tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"הכנסת כולה מאוחדת בהצהרה שירושלים היא חלק בלתי-נפרד ממדינת-ישראל ואין להטיל עליה שלטון זר בשום צורה ואופן.
זוהי דעתה והודעתה של הכנסת הראשונה למדינת ישראל.
(הבית קם על רגליו ושר את "התקווה").
בליל שבת 9 בדצמבר התקבלה החלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם - אשרור ההצעה האוסטרלית לבינאום ירושלים.
בן-גוריון, שעשה את השבת בטבריה, קיבל את הידיעה, עקב הפרש השעות, בבוקר שבת 10 בדצמבר.
ביום ראשון, 11 בדצמבר, בשעה 17:20 נפתחה ישיבת הממשלה בנושא "החלטת עצרת או"ם בדבר בינאום ירושלים".
מנכ"ל משרד החוץ סקר את המצב, ואחרי דבריו נערך דיון.
שוב עמדו בראש הדוברים יהודה לייב מימון מהמזרחי, שאף אמר שיצטרף בכנסת להצעת חירות לפטר את הממשלה, ודב יוסף.
ב-13 בדצמבר, בדיון על "העברת הכנסת והממשלה לירושלים" בכנסת, קרא ראש הממשלה לחברי הכנסת להחליט על העברת הכנסת לירושלים:
נאום זה הוא שהיווה את ההכרזה הפורמלית: "למדינת-ישראל הייתה ותהיה רק בירה אחת - ירושלים הנצחית."
למחרת, 14 בדצמבר, כתב בן-גוריון ביומנו: "עליתי הבוקר לירושלים - לקבוע משרדי (לא משרד הביטחון) בירושלים, ולבצע בזאת העברת הממשלה לירושלים...
בינאום ירושלים מוציא ממדינת ישראל 100,000 יהודים.
לא ביום אחד אנו מסוגלים להקים יישוב כזה...
אולם ירושלים זה לא רק 100,000 יהודים.
אם ארץ-ישראל היא לב האומה העברית - ירושלים היא לב לבה.
הצלחתנו בשאלת ירושלים - פותרת כל בעיות בינלאומיות סביב מדינת ישראל.
מלחמתנו זו תרים קרננו בעולם - גם בקרב מתנגדינו ותרכז סביבנו את כל עם ישראל."
ב-14 בדצמבר שלח משה שרת, שר החוץ, מברק אל מנכ"ל משרדו, ולטר איתן, עבור ראש הממשלה בו הגיש את התפטרותו מהסיבות הבאות:
לדבריו, הוא לא חזה מראש את המפנה הבינלאומי החמור שחל בשאלת ירושלים,
הממשלה והמפלגה דחו הקו שלו לאחר ההכרעה בעצרת האו"ם,
לדעתו לא יוכל להגן ביעילות ובלב שלם על הקו שנקבע בממשלה.
הוא כתב שהוא מעריך כראוי הנזק שעלולה לגרום הסתלקותו, אך במצב שנוצר חובתו להחזיר התיק לראש הממשלה.
יומיים אחר כך ב-16 בדצמבר, החזיר בן-גוריון מברק לשרת בו הוא דוחה מכל וכל את התפטרותו כבלתי מוצדקת ופירט:
איש אינו מחויב ומסוגל לראות מראש כל דבר ובייחוד עניין מסובך שהמידע לגביו היה מוטעה.
היו מקרים שהממשלה והמפלגה לא קיבלו את דעתו של בן-גוריון והיה עליו לבטל דעתו מפני דעת הרוב (אך הדבר לא הביא להתפטרותו).
על כולם לעמוד יחד במשבר הזה, לדוגמה, דעת מפ"ם הייתה כדעת שרת, אך גם היא העמידה עצמה מאחורי הממשלה.
מכל הטעמים האלה, כתב בן-גוריון שכלל לא יביא את מברקו של שרת בפני הממשלה או המפלגה.
הודעת ההתפטרות של שר החוץ משה שרת ודחייתה על הסף על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון חותמות את פרשת הכרזת ירושלים כבירת מדינת ישראל.
הועברו אליה, כאמור, משרדי הממשלה, אם גם בלאות מסוימת.
ב-26 בדצמבר 1949 נפתח בה מחדש מושב הכנסת ומאז שוב לא עזב אותה בית המחוקקים הישראלי.
עוד קודם לכן הוקם בה בית המשפט העליון.
הוקמו בית חולים ואוניברסיטה במערב העיר, במקום אלה שעל הר הצופים.
מדינות העולם לא מיהרו להכיר בעיר כבירת המדינה ולא העבירו אליה את שגרירויותיהן.
הכרזת העצמאות של רודזיה , המכונה לרוב הכרזת העצמאות החד-צדדית , הייתה הכרזת העצמאות הרשמית שאימצה ממשלת רודזיה הדרומית ב-11 בנובמבר 1965. הכרזת העצמאות בישרה את עצמאותה והקמתה של מדינת רודזיה, אשר השתרעה בשטחי זימבבואה המודרנית.
בטרם עצמאותה הייתה רודזיה הדרומית מושבה בריטית בליבה של אפריקה הדרומית, בחלקו הדרומי של חבל רודזיה.
המושבה אוכלסה באותן השנים בכרבע מיליון לבנים, מרביתם ממוצא בריטי.
לבנים אלו היוו כשמונה אחוזים מכלל תושבי הארץ, וראו עצמם ככוח חלוץ העומד לפני המחנה ומיישב את אפריקה במצוות האימפריה הבריטית.
החל משנת 1923, שנת הקמת המושבה, נהנו הלבנים בה ממידה רחבה של ממשל עצמי בחסות האימפריה.
הכרזת העצמאות החד-צדדית, אשר סימנה את התנתקותה של רודזיה מבריטניה, הייתה תולדה של סכסוך מתמשך בין ממשלת בריטניה לממשלתה הנבחרת של רודזיה הדרומית.
תהליך זה הגיע לשיאו בשנת 1964, עם עלייתו של הפוליטיקאי הרודזי איאן סמית' לראשות הממשלה.
ממשלת רודזיה הדרומית, אשר החל מהכרזת העצמאות כינתה עצמה "ממשלת רודזיה", התבססה על המיעוט הלבן במדינה, ששלט בה באופן כמעט בלעדי.
הלבנים ברודזיה חששו מתהליכי הדה-קולוניזציה אשר שטפו באותן השנים את יבשת אפריקה, לנוכח כוונת ממשלת בריטניה לסיים את השליטה הבריטית ברודזיה ולהעביר את השלטון לרוב השחור.
לבסוף, לאחר שהמשא ומתן בין הממשלות עלה על שרטון, ולאחר משאל עם שערכו בנושא, הכריזו הלבנים על עצמאות רודזיה באופן חד-צדדי.
בריטניה, חבר העמים הבריטי והאומות המאוחדות החשיבו את הכרזת העצמאות כבלתי-חוקית והגיבו אליה בסנקציות כלכליות ופוליטיות ואף בסגר ימי מתמשך.
עם בידוד בין-לאומי נרחב ועל רקע מלחמה קשה ועקובה מדם, תחת מנהיגותו של סמית', התקיימה רודזיה כחמש עשרה שנים נוספות לאחר הכרזת העצמאות, בעיקר בתמיכת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה והמשטר הרודני בפורטוגל.
בשנת 1970 הכריזה רודזיה על עצמה כרפובליקה, לאחר שבשנים שטרם הכרזה זאת היא עדיין ראתה עצמה כמשתייכת ל ולחבר העמים.
בשנת 1979 ויתרו הלבנים ברודזיה על השלטון והבריטים חזרו לשלוט במושבה למשך מספר חודשים.
זמן קצר לאחר מכן הועבר השלטון לרוב השחור בראשות רוברט מוגאבה, זימבבואה הוקמה, ורוב הלבנים עזבו את המדינה.
החל מראשית המאה ה-19 נשלטה רודזיה על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית.
בשלושים שנות שלטון החברה, ידעה הארץ פיתוח קולוניאלי והתיישבות לבנה גדולה.
בשנת 1923 סיימה החברה לשלוט במקום, ובריטניה הקימה באזור את מושבת רודזיה הדרומית.
הלבנים קיימו במושבה מערכת תוססת של דמוקרטיה, לרבות מערכות בחירות, והקימו צבא מקומי אשר יהפוך לימים לצבאם הלאומי.
הם התגוררו בעשרות יישובים אשר כללו לצד משקים חקלאיים רבים גם כמה ערים ועיירות.
להלכה, ובהתאם לחוקת 1923, היו רשויות השלטון במושבה פתוחים לכלל האוכלוסייה, לרבות לתושביה השחורים.
עם זאת, קריטריונים של שכר, השכלה ורכוש עצמי, הביאו לכך שהרוב המכריע של בעלי זכות הבחירה וחברי הפרלמנט היו לבנים, למרות משקלם הנמוך באוכלוסייה הכללית.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, הצטרפה רודזיה הדרומית למלחמה לצידה של בריטניה, בדומה לשאר מושבות האימפריה הבריטית.
המלחמה הפכה את כוחותיה הצבאיים של רודזיה הדרומית לצבא לכל דבר, אשר זכה לראשונה לפעילות מבצעית ממשית.
במהלך המלחמה רכשו כוחות אלו ציוד חדש והתנסו בצורות קרב מגוונות.
לאחר המלחמה נהנתה רודזיה הדרומית מצמיחה כלכלית גבוהה במיוחד, אשר לוותה בתיעוש גובר, שהחל כבר בעיצומה של המלחמה.
הצמיחה הכלכלית הגבוהה הביאה לגל של עשרות אלפי מתיישבים חדשים ממוצא בריטי אשר התיישבו ברודזיה הדרומית בשנים שלאחר המלחמה.
רודזיה סיימה את המלחמה כאשר כלכלתה חזקה ועצמאית יותר, האוכלוסייה הלבנה בה גדולה יותר וכוחותיה הצבאיים בעלי יכולות קרביות טובות יותר.
בנוסף, נהנו התושבים מגאווה לאומית ניכרת על תרומתם לניצחון בריטניה במלחמה, והם ציפו לכך שבשנים שלאחר המלחמה תשיב להם בריטניה כגמולם.
בשנת 1953, בתמיכת לבנים רבים ברודזיה הדרומית ובהובלת בריטניה, אורגנו המושבות הבריטיות באפריקה הדרומית מחדש.
רודזיה הדרומית אוחדה יחד עם שכנותיה מצפון רודזיה הצפונית (זמביה של ימינו) וניאסלנד (מלאווי של ימינו), ותחתיהן הוקמה הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
רודזיה הדרומית, הטריטוריה היחידה בפדרציה בה התגוררה כמות גדולה של מתיישבים לבנים, הייתה הכוח המוביל של המדינה הפדרלית החדשה.
הפדרציה נכשלה בניסיונותיה להכות שורש בקרקע ופורקה בשנת 1963, כעשור בלבד לאחר הקמתה.
פירוק זה אירע, בין השאר, עקב תחושת המרמור שחשו השחורים בפדרציה, שהיוו את הרוב המוחלט של תושבי ניאסלנד ורודזיה הצפונית, כלפי שלטון הלבנים הרודזים הדרומיים עליהם.
בנוסף, על רקע האצת תהליכי הדה-קולוניזציה באפריקה בראשית שנות ה-60, החליטה ממשלת בריטניה שזוהי העת לפירוק מושבותיה ולא לאיחודן.
שנות הפדרציה הביאו את רודזיה הדרומית לידי מעמד בכיר באימפריה, כאשר תושביה הלבנים נהנים מגבולות רחבי ידיים ומהצורך לנהל בעצמם שטחים נרחבים אלו.
במקביל, היו שנים אלו תקופת שיא של התעוררות לאומית בקרב האוכלוסייה השחורה של רודזיה הדרומית.
תנועה זאת צמחה בעיקר מקרב חוגי האליטה העירונית השחורה של שלהי שנות ה-50. הקבוצה, אשר הטיפה לנוכחות גדולה יותר של השחורים בשורות שלטון המושבה, סבלה מדיכוי פוליטי מצד השלטונות הלבנים, אך מנגד נהנתה מתמיכת רבים מאנשי מפלגת הלייבור בבריטניה.
על רקע מעמדה ההולך וגובר של הלאומיות הלבנה הרודזית אל מול כוונתה של בריטניה לסיים את שליטתה במושבה, ולצד התגברות תביעותיהם של השחורים לקבל חלק רב יותר בשלטון, חשו הלבנים מאוימים יותר ויותר.
לפיכך, גברו בקרבם הקולות אשר קראו להתנתקות מבריטניה ולהפיכת רודזיה למדינה עצמאית, בה ינהלו הלבנים את ענייניהם בעצמם ללא התערבות בריטית.
עם זאת, העמדה המצדדת בעצמאות רודזית נתקלה בהסתייגות רבה בבריטניה, שם התנגדו להענקת עצמאות לרודזיה כל עוד שולט בה המיעוט הלבן.
בבחירות 1962 לראשות ממשלת רודזיה הדרומית ספגה מפלגת השלטון, המפלגה המאוחדת הפדרלית בעלת המצע הליברלי והמתון יחסית, מפלה.
במקומה עלתה לשלטון מפלגת החזית הרודזית (RF) אשר דגלה במצע לאומי ושמרני, והביעה תמיכה בגלוי בהכרזת עצמאות מיידית של רודזיה ובהקמה של מדינה ריבונית אשר תישלט על ידי המיעוט הלבן, בדומה למצב העניינים הפוליטי במושבה (ואולי אף בהשראת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה).
את המפלגה הנהיגו הפוליטיקאים יוצאי קרבות מלחמת העולם השנייה וינסטון פילד ואיאן סמית'.
לאחר הבחירות מונה פילד לראשות הממשלה, וסמית' שימש סגנו.
עמדתה של בריטניה בדיון המדיני והמשפטי אשר עתיד היה לתפוס את מרב המקום ביחסים בינה לבין רודזיה הדרומית, התבססה על שני עקרונות עיקריים משלימים: "אין עצמאות לפני שלטון של רוב" (No independence before majority rule) ומכאן בא הצורך במעבר של רודזיה הדרומית ל"שלטון הרוב השחור" (black majority rule).
לכן, התנגדה בריטניה לדרישתם של הלבנים ברודזיה הדרומית להענקת עצמאות, כל עוד הם אינם נותנים לשחורים במדינה את החלק היחסי המגיע להם במוסדות השלטון.
בריטניה דרשה מהלבנים ברודזיה הדרומית ליישם דמוקרטיה אמיתית ומלאה, ובה "קול אחד, אדם אחד" (One man, one vote), כלומר, מעמד שווה בספר הבוחרים לשחורים וללבנים.
המשך תמיכתה של בריטניה במושבותיה וההתמהמהות בהענקת העצמאות גרר פגיעה קשה במעמדה הבין-לאומי של בריטניה, אשר החל מכינוס ועידת באנדונג בשנת 1955, החלה לסבול מביקורת נוקבת מצד המדינות הבלתי-מזדהות.
באותה התקופה נשלטה העצרת הכללית של האומות המאוחדות על ידי המדינות הבלתי-מזדהות ומדינות הגוש המזרחי, אשר הקפידו על גינוי נמרץ ומתמשך של הקולוניאליזם האירופאי והאיצו במעצמות אירופה לפרק את האימפריות הקולוניאליות שלהם.
בנוסף לדרישות אשר הגיעו מהעולם השלישי והגוש הקומוניסטי להאיץ את הדה-קולוניזציה, גם ב רבו הקוראים לבריטניה לעשות כן.
לאחר מלחמת העולם השנייה אימצה ארצות הברית, בדומה לברית המועצות, קו אנטי-קולוניאליסטי באופן אשר התבטא למשל במשבר סואץ בשנת 1956, אז התאחדו שתי מעצמות העל במאבקם הדיפלומטי החריף נגד בריטניה וצרפת, אותן ראו כמעצמות קולוניאליסטיות מיושנות אשר מסרבות להכיר במגבלות התקופה.
בנוסף ללחץ המדיני מצד מדינות העולם השלישי, הגוש המזרחי וארצות הברית, עמדה בריטניה גם בפני קולות הולכים וגוברים לשינוי בתוך חבר העמים הבריטי.
ארגון זה, בו הייתה רודזיה הדרומית חברה מן המניין, כלל באותה התקופה חברות עצמאיות רבות מאפריקה, דוגמת קניה וטנזניה, אשר תמכו באופן בולט בארגוני ההתנגדות של השחורים ברודזיה הדרומית.
לצד זאת, חוגים ליברליים רבים בבריטניה הביעו את חששם כי חוסר מעש ברודזיה הדרומית, וכן המשך העמידה מנגד אל מול ביסוס שלטון המיעוט הלבן במדינה, עשוי לדרדר את השטח להקמת משטר אפרטהייד שני ביבשת לצד זה שהיה באותם הימים בדרום אפריקה.
מבחינה מפלגתית, מפלגת הלייבור, אשר הייתה באופוזיציה עד לאוקטובר 1964, הביעה התנגדות חד משמעית להענקת עצמאות לרודזיה הדרומית כל עוד יהיה פירוש הדבר הקמת משטר מיעוט לבן במדינה.
עמדה זאת נבעה לפחות כלפי חוץ משיקולים אידאולוגיים ומוסריים, באופן אשר בא לידי ביטוי גם בתמיכתה הגלויה של המפלגה בארגוני ההתנגדות של השחורים.
המפלגה הליברלית, אשר החזיקה באותן השנים במספר זעום של מושבים בפרלמנט, החזיקה בעמדות דומות לאלו של הלייבור.
לעומת שתי מפלגות אלו, המפלגה השמרנית, אשר איבדה את השלטון ללייבור באוקטובר 1964, החזיקה בדרך כלל בעמדות חיוביות יחסית כלפי הלבנים ברודזיה הדרומית.
לא זו אף זאת, רבים מחבריה הביעו תמיכה גלויה בממשלת רודזיה.
עם זאת, בדומה למצב בשאר המפלגות, גם בקרב שורות המפלגה השמרנית התקבלה העמדה הכללית שגם אם יש לגלות הבנה רבה יותר כלפי המתיישבים הבריטים באפריקה, יש בכל זאת צורך לדבוק במדיניות הדה-קולוניזציה.
דרישתה של בריטניה להעביר את השלטון לרוב השחור נתקלה בעמדת התנגדות תקיפה בקרב הלבנים ברודזיה הדרומית.
עבורם היה זה קץ החלום לייסוד חברה אירופאית מערבית בלבו של האזור הנידח הזה בעולם.
רבים מהם חשו בגידה מצד בריטניה, אשר היא זו ששלחה אותם מלכתחילה ליישב את חבל הארץ זה, אך לאחר זמן כה רב בו הם פיתחו את הארץ והתיישבו בה, היא קוראת להם לוותר על ניהול חייהם הריבוניים.
עבור רובם, הישארות ברודזיה הדרומית לצד איבוד השלטון לרוב השחור היה בלתי מתקבל על הדעת.
הם ראו בפליאה, איך בעוד בריטניה ממהרת להעניק לזמביה ומלאווי עצמאות מדינית לאחר שנים ספורות של התנסות בשלטון עצמי, הם עצמם לא זוכים לעצמאות, לאחר כארבעה עשורים של שלטון עצמי מפותח ודמוקרטי במסגרת המושבה.
הלבנים תפסו את שלטונם ברודזיה הדרומית כנאור, וככזה הדואג לכלל האוכלוסייה, שחורים ולבנים כאחד.
מבחינתם מרבית השחורים לא היו כלל במעמד אשר אפשר להם לגלות בקיאות בפעילות פוליטית כלשהי, ולכן הטענה על הדרתם מהמרחב הפוליטי הייתה בלתי רלוונטית.
את הארגונים הפוליטיים של האוכלוסייה השחורה הם נהגו לתאר בביטול כארגונים רדיקליים וקומוניסטים, הנתמכים על ידי ברית המועצות וסין העממית.
לדבריהם של הלבנים, כל תפקידם ויעדם של ארגונים אלו היה לשרש את החברה המערבית והדמוקרטית שהם הקימו בלב אפריקה.
הלבנים ברודזיה הדרומית הקפידו לציין את גורלם של מושבות רבות באפריקה אשר זכו לעצמאות תחת שלטון שחור: מלחמות אזרחים עקובות מדם, הפיכות צבאיות תכופות, משטרים רודניים, מהפכות קומוניסטיות ושחיתות פוליטית בקנה מידה נרחב.
כשהם מושפעים, ככל הנראה, ממתיישבים בלגים, אשר נמלטו לרודזיה הדרומית מקונגו עם נפילת המושבה הבלגית במקום בשנת 1960, הם תיארו בחרדה את מה שעתיד יהיה להיות אורח חייהם של הלבנים במדינה הנשלטת על ידי רוב שחור.
עבור הלבנים, מניעה של אירועים כמו אלו שתוארו לעיל, הצדיקה הגבלה של המשחק הדמוקרטי, כלומר הימנעות מהרחבתו גם לאוכלוסייה השחורה, על מנת למנוע את איבוד השלטון.
אף על פי שהיו לבנים אשר הודו כי על רקע מיעוט זכויות האזרח (ובפרט זכות הבחירה) בקרב השחורים, אכן לא מתקיימת דמוקרטיה מלאה ברודזיה הדרומית, הם נהגו לטעון כי הזכות להשתתף במערכות הבחירות ברודזיה הדרומית מבוססת על קריטריונים אוניברסליים של שכר, השכלה ורכוש עצמי.
קריטריונים אלו חלו גם על הלבנים, וגרמו לכך שבאופן תאורטי לא כל אדם לבן היה זכאי להשתתף בבחירות או להיבחר לפרלמנט, בדיוק כמו השחורים.
בנוסף, הם ציינו בגאווה את חברותם בפרלמנט של כמה פוליטיקאים שחורים ספורים, וכן את השתתפותם של שחורים משכילים בהצבעה לפרלמנט.
הגם שקריטריונים אלו מנעו מלמעלה מ-90% מהאוכלוסייה השחורה את הזכות להשתתף במערכת הפוליטית, השפעתם על הלבנים הייתה זניחה.
בנוסף לכל זאת, הלבנים ברודזיה הדרומית הדגישו בגאווה את תרומתם לניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הם הביעו את תקוותם כי יוכלו לגבש יחד עם דרום אפריקה ופורטוגל (אז האימפריה הקולוניאלית שלה שלטה באנגולה ובמוזמביק) חזית פרו-מערבית ואנטי-קומוניסטית, אשר תשמר את שגשוגה של, מה שהם הגדירו בתור "הציוויליזציה הנוצרית" - בדרומה של יבשת אפריקה.
לקראת אמצע שנות ה-60, כאשר מושבת רודזיה הדרומית נשלטה על ידי ראש הממשלה וינסטון פילד, החלה הממשלה לפעול באופן מואץ להשגת הכרה בריטית בעצמאותה של רודזיה.
עם זאת, ניסיונות מוקדמים של פילד להשיג זאת נכשלו.
על רקע חוסר שביעות רצון מתפקודו במפלגת השלטון, החזית הרודזית.
בינואר 1964 יצא פילד ללונדון על מנת לדון בנושא עם ראש ממשלת בריטניה, איש המפלגה השמרנית אלק דאגלס-יום.
לאחר לחיצת ידיים שנרשמה בין השניים ומספר פגישות, חזר פילד ב-2 בפברואר לרודזיה בידיים ריקות, לנוכח המשך סירובה של בריטניה להכיר בעצמאות הלבנים ברודזיה.
מספר שבועות לאחר מכן, ב-13 באפריל, על רקע כישלון פגישת הפסגה בלונדון, הדיחה המפלגה את פילד.
במקומו מונה לראשות הממשלה סגנו של פילד, איאן סמית'.
סמית' נתפס כמי שיידע לקדם את עצמאותה של רודזיה בצורה אפקטיבית, תוך נכונות רבה יותר להתעמת עם בריטניה.
איאן סמית', חוואי ממרכזה של רודזיה, נהג לשאת בגאווה את שירותו בחיל האוויר המלכותי בעת מלחמת העולם השנייה, בה ספג פציעה קשה במהלך אחד הקרבות.
סמית', אשר מונה לראשות הממשלה כשהוא בן 45 בלבד, נתפס ככריזמתי, והוא היה גם למעשה ראש הממשלה הראשון שהיה יליד רודזיה הדרומית.
מהלך ההדחה של פילד המתון יחסית ספג ביקורת רבה בקרב חוגי מפלגת הלייבור בבריטניה, ומנהיגה הרולד וילסון, אז ראש האופוזיציה לממשלת דאגלס-יום, כינה את מהלך ההדחה "אכזרי".
ג'ושוע נאקומו, ממנהיגי ארגוני ההתנגדות של השחורים ברודזיה, תיאר את סמית' עם מינויו כטיפוס קיצוני וכינה את ממשלתו החדשה כ"חוליית התאבדות...
אשר איננה מעוניינת ברווחת העם כולו אלא רק בטובת אנשיהם".
כמענה לביקורות אלו טען סמית' שהוא דוגל בדרך ביניים המתנגדת, הן לשלטון "לאומני שחור" והן לאפרטהייד, והוסיף כי מדיניותו ושאיפתו לעצמאות רודזיה תועיל הן לאוכלוסייתה הלבנה והן לזו השחורה.
לתפיסתו, הוא מתנגד ל"שלטון הרוב השחור" לו קראו רבים בבריטניה, מאחר שהשלטון צריך להיות מבוסס "על כישרון אנשיו ולא על צבע עורם או השתייכותם הלאומית".
הוא הצהיר מעל כל במה כי לא תהיה ברודזיה במהלך שנות חייו "ממשלה לאומנית אפריקאית".
בתגובה לעלייתו לשלטון של סמית', ולנוכח מה שנתפס כדעותיו הקיצוניות וכסירובו לתת לשחורים כל חלק בשלטון, הגיבה בריטניה בהגברת הלחץ המדיני על ממשלתו.
בחודשים מאי ויוני 1964 הטילו ספקי נשק אמריקנים ובריטיים אמברגו לא פורמלי על מכירת נשק לכוחות הביטחון של רודזיה.
עוד באותו החודש הודיע ראש הממשלה הבריטי דאגלס-יום לסמית' כי רודזיה הדרומית לא תוזמן להשתתף בכנס ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי, אשר תוכנן להיערך מספר שבועות לאחר מכן בלונדון.
צעד זה נתפס ברודזיה ככזה שנועד להעליב את סמית' באופן אישי.
בספטמבר 1964, בניסיון לפתור את המשבר ולהרגיע את הרוחות, הזמין דאגלס-יום את סמית' ללונדון, שם דנו השניים.
דאגלס-יום קבע שבריטניה תסכים להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות, אך התנה זאת בכך שהעצמאות תהיה "מקובלת על העם במדינה בכללותו" (acceptable to the people of the country as a whole), כולל האוכלוסייה השחורה.
סמית', שהיה משוכנע שהשחורים יתמכו בכך, הסכים.
כעבור זמן קצר הוקפא המשא ומתן עקב הבחירות המתקרבות לפרלמנט הבריטי אשר תוכננו להיערך כחודש לאחר מכן, באוקטובר אותה השנה.
דאגלס-יום התחייב בפני סמית' שהמשא ומתן יחודש מייד לאחר הבחירות, אז תעמוד בפניו יד חופשית יותר להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות תוך פרק זמן של כשנה.
בסופו של דבר הפסיד דאגלס-יום במערכת הבחירות, לאכזבתו הרבה של סמית'.
כתוצאה מכך ירדו לטמיון הסיכומים בין סמית' לדאגלס-יום, עם עליית מפלגת הלייבור לשלטון.
במערכת הבחירות לפרלמנט הבריטי של אוקטובר 1964 ניצחה מפלגת הלייבור בראשות מנהיגה הרולד וילסון שהתמנה לראשות ממשלת הממלכה.
כראש הממשלה העמיד וילסון מול רודזיה קו ליברלי, ביקורתי ואנטי-קולוניאליסטי.
בנובמבר, כחודש לאחר הבחירות, שלח וילסון מכתב לארגוני ההתנגדות השחורים ברודזיה, שבו הבטיח כי "מפלגת הלייבור מתנגדת לחלוטין למתן עצמאות לרודזיה הדרומית כל עוד הממשלה בה ממשיכה להיות תחת שליטת המיעוט הלבן".
במקביל שלח וילסון מכתב לסמית' ובו הזהיר אותו מפני ההשלכות של הכרזת עצמאות חד-צדדית ודרש ממנו לחדול מכל ניסיון לעשות זאת.
במקום זאת החליט פשוט לענות על התנאי שהציב בפניו ראש הממשלה הבריטי הקודם – הוכחת רצונה של האוכלוסייה בעצמאות.
לפיכך, כינסה ממשלת רודזיה כבר באותו החודש קבוצה של כמה מאות מנהיגים שבטיים שחורים כדי לדון עימם בשאלת העצמאות.
חברי הכינוס נועדו לשמש נציגיהם של השחורים במדינה.
הכינוס, אשר ספג ביקורת רבה בעולם ובקרב ארגוני ההתנגדות השחורים, הסתיים בכך שחברי הכינוס קיבלו את הצעת הממשלה לעצמאות פה אחד.
מספר ימים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר, ארגנה הממשלה משאל עם בעניין שאלת העצמאות.
במשאל, אשר יועד לאוכלוסייה הלבנה בלבד, כ-90% מכלל הבוחרים הביעו תמיכה בעצמאות ובהתנתקות מבריטניה.
לאחר משאל העם וכינוס ראשי השבטים הכריז סמית' כי דרישתה של בריטניה, לכך שהעצמאות תהיה מקובלת על כלל העם, נענתה.
מעבר לכך טען כי אין סיבה כעת שבריטניה לא תסכים להכיר בעצמאות רודזיה.
בתום דבריו קרא לבריטניה לשלוח נציג לסולסברי להיוועד עימו.
וילסון סירב ודרש להמשיך את המשא ומתן בלונדון, באופן אישי מול סמית'.
על רקע חוסר הסכמה על המשך אפיק ההידברות בין הצדדים, נקלע המשא ומתן בחודשים הבאים לקיפאון מתמשך.
ב-13 בינואר 1965 כתב סמית' לווילסון: "אני מלא זעם [על התנהלותך...] נראה כי כל ההתחייבויות שניתנו על ידי ממשלת בריטניה לא שוות דבר...
התנהגות לא מוסרית זאת מצד ממשלת בריטניה עושה עבורי את המשך קיום המשא ומתן איתך לבלתי אפשרי".
בהמשך אותו החודש נפטר וינסטון צ'רצ'יל בלונדון, וסמית' קיבל הזמנה בריטית רשמית לקחת חלק בהלוויה הממלכתית שנערכה לצ'רצ'יל.
בשולי ההלוויה נפגש סמית' עם וילסון, ואלו הסכימו כי בחודש הבא יצא נציג מטעם ממשלת בריטניה לסולסברי, לדון שם עם סמית' בעניין העצמאות.
וילסון שלח מטעמו את ארתור בוטומלי, מזכיר המדינה ליחסים עם חבר העמים.
הוא הגיע לרודזיה ב-22 בפברואר.
בוטומלי שהה במדינה במשך כמספר שבועות אשר בסופן, לאכזבתם של רבים, לא נרשמה התקדמות ממשית במשא ומתן.
בין החודשים אפריל ומאי הייתה רודזיה בעיצומה של מערכת בחירות סוערת לפרלמנט, בהן קראה החזית הרודזית בראשות סמית' לעצמאות מיידית.
לאור זאת, מערכת הבחירות גרמה להקצנת הרטוריקה של מנהיגי המיעוט הלבן ברודזיה.
לבסוף זכתה החזית ב-50 מושבים מתוך כלל ה-65, תוך כדי שהיא מבצרת בכך את עוצמתה הפוליטית.
על רקע המשך המבוי הסתום במשא ומתן, תיאר וילסון את הפער בינו לממשלת רודזיה כפער "בין עולמות שונים ובין מאות שונות".
נחוש להכריז על עצמאותה של רודזיה בכל מקרה, החליט איאן סמית' לצאת בתחילת אוקטובר 1965 ללונדון לפגישה שהגדיר כאחרונה עם ההנהגה הבריטית, במטרה לנסות בכל זאת להשיג ממנה הכרה והסכמה לצעדיו.
עם הגיעו לעיר התקבל סמית', להפתעת רבים, בתשואות וקריאות עידוד מצד בריטים רבים.
בהמשך נקבע לו אף ריאיון טלוויזיה ל-BBC, אך בסופו של דבר לא יצא הריאיון אל הפועל, בפקודת ראש הממשלה וילסון.
הפגישה בין וילסון לסמית' לא עלתה יפה, וב-12 באוקטובר חזר סמית' לרודזיה ללא שום התקדמות.
על רקע הידרדרות השיח בין ראשי הממשלה לוויכוח תקשורתי פומבי, היה נראה שאין עוד בנמצא דרך לפתור את המצב המדיני הסבוך.
אך במפתיע, ניסה וילסון בצעד נואש בהמשך חודש אוקטובר למצוא פתרון ונסע בעצמו לסולסברי על מנת להיפגש עם סמית' ולחדש את המשא ומתן.
סמית' הציע כי בריטניה תסכים לעצמאות בתנאי שממשלתו תוביל תוכנית להקלת הקריטריונים אשר מנעו מהשחורים במידה רבה את השתתפותם במערכת הפוליטית.
כך למשל הציע סמית' מודל של "משלם מיסים אחד, קול אחד" (one taxpayer, one vote), אשר קבע כי לכל משלמי המיסים במושבה תוענק זכות בחירה במדינה החדשה.
תנאי זה בו עמדו מרבית השחורים העירוניים היה אומנם מרחיב באופן ניכר את השתתפות השחורים בפוליטיקה, אך בכל זאת היה משאיר מיליוני שחורים משוללי זכות בחירה.
וילסון ראה את כל הצעותיו של סמית' כלא מספיק נדיבות וככאלו אשר לא יקיימו דמוקרטיה אמיתית ברודזיה.
וילסון המשיך לייצג בצורה בלתי מתפשרת את הקו הבריטי המקורי אשר קבע כי "אין עצמאות לפני שלטון רוב", ולכן התנגד לקריאות להסתפק בהצעות הפשרה של סמית' וממשלתו.
ב-30 באוקטובר שב וילסון ללונדון, לא לפני שסיכם ברגע האחרון עם סמית' על שליחת ועדת חקירה מלכותית לרודזיה אשר תשאף למצוא פתרון לסוגיה.
עם זאת, הוועדה לא נשלחה בסופו של דבר, מאחר שהצדדים התקשו להסכים על תנאי עבודתה.
כשבוע וחצי לאחר מכן, ב-9 בנובמבר, שלח הקבינט של ממשלת רודזיה מכתב למלכה אליזבת השנייה, בו התחייבה ממשלת רודזיה כי המדינה תישאר נאמנה למלכה באופן אישי "בכל מקרה שהוא".
לאחר כישלונם הסופי של מאמצי ההידברות בין רודזיה לבריטניה, ולמעלה משנה לאחר שבחרו הלבנים ברודזיה במשאל עם לצאת לעצמאות, התקבלה בתחילת נובמבר 1965 ההסכמה במסדרונות השלטון בסולסברי, כי הגיעה העת להכרזה חד-צדדית על עצמאות.
ב-5 בנובמבר הציג שר המשפטים דזמונד לארדנר-בורק טיוטה ראשונה להכרזת העצמאות.
במקביל טען שר התיירות ג'ק הוומאן כי גם הוא עובד על כתיבת נוסח, ועל כן החליטה הממשלה להמתין להגעת שתי הגרסאות.
ב-9 בנובמבר סיכם הקבינט על הנוסח הסופי של הכרזת העצמאות, אותו גיבש למעשה מזכיר הממשלה ג'רלד קלארק בהתבסס על הטיוטות השונות.
בנוסף קבע הקבינט ללא התנגדות כי ראש הממשלה איאן סמית' יהיה מי שיקריא את הכרזת העצמאות.
בערב 10 בנובמבר הזהיר הדיפלומט הבריטי ג'ון ג'ונסטון, אשר שהה ברודזיה באותה העת, את ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון, כי רודזיה מתכוונת להכריז על עצמאותה בבוקר יום המחרת.
בשעות הבוקר המוקדמות נערכה שיחת טלפון בין וילסון לסמית' ביוזמת הראשון, אשר ניסה לשכנע את סמית' לדחות את ההכרזה ולחדש את המשא ומתן.
לאחר השיחה, אשר נערכה בשעה 8:00 בקירוב, שעון מקומי (שעה 6:00 שעון לונדון), כינס סמית' את ממשלתו לדיון בהצעתו של וילסון.
לאחר שיח ודברים קצרים, קבעו שרי הממשלה כי כל רצונו של וילסון הוא משיכת זמן, ושיש להכריז על עצמאות המדינה לאלתר.
הכרזת העצמאות עברה להצבעה, עת שאל סמית' את שרי הממשלה האם רודזיה צריכה להכריז על עצמאותה.
לפי עדותו של סמית', "כל אחד, בשקט ובהחלטיות, ללא היסוס, ענה כן".
טקס ההכרזה נקבע לאותו היום, 11 בנובמבר, יום שביתת הנשק.
תאריך ספציפי זה נקבע ככל הנראה על מנת להדגיש את הקרבתה של רודזיה למען בריטניה בעת מלחמות העולם.
בשעה 11:00, שעת כניסת שביתת הנשק של מלחמת העולם הראשונה לתוקף ביום זה בשנת 1918, החל איאן סמית' להקריא את הכרזת העצמאות.
בסופה, אל מול מחיאות הכפיים של הקהל, חתמו חברי ממשלת רודזיה על הכרזת העצמאות והצטלמו לתמונה רשמית.
בעיני ממשלת רודזיה הכרזת העצמאות סיימה את תקופת המושבה, והפכה את המדינה לממלכה בחבר העמים הבריטי, במעמד זהה לזה של אוסטרליה לדוגמה.
לפיכך, עבור הממשלה הרודזית כפיפותה של רודזיה לממשלת בריטניה הגיעה לקצה, לצד המשך שימור עליונות הכתר הבריטי על רודזיה.
בתוך כך, הפכה אליזבת השנייה מבחינת רודזיה ל"מלכת רודזיה", כפי שבקנדה מכונה המלכה "מלכת קנדה".
מבנה הכרזת העצמאות פותח בתיאור זכותם של בני האדם להתאגד לכדי עמים ובזכותם של עמים לשאוף למעמד שווה לעמים אחרים ולהקמת מדינות ריבוניות.
הפסקה השנייה מסבירה את הסיבה העומדת מאחורי פרסום ההכרזה, והיא רצונו של העם ברודזיה להסביר לעולם אודות הגורמים שהביאו אותו לבחור בעצמאות.
בשלב הבא מפורטים גורמים אלו, ותחילה מובאים ארבעה צידוקים לזכותה של רודזיה לעצמאות, בנוסף לצידוק האוניברסלי המובא בפסקת הפתיחה.
ראשית, נטען כי רודזיה כבר מקיימת במשך עשרות שנים ממשל עצמי, תחת המושבה והפדרציה.
שנית, מוזכר כי תושבי רודזיה גילו נאמנות לכל אורך השנים לבריטניה ונלחמו למענה כתף אל כתף בשתי מלחמות העולם.
שלישית, מצוין שרודזיה מקיימת שלטון נאור ומתקדם, הכולל הקמת חברה מערבית ודמוקרטית בסביבה "פרימיטיבית".
ורביעית, נטען כי העם ברודזיה תומך במלואו בשאיפת המדינה לעצמאות.
לאחר מכן מתואר בקצרה הסכסוך בין רודזיה לבריטניה, ובתוך כך מוצגת האשמה כי בריטניה מעכבת את עצמאותה של רודזיה לשווא.
לבסוף, לצד ציון כפיפות העם לאל ולמוסד המלוכה הבריטי, מובאת ליבת הטקסט ובה מוכרזת הקמת המדינה.
כנספח להכרזת העצמאות מצורפת חוקת 1961 של מושבת רודזיה הדרומית, אשר תשמש חוקת המדינה החדשה.
הכרזת העצמאות של רודזיה הייתה הכרזת העצמאות החד-צדדית הראשונה שהכריזה אחת ממושבות האימפריה הבריטית מאז הכרזת העצמאות של ארצות הברית כמאתיים שנה קודם לכן.
הדמיון בין רודזיה לארצות הברית לא נגמר בנתון זה, היות שבשני המקרים מדובר היה בחברת מהגרים לבנה בעלת מוצא בריטי דומיננטי, אשר התיישבה בשם האימפריה על פני מרחבים רחוקים ונידחים המיושבים באוכלוסייה שבטית ילידית.
בשני המקרים החליטו בני המושבות לצאת לעצמאות, לאחר שהתגלו סכסוכים שונים בינם לבין השלטון הבריטי בלונדון.
לפיכך, לא פלא שרבים העריכו כי מבנה הכרזת העצמאות הרודזית שאב השראה רבה ממבנה הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הן בהכרזת העצמאות של רודזיה והן בזו של ארצות הברית, מתוארת תחילה זכותם האוניברסלית של בני האדם להתאגד אל תוך עמים, וכן זכותם של עמים לזכות ב"מעמד שווה", כלומר בעצמאות מדינית.
בנוסף, מתארות שתי ההכרזות את מה שהם תפסו כפשעי האימפריאליזם הבריטי נגדם.
בהמשך, גם הכרזת העצמאות של רודזיה וגם זו של ארצות הברית טוענות לכך שעמיהם גילו סבלנות וכבוד רב כלפי בריטניה וניסו לפתור את הבעיות השונות בדרכי הידברות.
עם זאת, נטען כי הבריטים נמנעו מגילוי גמישות כלפי תביעותיהם, ולכן הכרזת העצמאות הייתה הכרח וצעד אחרון, שכל העת הם ניסו להימנע ממנו.
לבסוף חותמות ההכרזות בציון גדולת האל.
בניגוד בולט להכרזת העצמאות הרודזית, הכרזת העצמאות האמריקאית איננה שומרת מקום של כבוד לכתר הבריטי, באופן אשר מראה את ההבדל הבולט בין שתי מדינות אלו: בעוד רודזיה יצאה לעצמאות אך ביקשה את המשך הקשר עם הכתר תחת חבר העמים, ארצות הברית צעדה כבר מראשיתה בדרך רפובליקאית.
בנוסף, הכרזת העצמאות של רודזיה מציגה באופן בולט גם צידוקים היסטוריים להקמת המדינה החדשה, ואילו במקבילתה האמריקאית מובעת הסתפקות בצידוקים אוניברסליים ובתיאור פשעי הבריטים.
מעל כל אלו, נראה כי ההבדל המשמעותי ביותר בין שני טקסטים מכוננים אלו הוא היעדר אזכור ערך שוויון הזכויות בין בני האדם בהכרזת העצמאות של רודזיה.
בעוד בזו של ארצות הברית נכתב כי "כל בני האדם נבראו שווים, ובוראם העניק להם זכויות שאין ליטול מהם", הכרזת העצמאות הרודזית איננה כוללת עיסוק בנושא זה.
שנים עשר החותמים על הכרזת העצמאות היו חברי ממשלת רודזיה:
קליפורד דופונט: סגן ראש הממשלה ושר החוץ;
ויליאם הארפר: שר הפנים והשירות הציבורי;
ג'יימס גרהאם (מונטרוז): שר החקלאות;
פיליפ ואן הרדן: שר המכרות, הקרקעות ופיתוח המים;
ג'ק הוומאן: שר התיירות והמידע;
ג'ק מוסט: שר השלטון המקומי ובינוי הערים;
ג'ון ווראת'ל: שר המסחר, התעשייה והפיתוח;
דזמונד לארדנר-בורק: שר המשפטים והחוק והסדר;
ג'ורג רודלנד: שר האוצר והדואר;
איאן מקלין: שר הבריאות, העבודה והרווחה;
ארתור פיליפ סמית': שר החינוך.
דעת הקהל והזירה הפוליטית ברודזיה
בשעה 13:15, 11 בנובמבר 1965, שעות ספורות לאחר הכרזת העצמאות, נשא ראש ממשלת רודזיה איאן סמית' נאום טלוויזיוני לאומה.
סמית' טען כי העצמאות, אשר העם תמך בה במשאל העם, תשים קץ "להיסחפות [של רודזיה] במצב של חוסר ודאות משתק", וכי כעת תצעד הארץ אל עתיד של "שגשוג" ו"הרמוניה גזעית".
בנאומו גינה סמית' את ארגוני ההתנגדות של השחורים, אותם האשים בניסיון לסחוט את הבריטים "למסור את הארץ לשלטון חסר אחריות".
הוא קרא לעם ברודזיה לעמוד בעוצמה אל מול האתגרים העומדים בפני האומה, ואמר כי "אדרת של חלוצים נפלה על כתפינו...
בתולדותיהם של מדינות מגיע לעיתים הרגע בו יש לעמוד על העקרונות, ולא חשובות ההשלכות - תהיינה אשר תהיינה.
לראשונה זה שני עשורים, אומרת אומה מערבית 'עד כאן ולא עוד'...".
הוא סיים באומרו כי הכרזת העצמאות היא דחיפה עבור "המשך קיומם של צדק, תרבות ונצרות" ברודזיה.
מספר שעות לאחר נאומו של סמית' הורה ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון למושל המושבה המפרי גיבס לפטר את ראש ממשלת רודזיה סמית' ואת יתר שרי הממשלה.
גיבס עשה זאת, תוך כדי שהוא מאשים את סמית' ואנשיו בבגידה.
ממשלת רודזיה הביעה התעלמות מהצעד הפורמלי של גיבס, תוך אזכור החוקה החדשה של רודזיה אשר לא מקנה למושל המושבה עוד סמכויות שלטוניות בה.
כשבוע לאחר הכרזת העצמאות הודיע ראש הממשלה סמית' כי סגנו, קליפורד דופונט, יתפטר מתפקידו על מנת לשמש כ"קצין המנהלה של הממשלה" (Officer Administering the Government), תפקיד אשר נועד לשמש ממלא מקום נציג ראש המדינה (המלוכה), במקום המושל הבריטי.
עם הפיכתה של רודזיה לרפובליקה בשנת 1970, עתיד יהיה דופונט להתמנות לנשיא המדינה.
סמית' שלח מכתב למלכה על מנת לשכנעה לתת מעמד רשמי לדופונט ולמנותו למושל כללי מטעמה, אך זכה להתעלמות ממנה.
מעונו של דופונט נקבע באופן רשמי במעונו של המושל הכללי הבריטי.
המושל גיבס סירב לפנות את מעונו והמשיך לטעון בגיבוי ממשלת בריטניה ומוסד המלוכה כי הוא הסמכות החוקית העליונה במדינה.
ניסיון לפנות את גיבס ממעונו בכוח לא נעשה, ודופונט החל לשבת במקום רק בשנת 1969, אז עזב המושל גיבס את רודזיה ושב ללונדון.
ממשלת רודזיה ליוותה את הכרזת העצמאות והחודשים שלאחריה בהכרזה על מצב חירום לאומי, על מנת להעמיד בבטחה את המדינה החדשה על רגליה.
מתנגדים פוליטיים נעצרו, בעיקר שחורים אך גם כמה לבנים ליברליים "קיצוניים", כדוגמת ברון ברונובסקי, אחיו של המדען הבריטי הידוע יעקב ברונובסקי.
בנוסף, נכפתה צנזורה על העיתונות ושאר כלי התקשורת, ותקנות קיצוב הוטלו על השימוש בבנזין.
החדשות על הכרזת העצמאות התקבלו, בדרך כלל, על ידי הלבנים באהדה רבה, ואף האוכלוסייה השחורה נמנעה תחילה מתגובות חריפות, פרט לכמה דיווחים על רגימה באבנים של מכוניות של אזרחים לבנים בשכונות שחורות בפאתי בולוואיו.
אף על פי שמבקרים זרים שונים מציינים את מה שנתפס בעיניהם כהשלמה של השחורים ברודזיה עם עצמאות ארצם תחת שלטון המיעוט הלבן - ארגוני ההתנגדות השונים של האוכלוסייה השחורה הקפידו לגלות ביקורת חריפה על ממשלת סמית', תוך טענה שהם המייצגים האמתיים של השחורים ברודזיה.
כך למשל ג'ייסון מויו, איש ארגון ההתנגדות השחור ZAPU, תיאר את הכרזת העצמאות כאקט של "בגידה ומרד" בבריטניה וקבע כי "חייהם של ארבעה מיליוני אפריקאים בלתי חמושים עומדים כעת סכנה".
לצד זאת היו גם מי שכבר סימנו את המלחמה הקרבה ובאה.
דייוויס מגאבה, איש ארגון ההתנגדות השחור המתחרה ZANU, טען כי "עבור כל מוקירי החופש והחיים בעלי המשמעות, הכרזת העצמאות החד-צדדית מציבה התנגשות...
יש לצעוד אל נקודת מפנה במאבק לשחרור, ממאבק חוקתי ופוליטי אל מאבק צבאי בעיקרו".
מנהיגים נוצריים ברודזיה, בעיקר אנגליקנים, הקפידו בדרך כלל לגנות את הכרזת העצמאות החד-צדדית תוך שמירה על נאמנות לבריטניה.
יוצאת דופן בולטת בתגובתה הייתה הכנסייה הרפורמית ההולנדית המקומית (בעלת הקשרים ההדוקים עם הכנסייה הדומיננטית בדרום אפריקה של משטר האפרטהייד), אשר קבעה כי פעילותה הדתית היא א-פוליטית ולפיכך אל לה מלהתייחס לתהפוכות הפוליטיות ברודזיה ובכלל זה הכרזת העצמאות.
התנהלותו של וולנסקי שיקפה דפוס פעולה שרבים ממתנגדי ממשלת סמית' נהגו על פיו.
אם בתחילה הם הביעו התנגדות להכרזה החד-צדדית, לאחר שזו כבר התקבלה, הם לא פעם השלימו עימה, ובדרך כלל גיבו את הממשלה ואת מדינתם החדשה – רודזיה.
ב-25 בנובמבר, כשבועיים לאחר הכרזת העצמאות, התכנס הפרלמנט הרודזי לישיבה סוערת.
בעוד חברי החזית הרודזית, מפלגת השלטון בעלת הדומיננטיות הרחבה בפרלמנט הביעו שביעות רצון מצעדי הממשלה, הפגינה האופוזיציה התנגדות נמרצת.
בלט בהתנהלותו חבר הפרלמנט העצמאי אהרן פאליי, אשר טען כי הכרזת העצמאות איננה חוקית.
לאחר שקולות המחאה של פאליי לא פסקו, הציע יושב ראש הפרלמנט מפאליי ומכל מי שמתנגד לצעדי הממשלה לעזוב את המקום, ולתת לישיבת הפרלמנט להמשיך כסדרה.
פאליי סירב והמשיך להשמיע את מחאותיו, עד שהוצא בכוח מהפרלמנט על ידי כוח המשמר המקומי, תוך כדי שהוא צועק "אלוהים נצור את המלכה!".
בעקבות פאליי יצאו במחאה מהאולם חברי פרלמנט נוספים מהאופוזיציה.
כלפי חוץ, הביע ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון תדהמה על צעדו של איאן סמית', וטען כי ההכרזה אשר נעשתה ביום שביתת הנשק, ובדיוק בעת שתי דקות הדומייה במסגרת אירועי יום הזיכרון הבריטי - היא מבזה.
הוא קבע כי הכרזת העצמאית איננה חוקית ומהווה בגידה ומרד בממלכה.
כשהוא נתמך על ידי כלל המפלגות בפרלמנט, לרבות השמרנים והליברלים, קרא וילסון לתושבי רודזיה כולם שלא לשתף פעולה עם ממשלת סמית'.
תוך כמה שעות מהכרזת העצמאות התכנסה העצרת הכללית של האומות המאוחדות לכינוס חירום.
בסוף הכינוס הצביעו 107 חברות העצרת בעד גינוי ממשלת רודזיה, אל מול התנגדותן של שתי מדינות בלבד: דרום אפריקה ופורטוגל.
ביום המחרת התכנסה גם מועצת הביטחון לדון במשבר, וקיבלה את החלטה 216 (United Nations Security Council Resolution 216), אשר גינתה את הכרזת העצמאות כגזענית ובלתי-חוקית וקראה לכל המדינות לסרב להכיר בעצמאותה של רודזיה או לסייע לממשלתה.
כשבוע לאחר מכן התכנסה מועצת הביטחון בשנית וקיבלה את החלטה 217 (United Nations Security Council Resolution 217), אשר הרחיבה את ההחלטה הקודמת וקבעה כי השלטון ברודזיה מובל בידי "מיעוט גזעני בלתי לגיטימי" ושעל מדינות העולם להחרימו כלכלית ודיפלומטית.
שתי ההחלטות התקבלו פה אחד למעט הימנעות של צרפת.
התנהלותה הנייטרלית של צרפת בימיה הראשונים של עצמאות רודזיה נבעה ככל הנראה ממדיניותו הכללית של נשיאה שארל דה גול, אשר שאף לבדל את ארצו מארצות הברית ומבריטניה ולהנהיג תחתיהן מדיניות חוץ עצמאית.
בלונדון, קראו נציגיהם של ארגוני ההתנגדות השחורים אשר שהו בעיר לבריטניה להפיל את השלטון הלבן ברודזיה באמצעות פלישה צבאית.
לדרישה הצטרפו גם כמה חברי פרלמנט בריטים.
עם זאת בבריטניה סירבו לדרדר את המצב למלחמה בין בריטים לבריטים, דבר אשר הופגן גם מצידו של ראש ממשלת רודזיה סמית', אשר קבע כי לא תהיה מלחמת אחים.
הבריטים, אם כן, פנו להטלת סנקציות כלכליות על רודזיה.
הם גירשו את רודזיה מחברותה בגוש השטרלינג, אסרו על יבוא מרודזיה של סוכר, טבק ומוצרים אחרים והטילו איסור על יצוא נפט לרודזיה.
בניסיון אקטיבי למנוע אספקת נפט ומוצרים אחרים לרודזיה הורה וילסון במרץ 1966 לנתק את קווי האספקה המרכזיים של רודזיה, אשר בהם השתמשה ליבוא וליצוא, בעיקר בנמל הים הפורטוגזי בעיר החוף ביירה שבמוזמביק.
לצורך זה, הוציא הצי המלכותי הבריטי לפועל את הסגר ביירה – מצור ימי ממושך אשר התקיים עד לנפילת האימפריה הפורטוגזית בשנת 1975, עת הצטרפה מוזמביק לתמיכה במאמץ המלחמתי נגד רודזיה.
ההסגר הימי על ביירה נתמך על ידי מועצת הביטחון, בהתאם להחלטה 221 (United Nations Security Council Resolution 221) מאפריל 1966.
וילסון צפה בינואר 1966 כי החרמות והלחץ הדיפלומטי יאלצו את סמית' להיכנע לבריטניה "תוך שבועות".
בפועל התבדה וילסון כמו רבים אחרים, ורודזיה הצליחה לממש בהצלחה לא מבוטלת את עצמאותה במשך קרוב לחמש עשרה שנה, בעיקר הודות לתמיכת דרום אפריקה ופורטוגל.
תמיכתה של פורטוגל התבטאה כבר ביום הכרזת העצמאות, 11 בנובמבר 1965. באותו היום הגיב ז'ואאו זה פרייטס קרוז, הקונסול הכללי הפורטוגזי בסולסברי, לחדשות על העצמאות בהתרגשות רבה.
הוא ביקר את סמית' בביתו והכריז לממונים עליו כי "רק הרודזים יכולים לעשות דבר כזה!".
פורטוגל ראתה בהקמת רודזיה הזדמנות נדירה.
הם קיוו כי רודזיה תהיה עבורם בת ברית, אשר תסייע להם בביצור שלטון פורטוגל במושבותיה ביבשת, וכן כאמצעי להוצאתה של פורטוגל מהבידוד הבין-לאומי היחסי ממנו סבלה.
הכרטיס הכפול הוא תקנה שהנהיג איגוד הכדורסל בישראל, המאפשרת לשחקני כדורסל עד גיל 22 להשתייך לקבוצה מליגת העל בכדורסל ובמקביל לשחק ולהתאמן בקבוצה מהליגה הלאומית והארצית.
התקנה נכנסה לתוקף בעונת .
איגוד הכדורסל ומנהלת הליגה הלאומית יזמו את התקנה.
התקנה נועדה לאפשר לשחקנים צעירים שאינם מקבלים דקות משחק רבות בשל ריבוי שחקנים זרים ומתאזרחים, לקבל דקות משחק בליגות המשנה ובכך לצבר ניסיון על הפרקט.
הקבוצות מליגת המשנה זוכות מצידן לשחקנים איכותיים מליגת העל.
על פי ההסדר קבוצה מליגת המשנה יכולות לכלול בשורותיהן עד 3 שחקנים מליגת העל.
ב-2015 הוחלט לכלול גם את ליגת כדורסל הנשים בהסדר זה לקראת עונת 2015/2016, ובכך לאפשר לשחקניות צעירות לקבל דקות משחק בליגת המשנה.
הכרישים היא תוכנית מציאות ישראלית המבוססת על הפורמט היפני "Dragons' Den".
במסגרת התוכנית יזמים מציגים את רעיונותיהם בפני פאנל הכרישים על מנת להשיג השקעה במיזם.
התוכנית עלתה לאוויר ב-11 ביולי 2006 בערוץ 10, שם שודרה במשך שתי עונות עד לירידתה מהאוויר ב-14 בנובמבר 2007. החל מ-20 בפברואר 2018 התוכנית משודרת בקשת 12.
את התוכנית מוביל פאנל של בעלי הון ואנשי עסקים הנקראים "הכרישים".
בכל תוכנית, מספר יזמים עומדים מול הכרישים ומציגים בפניהם את המיזם והתוכנית העסקית שלהם, ויבקשו מהם להשקיע כסף בפיתוח במיזם בתמורה לאחוזים מהכנסות או מבעלות המיזם.
הכרישים מתחקרים לעומק את היזמים כדי להבין כמה שיותר עליהם ועל הפרויקט, ולדעת אם כדאי להשקיע בו.
הכריש/העונות123456אביב צידון קבועג'קי בן-זקן קבועזאב הולצמן קבועישראלה שטיר קבועהניר שרצקי קבועעודד דסאו קבועאמיר איל קבוע קבועיוסי מולדבסקי קבועניר ברקת קבוערוני רוס קבועהדובי פרנסס קבועזוהר לבקוביץ' קבועהדר גולדמן קבועסתיו שחם קבועעינב אדיב ברר קבועהאורן דוברונסקי קבוע יסמין לוקץ' קבועהאלדד תמיר קבוע
בשנת 2002 רכשה חברת "גיל הפקות" את הזכויות להפקת גרסה מקומית לתוכנית "Dragons' Den".
ערוץ 2 סירב להפיק את התוכנית, וערוץ 10 ויתר על הפקת התוכנית בעקבות הקשיים כלכליים שהערוץ נקלע אליהם.
בינואר 2006 החליט ערוץ 10 להפיק לתוכנית גרסה מקומית, תוך שיתוף פעולה עם אתר "TheMarker".
ב-19 באוקטובר 2006 חודשה התוכנית לעונה שנייה.
במהלך צילומי העונה הראשונה, נפתחה חקירה של הרשות לניירות ערך נגד עודד דסאו, אחד מהכרישים בתוכנית, בחשד לאי סדרים בהתנהלותו עם קופת החברה שלו.
בזמן חשיפת הפרשה כבר צולמו 4-5 פרקים של התוכנית, שגניזתם לצמיתות הייתה עולה להפקת התוכנית 300,000 דולר.
בעקבות חשיפת הפרשה, הוקפאו צילומי התוכנית, והם נמשכו ללא השתתפותו של דסאו.
הפרק הראשון של התוכנית נפתח בהתנצלות של המנחה גיא זוהר על השתתפותו של דסאו בתוכנית.
באוקטובר 2016 פורסם שהזכיינית "קשת" תחזיר את התוכנית למסך, 9 שנים לאחר ששודרה בערוץ 10.
ביוני 2017 פורסם על ליהוקם של הדר גולדמן, זוהר לבקוביץ, דובי פרנסס וסתיו שחם לכרישים החדשים בתוכנית.
בהמשך פורסם על הצטרפותה של עינב אדיב ברר לצוות הכרישים.
באוקטובר 2018 נפתחה ההרשמה לעונה הרביעית של התוכנית.
באוקטובר 2020 נפתחה ההרשמה לעונה החמישית של התוכנית.
צילומי העונה נערכו במהלך אפריל 2021 במשך 7 ימי צילום.
באוקטובר 2024 פורסם שדובי פרנסס יעזוב את התוכנית בתום העונה השישית לאחר ארבע עונות בהן השתתף.
כלפי עונותיה הראשונות של התכנית הושמעה ביקורת שלפיה גם לאחר צילום הפורמט, ניהלו הכרישים משא ומתן עצמאי בטרם השקיעו בפועל ברעיונות ובמיזמים שהוצגו.
בנוסף, כלפי עונותיה המתקדמות של התכנית נטען שסכום ההשקעות שמבוצע בפועל נמוך בהרבה ממה שנראה על המסך, כאשר בעונות 2-3 רק 10 יזמים קיבלו בפועל את ההשקעה, מתוך 45 עסקאות שנסגרו.
חלק מהיזמים אף טענו להתעלמות מצד הכריש לאחר שנסגרה מולו העסקה, והתלוננו שעל בסיס סגירת העסקה בתוכנית נגרם להם נזק, הן מצד שינוי התוכניות העסקיות והן מצד משקיעים אחרים שנרתעו מלהשקיע.
מצד הפקת התכנית הגיבו שההפקה אינה קשורה לכל המתרחש אחרי התכנית, וכי המשקיעים רשאים לעשות בדיקת נאותות ועל בסיסה להחליט מחדש.
שנה טקס קטגוריה מועמדות תוצאה2021 תוכנית דוקו-ריאליטיעונה 42023 (ריאליטי)עונה 5
הכרזת כפל בברידג' הייתה במקור הכרזה מענישה במשחק הברידג', כאשר השותף של מכריז הכפל, היה בדרך כלל מכריז בתורו פאס.
המשמעות שלה היא שאם הכרוז אינו מבצע את החוזה, המגנים מקבלים יותר נקודות מאשר במצב רגיל (ללא הכרזת כפל).
ומנגד, אם הכרוז מצליח לבצע חוזה מוכפל, הוא מקבל יותר נקודות מאשר ללא הכרזת כפל.
עם התפתחות שיטות ההכרזה בברידג', נוספו הכרזות כפל שאינן מענישות, אלא הן קונבנציות אינפורמטיביות, שמטרתן להעביר מידע לשותף.
המשמעות שלהן היא תלוית הקשר.
Takeout Double היא הכרזת התערבות המתארת יד עם המאפיינים הבאים:
בין 12 נקודות ל-16 נקודות
קוצר בסדרה בה פתח הפותח.
לרוב בין 2 קלפים לחוסר בקלפים בסדרה
לפחות שלושה קלפים בכל סדרה אחרת.
בדרך כלל לפחות שתי סדרות עם ארבעה קלפים.
שותפו של המכריז מתבקש להכריז בסדרה ארוכה שלו שבה יש לו ארבעה קלפים או יותר.
הוא מתבקש לעשות זאת עם כל מספר נקודות שיש לו.
שותפו של המכריז מניח שהכרזת הכפל של שותפו היא Takeout Double.
ההבדל בין שתי ההכרזות הוא שכשלמכריז הכפל יש 17 נקודות או יותר ההכרזה היא הכרזת Big Double.
בשונה מהכרזת Takeout Double, הכרזת Big Double אינה מחייבת מבנה יד מסווים.
למכריז יכול להיות אורך או קוצר או מספר ממוצע של בכל סדרה, כולל הסדרה אותה הכריז שחקן יריב.
ההבדל בין Takeout Double בא לידי ביטוי בהכרזה השנייה של המכפיל.
אחרי Takeout Double ברוב המקרים, מכריז הכפל קורא Pass.
Negative Double היא הכרזה לאחר פתיחה של השותף והתערבות של שחקן יריב.
ההכרזה שוללת התאמה בסדרת השותף ומבטיחה לפחות ארבעה קלפים בסדרת מייג'ור במקרים בהם לא הוכרזו שתי סדרות המייג'ור.
אם הפותח והמתערב הכריזו את שתי סדרות המייג'ור היא מבטיחה ארבעה קלפים לפחות בכל אחת
Support Double היא הכרזה שנייה של הפותח, אחרי הכרזה בסדרה חדשה של המשיב והתערבות יריב.
ההכרזה מראה שלושה קלפים בסדרת המשיב.
המשיב הבטיח לפחות ארבעה קלפים בסדרה בה הכריז.
יכולים להיות לו חמישה קלפים או יותר.
אם יש לו חמישה קלפים או יותר נמצאה התאמה בסדרה.
הכרזת הכפל של מערב היא הכרזת Support Double.
המראה שלושה קלפים בסדרת ה-.
המשיב הבטיח לפחות ארבעה קלפים בסדרה אותה הוא הכריז.
אם יש לו חמישה קלפים נמצאה התאמה.
לו היה דרום קורא Double, מערב היה מראה שלושה קלפים בסדרת ה- באמצעות הכרזת Redouble.
יש המתייחסים להכרזת הכפל ולהכרזת הכפל כפליים בעלת אותה משמעות כקונבנציה אחת ומכנים אותה Support Double/Redouble.
Maximal Double היא הכרזת כפל המזמינה למשחק מלא במכרז תחרותי.
עד להכרזת הכפל התנהל מכרז תחרותי על משחק חלקי.
מערב היה יכול להמשיך להתחרות על משחק חלקי באמצעות הכרזת 3. הכרזת הכפל מראה יד חזקה יותר המזמינה למשחק מלא.
Responsive Doubleהיא הכרזת כפל של שותפו של מכריז Takeout Double לאחר תמיכה של המשיב בסדרת הפותח.
אם סדרת הפותח היא סדרת מיינור, ההכרזה מבטיחה לפחות 4-4 בסדרות המייג'ור.
אם סדרת הפותח היא סדרת מייג'ור, ההכרזה מבטיחה לפחות 4-4 בסדרות המיינור.
להכרזה נדרשות לפחות 6 נקודות אם השותף יכריז בגובה 2 ו-8 נקודות לפחות אם השותף יכריז בגובה 3.
Lightner Double היא הכרזת כפל, לרוב נגד חוזה בסלאם, המבקשת הובלה בלתי שגרתית.
תסריט אופייני כזה הוא כשהיריבים הגיעו לסלאם עם סדרת שליט וההובלה הבלתי שגרתית היא בסדרה הראשונה אותה הכריז הדומם.
למבקש אין אף קלף בסדרה והחיתוך המידי עשוי להביא להפלת החוזה.
אפשרות נוספת היא הובלה בסדרה שהכריז הכרוז ואינה סדרת השליט.
הכפל שולל הובלה בסדרה אותה הכריזו המגנים במהלך המכרז.
דרום מתאר יד ללא קלפים בסדרת ה- ומבקש הובלה בסדרה זו.
הוא יחתוך את קלף ההובלה.
יש מצבים שבהם הכרזת כפל היא על מנת להעניש.
בדרך כלל הכרזות כפל בגובה 4 או 5 הן הכרזות המתכוונות להעניש.
במצב כזה שותפו של המכפיל צריך לקרוא Pass.
בגובה נמוך יותר הקביעה האם כפל מעניש או בעל משמעות אחרת תלויה בהסכמות בין זוגות שחקנים.
ניתן גם להפוך כפל שמטרתו אינה להעניש לכפל מעניש.
הכריש הוא רומן על ימי מלחמה שפורסם על ידי הסופר הישראלי מישקה בן-דוד בשנת 2017. בספר מתוארת מציאות בדויה המתרחשת בעשור השלישי של המאה ה-21, במסגרתה מותקפת מדינת ישראל בכל החזיתות על ידי מדינות ערב הסובבות אותה, ומביאות לסכנה ממשית להמשך קיומה.
במהלך המלחמה, ולאחר שבנות בריתה של ישראל ברחבי העולם לא באות לעזרתה, עולה האפשרות הצבאית של שימוש בנשק גרעיני הנמצא על גבי צוללת ישראלית בלב ים - הכריש.
הספר עוקב אחרי הלבטים של מאיישי הצוללת והמנהיגים הישראלים בדבר שימוש ביכולות הגרעיניות בעת מצוקתה של ישראל, הכוללים שיקולים הומניים לצד שיקולים פרקטיים בהגנה על המולדת ופגיעה באויבי ישראל.
הספר ראה אור בשנת 2017 על ידי הוצאת תכלת.
בשנת 2022 מותקפת מדינת ישראל בכל החזיתות - החל מפריצת אנשי חמאס ממנהרות טרור ונהירות המונים מעזה לתוך שטח ישראל, המשך במתקפת טילים נרחבות מצד החזבאללה ובהמשכה גם פריצה רגלית, וכלה בהצטרפותה של איראן למערכה מרחוק.
בעקבות תגובה קשה מצד ישראל כנגד אויביה, נפתחת מלחמה כוללת באזור המזרח התיכון.
חברותיה של ישראל בזירה הבינלאומית, בראשן ארצות הברית, לא באות לעזרת ישראל ומשאירות אותה לבד במערכה; זאת ועוד, רוסיה מושיטה עזרה רחבה לידי מדינות ערב ובהמשך אף פוגעת ישירות בישראל.
תקופה קצרה לפני ההתרחשויות, נשלחת הצוללת הישראלית החמושה בטילים בעלי ראש נפץ גרעיני, הכריש, ללב ים.
על הצוללת מפקד אלוף-משנה ירון גל, ולצידו צוות שמאייש את הצוללת בשגרה.
לכשמתגלה המצב בישראל למאיישי הצוללת, נפתח דיון פרקטי ומוסרי בדבר שאלת השימוש בנשק הגרעיני המורכב על הצוללת.
הדיון נהיה מורכב אף יותר בעקבות איבוד התקשורת השגרתית של הצוללת מול מקבלי ההחלטות בישראל - כל ניסיון יצירת קשר כרוך בסיכון לצוללת עצמה.
לאורך הספר מתוארים הוויכוחים הקשים בין אנשי הצוללת, החל מהחיילים ועד למפקדים הבכירים, בדבר השימוש בנשק הגרעיני, המניעים האמיתיים של אנשי הצוללת וההשלכות לשימוש בו.
ככל שהעלילה מתקדמת מבינים מאיישי הצוללת את המצב החמור של ישראל, ונדחקים לקבל את ההחלטה הקשה מכל.
על אף שהספר דמיוני ונכתב שנים קודם, פתיח הספר המתאר מתקפת פתע מרצועת עזה בשנת 2022, בעל דמיון רב לטבח שבעה באוקטובר בשנת 2023 שבעקבותיה נפתחה מלחמת חרבות ברזל.
חברת הכרם - משקאות חריפים בע"מ היא אחת מחברות המשקאות הגדולות והוותיקות בישראל.
החברה מייצרת ומשווקת כ-250 מותגים מקומיים ובינלאומיים של בירה, משקאות חריפים ויין.
החברה בבעלות ובניהול משפחת אפשטיין.
בשנת 1917, נאלצה משפחת אפשטיין לברוח מהעיר ביאליסטוק שבפולין, שם עסקה בסחר בתבואה.
המשפחה נשדדה בדרך והגיעה לארץ ישראל ללא רכוש, למעט כף כסף עם ראשי התיבות של המשפחה, אשר נשמרה עד היום.
יום אחד, קיבל אב המשפחה ישראל טלפון ממנהל בנק ברקליס, ששאל אותו אודות עיסוקו טרם עלייתו ארצה.
אב המשפחה השיב כי עסק בזרעים של תלתן, שאותם קנה ומכר לאיכרים למאכל בהמות.
לאחר דין ודברים, הודיע לו מנהל הבנק שמחכה לו סכום כסף שנשלח עבורו מאנגליה.
טרם בריחת המשפחה מאירופה לארץ ישראל, הועבר לאנגליה תשלום עבור סחורה, אך מאחר שהמשפחה נאלצה לברוח לישראל, הסחורה מעולם לא נתקבלה והתשלום ששילם אב המשפחה אבד.
לימים, הסתבר כי האנגלים חיפשו את ישראל אפשטיין זמן רב ודרך הבנק הצליחו לבסוף לאתר אותו ולהחזיר לו את התמורה ששלח - 3,000 מטבעות זהב, סכום זה אפשר למשפחה לחזור לעסוק בתחום הייבוא - תחום התמחותה.
בהמשך השנים סחר והתפרנס ישראל, מייבוא חביות ריקות של בירה.
פעם אחת, כחלק מהמשא ומתן שערך לרכישת חביות ריקות, סיכם עם הספק, כי חלק מהחביות תגענה מלאות בבירה.
ישראל אפשטיין מילא בקבוקים בבירה זו ומכר אותם.
ראה כי טוב והחל לייבא ולמכור בירה.
בשנת 1923 נרכש ביפו המחסן הראשון של המשפחה, לאחר מספר שנים, ב-1927, העסק עבר לרחוב לילינבלום בתל אביב.
העסק המשפחתי התרחב והתפתח לייבוא ושיווק של משקאות חריפים, יינות ובירות.
ההצלחה הראשונה הייתה בייבוא של יין בשם "בוסקה" - יין אדום מוגז עם אחוז כוהל נמוך בשנת 1980. היין ייוצר באיטליה מענבי מוסקט והיה מאוד ריחני ומתוק.
באותם ימים זה היה הלהיט המרענן והפך להצלחה מסחררת.
הסחורה הייתה מגיעה לחנויות ולא הספיקה להיכנס למדפים.
את רובה היו מוכרים עוד מהמדרכה.
הספק, מר לואיג'י בוסקה, לא הבין כיצד מדינה כה קטנה צורכת כמויות כול כך אדירות של המשקה והרגיש כי הוא חייב לראות זאת במו עיניו.
כאשר הגיע לישראל והגיש את דרכונו בשדה התעופה, ישר שאלו אותו: "אתה בוסקה מהמשקה בוסקה"?, מיד הבין שאכן זו הצלחה כול כך גדולה.
בשוק הוודקה בישראל בשנות ה-80, שלטה וודקה סמירנוף.
החברה הייתה מעוניינת בייבוא של וודקה אבסלוט אך לא הצליחה ליצור קשר עם החברה בשוודיה.
יום אחד הודיע הספק שהוא מגיע לישראל ומעוניין להיפגש עם מספר יבואנים שמתעניינים באבסולוט, ולאחר שייפגש עם כולנו יקבל החלטה.
בפגישה התרשם יצרן הוודקה השוודי החשיבה אסטרטגית לטווח הארוך של ישראל אשפטיין ,והוא החליט לתת לחברת הכרם לייבא את וודקה אבסלוט.
ההתחלה הייתה כישלון ואף חנות משקאות לא הסכימה לקנות את הוודקה בטענה שהבקבוק מכוער, בצורה של אינפוזיה, ולא מוכר.
ברגע של הברקה כיצד להחדיר וודקה זו ללקוחות, עבר ישראל ברחוב העלייה והבחין ביבואן של כלי פורצלן איכותיים שמדפיס ומעטר על הכלים הדפסות אישיות.
ישראל יצא במבצע ללקוחות "כל הקונה 10 קרטונים, יקבל סט פורצלן יוקרתי ל-12 סועדים בתוספת אישית של עיטור זהב של שמו".
הסט הראשון הוזמן על שם חנה אפשטיין, הרעיון עורר הדים וההיענות לא איחרה להגיע.
בעל עסק שנמנע מלהזמין, נתקל באישה שלא היססה והזמינה את המבצע על מנת לקבל את הסרוויס.
שותפים שהזמינו סרוויס לכול שותף (מבצע, לכול שותף), אב שקנה לביתו שמתחתנת וכדומה.
כספים רבים הושקעו בפרסום ושיווק המותג והגידול במכירות עלה בקצבים מסחררים, עד שהגיע לכ- 220,000 קרטונים בשנה והפך את ישראל לאחת מ-10 המדינות המוכרות הכי הרבה אבסולוט בעולם ובמקום הראשון במכירות לנפש.
הכרם הובילה את שוק הוודקה בישראל.
ובשנת 1994, לאחר יותר מ-60 שנה בתל אביב, עברה למחסנים ומשרדים מרווחים בראשון לציון.
העסק המשיך וצמח וב- 2007 עבר למגרש גדול של למעלה מ-13 דונם באזור התעשייה חבל מודיעין, עליו נבנה המרכז הלוגיסטי.
ב-2014 נכנסה הכרם לשוק בירות הבוטיק הישראליות ורכשה 40% מבירה מלכה.
בשנת 2015 רכשה את הפעילות של חברה נורמן פרמיום ואת בירה נגב, ובכך הרחיבה את פעילותה בשוק בירות הפרמיום.
בהמשך הקימה מבשלה חדשה במגדל תפן אשר מייצרת את המותגים מלכה ונגב.
החל משנת 2020 החלה החברה לשווק את בירה הרצל.
מותגים שמשווקים על ידי הכרם (נכון ל-2020)
גלנפידיך, בלוויני, ברויכלאדיך , בוומור, אוכנטושן , מזקקת יאמאזאקי , היביקי , גרנט'ס , טולמור דיו, מזקקת מילק אנד האני, ג'ים בים ועוד.
אמרטו דיסרונו, דרמבוי, יגרמייסטר, שארטרז, גליאנו, פסואה, מידורי, קואנטרו ועוד.
בירה מלכה, בירה נגב, בירה הרצל, באדוויזר, קינגפישר , רדברגר , פלור'ס , סמיקלאוס , ברודוג , בלו מון , ליפמנס , לינדמנס , בק'ס , סן ברנרדוס , שוף , דובל , פרנסיסקאנר עוד.
קופרברג , ווסטונס סיידר .
בשבת לפני תענית, יש הנוהגים להכריז על התענית שתחול בשבוע הבא.
המקור למנהג הוא בדברי האבודרהם, והוא הובא בשמו בבית יוסף.
האבודרהם כותב שאת ההכרזה מבצעים בשבת, אחרי קריאת ההפטרה ולפני אשרי (שלפני תפילת מוסף).
המנהג הובא להלכה בשולחן ערוך, וכך נוהגים בקהילות הספרדים, וכן נוהגים גם התימנים ובנוסח פרובאנס.
הרמ"א כתב שבאשכנז לא נוהגים להכריז על התעניות, וכך נוהגים האשכנזים, גם בנוסח אשכנז וגם בנוסח ספרד.
כמו כן, הוא לא מופיע בסידורי נוסח איטליה או נוסח רומניא.
גם במנהג מצרים הישן נהגו שלא להכריז.
בהמשך, כותב המחבר שלא נוהגים להכריז על יום כיפור, תענית אסתר או תשעה באב.
בארחות חיים נוסף שנוהגים לא להכריז על צום גדליה, והאחרונים הביאו את דבריו.
כך שבפועל נותר שמכריזים רק על עשרה בטבת וי"ז בתמוז.
האבודרהם כתב שההכרזה נועדה "להודיע לקהל באיזה יום יחול הצום".
בהתאם לכך, הסביר בעל ארחות חיים הסביר את ההימנעות מהכרזה על תשעה באב וצום גדליה בכך שהם ידועים לכל, ואנשים לא יטעו במועד התענית.
בדומה לכך, הסביר רבי רפאל אהרן בן שמעון שמטרת ההכרזה שאנשים לא ישכחו את התענית ויטעו לאכול, ולכן בתעניות ידוות אין צורך להכריז.
הגר"א הסביר שמכריזים על התענית משום שמעיקר הדין, הגמרא קבעה שבתעניות החורבן "רצו מתענין, לא רצו אין מתענין", וכיוון שהתענית אינה קבועה ותלויה ברצון הציבור, יש צורך להכריז שרוצים להתענות, במקום קבלת תענית.
לפי הסבר זה, אין צורך להכריז על יום הכיפורים, תשעה באב ותענית אסתר, שאינן תעניות החורבן ולכן אינן תלויות ברצון הציבור.
הוא מסביר עוד שלמנהג אשכנז אין מכריזים על אף תענית משום שלהלכה, גם תעניות החורבן נחשבות תעניות קבועות, כי קבלו עליהם כל ישראל להתענות בהן.
בדומה לזה כתב רבי חיים פלאג'י, שמאחר שהתעניות כתובות בפסוק, סוברים האשכנזים שאין צריך להכריז עליהם כי אינם צריכים קבלה.
הכרישים היא תוכנית מציאות אמריקאית, בה יזמים מחפשים משקיע למיזמים אותם פיתחו.
התוכנית משודרת ברשת ABC, החל מה-9 באוגוסט 2009. התכנית מבוססת על הפורמט היפני Dragons' Den.
בתוכנית ישנם חמישה בעלי הון, כאשר בכל פרק, יציגו מתמודדים שונים את הרעיונות שלהם ויבקשו מהכרישים כסף כדי להשקיע בפיתוח במיזם בתמורה לאחוזים מההכנסות או מהבעלות במיזם.
בעונה העשירית של התכנית, 40,000 חברות הגישו בקשה להשתתפות, מתוכן 158 הגיעו להציג בפני הכרישים, ו-88 מתוכם עלו לשידור לבסוף.
בין החברות שזכו במימון היה "Sand Cloud".