tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החומצה ההיאלורונית מספקת מטריצה פתוחה המאפשרת נדידת תאים קלה, בעוד שבשלבים הבאים, קיימת נדידה מכוונת באמצעות האינטראקציה הספציפית של קולטני התא המצויים על פניו לבין החומצה ההיאלורונת.
הוא יוצר קשרים עם מספר חלבוני תנועה הקשורים לתנועת תאים, לדוגמה, קינאזה המווסתת אותות חוץ תאיים , קינאזות הידבקות מוקדית וקינאזות טירוזין שאינן קולטניות .
במהלך התפתחות העובר, נתיב הנדידה שדרכו נודדים תאי הרכס העצבי עשיר בחומצה היאלורונית החומצה ההיאלורונית קשורה קשר הדוק לתהליך נדידת תאים במטריצת רקמת גרנולציה, ומחקרים מראים כי תנועת תאים יכולה להיות מעוכבת, לפחות באופן חלקי, על ידי פירוק החומצה ההיאלורונת או חסימת יכולת ההתקשרות לקולטני החוימצה.
מבנה כימי של חומצה היאלורונית
חומצה היאלורונית היא פוליסכריד הידרופילי המורכב מיחידות חוזרות של דו-סוכר: β -1,4-D-glucuronic acid–β-1,3-N-acetyl-D-glucosamine.
חומצה היאלורונית יכולה להכיל עד כ-25 אלף יחידות של דו-סוכר.
פולימרים של היאלורונן נעים בגודלם בין 5 קילו דלטון עד ל-20,000 קילו דלטון.
בנוזל הסינוביאלי, המאסה המולקולרית של חומצה היאלורונית נעה בין 3 ל-4 מיליון דלטון.
הנוסחה הכימית של חומצה היאלורונית היא C14H21NO11)n).
עד שנות האלפיים חומצה היאלורונית הופקה מכרבולת של תרנגולות.
הסיבה הייתה שניתן היה להפיק כמות גדולה יחסית של חומצה היאלורונית ממקור זה: 500 מ"ג של היאלורונן מ-500 גרם של כרבולות.
כיוון שחומצה היאלורונית ממקור חי מכילה כמויות נכבדות של חלבון ממקור זר, פעמים רבות הגוף פיתח נוגדנים ואלרגיות למוצרים אלה.
כדי לבדוק רגישות של אדם למוצר נדרשו מבחנים של אלרגיה לפני הטיפול בחומצה ההיאלורונית.
בעשר השנים האחרונות מעבדות רבות מפיקות את החומצה ההיאלורונית בתהליך של תסיסה בקטריאלית, על ידי החיידק
מוצרים ממקור זה אינם מכילים חלבונים ממקור חי.
המעבדות מנקות את התוצר מחלבונים ואנדוטוקסינים עד לרמה 0.4 חלקיקים למיליון, ריכוז שבקושי ניתן לזיהוי ולכן אינו גורם לתגובות אלרגיות אצל המטופלים.
חומצה היאלורונית מתפרקת בגוף בתוך 24 - 48 שעות בגוף.
כדי להפוך את ההיאלורונן לפולימר שעמיד יותר בפני פירוק אנזימטי ובעל צמיגות גבוהה יותר, פתחו היצרנים שיטות שונות להצלבת השרשראות השונות של הפולימר אחת לשנייה.
למרות שתרכובת זו עשויה להיות מסרטנת בריכוזים גדולים, בריכוזים קטנים לא נצפו תופעות לוואי לאורך שנים והיא נחשבת כחומר ההצלבה הבטיחותי ביותר כיום.
כדי לצמצם את הסכנה האפשרית מ-BDDE הוא אינו נמצא חופשי בתמיסה של חומר מילוי הקמטים כיוון שבתהליך הייצור הוא נשטף ממנו כך שנותר רק BBDE שקשור לחומצה היאלורונית כתוצר הסופי.
מוצרים על בסיס חומצה היאלורונית פועלים היטב בתחומי הניתוחים הפלסטיים והאסתטיים בגלל תכונתה של החומצה ההיאלורונית לספוג מים פי 1,000 ממשקלה וכך מעניקה נפח לרקמה שהוזרקה אליה.
החומצה ההיאלורונית משמשת לטיפול בדלקת מפרקים ניוונית של הברך ובעין יבשה, לתיקון פצעים וכמילוי קוסמטי של קמטים..
מאז שנות התשעים המאוחרות של המאה הקודמת הייצור של חומצה היאלורונית על ידי פרמנטציה בקטריאלית התחיל הפך לנפוץ.
לאחרונה, השימוש בחומצה היאלורונית לפיסול פנים הפך לנפוץ יותר.
בטכניקה זו, ניתן לעצב מחדש את צורתו של האף, ליצור עצמות לחיים גבוהות יותר, להפוך שפתיים למלאות יותר וכדומה.
חומרי מילוי קמטים על בסיס חומצה היאלורונית מיועדים להזרקה לדרמיס האמצעי והעמוק לתיקון קמטים קלים עד עמוקים, תיקון שקעים ואי סימטריות, הקניית נפח לאזורים שונים בפנים, תיקון ליפואטרופיות, מילוי צלקות אקנה ועוד.
אזורי הטיפול העיקריים הם הקמטים שמצדי הפה והאף (נקראים גם נזולביאליים) ועיצוב ומילוי שפתיים.
עיבוי / הגדלת הפין בגברים
עיצוב עצמות לחיים ופיסול עצמות הפנים
הקניית נפח לאזורים שונים בפנים
הרמת גבות בשילוב עם בוטוק
קיימות חמש טכניקות קלאסיות להזרקת מילוי הקמטים:
Serial Puncture - הזרקה חוזרת של כמויות שוות בכל כמה מילימטרים.
Linear Threading \Retrograde - הרופא נכנס עם המחט בזווית של 30 מעלות ובעומק של כ-10 מ"מ וכשהוא מוציא את המחט בהדרגה הוא מחדיר את החומר.
Cross Hatching - הרופא יוצר רשת על ידי הזרקת החומר שתי וערב.
לשיטה יתרון כאשר מזריקים לרקמה הדורשת תמיכה יתרה.
Fan technique - הרופא נכנס מנקודה אחת אל תוך הקמט ובלי להוציא את המחט מזריק בזויות שונות.
Sandwich Technique - בשיטה זאת הרופא מזריק לשכבות שונות של העור סמיכויות שונות של חומצה היאלורונית.
משתמשים ב"שיטת הסנדוויץ" בעיקר בקמטים עמוקים.
הרופא מזריק חומר מילוי סמיך לשכבות העמוקות של העור כדי למלא את הנפח שחסר ולאחר מכן חומר מילוי דליל יותר לשכבות העליונות של העור כדי למלא את הקמט.
בשנים האחרונות רווחת שיטת ההזרקה בקנולות שפותחה על ידי דוקטור בנג'מין אשר מצרפת.
הקנולות הן מחטים קהות וארוכות.
היתרונות הן כניסה מנקודת הזרקה אחת ומילוי שטחים נרחבים ללא צורך בטראומות מרובות ושטפי דם הנגרמים מהזרקה עם מחט בנקודות רבות.
כדי להחדיר את הקנולה, הרופא משתמש במחט עם קוטר זהה או רחב יותר ויוצר את פתח הכניסה.
לאחר הוצאת המחט יכול הרופא להחדיר את הקנולה.
למרות שאין ויכוח מקצועי בין הרופאים על כך שבהתוויות ובאזורי פנים מסוימים לקנולות יתרון גדול על מחטים, איננו יודעים עדיין את השפעתו של מכשיר זה על השכבה התת-עורית אליה הוא נדחף ומפלס את דרכו.
לכל הזרקה למילוי קמטים ישנן תופעות לוואי קלות החולפות בתוך שעות או ימים.
התופעות מתבטאות באדמומיות, נפיחות, כאב מקומי ושטפי דם.
במקרים נדירים יותר, תופעות הלוואי ימשכו יותר משבוע, ומתבטאות בנפיחות או אלרגיה, במקרים כאלה ההמלצה היא לגשת לרופא המטפל לייעוץ.
במקרה של זיהום מקומי נהוג לתת אנטיביוטיקה.
היווצרות גושים או טעויות בהזרקה ניתנות לטיפול בקלות בעזרת היאלורונידאז, אנזים אשר מפרק את החומצה ההיאלורונית.
יש להימנע מהזרקה לתוך אזורים דלקתיים, זיהומים או הרפס פעיל.
מטופלים עם סיכון להתפרצות הרפס יטופלו בתרופות נוגדות לפני ואחרי הטיפול.
כיוון שלא קיימים מחקרים רפואיים לגבי תהליך מילוי קמטים בהריון ובהנקה רופאים רבים נמנעים מלהזריק במצבים אלה.
פציינטים אשר לוקחים מדללי דם יצטרכו להיוועץ עם הרופא באשר לאפשרות לעבור את הטיפול.
השימוש בחומצה היאלורונית בעשור השני של המאה ה-21 נמצא בעלייה מתמדת והאיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית מתריע על עלייה במספר הסיבוכים משימוש לא מקצועי.
ארגון הבריאות האירופי וארגון הפלסטיקה של צרפת הכריזו בשנת 2024 על הוצאה הדרגתית משימוש בחומצות היאלורוניות להזרקה עד לשנת 2035. מחקרים שנערכו בשיתוף ארגון הבריאות האירופי וה -FDA אמריקאי בין השנים 2020 - 2024 הצביעו על הצטברות של ג'ל הנשא המשמש כחומרי המילוי ברקמת העור ולפגיעה ברקמת העור לטווח הרחוק.
על פי האיגוד, במחצית השנייה של שנת 2018 ניתנו כ–70 אלף הזרקות של החומר, וכתוצאה מכך, 68 מטופלים אושפזו.
לפי הנתונים, מספר ההזרקות ומספר הנפגעים גדלו פי ארבעה ביחס לשנים קודמות.
האיגוד התבסס על מידע מתשע מחלקות ושש יחידות כירורגיה פלסטית בבתי החולים בארץ.
לטענת הרופאים, הגדרת החומר כ"אביזר רפואי" על ידי משרד הבריאות מובילה להיעדר אכיפה של השימוש בו.
חומצה גאלית היא חומצה אורגנית המצויה באופן טבעי בעפצים, תה, קליפת אלון ובצמחים אחרים.
החומצה עשויה להיות במצב חופשי או קשורה לטאנין.
הנוסחה המולקולרית C6H2(OH)3COOH כלומר חומצה בנזואית ש3 קבוצות הידקרוקסיל (OH) קשורות לטבעת הבנזנית.
בחומצה גאלית משתמשים בתעשיית התרופות.
הקומפלקס של חומצה גאלית וברזל דו ערכי הוא חומר צבע שחור- סגול.
בדרך הייצור המסורתית של דיו בושלו עפצים כדי לשחרר את החומצה ותערובת החומר עם "קנקתום" כלומר ברזל סולפט FeSO4 (ויטריול) וגומי ערבי יצרה את הדיו.
חומצה בנזואית היא החומצה הקרבוקסילית הארומטית הפשוטה ביותר, המורכבת מקבוצת בנזן שלאחד מאטומי הפחמן שלה קשורה קבוצת קרבוקסיל.
החומר הוא מוצק גבישי בטמפרטורת החדר ונוסחתו הכימית C6H5COOH.
החומצה הבנזואית משמשת כחומר שימור במזון.
כתוסף מזון תסומן בקוד E210, מלחים של החומצה יסומנו כE211 (מלח הנתרן), E212 (מלח האשלגן) ו E213 (מלח הסידן).
החומר מונע התפתחות עובש, שמרים וחיידקים.
מנגנון הפגיעה באורגניזמים הוא ספיחה של החומצה לתא ובעקבותיה ירידה ביכולת הפירוק האנאירובי של גלוקוז באמצעות האנזים פוספופרוקטוקינאז (phosphofructokinase).
ב pH נמוך מ 5 (חומצי) מתקבל עיכוב של 95% בפרוק הגלוקוז.
היעילות, תלויה בחומציות המזון ולכן משתמשים בחומצה ובמלחיה לשימור של מזונות חומציים כמיצי פירות המכילים חומצת לימון, משקאות מוגזים (שהם חומציים בשל הפחמן הדו-חמצני המומס בהם), חמוצים ומזונות חומציים אחרים.
ריכוז אופייני של חומר השימור במזון : 0.05–0.1%.
בכימיה, המושג חומצה טיטנית מתייחס לרוב לחומצה טיטינית על-חמצנית, או חומצת טיטניום, אשר נוסחתה הכימית היא H4TiO4. חומצה טיטנית בצורתה הנפוצה היא אבקת מלח לבנה.
כאשר החומצה מגיבה עם בסיס של מתכות אלקליות ואלקליות עפרוריות היא יוצרת יון
חומצה וַלְפְּרוֹאִית היא תרכובת כימית שמשתמשים בה בטיפול קליני כתרופה אנטי-אפילפטית ותרופה מייצבת מצב רוח.
השימוש העיקרי בה הוא בטיפול באפילפסיה, הפרעה דו-קוטבית ובמידה פחותה בדיכאון.
משתמשים בה גם בטיפול במיגרנות וסכיזופרניה.
חומצה ולפרואית היא התרופה הנרשמת ביותר לטיפול באפילפסיה תרופות קרובות כוללות סודיום ולפרואט שמשמשת כתרופה אנטי-אפילפטית ונוסחאות משולבות - ואלפרואט סמי סודיום (תערובת של החומצה הולפרואית וסודיום ולפרואט) - (למשל - בישראל - "דפלפט כרונו") שמשתמשים בו לייצוב מצב רוח ובארצות הברית גם כתרופות אנטי-אפילפטיות.
החומצה הוולפרואית סונתזה לראשונה ב-1882 על ידי ב.ס.
ברטון כאנלוג של החומצה הוולרית הנמצאת באופן טבעי בצמח הוולריאן.
בטמפרטורת החדר היא נוזל צלול שומני חומצתי, קבוע החומצה pKa=4.6. במשך עשרות שנים השימוש היחיד בו היה במעבדות כממיס מטבולי אדיש לתרכובות אורגניות.
ב-1962 גילה במקרה החוקר הצרפתי פייר איימאר (Pierre Eymard) את התכונות האנטי-אפילפטיות של החומצה הוולפרואית כשהשתמש בה כנסע לתרכובות אחרות שנסרקו כדי למצוא את הפעילות האנטי-אפילפטית שלהן.
הוא מצא שהיא מנעה פרכוסים אצל חולדות שהושרו על ידי מתן פנטילנטטרזול.
היא אושרה כתרופה אנטי אפילפטית ב-1967 בצרפת ונעשתה לתרופה האנטי אפילפטית הנפוצה ביותר בעולם.
בהמשך השתמשו בחומצה ולפרואית גם כטיפול מונע למיגרנות ולהפרעה דו-קוטבית..
סבורים שוולפוראט משפיעה על תפקודו של הנוירוטרנסמיטר GABA במוח, דבר ההופך אותו לאלטרנטיבה למלחי ליתיום בטיפול בהפרעה דו-קוטבית.
סבורים שהמכניזם העיקרי שלו בטיפול הוא בדיכוי טרנסאמינציה (העברת קבוצה אמינית מתרכובת אחת לאחרת) של גאבא על ידי דיכוי גאבא טרנסאמינאז ואז ה-GABA עולה בריכוז שלו.
עם זאת, הועלו הצעות למכניזמים אחרים של פעולה בהפרעות נוירו-פסיכיאטריות המסבירות את פעולתה של החומצה הוולפרואית בשנים האחרונות..
החומצה הוולפרואית חוסמת גם את תעלות הנתרן ותעלות סידן מסוג T.
מכניזמים אלה גורמים לחומצה הוולפרואית לפעול כתרופה בספקטרום רחב של תרופות אנטי-אפילפטיות.
כתרופה אנטי-אפילפטית משתמשים בחומצה ולפרואית כדי לרסן התקפי ניתוק, התקפים טוניים-קלוניים, התקפים מוקדיים מורכבים, אפילפסיה מיוקלונית של גיל הנעורים והתקפים אפילפטיים הקשורים לתסמונת לנוקס-גסטו.
משתמשים בה גם לטיפול במיוקלונוס.
במדינות אחדות משתמשים בוולפרואט גם כקו שני בטיפול בסטטוס אפילפטיקוס וכחלופה לפניטואין.
ולפרואט היא אחת התרופות הנפוצות ביותר לטיפול באפילפסיה פוסט טראומטית.
החומצה הוולפרואית מאושרת על ידי FDA לטיפול גם במאניה הקשורים להפרעה דו-קוטבית.
"דפלפט משמשת כטיפול בגלים מאניים וכטיפול מניעתי.
יעילות החומצה הוולפרואית גבוהה, ויותר מ-70% מהמטופלים ירגישו השפעה מיטיבה".
היא משמשת לטיפול משלים בסוגי אפילפסיה רבים וכן כטיפול מונע למיגרנה.
בזמן האחרון משתמשים בה כדי לטפל בכאב עצבי כתרופת קו שני.
כטיפול משלים במקרי דיכאון וסכיזופרניה -
נטילת הוולפרואט במהלך הריון מעלה את הסיכון למומים מולדים.
הסיכון עולה ככל שהמינון יותר גבוה.
בייחוד עולה הסיכון לספינה ביפידה ולעיתים רחוקות יותר מומים אחרים, הכוללים, כנראה את "תסמונת ולפרואט".
הקווים המאפיינים תסמונת זו הם תווי פנים הנוטים להתפתח עם הגיל, הכוללים טריגוצפלוס, מצח גבוה עם הצרה ביפרונטלית, קפלים אפיקנתיים, גשר אף שטוח, שורש אף רחב, פילטרון (קו אמצע בשפה העליונה) רחב.
מחקר שנערך ב-2006 הראה שילדים לאמהות הנוטלות ולפרואט בזמן ההיריון הם בסכנה למנת משכל נמוך באופן משמעותי לעומת אלה שאמהותיהם לא נוטלות ולפרואט
לנשים המטופלות בחומצה ולפרואית המתכוונות להיכנס להריון מומלץ לעבור לנטילת מינונים גבוהים של חומצה פולית ולהיות במעקב צמוד אף על פי שסריקות אינן מגלות את כל המומים המולדים.
עם זאת, לעיתים, ולפרואט היא התרופה היחידה שיכולה למנוע התקפים ולהתקפים בזמן ההיריון עלולות להיות תוצאות גרועות אף יותר.
חשיפה של העובר האנושי לחומצה ולפרואית מקושרת עם סיכון לאוטיזם.
יש אפשרות לשכפל אפיונים המאפיינים אוטיזם על ידי חשיפה של עוברי חולדות לחומצה ולפרואית בזמן שהתעלה העצבית נסגרת..
חולים רבים מוזהרים שנטילת חומצה ולפרואית עלולה לגרום לעלייה במשקל.
תופעות לוואי שכיחות מאד (מעל 10% מהמטופלים) הן רעד ובחילה.
חומצה ולפרואית עלולה לפעמים, לגרום גם להיפראמונמיה העלולה, בהמשך, לגרום לנזק מוחי..
לעיתים רחוקות עלולה חומצה ולפרואית לגרום לדיסקרזיה (ליקוי בהרכב הדם), תפקוד כבד לקוי, צהבת, תרומבוציטופניה (ירידה במספר טסיות הדם) ולתהליך קרישת דם ארוך מן הרגיל.
בשל תופעות לוואי אלה רופאים מבקשים שייעשו בדיקות דם, בתחילה כל שבוע ולאחר מכן כל חודשיים.
עלייה זמנית באנזימי הכבד נרשמה אצל 20% מן החולים בחודשים הראשונים שלאחר התחלת נטילת התרופה.
דלקת כבד שהסימפטום הראשון שלה הוא צהבת התגלתה במקרים נדירים.
כמות מופרזת של חומצה ולפרואית עלולה לגרום לרעד, קהות חושים, דיכוי מערכת הנשימה, תרדמת ואפילו מוות.
אצל ילדים מתן מנת יתר הוא, בדרך כלל, בעל אופי מקרי בעוד שאצל מבוגרים, קרוב לוודאי שהדבר נעשה בכוונה.
ריכוז החומצה הוולפרואית הוא בדרך כלל 20 עד 100 מ"ג לליטר בזמן טיפול מבוקר אבל יכול לעלות עד 150 – 1500 מ"ג לליטר במקרה של הרעלה קיצונית.
לחומצה הוולפרואית יש פעילות הדדית עם קארבאמזפין.
על ידי בלימת האנזים mEH גורמת החומצה הוולפרואית לגידול של המטבוליט של תרופה זו, להארכה של השפעת קרבמזפין ודחיית הפרשתה מהגוף.
אספירין יכול הגביר את שחרור החומצה הוולפרואית מהחיבור לחלבונים בפלסמה ומשפיע על המטבוליזם שלה, מה שעלול לגרום לרמות גבוהות יותר ממה שתוכנן של רמת הוולפרואט בדם.
שילוב של חומצה ולפרואית עם קלונאזפאם (בנזודיאזפין) יכול לגרום לשינה עמוקה ולהגדיל את הסיכון להתקפי ניתוק אצל חולים שיש להם נטייה לקבל אותם.
חומצה ולפרואית ומלח ולפרואי מפחיתים את הפינוי הגלוי של למוטריג'ין (למיקטל) מן הגוף.
אצל רוב החולים המינון של למוטריג'ין, על מנת שיפעל ביחד עם ולפרואט, צריך להיות מופחת במחצית לעומת מינון מונותרפי.
מורים על אי מתן ולפרואט בהריון משום שהוא מפחית את הספיגה מחדש של החומצה הפולית במעיים, מה שגורם לפגמים בתעלה העצבית אצל העובר.
החומצה הוולפרואית משווקת בישראל בשמות ולפורל, אורפיריל, דפלפט, ואלפרואט ובתרכובת עם ולפרואט סודיום - דפלפט כרונו 500.
חומצה איזופתלית (Isophthalic acid) או חומצה מטא-פתלית היא חומצה קרבוקסילית ארומטית שנוסחתה C8H6O4. המולקולה בנויה מטבעת בנזן אליה קשורות שתי קבוצות חומציות בעמדה מטה (על שני פחמנים בעמדות 1 ו3) זהו איזומר של חומצה פתלית וחומצה טרפתלית.
החומר משמש לייצור פולימר כדוגמת נומקס ובתערובת עם חומצה טרפתלית לסינתזת הפולימר לייצור בקבוקי משקה.
חומצה איזופתלית מיוצרת מחמצון של מטא-קסילן על ידי חמצן בקטליזה של קובלט-מנגן.
במעבדה ניתן גם להשתמש בחומצה כרומית כמחמצן.
מלח הבריום של חומצה איזופתלית מסיס מאוד בניגוד למלח הבריום של האיזומרים האחרים של חומצה פתלית.
חומצה איזופתלית היא אחד משלושה איזומרים של בנזן די-קרבוקסיל.
שני האיזומרים האחרים הם חומצה פתלית בה תופסות החומצות הקרבוקסיליות את עמדות 1 ו־2 בטבעת הבנזן וחומצה טרפתלית בה מצויות החומצות בעמדת פרה כלומר על פחמנים 1 ו־4.
חומצה טיכואית (מיוונית τεῖχος, חומה) הוא פוליסכריד חומצי הקשור לדופן התא של חיידקים גראם-חיוביים בלבד.
חומצה זו קשורה לדופן החיידק, הבנוי מפפטידוגליקן, בקשר פוספודיאסטרי (קשר קוולנטי) לקבוצה ההידרוקסילית (OH) בפחמן השישי בטבעת הסוכר NAM.
כאשר חומצה זו קשורה לליפיד שבממברנה, שמה מתחלף לחומצה ליפוטיכואית.
חומצה זו מקנה לחיידק מטען חשמלי שלילי.
בחיידקים שונים קבוצות שייר (R) שונות המבדילות בין החיידקים ואולי אף בתפקיד.
תפקידם אינו ודאי ויכול להיות מעורב בפתוגניות, באנזימים קוניוגציה (מעבר פלסמיד) וביצירת ביופילם.
חומצה אקרילית היא חומצה קרבוקסילית בעלת המבנה CH2=CH-COOH.
חומצה אקרילית היא נוזל שקוף בעל ריח אופייני, מסיס במים, בכהלים ובאתר.
זוהי החומצה הקרבוקסילית הבלתי רוויה (מכילה קשר כפול) הפשוטה ביותר: קבוצת ויניל הקשורה לקבוצה קרבוקסילית.
חומצה אקרילית מיוצרת בתהליך חמצון של פרופן: .
משתמשים בחומצה אקרילית ובאסטרים שלה כמונומרים בתעשיית הפלסטיק.
חומצה אקרילית היא חומר מגרה ומאכל לעור ולדרכי הנשימה.
מגע בעין עלול לגרום פגיעה חמורה, LD50 של חומצה אקרילית: 340 מ"ג לק"ג (נמדד בחולדות בבליעה).
חומצה איקוסאפנטאנואית (שם מדעי: icosapentaenoic acid; לעיתים קרובות בראשי תיבות: EPA) היא חומצת שומן רב בלתי רווית, כלומר היא חומצה בעלת יותר מקשר כפול אחד.
החומצה האיקוסאפנטאנואית היא חומצה מקבוצת האומגה 3. מקורה העיקרי בדגי ים הרינג וסלמון, אך גם מופיעה בחלב אם.
בשנת 2013 הצליחו מדענים באמצעות שינויים גנטיים לגרום לצמח הקמלינה לייצר חומצה איקוסאפנטאנואית.
החומצה הכרחית לתפקוד אופטימלי של תאים בגוף האדם.
נוסחתה המולקולרית: C19H29COOH או C20H30O2. וברישום מקוצר: C20:5ω3.
חומצה אלפא-לינולנית או ALA היא חומצת שומן חיונית באומגה 3, המצויה בזרעים, הנפוצים שבהם: זרעי צ'יה, זרעי פשתן, זרעי מרווה מרושתת, באגוזים (בעיקר אגוז מלך) וכן בכמה שמנים צמחיים נפוצים.
בספרות הפיזיולוגית הוא מצוין על ידי מספר הליפיד שלו 18:3.
ALA היא חומצה קרבוקסילית עם שרשרת 18 פחמנים ושלושה קשרי ציס כפולים.
הקשר הכפול הראשון ממוקם בפחמן השלישי מקצה המתיל של שרשרת חומצת השומן, הידוע כקצה ה־ω ולכן הוא מסומן כחומצת שומן ω-3 (omega-3).
היא איזומר של חומצה גמא-לינולנית (GLA), המסומנת כחומצת שומן n-6 (omega-6).
חומצה גליקולית (או חומצה הידרוקסיאצטית) היא החומצה הקטנה ביותר מקבוצת חומצות אלפא הידרוקסיות .
הנוסחה המולקולרית שלה היא C2H4O3 (או הנוסחה הכימית HOCH2COOH).
חומצה זו נמצאת בשימוש בתעשיות רבות כגון טקסטיל, קוסמטיקה ועוד.
ישנן מספר דרכים לבצע סינתיזה של חומצה גליקולית אשר מיושמות כיום.
רוב האספקה בעולם של חומצה גליקולית מיוצרת באמצעות תהליך קטליזה של פורמאלדהיד יחד עם גז סינתיזה, זאת מאחר שתהליך זה הוא חסכוני במיוחד.
ניתן להכין את החומצה על ידי תגובה בין חומצה כלורואצטית ונתרן הידרוקסיד.
בדרך זו, בכל שנה מיוצרים כמה מיליוני קילוגרמים של החומצה.
שיטות נוספות שאינן בשימוש תעשייתי כוללות הידרוגנציה של חומצה אוקסלית עם מגיב תורם מימנים וכן הידרוליזה של נגזרת ציאנוהידרין מפואמאלדהיד.
ניתן לבודד את החומצה הגליקולית ממקורות טבעיים עתירי סוכר, כגון קנה סוכר, סלק סוכר, אננס, מלון וענבים לא בשלים.
דרך נוספת להכנת החומצה היא שימוש בתהליך אנזימטי ביוכימי אשר יוצר כמה שפחות זיהומים בהשוואה לסינתיזה כימית, צורך פחות אנרגיה בייצור ויוצר פחות תוצרי לוואי.
לדוגמה, בתהליך המטבוליזם של עובש ממשפחת Aspergillus מתקבלת החומצה הגליקולית כתוצר לוואי אשר ניתן לאסוף.
השם "חומצה גליקולית" נטבע בשנת 1848 על ידי הכימאי הצרפתי אוגוסט לורן (1807-1853).
הוא הציע כי חומצת האמינו גליצין - שלימים נקראה גליקוקול - יכולה להיות חומצת אמינו של חומצה היפותטית, אותה כינה "חומצה גליקולית" (חומצה גליקוליקית).
חומצה גליקולית (סוג של AHA) הוכנה לראשונה בשנת 1851 על ידי הכימאי הגרמני אדולף סטרקר (1822-1871) והכימאי הרוסי ניקולאי ניקולאביץ 'סוקולוב (1826-1877).
הם ייצרו אותו על ידי טיפול בחומצה היפורית עם חומצה חנקתית וחנקן דו-חמצני ליצירת אסטרים של חומצה בנזואית וחומצה גליקולית (C6H5C (= O) OCH2COOH), אותם כינו "חומצה בנזוגליקולית" (Benzoglykolsäure), (גם חומצה בנזואיל גליקולית).
הם הרתיחו את האסטר במשך מספר ימים עם חומצה גופרתית מדוללת, וכך קיבלו חומצה בנזואית וחומצה גליקולית (Glykolsäure).
החומצה הגליקולית משמשת בתעשיית העורות בשלב ההרטבה, החלק הראשוני בטיפול בעורות.
בחלק זה, עורות חדשים עוברים מספר שלבים כדי לתת לעור גמישות ורכות.
חלק מהשלבים הם טבילה של העורות בחומרים בעלי פעילות שטח פנים ולאחר מכן, העורות נטבלים בתמיסות חומצה כגון החומצה הגליקולית והחומצה הפורמית.
לפעמים שלבים אלו מבוצעים מספר פעמים עד לקבלת המאפיינים הרצויים.
בתעשיית הבדים, החומצה הגליקולית משמשת בתמיסות צביעה.
החומצה הגליקולית משמשת חומר מוצא בתהליך פולימריזציה של מספר פולימרים כמו חומצה פוליגליקולית (PGA), חומצה פולי (לקטית גליקולית) (PLGA) ועוד קופולימרים.
פולימרים אלו משמשים כחומרים מתכלים, לדוגמה, בחוטי תפירה ניתוחיים ויצירת מבנים זמניים לאיחוי רקמות פגועות.
באמצעות היכולת הטובה של לחדור את העור, חומצה גליקולית משמשת רבות ליישומי טיפוח העור, לרבות בקילוף כימי אשר מבוצע על ידי דרמטולוג, מנתחים פלסטיים או אנשים שהוסמכו לכך.
הקילוף הכימי מבוצע על ידי מוסמכים באמצעות תכשירים המכילים את החומצה הגליקולית בריכוז של עד 70% או באמצעות ערכות ביתיות (לרוב בצורת קרם) בריכוזים של 10-20%.
האפקטיביות של החומצה תלויה רבות ברמת החומציות של התמיסה או המשחה שהיא נמצאת בה.
השימוש בחומצה הגליקולית נעשה כדי לשפר את נראות ומרקם העור.
החומצה עשויה להקטין קמטים, צלקות כתוצאה של אקנה, היפרפיגמנטציה ולשפר מחלות עור כמו אקנה ומחלות הנובעות מחשיפה ממושכת לשמש.
ברגע המגע של החומצה הגליקולית עם השכבה העליונה של העור, הקשרים הליפידיים אשר מחזיקות את שכבות העור המתות ובכך נעשה הקילוף הכימי.
באופן אירוני, החיסרון של החומצה היא שכתוצאה משימוש על העור, העור נחשף ונהיה רגיש לקרינת UV מהשמש ולכן יש צורך לנקוט אמצעי הגנה מפני השמש.
החומצה הגליקולית יכולה לעבור מטבוליזם ולהפוך לחומצה אוקסלית אשר מסוכנת לגוף האדם ולכן יש להימנע מבליעתה.
חומצה גופרתית עם סיליקה ( - ,SSA), היא חומצה מוצקה, אשר מכינים אותה על ידי השריית ג'ל סיליקה עם חומצה גופרתית.
SSA משמש כזרז בתהליכי סינתזה אורגניים שונים.
חומצה גופרתית עם סיליקה נחשבת כזרז חומצה מוצקה זול, לא מסוכן וקל לטיפול ובעל חומציות גבוהה.
בתהליך טיפוסי מכינים את ה-SSA על ידי השריית ג'ל סיליקה לחומצה גופרתית בריכוז מתאים, ואז אידוי תכולת הלחות והמים של התערובת על ידי חימום בטמפרטורה גבוהה (120-180 מעלות צלזיוס).
חומצה גופרתית עם סיליקה משמשת בעיקר כזרז חומצה מוצקה בהמרה אורגנית.
חומצה איקוסנואית-11 היא חומצת שומן חד-בלתי רוויה מסוג אומגה 9, והיא חומצה איקוסנואית.
היא נמצאת כטריגליצריד במגוון שמנים צמחיים ובאגוזים, ובעיקר בשמן חוחובה ובשמן קולזה.
היא הופקה לראשונה בשנת 1934 משמן נתב גדול-סנפיר, על ידי קבוצת מדענים יפנים.
זוהי תרכובת מוצקה בטמפרטורות נמוכות ונמסה ב-23–24 מעלות צלזיוס.
חומצה ולרית (Valeric acid ) או חומצה פנטנואית (pentanoic acid ) היא חומצה קרבוקסילית בעלת שרשרת ישרה של 5 אטומי פחמן.
החומצה מצויה באופן טבעי בולריאן רפואי ומכאן שמה.
השימוש העיקרי בחומצה ולרית הוא בייצור אסטרים ריחניים לתעשיית הבשמים, הקוסמטיקה ותוספי המזון.
מייצרים חומצה ולרית בתגובה של 1-בוטן עם גז הסינתיזה.
חומצה ולרית מגיבה באופן אופייני לחומצות קרבוקסיליות ומתקבל קבלת אנהידריד, אסטרים או אמידים.
חומר הביניים בהפקת תוצרים אלו הוא לרוב פנטוניל כלוריד (Pentanoyl chloride) שנוסחתו CH3CH2CH2CH2C(O)Cl
עיקר השימוש בחומצה ולרית היא כחומר גלם לאסטרים המשמשים כתוספי ריח לתכשירי קוסמטיקה ומזון.
האסטרים השימושיים הם מתיל ולריאט (methyl valerate) המוסף לסבונים ותכשירי כביסה בריכוז של 0.1-1% להוספת ריח פירותי.
אתיל ולריאט (Ethyl valerate) שריחו מזכיר תפוח המשמש כתוסף מזון ופנטיל ולריאט או פנטיל פנטונאט (Pentyl pentanoate) המקנה ארומת תפוח ולעיתים אננס.
חומצה לקטית או חומצת חלב היא תרכובת אורגנית קטנה בעלת חשיבות רבה בביולוגיה.
מקור שמה של החומצה במילה הלטינית Lac, "חלב".
למרות הדמיון בשם ללקטוז, אין מדובר בנגזרת של סוכר זה (בלקטוז 12 אטומי פחמן ובחומצה לקטית - שלושה בלבד).
למרות זאת קיים ביניהם קשר: חיידקים המצויים בחלב הופכים את סוכר החלב, לקטוז, לחומצה לקטית בתהליך תסיסה, ולכן שמה הטריוויאלי של החומצה הלקטית הוא חומצת חלב.
חומצה לקטית היא חומצה הידרוקסיקרבוקסילית: היא מכילה קבוצת קרבוקסיל (COOH) לצד קבוצת הידרוקסיל (OH).
היא זהה לחומצה פרופנואית, חומצה קרבוקסילית בעלת שלושה אטומי פחמן, רק שבחומצה לקטית מוחלף אחד אטומי המימן בקבוצת הידרוקסיל.
שמה הכימי הוא חומצה הידרוקסיפרופנואית (Hydroxypropanoic acid) ונוסחתה: CH3CHOHCOOH.
כשהחומצה מאבדת אטום מימן שמקורו בקבוצת הקרבוקסיל מתקבל יון לקטט (Lactate) בעל מטען שלילי: -CH3CHOHCOO.
לקטט הוא התוצר הסופי של אחד מתהליכי התסיסה הידועים והחשובים ביותר.
לקטט נוצר בתא בתנאים של מחסור בחמצן כתוצאה מחיזור (מסירת אלקטרונים ל-) פירובט.
פירובט, תוצר הגליקוליזה (תהליך פירוק הגלוקוז בתא), נבדל מלקטט בשני אטומי מימן הנמצאים בלקטט והנעדרים בפירובט (בפירובט קיימת קבוצת קרבוניל במקום קבוצת הידרוקסיל).
לקטט, האניון של חומצה לקטית, מהווה תוצר ביניים בין המטבוליזם האירובי והאנאירובי בתאים, ומהווה חומר דלק חשוב לתאים.
בזמן פעילות גופנית מתגבר קצב ייצור הלקטט בתאי השריר וחלק מהלקטט דולף לזרם הדם ומעלה את ריכוזו בפלזמה.
ככל שעולה עצימות הפעילות, הולך ומתגבר קצב הייצור, ובתלות בעצימות הפעילות ויכולת פינוי הלקטט על ידי רקמות אחרות הריכוז מתייצב ברמה גבוהה מהנורמה או שממשיך לעלות עד להפסקת הפעילות מתשישות, כאשר הסף בין התחומים מוגדר כסף הלקטט או הסף האנאירובי.
לאחר תום הפעילות הגופנית, ממשיך הגוף לנצל את הלקטט ברקמות שונות עד לחזרתו לריכוז המנוחה תוך פחות משעה מתום הפעילות.
בניגוד למיתוס הרווח, אין קשר בין כאב שריר מושהה ("שריר תפוס", DOMS) לבין ייצור חומצת החלב בגוף.
חומצה על-כלורית (בלועזית: חומצה פרכלורית, Perchloric acid) היא חומצה חזקה ביותר.
החומצה מורכבת מאטום כלור (ערכיות 7) המחובר בשלושה קשרים קוולנטיים כפולים לשלושה אטומי חמצן (ערכיות 6), ובקשר קוולנטי יחיד לאטום חמצן, הקשור בקשר קוולנטי לאטום מימן (ערכיות 1).
כל אטום שואף למלא את רמת האנרגיה האחרונה שלו בשמונה אלקטרונים.
לכן קיומם של שלושה קשרים קוולנטים של אטום הכלור עם שלושה אטומי חמצן, מותיר את הרמה האחרונה שלו עם אלקטרון בודד, מאחר שהחמצן הוא מאוד אלקטרושלילי.
הקשר היחיד מרוקן, למעשה, את הרמה האחרונה של אטום הכלור, מה שמותיר את רמת האנרגיה שמתחתיה עם שמונה אלקטרונים, מצב יציב של אטום הכלור.
כעת גם אטומי החמצן במצב יציב כיוון שלכל אטום חמצן, הקשור בקשר כפול לאטום הכלור, נוספו שני אלקטרונים שהשלימו את רמת האנרגיה האחרונה של חמצן לשמונה אלקטרונים.
לאטום החמצן הקשור בקשר יחיד לאטום הכלור, נוסף אלקטרון בודד, שיחד עם האלקטרון שנוסף אליו כתוצאה מהקשר הקוולנטי עם אטום המימן, השלים את רמת האנרגיה האחרונה שלו לשמונה אלקטרונים.
מבנה זה הוא ההסבר לחוזקה הרב של החומצה: שלושת אטומי החמצן, הקשורים לכלור בקשר כפול, מושכים אליהם את האלקטרונים בחוזקה, מאחר שהחמצן הוא יסוד אלקטרושלילי מאוד.
כתוצאה מכך, אטום הכלור נשאר עם מטען חלקי חיובי גדול, ומושך אליו, באופן חזק מהרגיל, את האלקטרון שנמצא בקשר יחיד עם אטום החמצן הרביעי.
החמצן בתגובה מפצה על האלקטרון בכך שהוא מושך בצורה חזקה מאוד את האלקטרון של הקשר עם אטום המימן.
כתוצאה מכך אטום המימן, שהוא פחות אלקטרושלילי מכולם, נותר עם מטען חלקי חיובי גדול מאוד.
לכן הוא נוטה להיפרד מהמולקולה ולהשאיר את האלקטרון אצל אטום החמצן הקשור אליו.
סתירה של חומצה על כלורית נותנת מלחי פרכלורט.
חומצה פולית (=חומצת העלים, מכיוון שבודד לראשונה מעלי חסה) - או בצורת היון פולאט - היא ויטמין מסיס במים מקבוצת B, המכונה ויטמין B9. חומצה פולית מונעת מומים קשים בעוברים, ומפחיתה את הסיכון לחלות במחלות לב וכלי דם.
השם בא מהמילה הלטינית folium, שמשמעה עלה.
חומצה פולית ניתן להשיג כחלק מהתזונה (בעיקר ירקות עליים ירוקים, קטניות והדרים), כתוסף מזון, תוסף תזונה, או תוסף בגלולה למניעת היריון.
ביוכימיה של פולאט ושל נגזרותיו
סדרת תרכובות של פולאט - טטרא-הידרו-פולאטים - הם חומרי מוצא בריאקציות כימיות של העברת פחמן בודד המעורבות ביצור של dTMP (2'-Deoxythymidine-5'-Phosphate) מתוך dUMP (2'-Deoxyuridine-5'-Phosphate).
תהליך זה נחוץ כדי להפוך את ויטמין B12 לקואנזים הדרוש ליצירת DNA.
חיזור של פולאט (F) יוצר די-הידרו-פולאט Dihydrofolate (FH2) באמצעות האנזים די-הידרו-פולאט רדוקטאז Dihydrofolate Reductase (DHFR), וחיזור נוסף באמצעות אותו אנזים יוצר טטרא-הידרו-פולאט Tetrahydrofolate (FH4 או THF).
FH4 בתוספת של מתילן (המגיע מאחד מ"תורמי הפחמן" פורמאלדהיד, סרין, גליצין) - יוצר 10,5-מתילן-טטרא-הידרו-פולאט 5,10-Methylene Tetrahydrofolate (5,10-CH2-FH4).
לעומת זאת, חמצון של (5,10-CH2-FH4) יוצר 10-פורמיל-טטרא-הידרו-פולאט 10-Formyl Tetrahydrofolate
(10-CHO-FH4) הידוע יותר בשם חומצה פולינית Folinic acid.
מספר תרופות מעורבות בתהליך זה, כגון תרופות מעכבות של DHFR (בהן: טרימתופרים Trimethoprim - ממרכיבי האנטיביוטיקה המוכרת בישראל כ-"רספרים", ופירימתמין Pyrimethamine), או מתוטרקסאט - תרופה נגד סרטן ונגד מחלות אוטואימוניות המעכבת חיזור של הפולאט וחיזור של די-הידרו-פולאט.
גם תרופות מקבוצת הסולפונאמידים Sulfonamides קשורות בעקיפין לתהליך זה.
NADPH = הצורה המחוזרת ו+NADP = הצורה המחומצנת של ניקוטינאמיד אדנין דינוקלאטיד פוספאט
חומצה פולית (פולאט) הכרחית לייצור תאים חדשים ולשימורם, והיא חשובה במיוחד בתקופות של חלוקת תאים מהירה - כגון בגדילת תינוקות ובהיריון.
פולאט נחוץ לשכפול DNA, ועוזר במניעת שינויים גנטיים העלולים לגרום לסרטן.
בין השאר, פולאט משתתף בייצור תאי הדם האדומים.
חומצה פולית ונגזרותיה הפעילות מהוות מקור לתרכובות פחמן בודד בתא (כדוגמת קב' מתיל CH3).
קבוצות מתיל שמקורם בחומצה הפולית בהמשך יתווספו אל ה-DNA על ידי אנזימים הקרויים מתיל טרנספראזות באתרים ייעודיים (אתרי CpG - ציטוזין-פוספט-גואנין) וימנעו שעתוק של גנים.
בשלבים שונים של ההתפתחות העוברית יש צורך בדגמי השתקה שונים של ה-DNA בגנום.
כדי שתהיה התפתחות עוברית תקינה דרושים דגמים ספציפיים של גנום ממותל (עבר מתילציה).
חוסר בחומצה פולית פוגע ביצירת DNA וחלוקת תאים ועלול לגרום לאנמיה מגלובלסטית.
עיקר הפגיעה היא בבני אדם בוגרים הוא בתאים שיש בהם תחלופה גבוהה, כמו מח העצם ותאי הדם האדומים.
מחסור בחומצה פולית בשלב מוקדם של ההיריון – עוד לפני שהאישה יודעת שהיא הרה – עלול לגרום למומים בתעלה העצבית ובמוח.
זאת משום שבשבועות הראשונים להיריון מתפתחים איברי הגוף של העובר ובכללם המוח, וחומצה פולית חיונית לתהליך חלוקת התאים והתפתחות המערכת העצבית והמוח בעוברים.
נטילת חומצה פולית לפני ההיריון ובהיריון מפחיתה באופן משמעותי את הסיכון למומים אלה.
מחסור בחומצה פולית, גורם למיעוט של תורמי קבוצות מתיל, וכתוצאה מכך למיעוט מתילציות בגנום.
היפו-מתילציה בתורה תגרום ליצירת דגמי DNA ממותל שונים מהדרוש בהתפתחות עוברית תקינה, משפיעה על ביטוי גנים וכתוצאה מכך יכולה לגרום לפרוליפרציה תאית, דיפרנציאציה (התמיינות תאים) מוקדמת או אפופטוזה (מוות תאי מתוכנן) של התא.
ניכר כי לא רק מתילציות על גנים ספציפיים אחראית לשינוי בביטוי הגנטי אלא גם מיקרו-רנ"א (mi-RNA.(mi-RNA יוצר מולקולות של RNA דו-גדילי עם קטעי RNA שליח אחרי ששועתק מגנים בגרעין.
יצירת המולקולה הדו-גדילית מונעת את התרגום של ה-RNA לחלבון ובכך נמנע ביטוי אותו הגן.
נמצא כי אתרים רבים בגנום המקודדים ל-mi-RNA נמצאים בסמיכות לאתרי CpG בגנום ומושפעים מאוד ממתילציות.
לכן, ישנה ההנחה הסבירה כי מחסור בחומצה פולית הגורם להיפו-מתילציה משפיע על ביטוי גנים גם בתהליך של ביטוי לא תקין של mi-RNA.
הסיכון בהרעלה עקב עודף חומצה פולית נמוך מאוד (כיוון שהיא מסיסה במים).
עם זאת, עודף בחומצה פולית עלול למסך חוסר של ויטמין B12 בכך שהוא מתקן אנמיה עקב חוסר של ויטמין B12, ללא שהוא מתקן את שאר הנזקים הנובעים מחוסר בוויטמין B12, ואת הפגיעה של חוסר זה במערכת העצבים.
בהתאם קבעו רשויות הבריאות סף עליון של חומצה פולית ברמה של 1,000 מיקרוגרם ליום.
עם זאת, קיימות דרכים אחרות להתמודד עם בעיית המיסוך, כמו נטילת תוספת של ויטמין B12 על ידי כל מי שנמצא בקבוצת סיכון לחוסר בוויטמין B12, או אבחון חוסר בוויטמין B12 בדרכים אחרות שאינן תלויות באנמיה, כמקובל כיום.
החל משנת 2006 החלו להצטבר אינדיקציות ראשוניות לכך שעודף בחומצה פולית מגבירה את הסיכון לסרטן, במיוחד סרטן המעי הגס.
מחקרים בבעלי חיים, עם מינונים של חומצה פולית הגבוהים פי 4–10 מהרמה המומלצת, מצאו קשר בין עודף חומצה פולית לבין סרטן המעי הגס.
ההערכה היא שחומצה פולית אמנם מדכאת היווצרות של נגעים חדשים ובכך מורידה את הסיכון לסרטן, אך מאיצה גידול של גידולים קיימים, ובכך מגבירה את הסיכון לסרטן.
הועלו השערות לגבי נזקים נוספים של עודף חומצה פולית, כמו האצה של הירידה הקוגניטיבית עם הגיל.
כן הועלתה האפשרות שרמות גבוהות של חומצה פולית מורידות את היעילות של תרופות המנטרלות את הפעילות של חומצה פולית, ומשמשות לכימותרפיה וטיפול באפילפסיה.
סקרים שנעשו בקרב האוכלוסייה בארצות הברית ובישראל מצאו שבקרב נשים רבות יש מחסור בחומצה פולית מהמזון שהן צורכות.
סקר מגרמניה שפורסם בשנת 2015 מצא צריכה יומית חציונית של 191 מיקרוגרם ליום בקרב גברים ו-168 מיקרוגרם בקרב נשים.
סקירה משנת 2009 של סקרים שונים באיחוד האירופי מצא צריכה ממוצעת או חציונית של בין 122 ל-339 מיקרוגרם בקרב גברים ובין 151–345 בקרב נשים.
הצריכה שנמצאה הייתה נמוכה מהמומלץ עבור נשים בכל המדינות באירופה שנסקרו חוץ מבלגיה והממלכה המאוחדת ובקרב גברים נמצא מחסור בצרפת, גרמניה, הונגריה, הולנד ושוודיה.
במדינות שונות קיימות המלצות שונות על הצריכה היומית של חומצה פולית, ואלו נובעות משיטות שונות לקביעת המנה המומלצת.
הערכים הנמוכים יותר נובעים באופן כללי ממדידות שנעשו במטרה לוודא יציבות בשיעור החומצה הפולית בכבד.
הערכים הגבוהים יותר נובעים ממדידות שמטרתן שימור רמה נמוכה של הומוציסטאין בפלזמה מתוך הנחה שהומוציסטאין הוא גורם סיכון למחלות לב.
מינון מומלץ של פולאט לאנשים בריאים:
רשות ממליצהגבריםנשים(19+)(19+)נשים בהיריוןנשים מניקותFDA400 µg400 µg600 µg500 µgהוועדה המדעית על מזון של האיחוד האירופי (SCF)200 µg200 µg400 µg350 µg1 µg של פולאט מהמזון = 0.6 µg של חומצה פולית הניתנת כתרופה או כתוסף מזון
הוועדה המדעית על מזון של האיחוד האירופי ממליצה לילדים על בין 200 מיקרוגרם ליום לבני 1-3 עד 800 מיקרוגרם ליום לבני 15-17. בקרב מדינות שונות באירופה הערך המומלץ נע בין 200-400 מיקרוגרם לבוגרים, בין 300-600 להריוניות ובין 260–600 למניקות.
רשויות הבריאות של גרמניה, אוסטריה ושווייץ ממליצות על צריכה של 300 מיקרוגרם חומצה פולית ביום ולא יותר מ-1000 מיקרוגרם ליום.
לסובלים מפגם גנטי חסר MTHFR מומלץ על ערכים גבוהים יותר שיכולים להגיע עד 5,000 µg (מיקרוגרם) ביום.
במצבים רפואיים שונים, מתן חומצה פולית לא יועיל, עקב מחלות מטבוליות מסוימות, או עקב תרופות כגון מתוטרקסט.
במקרים כאלה הפתרון הוא מתן של חומצה פולינית.
חומצה פולית נדרשת בכמות יחסית גדולה בתחילת ההיריון, בזמן שבו איברי הגוף של העובר ובכללם התעלה העצבית, שממנה מתפתחים המוח ועמוד השדרה, מתפתחים באופן מואץ ומהיר במיוחד.
מחסור בחומצה פולית עלול להביא לפגמים מולדים אצל הילוד, פגמים בתעלה העצבית, שגורמים לעיוותים בעמוד השדרה, כמו ספינה ביפידה, בגולגולת ובמוח, למשל אננצפלוס, ואפילו למוות.
מאחר שהתעלה העצבית נסגרת כבר בשבוע השלישי או הרביעי לאחר ההפריה, חשוב שלאשה יהיה מאגר זמין של חומצה פולית בעת הכניסה להיריון.
צריכת אלכוהול בהיריון פוגעת בהעברת החומצה הפולית מהאם לעובר, ועל כן מומלץ לנשים בהיריון שלא לשתות משקאות חריפים.
ב-1931 הוכח שניתן לטפל באנמיה של ההיריון באמצעות תרכיז שמרים, ולאחר מכן זוהה פולאט כחומר שגורם לתיקון האנמיה.
ב-1941 הצליחו להפיק פולאט מעלי תרד, וב-1946 למדו לסנתז אותו.
בעקבות מחקרים מוקדמים על חשד לקשר בין מומים מולדים לבין תזונה לקויה, הוביל ניקולס וולד , החל משנת 1983, מחקר רחב היקף שבדק את התועלת שבמתן חומצה פולית לנשים לקראת היריון, למניעת מומים מולדים.
המחקר הופסק בשנת 1991 לאחר שהוצגו תוצאות שהראו שמתן חומצה פולית מונעת את רוב המומים המולדים בתעלה העצבית.
בעקבות מחקר זה, בשנת 1992, הומלץ לנשים לקראת היריון ובתחילתו, על ידי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, ליטול תוסף של חומצה פולית.
בעקבות המלצת המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, בצע משרד הבריאות סקר תזונתי להערכת החסרים התזונתיים בישראל.
לאחר שהוסדר ייבואן של טבליות חומצה פולית במינון הנדרש, פורסם בחודש אוגוסט 2000 תדריך הכולל המלצה לנטילת חומצה פולית במינון של 0.4 מ"ג ליום "לכל הנשים העשויות להרות, בדגש על התקופה של כ-3 חודשים לפני תחילת ההיריון, ובמשך שלושת החודשים הראשונים להיריון".
בשנת 2000, בטרם הוצאת ההמלצה של משרד הבריאות על צריכת תוסף חומצה פולית, היה שיעור המומים הארצי 1.17 מכל 1000 לידות במגזר היהודי, ו-2.2 מכל 1000 לידות במגזר הערבי.
ב-2004, לאחר יישום ההמלצות, ירד שיעור המומים ל-0.81 לכל 1000 לידות במגזר היהודי, ו-1.67 לידות מומים בכל 1000 לידות במגזר הערבי.
חומצה פולית נמצאת באופן טבעי בירקות-עלים כגון תרד, לפת, אפונה, קטניות, דגנים וסוגים נוספים של ירקות ופירות עשירים בפולאט, בבטטות ותפוחי אדמה.
במדינות שונות נהוג להוסיף חומצה פולית למזונות שונים בהחלטה וולונטרית של היצרנים.
מאכלים שיש מהם המועשרים בחומצה פולית כוללים מוצרי חלב, דגני בוקר, חטיפי אנרגיה, מיצי פירות, ממרחי שומן, לחם ומשקאות.
העשרה וולונטרית מקובלת כמעט בכל מדינות אירופה, למעט שוודיה בה היא אינה נהוגה כלל ודנמרק ונורווגיה בה ההעשרה דורשת אישור.
במעל 50 מדינות, בהן ארצות הברית וקנדה יש העשרה חובה על פי חוק בחומצה פולית, בעיקר של קמח.
במגוון גדול של תוספי תזונה מעורבים שניתן ליטול לצד הארוחות קיים המינון המומלץ של חומצה פולית.
יש תוספים המכילים 400 מיקרוגרם חומצה פולית בלבד, ויש תוספים מסוג "מולטי ויטמין" המכילים מגוון ויטמינים וביניהם גם מינון זה של חומצה פולית.
לעיתים ניתן על פי מרשם לקבל את התוסף במינון של 5 מ"ג לטבלייה.
רשויות הבריאות ממליצות על צריכה של תוסף של חומצה פולית בשלושת החודשים שלפני ההיריון ובטרימסטר הראשון של ההיריון, ואף לאורך כל גיל הפוריות.
לפי המלצות משרד הבריאות, החומצה הפולית הטבעית הנמצאת במזונות אינה תחליף לנטילת חומצה פולית בטבליות, גלולות ותוספים, על מנת שהיא תיספג בגוף במלואה.
חומצה פורמית או חומצת נמלים או חומצה מתאנואית היא תרכובת אורגנית חומצית בעלת pKa של 3.75 ומסתה המולרית היא 46 גרם/מול.
זוהי החומצה הקרבוקסילית הפשוטה ביותר.
הנוסחה הכימית לחומצה פורמית היא HCOOH או CH2O2, כלומר, מימן המחובר לקבוצת קרבוקסיל (COOH) ונמנה ביחד עם חומצות קרבוקסיליות אחרות (כגון חומצה אצטית: CH3COOH, חומצה פרופנואית: CH3CH2COOH ועוד).
בטבע, החומצה הפורמית נמצאת בעקיצות ונשיכות חרקים מקבוצת הדבוראים (הימנופטרה) שכוללת דבורים ונמלים.
נמלים מייצרות את החומצה הפורמית מסיבות הגנתיות והתקפיות.
חומצה פורמית היא גם אחד החומרים הפעילים בקוצי רוב מיני הסרפד.
כאשר נדקרים מסרפד היא הגורם לצריבה בעור.
החומצה הפורמית היא תוצר שרפה של מנועי מתאנול ואתאנול כאשר מעורבבים עם בנזין.
מקורו של שם החומצה במילה הלטינית לנמלה: Formica.
במאה ה-15, כמה אלכימאים היו מודעים לכך שקיני נמלים פולטים אדים חומציים.
הנטורליסט ג'ון ריי הבחין בשנת 1671 שברזל ועופרת עברו קורוזיה באוויר שמעל קיני נמלים.
בזקוק בקיטור של הנמלים התקבל נוזל שקוף שתקף עופרת.
זקוק יבש של המלח שהתקבל נתן חומצה חזקה.
החומצה הפורמית סונתזה לראשונה על ידי הכימאי הצרפתי לואי ז'וזף גה-ליסאק מחומצה ציאנידית (HCN).
מאוחר יותר, ב-1855 הכימאי הצרפתי Marcellin Berthelot פיתח שיטה חדשה לסינתוז חומצה פורמית מפחמן חד-חמצני, שיטה דומה לזו שמשתמשים כיום.
חומצה פורמית היא החזקה מכל החומצות האורגניות הלא-מותמרות.
החומר עובר פירוק עצמי על ידי איבוד מים, מימן או ריאקציית חמצון-חזור דו-מולקולרית
חומצה פורמית תתפרק בשעור ניכר גם בטמפרטורת החדר.
מים (כולל שאריות מים מריאקציות הפירוק עצמן) יעכבו את הפירוק.
כמויות גדולות של חומצה פורמית נוצרות כתוצרי לוואי של יצירת חומרים אחרים (כגון חומצה אצטית).
למרות זאת, הכמויות שנוצרות בתגובות אלו אינן מספיקות לביקוש החומצה הפורמית כיום.
בגלל זה, ישנו יצור בלעדי של חומצה פורמית:
כאשר מתאנול (CH3OH) ופחמן חד-חמצני (CO) מעורבבים ביחד בסביבה בסיסית, נוצר החומר מתיל-פורמט (HCOOCH3) לפי המשוואה הבאה:
בתעשייה, הראקציה הזאת מתרחשת במצב נוזלי, ב-80 מעלות צלזיוס ו-40 אטמוספירות.
הידרוליזה של המתיל-פורמט יגרום לתגובה הבאה וליצירת חומצה פורמית:
כיוון שהתהליך הזה דורש כמות רבה של מים, חלק מהתעשיינים מעדיפים תהליכים עקיפים:
תגובה עם אמוניה ליצירת פורממיד (HCONH2) ואז, ראקציה עם מים וחומצה גופרתית ליצירת החומצה הפורמית:
גם לתהליך זה בעיות משל עצמו בגלל תוצר האמוניום סולפט.
עד שנות ה־60 של המאה ה־20 החומצה הפורמית הייתה בעלת שימושים מעטים בלבד.
כיום משתמשים בה כחומר אנטיבקטריאלי, כחומר משמר במזון לחיות משק וכחומר הדברה כנגד סלמונלה וטפילים של דבורים.
לחומצה הפורמית גם שימוש משני בתעשיית הטקסטיל.
בתעשיית הכימיה האורגנית הסינתטית, משמשת החומצה הפורמית כמקור ליון הידרידי (- H).
במעבדה, החומצה הפורמית משמשת כמקור לפחמן חד-חמצני שנוצר בערבוב של החומצה עם חומצה גופרתית.
חומצה פלואורו-גופרתית (HFSO3) היא חומצה השייכת לקבוצת החומצות החזקות.
מבנה דומה מאוד לזה של חומצה גופרתית, אך היא בעלת קבוע דיסוציאציה גדול פי אלף, וזאת מאחר שאטום הפלואור, שהוא אלקטרושלילי מאוד, מושך את ענן האלקטרונים של המולקולה לכיוונו, ומותיר את אטום המימן עם מטען חלקי חיובי גדול יותר מאשר בחומצה גופרתית.
לכן אטום המימן נוטה להשתחרר ביתר קלות בעת התמוססות במים למשל.
החומצה הפלואורוגופרתית היא חברה במשפחת הסופרחומצות על היותה חזקה יותר מ-100% חומצה גופרתית.
החומצה הפלואורוגופרתית מתמוססת היטב בממסים אורגניים ופולריים כגון, ניטרובנזן, דיאתיל אתר, חומצה אצטית ואתיל אצטט.
למרות זאת, החומצה הפלואורוגופרתית מתמוססת באופן מועט בממסים אורגנים לא פולריים (כגון אלקאנים).
בגלל החומציות החזקה מאוד של החומצה, היא ממיסה כמעט את כל החומרים האורגניים המקבלים פרוטון (כבסיס), אפילו מקבלות הפרוטונים החלשות ביותר.
החומצה הפלואורוגופרתית עוברת הידרוליזה איטית לחומצה הידרופלואורית וחומצה גופרתית.
החומצה הטריפלית (או בשמה האחר חומצה טריפלואורומתאנגופריתית) מגיעה גם היא לחומציות החומצה הפלואורוגופרתית אך איננה מתפרקת במים.
החומצה הפלואורוגופרתית נוצרת על ידי תגובה של חומצה הידרופלואורית וגופרית תלת חמצנית:
החומצה הפלואורוגופרתית היא אחת מחומצות ברונסטד הפשוטות החזקות ביותר.
שילוב של החומצה הפלואורוגופרתית ושל חומצת לאורי - אנטימון פנטאפלואוריד יוצר תערובת הנקראת "חומצת פלא", תערובת זו היא מוסרת פרוטונים הרבה יותר חזקה.
החומצה הפלואורוגופרתית משמשת בתהליכי איזומריזציה של אלקאנים.
החומצה גם משמשת במעבדות בתהליכי פלואוריזציה.
החומצה הפלואורוגופרתית נחשבת לרעילה ומסוכנת מאוד בגלל חומציותה החזקה מאוד.
הידרוליזה של החומצה משחררת HF שגם הוא מסוכן.
הוספת מים לחומצה הפלואורוגופרתית היא תהליך אלים, כמו הוספת מים לחומצה גופרתית.
תגובת הסתירה של החומצה הפלאורוגופרתית עם בסיס ואף עם בסיס חלש היא אקסותרמית ביותר ופולטת חום רב.
חומצה טריפלואורומתאנגופריתית שידועה גם בשמה המקוצר חומצה טריפלית או TfOH, היא חומצה בעלת נוסחה מולקולרית של CF3SO3H.
החומצה הטריפלית נחשבת לרוב לאחת החומצות החזקות ביותר והיא נכללת בקבוצת הסופר-חומצות.
החומצה הטריפלית היא בערך חזקה פי 1000 (לפי קבוע הדיסוציאציה pKa) מחומצה גופרתית.
החומצה הטריפלית נמצאת תחת שימוש נרחב בעיקר בתחום הקטליזטורים.
החומצה הטריפלית היא נוזל היגרוסקופי חסר צבע בטמפרטורת החדר.
החומצה הטריפלית ממיסה תרכובות אורגניות כמו דימתילפורממיד (DMF), דימתיל סולפוקסיד (DMSO), אטצוניטריל (CH3CN) ודימתיל סולפון.
הוספת החומצה הטריפלית לתרכובות אורגניות יכולה להיות מסוכנת מאוד, בגלל האנרגיה שמשתחררת בתגובה, היות שהתגובה אקסותרמית מאוד, הוכחה להיות החומצה הטריפלית ממס מצוין לחומרים אורגניים.
החומצה הטריפלואורומתאנגופריתית סונתזה לראשונה בשנת 1954 על ידי צמד המדענים הסלדין וקיד על ידי הריאקציה הבאה:
דרך אחרת של סינטוז החומצה הטריפלית פלואורוניזציה אלקטרוכימית:
החומצה הטריפלית נחשבת לחומצה מצוינת לתרומת פרוטונים לתרכובות אחרות מכיוון שהבסיס המוצמד של החומצה הטריפלית איננו מגיב עם הצורונים האחרים.
החומצה הטריפלית מגיבה בתגובה אקסותרמית עם מתכות פחמתיות (בקשר יוני עם -CO3) ומתכות הידרוקסיות (עם קבוצת הידרוקסיל - -OH).
דוגמה לתגובה כזו היא סינתזה של נחושת טריפלית (נחושת טריפלואורומתאנוגופריתית - Cu (OTf)2 פלי המשוואה הבאה :
מגע עם העור עלול לגרום לכוויות חמורות ולהרס הדרגתי של רקמות באזור הפגוע.
שאיפת אדי החומצה עשויות לגרום לעוויתות שעשויות להיות קטלניות, לדלקת ולבצקת ריאות.
הוספה של החומר לתמיסות פולריות גורם לתגובה אקסותרמית מסוכנת במיוחד.
חומצה פלואורואנטימונית, H2FSbF6, היא תערובת אנאורגנית של חומצה הידרופלואורית (HF) ואנטימון שש-פלואורי (SbF6) והיא מערכת הסופר-חומצה החזקה ביותר שנתגלתה.
נוסחת החומצה ההידורפלואורית שנרשמת היא +H2F, כיוון שמתקיים קשר מימני בו נוצר קשר בין זוג אלקטרונים הבלתי קושרים של אטום הפלואור לאלקטרון הקושר של המימן (עקב הפרשי אלקטרושליליות).
חומר זה נקרא גם פלואורוניום.
במערכת החומצה הפלואורואנטימונית, החומצה הפלואורית משחררת פרוטון (+H) ונוצר הבסיס המוצמד (-F).
יון הפלואוריד יוצר קשר קואורדנטיבי עם האנטימון החמש פלואורי.
הנוסחה לקבלת חומצה פלואורואנטימונית היא:
ניסוח הנטו אינו בשיווי משקל והתגובה היא אקסותרמית.
חומצה זו ידועה לשמצה בשל חוזקה לשבור קשרים פחמימנים.
התוצאה של תהליך זה הוא פרוטון חופשי ואניון אוקטאהדרלי של אנטימון שש פלואורי.
האנטימון שש-פלואורי הוא נוקלאופיל חלש ואחד הבסיסים החלשים ביותר שקיימים.
הפרוטון החופשי שנוצר בעת תהליך המערכת הוא זה שהופך את המערכת לחומצית במידה מדהימה.
החומצה הפלואורואנטימונית היא חזקה פי 2x1019 (עשרים קוונטיליון) מחומצה גופרתית בריכוז של 100%.
את הדיסוציאציה האוטומטית של החומצה הפלואורו אנטימונית ניתן לתאר כך:
חומר משתך ורעיל במיוחד שמגיב בתגובה אקסותרמית חזקה במיוחד עם מים.
חימום החומצה עלול לגרום לשחרור כמות רבה של גז פלואור רעיל.
יש להחזיק את החומר במכל עשוי טפלון, כיוון שהוא ממס זכוכית באופן מיידי.
עבודה עם ציוד מגן היא בגדר חובה: חומצה מרוכזת יכולה להמיס בשר חשוף עד העצם, ולהגיב באלימות רבה עם מים הנמצאים במחזור הדם.
חומצה סליצילית היא חומצה אורגנית פשוטה, המשמשת כאחד ההורמונים הצמחיים החשובים ביותר, וכן בעלת שימושים רבים לאדם.
חומצה סליצילית היא חומצה קרבוקסילית ארומטית, ושמה הכימי הוא 2-חומצה הידרוקסיבנזואית.
היא מורכבת מטבעת בנזן שאליה קשורה קבוצת הידרוקסיל (OH) ובסמוך לה קבוצת קרבוקסיל (COOH).
נוסחתה הכימית של החומצה היא C7H6O3.
קבוצת הקרבוקסיל מסוגלת להגיב בתגובת דחיסה עם כוהלים לקבלת אסטרים (תגובה זו נקראת איסטור או אסטריפיקציה).
כמה מהאסטרים של חומצה סליצילית מקנים לצמחים את ריחם האופייני.
למשל, מתיל סליצילט - תרכובת טבעית המצויה בשמנים אתרים של צמחים - הוא אסטר של חומצה סליצילית ומתנול (מתיל חומצה סליצילית אסטר).
קבוצת ההידרוקסיל יכולה לתפקד ככוהל ולהגיב עם חומצות קרבוקסיליות אחרות לקבלת אסטרים.
האסטר המפורסם ביותר של חומצה סליצילית הוא אספירין, התרופה הנמכרת ביותר בעולם.
אספירין (חומצה אצטילסליצילית) מתקבל בתגובה בין חומצה סליצילית וחומצה אצטית, שבסופה מותמרת קבוצת ההידרוקסיל של הראשונה בקבוצת אצטיל (CH3COO).
חומצה סליצילית מיוצרת באופן תעשייתי בתהליך קולבה-שמיט, המבוסס על הגבה של פנול עם בסיס, לקבלת יון פנולאט, שמגיב בהמשך עם פחמן דו-חמצני (שנדחס למכל התגובה בלחץ גבוה מאוד) לקבלת מלח של חומצה סליצילית.
את החומצה עצמה מקבלים לאחר הוספת חומצה גופרתית.
חומצה סליצילית קרויה על שם עץ הערבה (Salix בלטינית) אשר בקליפתו מצוי החומר סליצין (Salicin) בריכוז גבוה, ואשר מחומר זה מופקת החומצה הסליצילית.
החומצה מסוגלת לשכך כאבים באדם, וכבר לפני 2,500 שנים ידע האדם לנצל את קליפת עץ הערבה למטרה זו.
חומצה סליצילית בודדה לראשונה על ידי הכימאי האיטלקי רפאלה פיריה.
לחומצה סליצילית תופעות לוואי שליליות (שלשול ובעיות במערכת העיכול), טעמה מר מאוד ובמינון גבוה היא עלולה אף לגרום למוות.
באספירין, אשר סונתז לראשונה בשנת 1897, תופעות אלו מצומצמות בהרבה, ויעילותה הרפואית משופרת, למרות היותו דומה במבנה הכימי לחומצה סליצילית.
יון הסליצילט (Salicylate; חומצה סליצילית נטולת אטום מימן אחד) יכול ליצור מלחים עם מתכות.
ביסמוט סובסליצילאט, למשל, ידוע בשמו המסחרי פפטו-ביסמול (Pepto-bismol) ומשמש כתרופה להקלת שלשול, בחילה, צרבת ובעיות אחרות במערכת העיכול.
חומצה סליצילית משמשת בתרופות רבות לשימוש חיצוני, היא מזרזת התחדשות תאי עור ובכך תורמת לריפוי בעיות עור כגון אקנה, יבלות, קשקשת ופסוריאזיס.
החומצה מהווה מרכיב בתכשירי עור רבים ובשמפו לשיער.
חומצה סליצילית משמשת בכמויות קטנות כחומר חיטוי במשחות שיניים.
חומצה סליצילית מהווה הורמון צמחי חשוב, המעורב בתגובה החיסונית של הצמח נגד פתוגנים, כגון חיידקים, נגיפים ופטריות.
חומצה סליצילית גורמת להתנעה של מסלולי תגובה רבים הקשורים להגנה מפני פתוגנים.
במקרים רבים גורמת פלישה של פתוגנים למוות מתוכנת (אפופטוזה) של תאי הצמח באזור הפלישה, זאת כדי לסגור על הפתוגן ולמנוע התפשטות הזיהום לשאר חלקי הצמח; חומצה סליצילית מווסתת גנים רבים המקודדים לחלבונים אשר משתתפים בתהליך זה.
בנוסף פועלת החומצה כחומר אנטיביוטי נגד חיידקים מסוימים.
חומצה סליצילית מעורבת בתגובות של הצמח למצבי עקה (חום, למשל), משפיעה על נביטה, על גדילה והתפתחות, על יבולי הפרי ועל תיקון נזקי DNA בתוך התאים.
בנוסף, באצות מסוימות, הדופן בנויה מחומצה סליצילית.
חומצה פולינית היא תרופה, המשמשת להפחתת תופעות רעילות , אשר עלולות להיגרם בעקבות מתן תרופות כימותרפיות, כגון מתוטרקסט, ו - לטיפול בסרטן.
החומצה הפולינית היא נגזרת כימית של חומצה פולית.
החומצה יכולה לעבור לנגזרות אחרות של חומצה פולית, ללא צורך באנזים DHFR, שאותו תרופות כמו המתוטרקסט מדכאות.
בשל כך, אצל מטופלים בתרופות כימותרפיות הפועלות כאנטי-מטבוליטים של החומצה הפולית, הסינתזה הטבעית של פורין לפירימידין לא נעצרת, והשכפול התקין של DNA ושעתוק ה-RNA בתא יכולים להימשך.
התרופה ניתנת לחולה באמצעות עירוי, הזרקה תוך-שריר, או דרך הפה כגלולה ונפלטת מהגוף באמצעות שלפוחית השתן.
היא מגינה בפני התופעה של דיכוי מח עצם ודלקת ברירית מערכת העיכול.
אין השפעה משמעותית על רעילות נפרוטוקסית כתוצאה מטיפול במתוטרקסט.
הטיפול בחומצה פולינית עשויה להיות שימושית גם בטיפול במנת יתר חריפה של מתוטרקסט.
במקרה זה יש לבצע מינון חוזר של חומצה פולנית עד שרמת המתוטרקסט יורדת לריכוז המומלץ
חומצה פולנית משמשת לפעמים כדי להפחית את תופעות הלוואי של מתוטרקסט בטיפול לחולי דלקת מפרקים שגרונית.
טיפול בחומצה פולינית גורמת להפחתת בחילות, כאבי בטן, בדיקות דם לא תקינות בכבד ופצעים בפה.
חומצה פולנית משמשת גם בשילוב עם התרופה פלואורואציל-5 בטיפול בסרטן המעי הגס על ידי עיכוב האנזים
חומצה פולנית משמשת למניעת השפעות רעילות של מינונים גבוהים של מעכבי דיהידרופולט רדוקטאז של חומרים אנטיביוטיים כמו טרימטופרים ופירמתמין ההמלצה לשימושה לטיפול בטוקסופלזמה רטיניטיס, בשילוב עם אנטגוניסטים של חומצה פולית אינו חד-משמעי.
חומצה פולינית משמשת גם בטיפול במחסור-בחומצה פולית-מוחי, תסמונת שבה השימוש בחומצה פולית אינו יכול לנרמל את רמות נוזל המוח של מתיל פולאט .
קיים איסור להזרקת חומצה פולנית אפידורלית אשר עלולה לגרום לתופעות לוואי חמורות עד כדי מוות.
בחולי סרטן תוארו תגובות של רגישות יתר נדירות לחומצה פולנית.
פלואוראורציל : חומצה פולנית עלולה להגביר את הרעילות הקשורה לפלואורואורציל אם השניים ניתנים יחד.
כמה תופעות לוואי שהתרחשו, במיוחד בחולים קשישים, כוללות אנטרוקוליטיס חמורה, שלשולים והתייבשות.
חומצה פולינית הוכחה כמפחיתה את היעילות של sulfamethoxazole-trimethoprim בטיפול בשמר (בעבר Pneumocystis carinii), גורם שכיח לדלקת ריאות בחולי איידס.
חומצה טַרְטָרִית או חומצת יין היא חומצה אורגנית בעלת מראה גבישי לבן.
היא מופיעה בטבע בצמחים רבים, במיוחד ענבים, בננות ותמרהינדי, והיא אחת מהחומצות העיקריות ביין.
החומצה מוספת למזונות אחרים כדי לתת להם טעם חמוץ, ומשמשת כנוגד חמצון.
מלחי חומצה טרטרית מכונים "טַרְטְרׇטִים".
החומצה היא הנגזרת הדי-הידרוקסית של חומצה סוקסינית.
החומצה הטרטרית בודדה לראשונה מ, שכונה בעבר "טרטר", בסביבות שנה 800 לספירה, על ידי האלכימאי הפרסי ג'אביר איבן האיאן, שפיתח כמה מהתגובות הכימיות הבסיסיות, הנמצאות בשימוש גם כיום.
התהליך המודרני פותח ב-1769 על ידי הכימאי השוודי קרל וילהלם שלה.
הכיראליות של החומצה הטרטרית התגלתה ב-1832 על ידי ז'אן-בטיסט ביו, שבחן את היכולת שלה לסובב את מישור הקיטוב של אור מקוטב.
לואי פסטר המשיך במחקר זה ב-1847, אז בחן את צורותיהם של גבישי החומצה הטרטרית, שהיו א-סימטריים.
פסטר היה הראשון שיצר דוגמה טהורה של חומצה לבו-טרטרית.
חומצה טרטרית ממקור טבעי היא כיראלית, כלומר המולקולות שלה אינן ניתנות לחפיפה עם תמונות המראה שלהן.
היא חומר מוצא שימושי בכימיה אורגנית לסינתזה של מולקולות כיראליות אחרות.
ניתן לייצר באופן מלאכותי גם צורה א-כיראלית, mesotartaric acid.
הקידומות levo ו-dextro אינן קשורות לסימון D ו-L, אלא נקבעות על פי כיוון סיבוב מישור הקיטוב (הפעילות האופטית).
לעיתים מסמנים באותיות d ו-l, או בסימני (+) ו-(-) בהתאמה.
צורה לא פעילה אופטית של חומצה טרטרית היא תערובת ביחס 1:1 של צורות ה-levo ו-dextro, המכונה DL-tartaric acid.
היא כונתה בעבר "חומצה רצמית" (racemic acid, מלטינית "רצמוס" - אשכול ענבים).
עם הזמן קיבלה המילה "רצמית" מובן אחר, וכיום היא מושג כללי לתערובות של אננטיומרים ביחס 1:1 - "רצמט" (racemate).
בין הנגזרות החשובות של חומצה טרטרית ניתן למנות את מְלחיה, טרטר (cream of tartar, אשלגן בי-טרטרט), מלח רושל (אשלגן נתרן טרטרט, משלשל קל) וטרטר אמטיק (אנטימון אשלגן טרטרט).
חומצה טרטרית היא רעלן שרירים, העובד על ידי דיכוי ייצור חומצה מאלית, ומינונים גבוהים יכול להביא לשיתוק ולמוות.
המינון הקטלני הנמוך ביותר שתועד עבור אדם הוא כ-7.5 גרם/ק"ג.
למרות זאת, חומצה טרטרית נמצאת בשימוש במזונות רבים, במיוחד ממתקים חמוצים.
כתוסף מזון, חומצה טרטרית משמשת כנוגד חמצון, בעל הסימון E334. טרטרטים הם תוספים אחרים המשמשים כנוגדי חמצון או כחומרים מתחלבים.
כאשר מוסיפים טרטר למים, נוצר תרחיף שימושי במיוחד לניקוי מטבעות נחושת.
תמיסת הטרטרט מסוגלת להמיס את שכבת תחמוצת הנחושת (II) על פני המטבע, וקומפלקס הנחושת (II)-טרטרט מסיס מאוד במים.
חובבי יין יזהו את החומצה הטרטרית כמקור "יהלומי היין", גבישי האשלגן בי-טרטרט שנוצרים לעיתים על הפקק.
טרטרטים אלה אינם מזיקים, למרות שלעיתים טועים לחשוב שמקורם זכוכית שבורה.
ניתן למנוע את היווצרותם ביינות רבים על ידי ייצוב קר.
הטרטרטים שנוצרים על צידן הפנימי של חביות יישון היו פעם מקור תעשייתי חשוב לאשלגן בי-טרטרט.
לחומצה הטרטרית תפקיד כימי חשוב ביין, בכך שהיא מורידה את רמת ה-pH בשלב התסיסה לרמה בה בקטריות רבות הגורמות לקלקול אינן יכולות להתקיים, ומשמשת כחומר משמר לאחר התסיסה.
בפה, החומצה הטרטרית אחראית לחלק מתחושת החמיצות של היין, יחד עם חומצה ציטרית וחומצה מאלית.
חומצה טרטרית משמשת לעיתים גם בייצור גבינת מסקרפונה, גבינה איטלקית רכה ועשירה מחלב פרות.
הגבינה מיוצרת משמנת (כ־45% שומן) שהוסרה מהחלב והוספה לה חומצה כמו חומצה טרטרית, או ציטרית.
משמשת לבישול ולהכנת קינוחים כגון טירמיסו.
חומצה כולית היא חומצת מרה בעלת מראה גבישי לבן, שאינה מסיסה במים.
מלחי חומצה כולית קרויים "כולאטים".
חומצה כולית היא אחת מארבע החומצות העיקריות המיוצרות בכבד, שם כולסטרול משמש כחומר המוצא לסינתזה שלהם.
החומצה מסיסה בכהלים ובחומצה אצטית.
כאשר החומצה מגיבה עם החומר טאורין מתקבלת חומצה טאורוכולית.