tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב אדלשטיין ערך סדרי תפילה עבור חשוכי בנים ומעוכבי זיווג.
הוא המליץ להתפלל עבורם בציון החזון איש בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק לאחר חצות הלילה.
לדבריו הצלחת התפילה מותנית בהסתרתה מהמשפחה ומבני הזוג.
רבים ממגזרים מגוונים פנו אליו לעצה ולברכה, בפרט בענייני זיווג.
רבים מגיעים להתפלל סמוך לקברו ברמת השרון, ובמיוחד בט"ו באב.
בפורים ה'תשע"ו עבר טיפול רפואי בגרון שבעקבותיו פסק מלדבר ומאז שהה בקריית צאנז ותיקשר עם סובביו בכתב.
נפטר בכ"ז בשבט ה'תשע"ז בבית חולים לניאדו בנתניה.
מסע ההלוויה שבו השתתפו רבבות אנשים יצא מקריית צאנז בנתניה ועבר דרך בית הכנסת "נאות יוסף" בבני ברק, ובית הכנסת "גאולת ישראל" ברמת השרון.
נקבר בבית העלמין הישן ברמת השרון בחלקת משפחתו.
ספדו לו בין היתר הרבנים הראשיים, הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה ראובן ריבלין שיגרו איגרות תנחומים למשפחתו.
בפרשת רצח משפחת גצלר, בשנת 1959, קבע שאבי המשפחה, יהודה גצלר, שרצח את משפחתו והתאבד, יוכל להיקבר אתם.
ב-2010 חתם על פסק הלכה האוסר השכרת או מכירת דירות בארץ ישראל לגויים.
לאחר שנתעוררה סערה בעקבות הפסק נמסר מטעמו שחתימתו נבעה מחוסר תום לב מצד המחתימים והוא מבטלה.
בניגוד לרבנים חרדים אחרים, נכח בבית הכנסת בשעת אמירת ההלל ביום העצמאות בלי ברכה, ואף היה נושא דרשה בעניין.
בתמוז התשע"ו כתב שהזדעזע לשמוע שיש שמשווים את דוד בן-גוריון להיטלר ע"פ דברי רבו החזון איש שאמר שנעשתה שואה רוחנית ליהודים שעלו ארצה, והסביר ש"כל זה ביחס אל הנפגעים.
אבל לגבי ההשקפה על הפוגעים ביהודים.
הרי הדבר פשוט וכך השקפת החזו"א, שהקב"ה אוהב גם את פושעי ישראל, באהבה רבה יותר ממה שאוהב את הגוי הכי טוב".
הרב משה שטרנבוך חלק על דבריו.
בספר "מפיהם" הוא צוטט ביחס ליום העצמאות: "יש ששואלים אם צריכים להגיד שהחיינו ביום העצמאות - ודאי שצריכים להגיד!
על זה שהיהדות החרדית מחזיקה מעמד על אף הכל...
עם כל השאיפה לעקור את הכל, ד' מצילנו מידם".
גאון יעקב, על סדר פרשיות השבוע והמועדים משיחותיו, שיעוריו ודרשותיו.
בעקבי מנחת חינוך על חמישה חומשי תורה, חידושי תורה, אגדה והלכה על סדר המנחת חינוך ופרשיות התורה, בני ברק, שני כרכים, תשס"ה-תשע"ה
בעקבי ההגדה, שיעורים על הגדה של פסח
בעקבי תודה, אוסף חידושי תורה
לקט שיחות וביאורים, על התורה, תשנ"ט
שיחת בין השמשות, פנינים וסיפורים על סדר הפרשיות, תשע"ה
חיי יעקב, ענייני תורה, מוסר והשקפה, עובדות והנהגות, תשע"ז
זכותא דיעקב, מכתבי תורה, עניינים בהלכה, שיחות קודש ועובדות והנהגות, תשע"ז
מנוחת יעקב, ענייני מקוואות, תשע"ז
בעקבי הברכה, על סדר ברכת המזון והדלקת נר חנוכה.
תשפ"ג, בהוצאת נכדו ויד ימינו הרב דב ויסקי רב בקרית שמונה.
בשנת תשע"ה החל לצאת עלון השבת גאון יעקב ובו דברי תורתו.
בתשפ"א יצא ספר בעקבי ההגדה, עם דרשותיו על ההגדה של פסח
שיעורי הגר"י אדלשטיין,על מסכת בבא קמא, בני ברק, תשמ"ז
שיעורי הגר"י אדלשטיין, על מסכת בבא מציעא, בני ברק, תשמ"ח
שיעורי מרן ראש הישיבה, על מסכת נדרים, נאמרו בקיץ תשמ"ו בישיבת כתר ישראל-רוזין בני ברק, בני ברק, תש"ן
שיעורי מרן ראש הישיבה, על מסכת קידושין, נאמרו בחורף תשמ"ו בישיבת כתר ישראל-רוז'ין בני ברק, בני ברק, תשמ"ז
שיעורי שבת, על עניינים ממסכת שבת, נאמרו בשנים תשל"ז-תשל"ט, רמת השרון, תשע"ד
שיעורי שביעית, על עניינים ממסכת שביעית, תשע"ה
בעקבי דעת, על מסכת מקוואות, משיעורים אשר נאמרו למשפחה, סיון תשע"ט
בעקבי אמונה, על מסכת ביכורים, משיעורים אשר נאמרו למשפחה, סיון תשע"ט
בעקבי תלמוד, מערכות והערות בסוגיות הש"ס, מכתב ידו, תשע"ד
בעקבי נזיקין, מערכות ושיעורים בסדר נזיקין, מכתבי ידו ותלמידיו, תשע"ו
קונטרס שיעורים בפרק בן סורר ומורה, תשל"ד
בעקבי המגילות שיעורים על מגילת אסתר ועל מגילת רות, בעריכת הרב יאיר יעקב בלוך, שני כרכים, תשע"א
בעקבי הכתובים, שיעורים על ספר איוב, תשע"ה
אשתו הראשונה הייתה בת דודו - חיה שולמית קרול עד לפטירתה בט"ו בתמוז ה'תשי"ד.
הרב מרדכי שמואל - רבה של שכונת נאות יוסף בבני ברק, ראש ישיבת חמד לצעירים, וחתנו של הרב יצחק וסרמן.
אשתו השנייה הייתה בת דודו (אחות אשתו הראשונה) - מינה קרול עד לפטירתה בב' בטבת ה'תשס"ט.
הרב צבי יהודה - ראש הישיבה לצעירים בפתח תקווה, ורב בית הכנסת וקהילת "גאולת ישראל" ברמת השרון.
הרב אברהם שאול - ראש ישיבת בני ראם.
הרב ברוך - ר"מ בישיבה לצעירים מודיעין עילית, חתנו של הרב יצחק ברנשטיין ראש ישיבת כנסת חזקיהו.
הרב חיים - ראש ישיבת עטרת מאיר באשדוד ורב בית כנסת ע"ש קדושי נובוסליצה ברמת השרון.
חתנו של הרב יצחק אברמוביץ רבה של רמת יצחק.
הרב יוסף שלמה - ראש ישיבה לצעירים באלעד.
חתנו של הרב זאב ברלין ראש ישיבת גאון יעקב בבני ברק (חתן של הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן).
הרב יצחק - ר"מ בישיבות תורה בתפארתה ועוצם, ורב קהילת "ישראל הצעיר" ברמת השרון.
מרים פישל - מנהלת בית הספר רמב"ם ברמת השרון שהקים אביה.
נשואה לרב יקותיאל פישל, ר"מ בישיבת רינה של תורה בכרמיאל.
רבקה ראם - מנהלת רשת הגנים החרדית ברמת השרון שהקים אביה.
נשואה לרב משה ראם, ראש מוסדות "מרכז תורני רמת השרון" ומו"צ בבית ההוראה "מורשת אבות".
שולמית - אשת הרב זאב אריה ויסקי - ר"מ בישיבת קמניץ בירושלים.
בנם הרב דב ויסקי הוא רב בקרית שמונה, היה עוזרו ויד ימינו של הרב אדלשטיין, למד איתו בחברותא שנים רבות והוציא חלק מספריו.
לאה - אשת הרב דוד ברנד - רב קהילת חניכי הישיבות חריש ורב בית הכנסת כוכבי אור בחריש.
שושי - הרב יהודה וינשטיין - אברך בכולל חזון איש בבני ברק.
אשתו השלישית היא השחקנית והבמאית נירה עדי-מאירה לואיס, אלמנת הרב אברהם לואיס.
אחיו: הרב גרשון - ראש ישיבת פוניבז' וממנהיגי הציבור הליטאי, הרב שלמה (אחיו מאביו) - ראש ישיבת 'אהבת אהרון', ופסיה - אשת הרב ראובן יוסף גרשונוביץ ראש ישיבות חמדת שמואל בחמ"ד וישיבת הנגב בנתיבות
גיסיו: הרב יעקב ניסן רוזנטל, הרב אליהו אליעזר מישקובסקי והרב שלמה נח קרול.
הרב שלום נגר - לשעבר רבה של אריאל.
הרב נח פלאי- משגיח רוחני בישיבת תורה בתפארתה.
הרב חזקיהו יוסף משקובסקי- משגיח רוחני בישיבת ארחות תורה.
הרב פנחס קורח - מחבר ספרים ורב בית המדרש "שערי הלכה" בבני ברק.
הרב חיים רבי - ראש ישיבת עטרת חכמים בחולון.
הרב ישראל פסח פיינהנדלר - מחבר סדרת ספרי הלכה אבני ישפה ורב קהילת בירושלים.
הרב אליהו שלזינגר - רבה של שכונת גילה בירושלים.
הרב יעקב ישראל הופקוביץ - סופר, מחבר ספרי ילדים ומו"ל.
לרגל יום השנה הראשון לפטירתו הוכנס ספר תורה לזכרו לבית הכנסת 'נאות יוסף' בשכונה שבה כיהן כרב שנים רבות.
שמו של "בית המדרש החדש" בשכונת 'נאות יוסף' בבני ברק שונה ל"נחלת יעקב" על שמו.
בשנת 2022 נפתחה היציאה המזרחית מרמת השרון, בשם "דרך אדלשטיין", על שם הרב.
נקרא רחוב על שמו בשכונת רמת אברהם אשר שוכנת בעיר בית שמש.
יעקב פבלוביץ' אדלר (יעקב בן פנחס.
אדלער; 12 בפברואר 1855, אודסה, האימפריה הרוסית (עכשיו אוקראינה) – 1 באפריל 1926, ניו יורק) היה שחקן יהודי וכוכב בתיאטרון יידיש, בתחילה באודסה ומאוחר יותר בלונדון ובניו יורק.
כינויו "הנשר הגדול" בא מהמילה ביידיש אדלער שפירושה נשר.
הצלחתו הבימתית הראשונה הייתה באודסה אבל הקריירה שלו נקטעה במהירות כשהשלטונות הרוסיים הכריזו על תיאטרון יידיש כלא חוקי ב-1883. הוא נעשה כוכב בתיאטרון יידיש בלונדון וב-1889 במסעו השני לארצות הברית הוא התיישב בניו יורק.
אדלר הקים במהרה להקה משלו כשהוא מנהיג תיאטרון יידיש רציני יותר מהמקובל, במיוחד על ידי גיוסו של המחזאי הריאליסטי הראשון ביידיש יעקב גורדין.
אדלר זכה להישג גדול בתפקיד דער יידישער קעניג ליר מאת יעקב גורדין, שמקום התרחשותו היה ברוסיה של המאה ה-19. תפקיד זה יחד עם גילומו את שיילוק במחזה של שייקספיר תרמו ליצירת הדמות, שהוא עצמו הגדיר כיהודי הגדול.
כמעט כל משפחתו הייתה בתיאטרון.
הידועה מכולם היא בתו הצעירה סטלה אדלר, שלימדה את שיטת המשחק לשחקנים רבים, בהם מרלון ברנדו.
אביו של אדלר, פייבל אברמוביץ' אדלר, היה סוחר תבואה, שעסקיו לא המריאו.
אמו, חסיה הלפרין, הייתה אישה ממשפחה אמידה בברדיצ'ב.
היא הורחקה ממשפחתה לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון כדי לשאת את אביו של יעקב אדלר.
על פי אדלר, הדמות הפטריארכלית האמיתית במשפחתו הייתה דודו אהרן טרכטנברג שהיווה מאחר יותר מודל לגילום תפקידים כמו המלך ליר היהודי במחזהו של יעקב גורדין.
אדלר גדל עם רגל אחת בעולם היהודי המסורתי ורגל אחת בעולם המודרני יותר, האירופי.
הוא נשלח לחדר או לבית ספר בו למדו ברוסית על פי המצב הכלכלי של המשפחה.
היו זמנים בהם לא למד והיו זמנים בהם היה לו מורה פרטי למשך כמה חודשים.
הוא כתב ש"סך לימודיו היה מעט חשבון, מעט דקדוק רוסי וכמה משפטים ברוסית".
אדלר גדל עם חברים יהודים ונוצרים וכן שרד פוגרום שהיה בערך ב-1862. כילד בן 12 הלך לצפות בהצלפות פומביות, סימונים בברזל מלובן והוצאות להורג של פושעים.
מאוחר יותר הוא החל ללכת למשפטים שנערכו בבתי משפט.
בגיל 14 התחיל לעבוד בבית חרושת לטקסטיל, וזמן קצר לאחר מכן התקדם לעבודה פקידותית בשכר של 19 רובל לחודש, סכום שהיה נחשב באותה תקופה שכר מכובד אפילו למבוגר.
עוד בעת שהתגורר בבית הוריו החל לפקוד לעיתים קרובות את אזור מולדובנקה הידוע לשמצה.
החיכוך הראשון שלו עם כוכבות היה כשהוא היה, לזמן קצר, מתאגרף בכינוי יענקלע קולאטשניק (יעקב האגרוף).
הוא השתעמם מהאגרוף אחרי זמן קצר אבל לא מהקשרים החדשים שלו עם "בני העשירים, עורכי דין בלי דיפלומה" וכדומה.
בהיותו רקדן טוב הוא נעשה חלק מציבור של צעירים קשוחים שהשתלטו בפראות על מסיבות נישואין באופן קבוע.
הוא התפרסם מקומית כרקדן הקאן-קאן הטוב ביותר באודסה.
אדלר עזב את בית החרושת ונעשה רוכל.
בזיכרונותיו הוא רומז על פגישות אהבים עם נערות משרתות וחדרניות.
על פי עדותו הוא היה כפסע מחיי פשע באותה תקופה.
בזכות דודו ארקה "אוהב תיאטרון נלהב" הוא החל להתעניין בתיאטרון; תחילה בשחקנית היפהפייה אולגה גלבובה ובלבוש האופנתי של השחקן איבן קוזלסקי, אך מזלו הטוב איפשר לו להימצא באחד מבתי התיאטרון הטובים ביותר של זמנו.
בגיל 17 הוא נעשה מנהיג קבוצת המריעים להופעותיה של גלבובה והתפרנס כמעתיק עבור עורכי דין.
הוא היה הולך לתיאטרון, מסבאה או מסיבה כל לילה.
במהלך השנים היה מעורב במספר פרשיות אהבה, ונמנע ממנו להינשא לבחורה בשם אסתר רייזל בשל פרסומו המפוקפק שצורף לכתם החברתי שגרמו גירושי אמו.
הוא שרד פוגרום נוסף אבל משפחתו נהרסה מבחינה כלכלית בשל אובדן רכושם וגנבת כספם.
בכתיבתו על תקופה זו מזכיר אדלר שהוא נכח בהופעה הראויה להערצה של ישראל גרודנר שהיה חבר בזמרי ברודי ושחקן מאלתר שזמן קצר לאחר מכן נעשה אחד ממייסדי תיאטרון יידיש המקצועי.
הוא סיפר שהיה גם הוא הופך לאחד מזמרי ברודי כמו גרודנר, אלא ש"לא היה לי קול".
חיסרון זה של יכולת לשיר היה גורם מרכזי בכיוון אליו פנתה קריירת המשחק שלו.
על פי רוזנפלד: אף על פי שתיאטרון יידיש נשלט זה מכבר על ידי וודוויל ואופרטות "הוא היה שחקן תיאטרון יידיש היחיד שנשען רק על מחזות קלאסיים ותרגומי מחזות אירופאיים מודרניים.
פריצתה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הביאה אתה גיוס כללי של גברים צעירים.
על פי בקשת משפחתו נתן אדלר שוחד כדי שימונה לסניטר, עוזר לחיל הרפואה של הצלב האדום.
הוא נבחר על ידי הנסיך ולדימיר פטרוביץ' משרסקי לעבוד בבית חולים גרמני בעיר בנדר, מולדובה כשהוא עוסק בעיקר בחולי טיפוס.
בארבעת החודשים ששירת שם, הוא נעשה חביבם של המשפחות היהודיות המבוססות בסביבה, וזכה במדליית זהב על הישגים מצוינים עבור שירותו הקצר לצאר.
בחזרתו לאודסה הוא קיבל משרה בחלוקת עיתונים.
משרה מכובדת זו דרשה ממנו לקום ב-6 בבוקר, דבר שהתקשה לבצע עקב חיי הלילה שלו.
אבל בזכות הקשר לעיתונים הוא שמע, במהרה, שאחת מתוצאות המלחמה הייתה שסוחרים יהודים רבים ומתווכים שהובאו לבוקרשט היוו ברכה לתיאטרון יידיש הצעיר של אברהם גולדפדן שם.
שניים ממכריו באודסה – ישראל רוזנברג, נוכל יפה תואר ויעקב ספיבקובסקי, צאצא למשפחה עשירה נעשו שם לשחקנים ואז עזבו את גולדפדן כדי ליסד להקה משלהם כשהם מופיעים ברחבי מולדובה.
אדלר כתב אליהם כשהוא מפציר בהם להביא את להקתם לאודסה.
אדלר הצליח להשיג המלצה מהנסיך משרסקי ומאברהם מרקוביץ' ברודסקי לקבל משרה כמפקח בשוק עבור מחלקת המידות והמשקלות, תפקיד לא שגרתי ליהודי באותה תקופה.
הוותק הקטן שלו כפושע זעיר סיפק לו קשרים טובים עם המשטרה.
קשרים אלה התבררו כשימושיים כדי להתעלם מבעיות מסוימות עם להקת התיאטרון החדשה וחסרת הרישיון של רוזנברג וספיבקובסקי, בעת שחזרו מרומניה חסרי פרוטה והיו מוכנים להקים להקה באודסה.
אדלר שאף להיות שחקן, אך תחילה שירת את הלהקה יותר כמבקר ותאורטיקן כשהוא משתמש בידע הנרחב שלו על התיאטרון הרוסי.
ההפקות הראשונות היו מחזותיו של גולדפדן "די באבע מיטן איינקל" (הסבתא והנכד) ושמנדריק.
הן היו אמנם הצלחות קופתיות, אבל אדלר מתאר אותן כהצגות בינוניות ודודו ארקה היה מזועזע: "האם זה תיאטרון?
אדלר הופיע לראשונה כשחקן בלהקה במחזה של גולדפדן סצוציק ומוציק משום שהשחקן שהיה אמור לשחק לא הגיע, ומאוחר יותר בתפקידים קטנים במחזות אחרים מאת גולדפדן.
הערתה של לולה רוזנפלד שאדלר "נשען לגמרי על מחזות קלאסיים ותרגומים של מחזות אירופאיים מודרניים אינה מדייקת.
מצד אחד הוא היה אחראי לגיוסו של יעקב גורדין שהיה המחזאי הנטורליסט הראשון בתיאטרון יידיש והוא גם זכה בהצלחה גדולה בתפקיד הראשי במחזהו של גורדין דער יידישער קעניג ליר (המלך ליר היהודי).
מצד שני הוא לא נמנע מלנצל את מיומנותו כרקדן וביצע, עד שנות החמישים שלו, תפקידים בהם היה צריך לשיר, אף על פי ששירה לא הייתה הצד החזק שלו.
לא היה לי קול טוב ואני מודה שגם אוזן טובה לא הייתה לי.
אבל האם זאת הסיבה ששיחקתי במחזות דרמטיים טהורים ולא באופרטות?
משנותיי המוקדמות נטיתי למחזות בהם השחקן עובד לא עם בדיחות ותנועות קומיות כי אם עם על פי עקרונות האמנות.
לא ניסיתי לבדר את הקהל בנפילות, אלא לעורר אותו לרגשות עזים."
אדלר כתב בזיכרונותיו שהלהט של סוניה אוברלנדר, רעייתו לעתיד, ושל משפחתה לתיאטרון, וכן גם חזונם למה יכול לתיאטרון יידיש להתפתח השאיר אותו במקצוע למרות הקושי בשנים הראשונות של הקריירה שלו כשחקן".
כשהיא צוותה על ידי רוזנברג לשחק מול יעקב ספיבקובסקי בתפקיד הראשי באופרטה הקומית השחורה של אברהם גולדפדן בריינדעלע קאָזאַק (בריינדלה הקוזקית) היא הפעילה את השפעתה כדי שאדלר יקבל את תפקיד גוברמן במקום ספיבקובסקי.
הצלחתו בתפקיד נקטעה כשהגיעה הידיעה שגולדפדן, שאת מחזותיו העלו בלי קבלת רשות, מגיע עם הלהקה שלו לאודסה.
גולדפדן מספר שהוא בא לשם על פי בקשת אביו.
אדלר מייחס את המניע לביקורו ל"אויביי" רוזנברג וספיבקובסקי.
רוזנברג, שלא היה אף פעם אדם בעל מוסר גבוה, הוציא את להקתו מאודסה כדי להופיע באזור שמסביב.
(תוך זמן קצר הוא הגיע להסדר על פיו הוכרה הלהקה שלו באופן רשמי כנספחת ללהקתו של גולדפדן.)
אדלר מספר שהוא לקח חופשה מעבודתו כדי להופיע עם להקתו של רוזנברג בחרסון שם הייתה לו הופעה מוצלחת ראשונה כשחקן בתפקיד המאהב מרקוס במחזה המכשפה מאת גולדפדן.
הוא נשאר בתפקיד זמן ארוך מדי ואיבד את עבודתו במשרד הממשלתי, וכך הוקלה עליו ההחלטה להפוך לשחקן במשרה מלאה.
בלהקתו של נפתלי גולדפדן הוא חווה לראשונה את טעם הכוכבות כאשר אנשים בקישינב חיכו בחצרות לבואם של השחקנים.
אפילו המשטרה "התאהבה" בלהקה כשהשוטרים מלבישים את השחקנים במדיהם במסיבות פרועות אחרי ההופעות בזמן שהם עצמם לובשים את בגדי השחקנים.
בהיותם בקרמנצ'וג היה אדלר לא מרוצה מהשכר הנמוך אותו קיבלו השחקנים והוא הוביל שביתת שחקנים שלא הצליחה.
כשהלהקה התפרקה היו האדלרים בין הבודדים שנשארו עם רוזנברג כדי ליצור להקה חדשה שכללה שחקנית שמאוד התפרסמה מאוחר יותר בשם קני ליפצין.
בצ'רניגוב דחה אדלר את ההזדמנות לשחק בהפקה רוסית של בוריס גודונוב.
בערך באותו זמן חזר גולדפדן ואחרי שהשתמש בתכסיס מסובך כדי להראות שלרוזנברג אין שום נאמנות כלפיהם הוא העביר אותם ללהקה שלו שבאותו זמן הייתה אמורה לערוך כניסה מרשימה לסנקט פטרבורג.
כל זה השתנה עם רציחתו של הצאר אלכסנדר השני.
האבל על מותו של הצאר מנע הופעות מבדרות בעיר הבירה.
בנוסף לכך נטה האקלים הפוליטי בחדות נגד היהודים.
להקתו של גולדפדן הופיעה לזמן מה במינסק, בוברויסק שם הם שיחקו בעיקר בפני חיילים רוסיים ואחרי כן נסעו לויטבסק, שם נאלצו יעקב אדלר ורעייתו ההרה לתבוע את גולדפדן שישלם להם את שכרם.
הם עזבו אותו והצטרפו לרוזנברג כשהם משחקים בתיאטרון אוהל בניז'ין.
אך מצבם החמיר עוד יותר.
הלהקה הצליחה להתחמק מפגיעה גופנית בחלקו על ידי כך ששכנעו את הפורעים שהם להקת תיאטרון צרפתי ובחלקו בכך שעשו שימוש נבון בכסף שהאדלרים זכו בו בבית המשפט מגולדפדן.
בלודז' שיחק אדלר בהצלחה מרובה את התפקיד הראשי במחזה של קארל גוצקוב אוריאל אקוסטה שהיה ראשון מתוך סדרה של תפקידים בהם הוא פיתח דמות של מה שהוא קרא "היהודי הגדול".
אחרי לודז' הם עברו לז'יטומיר.
הם חשבו שמצאו פינה שקטה באימפריה הרוסית שבה" יוכלו להתפרנס" אבל המשקיע שלהם שם, הרטנשטיין, היה לא מוכשר והפסיד את כספו.
התוצאות הכספיות של התמוטטות הלהקה שלהם רוככו על ידי סדרה של שלוש הופעות רווחיות בשיתוף פעולה עם להקת התיאטרון הרוסי המקומית.
סוניה חזרה לאודסה כדי ללדת את בתה רבקה.
אדלר נשאר עוד שישה שבועות בז'יטומיר והיה במין חניכות מאוחרת אצל שני שחקני אופי רוסיים בעלי פרסום ארצי, בוריסוב ופיליפובסקי.
עם זאת הוא חזר לאודסה כשהוא חושב שהוא משאיר את התיאטרון מאחוריו.
בערוב ימיו, כשהתבונן אחורה על תקופתו כשחקן בלהקות של רוזנברג וגולדפדן ראה אדלר שנים אלה כ"ילדות" הקריירה שלו.
הוא מתאר את מחשבותיו לקראת סוף התקופה הזאת: "במשך שלוש שנים נדדתי במערה של המכשפה (המחזה די כישוף-מאכערין) בסמרטוטים של הליצן בשמנדריק ומה באמת ידעתי על המקצוע שלי?
אם אחזור יום אחד לתיאטרון יידיש לפחות שלא אהיה כל כך בוּר".
כששב לאודסה גילה שאף אחד לא מקבל אותו לעבודה, אלא רק כשחקן.
ב-1882 הוא הקים להקה משלו עם קני ליפצין והכניס את רוזנברג כשותף.
להקה זו הופיעה ברוסטוב, טאגאנרוג וברחבי ליטא עד דינבורג, לטביה.
מטרתו הייתה להביא את הלהקה לסנקט פטרבורג.
הם החזירו את מי שהיה מנהלם בעבר חייקל ביין.
הם שהו בריגה ב-1883 כאשר הגיעו הידיעות על איסור מוחלט על תיאטרון ביידיש ברוסיה.
למרות קשיים אחדים הצליחה הלהקה לארגן נסיעה ללונדון בספינת בקר בתמורה לבידור הצוות.
בכל אופן, בערך באותו זמן הופיעו מחדש ישראל גרודנר ואשתו אנטה.
אדלר רצה לשלב אותם בקבוצה שפניה היו מיועדות ללונדון.
לפי אדלר אמר לו רוזנברג, ששיחק רבים מהתפקידים של גרודנר, זה הוא או אני.
אדלר ניסה לשכנע אותו לשנות את דעתו ועמד על שיתוף גרודנר בחבורה הנוסעת.
אדלר החשיב אותו כאחד מן השחקנים הטובים ביותר בתיאטרון יידיש ונכס גדול לכל הצגה שהם יעלו בלונדון.
הוא חש שחסר לרוזנברג עומק כשחקן.
הוא ניסה לשכנע את רוזנברג לבוא איתו ללונדון אך זה סירב לזוז מעמדתו.
על שהותו בלונדון כתב אדלר: "אם נגזר על תיאטרון יידיש שילדותו תהיה ברוסיה ובאמריקה הוא התבגר והצליח, הרי שלונדון הייתה בית הספר שלו.
אביו של אדלר כתב מכתב בעברית לנתן מרקוס אדלר קרוב משפחתו שהיה באותה עת הרב הראשי של האימפריה הבריטית, ובו שטח בקשה לסייע לבנו.
הרב אדלר שראה ביידיש "ז'רגון" שהתקיים על חשבונן של העברית - שפת התפילה, ושל האנגלית, סירב לסייע.
בנוסף חשש הרב שייצוגם של יהודים על הבמה יספק תחמושת לאויבי היהדות.
בעת ההיא היה תיאטרון היידיש בלונדון מורכב ממועדוני חובבים.
הגעתם של שחקני יידיש מקצועיים מרוסיה תרמה להתמקצעות התיאטרון.
בזיכרונותיו הודה אדלר לכמה אנשים שעזרו לו בצורות שונות.
בעזרתם של קרובה של סוניה הרמן פידלר – מחזאי, מנצח תזמורת ובמאי – הצליחו בני משפחת אדלר ומשפחת גרודנר לקבל לידם את מועדון רחוב פרסקוט (Prescott Street Club).
הם הציגו שם הצגות רציניות בפני קהל שמנה בדרך כלל 150 איש.
פידלר כתב את המחזה הקבצן מאודסה על פי מחזה של פליקס פייה (Félix Pyat) "הסמרטוטר מפריס".
אדלר כיכב בתפקיד והמשיך לשחק אותו במשך כל הקריירה שלו.
חודשיים אחרי כן הוא שיחק בתפקיד אוריאל אקוסטה בתיאטרון הולבורן בפני קהל של 500 איש, כולל "האריסטוקרטיה היהודית מהווסט אנד".
אפילו הרב הראשי ובנו (שהחליף אותו בתפקיד) נכחו בהצגה ושניהם, במיוחד הבן התרשמו לטובה.
אפילו בעיתונות האנגלית כתבו על ההצגה.
בשל התנאים: משחק על במות קטנות עם להקות קהילתיות בהם רוב השחקנים, מלבד הכוכבים עבדו במשך היום והופעות רק בימי שבת בערב ובימי ראשון משום שיהודי לונדון האדוקים לא אפשרו להופיע בימי שישי התרכז אדלר בתיאטרון רציני יותר מכפי שעשה עד אז.
אבל אדלר וגרודנר רבו אחרי זמן קצר.
הם רבו על אידאולוגיה ועל תפקידים והקרבות המילוליים שלהם גלשו לדיאלוגים על הבמה.
בסופו של דבר עזבו הגרודנרים ושיחקו בסדרה של מקומות אחרים, במיוחד בפריז.
הם חזרו אחרי כן ללונדון שם נפטר ישראל גרודנר ב-1887.
בנובמבר 1885 היה לאדלר תיאטרון משלו: מועדון הנסיך מס' 3 (Prince's Street Club, No.
3) שמומן על ידי קצב בשם דייוויד סמית.
היו בו 300 מקומות ישיבה והופיעו בו כל יום מלבד יום שישי.
הוא זכה בפרסום גדול הרבה מעבר לשכר המצומצם אותו הרוויח.
רוב השחקנים החשובים בתיאטרון יידיש כולל: זיגמונד מוגולסקו, דוד קסלר, אבא שיינגולד, שרה שיינגולד והיינה (לעתיד שרה אדלר) הופיעו שם הופעות אורח כאשר הם עברו בלונדון.
אחד מתפקידיו הידועים ביותר של אדלר מתקופה זאת היה כנבל פרנץ מור בעיבודו של הרמן פידלר למחזהו של שילר "השודדים" שהיה המחזה הראשון של שילר בתיאטרון יידיש.
במקרה אחד, לפחות, הוא שיחק גם בתפקידים של פרנץ מור ואת גיבור המחזה, אחיו של פרנץ קרל מור.
הם לא נפגשים אף פעם במחזה.
1886 הייתה שנה קשה מאוד לאדלר.
סוניה נפטרה מדלקת שהחלה בלידת בנם אברהם.
באותו זמן הוא ניהל רומן עם אישה צעירה, ג'ניה קייזר שהייתה גם בהריון עם בנו צ'ארלס.
אחרי מות אשתו הוא היה מדוכא וויתר על הצעה לעבור לארצות הברית.
במקומו נסעו לשם מוגולסקו ופינקל.
ב-18 בינואר 1887 קרה אסון במועדון הנסיך כאשר בזמן תרגיל אזעקת אש חשב הקהל שהשרפה אמיתית ובמנוסת הבהלה נהרגו 17 אנשים.
כאשר השלטונות קבעו שלא הייתה זאת אשמתו של אדלר והמועדון נפתח מחדש אבל השחקנים התפזרו כבר וגם הקהל לא חזר.
הוא כתב: התיאטרון היה כל כך קר, חשוך וריק עד שיכולת לצוד ביציע זאבים.
הרומן של אדלר עם ג'ניה נמשך.
הוא התחיל גם עם נערת מקהלה מבית דתי, דינה פיינמן.
בזיכרונותיו הוא כותב שלג'ניה לא הייתה שום כוונה להתחתן בעוד שאביה של דינה התעקש על חתונה אף על פי שתיעב את אדלר ופקפק בכך שהנישואין יחזיקו מעמד.
הוא הציע לדינה נישואין על הבמה וזמן קצר אחרי כן נסע לאמריקה.
בעזרת סכום כסף קטן אותו קיבל מקרובו הרב הראשי של בריטניה הוא הצליח לנסוע לאמריקה עם בנו התינוק אברהם, אלכסנדר אוברלנדר ומשפחתו, קני ליפצין והרמן פידלר.
בניו יורק התברר להם שאין להם עבודה בתיאטרון של מוגולסקו ופינקל ולא אצל מוריס היינה.
הם נסעו לשיקגו ושם נפרדו בשל מריבות על עבודה ותחרות עזה.
קני ליפצין הגיעה לניו יורק וחתמה בבית האופרה הרומני של מוגולסקו.
הוא לא נשאר זמן רב בלונדון.
אחרי הצלחה גדולה בוורשה, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי, הוא חזר ללונדון באביב של 1889 ואחרי כן נסע שוב לניו יורק.
הוא מאוד הצליח שם במחזה אוריאל אקוסטה והצלחה זו נתנה לו בסיס כלכלי להביא לניו יורק את דינה אשתו.
נישואיהם לא הצליחו והם נפרדו אם כי שמרו על יחסים ידידותיים.
אדלר יצא למסע הופעות עם בוריס טומשבסקי.
הם שיחקו בפילדלפיה ושיקגו כאשר הגיע לאוזניהם שמועה על אפשרות להשתלט על תיאטרון פול (Poole's Theater).
מוגולסקו וקסלר שלא היו מרוצים מהתנאים של היינה הצטרפו אליו וכך הייתה לאדלר הלהקה הטובה ביותר בניו יורק
ההופעה הראשונה של אדלר בניו יורק הייתה בתיאטרון פול במחזה דער אדעסער בעטלער.
אדלר חווה שם כישלון חרוץ.
בועז יאנג מתאר את שארע: "כאשר המסך ירד בסוף ההצגה היה שקט מושלם בתיאטרון.
אוהדי קארפ-פיינמן הלכו מן התיאטרון כמנצחים, הקהל מאוכזב.
אדלר, הנשר הגדול, הלכנו הביתה עצובים, מבוזים, מבוישים".
אדלר שינה את שמו של התיאטרון מפול ליוניון (יוניאן טעאטער).
הוא ניסה ליצור את תיאטרון היידיש הרציני ביותר שניו יורק ראתה עם הצגות כמו "היהודייה", "שמשון הגדול" מאת זולוטקב ו"קוו ואדיס" מאת סנקביץ'.
אבל עם הצלחתו הגדולה של טומשבסקי באופרטה "דוד בן ישי" של משה הורביץ נאלץ תיאטרון יוניון לזנוח את התוכניות האינטלקטואליות שלו ולהתחרות בו כשהוא מעלה אופרטות כמו "יהודית והולופרנס".
אדלר לא היה מרוצה ממצב עניינים זה וחיפש מחזאי שיכתוב מחזות שימצאו חן בעיני הקהל היהודי אבל גם יספק תיאטרון שהוא יוכל להיות גאה לבצע.
הוא גייס את יעקב גורדין שהיה כבר מחבר רומנים ידוע ואינטלקטואל שהגיע, זה לא מכבר, לניו יורק מרוסיה והתפרנס בדוחק כעיתונאי ב"ארבייטער צייטונג" שקדם לפארווערטס.
המחזה הראשון של גורדין סיביריא היה כישלון מסחרי שגרם למוגולסקו וקסלר לעזוב את הלהקה.
לעומת זאת דער יידישער קעניג ליר (המלך ליר היהודי) של גורדין, שבו שיחקו אדלר ורעייתו החדשה שרה בתפקידים הראשיים, זכה להצלחה גדולה עד שנאלצו להעביר את ההצגה לאולם גדול יותר ללונדון.
המחזה הזה, שרק השלד שלו נלקח משייקספיר, הביא איתו קהל חדש לתיאטרון יידיש.
קהל אינטלקטואלי שעד אז לא הגיע לתיאטרון.
"אדלר גרם לנתק היסטורי מתיאטרון שונד בהפקה ובמשחק במחזה סיביריא שהגיע לשיא במחזה דער יידישער קעניג ליר" הראשון שהבין את המגמה החדשה בתיאטרון יידיש היה יעקב אדלר והוא עשה מאמצים שהרוח החדשה תשלוט בבמה.
אחרי הצלחת המחזה הבא של גורדין דער ווילדער מענטש (הפרא) כשאדלר בתפקיד הראשי "התחילו גם הכוכבים האחרים: קסלר, ליפצין וברטה קאליש לדרוש מחזות של גורדין.
הוא היה איש השעה, קולו של תיאטרון יידיש.
בשנים שלאחר מכן שיחק אדלר במחזות רבים של גורדין אבל גם במחזות מאת שייקספיר, שילר, לסינג, ג'ורג' דו מורייה (George du Maurier) ואלכסנדר דיומא הבן וכן של מחזאים מודרניים כמו גורקי, איבסן, שו, גרהרט האופטמן, ויקטור הוגו וליאוניד אנדרייב.
לעיתים הועלו מחזות של מחזאים בני הזמן בתיאטרון יידיש זמן רב לפני שהועלו על הבמה באנגלית.
אחרי ששיחק בהצלחה את תפקיד שיילוק במחזהו של שייקספיר הסוחר מוונציה על במת תיאטרון יידיש הוא שיחק, שוב, את התפקיד ב-1903 בהצגה בברודוויי שבוימה על ידי ארתור הופקינס.
בהפקה זו ביצע אדלר את התפקיד שלו ביידיש בעוד ששאר השחקנים שיחקו באנגלית.
הביקורת של הניו יורק טיימס לביצועו של אדלר לא הייתה אוהדת.
במיוחד ביקרו את סגנון המשחק הטבעי שלו שהקהל באותו זמן לא ציפה לראות בהפקה של שייקספיר.
מצטט ביקורת זאת: "קונספציה מרשימה ומקורית שעוצבה לא רק ממחקר זהיר אלא, מעל הכול, מאהדה גזעית, הערכה אינסטינקטיבית של המניעים העמוקים ביותר של דמות עמוקה ומורכבת זאת".
מצוטטות בספר עוד כמה ביקורות, אוהדות ושליליות.
בעקבות פרעות קישינב חזר אדלר, לתקופה קצרה למזרח אירופה בקיץ 1903. הוא ניסה לשכנע כמה בני משפחה שונים לבוא לאמריקה.
אף על פי שהוא התקבל כגיבור הוא הצליח רק בחלקו לשכנע אנשים לעזוב.
אמו, במיוחד, הייתה נחושה לסיים את חייה במקום בו היא חייתה.
אביו נפטר כמה שנים קודם לכן.
הוא שכנע את אחותו שרה לבוא איתו לאמריקה.
בעלה נפטר מהתקף לב ב-1897 והיא גידלה לבד שבעה ילדים.
כשחזר לניו יורק חכרו הוא וטומשבסקי את פיפל טעאטער (People's Theater) כשהם מתכוונים להשתמש בו בלילות שונים במשך השבוע.
אדלר שהיה תשוש ממסעו לרוסיה לא ניצל את הלילות שלו לעיתים קרובות וטומשבסקי הציע לקנות ממנו ב-10,000$ בתנאי שהוא לא יחזור לשחק בניו יורק.
אדלר נעלב מאוד והם לא דיברו במשך כמה חודשים אף על פי שגרו בבניינים סמוכים.
אדלר החליט לבצע את מחזהו של טולסטוי "עצמת האפלה" (Власть тьмы) (ביידיש: מאכט און פינסטערניש) והחליט לתרגם את המחזה בעצמו מרוסית ליידיש.
הצלחה ראשונה של מחזה של טולסטוי בארצות הברית.
טומשבסקי שמח מאוד בהצלחתו של אדלר וחברותם התחדשה.
אדלר המשיך בהפקות מצליחות של עיבוד לדרמה מאת גורדין ל"התחייה" של טולסטוי ומחזה מקורי של גורדין אן א היים (חסר הבית) שעסק בטרגדיה של משפחת מהגרים באותם זמנים.
ב-1904 נבנה תיאטרון גרנד (Grand Theater) בפינת הבאוארי ורחוב קאנאל.
היה זה המבנה הראשון בניו יורק שיועד להצגות ביידיש.
בערך באותו זמן כתב לינקולן סטיבנס (Lincoln Steffens) מאמר ובו אמר שתיאטרון יידיש בניו יורק מאפיל על התיאטרון באנגלית באיכותו.
תור הזהב הזה לא נמשך זמן רב.
בשנים 1905–1908 הגיעו חצי מיליון מהגרים יהודים לניו יורק ושוב הייתה דרישה מצד הקהל החדש להצגות קלות יותר.
"מנהלי התיאטראות העלו מחזות שפנו לאינסטינקטים הפרימיטיביים ביותר.
אדלר המשיך עוד בניסיון להפיק תיאטרון רציני.
הוא העלה את המחזות של גורדין שלמה חכם (1903), אמתע קראפט (הכוח האמיתי) (1904), מטורף (1905), בו הוא משחק את תפקיד בן ציון אותו הוא מחשיב כתפקיד הטוב ביותר שלו.
הוא נאלץ גם לשחק תפקידים באופרטות זולות יותר כדי להתפרנס אבל ב-1906 הוא מעלה שלושה מחזות שהחזירו לו את היוקרה: גרויסער ייד מאת קוברין, אלישע בן-אבויה ודער פרעמדער (הזר) מאת גורדין.
אבל בני משפחת טומשבסקי עשו הון בתיאטרון שונד ורק ב-1911 הצליח אדלר להעלות מחזה שזכה בהצלחה קופתית דער לעבעדיקער מת (המת החי) מאת טולסטוי בתרגומו של ליאון קוברין.
ב-1920 כשהיה בנופש קיבל שבץ שכמעט וגמר את הקריירה שלו.
הוא עוד המשיך להופיע מדי פעם כשהוא מופיע בהצגות שהכנסתן הייתה מיועדת לו בהן שיחק בדרך כלל מערכה אחת מתוך המלך ליר היהודי כשהוא יושב במהלך כל המופע.
ב-1924 הוא היה בריא דיו ושיחק את התפקיד הראשי במחזהו של גורדין הזר.
הגיבור שם הוא אדם חולה ושבור וכך יכול היה אדלר לשלב את התפקיד עם חולשתו ומצב בריאותו.
ב-31 במרץ 1926 הוא התמוטט בפתאומיות ומת כמעט מיד.
אחרי כן עם דינה שטטין (אחרי כן דינה פיינמן) ולבסוף עם שרה אדלר שחייתה אחריו 25 שנים.
בתו המשותפת עם סוניה רבקה נפטרה בגיל 3. סוניה נפטרה מזיהום אחרי לידת בנם אברהם ב-1886. בנו של אברהם אלן אדלר היה התסריטאי של הטיסה לחלל.
בעודו נשוי לסוניה הוא החל רומן עם ג'ניה קייזר וממנה נולד לו בן, שחקן התיאטרון צ'ארלס אדלר, נולד ב-1886.
מדינה נולדה בתו סיליה אדלר, שהייתה שחקנית בתיאטרון יידיש.
מאשתו השלישית נולדו לו שישה ילדים.
בהם השחקנים הידועים לותר וסטלה אדלר והפחות ידועים ג'יי, פרנסס, ג'וליה ופלורנס.
אחותו שרה אדלר ושבעת ילדיה הגרו לניו יורק ב-1905. אחייניתו פרנסין לרימור נעשתה שחקנית בברודוויי והופיעה גם בסרטים.
ליאון קוברין מאפיין את אדלר כשחקן, במאי ואדם: "לאדלר היה סגנון משלו, כמו לכל אמן אמיתי.
הוא יצר תמיד אווירה סביבו על הבמה שהייתה שלו, חלק ממנו ורק שלו ...
לדעתי הוא נועד לשחק תפקידים של גיבורים קלאסיים.
אדם עם גזרה כזאת, פנים כאלה, ראש כזה עם מבט וחיוך, עם יציבה כזאת על הבמה הוא היה חייב לכשף את האנשים ...
במאי הוא לא היה ...
תמיד הוא עסק בתפקיד שלו ...
הוא היה יכול לשחק תפקיד במשך חודשים ובכל הצגה הוסיף משהו חדש, קו חדש, אנחה, צעקה, צחוק.
תאורה של מנורה, פוזה חדשה ...
הוא תמיד חשב איך לשפר את התפקיד שלו.
אברהם קאהאן כותב עליו: הייתה לו עוצמה דרמטית וחוש מלידה לאפקטים דרמטיים.
הוא מעולם לא למד לדבר על הבמה בפשטות, בטבעיות.
היה זה נגד האופי האמנותי שלו.
הייתה לו משיכה למלודרמה הרבה יותר מאשר לדרמה במובן הריאליסטי.
אבל הייתה במלודרמטיות שלו תנופה פואטית.
ככל שהכרתי אותו יותר כך השתכנעתי שהוא מתאים במיוחד לתפקידים שייקספיריים.
בתפקידים כאלה היא הכניס יופי קלאסי.
יעקב אוֹלֶייסקי (Jacob Oleiski; 1 באפריל 1901, שאקי, ליטא הרוסית – 14 במרץ 1981, תל אביב) היה אגרונום, כימאי, איש ההכשרה המקצועית ומחנך.
בתקופה שלפני השואה ניהל את מוסדות "אורט" בליטא (תחילה ברפובליקה הליטאית הראשונה ואחר כך תחת הכיבוש הסובייטי).
עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה שם הקים בית ספר מקצועי.
עם חיסול הגטו ביולי 1944 הועבר לשטוטהוף ואחר כך לדכאו.
אחרי שחרורו מן המחנה, הקים לשארית הפליטה בגרמניה מערבית (באזור הכיבוש האמריקני) רשת של מוסדות הכשרה במסגרת "אורט".
עם עלייתו לישראל ב-1949, פיתח בהצלחה רבה את רשת מוסדות ההכשרה המקצועית כמנכ"ל אורט ישראל.
שימש כיושב ראש איגוד יוצאי ליטא בישראל תקופה ארוכה.
פעל רבות להוצאה לאור של ספר יהודי ליטא בתקופת השואה.
יעקב בן צדוק אולייסקי נולד בשנת 1901 בעיירה שאקי שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום במחוז מאריאמפול שבליטא).
למד ב"חדר", בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, ואחר כך אגרונומיה וכימיה באוניברסיטת קובנה שבליטא ובאוניברסיטת האלה שבגרמניה.
משחזר לליטא בשנת 1927 הציב לעצמו יעד להחדיר בשכבות נרחבות של נוער יהודי את הצורך ללמוד מקצוע ואת התודעה והשליחות שברכישת מקצוע.
בשנת לימודים 1928/1927 ניהל בית ספר חקלאי של "אורט" בליטא.
בשנת 1928 הוזמן על ידי "אורט" לשמש כמנהלו של בית ספר מקצועי תיכון בקובנה.
וכעבור שנתיים נתמנה גם כמנהל בתי ספר תיכוניים מקצועיים בליטא כולה.
עסק בהוראה בבתי הספר המקצועיים ובהכשרת מורים, מנהלים ומדריכים ברשת "אורט" בליטא.
היה מקורב לחוגי "הבונד" וה"פאלקיסטים" שהרעיון הציוני וארץ ישראל נראו בעיניהם חלום רחוק.
עם סיפוחה של ליטא בקיץ 1940 לברית המועצות, הפכו השלטונות הסובייטים את בית הספר התיכון המקצועי של "אורט" בקובנה לבית ספר מקצועי ממלכתי מס' 4 וכמנהלו השאירו את אולייסקי.
בארבעת המדורים של בית הספר – מסגרות מכנית, טכנאות-רכב, טכנאות-חשמל וחייטות-גברית – למדו כ-500 תלמידים (לעומת כ-200 בשנים הקודמות), שחלק ניכר מהם באו מערי-השדה."
עם הכיבוש הנאצי נכלא באוגוסט 1941 בגטו קובנה.
גם בתנאי המצוקה ועל אף האיסור לקיים בתי ספר הקים בית ספר למלאכה בגטו שפעל לרוב בתנאי מחתרת באיצטלא של קורסים לבעלי מלאכה שהיו דרושים לעבודות עבור ה הגרמני.
ב-24 באפריל 1943 נערך בגטו במחתרת הציונית סדר שלישי של פסח, בראשותו של פרופ' חיים נחמן שפירא.
לקראת הסיום קם אולייסקי על רגליו, שם ידו הימנית בתנופה על החזה ובקול רועם פתח ב"וידוי רעיוני":
הדברים נאמרו בהתרגשות רבה והדהדו בחלל המרתף בו התקיים "הסדר השלישי" וחדרו ללב כל המסובים.
מאז קנה אולייסקי את עולמו במחנה הציוני.
עם חיסול גטו קובנה ביולי 1944 הועבר למחנה הריכוז שטוטהוף ומשם למחנה הריכוז דכאו.
עם סיום המלחמה ב-1945, הפעיל (מאז אוקטובר) במחנה העקורים לנדסברג, כ-60 ק"מ מערבית למינכן שבאזור הכיבוש האמריקני של גרמניה, קורסים להכשרה מקצועית (מכניקה, מכונאות רכב, עבודות מתכת ואחרים) במסגרת ארגון "אורט", בהניחו בכך תשתית לתוכניות "אורט" באזורי הכיבוש האמריקני והבריטי גם יחד.
בהתחלה הקים בתי ספר מקצועיים וכיתות לימוד בקרב שארית הפליטה מהמטה שלו בלנדסברג, ואולם לאור הקמתם באזור הכיבוש האמריקני של מחנות עקורים חדשים, העתיק באביב 1946 את משרדו למינכן.
ומשם תיאם תוכניות "אורט" עבור אזור הכיבוש האמריקני כולו.
ארגן וניהל בית ספר תיכון מקצועי "אורט" בירושלים.
בתקופה 1950–1966 כיהן כמנכ"ל אורט ישראל.
הקים בתי ספר מקצועיים בכל רחבי הארץ וזכה להערכה רבה הן מממשלת ישראל והן מראשי הערים, ועיירות הפיתוח.
במשך שבע עשרה השנים האחרונות בחייו (מאז 1964) שימש כיושב ראש איגוד יוצאי ליטא בישראל.
הצליח ליצור קשרים טובים עם יהודי ליטא בתפוצות, הרחיב את קרן המלגות לתלמידים ולסטודנטים יוצאי ליטא, וכאחד מניצולי השואה חש חובה להנציח את פרק ליטא היהודית בסדרה "יהדות ליטא".
נפטר בביתו בתל אביב ב-14 במרץ 1981, בגיל 80. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר את אשתו, הלינה, ובן.
בהספידו את אולייסקי אמר חיים הרצוג בין היתר:
ילין, ד"ר דב לוין, י.
קפלן (עורכים), חיים ילין – לוחם-הגיטו והסופר, תורגם מיידיש (תל אביב: הוצאת איגוד יוצאי ליטא, 1980), עמ' 7–12
"חלקם של הליטאים בהשמדת היהודים (חילופי מכתבים בין 'המועצה הליטאית האמריקנית' ל'התאחדות עולי ליטא בישראל')", ילקוט מורשת, חוברת ל"ב (תשמ"ב/דצמ' 1981), עמ' 177–182. [פורסם לאחר מותו]
"פופציק יאר אין דינסט פון 'ארט' (פראגמענטן)", בתוך: ספר יעקב אולייסקי (להלן: ספר), עמ' 227–236
"'ארט' אין ליטע", פון זאמלבוך 'ליטע', באנד צווי, פארלאג י.ל.
"אונדזער טענה צו דער וועלט", לאנדסבערגער לאגער - צייטונג (לאטיינישע טראנסקריפציע) נר.
"שווארצהאנדל", לאנדסבערגער לאגער - צייטונג (לאטיינישע טראנסקריפציע) 1946, בתוך: ספר, עמ' 259–262
"דער פרצוף פון היינטיקן דייטשלאנד", לאנדסבערגער לאגער - צייטונג (לאטיינישע טראנסקריפציע) נומ' 11 (23), 1946, בתוך: ספר, עמ' 262–268
"די געשטאלטיקונג פון מאדערנעם יידישן מענטש", לאנדסבערגער לאגער - צייטונג, 1948, בתוך: ספר, עמ' 268–276
"מיינע 30 יאר ארבעט אין 'ארט'", יעקב אלייסקיס רעדע אויפן באנקעט, דעם 16טן מאי 1957, תל אביב, בתוך: ספר, עמ' 281–285
"דרייסיק יאר נאכן חורבן פון דער יידישער ליטע", לעצטע נייעס, 11 טער יולי 1974, בתוך: ספר, עמ' 286–288
יעקב אגסי (26 בנובמבר 1932 – 12 בנובמבר 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, פיקד על בסיס רמת דוד בתקופת מלחמת ההתשה ובחלק ממלחמת יום הכיפורים.
אגסי נולד בכפר חיים, התגייס לקורס טיס (מס' 4) ב-1950, ושירת כטייס קרב בחיל האוויר.
היה טייס מוסטנג בטייסת 101 ומדריך בבית הספר לטיסה.
במלחמת סיני היה טייס אוראגן בטייסת 113, והשתתף בתקיפות הפצצה של הצבא המצרי בג'בל ליבני במהלכה התפתח קרב אוויר עם מטוסים מצריים.
אגסי פגע באחד המטוסים (לטענתו מיג 17) ולזכותו נרשמה "אפשרי הופל", כמו כן השתתף בתקיפה המשחתת אבראהים אל-אוול.
בהמשך שירת כסגן מפקד טייסת 101 וכסגן מפקד טייסת 110 שקלטה את מטוסי הווטור.
יעקב אגסי היה מראשוני טייסי הווטור ואף השתתף בהעברתם ארצה.
ב-1959 מונה למפקד טייסת 110, טייסת מטוסי ווטור שעסקה באימוני תקיפה ארוכות טווח וכן במשימות צילום אוויר לצורכי מודיעין.
הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 1963 והספיק לקלוט בטייסת את מטוסי ווטור N מטייסת 119. ביולי 1964 מונה למפקד בית הספר לטיסה ושירת בתפקיד עד אוקטובר 1966. לאחר מכן עבר הסבה למיראז' 3 והשתתף בקרב האווירי בפעולת סמוע.
במלחמת ששת הימים שירת בהצבת חירום כטייס בטייסת 119, הוא הוביל את מבנה התקיפה של שדה התעופה קהיר-מערב בגל הראשון של מבצע מוקד, והשתתף בתקיפת שדה התעופה ברבת עמון.
לאחר המלחמה מונה למפקד בסיס רמת דוד.
הוא פיקד על הבסיס במהלך מלחמת ההתשה, בתקופתו הוקמה בבסיס טייסת 69 כטייסת מטוסי F-4 פנטום.
כמו כן נקלטו בחיל האוויר ובטייסת 109 בבסיס, ראשוני מטוסי הסקייהוק, ואגסי השתתף בקורס ההסבה הראשון למטוסים אלו בינואר 1968. במהלך מלחמת ההתשה השתתף בגיחות תקיפה במצרים בהם במבצעי פריחה, בפברואר 1969 נאלץ לנטוש את מטוס הסקייהוק אותו הטיס בעקבות תקלה טכנית, מייד לאחר המראה לגיחת הפצצה במצרים.
ביוני 1970 מונה לראש ענף אוויר 3, ענף תכנון המבצעים במטה חיל האוויר, שהפך בתקופתו למחלקת המבצעים.
בתקופתו כראש המחלקה הוביל להגברת התקיפות במצרים, בדגש על סוללות הנ"מ, ואת התכנון לקראת קרב רימון 20 בין חיל האוויר לטייסים הסובייטים במצרים.
במלחמת יום הכיפורים שירת בהצבת חירום בטייסת 69, לאחר נפילתו של מפקד הבסיס ארלוזור לב ביומה השלישי של המלחמה, מונה אגסי למפקד הבסיס ופיקד עליו עד תום המלחמה.
השתחרר משירות הקבע ביוני 1974.
לאחר שחרורו עבד כטייס בחברת אל על עד שנת 1997.
נפטר ימים אחדים לפני יום הולדתו ה-90, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון .
יעקב אגור (1911– 13 בינואר 1996) היה צלם ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
יעקב אגור נולד ברובנו שבאוקראינה בשנת 1911 בשם יעקב גולדפרב.
בנעוריו עבר לדנציג, שם נחשף לראשונה לצילום.
בין השנים 1926-1923 שלחוהו הוריו לארץ ישראל ללימודים בבית הספר הריאלי בחיפה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
סיים את לימודיו התיכוניים בדנציג.
לאחר מכן נרשם ללימודי ציור בנירנברג, גרמניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת אגור כקצין בצבא הפולני ומאוחר יותר ברח לברית המועצות, עסק בעיצוב תפאורות לסרטים ושירת כקצין מודיעין בצבא האדום.
לאחר המלחמה שב לפולין במסגרת הרפטריאציה ונשלח בשנת 1945 מטעם בית הספר לקולנוע בלודז' לברלין לרכוש ציוד צילום.
את אשתו הרקדנית הלנה וולנסקי (שמה המקורי היה שרה לבקבוביץ') הכיר בלודז' עוד לפני המלחמה.
עסק בצילום תיאטרון החל משנת 1956.
השתתף ב"תערוכת הצילומים העולמית" באמסטרדם.
בשנת 1958 עלה לישראל עם משפחתו למעברת העולים פרדס רובין (כיום שכונת הברושים בגבעת שמואל).
כבר בשנת 1959, בעקבות מפגש עם עיתונאי מ"על המשמר" הציג גולדפרב את תערוכתו הראשונה בארץ בבית סוקולוב בתל אביב.
אורי קיסרי שיבח את גולדפרב על כישרונו במאמר ב"הארץ".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפך אגור לצלם הראשי של תיאטרון הבימה.
האמנית מיכל היימן שימשה כעוזרת שלו תקופה מסוימת.
בשנת 1986, בעקבות החלשות ראייתו, נטש את הצילום והחל לעסוק בציור ורישום.
חלקה הגדול של יצירתו התמקד בתיעוד תיאטרון ומחול.
תצלומיו התיעודיים נמנעו מביום סצנות ועשו שימוש בתאורה טבעית בלבד (סירב להשתמש במבזק).
בנו העיד על עבודתו של אביו: ""הצילום של אבי הוא דבר בלתי רגיל.
הוא אף פעם לא חשב על עצמו, רק על האובייקט, הבן-אדם שמולו ואופיו.
הוא ידע להוציא מהם את הבפנים."
היה נשוי להלנה, רקדנית ומורה לריקוד.
לשניים נולד הבן אלכסנדר אגור (נולד ב-1948), אף הוא צלם המתגורר בניו יורק.
בסוף 1991 הוצגה תערוכת צילומים שלו (מן השנים 1948-1982) בקמרה אובסקורה (אוצרת: מיכל היימן).
יעקב אגור נפטר ב-1996. ציווה את גופתו למדע.
בנו תרם את ארכיון צילומיו, כולל למעלה מ-60,000 תשלילים למרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה באוניברסיטת תל אביב.
שמעון לב-ארי ניהל את עיזבונו של אגור ושקד על הכנת ספר לזכרו, אולם לא סיים את מלאכתו מסיבות בריאותיות.
בשנת 2011 הוצגו תמונות היסטוריות שלו בתערוכה במוזיאון תל אביב.
במקביל יצא לאור הספר, "יעקב אגור, צלם", הכולל מבחר מתצלומיו.
את הספר ערכו פרופ' שמעון זנדהאוז ודני קרוון.
גם מיכל היימן, שהייתה מיודדת עם אגור הייתה מעורבת במשך שנתיים ביצירת הספר.
התערוכה והספר מומנו מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
הרב יעקב ברנרד אגוס או איגוס היה ממנהיגי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית בדור שלאחר מלחמת העולם השנייה.
יעקב אגושביץ נולד בסיסלעוויטש הסמוכה לגרודנו, למשפחה בת שבעה ילדים.
אחיו היה החוקר והסופר אברהם יצחק איגוס.
לאחר שלמד מאביו ובחדר מקומי, עבר כילד לבית-הספר תחכמוני בביאליסטוק, שם הוכר כתלמיד מוכשר.
ב-1925 היגרה משפחתו לפלשתינה-א"י, אך הקשיים במקום הניעו אותם לעזוב שוב כעבור שנתיים, והפעם לארצות הברית.
יעקב בן השש-עשרה נשלח לבית-הספר הנספח לישיבה יוניברסיטי האורתודוקסית, שם התחנך בגישת "תורה ומדע".
הוא המשיך בישיבה יוניברסיטי, בה הצטיין בכימיה ואף התלבט אם להתמקצע בתחום.
לבסוף נותר במסלול הרבני, והיה תלמיד מועדף של הרבנים דוב רבל ומשה סולובייצ'יק.
הוא גם אימץ את "אגוס" בעל הצלצול האמריקני יותר כשם משפחה.
בימי שהותו במוסד שימש כעוזר של הרב אליהו יונג, וחקר לבקשתו את שאלת המחיצה בין נשים לגברים בבית-הכנסת, סוגיה שהפכה טעונה עם התפשטות הישיבה המעורבת בקרב כל הזרמים ביהדות אמריקה.
אגוס הגיע למסקנה כי אין לכך יסוד הלכתי מוצק, הכרעה שהשפיעה עליו רבות לאחר מכן.
ב-1935 קיבל רבנות ראשונה בנורפוק (וירג'יניה).
הוא החל בלימוד בהתכתבות של הספרות המדרשית עם הרב לוי גינצבורג מבית המדרש לרבנים באמריקה הקונסרבטיבי.
ב-1936 עזב את משרתו ונרשם ללימודי מוסמך לפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד.
מוריו היו הפרופסורים הארי אוסטרין וולפסון וארנסט הוקינג.
הוא התפרנס כרב קהילת "טמפל אשכנז" בקיימברידג' (מסצ'וסטס), ונפגש מדי שבוע ללימודי רמב"ם עם הרב יוסף ב.
ב-1940 נישא למרים שור; סולובייצ'יק שימש כמסדר הקידושין.
בימיו בהרווארד התעמק במחשבת ישראל לאחר שנחשף שם לראשונה לביקורת שיטתית על היהדות.
הדיסרטציה שלו Modern Philosophies of Judaism, שהוגשה בשנת נישואיו, עסקה בהגותם של הרמן כהן, פרנץ רוזנצווייג, מרטין בובר ומרדכי קפלן.
באותה תקופה הוזמן רשמית להצטרף לאגודת הרבנים, שייצגה את האגף השמרני ביותר באורתודוקסיה האמריקנית, מחווה נדירה כלפי רבנים שהתחנכו באמריקה ולא קיבלו את הסמכתם באירופה.
הוא דחה את ההזמנה באמרו שאינו מאמין עוד בתורה מן השמים.
נורטון שרגל ציין כי הצהרה זו הייתה העדות המובהקת הראשונה לשבר הגדל בינו לחשיבה האורתודוקסית.
לאחר שהשלים את חובותיו באוניברסיטה ב-1940 התמנה, לבקשת רבל, לרב בית-הכנסת "אגודת אחים" בשיקגו, אחת מהקהילות הרבות שהיו חברות באיחוד האורתודוקסי וקיימו ישיבה מעורבת.
באווירה המתירנית יחסית של המערב התיכון, הרחק מהריכוז המהגרים השמרני והמסורתי בחוף המזרחי, החל אגוס לבחון את השלכותיהם למעשה של הלימודים שספג לגבי ההלכה.
הוא עמד בקשר קרוב עם הרב הקונסרבטיבי המקומי, שלמה גולדמן, ועסק בהתמדה בכתבי קפלן, שהרקונסטרוקציוניזם שלו היה הפילוסופיה היהודית המהדהדת ביותר באותה תקופה.
ב-1943 עזב את שיקגו לטובת קהילה אורתודוקסית בדייטון, אוהיו.
קרבתו של היברו יוניון קולג' הרפורמי בסינסינטי אפשרה לו לנהל קשרים עם סגל המוסד, והוא נעשה חבר קרוב לאברהם יהושע השל.
הלה, שהתקשה להתאקלם באווירה המחמירה של המכון שהיה עדיין מעוז של "הרפורמה הקלאסית", נהג לבלות את השבתות בבית ידידו.
בהשפעת השל החל ללמוד את כתבי הרב קוק ואף הוציא ספר על רעיונותיו ב-1946; על אף שדחה את משנתו הקבלית ושמרנותו ההלכתית, ראה בו הוגה חשוב ש"קידש את החידוש".
בדייטון, מול קהל רחוק מהדת ובצל השואה באירופה, הלכו עמדותיו של אגוס והתחדדו.
הוא אימץ את רעיונו של קפלן להקים סנהדרין חדשה, על-זרמית, שתוכל לערוך תמורות מקיפות בנוהג הדתי.
הוא ניסה לשכנע בכך את יונג, סולובייצ'יק ואחרים, שנטו להסכים לדעתו באופן פרטי אך סירבו לתת לכך ביטוי.
בכינוסי הסתדרות הרבנים האורתודוקסים של אמריקה ב-1944 וב-1945 נכשל בגיוס תמיכה לטיעוניו.
הוא פרש ממנה והצטרף לכנסת הרבנים הקונסרבטיבים ב-1946. בהשפעתו, עזבה קהילתו בדייטון את האיחוד האורתודוקסי יחד עמו.
אגוס התבלט מיד באגף החדשני והרדיקלי של התנועה, שנשלטה על ידי הציר שאול ליברמן-לואיס פינקלשטיין, שניהם שמרנים מובהקים.
את משנתו החל לפרוש בשלושה מאמרים שהתפרסמו ברבעון Conservative Judaism ב-1946, 1947 ו-1950, והוסיף לפתח אותה בספרו "ציוני דרך ביהדות המודרנית" (Guideposts in Modern Judaism).
במאמרים התייחס הן למתודה ההלכתית והן לשאלות אמוניות: בימים אלה, ציין, זקוקה התנועה ל"גוף מחוקק חוקים, ולא לוועדה לפרשנותם." הוא הציע לארגן מחדש את ועד הפסיקה תחת השם "הוועדה להלכה ולאמות מידה" (Committee of Jewish Law and Standards) כדי לשקף תפישה דינמית של עבודתה.
אגוס דחה את הגישה האורתודוקסית כמאובנת ומתעלמת מההיסטוריה של הכרעות רבניות, בכך שייחסה חשיבות רבה יותר לתקדימי העבר מאשר לתכתיבי ההווה.
הוא הציג תפישה משלו להתגלות האלוהית, לפיה היא כוללת גם מימד אנושי שבו בכל דור הפוסקים מרחיבים את הנתון בה מעבר לתוכן המקורי, בהתאם לסוגיות השעה.
כנגזר מכך, טען יש להפעיל באופן נרחב את הכלי של תקנת חכמים ולהשתמש בו כדי לגשר על הפער בין הפסיקה לאורח החיים של הציבור הרחב.
כל עוד תוסיף כנסת הרבנים להתנהל בזהירות בנושא ההלכה, כתב, היא תהיה בעמדת נחיתות מול האורתודוקסים.
הצעתו של אגוס לגבי שינוי שמה של הוועדה התקבלה ב-1948, והוא היה לחבר בכיר בה עד יום מותו, כארבעים שנה לאחר מכן.
דרכו התבטאה לראשונה ב"תוכנית שבע הנקודות לחיזוק שמירת השבת" מ-1950. הוא היה אחד ממנסחיה של התשובה שקבעה כי חשמל אינו בגדר של מלאכת מבעיר בשום אופן, והתירה את השימוש בו בשבת בחופשיות.
כמו כן, הוסיף שם תקנה לצורך השעה שאפשרה נסיעה לבית-הכנסת בהיעדר אפשרות אחרת.
אגוס הצהיר כי הציבור עושה זאת בכל מקרה, ויש לעודד הגעה למניין.
תקנה זו ספגה לאחר מכן ביקורת קשה בחוגים הקונסרבטיביים, באשמה שסיפקה לגיטימציה לזלזול בשמירת השבת.
באותה שנה מונה לרב קהילת בית אל בבולטימור, שמנתה רק חמישים משפחות עם כניסתו לתפקיד וגדלה ל-1,100 במהלך כהונתו.
בראשית שנות ה-50 נקרא גם לשמש כעד מומחה בשורה של סכסוכים משפטיים שפרצו עקב התביעה האורתודוקסית המתחזקת להתקין מחיצה בבתי-הכנסת, בעוד שרבים בקהל תבעו לעבור לישיבה מעורבת מלאה.
שאלה זו הפכה לסממן מבדיל מהקונסרבטיבים באותה תקופה, וקהילות רבות נאלצו להגדיר עצמן חד-משמעית.
בשני תיקים, בסינסינטי ובניו אורלינס, נפטרים הותירו עיזבונות לבתי-כנסת בתנאי שסדרי הישיבה במקום יוותרו "מסורתיים" – דהיינו, גברים ונשים ישבו ללא מחיצה אך בשני צדי החדר.
אגוס הוכיח לבתי-המשפט כי בכל מקרה, בהיעדרה של מחיצה, התנהלות כזו נגדה את ההלכה והם שחררו את הכספים.
פעילותו הענפה כראש הזרם המתחרה הניעה את אגודת הרבנים להכריז עליו חרם באותה תקופה, אף כי הוא הופקע כעבור שנים אחדות בטענה שלא נערך כנדרש ולא חודש.
בין 1952 ל-1956 ניהל את ועדת נוסח התפילה של כנסת הרבנים, שערכה את הסידור התנועתי החדש שיצא לבסוף ב-1961. אגוס הרבה לבקר את היעדרה של השקפה קונסרבטיבית מגובשת.
הוא טען כי ההיצמדות לעקרון "כלל ישראל", שטבע שניאור זלמן שכטר ואשר שלל התפלגות מיתר חלקי העם, חסרת תוחלת, שכן רוב הציבור נטש את ההלכה בכל מקרה.
בין 1956 ל-1963 עמד בראש הוועדה לאידאולוגיה קונסרבטיבית, שניסתה ליצור מצע נהיר, אך המהלך נכשל.
בהשקפתו הדתית היה אגוס רציונליסט.
הוא הרבה לבקר את בובר וקפלן על התרחקותם מהשכל והישענותם על הרגש.
ב-1965 נסע ללמד בסמינר הקונסרבטיבי בבואנוס איירס של מרשל מאייר.
ב-1980 פרש מרבנות פעילה בבולטימור.
בן אחיו היה הפרופסור אהרון אליהו איגוס.
נכדו הוא הפרופסור דוד איגוס.
חכם יעקב אָבֶּנדָנָה (Jacob Abendana; 1630 בקירוב – 12 בספטמבר 1695, ג' בתשרי ה'תנ"ו) היה רב הולנדי-אנגלי ממוצא ספרדי, מרא דאתרא של הקהילה היהודית הספרדית בלונדון והרב הראשי של בריטניה.
נולד ליוסף אבנדנה, בנקאי נודע, יהודי ממוצא ספרדי.
למד בבית המדרש ברוטרדם ובשנת 1655 (ה'תט"ו) התמנה כמו"צ של הקהילה הספרדית באמשטרדם.
בהיותו באמשטרדם שיתף פעולה עם אחיו החכם והרופא יצחק אבנדנה בהבאה לבית הדפוס של ספרים עבריים, כמו "מכלל יופי" של רבי שלמה אבן מלך לביאור מילים קשות בתנ"ך.
אבנדנה הוסיף לו חיבור משלו בשם "לקט שכחה" (אמשטרדם ה'ת"ך, 1660).
על הספר קיבלו האחים את הסכמותיהם של גדולי המלומדים ההבראיסטים בני זמנו, כמו יוהאן בוקסטורף הבן ואחרים.
עם היכרותו עם העולם הנוצרי, נקלע לוויכוחים עם מלומדים כמו אנטון הולסיוס מליידן, עמו התווכח בנושא "כבוד הבית השני" ().
במסגרת ויכוח זה, תורגם ספר הכוזרי לספרדית (אמשטרדם 1663).
תוכן הוויכוח פורסם בידי הולסיוס בשנת 1669.
בשנת 1680 (ה'ת"ם) התמנה כחכם הקהילה הספרדית בלונדון במקום רבי יהושע די סילוא.
הוא כיהן בתפקידו זה עד פטירתו.
מלבד כתביו המודפסים השאיר החכם אבנדנה אחריו, תרגום של ששה סדרי משנה לספרדית.
יעקב אוֹ̇רי (ליכט; 5 באוגוסט 1918 – 10 באפריל 1980) היה אמרגן ומפיק אירועים ישראלי.
יעקב או̇רי נולד בשם יעקב ליכט בשרפץ, פולין.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל בעלייה הבלתי הלגאלית והתיישב בבית קרובי משפחתו בשכונת נווה שאנן בחיפה.
בשנת 1939 נשלח על ידי סבתו לעיירה ליפנו בפולין על מנת להעלות משם את בת דודתו, טולה פלורנץ.
לשם כך, היה צריך לשאת אותה לאשה והשניים נישאו בנישואים פיקטיביים ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו יחד ארצה.
לאחר עלייתם לארץ נשארו נשואים.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב אורי לצבא הבריטי ושירת כלוחם בגונדת תותחני החוף מס' 17 אשר הוצבה בחיפה, יחד עם חבר הכנסת לעתיד לובה אליאב והאלוף לעתיד אברהם יפה.
לאחר המלחמה עבד במחצבה באזור חיפה ובעבודות מזדמנות נוספות.
עם הקמת המדינה עברת את שם משפחתו מליכט לאו̇רי ובשנת 1950 נולדה בתם היחידה, ליאורה אורי (סלוצקי).
בתחילת שנות החמישים החל לעבוד כשותף במשרד כרטיסים מקומי ותוך כדי עבודתו החל גם להפיק מופעי בידור שונים ולייבא מופעים מחו"ל.
בין היתר הפיק מופעים ללהקת "בצל ירוק" ובין המופעים הבינלאומיים שהפיק נמצאים קרקס מדראנו הראשון במדינת ישראל ולהקת "פאריז על הקרח" שהציגו בעיר התחתית בחיפה.
לאחר מספר שנים כשותף במשרד הכרטיסים, חבר אורי לאמרגן אברהם בוגטיר והשניים הקימו יחד חברת הפקות שנקראה "א.
יחד הפיקו מספר מופעים בעיר חיפה, בהם פסטיבלי המחולות השנתיים בעיר.
בשנת 1962 העבירו את משרדם מחיפה לפסאז' הוד ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
עיקר עסקיהם היה עם מדינות מזרח אירופה והגוש הסובייטי, דבר שנחשב אז נדיר משום שאלה היו מעבר למסך הברזל ולא הרבו לשתף פעולה עם מדינות מערביות.
החברה הפיקה מופעי מוזיקה קלאסית והייתה אחראית על הגעתם ארצה של כמה מהאמנים הגדולים שנראו בישראל באותן שנים, בהם: מקהלת הצבא האדום, להקת המחול הפולקלוריסטית הרוסית "בריוזקה", הזמרת הדרום אפריקאית מרים מקבה, הכנר היהודי-אוקראיני איגור אויסטרך, הצ'לן הרוסי מסטיסלב רוסטרופוביץ', נגן המפוחית המפורסם לארי אדלר והזמרת והשחקנית איבון דה-קרלו.
בנוסף הפיקו השניים מופעים של אמנים ישראלים ברוסיה ובהם של הזמרות גאולה גיל ואסתר עופרים (במסגרת צמד העופרים) ושל להקת כרמון.
הניסיון להביא את להקת הביטלס להופעה בישראל
בשנת 1964 איתר יעקב אורי בארץ את קרובי אמו של מנהלם של הביטלס, בריאן אפשטיין, ובאמצעותם השיג את הסכמתו של אפשטיין לכלול את ישראל במסעם המתוכנן של הביטלס למזרח.
אורי הגיש בקשה לוועדה הבין-משרדית לאישור הבאת אמנים מחו"ל כדי לאשר את ההופעה בישראל אך זו דחתה את הבקשה בנימוק של "השפעה שלילית על הנוער".
אורי ובוגטיר הגישו ערעור על החלטה זו ובמרץ 1964 הוחלט סופית בישיבת הוועדה לדחות את בקשתם מטעמים של מחסור בערך אומנותי וגרימת היסטריה והשתוללות של בני נוער.
ההיסטוריון אלון גן גולל את הסיפור מאחורי הניסיון להבאתם ארצה של חברי הביטלס.
לטענתנו, האמרגן והמפיק גיורא גודיק, קיבל בשנת 1962 הצעה להביא את הביטלס לישראל, אך פסל את העסקה משום שלא הכיר את הלהקה.
לאחר מכן, כאשר הבין גודיק כי טעה ובמקביל גילה כי יעקב אורי מתכנן את הבאתם ארצה באמצעות חברת ההפקות המשותפת שלו ושל אברהם בוגטיר, החל להפעיל לחץ על מקבלי ההחלטות על מנת לטרפד את המהלך.
בשנת 1970 הסתיימה השותפות של יעקב אורי ואברהם בוגטיר ואורי נכנס לעסקי הקולנוע כאשר היה הבעלים המשותף של חברת "תיאטראות ישראל" שהפעילה את קולנוע "חן" בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
בנוסף, היה אורי הבעלים של הלונה-פארק הראשון בישראל שהוקם תחילה בנמל תל אביב ולאחר מכן הועבר למתחם גני התערוכה, אל המקום בו הוא נמצא כיום.
בשנת 1979, לאחר שסייר במתקנים דומים באירופה, ייבא אורי ללונה-פארק את רכבת ההרים שהייתה אף היא הראשונה בישראל ושימשה את באי הלונה-פארק עד לשנת 2010, אז פורקה והוחלפה בחדשה.
במקביל חזר אורי להפיק את הופעות קרקס מדראנו בישראל, הפעם בכיכר המדינה בתל אביב, וכמו כן את "בלט על הקרח" – מופע מחול שהתמקד באלמנטים תיאטרליים תוך החלקה אמנותית על הקרח.
מופע זה נחשב לנדיר בראשית שנות השבעים משום שהלהקה הוחרמה על ידי מדינות המזרח התיכון ולא הורשתה כלל להיכנס למדינות האזור.
הפקות נוספות של יעקב אורי בישראל:
הרכב המוזיקה הצרפתי "סווינגל סינגרס"
זמר השאנסונים הצרפתי ז'אק ברל
האמן האמריקאי סמי דייוויס ג'וניור
אורי נפטר ב-10 באפריל 1980 באופן פתאומי לאחר מחלה קשה בה לקה.
יעקב אגוזי (1899 – 16 במרץ 1972) היה חלוץ, שכיהן כראש המועצה האזורית "יזרעאל" בשנים 1959–1968, טרם איחודה עם המועצה האזורית קישון, ליצירת המועצה האזורית עמק יזרעאל.
אגוזי נולד בלובלין, פולין, לדובה ויצחק ניסנבוים, שהיו חסידים.
הוא עלה ארצה ב-1918 עם קבוצה מתנועת "צעירי ציון".
זו הייתה עלייה בלתי לגלית ומסעם ארצה היה ארוך ומורכב.
בארץ ישראל הוא עבד בייבוש ביצות ליד דגניה א'.
ב-1920 הצטרף לדגניה ג' ועקר עם הקבוצה ב-1922. הקבוצה הקימה את קבוצת גניגר.
בקיבוץ, אגוזי מילא תפקידים מנהליים לצד תפקידים חקלאיים.
הוא נבחר גם לתפקיד ראש מועצה אזורית "יזרעאל" (לפני האיחוד שייצר את המועצה האזורית "עמק יזרעאל") ונשאר חבר במליאת המועצה עד יום מותו.
כראש מועצה הוא היה גם נשיא איגוד ערים של מכבי האש באזור יזרעאל.
לצד תפקידיו בקיבוץ ותפקידיו המוניציפליים, אגוזי היה גם יערן בכיר, מדריך חקלאות ברחבי הארץ, שותף לעליה לחניתה, ממייסדי חברה כלכלית ונציג של התנועה הקיבוצית ושל מפא"י במוסדות שונים.
הובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו גניגר.
היה נשוי ללאה לבית ברונטמן שהצטרפה בנעוריה לקבוצה.
לשניים נולדו שלושה ילדים ביניהם , טייס שנפל בעת שירותו.
יעקב אזולאי (1899 – 2 במאי 1986) היה עורך דין ושופט בימי המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
הוא למד בתלמוד תורה ובבית ספר של כל ישראל חברים.
בשנת 1920 החל לעבוד במנגנון ממשלת המנדט במשרד הבריאות בטבריה.
לאחר מכן עבד כגזבר וכמתורגמן.
בשנת 1927 החל לעבוד כמתורגמן בבית המשפט ביפו ולמד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בשנת 1931 עבר לכהן כמתורגמן ומזכיר בבית המשפט המחוזי בחיפה.
במאי 1935 החל לכהן כשופט שלום שלישי בתל אביב.
מדי פעם הוא מילא באופן זמני תפקיד של שופט מחוזי.
בשנת 1945 הועלה לדרגת שופט שלום ראשי.
ביולי 1947 הועלה אזולאי לדרגת שופט מחוזי.
החל מספטמבר 1947 כיהן במינוי רשמי כשופט בית המשפט המחוזי בחיפה.
במסמך השופטים החסוי נכתב עליו: "שופט פלילי טוב.
אזולאי היה אחד מששת השופטים המחוזיים הראשונים שמונו במדינת ישראל עם הקמתה.
בראשית שנת 1950 הוא מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
בשנת 1961 עמד אזולאי בראש ההרכב שדן את פרופ' קורט סיטה לחמש שנות מאסר על ריגול.
במקביל לעבודתו כשופט כיהן כיו"ר אגודת הערים התאומות חיפה - מרסיי.
הוא המשיך לכהן בבית המשפט עד פרישתו לגמלאות ב-1969.
אזולאי נפטר ב-2 במאי 1986 ונקבר במתחם בתי הקברות בחיפה.
על שמו נקרא רחוב בחיפה, בשכונת רמת אלון.