tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרפובליקה של גינאה-ביסאו (בפורטוגזית: República da Guiné-Bissau) היא מדינה במערב אפריקה, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי וגובלת בסנגל מצפון ובגינאה מדרום וממזרח.
בעבר הייתה מושבה של פורטוגל, וקיבלה את עצמאותה בשנת 1974. בירתה היא העיר ביסאו.
מבחינה דתית, כ־40% מאזרחי המדינה הם מוסלמים, כ־31% משתייכים לדתות מקומיות וכ־22% נוצרים.
גינאה-ביסאו חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
ב-1956 החלו תושבי גינאה ביסאו במרד נגד השלטון הפורטוגלי.
המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה (PAIGC) בראשות אמילקר קברל הובילה לשחרור גינאה הפורטוגזית ואיי כף ורדה משלטון הפורטוגזים, והשתמשה לשם כך בלוחמת גרילה.
לוחמי ארגון PAIGC פעלו משטחן של גינאה וסנגל, מדינות שזכו לעצמאות מצרפת, כשהם תוקפים ערים ומבצרים בשטחה של גינאה הפורטוגזית וזוכים לסיוע צבאי מברית המועצות, מקובה ומהרפובליקה העממית של סין.
הפורטוגזים, שבניגוד למעצמות הקולוניאליות האחרות כמו צרפת ובריטניה, סירבו לוותר על המושבות שלהם באפריקה, היו בעיצומה של מלחמה נגד ארגוני גרילה במושבות שלהם באפריקה, הקרויה המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית.
בתחילה לא לקחו הפורטוגזים את הארגון של קברל ברצינות ואף דיללו את כוחותיהם בגינאה כששלחו כוחות לחזיתות אחרות (אנגולה ומוזמביק), ולכן ספגו מפלות בגינאה.
לקראת 1970 שלט הארגון על שני שלישים משטחה של גינאה הפורטוגזית, ועד 1973 השלים את השתלטותו על הארץ.
ב-24 בספטמבר 1973 הכריז לואיס קברל (אחיו של אמילקר קברל, שנרצח בינואר של אותה שנה) באופן חד-צדדי על עצמאות המדינה, אף על פי שערי גינאה ביסאו היו בשליטת הפורטוגזים.
ההצהרה זכתה להכרה על ידי מספר רב של מדינות אפריקאיות, מדינות מהגוש המזרחי ומדינות בלתי-מזדהות.
מדינות כברית המועצות, סין העממית, קובה ומדינות סקנדינביה נרתמו לסייע לאומה הצעירה שקברל הפך לנשיאה בפועל.
הכרה מצד פורטוגל הגיעה רק לאחר מהפכת הציפורנים באפריל 1974. בתחילת אוגוסט 1974 נפתחו שיחות בין פורטוגל ובין המורדים בגינאה ביסאו על עצמאות לגינאה ביסאו.
ב-10 בספטמבר 1974 העניקה פורטוגל רשמית עצמאות לגינאה ביסאו, תוך הבטחה שלתושבי כף ורדה יינתן להחליט על עתידם.
קברל, שלא נבחר בבחירות, אלא נישא על גלי מנהיגותו המהפכנית, שלט באחת המדינות העניות והמוזנחות בעולם, וכונן משטר חד-מפלגתי.
המדינה נפגעה לא רק מהזנחה הממושכת מצד השלטון הקולוניאליסטי הפורטוגלי ומהרס התשתיות הצנועות בעת הלוחמה, אלא גם מן הבצורת הקשה שהכתה באפריקה בשנות השבעים.
בנוסף לניסיונות לפתח את המדינה, הואשם קברל במעורבות בהוצאה להורג של מקומיים שסייעו לממסד הפורטוגלי בתקופת הלוחמה.
האשמה נוספת שהועלתה נגד קברל הייתה מוצאו מקאבו ורדה והעובדה שאייש משרות בכירות רבות על ידי ילידי האיים, תוך אפליה כלפי מקומיים ילידי היבשת.
על רקע האשמה זו הודח קברל ב-14 בנובמבר 1980 על ידי סגנו, ראש הממשלה ומפקד הצבא לשעבר, ז'ואאו ברנארדו ויאיירה, שתפס את השלטון בהפיכה צבאית.
המדינה נשלטה בידי מועצה מהפכנית עד 1984. מערכת בחירות מרובת-מפלגות נערכה לראשונה בשנת 1994, אולם הפיכה צבאית ב-1998 הובילה למלחמת האזרחים של גינאה ביסאו, ולגירוש הנשיא.
בחירות נערכו שוב בשנת 2000, ונבחר בהן הנשיא קומבה יאלה.
יאלה נעצר במהלך הפיכה צבאית בספטמבר 2003, משום ש"לא היה מסוגל לפתור את בעיות המדינה".
לאחר מספר עיכובים נערכו בחירות לגוף המחוקק באפריל 2004. התקוממות של קבוצות צבאיות באוקטובר 2004 הובילה למותו של ראש הצבא, ולתסיסה כללית במדינה.
ב-2 במרץ 2009 נרצח הנשיא ז'ואאו ברנארדו ויאיירה על ידי מתנקש איש צבא.
ב-2012 אירעה הפיכה צבאית במדינה, וראש הממשלה והנשיא הזמני נעצרו על ידי הצבא.
ניסיון הפיכה נוסף נכשל בפברואר 2022.
בראש המדינה עומד נשיא, ואת הממשלה מנהיג ראש הממשלה.
הרשות המחוקקת היא "האספה הלאומית" המורכבת מבית אחד בן 100 חברים.
הבחירות לאספה הלאומית נערכות מדי ארבע שנים.
מאז קבלת העצמאות מפורטוגל ב-1974, גינאה-ביסאו סובלת מחוסר יציבות פוליטית, שהובילה למלחמת אזרחים בשנים 1998–1999. במחוזות הגובלים בסנגל פועלים בדלנים פרו-סנגלים, ובפועל הצבא הוא ששולט במדינה, כאשר בצבא עצמו מתקיימים מאבקי שליטה בין קבוצות כוח שונות.
הפיכות צבאיות (וניסיונות הפיכה כושלים) הן תופעה שכיחה בגינאה ביסאו.
גינאה ביסאו משמשת תחנה מרכזית להברחת סמים מאמריקה הלטינית לאירופה, בעיקר קוקאין, ונתפסת על ידי הקהילה הבינלאומית כחוליה חלשה שיש לחזקה במאבק נגד הברחות הסמים.
המצב הפנימי הרעוע של המדינה מרתיע גורמים בקהילה הבינלאומית מהשקעה כלכלית בה, בשל החשש לאובדן הסיוע בשל שחיתות.
ישראל וגינאה ביסאו כוננו ביניהן יחסים דיפלומטיים בשנת 1995. שגרירות ישראל בדקר (סנגל) אחראית גם לגינאה ביסאו.
לגינאה ביסאו היה שגריר לישראל שמקום מושבו בארצו, אך בשנים האחרונות, בשל אי הסדר הפנימי במדינה לא מונה לו מחליף.
היחסים בין המדינות ידידותיים וישראל מסייעת לגינאה ביסאו בתחומים של פיתוח חקלאי ורפואה.
בין היתר מגיעים לישראל סטודנטים לצורך השתלמות מגינאה ביסאו באופן קבוע וישראל עורכת קורסים ניידים במדינה זו.
קשרי הכלכלה והמסחר בין המדינות מצומצמים ביותר ומתקיימים בתחומי תקשורת טלפוניה סלולרית, חקלאות ומכירת מכשור אלקטרוני מישראל.
גינאה ביסאו היא אחת מעשר המדינות העניות בעולם.
רק כשליש מתושביה יודעים קרוא וכתוב, והתוצר לנפש בה עומד על כ-1,100 דולר לאדם נכון ל-2025. הנזק שגרמה מלחמת האזרחים של 1998–1999 לכלכלה ולתשתית עדיין לא שוקם.
החוב החיצוני של המדינה עמד בשנת 2010 על כ-1.01 מיליארד דולר.
כשני שלישים מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני (הכנסה של מפחות משני דולר ליום), ואי-השוויון בחלוקת ההכנסות הוא מהקיצוניים בעולם.
כלכלת המדינה מבוססת על חקלאות, המעסיקה מעל 80% מהעובדים במדינה.
הגידול החשוב ביותר לצורכי יצוא הוא אגוזי קשיו, ובנוסף מייצאים גם בוטנים, לבבות דקל, דגים וחסילונים.
לצריכה פנימית מגדלים אורז, מניהוט (קסאווה) ותירס.
ענף ייצוא נוסף הוא בולי עץ.
התעשייה אינה מפותחת, ועוסקת בעיקר בעיבוד מוצרים חקלאיים ובייצור בירה ומשקאות קלים.
פיתוח משאבי הטבע בפנים הארץ - נפט, פוספטים ומינרלים אחרים אינו נראה בטווח הקרוב.
עם זאת, הוחל בקידוחי נפט ימיים.
בשנים האחרונות פועלת הממשלה להנהגת רפורמה בכלכלה ובשירות הציבורי, בשיתוף קרן המטבע הבינלאומית.
החל משנת 2005 החלו סוחרי סמים מאמריקה הלטינית, בעיקר בקולומביה, להשתמש בגינאה ביסאו (ומספר מדינות שכנות במערב אפריקה) כמוקד לסחר בסמים המופצים באירופה, בעיקר קוקאין.
עקב פעולות אלו דיווח האו"ם שגינאה ביסאו עלולה להפוך ל, מדינה שכל גורמי השלטון והביטחון בה מעורבים בעסקאות סמים.
היקף הסחר בסמים גדל לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה ב-2012. הממשלה והצבא נקטו במספר צעדים כדי להפסיק את הסחר בסמים, אך ללא הועיל.
גינאה ביסאו גובלת בצפון בסנגל, בדרום ובמזרח בגינאה, ובמערב באוקיינוס האטלנטי.
שטחה ברובו מישורי, עם ריבוי נהרות וביצות.
הנקודה הגבוהה ביותר היא הר טורין (), בגובה של 262 מטרים בלבד.
בנוסף, מהווים איי ביז'אגוש חלק מהמדינה.
זהו ארכיפלג של כ-88 איים ואיונים (20 מהם מיושבים) באוקיינוס האטלנטי מול חופי גינאה ביסאו.
המדינה היא ביתם של שני אזורים אקולוגיים:
עקב העוני בו שרויה המדינה, התשתיות אינן מפותחות, הכבישים רעועים ויש בה רק שני גשרים המאפשרים מעבר לכלי רכב.
מאחר שהאזור המיושב העיקרי הוא בקרבת החוף, בו נמצאים נהרות וביצות, המעבר לכלי רכב קשה ומורכב.
האקלים במדינה הוא אקלים סוואנה טרופי, הטמפרטורות חמות כל השנה עם תנודות טמפרטורה קלות; בממוצע 26°C.
כמות המשקעים הממוצעת בביסאו גדולה, 2,024 מילימטרים, שכולם יורדים בעונה הגשומה בין יוני לספטמבר/אוקטובר.
העונה היבשה היא מדצמבר עד אפריל, ובה אין משקעים כלל.
בגינאה חיים שבטים רבים, כאשר אחת מהקבוצות האתניות המרכזיות היא הפולה.
המגוון האתני גורם למגוון שפות, למרות קוטנה של המדינה.
מגוון זה הוא תוצאה של גלי הגירה רבים אל המדינה.
אף שפורטוגזית היא השפה הרשמית, היא לרוב נחשבת כשפה שנייה, עם מעט דוברי שפת אם, וזאת בעיקר בקרב האליטות האינטלקטואליות והפוליטיות.
זוהי השפה הנהוגה בשלטון ובחינוך, בעיקר בזכות השלטון הקולוניאלי הפורטוגזי.
למעשה, השפה הנפוצה היא הקריאולית.
ישנו גם שימוש בשפות שבטיות רבות.
יהודים התיישבו בחוף המערבי של אפריקה ובכלל זאת בגינאה ביסאו עוד במהלך המאה ה-16. בעיקר מדובר היה ביהודים ממוצא פורטוגזי, שהתיישבו כסוחרים בערי החוף ובתחנות המסחר בפתחי הנהרות הגדולים, ששימשו כערוצי מסחר עם פנים היבשת.
קהילות יהודיות ובתי כנסת התקיימו בערים ביסאו, קשאו, באפטה ועוד.
בעיר באפטה המצוייה בפנים המדינה שרדה קהילה יהודית ובית כנסת עד מלחמת העולם השנייה.
אז פרקו השלטונות הקולוניאליים הפורטוגזים, ששיתפו פעולה עם הנאצים את הקהילה, הרסו את בית הכנסת והקימו במקומו אנדרטה.
היהודים התבוללו בקרב האוכלוסייה המקומית.
צאצאית אחרונה ליהודים בגיל מבוגר מתגוררת בעיר ביסאו.
עם זאת, שמות משפחה יהודיים כמו פרארה, דה סילבה, אוליביה ואחרים עדיין קיימים בקרב התושבים.
ארגון הבריאות העולמי מעריך כי בגינאה ביסאו ישנם 5 רופאים לכל 100,000 נפש.
שכיחות נגיף ה-HIV בקרב האוכלוסייה הבוגרת עומד על כ-1.8%.
מחלה קטלנית יותר היא המלריה, אשר פגעה ב-9% מהאוכלוסייה וגרמה לתמותה משולשת מזו של האיידס.
תוחלת החיים הממוצעת עומדת על כ-47 שנים לגברים ו-49 לנשים.
בשנת 2010 חלה עלייה בשיעורי תמותת האימהות לעומת שנים קודמות.
החינוך הוא חובה בגילאי 7 עד 13. חינוך לגיל הרך לילדים בגילאי שלוש עד שש הוא אופציונלי בשלבים מסוימים.
ההשכלה הגבוהה מוגבלת ולכן רבים מעדיפים ללמוד מחוץ למדינה.
העסקת ילדים נפוצה מאוד במדינה.
רפובליקת גִינֵאָה היא מדינה במערב אפריקה.
המדינה גובלת בגינאה ביסאו בצפון מערב, סנגל בצפון, מאלי בצפון מזרח, חוף השנהב במזרח וליבריה וסיירה לאון בדרום.
המדינה מכונה לעיתים גינאה קונאקרי (Guinea-Conakry), על שם בירתה, כדי להבדילה מגינאה ביסאו ומגינאה המשוונית.
הרוב המכריע של אוכלוסיית גינאה הוא מוסלמי, והיא חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מהמאה ה-9 עד תחילת המאה ה-12 נשלט השטח השייך בימינו לגינאה על ידי אימפריית גאנה, ובמהלך תקופת שלטונה הגיע האסלאם לאזור.
לאחר מכן, נשלטה גינאה במהלך המאות ה-12 וה-13 על ידי ממלכת סוסו ואימפריית מאלי, אשר ירשה אותה.
לאחר שקיעת אימפריית מאלי בתחילת המאה ה-15, פרחה באזור גינאה אימפריית סונגהאי, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-15. האירופים הגיעו לאזור גינאה בראשית ימיה של האימפריה הפורטוגזית, תקופה בה החלו האירופים להקים מושבות מחוץ לאירופה ולסחור בעבדים מאפריקה, תוך ניסיונות למצוא דרך ימית מאירופה להודו.
החל מאמצע המאה ה-19 חדרה צרפת לאזור והשטח הפך לפרוטקטורט ב-1881 ונכלל באופן רשמי כמושבה במערב אפריקה הצרפתית תחת השם גינאה הצרפתית ב-1891. גבולותיה של המושבה נקבעו במשא ומתן מול בריטניה בסיירה לאון, מול הפורטוגזים בגינאה ביסאו ומול ליבריה, בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
במסגרת מעברה של צרפת מהרפובליקה הרביעית לרפובליקה החמישית, התקיים משאל עם בכל המושבות הצרפתיות בו יכלו תושבי המושבות לבחור בין קבלת החוקה החדשה והמשך מעמד כמושבה צרפתית או דחיית החוקה וקבלת עצמאות.
גינאה הצרפתית הייתה היחידה שדחתה את החוקה וקיבלה את עצמאותה ב-1958, במחיר ניתוק כל הקשרים, כולל קשרי מסחר, עם צרפת.
לאחר קבלת העצמאות שלט בה הדיקטטור אחמד סקו טורה (Ahmed Sékou Touré), שהנהיג מדיניות סוציאליסטית, דיכא באכזריות כל התנגדות לשלטונו והתקרב לברית המועצות ובהמשך לסין.
כחלק מהאידאולוגיה המרקסיסטית שלו תמך טורה בארגון המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה שהקים בסיסים על אדמת גינאה ביסאו השכנה.
בתגובה פשט הצבא הפורטוגזי על קונאקרי ב-22 בנובמבר 1970, בין השאר בניסיון כושל לחטוף את טורה.
בתגובה ביצע טורה טיהור במערכות השלטון והוציא להורג בכירים משלטונו.
מספר ימים לאחר מותו של טורה ב-1984 התחוללה במדינה הפיכה צבאית נטולת שפיכות דמים, שהעלתה לשלטון את הגנרל לנסאנה קונטה.
קונטה המשיך באופן כללי בשלטון ריכוזי ואוטוקרטי, אך מיתן מעט את אחיזתה של הממשלה בכלכלה, מה שלא עזר רבות לצמצום העוני.
ב-1992 הכריז על חזרה לשלטון אזרחי.
הבחירות הראשונות נערכו במדינה בשנת 1993, וקונטה ניצח בהן, למרות חשדות כבדים באשר לטוהר הבחירות.
קונטה נבחר שוב לנשיא ב-1998 ושוב ב-2003, בבחירות שכמעט כל מתחריו החרימו.
בשנת 2001 מורדים מ"עצרת הכוחות הדמוקרטים של גינאה" בתמיכת ליבריה ערכו מספר מתקפות בשטח גינאה.
כתגובה צבא גינאה תקף את בסיסי הארגון בשטח ליבריה והייתה סכנה למלחמה כוללת בין המדינות.
בסופו של דבר הנושא סודר במפגש דיפלומטי בין המדינות.
לאחר מותו של קונטה ב-22 בדצמבר 2008 נשלטה המדינה על ידי חונטה צבאית בראשות מוסא דדיס קמארה (Moussa Dadis Camara).
לאחר ניסיון התנקשות ב-3 בדצמבר 2009 שהסתיים בפציעתו, הוטס קמארה לטיפול רפואי במרוקו וההנהגה הועברה לידי סגנו סקובה קונטה (Sékouba Konaté).
בשנת 2009 החל מחאות וקיום הפגנות נאסר על ידי השלטונות.
פגישה שנערכה בינואר 2010 בוואגאדוגו בהשתתפות קמארה קונטה ונשיא בורקינה פאסו בלז קומפאורה, סוכם על הקמת ממשלת מעבר בראשות ז'ן-מארי דורה (Jean-Marie Doré) לקראת מעבר לשלטון אזרחי בתוך שישה חודשים וקיום הבחירות החופשיות הראשונות בתולדות גינאה.
ב-27 ביוני נערך סיבוב הבחירות הראשון, ולאחר סיבוב שני ב-7 בנובמבר זכה אלפה קונדה, שהפך רשמית לנשיא ב-21 בדצמבר 2010. קונדה נבחר שנית לנשיא בבחירות שנערכו ב-17 באוקטובר 2015. באוקטובר 2020 נבחר שלישית.
בספטמבר 2021, התרחשה הפיכה צבאית שגרמה להדחתו.
מאז ההפיכה הצבאית בשנת 2021 שולטת בגינאה כת צבאית.
קודם לכן גינאה הייתה רפובליקה ובה הנשיא שימש ראש המדינה וראש הממשלה, אליה מינה 25 שרים.
קודם להפיכה הורכבה האספה הלאומית מבית אחד והייתה הגוף המחוקק של המדינה, וחבריה נבחרו ישירות על ידי העם.
האספה לא נפגשה מאז שנת 2008, ומאז מועד הבחירות נדחה פעמים רבות, בניגוד להבטחותיו של הנשיא.
לבסוף, הבחירות התקיימו בספטמבר 2013, בהן מפלגתו של הנשיא זכתה לרוב, בעוד האופוזיציה גינתה את הבחירות בטענות של הונאה.
גינאה מחולקת ל-8 אזורים ו-33 מחוזות.
גינאה חברה בארגונים בין-לאומיים רבים, כולל קרן המטבע הבין-לאומית וארגון האומות המאוחדות.
חברותה באיחוד האפריקאי הושעתה ב-10 בספטמבר 2021 בתגובה להפיכה הצבאית בגינאה.
ב-20 ביולי 2016 חידשו ישראל וגינאה את היחסים ביניהן לאחר שאלה נותקו בשנת 1967, ושגריר ישראל בסנגל הופקד גם על גינאה.
גינאה סובלת מתשתית לקויה, שיעור נמוך של אוריינות, חוסר שקט בגבולות עם ליבריה וסיירה לאון ורמה גבוהה ביותר של שחיתות.
היא אחת המדינות העניות בעולם, למרות הפוטנציאל הכלכלי הגדול של המחצבים הטבעיים בשטחה.
המדינה היא מפיקת הבוקסיט השנייה בחשיבותה בעולם, וכן מצויות בה כמויות משמעותיות של עפרות ברזל, זהב ויהלומים וכמות לא ידועה של אורניום.
תעשיית הכרייה מספקת 75% מהכנסות המדינה.
על-פי דיווח ב"פייננשל טיימס" מתנהלת חקירת שוחד נגד קבוצת בני שטיינמץ (BSGR) בגינאה.
הממשלה המקומית חוקרת חשד שלפיו העניקה טובות הנאה לבכירים במדינה בתמורה לאפשרות לרכוש את מכרה סימנדו ב־160 מיליון דולר בלבד.
תחילת הפרשה בדצמבר 2008, אז הורתה ממשלת גינאה לחברת הכרייה הבריטית "" להעביר את זכויות הכרייה במכרה סימנדו לידי חברת BSGR תמורת 160 מיליון דולר בלבד.
באפריל 2010, באחד האקזיטים הענקיים שנעשו בתחום ענף הכרייה והמחצבים על ידי איש עסקים ישראלי, מכרה BSGR של שטיינמץ את השליטה (51%) בסימנדו תמורת סכום ענק של 2.5 מיליארד דולר לחברת VALE הברזילאית, חברת המכרות ומשאבי הטבע השנייה בגודלה בעולם.
החקלאות מעסיקה כ-76% (הערכה מ-2006) מכוח העבודה במדינה.
ענפי הגידול העיקריים הם אורז, קפה, אננס, לבבות דקל, קסאווה, בננות ובטטות, וכן בקר, עזים וצאן.
גם הדיג הוא ענף חשוב.
שלא כמרבית המושבות הצרפתיות לשעבר ביבשת, לגינאה יש מטבע משלה, פרנק גינאי, והיא אינה שייכת לגוש המטבע של הפרנק CFA.
רמות האינפלציה גבוהות – שער המטבע צנח מ-1,975 פרנק לדולר אמריקני ב-2002 ל-8,684 פרנק לדולר ב-2022.
על הכלכלה מעיק חוב לאומי של מעל 3 מיליארד דולרים.
הבנק העולמי וקרן המטבע הבין-לאומית הפסיקו כמעט כליל את הסיוע למדינה ב-2003.
לאורך החוף משתרעות ביצות אך אזוריה המזרחיים והפנימיים יותר של הארץ מיוערים או מכוסים בערבות דשא.
מזרחה יותר מתנשאת רמה שגובהה בממוצע הוא 900 מטר ומעליה מתרומם הר נימבה לגובה של כ-1,800 מטר.
מכאן מתחילים את דרכם שני נהרות מהגדולים ביבשת אפריקה, הניז'ר והסנגל, לכיוון צפון-מזרח וצפון-מערב בהתאמה.
האקלים במדינה טרופי: הטמפרטורות גבוהות ומגיעות בעונת הקיץ לכ-35 מעלות צלזיוס ואף יותר, הגשמים מרובים, במיוחד לאורך החוף בה יורדים כ-4,000 מ"מ בממוצע.
אוכלוסיית גינאה מונה כ-13.5 מיליון תושבים.
קצב גידול האוכלוסייה הוא מהיר, ב-1996, מנתה אוכלוסיית המדינה 7.1 מיליון תושבים וב-2005, על-פי הערכת האו"ם, מנתה האוכלוסייה כ-8.8 מיליון תושבים.
תוחלת החיים עומדת על כ-62.3 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 4.4 ילדים לאישה.
אחוז הבערות במדינה עומד על 70.5%.
הקבוצה האתנית הגדולה במדינה נקראת בצרפתית פֶּאוּל, באנגלית פוּלה או פולאני, ובשפתה-היא Fulɓe.
שיעורה מגיע ל-40% מן האוכלוסייה, והיא מתרכזת באזור ההררי של פוטה ג'אלון.
אחריהם נמצאים המנדינקה (נקראים גם מנינקה, בצרפתית מֵלינקַה), המונים כ-30%, ומתרכזים בצפון-מזרח המדינה.
קבוצה שלישית היא הסוּסוּ (או סוֹסוֹ) המונים כ-20% ומרוכזים במערב ובעיקר בסמוך לחוף ובמערב המדינה.
בנוסף קיימות עוד קבוצות קטנות ששיעורן הכולל כעשרה אחוזים, בהן וולוף , וכן חיים במדינה כ-30,000 תושבים ממוצא לא-אפריקאי, ברובם צאצאי מהגרים מלבנון או מצרפת.
השפה הרשמית היא צרפתית, ולכל קבוצה אתנית שפה משלה.
מרבית הגינאים (85%) הם מוסלמים, 7% נוצרים, ברובם קתולים, 2.4% חסרי דת ו-1.6% מאמינים באמונות ילידיות.
גימנסיון (ביוונית עתיקה: γυμνάσιον) היה מוסד חינוכי מיוחד שהיה נפוץ ביוון העתיקה, ובהמשך גם בעולם ההלניסטי, ובו התחנכו בניהם של האזרחים.
במוסד זה הושם דגש מיוחד על איזון ושילוב הרמוני בין הגוף (ענפי ספורט) והרוח (מוזיקה שכללה את האמנויות החופשיות).
חניכי הגימנסיון הוכשרו לקראת קבלת תואר האזרחות בפוליס.
החברה ההלנית הקדומה, ובמיוחד זו האתונאית, העלתה על נס את החינוך בכלל והחינוך הגופני בפרט כאמצעי להקניית אזרחות טובה ומועילה.
כלומר, דרך לצייד את הנער בסגולות גופניות ומעלות נפשיות כאלה, על מנת שיוכל, בבוא העת, לעמוד לשירות המדינה - עיר המדינה ("פוליס").
האתונאים בפרט הציבו לפניהם את החינוך בכלל כיעד הכרחי ומיוחד במינו, ומתוך כך ראוי לו להיות יזום, מתוכנן וממומן על ידי רשויות הפוליס.
האתונאים שאפו להנחיל את האיזון המושלם ("איידוס" ביוונית) וההרמוניה האידיאלית בין גוף לרוח, בין החוסן הגופני לבין בריאות הנפש (שכללה חוכמה, בינה ונימוסים).
תפיסה זו חוזרת בגלגולים שונים במרוצת כל התקופה הקלאסית, ופילוסופים מפורסמים תמכו בה.
לדעתו של אפלטון (427-347 לפנה"ס), למשל, נועדה הגימנסטיקה (דהיינו, החינוך הגימנסיוני) להעניק יופי לגוף על מנת שישמש כלי מתאים לנפש ובעזרתה יכיר האדם טוב יותר את גופו ואת רוחו על כל המשתמע מכך.
לוקיאנוס, פילוסוף סקיתי בעל תרבות יוונית, כתב ב-600 לפנה"ס לערך את השורות הבאות:
"אם תתאמץ ללמוד פעם כיצד לנהל מדינה שתחנך אזרחים מעולים, אזי תסכים גם אתה לתרגילים (הגופניים) הללו ותעריכם כמונו...
כי כל עיקר הכוונה איננה לתחרויות, לפומביות ולפרסים שאפשר לזכות בהם.
ואת אלה הלוא יכולים להשיג רק מעטים (בכל תחרות נרשם רק מנצח אחד), כי אם לטובה הצומחת מהן לרפובליקה (הדמוקרטיה האתונאית) ולאזרחיה בני-החורין.
הכוונה היא לתחרות האחרת, הכללית, של כל האזרחים הטובים, שלהם אין זר הדפנה (פרס שחולק במשחקים הפיתיים בדלפוי) קורץ בסופה, כי אם הפרס הנעלה, הכולל בקרבו את כל הדרוש להרגשת האושר של האדם.
כלומר, החופש והחירות לכל אזרח ואזרח כפרט ולכל המדינה (הפוליס) בכלל...
אנו שמים לב בעיקר לכך, שאזרחינו יהיו מוכשרים בגופם, חזקים ברוחם ובנויים לתפארת, מכיוון שאנו משוכנעים כי רק בעזרת כך יהיו מסוגלים לנהל את ענייני הכלל בעתות שלום על הצד הטוב ביותר, ובימי מלחמה - להגן ולשמור על חופש המדינה ועל אושרה..." (מתוך "דו-שיח על הגימנסטיקה").
הנער היווני ובעיקר האתונאי, החל את פרק חינוכו מגיל שבע בשני מוסדות חינוך, שעל-פי-רוב היוו מכלול אחד.
הוא למד בשני המוסדות במקביל, עד גיל 16. בהם הראשון - "פלאייסטרה", או בית ספר להיאבקות.
היה זה בניין יווני טיפוסי בעל חצר פתוחה במרכז, ובכנפיו חדרי סיכה, עיסוי, רחצה ומלתחה.
היוונים ייחסו חשיבות עליונה לענף ההיאבקות, אשר סימל עבורם את מגוון הקווים המייחדים את כל הענפים גם יחד.
השני - "דידאסקליאום", או בית ספר למוזיקה (מקצועות שהמוזות מופקדות עליהם) כגון קרוא וכתוב, חשבון, פרוזה, שירה ומוזיקה.
מקצועות אלה תאמו, יחד עם ההיאבקות, את החתירה לקראת האיזון ההרמוני בין גוף לנפש.
ביטוי קצת מאוחר לממד זה עולה מדברי אפלטון: "ופרט למוזיקה (הכוללת את האמנויות היפות) חייבים נערינו להתחנך גם בתחום הגימנסטיקה...
האחת (האחרונה) יוצרת מזג של קשיחות ופראות ואילו השנייה - מזג של רכות ונשיות (עידון)...
צריך שתהיה הרמוניה בין השתיים" (מתוך "המדינה", ג' 403 ואילך).
הנערים שסיימו את חוק לימודיהם בגיל 16 פנו להמשך חינוכם במסלול השני, הגימנסיוני, עד גיל 18. בגימנסיון, מוסד שהעמיד במרכזו את התרבות הגופנית (מבלי לזנוח את החינוך הרוחני-המוזיקלי), התאמנו הנערים, התחנכו והתחרו בענפי ספורט שונים.
שמו של הגימנסיון נגזר מ"גימנוס" (עירום ביוונית, ובמשמעות הרחבה יותר מובנו "תרגיל שלמענו מתערטלים").
אכן, אין תמה בכך שהאימונים והתחרויות נערכו בעירום מוחלט.
היה זה בהתאם לשאיפת הפגנת החוסן הגופני בהרמוניה פיזית ועל מנת לחשל את הגוף.
כל החותר בשקידה לניצחון יהיה ראוי להופיע בלי בושה בגופו המעורטל".
תצוגת הגוף בעירום הייתה מהתרומות של החברה הספרטאית לספורט ההלני.
בני ספרטה חתרו להטמעת הידידות בכלל ההתמודדות.
נימוק נוסף להתמודדות בעירום היה, שהם בקשו להפריד בין הספורט לבין הקרביות, ומתוך כך דגלו ב"טוהר הנשק" - להתמודד זה עם זה ללא פריטי לבוש, שעלולים להסתיר בקפליהם כלי נשק.
במהלך הזמן הפך הגימנסיון לחלק בלתי נפרד מן החינוך והווי עיר הפוליס.
זה הגיע עד כדי כך, שלא ייתכן קיומה של עיר פוליס ללא גימנסיון.
בשלב זה נשא הוא צביון של מוסד חינוכי, בחינת חובה לריבוד אזרחי.
כלומר, לא יזכה אדם באזרחות העירונית, על כל היתרונות הטמונים בה, אם לא יתחנך בגימנסיון.
הגימנסיון נבנה על פי רוב בסמוך למים זורמים ולחורשת עצים על מנת להעניק תנאים אופטימליים לחניכים, וזאת בסיסמת "נפש בריאה בגוף בריא".
מבנה זה שימש ביטוי נאמן לתנופה האדריכלית היוונית הקלאסית, בבחינת ניצול מרב הנתונים הטופוגרפיים לטובת המתקן.
בדרך כלל הגימנסיון נבנה על צלע של הר לאורך טראסות רחבות, כשעל גבי מפלסים אלה נפרש המבנה הארכיטקטוני שכלל פלאייסטרה, גימנסיון, מסלול ריצה, מרחצאות ועוד.
לעיתים הקימו ערים מבוססות וגדולות מספר גימנסיונים בתחומן, ואף ייעדו אותם לשכבות גיל שונות.
דבר זה נבע מתוך רגשי תחרותיות בין-עירונית ורדיפת תהילה.
במרכז הגימנסיון נמתח מסלול הריצה, ובכנפיו נמצאו חדרים שנועדו לסיכת הגוף, לעיסוי, לרחצה, למלתחות, לחדרי אחסון לעזרים ולאביזרי ספורט.
חדרים אלה היו פתוחים לחזית, על מנת שצופים יוכלו להתבונן במתאמנים.
החצר המרכזית כוסתה בחול עדין לנוחיות המתאבקים.
כאמור, הגימנסיון שימש תנאי הכרחי לקבלת אזרחות, ומתוך כך עמד הוא בסימן הכשרת החניך לתפקוד אזרחי טוב יותר ויעיל יותר.
בהיותו מוסד ציבורי היה נתון תחת שרביט פיקוחו של ממונה מטעם הציבור, ה"גימנסיארכס".
אדם זה היה אחראי על מהלך האימונים, התחרויות ואחזקה שוטפת של הגימנסיון.
כמו כן פרש חסותו על צוות המאמנים והמדריכים שהופקדו על הפעילות המגוונת של החניכים, כשלכל ענף ספורטיבי יועד מאמן מקצועי.
השמן תפס מקום חשוב בחיי הגימנסיון וחלוקתו לחניכים הייתה מתפקידיו היותר מכובדים של ה"גימנסיארכס".
העובדה שחדרים רבים בגימנסיון נועדו לאחסון שמן מדברת בעד עצמה.
השמן נועד לעיסוי הגוף וקנה לו מקום חשוב במיוחד בהווי המתאבקים (ההיאבקות תפסה את מקום הבכורה מבין ענפי הספורט הקלאסיים), ואשר על כן הם נקראו גם בשם "אלה המשמנים את עצמם".
טרם צאתם לתחרות נהגו לסוך גופם בשמן, שנועד להבליט את שריריהם ולהקשות על היריב ללפות אותם, ולהפך - מה שקידם מאוד את פיתוח המיומנויות בהיאבקות.
לאחר התחרות, כדי לבטא את ממד הידידות שבהתמודדות, נהג כל זוג מתאבקים לסוך בשמן, זה את גופו של זה, תוך כדי עיסוי משחרר ומרפה.
לאחר שעמדו בהצלחה בבחינות, הגופניות והמוזיקליות כאחת, פנו בוגרי הגימנסיון להתחנך במוסד גבוה ובכיר בשם "אפביון", למשך שנתיים (עד גיל 20).
משמעות השם אפביון הייתה "מוסד הצעירות" ("אפבוס" ἔφηβος, פירושו "מתבגר"; ברבים: "אפבוי", בני הנעורים).
האפביון הועמד תחת פיקוח המדינה (הפוליס), ומתוך שנועד להכשיר את בוגריו לקראת קבלת סטטוס האזרחות, ובכללה - היכולת לעמוד על משמר העיר, הקנה הגימנסיון גם מיומנויות צבאיות.
עם זאת המשיכו החניכים לספוג מערכות של לימודים מתקדמים בסימן ההרמוניה בין גוף לנפש.
בשנתם הראשונה שרתו האפבוי ביחידות של חיל מצב במבצרים שונים, ובשנת השירות השנייה שלהם הופקדו על הגנת גבולות הפוליס.
עם סיום שירותם, ולאחר שעמדו בהצלחה בבחינות, זכו הבוגרים ברומח, מגן, כובע מיוחד וגלימה מטעם המדינה.
הבוגרים נשבעו אמונים לפוליס בטקס מרשים, ובסיומו הוענקה להם האזרחות כדת וכדין.
בוגרי הגימנסיון והאפביון נהגו לשמור על כושרם הגופני, באופן עצמאי, על ידי פעילות ספורטיבית בגימנסיון העירוני.
היה זה בבחינת מועדון "אקסקלוסיבי" לאזרחים, ששימשו בו גם אלמנטים ספורטיביים וגם חברתיים ותרבותיים.
לעיתים העמידה העיר לרשות הקשישים גימנסיון מיוחד, נפרד.
כדי לבטא את הקשר ההדוק בין הגימנסיון לאזרחות הפוליס, נקראו האזרחים גם בשם "אנשי הגימנסיון".
הרומאים סלדו מן הגימנסיון, אך זה השתלב במסגרת המתקן הרומי המפורסם - בית המרחץ.
גימלי הוא דמות בדיונית, המופיעה בספר שר הטבעות מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין.
גימלי הוא גמד וחבר באחוות הטבעת, חבורה של בני הארץ התיכונה שמלווים את פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת של שר האופל סאורון.
גימלי, בנו של גלוין, הוא גמד מעמו של דורין.
גימלי נולד בהרים הכחולים שבחוף המערבי של הארץ התיכונה.
הוא בנו של גלוין, שהיה חבר בחבורה של תורין צינת-אלון ובילבו בגינס שיצאה לכבוש את ארבור ההר הבודד.
אחרי שחרור ההר הבודד מסמאוג הדרקון וקרב חמשת הצבאות, עברו גלוין ומשפחתו, ובה גימלי, להתגורר בממלכת ארבור.
גימלי הוא לוחם ללא חת והנשק המועדף עליו הוא גרזן קרב או קרדום.
הוא התנדב ללוות את ההוביט פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת.
יחד איתו מלווים את פרודו ההוביטים סאם גמג'י, מרי ופיפין, הקוסם גנדלף, בני האדם אראגורן ובורומיר והעלף לגולאס.
בהתחלה, לגולאס וגימלי חשדנים ועוינים אחד כלפי השני עקב יריבות עתיקת-שנים בין גמדים לעלפים, אך במהלך המסע הם שוברים את מסכת העוינות והדעות הקדומות ונהיים ידידים בנפש.
יש הטוענים שגימלי נסע ביחד עם לגולאס לארץ הברוכה, אמן, משכנם של רוב העלפים בארדה.
יש אומרים כי גימלי קיבל אישור כניסה לוולינור בהשפעת גלדריאל (אותה הרשים בעדינותו ואצילותו) והיה הגמד הראשון שהגיע לשם.
בידי מעריציו הוא נקרא לעיתים גימלי בן גלוין (Gimli Gloinson - גימלי גלוינסון) או גימלי רע-העלף (Gimli Elfriend - גימלי עֶלפְרֶנְד).
גימלי מגיע ביחד עם אביו גלוין אל המועצה הגדולה שזימן אלרונד אדון ריבנדל.
בריבנדל הוא לומד על הטבעת האחת ועל כך שמחליטים להשמידה על ידי זריקתה ללב הר האבדון (הר הגעש בו היא חושלה) שנמצא בלב מורדור – ממלכת הצללים של סאורון.
בסופה של האספה, ההוביט פרודו בגינס מתנדב לקחת את הטבעת בעצמו למורדור.
גימלי מתנדב, יחד עם אראגורן ובורומיר בני האדם, לגולאס העלף, גנדלף הקוסם וההוביטים סאם גמג'י, מרי ופיפין ללוות את פרודו בבטחה עד ליעדו.
גימלי חמוש בגרזן קרב, שריון שרשראות וקסדה.
במהלך המסע להשמדת הטבעת חל תהליך של התקרבות והתיידדות בין גימלי הגמד ללגולאס העלף.
בין הגמדים והעלפים שררה איבה בת אלפי שנים.
העלפים ראו בגמדאים יצורים גסים, חמדנים וחסרי חן ואילו הגמדאים ראו בעלפים סנובים מתנשאים שלעולם לא יוכלו להעריך גמדאים ולהבין לליבם.
תהליך זה מתבטא ביצירת ידידות ובשבירת דעות קדומות - כאשר גימלי מראה ללגולאס שהוא לא מה שהוא חשב בנוגע לגמדאים ואילו לגולאס מראה לגימלי שהעלפים יכולים להעריך את התכונות האציליות של הגמדאים.
במכרות מוריה, גימלי מגלה רגשנות לא צפויה, לנוכח קהזד-דום, ממלכת הגמדאים המפוארת והעתיקה שנחרבה בידי הבאלרוג, ואף מסתכן בחייו כדי להביט במימיו הצלולים של קהלד-זרם.
במסעם במוריה גימלי מגלה שבאלין, חברו של אביו גלוין, נהרג בידי אורקים.
גנדלף מקריב את עצמו על הגשר של קהזד-דום והורג את הבאלרוג.
כאשר הם מגיעים לממלכת לות'לוריין, משכנם של העלפים קלבורן וגלדריאל, גימלי זוכה לטיפול גרוע מהשומרים מכיוון שהוא גמד.
השומרים דורשים ממנו ללכת בעיניים קשורות וגימלי מסרב.
אראגורן ולגולאס, כדי למנוע אלימות, מסכימים אף הם ללכת בעיניים עצומות למרות מעמדם הגבוה בקרב העלפים.
כאשר הם ניצבים בפני האדון והגבירה, קלבורן נוזף בחבורה על מעברם דרך מכרות מוריה ואובדנו של גנדלף ומטיח ביקורת בגמדאים ששחררו את השד הנורא הזה מרבצו.
להפתעתו הרבה של גימלי, הגבירה גלדריאל זהובת-השיער מפייסת אותו במילים חמות ומביעה הבנה לכאבו הגדול, תוך שזירת שמות בשפת הגמדאים (קהזד-דום, קהלד-זרם).
גימלי מתרשם ומתרגש עמוקות מחביבותה של הגבירה ומחזיר לה מחמאות במילים חמות לא פחות ואומר לה שהיא יפה יותר מכל אבני החן שבמעמקי ארץ (מחמאה אדירה כאשר היא באה מפיו של גמד).
בערך בזמן זה, גימלי ולגולאס נהיים לידידים טובים.
כאשר החבורה עוזבת את מעונה, גלדריאל מצווה על כל אחד מבני החבורה לבקש מתנה ומעניקה להם חפצי קסם.
גימלי לא מבקש שום אוצר ושום חפץ קסם.
בהתחלה הוא איננו רוצה כלום ורק מברך את גלדריאל על יופייה וחביבותה, אך אחרי שהיא מתעקשת הוא מבקש שלושה תלתלים משערה הזהוב.
גלדריאל מתרגשת מהמחווה האבירית של הגמד ונעתרת לבקשתו.
בעקבות התפרקות האחווה באמון הן, אראגורן, לגולאס וגימלי מחליטים לרדוף אחרי האורוק-האי ששבו את מרי ופיפין.
חוש הכבוד הגבוה של גימלי מסבך אותו בצרות גם כאשר החבורה נקלעת למפגש עם פרשי רוהן.
אחרי מרדף ממושך בעקבות האורוק הי שחטפו את מרי ופיפין, פוגשים אראגורן, לגולאס וגימלי את אאומר, שמוביל 105 פרשים אחרי שרדף אחרי גדוד האורקים, והשמיד אותו.
גימלי כועס כאשר אאומר מדבר סרה בגלדריאל וגימלי אומר לו שילמדו לקח.
בסופו של דבר ארגורן מצליח לנטרל את הפוטנציאל המסוכן לאלימות ומפייס בין שני הצדדים.
בקרב על מצולת הלם גימלי מוכיח את ערכו הרב כלוחם ללא חת.
הוא מציל את חייו של אאומר ונלחם אחוז תזזית בהמוני האורוק הי שמסתערים על המבצר.
גימלי ולגולאס פוצחים בתחרות שחיטת-אורקים, בה גימלי מנצח את לגולאס בתוצאה 42–41 (בסרט של פיטר ג'קסון: 43–42).
לגולאס לא מצטער על הפסדו, אלא שמח לראות שידידו נשאר בחיים, שכן בזמן שלגולאס ואראגורן התבצרו עם תאודן המלך במבצרו, גימלי נותר למטה עם החיילים הפשוטים להילחם בהמוני האורקים ולהגן על המערות הנוצצות בהן התחבאו נשות וילדי רוהן.
אחרי הקרב, גימלי פוצח בפני לגולאס בשיר על המערות הנוצצות ומתאר בפיוטיות את יופיין הרב.
דבר זה מפתיע ביותר את לגולאס, שכן מעולם לא חשב שהגמדים הגסים והפשוטים יוכלו לעלות על העלפים העדינים ביופי שירתם, זה היה הרגע בו לגולאס הבין בצורה חד-משמעית כי גזע הגמדאים אינו כמו שחשב תחילה.
גימלי מנצל את ההפתעה כדי לסחוט מלגולאס הבטחה לבקר ביחד במערות, כאשר המשימה תושלם.
בתמורה, לגולאס סוחט מגימלי הבטחה לבקר יחד ביער פנגורן.
גימלי ולגולאס ממשיכים ללוות את ארגורן בנאמנות, ואף נכנסים איתו לדרך המתים של דימהולט שבתוך ההר.
גימלי מעריך את לגולאס בעקבות חוסר הפחד שלו מלהיכנס למערה החשוכה, אף על פי שהוא עצמו מפחד.
בקרב האחרון נגד צבאותיו של סאורון מול השער השחור של מורדור, גימלי מציל את חייו של פיפין כאשר הוא מגלה את רגלו מתחת לגופת טרול ומונע ממנו להימחץ למוות.
אחרי שסאורון הובס והטבעת האחת הושמדה, גימלי מטייל עם לגולאס במערות הנוצצות וכן ביער פנגורן.
אחרי כן, גימלי לוקח שבט מבני עמו מן ההר הבודד ארבור ומתיישב במערות הנוצצות של אגלרונד (Aglarond), שנמצאות מאחורי נקרת הלם.
גימלי מייסד שם קהילת גמדאים פורחת ומשגשגת.
אחרי שארגורן מוכתר למלך גונדור, גימלי מגייס בנאים מבני עמו ומסייע לו לשקם את מינס טירית, שנפגעה קשות במלחמה נגד צבאות מורדור.
חרשי הגמדאים בונים למינס טירית שער חדש עשוי פלדה ומיתריל, ומסייעים לה בשיפוץ החומות והמבנים השונים.
אחרי שהגיע זמנו של גימלי, מספרים שלגולאס בנה ספינה אפורה ושט כשגימלי עמו אל ארצות האלמוות שבמערב.
אם נכונה השמועה הרי הוא הגמד הראשון והאחרון שהולאר התירו לו לעשות זאת.
בסרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון, גימלי מגולם על ידי השחקן ג'ון ריס-דייוויס.
רייס-דייוויס נבחר בגלל גודלו, דבר שהקל על האפקטים המיוחדים בסצנות של גימלי וההוביטים.
רייס-דייוויס גם דיבב את האנט זקן-עץ.
בסרט גימלי חמוש בגרזן קרב דו-להבי דו-ידני, בצמד קרדומים חד-ידניים (אחד מהם הוא "גרזן הליכה") ובפגיונות הטלה.
הוא עוטה שריון שרשראות וחובש קסדת פלדה (בניגוד לשאר בני החבורה שלבושים רק בשריון עור).
בספר לעומת זאת, הוא חמוש רק בקרדום אחד.
בסרט, האישיות של גימלי היא הגזמה של סטריאוטיפ הגמד הגס, הקשוח, ה"קוטר" ואוהב הקרבות, ובעצם ההפך הגמור מהדמות שגימלי מייצג בספר המקורי.
גימלי משמש בסרט בעיקר כאתנחתא קומית והידידות שלו עם לגולאס לא מפותחת בסרט (אם כי לא מעט בדיחות ורגעים קומיים מבוססים על היריבות ביניהם).
בגרסת הבמאי ניתן יותר מקום לפיתוח דמותו של גימלי ומופיעים בה המתנה שביקש מגלדריאל, ניצחונו על לגולאס בתחרות הריגת אורקים ועוד.
מעריצים רבים לא אהבו את הזלזול בגימלי בסרט והפיכתו לבדיחה מהלכת.
ברם, את ההפוגה הקומית הוא מספק בהצלחה.
טולקין, שר הטבעות, מהדורת עמנואל לוטם, הוצאת כנרת-זמורה-ביתן 2004 (שלושת הספרים והנספחים בכרך אחד)
גימנסיה הוא מוסד חינוכי במדינות רבות באירופה, המעניק לחניכיו השכלה על-יסודית.
במדינת ישראל המושג מקביל לבית ספר תיכון, אם כי לא במלואו.
מקור השם "גימנסיה" במילה היוונית העתיקה גימנסיון (γυμνασιον) שפירושה להתאמן בעירום – מוסד ששימש ביוון העתיקה כמתחם שבו קיבלו אנשים צעירים חינוך גופני ואינטלקטואלי.
המילה הגיעה דרך הלטינית להרבה שפות אירופאיות, ביניהן ספרדית, גרמנית, רוסית, יוונית, הולנדית, פולנית והשפות הסקנדינביות, בהן המילה משמשת לתיאור מוסד השכלה על-יסודי.
באנגלית המילה "ג'ימנזיום" Gymnasium, או Gym בקיצור, משמשת לאולם ספורט או חדר כושר.
אופי הגימנסיות משתנה ממדינה למדינה, וממוסד למוסד.
חלק מהגימנסיות מציעות לתלמידיהן חינוך כללי, וחלק מציעות חינוך ממוקד ומגמה מרכזית.
גימנסיה בעלת מגמה הומניסטית, המתמחה בשפות עתיקות
גימנסיה בעלת מגמת שפות מודרניות
גימנסיה ריאלית או מדעית - בעלת מגמות מתמטיקה ומדע.
נכון ל-2009 ישנן גימנסיות המתמחות בנושאים חדשים, כגון גימנסיות ספורט וגימנסיות אמנות.
גיל המינימום לכניסה לגימנסיה משתנה ממדינה למדינה, ונע בין 9 (לדוגמה בדנמרק) ל-16 שנים (לדוגמה פינלנד).
משך שנות הלימוד גם תלוי במוסד ובמדינה ויכול לנוע מפרק זמן של שנתיים (פינלנד) לתקופה של תשע שנים (גרמניה).
במדינות דוברות גרמנית, מדינות סקנדינביה ומדינות בנלוקס שימשה הגימנסיה החל מהמאה ה-16 כמוסד חינוך על-יסודי, המכין את תלמידיו לחינוך אוניברסיטאי.
בשל כך הגימנסיות בארצות אלה מכוונות לבוגרי החינוך היסודי, בין הגילים 10–13, שמעוניינים להמשיך, או שהוריהם רוצים שימשיכו, לחינוך אקדמי.
תלמידי הגימנסיות לומדים, בנוסף לתוכנית הלימודית הרשמית, גם לטינית ויוונית.
בגרמניה קיימים שני סוגים נוספים של בתי ספר על-יסודיים, כאשר בוגריהם נחשבים בעלי רמת חינוך נמוכה יותר מאשר בוגרי הגימנסיות.
בישראל, גימנסיה היא בדרך כלל מוסד חינוכי על-יסודי, המשלב בתוכו תיכון וחטיבה, ומעניק לתלמידיו שש שנים של חינוך על-יסודי, שבסיומן הם ניגשים לבחינות הבגרות.
הגימנסיה העברית "הרצליה", שהוקמה ב-1905, הייתה המוסד החינוכי העל-יסודי העברי הראשון.
כיום פועלים בארץ מספר מוסדות חינוך המכילים בשמם את המילה "גימנסיה": הגימנסיה הריאלית בראשון לציון (אשר נוסדה בשנת 1939); גימנסיה גן נחום בראשון לציון, שנוסדה כשלוחה של הגימנסיה הריאלית; גימנסיית קציר בחולון; גימנסיית יצחק נבון בחולון; הגימנסיה העברית רחביה בירושלים; וכן רשת תיכונים פרטיים לה שבעה סניפים, הנקראת "תיכון גימנסיה".
גימנסיה נוֹרדִיָּה נוסדה בתל אביב בשנת 1927, בשם גימנסיה לעם, על ידי קבוצת מורים ומהנדסים, במסגרת של אגודה שיתופית, "קואופרטיב חבר המורים".
מטרת המייסדים הייתה לאפשר להורים שאמצעיהם מצומצמים להקנות לילדיהם השכלה תיכונית מלאה, שגימנסיה הרצליה לבדה לא יכלה לספק לכל, כיוון שבשנות ה-20 של המאה ה-20 לא הוקצה תקציב ציבורי לתמיכה בבתי ספר תיכוניים, שנחשבו אז לרשות ולא לחובה.
בשנת 1929 החליטו הורי התלמידים להחליף את שם המוסד ל"גימנסיה נורדיה", ע"ש ד"ר מכס נורדאו.
בשנת 1931-1932 הוספו כיתות בית ספר יסודי לגימנסיה.
בשנת 1934 הפך בית הספר למוסד ציבורי בניהולה של "החברה לחינוך ולתרבות בע"מ" ונכלל ברשת החינוך של כנסת ישראל.
גימנסיה נורדיה הייתה השלישית בתל אביב, אחרי גימנסיה הרצליה וגימנסיה גאולה.
גימנסיה נורדיה הכינה את תלמידיה לבחינות בגרות במקצועות הומניים וריאליים ובשפות (אנגלית, צרפתית ואיטלקית).
בתוכנית הלימודים נכללו גם ציור ושרטוט.
חבר המורים במחזור הראשון שסיים בשנת 1930 כלל את: ד"ר א.
הלל, שמואל הר, אינג' וינוקור, ש.
כפכפי, זאב נבון שלימד ציור, דב סלפין מייסד, אינג' א.
פלקוביץ, ד"ר משה ריגאי, שמואל שרייר-שרירא, שכיהן בהנהלת הגימנסיה ובסוף שנות ה-30', לאחר משבר שפקד את המוסד, נותר מנהלה היחיד.
בשנת 1937 ניהל את המוסד ד"ר יוסף שוסטר.
רופא הגימנסיה משנת 1932 היה הד"ר אברהם מטמון.
המורים המייסדים היו רובם מורים בגימנסיה בנימינה, גימנסיה ראשונה לבני איכרים בראשון לציון שנוסדה בשנת 1925 - בהם נמנו ד"ר אברהם אפרת, ש.
כפכפי, אהרון פלקוביץ, ד"ר משה ריגאי וש.
שני האחרונים היו המורים הראשונים ב"גימנסיה בנימינה", ובהמשך חברי הנהלה ב"גימנסיה נורדיה" ושותפים במפעל חיבור ספרי לימוד לבתי הספר התיכוניים שהתקיים בגימנסיה נורדיה.
ד"ר טוני הלה, חברת סגל המורים, פרשה בשנת 1937 עם ד"ר מאיר בלוך וד"ר אפרת וייסדה את בית הספר תיכון חדש עם אהרן ברמן.
הלה לימדה פסיכולוגיה ב"גימנסיה נורדיה".
הבניין הראשון של הגימנסיה היה ברחוב יהודה הלוי, והשני ברחוב בן-יהודה פינת רחוב פרישמן בשכונת תל נורדאו.
הגימנסיה עברה למשכנה הקבוע ברחוב יוחנן הסנדלר 18 (מול גינת נורדיה, כיום גינת שינקין) בשכונת מרכז בעלי מלאכה בתל אביב בשנת 1930. חזית שתי הקומות התחתונות של המבנה משוחזרת ותואמת את תמונות המבנה המקורי.
מצבת המורים בשנת 1933 הייתה של 20 מורים, שלימדו בגימנסיה בתנאי שכר מינימליים כדי לא להעיק על תקציב המוסד.
ספריית הגימנסיה נקראה ע"ש ח"נ ביאליק.
התלמידים הגיעו מבתי ספר של החינוך הכללי וזרם העובדים כמו גם מתחכמוני ואחרים.
התלמידים חלקם היה בתנועות נוער כמו "המחנות העולים".
בוגרי הגימנסיה רכשו במסגרתה חינוך ריאלי והומני כאחד.
בסיום לימודיהם רכשו מקצועות חופשיים, שירתו ב"בריגדה היהודית", ונמנו ביניהם עיתונאים, סופרים, עורכים, מהנדסים, אנשי ספר ועוד.
בחודשי הקיץ התקיימו שיעורים מיוחדים לילדי עולים חדשים ולתלמידים, שהתקשו בחלק מן המקצועות.
קייטנה בהשגחת המורים התקיימה בשעות הבוקר על שפת הים.
לקייטנה התקבלו גם תלמידים מחוץ לגימנסיה.
התקיימו גם טיולים בגימנסיה, ביניהם טיול לליטני.
ספרי לימוד שחיברו מורי הגימנסיה
מייסדים, מנהלים ומחנכים של הגימנסיה לקחו על עצמם להוציא לאור ספרי לימוד חלוציים, ששימשו את מערכת החינוך הכללי כולה:
"מבוא לכתבי הקדש" מאת שמואל שרירא, הוצאת מבואות, מהדורה ראשונה תש"ה 1945 (מהדורות חדשות 1946 - 1964 ).
"תולדות הספרות התלמודית" מאת שמואל שרירא ושמואל הר, הוצאת השכלה לעם, מהדורה ראשונה תרצ"ז.
רשימה חלקית של ספרי לימוד בהוצאת הגימנסיה נורדיה:
"מכניקה", אינג' אהרון פלקוביץ, תר"ץ 1930
"תורת החום", אינג' אהרון פלקוביץ, תר"ץ
"תורת האור", אינג' אהרון פלקוביץ, תר"ץ
"מבוא לספרות העברית העתיקה" מאת שמואל שרירא ושמואל הר (תרצ"ב 1932, תרצ"ז 1937)
"גימנסיה נורדיה: סקירה על תולדותיה והתפתחותה", תרצ"ג 1933, תרצ"ה 1935, תרצ"ט 1939
ספרי לימוד בכימיה מאת ד"ר משה ריגאי
"תולדות הספרות" מאת שמואל הר, 1940
"גאוגרפיה מטימטית", ד"ר משה ריגאי
אמר, יצא לאור אחת לחודש, על ידי תלמידי המחלקה הששית תרצ"ב 1932
ניב, יצא לאור על ידי הכיתות העליונות, תרצ"ו 1936
פלישת הנאצים לפולין, ב-1 בספטמבר 1939, תפסה את מדריכי תנועת הנוער "דרור" בפולין בעיצומו של סמינר.
הנהגת התנועה נמלטה לאזור הכיבוש הסובייטי, והתארגנה לפעילות מחתרתית.
לאחר מספר חודשים החליטה הנהגת התנועה לחזור לפולין ולארגן את סניפי התנועה בשטחי הכיבוש הנאצי.
עם הגיעם לוורשה, התמקמו בקומונת "החלוץ" בדז'לנה 34 בגטו, וארגנו את תנועת הנוער במחתרת.
בנוסף לפעילות החברתית והחינוכית, הפעילו גני-ילדים ומטבח ציבורי בגטו.
לאחר התבססותו של המשטר הנאצי בשטחי הכיבוש הפולניים, התיר השלטון הנאצי לפולנים לפתוח את בתי הספר, אך אסר זאת על היהודים.
בשנת 1940, בסמינר מדריכים שקיימה התנועה במחתרת, הוחלט להקים גימנסיה עברית-אידית בגטו.
להקמת הגימנסיה המחתרתית בגטו היו שני מניעים מרכזיים: הצורך הדחוף בפעילות חינוכית ולימודית בגטו, המנוון מבחינה ציבורית, וכן הצורך התנועתי בכוחות חינוכיים והדרכתיים.
הגימנסיה החלה לפעול ב-1940 עם 3 תלמידים ו-7 מורים, וצמחה בשיאה ל-120 תלמידים ו-13 מורים.
נאמנה לערכי התנועות המייסדות אותה, פתחה הגימנסיה את שעריה בפני כל ילד וילדה, נער ונערה, מבלי קשר ליכולתו לשלם עבור הלימודים.
בתחילה מומנה הגימנסיה בעיקר מתרומות ששלחו מוסדות יהודיים וסיוע ששלחו חברי התנועה מווילנה.
המזון היקר שהגיע נמכר, ובכסף קנו לחם למורים, לתלמידים ולבני-משפחותיהם הרעבים.
לאחר מכן מומנה הגימנסיה מכספי "החלוץ" ומעבודתם של חברי "דרור".
בגימנסיה למדו את המקצועות המקובלים בלימודי תיכון בפולין, ובנוסף התעמקו בהיסטוריה ותרבות יהודית, סוציאליזם, תולדות תנועת הפועלים, לימודי ארץ-ישראל ועברית.
מורי ותלמידי הגימנסיה אף העלו הצגות תיאטרון שהוצגו לתושבי הגיטו.
דגש מרכזי ניתן לחינוך הערכי והאידאולוגי, שנעשה באמצעות חוגי פעילות המודרכים על ידי חברי התנועה.
בלי חדרי-לימוד, בלי ריהוט, בלי ספרים ומכשירי עזר.
התלמידים והמורים נדדו מדירה לדירה, ולמדו בחדר אחד עם בני המשפחה המארחת.
תלמידי הגימנסיה, כחניכים בתנועה, עסקו גם הם בפעילות למען תושבי הגטו, ובעיקר למען הילדים והנוער: לימדו בגני הילדים, ואף העבירו לחבריהם בגיטו שלא למדו באופן מסודר את שלמדו בגימנסיה.
ניהול בית הספר הופקד בידי ועד מצומצם: יוסף סאק, יצחק צוקרמן (מרכז תנועת "דרור" ולעתיד סגנו של מרדכי אנילביץ' במרד גטו ורשה) ומאראק פולמן – מנהל הגימנסיה.
הרוח החיה בגימנסיה היה המשורר יצחק קצנלסון.
כל המורים בגימנסיה היו מקורבים לתנועה, ופעילותם העמידה אותם ואת בני משפחותיהם בסכנה מתמדת.
עם הקמת אי"ל (הארגון היהודי הלוחם) בגטו, שאיגד את תנועות הנוער החלוציות, ותחילתו של המרד המזוין, השתלבו רוב תלמידי הגימנסיה בפעילות המחתרת הלוחמת, והגימנסיה סיימה את פעולתה.
עמותת דרור בתי חינוך הפועלת למען ילדים ובני נוער נקראת ע"ש הגימנסיה
גימפי גימפי הוא סוג שיח גדול ממשפחת הסרפדיים המצוי בעיקר בצפון מזרח אוסטרליה וביערות הגשם שבאינדונזיה.
צמח זה נחשב לאחד מהצמחים הצורבים והמכאיבים ביותר בעולם.
הצמח צומח, לרוב מתוך גבעול אחד, לגובה של 1-3 מטר.
בעל עלים גדולים, משוננים, בצורת לב; אורך העלה 12-22 ס"מ ורוחבו 11-18 ס"מ.
כל חלקיו של הצמח (למעט השורשים) מכוסים בשערות דקיקות וחלולות, בעלות חוד סיליקה.
בעת מגע, השערות ננעצות בגוף ולאחר מכן משחררות רעלן מכאיב הגורם לתחושת צריבה קשה, נפיחות ואודם, כאבים במפרקים, הקאה, ובמקרים חמורים אף להלם ולמוות.
במקרה ושואפים את השערות, הן עלולות לגרום להתקפי שיעול קשים ולדימום מהאף.
במידה ולא מוציאים את כל השערות, הן עלולות להוסיף ולשחרר רעלן גם חודשים רבים לאחר שננעצו בגוף.
שיטת הפעולה של הרעלן אינה ידועה.
מקומיים הגרים באזורים בהם הצמח גדל מצאו דרך התמודדות מקורית לשליפת השערות מהגוף.
הם עושים שימוש ברצועות שעווה למריטת שערות; המטרה היא שהשעווה תידבק לשערות המיקרוסקופיות ותשלוף אותן החוצה.
גימנסיה גאולה הייתה בית ספר תיכון בתל אביב, השני שנוסד בעיר תל אביב אחרי גימנסיה הרצליה.
גימנסיה גאולה נוסדה בסוף שנת 1919 בשם בית הספר התיכוני למסחר, על ידי קבוצה של עסקני היישוב שכללה את זאב גלוסקין, אליעזר הופיין ויהודה גור, ובהחלטה של אגודת הסוחרים ביפו, במטרה להכשיר פקידים משכילים שיוכלו להשתלב במסחר המתפתח בארץ ישראל ובמנגנון הממשל הבריטי.
תוכנית בית הספר הייתה תלת שנתית (מקבילה לכיתות ט'–י"א) וכללה לימודי תנ"ך, עברית, היסטוריה, מתמטיקה, מדעים והתעמלות, ובנוסף כלכלה, תורת המסחר, חוקה מסחרית, תורת הסחורות, גאוגרפיה כללית ומסחרית, הנהלת חשבונות, כתיבה במכונת כתיבה, כתיבת מכתבים ושפות: אנגלית, ערבית וצרפתית.
במהרה בית הספר קיים גם ארבע שנות לימוד תיכוניות ראשונות (המקבילות היום לכיתות ה'–ח'), כך שהוא כלל שבע שנות לימוד, אולם חלק מהתלמידים הגיעו רק לקראת השנה החמישית.
כן נוספה שנה שמינית למעוניינים בהכנה לבחינות גבוהות לקראת קבלה לאוניברסיטה.
בשנת 1928 הונהג סטאז' למשך 2–3 חודשים בהם הבוגרים עבדו ללא תשלום בבתי מסחר.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 החל בית הספר לקיים שני מסלולי לימוד תיכוניים: מסלול תיכוני מלא של 8 שנות לימוד (כיתות ה'–י"ב) ומסלול פקידותי דו-שנתי (מקביל לכיתות ט'–י').
המסלול התיכוני כלל בין מגמותיו מגמת כלכלה שפעלה במקביל למגמות ספרותית, ביולוגית וריאלית, זכר למקור המסחרי של בית הספר.
בנוסף, קיים בית הספר קורסים מסחריים בשיעורי ערב.
בסביבות שנת 1926 הוקמה כיתת מכינה עבור תלמידים שאינם מתאימים ללימוד בכיתה הראשונה.
בהמשך הוקמה כיתה לבני 6, והחל משנת 1929 קיים בית הספר ארבע כיתות מכינה (מקביל לכיתות א'–ד').
בשנת 1932 קיים בית הספר קייטנה לילדי המכינה.
בית הספר השתייך לרשת בתי הספר של הוועד הלאומי וזכה להכרה בבוגריו מצד האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1950 שונה שם בית הספר ל"בית ספר תיכון גאולה", או "גימנסיה גאולה", אולם מתכונת הלימודים לא השתנתה.
גימנסיה גאולה התחרתה בגימנסיה הרצליה על תואר בית הספר הטוב ביותר בתל אביב ודרישות הקבלה אליה היו גבוהות.
בשנים 1936–1948 היה בית הספר מרכז לאימוני חג"ם של ההגנה ובמקום היה גם סליק כפי שכתוב בלוחית זיכרון על גדר הבניין ברחוב גאולה 30.
בספטמבר 1973 נפתחה בבית הספר חטיבת ביניים במסגרת הרפורמה.
בשנים הראשונות ניהל את בית הספר ד"ר וינברג ולאחריו בשנים 1922–1930 ניהל את בית הספר ד"ר אלכסנדר קולר.
את קולר החליף ד"ר מ.
גלעדי ולאחריו כיהן כמנהל ד"ר שמואל אוארבך (אביר).
לאחר מכן, עד שנת 1943 ניהל את בית הספר אשר ברש.
מ-1950 עד אמצע שנות ה-60 ניהל את בית הספר ד"ר שמריהו אלנברג.
בשנת 1968 ניהל את בית הספר אברהם וסרמן.
בצוות המורים נמנו בין השאר, פרופסור שמעון הלקין, אהרן בן-אור ונתן גורן.
בשנת 1925 למדו בבית הספר 89 תלמידים ועבדו בו שמונה מורים.
ביוני 1927 סיימו את בית הספר 28 בוגרים מהמחזור השישי, 13 בנות ו-15 בנים.
ביולי 1932 סיימו את בית הספר 47 בוגרים.
בשנתיים הראשונות שכן בית הספר בבית שכור ולאחר מכן עבר לצריף ברחוב הים (היום רחוב הרב קוק).
בשנת 1925 עבר בית הספר למבנה ברחוב גאולה 30 בתל אביב, שהוקם על מגרש שנתרם על ידי חברת גאולה.
במבנה היו שבעה חדרים בקומה אחת.
כבר בספטמבר 1926 גויסו כספים מתורמים שונים, בהם עריית תל אביב, לצורך הרחבת מבנה בית הספר בקומה הראשונה והוספת קומה שנייה חלקית.
ביוני 1929 הוחל בהקמת אולם התעמלות על מגרש שהוקצה לבית הספר על ידי עיריית תל אביב.
בשנת 1960 נחנך אגף חדש של בית הספר בתכנון האדריכל שמעון פובזנר, בוגר בית הספר ובשנת 1962 נוסף מבנה חדש של מעבדות וכיתות.
בשנת 1973 התחילה לפעול בבית הספר חטיבת ביניים – מהראשונות בתיכוני תל אביב.
לאחר מותו של מנהלה האחרון – אברהם וסרמן במרץ 1979 ועם סיום תקופת החכירה מעיריית תל אביב הוחלט על סגירת בית הספר עם סיום שנת הלימודים 1978/79. על סגירת המוסד הופקד עו"ד אמנון חלד מבוגרי "גאולה" כנציג הוועד המנהל.
כיום פועל במבנה, בית הספר עירוני ד' אורט, ששכן במשך שנים רבות ברחוב התבור 32.
בתחום השיווק, גימיק ובעברית שיווקון הוא תכונה מיוחדת ושונה שמבליטה תכונה מסוימת של מוצר או שירות על פני המתחרים שלהם, אך בדרך כלל איננה רלוונטית במיוחד למוצר, והשינוי נעשה על מנת לעורר בהם בולטות בקרב הצרכנים.
גימיקים של מוצרים נחשבים לחידושים לא שימושיים, שאינם קשורים למטרה של המוצר.
מסיבה זו גימיק נחשב במקרים רבים למושג שלילי, אך בעבר רעיונות שהחלו כגימיקים התפתחו לחידושים קבועים ושימושיים.
על פי מילון אוקספורד, המילה, שהגיעה מן השפה האנגלית, החלה כמונח סלנג, המתאר נוכל או קוסם, שגורם לדברים להיראות שונה ממה שהם באמת.
כמו כן, נטען באותה המהדורה של המילון כי ייתכן שהמילה במקור הייתה אנגרמה (היפוך אותיות) של המילה Magic, "קסם".
מציאת גימיק מוצלח ומבדל היא בדרך כלל חלק חשוב בתהליך השיווק של מוצר יום-יומי או משעמם.
לדוגמה מברשות שיניים, להם ניתנים גימיקים כמו צבעים בולטים, או משתנים, כדי שייראו אטרקטיביים יותר ללקוחות.
גימיקים פונים בעיקר לילדים אך לפעמים גם למבוגרים שמתלהבים בקלות, וקונים את המוצר בשביל הגימיק ולא בשל השימושיות שלו.
תוכניות טלוויזיה מוסיפות גם הם גימיקים לשעשועונים שלהם, לדוגמה נפילות מרהיבות של מתמודד שנפסל.
הגימיק במשמעות זו עלה לישראל בשנות השישים של המאה ה־20: בעיתונות התקופה המונח הלועזי בא לרוב בין מירכאות ("גימיק") ולצידו לעיתים בא הסבר בעברית – פעלול, תעלול, רעיון, התחכמות, בדיחה.
גימנסיה ביאליק הייתה בית ספר 12 שנתי שפעל בחיפה בשנים 1925–1983.
בית הספר הוקם ב-1925 על ידי המהנדס יוסף מנדלסון כבית ספר לטכניקה ומסחר, ולאחר נדודים שכן ברחוב יונה 5, בשכונת הטכניקום שבהדר הכרמל.
כעבור כ-5 שנים נבנה סניף נוסף לבית הספר ברחוב מונטיפיורי בחיפה ובית הספר הפך לבית ספר 12 שנתי.
כיתות התיכון עברו לסניף החדש וכיתות היסוד נשארו בהדר, בית הספר נוהל כקואופרטיב בו היו חברים כל המורים הוותיקים וחלק מהמורים שהצטרפו לסגל בית הספר.
לאחר פטירתו של חיים נחמן ביאליק הוחלט לקרוא את בית הספר על שמו.
בשנים שלפני מלחמת השחרור, הטילה ההגנה בחיפה על מפקדים לפעול במסגרת בתי הספר.
התלמידים הצעירים פעלו במסגרת שנקראה חג"ם - חינוך גופני מורחב" שכללה הכשרה טרום צבאית, והייתה הפעילות הגלויה.
התלמידים הבוגרים יותר גויסו לפעילות במסגרת גדודי הנוער של ההגנה שפעלו במחתרת וכללו גם אימון בנשק.
הפעילות אורגנה בתוך מבנה בית הספר, לא תמיד בידיעת הנהלת הגימנסיה.
בוגרי החג"ם והגדנ"ע גויסו במלחמת השחרור בחלקם הגדול לחי"ש וחטיבת כרמלי.
שלושה מתלמידי בית הספר נפלו בקרבות משמר הירדן.
מבנה בית הספר היסודי היה קטן ויכלו ללמוד בו תשע כיתות בלבד, אזור הרישום של בית הספר התפתח ונבנו סביבו מבנים רבים חדשים, ולכן נוספו לבית הספר תלמידים רבים, עובדה שהכתיבה ממחצית שנות ה-50 למשך כ-3 שנים, לימודים בשתי משמרות, משמרת בוקר ומשמרת צהריים.
בית הספר התיכון בהדר נהנה גם הוא מביקוש רב ולכן שכר בית הספר מבנה נוסף ברחוב יונה וגם בו התקיימו לימודים של כיתות התיכון.
במחצית שנות ה-60 נהרס בית הספר היסודי ועל מיקומו נבנה האגף החדש של בית חולים רוטשילד בחיפה (המרכז הרפואי בני ציון).
לחברי קואופרטיב בית הספר התיכון ביאליק היה חלום לבנות בית ספר מודרני וגדול על הכרמל והקואפרטיב אף רכש שטח מתאים לשם כך.
אולם למרות מגביות שערכו, לא היה להם תקציב מספיק לבניית מבנה בית הספר.
השטח שרכש הקואופרטיב נמסר לרשת אליאנס, לצורך העתקת בית ספר אליאנס מהדר הכרמל למיקומו הנוכחי.
בי"ס אליאנס קיבל על עצמו להמשיך את מורשת תלמידי בית הספר ביאליק שנפלו.
בין מורי בית הספר היו פעילי ציבור רבים ומורים רבים בעלי תואר שלישי.
בין המורים היו אברהם כלפון שהיה חבר הכנסת (סבה של העיתונאית נרי ליבנה) והכדורגלן לשעבר ד"ר אהרון גרשגורן, מרצה בכיר וראש יחידת הספורט בטכניון.
מסגל המורים של בית הספר מונו שני מפקחים במשרד החינוך, ד"ר אריה מנצר כמפקח תיכונים במחוז הצפון ומר גרשון מנגל, שהיה המפקח הארצי להוראת הספרות וההבעה במשרד החינוך.
גימנסטרדה עולמית היא מפגן ההתעמלות הכללית הגדול בעולם, הנערך אחת לארבע שנים בדומה לאולימפיאדה.
עיקר המפגן אינו טמון בזכייה במדליות, אלא ביכולת לבצע מופע קבוצתי הכולל לעיתים מאות או אפילו אלפי משתתפים.
במשתתפים ילדים ומבוגרים, מכל המינים המגיעים מרחבי תבל על שלל תרבויותיהם המגוונות, כדי להפגין את כישוריהם.
הכוריאוגרפיה מיועדת גם כדי לאתגר את המשתתפים וגם כדי לענג את הקהל.
המופעים (בהם גם "מופעי ענק" אשר מתארחים לרוב באצטדיונים גדולים וכוללים מאות מתעמלים מכל העולם החוברים יחדיו) מתרחשים במקומות שונים במדינה המארחת.
להקת גלים במחול ייצגה את ישראל בשמה הראשון של הלהקה "בת-חן", שלוש פעמים.
גימנסיית קרלובץ (בקרואטית: Gimnazija Karlovac; בגרמנית: Gymnasium Karlovac) היא בית ספר תיכון בעיר קרלובץ בקרואטיה.
היא נודעה בעבר כ"גימנסיה הריאלית הגבוהה" (Velika Realka).
היא שוכנת ברחוב רקובץ 4 בקרלובץ.
לפי ההיסטוריה הרשמית שלו בית הספר הוקם ב־1766, כשהעיר קרלובץ הייתה חלק מאזור הספר הצבאי הקרואטי (Voijna Krajina) במסגרת האימפריה ההבסבורגית.
ידוע שבמאה ה־16 פעל בקרלובץ בית ספר של הפרוכיה הרומית־קתולית "השילוש הקדוש", החל מאמצע המאה ה־17 בניהולם של נזירים פרנציסקנים.
הוא הופעל על ידי הנזירים הפיאריסטים שהובאו לעיר לפי בקשת הקיסרית מריה תרזה.
בעקבות סכסוך בין הפרנציסקנים לשלטונות הצבאיים נסגר בית הספר זה בשנת 1758.
ב־1766 הקימו הפיאריסטים שתי כיתות ללטינית.
עד שנת 1780 נפתחו עוד כיתות, בסך הכל עם 42 תלמידים.
תוכנית הלימודים כללה את המקצועות: לטינית, יוונית, דת, "כללי בית הספר" (praecepta scholae), גרמנית, אריתמטיקה, סיפורי הביבליה, היסטוריה פוליטית (סיפור המלכים והקיסרים מרומא העתיקה ועד להבסבורגים), הגאוגרפיה של קרואטיה והונגריה, טבע ומינרלוגיה, יסודות פיזיקה ולוגיקה, מיתולוגיה ויסודות משפט הטבע.
בימי הקיסר יוזף השני שהנהיג את הגרמנית כשפת הוראה ברחבי האימפריה, בדצמבר 1783 עבר ניהול בית הספר לידי הנזירים הפרנציסקנים.
בשנת 1800 פעלו בגימנסיה שש כיתות.
תחת השלטון הצרפתי בקרואטיה בשנים 1809–1813 הלימודים היו נגישים יותר לעשירי העיר וחולקו בין חטיבת ביניים בת שנתיים (גימנסיה) ובית ספר תיכון בן שש שנים, לפי דגם צרפתי.
שפות ההוראה היו לטינית וגרמנית ושאר המקצועות כללו: לטינית, צרפתית ואיטלקית, אריתמטיקה, תורת המשקולות והמדידות, מדעי טבע ופילוסופיה.
עדיין ההוראה נשארה בידי הפרנציסקנים.
אחרי נסיגת הצרפתים, הוחזרה הגימנסיה בת שש הכיתות והוצאו מתוכנית הלימודים מדעי הטבע והפילוסופיה.
מוסד ציבורי בימי האימפריה האוסטרית והאוסטרו־הונגרית
אחרי 27 באוקטובר 1820 עברה הגימנסיה לרשות העירייה.
בשנת 1834 כפו שלטונות ממלכת הונגריה, שקרואטיה הייתה בת חסותה, את לימוד השפה ההונגרית כמקצוע חובה.
ב־1841 אושר השימוש בשפה הקרואטית בשיחות עם התלמידים.
רק ב־1848 הודפס בקרואטית הדו"ח הראשון של בית הספר.
בתקופת המשטר הנאו־אבסולוטיסטי של באך (1859-1851) ואחר כך עד שנת 1861 שלטו עדיין השפה הגרמנית והלטינית כשפות הוראה.
בשל חוסר במשאבים מספיקים כולל חומר לימודי וספרים, מחסור במורים ושיטות הוראה מפגרות, צומצמה רמת הלימודים ומתכונתה לארבע כיתות.
בשנת הלימודים 1852/1853 למדו בו בסך הכל 36 תלמידים.
אחרי 1859 הרשויות המקומיות סילקו את המורים שלא דיברו קרואטית וערכו ארגון וציוד מחדש של בית הספר.
הפרנציסקנים נאלצו לעזוב ולפנות את המקום למורים חדשים.
המורה החילוני הראשון בגימנסיה היה יוסיפ קוסטיץ' בשנת 1865. בשנת 1863 עברה הגימנסיה לבניין המשמש אותה עד היום.
בשנת 1878 הוכרזה הגימנסיה הממלכתית של קרלובץ לתיכון "גבוה" בעל שמונה כיתות לימוד.
החל משנת 1882–1883 היא התאחדה עם בית הספר הריאלי של ראקובץ, שבעיירה הקרובה, תחת השם הגימנסיה הריאלית הגבוהה של קרלובץ, תיכון יחיד במינו באימפריה האוסטרו־הונגרית.
עד שנת 1868 נלמדו כל המקצועות, פרט לדת והיסטוריה, בשפה הגרמנית.
בתחילת המאה ה־20 הלימודים התקיימו בשתי מגמות - קלאסית (עם דגש על לימוד לטינית ויוונית) וריאלית (עם דגש על לימוד מדעי הטבע).
עד שנת 1918 למדו בגימנסיה בעיקר בנים, כשבנות ספורות יכלו לקבל שיעורים בנפרד במתכונת פרטית.
החל משנת 1918 התקבלו תלמידים משני המינים.
עקב ריבוי התלמידים והתלמידות פוצלה הגימנסיה בסופו של דבר לשתי גימנסיות ממלכתיות ריאליות - לבנים ולבנות.
גימנסיות אלה המשיכו לפעול נפרד עד לשנת 1952–1953 כשהמוסד התפצל מחדש לתיכון מעורב ולחטיבות ביניים לבנים ולבנות.
החל משנת 1962/1961 קמו במקום שני בתי ספר תיכון - אחד על שם ד"ר איבן ריבר, בעל מגמה חברתית ולמדעי הטבע ומתמטיקה, ותיכון עיוני, עם מגמה פדגוגית.