tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טורניר ברמינגהאם (או בשמו הרשמי : AEGON Classic) הוא טורניר טניס מהקטגוריה הבינלאומית בסבב ה-WTA הנערך מאז שנת 1982 בעיר ברמינגהאם שבבריטניה.
הטורניר משוחק על מגרשי דשא פתוחים.
טורניר המאסטרס (מחוץ לארצות הברית מכונה לעיתים מאסטרס ארצות הברית) הוא אחת מארבע אליפויות הגולף הבכירות לגברים .
הטורניר נערך בשבוע המלא הראשון של אפריל, והוא טורניר הגולף המקצועי הראשון שמתקיים בכל שנה.
בניגוד לאליפויות הגדולות האחרות, המאסטרס מתקיים מדי שנה באותו מקום, מועדון גולף פרטי בעיר אוגוסטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
המסלול קטן יותר מאלו של אליפויות גדולות אחרות, כי הטורניר הוא למוזמנים בלבד, וההשתתפות נקבעת על ידי מועדון הגולף.
מ-1949, מוענק לזוכה ז'קט ירוק שאותו יש להחזיר למועדון אחרי שנה.
הארוחה בערב התחרות, שהונהגה על ידי בן הוגאן ב-1952, מתקיימת ביום שלישי שלפני הטורניר, בהשתתפות אלופי עבר וחברי הנהלה מסוימים של מועדון הגולף.
החל מ-1963, גולפאים מפורסמים, בדרך כלל אלופי עבר, מתכבדים במכת הפתיחה של הסיבוב הראשון.
ג'ק ניקלאוס הוא שיאן הזכיות בטורנירי המאסטרס לאחר שזכה שש פעמים בין 1963 ו-1986. זוכים ידועים אחרים כוללים את טייגר וודס, עם חמש זכיות וארנולד פאלמר עם ארבע זכיות.
גארי פלייר, שחקן גולף מדרום אפריקה, ששיחק ב-1961, היה השחקן הלא-אמריקאי הראשון שזכה בטורניר.
פלייר מחזיק בשיא ההופעות בטורניר, לאחר ששיחק בו 52 פעמים.
מאז שנפתח ב-1933 המסלול הראשון, הוא שונה פעמים רבות על ידי אדריכלים שונים.
בין השינויים: הגומות עוצבו מחדש, מכשולי חול נוספו, מכשולי מים הורחבו, עמדות פתיחה חדשות נבנו, מאות עצים ניטעו, וכמה תלוליות הותקנו.
טורניר ההזמנה בכדורגל נשים 1988, הידוע גם בשם הטורניר הבינלאומי בכדורגל נשים, הוא טורניר כדורגל נשים שארגנה פיפ"א מ-1 ביוני עד 12 ביוני 1988. הטורניר נערך בסין, ובא לבדוק האם הרעיון של גביע עולמי בכדורגל נשים הוא ריאלי.
הטורניר זכה להצלחה רבה, וב-30 ביוני הודיעה פיפ"א על ייסוד גביע העולם לנשים, שייערך גם הוא בסין ב-1991.
תריסר נבחרות לקחו חלק בתחרות - ארבע מ-UEFA, שלוש מ-AFC, שתיים מ-CONCACAF ואחת מ-CONMEBOL, CAF ו-OFC.
אלופת אירופה דאז, נבחרת נורווגיה, זכתה בטורניר לאחר ניצחון 1–0 בגמר על .
סיימה במקום השלישי, לאחר שניצחה את המארחת בדו-קרב פנדלים.
נבחרת מצטיינות הטורניר נבחרה על ידי אנשי התקשורת הסיניים.
שוערתשחקניות הגנהקשריותחלוצות אליזבת ליידיניה אווה זייקפלבי
טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס הוא אחד מהטורנירים השנתיים של ענף ההיאבקות המקצועית, שנערך על ידי ארגון ההיאבקות, ה-WWE, ושייך לארגון הפיתוח שלהם, NXT.
הטורניר נקרא על שמו של חבר היכל התהילה, דאסטי רודס, שנפטר בשנת 2015. רודס בעצמו היה אחד מאנשי המפתח מאחורי הקלעים של התוכנית NXT.
הטורניר הראשון שנערך לזכרו כמחווה היה בשנת 2015, והבשורה נודעה על כך באירוע NXT TakeOver: Brooklyn, למעשה חודשיים לאחר שנפטר.
הטורניר הכיל 16 קבוצות שהחלו משלב שמינית הגמר ועד לשלב הגמר שנערך באירוע NXT TakeOver: Respect ובו התחרו פין באלור וסמואה ג'ו נגד ברון קורבין וריינו.
בגמר זה באלור וג'ו ניצחו והפכו לזוג הראשון שזכה בטורניר.
הטורניר השני נמשך לאורך עונת הסתיו והגמר נערך באירוע NXT TakeOver: Toronto ובו התחרו ה-The Authors of Pain (אקאם ורזאר) נגד TM-61. בגמר זה אקאם ורזאר זכו.
הטורניר לא נערך בשנת 2017, אך חזר שנה לאחר מכן ב-2018, כשהפעם הזוכים בטורניר זכו בנוסף בקרב על אליפות הזוגות של NXT נגד אלופי הזוגות בובי פיש וקייל אוריילי מקבוצת The Undisputed Era באירוע NXT TakeOver: New Orleans, אירוע שהתקיים לילה לפני רסלמניה 34.
זוכי הטורניר מקבלים גביע המעוצב עם נעלי ההיאבקות של דאסטי, שנודעו כנעלי ה"קאובוי" שלו.
מספר תאריך האירוע שם האירוע עיר אולם זוכים הערות 1 7 באוקטובר 2015 NXT TakeOver: Respect ווינטר פארק, פלורידה פין באלור וסמואה ג'ו 2 19 בנובמבר 2016 NXT TakeOver: Toronto טורונטו, קנדה מרכז אייר קנדה (אקאם ורזאר) המנג'ר שלהם, פול אלרינג, נכלא בכלוב מעל הזירה.
4 13 במרץ 2019 NXT ווינטר פארק, פלורידה אוניברסיטת פול סייל אליסטר בלאק וריקושט הפסידו ל-War Raiders (הנסון ורואו) בקרב על אליפות הזוגות של NXT באירוע NXT TakeOver: New York.
דקוטה קאי וראקל גונזלס קיבלו קרב עתידי מול ניה ג'קס ושיינה בייזלר על אליפות זוגות הנשים של ה-WWE.7 15 בפברואר 2022 NXT Vengeance Day אורלנדו, פלורידה WWE Performance Center האחים קריד (ברוטוס קריד וג'וליוס קריד) קיבלו קרב עתידי מול אימפריום (פביאן אייכנר ומרסל ברטל) על אליפות הזוגות של NXT.
22 במרץ 2022 NXT איאו שיראי וקיי לי ריי קיבלו קרב עתידי מול טוקסיק אטרקשן (ג'יג'י דולין וג'ייסי ג'יין) על אליפות זוגות הנשים של NXT.
טורניר הנשים לזכר מיי יאנג מידע ארגון WWE האירוע הראשון טורניר הנשים לזכר מיי יאנג (2017)
טורניר הנשים לזכר מיי יאנג הוא אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות ה-WWE, ומשודר אחת לשנה בערוץ WWE Network.
טורניר זה נקרא על שמה של מיי יאנג, חברת היכל התהילה.
הטורניר נערך לראשונה במהלך הקיץ של שנת 2017 ונפרס על פני יומיים בווינטר פארק, פלורידה, כשגמר הטורניר נערך בסוף חודש ספטמבר בפרדייס, נבדה.
בחודש אפריל של שנת 2018 נודע שיתקיים טורניר שני.
טורניר הנשים לזכר מיי יאנג (2017) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות ה-WWE, ששודר בערוץ WWE Network.
האירוע כלל 32 משתתפות והתפרס על פני יומיים בין התאריכים 13 ל-14 יולי 2017, כשבערב הראשון התקיימו הקרבות של הסיבוב הראשון, בעוד שהערב השני כלל את הסיבוב השני ושלבי רבעי וחצאי הגמר.
הגמר נערך ושודר בשידור ישיר ב-12 בספטמבר 2017. הזוכה בטורניר הנשים הראשון הייתה קיירי סיין.
ה-WWE הודיעו בשבוע הרסלמניה 33 על טורניר נשים ראשון מסוגו שייערך במהלך הקיץ של שנת 2017. הטורניר יכלול 32 משתתפות.
האירוע נקרא על שמה של מיי יאנג, חברת היכל התהילה.
באתר הרשמי של ה-WWE פורסמו ארבעת השמות של המשתתפות הראשונות בטורניר: שרה לוגאן, לייסי אוואנס, פרינססה סוהה וטוני סטורם.
החלק השני של השמות כלל את טסה בלנצ'רד, אבי לת', טיינרה קונטי, ג'זי גייברט וקאוויטה דווי.
ב-26 ביוני 2017, ה-WWE הודיעו שצוות השידור יכלול את ג'ים רוס, ומתאבקת העבר, ליטה.
החלק השלישי של השמות כלל את קיירי סיין, דקוטה קאי, פייפר ניבן וביאנקה בלאייר.
החלק הרביעי כלל את ריאה ריפלי וסייג' באקט, בעוד שהחלק החמישי כלל את קיי לי ריי ואישה ריימונד.
מאוחר יותר באותו היום, ונסה בורן העפילה לטורניר דרך קרב העפלה.
בנוסף לכך, הטורניר כלל לראשונה בתולדות הארגון את השופטת במשרה מלאה, ג'סיקה קאר.
הקלטות NXT - 23 ביוני (אוניברסיטת פול סייל - ווינטר פארק, פלורידה)
מס' תוצאות התניות 1 ביאנקה בלאייר ניצחה את אלייה קרב העפלה לטורניר הנשים לזכר מיי יאנג 2 ונסה בורן ניצחה את ג'יימי האצ'י קרב העפלה לטורניר הנשים לזכר מיי יאנג
משתתפת זו הוסרה מהטורניר עקב סיבה ספציפית ולכן הוחלפה על ידי משתתפת אחרת.
מתאבקת ייצוג מדינה התקדמות הטורניר סיבה המתאבקת המחליפה הפניות ניקסון ניוול הוחלפה לפני שהטורניר התחיל פציעה ברצועה הצולבת הקדמית מירנדה סלינאס
המשתתפות הללו הוכרזו לטורניר, אך לא נבחרו בין 32 המשתתפות הסופיות.
הן היו משתתפות ששימשו כגיבוי במקרה והיו פציעות של אחת מ-32 המשתתפות הסופיות, מה שקרה בפועל רק למירנדה סלינאס.
מתאבק ייצוג מדינה ברבי היידן דיאונה פוראזו ג'סיקה ג'יימס ליידי טאפה ניקול מת'יוס
הסיבוב הראשון הוקלט ב-13 ביולי ושודר ב-28 באוגוסט.
להלן מהלך הטורניר משלב שמינית הגמר.
שם במה שם אמיתי הערות אלנדרה בלייז דברה מיקלי מראיינת מאחורי הקלעיםחברת היכל התהילה דאשה פואנטס דאשה קורט גונזלס קריינית ג'ים רוס ג'יימס רוס שדרן מובילחבר היכל התהילה ליטה איימי דומאס פרשןחברת היכל התהילה ליליאן גרסיה אנדרו שפרד קריינית (גמר)
שם במה שם אמיתי הערות אדי אורנגו אדי אורנגו ג'סיקה קאר ג'סיקה הייסר דנילו אנפיביו דנילו אנפיביו דארל שארמה דארל שארמה די איי ברואר אנטרון ברואר
משתתפות בטורניר כמו ביאנקה בלאייר, דקוטה קאי, לייסי אוואנס, ריאה ריפלי, שרה לוגאן, טיינרה קונטי, ונסה בורן, זאיה לי, זאדה והזוכה קיירי סיין חתמו על חוזה בארגון.
ניקסון ניוול, שהחמיצה את הטורניר עקב פציעה, גם חתמה על חוזה.
ב-8 במרץ 2018, ה-WWE הודיעו על שחרורן של אבי לת' וסייג' באקט מחוזה הפיתוח שלהן ב-NXT.
ב-3 באוקטובר 2017 הודיעו ה-WWE על החתמתה של הפיינליסטית, שיינה בייזלר, שחתמה על חוזה בארגון והחלה להתאמן ב-WWE Performance Center.
ב-15 באוקטובר, ה-WWE הודיעו על החתמתה של קאוויטה דווי, שהחלה את אימוניה בחודש ינואר של שנת 2018.
ב-16 בינואר 2018 החתימו ה-WWE את קנדיס לאריי, שהחלה להתחרות בתוכנית NXT.
ב-8 בפברואר 2018 הודיעו ה-WWE על החתמתה של סרינה דיב, שהפכה למאמנת כחלק מצוות המאמנים של ה-WWE Performance Center באורלנדו, פלורידה.
ב-31 במאי 2018 החתימו ה-WWE את דיאונה פוראזו על חוזה פיתוח ב-NXT.
ב-2 ביוני 2018 שוחררה זאדה מהחוזה שלה ב-NXT.
ב-12 ביולי 2018 נודע שריאה ריפלי תתחרה בטורניר הנשים השני לזכר מיי יאנג.
טורניר הנשים לזכר מיי יאנג (2018) היה אחד מהטורנירים השנתיים של ארגון ההיאבקות, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network.
האירוע היה הטורניר השני בסדרת אירועי טורניר הנשים לזכר מיי יאנג.
באפריל 2018, ה-WWE הודיעו על כך שיקיימו טורניר שני.
הזוכה בטורניר זה הייתה טוני סטורם.
ב-22 ביוני 2018 אישרו ה-WWE שטורניר נשים בן 32 משתתפות יתקיים פעם נוספת באוניברסיטת פול סייל.
ב-12 ביולי 2018, פורסמו שמות שתי המשתתפות הראשונות בטורניר והן קייטלין וריאה ריפלי.
הגמר ייערך ב-28 באוקטובר 2018 במסגרת אירוע השלם וצפה הנשים הראשון בתולדות הארגון אשר נקרא בשם אבולושן.
ב-8 באוגוסט, נודע שהתוכנית תעלה לשידור בימי רביעי מייד לאחר התוכנית NXT, החל מ-5 בספטמבר.
צוות השידור של הטורניר כולל את בת' פיניקס, רנה יאנג ומייקל קול.
הקלטות NXT - 18 ביולי (אוניברסיטת פול סייל - ווינטר פארק, פלורידה)
מס' תוצאות התניות 1 טיינרה קונטי ניצחה את ונסה בורן קרב העפלה לטורניר הנשים לזכר מיי יאנג
הסיבוב הראשון הוקלט ב-8 באוגוסט ושודר אחת לשבוע במשך ארבעה שבועות מ-6 בספטמבר עד ל-27 בספטמבר.
שם במה שם אמיתי הערות בת' פיניקס אליזבת' קוצ'יאנסקי פרשניתחברת היכל התהילה קתי קלי קת'רין קלי מראיינת מאחורי הקלעים קיילה ברקסטון קיילה בקר כרוזה מייקל קול מייקל קולגארד שדרן מוביל רנה יאנג רנה פאקט פרשנית שרה שרייבר שרה שרייבר מראיינת מאחורי הקלעים שאדיה בסיסו שאדיה בסיסו מראיינת מאחורי הקלעים
טורניר לזכר גרנטקין, רשמית "הטורניר הבינלאומי לנבחרות נוער בכדורגל לזכר סגן נשיא פיפ"א ולנטין גרנטקין" הוא טורניר כדורגל שנתי שנערך בסנקט פטרבורג, מאז שנת 1981 ומהווה טורניר ידידות שנערך לזכר ולנטין גרנטקין, כדורגלן סובייטי ופעיל ספורט שכיהן כסגן נשיא פיפ"א בשנים 1946—1950 ובשנים 1955—1979.
בטורניר משתתפות נבחרות כדורגל עד גיל 18 ועד גיל 19 מכל העולם.
הטורניר הראשון אורגן בשנת 1981 במוסקבה ביוזמת נשיא פיפ"א דאז ז'ואאו האבלנז' כשנה וחודשיים לאחר מותו של גרנטקין.
בתחרות השתתפו שש נבחרות כדורגל: שתי נבחרות ברית המועצות וארבע נבחרות זרות.
מאז 1983 הטורניר נערך בסנקט פטרבורג.
עד 2011 השתתפו בטורניר שמונה נבחרות שהתמודדו בשני בתים בני ארבע נבחרות שהעפילו לפלייאוף.
בשנת 2012 השתתפו בטורניר 12 נבחרות, ב-2013 — 16. בטורנירים השונים השתתפו כדורגלנים רבים שהתפרסמו בהמשך כמו אנדראס מולר, אוליבר בירהוף, קרסטן יאנקר, מרסל דסאי, איגור קוליבנוב, אלכסנדר מוסטובוי ואחרים.
(כולל תוצאות גרמניה המערבית)4 גרמניה המערבית: 1981, 1984
טורניר ה-TBT הוא טורניר כדורסל פתוח, הנערך בשיטת גביע, ופרס הזכייה בו הוא 1,000,000 דולר אמריקאי לקבוצה הזוכה.
הטורניר משודר ברשת ESPN ומשתתפים בו בעיקר שחקנים אמריקאים המשחקים בקבוצות מקצועניות באירופה או בכדורסל המכללות.
הטורניר נוסד בשנת 2014 על ידי ג'ונתן מוגאר.
קבוצות ה-TBT מאורגנות ומנהלות על ידי הג'נרל מנג'רים.
מספר הקבוצות בטורניר נע בין 24 בטורניר 2020 ועד 97 בטורניר 2015. בפורמט הנוכחי משתתפות 64 קבוצות מחולקות לארבעה אזורים, כאשר שתי הקבוצות שנשארו אחרי שלושה משחקים בכל אזור עולות לטורניר הסופי.
סכום הזכייה המקורי בטורניר 2014 היה חצי מיליון דולר, עלה למיליון ב-2015 ומ-2016 עד 2019 עמד הפרס על 2 מיליון דולר.
כספי הפרס עוברים לאנשי הקבוצה הזוכה, ועוד 10% מסכום זה מגיעים לאוהדיה המובילים.
בטורניר 2019 חולקו גם פרסים מלבד פרס הזכייה למנצח: כל זוכה אזורי קיבל 25% מהכנסות הכרטיסים באזור שלו.
ב-TBT חוקים שונים מהחוקים של ליגת ה-NBA, אלו השינויים הבולטים:
המשחקים מתקיימים ברבעים שאורכים 9 דקות במקום 12 דקות ב-NBA.
זריקות עונשין לפי חוקי פיב"א - שתי זריקות עונשין אחרי העבירה החמישית ומעלה באותו הרבע.
חריגה לכלל זה נוספה החל מטורניר 2020; כל עבירה במהלך סיום אלם שתגרום לזריקות עונשין תיתן במקום זאת לקבוצה ללא עבירה זריקת עונשין אחת והחזקת הכדור, בדומה לעבירה טכנית.
הטורניר מתנהל לפי חוקי פיב"א בנוגע להפרעות בסל, למעט זריקות עונשין.
ברגע שהכדור פוגע בטבעת בזריקת שדה, כל שחקן בכל אחת מהקבוצות יכול לגעת בכדור, ללא קשר לכיוון אליו הוא זז או מיקומו ביחס לסל.
היוצא מן הכלל היחיד הוא שאף שחקן בשתי הקבוצות אינו רשאי לגעת בזריקה שהייתה באוויר בזמן סיום שעון המשחק בכל רבע, גם אם הכדור נגע בטבעת, כל עוד יש לו סיכוי להיכנס לסל.
בגלל אימוץ סיום אלם לכל המשחקים, אין הארכה במשחקי הטורניר.
בשנת 2017, משחקי הפליי-אין של הטורניר השתמשו בכללי "סיום אלם", שיזם פרופסור ניק אלם מאוניברסיטת בול סטייט.
בסיום אלם, שעון המשחק נכבה בפעם הראשונה שהשעון עוצר בתוך 4 הדקות האחרונות של הרבע הרביעי.
הקבוצות משחקות עד ניקוד מטרה, השווה למספר הנקודות של הקבוצה המובילה ועוד 8, כשהקבוצה הראשונה שמגיעה או עוברת את היעד מנצחת.
מאז טורניר 2018, סיום אלם משמש בכל המשחקים.
סיום אלם נועד גם כדי למנוע את תופעת העבירות המאוחרות בסופי המשחקים, שהופכות את סוף המשחק למייגע ולא נעים לצפייה.
קבוצות רבות מציגות שחקנים מקצועיים המתאחדים תחת קולג' או אוניברסיטה לשעבר, כאשר קבוצות מייצגות את אוניברסיטת גונזגה, אוניברסיטת המדינה של איווה, אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אוניברסיטת טקסס טק, אוניברסיטת נוטרדאם, UCLA ועוד.
כמה קבוצות אף קיבלו תמיכת אוהדים משחקני NBA פעילים כמו קייל לאורי.
בשנת 2016 שיחקו שחקני NBA כמו ג'ון וול, קריסטפס פורזינגיס, רודי גיי ושון ליווינגסטון בקבוצות שונות בטורניר.
בשנת 2019 נרשמה מעורבות רבה יותר מה-NBA, כאשר כריס פול (טים CP3) ודמרקוס קאזינס (לויאלטי איז לאב) שיחקו שניהם בקבוצות, בעוד בובי פורטיס ואנדרה דראמונד אימנו קבוצות TBT.
בסיום כל משחק, הקבוצה המנצחת מקדמת את הבאנר שלה על בראקט ענק לשלב הבא.
הבראקט של ה-TBT מזכיר את בראקט הטורניר של עמק הקראטה שנמצא בסרט קראטה קיד.
שנהאלופהתוצאהסגניתMVPמיקום הגמרקבוצותפרס זכייה2014נוטרדאם פייטינג אלומני72–68טים בארסטולטיירון נאשבוסטון, מסצ'וסטס32500,000$2015אוברסיז אליט67–65טים 23די.
קנדיהברונקס, ניו יורק971,000,000$2016אוברסיז אליט77–72טים קולורדוקייל פוג642,000,000$2017אוברסיז אליט86–83טים צ'אלנג' ALSבולטימור, מרילנד642018אוברסיז אליט70–58אברלין דרייבדי.
קנדי722019כרמנ'ס קריו66–60גולדן איגלסויליאם בופורדשיקגו, אילינוי642020גולדן איגלס78–73סיידליין קאנסרדריוס ג'ונסון-אודוםקולומבוס, אוהיו241,000,000$2021בוהימ'ס ארמי69–67טים 23טייריס רייסדייטון, אוהיו642022בלו קולאר U89–67אוטיזם ארמיסי.
מסינבורג2023הארטפייר78–73בליד גריןברנדון ג'פרסוןפילדלפיה, פנסילבניה2024כרמנ'ס קריו69–65פוראבר קוגסג'ארד סאלינג'ר
טורניר הכדורסל הבינלאומי אקרופוליס הוא טורניר כדורסל בינלאומי לנבחרות לאומיות המתקיים כמעט בכל שנה מאז 1986 באתונה, בירת יוון, במהלך הקיץ.
הטורניר נערך לפני הטורנירים הרשמיים הגדולים של פיב"א כמו היורובאסקט, גביע העולם בכדורסל וטורניר הכדורסל האולימפי.
הטורניר נקרא על שם האקרופוליס באתונה ומאורגן על ידי פדרציית הכדורסל היוונית.
מארחת הטורניר, , זכתה בטורניר 18 פעמים.
בשנת 1991 התאחדו פדרציית הכדורסל היוונית ופיב"א אירופה כדי לערוך את המהדורה המיוחדת של טורניר יובל המאה של פיב"א לציון יום השנה ה-100 לכדורסל.
הטורניר לא נמנה עם טורנירי האקרופוליס האחרים, מכיוון שהוא לא אורגן רק על ידי התאחדות הכדורסל ההלנית.
נכון ל-2023 נערכו 31 טורנירים, לא כולל המהדורה המיוחדת הבלתי רשמית של 1991. טורניר אקרופוליס 2012 לא נערך, מפני שיוון השתתפה בטורניר הקדם-אולימפי.
טורניר יובל המאה של פיב"א
טורניר יובל המאה של פיב"א לשנת 1991 היה טורניר מיוחד שאורגן במשותף על ידי פיב"א אירופה ופדרציית הכדורסל היוונית לציון 100 שנה לכדורסל.
הוא לא נמנה רשמית עם טורנירי אקרופוליס האחרים מפני שהוא לא אורגן רק על ידי התאחדות הכדורסל ההלנית.
בטורניר התמודדו , , (שזכתה), , ו.
תקופת זמןאולם 1986–1989 היכל השלום והאחווה 1990 אולם גליפאדה מאקיס 1991–1994היכל השלום והאחווה 1995–1996 אולם ניקוס גאליס 1997היכל השלום והאחווה 1998אולם ניקוס גאליס 1999היכל השלום והאחווה 2000–2002אולם ניקוס גאליס 2003–2004 אולם גליפאדה מאקיס 2005-הווהאולם ניקוס גאליס
טורניר הדור הבא הראשון נערך בשנת 2003 בברצלונה, ספרד.
הטורניר נקרא במקור באופן רשמי טורניר הג'וניור הבינלאומי של יורוליג בסקטבול, נערך בחסות נייקי וכלל רק 8 קבוצות בסך הכל.
ב-2014 שונה שם הטורניר לטורניר הדור הבא של היורוליג בסקטבול, ואדידס הפכה לנותנת החסות הראשית של הטורניר.
בסך הכל מתחרות בטורניר 34 קבוצות: 32 קבוצות מתחרות ב-4 טורנירים אזוריים, על מנת להעפיל לטורניר 8 הקבוצות של הפיינל פור.
ארבעת הטורנירים האזוריים נערכו במקור ברומא, ל'הוספיטאלט שבמחוז ברצלונה, קובנה ובלגרד.
בשנת 2016 הוחלף טורניר רומא בטורניר קוסטה דל סול.
הזוכים בכל אחד מארבעת הטורנירים האזוריים מעפילים לטורניר לפיינל פור.
בנוסף לארבע הזוכות בכל אחד מטורנירי המוקדמות האזוריים משתתפות בטורניר הגמר גם האלופה המכהנת מהעונה הקודמת ושלוש קבוצות שקיבלו כרטיסים חופשיים (ויילד קארד).
שמונה הקבוצות מחולקות לשני בתים של ארבע קבוצות כל אחד, והגמר משוחק באותו אולם בו נערך פיינל פור היורוליג לבוגרים.
עונהמארחתזוכהסגניתתוצאה2002/03 ברצלונה ז'לגיריס קובנה מכבי תל אביב87–802003/04 תל אביב צסק"א מוסקבה מונטפסקי סיינה90–622004/05 מוסקבה צסק"א מוסקבה ז'לגיריס קובנה97–642005/06 פראג צסק"א מוסקבה ז'לגיריס קובנה59–552006/07 אתונה ז'לגיריס קובנה ז'לזניק בלגרד78–742007/08 מדריד ז'לזניק בלגרד ברצלונה80–702008/09 ברלין ז'לזניק בלגרד ריטאס וילנה123–1102009/10 פריז INSEP ז'לזניק בלגרד83–732010/11 ברצלונה ק.ק.
מדינהזכיותסגנויות16ריאל מדריד (4), חובנטוד בדאלונה (1), ברצלונה (1)4ברצלונה (3), ריאל מדריד (1)24ז'לזניק בלגרד (2), הכוכב האדום בלגרד (1), מגה לקס (1)6ז'לזניק בלגרד (2), הכוכב האדום בלגרד (2), מגה לקס (2)34ז'לגיריס קובנה (2), ריטאס וילנה (2)4ז'לגיריס קובנה (3), ריטאס וילנה (1)43צסק"א מוסקבה (3)052INSEP (1), המרכז הפדרלי לכדורסל (1)061ק.ק.
טורניר פבלוס ינאקופולוס הוא טורניר כדורסל הנערך בין קבוצות יורוליג ומאורגן על ידי פנאתינאיקוס לזכר הבעלים והנשיא המנוח של המועדון, פבלוס ינאקופולוס.
הטורניר נערך בדרך כלל במשך יומיים בחודש ספטמבר מאז 2018 ומשחקות בו ארבע קבוצות, שפנאתינאיקוס היא אחת מהן.
הטורניר שוחק בהיכל האולימפי באתונה, בירת יוון, האולם הביתי של המועדון, אך ב-2024 שוחק באצטדיון פאנאתינאיקו הפתוח שבעיר ושבר.
ב-16 ביולי 2018 הודיעה פנאתינאיקוס על הטורניר שיערך בחודש ספטמבר, כשלושה חודשים לאחר מותו של ינאקופולוס ב-10 ביוני 2018.
הטורניר הראשון התקיים ב-27 ו-28 בספטמבר 2018, בהשתתפות המארחת פנאתינאיקוס, חימקי הרוסית, פנרבחצ'ה הטורקית ומכבי תל אביב הישראלית.
פנרבחצ'ה ופנאתינאיקוס נפגשו בגמר, לאחר שניצחו את מכבי תל אביב 94–92 ואת חימקי 90–63, בהתאמה.
פנאתינאיקוס ניצחה במשחק 85–80 וזכתה בטורניר הראשון.
מכבי תל אביב סיימה במקום השלישי לאחר ניצחון 86–82 על חימקי.
הטורניר השני התקיים ב-21 ו-22 בספטמבר 2019 בהשתתפות פנאתינאיקוס, פנרבחצ'ה, מכבי תל אביב ואולימפיה מילאנו האיטלקית.
מילאנו ניצחה את מכבי תל אביב בגמר 78–69, לאחר שגברה על פנרבחצ'ה 79–75. פנאתינאיקוס המארחת הפסידה למכבי תל אביב 71–82 בחצי הגמר, אך ניצחה את פנרבחצ'ה 84–74 וזכתה במקום השלישי.
הטורניר השלישי תוכנן להתקיים בספטמבר 2020, אך בוטל בעקבות מגפת הקורונה באירופה.
המהדורה השלישית של הטורניר נערכה לבסוף ב-18 ו-19 בספטמבר 2021 בהשתתפות פנאתינאיקוס, אנאדולו אפס הטורקית, רטיופארם אולם הגרמנית (שהחליפה את מכבי תל אביב שפרשה בגלל חיוביים לקורונה בקבוצה) ופרטיזן בלגרד הסרבית.
פנאתנאיקוס זכתה בטורניר לאחר שניצחה את פרטיזן 89–85 בהארכה בחצי הגמר ואת אנאדולו אפס 80–74 בגמר.
אולם ניצחה את פרטיזן 94–84 בקרב על המקום השלישי אחרי שהפסידה לאנאדולו 69–88 בחצי הגמר.
הטורניר הרביעי נערך ב-23 ו-24 בספטמבר 2022 בהשתתפות פנאתינאיקוס, מכבי תל אביב, אולימפיה מילאנו ואנאדולו אפס.
לגמר העפילו מילאנו ופנאתינאיקוס, אחרי שניצחו את מכבי תל אביב 80–71 ואת אנאדולו אפס 86–71, בהתאמה.
מילאנו זכתה בטורניר לאחר שניצחה את פנאתינאיקוס 77–64. אנאדולו סיימה במקום השלישי לאחר שגברה על מכבי תל אביב 87–81.
הטורניר החמישי נערך ב-23 ו-24 בספטמבר 2023 בהשתתפות פנאתינאיקוס, אנאדולו אפס, פרטיזן בלגרד ובאיירן מינכן.
בטורניר זכתה פנאתינאיקוס לאחר שגברה על אנאדולו 70–69, ובאיירן סיימה במקום השלישי לאחר שניצחה 99–95 את פרטיזן.
הטורניר השישי נערך ב-21 בספטמבר 2024 בהשתתפות פנאתינאיקוס, אנאדולו אפס, פרטיזן בלגרד ומכבי תל אביב.
כל קבוצה שיחקה משחק אחד בלבד, כשאנאדולו ניצחה את מכבי 89–66 ופנאתינאיקוס ניצחה את פרטיזן 75–64. הטורניר נערך באצטדיון פאנאתינאיקו הפתוח בעיר, ושבר את שיא הצופים בכדורסל האירופי עם כ-42,000 אוהדים.
| אולימפיה מילאנו78–69 מכבי תל אביב פנאתינאיקוס84–74 פנרבחצ'ה2020הטורניר בוטל בעקבות מגפת הקורונה באירופה2021 פנאתינאיקוס
| אולימפיה מילאנו77–64 פנאתינאיקוס אנאדולו אפס87–81 מכבי תל אביב2023 פנאתינאיקוס
| אנאדולו אפס89–66 מכבי תל אביב''' פרטיזן בלגרד75–64 פנאתינאיקוס
קבוצה4הופעות פנאתינאיקוס31106 אולימפיה מילאנו20002 אנאדולו אפס02104 מכבי תל אביב01114 פנרבחצ'ה01012 רטיופארם אולם00101 באיירן מינכן00101 פרטיזן בלגרד00023 חימקי00011
טורנירי 1000 WTA היא סדרה של עשרה טורנירי טניס, החשובים ביותר בסבב ה-WTA, לאחר ארבעת טורנירי הגראנד סלאם ואליפות סבב ה-WTA.
הזוכים באחת מתחרויות המאסטרס זוכים ב-1000 (או 900) נקודות דירוג בסבב ה-WTA והפיינליסטים זוכים ב-600 (או 500) נקודות דירוג.
הסדרה נוסדה ב-2021 לאחר רפורמה במערכת הדירוג של ה-WTA ובו החליפו את טורנירי הפרמייר בטורנירי WTA
טורנירי הWTA - רמה 1
טורנירי הפרמייר של WTA (טורנירי החובה) / פרמייר 5
סוגמנצחגמרחצי גמררבע גמרשמינית גמרסיבוב שלישיסיבוב שניסיבוב ראשוןמוקדמותמוקדמות שנימוקדמות ראשוןיחידים100065039021512065351030202זוגות0
טורנירמקוםמדינהמשטח הטורנירמחזיקת התואר הנוכחית ליחידותמחזיקות התואר הנוכחיות לזוגותדובאי
|קטר הפתוחהדוחהקשהאינדיאן ולס הפתוחהאינדיאן ולס, קליפורניהקשה איגה שוויונטק (2022) שו ייפאן
יאנג ז'אוסואן (2022)מיאמי הפתוחהמיאמיקשה איגה שוויונטק (2022) לאורה זיגמונד
ורה זבונרבה (2022)מדריד הפתוחהמדרידחימר אונס ג'אבור (2022) גבריאלה דבורובסקי
ג'וליאנה אולמוס (2022)איטליה הפתוחהרומאחימר איגה שוויונטק (2022) ורוניקה קודרמטובה
אנסטסיה פבליוצ'נקובה (2022)קנדה הפתוחהטורונטו / מונטריאולקשה סימונה האלפ (2022) קוקו גוף
ג'סיקה פגולה (2022)סינסינטי הפתוחהסינסינטי, אוהיוקשה קרולין גרסיה (2022) לודמילה קיצ'נוק
ילנה אוסטפנקו (2022)ווהאן הפתוחהווהאן סיןקשה אירנה סבלנקה (2022) דואן יינגינג
ורוניקה קודרמטובה (2022)סין הפתוחהבייג'ינג סיןקשה נאומי אוסקה (2022) סופיה קנין
מספר הזכיות בטורנירי ה-WTA 1000
+יחידיםדירוגשחקניתתארים1 סרינה ויליאמס232 מרטינה הינגיס173 שטפי גראף154 מריה שראפובה145 לינדזי דבנפורט116 ז'וסטין הנין10 ויקטוריה אזרנקה8 קונצ'יטה מרטינס9 / מוניקה סלש ונוס ויליאמס סימונה האלפ
טורניר ההעפלה האולימפי של OFC הוא טורניר כדורגל בינלאומי הנערך בין החברות ב-OFC, התאחדות הכדורגל של אוקיאניה.
הטורניר כחלק ממשחקים טרם האולימפיאדות, על מנת לקבוע מי מהנבחרות החברות תעפיל למשחקים האולימפיים הקרובים.
הנבחרות המורכבות הן נבחרות אולימפיות - נבחרות עד גיל 23 עם חריגי גיל - כפי שמותר באולימפיאדה.
לאורך ההיסטוריה, היה הפרש גדול בין ו לבין שאר נבחרות האיים המקומיים שהתחרו נגדן, כאשר עד טורניר 2004 זכתה נבחרת אוסטרליה 4 פעמים מתוך 5, ומאז פרישת אוסטרליה מה-OFC ב-2006 (עברה ל-AFC, התאחדות הכדורגל של אסיה), זכתה ניו זילנד בארבע מתוך חמשת הטורנירים האחרונים (למעט ב-2015, אז זכתה פיג'י).
נבחרת ישראל השתתפה פעם אחת בטורניר זה בשנת 1988 וסיימה כסגנית אחרי אוסטרליה, לאחר שגורשה מקונפדרציית הכדורגל של אסיה בשל לחץ של מדינות ערב, לכן השתתפה בתחרויות של אוקיאניה לזמן קצר כפתרון זמני, ועד שהתקבלה רשמית לאופ"א ב-1992.
שלא כמו ביבשות אחרות, מנצחת טורניר זה איננה מקבלת או זוכה בפרס כלשהו מלבד הכרטיס להשתתפות באולימפיאדה הקרובה.
13 נבחרות מאושרות להשתתף בטורניר זה נכון ל-2023:
שנהמארחתגמרמשחק על מקום שלישיאלופהתוצאהסגניתמקום שלישיתוצאהמקום רביעי1988ניו זילנדאוסטרליהלפי התוצאה משלב הבתים לפי התוצאה משלב הבתים 1991פיג'ילפי התוצאה משלב הבתיםלפי התוצאה משלב הבתים1996 אוסטרליהלפי התוצאה משלב הבתיםלפי התוצאה משלב הבתים1999ניו זילנד4–13–02004ניו זילנדאוסטרליה2–01–1לא התקיים משחק על המקום השלישי2008פיג'ילפי התוצאה משלב הבתיםלפי התוצאה משלב הבתים2012ניו זילנד1–01–02015פפואה גינאה החדשה0-0
(3-4 פ)לא התקיים משחק על המקום השלישי2019פיג'י5–00-12023ניו זילנד9–0לא התקיים משחק על המקום השלישי
הערה: טורניר המוקדמות האולימפי 2015 נערך כחלק מטורניר הכדורגל לגברים במשחקי האוקיינוס השקט 2015.
טורנירי 500 של סבב ה־WTA הם סדרה של טורנירי טניס בסבב ה־WTA.
טורנירים אלה הם הרביעיים ביוקרתם מבין טורנירי הנשים, אחרי ארבעת הגראנד סלאמים, גמר ה־WTA ו-WTA 1000.
מתחת אליהם נמצאת סדרת WTA 250 – רמת הטורנירים הנמוכה ביותר בסבב הראשי.
הסדרה הושקה רשמית בשנת 2021 במסגרת רפורמת המיתוג החדשה של ה־WTA, שבאה ליישר קו עם מבנה הטורנירים של סבב הגברים (ATP).
לפני כן, הטורנירים הללו השתייכו לסדרות ה־"Premier" ו־"Premier 700".
הסדרה כוללת בין 12 ל־15 טורנירים מדי שנה, המעניקים 500 נקודות דירוג למנצחת – ומכאן שמה.
הטורנירים מתקיימים על פני כל סוגי המשטחים (קשה, חימר ודשא) ובכל רחבי העולם.
סדרת הפרימייר (Premier) וה־Premier 700 של ה־WTA
נקודות הדירוג המתקבלות מטורנירי WTA 500:
רשימת הטורנירים באתר הרשמי של WTA:
השחקניות בעלות מספר התארים הרב ביותר (מאז 2021)
כתב מודגש מסמן שחקניות פעילות.
+ יחידות דירוג שחקנית מספר תארים 1 איגה שוויונטק 8 2 ארינה סבלנקה 4 3 אונס ג'אבר 3 4 קוקו גוף 2 5 פטרה קביטובה 2
+ זוגות דירוג שחקניות מספר תארים 1 ברבורה קרייצ'יקובה / קטז'ינה סיניאקובה 6 2 קוקו גוף / ג'סיקה פגולה 4 3 ארינה סבלנקה / ויקטוריה אזרנקה 2
לפני 2021 השתייכו הטורנירים ברמות אלו לסדרות Premier 700 ו־Premier.
הרפורמה של WTA נועדה לפשט את מבנה הטורנירים ולהתאים את הסימון לזה של סבב הגברים – ATP 250, 500, ו־1000.
כחלק מהרפורמה, טורנירים קיימים רבים הועברו לרמות החדשות בהתאם לגודל הפרסים ולכמות נקודות הדירוג המחולקות.
החל משנת 2021, הסבב כולל חמישה סוגי טורנירים עיקריים:
WTA 1000 – רמה עליונה של טורנירים בעלי חשיבות בינלאומית.
WTA 500 – רמה בינונית־גבוהה.
WTA 250 – טורנירים קטנים יותר.
WTA 125 – רמה חצי־מקצועית לשחקניות צעירות.
גראנד סלאם – ארבעת הטורנירים הגדולים (בהם שיתוף פעולה עם ITF).
נקודות דירוג – הזוכה בטורניר WTA 500 מקבלת 470 נקודות דירוג בדירוג העולמי.
מספר משתתפות – רוב הטורנירים כוללים 32 שחקניות בהגרלה הראשית.
מספר טורנירים בשנה – בין 12 ל־15 טורנירים, בהתאם ללוח השנה של ה־WTA.
טורנירי ה־500 נמשכים לרוב שבוע אחד בלבד, ונערכים במשטחי מגרש שונים – חימר, דשא, משטחים קשים, ולעיתים באולמות.
בין הטורנירים הידועים בקטגוריית WTA 500 ניתן למנות את:
Charleston Open – אחד מהטורנירים הוותיקים ביותר בארצות הברית, משוחק על חימר ירוק.
Abu Dhabi Open – טורניר חדש יחסית באיחוד האמירויות, שנוסד לאחר ביטול טורנירים באסיה בתקופת הקורונה.
San Diego Open – טורניר בארצות הברית שהפך לחלק מסבב ה־500 בשנת 2022.
Adelaide International – נפתח בעונות הפתיחה של השנה באוסטרליה, כהכנה לאליפות אוסטרליה הפתוחה.
Berlin Ladies Open – טורניר דשא יוקרתי המתקיים לפני ווימבלדון.
חלק מהטורנירים נעים בין קטגוריות בהתאם לגורמים מסחריים, גודל ההשתתפות ורמת הפרסים.
טורנירי WTA 500 מפוזרים לאורך השנה, ונמצאים לרוב:
לפני טורנירי גרנד סלאם כטורנירי הכנה (כמו סן דייגו לפני ארצות הברית הפתוחה).
מיד לאחר טורנירים גדולים, כדי לאפשר לשחקניות להמשיך לצבור נקודות.
בחודשים ינואר–פברואר (עונת אוסטרליה), מאי–יוני (חימר), ויוני–יולי (דשא).
קטגוריית WTA 500 מהווה שלב מעבר חשוב בקריירת שחקניות מקצועניות:
היא מאפשרת לצבור ניסיון מול יריבות בכירות, להעלות דירוג לקראת טורנירים מהדרג העליון, ולהגדיל את ההכנסות מפרסים וחסויות.
עבור הארגון, רמה זו מסייעת בהרחבת פריסת הטורנירים ברחבי העולם ובהבאת טניס נשים לערים נוספות.
שחקניות בולטות שזכו בטורנירי WTA 500
איגה שוויונטק – זכתה במספר טורנירים בדרג זה, כולל בסן דייגו ובדוחא.
ארינה סבלנקה – אלופת אדלייד 2023.
קוקו גוף – זכתה בצ'ארלסטון 2024.
אונס ג'אבור – זכתה בברלין 2022.
לעומת טורנירי WTA 1000, רמת ה־500 כוללת פחות משתתפות ופרסים נמוכים יותר.
לעומת WTA 250, הדרוגים של המשתתפות גבוהים יותר, והניקוד משמעותי יותר.
מבחינת רמת המשחק, טורנירי ה־500 מציגים לרוב את השחקניות המדורגות 10–30 בעולם.
טורנירי 250 של סבב ה־WTA הם סדרה של טורנירי טניס מקצועניים לנשים במסגרת סבב ה־WTA.
טורנירים אלה מהווים את הדרג הנמוך ביותר בסבב הראשי, מתחת ל־WTA 500 ול־WTA 1000, אך מעל רמות ה־WTA 125 ו־ITF – הפדרציה הבין-לאומית לטניס.
כל טורניר מסדרת ה־WTA 250 מעניק למנצחת 280 נקודות דירוג בסבב הנשים, והם נחשבים לחשובים עבור שחקניות צעירות, שחקניות מתפתחות ושחקניות המדורגות מחוץ לעשירייה הראשונה.
הסדרה הושקה רשמית בשנת 2021 כחלק מהרפורמה הכוללת במבנה סבב ה־WTA.
סדרת ה־WTA International (הדרג הנמוך בסבב)
נקודות דירוג המוענקות בטורנירי WTA 250:
רשימת טורנירי WTA באתר הרשמי:
+ יחידות דירוג שחקנית מספר תארים 1 קוקו גוף 4 2 מארקטה וונדרושובה 3 3 פטרה מרטיץ' 2 4 אלכסנדרה קרוניץ' 2 5 פאולה באדוסה 2
+ זוגות דירוג שחקניות מספר תארים 1 שיוקו אויוה / סונטאניה צ'אן 3 2 קרולין גרסיה / קריסטינה מלדנוביץ' 2 3 לוסי חראדצ'קה / מריה בוזקובה 2
טורעאן היא מועצה מקומית ערבית בגליל התחתון במחוז הצפון בישראל.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1959. טורעאן שוכנת בסמוך לכביש 77 המוביל מנצרת לטבריה, בסמוך למחלף גולני.
נכון ל-2021, רובם המכריע של תושבי תֻּרְעָן הם ערבים-מוסלמים (89%), לצד מיעוט של ערבים-נוצרים (11%).
יש סברה שהשם נוצר כהלחם של שתי מילים בארמית: טור [הר] ו עאן [צאן] על שום האזור ההררי שמצפון והעמק הפורה שמדרום.
טורעאן שוכנת על מקומו של יישוב קדום מהתקופה הרומית-ביזנטית בשם תירען.
תעודה צלבנית מהמאה ה-13 מספרת על יישוב בשם טורעאן.
העמק מול הכפר נקרא כיום בקעת תרען, אך בעבר השם בערבית היה מָרְג' א-סוּנְבּוּל - עמק השבולת.
על פי המסורת הנוצרית, זה היה המקום המתואר בספרים הבשורה על פי לוקס וכן הבשורה על פי מתיה "וַיְהִי בָּיוֹם הַשַּׁבָּת הַשֵּׁנִית לִסְפִירַת הָעֹמֶר עָבַר בֵּין הַשָׂדוֹת וַיִּקְטְפוּ תַלְמִידָיו מְלִילֹת וַיְפָרְכוּ אֹתָן בִּידֵיהֶם וַיֹּאכֵלוּ.
ובדורות קדומים היו עולי הרגל אוספים בו שיבלים.
ביולי 1187 עבר חלק מהצבא הצלבני שנע מציפורי לטבריה דרך עין תירען, ובהמשך הדרך פגשו את צבאו של צלאח א-דין בקרב קרני חיטין.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 נמנו בכפר 48 בתי-אב, כולם מוסלמים.
הכפר מופיע (במיקום שגוי) במפה של הקרטוגרף הצרפתי פייר ז'אקוטן משנת 1799. החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1870, והעריך שגרו בו 350 מוסלמים ו-200 "יוונים".
במלחמת העצמאות נכבש הכפר על-די היישוב היהודי ב-18 ביולי 1948, במהלך החלק השני של מבצע דקל של צה"ל.
באותה עת ברחו חלק מתושביו ופליטים מכפרים סמוכים התיישבו בבתים שהתרוקנו.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931, היו בטורעאן 961 תושבים, מתוכם 693 מוסלמים ו-268 נוצרים.
כן נספרו 188 בתים נושבים.
במפקד האוכלוסין של שנת 1973, היו ביישוב 4,080 תושבים.
רוב הנוצרים היו מהעדה היוונית-קתולית, ומיעוטם מהעדה היוונית-אורתודוקסית.
בשנים 2001–2010 שיווק מינהל מקרקעי ישראל מגרשים למחוסרי דיור תושבי הכפר בהגרלה ובמכרזים, כדי להתמודד עם המחסור בדיור בכפר.
ראש המועצה הנוכחי הוא מאזן עדוי (אבו מחמוד).
טורפדו הוא מערכת נשק תת-ימית, בעלת ראש נפץ ויכולת הנעה עצמית, ויכולות ביות וניהוג בחלק מהדגמים.
הטורפדו משוגר מצוללות, ספינות, מטוסים ומסוקים, ונועד בדרך כלל להטביע כלי שיט בהדף הפיצוץ התת-מימי, או בעזרת מטען חלול.
השם "טורפדו" יועד במקור למתקני חבלה תת-מימיים (מתחת לים) שונים, שרובם מוגדרים היום כמוקשים ימיים.
מתחילת המאה ה-20 נקראו בשם זה רק פצצות תת-ימיות בעלות הנעה עצמית.
כיום, מסווגות מערכות הטורפדו על פי שיטת ההנחיה שלהן ועל פי משקלן.
המילה "טורפדו" נגזרה משמן המדעי של בני סדרת החשמלנאים (Torpediniformes).
השם המדעי עצמו נגזר מן המילה הלטינית "torpere", שמשמעותה "לשתק" או "להקשיח".
את המונח טבע ב-1800 רוברט פולטון, ממציא הצוללת המעשית הראשונה.
הוא כינה את מטען הנפץ שאותו הייתה הצוללת יכולה לשאת בשם "טורפדו".
בשפה האנגלית נפוץ גם הכינוי "דג טורפדו" (Torpedo Fish - דג חשמלן), ומכאן כינוי הסלנג "דג" (Fish) לטורפדו.
המילה טורפדו נקלטה בלשון העברית בתחום הלוחמה הימית, וממנה נגזר הפועל הנפוץ בהרבה "לטרפד", שמשמעותו לסכל, למנוע, לבלום.
החל מימי הביניים נעשו ניסיונות לייצר מטעני חבלה תת-מימיים כנגד כלי שיט, בשיטות שונות: אם כמוקש נייח שמוצב במים במטרה שכלי השיט יתנגש בו, אם כמטען המוצמד לכלי השיט על ידי צולל או כלי שיט תת-מימי, ואם על ידי שיגור המטען אל אוניית האויב מכלי שיט או מהחוף.
רוב המתקנים מסוג זה נקראים כיום מוקשים, מטענים או מלכודות פתאים (Booby Traps).
לקראת סוף המאה ה-18 עסק המהנדס האמריקאי רוברט פולטון בתכנון הצוללת הראשונה, לה קרא "נאוטילוס".
כדי להוכיח לממשלות צרפת ובריטניה את ערכה הצבאי של הצוללת, הציג פולטון את הטורפדו, כאמצעי לחימה ייחודי לה.
הטורפדו של פולטון תוכנן להיגרר על ידי הצוללת אל מתחת לאוניית אויב, ולהתפוצץ במגע עמה.
פולטון הדגים את השיטה בהצלחה, אך שתי הממשלות לא היו מעוניינות בה והניסויים הסתיימו ב-1805.
במלחמת האזרחים האמריקנית עשתה הקונפדרציה שימוש רב במוקשים ימיים כמענה ליתרון הימי המכריע של האיחוד.
מוקשים אלה נקראו אז "טורפדו".
במהלך המלחמה נעשו ניסיונות ראשונים לפיתוח טורפדו מונחה על ידי קומנדר (סגן-אלוף) מתיו פ.
מורי גם ניסה לפתח גרסה בעלת הנעה חשמלית, אך זו לא נחלה הצלחה.
אבי הטורפדו המונע עצמית היה ג'ובאני לופיס (באיטלקית: Giovanni Luppis, בקרואטית: איואן לופיס).
לופיס היה קצין בדרגת פריגטנקפיטן (Fregattenkapitan, מפקד פריגטה, דרגה המקבילה לדרגת קומנדר בציים מודרניים, ובצבאות יבשה ללוטננט קולונל, סגן-אלוף) בצי האימפריה האוסטרו-הונגרית, תושב פיומה, עיר נמל לחוף הים האדריאטי (כיום בקרואטיה, וידועה בשמה הקרואטי רייקה).
לידיו של לופיס הגיעו תוכניות של קצין צי אחר, ששמו אינו ידוע.
התוכניות היו רעיון למעין סירת נפץ לא מאוישת, שתונחה למטרתה מהחוף בעזרת חבלים, ותתפוצץ במגע עם המטרה.
הסירה הונעה בעזרת מדחף, שהופעל על ידי מנגנון של שעון.
לופיס פיתח את הרעיון וכינה את הנשק החדש סאלבאקוסטה (salvacoste, מגן החופים).
אב הטיפוס הוצג בפני הקיסר פרנץ יוזף בנמל רייקה בשנת 1860 וזכה להערכה, אך הצי סירב לרכוש את הנשק עד שלא ישופרו הנעתו ודרך היגויו.
לופיס פרש לגמלאות באותה שנה, אך המשיך בפיתוח.
ב-1864 נפגש עם הממציא והמהנדס הבריטי רוברט וייטהד (Whitehead), שניהל מפעל בנמל טריאסטה, כדי שיסייע לו בפיתוח.
כלי הנשק שהציג לופיס היה איטי ומגושם, ווייטהד לא יכול היה לשפרו בהרבה.
ואולם, לאחר שהחוזה שנחתם בין השניים פג, שב וייטהד להרהר בהמצאה.
הוא הציע מתקן גלילי, מונע באמצעות אוויר דחוס, שינוע מתחת למים.
וייטהד קרא לנשק שפיתח "מייננשיף" (Minenschiff, ספינת מוקש), וזה הוצג רשמית לצי האוסטרו-הונגרי ב-21 בדצמבר 1866. ב-1868 פיתח וייטהד מנגנון, שאיפשר לטורפדו לנוע מתחת למים בעומק קבוע.
המנגנון היה מורכב משסתום הידרוסטטי וממטוטלת, שהניעו את מישורי ההיגוי של הטורפדו ושמרו על העומק הרצוי.
מנגנון זה נשמר שנים רבות בסוד, ואף נקרא "הסוד" (The Secret).
לאחר שהצי האוסטרו-הונגרי החליט לרכוש את הנשק, הקים וייטהד את המפעל הראשון לייצור טורפדו בפיומה.
ב-1870 שכלל וייטהד עוד את הטורפדו, כך שיוכל להגיע לטווח של כ-900 מטרים במהירות 6 קשרים (כ-11 קמ"ש).
עד 1881 כבר ייצא המפעל טורפדות לעשר מדינות נוספות.
הטורפדות הונעו באמצעות מכל אוויר דחוס, ונשאו ראש נפץ ובו "כותנת נפץ" - ניטרוצלולוזה, או גלוקסילין.
וייטהד המשיך בפיתוח הטורפדות והצליח להגביר את מהירותם: ב-1876 הגיעו הטורפדות ל-18 קשר (33 קמ"ש), ב-1886 ל-24 קשר (44 קמ"ש) וב-1890 כבר יוצרו דגמים שהגיעו למהירות של 30 קשר (56 קמ"ש).
הטורפדו שיוצר במפעל של וייטהד בפיומה היה עשוי מסגסוגת של ארד וזרחן או פלדה ממורקת.
ראש הנפץ היה במשקל 91 ק"ג.
האוויר הדחוס ששימש להנעת הטורפדו נדחס ללחץ של 1300 ליברות לאינץ' מרובע (9 MPa, כ-88 אטמוספירות) והניע שני מדחפים.
מאמצים רבים הושקעו במנגנונים לשמירה על העומק והכיוון הרצויים.
ב-1890 פתח וייטהד מפעל נוסף בסן טרופה שבדרום צרפת.
מפעל זה ייצר טורפדות לייצוא לברזיל, להולנד, לטורקיה וליוון.
ב-1869 החלה האדמירליות הבריטית להתעניין בהמצאה החדשה, וב-1870 התקבלה ההזמנה הבריטית הראשונה.
שנה לאחר מכן שילמו הבריטים לווייטהד 15,000 ליש"ט תמורת חלק מפיתוחיו, וב-1872 החלו הבריטים בייצור טורפדות משלהם באנגליה.
גם וייטהד פתח מפעל משלו באנגליה ב-1890, שרוב תוצרתו הייתה לייצוא.
במקביל לפיתוח הטורפדו של וייטהד, פותחו דגמים נוספים במקומות אחרים בעולם.
בארצות הברית פיתח לוטננט קומנדר (רב-סרן) ג'ון א.
האוול מצי ארצות הברית טורפדו משלו, שהונע על ידי גלגל תנופה.
הטורפדו של וייטהד נחשב טוב יותר, אך לתכנון של האוול היו יתרונות: הוא היה פשוט וזול יותר יחסית לטורפדו של וייטהד, וכן היה יכול לנוע בקו ישר ולא השאיר שובל מים אחריו.
נעשו ניסיונות לפתח דגמים אחרים של טורפדו, אולם רק זה של האוול נחל הצלחה, ויוצר בין השנים 1885 ל-1895. ב-1894 נכנסו לשירות טורפדות מן הדגם של וייטהד שיוצרו בארצות הברית, וייצור הדגם של האוול הופסק.
וייטהד רכש ב-1888 את הזכויות על הגירוסקופ, אך התגלה כי זה אינו מדויק דיו.
ב-1890 רכש וייטהד תכנון טוב יותר של הגירוסקופ; באופן אירוני, הדגם המשופר נרכש ממתחרהו העיקרי, האוול.
במקביל לייצור של וייטהד ושל האוול יוצרו טורפדות גם בגרמניה על ידי החברה של ל.
שוורצקופף; אלו יוצאו לרוסיה, יפן וספרד.
ב-1885 הזמינה גם בריטניה טורפדות ממפעל זה, מכיוון שווייטהד לא יכול היה לעמוד בביקוש.
הטורפדות שיוצרו במפעליו של וייטהד לא היו מונחים, כלומר נועדו לשוט אל מטרתם בקו ישר, ללא הנחיה.
ואולם כבר בשנת 1897 רשם ניקולה טסלה פטנט על סירה מונחית רדיו הנשלטת מרחוק, והדגים את השימוש בעיקרון זה עבור טורפדות מונחים מרחוק.
למרות זאת, טורפדות מונחי רדיו לא נבנו עד שנות השישים של המאה העשרים.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופה של שינויים משמעותיים בטכנולוגיה הצבאית הימית.
אוניות הקו המונעות במפרשים שהיו בשיא פעילותן בתחילת המאה, הלכו ועברו מן העולם.
את מקום המפרש החליף מנוע הקיטור; גוף העץ של האוניות צופה בשריון, ולאחר מכן נבנה גם הגוף ממתכת.
התותחים המיושנים הוחלפו בתותחים גדולים ובעלי עוצמה רבה יותר, שהיו מורכבים על צריחים.
כך הלכה והתהוותה אוניית המערכה, שהייתה עמוד השדרה של הציים המודרניים בסוף המאה.
היו אלה אוניות המלחמה הגדולות ביותר, החמושות בחימוש הכבד ביותר, והמשוריינות בשריון הכבד ביותר.
הן גם היו יקרות מאוד.
ציי המעצמות הצטיידו במספר גדל והולך של אוניות כאלה.
המצאת הטורפדו הובילה את האסטרטגים הימיים לחשיבה, כי ייתכן ונמצא הנשק שיוכל להביס את אוניות המערכה.
כדי לשגר טורפדו אין צורך בכלי שיט כבד, מגושם ואיטי, וניתן בהחלט לשגרם מספינות קלות, זריזות וזולות לייצור.
אוניות המערכה הכבדות והאיטיות לא היו יכולות להתמודד עם ספינות כאלה, מכיוון שהתותחים הכבדים שלהן בעלי הקוטר הגדול וקצב האש האיטי נועדו לקרב עם אוניות מערכה אחרות ולא התאימו לירי על ספינות קטנות וזריזות.
כך נולדה ספינת הטורפדו - ספינה קטנה, מהירה, זולה לייצור, חמושה במספר טורפדות.
הספינה הראשונה שהותאמה לשאת טורפדות הייתה הספינה הבריטית אה"מ "לייטנינג", שהושקה ב-1877. הספינה הייתה באורך של כ-30 מטרים, הונעה במנוע קיטור, ונשאה שני צינורות לשיגור טורפדו.
ב-1878 השיק הצי הצרפתי את ספינת הטורפדו הראשונה שלו, Torpilleur No 1. ספינות טורפדו נבנו בציים רבים לקראת סוף המאה.
הן היו באורך 30 עד 50 מטרים, ונשאו עד שלושה צינורות טורפדו ומקלעים או תותחים קלים.
כדי להתמודד עם האיום נקטו ציי העולם בכמה צעדים, אוניות המערכה צוידו ברשתות גדולות, שנועדו לבלום טורפדות.
לאוניות הגדולות נוסף חימוש שניוני, תותחים בעלי קוטר קטן יותר, שנועדו להתמודד עם ספינות הטורפדו הזריזות.
צעד חשוב היה השקתן של משחיתות ספינות טורפדו (Torpedo Boat Destroyer) - ספינות קטנות ומהירות, שנועדו להגן על אוניות המערכה הגדולות.
במהרה קוצר שמן למשחתות (Destroyers), וגם עליהן החלו להתקין צינורות טורפדו.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הייתה המלחמה הראשונה בה הופעלו טורפדות בהצלחה.
ספינות טורפדו רוסיות הצליחו להטביע כמה כלי שיט טורקיים, הפעם הראשונה בה הוטבעו כלי שיט בידי טורפדו בעל הנעה עצמית (להבדיל ממוקשים ימיים).
ב-23 באפריל 1891 הוטבעה הפריגטה "Blanco Encalada" במהלך מלחמת האזרחים של צ'ילה.
ספינות הטורפדו החלו זוכות להכרה כאמצעי לחימה משמעותי ונבנו המשחתות הראשונות שנועדו להילחם בהן.
מלחמת רוסיה–יפן (1904–1905) הייתה המלחמה הראשונה בה נעשה שימוש נרחב בטורפדו.
הצי היפני הקיסרי והצי הרוסי הקיסרי ירו במהלך המלחמה זה על אוניותיו של זה כ-300 פצצות טורפדו.
טורפדות אלו הטביעו אוניית מערכה אחת, שתי סיירות משוריינות ושתי משחתות.
זאת, מתוך כ-80 כלי שיט שהוטבעו במלחמה בכל האמצעים.
במהלך קרב צושימה, ב-27 במאי 1905, הוטבעה אוניית הדגל הרוסית על ידי טורפדות יפניים; האונייה הרוסית נפגעה קשות לפני כן מאש תותחים, ואדמירל הצי היפני, היהאצ'ירו טוגו, הורה לספינות הטורפדו ולמשחתות להטביעה.
יכולתן של ספינות הטורפדו להוות איום על אוניות השטח בעזרת כלי הנשק החדש הייתה משמעותית והראתה את העוצמה הגלומה בטורפדו.
ואולם, השימוש העיקרי בטורפדו נעשה על ידי צוללות.
רעיון הפעלת כלי שיט תת-ימי עלה כבר במאה ה-17, וצוללת ראשונה הופעלה באופן ידני כבר במלחמת האזרחים האמריקנית (וטבעה עם הפעלתה הראשונה).
לקראת סוף המאה ה-19 עסקו ממציאים שונים בעולם בבניית סוגים שונים של צוללות; ב-1886 התבצע הירי הראשון של טורפדו מצוללת, בעודה בצלילה.
הייתה זו הצוללת טורקית "עבדולחמיד", צוללת שהומצאה ונבנתה על ידי הממציא השוודי ט'ורסטן נורדנפלט (Thorsten Nordenfelt).
ואולם, רק בתחילת המאה ה-20 הצליחו ממציאים ומהנדסים להתגבר על הבעיות הסבוכות שהתעוררו בהפעלת צוללות, בעיקר סביב המנועים המתאימים והדרך הנכונה לצלילה ולשיט תת-מימי.
צרפת הייתה הראשונה שייצרה דגם אופרטיבי של צוללת, ואחריה ארצות הברית, בריטניה וגרמניה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נתפסו הצוללות ככלי שתועלתו לא ברורה, ואולם הצוללת והטורפדו יחד הוכיחו את יעילותם הקטלנית כבר בשלביה המוקדמים של המלחמה.
הקיסרות הגרמנית ובעלות בריתה עשו שימוש נרחב בטורפדות ששוגרו מצוללות ופגעו פגיעה חמורה בתעבורה הימית ובאספקה לבריטניה.
עם זאת, הצוללות נשאו מעט טורפדות יחסית (דגמים מתקדמים לקראת סיום המלחמה נשאו 12 טורפדות), ולכן נעשה שימוש נרחב בתותחי הצוללות.
גם מדינות ההסכמה עשו שימוש רב בטורפדות.
קרוב לעשרים צוללות גרמניות טובעו על ידי טורפדות שנורו מצוללות בריטיות.
ספינות טורפדו של הצי האיטלקי הצליחו להטביע אוניית מערכה של הצי האוסטרו-הונגרי באמצעות שני טילי טורפדו.
תורת הלחימה של אותה תקופה דגלה בהתקנת צינורות טורפדו על כלי שיט מכל הסוגים.
בדרך כלל חומשו משחתות, ספינות טורפדו וצוללות בטורפדו, אך לעיתים צוידו גם סיירות ולעיתים נדירות גם אוניות מערכה בטורפדות.
תורת הלחימה הימית של אותה תקופה כללה שיגור טילי טורפדו כנגד אוניות השטח של האויב, בעת קרבות ימיים בלב ים.
ירי על אוניות סוחר היה אסור על פי המשפט הבינלאומי.
על פי החוק יש לעצור את אוניית הסוחר, לבדוק את מטענה, לאפשר לצוות לרדת ממנה ולספק לו אמצעים להגיע לחוף בבטחה, ורק אחר כך להטביע את אוניית הסוחר.
מפקד הצוללת הגרמנית U-35, לותאר פון ארנו דה לה פרייר (Lothar von Arnauld de la Perière), שהשיג את מספר ההטבעות הגדול ביותר של מפקדי הצוללות אי פעם, פעל בדרך זו.
ואולם, כבר בשלב מוקדם במלחמת העולם הראשונה היה שימוש בטורפדו כלפי אוניות סוחר, שימוש שהלך והעצים עם חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת על ידי גרמניה, בתחילת 1917.
תקציבם המצומצם של ציי המעצמות בין שתי מלחמות העולם הביא לכך שפיתוח הטורפדות התקדם מעט מאוד, אם בכלל.
המעצמה היחידה שהשקיעה בפיתוח טורפדות הייתה יפן, והצי היפני הקיסרי פיתח דגם מתקדם שנקרא "סוג 93" (Type 93).
לדגם זה היה טווח ארוך יחסית ואמינות גבוהה.
טורפדות מסוג זה הביאו להישגים יפים במלחמת העולם השנייה מול צי ארצות הברית, וזכו לכינוי "חנית ארוכה" (Long Lance).
לעומתם, טורפדות של ציים אחרים, כמו הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית היו בעלי בעיות אמינות רבות, שהתגלו במהלך המלחמה, ונדרשו חודשים ארוכים לפתרון הבעיות.
למרות זאת, היו כמה חידושים בתקופה זו.
כבר בסוף מלחמת העולם הראשונה נהגה הרעיון להטלת טורפדו מן האוויר, על ידי מטוסים.
רעיון זה הוביל ליצירתם של מפציצים ייעודיים שנקראו מפציצי טורפדו; עד תום מלחמת העולם השנייה היה זה אחד משלושת הסוגים העיקריים של מטוסי קרב והפצצה שהרכיבו את הכוח האווירי של נושאות המטוסים (בצד מטוסי קרב ומפציצי צלילה).
כמו כן, נעשו ניסיונות שונים בהנעת הטורפדו.
חידוש נוסף היה התקנת מרעומים מגנטיים בטורפדו.
המתכננים חששו שהטורפדו לא יהיה יעיל כנגד אוניית מערכה, שלה מיגון כבד.
בשל כך, תוכננו הטורפדות כך שינועו בעומק מסוים מתחת למים, ויתפוצצו מתחת לשדרית האונייה; הפיצוץ יתרחש כאשר המרעום המגנטי יחוש את הכניסה לשדה המגנטי שיוצר גוף האונייה, והפיצוץ יופעל, בדומה למוקשים מגנטיים.
טורפדות כאלו פותחו במקביל ובנפרד על ידי גרמניה, בריטניה וארצות הברית.
הפיתוח סבל מקשיים; בכל הדגמים התגלו תקלות במרעומים המגנטיים.
בטורפדות שיוצרו בארצות הברית ובגרמניה התגלו תקלות גם במנגנון שמירת העומק.
קושי נוסף שלא נחזה, ושהתגלה רק במהלך מלחמת העולם השנייה, היה השפעת השדה המגנטי של כדור הארץ, שהשפיע על השדה המגנטי של האוניות ועל המרעומים המגנטיים.
בבריטניה ובגרמניה הצליחו הציים להתגבר על התקלה במהירות, אך בארצות הברית התעכב תיקון התקלה במשך חודשים ארוכים בשל הטלת אחריות הדדית בין הגופים השונים.
רק 21 חודשים לפני תום המערכה באוקיינוס השקט הושלם פיתוחו של טורפדו אמריקאי יעיל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בטורפדות.
ב-9 באפריל 1940, במהלך הפלישה לנורווגיה מוטבעת הסיירת הגרמנית 'בליכר' על ידי 2 טורפדו שנורו ממבצר אוסקרבורג בפתח מפרץ אוסלו.
הטבעת הסיירת לא מנעה את כיבוש אוסלו אך נתנה פסק זמן שבו הצליחה משפחת המלוכה לברוח לבריטניה.
צוללות הצי המלכותי הבריטי בים התיכון מנעו העברת אספקה לצבאות מדינות הציר בצפון אפריקה, ומטוסי הצי הטביעו בקרב טאראנטו (בלילה שבין 11 ל-12 בנובמבר 1940) באמצעות טורפדות מוטלים מן האוויר אוניית מערכה איטלקית אחת ופגעו קשות בשתיים נוספות; בכך נוטרל עיקר כוחם הימי של האיטלקים בים התיכון.
באוקיינוס האטלנטי הצליחו מטוסים בריטיים מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל לשגר טורפדו שפגע באוניית המערכה הגרמנית ביסמרק; פגיעת הטורפדו גרמה לאובדן כושר ההיגוי של האונייה הגרמנית ולירידה במהירותה, כך שאוניות המערכה הבריטיות הצליחו ללכוד אותה ולהטביעה.
טורפדות היו כלי הנשק העיקרי של הצוללות הגרמניות במערכה באוקיינוס האטלנטי, מערכה שבה הצליחו הגרמנים להטביע כ-3,500 אוניות של בעלות הברית, בתפוסה כוללת של כ-14.5 מיליון טון.
באוקיינוס השקט הטביעו צוללות של בעלות הברית, בעיקר מצי ארצות הברית, יותר מ-2,100 אוניות סוחר יפניות, בתפוסה כוללת של קרוב ל-8 מיליון טון; מערכת הצוללות נגד יפן נחשבת לאחד מהגורמים העיקריים לתבוסתה.
מנגד רשם לעצמו הצי היפני הקיסרי הצלחה מרשימה כאשר הצליח להפתיע את הצי האמריקני בפרל הארבור ולהטביע 5 אוניות מערכה, רובן בעזרת טילי טורפדו.
התפתחותן המהירה של הצוללות אחרי מלחמת העולם השנייה, כחלק מן המלחמה הקרה, חייבה תכנון וייצור טורפדות מהירים יותר, בעלי ראש נפץ משוכלל יותר.
אמצעי שיגור הטורפדו השתכללו מאוד גם הם, ונוספו שיטות שיגור חדשות לטורפדו, כמו רקטות נושאות טורפדו, ASROC.
בשיאה של המלחמה הקרה צוידו טורפדות גם בראשי נפץ גרעיניים, אך מעולם לא נעשה בהם שימוש מבצעי.
כניסתם לשירות של טילי ים-ים דחקה את מקומן של הטורפדות, וכיום השימוש העיקרי בהן הוא בלוחמה נגד צוללות (נצ"ל) וככלי נשק של הצוללות עצמן.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש מבצעי מועט בטורפדות.
ב-8 ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, תקפו ספינות טורפדו ומטוסים של צה"ל את אוניית הביון האמריקאית ליברטי, בפצצות ובטורפדות.
ב-9 בדצמבר 1971 הטביעה הצוללת הפקיסטנית האנגור את הפריגטה ההודית חוקרי, במהלך מלחמת הודו-פקיסטן.
הצוללת אה"מ Conqurer של הצי המלכותי הבריטי הטביעה את הסיירת הארגנטינאית בלגרנו ב-2 במאי 1982, במהלך מלחמת פוקלנד.
במלחמת העצמאות של קרואטיה הצליחו כוחות ימיים של קרואטיה לפגוע באמצעות טורפדו בסירת סיור יוגוסלבית.
ב-26 במרץ 2010 טבעה הקורבטה הדרום קוריאנית צ'ונן (Cheonan) מפיצוץ לא מוסבר; החקירה שנערכה לאחר מכן הצביעה על כך שהאונייה טובעה על ידי טורפדו שנורה מצוללת צפון קוריאנית ננסית.
אורכם של טילי טורפדו הוא 3.5 עד 7 מטרים, ומשקלם נע מכמה מאות קילוגרמים עד קרוב לשתי טונות.
ככלל, טורפדו נראה כגליל גדול, שבירכתיו מדחפים.
חרטומם של הטורפדות הראשונים היה מחודד, אך כבר בשלב מוקדם הועדף חרטום מעוגל.
הקפדה על מבנה הידרודינמי טוב ככל האפשר היא חיונית, כדי לאפשר לטורפדו יכולת תמרון ותנועה; תצורה הידרודינמית מסייעת לטורפדו גם להגיע לטווח מרבי ולנצל בצורה מיטבית את מאגר הדלק שבו.
כדי לסייע לטורפדו לתמרן מותקנים בו גם משטחי ניהוג.
ראש הקרב של הטורפדו מכיל חומר נפץ, המועשר בדרך כלל באלומיניום; העשרה זו יוצרת פיצוץ תת-מימי בעל עוצמה רבה יותר.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 נעשה שימוש בטורפקס.
כיום חומר הנפץ שבו נעשה שימוש בטורפדות הוא PBX.
במהלך המלחמה הקרה נבנו טורפדות בעלי ראש קרב גרעיני, אך לא נעשה בהם מעולם שימוש מבצעי.
טורפדות קלים נושאים לעיתים ראש קרב בעל מטען חלול, במיוחד בטורפדות שנועדו לפגוע בצוללות.
ראש הקרב מופעל באמצעות מרעום הקשה המופעל בעת מגע עם המטרה, או באמצעות מרעום קרבה המפעיל את ראש הקרב כאשר הטורפדו קרוב למטרה; מרעום קרבה מגנטי מופעל באמצעות השדה המגנטי של המטרה, ומרעום קרבה אקוסטי פועל באמצעות החזר גלי קול, במנגנון סונאר.
ברוב ציי העולם נהוגים כיום טורפדות משני סוגים עיקריים:
טורפדו קל - טורפדו במשקל וקוטר יחסית קטן יותר, המיועד בעיקר לתקיפה מטווח קצר, בעיקר על ידי מטוסים;
טורפדו כבד - טורפדו במשקל כבד ובעל קוטר גדול יחסית, המיועד לירי לטווח רחוק, בעיקר על ידי צוללות.
יש חשיבות לקוטרו של צינור הטורפדו, בין אם זה מותקן על סיפון אונייה או בצוללת.
בדומה לתותחים (אם כי ישנם הבדלים), קוטר הטורפדו הוא הגורם העיקרי בסיווגו.
גורמים אחרים בסיווג הטורפדו הם אורכו ומשקלו.
בטורפדו שנועדו להטלה מכלי טיס, הגורמים המשמעותיים הם משקל הטורפדו, דרך העמסתו על כלי הטיס, ומהירות שיגורו.
ההבדל בין טורפדות אוויריים לטורפדות ימיים אינו חד משמעי, וישנן אוניות המצוידות בצינור טורפדו שיכול לירות טיל שנועד בעיקר להטלה ממטוס.
בציי העולם כיום מקובלים טורפדות בכמה קטרים:
15 אינץ' (381 מ"מ) - הקוטר שהיה מקובל בספינות הטורפדו של הצי הרוסי הקיסרי במלחמת רוסיה–יפן, ב-1905. לאחר המלחמה הוגדל הקוטר ל-18 אינץ' (457.2 מ"מ).
16 אינץ' (406.4 מ"מ) - קוטרם של טורפדות נגד צוללות של הצי הסובייטי, שהותקנו על צוללות התקיפה הראשונות של צי זה, מסדרות הוטל, אקו, ודלתא (על פי שמות הקוד של נאט"ו).
17 אינץ' (431.8 מ"מ) - הקוטר שהיה מקובל בצי היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
קוטר זה היה מקובל גם בצי המלכותי האיטלקי באותה תקופה.
19 אינץ' (482.6 מ"מ) - קוטרו של הטורפדו המתביית הראשון של צי ארצות הברית, שכונה FIDO.
זה היה קוטר לטורפדות של ציי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, צוללות הצי הקיסרי היפני, צוללות הקריגסמרינה, נאט"ו, וצוללות הצי הסובייטי והצי הרוסי.
550 מ"מ (כ-21.7 אינץ') - הקוטר שהיה מקובל בצי הצרפתי עד להצטרפות צרפת לנאט"ו (לאחר ההצטרפות נעשתה סטנדרטיזציה והקוטר הותאם לקוטר המקובל בנאט"ו, 21 אינץ').
24 אינץ' (609.6 מ"מ) - קוטרם של חלק מהטורפדות של הצי היפני הקיסרי, בעיקר של הטורפדו סוג 93 "חנית ארוכה" (Long Lance), אחד הטורפדות המוצלחים ביותר במלחמת העולם השנייה.
650 מ"מ (כ-25.6 אינץ') - הקוטר הגדול ביותר בשימוש בצי הרוסי.
צינורות טורפדו בקוטר זה מותאמים גם לירי טורפדות בקוטר 21 אינץ'.
אלה נועדו לירי חימוש בעל קוטר גדול, כמו טילי שיוט.
ניתן לירות מצינורות אלה גם טורפדות בקוטר הסטנדרטי, 21 אינץ'.
הטורפדו הראשון, של וייטהד, הונע באמצעות אוויר דחוס.
האוויר נדחס בלחץ של 2.55 מגה פסקל, 370 PSI.
עם שחרורו הניע האוויר הדחוס מנוע בוכנה שסובב מדחף במהירות של כ-100 סיבובים לדקה.
טורפדו זה היה יכול להגיע לטווח של כ-180 מטרים, במהירות של 6.5 קשר, כ-12 קמ"ש.
בדגמים מאוחרים יותר הוגדל מאגר האוויר הדחוס וכך הוגדלו הטווח והמהירות.
ב-1906 ייצר וייטהד טורפדות בעלי טווח של קרוב ל-1,000 מטרים, שנעו במהירות ממוצעת של כ-35 קשר, כ-65 קמ"ש.
ככל שעלה הלחץ בו היה האוויר הדחוס, כן ירדה במהירות הטמפרטורה שלו כאשר שוחרר והתפשט, והדבר גרם לקפיאה במנוע.
כדי לפתור בעיה זו חומם האוויר הדחוס על ידי מי ים כאשר שוחרר.
מעבר למניעת הקפיאה, סייע החימום להגדיל את התפשטות האוויר, ולפיכך היה המנוע יעיל יותר.
חימום האוויר הדחוס בעזרת מי ים הוביל לרעיון שניתן לחמם את האוויר על ידי הזרקת דלק נוזלי, כמו קרוסין, אל תוך האוויר והצתתו.
בדרך זו יתחמם האוויר מאוד, יתפשט במידה רבה, ויצור עוצמה רבה בהרבה להנעת הטורפדו.
טורפדות שהונעו בדרך זו נקראו "טורפדות מחוממים", והראשונים שבהם יוצרו על ידי וייטהד ב-1904. שכלול נוסף של הטורפדות המחוממים היה קירור תא השריפה (Combustion Chamber), שבו מתחוללת הצתת הקרוסין על ידי מי ים.
כאשר הדלק מוצת בתא השריפה עולה בו מאוד הטמפרטורה ומשלב מסוים לא ניתן לבצע בו הצתה נוספת.
קירור התא מאפשר הצתות נוספות וכך מייעל את התהליך.
בנוסף, האדים הרבים הנוצרים בעת קירור התא מהווים גורם נוסף המניע את מנוע הטורפדו, וכך מגבירים את עצמתו.
טורפדות שהותקן בהם חידוש זה נקראו "חימום רטוב" (Wet Heaters), וטורפדות שבהם לא הותקן שכלול זה נקראו "חימום יבש".
רוב הטורפדות שהופעלו בשתי מלחמות העולם היו טורפדות של חימום רטוב.
כמות הקרוסין שיכול הטורפדו לשאת תלויה בכמות החמצן שבה יישרף.
באוויר יש רק כ-21% חמצן, ובהתאם ניתן לשאת רק כמות מסוימת של קרוסין.
מהנדסים ביפן פיתחו בין שתי המלחמות את הטורפדו מסוג 93, שהונע על ידי חמצן טהור מרוכז.
טורפדו זה, שנקרא על ידי בעלות הברית "חנית ארוכה" (Long Lance) היה הטורפדו הטוב ביותר במלחמת העולם השנייה.
חסרונו הגדול של טורפדו זה היה פגיעותו הרבה: על אף שהחמצן עצמו אינו בוער, הוא מסייע ומאיץ בעירה קיימת, ולפיכך פיצוץ באונייה עלול היה לגרום לפיצוץ משני בטורפדות, כפי שאכן קרה.
גרמניה ערכה ניסויים בטורפדות שהיו מונעים במימן על חמצני, על פי אותה תפיסה.
ב-1877 המציא האוסטרלי לואיס ברנאן (שהיה ממוצא אירי) טורפדו שהונע באמצעות תיל.
בתוך הטורפדו היו שני סלילים של תיל, שהיו מחוברים לכננות על החוף.
כאשר הכננת משכה את התיל מהתוף, הסתובב התוף וסובב את המדחף, וכך הונע הטורפדו.
המפעיל שלט מן החוף בתנועת הטורפדו באמצעות ויסות מהירות תנועת הכננות.