tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הידיעה על נגישותה למסמכים שהיו נעולים שנים כה רבות מסעירה אותה ומעוררת בה תקווה לפצח סוף סוף את דמותה החידתית של מילדרד בוול, על ידי עיון בלתי אמצעי ביומניה.
היא מבקרת בארכיון, ולאחר חיפוש דקדקני מצליחה לאתר אחד מיומניה המוצפנים של מילדרד בוול.
יומן זה מהווה את חלקו הרביעי של הרומן.
חלק רביעי: עתידי, מאת מילדרד בוול
החלק הרביעי והאחרון כולל קטעי יומן שכתבה אשת הטייקון במהלך האשפוז שלה, ומדגימים את האופן שבו ההיסטוריה היא תמיד נרטיב מעוות ומסולף שנכתב על ידי בעלי הכוח..
השפל הגדול ומפולות היסטוריות בשוק ההון
הדרה וענישה של נשים - בחיים, בהיסטוריה ובספרות
הרומן זכה בפרס פוליצר לספרות לשנת 2023. הרומן היה ברשימה הארוכה של פרס בוקר לשנת 2022. כמו כן הרומן נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של שנת 2022 על ידי הוושינגטון פוסט והניו יורק טיימס .
קייט ווינסלט תככב ותפיק עיבוד של הרומן לסדרת טלוויזיה עבור רשת HBO, כאשר וינסלט והרנן דיאז ישמשו בה כמפיקים ראשיים.
נאנדור הגדוש (במקור הירשל, בהונגרית: Hegedűs Nándor; נאג'ווארד, 29 בספטמבר 1884 – בודפשט, 19 בנובמבר 1969) היה סופר, עורך ראשי, היסטוריון ספרותי יהודי-הונגרי יליד טרנסילבניה.
הגדוש היה חבר בפרלמנט הרומני במשך שש שנים (1928–1934).
נאנדור הירשל נולד במשפחה יהודית ילדם השמיני של ברנאט הירשל, סנדלר וסוחר נעליים ושל יטה שנברגר.
הוא סיים את התיכון כחבר לכיתה של המשורר, סופר, עיתונאי לימים אקוש דוטקה בבית הספר התיכון המקומי הריאלי הראשי, שם כבר בלט בחוג החינוך העצמי עם הרצאותיו החינמיות שנתן.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בפקולטה למדעי הרוח.
כבר כמועמד להוראה, הצטרף לאדה שאש העיתונאי ועורך למערכת של העיתון "נאג'ווארד" (Nagyvárad).
בשנת 1909 התקבל לתא הבונים החופשיים של "המלך לאסלו".
הוא היה חבר מייסד של "אגודת הולנפ", כלומר "אגודת המחר" (Holnap Társaság) שהוציאה את כתב העת באותו שם.
וכן הוציא הגדוש את האנתולוגיה הספרותית בנאג'ווארד, ובשנת 1918 קיבל לידיו את תפקיד העורך הראשי של העיתון.
הוא נטל על עצמו תפקיד ציבורי משמעותי בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
תחילה, כחבר במועצת העיר, הוא עמד על המשכיות מסורות התיאטרון של נאג'ווארד, לאחר מכן הפך לסגן נשיא סניף מחוז ביהאר של המפלגה ההונגרית הלאומית, ומשנת 1928, חבר פרלמנט מטעם מפלגה זו במשך כמה קדנציות.
ללא קשר לשיוך המפלגתי, הוא תמך בתנועות השמאל ההונגריות ברומניה.
תפקיד חשוב בחיי התרבות של העיר מילאו לשכת החדשות וספריית השאלות הקשורה אליה שהוקמו על ידו.
הוא התגורר בבודפשט מתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
הוא כבר היה בן שישים, כאשר החסרון של מהדורה ביקורתית של יצירות אנדרה אדי גרמו לו להבהיר ביסודיות פילולוגית את תולדות שנותיו של אנדרה אדי בנאג'ווארד.
בהמשך התכוון להרחיב את בדיקותיו, שנשזרו בחוויות אישיות, לכל חיי התרבות של עיר "המחר" (כתב העת בשם זה), אך את שנותיו הנותרות הגביל למספר מחקרים חלקיים בלבד.
הוא עבר להונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
היה מזכיר העיתונות של משרד ראש הממשלה (1945–1947), ראש המחלקה (1947–1949), עורך עיתון בשם "וילאג" כלומר "עולם" (1949), עובד ראשי במחלקת העיתונות הזרה של סוכנות הידיעות ההונגרית (1950–1955).
נאנדור אויהאי, (בהונגרית: Újhelyi Nándor; השתמש בשמות בדויים לעקיפת הצנזורה כמו פרנץ קאמרלוהר - Franz Kammerlohr, פרדיננד אויהאי, בודפשט, 17 במרץ 1888 – לונדון, 29 ביולי 1933) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מחזאי, תסריטאי.
נאנדור אויהאי נולד במשפחה יהודית ואת לימודיו השלים בעיר הולדתו.
משנת 1909 פורסמו סיפוריו וביקורותיו בכתב העת "המאה העשרים" (Huszadik Század) וב"זמנים חדשים" (Új Idők).
ב-1913 פורסם סיפורו הקצר ההומוריסטי בכתב העת "חיים" (Élet), ב-1914 פרסם כתב העת "העט" (A Toll) את מאמרו "אפוריזמים על פוליטיקאים הונגרים".
(אפוריזם הוא אימרה או מימרה תמציתית המביעה אמת כללית, עקרון או הבחנה פקחית אשר נאמר או נכתב באופן לקוני וקליט).
הוא פרסם גם בכתב העת "המשקיף ההונגרי" (Magyar Figyelő), למשל הרומן שלו Tabán פורסם שם בהמשכים ב-1914, וכתב העת פרסם גם סיפור נוסף שלו ב-1916.
בדצמבר 1917, הוא הפך לחבר קבוע ב"חוג הבית" (חוג סופרים ועיתונאים כותבי בית שהיה חוג חברתי).
המחזה הבימתי הראשון שלו היה הקומדיה "מגבעת הוד מלכותו", שהוצגה בבכורה ב-12 במאי 1917 בתיאטרון ההונגרי.
מחזהו "החלפות" (Cserebere) הוצג גם כן בתיאטרון ההונגרי ב-1917. בשנת 1918 הציג ה"קברט אינטים" את הקומדיה שלו בת המערכה האחת "מעיל הפרווה" (A bunda).
במאי 1921 הציג "קברט אפולו" את הקומדיה שלו "שושנת העמקים" (Gyöngyvirág), בדצמבר 1922, הפארסה שלו "מבדק מים" (Vízpróba) הוצג ב"תיאטרון שדרת אנדראשי" עם אילונה קקן ודיולה קאבוש כתפקידים הראשיים ובאותו חודש הם הציגו גם את הפארסה הנוספת שלו "קריאה לגופה" (Tetemrehívás).
הוא השיג את הצלחתו הגדולה ביותר בשנות ה-20. לפי סקר ספריות משנת 1923 היה הסופר ה-30 הנקרא ביותר בממלכת הונגריה, השביעי הפופולרי ביותר בקרב הסופרים ההונגרים (אחרי מור יוקאי, פרידייש קארינתי, קלמן מיקסאט, אנדרה אדי, לאיוש בירו ולנקה בייזה).
בשל התוכן האירוטי של כתביו, הוא הסתבך עם החוק לראשונה בשנת 1918, כאשר ספרו "אהבותיו של גבר" הוחרם על ידי משטרת המדינה בגין "עבירה על הצניעות שבוצעה באמצעות הדפסה", וכל העותקים בהוצאה לאור ובבית הדפוס נתפסו והוחרמו.
הוא נתבע בגלל הספר, אך ההחלטה להחרים את הספר בוטלה.
לאחר מכן נתבע והורשע מספר פעמים בגלל ספריו האירוטיים.
בשנת 1923 נידון לשישה חודשי מאסר בגין חילול הקודש (מילולית: קללות נגד אלוהים) והפרת המוסר והצניעות הפומבית ברומן שלו "אדון הנשים" (A nők ura).
בנובמבר 1924, הוא נידון לשלושה חודשי מאסר נוספים בגין "הפרת הצניעות" בגלל הרומן שלו "עד שנערה הופכת לאישה" (Mire a leányból asszony lesz).
בדצמבר 1924 נאסרה תחילה ההרצאתו "על מה מדברים ועל מה שותקים" באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, אך לאחר מכן הותרה.
במרץ 1925, הוא נידון לעונש מאסר נוסף של שבועיים.
הוא ברח לאוסטריה כדי להימנע מריצוי עונשיו, ולאחר מכן התגורר בברלין, בפריז ובלונדון.
בשנת 1929 הוצא נגדו צו מעצר בשל כך.
בצו נכתב תיאור שלו לזיהוי:
הוא שמן בצורה בולטת, פוזל בעין אחת ובעין השנייה משתמש במונוקל."
הסופר היהודי פרידייש קארינתי השווה אותו לכומר בכפר כשאפיין סופרים, אמנים ופוליטיקאים מפורסמים.
ב-1930 נעצר על ידי משטרת וינה על בסיס צו המעצר ההונגרי, לאחר מכן שוחרר בערבות וכעבור כמה חודשים סירבה אוסטריה להסגירו.
בהונגריה התקיים דיון בערעור בעניינו, בו זוכה, בוטל צו המעצר וגם הרישום הפלילי שלו בוטל.
מחזותיו של פרנץ קאמרלוהר שהופקו תחת השם הבדוי שלו זכו להצלחה רבה במערב אירופה, בעיקר בגרמניה, ולפי השמועה באותה תקופה, שלושה ממחזותיו הוצגו במקביל בברלין בשמות שונים.
רבים ממחזותיו הוצגו גם בבודפשט.
ב-1933 עבר ללונדון, שם החלו לצלם את סרטו החדש.
שם הוא מת באופן בלתי צפוי משטף דם בקיבה כתוצאה מסוכרת.
הוא נקבר בבית הקברות "הנדון פארק" בלונדון.
בהלווייתו השתתפו גם לאסלו בארדושי, אז יועץ שגרירות הונגריה בלונדון ולימים ראש ממשלת הונגריה, וכן מלכיאור לנדייל ולאיוש בירו.
לאחר מותו, ב-1933, הוצג סרט גרמני המבוסס על מחזהו "מגבעת הוד מעלתו" בשם "חברי המיליונר".
במאי 1944, יצירותיו הוצאו מהמחזור והושמדו בהתבסס על צו מס' 10.800/1944 ME שכותרתו "הגנה על חיי האינטלקטואלים ההונגרים מיצירותיהם הספרותיות של סופרים יהודים".
בשנת 1952, גם תחת השלטון הקומוניסטי, כמעט כל יצירתו הוכנסה ל"רשימת הספרים המיושנים" (שם "מכובס" ליצירות אסורות).
עד לחילופי המשטר בשנת 1989, רק בעלי אישור מיוחד יכלו לקרוא את יצירותיו בספרייה הלאומית על שם סצ'ני.
מגבעת הוד מלכותו (קומדיה, בודפשט, 1917);
אהבותיו של גבר (בודפשט, 1918);
שושנת העמקים (קומדיה, בודפשט, 1921)
את מי שהגברים אוהבים (בימוי, בודפשט, 1921);
סיפורו של צעיר מאוהב (בימוי, 1921);
האימפריה של ג'ק פאן (בודפשט, 1921);
דון חואן בשליטת השטן (בודפשט, 1921)
שלושת הבלשים (בימוי, בודפשט, 1922)
אדון הנשים (דירקטור, בודפשט, 1923);
את מי שהגברים אוהבים (1924);
חברת המניות של ארצות הברית של אירופה (1925);
מחזותיו בגרמנית (בשם פרנץ קאמרלוהר)
מארה ז'ולנט: אישה שחיה כמו בעלה (דלה שטיינטאל) (1925)
הוגו בטאואר: יריד נשים (1925)
מארה ז'ולנט: תשוקה שהורגת (1925)
המזומן צוחק (בימוי זולטאן קורדה) (1933)
"נאמנות כפולה" היא מיני-סדרת דרמה היסטורית, קומדיה שחורה המבוססת על הרומן זוכה פרס פוליצר לשנת 2015 "האוהד" מאת וייט תאן נוון.
הסדרה נוצרה על ידי המפיקים פארק צ'אן-ווק ודון מק'קלר, ופארק אף ביים חלק מפרקי הסדרה.
את הסדרה, שעלתה לראשונה ב־HBO ב-14 באפריל 2024, מפיקים A24 ו־Rombus Media .
אפריל 1975. העיר סייגון בקריסה מוחלטת.
בווילה שלו, עם כוס ויסקי ביד, יושב גנרל בצבא הדרום המובס בחברת עוזרו הנאמן ומחבר את רשימת בני המזל שיעלו עם שניהם על המטוסים האחרונים שימלטו אותם לאמריקה.
לאחר תלאות החילוץ, בלוס אנג'לס, מנסים הגנרל ובני חסותו להסתגל למעמדם כמהגרים חסרי–כול ולבנות חיים חדשים וקהילה.
חלקם עדיין חולמים לחזור אל המולדת ולהתחיל מחדש את המלחמה.
אלא שהגנרל אינו מעלה על דעתו שדווקא עוזרו, האדם המקורב אליו ביותר, אותו צעיר אירואסיאתי נעים הליכות ובעל השכלה אמריקאית, הוא מרגל שהושתל בצבא הדרום על ידי הווייטקונג.
המשימה שלו: לעקוב אחר תוכניותיו של הגנרל ולדווח עליהן, בכתב.
הואה שואנדה בתור "הקפטן", קפטן משטרה בסייגון אשר מרגל עבור צבא הצפון הקומוניסטי.
רוברט דאוני ג'וניור בכמה תפקידי אנטגוניסט כולל:
קלוד, סוכן CIA שמדריך את הקפטן
ניקו, יוצר קולנוען שיוצר סרט על מלחמת וייטנאם, המבוסס על פרנסיס פורד קופולה
פרופסור האמר, פרופסור בית הספר המזרחי של הקפטן
נד גודווין, חבר קונגרס בדרום קליפורניה שמנסה לפנות לאוכלוסייה הווייטנאמית האמריקאית המקומית
טואן לה בתור הגנרל, גנרל דרום וייטנאמי בכיר שהקפטן משרת תחתיו
פרד נגוין חאן בתור בון, חבר ילדותו של הקפטן
Duy Nguyễn כאדם, חבר ילדות נוסף של הקפטן והמטפל שלו
Vy Le בתור לאנה, בתו של הגנרל ומושא האהבה של הקפטן
קי דויין בתור מאדאם, אשתו של הגנרל
Kieu Chinh בתור אמו של רב-סרן
VyVy Nguyen בתור אשתו של רב-סרן
קיילי טראן בתור המרגל הקומוניסטי
סקוט לי בתפקיד התותחן דאו
סנדרה הו בתפקיד גב' סופיה מורי
באפריל 2021, ויאט ת'אן נגוין הודיע שהרומן שלו The Sympathizer יעובד למסך על ידי A24 לעיבוד לסדרת טלוויזיה בבימויה פארק צ'אן-ווק.
בהפקה מעורבת גם Rhombus Media.
ביולי, HBO הזמינה את הסדרה מ-A24, ורוברט דאוני ג'וניור הצטרף לפרויקט בתפקיד מפיק ושותף.
מדינת קליפורניה העניקה להפקה מעל 17.4 מיליון דולר בזיכויי מס, בשביל שהסדרה תצולם שם.
מארק מונדן ופרננדו מאיירלס גם נשכרו לביים כמה פרקים בסדרה.
מנהלת הליהוק ג'ניפר ונדיטי פתחה שיחת ליהוק עולמית על מנת למצוא צוות ראשי ממוצא וייטנאמי, ובסופו של דבר שכרה את הואה שואנדה, Fred Nguyen Khan, Toan Le, Vy Le, ואלן טרונג.
תפקידים חוזרים עבור סנדרה או, Kieu Chinh ו־Nguyen Cao Ky Duyen הוכרזו גם הם בנובמבר 2022, ודוני גילם כמה תפקידים אנטגוניסטיים תומכים המייצגים את הממסד האמריקאי.
במאי 2023, סקוט לי ומרין דלטרמה הצטרפו לצוות השחקנים, בתפקידים חוזרים.
הצילומים התרחשו בלוס אנג'לס ובתאילנד.
דאוני גילח את ראשו לסדרה על מנת לחסוך בזמן הדרוש לשימוש בכיסוי ראש עבור כל אחת מהדמויות השונות שגילם.
חלק ניכר מההופעתו היה מאולתר.
הסדרה עלתה לראשונה ב־HBO והפכה לזמינה לצפייה ב-Max ב-14 באפריל 2024.
הסדרה התקבלה עם ביקורות טובות עד טובות מאוד.
עינב שיף מווינט כתבה: "אולם מה שבעיקר הופך את "נאמנות כפולה" לסדרה טובה הוא התיאור הנוקב וחסר הפשרות של אנשים שנשללה מהם הזכות לשלוט בגורלם בשם אידאולוגיות גדולות, וכעת הם נאחזים בכל קש על מנת שלא לטבוע.
מעניין כמה מהם אפילו לא זכו להגיע ליום שעושים עליהם סדרה מעוררת מחשבה ב-HBO." לירון דוריק הוסיף בטייםאאוט: "מעל הכל, היא כל כך שונה וחריגה בנוף שקשה להבין בדיוק למה.
סצנת הסיום של הפרק הראשון מבהירה את זה.
מה שמייחד אותה הוא האיזון המדהים בין קלילות והומור לבין זעזוע שמגיע משום מקום.
עובר דרכה הומור דק ודיאלוגים קלילים שפורצים את גבולות הז'אנר.
היוצרים שומרים את קלפי העלילה בשרוול עד לרגע האחרון, וברגע אחד הכל יכול להתהפך לכאוס מוחלט, כמו במלחמה.
המראות בסדרה לא תמיד יהיו קלים לצפייה, במיוחד בתקופה הנוכחית, אבל "נאמנות כפולה" מצליחה להציג את כל הזוויות של מלחמת וייטנאם מחדש, בצורה מעניינת ומעוררת מחשבה, והיא לגמרי שווה את הצפייה שלכם."
מנגד היו כאלו שנתנו ביקורות פושרות כגון חן חדד שכתבה: ""נאמנות כפולה", דרמת ריגול סאטירית המתרחשת על רקע מלחמת וייטנאם, מושכת לצפייה ומלאה בהומור שחור.
אלא שהיא גם עמוסה מדי ולא פעם מצמצמת דמויות לסמלים."
נאמנות היא הכבוד שלי היה המוטו של האס אס תחת אדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
בהקשר נציונל-סוציאליסטי, הביטוי Meine Ehre heißt Treue מתייחס להצהרה של אדולף היטלר בעקבות מרד שטנס, תקרית בין האס אה בברלין לבין האס אס.
בתחילת אפריל 1931, גורמים באס אה בפיקודו של ולטר שטנס ניסו להפיל את ראש אגף ברלין של מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית.
כשמפקד המדור יוזף גבלס ברח עם צוותו, הוכו קומץ אנשי אס אס בראשות קורט דליגה בניסיון להדוף את האס אה.
לאחר התקרית, היטלר כתב מכתב ברכות לדליגה, ובו נאמר ...
("איש ה-SS, כבודך הוא נאמנות").
זמן קצר לאחר מכן, הרייכספיהרר אס אס, היינריך הימלר, אימץ את הגרסה המתוקנת של ביטוי זה כמוטו הרשמי של הארגון.
מאז 1947, השימוש במוטו זה או בווריאציות שלו אסור באוסטריה ובגרמניה בחוקיהן הנוגעים לשימוש בסמלים של ארגונים אנטי-חוקתיים.
יוריצה ז'יבודר, מתמודד בתוכנית הטלוויזיה הקרואטית RTL "אהבה היא בכפר", הוסר מהתוכנית באפריל 2021 לאחר שהצופים התלוננו על הקעקוע שלו "Meine Ehre heißt Treue".
המפיקים בתגובה מסרו הצהרה: "כל הסצנות שלו ייחתכו לפני השידור לאחר שגילה שהוא גם עקב אחרי עמוד פייסבוק שכותרתו היא 'האמונות הפוליטיות של אדולף היטלר'.
נאמקו (ביפנית: 株式会社ナムコ) הייתה חברת משחקי וידאו יפנית.
החברה הייתה אחראית לפיתוח של כמה ממשחקי הווידאו האיקוניים ביותר בתולדות משחקי הווידאו בהם Pac-Man, Galaga ו-Tekken.
החברה נוסדה בשנת 1955 בטוקיו על ידי מאסאיה נאקאמורה בשם "Nakamura Seisakusho Co., Ltd".
בתחילת הדרך החברה ייצרה משחקי ארקייד אלקטרו-מכניים שונים לילדים המופעלים על ידי מטבעות.
בשנת 1974 החליטה החברה להתחיל לקחת חלק בתעשיית משחקי הווידאו כאשר רכשה חטיבת פיתוח משחקי הווידאו של חברת אטארי, אשר אפשרה לנאמקו להתחיל לייצר ולהפיץ משחקי וידאו ביפן.
ביוני 1977 שינתה החברה את שמה לשם המקוצר "נאמקו".
בשנת 1977 החברה הוציאה לשווקים את משחק הווידאו "Gee Bee" אשר היה משחק הווידאו המקורי הראשון של החברה.
ההצלחה הגדולה הראשונה של נאמקו בתעשיית משחקי וידאו התרחשה בשנת 1978 כאשר יצא לשווקים משחק הארקייד Gee Bee.
בשנת 1980 הוציאה החברה לשווקים את המהדורה הראשונה של המשחק פק-מן.
המשחק אשר עוצב על ידי טורו איוואטאני, זכה להצלחה עצומה ברחבי העולם ונותר עד היום אחד ממשחקי הווידאו הרווחיים והפופולריים ביותר בכל הזמנים.
בעקבות ההצלחה של פק-מן החברה המשיכה לפתח משחקי ארקייד שזכו להצלחה רבה לאורך שנות ה-80, בהם המשחקים Galaga (שיצא ב-1981), Pole Position (שיצא ב-1982) ו-Dig Dug (שיצא ב-1982).
בסוף שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 החברה החלה לפתח גם משחקים לשוק קונסולות המשחקים הביתיות, וחלק ממשחקי הארקייד הפופולריים ביותר של החברה זכו באותה העת לגרסאות שהותאמו לקונסולות Nintendo Entertainment System ו-PlayStation.
בשנת 1985 פותח משחק "Battle City".
במהלך שנות ה-90 החברה החלה לייצר גם משחקי תלת מימד, כאשר משחקי התלת־ממד הפופולריים ביותר של החברה באותה העת היו סדרת משחקי Tekken, אשר הראשון מביניהם יצא לשווקים במהלך 1994. משחקים בולטים נוספים של החברה מאותה התקופה כוללים בין היתר את Ridge Racer (שיצא ב-1993) ו-Soul Edge (שיצא ב-1995).
החברה סבלה מקשיים פיננסיים רבים בסוף שנות ה-90 ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 כתוצאה מהכלכלה היפנית שהייתה לא יציבה באותה העת, ושוק משחקי הארקייד שהלך והמצטמצם באותה העת.
בעקבות כך, בשנת 2005 התמזגה החברה עם חברת הצעצועים והבידור היפנית Bandai - והשניים הפכו לתאגיד Bandai Namco Holdings.
המיזוג נועד לחזק את מעמדן של שתי החברות בשוק הבידור התחרותי.
בעקבות המיזוג, המשיכו לצאת לשווקים משחקים תחת המותג "Bandai Namco Games" ובהמשך תחת המותג "Bandai Namco Entertainment".
נהר נאנאי הוא נהר בצפון פרו.
והוא אחד מיובליו הרבים של נהר האמזונאס, ונשפך אליו כ-5 ק"מ צפונית לעיר הג'ונגל "איקיטוס".
כשחלקו התחתון של נהר נאנאי זורם מצפון וממערב לעיר, בעוד נהר איטאיה זורם מדרום וממזרח.
נהרות המקור שלו, הם קבראדה אגואנגרה (בספרדית: Quebrada Aguanegra; "מים שחורים"), נהר שאורכו 93 ק"מ עד לנהר נאנאי.
ומקורו הוא במערב הרחוק של מחוז אלטו ננאי בגובה של כ-200 מ'.
הנהר זורם בתחילה לכיוון דרום.
וב-25 הק"מ האחרונים שלו, הוא פונה מזרחה.
והנהר קבראדה אגואבלנקה (בספרדית: Quebrada Aguablanca; "מים לבנים") הוא יובלו השמאלי של ריו נאנאי, אורכו 76 ק"מ.
ומקורו במערב מחוז אלטו ננאי בגובה של כ-200 מ' הנהר זורם בכיוון דרום לכל אורכו.
יישובים נוספים לאורך נהר נאנאי הם הכפרים סנטו תומאס, פאדרה קוצ'ה וסנטה קלרה.
הנאנאי, זורם כולו במישור, כשתחילתו בגובה 128 מטר מעל פני הים.
ושפכו לאמזונאס בגובה 84 מטר.
הוא מפותל מאוד, זורם באיטיות ומתחלק לערוצים רבים ולשרשרת של לגונות, המציפות את האזורים השטוחים והנמוכים משני צידי הנהר.
תעלות ההשקיה והניקוז של מחוזות הסמוכים אליו עולים על גדותיהם בעונה הגשומה.
יובליו העיקריים הם נהר פינטויאקו, (כולל את מי נהר צ'מבירה שמצטרף אליו), שאורכו 150 ק"מ, אגן ההיקוות שלו 5,300 קמ"ר, עם זרימה ממוצעת 240 מ"ק לשנייה) ונהר מומון.
קפטן ארצ'יבלד באט, התקדם בו 314 ק"מ עד קרוב למקורו.
חלק מנהר נאנאי זורם דרך השמורה הלאומית אלפהואיו-מישנה.
השיטפונות בנהרות האמזונס, איטאיה וננאי ב-2012, על רקע הגשמים הכבדים ביותר שהאזור התמודד איתם זה 40 שנה, הציפו כ-500 בתי ספר, וכ-40 מרכזי בריאות, והותירו כ-80,000 בני אדם ללא קורת גג.
בתקופות בהן מפלס הנהר נמוך, החופים הרבים לאורך נאנאי הם יעדים תיירותיים פופולריים.
הננאי הוא נהר מים שחורים בגלל הסחף הרב מהביצות שלאורכו, ויש בו מיני דגים רבים, כולל כמה המוכרים היטב מתעשיית האקווריומים.
כמו דיסקוס ירוק, שפמנון תלת פסי (שם מדעי: Corydoras trilineatus ) וציקליד ננסי זהוב-בטן (שם מדעי: Apistogramma atahualpa ) הם תוצאה של הקדמות מקריות שהתרחשו בשנות השבעים.
העצלן תלת-אצבע חי באזור זה.
הנהר הוא מיקומם של מאות מכרות זהב בלתי חוקיים.
נאנארה הוא דפדפן אינטרנט המשמש ברשת האינטראנט הלאומית של קוריאה הצפונית, קוואנגמיונג, שפותח על ידי מרכז המחשוב הקוריאני.
נאנארה מבוסס על דפדפן מוזילה פיירפוקס, אך הותאם במיוחד לצורכי השלטון בקוריאה הצפונית.
הדפדפן משולב ומותקן כברירת מחדל עם מערכת ההפעלה הכוכב האדום, מערכת מבוססת לינוקס שפותחה במיוחד עבור קוריאה הצפונית, בין היתר בגלל בעיות רישוי ואבטחה הקשורות למערכת ההפעלה Microsoft Windows.
הדפדפן פותח במסגרת החלטת השלטון בקוריאה הצפונית לאפשר גישה לרשת האינטראנט הלאומית המפוקחת עבור תושבי המדינה המסוגרת.
הדפדפן משולב במערכת ההפעלה הכוכב האדום ומאפשר גישה מספר רב של אתרים פנימיים ברשת האינטראנט הפנימית של המדינה, בין 1,000 ל-5,500 אתרים.
במסגרת פעילותו של הדפדפן, הוא יוצר קשר עם כתובת IP פנימית 10.76.1.11, הזמינה רק בשטחי קוריאה הצפונית.
מנוע החיפוש המוגדר כברירת מחדל בדפדפן הוא Google Korea.
"נאמנה" הוא אלבומה השני של הזמרת-יוצרת הישראלית ספיר סבן.
האלבום יצא לאור ב-25 במרץ 2025, בהפקת ספיר סבן מיוזיק בע"מ וברישיון בלעדי של די-מיוזיק.
מדובר באלבום השני של הזמרת, לאחר סינגלים ואלבום קודם שיצא בעבר.
היא עבדה עליו בין השנים 2023–2024. סבן ציינה שבעבר התמקדה בביצוע שירים, אך בעקבות כניסתה להיריון חשה צורך לחשוף צדדים אישיים יותר בזהותה האמנותית.
הניהול האמנותי וההפקה המוזיקלית של האלבום הופקדו בידי המוזיקאי אייל מזיג.
סבן שיתפה ברשתות החברתיות כי האלבום משקף מסע אישי: .
באינסטגרם ובפייסבוק הודיעה סבן על יציאת האלבום והביעה התרגשות גדולה מהתגובה הראשונית.
שם האלבום "נאמנה" נבחר כדי לשקף את המחויבות שלה לעצמה ולדרך האישית שעברה.
ב-14 באוגוסט 2024 סבן חגגה את יום הולדתה ה-30 ובאותו היום השיקה את הסינגל הראשון "נ נא נאמ נאמנה" מתוך האלבום.
השיר מציג טקסט אישי ואינטימי שנכתב על ידי סבן, ומאפיין גישה רוחנית והתבוננות פנימית.
האלבום מורכב מעשרה שירים, עם אורך כולל של כ-32 דקות.
בין השותפים לכתיבה ולהפקה מוזיקלית באלבום נמנים אור מילשטוק, עמרי קסטן וסתיו שמש.
האלבום מאופיין בסגנון פופ-ישראלי עכשווי, המשקף תהליך רגשי ומשברים אישיים, כגון נישואין, לידה ותהליך אישי פנימי, נושאים שעלו בריאיון רדיו בפודקאסט "מתוך השבר".
נאנדאורי הוא סרט דרמה ישראלי מסוגת סרט מסע בהפקה משותפת איטלקית, גאורגית וישראלית משנת 2025 בבימויה של אתי ציקו.
משמעות שמו היא "שליבי משתוקק אליו" בגאורגית.
הסרט צולם ברובו בגאורגיה, עברית כמעט ולא נשמעת בו, ומרבית השחקנים המשתתפים בו הם גאורגים.
מרינה, עורכת דין ישראלית ילידת גאורגיה, מגיעה לכפר במחוז הולדתה כדי לסייע ללקוחתה נינו להשיב את בנה בן ה-11 שנטשה כשהיה תינוק עת היגרה לישראל לבדה.
בכפר הנידח מרינה פוגשת את דאטו, אחיה של נינו, שמגדל את אחיינו מאז שננטש.
למרות העוינות שמרינה מעוררת בו, ובתמורה לתשלום, הוא מסכים לעזור לה להפיק לילד תעודת לידה, והשניים יוצאים למסע למשרד הפנים בטביליסי.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמות נטע ריסקין מרינהעורכת דין ישראלית ילידת גאורגיה רולנד אוקרופירידזה דאטו אחיה של נינו אנסטסיה צ'נטוראיהנינו גאורגית שברחה ממשפחתה לישראל ונטשה את בנה מאטה טדוראדזהבאצ'ה בנה של נינו גיווי צ'וגואשווילי אביה של נינו
בטקס פרסי אופיר לשנת 2025 הסרט היה מועמד לפרסים בקטגוריות הסרט, התסריט, העריכה והליהוק הטובים ביותר.
הוא זכה בפרס הבימוי (אתי ציקו), השחקנית הראשית (נטע ריסקין), הצילום (שי גולדמן), האיפור (אורלי רונן) ועיצוב התלבושות (ענבל שוקי).
הסרט זכה במענק תמיכה מהקרן ע"ש רונית אלקבץ, ובפרס הביכורים ובפרס הצילום בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
מִנְהַל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי היא סוכנות החלל של ארצות הברית האחראית על תוכנית החלל האמריקאית וחקר האווירונאוטיקה והחלל מטעם ממשלת ארצות הברית.
נאס"א נוסדה ב־29 ביולי 1958 מכוח חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, והחליפה את הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA).
הסוכנות הפכה למבצעית ב־1 באוקטובר 1958. מאז הקמתה אחראית נאס"א לכל תוכניות החלל האזרחיות של ארצות הברית.
מבין הישגיה הבולטים ביותר של נאס"א ניתן למנות את שיגור האמריקאי הראשון לחלל במסגרת תוכנית מרקורי, הנחתת האדם הראשון על הירח במסגרת תוכנית אפולו ושיגורן של 135 משימות מעבורות חלל במסגרת תוכנית מעבורות החלל.
נאס"א שיגרה גם עשרות גשושיות רובוטיות אל עבר כוכבי הלכת האחרים במערכת השמש ואל השמש עצמה, והיא סוכנות החלל היחידה עד כה ששיגרה גשושיות שיצאו ממערכת השמש.
מ־1946 עסקה NACA בניסויים אווירונאוטיים כדוגמת המטוס העל קולי בל X-1. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הועלה אתגר לשיגור לוויין מלאכותי למסלול סביב כדור הארץ במסגרת השנה הגאופיזית הבין-לאומית (1957–1958).
בסופו של דבר הגיעו להסכם כי תוקם סוכנות פדרלית חדשה שתבוסס על NACA ותהיה אחראית על פעילות החלל האזרחית של ארצות הברית.
באותה תקופה הוקמה גם DARPA האחראית בין היתר על פיתוח טכנולוגיות חלל לשימושים צבאיים.
ב־29 ביולי 1958 חתם אייזנהאואר על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי ובכך נוסדה נאס"א.
כשהפכה נאס"א למבצעית ב־1 באוקטובר 1958 היא קיבלה לידיה את NACA בשלמותה, כולל 8,000 עובדיה, תקציבה (שעמד באותה עת על 100 מיליון דולר), שלוש מעבדות מחקר גדולות (מרכז המחקר לנגלי, מרכז המחקר איימס ומרכז המחקר גלן בנמל התעופה הבין-לאומי קליבלנד הופקינס, ושני מתקני ניסויים קטנים).
סמל נאס"א אושר מאוחר יותר באותה שנה על ידי אייזנהאואר.
גופים שהיו שייכים לסוכנות הטילים הבליסטיים הצבאית (ABMA) ולמעבדת המחקר של הצי (NRL) צורפו גם הם אל נאס"א.
אחד הגורמים המרכזיים שסייעו לארצות הברית להיכנס אל המרוץ לחלל מול ברית המועצות היה השימוש בטכנולוגיה מתוכנית הטילים של גרמניה הנאצית מתקופת מלחמת העולם השנייה שהובלה על ידי וורנר פון בראון שעבד עבור ABMA, שבתורו קיבל השראה מעבודותיו המוקדמות של מדען הטילים האמריקאי רוברט גודרד.
רבות מתוכניות המחקר של חיל האוויר האמריקאי וחלק מתוכניות החלל המוקדמות של DARPA הועברו גם הם לאחריות נאס"א.
בדצמבר 1958 קיבלה נאס"א לידיה את המעבדה להנעה סילונית (JPL), סוכנות קבלן המופעלת על ידי המכון הטכנולוגי של קליפורניה והאחראית כיום על מרבית משימות החלל של נאס"א.
הפעילות המרכזית ביותר של נאס"א היא שליחת משימות חלל, מאוישות ורובוטיות.
בתחילה מוקדו משימות נאס"א במרוץ לחלל מול ברית המועצות, אשר ניצחה בסיבובים הראשונים במרוץ בכך ששיגרה את הלוויין הראשון לחלל – ספוטניק 1, ואת האדם הראשון לחלל – יורי גגארין, אך נאס"א ניצחה אותה בסופו של דבר כשהנחיתה את האדם הראשון על הירח.
משימות החלל המאוישות המאוחרות יותר נשלחו על מנת לבצע מחקרים שונים בתנאי חוסר המשקל השוררים במסלול סביב כדור הארץ.
המשימות הבלתי מאוישות של נאס"א חקרו עד כה את מרבית אזורי וכוכבי הלכת במערכת השמש.
כמו כן, שוגרו טלסקופי חלל למסלול סביב כדור הארץ, המספקים מידע מדעי רב ערך על מערכת השמש והיקום.
נאס"א שיגרה גם לוויינים וטלסקופים החוקרים את כדור הארץ.
לאחר הבל X-1 של NACA נבנו מטוסי ניסוי נוספים, ביניהם ה־X-15 בשיתוף עם חיל האוויר האמריקאי והצי האמריקאי.
ה־X-15 היה מטוס רקטי צר שדמה מאוד לטיל ובתוכו ישב טייס אחד.
מטוסי ה־X-15 נישאו לאוויר מתחת לכנפו של מפציץ כבד מסוג B-52 ושוחררו בגובה רב אז הפעילו את מנועיהם.
ה־X-15 שבר את שיאי המהירות והגובה של אותה תקופה ו־13 מתוך טיסותיו מוגדרות על ידי חיל האוויר האמריקאי כטיסות חלל.
תוכנית מרקורי החלה ב־1959 והייתה תוכנית החלל המאוישת הראשונה של נאס"א בה היא שלחה אדם למסלול סביב כדור הארץ.
ב־5 במאי 1961 האסטרונאוט אלן שפארד היה לאמריקני הראשון בחלל כששוגר על גבי טיל מרקורי־רדסטון למשימת מרקורי־רדסטון 3 בתוך החללית פרידום 7 ושהה 15 דקות בטיסה תת־מסלולית.
ג'ון גלן היה לאמריקאי הראשון שהקיף את כדור הארץ בתוך החללית פרנדשיפ 7 ב־20 בפברואר 1962.
באותה תקופה הובילה ברית המועצות במרוץ לחלל.
ב־12 באפריל 1961, חודש לפני שיגורו של אלן שפארד, הקוסמונאוט יורי גגארין היה לאדם הראשון בחלל ולראשון שהקיף את כדור הארץ בחלליתו ווסטוק 1. באוגוסט אותה שנה שיגרו הרוסים את ווסטוק 2 שהקיפה את כדור הארץ במשך יום שלם לפני שחזרה בשלום.
שיגור רוסי זה גרם לביטול התוכנית האמריקנית לביצוע שיגורים נוספים לטיסות תת־מסלוליות, שלא היוו שום חידוש או התקדמות.
שלושה שיגורים מאוישים נוספים למסלול בוצעו במסגרת תוכנית מרקורי לאחר משימת "פרנדשיפ 7", והאחרונה שבהם בוצעה ב־1963. שלוש משימות נוספות בתוכנית בוטלו מפני שהובן כי חללית המרקורי מיצתה את יכולותיה.
התבוסה בסיבוב הראשון במירוץ לחלל גרמה להכרזת התוכנית לכיבוש הירח, תוכנית אפולו, על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי ב־1961, מיד אחרי משימת "פרנדשיפ 7".
עם זאת, הוערך כי ההגעה לירח לא תוכל להיעשות בשלב אחד וכי עוד שיגורים למסלול סביב כדור הארץ ידרשו לבחינת טכנולוגיות וטכניקות שונות שידרשו למסע אל הירח.
תוכנית ג'מיני התמקדה בביצוע ניסויים ופיתוח טכניקות שנדרשו לביצוע מסע אל הירח.
הטיסה המאוישת הראשונה בתוכנית הייתה משימת ג'מיני 3 ב־23 במרץ 1965 שנשאה את ג'ון יאנג ווירג'יל גריסום.
תשע משימות נוספות בוצעו לאחר מכן והראו כי שהייה ממושכת של אדם בחלל אפשרית וכי שתי חלליות יכולות להיפגש ולהתחבר בחלל.
במשימות אלו נאסף גם מידע מדעי על השפעות השהייה הממושכת בחוסר כבידה על האסטרונאוטים.
בתוכנית ג'מיני בוצעו גם הליכות החלל הראשונות בתוכנית החלל האמריקאית.
תוכנית אפולו היא אחת מתוכניות המחקר היקרות ביותר בתולדות ארצות הברית.
עלות התוכנית מוערכת בכ־191 מיליארד דולרים אמריקאיים של ימינו.
לשם השוואה, תוכנית מנהטן לבניית פצצת האטום עלתה כ־24.4 מיליארד דולר.
חלליות התוכנית שוגרו על משגרי סטורן שהיו גדולים וחזקים יותר מכל המשגרים והטילים שפותחו עד אז.
חללית האפולו שנבנתה עבור התוכנית הייתה גם היא החללית הגדולה ביותר שנבנתה עד אז.
המשימה המאוישת השנייה בתוכנית, אפולו 8, ששוגרה בדצמבר 1968, הייתה הראשונה שהוציאה אסטרונאוטים ממסלול סביב כדור הארץ והביאה אותם למסלול סביב הירח.
זמן קצר לפני כן שיגרו הרוסים מספר חלליות במסגרת תוכנית זונד שהביאו בעלי חיים קטנים למסלול סביב הירח וחזרו בשלום לכדור הארץ אך לא יותר מכך.
בשתי המשימות שבאו לאחר מכן, אפולו 9 ואפולו 10 תורגלו תמרונים עם רכב הנחיתה הירחי ותאי הפיקוד והשירות, תמרונים שנדרשו לביצוע נחיתה מוצלחת על הירח.
ב־20 ביולי 1969 נחתה אפולו 11 על הירח וניל ארמסטרונג היה לאדם הראשון שהניח את כף רגלו על הירח.
חזונו של הנשיא קנדי מ־1961, שחזה נחיתה מאוישת על הירח עד לסוף אותו עשור, הוגשם.
לאחר אפולו 11, 5 משימות נוספות במסגרת התוכנית נחתו בהצלחה על הירח (אפולו 13 לא נחתה על הירח) והאחרונה שבהם, אפולו 17 נחתה בדצמבר 1972. במהלך התוכנית הציבו 12 בני אדם את רגליהם על הירח, והוחזרו לכדור הארץ 381.7 ק"ג של סלעים, אבנים ואבק מקרקע הירח.
הנחיתה על הירח סימנה את סוף המירוץ לחלל, וכמחווה הזכיר ארמסטרונג את האנושות כולה כשהציב את רגליו על הירח.
תוכנית אפולו השיגה מספר ציוני דרך חשובים בטיסות חלל מאוישות.
תוכנית זו היא היחידה שבמסגרתה נשלחו חלליות מאוישות אל מעבר למסלול לווייני נמוך ונחיתה על גוף שמימי אחר.
אפולו 8 הייתה המשימה המאוישת הראשונה שהקיפה גרם שמים אחר ואפולו 17 היא המשימה המאוישת האחרונה ששוגרה אל הירח.
התוכנית גרמה לפיתוחם של אמצעים וטכנולוגיות חדשות בתחומים רבים בנוסף לתחום הטילאות והטיסה לחלל כגון טכנולוגיות תעופה, תקשורת ומחשוב.
כמו כן נאסף במהלך התוכנית מידע מדעי רב על הירח ומבנהו ועל השפעות השהייה הממושכת בחלל על בני אדם.
סקיילאב הייתה תחנת החלל הראשונה של ארצות הברית.
התחנה נפגמה בעת השיגור וההגנה התרמית נפגעה יחד עם אחד מהפאנלים הסולאריים שלה.
התחנה תוקנה על ידי הצוות הראשון ששוגר אליה במשימת סקיילאב 2. התחנה הייתה מאוישת במצטבר 171 ימים על ידי שלושה צוותים שונים בין 1973 ל־1974. בתחנה בוצעו מחקרים מדעיים שונים על ידי הצוותים ששהו בו.
נאס"א תכננה לשלוח מעבורת חלל אל התחנה שתעביר אותה למסלול בטוח וגבוה יותר אך בניית המעבורות לא הסתיימה בזמן והתחנה חדרה לאטמוספירת כדור הארץ ב־11 ביולי 1979, נשרפה והתפרקה, וחלקיה התרסקו באוסטרליה המערבית.
שלושת צוותי התחנה הגיעו אליה על גבי חלליות אפולו ושהו שם לפרקי זמן של 28, 59 ו־84 ימים.
אזור המחיה בתוך ספייסלאב היה בנפח 319.8 מטרים מעוקבים, פי 30.7 יותר גדול מנפח המחייה בתא הפיקוד של החללית אפולו.
בשנות ה־70 החלה המלחמה הקרה להתפוגג וכך נולדה תוכנית אפולו־סויוז (ASTP).
תוכנית זו הייתה תוכנית החלל המשותפת הראשונה של ארצות הברית יחד עם תוכנית החלל הסובייטית.
חללית אפולו וחללית סויוז שוגרו ביולי 1975 ונפגשו בחלל.
עבור ארצות הברית הייתה זו טיסת החלל המאוישת האחרונה (והשיגור האחרון של חללית אפולו) עד לשיגור מעבורת החלל קולומביה באפריל 1981.
במשימה בוצעו מספר ניסויים מדעיים, חלקם בנפרד וחלקם בשיתוף שני הצוותים.
המשימה סיפקה ניסיון הנדסי למשימות משותפות עתידיות של ארצות הברית ורוסיה כדוגמת תוכנית מיר ומעבורות החלל ותחנת החלל הבינלאומית.
תוכנית מעבורות החלל קיבלה פוקוס מנאס"א החל משנות ה־70 והיוותה את מרכז פעילות נאס"א בתחום הטיסות המאוישות לחלל עד לסיום התוכנית ב־2011. במרכז התוכנית נמצאת מעבורת החלל – חללית מאוישת לשימוש חוזר.
4 מעבורות חלל נבנו עד ל־1985. מעבורת החלל קולומביה שוגרה למשימת המעבורות הראשונה, STS-1, ב־12 באפריל 1981 – יום השנה ה־20 לטיסתו של יורי גגארין.
מעבורת החלל הייתה חללית בעלת כנפיים דומה מאוד למטוס שחוברה למכל דלק חיצוני (חד־פעמי) גדול יותר מהמעבורת עצמה ולשתי רקטות האצה שהשתמשו בדלק מוצק (שהיו ניתנות לשימוש חוזר).
המעבורת שוגרה למסלול בגובה 185–643 ק"מ ויכלה לשאת מטען מקסימלי של עד 24,400 ק"ג למסלול לווייני נמוך.
משימת מעבורת יכלה להימשך בין 5 ל־17 ימים וצוות המעבורת נע בין 2 ל־8 אסטרונאוטים.
ב־20 משימות מעבורות, בין 1983 ל־1998, נשאו המעבורות את מעבדת החלל ספייסלאב, שנבנתה והופעלה יחד עם סוכנות החלל האירופאית.
המעבדה הייתה מוכנסת לתא המטען של המעבורת והייתה משוגרת ונוחתת בשלמותה.
שורת משימות ידועה נוספת היא משימת השיגור של טלסקופ החלל האבל ומספר משימות שירות אל הטלסקופ במהלכם הוחלפו חלקים פגומים ושודרגו חלקים ישנים.
5 משימות שירות שוגרו אל הטלסקופ, האחרונה שבהם במאי 2009.
מעבורות החלל שימשו גם בתוכנית מיר ומעבורות החלל, תוכנית משותפת של ארצות הברית וסוכנות החלל הרוסית, במסגרתה שוגרו מעבורות אל תחנת החלל מיר הרוסית ועגנו בה.
המעבורות סייעו גם בבניית תחנת החלל הבינלאומית ובתחזוקה ובהחלפת הצוותים שבה עד לסיום תוכנית המעבורות ביולי 2011.
במהלך תוכנית מעבורות החלל אירעו שני אסונות, ושתי מעבורות אבדו וצוותיהם (סך הכל 14 אסטרונאוטים) נספו.
אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר אירע ב־1986 בעת שיגורה של המעבורת צ'לנג'ר למשימת STS-51-L ואסון מעבורת החלל קולומביה אירע בעת חזרת המעבורת קולומביה ממשימת STS-107. לאחר אסון הצ'לנג'ר בנתה נאס"א מעבורת נוספת, אנדוור, שהחליפה את המעבורת צ'לנג'ר שאבדה.
למעבורת קולומביה שאבדה ב־2003 לא נבנתה מחליפה.
135 משימות מעבורות שוגרו במסגרת תוכנית המעבורות עד סיומה עם נחיתתה המוצלחת של מעבורת החלל אטלנטיס ב־21 ביולי 2011 במרכז החלל קנדי.
התוכנית נמשכה 30 שנה ובמסגרתה שוגרו למעלה מ־300 אסטרונאוטים לחלל.
לאחר סיום התוכנית, נאס"א מממנת את שיגור האסטרונאוטים ברכישת מקומות על חללית הסויוז.
תחנת החלל הבינלאומית היא איחוד של מספר תחנות חלל שתוכננו כמיזמים נפרדים בידי מספר סוכנויות חלל, ובהן: "פרידום" האמריקאית, "מיר־2" הרוסית, "קולומבוס" האירופאית ו"קיבו" היפנית.
שורשי המיזם נעוצים בתוכנית מיר ומעבורות החלל בשנת 1994, והמיזם עצמו החל עם שיגור היחידה הראשונה ב־1998 על גבי הטיל הרוסי פרוטון, ונמשך עם שיגור והרכבת חלקים נוספים כחלק ממטען מעבורות החלל, טילי פרוטון ומשגרי סויוז רוסיים.
תפעול תחנת החלל הבינלאומית נעשה על ידי חמש סוכנויות החלל בו־זמנית באמצעות מרכזי שליטה ובקרה הנמצאים בכדור הארץ.
הבעלות וזכויות השימוש בתחנה נקבעו בשורה של הסכמים וחוזים הנותנים לסוכנות החלל הפדרלית של רוסיה בעלות מלאה על היחידות שלה, בעוד שאר התחנה נמצאת בבעלות משותפת של ארבע הסוכנויות האחרות.
עלות התחנה כולה מוערכת בכ־100 מיליארד אירו והיא נחשבת למבנה היקר ביותר שנוצר אי פעם.
המימון, יכולת המחקר ותפעול התחנה ביעילות, הם קריטיים עקב העלויות הגבוהות.
התחנה מקבלת שירות באמצעות חלליות סויוז, פרוגרס, מעבורות החלל (לפני הוצאתן משירות), חלליות ATV ו־H-II Transfer Vehicle, ומבקרים בה אסטרונאוטים וקוסמונאוטים מ־15 אומות שונות.
התחנה מאוישת כיום בצוותים ומשלחות של אסטרונאוטים וקוסמונאוטים המונים עד ל־6 אנשים בכל משלחת ומחזיקה בשיא הנוכחות האנושית הרציפה הארוכה ביותר בחלל, עם פעילות אנושית רציפה מה־31 באוקטובר 2000. התחנה צפויה להיות פעילה עד לשנת 2024.
התוכנית החלה את דרכה עם החזון לחקר החלל של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש בינואר 2004 שכלל את השלמת בניית תחנת החלל הבינלאומית ופרישת מעבורות החלל עד לסביבות 2010.
בהצעת התקציב לשנת 2011 שהגיש נשיא ארצות הברית ברק אובמה לקונגרס נכלל ביטולה המוחלט של תוכנית קונסטליישן וב־1 בפברואר 2010 הוצג התקציב הפדרלי שלא כלל את המשך הפיתוח של התוכנית.
למרות ביטול התוכנית הודיעה נאס"א ב־24 במאי 2011 כי פיתוח החללית אוריון יימשך תחת השם Multi-Purpose Crew Vehicle.
כמו כן הודיעה נאס"א בספטמבר 2011 כי היא החלה בתכנון משגר חדש, ה־SLS, שיחליף את ארס־1 ואת ארס־5 וישא את האסטרונאוטים שלה אל מעבר למסלול סביב כדור הארץ.
ייעוד התוכנית הוא לשאת אסטרונאוטים אל ומתחנת החלל הבינלאומית ולסייע בהחלפת צוותי התחנה.
חלליות הסטארליינר משוגרות על משגר האטלס 5 ונוחתות על אדמת מערב ארצות הברית עם כריות אוויר.
המשימה המבצעית הראשונה של SpaceX מתוכננת לספטמבר 2020 והמשימה המבצעית הראשונה של בואינג מתוכננת לשנת 2023.
מיום הקמתה שיגרה נאס"א עשרות משימות חלל בלתי מאוישות.
רבות מהמשימות שוגרו במסגרת תוכניות כמו תוכנית פיוניר ותוכנית ויקינג ומשימות נוספות שוגרו כמשימות יחידות ללא תוכנית אם.
כיום כל משימות נאס"א לחקר מערכת השמש משויכות לשלוש תוכניות אם: תוכנית דיסקברי למשימות בעלות נמוכה, תוכנית הגבולות החדשים למשימות בעלות של עד כ־700 מיליון דולר ותוכנית פלאגשיפ למשימות בעלות של 2–3 מיליארד דולרים.
הרשימה הבאה כוללת את המשימות הבולטות ביותר של נאס"א.
החל משנת 2011 מופעל תוכנית ElaNa במסגרתה תוך שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות אמריקאיות משוגרים לוויינים קטנים לבדיקת טכנולוגיות שונות.
תוכנית אקספלורר החלה עם שיגור אקספלורר 1, השיגור המוצלח הראשון של ארצות הברית, ב־31 בינואר 1958 (1 בפברואר לפי UTC) ונמשכת עד היום.
עד היום שוגרו למעלה מ־90 לוויינים שתרמו רבות בחקר כדור הארץ וחקר היקום ממסלול סביב כדור הארץ.
תוכנית TIROS היא סדרת לווייני מזג אוויר ששוגרו על ידי נאס"א מ־1960 והיו הראשונים מסוגם.
הלוויין האחרון בסדרה, NOAA 19 שוגר ב־2009.
פרויקט אקו הוא פרויקט לווייני התקשורת הפאסיביים הראשון של ארצות הברית.
תוכנית לאנדסאט היא תוכנית במסגרתה שוגרו מספר לוויינים למסלול סביב כדור הארץ ומשם הם מצלמים את כדור הארץ ומספקים מידע מדעי על המתרחש על פניו.
תוכנית פיוניר המקורית נועדה להשיג טכנולוגיות וידע שנדרשים על מנת להימלט משדה הכבידה של כדור הארץ ולהגיע אל הירח.
בהמשך התוכנית נשלחו מספר גשושיות למקומות שונים במערכת השמש על מנת לחקור אותה, שתי גשושיות לחקר כוכב הלכת נוגה, ושתי הגשושיות פיוניר 10 ו־11, שהיו הראשונות שחצו את חגורת האסטרואידים ושלחו תמונות ראשונות של צדק ושבתאי.
תוכנית ריינג'ר הייתה תוכנית לחקר הירח במסגרתה נשלחו גשושיות שהתרסקו על הירח ושלחו תמונות ראשונות של פני הירח מקרוב.
תוכנית לונר אורביטר הייתה תוכנית במסגרתה שוגרו מספר גשושיות שנכנסו למסלול סביב הירח ומיפו את פניו כהכנה לנחיתות המאוישות בתוכנית אפולו.
תוכנית סרוויור הייתה תוכנית במסגרתה בוצעו הנחיתות הרכות הראשונות של ארצות הברית על הירח, גם זאת כהכנה לנחיתות שתוכננו בתוכנית אפולו.
לאחר הפסקה בחקר הירח לאחר עזיבתו בתום משימת אפולו 17 ב־1972 החלה נאס"א לשלוח משימות נוספות אל הירח ביניהם הגשושיות קלמנטין ב־1994, לונר פרוספקטור ב־1998, LRO ב־2009 ו־GRAIL ב־2011.
לאחר הפסקה ארוכה בשנת 2024 שוגרה חללית "פרגרין" שהייתה אמורה לבצע נחיתה על הירח.
לאחרונה (2024–2025) מתחילה נסא"א לתכנן את משימת ארטמיס 2 (Artemis II).
זו אמורה להיות משימה מאוישת שמטרתה להכין את הירח לנחיתה של בני אדם.
לצורך כך ישוגרו לירח שלושה מכשירים חדשים שתפקידם יהיה למצוא מים, מינרלים, ומעקב אחר שינויים שייגרמו כתוצאה מהפעילות
תוכנית מארינר היא תוכנית במסגרתה שוגרו 10 גשושיות לחקור את כוכבי הלכת חמה, נוגה ומאדים, כאשר 6 מתוכם (3, 4, 6, 7, 8 ו־9) נשלחו אל מאדים.
תוכנית ויקינג היא תוכנית במסגרתה נשלחו שתי נחתות (ושתי חלליות אם) שנחתו על מאדים ב־1976 ושלחו תמונות ראשונות מפניו.
משנות ה־90 שולחת נאס"א משימות רבות אל מאדים.
מארס אובזרבר שוגרה ב־1993, מארס גלובל סרוויור שוגרה ב־1996 ומספר שבועות אחריה שוגר המארס פאת'פיינדר, שתי גשושיות (מקפת ונחתת) שוגרו בסוף 1998 ובתחילת 1999 במסגרת תוכנית מארס סרוויור 98. 2001 מארס אודיסיי שוגרה ב־2001 ו־MRO שוגרה ב־2005.
תוכנית מארס רובר היא תוכנית במסגרתה נשלחו שני רוברים אל מאדים (ספיריט ואופרטוניטי) שנחתו על פניו ב־2004 ושלחו מידע מדעי עצום על הכוכב האדום.
הרוברים שתוכננו לפעול רק 90 יום כל אחד המשיכו ופעלו עוד זמן רב: ספיריט חדל לפעול ב־2010 ואופרטוניטי חדל לפעול ב-14 בפברואר 2019.
תוכנית מארס סקאוט היא תוכנית במסגרתה שוגרה הנחתת פיניקס אל מאדים ב־2007 ובמסגרתה שוגרה הגשושית MAVEN ב־2013. התוכנית כללה משימות רבות נוספות אך היא בוטלה ב־2010 ורק MAVEN שוגרה.
קיוריוסיטי הוא רובר ששוגר למאדים בנובמבר 2011 הנושא בתוכו מעבדה קטנה ומשוכללת לחקר מאדים.
גודלו של הרובר כגודלה של מכונית קטנה והוא ונחת במאדים ב־6 באוגוסט 2012 במכתש גייל (Gale Crater).
פרסווירנס הוא רובר המשמש במשימת מארס 2020, הוא שוגר ביולי 2020 ונחת על מאדים ב-18 בפברואר 2021. הרובר משתמש בשבעה מכשירים מדעיים לחקר פני השטח של מאדים.
כחלק ממשימתו שחרר הרובר מסוק בעל הנעה חשמלית שחובר לגחונו, וביצע את הטיסה הראשונה של כלי טיס כלשהו מחוץ לאטמוספירה של כדור הארץ.
במסגרת תוכנית מארינר שוגרו 4 גשושיות (1, 2, 5 ו־10) לחקור את נוגה ומארינר 10 חקרה גם את חמה.
שתי גשושיות שוגרו לחקור את נוגה במסגרת תוכנית פיוניר־ונוס ב־1978.
הגשושית מגלן שוגרה לחקור את נוגה ב־1989 באמצעות מעבורת החלל אטלנטיס.
הגשושית מסנג'ר שוגרה לחקור את כוכב חמה ב־2004.
הגשושית יוליסס שוגרה ב־1990 על גבי מעבורת החלל דיסקברי לחקור את השמש.
יוליסס נבנתה יחד עם סוכנות החלל האירופאית.
ג'נסיס היא גשושית ששוגרה ב־2001 לאסוף דוגמאות של רוח שמש ולחזור עימם לכדור הארץ.
בעקבות כשל במצנח הגשושית היא התרסקה בכדור הארץ עם חזרתה ב־2004. למרות ההתרסקות הצליחו בנאס"א לשחזר כמה מדוגמאות רוח השמש מהריסות הגשושית.
HAVOC – תוכנית להכנת טיסה מאוישת לנוגה.
פיוניר 10 ופיוניר 11 היו הגשושיות הראשונות שחצו את חגורת האסטרואידים ושלחו תמונות ראשונות של צדק.
פיוניר 11 המשיכה לאחר ביקורה בצדק אל שבתאי והייתה הראשונה ששלחה תמונות שלו ושל טבעותיו מקרוב.
תוכנית וויאג'ר הייתה תוכנית במסגרתה שוגרו שתי גשושיות לחקור את כוכבי הלכת החיצוניים במערכת השמש.
וויאג'ר 1 חלפה על פני צדק ושבתאי ווויאג'ר 2 חלפה על פני צדק, שבתאי, אוראנוס ונפטון.
גלילאו היא גשושית ששוגרה לחקור את צדק ב־1995.
קאסיני-הויגנס היא גשושית שנשלחה לחקור את שבתאי ב־1997. הגשושית נבנתה יחד עם סוכנות החלל האירופאית.
ניו הורייזונס היא גשושית ששוגרה ב־2006 ונשלחה לחקור את פלוטו ואת ירחיו.
חלפה על פלוטו ב־2015 וצילמה את התמונות הראשונות שלו ושל ירחו כארון.
ג'ונו היא גשושית ששוגרה באוגוסט 2011 לחקור את צדק ונכנסה למסלול סביבו ב־4 ביולי 2016.
NEAR Shoemaker היא גשושית ששוגרה ב־1996 לחקור את ארוס, גוף קרוב ארץ.
הגשושית סיימה את משימתה עם נחיתתה המוצלחת על האסטרואיד ב־12 בפברואר 2001.
סטארדאסט היא גשושית ששוגרה ב־1999 ושמטרתה העיקרית הייתה לאסוף אבק מזנבו של השביט ווילד 2. הגשושית השלימה את משימתה בהצלחה וקפסולה עם דוגמיות מהאבק נחתה חזרה בכדור הארץ ב־2006.
פגיעה־עמוקה היא גשושית ששוגרה ב־2005 לחקור את הרכבו הפנימי של השביט טמפל 1 על ידי ריסוק גשושית קטנה על פניו.
Dawn (שחר) היא גשושית ששוגרה ב־2007 במטרה לחקור את האסטרואידים הגדולים ביותר בחגורת האסטרואידים: וסטה וקרס.
אוסיריס־רקס היא גשושית ששוגרה ב־2016 כדי לחקור האסטרואיד קרוב הארץ 101955 בֵּנוּ, לאסוף ממנו דגימה ולהחזירה לכדור הארץ בשנת 2023.
טלסקופ החלל האבל הוא טלסקופ חלל ששוגר לחלל על גבי מעבורת חלל ב־1990. הטלסקופ שימש ומשמש גם היום לביצוע תצפיות על גלקסיות ותופעות שונות ביקום בו אנו חיים.
תצלומים ששצולמו על ידי האבל היוו חומר ניתוח לאסטרונומים ותאורטיקנים ברחבי העולם ושימשו בסיס לכמה מהתגליות הגדולות של האסטרונומיה במאה ה־20 ובכלל.
הוא משמש לחקר גלקסיות רחוקות.
טלסקופ החלל שפיצר הוא טלסקופ חלל בתחום האור התת אדום.
טלסקופ החלל קפלר שוגר במרץ 2009, ומטרותיו הן גילוי כוכבי לכת חוץ־שמשיים וחקר כוכבים.
טלסקופ החלל ג'יימס וב שוגר לחלל ב־25 בדצמבר 2021 והוא טלסקופ חלל מחזיר אור המתוכנן לתצפיות באור נראה ובאינפרה אדום.
מרכז המבקרים של נאס"א בפלורידה – קייפ קנברל – חוף החלל Cape Canaveral
מרכז החלל על שם קנדי הוא מתקן חלל פעיל, בו עובדים אסטרונאוטים, חוקרים ומהנדסים על משימות החלל הבאות.
חלק מהאנשים העובדים שם, היו בחלל או מתוכננים לטוס לחלל בשנים הקרובות.
במרכז מעבורת החלל פועלים אף אסטרונאוטים פעילים.
מרכז החלל קנדי כולל בתוכו מרכז מבקרים, בו הושקעו מאות מיליוני דולרים, ובו ניתן לראות עמדת שיגור, חלליות, מיצגים ותערוכות בנושא חקר החלל בעבר ובהווה.
במרכז זה שוכנים טילי החלל סטורן V, משגרי החלל הגדולים ביותר שנוצרו אי פעם ושימשו לנחיתה של חלליות האפולו על הירח.
במקום בין היתר, נמצאות אבני ירח אמיתיות שאסטרונאוטים שהיו על הירח הביאו לכדור הארץ.
מנהל נאס"א הוא העומד בראש סוכנות החלל האמריקאית והוא משמש גם כיועץ הבכיר למדעי החלל של נשיא ארצות הברית.
משרדי ההנהלה של נאס"א שוכנים במטה הראשי של נאס"א הממוקם בוושינגטון די.
והם האחראים על כל פעילויות הסוכנות.
מנהלה הראשון של נאס"א היה קית' גלנן ותחת אחריותו אוחדו תעשיות החלל האמריקאיות עד להרכבת סוכנות חלל אחת – נאס"א.
דניאל גולדין היה מנהלה של נאס"א למשך התקופה הארוכה ביותר (9.5 שנים) והוא ידוע בעיקר בטביעת המוטו של תוכנית דיסקברי אותה הוא החל: "זול יותר, מהיר יותר, יעיל יותר".
האדם היחיד שהחזיק במשרת מנהל נאס"א פעמיים הוא ג'יימס פלטשר שחזר לראשות נאס"א לאחר אסון הצ'לנג'ר.
חלק ממנהלי נאס"א (כולל הנוכחי) היו בעברם אסטרונאוטים שטסו במשימות חלל של נאס"א.
סגן (או סגנית) מנהל נאס"א הוא השני בשרשרת הפיקוד של נאס"א.
סגן המנהל מייצג את נאס"א במשרד ההוצאה לפועל של נשיא ארצות הברית, בקונגרס, בפני סוכנויות חלל אחרות ובפני ארגונים שונים.
ב־24 במאי 2009 הודיע הנשיא ברק אובמה על מינויו של צ'ארלס בולדן למנהל נאס"א ועל לורי גארבר כעל סגניתו.
הסנאט האמריקאי אישר את המינויים ב־15 ביולי 2009 ובולדן וגרייבר החלו בתפקידם.
דווה ניומן החליפה את גרבר בשנת 2015. הם שימשו בתפקיד עד לסיום ממשל הנשיא אובמה ב־20 בינואר 2017. ב-5 בספטמבר 2017 מינה הנשיא טראמפ את בריידנסטין למנהל נאס"א.
אולם מינוי אושר לבסוף רק ב-19 באפריל 2018. ב-23 באפריל הושבע והחל כהונתו.
בריידנסטין כיהן עד ל-20 בינואר 2021, עם סיום ממשל טראמפ.
נכון לדצמבר 2025, מנהל נאס"א הוא ג'ארד אייזקמן.
מתקני נאס"א כוללים מרכזי מחקר, מתקני ניסוי, מתקני הרכבה, אתרי שיגור ומרכזי תקשורת המרכיבים יחד את משימת החלל ומתפעלים אותה.
המטה המרכזי של נאס"א שוכן בוושינגטון די.
ושם שוכנים משרדי ההנהלה הראשיים של הסוכנות.
מרכז החלל קנדי (KSC) הוא ככל הנראה המתקן המוכר והמפורסם ביותר של נאס"א.
המרכז מוכר בעיקר ממבנה ההרכבה העצום שבו, שהוא המבנה הרביעי בגודלו בעולם בנפחו, ואשר היה הראשון בעולם עם סיום בנייתו ב־1965. המרכז ממוקם במריט איילנד שבפלורידה, צפונית־מערבית לקייפ קנוורל על חוף האוקיינוס האטלנטי.
במרכז ישנה מסילת רכבת המופעלת על ידי המרכז ועל גביה מועברים חלקי משגרים ולוויינים אל מתקן ההרכבה ואל כני השיגור.
במרכז עובדים כ־13,000 אנשים, כ־2,100 מתוכם עובדי ממשלה והשאר עובדי קבלן.
המעבדה להנעה סילונית (JPL) יחד עם ABMA היו האחראים לשיגור הלוויין הראשון של ארצות הברית – אקספלורר 1 – ב־1958, והייתה אחת מסוכנויות הבת הראשונות של נאס"א.
JPL ממוקמת בעמק סן גבריאל, מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
המעבדה מנוהלת עבור נאס"א על ידי המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
המעבדה אחראית בעיקר על בניית ותפעול משימות חלל לחקר מערכת השמש אך היא אחראית גם על מספר משימות הפועלות ממסלול סביב כדור הארץ.
JPL מפעילה את רשת חלל עמוק.
מרכז טיסות החלל מרשל (MSFC) הוא אחד המרכזים הגדולים של נאס"א.
המרכז היה אחראי על פיתוח משגר הסטורן 5 ועל פיתוח מערכות ההנעה של מעבורות החלל.
כמו כן הוא היה אחראי על תפעול ספייסלאב, אימון צוותים למשימות מעבורות החלל ותכנון והרכבת תחנת החלל הבינלאומית.
המרכז ממוקם ברדסטון ארסנל, אלבאמה.
מרכז המחקר איימס (ARC) הוקם ב־1939 כמרכז מחקר עבור NACA והיה המרכז השני שעבר לאחריות נאס"א עם הקמתה.
המרכז ממוקם בעמק הסיליקון שבקליפורניה.
המרכז אחראי על תפעולם של מספר משימות חלל של נאס"א, מחשבי-העל של נאס"א, והיא מובילה במחקר בתחום האסטרוביולוגיה.
המרכז מפעיל גם את מנהרות הרוח הגדולות ביותר בעולם.
מרכז המחקר לנגלי (LaRC) הוא המרכז הוותיק ביותר בשרות נאס"א.
LaRC עוסקת בעיקר במחקר אווירונאוטיקה אך היא הייתה גם אחראית על בחינת רכב הנחיתה של החללית אפולו ועל מספר משימות חלל נוספות.
המרכז הוקם ב־1917 ופעל עבור NACA עד להקמת נאס"א ב־1958. במרכז מצויים יותר מ־40 מנהרות רוח המשמשים לביצוע מחקר אווירונאוטי.
מרכז החלל ג'ונסון (JSC) הוא המרכז של נאס"א האחראי על הכשרת אסטרונאוטים, ניהול ובקרה למשימות החלל המאוישות של נאס"א.
המרכז ממוקם סמוך ליוסטון, טקסס ויש בו למעלה מ־100 מבנים.
המרכז מכונה "מרכז הבקרה" (Mission Control) על שם מרכז הבקרה לטיסות החלל המאוישות הממוקם בו.
רשימה מורחבת של מתקני נאס"א
נַאנְט , הידועה בכינויה "עיר הדוכסים", היא העיר הגדולה במערב צרפת, והשישית בגודלה במדינה.
היא יושבת על הנהר לואר לא הרחק משפכו לאוקיינוס האטלנטי.
נאנט היא בירת חבל פיי דה לה לואר ("ארצות הלואר"), ובירתו של מחוז הלואר האטלנטי.
בין המפורסמים בבני העיר: הסופר ז'ול ורן, נולד בשנת 1828.
נאנט יושבת על שתי גדותיו של נהר הלואר, בנקודה בה מתמזגים בו נהרות האֵרדר והסֵבר נאנטז, והיא מרוחקת כ-55 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי.
נאנט מחולקת ל-11 שכונות, 9 מהן על הגדה הימנית (הצפונית) של הלואר, אחת בגדה השמאלית, ואחת על האי נאנט (Ile de Nantes).
מרכז העיר ההיסטורי שוכן במקום שבו הנהר ארדר נפגש עם הלואר, שבחלקו יובש במאה ה-20. במזרחו של אזור זה נמצאים תחנת הרכבת של נאנט, הגן הבוטאני וטירת דוכסי ברטאן (Château des ducs de Bretagne) שנבנתה ב-1207, ובמערבו כיכר גראלן (Place Graslin) ובה משכן האופרה של נאנט (1788).
מרכז-העצבים של העיר הוא כיכר המסחר (Place du Commerce) שהיא גם הצומת המרכזי של כל סוגי התחבורה הציבורית העירונית: האוטובוסים והרכבת הקלה.
במקור נוסדה העיר על ידי שבט קלטי בשם נמנטי (Namneti) בסביבות שנת 70 לפני הספירה.
בהמשך נכבשה על ידי יוליוס קיסר בשנת 56 לפני הספירה, וניתן לה השם "פורטוס נמנטוס".
העיר נכבשה עוד על ידי הסקסונים בסביבות 285 לספירה, הפרנקים בסביבות 500 לספירה, הברטונים במאה ה-6 וה-7, והנורמנים ב-846. בשנת 937 אלן בארב-טורט, נכדו של המלך האחרון של בריטָני - אשר גורש על ידי הנורמנים, סילק אותם מהשטח וייסד את דוכסות ברטאן, אשר ב-1532 סופחה על ידי ממלכת צרפת.
ב-14 באפריל 1434 החלה בניית הקתדרלה של העיר - קתדרלת סן פייר וסן פול - בסגנון גותי, שנמשכה לתוך המאה ה-17. ב-28 בינואר 1972 ניזוקה הקתדרלה קשות משרפה, דבר שהוביל לשחזור יסודי של המבנה.
בשנת 1598, בטירת דוכסי ברטאן, חתם המלך אנרי הרביעי על צו המעניק חופש פולחן דתי לפרוטסטנטים.
הצו נודע בשם "האדיקט של נאנט".
במאה ה-20 וה-21 נמשכה המחלוקת הפוליטית באשר לשיוכה של העיר, ושל המחוז כולו, לברטאן.
מאז המאה ה-20 אין העיר שייכת עוד מנהלית לחבל ברטאן, כי אם היא בירתו של חבל פיי דה לה לואר.
עם זאת סמליה כולם מאזכרים את סמל ברטאן, ורבים מתושביה הם בעלי זהות ברטונית.
קהילה יהודית התקיימה בעיר במאה ה-13, עד שגורשה עם שאר יהודי ברטאן ב-1236. במאה ה-16 התחילו להתיישב בעיר משפחות מפורטוגל, מצאצאי אנוסים.
בית הכנסת בעיר הוקם ב-1870. על פי מפקד שערך ממשל וישי ב-1942 בימי מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 531 יהודים, וכעבור שנה מספרם ירד לעשרות בודדות.
לאחר המלחמה הגיעו לעיר משפחות יהודיות מצפון אפריקה, וב-1969 התגוררו בעיר כ-500 יהודים.
נאנט היא נמל-נהר חשוב, המקבץ על הלואר את הסחר האטלנטי אל- ומפנים הארץ ויחד עם ממשיכו בעיירה סן-נאזר, ממערב לנאנט, הוא מהווה את הנמל הרביעי בגודלו בצרפת, ועוברים בו מעל 34 מיליון טונות סחורות מדי שנה.
נאנט היא המרכז המסחרי והתעשייתי של חבל ארצות הלואר.
היא בולטת בהיותה עיר-הולדתם של מוצרי מזון מפורסמים כדוגמת הביסקוויטים פתי בר (1886), וה"עוגה הננטזית" המתקתקה.
כמו כן, העיר היא מרכז חשוב של פירות ים.
הערים התאומות של נאנט הן:
נאנסי היא עיר בחבל גראנד אסט שבצפון-מזרח צרפת.
משמשת בירת מחוז מרט ומוזל.
הסימנים המוקדמים ביותר להתיישבות בעיר הם משנת 800 לפנה"ס.
המתיישבים הראשונים נמשכו לאזור ככל הנראה בשל ברזל שהיה קל יחסית לחציבה במקום, ונקודת מעבר רדודה בנהר מרט שבה היה קל יחסית לצלוח אותו.
ב-1050 בנה במקום ז'ראר, דוכס לורן, עיירה מבוצרת שנקראה אז נאנסיאקום.
במאה ה-13 נבזזה העיר על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובהמשך נבנתה מחדש מאבן, ככל שגברה חשיבותה כבירת דוכסות לורן.
שארל הראשון, דוכס בורגונדיה הובס ונהרג בקרב נאנסי ב-1477.
אחרי מותו ב-1766 של סטניסלאב לשצ'ינסקי, שהיה דוכס לורן מ-1738 ולפני-כן מלך פולין, הפכה הדוכסות לפרובינציה צרפתית, שנאנסי נותרה בירתה.
כשנוצר חבל לורן במחצית המאה ה-20, הוחלפה הבירה במץ.
ב-1790, במהלך המהפכה הצרפתית, התרחש בנאנסי מרד, ולאחר שהוטל מצור על העיר, המורדים נורו או נעצרו.
במלחמת העולם השנייה נכבשה נאנסי על ידי המשטר הנאצי.
העיר שוחררה על ידי הארמייה השלישית של ארצות הברית בספטמבר 1944, בקרב נאנסי, במהלך המערכה בלורן.
בשנת 1286 רכשו יהודים בית קברות בכפר הסמוך לנאנסי, לקסו Laxou (החל מהמאה ה-20 הוא הפך לאחד הרבעים של העיר נאנסי).
יישוב יהודי בעיר עצמה התקיים בנאנסי מאמצע המאה ה-14 ועד לגירוש היהודים מדוכסות לורן בשנת 1477. הקהילה התחדשה זמנית באמצע המאה ה-16, ולאחר מכן חדלה להתקיים עד ראשית המאה ה-18 תחת הדוכסות של לאופולד דוכס לוריין.
בשנת 1790 נחנך בית הכנסת של קהילת יהודי נאנסי.
בעקבות המהפכה הצרפתית, בשנת 1808 תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה הראשון הוקמה הקונסיסטוריה המחוזית של יהודי נאנסי.
בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי צרפת, מנתה הקהילה היהודית בנאנסי כ־3,800 נפש.
בזכות אדוארד ויגנרון, ראש שירות הזרים בתחנת המשטרה המרכזית בנאנסי, סגנו פייר מארי ואנשיהם חולצו יותר מ־350 מתוך 385 היהודים שאוימו ישירות בעיר נאנסי במסגרת האקציה הראשונה שערכו הנאצים בעיר.
על כך העניק יד ושם לכל אחד מהם את אות חסיד אומות העולם.
החל מ-2020 רב העיר הוא החזן והזמר הרב שמואל שפירו.
הכיכר המרכזית בעיר, כיכר סטניסלאס (על שם סטניסלאב לשצ'ינסקי), וכן הכיכרות הסמוכות לה, כיכר קרייר וכיכר אליאנס, הוכרו ב-1983 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
נָאנְשָׁאן (בסינית: 南山; בפין-יין: Nánshān) הוא רובע בתת-המחוז העירוני שֶׁנְגֶ'ן בדרום מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
הרובע משתרע על פני 185.5 קמ"ר בדרום-מערב שנג'ן ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-1.796 מיליון תושבים.
הרובע ממוקם בחלק הדרומי של וגובל ברבעים בָּאוֹ'אָן, לוֹנְגְחְווָה, פֿוּטְייֵן מצפון-מערב, מצפון-מזרח ומדרום-מזרח בהתאמה ובים סין הדרומי מדרום.
בנאנשאן גרים רוב הזרים של שנג'ן, ככל הנראה בשל העובדה שממוקמים שם שלושה בתי ספר בינלאומיים.
רובע נאנשאן מחולק לשמונה תתי-רבעים (街道/Jiēdào):
נאנסי עג'רם היא זמרת לבנונית נוצרייה.
נוסף על פרסומה הרב במדינות ערב, מופיעה עג'רם גם בארצות הברית ובאירופה ובעבר פרסמה את חברת קוקה-קולה בקרב הציבור הערבי.
עג'רם נולדה ברובע אשרפייה של העיר ביירות למשפחה נוצרית אורתודוקסית.
היא הבת האמצעית במשפחה ולה אח שחקן ואחות.
בשנת 1994, בגיל 11, הופיעה לראשונה בתחרות הכישרונות הצעירים הלבנונית "נוג'ום אלמוסתקבל" ("כוכבי העתיד") וזכתה במקום הראשון.
בשנת 1998 הוציאה עג'רם את אלבומה הראשון "מחתאגה לכ" (זקוקה לך), בגיל 15. כעבור שלוש שנים, בשנת 2001, הוציאה את הסינגל "שיל עיונכ עני" (תעיף ממני ת'עיניים).
שני התקליטים הצליחו, אם כי לא הצלחה מסחררת.
מתחילת הקריירה שלה ועד שנת 2003 שימש אביה בתפקיד אמרגנה, אז הוחלף באמרגן ג'יג'י למארה.
תחת ניהולו הקליטה עג'רם את האלבום "יא סלאם" (כמה טוב) שזכה להצלחה רבה, במיוחד הסינגל "אחצמכ אה" (אכן לועגת לך) אשר הופק עבורו וידאו קליפ בהשראת הסרטים הערבים הישנים.
בקליפ משחקת עג'רם בעלת בית קפה המפלרטטת עם לקוחותיה.
בשנת 2004 הוציאה את הסינגל "אה ו-נוס" (כן, ועוד איך) מתוך אלבום מצליח הנושא את אותו השם.
בשנת 2006 הוציאה עג'רם את אלבומה "יא טבטב ודלע" שזכה להצלחה רבה ברחבי העולם הערבי ומכיל שירים במספר ניבים של השפה הערבית (ניב לבנוני, מצרי, ואף הניב המדובר במפרץ הפרסי).
בעקבות הצלחתו הגדולה של האלבום הפכה עג'רם לזמרת פופ-ערבי מוערצת.
על אף הצלחתה הכבירה ישנם חוגים אסלאמיים המתנגדים לה בטענה שלבושה חשוף והתנהגותה לא צנועה.
ב-2007, לפני אחת מהופעותיה במצרים, קיבלה הזמרת מכתב איומים שקרא לביטול הופעתה ודרש ממנה לעזוב את המדינה תוך איום על חייה.
עג'רם קיימה את ההופעה אך אסרה על נוכחות צלמים מטעמי בטיחות ולבשה שכפ"ץ מוגן ירי תחת שמלתה.