tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגמת ההשכלה הבולטת שבתלמוד תורה זה, ופעילותו הציונית הנלהבת של באזוב, עוררו התנגדותם של רבים והרחיקה מעליו את עשירי כותאיסי, שבתחילה תמכו בו בתרומות.
פניותיו הנואשות של באזוב למנחם אוסישקין בבקשה לסיוע כספי, שיאפשר את המשך קיום המוסד לא זכו למענה, ובית הספר נסגר בשנת 1917.
פעילותו הציונית של באזוב עוררה התנגדות עזה בחוגים שמרניים בראשות הרב ראובן אלואשווילי מכותאיסי.
חוגים אלה נתמכו ברבנים אנטי-ציוניים ברוסיה ובמיוחד על ידי חסידות חב"ד.
בין השותפים להתנגדות היו רבני היהדות המקומית, רבנים אשכנזים.
במאבקם בציונות פנו אל החכם באשי בירושלים בדרישה שיטיל חרם על באזוב, ואף הלשינו לשלטונות, שממילא גילו חשדנות כלפי הציונות, שהביאה ליד קשה כלפי היהודים ברוסיה לאחר מהפכת 1905.
מדיניות הממשלה הביאה את רבני היהדות המקומית להתבדלות מחודשת מן האשכנזים, והם פנו למושל בטענה שאתנית הם גאורגים והם יהודים על פי דתם בלבד.
באוגוסט 1917, בעודו משמש כרבה של העיר אחלציחה, נערכה בבאקו ועידה נוספת של ציוני הקווקז.
באזוב השתתף בוועידה כנציג יהודי גאורגיה.
נאומו בוועידה העלה את יהודי גאורגיה על סדר היום הציוני, והביא חודשים מספר לאחר מכן, בשנת 1918, לייסוד בית ספר עברי-ציוני שבראשו עמד נתן אליהשווילי אף הוא מתלמידיו של הרב חוולס, ולייסוד דו-שבועון ציוני ראשון בגאורגיה "קול היהודי" ("אבראליס חמה") בעריכת שלמה ציציאשווילי.
בין הכותבים היו דוד באזוב עצמו, בנו הרצל, נתן אליהשווילי, בן-ציון אליגולאשווילי, ועוד.
העיתון הופיע במשך כשמונה חודשים ופורסמו בו מאמרים בנושאים אקטואליה, והתרכז בתיאור מצב היהודים בגאורגיה ובהפצת הרעיון הציוני.
הוא ניצל את הקשרים שיצר עם אנשי הדת המוסלמים המקומיים, כדי להציל נוצרים ויהודים רבים בתקופת הכיבוש העות'מאני של שנת 1918. במקרה אחד נאמר כי הציל את יהודי אצקורי (აწყური) מידם של הטורקים שהאשימו אותם באשמת שווא והתכוונו להשמידם.
לאחר הסובייטיזציה של גאורגיה בשנת 1921, שם לו באזוב למטרה, בעזרת בנו הבכור הרצל באזוב, לארגן בתי ספר יהודיים ברחבי גאורגיה ויסד את "מכביאלי", שנסגר על ידי השלטונות הסובייטיים בתקופה שלאחר המרד האנטי סובייטי בשנת 1924, תקופה שהתאפיינה בסגירת בתי ספר יהודיים, בתי כנסת וכו'.
שנה לאחר מכן, בשנת 1925, הוא הצליח, יחד עם נתן אליהשווילי, לאפשר את עלייתן של 17 משפחות יהודיות לארץ ישראל (מתוך 200 משפחות שהביעו את רצונן לעלות), בתקופת העלייה הרביעית, שהתיישבו בפתח תקווה כפועלים חקלאיים.
פעילותו זו גרמה לרדיפתו מצד השלטון הסובייטי.
בתקופת הטיהורים הגדולים של 1938 נעצר בנו הרצל על ידי הנ.ק.ו.ד., הואשם בהיותו אויב העם ונורה למוות.
לאחר מכן נעצר באזוב יחד עם בנו הקטן מאיר, באשמה של "פעילות ציונית", ונידון לעונש של מוות בירייה, אך בזכות מאמציה של בתו, פניה באזוב (1912–1980), ומאבקה העיקש, גזר הדין שלו הומתק לעשר שנות גלות בסיביר.
לבאזוב היו חמישה ילדים: הרצל, חיים, מאיר, פניה ופולינה.
הספרות העיקרית על חייו של באזוב נכתבה על ידי ביתו פניה באזוב.
המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה בטביליסי נקרא על שמו.
בירושלים, בחולון, ובאוני שבגאורגיה נקראו רחובות על שמו.
דוד אנוך (נולד ב-1971) הוא פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה ובפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא עוסק בפילוסופיה של המשפט, בפילוסופיה של המוסר ובפילוסופיה מדינית.
ב-2023 מונה למופקד הקתדרה לפילוסופיה של המשפט באוניברסיטת אוקספורד, בצד המשך פעילותו באוניברסיטה העברית.
אנוך נולד באנגליה ועלה לישראל עם הוריו בגיל שנה.
בשנת 1993 סיים תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, אך לא המשיך במסלול והתגייס לחיל השריון.
במהלך שירותו, אנוך סירב לשרת מחוץ לתחומי הקו הירוק באזורים בהם חיה אוכלוסייה אזרחית.
בתום שירותו הצבאי התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת דורית ביניש.
בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של המוסר מאוניברסיטת ניו יורק.
אנוך קיבל את מלגת פולברייט, זכה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר, בפרס מיכאל ברונו, בפרס חשין לחוקר הצעיר לשנת 2009 ובפרס הנשיא לחוקר הצעיר המצטיין באוניברסיטה העברית.
בשנת 2019 זכה בפרס צלטנר לחוקר בכיר.
הועלה תוך שלוש שנים מדרגת מרצה לפרופסור חבר.
בנובמבר 2012 נבחר לחבר האקדמיה הצעירה למדעים.
באוקטובר 2021 זכה אנוך בפרס לנדאו של מפעל הפיס בתחום הפילוסופיה.
אחד הממליצים כתב בנימוקיו כי "דוד אנוך הוא אחד מחצי תריסר הפילוסופים הטובים ביותר בדור הזה בתחומים של אתיקה ופילוסופיה פוליטית."
אנוך חוקר בין השאר את המטא-אתיקה, שהוא ענף בפילוסופיה של המוסר החוקר את טבעם של השקפות, תכונות, שיפוטים מוסריים ואמירות.
הוא מייסדו ועורכו של כתב העת Jerusalem Review of Legal Studies, ביחד עם פרופסור אלון הראל.
אנוך נשוי ואב לשניים, מחלק את חייו בין תל אביב לאוקספורד.
דוד אנוך מגדיר עצמו כליברל פלורליסט, אף שהוא מחזיק בעמדה חריגה יחסית בנוף הליברלי הנקראת "פרפקציוניזם", אשר דוחה את דרישת הנייטרליות מהמדינה ביחס לדרכי חיים, הגדרת הטוב וכיוצא בזה.
לשיטתו של אנוך, השאלה האם להתערב בדרכי חיים של אחר צריכה להיחתך משאלת טיבן של דרכי חייו, כמו גם מהמחירים הכרוכים בהתערבות בהן.
חלק ניכר מכתיבתו של אנוך מתעסק בביקורת על עמדה רולסיאנית באשר לדרישת נייטרליות מהמדינה, המכונה "public reason", לפיה כדי שפעולה של המדינה תהא לגיטימית היא צריכה להיות מקובלת, במובן כלשהו, על ידי כלל חבריה הנבונים ("reasonable") של החברה עליה היא חלה.
אנוך הוא גם "אובייקטיביסט", כלומר, מאמין כי ערכי המוסר הם אובייקטיביים וכי יש לנו כלים לחקור אותו.
בכתיבתו, אנוך טוען כי השיח המוסרי מכיל יומרה מובנית לאובייקטיביות, ולשיטתו רלטיביזם מוסרי פשטני אף "מסוכן פוליטית".
בכתיבתו אנוך שולל את קיומו של מזל מוסרי בנסיבות ובתוצאות ומסביר את ההבדל הרלוונטי ביניהם לבין סוגים אחרים של מזל שכן יכולים להשפיע על מעמדו המוסרי של סוכן מוסרי.
עמדה זו מנוגדת להאמנה הרווחת כי מזל מוסרי כזה אכן קיים חרף האינטואיטיביות של תנאי השליטה.
בכתיבתו חקר גם תופעות מוסריות כגון המעמד הנורמטיבי של הסכמה היפותטית, מעמד הדיון בתאוריות אידיאליות ועוד.
עמדותיו בתחום האפיסטמולוגיה היא שלא ניתן לעוול כלפי הזולת או לנהוג באופן ראוי לגינוי על-ידי האמנות מוצדקות אפיסטמית, אך ניתן לעשות כן כאשר ההאמנה מבוססת כדבעי.
כך למשל, המחשבה כי אדם מסוים הוא "הכי חכם" עשויה להיות לא תקינה (שכן היא נעדרת מידת צניעות), וכן חשדות לא מוצדקים כלפי אדם אהוב יעלו כדי עוול מוסרי כלפיו (למשל, האמנה המאשימה בן זוג בבגידה בהתבסס על ראיות לא משכנעות).
עם זאת, כאשר הראיות אכן מבססות את ההאמנה באופן מוצדק, עמדתו של אנוך היא שאין בכך משום עוול כלפי הזולת.
עוד בתחום האפיסטמולוגיה, אנוך שולל את הרתיעה המובנית מראיות סטטיסטיות.
לדידו, אין מניעה מוסרית להשתמש בראיות אלו כשלעצמן, אך יש לקחת בחשבון השפעות קונטיגנטיות שלהן בכל מקרה ומקרה.
ביחס למעמדה הנורמטיבי של הסכמה היפותטית, אנוך מאמין כי מעמדה המוסרי אמנם שונה מזה של הסכמה, איך היא לעיתים יכולה לעשות עבודה נורמטיבית.
בכתיבתו, אנוך מבקש להציע הבחנה בין שלושה סוגים של אוטונומיה, ובהם אוטונומיה כ"היעדר התערבות", אוטונומיה כ"ריבונות" ואוטונומיה כ"היעדר ניכור" (non-alienation).
בשנת 2021, חתם על מכתב יחד עם יותר מ-180 מדענים, אישי ציבור ואנשי רוח מישראל, בו פנו לתובעת הראשית של בית הדין בהאג בקריאה שלא להאמין לרשויות הישראליות בכל הנוגע לחקר פשעי מלחמה.
הכותבים הציעו את עזרת ארגוני זכויות האדם בישראל לאיסוף ראיות לביצוע פשעי מלחמה על ידי ישראלים.
אנוך חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
במהלך מלחמת חרבות ברזל טען אנוך כי "קציני צה"ל מבצעים פשעי מלחמה חמורים" והביע חוסר אמון בצבא.
אנוך הוסיף כי גם בעבר האמון שלו בצבא לא היה גבוה, אך משום שמתנחלים הרבה יותר מרכזיים בצבא ובפיקוד הבכיר האמון שלו נמוך עוד פחות.
בספרו Taking Morality Seriosly: A Defense of Robust Realism (תרגום מילולי: לקחת את המוסר ברצינות: כתב הגנה על ריאליזם איתן) אנוך מבסס עמדה מטה-אתית ריאליסטית ביחס למוסר.
על-פי עמדה זו, תכנים מוסריים הם אובייקטיביים, קיימים בעולם, ולא ניתן לתת להם דין וחשבון במונחים נטורליסטיים (מונחי "עולם הטבע").
לשיטתו של הכותב, אף מי שאינם מאמינים בעמדה זו מחויבים לה בכל פעם שהם מבצעים דליברציה.
רקע – הפולמוס לגבי טבעו של המוסר
הפולמוס לגבי טבעו של המוסר רחב, ונע בין עמדות רבות.
הדיון האתי עוסק בשאלות כגון כיצד נכון לחיות, מה פשרם של טוב ורע, אילו חובות יש לנו ועוד.
עמדה ריאליסטית מתאפיינת בהיותה כזו המאמינה כי שיפוטים מוסריים הם שיפוטים עובדתיים שקיימים, וכן כי יש לנו דרך לבחון את נכונותם.
העמדות הריאליסטיות נחלקות ביניהן לעמדות נטורליסטיות, ולעמדות שאינן נטורליסטיות.
עמדה ריאליסטית נטורליסטית תגרוס כי ניתן לתת דין וחשבון מלא לשיפוטים מוסריים במונחים פיזיקליים ומנטליים.
להלן סוגי העמדות המרכזיות לגבי אופיו של המוסר:
נון קוגניטיביזם – לפי סוג עמדות זה, שיפוטים מוסריים אינם מבטאים האמנות או טענות עובדתיות, אלא רק יחס רגשי.
כך, טענה לפיה "אסור להשפיל", תוסבר על ידי נון קוגניטיביסטית כאנלוגית ל"איכס, השפלה" או "להשפיל אחרים זה דוחה".
לפי עמדות אלו, לא ניתן לייחס משמעות של "נכונות" או "שקריות" לטענות מוסריות.
רלטיביזם מוסרי – עמדה רלטביסטית גורסת כי שיפוטים מוסריים אכן מהווים טענות עובדתיות, ומכאן שניתן לייחס להם ערכי אמת או שקר.
עמדה רלטיביסטית קוהרנטית מסבירה במה תלויים השיפוטים המוסריים, כאשר בדרך כלל התשובה היא שאמיתות התכנים המוסריים תלויה בפרט, בחברה/בתרבות השופטת אותם, או בחברה/בתרבות המקבלת את ההחלטות מושא השיפוט.
כך, למשל, לפי עמדה רלטיביסטית מסוימת, פעולה מסוימת היא מוסרית אם על-פי החברה השופטת היא נתפסת כמוסרית.
תאוריית טעות – לפי עמדה זו, השיפוטים המוסריים מקורם בטעות היות שהם עוסקים בתופעה שאינה קיימת, ולכן השיח המוסרי שגוי מיסודו.
המחזיקים בתאוריה זו כן יכולים לייחס ערך אמת לטענות מסוימות, אך במובן הריק בלבד (vacuous).
כך, לפי המחזיק בתאוריית טעות, טענה לפיה "אין לי חובה מוסרית לעזור לעניים" תהיה נכונה משום שאין חובות מוסריות באופן כללי.
ספקנות מוסרית – לפי עמדה זו, קיים ספק אימננטי ביכולת שלנו לשפוט שיפוטים מוסריים, המעקר את כל הדיון האתי.
לפי עמדה זו, שיפוטים מוסריים אכן מהווים טענות ויכולים להיות אמיתיים או שקריים, אך אין לנו הכלים לבחון אותם.
ריאליזם מוסרי – לפי עמדה זו, תכנים מוסריים אכן יכולים להיות אמיתיים או שקריים, אך הם גם אובייקטיביים במובן זה שאינם תלויי חברה או אדם.
עמדה זו אינה שוללת את החשיבות של נורמות תרבותיות או רצונות של פרטים, אך חשיבות זו תהיה קונטינגנטית בלבד, ותנבע מנורמות לבר חברתיות.
כך, למשל, ריאליסט יכול לטעון כי אין מקום להשפיל אנשים, אך השאלה אילו פעולות תיחשבנה משפילות תהיה תלוית חברה ואדם.
העמדה הריאליסטית יכולה להיות נטורליסטית ולא נטורליסטית.
לפי עמדה נטורליסטית, כל שנדרש כדי להסביר האם פעולה היא בלתי מוסרית ניתן להסבר במונחים עובדתיים רגילים – כיצד הפעולה תגרום לאנשים להרגיש, מה יהיו ההשלכות שלה בעולם, ועוד.
לפי עמדה לא נטורליסטית, לא די בכך, אלא יש מרחב של עובדות נורמטיביות המשפיע על נכונות הפעולה.
להמחשת האבחנה, ניתן לחשוב על מצב ובו אנו נדרשים לשפוט האם פעולה כלשהי פסולה.
לאחר בדיקה, מצאנו כי פעולה זו תשפיל מאוד אנשים, ותגרום להם להרגיש רע, וכל זאת - בלי שום תועלת נראית לעין.
הנטורליסט יחשוב שדי בכך כדי להסביר מדוע פעולה זו פסולה, ואילו הנון-נטורליסט, יתור אחר עובדה נורמטיבית - למשל, כזו לפיה "להשפיל אנשים זה רע".
בתוך מרחב העמדות הלא נטורליסטיות, ישנן עמדות הרואות בתכנים המוסריים כאלה התלויים באנשים, ברצון האל או בנורמות שקיימות מחוץ לזמן ולמרחב (נון-נטורליזם).
מבחינה תאולוגית, אדם דתי אינו מחויב לכך שתכנים מוסריים מקורם ברצון האל, אלא יכול להיות וולונטריסט, דהיינו, מי שמאמין שהמוסר קודם לאל.
בימינו, הוולונטריסט הטיפוסי יאמין שהאל יודע את תוכנו של המוסר ופועל לפיו.
בספר מוצגת גישה ריאליסטית נון-נטורליסטית, לפיה עולם התוכן המוסרי הוא אובייקטיבי, ניתן לגילוי, ושיפוטן המוסרי של פעולות תלוי בעובדות במרחב הנורמטיבי, שאינן חלק מהעובדות הטבעיות.
כך, כשאדם טוען טענה מוסרית, היא יכולה להיות אמיתית או שקרית, והיא אמיתית או שקרית בשל עובדה נורמטיבית, שאיננה ניתנת לרדוקציה במונחי עולם הטבע.
הפילוסוף גילברט הרמן מאתגר את העמדה באמצעות דוגמת שריפת החתול.
הרמן מציג דוגמה ובה קבוצת נערים מעלה באש חתול, ואדם השופט מן הצד מגיע למסקנה שהם עשו משהו פסול.
הרמן מסביר כי כדי להסביר את השיפוט, כל מה שצריך זה עובדות לגבי מה שקרה לחתול, מה שקרה לילדים, עובדות לגבי ההיסטוריה של מי שהגיע למסקנה שזה פסול, התרבות שממנה הוא מגיע, ועוד.
כך, הרמן גורס כי אין צורך בעובדות מוסריות כדי להסביר את התופעה המדוברת.
תחת העיקרון האונטולוגי לפיו אין מקום להאמין בקיומם של דברים אלא אם הם הכרחיים להסבר, עולה כי האמונה בקיומן של עובדות מוסריות אינו נדרש, ולכן מהווה חריגה מהסטנדרט הרגיל של ביסוס האמנות.
כותבים רבים אחרים ניסו להתמודד עם האתגר של הרמן בכך שטענו שעובדות מוסריות אכן נדרשות לצורך הסבר של תופעות.
עמדות אלה חשופות לביקורות לפיהן עובדות מוסריות אינן משחקות תפקיד הסברי, או שאינן ההסבר הטוב ביותר למושאי ההסבר.
דוגמה להבהרת העיקרון האונטולוגי: נאמר שניתן להסביר את בניית הפירמידות באמצעות חייזרים.
אף שהסבר זה אינו כולל סתירה, ולכאורה מצליח להסביר את בניית הפירמידות, הוא מניח דברים שאינם נדרשים לצורך הסקת המסקנה, ולכן איננו ששים לקבל אותו.
במקרה של הרמן, די אפוא בדיון במדעי החברה, ואין צורך בתשובות לשאלה האם היה פסול בשריפת החתול כדי להסביר מדוע אותו אדם טען שיש בכך פסול.
הספר מבאר כי דליברציה היא שקילת השיקולים השונים על-מנת לבסס שיפוט כלשהו או לבצע פעולה.
לשיטת הכותב, דליברציה אינה נדרשת בכל פעולה ואף לא באופן שכיח, מכיוון שרוב רובן של הפעולות מבוצעות באופן אוטומטי למחצה.
כך, במרבית הפעולות היום יומיות הפועל לא מקדיש מחשבה לגבי השאלה מה עליו לעשות, ולא ניתן לומר כי ביצע דליברציה.
אולם, לרוב גם לא ניתן לומר כי פעל באופן אוטומטי לחלוטין, אלא רק אוטומטי למחצה, משום שהסוכנים עדיין מבצעים את מרבית הפעולות לפי עיקרון רציונלי כלשהו, גם אם לא תחת מעטה אינטלקטואלי עבה.
כך, נהג שמחליף נתיב משום שראה רכב החונה באופן מסוכן בהמשך הדרך, אינו מבצע דליברציה.
הנהג לא מקדיש מחשבה לשאלות כגון האם הסטייה מהנתיב טובה וכיצד היא תועיל, אך בסופו של יום פעולתו אינה אוטומטית לחלוטין, שכן לו היה נשאל, היה משיב שסטה מנתיבו כדי לא להתנגש ברכב.
הדוגמה המובאת בספר לדליברציה אינה עוסקת במוסר, אלא בבחירת מסלול קריירה.
על-פי הדוגמה, אדם שסיים בית ספר למשפטים יכול לבחור בין המשך דרכו בחברת עורכי-דין, או להגשים את חלומו וללמוד פילוסופיה.
כדי להגיע להחלטתו, אותו אדם שוקל שיקולים שונים, ובתוכם פערי השכר, העניין בכל אחת מהעבודות, ועוד.
בספרו, אנוך מקבל את הדרישה המתולוגית-אונטולוגית של הרמן לפיה אין מקום להאמין בדברים אלא אם הם נדרשים.
אנוך אף מוסיף כי לדידו, עובדות מוסריות אינן משחקות תפקיד סיבתי במציאות.
הוא אף מוסיף כי לצורך הטיעון, הוא מוכן להניח שעובדות מוסריות אינן נדרשות כדי להסביר דברים.
עם זאת, לשיטת אנוך, עובדות מוסריות נדרשות לא כדי להסביר, אלא כדי לבצע דליברציה (deliberative indispensability).
כדי לבסס את טענתו, אנוך מסביר כי ברגיל, אנו מוכנים לקבל את קיומם של אובייקטים משום שהם נדרשים כדי להסביר דברים .
כך, אנו מקבלים את קיומם של אלקטרונים, קוורקים, ולפני גילוי ה־DNA, גם גנים, מבלי שאנו יכולים לחזות בטבעם באופן ישיר, משום שהם נדרשים כדי להסביר אוסף תצפיות.
דוגמאות אלו מחדדות את הנקודה שפעמים רבות איננו יכולים לראות את טבעו של משהו, אבל כן נהוג ומוצדק להסיק שהוא קיים משום שהוא נדרש הסברית.
אנוך ממשיך וטוען כי deliberative indispensability צריכה להביא אותנו להסיק את קיומם של אובייקטים בדיוק כמו explanatory indispensability.
לבסוף, אנוך מסביר כי בכל מצב בו אנו מבצעים דליברציה, אנחנו זקוקים לעובדות נורמטיביות שאינן תלויות בנו.
זאת משום שמהותה של הדליברציה גורר שהתשובות לא תלויות במי שמבצע אותה.
נקודה זו מודגשת אף אצל כותבים נוספים, ובהם תומאס נייגל וג'ונתן דנסי .
כאשר הדליברציה היא מוסרית, העובדות הנורמטיביות הן בין היתר עובדות מוסריות.
להמחשת הנקודה, ניתן לעיין בשתי דוגמאות המובאות על-ידו.
ראשית, בדוגמת בחירת הקריירה, הכותב מסביר כי כשאתה מתלבט בנוגע לשתי האפשרויות, אתה מחויב לכך שאתה מנסה למצוא תשובה שאינה תלויה בך.
עוד מוסיף הכותב כי הדליברציה "מרגישה מבפנים" ("Feels like from within") ככזו שבה מחפשים תשובה חיצונית.
כך, אפילו אם נאמר שלאדם יש תשוקה עזה לבחור בלימודי הפילוסופיה על-פני לימודי המשפטים, הרי שאם ייתקל בשאלה "האם תשוקה זו מהווה טעם טוב בבחירת לימודי הפילוסופיה", התשובה תהיה חיובית.
דוגמה נוספת מגיעה משיפוט במשחקי ספורט.
כך, אנוך מציע לחשוב על כלל לפיו "השופט לעולם צודק, גם כשהוא טועה".
אנוך מסביר כי אף שישנם טעמים פרגמטיים בהתקנת הכלל, השופט עצמו לא יכול להתבסס עליו כשהוא מקבל החלטה שיפוטית.
כך, לקיחה ברצינות של הכלל תביא לידי מסקנה שלא משנה מה השופט יחליט, ההחלטה תהיה נכונה, שכן הוא החליט אותה.
אתגר נוסף שעומד בפני הכותב בהצגת עמדה ריאליסטית ביחס למוסר הוא היעדרו של קונצנזוס.
בתשובה לכך, הכותב גורס כי היעדרו של קונצנזוס אינו מפריך ריאליזם, אלא דורש מהריאליסט להציג הסברים טובים לכך שאין קונצנזוס.
עוד מסביר הכותב כי גם במדעים מדויקים, וקל וחומר בכלכלה ובמדעי החברה, אין קונצנזוס, אך המסקנה אינה בדרך כלל עמדה לא ריאליסטית ביחס למדע.
דוד אשרי (1 בנובמבר 1925 – 3 בפברואר 2000) היה פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
דוד אשרי נולד בפירנצה למשפחה טוסקנית עתיקת יומין, וגדל בבית שומר מסורת.
אביו, אנצו יוסף בונבנטורה, היה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת פירנצה.
אשרי למד מגיל שש עד עשר בבית ספר יהודי בשם "תלמוד תורה" ואחרי כן למד שנתיים בגימנסיה "מיכלאנג'לו".
לאחר פרסום חוקי הגזע ב-1938, כשנאסר על היהודים ללמוד בבתי ספר כלליים, למד אשרי במשך שנה בבית ספר התיכון של הקהילה היהודית.
גם אביו פוטר מעבודתו ומכיוון שהיה ציוני החליט לעלות לארץ להכיר אותה וגם לטפל במשרה באוניברסיטה העברית.
לאחר חצי שנה, בספטמבר 1939, עלה לארץ ישראל גם דוד עם אמו מתילדה (לבית פסיליי) ושני אחיו, עמנואל ודניאל, עם סרטיפיקטים מטעם האוניברסיטה העברית.
אשרי למד בבית הספר התיכון הדתי "במעלה" ואחר כך בסמינר למורים "מזרחי".
הוא נמשך בעיקר למתמטיקה והתכוון ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה, אבל בגלל מלחמת העצמאות התחיל ללמוד בגיל 27, גיל מבוגר מדי לדעתו למתמטיקה.
לפני הקמת המדינה היה מגויס בפרוזדור ירושלים ובהגנה על העיר ומיד עם הקמת המדינה עבר לגדוד "מוריה", הגדוד העשירי של הפלמ"ח, שבו שירת במלחמת העצמאות, בתפקיד מ"כ סיירים.
אביו נהרג בשיירה להר הצופים.
האוניברסיטה העברית הציעה לקרובי הקרבנות פנסיה או עבודה באוניברסיטה.
אמו של אשרי בחרה בעבודה באוניברסיטה ולימדה בחוג ללימודים רומניים את השפות איטלקית, צרפתית וספרדית.
אשרי היה ממקימי קיבוץ יראון ב, ממנו גורש ב-1952 בעקבות הפילוג במפ"ם, בשל השתייכותו האידאולוגית לקבוצת משה סנה.
הוא שב לירושלים והחל לעבוד ב וללמוד.
בשנת 1953 נשא לאישה את מאיה אשרי לבית מלניק (1932–2013) ונולדו להם שתי בנות.
דוד אשרי עשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית.
למד לתואר ראשון בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה.
בחוג להיסטוריה המורה העיקרי היה פרופסור ריכרד מיכאל קבנר, היסטוריון נודע של ימי הביניים והעת החדשה, לאחר פרישתו עבר אשרי להיסטוריה העתיקה ולפרופסור אביגדור צ'ריקובר, שהיה מורו גם לתואר שני ולאחר מותו (נפטר ב-1958) למד אצל אלכסנדר פוקס וחיים וירשובסקי.
באותם הימים בלימודי תואר שני נכללה הדרישה של חוג משני בהיקף של תואר ראשון ואשרי בחר בחוג ליוונית.
התזה שלו לתואר השני הייתה על חיי החברה באתונה לאור נאומיו של דמוסתנס.
עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתו של אלכסנדר פוקס, הייתה על היבטים משפטיים ואידאולוגיים של חלוקה מחדש של קרקעות ביוון העתיקה, כלומר היסטוריה חברתית וגם אידאולוגית.
משאושר הדוקטורט עזב את העבודה בספרייה הלאומית וב-1962 קיבל משרה בדרגת מרצה בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, עלה לדרגת מרצה בכיר ב-1965, ב-1978 התמנה לפרופסור מן המניין.
ב-1994 פרש לגמלאות מן האוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
בשנים 1972–1975 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית ובשנים 1986–1988 כראש המדרשה ללימודים מתקדמים.
נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1991.
דוד אשרי חקר את תולדות יוון העתיקה והתמחה בארבעה תחומי מחקר עיקריים.
האחד הוא היבטים משפטיים וחברתיים של החברה היוונית, ובכלל זה גם מוסדות פוליטיים ומוסדות משפטיים, בעיקר משפט רכוש, חוקי ירושה ורפורמות אגרריות.
התחום השני היה הגירה והתיישבות.
התחום השלישי היה היסטוריוגרפיה היוונית, הוא חקר בעיקר את ההיסטוריונים היוונים, את מקומו של המיתוס בכתיבת דברי הימים ואת מלחמת טרויה.
מבין ההיסטוריונים היוונים עסק בעיקר בהרודוטוס, ומכיוון שכתב פירוש לספרו השלישי העוסק בפרס התמחה גם בלשון הפרסית הקדומה, האימפריה הפרסית ותרבותה.
היבטים משפטיים ואידאולוגיים של חלוקת קרקעות ביוון העתיקה
זהו נושא עבודת הדוקטורט של אשרי, שראתה אור בשנת 1966 בטורינו כספר בהוצאת האקדמיה למדעים האיטלקית (Distribuzioni di terre nell'antica Grecia) אשרי ראה בפוליס עיר מדינה חקלאית, ובדק את הזיקה בין זכויות האזרח לבעלות על המקרקעין.
הוא יצר מסד נתונים מקיף של חוזי מקרקעין בעולם היווני מהעידן הארכאי ועד הכיבוש הרומי ובחן את נסיבות חלוקת הקרקע, שניתנה במטרה להגדיל את קבוצת האוכלוסין של הפוליס.
לחלוקה זו היו מספר סיבות: האחת היא דילול האוכלוסין עקב מלחמת אזרחים והחרמה של קרקעות בגלל ביטול זכויות אזרח של בעליהם, האחרת הרצון להגביר את השוויון ולמנוע הצטברות קרקעות רבים בידי מעטים.
ספרו משנת 1969 Leggi greche sul problema del debiti מרחיב את יריעת הדוקטורט ומשלב את דיני המקרקעין במארג התחיקה הקיים בתחום והיא כוללת אסופה ביבליוגרפית מקיפה של התיעוד ששרד.
במאמרו של אשרי "עריצות ונישואים כפויים"
אשרי דן בתופעה שכיחה בפוליס היווניות שגברים רבים מתו בהן במלחמות וכדי שאוכלוסייתה לא תדולדל שוחררו העבדים והורשו לשאת את הנשים בנות החורין.
לאחר פגישתו של אשרי עם ארנלדו מומיליאנו, מחשובי החוקרים של דברי ימיה של יוון העתיקה, ועמו היה בקשרים למעלה מעשרים שנה, החל אשרי להתעניין בהיסטוריוגרפיה היוונית.
אשרי סבור כי בהתחשב במצב התיעוד, אפשר לדעת לעיתים רחוקות מאוד מה באמת התרחש בעת העתיקה, אבל אפשר לבדוק את הכתיבה ההיסטוריוגרפית, כיצד ההיסטוריונים הבינו את המאורעות וכתבו על כך.
לפיכך נעשה ספקני יותר ויותר לגבי האפשרות של ההיסטוריון לדעת מה באמת התרחש בעבר והוא נחשב להיסטוריון ההיפרקריטי ביותר בתחום המחקר של ההיסטוריה העתיקה.
במאה ה-19 עסקו ההיסטוריונים בהיסטריוגרפיה כבמקור מידע וביקשו ללמוד 'מה קרה באמת' ולא ההיסטוריון ועולמו.
בהשפעת מומיליאנו החל אשרי לעסוק בהיסטוריונים עצמם.
אשרי כותב: 'אין בכוחו של ההיסטוריון לבוא במגע עם העובדות שאירעו ואינן עוד, אלא רק עם השתקפותן – הלקויה, החלקית, המסולפת, המעוותת – במקורות (או בעדויות) ששרדו מהן; המקורות הם במקום השני לעומת העובדות, וההיסטוריון המעבד את המקורות ויוצר על פיהן יצירה ספרותית הוא במקום השלישי'
העיסוק בהיסטוריוגרפיה הביא אותו לעסוק בדברים שלא קרו, שאנחנו מכנים מיתוס כמו מלחמת טרויה (שקיומה אי-אפשר להוכיחו על ידי תעודות או חפירות).
ההיסטוריונים היוונים האמינו שמלחמת טרויה הייתה וקבעו את סיבותיה, את תוצאותיה ואת האנשים שהשתתפו בה.
הייתה למלחמת טרויה אפוא השפעה, גם אם לא התקיימה.
גולת הכותרת של מחקריו של אשרי היא פירושו לארבעה ספרים של הרודוטוס (ראשון, שני, שישי ותשיעי), שפורסמו באיטלקית.
בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, שקנתה את הזכויות לתרגום האנגלי ופרסמה את הפירוש לארבעה הספרים הראשונים, הוא הוכתר בהקדמה בתואר החוקר החשוב ביותר של הרודוטוס במאה העשרים.
קניין לדורות: היסטוריונים יוונים וכתיבת היסטוריה ביוון וברומא / דוד אשרי; עם הקדמה מאת אוסווין מרי; ערכה דבורה גילולה.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ד 2004.
; תרגם מאיטלקית דוד אשרי (בונאבנטורה); בעריכת חיים אורמיאן.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"ב.
מדינת האתונאים / אריסטו; תרגם מיוונית, הקדים דברי מבוא והוסיף הערות: דוד אשרי; תרגם את קטעי הפיוט: אביב מלצר.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1968. הוצ' שביעית 2006
תולדות רומא: ספרים א, ב, כא, כב, ל / טיטוס ליוויוס; תרגמה מרומית שרה דבורצקי; הקדים מבוא דוד אשרי והוסיף הערות ישראל שצמן.
אפולדורוס נגד נאיירה: קורותיה של הטאירה ביוון העתיקה / מיוחס לדמוסתנס; תרגמה מיוונית דבורה גילולה; הקדים מבוא והוסיף הערות דוד אשרי.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ח, 1987.
לא לשם שעשוע בלבד: היסטוריוגרפיה יוונית / עורך - דוד אשרי; (עורכת משנה - דבורה גילולה; תרגום זיוה כספי).
ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ו 2005.
בנוסף השתתף בכתיבת סדרת הספרים של אוניברסיטת קיימברידג' על העולם העתיק - Cambridge Ancient History בספרים אלה כתב פרקים על תולדות היוונים בסיציליה.
דוד ארליק (ארליך; 1909 – 29 באוקטובר 1995) היה מראשוני הרפואה הכירורגית, כירורגיית כלי הדם והכירורגיה האורולוגית בישראל, פרופסור לכירורגיה, מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים רמב"ם, ממקימי והדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה בטכניון וחתן פרס ישראל לרפואה לשנת 1992.
ארליק נולד בפינסק שברוסיה הלבנה.
אביו היה מנהל בית ספר טכני בעיר, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה, בעקבות בית הספר, לצ'רניגוב ובשנת 1918 ליקטרינוסלב.
ארליק למד בילדותו בהוראתם של מורים פרטיים עד מעבר המשפחה לוורשה, בשנת 1922, ותחילת לימודיו בבית הספר "תרבות".
בשנת 1924 עלתה המשפחה לארץ ישראל, התיישבה בתל אביב וכעבור שנה בחיפה.
ארליק סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי, לאחריהם ביקש ללמוד רפואה.
הוא למד באוניברסיטת שטרסבורג שבצרפת, ובמקביל עבד בסנטוריום לחולי שחפת.
בשנת 1935 הוא סיים את לימודיו, חזר לארץ ישראל והחל לעבוד בבית החולים "הדסה" בחיפה.
לאחר מכן פנה ארליק לשמש רופא בשייח אבריק, ובשנת 1937 התקבל לסגל הרפואי הראשון של בית החולים "הדסה" בהר הצופים.
בבית החולים "הדסה", ארליק עבד תחילה במחלקת האונקולוגיה וכעבור שנה עבר למחלקת הכירורגיה.
ארליק היה תלמידו של פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף).
בשנת 1948 הוא מונה לראש הצוות הכירורגי והחזיק בתפקיד זה לאורך חודשי מלחמת העצמאות.
לאחר מלחמת העצמאות מונה ארליק למנהל מחלקה כירורגית בבית החולים רמב"ם.
שנים אלו היו שנות התפתחותה של הרפואה הכירורגית ובהנהגתו של ארליק נוסו חידושים שונים, דוגמת ניתוח עורקים לצורך הורדת לחץ דם שערי.
בשנות השישים החלה המחלקה גם בהשתלת איברים.
באוקטובר 1964 ארליך החל לעסוק בהשתלת כלי-דם, ובפברואר 1965 ביצע השתלת כליה מן המת, הראשונה בארץ.
ארליק היה פעיל במסעות השכנוע להקמת בית ספר נוסף בארץ לרפואה, בטכניון, ולאחר הקמתו היה חבר בוועדת המנהלים של בית הספר.
ב-1 באוקטובר 1973 מונה ארליק לפרופסור מן המניין ולדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה של הטכניון.
בשנת 1978 פרש ארליק מעיסוק פעיל ברפואה.
הוא המשיך בעשייתו המקצועית כחבר בצוות העורכים של ירחון "הרפואה", עורך המגזין האמריקאי "הז'ורנל העולמי לכירורגיה" והיה פעיל בגיוס תרומות לקיומן והרחבתן של מחלקות רפואיות בבתי חולים שונים.
בשנת 1982 קיבל על עצמו לשנה אחת את ניהול המחלקה הכירורגית בבית החולים פוריה.
בשנת 1986 הוציא את ספר זכרונותיו: "ביני לבין הרפואה: חלומות ומעשים".
ארליק זכה על פועלו בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית (1969), בפרס איגוד הרופאים האמריקנים למען הרפואה בישראל (1978), בתואר יקיר חיפה (1980) ובפרס ישראל לרפואה (1992).
בשנת 1984 נקראה על שמו הקתדרה לרפואת חירום בבית הספר לרפואה של הטכניון.
בין תלמידיו הרבים: פרופ' אלפרד שרמק ופרופ' עמי ברזילי שהמשיכו את דרכו בבית החולים רמב"ם.
ארליק היה נשוי לליובה לבית משל, אחות ומנהלת חדרי הניתוח בבית החולים רמב"ם שבחיפה.
בנו הוא הגניקולוג יוחנן ארליך.
אחיו היה האדריכל והיסטוריון האדריכלות אברהם ארליק.
דוד בוסקילה (נולד ב-1956) הוא ראש עיריית שדרות לשעבר.
דוד בוסקילה נולד בשדרות בשנת 1956. לאחר שירותו הצבאי כחובש קרבי בחיל התותחנים, סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב וכן לימודי תעודה בניתוח מערכות מידע.
בהמשך התנסה בעסקים שונים ושימש כיועץ כלכלי ליישובים מטעם השלטון המקומי.
בין השנים 1985–1989 שימש כגזבר מועצת שדרות.
ב-1989 נבחר לראשות מועצת שדרות, שהוכרזה בתקופת כהונתו כעיר.
בשנת 1995 הוגש נגד בוסקילה כתב אישום באשמת מרמה והפרת אמונים בכך שישב בראש ועדת תכנון ובנייה שדנה בשינוי ייעוד של מגרשים הגובלים בביתו, באופן שהטיב עמו.
בוסקילה הודה במסגרת הסדר טיעון, לא הורשע וחויב ב-250 שעות לתועלת הציבור, על מנת שלא יידרש לעזוב את תפקידו כראש העיר.
בבחירות בשנת 1998 הפסיד בוסקילה לאלי מויאל, וכן בשנת 2003. בנובמבר 2008 נבחר בוסקילה שוב לראשות עיריית שדרות.
בשנת 2013 הפסיד בבחירות לאלון דוידי.
בתקופת כהונתו נבנו בעיר 3 שכונות חדשות, ומספר התושבים צמח מ-17,000 ל-25,000 תושבים.
בעיר נבנו 3 פארקים חדשים, סקייטפארק, ומגרשי ספורט.
בוצעה הסדרת תנועה באמצעות כיכרות בעורקים ראשיים בעיר.
כן נבנו בעיר אצטדיון כדורגל, בריכת שחיה ומוסדות חינוך.
דוד (דוידל'ה) בארי (נולד בשנת 1953) הוא מנכ"ל עמותת אלעד.
חתן פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ז.
בארי נולד ברמת גן לאברהם ולרבקה הנדלר, ניצולי אושוויץ ילידי פולין.
בצעירותו למד בישיבת נתיב מאיר ובמרכז הרב.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל לחיל השריון במסגרת ישיבת הסדר, ולאחר מכן עבר לסיירת מטכ"ל.
לאחר קורס קציני חי"ר הפך למפקד צוות ביחידה.
שירת שירות חובה וקבע עד שנת 1979. לאחר שחרורו מצה"ל לימד במשך תשע שנים בישיבת עטרת כוהנים בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1988 חזר לשירות פעיל, בעקבות פניית אלוף פיקוד המרכז, אהוד ברק, כי יתמנה לסגן מפקד יחידת דובדבן.
הוא ממשיך להתנדב לשירות מילואים, למרות גילו.
בשנת 1983 היה מעורב שלא ברצונו בתפיסת המחתרת היהודית, כאשר נמנע מלמסור שם של אדם שבו חשד כי הוא חבר במחתרת, והזהיר אחד מהם כי ייתכן שהשב"כ בעקבותיו.
בשנת 1990 השתחרר מצה"ל, התחיל ללמוד בישיבת עטרת כהנים ופעל לחידוש ההתיישבות היהודית בשכונת עיר דוד, בתחום הכפר סילוואן.
את פעילותו עשה באמצעות עמותת אלע"ד שאותה הקים עוד בשנת 1986. העמותה פועלת להעמקת הקשר היהודי אל ירושלים, ובראשה הוא עומד עד היום.
במקביל שימש כמנהל פרויקטים של חברת עמידר.
מחבל פלסטיני שנשלח להתנקש בחייו של ראש הממשלה אהוד אולמרט אך נרתע מרמת האבטחה, ניסה בשנת 2006 להתנקש בחייו של בארי כמטרה חלופית, אולם השב"כ תפסו מבעוד מועד.
בשנת 2007 זכה בפרס ירושלים בכנס ירושלים הרביעי.
בארי הצהיר כי הוא תומך בשמירת יחסים טובים בין יהודים לערבים וכי הוא מנסה להמעיט בחיכוכים.
בשנת 2010 קיים בארי מסיבת עיתונאים בביתו עם מוכתר הכפר סילוואן - אבו ג'אמיל סיאם, ובה קראו לבטל צעדה שתכננו אנשי ימין לקיים בשכונה.
באותה שנה שידרה רשת "אל ג'זירה" סרטון שבו נראית מכוניתו של דוד בארי, פוגעת בנערים פלסטינים שהשליכו לעברו אבנים.
בשנת 2017 זכה בפרס ישראל למפעל חיים.
בנימוקיה להחלטה ציינה ועדת הפרס כי הפרס מוענק לו "על תרומתו למדינה, בכינון המפעל היחיד שלו שהיה למפעל לאומי – עיר דוד.
הפרס ניתן לו במלאת חמישים שנה לאיחוד העיר.
הוא יזם, הקים, הוביל ומוביל את העשייה המבורכת שהפכה את עיר דוד לאתר מורשת, חינוך ותיירות לאומי ובינלאומי מן המעלה הראשונה".
חוגי שמאל מתחו ביקורת על הענקת הפרס.
בארי גר בעיר דוד שבירושלים, נשוי למיכל ולהם שישה ילדים.
דוד ארליך (7 באפריל 1959 – 22 במרץ 2020) היה סופר ומסעדן ישראלי, מייסד ובעלי בית הקפה הספרותי "תמול שלשום".
בתום שירותו בצה"ל, החל ארליך בקריירה עיתונאית.
הוא עבד בעיתון "דבר" בירושלים ככתב במשך שנה.
לאחר מכן שימש כחבר מערכת השבועון לנוער "חמצן", למשך שנה נוספת.
לאחר מכן עבר לרדיו, והיה כתב ומפיק בקול ישראל במשך שנה.
לאחר מכן היה כתב מוסף "הארץ" כשלוש שנים.
בתום עבודתו בעיתון "הארץ" עבר לארצות הברית, ושימש כמרצה באוניברסיטאות ובבתי ספר.
בשנת 1993, כארבע שנים לאחר שעבר לארצות הברית, חזר ארליך לישראל.
בתקופתו בארצות הברית התוודע ל"טרנד" בארצות הברית – בתי קפה שהם גם חנויות ספרים.
בשובו לישראל, החליט להקים בית קפה במתכונת דומה, אף על פי שלא היה לו ידע בעסקים.
בית הקפה "תמול שלשום" בשכונת נחלת שבעה בירושלים, הפך למזוהה עם הקהילה הגאה, אך שירת ציבור מגוון.
ארליך הוציא לאור שני קובצי סיפורים קצרים – "הבקרים של שני וחמישי" ו"כחול 18".
בנוסף כתב רומן בשם "קפה שירה".
"הבקרים של שלישי וחמישי" יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות: ספרי חמד, בשנת 1999. הסיפורים עוסקים בין השאר בחיים של זוג הומוסקסואלים בירושלים, בסוגיות של זהות ושל הסתרה, ובאופייה המיוחד של החברה הישראלית, דרך דמויות מעולמות שונים, הנפגשות במקומות היומיומיים ביותר – בתור לרופא, בכניסה לבניין, ליד דוכן הגבינות במכולת.
סיפורים רבים בספר כוללים מוטיבים משותפים עם סיפורים אחרים, אחד או יותר – דמויות, אירועים מכוננים, ובעיקר מקומות, עם דגש על ירושלים.
הספר זכה בעיקר לביקורות חיוביות.
"כחול 18" יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות: ספרי חמד בשנת 2003. בניגוד לקודמו, המוטיב הירושלמי פחות בולט, ובמקומו ישנו מוטיב ישראלי חזק.
עיסוקו של ארליך בפערים ובשונות בחברה הישראלית, אשר בלט בספרו הראשון, הוא חלק חשוב גם בספרו השני.
חלק מן הסיפורים עוסקים באירועים מכוננים.
למשל, בחור שאיבד את אהובו במצעד הגאווה בתל אביב וחיפושיו הנואשים אחריו, בים הצועדים.
סיפורים רבים כוללים מוטיב להט"בי, אך פחות מבספרו הקודם.
לאור זאת, עלו קולות תוהים ואף כועסים בקהילה, לפיהם ארליך ממעיט ממוטיב הלהט"ב בכוונה, כדי לפנות לקהל רחב יותר ולהיות פחות משויך לקהילה.
ארליך הסביר את ההבדל בכך שרבים מן הסיפורים בקובץ הראשון נכתבו במקור עבור המגזין "מגעים", שעסק בענייני הקהילה.
"קפה שירה" יצא לאור בהוצאת "תמול שלשום" בשנת 2018. הספר מבוסס על אנקדוטות מחיי היומיום של "תמול שלשום".
רומן ההולך ונרקם בין מלצרית ירושלמית לסטודנט צרפתי הוא רק ציר אחד בעלילת הספר "קפה שירה", שבין דפיו משוטטות שלל דמויות שיש להן מכנה משותף: החיפוש אחר מקום ומשמעות.
בראיונות סיפר ארליך שאת נטייתו המינית גילה רק כשהיה בן 22. הוא שירת אז כקצין צה"ל, וחשש לספר להוריו השמרנים לגבי נטייתו.
עם זאת, לאחר מספר חודשים סיפר להם.
יציאתו מהארון לא התקבלה בקלות.
ארליך הביע את תסכולו מכך ואמר שיחסם לנטייתו נשאר כך גם לאחר שנים רבות.
ארליך חי באופן גלוי עם בן זוגו.
הוא היה אב לתאומים בהורות משותפת עם אימם.
היה חבר הוועד המנהל של הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות.
נפטר ב-22 במרץ 2020, כשבועיים לפני יום הולדתו ה-61.
דוד בונדי (נולד ב-17 בינואר 1947) הוא מנהל ישראלי.
בין השאר היה מנכ"ל הסניף הישראלי של חברת השילוח הבינלאומית DHL, מנכ"ל דן אנד ברדסטריט בישראל ומנכ"ל אגרקסקו.
דוד בונדי נולד בשנת 1947, גדל והתחנך בירושלים.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת רס"ן בחיל השריון כקצין מבצעים חטיבתי.
הוא למד לתואר ראשון בכלכלה אוניברסיטה העברית, אז עבר להתגורר מספר שנים בארצות הברית, השלים תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת שיקגו ופעל כנספח מסחרי של חב' MEADWEST.
בנוסף שימש בונדי כקצין ביטחון בשגרירות הישראלית.
בשנת 1978 הוא שב לישראל ומאז מילא מספר תפקידים במשק הישראלי: מנהל יצוא בחב' "אגמו", מנהל פיתוח עסקי ב"פקר פלדה" ומנהל מוצר בחברת "ויטקו כימיקלים" שנרכשה בהמשך על ידי חברת יוניליוור.
בשנים 1983–1998 כיהן כמנכ"ל חברת "דן אנד ברדסטריט" בישראל.
בשנים 1998–1999 שימש יועץ בכיר בחברת "רותם אסטרטגיה" העוסקת בייעוץ אסטרטגי.
בשנים 2000–2008 הוא ניהל את הסניף הישראלי של חברת השילוח "DHL", ובמהלך תקופה זו כיהן כיו"ר חטיבת הבלדרים הבינלאומיים באיגוד לשכות המסחר.
עוד במקביל לתפקידו ב-DHL, כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של איקאה בישראל ובמסגרת זו היה אחראי לפתיחת הסניף הראשון של הרשת בישראל.
ב-1 בנובמבר 2010 החליף את שלמה תירוש כמנכ"ל חברת אגרקסקו, שהייתה באותה עת חברת הדגל הישראלית ליצוא חקלאי.
הוא הודיע על התפטרותו ביולי 2011, לאחר שהחברה הגיעה לחדלות פרעון.
בונדי נשוי לחווה, אזרחית הולנדית שעלתה לישראל, ואב לשניים.
דוד ארליך הוא כנר ישראלי המתגורר כיום בארצות הברית.
ארליך נולד בישראל ולמד אצל אילונה פהר.
מגיל 13 קיבל מדי שנה את מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת תל אביב ניגן ככנר ראשי וסולן בתזמורת הקאמרית תל אביב ויצא כסולן אורח לסיורי קונצרטים עם תזמורות קאמריות אחרות.
בארצות הברית למד באוניברסיטת נורת' אילינוי אצל שמואל אשכנזי.
זכייה בפרס ראשון בתחרות האמן הצעיר של הפדרציה הלאומית של מועדוני מוזיקה הביאה להופעות בקונצרטים ורסיטלים ברחבי ארצות הברית ובשידורי רדיו וטלוויזיה.
בהמשך היה כנר ראשי בתזמורת פסטיבל המוזיקה של אספן, בפילארמוניקה דה קאראקס, בתזמורת הסימפונית של שיקגו ובמשך עונות אחדות ניגן הן ככנר ראשי והן כסולן של התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס.
מ-1984 עד 2001 היה הכנר הראשון של רביעיית המיתרים אודובון, עמה יצא לסיורי קונצרטים ברחבי העולם, ניהל כיתות אמן והופיע ברדיו ובטלוויזיה.
בשנת 2000 התגלע סכסוך שהלך והחריף בין שלושת חברי הרביעייה לבין דוד ארליך, שהביא לסילוקו החטוף מן הרביעייה ולתביעה משפטית וכספית חמורה מצדו כלפי שאר החברים, במשפט שהתנהל עד 2005.
בשנת 1993 ייסדו ארליך ואשתו, טרזה, את אקדמיית רנסאנס למוזיקה בווירג'יניה, שם הוא מכהן כמורה לכינור, ויולה ומוזיקה קאמרית ומנצח על התזמורת הקאמרית הצעירה.
ארליך הוא חבר בהרכב אוואנטי ומנהל מוזיקלי של פסטיבל המוזיקה "רד רוקס" בסדונה, אריזונה.
הרב דוד בהר"ן (בהר"ן ראשי תיבות של בן הרב נחום) (ב' או ג' באלול תרכ"ה, 1865 - כ"ז באב תש"ו, 24 אוגוסט 1946) היה יהודי ירושלמי, שהתפרסם כצדיק ולמדן.
נולד לרב נחום לוי משאדק מנישואיו השניים למרת מינה-לאה, בת הרב משה ריבלין שהיה מנהיג האשכנזים בירושלים.
אביו נפטר כשהיה בן חודשיים וחצי.
גדל וחונך אצל אחיו למחצה, הרב שלמה זלמן בהר"ן לעווי, שהיה בנו הגדול של הרב נחום מנישואיו הראשונים, ולבקשת אביו גם אצל הרב מאיר אוירבך (ה"אמרי בינה"), ראב"ד האשכנזים בירושלים.
בר"ח אלול בשנת תרמ"א נשא לאישה את שרה, בת הרב עקיבה יוסף שלזינגר.
לאחר נישואיו למד בישיבת "עץ חיים".
למד מפי הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין ולאחר פטירתו למד מבנו הרב יצחק ירוחם דיסקין.
היה ממייסדי ישיבת "אהל משה" ובה למד עד פטירתו.
נהג ללמוד מחצות הלילה עד תפילת ערבית למחרת.
בין הרבנים שלמד עימם בחברותא: הרב שלמה אלישיב, הרב אליהו דוד סלוטקי (מחבר "יד אליהו", מפתח אנציקלופדי לקבלת האר"י, אנציקלופדיה הלכתית חסדי דוד ועוד) והרב מרדכי דוד לוין.
נפטר בבית החולים ביקור חולים ביום שבת, כ"ז באב ה'תש"ו.
נקבר בחלקת הנביאים בהר הזיתים.
מתלמידיו: הרב אברהם חיים נאה, הרב שלמה זלמן אויערבאך, הרב שריה דבליצקי, הרב שמואל אויערבאך, ונכדו הרב שלמה יחיאל פרידמן.
היה נשוי לשרה (לבית שלזינגר).
שלמה זלמן וייספיש (נפטר בחיי אביו) - אביו של לייב וייספיש.
נחום וייספיש - חקלאי ואחראי על קיום המצוות התלויות בארץ בשפיה ונרצח במרד הערבי הגדול
בתו - אשת הרב משה פרידמן, רב קהילת הפרושים בירושלים.
רבי דוד בן ראובן בונפיד היה מחכמי יהדות ספרד הראשונים במאה ה-13.
הוא היה תלמידו של רבי משה בן נחמן, הרמב"ן.
לתורתו שבכתב הייתה השפעה על כתיבתו של הר"ן שמצטט אותו תדיר, לעיתים תוך העתקת פסקאות שלמות מחידושיו.
סגנונו מתייחד בהרחבה של הנידונים התלמודיים, ביחס לכתיבה המצומצמת שנהוגה בכתבי שאר הראשונים.
ספרו "חידושי רבנו דוד" למסכת פסחים נכתב בערך בשנת 1260.
בפירושו למסכת פסחים הוא מפנה לחידושיו על מסכת סוכה ומסכתות נוספות, אך חידושים אלו אינם בידינו.
דוד ולדימירוביץ' אשכנזי היה פסנתרן, מלווה ומלחין יהודי-רוסי.
הוא למד נגינה בפסנתר בקולג' המקומי למוזיקה ובקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא עבד כמלווה עם כמה זמרי פופ סובייטיים נודעים, בהם איזבלה יורייבה, קלודיה שולז'נקו, ליודמילה זיקינה, מרינה גורדון, ואדים קוזין, מארק ברנס, יוסיף קובזון ועוד.
בשנת 1996 הוכרז אשכנזי כ"אמן העם של רוסיה".
בשנת 1964 ניגן עם הכנר נחום לאטונסקי בפרק של הסרט "צמיד הנופך", עיבוד לנובלה המפורסמת באותו שם מאת אלכסנדר קופרין.
הוא כתב מוזיקה לשירו של יעקב פולונסקי, "בעת חזות קשה של פרידה", שזכה לביצוע של זמרים רבים.
לדוד אשכנזי שני ילדים: ולדימיר אשכנזי (פסנתרן ומנצח המפורסם) וילנה אשכנזי, פסנתרנית.
בנה של ילנה הוא הפסנתרן ולדימיר סברדלוב-אשכנזי.
הוא נפטר ב-19 בפברואר 1997 במוסקבה, רוסיה.
דוד אריה פרידמן (1889–1957) היה רופא עיניים, סופר, מבקר ספרות, בלשן ועורך כתב העת המדעי "הרפואה" משנת 1928 עד 1957.
דוד אריה פרידמן נולד בסובלקי שברוסיה, לרבקה ולחיים מנחם, שהיה סוחר עשיר ולמדן וממייסדי אגודת הסוחרים "נס ציונה".
למד ב"חדר" בישיבה ובתיכון עברי-רוסי בווילנה.
סיים את לימודי הרפואה במוסקבה ב-1915.
פרידמן גויס לצבא ונטל חלק במלחמת העולם הראשונה, במהלכה זכה במספר אותות הצטיינות.
לאחר המלחמה שב לסובלקי ועבד כרופא כללי.
בהמשך יצא להשתלמות ברפואה טרופית בהמבורג, ולאחר מכן השתלם 4 שנים ברפואת עיניים בברלין ובווינה.
במוסקבה היה ממייסדי "חברת מדע" ועורכיה, חברה להוצאת ספר לימוד עבור האוניברסיטה העברית (בעתיד), יחד עם פרופ' רוזנטל, ופרופ' מינץ, ד"ר יהודה לייב קצנלסון (בוקי בן יוגלי), ד"ר שאול טשרניחובסקי וד"ר יהושע השל ייבין.
פרידמן היה בין מייסדי אגודת הסטודנטים הציוניים הראשונה במוסקבה – "יבנה", והיה מחברי "אזע" – החברה לשמירת הבריאות של היהודים.
פרידמן עלה לארץ-ישראל בשנת 1925, התיישב בתל אביב.
עבד כרופא בגימנסיה הרצליה, והיה ממייסדי הפלוגות לעזרה ראשונה ליד "הפועל".
פרידמן חיבר את הלוחות העבריים לבדיקות הראיה.
בשנת 1936 היה ממארגני הקונגרס העולמי של רופאים יהודים בתל אביב.
עד שנת 1948 פרסם כ-400 מאמרי ביקורת ומחקר, בנושאים רפואיים וספרותיים.
היה יו"ר המועצה הארצית של הברית העולמית של רופאים יהודים.
כיהן כעורך הרפואה במשך 29 שנים.
הניח אשה סופיה יזרסקי, ילידת גרודנו, ושתי בנות: אסתר ומרים.
דוד אריה פרידמן התחנך על טובי ספרי הביקורת שברוסית, ומהם נחל נפשיות עמוקה, והזדהות עם רוח הסופר וזמנו.
היה בקיא הן בספרות העברית החדשה והן בספרות העולמית.
חיבר מסות ביקורתיות מקוריות וקולעות על ביאליק, פיכמן, זלמן שניאור, דוד שמעוני, מנדלי מוכר ספרים, י.
ברקוביץ, טשרניחובסקי, ברנר, אורי צבי גרינברג, עגנון, אשר ברש, יצחק למדן, יהודה בורלא, יהודה לייב קצנלסון, נחום סוקולוב, ועוד; וכן על שייקספיר, דנטה, סרוואנטס, רומן רולן, ואחרים.
לא בכדי נחשב לאחד מהמשובחים שבמבקרי הספרות בתקופת התחייה השנייה בא"י.
בשיא יצירתו פרש, או הפסיק לפרסם ביקורת ספרות, ככל הנראה לאחר שנוכח שספרות אינה מעניינת אלא חלק קטן מהעם בישראל.
מחיי העיירה (ביקורת), אחיאסף, אודסה, תרס"ב, (הוצאה מיוחדת מתוך "תשלח", כ"ו).
יוסף חיים ברנר: אישיותו ויצירתו, יודישער פערלאג, ברלין, תרפ"ג, 1923.
די טרעכאמע / באשריבן און דערקלערטפון א.
אלף בית: ניסיון לקביעת חלקי הכתוב והמכתב העברי, מו"ל: דפוס הארץ, תרפ"ט, 1929, (290 עמודים).
לוחיות עבריים ובינלאומיים חדשים לבחינת הראיה, דפוס "אחדות", תל אביב, 1929, (הוצאה מיוחדת מ"הרפואה", כרך ג', חוברת ב', 6 עמודים).
אמא: מתוך יומן המלחמה של רופא צבאי, מו"ל: אוניברסט, תל אביב, תר"ץ, 1930, (ספריה אוניברסלית ד'), (26 עמודים).
ספריה אוניברסלית, דוד אריה פרידמן ביחד עם: ז.
לרסון, ראובן אבינועם, יהושע השל ייבין, יוסף קלוזנר.
פירוט: (כרך א-ב -"בימי שיבת ציון" | קלוזנר יוסף, התוכן א-ב: "בימי שיבת ציון" < נחמיה > תר"ץ), (כרך ג' - "בסוד חללים: (מסיפורי שכות מכונית המתים), ה' ייבין), (4. "אמא: מתוך יומן מלחמה של רופא"), (ג.
אבינועם ראובן, "ארבעה איים", תר"ץ), (ו-ז: לרסון פריטיוף, "הטרגדיה בקוטב הצפוני", תרץ-תרצ"א).
לוח רפואי של ארץ ישראל, ביחד עם יוסף שטיין, תרצ"ב-תרצ"ג, מו"ל לא ידוע, תל אביב, 1933, (רשימת הרופאים, בתי המרקחת ורופאי השיניים באה גם בעברית וגם באנגלית).
הרמב"ם כרופא וסופר רפואי, מו"ל לא ידוע, תל אביב, תרצ"ה, 1935, (העתרה מ"הרפואה" כרך ח', חוברת ב' (ג'), 91 עמודים).
יוסף שלמה דילמדיגו: המכונה יש"ר מקנדיא למלאת 360 שנה להולדתו 1591<1951, הוצאת עלי-עין, תל אביב, תשי"א, 1951, (31 עמודים).
עיוני שירה: מסות ומאמרים על משוררים ושירה, מו"ל: מחברות לספרות, תל אביב, תשכ"ד, 1963, (324 עמודים).
עיוני פרוזה: מסות ומאמרים על מספרים וספרות, מו"ל: מחברות לספרות, תל אביב, תשכ"ו, 1965, (336 עמודים).
מאמרי ביקורת על יצירות שמואל יוסף עגנון, פ.
גינוסר, "סיטרא אחרא או שעה של ביקורת לסופרים שלא הכירו בהם", גינוסר אסף קטעי סופרים על עגנון: 1. דב סדן מתוך "לעניין ספר המעשים", 2. מיכה יוסף ברדיצ'בסקי על "והיה העקוב למישור", 3. א.ל.
מינץ, 4. דוד אריה פרידמן, 5. שלמה צמח,
ראמאן | פערפאסט פון דאקטער מענדעל: ..., אי בערזעצט פון ד"א פרידמן, מו"ל: ווילנא י' פונק, תר"ע, 1910, (21 עמודים).
ערבית: שירי חיים נחמן ביאליק בימים האחרונים, דפוס היילפרין, אודסה, תר"ע - תרע"א, 1911, (הוצאה מיוחדת מתוך "השלח" כ"ה).
תפתה ערוך / חברו הד"ר משה זכות, מעובד ומבואר בצירוף מבוא על ידי ד.א.
עין הקורא: לבקרת ולביבליואגרפיה, בעריכת ד.א.
פרידמן ובהשתתפותו הקבועה של צבי ויסלבסקי, מו"ל: "יודישער פערלאג" ו - "מוריה", תרפ"ג, 1922, (גיליון א-ג (טבת-אלול תרפ"ג), ( 3 גליונות בכרך 1).
שערי בריאות: ירחון עממי לשאלות הבריאות, עריכה ביחד עם י.
עזרה ראשונה במקרי אסון, ד"ר אריה אלוטין, עורך: ד"ר ד.א.
ספר הקונגרס העולמי הראשון של רופאים יהודים, ערוך בידי ד"ר ד"א פרידמן, הרפואה, תל אביב, תרצ"ו, 1936, (93 עמודים).
אמרות תורות של הרמב"ם: בשמירת הבריאות וברפואה, לוקטו וסודרו על ידי ד"א פרידמן, מו"ל: הרפואה, תל אביב, תרצ"ה, 1936, (26 עמודים).
שמירת הבריאות לפי הרמב"ם, לוקטו וסודרו על ידי ד"א פרידמן, מחבר: משה בן מימון, מו"ל: ציון, תל אביב, תשמ"א.
קיבוץ גלויות: שנים עשר רישום | רות בלומנטל, פתח דבר ד"א פרידמן, מו"ל: ר.
מחברת העיינין: רשימה בבלוגרפית לכתבי ד.א.
בשוט לשון: ...דין ודברים בענייני הלשון הרפואית העברית: לזכר דוד אריה פרידמן - עורך הרפואה''', יוסף בן-אודם, מו"ל:י.
הרב דוד אסֵאו (1914–2002) היה חכם באשי ורבה הראשי של טורקיה.
נולד באיסטנבול שבאימפריה העות'מאנית בשנת 1914 ליצחק אסאו, בן למשפחה ספרדית שאבותיה הגיעו לטורקיה לאחר גירוש ספרד.
בילדותו למד בתלמוד תורה "תפארת ישראל", ומשם המשיך לבית ספר של חברת כל ישראל חברים ברובע חאסקוי בעיר.
בסיום לימודיו המשיך לישיבה ברובע, שבה למד אצל הרב יצחק אריאל, שהיה אב בית הדין של קושטא.
בחודש יולי 1928 נשלח על ידי לשכת בני ברית באיסטנבול לבית המדרש לרבנים באי רודוס שביוון.
בשנת 1933 סיים את לימודיו לאחר שהוסמך שם להוראה, וכן לשמש כמורה לעברית וליהדות.
עם סיום לימודיו, החל להיות פעיל במוסדות החינוך היהודיים באיסטנבול.
באותה שנה החל לשמש בין היתר כמורה לעברית בבית ספר תיכון יהודי בעיר.
עם סיום שירותו הצבאי בשנת 1936, החל לשמש כחבר בבית הדין הרבני המקומי, ולאחר מכן שימש כמזכיר בית הדין וכמזכירו של החכם באשי של טורקיה, הרב רפאל סבאן.
הרב סבאן קירבו, הסמיכו לרבנות ומינה אותו לחבר במועצת הרבנות המקומית.
בשנת 1950 מונה לשמש כרבה הראשי של הקהילה היהודית-איטלקית באיסטנבול.
בשנת 1955 מונה לשמש כמנהל בית המדרש לרבנים באיסטנבול.
לאחר פטירת הרב רפאל סבאן בשנת 1960, נבחר הרב אסאו ב-9 בדצמבר 1961 לשמש תחתיו כחכם באשי וכרבה הראשי של טורקיה.
ביום הכתרתו, קושט בית הכנסת הגדול המקומי "נוה שלום", ובמעמד ההכתרה השתתפו מושל טורקיה, רפיק טולגה, נציגי הפטריארך היווני, הפטריארך הארמני, הפטריארך הקתולי והפטריארך האורתודוקסי, נציג האפיפיור מרומא, הפטריארך של הכנסייה הביזנטית, וראשי הדת המוסלמית והנוצרית.
בחודש מרץ 1965, ביקר בישראל, לאחר ששב מוועידת רבנים בלונדון.
יחד עם רעייתו, ביקר בביתו של הרב איסר יהודה אונטרמן, שם נערכה לו קבלת פנים על ידי הרב אונטרמן ושר הדתות זרח ורהפטיג, יחד עם שרים וחברי כנסת נוספים.
בחודש אפריל של אותה השנה ערך ביקור בביתו של נשיא המדינה זלמן שזר, ונפגש עמו.
בחודש יולי 1966 ביקר הרב יצחק נסים בטורקיה כאורחו של הרב אסאו, שערך עבורו קבלת פנים וסעודה גדולה.
ב-28 בנובמבר 1979 נפגש עם האפיפיור, במסגרת פגישה של מנהיגי דת עמו.
בחודש ספטמבר 1980 נזרקה פצצה לעבר בניין הרבנות, שבו שכן משרדו של הרב, ומשרדי הקהילה היהודית, כ"תגובה" לחוקים שהעבירה ממשלת ישראל בנוגע לירושלים.
הבניין ניזוק מעט, אולם לא היו נפגעים.
בחודש יולי 1984 נפגש עם סגן שר החוץ של ארצות הברית, אליוט אברמס, ודן עמו בנוגע למצב הקהילה היהודית בטורקיה.
בשנת 1986, בתקופה שבה כיהן גם כרב בית הכנסת הגדול "נוה שלום" באיסטנבול, התרחש בו "הפיגוע בבית הכנסת באיסטנבול", שבו נרצחו 22 יהודים.
בראש ההלווייה שנערכה לנרצחים, צעדו הרב אסאו והרב מרדכי אליהו.
במשך שנות כהונתו, שמר על קשר עם אישי דת מוסלמים, קתולים-איטלקים, יוונים וארמנים, וכן עם אישים בכירים בממשלת טורקיה, בהם שרים ומנהיגי מפלגות פוליטיות.
שימש במשך כ-41 שנים כמנהיג הקהילה היהודית במדינה, ועד לפטירתו, היה הרב שכיהן במשך התקופה הכי ארוכה כרב ראשי במדינה באירופה.
שלט בשש שפות, בהן צרפתית, יוונית, איטלקית, לאדינו ועברית.
בשנים האחרונות לחייו מונה הרב יצחק חליבה לשמש כסגנו, בשל גילו המתקדם, שמנע ממנו לבצע את כלל התפקידים המוטלים על החכם באשי.
הלך לעולמו באיסטנבול ב-14 ביולי 2002 (ה' באב ה'תשס"ב), ונקבר בבית העלמין היהודי-ספרדי באולוס בעיר.
הלווייתו יצאה מבית הכנסת הגדול "נוה שלום" באיסטנבול.
ספדו לו נשיא טורקיה, אחמט נג'דט סזר, וראש הממשלה, בולנט אג'וויט.
השאיר אחריו שתי בנות ושני נכדים.
סגנו, הרב יצחק חליבה, מונה לשמש תחתיו כחכם באשי וכרבה הראשי של טורקיה.
דוד ארנרייך, בן מוריץ (משה) ויוזפינה, נולד בדצמבר 1916 בווינה בירת אוסטריה.
בשנת 1938, בעת סיפוח אוסטריה לרייך השלישי, עלה לארץ ישראל.
בארץ היה לחבר קיבוץ גת.
פרסם מסות וביקורת ספרות ב"אורלוגין", "הדים", "משא", "על המשמר" ועוד.
נפטר בשנת 2013, ונקבר בקיבוצו גת.
דוד ארן, עם שירים ומשוררים, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג 1983. (על אברהם בן יצחק, דוד פוגל, לאה גולדברג, עוזר רבין, ט.
כרמי, טוביה ריבנר, דן פגיס, גד אביאסף, זלדה, יהודה עמיחי, נתן זך, יהודית כפרי, מירה מאיר, א.
גוטהולד אפרים לסינג, לאוקואון, או, על גבולי הציור והשירה : עם הארות-אגב לעניינים שונים של תולדות האמנות העתיקה, עברית: דוד ארן, אחרית-דבר מ.
פזי, תל אביב: ספרית פועלים ("טעמים: מבחר כתבי-מופת באסתטיקה"), תשמ"ג 1983.
פרידריך שילר, על שירה נאיווית וסנטימנטאליסטית: על הנשגב, תרגם דוד ארן, ערך וההדיר ד.
מירסקי, מבוא: נילי מירסקי (בעריכת טוביה ריבנר), תל אביב: ספרית פועלים ("טעמים: מבחר כתבי-מופת באסתטיקה"), תשמ"ו 1985.
ארנסט בלוך, כתבים נבחרים, תרגום מגרמנית דוד ארן, מבוא: זאב לוי, תל אביב: ספרית פועלים ("ספרי דעת זמננו"), תשמ"ח 1987.
ג'ון דריידן, על השירה הדרמטית: מסה, תרגום מאנגלית דוד ארן, מבוא: דן דאור, תל אביב: ספרית פועלים ("טעמים: מבחר כתבי-מופת באסתטיקה"), תשמ"ח 1988.
ואלטר בנימין, בודלייר, תרגם מגרמנית דוד ארן, מבוא: סטפן מוזס, תל אביב: ספרית פועלים ("טעמים: מבחר כתבי-מופת באסתטיקה"), תש"ן 1989.
יירגן האברמאס, חברה וזהות בימינו: (ראיונות ומסות), כינס, העיר והקדים מבוא אברהם יסעור, [תרגום דוד ארן, עריכה אברהם בן-אמיתי], תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"א 1991.
אדורנו, מ' הורקהיימר, אסכולת פרנקפורט: מבחר, עריכה מדעית ומבוא: מיכאל מי-דן ואברהם יסעור, תרגום דוד ארן, תל אביב: ספרית פועלים ("ספרי דעת זמננו"), תשנ"ג 1993.
דוד באָטוויניק (יידיש, קרי: בוֹטוִויניק, נכתב גם בוטביניק; באנגלית: David Botwinik; 12 בדצמבר 1920 – 9 בפברואר 2022) היה מלחין מוזיקת יידיש ומורה למוזיקה יהודי-קנדי יליד פולין.
באטוויניק נולד בשנת 1920 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא).
בגיל 12 החל את לימודיו בקונסרבטוריון "יידישער מוזיק" בעירו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התיישב בלודז'.
מאוחר יותר למד בקונסרבטוריון למוזיקה סנטה צ'צ'יליה שברומא.
ב-1956 היגר למונטריאול ועבד כמורה למוזיקה ומנהל מקהלה בבית הספר היהודי "פרץ" ובתלמוד תורה.
לתקופה קצרה פרסם את כתב העת "דר נייער דור" ("הדור החדש") ואת העיתון הסאטירי "שמייזר" ("המצליף").
ב-2010 יצא לאור ספרו "משואה לחיים" (ביידיש: פון חורבן צום לעבען), בהוצאת הליגה ליידיש (ניו יורק).
ספר זה מכיל 56 יצירות מקוריות, כולל שירי שואה ביידיש, שירי ילדים וקומפוזיציות מקהלות, עם שירים של משוררים שונים, חלקם של באָטוויניק עצמו.
בשנת 2017 יצא לאור תקליטור המכיל 15 שירים תחת הכותרת "משואה לחיים": שירי אמנות ביידיש.
בתקליטור מופיעים, בין היתר, הזמרים ליסה וילסון, ג'ון פקרד, איאן דנולפו ולואי דנטו.
באטוויניק נפטר ב-9 בפברואר 2022.
דוד בגין מאירי (18 באוגוסט 1920 – 5 בספטמבר 1980), שכינויו המחתרתי היה "גלבוע", היה פעיל במחתרות האצ"ל והלח"י.
דוד בגין היה הצעיר מבין שלושת ילדיהם של שרה ויעקב בגין, ובן דודו של מנחם בגין.
הוא למד בגימנסיית "תרבות", בעירו, ובגיל צעיר הצטרף לתנועת בית"ר.
לאחר מכן הצטרף לתא החשאי של האצ"ל שהוקם בבריסק (בפולין).
בשנת 1938 הוא השתתף בקורס צבאי של הארגון ופעל להקמת תאים חדשים בבריסק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח לרוסיה דרך ליטא, והחל לחפש דרך להגיע לארץ ישראל.
בשנת 1941 הגיע ארצה כחייל בצבא אנדרס – הצבא פולני, ומיד עזב כדי להצטרף לשורות הלוחמים בבריטים.
הוא מצא דרך אל חבריו במחתרת, והתחיל את חייו בארץ ישראל ובמחתרת לח"י כדוד מאירי.
דוד היה אחד מהאנשים שהקימו את המודיעין בלח"י, ואחר כך המשיך להיות איש מחלקה ו' במחלקת המודיעין.
ב-16 מרץ 1944 הבריטים ערכו הבריטים מרדף אחרי דוד משום שהיה בן דודו של מנחם בגין – מפקד מבוקש בארגון האצ"ל בתקופת המאבק במנדט הבריטי.
במהלך המרדף ירו לכיוונו כדורים שלא פגעו בו.
בסוף המרדף הוא נתפס בתל אביב על ידי הבריטים.
בעת חקירתו בניסיון להוציא ממנו מידע דוד הוכה ועונה, ולמרות זאת לא נתן להם את כתובת חדרו, שם היה החומר על מחלקה ו'.
דוד היה עצור בחדר אנשי לח"י, במגרש הרוסים בירושלים בחדר 18.
במהלך משפטו ביוני, דוד הודה במעשיו בניגוד להמלצותיו של עורך דינו, מכיוון שרצה להשמיע את קו ההגנה שלו.
דוד בחן את עורכי דינו בקפידה, האם הם מספיק מגויסים למטרה של המאבק בבריטים.
הוא ביקש מעורך דינו להסכים לקו הגנה זה, המייצג אותו כחייל של תנועת המחתרת העברית.
דוד רצה להסביר בבית המשפט שהנשק שנמצא בידו היה מיועד למלחמה בבריטים.
עורך דינו לא יכול היה להסכים לקו הגנה כזה והתפטר.
דוד ביקש למסור הצהרה בה אמר שהוא שולל את זכותו של בית דין זה לשפוט אותו.
הוא טען כי "ברור היום שאנגליה לא באה לכאן כדי להגשים את המנדט, אלא יצרה את המנדט כדי להגשים את מטרותיה שלה.
לוחמי חרות ישראל אינם משתתפים במשחק של אזרחות הגונה ובוויכוח על החוקים שלכם, ואני, כחייל בשירותיהם עומד בפניכם בפנים גלויות.
אני רוצה מכם שביחס אלינו, תפסיקו גם אתם את העמדת הפנים של אובייקטיביות וחוקיות.
נהיה אויבים גלויים עם כל היחסים הנובעים מכך.
וראשית כול נובע מזה יחס אלינו לא כאל פושעים פליליים, כי אם יחס הניתן לשבויי מלחמה".
בבית־הדין הצבאי הבריטי בירושלים נידון דוד ל-12 שנות מאסר ונכלא בכלא עכו.
הוא נמנה עם הבורחים בפריצה לכלא עכו, ב־4 במאי 1947, והוסיף לפעול במסגרת הלח"י.
עם קום המדינה ב-14 במאי 1948, התגייס דוד לצה"ל ושירת כקצין עד לשחרורו.
הוא עבד בעיריית תל אביב, והיה פעיל בהסתדרות העובדים הלאומית בתנועת החירות, ובאגודה להנצחת חללי לח"י.
דוד בגין נפטר ב־5 בספטמבר 1980, כ"ד באלול תש"ם בגיל 60, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
דוד (דייוויד) אסיא (נולד ב-6 באוגוסט 1951) הוא יזם היי-טק, מנכ"ל ודירקטור ישראלי.
דוד אסיא נולד בז'נבה שבשווייץ.
אביו, יהודה אסיא, נולד בעיראק ופעל כבנקאי בישראל ובשווייץ.
אמו, ז'אנט איינסלי, הייתה ממוצא תאילנדי ואנגלי והתגיירה לאחר נישואיה.
בשנת 1965 עלה לישראל עם משפחתו, והמשפחה התיישבה בסביון.
ב-1969 התגייס לצה"ל ושירת בממר"ם במשך שבע שנים.
במהלך שירותו למד באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר ראשון בכלכלה ומדעי החברה ותואר שני במנהל עסקים.
בשנת 1976, עם שחרורו מצה"ל, עבר ללונדון, שם עבד שנתיים בניהול מכירות בחברת Mothercare .
בשנת 1978 עבר לשווייץ, שם עבד בבנקאות ובניהול תיקי השקעות.