tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כספי הביטוח לאומי הצטברו בקרן ניכויים מיוחדת במשרד האוצר, וזיכו את המבוטחים ב־4 סעיפים מכלל זכויות מבוטחי הביטוח הלאומי: תאונות עבודה, הגנה במקרה של פשיטות רגל, חופשת לידה וגמלאות.
על פי הצהרות גורמי שלטון ישראלים, כספי קרן הניכויים זו נוספו לתקציב המנהל האזרחי.
היות שמרבית הנישומים בשטחים אלו לא ניהלו ספרים, נערכה למרבית העסקים פלסטינים שומה לפי מיטב השפיטה, שהיא שומה הנקבעת בהערכה ובהתאם למשא ומתן.
במקרה של סירוב לתשלום הוטלו קנסות מנהליים ובוצעו עיקולי רכוש.
על פי הצהרת המנהל האזרחי, ההכנסות שהתקבלו מהמיסוי המקומי שימשו בעיקרם לצורכי האוכלוסייה הפלסטינית: בניית מוסדות ציבור (בתי ספר ובתי חולים), סלילת כבישים, ורווחה.
אף על פי שהמשפט הבינלאומי מתיר שימוש בכספי המיסים שנגבו לצורך החזקת כוחות צבא בשטח שנכבש, ההכנסות שנתקבלו ממיסים של תושבים פלסטינים לא שימשו לצורך זה ולא הועברו לתקציב מערכת הביטחון.
נכון ל־2014, בשטחי הרשות הפלסטינית ישנו ייצור חשמל עצמי נמוך: בתחנת הכוח בג'נין ובתחנת הכוח בעזה, אשר מייצרת חשמל בהיקף חלקי מכלל הצריכה ברצועת עזה שמתקשה לפעול בעקבות משבר החשמל ברצועת עזה, והדלק להפעלתה (סולר) מועבר מישראל.
מרבית החשמל נרכש מחברת החשמל הישראלית, באמצעות מחלקות חשמל מקומיות וחברת החשמל המזרח ירושלמית, האחראיות על חלוקת החשמל לצרכנים, במחיר משתנה בהתאם לאזור החלוקה.
מערכת ההולכה משותפת להתנחלויות ישראליות, מחנות צה"ל וישובים פלסטינים, ובאופן חריג, כמעט ולא נפגעה במהלך האינתיפאדה השנייה.
חשמל בהיקפים קטנים יחסית נרכש גם ממצרים וירדן.
צריכת החשמל בשטחי הרשות הפלסטינית עלתה בחדות במהלך העשור הראשון של המאה ה־21, והגיעה לכ־7% מכלל ייצור החשמל בישראל.
משק החשמל הפלסטיני מאופיין בשיעורים גבוהים של אי-תשלום חשבונות חשמל וחיבורי חשמל פיראטיים, דבר המקשה על חברות החלוקה.
בראשית 2014 הגיע חוב הצרכנים הפלסטיני לחברת החשמל הישראלית לכ־1.2 מיליארד ש"ח.
באירועים קודמים, קוזז חוב הצרכנים הפלסטיני לחברת החשמל מכספי מיסים שנגבו על ידי ישראל בעבור הרשות הפלסטינית.
בראשית 2015, החלה חברת החשמל בהגבלת כמות החשמל המסופקת לפלסטינים לזמנים קצרים, לאחר שהחוב הגיע לכ־1.9 מיליארד ש"ח, ובהליכים משפטיים כנגד חברת החשמל המזרח ירושלמית.
על רקע הגבלת החשמל, החליטה ממשלת ישראל להעביר 300 מיליון ש"ח לחברת החשמל הישראלית מכספי המיסים של הרשות הפלסטינית, על חשבון החוב הפלסטיני על חשמל.
הממשל מעוניין בהרחבת שימוש באנרגיה מתחדשת ברשות הפלסטינית, אך מקורות מתחדשות הגיעו רק לאחוזים בודדים מכלל ייצור החשמל הנצרך.
כלכלת דרום סודאן היא אחת העניות והלא מפותחות בעולם.
מצויים בה תשתיות מועטות, תמותת הנשים שיולדות היא מהגבוהות בעולם ורק כ-24% מתושביה יודעים קרוא וכתוב.
ב-1992, הוחלף הפאונד הסודאני בדינר כמטבע הרשמי של סודאן.
שר האוצר הדרום סודאני הכריז על הלירה הדרום סודאנית כמטבע הרשמי של מדינת דרום סודאן ב-16 ביולי 2011, שבוע לאחר הכרזת העצמאות.
כאמור, זו אחת הכלכלות הנחשלות ביותר בעולם כשברוב הכפרים והמקומות המיושבים אין חשמל ומים זורמים באופן שוטף ומסודר.
דרום סודאן מייצאת עץ טיק לשוק העולמי שבא ממחוזות אקווטוריה המערבית ואקווטוריה התיכונה.
אחד המשאבים הטבעיים החשובים במדינה הוא הנילוס הלבן שחוצה אותה לאורכה.
בנוסף, האזור עשיר במחצבים ומשאבים טבעיים כמו נפט, עפרת ברזל, נחושת, כרום, אבץ, טונגסטן, מיקה, כסף, זהב, יהלומים, אבן גיר ואנרגיה הידרואלקטרית.
התוצרת החקלאית המתקבלת כוללת כותנה, אגוז אדמה, דורה, דוחן, חיטה, גומי ערבי, קנה סוכר, מניהוט מצוי, מנגו, פפאיה, בננה, בטטה ושומשום.
לפני הכרזת העצמאות, דרום סודאן הפיקה 85% מהנפט הסודאני.
לפי הסכם השלום בין הדרום לצפון חלוקת הרווחים תעשה במידה שווה, מפני שדרום סודאן תלויה בצינורות הנפט, בתי הזיקוק והנמל בפורט סודאן שנמצאים בסודאן ומייצאים את הנפט דרך הים האדום לעולם.
רווחי הנפט מהווים 98% מהתקציב השנתי של דרום סודאן.
לפי שר האוצר הדרום סודאני, רווחים אלו נאמדים בכ-8 מיליארד דולר.
בשנים האחרונות, החל סיוע כספי חיצוני משמעותי ממשלות וחברות בינלאומיות לתקציב המדינה תמורת זכויות לחיפוש נפט.
נפט ומחצבים מינרליים אחרים נמצאים במדינה במיוחד באזור העיר בנטיו, בעוד שמחוזות ג'ונגליי, ואראפ ומדינת האיחוד משמשים כעתודות.
בשנים 2005–2011, בהם הוגדרה דרום סודאן כחבל ארץ דרומי בסודאן, חילקה הממשלה הסודאנית את המדינה לאזורי חיפוש נפט.
בחלקות 1,2 ו-4 ניתנו זכויות חיפוש ל-Greater Nile Petroleum Operating Company ששייכת למספר בעלים: חברת הנפט הלאומית של סין המחזיקה 40% בחברה, Petronas המלזית שמחזיקה 30% בחברה, Oil and Natural Gas Corporation ההודית שמחזיקה 25% מהחברה ו-Sudapet הסודאנית שמחזיקה 5% מהחברה.
עקב הימצאותה של סודאן ברשימת מדינות המממנות טרור והתעקשותה של חרטום על שיתוף רווחי הנפט בכל משא ומתן שמנהלת דרום סודאן, חברות נפט אמריקאיות אינן יכולות לעשות עסקים עם דרום סודאן שהיא מדינה ללא מוצא לים.
כמו כן, אין הימצאות של חברות אמריקאיות בכל סקטור הנפט בדרום סודאן.
בחלקות 3 ו-7, הנמצאות במדינת הנילוס העליון, ניתנו זכויות חיפוש לחברת Petrodar השייכת למספר בעלים: חברת הנפט הלאומית של סין מחזיקה ב-41% מהחברה, חברת Petronas מחזיקה ב-40%, חברת Sudapet מחזיקה ב-8%, חברת Sinopec ב-6% ו-5% על ידי חברת Al Thani.
אזור חיפוש נוסף, המכונה באופן רשמי על ידי הממשלה הסודאנית Block B, שייך בזיכיון לחברת Total S.A הצרפתית מאז שנות השמונים של המאה העשרים.
דרום סודאן עשירה בקרקעות חקלאיות פוריות ואחת המדינות הגדולות בעולם מבחינת אוכלוסייה חקלאית.
אולם, מאז 1999, כשסודאן החלה לייצא נפט, התוצרת החקלאית במדינה הולכת ומדלדלת.
לפי הבנק העולמי, שיעור הגידול השנתי הממוצע של החקלאות במדינה משנת 2000 ועד 2008, עומד רק על 3.6% בהשוואה לגידול של 10.8% בכל שנה בעשור שקדם לו.
ארגון המזון והחקלאות של האו"ם ביצע סקר מקיף של אדמות המדינה ומצא שרק 4.5% מאדמות המדינה מעובדות.
דרום סודאן מסתמכת על מזון מיובא ממדינות שכנות כמו אוגנדה, קניה וסודאן.
עקב עלויות השינוע ואינפלציה, מחירי המזון יקרים בדרום סודאן.
התוצרת החקלאית המדלדלת והתלות במזון מיובא הם הגורמים למחסור חמור במזון במדינה.
לפי תוכנית המזון של האו"ם, קיימים 2.7 מיליון תושבים הזקוקים לסיוע בשנת 2012.
כלכלת המשפחה היא דיסציפלינה העוסקת בכל תחומי הניהול הכלכלי של משקי בית.
בתחום כלכלת המשפחה משתמשים במודלים כלכליים ובמיוחד במודלים מתחום הכלכלה ההתנהגותית לצורך ניתוח ושיפור התנהלות כלכלית של משקי בית.
המודלים בהם נעשה שימוש הם פשוטים יחסית למודלים הכלכליים המתייחסים לניהול כלכלת מדינות או ניהול כלכלת חברות.
הכלים בהם נעשה שימוש תחום זה הם תכנון תקציב, מאזן, בקרת תקציב, וכלים לניהול סיכונים.
בנוסף לשימוש במודלים וכלים כלכליים עשוי להיעשות שימוש גם בכלים מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה והאימון.
המטרה הבסיסית של ניהול כלכלת משפחה היא תפקודו התקין של משק הבית.
כדי להבטיח זאת, על ניהול כלכלת המשפחה לקיים מספר עקרונות:
סך ההוצאות קטן מסך ההכנסות.
חיסכון - השקעת ההפרש להבטחת יכולת התמודדות עם שינויים.
הגדלת הכנסות משק הבית - בין אם בבקשת העלאה בשכר ממקום העבודה הקיים, מציאת מקום עבודה עם משכורת מתגמלת יותר או מציאת דרך ליצור הכנסה פסיבית או דרך ליצור רווחים מהשקעה פסיבית.
הקטנת ההוצאות - צמצום הוצאות לא הכרחיות.
המודעות הגדלה לנושא של כלכלת המשפחה היא פועל יוצא של שינויים בתחומי הכלכלה והחברה, שהפכו את ניהול כלכלת המשפחה לנושא מורכב ומסובך יותר מאשר בעבר.
כיום מתקשים אנשים רבים לנהל את הכלכלה האישית והמשפחתית שלהם או שאינם מודעים לצורך בניהול כזה, ומגיעים למצב של גירעון קבוע, לחובות הולכים וגדלים ובמקרים מסוימים אף לפשיטת רגל.
ישנם מספר גורמים שמגדילים את הסיבוכיות והקושי של ניהול כלכלת משפחות כיום:
חוסר ידע אל מול מורכבות גדלה
בעבר היה העולם הכלכלי פחות מורכב.
כתוצאה מכך, על מנת לנהל את כלכלת המשפחה בצורה אופטימלית נדרשו ידע והבנה כלכלית ופיננסית מאוד בסיסיים.
תחום זה, כמו תחומים רבים אחרים, הולך ונעשה יותר ויותר מורכב ולאדם הממוצע יש פחות ופחות זמן ללמוד את הנושא ולהתעמק בו.
טשטוש הגבולות בין הבית לעבודה
בעבר מרבית האנשים עבדו בשעות מוגדרות ושהו בביתם ועם משפחתם חלק לא מבוטל מהיממה ובעיקר חלק קבוע.
כמו כן, בשעות בהן הם היו בבית הם לא עבדו כלל.
בשנים האחרונות, התפתחה מודעות לצורך בזמן המוקדש למשפחה, אשר נדחקת מפני דרישות מעסיקים וגם בגלל אמצעים טכנולוגיים כמו המחשב והטלפון החכם.
כתוצאה מכך משתנים הרגלי הצריכה ומשפחות רבות מוצאות את עצמן צורכות יותר.
דוגמה מובהקת היא של ילדים או משפחות שאוכלים במסעדה במקום לאכול ארוחות מסודרות בבית.
בעבר מרבית האנשים עבדו במקום עבודה אחד או במקומות עבודה מועטים במשך שנות עבודתם.
עבודה במקום עבודה יציב אפשרה להם להעריך באופן ריאלי את גובה השכר ואת דפוסי השינוי בו ולתכנן את הוצאות והכנסות משפחתם בהתאם, בהסתמכות על האפשרות להגדיל את ההכנסה ביחס להוצאה לטווח הארוך.
כמו תכנון תקופת הפרישה לגמלאות כפנסיה תקציבית על פי המשכורת האחרונה בארגון שלרוב ההעסקה בה הייתה עם אפיק קידומי ואפשרויות העלאת שכר, בהסתמכות על ועד עובדים לסיוע בכך, גם אם רק בשנים האחרונות להעסקה לפני פרישה.
לעומת דור ה-X, דור ה-Y מתחילים עם פנסיה צוברת, כך שעיקר הסתמכותם לצבירת רווח לפרישה לגמלאות היא על בסיס הכנסותיהם בשנים הראשונות בשוק העבודה, כשלשנים האחרונות כמעט לא תהיה השפעה.
התנגשות זו שבאה בין הפנסיה התקציבית, צבירת החסכונות, אפשרויות התעסוקה והקידום ואסטרטגיית היציבות התעסוקתית של דור ה-X הוותיקים ומנהלי שוק העבודה לבין אפשרויות דור ה-Y, מביאים להתנגשות באפשרויות הדור הצעיר בשוק העבודה הן מבחינת הזדמנויות, שכר וקידום.
מה שמקטין את היציבות התעסוקתית שלהם כמו את אפשרויותיהם לצבירת ראויה לתקופת הפרישה לגמלאות.
בשנים האחרונות יש המחליפים מקומות עבודה בתדירות גבוהה יותר, כתוצאה מפיטורין או כתוצאה מתרבות המעודדת החלפת מקומות עבודה על מנת לשפר את השכר.
ניידות גבוהה יותר בין מקומות עבודה יוצרת קושי בהערכת הכנסות עתידיות ובתכנון כלכלת המשפחה.
ירידת כח הקנייה ביחס לשכר
כוח קנייה ירד דרמטית בעשורים האחרונים באופן כללי, ובפרט כח הקנייה בהתייחס למשתכרים בשכר מינימום או בשכר הממוצע במשק הישראלי.
מה שמקשה דרמטית על אפשרויות ההתניידות החברתית במדינת ישראל.
המשמעות הבולטת של עליה בתוחלת החיים היא צורך בהבטחת יציבות כלכלית שתימשך לאורך תקופה שלא ניתן לצפות את אורכה, וייתכן גם שתכלול מעבר לדיור מוגן ומצב סיעודי.
הגלובליזציה יוצרת תלות בין הכלכלות במדינות שונות.
התלות מגדילה את מורכבות ההתנהלות הכלכלית, הכוללת חשיפה למטבעות, מניות ואיגרות חוב של תאגידים במדינות שונות.
הגלובליזציה משפיעה גם על שוק העבודה.
בחלק מהמקרים מופסק ייצור מוצרים בשל תחרות של חברות במדינות אחרות.
התוצאה עלולה להיות פיטורי עובדים.
גידול במורכבות ובגיוון מכשירים פיננסיים ואפיקי השקעה
כיום ניתן להשקיע במגוון רחב יותר של שווקים פיננסיים בעולם - מניות, איגרות חוב, מטבעות וכיוצא בזה.
בנוסף לכך ניתן להשקיע גם בפרויקטים, בסחורות כגון: זהב, נפט, יהלומים ועוד.
לפיכך, מגוון כלי ההשקעה העומד לרשות משקי בית רחב ושימוש נבון עשוי לשפר את הניהול הכלכלי.
בשל שורה של גורמים, טכנולוגיים וחברתיים, נותק הקשר הישיר שבין ביצוע ההוצאות לבין המשאבים הכספיים העומדים לרשות הפרט, ומהצד השני הפכה הנגישות למוצרי הצריכה מלאה ומיידית באופן שלעיתים הופך את הקניה לחוויה רגשית שאינה כוללת הפעלת שיקול דעת בטרם ביצוע הרכישה.
כתוצאה מכך, מאופיינת תרבות העולם המערבי החופשי בצריכה אימפולסיבית, מעבר לצרכים האמיתיים של משקי הבית, צריכה שלעיתים מתבטאת בהוצאות גדולות מהמשאבים העומדים לרשות המשפחה.
אימפולסיביות צרכנית לרוב מאופיינת ברכישת מוצרים ללא ביצוע קודם של השוואת מחירים, לעיתים אף ברכישה מודעת למחיר המופרז ללא התאמה לערכו ואיכותו האמיתי של המוצר.
אף על פי שאדם סמית ראה במשפחה כיחידה כלכלית בסיסית, הנושא של כלכלת המשפחה לא טופל בהיבט המחקרי שלו באופן שיטתי עד לשנות ה-50 של המאה העשרים.
חריג לכלל זה היה תומאס מלתוס, שפרסם בשנת 1798 מאמר בשם: "על עקרון האוכלוסייה".
הטענה המרכזית במאמר היא, שהתוצאה הבלתי נמנעת של גידול בשיעור האוכלוסייה, היא הגדלת ההיצע של כוח העבודה וכתוצאה מכך הקטנת גובה השכר.
בפועל, התחזיות של מלתוס הופרכו לחלוטין.
המחקרים המודרניים הראשונים בתחום זה המהווים בסיס למחקר העכשווי, היו של גארי בקר, של יעקב מינצר ושל סטודנטים שלהם.
מחקרים אלה מבוססים על תאוריות של מיקרו-כלכלה ועל שיטות אמפיריות.
תרומה חשובה מאוחרת יותר למחקר בתחום זה הייתה של תיאודור ברגסטרום..
הכלכלן סטיבן מילר חישב נוסחה כלכלית (המבוססת, בין היתר, על חישובי עלות אלטרנטיבית ותשואה שולית פוחתת) להערכת עלות השקעה בסוגי העשרה שונים לילדים (בהם בחירת סוג המוסד האקדמי) מול התועלת הצפויה.
בשנת 1908 נוסדה הפדרציה הבינלאומית לכלכלת הבית (IFHE) וזו החלה לציין ב-21 במרץ את היום הבינלאומי לכלכלת המשפחה.
בעשרות השנים האחרונות נוצר מקצוע של יועץ לכלכלת המשפחה.
המקצוע הזה קיים במדינת ישראל כ-25 שנים.לפני יותר מחמש עשרה שנים הוקם איגוד היועצים לכלכלת המשפחה.
כלכלת הרשת הוא מונח שטבע כריס אנדרסון המתאר מסחר חדש בעולם וירטואלי; שינוי תפיסתי של הכלכלה הגלובלית אשר נוצר בעקבות התפתחות האינטרנט המאפשר לנו לתקשר ולסחור ללא הגבלה של זמן, מרחק ובעיקר כסף.
הרשת האינטרנטית שינתה את העולם ואיתו את המודלים העסקיים המוכרים לנו.
היא שינתה את האופן בו אנו מייצרים ורוכשים דברים, יצרה "כלכלת רשת" משלה, וכן שיטות עבודה חדשות שתכליתן השקעה ברשת.
ההבדל המהותי של כלכלת הרשת מהכלכלה המסורתית הוא הכמות.
ברשת אין מגבלה פיזית של מקום אחסון ובעקבות המודל החינמי ההיצע ברשת גדל באופן כזה שהאינטרנט למעשה חשפה את הרצונות האמיתיים של הצרכנים.
חשיפה זו הובילה לשיווק נישתי ולקהלי יעד רבים ומגוונים.
בעקבות חשיבה יצירתית של קינג ג'ילט ב-1895, התפתח מודל עסקים מפתיע הרלוונטי עד היום.
הוא הבין כי הסוד למכירות הוא להמציא משהו זול שמשתמשים בו וזורקים, וכך הוליד את סכין הגילוח החד־פעמי.
בתחילה מכר אותם בזול לצבא האמריקאי בתקווה כי מתוך הרגל, ימשיכו החיילים להשתמש בהם גם כשיהיו בבית, ואחר-כך חילק אותם כתוספת של כל מוצר אפשרי – מסטיקים, קפה, תה, תבלינים ועוד; אך הסכינים היו חסרי ערך ללא התער וכך נוצר בשוק ביקוש לתערים חד־פעמיים.
חוקי הכלכלה אומרים כי שוק תחרותי הופך את המחיר למחיר שולי; אם העלות היא אפס – המחיר יורד לאפס.
וכך בדיוק קורה היום, עולם המחשבים והאינטרנט מתאפיין במודל עסקי חינמי.
הרשת מניעה את הכלכלה הגלובלית ומשנה את הפעילות הכלכלית, היא מוזילה את העלויות, ההתארגנות והפצת המידע.
בנוסף, כל אחד יכול לקנות, למכור ולסחור דרך הרשת, הפער הגאוגרפי הפך לחסר חשיבות והמשלוח או אחסון אף הם ללא עלות.
ב־1965 ניסח גורדון מור, את חוק מור האומר כי מחירי המעבדים ירדו בחצי כל 18 חודשים, והיום המחיר של רוחב פס ושטח אחסון יורד מהר עוד יותר.
המשמעות של כך ברורה: הכל הופך להיות זול יותר עד ששווי העלות ליחידה הוא אפס, ומאחר ויותר ויותר תעשיות הופכות לדיגיטליות, העלויות השוליות שלהן יורדות לאפס, כך נוצרה כלכלת רשת המחלקת דברים בחינם כדי למכור ולהרוויח ממשהו אחר.
כריס אנדרסון מציג בספרו "חינם: העבר והעתיד של מחיר רדיקלי" את ההשפעה של כלכלת הרשת, מתוך הנחה כי "הדרך המעודכנת לעשות כסף היא לחלק בחינם", הוא צופה כי מודל עסקים זה, שמאפיין את עולם המחשבים והאינטרנט, עומד לשנות את העולם.
תאוריית "כלכלת הרשת" פיתחה ומחזקת את תרבות החינם – עולם בו שולט החינם, וניתן לראות זאת כבר כיום – חברות הסלולר נותנות לנו טלפונים בחינם, אך ללא חבילת תוכן הוא לא שימושי; קונסולת משחקי הווידאו נמכרים בזול אך המשחקים יקרים; מדפסות נמכרות במחיר סמלי כדי למכור את הדיו.
כך למשל, חנויות האינטרנט אשר מספקות מוצרים רבים, מעבר לכמות שמדף מחנות מסורתית יכולה לספק, זוכות להצלחה רבה.
כלומר, ההצלחה של חנות וירטואלית אינה תלויה בפופולריות המוצר אותו היא מציעה, כי אם בהיצע ובמגוון שהיא יכולה להציע כחנות.
ההיצע בכל חנות מגדיל את הסיכויים להגיע לנישות רבות ולקהלי יעד רבים, וכך ההצלחה גדלה.
למשל iTunes, שירותי מוזיקה באינטרנט המציעים קטלוג מוזיקלי רחב יותר מחנות מסורתית, מגדילים את הכנסותיהם דווקא מהשירים שאינם פופולריים.
דוגמה נוספת היא חברת אמזון.
החברה מציעה מגוון רחב של ספרים פופולריים וגם כאלה שאינם, ואשר לא נכללים ברשימת הספרים הנמכרים ביותר.
בזכות ההיצע הרחב, עיקר הרווח של אמזון הוא מהספרים הלא פופולריים.
אנדרסון אפיין היצע זה בתאוריית "הזנב הארוך".
תאוריה זו מונחת על יותר ערוצים, פחות פופולריות וקהלי נישה.
כלכלת האיחוד האירופי בחישוב של כלל מדינות האיחוד, היא למעשה הכלכלה הגדולה בעולם (תמ"ג כולל של 17.2 טריליון דולר בשנת 2012).
מרבית המדינות החדשות שהצטרפו לאיחוד החל מעשור הראשון של המאה ה-21, ובדגש על מדינות מזרח היבשת סובלות מסטנדרטים כלכליים ירודים משמעותית מחמש עשרה מדינות האיחוד האירופי הוותיקות.
לעומת זאת, בסוף העשור הזה נרשמה צמיחה גבוהה יותר דווקא במדינות החדשות.
תקציב האיחוד האירופי נועד לממן פעילויות ופרויקטים בתחומי מדיניות עליהם המדינות החברות מסכימות כי יש לפעול ברמת האיחוד האירופי.
התקציב נועד להביא לצמיחה יציבה של כלכלת אירופה על ידי הגברת התחרות, הענקת תמריצים וסבסודים וקביעת סדרי עדיפויות כלל אירופיים.
גודלו של התקציב לשנת 2011, היה 141 מיליארד אירו - אחוז מהתמ"ג של האיחוד.
האירו הוא המטבע האחיד של עשרים מתוך עשרים ושבע המדינות החברות באיחוד האירופי.
מדינות אלו שייכות לגוש האירו (Eurozone), שהוא איגוד כלכלי ומוניטרי של המדינות בהן האירו מהווה את ההילך החוקי.
הבנק המרכזי האירופי הוא הסמכות המוניטרית העליונה של גוש האירו, ובראשו עומד הבנקאי האיטלקי מריו דראגי.
בגוש האירו היו חברות ב-2026 המדינות: אוסטריה, בלגיה, קפריסין, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, מלטה, הולנד, פורטוגל, סלובניה, סלובקיה, ספרד, לטביה, ליטא, קרואטיה ובולגריה.
מתוך שש המדינות הנוספות החברות באיחוד האירופי, שש מחויבות על פי אמנת מאסטריכט להצטרף לגוש האירו, כאשר יעמדו בדרישות הכניסה.
שוודיה מחויבת להצטרף לגוש האירו לאחר שתעמוד בכל הקריטריונים להצטרפות, אך לטענתה הצטרפות למנגנון שער החליפין האירופי (ERM-II) היא וולונטרית, והיא בוחרת לא לעשות זאת.
חברות במנגנון במשך שנתיים היא תנאי להצטרפות לגוש האירו, כך ששוודיה נמנעת במכוון מלעמוד בקריטריונים.
ארבע מדינות זעירות – אנדורה, מונקו, סן מרינו וקריית הוותיקן הגיעו להסכם עם האיחוד האירופי המאפשר להן להשתמש באירו כמטבע הרשמי במדינה.
בעוד המדיניות המוניטרית נקבעת על ידי הבנק המרכזי האירופי (ECB), למדינות החברות בגוש האירו אין ממשלה מאוחדת, משרד אוצר מאוחד או מדיניות פיסקלית מחייבת אולם משבר החוב האירופי הביא לפעולה מתואמת של המדינות העיקריות החברות בגוש האירו ויצירת מנגנון היציבות הפיננסית האירופית.
האיחוד האירופי הוא היצואן הגדול ביותר בעולם והחל משנת 2008 הוא גם היבואן הגדול ביותר בעולם של סחורות ושירותים.
מדינות האיחוד האירופי רשאיות להגדיר לעצמן מדיניות מס ערך מוסף שתואם את התקנות האירופיות, ועשוי להשתנות ממדינה למדינה.
בלוקסמבורג המס עומד על 17% ואילו בהונגריה על 27%.
סך מס הערך המוסף שאותו גובות חברות האיחוד הוא חלק מהחישוב המשמש לקביעת תקציב האיחוד.
המדיניות מבוססת על תשלום המס הערך המוסף על פי מדינת היעד בה נרכש המוצר.
בדצמבר 2022 אימץ האיחוד האירופי החלטה של OECD לפיה תאגידים בינלאומיים עם מחזור של מעל 750 מיליון אירו ידרשו לשלם מס שלא יפחת מ-15% במטרה למנוע ממשלות להוריד מיסים לחברות גדולות.
כלכלת האי ג'רזי מבוססת ברובה על שירותים בנקאיים בינלאומיים ושירותים משפטיים, תחומים אלה היוו 40.4% מסך הערך המוסף הגולמי (GVA) בשנת 2010. בשנת 2011 פחת סך הערך המוסף ברוטו בג'רזי באחוז אחד ל-3.6 מיליארד ליש"ט.
מגזרים כלכליים בולטים אחרים כוללים ענף הבנייה, מסחר קמעונאי, חקלאות, תיירות ותקשורת.
בשנת 2008 הייתה ההכנסה הלאומית הגולמית לנפש בג'רזי בין הגבוהות בעולם.
הכלכלה החקלאית ברובה של האי נטתה לכיוון הפיננסי מאז שנות ה־70, כשהבריטים ואחרים החלו להחנות באי נכסים על מנת להימנע מהמיסים הגבוהים יותר בבריטניה.
התעשייה הפיננסית באי אחראית ל-40% מהכלכלה שלו.
ארגונים פיננסיים הנמצאים באי ג'רזי מספקים שירותים ללקוחות ברחבי תבל.
דווח כי בשנת 2011 הועסקו למעלה מ-11,000 עובדים במשרה מלאה במגזר זה, זאת באי שסך התושבים בו הוא כ-90 אלף נפש.
הבנק הבינלאומי המלכותי הסקוטי (RBS International) הוא המעסיק הבולט בענף זה עם כ-900 עובדים בג'רזי נכון לשנת 2009.
ג'רזי הוא אחד ממקלטי המס הבולטים בעולם.
השירותים הפיננסיים באי מושכים הפקדות מלקוחות המתגוררים מחוץ לאי, המבקשים ליהנות מן היתרונות שבניהול חשבון בבנק במקום שבו שיעורי המס מופחתים.
חוקי המס באי ג'רזי ספגו ביקורת נוקבת על ידי אישים וארגונים שונים, אולם השר הממונה על ג'רזי השיב לביקורת באומרו כי "ג'רזי היא בין המרכזים הפיננסיים בעלי רמת שיתוף הפעולה הגבוהה ביותר".
בספטמבר 2013 טען ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון כי אין זה הוגן עוד להתייחס לאיי התעלה הבריטים כאל מקלטי מס, כיוון שנקטו באמצעים כדי להבטיח שמערכת המס במוסדותיהם תהיה הוגנת ושקופה.
אף החוק להגנת פרטיות המידע בג'רזי משנת 2005 מיישם חקיקה מקבילה של האיחוד האירופי (EU Directive 94/46/EC).
נכון לרבעון השלישי של שנת 2013 סך הנכסים הפיננסיים שנוהלו באי ג'רזי היה 194.8 מיליארד ליש"ט, ירידה של 6.5 מיליארד ליש"ט לעומת רבעון קודם.
ענף הבנייה והכריה תרם 5.2% מסך הערך המוסף ברוטו (Gross value added) לשנת 2007. ביוני 2011 דווח כי בענף זה הועסקו 5,060 עובדים במשרה מלאה.
כלכלת הודו היא הרביעית בעולם בגודלה במונחי תוצר מקומי גולמי (GDP), והשלישית במונחי שווי כוח הקנייה (PPP).
כלכלת הודו מסווגת כ"כלכלה תעשייתית מתחדשת", חברה בקבוצת הכלכלות המובילות G-20, וחברה ב-BRICS, עם קצב צמיחה ממוצע של 7% שנתי.
ברבעון האחרון של שנת 2014 הפכה הודו להיות הכלכלה בעלת הצמיחה הגבוהה בעולם (מעל 7.5%), בעוקפה את כלכלת סין, ועל פי אנליסטים, אם ימשיך קצב הצמיחה הגבוהה, הודו יכולה להיות הכלכלה השלישית בעולם תוך עשור.
מגזר השירותים בכלל ושירותי המחשוב (IT) בפרט חזק במיוחד בהודו, עם ייצוא בגובה 167 מיליארד דולר בשנת החישוב 14–2013. תחום ה-IT הוא בעל קצב הגדילה הגבוה ביותר בהודו והוא גם המעסיק הגדול ביותר בסקטור הפרטי.
למגזר החקלאי תפקיד חשוב בכלכלה ההודית, והוא אחראי על העסקתם של כ-43.86% מכוח העבודה במדינה אך רק ל-17.1% מהתוצר.
מבחינת ייצור החשמל הודו הגיעה למקום השלישי בעולם.
היא מפתחת במהירות ייצור אנרגיה ממקורות מתחדשים.
במכרז הגדול בעולם להקמת מתקני PV בהספק כולל של 8000 גיגוו"ט, גאוטם אדאני זכה במכרז.
הודו מתוארת כארץ עשירה ומדורגת במקום הרביעי בעולם אך ענייה לאנשים שגרים שם.
להודו יתרות מט"ח גבוהות, שעמדו ביולי 2021 על מעל 600 מיליארד דולר, במקום הרביעי בעולם (אחרי סין, יפן ושווייץ).
שותפות הסחר העיקריות של הודו בייצוא הן ארצות הברית, סין, איחוד האמירויות הערביות, הונג קונג וסינגפור, ובייבוא הן ארצות הברית, סין, איחוד האמירויות, ערב הסעודית ועיראק.
בסוף שנת 2025, הפכה הודו לכלכלה הרביעית בגודלה בעולם, כאשר עקפה את כלכלת יפן במונחי תוצר מקומי גולמי ומוקמה אחרי ארצות הברית, סין וגרמניה עם תמ"ג המסתכם בכ-4.18 טריליון דולר.
כלכלת הפיליפינים היא ה-36 בגודלה בעולם: ב-2016, התמ"ג שלה על פי כוח הקנייה נאמד ב $811.726 מיליארד דולר.
כמו כן היא נמצאת במקום ה-3 בגודלה באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN) אחרי אינדונזיה ותאילנד.
הפיליפינים נחשבת "מדינה מתועשת חדשה" (newly industrialized countries), הגדרה המתייחסת לעובדה שהמדינה נתונה במעבר מכלכלה מבוססת חקלאות לכלכלת ייצור ושירותים.
כמו כן בפיליפינים ילודה גבוהה משמעותית ביחס למדינות מערביות ואף ביחס לשוקים מתעוררים אחרים, כך שכח העבודה צפוי להיות זמין ופורה במשך שנים רבות.
כלכלת הפיליפינים מוגדרת כאחת מהשווקים המתעוררים, זאת לאור העובדה שקצב גידול הכלכלה שלה הוא מהגבוהים בעולם (7.1% ב-2016).על פי הערכות אנליסטים, צפויה הנסיקה של כלכלת הפיליפינים למצב אותה בשנת 2050 במקום ה-16 בכלכלת העולם.
כלכלת חִלחול או כלכלת טִפטוף היא מונח המשמש לתיאור מדיניות כלכלית המיטיבה עם בעלי ההון, בהנחה שכך הם יוציאו יותר כסף שיחלחל בסופו של דבר לשכבות הכלכליות הנמוכות יותר.
מונח זה אינו מתאר תאוריה כלכלית ואינו נמצא בשימוש על ידי כלכלנים, אלא הוא מונח ביקורתי כלפי מדיניות כלכלת צד-היצע, או כלפי קפיטליזם לסה-פר.
בתקופתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, נעשה שימוש תכוף בביטוי זה על ידי מבקרי המדיניות הכלכלית שלו, שכונתה "Reaganomics".
דייוויד סטוקמן, מנהל משרד הניהול והתקציב בממשל רייגן, דגל בתחילה בהפחתת מיסים לבעלי הכנסה גבוהה כפי שהציע רייגן, אך לאחר מכן שינה את דעתו.
בריאיון לעיתונות אמר: "כלכלת צד ההיצע היא מימוש רעיון כלכלת החלחול כלפי מטה, אבל קצת קשה למכור לציבור "חלחול", אז המצאנו נוסחה ("עקומת לאפר") וזו הייתה הדרך היחידה לממש "מחלחלת".
בפועל, כלכלת החלחול וכלכלת צד ההיצע הם מונחים זהים." יריביו הפוליטיים של ממשל רייגן נאחזו באמירה זו והשתמשו מאז ואילך במונח "כלכלת חלחול" כדי לתקוף את הממשל ולהציגו כמי שדואג רק לעשירים.
המונח "כלכלת חלחול" מתאר רעיון בסיסי שנשמע הגיוני: כדי לייצר צמיחה בת קיימא, על הממשלה להעניק הטבות לבעלי ההון, והם ישקיעו את הכסף במפעלים וחברות חדשות.
באופן זה ייווצרו מקומות עבודה חדשים, וכל שכבות האוכלוסייה יוכלו ליהנות מהצמיחה.
על אף שתאוריה זו נראית דומה לתאוריות כלכליות אחרות, פעם אחר פעם הוכח שהיא איננה נכונה.
כבר בשנת 1896 הציג המועמד הדמוקרטי לנשיאות ארצות הברית, ויליאם ג'נינגס ברייאן, את תאוריית כלכלת החלחול באור שלילי: "קיימות שתי גישות לנושא המיסוי.
יש כאלה שמאמינים שאם תחוקק חוקים שיקדמו את האמידים, אז השגשוג שלהם יטפטף לשכבות הנמוכות.
לעומתם, הרעיון הדמוקרטי הוא שאם תחוקק חוקים שיעזרו להמונים לשגשג, אז השגשוג שלהם ימצא את דרכו כלפי מעלה, לכל השכבות שנשענות עליהם."
הבדרן וויל רוג'רס אמר בתקופת השפל הגדול: "כל הכסף מוזרם לשכבות העליונות בתקווה שהוא יחלחל מטה, לנזקקים." אמירה זו נחשבה אז לאירונית.
לאחר שהנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון החליף את הנשיא הדמוקרטי לינדון ג'ונסון בארצות הברית, אמר ג'ונסון: "הרפובליקאים פשוט לא יודעים איך לנהל את כלכלת ארצות הברית.
הם כל כך עסוקים בניסיונות לממש את כלכלת החלחול, ונותנים לתאגידים העשירים כל כך הרבה הטבות מס, שכל הכלכלה פשוט הולכת לעזאזל."
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992, המועמד העצמאי רוס פרו השתמש במונח "כלכלת חלחול" וכינה אותה "וודו פוליטי".
בניו זילנד, מנהיג מפלגת העבודה הניו זילנדית אמר "העשירים משתינים על העניים" בהציגו את תאוריית כלכלת החלחול.
בשנת 2011 מספר חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד חקרו את הפערים הכלכליים בין הכנסות העשירון והמאיון העליונים ב-22 מדינות, מתחילת המאה ה-20. תוצאות המחקר הראו שמשנת 1976 חל גידול עקבי בהכנסות של המאיון העליון, ולעומתו דריכה במקום של מעמד הביניים והעניים.
מחקר נוסף שערכה קבוצת משפטנים בשנת 2012 העלה שהקלות מיסוי על עשירים אינן גורמות לכסף לחלחל מטה ואינן גורמות לשיפור המצב הכלכלי.
רווחי המס של העשירים נוטים להצטבר במקלטי מס, ומשפיעים לרעה על המצב הכלכלי של שאר משקי הבית.
בשנת 2013 ביקר האפיפיור פרנציסקוס את הכלכלנים התומכים בכלכלת חלחול, בהצהרה רשמית מטעמו.
גם בדו"ח של קרן המטבע הבינלאומית משנת 2015 נאמר שהקלות מיסוי אינן גורמות לעושר לחלחל כלפי מטה, אלא גורמות לעשירים להתעשר יותר.
בדו"ח נאמר: "אם נתח ההכנסה של 20 האחוזים העליונים (העשירים) גדל, אז צמיחת התמ"ג למעשה יורדת בטווח הבינוני, דבר המצביע על כך שהרווחים אינם מחלחלים מטה.
לעומת זאת, גידול בנתח ההכנסות של 20 האחוזים הנמוכים (העניים) גורם לצמיחת תמ"ג גבוהה."
בנובמבר 2021 נחקק בארצות הברית , ולאחר מכן ציין נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן: "כלכלת חלחול מעולם לא עבדה.
זו הסיבה שחוק ההשקעות בתשתיות ועבודות יבנה מחדש את אמריקה בעזרת אמריקאים בעלי צווארון כחול.
זו הדרך היחידה שבה זה עבד אי פעם, ואנחנו הולכים לעשות את זה שוב.
בנאום בקונגרס בשנת 1992 הכחיש הסנטור האנק בראון את הטענה שהמפלגה הרפובליקנית דוגלת בכלכלת חלחול, ואמר שהשימוש במושג זה בדיון ציבורי הוא לא מדויק והוא "מרעיל" את הדיון.
גם הכלכלן תומאס סואל כתב מאמר בו הוא ציין ש"כלכלת חלחול" איננה תאוריה כלכלית אמיתית, ואף כלכלן רציני לא דוגל בתאוריה זו.
סואל חזר על עמדה זו בפרק האחרון בספרו "יסודות הכלכלה".
כלכלת בריאות היא ענף של הכלכלה העוסק בנושאים הקשורים ליעילות, אפקטיביות, יצירת ערך והתנהגות בייצור ובצריכה של מוצרים ושירותי בריאות.
מאמר של קנת 'ארו משנת 1963, נחשב בעיני רבים למאמר אשר הציג את כלכלת הבריאות כתחום דעת בפני עצמו וסקר את המאפיינים המבדילים בין מוצרי בריאות לבין מוצרים אחרים.
מאפיינים אלו, לטענת ארו, כוללים רמה גבוהה של אי ודאות, מידע אסימטרי, חסמי כניסה לשווקים, השפעות חיצוניות וקיומו של צד שלישי (בעיית הסוכן).
מאפיינים מיוחדים של שוק הבריאות
התועלת משירותים ומוצרים בתחום הבריאות מתקבלת בעקבות מחלה (מלבד במקרים של טיפול מונע) וקיים קושי מיוחד לצפות ביקוש מסוג זה, להבדיל מביקוש למוצרים אחרים כגון מזון או בגדים אשר יהיה בדרך כלל סדיר וצפוי יותר.
לכן, קיימת אי ודאות גבוהה ולכן הביקוש הוא בלתי צפוי ובלתי סדיר.
בנוסף, הסיכון להזדקק לטיפול רפואי מכיל רכיבים של עלויות נוספות, מלבד העלות של הטיפול הרפואי עצמו, לדוגמה כתוצאה ממחלה ניתן לאבד את היכולת לתפקד באופן עצמאי ומצב זה עלול לדרוש תקופת החלמה ושיקום, ולפגוע ביכולת ההשתכרות בעתיד.
הביקוש מבוסס לעיתים קרובות על קביעותיו של מטפל אשר מאבחן את המחלה ומחליט על דרך הטיפול.
לעיתים המטפל עצמו אינו נושא בעלויות הטיפול או בעליות של בדיקות וטיפולים נוספים ובמקרים אלו עלולה להופיע בעיית הסוכן.
במדינות רבות, היצע השירותים מוגבל על ידי רישיונות ממשלתיים.
הן לגבי רישוי מקצועות בבריאות, רישוי מיטות ומכשירים רפואיים מיוחדים.
זאת בניגוד לתיאורית השוק התחרותי שבו רמת ההיצע של סחורה מובטחת על ידי הכלל שאין סחורה אחרת שניתן לייצר עם אותם המשאבים כך שהתשואה המתקבלת מהשימוש במשאבים תגדל.
דרך משמעותית נוספת לשליטה על ההיצע והאיכות היא הגבלת מספר המקומות ללימודי רפואה באקדמיה.
בנוסף, הגבלות אלו מצמצמות לעיתים את מגוון האיכויות של השירותים והמוצרים בתחום הבריאות.
לדוגמה שיטת הרישיונות והמכסות על כמות הסטודנטים לרפואה, בתנאי שהיא מגבלה אפקטיבית, מצמצת את מגוון הסטודנטים היכולים לגשת ולהשלים את לימודי הרפואה ולאחר מכן לספק שירותים רפואיים לצרכנים.
זאת להבדיל מסחורות ושירותים בתחומים אחרים שבהם קיים מדרג רחב יותר של איכות.
המגבלות האתיות החלות על המטפל הרפואי נוקשות יותר מאשר אלו החלות על מוכרי שירותים או מוצרים בתחומים שונים.
על המטפל הרפואי לדאוג בראש ובראשונה לרווחת המטופל, ברמה גבוהה מזו אשר מצופה ממוכרי שירותים או מוצרים בתחומים אחרים אשר רמת הרווחיות מהווה גורם מרכזי בפעילותם.
ניתן לשייך לכך את העובדה שהרוב המוחלט של המיטות לאשפוז כללי במדינת ישראל מופעלים במסגרות שאינן למטרות רווח (בשנת 2018 כ-3% בלבד מהמיטות לאשפוז כללי במדינת ישראל הופיעו ברישיונם של ארגונים למטרות רווח) .
כמו כן, פערי הידע הקיימים בדרך כלל בין המטפל לבין המטופל יוצרים מצב של יתרון מובהק למטפל, כך שמתקיימת אסימטריות במידע.
לצד זאת, חשוב לזכור כי פערי הידע קטנו במהלך עשרות השנים מאז נכתב מאמרו של ארו, זאת בין היתר הודות למהפכת המידע שחולל האינטרנט, וכיום מונגש למטופלים מידע רב על פרוצדורות רפואיות ועל מחלות.
נושא אי הוודאות בקרב המטופל בעל חשיבות רבה, והגברת הוודאות בקרב המטופל חשובה הן לטובת הליך הריפוי והן מבחינת החששות לגבי מימון הטיפול.
נדרש יסוד של אמון מיוחד בין המטופל למטפל הרפואי.
במקרים רבים אין למטופל אפשרות לבצע ניסוי של השירות המסופק מראש אלא עליו להתנסות בו רק במועד אספקת השירות.
כמו כן, ידוע שטיב היחסים בין המטפל למטופל משפיע על הצלחת הטיפול.
לרוב א-סימטריות המידע ברורה לשני הצדדים ויחסי המטפל-מטופל "נצבעים" על ידי כך.
בתחום הבריאות, הנושא הוא נרחב יותר מאשר ההבדל בין מוצר פרטי לציבורי, עלויות ותועלות פרטיות וציבוריות.
מאפיינים טכניים שאינם מאפשרים קביעת מחיר מתאים.
במקרים אלו, הפרט אינו נדרש לשלם בעבור עלויות שהוא גורם לאחרים או ליהפך, לקבל תגמול בעבור חיסכון שהושג בעזרתו בעלויות של אחרים.
הדוגמה הבולטת ביותר היא מתחום המחלות המדבקות, כאשר הימנעות מהידבקות בשפעת עונתית משפיעה לא רק על הפרט עצמו אלא גם אל החברה שבסביבתו.
במערכת מחירים מיטבית, על פרט שלא מבצע פעולות מניעה, היה לשלם לאותם אנשים בעבור הסיכון בפגיעה בבריאותם, תשלום בגובה שיספק את אותם האנשים, או לחלופין מחיר שהחברה תשלם לפרט אשר יגרום לו לבצע פעילות מונעת בטרם ההידבקות.
מגבלות חוקיות - בחלק מהמדינות קיימות מגבלות על תשלום בעבור מוצרים בתחום הבריאות.
לדוגמה במדינות רבות החוק אוסר סחר באיברים.
הגישה הרווחת בעולם המערבי היא שאין לשלם על תרומת איבר מכיוון שאיברי בני אדם אינם מצרכים וכדי למנוע ניצול מצוקתם של עניים המסכימים לתרום איברים לא בגלל רצון חופשי אלא בגלל מצוקה כלכלית.
מנגד נטען שמתן אפשרות תשלום עבור איברים יגדיל את היצע האיברים ויתרום לרווחתו של התורם.
לעיתים קרובות לא ניתן לפצל יחידה הנותנת שירות רפואי, ובמקומות שבהם קיימת צפיפות אוכלוסין נמוכה ייתכן מרחק רב בין חלק מהתושבים ליחידה.
כמו כן, על מנת לשמור על רמה מסוימת של יעילות, על מרכזים רפואיים לשמור על גודל מינימלי מסוים.
לימודי הרפואה מוגבלים בכמות מקומות וקיים סבסוד של לימודים אלו.
פתיחה של תחום זה לתנאי שוק חופשי זה אומר לבטל את המכסות ואת סבסוד שכר לימוד.
ביטול המכסות יכול להוריד את איכות הרופאים וביטול סבסוד שכר הלימוד יכול להקשות על הסטודנטים לבחור את לימודי הרפואה הארוכים.
אגב, ירידה באיכות הרופאים אינה בהכרח דבר רע מהבחינה הכלכלית.
במאמרו, Arrow מזכיר מספר שיטות לקביעת מחירים ונהלים להתחשבנות בין המטפל למטופל:
הפליית מחירים לפי רמת ההכנסה של המטופל (בעיקרון, ככל שהמטופל אמיד יותר כך המחיר גבוה יותר);
תשלום לפי שירות ("fee for service");
הסדר ביטוחי עם ספק השירותים ("closed panel plans") - ספק השירות הוא גם המבטח של המטופל.
להסדרי התשלום עבור הספקת שירותים רפואיים ישנן השפעות רבות על התנהגותם של הישויות הפועלות במערכת הבריאות בתחומים כגון: מגוון השירותים, פריסתם, איכותם ורמת השימוש בהם, שביעות הרצון של המטופלים, מידת השוויוניות במערכת, קיום תמריצים להתייעלות, סך ההוצאה על בריאות.
בעקבות המאפיינים המיוחדים של שוקי הבריאות בעולם המערבי אשר לא מאפשרים לשווקים לפעול ברמת תחרותיות גבוהה, ממשלות נוהגות להתערב במחירי השירותים הרפואיים והתרופות.
לדוגמה, במדינת ישראל מחירי התרופות והשירותים המסופקים במסגרת הרפואה הציבורית מפוקחים בשיטת מחיר מקסימלי מתוקף חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, התשנ"ו-1996.
במערכת הבריאות בישראל פועלים ארגונים בבעלות ממשלתית לצד תאגידים שונים שאינם ממשלתיים.
חלק מהתאגידים פועלים שלא למטרת רווח וחלק פועלים למטרת רווח.
ההוצאה הלאומית לבריאות בשנת 2016 היוותה כ-7.2% מהתוצר הלאומי ועמדה על כ-90 מיליארדי ש"ח.
ההוצאה הפרטית לבריאות היוותה כ-36% מסך ההוצאה הלאומית לבריאות.
בחוק ביטוח בריאות ממלכתי מוגדרים הן התחולה של סל שירותי הבריאות והן הזכות של כל תושב להיות מבוטח בביטוח הבריאות הממלכתי.
התושב רשאי לבחור באחת מארבע קופות החולים הקיימות.
קופות החולים הן הגורם המבטח של רוב השירותים הניתנים במסגרת "סל שירותי הבריאות", כמפורט בתוספת השנייה לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, ומדינת ישראל היא המבטחת בהקשר ליתר השירותים המוגדרים בסל, כמפורט בתוספת השלישית לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
עלות סל שירותי הבריאות לקופות החולים בשנת 2016 עמדה על סך של כ-45.8 מיליארד ש"ח, המהווים כ-51% מסך ההוצאה הלאומית לבריאות.
כ-88.5% מעלות הסל, כ-40.5 מיליארד ש"ח, תוקצבה באמצעות מנגנון הקפיטציה.
מנגנון הקפיטציה - מנגנון חלוקה אשר בבסיסו ניצבת נוסחה אשר נועדה לחשב את נתח התקציב הדרוש לכל קופה בהתאם לצורכי מבוטחיה, ככל שהללו ניתנים למדידה ולכימות.
מטרתה של נוסחה זו לייצר מצב שבו נינתן "פיצוי" לקופה אשר מבוטחיה צורכים יותר שירותי בריאות.
הקצאה ראויה אמורה להפוך את הקופה לאדישה לסיכון הבריאותי של המבוטח, ובכך למנוע תמריץ לאי אספקה הוגנת של שירותי בריאות ולברירת מבוטחים על רקע מצבם הבריאותי, גיל, מגדר, מעמד סוציו-אקונומי או כל גורם רלוונטי אחר.
קיימים מנגנונים נוספים אשר משמשים כמקור למימון פעילות קופות החולים כגון: מנגנון תקצוב בעבור מבוטחים הסובלים ממחלות קשות במיוחד (כמו דיאליזה, גושה, המופיליה, טלסמיה ואיידס), הכנסות מהשתתפות עצמית של מבוטחים, ומבחני תמיכה של משרד הבריאות.
לקופות החולים השפעה לא מבוטלת הן על צד הביקוש לשירותים ותרופות והן על ההיצע של אלו:
תמריצים לפעילות יעילה - לקופות החולים מוגדרים יעדים לשמירה על איזון תקציבי אשר מטרתם, בין השאר, ליצר תמריץ לקופת החולים לפעול ביעילות הן בפעילות המתבצעת במסגרת הקופה והן ברכש של שירותים, תרופות ומוצרים אחרים;
תמריצים לשיפור השירות - מגנוני התקצוב המוזכרים לעיל מייצרים לקופות החולים תמריצים להגדיל את כמות המבוטחים.
בכך שקיימות ארבע קופות חולים שונות, מתקיימת תחרות בין קופות החולים על המבוטחים.
הזכות להחליט על בחירת קופת החולים נמצאת אצל המבוטח בלבד, ובאמצעות מנגנון מעבר בין קופות אפקטיבי, המבוטח יכול ביתר קלות לעבור בין הקופות.
כל זאת בנוסף לכך שהמבוטחים הם בעצם זכות הקיום של קופת החולים ובתחומים רבים, כגון פריסת תשתיות ורכש קיים בדרך כלל יתרון לגודל אשר משפר את רמת היעילות.
מצב זה מייצר תחרות בין קופות החולים אשר מטרתה לשפר את רמת השירותים הניתנים למבוטחים וזמינותם.
השפעת קופות החולים על צד הביקוש - ברוב המקרים הגורם המטפל אשר קובע את הצרכים הטיפוליים של המבוטח ותוכנית הטיפול פועל מטעם קופת החולים וברוב המוחלט של המקרים הגורם אשר מאשר את תוכנית הטיפול פועל מטעם קופת החולים.
בעצם כך, לקופת החולים קיימת השפעה רבה על הביקוש לשירותים הן בקהילה והן באשפוז, לתרופות ולמוצרים אחרים, הן בעבור אלו הניתנים במסגרת סל שירותי הבריאות והן בעבור אלו שאינם ניתנים במסגרת זו.
השפעת קופות החולים על צד ההיצע - במסגרות הקהילה, לקופות החולים קיימת השפעה כמעט בלעדית על זמינות הטיפולים בקהילה לדוגמת שירותים בתחום רפואת משפחה והרפואה היועצת, בדיקות מעבדה, בדיקות דימות, וכו'.
הן באמצעות המרפאות המופעלות על ידן ישירות והן באמצעות מיקור חוץ.
במסגרות האשפוז, להבדיל קיימת לקופות החולים שליטה פחות טובה ובמיוחד על כניסת מבוטחים דרך המיון וללא הפנייה מרופא קופת החולים והחלטה על הטיפול הניתן למבוטח בזמן האשפוז.
בתחום התרופות והמכשור הרפואי, קיימים בקופות תהליכי רכש מרוכזים אשר אמורים לתת ביטוי ליתרון לגודל ולהביא להורדת מחירים.
כלכלת טאיוואן היא כלכלה קפיטליסטית וחזקה, אשר נשענת בעיקר על תעשייה ועל מגזר השירותים.
טאיוואן מאופיינת כמשק קפיטליסטי-יזמי מוטה יצוא, בעל שיעורי אינפלציה ואבטלה נמוכים.
נכון לשנת 2017, טאיוואן היא הכלכלה ה-23 בעולם במונחי תמ"ג.
לפי ספר העובדות העולמי של ה-CIA הבידוד הדיפלומטי, שיעור הילודה הנמוך, הזדקנות האוכלוסייה והתחרות מצד שווקים אחרים באסיה יקשו על כלכלת טאיוואן לטווח הארוך.
עד לשנת 2025 צפוי אחוז בני ה-65 ומעלה לעבור את ה-20%, מה שיקטין משמעותית את כוח העבודה במדינה.
לטאיוואן עתודות מטבע חוץ גבוהים, והיא ניצבת במקום החמישי בעולם בעתודות המט"ח, כשלפניה סין, יפן, ערב הסעודית ושווייץ.
טאיוואן קידמה את הסכם New Southbound, הסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין 18 מדינות מזרח אסיה ואוסטרליה.
הסכם זה פיתח את כלכלת טאיוואן.
צמיחה כלכלית משמעותית של טאיוואן החלה בשנות ה-60 ונמשכה במשך כמה עשורים.
הקצב של 8% בממוצע היה אופייני במיוחד לשנים 1960–1990, תקופה המכונה לעיתים "הנס הטייוואני".
טאיוואן היא אחת היצואניות החשובות של מכשירי חשמל, מכונות, חומרת מחשבים (כגון מעבדים ומסכי LCD) ומוצרי תעשייה אחרים.
חמש שותפות הסחר הגדולות שלה הן סין העממית, ארצות הברית, הונג קונג, יפן וסינגפור, המטבע המקומי הוא דולר טאיוואני, והיא חברה בארגון הסחר העולמי (WTO).
כלכלת חינוך היא תחום מחקר בכלכלה, אשר מתמקד בחקירה וניתוח של סוגיות כלכליות בתחום החינוך, כגון ביקוש, מימון ויעילות של מדיניות ותוכניות חינוכיות.
בראשיתו התמקד המחקר בעיקר בשאלת הזיקה בין ההשכלה של הפרט, לבין מיקומו בשוק העבודה, אך כיום הוא כולל את מרבית הנושאים הכלכליים בתחום החינוך.
כלכלה מבדילה בנוסף להון פיזי צורה נוספת של הון, שהיא לא פחות קריטית כאמצעי ייצור - הון אנושי.
מלבד הון שמקורו בנכסים פיזיים, מבחינה הכלכלה בסוג נוסף של הון - הון אנושי - ורואה בו אמצעי ייצור בעל חשיבות זהה לזו של ההון הפיזי.
בהשקעות בהון אנושי, כגון חינוך, ניתן לצפות לשלוש השפעות כלכליות עיקריות:
הגדלת הצטברות ההון האנושי דורש הגדלת הוצאות בדיוק כמו שהגדלת ההון הפיזי דורש השקעה.
הוצאות אלו מכונות השקעה בהון אנושי.
השקעה בהון אנושי גוררת פרודוקטיביות מוגברת בקרב הפרטים כאשר אנשים מרוויחים מאפיינים המאפשרים להם לייצר יותר פלט.
התשואה על ההשקעה בחינוך מחושבת בצורה של הכנסה גבוהה יותר.
השקעות בהון אנושי כרוכות בעלות השקעה, בדיוק כמו כל השקעה אחרת.
בדרך כלל במדינות אירופה רוב הוצאות החינוך ממומנות בצורה ממשלתית, אם כי כמה מהעלויות מובלעות גם על ידי הציבור.
השקעות אלה יכולות להיות יקרות למדי.
ממשלות האיחוד האירופי הוציאו בין 3% ל-8% מהתמ"ג על החינוך ב-2005, כאשר הממוצע עמד על 5%.
עם זאת, מדידת ההוצאות בדרך זו לבדה מפחיתה במידה ניכרת את העלויות, משום שצורה זו מתעלמת לחלוטין מעלויות עקיפות שיש לחינוך.
צורה מתוחכמת יותר של חישוב העלויות היא בנוסף להעלויות הישירות יש לחשב את עלות השכר שפרט מפסיד עקב הקצאת זמנו לצורך רכישת השכלה.
לדוגמה סטודנטים לא יכולים לעבוד בזמן שהם לומדים ולכן יש להתייחס להפסד השכר כעלות לכל דבר.
ההערכה היא כי סך כל העלויות, כולל עלויות העקיפות של החינוך יכולות להכפיל את סך העלויות הישירות.
כאשר מחשבים את העלויות העקיפות להשקעות בחינוך ניתן להעריך כי סך ההוצאה היא סביב 10% מהתמ"ג במדינות האיחוד האירופי בשנת 2005. להשוואה סך השקעות בהון פיזי היו 20% מהתמ"ג.
החזר על השקעה בהון אנושי
השקעה בהון אנושי בצורה של חינוך חולק מאפיינים רבים עם השקעה בהון פיזי.
שניהם דורשים השקעה לייצור, ולאחר ייצורם, שניהם בעלי ערך כלכלי.
תשואה על הון פיזי מתקבלת כי אנשים מוכנים לשלם כדי להשתמש בהון פיזי לצורך ייצור מוצרים על מנת למכור אותם בשוק ולייצר רווח.
כדי למדוד את הערך היצרני של ההון הפיזי, אנחנו יכולים פשוט למדוד את התשואה המתקבלת משימוש בהון הפיזי.
במקרה של הון אנושי חישוב התשואות מסובך יותר - אחרי הכל, לא ניתן להפריד את החינוך מן האדם כדי לראות מה התשואה המתקבלת באופן ישיר מההשכלה שהאדם רכש.
כדי לעקוף בעיה זו, לצורך חישוב התשואות להון אנושי מסיקים בדרך כלל מהבדלים בשכר בקרב אנשים עם רמות השכלה שונות.
הול וג'ונס חישבו מנתונים בינלאומיים כי בממוצע התשואה לחינוך היא 13.4% לשנה עבור ארבע שנות לימוד ראשונות (כיתות א'-ד'), 10.1% לשנה בארבע השנים העוקבות (כיתות ה'-ח') ו-6.8% לכל שנה מעבר לשמונה השנים הראשונות.
בכלכלה, השפעת ההון האנושי על ההכנסה נאמדת כמשמעותית למדי.
לדוגמה 65% מהשכר ששולם במדינות המפותחות הוא תשלומים להון אנושי ואילו רק 35% לכוח עבודה גולמי.
הפרודוקטיביות הגבוהה יותר של עובדים משכילים היא אחד הגורמים המסבירים את התוצר הגבוה יותר, ולכן ההכנסות הגבוהות במדינות המפותחות.
מתאם חזק בין התמ"ג לבין החינוך ניכר בבירור בקרב מדינות העולם.
עם זאת, פחות ברור כמה מהתמ"ג הגבוה מוסבר על ידי החינוך.
אחרי הכל, ייתכן גם כי מדינות עשירות יכולות להרשות לעצמן להשקיע בהשכלה יותר ממדינות עניות.
כדי להבדיל בין החלק מהתמ"ג המוסבר על ידי חינוך ומסיבות אחרות, חישב וויל כמה ניתן לצפות שהתמ"ג של כל מדינה יהיה גבוה יותר על סמך הנתונים על השכלה ממוצעת.
חישוב זה מבוסס על החישובים של הול וג'ונס על התשואה על החינוך.
לפי החישוב של וויל מתקבל כי החינוך מסביר חלק מהשינויים בגובה התוצר, אך לא את כולו, כלומר מלבד חינוך יש גורמים משמעותיים נוספים שמשפיעים על גובה התמ"ג.
לבסוף, יש לשקול את הנושא של השפעות חיצוניות.
בדרך כלל, כאשר מדברים על השפעות חיצוניות, אנו חושבים על ההשפעות השליליות של הפעילות הכלכלית, שאינן נכללות במחירי השוק, כגון זיהום.
אלה הן השפעות חיצוניות שליליות.
עם זאת, ישנן גם השפעות חיצוניות חיוביות - כלומר, השפעות חיוביות של מה יכול להועיל מבלי לשלם על זה.
החינוך גורר השפעות חיוביות חשובות.
לדוגמה רכישת השכלה של אדם אחד מעלה לא רק את תפוקתו האישית, אלא גם את תפוקת הסובבים אותו.
עובדים משכילים יכולים להביא טכנולוגיות חדשות, שיטות ומידע לשיקול דעתם של אחרים.
הם יכולים ללמד אחרים כיצד לפעול ולשמש כדוגמה.
השפעות חיוביות מחינוך והשכלה הן הסבר אחד מדוע הממשלות מעורבות בחינוך.
אילו אנשים יצטרכו לממן חינוך בכוחות עצמם, הם לא היו לוקחים בחשבון את מלוא התועלת החברתית של החינוך - כלומר את העלייה בתפוקה ובשכר של אחרים, ולכן הסכום שהם יבחרו להשקיע בחינוך והשכלה יהיה נמוך יותר מהאופטימום החברתי.
כלכלת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה שונה מכלכלת ברית המועצות ומכלכלותיהן של שאר מדינות הגוש המזרחי, בגלל הקרע בין הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לשאר מדינות הגוש המזרחי בשנים 1948–1954, שהביאה את יוגוסלביה לניהול כלכלה עצמאית שכללה סחר משמעותי עם המערב.
עד 1951 אמנם פעלה הממשלה הקומוניסטית להלאמה ופיתוח ריכוזי של הכלכלה, אולם משנת 1951 הוחל בביזור הכלכלה.
עד מלחמת העולם השנייה, יוגוסלביה הייתה בעיקרה מדינה כפרית שהיה בה אך מעט תעשייה.
המלחמה פגעה קשות במדינה ותשתיותיה ומעט התעשייה היוגוסלבית נפגעו קשות במלחמה.
לאחר המלחמה הוחל בשיקום המדינה בהתאם לתוכנית חומש ושימוש בהתנדבות רבת היקף.
הושם דגש על שיקום תשתיות ופיתוח תעשייה כבדה שתנצל את משאבי הטבע של יוגוסלביה.
התעשייה החדשה שהוקמה הייתה כולה בבעלות המדינה.
כל התעשייה שפעלה תחת השלטון הגרמני הוחרמה על ידי ממשלת יוגוסלביה ופיצוי, נמוך, ניתן רק לאלו שהוכיחו שלא שיתפו פעולה עם הגרמנים.
בתי המלאכה והתעשייה הפרטיים לא הולאמו, אולם הממשלה דרשה מהם לפעול על פי הוראותיה לגבי מה לייצר ואיך לשווק את התוצרת.
כבר בשנת 1945 הועבר חוק של רפורמה קרקעית על פיה הוחרמו קרקעות מבלעי אחוזות שלא עיבדו אותן.
על פי החוק, כל אחוזה בגודל של 450 דונם ומעלה של אדמה מוברת או 35 דונם ומעלה של אדמה מעובדת שלא על ידי בעליה הופקעו תמורת פיצוי של שווי תוצרת של שנה אחת.
בנוסף הוחרמו אדמות שהיו ברשות גרמנים ונתיני אויב אחרים.
הקרקעות חולקו לפרטיזנים, לנכי מלחמה ולקרבנות הטרור הפשיסטי, בהתאם לסיסמה: "האדמה שייכת לאלה שחורשים וזורעים אותה".
במקביל הוחל בעידוד מעבר לגידולים שהממשלה ראתה אותם כרווחיים יותר, בהקמת תחנות להחכרת כלים חקלאיים ובעידוד חקלאים ליצור קואפרטיבים לעיבוד משותף.
אולם תהליך הקואפרציה היה מוגבל וזה היה אחד התחומים שבהם ביקר הקומינפורם את טיטו ביולי 1948.
הכלכלה נוהלה מלמעלה בדומה לנהוג בברית המועצות.
השלטון הגדיר בפירוט את המקצועות, תפקידיהם והנורמות שעליהם להשיג ופריון מעבר לנדרש תוגמל בבונוסים.
שכר עובדי הכפיים היה שווה בערך לשכר הפקידים.
בעקבות הקרע בין טיטו לסטלין ב-1948 סולקה יוגוסלביה מהקומינפורם והוחרמה על ידי מדינות הגוש המזרחי.
משלא נכנעה, נותקו באמצע 1949 כל יחסי המסחר בין הגוש המזרחי ויוגסלביה, שפעלה למצוא שותפות מסחר במערב ובכל מדינה שתסכים לסחור עמה.
במסגרת זאת חתמה יוגוסלביה גם הסכם סחר עם ישראל.
בינואר 1950 סיכם העיתונאי תיאודור וויט את המצב בכלכלת יוגוסלביה ואת הדילמה בפניה עמד טיטו:
"תוכנית החומש רצתה להגדיל פי שלשה את התעש־ה הכבדה, לפתח תעשיית־חשמל, לחדש את פני החקלאות, לבנות כבישים ומסילות־ברזל וכו' ...
יש להודות, כי הם נחלו גם הצלחות ניכרות, כך למשל נוצרה תעשייה חשמלית ממש מאפס, הכפילו את תפוקתה של תעשיית הפלדה, הרחיבו את רשת התחבורה והחלו להפיק נפט.
יש כבר גם אריגים מתוצרת מקומית והבניה נמשכת בממדים עצומים.
אולם נשארת הטעות היסודית, והיא הדמיון שרצה להשיג הרבה דברים בבת אחת.
במקום להתרכז על תעשיות המפתח ההכרחיות ביותר, יצרו הטכנאים מכוניות ואופניים, מכונות־כתיבה, מקלטי־רדיו וכו'.
אך דברים אלה אי אפשר לייצר בכמויות ניכרות.
ובינתיים גדל צמאון האוכלוסייה למוצרים וסחורות.
טיטו ניצל עד הסוף את המצרכים שאונרר"א שלחה אחרי המלחמה.
היה גם צורך להוסיף בסודיות ענף ענקי של זיון.
בשנה הזאת יעמוד טיטו לפני הבעיה, לאן יוכל לכוון את היצוא, כדי לקבל את היבוא הדרוש לו?
יוגוסלביה זקוקה לשני סוגי יבוא – סחורות לשימוש יום־יומי, כגון: בדים, עור, צמר וכו'; ומוצרים כדי להמשיך בתוכנית־החומש.
יוגוסלביה תוכל למכור לחו"ל בשנה הזאת סחורות ומצרכים חקלאיים ב־250 מיליון דולר.
אך אין סכום זה יכול להספיק לכל צרכיה של ארץ זו.
אם טיטו לא יוכל להשיג אשראי, הוא יהיה נאלץ לוותר על חלקים רבים מתוכניתו, או יהיה נאלץ להוריד את רמת־חייה של האוכלוסייה."
ביולי 1950 חוקק חוק שהניח את היסוד לביזור הכלכלה, ובשנת 1951 הוחל בארגון מחדש של השלטון הכלכלי של יוגוסלביה לקראת כניסת החוק לפועל בשנת 1952. המפעלים הועברו להנהלה של פועליהם והרשויות המקומיות קיבלו אחריות על פיתוח הכלכלה המקומית שממנה היה עליהן לשאוב את תקציבן.
בקול העם תואר בשנת 1959 מידת העצמאות של הנהלות המפעלים:
"המפעלים שבראשם עומדות מועצות־פועלים, קיבלו עצמאות יצרנית וכספית ניכרת.
הם קובעים לפי ראות עיניהם, בהתאם לביקוש ולהיצע בשוק, את ההיקף ואת המבחר של התוצרים, את מחירי הסחורות, את חלוקת הרווחים, קובעים בעצמם את סדר החלוקה של שכר־העבודה בין עובדי המפעל, את שאלות שיתוף־הפעולה עם מפעלים אחרים ועוד.
פקידי המדינה מצטמצמים רק בקביעת עקרונות כלליים מסוימים, בקבלת חלק מהכנסותיהם ובמימון ענפי ייצור מסוימים."
המגזר החקלאי עבר תהליך של הפרטה.
כפי שנמסר בעל המשמר באוקטובר 1956: "תחנות הטרקטורים והמכונות החקלאיות פורקו, שונתה השיטה של הספקת־חובה, אופשרה מכירה חופשית של קרקע והעסקת פועלים שכירים (בגבולות מסוימים), חוסלו הגבלות רבות בסחר בתוצרים חקלאיים.
כל זה הביא להקטנה ניכרת של הסקטור הקואופרטיבי בחקלאות." מ-6,860 קואפרטיבים שהיו בשנת 1951 נותרו בשנת 1955 875 קואפרטיבים, בעקבות מדיניות ממשלתית מכוונת.
באותן שנים יוגוסלוויה עברה להיות יבואנית מזון.
עם זאת, בשנות ה-50 נמשכה במלוא העוצמה מגמת התיעוש במימון ממשלתי, והממשלה התגאתה בגידול התוצרת התעשיית.
למשל, פורסם שבשנת 1957 גדל הייצור התעשייתי ב-16%.
הפיתוח רוכז במיוחד ברפובליקות הפחות מתועשות.
בשנת 1965 התברר שההשקעות היו מוגזמות ובתי חרושת רבים הוקמו מסיבות פוליטיות ללא שהיה שוק מספק לתוצרת שלהן.
ממשלת יוגוסלביה גם העניקה לעובדים במדינה אשראי זול לקניית מוצרי תעשייה מקומית.
רבים ביוגוסלביה ניצלו את האשראי לצרכים אחרים והמירו בשוק השחור את התלושים לרכישת מוצרי תעשייה שקבלו מהממשלה כאשראי למזומן.
בתחילת 1961 הוגשו חוקים שנועדו להגדיל את סמכויות ועדי העובדים לחלק את רווחי המפעלים בצעד נוסף של התקרבות לכלכלת שוק.
בנוסף, הונהג אז שער אחיד של הדינר היוגוסלבי, במקום משטר שער חליפין לפי מדינה ומגזר, שכלל 36 שערים שונים, שהיה נהוג עד אז.
אולם באמצע שנת 1962 בוטלו הרפורמות, בלחץ השמרנים.
בשנת 1965 החליטה ממשלת יוגוסלביה שוב לבטל את השערים השונים של מטבע חוץ לייבוא ולייצוא, להוריד את המכסים וכן לבטל את הסובסידיות.
בהתאם נקבע שמפעלים שלא יפעלו באופן כלכלי וירוויחו כסף ייסגרו.
עם זאת, נקבע שהמדינה תסייע למפעלים בתקופת מעבר.
מיאלקו טודורוביץ', אחד מבכירי הממשלה היוגוסלבית צוטט כאומר: "נצטרך להנהיג אצלנו את הקריטריונים של הארצות, שמשקיהן מפותחים, ולחדול מלהשלות את עצמנו בדבר האיכות של מוצרינו והחשיבות של תפוקתנו".
במסגרת הרפורמה הוחל הניהול העצמי גם על המפעלים הגדולים, הבנקים ותוכניות הפיתוח, אך לא על הדואר, שירותי הבריאות והרכבות.
בעקבות זאת אלפי מפעלים נסגרו והאבטלה גאתה.
כדי להתמודד עם האבטלה, התירה הממשלה הגירה חוקית לחוץ לארץ וענף העבודה במערב אירופה גאה.
אולם תקופת המעבר התארכה במשך שנים, שכן הממשלה חששה מתוצאות סגירת המפעלים.
מפעלים וגופים ממשלתיים אחרים קיבלו מהמדינה הלוואות גדולות שלא הוחזרו ובשנת 1972 הממשלה החליטה לעשות סדר ולדרוש שהלוואות יוחזרו.
לצורך כך נקבע שמפעלים שלא החזירו הלוואות לא יוכלו לשלם לעובדיהם יותר משכר מינימום.
בשנות ה-70, בין השאר בעקבות עליית מחיר הנפט בעולם, לקחה יוגוסלביה שיעור גדל והולך של הלוואות במטבע חוץ ובמקביל עלתה על מסלול של הדפסת כסף כדי לממן את הוצאותיה.
על פי נתוני האו"ם, התוצר לנפש של יוגוסלביה הייתה גבוהה מזו של הונגריה ורומניה לכל אורך שנות ה-70, עקפה את של פולין החל משנת 1974 ועקפה את צ'כוסלובקיה בשנת 1979.
בתחילת שנות ה-80, בעקבות משבר כלכלי באירופה, מצאה עצמה יוגוסלביה במשבר כלכלי חמור.
בדצמבר 1983 תואר המצב הכלכלי:
"היבוא ליוגוסלביה מוגבל, ומפעם בפעם מורגש מחסור במוצרים מסוימים וזה שונה או מתחלק מאזור לאזור.
מוטלות הגבלות לגבי נסיעות לחו"ל (לא על ידי איסור אלא בצורת חובת הפקדת סכומי כסף ניכרים למשך שנה, ללא ריבית, במעין חסכון חובה) ויש קיצוב דלק וניתוקי חשמל מתוכננים, וכיוצא בזה."
בשנת 1988, בתמורה לסיוע חוץ בדמות הלוואות מקרן המטבע, הופעלו ביוגוסלביה צעדי צנע שכללו הקפאת שכר, העלאת מחירים ופיחות הדינר היוגוסלבי.
בנוסף, הותר לאנשי עסקים זרים לרכוש יותר מ-49% ממניות של חברות יוגוסלביות.
באוקטובר 1988 הוקלו צעדים אלו והשכר עלה.
מעמדה של יוגוסלוויה כמדינה בלתי מזדהה אפשר לה לקבל סכומי סיוע גבוהים ממערב ומזרח כאחד.
במהלך 15 השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה קיבלה יוגוסלביה מהמערב סיוע חוץ של כ-2 מיליארד דולר.
מנגד, על פי פרסום של ברית המועצות, קיבלה יוגוסלביה בשנים 1955–1957 375 מיליון דולר סיוע מברית המועצות, סכום הסיוע הגבוה ביותר שהוענק למדינה כלשהי.
בשנת 1960 נגמר זרם סיוע החוץ ובמקומה נתקבלו בשנת 1961 הלוואות מהבנק העולמי וממדינות המערב.
החוב של יוגוסלביה גדל והלך ובדו"ח של הבנק העולמי בשנת 1972 סווגה יוגוסלביה בין המדינות שעלולות להתקל בקשיים בהחזר החוב.
בשנת 1983 התגייסו מדינות המערב להצלת הכלכלה היוגוסלבית והעניקו לה חבילת סיוע לפרישת חובותיה.
בשנת 1988 נתקבלו הלוואות חירום קרן המטבע הבין-לאומית ומיפן.
המטבע של יוגוסלביה נקרא דינר יוגוסלבי.
בהיותה משק מתוכנן, עם משטר סבוך של שערי המרה שונים, הצליחה הרפובליקה הימיה הראשונים להציג את המטבע שלה כיציב וככזה שאינו דורש פיחות גם כאשר מדינות רבות מפחתות את המטבע שלהן.
בינואר 1952 עמד השער הרשמי של הדינר על 50 דינרים לדולר אמריקני, אולם תיירים קיבלו 167 דינרים לדולר ובשוק החופשי בטריאסט עמד השער על 750 דינר לדולר.
באוקטובר 1954 עמד השער לייבוא חומרי גלם על 600 דינר לדולר.
בשנים 1959–1960 עמד השער הרשמי על 400 דינר לדולר, אולם השער השחור היה 630 דינר לדולר ומעלה.
בתחילת 1961 פוחת הדינר לשער של 750 דינר לדולר, אולם לתיירים ניתן שער נוח יותר.
בקיץ 1965 פוחת הדינר ל-1,000 דינר לדולר ולאחר כחודש ל-1,250 דינר לדולר.
ב-1 בינואר 1966 הוחלף המטבע של יוגוסלביה והדינר החדש היה שווה למאה דינרים ישנים.
בהתאם, עמד שער הדינר על 12.5 דינר לדולר.
אולם האינפלציה נמשכה וחייבה פיחותים תכופים במטבע.
בינואר 1971 פוחת השער ל-15 דינר לדולר.
בשנת 1987 עמד שער המטבע על 609 דינר לדולר.
אולם בעקבות אינפלציה מהירה הגיע שער המטבע במאי 1988 ל-1,900 דינר לדולר.
בשנת 1989 עם נפילת מסך הברזל, החלה התפרקות פנימית ביוגוסלביה, השלטון המרכזי עבר להדפסה מסיבית של כסף והאינפלציה הגיעה לרמות של 1,200% בשנה ובתחילת 1990 ל-2,000% בשנה.
בשנת 1945 עבדו בחקלאות כ-75% מכח העבודה של יוגוסלביה.
אף על פי שלפני מלחמת העולם הייתה יוגוסלביה יצואנית מזון, ברוב שנותיה היא הייתה יבואנית מזון.
ענף יצוא חשוב של יוגוסלביה היה בשר בקר, במיוחד עגלים צעירים.
הגידולים המרכזיים של יוגוסלביה בשנות ה-60 היו תירס, חיטה, שעורה ושיפון.
גידולי שמן עיקריים היו זיתים, חמניות, פשתן ולפתית.
הגידולים התעשייתיים המרכזיים היו קנבוס, פשתן, כותנה, סלק סוכר, טבק, כשותנית, פרג.
פירות עיקריים שגודלו ביוגוסלביה היו ענבים, שזיפים, תפוחים, דובדבנים, אגסים ואפרסקים.
הסקטור החקלאי כלל מצד אחד חוות ממשלתיות וקאפרטיבים שעבדו שטחים גדולים, ומצד שני המוני חקלאים זעירים שעבדו חלקות קטנות.
בשנת 1971, 95% מהעובדים בחקלאות עבדו במשקים הפרטיים.
כ-5% מכח העבודה בחקלאות עבדו במשקים הממשלתיים והקואפרטיביים והם עיבדו כ-20% מהאדמות והיו אחראים למעל שליש מהתוצרת.