tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו, סופרת הילדים מלכה חיימסון, שגם ניהלה את 'הגימנסיה היהודית', הייתה שותפתו ליצירה כל חייו.
בסטומסקי פרסם קרוב לתשעים כרכים ביידיש, רובם ראו אור בווילנה, אך גם בקובנה, במקסיקו ובניו יורק.
ביים קוואל: מאטעריאלן צום יידישן פאלקלאר: יידישע פאלקסלידער (געזאמלט, דערקלערט, קלאסיציפירט, קאנטראלירט און איבערגעגעבן צום דרוק מיט א פארווארט פון זאמלער ש' באסטאמסקי), וילנה: נייע יידישע פאלקסשול, 1923.
ביים קוואל: יידישע שפריכווערטער, רעדנסארטן, סגולות זאבאבאנעס (געזאמלט און דערקלערט פון ש' באסטאמסקי; רעדאקטירט פון רייזען זלמן).
בלימעלעך: זאמלונגען פון לידלעך און מעשהלעך, פאר קליינטשינקע, וילנה: נייע יידישע פאלקסשול, 1927.
א מאל איז געווען: ידישע פאלקסמעשיות, וילנה: נייע יידישע פאלקסשול, 1928.
שלמה בראבא (נולד ב-11 ביולי 1950) הוא קומיקאי, שחקן, מדבב ומנחה ישראלי; זוכה פרס אופיר על תפקידו בסרט "הערת שוליים" ושני פרסי האקדמיה לטלוויזיה על תפקידיו בסדרה "אורי ואלה" ובסדרה "שישה אפסים".
בראבא נולד בחדרה וגדל בנתניה להורים ניצולי שואה כבן בכור ולו שתי אחיות קטנות.
הוא קרוי על שם סבו מצד אביו, אשר היה הרב הראשי של העיר לודז'.
בנעוריו למד במגמת דרמה בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב.
לאחר ניסיון הסגירה של בית הספר בשנת 1967 והעברתו מן הבניין הקבוע, סיים את כיתה י"ב בתיכון תלמה ילין.
בראשית שירותו הצבאי, היה חניך בקורס טיס.
לאחר שנשר ממנו, עבר ללהקת פיקוד מרכז והשתתף בשנת 1969 בתוכניתה "רד אלינו לבקעה", בה שר סולו בשיר "המלווה".
באותה שנה נבחרה הלהקה כלהקת השנה בגלי צה"ל.
בשנת 1970 השתתף בתוכנית נוספת של להקה פיקוד מרכז – "ליד הירדן".
עם שחרורו מצה"ל הופיע בראבא בהצגה "הקורקבן" לצד אורי זוהר ולמד לתואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-70 הצטרף לפרויקט של נולה צ'לטון בקריית שמונה.
ב-1972 החל בהופעות בידור יחד עם מוני מושונוב שהיה שותפו שנים ארוכות והופיע בהצגות תיאטרון חיפה כמו במחזה החברתי קריזה.
בשנת 1975 שיחק יחד עם מושונוב בפרק "הקופאי" מתוך הסדרה "גם אנו שופטים".
בשנת 1978 החל לשחק בתוכנית הטלוויזיה הידועה "זהו זה!" יחד עם מושונוב, גידי גוב ושחקנים נוספים, שם הוא זכור בעיקר בזכות דמותו של "יאצק", מעין פארודיה על דמות של חלוץ ציוני עם שפם, כובע טמבל, מכנסי חאקי ואקורדיון, שהסביר על מקומות בארץ במבט הומוריסטי.
ב-2011 נבחר יאצק במקום ה-10 במצעד הדמויות האהובות ביותר של הטלוויזיה החינוכית.
בראבא הציג הומור נונסנס מטורף שהיווה השראה לבדרנים רבים אחריו.
דוגמה לקטע מפורסם שלו: הוא מתחיל לספר בדיחה על פולני, כורדי ושוודי שנוסעים ברכבת, עובר בינתיים לנושאים אקטואליים, ובשובו חזרה אל הבדיחה, הכורדי היה הולך לאיבוד בדרך.
בראבא העלה יחד עם מושונוב מספר מופעי בידור, בהם "רואים כפול", "פתאום ביחד", "הביצה והתרנגולת" ועם אמנים נוספים את "ערב חד פעמי" ו"ערב חד פעמי קונבנציונלי".
במקביל לקריירת הבידור הופיע בראבא בהצגות התיאטרון: "ויהי חור", "רומיאו ויוליה", "קריזה", "ליל העשרים", "קרום", "גן הדובדבנים", "אוליבר טויסט", המחזמר הישראלי (בהפקה מסחרית של מנחם גולן), "הקייטנים", ו"הזלמנאים" בתיאטרון חיפה, "החייל האמיץ שווייק" ו"הקומיקאים" בתיאטרון הבימה, ו"המכשפה", המחזמר "המפיקים", המחזמר "משהו מצחיק קרה" ובהצגה "הכתובה" בתיאטרון הקאמרי.
במהלך שנות ה-80 השתתף בדיבוב דמותו של בנץ מהצמד אריק ובנץ בתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום", ובשנת 2004 דיבב את דמותו של סייקס בסרט "תפוס ת'כריש".
במסגרת הצמד "מוני ובראבא" השתתף בחמישה מופעי פסטיגל.
ב-1991 השתתף, לצד מוני מושנוב, גידי גוב, האחיות יוספי ושלישיית הופה היי, במופע לפסח שנקרא "זהו הופה".
בשנת 1992 יצר ושיחק בדוקומדיה בשלושה חלקים "י.
שוורץ ומלחמתו בחיים" בערוץ 1, אשר עם השנים זכתה למעמד של סדרת פולחן.
בימיו הראשונים של ערוץ 2 גילם את דמותו של "ברונו" בפינה קבועה של הזכיינית טלעד שבה הציג את לוח השידורים בהומור הפרוע והאופייני לו.
ב-1998 שודרה עונה שנייה ל"ברונו", שהוקדשה הפעם לחגיגות ה-50 למדינה.
הנחה את שתי העונות הראשונות של תוכנית הבידור "של מי השורה הזאת?".
במשך שנים רבות היה שחקן מרכזי בלהקות השחקנים של תיאטרון "הבימה" והתיאטרון הקאמרי ונחשב לאחד השחקנים הדרמטים והקומיים הבולטים בישראל.
בשנת 2007 הנחה בערוץ 10 את השעשועון "מסדר זיהוי".
ב-2008 השתתף בתפוס ת'פסטיגל, בתפקיד ראש העיר הרשע.
זוהי הייתה חזרתו של בראבא להפקת הפסטיגל, לאחר 18 שנות היעדרות.
בשנת 2009 השתתף בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה, "פרשת השבוע", ששודרה ב־HOT.
ב-2010 השתתף בסרט הקומדיה "חצי טון ברונזה" שהוקרן ב-HOT VOD.
בשנת 2011 גילם את חוקר התלמוד פרופסור אליעזר שקולניק בסרטו של יוסי סידר, "הערת שוליים", זוכה פרס התסריט בפסטיבל קאן.
בראבא זכה ב"פרס אופיר" לשחקן הראשי הטוב ביותר, על משחקו בסרט.
באותה שנה השתתף כשופט בתוכנית הבידור, "הצחקתם אותנו", ששודרה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "קשת".
באותה שנה השתתף בתפקיד משנה במופע הילדים מותק של פסטיבל לצד רינת גבאי ויעל בר זוהר.
בשנת 2012 השתתף בראבא בתוכנית רוקדים עם כוכבים (ערוץ 2) לצידה של הרקדנית פולינה צ'יקטונוב.
בהמשך אותה שנה, החל בראבא להשתתף בסדרה הקומית "משפחה לא בוחרים" המשודרת בערוץ 2.
בשנת 2013 גילם את מנחם פלקמן, מייסד ומנהל אחוזת "נווה שמרית" בסדרת האימה "המגפה".
ב-2015 העלה לראשונה מופע יחיד, שמבוסס על אפיזודות מחייו האישיים והמקצועיים.
את המופע כתב עם בת-זוגו, שמר גאון.
בשנת 2016 עלתה סדרת הטלוויזיה "אורי ואלה", בכיכובו כאורי ובהשתתפות דינה סנדרסון, שאף כתבה את הסדרה.
ב-2017 שיחק את הרב אלתר קופר בסדרה "שבאבניקים".
באפריל 2018 השתתף בעונת הבנים בתוכנית הדוקו-ריאליטי "אף פעם לא מאוחר" ששודרה בערוץ רשת 13.
בדצמבר 2018 השתתף בסדרת הדרמה "פמת"א" המשודרת בערוץ כאן 11 בה שיחק בתפקיד השופט קאהן.
ב-2019 השתתף בסרט הקולנוע "אהבה בשלייקס".
בשנת 2020 הופיע בראבא בגרסה המחודשת של תוכנית הבידור המצליחה "זהו זה!", בסדרה "סטוקהולם" בערוץ כאן 11, בסדרה "הנחלה" בערוץ קשת 12 ובסרט הקולנוע "שאיפה לחיים".
בשנת 2022 השתתף בראבא בתפקיד ראשי בקמפיין של רשת דיור מוגן מגדלי הים התיכון.
בשנת 2023 גילם את צבי בסדרה "שישה אפסים" ששודרה בכאן 11.
בר אבא חזר לעונה המיוחדת שהפיק ערוץ כאן 11 של "זהו זה!" בעקבות אירועי הקורונה, וממשיך להופיע בתוכנית זו גם ב-2024.
ב-2024 השתתף בהצגת היחיד, "שבת בבוקר", שכתבה מיכל אהרוני עבור פסטיבל תיאטרונטו, בעקבות סיפורו של שלמה רון, בן ה־85, שנרצח בביתו בקיבוץ נחל עוז בטבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2011 זכה ב"פרס אופיר" לשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הערת שוליים".
בשנת 2022 זכה (יחד עם חבריו לתוכנית "זהו זה") בפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
במאי 2023 קיבל את תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, יחד עם חבריו לתוכנית "זהו זה", על תרומתם המשותפת לתרבות הישראלית בשנת ה־75 למדינת ישראל, ועל יכולתם לשמח וללכד את הציבור סביב יצירתם.
במאי 2024 זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן הראשי בסדרת דרמה לשנת 2023.
באוקטובר 2025 זכה בפרס מפעל חיים מטעם פסטיבל הקולנוע בחיפה, לצד מוני מושונוב.
בראבא היה נשוי לאינגריד בן מוריס, אך השניים התגרשו לאחר שנים ספורות.
לאחר מכן נישא בשנית לחמדה לוי, ולשניים נולדו שני בנים.
בשנת 2013 פגש את שמר גאון הצעירה ממנו ב-25 שנה.
הם נישאו ונולדה לזוג בת שנולדה ב-2015. הם מתגוררים בשכונת רמת אביב בתל אביב.
שלמה בר (נולד ב־25 ביוני 1943) הוא זמר־יוצר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ומגיש רדיו ישראלי.
בר נולד בעיר רבאט שבמרוקו בשם יוסף בן־גוּזי, ובשנת 1949 עלה עם משפחתו לישראל.
עוד מגיל צעיר החל להתחבר למוזיקה ונחשב כאוטודידקט בתחומו.
ב־1976 שידך דודו אלהרר בין בר ובין תיאטרון חיפה, שהעלה את ההצגה הדוקומנטרית "עצבים", אותה ליווה בר בקטעי תיפוף.
על בסיס "עצבים" הועלה מחזמר המחאה "קריזה".
בר הלחין את השירים שכתב יהושע סובול וביצע אותם על הבמה.
שניים מהשירים, "ילדים זה שמחה" ו"אצלנו בכפר טודרא", היו ללהיטים.
לאחר מכן הקים בר את להקת "הברירה הטבעית".
בשנת 1979 הוציא עם להקתו את התקליט הראשון הנועז, "אלי שורשים", שסימן את ראשיתה של המוזיקה המזרחית האליטיסטית ששילבה מוטיבים מערביים עם מוזיקה קלאסית צפון־אפריקנית ואסייתית.
כמו כן הוא היה שותף למאבקים חברתיים־אומנותיים עם המשורר ארז ביטון (שגם תרם חלק משיריו לתקליטו הראשון) וגם עם הבמאי והמחזאי גבריאל בן שמחון, שהעלה את המחזה "מלך מרוקאי".
השלושה סימנו חזית מזרחית תרבותית חדשה.
נוסף על כך השתמש בר לעיתים קרובות בסגנון לירי ובשירי משוררים.
מאז שנות ה־80 הופיעה להקתו בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם ואף ייצגה את ישראל מטעם משרד החוץ במופעים רבים.
בנובמבר 2014 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2015 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע.
במרץ 2006 הוציא את האלבום ה־11, "עננים נמוכים", שבו השתמשה הלהקה בראשונה במחשב ובתוכנות עריכה מוזיקליות.
האלבום הכיל תשעה קטעים, שכולם הולחנו על ידי שלמה בר.
יעל אופנבך, זוגתו לשעבר של בר, הייתה חתומה על מילות ארבעה מהקטעים.
את שאר השירים כתבו המשוררים והפזמונאים יונתן רטוש, אברהם חלפי, אסתר ראב, יעקב אורלנד ויענקל'ה רוטבליט.
בר וגיטריסט הלהקה אילן בן עמי עיבדו, ויזהר אשדות היה שותף להוספת אופי אלקטרוני לשלושה מהקטעים.
ביוני 2010 הוציא את האלבום ה־12 של להקת "הברירה הטבעית", "בסוד תפילת ערער".
האלבום הכיל כמסורת הלהקה שירי משוררים ופיוטים שהלחין בר: "שיר לאשת נעורים" של נתן אלתרמן, "ברכה" של לאה גולדברג, "וככה אנשקך" של אהוד בן עזר.
עוד כלל האלבום חידושים לקלסיקות ישראליות, שבר עיבד ביחד עם חברי הלהקה: "אמא אדמה", "יש דברים שרציתי לומר", "סליחות" ו"הלילה" (מקור: ארז הלוי), שבו השתתפה הזמרת ליאורה יצחק, ששרה טקסט בהינדית.
באוגוסט 2018 הוציא את האלבום "עד כלות נפש ואחריה", שכולל 11 שירי תפילה ופיוט, שהלחין בר לשירים שכתב המשורר יוסף צבי רימון בשנות ה־30 וה־40 של המאה העשרים.
נדב ביטון הפיק מוזיקלית את האלבום, שמתוכו בלטו "אלוקים אור" ו"חי אלוהים".
בר היה נשוי לרינה (לדבריו החליף את שמו המקורי משום שהיא לא אהבה אותו) ולזוג נולד ילד אחד.
במשך 17 שנים היה בן זוגה של יעל אופנבך, ולהם שלושה בנים.
הרב יעקב שלמה בן אראווי ("Iacob Salomo ben Aravi" או "Shlomo ibn Arvay", המכונה גם "Solomon ben Aroio", 1549–1629) היה הרב הראשון של יהודי יאשי, אז בנסיכות מולדובה.
בן ערבי נולד כנראה בתימן, הגיע ליאשי בשנת 1589 וכיהן בה במשך 40 שנים.
לפי מקורות אחרים מוצאו ממשפחת ארביב מסלוניקי ומוצא המשפחה מעורב, איטלקי וצפון אפריקאי.
בן ערבי אף עסק ברפואה ולפי דעתם של היסטוריונים מסוימים היה רופאו של נסיך מולדובה.
הוא עסק בלימודי הקבלה והיה בקי בפילוסופיה של אבן רושד.
שמו נודע הודות לתלמידו רבי יוסף שלמה דלמדיגו (Josef S.
Del Medigo), שביקר אצלו בסביבות שנת 1619, התרשם מידיעותיו ונשאר ללמוד אצלו רפואה וקבלה במשך 11 שנים.
תלמידו של הרב דלמדיגו כתב עליו כך: "איש אלקים קדוש הרופא כמה"ר שלמה ן' ארואי, שהוא היה עסוק בחכמת הקבלה יותר ממ' שנה וחיבר ספרים בה".
בן ערבי כתב ספרים על הקבלה ובזקנתו עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
אף אחד מכתביו לא שרד.
הרב שלמה בנימין הלוי אשלג (ה' בטבת תר"ע; 17 בדצמבר 1909 – ז' בכסלו תשמ"ד; 13 בנובמבר 1983) היה מקובל, בנו ומפיץ תורתו של הרב יהודה ליב אשלג בעל ה"סולם".
נולד בפולין לרב יהודה ליב אשלג ולרבקה רויזא.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) עלה לארץ ישראל יחד עם אביו וגר בירושלים.
למד בישיבות תורת אמת, חיי עולם ועץ חיים.
כמו כן למד בישיבת "בית יוסף" מאסכולת נובהרדוק הליטאית, ולמד בחברותא עם ראש הישיבה הרב הלל ויטקינד.
בשנת תרצ"ה נשא את אהובה ליבא האזה, בתו של הרב דוד אהרן האזה מחסידות סוכטשוב.
לאחר נישואיו, על פי הוראת אביו, החל למסור שיעורים בחכמת הקבלה.
בשנת ה'ת"ש (1940) הוציא לאור כתב עת בשם "האומה".
כתב העת שיצא לאור בגיליון אחד בלבד, הוגדר כ"דו-שבועון בין-מפלגתי" והובאו בו ממאמריו של אביו.
זמן קצר אחר הופעת העיתון אסרה משטרת המנדט הבריטי על המשך הפצתו, באשמת קידום עמדות קומוניסטיות.
בשנת תש"ג ייסד אביו שיעור קבוע בקבלה לתושבי העיר חיפה, ואת מסירת השיעור הפקיד בידיו.
הוא היה יד ימינו של אביו בהוצאת פירוש הסולם והפצתו, והוסיף לעסוק בכך אחרי מות אביו, יחד עם אחיו ברוך שלום אשלג ודודו יהודה צבי ברנדויין.
בשנת תשכ"א הקים בית מדרש בבני ברק ללימוד חכמת הקבלה.
הוא מסר בבית מדרשו שיעורים יומיים בספר הזוהר עם פירוש הסולם.
כמו כן הקים ישיבה לבחורים וכולל אברכים שעסקו גם בחכמת הקבלה.
בית המדרש פעיל עד היום בניהול בנו, הרב שמחה הלוי אשלג.
מלבד השיעורים בבית מדרשו נהג הרב אשלג למסור שיעורים בקבלה ברחבי ישראל, בין השאר ייסד שיעורים בירושלים ובחברון.
בקריית ארבע ייסד כולל אברכים שחילקו את לימודם, חצי יום לתורת הנגלה וחצי יום לתורת הנסתר.
הוא עצמו היה בא, אחת לשבוע, למסור שיעורים לאברכי הכולל.
כמו כן היה מוסר שיעורים במערת המכפלה עצמה.
נפטר בז' בכסלו תשמ"ד, ונקבר בהר המנוחות, סמוך לציונו של אביו בעל הסולם.
על מצבתו נכתב שהיה הוא זה שגרם לאביו לחבר את פירוש הסולם על ספר הזוהר, בעקבות שאלה ששאל אותו בחכמת הקבלה.
שאלה זו הובילה את אביו לפרש את ספר הזוהר בשפה השווה לכל איש.
ב-2003 הוציא מכון "עטרת שלמה" את הקובץ "ספר עטרת שלמה-חנוכה" - ליקוט משיחותיו שהעביר בשנים תשל"ה-תשמ"ג.
בנו הבכור, הרב יחזקאל יוסף אשלג, שהקים בית מדרש ברחוב אבן עזרא בבני ברק
בנו, הרב שמחה אברהם אשלג, המנהל את הבית המדרש ברח' שד"ל וידוע כ"בודק הכתובות"
הרב עקיבא הלוי אורצל, מייסד קבוצת הלימוד "עטרת שלמה אשלג" ללימוד חכמת הקבלה
הרב שלמה בן שמעון דוראן (הרשב"ש; ה'ק"ס, 1400 - ה'רכ"ז, 1467) היה פוסק הלכה בולט, אב בית הדין ורבה של אלג'יר.
נולד באלג'יר, דור שישי לרמב"ן ורבינו יונה.
למד מפי אביו הרשב"ץ, ונהג להתייעץ עמו בענייני הלכה.
מלבד השכלתו התורנית היה בקיא במדעי הטבע, ברפואה ובפילוסופיה.
עוד בחיי אביו השיב בהלכה לגלילות צפון אפריקה ואף לירושלים.
על פי תאריכי תשובותיו נראה שהצטרף לבית דינו של אביו בצעירותו, עוד בחיי אביו.
גם את חיבורו "מלחמת מצווה" כתב על פי ציוויו של אביו (1438).
בחיבור זה הוא משיב להתקפותיו של המומר יהושע הלורקי על התלמוד.
תשובותיו עוסקות לא רק בענייני הלכה, אלא אף בענייני אגדה שונים.
כמו כן כתב מאמר שמשיב לטענות הנוצרים על היהדות.
לאחר פטירת אביו (1444) נתמנה לאב בית הדין ורבה של אלג'יר.
בנו, רבי צמח דוראן, אף הוא היה מחכמי אלג'יר וממלא מקום אביו משנת רכ"ז (1467).
שני בנים נוספים של הרשב"ש שנמנו עם חכמי אלג'יר, הם: רבי אהרן ורבי שמעון.
רבי שלמה בן צמח דוראן, רשב"ץ האחרון (נינו של רבי צמח) ורבי שלמה דוראן (נכדו של רבי שמעון דוראן), פעלו באלג'יר כרבנים וראשי ישיבה, בסוף המאה ה-16.
הרשב"ש תיקן מספר תפילות, לדוגמה: במקרה שהתרבו הגשמים עד שהם מפריעים לחרישת הקרקע, תיקן תפילה שייפסקו הגשמים.
תפילה זו הובאה להלכה בשולחן ערוך.
כמו כן סבר שנכון לזמנו ומקומו, בני זוג לא יכולים לכוף זה את זה לעלות לארץ ישראל, מחמת ריבוי הסכנות שבדרכים.
פסיקה זו הובאה להלכה בשולחן ערוך.
עם זאת, תמך וביסס את מצות ישוב ארץ ישראל, ובמענה לאחד מהשואלים שזלזל במצוה, מכיוון שהיא אינה מוסיפה למושכלות, השיב הרשב"ש, שחסרון המעשה הוא גם כן חסרון גדול לאדם.
ביחס למעשים היוצאים מגדר הטבע המתוארים במקרא, כגון: פתיחת פי האתון, ומאבקו של יעקב במלאך, דעת הרשב"ש שמעשים אלו קרו כפשוטו, ולא בחלום.
ביחס לאחרית הימים, הוא מבאר שהעולם עתיד להיחרב, ודוחה את דברי השואל שהעולם לעולם לא יכלה.
עם זאת, הוא מותיר לשואלו להאמין בזה כפי שהוא מבין.
ציין בכמה מקומות את מנהג צפון אפריקה בזמנו, לפסוק כדעת הרמב"ם, אך עם זאת ביאר שאין לעיין ברמב"ם עיון פשטני, אלא קודם יש לעיין בגמרא ושורשי ההלכות.
יחסו לקבלה היה חיובי באופן עקרוני, אך התנגד במיוחד לאנשים ירודים שעסקו בחכמה זו, והתפארו בפני עמי הארץ שהם יודעים דברים נשגבים, הרשב"ש הסביר שהם למעשה ריקים מחכמת הקבלה.
כמו כן כתב על עצמו שהוא לא מאנשי הקבלה.
שו"ת הרשב"ש - רבי יוסף קארו ציטט עשרות רבות מפסקיו, וכמעט תמיד פסק כמותו.
תיקון סופרים על דיני שטרות
קינה בשם "שמים לבשו קדרות".
דון שלמה בן יעיש (Abenaes; בפורטוגזית: אלווארו מנדש, Alvaro Mendes; 1520–1603) היה דיפלומט, איש עסקים ואיש ציבור מבני האנוסים ששב ליהדות, והיה בעל השפעה רבה בחצרם של מלכי אירופה בני זמנו, כמו גם בחצר הסולטאן העות'מאני.
היה ממשיכם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה בחידוש היישוב היהודי בטבריה במהלך המאה ה-16.
בן יעיש נולד בטאווירה שבדרום פורטוגל בשם אלווארו מנדש למשפחת אנוסים.
לאחר שקיבל הכשרה כצורף נסע בשנת 1545 להודו שם רכש ממון אישי רב בסחר ביהלומים במכרות סמוך למדרס.
ב-1555 שב לפורטוגל, ועוטר בתואר אבירות, אביר מסדר סנטיאגו, על ידי ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל.
הוא החל בקריירה דיפלומטית, ושהה בשליחותו של ז'ואאו במדריד, פירנצה, פריז ולונדון.
בפריז שהה 16 שנים וזכה לחסדה של המלכה קטרינה דה מדיצ'י.
כאשר אוחדו פורטוגל וספרד, בשנת 1580, תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד, נמנה עם נאמניו של הטוען לכתר, אנטוניו דה קראטו.
בשנת 1585 הגיע בן יעיש לסלוניקי ושם חזר אל היהדות בפומבי, עם משפחתו.
הוא נטש את השם "אלווארו מנדז" ונקרא "שלמה בן יעיש" (ובשפות אירופיות: "Solomon Abenaes").
בשל עושרו והשפעתו בחצרות מלכי אירופה התקבל אצל סולטאן האימפריה העות'מאנית מוראט השלישי.
הסולטאן העניק לו את התואר "דוכס מיטילני" (האי לסבוס), ולבקשתו מונה כשליט טבריה, וזאת לאחר מותם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה, שחכרו מן הסולטאן את "טבריה ושבע ערי הפריזי אשר בסביבתה".
הוא שלח לטבריה את בנו יעקב (שנולד כ"פרנסיסקו מנדש") אך על אף שיעקב בנה מספר מבנים בטבריה, ושמר על היישוב היהודי שם, נראה כי לא נחן במרץ ובמעשיות של אביו, והעדיף את לימוד התורה על העיסוק בדיפלומטיה וממשל, ולאחר מותו של בן יעיש לא הצליח לשמור על מפעלו בטבריה.
הודות לקשריו הענפים בחצרות מלכי אירופה, שמר על מעמדו בחצר הסולטאן עד מותו.
הוא נחשב לכוח המניע מאחורי הברית האנגלו-טורקית כנגד פליפה השני, ונהנה מאמונה וידידותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ושל מזכירה פרנסיס וולסינגהם באמצעות קשריו עם רופאה האישי, המומר רודריגו לופז.
מערכת היחסים בין בן יעיש, רופאה של המלכה רודריגו לופז והטוען לכתר אנטוניו דה קראטו, הגיעה לסיום טראגי ב-1593, כאשר דה קראטו, שהסתכסך עם לופז ובן יעיש, העליל על לופז כי זה רצה להרעיל את המלכה, והביא לתלייתו הפומבית.
על אף שבן יעיש עשה כמיטב יכולתו כדי להציל את לופז, וכשל, לא פחתה השפעתו בחצר המלוכה האנגלית ובחצר הסולטאן.
רבי שלמה ב"ר נתן (רשב"ן בראשי תיבות ומכונה גם אלג'יבלי) הוא חכם תימני מהמאה ה-12 שחי במצרים.
חיבר ספר הלכה גדול על סידור התפילה המבוסס בעיקרו על התלמוד וחיבורי הגאונים.
מוצאו וכינויו של רבי שלמה
רבי שלמה אלג'יבלי היה חכם ידוע במצרים בדורו של הרמב"ם.
מוצאו מהעיר "דו אלג'יבלה" שהייתה בירת תימן בשעתו.
לצד חכמתו היה ידוע כמי שאינו נושא פנים גם לגדולי מלכות ועשירים.
רבי שלמה אלג'יבלי התפרסם בחיבורו שהוא סידור הגדוש בהלכות רבות המבוססות על התלמוד ותורת הגאונים.
כפי הנראה הוא רבי שלמה בר נתן שהיה חבר בית דינו של רבי סעיד בן מרחב אב"ד עדן בשנת 1156. רבי שלמה אלג'בלי מכונה "אב בית דין" בכת"י, וכך נדפס בחיבורו שיצא על ידי שמואל חגי.
לדברי פרופסור גויטיין בנו הוא רבי אברהם אלימני ממצרים שלימים עלה לירושלים וייסד בה בית כנסת הנקרא על שמו "כניסה בן אלימני".
שלמה בן שמעון, היה סופר וכרוניקן מיהדות אשכנז בימי הביניים; הוא רשם ותיעד בעברית אירועים היסטוריים מהמאה ה-11 והמאה ה-12, בין השאר על פי עדותם של עדי ראייה.
הכרוניקה שכתב, אשר ראתה אור בשנת 1140 (ד'תת"ק), תיארה פרעות מתקופת מסע הצלב הראשון ב-1096 ובאמצעותה אנו יודעים מידע על הכרוניקן אשר מציין את שמו, שנת כתיבתו ומהיכן עדויותיו.
בדומה לחיבוריהם של כרוניקנים כגון אליעזר בן נתן ושל האנונימי ממיינץ, הוא תיאר את הרדיפות, ההשמדה והחורבן של הקהילות היהודיות במרכז אירופה, בסביבות נהר הריין, בעיקר בערים שפייר, ורמייזא, מיינץ וטריר במהלך מסע הצלב הראשון.
הוא מספק רקע והסבר לפרעות, כפי שמסבירה פרופ' אורה לימור, הצלבנים "היו חדורים תחושת שליחות דתית" ובדרכם לארץ ישראל רצו לחסל את "הכופרים מבית", דהיינו היהודים שישבו בארצותיהם.
החיבור מתאר את הניסיונות לגרום ליהודים להמיר את דתם לנצרות, ואת תגובת בהרג והתאבדות קבוצתית, אשר נחשבה בעיניהם ובתודעת הדורות הבאים קידוש השם ומעשה ששמר על קיומה של האומה, במילותיו:
במאה ה-19 התגלה העתק של כתביו מהמאה ה-15, שנרשם בשנת 1453 בעיר טרוויזו, אולם הוא פגום, עקב שגיאות כתיב בו.
יש שטענו כי החוקר אברהם הברמן ייחס את החיבור לרבי שלמה בן שמשון, אולם במהדורה של ספרו ייחס את החיבור לבן-שמעון.
החוקרת אווה הברקמפ במהדורה מדעית של הכרוניקה שראתה אור בשנת 2005 קבעה כי שמו של מחבר הכרוניקה הוא שלמה בן שמשון.
ואילו, ההיסטוריון אברהם גרוסמן הראה כי "כאמור, נהרג רשב"ש באותן גזירות ...
אין סדר הזמנים מאפשר לקבל זיהוי זה ...
רבי שלמה, מחבר כרוניקה זו, העיד שהוא חי עדיין בשנת תת"ק (1140)".
שלמה בן שמשון (1030~ - כ"ג באייר ד'תתנ"ו 24 במאי 1096) היה תלמיד חכם, מנהיג קהילת ורמייזא (וורמיש"א, או גרמייזא, שמה במקורות העבריים מימי הביניים של העיר וורמס) ומראשי המורים בישיבתה.
נודע גם בכינוי ר' ששון, ובראשי התיבות רשב"ש.
רבי שלמה בן שמשון נולד, כנראה בעיר ויטרי במחוז מארן שבחבל גראנד אסט בצרפת.
סבו היה רבי שלמה ב"ר שמשון ב"ר אליקים, כנראה היה דמות ידועה ומוכרת.
ידוע כי נולדו לו בנות ובן בשם שמשון.
רבי שלמה למד אצל רבי יעקב בן יקר, שאותו כינה "מורי הזקן".
כפי הנראה היה קרוב משפחה של רש"י; ידידותם ואף הערצתם ההדדית, העמיקה במשך השנים, מאז לימודיהם בצוותא אצל רבי יעקב, כאשר נשאו ונתנו בהלכה, ואף חלקו זה על זה בסוגיות מספר.
רבי שלמה היה שמרן מובהק, קפדן ואף קנאי, ובמיוחד בכל האמור למנהגי יהדות אשכנז, ופסק פעמים רבות לאיסור.
ואילו רש"י חידש הלכות והנהיג שינויים וחידושים, כגון בתפילת מוסף של ראש השנה, בפרשנותו לתלמוד, ובסדרת היתרים שקבע, אשר עוררו את התנגדותם של חכמים, ובראשם רבי שלמה.
רבי שלמה היה פוסק הלכה ידוע בדורו והופנו אליו שאלות גם ממגנצא ופראג.
במקורות העבריים הוא זכה לתוארי כבוד, כגון "רבינו הגאון", "המורה", "רבינו הקדוש" ונוספים, "גם כשהוא נזכר בצידם של חכמים גדולים אחרים" אשר בתקופתו; הנודעים שבהם: רבי קלונימוס ב"ר שבתאי ורבי אליעזר ב"ר יצחק הלוי.
לדעת החוקר פרופ' אברהם גרוסמן, המעמד הרשמי שהוענק לו על ידי הקיסר היינריך הרביעי, בפריבילגיום לקהילה בוורמס כאשר הוכר כראש הקהילה: "סלמן בישוף היהודים" (לטינית: episcopus Iudaeorum), הקרין גם על מעמדו החברתי והתורני בקרב הפזורה היהודית בת זמנו.
רבי שלמה נהרג יחד עם רבים מקהילת וורמס על ידי כנופיית צלבנים בוורמס, בד'תתנ"ו 1096. לקראת מסע הצלב הראשון לארץ ישראל נדדו כנופיות צלבנים במערב ומרכז אירופה ופרעו והכחידו קהילות יהודיות רבות בשל אנטישמיות דתית וכדי לממן על ידי השוד והביזה את מסעותיהם, ציודם והתחמשותם בנשק.
ניצולי הפרעות ב-1096, היו המקורות לכרוניקה של שלמה בן שמעון בשם "גזרות שנת ד'תתנ"ו", שבה תוארה פשיטת הצלבנים על הקהילה, עד לחורבנה.
רבי שלמה היה איש אשכולות; כתב שירה: פיוטים ופרשנות לפיוטים, פרשנות לתלמוד שהובאה על ידי רש"י בפירושו שלו לתלמוד, ותשובות לשאלות בהלכה; ההיסטוריון פרופ' אברהם גרוסמן מציין כי "בדרך כלל תשובותיו ארוכות ומפורטות.
להכרעתו הביא הנמקות שונות והסתייע באסמכתאות ממקורות שונים.
לרוב נהג בפתיחת תשובתו לסכם בקצרה את השאלה בלשונו שלו".סידור רבנו שלמה שעל פי נוסח אשכנז יוחס לו, אולם במחקר ההיסטורי במאה ה-20, היו שחלקו על כך.
החוקר אברהם הברמן ייחס לו את החיבור "גזרות שנת תתנ"ו" אולם פרופ' גרוסמן הראה כי "אין סדר הזמנים מאפשר לקבל זיהוי זה".
מחקריו של בנטין עוסקים בהבנת הפעילות האלקטרו־פיזיולוגית של המוח ובתהליכים דינמיים של זיכרון.
חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה לשנת ה'תשע"ב.
התחנך בקיבוץ גן שמואל, בבית הספר הריאלי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
בשירות הקבע, עבר לחיל השריון, הקים את פלוגת הסיור של חטיבה 14 ופיקד עליה.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה, עם חטיבה במתמטיקה וחטיבה בחינוך, מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1974–1976 למד לתואר שני בבית הספר לרפואה של הטכניון, ובשנת 1977 קיבל תואר במדעי הרפואה.
עבודת הגמר שלו עסקה ב"השפעת זיהום אוויר על ידי גזי הרדמה בחדרי ניתוח על נכונות נטילת סיכון בקבלת החלטות וקיבעון מחשבתי" והתפרסמה בשני מאמרים בכתב העת הבריטי להרדמה (British Journal of Anesthesiology).
בשנת 1976 עבר לירושלים והתמנה למנהל המעבדה לפסיכופיזיולוגיה של האדם על שם זלמן ארן במחלקה הנוירולוגית בבית החולים הדסה עין כרם.
את התואר השלישי בנוירופסיכולוגיה, אותו עשה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל ב־1982. בעבודת הדוקטורט בדק את תבנית הפעילות החשמלית והפעילות ההמודינמית של המוח בעת זיהוי מילים כתובות.
את הפוסט־דוקטורט עשה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
שם עבד במעבדה לנוירופסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה ובמעבדות הסקינס (Haskins Laboratories), בהן הוסיף להיות חבר בסגל המחקר עד שנת 2005.
בשנת 1984 שב לבית החולים הדסה והקים את השירות הנוירופסיכולוגי הקליני־אבחוני בבית החולים.
פיתח שיטה לניטור תקינות הולכה עצבית לאורך חוט השדרה בעת ניתוחי עקמת.
שיטה זו התבססה על גירוי עצב ברגל ומדידת התגובה בצוואר ופטרה את המנתחים מהצורך להעיר את החולה במהלך הניתוח כדי לבדוק את יכולתו להזיז את הרגליים, במקרה של חשש לפגיעה עצבית בעת יישור עמוד השדרה.
הראה בסדרת מחקרים כי תהליך הקריאה בעברית מערב את המבנים הפונולוגיים המתאימים בלקסיקון, זאת אף על פי שהכתב הלא מנוקד לא מוסר מידע פונולוגי מלא לקורא.
בנטין גם הוכיח שמודעות פונולוגית מפותחת היא תנאי קדם לרכישת הקריאה ביעילות, בעוד שהעדר מודעות פונולוגית בעת רכישת הקריאה היא בין הגורמים העיקריים המביאים לנכשלות בקריאה.
מחקריו השפיעו על הוראת הקריאה בישראל.
פרסם וחקר את מנגנון האדם לזיהוי פנים אנושיים והבעות פנים וגילה את רכיב ה-ERP המזוהה עם עיבוד פנים N170 .
ב־1983 מונה למרצה לפסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, וב־1987 מונה למרצה בכיר.
בשנת 1991 הועלה לדרגת פרופסור.
שימש ראש המגמה לחינוך מיוחד עד 1994, והיה ממקימי המרכז לחישוביות עצבית ומסלול הלימודים במדעי המוח.
בשנים 1994–1998 עמד בראש המגמה לנוירופסיכולוגיה.
בנטין הוא חתן פרס ישראל בתחום הפסיכולוגיה לשנת ה'תשע"ב (2012).
בנימוקי מתן הפרס ציינה הוועדה את תרומתו המדעית לתחום הפסיכולוגיה בכלל ולמדעי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית והנוירופסיכולוגיה בפרט.
אחד המאפיינים בעבודתו הוא תרומתו המשמעותית לכמה תחומים בלתי תלויים שבכל אחד מהם הטביע את חותמו.
לבנטין שם עולמי בתחומו ועבודותיו התפרסמו בכתבי עת חשובים ויוקרתיים
כמו כן היה עורך כתב העת Neuropsychologia בין 2004 ל-2008. בשנת 2003 התפרסם ספרו "פרקים בנוירופסיכולוגיה" באוניברסיטה המשודרת.
ב־13 ביולי 2012 נהרג בנטין בתאונת דרכים בברקלי שבקליפורניה בהתנגשות בין משאית לאופניים עליהם רכב.
ארונו הועלה לישראל והובא לקבורה בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
בנטין היה נשוי אב לשלושה ילדים וסבא לשבעה נכדים; התגורר במבשרת ציון.
שלמה בן משולם דיפיארה (או דאפיירה) נולד בין השנים: 1350-1340– נפטר בין השנים: 1425-1420. אחד מאחרוני המשוררים העבריים שפעלו בספרד הנוצרית.
שלמה דיפיארה נולד בממלכת קטלוניה.
תאריכי לידתו ומותו, מבוססים על חיבוריו ומאורעות חייו.
לפי החוקר צבי גרץ, היה נכדו של המשורר הספרדי הנודע ר' משולם בן שלמה דאפיירה, (בשמו הלועזי אֶנדידש), שנולד בעיר ז'ירונה.
לפי השערה אחרת, היה נצר למשפחה חשובה בברצלונה.
בצעירותו חי דיפיארה בקסטיליה, ובצד כתיבתו, הקדיש חלק מהונו ורכושו למעשה הטוב והחסד.
ראיה לכך אפשר למצוא במכתבים שכתבו אליו חכמים ומשוררים ונמצאים בספרו "שיר השירים'', ובהם הרימו על נס את נדבת לבו.
התקופה הראשונה בימי פעילותו, זמן בגרותו הפיוטית, מתחילה בין השנים 1365–1370. דאפיירה מזכיר כמה פעמים את הזמן שהוא קורא לו "שנות הבחרות" בתור תקופה שבה יצר וחבר הרבה מפיוטיו היפים ביותר וחי חיים נוחים ונעימים.
גזירות קנ"א הבריחו אותו מספרד לארץ אחרת, אולי פורטוגל או צרפת.
אחרי שנות סבל ונדודים הוא חזר לסרגוסה.
לפי שטיינשניידר, הוא היה שם "סופר הקהל" משרה שהחזיק בה שנים אחדות.
תקופה זו מתחילה בערך בשנת 1391, שבה התרחשו גזירות קנ"א ברחבי ספרד הנוצרית.
בשנה זו שדדו פורעים את ביתו והרסו אותו, וילדיו נחטפו מבלי שעלה בידו לברר מה עלה בגורלם:
לאחר המאורעות חזר דיפיארה לסארגוסה.
בתקופה זו, חיבר הרבה אגרות המלצה לנפגעי הפרעות שהתכוונו לצאת את ספרד בין השאר גם לארץ ישראל.
בסרגוסה, כבר יצא שמו כמשורר, יש להניח כי בשל כך בחר בו השר ר' בנבנשת בן שלמה אבן לביא דילה קאבאליירה, להורות תורה לבניו וללמדם פרק בשיר.
כעזר לעבודת הוראה זו, חבר דיפיארה ספר בשם "אמרי נואש".
לפי תוכניתו אמור היה הספר להכיל ארבעה חלקים.
אולם לא ידוע אם חבר את כולם.
לידינו הגיעו שני חלקים: מילון לחרוזים, ומילון למילים נרדפות.
עובדת היותו "משורר מקצועי", המתפרנס מפרי עטו הכריחה אותו להקדיש חלק מזמנו וכוחו ל"שירי התהלה" לכבוד ה"שרים" וה"גבירים" נותני לחמו.
יש בשירים אלה גם ערך לחוקרי התקופה וציוני דרך בתקופות חייו.
בין מקבלי שיריו העבריים היה גם נסיך נוצרי משכיל בשם Don Jaun De Ixar.
דאפיירה נעשה במובן ידוע למשורר משפחת קאבאליירה, ובמשרתו זו החזיק עד מותו של ר' בנבנשת אבן לביא בשנת 1411. עליו חבר דיאפירה קינה יוצאת מן הלב, (שיר II).
את שבע עשרה או עשרים השנים האלה אפשר לציין בתור "תקופת הפריחה" של המשורר.
בזמן זה הוא כנראה ייסד ונעשה לראשה ולדברה של "כת המשוררים" בסרקוסטה.
אפיינה קבוצת משוררים זו מסירות נאמנה ללשון העברית ולמקורה (התנ"ך).
על מקרה מעניין בנושא זה, מסופר ב"ההקדמה" לשיר סימן צ"א.
אשתרוק רמוך, אחד מהאישים שהתנצר לאחר ויכוח טורטוסה, בקש לשלוח לדיפיארה את יצירתו בלשון הספרדית.
דיפיארה שהעניין היה למורת רוחו ענה לו:
קשריו עם משפחת לביא, נמשכו גם לאחר מותו של ראש המשפחה.
ידידו ותלמידו וידאל יוסף בן לביא שעזב את סרקוסטה, בשנת 1412, מייעץ גם לדיפיארה, לברוח מן העיר, בשל הסכנה של מגפת הדבר.
לאחר שתיקה של כמה שנים מתחילה התקופה השלישית לערך בשנת 1416 או 1417. עד לזמן זה הוא שרוי בבדידות ועזובה רוחנית, ראייתו הלכה והידרדרה והוא מתלונן בפני חבריו על שנזנח.
בין שאר היצירות של תקופה זו, בולטת הפואמה הגדולה שלו "באפס יד ינופף יד גאוני", יצירה שאפשר לציין אותה בתור "שיר עלילה אוטוביוגרפי", שמחברה שואף בו להראות שעדיין כוחו עמו.
וכן גם שירו ההיתולי "על היינות הרעים" שנתחבר לפי עדותו בשנת קע"ז (1417) בעת שישב בעיר מונסון שבאראגון.
לעת זקנתו היו מעייניו נתונים לחיי העולם הבא והוא התחנן לפני בורא עולם שינהג בו במידת הרחמים.
לכן מוזר מאוד הדבר שהוא המיר את דתו לאחר שהיה בן שבעים ומעלה.
הידיעה על המרת הדת הזאת לא מופיעה בתעודות הנוצריות של זמנו.
אולם לפי מקורות העבריים שבידינו קיימת חליפת מכתבים בן דיפיארה ובן זמנו וידאל בנבנשת ועליה רשום בכתב יד "שירים שלחם אנשלמה די פיאירה שנשתמד לאחר שבעים שנה לידידו דון וידאל".
גם המשורר שלמה בונפיד מזכיר ההשתמדות זו.
הדבר אירע לאחר המפלה הקשה בוויכוח בטורטוסה, אז התנצרו רבנים ומשכילים רבים, ביניהם גם תלמידו וידאל בן לביא.
וידאל בנבנשת כתב לו מכתב גינוי על אודות מעשהו זה.
דיפיארה המשיך לשמור על קשר עם ידידיו ולשלוח מכתבים בעברית, ואף קבל על כך שכישרון שירתו נחלש ביותר.
גם החוקר יצחק בער בדעה שהוא המיר את דתו ביחד עם תלמידו יוסף בן לביא.
אולם יש החולקים וסבורים שהוא נשאר ביהדותו עד סוף ימיו.
שנת מותו ומקום קבורתו לא נודעו.
שלמה דיפיארה כתב לערך שלוש מאות וחמישים שירי קודש ושירי חול.
בכתבי־יד אדלר ובודליאנה נכללים ארבעה או חמישה שירי קדש מפרי עטו.
כתב־יד ברלין כולל ארבעים שירי קדש המיוחסים לו, רובם השם "שלמה" או "שלמה חזק" בראשי חרוזיהם ושלשה פיוטים חורזים את שמו ושם אביו במלואם.
דיוואן יו"ל שמעון ברנשטיין הוצאת "עלים" תש"ג
מפרש וגם כתב אברהם בדרשי להרב טודרוס הלוי ואחר יבוא דברי אשר שמתי, מורדכי תמהמאת סולומון בן משוללים דפערה, Abraham ben Isaac Bedersi, תדרוס בן גוסף אבולפא (הלבי), מורדכי תמה, הוצאה: בבת ישראל מונדוי, 1770 (הוצאת "עלים,", 1942)
הרב שלמה ליב ברוודה (נכתב: ברעוודה; ה' באדר תרצ"א, 22 בפברואר 1931 – כ"ו בטבת תשע"ג, 9 בינואר 2013) היה מגיד מישרים, פרשן תורת הגר"א ומחבר ספרים על תורתו.
נולד בארצות הברית בעיר ניוארק למשה יצחק מברנוביץ' ולמרים לבית קנטרוביץ' מהעיירה ז'טל.
אביו היה איש חינוך, דור שביעי (בן אחר בן) לרבי חיים חייקל מאמדור.
אמו הייתה נכדת רבי אפרים מרדכי אפשטיין ממינסק, מחבר הספר מירא דכיא על פרקי אבות וספרים נוספים.
למד בישיבת מיר בארצות הברית שאליה התקבל למרות מדיניותה לא לקבל ילידי ארצות הברית.
למד שם אצל מי ששימש אז כמשגיח, הרב יחזקאל לוינשטיין, שאותו החשיב כרבו המובהק.
אחר כך למד בישיבת לייקווד אצל הרב אהרן קוטלר.
בעצת הרב לוינשטיין עלה ללמוד בישיבת מיר בירושלים.
עמד בקשר עם הרב מבריסק ועם החזון איש.
בשנת תשי"ד נשא את לאה, בת הרב אברהם ברוך גרינבלט מבריסק, שעלה לירושלים.
לאחר נישואיו למד בכולל קמניץ ובכולל חזון איש.
בתקופה זו החל בעיסוקו הממושך בתורת הגר"א, ובעצת הרב לוינשטיין החל במסירת שיחות מוסר בישראל ובחוץ לארץ.
בשנת תשי"ז (1957) נסע לחמש שנים ללמד בארצות הברית.
בשנת תשכ"ג, בעקבות בקשת הרב אלעזר מנחם שך והרב יעקב ישראל קניבסקי, חיבר את ספרו הראשון, "עמלה של תורה", שעסק במעלת לימוד התורה ומעמדם של אברכי הכוללים.
בשנים אלו יצר קשר הדוק עם הרב שך והרב קנייבסקי וראה עצמו כתלמידם.
הרב שך כתב עליו באחת ההסכמות לספריו "שיש לו ידיעה גדולה בדברי הגר"א ויודע לפענח צפונות ורמזים בכתבי הגר"א".
בשנת תשכ"ח (1968) נסע ללונדון לטיפול רפואי ונשאר להתגורר שם במשך קרוב לשתים עשרה שנה.
החל משנת תשמ"ח (1988) ועד סוף ימיו חילק את זמנו בין ירושלים לניוארק, כשהוא ממשיך בעבודתו הספרותית ובמסירת שיעורים בישיבות, כוללים ובתי כנסיות.
שיעוריו שודרו ונאגרו ב"קול הלשון", "קול הדף" ו"קול הפרשה".
נפטר בארצות הברית לאחר מחלה ממושכת, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בשיעוריו התמקד בכמה נושאים: תוכחה כנגד קיום מצוות שלא מתוך חיוניות ("מלומדה" בעגה הישיבתית), מעלת התפילה, הקדשת החיים ללימוד תורה, צביונו של בן ישיבה, חיים רוחניים, חינוך עצמי לנתינה, הצורך בעמל ועוד.
נהג לדבר בסגנון תובעני, כשאת יסודות דבריו ביסס בעיקר על ספרי הגר"א, עליה חיבר ספרים ואותה הפיץ.
בניו הם: הרב חיים חייקל, הרב ישעיה זאב, הרב אהרן.
חתניו הם: הרב יוסף יוסלובסקי, הרב יעקב יצחק אלטוסקי, והרב אשר דרוק.
גיסו הוא הרב אפרים גרינבלט, מחבר סדרת ספרי השו"ת רבבות אפרים.
עמלה של תורה - בנושא נחיצותם של הכוללים
ליל שימורים - על חג הפסח
יבנה המקדש - על נושא חורבן הבית ותקופת בין המצרים גאולה העתידה
ימי רצון - בענייני חודש אלול, ראש השנה
להודות ולהלל - על חנוכה, על הניסים
קיימו וקיבלו - על פורים
סדרת איפה שלמה על תורת הגר"א:
תפילת חנה ופיוט חד גדיא
ספר יונה, ליקוטים משלי, קוהלת
שיר השירים, ארבעה כרכים על ארבעת הפרקים הראשונים
שלמה בן לולו (נולד בשנת 1949) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש מועצת בית שאן בין השנים 1983–1998.
בן לולו נולד בקזבלנקה שבמרוקו.
בשנת 1958 עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בבית שאן.
הוא בעל תואר בהנדסת תעשייה וניהול.
בן לולו התחנך בבית שאן ובהמשך חייו בתיכון בכפר בתיה, במהלך שירותו הצבאי אותר בתוכניתה של יעל רום, שעסקה באיתור צעירים מהפריפריה ושילובם באקדמיה.
שלמה סיים לימודי הנדסת תעשייה וניהול בשנת 1975 והוא בין המהנדסים הראשונים שידעה העיר בית שאן.
בתום הלימודים הוא שב לבית שאן עם אשתו והחלו להיות מעורבים פוליטית בעיר.
הם הקימו תנועה א-פוליטית בשם "תמר" עם צעירים נוספים בני היישוב, לקראת הבחירות המקומיות הם חברו לתנועת הליכוד וזכו לכבוש את העירייה לראשונה בתולדות היישוב.
בן לולו נבחר לתפקיד ראש מועצת בית שאן, מטעם הליכוד, בשנת 1983, והיה ראש עיר במשך 15 שנים עד לשנת 1998.
תקופת כהונתו של בן לולו אופיינה בתנופת בנייה, פיתוח סביבתי, שיפור התשתיות ובניית אלפי יחידות דיור חדשות בבית שאן.
הוא הקים מוקדי תיירות נוספים וייעל את מערכות המנהל.
הוא הוסיף לסמל בית שאן אלמנטים חדשים שלא היו בסמל הקודם, שעוצב בשנת 1956. בית שאן הוכרזה כעיר, כשנה לאחר סיום כהונתו.
בהמשך דרכו של בן לולו, בשנת 2003, ניסה בנימין נתניהו, שר האוצר דאז, למנות אותו למנהל דירקטוריון חברת הגז.
אולם ועדת רביבי פסלה את המינוי בנימוק שאין לבן לולו כישורי יתר הנדרשים מחבר מפלגה של השר הממנה.
נתניהו טען, כי לבן לולו ניסיון ניהולי רב, שכן היה שנים ארוכות ראש מועצת בית-שאן.
כמו כן, בן-לולו הוא מהנדס במקצועו.
נתניהו ערער בשעתו על פסילתו של בן לולו, בפני מליאת הממשלה, אך בעקבות חוות דעת של היועץ המשפטי לממשלה הקודם, אליקים רובינשטיין, הוחלט שלא לכפות את המינוי על ועדת רביבי.
בשעתו הושג הסדר זמני, לפיו בן-לולו יוכל לכהן כדירקטור, ובשלב מאוחר יותר, תיבחן שוב האפשרות למנותו ליו"ר, בעקבות כך, שימש כיו"ר זמני.
בשנת 2017 השיק את ספרו האוטוביוגרפי, "בן לולו - ישר ולעניין".
רבי שלמה בן הרב מאיר הוא נכדו של רש"י אשר נולד לאחר פטירתו ולכן קרוי על שמו, היה אחד מבעלי התוספות.
ר' שלמה נולד לרבי מאיר בן שמואל ויוכבד בתו של רש"י, אחיו היו רבנו תם, הרשב"ם וריב"ם, שנת לידתו אינה ידועה אך היה זה לאחר שנת ד'תתס"ה.
חיבר פירוש על התורה המובא בספר "ערוגת הבושם", לרבי אברהם בן עזריאל.
הוא מוזכר פעם אחת בכל התוספות בש"ס במסכת פסחים ופעם אחת בתוספת בפירוש רש"י לתלמוד, וכן מוזכר בספר הגהות מימוניות.
מוזכר במחזור ויטרי כמי שהודיע על פטירת ר' יוסף בנו של רבנו תם.
היה בקיא בתורת הדקדוק וכונה 'אבי הדייקנים'.
הרב שְׁלֹמֹה בְּרוֹיֶאר (נולד ב-ו' באב ה'תש"ו, 3 באוגוסט 1946) הוא משגיח ישיבות בית מתתיהו ומאור יצחק שבמושב חמ"ד וישיבת יסודות התורה.
נולד בירושלים לשמחה ולפרופ' מרדכי ברויאר.
למד בבית הספר חורב ואחר כך בישיבת קול תורה ובישיבת פוניבז'.
נישא לחסיה, בתו של משגיח ישיבת קול תורה הרב גדליה אייזמן.
מאז הוא מתגורר בשכונת בית וגן.
מספר שנים לאחר נישואיו התמנה לר"מ בישיבת קול תורה לצעירים, ושימש בתפקיד זה במשך שנות ה-70 וה-80.
בשנת 1989, התמנה הרב ברויאר למשגיח רוחני בישיבת בית מתתיהו לצד הרב נפתלי קפלן והרב שלמה כהן, ולאחר פטירתו של הרב כהן בניסן תשנ"ח ועזיבת הרב קפלן הפך למשגיח יחיד.
הרב ברויאר משמש כמשגיח גם בישיבת יסודות התורה בתל אביב, ישיבה חרדית-ספרדית בראשות הרב ברוך צבי לב.
בנוסף, מוסר שיחות קבועות גם בישיבת מאור יצחק במושב חמ"ד, ישיבת בת של בית מתתיהו, ובישיבת יסודות התורה בתל אביב.
שיטתו המוסרית מתבססת על דרכו של חותנו הרב גדליה אייזמן.
במשך עשרות שנים מעביר הרב ברויאר שיעור שבועי בתלמוד בבלי, בסגנון העיון הישיבתי.
השיעור מתקיים בבית כנסת בשכונת מגוריו.
ערך והוציא לאור את שיחות חותנו הרב אייזמן בסדרת הספרים "גידולי מוסר".
השתתף בעריכת ספרי הרש"ר הירש על התורה.
לאחר פטירת אביו החליפו בתפקיד יו"ר מוסד יצחק ברויאר.
הרב ברויאר משמש כשליח ציבור בתפילת כל נדרי ונעילה ביום כיפור בישיבת קול תורה.
הרב ברויאר הוא נכדו של יצחק ברויאר וצאצא לרש"ר הירש.
נקרא על שם אבי-סבו, הרב שלמה ברויאר מפרנקפורט.
בנו הרב אברהם הוא מו"צ בביתר עילית מחבר ספרי הלכה ומוסר שיעורים בישיבת בית מתתיהו לבני הקיבוץ ושיעור ג'.
בנו הרב נחמיה ברויאר משמש כר"מ שיעור ג' בישיבת צעירים ירושלים.
בנו הרב דניאל ברויאר משמש כר"מ שיעור א' בישיבת קול תורה לצעירים בירושלים.
ובנוסף משמש כמשיב בישיבת שערי שמועות בבית חלקיה
שלמה בקיש (נולד ב-3 במאי 1941) הוא איש חינוך, שכיהן כמנכ"ל משרד הדתות, מנכ"ל הרשות לשיקום האסיר וכיו"ר המכון הארצי לתחבורה.
שלמה בקיש נולד באיזמיר שבטורקיה.
הוא עלה לישראל כנער בשנת 1957 במסגרת עליית הנוער.
בישראל למד בבית-הספר החקלאי "מוסד עלייה" בפתח-תקווה, ושירת בנח"ל.
בעל תואר שני בחינוך ובמינהל החינוך.
את עבודתו החינוכית החל כמורה בחצור הגלילית בשנת 1962, ואחרי שלוש שנים מונה למנהל בית הספר במקום.
שימש כמנהל בית הספר הממלכתי-דתי בחצור הגלילית במשך 7 שנים.
בהמשך נתמנה למנהל בית-הספר "רמב"ם" בבית דגן (1972–1977), ועל פעולתו בבית הספר זכה בפרס לחינוך מטעם מנהל מחוז המרכז.
לאחר שובו משליחות חינוכית בטורונטו שבקנדה, חזר לנהל את בית-הספר "רמב"ם" בבית דגן, ואחר-כך את בית-הספר "סיני" בראשון לציון.
לאחר מכן שימש במשך שלוש שנים כמפקח במחוז הדרום במשרד החינוך, ובשנת 1990 נתמנה למנכ"ל משרד הדתות, על ידי השר פרופ' אבנר חי שאקי.
עם סיום תפקידו במשרד הדתות נתמנה לסמנכ"ל בכיר ברשת אמי"ת, וכאחראי על החינוך התורני ברשת זו.
שימש כחבר מועצת החינוך ממלכתי דתי וכיו"ר המכון הארצי לתחבורה
בשנת 2004 מונה למנכ"ל הרשות לשיקום האסיר.
במסגרת זאת הרחיב ופיתח את היקף פעילותה של הרשות, והקים מחלקה שתטפל באסירים הכלואים מחוץ לישראל ובבני משפחותיהם.
במהלך תקופתו הצליחה הרשות לשיקום האסיר להגיע להישגים טיפוליים, שהבולט שבהם צמצום הרציבילזציה (חזרה לכלא לאחר השחרור) של האסירים והעמדת שיעורי הצלחת השיקום על כ-90%.
בשנת 2009 פרש לגמלאות מתפקידו זה.
זוכה פרס יקיר החינוך הדתי לשנת 2005.
משמש יו"ר העמותה ויו"ר הוועד המנהל במכללה האקדמית לחינוך ע"ש ליפשיץ, עומד בראש עמותת "חיבור חדש" העוסקת בתחום השירות הלאומי.
וכחבר הנהלת עמותת "עולם שלם" העוסקת בחינוך יהודי בתפוצות.
בקיש גר בשוהם, ולו 5 ילדים.
שלמה בר וינר, או בשם העט שלו, יעקב גרויאנובסקי (23 בספטמבר 1911 – 10 באפריל 1942) היה יהודי פולני מאיזביצה קויאווסקה, שנמלט ממחנה ההשמדה חלמנו במהלך השואה בפולין.
מכונה לעיתים בטעות כשלאמק ביילר (Bajler) בספרות על ידי משפחת אחיינו, אברם ביילר מזמושץ'.
שלמה בר וינר נמלט מיחידת העבודה בחלמנו ותיאר בכתב את הזוועות להן היה עד במחנה ההשמדה, זמן לא רב לפני מותו לאחר מכן בגיל 31 בתאי הגזים בבלז'ץ.
התצהיר שלו ידוע בכינוי "דו"ח גרויאנובסקי".
שלמה בר (שם חיבה שלאמק) נולד באיזביצה קויאווסקה שליד קולו לסוחר היהודי יצחק וולף וינר (שהיה בן 35) ולסרנקה לבית לסקוב (Laskow).
הם התגוררו באיזביצה, צפונית לחלמנו, לפני השואה, בשטח פולין שבין שתי מלחמות העולם.
ב-1939 סופח חלק זה על ידי גרמניה הנאצית כחלק מהוורתגאו המיועד ל"גרמניזציה" - למילוי בתושבים ממוצא גרמניה תוך סילוק הפולנים והיהודים.
בשנת 1940 הקימו הנאצים גטו באיזביצה עבור 1,000–1,600 יהודים.
ב-6 בינואר 1942 גורש וינר למחנה ההשמדה חלמנו, ועבד בעבודות כפייה בזונדרקומנדו של המחנה.
שלאמק היה עד למות משפחתו במשאיות הגז.
הוא הוקצה על ידי האס-אס ליחידת הקבורה.
ביום שני, 19 בינואר, ברח וינר על ידי קפיצה ממשאית שהסיעה את עובדי הכפיה אל מחנה משנה ביער ז'וכוב (Rzuchów).
וינר הצליח להגיע לגטו ורשה באזור הגנרלגוברנמן בפולין הכבושה.
הוא יצר קשר עם קבוצת עונג שבת בראשות עמנואל רינגלבלום ומסר מידע מפורט על עדותו במסגרת פעולתו בזונדרקומנדו במחנה חלמנו.
הוא תיאר את הליך ההשמדה בחלמנו צעד אחר צעד: כיצד נרצחו האנשים שהגיעו במשאיות גז; המכות הבלתי פוסקות של האס-אס; כיצד נוקו החלקים הפנימיים של הטנדרים לאחר פינוי המתים; וקבורת הגופות בקברי אחים שנחפרו לעומק וינר תיאר את היחס האכזרי לאסירים שנאלצו להתמודד עם המתים, ואת בריחתו מהמחנה.
וינר כתב את דו"ח גרויאנובסקי לבקשת "עונג שבת" וזה שלח גרסה בפולנית לדלגטורה (נציגי המחתרת של הממשלה הפולנית הגולה).
עותק בגרמנית הופק בתקווה שיעורר חמלה בקרב גרמנים כלפי היהודים.
וינר היה מבוקש על ידי הגסטאפו והוברח לזמושץ'.
לאחר מכן כתב לחבריו בגטו ורשה על קיומו של מחנה השמדה בבלז'ץ, 44 ק"מ בלבד מדרום לעיר.
ימים ספורים לאחר מכן, בערך ב-10 באפריל 1942, נתפס עם בני משפחתו המורחבת וגורש למחנה ההשמדה בלז'ץ עם כ-3,000 יהודים מגטו זמושץ' ברכבות גירוש כעבור שבועיים, ב-24 באפריל 1942, הודיע האחיין בן ה-14 של וינר, אברם ביילר, בגלויה מזמושץ' לוורשה על גירוש דודו למחנה ההשמדה.
רבי שלמה טאמצוּת [שלמה בן תמסות] היה מרבני מרקש במאה ה-17. הוא נחשב לאחד מצדיקי מרוקו וקיברו בולט כיום בבה"ק במרקאש ועליו בנוי חדר קטן.
חי במאה ה-16 או במאה ה-17 במארקאש, והיה מחברי "בית דין הצדק" בעיר.
פרטים על קורותיו אינם ידועים, להוציא מסורות בודדות בקרב בני עירו ומשפחתו.
המקור היחיד המצוי בידינו לעת עתה ומתעד את הרב שלמה תאמצות קודם לתחילת המאה ה-20, הוא שורה בכתב יד קצר, שסוכם מתוך כתב יד אבוד של ספר בשם "קורא הדורות" על רבני מרקאש.
כתב היד הקצר נכתב ב-1816, ועל פי תוכנו נכתב המקור ("קורא הדורות") במחצית המאה ה-18 לערך.
בכתב היד הקצר מובאת רשימת שמות של שבעה רבנים, שכיהנו כחברי בית הדין במארקאש לאורך השנים הרבות שעד כתיבת "קורא הדורות" (1750 לערך), ביניהם: "הרב הגדול, מלאך אלדים, מרנא ורבנא כמוהר"ר שלמה טאמצות [כך!] זלה"ה".
אחריו ברשימה נזכר: הרב יוסף ליברישא המוכר מחתימתו על מסמכים אחדים בשנים 1664-1658, ובאחד מהם הוא רושם על עצמו "ממרקאש".
בהמשך כתב היד מוזכר כי רוב [!] אלה היו מצאצאי מגורשי ספרד, אך אין פירוט מי מהם.
על פי שם המשפחה (הלקוח כנראה מהשפה הברברית), נראה שמוצאו של הרב שלמה היה מקומי - מישובי צפון-אפריקה.
על פי המסורת המשפחתית, נשדד הרב שלמה תאמצות ונהרג בידי ערבי.
לאחר פטירתו הוא נודע כקדוש שמקום קברו מועיל לישועה, ובפרט לחולי קדחת.
יהודי המקום פקדו רבות את קברו שבמרקש.
באחד הסיפורים על הרב שלמה תאמצות (להלן) הוא נזכר כתלמיד הרב יצחק דלויה, שנפטר במארקאש ב-1711. נראה כי הזכרתו בסיפור זה היא שיבוש, ומדובר ברב שלמה עמר.
בידי חכמי מרקש הייתה מסורת על ביקורו של הרב יוסף קארו במרוקו, כנראה בצעירותו לפני שעלה לארץ ישראל.
מסורת זו מספרת על מפגש בינו לרבי שלמה תאמצות, עליה מספר רבי יוסף בן נאיים:
בפי בני העיר ובני משפחתו, נשמרו מסורות מעניינות אודותיו, ובעיקר אודות הריגתו.
רבי יוסף בן נאיים מספר את סיפור הריגתו, ובין היתר מזכיר את דברי רבי שלמה לאשתו בחלום שהוא 'ניצוץ מעשרה הרוגי מלכות':
ידוע במסורת כל משפחות טמסוט מאזורים שונים במרוקו, כי רבי שלמה הוא אבי המשפחה והראשון שכונה בשם זה.
החכם רבי שלמה תאמצות בן יעקב.
החכם רבי שלמה תאמצות בן מסעוד.
נכדו של האחרון, הרב חיים טמסוט, מרבני טבריה.
רבי שלמה בן יהודה (מכונה גם: שלמה בן יהודה אלפאסי) היה מחכמי ארץ ישראל, גאון וראש ישיבת "גאון יעקב", ופייטן.
כיהן בגאונות גם לאחר מותו של הגאון הבבלי האחרון רב האי.
רבי שלמה בן יהודה גאון נולד כנראה לאחת מהמשפחות החשובות בעיר פאס שבמרוקו.
בצעירותו עלה לירושלים ובשנת 1016 הוא מונה לאב הישיבה בישיבת גאון יעקב במקום.
משנת 1025 ועד לפטירתו בשנת 1051 הוא ישב על כס הגאונות בארץ ישראל.
בשונה משאר הגאונים הוא לא החזיק ביחוס להלל הזקן או לרבי אלעזר בן עזריה, אלא מונה לתפקידים הציבוריים והרוחניים בזכות חכמתו ואישיותו.
בין תלמידיו ידוע רבי ישעיה בן רבי יוסף הכהן, מחכמי מצרים.
תקופת גאונותו הייתה קשה עבור יהודי הארץ.
משנת 1024 ועד לשנת 1029 פקדו מגפות ורעב את היישוב בארץ, והשלטון הפאטמי הטיל מיסוי כבד על הקהילה היהודית בירושלים וברמלה.
כתוצאה מהעוני והרעב רבים מהיהודים מתו בטרם עת ואחרים איבדו את עצמם לדעת.
על מנת לחלץ את היהודים ממצוקותיהם נסע רבי שלמה מספר פעמים למצרים, ואף שלח את בנו לשם, על מנת לגייס למען היישוב בארץ את היהודים שהיו בעלי השפעה בחצרו של הכליף.
מהאגרות שכתב ניכרים היטב מאמציו הכבירים להשכין שלום, מידת הסתפקותו במועט וענוותנותו.
הוא פעל בקרב יהודי מצרים להשקיט את המחלוקת על רבי אפרים בן שמריה.
הוא כותב להם על כך: במכתב אחר הוא כותב:
בשנת 1034 התרחשה רעידת אדמה בארץ ישראל ובתים רבים נחרבו בירושלים וברמלה.
בצל המאורעות החלו הקראים להציק לרבנים בגיבוי מלא של השלטונות.
באמצעות מגעים רבים הביא רבי שלמה לשלום ולהבנה עם הקראים.
המחלוקת עם רבי נתן בן אברהם
בשנת 1040, בעיצומה של תקופת גאונותו, יצא כנגדו רבי נתן בן אברהם הראשון , אחיינו של אב הישיבה בירושלים.
לאחר מספר שנים ששהה רבי נתן בקירואן שבתוניסיה, שם למד רבי נתן אצל רבנו חושיאל בן אלחנן ואף הסדיר ענייני ירושה משפחתית, הוא שב לארץ ישראל וביצע מחטף של משרת אב הישיבה ו"נתכנה בשם גאונות".
המחלוקת שפרצה בעקבות מעשיו של רבי נתן פילגה את היישוב, ופקידי השלטון ברמלה צידדו ברב נתן.
מצדדי הגאון השפיעו על הח'ליף הפאטמי במצרים שהורה למושל ברמלה לתמוך ברבי שלמה בן יהודה.
בשנת 1043 הושג הסכם בין השניים והם כיהנו בגאונות זה לצד זה.
רבי שלמה הניח שני בנים: רבי אברהם ורבי יחיא.
שניהם למדו אצל רב האי גאון.
כפייטן, נחשב רבי שלמה בן יהודה גאון בין הפייטנים האחרונים הכותבים בסגנון המזרחי המסורתי, וללא השפעתה של שירת ספרד.
מימיו ואילך החלו הפייטנים בארצות המזרח מושפעים יותר ויותר מחידושי השירה הספרדית.
כל סוגי הפיוט שביצירתו הם מן הסוגים הקלאסיים: יוצר וקדושתא לחג השבועות, מספר קרובות י"ח לתעניות, קדושתת י"ח לחנוכה ויוצר לפורים, וגם סגנונו מושפע מן המסורת הפייטנית.
לצד זה, ניכרים ביצירתו של השפעת סגנונו של רב סעדיה גאון, והוא נחשב חלק מן 'האסכולה הסעדיאנית'.
הרב יחיאל שלמה ידידיה בן-שמעון (ט"ז בכסלו ה'תרצ"ז, נובמבר 1936 – ו' באדר ה'תשפ"ה, 6 במרץ 2025) היה רב ודיין ישראלי, חבר מועצת חכמי התורה.
כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול וכחבר מועצת הרבנות הראשית, וכרב בבני ברק ואב בית הדין "נוה ציון".
נולד בירושלים ליפה והרב מנצור בן שמעון, מרבני ישיבת פורת יוסף.
נסמך לרבנות בידי הרב איסר יהודה אונטרמן.
לאחר נישואיו החל לשמש כרב בשכונת יד אליהו בתל אביב.
נמנה בין מייסדי "ישיבת תורה והוראה" בתל אביב.
בניסן תשל"ה (1975) הוארכה הסמכתו לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית, וכעבור כחצי שנה החל לכהן כדיין בבתי הדין הרבניים.
שימש כדיין בטבריה, צפת, אשדוד ותל אביב.
בשנת תשמ"ד (1984) מונה לאב בית דין.
בשנת 1992 התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים, עד צאתו לגמלאות ב-2007. ב-2002 נבחר לכהן כחבר במועצת הרבנות הראשית, עד 2008. שימש בעבר חבר בבית הדין לממונות בישיבת יחוה דעת בירושלים.
כיהן כאב בית הדין של בד"צ נווה ציון של גיסו הרב שלום כהן וכרב בית הכנסת נוה יצחק בבני ברק (לעיתים הוצג כ"רב שכונת גני טל"), כחבר ועדת השיפוט של פרס לספרות תורנית בני ברק וכנשיא בית הדין לממונות "נתיבות שלום" בבית שמש.
באפריל 2023 מונה לכהן כחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס.
בתו נישאה לרב חנוך כהן, ראש ישיבת באר התלמוד ובנו של הרב יהודה כהן.
נכדם נשוי לבתו של הרב יהודה דרעי, שהיה רבה של באר שבע.
רבי שלמה ברדקי (1846 – 12 ביוני 1915) היה תלמיד חכם וחזן ירושלמי, החזן הראשי של בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד במשך למעלה מ-40 שנה ומחלוצי החזנות האשכנזית המקצועית בארץ ישראל.
נולד בירושלים העתיקה בשנת 1846 (ה'תר"ו) לרב ישעיהו ברדקי, מנהיג היישוב האשכנזי בירושלים, ולשיינדל בת רבי ישראל משקלוב.
התחנך בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, ולמד מוזיקה באופן פרטי, כך שידע לקרוא תווים ולנגן בכינור.
ב-1863 נשא את חיה, בתו של הרב שמואל סלנט, והתגורר בשכונת "בתי מחסה" ברובע היהודי.
שירת כחזן ראשי בבית הכנסת "בית יעקב" שבחורבת ר' יהודה החסיד.
הוא היה החזן הקבוע הראשון של בית הכנסת, ומראשוני החזנים בשכר ביישוב.
חיבר מנגינות לתפילות הימים הנוראים.
כמו כן היה פעיל ציבור בוועד הצדקה של קופת רבי מאיר בעל הנס.
בסוף שנת ה'תרע"ד חלה במחלה קשה שממנה לא קם.
נפטר בשבת, ל' בסיוון ה'תרע"ה, 12 ביוני 1915, ונקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
היה נשוי לחיה (לבית סלנט), שני ילדיהם נפטרו בחייו:
יוסף זונדל - עסקן ציבור, שד"ר ואביו של השופט ד"ר נתן ברדקי.
ישעיהו - סוחר ואביו של החזן ישראל בר-זכאי שהחליף אותו כחזן בית הכנסת החורבה.
הרב שלמה בראון ד"ר (בהונגרית: Braun Salamon; פוהו, 4 בדצמבר 1869 – ?, לאחר 1938) היה רב, מורה, סופר, סגן המפקח הראשי על מוסדות החינוך היהודי בבודפשט מטעם הקהילה היהודית של פשט.
תרומתו בחינוך הדור הצעיר לערכי ומסורת היהדות הייתה משמעותית בכל מהלך חייו.
שלמה בראון הוא בנם של יעקב בראון ושל קרולין דויטשלנדר.
בין השנים 1884-1894 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שבמהלכם היה תלמיד גם בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין במשך שנה (Hochschule für die Wissenschaft des Judentums).
ב-1893 קיבל דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר מכן הסמכה להוראת הונגרית וגרמנית.
סמיכה לרבנות קיבל ב-1895. משנת 1897 היה מורה בבית הספר חטיבת ביניים לבנים של הקהילה היהודית של פשט ומשנת 1925 סגן המפקח הראשי על כל מוסדות הלימוד היהודיים של הקהילה.
אשתו הייתה רוז'ה קליין (1874–?), בתם של מיהאי קליין ורוזה גולדשטיין.
הם נישאו ב-31 באוקטובר 1897 בבודפשט.
בעלה, דיולה פרוינד, היה מרצה באוניברסיטה.
בעלה, ארפאד סלפאל, היה עיתונאי, משורר וצלם.
חייו ופועלו של נחום הנביא (בודפשט, 1893).
כמה מילים על לימודי הדת (בודפשט, 1901).
KÉP + RAJZ + KOTTA TARTALOM HÉBER (ההגדה של פסח בעברית ובהונגרית עם תמונות, איורים, תווים לשירים.
חמשה חומשי תורה (בעברית ובהונגרית) בעריכת הרב שלמה בראון בהוצאת זינגר וולפנר מטעם איגוד המורים היהודים הארצי.
מאמריו הרבים פורסמו בעלון החינוך היהודי.
שלמה בן חיסדאי (לעיתים שלמה בר חסדאי, או: שלמה הראשון) שימש ראש הגולה במשך שלושה עשורים משנת 730 עד 761. הוא היה בנו של חסדאי הראשון.
כפי שהראה י"א הלוי בדורות הראשונים, היה שלמה בן חסדאי בשונה משאר נשיאי הגולה, תלמיד חכם ופוסק הלכה בעצמו.
כתוצאה ממחסור בראשי ישיבה, הוא העמיד חכם מפומבדיתא כראש ישיבת סורא, בניגוד למסורת הנהוגה לפיה לכל ישיבה מתמנה ראש ישיבה משורותיה.
לפי צבי גרץ, הממונה לראשות הישיבה היה מר בן שמואל; לדברי אייזיק הירש וייס, מדובר במר רב יהודה בן רב נחמן.
במקרה אחר, חסם את מינויו של רב אחא משבחא לגאון פומבדיתא ומינה את רב נטרוי שהיה כפוף לרב אחא.
בעקבות מקרה זה, עלה רב אחא משבחא לארץ ישראל.
העובדה ששלמה בן חסדאי היה חשוך ילדים (לאחר שבנו דניאל מת) אפשרה את עליית ההשפעה של אחיינו ענן בן דוד, מייסד הכת הקראית.
בהתאם לזאת, בתביעתו הגנאלוגית של ענן בן דוד להיותו ראש הגולה, מושמט שלמה.
שלמה בן נתן אשכנזי (1520 לערך–1602) היה רופא ודיפלומט יהודי בן המאה ה-16, אשר שימש רופא חצר אצל זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, ובהמשך בחצר המלוכה בקונסטנטינופול.
השתמש בהשפעתו הרבה לקבלתם חזרה של היהודים לוונציה.
אשכנזי נולד באודינה להורים יהודים ממוצא גרמני.
הוא למד רפואה באוניברסיטת פדובה, ולאחר גירוש היהודים מאודינה בשנת 1556, נסע לקרקוב, שם שימש רופאו של המלך זיגמונט השני אוגוסט.
בשנת 1564 עזב את משרתו ועבר לקונסטנטינופול לשמש שם רופא חצר.
בקונסטנטינופול עלה אשכנזי לגדולה לאחר שהתיידד עם שגריר ונציה מרקאנטוניו ברבארו ועם הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה.
בדומה ליהודים רבים באותה העת, היו אשכנזי ואחיו גם מעורבים במסחר היין בין כרתים לפולין, שמרכזו היה בקונסטנטינופול.
פריצתה של המלחמה העות'מאנית-ונציאנית הרביעית ("מלחמת קפריסין") ב-1570 הפכה את אשכנזי למתווך מפתח בין האימפריה העות'מאנית לוונציה.
במהלך המלחמה החזיק אשכנזי בשתי משרות: הרופא המלכותי של אשתו של סוקולו, הנסיכה איסמיהאן, והרופא הרשמי לקהילה הוונציאנית בקונסטנטינופול.
הוא הוציא לפועל הוראות חשאיות מהווזיר הגדול במטרה להביא שלום, למנוע מעצרים של מצביאים ולהעביר מסרים בין הצדדים.
יחד עם הדרגומן הגדול, עלי ביי, השתתף בשיחות על חוזה השלום שסיים את המלחמה ב-1573.
אשכנזי גם מילא תפקיד בבחירת היורש לזיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, שבמותו ב-1572 לא הותיר אחריו יורש.
עם המועמדים נמנו הצאר איוואן הרביעי, הקיסר מקסימיליאן השני, מועמד האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר – נסיך קתולי בעל חשיבות נמוכה, והמלך אנרי השלישי.
מאזן הכוחות באירופה אז נכנס לסחרור.
אף שלכאורה היה העניין שייך לאצולה הפולנית, בחירתו של המלך הפולני הבא היה נתונה בפועל להשפעתו של השער הנשגב.
שגריר צרפתי, שנסע לקונסטנטינופול לקבל את תמיכתם של המנהיגים העות'מאניים, נפגש עם אשכנזי ושכנע אותו כי מלך צרפתי על פולין הכרחי לשמירת מאזן הכוחות.
אשכנזי בתורו שכנע את הווזיר הגדול לתמוך באנרי.
לאחר עלייתו של אנרי לכס הפולני, שלח אשכנזי את ברכתו למלך בכותבו: "עשיתי להוד מלכותך שירות חשוב ביותר בהבטחת בחירתך – אני חוללתי את כל מה שנעשה כאן".
קבלתם מחדש של יהודי ונציה
בשנת 1572 קרא הדוג'ה הוונציאני, אלוויזה מוצ'ניגו הראשון, לאכיפת צו הגירוש מ-1556, דבר שעורר יהודים רבים לעזות והצית ויכוח בסנאט של ונציה.
מעורבותם של היהודים בסחר חוץ ובהלוואות הפכה אותם לנכסים כלכליים חיוניים לעיר המדינה הוונציאנית.