tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המופע, שאורגן בידי להקת הרולינג סטונז, כלל אמנים נוספים מהשורה הראשונה באותה תקופה, כמו: סנטנה, ג'פרסון איירפליין וקרוסבי סטילס נאש ויאנג, כאשר הרולינג סטונז תוכננו להיות הלהקה האחרונה שתופיע.
הכניסה להופעות הייתה חינם וכ-300,000 איש הגיעו אל הפסטיבל אשר הסתיים באירוע טראגי, כאשר במהלך הופעתם של הרולינג סטונז, חברי כנופיית אופנוענים בשם מלאכי הגיהנום, שנשכרו לאבטחת האירוע, רצחו בדקירות סכין מעריץ שחום עור בשם מרדית' הנטר.
במקור המופע תוכנן להתקיים בפארק שער הזהב שבסן פרנסיסקו, אך האישורים המתאימים לתכנון וביצוע האירוע מעולם לא התקבלו.
אולם בהצהרה לתקשורת הודיע סולן להקת הרולינג סטונז, מיק ג'אגר, כי הלהקה תופיע בפסטיבל.
עם יציאת ההצהרה לתקשורת ולתודעת הציבור חששו רשויות העיר מהתפרעויות מצד הקהל, כפי שקרה בפסטיבל וודסטוק המפורסם זמן קצר לפני כן, והועלו האשמות שג'אגר פרסם את ההצהרה על מנת להביא כמה שיותר צופים להופעה, שהייתה אמורה להיות מתועדת ולהפוך לסרט.
המיקום שונה בהמשך למתחם המרוצים "סירס פוינט", אך לאחר ויכוח עם הבעלים על זכויות הסרט המתוכנן, הועבר הפסטיבל בפעם השנייה אל מתחם המרוצים שבעיר אלטמונט, בהמלצת הבעלים דאז, דיק קרטר.
זמן קצר לקראת תחילת המופע החלו לצוץ מספר בעיות משמעותיות: המופע תוכנן לשבת, 6 בדצמבר, אך יומיים לפני המועד שונה המיקום הסופי, דבר שהוביל לבעיות לוגיסטיות רבות, בעיקר מחסור במתקנים שונים כמו שירותים ניידים ואוהל עזרה ראשונה.
הבמה, שגובהה היה כ-1.30 מטר בלבד, לא הייתה מוגנת מספיק מפני התפרעויות המעריצים הצפויות וכמו כן, מערכת ההגברה לא התאימה לקהל כה רב.
מאחר שהמשטרה לא הסכימה להירתם לאבטחת האירוע, שכרו חברי הרולינג סטונז בהמלצת הגרייטפול דד כנופיית אופנוענים אלימה וגזענית בשם "מלאכי הגיהנום", שבראשה עמד ראלף "סאני" ברגר.
מקורות מסוימים טוענים שה"מלאכים" נשכרו תמורת תשלום מזערי של 500 דולר בלבד ובירה חינם, טענה שזכתה לסתירות מצד קרטר וברגר כאחד.
על פי דבריו של מנהל הנסיעות של הרולינג סטונז, סאם קלטר:
חבר הכנופיה, סוויט ויליאם, ציטט את חילופי הדברים בינו לבין קרטר בפגישה שלפני המופע, שם ביקש מהם קרטר לקחת חלק באבטחה:
כאשר שאל אותם קרטר איך הם ירצו שיתגמלו אותם, ויליאם ענה "אנחנו אוהבים בירה".
לפי מקורות נוספים, ההסכם המקורי היה שחברי הכנופיה יפקחו עין על הציוד של המופע, אך בהופעה עצמה העביר אותם קרטר לקדמת הבמה כדי לאבטח אותה ולהרגיע את הקהל.
מאחר שחברי הכנופיה סיפקו אבטחה בהופעות קודמות של הגרייטפול דד ללא כל התפרעויות, יש המשערים כי הרולינג סטונז סברו שניתן יהיה לעבור את ההופעה בשלום עם "מלאכי הגיהנום".
השלטת הסדר בקרב הקהל הסתברה כקשה מעבר למצופה: סולנית להקת The Ace of Cups נפצעה בראש, צופים רבים בקהל נפצעו, וארבעה אף מתו.
במהלך היום, "מלאכי הגיהנום" הפכו אלימים יותר ויותר וחסרי רסן, ככל הנראה בעקבות שתיית אלכוהול מופרזת ושימוש בסמים, והחלו להיות מודאגים בנוגע לשמירת סדר בקרב קהל כה רב.
המארגנים קיוו כי הופעתם המוקדמת מהמתוכנן של הרולינג סטונז תוריד מהלחץ בקרב הקהל, אך עברו מספר שעות עד שחברי הלהקה יכלו לעלות לבמה.
האשמות צצו כלפי ג'אגר בטענה שלא רצה להופיע באור יום, לטובת צילומי הסרט, אך בהוצאת ה-DVD ל"Gimme Shelter", דווח כי בסיסט הלהקה, ביל ויימן, נתקל בקשיים להגיע למתחם.
הופעת הרולינג סטונז נקטעה פעמים רבות, כאשר פעם אחת נראה היה כי לקית' ריצ'רדס נמאס מהמתרחש באמרו "לעזאזל עם כל זה", תוך שהוא מוריד את הגיטרה מעליו ויורד מהבמה.
חבר כנופיה בלתי מזוהה כיוון אקדח לרקתו של ריצ'רדס, ואמר לו לבחור בין "לנגן או למות".
מקרה המוות המפורסם שאירע בפסטיבל היה של מרדית האנטר, צעיר שחום עור בן שמונה עשרה, אשר נקלע לתגרה עם "מלאכי הגיהנום", שבמהלכה שלף אקדח.
מהתיעוד שנקלט בסרטי המצלמות, נראה האנטר פוסע אל כיוון הבמה עם האקדח שלוף בזמן שהרולינג סטונז מסיימים לבצע את השיר Under My Thumb.
השאלה האם האנטר שלף את נשקו לפני או אחרי שהותקף לראשונה בדקירות סכין נותרה תעלומה.
כך או כך, נדקר האנטר חמש פעמים ונחבל למוות במהלך ההופעה של הרולינג סטונז.
מותו תועד במסרטות הצילום על הבמה.
ללא ידיעתם שההתקפה על האנטר הייתה קטלנית, המשיכו חברי הלהקה בהופעתם כדי למנוע התפרעויות נוספות.
המופע באלטמונט נחשב בעיני רבים להפך המוחלט של פסטיבל וודסטוק שהתקיים ארבעה חודשים לפניו, וכסימן לסוף עידן התמימות של שנות השישים וילדי הפרחים, לכך תואמת האמרה המפורסמת מפי המבקרים שקראו לאירוע "המוות של עידן וודסטוק".
כתוצאה מאירועי אלטמונט בוטלו יוזמות להופעות רוק בקנה מידה דומה עד לתקופה מאוחרת אחרי.
מספר משירי הגרייטפול דד נכתבו בהשראה, או כתגובה לאירועי אלטמונט, ביניהם השירים New Speedway Boogie ו- Mason's Children.
מאוחר יותר, הוציאו חברי הלהקה שיר נוסף, My Brother Esau, בו נאמר "אחי איזאו הרג צייד (האנטר, באנגלית)/ בשנת 1969".
כמו כן, שירו המפורסם של דון מקליין, American Pie, זכה לפרשנות אחת בהקשר למוות במופע באלטמונט, בהקשר ל"כישוף של השטן (התייחסות למיק ג'אגר), אשר אי אפשר לבטל אפילו בידי מלאך בן הגיהנום".
פסטיבל אלדבורו הוא פסטיבל אמנויות אנגלי, המוקדש בעיקר למוזיקה קלאסית.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה באזור אלדבורו בסאפוק, ומרכזו באולם הקונצרטים הראשי בסנייפ מלטינגס.
את הפסטיבל ייסדו בשנת 1948 המלחין בנג'מין בריטן, הזמר פיטר פירס והלבריתן אריק קרוזייר.
כוונתם המקורית הייתה לתת בית ללהקת האופרה שלהם, "קבוצת האופרה האנגלית", אבל החזון התרחב עד מהרה וכלל הקראות שירה, ספרות, דרמה, הרצאות ותערוכות אמנות.
הפסטיבל הראשון התקיים בין 5 ל-13 ביוני 1948 ואולם היובל של אלדבורו, במרחק בתים אחדים מביתו של בריטן רחוב קראב, שימש כאתר המופעים העיקרי.
בפסטיבל הראשון היו הצגה של "אלברט הרינג" בביצוע "קבוצת האופרה האנגלית"; "קנטטת סנט ניקולאס" החדשה של בריטן, אופוס 42; והופעה של הפסנתרן קליפורד קרזון ורביעיית זוריאן.
במשך השנים גדל הפסטיבל והתפשט אל אתרים חדשים, כמו כנסיית סנט פיטר וסנט פול מן המאה ה-15 באלדבורוואולמות באורפורד, בלית'בורו ופראמלינגהם הסמוכות.
באמצע שנות ה-60' קיבל הפסטיבל אולם קונצרטים חדש וגדול בהרבה עם השינוי בייעוד של סנייפ מאלטינגס, הכולל מבשלת מאלט שעורים מאמצע המאה ה-19, מן הגדולות ביותר בתקופה ההיא באיסט אנגליה.
רוב מאפייניהם המקוריים של הבניינים, כגון פתחי האוורור המרובעים, הייחודיים, של בית המבשלה, נשמרו.
האולם החדש נחנך על ידי המלכה ב-2 ביוני 1967, עם פתיחת הפסטיבל ה-20 של אלדבורו.
כעבור שנתיים, בליל הפתיחה של פסטיבל 1969, כילתה שרפה את האולם.
רק קליפת הקירות החיצוניים נותרה על עומדה.
אותה שנה הועבר הפסטיבל למקומות אחרים בסביבה, אך בשנה שלאחריה כבר היה האולם בנוי מחדש ונחנך שוב בידי המלכה, הפעם בראשית פסטיבל 1970.
כיום מפעילה את הפסטיבל Aldeburgh Music האחראית גם לניהול "תוכנית פירס-בריטן לאמנים הצעירים" (קודם "בית ספר בריטן-פורס ללימודי מוזיקה מתקדמים"), "השתלמויות אלדבורו" - תוכנית המציעה הכשרה והזדמנויות פיתוח לפי הזמנה לאמנים מן הממלכה המאוחדת ומארצות חוץ - כמו גם תוכנית חינוכית מקיפה.
הפסטיבל שומר על אופיו הייחודי, במידה רבה הודות למיקומו בסאפוק הכפרית.
הוא ממשיך גם לשים דגש על הצגת מוזיקה חדישה, פרשנויות חדשניות וגילוי מחודש של מוזיקה נשכחת.
יצירות משל בריטן עלו בו בביצועי בכורה - האופרות "חלום ליל קיץ") ב-1960; "מוות בוונציה" ב-1973, כמו גם האופרה "פאנץ' וג'ודי" של הריסון ברטוויסל ב -1968.
המנהל האמנותי הנוכחי של הפסטיבל הוא המלחין תומאס אדס, שהתמנה לתפקידו בשנת 1999, בגיל 28.
פסטיבל בירה הוא פסטיבל שעיקרו הגשת ומכירת בירה למבקרים.
לרוב נלווים לבירה גם משקאות אלכוהוליים אחרים ומוצרי מזון, וכן נערכים בפסטיבל אירועי פולקלור, מופעי מוזיקה, ומוצבים בו מתקני יריד שונים.
פסטיבל הבירה הגדול בעולם הוא האוקטוברפסט שנערך במינכן בבוואריה שבגרמניה בסוף חודש ספטמבר ותחילת אוקטובר מדי שנה מאז 1810. פסטיבל זה השפיע רבות על פסטיבלי בירה ברחבי העולם המנסים לחקות אותו.
בגרמניה מתקיימים מספר פסטיבלי בירה נוספים, כגון פסטיבל הבירה של שטוטגרט אולם מרבית פסטיבלים אלה מהווים חיקוי לפסטיבל הנערך במינכן ואף נקראים לרוב בשם "אוקטוברפסט".
פסטיבל בירה אחר שאינו מהווה חיקוי של האוקטוברפסט הוא פסטיבל הגאובודנולקספט שנערך בסטראובינג שבבוואריה מדי שנה.
במינכן נערך פסטיבל נוסף בשם שטארקבירפסט (Starkbierfest), פסטיבל הבירה החזקה, הנערך מדי אביב
בטאלין שבאסטוניה נערך מדי שנה, בחודש יולי, פסטיבל האולסאמר (Õllesummer).
מדי שנתיים, בחודש אוקטובר נערך בטרונדהיים שבנורווגיה פסטיבל אוקטוברפסט.
מדי אוקטובר נערך בבראשוב שברומניה פסטיבל בירה.
הגדול בפסטיבלי הבירה של הממלכה המאוחדת הוא פסטיבל הבירה הבריטי הגדול הנערך באוגוסט בלונדון מדי שנה.
בפסטיבל זה מבקרים כ-65,000 אנשים מדי שנה.
מאז שנת 1991 נערך בהונג קונג מדי שנה אוקטוברפסט שנמשך שלושה שבועות.
בכל רחבי הפיליפינים נערך בחודש אוקטובר מדי שנה אוקטוברפסט שנמשך שלושה שבועות.
הקהילה הגרמנית הגדולה שמתגוררת באוסטרליה וניו זילנד הביאה לקיומם של מספר רב של פסטיבלי בירה ברחבי אוסטרליה.
מדי שנה נערך בסידני ובקנברה אוקטוברפסט.
באדלייד נערך פסטיבל בירה בשם שוטזנפסט מדי שנה בחודש ינואר.
בניו זילנד נערך מדי שנה פסטיבל הבירה של ניו זילנד באוקלנד.
הקהילה הגרמנית המתגוררת בדרומה ובצפונה של אמריקה הביאה לקיומם של חיקויים רבים של פסטיבל האוקטוברפסט המקורי:
בעיר בלומנאו שבברזיל נערך מדי שנה פסטיבל אוקטוברפסט רב משתתפים (בשנת 2004 ביקרו בפסטיבל כ-600,000 מבקרים).
פסטיבלים דומים מתקיימים בערים סנטה קרוז דו סול ואיגרז'יניה שבברזיל ובעיר ויז'ה חנרל בלגראנו שבארגנטינה.
בצ'ילה נערך מדי שנה, בחודשי הקיץ, פסטיבל בירה שנקרא "בירפסט".
פסטיבל הבירה הגדול ביותר בצפון אמריקה הוא הקיצ'נר-ווטרלו אוקטוברפסט שנערך בערים הסמוכות קיצ'נר וווטרלו שבפרובינציית אונטריו שבקנדה, בהן תושבים רבים ממוצא גרמני.
פסטיבל בירה של טורונטו נערך מדי שנה בחודש אוגוסט בנמל ההיסטורי של העיר טורונטו.
בערים פואבלה, מקסיקו סיטי, מסטלאן וטפצ'ולה נערך מדי שנה אוקטוברפסט על ידי תושבי הערים ממוצא גרמני.
באוקטוברפסט-זינזינאטי שנערך בעיר סינסינטי במדינת אוהיו שבארצות הברית משתתפים מדי שנה כחצי מיליון מבקרים, מרביתם ממוצא גרמני.
לפי האקדמיה ללשון העברית: תְּחִגָּה) הוא חגיגת אירועים אמנותיים או בידוריים בהיקף גדול מהרגיל.
אירועי ותכני הפסטיבל הם על פי רוב בעלי מכנה משותף, כמו נושא או צורה אומנותית.
רבים מהפסטיבלים מתקיימים באופן סדיר פעם בשנה.
מקור המילה "פסטיבל" (Festival) בצרפתית ובאנגלית של ימי הביניים.
המילה התפתחה מהמילה הלטינית festa, שפירושה סעודה, משתה, חגיגה.
ישנם פסטיבלים העוסקים בתחום רחב מאוד, אותו הם פורטים באמצעות תכנים שונים לנושאים וסוגות – לדוגמה פסטיבלי מוזיקה; וישנם אחרים, המקדישים עצמם לנושא מצומצם בתוך תחום רחב – כדוגמת "פסטיבל מוזיקת הרנסאנס של קופנהגן".
לצד אלה ישנם אף "פסטיבלי-נישה": אלו הם אותם פסטיבלים המתמקדים ברעיון צר יחסית, או המעלים את קרנה או פועלה של אישיות ספציפית, למשל פסטיבל ריכרד וגנר.
בשולי הפסטיבל יתקיימו, על פי רוב, הרצאות, פאנלים ומספר אירועי-משנה קטנים המיועדים לתמוך בנושא האירוע המרכזי – כתערוכות, או להשלים את אווירת החג, כדוכני מזון.
פסטיבל בהיקף קטן יכול להתרחש כולו על במה אחת, שעליה עולים הרכבים מוזיקליים רבים בזה אחר זה במשך שעות אחדות (למשל פסטיבל שירי ילדים).
פסטיבל כזה ייועד על פי רוב לקהל מקומי או קטן.
פסטיבל גדול, שמושך קהל רחב יותר ועשוי אף למשוך אורחים מארצות אחרות, יכול להתרחש במהלך ימים אחדים (כאלה הם למשל פסטיבלי רוק) ואפילו במשך חודש (למשל פסטיבל ישראל), ויכול להתרחש על במה אחת, במות אחדות או אף במקומות רבים ברחבי אותה עיר.
פסטיבלים יכולים להיות מאורגנים על ידי רשות מקומית או על ידי יזם פרטי.
אולם כמעט כל הפסטיבלים הם בעלי מטרה של קידום ערך כלשהו/צורת אמנות מסוימת בציבור הרחב החי בסביבה שבה נערך אותו פסטיבל.
ישנם פסטיבלים אזרחיים קהילתיים שמאורגנים על ידי תושבים באופן עצמאי.
פסטיבל שמשולב בשוק או אירועי מכירה של מוצרים ייחודיים נקרא יריד (לדוגמה יריד החלב של ויסקונסין).
קרנבל הוא פסטיבל תחפושות וריקודים בהשתתפות הקהל, לרוב בליווי תהלוכה בעלת אלמנטים קרקסיים.
זהו פסטיבל שמקורו דתי בימי הביניים.
רוב הפסטיבלים הנערכים בעידן המודרני, מכילים אירועי אמנות כסרטי קולנוע, הצגות, או מופעי מוזיקה, ריקוד ולוליינות, לעיתים בשילוב של מספר צורות אמנות (כמו בפסטיבל ישראל) ולעיתים תוך ייחוד של צורת אמנות אחת (כפסטיבלי תיאטרון).
פסטיבל אחרית הימים הוא פסטיבל מוזיקה ואמנות, שמשלב בתוכו מוזיקה יהודית אתנית ואלטרנטיבית, ואמנות יהודית.
הפסטיבל התקיים לראשונה בשנת 1995 ביוזמתם של בני משפחת לויכטר, לזכר אביהם אמיל לויכטר שנפטר כשנה לפני כן.
לויכטר פעל בתחום המוזיקה היהודית האלטרנטיבית.
הפסטיבל החל עם מספר משתתפים קטן, אך הפך למסורת שנתית הולכת וגדלה.
מלבד הבמה המרכזית שבה מופיעים זמרים, מתקיימים במתחם סדנאות אמנות ומדיטציה יהודית, וכן דוכני אמנות ואוכל.
בשטח גם מתחם נפרד לילדים, ובחלק מהשנים אזור קמפינג ללינה.
בשנת 2000 התקיים הפסטיבל בפארק העשור ביישוב אפרת לראשונה תחת השם "פסטיבל אחרית הימים".
לאחר מכן הפסטיבלים השני והשלישי נערכו ביישוב אלעזר, מהפסטיבל הרביעי (2003) והלאה נערך הפסטיבל בשרידי היישוב ההיסטורי משואות יצחק, שהוקם בשנת ה'תש"ו (1945), ונחרב במלחמת העצמאות, ובהקמתו השתתפו סבם וסבתם של משפחת לויכטר – יוני ורחל דורון.
בין האומנים שהופיעו בפסטיבל במהלך השנים: אהוד בנאי, "שוטי הנבואה", קובי אוז, יונתן רזאל, שלמה בר, דניאל זמיר, פישי הגדול, סיני תור, אהרן רזאל, להקת "אחרית הימים", אודי דוידי, "רבע לשבע", הרפו.
בנוסף אף דמויות רוחניות השתתפו בפסטיבל כגון הרב מנחם פרומן, הרב יחיאל מיכאל יוספי ועוד.
הפסטיבל התקיים עשור עד לשנת 2009.
בשנת 2019 - לאחר עשור של הפסקה
הופק הפסטיבל מחדש על ידי משפחת לויכטר, והוא מותג כ"אינדי יהודי בגוש עציון".
הפסטיבל התקיים בחוות ארץ האיילים, לא הרחק משטח הפסטיבל המקורי.
היו בו שתי במות פעילות ושורת זמרים מפורסמים.
בין הזמרים שהופיעו: אריאל זילבר, שי צברי, יונתן רזאל, "רבע לאפריקה", ביני לנדאו, סיני תור, אהרן רזאל, "שבתא", "להקת עלמא", יהודה כץ, יהודה לוייכטר ועוד
במת היער: להקת עלמא, אהרון וינותן רזאל, סיני תור, נחת רוח - האחים לויכטר, שבתא מארחים את שי צברי, יהודה לויכטר מארח את שמעון ולוי יהודה כץ ושאולי גרוס, אריאל זילבר, רבע לאפריקה, ביני לנדאו מארח את פורת נוב, שיבת ציון.
במת הדק: יחיא, DNA, האחים פורטנוי, יובל סלע, feter hendel, יוסי סוויד, DJ LIMLIM, רוקי זיגלר.
לאור נגיף הקורונה הייתה הפסקה של 3 שנים.
בדצמבר 2024 יצא הסרט הדוקומנטרי - "תולדות אחרית הימים" על הפסטיבל בבימויו של נועם קידר.
הפסטיבל התקיים שוב בחוות ארץ האיילים, עם שתי במות פעילות כולל הופעות נשים כגון לאה שבת ועוד..
בשעות אחהצ התקיימו הצגות וסדנאות לילדים ולמשפחות.
בין האמנים שהופיעו: שולי רנד, ביני לנדאו, יגל הרוש, לאה שבת, רבע לאפריקה, יהודה לויכטר ואחרית הימים, תזמורת הכליימר הישראלית ועוד..
במת היער: תזמורת הכלייזמר הישראלית, יגל הרוש, lazer lloyd, נחת רוח - האחים לויכטר, שקוף, ביני לנדאו, רבע לאפריקה, סיני תור, אחרית הימים, דוד ליפשיץ מארח שולי רנד.
במת הדק: יפעת ישראל' שירה זיידמן, מעיין ליניק, לאה שבת ,shleping nachas, חי אפיק, מונה כמונה, אהוד אריאל, שיבי קלר, DJ LIMLIM
הפסטיבל התקיים בחוות ארץ האיילים בגוש עציון, בין האמנים שהופיעו : ארז לב ארי, לאה שבת, אלדד ציטרין, עקיבא, אהרון רזאל, יוסי פיין ואחרית הימים, סיני תור, אבו טבלה, מוזיקה אורגנית, לייזר לויד ועוד..
במת הדק: מעיין זרן, חני נטורה, לאה שבת, שירה זיידמן, DNA מארחים את רני, מונה כמונה, שיח רותם, shleping nachas, סנגיט, ירום איטה, נוריאל, ש.ש.מ., רוקי.
הפסטיבל התקיים בחוות ארץ האיילים בגוש עציון
הופעתו האחרונה של הזמר היוצר בפומבי אליעזר בוצר התקיימה בשנה זאת
במת היער: האור החוזר, עברי מארלי, הרב שלמה כץ, האחים סולומון והרב שלמה כץ, שקוף, עטר מיינר מארח את שיר דוד גדסי, דוד ליפשיץ אליעזר בוצר, אחרית הימים, סיני תור, ביני לנדאו, המרתף, שעת אפס, DJ NOAM, DJ SHEM BAREL.
במת הדק: עוף גוזל, שושנה היזמי, יפעת ישראל, שירה שירה, מיליה, אתי אנקרי, שאול חיים גרוס, צבי רודן, מונה כמונה, נוריאל, חיים סיטון, יוסף גבאי, ירום איטה, סנגיט, DJ YANG BEKESHA', DJ JAKANI.
הפסטיבל התקיים בחוות ארץ האיילים
במת היער: האור החוזר, אביחי הולנדר, עיברי מארלי , נחת רוח, DJ NOAM, דוד עדה , שיר דוד גדסי, יהודה לויכטר , אליסף בשארי, תומר יוסף, טדי נגוסה, ניסים בלאק, בנג'י גולדשטיין, ביני לנדאו, דוד ליפשיץ, סיני תור, ג'עאלה, שעת אפס.
במת הדק: יהב אסתר, איתם בן יעקב, רחלי ואביגדור, שירה שירה, דין דין אביב, פורת נוב , דורי בן זאב, נוריאל , שאול חיים גרוס, מונה כמונה, אביאל סולטן, ש.ש.מ , לייבי מילר, DJ JAKANI, YOUNG BEKASHE, מאיר אבינר.
פסטיבל בריטניה היה יריד ותערוכת אמנות שנערכה בלונדון בירת הממלכה המאוחדת בשנת 1951. התערוכה נפתחה ב-3 במאי, והיא התנהלה ברובה באזור סאות' בנק - הגדה הדרומית של נהר התמזה, בסמוך לתחנת ווטרלו.
תערוכות נוספות נערכו בפופלאר, בפארק באטרסי, בדרום קנזינגטון ובאולם קלווין שבגלאזגו, וכן נערכו מספר אירועים בקארדיף, סטרטפורד שעל הנהר איוון, באת', פרת', בורנמות', יורק, אלדבורג, אינברנס צ'לטנהאם ואוקספורד.
הפסטיבל נערך זמן קצר יחסית לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ובעת שנערך טרם שוקמו חלקים רבים מהעיר לונדון שנהרסו במהלך הבליץ (הפצצות הלופטוופה - חיל האוויר הגרמני).
מטרת הפסטיבל הייתה לעודד את הציבור הבריטי, וליצור תחושה של שיקום המדינה.
כמו כן הפסטיבל ציין מאה שנה לתערוכה הגדולה שנערכה בלונדון בשנת 1851.
התערוכה הוקמה ביוזמתו של ג'רלד בארי ושל הרברט מוריסון, המשנה למנהיג מפלגת הלייבור.
לאחר קבלת ההחלטה על קיום הפסטיבל הוקמה מועצה מייעצת שעסקה בארגונו של הפסטיבל, בהנהלת גנרל הייסטינגס איזמי.
מוריסון מינה גם ועדת עזר המורכבת מפקידים עובדי המדינה ששימשו כמקשרים בין משרדי המדינה השונים שעסקו בארגון הפסטיבל.
במרץ 1948 הוקם מטה כללי, שהפך למשרד ממשלתי בעל תקציב משלו.
אזור התערוכה היה אזור של מחסנים ובתי מגורים של עובדי המפעלים בסביבה, שפונו במסגרת הכנת האתר.
ביקורת רבה נמתחה על העלות הגבוהה, כ-8 מיליון ליש"ט, של הריסת מבני מגורים של אנשים קשי יום.
הפועלים הפגינו נגד העבודות וחסמו את הרחובות במטרה למנוע את פיצוץ בתיהם.
בשנת 1948 מונה האדריכל הצעיר יו קייסון, בן ה-38, לניהול הפרויקט.
בסיום העבודות בשנת 1952 קיבל תואר אבירות על פועלו.
מארגני התערוכה ייעדו את האזור לתצוגה של העקרונות המודרניים של התכנון העירוני, שיושמו במהלך שיקומה של לונדון לאחר מלחמת העולם.
עקרונות אלה כללו בנייה לגובה, מעברים עיליים להולכי רגל והימנעות מבניית רחובות בצורת שתי וערב.
המבנים נבנו, לראשונה בבריטניה, בסגנון הברוטליסטי.
לימים נהרסו כל המבנים למעט אולם הפסטיבל המלכותי, ביוזמת ממשלת בריטניה והעומד בראשה וינסטון צ'רצ'יל שראה במבנים אלה מבנים "סוציאליסטים" מידי.
כיפת התגליות הייתה כיפה בקוטר 111 מטרים ובגובה 28 מטרים, ובעת בנייתה הייתה הכיפה הגדולה בעולם.
המבנה נבנה מבטון ואלומיניום בסגנון מודרניסטי ונערכו בו מופעים ומוצגים רבים של הפסטיבל.
המבנה, לצד הסקיילון הסמוך, הפך לאחד מסמלי הפסטיבל, והיה אחד הגורמים להפיכת הסגנון המודרני לסגנון פופולרי בבריטניה.
לאחר תום הפסטיבל נהרס המבנה וחלקיו נמכרו לשימוש חוזר.
במקום בו עמד המבנה נבנו גני היובל (בהם ממוקם כיום הלונדון איי).
הסקיילון היה מגדל דמוי סיגר, סמוך לכיפת התגליות, פרי תכנונם של הידלגו מויה, פיליפ פוול ופליקס סמיואלי.
המבנה היה מפלדה מצופה אלומיניום ונתלה באוויר באמצעות כבלי פלדה שנמתחו בין שלושה עמודים כך שנראה כאילו המבנה מרחף בגובה של 15 מטרים מעל הקרקע.
בשעות הלילה הואר המבנה, שהתנשא לגובה של 90 מ'.
בתום התערוכה הופל המגדל אל התמזה, נחתך לחתיכות ומוחזר.
את אולם הפסטיבל המלכותי תכננו האדריכלים לזלי מרטין, פיטר מורו ורוברט מתיו, וחברת הולנד, האנן וקיוביטס (Holland, Hannen & Cubitts) הייתה אחראית לבנייתו עבור מועצת מחוז לונדון.
קלמנט אטלי, ראש ממשלת בריטניה, הניח את אבן הפינה למבנה בשנת 1949, והוא נחנך רשמית ב-3 במאי 1951. בטקס החנוכה היה אמור לכלול קונצרט בניצוחו של ארטורו טוסקניני, אולם בשל בעיות בריאות של המנצח נקראו להחליף אותו סר מלקולם סרג'נט וסר אדריאן בולט.
באפריל 1988 הפך המבנה למבנה הראשון שנבנה לאחר מלחמת העולם השנייה והוכרז כמבנה לשימור בשל חשיבותו האדריכלית.
הטלקינמה היה מבנה קולנוע בן 400 מושבים שהוקם בין תחנת ווטרלו ואולם הפסטיבל המלכותי ובו הוקרנו סרטי קולנוע (דו ותלת־ממדיים) וסרטי טלוויזיה.
הטלקינמה הייתה האטרקציה הפופולרית ביותר בפסטיבל.
בתום הפסטיבל ועד שנת 1957 שימש המבנה, בתכנונו של ולס קואוטס, את מכון הסרטים הבריטי.
רכבת פאר טוטרינג ואוייסטר קריק
רכבת זו, שתוכננה על ידי פרדריק רולנד אמט, ופעלה בפארק באטרסי, נעה בין "פאר טוטרינג" (Far Tottering) ו"אויסטר קריק" (Oyster Creek) דרך מסלול שתכנן ג'ון פייפר.
הרכבת והתחנות עוצבו על פי קומיקס שפורסם במגזין פאנץ'.
בין המבנים הנוספים שנעשה בהם שימוש באזור הפסטיבל היו
מגדל שוט שנבנה בשנת 1826 ואשר שימש כאנטנת רדיו עבור הפסטיבל.
מבנה זה הוא המבנה היחיד שלא נהרס במסגרת פינוי השטח לפסטיבל, אלא רק לאחר תום הפסטיבל.
במקומו נבנה אולם המלכה אליזבת אשר נפתח בשנת 1967.
מבנה הנהלת הפסטיבל שתכננו מקסוול פריי, ג'יין דרו ואדוארד מילס.
ביתן האריה והחד-קרן שהציג את ההיסטוריה של האומה הבריטית.
בחצר מתחם הפסטיבל הוצגו יצירות אמנות כגון ציור קיר מעשה ידי ויקטור פאסמור ופסלים של הפסלת ברברה הפוורת'.
בנוסף לאזור התערוכה המרכזי הוחלט להקים באזור נפרד תערוכה שהתמקדה בתכנון אורבני ובבנייה עירונית.
התערוכה כללה גם מתחם "אדריכלות חיה" שבמסגרתה נבנו מבנים למגורים.
למטרה זו הוחלט להקים באזור פופלאר, במתחם אחוזת לנסברי (שנקראה על שם ג'ורג' לנסברי) שכונה מודרנית.
האזור שהוקצה לשכונה נפגע קשות במהלך הבליץ, ולמעלה מרבע מהמבנים בו הושמדו.
עבודות הבנייה באתר החלו בדצמבר 1949 בעיכוב ניכר בשל קשיי תקציב.
הבנייה התעכבה גם בשל החורף הגשום של 1950-1951, והדירות הראשונות היו מוכנות למגורים בפברואר 1951.
בעת פתיחת התערוכה, ב-3 במאי 1951 הוצגו בפני המבקרים ב"ביתן המחקר בבנייה" (Building Research Pavilion) בעיות אדריכליות והפתרונות שמומשו עבורן בשכונה החדשה.
"ביתן התכנון העירוני" (Town Planning Pavilion) הציג פתרונות של תכנון עירוני, וכן דגם של עיר דמיונית מתוכננת בשם אבונקאסטר (Avoncaster).
האתר לא משך מבקרים רבים וסך הכל ביקרו בו כ-86 אלף מבקרים, לעומת למעלה מ-8 מיליון צופים בתצוגה המרכזית בסאות' בנק.
כחלק ממתקני הפסטיבל הוחלט על בניית אגף חדש למוזיאון המדע - אגף שיציג את תערוכת המדע של הפסטיבל.
כמו כן אוניית הוד מלכותו קמפניה (HMS Campania) הפכה לתערוכה נודדת.
האוניה עגנה במספר נמלים ברחבי הממלכה המאוחדת: סאות'האמפטון, דאנדי, ניוקאסל שעל הנהר טיין, קינגסטון שעל הנהר האל, פלימות', בריסטול, קארדיף, בלפסט, בירקנהד וגלאזגו.
במשך חמשת חודשי הפסטיבל ביקרו בתערוכות השונות למעלה מ-10 מיליון מבקרים אשר שילמו את דמי הכניסה:
תערוכת האדריכלות החיה בפופלר: 86,646
תערוכת המדע במוזיאון המדע בדרום קנזינגטון: 213,744
מדינות חבר העמים הבריטי 32%
ניוקאסל שעל הנהר טיין 169,511
קינגסטון שעל הנהר האל 87,840
תערוכת הספרים בדרום קנזינגטון (לונדון): 63,162
בעקבות הבחירות שנערכו באנגליה בשנת 1951 הובסה ממשלת הלייבור ווינסטון צ'רצ'יל שב לראשות הממשלה.
אחת מהחלטות הממשלה הראשונות הייתה לפנות את אזור הפסטיבל אשר סימל בעיניו על הממשלה הקודמת.
הרווחים שהושגו מהפסטיבל הועברו למועצת מחוז לונדון ונעשה בהם שימוש להפוך את אולם הפסטיבל המלכותי ואולם קונצרטים.
לפסטיבל הייתה השפעה רבה על האדריכלות בבריטניה ועל השימוש בסגנון המודרניסטי בפרויקטי בנייה ברחבי המדינה, כך לדוגמה ניתן לראות את השפעת המבנים על קתדרלת קובנטרי שנבנתה בשנת 1962 על ידי האדריכל באזיל ספנס (אחד מאדריכלי מתחם הפסטיבל).
פסטיבל אביניון הוא פסטיבל תיאטרון בעיר אביניון שנוסד בשנת 1947 על ידי במאי התיאטרון ז'אן וילאר המתקיים מאז בכל שנה בחודש יולי.
אורכו היה תחילה שבועיים, אחר-כך ארבעה שבועות.
אחרי מותו של וילאר לקח חברו פול פואה על עצמו את ניהול הפסטיבל.
מאז שנות השבעים מתקיימים בכל יום כ-60 מופעים.
פסטיבל החוץ- מציג על ידי תלמידים וסטודנטים של בתי ספר לתיאטרון מופעי רחוב, בנוסף מופיעים בפסטיבל שלל אמני רחוב ביניהם: מופעי אקרובטיקה, להטוטנות, קוסמות, והיפנוזה.
מתרחש לרוב ברחוב "לה רפובליקה" (rue de la république).
בשנת 2003 בוטל הפסטיבל בשל שביתת עובדי הפסטיבל, שמחו נגד רפורמה מתוכננת בתקצוב הפסטיבל.
לפסטיבל זה תוכננו מאה וחמישים הפקות תיאטרון שונות.
אלפי תושבים ותיירים פוקדים מדי שנה את הפסטיבל, כמו כן מאות בני ובנות נוער פוקדים את הפסטיבל בזמן חופשת הקיץ מבתי הספר המתרחשת בחודש יולי גם כן.
"Einstein on the Beach" בבימויו של רוברט וילסון, 1976
"ציפורנים" בבימויה של פינה באוש, 1983
"המהאבהראטה" בבימויו של פיטר ברוק, 1985
"וויצק", בבימויו של תומאס אוסטרמאיאר, 2004
פסטיבל בעיקר מוצרט היא סדרת קונצרטים קיציים במרכז לינקולן בניו יורק.
המנהלת האמנותית הנוכחית היא ג'יין מוס (Jane Moss) והמנהל המוזיקלי הוא לואי לאנגרה (Louis Langrée).
בשנת 2006 חגג הפסטיבל את שנת ה-40 לייסודו ואת יובל ה-250 להולדת וולפגנג אמדאוס מוצרט, שעל שמו הוא נקרא.
כמנהגו זה שנים רבות, מעלה הפסטיבל "רבות מיצירותיו של מוצרט לצד מגוון של יצירות מוזיקליות, שנכתבו לאחר מותו בהשראת גאוניותו ובהשפעתה".
"סרנדות של קיץ - פסטיבל מוצרט" היה פועלם המשותף של האמרגן ג'יי ק.
הופמן עם ויליאם לוקווד והחל את פעולתו ב-1 באוגוסט 1966. תוכנית זו, שהתאפשרה הודות לאולמות החדשים, הממוזגים, של מרכז לינקולן, תהיה עם הזמן למה שידוע כיום כ"פסטיבל בעיקר מוצרט".
ב-27 בינואר 1991 נפתחו אירועי שנת המאתיים למוצרט במרכז לינקולן בקונצרטים באולם אוורי פישר ובבית מטרופוליטן אופרה.
הייתה זו המחווה הגדולה והמקיפה ביותר לחיי מוצרט וליצירתו שנערכה בעולם כולו.
פסטיבל הסרטים התיעודי הבין-לאומי באמסטרדם (אידפא) הוא פסטיבל קולנוע תיעודי המתקיים מדי שנה מאז 1988 באמסטרדם.
הפסטיבל נערך בתחילה באזור ליידספליין במרכז אמסטרדם.
מאז הוא התפשט ומתקיים במספר אזורים נוספים.
הוא נחשב לפסטיבל היוקרתי בעולם לקולנוע תיעודי.
מטרת אידפא היא לקדם יצירת סרטי תעודה ולהציג אותם בפני קהל רחב ככל האפשר.
הוא התחיל כפסטיבל קטן וגדל לפסטיבל בן אחד עשר יום, המקרין מעל 200 סרטי תעודה ומושך קרוב ל-120,000 מבקרים.
פרט לתוכנית הסרט הבינלאומי, מגוון סוגות והצגות בכורה אירופאיות ועולמיות שמתקיימות מדי שנה, הפסטיבל גם מארח דיונים, פורומים וסדנאות.
בשנת 2005 סרט ישראלי שאדיה זכה לציון לשבח בפסטיבל זה.
בשנת 2023 בצל מלחמת חרבות ברזל שלושה אקטיביסטים פרצו לבמה בטקס הפתיחה של הפסטיבל, הניפו שלט שנשא את הכיתוב "מהנהר עד הים, פלסטין תהיה חופשית", וזכו לתשואות ומחיאות כפיים, גם של המנהל האמנותי של הפסטיבל, אורווה ניראביה.
הפורום הדוקומנטרי בישראל גינה את האירוע וכתבו: "אנו קוראים להנהלת הפסטיבל לגנות בצורה ברורה, לדחות ולהוקיע את קריאות הללו לאלימות - ולא לתת במה לכל מי שמסית ביודעין להשמדת ישראל, מעודד אלימות ומעורר רגשות אנטישמיים נגד יהודים בכל מקום".
יום לאחר מכן הפסטיבל פרסם הצהרה כי "הסיסמה הזו לא מייצגת אותנו, ואנחנו לא תומכים בה בשום צורה.
אנחנו באמת מצטערים שזה פגע ברבים".
באוקטובר 2025 פורסם כי הנהלת הפסטיבל סירבה להעניק אישורי כניסה לפסטיבל לנציגים ישראלים ממוסדות מרכזיים כגון פסטיבל דוקאביב, שוק קופרו ותאגיד השידור הישראלי "כאן", בטענה שהם מקבלים מימון חלקי מתקציב המדינה, ולכן הם שותפים לרצח עם.
דחייה זו באה לאחר שמוקדם יותר ב-2025 הפסטיבל, תחת הנהגתה של איזבלה ארטה פרננדז, תמך בחרם על תעשיית הקולנוע הישראלית, שנולד ביוזמת הארגון Film Workers for Palestine.
החרם נחתם על ידי כמעט 4,000 אנשי תעשיית הקולנוע בעולם.
בין החותמים היו כוכבי הוליווד כמו אמה סטון וחואקין פיניקס, שהתחייבו לסרב לעבוד עם מוסדות קולנוע ישראליים המעורבים לכאורה בפשעי מלחמה.
מנהלת הפסטיבל, איזבלה ארטה פרננדז, אישרה כי בשנת 2025 לא ניתנה הסמכה לארגונים מישראל שמקבלים תמיכה ממשלתית, אך ציינה כי ההחלטה תיבחן מחדש ב-2026.
פסטיבל בסוודר הוא אירוע מוזיקלי שנתי, שמטרתו גיוס ביגוד חם למען חסרי הבית בתל אביב.
בפסטיבל משתתפים מוזיקאים המופיעים בהתנדבות.
"כרטיס הכניסה" לפסטיבל הוא ביגוד חם שנתרם על ידי הקהל לחסרי הבית.
הפסטיבל הראשון התקיים בחורף 2009, ביוזמת ליאור לוי ובשיתוף מועדון לבונטין.
בהמשך השנים הפסטיבל גדל ועבר למועדון הבארבי בקיבוץ גלויות.
בשנת 2020 -2021 לא התקיים פסטיבל בשל פרוץ מגפת הקורונה.
בשנת 2022 חזר הפסטיבל במתכונת שונה והוא קורה במספר ערים ברחבי הארץ בחודשי החורף (ינואר - פברואר) במועדונים שונים, בין היתר בערים ראשון לציון, כפר סבא, הוד השרון, נתניה, קריית אונו, פתח תקווה, פרדס חנה ועוד..
ליאור לוי, תושב תל אביב, הפעיל מערך של איסוף וחלוקת בגדים לנזקקים.
בשיתוף עם יונתן קוטנר, עלה הרעיון של הפקת ערבי התרמה בהם יופיעו אמנים והקהל "משלם" על ההופעה בבגדים.
קוטנר השתתף בהפקת שני הפסטיבלים הראשונים.
נינט טייב הסכימה לפתוח את "פסטיבל בסוודר" הראשון בחורף 2009. בשנת 2010 הפסטיבל השני התקיים גם הוא במועדון "לבונטין 7" בהשתתפות אמנים ולראשונה גם חסרי בית סיפרו את סיפורם.
בשנים 2011–2012 לא התקיים הפסטיבל, בין היתר בשל המחאה החברתית.
דפני ליף הצטרפה למארגנים ב-2013. בשנת 2015, פסטיבל בסוודר 5, הצטרף לצוות ההפקה שהתרחב עם השנים גם המפיק והמוזיקאי רון דבני והפסטיבל עבר לראשונה למועדון הבארבי בת"א, כשבפסטיבל זה, בין היתר, השתתפו להקת הדג נחש.
בשנת 2022 חזר הפסטיבל במתכונת שונה והתקיים במספר ערים ברחבי הארץ בחודשי החורף (ינואר - פברואר) באותה שנה התרחש הפסטיבל בראשון לציון, קריית אונו, פרדס חנה וכפר סבא.
בשנת 2023 התקיים הפסטיבל בהוד השרון, כפר סבא, ראשון לציון, קריית אונו.
בשנת 2024 התקיים הפסטיבל בראשון לציון, כפר סבא ונתניה.
הרעיון של "מחזור אורבני" הושפע ישירות מתרבות הנגד של שנות ה-60 ומפסטיבל "Burning Man", בנוואדה ארצות הברית, כשרוח הפסטיבל היא להעניק דברים לאחרים ללא תמורה.
בנוסף, הפסטיבל גם הושפע מפסטיבל Live Aid, פסטיבל שהוקם על ידי המוזיקאי Bob Geldof והרעיון המרכזי בו הוא עזרה לאפריקה באמצעות המוזיקה.
רשימת אמנים שהשתתפו בפסטיבל לפי שנים
2009 – נינט טייב, חמי רודנר, עמית ארז, איה כורם, מיקרה שדה, יהוא ירון, נועה בביוב, יוסלס איי די, אלקטרה, קוואמי, קוטג', יעל דקלבאום והשחקן עמוס לביא.
2010 – קובי אוז, עמית ארז, אבי בללי, אפרת גוש, אמיר דדון, אריאל הורוביץ, זאב טנא, איה כורם, סגול 59, הפשרות, קוואמי, קרולינה, איתמר רוטשילד והדי ג'יי היו: אייל גולדמן (Funk Sinatra), אייל לניאדו.
2013 – חמי רודנר, איה כורם, זאב טנא, דני גלבוע, יהודה קיסר ולהקתו, סגול 59, איתמר רוטשילד, בני בשן, שרון מולדאבי, מלכה באיה, יעל דקלבאום...
די ג'יי אייל גולדמן (Funk Sinatra), אייל לניאדו, שימי קוברסקי וצח זמרוני.
2014 – חמי רודנר, מידנייט פיקוקס, סגול 59, שרון מולדאבי, דני גלבוע, דוד פרץ, יהודה קיסר ולהקתו, איה כורם, יעל דקלבאום, מלכה באיה, נועה מיי.
2015 – הדג נחש, עמיר לב, דן תורן, מלכה באיה, המכבסה של אצ'ה, tree, גיא בוקאטי, שרון מולדאבי, יהודה קיסר ולהקתו, יעל דקלבאום, סגול 59, תום רהב.
2016 – טיפקס, קרולינה, אבטיפוס, עלמה זוהר, עוז זהבי, יעל דקלבאום, חמי רודנר, דן תורן, יהודה קיסר, אבי בללי וגליה חי, סגול 59, גל דה פז בנד, פישי הגדול, סיסטם עאלי, מלכה באיה.
2017 – רמי פורטיס, אפרת גוש, יהלי סובול, להקת אבטיפוס, חמי רודנר, יהודה קיסר, דן תורן, יעל דקלבאום, רם אוריון, The Paz Band, סגול 59.
2018 - דנה ברגר, סי היימן, רונית שחר, אפרת גוש, סיון טלמור, גל דה פז, עינב ג'קסון כהן, קורין אלאל, דפנה ארמוני, אקו.
2022 - דודי לוי, סגול 59, ג'קו אייזנברג, Eliko Bass, Shookiz ,בר אלפנדרי, תופעת דופלר, פרויקט גיסנו, שחר כהן ודוד ישראלי ועוד..
2023 - אפרים שמיר, מיקי גבריאלוב, יהודה קיסר,דן תורן, חמי רודנר, ארז לב ארי, דודי לוי, אורן ברזילי, סי היימן, רונית שחר, דפנה ארמוני, דורי בן זאב, אליקו בס, שירה גבריאלוב, מיקה שדה, סגול 59,ליהיא אם, בן ארצי, יהלי סובול, תופעת דופלר, פלא אוזן ועוד..
2024 - שלמה גרוניך, יוני רועה, שולה חן, נתן רביץ, דן תורן, דודי לוי, אורן ברזילי, אליקו בס ,שי נחייסי, סגול 59, לירון בן שמעון, שקד מילר, רון רוזנפלד, בר אלפנדרי, ג'קו אייזנברג ועוד..
נואמים בולטים: דודו וייזר, איציק ווינגרטן, רוני סומק, ד"ר שמוליק שיינטוך, ד"ר שלומית בנימין, עו"ד גיל גן-מור, אודי בן-ארויה מעמותת "לשובע".
הבגדים והשמיכות שנאספים בפסטיבל מחולקים לחסרי בית, לפליטים ולנשים בזנות.
כמו כן, החל מהפסטיבל הרביעי, אוספת עמותת "לשובע" חלק ניכר מהבגדים ומחלקת בין ה"גגונים" השונים אותם היא מנהלת.
משנת 2022 ועד היום כאשר הפסטיבל מתקיים במספר ערים במקביל התרומה נמסרת לעמותה שונה בסוף כל פסטיבל.
פסטיבל אייל הזהב (ברומנית: Cerbul de Aur) הוא פסטיבל מוזיקה פופולרית ברומניה, הנערך מדי שנה בכיכר העירייה הישנה בבראשוב.
הפסטיבל נערך לראשונה ב-1968, אך ב-1971 נאסר על ידי השלטון הקומוניסטי.
לאחר נפילת השלטון במהפכה הרומנית (1989) חודש הפסטיבל ואורגן מחדש מ-1992. האירוע נערך בקיץ, ומשודר בשידור ישיר לטלוויזיה הרומנית.
בין השנים 2010 ל־2017 לא נערך הפסטיבל עקב בעיות תקציב.
2008 - הצמד הישראלי "תמי וניר" (תמי כספי-אשל וניר חלמיש).
הצמד זכה במקום ה-6 מתוך 30 משתתפים באותה שנה.
פסטיבל הבום בוקס (Boom Box) היה פסטיבל מוזיקה ישראלי שהתקיים אחת לשנה משנת 2014 ועד שנת 2019 והופק על ידי קבוצת זאפה.
הפסטיבל התקיים בדרך כלל בחודש ספטמבר, בפארק נחל חדרה.
בפסטיבל השתתפו לאורך השנים אמנים ישראליים כגון אביאור מלסה, אברהם טל, איזי, אליעד, ברי סחרוף, ג'ימבו ג'יי, דודו טסה, דודו פארוק, הדג נחש, התקווה 6, חנן בן ארי, טונה, מרסדס בנד, נטע ברזילי, סאבלימינל, עידו B וצוקי, פלד, רביד פלוטניק, Full Trunk, Balkan Beat Box ועוד.
טווח מחירי הכרטיסים נע בין 179 שקלים ל-210 שקלים, ומערך הסעות הוצע למבקרים.
+מספרתאריךמיקום123 בספטמבר 2014פארק נחל חדרה212 בספטמבר 2015פארק נחל חדרה31 באוקטובר 2016פארק נחל חדרה419 בספטמבר 2017פארק נחל חדרה522 בספטמבר 2018פארק נחל חדרה628 בספטמבר 2019לייב פארק ראשון לציון
מאז פרוץ מגפת הקורונה לא התקיים הפסטיבל.
פסטיבל SoLow (או סולואו חיפה) הנקרא גם פסטיבל אינדי בתחתית, הוא פסטיבל מוזיקה ואמנות עירוני המתקיים בחיפה.
בין השנים 2016-2014 הופק על ידי עיריית חיפה פסטיבל מוזיקה בשם "חיפה 100 לייב", אשר כלל 100 הופעות מוזיקה פתוחות לקהל ללא תשלום במקומות שונים בעיר התחתית שבחיפה.
פסטיבל SoLow הראשון נערך בנובמבר 2017 בייסודו של מפיק מוזיקת האינדי בן ריפתין.
בין הלהקות שהופיעו בפסטיבל הראשון: Wire , אלון עדר והלהקה, לונא אבו נסאר, Tiny Fingers, בום פם, המסך הלבן ועוד.
הפסטיבל השני שנערך בנובמבר 2018 אירח בין השאר את האמנים אסתר רדא, הילה רוח, זקני צפת 2, יהוא ירון ועוד.
סרטון שנוצר כדי לקדם את הפסטיבל, שבו השחקן איתי זבולון מגלם את חיפה כאשה בטיפול פסיכולוגי, הפך לוויראלי.
ב-2019 הופיעו מינימל קומפקט במסגרת סיבוב הופעות האיחוד של הלהקה, נגה ארז, רד אקסס, Tatran, האחים צברי, סיסטם עאלי ועוד.
בשנה זו שטח הפסטיבל התפרש במתחם הממוקם בנמל חיפה, מעבר לפסי המסילה של תחנת הרכבת מרכז-השמונה.
פסטורלה אמריקנית הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של יואן מקגרגור, שאף שיחק בתפקיד הראשי בסרט.
התסריט נכתב על ידי ג'ון רומנו, על פי הרומן "פסטורלה אמריקנית" מאת פיליפ רות.
בסרט השתתפו גם השחקנים ג'ניפר קונלי, דקוטה פנינג, פיטר ריגרט, רופרט אוונס, אוזו אדובה ודייוויד סטראתיירן.
הסרט מתאר את קורותיה של משפחה אמריקאית מבוססת - זוג הורים ובתם, על רקע הצטרפותה של הבת למחאה פוליטית-חברתית אלימה נגד ההסתבכות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם ומאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות.
סיפור המסגרת של הרומן הוא פגישת מחזור לאחר 45 שנים של בוגרי תיכון מזדקנים בניוארק שבה משתתף נתן צוקרמן (דייוויד סטראתיירן), דמות המספר, שחוזרת בכמה מספריו של רות ומשמשת לו מעין אלטר אגו.
פגישת המחזור מתרחשת ב-1995, ובמהלכה צוקרמן פוגש את חברו לכיתה ג'רי לבוב (רופרט אוונס).
ג'רי מגולל את קורות חייו הטראגיות של אחיו הגדול, סימור "השוודי" לבוב, שלהלוויתו המתקיימת למחרת הוא מגיע.
סימור לבוב, יהודי-אמריקאי שהוא ספורטאי מצטיין, מציג לאביו, לוּ לבוב (פיטר ריגרט), בעל מפעל משגשג לייצור כפפות, את בת זוגו, דון (ג'ניפר קונלי), על מנת שיאשר את נישואיהם.
לוּ מתנגד תחילה לנישואי בנו עם גויה הרוצה לשמור על מנהגי דתה, אך מתרצה לאור נחישותה.
לבני הזוג נולדת בת, מרדית ("מרי") והם מתיישבים בחווה חקלאית באולד רימרוק, במרחק 30 מייל מניוארק, שם הם מגדלים פרות, וסימור מצטרף למפעל של אביו.
מרי סובלת מגמגום קל, ונמצאת עקב כך בטיפול פסיכולוגי.
בגיל 12 היא נרגשת מאוד למראה שידור חדשות שמציג את ההצתה העצמית של טיק קואנג דוק בסייגון, בירת דרום וייטנאם.
בתחילת לימודיה בבית הספר התיכון מרי (דקוטה פנינג) משתתפת בהפגנות בניו יורק נגד מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בהמשך היא תומכת במפגינים האפרו-אמריקאים במהומות ניוארק של שנת 1967 , אף שאלה מאיימים גם על מפעל הכפפות, שעבר לניהולו של אביה.
בהמשך לכך מופעלת פצצה בבית הדואר השכונתי, הורסת אותו וגורמת למותו של מנהל בית הדואר.
מרי היא החשודה העיקרית בפיגוע, ואף שהוריה אינם מאמינים לכך, הם הולכים לביקור תנחומים אצל אלמנתו של ההרוג בפיגוע.
מרי יורדת למחתרת ומנתקת קשר עם הוריה.
סימור מנסה לאתר את מרי, אך ללא הצלחה.
כעבור זמן מגיעה למפעל הכפפות ריטה כהן (ולורי קרי), ומבהירה שהיא יודעת היכן מרי נמצאת.
היא דורשת מסימור שיגיע עם 10,000 דולר לחדרה במלון, ושם תמסור לו מידע על מרי.
כשסימור מגיע, ריטה מנסה לפתות אותו לשכב איתה, והוא מסתלק נסער תוך שהוא שוכח את הכסף בחדרה.
כשהוא נזכר בכך הוא חוזר, אך ריטה כבר נעלמה עם הכסף.
חייהם של ההורים אחוזי הטראומה משתבשים.
כל מאמציהם לאתר את מרי עולים בתוהו.
דון סובלת מהתמוטטות עצבים שלאחריה היא נואשת מלמצוא את מרי, ואילו סימור לא מרפה מכך.
לילה אחד בשנת 1970 הוא רואה את ריטה כהן ברחוב בניו יורק, ודורש ממנה באלימות שתביא אותו אל מרי.
ריטה נענית לדרישתו, ומביאה אותו לאזור מגורים נטוש בניוארק, שם מרי חיה.
סימור פוגש שם את מרי, שנראית מוזנחת מאוד, והיא מתוודה בפניו שפצצות שיצרה גרמו לרציחתם של ארבעה אנשים.
עוד היא מספרת שבמהלך חייה המחתרתיים נאנסה ונשדדה, ולאחר מכן בחרה בחיי סיגוף של ג'ייניזם.
היא מסרבת לחזור עם סימור לביתם.
אלה היו פגישותיו האחרונות של סימור עם מרי, אף שהוא חזר שוב ושוב במשך השנים למקום פגישתם האחרונה, בתקווה לשוב ולפגוש אותה.
נתן צוקרמן מגיע להלווייתו של סימור, שבה משתתפים גם ג'רי לבוב, דון ומלווים נוספים.
לקראת תום ההלוויה מגיעה מרי, מתעלמת מאמה ומדודה ומכל יתר המלווים, וניגשת לארונו של סימור.
שחקנ/יתדמות יואן מקגרגור סימור "סוויד" לבוב, אתלט מצטיין בתיכון, ולאחר מכן תעשיין כפפות מצליח ג'ניפר קונלי דון לבוב, מלכת יופי ואשתו של סימור דקוטה פנינג מרדית ("מרי") לבוב, בתם המתבגרת של סימור ודון לבוב.
את דמותה בגיל 8 ובגיל 12 גילמו שחקניות אחרות פיטר ריגרט לו לבוב, אביו של סימור רופרט אוונס ג'רי לבוב, אחיו הצעיר של סימור אוזו אדובה עובדת ותיקה במפעל הכפפות דייוויד סטראתיירן נתן צוקרמן, המספר, חברו ללימודים של ג'רי לבוב
פסטיבל גולדסטאר עיר הבירה חיפה הוא פסטיבל בירה שהתקיים מדי שנה בחיפה.
עד 2007 נערך הפסטיבל בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב, ב-2008 הועתק מיקום הפסטיבל לחוף הסטודנטים בחיפה, לאחר מכן עבר הפסטיבל למגרשי אתוס בעיר.
הפסטיבל התקיים יומיים ברצף, בימים רביעי וחמישי, והיה פתוח לקהל מעל גיל שמונה עשרה ללא תשלום.
חברת "טמפו" שיווקה בפסטיבל את מגוון מותגי הבירה אותם היא מייצגת בדגש על "גולדסטאר".
הפסטיבל משך אליו קהל של עשרות אלפי אנשים, ובעיקר צעירים, ושבר מספר שיאי גינס וביניהם "הבר הגדול בעולם" ו"הבר הגבוה בעולם".
ב-2019 הופסק קיומו של הפסטיבל.
מדי שנה הופיעו בפסטיבל מגוון מוזיקאים ולהקות.
שנה ערב ראשון ערב שני2013עברי לידר, עילי בוטנרדודו טסה, אברהם טל2017היהודים2018כנסיית השכל, התקווה 6הדג נחש
פסטורליה או פסטורלה הוא אורח-חיים של רועים, ובהשאלה סוגה, סגנון או יצירה באמנות או בספרות אשר מתארים אורח-חיים כפרי, בייחוד באופן אידילי, רומנטי ונוסטלגי, המדגיש שלווה, תום וקרבה אל הטבע.
המונח פסטורליה מקורו במילה הלטינית לרועה: Pastor.
במחקר מודרני, פסטורליזם הוא גידול ורעיית בהמות מבויתות, ובהקשר זה משמעות המונח "פסטורלי" הוא "של רועים".
אך בשימוש מודרני יומיומי כשם תואר, "פסטורלי" בדרך-כלל משמעותו "שליו", ותכופות מתאר מקומות ונופים ציוריים המרוחקים מן הערים הגדולות.
בלטינית, שירים פסטורלים נקראים אקלוגות (eclogues), על שם קובץ שירה של המשורר הרומי ורגיליוס.
פסטורליה נקראת גם ביוונית בוקוליקון (βουκολικόν) ובצורה האנגלית בוקוליק, מונח שנגזר מן המילה היוונית העתיקה לרועה בקר.
במוזיקה של הבארוק, פסטורלה היא מלודיה בטרצות מעל תו נמוך חוזר על עצמו, בדרך-כלל במשקל משולש של 6/8, 9/8 או 12/8, המחקה נגינת חמת חלילים איטלקית (כלי נגינה עממי שהיה נפוץ אצל רועים וכפריים).
בכך דומה הפסטורלה לטרנטלה, אך היא בעלת מפעם איטי יותר.
פסטורלות מופיעות במוזיקה של דומניקו סקרלטי, יוהאן סבסטיאן באך, ארכאנג'לו קורלי, באופרה וילהלם טל של ג'ואקינו רוסיני, ובפרק השלישי בקונצ'רטו "האביב" מתוך ארבע העונות של ויוואלדי.
התאורטיקן ומבקר הספרות הבריטי טרי גיפורד הציע שלוש דרכים שונות להגדרת פסטורליה ספרותית.
ההגדרה הראשונה מנקודת המבט של היסטוריה של הספרות, בה יצירות העוסקות באורח חיים כפרי ובמיוחד של רועים.
ההגדרה השנייה מוסיפה תנאי נוסף: הפסטורליה מדגישה, באופן נרמז או מפורש, את הניגוד בין חיי הכפר לחיים העירוניים.
בהגדרה השלישית, חיי הכפר מתוארים באופן שלילי.
בסיפור דומוזי ואיננה במיתולוגיה המסופוטמית, דומוזי (תַּמּוּז בהגיה העברית) הוא אל פריון המוצג בדמות נער רועה, ומגלם בדמותו את הטבע.
התנ"ך מתאר את האבות, את משה, את דוד בנערותו ואת הנאהבים בשיר השירים כרועים.
הוא אף מדמה את אלוהים לרועה מאמיניו, לעיתים על רקע אידילי: .
פאן, אל הרועים במיתולוגיה של יוון העתיקה, הוצג בדמות אדם למחצה ותיש למחצה, כמנגן בחליל וחי חיי שעשועים בטבע בחברת רועים ונימפות.
פאן קושר עם אזור ארקאדיה, ושניהם היו לסמלים נפוצים של פסטורליה באמנות ובתרבות המערב.
האקלוגות , קובץ שירים פסטורלים של המשורר הרומי ורגיליוס במאה הראשונה לפנה"ס.
כתובים במשקל הקסמטר דקטילי, הם הושפעו מן המיתולוגיה היוונית, וסייעו להפיץ את מושג ארקאדיה הפסטורלית בתרבות המערב.
דפניס וכלואה : רומן הלניסטי מן המאה ה-2, מתאר את אהבתם התמימה של זוג רועים.
הברית החדשה, וכתבים מאוחרים יותר בנצרות, מתארים את ישו באופן אלגורי בדמות הרועה הטוב.
אמינטה, מחזה משנת 1573 מאת המשורר האיטלקי טורקוואטו טאסו, העוסק באהבה בעולם טבעי אידיאלי.
בהשפעתו חוברו מאות מחזות ושירים פסטורלים באירופה.
תשעה מתוך חמישים הסצנרי (תקצירי מחזות) שפרסם אמן הקומדיה דל'ארטה פלמיניו סקאלה ב-1611 מוגדרים "פסטורלה".
לוח שנת הרועים מאת אדמונד ספנסר: קובץ של 12 שיחות פסטורליות, אחת לכל חודש בשנה, שהשפיע רבות על השירה האליזבתנית.
כטוב בעיניכם מאת וויליאם שייקספיר: קומדיה רומנטית המתארת את אהבותיהם של אצילים גולים החיים כרועים ביער ארדן.
גם במחזות השייקספירים חלום ליל קיץ ואגדת חורף שזורות נימות פסטורליות.
לישרים תהילה, מחזה מוסר פסטורלי משנת 1743 של משה חיים לוצאטו.
הסימפוניה השישית של בטהובן ידועה בכינויה "הפסטורלית".
אסכולת נהר הדסון: קבוצת ציירי נוף מן מאה ה-19 בארצות הברית, שביקשו ליצור קשר ייחודי בתמונותיהם אל רוחה של יבשת אמריקה, בה הטבע ובני אדם שוכנים יחד בהרמוניה.
היידי בת ההרים, ספר לילדים משנת 1880 מאת הסופרת השווייצרית יוהנה ספירי.
ז'אן דה פלורט ומאנון, רומנים מאת מרסל פניול משנת 1963, וסרטי קולנוע של קלוד ברי שנעשו לפיהם בשנת 1986.
פסטורלה אמריקנית: רומן מאת פיליפ רות וסרט קולנוע שנעשה לפיו.
השם הוא אירוני שכן חיי הכפר מסתברים כאלימים.
אירוע הריקוד של אמסטרדם הוא כנס ופסטיבל למוזיקה אלקטרונית בן חמישה ימים המתקיים מדי שנה באמצע אוקטובר.
האירוע, המאורגן על ידי The Amsterdam Dance Event Foundation, מציע תוכנית מלאה של כנסים והרצאות בשעות היום, ובשעות הלילה הופעות של אמני מוזיקה אלקטרונים מהבולטים בתחומם,
בכלל זה למעלה מ-1,000 אירועים ו-2,500 אמנים במשך חמישה ימים ב-200 מועדונים ומקומות.
האירוע הבולט ביותר הוא פסטיבל המוזיקה של אמסטרדם (AMF) ביוהאן קרויף ארנה במוצאי שבת.
ADE מושך לעיר למעלה מ-400,000 אנשים מכל העולם, מה שהופך את אמסטרדם לאחת מערי המועדונים העמוסות בעולם.
האירוע מתחיל ביום רביעי בכנסים בשעות היום ובתוכנית הפסטיבל הענפה (יום ולילה) ומסתיים ביום שני בבוקר.
ADE החל ב-1996 ככנס בן שלושה ימים והשתתפו בו 300 נציגים עם הופעות של כשלושים תקליטנים.
ADE פותח את שעריו גם למוזיקאים לא מקצועיים עם ADE Sound Lab, שם אמנים ומפיקים ששואפים לפרוץ בעולם המוזיקה, מוזמנים לפגוש כמה מהאמנים, התקליטנים והמפיקים הפופולריים והמבוקשים בעולם פנים אל פנים כדי לקבל חוות דעת של מומחים על עבודתם.
היוזמה האחרונה של האירוע היא ADE by Day, שהחלה בשנת 2011 (אז נקראה: ADE Playground) כחלון ראווה טכנולוגי חדש, אך מאז 2012 כוללת כ-50 אירועים, הופעות הפתעה בשעות היום של תקליטנים מובילים, תערוכות אמנות והופעות, קווי מוצרים מיוחדים, הקרנות סרטים, כמו גם הנחות בחנויות ובברים.
ב-2012 הוכרז גם ש-ADE תעבור באופן רשמי מאירוע של ארבעה ימים לחמישה ימים בגלל המספר ההולך וגדל במהירות של אירועי 'אחרי' ביום ראשון.
ההרכב בשעות היום והלילה כולל למעלה מ-2,500 אמנים כמו גם מבחר של כישרונות מקומיים ובינלאומיים, שמנגנים בפני סך של יותר מ-400,000 מועדונים וחובבי מוזיקה באולמות בכל רחבי העיר.
פסטיבל ג'רש לתרבות ואמנויות הוא פסטיבל הנערך מדי שנה באתר הארכאולוגי (יווני, רומי) ליד העיר ג'רש, בצפון ירדן.
במסגרת הפסטיבל מתקיימים הופעות של זמרות וזמרים, מופעי מחול פולקלורי, הצגות ומופעי אופרה, בביצוע אמנים בעיקר ממדינות ערב ומכל רחבי העולם.
הפסטיבל נוסד בשנת 1981 על ידי המלכה נור, אשתו הרביעית של חוסיין מלך ירדן.
הפסטיבל התחיל בצניעות, ונערך בחסות אוניברסיטת אל-ירמוכ ובהמשך הופק בחסות משרד התרבות הירדני.
הפסטיבל נערך באתר העתיקות שליד העיר ג'רש כשהוא מואר, והעתיקות הן החלק הראשי בתפאורה.
במהלך השנים, השתתפו בפסטיבל עשרות דמויות אמנותיות וספרותיות מובילות, כמו פיירוז, סבאח פח'רי, ג'ורג' ואסוף, ורדה, סמירה סעיד, מרסל ח'לייף, מגדה אל-רומי, אדוניס, מלחם ברכאת, המשורר מחמוד דרוויש, המשורר סמיח אל-קאסם ועוד.
מאז היווסדו של הפסטיבל, האופוזיציה האסלאמית בירדן ראתה בו השחתה מוסרית והתנגדה לקיומו.
בשנת 1991 במהלך מלחמת המפרץ, הייתה בפרלמנט התנגדות עזה לקיום הפסטיבל, אך ממשלת ירדן החליטה לקיימו ובאותה שנה הופיעו בתוכנית הפסטיבל זמרים מפורסמים שיצירותיהם היו בעלי אופי ערבי - לאומני, כמו: מרסל ח'ליפה , ג'וליה בוטרוס ומג'דה אל רומי.
בשנת 2008 הופסק פסטיבל ג'רש והוחלף ב שהתקיים במקום ובמועדים הרגילים של פסטיבל ג'רש בקיץ 2008. ממשלתו של מערוף אל-בח'ית החליטה לחדש את פסטיבל ג'רש בקיץ 2011, לאחר הפסקה בת 3 שנים.
בשנת 2023 הפסטיבל התקיים בחסות עבדאללה השני מלך ירדן, לרגל מלאות 100 שנה לממלכה ההאשמית.
הפסטיבל כלל מעל 40 הופעות של אמנים ובכללם זמרים מפורסמים, להקות מחול פולקלורי מתרבויות שונות, מפגשי שירים ומשוררים, תוכנית לגילוי כישרונות צעירים ועוד.
פסטיבל אופקים לתיאטרון רחוב בנגב הוא פסטיבל תיאטרון רחוב הנערך באופן שנתי בשדרות הרצל שבעיר אופקים מאז שנת 2016.
מאז הקמתו, הפסטיבל נערך בחודש אוגוסט.
האירוע נמשך לאורך יומיים, והוא מתקיים בשעות הערב.
בעת האירוע, שדרות הרצל נסגרת לתנועת כלי רכב והופכת למדרחוב, במקטע שבין רחוב מבצע קדש עד לאחר רחוב מבצע משה.
בפסטיבל מוצגים פסלים חיים ומופעי תיאטרון רחוב, מחול ומוזיקה.
הפסטיבל מופק ומנוהל אמנותית על ידי ג'קי בכר.
פסטיבל ג'נסיס הוא פסטיבל מוזיקה ישראלי, שנתי, המתקיים בגן לאומי מעיין חרוד ומציע חוויית קמפינג בטבע וכולל הופעות של עשרות אמנים ישראליים מובילים, במגוון סגנונות מוזיקליים.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה מאז 2021 (למעט שנת 2024 בה נדחה עקב המצב הביטחוני) והוא נמשך לשני ימי הופעות ושני לילות קמפינג.
בכל שנה משתתפים בפסטיבל מיטב האמנים הישראליים, כולל כאלה שפרצו את גבולות ישראל ומופיעים בפסטיבלים בינלאומיים.
הפסטיבל מושך אליו קהל מגוון וחובבי מוזיקה מכל רחבי הארץ, ומדי שנה מגיעים אליו עשרות אלפי אנשים.
פסטיבל ג'נסיס הושק בשנת 2021 על ידי קבוצת טו מיקס (ToMix), במהלך מגפת הקורונה, מתוך הרצון לאפשר לאנשים להתכנס, ליהנות ממוזיקה משותפת, ולהתחבר מחדש לטבע ולאוויר הפתוח.
שמו, "ג'נסיס" (בראשית), מסמל התחדשות, חיבור בין אנשים, והערכה מחודשת ליופייה של הארץ.
סמל הפסטיבל הוא עגור, המסמל חופש, נדידה והתכנסות בקהילות גדולות.
הפסטיבל הראשון התקיים בפארק הירדן והחל משנת 2022, הוא מתקיים בגן הלאומי מעיין חרוד.
בשנת 2024 נדחה הפסטיבל בשל המצב הביטחוני (אירועי 7 באוקטובר והלחימה בצפון) והוא צפוי לשוב בשנת 2025.
בפסטיבל מופיעים אמנים ממגוון ז'אנרים, כולל: ישראלי, היפ הופ, רוק, טראנס, טכנו ומוזיקת עולם.
כחלק מחזונו, הפסטיבל מקדם אמנים צעירים וחדשים, ומעניק להם את במת OASIS, במטרה להרחיב את אופקי הקהל ולהפגיש אותו עם מוזיקאים ומוזיקה חדשה.
במתחם הפסטיבל פועלות שלוש במות מרכזיות:
בנוסף, בפסטיבל מתחמי אוכל ושתייה, סדנאות שונות ומתחם קמפינג.
פסטיבל קהילתי אזרחי הוא אירוע ציבורי המאורגן בקהילה המקומית או השכונתית, במטרה ליצור תחושת שייכות, העצמה תרבותית ויצירת פורום לפעילות תרבותית אזרחית משותפת.
פסטיבלים אלו מתאפיינים בהפקות קטנות או בינוניות, תוכן המבוסס על פעילות תושבים ואנשי קהילה, סימבוליקה אמנותית-חברתית ולעיתים מסר אזרחי.
הם מתקיימים בבתים פרטיים, חצרות, פארקים עירוניים או מרכזים קהילתיים, עם דגש על השתתפות ללא תלות במעמד חברתי או כלכלי.
נגישות וצדק חברתי – האירועים מתקיימים בחינם או בעלות סמלית.
יוזמה מקומית עצמאית וצוותים מארגנים מטעם הקהילה – דגש על ייצור תכנים על־ידי תושבים כמו: סדנאות, מופעים, אמנות רחוב, תערוכות ומוזיקה.
שייכות וזהות – האירוע מחזק את הזהות הקבוצתית, שכונתית-קהילתית, יוצק משמעות למרחב המקומי מחזק את הכוח החברתי בישוב.
פסטיבל בשקל - אחד הפסטיבלים האזרחיים קהילתיים הראשונים בארץ.
הפסטיבל מופעל על ידי עמותה שהוקמה בשנת 2001. מטרת העמותה היא להעשיר את התרבות בפריפריה ולאפשר לכולם לצרוך אותה.
בפסטיבל התחילו לרוב מחשיבה בשיתוף קבוצות בני נוער מקומיות שהיו מעורבות בקביעת התכנים.
הפסטיבל התפתח להתרחשויות לאורך כל השנה, ולא רק בהופעות השיא, בסניפים של תנועת תרבות ברחבי הארץ.
הפסטיבל היה פעיל בעשרות מוקדים ברחבי הארץ, כולל יישובים ערביים.
פסטיבל הרשת - פסטיבל שמארגנת קהילת הרשת בבאר שבע מאז 2015. פסטיבל מתייחס לכלל תושבי העיר כשותפים לעשייה.
בפסטיבל מתקיימות עשרות סדנאות לימוד פתוחות לשיתוף ידע ללא תשלום.
פסטיבל שייח' אבריק - פסטיבל פסטיבל שייח' אבריק לתרבות אזרחית, שהוקם על ידי תושבי קריית טבעון בשנת 2016 מתוך יוזמה עצמאית.
רוב האירועים מתקיימים במקומות ציבוריים כמו המרכז המסחרי וחלקם בבתים פרטיים.
שייח אבריק הוא מהפסטיבלים האזרחיים הגדולים בארץ ומהווה השראה לפסטיבל דומים.
פסטיבל דרך הנדיב - פסטיבל שמתקיים בפרדס חנה-כרכור מאז 2018. הפסטיבל מתבסס על יצירה עצמית, אחריות אישית ונדיבות והוקם בהשראת פסטיבל שייח אבריק בקריית טבעון.
הוא כולל מאות אירועים של מופעים, הצגות וסדנאות פרי יצירתם של תושבי פרדס חנה־כרכור והאזור.
כחלק מפסטיבל דרך הנדיב, מתקיים "אלטרנדיב" - פסטיבל מוזיקה אלטרנטיבית.
פסטיבל נווה נאמן - ב-2019 הוקם פסטיבל טררם נווה נאמן ברמת השרון.
הפסטיבל מקיים מאז ועד היום פעם בשנה אירועים ללא עלות המתקיימים בין בתים, בגינות, ביוזמת יוצרים מתחומי סדנאות אוכל, קולנוע, תיאטרון, קיימות, מוזיקה, גוף ונפש, ופעילויות להורים וילדים.
הפסטיבל מתאפיין במתן מקום לקבוצות השונות החיות באזור - חילונים, מסורתיים ודתיים.
הנביא חבקוק בחצרות - פסטיבל שהחל לפעול בקיבוץ חוקוק ב-2019 בהשראת הפסטיבלים האזרחיים בקרית טבעון ופרדס חנה-כרכור.
הפסטיבל התהווה כביטוי לקהילת חוקוק בה חיים תושבים רבים בעלי שאיפות אמנותיות.
הפסטיבל שואף להיות בית ליזמי תרבות מאזור צפון עמק הירדן ולחזק את החיבור בין הקבוצות השונות באזור אשר מרוחקות מבחינה גאוגרפית האחת מהשניה.
הפסטיבל שואף לתת במה לכמות בלתי מוגבלת של יצירות ויוזמות כאשר המבקרים המגיעים לאירועים משמשים לא רק כקהל צופה אלא גם כתומכים המעודדים את היוצרים להמשיך ולבטא את עצמם.
פסטיבל Halfmoon הוא פסטיבל למוזיקה אלקטרונית המתקיים פעמיים בחודש באי קופנגן שבתאילנד.
הפסטיבל נערך בלב הג'ונגל של קופנגן ומושך אליו אלפי משתתפים מדי מהדורה, ביניהם קהל רחב של מטיילים ישראלים.
לצד מסיבת פולמון ו־Jungle Experience, נחשב הפסטיבל לאחד מאירועי המוזיקה האלקטרונית המרכזיים בתאילנד.
הפסטיבל נוסד בשנת 2002 על ידי ג'או פטנסירי (Jao Pattanasiri), במטרה להציע חלופה פחות מסחרית ל־Full Moon Party.
במהדורה הראשונה השתתפו כ־500 חוגגים בלבד.
עם השנים התרחב הפסטיבל ומושך כיום עד 3,000 משתתפים בכל מהדורה.
בשנת 2014, על רקע ההפיכה הצבאית בתאילנד, התקיים הפסטיבל כסדרו והוזכר בדיווחים בינלאומיים כסמל לעמידות ענף התיירות במדינה.
הפסטיבל מתקיים מדי חודש פעמיים – כשבוע לפני ה־Full Moon Party ושבוע לאחריו – ונמשך לילה שלם.
משנת 2020 התרחב הפסטיבל למבנה דו־יומי:
יום ראשון (Beachside Bliss) – מסיבת פתיחה במתחם Harmony Beach Club, הכוללת בריכות, מסעדות, מופעי אש ופעילויות חוף.
יום שני (Immersive Jungle Energy) – המסיבה המרכזית בלב הג'ונגל באזור Ban Tai, עם שלוש במות עיקריות: Prime Stage, G Floor ו־The Cave, בהן מנוגנים פסייטרנס, האוס, טכנו.
במהלך השנים הופיעו בפסטיבל אמנים בינלאומיים בולטים בסצנת הפסייטרנס והמוזיקה האלקטרונית, בהם בלסטויז, WHITENO1SE, Ranji, שלומי ברג, Junam (רן מוסאי), Neelix, Liquid Soul, Ghost Rider, ואחרים.
הפסטיבל ידוע כאלטרנטיבה ל־Full Moon Party ונחשב ממוקד יותר במוזיקה ובחוויה התרבותית.
המיקום בג'ונגל נבחר גם כדי לצמצם את ההשפעה הסביבתית של אירועי חוף המוניים ולשמור על אווירה אינטימית יותר.
הקהל בפסטיבל מגוון ובינלאומי, עם נוכחות ישראלית בולטת – הן מצד מטיילים ישראלים, והן מצד אמנים ישראלים אשר מופיעים בו באופן קבוע.
Electric Daisy Carnival (בקיצור: EDC) הוא מותג פסטיבלים בין-לאומי של מוזיקה אלקטרונית המופק בידי חברת ההפקות Insomniac.
אירוע הדגל מתקיים מדי שנה בחודש מאי במסלול המרוצים Las Vegas Motor Speedway בלאס וגאס, וכולל הופעות של די־ג'יים ומפיקים מז'אנרים שונים של מוזיקה אלקטרונית לצד מיצבי אמנות, מתקני שעשועים ומופעי פירוטכניקה.
בנוסף לאירוע המרכזי בארצות הברית, מתקיימות מהדורות של EDC במדינות שונות ברחבי העולם, בהתאם לשנה ולזמינות לוקיישנים.
שורשי המותג בקהילת הרייב של קליפורניה בשנות ה־90, כאשר אינסומניאק החלה להפיק אירועים תחת השם EDC בשנת 1997 בלוס אנג'לס.
ב־2011 עבר אירוע הדגל ללאס וגאס והתרחב לפורמט של שלושה לילות.
במהלך השנים נפתחו גם מהדורות אזוריות בארצות הברית ומחוצה לה (כגון מקסיקו, סין, יפן וקוריאה), בהתאם לאישורים רגולטוריים ולזמני הפקה.
בימות ואסתטיקה – הפסטיבל מאופיין בבמות ענק מרובות עם עיצובי־על מתחלפים, מופעי תאורה, לייזרים, זיקוקים ומופעי רחוב.
לצד המוזיקה נוכחים מיצבי אמנות אינטראקטיביים ומתקני שעשועים.
טווח מוזיקלי – האוס, טכנו, טראנס, בס, דרם אנד בייס ותת־ז'אנרים נוספים של EDM, עם שילוב של שמות מיינסטרים ואמנים נישתיים.
חוויית קהל – דגש על תלבושות, אווירת קרנבל ותשתיות לוגיסטיות של מתחם ענק (שאטלים, קמפינג באתר בחלק מהשנים, וכדומה).
ל־EDC מספר אזורי במה קבועים בשם, כאשר העיצוב משתנה משנה לשנה:
Kinetic Field – הבמה הגדולה ביותר של אירוע הדגל בלאס וגאס.
Circuit Grounds – מתחם מרובה מסכים ותאורה היקפית.
Neon Garden, Quantum Valley, ועוד – בימות המתמקדות בתתי־ז'אנרים (כגון טכנו או טראנס).
במהלך השנים נערכו מהדורות של EDC במקומות שונים, בהתאם לשינויים לוגיסטיים והיתרים:
ארצות הברית – לאס וגאס (אירוע דגל), אורלנדו (פלורידה), ועוד.
אמריקה הלטינית – מקסיקו סיטי, מדיין.