tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך שנות התשעים של המאה ה-19 השתתף דיקין באספות נבחרים של המושבות האוסטרליות שהוקמו כדי לנסח את טיוטת חוקת אוסטרליה.
הוא השתתף באופן חשוב בתהליך שהבטיח שהחוקה תנוסח ברוח ליברלית ודמוקרטית ושתשיג פשרה שתאפשר את הצלחתה.
בין הכינוסים הוא עמל על השגת דעת קהל חיובית כלפי תפישת האיחוד וניהל מערכה לקבלתה במשאלי עם.
לאחר מכן הוא נאבק להבטיח את קבלתה של החוקה המוצעת על ידי ממשלת בריטניה.
כראש ממשלה, השלים דיקין תוכנית חקיקה משמעותית, שהפכה אותו, יחד עם מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, אנדרו פישר, למניח הבסיס של הממשלה האוסטרלית.
הוא הרחיב את בית המשפט העליון, גייס כספים לרכישת ספינות, ובכך הביא להקמתו של הצי המלכותי האוסטרלי ככוח משמעותי תחת ממשלתו של פישר, וקבע את שליטתה של אוסטרליה על פפואה.
כשהוא עומד מול עלייתה של מפלגת הלייבור ב-1909, הוא מיזג את מפלגתו, מפלגת הפרוטקשניסטים, עם מפלגתו של ג'וזף קוק, המפלגה האנטי-סוציאליסטית, כדי ליצור את המפלגה הליברלית של הדומיניון (Commonwealth Liberal Party), מפלגת האם של המפלגה הליברלית.
המפלגה הליברלית בהנהגתו של דיקין איבדה את השלטון למפלגת הלייבור בהנהגתו של פישר בבחירות של 1910, שבהם הייתה הפעם הראשונה בה מפלגה פדרלית זכתה ברוב בפרלמנט האוסטרלי.
דיקין התפטר מהפרלמנט לפני הבחירות של 1913, בהם זכתה המפלגה הליברלית בהנהגתו של ג'וזף קוק.
אלפרד דיקין היה ילדם השני של מהגרים אנגלים, ויליאם דיקין ואשתו שרה ביל, בתו של חוואי משרופשייר שהיגר לאוסטרליה ב-1850 והתיישב ב-1853 בקולינגווד, פרבר של מלבורן.
דיקין האב עבד כחנווני, כמוביל עגלות מים וכסבל ולאחר מכן נעשה שותף בעסק של עגלונות ומאוחר יותר כמנהל של חברת העגלות Cobb & Co בוויקטוריה.
אלפרד דיקין נולד בפרבר פיצרוי של מלבורן והחל את לימודיו בהיותו בן ארבע בפנימייה שבתחילה הייתה בעיר קינטון, אך מאוחר יותר עברה לפרבר דרום יארה של מלבורן.
ב-1864 הוא התקבל להיות תלמיד חוץ בבית הספר היסודי של הכנסייה האנגליקנית במלבורן, אך לא התייחס ברצינות ללימודיו עד לשנותיו האחרונות בבית הספר, כאשר הוא החל להיות מושפע ממנהל בית הספר שלו שאותו הוא העריץ.
ב-1871 הוא עבר את בחינות הבגרות עם ציונים טובים בהיסטוריה, אלגברה וגאומטריה ועם ציוני עובר באנגלית ובלטינית.
הוא החל לקחת שיעורי ערב במשפטים באוניברסיטת מלבורן כשבמקביל הוא עבד כמורה בבית ספר וכמורה פרטי.
כמו כן הוא השתתף באופן קבוע במועדון הוויכוחים שהוקם ב-1874, קרא רבות, השתעשע בכתיבה והחל להיות מעורב, עד סוף חייו בספיריטואליזם, כשהוא משמש כנשיא האיגוד הספיריטואליסטי של ויקטוריה.
דיקין סיים את חוק לימודיו באוניברסיטה ב-1877 והחל לעסוק בעריכת דין.
במאי 1878 הוא פגש את דייוויד סים, הבעלים של העיתון היומי The Age, ששילם לו על כתיבת מאמרים בפוליטיקה ובספרות.
ב-1880 הוא מונה להיות העורך של המוסף השבועי של העיתון.
בתקופה זו השפיע עליו סים להפוך מאנטי-סוציאליסט לפרוטקשניסט.
הוא נעשה חבר ב"אגודת ילידי אוסטרליה" ואימץ אורח חיים צמחוני.
דיקין העמיד עצמו לבחירה באספה המחוקקת של ויקטוריה מטעם מחוז הבחירה הכפרי של מערב ברוק בפברואר 1879 והציג עצמו כתומך ברפורמה חקיקתית, הגנה על הייצור ועידודו והנהגתו של מס קרקעות שיחסל את האחוזות החקלאיות הגדולות.
הוא זכה בזכות יתרון של 79 קולות.
עקב מספר רב של אזרחים שנשללה מהם זכות ההצבעה עקב המחסור בפתקי הצבעה, הוא הכריז בנאום הבכורה שלו על התפטרותו.
בבחירות הביניים הוא הפסיד בהפרש של 15 קולות וכן בבחירות הכלליות של פברואר 1880, אך ניצח בבחירות הכלליות שהוקדמו ליולי 1880. ראש הממשלה הרדיקלי, גרהם ברי, הציע לו את משרת התובע הכללי באוגוסט, אך דיקין דחה את ההצעה.
ב-1882 נישא דיקין לאליזבת מרתה אן ("פטי") בראון, בתו של ספיריטואליסט ידוע.
הם התגוררו יחד עם הוריו של דיקין עד ל-1887, אז עברו לבית משלהם.
עד לשנת 1891 נולדו להם שלוש בנות, איבי, סטלה ווירה.
ב-1883 מונה דיקין להיות נציב לעבודות ציבוריות ולאספקת מים וב-1884 הוא מונה להיות היועץ המשפטי לממשלה ושר העבודות הציבוריות.
ב-1885 הבטיח דיקין את העברתו של חוק שקבע שעות ותנאי עבודה סבירים.
בדצמבר 1884 הוא נסע לארצות הברית כדי לחקור את נושא ההשקיה והגיש דוח ביוני 1885. המסמך תואר כ"דוח תצפית מדויק, והוא הופץ מידית על ידי ממשלת ארצות הברית".
ביוני 1886, הוא יזם את חקיקתו של חוק להלאמת זכויות המים וסיפק סיוע ממשלתי לעבודות השקיה.
ב-1885 מונה דיקין להיות המזכיר הראשי של הנציב לאספקת מים והחל מ-1890, שר הבריאות ולזמן קצר שימש כיועץ המשפטי לממשלה.
ב-1887 הוא עמד בראש המשלחת של ויקטוריה לכנס האימפריאלי בלונדון, שם הוא דרש את הפחתתם של התשלומים של המושבות עבור ההגנה שסופקה על ידי הצי המלכותי הבריטי ואת קיומה של התייעצות בנוגע להברידים החדשים.
ב-1889 הוא נבחר לאספה המחוקקת של ויקטוריה מטעם מחוז הבחירה של אסנדון ופלמינגטון.
ב-1890 נפלה הממשלה עקב השימוש שעשתה בכוחות המיליציה כדי להגן על עובדים לא מאוגדים במהלך שביתת ימאים.
בנוסף, איבד דיקין את הונו ואת הונו של אביו במשבר כלכלי שהתחולל ב-1893 ושב לעסוק בעריכת דין כדי לשקם עצמו כלכלית.
ב-1892 הוא הגן בחוסר הצלחה על הרוצח הסדרתי פרדריק ביילי דימינג וב-1893 – 1894 השתתף בהגנתו של דייוויד סים במשפט דיבה.
החל מ-1890 סירב דיקין לכל הצעה לכהן בתפקיד של שר והקדיש את כל תשומת לבו לקידום האיחוד.
הוא היה נציגה של ויקטוריה לאספה הפדרלית האוסטרלית, שכונסה על ידי ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, הנרי פארקס במלבורן ב-1890, ושהסכימה על קיומו של כינוס שינסח חוקה משותפת לכל המושבות.
דיקין לקח על עצמו לעיתים קרובות להיות המפשר בחילוקי הדעות ולמצוא את הדרכים לגשר על הפערים הבלתי האפשריים.
בין הפגישות ולאחריהן, הוא נסע לאורכה ולרוחבה של אוסטרליה ונאם באספות ציבוריות ולזכותו ניתן לזקוף את התוצאות החיוביות שהושגו בוויקטוריה בכל משאלי העם.
ב-1900 נסע דיקין ללונדון עם אדמונד ברטון ועם צ'ארלס קינגסטון כדי להשגיח על חקיקתו של חוק האיחוד על ידי הפרלמנט של בריטניה והשתתף במשא ומתן עם ג'וזף צ'מברלין, שר המושבות, שעמד על כך שהמועצה המלכותית תהייה ערכאת ערעור על החלטות בית המשפט העליון של אוסטרליה.
בסופו של דבר, הושגה פשרה, על פיה בית המשפט העליון האוסטרלי יהיה הערכאה העליונה בסוגיות חוקתית ובסוגיות אחרות ניתן יהיה לפנות למועצה המלכותית.
דיקין הגדיר את עצמו כ"אוסטרלי-בריטי עצמאי" (independent Australian Briton), כשהוא מעדיף ממשלה עצמאית אוסטרלית הנאמנה לאימפריה הבריטית.
הוא בהחלט לא ראה את האיחוד כצעד שהופך את אוסטרליה לעצמאית לחלוטין מבריטניה.
נהפוך הוא, דיקין היה תומך של אחדות אימפריאלית חזקה.
ב-1901 נבחר דיקין לפרלמנט האוסטרלי הראשון מטעם מחוז הבחירה של בלאראט ומונה להיות התובע הכללי של הממשלה בראשותו של אדמונד ברטון.
הוא היה פעיל במיוחד בהעברתם של חוקים הנוגעים לשירות הציבורי, לבוררות ולבית המשפט העליון.
הנאום השני שנשא בפרלמנט, בנוגע לחוק להגבלת הגירה שיישם את מדיניות אוסטרליה הלבנה, בלט במיוחד כשהוא נמנע מגזענות בוטה כאשר הוא טען שיש צורך להוציא מהגדרות החוק את היפנים בשל תכונותיהם הטובות, שיכלו לשים אותם בעמדת יתרון על האוסטרלים ממוצא אירופי.
נאומו ממרץ 1902 לטובת החוק לכינונו של בית המשפט העליון של אוסטרליה, סייע להתגבר על התנגדות להקמתו.
כאשר פרש ברטון מתפקיד ראש הממשלה כדי להיות אחד השופטים הראשונים בבית המשפט העליון, ירש אותו דיקין בתפקיד ונבחר להיות ראש ממשלת אוסטרליה ב-24 בספטמבר 1903. למפלגתו לא היה רוב בפרלמנט והיא נסמכה על תמיכתה של מפלגת הלייבור, שעמדה על כך שהחקיקה תהיה רדיקלית יותר מזו שהתכוון אליה דיקין.
באפריל 1904 התפטר מתפקידו מבלי שהצליח להעביר שום חקיקה.
מנהיג הלייבור, כריס ווטסון, ומנהיג המפלגה האנטי-סוציאליסטית, ג'ורג' רייד, ירשו אותו בתפקידו, אך אף אחד מהם לא הצליח להחזיק ממשלה יציבה.
דיקין שב למשרד ראש הממשלה באמצע שנת 1905 ונשאר שם שלוש שנים.
במהלך תקופה זו, הארוכה והמוצלחת ביותר מבין כל התקופות בהם הוא כיהן בתפקיד, נזקפו לזכותה של ממשלתו רבים מתהליכי החקיקה שעיצבו את דמותה של אוסטרליה בעשור הראשון לקיומה, כולל חוקים להנהגתו של המטבע האוסטרלי.
חוק זכויות היוצרים עבר ב-1905, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הוקמה ב-1906, השירות המטאורולוגי הוקם ב-1908 וחוק ההסגר חוקק ב-1908.
ב-1906 תיקנה ממשלתו של דיקין את חוק השיפוט על ידי הרחבתו של בית המשפט העליון לחמישה שופטים, כפי שהוגדר בחוקה, ומינתה את אייזק אייזקס ואת ה.
ביגינס לאייש את שני המושבים החדשים בבית המשפט.
במקביל חוקק חוק להגנת התעשייה שהתווה קווים לתשלום שכר הוגן ולקביעת מחירים.
חוק פפואה שחוקק ב-1905 הגדיר את השליטה האוסטרלית על המושבה הבריטית לשעבר ודיקין מינה את יוברט מוראי להיות המשנה למושל פפואה ב-1908, תפקיד אותו מילא בגישה נדיבה ופטרנליסטית במשך 32 שנים.
ממשלתו של דיקין העבירה את החוק להפיכתה של הטריטוריה הצפונית משטח התלוי באוסטרליה הדרומית לשטח התלוי בממשל הפדרלי, חוק שנכנס לתוקף ב-1911.
בדצמבר 1907 הגיש דיקין את החוק הראשון שמיסד את גיוס החובה לצבא, שזכה לתמיכה מצדם של מנהיגי הלייבור, ווטסון ובילי יוז.
מזה זמן רב הוא התנגד להסכמים למימון ההגנה של הצי המלכותי הבריטי על מימי אוסטרליה, אף על פי שב-1902 הסכים ברטון שאוסטרליה תגבה את הכספים הללו מהמושבות.
ב-1906 הכריז דיקין שאוסטרליה תרכוש משחתות וב-1907 הוא נסע ללונדון לכינוס האימפריאלי כדי לדון בנושא, ללא הצלחה.
ב-1908 הזמין דיקין את הצי הלבן הגדול שיצא מארצות הברית ביוזמתו של הנשיא, תאודור רוזוולט, לבקר באוסטרליה, בצעד סמלי של עצמאות מבריטניה.
חוק העודף התקציבי של 1908 פינה 250,000 ליש"ט לטובת הוצאות על הצי, למרות שכספים אלו הוצאו לראשונה על ידי ממשלתו של פישר, כך הוקם הצי המלכותי האוסטרלי, הצי העצמאי הראשון של האימפריה הבריטית.
ב-1908 אולץ דיקין שוב לוותר על כס ראש הממשלה לטובת מפלגת הלייבור.
הוא חבר ליריבו הוותיק, ג'ורג' רייד ושב לשלטון במאי 1909 בראשותה של ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה.
המיזוג נראה לרבים כבגידה של דיקין בעקרונותיו הליברלים.
הוא הורה על רכישתה של סיירת המערכה "HMAS Australia" באמצעות תשלום של 25 שילינג לשנה לכל אזרח ששולם עד לשנת 1927. בבחירות שהתקיימו באפריל 1910 הובסה מפלגתו של דיקין על ידי הלייבור בהנהגתו של פישר.
דיקין פרש מהפרלמנט באפריל 1913. הוא עמד בראש הוועדה המלכותית לאספקת מזון, מסחר ותעשייה שהתכנסה ב-1914. הוא שימש כנשיא הנציבות האוסטרלית לתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק שהתקיימה בסן פרנסיסקו ב-1915 לציון פתיחתה של תעלת פנמה, אך התקשה למלא את תפקידיו אלה עקב אובדן זיכרון מתקדם שנגרם משיטיון.
הוא היה ראש הממשלה היחיד באוסטרליה שסירב לקבל את התואר .Right Honourable
אלפרד דיקין סבל מנכות ומת ב-1919 מדלקת קרום המוח כשהוא בגיל 63.
דיקין המשיך לעסוק בכתיבה עיתונאית לכל אורך הקריירה הפוליטית שלו.
הוא כתב מאמרים בעילום שם לעיתון London Morning Post גם בהיותו ראש ממשלה.
הדין וחשבון שלו על איחוד אוסטרליה ראה אור בשנת 1944 והוא מהווה מקור היסטורי חשוב על התקופה.
ב-1957 פורסם הדוח שלו על הקריירה הפוליטית שלו בוויקטוריה.
ב-1968 פורסם אוסף מאמריו העיתונאיים.
דיקין היה פעיל באגודה התאוסופית עד שהתפטר ממנה ב-1896 כדי להצטרף לכנסייה האוסטרלית בהנהגתו של צ'ארלס סטרונג.
למרות שהוא השקיע מאמצים רבים להסתיר מעיני הציבור את נטיותיו הספיריטואליסטיות, הייתה לו תחושה חזקה שהקריירה הפוליטית שלו הוא גזרת ההשגחה האלוהית והגורל.
כמו דאג המרשלד, שנים רבות לאחר מכן, כמיהתו הכנה של דיקין להגשמה רוחנית, הובילה אותו להביע רגשות של חוסר הערכה עצמית ביומניו הפרטיים, שהתערבבו עם שאיפותיו כמשורר.
יומניו הפרטיים, כמו אלה של סמואל ג'ונסון בזמנו, הביעו דעות נוצריות של התבוננות עמוקה על חשיבות הענווה בחיפוש אחר סיוע אלוהי בקריירה שלו.
דיקין זכה לאהבה, להערצה ולכבוד מבני תקופתו, שכינו אותו "אלפרד החביב" (Affable Alfred).
רק בתקופת המיזוג בין מפלגתו לבין המפלגה האנטי-סוציאליסטית הוא רכש לו יריבים, כאשר לא רק על ידי חברי מפלגת הלייבור, אלא גם על ידי ליברלים כמו סר ויליאם ליין, הוא כונה בוגד.
חיי המשפחה של דיקין היו מאושרים ואשתו ושלוש בנותיו חיו אחריו.
צאצאיו בולטים עד היום בחוגים הפוליטיים והעסקיים של מלבורן והוא נחשב לאב המייסד של המפלגה הליברלית.
שמו הונצח במוסדות חינוך, בשמות רחובות ובפרבר של הבירה קנברה שנקרא על שמו.
ב-1969 הוציא הדואר האוסטרלי בול הנושא את דמותו.
אלפרד פרידריך דלפ היה כומר קתולי גרמני, חבר מסדר הישועים.
הוא פעל במסגרת חוג קרייזאו נגד המשטר הנאצי.
הואשם בפני הפולקסגריכט בבגידה והוצא להורג בידי הנאצים.
דלפ נולד במנהיים לאב אוונגלי ולאם קתולית.
הוריו נישאו בטקס קתולי מספר שבועות לאחר לידתו ועברו מסיבות כלכליות להתגורר עם הורי אביו בעיירה היטנפלד (Hüttenfeld) השוכנת מזרחית לוורמס.
דלפ קיבל מסבתו חינוך אווגלי ובמשפחה שררה מתיחות מסוימת בין שני הזרמים (הקתולי והאוונגלי).
דלפ התגורר בהיטנפלד עד שנת 1914.
בנעוריו הושפע רבות מתנועת הנוער הקתולית „Bund Neudeutschland" ובשנת 1921, בעת לימודיו בגימנסיה, התכונן לטקס הקונפירמציה בכנסייה האוונגלית, אולם עקב סכסוך עם הכומר שלו החליט לעבור את הטקס בכנסייה הקתולית.
בשנת 1926, מיד לאחר שסיים לימודיו בגימנסיה בעיר דיבורג (Dieburg), הצטרף דלפ למסדר הישועים.
הוא שימש כמחנך ומורה לספורט בבית הספר הישועי בעיר פלדקירך באוסטריה.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון נאלץ לעזוב את אוסטריה ועבר לגימנסיה פרטית (Kolleg St.
Blasien) שהקים מסדר הישועים ביער השחור עבור כ-300 תלמידים גרמנים שנאלצו גם הם לעזוב את אוסטריה.
בשנת 1935 פרסם את ספרו הראשון "קיומיות טראגית" ("Tragische Existenzen").
בספר פיתח דלפ את גישתו החברתית, "הומניזם תיאונומי", המבוססת על יסודות סוציאליים נוצריים ונשענת על תורת האקזיסטנציאליזם של הפילוסוף מרטין היידגר.
דלפ השלים את לימודי התאולוגיה והפילוסופיה בולקנבורג (Valkenburg) שבהולנד (1934–1936) ובפרנקפורט (1936–1937).
את עבודת הדוקטורט כתב על מרטין היידגר.
לאחר הסמכתו נמנה עם הכותבים בירחון הקתולי "קולות הזמן" (Stimmen der Zeit).
בירחון הסביר את גישתו ששללה דו-קיום בין הקתוליות לנאציזם.
לאחר הוצאת הירחון מחוץ לחוק והחרמת מבנה ההוצאה התרכז דלפ משנת 1939 בעיסוקו כמטיף וככומר בקהילת גאורגיוס הקדוש שבשכונת בוגנהאוזן במינכן ונודע בדרשותיו הביקורתיות כלפי המשטר הנאצי.
דלפ אף סייע ליהודים נרדפים.
בשנת 1941 פגש בברלין את הלמוט ג'יימס פון מולטקה והחליט ב-1942 להצטרף לפעילות בחוג קרייזאו, שניסה לעצב את דמותה של גרמניה, לאחר הדחתו של היטלר והנאצים מן השלטון.
דלפ שאף לביסוס המשטר בגרמניה על יסודות נוצריים-קתוליים.
בעקבות כישלון קשר ה-20 ביולי וחשיפת חוג קרייזאו נעצר דלפ בידי הגסטפו ב-28 ביולי במינכן.
באוגוסט הועבר לבית הכלא של הגסטפו בברלין ובמחצית החודש נחקר בעינויים, כיוון שביומנו הופיע שמו של קלאוס שנק פון שטאופנברג.
אולם, דלפ לא היה מעורב ולא עודכן בהכנות לקשר.
הגסטפו הציע לדלפ לצאת לחופשי בתנאי שיפרוש ממסדר הישועים, אולם דלפ סירב.
דלפ הועמד לדין ב-9 בינואר 1945 בפני הפולקסגריכט באשמת בגידה והסתרת מידע על הקשר מן השלטונות.
הוא הורשע ב-11 בינואר רק בסעיף בגידה ונידון למוות בתלייה.
גזר הדין בוצע ב-2 בפברואר בכלא פלצנזה.
אפרו פוזר מעל שדה בברלין ופרסום מודעת אבל נאסרה.
בשנת 1956 הודפס "בפני המוות" ("Im Angesicht des Todes"), אוסף רשימותיו ומכתביו מן הכלא.
בתי ספר רבים בערים שונות בגרמניה, ביניהן מנהיים, ברלין ודיבורג, וכן מספר מרכזים קהילתיים נקראו על שמו.
בעיר דיבורג נקראים גם רחוב וגימנסיה על שמו.
הרחוב שבו התגורר והמרכז הקהילתי הקתולי בעיירה היטנפלד נקראו על שמו.
בעיר דונאווירט (Donauwörth) מחנה צבאי על שמו.
הדואר הגרמני הנפיק בול לזכרו ב-1964.
אלפרד דומט היה מדינאי קולוניאלי ומשורר בריטי.
הוא כיהן כראש ממשלת ניו זילנד הרביעי.
דומט נולד ברובע סאת'ק שבלונדון, כבנו הרביעי של נתניאל דומט, שהיה בעל ספינות.
הוא החל ללמוד בקולג' סנט ג'ון בקיימברידג', אך הפסיק את לימודיו ב-1833. ב-1835 הוא החל ללמוד במידל טמפל ועבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-1841.
החל מ-1833 פרסם דומט כרך או שניים של שירה וכן כמה שירים בכתב עת שנקרא Blackwood's Magazine.
אחד מהם, "מזמור לחג המולד", משך תשומת לב ציבורית.
לאחר הכשרתו כעורך דין הוא חי חיי נוחות בלונדון, ונעשה חבר קרוב של המשורר רוברט בראונינג, שכתב עליו את שירו Waring.
מאמר על הידידות בין שניהם פורסם בגיליון ינואר 1905 של המגזין The Contemporary Review.
מבין ספרי השירה שלו, ידועים שניים: "ראנולף ואמהויה, יום של חלום בים הדרומי" שיצא ב-1872 ומתאר את חיי המאורים, ו"פלוטסאם וג'טסאם", המוקדש לבראונינג.
ב-1842 היגר דומט לניו זילנד, שם הוא מילא תפקידים מנהליים רבים, כולל מזכיר קולוניאלי של מחוז ניו-מנסטר ב-1848, מזכיר המושבה ב-1851 וראש ממשלת ניו זילנד הרביעי בין השנים 1862 – 1863. הוא נבחר לפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של נלסון.
השינוי המשמעותי ביותר שביצע דומט בעת כהונתו כראש הממשלה, היה העברתה ב-1865 של בירת ניו זילנד מאוקלנד לוולינגטון.
בנובמבר 1863 הוא העביר החלטה בפרלמנט, על פיה "חיוני מאוד שמקום מושב הממשלה...
צריך לעבור למקום מתאים כלשהו על מצר קוק".
ב-1871 שב דומט לאנגליה וב-1880 הוענק לו תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
אלפרד גודמן גילמן (Alfred Goodman Gilman; 1 ביולי 1941 - 23 בדצמבר 2015) היה פרמקולוג וביוכימאי יהודי אמריקאי.
זכה ביחד עם מרטין רודבל בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1994 על גילוי חלבוני G ותפקידם של החלבונים הללו בשרשרת מעבר האותות בתא.
אלפרד גודמן גילמן נולד בניו הייבן כבן השני לאלפרד גילמן ולמרבל שמידט-גילמן.
אלפרד גודמן גילמן הלך בעקבות אביו, אלפרד, שהיה דוקטור לכימיה פיזיולוגית פרופסור באוניברסיטת ייל.
לאחר מכן החל אביו ללמד במחלקה לפרמקולוגיה של האוניברסיטה.
בהמשך אביו, יחד עם משפחתו, עבר לעבוד באוניברסיטת קולומביה ומאוחר יותר הפך ליושב הראש ולמייסד של קולג' אלברט איינשטיין לרפואה.
גילמן סיים תואר ראשון בביולוגיה עם התמחות בביוכימיה גם הוא בייל ב-1962. כבר בתואר הראשון עבד גילמן במעבדה, וכן הכיר את אשתו לעתיד, קתרין הדלנד.
עם סיום לימודיו, עבר לניו יורק לעבוד במעבדתו של אלן קוני (Allan Conney), שם פרסם את שני מאמריו הראשונים.
הוא עבר לקליבלנד לאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בעקבות המלצה של ארל וו.
סת'רלנד, ג'וניור בסתיו של אותה השנה, שם התחיל תוכנית חדשה שמשלבת לימודי דוקטורט (PhD) עם לימודי רפואה (MD), תוכנית אותה סיים ב-1969. בין השנים 1969–1971 עבד במכונים הלאומיים לבריאות במעבדתו של מרשל וורן נירנברג.
הוא התקבל לאוניברסיטת וירג'יניה כמורה מן החוץ לפרמקולוגיה ב-1971, ומאוחר יותר, ב-1977, קיבל משרה כפרופסור שם.
ב-1981 הוא עבר למרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן שבדאלאס, שם עמד בראש המחלקה לפרמקולוגיה.
עם פרישתו משם ב-2009, היה לממונה על המחקר המדעי של המכון למניעה ולחקר הסרטן בטקסס.
ב-2012 פרש מתפקידו זה בעקבות אי-הסכמות בנוגע להתנהלות המכון בתקצוב ללא בחינה מדעית של המקומות אליהם עוברים התקציבים.
פרישתו זו הובילה לפרישה של שבעה מדענים נוספים מהמכון.
נוסף על כך, היה חבר במרכז הלאומי לחינוך מדעי והיה מתנגד פעיל לבריאתנות.
הוא נפטר בגיל 74 לאחר מאבק מתמשך עם סרטן הלבלב.
מחקריו של גילמן גילו את קיומו של חלבון G.
חלבון זה קושר GTP וקשור להרבה שרשראות מעבר אותות רבים, כולל ריח, ראייה, קשרים בין נוירונים ועוד.
חלבון G נקשר למשפחה של חלבונים, GPCR, ומהווה את הזרוע המתווכת בין הפעילות החוץ-תאית שמועברת באמצעות ה-GPCRs להפעלה של מסלול פנים-תאיים.
גילמן עבד גם על אדנילט ציקלאז ועל תהליכי הבקרה שלו.
מחקריו אלה הובילו לקבלת פרס נובל של אלפרד גילמן לשנת 1994. לגילוייו יש השלכות מרחיקות לכת בהקשר של חקר הסרטן, של פיתוח תרופות ושל הבנה של תהליכים ביוכימיים של חישת הסביבה.
הוא הושפע ממחקרים קודמים משנות ה-60 על אדנילט ציקלאז שהראו שיצירה של cAMP קשורה לשרשרת מעבר האותות.
במכונים הלאומיים לבריאות אף פיתח שיטה למדידה של כמות ה-cAMP.
עם זאת, באותה עת לא היה ברור מה טיב הקשר והאם הקישור של החלבון הוא ישירות לממברנה או שיש חלבונים נוספים שמעורבים בתהליך.
מחקריו של מרטין רודבל מ-1970 הראו שיש לפחות עוד רכיב לתהליך מעבר האותות, נוסף ל-GPCR ולאדנילט ציקלאז.
רודבל הראה שאין קישור ישיר בין GPCR לאדנילט ציקלאז, והראה ששחרור ש-GTP קשור לתהליך ההפעלה של אדנילט ציקלאז.
גילמן הראה שהרכיב הנוסף שהיה חסר הוא חלבון G, וכן הדגים כי החלבון החדש הזה קושר GTP, והראה את החשיבות שלו במסלול.
נוסף לאלה, אפיין מבחינה ביוכימית את החלבון והראה את הבקרים שיש על פעילותו ואת השינויים שהחלבון עובר לאחר תרגומו.
המודל איתו עבד גילמן היה S49, תאי T שנהרגים על ידי הוספה של אדנילט ציקלאז.
הם יצרו מוטנטים שכבר לא מתו כתוצאה מהוספה של אדנילאט ציקלאז.
בתאים הללו הייתה מוטציה באדנילאט ציקלאז, עם זאת, הראו במעבדה של גילמן שיש שמירה על הפעילות של הקולטן, ה-GPCR.
השלב שלאחר מכן היה להראות שהמסלול כולל גם את חלבוני G ולא רק את אדנילט ציקלאז ו-GPCR.
להוכחה של זה, יצרו מוטנט לחלבון G, וראו שגם כאשר מפעילים את הקולטן של ה-GPCR אין יצירה של cAMP, כפי שיודעים שהיה אמור להיות בהמשך המסלול.
הוספה חיצונית של חלבון G תקין פתרה את הבעיה וגרמה ליצירה של cAMP.
בהמשך אפיינו מבחינה ביוכימית את החלבון החדש במעבדתו.
הם הראו שהחלבון מורכב משלוש תת-יחידות.
שתיים מתת-היחידות, תת-יחידה בטא ותת-יחידה גמא, נשארות יחד, בעוד תת-יחידה אלפא מתפרקת מהם.
יחידת האלפא קושרת את ה-GTP וכן מפעילה את אדנילט ציקלאז.
בנוסף, הראו במעבדתו את תהליך העיכוב של אדנילט ציקלאז.
כמו כן, הם בדקו את סוגי חלבוני ה-G השונים והראו שמדובר במשפחה של חלבונים.
בהמשך מצאו חלבוני G נוספים, כל אחד מהחלבונים הנוספים מפעיל מסלול אחר (ריח, ראייה, טעם וכו').
כמו כן, גילו במעבדתו אילו שינויים אחרי-תרגום מתרחשים על חלבוני ה-G.
הם השתמשו בחלבונים האלה, שמקורם ביצורים רב-תאיים, וביטאו אותם ב-E.
הם יצרו גבישים של החלבון ובעזרת קרני X פענחו את המבנה שלו.
בצורה זו מצאו הומולוגיה ל-Ras, חלבון שחשוב לחלוקה של התא וקשור פעמים רבות לסרטן, וכן אזור שרווי באלפא הליקסים.
הם הראו גם שיש פעילות איטית של פירוק GTP ל-GDP, תהליך שגורם להשבתת הפעולה של האנזים, שנגרמת מחומצות האמינו שמרכיבות את האתר הפעיל.
1985 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית)
1988 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1994 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
2013 נבחר לחבר באגודה האמריקנית לחקר הסרטן
אלפרד דילגר היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
דילגר היה חייל בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפצע בקרב ואיבד את רגלו.
משנת 1924 היה כומר בדיוקסיה של שטוטגרט.
בשנת 1932 עבר להיות כומר בנלינגן אאוף דר פילדרן (Nellingen auf den Fildern) שבפרברי שטוטגרט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה דילגר חבר בכנסיית הווידוי - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי.
בשנת 1942 עבר מפרברי שטוטגרט לתפקיד כומר בקנשטט , כ-50 ק"מ מדרום-מערב לווירטמברג.
ביתו של דילגר בקנשטט היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתו בווירטמברג, חברי "האחווה" , שם תכננו חברי האחווה פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים.
בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של דילגר בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של דילגר.
הקבוצה בה פעלו דילגר ועמיתיו, אוטו מריקה ותאודור דיפר, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה.
לימים הוכרו גם מריקה ודיפר בתור חסידי אומות העולם.
באוקטובר 1943 קלטו דילגר ואשתו בביתם את בני הזוג קרקאואר (Krakauer), תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann).
ילדיהם של בני הזוג דילגר היו מחוץ לבית עקב הפצצות האוויר של בעלות הברית.
כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג דילגר את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית.
בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג דילגר למעלה מחודש.
זאת למרות אזהרתו של הכומר של שטוטגרט, לפיה לא יוכל דילגר לסמוך על הגנת הכנסייה במקרה שתתגלה העובדה שהוא מסתיר יהודים.
על כך השיב דילגר שהוא מחשיב עצמו כזוכה ל"הגנה נעלה יותר" מאשר הגנתן של רשויות הכנסייה.
משנת 1947 ועד פרישתו ב-1963 היה דילגר מנהל החברה המיסיונרית של בזל .
בשנת 1991 הכיר יד ושם באלפרד דילגר ובאשתו לואיז בתור חסידי אומות העולם.
אלפרד דאנקן (נולד ב-10 במרץ 1993 באקרה שבגאנה) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר בונציה.
דאנקן התאמן באינטר מאז שנת 2010 והצטרך אליה באופן רשמי במרץ 2011. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-26 באוגוסט 2012 נגד פסקארה, כשעלה כמחליף בדקה ה-86 במקום וולטר גרגאנו.
ב-19 ביולי 2014 הושאל דאנקן לשתי עונות לסמפדוריה, עד שבינואר 2015 מימשה הקבוצה את אופציית הרכישה שלו ב-2.89 מיליון אירו בחוזה ל-4 וחצי שנים.
ב-23 ביולי 2015 דאנקן הוחתם בססואולו.
ב-6 במרץ 2016 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 על מילאן.
דאנקן ייצג את גאנה בגביע העולם עד גיל 20 לשנת 2013 בו רשם 4 הופעות.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך ב-14 בנובמבר 2012 נגד נבחרת כף ורדה.
אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ , היה אציל אוסטרי-בוהמי ומצביא בצבא האימפריה האוסטרית.
אלפרד נולד ב-11 במאי 1787 בבריסל, ליוזף ניקולאס, רוזן וינדיש גראץ ולאשתו השנייה מריה לאופולדינה פרנציסקה, דוכסית ארנברג, בתם של קרל מריה ריימונד, דוכס ארנברג והרוזנת לואיז מרגריט דה לה מארק ושליידן.
המשפחה התגוררה בטכאו, אשר נרכשה על ידי אביו של אלפרד בשנת 1781.
בשנת 1804 הצטרף אלפרד לצבא האימפריה האוסטרית, ולחם עמו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1815 שהה אלפרד בווינה, במהלך קונגרס וינה, וב-15 ביוני 1817 התחתן עם אלאונורה, נסיכת שוורצנברג, בתם של יוזף יוהאן, נסיך שוורצנברג השישי ופאולינה, דוכסית ארנברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בשנת 1833 הועלה אלפרד לדרגת גנרל-פלדמרשל, ובשנת 1840 מונה למפקד הצבא בבוהמיה.
במהלך מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית מונה אלפרד בתחילה לדיכוי המהומות בווינה, אולם לאחר ששרי הממשלה התנגדו לפעולותיו פרש מתפקידו.
ביוני 1848 נהרגה אשתו מכדור תועה בפראג, ולאחר מכן דיכא אלפרד את המהומות הן בפראג והן בווינה.
בינואר 1849 נשלח אלפרד לדכא את המרד בהונגריה, אולם על אף כמה הצלחות ראשוניות, איטיותו של אלפרד גרמה לכך שההונגרים הצליחו לבסס את כוחותיהם מחדש ולהביס את הכוחות האוסטרים.
באפריל 1849 שוחרר אלפרד מתפקידו, ולא מונה יותר לתפקידים בצבא.
בשנת 1859 הוא מונה למפקד המבצר הפדרלי במיינץ, ובשנת 1861 מונה לחבר הרייכסראט.
ב-21 במרץ 1862 מת אלפרד בווינה, ונקבר באחוזת המשפחה בטכאו.
ב-15 ביוני 1817 התחתן עם אלאונורה, נסיכת שוורצנברג, בתם של יוזף יוהאן, נסיך שוורצנברג השישי ופאולינה, דוכסית ארנברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אלפרד השני, נסיך וינדיש-גרץ (1819–1876), התחתן עם הדוויג, נסיכת לובקוביץ'
אוגוסט, נסיך וינדיש-גרץ (1828) - 1910), התחתן עם הרוזנת וילהלמינה פון נושטיץ
מתילדה, נסיכת וינדיש-גרץ (1835–1907), התחתנה עם קרל וינצנץ, נסיך וינדיש-גרץ
אלפרד ג'ורג' דלר היה זמר קונטרה-טנור אנגלי.
בנוסף ליכולתו הווקלית יוצאת הדופן, נחשב דלר לאמן החשוב ביותר בתקופתו בהפצת סוג זמרה זה בקרב מאזיני המוזיקה קלאסית בעולם כולו.
אחת הדמויות המרכזיות שגרמו לשילוב מחדש של קול הקונטרה טנור במוזיקת הרנסאנס והבארוק במאה ה-20.
יש המכנים אותו "אבי הקונטרה טנור".
סגנונו המיוחד, ששילב רובטו ואלתור קישוטים בשירים שנכתבו לקול וללאוטה, נחשב לשנוי במחלוקת בזמנו, אולם כיום הוא מקובל לחלוטין בסוג שירה זה.
לדעת רבים דלר תרם תרומה חשובה ביותר להכרה בקול זה כחלק רב חשיבות במוזיקה העתיקה וגם המודרנית.
דלר נחשב דמות משפיעה על תחייתם מחדש של מוזיקת הבארוק והרנסאנס.
היה מראשוני התומכים בהחזרת הכלים המקוריים לביצועי מוזיקה זו ואחד הראשונים שהפך גישה זו לפופולרית באמצעות שידורי הרדיו שלו ב-BBC.
כמו כן ייסד את פסטיבל המוזיקה Stour בשנת 1962, אחד הפסטיבלים הראשונים במוזיקה עתיקה בעולם.
דלר נולד במארגט, עיר חוף במחוז קנט.
אביו, מורה לחינוך גופני בצבא, לימד אותו לשיר בילדותו.
הוא נחשב כאוטודידקט מוזיקלי, שלימד את עצמו.
דלר החל דרכו בגיל 11 כנער סופרן בכנסייה המקומית.
לאחר שקולו החל להשתנות, עבר בטבעיות לקול אלט ומשם התפתח לזמר קונטרה טנור שהביא אותו לפרסום עולמי.
דלר עזב את בית הספר בגיל 15 והחל לעבוד בתחום הרהיטים.
בשנת 1932, הצטרף למקהלה המפורסמת של כרייסט צ'רץ', סנט לאונרד, והתאהב בבתו של מעסיקו, פגי לאו.
על אף התנגדות אמה לגבר ששר בצלילים גבוהים ומלאכותיים (אפילו בשנות תהילתו הוא סבל מדעות קדומות וגיחוכים בסתר של חלק ממאזיניו), נישאו בני הזוג בשנת 1937. שנתיים לאחר מכן הוא הפך לפקיד שכיר בקנטרברי.
כפציפיסט כל ימי חייו הוא בילה את שנות המלחמה בעבודה בחוות קווייקרים ובשירה.
דלר הצטרף למקהלת קתדרלת קנטרברי בשנים 1940 1947 והפך שם לסולן מוערך.
לאחר מכן עבר לשיר כסולן במקהלת קתדרלת סנט פול בלונדון, שם שר בין השנים 1947 – 1962.
בשנות עבודתו כסולן במקהלות שתי הקתדרלות, החלה גם התפתחותו כסולן בפני עצמו.
את הדחיפה הראשונית כסולן קיבל מהמלחין האנגלי מייקל טיפט ששמע אותו בקנטרברי, עמד על היופי הייחודי של קולו והציגו לציבור כקונטרה טנור ולא כגבר -זמר אלט.
פרסומו הגדול החל לאחר שידור הבכורה בהעלאת הערוץ השלישי של ה-BBC בשנת 1946 בו ביצע דלר את יצירתו המפורסמת של הנרי פרסל "בואו בני האמנות".
במהלך השנים הראשונות של הקריירה שלו, הוא התמקד בביצוע מוזיקה ווקאלית מתקופת הבארוק אנגלי וכן מלחינים שקדמו לתקופה זו כגון ג'ון דאולנד והנרי פרסל.
בקיאותו והמוזיקליות הרבה שלו הביאה לו הערצה בינלאומית.
בשנת 1950 הקים דלר את הדלר קונסורט, אנסמבל קולי - כלי, כאשר הוא משמש כסולן וכמנצח ברפרטואר של מוזיקה אנגלית מוקדמת.
הקבוצה הקדישה עצמה לביצוע מוזיקה עתיקה תוך שימוש בטכניקת ביצוע אותנטית ובכלים עתיקים.
מפעל ייחודי זה של הוביל לתחייה מחדש של מדריגלים אנגליים מתקופת הרנסאנס.
מ-1955 עד 1979, סיירה הקבוצה ברחבי העולם והציגה לקהלים חדשים את המוזיקה העתיקה, תוך הצבת רמה טכנית גבוהה לביצוע אותנטי של מוזיקת הבארוק.
הרפרטואר כלל יצירות של י.
באך, הנדל, פרסל, דאולנד ואחרים.
חברי האנסמבל התחלפו במרוצת השנים ובין הזמרים היה גם מרק דלר, בנו של אלפרד דלר, שהצטרף לקבוצה ב-1964.
שיתוף פעולה עם מוזיקאים חשובים
בשנת 1960, שר דלר את תפקידו של אוברון Oberon בביצוע הבכורה של אופרה "חלום ליל קיץ" מאת בנג'מין בריטן, שהלחין תפקיד זה במיוחד עבור דלר.
כאשר הועלתה האופרה על במת הקובנט גרדן, הוחלף דלר, בניגוד לדעתו של בריטן, עקב "יכולת משחק חלשה וקול קטן", לטענת המפיקים.
הוא חזר לתפקיד בהקלטת האופרה בניצוח המלחין בשנת 1967. הצגת הבכורה בשנת 1960, ששודרה על ידי ה-BBC, הוקלטה והיא זמינה כיום בתקליט מסחרי, כאשר המבקרים מהללים את שירתו של דלר.
בנוסף לבריטן, המלחינים Fricker, Mellers, Ridout, ו-Rubbra כתבו יצירות במיוחד עבורו.
בשנת 1963 הקים דלר את פסטיבל המוזיקה של Stour על מנת לשלב אומנים נוספים שהתמחו במוזיקה עתיקה וביניהם פרנס בריכן וגוסטב ליאונהארדט.
דלר הופיע והקליט עם אומנים ידועים שליוו את זמרתו, תחילה עם נגן הלאוטה דסמון דופרה ונגן הצ'מבלו וולטר ברגמן ולאחר מכן גם עם נגן הלאוטה רוברט ספנסר ונגני הצ'מבלו ויליאם כריסטי והרולד לסטר.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, הקליט דלר יותר מ-136 תקליטים עם חברות ידועות ביותר ותקליטיו זכו להצלחה מסחרית גדולה.
בשנת 1970 קיבל תואר חברות במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
דלר מת במפתיע מהתקף לב בגיל 67 כאשר שהה בבולוניה במטרה לשמש כשופט בתחרות זמרים בשנת 1979.
הוא נקבר בכנסיית "כל הקדושים" ב-Boughton Aluph בקנט, ליד רעייתו קטלין, שנפטרה ב-2006.
בנו הבכור, מארק דלר, הפך לזמר מוכשר בזכות עצמו ולעיתים קרובות הופיע וגם הקליט עם אביו.
בן נוסף, סיימון, הוסמך כמורה למוזיקה בשנות ה-60 ולימד בבית הספר למקהלת קתדרלת גוילפורד, ולימים הפך למנהלו.
דלר קיבל תואר אבירות בריטי בשנת 1970 עבור עשייתו האומנותית.
אלפרד גוֹטוַולט היה היסטוריון גרמני, מומחה להיסטוריה של מסילות ברזל ולהיסטוריה של השואה.
כתלמיד תיכון הושפע גוטוולט ממשפט אושוויץ השני שנערך בפרנקפורט בשנות השישים ובו היה פריץ באואר התובע.
גוטוולט למד באוניברסיטת גתה בפרנקפורט משפטים, מדע המדינה והיסטוריה של העת החדשה.
גוטוולט היה חוקר תולדות הדויטשה רייכסבאן והתפקיד שמילא מוסד זה במלחמת העולם השנייה ובייחוד בשואה.
הוא כתב, ערך והשתתף בכתיבת למעלה מ-100 ספרים ומאמרים.
רוב פרסומיו עסקו בשואה ובמלחמת העולם השנייה.
יתר מחקריו עסקו בנושאים טכניים הקשורים לרכבות ולמסילות ברזל.
גוטוולט חקר את אופן ההקמה של תשתית הרכבות הגרמנית במלחמת העולם השנייה תחת שר החימוש אלברט שפר.
ביוגרפיות שכתב על שר התחבורה במשטר הנאצי יוליוס דורפמילר הוכיחו את מעורבות משרד התחבורה ברדיפת היהודים ברייך השלישי בעוד פקידי המשרד מציגים עצמם כמנהלים מנגנון מנהלי טכני א-פוליטי בלבד.
גוטוולט קבע שרכבות מלחמה ברייך השלישי יוצרו תוך שימוש בעבודת כפייה, כולל עבודת יהודים ושבויי מלחמה.
גוטוולט חקר את ההיבטים הלוגיסטיים והטכנולוגיים של תפעול הרכבות ושל רשת מסילות הברזל באירופה בתקופת המלחמה.
מחקריו ביססו את חקר המשלוחים והעברתם ההמונית של היהודים מגטאות למחנות וממחנות למחנות אחרים בתקופת השואה.
מחקרו הבהיר את התפקיד של הרייכסבאן במדיניות האנטי־יהודית, הן לגבי האפליה נגד נוסעים יהודים ברייך והן לגבי תרומת הרייכסבאן לרדיפת היהודים וסיועה בשילוחם מכל אירופה למחנות ההשמדה.
כך סייע גוטוולט ליצירת עיצוב מורכב יותר של זכר השואה, ולכלול בזיכרון השואה, בנוסף לתאי הגזים ומחנות ההשמדה שהיו תחת האס-אס, גם את הרכבות שעמדו תחת מנגנוני המדינה הנאצית, על מנגנוני הבירוקרטיה והפקידים האפורים-לכאורה שמאחורי פעילותן (כפי שעשה ראול הילברג במחקרו על השמדת יהודי אירופה).
גוטוולט שחזר את תהליך השילוחים מגרמניה על ידי מסמכים ששרדו ממטות הגסטפו בדיסלדורף ובווירצבורג.
מסמכים אלה שימשו ראיות במשפט אייכמן ובהליך המשפטי נגד אלברט גנצנמילר , תת-שר ממונה על הרייכסבאן.
גוטוולט שחזר את מסלולי רכבות השילוחים, זיהה את נקודות המוצא ותחנות הרכבת ששימשו לכך ואת מחנות האיסוף בהם כונסו היהודים לפני שילוחם.
הוא חקר את חייהם של פועלי הרכבות, מהנדסי הרכבות ומנהלי הרייכסבאן ומשרד התחבורה.
בתחילת הקריירה שלו עבד גוטוולד כעורך דין.
בראשית שנות השמונים היה עורך מגזין רכבות ואוצר במוזיאון הגרמני לטכנולוגיה בברלין.
הוא הכין תצוגת קבע על מסילות ברזל והעביר לשם כך מוצגים מהמוזיאון לתחבורה בהמבורג.
הוא מצא קרון של הרכבת המלכותית של הקייזר וילהלם השני והעביר אותו למוזיאון, וכן מצא בפולין קרון בקר ששימש למשלוח יהודים להשמדה בגנרלגוברנמן בתקופת השואה.
ב-2007 הציג תערוכה בשם "רכבות מיוחדות למוות" ("Sonderzüge in den Tod"), תערוכה שהראתה את הזיקה של חברת הרכבות הגרמנית, הרייכסבאן, לנאציזם ואת מעורבותה בשואה.
גוטוולט יעץ לפרויקט המחקר של יד ושם בנושא השילוחים ("מסילות אל האבדון").
פרויקט זה סוקר את שטחי אירופה הכבושה בידי הגרמנים ומשחזר את שילוחיי ("טרנספורטים") היהודים בשואה.
פרויקט זה החל ב-2008 ומטרתו היא להמחיש את פריסתו הגאוגרפית של הפתרון הסופי.
אלפרד הטנר היה גאוגרף גרמני ופרופסור באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטת היידלברג.
הטנר נחשב למייסד של מסורת הכורולוגיה בגאוגרפיה המודרנית.
הוא היה הגאוגרף הגרמני שביקש להציב את הגאוגרפיה על בסיס פילוסופי ומדעי מוצק.
אלפרד הטנר היה בנו של ההיסטוריון הספרותי והאמנות הרמן הטנר.
לאחר לימודיו בבון ובשטרסבורג, הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת שטרסבורג עבור התזה על האקלים של צ'ילה בפטגוניה המערבית (1881).
ההסמכה האקדמית, פוסט דוקטורט (Habilitation) קיבל בשנת 1887 בלייפציג, על ידי פרידריך ראצל ופרדיננד פון ריכטהופן, זאת על עבודתו באזורים הרריים של שווייץ הסקסונית.
בשנת 1894 קיבל תואר פרופסור לשם כבוד בלייפציג ועבר בשנת 1897 לאוניברסיטת טיבינגן, שם הפך לפרופסור הראשון לגאוגרפיה.
אחרי שנתיים עבר לאוניברסיטת היידלברג ובשנת 1906 קיבל את ראשות המחלקה שם, עד פרישתו בשנת 1928.
הטנר ערך מספר נסיעות מחקר ברחבי העולם, כולל דרום אמריקה (בעיקר בהרי האנדים בקולומביה).
מ-1920 עד 1931 היה יו"ר של החברה הקולוניאלית הגרמנית בהיידלברג.
הטנר היה המייסד של כתב עת גאוגרפי בעל השפעה בשם "Geographische Zeitschrift " שפורסם לראשונה בשנת 1895, שבו פירט על הרעיונות שלו בנושא המתודולוגיה של הגאוגרפיה במשך 40 שנים.
אף על פי שאלפרד הטנר זכה לתהילה בהיסטוריה של הגאוגרפיה הגרמנית, לא זכתה עבודתו המוקדמת לתשומת לב רבה.
הוא נסע בין 1882–1884 באזור האנדים הקולומביאניים המזרחיים והמרכזיים.
במסעות אלה היה הטנר הצעיר צריך להוריד בהדרגה את המטרות שלו במחקר, בין השאר בגלל מצב בריאותו שהתדרדר במסעות באזורים אלה.
לאחר שחזר לגרמניה פרסם את ממצאיו על האנדים הקולומביאניים ב-1888 ועל בוגוטה בשנת 1892.
בתצפיותיו בדרום אמריקה התמקד בחקר בתי הגידול הטבעיים ובמבנה הגאולוגי של הרי האנדים המזרחיים, במורפולוגיה ובמיפוי המדויק שלהם.
מאידך גיסא, הוא הזניח במידה רבה את התצפיות בנושאים היישוביים והאנושיים של אזורים אלה.
אם כי יש ערך כיום לתצפיות המעטות שעשה וכן לבעיות שהציג על הגאוגרפיה העירונית של בוגוטה ומדיניות המעצמות במדינה זו.
בהווה מבקרים את מסקנותיו שנובעות מתוך נקודת המבט הדטרמיניסטית הדוגלת כי אורח חיים ואפילו תכונות של אנשים ניתן להסביר על ידי הסביבה הטבעית.
תוך כדי השלמת העבודה על הדוקטורט באוניברסיטת שטרסבורג (עכשיו בצרפת), הטנר היה שקוע יותר ויותר בפילוסופיה.
התפיסה שלו את טבע הגאוגרפיה התבססה על השקפתו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, אך הוא הושפע גם מכמה מהגאוגרפים הגרמנים של המאה ה-19.
השקפתו זו באה לידי ביטוי בהתחלת כתיבת סדרת ספרים על יסודות הגאוגרפיה, שממנה כתב את הכרך הראשון - "אירופה", 1897, שהיה לספר קלסי בתיאור גאוגרפי רגיונלי.
לדעתו, הגאוגרפיה היא ביסודו של דבר מדע כורולוגי, מונח שהשתמש בו כדי לבדל את הגאוגרפיה ממדעים אחרים.
המדע הכורולוגי, טען הטנר, עוסק במחקר של תפוצת תופעות על פני כדור הארץ.
הוא עסק בקישור התופעות האנושיות ובשילובן עם הסביבה הטבעית.
לשם כך צריך החוקר לקחת בחשבון גם את הסדר והארגון, של התופעות הפיזיות של כדור הארץ.
המחקר של ההבדלים המקומיים בתופעות על פני כדור הארץ היה המפתח של מושג זה שהשתמש בו הטנר.
לפי תפיסת עולמו, הגאוגרפיה יכולה להיות מדע נושאי או רגיונלי.
גאוגרפיה כמו תחומי לימוד אחרים, חייבת להתמודד הן עם הדברים הייחודיים (גאוגרפיה רגיונלית) והן בנושאים האוניברסליים (הגאוגרפיה הכללית- פיזית או אנושית).
אך לטענתו ושיטתו של הטנר המחקר הרגיונלי - בעיקר בגישת Länderkundliche Schema היינו "סכמת מחקר רגיונלי קבועה", הוא שדה המחקר הראשי של הגאוגרפיה.
למעשה הטנר ניסח טיעונים שהיו ידועים ויצר מהם תורה סדורה של מהות הגאוגרפיה:
הגאוגרפיה היא מדע כורולוגי (chorological science), החוקר תופעות המצויות זו לצד זו.
הגאוגרפיה עוסקת בתופעות גשמיות מדידות שיש להן ביטוי של תפוצה מרחבית
מחקר גאוגרפי נובע מהשונות האזורית, שהיא נשוא המחקר העיקרי.
הגאוגרפיה נדרשת להגדרת ייחודיות של התופעה המרחבית.
דרך המחקר הרצויה להבחנת הייחודיות היא הדרך ההשוואתית.
המחקר חייב להיות אובייקטיבי, תוך פיתוח סכמות מחקר קבועות.
קביעותיו אלה של הטנר השפיעו על יצירת סכמת מחקר קבועה במחקרים רגיונליים: שמתחילה עם הגדרת גבולות האזור הנחקר, עוברת לתיאור המסד הפיזי והתפתחות.
על גביו נערך הדיון בתפוצת התופעות האנושיות והתפתחותן.
המחקר מסתיים בדיון על ייחודו הגאוגרפי של החבל הנחקר.
בשיטה זו נהגו המחקרים הרגיונליים המדעיים אך גם השתמשו בה כל ספרי הלימוד בבתי הספר ברחבי העולם המלמדים על יבשות, מדינות או אזורים.
גישתו של הטנר לגאוגרפיה כמדע כורולוגי השפיעה על הגאוגרפיה האמריקאית דרך עבודותיהם של קארל סאוהר וריצ'רד הארטשורן.
את רעיונותיו אלה הוא הציג באחת היצירות הגדולות של הספרות הגאוגרפית הגרמנית - ספרו "המדריך של מדע הגאוגרפיה", שכלל 11 כרכים.
בספרים אלה הוא הציג את תורתו על הפילוסופיה של מקצוע הגאוגרפיה, יצירה שהושלמה בשנת 1940, סמוך למותו.
אמיגו אלפרד ג'וניור גומיס הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פלרמו ובנבחרת סנגל.
גומיס נולד בזיגינצ'ור שבסנגל ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לקונאו שבאיטליה.
גומיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טורינו, וב-26 במאי 2012 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד אלבינולפה.
ב-3 ביולי 2013 גומיס הושאל לקרוטונה מהסרייה ב'.
ב-14 בספטמבר גומיס ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בניצחון 0–1 ספציה.
ב-11 באוגוסט 2014 גומיס הושאל לאבלינו.
6 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במסגרת הקופה איטליה.
ב-28 באוקטובר 2014 הורחק במשחק הליגה נגד פרוג'ה, לאחר שבעט בראשו של רודריגו טאדיי.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לבולוניה כמחליפו של אנטוניו מיראנטה, אצלו הובחנה בעיה בלב, אך כעבור זמן קצר נפצע.
ב-18 בינואר 2017 הושאל לסלרניטנה.
ב-8 ביולי 2017 הושאל לספאל, ובסיום העונה חתם על חוזה בקבוצה.
ב-20 באוגוסט 2019, עבר לדיז'ון מליגת העל הצרפתית.
ב-29 בספטמבר 2020, גומיס חתם בסטאד רן.
ב-27 בינואר 2023 חזר גומיס לאיטליה והושאל לקומו עד לסוף העונה.
ב-6 ביולי 2024 חתם גומיס בפאלרמו לשנתיים.
בצעירותו, גומיס שיחק בנבחרות הנוער של איטליה.
בשנת , הצטרף לנבחרת סנגל.
ב-14 בנובמבר 2017 גומיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד .
גומיס, נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
אלפרד פביאן "אל" גוֹף השלישי הוא תסריטאי, מפיק ובמאי טלוויזיה אמריקאי העובד משנת 1994 בשותפות עם חברו הבריטי מיילס מילר.
הוא בוגר בית הספר התיכון הפרטי , וכן בוגר אוניברסיטת CUA בוושינגטון הבירה.
גוף למד קורס בהפקה באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם פגש את מיילס מילר והשניים הפכו לצמד תסריטאים ומפיקים.
בזמן לימודי ההפקה, הצמד גוף ומילר כתבו ביחד תסריט קומי בשם "מנגו", שהדמויות המככבות בו הן שוטר האלרגי לבעלי חיים ואורנגאוטן המשתפים פעולה כצמד לפתרון תעלומת פשע.
אולפני ניו ליין סינמה רכשו את הזכויות לתסריט תמורת 400,000$.
הסרט לא התקדם מעבר לפרה-פרודקשן.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סאטורן2025תסריט הסרט הטוב ביותרביטלג'וס ביטלג'וס
אלפרד האר (בהונגרית: Haar Alfréd; בודפשט, 11 באוקטובר 1885 – סגד, 16 במרץ 1933) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אביו, איגנץ האר, היה סוחר יין, בעל אדמות, ואמו הייתה אמה פוקס (1853–1900).
למד בגימנסיה הלותרנית בפשור בבודפשט וסיים את לימודיו בשנת 1903; בשנת 1904 החל ללמוד מתמטיקה ומדעים באוניברסיטת בודפשט, ובשנת 1905 נרשם לאוניברסיטת גטינגן.
הפרופסורים שלו כללו את לוראנד אטווש, קונסטנטין קרתיאודורי, דויד הילברט, פליקס קליין וארנסט צרמלו, ומלומדים מצטיינים ומפורסמים נוספים.
בגימנסיה הפך לעמית מערכת של "כתבי העת המתמטיים בתיכון".
הכישרון המתמטי שלו היה בולט: בסתיו 1903 זכה בתחרות המתמטיקה על שם לוראנד אטווש, ובכל זאת הפך תחילה לסטודנט בפקולטה להנדסה כימית באוניברסיטה הטכנולוגית של בודפשט.
אולם בשנת 1904, המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) במתמטיקה, ושנה לאחר מכן באוניברסיטת גטינגן.
ביוני 1909 קיבל את הדוקטורט שלו מדויד הילברט (עבודת הדוקטורט שלו עסקה בחקר פונקציות הרמוניות ספריות ובתורת שטורם-ליוביל וגילה מה שמכונה בניתוח הפונקציות כ"פונקציות האורטוגונליות של האר", אשר נמצאות בשימוש נרחב בניתוח פונקציות מאז ועד עתה), באותה השנה קיבל מינוי של מרצה באוניברסיטה.
בשנת 1912 הזמין אותו המתמטיקאי פרופסור דיולה פרקש ואת פרידיש ריס להיות פרופסורים באוניברסיטת קלוז'-נפוקה, והאר נענה להזמנה.
החל מ-6 באפריל 1912, לימד את תורת הכמויות היסודית.
הוא נחשב למרצה מצוין, ורבים מרישומיו בכתב ידו, שהכין להרצאותיו פורסמו מאוחר יותר בצורת ספרים.
בשל הסכם טריאנון, בו טרנסילבניה נותקה מהונגריה והועברה לרומניה נאלץ לעזוב את האוניברסיטה לעבור מקלוז'-נאפוקה לסגד.
משנת 1921 המשיך את עבודתו באוניברסיטת סגד.
כאן, יחד עם פרידיש ריס הקים את המרכז למתמטיקה של אוניברסיטת סגד.
בשנת 1922, יחד עם עמיתיו, הוא ייסד את כתב העת המתמטי ההונגרי המשמעותי הראשון בחו"ל, ששמו Acta Stientiarum Mathematicarum.
מחלה שהתפתחה בקצב מהיר למדי, סרטן קיבה, עצרה אותו בעבודתו המדעית.
עסק בעיקר באנליזה מתמטית וטופולוגיה אלגברית.
השיג תוצאות במערכות אורתוגונליות של פונקציות ואינטגרלים סינגולריים, פונקציות אנליטיות, משוואות דיפרנציאליות חלקיות, תורת הקבוצות, קירוב פונקציות וחשבון וריאציות.
על שמו נקראים כמה מושגים מתמטיים, כמו "מדד האר".
אסטרואיד שהתגלה בשנת 1997 נקרא Alfredhaar (24907) על שמו.
הרב אלפרד גוטשאלק (באנגלית Alfred Gottschalk; 7 במרץ 1930 אוברוזל , ריינלנד-פפאלץ, גרמניה - 12 בספטמבר 2009 סינסינטי ארצות הברית) היה רב אמריקאי, יליד גרמניה.
ממנהיגי התנועה הרפורמית, נשיא ההיברו יוניון קולג' במשך 30 שנה.
גוטשאלק נולד ב-7 במרץ 1930 בעיירה אוברוזל , כיום במדינת ריינלנד-פפאלץ, גרמניה.
בנם של ארנה לבית טרום ומקס גוטשאלק.
בילדותו חווה התנכלויות אישיות כיהודי ואת ליל הבדולח.
ב-1939, בגיל 8, נמלט עם הוריו לארצות הברית.
גוטשאלק סיפר כי כבר בגיל 15 החליט להיות רב, זאת בעקבות שמיעת דרשות של הרב סטיבן וויז.
לגוטשאלק תואר ראשון מברוקלין קולג' - 1952. מסטר בספרות עברית מהיברו יוניון קולג' -1957. דוקטורט מאוניברסיטת דרום קליפורניה -1965. הוא הוסמך לרבנות ב־1957.
גוטשאלק החל את פעילותו בהיברו יוניון קולג' כדיקן הקמפוס בלוס אנג'לס.
ב-1971 התמנה לנשיא ההיברו יוניון קולג', תפקיד בו כיהן במשך 25 שנים, עד 1996.
במהלך כהונתו כנשיא ההיברו יוניון קולג' הביא לפתיחת המוסד לכיוונים חדשים, ובכך השפיע על היהדות הרפורמית כולה.
ב-1974 הסמיך את סאלי פריסנד לרבה הראשונה באמריקה.
ב-1975 הוסמכה ברברה הרמן כחזנית לראשונה.
ב-1992 הוסמכה נעמה קלמן כרבנית הראשונה בישראל.
בסוף שנות השמונים פתח את שערי המוסד להומואים ולסביות ובהמשך יסד את המכון ליהדות ומיגדר (Judaism and Sexual Orientation) במטרה לשלבם במעגל החיים היהודי.
גוטשאלק פרסם מעל 100 ספרים, מאמרים ופרסומים אחרים.
ב-1978 מונה גוטשאלק על ידי הנשיא ג'ימי קרטר כחבר בוועדה בראשות אלי ויזל שבהתאם להמלצותיה הוקם מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון.
גוטשאלק הוזמן לברך בטקס ההשבעה של הנשיא רונלד רייגן - 1981.
נשיא מוזיאון המורשת היהודית בניו-יורק 2000–2003.
היה נשוי לג'ינה שראג, נישואים שהסתיימו בגירושין.
ב-1977 נישא לדיאן זף פרנק.
לגוטשאלק 4 צאצאים, שניים מנישואיו הראשונים ושניים מנישואיו השניים.
אלפרד הסנר (11 בנובמבר 1930 – 27 במרץ 2024) היה כימאי ישראלי שעסק בתחום הכימיה האורגנית.
אלפרד הסנר קבע מושג אוניברסלי בכימיה אורגנית ששמו רגיוסלקטיביות.
תגובות שיכולות להתרחש במקומות שונים במולקולה מתרחשות במקום מסוים בהעדפה.
שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן וכנשיא החברה הישראלית לכימיה.
אלפרד הסנר נולד בצ'רנוביץ שברומניה (כיום חלק מאוקראינה), שם למד בבית הספר עד כיתה ג', עת פרצה מלחמת העולם השנייה.
הסנר שרד את השואה כילד, יחד עם אמו.
לאחר המלחמה היגר לאוסטריה, שם נרשם ללימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת וינה לטכנולוגיה (1949–1951).
ובהמשך, עבר לארצות הברית, ללימודי הדוקטורט באוניברסיטת נברסקה - לינקולן, תחת הנחייתו של פרופ' נורמן קרומוול.
את לימודי הבתר דוקטורט ביצע באוניברסיטת הרווארד (1956–1957), בהנחייתו של פרופ' לואיס פייזר.
הסנר הצטרף לאוניברסיטת קולורדו בבולדר (1957) והפך (בשנת 1966) לפרופסור מן המניין בגיל 36. בשנת 1975 עבר לאוניברסיטת בינגהמטון, ובשנת 1983 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן, שם שימש כחבר סגל במחלקה לכימיה כ-40 שנה.
כיהן כנשיא החברה הישראלית לכימיה (1991-1994).
עבודתו המדעית של הסנר התפרסה על פני שישה עשורים.
הסנר הדריך למעלה מ־50 סטודנטים לתארים מתקדמים ולמעלה מ־60 פוסט-דוקטורטים, הוא פרסם יותר מ-300 מאמרי מחקר אקדמיים, ו-13 ספרים ומונוגרפיות.
הסנר היה נשוי לסיד, ממנה נולדו לו חמישה ילדים: 3 ילדים הלכו לעולמם בנסיבות טרגיות.
סוזי נפטרה מלוקמיה (סרטן הדם) בגיל 7, דאגלס נהרג בתאונת דרכים בגיל חודשיים, אריקה נדרסה למוות בגיל 16 על ידי נהג שיכור.
בתו לילי היא גנטיקאית ובנו לורנס הוא כימאי.
2016 חבר כבוד של החברה הישראלית לכימיה
פרס האגודה היפנית לקידום המדע
פרס המועצה הלאומית למחקר בארצות הברית
אלפרד גרסיה קסטילו (בספרדית: Alfred García Castillo; נולד ב-14 במרץ 1997) הוא זמר-יוצר ספרדי.
ייצג את ספרד באירוויזיון 2018 בליסבון, פורטוגל, לצד אמייה רומרו, עם השיר "Tu canción", והגיע למקום ה-23.
גרסיה נולד ב-14 במרץ 1997 באל פראט דה לוברגאט, קטלוניה.
בגיל שבע הוא החל באימוני פיתוח קול וטרומבון.
גרסיה הוא גם גיטריסט, מתופף וקלידן אוטודידקט.
במסגרת הכשרתו המוזיקלית הוא שר גם ב"אוניו פילהרמוניקה דל פראט".
גרסיה לומד לתואר בתקשורת אור-קולית, וכן לתואר גבוה יותר במוזיקה וג'אז ובלימודי מוזיקה מודרנית ב-Taller de Músics, בית ספר למוזיקה בברצלונה.
בגיל חמש עשרה הוציא גרסיה את האלבום Beginning באופן עצמאי.
בגיל שבע עשרה, בזכות הפרויקט המוזיקלי "La Capsa", הוא הקליט את הסינגל הראשון שלו "She Looks So Beautiful", שנכתב על ידו והופק על ידי המוזיקאי הארגנטינאי אסטבן גרסיה.
הסינגל זכה בפרס הקהל בפסטיבל קארה-בי בברצלונה.
גרסיה הוציא גם סרט מוזיקלי קצר, בשם "A Free Christmas Story".
בשנת 2016 השתתף גרסיה בעונה הרביעית של תוכנית הכישרונות "La Voz", הגרסה הספרדית של The Voice.
הוא ביצע את השיר "Waiting on the World to Change" של ג'ון מאייר בשלב האודישנים העיוורים, אך איש מהשופטים לא בחר בו.
כמו כן, באותה שנה גרסיה הוציא באופן עצמאי את האלבום האקוסטי Inblack (Volume One).
2017–2018: Operación Triunfo ותחרות האירוויזיון
ב-2017 גרסיה השתתף באודישנים של תוכנית המציאות "Operación Triunfo" .
ב-23 באוקטובר 2017, הוא נבחר ל"אקדמיה" של התוכנית.
ב-29 בינואר 2018, במהלך השידור החי המיוחד של התוכנית, "Gala Eurovisión", הוא נבחר על ידי הצופים לייצג את ספרד באירוויזיון 2018 יחד עם חברתו דאז, אמייה רומרו, עם השיר "Tu canción".
בגמר התוכנית שהתקיים ב-5 בפברואר 2018, גרסיה סיים במקום הרביעי.
אמייה ואלפרד הופיעו כשיר השני בסדר ההופעה בגמר האירוויזיון, שהתקיים ב-12 במאי 2018 בליסבון, פורטוגל.
הם הגיעו למקום ה-23 מתוך 26 המדינות המשתתפות, עם 61 נקודות: 43 מחבר השופטים ו-18 מהקהל.
יומיים לאחר שחזר מהאירוויזיון, החל גרסיה להקליט את אלבום האולפן הראשון שלו, 1016, עם חברת התקליטים הגדולה יוניברסל מיוזיק ספרד.
לקראת יציאת האלבום ערך גרסיה בקיץ 2018 סיבוב הופעות ברחבי ספרד בשם .
בנוסף, ב-29 ביוני 2018 גרסיה השתתף במופע צדקה מיוחד של "Operación Triunfo 2017" באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד, והופיע כאורח בהופעות של דויד ביסבל ו-Love of Lesbian בין היתר.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "De la Tierra hasta Marte", יצא לאור ב-5 בדצמבר 2018. האלבום יצא לאור ב-14 בדצמבר 2018 והגיע למקום השני במצעד האלבומים הספרדי.
עבור קידום האלבום, גרסיה יצא לסיבוב ההופעות 1016, שהחל ב-28 בפברואר 2019 והסתיים ב-9 בנובמבר 2019.
לאחר הפסקה של שנה, ב-15 בינואר 2021, הוציא גרסיה את "Los Espabilados", שיהיה גם הסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן העתידי שלו וגם שיר הנושא לסדרה "Alive and Kicking" של שירות .
אלפרד הנרי מאורר היה צייר אמריקני מודרניסטי.
הוא הציג את עבודותיו בחוגים אוונגרדיים בעולם ובעיר ניו יורק בתחילת המאה ה-20.
מאורר נולד ב-21 באפריל 1868 בניו יורק.
אביו, לואי מאורר, היה ליתוגרף ממוצא גרמני שהביע בוז לאמנות המודרנית.
בגיל שש עשרה נאלץ מאורר לעזוב את בית הספר כדי לעבוד במשרד הליתוגרפי של אביו.
בשנת 1897, לאחר שלמד אצל הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד ואצל הצייר ויליאם מריט צ'ייס, נסע מאורר לפריז, שם שהה מספר שנים והצטרף למעגל האמנים אמריקאים וצרפתים.
משנוכח שההוראה באקדמיה ז'וליאן מוגבלת מדי, בילה מאורר את רוב זמנו בהעתקות יצירות בלובר.
הדיוקן העצמי שלו מאותה תקופה מבטא את 'האופטימיות הצעירה' של אותה תקופת חייו.
באותה תקופה מאורר עבד בסגנון ריאליסטי קונבנציונלי אך בטוח.
היצירה של מאורר, שהושוותה ליצירתו של ויסלר במובן הצבעוניות והטיפול בצבע, נתן לו את המוניטין בעולם האמנות האמריקאי.
השוואות נערכו עם צ'ייס וסרג'נט.
הציור זכה בפרס ראשון בתערוכה הבינלאומית של קרנגי בשנת 1901.הפרס הבטיח לו עתיד מזהיר, ומאורר קיווה שזה ישכנע את אביו שהוא יכול, להיות צייר.
בשנת 1905 הוא זכה במדליה השלישית בתערוכת לייז' (בלגיה).
ומדליית זהב בתערוכה הבינלאומית במינכן.
עם זאת, בגיל שלושים ושש בפריז, כשהוא חורג ממה שכולם כינו סגנונות ציור "מקובלים", שינה מאורר את שיטותיו בחדות ומנקודה זו צייר רק בסגנון קוביסטי ופוביסטי.
הפריצה שלו מריאליזם ומחויבות חדשה למודרניזם, שנוצרה על ידי חשיפה לאמנות עלתה לו לאחר מכן במוניטין הבינלאומי שלו ובתקווה להתייחסות חיובית של אביו.
הייתה לו תערוכה עם ג'ון מרין בעיר ניו יורק בגלריה של אלפרד סטיגליץ, וארבעה מציוריו נכללו בתערוכת הארמורי של 1913. הוא זכה להערכה בחוגי האוונגרד.
עם זאת, הוא לא מצא פרנסה.
כשעזב את פריז ערב מלחמת העולם הראשונה, חזר לבית אביו רק כי מנע ממנו תמיכה.
זו הייתה ההתחלה, כפי שכתב מבקר האמנות רוברט יוז, "גירוש לגיהנום של סכסוך אדיפלי."
בשבע-עשרה השנים הבאות, צייר מאורר בבית אביו בווסט סייד של מנהטן וזכתה לשבחי ביקורת מוגבלים בלבד.
הוא התיידד עם אמנים אמריקאים אוונגרדיים מכובדים כמו ארתור דאב, מרסדן הארטלי וג'ון מרין, שכמעט כולם היו ידועים יותר ממנו.
הוא השתתף בתערוכות יוקרתיות, כמו "תערוכת הפורום של ציירים אמריקאיים מודרניים" בשנת 1916, מופע בניו יורק שהציג שבע עשרה מהציירים המודרניסטים האמריקאים החשובים ביותר באותה תקופה.
הוא גם הציג באופן קבוע באגודת האמנים העצמאיים בניו יורק ונבחר למנהל שלהם בשנת 1919.
בשנת 1924 קנה סוחר אמנות ניו יורקי את תכולת הסטודיו של מאורר וייצג את האמן בהמשך הקריירה שלו.
אולם מות אמו בשנת 1917 העצים את נסיגתו ההדרגתית מהעולם.
על גישתו לציור לאחר נטישת הריאליזם, אמר מאורר, "הדאגה העיקרית שלי בציור היא הסידור היפה של משטחי הצבע - כלומר, הרמוניה של הפיגמנטים, טהורים פחות או יותר.
מסיבה זו אי אפשר להציג העתק מדויק של הטבע ....
יש צורך שהאמנות תהיה שונה מהטבע ...
אולי אמנות צריכה להיות העצמה של הטבע.
לפחות היא צריכה לבטא תחושה אינהרנטית שלא ניתן להשיג מהטבע אלא באמצעות תהליך של אסוציאציה ....
האמן צריך להיות חופשי לצייר את רגשותיו, אסור לטבע לכבול אותו."
מאורר נטל את חייו בתלייה, בגיל 64, מספר שבועות לאחר מות אביו בגיל 100. הוא נקבר בבית העלמין גרין ווד בברוקלין, ניו יורק.
אלפרד סטיגליץ רצה לארגן תערוכה של פועלו לאחר מותו בגלריה שלו, An American Place, אך לא הצליח לעשות זאת.
חמש שנים לאחר מותו של מאורר כתב מבקר האמנות הנרי מקברייד, שסקר את הצגת עבודתו בגלריה ההדסון ווקר בניו יורק: "הוא חי אך ורק למען אמנותו ובניגוד חריף לרוב הציירים ...
היה לו אומץ להאמין בעקרונותיו."
בהווה, ההכרה בתרומתו גבוהה מאוד, ועבודותיו של מאורר נכללות באוספי אמנות רבים ברחבי ארצות הברית.
אלפרד הופי היה ליטוגרף אמריקאי ומאייר בוטני אמריקאי באמצע המאה ה-19 שייסד את כתב העת האמריקאי הראשון המוקדש אך ורק לגידול פירות.
אלפרד הופי נולד בלונדון, אנגליה, בשנת 1796. בצעירותו הצטרף לצבא הבריטי ועלה לדרגת רב-סרן.
הוא לחם בקרב ווטרלו, במהלכו שירת כעוזר לדוכס מוולינגטון, ולאחר מכן פיקד על הגדוד שלו.
בשנת 1830 עזב הופי את הצבא והיגר לארצות הברית, לעיר ניו יורק, שם נכנס לעסקים עם הליטוגרף הבריטי ג.ט.
בסביבות 1838, בואן והופי העבירו את עסקי הליטוגרפיה שלהם לפילדלפיה, שם יצר הופי איורים ליטוגרפיים עבור העיתון המקומי, "צפון אמריקה".
נושאיו נעו בין אירועי חדשות - כמו הגעתו של סרקופג מצרי לפילדלפיה, השריפה הגדולה של ניו יורק, ועד דיוקנאות מצוירים של אנשים מפורסמים.
הוא גם ייצר הרבה מהלוחות עבור כתב העת U.S.
Military Magazine שפורסם על ידי דובל והאדי בין 1839 ל-1842.נ
הוא הפיק לוחות ליטוגרפיים רבים של צ'יפים אינדיאנים, המבוססים בעיקר על ציורים של צ'ארלס בירד קינג, להיסטוריה של שבטי האינדיאנים של צפון אמריקה של תומאס מקני וג'יימס הול (1837–1842).
בפילדלפיה, הופי התחתן עם אמה ג'יין פטרסון.
נולדו להם שש בנות ושני בנים.
הופי התעניין מאוד בייצור פירות באמריקה, ובתחילת שנות הארבעים של המאה ה-19 הוא הקים כתב עת על פירות אמריקאיים.
הוא הציג אותם בלוחות צבעוניים שהוא התכוון שיהיו באיכות של אלה שנמצאים בכתבי עת באירופה.