tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספוף (ערבית: سفوف, עוגת כורכום) היא עוגה מהמטבח הלבנוני העשויה מכורכום וסולת ומצופה שקדים או שומשום.
הספוף נאכל בעיקר באירועים דתיים, בימי הולדת, ומפגשים משפחתיים.
העוגה מכילה גם סוכר, ביצים, אבקת אפייה, תמצית טעם אניס וצנוברים.
זהו קינוח קל לאפייה שניתן גם להכין בתור עוגיות, שכן כל המרכיבים יכולים להיות משולבים ומעורבבים באותה הקערה לפני העברת התערובת למחבת משומנת ולאפייה.
בדרך כלל שימון הדפנות של תבנית האפייה נעשה באמצעות טחינה גולמית ולא שמן, מרגרינה או חמאה כנהוג במטבח הסורי או הלבנוני.
ספורט 1 הוא ערוץ טלוויזיה אוקראיני המשדר שידורי ספורט שונים בענפים שונים.
הערוץ מופעל על ידי חברת Poverkhnost והוא אחד מערוצי הספורט הגדולים באוקראינה.
הערוץ נוצר בדצמבר 2005, יחד עם ערוץ טלוויזיה ארציי נוסף בשם "ספורט 2" ששודרו באמצעות מתחם שידור לווייני.
הערוץ החל לשדר ב-1 בדצמבר 2005. התוכן העיקרי של הוא מוצרי הטלוויזיה הנרכשים בעולם ובאירופה.
ב-26 ביוני 2015 הושבתה זמנית שידורי הלוויין של ערוצי הטלוויזיה ספורט 1 וספורט 2.
ליגת האלופות האסייתית (מאז 2021)
ליגת האלופות (משחקי מוקדמות בלבד)
ספוקיין ואלי היא העיר התשיעית בגודלה במדינת וושינגטון שבארצות הברית והפרבר המשמעותי של ספוקיין.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-101,000 תושבים.
ההתיישבות באזור החלה בשנת 1849, אך היא הוכרזה כעיר בשנת 2003.
ענף הספורט הפופולרי באיראן, כמו ברוב מדינות העולם, הוא הכדורגל.
הוא הובא למדינה בתחילת שני העשורים הראשונים של המאה ה-20 על ידי מיסיונרים אמריקאים ותושבים ממוצא בריטי.
באותה תקופה, בטהראן היו עובדי השגרירות הבריטית בעיר, האימפריאל בנק וחברת הטלגרף האינדו-פרסית עורכים משחקי כדורגל ביניהם.
התושבים הפרסים המקומיים ראו את המשחק והתלהבו ובעקבות כך, הם החלו לשחק בו גם.
בהתחלה, שחקני הכדורגל הפרסים זכו ללעג בקרב חלק מהתושבים בעקבות היותם משחקים משחק של "משחק של כופרים".
נבחרת איראן בכדורגל זכתה בגביע אסיה בכדורגל בשנים 1968, 1972 ו-1976. בשנת 1978, העפילה לראשונה איראן לגביע העולם בכדורגל.
אצטדיון הבית של נבחרת איראן בכדורגל הוא אצטדיון אזאדי שבטהראן הבירה.
ספּוֹנסָיָאנוּס (Sponsianus) הוא שמו של מפקד צבאי רומי עלום או מורד רומי שאולי היה פעיל במהלך משבר המאה השלישית, ככל הנראה במחוז דאקיה.
ספונסיאנוס אינו מוזכר בשום מסמכים עתיקים; הוא מוכר רק דרך מטבעות הנושאות את שמו שהתגלו ב.
חוקרים הציעו מספר תיאוריות לגבי מי יכול היה להיות ספונסיאנוס.
תיאוריה אחת טוענת שייתכן שהוא הכריז על עצמו כקיסר בשנות ה-60 של המאה ה-3 לאחר שדאקיה נותקה משאר האימפריה הרומית בתקופת שלטונו של גליאנוס.
הרמן פליקס מציין את תאריך פעילותו מוקדם יותר, בתקופת שלטונו של פיליפוס הערבי או בנו.
עם זאת, במשך שנים חוקרים דחו את אותנטיות המטבעות הנושאים את שמו, ולפיכך ייתכן שספונסיאנוס כלל לא היה דמות היסטורית.
בשנת 2022, מחקר בראשות פול פירסון הטוען לאותנטיות של המטבעות משך עניין תקשורתי והשיק מחדש את הדיון על ספונסיאנוס.
העדות היחידה שנמצאה לקיומו של ספונסיאנוס היא שמו על כמה מטבעות.
המטבעות נחשפו במאגר מטבעות בשנת 1713 בטרנסילבניה, רומניה והתפזרו בהדרגה בין מספר אוספים.
אחד מהם נשמר במוזיאון הונטריאן באוניברסיטת גלאזגו, שהחזיק גם שלושה מטבעות נוספים מהמטמון המקורי.
אחר נכנס לעיזבונו של הברון סמואל פון ברוקנטל, מושל טרנסילבניה מבית הבסבורג.
המטמון כלל מטבעות נוספים הנושאים את שמותיהם של פיליפוס הערבי וגוֹרְדִיָאנוּס השלישי.
דעתם המסורתית של החוקרים הייתה להתייחס למטבעות כלא אותנטיים ומזויפים: ב-1868, הצרפתי אנרי כהן היה משוכנע שהמטבעות הם זיופים מודרניים באיכות ירודה מאוד.
המטבעות גם כבדים בצורה יוצאת דופן (10.02 גרם, לעומת 4.30 של פיליפוס), נראה כאילו נוצקו (במקום תהליך ההטבעה הרגיל יותר) והכתובות עצמן אינן עולות בקנה אחד עם המוסכמות של אז.
עם זאת, לפי וויין סיילס, כיוון שהטוענים לכס הקיסרות של אותה תקופה היו לעיתים קרובות זמניים, אין לראות בהיעדר מטבעות נוספים ובאיכויות יוצאות הדופן של אלה שקיימים עדות לכך שספונסיאנוס לא היה קיים בפועל.
לאחר מחקר נוסף בשנת 2022, מדענים דיווחו שסימני שריטה על המטבע הזה, הנראים תחת מיקרוסקופ אלקטרוני, הוכיחו שהוא היה במחזור לפני כ-2,000 שנה.
פרופסור פול פירסון מקולג' יוניברסיטי בלונדון הוביל את המחקר ואמר שהוא נדהם מהאישור שנעשה שימוש במטבע.
ג'ספר אריקסון קבע כי ניתוח כימי של מרבצי האדמה שנמצאו בשקעי המטבע הראה שהמטבעות היו קבורים באדמה במשך מאות שנים.
על בסיס הניתוח, מטבע נוסף הנושא את שמו של ספונסיאנוס, במוזיאון ברוקנטל בסיביו שבטרנסילבניה, סווג מחדש גם הוא כמטבע אמיתי.
חוקרים העלו מספר תיאוריות לגבי מתי והיכן היה ספונסיאנוס פעיל.
תיאוריה אחת, המבוססת על המטבעות האחרים שנמצאו, תיארך את פעילותו של ספונסיאנוס לשנת 240 לספירה.
משערים שזה היה בימי שלטונו של גורדיאנוס השלישי (238–244 לספירה) או פיליפוס הערבי (244–249 לספירה).
בהתבסס על מיקום המטבעות, כמה חוקרים טענו שייתכן שספונסיאנוס ערך מרד בפאנוניה.
ההיסטוריון אילקה סיבאן (Ilkka Syvanne) מיקם את המרד מוקדם בתקופת שלטונו של פיליפוס וזיהה את ספונסיאנוס עם סוורוס הוסטיליאנוס העלום המוזכר בהיסטוריה הביזנטית המאוחרת יותר (אם כי הוא מציין שהראיות הן נסיבתיות).
אפשרות נוספת היא שהוא היה מפקד צבאי שהכתיר את עצמו כקיסר כאשר דאקיה נותקה משאר האימפריה בסביבות שנת 260. עם מגפה מתמשכת ומלחמת אזרחים, והאימפריה שהייתה מפוצלת באותה תקופה, ייתכן שספונסיאנוס תפס את הפיקוד העליון בכדי להגן על האוכלוסייה הצבאית והאזרחית במחוז עד להשבת הסדר על כנו.
דאקיה פונתה בסופו של דבר בין השנים 271–275 לספירה.
האימפריה הרומית בתקופה זו הייתה מאוד לא יציבה; אזורי פריפריה רבים נזנחו ונאלצו לדאוג לעצמם.
ייתכן שספונסיאנוס מצא את עצמו כאחראי על אלפי אנשים, ללא תמיכה מהמשטר המרכזי של האימפריה ומוקף בשבטים עוינים; בהקשר זה, נטילת תואר הקיסר על ידי ספונסיאן עשויה להיחשב כניסיון לשמור על הסדר.
לא נמצאה עדות לשלטונו של ספונסיאנוס במקומות אחרים ונראה שהדבר מעיד על כך שספונסיאנוס לא היה מעוניין, או לא הצליח, בהרחבת השטחים שבשליטתו.
ספורוס (Sporus) היה עבד צעיר שהקיסר הרומי נירון סירס והתחתן איתו במהלך סיורו ביוון בשנים 66–67 לספירה, לכאורה על מנת שימלא את תפקיד אשתו, פופיאה סבינה, שנרצחה על ידו שנה קודם.
היסטוריונים מהעת העתיקה מתארים בדרך כלל את היחסים בין נירון לספורוס כ"תועבה"; סווטוניוס מציב את התיאור שלו על מערכת היחסים בין נירון לספורוס בתיאורים השערורייתיים שלו על סטיותיו המיניות של נירון, בין אונס של בתולה וסטלית לבין ביצוע גילוי עריות עם אמו.
יש הסבורים שנירו ניצל את נישואיו לספורוס כדי לשכך את האשמה שחש על שבעט למוות באשתו ההרה.
דיו קסיוס, בתיאור מפורט יותר, כותב שספורוס דמה דמיון מוזר לפופיאה ושנרון היה קורא לספורוס בשמה.
עם זאת, כמה חוקרים מודרניים מפקפקים בתיאור זה וטוענים שספורוס לא היה שותף מרצון בגורלו.
לעומת זאת, הם טוענים כי "לנישואיו של נירון לספורוס לא היה שום קשר לאהבה, וכנראה גם מעט עם התאווה.
זה לא היה סוג כלשהו של אב טיפוס של נישואים הומוסקסואלים.
זה נועד פשוט להשפיל יריב פוטנציאלי על כס המלכות באמצעות שימוש באלימות מינית נגדו."
כמה חוקרים הסיקו שספורוס היה כנראה כינוי שניתן לו כשהחלה התעללות בו, בהתחשב בכך שהיא נגזרת מהמילה היוונית σπόρος, שמשמעה "זרע", בהתייחס לכך שסירוסו מנע ממנו להביא ילדים.
אחרים מציינים שהשם דומה למילה הלטינית spurius, שפירושה "ילד לא חוקי", וכי ייתכן שנירון עצמו קרא לילד ספוריוס, או שהוא האמין שהשם היווני "Sporus" קשור למילה הלטינית.
מעט ידוע על הרקע של ספורוס פרט לכך שהוא היה נער שנרון אהב.
יכול להיות שהוא היה מאותם ילדים עדינים, שסורסו לפעמים כדי לשמר את תכונות הנעורים שלהם.
הילד העדין היה עבד-ילד שנבחר על ידי אדונו בשל יופיו ואטרקטיביותו המינית.
דיו קסיוס מזהה את ספורוס כילד של אדם חופשי.
אשתו של נירון, פופיאה סבינה, מתה בשנת 65 לספירה.
נטען כי מתה בלידתה, אף על פי שמאוחר יותר דווח שנירון בעט בה למוות.
בתחילת 66, נירון התחתן עם סטטיליה מסלינה.
מאוחר יותר באותה שנה או בשנת 67, הוא התחתן עם ספורוס, שנאמר שהוא דומה להפליא לפופיאה.
נירון סירס את ספורוס, ובמהלך נישואיהם, נירון הציג את ספורוס בפומבי כאשתו לובשת את המלכות שהיה מקובל אצל קיסריות רומיות.
לאחר מכן הוא לקח את ספורוס ליוון וחזרה לרומא, וגרם לקלוויה קריספינילה לשמש כגבירה אשר על הגלימות לספורוס.
נירון התחתן קודם לכן עם משוחרר אחר, פיתגורס, שמילא את התפקיד של "בעלו" של נירון; כעת שיחק ספורוס את התפקיד של אשתו של נירון.
בין שאר צורות הפנייה אליו, ספורוס כונה "ליידי", "קיסרית" ו"פילגש".
סווטוניוס מצטט רומאי אחד שחי בסביבות הזמן הזה שהעיר שהעולם היה טוב יותר אם אביו של נירון, גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, היה מתחתן עם מישהו יותר כמו הנער המסורס.
זמן קצר לפני מותו של נירון, במהלך "פסטיבל לוחות השנה", העניק ספורוס לנירון טבעת הנושאת אבן חן המתארת את אונס פרוסרפינה, שבה שליט העולם התחתון מכריח ילדה צעירה להפוך לכלתו.
הדבר נחשב בזמנו לאחד מהסימנים הרבים לנפילתו של נירון.
ספורוס היה אחד מארבעת מלוויו במסעו האחרון של הקיסר ביוני 68, יחד עם אפרודיטוס, ניאופיטוס ופאון.
היה זה ספורוס, ולא אשתו מסלינה, אליה פנה נירון כשהתחיל בקינות הטקסיות לפני שנטל את חייו.
זמן קצר לאחר מכן, ספורוס נלקח לטיפולו של איש המשמר הפרטוריאני נימפידיוס סאבינוס, ששיכנע את המשמר הפרטוריאני לנטוש את נירון.
נימפידיוס התייחס לספורוס כאישה וכינה אותו "פופיאה".
נימפידיוס ניסה להפוך את עצמו לקיסר אך נרצח על ידי שומריו.
בשנת 69, ספורוס הסתבך עם אותו, השני מתוך רצף מהיר ואלים של ארבעה קיסרים שהתחרו על השלטון במהלך הכאוס שלאחר מותו של נירון.
(אותו היה נשוי פעם לפופיאה, עד שנירון אילץ את בני הזוג להתגרש) אותו שלט שלושה חודשים עד להתאבדותו לאחר קרב בדריאקום.
יריבו המנצח, ויטליוס, התכוון להשתמש בספורוס כקורבן בבידור ציבורי: "שחזור" קטלני של אונס פרוסרפינה במופע גלדיאטורים.
ספורוס נמנע מהשפלה פומבית והתאבד.
בשנת 1735 כתב אלכסנדר פופ שיר סאטירי שלעג לאיש החצר לורד הרווי, שהואשם בהומוסקסואליות כמה שנים קודם לכן.
הוא מלגלג על שימוש בנשק חזק כל כך כמו סאטירה על מטרה חלשה ונשיית כמו ספורוס, "רק המרק הלבן הזה של חלב התחת", ובשורה מפורסמת האפיפיור מציג את השאלה הרטורית: "מי שובר פרפר על גלגל?"
הפרק הרביעי של עונה 3 של סדרת הטלוויזיה יורשים מציג את טום וואמבסגנס שמספר על נישואיהם של נירון וספורוס לגרג הירש.
הוא שוב מתייחס לגרג בתור ספורוס בסיום העונה.
סֵפוֹרַה היא קמעונאית רב-לאומית צרפתית של מוצרי טיפוח ויופי עם כמעט 340 מותגים, יחד עם המותג הפרטי שלה, "קולקציית ספורה", וכוללת מוצרי יופי כגון קוסמטיקה, טיפוח עור, בשמים, צבע ציפורניים, כלי יופי, קרמי גוף וטיפוח שיער.
החברה נוסדה בלימוז' בשנת 1969 והיא ממוקמת בניי-סיר-סן, צרפת.
ספורה נמצאת בבעלות קונגלומרט היוקרה LVMH החל משנת 1996. השם בא מהמילה היוונית שמשמעותה יופי, "ספוס", והאיות היווני של ציפורה , אשת משה.
ספורה הושקה לראשונה בפריז באוגוסט 1970. היא נרכשה על ידי דומיניק מנדונה ב-1993, שאיגד את הרכישה עם רשת בשמים משלו תחת המותג ספורה.
מנדונה זוכה לעיצוב וביצוע חווית המכירות "בשירות עצמי בסיוע" של ספורה, שהפרידה את עצמה מדגמים קמעונאיים סטנדרטיים לקוסמטיקה על ידי עידוד לקוחות (בנות ונשים) לבחון מוצרים במקומות קמעונאיים לפני הרכישה.
מנדונה המשיכה להרחיב את המותג ספורה במהלך שנות ה-90, ופתחה את חנות הדגל שלה בשאנז אליזה ב-1997. ביולי 1997, מכרו מנדונה ושותפיו את ספורה ל-LVMH, שהרחיבה את החנויות ברחבי העולם וחיזקה את מוצרי הרשת כך שיכללו מוצרי יופי וקוסמטיקה.
ספורה הרחיבה את פעילותה לשוקי המזרח התיכון ב-2007 ופתחה למעלה מ-44 חנויות "ספורה איחוד האמירויות" ו"ספורה ערב הסעודית" וכן חנות מסחר אלקטרוני.
היא מרחיבה את השותפות שלה עם המותגים הבלעדיים שלה באזור.
ארטמיס פטריק החליף את ז'אן אנדרה רוז'ו כנשיא ומנכ"ל ספורה אמריקה.[ מתי?
ספורה פתחה את החנות הראשונה שלה בארצות הברית בניו יורק בשנת 1998, את החנות הקנדית הראשונה שלה בטורונטו בשנת 2004, ואת חנות ספורה האוסטרלית הראשונה בשנת 2014. המטה שלה בצפון אמריקה ממוקם בניו יורק, עם משרדי חברה בסן פרנסיסקו ומונטריאול.
ספורה מפעילה למעלה מ-500 חנויות ברחבי צפון אמריקה.
ב-26 באוגוסט 2016, ספורה פתחה את החנות ה-400 בצפון אמריקה במגניפיסט מייל בשיקגו.
החנות הייתה חנות הדגל החדשה של העיר.
ב-31 במרץ 2017, ספורה פתחה את המיקום הקמעונאי הגדול ביותר שלה בצפון אמריקה ליד הראלד סקוור בניו יורק.
החנות היא כ-11,380 רגל מרובע וכוללת למעלה מ-13,000 מוצרים.
זהו אחד משישה מיקומי סדנת ספורה TIP, עם שירותים וכלים אינטראקטיביים, בצפון אמריקה; האחרים כוללים את סן פרנסיסקו, בוסטון, שיקגו, עמק סנטה קלרה וטורונטו.
ב-19 בנובמבר 2018, Sephora חתמה על חוזה שכירות לטווח ארוך ב־Thor Equities ' Town Square Metepec, מרכז קמעונאות ובידור חדש במקסיקו בהיקף כולל של 1.7 מיליון רגל רבוע.
ב-26 ביולי 2021, ספורה סיכמה עם Palamon Capital Partners על רכישת Feelunique.com, קמעונאית מקוונת בבריטניה של מוצרי יופי יוקרתיים שנוסדה ב-2005, עם 1.3 מיליון לקוחות פעילים מ-120 מדינות ויותר מ-35,000 מוצרים מלמעלה מ-800 מותגים.
הוא נרכש מ-Palamon Capital Partners תמורת 26 מיליון ליש"ט ב-2012. לפי השמועות, המחיר היה 132 מיליון לירות שטרלינג.
ספורה השיקה את החנות המקוונת שלה בארצות הברית בשנת 1999 ובקנדה בשנת 2003. המשרד הראשי הקנדי נפתח בפברואר 2007 על ידי מארי-כריסטין מרצ'יבס, עובדת לשעבר של ספורה ארצות הברית וספורה צרפת.
מארי-כריסטין מרצ'ייב חזרה לצרפת ביולי 2010 כדי להיות המנהלת הכללית של ספורה צרפת.
היא הוחלפה בקנדה על ידי קלאוס ריום-לארסן.
ספורה מפעילה למעלה מ-2,700 חנויות ב-35 מדינות ברחבי העולם, המגלגלת למעלה מ-4 מיליארד דולרים בהכנסות נכון לשנת 2013. החל מספטמבר 2013, חנות הספורה בשאנז אליזה בפריז, צרפת, מושכת למעלה משישה מיליון אנשים בשנה.
אפטרפיי וספורה שיתפו פעולה כדי להציע ללקוחותיה את הגמישות לשלם בארבעה תשלומים ב-13 ביולי 2022.
ספורה קנדה פתחה את החנות ה-100 שלה בקנדה בנובמבר 2022.
בשנת 2024, ספורה אישרה את פתיחת החנות הרביעית שלה בבריטניה במרכז הקניות אלדון סקוור של ניוקאסל על הטיין.
ספורה מציגה מגוון מוצרי יופי של יותר מ-300 מותגים, כולל Tatcha, Huda Beauty, Kat Von D, ובובי בראון.
ספורה מציגה גם איפור, טיפוח עור, כלי יופי ואביזרים משלה תחת המותג "קולקציית ספורה".
אריזות לקו כללו בעבר את לוגו הלהבה המוארך של החברה בהדפס שחור סטנדרטי.
הלוגו החדש כולל את הלוגו המעודכן של "איכות ספורה, מחיר מאוד טוב" עם סימן $.
בשנת 2013 כללה החברה קולקציות ניחוחות של מרי-קייט ואשלי אולסן, הידועות בשם אליזבת וג'יימס, וקו איפור עם מארק ג'ייקובס.
ביוני 2020, "קולקציית הדמיון" של מאדי זיגלר שיתפה פעולה עם Morphe, שהושקה בספורה קנדה.
בשנת 2023, ספורה הפכה לקמעונאית הראשונה של מוצרי היגיינה נשית וקוסמטיקה לונה דיילי בארצות הברית.
באוקטובר 2006, ספורה החלה לפתוח חנויות בתוך JCPenney.
ספורה בתוך JCPenney מציגה כמה מאותם מותגי איפור, טיפוח וריח, כמו גם קו מוצרים משלה שנמצא בחנויות עצמאיות ברחבי הארץ.
ספורה בתוך חנויות JCPenney הן הרבה יותר קטנות מחנות רגילה, בדרך כלל בגודל של 1,500 רגל רבוע.
נכון לשנת 2017, היו יותר מ-600 חנויות ספורה בחנויות JCPenney ברחבי ארצות הברית.
באותה שנה, JCPenney הודיעה על סגירת 138 חנויות בפריסה ארצית, שבכמה מהן יש חנות ספורה ב-JCPenney.
בדצמבר 2020, ספורה הודיעה כי תתחיל לפתוח חנויות ספורה בחנויות Kohl's.
ההכרזה כללה תוכניות להשיק את ספורה ב-850 חנויות Kohl's עד 2023. ארבעת הספורה הראשונות בחנויות Kohl's נפתחו ב-6 באוגוסט 2021.
באוגוסט 2015 הוכרז שספורה תשיק שירות מנויים: "פליי!
שירות המנוי החודשי מציע קופסאות המכילות מוצרים בגודל דוגמית בתשלום חודשי.
בוסטון, קולומבוס וסינסינטי היו שלוש הערים היחידות שבחנו את השקת השירות הראשונית בספטמבר 2015. השירות הושק ברחבי ארצות הברית בשנת 2016.
עבור עשרה דולרים המחויבים חודשית, קופסת החודש היא תיק לאיסוף המשתנה בכל חודש עם חמש דוגמיות יוקרתיות לטיפוח עור, איפור או טיפוח שיער.
כל מארז כולל מבחר מוצרים המבוססים על תשובות שמספק הלקוח בפרופיל ה"פליי!" שלו.
ספורה הפסיקה את "פליי!" באפריל 2020, והחליפה אותו ב"ספורה לוקס".
כמו "פליי!", "לוקס" נותנת הזדמנות לדגום מוצרים, אך "לוקס" מוזמנת מדי חודש ואינה שירות מנוי.
ספורה איחוד האמירויות וערב הסעודית
ספורה איחוד האמירויות וערב הסעודית הן תת-חלוקות אזוריות של ספורה.
המשרד הראשי של המזרח התיכון נפתח בפברואר 2006 על ידי פייר פאיארד.
מאז 2007, יותר מ-30 חנויות נפרדות של ספורה נפתחו ברחבי אזור המזרח התיכון (איחוד האמירויות, ערב הסעודית, בחריין, קטר וכווית).
ספורה איחוד האמירויות וערב הסעודית מספקות מוצרי איפור וטיפוח של מותגים בולטים כמו Christian Dior, Laura Mercier ו-Kat Von D בסביבת קמעונאות הייטק עכשווית.
החנות הראשונה של ספורה במזרח התיכון נפתחה בקניון "סיף" בבחריין ב-7 בינואר 2007, ואחריה ב-1 במרץ 2007 עם פסטיבל סיטי באיחוד האמירויות, עם 30 חנויות נוספות שנפתחו ברחבי האזור מאז.
חנות ספורה בקניון דובאי נפתחה בדצמבר 2008 והיא כעת מדורגת כחנות מספר אחת של החברה בעולם.
בשנת 2007, הביע מנכ"ל ספרה ז"ל, ז'אק לוי, רצון שיפתחו 100 חנויות ברחבי האזור עד שנת 2010. שנה לאחר מכן המשבר הפיננסי הבין-לאומי הוביל לריק מהשאיפות הללו.
לוי התפטר ב-2011 ומת שנה לאחר מכן.
למרות הכישלון המוקדם הזה, ספורה פתחו יותר מ-30 חנויות נוספות והציגו קניות מקוונות לאזור בנובמבר 2016. בדצמבר 2017, ספורה פתחה את "פארק היופי גיפטס", מגרש משחקי היופי החגיגי הראשון בעולם בדובאי.
חנות הפופ אפ הציגה משחקים בנושאי ירידים ואיפור והזמינה את הקונים לשבת עם מאפרים מקצועיים של ספורה כדי להתנסות במוצרים.
במרץ 2018 הוכרז גיום מוטה כנשיא החדש של ספורה אירופה והמזרח התיכון.
בחנויות המזרח התיכון של ספורה יש מוצרים ביו-לאומיים לצד מותגים מקומיים כמו Shiffa Dubai Skin Care ו־Huda Beauty.
על פי פורבס, Huda Beauty, שנוסדה על ידי הבלוגרית ואשת העסקים הודא קטאן, שהוקמה בדובאי, הייתה מותג הקוסמטיקה הנמכר ביותר ברחבי ספורה המזרח התיכון, בשנת 2018.
בשנת 2000, Sephora.com רכשה את הנכסים של Eve.com תמורת "שש ספרות גבוהות".
ב-18 בנובמבר 2014 הגישו ארבעה לקוחות תובענה ייצוגית נגד ספורה.
בתביעה נטען שספורה עסקה באפליה גזעית על-ידי השבתה שלא כדין של חשבונות תגמול לקוחות של לקוחות אסיה, בטענה שלקוחות אלו קונים מוצרים מספורה בכמויות גדולות ומוכרים אותם מחדש.
ספורה זיהתה חשבונות לביטול על ידי התבוננות בדומיינים של דוא"ל שונות.
סֶפּוּקוּ (ביפנית: 切腹, ידוע בעולם המערבי בשם "הרקירי" או "חרקירי", באנגלית: Harakiri, ביפנית: 腹切り) הוא סרט ג'ידאי גקי יפני משנת 1962, שבוים על ידי מאסאקי קובאיאשי.
הוא מספר את סיפורו של רונין (טאטסויה נאקאדאי) שמגיע לאחוזתו של אדון פידאולי על מנת לבצע ספוקו, טקס ההתאבדות המסורתי של הסמוראים.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1963 וזכה בפרס חבר השופטים.
הסרט ידוע בכך שהוא מבקר את חוקי הבושידו ואת אכזריותם של הסמוראים.
'חרקירי' זכה לתשבחות רבות בכל העולם, נחשב לאחד מהסרטים היפניים הטובים בהיסטוריה, ולסרט הסמוראים המפורסם ביותר שלא בוים על ידי אקירה קורוסאווה.
בשנת 2011 יצא רימייק לסרט בשם "חראקירי: מותו של סמוראי" בבימויו של טקאשי מייקה.
השנה היא 1630, תקופת אדו.
לאחר שהסתיימה מלחמת אזרחים כמה שנים קודם לכן, ביפן שורר שלום, והרבה לוחמי רונין נותרים ללא אדון וללא פרנסה.
רונין אחד מגיע לאחוזת שבט הסנגוקו ומבקש לבצע את טקס הספוקו (התאבדות על ידי חיתוך הבטן), אך בני השבט מתרשמים מאומץ ליבו וכנותו ומאמצים אותו לשבט כאחד משלהם.
מקרה זה גורם להמוני לוחמי רונין להגיע לאחוזות ולבקש ספוקו, כשמה שהם באמת רוצים הוא תמיכה ועזרה כספית, אך הם מתביישים לבקש זאת.
כמה זמן מאוחר יותר, הרונין טסוגומו האנשירו ששירת בעבר את הדאימיו של שבט גיישו, מגיע לאחוזה של שבט איי, שנמצאת בתחום השלטוני של שוגונות טוקוגאווה, ומבקש מראש השבט, סאיטו קאגיו, לבצע את הטקס.
בתגובה, סאיטו מספר לו על צ'יג'יווה מוטומה, אף הוא רונין משבט גיישו, שהגיע לאחוזה מוקדם יותר, עם אותה בקשה.
בתגובה, מייעץ אחד מחברי השבט, אומודאקה היקוקורו, להכריח אותו לבצע את מבוקשו, על מנת למנוע מלוחמים לשעבר אחרים לנהור אל האחוזה בבקשת ספוקו אם ייוודע להם שהם סייעו לאותו רונין שהגיע אליהם, וסאיטו מחליט לעשות כן.
כשמתברר לו שבאמת מתכוונים להכריח אותו לבצע את הטקס, צ'יג'יווה המבועת מנסה לברוח, אך אנשי השבט לא מאפשרים לו.
הוא מתחנן שיידחו את הטקס, אך הם מגיבים בבוז ברומזם שהוא עוד סמוראי שלא מכבד את מעמדו ומאיים לבצע ספוקו רק כדי שיתנו לו דמי מחיה.
בלית ברירה, צ'יג'יווה מבצע את הטקס עם להב חרבו, שאינו חד ועשוי מעץ, וגוסס בייסורים איטיים.
רק לאחר שביצע את השיסוף כהלכה, מואיל אומודאקה, שמונה לעד, לערוף את ראשו ולגאול אותו מייסוריו.
למרות הסיפור הקשה, טסוגומו מתעקש לבצע את הטקס, ואומר לסאיטו שבניגוד לצ'יג'יווה, הלהבים שלו בהחלט לא עשויים מעץ.
הטקס מתחיל, ובתור עד הוא מבקש את שירותיו של אומודאקה היקוקורו, שידוע בתור סייף מומחה.
אומודאקה אינו נוכח בטקס, אך טסוגומו מתעקש, ובזמן שאחד המשרתים נשלח לחפש את אומודאקה, הוא מספר את סיפור חייו.
טאטסויה נאקאדאי – הרונין טסוגומו האנשירו (津雲 半四郎)
רנטארו מיקוני – סאייטו קאגיו, הדאימיו של בית איי (斎藤 勘解由)
אקירה אישיהאמה – צ'יג'יווה מוטומה (千々岩 求女)
שימה איוואשיטה – טסוגומו מיהו, בתו של האנשירו (津雲 美保)
טטסורו טמבה – אומודאקה היקוקורו, הסייף המצטיין של בית איי (沢潟 彦九郎)
איצ'ירו נאקאטאני – יאזאקי האייאטו, אחד הלוחמים בבית איי (矢崎 隼人)
מאסאו מישימה – אינאבה טאנגו, עוזרו הקרוב של סאייטו (稲葉 丹後)
קיי סאטו – פוקושימה מאסאקאטסו, מבכירי שבט גיישו (福島 正勝)
יושיו אינאבה – צ'יג'יווה ג'ינאי, אביו של מוטומה (千々岩 陣内)
יושירו אאוקי – קאוואבה אומנוסוקה, אחד מחברי המועצה של בית איי (川辺 右馬介)
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט נתן לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה כשהוא מציין כי זהו אחד מסרטי הסמוראים הטובים ביותר, והוסיף כי הסרט חוקר לעומק את האישיות והמניעים של כל דמות, כשהוא מסכם "ככל שמכירים אדם טוב יותר, כך מבינים לעומק את מניעיו."
המגזין Time Out דירג את הסרט כסרט היפני התשיעי הטוב ביותר בכל הזמנים.
הסרט מדורג דרך קבע במקומות גבוהים במיוחד ברשימות המדרגות את הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בדירוג 250 הסרטים הטובים אי פעם של אתר לטרבוקסד הוא מדורג במקום הראשון עם ציון ממוצע של 4.7 מתוך 5. ברשימת 250 הסרטים הטובים אי פעם של אתר IMDb הוא מדורג במקום ה-40 עם ציון משוקלל של 8.6 מתוך 10.
הסרט מחזיק בציון 100% באתר Rotten Tomatoes בציון מבקרים, ובציון 97% מביקורות קהל.
פרסקטגוריהמועמדותתוצאהפרס דקל הזהבהסרט הטוב ביותרמאסאקי קובאיאשיפרס חבר השופטים (פסטיבל קאן)הסרט הטוב ביותרמאסאקי קובאיאשיפרסי הקולנוע של מייניצ'יהסרט הטוב ביותרמאסאקי קובאיאשיהפסקול הטוב ביותרטורו טאקמיטסועיצוב ההפקה הטוב ביותרג'וניצ'י אסומי ושיגמאסה טודההסאונד הטוב ביותרהיידאו נישיזאקיפרס הסרט הכחול השחקן הטוב ביותרטאטסויה נאקאדאיהתסריט הטוב ביותרשינובו האשימוטופרס קינמה ג'ונפו הסרט הטוב ביותרמאסאקי קובאיאשיהשחקן הטוב ביותרטאטסויה נאקאדאי
ספורטאי הוא אדם העוסק בספורט, באופן מקצועי או כתחביב.
בתחומים רבים בספורט, בפרט כאלה שבהם התחרות היא קבוצתית, מכונה הספורטאי "שחקן".
בלשון הדיבור רווח הצירוף של המילה "שחקן" עם שם הענף לתיאור ספורטאי בענף זה, כגון:
שחקן כדורגל (כדורגלן), דוגמה לכדורגלן הוא ליונל מסי.
שחקן כדורסל (כדורסלן), דוגמה לכדורסלן הוא מייקל ג'ורדן.
דוגמה לטניסאי הוא רוג'ר פדרר.
במרבית ענפי הספורט נדרש כושר גופני גבוה, ולכן הפעילות התחרותית בהם מסתיימת כאשר השחקן מגיע לגיל שבו כושרו הגופני פוחת.
לעיתים הופכים ספורטאים בשלב זה למאמנים, ובכך ממשיכים בפעילות בתחום הספורט.
ספורטאים נכים עוסקים בפעילות ספורטיבית הנערכת תוך התאמות למגבלות שכופה הנכות.
בקרב העוסקים בספורט תחרותי זוכים לתהילה ספורטאים שהגיעו להישג בולט: שברו שיא, עולמי או ארצי, זכו במדליה בתחרות עולמית (כגון האולימפיאדה) או ארצית, וכדומה.
הרצון להגיע להישגים אלה גורם לבעיה בולטת בספורט התחרותי, והיא האמרוץ - נטילת תרופות, סטרואידים וסמים על ידי ספורטאים על מנת לשפר את הישגיהם.
סמים בספורט נחשבים כבלתי אתיים על ידי רוב ארגוני הספורט הבינלאומיים, ובמיוחד על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי.
ספורטאים תחרותיים פועלים בדרך כלל במסגרת מועדון ספורט, הכולל מתקני ספורט, מאמנים, פיזיותרפיסטים וכו'.
מעבר של ספורטאי מקצועי ממועדון למועדון כרוך בתשלום מהמועדון המקבל למועדון המוסר.
בצה"ל מקובל מעמד של ספורטאי מצטיין, המקנה לספורטאי אפשרות להמשיך להתאמן במקביל לשירותו הצבאי, וכך לשמור על כושרו ולהמשיך לעסוק בספורט תחרותי.
בענפי הספורט הקבוצתיים, של משחקי הכדור (כדורגל, כדורסל, כדורעף, כדוריד וכדורמים) נהוג לחזק קבוצות מקומיות בספורטאים מחו"ל המקבלים שכר גבוה.
מספר השחקנים הזרים שרשאית כל קבוצה לשלב בשורותיה נקבע על ידי איגודי הספורט המתאימים.
שילובם של ספורטאים זרים בספורט הישראלי החל בענף הכדורסל בעונת .
בכדורגל משתתפים שחקנים זרים מעונת 1989/1990, והחל משנת 1991 הותר שיתופם של ספורטאים זרים בענפי ספורט נוספים.
ספורט מוטורי, הוא שם כולל למגוון ענפי הספורט בהם נעשה שימוש ברכב ממונע.
הספורט המוטורי כולל מרוצים, תחרויות ומיומנות שליטה ברכב.
המרוצים הנפוצים ביותר בתחום הם מרוץ מכוניות, מרוץ אופנועים, קארטינג ומרוץ סירות.
עובדי המסלול שדואגים לבטיחות ויעילות המרוצים נקראים מרשלים.
תחרות פורמולה 1 היא פסגת התחרויות.
ספורט מוטורי מופיע בסרטים רבים.
הספורט המוטורי כולל בתוכו סיכונים רבים.
בישראל קיימת "התאחדות לספורט המוטורי בישראל"
ספורט מוטורי עלול לעיתים לסכן את המתחרים בו עד כדי סכנת חיים.
בתחילת המאה ה-20 היו תאונות קטלניות רבות במרוצי מכוניות ואופנועים אשר אירעו מדי שנה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 חלה עלייה במודעות לסכנות במרוצים וסדרות המרוץ הבכירות החלו ליישם תקנות המשפרות את בטיחות המתחרים.
עם השנים הפכו אירועים טרגיים לנדירים עקב השיפורים במבנה כלי הרכב, בחליפות המגן ובמבנה מסלולי המרוץ.
במרוץ סן מרינו של פורמולה 1 מ-1994 התנגש הנהג איירטון סנה הברזילאי בקיר בטון ונהרג.
בשנת 2003 נהרג הרוכב היפני דג'ירו קאטו במסלול סוזוקה ביפן כתוצאה מהתנגשות בעמוד גשר מבטון בעת מרוצי אופנועי גרנד פרי.
כתוצאה מתאונה זו נפסל מסלול זה לשימוש בעונות הבאות.
בשנת 2010 נהרג הרוכב שויה טומיזאווה היפני כשאיבד שליטה באופנועו, נפל על המסלול ונדרס על ידי שני רוכבים עוקבים.
באוקטובר 2011 נהרג נהג המרוצים הבריטי דן וולדון בתאונת שרשרת במרוץ אינדי 300 בלאס וגאס.
מעל 12 כלי רכב היו מעורבים בתאונה הקטלנית, שבמהלכה עלו באש כמה מכוניות.
באוקטובר 2011 (שבוע לאחר מכן) נהרג רוכב האופנוע האיטלקי, מרקו סימונצ'לי, בתאונה שאירעה במהלך מרוץ מוטו GP במלזיה.
מרוץ הפורמולה 1 הוא סבב שנתי של מכונית מרוץ לנהג אחד המרוץ הראשון התקיים ב-1948, אך האליפות החלה להתקיים בשנת 1950 – שנתיים לאחר מכן.
מבין כל הקבוצות הקבוצה היחידה שעדיין מתחרה היא פרארי.
התואר שניתן לאליפות הקבוצות נוסף 8 שנים לאחר מכן.(בשנת 1958)
פורמולה E הוא סבב מרוצי מכוניות לנהג אחד, (כמו הפרומולה 1) בתחרות כל המכוניות חשמליות.
מקור השם הוא פורמולה הוא כמו הפרומולה 1 אך ה-E באה מהמושג Electric (כיום משתמשים בהרבה תחומים באות E כדי לסמל דבר חשמלי).
הרעיון לתחרות זו הועלה בשנת 2012, ומרוץ הבכורה התקיים שנתיים לאחר מכן ב-13 בספטמבר 2014.
במכביה התקימו תחרויות מוטוריות שונות כגון תחרות מוטוקרוס וסופר אנדורו
מרוץ האופנועים גרנד פרי הוא מרוץ הנערך בחסות האליפות השנתית הבין-לאומית.
השם של התחרות "גרנד פרי" נלקח מהשפה הצרפתית ומשמעותו "הפרס הגדול".
המרוצים החלו לראשונה ב-1949 התחרות נחשבת ליוקרתית ביותר בקרב מרוצי האופנועים.
השם של המרוץ כיום הוא MotoGP שהוא שם כולל למרוץ.
ראלי הוא חלק מקטגורית המרוצים של הספורט מוטורי בראלי המשתתפים משתמשים בכלי רכב שונים כגון מכוניות, משאיות, טרקטורונים ואופנועים שנבנו או הותאמו למטרת המירוץ, רוב כלי הרכב במרוצים הללו אינם חוקיים לנסיעה בכביש.
התחרויות מתקימות בתוואי שטח שונים למשל עפר, סלעים, שלג, חולות ואספלט
מרוץ 24 השעות של לה מאן הוא מכוניות ספורט הוותיק (משנת 1923) והיוקרתי ביותר כיום בעולם, אשר מתקיים פעם בשנה בחודש יוני, המרוץ מתקיים ליד העיר לה מאן (Le Mans) ומכאן שמו.
המרוץ נחשב למרוץ קשה, הקבוצות המתחרות בו חיבות לשלב בין מהירות לבין יכולת המכונית להתחרות במשך זמן רב ברצף (24 שעות) ללא תקלות אשר תגרם לפסילת ההשתתפות.
קבוצת הרכב צריכה צוות יעיל להחלפת הרכיבים המתכלים ברכב, כמו בנזין, צמיגים ורכיבי בלימה.
את הספורט הרומאים אפיינו עם התכונות הבאות: נוקשות וקשיחות, שעשועיות, תועלתיות ופוליטיזציה.
צמד האטרקציות הרומיות – מרוץ המרכבות ושעשועי הדם (קרבות גלדיאטורים) – נועד לרכז את ההמונים ביציעי הצופים, למוסס את האגרסיות שלהם ולעודד את היצר הפטריוטי.
פה-ושם מוצאים השפעות יווניות, אך אלה נועדו לבני האריסטוקרטיה.
השוני בין הספורט הרומי לספורט היווני
שני דברים מרכזיים מהספורט היווני חסרו בספורט הרומי – גימנסיונים (ספורט במערכת החינוך) ותחרויות על בסיס (כמעט) חובבני.
הפעילות הגופנית ותרבותה ברומא העתיקה עשויים לשמש לנו דוגמה ומופת לשוני שהתגלע בינה לבין תרבות הגוף היוונית.
על אף שמקורם האתני של שתי התרבויות דומה מאוד, הרי שבשל נתונים גאוגרפיים, פוליטיים והיסטוריים כוללים שונים נבדלת תרבות הגוף הרומית תכלית השינוי מזו היוונית.
מתוך כך, כשמגמת החינוך הגופני הרומי הייתה להכין את הנער לקראת שירותו הצבאי, נועדה בקפידה תוכנית הלימודים לפיתוח שרירי הגוף, לסיגול אומץ לב ולהעמקת ערך הציות למפקדים.
היופי, האסתטיות והאיזון ההרמוני בין גוף ונפש לא עניינו את הרומאי (למרות שהביטוי mens sana in corpore sano = "נפש בריאה בגוף בריא" הוא לטיני – בהשפעת התרבות ההלניסטית), בשונה מן היווני, ונדמו בעיניו כמכשול לעיצוב אופיו של הלוחם ותכונותיו הגבריות.
מגמת החינוך ברומא הייתה תועלתית ותכליתית (משפט השגור בפי הרומאי היה: cui bono = למה זה טוב, או: מה יוצא לי מזה?).
כמו כן, בהיותו ביסודו איכר וחייל לא ייחס הרומאי חשיבות למוזיקה וסלד מן העירום המופגן, שאפיין את הספורט היווני.
עיסוקם של הרומאים בפעילות הספורטיבית נעדר יסוד מדעי-תבוני, כמקובל אצל היוונים, ומתוך-כך דלה הייתה תרומתם לעולם הספורט הקדום.
הרומאים התייחסו לפעילות הגופנית כאל תרגולת ובילוי של שעות הפנאי, וגישתם לתחרותיות הייתה מסויגת וכמעט שלא מצאה כל ביטוי.
מישור נוסף שחצץ בין היוונים לרומאים התמצה בהיעדרה של תקופה הרואית-מיתולוגית, כמו זו ההומרית.
איטליה חסרה ערי פוליס והתאכלסה בפסיפס של כפרים הסמוכים להרים.
עיקר עיסוקם של התושבים התקפל במאבק עיקש בפגעי הטבע, בהתמודדות עם בעיות קרקעיות-חקלאיות ובעיות בינם לבין עצמם.
הללו לא נזקקו לספורט מאורגן, כבערי יוון, אלא עסקו בספורט כפרי אשר הלך ונעלם עם ייסודן וכינונן של הערים באיטליה.
ההתפתחות ההיסטורית של הספורט ברומא
מקור המשחקים הרומיים נעוץ היה באדמת אטרוריה, ונקשר בבני שבט האטרוסקים שהופיעו לראשונה באיטליה במאה התשיעית לפנה"ס והעמיקו שליטתם בעזרת עוצמה צבאית וחברה אריסטוקרטית-מיליטריסטית.
הספורט שהיה חביב עליהם במיוחד כלל תחרויות נהיגת מרכבות, היאבקות ואגרוף.
את קרבות הגלאדיאטורים פיתחו האטרוסקים כחלק אינטגרלי מטקסי הקבורה, פרי "יבוא" מאסיה הקטנה ובבחינת תחליף לקורבן אדם.
הללו, כשאר משחקיהם ושעשועיהם, נשאו חותם צפייתי מובהק.
המקום החברתי של הספורט ברומא
על כתפי האב, כדמות דומיננטית בחברה הרומית הפטריארכלית, הוטל עיקר החינוך, ובהשגחתו ביצע הנער תרגילים גופניים ב"רחבת מארס" (campus martius) – מקום אימוני הצבא בעיר רומא.
בבית הספר היסודי הוגבלה אמנם ההוראה לשלושה נושאים עיקריים: קריאה, כתיבה וחשבון, אך לא דומה היה מצבו של הנער, בן האצילים, לשאר הילדים, בלומדו ממיטב המורים רטוריקה ומתמטיקה שימושית.
משסיים את חוק לימודיו, בגיל 17, זכאי היה לשאת את "הגלימה הגברית" toga virilis ואז התגייס לצבא.
בכל מקרה, על היחס המסויג שהפגינו הרומאים כלפי הפעילות הגופנית תעיד העובדה, שזו כונתה בשם dis-porta, היינו – "מחוץ לשער (העיר)" – מחוץ למרכז הרומי, וזאת בשוני בולט מהמקום המרכזי שתפסו החינוך הגופני והפעילות הגופנית בפוליס היוונית.
השפעת הכיבושים הרומיים על הספורט
למעט האימונים הספורטיביים-צבאיים, לא ידעה רומא תחרויות אתלטיות, כפי שנפוצו ביוון הקלאסית.
גם המונח-המושג "אתלט" לא היה מקובל עליה ("אתלט", היא מילה יוונית בעלת משמעויות שונות: מתאבק, מתמודד עבור פרס, מתמודד המתאמן באופן מפרך וספורטאי המשקיע רבות באימוניו, ועל כך תהילתו).
המשחקים הרומיים היו כרוכים, רובם ככולם, בעבודות הפולחן, ונשאו אופי מיוחד, בבחינת פועל יוצא שנבע מנתונים היסטוריים מיוחדים: לאחר שרשרת כיבושיה באיטליה יצאה רומא למסעות מלחמה וכיבוש מעבר לים, שחוללו בה מספר תמורות:
עושר רב זרם לאיטליה והתרכז בידי מעטים – בעלי אחוזות ענק ואצולה עירונית;
התרבה מספר העבדים (שבויי מלחמה בעיקר);
גדל מספר חסרי הקרקע שרכושם נבלע על ידי העשירים.
הללו התרכזו בערים, במיוחד ברומא, והפכו ל"פצצת-זמן" חברתית ופוליטית;
צמח מעמד השליטים, שלימים ייקראו בשם קיסרים, שביקשו לזכות באהדתו של ההמון;
הצבא הפך למקצועי יותר, ומתוך כך פחתו האמצעים והדגשים הספורטיביים-צבאיים שבחינוך העממי;
האמצעים להתעשרות התרחקו היטב ממעגל העבודה הגופנית ורוקנו מתוכן את האינטרס הרומי הקדום שראה בחינוך הגופני מכשיר להכנת הנער לעבודת כפיים;
התגוונו הדרכים להצלחה פוליטית (עם התפתחות מערכת הבחירות), ומתוכן הזדקר תפקידו של הנואם (הריטוריקן), שגילם במשלח-ידו שילוב בין פילוסוף ועורך דין.
תופעה זו גררה בעקבותיה תנופה ועידוד ליוקרת המקצועות ההומניים מחד, וסחף בהילת האתלטיקה והספורט מאידך.
נתונים אלה, בזיקתם לתרבות הגופנית, הצמיחו מושג רומאי מיוחד במינו, אשר בו מתמצה השוני החוצץ בין הספורט הרומאי ליווני: התחרויות היווניות נקראו בשם "אגונאס" (Agones), כלומר פעולות הדורשות מאמץ ואף סבל.
התחרויות הרומיות נקראו, לעומת זאת, בשם Ludi, כלומר שעשועים.
הפעילות הספורטיבית הרומית הפכה בהדרגה לנחלתם של בודדים, אנשי מקצוע, אשר תפקידם היה להקסים את הקהל ולשעשעו.
מדובר באותו קהל, שהשליט הרומי חפץ היה ביקרו, מטעמים פוליטיים ואישיים.
על רקע זה התרבו משחקים ביוזמתם של קיסרים ועל שמם, לשם הנצחת עלילות גבורתם בקרב, לרגל ימי הולדתם והפיכתם לקיסרים, הולדת צאצאיהם – ולא חסרו סיבות נוספות.
אלה כללו, בעיקרו של דבר, שני אירועים שבכוחם היה לגרוף קהל רב, עצום וגועש ולרתקו אל יציעי המתקנים המיוחדים.
מדובר בתחרויות מרכבות הסוסים ובשעשועי הדם, אשר מספרם גדל משנה לשנה, ובמיוחד מקיסר לקיסר, ולהם התלווה ממד פסיכולוגי-עדרי, כלומר, יוציא הקהל את זעמו ויפרוק מתחיו בצפייה במתחרים, תחת שיעשה זאת בחוצות העיר.
ציבור זה, מתוך שידע בעליל מי הוא המרעיף עליו "לחם ושעשועים", ישים בו, ובו בלבד, את מבטחו, והכוונה לשליט התורן.
זאת ועוד, הרומאים, מתוך שהמשיכו, על יסוד שיקולים ברורים, להנחיל את רגש הפטריוטיות, ראו במשחקים אלה אמצעי בדוק לליכוד העם תחת שרביטו של הקיסר, שהיה המייצג את העולם הרומי.
הספורט היווני נכנס בדלת האחורית
פועל יוצא ממסעות כיבושיה של רומא, ובמיוחד ביוון ובמזרח ההלניסטי (המאה השנייה לפנה"ס ואילך), שעמד בניגוד מסוים לתופעות הנ"ל, התקפל במפגשה עם התרבות היוונית-הלניסטית, החל מהפילוסופיה והאדריכלות וכלה בתרבות הגופנית, ושמאז ואילך תבקש להפיצה.
בבואה לצומת זה עולה כבר ב-186 לפנה"ס, עת נערכו משחקים הלניים ברומא.
המנצחים שהוכתרו, על-פי-רוב אתלטים יווניים מקצוענים, חברי אגודות האתלטים, הובאו במיוחד לרומא על ידי פוליטיקאים עשירים שהיו אחראים על ניהול המשחקים.
בקרב האריסטוקרטיה הרומית נפוצה אז נורמה מעניינת: זו ביקשה, מתוך מגמה אליטיסטית בדלנית, להידמות ליוונים ולתרבותם.
כיוון זה לא נתקבל באהדה יתרה, בלשון המעטה, על דעת הרומאי, אשר סלד מהספורט היווני על כל המשתמע ממנו, והטיפות ההלניות שחלחלו אל בין שכבות האריסטוקרטיה, סיפקו תחמושת למתיחת ביקורת, במישרין ובעקיפין, כלפי תופעה זו.
קיקרו המפורסם מסר ב-44 לפנה"ס, לאחר שובו מביקור ביוון, הודעה התנצלותית, שמא יחשבו כי יצא לצפות במשחקים האולימפיים.
מקור אפולוגטי זה מלמדנו, ולו בעקיפין, כי רומאים מיוחסים נסעו ליוון על מנת לצפות במשחקים ההלניים.
שליטים רומיים בחרו, עם זאת, מתוך שיקולים פוליטיים אימפריאליים (להבטחת השקט על ידי גיוס נאמנות הנשלטים) לתמוך בקיומם של משחקים יווניים ותחרויות הלניסטיות באזורי שלטונם ובתחומי השפעתם.
הספורט ברומא זכה לתנופה מיוחדת בימי שלטונו של הפרינקפס אוגוסטוס קיסר.
תקופתו, שנודעה בכינוי "השלום הרומאי" עמדה בסימן הידוק המפגש עם התרבות ההלניסטית, ולמידה כזו שמיתוס הסלידה מן הגימנסיון שקע עם הצעת התחליף למתקן זה בדמות בתי המרחץ שכללו מבנים ומתקנים ספורטיביים ברוח גימנסיונית, כגון זירות להיאבקות ואף אולמות למשחקי כדור.
בתקופתו, כשהוא חדור בסיסמת השלום ובהאדרת שם האימפריה, הזדקרה תפיסה אוניברסלית החותרת לאחדות כל המשתייכים אליו בסימן התרבות ההלניסטית הכוללת, והמייחסת לקיסר תכונת-על כמושיע העמים ונדיב האנושות.
בשעשועים אלה הומחזו-שוחקו קטעים ממלחמת טרויה, כדי לבטא את הקשר בינה לבין ראשיתה של רומא, כמקובל במיתולוגיה הרומית.
להנצחת שמו ופולחנו הקיסרי, בד-בבד עם תנופת העושר הכלכלי והשקט הביטחוני ניהל אוגוסטוס משחקים ספורטיביים שונים בכל רחבי האימפריה, כגון "המשחקים האקטיים" – ה"אקטיאדה" – לזכר הניצחון באקטיום ב-31 לפנה"ס, שנחוגו מאז מדי חמש שנים, בחינת ציון גבורת העולם הרומאי על זה ה"ברברי" (כינוי יווני נפוץ).
מפעלי אוגוסטוס זכו לתנופת המשך מעניינת.
קיסרים שונים, מתוך שיקולים אימפריאליים ברורים, יזמו עריכת משחקים ברוח ההלניות המתחדשת כמו ה"נירוניאה" של הקיסר נירון (שנת 60 לספירה), "משחקי הקפיטוליה" של הקיסר דומיטיאנוס (86 לספירה) וכן מפעליהם הספורטיביים של הקיסר טראיאנוס (98–117 לספירה) ומרקוס אורליוס (161–180 לספירה) – הקיסר הפילוסוף.
עם זאת, מתוך שהמשחקים בעלי האופי היווני שהובאו לרומא נעדרו תשתית ומסורת ולא זכו לברכת הרומאים, הייתה תפוצתם דלה ומידת השתרשותם בחברה הייתה מזערית, פרט אולי לשכבות העיליות, האריסטוקרטיות, ואף זאת, בממדים מעורפלים וטעונים גלי ביקורת ותוכחה.
הורדוס, בנו של אנטיפטרוס, פעל ביהודה כ"מלך ידיד ובן ברית של העם והסנאט הרומי" בחסותו של אוגוסטוס, והוא תרם במסגרת הפרויקטים השונים שיזם, תרומה משמעותית לפעילות הגופנית ובכך ביקש לשלב עצמו במדיניות האימפריאלית הרומית ולהמשיך להתחבב על בית הקיסרות.
תרומתו הרבה וחסרת התקדים של הורדוס במישור הספורטיבי חייבת להיבחן בתחומים הבאים:
תקופתו של הורדוס מאופיינת בתנופת בנייה עצומה, בעיקר עירונית, שכללה הקמת ערים, שיקומן וביצורן.
ערים אלה שמרו על צורת הפוליס ההלניסטית, ובכללה – על היסודות הגימנסטיים והאגוניסטיים, כלומר הספורטיביים, בבחינת יסוד אינטגרלי, מובנה בחיי הפוליס.
המציאות המדינית של יהודה, המעין-פרובינקיה רומית, שקשורה הייתה במבנה הקיסרות הרומית, דרשה במפגיע את שילוב המלכות ההרודיאנית בתרבות העולמית, ובמיוחד בתקופה זו, כאשר האוריינטציה הרומית תבעה להכניס את כל ארצות חסותה תחת כנפי התרבות ההלניסטית האויקומנית (הכלל-עולמית), בבחינת מטבע של הפרינקפס אוגוסטוס.
יתירה מזו, הדרך היחידה לזכות בשלטון ולקיימו הייתה לקבל את עולה של רומא ולהשתלב, אינטגרלית, בתוכה.
מתוך-כך נהג הורדוס כמלך הלניסטי לכל דבר, הן ברמת הנהלת המדינה והן במישור חייו הפרטיים כאחד: בחצרו הסתופפו יועצים ופקידים שהיו ידועים ומקובלים בחברה ההלניסטית ובתרבותה, וארמונו שימש בית-ועד לאנשי-שם בכל תחומי התרבות כמו פילוסופיה, ספרות, נאום, אמנות ועוד.
מגמת ההלניזציה באוריינטציה הרומית כללה את טיפוח התרבות הגופנית, והורדוס נסחף לתוכה מתוך רצון מחד וכורח מאידך.
התקופה הנידונה התברכה בתנופה רבתי בעולם התרבותי הרומי, ובכללו – הספורטיבי.
הוקמו מאות מתקני ספורט ברחבי האימפריה כמו קיקרסאות, אמפיתיאטראות, גימנסיונים, מרחצאות ובריכות שחיה, כאלה ששילבו בין המגמה ההלניסטית לבין זו הרומית בתחום הפעילות הגופנית.
הרומאים, חדורי הגישה האויקומנית בכל הנוגע לספורט, ייסדו משחקים בסגנון ההלניסטי, תמכו במשחקים הלניים קדומים והביאו את בשורת התחיה לאירועים ספורטיביים קלאסיים.
תקופתו של הורדוס עמדה בסימן התעשרות כלכלית ושנות שקט ושלווה ביטחונית.
סיעות ונטיות אידאולוגיות יהודיות שונות שפעלו בזמנו של הורדוס, כמו הפרושים והצדוקים, לא היו מרוחקות כלל ועיקר מעולם האידיאות היווניות הקלאסיות, כגון הפלאטוניזם והפיתאגוריזם, שתמכו בפעילות הגופנית.
יוצא מכאן, איפוא, כי האווירה שבה תיפקד הורדוס כמלך מטעם הרומאים הייתה בה כדי לקדם את פיתוח הפעילות הגופנית בשטחי שלטונו.
הורדוס עצמו התנהל כאציל הלניסטי לכל דבר.
עניין זה התבטא אף בכושרו הגופני, וכדברי יוסף בן מתתיהו: "גם תכונת גופו דמתה לגודל נפשו" בבחינת האידיאליזציה ההלנית, ושם מציין המחבר כי הורדוס השתבח בתכונות של מתאבק, קשת, מטיל חנית למטרה וצייד מופלא.
כמו כן הורדוס מינה פקיד מלכותי מיוחד בחצרו שהופקד על הציד והחזיק שני שומרי ראש שהיו מיומנים "למעשי גימנסטיקה" כדברי יוסף בן מתתיהו.
כחלק בלתי נפרד מחידוש פניה של ירושלים ומלאכת שיקום בתוכה עד כדי בנייה מחדש של המקדש, מנהל הורדוס בירושלים משחקי ספורט ותחרות לכבוד הקיסר אוגוסטוס וכינויים – "קיסריאה".
לצורך עריכת המשחקים דואג הורדוס להקים מתקני ספורט חיוניים, כמקובל בכל פוליס הלניסטית כמו גימנסיון ובו סטדיון, היפודרום לתחרויות רכיבה ולנהיגת מרכבות, אמפיתיאטרון (קירקוס) גדל-מידות לניהול קרבות של גלדיאטורים ואף תיאטרון גם לעריכת תחרויות מוזיקליות ודרמטיות כך דומה.
המבנים היו מפוארים והתחרויות נערכו ברוב הוד והדר, ובכדי למקם את המשחקים בדירוג הלניסטי-רומי גבוה הזמין הורדוס מתחרים בכל ענפי הספורט מהיאבקות וריצה ועד קפיצה למרחק, אגרוף ונהיגת מרכבות מכל רחבי המזרח התיכון.
הורדוס הציע פרסי כסף למתחרים, מה שהיה מקובל אפילו ביוון הקדומה, הקלאסית, אם כי די בהסתר.
המשחקים נשאו חותם מעורב הלני (תחרויות מוזיקליות, גימנסטיות והיפיות-רכיבתיות) ורומי (קרבות בין גלדיאטורים אפיינו את רומא בלבד ונדחו לחלוטין מהמינוח הספורטיבי היווני).
סמוך למיקום המשוער של ההיפודרום ההרודיאני נמצאו שברי עצמות של חיות ועליהן היו כתובים מספרים ואותיות לסמל את המושב המדויק של הצופה בתחרויות (יציע, שורה וכסא).
כדי לצמצם עד כמה שניתן את הפגיעה ברגשות היהודים לא ערך הורדוס קרבות גלדיאטורים ממש בירושלים, אלא קרבות בין חיות טרף ובינן לבין פושעים שנידונו למיתה.
משלחת של נכבדי העיר ביקשה למחות באוזני הורדוס על כי פרסי הניצחון הם פסלים האסורים על-פי היהדות והורדוס הוכיחם בדרך מכובדת כי טענתם משוללת כל בסיס.
המשחקים שהתכנו בשם "משחקי שנת החמש", דהיינו בסגנון אולימפי (אחת לארבע שנים, כשאת שנת עריכת המשחקים סופרים פעמיים: פעם כשנת המשחק ופעם כשנה הפותחת את המחזור הבא) נערכו לראשונה בשנת 28 לפנה"ס וכנראה נחוגו מאז כל ארבע שנים.
מפעלו הגדול, הספורטיבי של הורדוס, השני במניין, התקפל במשחקי קיסריה, אשר נחוגו לרגל חנוכת העיר.
כמעט באופן זהה למשחקי ירושלים התכנו אף משחקי קיסריה בשם "קיסריאה" (לכבוד אוגוסטוס).
אף הם נחוגו כל ארבע שנים (לפחות ברמת התכנון).
אף בקיסריה הוקמו מתקנים מפוארים ואדירים בתחום הספורט.
גם בקיסריה נשמר המתכון היווני הקלסי המשולש של תחרויות מוזיקליות, גימנסטיות ורכיבתיות.
אף לקיסריה הוזמנו טובי הספורטאים, אלא שבשונה ממשחקי ירושלים הרשה לעצמו הורדוס לחרוג מהחשש לפגיעה ברגשות היהודים וקיים באמפיתיאטרון (בקירקוס) שבנה מופעי קרבות בין גלדיאטורים מקצוענים.
במשחקי קיסריה הנהיג הורדוס חידוש ותקדים במובנים "עולמיים", בכך שחילק פרסים אף לספורטאים שהתברגו במקום השני והשלישי, וזאת מטעמים פרגמטיים של משיכת ספורטאים מפורסמים לתחרויות.
בקיסריה, בשונה מירושלים, שרדו כמעט כל המתקנים ההירודיאניים: התיאטרון, שרידי אמפיתיאטרון (צפונית לתיאטרון) והיפודרום (מזרחית לתיאטרון) ובו שרידי אובליסק שהתנשא לגובה של 10.5 מ' ועמודי הסיבוב מאבן גרניט שהיתמרו לגובה של 2.35 מ', כמעט בבחינת מכלול אחד קרוב.
משחקי קיסריה נחוגו לראשונה בשנת 12 לפנה"ס, והם זכו לדברי שבח והלל רבים מבית הקיסרות הרומית.
משחקי תחרות נוספים נערכו כנראה גם בערים אחרות שבנה הורדוס, כמו בסבאסטי (שומרון).
ביריחו נחשפו שרידים מעניינים של בריכת שחיה, שהייתה חלק אינטגרלי מארמון החורף של הורדוס במקום, וכן מכלול מעניין ודי חדשני של היפודרום מלבני ותיאטרון.
הורדוס שיווה לעצמו דימוי של נדיב ענק, מה שזכה לתואר של האידיאל ההלניסטי, ולא בכדי הוא משתבח על ידי בית הקיסרות הרומי בנוסח של "תחום שלטונו קטן מנדיבות/גדלות הרוח ("מגאלופסיכיה") הטבועה בו".
במסגרת זו הוא מקים גימנסיונים, היינו בתי חינוך ספורטיביים ומועדוני ספורט ממותקנים היטב, בטריפוליס, בדמשק ובעכו.
בצידון ובצור בנה תיאטראות "ובערים אחרות תיקן משרות קבועות לראשי הגימנסיונים ונתן להם את אורחותיהם שנה-שנה, ודרש מהם, כאשר עשה ליושבי האי קוס, שלא יחדלו הפרסים (פרסי התחרויות) כל הימים" (יוסף בן מתתיהו, מלחמות היהודים, א' כ"א י"א).
הורדוס החליט להפוך את רעיון תחיית המשחקים האולימפיים לגולת הכותרת של נדיבותו בתחום התרבותי-ספורטיבי, בנוסף למניעים אחרים, פרגמטיים יותר כמו השתלבות במדיניות האימפריאלית הרומית והטיית לב אוגוסטוס בכיוון הרצוי במשא-ומתן אודות מינוי יורשו, שעתיד היה הורדוס לנהל ברומא מיד לאחר חידוש המשחקים האולימפיים.
מצב המשחקים האולימפיים באותה תקופה היה בכי רע.
משברים כספיים-כלכליים הביאו לקיטוע שלשלת עריכת המשחקים, והורדוס הזרים לפרויקט השיקום והתחייה כספים רבים.
באופן זה נמשכו המשחקים האולימפיים ואף נערכו ברוב הדר ופאר.
בתמורה סמלית זכה הורדוס לתואר "אגונוטט", שמשמעו – עורך משחקים קבוע, או, בהשאלה מודרנית – נשיא כבוד של המשחקים.
הפרויקט הנידון התנהל בשנת 8 לפנה"ס.
את ההתלהבות הספורטיבית, הכוללת רבדים פוליטיים, סוציו-כלכליים ותרבותיים, היטיב הורדוס להנחיל לבניו אחריו.
מבין יורשיו הזדקרה דמותו של הורדוס אנטיפאס (4 לפנה"ס – 39 לספ'), שקיבל תחת ידו את השלטון על הגליל ועבר הירדן היהודי במינוי רומי.
אנטיפאס בנה מחדש את העיר ציפורי כבירת הגליל, ושרידי תיאטרון שנחשפו בה מעידים על קיום תחרויות ומופעים מוזיקליים ומימיים במקום.
בין השנים 17 ל-22 לספ' בנה אנטיפאס עיר נוספת בשם טבריה על-שם הקיסר טיבריוס כמרכז כלכלי חשוב.
טבריה נבנתה במתכונת של עיר פוליס לכל דבר, ובין המבנים שהקים בה אנו מוצאים סטדיון שנבנה מחות לעיר בסמוך לכנרת ושהכיל בין 15 ל-20 אלף צופים.
הקהל לא ישב על מושבי אבן אלא על מיגבהות קרקע שנתמכו בחומת אבן חיצונית.
אנטיפאס הקים בעיר תיאטרון, וכשישה ק"מ צפונית לטבריה, ביישוב מגדל (טריכאי) נבנה היפודרום בעל תכולת צופים רבה.
נכדו של הורדוס, מרקוס יוליוס אגריפס, המשיך במסורת המשפחתית, התרבותית-ספורטיבית.
אגריפס ערך משחקים בקיסריה, שייתכן ונמשכו ברציפות כל ארבע שנים מימי סבו הורדוס.
אגריפס תרם לעיר בריטוס שבפרוניקיה הסורית תיאטרון מפואר ואמפיתיאטרון מרשים.
על מידת התנופה הספורטיבית ביהודה והמודעות החיובית כלפיה שתרמו להן הורדוס ומשפחתו נלמד מטקסט מעניין במשנה המגולל בפנינו תחרות ספורטיבית בין כוהנים במקדש, כשהזוכה התכבד במצוות תרומת המזבח.
תפארתה של רומא ותרבותה נחו על האירועים רוויי יסודות הראווה והמיפגן.
מהחשובים שבהם מזדקרת תחרות נהיגת המרכבות אשר התקיימה בקירקוס – מתקן ענק, אובאלי, המכיל זירת מרוצים ויציעי קהל.
מקורה של התחרות נעוץ היה בנוהג לטיני קדום: מששבו הלטינים ממלחמותיהם העונתיות, מן האביב לסתיו, נהגו להעלות קרבן תודה לאלים.
היה זה לא אחר מאשר סוס המרוץ של המנצח, שבהקזת דמו תטוהר העיר ובפולחן שלדו היא תוגן.
בהבדל מיוון נערכו התחרויות הרומיות במתקן מפואר – קירקוס, כשהמרהיב מבין קרקסאות רומא היה הקירקוס מקסימוס, שממדיו – אורכו 600 מטרים ורחבו 200, חבקו קהל שיא של כרבע מיליון צופים.
מסלול המרוץ נבנה על גבי הרמה הטבעית הנמוכה של העמק במרכז העיר וקרקעיתו הרכה והספוגית ריככה את נפילת הרוכבים.
בשונה מן ה"היפודרומוס" היווני לא עלה מספר המרכבות המתחרות הרומיות על תריסר, וזאת כדי להקטין את סיכויי ההתנגשויות והחיכוכים, ולא לפגום מתוך כך בהנאת הקהל.
חדורי טעם זה ומרצון לשוות למתקן יתר קישוטיות ועיטוריות אדריכלית, בנו הרומאים שדרה (Spina) במרכז ה"קירקוס", שסובבו המרכבות במאוצתן.
כדי שלא ייפגם שדה-ראייתם של הצופים נבנתה זו אלכסונית לציר המרכזי של ה"ספינא" (הוא ה"קוטר" הארוך של ה"קירקוס") ותוכנן יציע בולט לצופים אשר ישבו בפאתיו, וכך צוידו הללו באפשרות טובה יותר לצפות בכניסת המרכבות לסיבוב הראשון.
על גבי השדרה, משני קצותיה, התנוססו שני עמודי אבן גדולים, ובתווך הזדקרו פסלי אלים (שלכאורה "הביטו בעין יפה" על התחרויות), ואף אובליסקים המתנשאים לגבהים אשר הובאו לרומא כשלל מלחמותיה במזרח.
המפורסם שבהם היה האובליסק של רעמסס השני שהועתק מהליופוליס בהוראת אוגוסטוס (ומפאר היום את ה"פיאצה דל-פופולו" שברומא).
המחצצר המתין לאות וסימן מאחד האורחים המכובדים (קונסול או פרייטור) אשר זרק אל-על מטפחת לבנה.
או-אז ניתן האות והמרכבות פרצו לדרכן, נהוגות בידי רכבים מיומנים, כאלה שידעו כי הצלחתם מותנית בכושרם להתגבר על המכשול הקריטי בדמות נקודת הסיבוב וביכולתם של שני הסוסים הקיצוניים, ואשר לא נרתמו על כן לייצול, כשני הסוסים הפנימיים, אלא נקשרו באמצעות ריתמה חופשית יותר.
המרכבה הייתה רתומה כרגיל לארבעה סוסים.
עם זאת התחרו גם מרכבות הרתומות לשלושה סוסים ואף לצמד, והיו מקרים שבהם הגיע מספר הסוסים הנרתמים לשישה, שמונה ואף עשרה.
הסוסים נקנו בחוות מיוחדות באיטליה, יוון, אפריקה וספרד.
הם החלו את אימוניהם מגיל 3, ושנתיים אחר כך כבר נטלו חלק בתחרויות.
אגדות רבות ושירי תהילה נכתבו אודות סוסי ניצחון מפורסמים.
בדומה לנשר ולדולפין היווני, תלו הרומאים ביצים שהורדו לתוך תעלת מים שעל ה"ספינא", כדי לסמל את מספר הסיבובים שנותרו.
המוצא החברתי של הרכבים היה נחות בדרך כלל.
הללו היו עבדים משוחררים שחלקם התעשר תוך פרק זמן קצר, הודות לניצחונותיהם.
עם זאת מדובר במעטים בלבד, ועל פי כתובות על המצבות אנו למדים על גילם הצעיר של הרכבים הנפטרים (בין 20 ל-24 שנים), פרי התאונות הקטלניות.
התאונות ארבו למרכבות במיוחד בהקפת עמוד הסיבוב משני קצות ה-"Spina": אם התקרבה המרכבה יותר מדי לסף העמוד הסתכנה בהתרסקות; אם עברה המרכבה רחוק ממנו, הפסידה לעיתים את הבכורה.
עולם התחרויות הנידון, על השלכותיו השונות, עלויותיו והוצאותיו, הצמיח הקמתן של אגודות-מועדונים (Factiones) שבראשן עמדו יזמים עשירים.
כל אגודה החזיקה צי של רכבים, מאמנים, רופאי בהמות, שומרי אורוות, תופרי אוכפים ועוד.
אגודות-מועדונים אלה נקראו על שם צבעי הטוגה שעיטרה את כתפי הרכבים.
תחילה נפוצו שני צבעים (אדומים ולבנים), ומתחילת המאה הראשונה לספירה נוספו גם "ירוקים" ו"כחולים".
צבעים אלה הוסיפו להגברת המתח והעניין בקרב הצופים, שהתפלגו באהדתם (על פי צבעי הרכבים) ועודדו בשאגות רמות את מושאי אהדתם.
בד בבד עם צמיחת המועדונים, וכתוצאה מתפוצתם, החלו הימורים בזירת הספורט התחרותי ברומא.
ניצחונה של מרכבה אחת היה מעשיר ומרושש כאחד.
תקווה זו, לזכות בכסף רב וקל, ללא זיעת אפיים, משלה בקהל הרומי שגדש את יציעי ה"קירקוס".
בתקופת הרפובליקה כשלו ניסיונות לעצור את תופעת ההימורים.
בתקופת הקיסרות פשט הנוהג בתמיכה קיסרית ובעידודה.
כדי לרתק את הקהל, שלעיתים שקע בשיעמום של שגרה, היו מבצעים רכבים נועזים תרגילי אקרובטיקה מסוכנים על גבי הסוסים.
למשל, שני רוכבים דוהרים ועוברים בקפיצה, זה מסוסו של זה, או מתכופפים כדי להרים פיסת בד שהונחה על המסלול, היו מרתקים את הקהל.
לעיתים נערכו בזירת ה"קירקוס" מעין קרבות מבוימים בין לוחמים-רכבים.
האירוע השני שריתק במיוחד את הקהל הרומי, והשנוי במחלוקת באשר לאופיו הספורטיבי, היה תחרות הלודרים ("לודר" משמעו – שחקן, משעשע), או כפי שנקראו גם גלדיאטורים ("גלדיאטור" משמעו אוחז חרב).
מקורה בפולחן קרבן-אדם שהומר בתצוגת דו-קרב לחיים-ולמוות.
אף נוהג זה ירשה רומא הקדומה משבט האטרוסקים ששלט עליה.
שעשועי-דם אלה פרחו במיוחד בתקופת הקיסרות כחלק אינטגרלי מנוהג "לחם ושעשועים" (Panem Et Circensem) והתקיימו במתקן אמפיתיאטרלי אליפטי שבמרכזו נפרשה זירה חולית בשם Arena המוקפת מכל עבריה מדרגות כיציעי צופים.
עד לימי יוליוס קיסר נהגו יזמי השעשועים להקים בפורום הרומי גדר כלונסאות נייד, ומשנת 53 לפנה"ס (ואולי 52) צורפו שני תיאטראות רחבים, עשויים עץ, בעלי ציר משותף (במה כפולה), וכך נולד לו אמפיתיאטרון של קבע.
בימי אוגוסטוס (29 לפנה"ס) הפך זה למבנה של קבע עשוי אבן ובשל פסלו הענק של קולוסוס, שניצב למרגלותיו, זכה בכינוי "קולוסיאום".
מתקן אימתני זה נבנה מגושי אבן קשה שנחצבו ליד נהר טיבר והוסעו לרומא בכביש רחב, שנסלל במיוחד למטרה זו.
צורתו של האמפיתיאטרון הייתה אליפטית.
היקפו היה 527 מטרים וקטריו נמתחו לאורך 188 מטרים ו-158 מטרים.
קירותיו, בני ארבע קומות התנשאו לגובה של 57 מטרים, ושלוש הראשונות נבנו כנדבכים של מעברים מקומרים המעוטרים בפסלים ונבדלו זה מזה בסגנון עמודיהן וכותרותיהן (דורי, יוני וקורינתי).
גיוון זה יצר דינמיות חווייתית.
מעל לכל חלון עליון נתקעו שלושה זיזים, שעליהם נסמכו בסיסי תרנים, אליהם נקשרו רצועות של יריעות-סוכך ענקיות.
הללו הצלו על לוחמי הזירה ועל קהל הצופים מפני להט קרני השמש.
הזירה, שקטריה היו 54 מטרים ו-86 מטרים הוקפה בגדר ברזל (שבכה) שהגנה על הצופים מפני חיות הטרף.
החיות שוכנו במחילות שמתחת לפני הזירה, שרצפת העץ שלה כוסתה בחול, והועלו אליה בעזרת מנופים מסורגים, כשדלתות רצפתה נפתחו.
הגלדיאטורים, על-פי-רוב שבויי מלחמה שהתאמנו בבתי ספר מיוחדים ללודרים, נלחמו, זה מול זה, בכלי הנשק המסורתיים שהיו מקובלים עליהם בארצות מולדתם, כגון קלשון ורשת, כידון ומגן, מקל חבטה בעל ראש כדורי המחורץ שיניים ועוד.
ערב הקרב היו הלודרים אוכלים ארוחה משותפת ולמחרת הוסעו אל ה"קולוסיאום" במרכבות.
במהלך הקרב השתתף הקהל בזעקות ובצעקות, תוך שהוא נחלק לשני מחנות.
כל מחנה הזדהה עם אחד הלוחמים ועודד אותו בתשואות.
במקרה שבו הוכרע הקרב אך המפסיד עדיין לא הומת באופן סופי, חרץ הקהל לעיתים את דינו של אחד היריבים, ובתנועה מוסכמת: אגודל נישא כלפי מעלה פירושו מתן חיים ואגודל מהופך כלפי מטה מסמל מוות.
כדי להוסיף עניין ומתח לאירועים הנידונים ועל מנת לגוון, עד כמה שאפשר, את תצוגת ה"לחם ושעשועים", הוקם לפרקים מתקן מיוחד שבעזרתו הציפו את הזירה והפכוה לבריכה גדולה.
שם נערכו קרבות ים בין לודרים החותרים בסירות, בינם לבין טורפי מים או בין חיות ים לבין עצמן.
לעיתים יצרו אווירה של ג'ונגל בזירה בעזרת צמחייה סבוכה, שם ניהלו גלדיאטורים "מסעי ציד" נגד חיות טורפות.
ענפי ספורט נפוצים בחברה הרומאית
בחברה הרומית הכללית נפוצו מספר ענפי ספורט, להלן שתי דוגמאות:
שחייה הרומאי היה שחיין טוב (בהשוואה ליווני) הודות לבריכות השחייה הפרטיות והציבוריות שרווחו ברומא.
משחק בכדור חדרים למשחקי כדור היו חללים אינטגרליים ממכלול בית המרחץ הרומי.
הרומאים הכירו סוגי כדורים שונים זה מזה במשקלם, בגודל ובחומר ממנו הוכנו.
גלנוס, מי שהיה רופא החצר של הקיסר מרקוס אורליוס, כתב חיבור שלם ומפורט בשם "עימול בעזרת כדור קטן".
נפוץ היה משחק קבוצתי, שכלליו היו אלה: שתי קבוצות ניצבו זו מול זו, כשמאחורי כל קבוצה נמתח קו וביניהן חצצה חומת אבנים ועליה כדור.
הקבוצה הראשונה שהגיעה לכדור בזינוק וריצה זרקה אותו אל עבר הקבוצה היריבה.
הקבוצה שהצליחה לדחוק את יריבתה אל מעבר לקו האחורי רשמה לעצמה ניצחון.
נודעו גם סוגים של גלגלי חישוק, אותם היו מגלגלים, קופצים דרכם ומעליהם.
תרבות גופנית וספורט בתקופת המשנה והתלמוד
בתקופת המשנה והתלמוד, מחורבן הבית השני ועד קץ הנשיאות (מאה חמישית לספ'), נרשמו עדויות רבות יחסית ומגוונות ביחס לפעילות הגופנית בשטחי הפרובינקיה הרומית של יהודה.
מקדמי התופעה היו אלה: א.
מגמת עיור חסרת תקדים, כשהערים נבנו במתכונת פוליס, ומתוך כך הפעילו חינוך גופני ופעילויות ספורטיביות, ואלו השפיעו על האוכלוסייה היהודית; ב.
במקביל מתרבה האוכלוסייה הלא יהודית, הרומית הלניסטית, שתרמה אף היא לתפוצת הפעילות הספורטיבית; ג.
חלה קרבה לעולם הרומי מתוך השלמה פרגמטית עם המציאות שלאחר החורבן, וחלק אינטגרלי מנירמול היחסים הדו-צדדיים היה גם מעורבות גופנית; ד.
התקופה מתאפיינת בהתפתחות כלכלית, כשבין השלכותיה אנו מוצאים מגמת אריסטוקרטיזציה, וזו הקרינה על היחשפות לפעילות גופנית; ה.