tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרעיון הגלוי שעומד מאחורי עבודה פולחנית זו הוא כי הנשים המשועבדות נבחרו על ידי אלוהים להיות נשות האל.
למעשה, עבודת הטרוקוסי היא עבודת פולחן אשר בה נערות צעירות מוצעות על ידי הוריהן בפני הכמרים המסורתיים של המקדש.
ההצעה של ההורים נובעת מתוך מחשבה כי עבדות בתן תכפר על החטאים שביצעו הם עצמם או קרובי משפחותיהם.
לאחר שמוצעות הנערות בפני הכמרים הן נשלחות לחיי עבודה קשים.
העבדות מלאה בעבודה פיזית קשה והתעללות מינית.
הנערות לא רשאיות להחליט מתי או מי במקדש רשאי לקיים עמן יחסי מין, הן כנועות להחלטות הכמרים ומשרתות את צורכיהם.
במרכז מערכת האמונה של הטרוקסי הוא הבסיס כי הנערה הופכת להיות עבד של האל.
הנערות כפופות להחלטות הכומר במקדש, הוא אחראי על האינטראקציה של הנערה עם האחר, דורש ממנה עבודה ומין ומתעלם באופן מוחלט מצרכיה הבסיסים והפיזיולוגים של בריאות, אוכל והשכלה.
כלל שפחות הטורוקסי הן נשים בלבד.
אין גברים שמשמשים לעבדי האל תחת אמונה דתית זו.
למרות כל החוקים הבינלאומיים והלאומיים במדינות אלו ובמיוחד בגאנה, ישנן הנחות כי כיום ישנן 130 מקדשים בגאנה המונים יותר מ-5,000 שפחות טרוקוסי.
ישנם גם שפחות טרוקוסי במדינות אחרות כגון טוגו ובנין אך שם לא ידוע באופן ודאי המספר הכולל.
ישנה השערה כי סך הכל ישנן כ-35,000 שפחות טרוקוסי ברחבי אפריקה.
מספרים אלו לא כוללים את כלל הצאצאים שנולדו כחלק ממקרי האונס של הכמרים את הנערות, צאצאים אלו נכנסים גם הם למעגל העבדות הקיים.
אנשים רבים נוטים לחשוב כי עבדות מודרנית כיום מתרחשת רק במדינות שאינן מפותחות.
אין הדבר נכון, עבדות כיום קיימת בכל רחבי העולם.
אף מדינה אינה חופשייה מהעבדות המודרנית על כלל צורותיה השונות, כך אנשים מכל גיל מין וגזע עשויים להיות קורבן לה.
עם זאת, בניגוד להנחה שנאמרה לעיל כי כל אחד יכול ליפול קורבן לעבדות ישנן קבוצות סיכון אשר יותר פגיעות לעבדות מאחרות.
אנשים החיים בעוני ולהם הזדמנויות מוגבלות להשגת עבודה הולמת והוגנת פגיעים יותר לקבלת הצעות עבודה מוטעות אשר בקלות עשויות להפוך לניצול.
כך גם אנשים אשר מופלים על בסיס גזע, מעמד או מין יותר חלשים בתוך החברה.
חשוב לזכור כי סביר שהעבדות תתרחש במדינות או קבוצות בהן השלטון חלש ומרובה בשחיתויות.
מתוך כלל מאפיינים אלו ניתן להבין מדוע אנו רואים גם היום בעולם מודרני ומתפתח את העבדות באפריקה.
לא ניתן לומר כי קיימים זכרונות מועטים לעבדות באפריקה, שכן הייתה מאוד נפוצה לאורך ההיסטוריה ובאותו האופן נפוצה מאוד גם כיום, כ-9.1 מיליון בני אדם נמצאים בעבדות ביבשת אפריקה.
היות שבעיית העבדים באפריקה עדין מאוד נפוצה ישנם ארגוני זכויות רבים אשר פועלים בצורה שוטפת ומעוררת השראה כדי להפסיק את תהליך השעבוד.
מטרתם העיקרית של ארגונים אלו היא להילחם ולמנוע את הסחר בבני האדם, האלימות המינית ואת האלימות נגד הילדים.
בנוסף, לספק תמיכה חינוכית לילדים פגיעים ולהתמקד בהעצמתם.
יתרה מזאת, ישנה שאיפה של הארגונים להעצימם ולגרום לצעירים החיים ביבשת לפיתוח לאומי ומילוי תפקידים אסטרטגיים במאבק נגד החסר והשעבוד של תושבי היבשת האחרים.
פעילות הארגונים נחלה הרבה הצלחות, אך היות שהתופעה נפוצה ורחבה הדרך עוד ארוכה.
אחד הארגונים המוכרים באפריקה הוא ארגון שנקרא: "מרכז דוואטופ לפיתוח אפריקה" (Devatop Centre for Africa Development).
זהו ארגון ללא מטרות רווח שפועל בניגריה.
הארגון שם דגש על מאבק בסחר בבני אדם, אלימות מינית, התעללות בילדים; ומספק תמיכה חינוכית לילדים פגיעים.
ארגון נוסף אשר פועל ברמה הבינלאומית הוא ארגון האנטי עבדות הבינלאומי - The Anti Slvery International.
ארגון זה פועל ברמה המקומית, הלאומית והבינלאומית לחיסול והפסקה כל צורה של עבדות ברחבי העולם.
ב-26 בינואר 2018 חווה ארגון זה הצלחה משמעותית כאשר פעל בשיתוף פעולה עם ה־Minority Rights Group International) MRG).
ההצלחה התבטאה בכך שהאגודה לזכויות האזרח מצאה כי שלטונות מדינת מאוריטניה (מדינה בצפון מערבת אפריקה) לא נקטו בשום אמצעים נאותים כדי למנוע, לחקור ולהעמיד לדין מצבים של עבדות.
המקרה נוגע לסיפורים של שני ילדים, אחים אשר נולדו לשושלת עבדים וכך הפכו באופן אוטומטי לעבדים עם הולדתם.
אחיהם הבוגר של שני אחים אלו הואשם לראשונה בבית המשפט כי הוא מחזיק את האחים בעבדות ומונע מהם את לימודיהם.
המקרה הנוכחי התייחס למצב בו המדינה הפרה את התחייבותה להגנה על זכויות הילדים על פי אמנת הילדים האפריקאית.
המדינה לא הגנה על הילדים כמו שהתחייבה.
בזכות התערבות ופעולותו של הארגון האדון שלהם, אחיהם הפך לבעל העבדים הראשון שהועמד לדין בהיסטוריה של מאוריטניה.
הישג זה של הארגון הוא משמעותי מאוד שכן הוא הראשון והיחיד מסוגו עד כה.
מקרה זה מלמד אותנו מדוע פעילות הארגונים היא כה חשובה ומשמעותית.
כל שינוי קטן של ארגונים אלו עשוי להוביל למציאות אחרת ויותר טובה הן ביבשת אפריקה והן בשאר מדינות העולם בהן העבדות עדין חיה ונושמת.
עבדות מינית היא סוג של עבדות בה שפחה או עבד נאלצים לעסוק בפעילות מינית בניגוד לרצונם.
מצב זה יכול להתקיים בצורות רבות, ביניהן נישואים בכפייה וסחר בבני אדם כגון סחר מיני בילדים ובנשים.
עבדות מין קיימת מזה אלפי שנים ומעוגנת בתרבויות שונות עתיקות במזרח התיכון, תרבויות באפריקה, במזרח הרחוק ובדרום אמריקה.
הצהרת וינה (1993) ותוכנית הפעולה שלה מחייבות מאמץ בינלאומי למגר את תופעת העבדות המינית בשל הפגיעה בזכויות האדם.
אירועים של עבדות מינית על ידי מדינות נלמדו ונחקרו על ידי אונסק"ו, תוך שיתוף פעולה עם גורמים בינלאומיים שונים.
חוק רומא שנחקק בשנת 1998, הוא חוק המגדיר את הפשעים עליהם לבית הדין הפלילי הבינלאומי יש סמכות משפטית, כולל פשעים נגד האנושות הכוללים "שעבוד" ו"שעבוד מיני" אשר בוצעו במסגרת פגיעה נרחבת או שיטתית כנגד אוכלוסייה אזרחית בכללותה.
כמו כן, היא מגדירה עבדות מינית המתרחשת במהלך סכסוך מזוין בינלאומי כפשע מלחמה והפרת אמנת ז'נבה.
נוסח החוקה של רומא אינו מגדיר במפורש את השעבוד המיני באופן ספציפי, אך כן מגדיר שעבוד באופן כללי כמימוש של הסמכויות הנלוות לבעלות על אדם, כולל הפעלת כוח במהלך הסחר באדם ובפרט בנשים וילדים.
על פי דבריו של מארק קלמברג על אמנת רומא, העבדות המינית היא צורה מסוימת של שעבוד, הכוללת מגבלות על האוטונומיה של האדם, על חופש התנועה ועל הכוח להחליט על עניינים הקשורים לפעילות המינית.
כך, הפשע כולל גם נישואים כפויים, או עבודת כפייה אחרת שבסופו של דבר כרוכה בפעילות מינית מאולצת.
בניגוד לעבירת האונס, שהיא עבירה שהושלמה, העבדות המינית מהווה עבירה מתמשכת.
תזכיר ההסמכה של רומא, המגדיר את סמכותו של בית הדין הפלילי הבינלאומי, מכיר באונס, בעבדות מינית, בזנות כפויה, בהריונות בכפייה, בעקרות כפויה, או כל צורה אחרת של אלימות מינית בעלת אופי דומה, כפשע נגד האנושות אם הפעולה היא חלק מפרקטיקה רחבה או שיטתית.
העבדות המינית הוכרה לראשונה כפשע נגד האנושות כאשר בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר הוציא צווי מעצר על בסיס אמנת ז'נבה והפרות של דיני המלחמה או מנהגיה.
הוכר כי נשים מוסלמיות בפוצ'ה (דרום מזרח בוסניה והרצגובינה) נתונות לאונס קבוצתי שיטתי ונרחב, עינויים ועבדות מינית על ידי חיילים סרבים, שוטרים ואנשי קבוצות צבאיות בבוסניה לאחר השתלטות על העיר באפריל 1992 .
כתב האישום היה בעל משמעות משפטית גדולה.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה נחקרו תקיפות מיניות לצורך העמדה לדין בדבר עינויים ושעבוד כפשע נגד האנושות.
כתב האישום קבע על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר כי אונס ושעבוד מיני הם פשעים נגד האנושות.
פסיקה זו ערערה על הסכמה רחבה של אונס ושעבוד מיני של נשים כחלק מהותי ממלחמה.
סחר בין-לאומי בבני אדם לצורך ניצול מיני הוא פעילות כלכלית המונעת ממניעי רווח.
חוקים הנוגעים למין מסחרי משפיעים על רווחיות הסחר ואף על זרימתו לתוך המדינה.
סחר בבני אדם למטרות ניצול מיני מסחרי שכיח מאוד במדינות שבהן זנות חוקית ופחות שכיח במדינות שבהן הזנות אינה חוקית.
ניצול מיני מסחרי של ילדים
ניצול מיני מסחרי של ילדים כולל זנות ילדים (או סחר בילדים של ילדים), תיירות מין לילדים, פורנוגרפיית ילדים או צורות אחרות של יחסי מין עם ילדים.
הצהרה של הקונגרס העולמי נגד ניצול מיני מסחרי של ילדים שנערכה בסטוקהולם בשנת 1996, הגדירה ניצול מיני מסחרי של ילדים כ"התעללות מינית על ידי המבוגר ותגמול במזומן או באדיבות לילד או לצד שלישי.
התייחסות לילד כאובייקט מיני וכאובייקט מסחרי ".
זנות קטינים, או סחר בקטינים, היא סוג של עבדות מינית.
זהו ניצול מיני מסחרי של ילדים ובני נוער, שבו הקטין מבצע את שירותי הזנות, בדרך כלל לטובתו הכספית של מבוגר.
צריכת מין ילדים באמצעות תיירות
אירוע זה מתרחש כאשר מבוגר נוסע למדינה זרה, במטרה לעסוק בפעולת התעללות מינית בילדים הנמצאים טרם גיל ההתבגרות.
מדינות כמו תאילנד, קמבודיה, הודו, ברזיל ומקסיקו הן מדינות המזוהות עם ניצול מיני של ילדים.
סחר במין ילדים לעיתים קרובות כרוך בפורנוגרפיה של ילדים.
ילדים נרכשים בדרך כלל ונמכרים למטרות מיניות ללא ידיעת ההורים.
פורנוגרפיית ילדים, המכונה לעיתים "תמונות של התעללות בילדים" מתייחסת לתמונות או לסרטים המתארים פעילויות מיניות מפורשות הקשורות לילד.
פורנוגרפיה של ילדים היא לעיתים קרובות תיעוד חזותי של התעללות מינית בילדים.
התעללות בילד מתרחשת במהלך המעשים המיניים המצולמים בהפקת פורנוגרפיית ילדים.
אמנה בדבר זכויות הילד היא אמנה בין לאומית השואפת לקבוע את זכויותיהם הפוליטיות, האזרחיות, הכלכליות והתרבותיות של ילדים ובני נוער.
בשנת 1989 נוסח האמנה אומץ על ידי האו"ם.
לאמנה פרוטוקול אופציונלי הנוגע בנושא הסחר בילדים, זנות, ופורנוגרפית ילדים.
רוב הצורות של זנות כפויה, אם לא כולן, עשויות להיחשב כעבדות מינית.
המונח "זנות כפויה" מופיע במוסכמות בינלאומיות והומניטריות, אך לא הובן דיו והוחל באופן לא עקבי.
זנות בכפייה הוא מושג המתייחס בדרך כלל לתנאי שליטה באדם שנכפה על ידי אדם אחר לעסוק בפעילות מינית.
סוגיית ההסכמה בזנות היא סוגיה מרכזית המעוררת דיון רב.
באירופה ובמקומות נוספים בעולם, הדעות נחלקות בשאלה האם יש להתייחס לזנות כבחירה חופשית או כעל נטול בחירה וכתחום שמנצל נשים.
החוק בשוודיה, בנורווגיה ובאיסלנד - שם לא חוקי לשלם על מין, מבוסס על הרעיון שכל צורות הזנות הן ניצוליות מטבען, ומתנגדות לרעיון שהזנות יכולה להיות מרצון.
לעומת זאת, הזנות היא מקצוע מוכר במדינות כמו הולנד וגרמניה.
ב -1949 אימצה העצרת הכללית של האו"ם את האמנה של התנועה בבני אדם בדבר דיכוי וניצול של נשים בזנות.
אמנת 1949 מחליפה מספר אמנות קודמות שעסקו בזנות כפויה.
אמנת 1949 סיפקה נקודת מבט שונה על בעיית הסחר בכך שהיא מתייחסת לנשים המועסקות בזנות כקורבן של צרכני הזנות.
סעיף 1 לאמנת 1949 מטיל עונש על כל מי ש"גורם, מניע ומשדל אדם אחר לזנות או פוגע במיניותו של אדם אחר, גם בהסכמת אותו אדם.
בהתאם להוראות אמנת 1949, הסחר אינו צריך לחצות גבולות בינלאומיים.
נישואים כפויים הם נישואים שבהם אחד או שני המשתתפים נשואים, ללא הסכמתם החופשית.
נישואים כפויים נחשבים כאחד מסוגי עבדות מינית.
הסיבות לנישואים כפויים כוללים היבט אינטרסנטי כגון מחיר כלה ונדוניה, היחלצות מעוני, על רקע כבוד המשפחה: העובדה שהנישואין נחשבים בקהילות מסוימות להסדר חברתי בין המשפחות המורחבות של החתן והכלה, השכלה מוגבלת ואפשרויות כלכליות, הגנה נתפסת על מסורות תרבותיות או דתיות.
נישואים כפויים שכיחים במיוחד בחלקים מדרום אסיה ואפריקה שמדרום למדבר סהרה.
המתיישבים הראשונים באמריקה היו ברובם גברים לבנים אשר חלקם השתמשו בכוח פיזי כדי לסרסר בנשים.
נשים מהשבטים המקומיים באמריקה נתפסו כסחורה ונמכרו ללבנים, ונשים אירופאיות עניות נאלצו להגר לארצות הברית נגד רצונן ולהפוך לבנות זוג לגברים.
מתחילתה של העבדות האפריקאית בקולוניות של צפון אמריקה, גברים לבנים שיעבדו נשים אפריקאיות והפכו אותן לפילגש או למאהבות מזדמנות.
נשים, גברים וילדים שהיו עבדים, לעיתים קרובות נאנסו על ידי האדונים הלבנים שלהם, הבנים הצעירים של האדונים, גברים לבנים אחרים שקשורים לאדונים, ובכמה מקרים נשים לבנות הקשורות לאדונים.
הרביית העבדים הייתה ניסיון של האדונים להשפיע על שחזור העבדים למטרות רווח אישיות.
זה כלל יחסי מין בכפייה בין עבדים ושפחות, עידוד של הריונות בקרב שפחות, קשרים מיניים בין ממונה ועבד כדי לייצר עוד ילדים שיהיו עבדים, והעדפה לשפחות שיש להן הרבה ילדים.
ההיסטוריון פרייזר פרנקלין (E.Franklin Frazier) כתב בספרו The Negro Family ש- "היו אדונים אשר, ללא שום התייחסות להעדפות של עבדיהם, אנסו אותם, כאילו היו הסחורה שלהם".
הרבה שפחות (שכונו "משרתות מפוארות") נמכרו במכירות פומביות כדי לשמש כפילגש או זונה.
שפחות ששימשו כפילגש היו השפחות היחידות אשר שילמו עליהן מחיר גבוה יותר מזה ששילמו על עבדים גברים בעלי מיומנויות עבודה במאה ה-18 פותחה מערכת של פלאסז'.
פלאסז' היא מערכת רשמית של פילגש שהתפתחה בלואיזיאנה ובעיקר בניו אורלינס במאה ה-18. נשים צעירות בעלות גזע מעורב קיבלו נדוניה או רכוש כחלק מההסדר הנובע מהקשר בין אימותיהן לגברים לבנים.
האבות לעיתים קרובות שילמו עבור חינוך של ילדיהם המעורבים שנולדו מהערבובים האלה, במיוחד הבנים, שיכלו להתחנך בצרפת ולהיכנס לצבא.
מערכת הפלאסז' התפתחה מהדומיננטיות של הגברים הלבנים בקרב אוכלוסיות קולוניאליות מוקדמות, שלקחו נשים השייכות לשבטים המקומיים וכן נשים אפריקאיות שבני זוגם שימשו כעבדים כבנות זוג.
צרפת שלחה נשים שהורשעו יחד עם בעליהן שהיו חייבים כספים, וב־1719, גורשו 209 נשים פושעות "שהיו בעלי אופי מתאים כדי להישלח לקולוניות הצרפתיות בלואיזיאנה".
צרפת גם העבירה יתומות צעירות שידועות כ"בנות המלך" לקולוניות כדי שיתחתנו שם.
באמצעות לוחמה ופשיטות, נשים מהשבטים המקומיים באמריקה נתפסו לעיתים קרובות למטרות סחר, מכירה, או לקיחה שלהן כבנות זוג.
ראשית, הקולוניה בדרך כלל ייבאה גברים אפריקאים כדי להשתמש בהם לעבודת פרך בגלל קיומה של עבודה קשה של סילוק אבנים כבדות על מנת לאפשר פיתוח של מטעים.
עם הזמן, היא גם ייבאה שפחות אפריקאיות.
נישואין בין הגזעים היו אסורים במאה ה-18, אבל סקס בין גזעי תוך הבאת צאצאים נמשך.
הגברים האירופאים מהמעמד הגבוה במשך התקופה הזו לעיתים קרובות לא
התחתנו עד שהיו בשנות העשרים המאוחרות או השלושים המוקדמות שלהם.
הגדלת העיור והכנסת הנשים לשוק העבודה במאה ה-19 הובילו לגמישות
כאן החלה הבהלה לגבי "העבדות הלבנה".
התייחס לנשים שנחטפו למטרת זנות.
מספר חוקים (כמו White-Slave Traffic Act ב-1910) הפכו מעבר של נשים בין מדינות עבור מטרות לא מוסריות,
החוקים המשיכו להשתנות, בעיקר ביחס לגבולות בין זונה מרצון לבין קורבן
1910, הקונגרס העביר את חוק הסחר
בעבדים לבנים של 1910 (הידוע כחוק מאן), שהפך לפשע העברת נשים מעבר לגבולות
המדיניים במטרה של זנות או הוללות, או עבור כל מטרה אחרת לא מוסרית.
הייתה לטפל בזנות, חוסר מוסריות, וסחר בבני אדם, בעיקר איפה שהסחר היה למטרות
ברם, העמימות של "מטרה לא מוסרית" למעשה הפכה לפשע נישואין בין גזעיים,
ומנעה מנשים רווקות לחצות את גבולות המדינה עבור מעשים מוטעים מוסרית.
בשנים 1880–1917 הגיעו מהגרים רבים מדרום ומזרח אירופה לארצות הברית, כאשר
הציבור האמריקאי ראה בהם כאחת הסיבות להתרחבות הזנות במדינה.
בארצות הברית שני ארגוני סרסור מרכזיים- אחד צרפתי ואחד יהודי.
כל הקבוצות האתניות שהגיעו לארצות הברית זעמו על הקישור שלהם לזנות, אך יהודי ניו יורק זעמו במיוחד-18. התגובה של היהודים הייתה הבולטת ביותר בהשוואה לשאר הקבוצות האתניות שהיגרו לארצות הברית.
נעשו מאמצים מיוחדים של ארגונים יהודיים להילחם בזנות באופן כללי, ובעיקר במעורבות של יהודים בזנות- 19. בעקבות מאמצים אלה הוחלט ב 1912 להציב צופים בתחנות הרכבת ובנמלים כדי לשמור על הבנות שמגיעות ולמנוע מהן להגיע לזנות.
ככל שגדל הסחר בנשים ממדינות זרות, הקונגרס התחיל להעביר פעולות נגד הגירה כדי לצמצם כניסת זרים למדינה, ולמנוע
הגירה מאירופה ואסיה לארצות הברית.
בעקבות זאת, סחר בבני אדם לא נחשב נושא מרכזי
ב־1921 נוצרו מטרות לאומיות חדשות למניעת סחר בבני אדם.
עיקרם היו הכרה רשמית נוספת לתנועה למניעת סחר, כמו גם מנגנון ביורוקרטי למחקר ולמאבק בבעיה.
הוועדה המייעצת בקשר לתנועה של נשים וילדים הייתה ועדה מייעצת קבועה, שהחברים בה היו מ 9 מדינות, וכמה מארגונים לא ממשלתיים.
התפתחות חשובה הייתה יישום מערכת של דוחות שנתיים של המדינות החברות.
המדינות החברות הקימו משרדים מרכזיים משלהם כדי לעקוב אחר הסחר בנשים וילדים ולדווח עליהן.
הוועדה המייעצת פעלה גם להרחבת תוכנית המחקר וההתערבות שלה מעבר לארצות הברית ולאירופה.
בשנת 1937 תוכננה ועידה בינלאומית של רשויות מרכזיות באסיה, אך לא נעשתה שום פעולה נוספת בסוף שנות השלושים.
כיום על פי החוק הפדרלי
עבודה בזנות נחשבת לסחר בבני אדם אם הגבר או האישה העוסקים בזנות הם מתחת לגיל 18
או נשלטים בכוח, הונאה, או כפייה.
החוק עדיין לא מיושם במלואו ובהרבה מדינות אנשים
שעוסקים בזנות ואמורים להיחשב כקורבנות לפי החוק הפדרלי עדיין נעצרים ומועמדים
חוף ברברי היה אזור בסן פרנסיסקו שבו ישב (the red
האזור היה מזוהה עם הימורים, זנות, ופשעים
הרחובות היו עמוסים בבתי בושת ו"סלונים" (מקומות בהם הגברים
הלכו לפרוק את זעמם ).
Coast כלל גם דיור לזונות ברמה נמוכה, ולילדות
בסין הילדות לא היו בעלות ערך, ובשנות ה-1840 המאוחרות הרבה מהן, אפילו
שלקחו אותם לאמריקה כדי להשתמש בהן בשפחות מין.
בסן פרנסיסקו, ילדות נקנו ונמכרו,
תינוקות נמכרו עבור 100 דולר.
" היצורים חסרי אונים הללו הם כולם עבדים,
נקנו בסין, ויובאו על ידי גברים מושפלים מהגזע שלהם, שלמרות החוקים שלנו, שואפים
להחזיק אותם בשעבוד לכל החיים, שהוא פי אלף יותר חסר תקווה ואיום מאשר העבדות של
הכושי בלואיזיאנה או קובה הייתה אי פעם.
הם גדלו מילדות לחיים של בושה.
ילדים, ללא חינוך, וללא חוויות של העולם שנמצא מחוץ לסמטאות הצרות בהם הם חיו
הילדות הסיניות עלו 40$, אבל היו שוות בערך 400$ אם
היו נראות טוב, צעירות ובריאות.
כל קולוניה של חצי תריסר ילדות הייתה נמצאת תחת
שליטתה של "אם זקנה", שבעצמה הייתה זונה בדימוס.
כאשר ילדה נמכרה לעבדות אף אחד לא עזר לה.
הסיניות נקראו גם sing-song girls ועבדו בחדרים קטנים
אם הן לא משכו מספיק את הלקוחות, הן לעיתים קרובות נענשו
לאורך אלפי שנים נשים היה מקובל במזרח התיכון להחזיק נשים לצורכי יחסי מין בכפייה.
נשים נלקחו כשלל מלחמה, נחטפו מהוריהם או נמכרו על ידי ההורים למשפחות אחרות.
התיאור של שימוש בשפחות מתואר בתנ"ך כמו גם בתרבויות עתיקות אחרות במזרח התיכון במסוטופטיה ובמצרים העתיקה.
המנהג נמשך גם לאורך ימי הביניים ועד לעת החדשה ברחבי העולם המוסלמי במדינות ערב, בטוריקה ובפרס.
האימפריה העות'מאנית נהגה לייבא וללכוד נשים לשם הפיכתן לשפחות מין, חלקן בהרמון הסולטן וחלקן לשימוש אצולה או סוחרים.
צ'רקסים, סורים ונובים היו שלושת המוצאים האתניים העיקריים של נקבות שנמכרו כשפחות מין (Cariye) באימפריה העות'מאנית.
מקורות אחרים ליבוא נשים כשפחות מין היו יבוא נשים שחורות ממדינות אפריקה באמצעות סחר העבדים הערבי ופשיטות וחטיפות של נשים מאירופה וממזרח אירופה.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב בשנים 2014–2020, הלובים החלו ללכוד מהגרים אפריקאים שמדרום לסהרה שניסו להגיע לאירופה דרך לוב ולמכור אותם בשוקי עבדים או להחזיק אותם כבני ערובה עבור כופר.
לעיתים קרובות נשים נאנסות, משמשות כשפחות מין, או נמכרות לבתי בושת.
ילדים מהגרים סובלים מהתעללות ואונס ילדים בלוב.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, התקיימה רשת ענפה של סחר בנשים סיניות לערים כמו סינגפור.
בנוסף פעלה רשת נפרדת של סחר בנשים יפניות, אשר הועברו לאורך יבשת אסיה, בארצות כמו סין, יפן, קוריאה, סינגפור והודו, במה שנודע כ-"מעבר סחר העבדים הצהובים".
כמו כן רשת דומה של זנות מאירופה, אשר הועברה להודו, סינגפור סין ויפן שנודעה בשם "מעבר חסר העבדים הלבנים".
קיראוקי-סאן הן ילדות ונשים יפניות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שנסחרו למטרות ניצול מיני.
קיראורי-סאן הועברו מאזורי חקלאות עניים ביפן למזרח אסיה, דרום אסיה, לסיביר ולהודו הבריטית, כדי לשרת כזונות ולתת שירות מיני לגברים מגזעים שונים כמו סינים, אירופאים, דרום אסייתים ואחרים.
היעדים העיקריים של נשים אלו היו סין (בייחוד שנגחאי), הונג קונג, פיליפינים, תאילנד, אינדונזיה ומערב ארצות הברית (בייחוד סן-פרנסיסקו).
נשים אלו נשלחו לעיתים קרובות למושבות מערביות באסיה, שם הייתה דרישה חזקה מצד אנשי צבא מערביים וסינים.
נשים יפניות נסחרו בקלות מחוץ לארצן, מאחר שנמלים קוריאנים וסינים לא דרשו מאזרחים יפנים פספורט והממשלה היפנית הבינה שהכסף מסחר זה בזנות עזר לכלכלה היפנית.
החרם הסיני על מוצרים יפנים ב-1919 אף הוביל להסתמכות על ההכנסה מבנות אלה.
יפן במהלך מלחמת העולם השנייה
"נשות ניחומים" הוא מונח המתייחס לנשים מארצות כבושות, אשר שועבדו לשרת כשפחות מין במחנות הצבא במלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
זוהי למעשה לשון נקייה לעבדות מין בחסות הצבא היפני.
"נשות הניחומים" שועבדו לקיים יחסי מין עם חיילי הצבא היפני, מוערך כי היו 2000 מרכזים שבהם היו כ-200,000 נשים שנכלאו ושימשו כשפחות מין.
רוב הנשים "גויסו" מקוריאה, סין ושטחים כבושים ממזרח אסיה.
לעיתים קרובות נשים אלו נחטפו לשם עבדות המין, לפעמים נקנו ממשפחות מוכות עוני (לאחר שהצבא היפני לקח מהם לבוש ואוכל), נמכרו בתור פירעון חוב, או הונו בכך שהובטחה להם עבודה טובה בתור אחיות, מלצריות וכדומה.
ב"תחנות הניחומים" מסופר על מקרים קשים בהם כל אישה נאנסה בממוצע כ-10 פעמים ביום, נשים רבות נאנסו עד מוות, או נהרגו בעינויים שונים.
במהלך מלחמת קוריאה הצבא הדרום קוריאני הקים "יחידת נוחות מיוחדת" הדומה ליחידות הנוחות אשר שירתו את הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצבא הדרום קוריאני חטף נשים צפון קוריאניות ושעבד אותן לעבדות מין.
מערכת "הנוחות" הדרום קוריאנית כללה 7 "יחידות נוחות מיוחדות" שונות.
בנוסף, התקיימו יחידות נוחות אשר נוידו בין מחנות צבאיים.
כמו כן, בתי בושת פרטיים נשכרו על ידי הצבא הדרום קוריאני.
למרות שעדיין לא ברור כיצד גויסו נשות נוחות אלה ואין עדיין מידע מספק, ידוע כי חלק מהנשים נחטפו מצפון קוריאה.
סחר בנשים וילדים למטרות מין הוא הפרה בוטה של זכויות אדם, ומתואר כצורת עבדות מודרנית.
עובדה זאת לא מונעת סחר בכ־800,000 ילדים ונשים בכל שנה במעברי גבולות בין לאומיים.
80% מתוך סחר זה מסתיים בעבודות מין בכפייה.
הערכה זו אינה כוללת את הסחר המתקיים בתוך המדינות של הנסחרים או ילדים הנחשבים כנעדרים.
האו"ם העריך שסחר בנשים וילדים למטרות עבודות מין בכפייה מסתכם ביותר מ-30 מיליון קורבנות.
אסיה נחשבת אחד מהאזורים הפגיעים ביותר לסחר בבני אדם מפאת כמות האוכלוסייה העצומה, עיור אשר הולך וגובר ועוני מתמיד בחלקים מהיבשת.
מספר בני האדם הנסחרים בכל שנה כולל הערכות החל מרבבות ועד למיליונים.
וריאציות שונות כאלה של מידע נובעות מהטבע החשאי של סחר בבני אדם, ובשל קושי באיסוף נתונים ובמידע על הנושא.
ארצות מקור מהן נשים רבות נסחרו בשנת 2002 כללו את בורמה, תאילנד, וייטנאם, רוסיה, אוזבקיסטן, נפאל, לאוס, סין והפיליפינים.
ארצות היעד לנשים אלו כללו את תאילנד, סין, קמבודיה, הודו, רוסיה, שווייץ וארצות הברית.
ארצות בהן נשים נסחרות בתוך המדינות למען תעשיית המין הארצית-מקומית- סין, רוסיה, הודו, תאילנד, קמבודיה ובורמה.
ב-2003 נרשמה מגמת עלייה במסחר לעבדות מין.
אסיה היא מוקד עיקרי לתיירות מין, לזנות ו"לכלות" שמזמינים מראש.
· עלייה במספר הילדות מאזורי עוני כפריים ועירוניים.
· עלייה בסחר בנשים ובילדות מקבוצות מיעוט אתני, שחוות ניצול לעיתים קרובות בקהילות שלהן או נחטפות בקונפליקטים מזוינים ומלחמות אזרחים.
· עלייה בשליטה על מקורות סחר ויעד בידי פשע מאורגן.
· עלייה בשימוש בטכנולוגיה על מנת לשווק נשים וילדים לזנות, לקניית כלות, לפורנוגרפיה ולעבודות כפייה דומות באמצעות האינטרנט.
· המשך חוסר היכולת של הממשלות והקהילה הבינלאומית להגיב לעלייה בסחר בנשים וילדים.
· לובי אינטנסיבי של קבוצות מסוימות הקוראות לליברליזציה של תעשיית המין באמצעות לגליזציה של זנות והגדרתה מחדש כעבודה, והצורך בקיום הבחנה בין זנות כפויה לבין זנות מבחירה חופשית (מבוגר לעומת ילד, עולם ראשון מול שלישי וכדומה).
ארץ מקור וגם ארץ מעבר לנשים וילדים למטרות מסחר בעבדות מין.
מאפגניסטן ילדים מועברים לערב הסעודית, איראן ופקיסטן.
לעיתים קרובות הדבר נעשה בהסכמת הוריהם, שאומרים להם שיקבלו חינוך טוב יותר והזדמנויות עבודה בחו"ל.
נשים וילדות נחטפות, או מגויסות על ידי הונאה באמצעות הצעות נישואין, או נמכרות לנישואין בכפייה ולזנות.
זאת ועוד נשים וילדות נסחרות בתוך אפגניסטן כחלק מהסדרי סכסוכים וחובות, וכן לנישואין בכפייה ולניצול מיני.
בנים נסחרים בעיקר למטרות עבודה וניצול מיני.
ארץ מוצא ותחנת מעבר לנשים ולילדים שסוחרים בהם למטרות ניצול מיני, פריעת חובות ועבודות בית בכפייה.
קבוצות לזכויות אדם מעריכות כי בבנגלדש יש בין 10,000 ל-20,000 נשים וילדות הנסחרות בכל שנה למקומות כמו הודו, פקיסטן ובורמה.
משמשת כארץ מקור, כתחנת מעבר וכיעד למסחר בבני אדם.
בני אדם מועברים לפקיסטן מבנגלדש, אפגניסטן, איראן, בורמה, נאפל ומרכז אסיה.
כמו כן, נשים וילדות מאזורים כפריים נסחרות למרכזים עירוניים.
ארץ מקור לנשים הנסחרות ללבנון, ערב הסעודית, קטר ולאיחוד האמירויות, למטרות עבודות כפייה וניצול מיני.
מספר קטן של נשים מתאילנד, סין ורוסיה מועברות לסרי לנקה למטרות מסחר בעבדות מין.
ילדים וילדות בסרי לנקה נופלים כקורבנות למסחר בעבודות מין בידי פדופילים ותעשיית תיירות המין.
הודו מזוהה כאחת מהארצות באסיה הסובלת מבעיה קשה ביותר בהיקף ובחומרת סחר בבני אדם למטרות מין בכפייה.
בהודו מסחר למטרות ניצול מיני הגיע לרמות מדאיגות.
קיימת כמות ניכרת של בני אדם בסחר פנימי ממדינה אחת לאחרת, או בתוך מדינות, אך הודו התפתחה כספק בין לאומי של נשים וילדים למדינות המפרץ ולדרום מזרח אסיה, למדינות יעד לנשים וילדות הנסחרות למטרות מין מנפאל ומבנגלדש.
סחר בעבדות מין מצטייר כעסק רווחי ובעל סיכון נמוך אשר מסתמך על אוכלוסייה חלשה במיוחד.
הצורה הנפוצה ביותר של עבדות מין מערבת נשים צעירות וילדות משכבות סוציו אקונומיות חלשות, מקופחות ושוליות, אשר "גויסו" על ידי מתווכים, נמכרו לסרסורים או בעלי בתי בושת, ונכפתה עליהן זנות.
המתווכים עשויים להיות חברי קהילה המוכרים לקורבנות ולמשפחותיהם, אשר מעמידים פנים בעזרה למשפחות הקורבנות.
הסוכנים מחפשים את עזרתו של אדם מקומי כדי להתקרב למשפחות והקורבנות.
כמו כן אינדיבידואלים מוכנים לחטוף קורבנות פוטנציאליים.
צורה נוספת של ניצול מיני היא תיירות מין, אשר כוללת ניצול מיני של בנים ובנות צעירים בידי תיירים בינלאומיים והודיים.
ילדי רחוב פגיעים במיוחד לסוג זה של ניצול מיני.
אסטרטגיות הגיוס כוללות- הבטחות שווא לתעסוקה, שכנוע משפחות לחלק את נטל חובן עם ילדיהן על מנת לשלם את החוב, חטיפה, נישואים מאורגנים של נשים צעירות וילדות ל"נישואים" בהם החתן משלם נדוניה להורים מוכי העוני.
במקרים של נישואים, שיטה המקשה לאכוף את הסחר בבני אדם, נשים משועבדות לזנות באופן ישיר בידי בעליהן, ננטשות או מגורשות ולאחר מכן נמכרות למתווך שמוכר אותן בשנית לבית בושת.
ברוב המקרים נפילת קורבן למסחר נגרמת כתוצאה משילוב מספר גורמי סיכון.
להלן רשימה חלקית של גורמי הסיכון: גורמים אקונומיים כמו עוני, נשים יחידות או ללא ילדים, משפחות שלא מסוגלות לספק צרכים בסיסיים כמו אוכל.
ילדי רחוב, משפחות מאזורי עוני, חוסר תעסוקה.
כמו כן הגירה של משפחה למקום חדש הופכת אותה לפגיעה יותר למסחר.
גורמים נוספים התורמים למסחר הם צמיחה של תיירות מין באזורים חדשים, עמידות תרבותית לאלימות בבית וחוסר כבוד לזכויות אדם, אשר דוחפים קורבנות למצבי ניצול ללא מקורות עזרה.
לדוגמה, במומבאי מייצרים רווח העומד על לפחות 400 מיליון דולר לשנה מהערך של 100,000 נשים או ילדות שמשרתות כ-6 לקוחות ביום.
קטינים (גילאי 10–14) נסחרים עבור עבדות מין ולעיתים אף נכלאים בכלובים.
כמו כן הקשר העברייני למסחר גלוי.
קאמאטיפורה במומבאי היא אחד מבתי הבושת הגדולים באזור בו 20,000 נשים וילדות העובדות בזנות.
תיירות המין בקמבודיה ותאילנד בשנות ה-2000
גם בקמבודיה ותאילנד מתקיימת הפרת זכויות אדם בוטה.
נשים וילדים הנחטפים למען עבדות מין בכפייה היא תופעה בולטת בארצות אלה.
למרות הסנקציות שהטילו על מערכת תיירות המין, אינדיבידואלים עדיין מתיירים בארצות כמו קמבודיה ותאילנד במטרה לנצל את שירותי המין באותן ארצות, במיוחד לשירותי מין בלתי חוקיים כמו ניצול ילדים.
רבבות ילדים ונשים נסחרו ושועבדו לתעשיית המין, שמרוויחה מיליארדי דולרים בשנה.
עד שליש מהקורבנות בקמבודיה הם קטינים מתחת לגיל 18, כאשר חוקרי סחר בבני אדם גילו ילדות בנות 5 שמנוצלות בתעשיית המין
הסיכון הבריאותי בעבדות המין באסיה
דרום אסיה הוא האזור השני שהכי נגוע ב-HIV אחרי אזור סהרה באפריקה.
מוערך ביותר מ-7.5 מיליון אנשים סובלים מ־HIV- נכון לשנת 2002. לתעשיית המין והסחר בבני אדם תפקיד גדול בתרומה להפצת המחלות.
תעשייה זו היא מקור עיקרי ל־HIV ופוטנציאלית להעברת מחלות מין אחרות.
ההשלכות הישירות של מסחר בבני אדם למטרות מין כוללות סיכון גבוה לחשיפה למחלות מין כמו HIV וזיהומים.
השלכות ארוכות טווח הן הריון, הריון חוץ רחמי וגידולים המקושרים למחלות מין.
כמו כן קיים סיכון גבוה לפגיעה בבריאות הנפשית, כגון דיכאון, שימוש בחומרים, תסמונת פוסט טראומתית (ptsd) ופסיכופתלוגיות עקב אונס, עבדות וחשיפה לניצול מיני.
כוחות קולוניאליים באפריקה אסרו על עבדות מין במאה ה-19, אולם במקומות שהיו מחוץ לתחום השיפוט שלהם עבדות זו המשיכה להתקיים.
למרות המאמץ העולמי למגר את מוסד העבדות, במקומות שבהם אין השפעה אפקטיבית של הממשל כמו סודאן, ליבריה, צפון אוגנדה, גאנה, טוגו ובנין נשים ממשיכות להיות מוחזקות בתור שפחות מין.
בקניה קיים מנגנון מסחר של נערות למדינות אירופאיות שמנהול על ידי תאגידים בבעלות אנשי עסקים יפנים.
אותם תאגידים אחראים גם על מסחר למטרות מין של נערות מדרום אסיה לקניה עצמה.
בנוסף, קניה מהווה נתיב בסחר של נערות אתיופיות לכיוון אירופה ומדינות המפרץ, הסיבה העקרית לכך היא שסוחרים מנסים למהימנע מרגולציות ממשלתיות באתיופיה שדאגות לרווחת הנערות ואוסרות על מנגנון המסחר.
גם באוגנדה וגם בקניה נערות יתומות "נמכרות" על ידי קרובי המשפחה שלהם לסוחרים במסווה של דאגה לחינוך טוב יותר ולנישואין.
ישנם דיווחים של נשים אתיופיות שנמכרו לעבדות מין בלבנון ובמדינות המפרץ, הן עברו התעללות והתקפות מיניות במסגרת זו.
במדינות לסוטו, מוזמביק, מלאווי, זמביה ודרום אפריקה, סחר בנשים וילדים למטרות מין מהווה בעיה מהותית בחברה.
מדינת דרום אפריקה היא יעד לסחר באנשים, בין אם למטרות יבוא או יצוא.
נשים נסחרות דרך רשת מסחר של פליטים שמרכזה במדינת דרום אפריקה.
מפת המסחר מורכבת מאוד, בעיקר בגלל ריבוי מקורות הסחר.
כך לדוגמה ילדים בפרט נמכרים לרשת המסחר בדרום אפריקה מכפרים שבגבול בין המדינות דרום אפריקה ולסוטו.
התאגידים שמנהלים את רשת המסחר מחלוקים לרוב על פי אתניות.
בלסוטו הסוחרים מגייסים ילדי רחוב, וקורבנות של התעללות פיזית ומינית.
אותם קורבנות לרוב נודדים מאזורים כפריים לעיר הבירה מסרו, שם הם נמכרים למרכז הרשת בדרום אפריקה.
הסוחרים מבטיחים להם עבודה חקלאית בשדות אספרגוס במדינות מערב אפריקה, אולם בהגיעם לידי הסוחרים הם נכלאים בבתים פרטיים בתנאי רעב תוך שהם חווים התעללות פיזית, מינית ונפשית.
במוזמביק רשת המסחר מתופעלת על ידי נשים מקומיות בשותפות עם גברים דרום אפריקאיים, שמפתים נשים מהעיר מפוטו (Maputo) לערים יוהנסבורג ודרבן.
אחרי החרמה של רכוש קורבנות הסחר הם מנצלים אותם מינית.
הקורבנות נמכרות כזונות לבתי בושת ביוהנסבורג וכנשים של עובדי מכרות במערב אפריקה.
חלק זה של רשת המסחר אחראי על כ-1000 קורבנות מדי שנה.
במדינת מלאווי קורבנות הסחר מועברים לאירופה ומדינות דרום אפריקה.
הקורבנות מגייסות על ידי נשות עסקים מלאוויות או שהן נישאות לניגרים שגרים במלאווי.
הן נסחרות לאחר שמפתים אותן לעבוד במסעדות ובתי מלון, אך בפועל שולחים אותן לאירופה דרך יוהנסבורג.
ישנם דיווחים על טקסים שנעשים לקורבנות בהגיעם ליעד על ידי נשות העסקים כדי להפחיד אותן מלברוח, אלו שכן מנסות לברוח נאנסות או נרצחות.
באפריקה של ימינו קיים מנהג דתי בשם "טרוקוסי" (Torkosi), בן קרוב ל-300 שנה.
במנהג זה נשים צעירות ונערות (לרוב בתולות) ניתנות בתור מנחה לכוהני וודו כנגד רצונן וללא שכר ומשמשות בתור משרתות ושפחות מין.
משמעות המילה "טרו" (Tro) היא אל ו-"קוסי" (Kosi) ניתן לתרגם לבתולה, עבד או אישה.
נכון לשנת 1998 מספר הנשים שהשתתפו במנהג זה הוערך בכ-35,000 וגילן נע מ-8 ומעלה, בעיקר במדינות גהנה בנין, טוגו וניגריה.
הקבוצות האתניות באזורים אלה שלוקחות חלק במנהג זה הן אדה (Ada) ואווה (Ewe).
המנהג ידוע גם בשמות שונים כתלות במיקום ובתרבות האפריקאית אולם הרווח ביותר הוא טרוקוסי.
ארגונים לא ממשלתיים לדוגמה מכנים את המנהג כ-"עבדות מקדש" (Shrine slavery).
בגאנה מתייחסים למנהג זה בתור "עבדות פטיש" (Fetish slavery) כאשר "פטיש" מתייחס לדמות האל שבמקדש.
כינוי נוסף הוא ווריוקי (woryokwe) אשר מורכב מהמילה וואן (won) שמשמעותה שבט ויוקי (yokwe) שמשמעותה עבד.
אחד המקומות שבהם מתבצע מנהג זה הוא במחוז וולטה (Volta) שבגאנה.
שם הכפרים מרוחקים אחד מהשני באופן יחסי וקשה להגיע מהאחד לשני בלי אמצעי תחבורה מתאימים.
דבר שללא ספק מקשה על הניסיונות למגר את התופעה.
בחלק מהכפרים הגישה היחידה היא דרך קאנו.
בשנות ה-90 מוערך כי היו כ-6,000 עד 7,000 נשים שהוחזקו במקדשים במחוז זה.
אופן ביצוע הפולחן והקשר שלו לתרבות
מקדשי הטרוקוסי נמצאים בדרך כלל במקומות מרוחקים מהכפר, וקיימת אמונה כי במקדשים אלה הכוהנים מסוגלים לתקשר עם האלים, בפרט גם דרך אברי המין שלהם.
לפי המסורת הטרוקוסי הן למעשה נשות האלים.
בדרך כלל הנערות ניתנות כדי לשלם על חטאי משפחותיהם כמו גנבה או גילוי עריות אשר מתפרשים כפשעים כנגד אלים ורוחות מסורתיים.
בין היתר, הנערות מבצעות עבודות של ניהול משק הבית כמו בישול וניקיון, ועבודות חקלאיות בשדות שבבעלות המקדש.
בשונה משאר הנשים אין להן זכויות ונכסים ובנוסף אסור להן לעזוב את המקדש כרצונן.
הכוהנים לא מחויבים לספק לטרוקוסי וילדיהן מזון, השכלה ושירותים רפואיים.
אחריות זו מוטלת על משפחות הנערות שלעיתים לא מביעות עניין או שפשוט לא מסוגלות לעמוד בה מתוך קשיים כלכליים.
כאשר מתבצעת עבירה, נהוג כי קבוצת הנפגעים תיגש לכהן ותדרוש ממנו להעניש את משפחת מבצע העבירה.
דרך תפילות מסורתיות הוא מנסה למצוא את האשם, ואם הוא מצליח עליו לבשר למשפחתו כי עליהם לתת טרוקוסי למקדש כדי לכפר על מעשיהם, ולא, האל שנפגע יענישם במוות לפי דרישת הקבוצה הנפגעת.
דרך זו מאפשרת לכוחות האלים שקשורים לעונש להתנקז לטרוקוסי וכך היא למעשה מכפרת על העבירה, ניקוז הכוחות מהווה דרך לשיכוך כעס האלים.
לעיתים הטרוקוסי כלל לא מכירה את בן המשפחה שלה שביצע את העבירה, וישנם מקרים שבהם היא לא יודעת מה הייתה העבירה.
בנוסף לכל, כחלק ממנהג זה, הקבוצה הנפגעת צריכה לחפש את הסיבה לעבירה (לדוגמה: אם נגנב רכוש, יש לחפש מדוע דווקא רכוש זה נגנב או מדוע הוא נגנב דווקא מאדם מסוים) (45).
המנהג מושתת על גישה פילוסופית לפיה עונש הוא דבר קהילתי, ושלכל אירוע יש סיבה, מעבר לגורם.
כלומר אדם אחד (גם אם אין לו קשר לחטא) יכול לסבול כדי שתהיה מחילה לכל הקהילה.
באותו האופן, עברה של אדם אחד יכולה להתבטא בתור עונש קולקטיבי על קהילה שלמה.
לכן, בנוסף לכתוב לעיל, בנות לעיתים ניתנות כדי לפצות על בעיות בשבט כמו מזל רע, מחלות ותמותה.
לעיתים גם מבלי שהדברים האלה התרחשו, הבנות ניתנות כדי למנוע אותם.
אלו המצדדים בקיום מנהג זה מאמינים כי הוא נועד ליצור הרתעה כנגד ביצוע עברות נוספות.
בקרב בני האווה (Ewe) האמונה היא שהטרוקוסי (troxovi בלשונם) היא ביטוי לאל השינוי, כזו שיכולה לבצע שינוי חיובי.
הם מאמנים שהיא שליחה של האל הבורא מאוו (mawu).
מערכת הטרוקוסי מקיימת למעשה מערכת משפט מנוגדות למשפט החוקתי במדינות שבו היא מתקיימת.
מתוך כך המערכת מפרה זכויות אדם בסיסיות מכיוון שהיא מובילה לסבל בלתי מוצדק ולעיתים אף למוות, מעבר לפסילת האפשרות למשפט הוגן ומתן אפשרות להגנה עצמית.
זכויות נוספות שמופרות הן אפשרות הבחירה המינית של הנשים, נוסף על שליטה על רבייתן ללא שימוש באמצעי כפייה.
בכתבה בעיתון The Mirror במרץ 1997 נכתב על אדם שלכאורה גנב קלטת.
כאשר במשפחתו החלו למות מסיבות שלא הצליחו להסביר, הוא חיפש ייעוץ מיסטי, וגילה כי עליו לכפר על העברה שלו על ידי מתן בתו, בכיתה ג' באותו הזמן, למקדש טרוקוסי.
כאשר אשתו, שלא האמינה בכוחות הטרוקוסי, סירבה למסור את ביתה, כוהני הטרוקוסי הפרידו בינה לבין בעלה בכוח כדי לקיים את המנהג.
סירובה לפי כתבה זו היה חסר תקדים.
מקרה זה מדגים הפרה בוטה של זכות החירות של נשים וילדים.
בפרט, לפי החוקה של גאנה אף אדם לא יוחזק כעבד או בסיטואציה של שירות כנגד רצונו.
באופן דומה, לאף אדם אין את הזכות לכפות עבודה של אחר למרותו.
מעבר לכך, המנהג מהווה הפרה של אמנת אפריקאית לזכויות אדם ועמים (African charter on human and peoples rights) בכך שהוא לא מכבד את חייהם וכבודם של המשתתפים בו.
מעבר להפרה של זכויות האדם נטען שמערכת המשפט הזו לא מצליחה להתמודד היטב עם עבירות בחברה.
אם אדם שביציע עברה לא נענש עליה בפועל לא קיימת הרתעה שתמנע ממנו לעשות זאת שוב.
בחלק מהמקרים כלל לא הוכח שהאדם שהואשם אכן אשם במיוחס לו כך שייתכן שמבצעי העברות ימשיכו בדרכם בעוד שחפים משפע נפגעים.
בנוסף לכל, הטרוקוסי הן הרכוש המיני של הכוהנים, בלילה הן משמשות כשפחות מין.
בהגיען לבגרות מינית (לעיתים לאחר המחזור הראשון ולעיתים אחר השלישי) הן עוברות טקס חניכה שלאחריו הכוהנים שכאמור לפי המסורת מיוצגים על ידי האלים, רשאים לקיים עמן יחסי מין.
לפי האמונה, מכיוון שהכהן מייצג את האל, הקשר שנוצר הוא בין הטרוקוסי לבין האל.
לפי דיווחים, במהלך הטקס הנערות מופשטות ונכנסות לחדר חשוך, שם נאמר להן שהכהן יקיים עמן יחסי מין בנוכחות האל, כך אסור להן לסרב.
אם הן מסרבות לקיים יחסי מין, הן מוכות בחומרה עד לכניעה מוחלטת.
לפעמים, כדי להקל על התנגדותן בטקס החניכה הן מסוממות על ידי צמחי מרפא.
הטקסים המסורתיים נעשים בסודיות כך שקיים קושי לחקור ולתעד את הנעשה במדויק.
בנוסף, אחרי הטקס כאשר הנערה מוגדרת כטרוקוסי היא נחשבת לבעלת כוחות מיסטיים, כתוצאה מכך היא נתפסת בחברה ככזו שהטילו עליה קללה.
לעיתים אפילו קרובי משפחתה שהביאו אותה למקדש מתרחקים ממנה כתוצאה מכך.
הכהנים שונים מכמרים נוצרים לדוגמה בכך שלפעמים המשפחות המעורבות במנהג פוחדות מהכוחות המיסטיים שהם יכולים להפעיל כנגדן.
בחלק מהמקרים משפחות מעדיפות שלא לתת את בנותיהן לכהן אבל מרגישות שאין להן ברירה אחרת.
בדרך כלל הטרוקוסי יולדות מספר ילדים לכוהנים, ישנם מקרים שבהם הן יולדות כבר בגיל 14. אין הגבלה לכמות הילדים וגם לכמות הטרוקוסי לכוהן אחד.
חלק מהכוהנים הם אבות למספר מוערך של כ-60 ילדים ממספר טרוקוסי.
מכיוון שבדרך כלל לטרוקוסי אין השכלה קשה להן לכלכל את עצמן ואת ילדיהן לאחר השחרור מעבדות, לפעמים אין להן אינטרס להמשיך לטפל בהם.
בנוסף להכל אחרי השחרור הנשים במצב בריאותי ירוד, ללא קשרים משפחתיים ובלי תקווה לנישואים בגלל עברן.
מנקודת מבט דתית ילדי הטרוקוסי הם אנשים מיוחדים שבגורלם לגאול את האנושות ממגוון רחב של פשעים.
למרות זאת, ילדים אלו לא מהווים חלק משמעותי מהקהילות שמקיימות מנהג זה.
קל להטיל ספק בכך שילדים שגדלו בתנאים דלים יכולים להשפיע על קהילה שלמה.
בעוד ילדי הכוהנים משאר הנשים שלהן (troviwo) כן נשלחים לבתי ספר, לילדי הטרוקוסי אין את האפשרות הזו.
יחס כזה מהווה הפרה של חוקת גהנה לפיה לכל ילד יש את הזכות להשכלה יחד עם הפרה של הזכות לטיפול רפואי שלא ניתן להם.
בזמן השהייה שלהן במקדשים, רק הכוהנים יכולים להחליט אם הנשים כפרו על החטא.
ישנם מקרים בהם הנשים נשארות במקדש עד גיל 15 ולפעמים אף יותר, עד כדי משך חיים שלמים.
אם הטרוקוסי נפטרת טרם הכפרה, המשפחה נדרשת לתת למקדש נערה נוספת.
במקרה של מרסי סנאה (Mercy Senahe), אחותה הגדולה ניתנה למקדש מכיוון שהסבתא הואשמה בגנבת עגילים.
לאחר מות אחותה היא ניתנה למקדש כדי להמשיך לקיים את המנהג בגיל 8. ייתכן ומשך חיים של טרוקוסי אחת לא יספיק כדי לכפר על החטא כך שהמנהג מתמשך במשך כמה דורות.
בגאנה ישנן טרוקוסי שמשמשות כדור חמישי של פיצוי על פשע בודד.
במקרה מסוים נערה בת עשר בשם מנוורנובי קונקו (Mewornovi Kokou) ניתנה למקדש כדי לכפר על פשע שאף אחד בכפר שלה לא זכר מהו.
במקרים אחרים נקבע כי נשים יהפכו לטרוקוסי טרם היוולדן.
במקרה אחר נערה ניתנה למקדש כעונש על אונס שאביה ביצע ואשר הוביל ללידתה, כחלק מתהליך הכפרה גם היא עברה התעללות מינית.
בשלב מוקדם יותר בהיסטוריה של מנהג זה היה נהוג לתת מתנות פיוס כמו כסף, אלכוהול ובקר אך זה השתנה עקב אמונת הכהנים כי רק נערות בתולות יכול לפייס את האלים.
ייתכן ושינוי זה נעשה גם מסיבות כלכליות, מאחר שמתן הנשים היה יוצר פחות עומס כלכלי על המשפחות מאשר ויתור על בקר למשל.
בנוסף, בשלב מוקדם יותר של מסורת זו, חייהן של הנערות הוקרבו למען האלים, אך החל משלב מסוים כוהנים החליטו להחזיק בהן בחיים כשפחות בעיקר למטרות עבודה במקדש ושירותי מין.
נטען שמקור המנהג היה להביא נערות למקדש, לא כדי שהן יכפרו על חטאים של אחרים, אלה לעלות את מעמדן החברתי בקהילה וליצור מעמד עילית לנשים המכונה פיאסיטי (Fiasidi).
נשות המלכים שיביאו צאצאים שיתפקדו בתור מנהיגי הקהילה – מלכים, פילוסופים, אנשי חזון וכו'.
אולם עם הזמן כהני המקדש החלו לנצל את הנשים לטובת הצרכים האישיים שלהם.
ייתכן ואם אנשים ידעו כחלק מתהליך הסברה שמנהג כפי שמיושם היום שונה חדש באופן יחסי ולא מבטא כהלכה את הדת שלהם הם יסלדו ממנו יותר.
בכל המקומות שבו מנהג זה מתקיים, הכהנים הם גברים וטרוקוסי הן נשים, כך שמעבר להפרה של זכויות אדם בסיסיות ישנה גם אפליה מגדרית.
אחת ההנחות לאפליה זו היא שיותר קל ליצור הרתעה על ידי פחד אצל נשים, ושגם יותר קשה להן למרוד כנגד הכוהנים.
מכיוון שהנשים לרוב ניתנות למקדש בגיל כל כך צעיר וגדלות בצל הערכים שעליהם הוא מושתת הן מקבלות את גורלן כמובן מאליו.
תחילה הנשים מובלות למקדש על ידי משפחותיהן, מופשטות ומקבלות מתנות כמו כלי מטבח ובגדים, מתנות מסורתיות שמקובל לתת לכלות בחתונות.
לעיתים, רק לאחר מספר שבועות ללא נוכחות המשפחה במקדש הנערות מתחילות להפנים את תפקידן החדש בחברה.
ברגע שאישה מוגדרת בתור טרוקוסי, היא מיוחסת בידי הקהילה שלה כתת-אדם, כלומר מעמדה החברתי יורד בצורה קיצונית.
אלה שדיברו עם הטרוקוסי דווחו על כך שרובן (נערות) לא מרבות לשחק, לשוחח ולחייך.
הן בעלות מלנכוליה קודרת, תשושות ומפוחדות.
הן בוכות וקוראות לעזרה בהינתן ההזדמנות.
חלקן אפילו מדברות על התאבדות על ידי שתיית רעל.
אלו שמצליחות לברוח מהמקדש ועוברות תהליך שיקומי מתארות תנאי חיים מחפירים של רעב, ללא אמצעים היגייניים, וקיום יחסי מין בכפוף לרצון הכהנים.
הן חשות כעס קיצוני כלפי המערכת, משפחתן וכלפי הכהנים.
בריאיון עם מרסי סנאה (Mercy Senahe) היא אמרה: "מעולם לא היית לי האפשרות להגיד לכהן איך אני מרגישה כלפיו, הייתי אומרת לו שהוא האדם הרשע ביותר שאני מכירה...
היום אני לא יכולה לבטוח יותר באף אחד ממשפחתי.
הייתי יכולה להיות רופאה או מורה אבל במקום זאת אני אם חד הורית לארבעה ילדים בגלל מערכת וכהן מרושעים",
עבדות בדת הבהאית אסורה לחלוטין.
היא עומדת בניגוד ברור לערכי אחדות האנושות והשוויון בין בני האדם המהווים קווי יסוד במחשבה הבהאית.
עבדות כמוסד חוקי הייתה חלק בלתי נפרד מהחברה האנושית בתרבויות השונות עד אמצע המאה ה-20. מנהג זה היה כה מושרש, עד כי הדתות האחרות אימצו ומיסדו את העבדות כנוהג תרבותי.
עם זאת, הדת הראשונה והיחידה בעולם אשר התעקשה על איסור העבדות בטקסטים הקדושים שלה היא הדת הבהאית, אשר מראשית דרכה כללה מתגיירים אפריקאים ומשרתים שהובאו לבית הבאב ושוחררו, דבר שעורר מלכתחילה שיח על העבדות בקרב מנהיגי הדת ואף את איסורה.
בדתות רבות קיימת התייחסות לעבדות בכתבי הקודש ואישורה.
בנצרות, קנו ומכרו מאמיני ישוע עבדים עוד בימיה הראשונים של הנצרות.
באסלאם, העבדות הייתה נהוגה, ונחשבה חוקית ומקובלת על ידי מוסלמים אורתודוקסיים.
בעוד קטעים מסוימים בקוראן ביקשו לשפר את מצבם של העבדים תוך הפגנת חמלה כלפיהם, העבדות עצמה לא הייתה מחוץ לחוק.
כך למשל, בסורה 90 11-17 צוין "לקרוא דרור לעבד...להימנות עם המאמינים ועם הקוראים זה לזה לנהוג באורך רוח ועם הקוראים זה לזה לנהוג ברחמים".
גם ביהדות נפוצה העבדות, אך נחקקו חוקי הגנה ומערכת זכויות הנוגעים לעבדים ועבדות, כך למשל בספר ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ב' נכתב "כי תקנה עבד עברי שש שנים יעבד ובשבעת יצא לחופשי חנם".
חוקים אלו תקפים לעבד עברי, ואילו לעבד כנעני על פי התורה, לא היו שום זכויות ואף ישנה דרישה לשעבדו לתקופה לא מוגבלת.
עם השנים, העבדות הפכה ללא לגיטימית ואינה קיימת עוד באופן פורמלי בחלקים רבים בעולם.
בתקופת חייו של בהאא אללה העבדות פרחה והפכה נפוצה אף באיראן.
עבדים אלו לא היו מוגבלים למעמד, גזע או צבע והם הובאו בדרך כלל מאדמות זרות כשבויים.
היחס לעבדים היה אכזרי והם נתפשו כמחסורי זכויות וכרכוש האדון.למרות השתרשות התופעה, בהאא אללה, מייסד האמונה הבהאית אסר באופן גורף עבדות.
כחלק מאמונתו, הדגיש בהאא אללה את ערכי אחדות האנושות וחיסול הדעות הקדומות תוך הבהרה כי אחדות הגזע האנושי מהווה את אחד העקרונות המרכזיים של תורת הבהאים.
בתוך כך, זכויות האדם חייבות לנבוע מתוך רחישת כבוד והכרה בערך כל אדם.
בספרו של בהא אללה משנת 1873 "אל-כתאב אל-אקדס" שבו הוציא מחוץ לחוק את העבדות נכתב: "אין לסחור בעבדים, בין אם הם גברים או נשים.
אין לסחור במשרתי האל משום שהמאמין עצמו משרת האל וכן הדבר נאסר בכתבי הקודש.
איש לא יתעלה מעל השני; שכן כולם עבדים בפני האל, הדבר מדגים את האמת כי אין אלוהים אחר מלבדו.
הוא, אכן, החכם מכל ואשר חכמתו כוללת את כל הדברים".
התייחסות זו לעבדות ממחישה את העובדה כי עבדות נאסרה משום שהיא אינה עולה בקנה אחד עם הצדק- עיקרון השוויון של כלל האנשים בפני האל, כלומר האחדות האנושית.
באיגרתו המפורסמת משנת 1869 למלכה ויקטוריה שיבח את מאמציה לבטל את סחר העבדים- " נודע לנו כי אסרת את הסחר בעבדים, גברים ונשים כאחד.
האל יעניק לך תגמול על כך משום שכך האל רצה".
עבד אל בהא המשיך את דברי אביו בספרו "The Promulgation of Universal Peace" טען כי האנושות כולה שווה –" כולכם משרתים של אלוהים אחד...בעיני אלוהים אין הבדל בין לבנים לשחורים; כולם כאחד.
כל מי שלבו טהור הוא יקר לאלוהים - בין אם לבן או שחור, אדום או צהוב...
האדם הוא אינטליגנטי ומתחשב, בעל כוחות נפשיים.
מדוע, אם כן, הוא צריך להיות מושפע על ידי הבחנה של צבע או גזע, שכן כולם שייכים למשפחה אנושית אחת." באנלוגיה נוספת בספר זה נכתב כי "כל מי שנכנס לגן ורדים יראה ורדים שונים, לבנים, ורודים, צהובים, אדומים, כולם גדלים יחד ורבים.
כל אחד מדגיש את היופי של האחר.
אם כולם היו בצבע אחד, הגן היה חדגוני לעין.
אם כולם היו לבנים או צהובים או אדומים, הגן היה חסר מגוון ולא מושך; אבל כאשר הצבעים הם מגוונים, יהיה היופי הגדול ביותר.
לכן, אני מקווה שהאנושות תהיה כמו גן ורדים." יתר על כך, עבד אל בהא טען כי על החברה לאמץ זכויות שוויוניות ומובטחות לכל- " באה אללה לימד שיש להכיר ולאמץ את זכויות האדם.
על פי האל, כולנו שווים ולפיכך אין כל אבחנה או העדפה של נפשות.
חירות מוגברת וזכויות אדם המבוססות על צדק הן חשובות המאפשרות ליחידים את ההזדמנות לפתח את הפוטנציאל האנושי המלא שלהם.
אחד מן הבולטים שבין המלומדים הבהאים בימינו, מוג'אן מומן כתב בשנת 1997 את הספר "הקדמה קצרה לאמונה הבהאית".
ספר זה עוסק במגוון נושאים הקשורים לעיקרי הדת הבהאית תוך הצגת עמודי התווך שלה.
הפרק השלישי הוא פרק חברתי עוסק בשאלות הקשורות לשאלת החירות, שוויון ומדיניות חברתית- " התורה החברתית הבהאית מנוסחת, על כן, במושגים של עקרונות רוחניים כללים, כגון שוויון וצדק החייבים להימצא בבסיסו של כל שינוי חברתי".
בפרק השישי דן מומן בחוקים הבהאים העוסקים אף הם ביחס אל הפרט והכוללים בין היתר איסור ליטול חלק בפעילויות שעניינן עבדות וכן נאסרה ההתייחסות לבני האדם כטמאים או כמטמאים.
רשימת עבדים שנודעו בדת הבהאית
עבדים באיראן בתקופת חייו של בהא אללה היו חלק מכל משק בית עשיר ועל כן גם משק הבית שבו גדל בהא-אללה כלל עבדים.
לאחר מות אביו, הפך בהא אללה לבעלים של אלה.
עם הפיכתו לבעליהם, נתן לכל אחד מהם את הבחירה להישאר בביתו כמשרתים חופשיים, או לעזוב.
כל משרתיו מלבד איספאנדיר (Isfandíyár) בחרו לממש את החופש הניתן להם ולעזוב.
איספאנדיר בחר להישאר בבית הבאב.
מובארק נרכש בהיותו כבן 5 שנים על ידי חאג'י מירזא קאסם גיסו של הבאב, מסוחרי עבדים.
במהלך השנים הפך לחלק מן המשפחה ואף חונך כשאר הילדים במשפחה.
מובארק נרכש על ידי הבאב לאחר שראה את יכולותיו ואף הפך לעוזרו.
מסופר כי במהלך ליל ההתגלות של הבאב, שהה מובארק מחוץ לחדרו, דרוך למלא את פקודותיו.
בנוסף, מובארק הקדיש את פועלו לשרת את מאמיניו הראשונים של הבאב (שמונה עשר במספרם) וכן את שאר המאמינים שעלו לשיראז.
מובארק ליווה את הבאב עם עלייתו למכה כחלק ממצוות החאג', יחד עם מאמינו האחרון, קודוס.
כחלק פולחני, הבאב הקריב כבשים עבור כל אחד מן המשתתפים, כולל מובארק דבר המצביע על החשיבות שלו ייחס הבאב.
מובארק מת בגיל כ-40 ונקבר בשטחה של מקדש האימאם חוסיין בכרבלא, עיראק.
נערה אתיופית שהייתה בגיל שבע לערך כאשר נרכשה על ידי הבאב כדי לשרת את אשתו שאף חינכה אותה.
בגיל צעיר הראתה שליטה בנימוסים, אומנות ואף עסקה בעבודות רקמה.
נחשבה כאדוקה מאוד מבחינה דתית.
איספאנדיר היה משרת בעל צבע עור שחור.
נתפש כמשרת הנאמן ביותר של בהא אללה, עמד לצדו במהלך כליאתו ואף המשיך לשרת את בני המשפחה למרות הסיכון הרב לחייו.עבד אל בהא תיאר את איספאנדיר כך: " אם אדם מושלם יכול להימצא בעולם, האיש הזה הוא איספאנדיר.
הוא תמצית האהבה, קורן מקדושה ושלמות, מואר באור.
בכל פעם שאני חושב על איספאנדיר, אני בוכה למרות שהוא נפטר לפני כחמישים שנה".
נרכש לראשונה כנער על ידי ח'אל-י אכבר, דודו של הבאב מסוחרי עבדים אשר חטפו אותו מזנזיבר, מקום הולדתו.
מתואר כברברי, שירת את עבד אל בהא בארץ ישראל.
נפטר בקהיר, תאריך מותו אינו ידוע.
התפשטות התפיסה הבהאית בנושא העבדות בארצות הברית
התנועה הבהאית במאה העשרים הפכה את עצמה לדת מובהקת ועצמאית בעלת מעמד של דת עולמית חדשה.
הדיכוי האכזרי של הדת הבאבית באיראן על ידי אנשי דת והממשלה, כישלון ההתנגדות המזוינת, והזהירות האקטיבית של מאמינים באבים כולל הבאב עצמו, הותירה את התנועה בשלה לפרשנות מחדש.
פרשנות זו הובאה בסופו של דבר על ידי בהאא אללה (מירזא חוסיין-עלי נורי) מגלותו בממלכה העות'מאנית (1853–1893) והפכה לדת שקטה וליברלית חדשה בעלת תביעות אוניברסליות.
ההפצה המתמדת של הבהאים לאירופה ולאמריקה, בשנים האחרונות של המאה התשע-עשרה והעשורים הראשונים של המאה העשרים, הביאו עוד תמורות, עם ביטוי מפורש של אמונות בהאיות תוך שימוש במינוח נוצרי, ובהתייחסות לכתבי הקודש הנוצריים.
האמונה הבהאית ייצגה את עצמה, כמעט מתחילת הגעתה למערב, כתנועה דתית חדשה - עצמאית ושונה מכל דתות אחרות.
הבהאים, הן ממזרח והן ממערב, אימצו באופן מהותי צורות דמוקרטיות מערביות כמסגרת הארגונית של דתן.
הזהות הבהאית בארצות הברית ובאירופה התפתחה עם סדר יום חברתי מובהק וכארגון ליברלי.
אלו היו בולטים במיוחד בעמדתם הליברלית החריפה בזכות השוויון, אפילו בדרום ארצות הברית, בתקופה של הפרדה משפטית וגזענות נרחבת.
הבהאים בתקופה זו סיכמו את אמונתם במספר עקרונות חברתיים שנלקחו מהכתבים הבהאים והם כוללים אחדות אנושית, חקירה עצמאית של האמת, קיום בסיס משותף של כל הדתות, הרמוניה חיונית של המדע והדת, שוויון בין גברים ונשים, ביטול דעות קודמות מכל הסוגים, חינוך חובה אוניברסלי, פתרון רוחני לבעיה הכלכלית ושפה אחידה לכולם.
עבדיסאלם עאטו הוא במאי, מפיק, יזם ויועץ תקשורת סומאלי-אמריקאי והמייסד של חברת ההפקות Olol Films העומדת בחוד החנית של תנועת ה-Somaliwood בתעשיית הסרטים הסומלית.
עאטו נולד בשנות ה-70 במוגדישו, בירת סומליה.
עקב פרוץ מלחמת האזרחים בתחילת שנות ה-90, הוא היגר לקניה, שם התגורר במשך שלוש שנים.
ב-1996, עאטו נסע לארצות הברית להתגורר עם אחיו.
תחילה התגורר ב-ג'ורג'יה עם כל משפחתו, טרם מותו של אביו.
במהלך תקופה זו עאטו החל ללמוד לימודי תקשורת במכללה המקומית.
ב-2001 הוא עבר להתגורר בקולומבוס, אוהיו, שם הוא חי עד לימים אלו.
בג'ורג'יה, החל עאטו את הקריירה המקצועית שלו כשדרן רדיו, וקריין בתחנת הרדיו הקהילתית בעיר.
בתקופה זו נהג לכתוב תסריטים מדי יום, עד שהגיע לרמה של כתיבת תסריטים עלילתיים באורך-מלא.
מאוחר יותר הקים את חברת ההפקות Olol Films, העומדת בחוד החנית של תנועת ה-Somaliwood.
ב-2003, הוא כתב וביים את סרטו הסומלי הראשון Rajo ("תקווה"), שהיה באורך מלא.
הסרט הופק בהפקת ענק, עם מסוק, רכבי יוקרה אותם הוא שכר לצורך כך.
החל משנת 2007, עאטו הפיק, כתב, וביים תשעה סרטים עלילתיים וסרטים תיעודיים ב'אולפני קליבלנד אבניו' והפיק עוד שני סרטים.
הוא עובד בשיתוף פעולה הדוק עם אשתו על כל סרט והיא נרתמה לתת לו ייעוץ בכל הפרויקטים בתקופה זו.
בנוסף, עאטו השיק בתקופה זו את Bartamaha, אתר מולטימדיה סומלי שעסק במוזיקה, סרטים קצרים, חדשות ותרבות.
כמו כן, הוא הנחה תוכנית טלוויזיה שבועית ותוכנית נוספת באינטרנט שנקראה Wargelin Show אשר מתמקדת בפוליטיקה ובחברה הסומלית.
משנת 2013, עאטו משמש גם כיועץ תקשורת בכיר של הממשלה הפדרלית של סומליה.
עבדות חוב היא תופעה נפוצה באזור דרום-מזרח אסיה.
עבדי חוב מגויסים על ידי מעבידים בדרכים שונות כגון הלוואות בריבית לא אפשרית, תשלומי ענק על שירותי הגירה לא חוקיים ואף הבטחות (שלרוב לא מתקיימות) לאישורי עבודה וביטחון תעסוקתי.
ישנם אף מקרים בהם חוב עובר בירושה דורות רבים ושושלת המשפחה משועבדת עד לתשלום החוב.
עבדי ועבדות חוב מועסקים בענפי חקלאות, דיג, ייצור לבנים, זנות, תעשיית הבדים ותעשיית התכשיטים.
קיים מאבק בינלאומי בתופעה זו שמובל על ידי ארגון העבודה הבינלאומי.
עבדות חוב היא סוג של עבדות מודרנית.
במסגרת התופעה, אדם עובד על מנת לכסות חוב שנלקח על ידו או על ידי בני משפחתו.
כדי להבין את המשמעות של המונח עבדות חוב צריך להבין את משמעות המונח עבודה חופשית.
עובד חופשי הוא אדם שאין לו מכשירי ייצור משלו, הוא למעשה סוחר בכוח העבודה שלו, אך אינו שייך למי שקונה את כוח העבודה.
הוא יכול להיכנס ולצאת מעולם העבודה כרצונו ואין כלל קשר של חובות בין העובד למעסיק.
לעומת זאת, עבדי חוב הם אנשים המשועבדים לאדם ספציפי שיכול למכור אותם לאחר מכן לאדם אחר.
העבדים כשלעצמם הם המצרך ותוצר העבודה שלהם שייך למעסיק.
כמו כן, עבדי החוב מוגבלים בתנועה.
ישנן צורות נוספות של עבודה שאינה חופשית והיא מוגדרת כמניעה מאדם להיכנס או לצאת משוק העבודה לפי בחירתו.
המלחמות באזור דרום מזרח אסיה היוו גורם מרכזי להתפתחות עבדות החוב.
לאורך ההיסטוריה מלחמות אלו היו שונות מהמלחמות באירופה ובאמריקה.
הן לא היו מלחמות על שטח גדול, אלא מלחמות על אנשים.
ניצחון במלחמות באזור זה היה ללכוד ולשעבד אוכלוסיות שכנות ובכך לשנות את עמדתן הפוליטית לעמדתו של הכובש.
שבויי מלחמה היו מגיעים למרכז המדינה ושם היו מחולקים לעבדות על פי כישוריהם.
חלקם עברו לארמון המלכותי של אותה המדינה ואחרים הופנו לחפור תעלות, להניח כבישים ולבנות מבנים.
כך למשל בבורמה, בעלי מלאכה רבים שועבדו על ידי המלך הבורמזי ועבדו בשבילו כ-35% מעובדיו היו מאוכלוסיות זרות שנתפסו במהלך מלחמות שונות.
בנוסף לעבדות שנוצרה כתוצאה מלכידה אלימה במהלך מלחמה, ישנה בדרום מזרח אסיה גם סוג אחר של עבדות שאינה אלימה.
מדובר על עבדות כתוצאה ממכירה על ידי המשפחה או כתוצאה מעונש על עבירות לא חוקיות.
ישנם גם עבדים אשר "התנדבו" לשעבוד.
עבדים אלו נכנסו לקשר העבדות מתוך בחירה כדי לשלם את חובם או למטרות עסקיות והיו יכולים לצאת מקשר זה כאשר השלימו את חובם.
לעיתים, עבדי חוב היו רבים יותר במספרם מעבדים שהיו שבויי מלחמה.
כך למשל, בתאילנד במאה ה-18 וה-19, עבדי החוב היוו כ-50% מהאוכלוסייה.
עבדים של מלכים או של אוכלוסיית האליטה באותה מדינה קיבלו את המעמד של בעליהם.
כך שלעיתים להיות עבד של מלך היה מעמד גבוה יותר מאשר להיות אדם חופשי פשוט.
כתוצאה מכך, מונחים מוכרים של עבדות מקבלים פחות משמעות בעולם העבדות בדרום מזרח אסיה וההבדל במשמעות בין המונחים "עבד" ו"אדם חופשי" אינו ברור ונראה כי לעיתים אינו קיים באזור זה.
שעבוד ועבדות חוב, עדיין ממשיכים להתקיים בעולם בצורות וסוגים שונים של עבדות.
במהלך העשורים האחרונים רוב מדינות דרום מזרח אסיה קבעו כי אסור להעסיק אנשים בתנאים של עבדות.
אף על פי כן, התופעה קיימת במדינות דרום מזרח אסיה בממדים ניכרים.
על פי הערכות שונות, בין 84% ל-88% מעבדי החוב בעולם נמצאים בדרום אסיה.
לפי ארגון העבודה הבינלאומי, עבדות מסוג "ניצול מיני" מהווה פחות מ-50% מכלל מקרי הסחר באנשים בעולם ופחות מ-10% ממקרי הסחר באנשים באסיה ובאוקיינוס השקט.
גם עבדות חוזית (עבדות בה נחתם חוזה עם המעסיק כתשלום חוב) מוגדרת כגרסה מודרנית של עבדות ללא תשלום.
המונח "בחירה" הוא המונח הכרחי לקביעת האוטונומיה של העובד.
בחלקים רבים ביבשת דרום מזרח אסיה עבדות בדרך כלל הייתה צורה של שעבוד חוב ולא שליטה מוחלטת של האדון בעבד כפי שנתפסה על ידי העולם המערבי.
מה שנמכר ונקנה הוא הזכות לעבודה – לאדונים הייתה בעלות על עבודתם של העבדים, אך לא על הגוף והנפש שלהם.