tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצד שני, כל אדם שונה ומיוחד בבסיסו, ודרכי הלימוד הן שונות ומגוונות.
האקזיסטנציאליסטים התייחסו אל החינוך הממוסד כרע הכרחי.
בובר כתב: "החינוך גורש מגן עדנו".
כיום כולם חייבים לקרוא ולכתוב, וכך רבים מן התלמידים אינם נהנים מן הלימוד לשמו והם מפתחים יחס מנוכר (או התייחסות "אני-לז", כהגדרתו של מרטין בובר.) לעצמם ולבתי הספר.
כדי לפתח התייחסות דו-שיחית לנושאי הלימוד, האקזיסטנציאליסטים הדגישו את חשיבות החינוך לאמנות.
יצירות ספרות, תיאטרון, קולנוע, מוזיקה,ושירה, עשויות לפתח התייחסות דו-שיחית, כהגדרתו של בובר, גם לתחומים שאינם הומניים כמו מדע ומתמטיקה.
הפרגמטיזם הוא זרם פילוסופי שקם בסוף המאה ה-19. בבסיסו עומדת ההנחה שהאמת נקבעת על פי תכליות מעשיות, ולא על פי קריטריונים חיצוניים או פנימיים.
מייסד הזרם, צ'ארלס פרס, העלה כמה רעיונות חדשניים על ידע והעברת ידע, אולם עיקר התפיסה החינוכית של הפרגמטיזם מבוססת על משנתו של ג'ון דיואי.
כתביו של ג'ון דיואי הציגו רעיונות חדשניים על הקשר בין חינוך לחברה, ועל ההשפעה ההדדית שלהם.
דיואי טען ש"החינוך, במובן הרחב שלו, הוא המניע העיקרי להמשכיות של החברה, והוא הכרחי למען המשך קיומה של החברה." דיואי השווה בין גישתו החינוכית של אפלטון, שעסקה אך ורק בחינוך הראוי לחברה, לבין זו של רוסו, שעסקה אך ורק בחינוך הראוי ליחיד.
גישתו של דיואי עצמו ניסתה לשלב ולאזן בין השניים.
דיואי ניסה לשלב גם בין הגישה המסורתית, על פיה המורה צריך להעביר ידע לתלמיד, לבין הגישה על פיה התלמיד מתפתח בעצמו.
דיואי הדגיש את חשיבות הלמידה דרך עשייה, מה שהוביל אותו לפיתוח החינוך הפרוגרסיבי
פילוסוף פרגמטי חשוב נוסף שעסק בחינוך הוא הפילוסוף האמריקאי ריצ'רד רורטי.
רורטי טען שניתן לפתור את כל בעיות זכויות האדם בעולם באמצעות חינוך, ושהחינוך צריך להשפיע על הרגש, שכן בעיות זכויות אדם לא ניתן לפתור באמצעות ההיגיון בלבד.
הפנומנולוגיה היא שיטה פילוסופית שפותחה על ידי הוסרל והורחבה על ידי היידגר, בובר, גדמר, סארטר, מרלו-פונטי ואחרים.
הרעיון המרכזי הוא, שבמקום לשאול, מהו העולם באמת?
הפנומנולוגיה שואלת: איך העולם מופיע לנו בתודעה?
כלומר, איך הילד חווה את הזמן?
איך הוא חווה את רכישת השפה ואפילו את גופו שלו, בשלבים השונים של חייו?
איך אנחנו חווים את הפחד, את האהבה, את הזרות?
עקרונות היסוד של המתודה הפנומנולוגית הן: 1. חוויה לפני הסבר.
החוויה הסובייקטיבית היא נקודת המוצא, לא תיאוריה חיצונית.
התודעה תמיד מכוונת למשהו, תמיד כבר בהתייחסות אל הישויות בעולם, לכן לא ניתן לחקור אותה בנפרד מן האופן שבו היא הווה-בעולם (Being-in-the-world) 3.השהיית הנחות (Epoché).
בלי שיפוט מוקדם, רק להתבונן במה שמופיע בתודעה לנוכח התופעה.
4. המשמעות אינה 'שם בחוץ' - היא נוצרת במפגש שבין אדם לעולם.
במאה העשרים המתודה הפנומנולוגית הפכה למרכיב הכרחי בכל מחקר של מציאות אנושית מורכבת: בפסיכולוגיה של החינוך, בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה של החינוך.
הפוסטמודרניזם, כזרם פילוסופי, מתבטא בדחיית רעיונות מודרניים כמו קידמה, אידאולוגיה, ואמת מוחלטת.
תפיסת עולם זו, שהפכה רווחת מאוד במחצית השנייה של המאה ה-20, אתגרה את הפילוסופים העוסקים בחינוך, והביאה אותם לשאול שאלות רבות על מהות החינוך בעולם ללא אמת מוחלטת או ערכים.
הפילוסוף הצרפתי ז'אן פרנסואה ליוטר טען שהידע האנושי בנוי מנרטיבים אנושיים רבים, ולא מעובדות אבסלוטיות.
על פיו, במאה העשרים קרס "נרטיב העל" של החברה המערבית, והתפרק להמון נרטיבים קטנים ואינדיבידואלים.
על כן, גם תפקידו של החינוך השתנה.
כעת עליו להציג המון נרטיבים מתחרים, ולתת למושא החינוך "לשפוט ביניהם".
פילוסוף צרפתי נוסף, מישל פוקו (פוקו לא הגדיר את עצמו כפוסט מודרניסט, אך הוא מתוייג לרוב ככזה) הציג משנה חדשנית על הקשר בין ידע לכוח חברתי.
על פיו, אנשים הרוצים שליטה וכוח מציגים את עצמם כבעלי ידע על מנת לצבור אותה.
ניתן ליישם גישה זו גם על תחום הפילוסופיה של החינוך, בהקשר של יחסי מורה-תלמיד.
פילוסופים מהזרם האנליטי, אחד הזרמים הבולטים ביותר במאה ה־20, כמעט ולא עסקו בפילוסופיה של החינוך.
פילוסופים מסוימים, כגון ברטראנד ראסל, הגדירו את תחום הפילוסופיה באופן צר יותר משאר הפילוסופים, (למשל, ראסל טען שהאתיקה איננה חלק מהפילוסופיה).
ייתכן שכתוצאה מכך האתיקה לא נכללה בתוך תחום העיסוק של פילוסופים אנליטיים רבים.
פילוסוף אנליטי אחד שהשפיע רבות על הפילוסופיה של החינוך הוא הפילוסוף ריצ'רד סטנלי פיטרס.
פיטרס עסק רבות בקשר בין פילוסופיה לפסיכולוגיה ופסיכולוגיה חינוכית.
בנוסף, פרסם פיטרס ספר חשוב בשם "אתיקה וחינוך", שדן בשאלות מוסריות הקשורות לחינוך.
המחנך הברזילאי פאולו פריירה לא היה פילוסוף במובן המקובל של המילה, אולם להגותו החינוכית הייתה השפעה עצומה על התפיסה החינוכית במאה העשרים.
פריירה, שראה את מצבה של מערכת החינוך והממשל בברזיל, גיבש את גישת הפדגוגיה הביקורתית , וניסה לעמוד על ההשפעה של החברה על החינוך והחינוך על החברה.
פריירה טען שבאופן דיאלקטי, לעיתים חינוך אינו נותן חירות, אלא ההפך, משמש כאמצעי להנצחת מצב חברתי של דיכוי.
לדוגמה, בשנות ה־40 בברזיל, היה הכרח לדעת קרוא וכתוב על מנת להשתתף בבחירות.
פריירה טען שנוצר מעגל קסמים - הנשיא אינו משקיע בחינוך לעניים, כי הם אינם אלה שבחרו אותו.
ללא חינוך, העניים אינם מסוגלים ללמוד קרוא וכתוב, ולכן הם לא ישתתפו גם בבחירת הנשיא הבא, ששוב לא יתחשב בהם וחוזר חלילה.
יסודותיה של תפיסת החינוך לצעירים ולבני אדם בכלל, הונחו בספרות המקרא ובמדרשי חז"ל בעת העתיקה.
החינוך הוא מצווה המוזכרת בתורה בפסוקים רבים, שנכתבו בתקופת המקרא.
הקנייתו של חינוך מסודר לדור הצעיר הייתה נפוצה ומפותחת יחסית בתקופת המשנה והתלמוד.
נשים נדירות בלבד זכו ללמוד בבתי המדרש הללו.
בימי הביניים נכתבו ספרי הגות ופילוסופיה אשר פירשו את הספרות הקדומה וניסו לערוך מהם שיטה, תוך כדי שיח מעמיק עם הפילוסופיה היוונית, שעמדה בתשתיתה של הפילוסופיה הימי-ביניימית ואף התאולוגיה הנוצרית, עם התאולוגיה הנוצרית עצמה ועם פרות המחקר הפילוסופי בן זמנם.
תפיסת החינוך בהגות היהודית הושפעה אך במעט מן התמורות מראשית העת החדשה, שכללו גם תפיסה חדשה בדבר מקומו של האדם בעולם וזכויותיו כיציר אנוש מבלי אמונה או סמכות האל.
ראשיתו של שינוי בתודעה הציבורית היהודית בנושא חינוך הצעירים התחולל ממחצית המאה ה-19, וזאת כחלק מהשינויים הרעיוניים והפוליטיים באירופה, כאשר מנהיגים מכל הזרמים תבעו חינוך לצעירים שיכלול גם מדעים ומלאכה, וזאת בהסתמכם על מקורות היהדות הקדומים, על ערכה הרוחני של הפרנסה מיגיע כפיים.
מספר הוגים ציונים וביישוב היהודי החדש, העמידו את החינוך בראש מעייניהם, כי ראו בו את המפתח לגאולה לאומית הנדרשת, ל"תחיית האומה" בארץ הישנה-החדשה, בהם למשל א"ד גורדון, מרטין בובר ומחנכים במוסדות "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר".
המשותף להצעותיהם היה: תשומת לב לעצמיות המולדת של החניכים והעמדת אפשרויות מלאות להגשמתה{{הערה|ראו למשל:אברהם שפירא, אור החיים ב"יום קטנות", משנת א.
גורדון ומקורותיה בקבלה ובחסידות, תל אביב: הוצאת עם עובד, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ו-1996, עמ' 53-52.}}; הקניית ערכי המוסר והערכים הנשגבים מתוך הגיונם הפנימי של מושגי היופי, האמת והצדק, אשר יוקנו לחניכים בהדרגה ובשיטתיות.
זרם החינוך המהותני קם בשנת 1938 בארצות הברית.
תומכיו שמים דגש על חינוך בסיס רחב מאוד, בתחומים כמו מתמטיקה, שפה וכדומה.
מטרת הלימוד הוא ליצור בסיס רחב משותף לכל החברה, שיכלול את הנושאים המהותיים ביותר.
מטרת החינוך על פי המהותנים, היא להקנות ידע הכרחי וערכים בסיסיים משותפים.
במובנים רבים, החינוך המהותני דומה מאוד לחינוך המקובל במאה ה-19 ובמידה רבה גם בעידן המודרני.
במרבית בתי הספר בעולם המערבי אכן שמים דגש על הקניית בסיס ידע רחב וערכים משותפים לתלמידים.
למורה תפקיד חשוב מאוד בחינוך המהותני, והוא מהווה דמות סמכותית ומרכזית בסביבה החינוכית.
תפקידו להעביר ידע, ולהשליט סדר ומשמעת בכיתה, מכיוון שהלמידה בסביבה לא מאורגנת קשה יותר.
זרם משיק לחינוך המהותני הוא החינוך הפרניאליסטי, שמבוסס על הפרניאליזם הדתי של תומאס אקווינס .
הפרניאליזם שם דגש על לימוד דברים נצחיים ואוניברסליים, שחשיבותם תקפה בכל מקום ובכל זמן.
כתוצאה מכך, תומכים הפרניאליסטים בלימוד עקרונות, ולשים דגש מופחת על לימוד עובדות.
תנועת החינוך הפרוגרסיבי קמה בסוף המאה ה-19, כהתנגדות לחינוך המסורתי של המאה ה-19. בניגוד לגישה הרווחת דאז, שתפסה את בית הספר כהכנה לאוניברסיטה או ללימודים הגבוהים, תמכו אנשי החינוך הפרוגרסיבי בחינוך שהוא מטרה בפני עצמו.
החינוך הפרוגרסיבי שם דגש על פיתוח כישורים חברתיים, למידה עצמאית, פתרון בעיות, ושיתוף פעולה.
בנוסף, שם החינוך הפרוגרסיבי דגש על חינוך לערכים כמו דמוקרטיה ושוויון.
לזרם החינוך הפרוגרסיבי השפעה רבה על החינוך כיום.
בין השאר, הוא הוביל לגיבוש דרכי לימוד נוספות מלבד ספרי הלימוד המסורתיים.
מייסד הזרם הוא הפילוסוף הפרגמטיסטי ג'ון דיואי.
לתלמידו ויליאם הרד קילפטריק היה חלק חשוב בהפצה של תורתו, והוצאתה אל הפועל.
בסרט, ללכת שבי אחריו, שעלילתו מתרחשת בשנת 1959, המורה ג'ון קיטינג מבטא את רוח החינוך הפרוגרסיבי של ג'ון דיואי.
וכך, למרות שקיטינג נכשל ומפוטר מבית הספר, תלמידיו לא ישכחו את תלמודם וגם המורה השמרן ללטינית למד ממנו פדגוגיה 'מתקדמת', שעשויה לחבב את הידע על התלמידים.
זרם החינוך הביקורתי מציג דרך הסתכלות שונה על החינוך מדרכי ההסתכלות המקובלות, ומסתכל על החינוך ככלי חברתי.
על פי החינוך הביקורתי, לעיתים קרובות החינוך משמש להנצחה של מצב חברתי קיים.
החינוך הביקורתי שם דגש על קשר תרבותי ורעיוני בין המעמד השולט לבין מעצבי המדיניות החינוכית, המוביל להנצחה של תרבות וערכים של המעמד השולט.
בנוסף, על פי תומכי החינוך הביקורתי, החינוך המסורתי אינו מעודד חשיבה ביקורתית, אלא מעודד צייתנות והתאמה למסגרת.
בצורה כזאת נמנע שינוי בסדר החברתי הקיים.
תומכי החינוך הביקורתי מנסים לייצר חינוך אלטרנטיבי, שמעורר את התלמיד לחשיבה ביקורתית.
בין אנשי החינוך הביקורתי הידועים נמנים פאולו פריירה הנרי ג'ירו ופיטר מקלארן
תנועת החינוך הדמוקרטי חותרת ליצירת מערכת יחסים שוויונית ודמוקרטית בין המורים לתלמידים.
בבתי ספר דמוקרטיים רבים התלמידים מחליטים בשיתוף עם המורים על תוכנית הלימודים, מבנה השיעורים, מערכת הענישה וכדומה.
בבסיס הגישה הדמוקרטית לחינוך עומדת תפיסת הילד כאדם שלם, הזכאי לזכויות מלאות ושוות לאדם מבוגר.
החינוך הדמוקרטי, ובית הספר הדמוקרטי הראשון, נוסדו על ידי המחנך הסקוטי א.ס.
ניל ניל הקים בדרזדן שבגרמניה את בית הספר סאמרהיל, בית הספר הדמוקרטי הראשון.
כל השיעורים בבית הספר היו שיעורי רשות, והתלמידים השתתפו בקבלת ההחלטות בבית הספר.
מקורו של המושג "חינוך דמוקרטי" הוא בבית הספר הדמוקרטי בחדרה, בית הספר הראשון בעולם שנקרא 'בית ספר דמוקרטי'.
הוא נוסד ב-1987 על ידי יעקב הכט.
בהמשך קמו בישראל בתי ספר דמוקרטיים נוספים בסיועו של הכט.
בעקבות ייסוד הכנס הבינלאומי IDEC של בתי ספר אלטרנטיביים, עוד יוזמה של הכט, אימצו בתי ספר רבים בעולם את השם וההגדרה – "חינוך דמוקרטי".
כיום ישנם בתי ספר דמוקרטיים בכל רחבי העולם.
בישראל בפרט, יש למעלה מארבעים בתי ספר דמוקרטיים והגישה הדמוקרטית רווחת מאוד.
זרם החינוך האנתרופוסופי (המכונה גם חינוך ולדורף) נוסד בתחילת המאה העשרים על ידי איש החינוך רודולף שטיינר.
הדגש העיקרי של זרם זה הוא על חינוך המותאם לשלב ההתפתחותי של הילד.
לדוגמה: ילדים לפני גיל שבע, שלומדים בבית ספר אנתרופוסופי, לומדים בעיקר דרך משחקי דמיון ופעולות חושיות.
ילדים בגילאי 7-14, שכבר חווים את העולם דרך מילים ודימויים, ילמדו יותר דרך שירים ודיקלומים.
החינוך האנתרופוסופי קשור קשר הדוק לאנתרופוסופיה, שמטרתה "הבנת העולמות העליונים".
על כן, לימודים אנתרופוסופיים כוללים לרוב גם לימודים וטקסים רוחניים.
בלימוד האנתרופוסופי עולים גם רעיונות מתוך הפילוסופיה המזרחית כגון קארמה, חיבור לטבע, וגלגול נשמות.
דגש נוסף שמושם בחינוך האנתרופוסופי הוא על אומנות ככלי חינוכי.
בתי ספר אנתרופוסופיים מקדישים חלק ניכר מתוכנית הלימודים שלהם לאומנויות שונות.
כיום ישנם מאות בתי ספר ברחבי העולם העובדים בשיטת ולדורף.
בישראל ישנם כעשרה בתי ספר אנתרופוסופיים.
בארצות רבות יש אחוז לא מבוטל של ילדים הלומדים בחינוך ביתי, עם הוריהם, בביתם.
עבור חלק מהאנשים החינוך הביתי הוא עניין של הכרח, אולם ישנם הורים ומחנכים רבים שתומכים בחינוך ביתי, וטוענים שהוא עדיף על פני חינוך בבית הספר.
חוקרת החינוך הבריטית שרלוט מאסון, בת המאה ה-19, הייתה מהראשונות שחקרה ותמכה בחינוך ביתי.
היא הקדישה את חייה לשיפור החינוך בבריטניה, וגיבשה רעיונות רבים על החינוך הביתי והחינוך בכלל.
השיטה שהיא גיבשה מקובלת כיום על רבים מההורים הבוחרים בחינוך ביתי.
המחנך האמריקאי ג'ון הולט היה הראשון שגיבש את תפיסת החינוך הביתי כתפיסה כוללת, העומדת בניגוד לאסכולות החינוכיות הקיימות.
הולט טען ששיטת הלימוד בבתי הספר שגויה מיסודה, והיא מבוססת על פחדם של התלמידים.
הולט טען שהאלטרנטיבה היחידה היא חינוך ביתי, והסביר באריכות את הסיבות לכך בספריו "כיצד נכשלים ילדים" ו"כיצד לומדים ילדים".
החינוך הביתי אינו חוקי בכל הארצות, ורק אחוז קטן מהילדים בעולם מתחנכים בחינוך ביתי.
על פי גישת החינוך החופשי, ילדים הם יצורים סקרנים מטבעם, בעלי רצון ללמוד ולהתפתח, ולכן אין צורך ללמד אותם בכל צורה מובנית.
הילדים ילמדו דרך משחקים ודרך אינטראקציה עם ילדים אחרים.
הגישה נולדה לאחר שג'ון הולט, אבי החינוך הביתי הגיע למסקנה שאין טעם להעביר את החינוך לביתם של הילדים, על מנת שההורים ישחזרו את סביבת בית הספר.
יש צורך בפיתוח שיטת חינוך שונה, שאינה מכריחה את הילד ללמוד.
הולט התבסס בכתביו גם על ספרו של איוון איליץ', ביטול בית הספר.
גישת החינוך הפמיניסטי אינה גישה חינוכית במובן המקובל של המילה, אלא יותר ראייה של החינוך בעין ביקורתית ופמיניסטית.
הפמיניזם מזהיר את העוסקים בחינוך מפני סיווג הילדים על פי מגדר, וניתובם לעתיד ידוע מראש בחברה.
הפמיניזם שם דגש על תפקידה של מערכת החינוך בהנצחת הפער בחברה בין גברים לנשים.
שתי פמיניסטיות ידועות שעסקו בחינוך הן נל נודינגס (Nel Noddings) וקרול גיליגן האמריקאיות.
בדומה לפילוסופיה של החינוך, גם תורת ההוראה מציגה דרכים שונות לחנך את הילד, אך היא עוסקת בעיקר בתוכניות לימודים פרקטיות, ופחות ברקע התאורטי והרעיוני שמאחוריהן.
לעיתים קרובות תוכניות לימודים מותאמות לפילוסופיית חינוך מסוימות.
הפדגוגיה היא תורת ההוראה לילדים.
מרבית הגישות שהוזכרו לעיל היו קודם כל גישות פדגוגיות, ורק אחר כך גישות פילוסופיות לחינוך.
תחום מצומצם יותר בתורת ההוראה הוא האנדרגוגיה, שעוסק בחינוך למבוגרים.
תורת ההוראה שמה דגש רב יותר מאשר הפילוסופיה של החינוך על מחקרים וצפייה בילדים.
הפסיכולוגיה החינוכית היא ענף של הפסיכולוגיה העוסק בחקר תהליכים חינוכיים מנקודת מבט של הפרט המתחנך או של הפרט במסגרת החינוכית, יעילות הפעילות החינוכית, הפסיכולוגיה של ההוראה והפסיכולוגיה החברתית של בתי ספר כמסגרות ארגוניות.
ענף זה מתמקד גם במערכת יחסי הגומלין בין הפרט ובית הספר, ועוסק במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הבית-ספרית.
בנוסף, הפסיכולוגיה החינוכית עוסקת במגוון בעיות אצל הפרט, באמצעות עבודה ייעוצית ואבחונית מול הילד, הדרכת הורים וייעוץ לצוותים חינוכיים.
לפסיכולוגיה החינוכית קשר הדוק עם הפילוסופיה של החינוך.
פילוסופים רבים עסקו בשאלת ההשפעה הנפשית של החינוך על הילדים, ובקשרים בין התהליכים הנפשיים שעוברים על הילד לבין הביצועים והתהליכים הלימודיים שלו.
פילוסופים חינוכיים רבים השפיעו והושפעו רבות מהפסיכולוגיה החינוכית.
לדוגמה: ג'ון דיואי, מייסד החינוך הפרוגרסיבי, עבד בשיתוף פעולה עם הפסיכולוג ויליאם ג'יימס.
השניים גיבשו יחד הן את הפרגמטיזם בפילוסופיה, והן את הפונקציונליזם בפסיכולוגיה.
הסוציולוגיה החינוכית עוסקת בהשפעה ההדדית שבין החברה והמערכות השלטוניות לבין החינוך.
גישות רבות בפילוסופיות של החינוך, כדוגמת הפדגוגיה הביקורתית, קשורות קשר הדוק לסוציולוגיה.
פילוסופיה של הנפש (נקרא גם פילוסופיה של ה-mind או פילוסופיה של השכל) הוא תחום בפילוסופיה אשר עוסק במהות המוּדעוּת האנושית (ואולי גם החייתית ואפילו הרובוטית) לתחושות החושים, ובמהות ההבנה והמחשבה, שנחשבו מאז העת העתיקה למהות רוחנית נפרדת מהפיזי הממשי.
התחום כיום עוסק בניסיונות להגדיר ולהסביר את מה שבעבר הוגדר כנפש, וכן את השכל (Mind) והדעת על פי המדע.
עד המאה ה-20 התחום עסק בעיקר בבעיית הגוף-נפש ובשאלה אם קיים תחום רוחני נפרד שהוא שונה מהעולם הממשי הפיזי.
הדוגלים בדואליזם (גישת העולם החצוי לגשמי ורוחני, לגוף ונפש), סבורים שהתחום הנפשי הוא בלתי מוסבר, או לפחות אינו פועל על פי כללי הטבע בחומר.
על פי אסכולה זו יש צורך להסביר כיצד הנפש הנפרדת יכולה להשפיע על החומר ולהיות מושפעת ממנו.
לחלופין, החולקים על הדואליזם סבורים שהמציאות כולה חומרית, ואין בלתה דבר.
אסכולה זו נקראת מוניזם (על שם המימד היחיד, מונו, של העולם), ובעברית גישת המציאות החמרית האחודה.
לפי גישה זו דרוש הסבר נטורליסטי על פי מדעי הטבע בעולם חומרי בלבד, לתופעות כמו דמיון, שאינו מוגבל לכאורה לחוקי הטבע, ולתופעות כמו התחושות והמחשבות.
תחום מרכזי נוסף המעסיק כיום את ההוגים והחוקרים הוא שאלת הבחירה החופשית.
הבנת המציאות השתנתה מעט כתוצאה ממדעי החלקיקים בשאלת הסיבתיות החומרית או האקראיות שבמציאות.
פיתוח תורת הכאוס וגילויים בתחום תופעות נובעות (אימרג'נס) כמו חכמת תל הנמלים, הביאו איתם תובנות חדשות לגבי האפשרות שהעולם אינו מכני קשוח כפי שדימו בעבר.
ולאחר התעוררות שאלת זמן ההחלטה בעקבות גילויו של בנימין ליבט שהאדם מתכונן לפעולה ויכול לבצע אותה רק אם הכין אותה הרבה לפני ההחלטה המודעת שלו, התערערה תפישת הבחירה החופשית בעיני רבים.
הרכיבים הנפשיים הנחקרים הם מצבי נפש (מצבים מנטליים), פעולות שכליות ותפקוד נפשי (פונקציות מנטליות), אירועים נפשיים חווייתיים, תכונות נפשיות שכליות או רוחניות, ותודעה.
מושג נלווה למחקר הוא התכוונות (או אודותיות) - אינטנציונליות.
הדברים, כפי שהם נתפשים בשכל, אינם הדבר כשלעצמו, אלא ייצוגים שכליים של אותו הדבר או אותה הפעולה במציאות.
הם מכוונים לאותו הדבר, הם לגביו, הם מקושרים אליו, אבל הם לא הוא עצמו.
התפוז שמריחים ורואים וממששים, הוא תפוז ממשי במציאות, אך הייצוג השכלי שלו כפי שהוא "נתפש" או כפי שהוא "מושג" בשכל, הוא בהכרח "מרוחק" מהעצם עצמו.
הוא רק עם "כיוון" אליו.
המחשבה היא אודות התפוז הזה.
התיאבון הוא אל התפוז הזה.
אבל הזיכרון והתאווה והדמיון, והריח והצבע, הם כולם רק ייצוג של הדבר, ומוגדרים נפשיים, לא מציאותיים.
מצבי הנפש המנטליים - כוללים רגשות כמו אהבה וקנאה, תחושות גופניות כמו כאב או רעב, היזכרות ודמיון, וגם תפישה חושית כמו חוויית האדמומיות של הצבע האדום, או חוויית המתיקות של סוכר, וחוויית הרוך של מישוש משי.
לעיתים מצבי הנפש באים עם תגובות גופניות: הזעה, דופק מואץ, אישונים מורחבים, שיער עומד, פעילות מעיים.
התגובות הגופניות המלוות את מצבי הנפש יכולים להתווסף לחוויה, כך שפחד יכול להיות מלווה בריח אפייני ותחושה אפניינית.
פעולות שכליות, ותפקוד נפשי (פונקציות נפשיות) הן היכולת להחליט ולבצע, התגובה הגופנית על פי המחשבה או על פי הרגש, כתוצאה ממחשבה ותכנון, באופן מודע או בלתי מודע, והאפשרות לנתח מצבים, כולל ניתוח עצמי, ולפעול בשיקול דעת לאור המסקנות.
תהליך נפשי הוא מהלך שכלי מתפתח לאורך זמן כמו חלום, בירור מחשבתי, חישוב, דמיון, תכנון וכדומה.
תכונות נפשיות הן מאפיינים של מצבי נפש ושל תהליכים נפשיים.
התכונה הנפשית היא חווייתית ושונה מהתכונה הפיזית שאליה היא שויכה או כוונה.
לתפוח האדום יש תכונות פיזיות, אך יש לו גם תכונה חוויתית (קוואליה qualia - מלשון איכות באנגלית), חוויית התפוח אצל האדם החווה.
חוויה זו כוללת היזכרות בתפוחים טעמם וריחם, בסיפורים אודות תפוח, אולי בדיונים אודות עץ הדעת בגן עדן, וכדומה.
אפילו לצבע האדום של התפוח, זה המתקבל בקולטני האור וקולטני הצבע שבעין, יש תכונה חווייתית השונה איכותית מהתכונות הפיזיות של עצמת ותדר האור שהתקבל, וגם שונה מהתגובה הפיזית של הצטברות חומרי המוליך העצבי (ניורוטנסמיטור) ומתהליכי הירי העצבי כתוצאה מקליטת האור בעין והטמעת האות במערכת העצבים.
תודעה - יכולת המוּדעוּת לאדם אחֵר, והמודעות העצמית, נדונות ברבים מתחומי חקר הגות הנפש.
הוגים לפני רייל הציעו את המוּדעות למצב הנפשי, כמרכיב המגדיר את המצב ומאפיין אותו כמרכיב נפשי.
לדוגמה בלי שהאדם מודע לכאב, אין זה כאב.
בספרו, רייל דוחה זאת כי אם כן צריך מודעות למודעות שיש כאב.
ומודעות למודעות למודעות ואם כן אין לדבר סוף.
במדעי הקיים, האונטולוגיה, קיימות שתי גישות לשאלת הגוף-נפש: דואליזם - גישה לפיה העולם חצוי לחומר ורוח, לנפש וגוף, לשכל ומוח.
ולעומתה מוניזם - גישה לפיה העולם הוא מציאות חומרית אחודה, הפועלת באופן סיבתי, אולי אקראי במידת מה, כשדבר גורר דבר על פי חוקיות ברורה - חוקי הטבע והחומר, הנודעים באמצעות המדע.
גישות אלו חצו קודם לכן את ההגות לגבי תופעת החיים ובעיקר הנשימה ("הרוח"), ההולדה והתורשה.
שאלת הנפש - השכל המחשבה והדעת, המודעוּת, התחושות והחוויות - אלה נותרו בלתי פתירים גם בעיני הלא מאמינים.
היו שהתכחשו לתופעת החוויה, היו שהתעלמו ממנה, והיו שהחליטו שההסבר המצומצם לתיאור פעילות עצבית מספק אותם.
בינתיים הלכו והתבהרו מנגנוני החושים ותהליכי החישוב והחשיבה באדם ובחיה, המחשבים השתכללו והחלו לדמות ראיה, שמיעה, דיבור, חישוב, משחק, החלטות ואף יצירה.
אמנם כבר בשנת 1871 בספרו The Descent of Man (השתלשלות האדם) כתב צ'ארלס דרווין על היכולות השכליות, שהתפתחו בתהליך הדרגתי של ברירה טבעית מאליה, הדומה להשבחת הזנים המלאכותית בידי חקלאים:
אילו לא היה יצור חי, להוציא את האדם, שהיה לו כח שכלי, או אילו כוחות אלו שלו היו שונים לחלוטין מאלו של החיות הירודות, אזי לעולם לא היינו יכולים להשתכנע שהיכולות הגבוהות שלנו התפתחו בהדרגה.
אך ניתן להראות בבירור שאין ולא קיים שום הבדל יסודי מהותי מסוג זה.
הדואליזם - עמדה שהחל בה אפלטון, אריסטו, סמקיה והפילוסופיה ההודית, אולם נוסחה בצורה מדויקת על ידי רנה דקארט במאה ה-17. הדואליזם טוען שהנפש בלתי תלויה בחומר קיים (דואליזם חומרי).
ישנם גרסאות שונות לגבי יכולת ההשפעה של נפש "רוחנית" כזו על חומר, והשפעת החומר על הנפש: החל מגישה של עולמות מקבילים שאינם נפגשים, וכלה בעמדה שיש או יכולה להיות נקודת מפגש בה האחד מושפע מהשני או להפך.
את הקשיים לגרסת הדואליזם הקרטזית (כלומר לגרסה של רנה דקארט) בעיקר בהיבט של ההשפעה שיכולה או לא יכולה להיות להחלטה "רוחנית-שכלית" על החומר והגוף, העלתה הנסיכה אליזבת מבוהמיה בסדרת מכתבים אליו משנת 1643 והלאה.
התכתבות זו, יחד עם דחיית הדואליזם של רייל, מהווה עד היום את הבסיס לדיון בשאלת הגוף-נפש.
עם השנים עודכנה גרסת הדואליזם לאחר שהותקפה לאורך זמן בידי הוגים מטריאליסטים, והוכחה לטענתם כבלתי אפשרית מהבחינה הפילוסופית.
כיום יש האוחזים בגרסה מעודנת המתאימה גם לבעלי עמדה שהעולם פועל על פי חוקי הטבע החומרי בלבד.
על פי גרסה זו הנפש היא קבוצת תכונות בלתי תלויה (כלומר הפועלת על פי כללים נפרדים ושונים מאלו של חוקי הטבע), אשר נובעת אמנם מהמוח אך לא ניתנת לרדוקציה אל הפעילות העצבית בלבד.
מוניזם הוא העמדה שהנפש והגוף אינם ישויות נפרדות אונטולוגית.
עמדה זו פותחה בפילוסופיה המערבית על ידי פרמנידס במאה ה-5 לפני הספירה ומאוחר יותר על ידי הרציונליסט ברוך שפינוזה.
על פי האידיאליזם הנפש היא כל מה שקיים והעולם החיצוני הוא נפשי או אשליה שנוצרת על ידי הנפש.
על פי המוניזם הנטורליסטי, ישנם חומרים אחרים, מוחיים, שהם, יחד עם הנפש, תכונות של חומר בלתי ידוע.
הפיזיקליזם טוען שקיימות במציאות רק ישויות פיזיות הפועלות על פי כללי הטבע שהתגלו במדע.
הנפש, לפי גישה זו תוסבר בסופו של דבר במונחים של ישויות אלה (המוניזם הרווח במאה ה-20 וה-21 הוא גרסאות של פיזיקליזם: ביהביוריזם, תורת זהות טיפוס, מוניזם אנומלי ופונקציונליזם).
רוב הפילוסופים המודרניים של הנפש מעדיפים עמדה פיזיקלית רדוקציונית או לא-רדוקציונית, בהתאם להשקפתם על הדרך בה הנפש נקשרת לגוף:
פיזיקליזם רדוקציוני טוען שכל המצבים הנפשיים והתכונות יוסברו, בסופו של דבר, על ידי המדע כתהליכים ומצבים פיזיולוגים, לעומתו פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי טוען שלמרות שהמוח הוא כל מה שיש במציאות, ניתן להתייחס לתוצרי הפעילות המוחית (המחשבות, התוכניות והתכנונים, הדמיונות, הרגשות, תוצאות החישובים) כאל ישויות שאפשר לחקור אותם ויש להם כללים משל עצמם.
אלו לא יכולים לעבור רדוקציה למצב חומרי או גופני במערכת העצבים או במקום אחר במציאות.
גישות אלו מושפעות מסוציוביולוגיה, מדעי המחשב, פסיכולוגיה אבולוציונית, פסיכולוגיה קוגניטיבית ומדעי המוח.
השאלה הקשה - את תהליכי החישוב ההנדסי,החשבוני והלוגי, שפעם היו נראים כמעשה קסם שהאדם יכול לעשות אך לא בעלי חיים אחרים, ניתן להבין עד תומם.
ניתן כיום לדמות במחשב, כיצד אנו פותרים חידת סודוקו (באופן אנושי, לא ממוחשב).
אנחנו מבינים כיצד חתול או בז או תמנון או זבוב מצליחים לזהות תנועה ולהגיב אליה.
אך עדיין נותרה שאלה פתוחה: שאלת החוויה.
באופן ברור למדי הסבר החוויה הוא לא בתשובה כמותית או חישובית, ונראה שאין לה תשובה של מיכניקה ומנגנון.
לתכונות ראשוניות אלו של אדמימות האדום ומתיקות המתוק נתן ההוגה והבלשן (אבי חקר הסמיוטיקה) צ'ארלס סנדרס פֶּרְס בסוף המאה ה-19 את השם Quale מלשון Quality - איכות, כי מדובר על תכונה השונה איכותית מהאחרת באופן שלא ניתן לכמת ולהשוות.
אירווינג לואיס דן בכך בהרחבה, ויצר את הדיון המודרני בשאלה זו בתחום הפילוסופיה של הנפש: מהי האדמומיות של האדום שאנו חווים.
כיצד אנו חווים אותה, והאם בכלל היא אותה חוויה אצל אנשים אחרים, מאותם עמים למשל, בין גברים לנשים.
האם יש חוויה דומה לבעלי חיים?
האם יכולה להיות חוויה דומה למחשב או רובוט, או לבינה מלאכותית שפועלת על דגם של "רשת עצבית"?
שאלה זו קיבלה בידי ההוגה פרופ' דניאל דנט את השם "השאלה הקשה".
ספרי הפילוסופיה בעברית נפתחים, רובם ככולם, בהתנצלות המתרגם על חוסר היכולת לתרגם לעברית את המילה mind.
לא קיימת מקבילה למונח בשפה העברית ועל כן משתמשים חליפות במונחים נפש, רוח, נשמה, תודעה, שכל, דעת, תבונה, המנטלי ואף מיינד.
לעיתים, באותו טקסט אפשר למצוא מונחים שונים לפי ההקשר ולפעמים נבחר מונח אחד, תוך התנצלות על חוסר הדיוק.
אף אחד מהמונחים לא תופס את מלוא המשמעויות של mind.
עד כה האקדמיה ללשון העברית לא הכריעה בסוגיה ולא קבעה מונח תקני.
בערך זה ייעשה שימוש במילה 'נפש' בלבד על מנת לשמור על אחידות, זאת למרות שאין הכוונה למונח הפסיכולוגי.
בעיית הגוף-נפש עוסקת בהסבר ליחס הקיים בין נפש, תהליכים נפשיים ומצבים או תהליכים פיזיולוגיים.
השאלה היא מהי מהות הנפש ומצבים/תהליכים נפשיים ואיך, אם בכלל, הנפש משפיעה, או יכולה להשפיע, על הגוף.
חוויות תפיסתיות תלויות בגירויים אשר מגיעים דרך החושים מהעולם החיצון.
גירויים אלו גורמים לשינויים במצבים הנפשיים וגורמים לתחושות.
לדוגמה, אדם רוצה משולש פיצה וזה גורם לו להזיז את הגוף בכיוון מסוים כדי להשיג את מה שהוא רוצה.
השאלה היא כיצד אפשר שחוויות מודעות יגיעו מתוך גוש חומר אפור בעלת תכונות אלקטרו-כימיות בלבד?
בעיה קרובה היא כיצד האמנות ורציות גורמות לנוירונים של אינדיבידואל לירות ולשריריו לפעול.
אחד מהניסוחים הקדומים הידועים לכך הם של סמקיה והמורים היוגים בפילוסופיה ההודית (650 לפנה"ס).
סמקיה חילק את העולם לפורושה (נפש/רוח) ופרקריטי (חומר) והיוגה סוטרה של פטנג'אלי הציגה גישה אנליטית למהות הנפש.
בפילוסופיה המערבית, אפלטון ואריסטו היו הראשונים שעסקו בכך.
כל אחד מהם טען, מנימוקיו הוא, ש"חוכמה" (כושר של הנפש או הנשמה) לא יכולה להיות מזוהה או מוסברת במונחים של גוף פיזי.
דקארט הוא הראשון שזיהה את הנפש עם תודעה והבחין אותה מהמוח (מקום החוכמה).
כך אנו רואים עד היום את בעיית הגוף-נפש.
הטיעונים הנפוצים בעד דואליזם מתבססים על אינטואיציה של השכל הישר, שלפיה חוויות מודעות נפרדות מחומר דומם.
טיעון נוסף הוא שלנפשי ולפיזיקלי יש תכונות שונות שאינן מתיישבות זו עם זו.
אפשר למשל לשאול מישהו כיצד מרגישה אצבע חרוכה, כמו כיצד נראים שמיים כחולים וכיצד נשמעת מוזיקה נחמדה, אולם יהיה זה חסר משמעות, או לפחות מוזר, לשאול מה מרגיש גלוטומט בהיפוקמפוס?
צ'אלמרס טוען שסביר שיצור כזה קיים מכיוון שכל הנדרש הוא שהמדעים הפיזיקליים יצדקו בתיאורם את הזומבים.
ההרהור אם זומבי קיים או לא קיים הוא תוצר של העולם הפיזיקלי, ולכן אין זה משנה מי מהרהר בכך.
או במילותיו של דנט: "זומבים חושבים שהם מודעים, שיש להם קווליה, שהם סובלים מכאב – אולם הם פשוט טועים (על פי מסורת מצערת זו) בדרך שלא הם או אנחנו נוכל אי פעם לגלות!".
דואליזם אינטראקציוניסטי (interactionism) אומץ על ידי דקארט בספרו "הגיונות", ונתמך במאה ה-20 על ידי קרל פופר וג'ון אקלס.
על פי השקפה זו מצבים נפשיים, כמו האמנות ורציות, נמצאים באינטראקציה עם מצבים פיזיקליים.
לדוגמה, ענבל תופסת (יש לציין שהשימוש במילה תפיסה אינה מדויקת שכן, דקארט לא מתייחס לתפיסה בספרו הגיונות.
עם כן מילה שיכולה להיות יותר מוצלחת היא "יודעת".
השימוש בתפיסה נעשה בשביל הכלה בהסבר) באופן בהיר וברור את הנפש שלה כחושבת על דבר מה שאינו מדיד.
מכאן כי הנפש והגוף אינם זהים מכיוון שיש להם תכונות שונות רדיקלית.
יחד עם זאת, המצבים הנפשיים של ענבל משפיעים על גופה ולהפך; כך, כאשר ידהּ נוגעת בכיריים חמים (אירוע פיזיקלי) היא חשה כאב (אירוע נפשי) הגורם לה לזעוק (אירוע פיזיקלי); זה גורם לתחושה של פחד ולרצון להגן ולטפל (אירוע נפשי).
יוסף אגסי סבור, למשל, שמספר גילויים מדעיים מקעקעים את הרעיון של נגישות לנפש; פרויד הראה שאדם בעל הכשרה פסיכולוגית יכול להבין את המוטיבציות הלא-מודעות של אדם אחר טוב יותר מעצמו.
פייר דוהם הראה שפילוסוף של המדע יכול להבין את מתודת הגילוי של מישהו טוב יותר מעצמו; וברוניסלב מלינובסקי הראה דבר דומה לגבי אנתרופולוגיה.
מלינובסקי טען שהעובדה שניסויים מודרניים בפסיכולוגיה גורמים לאנשים לראות דברים שאינם קיימים מקעקעת את טיעונו של דקארט, מכיוון שמדען יכול לתאר תפיסות של אדם טוב יותר מעצמו.
בהינדואיזם הדואליזם הוא לא בין הגוף והנפש, אלא בין הנשמה (פרושה), שהיא נצחית, חלק מהאלוהות שקיים באדם, לבין החומר (פרקריטי), שהוא כל מה שלא נשמה או אלוהים.
לפי תפיסה זו, נפש, הבנה, אגו, גוף, חושים, תודעה וכדומה, הם כולם חומר.
זאת אומרת שהיחס בין הנפש לגוף הוא מוניסטי.
הדואליזם מתקיים בין כל מרכיבי החומר לנשמה, שהיא קבועה ואינה יכולה להשתנות.
קיימת היררכיה בחומרים שמרכיבים את האדם.
מלמטה למעלה: הגוף והחושים, הנשימה והאיברים הפנימיים, הנפש, התבונה, האגו ובפסגת החומר – התודעה.
מכיוון שחומרים אלו משתנים ומשפיעים אחד על השני, האינדיבידואל שואף לשפר את איכותם, כדי להגיע לשלווה.
תפקיד הנפש הוא לרסן את החושים, לעדן את הגוף ולשרת את התבונה.
הנפש ניתנת להזנה בלימוד, השכלה, שינון מנטרות, תפילות ותרגילי ריכוז.
מוניזם, בניגוד לדואליזם, לא מקבל כל חלוקה בסיסית.
חוסר נפרדות המציאות הוא רעיון מרכזי בפילוסופיה המזרחית כבר אלפיים שנה, בפילוסופיה ההודית והסינית, מוניזם הוא חלק מהבנת מושג החוויה.
כיום, מרבית הצורות המקובלות של מוניזם בפילוסופיה המערבית הן פיזיקליסטיות.
על פי הפיזיקליזם המוניסטי החומר הקיים היחידי הוא פיזיקלי ועליו להיחקר על ידי המדע.
צורה נוספת של מוניזם, אידיאליזם, גורסת שהחומר הקיים היחידי הוא נפשי.
ברקלי האמין בצורה טהורה של אידיאליזם.
על פי גרסה מתוחכמת יותר, פנפסיכיזם, חוויות ותכונות נפשיות עומדות בבסיס חוויות ותכונות פיזיקליות.
בגרסה זו החזיקו אלפרד וייטהד ודייוויד ריי גריפין.
על פי הפנומנליזם, ייצוגים (או מידע חושים) של אובייקטים חיצוניים הוא כל מה שקיים.
ברטרנד ראסל והפוזיטיביזם הלוגי תמכו בגישה זו בתחילת המאה ה-20. אפשרות נוספת, היא לקבל את קיומו של חומר בסיסי שאינו פיזיקלי או נפשי, כך שהנפשי והפיזיקלי יהיו תכונות של חומר נייטרלי.
ברוך שפינוזה תמך בעמדה זו וארנסט מאך תרם להפצתה.
מוניזם נייטרלי מזכיר דואליזם של תכונה.
ביהביוריזם שלט בפילוסופיה של הנפש במשך רוב המאה ה-20 ובעיקר במחצית הראשונה.
הביהביוריזם פותח בפסיכולוגיה כתגובה לבעייתיות של האינטרוספקציה (התבוננות עצמית).
לטענתם, האינטרוספקציה לא יכולה לבחון באופן זהיר ומדויק את החיים הפנימיים של הנפש ולא יכולה לשמש להכללות תחזיתיות.
בלי הכללה והאפשרות לבחינה של אדם אחר, הפסיכולוגיה לא יכולה להיות מדעית.
הפתרון הוא לוותר על הרעיון של חיים נפשיים פנימיים (ומכאן גם על נפש עצמאית אונטולוגית) ולהתמקד במקום זאת בתיאור של התנהגות נצפית.
במקביל להתפתחויות בפסיכולוגיה, התפתח ביהביוריזם פילוסופי (לעיתים מכונה ביהביוריזם לוגי).
על פי הביהביוריזם הפילוסופי, הצהרות בלתי מאומתות על חיי הנפש הפנימיים הן חסרות משמעות.
עבורם, מצבים נפשיים אינם מצבים פנימיים שניתנים לאינטרוספקציה, אלא תיאור של התנהגות או נטייה להתנהג בדרך מסוימת, שנעשה על ידי גורם חיצוני במטרה להסביר ולחזות התנהגות של אחרים.
הביהביוריזם הפילוסופי נזנח בשלהי המאה ה-20 עם עליית הקוגניטיביזם.
הקוגניטיביזם דוחה את הביהביוריזם בשל מספר בעיות בו.
למשל, הביהביוריזם מתיימר להיות אנטי-אינטואיטיבי כאשר מישהו מדבר על התנהגות באירוע בו אדם חווה כאב ראש.
פיזיקליזם תבנית (type physicalism) או תורת זהות-תבנית (type-identity theory) פותח על ידי ג'ון סמרט ואולין פליס בעקבות כישלון הביהביוריזם.
לטענתם, אם מצבים נפשיים הם משהו חומרי אך לא התנהגותי, אזי מצבים נפשיים הם זהים כנראה למצבים פנימיים של המוח: מצב נפשי M איננו משהו שונה ממצב מוחי B.
המצב הנפשי "משתוקק לכוס קפה" לא יהיה שונה מ"יורה נוירונים מסוימים באזורים מסוימים במוח".
תזת המימושים המרובים (multiple realizability) של הילרי פטנאם מהווה אתגר לטענה זו.
אנו יודעים שלא רק בני אדם חווים כאב אלא מינים רבים של בעלי חיים.
יחד עם זאת, אין זה נראה סביר שאורגניזמים שונים עם אותה חוויית כאב הם בעלי מצב מוחי זהה.
אם כך, כאב איננו יכול להיות זהה למצב מוחי מסוים.
מכאן גם כי תורת זהות לא תוכל להתבסס אמפירית.
מצד שני, אין זה אומר שכל תורות הזהות צריכות להידחות.
לפי תורת זהות-תקרית (token-identity theory), העובדה שמצבים מוחיים מסוימים חייבים להיקשר עם מצב נפשי יחיד אין משמעה שחייבת להיות התאמה מוחלטת בין תבניות של מצבים נפשיים ותבניות של מצבים מוחיים .
הפונקציונליזם נוסח על ידי הילרי פטנאם וג'רי פודור בעקבות כישלון תורת הזהות.
פטנאם ופודור תפסו מצבים נפשיים במונחים של תאוריה חישובית אמפירית.
באותה תקופה, דייוויד ארמסטרונג ודייוויד לואיס ניסחו פונקציונליזם התופס מושגים נפשיים של "פסיכולוגיה עממית" במונחים של תפקידים פונקציונליים.
כמו כן, תורת המשמעות של ויטגנשטיין הובילה לגרסה של פונקציונליזם כתורת משמעות, ופותחה מאוחר יותר על ידי וילפרד סלרס וגילברט הרמן.
בתורות אלו מופיעה הטענה כי מצבים נפשיים מאופיינים על ידי יחסים עם מצבים נפשיים אחרים, קלטים חושיים ופלטים התנהגותיים.
הפונקציונליזם מפשט את הפרטים של יישום פיזיקלי של מצב נפשי באמצעות אפיונו במונחי תכונה פונקציונלית לא נפשית.
לדוגמה, כליה מאופיינת על פי הרפואה על ידי התפקיד של סינון הדם ושמירת האיזון הכימי.
על פי נקודת מבט זו, אין זה משנה אם היא תהיה עשויה מרקמה חיה, צינורות פלסטיק או שבבי סיליקון.
מה שמשנה הוא תפקידה ויחסה למרכיבים אחרים.
פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי מחזיק בשתי עמדות: 1. פיזיקליזם הוא נכון ומצבים נפשיים חייבים להיות מצבים פיזיקליים.
2. כל ההיגדים הרדוקציוניסטים הם לא מספקים: מצבים נפשיים לא יכולים לעבור רדוקציה להתנהגות, מצבים מוחיים או מצבים פונקציונליים.
בשל כך, עולה השאלה האם יכול להתקיים פיזיקליזם לא רדוקציוניסטי.
המוניזם האנומלי של דונלד דייווידסון הוא ניסיון לנסח פיזיקליזם מסוג זה.
דייווידסון משתמש בטיעון הנסמכות (supervenience): מצבים נפשיים נסמכים על מצבים פיזיקליים, אך לא יכולים לעבור רדוקציה אליהם.
נסמכות לכן מתארת תלות פונקציונלית: לא יכול להיות שינוי בנפשי בלי שינויים ברדוקציביליות פיזיקלית לא פורמלית בין נפשי וכן פיזיקלי בלי רדוקציה אונטולוגית.
תאוריות פיזיקליות לא-רדוקציוניסטיות מנסות להחזיק בהבחנה אונטולוגית בין נפש וגוף ומנסות גם להגיע להסבר משביע רצון.
הביקורת רואה מוטיבציה זו לעיתים כפרדוקס ומצביעה על דומות לאפיפנומנליזם.
זאת מכיוון שהמוח נראה כגורם היסודי ולא הנפש.
אפיפנומנליזם גורס שמצבים מנטליים הם תופעות לוואי של מצבים מוחיים פיזיקליים, ושאין למצבים המנטליים השפעה על מצבים פיזיקליים.
אינטראקציה היא דרך אחת אבל היא משאירה אותנו עם מצבים נפשיים לא רדוקטיביים אשר הם אונטולוגיים ולא רדוקטיביים למצבים פיזיקליים.
לדוגמה, אפיפנומנליסט יכול להחזיק בעמדה שכאב נגרם על ידי מצב מוחי אבל אין לו השפעה על מצבים מוחיים אחרים, למרות שיכולה להיות לו השפעה על מצבים מנטליים אחרים (כמו גרימת מצוקה).
הפצעתנות חלשה (Weak emergentism) היא צורה של פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי.
תכונות אמרג'נטיות הן תכונות שיש למערכות מורכבות מסוימות ואין אותן למרכיבים פשוטים יותר של אותן מערכות.
על פי הדואליזם האמרג'נטי מצביים נפשיים לא נקבעים לוגית או אונטולוגית על ידי תכונות אחרות של המערכות הפיזיקליות.
החוקיות הקודמת לא מספיקה מכיוון שנוצרה חוקיות חדשה.
לפי המטריאליזם האלימינטיביסטי (Eliminative materialism), כל המצבים הנפשיים המוכרים לנו מהפסיכולוגיה העממית, כמו מחשבות, רגשות והתנסויות חושיות, אינם אלא מושגים ריקים מתוכן.
עמדה זו היא רדיקלית יותר, שכן היא שוללת הן פיזיקליזם רדוקציוניסטי והן פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי.
לפי עמדה זו, לא ניתן לעשות רדוקציה למצבים נפשיים המוכרים לנו מהפסיכולוגיה העממית משום שאין אף ישות שמספקת אותם באופן שלם.
כלומר, המצבים הנפשיים על פי הפסיכולוגיה העממית אינם קיימים מבחינה אונטולוגית.
לדעת האלימינטיביסטים, תאוריית הפסיכולוגיה העממית, שדרכה אנו ממשיגים את התהליכים הקוגניטיביים שחלים בנו, מפרשת את הקוגניציה באופן שגוי וחסר, ולפיכך יש לזנוח תאוריה זו.
חלק מהאלימינטיביסטים, בהם פטרישה ופול צ'רצ'לנד, טוענים כי בעוד שהפסיכולוגיה העממית מתייחסת למערכת הקוגניטיבית כמערכת לשונית, המבנה הרשתי המורכב של המוח אינו קולט או מעבד מידע בצורה של ייצוגים לשוניים.
פילוסופים של השפה גורסים כי בעיית הגוף-נפש נוצרת כתוצאה מבלבול מושגי.
על כן, הם דוחים את הבעיה כאשליה.
לטענתם זוהי שגיאה לשאול כיצד מצבים מנטליים ומצבים ביולוגיים מתיישבים אלה עם אלה, במקום זאת עלינו לקבל שהחוויה האנושית ניתנת לתיאור במספר דרכים, הן באמצעות אוצר מילים מנטלי והן באמצעות אוצר מילים ביולוגי.
אשליה מופיעה כאשר אנו מנסים לתאר אחד באמצעות אוצר המילים של השני או על ידי שימוש באוצר המילים המנטלי בהקשר מוטעה.
המוח מהווה הקשר מוטעה לשימוש באוצר המילים המנטלי.
החיפוש אחר מצבים מנטליים של המוח מהווה טעות קטגורית.
עמדה זו מבוטאת על ידי פרשנים של ויטגנשטיין כמו פיטר האקר והילרי פטנאם.
אם המיינד הוא תופעה פיזיקלית מסוג כלשהו, עליו להיות ממוקם היכן שהוא.
ישנן שתי אפשרויות: או שהמיינד הוא פנימי לגוף (אינטרנליזם) או שהוא חיצוני לו (אקסטרנליזם).
כלומר, אפשרות אחת היא שהמיינד תלוי באירועים ותכונות בתוך הגוף ואפשרות שנייה היא שהוא תלוי גם בגורמים חיצוניים לגוף.
תומכי האינטרנליזם מחויבים להשקפה שפעילות נוירונית מספיקה ליצירת המיינד; ואילו תומכי האקסטרנליזם סבורים שהעולם החיצוני יוצר אותו.
ישנן מספר גרסאות לאקסטרנליזם: אקסטרנליזם סמנטי, אקסטרנליזם קוגניטיבי ואקסטרנליזם תופעתי.
ניתן לאפיין כל אחד מהם גם לפי היחס לתוכן או לאמצעים של המיינד.
אקסטרנליזם סמנטי גורס שתכנים סמנטיים של המיינד מוגדרים, במלואם או בחלקם, על ידי מצבי עניינים חיצוניים לגוף של הנושא.
דוגמה לכך היא ניסוי התאומים של פטנאם.
אקסטרנליזם קוגניטיבי מייצג עמדות אשר מציעות סביבה, כלים כלשהם, התפתחות כלשהי או גוף בתפקיד יצירת הקוגניציה.
אקסטרנליזם תופעתי מציע שמאפייני תופעות של המיינד הם חיצוניים לגוף.
קווליה מתייחסת לחוויית התודעה הסובייקטיבית כרגש גולמי.
פירוש המילה בלטינית הוא "איזה סוג".
הפילוסוף דניאל דנט מגדיר קווליה כ"מונח בלתי מוכר אשר מוכר לכולנו: הדרך בה דברים נראים לנו".
הגדרה אחרת היא "המאפיין של 'כמו מה זה' למצבים נפשיים.
הדרך בה מורגשים מצבים נפשיים כמו כאב, לראות אדום, להריח ורד וכדומה." זהו מרכיב מרכזי בהסברים מטריאליסטיים לבעיית גוף-נפש.
מחלוקות רבות ניצבות סביב קיומם או שלילתם של מאפייני קווליה.
התייחסות לעובדה כי מצב נפשי תמיד נסב על דבר מה.
המחשבה על פרח אדום היא מוכוונת לגבי הפרח האדום.
יש שיטענו כי המצב הנפשי הוא שקוף ורק המכוונות תופסת.
קרי, המחשבה על הפרח האדום היא מוכוונת על פרח אדום ואינה קיימת כשלעצמה.
המצב המנטלי של מחשבה על פרח אדום הוא שקוף ואינו קיים כשלעצמו.
בני אדם הם יצורים גשמיים ועל כן הם נושא לניתוח ותיאור של מדעי הטבע.
מאחר שתהליכים מנטליים קשורים, בדרך זו או אחרת, לתהליכים גופניים, לתיאורים שמספקים מדעי הטבע יש תפקיד חשוב בפילוסופיה של הנפש.
תחומים מדעיים רבים חוקרים תהליכים הקשורים למנטלי: ביולוגיה, מדעי המחשב, מדעי הקוגניציה, קיברנטיקה, בלשנות, רפואה, פרמקולוגיה ופסיכולוגיה.
הבסיס התאורטי של ביולוגיה הוא בעיקרו מטריאליסטי.
נושאי המחקר הם בראש ובראשונה תהליכים פיזיקליים אשר אמורים להיות בסיס לפעילות מנטלי ולהתנהגות.
ההצלחה הגוברת של הביולוגיה בהסבר תופעות מנטליות מאששת את הנחת היסוד שלה על פיה לא יכול להיות שינוי במצבים מנטליים ללא שינוי בתהליכים מוחיים.
נוירוביולוגיה כוללת ענפים רבים אשר עוסקים ביחס בין המנטלי ובין מצבים ותהליכים פיזיקליים.
הנוירופיזיולוגיה חוקרת את היחס בין תהליכי תפיסה וגירויים.
מדעי המוח הקוגניטיביים חוקרים את הקשרים בין תהליכים מנטליים ותהליכים מוחיים.
נוירופסיכולוגיה מתארת את התלות של כישורים מנטליים באזורים אנטומיים מסוימים במוח.
ביולוגיה התפתחותית חוקרת את היווצרות והתפתחות מערכת העצבים האנושית ומתארת גם את האונטוגנזיה (תהליך התפתחות העובר) והפילוגנטיקה של התפתחות תופעות מנטליות החל מהשלבים הפרימיטיביים ביותר.
ביולוגיה אבולוציונית מטילה מגבלות על תאוריה של הנפש כמנגנון מבוסס גנים של ברירה טבעית.
הביולוגיה האבולוציונית לא מתירה קפיצות בתהליך ההתפתחות של מערכות נוירונים אלא רק התקדמות בצעדים קטנים לאורך תקופות ארוכות.
החל משנות השמונים של המאה ה-20, טכנולוגיות של הדמיה מוחית, כמו FMRI, הגדילו בצורה ניכרת את הידע אודות עבודת המוח.
השאיפה היא לתאר בצורה מקיפה תהליכים מוחיים ביחס לתהליכים מנטליים.
מדעי המחשב עוסקים בלימוד הבסיס התאורטי למידע ולחישוביות, והחלתם של אלה על מערכות מחשב.
מתכנתת יכולה לפתח תוכנה שתאפשר למחשב לבצע משימה שאורגניזמים צריכים עבורה נפש.
דוגמה לכך היא ביצוע פעולת כפל.
מחשב לא נזקק לנפש כדי לכפול מספרים אולם האם תידרש נפש לצורך ביצוע משימות אחרות?
השאלה אם למחשבים תוכל להיות נפש נתונה במחלוקת בשל המחקר המתקדם באינטליגנציה מלאכותית.
ג'ון סרל מבחין בין שני סוגים של אינטליגנציה מלאכותית: חלשה וחזקה.
מטרת אינטליגנציה מלאכותית חלשה היא לדמות תהליכים מנטליים ללא תודעה או מודעות.
לעומת זאת, מטרת אינטליגנציה מלאכותית חזקה היא ליצור מחשב בעל תודעה דומה לזו של אדם.
אלן טיורינג סבר שנוכל לומר שמחשב "חושב" כאשר לא נוכל להבחין בינו לבין אדם בתנאי מבחן טיורינג.
מודל זה הושפע מהמודל הביהביוריסטי על פיו הנפש היא מה שהיא עושה.
סירל ביקר מודל זה בניסוי המחשבה של החדר הסיני.
במילים אחרות, השאלה היא "האם אפשרית קווליה של מחשבים או רובוטים?".
חלק סבורים שהתקדמות באינטליגנציה מלאכותית תתרום גם להבנת בעיית גוף-נפש.
טיורינג עצמו סבר שאין להשוואות מסוג זה כל בסיס.
מדען המחשב אדסחר דייקסטרה אמר בנושא כי:
הפסיכולוגיה חוקרת תהליכים מנטליים בצורה ישירה.
לשם כך היא משתמשת בשיטות אמפיריות כדי לחקור מצבים מנטליים כמו הנאה, פחד או קיבעון.
הפסיכולוגיה חוקרת את החוקים שמחברים בין מצבים מנטליים אלו עם אלו או עם קלטים ופלטים של האורגניזם האנושי.
דוגמה לכך היא פסיכולוגיה של התפיסה.
מדענים בתחום זה גילו את עקרונות התפיסה של צורות.
למשל, גופים שנעים באותו כיוון נתפסים כקשורים זה לזה.
חוק זה מתאר יחס בין קלט ויזואלי ומצבי תפיסה מנטליים.
יחד עם זאת, הוא אינו כולל דבר בנוגע למהות המצבים התפיסתיים.
מדעי הקוגניציה עוסקים בנפש ותהליכה.
הם בוחנים מהי קוגניציה, מה היא עושה וכיצד היא פועלת.
הם כוללים מחקר על אינטליגנציה והתנהגות ומתמקדים באופן שבו מידע מיוצג, מעובד ומועבר (בכישורים כמו תפיסה, שפה, זיכרון, נימוק ורגש) בתוך מערכות עצבים (של בני אדם או חיות) ומכונות.
מדעי הקוגניציה כוללים תחומים רבים כמו פסיכולוגיה, אינטליגנציה מלאכותית, פילוסופיה, מדעי המוח, בלשנות, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה וחינוך.
לשם כך נבחנות רמות רבות של ניתוח החל ממנגנוני למידה והחלטה ועד תכנון; ומרמת הנוירון ועד ארגון מודולרי של המוח.
המונחים הפילוסופיים נוצרו מאז העת העתיקה ביוונית עתיקה, שפות סינו-טיבטיות, סנסקריט, פאלי, ערבית, לטינית, ומאז העת החדשה בגרמנית, צרפתית ואנגלית.
לרוב, השפה המקורית בה נטבעו לראשונה היא השפה בה הם כונו בהמשך לאורך ההיסטוריה האקדמית.
חלק מהמושגים קיבלו מובנים נוספים על ידי הוגים שחידשו אותם או השתמשו בהם.
מונחים פילוסופיים הופיעו בעברית בספרות הולכת וגדלה של כתבים מקוריים ומתורגמים מאז תחיית הלשון העברית.
למרות זאת, עד כה לא הוסכם על תרגום מקובל למונחים בסיסיים רבים.
ועדת המינוח של האקדמיה ללשון העברית הוציאה לאור מספר מילוני מונחים, אולם עבודתה בתחום הפילוסופיה נמשכת שנים רבות ועדיין לא נסתיימה.
עם זאת, מונחים רבים השתרשו בשפה העברית, אם על פי המקובל באקדמיה ואם בתרגומים של חיבורים פילוסופיים מקוריים.
המונחים בערך זה ממוינים על פי:
אבסולוטיזם מוסרי - תאוריה או אמונה לפיה ישנם סטנדרטים מוחלטים וברורים לגבי אילו שאלות מוסריות יכולות להתדיין.
לפי האבסולוטיזם המוסרי, המוסר טבוע בחוקי היקום, בטבע האדם או במקור יסודי אחר.
אבסורד - סתירה של ההיגיון והשכל הישר.
אגנוסטיות - השקפה פילוסופית שלפיה אין להניח או להסיק דבר לגבי דברים או גורמים שקיומם עדיין לא הוכח.
בהקשר של האמונה באלוהים, על פי ההשקפה האגנוסטית, אין שלילה מוחלטת של קיומו האפשרי של האלוהים, אך היא גורסת שאין באפשרות האדם והמדע להוכיח אם דבר כמו אלוהים אכן קיים או אינו קיים ואם כל דבר אחר בעולם הרוחני שנמצא מעבר לטבע ולתפיסה החושית אכן קיים או לא.
אובייקטיביזם - תורה פילוסופית אותה הגתה איין ראנד אשר דוגלת ב"אגואיזם רציונלי" כנגזרת של ערך החיים, אותו על כל אדם רציונלי לקבל כאמת מידה לבחירותיו.
אונטולוגיה - תחום בפילוסופיה העוסק בשאלות על הישויות הקיימות בעולם, במאפייניהן, בקשרים ביניהן, במציאות, בקיום ובהנחות היסוד הכלליות ביותר אודות כל אלה.
אינסטרומנטליזם - גישה אנטי ריאליסטית התופסת תאוריות כמכשיר ולא כמציאות.
אלטרואיזם - אינטרס לא אנוכי בעזרה לזולת.
אמנה חברתית - ניסוי מחשבתי המתאר את תהליך הקמת המדינות כהתאגדות של פרטים למטרות שימור האינטרסים שלהם.
אמפיריציזם - זרם על פיו המקורות היחידים של הידע האנושי הם הניסיון החושי והתצפית המדעית.
אנימיזם - תפיסת עצם דומם כיצור חי בעל נפש.
אנרכיזם - האמונה שכל צורת שלטון וכפייה על אחר אינם נחוצים וצריך לבטלם.
אנתרופוצנטריות - השקפת עולם הרואה את צורכי האדם במרכז.
אנתרופומורפיזם - האנשה; ייחוס תכונות אנושיות למי שאינו אדם
אקזיסטנציאליזם - תורה העוסקת בשאלת תכלית קיום האדם.
על פיה קיום קודם למהות.
אתיקה - פילוסופיה של המוסר
בחירה חופשית (free will) - מעשי האדם והחלטותיו הם פרי רצון עצמאי ואינם קבועים מראש ומוכתבים בידי סיבתיות, דטרמיניזם, גורל, או כוחות עליונים.
בעיית גוף-נפש - (body-mind problem) דנה ביחס בין אירועים כפי שתופס אותם הסובייקט הפרטי הנפשי ובין האירועים כפי שהם נתפסים במרחב הפיזי.
בעיית האינדוקציה (problem of induction) - דנה ביכולת ההצדקה הלוגית של עקרון האינדוקציה.
בעיית הראוי-מצוי (is-ought problem) - דנה ביחס בין טענות המתבססות על הראוי לטענות המתבססות על המצוי.
בעיה פסיכו-פיזית (psycho-physical problem) - דנה ביחס בין הדברים הפסיכים (נפשיים) לדברים הפיזיים בעולם.
ידועה גם כבעיית גוף ונפש.
ביהביוריזם (behaviorism) - תאוריה המזהה תופעות נפשיות עם נטיות התנהגותיות או דגמי התנהגות.
דאונטולוגיה (deontological ethics) - תאוריה אתית, אשר לפיה לפעולות מסוימות ישנו ערך מוסרי חיובי או שלילי כשלעצמן, הנפרד מן הערך המוסרי החיובי או השלילי של תוצאותיהן.
דואליזם (dualism) - תפיסה הגוזרת את הכל מתוך שני עקרונות בסיסיים, לעיתים מנוגדים.
דטרמיניזם (determinism) - תפיסה לפיה כל מאורע בעולם, פעולות, החלטות או מחשבות אנושיות נקבעים באופן בלעדי על ידי אירועים קודמים.
דיאלקטיקה - מונח פילוסופי מערבי המשמש לתיאור שיטות שונות להשגת האמת או לתיאור תנועת ההתפתחות בעולם הרוח או החומר, או שניהם יחד.
במובנה הנפוץ ביותר המילה דיאלקטיקה מייצגת משמעות של היא התפתחות קונפילקט.
הומניזם - משפחה של גישות פילוסופיות ואידאולוגיות הרואות באדם את הערך המרכזי בעולם.
היסטוריציזם - הוא מונח המתייחס לתאוריות של התפתחות תרבותית הגורסות כי ההתפתחויות ההיסטוריות נובעות זו מזו באופן אורגני, כשלעיתים נלווית להשקפה זו גם הטענה כי ההתפתחויות ההיסטוריות מתפתחות בכיוון מוגדר מסוים או מכוחו של עקרון מנחה מסוים.
החדר של מרי - ניסוי מחשבתי שמטרתו לשלול את הגישה שגם העולם המנטלי הוא פיזיקלי.
ודאות (certainty) - ידע מושלם החסין באופן מוחלט מפני טעות.
ויטליזם (vitalism) - יצורים חיים מכילים מרכיב שאינו פיזי.
זולתנות (altruism) - אינטרס לא אנוכי בעזרה לזולת, המתבטא בהתנהגות המסבה טוב למישהו אחר ללא תמורה.
זמן (time) - מידה של משך או פער בין שני אירועים או עצמים.
מהות הזמן היא שאלה שנידונה גם בפיזיקה וטרם נמצא לה מענה מספק.
חומר - לפי משמעותו האחת, הוא מונח המציין את הממשות הנתפסת בחמשת החושים של האדם, דבר גשמי, או גוף.
טאבולה ראסה (tabula rasa) - "לוח חלק"; תאוריה לפיה בני אדם נולדים ללא מידע פנימי אלא כ"לוח חלק".
טאוטולוגיה (tautology) - פסוק שהוא תמיד אמת בכל מבנה.
בתחשיב הפסוקים, פסוק הוא טאוטולוגיה אם הוא תמיד אמיתי ללא תלות לערכי האמת של תת-פסוקיו.
טלאולוגיה (teleology) - חקר התכלית.
הטיעון הטלאולוגי - טיעון להוכחת קיום האל אפוסטריורי שלפיו אלוהים קיים משום שהממצאים מן הטבע מעידים על קיומו של מתכנן על.
טרנסצנדנטיות (Transcendentalism) - קיום מעבר לגשמיות.
כלל השלישי מן הנמנע - כלל האומר כי כל טענה היא אמיתית או שהשלילה שלה אמיתית, ואין אפשרות שלישית.
כללי דה מורגן - זהויות מתמטיות בלוגיקה ותורת הקבוצות המאפשרות פישוט של פסוקים לוגיים מורכבים.
לוגיקה (מיוונית, λογική) היא תורה העוסקת בהבחנה בין הסקה נכונה להסקה לא נכונה, ומציעה כללים שבעזרתם ניתן להסיק מסקנות ולבסס טענות בהסתמך על טענות קודמות.
מדרון חלקלק - (slippery slope) - מטפורה לפיה על אף שצעד מסוים יכול להיות ראוי מצד עצמו, הוא עלול להביא לשורה של השלכות שבסופן תהיה השלכה שלילית.
מהות (essentia) - תכונה או קבוצת התְכונות של דבר מסוים; המהות קובעת את העצמיות הייחודית של הדבר.
מהותנות (Essentialism) - אוסף אותן התכונות ההופכות את הדבר למה שהוא, בניגוד לתכונות אחרות, שהן מקריות.
מודעות (Awareness) - היותו של דבר מה נמצא באחת מרמות התודעה האנושית, הפרטית או הכללית; הגעת קיומו של דבר לידיעת האדם.
כאשר אדם יודע על עצם קיומו של דבר כלשהו (אדם אחר, מקום, חפץ), תופס אותו ומכיר בו - הוא מודע לו.
מודעות עצמית - (Self-awareness) תשומת לב של האדם או הקבוצה אל עצמיותו: רגשותיו, מחשבותיו, צרכיו ותשוקותיו.
מונאדה (monadology)- אובייקט פילוסופי שתיאר גוטפריד וילהלם לייבניץ על פיו לכל אובייקט ישנה מונאדה העומדת בעבורו ושנושאת את כל האינפורמציה לגביו.
מוניזם (monism) - השקפה הטוענת שמאחורי ריבוי הדברים שסביבנו מסתתר עיקרון אחד: גורם יחיד בלתי משתנה ובלתי ניתן לחלוקה שאחראי למופעים השונים שבטבע ומסביר אותם.
מטא-אתיקה (meta-ethics) - חקר שיפוטים מוסריים ותכונות מוסריות.
מטאפילוסופיה (metaphilosophy) - חקר הפילוסופיה עצמה: טיבה, הנחות היסוד שלה, שיטותיה ומטרותיה.
מטריאליזם (materialism) - החומר הוא המציאות היחידה הקיימת, מרכיבה ומפעילה את העולם.
מיינד (Mind)- נפש, רוח, שכל, דעת, נשמה או תבונה.
ספרי הפילוסופיה בעברית נפתחים, רובם ככולם, בהתנצלות המתרגם על חוסר היכולת לתרגם לעברית את המונח.
מכיוון שלא קיימת מקבילה בעברית, משתמשים חליפות במונחים שצוינו.
לעיתים, באותו טקסט אפשר למצוא תרגומים שונים לפי ההקשר ולפעמים נבחר אחד, תוך התנצלות על חוסר הדיוק.
אף אחד מתרגומים לא תופס את מלוא המשמעויות של המונח.
מסך הבערות (veil of ignorance) - מושג מתורתו של הפילוסוף ג'ון רולס.
ניהיליזם (nihilism) - שלילת כל הערכים והאמונות.
סוליפסיזם (solipsism) - התפיסה לפיה העולם החיצוני שאינו חלק מהתודעה העצמית, לא בהכרח קיים.
פיזיקליזם - העולם הוא פיזיקלי טהור.
תופעות נפשיות הן חלק מאותו עולם.
פנומנולוגיה - תיאור התהליך שבו התנסות (experience) מסוימת מגיעה להכרתנו באופן ישיר, ללא צורך להיעזר בתאוריות, דעות קדומות, מסקנות או השערות מתחומים אחרים, כמו מתחומי מדעי הטבע.
הדברים שהתנסותנו היומיומית מביאה לידי הכרתנו מכונים פנומנה (phenomena).
קווליה (Qualia) - "המאפיין של 'כמו מה זה' למצבים נפשיים.
הדרך בה מורגשים מצבים נפשיים כמו כאב, לראות אדום, להריח ורד וכדומה."
קונאטוס (Conatus) - שאיפתו של כל יצור להתמיד בישותו ולהרחיב את עוצמתו.
קונפוציאניזם (儒學: "אסכולת המלומדים") - תורה פילוסופית המתבססת על כתביו של קונפוציוס.
קטגוריה - קטגוריה מהווה תבנית כללית של ההוויה.
כל הדברים שבעולם, ואף מושגים מופשטים של החשיבה, משויכים לקטגוריות המתאימות להם.
מושג זה תפס חלק משמעותי בהגותו של אריסטו ופותח מאוחר יותר בהגותו של קאנט.
שפה - מערכת סמלים מורכבת בעלת חוקיות, המאפשרת לקודד ולארגן מידע בעל משמעויות רבות ומגוונות.
נהוג להבדיל בין הסמל השפתי המסמן לבין המושג או התוכן המסומן בו, אשר יכול להיות מציאותי או מופשט.
שפה פרטית - טיעון שהציג לודוויג ויטגנשטיין בעבודתו המאוחרת, בספרו מחקרים פילוסופיים.
תאולוגיה - חקר הדת, יחסי האדם והאלוהים.
תודעה - אחת מתכונות הנפש, שבדרך כלל מייחסים אליה תכונות כמו סובייקטיביות, הכרה-עצמית, כושר חישה והבנה, והאפשרות לקלוט את היחס בין הזהות האישית לסביבה.
תועלתנות (utilitarianism) - ערכה של פעולה נקבע על פי תרומתה לתועלת הכללית.
תוצאתנות (consequentalism) - ערכה של פעולה נקבע על פי תרומתה לתוצאה הכללית.
תורת ההכרה - דנה במהות ובגבולות הידיעה.
שאלות מרכזיות הן: מהי ידיעה, כיצד היא נרכשת ומהו היחס בין המציאות לידיעה.
תכונה - מאפיין אבסטרקטי של ישות.
לדוגמה, עגבנייה היא אדומה ולכן היא מאופיינת על ידי תכונת האדמומיות.
תערו של אוקאם - עיקרון המיוחס לוויליאם איש אוקאם לפיו אין להרבות בישויות יותר מכפי הצורך.
כאשר קיימים הסברים שונים לאותה תופעה יש לבחור בהסבר הפשוט ביותר, אשר מערב את המספר המועט ביותר של מושגים וחוקים.
טוב - דבר או מצב רצוי, מהנה, נחשק או כזה המוגדר כעדיף מבחינה מוסרית על דבר או מצב אחר.
רוע - מתייחס להיבטים שליליים של חשיבה והתנהגות של בני אדם.
מונח תרגום הסבר אינטנציונליות מיוחסת לדבר באופן אינסטרומנטלי בלבד, לצורכי הסבר או ניבוי התנהגותו.
אינטנציונליות מקורית אינטנציונליות שיש לדבר באופן שאינו תלוי באינטנציונליות של דבר אחר.
אינטנציונליות נגזרת נגזרת מאינטנציונליות מקורית של דבר אחר.
אינטראקציוניסטי יש קשרים סיבתיים דו כיוונים בין הנפשי לבין החומרי.
מצבים נפשיים הם גורמים למצבים גופניים וההפך.
אלימיטיבזם לשום דבר אין מאפיינים נפשיים.
גישה אפיסטמית מועדפת עמדה טובה יותר לדעת מכל אחד אחר, מקור הסמכות העליונה.
דואליזם dualism העולם איננו פיזיקלי טהור ואיננו רוחני טהור אלא מכיל הן מרכיבים פיזיקליים והן מרכיבים שאינם פיזיקליים, אלא רוחניים.
דואליזם עצמתי העולם כולל שני סוגי עצמים/אובייקטים: עצמים פיזיקליים ועצמים רוחניים.
עצמים כאלה יכולים להתקיים בלי תלות בשום דבר פיזיקלי.
בפועל, יגיד הדואליסט העצמתי כי הנפש שלנו קשורה לעצם פיזיקלי- הגוף שלנו.
המהות של כל אחד משני הסוגים, שונה לחלוטין.
דואליזם תכונתי Property Dualism העולם כולל רק עצמים חומריים/פיזיקליים.
יש מצבים ותכונות שאינם פיזיקליים אלא נפשיים.
ההתנהלות שלהם לא כפופה לחוקים פיזיקליים.
דואליסט תכונתי מודרני יאמר שהמצבים והתכונות הנפשיים הם מצבים של עצם פיזיקלי.
בפרט, מדובר במצבים ותכונות של המוח.
כשעצמים מגיעים לשיא המורכבות כמו המוח, יעלו בהם תכונות שאינן פיזיקליות בלבד.
אבל ישנן תכונות ומצבים שונים.
דואליזם תכונתי אפיפנמונליסטי למצבים נפשיים אין כוחות סיבתיים.
דואליזם תכונתי אינטראקציוניסטי למצבים נפשיים יש כוחות סיבתיים.
האמנה belief ודאות אם מתקיימת האמנה שיש מצב נפשי X אזי מתקיים מצב נפשי X.
לדוגמה, אם אני מאמינה שכואב לי, אז באמת כואב לי.
ידע ישיר/מידי (גישה אפיסטמית ישירה) ידע שאינו מבוסס על ראיות או היסקים כלשהם.