tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הוא נקרא מחנה "אלדד", על שם כינויו של יוסף יגן שנפל בקרב בדיר יאסין.
במחנה זה התכוננו להתקפה על העיר העתיקה והוכשרו בו לוחמים לקראת המשך הלחימה בירושלים.
לאחר שהוקמו מחנות נוספים, שוכנו בו אנשי מחלקת "ציון" הדתית.
בפברואר 1948 היו כבר כל כפרי האזור ריקים מתושביהם.
בתקופה זו יושבו בליפתא באופן זמני פליטים יהודים, בעיקר משכונת שמואל הנביא .
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נותרו כשני שלישים מאדמות הכפר מצדו הישראלי של קו הגבול, והן צורפו לתחום שיפוטה של עיריית ירושלים.
ממלכת ירדן הקימה על חלק מאדמות הכפר שנכבשו על ידה במהלך המלחמה מתחמים צבאיים (גבעת התחמושת, גבעת המבתר), ושיכנה חלק משמעותי מפליטי הכפר בבתי יהודים שגורשו על ידה מהרובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים.
ב־12 באפריל 1949 התקיימה ישיבה במדור לטיפול בעולה של הסוכנות היהודית, במהלכה הוחלט על מסירת מוסררה וליפתא למחלקת הקליטה לטובת יישוב עולים חדשים.
ב־14 בנובמבר אותה שנה, הגיעו לכפר 100 המתיישבים הראשונים ושוכנו בבתים הנטושים, המדור לטיפול בעולה סיפק להם ציוד ראשוני למגורים שכלל מיטות, מזרנים ושמיכות.
ב־16 בדצמבר פורסמה בעיתון מעריב כתבה נרגשת תחת הכותרת: "הגאולה יכולה להתחיל במי נפתוח – שוב מתנוצצים אורות בליפתא", אך בכותרת המשנה כבר מתחילים להופיע רמזים ראשונים לקשיי המחיה במקום: "עוד קן מרצחים אחד הפך למקום ישוב – אידיליה תנ"כית ליד הבאר וחבלי קליטה".
בנובמבר 1949 סופח שטח הכפר לירושלים.
בחודש מרץ 1950 כבר התגוררו ביישוב החדש כ־80 משפחות שמנו כ־300 איש לערך.
הכוונה הסופית באותה עת הייתה להגיע ליעד של 100 משפחות.
תנאי המחיה היו קשים מאוד.
מצבם של הבתים הנטושים היה בכי רע.
המקום לא היה מחובר למערכת של מים, חשמל, וסניטציה.
בנוסף לכך, גם הגישה אל הכפר הייתה קשה, כיוון שכביש היורד אל הכפר לא היה ותחבורה ציבורית הגיעה רק אל הרחובות הראשיים במעלה הכניסה לעיר.
מכולת לא הייתה במקום ובתחילה גם לא מרפאה, או טיפת חלב לתינוקות.
נציגות מטעם התושבים בראשותו של אהרון כתריאלי, מתושבי המקום, החלה לשלוח מכתבים למשרדי ממשל שונים.
לעירייה, לסוכנות היהודית, לקק"ל ולמשרדי הממשלה.
בין המשרדים והאגפים השונים נזרקה האחריות מאחד לשני.
ביטוי לזריקת אחריות זו ניתן למצוא במכתב מ־17 באוקטובר 1950 שנשלח על ידי הרופא הראשי בלשכת הבריאות המחוזית אל המפקח על נכסי הנפקדים ושם נכתב:
שנה לאחר מכן, ב־28 באוקטובר 1951 שלח שלמה זלמן שרגאי, ראש העירייה מכתב למנהל מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, בו טען כי:
מצבה של השכונה המשיך להיות בכי רע, וכל הגורמים האמונים על טיפול במקום זה וביושביו, בהם מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, המפקח על נכסי הנפקדים, הרופא הראשי בלשכת הבריאות המחוזית, משטרת ישראל, רשות הפיתוח, קק"ל, עיריית ירושלים ומשרדי ממשלה שונים, היו מודעים למצב ומעורבים בחליפות מכתבים אודות הטיפול במקום.
תקווה לתפנית במגמה ניתן היה לראות ב־17 במרץ 1952, אז פנה סגן ראש העיר אל מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית במכתב ודיווח להם כי מקום מגוריהן של ארבע משפחות מליפתא נמצא במצב מסוכן ועל כן הוא מבקש למצוא להן דיור חלופי.
אולם מצבן של רוב המשפחות, נשאר כשהיה, לאחר התלבטות בנוגע לשביתה של תושבי המקום והאפשרות לחסום את כביש ירושלים תל אביב העובר בסמוך לכפר, החליטו בהצבעת הרוב כי זו אינה דרכם והם ימשיכו לפעול דרך הערוצים המקובלים של השלטון.
בנובמבר אותה שנה, שלח ועד הכפר בשם התושבים התימנים מכתב אל ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, בו פנו אליו בקריאה נואשת:
בליפתא, פעלו מרפאה, סניף טיפת חלב, בית ספר ואף חמישה בתי כנסת בנוסחים שונים אשר שימשו את משפחות העולים החדשים מתימן ומכורדיסטן.
בשנת 1957, פנו נציגי התושבים יוצאי כורדיסטן אל משרד הדתות בבקשה לסייע להם בקבלת ספר תורה לבית הכנסת 'ליפתא התחתונה', כיוון שספר התורה שהיה ברשותם עד אותה עת, שייך לבית הכנסת של התימנים ונלקח בהשאלה.
על מכתב זה חתומים 21 ראשי משפחות של מתפללים בבית הכנסת אשר נכון לשנת 2016 עוד מתפקד כבית כנסת פעיל, בעיקר בשבתות.
שמות המשפחה המסומנים בהדגשה במסמך, הם של תושבים שהם או ילדיהם עדיין חיים בליפתא.
פינוי בשנות השבעים ופעילות לאחר הפינוי
תושבי ליפתא העולים סבלו מעוני ומתנאי דיור ותשתית ירודים שעוררו זעזוע אצל המבקרים השונים במקום.
בשנת 1968 פנו סטודנטים מבית הספר 'בצלאל' לאומנות אל ראש העיר, טדי קולק, בבקשה למנוע את הרס המקום.
בליפתא שכנו כ־300 משפחות יהודיות.
285 משפחות פונו בין השנים 1971–1969 תמורת פיצוי ודיור חלופי בירושלים.
בשנות ה־70 פעל במקום בית ספר תיכון בשם בית הספר ליפתא, השוכן כיום ברחוב רחל אמנו בעיר.
על אף שבמפות הישראליות הרשמיות מצוין המקום כ"מי נפתוח", הוא מוכר בשם "ליפתא" בקרב תושבי האזור.
על האדמות החקלאיות של הכפר נבנו בהמשך שכונות העיר ירושלים – רוממה עילית, קריית בעלז, קריית צאנז, סנהדריה המורחבת ואזור התעשייה בהר חוצבים.
שאר האדמות שהיו בזמנו מעובדות על ידי אנשי הכפר נכבשו על ידי ישראל ב־1967 מידי ירדן, ועליהן הוקמו השכונות רמת אשכול, גבעת המבתר ורמות אלון.
הפליטים שהשתכנו ברובע היהודי פונו, תוך מתן פיצויים, וחלקם התיישבו באבו דיס.
בשטח הבנוי של הכפר מצויים כיום שרידי מסגד, בית קברות, בריכת אגירה, טרסות ובוסתנים.
55 מתוך כ־410 מבני הכפר נותרו על תילם ולא יושבו, חוץ ממבנה אחד ששופץ ונפתח כמכון גמילה מסמים.
עם השנים המבנים הנותרים ניזוקו באופן חמור בשל פלישות של חסרי בית, שוד אבנים, פיצוץ יזום של תקרות הבתים על ידי מינהל מקרקעי ישראל, ואימוני צה"ל בשטח.
בתי הכפר הנטושים ניבטים מכביש 1 בכניסה לירושלים.
במשך השנים מצאו מקלט בכפר בני נוער במצוקה וחסרי-בית אחרים, המשתקעים בבתיו, לרוב לתקופות קצרות.
ב־1984 נחשפה במקום חבורה של קיצונים דתיים (שכונתה "כנופיית ליפתא") אשר תכננה לפוצץ את המסגדים שעל הר הבית ונעצרה רגע לפני שהצליחה להוציא לפועל את כוונתה.
באמצע שנות השמונים הוכרז המקום כשמורת טבע עירונית, וכיום הוא משמש כאתר טבע לתושבי ירושלים.
בתי־ספר מקיימים במקום ימי־שדה וטועמים מהחיים בכפר הערבי שלפני 1948. במקום ניתן ללמוד על חקלאות הררית, מעיינות, ארכיטקטורה מסורתית והצמחייה במקום.
הבריכה המנקזת את הנקבה והמעיין משמשת כמקווה לתושבים המתגוררים בסמוך.
במעלה הכפר נמצא מעון לנוער הנגמל מסמים.
בתי הכפר שימשו כאתר־הסרטה לכמה סרטים, בהם "מישהו לרוץ איתו", וכן סרטי סטודנטים כגון "ג'וניור" (פסטיבל ירושלים 2006).
מאז שנת 2006 פועלת באחד מבתי הכפר הישיבה התיכונית "ישיבת לך לך", המונה כ־15 תלמידים, ופועלת במתכונת של "למידה חווייתית" עם דגש על נושאי ידיעת הארץ.
ב־2017, לאחר פינוי התושבים האחרונים, הוכרזה ליפתא כשמורת טבע לאומית.
בשנים 2014–2017 ביצע מינהל שימור ברשות העתיקות סקר נרחב ותיעוד מקיף של מכלול הכפר ליפתא, על רקע תוכנית 6036 שהוחלה על השטח.
כדי להוביל לשימור מרבי של ערכי המקום, נערכו פעולות סקר ותיעוד מהמקיפות והנרחבות למכלול היסטורי בישראל.
אלו הובילו לחשיפה של ממצאים רבים שלא היו ידועים ולהבנה חדשה של שלבי התפתחות הכפר: של הגרעין הקדום שלו ושל מאפייני נוף התרבות הייחודי ששרד עד ימינו.
תוכנית של מינהל מקרקעי ישראל ועיריית ירושלים מ־2004 מתעתדת להקים במקום מתחם מגורים גדול, בית מלון ושטחי מסחר.
התנגדויות הוגשו לתוכנית בטענה כי היא אינה משמרת את זיכרון הכפר באופן הראוי.
בפגישה שיזם בשנת 2000 מנכ"ל חברת אפרידר, נחום זקן, עם מיכה טילקין, מנהל בממ"י, בנושא הסדרת זכויות התושבים במקרקעין בליפתא, הובהר כי יש לממ"י תכנון עתידי ביחס למקרקעין ושהתושבים יהיו חלק מהתכנון הכולל.
משהוגשו התוכניות לוועדה המחוזית על ידי מינהל מקרקעי ישראל ב־2005, התברר כי בתי התושבים בכפר ליפתא סומנו להריסה.
בתשובה לשאלות חברי הוועדה נטען על ידי נציגי ממ"י כי התושבים הם פולשים לבתים שאינם בבעלותם.
באוגוסט 2022, העירייה ורשות מקרקעי ישראל סיכמו על ביטול התוכנית, וכי הבתים הקיימים ישומרו.
ליצנים (באיטלקית: Pagliacci) היא אופרה בשתי מערכות מאת רוג'רו ליאונקוואלו לליברית פרי עטו של המלחין.
הופעת הבכורה של האופרה התרחשה ב"תיאטרו דאל ורמה" במילאנו ב-21 במאי 1892 תחת שרביטו של המנצח ארטורו טוסקניני.
אופרה זו נחשבת לאחד מ"עמודי התווך" של זרם הווריזמו באופרה.
מקור ההשראה לעלילה ברצח שאירע בקלבריה בשנות ילדותו של לאונקוואלו.
השופט במשפטו של הרוצח היה אביו של ליאונקוואלו.
עלילת האופרה עושה שימוש בדמויות המוכרות של הקומדיה דל'ארטה ובכך יוצרת במערכה השנייה "הצגה בתוך הצגה".
אלמנט זה קיים גם באופרות אחרות, בהן "אריאדנה בנקסוס" מאת ריכרד שטראוס.
במשך שנים רבות היה נהוג, מפאת קוצרה היחסי של האופרה, להציגה יחד עם האופרה "אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאניי (בת המערכה האחת).
שתי אופרות אלה מייצגות היטב את רוח הווריזמו הן בסיפור העלילה שלהן, והן בטכניקת ההלחנה.
כיום האופרה מוצגת עם אופרות קצרות נוספות כגון אופרות מה"טריטיקו" מאת פוצ'יני, או לעיתים מוצגת לבדה.
אופרה זו נחשבת לאחד מנכסי צאן הברזל של האופרה והיא מועלית דרך קבע על בימות האופרה בעולם.
"ליצנים" אף זכתה להקלטות רבות, בהן ההקלטה של בית האופרה לה סקאלה בניצוחו של הרברט פון קאראיין (עם הזמרים קרלו ברגונצי, ג'ואן קרלייל , ג'וזפה טדאי, אוגו בנלי ורולנדו פנראי).
הקלטה היסטורית זו משווקת בסדרת "הקלטות המופת המקוריות" (Legendary recordings - the originals) של חברת דויטשה גרמופון.
האופרה פותחת טרם עולה המסך; אל הבמה עולה טוניו המחופש כטדאו (דמותו בהצגה, מאוחר יותר באופרה) ומציג עצמו בפני הקהל.
"אני הפרולוג", אומר טוניו, וממשיך בהקדמה לסיפור העלילה.
בהקדמה זו מספר הוא, בין היתר, מהן כוונותיו של המחבר בסיפור עלילה זה ובבחירתו בשיבה אל דמויות ה"קומדיה דל'ארטה" הישנות והנשכחות.
על פי הטקסט, המחבר מעוניין להביא אל הקהל סיפור נוגע ואמיתי של דמויות אמיתיות, מעין "פיסת חיים", לדבריו.
בפרולוג זה ליאונקוואלו שוטח בפני קהל המאזינים מעין "מניפסט של הווריזמו".
להקת השחקנים הנודדת של קאניו (הוא "פליאצ'ו", דמות בהצגה שפירוש שמה "ליצן"), מגיעה לכפר קטן על מנת להציג בפני תושביו קומדיה.
קאניו הולך בלווית מספר חברים לשתות במסבאה.
אחד האיכרים בבדיחותא מזהיר את קאניו לבל ישאיר את נדה, אשתו, לבדה עם טוניו, שכן כוונותיו אינן טהורות, קאניו, מגיב לכך ברצינות גמורה ומזכיר להם שהחיים אינם כמו בהצגה.
טוניו, שנשאר עם נדה, אכן חושק בה ומתוודה בפניה על אהבתו.
זו לועגת לו ומשלחת אותו מעליה, אך טוניו הולך ומתלהט בתשוקתו.
לבסוף, משמנסה הוא לנשקה מצליפה היא בפניו בשוט.
טוניו נשבע לנקום בה ועוזב את המקום.
או אז מגיע סילביו, בן הכפר ומאהבה של נדה.
סילביו מפציר בנדה לעזוב את קאניו ולברוח עמו.
השניים מחליטים כי הערב יבוא סילביו להצגה ואז יברחו.
טוניו מצותת מן הצד והולך למסור את המידע לקאניו, אשר מגיע ומפתיע את השניים; סילביו חומק מקאניו חיש קל, והליצן מתרה בנדה לגלות לו את שמו של המאהב.
משזו מסרבת, קאניו עובר לאיומים על חייה, אך שאר חברי הלהקה מזכירים לו כי ההצגה עומדת להתחיל.
קאניו שבור הלב שנשאר לבדו על מנת להתלבש שר את האריה המפורסמת "vesti la giubba" (לבש את התחפושת), בה מקונן הוא על מר גורלו של הליצן האמור לבדר את הקהל גם כאשר לבו שבור.
ההצגה מתחילה, וקאניו משתמש בעלילתה, הדומה דמיון מפליא לחייהם, על מנת להמשיך ולנסות לגלות את שמו של המאהב.
כשהקהל מבין כי אין מדובר עוד בהצגה כבר מאוחר מדי: קאניו דוקר את נדה, וכשסילביו נזעק להצילה נרצח אף הוא בידי הבעל הזועם.
אחד הליצנים פונה לקהל המבוהל ומכריז: "!La commedia è finita" (הקומדיה הסתיימה).
משפט זה במקור נועד לטוניו (שגם דיבר אל הקהל בתחילת ההצגה), אך בהמשך נוצרה מסורת שעל פיה קאניו הוא זה שאומר אותו.
"?Si può" - הפרולוג לאופרה (טוניו בלבוש טדאו)
"!Son qua" - מקהלת איכרים
Silvio, a Quest'ora" דיאלוג ודואט (נדה, סילביו)
"O Colombina" - סרנדה (פפה בתפקיד ארלקינו)
Sperai" אריה בשני חלקים (קאניו)
ליפריטים (בגאורגית: ლიპარიტები, ליפַּריטֶבּי) הידועים גם כבּר'וואשי (ბაღჳაში) בכתובים הגאורגיים, היו שושלת אצולה (בגאורגית "דידֶבּוּלי") בתקופת ימי הביניים בגאורגיה, עם מספר נציגים נכבדים מהמאה התשיעית ועד למאה השתים עשרה, שהתפרסמה בעיקר בגין ההתנגדות רבת העוצמה להגמוניה של הבגרטים הגאורגיים משושלת בגרטיוני.
ענף עיקרי של בית האצולה מוכר מאוחר יותר בשם "אוֹרבֶּלי" או "אורבליאני", שגורשו בשנת 1177, לארמניה.
שם הפכו לשושלת אצולה הידועה בשם שושלת אורבליאני, שאחד מנציגיו יחזור מאוחר יותר לגאורגיה.
ההיסטוריון, סיריל טואומנוף, והיסטוריונים מודרניים אחרים סבורים כי הליפריטים הם צאצאי אחד הנסיכים הפליטים של שושלת ממיקוניד.
הנחה זו אינה מקובלת בקרב ההיסטוריונים בגאורגיה, שסבורים כי מקורה של המשפחה הוא מהמחוז ההיסטורי ארגוותי (אימרתי), והם גורשו משם על ידי מלכי אבחזיה בסביבות שנות השבעים של מאה התשיעית.
מכל מקום, על פי שתי הסברות, המייסד האפונומי של השושלת נקרא ליפריט הראשון, שייסד את השושלת במחוז ההיסטורי של תריאלתי בדרום גאורגיה (כארתלי תחתית), בסביבות שנת 876. השושלת קיבלה את הכינוי "בר'וואשי" כנראה מהמילה הגאורגית הארכאית "בר'ווא" שפירושה הרס, שוד, שקשור בצורה ברורה למשפחה.
באחוזה הפאודלית החדשה, קיבלו הליפריטים את מרותו של דוד הראשון קורופלאטס, נסיך בגרטי משושלת בגרטיוני, ענף כארתלי של הבגרטידים האיברים, בטאו-קלארג'תי, ובנה מבצר שנקרא קלדקארי על הר במיקום אסטרטגי ברכס תריאלתי.
תוך זמן קצר התבלטו בחשיבותם והשיגו יוקרה וחזקות על שטחים נוספים.
בתקופת איחוד הממלכות הגאורגיות לממלכה אחת על ידי שושלת בגרטיוני, בתחילת המאה האחת עשרה, היו הליפריטים בין הווסאלים היריבים רבי העוצמה.
באמצע המאה האחת עשרה, הגיעה בית ליפריט לשיא עוצמתו, ונשאר בה במשך מאה שלמה, כמנהיגי הפאודליות במאבק כנגד כוחם המתגבר של מלכי גאורגיה.
בשנת 1047, אחד מנציגיה המפורסמים ביותר של המשפחה, ליפריט הרביעי, מלך באופן זמני על הממלכה, בתקופת שלטונו של בגרט הרביעי, כאשר זה האחרון נסע לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, ולא חזר משם מספר שנים עד שקיבל את תמיכת הביזנטים.
במטרה לפייס את ליפריט ומרידותיו, ויתרו שליטי הממלכה על נכסים ותארים נוספים.
עם חזרתו של בגרט לממלכה, בסוף שנות החמישים של המאה האחת עשרה, הוא מביס את ליפריט ומגרש אותו לתוככי האימפריה הביזנטית.
ומנתק את שושלת הליפריטים מעטיני השלטון.
בסביבות 1110, משחזרת המשפחה חלק ממעמדה, אבל נטייתה למרוד לא שככה.
בסופו של דבר הצליח גיאורגי השלישי, בשנת 1177, למחות את המרידה של המשפחה, ומגרש לארמניה את הענף העיקרי של השושלת, הידועה מאז בשם "אורבלי" או "אורבליאני" על שם מצודת אורבטי.
הענף הארמני של המשפחה, שושלת אורבליאן, השיגה את השליטה בנסיכות הוואסלית של טימור לנג, סיוניק (Սյունիք).
אחד מנציגי המשפחה הצליח להחזיר שוב חלק מנכסי המשפחה בגאורגיה, בתקופת שלטונה של תמר המלכה (1184-1213).
לאחר גירושם מגאורגיה, במאה השתים עשרה היו מספר ליפריטים, פעילים בצבא הביזנטי ובמינהלה של האימפריה הביזנטית.
ענף צעיר של הליפריטים, בית קחברידזה (კახაბერისძე), השיג בעלות לצמיתות על רצ'ה ותאקוורי בצפון-מזרח גאורגיה, כתגמול לשירותים שנתנה המשפחה.
אחזקתם זו החזיקה מעמד עד להתפרקות הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה החמש עשרה.
ליצן החצר או "שוטה" (fool) היה מקצוע בתקופת ימי הביניים.
ליצן החצר היה אחראי על בידור ושעשוע בחצרות האצולה ובעיירות ובכפרים.
המונח "שוטה" מציין גם אדם לא בוגר, טיפש, מסורבל, ואדם אשר לו דעות קדומות וחוסר ידע המנסה אף להנחיל את חוסר הידע שלו הלאה, מתוך מחשבה כי לו ידע רב.
לליצני החצר היו בגדים ייחודיים להם: בגדי ליצן צבעוניים, שרביטים וכובעים יוצאי דופן.
כובעיהם של ליצני החצר היו בעלי שלושה קצוות, שהסתיימו בפעמונים מצלצלים.
שלושת הקצוות סימלו בעבר את אוזניו של החמור.
בתקופת המלך פרנסואה הראשון היה אף בית ספר להכשרת ליצני חצר.
לליצני החצר גם השפעה על התרבות הפופולרית בזמנם ועד ימינו.
כך, למשל, הם הוצגו במראם המיוחד בקלפי משחק וטארוט (בקלפים "ג'וקר" ו"השוטה" בהתאמה).
בסין העתיקה תפקיד ליצן החצר היה מוכר.
תפקיד זה התגבש בסוף תקופת השושלת ג'ואו, בעקבות ניסיון הנסיכויות השונות בסין לחקות את חצר המלך המרכזית, בה היו בדרנים.
ליצני החצר בסין העתיקה בידרו באמצעות מוזיקה, שירה, פנטומימה ושנינות לשונית.
במסגרת תפקידם הם היו אף מייעצים לאדוניהם הנסיכים בעניינים שונים.
כמו כן תפקידם של ליצני החצר בסין העתיקה היה קשור לתפקידם של פייטנים.
הם היו מחברים פיוטים שמטרתם לשעשע ולשפר את מצב רוחם של אדוניהם במצבים שונים.
ליצני החצר היו לרוב בעלי מראה מוחצן ומוגזם.
בסין, היה מקובל לחשוב שהמילה גמד היא מילה נרדפת לליצן חצר.
זאת משום שהם לרוב היו גמדים או להבדיל מכך, גבוהים מאוד.
ליצ'ה אַלְבָּנֶ֫זֵה (באיטלקית: Licia Albanese; 22 ביולי 1909 – 15 באוגוסט 2014) הייתה זמרת סופרן איטלקייה ידועה ויושבת הראש לשעבר של "קרן ליצ'ה אלבנזה-פוצ'יני", שנוסדה בשנת 1974 למטרת סיוע לאמנים וזמרים צעירים.
אלבנזה, ילידת בארי, הופיעה לראשונה, בהופעה בלתי רשמית, במילאנו בשנת 1934, כשהחליפה זמרת נעדרת במאדאם באטרפליי של פוצ'יני, האופרה שבה ייקשר שמה לעד.
במשך למעלה מ-40 שנה הופיעה יותר מ-300 פעמים בתפקיד צ'ו-צ'ו סאן.
אלבנזה קצרה שבחים ברבים מתפקידיה, בהם מימי, ויולטה, ליו ומאנון לסקו, גילומה את הגיישה שגורלה נגזר היה ונשאר האהוב ביותר.
הקשר שלה עם יצירה זו החל בשלב מוקדם עם מורתה, בת-דורו של המלחין ומפרשת חשובה של התפקיד הראשי בדור הקודם.
חילוקי דעות מסוימים נוגעים לשאלה, מתי התקיימה הופעת הבכורה הרשמית של אלבנזה.
ייתכן שהייתה באותה שנה (1934) בתיאטרון העירוני בבארי, כששרה בלה בוהם, או בפארמה, או במילאנו ב-1935 ב"מאדאם באטרפליי".
בסוף אותה שנה הופיעה לראשונה בלה סקאלה בתפקיד לורטה ב"ג'אני סקיקי".
עד מהרה נחלה הצלחה גדולה ברחבי העולם, בייחוד בהופעותיה בכרמן, "הידיד פריץ" ו"מאדאם באטרפליי" באיטליה, צרפת ואנגליה.
לאחר הצלחתה הניכרת באיטליה, צרפת ואנגליה, הופיעה אלבנזה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב-9 בפברואר 1940, בראשונה ל-72 הופעות על הגשר היפני של תפאורת "מאדאם באטרפליי" בבית האופרה הישן של המטרופוליטן.
הצלחתה הייתה מיידית ואלבנזה נשארה במטרופוליטן למשך 26 עונות ושרה שם בסך הכל ב-427 הצגות של 17 תפקידים ב-16 אופרות.
היא עזבה את הלהקה ב-1966 עקב סכסוך עם המנהל הכללי רודולף בינג, בלי פרידה רבת-פאר.
אחרי שהופיעה בארבע הפקות במהלך 1965-66, נקבעה לה הופעה אחת בלבד לעונה הבאה.
היא החזירה את החוזה בלי לחתום עליו.
ארטורו טוסקניני הזמין את אלבנזה אליו להצטרף לשידורי ההפקות הקונצרטנטיות של לה בוהם ולה טרוויאטה עם תזמורת NBC באולפן הרדיו בשנת 1946. שתי ההופעות המלאות יצאו אחר כך בתקליט אריך-נגן ובתקליטור בחברת RCA ויקטור.
אלבנזה הייתה גם מעמודי התווך של האופרה של סן פרנסיסקו, שם שרה בין 1941 ל-1961, 22 תפקידים ב-120 הצגות על פני 20 עונות.
התמדתה בסן פרנסיסקו נבעה בחלקה מהערכתה הרבה למנהל הלהקה המהולל, גאטנו מרולה.
לאורך כל שנות הקריירה שלה המשיכה להופיע בקשת רחבה של מקומות.
קהלי מאזינים ברחבי הארץ שמעו אותה ברסיטלים, קונצרטים ואופרות; היא השתתפה במופעי צדקה, בידרה חיילים, הופיעה בתוכנית רדיו שבועית משלה והתארחה בתוכניות רדיו וטלוויזיה של אחרים, והרבתה בהקלטות.
ב-1956 הופיעה בתפקיד דסדמונה בסרט סרנדה לצדו של מריו לנצה.
אלבנזה באה לסן פרנסיסקו בקיץ 1972 לקונצרט הגאלה המיוחד בזיגמונד סטרן גרוב לחגיגת היובל לאופרה של סן פרנסיסקו.
יחד עם עמיתים רבים ששרו בעבר עם הלהקה, שרה אלבנזה את דואט האהבה מתוך "מאדאם באטרפליי" של פוצ'יני עם הטנור פרדריק יגל, בליווי תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו בניצוח מנהל הלהקה הוותיק קורט הרברט אדלר.
אחר, בספטמבר 1973, חזרה לסן פרנסיסקו להשתתף בקונצרט מיוחד בכנס המוזיקה בגולדן גייט פארק עם לוצ'אנו פאבארוטי ותזמורת האופרה של סן פרנסיסקו, גם הפעם בניצוח אדלר; הפעם צולם הקונצרט לשידור חי בטלוויזיה.
היה זה יום קר, מעונן ונשוב רוחות וברגע מסוים לקח פאבארוטי חלק מן הצעיף הארוך והכבד שהיה כרוך על צווארו וחלק אותו עם אלבנזה.
גם לאחר קריירה המקיפה שבעה עשורים, עוד המשיכה אלבנזה להופיע מדי פעם.
אלבנזה קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1945. ב-5 באוקטובר 1995 העניק לה הנשיא ביל קלינטון מדליית ההוקרה הלאומית לאמנויות.
אלבנזה קיבלה פרסים ותארים לשם כבוד ממוסדות שונים להשכלה גבוהה בארצות הברית.
אלבנזה קיבלה את "מדליון הנדל" היוקרתי, אות הכבוד הרשמי הגבוה ביותר שמעניקה העיר ניו יורק ליחידים על תרומתם לחיי התרבות של העיר, בשנת 2000 מאת רודולף ג'וליאני.
בטקס העלה ראש העיר ג'וליאני על נס את הקריירה של אישה, שהיא "ללא ספק [אחת] המבצעות האהובות והמכובדות ביותר בעולם."
ליץ' (מלועזית: lich, לעיתים liche; מאנגלית עתיקה: līċ, גופה) הוא מושג בספרות הפנטזיה המודרנית, המתאר סוג של אל-מת תבוני.
על פי רוב מדובר באדם בעל כוחות מאגיים שעבר טקס אפל ומרושע מרצונו החופשי, אשר הפך אותו לגופה מרקיבה בעלת חיי נצח.
הטקס כולל את לכידת נשמתו של הליץ' בתוך חפץ מסוים, כגון מגילה, טבעת וכדומה.
במבוכים ודרקונים לליץ' יש את היכולות הבאות:
מגע משתק/אפל: הליץ' יכול לתעל אנרגיה שלילית ואפלה אל כף ידו ולהשתמש בה נגד יצור חי.
הדבר פוגע בנשמתו של הקורבן ופוצע אותה, ומשתק את הנפגע.
הילת פחד: הילה נוראית של רשע אופפת את הליץ'.
יצורים חיים הרואים את הליץ' ייתקפו פחד ויברחו.
עור מחוזק: גופו של הליץ' קשוח ושלדי, ולכן חרבות, חצים וכדומה כמעט ולא משפיעים עליו.
בנוסף לכך, גופו אפוף באופל, ולכן רק כלי נשק קסומים יכולים לפגוע בו.
הליץ' בעל יכולות החזרה מהמתים של גופות ויצירת אל-מתים, כגון שלדים שלחלקם יכול להיות אפשרות ליצור כשפים אפלים.
בעולם האפלה ישנם מספר יצורים המכונים ליץ', המפורסם ביניהם הוא הטרמר, שבט של ערפדים שעוסקים בכישוף דם.
בעולם האפלה החדש גם ישנם מספר יצורים המכונים ליץ', המשותף לכולם הוא שהם היו קוסמים שהשתמשו בתהליך קסום כדי להפוך לבני אלמוות, באופנים שונים.
במשחק המחשב Dota 2, ליץ' הוא אחד הגיבורים שאפשר לשחק בהם.
בהרחבה השנייה למשחק המחשב הפופולרי World of Warcraft מסוגת ה-MMO שיצאה ב-13 בנובמבר 2008, World of Warcraft: Wrath of the Lich King (וורלד אוף וורקראפט: זעמו של המלך הליץ'), נוספה יבשת חדשה וקפואה בשם Northrend לכוכב Azeroth שבו המשחק מתרחש.
בהרחבה מתוארת דמותו של ה-Lich King (המלך הליץ'), מלך אל-מת ושליט היבשת Northrend, אשר התעורר לתחייה ומעלה צבא של אל-מתים כדי לכבוש את Azeroth ולהשמיד את כל החיים על הכוכב.
שתי הבריתות העיקריות במשחק, The Horde ו-The Alliance, שולחות את הגיבורים שלהם (השחקנים) ל-Northrend כדי להילחם ב-Lich King ובצבא האל-מתים שלו ולהציל את העולם.
בסדרת הטלוויזיה המצוירת הרפתקאות פין וג'ייק (Adventure Time), האנטגוניסט הראשי של הסדרה הוא הליץ' (The Lich), יצור עתיק יומין עם כוחות מאגיים אפלים שרוצה להשמיד את כל החיים ביקום.
לי ליקה טימוטיי זכריסון (בשוודית: Li Lykke Timotej Zachrisson; נולדה ב-18 במרץ 1986) הידועה בשם הבמה שלה ליקה לי היא זמרת אינדי פופ שוודית השרה בשפה האנגלית.
ליקה לי נולדה בשוודיה ב-1986 לאב מוזיקאי ואם צלמת.
כשהייתה בת 6, עברה משפחתה לפורטוגל למשך חמש שנים.
בנוסף התגוררה המשפחה במרוקו, ותקופות קצרות בנפאל והודו.
בגיל 19 עברה לברוקלין, ניו יורק לתקופה של 3 חודשים ושבה לשם בגיל 21 על מנת להקליט את אלבומה הראשון.
בשנת 2007 הוציאה לי מיני-אלבום בשם "Little Bit" שזכה להצלחה יחסית.
אלבומה הראשון, "Youth Novels", יצא בהפצה מצומצמת ב-30 בינואר 2008 ובהפצה אירופאית מורחבת ביוני של אותה השנה.
האלבום זכה לביקורות טובות וליקה לי סומנה כהבטחה.
בשנה זו שיתפה פעולה עם מספר אמנים, ביניהם רויקסופ וקניה וסט.
שירה Possibility נכלל בפס-הקול של הסרט דמדומים 2: ירח חדש.
אלבומה השני, "Wounded Rhymes", יצא בשנת 2011, קיבל ביקורות מהללות ונחשב על פי מגזינים רבים - ביניהם מגזין Q, הניו יורק טיימס והרולינג סטון - לאחד האלבומים הטובים של שנה זו.
מתוך האלבום יצאו מספר שירים מצליחים, ביניהם "Get Some" ו-"I Follow Rivers".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב2025השיר המקורי הטוב ביותר"Beautiful That Way" (מתוך "נערת השעשועים האחרונה")פרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024שיר מקורי – סרט עצמאי"Beautiful That Way" (מתוך "נערת השעשועים האחרונה")
ליפתא הוא מעיין שכבה בשמורת הטבע מי נפתוח במערב ירושלים.
המעיין מזוהה עם המעיין הקדום "מעיין מי נפתוח" המוזכר במקרא בספר יהושע כנקודת גבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין.
יש סברה שמקור השם הוא בשיבוש השם "מרנפתח", שמו של מלך מצרי שערך בשנת 1220 לפנה"ס מסע כיבוש בכנען.
המעיין נובע בניקבה שאורכה כ-30 מטר וגובה המים בניקבה נע בין 5 ס"מ ל-25 ס"מ.
בסוף הניקבה המים זורמים לבריכה המנקזת את הניקבה.
גובה המים בבריכה מטר וחצי.
מי הבריכה זורמים כ-10 מטר ונאספים בבריכה נוספת שגובהה כחצי מטר.
מהבריכה השנייה המים זורמים באפיק הטבעי ותורמים לפוריות האדמה.
סביב המעיין נטועים עצי תאנה, שקד וחרוב, שיחי צבר וצמחיית מים כגון עצי ערבה, ערברבה שעירה, גרגיר הנחלים ועוד.
ב-1983 התגוררו ליד המעין חברי "כנופיית ליפתא", הם אף טבלו במעיין לפני שיצאו כדי לנסות לפוצץ את מסגדי הר הבית בליל ה-26 בינואר 1984.
ב-1985 הוכרז השטח הכולל את המעיין כשמורת טבע עירונית "מי נפתוח", אך העדר תקציב גרם להפסקת עבודות השיקום והשימור שלו.
ב-2004 צולמו במעיין סצנות לסרט "מישהו לרוץ איתו".
ב-2006 נכלל המעיין בשביל ירושלים.
ב-2010 אושרה הקמת מלון מעל המעיין.
ב-2017 אזור המעיין מקבל הכרה רשמית כ"שמורת טבע מי נפתוח".
בערבי שבת בריכת המעיין משמשת כמקווה למאות דתיים שטובלים בו.
בעבר התעוררה מחאה ציבורית על רקע דיווחים על כך שהטובלים מתרחצים בעירום ומסלקים נשים מהמקום בזמן הטבילה.
ליפקאני (ברומנית: Lipcani; ברוסית: Липканы; ביידיש: ליפקאַן) היא עיירה במחוז בריצ'ני, מולדובה.
העיירה שוכנת על מעבר גבול בין מולדובה לרומניה ומרוחקת כ-30 קילומטרים מבריצ'ני, בירת המחוז.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה היו רוב תושביה יהודים.
היישוב תועד לראשונה בכתב ב-1429. מאוחר יותר הורשו טטרים של ליפקה, שהגיעו מאזור קמניץ פודולסק להתיישב במקום בתקופה העות'מאנית, כפרס על נאמנותם לסולטן.
בשנת 1812 הפכה העיירה, כמו שאר בסרביה לחלק מן האימפריה הרוסית.
במהלך המאה ה-19 הפכה העיירה למרכז סחר אזורי בצפון בסרביה.
בשווקים השבועיים, אליהם הגיעו סוחרים גם מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, נמכרו בקר, עורות, צמר, חבלים, דגים, דגנים וחמאה.
בשנת 1893 חוברה העיירה למסילת הברזל בקו צ'רנוביץ-אוקניצה (Ocnița).
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1897 באימפריה הרוסית התגוררו בליפקאני 6,685 תושבים, 4,410 מהים יהודים.
העיירה כונתה על ידי ביאליק "אולימפוס הבסרבי".
כמה דמויות חשובות בספרות היידיש כמו יהודה שטינברג, יעקב שטרנברג ומשה אלטמן יצאו ממנה.
הסופר היידי אליעזר שטיינברג אף ניהל בית ספר פרטי חילוני בליפקאני, שבו שפת הלימוד הייתה עברית.
בקיץ 1918 הפכה העיירה לחלק מממלכת רומניה, לאחר שבאפריל אותה שנה החליטה בסרביה להסתפח לרומניה.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה 4,698 יהודים והיו בה כעשרה בתי כנסת.
ביוני 1940 נכנס הצבא האדום לבסרביה וזו צורפה לברית המועצות באוגוסט אותה השנה.
רומנים רבים ברחו לרומניה והסובייטים אסרו על פעילות בתי הכנסת וה"חדרים".
ב-22 ביוני 1941 נכנס הוורמאכט לעיירה והקים בה מפקדה עורפית.
ביולי גורשו היהודים מליפקאני בשני גלים - חלקם לבריצ'ני והשאר (כ-1200 איש) ישירות ברגל בצעדת מוות למחנות בטרנסניסטריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפתחה העיירה כמרכז תעשייתי - הוקמו מפעל להכנת לחם, חמאה, מבשלת בירה, ומפעל שימורים.
שטח העיירה אינו כולל שטחים חקלאיים כלל.
הגשר מעל נהר הפרוט שבין ליפקאני לרדאוץ (רדאוץ על הפרוט), השוכנת ברומניה מעבר לגבול, נבנה בשנת 1937 ונהרס על ידי הצבא האדום בעת נסיגתו מבסרביה בשנת 1941, במהלך הפלישה הגרמנית.
הוא נבנה מחדש אך נהרס שוב בשנת 1944 במהלך הפצצה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2000 הקציבה הנציבות האירופית 11 מיליון אירו למולדובה ולרומניה לשיחזור הגשר.
הבנייה הושלמה בשנת 2005. הגשר הוא בעל אורך של 246 מטרים ורוחב של 10.5 מטרים.
בפברואר 2010 נחנך הגשר ומעבר הגבול בו לתנועה.
בשנת 1998 חתמה העירייה על הסכם לשיתוף פעולה עם העיר סירט ברומניה.
ארגון יוצאי ליפקאני בישראל ישב ברחוב ליפקני בשכונת רמת השקמה ברמת גן.
מאוחר יותר שונה שם הרחוב לבניהו.
החלוקה האתנית בעיר על פי מפקד האוכלוסין של 2004 הייתה:
ליקאת עלי ח'אן (באורדו: لِیاقت علی خان; 1 באוקטובר 1895 – 16 באוקטובר 1951) היה אחד מ"האבות המייסדים" של פקיסטן, נודע בכינויים "מנהיג האומה" או "שהיד האומה" (באורדו: شہِیدِ مِلّت), מדינאי, עורך דין ואיש מחשבה מדינית, שהיה לראשון שכיהן כראש ממשלת פקיסטן.
קודם לכהונתו בממשלת פקיסטן הוא שימש לזמן קצר כשר האוצר בממשלת המעבר של הודו הבריטית בהנהגתו של מושל הודו האחרון, לואי מאונטבאטן.
ח'אן נולד כבן למשפחת אצולה מוסלמית בעיר קרנל שבמחוז פנג'אב שבהודו הבריטית (כיום בהודו).
הוא למד באוניברסיטה המוסלמית של אליגר (כיום בהודו) ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
כאדם בעל השכלה רחבה הוא היה לאיש הדמוקרטיה האסלאמית שקידם את הפרלמנטריזם בראג' הבריטי.
לאחר שהוזמן להיות חבר במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי הוא העדיף את הליגה המוסלמית בהנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה רב ההשפעה שדרש את הפסקת מעשי הקיפוח של ממשלת בריטניה כלפי אוכלוסיית המוסלמים בהודו.
הוא המשיך בדרכו בתנועות למען עצמאותן של הודו ופקיסטן במקביל לכהונתו כשר האוצר בממשלת המעבר של ממשלת בריטניה בהודו, קודם לקבלת העצמאות וחלוקת הודו.
ח'אן סייע לג'ינה בכל המהלכים להקמתה של פקיסטן כמדינה נפרדת עבור המוסלמים בהודו.
שמו הטוב של ח'אן הבטיח עבורו את מינויו לתפקיד ראש ממשלת פקיסטן הראשון.
מדיניות החוץ שלו נטתה לכוון ארצות הברית והמערב, אף על פי שהוא שאף שפקיסטן תהיה חלק מהמדינות הבלתי-מזדהות.
תוך שממשלתו חווה אי-שקט פוליטי פנימי, היא שרדה ניסיון הפיכה של אנשי שמאל וקומוניסטים.
אף על פי כן, השפעתו גברה לאחר מותו של ג'ינה והוא היה זה שהוביל את קבלת ההחלטה שהמשטר בפקיסטן יהיה לא על בסיס דפוס הדמוקרטיה האירופאית, אלא על בסיס הדמוקרטיה האסלאמית.
ליקאת עלי ח'אן נרצח ב-1951 בעצרת בחירות בעיר רוואלפינדי על ידי רוצח שכיר בשם סעיד בברק.
ליקאת עלי ח'אן נולד למשפחה מיוחסת שהשתייכה לקבוצה האתנית המוסלמית ג'אט בעיר קרנל שבמחוז פנג'אב שבראג' הבריטי (כיום בתחומי מדינת הריאנה שהודו).
מוצא המשפחה תואר כפנג'אבי, אך היא אימצה את שפת האורדו כשפתה וזו הייתה שפת האם שלו.
על פי אחד הסיפורים אודות מוצא המשפחה הם היו צאצאים של מלך איראני קדום בשם נאושירוואן שהתיישב בסמאנה שבפנג'אב וכך הם כינו את עצמם לעיתים בשם "מנדאל נאושירוואני".
אביו של ליקואת עלי ח'אן, נוואב רוסתם עלי ח'אן, היה דמות שזכתה לכבוד רב מחוגי הממשל הבריטי.
משפחת עלי ח'אן הייתה אחת ממשפחות אצולת הקרקע היחידות שנחלותיה (300 כפרים) השתרעו הן בשטחה של פנג'אב והן בשטח אוטר פרדש.
משפחתו של ח'אן רחשה כבוד רב לפילוסוף והוגה הדעות המוסלמי, סיד אחמד חאן ושאיפתו של אביו הייתה שבנו יתחנך במערכת החינוך הבריטית.
לפיכך הוא נשלח ב-1913 להתחנך באוניברסיטה המוסלמית של אליגר (כיום בהודו), שם הוא קיבל ב-1918 תואר ראשון במשפטים ובמדע המדינה.
באותה שנה הוא נשא לאישה את בת דודו, ג'הנגירה בגום.
ב-1919 מת אביו ובאותה שנה הוא זכה במלגה של ממשלת בריטניה ויצא ללימודים בקולג' אקסטר של אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1921 הוא סיים שם לימודי תואר שני במשפטים.
בעת לימודיו הוא היה משתתף פעיל באגודת סטודנטים הודים-מוסלמים באוניברסיטה.
לאחר לימודיו הוא התקבל לאינר טמפל בלונדון.
ב-1922 הוא הוסמך כעורך דין.
ח'אן שב להודו ב-1923 והשתלב בפוליטיקה הלאומית כשהוא נחוש להיאבק במה שהוא ראה כחוסר הצדק והיחס הגרוע של ממשלת הודו הבריטית כלפי המוסלמים.
משנתו הפוליטית הדגישה את הלאומיות ההודית המאוחדת.
הנהגת מפלגת הקונגרס פנתה לח'אן כדי שיהיה חבר במפלגה, אך לאחר שנכח בפגישות עם ג'ווהרלל נהרו השתנו בהדרגה שאיפותיו.
הוא הודיע לאנשי מפלגת הקונגרס כי הוא בחר שלא להימנות עליהם וב-1923 הצטרף אל הליגה המוסלמית בהנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה.
במאי 1924 כינס ג'ינה כינוס שנתי בלאהור, שם נדונו המטרות, התוכניות והחזון של המפלגה וח'אן השתתף בכינוס זה.
בבחירות הכלליות שנערכו בהודו ב-1926 התמודד ח'אן בתחילה מטעם מחוז הבחירה של מוצפרנגאר.
הוא נבחר פה אחד וללא מתחרים.
לאחר שהושבע, החלה הקריירה הפוליטית שלו לנסוק והוא ייצג את הפרובינציות המאוחדות (כיום שטחי מדינות אוטר פרדש ואוטראקהאנד).
ב-1932 הוא נבחר פה אחד כסגן יושב ראש המועצה המחוקקת של הפרובינציה.
באותה תקופה הוא הגביר את התמיכה בו בקרב האוכלוסיות המוסלמיות, ולעיתים קרובות הוא העלה על סדר היום של הפרובינציה את הבעיות ואת האתגרים שבפניהם ניצבו המוסלמים.
הוא שיתף פעולה עם סר זיאאודין אחמד וארגן את קהילות הסטודנטים המוסלמים לארגון סטודנטים מאוחד, שדגל בזכויות למדינה מוסלמית.
גישה זו לזכויות המוסלמים הביאה אותו להתפרסם בקנה מידה ארצי ולכבוד שרחשו לו גם האוכלוסיות ההינדיות כאשר הוא לחם גם למען זכויותיהם.
הוא המשיך לכהן במועצה המחוקקת של הפרובינציות המאוחדות עד 1940, כאשר הוא נבחר למועצה המחוקקת הארצית של הודו.
הוא השתתף באופן פעיל בפעילות המועצה והיה חבר מאוד משפיע בה.
במהלך הקריירה הפרלמנטרית שלו, זכה ח'אן למוניטין כ"דובר רהוט וישר דרך" שמעולם לא התפשר על עקרונותיו, גם אם הסיכויים לא היו לטובתו.
בכמה מקרים הוא הפעיל את השפעתו כדי להרגיע את הרוחות בקרב עמיתיו.
ח'אן התבלט כאחד החברים בעלי ההשפעה של הליגה המוסלמית והיה אחת מדמויות המפתח במשלחתה בוועידה הלאומית שהתקיימה בקולקטה.
קודם לכן, הקימה ממשלת בריטניה את "ועדת סיימון" שהמליצה על רפורמות חוקתיות וטריטוריאליות.
הוועדה, שעל חבריה נמנו שבעה חברים של הפרלמנט הבריטי, בראשותו של סר ג'ון סיימון, קיימה פגישות קצרות עם מנהיגי מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית.
היא הציעה את הנהגתה של מערכת של דיארכיה לשליטה במחוזות הודו הבריטית, אך הצעה זו נתקלה בביקורת נוקבת והרתיעה את הציבור ההודי.
מוטילאל נהרו הגיש דוח עם הצעות נגד.
ב-1928 החליטו ח'אן וג'ינה לדון בדוח נהרו.
ב-1930 הם השתתפו בוועידת השולחן העגול הראשונה, אך זו נחלה כישלון וג'ינה יצא לבריטניה.
בדצמבר 1932 נשא ח'אן לאישה את אשתו השנייה, רענה , שהייתה כלכלנית ומדינאית, אישיות בפני עצמה ופעילה בולטת בתנועה לעצמאות פקיסטן.
ח'אן האמין בכל ליבו באחדות הקהילות ההינדית והמוסלמית ופעל למען מטרה זו ללא לאות.
בנאום שנשא בוועידה בשנת 1932 הוא הביע את דעתו ש"למוסלמים יש תרבות נבדלת משל עצמם ושיש להם את הזכות לשמר אותה".
הוא גם אמר: "בימים אלה של קהילתיות בארץ זו, אנו נהיה עדים בקרוב להודו הינדית-מוסלמית מאוחדת, הדואגת לשמר את המורשת העשירה המקשרת את שתי התרבויות הגדולות שלנו.
כולנו מאמינים ביעוד החשוב של המולדת המשותפת שלנו...".
זמן קצר לאחר מכן יצאו ח'אן ורעייתו לאנגליה, אך הם לא ניתקו את קשריהם עם הליגה המוסלמית.
עם עזיבתו, התפרק האגף הפרלמנטרי של הליגה המוסלמית ומוסלמים רבים הצטרפו למפלגה הדמוקרטית, שהוקמה ב-1930 על ידי ח'אן עצמו, או למפלגת הקונגרס.
בשהותו באנגליה חקר ח'אן בדקדקנות את דרכי הארגון של מפלגות פוליטיות ועד מהרה הוא שב להודו יחד עם ג'ינה.
ב-1930 דחק ג'נה בראש ממשלת בריטניה, רמזי מקדונלד ובמושל הודו, הלורד ארווין, לכנס את ועידת השולחן העגול בהודו.
על אף ציפיותיו של ג'ינה, הייתה הוועידה כישלון מוחלט וג'ינה פרש מהפוליטיקה הלאומית והתיישב באופן קבוע בלונדון, שם עסק בעריכת דין.
באותה תקופה הצטרפו ח'אן ורעייתו לג'ינה, שם עסק ח'אן בפעילות משפטית ורעייתו למדה כלכלה בקולג' מקומי.
הזוג ח'אן בילה חלק ניכר מזמנו בשכנועו של ג'ינה לשוב להודו כדי לאחד מחדש את הליגה המוסלמית.
באותה תקופה טבע צאודהרי רחמת עלי את המונח "פקיסטן" בקונטרס המפורסם שלו, "עכשיו או לעולם לא, האם נחיה או נעלם לתמיד?".
עם שובו של מוחמד עלי ג'ינה להודו, הוא החל לארגן מחדש את הליגה המוסלמית.
ב-1936 התכנסה הישיבה השנתית של הליגה בבומביי.
בישיבה פתוחה שהתקיימה ב-12 באפריל העביר ג'ינה החלטה לבחירתו של ח'אן כמזכיר כללי של כבוד של הליגה.
ההחלטה התקבלה פה אחד וח'אן החזיק בתפקיד עד לקבלת העצמאות ב-1947. ב-1940 נבחר ח'אן כסגן מנהיג הסיעה הפרלמנטרית של הליגה.
ג'ינה לא היה יכול לקחת חלק פעיל בדיוני האספה המחוקקת בשל פעילותו הפוליטית הרבה והיה זה ח'אן שמילא את מקומו.
במקביל לתפקידיו אלו שימש ח'אן כיושב ראש הוועד הפועל של הליגה, כיושב ראש הוועדה הפרלמנטרית המרכזית וכמנהל העיתון DAWN (כיום העיתון הוותיק ביותר בשפה האנגלית בפקיסטן).
ב-1940 התקבלה על ידי הליגה המוסלמית "החלטת לאהור", שקראה להפרדה מדינית של האזורים בהודו הבריטית בהם קיים רוב מוסלמי.
באותה שנה נערכו בחירות לאספה המחוקקת המרכזית, בהן התמודד ח'אן במחוז הבחירה של בריאלי.
הוא נבחר מבלי שהתמודדו מול מתחרים.
בישיבה של הליגה המוסלמית שהתקיימה במדראס ב-12 באפריל 1941 הודיע ג'ינה לחברי המפלגה שהמטרה הסופית שלהם היא הקמת פקיסטן.
באותה פגישה העביר ח'אן החלטה להטמיע את עקרונות החלטת לאהור במטרותיה של הליגה המוסלמית.
בשנים 1945 – 1946 התקיימו שוב בחירות בהודו וח'אן נבחר לאספה המחוקקת מטעם מחוז הבחירה של מירוט בפרובינציות המאוחדות.
הוא גם נבחר כיושב הראש של המועצה הפרלמנטרית המרכזית של הליגה.
הליגה המוסלמית זכתה ב-87% של המושבים באספה המחוקקת שהוקצו למוסלמים.
הוא סייע לג'ינה בדיונים הסופיים עם הממשלה ועם חברי מפלגת הקונגרס לקראת קבלת העצמאות והוחלט על הקמת ממשלה זמנית שתכלול נציגים ממפלגת הקונגרס, מהליגה המוסלמית וממנהיגי המיעוטים.
כאשר התבקשה הליגה המוסלמית לשלוח חמישה מועמדים לייצג אותה בממשלה הזמנית, התבקש ח'אן להנהיג את קבוצת הנציגים הללו.
ח'אן עצמו שימש כשר האוצר בממשלה וארבעת החברים האחרים היו אבראהים אסמאעיל צ'ונדריגר, גזנפאר עלי ח'אן, עבדור ראב נישטאר וג'וגנדרה נאת מנדאל.
בנקודת זמן זו הגיעו ממשלת בריטניה ומפלגת הקונגרס להסכמה על מימוש הרעיון של הקמת פקיסטן כמדינה נפרדת, שהוקמה ב-14 באוגוסט 1947.
לאחר קבלת העצמאות מונה ח'אן כראש ממשלת פקיסטן הראשון על ידי האבות המייסדים של פקיסטן.
פקיסטן הוקמה בראשית המלחמה הקרה בה התחולל המאבק בין מעצמות-העל ארצות הברית וברית המועצות.
ח'אן התמודד עם אתגרים וקשיים הולכים וגוברים תוך כדי שניסה למשול במדינה.
יחד עם הליגה המוסלמית הוא התמודד עם הסוציאליסטים במערב פקיסטן בהנהגתו של פאיז אחמד פאיז ועם הקומוניסטים במזרח פקיסטן ואיבד מכוחו.
במאבקי הפנים התמודד ח'אן עם קבוצות יריבות על רקע אידאולוגיות דתיות והמדינה נקלעה למצב של אי-שקט.
הבעיות עם ברית המועצות החמירו עוד יותר לאחר שלא עלה בידיו של ח'אן לקיים ביקור שם, על אף כוונותיו לעשות כן.
בחזונו הוא ראה צורך להוביל מדיניות חוץ בלתי-מזדהה, אך על אף כמה יוזמות, הפכה פקיסטן ליותר ויותר תלויה בארצות הברית ובסופו של דבר זה השפיע על מדיניותו כלפי הגוש המזרחי.
ממשלת ח'אן התמודדה עם אתגרים רציניים, כולל סכסוך קשמיר שהתנהל מול הודו, שאילץ את ח'אן להיפגש עם יריבו, ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו.
הושג הסכם להפסקת הלחימה, בעוד שנהרו העלה את הסוגיה בפני האו"ם.
ח'אן המליץ בפני ג'ינה למנות את עבדול רשיד בתוך הנשיא הראשון של בית המשפט העליון של פקיסטן ואת השופט עבדור רחים כנשיא האספה החוקתית, שניהם נמנו על האבות המייסדים של פקיסטן.
בין הרפורמות הראשונות שיזם ח'אן היו להפוך את הליגה המוסלמית כגורם המרכזי בפקיסטן.
ח'אן נקט ביוזמות לפיתוח התשתית החינוכית, המדעית והטכנולוגית של פקיסטן.
ב-1947], במקביל להזמנתו לפקיסטן של ראפי מוחמד צ'אודהרי על ידי ג'ינה, הזמין ח'אן את סלימוזמן סידיקוי, העניק לו אזרחות וב-1950 מינה אותו לתפקיד היועץ המדעי הממשלתי הראשון.
באותה תקופה הזמין ח'אן גם את רזיאודין סידיקוי וביקש ממנו לתכנן ולהקים את מכוני המחקר החינוכי במדינה.
הוא ביקש מזיאודין אחמד להתוות את המדיניות החינוכית, שהוגשה למשרדו בנובמבר 1947 והמתווה לייסוד מערכת החינוך אומץ עד מהרה על ידי ממשלתו של ח'אן.
ממשלתו של ח'אן אישרה את הקמתה של אוניברסיטת סינד.
התפתחות התשתיות המדעיות התנהלה לאיטה בעת כהונתו כראש הממשלה, אך הוא המשיך להזמין מדענים מוסלמים מהודו לעבור לפקיסטן בהאמינו שהדבר חיוני להתפתחותה העתידית של המדינה.
ב-1947 הציעו ח'אן ושר האוצר שלו, מאליק ע'ולאם, את רעיון "תוכניות החומש" באמצעות ביסוס כלכלת המדינה על השקעות ויסודות קפיטליסטיים.
ההתמקדות הראשונית שלו במערכת כלכלה מתוכננת קרסה עד מהרה, בין השאר בשל היותה בלתי מאורגנת.
צעדי המדיניות הכלכלית של ח'אן החלה עד מהרה להיות תלויה בסיוע חוץ מארצות הברית.
על אף התכנון למדיניות כלכלית עצמאית, התמקדה המדיניות הכלכלית של ח'אן בתוכנית הסיוע האמריקאית.
מנגד, התמקד נהרו בסוציאליזם והוביל את הודו לחברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
אירוע חשוב בתקופת כהונתו של ח'אן כראש הממשלה היה הקמתו של הבנק הלאומי של פקיסטן בנובמבר 1949 והקמתו של המפעל להדפסת המטבע בקראצ'י.
שלא כמו עמיתו ההודי, ג'ווהרלל נהרו, התווה ח'אן את כלכלת פקיסטן ככלכלה מתוכננת, אך בעלת מאפיינים של שוק חופשי, ללא השפעה ממשלתית.
בימיו הראשונים בתפקיד אימץ ח'אן את חוק ממשלת הודו משנת 1935 (Government of India Act,1935) כדי למשול בפקיסטן, אף על פי שהמחוקקים המשיכו בתהליך של ניסוח חוק חדש.
לבסוף, ב-1949, לאחר מותו של ג'ינה, האיץ ח'אן את חזונו למסד מערכת חוק אסלאמית במדינה, והציג את "החלטת היעדים" (Objectives Resolution), שהייתה מתווה ראשוני לחוקה, באספה המכוננת של פקיסטן.
האספה אישרה את ההחלטה ב-12 במרץ 1949, אך זו ספגה ביקורת מצד שר המשפטים של ח'אן, ג'וגנדרה נאת' מנדל, שהתנגד לה.
ביקורת נרחבת הוטחה בהחלטה גם מצדו של חבר האספה אייז אמיר.
ח'אן עצמו תיאר את החוק כ"מגנה כרטה" של ההיסטוריה החוקתית של פקיסטן.
הוא קרא לחוק "ההזדמנות החשובה ביותר בחייה של מדינה זו, זהה בחשיבותה, אולי רק להשגת העצמאות".
תחת מנהיגותו ניסח צוות של מחוקקים את הדוח הראשון של הוועדה לעקרונות הבסיסיים של החוק והחל בניסוח הדוח השני.
זמן קצר לאחר בחירת הממשלה הראשונה, פרצה מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה על רקע הסכסוך על קשמיר.
המפקד הבריטי של צבא פקיסטן, הגנרל סר פרנק מסרווי סירב לשגר את יחידות הצבא ובמקומו מונה הגנרל דאגלס גרייסי ובהוראתו של ח'אן נשלחו יחידות הצבא להתערב במשבר.
בסוגיית קשמיר שיקפה מדיניותם של ח'אן ושל ג'ינה את "הברית של פקיסטן עם ארצות הברית ועם הממלכה המאוחדת" כנגד "האימפריאליזם ההודי" ו"ההתפשטות הסובייטית".
אף על פי כן, ההיסטוריונים חשפו שאי ההסכמות של ח'אן עם ג'ינה התעוררו בנוגע לסוגיית קשמיר.
האסטרטגיה של ג'ינה לשחרר את קשמיר התבססה על כוח צבאי.
הוא שאף "להרוג שתי ציפורים במכה אחת", כלומר להכות בהודו על ידי השגת השליטה בקשמיר ולמצוא פתרון לבעיה על ידי התערבות של המעצמות הזרות ופעולה צבאית.
ח'אן מצדו העדיף "מדיניות דיפלומטית קשוחה יותר ופעילות צבאית מתונה יותר" הוא שאף לקיום דיאלוג עם עמיתו ההודי והסכים לפתור את סוגיית קשמיר בדרכי שלום בתיווך האו"ם.
ב-1 בינואר 1949 הוכרזה הפסקת אש והוחלט שיערך משאל עם בחסות האו"ם.
גישתו הדיפלומטית של ח'אן נתקלה בעוינות מצד גורמים בכוחות המזוינים של פקיסטן ומצדם של חוגים סוציאליסטים וקומוניסטים, בעיקר דרגי קצונת הביניים שמאוחר יותר הובילו הפיכה צבאית כנגד הממשלה.
היחסים עם ארצות הברית וברית המועצות
ב-1949 הזמין שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין את ח'אן לביקור רשמי.
לאחר שנודע הדבר לאמריקאים, הזמינו גם הם את ח'אן.
במאי 1950 קיים ח'אן ביקור רשמי בארצות הברית לאחר ששוכנע לנתק את הקשרים עם ברית המועצות והתווה את כוונה של מדיניות החוץ הפקיסטנית כלפי המערב.
הביקור חיזק את יחסי שתי המדינות והפך אותם לקרובים יותר.
על פי מקורות רבים התמקדה מדיניות החוץ של ח'אן בזיקה לארגון המדינות הבלתי מזדהות ובמסעו לארצות הברית הוא הבהיר שמדיניותה של פקיסטן היא נייטרלית.
בהיות פקיסטן מדינה צעירה עם בעיות כלכליות, ביקש ח'אן מארצות הברית סיוע כלכלי ותמיכה מוסרית כדי שפקיסטן תוכל לעמוד על רגליה.
ארצות הברית קיבלה את בקשתו בשמחה והמשיכה לסייע לפקיסטן במשך השנים, אך לאחר שארצות הברית בקשה מח'אן לשגר שתי דיוויזיות לסייע לארצות הברית בפעולותיה במלחמת קוריאה, התדרדרו היחסים.
ח'אן רצה לשגר את הכוחות אך ביקש מארצות הברית שתבטיח לו את תמיכתה בסוגיית קשמיר, בקשה שסורבה על ידי האמריקאים.
בתגובה החליט ח'אן שלא לשגר את הכוחות, סימן ברור לזיקתה הבלתי-מזדהה של פקיסטן.
ארצות הברית החלה לנקוט במדיניות אובייקטיבית כלפי פקיסטן ומאידך הייתה הודו מבחינתה לציר המרכזי לשמירת היציבות בדרום אסיה.
בקיץ 1951 התדרדרו יחסי ארצות הברית-פקיסטן עוד יותר כאשר ביקר נהרו בארצות הברית והפעיל לחץ ליציאת הכוחות הפקיסטניים מקשמיר.
החלטתו של ח'אן לאפשר צעדי מדיניות תקיפים יותר כלפי הודו גרמו לדאגה בארצות הברית לפרוץ מלחמה נוספת.
בפגישה רשמית שלו עם מפקד הצבא, הגנרל איוב ח'אן, דחף ליקאת עלי ח'אן לפעולה אגרסיבית.
בעקבות משבר אבדאן החלו האמריקאים ללחוץ על ח'אן לשכנע את איראן להעביר את השליטה על שדות הנפט שלה אליהם, דרישה שח'אן סירב לה.
ארצות הברית איימה להפסיק את התמיכה הכלכלית לפקיסטן ולבטל את ההסכם הסודי עם הודו על קשמיר.
לאחר ששמע את הדברים הללו משגריר ארצות הברית, אברה וורן, הפך מצב רוחו לתוקפני יותר ועל פי המדווח הוא אמר: "פקיסטן סיפחה את מחצית שטחה של קשמיר ללא תמיכת האמריקאים והיא מסוגלת להשיג את השליטה על החצי השני".
בנוסף, דרש ח'אן שארצות הברית תפנה את בסיסיה הצבאיים מפקיסטן.
צעדים אלו של ח'אן היו "פצצה" מבחינת ממשלו של הנשיא הארי טרומן.
ב-1950 ביקש טרומן מח'אן להקים בסיס של ה-CIA כדי שיוכל לפקוח עין על ברית המועצות, בקשה שח'אן היסס מלהיענות לה ומאוחר יותר סירב לה, ובכך גרם לארצות הברית להכין תוכניות להפיל אותו מהשלטון אחת ולתמיד.
במסמכים שפורסמו על כך צוין גם שארצות הברית שכרה רוצחים פשטונים, תוך הבטחה להקמת מדינה פשטונית עצמאית ב-1952.
בשלב זה החל ח'אן להדק את קשריו עם ברית המועצות סין, פולין ואיראן, אז בהנהגתו של מוחמד מוסאדק.
הוא שיגר הזמנות לסטלין ולמנהיג פולין, ולדיסלב גומולקה לביקורים בפקיסטן.
ביקורים אלו לא יצאו לפועל, שכן, זמן קצר לאחר מכן נרצח ח'אן וסטלין מת.
ב-1948 כוננה פקיסטן את יחסיה עם ברית המועצות וזמן קצר לאחר מכן הוכרז על הסכם בין שתי המדינות.
ב-1950 כוננו היחסים עם סין ופקיסטן הייתה למדינה המוסלמית הראשונה שהכירה בה, צעד שגרם לדאגה בארצות הברית.
לאחר סיום מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה ב-1947 והסכסוך בנוגע לבלוצ'יסטן, הייתה יכולתו של ח'אן לנהל את המדינה מוטלת בספק ושאלות כבדות משקל הועלו על ידי הקומוניסטים והסוציאליסטים.
בשנים 1947 – 1948 היו יחסיו עם ג'ינה מתוחים מאוד והקצונה הבכירה בצבא וג'ינה עצמו מתחו ביקורת על ממשלתו של ח'אן.
בערוב ימיו הבין ג'ינה שח'אן הוא ראש ממשלה חלש, יומרני ובלתי נאמן לו ולחזון שלו.
ג'ינה מת בנובמבר 1948 בעת שהושבעה ממשלה חדשה.
ח'אן התמודד עם בעיית המיעוטים הדתיים בסוף 1949 ובראשית 1950 ומשקיפים חששו שהודו ופקיסטן עומדות על סף המלחמה השנייה ביניהן כשעוד לא מלאו שלוש שנים לעצמאותן.
באותה עת נפגש ח'אן עם נהרו וחתם איתו על הסכם שהיווה מאמץ לשיפור היחסים ולהפחתת המתחים בין שתי המדינות ולהגנה על המיעוטים הדתיים משני צדי הגבול.
במותו של ג'ינה, לא נטל ח'אן על עצמו את תפקיד המושל הכללי של פקיסטן ותחת זאת מינה לתפקיד את חוואג'ה נזימודין, מדינאי בנגלי ממזרח פקיסטן.
בתפקידי נשיא הליגה המוסלמית ויושב ראש האספה המכוננת ירש הוא עצמו את ג'ינה.
אף על פי שח'אן היה מחוקק מנוסה ועורך דין במקצועו, הוא חסר את שיעור הקומה הפוליטי של ג'ינה.
מחלוקות צצו גם ביחסיו עם הכוחות המזוינים של פקיסטן והקצונה התנגדה לגישתו הדיפלומטית כלפי הודו.
קיומה של אופוזיציה חזקה נחשף עם ניסיון ההפיכה הצבאית בהובלתם של ראש המטה הכללי, מייג'ור גנרל אכבר ח'אן ושל המנהיג הקומוניסטי פאיז אחמד פאיז.
במהלך תקופה כהונתו זירז ח'אן את הצעדים לטובת הפיכתה של פקיסטן למדינה אסלאמית, דמוקרטית ופדרלית וכינון חוקה מתאימה.
המחלוקות שהתגלעו בנוגע לכך היו על הדרכים למימוש מטרה זו.
בעיה נוספת הייתה בנוגע לחולשתה של הליגה המוסלמית כמפלגה פוליטית, המבנה הארגוני שלה ובסיס התמיכה בה.
פעילויותיה היו נגועות בפלגנות, מחויבות נמוכה לפתרון בעיות ציבוריות, שחיתות וחוסר יכולת להתוות תוכניות חברתיות וכלכליות.
במזרח פקיסטן, גרם חוסר תשומת הלב של ח'אן לפיתוחה של האומה הבנגלית להתייחסות שלילית כלפיו וכלפי מפלגתו, שהאידאולוגיה שלה בנושא זה הייתה מעורפלת.
בסיס התמיכה הפוליטית בו היה הן חלש והן צר ובשני חלקיה של פקיסטן היה מקור הכוח העיקרי בידיהן של משפחות בעלות עוצמה פוליטית ארוכת שנים.
יחסיו של ח'אן עם גנרל סר דאגלס גרייסי התדרדרו ועקב כך פרש זה האחרון מתפקידו.
בינואר 1951 אישר ח'אן את מינויו של הגנרל איוב ח'אן כמפקד העליון הראשון של צבא פקיסטן שלא היה בריטי.
במהלך אותה תקופה צברו הסוציאליסטים בסיס תמיכה רחב.
לפיכך, תוכננה מזימה בברכתם של הסוציאליסטים להפיל את ממשלתו של ח'אן.
בעיתונות דווח על מעורבותם של מייג'ור גנרל אכבר ח'אן ושל המנהיג הסוציאליסטי פאיז אחמד פאיז כמנהיגי ניסיון ההפיכה.
המשטרה הצבאית ביצעה מעצרים נרחבים בחוגי הצבא ויותר מ-14 קצינים הואשמו בלקיחת חלק בה.
ניסיון הפיכה זה נודע בכינוי "מזימת רוואלפינדי" והיה הראשון בשורה ארוכה של הפיכות צבאיות וניסיונות להפיכות צבאיות בהיסטוריה של פקיסטן.
הקושרים שנעצרו נשפטו בבתי משפט בדלתיים סגורות ונדונו לעונשי מאסר ארוכים.
בפגישה של הליגה המוסלמית שהתקיימה ברוואלפינדי ב-16 באוקטובר 1951 נורה ליקאת עלי ח'אן פעמיים.
המשטרה ירתה מיד ברוצח שמאוחר יותר זוהה כסעיד אכבר בברק ונודע גם בשם "סעיד אכבר".
ח'אן הובהל לבית החולים, שם קיבל עירוי דם, אך הוא לא שרד.
בברק היה אפגני משבטי הפשטונים והוא היה מוכר למשטרה עוד טרם ההתנקשות.
המניע המדויק לרצח לא נחשף מעולם במלואו וקימות השערות רבות בנוגע אליו.
עיתון יומי בשפת האורדו שיצא לאור בבופאל שבהודו טען שמאחורי הרצח עמדה ארצות הברית.
עם מותו הוענק לח'אן תואר הכבוד "שהיד האומה" (באורדו: شہِیدِ مِلّت).
הוא נטמן במאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה בקראצ'י.
שמו של הפארק העירוני בו בוצע הרצח שונה ל"ליקאת באג" (גני ליקאת).
באותו מקום נרצחה ב-2007 מי שכיהנה לימים כראשת ממשלת פקיסטן, בנזיר בהוטו.
ליקאת עלי ח'אן הוא ראש הממשלה שתקופת כהונתו הייתה השנייה באורכה מכל ראשי ממשלת פקיסטן.
רק תקופת כהונתו של יוסוף רזא גילאני שכיהן בין השנים 2008 – 2012 ארוכה ב-23 ימים בלבד מזה של ח'אן.
מורשתו צמחה כמי שהיה "המרטיר של הדמוקרטיה" של המדינה הצעירה.
רבים בפקיסטן ראו בו כאדם שהקריב את חייו כדי לשמר את המערכת הממשל הפרלמנטרי.
לאחר מותו נותרה אשתו כדמות משפיעה בשירות החוץ הפקיסטני וכיהנה גם כמושלת מחוז סינד בשנות ה-70. רצח ח'אן נותר תעלומה בלתי פתורה ועד היום לא התברר למי היה הרוצח קשור.
בפי תומכיו מכונה ח'אן בכינויים "מנהיג האומה" או "שהיד האומה".
רציחתו הייתה הרצח הפוליטי הראשון של מנהיג אזרחי בפקיסטן והוא זכור בחיבה רבה על ידי פקיסטנים רבים.
במאמר המערכת שנכתב בעיתון "דיילי ג'נג" עם מותו נאמר ש"שמו ימשיך להאיר לעולם את האופק של פקיסטן"
בפקיסטן נחשב ח'אן ל"יד ימינו" של מוחמד עלי ג'ינה ויורשו המיועד.
תפקידו במילוי החלל הריק שנוצר עם מותו של ג'ינה נתפס כמכריע בהתמודדות של המדינה בבעיות קריטיות בשנותיה הראשונות ובנקיטת צעדים לטובת אחדותה.
מעשיו של ח'אן זכו לביקורת על החלטתו לדחות את הזמנתה של ברית המועצות לקיים אצלה ביקור רשמי ותחת זאת לקיים ביקור בארצות הברית.
צעד זה נתפס כעלבון כלפי מוסקבה שלימים היו לו השלכות ארוכות טווח, כולל הסיוע שהגישה ברית המועצות הודו, בעיקר בעת מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971, מלחמה שהובילה להיפרדותה של בנגלדש מפקיסטן.
העיתונאי הפקיסטני ריאז שהיד רואה בח'אן כאחראי לחיזוק הזיקה בין דת למדינה בפקיסטן, בציינו ש"לליקאת עלי ח'אן לא היה מחוז בחירה של ממש בפקיסטן.
הבנגלים היו רוב במדינה החדשה של פקיסטן ועבורו הייתה זו מציאות כואבת".
הוא טוען שח'אן וצוות המשפטנים שלו נמנעו מכתיבת החוקה מסיבה פשוטה – הרוב הדמוגרפי של הבנגלים היה עשוי להעמיד אותם במרכז הבמה הפוליטית וכך עלול היה ח'אן לאבד את משרתו כראש הממשלה.
הגורמים החילוניים ראו בו כאחראי לעליית כוחם של אנשי האגף הימני ששלטו במדינה בשמו של האסלאם וגרמו לפוליטיזציה של האסלאם.
יש הטוענים שח'אן שאף שפקיסטן תישאר נייטרלית בתקופת המלחמה הקרה, כפי שהוא הכריז שלושה ימים בלבד לאחר קבלת העצמאות.
איש השירות הציבורי לשעבר, שהיד מ.
אמין, טען שהסובייטים עצמם לא הצליחו לתאם תאריך נוח לביקור, ואף במהלך ביקורו בארצות הברית, הוא הכריז על כוונתו לערוך ביקור בברית המועצות.
הוא גם מציין שסירוב להזמנה לביקור במדינה זרה כמעט ואינו גורם לניכור לטווח ארוך.
בפקיסטן עצמה הופקו סרטי תעודה, מחזות ותוכניות טלוויזיה רבים השופכים אור על פועלו של ח'אן.
בסרט פקיסטני-בריטי שהופק בשנת 1998 בשם "ג'ינה" מגולמת דמותו של ח'אן על ידי השחקן הפקיסטני יוסף שקיל.
"ליצן קטן נחמד" או: "הליצן" הוא שיר ילדים נפוץ אותו כתבה והלחינה שָׂרָה לֵוִי-תַּנַּאי.
השיר בדרך כלל נלמד בגני הילדים.
שיר זה פורסם בשנת 1960 בספרי השירים "זמר חן" ו"שירים לשנות הלימודים הראשונות", ולאט לאט נעשה נפוץ יותר ויותר.
לשיר עיבודים וביצועים שונים, הראשון שבהם הוא משנת 1959. בין מבצעי השיר לאורך השנים: הדסה סיגלוב, מרים אביגל, דליה עמיהוד, עליזה קשי, מקהלת כפר הנוער "הדסים", עוזי חיטמן וחני נחמיאס, רוחמה רז, "האחים והאחיות", רוחמה רז, ארקדי דוכין ועוד.
לעיתים נקרא השיר "ליצן קטן שלי".
בשנת 2004 הוציא המוזיקאי והיוצר ארקדי דוכין גרסה משלו לשיר שפונה לקהל הבוגר.
השיר מושמע בעיקר בימי פורים, או מוזכר בקונוטציה פורימית, אך למעשה אין שום אזכור לחג במילות השיר.
ישנם אתרים בהם נכתב כי הלחן הוא עממי, אך הלחן המקורי הוא של שרה לוי-תנאי.
אפשר עסט טאנצן מיט מיר?
אפשר, אפשר, אפשר עסט טאנצן מיט מיר?
עיבודביצוע שנהשמעון כהןלהקת לרוקדים הידד1959נתן שחרמקהלת הדסיםתחילת שנות ה-70ארקדי דוכיןארקדי דוכין2004יוריק בן דודרוחמה רזשמעון כהןעליזה קשי1960
ביהדות, ליצנות היא התנהגות או הלך רוח המאופיינים בקלות דעת, בטלה, בליינות וזלזול בערכים.
ליצנות נחשבת למידה רעה ששורשה במידת הגאווה, בעלת כוח הרס רב, והמאבק בה תופס מקום משמעותי בספרי המוסר ובמשנתה של תנועת המוסר.
עם זאת, לליצנות מיוחס תפקיד חיובי בהתמודדות מול עבודה זרה ושחיתות מוסרית.
רבי יונה גירונדי, בספרו שערי תשובה מגדיר חמש התנהגויות כליצנות:
"איש לשון" הנותן דופי בבני אדם ללא כל תועלת אישית.
התנהגות זו מורכבת מזדון (אכזריות ושנאת הבריות) ומגאווה.
הזדון גורם לו לרצות לגרום נזק לאחרים, להבאיש את ריחם ולפגוע בהם מבלי שירוויח מכך דבר, ובכך הוא גרוע מן הגנב.
הגאווה מאפשרת לו זאת, כי "השפל והנכנע כאשר יכיר מגרעת עצמו ומומיו לא יתלוצץ על בני אדם".
הלועג לבני אדם מתוך תחושת בוז על "קוצר השגתם במעלות או בהצלחות הזמן בכבוד ובשררה".
התנהגות זו מורכבת מגאווה, או מרוב השלווה והתענוג.
בלעג זה מתגלה חוסר אמונתו בכך שהצלחת האדם איננה תלויה רק במעשיו ובהשתדלותו, אלא בעזרת הבורא.
הבוז לערכים, למצוות ולמעשים טובים.
מקורו של הבוז בכך שהלץ מחשיב את עצמו לחכם ויודע כל, כך שביכולתו ללעוג לכל מה שאיננו נראה חשוב בעיניו.
בכלל התנהגות זו – דחיית תוכחה, ועל הנגוע בה נאמר "אל תוכח לץ פן ישנאך" (משלי ט', ח').
הלץ יזלזל בדעת האחר ויפסול אותה על הסף, משום שבתודעתו אין מי שיכול לתרום לו רעיון שלא חשב עליו או לבקר את מעשיו.
"הקובע עצמו תמיד לשיחה בטלה ודברים בטלים כדרך יושבי קרנות".
הלץ מזלזל בזמנו היקר, ובדברים החשובים אליהם היה יכול להקדישו, כמו לימוד תורה, קיום מצוות ומעשים טובים.
מלבד זאת, הבטלנות כשלעצמה מובילה אל החטא.
מוקד בטלנות כזה נחשב "מושב לצים".
התלוצצות – שיחה בטלה המאופיינת בשחוק וקלות ראש, לפעמים בליווי שכרות, אף כשאינה מכוונת לבזות ולזלזל באחר או בערכים.
התנהגות זו נובעת מפריקת עול שמים, מקלות ראש ומנטייה להיות "איש הומה ובעל דברים".
רבינו יונה מציין כי חכמים הזהירו על חלק זה ביותר, "כי רבים יכשלו בו על דרך מקרה".
בפירושו לאבות, מוסיף רבינו יונה:
על פי חז"ל, ליצנות היא השלב השני מתוך שבעה שלבים המובילים את האדם לעבירה (לאחר הרהור הלב ולפני גסות הרוח).
בספר "פחד יצחק" מתאר הרב יצחק הוטנר את הליצנות כ"מהלך בנפש שאינו רוצה לסבול שום חשיבות", כח זה הוא הליצנות.
"שאיפתו של כח הליצנות הוא להרבות זלזול בעולם".
על פי הרב ישראל אליהו וינטרוב, ליצנות היא היפוך התוכחה.
תפקיד התוכחה להראות את מוכרחות עובדה או תפיסה מסוימת.
הליצנות מאפשרת לראות בכל דבר מקרה ובכל ערך דבר ניתן לשינוי.
במדרש, מכונה עמלק, שהיה הראשון להילחם בבני ישראל לאחר יציאת מצרים, כ"לץ".
הסיבה לכך היא זלזולו של עמלק בניסים שעשה הקב"ה לעם ישראל בצאתם ממצרים.