tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפגזה האחרונה הייתה כנראה הפגז האחרון של 16 אינץ' שנורה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה, מסצ'וסטס הפליגה שוב למעגן הצי פוגט סאונד לשיפוץ; לאחר השלמתו, היא עזבה ב-28 בינואר 1946 ופעלה מול חופי קליפורניה לפני שיצאה לכיוון המפטון רודס דרך תעלת פנמה.
לאחר שהגיעה ב-22 באפריל, מסצ'וסטס הוצאה משירות ב-27 במרץ 1947 ונכנסה לצי העתודה האטלנטי; היא נמחקה מרשימות הצי ב-1 ביוני 1962, אך לא נגרטה.
במקום זאת, אוניית המערכה ניתנה לוועדת הזיכרון של מסצ'וסטס ב-8 ביוני 1965 כדי להפוך לספינת מוזיאון ב-Fall River, מסצ'וסטס; מאז היא ממוקמת ב"Battleship Cove".
עבודות הבנייה באלבמה, האונייה הרביעית והאחרונה בסדרת דקוטה הדרומית, החלו ב-1 בפברואר 1940 במעגן הצי של נורפוק עם הנחת השדרית.
היא הושקה ב-16 בפברואר 1942 והוזמנה לשירות שישה חודשים לאחר מכן, ב-16 באוגוסט.
אלבמה הפליגה בניסויי הים שלה ממפרץ צ'ספיק ב-11 בנובמבר, שהגיע לשיאו במפרץ קאסקו, מיין.
תיקונים קלים בוצעו בנורפוק, ולאחר מכן חזרה הספינה הגדולה למפרץ קאסקו כדי לבצע תרגילי אימון עם אחותה, דקוטה הדרומית.
החל ממרץ 1943, אלבמה שובצה בצי הבית הבריטי, והוטל עליה תפקידי ליווי שיירות בנתיב לברית המועצות.
היא שוחררה מהחובות הללו ביולי כדי שתוכל לחזור לנורפוק לשיפוץ קצר באוגוסט.
מאוחר יותר באוגוסט יצאה אלבמה לזירת האוקיינוס השקט; הספינה הוקצתה ל במהלך המבצעים האמפיביים באיי גילברט, במיוחד קווג'לין בתחילת 1944. במהלך הלילה של 21 בפברואר 1944, תותחי 5 אינץ' של אלבמה ירו לעבר מטוסים יפניים באזור.
הספינה הסתובבה לכיוון המטוסים היפנים על מנת לירות עליהם טוב יותר, אך הצריח האחורי ביותר היה מוסתר מאחורי מרכב באמצע הספינה.
התותחן בצריח האחורי ביותר עקף בטעות את מנגנון הבטיחות שמנע מהתותח לירות בנסיבות אלה, וכאשר התותח ירה, הוא פגע בצריח ה-5 אינץ' שלפניו.
בתקרית נהרגו חמישה גברים ו-11 נפצעו; חקירה העלתה כי מתג העקיפה היה פגום ונוטה לפעול בשוגג.
אלבמה הפילה את המטוס היפני הראשון שלה בחודש שלאחר מכן, במרץ 1944. הספינה ביצעה פעולות הגנה נגד מטוסים במהלך קרב ים הפיליפינים ביוני 1944. לאחר מכן, היא הצטרפה לספינות קרב אחרות שסיפקו תמיכה בירי לכוחות הקרקע באיי מריאנה.
היא שובצה לכוח משימה 34 במהלך קרב מפרץ לייטה באוקטובר 1944. בתחילת 1945, אלבמה חזרה לעבודות תיקון ושיפוץ במעגן הצי פוגט סאונד; העבודה כללה בעיקר שיפורים בתותחים ובציוד המכ"ם שלה.
בתחילת מאי חזרה הספינה לפעילות הצי.
הוטל עליה לספק תמיכה נגד מטוסים לקבוצות נושאות המטוסים המהירות שפתחו בתקיפות אוויריות באי הראשי היפני קיושו.
ביולי 1945 היא הפגיזה מספר אזורים ביפן, כולל קמאישי ב-14, היטאצ'י ב-18, והממאצו ב-29 וב-30. אלו התבררו כפעולות ההתקפיות האחרונות שלה במלחמה.
תפקידה האחרון ב היה לסייע בהנחתת כוחות הכיבוש ביפן, ולאחר מכן היא יצאה לארצות הברית.
ב-9 בינואר 1947, אלבמה הוכנסה לצי המילואים בברמרטון, וושינגטון, שם נשארה עד 1 ביוני 1962, אז נמחקה מרשימת הצי.
אלבמה הועברה ל-USS Alabama Battleship Commission, אשר רכשה את הספינה על מנת להפוך אותה לאנדרטה.
היא נגררה החוצה מברמרטון ב-2 ביולי 1964, למוביל, אלבמה, שם היא מתגוררת כיום כספינת מוזיאון, האטרקציה העיקרית של פארק הזיכרון לספינות הקרב.
ב-26 ביולי 1954 הזמין יו"ר מועצת מאפייני הספינות הצעת הסבה לאוניות מסדרת דקוטה הדרומית.
הוגשה בקשה להגביר את מהירות הספינות ל-31 קשר לפחות.
לשם כך, צוות התכנון החליט להסיר את הצריח האחורי ולהשתמש במשקל ובשטח שנצברו כדי להתקין סט של טורבינות קיטור משופרות או סט של טורבינות גז.
כל אחת מהמערכות תצטרך לייצר לפחות 256,000 כוחות סוס (190 מגה-ואט) - הדרישה המינימלית להשגת 31 קשר בדקוטה הדרומית.
למרבה הצער, זה חייב שינויים בצורת גוף הספינה, במיוחד בחלק האחורי של הספינה.
נדרשו גם מדחפים גדולים יותר, וכל ארבעת הצירים היו צריכים להיבנות מחדש לחלוטין כדי להתאים את השינויים.
ההערכות לפרויקט הגיעו ל-40,000,000 דולר לספינה, וזה לא כלל את עלות ההפעלה מחדש של הספינה ושדרוגים למערכות החשמל והקרב שלה.
כתוצאה מכך, תוכנית ההמרה בוטלה.
אוניות המערכה מסדרת מונטנה היו אוניות מערכה שאמורות היו לרשת את אוניות המערכה מסדרת איווה בצי האמריקאי, אך לא נבנו מעולם.
אוניות המערכה תוכננו להיות גדולות, כבדות, משוריונות וחמושות יותר מקודמותיהן, אך גם איטיות יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה אושרה בנייתן של חמש אוניות מהסדרה.
למרות זאת, שינויים בעדיפויות במהלך המלחמה הובילו לביטול הבנייה עוד לפני שהחלה.
האוניות מסדרת מונטנה היו אוניות המערכה האחרונות שאושרו לבנייה בארצות הברית.
החימוש המיועד שלהם היה שנים עשר תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) Mark 7 בארבעה צריחים בעלי 3 תותחים, בניגוד לתשעה תותחים Mark 7 בשלושה צריחים שהיו בסדרת איווה.
בניגוד לשלוש הסדרות הקודמות של אוניות מערכה, הסדרה מונטנה תוכננה ללא הגבלות כלשהן ממגבלות האמנה.
עם יכולת מוגברת נגד מטוסים ושריון עבה משמעותית בכל התחומים, אוניות הסדרה מונטנה היו אוניות המערכה האמריקאיות הגדולות, המוגנות ביותר והחמושות ביותר אי פעם.
הם גם היו הסדרה היחידה שהתחרתה באוניות המערכה מסדרת יאמטו של האימפריה היפנית מבחינת הדחק.
עבודת תכנון ראשונית עבור סדרת מונטנה החלה לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
שני כלי השיט הראשונים אושרו על ידי הקונגרס בשנת 1939 בעקבות אישור החוק הימי משנת 1938. המתקפה על פרל הארבור עיכבה את בניית הסדרה מונטנה.
הצלחת נושאות המטוסים בקרב ים האלמוגים ובמידה רבה יותר, בקרב מידוויי, הפחית את הערך הנתפס של אוניית המערכה.
כתוצאה מכך, הצי האמריקני בחר לבטל את הסדרה מונטנה לטובת נושאות מטוסים נחוצות יותר וכן ספינות אמפיביות ונגד צוללות.
מכיוון שאוניות המערכה מסדרת איווה היו רחוקות מספיק בבנייה והיה צורך בדחיפות לפעול לצד נושאות המטוסים מסדרת אסקס, הזמנותיהן נשמרו, מה שהפך אותן לאוניות המערכה האחרונות של הצי האמריקאי שהוזמנו.
במהלך התקופה שבין המלחמות, הצי האמריקני דאג בעיקר ליריבו באוקיינוס השקט, הצי הקיסרי היפני.
מערכת הגבלת הנשק הימי הבינלאומי שיזם הסכם הצי של וושינגטון ב-1922 העניקה לצי האמריקני עליונות על פני יפן במונחים של טונאז' כולל.
לאחר שפג תוקפה של הגבלת הבנייה בת עשר השנים שהוטלה על ידי אמנת וושינגטון, החל הצי האמריקני לבנות את אוניות המערכה המהירות מסדרת קרוליינה הצפונית ב-1937 כדי להחליף אוניות שנבנו לפני מלחמת העולם הראשונה, שהתיישנו עד אז.
חוק וינסון השני של 1938 הוסיף עוד שתי אוניות לסדרת דקוטה הדרומית; הוא גם אישר בניית שתי אוניות מערכה נוספות שטרם תוכננו.
הצי האמריקני כבר החל בעבודת תכנון על ממשיכי דרכם של דקוטה הדרומית בשנת 1937, שעתידה הייתה להפוך לסדרת איווה; הצי חיפש אוניות גדולות ומהירות יותר שיעברו ביעילות את מגבלת 35,000 טון ארוך (36,000 טון) על עקירת ספינות קרב שהוטלה על פי מערכת אמנת וושינגטון.
מכיוון שיפן כבר סירבה לציית לתנאי הסכם הצי השני של לונדון, המעצמות הימיות הגדולות האחרות שחררו את ההגבלות על תכנוני אוניות מערכה חדשות משלהן.
ב-31 במרץ 1938 החליפו ארצות הברית, בריטניה וצרפת טיוטות המציינות שהם יסכימו להגדיל את מגבלת ההדחק ל-45,000 טון ארוך (46,000 טון).
כאשר מתכנני הצי האמריקני עבדו על הצעות לאוניות החדשות, צצו שני תכנונים נפרדים: גרסה אטית יחסית, חמושה ומשוריינת בכבדות, וכלי שיט הרבה יותר מהיר, אך עם חימוש קל יותר, שנועד בעיקר לתפוס סיירות יפניות ולהתמודד עם אוניות מערכה מהירות מסדרת קונגו.
הסוג האחרון, שבסופו של דבר הופיע בעיקרו כאוניית דקוטה הדרומית משופרת, היה מסוגל להגיע למהירות של 33 קשרים (61 קמ"ש), אך העבודה על הראשונה נמשכה במקביל.
המועצה הכללית התכוונה שזה יהפוך לדור הבא של אוניות המערכה מסוג סטנדרטי, שהיה אמור להיות מוגדר לאוניות במשקל 45,000 טון החמושות ב-12 תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ), ומסוגלות להגיע למהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש), אותה מהירות כמו אוניות דקוטה הדרומית.
עד 1939, התברר להנהגת הצי שהמלחמה מתקרבת, ולכן הצורך באוניות חדשות הפך להיות דחוף.
תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, ובמיוחד נפילת צרפת ביוני 1940 רק הגבירו את הלחץ להאיץ את בנייתן של ספינות מלחמה חדשות.
במסגרת תוכנית שנת הכספים של 1941, אושרו אוניות המערכה השלישית והרביעית מסדרת איווה, אך במאי נוספו לתוכנית עוד שתי אוניות.
אלו היו אמורות להיבנות לפי התכנון הבא של אוניית המערכה, אבל מזכיר הצי, פרנק נוקס, החליט שאלו צריכות להיות אוניות נוספות מסדרת איווה כדי להאיץ את הייצור.
למרות שהעיצוב של 33 קשרים נבחר עבור סדרת איווה, היה ברור להנהגת הצי כי אלו יהיו חריגים לדוקטרינת הצי הרגילה, וכי חזרה לאוניית מערכה במהירות של 27 קשרים תהיה בתכנון הבא.
השיקול העיקרי לסדרה החדשה הזו היה הפיתוח של הפגז חודר שריון הסופר-כבד במשקל 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) שפותח במהלך בניית סדרת קרוליינה הצפונית.
שיטות תכנון סטנדרטיות קבעו שאוניות מערכה צריכות להיות חסינות מפני תותחים בקליבר שלהן בטווחי קרב צפויים, אך לפגזים הסופר-כבדים החדשים היה כוח חודר טוב יותר באופן משמעותי מאשר פגזים ישנים וקלים יותר.
אף אחד מהעיצובים הקיימים, מקרוליינה הצפונית ועד איווה, לא היה יכול לעמוד נגד הפגז במשקל 2700 פאונד, והמועצה הכללית רצתה שהעיצוב הבא יהיה מוגן טוב יותר.
הם ביקשו הצעות ממשרד הבנייה והתחזוקה (C&R) שתואמות למגבלה של 45,000 טון, חמושות בשנים עשר תותחי 16 אינץ', ובעלי יכולת 27 קשר.
C&R הגיב בתחילה עם עיצוב שכותרתו "BB 65A", שהשתמש בדקוטה הדרומית כקו בסיס, אך הגדיל את האורך כדי להכיל את צריח הסוללה הראשי הרביעי.
התפוסה כבר הייתה מעבר למגבלה של 45,435 טון ארוך (46,164 טון), והאונייה הייתה מוגנת רק מפני פגז ה-AP במשקל 2,250 פאונד (1,020 ק"ג).
צוות התכנון העריך שידרשו יותר מ-2,000 טון ארוך (2,032 טון) כדי להגן על האונייה מפני הפגזים הכבדים יותר.
גרסה שנייה, "BB 65B" החליפה 12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/47 קליבר חדשים במקום עשרים תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר הקיימים עבור סוללות החימוש המשני שלה, אך זה הגדיל את התפוסה עוד יותר.
זוג עיצובים אחר, "BB 65C" ו-"65D", אימצו שלושה צריחי סוללה ראשיים מרובעים במקום ארבעה צריחים משולשים, שהיוו כ-1,600 טון ארוך (1,626 טון) של חיסכון במשקל.
הזוג האחרון הזה שיקף את הסט הראשון בשימוש בחימוש משני 5 אינץ' ו-6 אינץ'.
כל העיצובים הללו היו מוגנים רק מפני הפגז של 2,250 ק"ג, אך מכיוון ש-"C" ו-"D" היו מתחת לגבול התפוסה, C&R ניסו להשתמש במשקל החופשי כדי לחזק את השריון שלהם בעיצוב "BB 65E".
הם הבינו שלמרות שניתן לשפר את הסיפון כדי לספק אזור צר יחסית של חסינות מפני אש צוללת, חיזוק חגורת השריון כדי להגן מפני הפגז הכבד יותר יגדיל את התפוסה עד ל-55,000 טון ארוך (56,000 טון).
אף אחת מההצעות הראשוניות לא נחשבה מקובלת, והיו חששות לגבי כדאיותם של הצריחים המרובעים.
הוצעו תותחים אחרים, החל מתותחי 18 אינץ' (457 מ"מ) לתותחים ניסיוניים בקוטר 16 אינץ'/56 קליבר.
C&R סיפקה סדרה נוספת של מחקרים שהחלה ב-"65F".
כמה מההצעות הללו ערכו ניסויים עם צריחים מרובעים, משולשים וכפולים מעורבים עבור עשרה או אחד עשר תותחים כדי לחסוך במשקל אך עדיין להגדיל את כוח האש על פני סדרת דקוטה הדרומית עם תשעה תותחים.
הצעה אחת, "65J", הציעה לאמץ אונייה עם 14 תותחי 356 מ"מ שתהיה מוגנת היטב מפני פגז חודר שריון במשקל 2,700 פאונד.
תותח ה-18 אינץ' נשלל לאחר שמחקר תכנון הראה שניתן להרכיב רק שישה מהתותחים בתוך מגבלת ההדחק של 45,000 טון.
עד ספטמבר 1939, נבחרה אחת מהגרסאות של עשרה תותחים, שנשאה שני צריחים משולשים קדימה וצריח מרובע מאחור.
פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שינתה באופן קיצוני את האילוצים שהוטלו על C&R.
שאר המגבלות שהוטלו על ידי אמנות וושינגטון ולונדון הוסרו כעת לחלוטין; האונייה החדשה הוגבלה כעת רק על ידי הגבלות לוגיסטיות של תשתית ימית קיימת, ובעיקר תעלת פנמה ומבדוקים יבשים זמינים.
כתוצאה מכך, היה צורך להגדיל את המבדוק היבש מספר 4 של המספנה והאוניות יצופו החוצה במקום ההשקה באופן הרגיל.
באוקטובר, המועצה הכללית ביקשה תכנונים חדשים של אוניות עם 12 תותחים שיהיו משוריינות דיים, אשר על פי הערכות יכלו להיבנות בהדחק של כ-50,000 טון ארוך (51,000 טון).
המחלקה לתכנון ראשוני ב-C&R הגיבה בתכנון באמצע ינואר 1940 שעמד במידה רבה בדרישות המועצה הכללית, אך התפוסה נקבעה על 51,500 טון ארוך (52,300 טון).
אופציה להחליף את התותחים הסטנדרטיים של 5 אינץ'/38 קליבר בתותחים ארוכי קנה של 5 אינץ'/54 קליבר תוסיף כ-2,000 טונות ארוכים (2,032 טון) לאוניות.
במהלך ישיבה ב-16 בפברואר 1940, ביקשה המועצה סדרה חדשה של הצעות.
אלה כללו גרסה שונה של סדרת איווה עם תשעה תותחים שהייתה איטית יותר בשני קשרים אך מוגנת טוב יותר, גרסה מוגדלת של איווה ששמרה על מהירות 33 קשרים אך הדחק של 53,500 טון ארוך (54,400 טון), וכמה עיצובים של שנים עשר תותחים עם מהירויות הנעות בין 28 ל-33 קשרים.
כל העיצובים הללו היו חמושים בתותחי 16 אינץ'/50 קליבר, והיו מוגנים היטב מפני הפגז הסופר-כבד.
בדיונים בחודש מרץ התקבלה ההחלטה לחזור לחגורת השריון החיצונית, מאחר שחגורות השריון הפנימיות של סדרות דקוטה הדרומית ואיווה היו קשות יותר להתקנה ולתיקון במקרה של נזקי קרב, והחיסכון במשקל הנלווה לכך כבר לא שינה עכשיו כשמגבלות ההדחק נעלמו.
שני עיצובים נוספים תוכננו ביוני: 65-9 ו-10–65, שהיו אוניות עם מהירות של 28 קשרים.
ביולי, ההנהגה הבכירה של הצי עדיין לא יכלה להסכים על סדרי עדיפויות בתכנון, וחלקה בחריפות בנקודות החל ממהירות מרבית ועד לעלות והאתגרים הלוגיסטיים של העיצובים הגדולים יותר.
מועצת המנהלים ביקשה סבב נוסף של תכנונים מ-Preliminary Design, שהגיב עם אוניות עם תשעה, עשרה ושנים-עשר תותחים שכללו, שוב, גרסאות איטיות ומהירות.
המועצה בחרה לבסוף את אחד מהעיצובים, "BB 65-5A", שהיה חמוש ב-12 תותחים בהדחק של 57,500 טון ארוך (58,400 טון)ומהירות של 28 קשרים.
המועצה הגישה את העיצוב לנוקס, שאישר אותו ב-19 באוגוסט.
האוניות לא עברו בשלב זה לשלב הבנייה, ועבודות התכנון נמשכו.
מכיוון שאוניות המערכה שהיו מקבלים את מספרי גוף ה-BB-65 וה-BB-66 הוקצו לסדרת איווה, העיצוב הבא סומן "BB 67-1".
תכנון זה קיצר את גוף האונייה ל-880 רגל (270 מטר), ככל הנראה לשמור על האורך בגבולות המסלולים החדשים שנבנו במספנת הצי בנורפוק ובמספנת הצי בפילדלפיה.
שיפורים איטרטיביים נוספים של פריסת השריון הניבו את "BB 67-2", שהיה לו תפוסה מופחתת מעט של 59,700 טון ארוך (60,700 טון).
גרסה זו שילבה חגורת שריון תחתונה פנימית שסיפקה הגנה נוספת מפני פגיעות פגזים תת-מימיות.
עבודת הפרטים על התכנון נמשכה גם בשנת 1941, שכללה החלפת הסוללה המקורית של תותחי נ"מ קלים, שהיו אמורים להיות תותחי 1.1 אינץ' (28 מ"מ) הבלתי יעילים בתותחי בופורס 1.6 אינץ' (40 מ"מ).
הזרקורים אורגנו מחדש, מדי הטווח של הניווט הוסרו, ואורך גוף האונייה הוגדל מעט ל-890 רגל (270 מטר).
שינויים אלו סיפקו חיסכון נוסף במשקל שאפשרו את הרחבת סיפון הפצצות מאחור, ושיפורים בסוללת הנ"מ הקלה.
הדירקטוריון תכנן לבנות ארבע אוניות לפי התכנון החדש, שיהוו פלגת אוניות מערכה אחת, אך חמש אושרו על ידי חוק הצי ב-19 ביולי 1940. העבודה נועדה להתחיל מאוחר יותר באותה שנה, אך מחסור בפלדה הדרושה גרם לעיכובים.
העבודה על תאי השיט החדשים של תעלת פנמה הופסקה גם ב-1941, גם בגלל מחסור בפלדה עקב שינוי סדרי העדיפויות האסטרטגיים והחומריים.
עיצוב החוזה הסופי הוצא ביוני 1942. הבנייה אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית ותאריך ההשלמה הצפוי הוערך איפשהו בין 1 ביולי ל-1 בנובמבר 1945.
באוקטובר 1942 שוב עוכבה העבודה על האוניות בשל הזמנת כשמונים משחתות, שהיו נחוצות מאוד עבור הקרב על האוקיינוס האטלנטי נגד הצוללות הגרמניות שפשטו על שיירות האספקה לבריטניה.
עבודה נוספת על התכנון נמשכה בשנת 1942, כולל עבודות פירוט על סוללות הנ"מ שיישאו.
לשכת הספינות הציע כי ניתן להגדיל את עובי סיפון השריון, אך שינויים אלו לא נמשכו.
כל חמש האוניות בוטלו בסופו של דבר ב-21 ביולי 1943, מכיוון שסדרי העדיפויות הייצור השתנו באופן מכריע לכיוון נושאות מטוסים, משחתות וצוללות.
הזמן המושקע בחידוד התכנון של סדרת מונטנה לא היה לגמרי בזבוז, שכן סידור מערכת ההנעה שונה עבור נושאות המטוסים מסדרת מידוויי.
כפי שהוזמנו, האוניות מסדרת מונטנה היו באורך 890 רגל (270 מטר) בקו המים ואורך כולל של 921 רגל 3 אינץ' (280.80 מטר).
בקו המים, הרוחב שלהם הייתה אמורה להיות 115 רגל (35 מטר), אך הרוחב המרבי שלהם גדל ל-121 רגל 2 אינץ' (36.93 מטר).
הגובה המטצנטרי של האוניות היה 8.2 רגל (2.5 מטר).
הצוות הצפוי שלהם היה אמור לכלול 115 קצינים ו-2,240 מלחים; הוא היה אמור להתרחב ל-189 קצינים ו-2,789 מלחים בזמן ששימשו כאוניית דגל.
העיצוב של מונטנה חולק מאפיינים רבים עם הסדרות הקודמות של אוניות מערכה אמריקאיות מהירות החל מסדרת קרוליינה הצפונית, כגון חרטום בולבוסי, תחתית משולשת מתחת למצודה המשוריינת, ושקעים תאומים שבהם שוכנו הצירים הפנימיים.
המבנה הכולל של מונטנה עשה שימוש נרחב בריתוך לחיבור לוחות מבניים ושריון הומוגני, מה שחסך משקל בהשוואה למסמור מסורתי.
כמו כל העיצובים של ארצות הברית בין המלחמות, למונטנה היה סיפון ראשי שטוח שהתרחב בתלילות בחרטום כדי להפחית את כמות המים שחדרה בים סוער.
סדרת מונטנה הייתה אמורה לשאת שלושה מטוסים לסיור ולאיתור ירי.
הם היו אמורים לפעול מתוך מעוט על זנב האונייה, כפי שהיה סטנדרטי עבור עיצובי אוניות מערכה אמריקאיות של התקופה.
מפעל ההנעה של סדרת מונטנה היה מורכב משמונה דוודים דו-תופים של Babcock & Wilcox עם לחץ קיטור של 565 PSI (3,900 קילו-פסקל) וטמפרטורת קיטור של 850°F (454°C).
הדוודים סיפקו קיטור לארבע טורבינות קיטור עם הילוכים, שכל אחת מהן הניעה מדחף ציר אחד.
הדוודים פלטו את העשן דרך זוג ארובות שהונחו על קו האמצע באמצע האונייה.
כדי לעמוד בעומסים החשמליים הגבוהים הצפויים לאוניות, התכנון היה לכלול עשרה טורבוגנרטורים לשירות ספינות של 1,250 קילוואט (SSTG), המספקים סך של 12,500 קילוואט של חשמל ללא חירום בזרם חילופין של 450 וולט.
האוניות היו אמורות להיות מצוידות גם בשני גנרטורים דיזל חירום של 500 קילוואט.
הטורבינות דורגו להפיק 43,000 כוחות סוס (32 מגה ואט) כל אחת, להספק הנעה כולל של 172,000 כוחות סוס (128 מגה ואט).
מערכת ההנעה נועדה לייצר מהירות תכנונית של 28 קשרים בתפוסה של 70,500 טון.
אוניות הסדרה תוכננו לשאת 7,600 טון של מזוט והיו בעלי טווח נומינלי של 15,000 מיילים ימיים (27,800 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש).
שני הגאים מאוזנים למחצה הונחו מאחורי שני המדחפים הפנימיים.
הצירים הפנימיים שוכנו בשכבות, אשר, תוך הגברת הגרר ההידרודינמי, חיזקו באופן משמעותי את מבנה הירכתיים.
אמנם תחנת הכוח הייתה פחות חזקה מתחנת הכוח בהספק של 212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט) המשמשת את סדרת איווה, אולם תחנת הכוח של מונטנה אפשרה לחלוקה משמעותית יותר של מרחבי המכונות, עם חלוקות אורך ורוחב נרחבות של חדרי הדוודים והמנועים.
סידור המכונות הזכיר את זה של סדרת לקסינגטון, כאשר חדרי הדוודים מאגפים את שני חדרי הטורבינות המרכזיים עבור הצירים הפנימיים, בעוד שחדרי הטורבינות עבור צירי הכנפיים הוצבו בקצה האחורי של חללי המכונות.
סידור המכונות של מונטנה בשילוב עם כוח מוגבר ישמש בסופו של דבר בסדרת מידוויי.
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה מונטנה היה שנים עשר תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7, שהיו אמורים להיות מורכבים בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים.
הצריחים הוצבו בשני זוגות ירי-על, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי.
התותחים ירו שני סוגים של פגזים: פגזים חודרי שריון במשקל 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) ופגזים סופר נפיצים במשקל 1,900 פאונד (860 ק"ג).
לפגזים היו מהירויות לוע של 2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) ו-2,690 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה), בהתאמה.
בעת ירי פגזי AP בהגבהה המרבית של 45 מעלות, התותחים יכלו להגיע למטרות עד למרחק של 42,345 יארד (38,720 מטר), בעוד שלפגזי ה-HC הקלים יותר היה טווח מצומצם מעט של 41,604 יארד (38,043 מטר).
לפגזים היה זמן תעופה העולה על שמונים שניות במרחקים אלו.
לתותחים היה קצב אש של שתי יריות לדקה, וקצב הסיבוב היה ארבע מעלות לשנייה.
היה צריך להחזיר אותם לזווית הגבהה של 5 מעלות לצורך טעינה מחדש.
החימוש המשני עבור אוניות הסדרה מונטנה היה אמור להיות 20 תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/54 קליבר Mark 16, הממוקמים בעשרה צריחים עם שני תותחים לאורך המבנה העילי.
תותחים אלו, שתוכננו לסדרת מונטנה, נועדו לשפר את הטווח האפקטיבי על פני תותחי Mark 12 קצרי קנה שהיו אז בשירות.
לתותחים היה קצב אש של חמישה עשר פגזים בדקה.
כל אונייה הייתה אמורה לשאת חימוש נ"מ קל של 32 תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') ועשרים תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.79 אינץ').
תותחי הבופורס היו אמורים להינשא בשמונה צריחים מרובעים, בעוד שהאורליקונים היו אמורים להיות בצריחים בודדים.
כפי שתוכנן, המונטנה השתמשו בפילוסופיית השריון "הכל או כלום", כאשר רוב השריון התרכז במצודה הכוללת את חללי המכונות, החימוש, המחסנים ומתקני הפיקוד והבקרה.
חגורת השריון הייתה אמורה להיות בעובי 16.1 אינץ' (409 מ"מ) שריון קרופ (KC) מוצק, המותקן על 1 אינץ' (25 מ"מ) פלדה לטיפול מיוחד (STS), משופע ב-19 מעלות.
קצות המצודה המשוריינת ייסגרו על ידי מחיצות חוצות מסוג A בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ) מלפנים ו-15.25 אינץ' (387 מ"מ) מאחור.
מעל מחסני התחמושת, סיפון הפיצול יוחלף בסיפון STS שלישי בעובי 1 אינץ' (25 מ"מ) כדי להגן מפני התפרקות.
עובי השריון הכולל על קו האמצע היה אפוא 9.925 אינץ' (252 מ"מ) מעל המצודה ועובי 10.3 אינץ' (262 מ"מ) מעל המחסנים.
העובי הכולל של החלק החיצוני של הסיפון היה 8.1 אינץ' (206 מ"מ).
הסוללות הראשיות תוכננו עם הגנה כבדה מאוד, כאשר בחזיתות הצריחים יש 18 אינץ' (457 מ"מ) Class B מותקן על 4.5 אינץ' (114 מ"מ) STS, וכתוצאה מכך שריון בעובי בעובי 22.5 אינץ' (572 מ"מ).
צידי הצריח היו צריכים להיות עד 10 אינץ' (254 מ"מ) Class A ולגגות הצריח יהיו 9.15 אינץ' (232 מ"מ) Class B.
תכנון מערכת ההגנה על הטורפדו של מונטנה שילב לקחים שנלמדו מאלה של אוניות מערכה מהירות אמריקאיות קודמות, והיה אמור להיות מורכב מארבעה מחיצות טורפדו אורכיות פנימיות מאחורי ציפוי מעטפת הספינה החיצונית שיהוו "בליטה" רב-שכבתית.
שניים מהתאים יהיו עמוסים בנוזל על מנת לשבש את בועת הגז של פיצוץ ראש נפץ טורפדו בעוד שהמחיצות יתעוותו בצורה אלסטית ויספגו את האנרגיה.
בשל חגורת השריון החיצונית, הגאומטריה של ה"בליטה" הייתה דומה יותר לזו של סדרת קרוליינה הצפונית ולא לזו של סדרות דקוטה הדרומית ואיווה.
התכנון של מערכת ההגנה על הטורפדו של מונטנה התייחס לפגיעות פוטנציאלית של המערכת מסוג דקוטה הדרומית, שם בדיקות קיסון בשנת 1939 הראו שהרחבת חגורת השריון הראשית המתהדרת לשדרית כדי לשמש כאחת ממחיצות הטורפדו היו לו השפעות הצפה מזיקות עקב קשיחות החגורה.
המערכות של דקוטה הדרומית ואיווה שונו לאור בדיקות אלו, וגם המערכת של איווה חוזקה עוד יותר.
כמו בסדרות דקוטה הדרומית ואיווה, שני התאים החיצוניים יהיו עמוסים בנוזל, בעוד שני התאים הפנימיים יתבטלו עם חגורת השריון Class B התחתונה כדי ליצור את מחיצת האחיזה ביניהם.
הרוחב הגדול יותר של מונטנה תאפשר עומק מערכת גבוה יותר של 20.5 רגל (6.25 מטר) בהשוואה ל-18.5 רגל (5.64 מטר) של קרוליינה הצפונית.
+ נתוני בנייה שם האונייה מספר גוף המספנה הזמנה השעייה ביטול מונטנה BB-67מספנת הצי בפילדלפיה, פילדלפיה, פנסילבניה 19 ביולי 1940 אפריל 1942 21 ביולי 1943 אוהיו BB-68 מיין BB-69מספנת הצי בניו יורק, ניו יורק, ניו יורק ניו המפשייר BB-70 לואיזיאנה BB-71מספנת הצי בנורפוק, נורפוק, וירג'יניה
אוניות המערכה מסדרת סבסטופול היו הדרדנוטים הראשונות שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי לקראת מלחמת העולם הראשונה.
הייתה להם היסטוריה תכנונית מפותלת שכללה כמה חברות בריטיות, דרישות מתפתחות, תחרות עיצוב בינלאומית ומחאות זרות.
ארבע אוניות הוזמנו בשנת 1909, "גנגוט", "פולטבה", "פטרופבלובסק" ו"סבסטופול".
הצוותים שלהם השתתפו במרד הכללי של הצי הבלטי לאחר מהפכת פברואר ב-1917, והצטרפו לבולשביקים בשנה שלאחר מכן.
כל הדרדנוטים מלבד פטרופבלובסק הושבתו בסוף 1918 מחוסר כוח אדם ופולטבה נפגעה קשות בשריפה כשהיא מושבתת.
שני כלי השיט האחרים הופעלו מחדש ושמם שונה בשנים 1925–1926. שמה של גנגוט ל"אוקטיאברסקאיה רבוליוציה" ושמו של פולטבה שונה ל"פרונזה".
פאריז'סקיה קומונה שונתה בשנת 1928 כדי לשפר את יכולות השמירה על הים שלה, כך שניתן יהיה להעבירה לצי הים השחור.
זו התבררה כראשונה מתוך סדרה של מודרניזציה שבה כל אונייה מהסדרה חודשה ושופרה בהדרגה, למעט פרונזה.
מספר הצעות הועלו בשנות ה-30 לבנות מחדש את פרונזה, אבל אלה עלו בתוהו והיא הוצאה משירות לקראת גריטה.
שתי האוניות של הצי הבלטי לא מילאו תפקיד בולט במלחמת החורף, אבל תותחי הנ"מ שלהן גדלו באופן משמעותי לפני מבצע ברברוסה ב-1941. למאראט הועף החרטום שלה ואוקטיאברסקאיה רבוליוציה נפגעה קשות מפגיעות פצצות רבות.
בספטמבר, הראשונה הוטבעה, אך מאוחר יותר נמשתה והפכה לסוללה צפה למשך המצור על לנינגרד, בעוד שהאחרונה בילתה למעלה משנה בתיקון.
שתי האוניות הפגיזו חיילים גרמנים כל עוד הם נותרו בהישג יד, אבל אוקטיאברסקיה רבוליוציה לא יצאה מקרונשטאדט במשך המלחמה.
פאריז'סקיה קומונה נשארה בסבסטופול עד שנאלצה להתפנות על ידי כוחות גרמנים מתקדמים.
היא ביצעה נסיעה אחת לסבסטופול הנצורה בדצמבר 1941 וביצעה מספר הפגזות לתמיכה במתקפת קרץ' במהלך ינואר-מרץ 1942. היא הוצאה מהקרב באפריל מכיוון שהעליונות הגרמנית האווירית הפכה את זה מסוכן מדי לסכן מטרה כה גדולה.
פאריז'סקאיה קומונה ואוקטיאברסקאיה רבוליוציה נותרו ברשימת הצי הפעילה לאחר תום המלחמה למרות שמעט ידוע על פעילותן.
שתיהן סווגו מחדש כ'אוניות הדרכה' ב-1954 והוצאו משירות ב-1956, ולאחר מכן פורקו באיטיות.
היו כמה תוכניות לשחזר את פטרופבלובסק באמצעות החרטום של פרונזה, אך הן לא התקבלו ובוטלו רשמית ב-29 ביוני 1948. שמה שונה לוולכוב ב-1950 ושימשה כספינת אימונים נייחת עד שנפגעה ב-1953 ולאחר מכן נגרטה.
במהלך השנים היו תוכניות לשקם את פרונזה, אך למעשה היא לא שוקמה ולא חזרה לשירות וב-1949 נגרטה.
לאחר תום מלחמת רוסיה-יפן הצי הרוסי הקיסרי היה במצב של בלבול.
המנהיגות, הטקטיקה ותכנוני האוניות שלה הושמטו כולם בגלל תבוסותיה החוזרות ונשנות על ידי היפנים בקרב צושימה, בקרב מול אולסן ובקרב הים הצהוב.
לצי לקח לא מעט זמן לקלוט את לקחי התכנון מהמלחמה, בעוד שהממשלה ביצעה רפורמה במשרד הצי ואילצה רבים מהקצינים היותר שמרניים שלו לפרוש.
היא ערכה תחרות עיצוב עבור דרדנוט בשנת 1906, אך הדומא סירבה לאשר זאת, והעדיפה לבזבז את הכסף על בניית הצבא מחדש.
הדרישות לסוג חדש של דרדנוטים היו בתנופה במהלך 1907, אך Vickers Ltd הגישה עיצוב שעמד במפרטים העדכניים ביותר וכמעט התקבל על ידי הצי עבור אונייה בהדחק 22,000 טון עם 12 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) בצריחים משולשים.
עם זאת שמועות על חוזה עם ויקרס עוררו סערה ציבורית שכן היו להם כמה בעיות עם הסיירת המשוריינת רוריק שנבנתה אז באנגליה.
משרד הצי נטרל את הסערה ב-30 בדצמבר 1907 על ידי הכרזת תחרות עיצוב בינלאומית עם אונייה שתיבנה ברוסיה ללא קשר ללאום של המשרד הזוכה.
עד למועד האחרון של 12 במרץ 1908 סך של 51 עיצובים הוגשו על ידי 13 מספנות שונות.
הזוכה בתחרות היה עיצוב של חברת Blohm & Voss הגרמנית, אבל הצרפתים מחו על כך שהם לא רוצים לראות את הכסף שהלוו לרוסיה כדי לבנות את ההגנה שלה בכיס הגרמני.
הרוסים קנו את העיצוב תמורת 250,000 רובל וגנזו אותו כדי להרגיע את שני הצדדים.
עיצוב של ה-Baltic Works היה במקום השני ותוקן עבור הדרישות המעודכנות של הצי עם עיצוב שלם שיוצג עד 22 במרץ 1909. זה הוארך בחודש כדי לאפשר ל-Baltic Works לסיים את החוזה עם החברה הבריטית ג'ון בראון אנד קומפני לסיוע בתכנון עם צורת גוף ומכונות.
המטה הכללי של הצי האמין כי יתרון מהירות על פני צי הקרב הגרמני של 21 קשרים (39 קמ"ש) יוכיח שימוש רב בקרב, כפי שהוכח בקרב צושימה, אך שימוש בדוודי צינור מים של בלוויל הכבדים והמסורבלים, כפי שהתעקש מדור ההנדסה של הוועדה הטכנית הימית, ימנע מהתכנון החדש לחרוג מ-21.25 קשרים.
עם זאת, לאחר שג'ון בראון ציין שהטורבינות של האונייה יכולות לספק 45,000 כוחות סוס (33,556 קילוואט) אם יסופקו עם מספיק קיטור ושצורת גוף האונייה יכולה להגיע ל-23 קשרים (43 קמ"ש) עם כמות כוח זו, מטה הצי ניצל את ההזדמנות כדי להשיג את המהירות הרצויה על ידי שימוש בדוודי צינורות קטנים.
הוא כינס ישיבה של הוועדה הטכנית של הצי כדי לדון בנושא, אך העמידה אותה במהנדסים מהצי שהיו בעד דודי צינורות קטנים ומדור ההנדסה הוחלף.
דוודי הצינורות הקטנים של Yarrow היו קטנים וקלים משמעותית מדוודי הצינורות הגדולים של בלוויל, אך דרשו ניקוי ותיקון תכופים יותר וכוחות הסוס שלהם פחתו מהר יותר עם השימוש.
הרוסים לא האמינו שצריחי ירי-על מציעים יתרון כלשהו שכן הם מפחיתים את ערכה של אש צירית, והאמינו שהאש הרחבה חשובה הרבה יותר וגם האמינו שצריחי ירי-על לא יכולים לירות מעל הצריח התחתון בגלל פיצוץ הלוע המפריע לירי.
חיפויים פתוחים בגג הצריח התחתון.
לכן הם תכננו את האוניות עם סידור 'ליניארי' של צריחים המפוזרים לאורך האונייה.
לסידור זה היו מספר יתרונות מכיוון שהפחית את הלחץ על קצוות האונייה מאחר שהצריחים לא היו מרוכזים בקצה הספינה, הגביר את היציבות כי היעדר צריחים מוגבהים והברבטים שלהם, שיפר את שרידות האונייה מכיוון שהמחסנים הופרדו זה מזה והעניקו צללית נמוכה יותר.
החסרונות היו שהמחסנים היו צריכים להיות מוצבים באמצע כל המכונות, מה שהצריך להעביר צינורות קיטור דרכם או סביבם והיעדר שטח סיפון נקי מפיצוץ.
זה סיבך מאוד את המיקום של התותחים נגד סירות הטורפדו שבסופו של דבר היה צריך להתקין בגוף, קרוב יותר למים מהרצוי.
זה הפחית את הלוח החופשי שלהם בכ-16 אינץ' (41 ס"מ) ונתן להם קיטום חרטום קל שהפך אותם לאוניות רטובות מאוד.
פלדה בעלת מתיחה גבוהה שימשה בכל הגוף הממוסגר לאורך עם פלדה עדינה בשימוש רק באזורים שלא תרמו לחוזק המבני.
פירוש הדבר, בתוספת חידודים בתהליך התכנון, גרם לכך שהגוף היה קל יותר ב-19% מזה של הפרה-דרדנוטים הקודמות מסדרת אנדריי פרבוזבני.
גוף האונייה חולק על ידי 13 מחיצות רוחביות אטומות למים והיה לו תחתית כפולה.
חדרי המנוע והמעבה חולקו על ידי שתי מחיצות אורכיות.
היו להם שני הגאים מונעים חשמלית על קו האמצע, ההגה הראשי מאחורי הגה העזר הקטן יותר.
הגובה המטאצנטרי המתוכנן שלהם היה 1.76 מטר (5.8 רגל).
שתי ערכות טורבינות קיטור מסוג פארסונס הניעו את ארבעת המדחפים.
חדרי המכונות מוקמו בין צריחים שלושה וארבעה בשלושה תאים רוחביים.
לכל אחד מהתאים החיצוניים היה לחץ גבוה קדימה וטורבינה הפוכה לכל פיר מדחף כנף.
בחדר המכונות המרכזי היו שתי טורבינות בלחץ נמוך כל אחת קדימה וטורבינות אחורה, כמו גם שתי טורבינות שיוט שהניעו את שני הצירים המרכזיים.
למנועים הייתה הספק מתוכנן כולל של 42,000 כוחות סוס (31,000 קילוואט), אך הם הפיקו 52,000 כוחות סוס (39,000 קילוואט) במהלך ניסויי המהירות המלאה של פולטבה ב-21 בנובמבר 1915 והעניקו מהירות מרבית של 24.1 קשרים (44.6 קמ"ש).
25 דוודי יארו סיפק קיטור למנועים בלחץ עבודה מתוכנן של 17.5 atm (1,773 קילו-פסקל; 257 PSI).
כל דוד הותקן במרססי נפט של Thornycroft לשריפת נפט/פחם מעורבת.
הם היו מסודרים בשתי קבוצות.
הקבוצה הקדמית הייתה מורכבת משני חדרי דוודים מול הצריח השני, בראשם היו שלושה דוודים ואילו בשני היו שישה.
הקבוצה האחורית הייתה בין הצריחים השני והשלישי וכללה שני תאים, כל אחד עם שמונה דוודים.
החימוש העיקרי כלל תריסר תותחי Obukhovskii 12 אינץ' (305 מ"מ) מדגם 1907/ 52 קליבר, המורכבים בארבעה צריחים משולשים.
ניתן היה להנמיך את התותחים ל-5° ולהגביה ל-25°.
ניתן היה לטעון אותם בכל זווית בין - 5° ל-+15°; קצב האש שלהם היה מטח אחד כל 30 עד 40 שניות עד הגבהה של 15° ומטח אחד לדקה מעל זה.
לצריח הקדמי היה קשת אש של 330°, לצריח השני היה קשת אש של 280°, לצריח השלישי 310° ולצריח האחורי 300°.
הם יכלו להתרומם ב-3-4° לשנייה ולהסתובב בקצב של 3.2° לשנייה.
100 פגזים לכל תותח נישאו בעומס מלא.
16 תותחי 4.7 אינץ' (120 מ"מ) מדגם 1905/ 50 קליבר הופעלו ידנית בגוף האונייה כסוללה משנית שנועדה להגן על האונייה מפני סירות טורפדו.
בגלל היעדר הלוח החופשי ועיטור כבד בחרטום, נשטפו הקזמטים הקדמיים לעיתים קרובות אפילו בים מתון.
לכל התותחים הייתה קשת ירי של 125°–30° ולפחות ארבעה מהם יכלו לירות בכל חלק של האופק.
ההגבהה המרבית שלהם היה +25° והם יכלו להתרומם ב-3.5° לשנייה.
הם יכלו להסתובב 6 עד 8 מעלות בשנייה.
סופקו 300 פגזים לכל תותח במקום 245 פגזים שתוכננו במהלך הבנייה.
לפי התכנון הם היו אמורים להיות 15 רגל (4.6 מטר) מעל קו המים, אך זה הצטמצם בשירות מכיוון שהאוניות סבלו מעודף משקל.
אוניות הסדרה הושלמו רק עם תותח נ"מ (AA) של Lender יחיד בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 30 קליבר שהותקן על הסיפון.
הוא היה בעל הנמכה מרבית של - 5° והגבהה מקסימלית של +65°.
ככל הנראה נוספו תותחי נ"מ אחרים במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך חסרים פרטים על כך, אם כי קונוויי אומר שארבעה תותחי 75 מ"מ (3.0 אינץ') נוספו לגגות הצריחים הקיצוניים במהלך המלחמה.
ארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 17.7 אינץ' (450 מ"מ) הותקנו באונייה עם שלושה טורפדות לכל צינור.
שני מדדי טווח של Zeiss באורך 5 מטר (16 רגל 5 אינץ') הותקנו על מגדלי הניווט והיה גם מכשיר Barr & Stroud באורך 4.5 רגל (1.4 מטר), אולי לשמירה מדויקת על הספינה הראשית בעת ריכוז אש.
שני סטדימטרים של קרילוב היו ממוקמים במפלס התחתון של מגדל הניווט הקדמי.
אלה סיפקו נתונים עבור עמדת התותחנים המרכזית, שאותם היה ניתן לחשב עם שעון הפולן Argo Mark V, מחשב מכני של בקרת אש, ולאחר מכן שידרו את פקודות הנשק באמצעות מערכת ההולכה של גייסלר כדי שצוות התותח יפעל.
במהלך החורף 1915–1916 הועברו מדדי הטווח של Zeiss לאזור משוריין בחלק האחורי של הצריחים הקדמיים והאחוריים, ובשלב מסוים נוספו מדדי טווח של Barr & Stroud בגובה 18 רגל (5.5 מטר) לגגות הצריחים האמצעיים.
גנגוט קיבלה מד טווח של פולן בגובה 9 רגל (2.7 מטר) באביב 1916.
הגנת השריון של האוניות מסדרת סבסטופול הייתה צריכה להגן מפני שני איומים שונים כפי שהתגלו במהלך מלחמת רוסיה-יפן.
פגזים סופר נפיצים יפניים פגעו בחלקים הלא-משוריינים של ספינות רוסיות ואף הטביעו כמה ספינות בעוד ששחגורות השריון הכבדות שלהן לא נחדרו.
הרוסים החליטו שצריך לשריין את כל צד האונייה, למרות שזה יגביל את עובי החגורה הראשית.
הם פיתחו מערכת שבה השריון החיצוני יתפרק או לפחות יאט את הפגזים ויתפרץ מיד מאחורי השריון החיצוני ומחיצת שריון פנימית תעצור את הרסיסים ושברי הפגזים מלהגיע לאזורים החיוניים.
סביר להניח שמערכת זו הייתה פועלת נגד הפגזים חודרי השריון הבריטיים שנכשלו לחלוטין בקרב יוטלנד, אבל הייתה נכשלת מול הפגזים המשופרים שהוצגו לאחר מכן עם הפתילים שעוצבו מחדש.
חולשה קשורה הייתה שהצריחים ומגדלי הניווט חסרו את מחיצת הפיצול הפנימית למרות שהם השתמשו בעובי שריון שווה ערך בערך לזה של החגורה הראשית.
חגורת קו המים, עשויה משריון מוצק של קרופ (KCA), הייתה בעובי מרבי של 225 מילימטרים (8.9 אינץ'), אך התחדדה לכ-150 מ"מ (5.9 אינץ') בקצה התחתון שלה.
עם זאת, השוקע של האוניות הייתה עמוקה בכמעט 50 עד 79 סנטימטרים (20 עד 31 אינץ') מהמתוכנן, מה שגרם שהרבה פחות מחדירת השריון היה מעל המים.
החלק הנותר של קו המים היה מוגן על ידי לוחות בעובי 125 מילימטר (4.9 אינץ').
החגורה העליונה, שהגנה על הקזמטים, הייתה בעובי 125 מ"מ של KCA מעל המצודה וגובהה 2.72 מטר (8 רגל 11 אינץ').
היא הצטמצמה לעובי של 75 מילימטרים לפני המצודה.
השטח שמאחורי המצודה היה החלק הבלתי מוגן היחיד של גוף האונייה.
3.4 מטרים (11 רגל) בתוך שריון הצד היה מחיצת פיצול אורכית עשויה משריון לא מוצק של קרופ (KNC).
עוביה היה 50 מ"מ (2.0 אינץ') בגובה החגורה הראשית, אך הצטמצמה ל-37.55 מ"מ (1.478 אינץ') מאחורי החגורה העליונה.
הסיפון הראשי השתפל מהמחיצה לקצה התחתון של חגורת קו המים והורכב מלוחית KNC בעובי 50 מ"מ על גבי לוח פלדה עדינה בעובי 12 מ"מ (0.47 אינץ').
חלל זה שימש כמחסן פחם, מה שהוסיף הגנה נוספת.
החגורה הראשית נסגרה על ידי מחיצות רוחביות בעובי 100 מ"מ (3.9 אינץ') מלפנים ומאחור וציוד ההיגוי היה מוגן על ידי שריון בעובי 100–125 מ"מ.
לצריחי התותחים הראשיים היה חזית ודפנות KCA בעובי 203 מ"מ (8.0 אינץ') עם גג של 100 מ"מ.
לתותחים היו מגני תותחים בעובי 3 אינץ' כדי להגן מפני כניסת רסיסים והם הופרדו על ידי מחיצות רסיסים.
עובי הברבטים היה 150 מ"מ מעל הסיפון העליון, אך הצטמצמו ל-75 מ"מ מאחורי שריון אחר, מלבד הברבטים הקדמיים והאחוריים שרק צומצמו ל-125 מ"מ.
לתותחי ה-120 מ"מ היו מגני תותחים 3 אינץ' נפרדים משלהם.
ספיגות הארובות היו מוגנים על ידי 22 מ"מ (0.87 אינץ') של שריון.
הסיפון העליון היה בעובי 37.5 מ"מ (1.48 אינץ') מפלדת ניקל-כרום והסיפון האמצעי היה בעובי 25 מ"מ (0.98 אינץ') מפלדת ניקל-כרום בין מחיצות הפיצול האורכיות, אך הצטמצם ל-19 מ"מ (0.75 אינץ') מחוץ להם.
הסיפון התחתון היה מפלדה קלה בקוטר 12 מ"מ (0.47 אינץ').
ההגנה התת-ימית הייתה מינימלית מכיוון שהיה רק מחיצה אחת אטומה למים, ככל הנראה מפלדה בעלת מתיחה גבוהה, מאחורי הרחבה כלפי מעלה של התחתית הכפולה.
זו הייתה הרחבה של מחיצת הפיצול והיא נמשכה גם 3.4 מטרים בתוך הסיפון.
מערכת מקיפה יותר נבחנה בשלב מוקדם של תהליך התכנון, אך נדחתה כי היא הייתה מוסיפה כ-500–600 טון לתפוסת האוניות.
לתוכנית השריון של האוניות מסדרת סבסטופול היו כמה חולשות משמעותיות.
המחיצה הרוחבית האחורית לא הייתה מוגנת על ידי כל שריון אחר, אך הייתה בעובי זהה למחיצה הקדמית שהוגנת על ידי שריון החגורה העליונה.
דקותו של שריון הברבטים היה פגם רציני שעלול היה להתברר כקטלני בקרב.
והיעדר מחיצת פיצול מאחורי השריון של הצריחים, הברבטים ומגדלי הניווט הותיר את כל המקומות הללו פגיעים לפגיעות תותחים ראשיים.
אבל החולשה הגדולה ביותר הייתה היעדר מחיצה נגד טורפדו, מה שהפך את הספינות לפגיעות מאוד למוקשים או לטורפדות.
לאחר מלחמת רוסיה–יפן האימפריה הרוסית איבדה חלק משמעותי של הצי.
בנוסף לצורך לחידוש הצי היה צורך להפיק לקחים מהמלחמה במהלך החידוש.
אחד הדרישות החדשות היה להגדיל את יכולת האונייה להמשיך בתפקוד לאחר מספר פגיעות.
על תחילת הבנייה הוחלט על ידי ניקולאי השני ב-17 בדצמבר 1908. הדומה אומנם הכירה בחשיבות בניית האוניות אך התנגדה לתקצוב הענק הנדרש.
בסופו של דבר בעקבות התערבות של פיוטר סטוליפין נושא התקצוב מצא את פתרונו והיה ניתן להתחיל בקידום הפרויקט.
בניית כל ארבע האוניות בסדרה החלה באותו יום 3 ביוני 1909 ב-2 מפעלים של סנקט פטרבורג.
התכנון היה לסיים את הבנייה כבר בשנת 1912. בעקבות בעיות תקצוב הבנייה התעכבה.
רק במהלך יוני-ספטמבר 1911 האוניות ירדו למים.
גם לאחר מכך היו עיכובים באספקת חימוש ומערכות הנעה לאוניות.
כל ארבעת הגנגוט הוקצו לחטיבת אוניות המערכה הראשונה של הצי הבלטי בדצמבר 1914 - ינואר 1915 כשהגיעו להלסינגפורס.
עם זאת, הצריחים ומערכות בקרת האש שלהם עדיין עברו התאמה וכוונון עדין במהלך האביב הבא.
תפקידם היה להגן על פתחו של מפרץ פינלנד מפני הגרמנים, שמעולם לא ניסו להיכנס, ולכן הם בילו את זמנם באימונים עם גיחות מזדמנות אל הים הבלטי.
מספר אוניות עלו על שרטון בשנים 1915 ו-1916, לעיתים קרובות תוך כדי חיפוי לפעולות הנחת מוקשים, אך רק לסבסטופול נגרם נזק משמעותי.
מרד קל פרץ ב-1 בנובמבר על סיפון גנגוט כאשר הקצין הבכיר סירב להאכיל את הצוות בארוחה המסורתית של בשר ומקרוני לאחר הטענת הפחם.
צוותי אוניות המערכה הצטרפו למרד הכללי של הצי הבלטי ב-16 במרץ 1917, לאחר שהמלחים הבטלים קיבלו הודעה על מהפכת פברואר בסנקט פטרבורג.
הסכם ברסט-ליטובסק חייב את הסובייטים לפנות את בסיסם בהלסינקי במרץ 1918 או לכלוא אותם על ידי פינלנד העצמאית החדשה למרות שמפרץ פינלנד עדיין היה קפוא.
גנגוט ואחיותיה הובילו את קבוצת הספינות הראשונה ב-12 במרץ והגיעו לקרונשטאדט חמישה ימים לאחר מכן במה שנודע בשם 'מסע קרח'.
מלחמת האזרחים ברוסיה ותקופת בין המלחמות
כל הדרדנוטים מלבד פטרופבלובסק הושבתו באוקטובר-נובמבר 1918 מחוסר כוח אדם.
היא הפגיזה את חיל המצב הסורר של מבצר קרסניה גורקה ב-1919 ותמכה בכוחות קלים בולשביקים שפעלו נגד ספינות בריטיות שתמכו ברוסים הלבנים במפרץ פינלנד.
ב-17 באוגוסט 1919 פטרופלובסק נחשבה כטורפדה ויצאה מכלל פעולה על ידי סירת החוף הבריטית CMB 88 בנמל קרונשטאדט, אך למעשה לא ניזוקה כלל.
ב-24 בנובמבר 1919 פרצה שריפה בחדר הדוודים הקדמי של פולטבה שהרסה חלק ניכר מפנים האונייה; היא מעולם לא תוקנה למרות שהועלו הצעות רבות לשחזר אותה.
הצוותים של סבסטופול ופטרופבלובסק הצטרפו למרד קרונשטאדט של 1921 ושמם שונה לפאריז'סקיה קומונה ומאראט בהתאמה לאחר שהמרד נמחץ כדי להנציח את הקומונה הפריזאית וכדי למחוק את 'בגידתם' במפלגה הקומוניסטית.
שתי האוניות שלא נפגעו הופעלו מחדש בשנים 1925–1926 וכל האוניות קיבלו שמות מהפכניים ראויים.
הניסיונות הראשוניים להחזיר את פרונזה לשירות היו להחזיר אותה לעיצוב המקורי, אבל הכסף אזל עוד לפני שהיא הושלמה למחצה.
תוכניות עוקבות שהתמקדו בשחזור שלה כמקבילה מודרנית לאחיותיה או אפילו כסיירת מערכה, עם צריח אחד שיוסר כדי לחסוך במשקל, נשקלו, אך בוטלו לבסוף ב-23 בינואר 1935 כאשר כל העבודה הופסקה.
פאריז'סקיה קומונה שוחזרה בשנת 1928 כהכנה להעברתה לצי הים השחור בשנה הבאה והיא קיבלה חרטום דמה פתוח כדי לשפר את יכולת ההפלגה בים שלה.
עם זאת, בזמן שהייתה בדרכה דרך מפרץ ביסקאיה, היא נקלעה לסערה כבדה שפגעה בחרטום והיא נאלצה להיכנס לברסט לצורך תיקונים.
מאראט הייתה הראשונה בסדרה ששוחזרה בין 1928 ל-8 באפריל 1931. המבנה העילי שלה הוגדל, התותחים שלה הוחלפו, הצריחים שופצו, חימוש הנ"מ הוגבר וציוד בקרת האש עבר מודרניזציה.
הדוודים שלה הוסבו לשריפת מזוט בלבד וזה הפיק מספיק קיטור כדי שניתן יהיה להסיר את שלושת הדוודים הקדמיים ולהפוך את חדר הדוודים למחסני תחמושת נגד מטוסים ולחללי בקרה.
הארובה הקדמית הוטתה בזווית לאחור והורחבה כדי לנסות להרחיק את הפליטה ממרחבי התותחים והגשר.
אוקטיוברסקאיה רבולוציה הייתה האונייה הבאה שנבנתה מחדש והפיקה רווחים מחוויות המודרניזציה של אחותה בין השנים 1931 ו-1934. כל עשרים וחמישה הדוודים הישנים שלה הוחלפו בתריסר דוודים מונעי נפט שנועדו במקור עבור סיירת המערכה איזמאיל מסדרת בורודינו.
החלל שנחסך נוצל להוספת מחיצה אורכית פנימית נוספת אטומה למים ששיפרה מאוד את ההגנה התת-מימית שלה.
פאריז'סקאיה קומונה החלה את השחזור הדו-שלבי שלה בשנת 1933 בנוסח המודרניזציה של אוקטיאברסקאיה רבולוציה.
ההבדלים העיקריים היו שהתותחים והצריחים שלה שופרו כדי להגביר את קצב האש שלהם לכשני פגזים בדקה וכדי להרחיב את הטווח שלהם, היא הייתה האונייה הראשונה בסדרה שקיבלה תותחי נ"מ קלים והארובה הקדמית שלה הוטתה יותר כדי לכוון את גזי הפליטה שלה הרחק מהמבנה העליון הקדמי.
היא השלימה את השינויים הללו ב-1938, אך הוחזרה למבדוק מדצמבר 1939 עד יולי 1940 כדי לקבל סיפון משוריין חדש ובליטות נגד טורפדו אשר פתרו את בעיות היציבות שלה והגדילו מאוד את ההגנה התת-ימית שלה במחיר צנוע במהירות.
השתתפותן של מאראט ואוקטיאברסקאיה רבוליוציה במלחמת החורף הוגבלה להפגזה של ארטילריית חוף פינית בדצמבר 1939 ב-Saarenpää באיי בריוזוביה לפני שמפרץ פינלנד קפא.
הם לא הצליחו לגרום לנזק קבוע לפני שנאלצו לסגת בשל כמעט תאונות שעברו.
ב-22 ביוני 1941 תקפו הגרמנים את ברית המועצות תחת שם הקוד של מבצע ברברוסה; באותו תאריך הייתה מראט בקרונשטאדט ואוקטיאברסקיה רבוליוציה הייתה בטאלין.
עד מהרה נאלצה האחרונה לסגת בחזרה לקרונשטאדט בגלל מהירות ההתקדמות הגרמנית ואף אחת מהדרדנוטים של הצי הבלטי לא השתתפה בלחימה עד 8 בספטמבר כאשר ירו על חיילי הארמייה הגרמנית ה-18 מעמדות ליד קרונשטאדט ולנינגרד.
מאראט נפגעה קלות מירי תותחי 15 סנטימטר (5.9 אינץ') גרמניים ב-16 בספטמבר והחרטום שלה נפגע ב-23 בספטמבר עקב שתי פגיעות פצצה, אחת מהן נתבעה על ידי אובר-לויטננט הנס אולריך רודל מ-III./StG 2 עם מטוס ביונקרס Ju 87 B 'שטוקה', שפוצצה את המחסן הקדמי שלה.
היא שקעה במים הרדודים מהצפה מתקדמת, אך נמשתה ושימשה כסוללת ארטילריה צפה למשך שארית המלחמה באמצעות שניים, ומאוחר יותר, שלושה מצריחי התותחים שלה.
מאראט חזרה לשמה המקורי ב-31 במאי 1943. אוקטיאברסקאיה רבוליוציה נפגעה קשות ב-21 בספטמבר 1941 משלוש פגיעות פצצה בחרטומה שהשביתו שניים מהצריחים שלה.
ב-22 ביולי 1944, הוענק לספינה עיטור הדגל האדום.
אוקטיאברסקיה רבוליוציה קיבלה במסגרת השאל-החכר מכ"ם אזהרה אווירי בריטי מסוג 279 מתישהו במהלך 1944.
במהלך שנות ה-30 המאוחרות שימשה פרונזה כגווה בזמן שהיא הופשטה לחלקים, עד שהוצאה משירות רשמית ב-1 בדצמבר 1940, לאחר שהגריטה כבר החלה בקצב נינוח.
לאחר הפלישה הגרמנית היא נגררה לקרונשטאדט והועלתה על שרטון בסוף יולי 1941 ליד תעלת הים של לנינגרד.
במהלך המצור על לנינגרד שימש גוף הספינה שלה כבסיס לספינות קטנות.
פרונזה נמשתה ב-31 במאי 1944, נגררה ללנינגרד ונגרטה החל מ-1949.
פאריז'סקאיה קומונה הייתה בסבסטופול ונשארה עד 30 באוקטובר 1941 כאשר היא פונתה לנובורוסייסק לאחר שהגרמנים פרצו קווי הגנה סובייטיים ליד מצר פרקופ.
האונייה ירתה את היריות הראשונות שלה במלחמה ב-28–29 בנובמבר כשהפגיזה חיילים גרמנים ורומנים מדרום לסבסטופול.
עד שזה הסתיים הסובייטים לא היו מוכנים לחשוף אונייה כה בולטת להתקפות אוויריות גרמניות, שכבר הטביעו מספר סיירות ומשחתות.
היא חזרה לשמה המקורי ב-31 במאי 1943, אך נשארה בפוטי עד סוף 1944 כשהובילה את היחידות הגדולות ששרדו של צי הים השחור בחזרה לסבסטופול ב-5 בנובמבר.
[38] במהלך המלחמה הותקנו מכ"מים בריטים אזהרה אווירית מסוג 290 ו-291. לסבסטופול הוענק עיטור הדגל האדום ב-8 ביולי 1945.
סבסטופול ואוקטיאברסקאיה רבוליוציה נותרו ברשימת הצי הפעילה לאחר תום המלחמה למרות שמעט מאוד ידוע על פעילותן.
שתיהן סווגו מחדש כ'ספינות הדרכה' ב-24 ביולי 1954 והוצאו משירות ב-17 בפברואר 1956. גריטתן החלה באותה שנה, למרות שהגוף של אוקטיאברסקאיה רבוליוציה עדיין היה קיים במאי 1958.
לאחר מלחמת העולם השנייה שניים מהצריחים של פרונזה ותותחיהם שימשו לבנייה מחדש של סוללת הגנת החוף ההרוסה 30 (Maxim Gorky I) בסבסטופול.
הם נשארו בשירות הצי הסובייטי עד 1997.
האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-17 בנובמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית).
בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי היו צריכות לעזוב את פינלנד ובהתאם לכך האוניה עברה לקרונשטאדט.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה האוניה השתתפה בהגנת על סנקט פטרבורג ובשנת 1921 בדיכוי מרד קרונשטאדט.
באותה שנה שמה של האונייה השתנה ל"הקומונה הפריזאית".
בשנת 1929 סוכם להעביר את האוניה לים השחור במטרה לחזק את צי הים השחור.
במהלך מלחמת העולם השנייה האוניה השתתפה בקרבות ובהעברת אספקה לסבסטופול הנצורה.
ב-31 במאי 1943 לאונייה הוחזר שמה המקורי.
לאחר מלחמת העולם השנייה האוניה הוצבה בסבסטופול.
בשנת 1954 היא הוצאה משרות והפכה לאונית הדרכה.
בשנים 1956–1957 האוניה הוצאה משרות והועברה למיחזור מתכת.
האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-4 בדצמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית).
ב-24 בנובמבר 1919 התרחשה שרפה גדולה על האוניה.
במהלך שנים היו תוכניות לשקם אותה אך למעשה היא לא שוקמה ולא חזרה לשירות.
חלק מתותחי האוניה פורקו והועברו לוולדיווסטוק בו הם שולבו במערכת הגנת החוף.
יתר חלקי האוניה בסופו של דבר הועברה למיחזור מתכת.
האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-24 בדצמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית).
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה השתתפה האוניה בהגנה על סנקט פטרבורג ובשנת 1921 השתתף צוות האוניה במרד קרונשטאדט.
באותה שנה שמה שונה ל"מאראט".
במלחמת החורף השתתפה האוניה בהפגזות של החוף הפיני.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה האוניה השתתפה בהגנת הלנינגרד הנצורה.
ב-23 בספטמבר 1941 האוניה נפגעה קשה בהפצצה אווירית.
אף על פי שלא יכלה לנוע, התותחים שלה היו פעילים במהלך כל המערכה על העיר.
ב-31 במרץ 1943 הוחזר לאוניה שמה המקורי.
לאחר המלחמה הוכרזה כאוניית הדרכה ובשנת 1953 הוצאה משרות והועברה למיחזור מתכת.
האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-26 בדצמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית).
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה האוניה השתתפה בהגנת על סנקט פטרבורג.
בשנת 1921 שמה שונה ל"מהפכת אוקטובר".
במלחמת החורף האוניה השתתפה בהפגזות של החוף הפיני.
בשנת 1954 הוכרזה כאוניית הדרכה ובשנת 1956 הוצאה משרות והועברה למיחזור מתכת.
אוניות המערכה מסדרת אימפרטריצה מריה היו אוניות המערכה שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי לקראת מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת רוסיה–יפן איבדה האימפריה הרוסית חלק משמעותי מהצי שלה.
בנוסף לחידוש הצי היה צורך להפיק לקחים מהמלחמה במהלך החידוש.
אחת הדרישות החדשות הייתה שיפור יכולת האונייה להמשיך לתפקד לאחר מספר פגיעות.
מטרת הפרויקט הייתה לאפשר לצי הרוסי להתמודד עם אוניות הצי הטורקי בים השחור.
האוניות תוכננו על בסיס אוניות המערכה מסדרת סבסטופול.
כל התוכניות הועברו למפעל בעיר מיקולאייב.
סוכם להגדיל את מיגון האוניות על חשבון אורכן ומהירותן.
האוניות קיבלו שמות לפי הקיסרים הרוסים ("אימפרטורים" ברוסית).
שלוש מאוניות הסדרה נכנסו לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בניית האונייה הרביעית בסדרה לא הושלם.
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-6 ביולי 1915 והוצב בסבסטופול.
כבר במהלך בדיקות קבלה התגלו ליקויים באוורור חדרי אחסנת מתחמושת, אך בסופו של דבר בלחץ המלחמה שכבר החלה סוכם להכניס את האונייה לשירות מבצעי.
עם כניסת האוניה לשירות, מצב המבצעי בים השחור השתנה.
האונייה נתנה תמיכה לצי במבצעי הפצצה ורנה ומבצע הנחתת הכוחות בנמל טורקי טרבזון בפברואר 1916. בקיץ 1916 למפקד הצי התמנה אלכסנדר קולצ'ק.
הוא הכריז על האוניה כאונית דגל של הצי.
ב-20 באוקטובר 1916 התרחש פיצוץ בחדרי התחמושת של האוניה.
כתוצאה מפיצוץ 225 מלחים נהרגו ו-85 נפצעו.
ועדת חקירה שבדקה את אירוע לא הגיעה לגילוי סיבת הפיצוץ.
כוחות מיוחדים הצליחו לעלות את האוניה והיא נגררה לנמל.
קיימת שמועה שהם נוצלו במהלך מלחמת העולם השנייה להגנת סבסטופול.
בשנת 1927 האונייה פורקה למיחזור מתכת.
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-26 ביוני 1917 והוצבה בסבסטופול.
במהלך סוף 1917 האוניה השתתפה במספר מבצעים נגד הטורקים.
לאחר מהפכת אוקטובר האוניה עברה לצד הבולשביקים ותמכה בהם בקרבות באזור אודסה.
במאי 1918 האוניה עברה לנובורוסיסק.
בתקופה זו שמה הוחלף ל "ווליה" (חרות).
בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי בים השחור היו צריכות לעבור לסבסטופול שהיה בשליטה גרמנית.
השלטונות הסובייטיות בעיר דרשו להטביע את האוניות ולא להעביר לגרמנים.
לאחר ויכוח גדול צוות האוניה החליט שהיא עוברת לסבסטופול.
כאשר שליטה גרמנית בעיר הסתיימה, האוניה עם צוות חדש של מלחים אנגלים עברה לעיר איזמיר שבטורקיה.
באוגוסט 1919 האוניה עברה לשליטה של הצבא הלבן, שמה הוחלף ל-"גנרל אלכסייב" והיא חזרה לסבסטופול.
בהיותה בעיר היא השתתפה בקרבות נגד הצבא האדום.
בשנת 1920 במסגרת פינוי הצבא הלבן מאזור חצי האי קרים האוניה הגיעה לנמל ביזרטה שבתוניס.
בשנת 1924 סוכם עקרונית שאוניה עוברת לשליטה של ברית המועצות ותחזור לנמליה.
לנמל הגיעה משלחת סובייטית לבדיקת מצב האוניות.
לאור מצבה הקשה בשנת 1936 סוכם לפרק אותה למיחזור מתכת ולא להעביר לנמל סובייטי.
שמונה מתותחי האונייה הגיעו לפינלנד והוצבו להגנת החוף.
בסוף מלחמת העולם השנייה הם הועברו לברית המועצות ונוצלו לאותה מטרה.
ארבע תותחים נוספים נוצלו על ידי הנאצים בבניית החומה האטלנטית.
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-18 באוקטובר 1915 והוצבה בסבסטופול.
האוניה השתתפה במבצעי הצי הרוסי נגד החוף הטורקי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-8 בינואר 1916 התרחש קרב ימי עם סיירת המערכה גבן גרמנית ששטה תחת דגל טורקי.
הסיירת נפגעה באופן קל ונסוגה.
לאחר מהפכת אוקטובר האונייה עברה לשליטה של בולשביקים ושמה הוחלף ל"סבודונאיה רוסיה" (רוסיה המשוחררת) בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי בים השחור היו צריכות לעבור לסבסטופול שהיה בשליטה גרמנית.
לאחר ויכוח גדול צוות האונייה החליט להטביע את האונייה.
בניית האוניה החלה ב-11 ביוני 1914 וב-5 באוקטובר 1916 האונייה הורדה למים.
במהלך שנות ה-20 היו תוכנית לסיים את בנייה ולהכניס את האוניה לשירות.
אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הייתה קבוצה של ארבע אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי לפני מלחמת העולם הראשונה.
הסדרה כללה ארבע אוניות: אה"מ איירון דיוק, אה"מ מרלבורו, אה"מ בנבואו ואה"מ אמפרור אוף אינדיה.
הסדרה הושקה מאוקטובר 1912 עד נובמבר 1913, והיא הייתה הסדרה השלישית של סופר-דרדנוט של הצי המלכותי.
האוניות היו בעצם חזרה על סדרת המלך ג'ורג' החמישי; הם שמרו על אותם עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) בחמישה צריחי תותחים דו-קניים על קו האמצע.
ארבע האוניות היו אוניות המערכה המתקדמות ביותר בצי המלכותי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אם כי עד מהרה עקפו אותן חמש האוניות של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת.
כל האוניות ראו שירות נרחב במהלך המלחמה עם ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), שם שימשה איירון דיוק כאוניית הדגל של מפקד הצי, אדמירל ג'ון ג'ליקו.
שלוש מהאוניות, איירון דיוק, בנבואו, מרלבורו, נכחו בקרב יוטלנד; אמפרור אוף אינדיה החמיצה את הקרב בשל שהותה במעגן לשיפוץ תקופתי.
ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק המשיכו בתפקיד פעיל מוגבל לאחר תום המלחמה; כולם פורזו לפי תנאי הסכם הצי של לונדון שנחתם ב-1930. איירון דיוק הצטמצמה לספינת אימונים ומחסנים והחזיקה מעמד בתפקיד זה עד 1946 כשהיא נגרטה.
בנבואו הוצאה משירות ב-1931 ומרלבורו הגיעה בעקבותיה ב-1932. אמפרור אוף אינדיה הוטבעה כמטרת ירי בשנת 1931, אם כי לאחר מכן הוצפה מחדש כדי לצאת משירות ב-1932.
זו הייתה עלייה של 25 רגל (7.7 מטר) באורך ו-1 רגל (0.3 מטר) ברוחב מעל האוניות הקודמות של סדרת המלך ג'ורג' החמישי.
הן היו כבדות בכ-2,000 טון ארוך (2,032 טון) יותר מאוניות הסדרה קינג ג'ורג' החמישי, וזה נבע בעיקר מהעלייה בקליבר של הסוללה המשנית.
האוניות הונעו על ידי טורבינות פארסונס בעלות ארבעה צילינדרים.
קיטור סופק לטורבינות על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox או Yarrow.
המנועים דורגו ב-29,000 כוחות סוס וסיפקו מהירות מרבית של 21.5 קשרים (39.8 קמ"ש).
לאיירון דיוק ולאחיותיה היה קיבולת אחסון דלק של של פחם ו- של נפט.
האוניות כללו סוללה ראשית של עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) Mk V בחמישה צריחי תותחים דו-קניים, כולם מותקנים על קו האמצע.
שני צריחים הוצבו בזוג ירי-על קדימה (צריחים "A" ו-"B"), צריח אחד באמצע הספינה – צריח "Q" – ישירות אחרי שתי הארובות, ושניים בזוג ירי-על מאחורי המבנה האחורי (צריחים "X" ו-"Y").
בתי התותחים בהם השתמשו היו צריחים Mk II ששקלו 600 טון ארוך (610 טון) ואפשרו הנמכה ל-5° והגבהה ל-20°.
למרות זאת, חוגי הטווח על הכוונות בזמן הבנייה דורגו ל-15 מעלות; מצלמות סופר-גבוהות ומנסרות כדי לאפשר שימוש בגובה מלא של התותחים הוצאו זמן מה לאחר קרב יוטלנד.
צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים יכלו להסתובב ב-150 מעלות בכל כיוון מקו האמצע, בעוד של-"Q" היה טווח מוגבל בהרבה.
הוא יכול לירות על מטרות בקשת שבין 30° ל-150° מקו האמצע בכל אחת מהקורות של הספינה.
התותחים ירו בקצב של 1.5 - 2 פגזים לדקה.
תותחי Mk V "Heavy" ירו מגוון של פגזים, כולל פגזים סופר נפיצים וחודרי שריון; כולם שקלו 1,400 פאונד (635 ק"ג).
התותחים ירו באמצעות מטענים MD45 ששקלו 297 פאונד (135 ק"ג); אלה אוחסנו בשקיות משי.
הם סיפקו מהירות לוע של 759 מטר לשנייה.
בטווח של 10,000 יארד (9,144 מטר), התותחים יכלו לחדור עד 12.5 אינץ' (318 מ"מ) של שריון פלדה מוצק של קרופ, מהסוג ששימש דרדנוטים גרמניים מאותה תקופה.
הסוללה המשנית כללה שנים עשר 6 אינץ' (15.2 ס"מ) תותחי Mk VII מותקנים בבתי תותחים בגוף מסביב למבנה העל הקדמי.
תותחים אלו נבחרו משום שתותחי ה-4 אינץ' (10.2 ס"מ) על אוניות מערכה קודמות נחשבו חלשים מדי ובעלי טווח קצר מדי כדי להילחם ביעילות בסירות טורפדו עם טורפדו חדשים וחזקים יותר.
אדמירל ג'קי פישר התנגד לרעיון של הגדלת הסוללה המשנית, אף על פי שפרש מתפקידו של לורד הים הראשון ב-1910. כתוצאה מכך, אוניות הסדרה איירון דיוק, שתוכננו ב-1911, קיבלו את תותחי ה-6 אינץ' הגדולים יותר.
הפגזים נורו במהירות לוע של 846 מטר/שנייה, אם כי התותחים היו מסוגלים למהירויות גבוהות יותר.
המהירות צומצמה כדי לתקן את הביצועים של כל תותחי ה-6 אינץ' בשירות הצי המלכותי, מה שיפשט את חישובי הטווח עבור תותחים בסדר גודל.
עם זאת, היו כמה בעיות משמעותיות עם תותחי החימוש המשני בשלב מוקדם.
הם צוידו בלוחות צירים שנועדו לסגור את פתח בית התותח בים סוער.
עם זאת, הלוחות נשטפו בקלות, ובלעדיהם, מים נכנסו בקלות לאונייה וגרמו להצפות משמעותיות.
בעיה זו הוסיפה לעובדה שהם הורכבו נמוך מדי בגוף האונייה, מה שגרם להם לחבטות כבדות יותר בים סוער.