tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחלקת השיש יוצר שיש מלאכותי לפי פטנט שנרשם על ידי מנדלבליט תחת השם גלומיט.
בהמשך הרחיב המפעל את העיסוק בשיש המלאכותי והטבעי והעסיק כ-400 עובדים.
באותה תקופה רכש מנדלבליט שטחים רבים בירושלים וסביבתה, ובהם בבית איכסא ובליפתא, בסמוך לתל ארזה.
לימים מכר חלק מהקרקעות שליד תל ארזה לחברת הבנייה של פאג"י.
במהלך שנות ה-40, בעוד שני בתי החרושת בירושלים ובחיפה עובדים, התוודע מנדלבליט לבלוק האיטונג, כנראה מקריאה בעיתונות זרה.
הוא סבר שזו אבן מתאימה ביותר לאקלים הארץ, "האבן הנושמת" כינה אותה.
מנדלבליט נסע לסטוקהולם למפעל איטונג השוודי, פגש את מנהלי המפעל וקיבל מידם את הזיכיון ליצור לבנת האיטונג בישראל.
עתה נחוץ היה מימון להקמת המפעל.
מנדלבליט סבר שלבנת האיטונג תתרום לבנייה הרבה הנחוצה לנוכח גלי העלייה הצפויים עם הקמת המדינה, אך פנייתו של מנדלבליט לשרת העבודה דאז גולדה מאיר לא הניבה מימון, אף כי הובטחו לו הטבות שונות.
הוא נסע לניו יורק, פנה לקהילה היהודית ואכן נמצאו מממנים מקרב הקהילה.
עתה נותר לקנות מגרש מתאים להקמת המפעל.
מנדלבליט בחר מגרש במושבה פרדס-חנה.
בשנת 1950 מפעל איטונג בשוודיה שלח לישראל שני מהנדסים שוודים, שהשתכנו תקופה ממושכת במלון לב הכרמל על הר הכרמל.
במשרד ברחוב כיאט 6 בעיר התחתית בחיפה החלו מנדלבליט והמהנדסים בתכנון המפעל העומד להיות מוקם.
מועצת פרדס חנה, שהמפעל המוקם עתיד היה לתת פתרון לאבטלת תושביה, תרמה את חלקה בסלילת כביש, שחצה את פסי הרכבת והגיע עד לאתר המפעל.
באותו זמן נערמו טונות של ציוד בנמל חיפה, ציוד שנשלח מהמפעל השוודי והועבר לאתר.
כך מפעל איטונג החל לקרום עור וגידים.
ב- 1952 כבר עמד המפעל על תילו והחל בראשית תפקודו.
מנדלבליט לא שקט על שמריו ואף פנה לתחומים אחרים – לא רק בתחום אבני הבנייה – ותכנן להקים מפעלים נוספים.
כך יצר קשר עם חברת "דנו" הדנית, שהמפעל שלה בקופנהגן התמחה בהפיכת זבל לדשן.
הוא קיבל גם ממנה זיכיון להקמת מפעל דשן בישראל.
הוא תכנן גם להקים מפעל ליצור אדנים לפסי הרכבת, אולם פטירתו ב-1953 קטעה את התוכניות האלה.
מנדלבליט נפטר ב-4 בספטמבר 1953 ונקבר בחיפה.
לאחר פטירתו של מנדלבליט, המפעלים עברו לידי מנהלים חדשים.
בית החרושת למרצפות בירושלים נמכר, ובית חרושת אבן עבר לידי סולל בונה ובכך הוסיף את תחום השיש לתעשיית המחצבות של אבן וסיד.
מפעל איטונג, לאחר כמה שנות שפל התאושש, הלך ופרח ומימש את חזונו של מנדלבליט, חזון "האבן הנושמת", האבן שמתאימה לבנייה בישראל עד היום.
בכך היה מנדלבליט ממניחי התשתית ליוזמה הפרטית במפעלים בקנה מידה לאומי לפי הדגם הקפיטליסטי הליברלי.
בצד פעילותו התעשייתית יצחק מנדלבליט עסק גם בפעילות ציבורית.
הוא היה פעיל מרכזי בהתאחדות בעלי התעשייה, שייצג את התעשיינים שהחלו לפעול בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים.
באותו זמן נוסדה מפלגת הציונים הכלליים ומנדלבליט היה אחד מפעיליה המרכזיים.
בתחום הכלכלי והתעשייתי הוא תמך בקפיטליזם ליברלי וביוזמה פרטית.
אולם בתחום המדיני היה מנדלבליט יוני, הוא תמך בהגנה והתנגד לרוויזיוניסטים.
במהלך מלחמת העצמאות נתמנה מנדלבליט ליו"ר ועדת המצב בחיפה, שטיפלה בהקמת מנגנון שירותים לציבור בעיר במהלך המלחמה.
יצחק איש נינוה, או יצחק הסורי (סורית: ܡܪܝ ܐܝܣܚܩ ܕܢܝܢܘܐ – מרי איסחק דנינוא, "מר יצחק מנינוה", יוונית: Ἰσαὰκ Σύρος – אִיסַאַק סִירוֹס, "יצחק הסורי"; ?
– ~700?) היה נזיר, מיסטיקן והוגה נוצרי בן המאה השביעית.
מוכר כקדוש בכנסייה האשורית, בכנסיות האוריינטליות ובכנסייה האורתודוקסית.
מעט ידוע בוודאות על חיי יצחק.
לפי הרשומות, הוא נולד בקטר של ימינו, אזור שהשתייך לכנסייה המזרחית (הנסטוריאנית).
נכנס כצעיר למנזר מר מתי, מצפון למוסול.
סביב 670 נמשח על ידי הקתוליקוס גיווארגיס לבישוף נינוה.
הוא החזיק במשרה רק חמישה חודשים ואז פרש; שמועות בלתי-מאומתות גרסו שהתגלע חיכוך עקב התקרבותו היתרה לתפישה האורתודוקסית אודות טבע ישו.
הוא נפנה לתקופת התבודדות על הר מאטוט בח'וזסתאן דהיום ולאחריה הסתגר במנזר ראבן שאבור שליד נינוה, שם מת.
הוא התפרסם עקב חיבוריו אודות המיסטיקה, האסקטיקה, חיי הנזירות ודעת האל.
הנושא העיקרי בכתיבתו, כפי שציין חוקר עבודותיו הבישוף הילריון אלפייב, הוא אהבתו האינסופית והגמורה של אלוהים.
יצחק מנינוה הרבה להדגיש כי היא אינה יודעת מגבלות, שעצם הבריאה נבע מאהבה זו ושלא רק החוטאים אלא אפילו שדי הגיהנום, המלאכים שנפלו, עודם נאהבים על ידי יוצרם.
מאחר שהרעיון של גיהנום נצחי לא התיישב עם דעה זו, קבע יצחק כי אף ברייה לא תידון להיענש לעד.
כולם יעברו ייסורים מזככים בפורגטוריום לפי דרגתם, יכירו ברשעם ויתקבלו שוב על ידי האל, כולל השטן, העירין ויתר המלאכים הפושעים.
כדי לשוב ולהתחבר לצלם אלוהים הטבוע בו על האדם לחוש חמלה ואהבה אינסופיות באותה מידה כלפי כל יצור חי, בני-אנוש וחיות כאחד.
יצחק הרבה לטעון כי רק התנתקות סגפנית מחיי העולם הזה יכולה להביא את האדם לצלילות ולבהירות הנדרשות כדי למצוא את הקשר האמיתי לאל.
עבורו פרישה כזו לא הייתה במהותה נטישת העולם הזה, אלא דווקא מעשה של התחברות וחיפוש אחר אחדות עם הבורא.
כתביו עסקו רבות במאבקיו של הנזיר ובתחושות הייאוש והבדידות שחש וכיצד התגבר עליהן חליפות.
כמו כן הדגיש את חשיבות התפילה הנלהבת דווקא במחוות חיצוניות בולטות כמו השתחוות לפני הצלב, גם מתוך פולמוס עם כת המסליאנים שרוממו את התפילה לבדה וכפרו בסמכות הכנסייה.
למרות שהשתייך לכנסייה המזרחית הקרובה לנסטוריוס, השפעתו חרגה בהרבה מעבר לה והגיעה גם לכנסיות האורתודוקסיות השונות.
סביב שנת 800 תורגמו כתביו מסורית ליוונית על ידי נזירים ממנזר מר סבא, ומשפה זו לסלאבונית במאה ה-14 וללטינית במאה ה-15. לספריו הייתה השפעה אדירה על הוגים נזיריים בולטים, במיוחד במזרח, מניל סורסקי ועד תאופנס הפרוש, והם עודם בין הנקראים ביותר בהר אתוס.
היוקרה שזכה לה הייתה כה גדולה עד שעל אף רקעו הנסטוריאני, הוא הוכרז כקדוש בכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
פיודור דוסטויבסקי השתמש בהם כמקור השראה לדמותו של האב זוסימה ב"אחים קרמזוב".
אפילו תחיית הנזורה הקופטית בשנות ה-60 שאבה רבות מרעיונותיו.
הרב יצחק מרדכי הכהן רובין (נולד בי"ב באב ה'תשכ"א, 25 ביולי 1961) הוא פוסק הלכה חרדי-ליטאי.
רבה של קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים, ואב"ד בבית הדין של הרב ניסים קרליץ.
נודע גם בשל ספרי ההלכה הפופולריים שלו "מראה כהן" על הלכות נידה ו"ארחות שבת" על הלכות שבת.
נולד במושב עין אילה שבמישור חוף הכרמל לבת שבע ולאיש העסקים יחיאל מיכל רובין, ניצולי השואה מצ'כוסלובקיה.
בהיותו בן 17 נפטרה אמו.
אביו שהיה בעליו של מפעל הנרות "נר ציון", לא נישא מחדש והמשיך לגדל את שני ילדיו.
למד במכינה למדרשית נעם בכפר סבא ולאחר מכן בישיבת היישוב החדש אצל הרב יהודה קולודצקי, ובישיבת איתרי אצל הרב מרדכי אליפנט והרב מיכל זילבר.
בדצמבר 1982 נישא לרבקה אוירבך, בתו של הרב יעקב יוסף אוירבך, רבה של רמת חן ברמת גן, ולאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה בשכונת בית וגן.
לאחר נישואיו החל בשימוש חכמים אצל הרב נסים קרליץ בבני ברק, ומאוחר יותר אצל הרב שמואל הלוי ואזנר בזיכרון מאיר.
עם הקמת שכונת הר נוף בירושלים, עבר להתגורר בשכונה, ובקיץ 1991 מונה לרב בית הכנסת "תפארת שלמה" שלימים התאגדה סביבו "קהילת בני תורה".
במעמד הכתרתו השתתפו הרב שלמה זלמן אוירבך (דוד אשתו), הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי ואזנר והרב ניסים קרליץ שליווהו גם בהמשך דרכו ברבנות ועמם עמד בקשרי הלכה בכתב ובעל-פה במשך השנים.
באביב 2001 החל לכהן כדיין בבית דין צדק בני ברק, בית הדין החרדי הפרטי הגדול בעולם שבראשו עמד הרב נסים קרליץ.
ב-2012 התמנה לעמוד כאב בית דין בראש אחד מהרכביו הקבועים של בית הדין.
בנובמבר 2014 ליווה את קהילתו בהתמודדות עם הטבח שאירע בבית הכנסת של הקהילה בעת תפילת שחרית ובו נרצחו חמישה מחברי הקהילה, אבות למשפחות, ושוטר שהגיע לזירה לאחר תחילת הטבח.
בשנת 1993 פרסם את ספרו מראה כהן: מדריך מקוצר להלכות נדה בתוספת הקדמה תלמודית בראש כל פרק.
בשנת 2003 פרסם את חלקו הראשון של ספרו ארחות שבת שאותו כתב בשיתוף עם עמיתו וחברותתו הרב שלום יוסף גלבר.
הספר נועד לשמש מדריך מקוצר להלכות מצויות מהלכות שבת, אך בניגוד למדריכים דומים שנדפסו לפניו, כלל בראש כל פרק סקירה של הנושאים העומדים בבסיס ההלכות הנידונות, מן התלמוד וספרות ההלכה, כדי לאפשר לקורא לעמוד על הרציונל שבבסיס חילוקי הדינים.
הכרכים השני והשלישי של הסדרה ראו אור ב-2009 לאחר שהכרך הראשון זכה לתפוצה רחבה בכמה מהדורות.
סדרת ספרים זו לצד הספר שמירת שבת כהלכתה, הם המדריכים הפופולריים הנפוצים ביותר להלכות שבת בפרט בציבור שהולך בדרך פסיקות הרמ"א.
בנוסף כתב ארבעה קונטרסים בשם "מראה כהן": בענייני קטן וזמני שמחה (לרגל שמחת בר המצווה של בנו); בענייני אבלות ותשעה באב (במלאת שלושים לפטירת אביו); בענייני הכשרת שיש לפסח ולימות השנה; וקיצור הלכות יחוד במקומות עבודה.
הרב יצחק מֶלצַן (ה'תרי"ד, 1854 – ד' בתשרי ה'תרע"ז, 1 באוקטובר 1916) היה רב ליטאי מתלמידיו הצעירים של רבי ישראל מסלנט ואיש תנועת המוסר.
שימש דיין ומו"צ בקלם, ר"מ בישיבת ראדין, ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בחצר שטרויס בירושלים.
המפורסמים בספריו הם הספר "שביתת השבת" על מלאכות שבת, ושיח יצחק שהדפיס עם "סידור הגר"א".
נולד לרב שמואל בן אברהם מלצן, "המגיד מסלוצק", מחבר "אבן שלמה", ליקוט מוסרי מביאורי הגר"א.
למד אצל הרב חיים אריה לייב מישקובסקי מסטאוויסק ואצל רבי ישראל מסלנט בממל עוד לפני היותו בן שמונה עשרה.
הוא קיבל מרבי ישראל היתר הוראה ומיד אחר כך התארס ונישא ללאה דבורה בת הרב צבי הירש שור, ר"מ באמדור וביאליסטוק ומחבר הספר "צבי וחמיד" על סדר נשים.
אחרי נישואיו גר תקופה ממושכת בעיר קורשן ובשנת ה'תרמ"ט עקר לקובנה.
בשנת ה'תרנ"א, 1891, התמנה כדיין ומו"צ בקלם והתפרנס ממכירת קמח למצה שמורה וממכירת ספרי קודש.
בתקופת קלם היה מבאי התלמוד תורה של רבי שמחה זיסל זיו, אך יחסיו עמו ועם דרכו המוסרית ידעו עליות ומורדות.
במהלך תקופת כהונתו בקלם, שהה שנתיים במצטבר בראדין, כדי ללוות את ילדיו שלמדו בישיבת ראדין.
דב כ"ץ משער שהיה זה מפני הקפדתו לקיים את מצוות ולמדתם אותם את בניכם בעצמו ולא באמצעות שליח-מורה.
בתקופת שהותו בראדין שימש ר"מ ובוחן בישיבה.
היה בעל ידיעה מקיפה בספרות התורנית ובהלכה, והשתמש בידיעותיו בספריו הרבים.
ספריו עוסקים רבות בענייני אמונה ודעות, אך גם בידיעות בסיסיות בתחום ההלכה להמוני העם.
כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתונות היהודית, בעיקר בזו הדתית כמו "המודיע" ו"הפלס".
על מאמריו חתם בדרך כלל בפסבדונימים כמו: ים, הישראלי ואחרים.
הוא עלה ארצה בשנת ה'תרס"ו, 1906, ואחר כך הביא אליה גם את אשתו.
שנתיים לאחר עלייתם, ברח בנם נחום מלצן (מליץ) מן הישיבה והצטרף לתנועת העבודה.
בקיץ ה'תרס"ט, 1909, התחיל לכהן כר"מ בישיבת עץ חיים בירושלים.
הוא נפטר לאחר מחלה קצרה, בצום גדליה, יום ראשון ד' בתשרי ה'תרע"ז, 1 באוקטובר 1916 נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בנו נחום מליץ (מלצן) היה עיתונאי ומתרגם ישראלי, חבר מערכת "דבר".
הרב יצחק משה ארלנגר (נולד בכ"ו בחשוון ה'תשי"ד) הוא מקובל ומשפיע חסידי המתגורר בירושלים, מחבר סדרת הספרים "קונטרסי חסידות" ועוד הרבה ספרי חסידות וקבלה.
נולד בירושלים להרב יוסף ארלנגר, נכדו של הרב אברהם ארלנגר מלוצרן (מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ), ולחיה חוה לבית גוטרמן.
למד בישיבת מאור עיניים של חסידות רחמסטריווקא, שם נקשר לרב יוחנן מרחמסטרווקא, שאף הכתירו בהמשך כמשגיח של ישיבתו.
בשנת תשל"ו נשא את אסתר, בת רבי יעקב גוטמן מקוממיות.
אחר נישואיו למד בישיבת שער השמים, אצל הרב יחיאל פישל אייזנבך וכן למד בחברותא עם האדמו"ר רבי ישראל מרדכי מרחמסטריווקא.
הרב ארלנגר מוסר שיחות ושיעורים בכמה מדינות בעולם, בעיקר בספרי חסידות ובספרי קבלה.
גם ספריו נכתבים כך, בהשראת ספרי בעל החובת התלמידים.
הרב ארלנגר עורך תפילות וטישים בבית מדרשו "בית ועד לחכמים" ברחוב נחום בירושלים, שם גם קיים כולל תחת נשיאותו במשך כל ימי השבוע.
תחת נשיאותו של הרב ארלנגר כוללים בירושלים ובאשדוד.
הוא מלמד בישיבת שער השמים ובישיבת רחמסטריווקא, והוא המשפיע הרוחני בישיבה הקטנה מאור עיניים.
מעביר שיחות בבית המדרש 'אש קודש' בבני ברק.
בחגי פסח, ל"ג בעומר, סוכות וחנוכה הרב ארלנגר נוהג לשהות בבית מדרשו 'בית ועד לחכמים' שבנשיאותו ברחוב רבא באשדוד, שם הוא עורך את הטישים ואת התפילות.
דרשותיו בסעודות השבת יוצאות לאור על ידי תלמידיו בדף שבועי בשם 'רזא יקירא' המופץ גם בדוא"ל, כמו גם שיחותיו בענייני מועדים וחינוך אמונה וביטחון ועוד.
שיעוריו ושיחותיו מועברים גם בשידורים חיים במערכת קול הלשון, וכן ניתן להאזין להם בקו קהילת "בית ועד לחכמים" שם נמסרים גם עדכונים והודעות על הפעילות בקהילה.
במהלך השנה עורך הרב ארלנגר נסיעות לקהילות חסידיות ברחבי העולם, שם הוא מוסר דרשות ושיחות חיזוק ועורך שבתות התוועדות לחסידיו.
כך גם עורך מדי פעם נסיעות למקומות הקדושים באוקראינה ופולין בצוותא עם מאות מחסידיו כאשר את השבת הוא שובת לרוב בעיר מזיבוז.
אביו הרב יוסף ארלנגר, אחיו של המקובל הרב חיים אריה ארלנגר.
הרב שמעון - משפיע בישיבת באבוב.
הרב ישראל מאיר - משפיע בישיבת 'מאור עיניים' רחאמסטריווקא.
הרב אהרון מנחם - משפיע בישיבה קטנה מחנובקה ומשפיע בביהמ"ד ברחוב בלוי בני ברק.
קונטרסי חסידות - שלושים חוברות, ירושלים תשמ"ו-תשפ"ד.
מהדורה נוספת, באותו שם, כוללת חמישה כרכים ובהם הקונטרסים וספרים נוספים שהוציא לאור, ירושלים תשס"ז, תשע"ב
משנה ערוכה - שביעית, בתוספת ביאורי מילים ומושגים, טבלאות, סיכומים והמחשות בציורים, ירושלים תשמ"ז
שבעה עיניים - עיון ברזי החסידות, ארבעה כרכים, ירושלים תש"ן-תשנ"ח
אני מאמין - ספר בענייני אמונה, ירושלים תשנ"ב
לקראת שבת - התבוננות והתעוררות במזמורי קבלת שבת, ירושלים תש"ס
כלולות אפיריון (מאמרי הכנה לחופה), ירושלים תשס"א
קבלת הגאונים - ספרי קבלה קדמונים עם הפירושים חקקי לב ושארית יוסף, ירושלים תשס"ו
ספר מעיין החכמה - ספר סודות הנבואה, עם הפירושים חקקי לב, חקרי לב וחקק ה', שני כרכים, ירושלים תשס"ז
ספר צוואת הריב"ש - שיחות והדרכות מאת רבי יצחק משה ארלנגר על ספר צוואת הריב"ש, ירושלים תשע"ז, (נכתב על ידי תלמידו הרב דוד פלדמן)
אל מול פני המנורה : שיחות התעוררות שנאמרו בעת הדלקת נרות חנוכה - בשנים תשס"ו, תשע"ה-תשפ"ג, נדפס בירושלים, בהתאמה, תשס"ז ותשע"ו-תשפ"ד
רזא יקירא - ירח האיתנים: שיחות דברי תורה ועובדות קודש על חודש תשרי, ירושלים תשע"ט
רוחצות בחלב - טעמים על פי הקבלה למנהג אכילת מאכלי חלב בחג השבועות, ירושלים
אביטה נפלאות - טעמים על פי הקבלה לסעודת שלישי למילה ירושלים תשע"ט
ספר אוהל משה - הכוונה בלימוד הקבלה בהפשטה ע"ד החסידות, כולל חילופי מכתבים עם ידידו המקובל רבי יצחק מאיר מורגנשטרן.
ספר תפילת ההיכלות סיכום ההיכלות העליונים בדרך תפילה עם הקדמה.
ספר תכין ליבם- התבוננות בהכנה לתפילה ודרכי המחשבה בה.
ספר אגרת לבעל ברית- התעוררות לאב אשר בנו נימול.
שיח ערב- תפילות ורגשי המיית הלב בעיתות קודש ועל ציוני צדיקים.
ספר רזא דיחודא קדישא - התבוננות בייחוד השם על פי דרך החסידות, ירושלים תשפ"ג.
ספר מי דעת - שני חלקים, שיעורים בענייני אמונה שנמסרו בימי חול המועד פסח בשנים תשפ"ב-ג בעיר אשדוד, במהלך שיעור על הקדמת הרמב"ן לספר איוב, ודרשות הר"ן דרוש ג'.
י"ל על ידי תלמידיו בשנים תשפ"ג-ד.
קונטרס אני היום ילידתיך - חוברת הדרכה לבחור בר מצווה, ירושלים תשפ"ג.
קונטרס עדן הנפשות - שיחות הכנה להשתטחות על קברי צדיקים תלמידי הבעש"ט, שנאמרו במהלך נסיעותיו למקומות הקדושים באירופה, ירושלים תשע"ט (נכתב על ידי תלמידו הרב דוד פלדמן).
יצחק מלמד (1903-1943) היה גיבור יהודי, אסיר בגטו ביאליסטוק.
בינואר 1943 החלה אקציה בגטו ביאליסטוק.
כאשר הגרמנים נכנסו לבניין ברחוב קופייצקה 29 (כיום רחוב מלמד, על שמו), יצחק מלמד שפך חומר חומצתי על קצין נאצי.
מהבהלה, הנאצי ירה לכל עבר והרג בשוגג חייל גרמני.
במהלך המהומה הצליח מלמד לברוח.
בתגובת נקם, הגרמנים אסרו מעל 100 יהודים, גברים נשים וילדים, מהבניין ההוא ומדירות בבניינים הסמוכים וירו בהם ברחוב שלחנסקה 19 (Szlachenska, רחוב שלא קיים היום, עמד בניצב לרחוב צ'נסטוחובה).
גופת הקצין הגרמני הובאה לבניין היודנראט שעמד באותו רחוב, על מנת להראות לראש היודנראט אפרים ברש מה נעשה.
במקביל, הנאצים גם הודיעו על אולטימטום, אם מלמד לא יסגיר את עצמו תוך 24 שעות הם ירצחו את כל יהודי הגטו.
מרדכי טננבוים, מראשי המחתרת היהודית בגטו תיאר ביומנו את אומץ לבו של מלמד.
לשאלה מדוע הרג את החייל הגרמני, הוא השיב: "אני שונא אתכם.
אני מצטער שרצחתי רק אחד.
עשרת אלפים יהודים בסלונים חוסלו לפני.
הנאצים עינו את מלמד כל הלילה ולמחרת תלו אותו בסמוך לכיכר בה אירע האירוע.
חיילים גרמנים טשטשו את גווייתו של מלמד בכדורים, לאחר שהחבל נשבר והגופה נפלה על האדמה.
לאחר מכן הם תלו אותה במשך 48 שעות נוספות.
ההקרבה העצמית של מלמד לא הועילה כמובן.
גטו ביאליסטוק על כל יהודיו הושמד כבר באותה שנה, 1943.
בעיר יהוד, בקריית ביאליסטוק, ישנו רחוב על שמו, רחוב אשר מתחיל בבית הכנסת על שם הרב מוהליבר, הרב של ביאליסטוק במאה ה-19.
ד"ר יצחק מקס רובינוב () היה מנהל קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית והסתדרות מדיצינית הדסה אחרי מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל, הוגה תנועת הביטוח הסוציאלי בארצות הברית וממניחי היסודות למערכת בריאות ציבורית-שוויונית בארץ ישראל ולאחריה במדינת ישראל.
רובינוב נולד בגרודנו ברוסיה, למקס ואסתר.
משם היגר לארצות הברית ב-1893, בה למד רפואה באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר מכן למד סוציולוגיה וסטטיסטיקה והחל לגבש משנה רפואית ציבורית-שוויונית.
רובינוב ניסה לקדם "חוק בריאות" שייטיב עם מצבם העגום של הפועלים.
כישלונה של "האגודה האמריקנית לתחיקת עבודה" (AALL) בקידום החוק הביא אותו לידי אבטלה.
הנרייטה סאלד, מזכירת ארגון ציוני אמריקה, חיפשה מחליף לניהול קעמצ"א (קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית) שייסדה הסתדרות ציוני אמריקה במימון ארגון הג'וינט.
רובינוב, חסר המעש והלא-ציוני, נרתם למשימה.
הקבוצה, שהייתה ארגון הצלה רפואה זמני, יצאה לארץ ישראל בתחילה בלעדיו ביוני 1918, והוא הצטרף אליה חודשים מספר אחר כך.
בארץ ישראל התחיל לממש את רעיונותיו הסוציאליסטיים תוך כדי מאבק ברפואה הפרטית החסרה במשאבים שפעלה בארץ ישראל.
גישתו של הארגון (קעמצ"א) שבראשו עמד הייתה שהחולים ישלמו על פי מצבם הכלכלי, עניים יהיו פטורים מתשלום כלל, ואילו הרופאים יהיו מנועים לעבוד בכל עבודה אחרת ותהיה להם חובה לעבוד בכל מקום שהארגון ישלחםּ.
רובינוב גרס ששירותי רווחה ומערך סניטרי ביישובים היהודיים ובשכניהם הערבים שזורים בעבודת הרפואה.
הארגון גדל בתקופת רובינוב מכ-40 אנשים לכדי 400. הצלחתה של הקבוצה גרמה לגורמים בהסתדרות הציונית לנסות להכפיף את הקבוצה על משאביה תחת חסות ההסתדרות, אך רובינוב התנגד לכך בכל תוקף.
עם כניסת הסתדרות הדסה לניהול מלא של הקבוצה, עזב רובינוב את ארץ ישראל בדצמבר 1922.
בשל ההכרה במיומנות הניהול של רובינוב, מינתה אותו ההסתדרות הציונות בארצות הברית כמנהלה.
ב-1928 נבחר כמזכיר מסדר בני ברית וב-1934 נוסדה ביוזמתו לשכה "להגנת כבוד ישראל באמריקה".
יצחק מסתאי (נולד ב-25 באוגוסט 1966) הוא כימאי ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן.
את לימודיו לתואר ראשון בכימיה פיזיקלית מאוניברסיטת בר-אילן השלים בשנת 1989. בשנת 1999 סיים את לימודיו לתואר שלישי במכון ויצמן למדע בהנחיית פרופסור גרי הודס.
עבודת התזה של מסתאי עסקה בסינתזה של ננו-חומרים.
לאחר מכן, שהה כשלוש שנים כעמית בתר-דוקטורי במכון מקס פלאנק (באמצעות מלגת מינרווה), שם עסק במדע בכימיה ביומימטית ובפולימרים כיראליים.
זאת, בהנחיית פרופ' מרקוס אנטונייטי ופרופ' הלמוט קולפן.
בשנת 2003 הצטרף כחבר סגל בכיר למחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן, אז גם זכה במלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים.
מסתאי כיהן כראש המחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן בשנים 2014–2017 ולאחר סיום תפקיד זה, נבחר לשמש יו"ר ארגון הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטה.
נשוי לדינה פון שוורצה מסתאי (אחותה של השחקנית שרה פון שוורצה), פסיכולוגית קלינית ומתרגמת שירה מגרמנית.
תחומי העניין המוקדמים יותר של מסתאי כללו סינתזה של ננו-חומרים בדגש על סונו-אלקטרוכימיה (יישומי אולטרה סאונד באלקטרוכימיה), סינתזה של מוליכים למחצה וננו-חלקיקים דמויי פולרן, ואפיון ננו-חומרים.
מחקרו הנוכחי מתמקד בננו-כיראליות, בסינתזה ובניתוח של ננו-משטחים כיראליים, חד-שכבות כיראליות בהרכבה עצמית (SAM) וננו-חלקיקים כיראליים פולימריים.
למסתאי מעל ל-150 מאמרים שעברו ביקורת עמיתים ופורסמו בעיתונות המדעית, ואשר צוטטו במצטבר כמעט 5,500 פעמים.
כמו כן, כתב פרקים רבים בספרים וערך 3 ספרים העוסקים בהיבטים שונים של ננו-חומרים ומדע החומרים.
הוא משמש חבר הנהלה בחברה הישראלית לכימיה (ICS), באגודה הישראלית לוואקום (IVS) וכן חבר במערכות של מספר כתבי עת מקצועיים.
יצחק (איציק) מלאך (נולד בשנת 1948) הוא מנהל מערכות מידע, מפקד יחידת ממר"ם ומשנה למנכ"ל בנק לאומי לשעבר.
קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, מעוטר בעיטור המופת על גילוי אומץ לב בקרב במלחמת ההתשה.
נולד בבית החולים הדסה בתל אביב וגדל בחולון, בוגר בית הספר התיכון קוגל בעיר.
בשנת 1966 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים.
בוגר המכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה והמכללה לביטחון לאומי.
את עיקר שירות החובה ביצע בתעלת סואץ, שם שימש כקצין סוללה וכקצין תצפית קדמי, במוצבים לאורך התעלה ובמבצעים מיוחדים.
תקופה זו התאפיינה במלחמה שוטפת עם מצרים במסגרת מלחמת ההתשה.
על לחימתו בקרבות ואירועים בהם לקח חלק זכה מלאך בצל"ש אלוף של מפקד גייסות השריון, וכן הוכר כחייל מצטיין על ידי נשיא המדינה זלמן שזר.
ב-9 במרץ 1969 פיקד על יחידה שהופגזה קשות באזור קנטרה, ולאחר שהסוללה נפגעה והקשר עם חייליו נותק, המשיך לפקד עליהם תוך התרוצצות ביניהם ותחת אש כבדה עלה על מכונית תחמושת וחילק תחמושת לחייליו.
על מעשה זה עוטר בעיטור המופת.
כאשר הגיע מועד שחרורו מצה"ל, התבקש מלאך להישאר בשירות קבע בחיל התותחנים, אולם לבקשתו הועבר לממר"ם - יחידת המחשוב הצה"לית.
בשנת 1969 עבר קורס תכנות, אותו סיים בהצטיינות, ושובץ ביענ"א, יחידת המחשב של אגף האפסנאות.
הוא עבר קורסים נוספים, בהם עיצוב מערכות וניתוח מערכות מידע.
במקביל למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בשנת 1975, ולאחריו השלים תואר שני במדיניות ציבורית.
מלאך התקדם בסולם הדרגות והתפקידים, ובשנת 1984 מונה למפקד ממר"ם, בדרגת אלוף-משנה, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לבנק הפועלים בתפקיד עוזר מנכ"ל בכיר וכראש אגף הפיתוח.
משם עבר לבנק לאומי כראש חטיבת הטכנולוגיה, מנהל מערכות מידע ובשנת 2011 מונה למשנה למנכ"ל.
בבנק לאומי הוביל את הקמת מתקן מחשבים מוגן טילים ראשון מסוגו במגזר האזרחי והצבאי, המשמש כענן פרטי של הבנק, וכן ניהל את ההקמה של רשתות תקשורת ויישומים מתקדמים, שהיו הצעדים הראשונים בשירות הדיגיטלי של בנק לאומי.
בשנת 2005, עת כיהן כמנהל מערכות המידע של בנק לאומי, זכה מלאך בפרס "אלוף האלופים" בתחרות "אוסקר ה-IT" השנתית, זאת בזכות זכיית הפרויקט שניהל בארבע קטגוריות שונות בתחרות: אבטחת מידע, תוכנות לניהול שירות לקוחות, אינטראנט ועמדות ניידות לעובדים.
עוד במהלך עבודתו בבנק הוכתר כ"מנמ"ר המנמ"רים" של קבוצת "אנשים ומחשבים" במסגרת תחרות ITAwards השנתית שמארגנת הקבוצה, וכן בפרס על מפעל חיים מטעם קבוצת "אנשים ומחשבים", במסגרת כנס KickOff 2012. בדצמבר 2013 סיים 20 שנות עבודה בבנק לאומי ופרש לגמלאות.
מלאך כיהן כדירקטור בחברות מקבוצת בנק לאומי: לאומי שווייץ, לאומי קארד ובנק ערבי ישראלי.
נשוי ללאה, אב ל-3 ילדים וסב ל-11 נכדים.
מלאך הוא סגן יו"ר הוועד המנהל וחבר בחבר הנאמנים של HIT מכון טכנולוגי חולון.
כמו כן, מכהן במועצה הציבורית של שירותי בריאות כללית.
בנוסף, חבר בוועדות השקעה של שני גופים פרטיים ("מועדון המאה" ו-"Together") וכן של גוף ציבורי ("יוניק-טק" בע"מ).
יצחק (איציק) מנדלברוד (25 בפברואר 1931 – 15 בנובמבר 2021) היה אלוף ושיאן ישראל בהטלת כידון, מורה לחינוך גופני ומאמן בכיר באתלטיקה.
לימד במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט ובבית הספר למאמנים שבמכון.
בעל תואר דוקטור בנוירופיזיולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותלמידה הראשון של פאולה גרבורג, ממציאת שיטת פאולה.
למד בבתי הספר היסודי והתיכון בקריית מוצקין.
היה פעיל ב"הגנה" עוד בנעוריו, והדריך שם קרב פנים אל פנים וזריקת רימון למרחק.
לאחר שירותו בצה"ל החל להורות חינוך גופני במוסדות החינוך ברמת השופט, בכפר המכבי, ברמת יוחנן ובכפר מסריק - עין המפרץ.
בשנת 1951 השתתף בקורס הסמכה למורים לחינוך גופני שהתקיים במחנה יונה בתל אביב והוסמך להוראת המקצוע.
מנדלברוד החל להתאמן כנער באתלטיקה בהפועל חיפה, בהדרכת דוד איילון (הרשלר).
היה אלוף ישראל לבוגרים בהטלת כידון בשנים 1952, 1953 ו-1955 ושבר את השיא הישראלי מספר פעמים.
מנדלברוד אימן את אגודות הפועל קריית חיים והפועל חיפה באתלטיקה במשך 15 שנים.
פעילותו כמורה למאמנים ומורים לחנוך גופני
מנדלברוד לימד אתלטיקה במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט בין השנים 1959 – 1967. יצר דפוסי לימוד שהיוו בסיס קבוע להוראת מרכיבי הענף, תוך התאמה לגיל התלמידים ויכולתם.
כל תוכניות הלימודים שנכתבו מאז לבתי הספר, התבססו על חומרי הלימוד שיצר.
חידושיו נגעו למתודיקת לימוד מקצועות האתלטיקה ובעיקר ליישום יסודות הביומכניקה בהם.
בסוף שנת 1966 פנה ללימודים אקדמאיים ופרש מהמדרשה בווינגייט, אך המשיך ללמד ביומכניקה ואתלטיקה במכללת גבעת ושינגטון ובמכללת קיי בבאר שבע.
בהרצאות לחניכי קורסי המאמנים בתחילת שנות השבעים, הדגים את חשיבות עקרונות הביומכניקה לא רק באתלטיקה, אלא גם בענפי ספורט אחרים.
כך הצליח להשפיע על מאמנים רבים בישראל בהבנת תחום זה בתורת האימון.
ב-1966 החל מנדלברוד ללמוד בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים והתמקד בנוירופיזיולוגיה.
הוא סיים שם תואר ראשון, שני ושלישי ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בהשפעת הזלפת קורטיזול, חומרים חשודים כניאורנוטרנסמיטורים ונתרן על פעילות חשמלית ספונטנית בהיפותלמוס של חולדה.
מנדלברוד גילה עניין רב בשיטת פאולה, לאחר שפאולה גרבורג, מפתחת השיטה הקרויה על שמה, הצליחה לרפאו מבעיית עיניים קשה באמצעות טיפול בשיטתה.
היה תלמידה הראשון ולמד אצלה במשך שנה.
הצלחת השיטה, המבוססת על גירוי השרירים הטבעתיים בגוף, דרבנה את מנדלברוד להעמיק בנוירופיזיולוגיה על מנת לאשש לה בסיס מדעי.
במשך עשרות שנים הוא פיתח את השיטה בכיוון מעט שונה מזה של פאולה וסייע באמצעותה לחולים רבים.
מנדלברוד נישא בשנת 1964 לבלה טיטלבאום ונולדו להם שתי בנות ובן.
נפטר ב-15 בנובמבר 2021 בגיל 90, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים .
יצחק מרילי (נולד ב-12 במאי 1945) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן שמאלי.
מרילי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל ירושלים ובגיל 21 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בירושלים, מרילי שיחק עשר שנים והיה שותף לזכייה היחידה של המועדון בגביע המדינה בעונת 1972/1973. באחת מהופעותיו האחרונות, הוחלף על ידי אחיו ציון מרילי שרשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
לזכותו של מרילי שתי הופעות בנבחרת ישראל שתיהן היו מול ציילון.
נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 1968.
יצחק מנוריץ' היה איש כספים וסוחר יהודי-אנגלי שפעל במהלך המאה ה-12 וה-13. היה מבין היהודים הרבים שנכלאו בידי ג'ון, מלך אנגליה בשנת 1210. מאחר שסירב לשלם את הכופר לשחרורו הורה המלך לעקור שן אחת מפיו בכל יום עד שישלם.
לאחר שאיבד שבע שיניים הסכים יצחק לשלם את הכופר.
קריקטורה אנטישמית שלו בראש מסמך המתעד מיסים ששילמו יהודי נוריץ' בשנת 1233 מהווה את אחת הקריקטורות האנטישמיות הראשונות בעולם.
בקריקטורה מוצג יצחק כאנטיכריסט בעל שלושה פרצופים.
לצידו מוצגים שני יהודים נוספים תחת השם אביגיל ומשה.
מוטיב האף היהודי בולט באיור.
השטן, או שד כלשהו, מצביע עליהם בהזדהות.
הרב יצחק מלר (או: מעלער; או: מעליר; ה'תרי"ב, 1851 – כ' בטבת ה'תרצ"א, 9 בינואר 1931) היה רב, משורר וסופר אוטודידקט.
רבה של בולגראד ומחבר הספר "עזרה להבין".
יצחק נולד בקרמניץ לאביו רבי משה יהודה בן מנחם מנדל, למרות שמצבם הכלכלי לא אפשר להם לשכור לו מלמד מקצועי, הוא התחנך אצל אביו, וזקנו, ומלמדים פשוטים ומורים לא מיומנים.
עם זאת, כשרונותיו הבולטים סייעו לו ללמוד באופן עצמאי ולמצוא את דרכו להשגת הישגים מרשימים, ובפרט נמשך ללמוד חכמת החשבון הפשוט, האלגברה והגאומטריה.
נישא למרת יענטא באדיע מהעיר לאַנאָוויץ שבמחוז קרעמניץ , משום איזה סיבה הוצרך לעזוב את העיר, בדרכו הגיע לבסרביה, והתיישב בעיר בֶּנדֶרי (טיגינה).
בשנת תרנ"ז (1896) פרסם את ספרו "עזרה להבין", פירוש על פירוש האבן עזרא לתורה, ובתוך שלוש שנים, בשנת תר"ס, הדפיס אותו שנית, ולאחר מכן הדפיס אותו שוב בעוד כמה שנים.
התמנה לרבה של העיר מנזיר שבבסרביה (כיום באוקראינה), ובשנת תרס"ח (1908) עבר לכהן כרב בעיר בולגרד .
בשנותיו האחרונות לא חש בטוב, אך המשיך לכתוב עד לפטירתו ב-כ' בטבת ה'תרצ"א.
"עזרה להבין" - פירוש על ביאור אבן עזרא לתורה וחמש מגילות.
"אור הגנוז" - הערות וביאורים על הספר "אור החיים הקדוש" מרבי חיים בן עטר, ברדיטשוב, תרנ"ז (1896)
הרבה להתכתב עם חכמי דורו, ועורכים של אסופות תורניות רבות פנו אליו על-מנת שיצרף לפרסומיהם את חידושיו ושיריו, ובין עבודותיו התפרסמו בכתבי עת כדוגמת "כנסת הגדולה", "המליץ", "תלפיות", "הפסגה, "גן פרחים", "הצפירה", "קבוצי אפרים", "אונזער גייסט".
חיבר גם פירוש על התורה ופירוש על מסכת אבות, אבל לא נדפסו.
בן דודים, שמואל וגיטל קיפרמן בבלץ.
נולד בשנת 1900 באודיסה ועלה לבדו ארצה בגיל 11. במלחמת העולם הראשונה, גורש למצרים בגלל אזרחותו הרוסית, אולם בגיל 18, חזר ארצה עם צבאו של גנרל אלנבי, והחל לעבוד כפקיד בשירות שלטון המנדט הבריטי.
בין תפקידיו הציבוריים שימש מפקח במחלקת העבודות הציבוריות.
בסוף תקופת המנדט הבריטי, שימש כסגן הגזבר הראשי של ממשלת המנדט וקיבל מהמלך ג'ורג' ה-6 את אות מסדר האימפריה הבריטית.
עם פירוק ממשלת המנדט נשלח על ידי שר האוצר הראשון של ישראל אליעזר קפלן לקפריסין במטרה לסייע לפקידים הבריטים להשלים את חיסול חובותיה של ממשלת המנדט ואת תשלום הפיצויים לעובדים.
עם שובו ארצה היה בין מייסדי נציבות שירות המדינה (שנקראה נציבות המנגנון הממשלתי בימיה הראשונים).
ב-1963 מונה על ידי שר המשפטים לאב בית הדין המשמעתי של שירות עובדי המדינה.
שימש כסגן נציב שירות המדינה עד יציאתו לגמלאות במרץ 1968. גם לאחר פרישתו לגמלאות, הוסיף לכהן כאב בית הדין המשמעתי של שירות המדינה.
פחות משלושה חודשים לאחר פרישתו, ב-24 במאי 1968, נפטר בירושלים.
יצחק מראס (בליטאית: Icchokas Meras; 8 באוקטובר 1932 – 13 במרץ 2014) היה סופר ליטאי-ישראלי ניצול שואה.
יצחק מראס נולד ב-1932 בקלם שבליטא למשפחה ציונית-מסורתית.
החל ללמוד בבית-ספר יהודי של רשת "יבנה".
כשהיה בן תשע פלשו הנאצים לליטא.
הוריו יהודה ומרים ויהודים נוספים נרצחו בידי לאומנים ליטאים, יצחק ואחותו הגדולה יונינה ניצלו.
קבוצת נשים ליטאיות הביאה לו ולילדים יתומים נוספים מזון, והצליחה למלט כמה מהם.
מראס ואחותו מצאו מסתור אצל עוזרת הבית שלהם, שם הוטבלו לנצרות.
בהמשך נלקחו היתומים למחנה שבו רוכזו יהודים מהאזור, אך הצליחו להימלט גם משם.
מראס נדד בין כמה משפחות מאמצות, מצא עצמו ברחוב, ולבסוף נאסף בידי בני הזוג יואוזס דאינאוסקס (Juozas Dainauskas) ואשתו ברוניסלבה (Bronislava Dainauskienė), שאימצו אותו כבנם השביעי והגנו עליו עד סוף המלחמה.
ב-2004 הכיר יד ושם בבני הזוג ובבנם פטראס כחסידי אומות העולם.
ב-1953 סיים בהצטיינות את לימודיו התיכוניים בקלם.
לאחר מכן למד הנדסת רדיו במכון הפוליטכני בקובנה.
מ־1958 עבד כמנהל מעבדה למכשירים אלקטרוניים עד 1964 ומאז התמסר לכתיבה ספרותית בשפה הליטאית.
לאחר שהסתכסך עם הממסד הספרותי הקומוניסטי, ב־1972 עלה עם משפחתו ארצה והתיישב בחולון.
לימד חשמל ואלקטרוניקה בתיכון ובמכללת "אורט" בלוד עד 1998, והמשיך לכתוב את ספריו.
ב-1974 נבחר לכהן כיו"ר התאחדות עולי ברית-המועצות.
הרצה במכללת בית ברל על "השתקפות השואה בספרות היהודית הסובייטית".
שנים רבות היה חבר הנהלת המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, וכיהן כיושב ראש אגודת הסופרים דוברי רוסית.
נפטר ב-13 במרץ 2014 בגיל 81 , והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
ב-1960 פורסם הרומן הראשון שלו, "Geltonas lopas" ("טלאי צהוב"), המתאר את ילדותו.
עד עלייתו לישראל ראו אור עוד שישה מספריו וכשהתגורר בישראל פרסם עוד ארבעה.
ספריו תורגמו מליטאית ל-18 שפות.
זכה בשורת פרסים, בהם פרס זלמן שזר, פרס הזיכרון (פרס בין-לאומי לספרות השואה), פרס ההסתדרות הציונית ובפרס נשיא המדינה לספרות (תשנ"ט).
צלב המפקד של מסדר גדימינאס בליטא (1995)
פרס נשיא המדינה לספרות (1998)
אות יקיר העיר חולון (1999)
הפרס הלאומי הליטאי לתרבות ולאמנות (2010)
יצחק (איסקו) מלכסון (נולד ב-13 בדצמבר 1943) הוא סטטיסטיקאי, פרופסור אמריטוס בחוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת תל אביב.
מלכסון נולד בארגנטינה ב-1943. אימו ברטה (זיוה) אנגל נולדה בארגנטינה.
אביו Alejandro היה מבקר ספרותי ביידיש, עסקן ציבורי וחבר מפא"י, שנולד בסרביה.
בשנת 1947 עבר עם משפחתו לצ'ילה שם גדל עד 1961, שנה שבה עלה לישראל.
הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1965. תואר שני בסטטיסטיקה סיים ב-1967 גם כן מהאוניברסיטה העברית.
את התואר דוקטור בסטטיסטיקה קיבל מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בארצות הברית ב-1969. התיזה לדוקטורט נכתבה בהנחיית דויד בלאקוול.
הוא הצטרף ב-1971 כחבר סגל בחוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים בפקולטה למדעים מדויקים, באוניברסיטת תל אביב.
שם התקדם עד לדרגת פרופסור מן המניין, בשנת 1992. בשנים 1985–1987 כיהן כראש החוג.
מלכסון פרסם קרוב למאתיים פרסומים.
מחקריו עוסקים בסוגיות של מידול סטוכסטי ותורת ההסתברות.
בין היתר, חקר ביצועים סטוכסטי, כלכלה מתמטית, תיאוריה סטטיסטית, מימון, רשתות עצביות ומודלים בביולוגיה מתמטית.
לצד מחקריו, הוא חלק מצוות העורכים של כתב העת הסטטיסטי הפורטוגזי REVSTAT.
היוצא ממנה בצוות נעורים בכתב העת הוא נמנה עם צוות העורכים של כתב העת הפורטוגזי לסטטיסטיקה.
מלכסון חבר באיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ומדע הנתונים.
מלכסון נשוי לד"ר שרה מלכסון, קלינאית תקשורת.
ביתו יעל מלכסון-נחומי סוציולוגית ארגונית.
בני הזוג מתגוררים בהוד השרון.
יצחק (איציק) מלינה (16 ביולי 1964, ז' באב תשכ"ד – 2 בדצמבר 2010, כ"ה בכסלו תשע"א) היה קצין משטרה, מפקד יחידת התנועה בתחנת חיפה.
מלינה נספה באסון השרפה בכרמל בשנת 2010, ועל כך הוענקו לו עיטור המופת, ועיטור ארגון השוטרים הבין-לאומי.
מלינה נולד בחיפה לג'ולי ויוסף, הבכור מבין ארבעה בנים.
אימו נולדה במרוקו ואביו בפולין, לימים הכירו בארץ והתחתנו.
מלינה למד בבית הספר היסודי "שלווה" בקריית אליעזר.
בשנת 1982 סיים את לימודיו בתיכון עירוני א' בקריית אליעזר, כמו כן היה פעיל בתנועת הנוער הצופים בשבט "עמית".
בשנת 1984 התגייס מלינה לצה"ל, והחל את שירותו הצבאי בחטיבת הנח"ל בגרעין התיישבות בקיבוץ חניתה על גבול הצפון.
לאחר כשנה בשירות יצא לקורס קציני תחזוקה, ובסיום הקורס שובץ כקצין תחזוקה בגדוד 51 של חטיבת גולני.
במהלך שירותו שהה תקופות ממושכות בדרום לבנון ובשטחי יהודה ושומרון.
מלינה סיים את שירותו הצבאי בדרגת סרן.
לאחר השחרור מהצבא, בהשראת אביו שגם הוא היה שוטר במשטרת ישראל, התגייס מלינה למשטרה בחצי משרה, ב.
במקביל השלים לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה ובמדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
בזמן הלימודים, הכיר דרך פרויקט פר"ח את אשתו לעתיד, כרמית, שלמדה תואר בחוגים לספרות ומקרא.
הזוג התחתן ב-5 בדצמבר 1991, כ"ח בכסלו תשנ"ב, ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שהתחתן, החל מלינה לעבוד במשטרה במשרה מלאה.
הוא יצא לקורס קצינים מטעם משטרת ישראל שאותו סיים בשנת 1997, ומילא תפקידים במשטרה כקצין: בחיפה, בטירת כרמל, בזכרון יעקב ובחדרה.
בין תפקידיו היה מפקד סיור, מפקד הוצל"פ, מפקד המשמר האזרחי (אק"מ).
מלינה פעל להקצאת מדים למתנדבים, פיתח את יחידת הג'יפים, והעניק להם משימות מבצעיות המקבילות לאלו של שוטרים מן המניין.
בתפקידו האחרון היה מפקד יחידת התנועה בחיפה, בדרגת רב-פקד.
ב-2 בדצמבר 2010, כ"ה בכסלו תשע"א, פרצה שרפה ביערות הכרמל.
עם היוודע על אירוע השרפה, נכנס מלינה לרכבה של מפקדת תחנת חיפה, אהובה תומר, ויחד עזרו בניהול האירוע: פינוי בבית אורן, חסימת כבישים ומתן עזרה לאנשים בגבעת וולפסון.
במהלך נסיעתם לחילוץ אנשים מגבעת וולפסון, נתקלו מלינה ותומר באוטובוס של שב"ס, שהיו בו שלושים ושבעה צוערים שעשו את דרכם לחילוץ אסירים בבית הסוהר דמון שביערות הכרמל.
מלינה ותומר נשארו על מנת לחלץ את אנשי האוטובוס שנקלעו לאש, וכתוצאה מכך נספו באסון.
בסופו של דבר נספו במקום ארבעים וארבעה אנשים: שלושים ושבעה צוערי קורס קציני שירות בתי הסוהר ומפקדי הקורס, נהג האוטובוס, שני כבאים, נער מתנדב משירותי הכיבוי ושלושה קציני משטרה.
מלינה נספה תוך כדי ניסיונו לסייע בחילוצו של האוטובוס ואנשיו.
על כך הוענק לו עיטור המופת, וגם עיטור ארגון השוטרים הבין לאומי של איפ"א: על גילוי התמדה, דבקות במשימה, אומץ לב וגבורה הראויים לשמש למופת.
ב-5 בדצמבר 2010, הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בחיפה בחלקת השוטרים.
לאחר האסון נעשו מספר פעולות להנצחה לזכר יצחק מלינה:
ערבי הנצחה בקורס שוטרים ובקורס קצינים של המשטרה.
מרוץ לפיד במסגרת קורס חובלים של חיל הים שנערך מדי שנה בחנוכה.
הקמת מרכז הדרכה וחדר דיונים במשטרה על שמו במחוז חוף.
הקמת מרכז הדרכה על שמו בעין הים בחיפה.
הכנסת ספר תורה על שמו בבית הכנסת "היכל שלמה" בחיפה.
אלבום הנצחה מטעם החוג לחינוך באוניברסיטת חיפה.
הקמת חדר אריזת מזון לנזקקים על שמו בחדר המשמר האזרחי בבית ספר היסודי "אילנות" ברחוב הסנה בכרמל מערבי.
כמו כן, נעשו מיזמים המנציחים את כל נפגעי אסון הכרמל:
גשר ה-44 בעיר רחובות בו מופיעים שמות 44 הנספים בלוח זיכרון.
השקת ספינת שיטור ימי "כרמל" לזכר שלושת קציני המשטרה שנפלו באסון (יצחק מלינה, אהובה תומר וליאור בוקר).
הענקת מלגות לזכרם לסטודנטים מצטיינים באוניברסיטת חיפה.
הקמת האנדרטה לזכר הנספים באסון השרפה בכרמל סמוך למקום האסון.
האנדרטה מהווה מוקד הנצחה, מציגה את נסיבות האסון, הנספים ופעולות ההצלה.
יצחק רחמים נבון (א' בניסן ה'תרפ"א, 9 באפריל 1921 – כ"ד בחשוון ה'תשע"ו, 6 בנובמבר 2015) היה נשיאהּ החמישי של מדינת ישראל ושר החינוך והתרבות בשנים 1984–1990. פוליטיקאי, דיפלומט, סופר, מחזאי ואיש חינוך ישראלי.
בכניסתו לתפקיד הנשיא, הפך לנשיא ישראל הראשון בן עדות ספרד והמזרח.
נבון נולד וגדל בירושלים לאם שעלתה ממרוקו, ולאב משפחה ספרדית-מזרחית, והתחנך על ברכי הציונות.
בנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר ולאחר מכן לאצ"ל.
במהלך לימודיו התיכוניים עבר שינוי אידאולוגי ואימץ עמדות סוציאליסטיות.
כשסיים את לימודיו התיכוניים השלים מהפך פוליטי-אישי והצטרף אל שורות ארגון ההגנה.
עם הקמת המדינה נקרא לשמש דיפלומט בצירות ישראל באורוגוואי.
המוניטין הדיפלומטי שצבר הוביל אותו לעבוד לצד שר החוץ משה שרת.
בתקופה זו החל להתקרב לדוד בן-גוריון, ובילה במחיצתו כ־11 שנים, מ-1952 ועד התפטרותו הסופית של בן-גוריון ב-1963. לאחר מכן הצטרף למשרד החינוך כמנהל אגף התרבות והאמנות, ובמסגרת תפקיד זה יזם והוציא לפועל את המבצע לביעור הבערות.
ב-1964 נמנה עם מייסדי רפ"י, ושנה אחר כך נבחר מטעמה לכנסת השישית, בה כיהן גם כסגן-יו"ר הכנסת.
במקביל לעבודתו כחבר הכנסת ניהל קריירה כמחזאי, וכתב בין היתר את המחזה "בוסתן ספרדי".
בשנים 1978–1983 כיהן כנשיא מדינת ישראל.
בכהונתו הקדיש תשומת לב רבה למגזר הערבי, שם פעמיו אל עיירות הפיתוח והמושבים, וערך ביקור בהזמנתו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, במסגרת מעורבותם בתהליך השלום הישראלי-מצרי.
ב-1984 החליט בצעד יוצא דופן לשוב לחיים הפוליטיים והתמודד בבחירות לכנסת האחת עשרה, לאחריהן מונה לשר החינוך והתרבות.
במהלך כהונתו כשר החינוך הקים את בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים ואת "המועצה הציבורית לתרבות ואמנות בשכונות ובערי פיתוח".
פעל להשגת חינוך לדמוקרטיה ולדו-קיום, יזם מפגשים בין תלמידים יהודים לערבים, הנהיג את חובת הוראת השפה הערבית לתלמידים היהודים בבתי הספר הממלכתיים, יזם את תוכנית "סל תרבות ארצי" להקניית תרבות ואמנות לתלמידי ישראל, והכניס את לימודי מורשת של יהדות ספרד והמזרח.
עד פטירתו, המשיך לקחת חלק פעיל בחיים הציבוריים והאריך ימים יותר מכל נשיא אחר במדינת ישראל.
אביו יוסף נבון, היה נצר למשפחת נבון הירושלמית, מצאצאי משפחה יהודית-ספרדית ותיקה בירושלים (מ-1620), משפחת ברוך מזרחי, שעלו מטורקיה לארץ ישראל.
רבי יצחק אליה נבון כתב בספר זיכרונותיו כי צאצאי משפחת נבון, בצוותא עם יהודים אחרים שהוגלו מספרד, השתקעו והקימו את ביתם בעיר ניקופול שבבולגריה וניהלו אחוזה שנקראה "אחוזת נבון".
במחצית השנייה של המאה ה-17 נפל סכסוך בחצר נבון, ושלושת האחים שהרכיבו אותה החליטו לעזוב את ניקופול וללכת כל אחד לדרכו.
האחד נסע לירושלים, השני לאדירנה שבטורקיה, והשלישי לעיר שמולָה שבבולגריה.
יצחק נבון היה צאצאו של רפאל עלי ובנו חנון, שנסעו לירושלים לאחר הסכסוך ב-1670. יוסף נבון, יוזם ובונה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, הוא ממוצא טורקי ומצאצאיו של הרב אפרים נבון, יליד העיר איסטנבול.
רבי יצחק אליה נבון הוא מצאצאיהם של הנשארים באדירנה.
יוסף, אביו של יצחק נבון, היה מצד אמו צאצא של הרב המקובל חיים אבן עטר מסלא שבמרוקו.
הוא ניהל בית תמחוי שפעל בירושלים, במימונו של הנדבן נתן שטראוס, וסיפק ארוחות ליהודים נזקקים בני כל העדות.
אולם בשנות ה-30 של המאה ה-20, משפסק תקצוב בית התמחוי, עבר האב לעבוד בעיריית ירושלים, בבדיקת תוכניות בנייה.
אמו של יצחק נבון הייתה ממשפחה ספרדית יוצאת מרוקו שעלתה לארץ ישראל בשנת 1884. אביה, רבי יעקב בן-עטר, היה חסיד ומקובל, ואחיה היה העיתונאי חיים בן-עטר, עורך העיתונים "אל ליבראל" בספרדית ו"החרות" בעברית.
ב-1902 השתדכו שתי המשפחות המכובדות באמצעות אירוסיה של מרים לבית בן-עטר, אמו של נבון, ליוסף נבון, אביו.
סבו מצד אמו שהה אז בשליחות ארוכת-ימים בצפון אפריקה, בליסבון ובגיברלטר על מנת לגייס כספים לבניית בתי מחסה לדרי רחוב בשכונת מחנה ישראל.
אמו של נבון בחרה שלא לחכות לשובו של אביה משליחותו בחוץ לארץ, והזוג נישא ב-1902 והשתקע ברחוב יפו.
בירושלים ילדה אמו את תשעת ילדיה, בהם נבון.
חמישה מהם הלכו לעולמם בגיל צעיר עקב מחלות (שכיום נחשבות קלות וניתנות לטיפול ולהחלמה מהירה).
נבון נולד בא' בניסן ה'תרפ"א בירושלים.
כאשר התקבל ללימודים בתיכון בית הכרם (נקרא כיום התיכון ליד האוניברסיטה), נשאל נבון לראשונה על תאריך לידתו הלועזי ואביו קבע בטעות שמדובר ב-19 באפריל 1921. רק שנים רבות לאחר מכן, זמן קצר לאחר בחירתו לנשיאות, התברר שתאריך לידתו הנכון הוא 9 באפריל 1921.
כשהיה בן שלוש, עברה משפחתו לשכונת אהל משה הירושלמית, שם התגוררו במשך כשמונה שנים.
ב-1927, כשנבון היה בגיל שש, הוא נלקח בידי אביו לבית המדרש "דורש ציון".
בספר זיכרונותיו מספר נבון כי המורה המועדף עליו היה מורה לעברית בשם אדון גולדשטיין, אשר האהבה ביניהם הייתה הדדית.
התלמידים האחרים בכיתתו החלו להקניטו, מתוך קנאה, ובעקבות כך ביקש נבון את רשות אביו לעזוב את בית המדרש בטענה כי אין מלמדים שם די אנגלית.
בשנת 1932 עברה משפחת נבון להתגורר בכפר הערבי שייח' באדר (באזור בנייני האומה דהיום).
משפרץ המרד הערבי הגדול ב-1936 עברה המשפחה לשכונת מקור ברוך שבירושלים, שם למד נבון בבית הספר הציוני-דתי תחכמוני במשך שנה אחת.
בתחכמוני כתב נבון את יצירתו הראשונה שהופיעה בדפוס, בעיתון בית הספר.
היצירה הייתה הספד על המשורר העברי חיים נחמן ביאליק.
כשנצטרך לעבור לבית ספר תיכון, הלך למבחני קבלה עבור תיכון בית הכרם, הסמוך לאוניברסיטה העברית, שנחשב אז לתיכון יוקרתי.
בין שכניו של נבון בשכונת שייח' באדר נמנה עקיבא עצמון, איש תנועת המחנות העולים ולימים מפקד הגדנ"ע.
ב-1937, בעידודו של עצמון, לקח נבון חלק בפעילות של מחנות העולים.
אולם בחלוף הזמן לא הרגיש שייך לערכי ורוח התנועה ואף לא התחבר אל אנשיה, שחלק ניכר מהם היו "ילדי שמנת", בנים למשפחות מבוססות ואמידות, בניגוד לנבון.
בעקבות זאת, הצטרף עם אחיו הבכור ויקטור לפעולות תנועת בית"ר, בה מצא נבון את מקומו ופגש בחבריו משכונת אהל משה.
המפורסמים שבהם היו חיים קורפו ודוד הורן.
ב-1937, בגיל 16, בעיצומו של המרד הערבי הגדול, הצטרף נבון באופן טבעי אל "הארגון הימני", שקדם לאצ"ל.
נבון סיפר כי בעת חברותו באצ"ל, נאחז קנאה בערבים.
הוא צפה בהם עובדים את האדמה ונטועים איתן בחקלאות, בניגוד ליהודים, שאותם ראה כחנוונים.
הוא האמין בכיבוש העבודה ובעקבות זאת החל לפתח עמדות יוניות, והתרחק מהאידאולוגיה של בית"ר.
העמדות הסוציאליסטיות של נבון, שאותן לא הסתיר בארגון הנצי שהיה חבר בו, הכניסו אותו לא פעם לתסבוכות.
ביום מן הימים, נקרא לתחנת המשטרה.
משחשש כי נודע לרשויות החוק על חברותו באצ"ל, השמיד כל זכר לחברותו בתנועה.
כשהגיע לתחנה הסתבר שנחשד בהצתת מועדון של השומר הצעיר.
נבון חשד כי הטילו עליו את האשמה על רקע דעותיו.
לאחר שמצא אליבי, הסתיים העניין בלא כלום.
לקראת סוף לימודיו התיכוניים סיפר נבון למפקדו באצ"ל שדעתו אינה כאידאולוגית הימין.
בארגון לא הקשו על עזיבתו, אך ארגנו עבורו טקס "גירוש וסילוק" במסווה של טקס עזיבה.
בטקס צוו שאר המשתתפים לא להתחבר אליו, ולאחר מכן גירשו אותו מאולם בית הספר שפיצר, שבו נערך הטקס.
נבון סיים את לימודיו התיכוניים, ופנה ל ללימודים אקדמיים.
במקביל הוא השלים את המהפך הפוליטי-אישי והצטרף לשורות ההגנה והנוער העובד, שם לימד.
תוך לימודיו באוניברסיטה, שב נבון לתיכון בית הכרם, אך הפעם כמחנך וכמורה לתנ"ך, ספרות וערבית.
בשעות הערב לימד מקצועות שונים בבית הספר של הנוער העובד.
ב-1942 עבר נבון קורס מפקדי כיתות בקריית ענבים, אך בבחינת ניווט לילי בסיום הקורס, שנערכה על ידי יגאל ידין, הוא נכשל ובמקום להמשיך בפיקוד נשלח להתייצב בביתו של הביוכימאי אפרים קצ'לסקי.
משימתו הראשונה הייתה לפזר אספה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית בקולנוע אדיסון בעזרת שתי פצצות סירחון.
בהמשך, נשלח נבון בידי מפקדו, זיאמה דיבון, להקים רשת הערכת מודיעין בלבנון בכיסוי של סטודנט הלומד ב.
מתוך הנחה שיקבלו אותו ללימודים באוניברסיטה בביירות, התפטר נבון מעבודתו בתיכון ליד האוניברסיטה.
בארץ ישראל שהתה אז משלחת מטעם האוניברסיטה שבחנה בקשות של תלמידים פוטנציאליים, נבון ביקש להתקבל ללימודים גבוהים באוניברסיטה בספרות ערבית, אולם המשלחת סירבה לבקשתו ונבון נשאר קירח מכאן ומכאן.
הוא איבד את משרתו כמורה ומחנך ולימודיו הגבוהים נגדעו, אך בשנות הארבעים המוקדמות היה בוגר אוניברסיטה בפדגוגיה, תרבות האסלאם, השפה הערבית וספרות עברית.
בימים אלו שמע נבון לראשונה את דוד בן-גוריון, שבעתיד יהיה איש סודו.
לאחר שהאזין לנאום בן-גוריון בבית הספר למל, שבו קרא להיאבק בכל הכוח במדיניות הספר הלבן של ממשלת בריטניה ולהמשיך את העלייה לארץ ישראל, התקרב נבון לאישיות ולאידאולוגיה של בן-גוריון.
ראש המודיעין הערבי של ההגנה
ב-1946, כשמלאו לו 25 שנים, הוטל על נבון לשמש כראש המחלקה הערבית של הש"י בירושלים רבתי, שירות המודיעין והידיעות של ארגון ההגנה.
האזור שעליו פיקד נבון השתרע מחברון בדרום עד רמאללה בצפון, ומיריחו במזרח עד לטרון במערב.
נבון מילא תפקיד זה עד שנת 1948, ובכלל זה בזמן מלחמת העצמאות.
המחלקה הערבית הייתה אחת משלוש מחלקות המודיעין של הש"י, לצד המחלקה האנגלית (בה שירתה אחותו של נבון, מזל, אולם הוא ידע על כך רק בדיעבד) והמחלקה היהודית.
קודמו בתפקיד היה יעקב עיני.
עם הזמן הקים נבון יחידת מסתערבים.
הוא עבר בכל יחידות ההגנה על מנת לחפש את הטובים ביותר להתחזות לערבים ולהיטמע באוכלוסייה הפלסטינית.
לאחר שלבי מיון ארוכים, יחידת המסתערבים בפיקודו כללה שמונה אנשים.
בכ"ט בנובמבר 1947, היום בו התקבלה ב תוכנית החלוקה, התגורר נבון ברחוב הפלמ"ח בירושלים.
עד לכ"ט בנובמבר הוא תפעל מודיעים ערבים מהימנים ביותר.
אולם עם פרוץ הקרבות, שהתגלגלו למלחמת העצמאות, נסתם לחלוטין מאגר המידע שהגיע מידי המודיעים הערבים, מאחר שאלה חששו להגיע לפגישות עם היהודים.
המחלקה הערבית בפיקודו של נבון התרכזה אז בהאזנה לאנשי מפתח בהנהגה הפלסטינית, כדוגמת אמין אל-חוסייני, ושידור תשדורות רדיו בשפה הערבית אל האויב, בעזרת אישים דוברי שפות ערביות, במסגרת לוחמה פסיכולוגית.
בין השאר, הביא נבון את אליהו נאוי, דובר ערבית, לשכנע את הלוחמים הלבנונים והסורים בחוסר הטעם שבמאבקם.
בימים שלאחר קבלת תוכנית החלוקה פגש נבון לראשונה את דוד בן-גוריון פנים אל פנים.
בעזרתו של יעקב ליסר, קצין מודיעין בהגנה, הצליח נבון להשיג הבטחה מהבריטים שתמורת תשלום יוסדר כי תחנת משטרת המנדט באבו גוש, שהייתה נקודה חשובה מבחינה צבאית על הדרך לירושלים, תימסר למדינה היהודית.
הם פנו אל בן-גוריון, שהיה עדיין יושב ראש הסוכנות היהודית, כדי לבקש תקציב לכך, אולם בן-גוריון לא מסר תשובה, ומשטרת אבו גוש לא נרכשה אלא נכבשה.
עם ייסודו של משרד החוץ ב-1948, לאחר הקמת מדינת ישראל, נקרא נבון להצטרף למחלקת המזרח התיכון של המשרד ובעקבות זאת עבר לתל אביב-יפו.
לאחר זמן קצר, נענה להצעת אנשי שירות הידיעות לשעבר, יעקב שמעוני ועזרא דנין, שבקשו ממנו, כדובר לדינו הקרובה לשפה הספרדית, לכהן כמזכיר שני בצירות ישראל באורוגוואי.
כאשר נודע דבר מינויו של נבון לנציג ישראל באורוגוואי, פנה אליו מנהל המחלקה המדינית במשרד החוץ, אלקנה גלי, וביקש שייצג שם גם את מערכת הביטחון הישראלית.
גלי הסביר לו שבאמריקה הדרומית ריכוז לא מבוטל של ערבים, וביקש שיברר את יחסם לגבי ישראל והאם הם מתכננים לפעול נגדה.
משימה מודיעינית נוספת שהטיל עליו גלי, הייתה לאסוף מידע על פושעי מלחמה נאצים, קרואטים-פשיסטים, בלגים-מלוכנים ומשתפי פעולה עם השלטון הנאצי שנמלטו לאמריקה הדרומית בתום מלחמת העולם השנייה.
בשלהי 1948, התארגן צוות הצירות הישראלית: הציר, יעקב צור ויועצו מרדכי שניאורסון, יהודית מלמד-ברגמן, ששימשה כמזכירה שנייה וכקונסול דיפלומטי ונבון, ששימש מזכיר שני.
כשהגיעו למונטווידאו המתינו להם אלפי יהודים נרגשים בנמל, אשר צבאו סביב רכב השרד שהמתין להם וקראו קריאות ברוכים הבאים בעברית ובספרדית.
מהנמל נסעו לבית המלון "פָּארקֶה הוטל", שם התגורר נבון במשך שהותו באורוגוואי.
מעבר לעבודה הדיפלומטית השגרתית, הוטל על נבון לבחון את האפשרות ליישב פליטים פלסטינים במושבות יהודיות ותיקות שהוקמו על ידי הברון מוריס הירש במדינות כמו ארגנטינה, שיתרוקנו עם עליית תושביהם לישראל.
נבון בדק את הנושא וחיווה את דעתו כי "פתרון" זה חסר שחר.
נבון שימש כמזכיר שני בצירות הישראלית באורוגוואי מ-1949 עד 1950. מיד לאחר בואו לאורוגוואי, הבין נבון כי שפת הלדינו אותה הוא דובר אינה חופפת במידה רבה עם השפה הספרדית.
לאור זאת, שכר מורה מקומי שלימד אותו ספרדית, ובמשך חודשים אחדים שקד על לימודים אלו.
לאורך התקופה שבה למד ספרדית לא נשא דברים בפומבי, עד שהרגיש שהוא דובר היטב את השפה המקומית.
את הרצאתו הראשונה בספרדית נשא בפני נשות ארגון ויצו בנושא "מגמות בספרות העברית החדשה".
נבון עסק בהסברה ישראלית, מודיעין, במגעים עם הנוער היהודי, בעידוד עלייה לארץ ישראל, בנשיאת הרצאות ופיקוח על הקשר של הצירות עם משרד החוץ בירושלים.
עם כינון היחסים הדיפלומטיים עם ארגנטינה ב-1949, פעל נבון גם שם.
צוות הצירות התבקש על ידי משרד החוץ בירושלים לארגן לנציג כלכלי מישראל פגישה אישית עם נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון.
במהלך הפגישה הציע הנציג הכלכלי לפרון שישראל תמכור למדינתו תפוזים, שיניים תותבות ואף פרימוסים.
פרון, ורעייתו אווה, פרצו בצחוק לנוכח ההצעה המגוחכת.
פרון אולץ בידי רעייתו לקנות מהנציג את כל הצעותיו בעל כורחו – לאחר שהסכים לקנות מישראל תפוזים ושיניים תותבות, הורה פרון לבדוק האם אצל האינדיאנים בפרובינציית חוחוי, פרובינציה נידחת ופרימיטיבית, עדיין משתמשים בפרימוסים.
ונבון, יחד עם אנשי הצירות שבאו עמו לארגנטינה, נחלו אכזבה בעקבות האירוע המביך.
מזכיר אישי של משה שרת ודוד בן-גוריון
בראשית 1951, לאחר שנתיים באמריקה הדרומית, שב נבון לישראל, אך המשיך לשמור על קשריו עם הקהילה היהודית באמריקה הדרומית.
כמי שהיה בין הבודדים במשרד החוץ ששלט בשפה הספרדית, נשלח נבון לעיתים לשאת הרצאות בקהילות היהודיות שם.
נבון נהג לדבר איתם על טיפוח הנחלת המורשת והתרבות היהודית, על חינוך עברי לילדיהם, על העלייה לארץ ישראל ועל הסכנות הקיומיות שבנישואי תערובת ביהדות.
לאחר מספר חודשים שבהם שימש כפקיד במשרד החוץ, הציע לו מנכ"ל משרד החוץ ולטר איתן לשמש כמזכירו של שר החוץ משה שרת.
לצורך כך, שכר נבון, שלאחר שובו לישראל התגורר עם הוריו בירושלים, דירה בתל אביב-יפו, בה שכן משרד החוץ.
בימים שבהם כיהן נבון כמזכירו האישי של משה שרת, החלה להירקם ידידות ארוכת-הימים שלו עם בן-גוריון.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון קיבל מבואנוס איירס ספר בספרדית "לָה וידָה אִי לָה פילוסופיה דֶה שפינוזה" (החיים והפילוסופיה של שפינוזה) מאת הפרופסור היהודי-ארגנטינאי ליאון דוכובנה.
הוא חיפש מורה לספרדית, ומזכירו אפי עברון, הציע את נבון כמי שחזר זה עתה מאמריקה הדרומית ויודע את השפה.
עם התפטרותו של עברון מתפקידו, הציע בן-גוריון לנבון שיחליפו בתפקיד, ונבון עזב את לשכת שרת שבתל אביב למשרד ראש הממשלה שבירושלים והחל לשמש כמזכירו האישי של ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון.
במהלך שנת 1952 שקע נבון בעבודתו במשרד ראש הממשלה.
נדרש לו זמן לא מועט להתרגל לסדר העבודה אצל בן-גוריון, שבניגוד גמור לשרת, היה נוהג להעביר את זמנו בחשיבה והגייה בשקט ושלווה בחדרו ודחה עניינים דחופים, הן פרלמנטריים והן אישיים.
נבון היה מתלווה למסעותיו של בן-גוריון ברחבי ישראל והיה לחלק ממעגל מצומצם שבו בטח בן-גוריון.
כל תקופת עבודתו של נבון לצד בן-גוריון, הן לפני פרישתו לשדה בוקר והן לאחר חזרתו לראשות ממשלת ישראל, עמדה בצלה של מערכת היחסים העכורה והסבוכה בינו לבין משה שרת, ה"בוס" הקודם של נבון.
כאשר עלו נושאים שנויים במחלוקת לדיון על שולחן הממשלה, לעיתים היה שרת מגייס רוב נגד עמדת בן-גוריון, מתוך המפלגות האחרות בקואליציה ואפילו מתוך מפלגת פועלי ארץ ישראל, מפלגתו שלו.
כדי לרכך את המשבר, הציע נבון לבן-גוריון לזמן את שרי מפא"י לפני ישיבת הממשלה, לדון עמם בנושא ומה שיוחלט יחייב את כולם.
בן-גוריון קיבל הצעה זו, וכך, בכל יום רביעי היו מתכנסים שרי המפלגה בפורום שאותו כינה נבון "פורום שרינו".
בפורום היו מסכמים עמדה משותפת לקראת ישיבת הממשלה של יום ראשון, והמשיך להתכנס עוד שנים רבות.
פורום שני שאת הקמתו יזם נבון, היה פורום "חברינו".
נוסף על שרי מפא"י, השתתפו בו מזכיר ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, יושב ראש הסוכנות היהודית וראש הסיעה בכנסת.
פורום זה התכנס לעיתים לא מזומנות, כאשר עלו לדיון נושאים שאינם נוגעים לענייני ממשלה בלבד, אלא שלהם השלכות גם על המפלגה, ההסתדרות, הכנסת או על יהדות התפוצות.
לאחר פרישתו של בן-גוריון מראשות הממשלה, שב נבון לתפקידו כמזכיר האישי של שרת, ובין השאר סייע לו בהקמת ממשלת ישראל החמישית שקיבלה את אמון הכנסת ב-26 בינואר 1954. במאי 1954, נבון יצא לחופשת לימודים כדי לסיים את לימודיו הגבוהים ב.
נבון גם רצה לשמור על נאמנותו לבן-גוריון ולא רצה לפגוע ביחסיו עמו, אם ימשיך לעבוד עם יריבו הגדול.
לאחר שבן-גוריון הביע ביולי 1954 תחזית קודרת בפני שרת ומנהיגי מפא"י לגבי ניסיונות להטיל "אפוטרופסות אמריקאית" על ישראל, החלו בכירי מפא"י ללחוץ על בן-גוריון לשוב לראשות הממשלה – מהלך שהובילו עוזריו הצעירים של בן-גוריון, ובהם נבון.
לאחר הבחירות לכנסת השלישית, ביולי 1955, בן-גוריון שב לכהן כראש הממשלה ושר הביטחון בממשלת ישראל השביעית שהושבעה בתחילת נובמבר 1955, ונבון נקרא שוב לשמש כמנהל לשכתו.
בזמן מלחמת סיני ב-1956, התגורר נבון בבית בן-גוריון שבתל אביב ובילה במחיצתו עד לתום המלחמה.
לפני שישראל יצאה למלחמה, הקים נבון ועדת שידורים עליונה שפיקחה והנחתה את השידורים בערבית לערביי ישראל ולאזרחי מדינות ערב.
במסגרת תפקידו כאחראי לשידורים ברדיו בערבית, סבר נבון כי ראוי שלגיבוי המלחמה השידורים יסבירו את הצד הישראלי.
ב-1972 התפטר נבון מראשות ועדת שידורים זו.
במאי 1962, עם מעברו של מזכיר הממשלה, כתריאל כ"ץ למשרד החוץ, עלה שמו של נבון כמועמד מועדף להחליפו.
אולם מינוי זה נתקל בהתנגדות של שותפות בקואליציה שלא רצו שמזכיר הממשלה יהיה איש כה מקורב לראש הממשלה, ולאחר מספר חודשים המינוי ירד מעל הפרק.
בשנת 1962 תואר במעריב תפקידו של נבון במילים אלו:
עם התפטרות בן-גוריון מתפקיד ראש הממשלה באמצע 1963, סיים נבון את תפקידו כראש לשכתו.
מחליפו של בן-גוריון, לוי אשכול, הציע לנבון להמשיך כראש לשכתו, אך נבון העדיף לעבור לתפקיד אחר.
באותו זמן, בסוף יוני 1963, התחתן יצחק נבון עם אופירה ארז.
זמן קצר לאחר מכן השתתף נבון בסמינר קיץ בן ארבעה ימים באוניברסיטת הרווארד בהנחייתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר.
נבון סירב להצעת שרת החוץ גולדה מאיר להיות שגריר ישראל במקסיקו, כמו גם להצעה לעמוד בראש מרכז ההסברה.
באותם הימים נסע נבון עם רעייתו הטרייה אופירה לירח דבש בנהריה.
כששב מנהריה, הציע לו שר החינוך והתרבות זלמן ארן להצטרף אל המשרד כמנהל אגף התרבות והאמנות.
נבון לא התלהב מההצעה וארן הציע לו לעסוק בנושא ביעור הבערות בקרב הדור הבוגר במדינה והשכלת מבוגרים.