tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק ממאמצי קידום המפלגה, ביום העצמאות ה-59 ערך גאידמק, בחסות התנועה, אירוע פתוח לציבור בפארק הירקון שבתל אביב, בשם "מסיבת הפתעה למדינה".
במהלך האירוע נכחו כ-90 אלף איש, נערכו בו הופעות של אמנים שונים וכרזות התנועה הוצבו ברחבי המתחם.
במאי 2008 ניסו כמה מפורשי מפלגת הגמלאים בראשות ח"כ משה שרוני להצטרף למפלגת "צדק חברתי" ובכך להפוך אותה לסיעה עם ייצוג בכנסת, תמורת הבטחת מימון ומקומות ברשימה בבחירות הבאות, אולם נסוגו מהרעיון עקב ביקורת על מידת החוקיות של הפילוג ולאחר שהסתמן רוב בקרב חברי ועדת הכנסת נגד אישור ההתפלגות.
לאחר תיקון ההסכם הוגשה הבקשה בשנית ובהצבעה שנערכה בוועדה ב-28 במאי נדחתה הבקשה.
בבחירות למועצות המקומיות ב-11 בנובמבר 2008, התמודדה התנועה במספר רב של עיריות.
גאידמק עצמו התמודד על ראשות עיריית ירושלים, תוך ניסיון למשוך מצביעים מקרב האוכלוסייה הערבית.
בבחירות הובס גאידמק כאשר קיבל 3.6 אחוזים מן הקולות בלבד ורשימתו בירושלים לא קבלה אף מושב במועצת העיר.
לאחר הבחירות התבטא כי אין לו עוד עניין בפוליטיקה הישראלית.
מפלגתו לא הגישה את מועמדותה בבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009).
ב-10 ביולי 2005 הכריז על כניסתו לתחום הספורט והפך לספונסר של הפועל ירושלים בכדורסל.
לאחר כחודש תרם לקבוצת הכדורגל בני סכנין 400 אלף דולר, וב-18 באוגוסט 2005 הכריז על קניית 55% מבית"ר ירושלים.
לאחר יומיים הודיע כי ירכוש בעלות מלאה על הקבוצה.
אלי אוחנה, מאמן הקבוצה, התפטר זמן-מה לאחר מכן, משום שנפגע מהתבטאות של גאידמק כלפיו בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות".
גאידמק המשיך להחליף מאמנים גם במשך אותה עונה, וגם בעונת 2006/2007 בה זכתה בית"ר ירושלים באליפות, אחרי שהחתימה כוכבים ישראלים ושחקנים זרים בעלויות גבוהות.
בבית"ר ירושלים שכר גאידמק צוות ניהול וצוות מקצועי חדשים, ובנוסף החתים שחקנים רבים בעלות של מיליוני דולרים, במטרה להתחרות על אליפות ליגת העל, מטרה שהושגה בעונת 2006/2007, ולהצליח בטורנירים על גביעי אירופה, מטרה שלא הושגה.
בעונת 2007/08 זכתה בית"ר לראשונה בתולדותיה ב"דאבל": אליפות ליגת העל וגביע המדינה.
בעונה לאחר מכן זכתה בית"ר שוב בגביע.
בשנת 2008, השנה בה בית"ר הייתה במוקדמות ליגת האלופות לאחר דאבל היסטורי, נערכו בחירות לראשות עיריית ירושלים.
גאידמק, שנחשב כדמות מוכרת בירושלים, החליט לרוץ לראשות העיר.
אף על פי שחשב שיצליח בבחירות בעזרת אוהדיה הרבים של בית"ר ירושלים בכדורגל ואוהדי הפועל ירושלים בכדורסל, רק 7789 קולות, כ-3.6% מן המצביעים, הצביעו לגאידמק בבחירות בירושלים, ורשימתו צדק חברתי הכניסה נציג אחד למועצת עיריית תל אביב.
מאז, הפסיק להשקיע סכומי כסף בבית"ר ובהפועל ירושלים.
בנוסף, באותה השנה הפסיד גאידמק סכומי כסף גדולים שהשקיע בבית"ר אשר הפסידה בסיבוב הראשון שלה במוקדמות ליגת האלופות באירופה מול הקבוצה הפולנית ויסלה קראקוב ורווחיו ירדו משמעותית.
בתחילת עונת 08/09 סיימה בית"ר את משחקה הביתי מול מכבי תל אביב בתיקו 0, לאחר ששמעון גרשון החטיא בעיטת עונשין בדקה ה-89. גאיידמק צולם מתאבל וכועס כשהוא חוזר על השאלה "פצ'מוי ("למה", ברוסית) גרשון?".
אמירה זו זכתה להד תקשורתי רב ונשארה כאמרת כנף בכדורגל הישראלי.
בעקבות הפסקת הזרמת הכספים נקלעה בית"ר למשבר כלכלי ונאלצה למכור את רוב כוכביה (ביניהם ברק יצחקי, טוטו תמוז, עידן ורד ואריק בנדו) לקבוצות אחרות.
בשנת 2010 בתוכנית "עובדה" בערוץ 2 הודה גאידמק כי רכש את בית"ר במטרה להסתייע בה בניסיונו לכהן כראש העיר בירושלים.
בשנת 2013 הביא גאידמק לצירופם של שני שחקנים מוסלמים לשורות הקבוצה, מהלך אשר גרר אחריו מחאות מצד אוהדי הקבוצה.
בראיון בסרט התיעודי "טהורה לעד" טען גידאמק כי הביא את שני השחקנים המוסלמים לא בשל יכולתם, אלא כדי להציב מראה בפני החברה הישראלית.
באותה שנה העביר את הבעלות בקבוצה לאלי טביב, בהתאם להחלטת בית המשפט.
גאידמק תרם לארגונים רבים, בהם ארגוני צדקה ומוסדות דת (כגון ישיבות, בתי מדרש וכו) בהשפעת הרב פנחס גולדשמידט; כן תרם גם למגן דוד אדום, הצלה ישראל ועוד.
גאידמק התכוון לתרום 50 מיליון דולר לסוכנות היהודית ובתמורה להתמנות לחבר עצרת, אך בעקבות הדלפה שמשטרת ישראל הזהירה את הסוכנות שלא לקבל את התרומה, עיכב גאידמק את מסירתה.
מספר ימים לאחר מכן נחקר גאידמק במשטרה בחשד להלבנת הון.
בסופו של דבר, חמישית מהתרומה אכן הועברה, אך שאר התשלומים עוכבו ולא הועברו לסוכנות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הקים גאידמק את "עיר האוהלים" בחוף ניצנים אשר שימשה תושבים מהצפון אשר היו מעוניינים להתגורר מחוץ לטווח הטילים ולא מצאו פתרון אחר.
בנובמבר 2006, בעת נפילת מטחי קסאמים על שדרות, מימן גאידמק את שהייתם של מאות תושבים בבתי מלון באילת למספר ימים.
הדבר חזר במאי 2007, כאשר שדרות שוב הותקפה במטחי רקטות.
גאידמק הקים בית יתומים באנגולה, שפעל שם מאז קיבל גאידמק אזרחות של אנגולה.
לקראת השלמת האנדרטה לזכרם של חללי אסון המסוקים בסמוך לשאר ישוב, כשהתגלה כי חסר סכום נכבד, התנדב גאידמק להשלים את החסר והודות לכך התאפשרה השלמת בניית האתר שנחנך ביום השנה ה-11 לאסון.
גאידמק מעורב במספר עניינים משפטיים בישראל.
הוא מרבה להתעמת בפומבי עם מערכת אכיפת החוק ומפרסם מודעות בגנות המשטרה והיועץ המשפטי לממשלה.
באוקטובר 2006 תבע גאידמק תביעת דיבה נגד עיתון "הארץ" ויוסי שריד בעקבות פרסום מאמר פרי עטו של האחרון בעיתון.
שריד פתח את מאמרו במילים: "האם לדור יש בכלל פנים?
ואם יש לו, האם אלה פני הכלב או פניו של ארקדי גאידמק?".
בהמשך נכתב, בין השאר: "מפעל החיים של גאידמק הוא מפעל מוות.
את הונו העצום - מי יעריך את שיעורו - עשה בעסקאות של נשק ויהלומים באנגולה".
סכום התביעה עומד על 45 מיליון ש"ח.
העיתון דרש לבטל את התביעה ולחייב את גאידמק בהוצאות משפט.
ב-2009 ביטל גאידמק את התביעה.
בפברואר 2007 נחקר גאידמק על ידי משטרת ישראל בעקבות חשד שהוא מעורב בזיוף מסמך שנשלח כביכול על ידי משרד המשפטים לרוסיה, ובו בקשה לקבל מידע על עבירות שביצע.
מכיוון שגאידמק ניהל קמפיין נגד המשטרה ומשרד המשפטים, בטענה שהם רודפים אותו, הרי שהמסמך עשוי היה לסייע לו לבסס את טענותיו.
בנוגע לבקשת ההסגרה של ממשלת צרפת, משרד המשפטים הישראלי נימק את סירובו להסגיר את גאידמק בכך שהעבירות שבגינן הוא נחשד בצרפת אינן נחשבות לעבירות בישראל, או שהן אינן מהוות עילה להסגרה.
שתי חברות מאיי הבתולה הגישו ב-2008 תביעה אזרחית נגד גאידמק, בדרישה כי ישלם להן דמי ניהול בעבור קרנות שניהלו עבורו.
בכתב התביעה נאמר כי גאידמק נטל במרמה 365 מיליון דולר מכספי ממשלת אנגולה בשנת 2001.
בעקבות חשד שגאידמק עבר על חוק איסור הלבנת הון בחשבונו בסניף בנק הפועלים בתל אביב.
הוגש נגדו ב-1 באוקטובר 2009 כתב אישום, על הלבנת הון בסך 650 מיליון ש"ח.
בפברואר 2012 הושג הסדר טיעון בין גאידמק למדינת ישראל בעניין זה: גאידמק הודה בעבירה על סעיף 416 בחוק ויתרום 3 מיליון ש"ח למדינה וגם הושת עליו קנס של 21,000 ש"ח, וכן נדון לשנת מאסר על תנאי.
נשוי לאירינה צירולניקובה ואב לשלושה ילדים - בן ושתי בנות (אלכסנדר "סשה" גאידמק שנולד ב-1976 בצרפת, קטיה וסוניה).
בנו הוא בעליו לשעבר של מועדון הכדורגל האנגלי, פורטסמות'.
ארקדי (אהרן) דוּכין הוא זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ומסעדן ישראלי.
סולן להקת "החברים של נטאשה".
דוכין הלחין במשך השנים מעל ל-900 שירים, את חלקם כתב גם לזמרים אחרים.
זוכה "פרס אופיר" בקטגוריית "המוזיקה המקורית הטובה ביותר".
ארקדי דוכין נולד, גדל והתחנך בעיר בוברויסק שבבלארוס הסובייטית, בברית המועצות, להוריו משה ורוזה דוכין.
בילדותו למד לבדו לנגן בגיטרה ובפסנתר.
בשנת 1978, בהיותו כבן 15, עלה לישראל עם הוריו לקריית ים, שני אחיו הגדולים נשארו בברית המועצות.
בקריית ים התקשה להשתלב, עקב קשיי השפה, ועסק רוב הזמן בנגינה בפסנתר, בגיטרה ובכתיבת שירים.
בגיל 17 רצה להשתלב בנגינה עם אחרים והחל לנגן גם בגיטרה בס.
דוכין התקבל ללהקה צבאית, אך באותה עת הלהקות הצבאיות פורקו ולכן שירת בצה"ל כלוחם בחיל השריון.
מספר חודשים לאחר גיוסו פרצה מלחמת לבנון הראשונה ובעקבות מוות של חבר לצוות הטנק שלו, קיבל הקלה בתנאי השירות והועבר לשמש כטבח.
במהלך שירותו הצבאי התגורר במגדל העמק ויחד עם חברו מיכה שטרית הקים להקה בשם "ספטימה 5", שבה תפקד כנגן קלידים.
במסגרת הלהקה החל דוכין להלחין שירים ללהקה, בעיקר בהשפעת מתי כספי, שהבולט מהם הוא השיר "עיר אטומה".
בשנת 1985 עברו דוכין ושטרית להתגורר בתל אביב.
דוכין המשיך לפתח כישרון כתיבת והלחנת שירים, ועקב מחסור בסולן, החל לשיר בעצמו, אף על פי שלא היה בטוח בעצמו עקב גוון קולו.
דוכין ניגן בפסנתר באותו הזמן אבל אהב לנגן יותר בגיטרה, כפי שציין בתוכנית "כל ההתחלות" של השדרן אלי לפיד שגם השמיע את השיר הנדיר "אני אוהב לנגן בגיטרה" שהוקלט על ידי ארקדי בהקלטה ביתית ומעולם לא יצא באופן רשמי.
בשנת 1986 החלו דוכין ושטרית, תחת השם "לא כולל מע"מ", להקליט שירים כמו "הצילו" שדוכין שר והלחין, כשאת המילים כתב אחי כהן רז, "רגל של בובה" בעיבודו של דוכין ו"לך תדע", שדוכין כתב, הלחין, שר וניגן.
במקביל באותה עת עבד כעוזר טכנאי באולפן הקלטות.
בשנת 1987 הקים דוכין, יחד עם שטרית, מיקי הררי ושלמה ('קוזו') אלמקייס את "החברים של נטאשה", שבמסגרתה דוכין הלחין, כתב, שר וניגן על הקלידים.
פריצת הדרך של הלהקה הייתה בעקבות השתתפותה, במסגרת אירועי "עיר הנוער" בתל אביב, בתחרות להקות צעירות.
המנהל אמנותי של התחרות דני בסן, אהב את הלהקה והמליץ עליהם לחברו ללהקת תיסלם יאיר ניצני, שהיה אז מנכ"ל חברת התקליטים "הד ארצי" שהחתימה את הלהקה על חוזה הקלטות.
במקביל החלה הלהקה להופיע בהצלחה ברחבי הארץ
ב-1988 התפרסם השיר "לפעמים", שכתב שטרית והלחין דוכין, בביצועו של רון שובל, והפך ללהיט הגדול הראשון שנכתב על ידי השניים.
"החברים של נטאשה" וקריירה במקביל
בשנת 1989 יצא לאור אלבום הבכורה של "החברים של נטאשה", הקרוי על שמם, בהפקתו של יזהר אשדות, לאחר שהמפיק המקורי, לואי להב, פרש עקב מחלוקת עם חברי הלהקה.
האלבום זכה להצלחה רבה והפך במהרה לאלבום פלטינה.
דוכין הלחין את רוב שירי האלבום, שמתוכו התפרסמו שירים כ"מלנכולי", "נאמר כבר הכל", "את לא" ו"שיר אחר".
במקביל לפעילותו ב"החברים של נטאשה" ולקריירת הסולו, המשיך דוכין בהלחנת שירים לזמרים אחרים.
ב-1989 התפרסם השיר "אחרינו המבול", שהלחין לנורית גלרון, שיר המבקר את המשך שיגרת החיים והבילויים בתל אביב בימי האינתיפאדה הראשונה, תוך הפגנת אדישות למתרחש בשטחים ולסבל של הפלסטינים.
בסוף אותה שנה הלחין עיבד וביצע את "שקי האיגרוף" (מילים: מאיר גולדברג) ששימש להעלאת המודעות לאגודת אל"י להגנה על ילדים מפני אלימות בתוך המשפחה, עבור השיר גם הופק וידאו קליפ.
באפריל 1990 הוציא דוכין את אלבום הסולו הראשון שלו, "רוצה ויהיה", שהוקדש כולו לשירי המשורר ולדימיר ויסוצקי.
כל השירים תורגמו לעברית על ידי מיכה שטרית, פרט ל"טמבל" שתורגם בידי יהונתן גפן.
האלבום, שהופק על ידי דוכין יחד עם ברי סחרוף ודני מקוב, הגיע למעמד אלבום זהב, וששיריו "טמבל", "פארוס", "אגדה מוזרה מאד" ו"צמרמורת" הפכו ללהיטים.
באותה שנה גם הפיק את אלבום הבכורה של לאה שבת, "חום שאתה מחפש".
בסוף 1991 יצא האלבום השני של "החברים של נטאשה", "שינויים בהרגלי הצריחה", בהפקתו של יוסי אלפנט.
גם אלבום זה כלל להיטים רבים, ובהם "עוד נגיעה", "שני סיפורי אהבה קטנים", "איש בלי נצח" ו"סדר עולמי חדש", והוא הגיע למעמד של אלבום זהב תוך שבועות ספורים.
בשנת 1992 כתב והלחין מספר שירים לאלבומו של אריק סיני "שמועות על גשם".
בנוסף כתב מוזיקה למחזה "ירושלימה" מאת יוסף אל-דרור, שעלה בתיאטרון החאן בבימוי גדי רול.
ב-1993 הוציא דוכין עם שטרית את אלבום הילדים "אחלהזאורים", שבו הלחין, ניגן, שר והפיק, והיה אחראי על שירי הילדים "התעוררות" ו"בית קפה של דינוזאורים".
בשנת 1994 יצא אלבומה השלישי של "החברים של נטאשה", "רדיו בלה בלה".
בין שיריו המוכרים היו "עכשיו אני" ו"אני לא רוקד כשעצוב".
האלבום וההופעות שליוו אותו זכו להצלחה רבה, אך בשנת 1996 הלהקה התפרקה.
כסולן ויוצר לאחר פירוק הלהקה
לאחר פירוק הלהקה המשיך דוכין לכתוב להלחין ולעבד שירים ואלבומים לזמרים אחרים, ובהם נורית גלרון, פבלו רוזנברג, שם טוב לוי, תמר גלעדי, יוסי בנאי ואחרים.
ב-1994 הלחין את המוזיקה לסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה" ולסרטו של חיים בוזגלו "צלקת".
ב-1995 הוציא דוכין אלבום סולו שני, "ארקדי דוכין", בהפקה ועיבודים מוזיקליים שלו ושל חברו ל"החברים של נטאשה" ז'אן פול זימבריס.
בין השירים באלבום בלטו "חדר משלי", "צובר", "מרוב אהבתי" ו"הבלדה על האיש שהחליף את הירח".
האלבום מכר מעל 80 אלף עותקים והגיע למעמד פלטינה כפולה.
לאלבומו של אריק איינשטיין "יש בי אהבה", שיצא באותה שנה, כתב והלחין את השיר "יש בי אהבה", וכן הלחין למילים של מיכה שטרית את השיר "בגללך".
שני השירים היו מלהיטיו של האלבום.
באותה שנה הפיק את אלבומו של ערן צור "עיוור בלב ים", וכן כתב והלחין עבורו את השיר "המנון לאדישות".
בשנת 1997 הקליט יחד עם מיקה קרני את השיר "כל קיץ", שנכלל באלבום הבכורה של קרני.
ב-1998 הוציא דוכין את האלבום הכפול "כוכב האהבה", שהיה אלבום קונספט בהפקה עשירה עם תזמורת, מקהלה ובהשתתפות אורחים רבים, ובהם גידי גוב, שמואל וילוז'ני ודויד ברוזה.
האלבום שילב סיפור רומנטי של חיפוש עצמי עם עלילה עתידנית.
למרות ההפקה המושקעת, האלבום לא הצליח מסחרית וכך גם ההופעות שנלוו אליו, ובעקבות כך נקלעה חברת ההפקה "קוטלר-אשר" למשבר כספי.
מתוך האלבום הצליח רק השיר "כוכב הגשם".
עוד באותה שנה חידש את "לא אני" (שביצע במקור צביקה פיק) לפרויקט ולאלבום "עבודה עברית".
בתקופה זו שודרה בטלוויזיה החינוכית הסדרה "20 פלוס", אשר עבורה הלחין וביצע דוכין את שיר הפתיחה למילים של אהוד מנור.
לאחר מכן חזר דוכין להופעות קטנות והופיע במופע משותף עם מאיר בנאי.
ב-1999 הוציאו דוכין ובנאי מיני-אלבום משותף בשם "דומינו", שכלל גרסאות מחודשות לשיריהם של השניים, בין השירים המופיעים באלבום "אהבה קצרה" ושיר אחד חדש שכתבו שניהם במשותף, "דומינו".
באותה שנה הקליט בדואט עם שם טוב לוי את השיר "באה המוזיקה", שלוי הלחין למילים של דוכין.
השיר נכלל באלבומו של לוי "99".
בשנת 2000 הפיק את אלבום הבכורה של תמר גלעדי.
אלבום הסולו הבא של דוכין, "להרגיש", יצא ב-2001 וכלל את השירים "אוהבת לא אוהבת", "דגים", "היא לא דומה" (שבוצע במקור על ידי אריק סיני ב-1992), "זוזי" אותו ביצע בדואט עם אשתו, ו"בודד בודד".
האלבום זכה להצלחה ומכר מעל 50,000 עותקים, ובעקבותיו זכה דוכין בתואר זמר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
לאלבומו של דוד ד'אור "בנשמה" שיצא באותה שנה כתב והלחין דוכין את השיר "כל הכוכבים", שהיה ללהיט הגדול ביותר מהאלבום.
בשנת 2002 כתב דוכין יחד עם מיכה שטרית את השיר "תראה עולם", לכבוד חודש הזמר העברי שצוין בבית הנשיא בירושלים ביוזמת עמותת אמנות לעם ומשרד התרבות.
באותה השנה חבר דוכין לאייל גולן, וכתב מספר שירים לאלבומו "ואני קורא לך", ובהם שיר הנושא ו"אלוהיי".
דוכין גם השתתף באלבום בדואט "תחזרי תחזרי", שכתב והלחין שלמה ארצי.
באותה שנה הלחין מספר שירים לאלבומו של אריק איינשטיין "שמש רטובה", שמהם התפרסם השיר "שחורה שלי".
בשנת 2003 הלחין את השיר "תשקר לי" למילים של ריטה, שיצא לאור באלבומה "חמצן".
באותה שנה חזר להופיע אחרי הפסקה, עם המופע "ארקדי דוכין והפסנתר".
ב-2004 הוציא דוכין את אלבום האוסף "יותר ממני".
האלבום הורכב משני תקליטורים, אחד של להיטיו כסולן ואחד הקלטות שונות מקריירת הסולו של דוכין שלא נכללו באלבומיו.
כמו כן נכלל באלבום שיר אחד חדש, "מי אוהב אותך יותר ממני", שהלחין דוכין למילים של מיכה שטרית.
השיר הפך ללהיט ולאחד מסמלי התקופה.
שיר זה מזוהה כשיר אהבה רומנטי, אך ככל הנראה נכתב כשיר אהבה למדינת ישראל.
האוסף נמכר בלמעלה מ-40,000 עותקים.
באותה שנה הלחין לאלבומה של מאיה בוסקילה, "סיפור מכור", את השיר "הדלקת כוכב".
ב-2006 יצא אלבום הסולו של דוכין, "חלומות למבוגרים".
בין שיריו המצליחים היו "סעי אליו" ו"רגע לפני".
באותה שנה התארח דוכין באלבומו של דוד ד'אור "כמו הרוח", שבו שר בדואט עם ד'אור את השיר "נוסע צפונה".
בשנת 2007 הוציא דוכין את האלבום "נקודת מבט", אשר הופץ על ידי הלייבל של ארומה אספרסו בר ארומה מיוזיק, וכלל גרסאות כיסוי בלבד, בין היתר ל"איפה את אהובה" של יהורם גאון, "דמיון חופשי" של יצחק קלפטר ו"שלח לי מלאך" של משינה.
באותה שנה השתתף דוכין באלבום "הסליל" של מטרופולין, שבו שר את השיר "אחת שתיים שלוש" שכתב עם עופר מאירי.
כמו כן הקליט באותה שנה את השיר "זה קרוב" בדואט עם טל שגב, במסגרת אלבומו של שגב "יום אחרון".
לאלבומה של מאיה אברהם "רק רצית אהבה" מאותה שנה כתב והלחין את השיר "חכי לי אהובה", שאותו ביצעה אברהם בדואט עם יהודה מסס.
בשנת 2008 התארח באלבומה של דין דין אביב "חופשייה בין עולמות", ושר יחד אתה את השיר "יום בא לי".
ביולי 2009 יצאה לאור הסינגל "שני עולמות", שיתוף פעולה של דוכין עם מפיקי הטראנס סקאזי ווויד.
בהשראת הרצאותיו של לייטמן, בדצמבר 2009 יצא לאור אלבומו "ספטמבר", שיצר דוכין בהשראת הרצאותיו של מיכאל לייטמן.
מהאלבום יצא הסינגל "שער הדמעות", בדואט עם שולי רנד.
פרט לרנד השתתפו באלבום מספר אמנים נוספים, ולמעשה רק בשיר אחד באלבום שר דוכין לבדו.
על משתתפי האלבום נמנים אשתו של דוכין, סימה לוי-דוכין, לימור עמר, עמית שלו, ז'ק דוייב ודני ליטני.
בשנת 2013 יצא אלבום אוסף של דוכין בשם "מרוב אהבתי: שירי האהבה הגדולים", ובו נכללו גם מספר שירים חדשים, כ"אתך לתמיד", "הבלדה על אלישע ונלי" וגרסתו של דוכין לשיר "חכי לי אהובה", שכתב במקור למאיה אברהם ויהודה מסס.
בסוף אותה שנה, מספר ימים לאחר מותו של אריק איינשטיין, הקליט דוכין שיר לזכרו בשם "הנאיבי האחרון".
בהקלטת השיר השתתפו נגנים רבים שעבדו עם איינשטיין בעבר, ובהם מיקי גבריאלוב, יוני רכטר ויצחק קלפטר.
עוד באותה תקופה הקליט בדואט עם ישי לוי את השיר "תמיד תישארי", שהלחין למילים של בועז אסוניס.
ביולי 2015 הוציא דוכין את השיר "בננה".
השיר, בסגנון אלקטרוני קצבי, הוא סינגל ראשון מתוך אלבום הקונספט האוונגרדי "לאהוב או למות".
הסינגל השני, "יותר מדי", יצא באוקטובר אותה שנה, והאלבום עצמו יצא במרץ 2016. באותו הזמן כתב יחד עם מיכה שטרית והלחין את השיר "מילים פוגעות" עבור "היי סקול פסטיגל".
במהלך 2016 הצטלם עם אשתו סימה לוי-דוכין לעונה ה-8 של תוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים", לצד אמיר פרישר גוטמן שנפטר בתקופת הצילומים.
עונה זו עלתה ב-HOT ב-2017. באותה השנה, התארח בפרק בסדרה "אלישע" שביים אופיר לובל.
דוכין הופיע בפרסומת ל"בנק מזרחי טפחות" ביחד עם הפרזנטור של הבנק דביר בנדק.
ביולי 2017 הוציא דוכין את השיר "שיר לאמיר" לזכרו של אמיר פרישר גוטמן, שמת בטביעה בים כשבוע קודם לכן, באותה שנה עלתה הסדרה ב-HOT התוכנית החושפנית "מחוברים" בה הופיעו השניים.
בשנת 2018 הוציא אלבום ילדים בשם "מר מתוק" בשיתוף עם דני גרנות.
בינואר 2020 הוציא אלבום טכנו שנקרא "אסונות דיגיטליים".
בהמשך השנה הוציא אלבום בשם "קורונה טיימז – גל ראשון", בשיתוף עם נמצ'ק (זמיר גולן).
בדצמבר יצא החלק השלישי של פרויקט "צו השעה", בו ביצע עם נופר סלמאן את "חור בלבנה" של "רוקפור", בעיבודו.
ב-11 במרץ 2024, יצא השיר "קיץ אחרון", במסגרת שיתוף פעולה עם עילי בוטנר ורוני דלומי.
לאחר שגילה ששיר שלו משמש לפרסומת ללא רשות, תבע בשנת 2024 את החברה המשדרת.
ב-19 בדצמבר יצא לאור אלבומו התשיעי של הזמר הישראלי עברי לידר, "חלק לא נפרד מאחרים", בו דוכין משתתף ברצועה "50".
בסוף שנת 2024 פורסם כי דוכין ואתגר קרת צפויים להעלות בינואר 2025 מופע משותף בשם "מילים ולחן" כחלק מפסטיבל הפסנתר באילת.
ב-2025 לוהק לתפקיד משנה בסרטו של יהודה גרובייס "התכשיט", כראש משפחת פשע.
בנוסף לקריירה מוזיקלית בשפה העברית, דוכין ביצע מספר שירים מצומצם בשפה הרוסית, שהיא שפת אמו.
שיתף פעולה עם הראפר הישראלי דובר הרוסית זורה קרטבלישווילי "וולקן".
בנוסף בשנים 2009–2011 דוכין הנחה תוכנית בישול בשפה הרוסית בה אירח זמרים ישראלים.
כמו כן, דוכין התראיין מספר פעמים בשפה הרוסית לתקשורת הישראלית.
לאחר השירות הצבאי עבד זמן מה כאחראי מטבח ב"מפגש נעמן", מסעדה ליד עכו שהגישה חומוס, פיצות ודגים.
בשנת 1997, פתח את המסעדה הראשונה שלו, בפאתי שוק הכרמל, שנסגרה כעבור חודשים ספורים.
בשנת 2004, הנחה את התוכנית "שירים מהבטן" בערוץ 2, שם בישל ושר עם אורחיו, במקביל עבד במסעדה של השף יענקל'ה שיין, אחר כך פתח את מסעדת תומא ברחוב פרישמן, שפעלה כחצי שנה.
בשנת 2010 שוב פתח מסעדה, ברחוב אלנבי פינת הס.
בתחילת דרכו דוכין ניהל זוגיות מתוקשרת עם לאה שבת, לאחר שהפיק את הסינגל הראשון שלה בתחילת 1989. דוכין גם ליווה את שבת כנגן בהופעות שלה באותה תקופה.
הוא נשוי לסימה לוי ואב לשניים.
רוצה ויהיה (1990) – משירי ולדימיר ויסוצקי
אחלהזאורים (במשותף עם מיכה שטרית) (1993) – אלבום ילדים
דומינו (מיני-אלבום, במשותף עם מאיר בנאי) (1999)
נקודת מבט (2007), ארומה מיוזיק – אלבום גרסאות כיסוי
החברים של ארקשה (2009) – אלבום ילדים
ספטמבר (2009) – שירים בהשראת הקבלה
אסונות דיגיטליים (2020) – אלבום טכנו
קורונה טיימז – גל ראשון (2020)
מרוב אהבתי: שירי האהבה הגדולים (2013)
לדיסקוגרפיה של החברים של נטאשה ראו: החברים של נטאשה
שנה כותר תפקיד בימויסוגה1992חסד מופלאמלחיןעמוס גוטמןסרט קולנוע1994צלקתחיים בוזגלושמיכה חשמלית ושמה משהאסי דיין1995Baba Luba ג'ולי שלזסרט תיעודי199820 פלוסשיר נושאיעל גרף, שירלי שטרןסדרת טלוויזיה2007ילדי CCCPמלחיןפליקס גרצ'יקובסרט קולנוע2011האר"י הקדושסמיון וינוקורסרט קצר2012-2015תא גורדיןדני סירקיןסדרת טלוויזיה2017שא נא עיניךעמית שלוסרט תיעודי2022חיה בסרטעמית מילר, מירי אורמן2024חוזה עם השטן?אבידע ליבניTBAהתכשיטשחקןיהודה גרובייססרט קולנוע2025שם טוב האבי 2מתן בללתיסרט טלוויזיה
אַרְקַדָה, בעברית: מקמֶרֶת או מִקְשָׁת, היא מעבר המקורה ברצף של קשתות או קמרונות הנתמכים בעמודים.
מקור המילה מ־"arcada" בשפת פרובאנסאל או מ־"arcata" באיטלקית.
שתיהן נגזרו מהמילה הלטינית "arcus", שמשמעה 'קשת'.
בהתאם לכך, הוצעה החלופה העברית "מִקְשָת".
בערים באירופה, מבנים המכוסים בארקדות נעשו מקום פופולרי לחנויות קטנות ולביתנים.
בין השאר הוקמו ארקדות לאורך הצד הפנימי של חומות העיר, מתחת לגשרים ולאורך חזיתותיהם של בתים ברחוב.
הארקדות מוגנות מפני השמש והגשם ומשכו אליהן באופן טבעי תנועה רבה של הולכי רגל.
במשך הזמן, המונח "ארקדה" שימש ספציפית עבור רחובות מכוסים שבהם היו רוכלים.
ארקדות המכוסות בגג, הידועות באיטליה בתור "לוג'יה" או "גלריה", התפתחו מאוחר יותר למרכזי קניות.
העיר האיטלקית בולוניה ידועה כעיר המשופעת בארקדות.
חלק ניכר מרחובות העיר בנויים כארקדות ומעליהן בניינים.
בסך הכול כולל מרכז העיר 38 ק"מ של ארקדות אשר זיכו את העיר בהכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
המונח אומץ גם על ידי קרנבלים וגני שעשועים, שם שורות של חנויות המוכרים אוכל וטובין אחרים צורפו לחנויות המציעות משחקים ונקראו "amusement arcades" או "midways".
מהם התפתחו מרכזים המכילים משחקי ארקייד ומשחקי וידאו תמורת תשלום במטבעות, ואלה נקראו גם בשם "ארקייד".
במאה ה-18 וה-19 החלו יזמים לבנות פסאז'ים, או "ארקדת קניות" , באירופה וצפון אמריקה, מבנים בהם חנויות הפונות לשטח ציבורי פנימי שהיה מקורה לעיתים בגג זכוכית, כך שאור השמש יכול לחדור למבנה.
"ארקדת הקניות" הפכו למקום פופולרי לקניות ומפגש למעמד הביניים בערים.
מבנים אלו היו הגרסאות הראשונות של מרכזי הקניות המודרניים.
בצרפתית מבנים אלו נקראו פסאג' (Passage) מילה שמשמעותה מעבר, והמילה נכנסה לשימוש גם בעברית.
בפריז הוקמו מספר פסאז'ים מקורים בתקופה זו.
ה"פסאג'" הראשון בישראל, "פסז' פנסק", נחנך בשנת 1925, ברחוב הרצל 16 בתל אביב.
ב-1935 נחנך "פסאז' התור" בפינת הרחובות וולפסון והרצל, ובהמשך "פסאז' אלנבי" (שנודע גם כ"פסאז' תמר") שנהרס במסגרת הקמת מגדל מאייר ברוטשילד, ו"פסאז' הוד" (שנודע גם כ"פסאז' דיזנגוף").
גלריית ויטוריו אמנואלה השני, מילאנו
Westminster Arcade, פרובידנס, רוד איילנד
Nickles Arcade, אן ארבור, מישיגן
ארְקדוֹ-קִיפְּרִית הוא כינוי מודרני לניב יווני עתיק שדובר באזור ארקאדיה וקפריסין ("קיפרוס"), בין המאה ה-7 וה-4 לפנה"ס.
ניב זה התפתח ישירות מהשפה המיקנית, ודובר באזורים שאליהם האוכלוסייה המיקנית נסוגה מפני הפלישה הדורית.
הניב ידוע רק מכתובות שנמצאו באזור.
בקפריסין, הניב נכתב בעזרת כתב הברות קפריסאי (כתב קיפרי הברתי ).
באות סאן השתמשו רק בארקאדיה עד למאה ה-7 לפנה"ס.
הארקדו-קיפרית שמרה על מאפיינים של השפה המיקנית, שנעלמו בניבים הקלאסיים האחרים של יוון, כגון האות דיגמא.
לאות קסי (Ξ) ולשלוש האותיות שלא הגיעו מהאלפבית הפיניקי ומופיעות לפני Ω – Φ, Χ ו־Ψ – היו ערכים שונים במקומות שונים.
באלפביתים היווניים של אובויה, בויוטיה, ארקדיה ולקוניה, Φ ייצגה ph, Χ ייצגה ks, Ψ ייצגה kh, האות Ξ לא התקיימה, והצירוף ps יוצג על ידי האותיות ΦΣ.
ארקאדאש - קהילת יוצאי טורקיה בישראל (בטורקית: Arkadaş Derneği, בתרגום חופשי: חברים) הייתה עמותה שנוסדה בשנת 2003, במטרה לחקור, לשמר לטפח ולקדם את מורשת יהדות טורקיה ושפת הלאדינו.
לצד מטרה זו פעלה העמותה לקדם ולטפח את היחסים בין ישראל לטורקיה ולהוות גשר לידידות בין המדינות.
כ-4,000 איש הצטרפו לעמותה מיום הקמתה.
כ-40 מתנדבים הפעילו את הפעילות שלה ואת שנים עשר הסניפים בישראל.
לצד פעילות מחקר ושימור פעלה העמותה ליצירת פעילות תרבותית חברתית למען יוצאי טורקיה עצמם.
בשנת 2005 הקימה העמותה את המרכז למורשת יהדות טורקיה.
מייסד העמותה ויושב ראש שלה מיום הקמתה הוא אייל פרץ, נשיא הכבוד של העמותה הוא הזמר יהורם גאון.
ב-2007 נחנכה במתחם המרכז שבעיר יהוד מצבת זיכרון עם פסל בדמותו של "אבי האומה הטורקית" מוסטפא כמאל אטאטורק.
ארקדי גַאידר הוא שם עט של ארקדי פטרוביץ' גוליקוב, סופר ילדים סובייטי רוסי.
גוליקוב נולד בעיירה לגוב (כיום במחוז קורסק) במשפחתו של מורה.
בשנת 1909 עברה משפחתו לעיר ארזאמאס שבמחוז ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1918, בגיל 14 בלבד, עזב ארקדי את לימודיו בגמנסיה והתנדב לצבא האדום (תוך שהוא מסתיר את גילו האמיתי).
הוא השתתף בקרבות כנגד צבאו של סימון פטליורה באוקראינה.
בשנת 1919 נשלח למוסקבה, שם סיים קורס קצינים מזורז.
כמפקד פלוגה נטל חלק בקרבות נגד הצבא הלבן בקווקז ובאזור נהר דון.
בשנים 1922–1923, כמפקד יחידה מיוחדת, השתתף בדיכוי מרידות אנטי קומוניסטיות של איכרים באזור טמבוב ובחקסיה.
בשנת 1924 מסיבות בריאותיות שוחרר מן השירות הצבאי.
לאחר שחרורו מן הצבא החל לעסוק בפעילות ספרותית.
בשנת 1926 התפרסמה היצירה הגדולה הראשונה שלו נובלה "ר.ו.ס.", בה מתואר סיפורם של שני ילדים, המסתירים לוחם פצוע של הצבא האדום מפני חיילי הצבא הלאומי האוקראיני במהלך מלחמת האזרחים.
יצירה זו התוותה, במידה רבה, את המשך דרכו הספרותית של גאידר – סיפורי גבורה מימי המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים המיועדים לילדים ובני נוער.
בשנת 1940 יצאה לאור היצירה הכי מפורסמת של ארקדי גאידר – "טימור וחבורתו".
בספר זה מתאר חבורת בני נוער, פיונירים, אשר עוזרים בהתנדבות למשפחות של חיילי הצבא האדום ונלחמים בפרחחי רחוב.
בעקבות פרסום הספר נוסדה בברית המועצות תנועת התנדבות בשם "טימורווצי" (הקרויה על שם גיבור הספר).
ביוני 1941, לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, ביקש גאידר להתנדב לצבא.
אך הוא לא ויתר ובסופו של דבר הצליח להגיע לחזית ככתב צבאי של העיתון קומסומולסקאיה פראבדה.
בסתיו 1941 כותרה היחידה, אליה צורף גאידר, על ידי הגרמנים באזור אומן.
רוב חייליה נפלו בשבי, אך גאידר עם כמה לוחמים הצליח להימלט ליערות בסביבה, שם הצטרף ליחידת פרטיזנים מקומיים.
בפרטיזנים לחם גאידר כמפעיל מקלע.
ב-26 באוקטובר 1941 נהרג גאידר בקרב עם הגרמנים בכפר ליפליאבה שליד צ'רקסי.
לאחר מותו הוענק לגאידר עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה על גבורתו בקרב.
בשנת 1925 התחתן גאידר עם רבקה-לאה סלומנסקי אך הם התגרשו בשנת 1931. מנישואין אלו נולד בנו היחיד, טימור (לימים קצין בחיל הים הסובייטי, כתב צבאי של העיתון פראבדה וסופר).
נכדו, יגור גאידר, כיהן תקופה קצרה כראש ממשלת רוסיה בתחילת שנות ה-90. נינתו, מריה גאידר, פוליטיקאית אף היא.
טימור וחבורתו, הוצאת מסדה, 1970
קורותיו של המתופף, הוצאת שמעוני
ארק (בגאלית סקוטית: Erc; נפטר ב-474) היה מלך אגדי של ממלכת דאל ריאטה עד שנת 474.
על פי "דברי ימי ממלכת אירלנד" נקרא ארק בשם מוירדאך (Muiredach) בנו של אואגאן מק ניל, בנו של ניאל מתשעת השבויים - המלך העליון של אירלנד בשלהי המאה החמישית.
לפי מקור אחר ארק הוא צאצא של משפחת מקונייר קואם (שני המקורות אינם סותרים זה את זה).
בתקופת שלטונו החלה היפרדותה של ממלכת דאל ריאטה ממלכת אירלנד, וארק העביר את בירתו לאזור ארגייל שבסקוטלנד.
הפרדות זו הושלמה בתקופת מלכותו של בנו פרגוס מור (פרגוס מור היה השני מ-12 בניו של ארק שמלך בדאל ריאטה) - אחרי לוארן.
ארקדי ולדימירוביץ' דבורקוביץ' הוא כלכלן ומדינאי רוסי.
מכהן כנשיא איגוד השחמט הבינלאומי מאז אוקטובר 2018.
קודם לכן עמד בראש קרן סקולקובו, האחראית לניהול מרכז החדשנות סקולקובו.
כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה לענייני תעשיית האנרגיה, מה-21 במאי 2012 ועד ה-10 במאי 2018 ומאז ה-4 ביולי 2012 עד מאי 2018 כיהן במקביל גם כיו"ר הוועדה הממשלתית לפיקוח וניטור שוקי המזון.
ארקדי דבורקוביץ' נולד במוסקבה לוולדימיר דבורקוביץ', שופט בינלאומי בטורנירי שחמט (1973-2005).
ארקדי התחנך בבית הספר תיכון מס' 144 במוסקבה תוך הצטיינות יתרה בתחום המתמטיקה.
הוא סיים את הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה ב-1994 בתחום ה"קיברנטיקה הכלכלית" ובאותה שנה סיים בהצלחה את לימודיו בבית הספר הרוסי לכלכלה שנוסד על ידי ממשל ילצין על מנת לעודד יזמים צעירים.
ב-1997 קיבל תואר בכלכלה מאוניברסיטת דיוק, לאחר שהשלים שם את לימודיו.
מ-1994 היה מנכ"ל ויועץ מדעי בכיר בצוות של קבוצת מומחים ויועצים של משרד האוצר הרוסי.
החל משנת 2000 היה למומחה של המרכז לעיבודים מחקריים, ארגון לא מסחרי שהוקם על ידי ממשלת רוסיה.
מאוגוסט 2000 היה ליועצו של הרמן גרף, שר המסחר והפיתוח הכלכלי.
ב-2001 היה לסגן השר למסחר ופיתוח כלכלי.
ב-2004 עבד בחברה פרטית למשך זמן-מה ובאפריל 2004 מונה לראש מינהל המומחים של נשיא רוסיה.
במאי 2008, דמיטרי מדבדב מינה אותו לעוזרו לענייני כלכלה.
עם כינון ממשלת מדבדב הראשונה במאי 2012, הוא מונה ב-21 במאי 2012 לתפקיד סגן ראש הממשלה לענייני אנרגיה על ידי דמיטרי מדבדב והחל מקיץ אותה שנה הוא עומד בראש הוועדה הממשלתית לניטור שוק המזון.
מאז 2007 דבורקוביץ' הוא סגן ראשון לנשיא התאחדות השחמט הרוסית, תוך ניסיונות לקדם את תחום השחמט ברוסיה.
ב-2006 היה לחבר בהתאחדות הכדורגל הרוסית והיה ראש התוכנית לפיתוח הכדורגל הרוסי.
ב-19 במאי 2008 הוא מונה גם לעמוד בראש קבוצת מומחים לענייני קשרים עם המדינות המתועשות, חברותיה של רוסיה בארגון G-8.
מאז 11 בינואר 2010 הוא חבר בוועדה הממשלתית לפיתוח הכלכלה.
במאי 2018 לא מונה מחדש לתפקיד סגן ראש הממשלה ובמקום זאת מונה על ידי מדבדב לעמוד בראש קרן סקולקובו, לניהול מרכז החדשנות סקולקובו.
ייתכן והדחתו מתפקיד סגן ראש הממשלה קשור להפצת סרטון בו הוא ביחד עם שר החקלאות דאז אלכסנדר טקצ'וב מצבע שיר של נדז'דה קדישבה ונשמע הרמת כוסית "עבור הלובי החקלאי" (גם טקצ'וב איבד את תפקיד השר).
משנת 2015 הוא עומד גם בראש דירקטוריון חברת הרכבות הרוסית.
במהלך ספטמבר 2018, הגיש דבורקוביץ' מועמדות לנשיאות איגוד השחמט העולמי.
בשלושה באוקטובר הוא נבחר לתפקיד ובאוקטובר אותה שנה הוא נבחר ברוב קולות לעמוד בראש איגוד השחמט העולמי.
כבר בתחילת כהונתו הודיע על העברת מטה איגוד השחמט מאתונה שביוון ללוזאן שבשווייץ.
הוא דובר רוסית, גרמנית ואנגלית, ונחשב לידידו הקרוב של דמיטרי מדבדב.
הוא נשוי לזומרוד רוסטאמובה, כלכלנית אף היא שהייתה בעבר סגנית השר לרכוש ממשלתי.
הם נשואים מאז 2001 ולהם שני בנים.
הוא זכה לכמה עיטורים ממלכתיים, ביניהם עיטור תודות מאת נשיא רוסיה, האחד מולדימיר פוטין ב-2004 שהודה על תרומתו הפעילה בהכנת הנאום הנשיאותי לאספה הפדרלית, השני אף הוא על פעילותו הרבה בהכנת הנאום הנשיאותי לאספה הפדרלית של דמיטרי מדבדב, עיטור שהעניק לו ב-18 בינואר 2010.
ארקאנויד הוא משחק ארקייד שפותח במקור על ידי חברת טאיטו בשנת 1986. המשחק היה פופולרי למדי במהלך שנות ה-80.
השחקן שולט במחבט קטן בתחתית המסך אשר באמצעותו ניתן להקפיץ כדור לעבר הלבנים המסודרות בחלקו העליון של המסך.
כאשר הכדור פוגע באחת הלבנים הוא גורם ללבנה בה פגע להיעלם.
כאשר כל הלבנים נעלמו, השחקן עובר לשלב הבא, בו מופיעות לבנים חדשות.
ישנם שלבים בהם יש וריאציות אחרות (כגון לבנים בהן יש לפגוע מספר פעמים עד שהן נעלמות, ספינות חלל מעופפות, וכו').
כמו כן, מאחורי חלק מהלבנים מסתתרות הפתעות שמאפשרות בין היתר להגדיל את המחבט, להכפיל את מספר הכדורים, לצייד את השחקן בתותח הלייזר או לעבור ישירות לשלב הבא.
לאחר 30 שלבים השחקן צריך להילחם בבוס של המשחק.
ארקדי בינוסוביץ' (בנדיקטוביץ') מגדל Мигда́л, , 11 במרץ 1911 לידא - 9 בפברואר 1991 פרינסטון, ניו ג'רזי) היה פיזיקאי-תאורטיקן סובייטי, יהודי יליד בלארוס, אשר נודע בין היתר בזכות פיתוח הנוסחה המסבירה את אפקט לנדאו-פומרנצ'וק-מגדל, הפחתת חתכי פעולה של קרינת בלימה ויצירת זוג באנרגיות גבוהות או צפיפויות גבוהות של חומר.
היה חבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות משנת 1966 (חבר בהתכתבות משנת 1953).
ארקדי מגדל נולד בלידא, אז בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, כבן של הרוקח בינוס מגדל ושל אשתו, רחל לבית פופקו, בת למשפחת תעשיינים ידועים בעיר.
הוא חי שם עד גיל 4. בתחילת מלחמת העולם הראשונה משפחתו עברה למינסק.
בגיל 11–12 עבר להתגורר בסנט פטרסבורג (לנינגרד דאז).
באותה תקופה גילה עניין בספר על משחקי פיזיקה וניסה להמציא המצאות כגון מפסק אוטומטי למקרי קצר חשמלי.
את מאמרו הראשון פרסם עוד בגיל 16, בשנת 1927, בכתב עת של פיזיקה, מתמטיקה וכימיה לתלמידים.
במאמר הציע התקן לבקרת תאוצה שעורר את תשומת הלב של אחד הפיזיקאים הידועים אז, אורסט חבולסון.
בשנים 1931–1936 נאלץ, כ"בעל מוצא לא בריא" (לא פרולטרי) להפסיק את לימודיו באוניברסיטה.
נעצר ונחקר במשך מספר חדשים.
בהמשך התאפשר לו לעבוד במעבדה של מפעל למדידות.
גם במפעל לא הפסיק להתעניין בפיזיקה.
בשנת 1936 סיים שם לימודי פיזיקה.
עם מוריו נמנה ולדימיר פוק שלימד אותו מכניקה קוונטית.
לאחר מכן השתלם והכין עבודה לתואר קנדידט למדעים תחת הדרכתו של החוקר הצעיר מטביי פ.
ברונשטיין, שנעצר בשנת 1938 ונפל קרבן לטיהורים הגדולים.
החל משנת 1938 עבד עם לב לנדאו שחזר באותה תקופה מחרקוב למוסקבה.
בין השנים 1943–1991 עבד במכונים אקדמיים למחקר מדעי.
בין השנים 1943–1945 במכון לשאלות פיזיקליות על־שם פיוטר קפיצה של האקדמיה הסובייטית למדעים.
בתחילת שנות ה־1950 היה פעיל בסמינרים של לנדאו במוסקבה.
אחרי שסיים עבודת הדוקטורט בשנת 1943, החל משנת 1944 ללמד כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
עבד תקופה במכון לפיזיקה אטומית על־שם איגור קורצ'טוב במוסקבה, שם התמנה מאוחר יותר לראש החוג לתאוריה.
בנוסף בשנת 1945 התמנה כפרופסור במכון לטכניקה פיזיקלית בבירה.
בשנת 1971 התמנה כפרופסור במכון על־שם לנדאו לפיזיקה תאורטית של האקדמיה הרוסית למדעים במוסקבה.
מגדל נודע במיוחד בשיטות היישום שלו מתורת השדות הקוונטית בתחום פיזיקת החלקיקים והפיזיקה הגרעינית, בעיקר בשיטת הקוואזי-חלקיקים שפיתח יחד עם לב לנדאו, ויקטור גליצקי וספרטק בליאייב.
בשנות ה-1970 פיתח מגדל את יחסי הרקורסיה מגדל-קדאנוב בתאוריות הכיול ובשנות ה־1980, יחד עם מקיינקו, ניסח כרומודינמיקה קוונטית עם משתני לולאת וילסון.
בנוסף עסק מגדל בתורת המערבולת.
בשנת 1955 מגדל היה בין חותמי "מכתב שלוש המאות" בנוגע לצורך בשיקום המדעים הביולוגיים בברית המועצות אחרי העיוותים והרדיפות הסטליניסטיות.
עם תלמידיו הידועים נמנו אנטולי לארקין, ולנטין ווקס ויורי גפונוב.
בזמן הפנוי עסק בפיסול בעץ ובאבן ובכמה ענפי ספורט:אלפיניזם, סקי אלפיני, סקי מים, שחייה וצלילה.
החל משנת 1959 היה יושב ראש הראשון של נשיאות הפדרציה הסובייטית לצלילה.
בהתחלת שנות ה־1960 מגדל השתתף בשלושה מסעות מחקר מתחת למים.
בנו אלכסנדר מגדל , אף הוא פיזיקאי, מומחה בתורת המיתרים ומלמד באוניברסיטת פרינסטון.
הוא נודע גם כיזם בתחום ההיי-טק.
1951, 1974 ובשלישית - עיטור הדגל האדום של העבודה
ארקדי לוקסמבורג הוא מלחין מולדובני–אמריקאי ממוצא יהודי.
לוקסמבורג קיבל בשנת 1964 תואר שני באמנויות (בקומפוזיציה, תורת המוזיקה, ונגינת פסנתר) באקדמיה למוסיקה בקישינב מולדובה הסובייטית שבברית המועצות.
הוא עבד כמורה במוסדות חינוך שונות בקישינב, בהם האקדמיה למוזיקה, המכללה למוזיקה של מולדובה ובית הספר למוזיקה של מולדובה.
כמה מתלמידיו היו לאמנים ידועים בעולם.
הוא חיבר כמה יצירות בתורת המוזיקה והרמוניה.
בשנת 1967 זכה בתואר מלחין השנה.
בשנת 1990 ארקדי לוקסמבורג עלה לישראל והחל ללמד במכללה לחינוך על שם דוד ילין בירושלים.
בשנת 1995 היגר לסן דייגו בארצות הברית.
הוא חבר איגוד הקומפוזיטורים בישראל, מולדובה ו-ASCAP בארצות הברית.
בין היצירות הסימפוניות הבולטות שלו ניתן למנות את "הסינפונייטה", סימפוניה לתזמורת מיתרים "השואה" לזכרם של קורבנות השואה, שני קונצ'רטי לפסנתר עם תזמורת, קונצ'רטו לצ'לו עם תזמורת סימפונית פנטזיה "ניגוני האביב".
בין יצירות למקלדת סולו הבולטות ניתן למנות את "Aquarelie", "לזכרו של שוסטקוביץ'", "לזכרו של גרשווין".
ארקדי לוקסמבורג כתב מספר פמוזנים בשיתוף פעולה עם מספר משוררים, לרבות יפים קרימרמן.
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת מס' 1
קונצ'רטו "נעורים" לפסנתר ולתזמורת מס' 2
סוויטה מס' 1 לתזמורת מייתרים
סוויטה מס' 2 לתזמורת מייתרים
"ניגוני האביב" פנטזיה לתזמורת סימפונית
"קפריס" לחליל ולתזמורת כלי קשת
"מנגינה" ו"סקרצו" לתזמורת כלי המייתר
12 חתיכות "הקדמה" לרביעיית מיתרים
חמישייה "שיר הערש ואוסטינטו" לכלי נשיפה עץ
"אלתור וסקרצו" לחליל, צ'לו ופסנתר
"שיר הערש והומורסקה" לחמישיית כלי נשיפה
"הבה נגילה" לחמישיית כלי נשיפה
"בלוז נ' ורוק נ' רול" ל-4 טרומבונים
3 קטעים ל-4 קרני יער
"רכבת שמחה" לאנסמבל כינורות ופסנתר
"פסקליה ולמחול" לחליל, קרן יער ופסנתר
שלושה קטעים לכינור, ויולה וצ'לו
סוויטה "צבעי מים" ב-8 פרקים
הסוויטה "לזכרו של גרשווין" ב-5 פרקים
שלושה קטעים "לזכרו של שוסטקוביץ'"
"מצבי הרוח" חמש מיניאטורות לפסנתר
"עונות השנה" - 4 יצירות
ארקבוז (Arquebus) הוא רובה בריח פתיל נטען לוע שהיה בשימוש נרחב מהמאה ה-15 ועד המאה ה-17.
הנשק האישי לפני הארקבוז היה, למעשה, תותח קטן, שהופעל באמצעות הצתת פתיל שהוחזק ביד.
לא ידוע היכן הומצא לראשונה רובה זה.
בגרמנית הוא נקרא "Haken-büchse", מילולית, "רובה-קרס"; "Arca bousa" באיטלקית, מילולית, "קשת עם פה".
מוסכם במחקר, שהמונח "Arquebus" שימש לתיאור רובה בריח פתיל בשפות שונות באירופה, מסוף המאה החמש-עשרה.
בריח פתיל, שבו הפתיל היה חלק אינטגרלי מהבריח, היה הרובה הראשון ששילב את שלושת המרכיבים של כל רובה מאז ועד היום: קנה, בריח וקת.
לפני כן, כלי ירייה ידניים היו בעיקרם צינור מתכת (קנה) שהוחזק ביד ופתיל בוער הוצמד לפתח מיוחד בקנה ופעולה זו הציתה את אבק השריפה.
שילוב שלושת המרכיבים העיקריים האלה אפשרה ליורה לכוון את הרובה וגם להחזיקו טעון לאורך זמן.
לרובה הארקבוז היו שני יתרונות לעומת כל סוגי הקשתות: האחד, עוצמת הירי.
רק לקליע הרובה היה פוטנציאל לנקב כל סוג שריון.
השני, נדרשו כשישים יום בלבד להכשרת מפעיל ארקבוז, לעומת חודשים ארוכים להכשרת מפעיל קשת.
עם זאת, משקל הרובה היה כבד ממשקל הקשת, והיה לו קצב ירי איטי לעומת הקשת.
קצב הירי של הארקבוז היה איטי.
קַשָּׁת היה יכול לירות, לכל הפחות, פי שלושה יותר מהר מהרובאי.
בשל הקושי בטעינת הארקבוז תוך כדי רכיבה, נעשה בו שימוש מועט בקרב חיל פרשים של צבא האימפריה העות'מאנית, הסיפאהים, אשר התעלמו מהוראת צו מ-שנת 1524, אשר לפיו עליהם להתחמש ברובה החדש.
עם זאת, בחיל הרגלים העות'מאני (היניצ'רים), הפך השימוש ברובה לנפוץ כבר בסוף המאה ה-15.
השימוש הנרחב הראשון ברובים אלו, נעשה בהונגריה בתקופת המלך מתיאש הראשון, שהכניס אותו לקראת סוף המאה ה-15 לשימוש סדיר ב"ארמייה השחורה" .
תפוצת רובי הארקבוז גדלה באופן ניכר תוך שנים ספורות.
הנרי השביעי חימש את מחצית חילות משמר המלך (Yeomen of the Guard) ברובי ארקבוז מתוצרת פלמית.
בנו, הנרי השמיני, רכש חמש-מאות רובי ארקבוז ב-שנת 1511.
התיעוד הראשון לקרב יבשתי, אשר הוכרע על ידי שימוש ברובי בריח פתיל היה בשנת 1503. הקרב נערך בצ'ריניולה (Cerignola) בדרום-מזרח איטליה, בין הצבא הספרדי לבין כוח צבאי צרפתי.
חיל הפרשים הצרפתי, בגיבוי נושאי רומח מיומנים משווייץ נהנה מיתרון מספרי.
המצביא הספרדי גונסלו מקורדובה (Gonzalo de Córdoba, 1453–1515) נקט בתכסיס טקטי.
אלפיים חיילים חמושים ברובי הארקבוז הסתתרו מאחורי מחפורות.
בחזית הועמד הכן חיל פרשים, שהסתיר את הרובאים, כדי למנוע, בין השאר, מהכוח הצרפתי את ההזדמנות לפרוש מבעוד מועד את ארסנל התותחים.
כאשר הפרשים ונושאי הרומח הסתערו קדימה, מטח הירי הספרדי הראשון גרם לבהלה, והמתקפה נבלמה.
האנדרלמוסיה בכוח הצרפתי אפשרה למגנים לירות מטח ירי קטלני.
הקרב הסתיים בנסיגת הכוח הצרפתי, שספג אבדות כבדות.
עם זאת, השימוש בטכנולוגיה החדשה לא הבטיח הצלחה בקרב.
כך, למשל, בקרב נוברה בשנת 1513 השתמשו הכוחות הצרפתים שצרו על העיר בחמש-מאות רובי ארקבוז.
אולם, הירי לא הרתיע את שכירי החרב השווייצרים החמושים ברומחים, שהניסו את החיילים הצרפתים.
מסיבה זו הארקבוז ורובי הבריח פתיל נועדו לשבש את מערך האויב, אך לא שימשו כנשק אסטרטגי אשר יביא להכרעת הקרב.
שילובם בתפישה הצבאית מבחינה תאורטית ומעשית היה איטי והדרגתי.
כך, למשל, רק ב-שנת 1534, נמדדה כמות שווה של רובאים ונושאי רומח בחיל הרגלים הספרדי.
על אופן הגעת רובה הארקבוז ליפן נכתב בחיבור רשומות על רובי-ברזל (1606) מאת נזיר בשם נאמפּו בּוּנשי (Nampo Bunshi, 1556-1620).
היפאנים נחשפו לטכנולוגיה המערבית ב-שנת 1543, לאחר שספינה פורטוגלית עלתה על שרטון סמוך לאי טָנֶגאשימה בדרום יפן.
ברשות הפורטוגלים היו רובה בריח-פתיל, אשר הרשים את שליט האי, והוא הורה ליצור ממנו העתקים.
בהמשך, הנפחים היפאנים הצליחו ליצור רובים נוספים בעזרת הדרכה מהפורטוגזים.
רובה הארקבוז בריח הפתיל הגיע לסין במחצית הראשונה של המאה ה-16. כינויו היה ניָאוֹ צ'וֹנְג (פין-יין: niǎochòng; סינית מסורתית: 鳥銃), מילולית: 'רובה הציפור'.
בחלק מהכתבים בסינית הוא נקרא 'נְיָאוּ-דְזוּי מוּ-צ'וֹנְג' (鳥嘴木銃, niǎozuǐ-mùchòng), מילולית: 'רובה העץ מקור של ציפור'; או בגרסה המקוצרת - 'מקור הציפור'.
במדריך מעשי לאימון הצבא (1572) כתב המצביא צ'י ג'י-גואנג כי הארקבוז קיבל את כינויו זה כיוון שניתן לפגוע באמצעותו בציפור בעת מעופה בשמונה-תשעה ניסיונות ירי מתוך עשרה.
ארקדי זיידס (נולד ב-1979) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי.
זיידס נולד בבלארוס (אז חלק מברית המועצות) ב-1979. עלה לישראל ב-1990.
בשנת 1999, עם סיום לימודי אמנות ומחול בבית הספר האזורי משגב, הצטרף לקבוצת מחול נעה דר ולאנסמבל בת שבע.
משנת 2004 עובד ככוריאוגרף עצמאי.
יצירותיו הוצגו בפסטיבלים בישראל, שווייץ, איטליה, צ'כיה, הולנד, הודו, הונגריה, פולין, ספרד, שוודיה, רומניה, גרמניה, סין, טיוואן, יפן ועוד.
לזיידס תואר שני בכוריאוגרפיה מבית הספר לתיאטרון ואמנויות באמסטרדם.
ביוני 2015, משרד התרבות החליט להסיר את חסותו מהמופע שיצר, "ארכיון", הכולל סרטונים של פעילי בצלם.
שרת התרבות והספורט מירי רגב התבטאה כבר בטרם מינויה נגד המופע, שעלה לראשונה ב-2014 בפסטיבל אביניון בטולוז ובפריז, ועורר סערה בקרב חוגי הימין.
מאז שנת 2017 זיידס מתגורר בצרפת.
2005 - "סולו סיינטו" (עם שירה מיאסניק)
2009 - "לפגוש את בריאן ווש" (בשיתוף איתי וייזר)
2011- "ריקוד ופסל" מופע של ענת שמגר בו היה שותף
2012 - "מחקר-ארץ" (בשיתוף ענת צדרבאום)
2014 - A Response to Dig Deep במסגרת פסטיבל "הרמת מסך"
פרס לאמן צעיר של משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול לשנת 2008
פרס משרד התרבות לאמן צעיר לשנת 2009
פרס משרד התרבות לאמן צעיר לשנת 2011
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 2010
פרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2012
הפרס ע"ש אמיל זולא לזכויות אדם בתחום אמנויות הבמה (2013)
פרס היצירה של משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול לשנת 2014
האחים ארקדי ובוריס סטרוגצקי היו סופרי מדע בדיוני רוסים שכתבו במשותף.
האחים סטרוגצקי היו בניהם של נתן סטרוגצקי, מבקר אמנות יהודי, ואשתו אלכסנדרה, מורה.
עבודותיהם המוקדמות נכתבו בהשראת איוואן יפרמוב וסטניסלב לם.
מאוחר יותר יצרו סגנון מדע בדיוני ייחודי משלהם.
עבודותיהם המוקדמות שנכתבו בשנות "ההפשרה" הפוסט-סטליניסטית, כגון "צהריים, המאה ה-22", היו מלאות אופטימיות ותיארו יקום שבו הסוציאליזם הוא השיטה הכלכלית והפוליטית המנצחת.
אותה אופטימיות נעלמה מיצירותיהם המאוחרות יותר והתחלפה בטונים אפלים יותר ובנושאים כגון דיכוי פוליטי וטרור.
ספרם הידוע ביותר (והיחיד שגם תורגם לעברית) הוא "פיקניק בשולי הדרך".
במאי הקולנוע הרוסי אנדריי טרקובסקי ביים את סרטו "סטאלקר" (Stalker) ב-1979 בהשראת הספר.
ארקדי נתנוביץ' סטרוגצקי נולד ב-25 באוגוסט 1925 בעיר בתומי, ומאוחר יותר עבר עם משפחתו ללנינגרד.
בינואר 1942 פונה יחד עם אביו מהעיר הנצורה, אך אביו לא שרד את המסע ומת בהגיעו לעיר וולוגדה.
מאוחר יותר גויס לצבא הסובייטי.
תחילה התאמן בבית הספר לארטילריה בעיר אקטיובינסק, ולאחר מכן במכון הצבאי לשפות זרות במוסקבה, שם סיים את לימודיו ב-1949 כמתורגמן באנגלית וביפנית.
הוא עבד כמורה ומתורגמן בשירות הצבא עד 1955, אז החל לעבוד כעורך וסופר.
ב-1958 החל בשיתוף הפעולה עם אחיו בוריס, שנמשך עד מותו, ב-12 באוקטובר 1991.
בוריס נתנוביץ' סטרוגצקי נולד ב-14 באפריל 1933. הוא נשאר עם אמו בלנינגרד בעת המצור על העיר במלחמת העולם השנייה.
הוא סיים לימודי אסטרונומיה באוניברסיטת לנינגרד ב-1955, ועבד כאסטרונום וכמהנדס מחשבים עד 1966, אז הפך לסופר במשרה מלאה.
הוא מת בסנקט פטרבורג ב-19 בנובמבר 2012.
פיקניק בשולי הדרך (הוצאת זמורה ביתן, 1999)
קשה להיות אל מרוסית: דוד ישראל ארונשטם (הוצאת קתרזיס, 2023)
ארקדי בבצ'נקו הוא עיתונאי, משפטן וסופר רוסי, הידוע בשל התנגדותו לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
מתוך חשש לחייו, עזב את רוסיה ועבר להתגורר בישראל .
בגיל 18 הוא גויס לצבא הרוסי ולחם במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ממנה השתחרר ב-1996, ולאחר מכן התנדב להילחם במלחמת צ'צ'ניה השנייה.
ב-2005 הוציא את ספרו "סיפורו של חייל" אודות שירותו בצבא הרוסי.
הספר תורגם לעברית על ידי אריה חשביה בשנת 2008.
ב-29 במאי 2018 הודיעה המשטרה הלאומית של אוקראינה כי בבצ'נקו נרצח בפתח ביתו בידי מתנקש שירה בגבו שלושה כדורים בעת שאשתו שהתה בבית.
החשד היה שהמתנקש הגיע בשליחותו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין .
משטרת אוקראינה אף פרסמה קלסתרון של החשוד ברצח.
למחרת (30 במאי) הגיע בבנצ'קו למסיבת עיתונאים והודיע כי הוא חי וכי שיתף פעולה עם רשויות הביטחון האוקראיניות ביום הרצח במטרה לסכל את הרצח ולגלות מי הם המתנקשים שנשלחו בידי רוסיה.
בבצ'נקו התנצל בפני המצטערים על מותו ובפרט בפני אשתו.
במסגרת החקירה נתגלה כי רוסיה שכרה אזרח אוקראיני שירצח את בבצ'נקו תמורת 40 אלף דולר.
האיש שכר אוקראיני אחר לביצוע ההתנקשות.
פוליטולוג פרו-רוסי ואדים קרסיוב קשר את האירוע עם הבחירות הקרובות באוקראינה.
ארקדי יורייביץ' וולוז' הוא יזם סדרתי, מדען מחשבים, משקיע ופילנתרופ יהודי-ישראלי יליד קזחסטן הסובייטית.
הוא מחלוצי פיתוח התוכנות בתחום החיפוש והניווט וכן מוצרים ושירותים חכמים המופעלים על ידי למידת מכונה ובינה מלאכותית.
וולוז' היה שותף מייסד של מספר חברות ובהן קומפטק, ארקדיה, אינפינט וקבוצת "יאנדקס".
יאנדקס היא אחת מחברות האינטרנט הגדולות באירופה ומפעילה את מנוע החיפוש הפופולרי ביותר ברוסית.
ביוני 2022 וולוז' עזב את כל תפקידיו בקבוצת יאנדקס.
מאז 2015 הוא חי עם משפחתו בתל אביב.
ארקדי וולוז' נולד ב-11 בפברואר 1964, בעיר גורייב שבקזחסטן הסובייטית (כיום אטיראו, קזחסטן) שבברית המועצות לשעבר, למשפחה יהודית-רוסית.
וולוז' (נולד ב-1938), גאולוג, מומחה בשדות הנפט של הים הכספי באזור; מאוחר יותר הפך לדוקטור למדעי הגאולוגיה והיה חוקר בכיר במכון הגאולוגי של האקדמיה הרוסית למדעים.
אמו, סופיה לבובנה וולוז', מורה בבית הספר למוסיקה.
ארקדי בוגר בית הספר הרפובליקני לפיזיקה ומתמטיקה של אלמטי.
הוא סיים את השכלתו במכון גובקין לנפט וגז, בתחום "מתמטיקה שימושית" ב-1986. ביצע מחקר בתחום עיבוד כמויות גדולות של נתונים מכון לבעיות שליטה (IPU), של האקדמיה הסובייטית למדעים.
ב-1989 הוא ייסד את CompTek והיה המנהל הכללי עד שנת 2000. באותה שנה הוא פתח את חברת "ארקדיה" יחד עם ארקדי בורקובסקי ויחד הם שחררו מוצר לפי סיווג של המצאות בגודל של כ-10 מגה בייט, אשר שימש לקשור פטנטים של מכוני מחקר וארגונים.
ב-1998 כיהן כראש הוועדה לגישה אלחוטית לרשתות רוסי של האיגוד לתיעוד תקשורת אלחוטית (RANS.RU).
ארקדי השתתף בתהליך ההפרטה של תדרים לגישה אלחוטית.
ב-1999 הוא היה אחד מאלה שהשפיעו על הלגליזציה של טלפוניית IP ברוסיה.
ב-1997 הוא עשה את הצעד הראשון לקראת הקמתה של חברת Yandex בסכום של 10 אלף דולר, כשרכש 3 שרתים עם כוננים קשיחים בעלי קיבולת של 1 ג'יגה בייט, אשר אפשר לערוך אינדקס תוכן של כלל האינטרנט ברוסיה.
התוצאה של השקעות אלה הייתה כניסת Yandex לרשימת שבעה האתרים הפופולריים ביותר באינטרנט ברוסיה בשנת 1999. מאז 2007 — היה ראש המחלקה לניתוח נתונים בפקולטה להיי-טק וחידושים של המכון המוסקבאי לטכנולוגיה ופיזיקה, בראשי תיבות MIPT.
ביוני 2022 הוטלו סנקציות אירופיות אישיות נגד ארקדי בעקבות מעורבות פלטפורמה יאנדקס-חדשות בפרופגדנה הממשלתית הרוסית בנושאי כיבוש אוקראינה.
במרץ 2024 החליט האיחוד האירופי להסיר את הסנקציות שהושתו על וולוז'.
ביולי 2024 השיק וולוז' מחדש את חברת נביוס, חברה הולנדית אותה ייסד במקור להחזיק ביאנדקס, עד שנמכרה לקבוצת משקיעים רוסיים.
בגלגולה הנוכחי מתמקדת החברה בבינה מלאכותית ושירותי ענן.
וולוז' מכהן כמנכ"ל החברה ובין חברי ההנהלה נמנים עמיתיו לשעבר מיאנדקס כגון אלנה בונינה ואסתר דייסון, לצד אישים ישראליים מהתחום כגון קירה רדינסקי ואופיר נווה.
ב-2014, לאחר הסיפוח הרוסי של חצי האי קרים, עבר וולוז' לתל אביב, ישראל, בה הוא חי עם משפחתו.
הוריו של וולוז' עברו לישראל באותה השנה גם כן.
הקשר של וולוז' לישראל החל הרבה לפני כן, בין 2010 ל-2012 הוא שימש כדירקטור בחברת Face.com, חברה ישראלית לזיהוי פנים אשר נמכרה לפייסבוק ב-2012. וולוז' היה גם משקיע בחברה.
בין 2015 ל-2020 הוא שימש כדירקטור בחברת Neurosteer, חברה ישראלית שהתמחתה בעיבוד גלי מוח ועיבוד ביג דאטה.
בהמשך השיק וולוז' מספר שירותים בישראל ואף פתח במדינה משרדים ומרכז פיתוח.
בראיון ב-2019 אמר וולוז' כי ישראל היא מדינה אטרקטיבית מאד, קודם כל בזכות ההון האנושי שלה וגם בשל מיקומה בכלכלה הגלובאלית.
וולוז' גם מופיע לעיתים תכופות בכינוסים ופורומים מקצועיים במדינה.
הוא נשוי ולו שישה ילדים.
ארקדי פומרנץ (נולד ב-6 בפברואר 1970) הוא פוליטיקאי חבר מפלגת ישראל ביתנו, שכיהן כראש עיריית מעלות-תרשיחא.
נולד וגדל באזרבייג'ן הסובייטית, ועלה לישראל ב-1990 והתגורר בחיפה.
למד לתעודת הנדסאי מכונות בקרית הטכניון בחיפה.
בנוסף, בעל תואר ראשון במינהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
בשנת 1995 החל לעבוד ברכבת ישראל כמנהל עבודה והנדסאי מכונות.
שימש כחבר מועצת העיר, סגן ומ"מ ראש עיריית מעלות-תרשיחא בשנים 2008–2013.
דורג במקום ה-19 ברשימת ישראל ביתנו בבחירות לכנסת השמונה עשרה, ובמקום ה-13 בבחירות לכנסת העשרים כחלק מרשימת ישראל ביתנו, אך לא נבחר לכנסת.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) התמודד על ראשות עיריית מעלות תרשיחא מול שלמה בוחבוט והפסיד לאחר שזכה ב-44.7 אחוזים מן הקולות לעומת 48.7 אחוזים בהם זכה בוחבוט.
לאחר שהפסיד פנה פומרנץ לבית המשפט בטענה שהבחירות זויפו אך בית המשפט לא קיבל את טענתו.
למרות פסיקת בית המשפט לעניינים מנהליים, בשנת 2018 הרשיע בית המשפט השלום בעכו את שמעון זגורי, שהיה המועמד השלישי בבחירות 2013 במעלות, בעבירה על טוהר הבחירות משום ש"קנה קולות" בבחירות אלו.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018) התמודד בשנית על תפקיד ראש העיר וזכה בסיבוב הראשון ב-32 אחוזים מן הקולות ובסיבוב השני ניצח את ראש העיר המכהן בוחבוט ברוב של 65 אחוזים.
כמו כן משמש כחבר דירקטוריון באשכול גליל מערבי ויו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית למעלות תרשיחא ויו"ר דירקטוריון משותף בחברת אגם המונפורט.
פומרנץ חבר מרכז במפלגת ישראל ביתנו ומכהן כיו"ר מפלגת ישראל ביתנו במעלות תרשיחא.
בשנת 2019, בעקבות פנייה של ארגון הימין "בצלמו" ושרת התרבות מירי רגב, הורה על ביטול הקרנת הסרט "לאה צמל, עורכת דין" בהיכל התרבות במעלות.
המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר, קבעה שביטול הקרנת הסרט אינו חוקי, ולעמדתה ביטול הקרנתו מהווה פגיעה ב"חופש הביטוי".
בבחירות 2024, התמודד לכהונה נוספת, קיבל מעל 35% מהקולות, אך הפסיד למוטי בן דוד.
ארק (בשוודית: The Ark) היא להקת גלאם רוק שוודית.
ב-1996 הוציאה מיני אלבום עם ארבעה שירים שמתוכם השיר "Racing With The Rabbits" הוא הידוע ביותר, אך המיני אלבום זכה להצלחה מועטה.
ב-2000 הוציאה את אלבומה המלא הראשון "We Are the Ark" שמכר מעל 173,000 עותקים.
ב-2002 הוציאה את הסינגל "Father of a Son" הדיבר על הזכות לזוגות הומוסקסואלים לאמץ ילדים.
ב-2004 שירה "One of Us is Gonna Die Young" דורג במקום הרביעי במצעד הפזמונים השוודי.
ב-2006 הלהקה הופיעה בשגרירות השוודית בארצות הברית, במהלך ההופעה חברי הלהקה זכו לביקורת אודות הערה שהעירו אודות אירועי 11 בספטמבר.
ב-2007 היא נבחרה לייצג את שוודיה באירוויזיון לאחר שזכתה במלודיפסטיבלן, עם שירה "The Worrying Kind".
הם סיימו במקום ה-18 עם 51 נקודות בתחרות שנערכה בהלסינקי.
ב-2010 הלהקה הודיעה על התפרקותה.
בספטמבר 2011 הם ביצעו את הופעתם האחרונה בפארק השעשועים "Gröna Lund" בסטוקהולם מול קהל של 15,000 אנשים.
הם זכו במספר פרסים ונחשבים ללהקה השוודית המצליחה ביותר מאז אבבא.
קבוצת ארקאה–סאמסיק היא קבוצת אופני כביש צרפתית, בדרג ה-UCI ProTeam, המשני לקבוצות אחרי דרג ה-UCI WorldTeam.
הקבוצה נוסדה בשנת 2005 בשם "Bretagne–Jean Floc'h", אז הקבוצה הייתה חובבנית, רק בשנת 2011 עלתה הקבוצה לדרג הפרו קונטיננטל המקצועי.
בשנת 2014 קיבלה הקבוצה את אחת מארבע ההזמנות שחולקו לקבוצות בדרג הפרו קונטיננטל לטור דה פראנס,
וערכה את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, ומאז היא מוזמנת בקביעות למרוץ.
בשנים האחרונות היא גם מוזמנת למונומנט פריז - רובה.
בשנת 2018 צירפה לשורותיה את הרוכב וורן ברגיל, שניצח את קטגוריית ההרים בטור דה פראנס 2017 ובנתה את הקבוצה סביבו.
שנה לאחר מכן גם צירפה את הספרינטר הגרמני, אנדרה גרייפל, שנחשב בשיאו לאחד מהספרינטרים הטובים בעולם, לעונה אחת בלבד.
ב-2019 ברגיל ניצח עבור הקבוצה את אליפות צרפת.
ב-2020 הקבוצה עשתה קפיצת מדרגה נוספת מבחינת רכש, כשצירפה את נאירו קינטנה, מנצח ג'ירו ד'איטליה 2014 ווואלטה אספנייה 2016, במטרה שיהיה המוביל שלה בטור דה פראנס.
הקבוצה צירפה גם אחיו, דאייר, עוד רוכבים בולטים כמו ווינר אנאקונה ודייגו רוסה והספרינטר נאסר בוהאני.
ארקדי לבוביץ' קפלונוב היה יהודי סובייטי שעוטר לאחר מותו בעיטור גיבור ברית המועצות, סגן מפקד לעניינים פוליטיים (פוליטרוק) של חטיבת הטנקים המעוטרת מס' 54 בגיס הטנקים השביעי המעוטר של ארמיית המשמר המשוריינת השלישית של חזית וורונז', דרגתו במותו: פולקובניק המעוטר.
נולד ב-21 בינואר 1912 במשפחה יהודית.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה משפחתו ברחה בסוף 1917 לעיר סומי.
סיים בבית ספר שבע שנות לימוד (מה שנקרא בתקופתו "השכלה תיכונית לא שלמה").
כבר בגיל 12 התחיל לעבוד כשוליה אצל עובד אחר במחלקת מגפיים של בית מלאכה של שרמן אז גם הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1925.
עבד כאורג, מנהל עבודה במפעל הבדים של סומי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר ערב, היה סגן עורך עיתון של סומי "מחרשה ופטיש", ואז מזכיר ועדת קומסומול במפעל מכונות על שם פרונזה ועוזר מנהל המחלקה הפוליטית בנושא קומסומול של בחוות המדינה החקלאית "האינטרנציונל השלישי".
גויס לצבא האדום בינואר 1934 וצורף כחניך לגייס משוריין מס' 4. ב-1935 מונה להיות מפקד הטנק.
בשנת 1936 שירת כעוזר פוליטרוק בחטיבה משוריינת מס' 23 בעיר פרוסקורוב.
השתתף ב-1939 בפלישה למערב אוקראינה ובמערב בלארוס, במלחמת החורף.
על כך קיבל עיטור הכוכב האדום.
השתתף במלחמה הפטריוטית הגדולה מאז יוני 1941. ב-24 ביוני פיקד על מתקפת רגימנט משוריין מס' 86 ליד העיר דובנו שפגעה בכ-70 טנקי ורמאכט ושני גדודי חיל רגלים ממונעים.
יומיים לאחר מכן הרגימנט בפיקודו הדף את הכוחות מולו כ-15 קילומטרים מערבה.
על כלל הפעולות הללו הוא עוטר בעיטור הדגל האדום.
נלחם בחזית דרום מערבית וחזית וורונז'.
נפצע שלוש פעמים במהלך השירות.
כפוליטרוק חטיבת השריון המעוטרת מס' 54 ב-14 בפברואר 1943 קיבל עיטור הדגל האדום השני ובהמשך הועלה לדרגת פולקובניק.
ב-24 בספטמבר 1943 צלח את דנייפר ליד הכפר טרחטמירוב, בנפת קניב, מחוז צ'רקאסי.
בדוגמה אישית הוא נתן השראה לחיילים בקרב.
נהרג ב-22 באוקטובר 1943 ליד הכפר חודורוב (נפת מירונוב במחוז קייב) במהלך הפצצה אווירית.
נקבר בפארק המרכזי בעיר פריאסלאב של מחוז קייב.
אשתו - נדז'דה בוגדאנובה (נישאו ב-1934)