tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדם פרוסי מופיע לפתע בחצר המלוכה וטוען שהוא בנה המנוח אולף והוא טוען לכס המלכות אף על פי שאולף נקבר 15 שנה קודם לכן.
הנסיכה הצעירה מרגרטה מדנמרק עדה לשפיכות הדמים הנוראה בעקבות ניצחונו של אביה, המלך ולדמר הרביעי אטרדאג, בקרב ויסבי ב-1361.
ארבעים שנה מאוחר יותר, ומרגרט, כעת מלכה, איחדה בהצלחה את דנמרק, נורווגיה ושוודיה תחת שלטונה ובכך ייסדה את איחוד קאלמאר והביאה עשור של שלום לאזור שעד כה היה ספוג בלחימה מתמדת.
עם זאת, היא אינה מפעילה כוח בזכות עצמה אלא מטעם בנה המאומץ אריק מפומרניה, אותו הכתירה למלך בכל אחת משלוש הממלכות, ולמרות שהוא כבר בוגר היא ממשיכה לשלוט בשמו.
בסיוע ידידה ויועצתה פדר ג'נסן לודהט, הבישוף של רוסקילדה.
בשנת 1402, מרגרטה מזמנת את הגיבורים המובילים של שלוש הממלכות לטירת קאלמאר כדי לחזות בארוסתו של אריק עם פיליפה מאנגליה, בתו של מלך אנגליה הנרי הרביעי.
פיליפה מלווה בלורד אנגלי, ויליאם בורסייר, שהוטל עליו לנהל משא ומתן על התנאים הכלכליים והפוליטיים של הסכם הנישואין.
מרגרטה מעוניינת במיוחד לכונן ברית צבאית חזקה עם אנגליה על מנת להרתיע התקפות של אויבי האיחוד הגרמניים, בפרט המסדר הטבטוני, השולט בפרוסיה וגם השתלט לאחרונה על האי השוודי גוטלנד.
במהלך המשתה לקבל את פני המשלחת האנגלית לקאלמאר, האציל הנורווגי אסל יונסון מספר למרגרטה שבדרך לקאלמאר הוא פגש אדם שהגיע מגראונץ (בפרוסיה) וטוען שהוא אולוף, בנה של מרגרטה.
אולוף היה בילדותו מלך הן של דנמרק והן של נורווגיה, אך מת בפתאומיות בפאלסטרבו חמש עשרה שנים קודם לכן (כלומר ב-1387).
באותה תקופה הוא היה בן שבע עשרה, בדיוק עומד להגיע לבגרות וליטול את השלטון בשתי הממלכות מאמו, ומאז הפיצו אויביה של המלכה שמועות אפלות שהיא רצחה אותו כדי לשמור על השלטון לעצמה.
מרגרט מבטיחה לאסל שבנה מת, אבל הוא מתעקש שיזהה את האיש כאולוף.
הידיעה המלהיבה הזו מתפשטת במהירות, ולכן מרגרטה מצווה על אסל להביא את האיש לקאלמאר כדי שהעניין יופסק.
בינתיים, מרגרטה חושדת ברברלין, סוחר גרמני שנכח במשתה ומצווה על השומר השוודי שלה, יאקוב נילסון, ללכת אחריו כשיחזור לפרוסיה.
האיש מגראודנץ מובא לקאלמאר ונחקר בפומבי על ידי מרגרטה.
הוא חוזר על טענתו כי הוא המלך אולוף ומסביר שבשנת 1387 אלמוני נשלח להרוג אותו.
המתנקש לא הצליח להביא את עצמו לעבור את המעשה, ולכן במקום זאת חטף אותו ולקח אותו לפרוסיה, שם הוא מוחזק בשבי המסדר הטבטוני בחמש עשרה השנים האחרונות.
לפני מספר שבועות הוא שוחרר לפתע ללא הסבר, ולאחר מכן הוא עשה את דרכו חזרה לסקנדינביה כדי לתבוע בחזרה את ירושתו החוקית.
חברי המועצה הדנים והשוודיים ספקנים לגבי הסיפור הזה, אבל עמיתיהם הנורווגיים מוכנים יותר להאמין בו (כיוון שאביו של אולוף היה המלך הנורווגי הקודם, הוקון השישי), וכמה מהם, כמו אסל, טוענים שהם מכירים באדם מגראודנץ בתור אולף.
מרגרט מצווה לכלוא אותו בצינוק בזמן שהיא מחליטה מה לעשות איתו.
במהלך הימים הבאים, מרגרטה מוצאת את עצמה ניצבת בפני דילמה איומה.
מצד שני, אסל יונסון וחברי המועצה הנורווגיים נחושים בדעתם שהאיש מגראודנץ הוא אולוף, וככל שמרגרטה מדברת אליו יותר היא מתחילה לתהות אם הוא באמת בנה.
אלמנט נוסף של ספק מוצג כאשר היא מגלה שאף אחד מחברי המועצה שלה לא ראה את גופתו של אולוף לאחר מותו לכאורה, מכיוון שכולם פחדו מהידבקות מהמגפה כדי לפתוח את ארונו.
במאמץ להקל על עצמה את ההחלטה, מרגרטה מציעה שאם האיש מגראודנץ יכחיש בפומבי שהוא אולוף, אז היא תחוס על חייו.
עם זאת, הוא מסרב בעקשנות לעשות זאת, ויותר מכך מציין הבישוף פדר שגם אם המתחזה היה מוותר על טענותיו, הוא עדיין יהווה איום על אריק ועל האחדות הסקנדינבית, כל עוד הוא יישאר בחיים.
למרגרטה יש בסופו של דבר הבזק של השראה והיא מבינה שהסיפור של האיש מגראודנץ על ניסיון ההתנקשות בחייו עשוי להיות שורש השמועות שהרגה את בנה.
היא מעולם לא נתנה שום הוראה כזו, ויש רק אדם אחד אחר שהיה לו הסמכות לעשות זאת במקומה.
היא מתעמתת עם פדר, שמודה שהוא הורה לשומרו של אולוף לרצוח אותו ומסביר שהוא פעל לטובת הכלל, שכן אולף לעולם לא יהיה שליט מקובל על השוודים כפי שהייתה מרגרטה.
לכן היה צורך להיפטר מאולוף כדי שמרגרט תוכל לשמור על השלטון בדנמרק-נורווגיה ולאחר מכן להשתלט גם על שוודיה, ובכך להשלים את איחוד קאלמאר ולבסוף להביא שלום לסקנדינביה.
מרגרטה משוכנעת כעת שהאיש מגראודנץ הוא אכן בנה אולוף, אך לפני שהיא יכולה לפעול בעניין זה, אריק מייצר עד אשר ימסור עדות כוזבת על כך שהוא מלמד את האיש מגראונץ כיצד להתחזות לאולוף.
לאחר שבכך 'הוכיח' שאולוף הוא מתחזה, אריק דן אותו למוות על בגידה.
מרגרטה והאצילים הנורווגיים מוחים, אבל הנציגים הדנים והשוודים מגיבים לאריק, וכך גם הבישופים, בראשות פדר.
באותו ערב מרגרטה מעבירה את אסל ואולוף מתא הכלא שלו, בכוונה ששלושתם יברחו יחד לברגן, אם כי היא מבינה שזה כנראה יוביל למלחמה בין נורווגיה לדנמרק-שוודיה.
עם זאת, בדיוק כשמרגרטה עומדת לחמוק מהטירה כדי להיפגש עם אולוף ואסל, יאקוב נילסון מגיע לראות אותה, לאחר שחזר לאחרונה מהבריחה שלו בפרוסיה.
הוא מודיע שהמסדר הטבטוני מתכנן פלישה ליבשת שוודיה ושהמסדר תזמן בכוונה את שחרורו של אולוף על מנת לגרום למחלוקת מקסימלית בין הממלכות הסקנדינביות (ולהרוס את הברית המהוללת עם אנגליה), ובכך להותיר את איחוד קאלמאר פגיע.
כשהיא מבינה שהאחדות הסקנדינבית חשובה יותר מול האיום הטבטוני מאשר רגשותיה האישיים, מרגרטה בוגדת באולוף, שנלקח מחדש במהירות על ידי אנשיו של אריק.
מרגרטה מצליחה לשכנע את אריק לחוס על אסל, אבל אולוף נשרף בפומבי בחיים כבוגד לעיני אמו.
משתמע שעם החזרת האחדות הסקנדינבית, המסדר הטבטוני מבטל את הפלישה המתוכננת שלו.
הסרט מסתיים בטקסט קצר הקובע שאיחוד קאלמאר נמשך עוד מאה שנים לאחר מותה של מרגרטה וטוען שהזיקה ההדוקה שקיימת עד היום בין שלוש המדינות הסקנדינביות היא בעיקר בזכותה.
טרינה דירהולם - מרגרטה הראשונה
יאקוב אופטברו - אולף המתחזה
סיימון ברגר - יאקוב נילסון
תומאס גבריאלסון - יינס דו
דיאנה מרטינובה - פיליפה מאנגליה
הסרט היה בקנה מידה גדול מההתחלה, והיה לו תקציב של 64.5 מיליון קרונות דניות.
מכון הקולנוע הדני העניק 20 מיליון קרונות להפקה, שהיה המענק הממשלתי הגדול ביותר בתולדות הקולנוע הדני.
עם זאת, ההפקה נפגעה ממגפת הקורונה, מכיוון שצוות הצילום הגיע ל-10 ימי צילום בפראג לפני שנאלץ להפסיק ב-12 במרץ עקב התפרצות הנגיף.
כדי לקבל תוספת של 8.5 מיליון המפיקים חיפשו כסף מהקרן של המלכה מרגרטה והנסיך הנריק, קרן AP Møller, קרן קרלסברג וקרן אוגוסטינוס.
מגזין הקולנוע Ekko העניק חמישה מתוך שישה כוכבים וכינה את הסרט "הישג מרשים בתולדות הקולנוע הדני".
עיתון Berlingske Tidende העניק שישה מתוך שישה כוכבים וכתב שהסרט הוא "הסרט על ההיסטוריה הדנית במשך עשרות שנים" ושיש לו "צוות שחקנים מעולה".
Dagbladet Information כינה את הסרט "מעוצב היטב, אמין וממוקד, והסרט מבוצע בצורה ויזואלית ומעוררת השראה." Jyllands-Posten נתן חמישה מתוך שישה כוכבים ושיבח את הופעתה של טרין דירהולם.
מרגרֶטֶה וַאלְמַן (לעיתים גם מרגריטה וולמן; בגרמנית: Margarete Wallmann; 22 ביוני או ביולי 1901 או 1904 – 2 במאי 1992) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, מעצבת במה ובמאית אופרה.
ואלמן נולדה כנראה בברלין, למשפחה היהודית של פאול ואלמן, סוחר עורות, וסלמה דניאל, ולמדה שם מחול קלאסי אצל יבגניה אדוארדובה (1882–1960), ולאחר מכן אצל היינריך קרלר (1880–1930) ואנה אורנלי במינכן.
משנת 1923 למדה בבית הספר לבלט של מרי ויגמן בדרזדן ובמשך תקופה השתייכה ללהקת המחול של ויגמן, שחבריה כללו כוכבי מחול עתידיים כמו האניה הולם וגרט פאלוקה.
ב־1928 נסעה ואלמן לניו יורק וקיימה שם הרצאות על המחול האקספרסיוניסטי של ויגמן.
בשנת 1929 הפכה לראש בית הספר של ויגמן בברלין.
בשנת 1930 הקימה ואלמן להקת מחול משלה, ושמה "Tänzer-Kollektiv" , שעד 1931 כבר גדלה ל־37 חברים.
ההפקה הראשונה שלהם הייתה "דרמת תנועה" בשם "אורפיאוס דיוניסוס" מאת פליקס אמל, בכיכּוב ואלמן כאורידיקה וטד שון כאורפאוס.
שון הזמין את ואלמן ללמד בדנישון, בית הספר למחול שפתח בלוס אנג'לס עם רות סנט דניס.
בשנת 1931 העלתה הלהקה את "יום הדין" של אמל בפסטיבל זלצבורג, ושבה והופיעה שם בשנה שלאחר מכן.
זמן קצר לאחר מכן אירעה לוואלמן תאונה, והיא נאלצה להפסיק לרקוד.
ב־1933 עקרה לווינה, וב־1934 הייתה למנהלת הבלט באופרה הממלכתית של וינה ולראש בית הספר לבלט שלה.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס של אוסטריה לגרמניה הנאצית, פוטרה ואלמן ממשרתה בשל מוצאה ה"לא-ארי", וכך גם בעלה, הוגו בורגהאוזר, זמן קצר לפני שהתגרשו.
בורגהאוזר ברח דרך הונגריה, יוגוסלביה ואיטליה לקנדה ולבסוף לארצות הברית במסע שהחל ב־12 בספטמבר 1938, ואילו ואלמן מצאה עבודה כמנהלת בלט בבית האופרה תיאטרו קולון בבואנוס איירס והפכה לדמות מובילה בתחום המחול בארגנטינה.
ב־1949 שבה לאירופה והייתה למנהלת הבלט של לה סקאלה במילאנו.
אחד הבלטים החדשים שיצרה שם היה לאופרה "Vita dell'uomo" מאת אלברטו סאביניו (1958).
מאז 1952 התמסרה ואלמן בעיקר לבימוי אופרות.
ואלמן הפכה לבמאית מועדפת להופעות בכורה, החל מ"דוד" של דריוס מיו ועד להפקת 1958 של טורנדוט בלה סקאלה, עם בירגיט נילסון.
בלה סקאלה אף ביימה ואלמן את מריה קאלאס ב"מדיאה" (בניצוחו של לנרד ברנשטיין, 1953), את "אלקסטיס" (בניצוחו של קרלו מריה ג'וליני, 1954), את נורמה (1955, שהשניות האחרונות שלה צולמו), ואת "נשף המסכות" (1957).
בשנות ה-50 עבדה ואלמן בשיתוף פעולה הדוק עם פולֶנק במהלך ההלחנה ובפיתוח המבנה של האופרה שלו "הדיאלוגים הכרמליטיים", כשהמלחין "הפך לי כמו אח בכור" לדבריה.
לאחר בימוי הבכורה שבה ועבדה איתו כשהעלתה מחדש את ההפקה בתיאטראות אחרים.
בעלה בתקופה זו היה נשיא חברת מו"לות התווים Ricordi.
בשנת 1965 ביימה את "טורנדוט" בדויטשה אופר ברלין, וב־1970 את "כוחו של גורל".
בערוב ימיה ביימה את אביר הוורד עבור האופרה של מונטה קרלו (1987), וההפקה האחרונה שלה הייתה "Il campanello dello speziale" של דוניצטי, אף היא במונטה קרלו, בבכורה ב־19 בנובמבר 1990.
מרגרט הימלר (9 בספטמבר 1893 – 25 באוגוסט 1967) הייתה אשתו של ראש האס אס, ראש הגסטפו, ושר הפנים של הרייך הגרמני, היינריך הימלר.
מרגרטה בודן נולדה בעיירה ליד בידגושץ', בתם של בעל הקרקעות הנס בודן ואשתו אלפרידה.
למרגרטה היו שלוש אחיות (אלפריד, לידיה ופולה) ואח.
הימלר הוכשרה ועבדה כאחות במהלך מלחמת העולם הראשונה עד תום המלחמה.
נישואיה הראשונים היו קצרים והיא ובעלה הראשון לא הביאו ילדים לעולם.
הודות לתמיכתו הכלכלית של אביה, היא הצליחה להפעיל ולנהל מרפאת סיעוד פרטית בברלין.
מרגרט בודן הכירה את בעלה השני, היינריך הימלר ב-1927. הם נפגשו במהלך אחד מסיורי ההרצאות שלו ונשארו לאחר מכן בקשר קבוע בעזרת מכתבים.
במכתב אחד ששרד והתגלה לבעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה, מתייחסת מרגרטה להיינריך הימלר כ"לאנדסקנכט עם לב קשה", אך היא התרשמה בכל זאת מסגנון כתיבתו הרומנטי ומאהבתו הכנה אליה.
היינריך ומרגרטה חלקו עניין משותף בהומאופתיה והיו בעלי נטייה מוגזמת ליעילות וניקיון, בנוסף לכך הם היו שניהם חסכנים ואנטישמיים.
האנטישמיות שלה באה לידי ביטוי במכתב שכתבה להיינריך הימלר ב-22 ביוני 1928, בו היא כתבה הערות מזלזלות על הבעלים השותף של המרפאה הפרטית שלהם בברלין, הגינקולוג והמנתח ברנהרד האושילד, בקריאת "האושילד הזה!
היהודים האלה כולם אותו דבר!".
כבר ב-1928 הצטרפה למפלגה הנאצית והייתה החברה ה-97,252 של המפלגה.
היינריך ומרגרטה נישאו ביולי 1928. בראשית הקשר בניהם, התווכח היינריך רבות עם הוריו לגבי מערכת היחסים שלו עם מרגרטה, שלא ראו בעין טובה את העובדה שהיא הייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים, שהיא הייתה גרושה ואף הייתה פרוטסטנטית.
איש מבני משפחתו של הימלר לא הגיע לחתונה ולכן השושבינים שלו היו אחיה ואביה של מרגרטה.
בסופו של יום, הוריו של הימלר קיבלו אותה אך שמרו ממנה מרחק לאורך כל שנות נישואיה להימלר.
באוגוסט 1929 נולדו בתם הראשונה והיחידה גודרון בורוויץ.
לזוג הימלר היה גם בן מאומץ בשם גרהרד פון אהה שמת לפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עברו הזוג הימלר למינכן.
במהלך עצרת נירנברג ב-1938, היו להימלר סכסוכים עם רוב נשותיהם של מנהיגי האס אס הבכירים.
לאחר המלחמה, לינה היידריך (רעייתו של ריינהרד היידריך) תיארה בכתבה לעיתון דר שפיגל את מרגרטה כ"אישה צרת אופקים, חסרת הומור וסובלת מאגורפוביה).
הדוויג פוטסט, מזכירתו הצעירה של הימלר החל מ-1936, הפכה לפילגשו ב-1938. היא עזבה את עבודתה ב-1941 ונולדו לו ממנה שני ילדים: בנו הלגה פוטהסט (שנולד ב-1942) ובתו נאנט דורותיאה פוטהסט (שנולדה ב-1944).
למרגרטה, שגרה אז בעיירה גמונד אם טגרנזי בבוואריה עם בתה, נודע על הקשר אי שם ב-1941. מרגרטה והימלר כבר היו בשלב הזה פרודים והיא החליטה להמשיך עם הקשר אך ורק למען בתם גודרון.
עם זאת, היינריך הימלר היה מקורב לבתו, הוא התקשר אליה מדי כמה ימים וביקר לעיתים קרובות ככל שיכול.
הדוויג ומרגרטה נשארו נאמנות להימלר.
מרגרטה והיינריך הימלר נפגשו בפעם האחרונה באפריל 1945, כשהם חולקים זמן יחד עם גודרון בביתם בגמונד.
לאחר שהחלה מלחמת העולם השנייה, הימלר עזרה להפעיל בית חולים צבאי המזוהה עם הצלב האדום הגרמני.
עד דצמבר 1939, היא פיקחה על בתי החולים של הצלב האדום באזור ברלין-ברנדנבורג.
בתפקיד זה היא הובילה משלחות לתוך השטחים והמדינות שנכבשו על ידי הוורמאכט הגרמני.
במרץ 1940, מרגרט נסעה לפולין הכבושה.
ביומנים שלה, שנכתבו בזמן השליחות לפולין, כתבה הימלר, "אז הייתי בפוזנן, לודז' ובוורשה, האסכול היהודי הזה, רובם לא נראים כמו בני אדם, זו עבודה מדהימה לנסות ליצור שם סדר".
על מאמציה הגיעה הימלר לדרגת קולונל בצלב האדום הגרמני.
ב-1945, מרגרטה וגודרון עזבו את גמונד כשחיילי בעלות הברית התקדמו לאזור.
לאחר הפלישה לבולצאנו על ידי הצבא האמריקאי במאי 1945, נעצרו מרגרטה וגודרון.
הם הוחזקו במחנות מעצר שונים באיטליה, צרפת וגרמניה.
במהלך המעצר שלה, נחקרה מרגרטה, אך התברר כי לא הודיעו לה על עסקיו הרשמיים של בעלה, היא תוארה כבעלת "מנטליות של אישה מעיירה קטנה" שנמשכה לאורך כל חקירתה.
בספטמבר 1945, מרגרטה הימלר נחקרה שוב ואף נעצרה, אך הפעם זה היה כחלק ממשפטי נירנברג.
היא וגודרון שוחררו בנובמבר 1946 ממאסר בגין חוסר אשמה.
לאחר מכן היא נאבקה במערכת המשפט החדשה וביוזמות הדה-נאציפיקציה שקודמו באירופה, לאורך כל ההליכים היא טענה שחברותה המוקדמת במפלגה הנאצית הייתה לא יותר מ"נומינלית" וכי דרגתה הגבוהה נובעת משירותה המוקדם בצלב האדום הגרמני, בו שירתה כבר מאז 1914, שנים רבות לפני שהכירה את בעלה.
אף על פי כן, ועידת הדה-נאציפיקצייה בדטמולד שינתה את סיווגה המשפטי ונטען כי ככל הנראה היא תמכה במטרות המפלגה הנאצית וידעה ותמכה במעשי בעלה.
בפסק הדין, נאמר כי אין צורך שהיא תתן דין וחשבון על פשעי בעלה, על אף שהיא לא התרחקה מהם.
הוצגו טיעונים נוספים לפיהם היא ובתה נהנו ממעמדו של בעלה.
בשל כך התחדש באזורי הכיבוש בגרמניה הליך נוסף, שהחל ראש ממשלת בוואריה, הנס אהרד.
הליכים אלה התמקדו בשאלת הבעלות הבלתי פתורה על ביתם של מרגרטה והיינריך בגמונד.
ב-15 בינואר 1953, בדיון האחרון נגד מרגרטה שנערך במינכן, היא סווגה כמוטבת ממנעמי המשטר הנאצי ובכך הוכנסה לקטגוריה II (פעילים, לוחמים ומרוויחים), ונידונה לעבודות שירות למשך 30 ימים.
היא גם איבדה את זכויות הפנסיה וההצבעה שלה.
מאז סתיו 1955, התגוררה מרגרטה עם אחותה לידיה בהיפן.
גם בנה המאומץ גרהרד גר איתן בדירה.
את שנותיה האחרונות של מרגרטה בילתה עם בתה במינכן.
מרגרטה זוסמן הייתה פובליציסטית, סופרת, משוררת, פילוסופית והוגה יהודייה-גרמנייה.
היא נולדה למשפחה יהודית בהמבורג, גרמניה, וקיבלה חינוך ממלכתי.
כשעלתה המפלגה הנאצית לשלטון וגברה האנטישמיות בגרמניה בתחילת שנות ה-30, היגרה עם משפחתה לשווייץ.
היא כתבה מאות מאמרים, חמישה אוספי שירה, כתבות עיתונות, מחזות וביקורות ספרותיות רבות.
בכתיבתה התייחסה זוסמן לשאלות מהותיות בתחומי הספרות, הפוליטיקה והדת.
שאלות אלה עסקו במתחים בין האל לאדם, בין גברים לנשים ובין נוצרים ליהודים.
בכתיבתה אזכורים רבים לניטשה ופרויד.
היא הייתה מבין הכותבים היהודים הראשונים שהגיבו לשואה מיד בסיום המלחמה והמשיכה לכתוב ולפרסם עד ליום מותה.
מרגרטה זוסמן נולדה בהמבורג כבת השלישית למשפחה יהודית אמידה.
לאחת מאחיותיה קראו פאולה (1871-1942), ושמה של האחות הנוספת לא ידוע.
מגיל צעיר היא החלה בכתיבת שירה והביעה עניין בפילוסופיה, ובפרט בזו של ניטשה.
בשנת 1885 היגרה משפחתה לציריך, שווייץ, ובהמשך המשפחה חזרה לגרמניה.
החינוך שקיבלה היה חילוני ולא יהודי-מסורתי.
בעקבות זאת, השפעת הנצרות עליה הייתה ניכרת בכתיבתה במשך כל חייה.
היא גדלה בסביבה בה חגגה את חג המולד וגילתה שהיא יהודייה מפי האומנת שלה.
לאחר מות אביה, אשר אסר עליה ללמוד באוניברסיטה של ציריך, הורשתה לעזוב את ביתה והחלה ללמוד בבתי ספר לאמנות בדיסלדורף, במינכן ובפריז.
במקביל, החלה מיוזמתה בלימודי יהדות פורמליים אצל הרב קיסר זליגמן, רב ליברלי שכתב כי הייתה "התלמידה הטובה ביותר שהיה לי העונג ללמד".
כשהחלה את לימודי האמנות התגוררה בדיסלדורף, שם פגשה את הצייר אדוארד פון בנדמן, שלימים הפך לבעלה.
לפני נישואיה אליו, היא תכננה להינשא לארווין קירשנר, סטודנט לפילוסופיה ולספרות רומנטית, אותו פגשה במינכן ב-1899. עם זאת, קירשנר נפטר באופן טרגי זמן קצר לאחר אירוסיהם.
במינכן זוסמן פגשה גם את חברתה הטובה גרטרוד קנטורוביץ' (1876–1945), שלימים נספתה בטרזינשטאט.
זוסמן נישאה ב-1905 לבנדמן, יהודי גרמני שמשפחתו המירה את יהדותה לנצרות הפרוטסטנטית.
תחילה הביעה זוסמן הסכמה להמרת דתה כדי לרצות את משפחת בעלה, אך לבסוף סירבה לעבור הטבלה.
לאחר שנישאו, התגוררו בני הזוג יחדיו בברלין, שם נולד בנם ארווין בשנת 1906. זוסמן השתלבה במפגשים החברתיים הקבועים והתוססים בסלוני בתים בברלין, בדגש על ביתם של גיאורג זימל (1858–1918) ואשתו גרטרוד זימל (1864–1938).
זימל, פילוסוף מרכזי באסכולת 'פילוסופיית החיים' (Lebensphilosophie), הזמין את זוסמן להשתתף בסלון הפרטי שלו עם התלמידים האהובים עליו.
זוסמן התחברה לתנועת הרנסאנס היהודית שנוצרה סביב מרטין בובר, כתגובה לחוסר שביעות רצון מאופי החיים היהודיים בני הזמן בחברה הגרמנית.
רבים מחבריה הגיעו ממשפחות יהודיות-גרמניות מתבוללות שניסו להסתיר ולמזער ככל הניתן את ההבדל ביניהן לבין תרבות הרוב הנוצרית.
הדור היהודי הצעיר שלקח חלק באותה תנועה הרגיש כי הסתרת הזהות היהודית וההתבוללות היא מעין כריתה של הזהות העצמית, מבחינה אינטלקטואלית ורגשית.
הם השתוקקו ליהדות "אותנטית", יהדות שאינה מוסתרת ושמאפשרת השתלבות בחברה הגרמנית תוך שמירה על הזהות העצמית.
מרטין בובר ופרנץ רוזנצווייג (1886-1929), העיתונאי הציוני רוברט ולטש (1891-1982), הוגים שעסקו במשיחיות חילונית כדוגמת גוסטב לנדאואר (1870-1919), וולטר בנימין (1892-1940) וארנסט בלוך (1885–1977) הכירו את עבודתה ועסקו ברעיונותיה בכתביהם שלהם.
חלקם נותרו חברים קרובים של זוסמן לאורך חייהם.
זימל כינה אותה "מרכז ללא פריפריה".
הוא בחר בה לתרגם את "מבוא למטאפיזיקה" (Einführung in die Metaphysik) של הנרי ברגסון מצרפתית לגרמנית, ואף הקדיש לזוסמן את ספרו "הדת" (Die Religion) משנת 1906. ארנסט בלוך כתב לה מכתבים נלהבים, המביעים את אהבתו והערכתו.
בתנועת הרנסאנס היהודי, התבלטו כתביה וחיבוריה בין פרסומי חלוצי התנועה האחרים בכך שלא פנו לקוראים יהודים בלבד, אלא לקהל הקוראים הרחב בשפה הגרמנית.
בכתיבתה עסקה רבות בפיתוח שיח דתי-פוליטי פתוח יותר בגרמניה.
ב-1912 עברה המשפחה להתגורר ברושליקון שבשווייץ, שם החלה לכתוב מאמרים בעלי אופי פילוסופי יותר מיצירותיה הקודמות.
כמו כן, היא החלה בכתיבה ופרסום כתבות בעיתון 'פרנקפורטר צייטונג' (Frankfurter Zeitung).
באותה שנה, הוציאה לאור את הספר על משמעות האהבה (Vom Sinn der Liebe), שהיה המסכת המטאפיזית הראשונה בתולדות הפילוסופיה שנכתבה על ידי אישה.
בספר זה, היא דנה בקיומה או אי קיומה של 'דרך חשיבה נשית' מובהקת, ועסקה באמנציפציה של הנשים בחברה.
היא טבעה את המושג "לידה אינטלקטואלית", הגורס כי מקומה של האישה היה "ללדת את האלוהים" או את ה"אחר".
הייתה זו תגובתה לזימל, אשר הטיל ספק ביכולתן של הנשים לנקוט בצדק 'אובייקטיבי'.
לפי טענתה של זוסמן, הפוטנציאל הנשי לצדק נובע מהעובדה שלידה היא מעשה של התרחקות מודגשת מהאחר, שהיה במקור חלק ממנה.
ההוגה האנרכיסטי גוסטב לנדאואר הביע תמיכה ואהדה לעבודתה של זוסמן וכינה אותה "היוצרת הנשית של רעיונות ושל העולם".
הוא השתמש בדוגמה שלה כדי להצדיק את קבלתן של נשים לחוג האנרכיסטי-הסוציאליסטי שלו.
ארנסט בלוך שילב חלק גדול מ-'Vom Sinn der Liebe' בספרו שלו, "רוח האוטופיה" (Geist der Utopie).
במהלך תהליך הכתיבה הוא אף עבר לשווייץ להתגורר בקרבת זוסמן כדי שיוכל לדון איתה ברעיונותיו על בסיס יומי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 עדיין התגוררה זוסמן בשווייץ, בעוד שבעלה חזר לגרמניה כדי להתנדב בשורות הצבא הגרמני.
כעבור מספר חודשים עברה עם בנה להתגורר בפרנקפורט, שם התאחדה המשפחה בתום המלחמה.
בהמשך, העתיקה המשפחה את מגוריה לעיירה קטנה בדרום גרמניה, באד סאקינגן.
בכל אותה העת, המשיכה לכתוב עבור ה-Frankfurter Zeitung, כאשר חיבורים רבים שכתבה עסקו בנושאים פילוסופיים או דתיים.
היא חשה את איום האנטישמיות על יהודי גרמניה בשלב מוקדם והיגרה לשווייץ באביב שנת 1933. במהלך חייה, לא שבה עוד לגרמניה.
בשווייץ התגוררה באזור בו דיברו את השפה הגרמנית.
היא מתארת בכתביה כיצד עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, הפכה השפה הגרמנית המוכרת והאהובה עליה למקור אימה: "בקושי אפשר להעלות על הדעת את הזוועה: השפה שאני עצמי דיברתי הפכה לי לאימה".
זוסמן דאגה לגורלו של העם היהודי ושקעה בדיכאון עמוק למשך מס' שנים.
בשנת 1942, אחותה של זוסמן, פאולה, וחברתה גרטרוד קנטורוביץ' ניסו להמלט בחשאי מאוסטריה לשווייץ, אך נתפסו בגבול.
לאחר שנתפסו, פאולה שמה קץ לחייה, ואילו גרטרוד נשלחה לטרזינשטאט.
זוסמן תיארה בכתביה שבעקבות אירועים אלה פנתה לספר איוב בניסיון להבין את האסונות הפוקדים את העם היהודי בכל רחבי אירופה בשואה.
ב-1945 זוסמן הוציאה לאור את ספר איוב וגורל העם היהודי (Das Buch Hiob und das Schicksal des jüdischen Volkes), אחד מהספרים הראשונים שנכתבו על השואה אחרי סיומה, אשר היווה למעשה מעין קדיש לבני העם היהודי שנרצחו בשואה וניסיון להתמודד עם זוועותיה.
בתיאורה את 'זעמה המר' על המתרחש באירופה, היא מצאה משפט במכתביה של רוזה לוקסמבורג (1871-1919) שסייע לה להתמודד עם הקושי: "כאלה הם החיים, וכך עלינו לקבל אותם - באומץ, בלי פחד וחיוך - למרות הכל".
על אף תחושותיה הקשות, המשיכה לכתוב ספר על פרשיית האוהבים בין וולפגנג וון גתה ושרלוט וון שטיין ופרסמה אותו ב-1951 בשם פירוש לאהבה גדולה (Deutung einer großen Liebe).
ברומן זה השתמשה כמטאפורה ליחסיהם העכורים של היהודים והגרמנים.
בסוף חייה כתבה: "התרבות שבה גדלתי שוכנת מאחוריי כמו אי מרוחק וזעיר".
הקהילה היהודית בשווייץ כיבדה את זוסמן, אך גם נהגה בחשדנות כלפיה, בשל קשריה לעולם הנוצרי והשפעתו עליה.
היו שהביעו חוסר שביעות רצון משימושה במונחים נוצריים בכתביה על היהדות לאחר המלחמה.
גרשם שלום (1897-1982) פרסם בספר יובל התשעים של זוסמן רשימה קצרה ורבת תהודה, "בגנות המיתוס על דו-שיח גרמני-יהודי", בו ביקר אותה בחריפות (תרגום עברי ראה אור ב-גרשם שלום, דברים בגו.
פרקי מורשה ותחיה, כרך א').
בנוסף, ביקרה אותה הקהילה היהודית על כך שכתבה על הרומן בין גתה לשרלוט פון שטיין, כיוון שניתן לקרוא ספר זה כאוהד ונאמן לתרבות הגרמנית ועוסק בדמויות חשובות בה.
מנגד, ניתן לקרוא ספר זה גם כסיפור של בגידה, כמו זו שהורגשה בקרב יהודי גרמניה עקב אסונות השואה, על אף אהבתם למולדתם.
זוסמן הייתה שותפה מבוקשת בקרב נוצרים שרצו לקיים דיאלוג בין-דתי וללמוד על היהדות.
הרמן לוין גולדשמידט (1914–1998), פילוסוף יהודי מברלין שחי בציריך, עסק לצד אינטלקטואלים יהודים אחרים בהפצת עבודתה של זוסמן בשנים שלאחר המלחמה.
בגרמניה, החל מנפרד שלוסר לפרסם את עבודתה בשנות ה-60. התאולוג השווייצרי וולטר ניג (Walter Nigg, 1903-1988) כתב עליה בספרו קדושים ומשוררים (Heilige und Dichter, 1982).
בציריך, זוסמן המשיכה לארח חברים רבים, כמו מרטין בובר, גם לאחר המלחמה.
צלאן כתב עבורה שני שירים לציון יום הולדתה ה-90, מה שעוד ניתן לכתוב עליו שירים ("Singbarer Rest") ועל הגדולים ("Vom grossen").
המשורר הישראלי אלעזר בניועץ (נולד 1937) ראה בה את סבתו הרוחנית וכינה אותה "מלכת הגלות".
לאחר מלחמת העולם השנייה, סירבה זוסמן לדרוך שוב על אדמת גרמניה.
כאשר הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה החופשית בברלין בהוראת הפילוסוף מיכאל לנדמן, הוענקה התעודה בהיעדרה.
בשנותיה האחרונות החלה להתעוור, אך המשיכה לכתוב עד יומה האחרון.
מרגרטה זוסמן נפטרה בציריך ב-16 בינואר 1966, כמעט עיוורת לחלוטין, זמן קצר לאחר שסיימה לכתוב את זיכרונותיה בספר אוטוביוגרפי חייתי חיים רבים (Ich habe viele leben gelebt).
היא נקברה בבית הקברות היהודי בציריך.
וולטר ניג והרמן לוין גולדשמידט נשאו דברים בהלווייתה.
מנפרד שלוסר עיצב את המצבה, עליה רשום: 'MARGARETE SUSMAN - DICHTERIN, DENKERIN, DEUTERIN' (מרגרטה זוסמן - משוררת, הוגת דעות, פרשנית).
זוסמן פרסמה את ספרה הראשון, ספר שירה בשם ארצי.
Gedichte), בשנת 1901. כך החלה קריירת הכתיבה שלה, במהלכה כתבה מגוון של שירים, מאמרים בעיתונים ובכתבי עת, ספרים, מכתבים, מחזה ואוטוביוגרפיה.
תרומתה המרכזית של כתיבתה הייתה בכתיבה על האמנויות והשירה של זמנה, מחשבה יהודית פוליטית ועל תפקידה של המחשבה הפילוסופית לשינוי חברתי.
בנוסף לחמשת אוספי השירה שפרסמה, כתבה ספר על שירה עכשווית בשנת 1910, ששמו מהות הליריקה הגרמנית המודרנית (Das Wesen der modernen deutschen Lyrik).
ב-1912 כתבה בשווייץ את מאמרה הפילוסופי הראשון, שפינוזה וחוש העולמיות היהודי ('Spinoza und das ('jüdische Weltgefühl, שהופיע בתקציר המאמרים 'Vom Judentum', לצד מרטין בובר וכותבים ידועים אחרים.
ב-1929 פרסמה ספר על נשות תנועת הרומנטיקה, כגון דורותיאה שלגל ורחל לוין ורנהגן, בשם 'Die Frauen der Romantik'.
מלבד אלו, כתבה כתבות לעיתון Frankfurter Zeitung.
היא עסקה במגוון רחב של נושאים: מביקורת ספרות, דיאלוג בין-דתי, מחקר הרומנטיקה ועד לתיאור של אישים גדולים מהעבר ומתקופתה.
בכתיבתה, שילבה ספרות ותיאוריה והושפעה מתיאוריטיקנים מכוננים של המודרנה כגון ניטשה ופרויד, הוגים אליהם התייחסה רבות בכתביה.
רבות מסקירות הספרות שלה עוסקות בטקסטים מכוננים של התיאוריה המודרנית: "הנשמה והצורות" (Die Seele und die Formen) של גאורג לוקאץ', "רוח האוטופיה" של ארנסט בלוך (Geist der Utopie) ו"כוכב הגאולה" של פרנץ רוזנצוויג (Der Stern der Erlösung).
מתוך הנושאים הרבים והמגוונים בהם עסקה, שמה דגש על תפקידה הפוליטי של המחשבה הדתית, זכויות נשים, סוגיות פוליטיות וקונפליקטים בחברה.
הגותה דנה בנושאים הבוערים ביותר סביבה בתקופה בה חיה: אלוהים ובני אדם, גבר ואישה, יהודי ונוצרי.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה השפיע עליה וגרם לה להגות את המושג "אשמת חיינו הלא פוליטיים", הגורס כי הגות ספרותית עשויה וצריכה להשפיע על המחשבה הפוליטית.
מאז והלאה, פוליטיקה הייתה למימד מרכזי בהגותה.
מאמריה על גוסטב לנדאואר (1870–1919) ורוזה לוקסמבורג, שנרצחו שניהם ב-1919, עוסקים בזמן אמת בשאלה כיצד להפעיל את התנועות המהפכניות המערערות את גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
זוסמן עסקה במחשבה פוליטית מודרנית מנקודת מבט יהודית דתית.
תפיסת היהדות של זוסמן הדריכה את מחשבתה בכל חיבוריה.
זאת ניתן לראות בתחומים אחרים בהם היא תרמה תרומות חשובות, כמו השפעת השירה והאמנות על הדת, האתגר הדתי של האמנציפציה האינטלקטואלית של נשים, והאשמה הפוליטית של הנצרות במלחמת העולם הראשונה.
ברבות מיצירותיה חזר המוטיב של חיפוש אחר אלוהים בעידן שהחיים בו התרחקו מאלוהים.
כך למשל, זוסמן פירשה את השירה הגרמנית המודרנית כניסיון מחודש לבטא אמונות דתיות בצורות חילוניות.
היא ראתה גם את האמנציפציה האינטלקטואלית של נשים כשזורה במהפכות של זמנה, שאותן היא פירשה כ"שיבה" במובנה היהודי: תשובה.
מבחינתה, היהדות אישרה את טבעו החילוני של ההווה, אך במקביל חתרה להעלותו למישור גבוה יותר, דתי, בו ניתן היה להוציא את החברה כולה מייסוריה הנוכחיים.
זוסמן נאבקה להפוך את היהדות לרלוונטית לתקופתה, כאשר חיבוריה מביעים תודעה יהודית מובהקת, הקשורה פחות לזהות ויותר לאמונה בתפקיד הבונה שהיהדות מילאה ויכולה למלא בעיצוב ההווה.
זוסמן כתבה חיבורים ומאמרים רבים העוסקים ביהדות ובתפקידה בעולם.
ב"המהפכה והיהודים", "שאלת איוב בפרנץ קפקא" ו"יהדות: דת עולמית", זוסמן דנה בתפיסה של יהדות במדינה שערכה המוסרי הפוליטי והאינטלקטואלי ירד בעקבות המלחמה, מתוך אמונה כי היהדות יכולה לעזור לבנות מחדש את גרמניה ו'להצילה' מוסרית ופוליטית.
שלושת הטקסטים האלו עוסקים בשאלת היסוד של תפקידה הבונה של הדת בעולם חסר תקנה.
לעומת זאת, ב-1934 פרסמה את "בעיית האמנציפציה", חיבור בו היא התחילה להביע ספק ברעיון שהיהדות יכולה לעזור בעיצובה מחדש של גרמניה.
ההבנה כי היהדות לא תצליח 'לרפא' את גרמניה כפי שרצתה זוסמן נבעה מעליית הנאצים לשלטון והשינוי הדרמטי ביחס ליהודים במדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1942, פרסמה חיבור נוסף בשם "יחזקאל: נביא השיבה".
זאת בזמן פעילותם של מחנות ההשמדה ורצח העם שהתרחש באירופה.
בחיבור זה פירשה את נבואות הנביא יחזקאל בטענה שהעם היהודי חייב לחיות בין כל העמים למען הישרדות האנושות.
חיבור מאוחר יותר שפרסמה זוסמן, "דרך ישראל", שימש הקדמה למהדורה השנייה (1948) של ספרה החשוב, ספר איוב וגורל העם היהודי.
החיבור נכתב מתוך מחשבה על הסיכויים החדשים שמציעה מדינת ישראל שהוקמה זה עתה, לאחר השמדת מרבית יהודי אירופה.
בחיבור זה זוסמן חזרה לפרשנותה הקודמת ליהדות, המציגה אותה כ'אור לגויים', אך עדכנה את פרשנותה לאור הקמתה של מדינה יהודית ריבונית.
בחיבור זה הביעה את האמונה בזהות יהודית פתוחה ומכבדת השואפת לקירוב לבבות של האנושות כולה, ומתנגדת להסתגרות והתבדלות.
מספר מאמרים שכתבה עסקו בהגדרת "הרוח היהודית", מושג בו דנו אינטלקטואלים רבים, יהודים ונוצרים, בתקופתה.
כותבים כגון ריכרד ווגנר, שמטרתם הייתה להאדיר זהות גרמנית אתנית, לאומית ו"שורשית", השתמשו במושג "הרוח היהודית" כדי להדגיש את האחרות של יהודים, ואת היותם נפרדים ובלתי ניתנים לשילוב בחברה הגרמנית.
לעומם, זוסמן תיארה מציאות בה הרוח היהודית מטבעה נוהגת להשתלב ולקיים הפריה הדדית עם העמים והמדינות שסביבה, וזו מביאה לשגשוג כלל-אנושי.
זוסמן סתרה את האידאולוגיה הלאומנית שהפכה רווחת יותר ויותר בכך שהדגישה את חשיבות ההיסטוריה המשותפת בין יהודי אירופה לשאר יושביה.
היא הביעה התנגדות להתבצרות אתנית-לאומית ודגלה בשילוב של הזהויות השונות בחברה על מנת ליצור סולידריות אוניברסלית.
מלבד היהדות ומקומה באירופה בכלל ובגרמניה בפרט, כתבה זוסמן רבות על נשים.
לאחר תבוסת גרמניה ב-1918 נשים קיבלו את זכות ההצבעה בגרמניה, וכן בזכות להיות מרצות ואף פרופסוריות באוניברסיטה.
תגובתה של זוסמן לשינוי זה הייתה מורכבת, כיוון שבחנה שינוי זה בביקורתיות ולא בשמחה גורפת.
בעוד שפעילות למען זכויות נשים ציירו תמונה של עולם בו הנשים הודחו מתפקידים מרכזיים בעולם, זוסמן חשדה שהכניעה של המוסדות הפטריארכליים לשאיפות הנשים עלולה להיות סימן למשבר בעולם הגברי, עליו השפיעה המלחמה.
ב"טרנספורמציות של אישה", חיבור משנת 1933 הדן במהפכה של 1918, כתבה זוסמן: "תנועת הנשים בתחילתה הייתה לא בעייתית ונאיבית.
היא הגיחה מהקרקע האיתנה של עולם שאת שבריריותו הסמויה לא הצליחה לחוש.
בחתירה למעמד שווה בפני חוקי הגברים, הזכות לעבוד על פי פקודותיו ועל הפרויקטים שלו, וכניסתה החופשית לעולם הגברי, תחילה נתפס המאבק שלה כתחרות עם הגבר על עולמו.
אך כשכמעט בן לילה נפתחו הדלתות לעולם הנכסף הזה, הוא נכנס לקריסה הקטסטרופלית ביותר.
זה הפך לברור: לגבר, כבר לא היה עולם להציע לאישה; כל הפקודות והחוקים שלו התפוררו".
זוסמן טענה כי גבר ואישה אינם מתעמתים עוד כ"שאלה ושאלת נגד"; מאז התרוקנו השמים, לדבריה, הדיאלוג שלהם, שמתנהל ברובו כמאבק, חסר כעת עוגן מטפיזי.
מתוך "המחסור בבית והחרדה החיונית של הגבר" צמח געגועה ל"אמא האוניברסלית המיסטית המגוננת: המגנה מאטר".
לדבריה, האישה, חסרת תמיכה מטפיזית בעולם המודרני כמו הגבר, לא יכלה להגשים את הכמיהה הזו.
"לאישה העכשווית, החדשה, האוטונומית והבטוחה בעצמה עם חלומות גדולים בליבה, שקשה להרחיק אותה לגמרי אפילו מהקיום הנשי הצנוע והעמלני ביותר, אין יותר בן זוג בעולם הזה.
היא מושלכת אל המשאבים שלה, מבודדת לאין שיעור… עם התעוררות מחלום ארוך כמו ההיסטוריה האירופאית עצמה, אישה עומדת קופאת בריק".
בשנת 1964 פרסמה אסופת מאמריה שכתבה בספר על סוד החירות (Vom Geheimnis der Freiheit) ואת ספרה האחרון והאוטוביוגרפי חייתי חיים רבים (Ich habe viele Leben gelebt).
בימי חייה פרסמה 17 ספרים ומעל 250 מאמרים, ביקורות וחיבורים נוספים.
ספרי פרוזה, ספרי ביקורת, אוספים והגות
מרגריט ברן הייתה נזירה צרפתייה שהוכרה כחסידת אומות העולם לאחר שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
מרגריט ברן נולדה באלג'יריה להורים צרפתים וגדלה במרסיי, לשם עברה עם משפחתה בגיל 5. היא למדה משפטים וסוציולוגיה.
בגיל 27 הצטרפה ל"חברת בנות הצדקה" שנוסדה על ידי סן וינסן דה פול בשנת 1633. בשנת 1933 הגיעה לרומא, למנזר סן ג'יאקינו שם שימשה כעוזרת לאם המנזר.
מרגריט הייתה זו שניהלה בפועל את ענייני המנזר עקב גילה המתקדם של אם המנזר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תוך סיכון עצמי ניכר, הצליחה להחביא במנזר יהודים ואיטלקים נרדפים, ולהציל בכך חיי יהודים רבים.
בספטמבר 1943, לאחר שהגרמנים כבשו את רומא, עזבו אניטה פינצי וילדיה את ביתם.
אניטה פנתה למנזר סן ג'יאקינו.
הנזירה מרגריט העניקה להם מקום מסתור במנזר, בחדר אותו חלקו עם פליטים יהודים נוספים.
היא גם הסתירה יהודים ואיטלקים נוספים שנרדפו על ידי הגרמנים במגדל הפעמונים של כנסייה סמוכה.
מרגריט סיפקה מזון לכל המסתתרים ועשתה כמיטב יכולתה למלא את צורכיהם.
מרגריט ראתה כחובתה לעזור ליהודים לשמור על מנהגיהם הדתיים גם במהלך הסתרתם במנזר.
הגרמנים היו מודעים לכך שיהודים רבים מסתתרים בקרבת המנזר וחיפשו בקביעות במנזרים ובכנסיות הסמוכים.
מרגריט והנזירות האחרות היו מודעות לסכנה אך תחושת החובה והצדק גרמו להן להמשיך ולסכן את חייהן על מנת לתמוך בנרדפים שפנו אליהן לעזרה.
בזמן שמשפחת פינצי הגיעה למנזר, עצרו הגרמנים כומר אשר הואשם בהסתרת יהודים במנזר סמוך וגזרו עליו עונש מוות כאזהרה לכל האחרים.
לאחר שמלשין סיפר לגרמנים כי יהודים מקבלים מחסה במנזר, הגסטפו פרץ פנימה ועצר כמה מהאנשים שהסתתרו.
מעטים, כולל ילדי משפחת פינצי, הצליחו להמלט, ומרגריט מצאה להם מקום מסתור במנזר אחר.
רוזטה סרמונטה, יהודייה ילידת איטליה, ברחה מהגרמנים באביב 1944, והתקבלה בחום על ידי מרגריט, שאותה הכירה דרך חבר קתולי.
מרגריט שיכנה אותה בחדר גדול עם פליטים אחרים, עזרה לה להסתגל לחיים במנזר, ואפשרה לה ללמוד בבית הספר של המנזר ללא תשלום.
מרגריט ברן נשארה ברומא עד שנת 1953, ולאחר מכן עלתה לישראל לירושלים ונהייתה לאם מנזר סן וינסנט בשכונת עין כרם, ששימש גם כבית לילדים עם פיגור שכלי.
היא זכתה בתואר "יקירת ירושלים" על תרומתה לרווחתה ולפיתוחה של ירושלים.
על אף שהייתה ידועה בירושלים, ברן מעולם לא הזכירה את מעשיה בתקופת השואה, מתוך אמונה שרבים אחרים היו ראויים יותר ממנה להכרת התודה של העם היהודי.
משפחת פינצי שמרה על קשר הדוק עם הנזירה מרגריט וגם ביקרה אותה בירושלים.
ב-15 באוגוסט 1974 הכיר יד ושם במרגריט ברן כחסידת אומות העולם וניטע עץ לכבודה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
משנת 2009 פעילותה מונצחת גם באיטליה בעיר פדובה בגן חסידי אומות העולם שהוקם שם – "Giardino dei Giusti del Mondo" בפדובה.
במנזר סנט וינסנט בעין כרם ירושלים הוקמה פינת הנצחה לזכרה.
לצד תמונתה נקבעה לוחית "חסד אחרון" לחסידי אומות העולם ששמו נפשם בכפם להצלת יהודים בשואה.
סיפורה של מרגריט ברן כחסידת אומות העולם בתקופת השואה נחקר במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
מרגריט, דוכסית אנז'ו (1272 – 31 בדצמבר 1299) הייתה רוזנת אנז'ו ומיין בזכות עצמה ורוזנת ולואה, אלנסון ופרשה בנישואים.
אביה של מרגריט היה קרלו השני, מלך נאפולי, ואילו בעלה היה שארל, רוזן ולואה (בנו השלישי של פיליפ השלישי, מלך צרפת), ואחיה הגדול היה לואי הקדוש מטולוז; אחיינה היה קארוי הראשון, מלך הונגריה.
מרגריט נולדה ב-1272, והייתה בתם של קרלו השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי, בתו של אישטוואן החמישי, מלך הונגריה.
אביה מסר לבעלה, שארל, רוזן ולואה, את רוזנויות אנז'ו ומיין כנדוניה שלה, איתו היא התחתנה בקורביל באוגוסט 1290. מרגריט מתה ב-31 בדצמבר 1299.
למרגריט ושארל נולדו הילדים הבאים:
מנרגרטה סטריאן (בלידה-מרגרטה ויינברג) (ברומנית:Margareta Sterian -
Margareta Weinberg, 16 במרץ 1897 - 9 בספטמבר 1992) הייתה ציירת, סופרת ומתרגמת יהודיה-רומניה.
באמנות נחשבת לנציגה של הזרם האקספרסיוניסטי, ואחרי מותה רואים בה אחת האמניות הגדולות של רומניה במאה ה-20.
מרגרטה ויינברג נולדה ב-1897 בעיר בוזאו ברומניה.
אמה נפטרה בילדותה ומשום כך גודלה בהמשך על ידי סבתה.
למדה בבית הספר התיכון האוונגלי בבוקרשט, שבו לימד את השפה הרומנית הסופר יואן סלאביץ' והמורה לציור שלה היה הצייר-החרט ריכרד קניזיוס.
בחופשות הקיץ בבוזאו קיבלה שיעורי ציור מהצייר המקומי גורה מירצ'סקו.
בשנים 1929-1926 למדה ציור, ציור דקורטיבי והיסטוריה של האמנות באקדמיית רונסון בפריז, אצל רוז'ה ביסייר ואמדה דה לה פטלייר.
בו זמנית למדה בבית הספר של הלובר, בקורסים של לואי אוטקר (תולדות הציור) ופול ויטרי (תולדות הפיסול).
בשובה לרומניה, בקיץ 1929 במסגרת הסמינר לסוציולוגיה, אתיקה ופוליטיקה של
אוניברסיטת בוקרשט השתתפה במסע המונוגרפי בכפר דרגוש, בניהולו של הפרופסור דימיטריה גוסטי.
בדצמבר אותה שנה השתתפה בתערוכה שאורגנה על ידי הסמינר, בה הציגה ששה דיוקנאות של איכרים וילדים מדרגוש.
בו זמנית בדצמבר 1929-ינואר 1930 הציגה ב"אולם מוצרט" בוקרשט תערוכה אישית ראשונה.
הציגה בה ציורי נוף, של טבע דומם ו-30 תמונות ממחזור הדיוקנאות "ילדי דרגוש".
סטריאן השתתפה בסלונים הרשמיים במסגרת התערוכות שאורגנו על ידי הקבוצות אמני אוונגרד "סינדיקט האמנויות היפות", "אמנות חדשה" "קבוצתנו",קריטריון" ו"קונטימפוראנול".
ב-1932 לקחה חלק התערוכה השנתית הראשונה של קבוצת האוונגרד "Arta Nouă" (אמנות חדשה) לצדם של מרסל ינקו, אנרי דניאל, מקס הרמן מקסי ומיליצה פטראקשו.
בנוסף הייתה חברה בקבוצת "קריטריון" שהוקמה ב-1933 על ידי אמנים מקבוצת "קונטימפוראנול" .
בשנים 1936-1933 שיתפה פעולה סטריאן עם מרסל ינקו בעבודות קרמיקה ופרסקו במספר בניינים בבוקרשט.
תערוכתה האישית השנייה בבוקרשט התקיימה ב-1933 בסטודיו "הספר".
יחד עם מק קונסטנטינסקו, מקסי, מרסל ינקו, מיליצה פטראשקו ונינה ארבורה, השתתפה סטריאן בתערוכת האמנות המודרנית הרומנית שאורנגה ב-1934 ברומא על ידי פיליפו תומאזו מארינטי.
ב-1935 הציגה תמונות בתערוכה השלישית של קבוצת "קונטימופראנול" לצידם של לאון זאק, ג'ורג'ו דה קיריקו ואחרים.
עבדה בהמשך לתקופה כתפאורנית ויוצרת תלבושות במופעים הבלט "סימפוניית הריקוד" ו"פרלוד ספרדי" בבית האופרה בבוקרשט.
הציגה בתערוכות רבות של אמנות רומנית בחוץ לארץ - ברומא, בודפשט, ז'נבה, פריז (1937), לודנשייד, כמו כן בתערוכות בינלאומיות חשובות בוורשה (1934), פריז, פראג (1962) מינכן (1968), איסטנבול (1967), לוזאן (1968) דיסלדורף, בודפשט וכו'.
בימי החוקים האנטישמיים ברומניה בשנים 1944-1940 סטריאן הציגה את יצירותיה בעילום שם או חתומות בראשי תיבות.
האירוע האחרון שבה השתתפה בשמה האמיתי היה בסלון הסתיו הרשמי של 1940.
בתום מלחמת העולם השנייה התאפשר לה לשוב לתערוכות השנתיות והסלונים של רומניה, וכן בתערוכות של אמנות רומנת בבודפשט, ורדה, מוניך, ז'נבה, פריז ואיסטנבול.
המלומד יורדן קימט כתב עליה מאוחר יותר ב"ספר ידידיי"
סגנונה של סטריאן שמר לאורך הזמן על רצף מבחינת טווח הצבעים והגישה הפלסטית השטוחה, אולם פיתחה צורות ביטוי וזוויות חדשניות שונות תוך מעבר מריאליזם לפעמים נאיבי, אל סימבוליזם.
היא ציירה סצנות עירוניות של יריד והמונים, תוך רגישות למנהגים ומסורות, אותם תיארה במבט נוסטלגי - כמו ב"חתונה יהודית" (1938-1937)
תמונותיה וציוריה נוטות לפנטסנטיות, בהשפעת שאגאל וגויה ומשייכות אותה לזרם האקספרסיוניסטי האירופי.
מרגרטה סטריאן פרסמה את קובץ שיריה הראשון ב-1945.
אחר כך כתבה כמה קובצי פרוזה קצרה, למשל "זיכרונות מסע" (1971) ואת הרומן "טירת המים" (1972)
שירה נקבצו בכרך (Soare difuz" (1979 - שמש דיפוזית)
סטריאן תרגמה מספרי ויליאם פוקנר, וולט ויטמן, יוג'ין או'ניל, כמו כן אנטוטלוגיות של שירה אמריקאית, פולנית ואירית.
יחד עם המשוררת דוסה-צ'ארה-רוזנקרנץ פרסמה ב-1935 את האנטולוגיה "השירה הפולנית העכשווית"
הייתה נשואה פעמיים, קודם עם בנקאי מן העיר פלוישט ובפעם השנייה - עם פאול סטריאן, משורר, יועץ כלכלי ודיפלומט.
איורים לספרו של וסילה וויקולסקו
פרוכיה בהרים עם בתים צבועים
1930 - פרס משרד האמנויות לציור
1937 - מדליית ארד לציור בתערוכה הבינלאומית של האמנויות והתעשייה בפריז
1985 - הפרס המיוחד של איחוד האמנים הפלסטיים ברומניה
1993 - הצייר מירצ'ה ברזוקה הקים את קרן "מרגרטה סטריאן" המעניקה במוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט פרסים על התערוכות הטובות ביותר של השנה, עבודות בתחום המוזיאוגרפיה ובאמנות הפלסטית
2002 - בית הספר התיכון בעיר בוזאו קיבל את שמה
2009 - יצירות שלה נתרמו על ידי העזבון שלה למוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט ולהמוזיאון לאמנות בטימישוארה.
1979 Oblice peste lume (אלכסונים על העולם) ספר אוטוביוגרפי
Poeme, imagini, proze 2004 (שירים, דימויים, פרוזות)
1934 - איירה 55 דיוקנאות ב "אנטולוגיה של המשוררים הצעירים" Antologia poeților tineri מאת זכריה סטאנקו
1982 - ערכה ואיירה את ספרו של וסילה ווייקולסקו "הסונטות המדומות האחרונות של שייקפסיר - בתרגום דמיוני "
מרגריט אנטוניה רדקליף הול (12 באוגוסט 1880 – 7 באוקטובר 1943) הייתה משוררת וסופרת אנגלייה.
הול התפרסמה בעיקר הודות לספרה "תהום הבדידות" (The Well of Loneliness), שנחשב ליצירה פורצת דרך בספרות הלסבית.
הול נולדה בעיר בורנמות' שבאנגליה לרדקליף רדקליף-הול (1846–1898) ולמרי ג'יין סאגר.
אביה נטש את המשפחה ב-1882 אך השאיר אחריו ירושה גדולה לבתו הפעוטה.
אימה של הול נישאה בשנית לאלברט ויסֶטי, פרופסור לזמרה.
במשך כל ילדותה הבהירה האם להול שהיא תוצר של היריון בלתי רצוי ושל הפלה כושלת, ולעיתים קרובות השתמשה אימה בכספי הירושה לצרכיה האישיים.עם התבגרותה התגבשה אצל הול ההבנה לפיה היא נהנית מעצמאות כלכלית הודות לכספי הירושה שהותיר אביה.
היא פיתחה סגנון לבוש גברי אופנתי, כולל מכנסיים, מונוקל וכובע.
הול הייתה לסבית, אך כינתה את עצמה "בעלת נטייה הפוכה מולדת" , מונח הלקוח מכתביהם של ריכרד פון קְרַאפְט-אֶבִּינג, הבלוק אליס וסקסולוגים אחרים שפעלו בתחילת המאה ה-20. הול בילתה את מרבית שנות העשרים שלה בחיזור אחר נשים.
ב-1907 הכירה בגרמניה את מייבל באטן (Mabel Batten), זמרת שירי ליד.
באטן הייתה בת 51, נשואה, אם וסבתא, ואילו הול הייתה בת 27. השתיים התאהבו וכאשר בעלה של באטן נפטר, הן עברו לגור ביחד.
באטן הכירה להול נשים מעולם הספרות והאמנות, שרבות מהן היו לסביות.
באטן העניקה להול את הכינוי "ג'ון", בשל דמיונה לאחד מאבותיה, והול אימצה את הכינוי עד סוף ימיה.
באטן עודדה את הול לפרסם את שירתה.
ב-1915 התאהבה הול בבת דודתה של באטן, אוּנה טרוברידג' (Una Troubridge), שהייתה פסלת ומתרגמת, נשואה ואם לילדה קטנה.
הרומן יצר מתח רב בין באטן, הול וטרוברידג', שנמשך עד מותה של באטן ב-1916. ב-1917 עברו הול וטרוברידג' להתגורר יחד, והזוגיות שלהן נמשכה עד מותה של הול.
על הקשר ביניהן כתבה טרוברידג' ביומנה: "לאחר שכבר הכרתי אותה, לא יכולתי לדמיין את חיי בלעדיה".
הול, באטן וטרוברידג' היו קתוליות אדוקות ועם זאת לא נרתעו מהתנגדות הכנסייה לנישואים חד-מיניים.
הקתוליות של הול הייתה משולבת עם הזיקה לרוחניות ולגלגול נשמות שליוותה אותה כל החיים.
ב-1934 חלתה הול וטופלה בידי אחות ממוצא רוסי בשם יבגניה סולין.
בהמשך הול וסולין ניהלו רומן, במקביל לקשר בין הול לטרוברידג' שידעה על הרומן.
ב-1943 חלתה הול בסרטן ובאותה שנה מתה, בגיל 63. היא נקברה בבית הקברות הייגייט בלונדון, בכניסה להיכל הקבורה של משפחת באטן, בו קבורה גם מייבל באטן.
בתום תקופת מסעות ולימודים, פרסמה הול חמישה ספרי שירה בין השנים 1906 ו-1915.
ב-1924 פרסמה הול שני רומנים.
הראשון, "The Unlit Lamp", עסק בתופעה המכונה "נישואי בוסטון", שבה נשים לא נשואות התגוררו יחד בקשר רומנטי.
הספר השני "The Forge" היה קומדיה רומנטית.
בהמשך פרסמה עוד שני רומנים.
הספר "Adam's Breed" יצא ב-1926 ועסק בנושאים מיסטיים ורוחניים.
הוא זכה בשני פרסים יוקרתיים.
באותה שנה פרסמה הול את הסיפור הקצר הראשון שלה שעסק בהומוסקסואליות.
בחלוף פחות משבועיים, החלה לכתוב את הרומן "תהום הבדידות".
"תהום הבדידות" התפרסם ב-1928 והוא הספר המפורסם ביותר של הול.
במשך שנים הוא היה הרומן הלסבי המוכר ביותר בשפה האנגלית, ושימש מקור מידע ראשוני אודות לסביות באותה תקופה.
"תהום הבדידות" היה נועז מאוד לתקופתו, והיה אחד הספרים הראשונים בבריטניה שדן באהבה לסבית בגלוי ובמפורש.
הספר מתאר את חייה של סטיבן גורדון, לסבית גברית, שבדומה להול מכנה את עצמה "בעלת נטייה מינית הפוכה".
הרומן מצייר את גיבורותיו הלסביות כפגיעות וראויות להזדהות.
על אף שאין ב"תהום הבדידות" תיאורי מין מפורשים, עיתונאים אחדים בעלי השפעה בבריטניה פתחו נגדו במתקפה שהובילה למשפט על רקע טענות לתועבה.
בית המשפט ציווה להשמיד את כל עותקי הספר, אך הדפסת הספר נמשכה בצרפת, משם הוברחו עותקים לאנגליה.
בארצות הברית התאפשר פרסום הספר לאחר מאבק משפטי ארוך.
רק ב-1949, לאחר מותה של הול, הודפס הספר מחדש על אדמת בריטניה.
הפרסום הרב שלו זכה הספר בעקבות המשפט נגדו תרם רבות להפצתו ולנראות הלסבית בבריטניה ובארצות הברית.
"תהום הבדידות" דורג במקום השני ברשימת הרומנים ההומו-לסביים הטובים ביותר שפרסם ב-1999 הארגון האמריקאי The Publishing Triangle, הפועל לקידום יצירות בכל קשת הגאווה הלהט"בית.
הול עצמה נחשבה לאחת הגיבורות הלסביות של המאה העשרים.
ב-1953 יצא לאור הספר בעברית בהוצאת עידית ובתרגום יצחק סברדליק.
ב-1976 יצא שוב הספר לאור בהוצאת עידית, הפעם תחת השם "אהבת נשים".
הטקסט נותר כמעט ללא שינוי.
לאורך השנים מאז פרסומו הן באנגלית והן בעברית, היה הספר מקור להשראה ללסביות בארץ.
הקריאה בספר פרצה את מחסום השיח בנושא וסייעה לנשים לסביות לצאת מהארון.
מרגרט תייר (1951 – 18 בינואר 2025) הייתה שפית ומסעדנית ישראלית.
תייר נחשבה לפורצת דרך עבור נשים בענף המסעדנות בישראל.
היא תרמה לעיצוב המטבח הישראלי החדש והייתה השראה לדור שלם של שפים ישראלים.
בשנות ה-70 וה-80 אכלו במסעדתה מפורסמים רבים.
השף חיים כהן שיבח מנות שלה, כגון הקוסקוס, קבב לוקוס ומז'וז'ין (סרדינים ממולאים).
כתב הארץ איתן לשם טען שמנותיה הפכו לנכסי צאן ברזל.
סבה מצד אמה היה סוחר בדים אמיד, אשר היגר לאיראן מטביליסי.
אמה פאני נישאה לאביה, שגם הוא היגר מהקווקז, והם עלו לישראל והתיישבו בדירה בנמל יפו, אביה עבד כפועל ניקיון ומוכר פלאפל.
היא סיפרה שבילדותה גדלה בבית אלים, בגיל 15 הוריה התגרשו.
כנערה עבדה כפקידה במכון לפיתוח הגוף וכמאמנת ספורטאים.
בגיל 18 פגשה את מי שיהיה בעלה ויקטור תייר, חבר הפנתרים השחורים, שהיה מבוגר ממנה ב-19 שנה, בהליכי גירושין ואב לארבעה ילדים והשניים נישאו.
הם עברו לגור בקריית גת שם, בגיל 20, החלה לבשל.
לאחר 3 שנים בקריית גת חזרו לתל אביב, ותייר החלה לעבוד כברוקרית בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1972 הם רכשו מבנה בכיכר השעון ביפו, שם הקים ויקטור מסגרייה.
המסגרייה הפכה ב-1977 למסעדה, מסעדת "ויקטור תייר".
תייר בישלה במסעדה, שהתפרסמה וזכתה לביקורות חיוביות.
לאחר מותו ב-1993 נקראה המסעדה על שמה, "מרגרט תייר".
ידוענים רבים נמנו על אורחיה, בהם שלום חנוך, דן בן אמוץ, חיים קינן, חיים כהן, הילה אלפרט.
המסעדה נסגרה במרץ 2022 לאחר דחיית ערעורה של תייר בבית המשפט העליון, בעקבות מאבק משפטי מול עיריית תל אביב שנמשך מ-2014.במרץ 2023 הרסו עובדי העירייה חלק מן המסעדה לטובת הרחבת הטיילת.
הייתה נשואה לויקטור תייר ולזוג נולדה בת אחת, לורן.
בשנת 2009 נאלצה לפנות את דירתה ביפו, שבו התגוררה עם בתה, בשל עבודות על הרכבת הקלה.
בערוב ימיה סבלה מהידרדרות במצבה הבריאותי.
נפטרה ב-18 בינואר 2025 בגיל 74 , והובאה למנוחות בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון .
מרגריט מנווארה הייתה מלכת נווארה וסופרת צרפתייה, אחותו הגדולה של פרנסואה הראשון, מלך צרפת וסבתו מדרגה שנייה של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
מרגריט נולדה בעיר אנגולם שבמערב צרפת לשארל, רוזן אנגולם וללואיזה, נסיכת סבויה.
כשהייתה בת שנתיים משפחתה עברה להתגורר בעיר קוניאק הסמוכה, שם נולד אחיה פרנסואה (לימים פרנסואה הראשון, מלך צרפת).
קיבלה חינוך מעולה מטובי המורים.
למדה ספרדית, איטלקית, לטינית, יוונית ועברית, וקראה את התנ"ך ואת סופוקלס בשפת המקור.
ב-1509 אולצה להינשא לשארל הרביעי, דוכס אלנסון, על ידי צו של דודה, לואי השנים עשר, מלך צרפת, שבאמצעות נישואין אלה המשיך להחזיק בחבל ארמניאק שבמערב צרפת.
אחרי 1515, כאשר פרנסואה ירש את כתר צרפת, הפכה מרגריט לאישה בעלת ההשפעה הגדולה ביותר בממלכה.
היא פרשה את חסותה על אמנים ומחברים ובהם פרנסואה רבלה וקלמאן מארו.
החוג הספרותי שקיימה בחצרה בערים פו ונראק שבדרום מערב צרפת נודע בשם "הפרנאסוס החדש".
לאחר שהובס פרנסואה הראשון בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בקרב פאביה בצפון איטליה (24 בפברואר 1525), ונלקח בשבי, נסעה מרגריט אחותו למדריד והביאה לשחרורו.
לאחר מות בעלה ב-1525 נישאה מרגריט לאנרי השני, מלך נווארה (ממלכה שהתקיימה בצפון ספרד ובאזור הרי הפירנאים), וב-1528 ילדה לו את ז'אן ד'אלברה, אמו של מלך צרפת לעתיד אנרי הרביעי.
ב-1530 ילדה בן שמת בחג המולד של אותה שנה.
מאורע זה גרם לה לכתוב את הפואמה "ראי נפשה של החוטאת" (1531), שביטאה את אבלה הכבד.
פואמה זו גונתה בידי התאולוגים באוניברסיטת סורבון בפריז, שראו בה כפירה, אולם המלך פרנסואה הראשון אילץ אותם לחזור בהם ולהתנצל בפניה.
מרגריט מנווארה הייתה פטרונית של אנשי רוח ובהם פרנסואה רבלה, קלמאן מארו ופייר דה רונסאר.
היא כתבה פואמות ומחזות רבים, ואת קובץ הסיפורים "הפטמרון" שהתפרסם עשר שנים אחרי מותה.
מרגריט אהבה מאוד את אחייניתה, שארלוט, נסיכת צרפת , שמתה בילדותה.
בשנת 1509 התחתנה מרגריט עם שארל הרביעי, דוכס אלנסון, אך לא היו לה ילדים ממנו.
בשנת 1525 התחתנה מרגריט עם אנרי השני, מלך נווארה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
ז'אן השלישית, מלכת נווארה (1528–1572), התחתנה עם אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום.
בנם יהיה לימים למלך צרפת, אנרי הרביעי.
ז'אן, נסיך נווארה (1530), נפטר בינקותו.
מרגריטה צרפתי (סרפָטי) (באיטלקית: Margherita Sarfatti; 8 באפריל 1880 – 30 באוקטובר 1961) הייתה פטרונית מבקרת אמנות, עיתונאית, סופרת ואספנית יהודייה-איטלקייה.
צרפתי הייתה מאהבת של בניטו מוסוליני, כתבה את הביוגרפיה שלו, והייתה פעילה בניסוח התעמולה של המפלגה הפשיסטית הלאומית.
צרפתי נולדה למשפחת גראסיני (Grassini) ב, הוריה היו אמדאו גראסיני ואמה לוי (דודה היה ג'וזפה לוי, אביה של הסופרת נטליה גינצבורג וסבו של קרלו גינצבורג).
היא הייתה בת זקונים למשפחה אמידה.
אביה היה עורך דין ואיש עסקים.
הוא שימש כעורך דין של הממשלה הוונציאנית והיה ידידו הקרוב של ג'וזפה מלכיור סארטו, לימים האפיפיור פיוס העשירי.
אביה וגם סבה קיבלו תואר אביר מסדר הכתר של איטליה .
צרפתי גדלה בבית מפואר על גדות התעלה הגדולה בוונציה ולמדה אצל מורים פרטיים.
עם זאת, עד מהרה נמשכה לרעיונות סוציאליסטיים ובגיל 18, חרף התנגדות הוריה, היא התחתנה עם צ'זארה צרפתי ("סרפתי" בהגייה איטלקית), עורך דין יהודי, סוציאליסט, שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנים.
לזוג צרפתי נולדו שלושה ילדים: רוברטו, אמדיאו ופיאמטה.
ב-1902 עברו בני הזוג למילנו, המרכז הכלכלי והתרבתי של איטליה.
צרפתי הפכה את ביתה לסלון ספרותי ואמנותי, בייחוד לאנשי האוונגרד והפוטוריזם.
ניתן לומר שזרם הנובצ'נטו (Novecento), שבין מבשריו היה ג'ובאני מוציו, התחיל בטרקלין ביתהּ.
זהו זרם אמנותי המהווה פשרה בין הנאו קלאסיציזם לבין המודרניזם, ולכן התאים מאוחר יותר לתורה הפשיסטית שקידשה את העבר בכלים מודרניים.
עם מות אביה ב-1908, צרפתי קיבלה ירושה גדולה, שאפשרה למשפחה לעבור לדירה גדולה במילאנו, לרכוש בית קיץ ליד אגם קומו ולתמוך באמנים ובפעילות המפלגה הסוציאליסטית של איטליה .
ב-1911 פגשה את מוסוליני, לאחר שמונה כעורך ראשי בעיתון הסוציאליסטי "אוואנטי!", בו כתבה צרפתי ביקורת אמנות.
הוא היה בן 29, צעיר ממנה בשלוש שנים, ויחדיו עברו מסלול מסוציאליזם לפאשיזם.
נתיב אידאולוגי שאליו פנו יהודים-איטלקים רבים, ושהחל עם השוואת זכויות יהודי איטליה באמנסיפציה ב-1848. שהמהפך החיובי והמהיר במעמדם, אשר התקדם במקביל לתהליך שחרורה ואיחודה של איטליה, הפך אותם לפטריוטים איטלקים נלהבים.
בשנה בה פגשה את מוסוליני הוא פרסם ספרון בשם "מחוז טרינטינו בעיני סוציאליסט" (Il Trentino veduto da un socialista).
ספר שהתנגד לתעמולה פאן־גרמניות שהחלה להופיע באזור, אשר אחת ממטרותיה הייתה סיפוח מחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה לגרמניה והפצת האנטישמיות באיטליה.
בספר התקיף בעוז ובאירוניה את תורת־הגזע ומוכיח את נאמנותם של היהודים לערכי התרבות באירופה ואת אהבתם למולדתה.
צרפתי עצמה כתבה באותה עת מאמרים בשמו של מוסוליני, וייתכן שהייתה מעורבת גם בכתיבת ספרון זה.
בנה הבכור, רוברטו, התגייס לצבא האיטלקי במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונהרג בפעולה במונטה באלדו בינואר 1918, בגיל 18. בנאום מיוחד על גבורתם של צעירי איטליה בזמן המלחמה הזכיר מוסוליני ושיבח את רוברטו צרפתי, "הצעיר היהודי שקבל אות הצטיינות גבוה ביותר בצבא האיטלקי".
בתום המלחמה, צרפתי סולקה מהמפלגה הסוציאליסטית בגלל עמדותיה.
לאחר מכן היא החלה לעבוד ולשתף פעולה עם איל פופולו ד'איטליה, העיתון הרשמי של התנועה הפשיסטית שהקים מוסוליני ב-1914 (אז סולק מהמפלגה הסוציאליסטית בעצמו).
אך גם כתבה מאמרים לעיתונים אחרים, ובכתב עת לתיאוריה פוליטית.
בינתיים היא חיזקה את הקשר שלה עם מוסוליני וסייעה לו בארגון המצעד על רומא באוקטובר 1922.
ב-1924 לאחר מות בעלה עברה צרפתי עם ילדיה לרומא, ובתקופה זו הגיעה גם השפעתה הפוליטית לשיאה.
היא שימשה כסופרת צללים של הדוצ'ה, כתבה בשמו מאמרים, ערכה את ביטאון המפלגה הפאשיסטית וכתבה את הביוגרפיה הרשמית הראשונה שלו, שראתה אור תחילה באנגלית, בבריטניה ב-1925, תחת השם "The Life of Benito Mussolini".
לאחר מכן היא תורגמה ל־18 שפות והייתה לרב-מכר.
בנוסף באותה שנה הייתה מבין האינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים והאישה היחידה שחתמה על המכתב.
היא גם קיבלה תפקידים רשמיים בניהול אירועי תרבות ואמנות.
ב-1930 התנצרה צרפתי, החל מתחילת שנות השלושים גילתה שמוסוליני מתרחק ממנה ולוטש עיניים אל נשים אחרות, צעירות ממנה.
היא הפכה לשתלטנית ויומרנית מדי לטעמו, והשמינה.
עם החלת חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938, הבינה שלמרות התנצרותה, עליה לעזוב, ונמלטה לשווייץ.
היא לקחה אתה שתי מזוודות בהם 1,272 מכתבים שכתב לה מוסוליני, מעין "תעודת ביטוח".
בתה פיאמטה ובעלה נשלחו מטעם מוסוליני לשכנע אותה לחזור, אך היא עברה לבדה לארגנטינה, חילקה את זמנה בינה לאורוגוואי, ועבדה, בין השאר, כעיתונאית.
ילדיה שנותרו באיטליה שרדו את המלחמה, אך אחותה וגיסה הוסגרו למשטר הפשיסטי, ונספו בדרכם לאושוויץ.
ב-1947 חזרה צרפתי לאיטליה, הפכה בשנית לבעלת השפעה באמנות האיטלקית ואף ביקרה מספר פעמים בישראל.
בריאיון לעיתון "חרות" ב-1951 אמרה שראתה ב "פירוש לתנ"ך" ובנצרות פירוש הולם לבעיות החברה.
צרפתי לא תמכה בציונות אך גילתה יחס חיובי לגורמים בתנועה הרוויזיוניסטית שלהם היו קשרים עם משטרו של מוסוליני.
מספר צעירים רוויזיוניסטים אף למדו באוניברסיטאות איטלקיות.
אחד מהם, צבי קוליץ, אף פרסם בתום לימודיו את ספרו "מוסוליני: אישיותו ותורתו", שלצד ביוגרפיה מחמיאה כלל גם מבחר מכתביו.
בוגר נוסף של אוניברסיטה באיטליה באותו עשור, אברהם שטרן, טען שמוסוליני לא היה אנטישמי אך אולץ, מסיבות שסירב לפרסם, להחיל את חוקי הגזע באיטליה.
צרפתי נמנעה לדבר על העבר או לפרסם מסמכים ומסמכים שהיו ברשותה, אך הוציאה ב-1955 ספר זיכרונות בשם "Acqua passata" (מים שעברו).
ב-1988 עלה במסגרת המרכז לתיאטרון ניסויי, מחזה שכתב וביים מיכאל כהנא, על חייהם של צרפתי ומוסוליני.
השחקנית דליה פרידלנד גילמה את צרפתי.
ב-1993 יצאה לאור ביוגרפיה של צרפתי שכתבו ההיסטוריונים פיליפ קניסטרארו ובריאן ר.
ב-1999 גילמה את צרפתי השחקנית סוזן סרנדון, בסרטו של טים רובינס "העריסה תתנועע".
הסרט מתרחש בניו יורק בשנות ה-30, שאליה הגיעה צרפתי לקדם אמנות איטלקית וכדי לגייס תמיכה במשטרו הפאשיסטי של מוסוליני.
ב-2006 יצאה לאור בספרדית הביוגרפיה "אהובתו היהודייה של מוסוליני: ההשראה הגדולה של מנהיג הפשיזם", שכתב דניאל גוטמן.