tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2002 ארגון האומות המאוחדות הסיר חלקית את החרם על הסחר בשנהב ואפשר למדינות מספר לייצא מכסות שנהב קבועות.
עם זאת, מחקר שנערך ב-1999 באוניברסיטת אוקספורד מצא כי פחות מאחוז אחד מכחצי מיליארד הדולרים שמגלגל שוק השנהב מגיע לאפריקה.
רוב הסכום נותר בידי מתווכים וסוחרים, כך שיעילות הסרת החרם כאמצעי לקידום כלכלת אפריקה נתונה בספק.
עיטורים עשויים שנהב מהמאה ה-9 לפנה"ס נמצאו בעיר שומרון.
ההנחה היא שמדובר בבית השן המוזכר בספר מלכים: .
מצבור גדול של שנהב נמצא גם באתר הארכאולוגי ארמון הישאם שעל יד יריחו, והוא מתוארך למאה השמינית לספירה.
הממצאים משני האתרים הללו מוצגים לציבור במוזיאון רוקפלר .
שנה היא פרק זמן שאורכו מבוסס על זמן ההקפה של כדור הארץ סביב השמש, והוא משמש כאלמנט בתאריך ברוב התרבויות האנושיות.
אופן החלוקה לשנים משתנה מלוח שנה אחד למשנהו, וגם לאורך האסטרונומי ישנן כמה הגדרות שונות.
זמן ההקפה של כדור הארץ הוא בקירוב 365.25 יממות.
פרק זמן מקורב זה נקרא שנה יוליאנית, והוא משמש כיחידת זמן באסטרונומיה.
מקובל לחלק את השנה לארבע עונות: קיץ, חורף, סתיו ואביב, ושנים עשר חודשים.
בלוח היוליאני, שהיה נפוץ בעבר, אורך השנה הרגילה הוא 365 ימים, וכל ארבע שנים יש שנה מעוברת לה נוסף יום אחד.
בסך הכול אורך השנה הממוצע הוא 365.25 ימים, שמתאים לזמן ההקפה המקורב של כדור הארץ.
עם השנים צבר הלוח היוליאני שגיאה מצטברת שמגיעה כיום לכדי 13 יום מהלוח הגרגוריאני הנהוג כיום.
בלוח הגרגוריאני, שהוא הלוח הנפוץ ביותר, אורך השנה קרוב מאוד לאורך המדויק מבחינה אסטרונומית (הסטייה היא בת כ-26 שניות).
לכדור הארץ לוקח 365 ימים, 5 שעות, 48 דקות ו-45 שניות להקיף את השמש.
בלוח ישנם 365 ימים, ועל כן, כל ארבע שנים נוסף יום אחד ללוח השנה הגריגוריאני, והוא ה-29 בפברואר, כאשר כל 100 שנה לא מוסיפים יום, אולם כל 400 שנה מוסיפים יום על אף שמדובר במאה עגולה.
החלוקה לחודשים בלוח זה נעשית באופן שרירותי.
הלוח העברי והלוח המוסלמי מבוססים על מחזורי מופע הירח, ולכן נקבע אורך השנה הרגילה כשנים עשר חודשי ירח, כך שהיא קצרה בכ-11 ימים מזמן ההקפה סביב השמש.
בלוח העברי מוסיפים חודש (אדר א') כל שנתיים–שלוש (7 חודשים ב-19 שנה) כדי לסנכרן את הלוח עם עונות השנה.
בלוח המוסלמי לא נוספים חודשים או ימים, כך שהשנה יותר קצרה והתאריכים לא מותאמים לעונות.
באופן ספציפי יותר, מחזור הירח עליו מבוסס החודש העברי הוא המחזור הסינודי, בן 29.53 הימים, ולא החודש הכוכבי, בן 27.32 הימים.
(אם אורך החודש היה מחושב לפי חודש כוכבי, היה ניתן להתאים 13/14 חודשים בכל שנה).
את המחזור הסינודי ניתן לראות בקלות בעין בלתי מזוינת וללא חישובים, ולכן התאים מחזור זה לאימות וחישוב גם לפני הזמן המודרני.
בלוח העברי אורך שנה ממוצע הוא: 365 יום 5 שעות 55 דקות וכ-27 שניות.
זמן זה נקרא תקופת רב אדא והוא נקבע על פי המחזור של מטון.
בלוח המוסלמי אורך שנה הוא בערך 354 יום 8 שעות ו-48 דקות.
בזמן העתיק השתמשו בעולם בלוח שנה בן 360 ימים.
לפי לוח זה, כל חודש מכיל 30 יום בדיוק.
היו תרבויות שחילקו את השנה לשישה חדשים בנות שישים יום.
לוח זה ממוצע בין הלוח השמשי לבין הלוח הירחי.
החוקר עמנואל וליקובסקי טען שהשינוי בחישובים התפתח בעקבות שינויים במהלך השמש בתקופה שבין 744 ל-687 לפנה"ס, בהתאם לסיפור התנ"כי, שבימי חזקיהו המלך השתנה מהלך השמש עשר מעלות.
הוא מצטט ממסורות של עמים רבים מכל רחבי העולם שמעידות על השינוי המתואר בתנ"ך.
לדבריו, אחרי שינוי זה התפתחו לוחות שנים אחרים שיתאימו לשנה של 365.25 יממות.
בפרס למשל המשיכו לספור על פי הלוח של 360 יממות, וכל שש שנים הוסיפו חודש.
בארצות אחרות הוסיפו חמישה ימים בסוף כל שנה אחרי החודש האחרון.
היו מקומות שהמשיכו להשתמש בלוח הישן במקביל לחדש.
לטענתו, חשבון המעלות למדידת זוויות, שבו מעגל שלם מחולק ל-360 מעלות, נעשה בהתאם לשנה שהיו בה 360 ימים.
בקומראן השתמשו בלוח שנה של 364 ימים שהם בדיוק 52 שבועות.
בלוחות שנה רבים תאריך תחילת השנה הוא בסמוך לאחת מנקודות השוויון או בסמוך לאחת מנקודות ההיפוך.
כך תחילת השנה בלוחות היוליאני והגרגוריאני היא בתחילת החודש שבא לאחר נקודת ההיפוך החורפית בחצי הכדור הצפוני ותחילת השנה העברית חלה בראש חודש הסמוך לנקודת השוויון הסתווית (הלוח העברי הקדום החל דווקא בחודש ניסן, הסמוך לנקודת השוויון האביבית).
לוח השנה של האינקה החל בסמוך לנקודת ההיפוך הקיצית של חצי הכדור הדרומי (דצמבר).
הגדרות שונות לאורך השנה האסטרונומי
קיימות שיטות שונות להגדרת אורך השנה האסטרונומי:
שנה טרופית ממוצעת – (מיוונית: τρόπος – סיבוב, מחזור) היא פרק הזמן שעובר משעה שהשמש נצפית בנקודה מסוימת על פני מסלולה האופקי בשמי כדור הארץ, ועד שהיא נצפית שוב באותה נקודה בדיוק.
פרק הזמן הזה מקביל בקירוב לחילופי עונות השנה (באזורים הממוזגים של כדור הארץ).
משכה המדויק של השנה הטרופית עומד כיום על 365 ימים, 5 שעות, 48 דקות ו-45 שניות.
שנת כוכבים או שנה סידרלית – זמן ההקפה של כדור הארץ סביב השמש ביחס לכוכבים מרוחקים מאוד.
משכה המדויק של שנה סידרלית כיום עומד על 365 ימים, 6 שעות, 9 דקות, 10 שניות, 2 מאיות השנייה, 2 מילישנייה ו-4 עשיריות המילישנייה (365.256366).
שנה אנומליסטית (Anomalistic Year) – פרק הזמן בין שני מעברים של כדור הארץ בפריהליון (הנקודה הקרובה ביותר לשמש).
שנה זו שונה במקצת מהשנה הסידרלית כתוצאה מהשפעתם הכבידתית של כוכבי הלכת במערכת השמש על מסלול כדור הארץ.
שנה דרקונית או שנת ליקויים (Draconic Year or Eclipse Year) – פרק הזמן בין שני מעברים עוקבים של הירח בנקודת החיתוך של מסלולו (מדרום לצפון) עם המילקה (קשר עולה).
"שנה" זו מכתיבה את המחזוריות של ליקויי חמה וליקויי ירח וקשורה לשנה הדרקונית הגדולה – היא מחזור הסארוס.
שנה טרופית (מיוונית: τρόπος – סיבוב, מחזור) היא פרק הזמן שעובר משעה שהשמש נצפית בנקודה מסוימת על-פני מסלולה האופקי בשמי כדור הארץ, ועד שנצפית שוב באותה נקודה בדיוק.
פרק הזמן הזה מקביל פחות-או-יותר לחילופי ארבע עונות השנה (באזורים הממוזגים של כדור הארץ), ולשנה אחת בלוחות השנה המבוססים על השמש.
השינויים נובעים מהשתנות מהירות הסיבוב הצירי הארצי, השתנות הנובעת מהשפעות הכבידה של גרמי שמיים הסמוכים לכדור הארץ.
התנועה כביכול של השמש על-פני מסלול אופקי בשמיים נובעת למעשה משתי תכונות של כדור הארץ:
כדור הארץ נע בתנועה מחזורית סביב השמש.
ציר הסיבוב של כדור הארץ סביב עצמו נוטה בזווית של 23.43629° יחסית למישור סיבוב כדור הארץ סביב השמש, מישור המילקה.
תוצאת שתי התכונות האלה היא, שלמתבונן מכדור הארץ, נראה כי השמש נמצאת בכל יום בגובה שונה בשמיים.
באזור קו המשווה השמש נעה מטה-מעלה בשמיים ועוברת פעמיים בשנה בזניט.
במצרים העתיקה התקיים לוח שנה שהיה מבוסס על אורך שנה בן 365 ימים.
במאה ה-3 לפנה"ס תוקן לוח השנה על ידי המלך תלמי השלישי כדי שיתאים לאורך שנה בן 365.25 ימים.
מכאן ברור שכבר בתקופת המלך תלמי היה ידוע שאורך השנה הטרופית קרוב יותר ל-365.25 מאשר ל-365 ימים, אולם בהחלט ייתכן שמידע זה היה ידוע עוד קודם ושינוי הלוח התעכב.
ביוון העתיקה שינה מטון את לוח השנה האטי ממחזור של 8 שנים למחזור של 19 שנים כדי להגיע להתאמה טובה יותר עם מחזורי הירח.
מחזור ה-8 שנים התבסס על אורך שנה טרופית של 365.25 ימים, ומחזור ה-19 שנה התבסס על שנה ארוכה יותר בת 365.263 ימים.
מכיוון שמטרת לוחות אלו הייתה להתאים בין שנות השמש לחודשי הירח לא ניתן לדעת את אורך השנה הטרופית המדויק ביותר שהיה ידוע לחכמי אתונה, אולם ברור שהיה בסביבות 365.25 ימים.
קביעה מדויקת של אורך השנה הטרופית התבצעה על ידי היפרכוס, במאה ה-2 לפנה"ס, הודות להצטברות של רישומים על-פני מאות שנים של זמני ההיפוך ושיפור במכשירי המדידה.
תלמי, במאה ה-2 לספירה, מביא בספרו אלמגסט בשם היפרכוס, שאורך השנה הטרופית היא שהם 365.246667 ימים.
היפרכוס השווה בין זמן ההיפוך הקיצי שחזה אריסטרכוס מסאמוס, בשנת 280 לפנה"ס, לתצפית שלו של זמן ההיפוך הקיצי משנת 135 לפנה"ס.
הוא מצא שהתקופה בין שתי נקודות הקיצון הייתה קצרה ב-12 שעות מ-365.25 ימים לשנה עבור 145 שנה, או ביממה שלמה עבור 300 שנה.
תלמי עצמו חישב את אורך השנה הטרופית על-פי זמן שוויון סתוי שהוא צפה בשנת 139 לספירה וזמן שוויון שרשם היפרכוס בשנת 147 לפנה"ס, כמו גם על זמן שוויון אביבי שלו משנת 140 לספירה לעומת זמן שוויון אביבי של היפרכוס משנת 146 לפנה"ס.
תלמי גם אישש את חישוביו בהתבסס על תצפית של מטון.
מדענים מודרניים העלו השערות שונות לגבי השאלה מדוע תלמי לא הצליח להגיע לתוצאות מדויקות יותר מהיפרכוס, אף על פי שהיו בידיו תצפיות משנים רחוקות יותר זו מזו.
היו שטענו שתלמי זייף את תצפיותיו ואחרים טענו שתלמי התקשה לברור בין תוצאות נכונות לתצפיות שגויות.
פדרסון מייחס את אי הדיוק במדידת אורך השנה לאי דיוק במכשירי המדידה והעדר פיצוי על שבירה של האור.
שנה סידֵרית (או שנת כוכבים או שנה סידרלית) הוא מונח המתאר את זמן ההקפה של כדור הארץ סביב השמש ולכן זהו גם הזמן הנדרש לשמש על מנת לחזור למיקום ההתחלתי שלה אחרי הקפה אחת סביב מישור המילקה, כל אלו ביחס לכוכבי הרקע.
מקור השם שנה סידרית הוא במילה הלטינית sidus שפירושה כוכב.
משכה של שנת הכוכבים הוא 365.25636 יום והוא ארוך במעט יותר מ-20 דקות מהשנה הטרופית, בעיקר בגלל נקיפת ציר כדור הארץ.
שנת הכוכבים אינה משמשת ברוב לוחות השנה אלא השנה הטרופית הקובעת את עונות השנה.
עם זאת, שנת הכוכבים משמשת לצורכי צפייה בכוכבים, למשל לקביעת המזלות באסטרולוגיה.
עד ימיו של היפרכוס ההנחה הרווחת הייתה ששנת הכוכבים שווה באורכה לשנה הטרופית.
שנה יוליאנית באסטרונומיה היא יחידת זמן המוגדרת כ-365.25 יממות בדיוק, כשבכל יממה 86,400 שניות.
יחידת זמן זו מקבילה לאורך השנה הממוצע שהיה נהוג בלוח היוליאני אולם שנה יוליאנית אינה מתייחסת ללוח זה או לכל לוח שנה אחר.
היא גם לא מתייחסת לכל הגדרה אחרת של שנה.
בשנה יוליאנית משתמשים להגדרות זמן באסטרונומיה.
למשל, זמן ההקפה של נפטון את השמש הוא 164.79 שנים יוליאניות.
שנהבי מגידו הם אוסף של שנהבים מחוטבים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו.
אוסף השנהבים נמצא בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שנערכו בתל בין השנים 1939-1925. רובם נחפרו על ידי הארכאולוג גורדון לאוד שהיה המנהל האחרון של משלחת זו.
האוסף כולל 380 חפצים ושברי חפצים בעיקר לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות ששובצו בתוך רהיטים וחפצים של עץ כדי להוסיף להם נוי ויוקרה.
האוסף כולל גם חפצים תלת־ממדיים עשויים משנהב, כגון קופסאות, בקבוקים, מסרקות ופקקים מגולפים לבקבוקים.
אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דופנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי.
באריות אלה ניכרת השפעה סורית או חיתית.
האוסף כולל גם קבוצה של לוחיות ארוכות שעליהן חרוטות תמונות.
אחת הלוחיות היא ידית של סכין ועליה חריטה רדודה של חגיגת ניצחון.
קווי החריטה מולאו בחומר שחור שהבליט את התמונה על רקע צבעו הבהיר של השנהב.
בתמונה אפשר להבחין בתהלוכה המתקדמת שמאלה לכוון מלך היושב על כיסא מפואר עטור בכרובים.
לפני המלך שתי נשים, אחת פורטת על נבל, השנייה מגישה משקה ופרחי לוטוס.
סצנות של משתאות ומלחמה נמצאו גם על לוחיות אחרות.
האוצר כלל גם חפצים שמקורם היה זר כגון קלמר שנשא את שמו ואת תאריו של בעליו הסופר והוא מתוארך לימי רעמסס השלישי.
זהו המצבור העשיר ביותר של אמנות השנהבים הכנענית שנמצא עד כה.
האוסף נמצא במבנה שנקרא על ידי החופרים "בית האוצר" בשכבה VIIA המתוארך לתקופת הברזל והוא נבנה כהמשכו ועל שרידיו של ארמון משכבה VIIB מתקופת הברונזה המאוחרת.
עושר התבליטים על גבי השנהבים ובייחוד ריבוי הסגנונות שכלל מוטיבים בסגנון מצרי, וכן מוטיבים שהועתקו מחפצים שהגיעו לכנען בדרכי מסחר כגון חתי מתקופת האימפריה החתית, מיקנה וקפריסין אופייני לאמנות הכנענית ומתארך את השנהבים לתקופת הברונזה המאוחרת.
על גבי אחד השנהבים נמצא כרטוש של רעמסס השלישי.
יש בכך הוכחה ברורה שבית האוצר עם האוסף שבו היה קיים בימיו של פרעה זה.
השערת החוקרים היא שחלקו של האוסף שרבים מלוחותיו שימשו במקור כלוחיות שיבוץ ברהיטים, הושלכו לחדרי בית האוצר שהיה שייך לארמון משכבה VIIB.
המגוון הרחב של החפצים הוביל את החוקרים למסקנה שמדובר באוסף שהתקיים כמאה וחמישים שנה.
אמנות הגילוף בשנהב דורשת התמקצעות והיא נעשתה על ידי קבוצות אמנים שהגילוף בשנהב היה תחום התמחותם, ושימשו כנראה כאמני חצר.
השנהב נחשב לחומר גלם יקר ושימש כסחורת חליפין בידי השליטים השונים.
חלק מאוסף שנהבי מגידו נמצא במוזיאון רוקפלר ובמוזיאון של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
שנה אקדמית היא פרק הזמן שבמהלכו מתקיימים לימודים במוסדות להשכלה גבוהה.
השנה האקדמית במוסדות להשכלה גבוהה בישראל מתחילה בדרך כלל בחודש אוקטובר (לאחר סיום חגי תשרי) ומסתיימת בחודש יוני או ספטמבר.
במהלך הסמסטרים חלות חופשות לימודים קצרות בהתאם לחלק ממועדי ישראל.
מרבית המוסדות מחלקים את השנה האקדמית לשלושה חלקים הנקראים סמסטרים.
החלק הראשון הוא סמסטר חורף החל בקירוב מאוקטובר ועד ינואר.
מיד עם סיומו נערכת חופשת סמסטר בת כחודש ובה מתקיימות בחינות הסיום לקורסים (פרק זמן המכונה גם "תקופת בחינות").
החלק השני הוא סמסטר אביב החל בקירוב ממרץ ועד יוני.
מיד עם סיומו נערכת חופשה בת כחודש ובה מתקיימות בחינות הסיום לקורסים (תקופת בחינות).
החלק השלישי הוא סמסטר קיץ שחל בקירוב מיולי ועד ספטמבר.
זהו חלק חובה רק לחלק מהסטודנטים, לרבות הלומדים במסלול לימודי ערב שמחויבים בהשלמות בקורסי חובה.
בנוסף אליהם רשאים ללמוד בו גם שאר הסטודנטים מקצועות בחירה על פי בחירתם.
עם סיומו נערכות בחינות סיום לקורסים לרוב לפני חגי תשרי.
בעבר נהגה במוסדות מסוימים בישראל (כמו באוניברסיטה העברית) שיטת הטרימסטרים .
במוסדות אקדמיים בעולם מחולקת השנה האקדמית לרוב לפי אחת משתי שיטות:
שיטת הסמסטרים, המתמשכים לרוב מאוגוסט ועד דצמבר (עד לערב חג המולד) ומינואר ועד למאי או יוני.
אורכם של הסמסטרים הוא 15 עד 18 שבועות.
שיטת הטרימסטרים – כלומר חלוקת השנה האקדמית לשלושה פרקי זמן שווים, המקבילים בקירוב לעונות הסתיו, החורף והאביב, ואורכם כ-10 עד 12 שבועות.
שיטה זו נפוצה בקרב מוסדות אקדמיים בבריטניה ובארצות הברית.
שיטה שלישית הקיימת בעולם לחלוקת השנה האקדמית היא חלוקה לרבעים, שאורך כל אחד מהם כ-12 שבועות.
הם משתרעים גם על פני עונת הקיץ ומכסים שנה קלנדרית שלמה.
במדינות בחצי הדרומי של כדור הארץ - אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, צ'ילה - מקבילה בדרך כלל השנה האקדמית לשנה הקלנדרית ונמשכת מפברואר או מרץ ועד לנובמבר או דצמבר.
הסיבה לכך היא שעונת הקיץ – שבה משובצת חופשת הקיץ - חלה בחצי הכדור הדרומי מחודש דצמבר ועד לחודש פברואר.
מידת הגיוון בין המוסדות האקדמיים בארגון השנה האקדמית במסגרת השיטות המתוארות - הן מבחינת משך חלקי השנה האקדמית והן מבחינת מועדי תחילתם וסיומם - היא רבה, בין מדינות העולם כמו גם בין מוסדות הפועלים במסגרת אותה מדינה.
שנה ללא קיץ הוא הכינוי שניתן לשנת 1816, במהלכה חל חורף געשי עקב התפרצות-על של הר הגעש טמבורה.
הר געש זה שוכן באי סומבאווה שבאינדונזיה (אז חלק מאיי הודו המזרחית ההולנדית) והתפרץ שנה קודם לכן, ב-5 באפריל 1815, ושנית חמישה ימים לאחר מכן.
ההתפרצות הייתה קטסטרופלית מבחינה מקומית ונחשבת לקטלנית ביותר בהיסטוריה כולה.
בנוסף, היא חוללה ירידת טמפרטורות משמעותית בשנים הבאות, שהשפיעה על כלל כדור הארץ בדרגות שונות.
בתחילת אפריל 1815, במהלך התפרצותו הראשונה- נפלט עמוד עשן ואפר לגובה של כ-25 קילומטרים, כשרעש ההתפרצות נשמע למרחק של עד אלף קילומטר.
לאחר חמישה ימים (ב-10 באפריל 1815), התרחשה התפרצות שנייה, גדולה יותר מן הראשונה ומכל התפרצות אחרת בהיסטוריה: 7 במדד התפרצות געשית (Volcanic Explosivity Index).
לאחר ההתפרצות השנייה, גובהו של טמבורה נהיה 2,863 מטר מעל פני הים (לעומת ההערכה שטרם ההתפרצות, גובה ההר היה יותר מ-4,000 מטרים מעל פני הים).
שפל זה מכונה מינימום דלטון על שם המטאורולוג האנגלי ג'ון דלטון.
כתוצאה מהתפרצותו השנייה של טמבורה, 10,000 איש נהרגו מהפיצוץ הראשוני, וכ-100,000 נוספים מתו מרעב בחודשים הבאים.
תומאס סטמפורד ראפלס, מושל ג'אווה הבריטית, לא היה מודע עד לאוגוסט 1815 למצבם של שורדי ההתפרצות בסומבאווה, אז שלח אליהם ספינה אחת עמוסה באורז.
נטען כי ראפלס, שהתנגד לעבדות וסגר את שוק העבדים של בטביה (Batavia - כיום ג'קרטה), תרם בכך למותם של אנשים רבים מרעב (מכיוון שמכירתם לעבדות הייתה דרכם היחידה להשיג ביטחון חברתי ותזונתי).
בניסיון להסביר אסון טבע זה, נוצר סיפור עם סומבאווי אודות סיבת ההתפרצות: נסיך טמבורה עורר עליו את זעמו של אללה משום שהגיש לחג' מוסלמי בשר לא כשר ולאחר מכן הרגו.
בעת התפרצותו של טמבורה באפריל 1815, שב נפוליאון מגלותו באי אלבה לפריז וכינס סביבו את צבאו, עמו נלחם חודשיים לאחר מכן בקרב ווטרלו.
1816 סימנה את סוף תקופת המלחמות הנפוליאוניות, ואירופה המותשת נאלצה להתמודד כמעט מיד עם המשבר הסביבתי שהכה בה, יחד עם תוצאות המלחמות והשפעת המהפכה הצרפתית על קהילות שונות.
מיליוני גברים ששוחררו מהצבא שבו למדינותיהם וביקשו לחזור לשוק העבודה, שלא היה ערוך לכך; דבר זה גרם לזינוק באחוזי האבטלה ביבשת.
כלכלת אירופה, שהייתה מוכוונת לוחמה עקב תקופת המלחמה הארוכה, נדרשה לחזור ולהתמקד בכלכלת שלום, וכן לבעיית הארגון מחדש של המסחר הבינלאומי.
העשור השני של המאה ה-19 היה קר במיוחד.
ב-1816, הטמפרטורות בקיץ ברוב חלקיה של מרכז אירופה ומערבה היו נמוכות ב-1-2°C מהממוצע באותו עשור.
כמו כן, סבלה יבשת אירופה מירידת גשמים רבים, נהרות גועשים והצפה חוזרת ונשנית של אדמות חווה.
רק ב-1819 שוקמו יבוליה הפגועים לגמרי.
שילובם של אי הביטחון התזונתי, יחד עם תוצאותיהן של המלחמות הנפוליאוניות והקור הכבד, גרמו לפרוץ מגפות שונות דוגמת טיפוס ודיזנטריה.
ככלל, בעתות של תת-תזונה וקור הופכת האוכלוסייה לפגיעה יותר למחלות אלו.
מגפת הטיפוס מתאפיינת בכך שהיא מתלווה לקור, לחות והיגיינה ירודה, ומתרחשת בעיקר בעתות מלחמה ורעב.
בין 1816–1819 היו התפרצויות חמורות של טיפוס ומגפות אחרות באזורים שונים של אירופה ומזרח הים התיכון.
בדוח שחיבר רופא אירי, ציין כי כ-800,000 אנשים נדבקו בטיפוס באירלנד, ו-44,300 מהם מתו בגלל רעב, דיזנטריה ושפעת.
מחלת הטיפוס לא פסחה גם על אנגליה וסקוטלנד.
עם זאת, כלכלתה הימית המבוססת של בריטניה אפשרה לה לייבא דגן וקמח מאזורים באמריקה שלא נפגעו מהקרה, ולכן צלחה את משבר המזון בקלות יחסית.
שאר אירופה חוותה מחסור כבד יותר במזון.
אזורים מסוימים בהולנד ובצרפת הוצפו עקב גשמים כבדים.
בשווייץ האמירו המחירים במיוחד: ב-1817 היו גבוהים פי 4.5 מאשר ב-1815, וגם ממנה לא נחסך רעב כבד, ששרר בשנים 1816–1817. הלה הוביל "לאחד מגלי ההגירה הגדולים ביותר בהיסטוריה" של שווייץ.
גם גרמניה (וממלכת הבסבורג) סבלה מאוד מן המחסור ומרעב חמור.
באזוריה הכפריים ובדרום-מערבה של גרמניה נרשמו מחירים גבוהים משמעותית מאשר באזוריה האורבניים או הצפוניים.
1817-1816 היו שנים נפיצות במיוחד, במהלכן מדינות מערב אירופה נדרשו לתגובות הציבור הנזעם למחסור.
אלו באו לידי ביטוי בביזה, מהומות והצתות.
באנגליה, לדוגמה, נערכו מחאות בשווקים ומול מאפיות, ומפגינים שרפו אסמי תבואה.
ככלל, מבחינה חברתית בבריטניה, השנים "שבין וטרלו לפיטרלו" (1819-1815) מזוהות כשנים של תסיסה חברתית ודיכוי מיד הממשלה (עקב המלחמות הנפוליאוניות).
המחאה באירופה הביעה, בממד מסוים, התאגדות ציבורית של הפועלים העירוניים עם האוכלוסייה הכפרית, עליהם בעיקר איים הרעב.
אלו מחו נגד בנקאים, איכרים וסוחרי דגן ששלטו באשראי ובאספקת המזון.
אמנם, הטמפרטורה הממוצעת בשנת 1816 לא הייתה נמוכה באופן משמעותי מן הרגיל.
כך, למשל, חודשי החורף (אוקטובר, נובמבר, דצמבר ופברואר) היו חמים מהממוצע.
עם זאת, עונות האביב והקיץ אכן היו קרות בהרבה מהממוצע באותו עשור.
קרה ושלג באביב הביאו לעיכוב בשתילת יבולים, לאי-הבשלתם ולבסוף להשמדתם.
רוחות צפון-מערביות נשבו ללא הפסק במהלך תקופות קצרות (עד כשבוע) של חודשי הקיץ, והורידו בהדרגה את הטמפרטורה עוד ועוד; במהלך יוני, למשל, צנחה הטמפרטורה מכ-26.6°C ל-4.4°C.
מדינות אזור המיד-אטלנטיק והמערב התיכון סבלו מקרה, בעוד במדינות ניו אינגלנד ירד שלג.
כמו כן, שנת 1816 הייתה שנת בצורת ובמהלכה התייבשו נהרות רבים.
הפגיעה הכפולה ביבולים (הן מצד ירידת הטמפרטורות והן מצד מיעוט המשקעים) הביאה לחשש כבד מפני מחסור במזון.
התחזיות העגומות הללו הובילו לאגירת תבואה, וכתוצאה ישירה להאמרת מחירי המזון.
כך, למשל, מחיר חבית קמח בחוף המזרחי שולש.
מחיריהם של דגנים אחרים, כגון תירס, שיבולת-שועל ושיפון, וכן שעועית ותפוחי אדמה, חוו גם הם עלייה דרמטית במחיר.
ייתכן שמחסור זה בדגנים הוליד, באופן עקיף, את "תנועת המתינות" - תנועת רפורמה חברתית שתמכה בהימנעות מצריכת משקאות חריפים.
פעיליה של התנועה ניסו להגביל את מכירת התבואה למזקקות.
מזג האוויר הגרוע השפיע גם על המצב הפוליטי בארצות הברית.
ב-1816 אושר בקונגרס "חוק הפיצוי של 1816", בו נקבע כי משכורתם של חברי בית הנבחרים תוכפל.
זעמם של האזרחים על כך, יחד עם היבולים הרבים שנהרסו והרעב המאיים, התבטא בבחירות שנערכו באותה השנה.
כ-70% מאנשי הקונגרס ה-14 לא נבחרו מחדש לקונגרס ה-15.
החל מ-1816, ישנן עדויות לכך שמספרי המהגרים מהאיים הבריטיים לארצות הברית הלך וגדל: בין השנים 1816–1818, מספרם של המהגרים האיריים לארצות הברית ולקנדה עלה מ-6,500 ל-20,000 איש.
התנועה מערבה המשיכה גם בתוך אמריקה עצמה, בעיקר עקב הגירת חוואים.
ניו אינגלנד סבלה במיוחד מהגירה שלילית של איכריה.
חלק מהמהגרים השתייכו לזרם הפרסביטריאני, ובנוסף לכך, השתייכו לתנועה לביטול העבדות (Abolitionism); אלו עברו לאזור שלימים ייקרא "חגורת התנ"ך".
אחת ממשפחות החוואים שהיגרו מניו אינגלנד הייתה משפחתו של ג'וזף סמית' הבן, מייסד הזרם המורמוני.
משפחתו התגוררה בזמנו בורמונט, אך עקב כישלון יבוליה בקיץ 1816, עברה לניו יורק.
מצוקתם של האמריקאים הסתיימה בשנת 1817, שיבוליה היו שופעים בהרבה ופיצו על המחסור שנגרם בשנת 1816. כך, נמנע רעב ממושך שעלול היה להצית מהומות פוליטיות וחברתיות - כפי שקרה באירופה בתגובה למשבר המזון והקור.
במקביל, ניו ברנזוויק חוותה אף היא ירידה ניכרת בטמפרטורות וסבלה מסערות תכופות, במיוחד ב-1817. בדומה לניו אינגלנד, מזג האוויר הקר השפיע על תנובת היבולים והביא למחסור במזון ולעלייה במחירו, במיוחד ב-1817. למרות זאת, אין עדויות לכך שתושבי המקום סבלו מחרפת רעב.
בעיה דומה נוספת בפניה עמדה ניו ברנזוויק הייתה ההגירה השלילית, כאשר חקלאים מקומיים עזבו עקב כישלון היבולים.
עם זאת, אותו קור שפגע ביבולים היטיב דווקא עם תעשיית העץ באזור.
חורפים ארוכים וקרים האריכו את העונה בה ניתן לכרות עצים, והשלג המצטבר על האדמה הקל את העברת העץ.
קשה לדעת מה הייתה השפעת התפרצות טמבורה על אסיה באותה רמת דיוק כבאירופה ובאמריקה.
כך, למשל, בעבר נטען כי טמבורה גרם להתפרצות מגפת הכולרה העולמית הראשונה, אך תאוריה זו הופרכה.
חוקרים מצאו שגם 14 ממחוזות סין חוו "מזג אוויר קר וסוער מחורף 1815 עד קיץ 1817".
במחוז יונאן שרר רעב כבד ביותר.
הטמפרטורות ירדו ב-2.5-3°C (אך אזורים אחרים חוו ירידה קיצונית אף יותר).
הגידולים המסורתיים של האזור, בעיקר אורז וכוסמת, נמחו לחלוטין.
רק ב-1830 חזר והתייצב מזג האוויר.
לאחרונה נקשרה התפרצות טמבורה עם ראשית חקלאות האופיום במחוז.
לאחר שהאקלים באזור השתפר, בין השנים 1819–1820, שתלו הנתינים הסינים את פרג האופיום במקום אורז, מכיוון שהיה לו ביקוש רב יותר.
אדמת יונאן והאקלים האזורי התאימו לגידולו, והוא הפך לאחת מהסחורות המעטות שהיה רווחי לייצא.
כך, מסחר האופיום והשימוש בו קיבלו מקום מרכזי בחברה ביונאן.
כזכור, התפרצויות הרי געש עוצמתיות גורמות לפליטת פסולת וולקנית המזנקת עד לסטרטוספירה.
הפסולת והגזים יוצרים מסך אבק המונע מהאנרגיה הסולארית להסתנן דרכו.
בעבר, הוצע כי מסכי אבק אלו הם הגורם להופעתן של התייחסויות לליקויי חמה בכרוניקות או מסורות שבע"פ אפריקאיות, אך המסקנות אינן חד משמעיות.
התמורות באטמוספירה בעקבות התפרצות טמבורה, שגרמו לשינוי בגוני השמיים, השפיעו על הצייר ויליאם טרנר.
הוא היטיב לתאר זאת גם בשנים לאחר מכן, כגון בציור תעלת צ'יצ'סטר בסאסקס מ-1828. ציורו של קספר דויד פרידריך מ-1817, "שני גברים על שפת הים", אף הוא משקף את גוני השמיים הייחודיים לתקופה.
שימש גם כראש הסינוד הקדוש של הפטריארכיה האורתודוקסית הקופטית של אלכסנדריה.
נחשב לדמות שמרנית בתוך הכנסייה; ודמות מכובדת גם בקרב הקהילה המוסלמית.
ב־1985 התיר חוסייני מובראכ לשנודה לשוב מגלות שהטיל עליו אנואר סאדאת.
ב-2003 היה חתן הפרס הבינלאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי.
כשבעה חודשים לאחר מותו, נבחר במקומו תאודורוס השני.
שנה אפלטונית או השנה הגדולה היא מחזור בו נקיפת ציר כדור הארץ משלימה הקפה אחת.
תקופת הזמן החולפת במחזור כזה היא 25,800 שנה בקירוב.
קצב הנקיפה כיום הוא בשיעור של כ-0.01396 מעלות בשנה או לחלופין, כמעלה אחת כל 71.5 שנה בקירוב.
בעקבות נקיפת ציר כדור הארץ, במהלך השנה האפלטונית משתנה מיקום הכוכבים בשמיים כפי שהם נצפים מכדור הארץ ובתום מחזור אחד של נקיפה חוזרים הכוכבים למיקומם בשמיים כפי שהיו בתחילתו.
מסיבה זו פולאריס, הידוע יותר בכינויו "כוכב הצפון", מורה על צפון כדור הארץ רק בחלק מן השנה הגדולה בעוד שבשאר השנה, יהיו אלו כוכבים אחרים שיצביעו לכוון הצפון.
האסטרונום הראשון שהתייחס לתופעה ותיעד אותה היה היווני היפרכוס מנייסיה בשנת 130 לפנה"ס.
אולם את שמה קיבלה מעבודתו של אפלטון שכינה אותה "השנה המושלמת" או "השלמה" משום שסבר שהשלמתה מעידה על חזרה של גרמי השמיים לעמדתם המקורית.
שנה קשוחה מאוד הוא סרט פשע אמריקאי בבימויו של ג'יי.
צ'נדור שיצא לאקרנים ב-2014. בסרט מככבים אוסקר אייזק וג'סיקה צ'סטיין.
הסרט מתרחש בניו יורק בחורף 1981, מהשנים האלימות ביותר שידעה העיר.
אייבל מוראלס (אוסקר אייזק) הוא מהגר מקולומביה שהקים בניו יורק עסק משגשג להובלה ומסחר בדלק לחימום.
הוא חותם על חוזה לרכישת מסוף דלקים על שפת האיסט ריבר.
לפי החוזה הוא משלם מראש 40% מהסכום במזומן, ועליו לשלם את היתרה בתוך 30 יום, אחרת העסקה תתבטל, הוא יפסיד את המקדמה והנכס יימכר ליריביו.
בעוד מוראלס מנסה להשיג את הכסף, נפגעים עסקיו ממעשי שוד חוזרים ונשנים, במהלכם נחטפות באלימות מכליות החברה והדלק נגנב מהן.
בנוסף הוא נאלץ להתמודד עם סגן התובע המחוזי (דייוויד אוילאו) שנחוש להגיש נגדו כתבי אישום בגין שורה של מעשי הונאה והעלמת מס.
ברגע האמת מסרב הבנק להעמיד לו הלוואה, ומוראלס הנואש מנסה ללוות כספים ממכריו ויריביו.
או אז רעייתו של מוראלס (ג'סיקה צ'סטיין), בת למשפחת מאפיונרים שמשמשת מנהלת כספים בחברה, מגלה לו כי היא גנבה מהחברה כספים רבים והעבירה אותם לחשבון פרטי, הוא גם מגלה כי עורך דינו (אלברט ברוקס) ידע על כך.
בנוסף הוא מגלה שמתחריו רכשו את הדלק שנגנב ממנו.
בלית ברירה הוא משתמש בכסף שנגנב מהחברה על מנת להשלים את העסקה.
כעת, כשהוא בעל נכס שעתיד להקפיץ את עסקיו ולהביא אותו לעמדת השפעה פוליטית, הוא מצליח להגיע להבנות עם סגן התובע על הפסקת החקירה נגדו ועל דרך שתביא להם תועלת הדדית.
אוסקר אייזק - אייבל מוראלס
ג'סיקה צ'סטיין - אנה מוראלס
דייוויד אוילאו - סגן התובע המחוזי
אלסנדרו ניבולה - יריבו של מוראלס
אלברט ברוקס - עורך דינו של מוראלס
אליאס גייבל - נהג מכלית בחברה של מוראלס
קטלינה סנדינו מורנו - לואיסה
ג'רי אדלר - איש עסקים יהודי-חרדי
פיקו אלכסנדר - אליאס מוראלס
הליהוק לסרט החל ביוני 2013 ושלב הצילומים התבצע בעיר ניו יורק במהלך ינואר 2014. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בנובמבר 2014 במהלך פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי.
ב-31 בדצמבר יצא הסרט לאקרנים בהפצה מוגבלת בארבעה בתי קולנוע בארצות הברית.
הוא זכה בפרס סרט השנה מטעם איגוד מבקרי הקולנוע, שזיכו גם את אוסקר אייזק בפרס השחקן הטוב ביותר ואת ג'סיקה צ'סטיין בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
צ'סטיין הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
"שָׁנָה טוֹבָה" (ידוע גם במילותיו הראשונות: "שָׁנָה הָלְכָה, שָׁנָה בָּאָה") הוא שיר ילדים עברי לראש השנה מאת המשורר הישראלי לוין קיפניס, שהלחין נחום נרדי.
זהו אחד השירים המרכזיים של החג.
את השיר חיבר קיפניס בשנת 1925 או 1926, והוא נדפס לראשונה בשנת 1928 בספרו "חגינו", שעוטר בציוריו של זאב רבן ויצא לאור בניו יורק.
בראשית שנת 1939 פרסם קיפניס נוסח חדש לשיר – שהולחן אז על ידי נחום נרדי – וזהו הנוסח המוכר והמושר מאז.
בריאיון לבתיה באיאר וציפי פליישר בשנת 1963 סיפר נרדי שהלחין את השיר ביום אחד.
בשנת 1953 נכלל השיר בספר שיריו של קיפניס "מַחֲרֹזֶת: זמירות ומשחקים לילדים".
השיר כולל שרשרת ברכות לשנה טובה, הנמסרות לפי הסדר: לאבא, לאמא ולדמויות הירואיות מהיישוב הציוני: לשומר (), לנוטר (), ולעמֵל ().
השיר מסיים גם בברכה: .
בשנת 1960 פורסם נוסח שלישי לשיר בשירון "שירי סוכות", ובו נוסף בית ובו ברכות לטייס () ולמלח ().
הפזמון החוזר בשיר הוא המילים המברכות:
לשיר לחנים נוספים על הלחן המוכר של נרדי.
למשל, בספר שירי המשורר לוין קיפניס "מחרזת: זמירות ומשחקים לילדים" משנת 1953 (בהוצאת טברסקי ובליווי ציורים מאת נחום גוטמן), בפרק הפותח "ראש השנה", מופיע השיר בשלושה לחנים שונים; לחניהם של נחום נרדי, יצחק אדל וניסן כהן מלמד.
גרסה נוספת לשיר קיימת בדמות לחנו של המוזיקאי מרדכי אולרי-נוז'יק בחיבורו "חמישים שירים מובחרים: לילדים ולנוער".
השיר זכה לביצועים רבים לאורך השנים, וביניהם של דליה עמיהוד, הדסה סיגלוב, יפה ירקוני, נעמה נרדי (בתו של מלחין השיר, נחום נרדי), מרים יעקבי, אילנית ומקהלת כפר הנוער "הדסים".
שנהיה לראש ולא לזנב היא הבקשה הנלווית לאכילת ראש כבש או ראש דג, כחלק מסימני ראש השנה.
המנהג, ששורשו קיים כבר בתשובת רב נטרונאי גאון, מופיע בספר המהרי"ל: .
בספרים מאוחרים יותר, כגון ספר החיי אדם, מופיעה האפשרות של אכילת ראש דג, בו כמובן אין את מעלת זכר העקדה, אלא רק את הבקשה שנהיה לראש ולא לזנב.
לדעת הבן איש חי אין לקחת ראש של עז כסימן בראש השנה.
הלשון "שנהיה לראש ולא לזנב" מקורה בפסוק הנזכר בברכות שבפרשת כי תבוא: .
הפירוש הפשוט הוא, כדברי הרמב"ן בפירושו לתורה, שעם ישראל יהיה בראש העמים ולא יהיה משועבד לעמים אחרים: .
ועוד, שיהיו ישראל לראש מעתה, וגם בעתיד לא יהיו לזנב.
לפי הנצי"ב בפירושו העמק דבר הברכה היא שמלבד יתרונו של עם ישראל, הרי דרך העולם היא שלכל אחד יש יתרון על חברו בצד מסוים, והברכה "ולא לזנב" היא שעם ישראל לא יהיה נחות מאומות העולם בשום פרט.
פירושים שונים על דרך דרש נאמרו על בקשה זו.
אחד מהם מביא הרב יששכר טייכטל בשם הרב בן ציון ידלר לפיו יש מצבים בהם קהילות מעם ישראל מונהגות על ידי כאלה שראויים להיות זנב, ולכן אנו מבקשים להיות מונהגים על ידי ראשי העם, אבל כאלה שהם ראויים להיות ראש, ולא ניפול ביד ראשים שדרגתם האמיתית היא זנב.
שנה ליטורגית הוא מונח הבא לתאר התנהלות על פי תאריכים המופיעים בלוח השנה, בהם יש הנחיות בדבר התנהגות דתית.
לוח השנה העברי הוא לוח שמשי-ירחי: השנים מקבילות לעונות השנה והחודשים מקבילים למחזוריות הירח.
לפיכך הפעילות הדתית ביהדות כוללת מחזורים שבועיים (שבת), מחזורים חודשיים (ראש חודש) ומחזורים שנתיים.
החודש הראשון, הנקרא מאז גלות בבל חודש ניסן, הוא החודש בו התחוללה יציאת מצרים:
לוח השנה הליטורגי היהודי כולל את החגים הבאים:
ראש השנה – בא' וב' בחודש תשרי
יום הכיפורים – בי' בתשרי
סוכות – בט"ו בתשרי, החג השלישי מבין שלוש הרגלים
פסח ב-ט"ו בניסן, הראשון מבין שלוש הרגלים
שביעי של פסח ב כ"א בניסן
שבועות 50 יום ממחרת ליל הסדר, כלומר ו' בסיוון, השני מבין שלוש הרגלים
חנוכה – כ"ה בכסלו עד ב' בטבת ברוב השנים ועד ג' בטבת בשנה חסרה
פורים – י"ד באדר וט"ו באדר
ספר התפילה היומיומי ביהדות הוא הסידור.
בנוסף לו, במועדים מיוחדים, נעשה שימוש בספר תפילה ייחודי לכל מועד, המכונה מחזור.
במהלך התפילה נוהגים לקרוא בתורה על פי מחזור קריאה שנתי.
בעבר נהגו לקרוא גם במחזור תלת-שנתי.
ישנם מחזורי לימוד רבים הקובעים את קטע הלימוד המיועד לכל יום בשנה.
בין הבולטים שבהם: פרשת השבוע, דף יומי, משנה יומית ועוד.
השנה הליטורגית הנוצרית היא לוח שנה כנסייתי, אשר נעשה בו שימוש בזרמים הנוצריים השונים, לציון תפילות במועדים דתיים כולל חגי קדושים נוצרים וכן הנחיה איזה קטע מכתבי הקודש יש לקרוא ביום זה, במחזור שנתי או במחזור של כמה שנים.
המחזור הליטורגי מחלק את השנה לעונות, בכל אחת מהן יש חגים שונים ואף צבעים ליטורגיים המקושרים לעונת השנה וצבעי מלבושי נושאי משרות הגבוהות בכנסייה.
רוב החגים הנוצריים מציינים אירועים מחייו של ישו או של הוריו.
תאריכי החגים שונים במקצת בין הזרמים השונים בנצרות, אולם החגים עצמם וסדרם במחזור השנה לרוב זהה.
החגים הבאים מתקיימים בתאריך קבוע מדי שנה:
תקופת הציפייה בנצרות המערבית, המקבילה לצום המולד בנצרות המזרחית.
תקופה זו מציינת את תחילת מחזור השנה הנוצרי
חג המולד, 25 בדצמבר בכנסיות מערביות, 7 בינואר בכנסיות מזרחיות
חג ההתגלות, 6 בינואר בכנסיות מערביות, 18 בינואר בכנסיות מזרחיות
החגים הבאים שואבים את מקורם ממסורות יהודיות ומתקיימים בתאריך שונה במקצת בכל שנה:
התענית, בכנסייה המערבית היא התקופה שבין יום רביעי של האפר לבין יום שבת הקדוש שלפני יום ראשון בו חל חג הפסחא.
בנצרות המזרחית התקופה שלפני חג הפסחא נקראת "התענית הגדולה" על מנת להבדילה מתענית החורף המכונה "צום המולד"
הפסחא, הנחוג תמיד ביום ראשון בשבוע בתחילת האביב (בין ה-22 במרץ ל-25 באפריל)
ימי זיכרון של קדושים נוצרים המחולקים ל:
הקטעים אותם יש לקרוא מדי יום מפורטים ב-lectionárium.
שנה בצל הסכנה הוא סרט דרמה רומנטי אוסטרלי משנת 1982 בבימוי של פיטר ויר עם מל גיבסון, לינדה האנט וסיגורני ויבר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על יד כריסטופר קוץ' והוא מבוסס על רומן שלו בשם זהה שיצא לאור ב-1978.
העלילה מתרחשת בשנת 1965 באינדונזיה בסוף תקופת שלטונו של הנשיא סוקרנו, שאופיינו באי שקט פוליטי ובניסיון הפיכה שהוביל לטיהור הקומוניסטים באינדונזיה.
לינדה האנט שמשחקת בתפקיד גבר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה (AACTA).
הבמאי פיטר ויר היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט צולם באוסטרליה ובפיליפינים, הוא היה אסור להקרנה באינדונזיה בתקופת שלטונו של סוהארטו.
שם הספר לקוח מאימרה מנאומו של סוקרנו לאומה ב-1964 כששלטונו החל להתערער בגלל מצוקה כלכלית.
המוזיקה היא של מוריס ז'אר אבל ויר שיבץ בסרט גם קטעים נוספים ובעיקר התפרסם הקטע "L'enfant" מהאלבום "Opera Sauvage" של ואנגליס.
גאי המילטון (מל גיבסון) הוא עיתונאי אוסטרלי המגיע לג'קרטה מטעם רשת שידור אוסטרלית.
קודמו בתפקיד לא ממתין לו והוא מוצא עצמו ללא הדרכה.
הוא נפגש עם כתבי חוץ זרים ושם הוא פוגש צלם עיתונות אוסטרלי-סיני נמוך קומה בשם בילי קוואן (לינדה האנט).
המילטון מוצא חן בעיני בילי והוא מחליט לעזור לו.
בילי מארגן לו ראיונות על ראשי ממשל ביניהם ראש המפלגה הקומוניסטית האינדונזית (PKI) והוא מתחיל לפרסם כתבות לנוכח קנאתם של עמיתיו.
קוואן מכיר להמילטון את ג'יל בריאנט (סיגורני ויבר) העובדת כמזכירתו של השגריר האמריקאי ובין שניהם מתפתח סיפור אהבה.
קוואן היה חסיד נלהב של סוקרנו אבל כשהוא מסייר בעיר ומצלם את הרעבים והגוועים מרעב הוא משנה את דעתו.
הוא מוזמן לנשף מפואר במלון אינדונזיה בג'קרטה בו נוכחים עיתונאים וראשי השלטון.
קוואן לא יכול לשאת את הפער העצום בין מה שהוא רואה שם ובין הרחוב ומחליט לעשות מעשה.
הוא שוכר חדר במרומי המלון, כותב על בד "סוקרנו, האכל את אנשיך" ומניף אותו מהחלון לנוכח ההמון ברחוב.
אנשי ביטחון ממהרים לחדר, פורצים את הדלת ומשליכים את קוואן לרחוב והוא מוצא את מותו לנוכח עיניהם של המילטון וג'יל.
ג'יל מגלה להמילטון בסוד כי ספינת נשק עומדת להגיע מסין ולחמש את הקומוניסטים לקראת מרד.
הוא רוצה לפרסם את הסקופ אך ג'יל מזהירה אותו שלא יעשה זה ושיעזוב אתה את אינדונזיה כי חייו יהיו בסכנה.
בינתיים תופסים אנשי הצבא את השלטון, המילטון מגיע אל מול "ארמון העצמאות" אך נהדף משם על ידי חייל שגורם לו לפגיעה חמורה בעינו.
נהגו מצליח לחלץ אותו ובדרך הם כבר חוזים בהוצאות להורג של אזרחים.
המילטון הפצוע מחליט לברוח בעזרת נהגו.
הוא מצליח להגיע לשדה התעופה ומנצל רגע שבו עסוקים אנשי הביטחון בבדיקת הרשמקול שלו ובקריעת סלילי ההקלטה, פותח את הדלת למנחת המטוסים ומצליח ברגע האחרון לעלות למטוס בו ממתינה לו ג'יל.
מצפייה בסרט, ישנה תחושה, שעיתונאים הם שגרמו לאירועים להתרחש, שתפקידם חורג מתעוד, והופכם לגורמי אירועים, ומוגזם.
בפגישה בין עיתונאים בחדר, אמר בילי קוואן להמילטון: "סדרתי לך ראיון עם איידית.", דבר שנוצל לאמירתו הנוספת של בילי קוואן להמילטון: "אני יצרתי אותך".
יותר מזה: בילי קוואן, שנראה מצלם ממכונית, את המפגינים בעד סוקרנו, לוקח צד יותר מאוחר, ומניף את הכרזה: SUKARNO FEED YOUR PEOPLE, ובתגובה, הושלך על ידי אנשי ביטחון, אל מותו, מחלון חדר במלון, שממנו הניף את הכרזה.
נהגו של המילטון הסביר להמילטון לנוכח האירועים, למה הוא עצמו תומך במאבקם של הקומוניסטים מבלי להזכירם בשמם, ונראה שהסכים המילטון עם דבריו.
בדבר אחד הסרט לא חוטא לאמת: הוא מציג משטר צבאי, ואת ראשית טבח הקומוניסטים, לפני שנמלטו המילטון וג'יל מאינדונזיה.
לא די בכך, ש PKI, המפלגה הקומוניסטית האינדונזית, הוכחדה מעל פני האדמה, וכל מי שנחשד כתומך בה נרצח או נכלא, הקומוניזם אסור מאז לפי החק באינדונזיה.
שנה גלקטית (נקראת גם שנה קוסמית) היא פרק הזמן הדרוש להקפה אחת של השמש סביב מרכז הגלקסיה של שביל החלב, כאשר אותו פרק זמן מוערך בין 225 מיליון שנה ל-250 מיליון שנה ומהירות התנועה היא 828,000 קמ"ש (230,000 מטר לשנייה).
הגדרה של תקופת זמן זו מהווה דרך יותר נוחה לחישובים של פרקי זמן ארוכים.
אירועים קוסמולוגיים וגאולוגיים במונחים של שנה גלקטית
שנהבי שומרון הם אוסף יצירות אמנות משנהב מבירת ממלכת ישראל, שומרון.
השנהבים התגלו במצב יחסית גרוע, וחלקם לא בהקשר הארכאולוגיה המקורי; עם זאת, אוסף זה הוא אוסף אמנות השנהב הגדול ביותר מהמזרח התיכון הקדום אחרי אוסף השנהבים שבזזו האשורים משטחי האימפריה שלהם ונמצאו בכלח , שחלק משנהביו זהים לשנהבי שומרון.
השנהבים שנמצאו עיטרו חפצי יוקרה, מכסאות, הדומים ושולחנות ועד קופסאות ותיבות.
הרפרטואר הפיגורטיבי שלהם כולל יצורים אלוהיים, "אלים למחצה" ויצורי כלאיים בדומה לאמנות המתכת והחותמות באותה תקופה, וכן דמויות מלכותיות, חיות נאבקות, וחיות יונקות או אוכלות בשלווה.
תארוך השנהבים נתון במחלוקת מסוימת בין המאות ה־9–8 לפנה"ס; השוואה לממצאי השנהב מאוספים אחרים באימפריה האשורית מאפשרת לתארך את האוסף לסוף המאה ה־8 לפנה"ס.
בעבר ראו בשנהבי שומרון ייבוא פיניקי, אולם כיום הנטייה המחקרית היא שגם בעלי מלאכה ישראלים השתתפו בייצור השנהבים.
הדבר מתבסס הן על ממצא שנהבים לא גמורים המעידים על ייצור מקומי, והן על קרבה אמנותית לאמנות מחורבת תימן, למשל מוטיב העגל היונק מהפרה שנמצא בשני האתרים.
שנהבי ירושלים הם קבוצת לוחות שנהב אמנותיים מבירת ממלכת יהודה, ירושלים.
הם נמצאו בחניון גבעתי, בבניין המסומן כבניין 100 בשטח 10, שתאריך בנייתו לא וודאי אך הוא נהרס בוודאות בחורבן ירושלים בידי הבבלים.
בדיקה מדויקת העלתה שמדובר בשנהב פילים.
מספר שברי השנהב שנמצאו הוא כ־1,500 שברים, ולפי מיקומי מציאתם ושחזור מבנהם המקורי הם כנראה עיטרו רהיט מהקומה השנייה של המבנה (שקרסה בחורבן).
המוטיבים האמנותיים על השנהבים מוגבלים לשלושה דגמים עיקריים:
מוטיב אחד מופיע על כ־12 לוחות מרובעים (אורך כל צלע כ־5 ס"מ), וכולל מסגרת של 12 רוזטות (פרח, במקרה זה בעל 12 עלי כותרת) חרוטות על רקע צבוע לבן, ובתוך המסגרת עץ תמר מסוגנן כ בעלת חמישה ענפים, מתחתיהם וולוטה בכל צד שמתחת לכל אחד עלה, הכל על גזע משולש.
חלק מהרוזטות צבועות באדום וחלק באפור, ענפי הפלמטות צבועים לסירוגין בצבעים כהים ובהירים, הוולוטות בצבע כהה והעלים והגזע בצבע בהיר.
לוחות שנהב עם רוזטות התגלו גם בשנהבי שומרון ושנהבי כלח .
העץ המסוגנן הוא מוטיב נפוץ מאוד באמנות הקדומה של דרום מערב אסיה, במיוחד על שנהבים (משומרון, כלח, חדתו, דור שרוכין וסלמיס); עצים מהסגנון הקרוב ביותר לזה שנמצא בירושלים נמצאו על שנהבי כלח ודור שרוכין.
העץ המסוגנן מסמל פריון, ומקושר לאלות נקביות ולעיתים גם לאלים זכריים.
המוטיב השני הוא אפריז מלבני (גובהו כ־3.15 ס"מ, מאורכו השתמרו לפחות 8.6 ס"מ) ובתוכו שורה של פרחי לוטוס המופיעים לסירוגין כפרח פתוח ומפותח וכניצן סגור.
כל פרח כולל שלושה עלי כותרת עגולים המצטמצמים לכיוון הבסיס (בדומה לענפי הפלמטה מהמוטיב הראשון), ושני עלי כותרת מחודדים בצדדים השומרים על רוחבם עד הבסיס.
גם הלוטוס הוא מוטיב נפוץ באמנות השנהב של דרום מערב אסיה (שומרון, כלח, חדתו ודור שרוכין), אך לרוב כל עלי הכותרת מחודדים; בשומרון נמצא לוח אחד שגם בו חלק מעלי הכותרת מעוגלים, אך הצורה הקרובה ביותר לצורת הלוטוסים הייחודית מירושלים נמצאה על לוחית עצם מתל עירא שבנגב.
המוטיב השלישי הוא אפריז צר וארוך (גובהו 8 מ"מ, מאורכו השתמרו כ־2.3 ס"מ) הכולל מין גדר מסורגת ועיגולים שתוכם הצטלבות X בנקודות המפגש של הקווים המסורגים.
סריג כמעט זהה נמצא בכלח.
עדויות חומריות על הלוחיות מעידות שהיו מיועדות להיות מודבקות וממוסמרות לחפץ כלשהו, אך עבודת ההצמדה המעט מרושלת מעידה על כך שנעשתה בידי אומן מקומי חסר הכשרה מספקת, או שנפלו והודבקו שנית.
אמנות שנהב, כעיטורי רהיטים וקופסאות, פריטי לבוש טקסיים, וחפצים קטנים אחרים, היו סמל נחשב ליוקרה במזרח הקדום.
עם זאת, למעט אוסף שנהבי שומרון והשנהבים הלבנטיניים שנמצאו בארמונות אשוריים לאחר בזיזתם, ערי דרום הלבנט לא סיפקו עדויות משמעותיות לצריכת שנהב בתקופת הברזל.
לאור זאת, העדות מירושלים בהקשר של ראשית המאה ה־6 לפנה"ס בולטת.
שנהב צדוק (נולדה ב-18 ביולי 1977) היא שחקנית ישראלית.
צדוק למדה משחק בבית צבי שלוש שנים ובוגרת מחזור מ"ג – 2005. התחילה את דרכה על הבמה כרקדנית מגיל 8 עד 18 היא הופיעה על במות כרקדנית.
אחרי הצבא עבדה בצוות בידור במלון באילת.
יש לה ניסיון גם בהפקות מיוזמות אישיות כמפיקה ובמאית ובהפקות.
בשנת 2001 הייתה מועמדת להיות מנחה בערוץ הילדים בתחרות שנערכה לבחירת מנחה אך לבסוף לא זכתה.
בשנת 2004 שיחקה בסדרת הדרמה "אהבה זה כואב" ששודרה בערוץ עשר, בתפקיד אלמוגית, האקסית של אורן (אסי כהן).
באותה השנה גילמה את איה בסדרת הדרמה "שבתות וחגים".
בשנת 2006 כיכבה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה ששודרה בערוץ 24 "ילדות רעות" בתור הילה לוי.
היא שרה את שיר הנושא של הסדרה עם אליענה בקייר, קרן ברגר, ולימור אטיאס שאיתם היא גם משחקת בסדרה.
בשנת 2007 התארחה בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של נאור ציון שנקראת "החברים של נאור" ושיחקה את סוהיר.
באותה השנה השתתפה בעונה השנייה של הטלנובלה של HOT "האלופה" בתור מיטל אוגנסיאן / סימה בוחבוט במקום לירז צ'רכי.
בשנת 2008 גילמה את מירב בסרט "לא יודעת איך".
בשנת 2009 השתתפה בקליפ של איל גולן בשיר "על חבל דק".
בשנת 2014 השתתפה בסדרת הדרמה של HOT "מתים לרגע" בתור וורדה.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "מלאך של אמא" גילמה את דמותה של נירית שגיא.
השתתפה בכמה פרסומות בניהם: בנק הפועלים, NAA – Naor Artists Agency סוכנות נאור, פנדה.
השתתפה בהצגת הילדים "בעקבות המכבים".
בעבר ביימה את המחזמר "קזבלן".
צדוק ניהלה מערכת יחסים עם אביב בן ישי, הכוריאוגרף של נולד לרקוד, שאיתו התגוררה ועבדה בבאר שבע.
שנהר הפקות היא חברת הפקות ישראלית שהוקמה בשנת 2014 על ידי המפיק ענב שנהר.
החברה מתמחה בפיתוח והפקה של סדרות דרמה, סדרות לילדים, סרטים וסדרות תיעודיות, תוכניות ריאליטי ושעשועונים.
להיות איתה – דרמה רומנטית על סיפור אהבה בין אופה מבת ים לדוגמנית בינלאומית.
הראש – דרמת מתח על סוכן שב"כ בשבוע המטלטל בחייו האישיים והמקצועיים.
דייט ברוורס – תוכנית ריאליטי בה שני רווקים המחפשים אהבה, חווים את כל הצמתים המשמעותיים במערכת יחסים ביום אחד, בסדר הפוך.
התוכנית נמכרה ל-VIA-tv דרום אפריקה.
הבית בקריית שמונה – סרט דוקומנטרי על הטבח בקריית שמונה ב-1974.
שיר למעלות – סרט דוקומנטרי על שלושה גיבורים היוצאים ליצור חיים חדשים דרך בחירות יוצאות דופן.
מלון הוטל – סדרה קומית על חיי משפחת כספי המנהלת מלון קטן בנהריה.
– כל פרק בסדרה חוקר נושא חדש מעולמם של ילדים ונערים.
ענב שנהר, המפיק והמייסד של שנהר הפקות, החל את דרכו כמפיק בסדרת הטלוויזיה החרצופים.
הוא הפיק את הסרט אגדת דשא על אביו, מאמן הכדורגל שמעון שנהר.
לאורך השנים, היה המפיק הראשי של אחת מתוכניות הריאליטי הראשונות שהופקו בישראל - פרויקט Y.
במשך 8 שנים היה המפיק הראשי בחברת ההפקה MyTv (לשעבר סינרגיה), שם היה אחראי על הפקות רבות, ביניהן:
פעם בחיים (2005) – תוכנית ריאליטי בה מפורסמים חיים את חייהם של אנשים מהשורה.
רד בנד (2008) – תוכנית דוקו-קומית על להקת בובות רוק.
נבלות (2010) – דרמה על שני קשישים המחליטים לנקום על העוולות שעברו בחייהם.
בשנת 2010 הפך למפיק הראשי בקופרמן הפקות ולימים אנדמול שיין ישראל, ובשנת 2014 הקים את שנהר הפקות.
שנה מופלאה הוא סרט דרמה קומית רומנטית משנת 2006 בבימויו של רידלי סקוט, המבוסס על הרומן בעל אותו השם מאת פיטר מייל.
הסרט, בכיכובם של ראסל קרואו ומריון קוטיאר, מספר את סיפורו של איש עסקים בריטי שחייו משתנים בעקבות ירושת כרם בפרובנס, צרפת.
הסרט עוסק בנושאים של אהבה, שינוי אישי, והחיים הפשוטים בכפר.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 בנובמבר 2006, על ידי אולפני המאה ה-20 .
הסרט היה כישלון מבחינת הכנסות וגרף 42 מיליון דולר מול תקציבה של 35 מיליון דולר והביאה להפסדים של 20 מיליון דולר עבור האולפנים.
למרות הכישלון בקופות הסרט קיבל מועמדות לפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן הצעיר הטוב ביותר ולפרס סטלייט לצילום הטוב ביותר.
מקס סקינר (ראסל קרואו) הוא איש עסקים מצליח אך חסר רגשות, שמתמקד בהשגת רווחים מהירים בלונדון.
כאשר הוא מקבל הודעה על כך שדודו הנרי (אלברט פיני) נפטר והוריש לו כרם בפרובנס, צרפת, הוא מחליט לנסוע לשם במטרה למכור את הנכס ולהרוויח ממנו.
אך כשהוא מגיע לפרובנס, הוא מתחיל להיזכר בילדותו ובזמן שבילה עם דודו בכרם.
תוך כדי שהוא עוסק בשיפוץ הבית והכרם, מקס פוגש את פאני שאנל (מריון קוטיאר), בעלת מסעדה מקומית, ומתחיל לפתח רגשות כלפיה.
כשהוא נאלץ להתמודד עם עברה המסתורי של המשפחה ועם יופיו של החיים הפשוטים בכפר, מקס מתחיל לשקול מחדש את סדרי העדיפויות שלו בחיים.
ראסל קרואו בתפקיד מקס סקינר - איש עסקים בריטי קר ואמביציוזי, שנאלץ להתמודד עם שינוי בלתי צפוי בחייו בעקבות ירושת כרם בפרובנס.
מריון קוטיאר בתפקיד פאני שאנל - בעלת מסעדה מקומית בפרובנס, שמעוררת את מקס לשקול מחדש את חייו ואת רגשותיו.
אלברט פיני בתפקיד הנרי סקינר - דודו של מקס, אדם חם ואוהב שמלמד את מקס הצעיר על יופי החיים בפרובנס.
ריצ'רד קויל בתפקיד אמיס - חברו ושותפו של מקס בלונדון.
אבי קורניש בתפקיד כריסטי רוברטס - צעירה המגיעה לפרובנס וטוענת שהיא בתו הלא-חוקית של הנרי, מה שמערער את תוכניותיו של מקס.
פרדי היימור בתפקיד מקס סקינר הצעיר - גרסה צעירה של מקס, הנזכר בילדותו ובקשריו עם דודו הנרי.
טום הולנדר בתפקיד צ'רלי וויליס - עורך דינו וחברו הקרוב של מקס, המלווה אותו בהחלטותיו הקשות.
רייף ספול בתפקיד קני - אחד מעובדיו של מקס בלונדון, המייצג את עולם העסקים הקשוח ממנו מקס מנסה להתרחק.
ארצ'י פנג'בי בתפקיד ג'מה - עוזרתו של מקס בלונדון, שמנסה לשמור על הסדר בעסקיו בזמן שהוא נודד בפרובנס.
דידייה בורדון בתפקיד פרנסיס דופלו - המנהל המסור של הכרם, שחושש מפני מכירתו האפשרית.
הסרט "שנה מופלאה" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שסצנות הצילום היפהפיות והכימיה בין קרואו וקוטיאר זכו לשבחים, חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על העלילה הפשוטה והקלישאות הרומנטיות.
הסרט קיבל ציון של 25% באתר Rotten Tomatoes וציון של 47 מתוך 100 באתר Metacritic.
עם זאת, הסרט זכה לאהבת הקהל והפך לחביב הקהל בקרב אלו המחפשים סרט קליל ומרענן עם ניחוח כפרי צרפתי.
שנונית באר שבע (שם מדעי: Acanthodactylus beershebensis) היא מין של לטאה אנדמית לישראל שחיה במישורי וגבעות הלס של הנגב, בעיקר באזור בקעת באר שבע וסביבתה.
לשנונית התאמות מיוחדות לאקלים חם ויבש.
בין התאמות אלו ניתן למצוא הפרשת שתן משחתי כדי למנוע איבוד נוזלים, וכן את יכולתה של השנונית להרים את גחונה אל מעל פני הקרקע כך שלא תתחמם מן הקרקע.
השנונית פעילה ביום, מה שמקל על התצפיות עליה עם זאת היא נמצאת בסכנת הכחדה חמורה.
השנונית ניזונה בעיקר מחרקים ופרוקי-רגליים נוספים.באביב הנקבה חופרת באדמה גומה ומטילה ב3-6ביצים.כעבור חודשיים בוקעים הצעירים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 109-110
שנורקל (בעברית: צַנְרָן או קנה) הוא צינור חלול שבעזרתו אדם, יונק יבשתי או כלי רכב יכול לשאוף אוויר כאשר הוא נמצא מתחת לפני המים.
שנורקל שחייה הוא צינור גלילי באורך כ-30 ס"מ בדרך כלל בצורת האות הלטינית J, בעל פייה נוחה ועשוי מגומי או פלסטיק.
השנורקל משמש את השחיין לשאיפת אוויר ללא צורך להוציא את פתחי הנשימה שלו (פה, אף) אל מחוץ למים.
פעולת השחייה או הצלילה באמצעות שנורקל, נקראת "שנורקלינג".
שימוש בשנורקל נעשה כאשר האדם מכניס את הפייה לפיו ומשאיר את הקצה העליון של השנורקל מעל פני המים.
כך הוא יכול להשאיר את ראשו מתחת לפני המים לזמן בלתי מוגבל.
בדגמים מסוימים, ממוקם שסתום חד-כיווני בחלקו העליון של השנורקל, המונע ממים לחדור לתוכו.
השסתום מעוצב כך שכאשר הצוללן הלא מנוסה (כגון ילדים) צולל וקצהו העליון של השנוקל יורד מתחת לפני המים, נכנס כדור לפתח השנורקל ומונע ממים להיכנס לתוך הצינור.
השנורקל הארוך ביותר הוא צינור באורך של כ-50 ס"מ.
הצינור הארוך מאפשר לצוללן לשהות בעומק רב יותר אך בעומק זה הלחץ על הריאות חזק ומונע מהן להתנפח לגודל הרצוי על מנת לשאוף אוויר.
השנורקל מגדיל את הנפח המת שהצוללן שואף, שכן האוויר שהצוללן נושף נשאר בחלקו בתוך השנורקל וממוחזר בשאיפה הבאה, כך שתהליך הנשימה איננו יעיל.
שנורקל צוללות הוא מכשיר המאפשר לצוללת להישאר מתחת לפני המים בזמן שהיא מקבלת את אספקת האוויר שלה.
מכשיר זה פותח לראשונה על ידי ההולנדים קצת לפני מלחמת העולם השנייה והועתק על ידי הגרמנים בזמן המלחמה.
עד עידן הצוללות האטומיות נהגו הצוללות לפעול בעיקר קרוב לפני המים ולצלול רק בעיתות חירום.
כלי רכב צבאיים כגון ג'יפים ורכבי שטח ניתנים להרכבת שנורקל על המפלט וצינור אספקת האוויר למנוע.
שיטה זו מאפשרת לרכב לצלוח מכשולי מים עמוקים.
בשנורקלים אלה, עומק המים המקסימלי שהרכב יכול לצלוח הוא גובה ראש הנהג וגובה השנורקל.
במקרה של ג'יפים כל המנועים והחיווט אטומים והנהג צריך להפעיל לחץ אוויר גבוה במנוע כדי למנוע ממים לחדור אליו.
במלחמת העולם השנייה פותחו כמה כלים אמפיביים כגון טנקים המסוגלים לצלוח מכשולי מים עמוקים.
טנקים אלה, אשר צוידו בשנורקל ייעודי, שימשו בעיקר לנחיתה על חופים מנחתות.
שׁנונית חולות (שם מדעי: Acanthodactylus scutellatus) היא זוחל ממשפחת הלטאיים סוג שנונית.
גודלה קטן, עד 21 ס"מ, כאשר אורך הזנב מהווה פחות משני שלישים.
משקלה עד 10 גרם לרוב.
לשנונית החולות סימן היכר המייחד אותה משאר בני סוגה: מגיני הגחון שלה סדורים באלכסונים היוצאים ממרכז הגחון ונמשכים אחורה ולצדדים, לעומת המינים האחרים בסוגה אצלם מגיני הבטן מסודרים בשורות ישרות, שתי וערב.
משמעות השם המדעי של שנונית החולות (scutellatus) הוא "מכוסה קשקשים קטנים".
צבע שנונית החולות לרוב צהבהב, בהתאם לסביבה החולית בה היא חיה.
לעיתים צבעה נוטה לגוון אפור או חום בהיר.
על צבע רקע זה מפוזרים כתמים צרים וכהים, היוצרים דגם של רשת הבולט יותר בזכרים.
בשונה ממרבית מיני השנוניות הנפוצים בארץ, לא ניתן להבחין בפסי אורך אצל שנונית החולות.
כמרבית המינים במשפחת הלטאיים, גם אצל שנונית חולות קיימים שינויי צבע פיזיולוגיים - בשעות החמות הגוונים בהירים יותר, בהשוואה לשעות הבוקר או אחר הצהריים בהן השנונית זקוקה לקרינת השמש על מנת לווסת את חום הגוף.
הזכר גדול מן הנקבה - ראשו ושורש זנבו עבים יותר.
שנונית החולות שוכנת בישראל בחולות מערב הנגב ובחולות של דרום מישור החוף, בנוף של חולות נודדים ומיוצבים למחצה.
בעבר הייתה נפוצה גם עד הרצליה ושפיים בצפון, אך העיור המתקדם בארץ, שגרם להשמדת בית גידולה, כנראה הביא לכך שאין עוד פרטים צפונה לחולות בת ים וחולון.
באזורים בהם מצויה שנונית חולות, היא עשויה להיות בחפיפה עם מינים אחרים מהסוג שנונית.
מדרום לנחל הירקון, קיימת חפיפה בתפוצת שנונית חולות עם המין שנונית השפלה (שם מדעי: Acanthodactylus schreiberi), ואנו עדים לחלוקה בין שני המינים ברמת תת-בתי הגידול שבשטח: שנונית חולות מאכלסת חולות נודדים ומיוצבים-למחצה, וככל שהחולות יותר מיוצבים (פחות נודדים) היא נעלמת ומחליפה אותה שנונית השפלה.
בדרום מישור החוף, שני המינים הללו מהווים הלכה למעשה סמנים (אינדיקטורים) לרמת יציבות החולות, למשל במחקר ארוך-הטווח הנערך בשמורת חולות ניצנים.
מחקר שנערך בעבר בחולות חולון מצא ששני המינים מסוגלים לחיות באותו אזור בזכות חלוקת משאבים שונה בכל מין, אשר מונעת תחרות ישירה בשנים בהן תנאי האקלים וכמות המזון ממוצעים; בשנת בצורת עלולה להיווצר תחרות ביניהם.
בחולות מערב הנגב ובחולות צפון סיני, קיימת חפיפה באתרים רבים בין שנונית חולות לבין המין שנונית ארוכת-כף (שם מדעי: Acanthodactylus aegyptius), כאשר האחרונה מחליפה את שנונית חולות בבתי גידול של החולות הנודדים ביותר.
שנונית החולות פעילה ביום ומתחפרת בחול היטב.
מחילותיה אינן עמוקות והיא שוכנת בהן בלילה ובקיץ בשעות החמות.
כשהיא מגלה אויב היא רצה למחילה, בין אם היא שלה או לא.
עונת הרבייה של שנונית חולות מתחילה בסוף החורף.
בתקופה זה הזכר שומר על נחלתו שמקיפה את מחילתו, תוך שהוא מחזר אחר נקבות ומנסה להזוודג עימן ובמקביל מגרש זכרים אחרים הנחשבים "פולשים" לנחלתו.
הנקבה מטילה באביב 3-6 ביצים מוארכות, בעלות קליפה גמישה.
הצעירים בוקעים בחודשי יוני ואוגוסט.
אורכם לאחר הבקיעה הוא 7-8 ס"מ, והם שוקלים כ-0.5 גרם.
בצפון סיני נתפסו צעירים בגודל זה גם באפריל.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 106-108, 278
שׁנונית (שם מדעי: Acanthodactylus) הוא סוג במשפחת הלטאיים, תת-סדרת הלטאות.
הסוג כולל בערך 38 מינים.
רוב המינים נפוצים באזורים יבשים, מדבריים או תת מדבריים ממערב אפריקה, דרום ספרד ואירופה, מדבר סהרה ועד הודו.
על אף שהשנוניות מעדיפות אזורים יבשים, הן לא מוגבלות לחיים באזורים אלו בלבד, וניתן למצוא אותן בבתי גידול שונים.
בשל צבעיהן והדגמים השונים שעל השנוניות, קרה וזואולוגים סיווגו וריאציות שונות באותו מין כמינים שונים.
בני הסוג שנונית נוטים להיות אלימים, ונלחמים בבני מינם תכופות.
הזכרים מגינים על נחלותיהם במרץ רב מפני פולשים.
בצידי אצבעות הרגליים של השנוניות מצויים קשקשים משוננים המרחיבים את שטח האצבעות.
הרחבת שטח זו מונעת שקיעה בחול, שהוא בית הגידול של השנוניות.
השם המדעי נגזר מקשקשים אלו.
בנוסף להתאמה זו לסביבת חיים יבשה, השנוניות גם מפרישות עודפי מלח דרך הנחיריים.
תופעה זאת מונעת איבוד נוזלים.
עוד דרך בה השנוניות מונעות איבוד נוזלים היא הפרשת שתן מוצק או משחתי - שמכיל מעט מים.
עוד התאמה לתנאי המדבר היא יכולתן של השנוניות לפעול בטמפרטורות גבוהות.
נקבות הסוג שנונית מטילות בין 3-7 ביצים.
גודלה הממוצע של שנונית בוגרת הוא 18-20 ס"מ.
שנונית הנחלים (שם מדעי: Acanthodactylus boskianus) היא מין של שנונית ממשפחת הלטאיים.
אורכה עשוי להגיע עד 23 ס"מ.
אורך זנבה הוא כשני שלישים מגופה.
צבעה זהה לצבע החול והוא נע בין חום לצהוב.
לפרטים הצעירים יש לאורך הגב חמישה פסים כהים יותר שדוהים עם התבגרותם.
חלקו התחתון של הזנב אצל פריטים צעירים ואצל נקבות הוא בצבע אדום בהיר.
על קשקשי הגב יש קרינים, כשבחלקו האחורי של הזנב הם גדולים וככל שמתקרבים לראש הם קטנים.
לשנונית הנחלים מגיני בטן המסודרים בשורות.
רגליה הקדמיות של השנונית קטנות משמעותית מרגליה האחוריות וכן קצרות יותר.
שנונית הנחלים ניזונה ממינים שונים של פרוקי-רגליים וכן מפרטים בני מינם צעירים וזעירים יותר.
לזכרים הבוגרים יש ראש גדול וצבעם הוא חום עד צהוב.
מין דומה מאוד, אך קטן יותר הוא שנונית האז.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 99-101, 278
שְׁנוּנִית הָאז (שם מדעי: Acanthodactylus opheodurus) היא מין של שנונית ממשפחת הלטאיים.
מזכירה במראה את שנונית הנחלים, אולם קטנה יותר.
אורכה מגיע עד 13 ס"מ וצבעה נע בין צהוב לחום.
על הגב ישנם חמישה פסים כהים לאורך גופה של השנונית.
בהיוולדותם, הפסים נראים ברורים ומסויגים, אך עם ההתבגרות, הפסים מיטשטשים.
הם ניזונים מיצורים פרוקי-רגליים, אולם הם אינם מחפשים וחופרים באדמה כדי למצוא אותם.
הם יאכלו מה שכבר נמצא על פני הקרקע.
קשה מאוד להבחין בין שנונית נחלים צעירה לבין שנונית האז.
עם זאת, לשנונית האז יש עיניים בולטות יותר לצדדים והמצח תלול יותר.
הבדל נוסף שקיים, אך קשה מאוד להבחין בו הוא השוני בין איברי המין הזכריים.
בישראל הם נפוצים בעיקר באדמות חוליות בנגב המרכזי ובערבה.
מלבד ישראל המין נפוץ בכל חצי האי ערב.