ארצות הברית ולקונגרס ה-31 של ארצות הברית.
הוא היה יושב ראש הוועדה למבני ציבור ושטחים במהלך הקונגרס ה-31. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים מ-7 בדצמבר 1846 עד 3 במרץ 1851. הוא לא עמד לבחירה מחדש ב-1850 ועבר להתגורר בהנדרסון, מחוז רוסק, טקסס ב-1852, שם חידש את עיסוקו בעריכת דין כשותפו של ג'ורג' וו.
בודון מת בהנדרסון, טקסס ב-8 ביוני 1857. הוא קבור בבית הקברות סיטי, הנדרסון, טקסס.
העיירה בודון, ג'ורג'יה נקראה על שמו.
הוא היה דודו של סידני ג'ונסטון בואי, שהיה חבר קונגרס באלבמה מ-1901 עד 1907.
פרנקלין הארפר אלמור היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
אלמור נולד ב-15 באוקטובר 1799 במחוז לורנס, קרוליינה הדרומית, והיה בנו של ג'ון ארצ'ר אלמור, הוא סיים את לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית בקולומביה ב-1819, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1821 והחל לעסוק בכך בוולטרבורו.
הוא כיהן כתובע מחוזי עבור המחוז הדרומי מ-1822 עד 1836, קולונל במטה מושל המדינה מ-1824 עד 1826, ונבחר כדמוקרטי בעד זכויות המדינות לקונגרס ה-24 כדי למלא את המקום שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'יימס ה.
אלמור נבחר מחדש לקונגרס ה-25 וכיהן מ-10 בדצמבר 1836 ועד 4 במרץ 1839. מ-1839 עד 1850, הוא כיהן כנשיא הבנק של קרוליינה הדרומית; הוא התנגד למינויו של הנשיא ג'יימס פולק כשגריר בבריטניה.
אלמור מונה כדמוקרטי לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את התפקיד שהתפנה בשל מותו של ג'ון קלהון וכיהן מ-11 באפריל 1850 ועד מותו.
ב-29 במאי 1850 ונקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה בקולומביה.
פרנקלין סוויפט בילינגס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1910–1915 ובשנים 1921–1923 (בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית), לאחר מכן ועד 1925 כסגן מושל ורמונט ה-54, ולאחר מכן ועד 1927 כמושל ורמונט ה-60.
פרנקלין בילינגס נולד בניו בדפורד שבמסצ'וסטס, כבנם של פרנקלין נובל בילינגס ושל ננסי סוויפט בילינגס.
הוא התחנך באקדמיית אדמס שבעיר קווינסי, וסיים את לימודיו באקדמיית מילטון שבמילטון.
ב-1885 סיים בילינגס את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
בילינגס עבד בחוות כבשים בקנזס, ולאחר מכן היה מעורב בעסק של יבוא ויצוא בניו יורק.
ב-1903 הוא עבר לוורמונט, והיה שם מנהל בחברת הרכבות וודסטוק, בחברת הוטל, בחברת אקוודוקט ובחברת אלקטריק.
הוא גם היה נשיא חברת אספקת הקרח של וודסטוק, וגזבר חברת אמפייר בילדינג, ושל חברת ההשקעות של ורמונט.
בשנים 1904–1906 הוא עבד במטה של המושל צ'ארלס בל כראש המטה של המשמר הלאומי של ורמונט בדרגת קולונל.
במשך זמן רב הוא היה יושב ראש ישיבות מועצת הכפר וודסטוק, ורפובליקני פעיל.
הוא גם היה חבר בוועדה המדינתית לשימור משאבי הטבע ובמועצת החינוך המדינתית.
בשנים 1910–1915 כיהן בילינגס כחבר בית הנבחרים של ורמונט.
הוא שב לבית הנבחרים בשנים 1921–1923, ואז גם נבחר כיושב ראש הבית.
בשנים 1923 - 1925 כיהן בילינגס כסגן מושל ורמונט.
ב-1924 הוא נבחר כמושל ורמונט וכיהן בתפקיד בשנים 1925 - 1927. במהלך תקופת ממשלו הקימה הממשלה הפדרלית יערות לאומיים בוורמונט.
באותה תקופה גם הוקמה מחלקת כלי הרכב, והונהג רישום של המכוניות.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש בילינגס כחבר במועצת הפיקוח על משקאות חריפים של ורמונט, והיה חבר במועצת המשגיחים של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1892 נשא בילינגס לאישה את אליזבת "בסי" יואיט וייל מניו יורק, ולשניים נולדו שתי בנות ובן.
לאחר מותה של אליזבת ב-1917, נישא בילינגס בשנית לגרטרוד פרימן קרטיס, ולשניים נולד בן אחד, פרנקלין ס.
בילינגס הבן, שהיה לנשיא בית המשפט העליון של ורמונט ולנשיא בית המשפט הפדרלי של מחוז ורמונט.
פרנקלין בילינגס נפטר בוודסטוק ב-16 בינואר 1935. הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד שבעיר.
משפחתו של בילינגס מונצחת בוודסטוק בפארק הלאומי ההיסטורי מארש-בילינגס-רוקפלר , ובחווה והמוזיאון בילינגס, שמתמקד בשימור, החיים הכפריים וההיסטוריה החקלאית.
פרנקלין דבנפורט היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הפדרליסטית, אשר כיהן כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
דבנפורט נולד בספטמבר 1755 בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה, והיה אחיינו של בנג'מין פרנקלין.
הוא קיבל השכלה אקדמית, למד משפטים בעיר ברלינגטון שבניו ג'רזי, הוסמך לעריכת דין בניו ג'רזי בשנת 1776 והחל לעסוק במקצוע בעיר גלאוסטר.
באותה שנה מונה כפקיד בית המשפט של מחוז גלאוסטר.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית התגייס כחייל פשוט במיליציה של ניו ג'רזי, ובהמשך קודם לתפקיד קצין מטה חטיבתי, אחר כך לקצין לוגיסטיקה חטיבתי, ובשנת 1778 מונה לקצין לוגיסטיקה של מחוז גלאוסטר.
בשנת 1779 מונה לקולונל במיליציה של ניו ג'רזי, ובהמשך קודם לדרגת מייג'ור גנרל, דרגה שבה החזיק עד מותו.
בשנת 1777 כיהן כתובע מטעם המדינה.
בשנת 1781 עבר לעיר וודברי שבניו ג'רזי והמשיך בעבודתו כעורך דין.
בשנת 1785 מונה לפקיד הראשי לענייני ירושות הראשון של מחוז גלאוסטר.
בין השנים 1786–1789 כיהן כחבר בבית המחוקקים של ניו ג'רזי.
בשנת 1794 שירת כקולונל בכוחות ניו ג'רזי במסגרת דיכוי "מרד הוויסקי" בפנסילבניה.
בשנת 1796 מונה לבריגדיר גנרל של מיליציית מחוז גלאוסטר.
ב-5 בדצמבר 1798 מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ון רתרפורד שהתפטר.
דבנפורט כיהן בתפקיד זה עד 3 במרץ 1799, אז נבחר יורש קבוע לתפקיד.
דבנפורט נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השישי כנציג המחוז הדרומי של ניו ג'רזי, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1799 עד 3 במרץ 1801. הוא ניסה להיבחר שוב בבחירות של שנת 1800, אך הפסיד כאשר התמודד ברשימה המדינתית של המפלגה הפדרליסטית.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1826 מונה ליועץ משפטי בבית הדין לצדק.
פרנקלין דבנפורט נפטר בעיר וודברי שבניו ג'רזי ב-27 ביולי 1832, ונקבר בבית הקברות של הקהילה הפרסביטריאנית בצפון וודברי, ניו ג'רזי.
פְרָנְקְפוּרְט על המַיין היא הגדולה בערי מדינת הֶסֶן והעיר החמישית בגודלה בגרמניה.
היא שוכנת בלבה של גרמניה, על גדות הנהר מיין, וקו הרקיע שלה ייחודי לגרמניה; התפתחותה של פרנקפורט כמרכז כלכלי האיצה את בנייתם של גורדי שחקים רבים, ובשנת 2004 עמד מספרם על 366, יותר מכל עיר אחרת בגרמניה.
פרנקפורט והערים סביבה מהוות את האזור המטרופוליטני (ריין-מיין) השני בגודלו בגרמניה (אחרי חבל הרוהר), עם כ-5.6 מיליון תושבים.
העיר מהווה מרכז פיננסי בין-לאומי חשוב ובין השאר שוכנים בה הבנק הפדרלי של גרמניה (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי האירופי (European Central Bank) והמטות המרכזיים של מספר רב של בנקים מסחריים.
בעיר נמצאת גם קתדרלת פרנקפורט, כנסייה גותית ששיחקה תפקיד חשוב בפוליטיקה של האימפריה הרומית הקדושה.
גורדי השחקים בעיר, אשר רבים מהם שייכים לבנקים הרבים בעיר, העניקו לעיר את הכינויים "בנקפורט" ו"מיינהטן" (על-שם נהר המיין הזורם בה, והסיומת נלקחה ממנהטן שבניו יורק).
עד סיום בניית טריומף פאלאס במוסקבה היה מגדל הקומרצבנק בעיר המגדל הגבוה ביותר באירופה.
כמה מחשובי ילידי פרנקפורט היו יוהאן וולפגנג פון גתה, החתם סופר ואנה פרנק.
בדומה לאיבה ההיתולית השוררת בין קלן ודיסלדורף, כזו קיימת גם בין פרנקפורט לבין שכנתה הקטנה (120,000 תושבים) אוֹפְנְבַּך.
משמעות שמה של העיר היא "מעבר הפרנקים".
השם מתייחס לעובדה שבמקום הייתה נקודת חציה של הנהר שהייתה חלק מנתיב מסחר ששימש את הפרנקים ששלטו באזור מהמאה החמישית, לאחר שדחקו את רגלי האלמאנים.
שמה של העיר, המציין את מיקומה על נהר המיין, בא להבדיל אותה מעיר קטנה יותר במזרח בעלת שם זהה, פרנקפורט על האודר.
ישנם ממצאים המעידים על התיישבות רומית באזור גבעת הקתדרלה בפרנקפורט כבר במאה ה-1 לספירה.
ההתיישבות הרומית הגיעה לסופה עם כיבוש האזור בידי האלמאנים ונסיגת האימפריה הרומית דרומה באמצע המאה השלישית לספירה.
בסוף המאה החמישית נכבש האזור על ידי הפרנקים.
השם פרנקפורט מוזכר לראשונה במכתב משנת 793. מאופן האזכור נראה שהיה כבר במקום ישוב משמעותי.
לכן סביר שהייתה במקום התיישבות קבע כבר בזמן השושלת המרובינגית.
קרל הגדול בנה לעצמו טירה בעיר ובשנת 794 כינס בעיר את הוועידה הכנסייתית של פרנקפורט.
לואי בנו של קרל הגדול קבע את מושבו בעיר והקים בה ארמון ובשנת 838 ביצר את העיר והקים חומה וחפיר.
עם חתימת חוזה ורדן בשנת 843 וחלוקת האימפריה הפרנקית הפכה פרנקפורט לבירה בפועל של פרנקיה המזרחית.
מ-855 נבחרו מלכים וקיסרים גרמנים בעיר והוכתרו באאכן.
בבולת הזהב של 1562 ניקבע שגם מקום הכתרתם יהיה בפרנקפורט.
והראשון בהם היה מקסימיליאן השני.
בשנת 1372 זכתה פרנקפורט למעמד ריבוני כאשר הוכרזה כעיר קיסרית חופשית (Freie Reichsstadt Frankfurt).
מאז, הפכה העיר החופשית פרנקפורט לישות עצמאית באימפריה הרומית הקדושה, והייתה כפופה ישירות לקיסר.
בשנת 1405 בית רומר הוסב לבית העירייה והיא פועלת ממנו עד היום.
פרנקפורט הצליחה להישאר נייטרלית במהלך מלחמת שלושים השנים, אך סבלה ממגפות שהובאו על ידי פליטים שבאו לעיר.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות העיר נכבשה והופגזה מספר פעמים על ידי הכוחות הצרפתיים.
למרות זאת, היא הצליחה להישאר עיר חופשית עד הנפילה המלאה של האימפריה הרומית הקדושה ב-1805. לאחר הקרב האחרון של נפוליאון והפסדו, קונגרס וינה ב-1814 קבע שפרנקפורט תיכנס לקונפדרציה הגרמנית, כעיר חופשית וכמושב הבונדסטאג, הפרלמנט הקונפדרלי.
פרנקפורט איבדה את עצמאותה לאחר מלחמת שבעת השבועות בין פרוסיה לאוסטריה, אשר במהלכה סיפחה פרוסיה מדינות גרמניות וביניהן העיר החופשית של פרנקפורט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה פרנקפורט קשות.
כ־5,500 תושבים נהרגו ומרכז העיר מימי הביניים, הגדול בגרמניה בזמנו, נהרס כמעט לחלוטין.
ב-1945 נכבשה העיר על ידי כוחות אמריקניים.
לאחר המלחמה הייתה העיר חלק מאזור הכיבוש האמריקני.
לאחר מכן העיר הייתה מועמדת להפוך לבירת מערב גרמניה אולם לבסוף בחר הקנצלר קונראד אדנאואר בעיר בון להיות עיר הבירה.
בשנות ה-90 נבנו גורדי שחקים רבים במרכז העיר לרבות יורוטאואר.
מגדל יריד הסחר היה הבניין הגבוה באירופה כאשר נבנה בשנת 1990.
פרנקונופורט (בגרמנית עתיקה) או ואדום פרנקורום (בלטינית) הם השמות הראשונים המוזכרים בכתבים משנת 794 לספירה.
השם התגלגל לפרנקנפורט במהלך ימי הביניים ובהמשך לפרנקפורט בעידן המודרני.
על פי ההיסטוריון דוד גנז, העיר נוסדה כ-146 שנה לספירה על ידי מייסדה, מלך פרנקי בשם זוּנָה, ששלט על מחוז שנקרא אז סיקאמברי.
הוא קיווה בכך להנציח את שם שושלתו.
עם זאת, הדבר אינו תואם מבחינה כרונולוגית לנוכחות הרומית שהוכחה ארכאולוגית באזור סביב מצודת נידה בהדרנהיים המודרנית.
מקור השם הוא ככל הנראה בפרנקונופורט של השבט הגרמני פרנקים, שמשמעותו "מעבר" (בדומה ל-"ford" באנגלית) - מקום שבו הנהר רדוד מספיק לחציה ברגל.
עד המאה ה-19, התקבע השם פרנקפורט ככתיב הרשמי.
בימי הביניים היה מקובל לתעתק את שם העיר בעברית גם כ"וורנקוורט".
הרב-תרבותיות בפרנקפורט עולה על זו של כל עיר גדולה אחרת בגרמניה: כ-25% מתושביה הם מהגרים.
נכון לשנת 2011 חיים בפרנקפורט כ-84,000 תושבים מוסלמים, המהווים 12.6% מכלל האוכלוסייה.
פרנקפורט נחשבת לעיר רב תרבותית, מאחר שרוב תושביה (כ-51.2%) ממוצא זר.
הטורקים הם המיעוט הגדול ביותר, כ-13% מאוכלוסיית העיר.
פרנקפורט נחשבת לבירה הכלכלית של אירופה.
היא שימשה במשך מאות שנים כמרכזה הפיננסי של גרמניה.
הבורסה לניירות ערך של פרנקפורט היא הגדולה ביותר בגרמניה ומהגדולות בעולם.
משכנו של הבנק המרכזי האירופי נמצא בפרנקפורט.
העיר ידועה בשוק חג מולד שפועל החל משנת 1393. בין המוצרים הנמכרים בשוק עוגיות בתמנשן מסורתיות.
מיקומה המרכזי הפך את העיר למרכז תחבורה ראשי.
אף על פי שישנן ארבע ערים גדולות יותר בגרמניה, נמל התעופה של פרנקפורט הוא הגדול במדינה (והרביעי באירופה) ותחנת הרכבת הענקית שלה, בת 25 הרציפים.
נמל התעופה של פרנקפורט ממוקם כ-12 קילומטרים ממרכזה.
אפשר להגיע אליו במכונית או באוטובוס ובנוסף יש בו שתי תחנות רכבת - אחת לתנועה אזורית ואחת לתנועה ארוכת טווח.
בנוסף יש עוד שני נמלי תעופה בסביבות העיר המשמשים לתעופה כללית ולחברות התעופה הזולות.
פרנקפורט מארחת שתי אוניברסיטאות ומספר מכללות: בית הספר למימון וניהול של פרנקפורט, בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת גתה, האוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה של פרנקפורט, בית הספר לתארים מתקדמים לפילוסופיה ותאולוגיה של סנט גאורגיוס, האקדמיה לאמנויות יפות של פרנקפורט וקונסרבטוריון הוך.
האוניברסיטה הוותיקה והמוכרת ביותר היא אוניברסיטת גתה, בנוסף לאוניברסיטת פרנקפורט למדעים שימושיים.
בעיר פועלים שלושה מכונים של אגודת מקס פלאנק: מכון מקס פלאנק להיסטוריה משפטית ותאוריה משפטית, מכון מקס פלאנק לביופיזיקה ומכון מקס פלאנק לחקר המוח.
הקהילה היהודית בפרנקפורט היא אחת הקהילות הוותיקות באירופה, ואחת הבודדות היכולות להתפאר בהתיישבות יהודית רציפה מימי הביניים ועד ימינו.
המקורות המוקדמים ביותר המתייחסים להתיישבות יהודית בפרנקפורט הם מקרה העמדתו לדין של יהודי בפרנקפורט על ידי לותר הראשון בשנת 855, ועדותו של היסטוריון בן פרנקפורט משנת 1682 שטען כי יהודים התגוררו בפרנקפורט כבר במאה השישית.
מקורות מוצקים יותר נמצאו החל מן המאה האחת עשרה והשתים עשרה – בשנת 1074 נתן היינריך הרביעי כתב זכויות ליהודים בתחום שלטונו – ופרנקפורט בכלל, ומכאן ואילך אנו מוצאים כתבי מכירה של בתים על ידי יהודים, ציונים של הקהילה בספרות ההלכה ועוד.
כיום ישנם ארבעה בתי כנסת בעיר פרנקפורט, הגדול שביניהם נמצא בחלקו המערבי של העיר הידוע כ-Westend-Synagoge.
בצמוד אליו נמצא בית מדרש המשמש לתפילות בימי החול וכמרכז שיעורי תורה.
נוסף לכך נמצא בית כנסת ה-Baumweg-Synagoge בסמוך לגן החיות בעיר.
כמו כן גם במרכז ההורים של הקהילה פעיל בית כנסת בשם "עטרת-צבי" אותו מנהיג הרב שלמה רסקין .
כרב העיר מכהן מאז תשע"ו (2016) הרב אביחי אפל.
משפחת רוטשילד מקורה בקהילה היהודית בפרנקפורט וזוהי גם עיר הולדתו של החתם סופר.
בשנת 2009 הוקמה אנדרטת השואה באולם השוק של פרנקפורט.
ב-2012, נבחר פטר פלדמן מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לראש עיריית פרנקפורט.
הוא היה היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה מאז תקופת גרמניה הנאצית וכיהן בתפקידו עד 2022.
פרנקלין פירס היה הנשיא ה-14 של ארצות הברית.
כיהן מ-1853 עד 1857, כדמוקרט מהצפון, אף שטען שהתנועה לביטול העבדות היא סכנה לאיחוד המדינות.
פעולותיו הגבירו את המתיחות בין הצפון לדרום והכינו את הקרקע לפרישת הדרום מהאיחוד ולמלחמת האזרחים האמריקאית.
פירס כיהן בבית הנבחרים ובסנאט והיה התובע הכללי מטעם מדינתו ניו המפשייר.
השתתף במלחמת ארצות הברית–מקסיקו כבריגדיר גנרל.
הדמוקרטים ראו בו מועמד פשרה שיוכל לאחד את הצפון ואת הדרום, ולכן נבחר להיות מועמדם לנשיאות בבחירות 1852, והוא אכן ניצח בהן בקלות.
אשתו ג'יין סבלה מדיכאון כל חייה, וכל ילדיהם מתו בגיל צעיר.
כנשיא, הוא ניסה לקדם אובייקטיביות בבחירת מועמדים לשירות הציבורי וגם לרצות את הדמוקרטים בעזרת מינויים פוליטיים, אך נכשל ורוב מפלגתו פנה נגדו.
תמך בהתרחבות ארצות הברית מערבה וחתם על רכישת גדסדן.
ניסה גם לרכוש את קובה מספרד, אך נכשל.
חתם על הסכמי סחר עם בריטניה ויפן, וארגן מחדש את משרדי הקבינט, אולם כל הצלחותיו נשכחו בגלל המשברים הפוליטיים.
פירס היה בתחילת כהונתו פופולרי מאוד, אולם האהדה כלפיו במדינות הצפון צנחה, לאחר שתמך בחוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי וכשכמה דיפלומטים בממשלו דרשו את סיפוח קובה בצורה שנויה במחלוקת.
הוא לא הצליח לקבל את מועמדות מפלגתו בשנית, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1856.
פירס היה שתיין כל חייו, ומת משחמת הכבד ב-1869. היסטוריונים ופרשנים פוליטיים מחשיבים אותו לאחד הנשיאים הגרועים בתולדות ארצות הברית.
פרנקלין פירס נולד ב-23 בנובמבר 1804, בבקתת עץ באזור ניו המפשייר.
הוא היה צאצא מדור שישי של תומאס פירס, שעבר למושבה במסצ'וסטס מאנגליה ב-1634. אביו בנג'מין פירס, שהיה לוטננט במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, עבר ממסצ'וסטס לניו המפשייר לאחר המלחמה, ורכש חמישים אייקרים.
פירס היה הילד החמישי מתוך שמונה שנולדו לבנג'מין ולאשתו השנייה, אנה קנדריק (אשתו הראשונה אליזבת' אנדרוז מתה בלידה של בת).
בנג'מין היה מחוקק מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
בילדותו של פירס, אביו היה מעורב בפוליטיקה המקומית, ושני אחיו הגדולים נלחמו במלחמת 1812. הנושאים הציבוריים והצבאיים היו בעלי השפעה גדולה עליו בראשית חייו.
אביו של פירס, שרצה להבטיח את חינוכם של בניו, רשם אותו לבית ספר במרכז העיר בילדותו ושלח אותו לבית הספר העירוני בגיל שתים עשרה.
פירס לא אהב את לימודיו, וביום ראשון אחד הלך תשעה עשר קילומטרים אל ביתו.
אביו נתן לו ארוחת ערב והסיע אותו אל בית הספר לפני שהוציא אותו מהכרכרה באמצע הדרך וציווה עליו ללכת את שאר המרחק בסופת רעמים.
פירס טען שהרגע היה נקודת המפנה בחייו.
הוא הועבר אל אקדמיה כדי להתכונן ללימודיו במכללה.
בסתיו 1820, החל פירס ללמוד במכללה.
הוא התחבר עם נתניאל הות'ורן.
לקראת אמצע לימודיו היה התלמיד הגרוע בכיתתו, אולם ב-1824 הצליח להפוך לתלמיד החמישי הטוב בכיתתו, מתוך ארבעה עשר תלמידים.
בשנתו האחרונה כתלמיד, לימד בבית ספר במיין, שם הרוויח את משכורתו הראשונה.
לאחר לימודי משפטים קצרים, למד סמסטר אחד בבית ספר למשפטים.
הוא הוסמך לעריכת דין בסוף 1827 והחל לעסוק בעריכת דין.
בתיק הראשון שלו הוא הפסיד, אולם הוא החל לבלוט כעורך דין מוצלח.
קולו העמוק, קסמו האישי ומכריו הרבים עזרו לו.
ב-1824, ניו המפשייר הייתה מפולגת מבחינה מפלגתית.
מתנגדי המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הרפובליקנית הלאומית, שהתנגדו לנשיא ג'ון קווינסי אדמס, הקימו את המפלגה הדמוקרטית ותמכו בגנרל אנדרו ג'קסון.
במרץ 1827, נבחר בנג'מין פירס, שתמך בג'קסון, להיות מושל ניו המפשייר ללא תחרות.
פירס הצעיר רצה להיות עורך דין, אולם נכנס אל הפוליטיקה כשהבחירות של 1828 התקרבו, ובהן התמודדו אדמס וג'קסון.
בבחירות המקומיות, הסכסוך עם תומכי אדמס הוביל להדחתו של בנג'מין פירס, אולם פרנקלין נבחר לראשונה לתפקיד מנהל ישיבות העיר, תפקיד אליו ימשיך להיבחר במשך שש שנים רצופות.
פירס פעל לטובת ג'קסון במחוזו, וג'קסון ניצח במחוז ובמדינה ברוב גדול בבחירות, למרות שהפסיד בניו המפשייר.
התוצאה חיזקה את המפלגה הדמוקרטית, ופירס הפך למייצגה בבית הנבחרים של ניו המפשייר.
אביו נבחר שוב להיות מושל, ופרש לאחר כהונה אחת.
פירס הצעיר מונה להיות יושב ראש ועדת החינוך של בית הנבחרים ב-1829, והוועדה לענייני ערים כעבור שנה.
ב-1831, הרוב אצל הדמוקרטים אפשר לפירס להיבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים.
יושב הראש הצעיר התנגד להרחבת הבנקאות, תמך בהגנה על המיליציה המקומית, ותמך בג'קסון בניסיונו להיבחר מחדש.
בגיל עשרים ושבע היה הכוכב החדש במפלגה.
למרות הצלחותיו, במכתביו האישיים המשיך להתאבל על רווקותו.
כמו כל הגברים הלבנים בין גילאי שמונה עשרה וארבעים וחמש, היה פירס חבר במיליציה המקומית.
הוא נשאר שם עד ל-1847, והגיע לדרגת קולונל לפני שהפך לבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
פירס התעניין בשדרוג המיליציות, שהידרדרו לאחר סיום מלחמת 1812, ופעל לשיפור האימונים ורמת המוכנות שלהן.
פירס היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת נורוויץ' בין 1841 ל-1859, וקיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד ב-1853.
בסוף 1832, המפלגה הדמוקרטית בחרה בפירס כאחד מחמשת מועמדיה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
כיוון שהמפלגה הוויגית עדיין לא משכה קהל גדול, והמפלגה הרפובליקנית הלאומית התפרקה, היה ברור שפירס יבחר.
ג'קסון גם ניצח בקלות באותה השנה בבחירות הנשיאותיות.
ניו המפשייר הפכה למדינה הצפונית ביותר שתמכה בדמוקרטים, וסייעה לקריירה של פירס.
כהונתו החלה במרץ 1833, אולם הוא לא הושבע עד לכינוס הקונגרס בדצמבר.
בינתיים התארס וקנה את הבית הראשון שלו.
פרנקלין ובנג'מין היו בין האזרחים שקיבלו את הנשיא ג'קסון כשזה ביקר במדינה באמצע 1833.
ב-19 בנובמבר 1834, התחתן פירס עם ג'יין מין אפילטון.
משפחת אפליטון הייתה וויגית, בניגוד למשפחת פירס הדמוקרטית.
ג'יין הייתה ביישנית, דתית ותומכת באיסור על משקאות חריפים, וניסתה לשכנע את פירס להימנע מאלכוהול.
היא תיעבה את הפוליטיקה ואת וושינגטון, והמתח הזה נמשך במשך כל הקריירה של פירס.
ג'יין לא חיבבה את מקום מגוריהם, וב-1838, עברה המשפחה לקונקורד.
היו להם שלושה ילדים, וכולם מתו בילדותם.
פרנקלין הבן (2–5 בפברואר 1836) מת מספר ימים אחר לידתו, ואילו פרנק רוברט (27 באוגוסט 1839 - 14 בנובמבר 1843) מת בגיל ארבע מטיפוס.
פירס נסע לוושינגטון בנובמבר 1833, לקראת תחילת מושב הקונגרס ב-2 בדצמבר.
כהונתו השנייה של ג'קסון החלה, והדמוקרטים שלטו בבית הנבחרים, והתכוונו למנוע את חידוש הזיכיון לבנק השני של ארצות הברית.
הדמוקרטים, כולל פירס, חיסלו הצעות חוק של המפלגה הוויגית, וזיכיון הבנק פג.
פירס נפרד ממפלגתו, והתנגד לחוקים דמוקרטים למימון שיפורים פנימיים בכסף ממשלתי.
הוא טען שהבנק וההשקעה בתשתיות לא היו חוקתיים, ושהשיפורים הפנימיים הם אחריות המדינות.
כהונתו הראשונה לא הייתה בולטת מבחינת חקיקה, והוא נבחר מחדש במרץ 1835. כשלא היה בוושינגטון, המשיך ללמוד משפטים, וחזר בדצמבר לוושינגטון כדי להתחיל את הכהונה השנייה שלו.
התנועה לביטול העבדות התחזקה באמצע שנות השלושים, והקונגרס הוצף בעצומות להגבלת העבדות במדינה.
פירס ראה במעשיהם של מתנגדי העבדות כמטרד, והתנגד לכל פעולה ממשלתית כנגד העבדות, למרות שהתנגד לעבדות עצמה.
הוא התנגד לרטוריקה הדתית של מתנגדי העבדות, שהציגו את יריביהם כחוטאים.
פירס טען שיש לחסל את התנועה לביטול העבדות למען שלמות האיחוד.
למרות זאת, פירס התנגד למניעת קבלת העצומות מטעם מתנגדי העבדות.
לעומת זאת תמך בחוק "סתימת הפיות", שהיה אמור למנוע מעצומות נגד העבדות להיקרא בקונגרס.
החוק עבר ב-1836. מתנגדי העבדות טענו שהיה "צפוני עם עקרונות דרומיים".
פירס טען שאף אחד בניו המפשייר לא התנגד לעבדות, וכעס כשג'ון קלהון קרא עצומה נגד העבדות מניו המפשייר בסנאט.
פירס טען שרוב החותמים היו נשים וילדים, וקלהון התנצל בפניו.
התפטרות הסנאטור אייזיק היל, שנבחר למושל ניו המפשייר במאי 1836, גרמה לכך שהמועצה המחוקקת של ניו המפשייר נאלצה להחליט בנוגע למחליפו.
כהונתו הייתה אמורה להסתיים במרץ 1837, ולכן המועצה הייתה צריכה לבחור גם באדם שיזכה לכהונה מלאה.
פירס נחשב למועמד מקובל, אולם לא הצליח להיבחר למחליפו של היל.
בדצמבר 1836, נבחר לכהונה מלאה בסנאט, שהחלה במרץ 1837, והפך לאחד מהסנאטורים הצעירים ביותר.
במהלך אותה תקופה, אביו, אחותו ואחיו חלו, וג'יין המשיכה לסבול מבעיות בריאות.
כסנאטור, סייע לחברו נתניאל הות'ורן להשיג עבודה במחלקת המכס של בוסטון.
פירס תמך במפלגתו ברוב המקרים.
הוא היה סנאטור טוב, אולם לא התבלט מעל שלישיית הסנאטורים המובילים: ג'ון קלהון, הנרי קליי ודניאל ובסטר.
פירס נכנס לסנאט במהלך משבר כלכלי, בהלת 1837. הוא טען שהסיבה למשבר הייתה צמיחת מערכת הבנקאות, שהובילה לעודף סחר ולספקולציות.
כדי שהכסף הממשלתי לא יתמוך בהלוואות ספקולטיביות, תמך בהצעתו של הנשיא הדמוקרטי, מרטין ואן ביורן, ליצור מערכת אוצר עצמאית, הצעה שפילגה את המפלגה.
העימות על העבדות המשיך, ומתנגדי העבדות הציעו את ביטולה במחוז קולומביה.
פירס תמך בקלהון שהתנגד לכך, בטענה שההצעה היא רק הקדמה לקראת ביטול עבדות כלל ארצי.
הוויגים החלו להתחזק, ולקראת סוף העשור לדמוקרטים היה רק רוב קטן בקונגרס.
הוא התנגד לחוק שהיה אמור להגדיל את מספר הקצינים ללא הטבות לקצינים בעמדות הקרב.
הוא התעניין בקצבאות ליוצאי הצבא, והיה יושב ראש הוועדה בנושא בין 1839 ל-1841. הוא תמך במודרניזציה של הצבא.
פירס תמך בואן ביורן במהלך הבחירות של 1840. ואן ביורן ניצח בניו המפשייר אולם הפסיד לויליאם הנרי הריסון, גיבור צבאי, והוויגים השתלטו על הקונגרס.
הריסון מת חודש לאחר שנכנס לתפקידו, וסגנו ג'ון טיילר החליף אותו.
פירס והדמוקרטים מיהרו לאתגר את הממשל החדש, התנגדו לפיטוריהם של בעלי תפקידים ממשלתיים ולתוכניות הוויגיות להקמת בנק לאומי.
בדצמבר 1841 החליט פירס להתפטר.
הדמוקרטים בניו המפשייר לא רצו שאף סנאטור יכהן יותר מכהונה אחת.
פירס גם כעס על כך שהיה במיעוט בסנאט והעדיף לעסוק בעריכת דין ולהתמקד במשפחתו.
פעולותיו האחרונות לפני התפטרותו בפברואר היו להתנגד לחוק שהיה מספק כסף ממשלתי למדינות - באמונה שעל הכסף ללכת לצבא - ודרישה שהוויגים יחשפו את תוצאות חקירת בית המכס בניו יורק, שהוויגים טענו שהיה נגוע בשחיתות דמוקרטית אולם לא מצאו ראיות לכך.
למרות התפטרותו מהסנאט, לא עמד פירס לעזוב את הפוליטיקה.
המעבר לקונקורד אפשר לו להשיג יותר תיקים כעורך דין, ולהרשות לג'יין לעסוק יותר בחייה הקהילתיים.
ג'יין נשארה בקונקורד עם בנה הצעיר פרנק ועם ילדה החדש, בנג'מין, לקראת סוף כהונתו של פירס בסנאט, וההפרדה פגעה במשפחה.
פירס החל להצליח כעורך דין כשחזר לקונקורד ב-1842, ומעמדו התחזק.
הוא היה ידוע בחן האישי שלו, ברהיטות דיבורו ובזיכרונו המצוין.
הוא ייצג עניים ללא תגמול.
פירס נותר מעורב במפלגה הדמוקרטית, שהתפלגה בגלל כמה נושאים.
המושל היל, שייצג את העירוניים במפלגה, תמך בשימוש בעזרה ממשלתית למען תאגידים, ובמתן אישורים בלעדיים לבניית מסילות רכבת.
האגף הכפרי יותר תמך בהרחבת התוכניות החברתיות ובחוקי העבודה, ובהגבלות על התאגידים.
המדינה החלה לשנוא בנקים ותאגידים בשל בהלת 1837, והיל הפסיד בבחירות.
פירס היה קרוב יותר לרדיקלים, ואף תבע את היל בערעור בנוגע לבעלות על עיתון.
היל הפסיד והקים עיתון משלו, שתקף את פירס.
ביוני 1842, מונה פירס להיות יושב ראש הוועדה הדמוקרטית המקומית.
בבחירות של השנה לאחר מכן, סייע לאגף הרדיקלי להשתלט על המועצה המחוקקת.
המפלגה המשיכה להיות מפולגת בנוגע לפיתוח מסילות הרכבת ולאיסור על אלכוהול.
פירס נאלץ לפשר בין הנצים, כשהקו המנחה שלו היה לשמור על אחדות המפלגה.
פירס ראה בהתנגדות לעבדות נושא שיפרק את המפלגה.
ניצחונו המפתיע של המועמד הדמוקרטי, ג'יימס פולק, שנחשב לסוס שחור בבחירות של 1844, היה חדשות טובות עבור פירס, שתמך ביושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר.
שניהם התחברו במהלך שירותם בקונגרס, פירס תמך בפולק בבחירות, ופולק מינה אותו להיות התובע הכללי של ניו המפשייר.
פולק הוביל את סיפוחה של רפובליקת טקסס, שהובילה לפילוג במפלגה הדמוקרטית.
חלק מהדמוקרטים התנגדו לצירוף מדינת עבדות חדשה.
פירס תמך במהלך, וניתק קשרים עם חברים רבים שהתנגדו לו.
הפילוג הדמוקרטי הוביל לכך שמועמד וויגי נבחר להיות מושל.
פירס חלם על שירות צבאי פעיל, כיוון שהעריץ את שירותיהם של אחיו ואביו בצעירותו.
כשהקונגרס הכריז על מלחמה מול מקסיקו במאי 1846, מיד התנדב פירס לצבא, למרות שלא היה קיים גדוד בניו אינגלנד.
תקוותו להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו הייתה הסיבה שסירב להפוך לתובע הכללי בממשל פולק.
הגנרל זאכרי טיילור נעצר בצפון מקסיקו, והגנרל וינפילד סקוט הציע ללכוד את וראקרוס ולעקוף דרכה אל מקסיקו סיטי.
הקונגרס יצר עשרה גדודים, ופירס מונה להנהיג את גדוד חיל הרגלים התשיעי בפברואר 1847.
ב-3 במרץ 1847, קודם פירס לדרגת בריגדיר גנרל, ופיקד על בריגדת תגבורת לצבאו של סקוט.
פירס הגיע אל וראקרוס הכבושה בסוף יוני עם אספקה.
המסע היה קשה, ורק בתחילת אוגוסט הצליח הגדוד להצטרף אל צבאו של סקוט, בזמן לקרב.
סוסו של פירס נפל במהלך הקרב, ופירס נפצע בברכו.
חייליו חשבו שהוא התעלף, וקראו להחליפו בשל כך שהיה פחדן.
פירס חזר להילחם למחרת היום, אולם שוב נפצע בברכו וצלע אל הגדוד, ועד שהגיע הקרב כבר הסתיים לטובת האמריקנים.
לקראת הקרב ב-20 באוגוסט, ציווה סקוט על פירס להיות בעורף הגדוד.
פירס ביקש ממנו להוביל את הבריגדה שלו, אולם התעלף מרוב כאב בברכו.
האמריקנים ניצחו ופירס עזר להגיע לשביתת נשק.
הוא חזר לפקד והוביל את הבריגדה שלו בשאר הקרבות, כולל בקרב על מקסיקו סיטי באמצע ספטמבר.
במהלך רוב הקרב שהה באוהל החולים, חולה משלשול.
פירס המשיך לפקד על הבריגדה שלו במהלך הכיבוש על העיר, וכעס על העיכוב בשיחות השלום.
הוא ניסה להתרחק מהמחלוקות בין סקוט לשאר הגנרלים.
פירס חזר אל קונקורד בדצמבר 1847, והתקבל כגיבור.
האהדה כלפיו עלתה, אולם היו כאלו שהאשימו אותו בפחדנות בגלל הפציעות שלו.
גרנט, שראה את פירס במהלך המלחמה, התנגד להאשמות וטען שפירס היה אמיץ וג'נטלמן.
פירס חזר לקונקורד וחזר לעסוק בעריכת דין.
אחד מהתיקים המפורסמים שלו היו כשהגן על חירותם הדתית של קהילת השייקרים.
הוא המשיך להיות המנהיג המפלגתי, ולחם מול מתנגדי העבדות והמלחמה.
השטח שהושג ממקסיקו פילג את ארצות הברית.
הצפוניים הציעו את הצעת וילמוט כדי למנוע את העבדות בשטחים הללו, ואחרים רצו שהעבדות תיאסר, כפי שנקבע בפשרת מיזורי, מצפון לקו הרוחב '36°30. ההצעות פילגו את הדרום ואת הדמוקרטים.
בוועידה הדמוקרטית של 1848, רוב הדמוקרטים תמכו בסנאטור לשעבר ממישיגן, לואיס קאס, כמועמדם לנשיאות.
מיעוט הקים את מפלגת הארץ החופשית ותמך בנשיא לשעבר ואן ביורן.
הוויגים בחרו בגנרל זאכרי טיילור, שלא היה ידוע בעמדותיו הפוליטיות.
למרות שפירס תמך בעבר בואן ביורן, הפעם תמך בקאס.
הוא הצליח בתפקידו וטיילור, שנבחר לנשיאות, השיג בניו המפשייר את אחוזי התמיכה הנמוכים ביותר שלו.
הסנאטור הנרי קליי, וויגי, קיווה לפתור את בעיות העבדות בעזרת פשרת 1850, שקיווה שתפייס בין הצדדים.
ההצעה נעצרה בסנאט, והסנאטור סטיבן דאגלס פיצל אותה לחוקים נפרדים, כדי שכל סנאטור יוכל להתנגד לחוקים שמדינתו לא רצתה בהם.
החוקים עברו, והנשיא מילרד פילמור (שירש את טיילור לאחר מותו ב-1850) חתם על הפשרה.
פירס תמך בפשרה, וטען שהיא תציל את האיחוד.
פירס הוביל לסילוק אנשים שהתנגדו לפשרה מהמפלגה, וכך הוביל להפסדים דמוקרטיים בבחירות מקומיות.
הוא עדיין היה האדם החזק במדינתו, והיה בעמדה טובה לקראת הבחירות הבאות.
כשהבחירות של 1852 התקרבו, המפלגה הדמוקרטית הייתה קרועה בין סיעות מתחרות ובין צפוניים לדרומיים, למרות שרוב תומכי מפלגת הארץ החופשית חזרו אל המפלגה.
היה ברור שבשל הצורך להשיג רוב של שני שלישים מהצירים, אף מועמד לא יצליח לנצח.
פירס נחשב למועמד פשרה כמו פולק בשעתו.
הדמוקרטים המקומיים הרגישו שבתור מדינה שתמכה בדרך כלל בדמוקרטים, עליהם להציג את המועמד הנשיאותי.
מועמדים אחרים היו ג'יימס ביוקנן, ויליאם מרסי, סטיבן דאגלס ולואיס קאס.
למרות תמיכת מדינתו, לפירס היו מכשולים בדרכו: הוא לא היה מוכר מבחינה לאומית ובמשך עשור לא התמודד בבחירות.
הוא טען לפני כן שהמועמדות לא תהיה לטעמו, אולם ידע שיוכל לסכן את מעמדו כמנהיגה המקומי של המפלגה אם יסרב לרוץ.
הוא לא מנע מהם לתמוך בו, במחשבה שייבחר אך ורק כמועמד פשרה.
כדי להרחיב את בסיס התמיכה שלו בדרום, הוא אשרר את תמיכתו בפשרת 1850, כולל בחוק העבד הנמלט.
הוועידה התכנסה ב-1 ביוני, בבולטימור, ואכן נקלעה למבוי סתום.
ב-3 ביוני התרחש הסיבוב הראשון.
מתוך 288 צירים, קאס השיג 116, ביוקנן 93, והשאר התפזרו, ללא תמיכה בפירס.
שלושים וארבעה הסיבובים הבאים עברו ללא תמיכה בפירס וללא מוצא מהמבוי הסתום.
תומכי ביוקנן החליטו שהצירים שלהם יצביעו למועמדים חלשים, כולל לפירס, כדי להפגין שרק ביוקנן יוכל לאחד את המפלגה.
התקווה הייתה שהצירים יתאחדו מאחוריו לבסוף, אולם לאחר כמה סיבובים, וירג'יניה, ניו המפשייר ומיין תמכו בפירס.
תומכי ביוקנן החליטו לתמוך במרסי, ופירס הגיע למקום השלישי.
לאחר הסיבוב הארבעים ושמונה, החליטו הצירים שפירס הוא המועמד המקובל על כולם.
בסיבוב הארבעים ותשעה הוא השיג את כל הקולות פרט לשישה, ונבחר להיות המועמד.
הצירים בחרו בסנאטור מאלבמה שתמך בביוקנן, ויליאם רופוס קינג, כסגנו, ואימצו מצע שתמך בפשרת 1850.
פירס לא האמין לחדשות שקיבל, ואשתו התעלפה.
בנם בנג'מין כתב לאמו שהוא מקווה שאביו יפסיד בבחירות, כיוון שאמו לא תאהב את וושינגטון.
המועמד מטעם המפלגה הוויגית היה הגנרל וינפילד סקוט, תחתיו שירת פירס במקסיקו.
הוויגים לא הצליחו לאחד את מפלגתם כמו הדמוקרטים, ואימצו מצע זהה לחלוטין לזה של המפלגה הדמוקרטית, כולל תמיכה בפשרת 1850. מתנגדי העבדות יצרו מפלגה משלהם ופגעו בוויגים.
חוסר ההבדל הפוליטי גרם למסע הבחירות להתמקד בנושא האישי, ואחוז ההצבעה צנח לרמתו הנמוכה ביותר מאז 1836. הוויגים הצפוניים שהתנגדו לעבדות לא התלהבו מסקוט או מהמצע שלו.
הוראס גרילי טען שהוא יורק על המצע הוויגי.
במהלך מסע הבחירות, שמר פירס על שתיקה כדי לא לפגוע באחדות המפלגה שלו, ובעלי בריתו היו אלו שהריצו את מסע הבחירות.
באותו הזמן לא היה מקובל שמועמד יפגין תאוות שלטון, ולכן מועמדים לא ביצעו מסע בחירות מטעמם.
במהלך מסע הבחירות הוצג פירס כפחדן ואלכוהוליסט, שהתנגד לקתולים.
סקוט לא הצליח לזכות לתמיכה מצד הוויגים.
הדמוקרטים היו בטוחים בניצחונם, שאכן הגיע.
סקוט זכה רק בקנטקי, בטנסי, במסצ'וסטס ובורמונט, והשיג רק 42 אלקטורים לעומת 254 לפירס.
הדמוקרטים גם ניצחו בבחירות לקונגרס.
פירס נכנס לתפקיד בתקופת האבל.
כחודשיים לפני תחילת כהונתו, ב-6 בינואר 1853, נהרג בנו בן ה-11 לנגד עיניו ועיני אשתו בתאונת רכבת.
פירס הלום הצער נכנס לתפקיד כשמצבו הנפשי בכי רע.
האבל הניא את פירס ורעייתו מארגון מסיבות רבות לחברה העילית של וושינגטון כפי שנהגו קודמיהם בבית הלבן.
ג'יין פירס נשארה בניו המפשייר כשפירס נכנס לתפקיד.
פירס היה האדם הצעיר ביותר שכיהן כנשיא עד אז, בן 49, עת הושבע לנשיא על ספר חוקים ולא על ספר התנ"ך, והקריא את נוסח השבועה מזכרונו.
בנאום ההכתרה שלו הכריז פירס על עידן של שלום ושגשוג מבית, ותעוזה ביחסי החוץ.
פירס טען כי על ארצות הברית להשיג שטחים נוספים לשם הגנתה, וכי היא לא תרתע בשל "כל תחושה מבשרת רעות ביישנית של רוע".
הוא לא הזכיר את המילה "עבדות" וטען שעליו לשמור על שלום האיחוד.
הוא חתם את נאומו ב"זימנתם אותי בחולשתי, ועליכם לתת לי את כוחכם".
בטקס השבעתו סטה פירס מן נוסח ההשבעה הרשמי ובמקום לומר "אני נשבע" אמר "אני מאשר", והיה לנשיא הראשון שעשה כן.
כשמינה את הקבינט שלו, ניסה פירס לאחד את המפלגה שנלחמה על פירות הניצחון.
רוב המפלגה לא תמכה בו, וחלקם תמכו במפלגת הארץ החופשית שהתנגדה לעבדות.
פירס החליט לרצות את כל אחד מהפלגים של המפלגה, אפילו אלו שלא תמכו בפשרת 1850.
הסנאט אישר פה אחד את כל מינוייו של פירס.
את השבועות הראשונים לכהונתו ניצל פירס לבחירת מועמדים למשרות פדרליות מהדרג הנמוך, כדי לייצג את כל הפלגים במפלגה.
אף צד לא קיבל את מלוא רצונותיו, ועסקני המפלגה לא הצליחו להשיג מינויים לחבריהם.
העיתונים הצפוניים האשימו את פירס במינוי תומכי העבדות והפרישה מהאיחוד לקבינט שלו, והעיתונים הדרומיים האשימו אותו בתמיכה בביטול העבדות.
המריבות בין הפלגים הדמוקרטים פגעו במפלגה, בעיקר בניו יורק.
השמרנים בניו יורק התחילו לפקפק בממשל פירס שמינה את ויליאם מרסי לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית.
מרסי הנהיג את האגף המתון יותר בניו יורק.
ג'יימס ביוקנן לחץ על פירס להתייעץ עם סגנו, קינג, במינוי הקבינט, אבל פירס לא עשה כך.
הוא לא דיבר עם קינג מאז שנבחרו להיות מועמדים ביוני 1852. בתחילת 1853, קינג חלה בשחפת ונסע לקובה.
מצבו החמיר, ולכן העביר הקונגרס חוק מיוחד שאישר לקינג להישבע בפני הקונסול בהוואנה ולהיכנס לתפקיד.
קינג חזר לאלבמה כדי שיוכל למות בארצות הברית, ומת ב-18 באפריל.
תפקיד סגן הנשיא נשאר פנוי במהלך כהונתו של פירס, כיוון שהחוקה לא קבעה נוהל למינוי סגן נשיא חדש.
כך הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית היה הבא בתור בסדר הירושה.
פירס ניסה להעביר רפורמה בשירות הציבורי.
מחלקת הפנים אורגנה מחדש, התחילה להשתמש בפרוטוקולים מנייר והצליחה לאתר זיופים רבים.
בנוסף, הרחיב פירס את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית במינוי שופטים ועורכי דין פדרליים.
פירס נתן למזכיר האוצר שלו, ג'יימס גאת'רי, אישור לבצע רפורמות במחלקת האוצר.
גאת'רי גבה כסף ממוכסים ומפקידים שלא העבירו אותו לאוצר, וטיהר את המחלקה משחיתות.
ג'פרסון דייוויס, שהיה מזכיר המלחמה, ניסה לסלול מסילת רכבת בכל המדינה.
המפלגה הדמוקרטית התנגדה לפרויקטים לשיפורים פנימיים באופן מסורתי, אולם דייוויס טען שהדבר היה חיוני לביטחון.
דייוויס הוביל גם פרויקטים לשיפוצים במחוז קולומביה, כולל הרחבת הבירה ובניית אנדרטת וושינגטון.
ממשל פירס תמך בהתרחבות מערבה.
ויליאם מרסי הוביל את שאיפות ההתפשטות, ודרש מכל הדיפלומטים האמריקנים להעסיק תושבים אמריקנים.
דייוויס, שתמך במסלול חוצה-היבשת הדרומי למסילת הרכבת, שכנע את פירס לשלוח את ג'יימס גדסדן למקסיקו כדי לרכוש אדמות עבור המסילה הדרומית.
גדסדן הוסמך גם לנהל מחדש משא ומתן לגבי הסכם גואדלופה אידלגו, שדרש מארצות הברית למנוע מהאינדיאנים לבצע פשיטות אל מקסיקו מתוך ניו מקסיקו.
גדסדן הצליח להגיע להסכם בדצמבר 1853, ורכש שטחים רבים עבור המדינה.
הקונגרס אישר את הרכישה, שקנתה את האזור שמהווה היום את דרום אריזונה וחלקים מדרום ניו מקסיקו תמורת 10 מיליון דולר במה שנודע כ"רכישת גדסדן".
פירס לא תמך בהסכם הסופי, שעבר לבסוף.
הרכישה הובילה את ארצות הברית אל גבולותיה הנוכחיים.
היחסים עם הממלכה המאוחדת היו מתוחים, בגלל סכסוך בין הדייגים האמריקנים לבין הצי הבריטי במים של קנדה.
מרסי הגיע להסכם עם השגריר הבריטי שהפחית את הצורך בספינות צי.