tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1899 הוא התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1911 קיבל מהקיסר וילהלם השני את עיטור הנשר האדום, לאחר שהציל שני מטפסי הרים גרמניים, אך הוא החזיר את העיטור בשנת 1914 לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה והוענק לו עיטור צלב המלחמה על פעולותיו.
בינואר 1928 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-159, וב-31 ביולי 1932 הוא התמנה כמפקד בית הספר לחי"ר וכיהן בתפקיד זה עד ה-1 בדצמבר 1935. באותה תקופה הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ב-4 בינואר 1933, וב-1 בדצמבר 1935 מונה לראש המחלקה ללימודי טקטיקות החי"ר.
ב-1 באוגוסט 1936 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-42, וב-23 בספטמבר 1936 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה.
ב-25 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס, ומונה למפקד האזור הצבאי ה-14 והמושל הצבאי של ליון.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה טושון מפקד הקורפוס ה-14, וב-27 בנובמבר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-23. ב-13 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה למפקד הארמייה השישית.
לאחר תחילת המערכה על צרפת הוצבה הארמייה השישית בין הארמיות השנייה והתשיעית, ולאחר מכן לחמה הארמייה בקרבות על האן ובמהלך מבצע אדום.
לאחר הסכם שביתת הנשק של קומפיין ב-22 ביוני 1940 הוא שירת באופן זמני כמפקד המחוז הצבאי ה-14 עד ל-20 באוגוסט 1940, ולאחר מכן פרש לגמלאות.
ב-24 בינואר 1941 מונה טושון על ידי מרשל פטן, ומאוחר יותר מונה לשופט ב"בית המשפט הממלכתי", בית משפט חריג שנוצר על ידי משטר וישי, שתחום סמכותו היה רחב מאוד ושנוהלו החריג הקטין את ערבויות הנאשמים לכלום.
ב-3 במרץ 1942 פרש טושון מתפקידו, וב-11 ביולי 1960 הוא מת בביתו בלה טרונש.
רובר הראשון, דוכס נורמנדיה היה דוכס נורמנדיה ואביו של ויליאם הכובש.
רובר נולד לרישאר השני, דוכס נורמנדיה וליודית מברטאן, בתם של קונאן הראשון, דוכס ברטאן וארמנגארדה-גרברגה מאנז'ו.
בשנת 1026 מת אביו ואחיו רישאר השלישי, דוכס נורמנדיה ירש את נחלותיו ותאריו אולם שנה לאחר מכן, בשנת 1027 מת רישאר ורובר ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1031 מת רובר השני, מלך צרפת ובנו אנרי הראשון, מלך צרפת עלה לשלטון במקומו, אולם אמו קונסטנס מארל ואחיו רובר התמרדו נגדו.
רובר נותר נאמן לאנרי, ועל כך קיבל התגמול מאוחר יותר את אזור וקסין.
רובר גם התערב בפוליטיקה של פלנדריה, הקים מנזרים ותמך באדוארד, מלך אנגליה, שלו הוא אף העניק מאוחר יותר מקלט זמני.
בשנת 1035 הוא עלה לרגל לירושלים.
הוא מת יחד עם דרו, רוזן וקסין בדרך בניקאה.
לאחר מותו ירש אותו בנו גיום השני, דוכס נורמנדיה, אשר בשנת 1066 כבש את אנגליה הסקסונית והקים את ממלכת אנגליה הנורמנית.
רובר היה נשוי לאסטריד, נסיכת דנמרק, אולם לא נולדו להם ילדים.
לאחר מכן התחתן רובר בנישואים לא לגיטימיים עם הרלבה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אדלייד מנורמנדי (1030–1082), התחתנה עם אנגוארנד השני, רוזן פונטייה, ולאחריו התחתנה עם למברט השני, רוזן לן, ולאחריו התחתנה עם אודו השני, רוזן שמפן
רובר השטן הוא אופרה צרפתית של ג'אקומו מאיירבר.
האופרה הוצגה בבכורה בפריז ב-21 בנובמבר 1831. יצירה זו הייתה עבודתו הראשונה של המלחין בצרפת, שזכתה להצלחה רבה מאוד.
מאיירבר חי באותה תקופה בבירת צרפת כבר חמש שנים, אבל לא הלחין דבר, אלא עשה היכרות ולמד מגדולי המלחינים הצרפתים של התקופה.
לברית היצירה נכתבה על ידי אז'ן סקריב - גרמן דלוינה (Germain Delavigne).
זוהי עבודתם המשותפת הראשונה, שזכתה להצלחה רבה.
העלילה מתבססת על סיפור עם צרפתי מן המאה ה-12, בו נסיכת נורמנדי מתאהבת בשטן ויולדת את ילדם- רובר.
במהלך חייו פוגש את אליס הטהורה ואת ברטרם המרושע ושניהם נלחמים על נשמתו.
שם הדמות מיקום סאונד רובר, נסיך נורמנדי טֶנוֹר איזבלה, נסיכת סיציליה, ארוסתו של רובר סוֹפּרָן ברטרם, השטן, חברו (אביו) של רובר בס או בריטון אליס, אחותו של רובר סוֹפּרָן ריימבו, איכר טֶנוֹר אליס, כלתו של האיכר סוֹפּרָן
העלילה מתרחשת במאה ה-13 בסיציליה.
מערכה 1 על אם הדרך
הסיפור מתחיל בשעשועי אבירים, בדרך לטורניר הגדול.
האבירים רובר ואלברטי יושבים מול האוהלים שלהם ומתבוננים בחוגגים.
רובר השיכור מושקה על ידי ברטרם.
רמבו מופיע בחלוק עולי רגל ושר את הבלדה של רובר השטן לבקשתו של אלברטי.
רובר כועס על השיר, שלא עוסק בשום דבר מלבדו ואמו.
רמבו מתחנן שלא ידון אותו למוות.
הוא הגיע עם ארוסתו, אליס, אחותו למחצה של רובר, שיש לה דבר מה חשוב לומר לנסיך.
היא הביאה מסר וצוואה מאמו של רובר, שחולה מאוד.
רובר לא מרגיש ראוי לכך ואינו לוקח את האיגרת.
הוא מבקש מאליס להמשיך לטפל באמה ואומר לה שהוא מאוהב ללא תקנה באיזבלה, נסיכת סיציליה, אבל הוא לא יכול אפילו להגיע לקרבתה.
אליס מסכימה להעביר הודעה לאיזבלה.
בתמורה, הנסיך משחרר את ארוסה.
אליס המומה לגלות בו את הדמות השטן שמופיע בפרסקו בקפלה בנורמנדי.
ברטרם משחק עם רובר משחק קוביות, בו מפסיד רובר את כל רכושו, כולל סוסו.
הוא אינו יכול להשתתף בטורניר בלי סוס.
בחדר הכס של הארמון המלכותי, איזבלה משלחת את נשות החצר.
רובר הפר את שבועתו, מעשיו בלתי צפויים, לכן מלך סיציליה הבטיח את בתו לדוכס מגרנדה.
נתיניו משטחים את בקשותיהם לפני הנסיכה.
ביניהם אליס, שהביאה את המסר של רובר.
איזבלה שולחת במהירות את כולם ומקבלת את הנסיך.
היא נותנת לו נשק שיזכה אותו בוודאות בטורניר האבירים כדי שיוכל לזכות אז בידה של הנסיכה.
הגעתו של ברטרם מסיימת את הסצנה, הוא מתקרב עם איש חמוש בנשק ועם אביר שחור ולועג לניסיון של רובר.
בינתיים מגיע גם האתגר המזומן על ידי נסיך גרנדה, אבל הוא לא רוצה להילחם ברובר בטורניר האבירים, אלא רוצה דו-קרב לחיים ולמוות בחרב ביער הסמוך.
רובר מקבל זאת, מבלי לדעת שזה היה כל הטריק של ברטרם להרחיק את בנו מהקרב האמיתי.
לאחר מכן מתקיים טורניר אבירים המרהיב על הבמה, בתוספת מקהלה גדולה ובלט.
איזבלה מאוכזבת ומניחה שרובר הונה אותה שוב ולא להגיע לטורניר.
רמבו מחכה לכלתו מול מערה סלעית.
מתוך החושך, ברטרם מגיח ומבטיח לו שקית זהב בתמורה לשירותיו.
רמבו עוזב במהירות ואז נשמעים ברקים ורעמים.
שדים מופיעים, האדמה פוערת פיה וברטרם קופץ לתוך הפתח שנפער שפולט להבות.
היא מחפשת, קוראת לאהובה, אבל לא מוצאת אותו בשום מקום.
בינתיים, קולות מסתוריים זועקים את שמו של רובר מהמעמקים.
הנערה יוצאת לבסוף אל פתח המערה, משם יוצא רמבו החיוור כסיד.
מבוהלת, היא בורחת אל צלב עץ התלוי על הסלע.
ארוסה משביע אותה שלעולם לא תספר לאף אחד את מה שראתה.
לברטרם ניתן זמן עד חצות לגרור את בנו איתו.
אם הוא ייכשל הוא יאבד אותו לנצח.
אליס מנסה להזהיר את רובר, אבל הוא לא שומע לה מתוך זעמו.
הטורניר הסתיים והוא לא היה שם!
ברטרם גורם לו להאמין שהוא נפל קורבן למזימתו של הנסיך מגרנדה, אבל עדיין לא הכל אבוד.
אם יהיה מוכן לכרות ברית עם הרשע, הוא עדיין יוכל לנצח.
כל שעליו לעשות הוא להוציא את הוורד מידי הפסל של סנט רוזליה בחצות או לשבור את הענף.
הפסל ניצב בבית קברות בגן המנזר.
ברטרם מזמן את רוחן של נזירות שנספו בחטא ורוקדות בהשתוללות מחול פראי.
התקרבותו של רובר שמה קץ לשעשוע שלהן.
כאשר הנסיך צועד אל הפסל, פניו של הפסל משתנות לאלו של אמו.
רובר נבהל ובורח, אבל אז הנזירות מופיעות ומקיפות אותו.
הן מפתות אותו על ידי ריקוד אירוטי ורובר שובר לבסוף את הוורד.
חגיגה מתקיימת במסדרונות הארמון של איזבלה.
כולם רוקדים ומריעים עד שרובר מופיע עם הענף בידיו.
הוא ניגש לאיזבלה ומעיר אותה.
הנסיכה רואה שאהובה כרת ברית עם השטן, אך מרגיעה אותה באהבתה ומעודדת אותו לברוח, שכן אבד חנו בעיני המלך משום שלא הופיעה לטורניר.
ברובר, לעומת זאת, רוח האבירים מתעוררת והוא נשאר.
ברטרם מציל אותו מהאבירים התוקפים.
לשמחה והודיה שהנסיכה שלהם ניצלה מהשטן, האנשים עורכים טקס הודיה בקתדרלה של פאלרמו.
רובר מנסה למצוא מקלט בקתדרלה, אבל ברטרם נחרד מהמקום הקדוש.
לבסוף הוא מתוודה שרובר הוא בנו והוא אביו ובזכות זו מצהיר שגופו ונפשו של רובר הם שלו.
הוא כבר עומד לחתום על החוזה עם השטן כשמופיעה אליס עם צוואתה של אמו הגוססת של רובר.
הפעם רובר נוטל את האיגרת.
אמו מזהירה אותו מ"חברו המתחזה" ברטרם.
בינתיים, השעון מצלצל חצות, זמנו של ברטרם נגמר, הרוע נעלם בלהבות הבוערות.
עוגב נשמע מהכנסייה, רובר רועד וניגש איזבלה, שקוראת לו.
היצירה אינה היצירה הטובה ביותר של המלחין, אבל היא כבר מופיעה עם סימנים של יצירה בוגרת כשל המלחין הבוגר המאוחר יותר.
פרטי המנגינה המתלקחת, הסצנות הנשמעות ברגשיות-נוסטלגיות, האינטונציה ההרואית, האלמנט הדמוני ומוטיב הגאולה, כולם מצביעים על המלחינים הרומנטיים הגדולים המאוחרים יותר.
הקומפוזיציה בכללותה תמציתית, הלחנים ניתנים היטב לשירה, אבל מאיירבר כל הזמן התלבט בין הפופולרי לאנין הטעם.
רק האיפוק שמר אותו על המסלול הנכון.
כמו ביצירות אחרות של המחבר, גם כאן לא בחר באמצעים המוזיקליים.
הוא עשה הכל למען הצלחה ובגלל זה רוב יצירותיו נעלמו כעת מעל בימות האופרה.
בלדת השטן כמעט מגוחכת, ריקוד הנזירות לפעמים די מגונה וגס, ומנגינות הגעגועים הביתה די נוטפות גיחוך.
האופרה, לעומת זאת, היא דוגמה מצוינת לארגז הכלים של רומנטיקת האימה: אישה שנכנסה להריון מהשטן, "גוזל השטן" שחזר לדרך הישר, נזירות מלאות תאוותה, יריד נשמות, חילול השם, נשמה מהססת בין הטוב לבין הרע, שייכים כולם לספרות הגותית בת זמן המלחין.
יחד עם זה, רובר השטן היא אופרה משמעותית.
למאיירבר היה חוש גדול לבמה ונגע בלברית הבלתי אפשרית ביד כזו שהוא יכול היה לכבוש את הקהל של אז עם היצירה זו, במכה אחת.
למרות חסרונות היצירה, היא מציעה "מחסן כלים" עבור מאסטרים גדולים מאוחרים יותר ממנו הם הצליחו "להתפרנס" במשך עשור לפחות.
לא רק הרומנטיקנים והווריסטים, אלא גם נציגים שונים של המוזיקה הלאומית.
"Nonnes, qui reposez" - האריה של ברטרם במערכה השלישית, ה-Evocation
"Robert, Robert, toi que j'aime" - שירה של איזבלה במערכה הרביעית.
רוֹבֵּר שוּמָאן (Robert Schuman; 29 ביוני 1886 – 4 בספטמבר 1963) היה מדינאי צרפתי בולט, יליד לוקסמבורג, אשר נחשב לאחד מן האבות המייסדים של האיחוד האירופי.
שומאן הזדהה אידאולוגית עם תנועת הדמוקרטים הנוצריים אשר צברה באירופה פופולריות במהלך המאה ה-19 ודגלה בשילוב רעיונות דמוקרטיים ביחד עם ערכים נוצריים.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו בצרפת כיהן כשר האוצר, שר החוץ, שר המשפטים וכראש ממשלת צרפת.
בהמשך, כשהחלה להתהוות הקהילה האירופית, החליט לעזוב את הפוליטיקה הצרפתית ולהשתלב בפוליטיקה העל-לאומית.
לאחר מעבר זה, שומאן נבחר לכהן כנשיא התנועה האירופית ובהמשך אף מונה לנשיא הראשון של האספה הפרלמנטרית האירופית (בגלגולה הנוכחי: פרלמנט האיחוד האירופי).
רובר שומאן נולד ב-29 ביוני בשנת 1886 ברובע קלוזן שבעיר הבירה של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
אמו הייתה ילידת לוקסמבורג ודברה לוקסמבורגית כשפת אם.
אביו היה יליד אזור לורן, אזור אשר סופח לגרמניה ב-1872 לאחר תבוסת צרפת במלחמת צרפת-פרוסיה.
אביו נאלץ לוותר על אזרחותו הצרפתית לטובת אזרחות גרמנית בשביל שיוכל לשמור על אדמות המשפחה ונכסיה.
כמו כן, תושבי לוקסמבורג דברו צרפתית ואמו הקפידה על דיבור לוקסמבורגית.
כתוצאה מכך שגדל בסביבה זו, כבר בתור ילד ידע שומאן לדבר שלוש שפות שונות: לוקסמבורגית, גרמנית וצרפתית.
הוריו היו נוצרים אדוקים ובבית ספרו שיעורי דת היו חלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים.
כאשר היה נער בן 14 (בשנת 1900) אביו נהרג בתאונת דרכים.
כתוצאה מכך, הפך הקשר בינו לבין אימו לקשר הדוק, עד אשר גם היא נפטרה בשנת 1911, בזמן לימודיו לתואר במשפטים.
שומאן סבל ממבטא נבדל כאשר דיבר צרפתית, ככל הנראה, מכיוון שבצעירותו השפה הצרפתית לא הייתה השפה המדוברת בביתו.
בהמשך, כאשר החל להשתלב בפוליטיקה הצרפתית, מבטא זה היווה עבורו מכשול, מכיוון שיריביו הפוליטיים השתמשו בו כהצדקה להבעת פקפוק בנאמנותו לצרפת.
את השכלתו האקדמאית רכש באוניברסיטת בון שבגרמניה - שם למד משפטים.
ב-1910 סיים את לימודי הדוקטורט שלו במשפט אזרחי, וב-1912 סיים את הכשרתו כעורך דין.
לאחר סיום ההכשרה פתח את משרדו בעיר מץ – בירתו הכלכלית של אזור לורן.
לאורך כל חייו חש שומאן קשר הדוק לעיקרי האמונה הקתולית, ובמהלך לימודיו לקח חלק באגודות סטודנטיות קתוליות.
כאשר עבר לעיר מץ, שומאן הצטרף לאגודה הקתולית של אזור לורן והיה פעיל מאוד בחיי הדת המקומיים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), עקב אי כשירותו לשירות קרבי בצבא הגרמני, שירת שומאן את הממשל הגרמני בתפקיד מנהלי.
ב-1919, בעקבות חזרת שטחי אלזס ולורן לצרפת בתום מלחמת העולם השנייה, התפקד שומאן למפלגה נוצרית דמוקרטית בשם "האיחוד הרפובליקאי של אזור לורן".
חברי מפלגה זו, ושומאן ביניהם, נבחרו לאספה הלאומית הצרפתית.
בהמשך, לאור השכלתו כעורך דין, מונה לנציג מחוז מוזל במועצה המייעצת להרמוניזציה המשפטית של מערכות החקיקה באלזס ולורן.
ב-1928 מונה ל"דווח" ("Rapporteur") של נציבות אלזס-לורן - תפקיד אשר אחראי לדווח על תוכן הפגישות של הנציבות.
בהמשך אף נבחר לכהן כנשיאה של אותה נציבות.
לאור הפופולריות הרבה שצבר באזור אלזס-לורן, שומאן נבחר מספר פעמים נוספות לכהן כנציג באספה הלאומית הצרפתית.
כבר ב-1928 ניתן היה להבחין בתמיכתו ברעיון איחוד מדינות יבשת אירופה כאשר במצע הבחירות שלו קרא ל"שיתוף פעולה בין-לאומי חופשי מן המכשולים שבאמצעותם יצרנו חשדנות ואנוכיות לאומית".
תמיכתו ברעיון האיחוד הלכה והתחזקה לאורך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. ובשנת 1950 נשא את "הצהרת שומאן" המפורסמת בנוגע לצורך באיחודה של היבשת האירופית.
ב-1946 מונה שומאן לתפקיד שר האוצר של צרפת.
ובנובמבר 1947 – יולי 1948 כיהן שומאן כראש ממשלת צרפת.
בנוסף, בספטמבר של אותה שנה אייש שוב את תפקיד ראש הממשלה לתקופה נוספת של 9 ימים בלבד.
במהלך השנים הללו היווה שומאן דמות מפתח בניהול משא ומתן בנוגע לכמה אמנות משמעותיות שנחתמו לאחר אירועי מלחמת העולם השנייה.
גופים חשובים שהוקמו בעקבות האמנות הללו: האמנה הצפון אטלנטית (NATO), מועצת אירופה (The Council of Europe) וקהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC).
בשנת 1955 כיהן כשר המשפטים של צרפת – תפקידו האחרון בפוליטיקה הצרפתית.
לאחר סיום תפקידו כשר המשפטים החליט שומאן לעבור לזירה הפוליטית העל-לאומית באירופה ובין השנים 1955–1961 אייש שומאן את תפקיד נשיא התנועה האירופית.
כמו כן, בין השנים 1958–1960 כיהן שומאן גם כנשיא הראשון של הפרלמנט האירופי, תפקיד זה העניק לו בסוף כהונתו את הכינוי "אבי אירופה".
בשנת 1962 פרש שומאן מהחיים הפוליטיים.
מעצרו על ידי הגסטפו ובריחתו
בספטמבר 1940 חזר שומאן לעירו מץ לאחר סיום כהונתו בממשלה.
אחת הסיבות המרכזיות לחזרתו הייתה לצורך השמדת מסמכים שמעידים על התכתבויות עם פוליטיקאים אירופים במהלך שנות ה-30. שומאן רצה למנוע את הגעת מסמכים אלו לידי הנאצים.
כשהגיע לעיר הוא נעצר על ידי הגסטפו הגרמני והוחזק בבידוד מלא בעירו עד אפריל 1941. בתקופה זו, שומאן נחקר גם על יחסיו עם קונראד אדנאואר (פוליטיקאי גרמני אשר התנגד לנאציזם).
את היחסים הללו הוא הכחיש בנחרצות.
במהלך תקופת המעצר, הנאצים ניסו לשכנע את שומאן לתמוך בתוכניתם לאיחודם מחדש של אזורי אלזס ולורן עם הרייך הגרמני, אך הוא סירב לבקשה זו באופן מתמשך.
בעקבות סירובו העקבי, נשקלה האפשרות לשלוח אותו למחנה מעצר, אך אפשרות זו לא יצאה אל הפועל.
בהמשך הועבר שומאן למעצר בית בשטח גרמניה.
ובאוגוסט 1942 ברח ממעצר הבית לעיר ליון שבצרפת, ושם נע בין 12 מקומות מחסה שונים.
התכנית של שומאן לאיחוד יבשת אירופה
בעת כהונתו כשר החוץ של צרפת, ב-9 במאי 1950, נשא שומאן נאום שזכה לכינוי "הצהרת שומאן".
בהצהרה זו שומאן הציג את התכנית אשר עליה חשב בשיתוף פעולה עם ז'אן מונה.
"תוכנית שומאן" שאפה להקמת קהילה משותפת בין צרפת לגרמניה (קהילה שתהיה פתוחה גם להצטרפות של מדינות נוספות אשר יסכימו לתנאי האמנה) שתנהל את חומרי הפחם והפלדה הלאומיים.
המטרה העיקרית שעליה דיבר שומאן בהצהרה זו היא מניעת מלחמות עתידיות ביבשת אירופה.
פחם ופלדה הם חומרים משמעותיים בייצור כלי מלחמה, וכאשר הם נמצאים תחת פיקוח משותף – התחמשות עבור מלחמה הופכת לכמעט בלתי אפשרית.
שומאן הדגיש את חשיבות הצורך שקהילה זו תוקם על ידי צרפת וגרמניה, וזאת לאור גודלן המשמעותי ביבשת והיריבות ההיסטורית ביניהן.
התוכנית ששומאן הציע בהצהרה נגדה את דעת הקהל שרווחה בצרפת באותה תקופה (תמיכה בהשפלת גרמניה ובניצול משאביה), מכיוון שהיא שאפה לתקן את יחסי צרפת-גרמניה ולהתייחס לגרמניה כשווה לצרפת, על אף מעמדה הנמוך בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה.
בעקבות ניגודיות זו, החליט שומאן לשמור על כוונותיו בסודיות עד יום ההצהרה.
ולמעשה, בשבוע שקדם ל-9 במאי, רק 9 אנשים נוספים היו מודעים לתוכנית ששומאן עומד להציג בממשלה.
"קהילת הפחם והפלדה האירופית" (ECSC) שהוקמה בעקבות נאום זה הייתה הגוף המוסדי האירופי הראשון מבין גופים נוספים שהוקמו בהמשך וכיום מאוחדים תחת "האיחוד האירופי".
לכן, שומאן נחשב לאחד מן האבות המייסדים של האיחוד האירופי.
כיום, התאריך שבו נשא שומאן את ההצהרה מהווה מדי שנה תאריך קבוע לציון "יום אירופה" – ב-9 במאי.
מטרתו של יום זה היא לחגוג את השלום והאחדות ביבשת אירופה.
בנוסף, תאריך זה נועד לציין את "הצהרת שומאן" ההיסטורית אשר קידמה משמעותית את הרעיון לשיתוף פעולה פוליטי-כלכלי בין מדינות אירופה.
שיתוף פעולה אשר הופך את המלחמה בין מדינות אירופה לדבר כמעט בלתי אפשרי.
רובר הראשון, רוזן ארטואה , שכונה הטוב, היה הרוזן הראשון של ארטואה.
רובר נולד ב-25 בספטמבר 1216, והיה בנם החמישי (והשני שנותר בחיים) של מלך צרפת לואי השמיני והמלכה בלנקה.
הוא קיבל את ארטואה כנחלה, בהתאם לרצונו של אביו (נפטר ב-1226) והשתלט על רובה ב-1237. בשנת 1240 הציע האפיפיור גרגוריוס התשיעי, בהתנגשות עם הקיסר פרידריך השני, להכתיר את רובר כקיסר במקום פרידריך, אך הרוזן הצרפתי לא התיימר לשאת בתואר הזה וסירב לכך.
רובר מת במהלך מסע הצלב השביעי כאשר הוביל מתקפה פזיזה על אל-מנסורה, ללא ידיעת אחיו המלך לואי התשיעי.
לאחר שחצה את זרוע הנילוס, הוא וקבוצת אבירים טמפלרים תקפו מוצב ממלוכי והרגו את אחד המפקדים הממלוכים הבכירים, פח'ר-א-דין אבן אל-שייח .
מחוזקים מהצלחתו, רובר, האבירים הטמפלרים וקבוצת חיילים אנגלים הסתערו על העיירה ונלכדו ברחובות הצרים.
לפי ז'אן דה ז'ואנוויל, רובר הגן על עצמו במשך זמן מה בבית שם, אך לבסוף הוכרע ונהרג.
ב-14 ביוני 1237 התחתן רובר עם מטילדה מבראבנט , בתם של הנדריק השני, דוכס בראבנט ומריה משוואביה.
רוֹבֶּר קַמְפֶּן (בפלמית: Robert Campin; סביב 1375 – 26 באפריל 1444) מזוהה כיום בדרך כלל עם "האמן של פלמאלה" (Meester van Flémalle, קודם לכן, לפני גילוי של שלושה לוחות דומים אחרים, הוא היה מזוהה כ-"האמן של הטריפטיכון של מרודה"), היה האמן הגדול הראשון של .
בעוד קיומו של צייר מצליח מאוד בשם רובר קמפן מתועד היטב לתקופה, לא ניתן לזהות יצירות על ידו באופן מוחלט באמצעות חתימה או תיעוד מתקופתו.
קבוצת ציורים, ללא תאריך, מיוחסת לו זמן רב, וקבוצה נוספת יוחסה פעם ל"אמן של פלמאלה" הבלתי מזוהה.
כיום נהוג לחשוב ששתי הקבוצות הן של קמפן, אך אין אין על כך תמימות דעים.
אוסף העבודות שויך ל"אמן של פלמאלה" הבלתי מזוהה, שנקרא כך במאה ה-19 על שם שלושה לוחות דתיים שנאמרו שהגיעו ממנזר בפלמאלה (Flémalle).
ההנחה היא שכל אחד מהם הוא כנף של טריפטיכון או , והם "הבתולה והילד עם מסך מגן אש", כעת בלונדון, קטע פאנל עם "הגנב על הצלב" בפרנקפורט, והגרסה של בריסל של קישוט מזבח מרודה.
קמפן היה פעיל מ-1406 כאומן ציור בטורנה, בבלגיה של ימינו, והפך לצייר המוביל בעיר במשך 30 שנה.
הוא קיבל אזרחות ב-1410, וייתכן שלמד אצל יאן ואן אייק.
תהילתו התפשטה עד כדי כך שב-1419 הוא כבר ניהל בית מלאכה גדול ורווחי.
הוא היה מעורב ב בראשית שנות ה-20 של המאה ה-15; זה, יחד עם רומן מחוץ לנישואין עם אישה בשם לורנס פולט, הובילו למאסרו.
עם זאת הוא שמר על מעמדו וסדנתו עד מותו ב-1444.
לוחות קמפן המוקדמים מראים את השפעתם של האמנים , (1385 – 1416) ו (1350 לערך – 1409 לערך), אך מציגים התבוננות מציאותית יותר מכל האמנים הקודמים, שהוא השיג באמצעות חידושים בתחום השימוש בצבעי שמן.
הוא הצליח בחייו, וקיבל תשלומים בגין מספר עבודות אזרחיות.
קמפן לימד גם את רוחיר ואן דר ויידן (שנקרא ברשומות המוקדמות האלה כ-Rogelet de la Pasture, גרסה צרפתית של שמו) וגם את .
הוא היה בן זמנו של יאן ואן אייק, והם נפגשו ב-1427. היצירה הידועה ביותר של קמפן היא יצירת "קישוט המזבח של מרודה" מ-1425–28 לערך.
קמפן מופיע לראשונה כתושב בטורנה מהארכיון של 1405–1406, כאמן חופשי של גילדת הצורפים והציירים, והיו הרבה ספקולציות לגבי מוצאו ומקום הולדתו, שלמעשה אינו ידוע, אם כי לפעמים הוא רשום כאילו נולד בוואלנסיין.
בשנת 1408 הוא רכש את הבית שהוא שכר מאז 1406 ליד קתדרלת טורנה.
בשנת 1410, הוא קנה אזרחות מלאה.
הרישומים מראים מספר רב של עמלות מיחידים וגילדות, כמו גם מרשויות כנסייתיות ואזרחיות.
קמפן היה בעלים של כמה בתים, רכש איגרות חוב עירוניות והשקיע במשכנתאות.
בשנים 1423–1429 נשלטה ממשל העיר על ידי הגילדות.
קמפן היה סגן ראש גילדת הצורפים והציירים בשנים 1423–24 ו-1425. בשנת 1427 ייצג את הגילדה במועצת העיר.
לאחר שיקום האוליגרכיה של בעלי האזרחות המלאה הובאו מנהיגי משטר הגילדה, כולל רובר קמפן, לבית המשפט.
קמפן נצטווה לעלות לרגל ל ולשלם את הקנס.
קמפן היה נשוי לאיסבל דה סטוקווין (Ysabel de Stocquain).
היה לו רומן עם לורנס פולט (Laurence Polette), שבגינו הוא הועמד לדין ב-1432 ונידון לגירוש לשנה.
אשתו של וילהלם השני, דוכס בוואריה ואחותו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה התערבה בשמו, ועונשו הופחת לקנס.
זמן קצר לאחר גזר הדין התקבלו חניכיו של קמפן, רוחיר ואן דר ויידן ו כאמנים לגילדת הציירים.
עם זאת, קישוט מזבח וורל המתוארך (1438) מראה שהוא המשיך לעבוד (שני הכנפיים החיצוניים נמצאים בפראדו במדריד; הפאנל הראשי אבד).
הוא מת בעיר המאומצת שלו טורנה ב-1444.
אף על פי שחב רבות לאסתטיקה של משלהי המאה ה-14, קמפן הפגין יכולות התבוננות ריאליסטית גדולות יותר מכל צייר אחר שקדם לו.
הוא היה מהראשונים שהתנסו בשימוש בצבעים על בסיס שמן, במקום טמפרה על בסיס ביצים, כדי להשיג את זוהר הצבע האופייני לתקופה זו.
קמפן השתמש בטכניקה החדשה כדי להעביר דמויות חזקות ומעוגלות על ידי מודלים של אור וצל בקומפוזיציות של פרספקטיבות מורכבות.
נותר עניין של ויכוח עד כמה הסמליות המורכבת שמקובלת בדרך כלל כקיימת ביצירתו של ואן אייק קיימת גם ביצירתו של קמפן.
היסטוריונים של האמנות רצו זה מכבר להתחקות אחר ראשיתו של הרנסאנס הצפוני - עם הרבה פחות עדויות להמשך מאשר באיטליה.
במשך זמן רב חשבו שיאן ואן אייק היה הצייר הראשון שעשה שימוש מלא בחידושים.
עם זאת, בסוף המאה ה-19 התברר כי ואן אייק היה בן זמנו של אמן שצייר מספר יצירות, כולל יצירת קישוט המזבח של מרודה.
המתוארך לשנת 1428 לערך, יצירת קישוט המזבח (כיום בקלויסטרס של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות) ספוגה בתשומת לב אוהבת לפרטים וריאליזם.
שלושה לוחות אחרים באופן דומה, שאמורים להגיע מהמנזר הקרוי לכאורה פלמאלה (הוכח שלא היה, למעשה, מנזר כזה), נמצאים כעת בפרנקפורט.
נטען כי יצירות אלו שייכות ל"אמן מפלמאלה" אחד, שלא ניתן היה לקבוע את זהותו באותה תקופה.
במאה ה-20, העלו כמה חוקרים השערה שהאמן של פלמאלה עשוי להיות רובר קמפן, שתועד כצייר אמן בטורנה משנת 1406. הוויכוח מסתובב סביב מאמר המזכיר שני תלמידים שנכנסו לסטודיו שלו בשנת 1427 - ז'אק דארט ורוג'לה דה לה פסטור (Rogelet de la Pasture).
האחרון היה כנראה רוחיר ואן דר ויידן.
יצירת קישוט המזבח המתועדת היטב מאת דארט מציגה קווי דמיון בולטים ליצירותיו של האמן של פלמאלה, וכך גם יצירות מוקדמות של רוחיר.
לכן, מפתה להניח שגם דארט וגם רוחיר היו תלמידיו של האמן של פלמאלה, כלומר רובר קמפן.
עם זאת, אפשרות נוספת היא שהפאנלים של פלמאלה צוירו על ידי רוחיר עצמו כשהיה עדיין בשנות העשרים לחייו.
כמה חוקרים אפילו ייחסו את ה"הורדה מהצלב" המפורסמת מהפראדו (מדריד) לקמפן ולא לוואן דר ויידן.
ההגדרה המהודקת ביותר של העבודות פרי מכחולו כוללת רק את לוחות הפלאמלה, "הולדת ישו" בדיז'ון, "הגנב על הצלב" (קטע של צליבה) בפרנקפורט, שני דיוקנאות של גבר ואישה בלונדון (מסביבות 1430), ואולי טריפטיכון סיילרן.
זו, אשר אינה כוללת את היצירות הידועות ביותר המיוחסות לו בדרך כלל, אשר מוקצות לאחר מכן לסדנתו או לתלמידיו, היא העמדה שנקטה לורן קמפבל.
טריפטיכון הקבורה (או "טריפטיכון סיילרן" , לונדון) מתוארך לסביבות 1425. הפאנל המרכזי מראה את ההערצה לפיסול של אותה תקופה (קמפן היה ידוע כמי שעשה כמה פסלים).
לאחר מכן, הוא צייר את "נישואי הבתולה" (מוזיאון פראדו, מדריד) ואת "הולדת ישו" (מוזיאון האומניות היפות של דיז'ון) בסביבות 1420–1425.
בסביבות 1425–1428 צייר קמפן את , טריפטיכון (שלושה ציורי לוח) שהוזמן לשימוש פרטי.
הבשורה למרים תופסת את הפאנל המרכזי.
המלאך גבריאל מוצג כשהוא מתקרב למרים, היושבת וקוראת.
היא מצוירת בבית פלמי מטופח ממעמד הביניים.
ניתן לראות כמה יצירות המיוחסות לרובר קמפן בארמיטאז', כולל לוחות דיפטיכון המתארים את "השילוש הקדוש" ואת "הבתולה והילד".
עבודות אחרות מוצגות במוזיאון הפראדו, ובגלריה הלאומית של לונדון.
קמפן גם שיתף פעולה עם אמנים אחרים, למשל.
עם ביצירת (כנראה ציור) שני פסלי עץ של הבשורה כיום בכנסיית סנט קוונטן בטורנה (Église Saint-Quentin de Tournai).
רובר דו פארק, הידוע גם בשם הרוזן רובר דו פארק-לוקמריה (27 באפריל 1889, קלגנפורט
- 22 בספטמבר 1979, מראנו), הוא צייר צרפתי ואיטלקי.
צייר מדרום טירול, שרטט, מעצב גרפי ופסל, שייך לתנועת הסמליות המאוחרת.
בתור אוטודידקט, הוא נחשב לאחד האמנים החזותיים הדרום טירוליים החשובים ביותר.
דו פארק הוא בנם של הרוזן קמיל דו פארק-לוקמריה והרוזנת אן, לבית פון בוכולץ-אסבורג, אלמנתו של וולף-מטרניך, וגדל בטירת רוביין במרנו, היום באיטליה.
משפחת פארק-לוקמריה היא אחת ממשפחות האצולה הברטוניות-צרפתיות הוותיקות ביותר.
רובר דו פארק החל להתעניין בציור וברישום, כמו גם באמנות ובמוזיקה מוקדם מאוד.
הוא קשור קשר הדוק לMeraner Künstlerbund שנוסד ב-1906, שם ליאו פוץ, אדואר תוני, פרנץ דפרגר, תומאס ריס ואורציו גייגר ריכזו את ההשפעות שאספו במהלך לימודיהם מסעות על אמנות אירופית איגוד אמני דרום טירול: הצייר רובר דו פארק 1889–1979, בוזן 1996, אתזיה ורלאג.
בשנת 1927 נסע דו פארק למסע לימודי בצרפת, שם התרשם מאוד מיצירותיו של פול סזאן.
נסיעות אחרות לקחו אותו לאיטליה, שם התאמן ככנר בפירנצה.
מכאן ואילך צייר דו פארק בסטודיו שלו במגדל טירת רוביין, שם ביקרו אותו אמנים כמו הצייר הנס וובר-טיול, המנצח גילברט גראף גרווין ומספר הסיפורים פריץ פון הרצמנובסקי-אורלנד.
במהלך קונצרט במראנו, פגש דו פארק את הפסנתרן לילו מרטין.
לזוג נולדה בת, אליאן דו פארק, שלימים הפכה לבעלים
דו פארק הוא אחד הנציגים העיקריים של ציור הנוף המאוחר סימבוליסטית ודרום טירול, שנפרד מהציור האקדמי הדומיננטי ונטורליזם.
הוא נכנס ללקסיקון הכללי של אמני סאור בשנת 2021. שמונה הגרסאות של טווסים לבנים הם בין היצירות החשובות ביותר של האמן.
מוטיב הציור הוא כנראה לא רק המפורסם ביותר של האמן, אלא גם בעל השפעה מגוונת ומתמשכת מאוד, שהמיסטיקה הסמלית העמוקה שלו נותחה על ידי מחברים שונים.
דו פארק מוקסם מהמשמעות המיתולוגית של טווסים, סמליה של אלת הירח הרה, מגינת הנשים והמשפחה.
דו פארק ידוע גם בציוריו של נופים מיסטיים, כמו הציור "טירת רובין בערפל".
כמה מציורי הנוף המוקדמים שלו הושמדו על ידי האמן עצמו במהלך שלב מדוכא בחייו.
בשנת 1926 השתתף דו פארק בביאנלה השלישית לאמנות טריידנטית בוונציה.
בשנת 2006 נערכה ב-Kurhaus אחת מתערוכות הציור הגדולות ביותר במרנו המוקדשת ליצירותיו של רובר דו פארק.
התערוכה "טווסים לבנים לאור הירח" מתוכננת לשנת 2025 בטירת רוביין.
לאשתו השנייה של וילהלם השני, הקיסר הגרמני האחרון, הרמין, הנסיכה רויס היו כמה ציורים של דו פארק בחדר האורחים שלה בטירת סאבור בשלזיה התחתית.
עם זאת, ציורים אלה נחשבים לאבודים מכיוון שהנסיכה ברחה מכוחות רוסים ומביזת הטירה.
בשנת 2023, מחקר המקור הראשון נערך בטירת סאבור, בפולין של היום, אך טרם סיפק מידע על מיקומם הנוכחי של הציורים.
רובר חוסיין היה שחקן, במאי קולנוע, מפיק סרטים וסופר צרפתי ממוצא יהודי ואזרי.
נולד בשם אברהם חוסיינוב ברובע השנים-עשר של פריז.
אביו, אמינולה חוסיינוב (1905 - 1983) (לימים שינה את שמו לאנדרה חוסיין) היה אזרי, יליד סמרקנד.
כילד מחונן נשלח ללימודי מוזיקה למוסקבה.
בשנת 1922 היגר מרוסיה לגרמניה ומשם עבר לצרפת.
היה מלחין שכתב מוזיקה לסרטים.
אמו של רובר חוסיין - אנה מינקובסקי הייתה יהודיה, ילידת העיר סורוקה שבבסרביה.
היא היגרה עם הוריה לצרפת לאחר פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה.
רובר חוסיין החל לשחק בתיאטרון מגיל 15. למד משחק בסטודיו של רנה סימון.
שיחק וביים הצגות בתיאטרון האימה הפריזאי גראן גיניול (Grand Guignol).
בשנת 1954 שיחק את תפקידו הראשון בקולנוע.
וכעבור שנה ביים את סרטו הראשון "הרעים מגיעים לגהנום" (Les Salauds Vont en Enfer), בו לתפקיד הראשי ליהק את מרינה ולאדי (איתה יתחתן בסוף אותה שנה).
בשנים 1964–1968 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הסרטים אודות הרפתקאותיה של אנג'ליק.
השתתפות בסרטים אלו הביא לו פרסום בצרפת ומחוצה לה.
בשנים 1970 - 1979 ניהל את התיאטרון הלאומי בעיר ריימס.
בשנת 1981 שיחק בתפקיד ראשי בסרט המקצוען לצידו של ז'אן-פול בלמונדו.
בשנת 1982 ביים את העיבוד הקולנועי לספרו של ויקטור הוגו עלובי החיים.
ב-1959 כתב, ביים ושיחק בסרט "אחותי בת השטן" לצדן של מרינה ולאדי ואחותה אודיל ורסואה.
רובר חוסיין נפטר בעיירה אססה לה נאנסי שבחבל מרט ומוזל ב־31 בדצמב 2020 ממחלת הקורונה.
רובר חוסיין היה נשוי שלוש פעמים ואב לארבעה בנים.
רובר בגרה ממבה הוא פוליטיקאי מחוף השנהב המכהן כראש ממשלת חוף השנהב החל מ-17 באוקטובר 2023. בין השנים 2011–2023 שימש כמושל המחוז האוטונומי של אביג'אן, בירת חוף השנהב.
בגרה ממבה הוכשר כמהנדס אזרחי, לאחר שלמד במוסדות השכלה באביג'אן ובפריז.
שימש כיושב ראש הלשכה המרכזית ללימודים טכניים באביג'אן, וכמנהל ועדת הבחירות של חוף השנהב.
בחודש אפריל 2011 מונה למושל המחוז האוטונומי של אביג'אן.
ב-16 באוקטובר 2023 מונה לראש ממשלת חוף השנהב על-ידי נשיא חוף השנהב אלאסן ואטארה.
רובר סארה הוא חשמן קתולי מגינאה, ששימש בעבר מזכיר המועצה להפצת הבשורה תחת האפיפיור יוחנן פאולוס השני וראש המועצה האפיפיורית לפיתוח אנושי ונוצרי תחת האפיפיור בנדיקטוס ה-16.
סארה נולד באורוס, כפר בגינאה הצרפתית, ב-15 ביוני 1945, למשפחת חקלאים אנימיסטים שהשתייכה לקבוצה האתנית קוניאגווי בצפון גינאה.
כשהיה בן 12 למד במשך שלוש שנים בסמינר סנט אוגוסטינוס מינור בבינגרוויל בחוף השנהב, ואז נאלץ לשוב לגינאה בשל המתיחות בין שתי המדינות.
הוא המשיך את לימודיו לזמן קצר בקונאקרי, בירת גינאה, בסמינר סנט מרי מדיקסין, עד שהממשלה הרדיקלית של גינאה הפקיעה את רכוש הכנסייה באוגוסט 1961. במרץ 1962, לאחר מאבק של הכנסייה למענו, התאפשר לו ללמוד בבית ספר ממשלתי בקינדייה וב-1964 השלים את התואר הראשון שלו.
בספטמבר אותה שנה הוא נשלח ללמוד בסמינר בננסי, צרפת, אך הידרדרות היחסים בין גינאה לצרפת אילצה אותו שוב להפסיק את לימודיו, לחזור לאפריקה ולהשלים אותם בסביקוטן, שבסנגל.
בשנים 1969–1974 למד לימודי תעודה בתאולוגיה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא, ובמהלך הלימודים בילה גם שנה אחת בבית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים.
סארה הוסמך לכהונה ב-20 ביולי 1969. ב-13 באוגוסט 1979, האפיפיור יוחנן פאולוס השני מינה אותו לארכיבישוף המטרופולין של קונאקרי וטקס ההסמכה שלו נערך על ידי הקרדינל ג'ובאני בנלי.
סארה כיהן כבישוף של קונקרי במשך יותר מעשרים שנה במהלכן מילא גם את תפקיד נשיא ועידת הבישופים של גינאה ונשיא ועידת האפיסקופלים של מערב אפריקה.
סארה כיהן כארכיבישוף תחת שלטון הדיקטטורה של אחמד סקו טורה, שהכניס אותו לרשימת הנידונים למוות.
למרות הרדיפות מצד המשטר, סארה פעל לשמירה על הכנסייה כמוסד עצמאי, ובספרו "אלוהים או כלום" יצא כנגד הדיקטטורה המרקסיסטית וטען כי היא תוכנית אוטופית שהביאה סבל ומוות.
ב-1 באוקטובר 2001 עזב את גינא, לאחר שיוחנן פאולוס השני מינה אותו למזכיר המועצה להפצת הבשורה, ובעת עזיבתו גינה את ממשלתו של לנסנה קונטה וכינה אותה מושחתת ודכאנית.
באוקטובר 2010 מונה סארה לנשיא המועצה האפיפיורית "לב אחד" (Cor Unum), האחראית למאמצי הסיוע הקתוליים ברחבי העולם.
הוא היה האפריקאי השני שעמד בראש משרד בקוריה הרומאית אחרי פיטר טורקסון מגאנה.
ב-20 בנובמבר 2010 מינה האפיפיור בנדיקטוס ה-16 את סארה לחשמן של כנסיית סן ג'ובאני בוסקו בויה טוסקולנה.
סארה חבר בחבר החשמנים ובעל זכות הצבעה בו עד ליום הולדתו ה-80, והשתתף בקונקלווה לבחירתו של האפיפיור פרנציסקוס ב-2013. לאחר מותו של פרנציסקוס עלה שמו של סארה כאחד המועמדים המובילים להתמנות כאפיפיור במקומו, ולהפוך להיות לאפיפיור הראשון מיבשת אפריקה.
סארה דובר צרפתית, אנגלית, ספרדית ואיטלקית שוטפות.
ב-2016 הודיע סארה כי טקס שטיפת הרגליים, שההשתתפות בו הייתה מוגבלת עד אז לגברים בלבד, יהיה פתוח עתה, כמנהג האפיפיור פרנציסקוס, גם בפני נשים.
באותה שנה קרא לכוהני הדת הנוצרים להתפלל לא כשפניהם אל הקהילה, כנהוג, אלא בפנייה לכיוון מזרח, כמקובל בכנסיות המזרחיות (וכן ביהדות, לכיוון ירושלים), ולמתפללים לקבל את לחם הקודש כשהם כורעים על ברכיהם.
מאוחר יותר הוציאה לשכת האפיפיור הבהרה כי דבריו לא הובנו כהלכה, וכי הוא והאפיפיור רואים עין בעין באשר לנוהג הקיים.
סארה גדל ולמד במדינות בעלות רוב מוסלמי.
הוא התרשם מהאדיקות האסלאמית בגינאה ושיבח את היחסים בין נוצרים למוסלמים שם.
הוא גינה את ההתערבות הצבאית של מעצמות המערב בעיראק ובסוריה וטען כי הן מבצעות, באופן ישיר או סמלי, "פשע נגד האנושות".
לאורך השנים התנגד סארה באופן נחרץ לניסיונות שונים של הכרה משפטית בהומואים ובלסביות, בהתבסס על ערכים קתוליים ואפריקאים מסורתיים כנגד התרבות המערבית החילונית העכשווית.
ב-28 בינואר 2012, לאחר שמזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, קרא למדינות אפריקה לבטל חוקים המפלילים התנהגות הומוסקסואלית, אמר סארה כי "לא ניתן לכפות משהו טיפשי כזה" והוסיף כי הבישופים האפריקאים חייבים להגיב למהלך הזה נגד התרבות האפריקאית.
בראיון בספטמבר 2015, האשים סארה כי אישור נישואים חד מיניים הוא "קולוניאליזם אידאולוגי מערבי" שעתיד "להרוס את הדוקטרינה הקתולית".
סארה נחשב גם למתנגד להגירה בקנה מידה גדול.
בראיון במרץ 2019 אמר: כי עדיף לסייע לאנשים לפרוח בתרבות שלהם מאשר לעודד אותם להגיע לאירופה".
באותו ראיון גם טען כי מהגרים שהגיעו לאירופה נאלצים לשרוד בתנאים גרועים יותר מאלה שעזבו, "ללא עבודה וללא כבוד".
רובר מרל היה סופר צרפתי, מחזאי מתרגם וביוגרף שנודע בעיקר בזכות 24 רומנים שהוא כתב ושחלקם עובדו לקולנוע ולטלוויזיה ותורגמו לשפות רבות.
הרומנים שלו נוקטים לעיתים קרובות במבט ביקורתי על החברה, על המדע או אף על ההיסטוריה.
עם הידועים ביותר נמנים "Malevil" (מאלוויל), "Les Hommes protégés" (הגברים המוגנים)
, "Un animal doué de raison" (חיה חושבת) ו"Week-end à Zuydcoot" )(סופשבוע בזוידקוט) שזיכה את המחבר ב-פרס גונקור בשנת 1949.
הוא כתב גם את סאגה ההיסטורית Fortune de France בשלושה עשר כרכים על התולדות צרפת בימי הביניים וברנסאנס.
ספר זה נכתב בשפת התקופה, מותאמת לקוראים העכשוויים.
הם נמכרו בשישה מיליון עותקים.
רובר ז'אן ז'אק מרל נולד ב-1908 ביישוב תבסה, קרוב לגבול תוניסיה, במשפחה של פייה-נואר ב-אלג'יריה הצרפתית
סבו היה אחד מהאיכרים העניים ממחוז קנטל שבחבל אוברן שנשלחו בימי נפוליאון השלישי להתיישב באלג'יריה.
אביו פליקס מרל (1915-1871) שירת כקצין מתורגמן בצבא הצרפתי.
הוא שלט על בורייה בשפה הערבית הספרותית וכן בניב המקומי, ואחר כך עבד כמתורגמן בבתי משפט.
במלחמת העולם הראשונה ב-1915 הוא השתתף בקרבות הדרדנלים, לקה בטיפוס הבטן, הוחזר למרסיי ומת בעקבות המחלה.
מותו פגע קשות בפרנסת המשפחה.
מרל שהתייתם בגיל שש עבר עם אמו, אז'ני בת לבית אולאנייה, לפריז שם למד בשלושה בתי ספר תיכוניים, בהם סבל מהפערים החברתיים.
אחרי התיכון מישלה בוואנב למד מרל במכינה הספרותית של התיכון לואי הגדול, סיים בסורבון את התואר הראשון בפילוסופיה ווב-1933 הוסמך להוראת השפה והספרות האנגלית.
הוא סיים גם דוקטורט בספרות עם עבודה על אוסקר ויילד.
בהמשך לימד אנגלית בבתי ספר תיכוניים בבורדו, מרסיי ובניי-סור-סן בה התוודע לז'אן-פול סארטר שלימד פילוזופיה.
פעילותו האקדמית ומלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה גויס מרל לצבא צרפת וצורף כקצין קישור ומתורגמן לכוח המשלוח הבריטי.
בשנת 1940, הוא השתתף בפינוי דנקירק בחוף זוידקוט - אותו כינה "הגרלה עיוורת ומתועבת" - ונלכד על ידי הגרמנים.
מרל נלקח בשבי לסטלאג VID בדורטמונד, ונמלט, אך נתפס מחדש במכס הבלגי.
הוא שוחרר לצרפת ביולי 1943.קיבל מאוחר יותר את העיטור הצרפתי "הצלב ללוחם"
לימים שיתף את חוויותיו בכיס דנקירק בסרט תיעודי לפי תסריט של אנרי דה טורן כמו כן כתב ברומן שלו "סופשבוע בזיידקוט".
בשובו לצרפת, התיישב זמן מה בסרלה לה קנדה בה ערך תיקונים בתזה שלו על אוסקר ויילד וכתב את המחזה "פלמינאו" שעובד על ידי ג'ון ובסטר ב-1950.
בשנת 1944 הוא התמנה למרצה לאנגלית והחל מ-1949 כפרופסור באוניברסיטת רן.
הוא ייסד שם תיאטרון סטודנטים שבו העלה מחזות של אוסקר ויילד.
הלהקה נקראה "הקומיקאים הצעירים", שכולם הפכו בהמשך למקצוענים.
פרט לרומנים כתב מרל מחזות, אחד מהם על ההתנקשות באנרי, דוכס גיז
לאחר מכן כיהן כפרופסור באוניברסיטת טולוז, בקאן וברואן.
ולימד אף באוניברסיטת אלג'יר אחרי שאלג'יריה השיגה את העצמאות מצרפת בעקבות מלחמת שחרור עקובה בדם.
אחר כך היה פרופסור באוניברסיטת נאנטר בה נקלע לאירועי מאי 1968. חוויה אחרונה זו היוותה השראה לרומן שלו Derrière la vitre "מאחורי הזכוכית".
נוכח המהומות ביקש חופשה על מנת להתמסר לספרות.
ב-1949 זכה מרל בפרס גונקור (עם תשעה קולות מתוך עשרה שופטים) על הרומן הראשון שלו "סופשבוע בזוידקוט".
הכומר בזוידקוט שהיה נסער מהספר שרף את אותו בפומבי, אסר על מכירתו וניסה לחקור כמה נשים מן היישוב ששימשו השראה לסופר.
"פלמינאו", מחזה שכתב מרל ב-1951 בישר לפי לואי אראגון
ב-1952 - את יסודות ספרו הבא "המוות הוא מלאכתי" שעובד לקולנוע בשנות ה-1970 והתבסס על תחקיר מעמיק.
עלילת הספר מתמקדת בדמותו של רודולף לאנג, שהוא "יצירה מחדש מעובה ודמיונית של חיי רודולף פרנץ הס", שנכתבה אחרי פרסום זיכרונות של הס עצמו ("המפקד של אושוויץ מדבר") ואחרי שמרל התוודע לראיונות שניהל עם הס הפסיכולוג האמריקאי גוסטב מ.
גילברט בתא בימי משפטי נירנברג.
כמו כן לפי מסמכי המשפט הגיע לידי מרל תיאור מדוקדק של מפעל המוות באושוויץ.
מרל חקר את ארכיון של משפט נירנברג למשך ארבעה חדשים וקרא את המסמכים בגרמנית, שפה שהוא למד לדבר בה בעת שבי בגרמניה.
הרומן של מרל "Un animal doué de raison" (בעל חיים מחונן) היה סטירה חריפה נגד המלחמה הקרה שקיבלה השראה מחקריו של ג'ון לילי על הדולפינים והמשבר קובה
ההקשר הסוציו-פוליטי של שנות ה-1970-1960 מסביר את בחירת הנושאים של הספרים "האי" (1962) "מאלוויל" (בעברית:"טירת מאלוויל"), ספר פוסט-אפוקליפטי צ-1972 ו"הגברים המוגנים", גם כן ספר פנטסטי ומדע-בדיוני מ-1974.
תהליך היצירה ניזון מהאילוצים הכלכליים, הפוליטיים והתרבותיים שנכפו על גיבוריו.
סדרת הספרים Fortune de France היא פרסקו היסטורי המכסה תקופה שבין 1547 ל-1661 וכוללת יסודות אוטוביוגרפיים רבים, כולל בבחירת שמות היישובים שבהם מתרחשת העלילה.
ב-1977 הצטרף מרל למפלגה הקומוניסטית הצרפתית אולם כעבוד שנתיים התחיל להתרחק מעמדותיה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן (1989-1979).
ב- 7 ביוני 1967 חתם מרל על קול הקורא של הוועד הצרפתי לסולידריות עם ישראל, לצד אישים כמו רובר בדינטר, רמון ארון, מרסל אשאר, מרסל אמה, איב מונטאן, מישל פיקולי,ולרי ז'יסקאר ד'אסטן ופרנסואה מיטראן.
רובר מרל היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שישה ילדים.
אשתו השלישית, המתרגמת מגלי מרל, מורה לאנגלית ומתרגמת.
רובר מרל מת מהתקף לב בגיל 95 במרץ 2004 בביתו בלה מלמזון בגרורובר במחוז איוולין.
הוא נקבר בבית הקברות של אגיון במחוז
אחד מבניו אוליבייה מרל (יליד 1957) מרל הוא פרופסור לגאולוגיה ומחבר רומנים.
בן אחר, פייר מרל, כתב ביוגרפיה של אביו.
רוברט מרל הושפע עמוקות מהמלחמה ומהשבי שלו בין השנים 1940 ל-1943. זאת הסיבה מדוע רבים מהרומנים שלו עוסקים בפחד מכליאה ומלחמה.
יתר על כן, רבות מהדמויות ברומנים שלו שואבות השראה ממשפחתו, מחבריו ומחייו האישיים.
1949: Week-end à Zuydcoote סוף שבוע בזוידקוט - זכה בפרס גונקור): ליד דנקירק, תחת מצור הגרמנים במאי-יוני 1940, חייל צרפתי מנסה לצאת עם כוחות בריטים כדי להגיע לאנגליה
1952: La mort est mon métier המוות הוא מקצועי : רומן היסטורי בהשראת הביוגרפיה של רודולף פרנץ הס, מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ
1962: L'Île " האי " (פרס האחווה), בהשראת מורדי הבאונטי: קבוצת מורדים מוצאת מקלט באי ומנסה לארגן שם חברה.
1967:Un animal doué de raison "חיה חושבת": רומן מדע/פוליטי על ההבדלים בין בני אדם לבעלי חיים
1972: Malevil "מאלוויל": קהילת ניצולים, המסתתרת בטירה לאחר מלחמה גרעינית
1974: Les Hommes protégés "הגברים המוגנים": מספר על שליטה פתאומית של הנשים אחרי מגפת דלקת מוח שפגעה באופן בלעדי במספר גדול של גברים
1976: Madrapour "מדראפור": על הרפתקתם של נוסעי מטוס בלתי מאויש בטייסים, נחשב למטאפורה מטאפיזית למעבר לעולם הבא.
1977 : הכרך הראשון מבין שלושה עשר של "Fortune de France", האחרון שבהם פורסם ב-2003.
1986:Le jour ne se lève pas pour nous "היום לא מתחיל בשבילנו": על חייהם של צוללנים.
1987: L'Idole - האליל : באיטליה של המאה ה-16, אישה צעירה מהמעמד הבינוני הנמוך הופכת לגבירה הנסחבת על ידי תשוקות סותרות.
1989 : Le Propre de l'homme" "צביון האדם ":מספר על האתגר של מדען המגדל שימפנזה בחיק המשפחה, ומלמד אותו את שפת סימנים כדי להוכיח שיש לו סוג של אינטליגנציה.
2013:Dernier été à Primerol "קיץ אחרון בפרימרל", יצירה שלא פורסמה בעת חייו של סופר, והופיעה עם אחרית דבר מאת פייר מרל (סוציולוג)|פייר מרל, בהוצאת Éditions de Fallois .
טקסט זה, יצירתו הספרותית הראשונה של רובר מרל, נכתב במהלך שביו בגרמניה בשנים 1943-1942. אחרית הדבר שופכת אור על מקור הטקסט, הקשר שלו לשביו של המחבר וההקשר ההיסטורי.
סדרת Fortune de France "פורטון דה פראנס"
כוללת 13 כרכים בעלי נושא היסטורי:
מדיה אמנותית על דמותו ולפי יצירתו
1964 - הסרט הצרפתי Week-end à Zuydcoote סוף שבוע בזוידקוט - עיבוד לפי הרומן שלו בבימוי אנרי ורניי ובכיכובו של ז'אן-פול בלמונדו
1973 - הסרט "יום הדולפין " הופק על ידי הבמאי מייק ניקולס לפי הרומן Un animal doué de raison
1977 - הסרט הגרמני Aus einem deutschen Leben (עיבוד קולנועי של הבמאי תיאודור קוטולה לפי הספר "המוות הוא מקצועי"
1981 - לפי הספר "מאלוויל " כריסטיאן דה שאלונז' ביים סרט עלילתי צרפתי בעל אותו השם, וב-2010 הופק גם סרט טלוויזיה על ידי דני מאלוואל.
1983 - "טירת מאלוויל" בהוצאת ספריית מעריב, בתרגומו של אביטל ענבר
ג'וליוס רוברט אופנהיימר היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי מאוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בזמן מלחמת העולם השנייה ניהל את המעבדה הלאומית לוס אלמוס כחלק מפרויקט מנהטן לפיתוח הפצצה הגרעינית.
בשל השפעתו הרבה על פיתוח הנשק הגרעיני הוא נחשב ל"אבי פצצת האטום".
אופנהיימר נולד בניו יורק ב-22 באפריל 1904. אביו ג'וליוס (יהודה) סליגמן אופנהיימר היה יבואן טקסטיל יהודי עשיר שהיגר לארצות הברית מגרמניה בשנת 1888. אימו, אלה פרידמן, הייתה בת למהגרים יהודים מבוואריה שעסקה בציור והייתה מורה לאומנות.
לרוברט היה אח בשם פרנק שהפך גם הוא לפיזיקאי ידוע (וחבר בתנועה הקומוניסטית) ואח נוסף שמת בסמוך ללידתו.
בני משפחת אופנהיימר היו יהודים אך לא השתייכו לשום בית כנסת.
הם ראו את עצמם כחלק מתנועת "התרבות האתית", שקידשה ערכים של רציונליזם, הומניזם, צדק חברתי וחילוניות.
בספטמבר 1911 החל אופנהיימר את לימודיו בבית ספר יסודי פרטי של "האגודה לתרבות אתית".
בית הספר, אשר חינך את תלמידיו לראיית עולם ליברלית ולאחריות חברתית, הוקם על ידי פליקס אדלר – גם הוא יהודי אמריקאי ממוצא גרמני – שייסד את תנועת התרבות האתית.
אופנהיימר היה ילד מופנם שלא ניחן בכישורים ספורטיביים או חברתיים מפותחים.
מאחר שהיה חולה לעיתים קרובות בילדותו, נהגה אימו להרחיקו מקרבת ילדים אחרים וזה פגע עוד יותר במיומנות החברתית שלו.
כילד, גדל אופנהיימר בתנאי מותרות ועושר וחונך על ידי אימו למצוינות ולדבקות במטרה.
לאחר סיום לימודיו היסודיים עבר אופנהיימר ללמוד בבית ספר התיכון של האגודה, שם למד מדעים, ביניהם פיזיקה וכימיה.
בשנת 1921 סיים את לימודיו בתיכון.
לאחר טיול משפחתי בגרמניה, חלה אופנהיימר בדיזנטריה ובעקבותיה היה מרותק למיטתו במשך מספר חודשים.
הוא חלה גם בקוליטיס – דלקת מעיים שממנה לא הבריא במשך כל חייו.
בשנת 1922, לאחר שהחלים מדיזנטריה, נסע למסע רכיבה בניו מקסיקו, שברבות הימים הפכה לאתר ההתבודדות והמנוחה שלו.
במסעו הגיע לאתר מבודד בשם לוס אלמוס, שקיבל את שמו משמם הספרדי של עצי הכוריזיה שגדלו לאורך הנחל.
באותו אזור שכנה פנימייה לנערים.
כעבור 20 שנה, בחר אופנהיימר במקום זה כאתר הבנייה של מעבדת לוס אלאמוס, שבה תוכננה ונבנתה פצצת האטום.
בספטמבר 1922 החל אופנהיימר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
בתחילה לא היה בטוח באיזה מסלול אקדמי לבחור.
הוא שקל ללמוד ארכיטקטורה, וכיוון שאהב יוונית בבית הספר, חשב גם ללמוד לימודים קלאסיים, אך בסופו של דבר, לאחר מספר חודשים, החליט ללמוד כימיה.
הוא הגיע להישגים לימודיים גבוהים אך נותר בודד והתקשה לפתח קשר אינטימי עם נשים.
בשנת 1925 סיים בהצטיינות יתרה את לימודי התואר הראשון, על אף תקופות של דיכאון, התבודדות והסתגרות שאפיינו אותו.
לאור הישגיו הלימודיים, קיבל אופנהיימר מהרווארד מלגת מחקר להמשך לימודים מתקדמים במסלול לדוקטורט.
למרות זאת, רצה לפנות ללימודי פיזיקה.
אופנהיימר קיווה שהפיזיקאי ארנסט רתרפורד, שנחשב לאבי הפיזיקה הגרעינית וזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1908, יהיה המנחה שלו בתארים המתקדמים.
לכן ביקש מהמורה שלו לפיזיקה בהרווארד לכתוב לו מכתב המלצה עבור אוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
רתרפורד דחה את בקשתו של אופנהיימר, אך העביר אותה לפיזיקאי ג'יי ג'יי תומסון, שקיבל בשנת 1906 את פרס נובל לפיזיקה בזכות גילוי האלקטרון.
תומסון הסכים להנחות את אופנהיימר במסלול לדוקטורט.
בספטמבר 1925 עבר אופנהיימר לאנגליה והחל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג'.
כחלק מלימודיו עבד במעבדת קוונדיש, שבה פיתחו באותן שנים את תאוריית הפיזיקה הקוונטית ואף עבד על תאוריית החורים השחורים יחד עם אלברט איינשטיין, שם הומצא ניסוי הפרות המפורסם.
על אף שזכה לעבוד עם פיזיקאים מובילים, אופנהיימר שנא את העבודה הסיזיפית שניתנה לו במעבדה, והדבר ערער את מצבו הנפשי במהלך החודשים הראשונים שלו באוניברסיטה.
בסתיו של אותה שנה, במהלך עבודתו במעבדה, חווה אופנהיימר משבר נפשי.
המנחה שלו, פטריק בלקט, הטיל עליו עוד ועוד עבודות מעבדה ואופנהיימר החליט להעניש אותו.
לדברי פרגוסון, חברו הקרוב של אופנהיימר, אופנהיימר סיפר לו פעם שהוא הניח על שולחנו של בלקט תפוח שלתוכו הוחדר חומר כימי רעיל.
למזלו של אופנהיימר, בלקט לא אכל מהתפוח אך המקרה דווח להנהלת האוניברסיטה.
הנהלת האוניברסיטה דיווחה על המקרה.
רק לאחר התערבותו של אביו, הסכימה ההנהלה לוותר על הגשת תביעה, והוסכם שהוא ימשיך ללמוד על תנאי ובמקביל יקבל טיפול אצל פסיכיאטר נודע בלונדון.
אותו פסיכיאטר קבע שאופנהיימר סובל מ"Dementia praecox" – הגדרה מיושנת לתסמונת סכיזופרניה – וכי הוא מקרה אבוד, שכל טיפול נוסף יזיק לו יותר.
לאחר מכן המשיך אופנהיימר להיפגש עם פסיכיאטרים שונים לאור מצבו הנפשי המעורער.
לאחר תקרית שהתרחשה בתחילת שנת 1926, שבה נעל אופנהיימר את אימו בחדר המלון שבו שהו, דרשה כי ילך לטיפול אצל פסיכואנליטיקאי צרפתי.
אותו פסיכואנליטיקאי קבע שאופנהיימר סובל מתסמונת הקשורה לתסכול מיני.
מעט לאחר מכן אירעה תקרית אלימה נוספת שבה כרך אופנהיימר רצועה של מזוודה סביב הצוואר של חברו פרגוסון, משום שקינא בקשריו של פרגוסון עם אישה כלשהי.
לאחר חופשה קצרה עם חברים באי קורסיקה במרץ 1926, שב אופנהיימר לאוניברסיטת קיימברידג' במטרה לעסוק בפיזיקה תאורטית.
בעקבות פגישה עם הפיזיקאי הדני נילס בוהר, שהיה למורה שלו, החליט אופנהיימר בקיץ 1926 לנסוע אל גטינגן שבגרמניה, למרכז הפיזיקה התאורטית.
שם הכיר אופנהיימר פיזיקאים רבים, חלקם זוכי פרס נובל, ובהם פיזיקאים יהודים־גרמנים שתרמו בהמשך לפיתוח תגלית ביקוע האטום.
הם הוזמנו על ידי אופנהיימר בשנת 1942 לעבוד איתו במסגרת פרויקט מנהטן.
במהלך שהותו במרכז הכיר אופנהיימר גם את ורנר הייזנברג, מהבולטים שבפיזיקאים הגרמנים, שלימים עמד בראש פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, ופועלו היווה תמריץ לאמריקאים להקדים את גרמניה בייצור הפצצה.
בקיץ 1927 השלים את לימודי הדוקטורט בפיזיקה ושב לניו יורק.
בזכות הידע שצבר בתחום מכניקת הקוונטים בגרמניה ושיפור מעמדו בקהילת הפיזיקאים התאורטיים, החליטה קרן רוקפלר לממן את מחקרו במסגרת לימודי הפוסט-דוקטורט.
בהמשך השנה, בגיל עשרים וחמש בלבד, מונה אופנהיימר למשרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הוא עסק במכניקת הקוונטים וחקר את התנהגותם של חלקיקים תת-אטומיים.
לאחר עליית היטלר לשלטון בינואר 1933, פוטרו פרופסורים רבים ממוצא יהודי ממשרותיהם בגרמניה.
אופנהיימר תרם לקרן סיוע לפיזיקאים שברחו מגרמניה, ביניהם נילס בוהר, וניסה לסייע לקרובי משפחתו היהודים לצאת מגרמניה.
אופנהיימר ערך מחקרים חשובים באסטרונומיה תאורטית (בעיקר בהקשר לתורת היחסות הכללית ולתורת הגרעין), בפיזיקה גרעינית, בספקטרוסקופיה ובתורת השדות הקוונטיים, כולל הרחבתה לאלקטרודינמיקה קוונטית.
הוא עסק גם במתמטיקה הפורמלית של מכניקת הקוונטים היחסותית למרות שפקפק בתקפותה.
עבודתו שימשה בסיס לתגליות מאוחרות יותר, ביניהן הניטרון, המֶזון והניטרינו.
בתחילה התמקד אופנהיימר בתאוריה של הספקטרום הרציף.
המאמר הראשון שלו, שפורסם ב-1926, עסק בתורת הקוונטים של ספקטרום הנוצר משרשרות מולקולריות.
הוא פיתח שיטה לביצוע חישובים של ההסתברויות לביצוע מעברים בספקטרום זה.
הוא חישב את האפקט הפוטואלקטרי עבור קרני רנטגן הפוגעות באטומי מימן, והשיג את מקדם הבליעה בגבול K.
החישובים שלו תאמו תצפיות של בליעת קרני רנטגן שמקורן בשמש, אך לא התאימו לבליעתן בהליום.
כעבור שנים התברר כי השמש מורכבת ברובה ממימן וכי החישובים שלו אכן נכונים.
אופנהיימר גם תרם לתאוריה של ממטרי קרניים קוסמיות, והחל במחקר שהוביל בסופו של דבר לתיאור של מנהור קוונטי.
בשנת 1931 כתב יחד עם תלמידו הארווי הול (Hall) מאמר על "התאוריה היחסותית של האפקט הפוטואלקטרי".
במאמר ערער על קביעתו של פול דיראק, ששתיים מרמות האנרגיה של אטום המימן הן בעלות אותה אנרגיה.
לאחר מכן קבע אחד מהדוקטורנטים שלו, ויליס לם, שזו תולדה של מה שנודע כ"הסחת לם", שעליה הוענק ללם פרס נובל לפיזיקה ב-1955.
ביחד עם הדוקטורנטית הראשונה שלו, מלבה פיליפס, עבד אופנהיימר על חישובים של רדיואקטיביות מלאכותית תחת הפצצה על ידי דיאוטריום.
כאשר ארנסט לורנס ואדווין מקמילן הפציצו גרעינים בדיאוטריום, הם מצאו שהתוצאות תואמות באופן מלא את התחזיות של ג'ורג' גאמוב.
אולם כאשר בניסויים היו מעורבים אנרגיות גבוהות יותר וגרעינים כבדים יותר, התוצאות לא תאמו את התאוריה.
ב-1935 פיתחו אופנהיימר ופיליפס תאוריה, הידועה כתהליך אופנהיימר-פיליפס, שהצליחה להסביר את תוצאות הניסויים.
תאוריה זו עדיין בשימוש במאה ה-21.
כבר ב-1930 כתב אופנהיימר מאמר שחזה בעצם את קיומו של הפוזיטרון.
היה זה לאחר שמאמר מאת פול דיראק הציע כי לאלקטרונים יכולים להיות גם מטען חיובי וגם אנרגיה שלילית.
המאמר של דיראק הציג משוואה, הידועה בשם משוואת דיראק, שאיחדה את מכניקת הקוונטים, את תורת היחסות הפרטית, ואת המושג החדש של ספין חלקיקים, כדי להסביר את אפקט זימן.
בהסתמכו על מכלול הראיות הניסיוניות, דחה אופנהיימר את הרעיון שהאלקטרונים החזויים בעלי מטען חיובי הם פרוטונים.
הוא טען שהם יצטרכו להיות בעלי מסה זהה לאלקטרון, בעוד שניסויים הראו שהפרוטונים כבדים בהרבה מאלקטרונים.
כעבור שנתיים גילה קארל דייוויד אנדרסון את הפוזיטרון, גילוי שזיכה אותו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1936.
בסוף שנות ה-30 החל אופנהיימר להתעניין באסטרופיזיקה, ככל הנראה בזכות ידידותו עם ריצ'רד טולמן , וכתב סדרת מאמרים בנושא.
הראשון שבהם נכתב בשנת 1938 יחד עם רוברט סרבר.
המאמר נקרא "על היציבות של ליבות כוכבי נייטרונים",
ובו חקר אופנהיימר את תכונותיהם של ננסים לבנים.
לאחר מכן, במאמר שכתב יחד עם אחד מתלמידיו, ג'ורג' וולקוף , "על ליבות מסיביות של כוכבי נייטרונים", הם הוכיחו שקיים גבול ("גבול טולמן-אופנהיימר-וולקוף") למסת הכוכבים, שמעבר לו הם לא יישארו יציבים ככוכבי נייטרונים ויעברו קריסה כבידתית.
בשנת 1939 פרסמו אופנהיימר ותלמיד נוסף שלו, הרטלנד סניידר , מאמר "על התכווצות כבידה מתמשכת", שחזה את קיומם של מה שמכונה היום חורים שחורים.
לאחר מאמר הקירוב של בורן-אופנהיימר.
מאמרים אלה נותרו המאמרים המצוטטים ביותר שלו, והיו גורמי מפתח בקידום המחקר האסטרופיזיקלי בארצות הברית בשנות ה-50, בעיקר על ידי ג'ון א.
המאמרים של אופנהיימר נחשבו קשים להבנה.
הוא אהב להשתמש בטכניקות מתמטיות אלגנטיות אך מורכבות מאוד כדי להדגים עקרונות פיזיקליים.
לעיתים ספג ביקורת על טעויות מתמטיות שלו, שנבעו ככל הנראה מחיפזון.
"הפיזיקה שלו הייתה טובה", אמר תלמידו סניידר, "אבל החשבון שלו נורא".
לאחר מלחמת העולם השנייה פרסם אופנהיימר רק חמישה מאמרים מדעיים, אחד מהם היה בביופיזיקה.
לאחר 1950 לא פרסם יותר דבר.
מארי גל-מאן, חתן פרס נובל לפיזיקה ב-1969, שעבד עם אופנהיימר ב-1951 כמדען אורח במכון למחקר מתקדם, אמר:
ב-18 בספטמבר 1942 החל בצבא האמריקאי פרויקט סודי ביותר של פיתוח נשק אטומי.
אופנהיימר נחשב למועמד ראוי לניהולה של מעבדת הנשק הסודי, אך בשל פעילותו הפוליטית, הצבא לא אישר את סיווגו הביטחוני.
לדרישת הצבא הוא מילא טופס ביטחוני ובו ציין את שמות הארגונים שבהם פעל, והצהיר שהוא מנתק את כל קשריו עם הפוליטיקה.
הוא מונה בסופו של דבר בידי מנהל הפרויקט, הגנרל לסלי גרובס, למנהל מעבדות הפיתוח וההרכבה של פצצת האטום, והחל לגייס את מיטב המדענים, בהם הפיזיקאים הנס בֶּתֶה ואדוארד טלר.
המידור והסודיות של הפרויקט היו כה גדולים, עד שאפילו הארי טרומן, שהיה סגן נשיא ארצות הברית באותה תקופה, לא ידע עליו דבר.
טרומן גילה על קיומו של הפרויקט רק לאחר שהתמנה לנשיא בעקבות מותו של רוזוולט ב-1945.
אופנהיימר הציע את העיירה לוס אלאמוס, שאותה הכיר בצעירותו במהלך מסעותיו, כאתר לבניית המעבדה.
באותו זמן היו במקום מבנים של בית ספר לנערים ששכנו בראש הר־שולחן שהתנשא לגובה 2,200 מטר.
לאחר בנייה של מספר חודשים נפתחו מעבדות לוס אלאמוס במרץ 1943. תוך כשנתיים הפך המחנה לעיירה ובה כ-4,000 אזרחים וכ-2,000 אנשי צבא.
ב-16 ביולי 1945 בוצע באזור שומם בחלקו הדרומי של מדבר ניו מקסיקו, כ-340 קילומטרים דרומית ללוס אלאמוס, ניסוי טריניטי, שהיה הניסוי הגרעיני הראשון שבו התחולל הפיצוץ האטומי הראשון אי פעם.
במסגרת ההכנות לניסוי גידר הצבא האמריקאי שטח של כ-40 קמ"ר, ובנה בונקרים ממוגנים עבור הצופים שיגיעו לחזות בניסוי.
במהלך ראיון שנערך עימו בשנת 1965, תיאר אופנהיימר את תחושותיו בזמן שצפה בניסוי:
הניסוי המוצלח העמיד למעשה לרשות ממשלת ארצות הברית נשק בעל עוצמת הרס והרג חסרות תקדים.
כשבועיים וחצי לאחר הניסוי נעשה שימוש מבצעי בפצצת הגרעין בפעם הראשונה בהיסטוריה.
ב-6 באוגוסט 1945 בשעה 08:14 הוטלה על העיר הירושימה שביפן פצצת אטום עם ליבת אורניום.
באודיטוריום בלוס אלאמוס התאסף קהל גדול שרקע ברגליו והריע כשאופנהיימר עלה על הבמה והניף את ידיו מעל לראשו כמנצח.
כעבור שלושה ימים החריבה פצצה נוספת את העיר היפנית נגסאקי (הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי).
ב-14 באוגוסט 1945 הסתיימה המלחמה, לאחר כניעת האימפריה היפנית.
הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית
לאחר המלחמה, בשנת 1947, מונה אופנהיימר ליושב ראש הוועדה המייעצת לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, הגוף העליון שניהל את הפיתוח הגרעיני במדינה.
הוא התנגד לפיתוח פצצת מימן, הן משיקולים פרקטיים – הוא פקפק בהיתכנות של בניית מתקן כזה – והן משיקולים עקרוניים-הומניטריים, בהיותו מזועזע מהתוצאות ההרסניות של הפיצוצים הגרעיניים בהירושימה ובנגסאקי.
אופנהיימר לא היה היחיד שהביע דעות כאלה.
גם ג'וזף רוטבלט, שעבד לצד אופנהיימר בפרויקט מנהטן, התנגד באופן נמרץ להמשך פיתוח הפצצה מרגע שהתברר לו שגרמניה אינה מפתחת נשק גרעיני.
רוטבלט עסק מאז בפעילות נגד נשק גרעיני.
בארצות הברית של ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, שהייתה מודאגת מהמלחמה הקרה עם ברית המועצות תחת שלטון סטלין, די היה בעמדות כאלה כדי להפוך אפילו מדענים ידועים וחשובים כמו אופנהיימר לחשודים בנטיות קומוניסטיות.
בשנת 1953 קיבל אופנהיימר מסמך שנשלח על ידי לואיס סטראוס, יו"ר נציגות האנרגיה האטומית בארצות הברית, ובו נטען שאופנהיימר מהווה סיכון ביטחוני.
המסמך כלל 34 האשמות שהתייחסו ברובן לעברו הקומוניסטי לכאורה.
במסמך נטען, בין היתר, כי משנת 1949 החל אופנהיימר להתנגד לפיתוח פצצת המימן, שהייתה לדעת הממשל האמריקאי האמצעי שיכריע במאבק בין המערב לבין מדינות המזרח הקומוניסטיות.