tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1974 עבר לדגסטן, לשטח הקווקז, שם חיי עד מותו ב-19 בפברואר 1994.
איוון וטניה קצ'רובסקי היו זוג איכרים מקוסטניו (בפולנית: Kosteniów), כיום במחוז לבוב באוקראינה, חסידי אומות העולם שהצילו את חייו של קלמן כץ (8.1.1921) בתקופת השואה, בנו של אחד מלקוחותיהם מהכפר הסמוך בריוחוביצ'י (בפולנית: Brzuchowice), מחוז פרזמישלני שבאוקראינה שכיום, ואז היה בשטח פולין.
לאיוון וטניה קצ'רובסקי היה לקוח יהודי, מכל כץ, שהתגורר בכפר הסמוך לקוסטניו, בריוחוביצ'י.
מכל נהג לקנות מהם מצרכים חקלאיים לגידול בקר.
היחסים העסקיים בין משפחת קצ'רובסקי למשפחת כץ הפכו ליחסי ידידות.
ב-1942, כאשר הגרמנים הורו לכל יהודי בריוחוביצ'י לעזוב את בתיהם ורכושם ולעבור לגטו בעיר הסמוכה פרזמישלני, איוון הציע למכל להחביא את אחד מארבעת ילדיו.
קלמן בן העשרים היה הבן שנבחר.
מכל ושתי אחיותיו של קלמן עברו לגטו בעוד שאם המשפחה והאח הבכור ליבר, הוסתרו אצל איכרים אחרים בקוסטניו ולאחר מכן עברו ליער הסמוך.
קצ'רובסקי וקלמן ניצלו את הלילה על מנת לחפור בור מתחת לדיר החזירים הסמוך לבית המשפחה וכיסו אותו בקש, עצים וצואה.
קלמן הועבר למחסה זה ושם התגורר במשך שנתיים וחצי.
איוון, טניה וארבעת ילדיהם, דאגו לצרכיו של קלמן.
במשך שעות היום היה קלמן מתחבא בבור בדיר החזירים או מבלה את זמנו באסם, כשטניה מביאה לו שלוש ארוחות ביום.
בלילה קלמן היה יוצא מן הבור.
לפעמים יצא לחצר הבית לרכב על סוסים ולעיתים נכנס לבית המשפחה שם שיחק עם ליאון - הצעיר מבין ארבעת הילדים, והקשיב לרדיו.
קצ'רובסקי הכין לקלמן מקום לינה נוסף בעליית הגג של האורווה, בתוך ערימות הקש, מקום נוח יותר מהבור הקטן מתחת לדיר החזירים.
מאוחר יותר, מכל אביו של קלמן ואחיותיו, ברחו מהגטו.
מכל מצא מסתור אצל אחד האיכרים והאחיות ברחו ליער.
אמו ואחיו של קלמן, הצטרפו גם הם אליהן.
ביער מצאה משפחת כץ בונקר ושם הסתתרו.
בחורף הקר אחת האחיות - שרה, לא יכלה לשהות בבונקר וליבר ליווה אותה לדיר החזירים בו התחבא קלמן, שם שהתה ללא ידיעת בני משפחת קצ'רובסקי, כשקלמן חולק עימה את מזונו.
כעבור שישה חודשים שרה חזרה לבונקר ביער.
במשך התקופה הזו יכלה משפחת כץ להישאר בקשר שבועי דרך איוון קצ'רובסקי.
כל שבוע היה קצ'רובסקי הולך לפרזמישלני על מנת לשמוע על המצב באזור ולוקח איתו מעט אוכל לאביו של קלמן, מכל.
בכל הזמן בו התחבא קלמן אצל איוון ביקרה המיליציה האוקראינית אצלו בצורה קבועה וערכה בדיקות במטרה למצוא יהודים.
כל פעם היה איוון עונה לראש המיליציה שאין אצלו יהודים ואף העמיד פנים שלא ראה יהודים כבר זמן רב.
לקראת יולי 1943, כאשר כל היהודים שלא מצאו מקום מסתור כבר חוסלו על ידי הגרמנים או בידי המיליציות האוקראיניות, בני הכפר קוסטניו התחילו לחשוד במשפחת קצ'רובסקי שהם מחביאים מישהו.
קצ'רובסקי הכחיש את החשד מכל וכל אך בשבוע הראשון של אוגוסט 1943 הגיע הסולטיס, ראש הכפר, לקצ'רובסקי על מנת להזהירו כי למחרת המשטרה האוקראינית מתכוונת לבצע חיפוש אחר יהודים בכל בית בכפר כולל ביתו של קצ'רובסקי.
ראש הכפר ביקש מקצ'רובסקי לוודא שאין בביתו יהודים על מנת לא לסכן את חייו וחיי משפחתו.
קצ'רובסקי סיפר לקלמן על השיחה וביקש ממנו לקבל החלטה - האם להישאר בדיר החזירים או לברוח למשך מספר ימים ליער.
קצ'רובסקי שלח את משפחתו לשדה מוקדם בבוקר, על מנת שלא ייפגעו אם קלמן ימצא במהלך החיפושים.
שני סוכני גסטפו ומספר שוטרים אוקראינים אכן הגיעו ביום המחרת וערכו חיפוש בכפר כולו ובשטחם של משפחת קצ'רובסקי, שכלל חמישה מבנים.
קלמן הסתתר בערימת הקש באורווה כאשר הוא שמע צעקות באוקראינית ובגרמנית בחוץ ואף ראה מהחלון את הסוכנים מדברים עם אחד השכנים.
שלושה אוקראינים פרצו לאורווה בשעה שהגרמנים חיפשו בבית.
קלמן תיאר את החיפוש של האוקראינים באורווה כך: "האוקראינים חיפשו בכל מקום.
כאשר הם התחילו להוריד את הקש ממקום המסתור שלי באורווה, חשבתי שהם כבר ראו אותי.
אחד מהם התקרב אליי כל כך שיכולתי לראות את ידו מול עיניי.
קברתי את ראשי בקש ועצרתי את נשמתי אבל האוקראיני עצר מסיבה כלשהי.
מספר רגעים מאוחר יותר קרא אחד האוקראינים לחבריו 'Tut Zydiw nema' (אין כאן יהודים) והם יצאו".
קלמן לא נמצא אך אחד עשר יהודים שהתחבאו בבתי הכפר נמצאו והוצאו להורג ביער יחד עם מי שניסו להחביאם.
בספטמבר 1943 הגיע מכל - אביו של קלמן לבקר אותו.
מכל שהתחבא אצל איכר פולני בקוסטניו, נאלץ לברוח ממקום מסתורו מפני שהפולנים נרדפו גם הם על ידי האוקראינים.
איוון הציע למכל להצטרף למקום המסתור של קלמן.
במרץ 1944 גיטל - אמו של קלמן התדפקה אף היא על דלת ביתה של משפחת קצ'רובסקי.
גיטל, נשארה השורדת האחרונה מקבוצה של 74 יהודים שהתחבאו בבונקרים ביער הסמוך לאחר פשיטה של המיליציות האוקראיניות.
בין הנספים היו אחיו ואחיותיו של קלמן.
מכל, גיטל וקלמן כץ המשיכו להסתתר אצל משפחת קצ'רובסקי עד שחרורם בידי הצבא האדום ביולי 1944.
משפחת כץ עברה לצ'כוסלובקיה ואז לאוסטרליה ב-1948/49 אך שמרה על קשר הדוק עם מציליהם, ילדיהם ונכדיהם.
קלמן כץ המשיך בקביעות לשלוח להם מתנות וחבילות.
בתחילת שנות ה-60 הציע קלמן למשפחת קצ'רובסקי להגר לאוסטרליה ואף קנה להם כרטיסי טיסה וחווה חדשה.
איוון סירב בטענה כי הוא כבר זקן ואין ביכולתו ללמוד את השפה האנגלית ולהשתלב בחברה.
ב-7 במרץ 1983, יד ושם הכירו באיוון וטניה קצ'רובסקי כחסידי אומות העולם.
עם זאת, בשל חוסר הקשרים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לברית המועצות באותן השנים, המדליה והתעודה הוענקו לנכדם של איוון וטניה שגם שמו הוא איוון, לאחר פטירתם רק ב-1994 בקייב.
איוון ליסיאק רודניצקי (באוקראינית: Іван Лисяк Рудницький; 27 באוקטובר 1919 – 25 באפריל 1984) היה היסטוריון אוקראיני של המחשבה החברתית-פוליטית האוקראינית, מדען פוליטי ופובליציסט מלומד.
הוא השפיע באופן משמעותי על המחשבה ההיסטורית והפוליטית האוקראינית על ידי כתיבת למעלה מ-200 חיבורים היסטוריים, פרשנויות וביקורות, וכן שימש כעורך של מספר פרסומי ספרים.
הוא זכה לשבחים כאחד ההיסטוריונים האוקראינים המשפיעים ביותר במאה העשרים.
לפעמים הוא מכונה איוון ליסיאק-רודניצקי, אבל שם המשפחה שבו השתמש היה שם אמו רודניצקי.
איוון רודניצקי נולד בווינה, אוסטריה, שם התגוררו הוריו כפליטים פוליטיים מגליציה, אליה פלשה פולין בעקבות מלחמתה המוצלחת נגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה (1918 – 1919).
אביו פבלו ליסיאק היה עורך דין ואמו מילנה רודניצקה הייתה פרופסור ופוליטיקאית.
שניהם היו פעילים חברתיים ופוליטיים ידועים ממשפחות מקושרות היטב.
איוון גדל להיות אינטלקטואל בולט בתוך הסביבה המעוררת והאינטנסיבית של משפחת רודניצקי המורחבת, בין בני משפחתו היו: איוון קדרין-רודניצקי (מנהיג פוליטי בולט ופובליציסט של זהות אוקראינית), מיהיילו רודניצקי (חוקר ספרות, מבקר ספרות, מתרגם), אנטין רודניצקי (מנצח ומלחין) ו-וולודימיר רודניצקי (עורך דין ופעיל חברתי).
לאחר שהוריו התגרשו כשאיבן היה בן שנתיים הוא התגורר עם אמו, אך צרכיו החומריים לתמיכה בעיסוקיו האינטלקטואליים נענו עד 1953 במידה רבה גם עם עזרתו הכלכלית של אביו.
רודניצקי החל את הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטת לבוב בפולין שבין המלחמות, שם למד משפטים בשנים 1937–1939. לאחר הסיפוח הסובייטי של גליציה, אמו האמינה שזה רק עניין של זמן עד שה-NKVD יעצרו אותה ולכן היא ברחה עם בנה לקרקוב, ולאחר מכן ב-1940 לברלין.
שם הוענק לו תואר שני ביחסים בינלאומיים ב-1943 מאוניברסיטת פרידריך וילהלם.
מחשש לגלות את מורשתם היהודית, הוא נמלט עם אמו לפראג, צ'כוסלובקיה והמשיך את לימודיו ב-Karl-Ferdinands-Universität, וקיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה בשנת 1945. יועץ הדוקטורט שלו היה החוקר הנודע בלימודי סלאביה, אדוארד וינטר, שערך את הגנת הדוקטורט בעל פה של רודניצקי ברחוב בפראג במהלך תקיפה אווירית לפני הכיבוש הסובייטי.
מונע על ידי רצון להילחם בהשפעת הלאומנים האוקראינים, הפך רודניצקי לחבר מוביל במספר ארגוני סטודנטים בשנות הארבעים.
הוא היה חבר באגודת הסטודנטים האוקראינית "Mazepyneć", קבוצת הסטודנטים האוקראינים בפראג, והארגון הלאומי של סטודנטים אוקראינים מגרמניה הגדולה (יחד עם ואסיל רודקו ואומליאן פריצק).
הוא היה חבר לזמן קצר בארגון הטניטי שמרני ומונרכיסטי, אך גורש ב-1940 על ידי ההנהגה בשל פגישה עם מכר ותיק של אמו שהיה קשור לרפובליקה העממית האוקראינית, פעולה שהם ראו כבגידה פוליטית.
לאחר המלחמה, רודניצקי למד במכון לבוגרי ז'נבה, שם עבד על הדוקטורט השני שלו, ושם ב-1949 פגש והתחתן עם קווייקרית אמריקאית, ג'ואן בנטון.
רודניצקי למד אנגלית באינטנסיביות ובשנת 1951 היגר לארצות הברית.
לאחר שהודיעו לו שיהיה קשה להשיג פרופסורה טובה ללא תואר אמריקאי, הוא חזר לעבוד על עבודת הדוקטורט השנייה שלו בקולומביה.
כתוצאה מהתעניינותו המוקדמת בפילוסופיה הטרנסצנדנטלית הגרמנית של המאות ה-19 וה-20, העניין האקדמי העיקרי של רודניצקי הפך לחקר ההכרה ההיסטורית.
בהתאם לתפיסה האבולוציונית של אידיאליזם האופיינית להיסטוריציזם הגרמני, רודניצקי השתמש בהיסטוריה כדי להבין את התפתחות המחשבה החברתית-פוליטית, במיוחד זו של אוקראינה מאמצע המאה התשע-עשרה ועד שנות ה-30.
המוקד העיקרי של עבודתו של רודניצקי נסב סביב הנושאים הבאים:
המושג והבעיה של אומות "היסטוריות" ו"לא היסטוריות";
המקורות האינטלקטואליים של אוקראינה המודרנית ומבנה ההיסטוריה האוקראינית של המאה התשע-עשרה;
בעיית האינטליגנציה וההתפתחות האינטלקטואלית באוקראינה במאות התשע עשרה והעשרים;
גליציה תחת האימפריה ההבסבורגית ותרומתה למאבק האוקראיני למדינה;
המהפכה האוקראינית של 1917-21 וFourth_Universal בהקשר ההיסטורי של המחשבה הפוליטית האוקראינית, או אוטונומיה מול עצמאות;
הלאומיות האוקראינית הגליצינית בין המלחמות;
האוקראינים ושכניהם הקרובים ביותר, הפולנים והרוסים;
1848 בגליציה: הערכה של עלונים פוליטיים.
לפי ההיסטוריון למזרח אירופה טימותי סניידר, רודניצקי טען בנחישות נגד הטענה שאוקראינה צריכה להיות אומה הומוגנית - שהיא צריכה להיות אך ורק עבור אנשים שדיברו אוקראינית וחולקים תרבות אוקראינית.
רודניצקי האמין, כמו מיכאילו הרושבסקי, בהמשכיות ההתפתחות החברתית ההיסטורית של אוקראינה לקראת אומה דמוקרטית עצמאית וכן האמין, כפי שעשה ויאצ'סלב ליפינסקי, שגורלה הוא להיות פלורליסטי.
הדעה המנוגדת באוקראינה נדגה על ידי דמיטרו דונצוב שקיבל השראה מהפשיזם האיטלקי והפך לקול השמרני הקיצוני של הימין הקיצוני ושל הלאומיות האתנית האוקראינית.
לדברי סניידר, תגובתו של רודניצקי ללאומיות האתנית ניצחה את הוויכוח, הן באוקראינה והן בקרב יוצאי אוקראינה מצפון אמריקה על מה האומה האוקראינית צריכה להיות.
במקום שהעם יחפש לגיטימציה בטענות היסטוריות מפוקפקות או המשכיות וקביעות של תרבות הומוגנית, השקפתו של רודניצקי הייתה ש"עם" הוא ביסודו תוצאה של פעולות פוליטיות ומחויבות פוליטית המכוונות לעתיד משותף, לפי הקריטריון הזה כל אחד יכול להיות חלק מהעם.
איוונדר הוליפילד שכינויו The Real Deal ("הדבר האמיתי") (נולד ב-19 באוקטובר 1962 באלבמה) הוא מתאגרף מקצועי אמריקאי אשר היה אלוף העולם במשקל בינוני כבד ובמשקל כבד.
הוליפילד זכה במדליית ארד באגרוף במשקל חצי-כבד באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984 לאחר שהפסיד בקרב מעורר מחלוקת למתאגרף מניו זילנד.
הוליפילד נולד במדינת אלבמה בשנת 1962 ובשנת 1964 עקרו הוריו לאטלנטה בג'ורג'יה.
הוא החל מתאגרף בגיל 12 וכבר בגיל זה זכה בטורניר אגרוף לילדים.
בגיל 13 הוא עמד במבחנים לתחרות אולימפיאדת הנוער.
בגיל 15 הוכתר כאלוף דרום-מזרח ארצות הברית ובפרס המתאגרף המצטיין.
בגיל 20 ייצג הוליפילד את ארצות הברית במשחקי פאן אמריקה לשנת 1983 שנערכו בקראקס, ונצואלה, שם זכה במדליית כסף לאחר שנוצח בגמר על ידי אלוף העולם לחובבים הקובני פבלו רומרו.
בשנת 1984 זכה באליפות "כפפות הזהב" של ארצות הברית, שהיא אליפות המדינה באגרוף לחובבים.
באותה שנה זכה אף במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס, לאחר שהפסיד בחצי הגמר בקרב מעורר מחלוקת למתאגרף קווין בארי מניו זילנד.
לאחר הקרב התנצל שופט הקרב על קריאתו למתאגרפים להפסיק ללחום.
הוליפילד, אשר לא שמע את הקריאה, שלח אגרוף אשר הפיל את יריבו לקרשים.
לאחר שהמתאגרף הניו זילנדי לא היה יכול להתאושש ולחזור לקרב, נפסל הוליפילד והניצחון הוענק ליריבו.
הוליפילד קיבל את מדליית הארד כאשר פניו שטופי דמעות.
הוליפילד החל את קריירת האגרוף המקצועי במשקל חצי-כבד בקרב בן שישה סיבובים בו ניצח, במדיסון סקוור גארדן, ב-15 בנובמבר 1984. ב-20 בינואר 1985 הוא ניצח בקרב נוסף בן שישה סיבובים, שנערך באטלנטיק סיטי נגד אריק וינברש.
ב-13 במרץ אותה שנה ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון את פרדי בראון, בקרב שנערך בנופולק, וירג'יניה.
ב-20 באפריל ניצח בנוקאאוט בסיבוב השני את מרק ריברה בקרב שנערך בקורפוס כריסטי שבטקסס.
הוליפילד עבר להתאגרף במשקל Cruiserweight (עד 190 ליבראות, כ-86 ק"ג) לקראת קרב שנערך ב-20 ביולי 1985 נגד טיירון בוז, בווירג'יניה.
הוליפילד ניצח קרב זה בנקודות, בשמונה סיבובים.
הוליפילד קיים שלושה קרבות נוספים בשנת 1985 ובכולם ניצח בנוקאאוט.
את שנת 1986 פתח בניצחון בנוקאאוט על מי שהתחרה בעברו על הכתר העולמי, קיסנדה מוטי ולאחר מכן ניצח בשני קרבות נוספים בטרם ניתנה לו ההזדמנות להילחם על תואר אלוף העולם של התאחדות האגרוף העולמית במשקל cruiserweight נגד אלוף העולם דוויט מוחמד קאווי.
קרב זה הוכתר על ידי ירחון האגרוף "רינג" כקרב הטוב ביותר בשנות ה-80 במשקל Cruiserweight.
הוליפילד ניצח בקרב בנקודות, בהחלטת רוב השופטים, ב-15 סיבובים.
כאלוף עולם נסע לפריז שם ניצח בנוקאאוט את מייק ברות'רס, ב-3 סיבובים.
בשנת 1987 הוא הגן על תוארו נגד האלוף האולימפי לשעבר הנרי טילמן, אשר בעברו ניצח את מייק טייסון פעמיים בקרבות חובבים.
לאחר שהגן על תוארו הוא ניצח אף באליפות העולם של פדרציית האגרוף הבינלאומית כאשר ניצח את ריקי פרקי בנוקאאוט ב-3 סיבובים.
בשני קרבות נוספים שערך בשנת 1987 הוא הגן על תאריו.
בשנת 1988 הפך הוליפילד לראשונה בהיסטוריה לאלוף העולם באגרוף במשקל Cruiserweight בכל ארגוני האגרוף המקצועי המוכרים, זאת לאחר שניצח בנוקאאוט את אלוף מועצת האגרוף העולמית קרלוס דה לאון בקרב בן 8 סיבובים שנערך בלאס וגאס.
לאחר שאיחד את תוארי אלוף העולם במשקל Cruiserweight הכריז הוליפילד כי יעלה במשקל וינסה להתחרות על תואר אלוף העולם במשקל כבד, בו החזיק מייק טייסון.
הקרב הראשון במשקל כבד בו התחרה נערך ב-16 ביולי 1988 בו ניצח בנוקאאוט בסיבוב החמישי את ג'יימס "המהיר" טיליס, בלייק טהו שבנבדה.
הוליפילד ניצח באותה שנה אף את אלוף העולם לשעבר במשקל כבד פינקלון תומאס, זאת בנוקאאוט בסיבוב השביעי.
בשנת 1989 התאגרף נגד אלוף העולם לשעבר במשקל כבד מייקל דוקס.
אף קרב זה נבחר לאחד הקרבות הטובים ביותר של שנות ה-80 (במשקל כבד), על ידי המגזין "רינג".
הוליפילד ניצח בקרב בנוקאאוט בסיבוב ה-10. הוא נלחם אותה שנה בשני קרבות נוספים, באחד מהם ניצח את אלוף ברזיל.
בשנת 1990 לאחר שניצח בקרב אחד, הוא היה למועמד הראשון לקרב על כתר אלוף העולם.
שנותיו כאלוף עולם במשקל כבד
ב-11 בפברואר 1990 הוכה עולם האגרוף בתדהמה כאשר ג'יימס "באסטר" דוגלאס, מתאגרף אלמוני יחסית עד לאותה עת, ניצח בקרב אליפות שנערך בטוקיו את אלוף העולם במשקל כבד מייק טייסון והדיחו מן הכתר.
להוליפילד הובטח קרב אליפות עוד בטרם נערך העימות בין טייסון לדוגלאס, כל זאת מתוך הנחה כי טייסון יגבר בקלות על דוגלאס.
במקום טייסון, פגש הוליפילד בקרב האליפות את דוגלאס, אשר הופיע לקרב לאחר שהעלה באופן ניכר במשקלו ולא היה בכושר גופני מתאים.
בסיבוב ה-3 נפל דוגלאס לקרשים לאחר אגרוף ימני של הוליפילד והתעלף.
הוליפילד הוכתר לאלוף העולם החדש במשקל כבד של כל ארגוני האגרוף המקצועי, והראשון לזכות בתואר זה שהחל את דרכו במשקל חצי כבד.
הוליפילד הגן לראשונה על תוארו בקרב נגד אלוף העולם לשעבר ג'ורג' פורמן בקרב שכונה "קרב הגילים".
גילו של הוליפילד בעת הקרב היה 28, בעוד פורמן היה בן 42 אותה עת.
הקרב נמשך 12 סיבובים ובסופו הוכרז הוליפילד כמנצח בנקודות.
רבים הופתעו מכושר הסיבולת של פורמן בקרב זה.
להוליפילד נקבע קרב נוסף על התואר, נגד מייק טייסון, לחודש נובמבר 1991. אולם, טייסון ביקש תחילה לדחות את הקרב בטענה כי נפצע באימונים ומאוחר יותר הורשע באונס ונכלא ולכן הקרב הראשון בין הוליפילד לטייסון נערך רק בשנת 1996 (קרב בו ניצח הוליפילד בנוקאאוט בסיבוב ה-11).
הוליפילד הצליח להגן על תוארו משך למעלה משנתיים, במספר קרבות, ביניהם מול אלוף העולם לשעבר, לארי הולמס.
בחודש נובמבר 1992 נפגש לקרב על התואר, בן 12 סיבובים, עם רידיק בואו.
אף שהוביל בבטחה לאורך 5 הסיבובים הראשונים, הוליפילד נוצח בתום 12 הסיבובים בנקודות והפסיד את התואר.
ב-6 בנובמבר 1993 נפגש עם בואו פעם נוספת.
בסיבוב ה-7 בקרב זה אירע אחד הרגעים המוזרים יותר בהיסטוריית האגרוף המקצועי, כאשר צנחן הופיע מאי-שם בשמיים וכמעט צנח לתוך הזירה בעיצומו של הקרב, לולא נתפס מצנחו בכלונסאות הפנסים.
הצנחן נגרר אל הקהל, הוכה נמרצות בידי אנשי צוותו של בואו והקרב (בו הוביל בואו בבטחה) הופסק ל-20 דקות.
לאחר ההפסקה נטל הוליפילד את היוזמה וניצח בנקודות ב-12 סיבובים.
אותה שנה בחרה בו תוכנית הספורט של רשת הטלוויזיה ABC כאתלט השנה לשנת 1993.
בחודש אפריל 1994 ניסה הוליפילד להגן על תוארו בקרב נגד מייקל מור, אשר ביקש להיות למתאגרף הראשון בעל עמידת מוצא שמאלית (Southpaw) המוכתר לתואר אלוף העולם במשקל כבד.
אף שהפיל את מור לקרשים בסיבוב השני, הוליפילד נקע את כתפו והפסיד בקרב בנקודות לאחר 12 סיבובים.
כאשר אושפז לאחר הקרב לצורך הטיפול בכתף, התגלה כי קיים ליקוי בליבו והוא נאלץ להכריז על פרישה מאגרוף מקצועי.
זמן קצר אחר כך הפך הוליפילד למאמינו של המטיף הנוצרי יליד ישראל, בני הין, ובאסיפה של הין בפילדלפיה, זה הודיע לו כי ליבו החלים.
בתגובה תרם לו הוליפילד 265,000 דולר.
הוליפילד התייצב לבדיקה רפואית נוספת באיגוד האגרוף ונמצא כשיר להתאגרף.
הוליפילד חזר להתאגרף ונפגש לקרב נוסף עם רידיק בואו, בו הפסיד בנוקאאוט בסיבוב ה-8. מאוחר יותר טען הוליפילד כי נדבק בצהבת נגיפית לפני הקרב ולכן היה חלש.
בשנת 1996 נערך העימות הראשון בין הוליפילד לטייסון.
טייסון חזר וזכה בתוארי אלוף העולם במשקל כבד של ה-WBA וה-WBC.
הוא הוכרז כמוותר על תואר ה-WBC לאחר שסירב להתייצב לקרב הגנה על התואר וב-9 בנובמבר 1996 והעדיף להתייצב לקרב הגנה על תואר ה-WBA נגד הוליפילד.
רוב הפרשנים ניבאו ניצחון לטייסון אולם הוליפילד ניצח בנוקאאוט בסיבוב ה-11 והיה לאלוף עולם במשקל כבד בפעם השלישית, הישג לו זכו שני מתאגרפים בלבד לפניו: מוחמד עלי ולנוקס לואיס.
ב-28 ביוני 1997 נפגשו הוליפילד וטייסון לקרב חוזר על התואר, קרב שנודע מאוחר יותר בכינוי "קרב הנשיכות".
לאחר שנשך את אוזנו השנייה של הוליפילד וחתך חלק מרקמת האוזן, נפסל טייסון מן הקרב והתגוששות המונית פרצה בזירה.
טייסון טען לאחר הקרב כי נשיכותיו באוזני הוליפילד באו בתגובה לנגיחותיו של הוליפילד במהלך הקרב, עליהן לא העיר השופט ואשר כתוצאה מהן נפצע בקרב.
הוליפילד נפגש פעם נוספת עם מורר, אז אלוף העולם במשקל כבד של ה-IBF, וניצחו בנוק-אאוט טכני בתום 8 סיבובים, במהלכם הפיל הוליפילד את מורר שבע פעמים.
בחודש מרץ 1999, נערך ניסיון לאחד מחדש את שלושת תוארי אלוף העולם במשקל כבד, בקרב נגד לנוקס לואיס מבריטניה.
עימות זה הסתיים בתיקו לאחר 12 סיבובים, והשניים שמרו איש על תאריו (הוליפילד שמר על התארים מטעם ה-WBA וה-IBF ולואיס הוסיף להחזיק בתואר ה-WBC).
על פי החלטת שלושת ארגוני האגרוף נפגשו השניים לקרב נוסף בחודש נובמבר אותה שנה.
בקרב זה ניצח לואיס בהחלטה פה אחד של השופטים, והפך לאלוף העולם הבלתי מעורער.
בחודש אוגוסט 2000 נפגש הוליפילד לקרב עם ג'ון רואיז על התואר העולמי של ה-WBA במשקל כבד, זאת לאחר שמתאגרף אחר הודח מן התואר לאחר שלא התייצב לקרב.
הוליפילד זכה בהחלטת שופטים מעוררת מחלוקת לאחר 12 סיבובים.
בכך היה למתאגרף הראשון בהיסטוריה שזכה בפעם הרביעית בתואר אלוף העולם במשקל כבד.
בחודש מרץ 2001 נפגשו השניים לקרב נוסף על התואר.
הפעם ניצח רואיז ב-12 סיבובים והיה לאלוף ההיספני הראשון במשקל כבד.
ב-15 בדצמבר 2001 נפגשו השניים בפעם השלישית.
הקרב הסתיים בתיקו ורואיז שמר על תוארו.
הוליפילד המשיך להתאגרף אף לאחר שמלאו לו 40. בחודש אוגוסט 2005 דיווח עיתון הניו יורק דיילי כי הוועדה האתלטית של מדינת ניו יורק אסרה על הוליפילד להמשיך ולהתאגרף בגלל "מיומנויות ירודות".
זאת אף שהוליפילד עמד בכל הבדיקות הרפואיות שנעשו לו.
הוליפילד לא התאגרף בשנת 2005, אולם חזר להתאגרף וניצח מתאגרפים בולטים בשנים 2006–2007.
ב-30 ביוני 2007, עת היה בן 44, ניצח הוליפילד בהחלטת שופטים, קרב בן 12 סיבובים, נגד לו סבריס וכך נסללה דרכו לקרב נוסף על התואר העולמי במשקל כבד של ארגון ה-WBO.
ב-13 באוקטובר 2007 נוצח הוליפילד על ידי סולטאן איברגימוב, בקרב שנערך במוסקבה.
למרות גילו הצליח הוליפילד להלום באיברגימוב ואף זכה במספר סיבובים.
לאחר הקרב הכריז הוליפילד כי עדיין אין בדעתו לפרוש מאגרוף, למרות חששם של רבים לבריאותו.
מאזנו של הוליפילד כמתאגרף מקצועי, לאחר שהפסיד בקרב עם סולטאן איברגימוב, הוא 42 ניצחונות (מהם 27 בנוקאאוט, 13 בהחלטת שופטים, 1 בניצחון טכני לאחר פרישת היריב, 1 בפסילת היריב), 9 הפסדים (2 בנוקאאוט, 7 בהחלטת שופטים), 2 קרבות שנסתימו בתיקו.
בשנת 2016 השתתף בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-11, והיה למודח השלישי.
בשנת 2008 השתתף בפרק "הביריון הזועם" בסדרת הילדים המצוירת "פינאס ופרב", בתור מאמנו של פינאס פלין.
איוון שוובל היה צייר ישראלי.
שוובל נולד בשנת 1932 במורגנטאון, וירג'יניה המערבית שבארצות הברית.
כשהיה בן שבע, הוריו התגרשו והוא עבר עם אימו ושתי אחיותיו הגדולות לרובע הברונקס שבניו יורק.
בגיל ההתבגרות הסתובב ברחובות ושיחק בייסבול.
שוובל התגייס לצבא ארצות הברית בזמן מלחמת קוריאה.
הוא הוצב בקוריאה ולאחר מכן ביפן.
החל לצייר במהלך שירותו בצבא האמריקאי.
בקיוטו נוצר קשר עם קימורה קיואן, אמן זן, שהיה למעין אב רוחני לשוובל.
כשחזר לארצות הברית התחיל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק.
הוא למד ציור אצל האמן פיליפ גסטון , שאמר לו שאין לו מה ללמוד אצלו.
למד בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת ניו יורק וצייר בלילות.
ב-1962 נסע שוובל ליוון לקחת את בנו מאשה יווניה שפגש, אך לא הצליח.
הסתובב כשנה באירופה עד שפגש עיתונאית ישראלית שהמליצה לו לבוא לישראל.
בשנת 1963 עלה לישראל וקבע מיד את מגוריו בשכונת עין כרם שבירושלים, שם חי עד מותו.
את הבית בעין כרם מצא כחורבה ובמשך חייו שיפץ והגדיל אותה לצורכי המשפחה.
היו תקופות שחילק את השנה בין עין כרם לניו יורק.
שוובל התחתן עם אביבה, שנפטרה מסרטן ב-1989. נולדו להם 2 ילדים.
לאחר מותה של אביבה התחתן עם אדווה.
לזוג 2 ילדים נוספים, ואיתה חי עד מותו הפתאומי ב-2011.
שוובל ניהל כל חייו יומן אישי המתייחס גם ליצירתו.
עבור שוובל הציור היה צורך הישרדותי.
שוובל היה חבר טוב של הצייר אורי ליפשיץ, והוא נפטר זמן קצר אחריו.
בן 79 במותו, נקבר בבית הקברות של קריית ענבים.
לשוובל סגנון ציור ייחודי המורכב משני אלמנטים שונים - רישום ריאליסטי עם פרספקטיבה ברורה ושליטה וירטואוזית בקו, בעפרון ובפחם, יחד עם עבודה אקספרסיבית במכחול בכתמי צבע חפשיים ואינטואיטיביים.
צייר את ירושלים, עין כרם והרי יהודה כל חייו.
בחלק מהסדרות שלו ירושלים משמשת כרקע לנושאים מהתנ"ך, השואה ואחרים.
עירוב של מקומות ותקופות שאינם קשורים גאוגרפית או כרונולוגית מאפיין את ציוריו.
שוובל יוצר בדרך כלל בסדרות.
בתחילת שנות השמונים יצר סדרת ציורים על "ספר שמואל" - אשר עסקה בסימבולים תנ"כיים ברחובות ירושלים, בעקבות מלחמת לבנון, שהשפיעה עליו מאד.
בסדרה זו מופיע המלך דוד בחלק גדול מהציורים.
את דוד צייר שוובל לעיתים בדמותו עצמו, וכלל גם בני משפחה אחרים כדמויות - ארטמיס בנו משמש כאוריה, אביבה אשתו כתמר, בת שבע, או מיכל.
בכל הציורים הסיפור התנ"כי מופיע על רקע ירושלים המודרנית, והדמויות לבושות כמו היום, לעיתים אפילו בבגדים האפיניים למשחק הבייסבול.
הסדרה "כוכבי קולנוע ברחובות תל אביב" עוסקת בחיים של היום, בעולם הקולנוע, בגיבורי תרבות.
בסדרה זו מופיעות דמויות קולנועיות, נאהבים וזוגות, וגם דיוקנו העצמי.
כל זאת על רקע רחובותיה ובתיה של תל אביב, שהייתה מוכרת היטב לשוובל.
בשנת 1990 הוזמן שוובל להכין סדרת ציורים על גירוש ספרד לציון 500 שנה לגירוש.
ההזמנה בוטלה, אך שוובל כבר שקע עמוק בציורי הסדרה, שנקראה בשם "The Inescapable מגירוש ספרד עד הפתרון הסופי".
סדרה זו משלבת תכנים שבין גירוש ספרד, לשואה היהודית, בין גטו ורשה לירושלים ולניו יורק, בין ציורי רכבות ושער אושוויץ-בירקנאו לדמויות מהתנ"ך, כמו גם דמותו שלו.
בסופו של דבר התערוכה התקיימה במוזיאון בר דוד בקיבוץ ברעם.
בציורים מופיעות דמויות היסטוריות כמו דון יצחק אברבנאל, המלך פרדיננד והמלכה איזבלה, האינקוויזיטור טורקמדה מאירועי גירוש ספרד, יחד עם ציטוטים מציורים של האמנים הספרדים הגדולים - אל-גרקו, ולסקז וגויה.
מהשואה מראה שוובל את דמותו של רומקובסקי, מנהיג היהודים בגטו לודז', המשמש כמתווך ומקביל לאברבנאל קודמו.
עבור שוובל אלה אירועים מקבילים בעלי משמעויות דומות.
בתערוכה הובא נאומו של רומקובסקי ("תנו לי את הילדים והחולים"), מכתבים ותעודות אחרות.
שוובל עצמו לא היה מודע כלל לשואת היהודים בזמן שנעשתה.
הוא חי כילד בניו יורק ועניין אותו לשחק בייסבול.
במחקריו לקראת התערוכה על גירוש ספרד מצא לנכון לחבר בין 2 אירועים אלה.
הוא קורא לשואה "הדבר האמִתי".
על מנת לעסוק בנושאים של גירוש ספרד והשואה חקר שוובל מסמכים, תעודות, ספרים, סרטים, וכל מה שיכול היה להגיע אליו.
אף על פי שלא היה לשוובל או למשפחתו, עד כמה שידע, שום קשר לשואה ולא ידע על כך דבר בצעירותו, בסופו של דבר הנושאים הללו חדרו לנפשו ולמחשבתו.
את מה שהרגיש, למד וידע שילב באופן אינטואיטיבי ואסוציאטיבי בציוריו.
בשנותיו האחרונות עבד בעיקר על דיוקנאות עצמיים ועל ציורי טבע של אזור נחל שורק, שם נהג לטייל עם כלבו באורח קבוע.
בציוריו שילב שוובל ריאליזם ודמיון.
ברבים מאוד מהם מופיעים נופים אורבניים קונקרטיים של ירושלים, תל אביב וניו יורק שבהם משוטטות דמויות תנ"כיות, הוליוודיות ואחרות ובהן האמן עצמו.
רבים מציוריו הם דיוקנאות עצמיים, כאשר לעיתים מופיעים בהם בני משפחתו וחבריו, בהם בולט האמן אורי ליפשיץ.
שוובל לא היה במרכזה של הסצנה האמנותית בישראל בחייו ולא זכה לפרסום רב.
הנושאים הסיפוריים והתנ"כיים בהם עסק, יחד עם הסגנון המשלב בין הריאליסטי והדמיוני, עם כתמי הצבע האקספרסיביים והביטוי הרגשי העז, השאירו אותו לרוב בשוליים.
אך הוא עצמו גם לא ניסה להשתלב בסצנה המקומית, אלא דבק בדרכו שלו ובתכנים שעניינו אותו.
למרות זאת היו לו תערוכות במוזיאונים החשובים בארץ.
1971 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1974 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1979 - המשכן לאמנות עין חרוד.
2010 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2010 - מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם.
התערוכה - The Inescapable - מגירוש ספרד עד הפתרון הסופי.
יונה פישר, מרטין וייל, איוון שוויבל: האמן בסדנתו, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1971.
חיים גמזו, שוובל: ציורים - רישומים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1974.
שוובל - זירת ירושלים (Schwebel - The Arena of Jerusalem), ניו יורק, 1987 (בשפה האנגלית.
מצורפת חוברת ובה תרגום הטקסט לעברית).
שוובל ממחזר, ירושלים, תל אביב, 2003.
שוובל: The Inescapable - מגירוש ספרד עד לפתרון הסופי, סול לנזיני, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם, 2010.
ציטוטים מתוך קטלוג התערוכה The Inescapable
ייתכן שהיה קל יותר לצופה לו היו הציורים, הנוגעים בתקופות היסטוריות שונות - גירוש ספרד, האינקוויזיציה והשואה - מוצגים בסדר כרונולוגי.
אולם אינני היסטוריון ועבור אמן זהו כנראה יתרון.
מה שברור, שהעבודות נוצרו מתוך בליל של רגשות: תערובת של שיקול דעת, ספקנות, פליאה ופחד ולעיתים רצון להימלט מהדבר שאין ממנו מנוס.
אני חושב שהצלחתי לבטא את כל אלה.
ביולי 1990 חשבתי שקיבלתי הזמנה לצייר סדרת עבודות המציינת חמש מאות שנה לגירוש ספרד.
לאחר מספר חודשי עבודה, צץ להפתעתי החיבור לנאצים.
מאותו רגע כבר לא ציירתי מאותה עמדה – אלמנט של אסון היסטורי נוסף אחז בי, שהיה בעל רצון משלו.
ההזמנה התבטלה, אך על קירות הסטודיו הלכו ונצברו עוד ועוד עבודות.
הציורים רעשו וגעשו, מה שהוביל אותי למחזר ציורים פחות מוצלחים שהיו לי במחסן.
בציורים אלה יצרתי הנגדה בין נושאים הנראים מנותקים זה מזה.
השימוש בוֶלסקז, למשל, כדי לייצג היבט של ספרד איתו אין לו שום קשר – הצבת המדונה והילד ליד הרכבת – עלול לעורר שאלות.
אולם עבורי אמנותו של וֶלסקז היא היא ספרד, השפעה מופלאה בחיי; וברוח זו השתמשתי בו.
כמו תמיד, בסדרת ציורים זו אני מתנהל בין היסטוריה והווה, בין בני ברית ואויבים אשר תמיד קשורים לעצמי, מזדהה איתם ומכוון שיזדהו אתי.
הוא ממקם את הדמויות ההיסטוריות ואת הדימויים האמנותיים בתפאורת הגטו, לצד רכבות הגירוש, בנופה של וורשה, בניו יורק, בשכונות המומרים בספרד וברחובותיה וכיכרותיה של ירושלים.
הגשר המחבר את חלקיה של וורשה יכול לגשר בין שכונות תל אביב, רכבות הגירוש יכולות לנוע בכיכרות ירושלים או לאורך רחובות הברונקס בניו יורק.
המלכים הספרדים וקורבנות האינקביזיציה ניצבים על רציפים.
מספר מילים על העבודות עצמן: אני לא משכפל את המשרפות או את ערמות המתים בברגן-בלזן אשר צולמו על ידי הבריטים בעת השחרור.
זו אינה טעות; אין לי זכות לשחזר את הזוועות באופן ריאליסטי.
אני צריך להיכנס לכל ציור מתוך מודעות לאתיקה של תהליך העבודה – להיפרד מהאשליה הטוטאלית ולהביא את העבודה לעצם מהותה של האמנות.
אולם אני כן משתמש בגדרות התיל, הגשרים, השער, והטלאי הצהוב – מספיק באלה כדי להגביר את הלמות הלב.
איוונה ברליץ'-מז'וראניץ' (18 באפריל 1874, אוגולין, קרואטיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 21 בספטמבר 1938, זאגרב, ממלכת יוגוסלביה) הייתה סופרת ילדים ונוער קרואטית.
היא הייתה נכדתה של איוואן מז'וראניץ'.
ברליץ'-מז'וראניץ' נולדה למשפחת מז'וראניץ', שהייתה ידועה בקרואטיה בזמנו.
אביה, ולדימיר מז'וראניץ', היה סופר, עורך דין, והיסטוריון, שחיבר מילון קרואטי להיסטוריה ומשפט, בשנת 1882. סבה היה איוואן מז'וראניץ', פוליטיקאי ומשורר ידוע, וסבתה אלכסנדרה מז'וראניץ' הייתה אחותה של דימיטריה דמטר, מסאית שהייתה אחת ממנהיגות התנועה האילירית, שעודדה לאומיות קרואטית.
משפחתה של ברליץ'-מז'וראניץ' עקרה לקרלובץ, ומשם ליסטרבארסקו, ולבסוף התיישבה בזאגרב.
משנישאה לוואטרוסלב ברליץ', פוליטיקאי ועורך דין ידוע, בשנת 1892, עקרה איתו לברוד נא סאבי, שם חיה רוב חייה.
היא הקדישה את עיקר זמנה לגידול משפחה ולחינוך ששת ילדיה.
היא סבלה זמן רב מדיכאון קליני, וב-21 בספטמבר 1938 התאבדה בזאגרב.
ברליץ'-מז'וראניץ' החלה לחבר שירה, מאמרים, ולכתוב יומן בשלב מוקדם בחייה, ראשית בצרפתית, אך עברה לקרואטית עד מהרה.
היא פרסמה לראשונה רק בשנת 1902, וזכתה להצלחה ראשונה כשפרסמה סדרת מאמרים חינוכיים תחת הכותרת "בית הספר והחגים".
בשנת 1913, עם פרסום ספרה "הרפתקאות לאפיץ'" (Čudnovate zgode šegrta Hlapića), זכתה להכרה נרחבת בקרב הספרות הקרואטית של זמנה.
הספר עוסק בשוליה עני אשר מוצא את בתו האובדת של אדונו.
בשנת 1916 פרסמה את ספרה "מעשיות קרואטיות נושנות" (Priče iz davnine), שבו יצרה סדרה של מעשיות חדשות על בסיס שמות ומוטיבים מן המיתולוגיה הסלאבית של הקרואטים.
ספר זה זיכה אותה בהשוואות להאנס כריסטיאן אנדרסן ולטולקין.
הספר עדיין אהוד מאוד בקרב קוראי קרואטית, לא מעט בשל עיבודו למשחק מחשב בסוגת ה-Interactive Fiction בידי האמנית הלנה בולאיה בשנים 2003 ו-2006.
ברליץ'-מז'וראניץ' הייתה מועמדת לפרס נובל לספרות ארבע פעמים -- בשנים 1931 ו-1935 הוגשה מועמדותה על ידי ההיסטוריון גבריאל מנוילוביץ', ובשנים 1937 ו-1938 גם על ידי הפילוסוף אלברט בזאלה.
בשנת 1937 הפכה ברליץ'-מז'וראניץ' לאשה הראשונה שהתקבלה כחברה ב.
איוון פרידמן (Yvonne Friedman, נולדה ב-8 באוקטובר 1946) היא היסטוריונית העוסקת בתולדות ארץ ישראל בתקופת מסעי הצלב ובשנאת ישראל בימי הביניים.
בנוסף היא מכהנת כיו"ר מועצת רשות העתיקות וכחברת סגל אוניברסיטת בר-אילן.
איוון פרידמן נולדה בשוודיה לרב זלמן אהרונסון וללוצי אהרונסון, וגדלה בנורווגיה, שם היה אביה הרב הראשי.
ב-1959 עלתה המשפחה לישראל והתמקמה בקיבוץ עין הנצי"ב, שם למדה פרידמן בבית הספר המשותף בשדה אליהו.
היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר התיכון העירוני ג' (צייטלין) בתל אביב.
את התארים האקדמיים בספרות והיסטוריה כללית למדה באוניברסיטת בר-אילן, שם סיימה את הדוקטורט בהדרכתו של פרופ' אברהם סולטמן, בנושא מהדורה מדעית לספרו של פטרוס ונרביליס "נגד עקשותם המושרשת של היהודים".
במקביל למדה ולימדה באוניברסיטה העברית אצל פרופ' יהושע פראוור, שפתח לפניה את עולם הצלבנים ותולדותיהם.
מ-1971 לימדה באוניברסיטת בר-אילן היסטוריה של ימי הביניים ולימודי ארץ ישראל.
היא הייתה ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה (1989–1990) ולהיסטוריה כללית (2011–2013) ואחת מעורכי כתב העת קתדרה (2000–2008).
מ-2014 היא חברה בוועדת לוי לקביעת שכר חברי הכנסת ושמשה פעמיים כשופטת לפרס ישראל (ב-2003 בהיסטוריה וב-2016 בגאוגרפיה, ארכאולוגיה ולימודי ארץ ישראל) וחברה בוועדת השמות הממלכתית.
מ-2010 מכהנת כראש הקתדרה על שם לזרוס פיליפס להיסטוריה כללית באוניברסיטה בר-אילן.
מחקריה עוסקים ברובם במסעות הצלב וימי הביניים.
תהליכי שלום בתקופה הצלבנית - מחקר זה עוסק בניסיונות שונים לביצוע הסכמי שלום בזמן מסעות הצלב שהיו מלחמות קודש.
פדיון שבויים בימי הביניים - מחקר זה עוסק בפדיון שבויים בצד המוסלמי, הצלבני והיהודי.
הספר שפורסם בנושא זכה בפרס יצחק בן צבי.
שנאת ישראל בימי הביניים והוויכוח הנוצרי-יהודי - המחקר מתעסק בספרו של פטרוס ונרביליס שתקף את התלמוד בשמו בפעם הראשונה ומאה שנים לפני שריפתו בפריז.
צליינות נוצרית בימי הביניים ובעת החדשה.
נשים בחברה לוחמת בימי הביניים
הלימוד - מחקר ראשון בלתי תלוי של תופעת ה"לימוד".
ה"לימוד" הוא מעין פסטיבל שפועל לחיזוק היהדות על גווניה - מאפיית חלות ועד פילוסופיה - שמתקיים אחת לשנה בקהילות יהודיות ברחבי העולם, אך מאורגן מחוץ למסגרת הקהילתית ובמופגן לא כחלק ממנה.
במחקר היא בודקת את השפעת הכנסים על הזהות היהודית של משתתפיו בארצות שונות.
פרידמן נשואה, אם לשישה, בהם מנכ"ל משרד השיכון אביעד פרידמן, חברת הכנסת לשעבר תהלה פרידמן וראש מדרשת הרובע והרבנית דנה סליי.
עם יעל גוטר, לימוד – צעד במסע אל הזהות היהדות, רמת גן: מרכז רפפורט, רמת גן ,2010.
עם יוסף דרורי (עורכים), ירושלים בתקופה הממלוכית, ירושלים: יד בן צבי, 2012.
עם יהושע שוורץ, זאב ספראי (עורכים), חקרי ארץ, מחקרים בתולדות ארץ ישראל, רמת גן: הוצאת אוניברסיטה בר-אילן, 1997.
"איכה ישבה בדד: הקהילה הקתולית בירושלים הממלוכית", א.
דרורי (עורכים), ספר ירושלים: התקופה הממלוכית.
""שאלו שלום ירושלים" – מבט פוליטי על מקום קדוש.
משא ומתן ותעמולה בחוזה תל-עג'ול יפו (1229)", י.
שגריר (עורכים), לראות ולגעת: עלייה לרגל ומקומות קדושים ביהדות, בנצרות ובאסלאם, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2011, 247-231
"מחוות של פיוס במזרח הלטיני", ש.
אבינרי (עורך), מלחמה ושלום, ירושלים: מרכז שז"ר לתולדות ישראל, תש"ע, 2010, 150-130
"שביה, פדות ומגדר בירושלים בתקופה הצלבנית", ט.
שוורץ (עורכים), אשה בירושלים: מגדר, חברה ודת, רמת גן: פרסומי מרכז אינגבורג, תשס"ב, עמ' 47–64.
"'תרבות העניים' והספרות הכתובה, לעיצובו של מוטיב בפולמוס האנטי-יהודי במאה השתים עשרה", בר-אילן, ספר השנה למדעי היהדות, כ-כ"א (תשמ"ג), עמ' 182–191
"פטרוס ונרביליס – הומניסט בן המאה הי"ב או אנטישמי?", דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות 7, ד' (1977), עמ' 1–8.
אמה ונסה הייתה אצנית ואלופת יוגוסלביה.
כנערה התאמנה בקראטה, כדוריד וכדורעף ומגיל שבע באתלטיקה.
ביולי 2005 ייצגה את סרביה ומונטנגרו באליפות העולם באתלטיקה לנוער במקצועות ריצת 100 מטר וקפיצה לרוחק.
שבועיים לאחר מכן שברה את שיא סרביה לנוער בקפיצה לרוחק לנוער בתוצאה של 6.43 מטר.
ב-2006 סיימה שביעית באליפות העולם עד גיל 20 וזכתה באליפות סרביה.
ב-2007 ייצגה את סרביה באליפות אירופה באתלטיקה באולם, סיימה חמישי באליפות אירופה עד גיל 20 וזכתה במדליית כסף באליפות העולם לנוער בתוצאה של 6.41 מטר.
ב-2008 זכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 בתוצאה של 6.61 מטר והייתה בכך לסרבית הראשונה המגיעה להישג זה.
היא השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג אך לא עברה את שלב המוקדמות כשקבעה תוצאה של 6.30 מטר.
ב-2009 זכתה במדליית זהב באוניברסיאדה שהתקיימה בבלגרד שבמולדתה, באליפות אירופה עד גיל 20 זכתה במדליית כסף בשיא סרביה של 6.71 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי 2010 היא סיימה במקום שמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.60 מטר.
ב-2011 זכתה במדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 23, היא סבלה באותה שנה משבר בכף רגלה שמנע ממנה להתחרות באליפות העולם.
באולימפיאדת לונדון היא סיימה במקום שמיני בקפיצה לקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.35 מטר.
ב-2013 סיימה חמישית באליפות אירופה באולם.
באליפות העולם שהתקיימה במוסקבה, רוסיה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא לאומי חדש של 6.82 מטר, לאחר בריטני ריס מארצות הברית (7.01 מטר) ובלסינג אוקגבארה מניגריה (6.99 מטר).
ב-2014 זכתה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה בסופוט שבפולין, בתוצאה של 6.77 מטר לאחר אלואז לסה וקתרינה ג'ונסון-תומפסון.
באליפות אירופה שהתקיימה בציריך זכתה במדליית כסף לאחר לסה בתוצאה של 6.81 מטר.
בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין זכתה במקום הראשון בשיא סרביה של 6.88 מטר.
ב-2015 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה באתלטיקה באולם בשיא סרביה של 6.98 מטר.
באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג זכתה במדליית ארד בשיא לאומי של 7.01 מטר וסיימה לאחר טיאנה ברטולטה ושארה פרוקטור.
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון במרץ 2016 היא זכתה במדליית כסף בשיא לאומי של 7.07 מטר, אחרי בריטני ריס (7.22 מטר) ולפני לוריין אוגן מהממלכה המאוחדת (6.93 מטר).
באליפות אירופה שהתקיימה באמסטרדם, הולנד ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 6.94 מטר, לפני ג'זמין סוירס מהממלכה המאוחדת (6.86 מטר) ומלאיקה מיהמבו מגרמניה (6.65 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה במדליית ארד בשיא סרביה של 7.08 מטר, אחרי טיאנה ברטולטה (7.17 מטר) ובריטני ריס (7.15 מטר), שתיהן מארצות הברית.
הייתה זו המדליה הראשונה בענף האתלטיקה לסרביה במשחקים האולימפיים.
חודש לאחר מכן שיפרה את שיאה הלאומי ל-7.10 מטר במהלך תחרות בבלגרד.
במהלך השנה זכתה בחמש מתוך שמונה תחרויות ליגת היהלום וזכתה בתואר האלופה הכללית.
באליפות אירופה באולם שנערכה בבלגרד היא זכתה בפעם הנשייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא סרביה חדש של 7.24 מטר, לפני לוריין אוגן (6.97 מטר) וקלאודיה סלמן מגרמניה (6.94 מטר).
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר, 1 ס"מ ממדליית ארד.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, הממלכה המאוחדת במרץ 2018 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 6.96 מטר, לפני בריטני ריס (6.89 מטר) וסוסטנה מוגואנרה מגרמניה (6.85 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד במרץ 2019 היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 6.99 מטר, לפני נסטסיה מירונצ'יק איבנובה מבלארוס (6.93 מטר) ומרינה בך מאוקראינה (6.84 מטר).
באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.91 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד במרץ 2022 היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.06 מטר, לפני אסה ברומה מניגריה (6.85 מטר) ולוריין אוגן (6.82 מטר).
באליפות העולם שהתקיימה ביוג'ין סיימה במקום השביעי.
באליפות אירופה זכתה במדליית זהב בתוצאה של 7.06 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2023 זכתה במדליית ארד בתוצאה של 6.91 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2023 זכתה במדליית זהב בתוצאה של 7.14 מטר.
במשחקים האולימפיים בפריז 2024 לא העפילה מהמוקדמות בקפיצה לרוחק.
היא הודיעה כי לא תתחרה יותר בענף זה אלא תעבור להתחרות בקפיצה משולשת.
קפיצה לרוחק: 7.14 מטר, שיא סרביה
קפיצה לרוחק: 7.24 מטר, שיא סרביה
ריצת 60 מטר משוכות: 8.49 שניות
הדיפת כדור ברזל: 12.40 מטר
קרב חמש: 4,240 נקודות, שיא סרביה
בספטמבר 2021 נישאה למרקו וולטה ושינתה בעקבות כך את שם משפחתה.
השניים התגרשו ב-2023 והיא חזרה לשם נעוריה.
איוונה מארי טראמפ הייתה אשת עסקים צ'כית-אמריקאית, סופרת ודוגמנית, אשתו הראשונה של דונלד טראמפ, לימים נשיאה ה-45 של ארצות הברית, ולהם שלושה ילדים משותפים.
על אף שהיא וטראמפ התגרשו ב-1992, היא נשאה את שם משפחתו עד מותה 30 שנים לאחר מכן.
נולדה בשם איוונה מארי זלניצ'קובה (בצ'כית: Ivana Marie Zelníčková) בעיר זלין, מוראביה שבצ'כוסלובקיה (כיום בצ'כיה).
בתם של מילוש זלניצ'ק (1927–1990) ומארי זלניצ'קובה (לבית פרנקובה).
אביה היה מהנדס חשמל ואמה עבדה כמרכזנית.
אביה דאג ללמד אותה סקי מגיל צעיר ולפתח את ההתמחות שלה בענף זה.
לאחר שפיתחה כישורים כספורטאית סקי, הצטרפה לנבחרת הנוער, דבר שנתן לה הזדמנויות לנסוע מעבר לגבולות מסך הברזל, בתקופת הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית.
היא למדה באוניברסיטת קארל בפראג וסיימה תואר שני בחינוך גופני בשנת 1972.
בשנת 1971 נישאה לאלפרד וינקלמאייר, מדריך סקי אוסטרי, אך ורק על מנת לקבל אזרחות אוסטרית.
הנישואין העניקו לה את החופש לעזוב את צ'כוסלובקיה הקומוניסטית ללא צורך לערוק, כדי שתוכל לשמור על הזכות לחזור לבקר את הוריה.
איוונה וינקלמאייר קיבלה את הדרכון האוסטרי במרץ 1972. שנה אחר כך התגרשה, על בסיס הטענה כי אלפרד ווינקלמאייר נטש אותה, לאחר שעבר ללוס אנג'לס, קליפורניה ללמד סקי.
זלניצ'קובה הייתה בקשר רומנטי עם הסופר והמחזאי ג'ורג' (ג'רי) סטיידל, שנהרג בתאונת דרכים בשנת 1973. לאחר מותו של סטיידל, עברה לקנדה, שם התגוררה עם ג'ורג סירובטקה שאיתו יצאה מאז 1967; סירובטקה ערק לקנדה בשנת 1971 והיה בעל בוטיק סקי במונטריאול.
היא עבדה כמדריכת סקי בזמן שהתגוררה בקנדה, וגרה במונטריאול במשך שנתיים, שם המשיכה לשפר את האנגלית שלה על ידי השתתפות בקורסי לילה באוניברסיטת מקגיל וגם עבדה כדוגמנית.
בשנת 1975 אמרה לעיתון "מונטריאול גאזט" כי היא רואה בדוגמנות עבודה, ולא קריירה.
היא דגמנה עבור "כלבו איטון", המעצבת אוקי סאנפט, ובקידום מכירות לאולימפיאדת הקיץ 1976 במונטריאול.
זלניצ'קובה שהתה בניו יורק עם קבוצת דוגמניות בשנת 1976 כשפגשה את דונלד טראמפ.
ב-7 באפריל 1977 נישאו בני הזוג.
בני הזוג הפכו לדמויות בולטות בחוגי החברה הניו יורקית במהלך שנות השמונים.
הם עבדו יחד בכמה פרויקטים גדולים, בהם מגדל טראמפ ב במנהטן, שיפוץ מלון גרנד הייאט בניו יורק ובניית אתר הקזינו "טראמפ טאג' מאהל" באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
לאיוואנה ולדונלד טראמפ שלושה ילדים: דונלד טראמפ ג'וניור (נולד ב-31 בדצמבר 1977), איוונקה טראמפ (נולדה ב-30 באוקטובר 1981) ואריק טראמפ (נולד ב-6 בינואר 1984).
דונלד ג'וניור למד לדבר צ'כית שוטפת (בעזרת סבו מצד אמו), בעוד איוונקה זכתה להבנה בסיסית בלבד בשפת האם של אמה, ואריק לא נחשף לשפה מאחר שכשנולד, לסבו וסבתו היה כבר נוח להשתמש באנגלית.
בשנות ה-80 המאוחרות עזב טראמפ את ניו יורק לאטלנטיק סיטי.
כשטראמפ לא היה בניו יורק, היא הפכה לנשיאה של אחת החברות הגדולות של טראמפ וניהלה את מלון פלאזה שרכש.
בתחילת 1990 גילתה כי בעלה טראמפ מנהל רומן עם מרלה מייפלס, שהייתה מלכת היופי של ג'ורג'יה.
איוונה ביקשה להתגרש ותהליך הגירושים בין השניים הושלם בסוף שנת 1992.
זמן קצר לאחר הגירושין השיקה טראמפ קו של מוצרי אופנה, תכשיטים ומוצרי טיפוח, שנמכרו בערוצי קניות בטלוויזיה, אחר כך גם באינטרנט.
בשנת 1995, השיקה את "בית איוונה", חברת אופנה ובשמים, עם אולם תצוגה הממוקם בפארק אווניו בניו יורק.
בשנת 1998 היא החלה להשקיע בקרואטיה (יעד חופשה שהוריה ביקרו בו בתדירות גבוהה), שכלל רכישת 33% מהעיתון היומי השני בגודלו במדינה.
באותה שנה גם כיכבה בפרסומת לרשת פיצה האט יחד עם בעלה לשעבר דונלד טראמפ.
בשנת 2004, פרויקט מסחר ומגורים שהקימה במיאמי שבפלורידה, הגיש בקשה לפשיטת רגל.
טראמפ יצאה עם השחקן והדוגמן האיטלקי רוסאנו רוביקונדי במשך שש שנים לפני שהתחתנו ב-12 באפריל 2008. רוביקונדי היה אז בן 36, ואיוונה בת 59. החתונה של בני הזוג עלתה 3 מיליון דולר, היו בה 400 אורחים, והיא נערכה באחוזתו של הבעל לשעבר דונלד טראמפ, מאר-א-לאגו.
אף על פי שאיוואנה ורוביקונדי התגרשו כעבור פחות משנה, מערכת היחסים שלהם נמשכה עד 2019, אז איוונה הודיעה שהם נפרדו סופית.
ב-2010 השתתפה בתוכנית המציאות "האח הגדול" בגרסת הסלבריטי בבריטניה, וסיימה במקום השביעי.
ב-2017 הוצע לה להשתתף שוב בתוכנית, תמורת 2 מיליון ליש"ט, אך היא סרבה.
טראמפ מתה בביתה בניו יורק מדום לב ב-14 ביולי 2022, לאחר שנפלה במדרגות ביתה.
היא נקברה בשטח מועדון הגולף שבבעלות דונלד טראמפ בניו ג'רזי.
אִיוַונֶה מָצוּאי (ביפנית: 松井 石根; 27 ביולי 1878 – 23 בדצמבר 1948) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי, אשר במהלך מלחמת סין–יפן השנייה פיקד על חיל המשלוח לשאנגחאי.
במהלך הקרב על שאנגחאי והקרב על נאנג'ינג הוא הותיר לצבאו לבצע זוועות באוכלוסייה האזרחית והיה שותף מרכזי לטבח נאנג'ינג.
על פועלו במהלך המלחמה, בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק קבע בשנת 1948 כי מצואי מורשע בפשעי מלחמה ועל כן הוא הוצא להורג בתלייה.
איוונה מצואי נולד בשנת 1878, הבן השישי למשפחת סמוראים לשעבר משבט טוקוגאווה, השבט אשר שלט ביפן עד מלחמת בושין ורסטורציית מייג'י (1870 לערך).
הוא סיים את לימודיו באקדמיה צבאית במאי 1896, והשתלם בלימודים באקדמיה הצבאית של הצבא היפני הקיסרי בנובמבר 1897. ביוני 1898 הועלה לדרגת לוטננט.
בנובמבר 1900 הועלה לדרגת לוטננט ראשון.
בין 1904 ל-1905 הוא השתתף במלחמת רוסיה-יפן, ולקח חלק בקרבות במנצ'וריה (צפון-מזרח סין).
באוגוסט 1904 הועלה לדרגת קפטן.
בנובמבר 1906 סיים את לימודיו במכללת המטה הצבאי במקום הראשון בין תלמידי כיתתו.
בין ינואר 1907 לאפריל 1911 שירת כמוצב צבאי במושבות היפניות בבייג'ינג ובשאנגחאי שהיו למעשה בתוך שטחי שושלת צ'ינג; בעודו שם, בנובמבר 1909, הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
ב-1913 וב-1914 ביקר בהודו-סין הצרפתית ובאירופה כנציג הצבא היפני.
באוגוסט 1918 הועלה לדרגת לוטננט קולונל והוצמד לרגימנט החיל רגלים ה-22. בין דצמבר 1915 לפברואר 1919 חזר מצואי לשרת בשאנגחאי.
ביולי 1918 הועלה לדרגת קולונל.
בין השנים 1921 ל-1922 צורף לצוות כוח המשלחת בוולדיווסטוק, שלחם נגד כוחות הצבא האדום הבולשביקי בסיביר במסגרת מלחמת האזרחים ברוסיה.
בעודו נלחם בסיביר פיתח התנגדות עזה לאידאולוגיה הקומוניסטית, כמו רבים ששירתו לצידו.
בין השנים 1922 ו-1924 שירת בצפון מזרח סין כראש סוכנות השירותים המיוחדים של חרבין, יחידת מודיעין שהייתה מקושרת למסילת ברזל יפנית בתוך סין.
בשנת 1923 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
בין השנים 1924–1925 מצואי שירת כקצין הפיקוד של חטיבת הרגלים ה-35. בין השנים 1925 ו-1928 הוא היה ראש הלשכה השנייה של המטה הכללי של הצבא.
בשנת 1928 הוא צורף למטה הכללי הראשי של הצבא, ועסק ביחסים עם צבאות אירופאים.
בשנת 1929 קיבל את הפיקוד על האוגדה ה-11 של הצבא הקיסרי.
מצואי היה סימפתי לאידאולוגיה המיליטנטית האנטי-דמוקרטית של הקצינים הצבאיים אשר פלשו נגד דרישות הממשלה למנצ'וריה לאחר תקרית מוקדן וכבשו אותה במהלך שנת 1931. מצואי הפך לראש הפיקוד על הכוחות היפנים בטאיוואן בשנת 1934, נוסף על כך הוא הועלה לדרגת גנרל וקיבל את עיטור מסדר החרצית.
בשנת 1935 יצא מצואי לגמלאות.
לאחר תקרית גשר מרקו פולו והקרב על בייג'ינג-טיינג'ין, מצואי גויס מחדש במסגרת גיוס מילואים שהחל עקב תחילת מלחמת סין–יפן השנייה.
הוא הושם כמפקד הראשי של כוח המשלחת לשאנגחאי, כוח יפני מרכזי אשר הגיע אל הקרב על שאנגחאי מצפון לעיר בעוד הקרב כבר נראה אבוד ליפנים.
ההפרש האדיר בין היכולת הצבאית ורמת המיומנות של הכוחות הביאה לכך שלאחר מספר חודשי לחימה, כוחות חיל המשלחת הפכו את הכלים, הצליחו לכבוש את חופי העיר ונעו מערבה.
צ'יאנג קאי שק, המנהיג בפועל של סין הלאומית (קוומינטנג) הורה על נסיגה לבירה נאנג'ינג.
לקראת סוף 1937, בהנהגת מצואי בוצעה התקדמות מסיבית של הכוחות היפנים לעבר נאנג'ינג.
במהלך הקרב על נאנג'ינג הוקצו כוחות סינים מועטים מבחינה יחסית למען שימור רוב הכוחות להמשך המאבק מאוחר יותר אך הכוחות המעטים שהושמו לחמו בעקשנות על עיר הבירה שלהם.
בפרט, בריגדת צוערים על ההר הסגול לחמו עד נפילתם אחרונם, על פעולה זאת מצואי עצמו גילה את הערכתו וטען כי "בריגדת הצוערים של נאנג'ינג הפגינה התנגדות אמיצה בהחלט."
עם נפילתה הסופית של הבירה הסינית מצואי היה מבין האחראים על הסדר הקמתו של 'צבא אזור מרכז סין' והקמת ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, ממשלת בובות יפנית במרכז סין.
מתחת לפני השטח, מצואי היה מבין האחראים על טבח נאנג'ינג, חייליו ביצעו פרעות בסינים והוא בתגובה נהג להעלים עין.
ב-10 בפברואר 1938 במסגרת קריאה כללית להשבת חלק מהכוחות, מצואי נקרא בידי המטה הכללי לשוב ליפן והוא הוחלף בשונרוקו האטא.
עם שובו מצואי חזר לגמלאות.
בהמשך שירת בתפקיד הטקסי של נשיא מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
עם כניעת האימפריה היפנית החלה תקופת הכיבוש אמריקאי ביפן אשר במסגרתו נפתח בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק שחיפש אחר פושעי מלחמה בשורות הצבא היפני הקיסרי.
מצואי הובל לחקירות והוא הורשע בביצוע פשעי המלחמה מסוג B ו-C.
B - טיפול שאינו נאות באוכלוסייה אזרחית: רצח, אונס, הגליה, שעבוד, עינויים, הרס שרירותי של תשתית אזרחית (ללא הצדקה צבאית)
C - שימוש בנשק לא קונבנציונלי כגון גז חרדל ונשק כימי (אשר שימושו אושר כנגד החלטת אמנות ז'נבה בידי הצבא היפני בהחלטת הנסיך קאנין קוטוהיטו).
טענותיו של מצואי כי לא נודע לו על המתרחש בנאנג'ינג ולא היה לא כל קשר למאורע לא התקבלו בידי שופטי בין הדין הצבאי ועל כן ב-23 בדצמבר 1948 הוא הוצא להורג בתלייה בכלא סוגאמו בטוקיו.
אוראל דונלד פראס הידוע יותר בשם הבמה שלו, איוון קולוף היה מתאבק קנדי.
הוא מוכר בעיקר בשל החזקתו הבודדת באליפות העולם במשקל כבד של ה-WWWF.
כמו כן, הוא נודע בכינוי "הדוב הרוסי".
פראס נולד ב-25 באוגוסט 1942 במונטריאול, קוויבק, קנדה וגדל ברפת באונטריו הכפרית לצד שישה אחים ושלוש אחיות.
עקב צפייתו בטלוויזיה בענף ההיאבקות המקצועית כבר בגיל שמונה, הוא רצה להפוך למתאבק.
בגיל 18, הוא עזב את בית הספר והצטרף לבית הספר להיאבקות של ג'ק ונטרוורת'.
את תחילת הקריירה פראס החל בדמות נבל אירית בשם רד מקנאלטי העוטה רטייה.
במשך שלוש השנים הבאות, הוא התאבק בעיקר באזור טורונטו, עד שהתפטר מעבודתו הקבועה על מנת להופיע בארגוני היאבקות בחלקו הצפון מערבי של קנדה.
בארגונים אלה, פראס צבר ניסיון, כשמשם הוא התקדם אל עבר היאבקות ביפן.
The Bear Facts אשר יצא לאור ב-1 בינואר 2007.
פראס נאשם בתביעה שהוגשה על ידי ה-WWE בשנת 2015 לאחר שקיבלו ממנו מכתב שהצהיר על כוונתו לתבוע אותם בגין פגיעות זעזוע מוח שנגרמו לו במהלך שהותו בארגון.
הוא יוצג על ידי עורך הדין, קונסטנטין קירוס, המעורב בכמה תביעות נוספות הקשורות למתאבקי ה-WWE לשעבר.
לבסוף, התביעה נדחתה בספטמבר 2018.
הוא נפטר ב-18 בפברואר 2017 בווינטרוויל, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית מסרטן הכבד.
אִיוַן וַסִילְיֶבִיץ' קִירֵיבֶסְקִי היה מבקר ספרות ופילוסוף רוסי, שלזכותו נזקפת הקמת התנועה הסלאבופילית כמייסד שותף יחד עם אלכסיי חומיאקוב.
איוון קירייבסקי ואחיו נולדו למשפחת אצולה בעלת אמצעים ניכרים.
אביהם נודע בכך ששנא את האתאיזם הצרפתי כל כך בלהט עד שהוא שרף ערמות של ספריו של וולטר, שנרכשו במיוחד למטרה זו.
הוא לקה במקרה קטלני של טיפוס הבהרות בעת שטיפל בחיילים פצועים במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה.
הילד היה רק בן שש במותו; הוא חונך על ידי דודו מצד אימו, וסילי ז'וקובסקי, ואימו, , שלימים תהפוך לגברת משפיעה עם סלון ספרותי בולט במוסקבה.
היא הצהירה על סלידתה מפיוטר הגדול בגלל היחס שלו לאשתו ולמשפחת לופוחין, שאליה הייתה קשורה בקשרי משפחה.
סלידתו של האב מהתרבות הצרפתית וחוסר האמון של האם מהפקידות שלאחר תקופת פיוטר הגדול אולי עיצבו את השקפותיו של קירייבסקי על רוסיה ותולדותיה.
החל משנת 1821 למד קירייבסקי באוניברסיטת מוסקבה, שם החל להתעניין בפילוסופיה גרמנית בת זמנו והצטרף למעגל "חובבי החוכמה" (), בראשות ו.
הוא התרשם במיוחד מתורתו של פרידריך וילהלם שלינג, שייצוג העולם שלו כאורגניזם חי היה תואם את הסלידה העזה של קירייבסקי עצמו מהרציונליזם והפיצול האירופיים.
יצירותיו הספרותיות המקוריות של קירייבסקי אינן מעניקות לו מקום בתולדות הספרות הרוסית, אך הוא זכה במידה מסוימת של תהילה על ידי פרסום הניתוחים הנוקבים של סופרים בני זמננו.
ביקורתו משנת 1828 על שירתו של פושקין, שנכתבה ב וכותרתה "כמה הערות על אופי השירה של פושקין", הכילה את ההערכה המעמיקה הראשונה של יבגני אונייגין.
מאוחר יותר יחליף קירייבסקי מכתבים עם פושקין ויפרסם את יצירותיו בכתב העת קצר הימים שלו "יברופייטס" (Европеец, "האירופאי").
לאחר שבת דודתו דחתה את הצעת הנישואים שלו, יצא קירייבסקי לאירופה, שם השתתף בהרצאותיהם של שלינג, שליירמאכר, הגל ומישלה.
במהלך מסעותיו, הוא קלט את היסודות הרקובים של החברה המערבית, המבוססים על אינדיבידואליזם, שלימים יעמיד אותו בניגוד לאינטגרליות () של החברה הרוסית.
בחזרה למוסקבה ב-1832, הוא "איחד את כל האצולה הספרותית" (כפי שאמר ) בחסות "יברופייטס".
כתב העת נאסר לפרסום לאחר שני גיליונות, אך לא לפני שקירייבסקי פרסם את מאמרו הגדול "המאה התשע-עשרה", הביקורת המורחבת הראשונה שלו על הפילוסופיה והערכים המערביים.
הכישלון של "יברופייטס" החריף את אכזבתו של קירייבסקי מהאינטלקטואלים והאליטה הרוסים.
הוא התחתן ופנה בלב שלם לחיי המשפחה.
מבקרים רבים, החל מאלכסנדר הרצן, נטו לייחס את ההפסקה של שתים עשרה השנים בקריירה הספרותית של קירייבסקי לנטייתו האובלומובית לחוסר החלטיות וחוסר מעש.
ואכן, כל התפוקה הספרותית שלו מורכבת מתריסר מאמרים באורך מלא וניתן לאסוף אותם בתוך כרך אחד (האוסף המלא של יצירותיו משנת 1911, כולל מכתבים, הוא בן 600 עמודים בשני כרכים).
רק בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19 הופיע קירייבסקי שוב בסצנה האינטלקטואלית של מוסקבה כדי לתמוך בחומיאקוב במחלוקת שלו עם הרצן, ו"תומכי תרבות המערב" צעירים אחרים.
מכיוון ששלטונו הריאקציוני של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לא אהד פעילות עיתונאית, מתחו חומיאקוב וקירייבסקי ביקורת על "הרציונליות החד-צדדית, השטחית והאנליטית" של המערב בסלונים ובנשפים של מוסקבה.
ביצירותיו הכתובות הבודדות, העמיד קירייבסקי את הפילוסופיה של אפלטון ואבות הכנסייה היוונים (בעיקר מקסימוס המוודה) כנגד הרציונליזם של אריסטו ושל מורי הכנסייה הקתולים מימי הביניים.
הוא האשים את אריסטו "בגיבוש דעתו של המערב בתבנית הברזל של הסבירות", שאותה הגדיר כתבונה ביישנית (בניגוד לחוכמה אמיתית) או "חתירה להשתפרות בתוך מעגל השגרה".
הדוקטרינות של הגל נתפסו כהשתפכות האחרונה של גישתו האנליטית של אריסטו, שהפרידה בין השכל לנפש, ובין המחשבות לרגשות (הדתיים).
קירייבסקי שאף להשיב את השלמות האבודה של האדם בתורה של האורתודוקסיה המזרחית.
אשתו האדוקה הכירה לו את זקני המנזר של מנזר אופטינה, שאותו פקד בשנותיו האחרונות.
אף על פי שלא היה שותף להתלהבותו הרדיקלית של מכל מה שקשור לתקופה לפני פיוטר הגדול, קירייבסקי שיבח את האוצרות הרוחניים של רוסיה של ימי הביניים.
לדבריו, המנזרים של רוס העתיקה "הקרינו אור אחיד והרמוני של אמונה ולמידה" לשבטים ולנסיכויות סלאביות נפרדות.
רשת הכנסיות והמנזרים כיסתה את רוסיה בצורה כה נרחבת, עד ש'קשרי הקהילה הרוחנית' הללו איחדו את המדינה ל"אורגניזם חי אחד".
הוא מת בגיל 50 במהלך מגפת כולרה.
אחיו פיוטר האריך ימים אחריו במספר חודשים.
הם נקברו זה לצד זה במנזר אופטינה, העמאים הראשונים שזכו לכבוד כזה.
איבן קורנחו הוא זמר-יוצר מוזיקה מקסיקנית אזורית אמריקאי.
אלבום הבכורה של קורנג'ו, Alma Vacia, הגיע למקום השני במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים של בילבורד בארצות הברית ולמקום השביעי במצעד האלבומים הלטיניים.
האלבום מכר 7,000 יחידות שקולות לאלבומים והגיע למקום ה-156 במצעד בילבורד 200, ונשאר בעשירייה הפותחת של מצעד האלבומים המקסיקנים האזוריים במשך 35 שבועות.
כתיבת השירים שלו אפשרו לו להגיע לפסגת מצעד כותבי השירים הלטיניים של בילבורד באוקטובר 2021. Alma Vacia הוכתר כאחד האלבומים הטובים ביותר של 2021 על ידי "הניו יורק טיימס".
הסינגל "Está Danada", הפך לוויראלי בטיקטוק בספטמבר 2021. הוא הגיע למקום ה-61 במצעד הבילבורד הוט 100, השיר המקסיקני האזורי השני במצעד ההוט 100.
אלבום האולפן השני שלו, Dañado, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקנים האזוריים ביוני 2022. האלבום מכר 8,000 יחידות שוות ערך לאלבומים, עם 11.9 מיליון השמעות של שירי האלבום, בעוד שהוא הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הלטיניים.
האלבום גם הגיע למקום ה-28 במצעד בילבורד 200. נכון לחודש מאי 2023, הוא צבר כ-1.1 מיליארד השמעות בפלטפורמות הסטרימינג.
ב-19 ביולי 2024 הוציא לאור אל אלבומו השלישי, Mirada.