tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה עבור גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי ) והיה בחזית המזרחית.
בשנת 1945 שימש בתפקיד סגן נשיא איגוד השחייה של הונגריה.
בשנת 1948 נסע לדרום אפריקה אך לא חזר להונגריה.
הוא ייסד בדרום אפריקה מפעל לחוטים.
בשנת 1967 נפטר ברודי ביוהנסבורג מהתקף לב.
גאורג היים היה סופר ומשורר גרמני.
מחשובי המשוררים האקספרסיוניסטים, המייצג את האקספרסיוניזם המוקדם.
היים נולד בילניה גורה שבשלזיה בשנת 1887 להרמן ולג'ני היים.
במשך חייו הקצרים, היה תדיר בקונפליקט מול מוסכמות חברתיות.
הוריו, בני מעמד הביניים, לא הבינו את גישתו המרדנית של בנם.
גישתו של היים עצמו כלפי הוריו הייתה דו ערכית; מצד אחד הייתה בו חיבה עמוקה כלפיהם אך מצד שני הוא התנגד בנחרצות לכל ניסיון לדכא את האינדיבידואליות והעצמאות שלו.
בשנת 1900 עברה משפחת היים לברלין, שם הלך גאורג למספר בתי ספר שונים, אך לא בהצלחה רבה.
לבסוף הגיע לגמנסיית פרידריך וילהמס שבברנדנבורג.
הוא לא היה מרוצה, וכדי להשתחרר מעט החל לכתוב שירה.
לאחר שסיים את בית הספר, החל ללמוד משפטים בווירצבורג ולכתוב מחזות.
רוב ההוצאות לאור התעלמו מכתביו.
בשנת 1910 פגש היים את הכותב והמשורר סיימון גוטמן, שהזמין את היים להצטרף ל"מועדון החדש" שייסדו קורט הילר ויעקב ואן הודיס, בו ביקרו בין היתר גם אלזה לסקר-שילר, גוטפריד בן, קרל קראוס, דוד באומגרט וגאורג טראקל.
למרות שלמועדון לא הייתה מטרה מוצהרת, כל חבריו היו שותפים בתחושת מרד נגד התרבות העכשווית של זמנם וברצון למהפך פוליטי ואסתטי.
המועדון העלה קברטים ייחודים (Neopathetisches Cabaret ) בהם החברים הציגו עבודות.
זה היה המקום בו השיג היים את הכרתו הראשונה, ושירתו קיבלה מיד שבחים.
בינואר 1911, יצא לאור ספרו הראשון של היים והיחיד שהתפרסם בחייו: Der ewige Tag.
בשנים הבאות עסק היים במספר עבודות משפטיות, אך לא החזיק באף אחת מהן זמן ממושך, לאור חוסר ההערכה שלו כלפי סמכות.
ב-16 בינואר 1912 היים וחברו ארנסט באלקה יצאו להחליק בנהר הקפוא של האוול.
כמה ימים מאוחר יותר, נמצאו גופותיהם.
נראה שבאלקה נפל למי האגם דרך פתח בקרח והיים ניסה להצילו אך נפל גם הוא.
היים נותר בחיים כחצי שעה וזעק לעזרה.
קריאותיו נשמעו בידי כמה עובדי יערות, אך הם לא הצליחו להגיע אליו.
גאורג היינריך פון ברנהורסט היה הוגה דעות צבאי גרמני.
ברנהורסט נולד בסאנדרסלבן, בשנת 1733 כבנו הלא חוקי של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו.
בגיל 15 התגייס לצבא הגרמני של פרידריך הגדול ושירת כקצין בחייל הרגלים וכקצין מטה במלחמת שבע השנים.
בשלב מסוים אף שירת במפקדתו של פרידריך הגדול עצמו.
אחרי מלחמת שבע השנים, פרש ברנהורסט מן השירות הצבאי בדרגת מיור ושימש כדיפלומט בנסיכות הולדתו, אנהלט דסאו, בתפקידים כגון: ראש הלשכה של הנסיך והאחראי על בתי המשפט.
במסגרת שירותו הדיפלומטי נסע ברנהורסט לצרפת, לאיטליה ולאנגליה.
בשנת 1790 פרש מעבודתו והחל לעסוק בכתיבה צבאית עד למותו בשנת 1814 בדסאו.
ברנהורסט נישא בשנת 1783 להינריטה פון ברנהורסט, ולהם נולדו שישה ילדים.
ברנהורסט חיבר גם כמה חיבורים צבאיים חשובים נוספים כגון "מכתמים" (Aphorismen, 1805).
בספרו סקר ברנהורסט את התפתחות מדע המלחמה עד ימיו והתנגד לתפיסות הרווחות בו.
הוא ביקר את תפיסת המלחמה כמדע, בו ניתן למצוא נוסחאות לניצחון, ואת תפיסת החיילים כמכשירים לוחמים.
המושא של ביקורת זו היה למעשה פרידריך הגדול, שהחזיק בתפיסות אלו וניהל כך את צבאו.
ברנהורסט טען כי הגורמים לניצחון או להפסד נובעים מן הפסיכולוגיה של הלוחמים יותר מאשר מן התאוריה הצבאית.
המלחמה, אם כך דומה בטיבה לנפש האדם, ובלתי ניתנת לחיזוי מראש.
מסקנתו של ברנהורסט הייתה שתאוריה צבאית כללית, התקפה תמיד, וכן תכנון תוכניות מלחמה מראש, בלתי אפשריים ולא יביאו תועלת.
ברנהורסט תמך בצבאות לאומיים גדולים, כמו הצבא הצרפתי שלאחר המהפכה הצרפתית, שכן לצבאות כאלו יש בדרך כלל מורל ורוח לחימה עזה יותר מאשר לצבאות המקצועיים.
ברנהורסט טען כי הצבא הרצוי הוא צבא הבנוי ברובו מכוחות מילואים ולא צבא סדיר מקצועי.
הגותו של ברנהורסט השפיעה על הוגים צבאיים רבים, כדוגמת: קרל פון קלאוזביץ ואנטואן אנרי ז'ומיני.
הוגים אחרים התנגדו לו ואף כתבו ספרים להפרכת טענותיו.
גאורג "ג'ורג'" יוליוס גולק היה מתעמל אמריקאי-יהודי.
הוא זכה בעוד שני תוארי אליפות ארצות הברית, במקבילים ובתרגיל קרקע.
בין היתר היה שופט בינלאומי במשך 25 שנים, חבר הוועד האולימפי של ארצות הברית (1934 - 1958), יו"ר איגוד ההתעמלות של ארצות הברית, נשיא הוועד ההתעמלות של המשחקים הפאן-אמריקאיים וסגן נשיא כבוד של ההתאחדות ההתעמלות הבינלאומית.
גולק נוטלד בריגה שבלטביה, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
באליפות לטביה שנערכה בשנת 1921 זכה גאורג במדליית זהב בתחרות קרב רב.
בשנת 1922 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית.
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוניון סיטי, ניו ג'רזי ב-5 במאי 1928 זכה במדליית זהב בתרגיל טבעות.
הוא המתעמל הראשון בעולם שביצע את "תרגיל הצלב" הפוך על הטבעות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-4 במאי 1935 זכה במדליית זהב בתרגיל טבעות.
ב-1984 הונצח גולק ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
גאורג גרוסקורט היה מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה שנרצח על ידי הנאצים.
גרוסקורט היה רופא בהכשרתו ותומך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
הוא היה חברו של רוברט האבמן.
השניים הכירו בשנת 1932 כשעבדו יחד במחלקה לכימיה פיזיקלית באגודת הקייזר וילהלם בברלין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטרו השניים עקב דעותיהם הפוליטיות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצליחו גרוסקורט והאבמן למצוא עבודה בבית חולים בברלין, בזכות מענקי מחקר שקיבלו.
המעבדה בה עבדו הפכה למקום מפגש למתנגדי המשטר הנאצי בקרב עובדי בית החולים.
גרוסקורט הפך לרופא פרטי של בכירים במפלגה הנאצית, בהם רודולף הס ואחיו אדולף, והקשר עמם סייע לו להשיג מידע שאותו העביר למחתרת.
בשנת 1943 ייסדו השניים עם האדריכל הרברט ריכטר ורופא השיניים פאול רנץ' קבוצת מחתרת בשם "האיחוד האירופי" שפעלה להצלת יהודים.
בשיא פעילותה מנתה הקבוצה כחמישים חברים גרמניים.
בין יתר פעולותיהם, הסתירו גרוסקורט ואשתו אנליזה את היהודיה אליזבת פון שבן (לבית ויידנריך) בביתם למשך שלושה שבועות וכן נתנו לה מסמכים מזויפים.
גאורג גרוסקורט, פאול רנץ' והרברט ריכטר הוצאו להורג בכלא ברנדנבורג ב-8 במאי 1944. לפני שנורה כתב גרוסקורט לאשתו: "חשבי על כך שאנו מתים למען עתיד טוב יותר, לטובת חיים ללא שנאה לזולת.
אני אוהב מאוד אנשים, ובוודאי הייתי עושה טוב יותר."
כל היהודים שגרוסקורט וחבריו ניסו להציל נספו בשואה, מלבד אליזבת פון שבן, ששרדה באושוויץ.
בשנת 1995 נקבעה לוחית זיכרון לגרוסקורט בבית החולים בו עבד, "בית החולים מואביט" ברובע מואביט בברלין.
בשנת 2005 הכיר יד ושם בגאורג גרוסקורט בתור חסיד אומות העולם.
גם עמיתיו לניסיונות ההצלה, אנליזה גרוסקורט, פאול רנץ' והרברט ריכטר, הוכרו בתואר זה באותה שנה.
גאורג החמישי, מלך הנובר היה מלך הנובר בין השנים 1851–1866. איבד את שלטונו עקב ניצחון פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
גאורג נולד בברלין ב-27 במאי 1819, לארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר ופרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ.
בגיל שמונה איבד עין אחת בתאונה, ובגיל ארבע עשרה איבד את ראייתו גם בעין השנייה בעקבות מחלה.
בשנת 1837 הוכתר אביו למלך הנובר, וגאורג מונה ליורש העצר על אף שהיה עיוור.
ב-18 בנובמבר 1851 מת אביו ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר, וגאורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1866 הצטרף גאורג לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-29 ביוני נכבשה ממלכת הנובר על ידי הכוחות הפרוסיים, וגאורג ומשפחתו ברחו לאוסטריה.
בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הנובר לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הנובר.
ב-12 ביוני 1878 מת גאורג בפריז, ונקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
ב-18 בפברואר 1843 התחתן גאורג עם מריה מסקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1782–1803.
גאורג נולד ב-4 בפברואר 1761 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לאנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולשרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל, בתו של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל.
בשנת 1763 מת אביו אנטון אולריך, ואחיו קרל וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1782 מת אחיו קרל וילהלם ללא ילדים, וגאורג עלה במקומו לשלטון.
זמן קצר לאחר עלותו לשלטון התחתן גאורג עם לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, ממנה היו לו 4 ילדים.
גאורג שלט כעריץ נאור, ושם דגש בעיקר על החינוך.
גאורג בנה גימנסיה בדוכסות, ואף פתח את ספרייתו לרשות הציבור.
ב-24 בדצמבר 1803 מת גאורג, ובנו ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
ב-27 בנובמבר 1782 התחתן גאורג עם לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, בתם של כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג ואוגוסטה, נסיכת שטולברג-גדרן.
אדליידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1792–1849), התחתנה עם ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
אידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1794–1852), התחתנה עם ברנהרד, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך
ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1800–1882)
גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה היה נסיך שאומבורג-ליפה בין השנים 1893–1911.
גאורג נולד ב-10 באוקטובר 1846 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט.
ב-8 במאי 1893 מת אביו אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה, וגאורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1907 חגגו גאורג ואשתו את חתונת הכסף, ולרגל המאורע העניק להם וילהלם השני, קיסר גרמניה את טירת שאומבורג, שהועברה לשליטת בית הוהנצולרן לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה שבה תמכה שאומבורג-ליפה באוסטריה.
כמו כן נועדה המתנה להוות הוקרה לגאורג על תמיכתו בקיסר במאבק הירושה בנסיכות ליפה.
ב-29 באפריל 1911 מת גאורג, ובנו אדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו.
ב-16 באפריל 1882 התחתן גאורג עם מריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
מוריץ גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה (1884–1920)
פרידריך כריסטיאן, נסיך שאומבורג-ליפה (1906–1983)
גאורג הראשון נולד ב-6 במאי 1747 בארולזן לקרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט וכריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה מנסאו-זארבריקן.
בשנת 1763 מת אביו קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט, ואחיו פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
ב-12 בספטמבר 1784 התחתן גאורג באוטרוויש עם אוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של אוגוסט השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וכריסטינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, ממנה נולדו לו 13 ילדים.
בשנת 1805 קיבל גאורג מאחיו פרידריך קרל אוגוסט את נסיכות פירמונט, ובשנת 1807 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין.
בשנת 1812 מת אחיו פרידריך קרל אוגוסט, וגאורג עלה לשלטון במקומו, ואיחד בחזרה את שתי הנסיכויות.
ב-9 בספטמבר 1813 מת גאורג הראשון, ובנו גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
ב-12 בספטמבר 1784 התחתן גאורג עם אוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של אוגוסט השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וכריסטינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
גאורג האז (האס) (George Haas; 19 בינואר 1905 – 13 בספטמבר 1981) היה זואולוג ישראלי, חוקר ומרצה במחלקה לזואולוגיה, לימים המכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
גאורג האז נולד בווינה שבאוסטריה.
הוא למד זואולוגיה ופלאונטולוגיה באוניברסיטת וינה, ובשנת 1928 קיבל תואר דוקטור על עבודתו בנושא האנטומיה של נחשים פרימיטיביים.
ב-1931–1932 השתלם במכון קייזר וילהלם לביולוגיה בברלין, ושם התמקד בחקר פרוטוזואה.
ב-1932 נענה להזמנתו של שמעון בודנהיימר, עלה לארץ ישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, שבה חקר ולימד עד לפרישתו ב-1976.
את עיסוקו בתחום האנטומיה הפונקציונלית ואבולוציה של זוחלים הרחיב לחקר תפוצתם באזורנו ולסיווג שיטתי שלהם.
האז התמחה במלקולוגיה (חקר הרכיכות), ומתחילת דרכו בארץ החל באיסוף שיטתי של רכיכות ושקד על פיתוח האוספים של האוניברסיטה העברית, לימים חלק מאוספי הטבע הלאומיים.
האז תיאר והגדיר מינים חדשים למדע, וכמה וכמה מינים נקראו על שמו.
בפלאונטולוגיה מקומית הגיע לתגלית מרעישה של נחשים מאובנים בעלי רגליים מתקופת הקנומן התחתון שמצא במחצבה בעין יַבּרוּד שמצפון לירושלים.
האז ניצל את התמחותו בפלאונטולוגיה למחקרים על עצמות בעלי חיים מאתרים פרהיסטוריים, בעיקר מהתקופה הפלאוליתית.
הוא חבר לארכאולוגים רנה נוויל במחקריו במדבר יהודה ולמשה שטקליס בחפירותיו במערת אצבע בנחל אורן בהר הכרמל, במערת קפזה בגליל וכן באתר עובדייה בעמק הירדן.
גאורג האז נפטר בירושלים ב-1981 ועד יום מותו לא חדל מפעילותו המדעית.
גאורג האז היה חתן פרס רוטשילד (1964), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בחטיבת מדעי הטבע (1966), חבר כבוד של החברה לזואולוגיה בישראל וחבר כבוד של החברה האמריקאית של חוקרי דגים וחוקרי זוחלים ודו-חיים, בצד אותות הוקרה אחרים.
ב-2005, במלאת מאה שנים להולדתו, הוקדש לזכרו יום עיון על ביולוגיה ושמירת טבע של זוחלים ודו-חיים בישראל.
העמותה לזואולוגיה בישראל מעניקה מדי שנה, במסגרת המפגש השנתי שלה, פרס ע"ש גאורג האז להרצאה המצטיינת לסטודנט לתואר דוקטור.
עם תלמידיו נמנו חוקרי הטבע יהודה ורנר, אביתר נבו, איתן צ'רנוב, אלעזר כוכבא וכן אפרים קציר ו.
גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן , היה נסיך גרמני מבית הסן, והטוען לתואר הדוכס הגדול של הסן.
גאורג דונאטוס נולד ב-8 בנובמבר 1906 בדרמשטאדט שהשתייכה לדוכסות הגדולה של הסן, לארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן ולאלאונורה, נסיכת זולמס-הוהנזולמס-ליך, בתם של הרמן, נסיך זולמס-הוהנזולמס-ליך ואגנס, רוזנת שטולברג-ורניגרודה.
ב-2 בפברואר 1931 התחתן גאורג דונאטוס עם ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
ב-9 באוקטובר 1937 מת אביו ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, וגאורג דונאטוס ירש את תאריו.
ב-16 בנובמבר אותה שנה טס גאורג דונאטוס עם אשתו שהייתה בחודש שמיני להריונה ושני בניו לבריטניה, על מנת להשתתף בחתונת אחיו לודוויג, נסיך הסן עם מרגרט גדס.
בהיותם מעל בלגיה החלה אשתו ססיליה ללדת, והטייס ניסה לנחות, אולם התנגש בארובה של מפעל באוסטנדה, ובעקבות כך המטוס התרסק וכל הנוסעים נהרגו.
בעקבות האסון התקיימה חתונת אחיו בטקס צנוע וקטן, וכל המשתתפים היו לבושים בבגדי אבל.
מיד לאחר החתונה יצא אחיו לזירת התאונה, ולאחר מכן נערכה ההלווייה בהשתתפות גיסיו של גאורג דונאטוס, גוטפריד, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג, ברטולד, מרקיז באדן ופיליפ, נסיך יוון ודנמרק, וכן אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואי מאונטבאטן.
בתחילת 1938 אומצה בתם של גאורג דונאטוס וססיליה יוהנה, נסיכת הסן על ידי דודיה לודוויג, נסיך הסן ואשתו מרגרט, אולם היא מתה בשנת 1939 כתוצאה מדלקת קרום המוח.
ב-2 בפברואר 1931 התחתן גאורג דונאטוס עם ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג.
גאורג-וילהלם פוסטל (בגרמנית Georg-Wilhelm Postel; 25 באפריל 1896 – 20 בספטמבר 1953) היה גנרל לוטננט בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פוסטל נולד ב-25 באפריל 1896 בציטאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-134 (הסקסוני המלכותי ה-10), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל פוסטל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פוסטל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בדצמבר 1935 הועלה פוסטל לדרגת מיור, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-109.
במהלך המערכה בפולין לחם פוסטל עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-35, ולאחר מכן הועבר עמו לחזית המערבית.
ב-28 בפברואר 1942 קיבל פוסטל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-9 באוגוסט אותה שנה הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בינואר 1943 הועלה פוסטל לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-320, וב-28 במרץ אותה שנה הוא קיבל על פעולותיו במהלך הלחימה באוקראינה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בספטמבר 1943 הועלה פוסטל לדרגת גנרל לוטננט, וב-24 באוקטובר 1943 הוא מונה כמפקד זמני של קורפוס הפאנצר ה-47, ופיקד עליו למשך 10 ימים.
בתחילת 1944 לחם פוסטל עם כוחותיו בקרב קורסון-צ'רקאסי, וב-28 במרץ 1944 הוא קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-16 ביולי 1944 מונה פוסטל למפקד הקורפוס ה-30, ובאוגוסט 1944 לחם עמו במבצע יאשי-קישינב כחלק מהארמייה השישית, וב-30 באוגוסט נפל בשבי הצבא האדום.
בשנת 1949 נידון פוסטל ל-25 שנים בכלא עם עבודת כפייה, וב-20 בספטמבר 1953 מת במחנה עבודה בשאכטי, כתוצאה משחפת.
גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן (; 11 באוקטובר 1892 - 6 בינואר 1946), היה חותנו של אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה.
גאורג נולד ב-11 באוקטובר 1892 בעיר קאסל שבקיסרות הגרמנית, לפרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, בנו של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואחיו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולאדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד בתם של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד וקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, ואחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (השליט האחרון של נסיכות ליפה).
בצעירותו החל גאורג בלימודי משפטים באוניברסיטת ינה ובאוניברסיטת מינכן, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס כקצין לרגימנט פרשים.
עם תום המלחמה התפטר דודו ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן בעקבות המהפכה הגרמנית, וגאורג חזר ללימודי המשפטים, ואף כיהן תקופה כשופט בהילדבורגהאוזן.
ב-1 במאי 1933 הצטרף גאורג למפלגה הנאצית, ובשנת 1941 הפך לראש בית סקסוניה-מיינינגן בעקבות מות דודו ארנסט ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן ללא ילדים.
בנו אנטון אולריך נהרג במהלך המערכה על צרפת, ואילו גאורג עצמו נפל בשבי הצבא האדום בסוף המלחמה.
ב-6 בינואר 1946 מת גאורג במהלך שביו בצ'רפורבץ', ואחיו ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן ירש את תאריו, בעקבות הפיכת בנו לנזיר וויתורו על זכויותיו.
בשנת 1951 התחתנה בתו רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן עם אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה.
ב-22 בפברואר 1919 התחתן גאורג עם קלרה מריה רוזנת קרוף, רוזנת שמיסינג-קרסנברוק, בתם של אלפרד, רוזן קרוף, רוזן שמיסינג-קרסנברוק והברונית הלנה פון הילגרס, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אנטון אולריך, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1919–1940)
פרידריך אלפרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1921–1997)
גאורג בוכמן , קצין בוואפן אס אס בדרגת אוברפיהרר אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בתקופה שבה פיקד על דיווזית האס אס ה-17 ביצעו אנשיו פשעי מלחמה רבים בשלב האחרון של המלחמה כנגד אסירי מחנות ריכוז שניסו להימלט מצעדות המוות ואזרחים גרמניים שרצו להיכנע לכוחות בעלות הברית, למרות זאת שוחרר בוכמן לאחר המלחמה ומת שנים רבות לאחר מכן.
בוכמן נולד ב-18 בספטמבר 1913 בצשורלאו, ולאחר הצטרפותו לנוער היטלר, הוא הצטרף בשנת 1933 למפלגה הנאצית.
ב-1 באפריל 1934 הוא הצטרף ליחידות גולגולת המת, ואף שימש כשומר במחנה הריכוז דכאו, וב-20 באפריל 1936 הועלה לדרגת אונטרשטורמפיהרר, ומונה למפקד פלוגה ביחידת בוואריה העילית.
בנובמבר 1939 מונה בוכמן למפקד פלוגה בדיוויזיית האס אס השלישית, והועלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר.
במהלך המערכה על צרפת לחם בוכמן עם יחידתו באראס, קמברה ודנקרק, וקיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם בוכמן עם יחידתו בגזרה הצפונית, והשתתף בקרבות בלטביה ובאסטוניה, ועוטר בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה.
בחורף 1942 לחם בוכמן עם יחידתו במבצע דמיאנסק, ועל כך הועלה ב-20 באפריל 1942 לדרגת שטורמבאנפיהרר, וב-3 במאי הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
זמן קצר לאחר מכן הוא מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט האופנוענים "טולה", ובפברואר 1943 פיקד עליו בקרב חרקוב השלישי.
ב-17 במאי 1943 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וביולי 1943 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר אס אס ה-3 "טוטנקופף".
בספטמבר 1944 הוא פיקד לזמן קצר על רגימנט הפאנצר אס אס ה-9 "הוהנשטאופן" בצרפת.
ב-9 בנובמבר 1944 הוא הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר, וב-3 בינואר 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-18, ופיקד עליה במהלך הקרב על שלזיה.
על ההישגים של הדיוויזיה הוענק לו ב-26 במרץ 1945 תוספת חרבות לעיטור, והוא הועלה לדרגת אוברפיהרר.
ב-26 במרץ 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, ופיקד עליה עד סוף המלחמה, וב-8 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקני.
לאחר שחרורו התגורר בוכמן בעיר אופנבך, עד למותו ב-8 ביולי 1973.
גאורג היינריך הרמן הנברג (גרמנית: Georg Heinrich Hermann Henneberg; ) היה רופא גרמני, שימש נשיא מכון רוברט קוך בין השנים 1952-1969 ונשיא הסוכנות הפדרלית לבריאות בגרמניה בין השנים 1969- 1974.
נולד בשרלוטנבורג, בנו של הבקטריולוג וילהלם הנברג.
סיים את לימודי הרפואה בברלין בשנת 1935 וקיבל תואר דוקטורט באותה שנה.
עם זאת, בשל סבא רבא- רבא מצד אביו היה יהודי, נמנעה ממנו קבלת רישיון רפואי, בהתאם לחוקי נירנברג.
הנברג מחה בפני משרד הפנים בברלין על החלטה זו.
לאחר התערבות פרופסורים בכירים שפעלו עבורו הוא קיבל את רישיונו בשנת 1936. עם זאת, הוא לא קיבל עבודה במכון "Kiel Hygiene" ובמשרד הבריאות הגרמני, כי נחשב לבעל זיקה יהודית.
לאחר הקושי הראשוני במציאת עבודה הועסק בחברת התרופות "שרינג AG", חברה שהעסיקה מדענים ממוצא יהודי אשר הופלו במקומות אחרים.
הוא מונה למנהל המחלקה לבקטריולוגיה בחברה, וניהל את פעולת החברה בברלין.
בשנת 1956 התמנה לפרופסור מן החוץ באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בין השנים 1952 - 1969 היה נשיא מכון רוברט קוך, ומ־1969 עד 1974, הוא היה נשיא הסוכנות הפדרלית לבריאות בגרמניה.
במשך מספר שנים הוא היה יושב ראש הוועדה שמעניקה פרס אהרונסון, עד שבשנת 1969 פעל להעברת החלטה על הענקת הפרס לעיריית ברלין.
עוזרו וולפגנג ווטסטראט נחטף על ידי הסובייטים ב -1952 ונרצח על ידי המשטר הסובייטי במוסקבה.
גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו היה נסיך גרמני מבית אסקניה אשר שלט באנהלט-דסאו בין השנים 1405–1474.
גאורג נולד בשנת 1390, והיה הבן השני של זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ויודית מקווירפורט, בתו של גבהארד האחד עשר, רוזן קווירפורט.
בשנת 1405מת אביו, וגאורג ירש את נסיכות אנהלט-דסאו לצד אחיו הגדול ולדמאר הרביעי ואחיו הצעירים זיגיסמונד השני ואלברכט החמישי.
בשנת 1435 הוא אימץ לעצמו את סגנון נסיך צרבסט-דסאו" ובשנת 1460 נטל לעצמו את התואר "נסיך קתן".
בשנת 1468 הוא ירש את נסיכות אנהלט-ברנבורג, ושלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1471 הוא חתם על חוזה עם דודו אדולף הראשון, נסיך אנהלט-קתן, שבו חילקו ביניהם את השליטה באנהלט-קתן, אולם עד מהרה ויתר גאורג על זכויותיו לטובת בנו ולדמאר השישי, נסיך אנהלט-קתן.
מותם של אחיו של גאורג בין השנים 1417–1469 ללא יורשים, הותירה אותו כשליט הבלעדי של אנהלט-דסאו.
ב-21 בספטמבר 1474 מת גאורג, ובניו ארנסט הראשון, גאורג השני, זיגיסמונד השלישי, ורודולף הרביעי ירשו את נחלותיו.
בשנת 1413 התחתן גאורג עם מטילדה מאנהלט-ברנבורג, בתו של אוטו השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג, אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1432 התחתן גאורג בשנית עם יופמיה מאלס, בתו של קונרד השלישי הישן, דוכס אולשניצה ואלמנתו של אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ממנה היו לו שש בנות:
אנה (מתה ב-1492), התחתנה עם הנרי השני, רוזן פלאואן ורוזן העיר מייסן, ולאחריו התחתנה עם יוהאן הראשון, דוכס של הונשטיין-הלדרונגן
בשנת 1442 התחתן גאורג בשלישית עם סופיה מהונשטיין, ממנה היו לו שלושה ילדים:
ב-7 בספטמבר 1453 התחתן גאורג ברביעית עם אנה מלינדוב-רופין, בתו של אלברכט השביעי, רוזן לינדוב-רופין, ממנה היו לו תשעה ילדים:
אנה (מתה ב-1531), התחתנה עם יוהאן החמישי, רוזן אולדנבורג
גאורג הורנשטיין (8 בדצמבר 1900 – 3 בספטמבר 1942) היה יהודי ממוצא גרמני, לוחם התנגדות בתקופת הנאצים.
נולד ב 8 בדצמבר 1900 בברלין למשפחה יהודית.
הוא גדל בדיסלדורף שבמערב גרמניה לשם עברה משפחתו בשנת 1902. בדיסלדורף ניהלו הוריו חנות בשדרה הידועה "קוניגסאלי".
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא התנדב לצבא הספרדים בברצלונה, שהיה שייך לגדוד התלמן הגרמני של הבריגדות הבין-לאומיות.
במהלך הקרב על המצור של מדריד הוא נפצע קשה.
עם זאת, מספטמבר 1937 עד אפריל 1938 שימש כקצין תקשורת באלבסטה שבספרד, ואז חזר לעסקיו באמסטרדם.
במאי 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר הנאצים כבשו את הולנד, הוא עדיין היה מסוגל לחסל את עסקיו, ועם ההכנסות ממכירת עסקיו, יכול היה לרכוש תכשיטים ודברי ערך אחרים.
למרות זאת, הוא לא היה מסוגל לעזוב את הולנד.
הורנשטיין נתפס על ידי משטרת הביטחון (סישרחיצדיאניסט - Sicherheitsdienst או (SD), והועבר לכלא בדיסלדורף, שם נעצר בפעם הראשונה ועונה בצורה קשה מאוד.
במשך אחת מהתקופות שלו במאסר בידי הגסטאפו, כתב הורנשטיין את ההצהרה הבאה לגבי הזהות היהודית שלו: "אני מחזיק אזרחות גרמנית, ולפי הכתוב בחוק, אני נחשב אזרח גרמני.
למרות זאת, כיהודי, איבדתי את כל זכויותיי בגרמניה, ולכן נאלץ אני לחפש מולדת חדשה...
בתור יהודי נלחמתי (בספרד) עבור אמונותיי וזכויותיי שלי.
תחת הנסיבות הנוכחיות אני לא עוד מחשיב את עצמי אזרח גרמני ואשתמש בכל אפשרות שתינתן לי כדי להפוך לאזרח של מדינה אחרת, במקום בו כיהודי, אהיה מוכן, בכל זמן, להילחם עבור הזכויות שלי.
אין לי הערות נוספות" - גאורג הורנשטיין, מתוך דו"ח החקירה של הגסטאפו, 24 בינואר 1942.
על סמך דו"ח החקירה והערכות של בעלי השלטון, ב 6 במרץ 1942, נלקח הורנשטיין למעצר הגנתי ברמה שלוש (נחשבת לרמה "מאוד מסוכנת") והועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד שבגרמניה ב-7 במאי 1942, שם היה תחת מעקב תמידי ולא הורשה לעבוד.
בינתיים גורשה אמו, חולדה הורנשטיין, מדיסלדורף לטרזיינשטט שבצ'כיה ב-21 ביולי 1942. הורנשטיין נרצח על ידי אנשי האס אס במחנה הריכוז בוכנוואלד ב־3 בספטמבר 1942. ההכרזה על מורשתו היהודית, שאותה ביצע בשנת 1942 באחת מתקופות השבי של הגסטאפו, הוכרזה פעמים רבות ושימשה דוגמה להתנגדות היהודית למשטר הנאצי.
גאורג (באסטונית: Georg) הוא סרט קולנוע אסטוני משנת 2007. הסרט הוא ביוגרפיה של הזמר האסטוני גאורג אוטס .
הוא צולם בטאלין, בהלסינקי ובמוסקבה.
הסרט עוקב אחר מערכות היחסים של אוטס.
לאחר שנישא לראשונה, הוא התגייס לצבא, ובמהלך שירותו הוא פוגש בירוסלבל את אסטה, רקדנית בלט צעירה.
בעקבותיה הוא מתגרש מאשתו ונישא לה בשנית.
לאחר המלחמה מתחילים בני הזוג לעבוד ביחד בבית האופרה של טאלין.
אוטס זוכה לפרסום והצלחה, בעוד רעייתו זוכה להצלחה פחותה והיא מתמקדת בעיקר בחיי המשפחה.
לאחר מכן הנישואים עולים על שרטון.
הוא מתגרש ומתחתן בפעם השלישית.
במהלך נישואים אלו מתואר כיצד הוא מתמודד עם מחלתו.
גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג היה ראש בית מקלנבורג-שטרליץ משנת 1963 ועד מותו.
גיאורג אלכסנדר נולד ב-27 באוגוסט 1921 בניס שבצרפת, והיה בנם הבכור של גאורג, רוזן קרלוב ואשתו הראשונה אירינה מיכאילובנה רייבסקיה.
אביו קיבל את התואר "דוכס מקלנבורג", בעקבות אימוצו על ידי ראש בית מקלנבורג-שטרליץ ודודו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג.
אימוץ התואר אושר על ידי ראש שושלת רומנוב, הדוכס הגדול קיריל ולדימירוביץ ב-18 ביולי 1929 והוכר ב-23 בדצמבר על ידי פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
עם מותו של הדוכס קרל מיכאל ב-6 בדצמבר 1934 ירש אביו את ראשות בית מקלנבורג-שטרליץ, וכך הפך גאורג אלכסנדר ליורשו.
משפחת הדוכס התגוררה בטירת רמפלין שבמקלנבורג, עד שנחרבה בשריפה באפריל 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, גאורג אלכסנדר ואביו נכלאו בידי הגסטפו.
גאורג אלכסנדר למד משפטים בפרייבורג לפני שסיים את לימודיו בבנקאות.
ב-18 בדצמבר 1950 אושר התואר שלו כראש הבית על ידי בית מקלנבורג-שוורין ולאחר מכן הוא גם קיבל את הסגנון של הוד מעלתו.
באותו זמן התואר רוזן קרלוב בוטל.
גאורג אלכסנדר חי זמן מה באירלנד, שם ניהל מספר נכסים, ובשובו לגרמניה עבד עשרים שנה בחברת פרסום.
ב-6 ביולי 1963 מת אביו, והוא ירש אותו כראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1990 הוא עבר למקלנבורג, וקיבל את טירת מירוב מהשלטון המקומי, ואף היה מעורב בשיקומה.
גאורג אלכסנדר מת ב-26 בינואר 1996 במירוב, ובנו בורווין, דוכס מקלנבורג ירש את תאריו.
ב-20 בפברואר 1946 התחתן גאורג אלכסנדר עם אילונה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ואנה, נסיכת סקסוניה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג-שטרליץ היה ראש בית מקלנבורג-שטרליץ משנת 1934 עד מותו.
דרך אמו, הוא היה צאצא של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
גאורג אלכסנדר נולד ב-6 ביוני 1859 ברמפלין, לגאורג אוגוסט, דוכס מקלנבורג-שטרליץ וליקטרינה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושרלוטה, נסיכת וירטמברג.
בילדותו עברו הוריו לגור ברוסיה, והוא קיבל חינוך צבאי, ואף התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא התעניין במוזיקה, והיה פסנתרן טוב, נגן צ'לו מעולה ואף אהב לכתוב יצירות מוזיקליות.
בין השנים 1879–1881 הוא למד אמנות ופילוסופיה באוניברסיטאות לייפציג ושטרסבורג.
גאורג אלכסנדר התאהב באחת מבנות לווייתה של אמו, נטליה פיודרובנה ואנלריאסקיה, אולם אמו כעסה על כך, מכיוון שנטליה לא הייתה ממשפחה מלכותית.
היא גירשה את נטליה מחצרה, אולם גאורג אלכסנדר נסע בשנת 1889 לגרמניה, וקיבל אישור לנישואים מדודו פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, שאף העניק לנטליה את התואר רוזנת קרלוב, וב-14 בפברואר 1890 התחתנו השניים בסנקט פטרבורג, ונולדו להם ארבעה ילדים.
גאורג אלכסנדר היה אספן אמנות נלהב, ואף ירש מסבו, מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אוסף עשיר של ליתוגרפיות צרפתיים, ציורים, חרסינת מייסן וספרים מהודרים של ספרים.
למרות מעמדו הגבוה, הוא היה אדם נגיש, ונטול כל סנוביות.
במקביל לתשוקתו למוזיקה הוא המשיך בקריירה הצבאית שלו.
בשנת 1902 הוא הועלה מונה לדרגת גנרל-מיור, ומונה למפקד חטיבת הדראגונים של משמר-החיים, ובשנת 1906 מונה למפקד חטיבה 1 של דיוויזיית הפרשים ה-1 של המשמר.
בשנת 1907 הוא מונה לראש הכוחות העומדים לרשות המשמר ברובע הצבאי של סנט פטרבורג.
הוא עסק ברפורמות צבאיות בשם שר המלחמה, והיה סופר ומתרגם של תאוריה צבאית ועבודות היסטוריות.
ב-5 בדצמבר 1909 מת גאורג אלכסנדר במפתיע בסנקט פטרבורג, ובשנת 1934 ירש בנו גאורג, דוכס מקלנבורג את ראשות בית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-14 בפברואר 1890 התחתן גאורג אלכסנדר עם נטליה פיודרובנה ואנלריאסקיה, ונולדו לו ממנה ארבעה ילדים:
הרוזנת קתרינה פון קרלוב (1891–1940), התחתנה עם הנסיך ולדימיר גורביץ' גוליצין.
הרוזנת מריה פון קרלוב (1893–1979), התחתנה עם הנסיך בוריס דמיטרייביץ' גוליצין, ולאחריו התחתנה עם הרוזן ולדימיר פטרוביץ' קליינמיכל.
גאורג, דוכס מקלנבורג (1899–1963), התחתן עם אירינה מיכאילובנה רייבסקיה, ולאחריה התחתן עם שרלוטה, ארכידוכסית אוסטריה.
גאורג אוגוסט, דוכס מקלנבורג-שטרליץ היה דוכס גרמני מבית מקלנבורג-שטרליץ וגנרל בצבא האימפריה הרוסית.
גאורג אוגוסט נולד ב-11 בינואר 1824 בנוישטרליץ, והיה בנם השני של גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ומריה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של פרידריך, נסיך הסן-קאסל וקרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן.
סבו וסבתו מצד אביו היו קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
אחותו קרולינה מריאנה התחתנה עם פרדריק השביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1860 מת אביו, ואחיו הבכור פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
ב-16 בפברואר 1851 התחתן גאורג אוגוסט בסנקט פטרבורג עם יקטרינה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושרלוטה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
בני הזוג עברו להתגורר ברוסיה, שם היה גאורג אוגוסט גנרל חיל התותחנים בצבא האימפריה הרוסית.
ב-20 ביוני 1876 מת גאורג אוגוסט בסנקט פטרבורג, בגיל 52. מאחר שבנו הראשון, גאורג אלכסנדר, התחתן בנישואים מורגנטיים, בנו השני, קרל מיכאל, הפך לראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-16 בפברואר 1851 התחתן גאורג אוגוסט בסנקט פטרבורג עם יקטרינה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושרלוטה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
הלנה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1857–1936), התחתנה עם אלברט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג.
גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1859–1909).
גאורג מוריץ אֶבֶּרס (Georg Moritz Ebers; 1 במרס 1838, ברלין, פרוסיה – 7 באוגוסט 1898, טוטצינג, בוואריה, גרמניה) היה אגיפטולוג וסופר גרמני, ממוצא יהודי.
גאורג אברס נולד בברלין, למוריץ אפרים אֶבֶּרס, בנקאי אמיד ממוצא יהודי שהמיר את דתו לנצרות.
גאורג אברס סיים לימודים תיכוניים ב-1857 בקוודלינבורג, הרחק מביתו.
הוא למד משפטים באוניברסיטת גטינגן, אך בעקבות התעניינותו במצרים העתיקה, עבר לברלין ללמוד את שפות המזרח וארכאולוגיה.
מורו לכתב חרטומים היה קארל ריכרד לפסיוס.
אברס קיבל ב-1865 תואר דוקטור מאוניברסיטת פרידריך שילר ביֶנָה, על עבודתו "מחקרי השושלת העשרים ושש של פרעוני מצרים".
ספרו המחקרי הראשון, "מצרים וספרי משה", נדפס ב-1867–1868. אברס הועסק ביֶנָה כמרצה וב-1868 הועלה לדרגת פרופסור-חבר לאגיפטולוגיה.
ב-1870 עבר לאוניברסיטת לייפציג שבה קיבל ב-1875 קתדרה משלו.
ב-1889 פרש לבקשתו לגמלאות בגלל בריאותו הרעועה.
את שארית חייו בילה במינכן.
גאורג אברס התקבל ב-1895 לאקדמיה למדעים של בוואריה , ובאותה שנה צורף כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
כמו כן היה חבר בחברה הסקסונית למדעים בלייפציג וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
כתביו המדעיים של אברס עוסקים ברובם במצרים העתיקה.
במהלך המסע השני רכש את הפפירוסים הנקראים על שמו – "פפירוסי אברס" – מדריך רפואי מאמצע האלף השני לפנה"ס.
ב-1875 פרסם אברס מהדורת פקסימיליה בת שני כרכים של דפי הפפירוס בצירוף מילון מונחים מפורט, בלטינית, שחיבר האגיפטולוג לודוויג שטרן .
פפירוסי אברס תורגמו לגרמנית ב-1890, ובשנים הבאות תורגמו והוסברו בידי חוקרים אחרים שנחלקו בפירושיהם.
ב-1893, אחרי פרישתו, פרסם חיבור על דיוקנאות של מומיות, שנמצאו ב-1877 ב, נרכשו על ידי הסוחר הווינאי תאודור גרַף והועמדו למכירה.
אברס גרס שהאגיפטולוגיה חשובה להבנת התנ"ך.
המשיך אותו בעמדה זאת, האגיפטולוג פלינדרס פיטרי.
לעומת זאת, אדולף ארמן גרס שהקשר בין מצרים והתנ"ך הוא קטן.
אברס שקד להנגיש את תחום עניינו לקהל הרחב.
בשנים 1878–1879 פרסם שני כרכים מהודרים גדושי איורים של אתרים ונופים במצרים – "מצרים בתמונה ובמִלה".
מאות התחריטים שהובאו בספר, רובם הדפסי עץ, היו מבוססים על ציורים שביצעו אמנים נודעים, מהם שליוו את אברס במסעות למצרים.
ב-1883–1884 ראו אור בעריכתו (בשיתוף חוקר המקרא הרמן גותה) כרכי "ארץ ישראל בתמונה ובמִלה, כולל חצי האי סיני וארץ גושן".
כרכים אלה התבססו על ספרי "ארץ ישראל הציורית" של צ'ארלס וילסון.
הכתוּב המקורי באנגלית הועתק בתרגום חופשי לגרמנית, אך המתכונת המקורית לא שונתה וכללה את האיורים שבמהדורה המקורית, רובם מעשי ידיהם של הציירים האמריקאים הארי פן וג'ון ווּדווֹרד.
ב-1886 פרסם שני כרכים של "מורה דרך למצרים הישנה והחדשה".
ב-1885 ראו אור ספריו על מורו האגיפטולוג קארל ריכרד לפסיוס ועל ידידו הצייר לורנס אלמה-טדמה, שהתמחה באגיפטולוגיה כדי לדייק בציורי מצרים העתיקה.
אברס נודע ברומנים ההיסטוריים פרי עטו שזכו לקהל קוראים גדול ותורגמו לשפות רבות.
הראשון בהם, שפורסם ב-1864, היה "בת פרעה", ובהמשך ייחד אברס רומנים לתקופות הבאות בתולדות מצרים, כולל הכיבוש הרומי ותקופת הנצרות הקדומה.
ב-1889 כתב רומן היסטורי בשם "יהושע" על יציאת מצרים.
ברומנים אלה הסתמך אברס על הידע שנצבר בתגליות ארכאולוגיות, על התנ"ך ועל כתבים יוונים ורומים מהרודוטוס ועד פלוטרכוס.
סוגה ספרותית זו, שכונתה בגרמנית "רומן פרופסורי" , מתייחסת לסיפורת שיוצריה הם מלומדים.
אברס כתב גם רומנים שעלילותיהם קשורות בהיסטוריה של אירופה, בעיקר במאה ה-16, בהם "אשת ראש העיר" על אודות המצור על ליידן במרד ההולנדי, "גְרֶד" – על נירנברג של שלהי ימי הביניים, "ברברה בלומברג" – על אהובתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בין היתר ייחד רומן לרדיפותיהם ולסבלם של היהודים – "מִלה, רק מִלה אחת".
ב-1893 פרסם אברס את תולדות חייו, "מילדות ועד בגרות".
בשנים 1893–1897 קובצו כתביו בסדרה בת 32 כרכים, רובם ככולם תורגמו לשפות אחרות.
לעבודותיו של אברס הייתה השפעה רבה.
המהדורות הראשונות של מדריכי בֶּדֶקֶר למצרים, מראשיתם ב-1877, הסתמכו על המידע שסיפק אברס והכילו מאמרים שלו.
ספרי התנ"ך המצוירים שיצאו בראשית המאה ה-20 גם התבססו על עבודותיו של אברס.
ברומנים ההיסטוריים ובספרי המדע הפופולרי שלו תרם אברס לקירוב הקהל הרחב באירופה לחקר המדעי של מצרים העתיקה.
בכתיבת ספרו "בצאת ישראל ממצרים" הסתמך שמחה בן-ציון על "יהושע" של אברס כ"מקורו הראשון והעיקרי".
גאורג ג'ון היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-גרמני.
גורש לגטו לודז' בעת שואת יהדות אירופה ונספה שם.
ב-1917 הופיע לראשונה וב-1933 שיחק את תפקידו האחרון.
עם עליית הנאצים לשלטון לא קיבל עוד תפקידי משחק.
בקולנוע הוא הצטלם בכ-120 סרטים של במאים גרמנים.
בין היתר שיחק בסרט "אנסטסיה, בת הצאר המזויפת".
גאורג ארליך היה פסל יהודי-אוסטרי.
הוא התגורר בלונדון משנת 1938 והיה אזרח בריטי ב-1947.
בין השנים 1912 עד 1915 למד באוניברסיטה לאומנויות ומלאכה, בווינה, אצל האדריכל אוסקר סטרנאד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא האוסטרי 1915–1918. לאחר המלחמה עסק למחייתו בליטוגרפיה ותחריטים.
בגלל השפל הכלכלי שלאחר מלחמת העולם הראשונה באוסטריה עבר למינכן (1919–1921) ואז לברלין (1921–1923).
הוא חזר לווינה בשנת 1924, והחל לעסוק כמעט אך ורק לפיסול.
ב־27 בנובמבר 1930 הוא התחתן עם האמנית בטינה ארליך, שכמוהו, הייתה יהודייה.
אחרי האנשלוס במרץ 1938 הוא נשאר בלונדון, שם היה באותה תקופה.
אשתו הצטרפה אליו לשם ביולי 1938 והביאה רבות מיצירותיו.
הוא הפך לאזרח בריטי בשנת 1947. הוא נבחר לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1962.
משנת 1951 ארליך סבל מבעיות לב.
הוא עבר לאיטליה בשנת 1963, ולאחר מכן לשווייץ.
ארליך נפטר בלוצרן ב־1 ביולי 1966 ונקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
ארליך הציג באקדמיה המלכותית עשר פעמים, כולל תערוכה אחת לאחר מותו בשנת 1967. תערוכות אחרות כוללות:
תערוכת פריז העולמית, 1937 (מדליית זהב)
פיסול בבית, תערוכת המועצה לאמנויות, 1946
האקדמיה המלכותית הסקוטית, תערוכה 125, 1951
יצירותיו של ארליך מוצגות בגלריית טייט, במועצה לאמנות הבריטית, במוזיאון הבריטי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט.
עבודתו "האוהבים הצעירים" ניצבת בגן קתדרלת סנט פול בלונדון.
בנג'מין בריטן, אוסף פרטי (יציקת גבס בגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון 1951)
ילד וילדה עם גור, בית הספר התיכון הייסטינגס, בורבג', לסטרשייר, 1956
שור בגודל מלא, וינה, 1960 (הוענק לו פרס וינה לאמנויות יפות)
פיטר פירס (יציקת גבס בגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון 1963)
גאורג דיוניסיוס אהרט היה בוטנאי ואנטומולוג הידוע באיוריו הבוטניים.
אהרט נולד בגרמניה לפרדיננד כריסטיאן אהרט, גנן ושרטט מוכשר, ואנה מריה אהרט.
הוא החל את עבודתו כשוליה של גנן ליד היידלברג, והפך לאחד האמנים הבוטניים האירופאים המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
האיורים הראשונים שלו היו בשיתוף פעולה עם קארולוס ליניאוס וג'ורג' קליפורד בשנים 1735–1736. קליפורד, היה בנקאי הולנדי עשיר ומנהל חברת הודו המזרחית ההולנדית וכן בוטנאי נלהב עם אוסף גדול של צמחים.
הייתה לו אפשרות למשוך את כשרונותיהם של בוטנאים כמו ליניאוס ואמנים כמו אהרט.
באחוזת קליפורד, הם ייצרו את "הורטוס קליפורטיאנוס" בשנת 1738, יצירת מופת של ספרות בוטנית מוקדמת.
אהרט עבר לאנגליה, שם קידם אותו סר האנס סלואן.
"אף שהוא לא חקק באופן אובססיבי את מה שראה, הוא גם לא הרשה לתחושת הציור והעיצוב של הפרחים להסיח את דעתו מהיסודות של מבנה הצמחים", ציין וילפריד בלאנט בספרו: אמנות האיור הבוטני.
לעבודתו של אהרט באנגליה היה ביקוש רב.
תחריטים שנעשו על פי ציוריו הבוטניים מאיירים את עבודותיו של מארק קטסבי על הצומח של המושבות האמריקאיות.
תחריטים מסדרת Plantae et Papiliones Rariores, 1748–59, מצאו את דרכם אל עבודת חרסינה של צ'לסי.
עבור פיליפ מילר הוא אייר רבים מהצמחים המרהיבים יותר שהיו בטיפוח בגן הבוטני של צ'לסי.
אהרט היה בצמרת המקצוע שלו בשנת 1768 כאשר הבוטנאי הצעיר ג'וזף בנקס חזר מלברדור וניופאונדלנד עם הדוגמאות הבוטניות שיצרו לו את המוניטין המקצועי, והוא פנה לאהרט להכין ציורים מהאוסף.
ניתן למצוא את יצירות האמנות המקוריות של אהרט במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, בגני קיו בלונדון, בחברה המלכותית, ספריית לינדלי בחברה המלכותית לגננות, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, בספריית האוניברסיטה של ארלנגן, בספרית הגן הבוטני של ניו יורק ועוד.
גאורג אוגוסט ואלין (; ; כינויו (עבּד אל-וַלי); 24 באוקטובר 1811 – 23 באוקטובר 1852) היה מזרחן, אתנוגרף ובלשן פינו-שוודי שערך מסעות במצרים, בסיני ובערב בשנות ה-40 של המאה ה-19 לשם חקר ניבי השפה הערבית, בעיקר בקרב הבדואים.
ואלין נודע כאחד האירופים הלא-מוסלמים הבודדים שחדר למכה.
ואלין נולד בעיר סונד שבחבל אולנד, הדוכסות הגדולה של פינלנד, למשפחה שוודית.
ב-1836 קיבל תואר מוסמך בשפות המזרח באוניברסיטת הלסינקי, החל בעבודת מחקר לתואר שלישי בבלשנות הלשונות ערבית ופרסית והועסק בספריית האוניברסיטה.
ב-1839 עבר לסנקט פטרבורג שם השתלם בידיעת השפה הערבית אצל הבלשן המצרי מוחמד עיאד אל-טנטאווי (1810–1861) ובהשראתו יצא למזרח.
בתמיכת מלגה שהעניקה לו אוניברסיטת הלסינקי, בהיותו דוצנט של הפקולטה לספרות בה, נסע ב-1843 למצרים והשתקע בקהיר כדי לשכלל את ידיעותיו בערבית.
במטרה להתקרב למושאי תצפיותיו הציג עצמו כנתין של האימפריה הרוסית ממרכז אסיה בשם עבּד אל-וַלי (عبد الولي, אולי בשל הדמיון בעיצורים לשמו השוודי Wallin).
למרות השמועות, אין הוכחה להתאסלמותו.
באפריל 1845, אחרי שהות של כשנתיים בקהיר, יצא למסעו הראשון לערב, ובו עבר דרך סיני לעבר הירדן והגיע למעאן ומשם פנה דרומה והמשיך בדרך השיירות עד אל-מדינה, מכה וג'דה.
בדרכו שהה במקומות שונים כדי להעיר ולתעד ניבי דיבור בדוויים.
ואלין ביקש להגיע לתוככי מדבר א-רובע אל-ח'אלי, אך מחסור במימון אילץ אותו לקצר את מסעו.
אחרי הפלגה בים סוף ונחיתה בסואץ חזר לקהיר ב-14 במרץ 1846.
למכה נכנס בתוך קבוצת עולי רגל ועל מעשיו בה כתב שמרוב פחד מחשיפת זהותו חלה, ומשום כך לא הפיק מהביקור תועלת למחקריו.
מאז תחילת המאה ה-16, שאז תועד הנוצרי הראשון שביקר במכה, נמנו עד ואלין כ-20 אירופים שהצליחו לחדור אליה למרות סכנת המוות שנשקפה ללא-מוסלמים.
בדצמבר 1846 יצא למסעו השני, ובמהלכו ביקר במנזר סנטה קתרינה בסיני והמשיך לארץ ישראל, שם פקד כמה מהמקומות הקדושים לדתות האברהמיות.
בירושלים, שלא נשאה חן בעיניו, שהה ימים לא מעטים, ובסוף מסעו בארץ, בצאתו מנמל יפו, כתב ביומנו: "ישמרני האל מכל הערים הקדושות – – – כל אחד בירושלים תוהה על אמונתך ועל דתך".
לקהיר חזר ביוני 1847 בדרך הים מיפו.
במסעו השלישי והאחרון, שהחל בדצמבר 1847, שאף לחזור לערב ולהגיע עד לדרומהּ.
במסע זה הוצג בשם עבּד אל-מולא (عبد المولى), אך מכיוון שזהותו נודעה נאלץ לשנות את תוכניתו, ובמקום להגיע עד עומאן עשה את דרכו לפרס.
בשובו לאירופה ב-1849 התעכב בלונדון ושם שקד על עיבוד רשימותיו והשלים את כתיבת התיזה שלו על המשורר הסופי אבן אל-פריד .
ביוני 1851 חזר לארצו לאחר שהתמנה לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטה של הלסינקי.
ואלין התכונן למסע נוסף לערב וקיווה לתמיכה כספית של החברות הגאוגרפיות הבריטית והרוסית.
הרוסים דרשו שיערוך מסע חקר נפרד לארצות המוסלמים של מרכז אסיה והוא לא נענה לכך, ומכל מקום תוכניתו לא הספיקה להבשיל.
ואלין מת ב-1852, שלוש שנים לאחר שובו מהמזרח ויום אחד לפני שמלאו לו 41 שנים.
ואלין היה האירופי הראשון שליקט שירה בדואית והתעמק בחקר הערבית המדוברת, אך ברבות הימים היה להערת שוליים, מה גם שהרשומות שהותיר נכתבו בשפות שאינן נגישות לקהל הרחב.
פרסומו בימיו בא בשל מסעותיו החלוציים בערב, ולאו דווקא על מחקריו הבלשניים שעדיין לא פורסמו.
ב-1851 העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית מדליית זהב (המייסדים) על "מסעותיו המעניינים והחשובים בערב".
ב-1852 הוענקה לו מדליית כסף מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית על "מסעו בערב".
ריצ'רד פרנסיס ברטון, טרם ביקורו ב-1853 בערים הקדושות לאסלאם בערב, פנה לוואלין במכתב ארוך רצוף שאלות, אך איחר את המועד.
המזרחן וקצין המודיעין הבריטי דייוויד הוגארת, בספרו "החדירה לערב", מנה את ואלין בנשימה אחת עם הנוסעים המלומדים קרסטן ניבור, אולריך יאספר זטצן, יוהאן לודוויג בורקהרדט, ריצ'רד פרנסיס ברטון ויוסף הלוי, כמי שהבקיע את הדרך לתוככי ערב.
ואלין נחשב לחלוץ המזרחנים הפֿינים, ולכבודו נערך הכנס השנתי של החברה המזרחנית הפינית ביום הולדתו.
ואלין ניהל יומן מפורט וכתב מכתבים לרוב.
אלה שימשו בסיס למאמרים שתיארו את מסעותיו.
את מחקריו המדעיים לא הספיק לפרסם בחייו.
שלושת המאמרים על מסעותיו במזרח פורסמו בשפה האנגלית בכתב העת של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית.
אחד פורסם עוד בחייו, ושניים מהם נערכו וראו אור אחרי מותו.
חלק ממכתביו ומפרקי יומניו של ואלין, שנכתבו בשוודית, נערכו ופורסמו בארבעה כרכים ב-1864, שתים-עשרה שנים לאחר מותו, על ידי אנשי הספרייה הלאומית של פינלנד, שבה נשמר עזבונו.
מכלול כתביו למיניהם נערכו וראו אור בשבעה כרכים בשנים 2010–2017 בידי צוות האגודה לספרות השוודית בפינלנד .
גאורג אלברט, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט היה הנסיך הריבוני הלפני אחרון של שוורצבורג-רודולשטאדט.
גאורג אלברט נולד ב-23 בנובמבר 1838 ברודולשטאדט, לאלברט, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט ואוגוסטה, נסיכת זולמס-בראונפלס, בתם של פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס ופרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ, בתו של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
לאחר מותו של דודו פרידריך גינתר ב-28 ביוני 1867, עלה אביו אלברט לשלטון ובכך הפך גאורג ליורש העצר.
אביו מת ב-26 בנובמבר 1869, שנתיים לאחר עלייתו לכס המלכות, וגאורג הפך לנסיך הריבוני החדש.
במהלך שלטונו, הקונפדרציה הצפון-גרמנית פורקה בעקבות ניצחון ממלכת פרוסיה בגיבוי מדינות הקונפדרציה במלחמת צרפת–פרוסיה על האימפריה הצרפתית השנייה.
כתוצאה מכך, ב-18 בינואר 1871, מלך פרוסיה הוכרז כקיסר גרמניה ולכן הנסיך גאורג לא שלט עוד על מדינה עצמאית שכן שוורצבורג-רודולשטאדט הפכה למדינה בתוך הקיסרות הגרמנית ולכן הנסיך גאורג היה כפוף לקיסר גרמניה.
הנסיך גאורג היה מאורס למריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בת דודתו השנייה, אולם היא ביטלה את האירוסין כדי להינשא לולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
לאחר מכן, הוא מעולם לא התחתן ובעקבות מותו ברודולשטאדט ירש אותו כנסיך בן דודו הראשון, גינתר ויקטור.
הוא מת ב-19 בינואר 1890 ונקבר ב-Stadtkirche ברודולשטאדט.
גאורג לודוויג, נסיך הסן-דרמשטאדט היה פילדמרשל בצבא האוסטרי.
הוא ידוע בקריירה שלו בספרד ההבסבורגית, כמשנה למלך קטלוניה (1698–1701), ראש הצבא האוסטרי במלחמת הירושה הספרדית (1701–1705) ומושל גיברלטר ב-1704. הוא נהרג במהלך המצור על ברצלונה בשנה שלאחר מכן.
הוא נודע בספרדית כחורחה דה דרמשטט ובקטלאנית כג'ורדי דרמשטט.
גאורג נולד בדרמשטאדט, הסן, גרמניה בשנת 1669, והיה בנו השלישי של לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט.
לאחר מותו המוקדם של אביו, הוא גודל על ידי אמו אליזבת דורותיאה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בשנת 1686 הוא ערך "סיור גדול" דרך צרפת ושווייץ.
כבן הצעיר, היה לו סיכוי קטן להפוך לרוזן, ולכן הוא נועד לקריירה צבאית.
תחילה הוא נלחם נגד העות'מאנים תחת הנסיך אויגן מסבויה.
אחר כך הצטרף לוויליאם השלישי מאורנז' במערכה האירית.
לאחר שובו המיר את דתו לקתוליות והפך לגנרלפלדוואכטמייסטר (שווה ערך למייג'ור גנרל) בצבא האוסטרי ב-1692, בגיל 23.
אחר כך הוא נלחם נגד הצרפתים במלחמת תשע השנים.
בשנת 1695 הוא נשלח על ידי הקיסר לספרד בראש יחידת צבא של 2,000 חיילים גרמנים כדי לסייע בהגנה על קטלוניה מפני כוחות הצבא והצי הצרפתי המעולים.
בשנת 1697 הגן על ברצלונה שהייתה נתונה במצור על ידי דוכס ונדום מצד היבשה ועל ידי האדמירל ד'אסטרה דרך הים.
לבסוף נכנעה העיר לאחר מצור של 52 ימים על פי פקודה ממדריד ובניגוד לרצונו של הנסיך גאורג לודוויג.
לאחר המלחמה זכה לכבוד בספרד ובשנת 1697 קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב.
לאחר נסיגת הצרפתים, הוא הפך למשנה למלך של קטלוניה, ונרשם ברשומות הספרדיות כחורחה דה דרמשטט.
הוא למד קצת קטלאנית ויזם כמה רפורמות, מה שהפך אותו לפופולרי למדי באזור.
בשנת 1699 הוא מונה לגנרל חיל הפרשים.
בשנת 1700 נפטר המלך קרלוס השני והוחלף על ידי פליפה החמישי הצרפתי.
הנסיך גאורג לודוויג הוחלף בשנת 1701 במשנה למלך פרו-בורבון: לואיס אנטוניו תומאס פרננדז דה פורטוקררו, והוא חזר לאוסטריה.
שם הורה לו הקיסר לאופולד לנהל משא ומתן על ברית עם אנגליה ופורטוגל כדי לתמוך בתביעותיו לכס המלכות הספרדי של בנו של לאופולד, הארכידוכס קרל.
לאחר תחילת מלחמת הירושה הספרדית הוא מונה לראש הכוחות האוסטרים התומכים במטרתו של הארכידוכס קרל בספרד.
בינואר 1704, האדמירל סר ג'ורג' רוק עם הנסיך גאורג על הסיפון הפליג מליסבון לברצלונה, בתקווה שזה יכריז עבור הארכידוכס קרל שכתוצאה מכך האנשים יתקוממו נגד המשנה למלך הפרו-בורבון החדש פרנסיסקו דה ולסקו.
הפעולה נכשלה והצי חזר לליסבון לאחר עימות עם כוחות הצי הצרפתי לכיוון טולון.
ב-31 ביולי על פי הצעתו של הנסיך גאורג ובפיקודו, 1,800 נחתים הולנדים ואנגלים הונחתו ליד גיברלטר, כבשו את המבצר יחד עם סר ג'ורג' רוק, אדמירל הצי (1702–1704) והגנו עליו בהצלחה נגד מצור ספרדי-צרפתי, והתקפות חוזרות ונשנות.
לאחר הגעת תגבורת ואספקה של בעלות הברית, שאפשרו לנסיך גאורג לצאת למתקפה, נזנח המצור באפריל 1705. הוא עזב את גיברלטר וקיבל את הפיקוד על כיבוש ברצלונה ונהרג ב-13 בספטמבר, כשהסתער על מצודת מונז'ואיק.
ליבו נשלח בשנת 1711 לדרמשטאדט, שם הוא נטמן ב-Stadtkirche.
הוא ידוע על ידי הקטאלונים בשם "פרינספ ג'ורדי" (הנסיך גאורג).
רחוב בברצלונה נקרא על שמו: "Carrer del Príncep Jordi".
יוהאן כריסטוף גאורג בודנשץ היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני שהקדיש את חייו להיסטוריה של עם ישראל ולתיאורי חיי היהודים וטקסיהם כפי שהם משתקפים במקרא.
גאורג דניאלוב גאורגייב (בבולגרית: Георг Даниелов Георгиев; נולד ב-20 באוקטובר 1991, סופיה, בולגריה) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר מכהן מינואר 2025 כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של רוסן ז'ליאזקוב.
הוא בוגר אוניברסיטת סופיה במדע המדינה ומוסמך האוניברסיטה בייעוץ פוליטי.
ב-2014 נבחר לאספה הלאומית מטעם מפלגת אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה, והיה לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר במועד זה.
גאורגייב כיהן כראש תא הצעירים במפלגה ונחשב לבן טיפוחיו של בויקו בוריסוב, שאף היה שושבינו בחתונתו שנערכה ב-2022.
ב-2017 מונה לסגנה של שרת החוץ אקטרינה זכרייבה.
ב-16 בינואר 2025 מונה לשר החוץ בממשלתו של רוסן ז'ליאזקוב.
גֶאוֹרְג אֶרְנְסְט שְׁטַל היה כימאי, רופא ופילוסוף גרמני.
הוא היה תומך בוויטליזם, ועד סוף המאה ה-18 עבודותיו על פלוגיסטון התקבלו כהסבר לתהליכים כימיים.
גדל כבן לכומר לותרני, הוא חונך בבית אדוק ודתי מאוד.
מגיל צעיר הוא גילה עניין רב בכימיה, ובגיל 15 כבר שלט בסיכומים של הרצאות אוניברסיטאיות בכימיה ובסופו של דבר בהבנת חיבור קשה מאת .
היה נשוי לשתי נשים, ששתיהן מתו מזיהום לידה בשנים 1696 ו-1706. היה לו גם בן, יהונתן, ובת שמתה בשנת 1708. הוא המשיך לעבוד ולפרסם לאחר מות שתי נשותיו ובסופו של דבר ילדיו, אך לעיתים קרובות היה קר מאוד כלפי סטודנטים ושקע בדיכאון עמוק עד מותו בשנת 1734 בגיל 74.
הוא נולד בקהילת זנקט יוהאניס באנסבך בברנדנבורג, ב-22 באוקטובר 1659. אביו היה יוהאן לורנץ שטאל (1620–1698).
הוא חונך בדוקטרינה של זרם הפייטיזם, שהשפיעה על השקפותיו על העולם.
עניינו בכימיה נבע מהשפעתם של פרופסור לרפואה, יאקוב ברנר, וכימאי, .
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-17, שטאל עבר ל כדי ללמוד רפואה באוניברסיטת פרידריך שילר בינה.
הצלחתו של שטאל ביינה זיכתה אותו בתואר דוקטור לרפואה בסביבות שנת 1683, ולאחר מכן הוא המשיך ללמד באותה אוניברסיטה.
ההוראה באוניברסיטה הקנתה לו מוניטין כה טוב שבשנת 1687 הוא הועסק כרופא האישי של הדוכס יוהאן ארנסט מזקסן-ויימאר.
בשנת 1693, הוא הצטרף לידידו הוותיק מהקולג', , באוניברסיטת האלה-ויטנברג.
בשנת 1694 הוא מונה לראש הקתדרה לרפואה באוניברסיטת האלה.
משנת 1715 ועד מותו, הוא היה רופאו ויועצו של המלך פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה והיה אחראי על מועצת הרפואה של ברלין.
שטאל התמקד בהבחנה בין החי ללא-חי.
אף על פי שלא תמך בהשקפות של היאטרו-מכניסטים, הוא האמין שכל היצורים הלא-חיים הם מכניים, וכך גם יצורים חיים במידה מסוימת.
השקפותיו היו שדברים לא-חיים יציבים לאורך זמן ואינם משתנים במהירות.
לעומת זאת, יצורים חיים נתונים לשינוי ויש להם נטייה להירקב, מה שהוביל את שטאל לעבוד עם תסיסה.
שטאל דגל במערכת אנימיסטית, בניגוד למטריאליזם של ופרידריך הופמן.
טענתו העיקרית לגבי יצורים חיים הייתה שיש גורם האחראי לעיכוב הרקבון של יצורים חיים, והגורם הזה הוא האנימה או הנשמה של האורגניזם החי.
האנימה שולטת בכל התהליכים הפיזיים המתרחשים בגוף.
היא לא רק שולטת בהיבטים המכניים שלהם, אלא גם בכיוון ובמטרות שלהם.
האופן שבו האנימה שולטת בתהליכים אלה הוא באמצעות תנועה.
הוא האמין ששלוש התנועות החשובות בגוף הן מחזור הדם, הפרשה ו (סְּקְרֶצְיָה).
אמונות אלה השתקפו בהשקפותיו על רפואה.
הוא חשב שהרפואה צריכה להתמודד עם הגוף כמכלול ועם האנימה שלו, ולא עם החלקים הספציפיים של הגוף.
ידע על החלקים המכניים הספציפיים של הגוף אינו מועיל במיוחד.
השקפותיו ספגו ביקורת מגוטפריד וילהלם לייבניץ, איתו ערך חילופי מכתבים, שפורסמו מאוחר יותר בספר שכותרתו ""Negotium otiosum seu σκιαμαχία" (לטינית ויוונית עתיקה: "עיסוק בטל או מלחמת צללים") (1720).
כמו כן, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18, רעיונותיו של שטאל על החלק הלא-פיזי של הגוף נדחו, בעוד שרעיונותיו המכניסטיים על הגוף התקבלו בעבודותיהם של בורהווה והופמן.
כרופא, שטאל עבד עם מטופלים והתמקד בנפש, או באנימה, כמו גם במחזור הדם ובתנועה הטונית.
האנימה הייתה כוח חיוני שכאשר פעל כראוי אפשר לאדם להיות בריא; אולם, כאשר התרחשה תקלה באנימה, כך גם חלה מחלה.
תנועה טונית, עבור שטאל, כללה את תנועות ההתכווצות וההרפיה של רקמות הגוף על מנת לשרת שלושה יעדים עיקריים.
תנועה טונית סייעה להסביר כיצד בעלי חיים מייצרים חום וכיצד נגרמת קדחת.
בתזה של שטאל משנת 1692, "De motu tonico vitali", שטאל מסביר את תאוריית התנועה הטונית שלו וכיצד היא קשורה לזרימת הדם בתוך אדם, מבלי לצטט את תאוריות זרימת הדם ומחזור הדם של ויליאם הארווי, שלהן חסר הסבר לזרימת דם לא סדירה.
כמו כן, בתזה מוזכרים 'רופאים' כמשתמשים בתאוריה שלו על תנועה טונית.
התאוריה של שטאל לגבי "תנועה טונית" עסקה בטונוס השרירים של מחזור הדם.
במהלך עבודתו בהאלה, שטאל טיפל בחולים שסבלו מכאבי ראש ודימום מהאף.
התנועה הטונית הסבירה תופעות אלו בכך שהדם זקוק לנתיב טבעי או מלאכותי לזרום כאשר חלק מהגוף חסום, פצוע או נפוח.
שטאל גם ערך ניסויים בווסת, ומצא שהקזת דם מחלק גוף עליון הקלה על הדימום במהלך המחזור.
במחזור הבא, הפצע חווה כאב ונפיחות, אשר הוקלו רק על ידי פתיחה בכף הרגל.
הוא גם יישם הליך זה כטיפול באל-וסת.
המיטב בעבודתו של שטאל בכימיה נעשה בתקופתו כפרופסור בהאלה.
בדומה לרפואה, הוא האמין שאי אפשר לצמצם את הכימיה להשקפות .
אף על פי שהאמין באטומים, הוא לא סבר שתאוריות אטומיות מספיקות כדי לתאר את התהליכים הכימיים המתרחשים.
הוא האמין שלא ניתן לבודד אטומים בנפרד ושהם מתחברים ליצירת יסודות.
הוא נקט גישה אמפירית כשביסס את תיאוריו בכימיה.
שטאל השתמש בעבודותיו של יוהאן יואכים בכר כדי לגבש הסברים לתופעות כימיות.
התאוריה העיקרית ששטאל קיבל מבכר הייתה תאוריית הפְלוֹגִיסְטוֹן.
לתאוריה זו לא היה בסיס ניסויי לפני שטאל.
התאוריות של בכר ניסו להסביר את הכימיה באופן מקיף ככל האפשר על ידי סיווג סוגי אדמה שונים בהתאם לתגובות ספציפיות.
"Terra pinguis" (טֶרָה פִּינְגְוִויס – "אדמה פורייה") הייתה חומר שנפלט במהלך תגובות בעירה, לפי בכר.
שטאל, בהשפעת עבודתו של בכר, פיתח את תאוריית הפלוגיסטון שלו.
לתאוריית הפלוגיסטון לא היה בסיס ניסויי לפני ששטאל עבד עם מתכות וחומרים שונים אחרים כדי להפריד מהם פלוגיסטון.
שטאל הציע שמתכות מורכבות מקַלְקְס (calx), או אפר, ופלוגיסטון, וברגע שמתכת מתחממת, הפלוגיסטון עוזב ומשאיר רק את הקַלְקְס בתוך החומר.