tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הקמת הלשכה המשותפת לעבודה בשנת 1935 נתמנה למזכירה הכללי.
בתחילת שנות הארבעים התיישב בבת-ים וניהל את מרפאת קופת החולים היחידה ביישוב.
הוא היה חבר בארגון ההגנה ופעיל במפלגת מפא"י.
בשנת 1950 חבר לדוד בן ארי להתמודדות על ניהול בת ים ובמשך קרוב ל-15 שנה פעלו במשותף, כאשר בן ארי מכהן כראש המועצה, ולאחר הפיכת בת ים לעיר ב-1958 כראש העיר, ורוטשילד מכהן כסגנו וממלא מקומו תוך התמקדות בענייני הנדסה, קליטת עלייה וחינוך.
לאחר שבן ארי החליט להתפטר מטעמי בריאות, מונה רוטשילד לראש העיר, ב-3 במאי 1964. רוטשילד כיהן ברציפות עד 1973, כשבקואליציה שלו נמצאים מלבד אנשי מפלגת העבודה ומפ"ם, גם נציגי המפד"ל.
רוטשילד השקיע מאמצים רבים בהרחבת העיר, דבר שהביא אותו לעימות רב שנים עם ראשון לציון על 900 דונם בחולות ראשון לציון באזור הצמוד לבת ים.
לאחר הבחירות בסוף 1973 זכה המערך בראשותו ל-10 מנדטים, הליכוד ל-9 מנדטים והמפד"ל ל-2 מנדטים, המפד"ל חברה לליכוד כדי להחליפו בנציג הליכוד, יצחק ולקר, בראשות העיר.
רוטשילד כיהן כמנהיג האופוזיציה העירונית, וניסה להשיב לעצמו את ראשות העיר, תוך ניצול סכסוכים פנימיים בסיעת הליכוד.
לראשונה היה נראה שיצליח לשוב לראשות העיר בספטמבר 1974, לאחר ששני חברי ליכוד פרשו מסיעתם וחתמו עמו על הסכם קואליציוני.
אולם ראש העיר ולקר הצליח לקנות חזרה את תמיכת השניים על ידי מינויים לסגני ראש העיר.
בתחילת 1977 נעשה ניסיון שני להשיב את ראשות העירייה לידי רוטשילד, הפעם בהסכם רוטציה עם דוד מסיקה שייצג שלושה פורשים מהליכוד.
לאחר שנה, בתחילת 1978 שב רוטשילד לראשות העירייה ומעמדה זאת זכה בסיבוב שני לכהונה נוספת בראשות העיר בבחירות של 1978, והוא המשיך לכהן בתפקיד עד סוף הקדנציה בשנת 1983.
רוטשילד עסק בעיקר בפיתוח העיר בת ים, בתשתיות ובבניית מוסדות חינוך.
הוא תרם לכינון קשרי החוץ של בת ים עם ערים בעולם.
בתקופתו הורחבה רשת התחבורה, נבנה שובר הגלים בחוף הסלע וקודם ענף התיירות בעיר.
במשך השנים שימש כיו"ר אגודת איל"ן בבת ים וכיו"ר האגודה למלחמה בסרטן.
בנוסף היה יושב ראש הוועד הציבורי להנצחת אלי כהן.
עם פטירתו בגיל 80 בשנת 1994, קיבל רוטשילד אזרחות כבוד של בת ים, ועל שמו נקרא האודיטוריום העירוני.
מנחם רוט (נולד ב-1975) הוא אמן, במאי, תסריטאי ומורה לקולנוע, המתרכז בזהות יהודית בכלל ובחברה החרדית בפרט.
מנחם רוט נולד בשנת 1975 בירושלים, למשפחה מהזרם החסידי של היהדות החרדית, ויצא לשאלה.
בשנת 2005 סיים בהצטיינות את לימודיו בבצלאל בירושלים במחלקה לאמנות.
לאחר מכן למד לתואר שני בבית הספר למדיה שבקלן, גרמניה, וסיים את לימודיו בשנת 2008. הרצה בעבר בבית הספר לקולנוע מעלה והחל משנת 2013 הוא מרצה במחלקה לאמנות בבצלאל.
רוט מלמד במגמת קולנוע שבתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית', ומרכז את חטיבת הביניים במגמה, ומלמד כתיבה יוצרת בטיבה העליונה.
עיקר עבודתו התמקדה בקולנוע נסיוני ובמיצבי וידאו, שהוצגו בישראל ובעולם.
הסרט "רדוף" הוא הסרט הראשון באורך מלא שכתב וביים, תחת הפקתו של יוצר הקולנוע רון עופר.
בשנת 2012 יצא לאקרנים סרטו "רדוף".
הסרט נכתב ובוים על ידו עבור הרשות השנייה לטלוויזיה וקולנוע ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן מקור.
הסרט שודר בערוץ 2, 10 והוקרן בפסטיבל דוקאביב 2012, זכה בפרס של המועצה לקולנוע בפסטיבל קולנוע דרום, הוקרן בפסטיבלים שונים מחוץ לישראל, ונרכש לשידור טלוויזיוני.
הסרט היה מועמד לקבלת פרס בקטגוריה הסרט התיעודי הטוב ביותר (עד 60 דקות), מטעם פורום היוצרים הדוקומנטריים.
הסרט עוקב אחר מנחם רוט, שהיה קורבן לתקיפה מינית בהיותו נער בישיבה חסידית.
לאחר עשרים שנה הוא מחליט ליצור קשר עם התוקף ומפתח עמו מערכת יחסים טעונה.
במקביל, הוא מתעד את המשבר בחייו המפוצלים בין תרבות חסידית וחילונית, ובין מערכות יחסים רומנטיות מקבילות.
מנחם קָפֶּלְיוּק (2 באוגוסט 1900 – 18 בספטמבר 1988) היה עיתונאי, מזרחן, סופר ומתרגם ישראלי.
תרגם את ספריו של עארף אל-עארף מערבית לעברית.
עם שמות העט שלו: ק.
קפליוק נולד בקיץ 1900 בקיטייגורוד-פודולסק שברוסיה, למלכה ואהרן מאיר קפליוק, שהיה מורה לעברית, תנ"ך ומדעי היהדות.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בבית ספר עברי מודרני שייסדו ציוני המקום.
בראשית 1921 עזב את רוסיה, ועלה לארץ ישראל במרץ 1922 כחבר "החלוץ" כאשר הוא בתפקיד חבר המועצה לחלוצי רוסיה המטפלת בסידורם הארעי ועלייתם של העולים.
תחילה עבד כפועל בנין, בסלילת כבישים ובייבוש ביצות.
וכן החל לעבוד במפעל חברת המלח בעתלית בתקופת הקמתו.
בין השנים 1924–1925 היה חבר מועצת פועלי חיפה, ובין השנים 1926–1927 היה חבר מועצת פועלי עפולה.
קפליוק למד ערבית מדוברת בזכות עבודתו בנטיעות מטעם מחלקת הייעור של ממשלת המנדט ובסיורים שקיים בכפרים ערבים ובשבטי בדואים.
ב-1927 החל בפרסום רשימות מחיי הערבים בארץ בעיתון "דבר" ובין השנים 1928–1932 גם בעיתון הארץ, הרשימות תיארו את חיי הערבים ויחסם ליהודים.
רבות מרשימותיו תורגמו ליידיש, אנגלית, גרמנית, פולנית, צרפתית, סרבית ושפות נוספות, וזכו לפרסום בארצות שונות.
ב-1930 בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, זכה לפרס של המכון למדעי המזרח על עבודתו "הערבים בספרות העברית החדשה" בעת שהתמחה בלשון וספרות ערבית ובמדעי האסלאם.
בין השנים 1938–1939 הרבה לפרסם מאמרים בתחום הספרות הערבית בירחון "מאזנים" וברבעון היידי "די גאָלדענע קייט" שהוציאה ההסתדרות הכללית בתל אביב.
בשנת 1934 החל את דרכו כחבר מערכת בעיתון "דבר", במדור לעניינים ערביים ומוסלמיים.
בין השנים 1931–1932 פרסם מאמרים על נושאי ספרות ותרבות בעולם הערבי בעיתון היידי הניו יורקי "דער טאָג".
וכן פרסם מונוגרפיות של סופרים ערביים מימי הביניים בקבצים ספרותיים שיצאו בשנות ה-40 על ידי אגודת הסופרים.
בשנת 1942 כתב בעיתון "דבר לילדים" על נושאים אקטואליים ותולדות הערבים בתקופה הקדומה.
קפליוק לקח חלק בכתיבת הערכים בנושאים הערביים, הפרסיים והטורקיים באנציקלופדיה לספרות ישראלית וכללית בהוצאת מצפה, ובכתיבת ערכי האסלאם, הספרות הערבית ודברי ימי הערבים באנציקלופדיה הכללית של "יזרעאל".
בין השנים 1943–1952 השתתף בשבועון "הפועל הצעיר", שבו תחילה סיכם את אופיו התרבותי של היישוב הערבי בארץ ישראל ולאחר מכן פרסם מאמרים פוליטיים על הנעשה בארצות ערב.
משנת 1934 הרצה בנושאים ערביים מטעם המרכז לתרבות של ההסתדרות.
בין השנים 1949–1952 היה מרצה לעניינים מדיניים אקטואליים של מדינות ערב בקול ישראל.
בין אוקטובר 1950 לאוגוסט 1951 ניהל את אחד המדורים המזרחיים של מחלקת החקר במשרד החוץ.
בין 1958–1959 פרסם מאמרים ברבעון "המזרח החדש" הירושלמי.
קפליוק הרבה לתרגם ספרות ערבית.
מתרגומיו הבולטים: "שבטי הבדואים במחוז באר שבע" ו"תולדות באר שבע ושבטיה" של עארף אל-עארף בהוצאת בוסתנאי.
הוא פרסם סיפורים ב"גזית", ברבעון "אורלוגין" וב"מאסף" של אגודת הסופרים.
בשנת 1957 זכה לשבח מיוחד בתחרות הפרסים הספרותיים של אקו"ם עבור סיפורו "פרשה בתל שמנים".
בשנת 1973 זכה במענק לסופרים מטעם קרן תל אביב לספרות ולאמנות.
קפליוק נישא ליוכבד לבית ליפמנוביץ (נפטרה ב-2000), שהייתה מזכירה בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל.
הזוג היו הורים לשלושה: העיתונאי והמזרחן אמנון קפליוק ממייסדי ארגון "בצלם"; במאי, ומפיק הסרטים עודד קפליוק, ורחל.
מדינות ערב (אנציקלופדיה מעין, כרך יא), תל אביב: י' שרברק, 1958. (מהדורה ג מורחבת: תש"ך 1960)
סיפורו של ג'משיד: סיפורים; הביא לדפוס: חיים פלג, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ד 1974.
מרי נשי חלחוליתא: סיפורים, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח.
טהא חוסין, ימים; תרגם: מ' קפליוק, תל אביב: אמנות ('ספריה לכל'), תרצ"ב.
אמין אלריחאני, מלכי ערב: רשמי מסע בארצות ערב; תרגם מערבית: מ' קפליוק, תל אביב: אמנות ('ספריה לכל'), תרצ"ג.
עארף אל-עארף, שבטי הבדואים במחוז באר שבע; תרגם מערבית: מ.
קפליוק, תל אביב: בוסתנאי, 1935.
עארף אל-עארף, תולדות באר שבע ושבטיה, תל אביב: חברת דפוס שושני, תרצ"ז 1937
תאופיק אל-חכים, יומנו של תובע בכפרי מצרים; ונלוו אליו מאמר על הפלח המצרי מאת איבנת אש שאטי; וסיפורים מאת מחמוד תיימור; תרגם מערבית: מנחם קפליוק, תל אביב: עם עובד (ספרית לדור), תש"ה.
נגיב מחפוז, הגנב והכלבים : וסיפורים אחרים; עברית: מנחם קפליוק, מרחביה: ספרית פועלים, תש"ל.
השלום שלי: ציורים ושירים של ילדי ישראל; עצוב גרפי ועריכה: יעקב צים; ליקט את השירים: אוריאל אופק; ;תרגום שירים לעברית מערבית: מנחם קפליוק; מרוסית: דוידה קרול; מאנגלית: אהרן אמיר; מספרדית: נחום מגד, תל אביב: החברה האמריקאית ישראלית למו"לות וסונול ישראל ('ספרי סברה'), 1975.
הרב ישראל מנחם קליין (נולד בי' בתשרי תש"ט, 13 באוקטובר 1948) הוא מלחין וזמר חסידי שכיהן כרבה של הקהילה היהודית בפרנקפורט בגרמניה.
בסוף שנת 2014 התפטר מתפקידו.
נולד וגדל בשכונת מאה שערים בירושלים למשפחה מחסידות בלז, בנם של אליעזר ולאה קליין.
סבו, שלמה קליין, היה סופר סת"ם ומקורב לאדמו"ר מבלז רבי אהרן רוקח.
למד בתלמוד תורה של חסידות בלז, ולאחר גיל 13 עבר ללמוד בישיבה של חסידות נדבורנה בבני ברק.
בהיותו בן 19 קיבל סמיכה מרבה של בני ברק הרב יעקב לנדא.
היה תלמידו ומקורב לאדמו"ר מנדבורנה רבי חיים מרדכי רוזנבוים ובמשך תקופה למד עמו בחברותא.
לאחר פטירתו של האדמו"ר היה מקורב לבנו האדמו"ר רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים.
בשנות ה-80 שימש כרבו של מלון הילטון בתל אביב.
במסגרת עבודתו במלון הכיר את איש העסקים היהודי מאיר רוזנטל מפרנקפורט ובהשתדלותו של קליין תרם רוזנטל להקמת בית המדרש המרכזי של חסידות נדבורנה בבני ברק, הקרויה על שמו "היכלי רוזנטל".
בשנת 1994, בסיועו של רוזנטל, התמנה קליין לרב הקהילה היהודית של פרנקפורט.
בנובמבר 2014, בעקבות חשיפת פרשיית זיוף כשרות בפרנקפורט באיטליז שעמד תחת השגחת הרב קליין, פרסם ארגון ORD של רבני גרמניה האורתודוקסים הודעה לפיה אין לסמוך על השגחתו של הרב קליין.
בעקבות זאת התכנס הרכב מיוחד של ארבעה רבנים, בראשות אב"ד פריז, לשם בירור הנושא.
בדצמבר 2014 פרסם את מסקנותיו ובהן דחה את טענות ארגון ORD כנגד מערכת הכשרות של הרב קליין.
הרב קליין הוא מלחין וזמר חסידי ומשמש "בעל-מנגן" בחצר חסידות נדבורנה.
הוא הלחין ושר את הלהיט "זרעא חיא וקיימא" ושר את "ותן בנו" שהלחין הרב מנחם אלבוים.
כמו כן שימש כסולן בכמה מאלבומיה של מקהלת רננו חסידים ושר את לחניו של חיים בנט, בהם הלהיטים "נר לרגלי" ו"ויעשו כולם אגודה אחת".
אמה היא אחותו של הרב ישראל אריה זלמנוביץ.
בתו הבכורה נשואה לבנו של הרב נתן לנדמן מחולון, אף הוא חסיד נדבורנה.
מנחם קורצקי (נולד ב-4 באפריל 1974) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ששיחק בעמדת השוער.
וכיום מאמן את נבחרת ישראל בכדורגל נשים.
קורצקי החל את קריירת המשחק שלו כשוער בקבוצת שמשון תל אביב ולאחר מכן שיחק בבית"ר תל אביב.
בהמשך עבר לשמש כשוער מחליף בקבוצת מכבי נתניה ששיחקה בליגת העל, וממנה הגיע לבני יהודה תל אביב.
את שנותיו האחרונות בקריירה שיחק קורצקי בקבוצת הפועל רמת השרון, ובסוף עונת 2009/2010 פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו ממשחק מונה קורצקי למנהל הפועל רמת השרון, ולאחר מכן שימש עוזר מאמן הקבוצה.
בעונת החל לשמש כמאמן הקבוצה בצוותא עם בני טבק.
הקבוצה הייתה ביכולת גבוהה בעונה זאת ואף התברגה במפתיע לפלייאוף העליון.
לקראת סוף העונה עזב את תפקידו ברמת השרון, לאחר שהִשעה שחקנים וההנהלה לא גיבתה את פעולותיו.
בעונה שלאחר מכן החל לאמן את הפועל רעננה והצליח להעלות אותה לליגת העל.
בעונת המשיך לאמן את רעננה בליגת העל, ולאחר פתיחת עונה מוצלחת שהציבה את הקבוצה בצמרת הטבלה, שני מחזורים לסיום העונה הבטיחה רעננה את הישארותה לעונה שנייה רצופה בליגה הבכירה, לראשונה בתולדות המועדון.
לקראת עונת 2014/2015 מונה למאמן בית"ר ירושלים, וב-27 בינואר 2015 פוטר מתפקידו.
ב-9 בפברואר 2015 מונה למאמן הפועל פתח תקווה, ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית.
בינואר 2016, כשקבוצתו מדורגת ראשונה בליגה הלאומית, עבר לאמן את מכבי נתניה מליגת העל, לאחר שנכנסה להליך של פירוק ודורגה במקום האחרון בטבלה.
ב-1 ביוני 2016 חזר לקדנציה שנייה בהפועל רמת השרון מהליגה הלאומית, וב-9 בנובמבר 2016 התפטר מתפקידו.
ב-12 בינואר 2017 מונה קורצקי למאמן הפועל תל אביב, לאחר שהקבוצה נכנסה להליך של פירוק והתדרדרה למקום האחרון בטבלה.
בתום העונה סיימה הקבוצה במקום האחרון ונשרה לליגה הלאומית וב-15 במאי 2017 פוטר קורצקי מתפקידו.
ב-30 באוקטובר 2017 מונה למאמן הפועל רעננה וב-10 בדצמבר 2019 סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-7 בינואר 2020 מונה למאמן הפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
ב-18 ביוני 2020 הודיע קורצקי כי הוא עוזב את ראשון לציון בשל סיבות בריאותיות.
ב-29 בינואר מונה קורצקי למאמן הפועל חדרה כמחליפו של שרון מימר שפוטר משם יום קודם לכן.
ב-11 באפריל 2022 חתם בשורות עירוני קריית שמונה, אליה הצטרף לקראת עונת 2022/2023. ב-20 בדצמבר התפטר מתפקידו.
ב-24 בינואר 2023 חזר לאמן את הפועל חדרה.
ב-4 בפברואר 2024 מונה למאמנה של הפועל רמת גן גבעתיים מהליגה הלאומית.
ב-7 ביולי 2024 פוטר מתפקידו.
ב-21 בספטמבר 2024 מונה למאמנה של הפועל עכו מהליגה הלאומית.
ב-11 במרץ 2025 מונה למאמנה של בני סכנין מליגת העל והוביל אותה למקום העשירי.
ב-27 בינואר 2026, מונה למאמן נבחרת ישראל בכדורגל נשים.
קורצקי נשוי ואב לשתי בנות ומתגורר ברמת השרון.
יש לו מספר אחים שגם היו שחקני כדורגל בצעירותם.
הם איבדו את אמם בגיל צעיר ואביו גידל אותם לבדו.
אחד מאחיו הוא הפוליטיקאי יעקב קורצקי, סגן ראש עיריית רמת השרון ונציג המפלגה הדתית בעיר.
רבי מנחם קאליש (תר"כ, 1860 – ט"ז בכסלו תרע"ח, 1 בדצמבר 1917) היה האדמו"ר השני מאמשינוב.
נולד לרבי יעקב דוד, האדמו"ר הראשון מאמשינוב ובנו הגדול של רבי יצחק מוורקא, ולחיה, בתו של ר' יעקב מזרנובצה.
נישא לאסתר גולדה, בתו של הרב שמואל משה אלברשטיין מביאלה.
לאחר נישואיו עמד לעזרת אביו בהנהגת החצר.
בשנת תרל"ח, בהיותו בן 18, נפטר אביו והוא החל לכהן כאדמו"ר על מקומו.
הוא נהג בקרבה ובאהבה עם חסידיו ותחת הנהגתו התרחבה החסידות.
לצד פועלו בחסידות הוא היה פעיל בענייני ציבור, כאביו וסבו, והוא השתתף בכנסים ציבוריים רבים.
הוא נודע גם כבעל חסד ונותן צדקה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח לוורשה.
הוא נרתם לעזרת הפליטים בעיר וביתו היה בית ועד לענייני ציבור.
לאחר ארבעים שנות אדמו"רות נפטר.
על קברו הוקם אוהל גדול, ולימים נקברו בו בנו רבי יוסף ונכדו רבי יעקב דוד.
בנו רבי יוסף מילא את מקומו.
בנו השני, רבי שמעון שלום, כיהן באוטבוצק ובהמשך בארצות הברית, ובנו השלישי רבי אברהם, חתנו של רבי אברהם ישכר מראדומסק, כיהן בראדומסק.
בן נוסף היה יעקב דוד שנפטר בצעירותו.
בתו רחל נישאה לרבי חיים יעקב אריה מורגנשטרן מראדזימין-וישקוב ובתו יוטא פייגא נישאה לרבי ישראל נח איגר, בנו של רבי אברהם מלובלין.
הרב מנחם צבי ברלין (נולד בב' באב ה'תרצ"ח, יולי 1938) הוא ראש ישיבת רבנו חיים עוזר בבני ברק.
נולד בירושלים לחיה פועה (בת הרב יעקב זייבלד) ולרב אלכסנדר זיסקינד ברלין.
למד בישיבת תפארת צבי ואחריה בישיבת חברון כנסת ישראל.
נישא לאורה (נפטרה בדצמבר 2017), בתו של הרב יואל קלופט מחיפה לאחר נישואיהם גרו בני הזוג בחיפה.
בין גיסיו: הרב חיים קלופט ראש ישיבת "קהילות יעקב" והרב שמואל אביגדור פייבלזון, ראש ישיבת "נחלת נפתלי" בצפת.
בשנות ה-70 עמד בראשות ישיבת "זיו התורה" בחיפה ולצדו כיהן כמשגיח, הרב דוד אברהמי מחבר "בנין עולם".
כיהן מספר שנים כר"מ בישיבת גאון יעקב בבני ברק, ובראשית שנות ה-90 ייסד את ישיבת רבנו חיים עוזר, בראשה הוא עומד.
בנו, הרב יחיאל ברלין משמש כר"מ בישיבה.
הרב ברלין מתגורר בשכונת רמת אלחנן בבני ברק.
שיעוריו נדפסים בפרסומים פנימיים של הישיבה.
חידושי תורה שלו בעניינים שונים נדפסים מעת לעת בכתבי עת תורניים ובספרי זיכרון.
בכנס לכבוד בחורי ישיבה עריקים שהשתחררו מהכלא הצבאי שנערך בינואר 2026 בהשתתפות בכירי הרבנים מהזרם הליטאי, אמר הרב ברלין על צה"ל ועל המובילים לגיוס חרדים: "אין לנו עסק איתם, הם השונאים שלנו.
הם לא טובים מהיטלר יימח שמו.
הם רוצים לעקור אותנו מהעולם".
מנחם (ראקוץ') רק-עוז (30 באוגוסט 1923 - 16 בנובמבר 2001) היה אתלט ישראלי, אלוף ושיאן ישראל בקפיצה לגובה.
סגן-אלוף בצה"ל ומפקד בה"ד 8 ואיש המוסד.
רק עוז נולד בחיפה וגדל בשכונת קריית חיים ליצחק ויפה ראקוץ'.
אביו היה צלם ובעל חנות צילום.
הוא התאמן בקבוצת הפועל קריית חיים.
בשנת 1942 התנדב ראקוץ' לחיל ההנדסה של הצבא הבריטי.
הוא השתחרר בדרגת בשנת 1946. שימש כסמל מחלקה בגדוד 21 של חטיבת כרמלי.
בגלל היותו ספורטאי מצטיין היה אחראי על אימון הגופני בגדוד.
באליפות הפועל שנערכה בתל אביב ביוני 1944 זכה ראקוץ' במדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.8 שניות.
באליפות ארץ ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב במאי 1948 זכה ראקוץ' במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.76 מטר.
ב-14 במאי 1948 קבע ראקוץ' בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של "1.80,8 מטר" (הטעות במקור).
בשנת 1950 נשלח רקוץ' לבית ספר צבאי לאימון גופני בצרפת.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה רקוץ' במדליית כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.71 מטר, אחרי אריה קלינשטוב-נווה ממכבי הצפון תל אביב (1.86 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכה ראקוץ' במדליית כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.70 מטר, אחרי אריק איינשטיין מהפועל תל אביב (1.80 מטר).
בשנת 1958 נשלח עם רעייתו לשליחות במרוקו מטעם המוסד, על מנת לארגן את המחתרת היהודית במרוקו.
פיקד על בית הספר הצבאי לאימון גופני בה"ד 8 ועם סיום תפקידו זה בשנת 1965, התמנה לראש ענף אימון גופני.
בשנת 1970 השתחרר מהצבא בדרגת סגן-אלוף.
משנת 1972 ניהל את המדור לפעילות ספורט עממי במינהל הספורט ויזם את מבצע צב"ר (צעיר, בריא, רענן).
מנחם רהט (נולד ב-26 ביולי 1943) הוא עיתונאי ישראלי.
משנה לעורך העיתון מצב הרוח, ובעל טור בעיתון.
בעבר שימש בתפקיד הכתב הפוליטי של "מעריב" עד פרישתו לגמלאות ב-2006.
נולד בתל אביב, למד מדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת חיפה.
מראשית שנות ה-60 שימש כתב ב"מעריב", תחילה בצפת וככתב "מעריב" בצפון ישראלי, ובהמשך ככתב פוליטי עד פרישתו ב-2006. מלבד תפקידיו כעיתונאי וכפובליציסט בעיתונים ובאתרי אינטרנט שונים שירת בבית-הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בישראל.
ש"ס, הרוח והכוח: איך ניצחה ש"ס את הפוליטיקה הישראלית, הוצאת אלפא תקשורת, 1998.
מנחם (שמואל) צוקר (נולד ב-15 ביוני 1951) הוא מהנדס ולשעבר סמנכ"ל חברת אלכם מדיקל, חתן פרס ביטחון ישראל על תרומתו לפיתוח טיל התמוז.
מנחם נולד בשנת 1951 בחיפה לניצול השואה יעקב-יצחק צוקר ולאשתו רחל-מלכה (לבית שטיג), וגדל בשכונת קריית שמואל.
הוא למד בבית הספר הדתי ממלכתי 'אהרון - הרא"ה', ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא בעיר.
בשנת 1969, עם סיום לימודיו בישיבה התיכונית, התגייס לצה"ל.
במהלך שירותו הצבאי נטל חלק פעיל בקרבות ההתשה בסיני וברמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים לחם, במסגרת המילואים, בגזרה המרכזית של רמת הגולן בקרבות הבלימה מול הסורים (מתחם כביש הנפט וחושניה) ולאחר מכן השתתף בפריצה למובלעת הסורית.
בתום הקרבות הגיע הכוח איתו לחם לנקודה המזרחית ביותר במובלעת.
מנחם המשיך לשרת עד לחודש מרץ 1974, עת שוחררה יחידתו משירות המילואים.
בתום המלחמה החל ללמוד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון.
בשנת 1977 סיים את לימודי התואר הראשון, ובשנת 1984 את לימודי התואר השני בתחום ניווט ובקרה.
את לימודי הדוקטורט עשה מנחם בתחום הבינה המלאכותית בפקולטה להנדסת חשמל באימפריאל קולג' שבלונדון, כשנושא המחקר שלו היה "הזדהות עצמית של גוף במרחב באמצעות מצלמה בלבד"{{הערה|שם=קורות חיים|[https://il.linkedin.com/in/menachem-zucker-10615692 Menachem Zucker - professional profile on Linkedin].}}.
בשנת 1977, עם סיום לימודי התואר הראשון, החל מנחם לעבוד בחברת רפא"ל.
בתחילת דרכו, כמהנדס בתחום הניווט והבקרה, השתלב בצוות שהחל לפתח טיל טקטי מונחה.
עם הזמן מונה לראש מדור בקרה ובהמשך לראש תחום מערכות.
בשנת 1984 מונה על ידי ד"ר פאול כץ לראש פרויקט טיל ה"תמוז", אותו הוביל יחד עם צוות גדול במשך כ-4 שנים.
לבקשת המפח"ש, שבראשה עמד האלוף דן שומרון, הגה ויישם בשנים 1985–1986 את רעיון "ניווט הביניים" (נווט ביניים מאפשר ירי למטרות שאינן נראות בזמן השיגור).
התכנון והיישום המהיר היוו פריצת דרך משמעותית בביצועי הטילים וביכולותיהם המבצעיות.
כמו כן יזם באופן אישי את פיתוחו של גירוסקופ חדיש, שנדרש בדחיפות לפרויקט זה באותה העת, אשר יוצר על ידי התעשייה הישראלית{{הערה|שם=hebrewRTL-a|ד"ר דניאל לשם ד"ר מנחם צוקר, יהושע קראוס, פיתוח מערכי "תמוז" דור ב.
בעקבות פיתוחים אלה קיבל בשנת 1991 את פרס ביטחון ישראל מידי שר הביטחון משה ארנס ונשיא המדינה חיים הרצוג.
בשנת 1987 יצא מטעם רפא"ל ללימודי דוקטורט באימפריאל קולג' שבלונדון.
בשנת 1990, עם חזרתו לישראל, ביקש להשתלב ברפא"ל בתחומים אזרחיים.
במסגרת זאת עסק לראשונה בתחומי הרכבים האוטונומיים, מיקרוסקופים תרמיים לאיתור תאי דם סרטניים ומערכות הדמיה תרמיות לבקרת איכות המעקפים בניתוחי לב פתוח.
בשנת 1994 אישר מנכ"ל רפא"ל, מוסה פלד, למנחם להקים את אופגל מדיקל בכרמיאל, שהייתה חטיבה עצמאית במסגרת חברת אופגל, אשר עסקה בפיתוח מערכות תרמיות.
הודות לשיתוף פעולה של אופגל מדיקל, עם מרכז רפואי הדסה ובתי חולים מובילים בארצות הברית, פותחה מערכת ששימשה להדמיית איכות הזרימה במעקפים ואף אפשרה חישוב אוטומטי של מהירות הזרימה בכל מעקף.
בשנת 2000 חבר מנחם לד"ר שמעון אקהויז, שניהל אותה עת את חברת ESC, במטרה להקים בה חטיבה קרדיולוגית.
זו האחרונה הוקמה בסופו של הדבר במסגרת חברת ההזנק CardioDex.
בין פיתוחי החטיבה ראוי להזכיר את המתקן שמטרתו לסגור את אזור הכניסה של הצנתרים בעורק המפשעה ברגל.
בשנת 2002 הצטרף מנחם לחברת אלכם מדיקל''' הממוקמת בקיבוץ ברעם.
במהלך תפקידו בתור סמנכ"ל פיתוח עסקי ושיווק הצליח, בתקופה קצרה יחסית, לקדם מספר נושאים חדשים לפיתוח בתחום הצנתורים, טיפול נמרץ ומזרקים אוטומטיים.
לאחר מספר שנים מונה גם לסמנכ"ל המכירות.
בשנת 2004 החל בהכשרת תחום ה-I3D (Injectable Drug Delivery Devices) שעסק בפיתוח מזרקים אוטומטיים עבור שוק התרופות הביולוגיות.
הכשרת תחום ה-I3D אפשר את הקמת חטיבת ה-E3D (Elcam Drug Delivery Devices), ותחת ניהולו של מנחם, פותחו דגמים מגוונים של מזרקים אוטומטיים לשימוש ביתי.
בנוסף לעיסוקיו בתחום הנדסה ביו-רפואית, מעביר מנחם זה למעלה מ-30 שנה שיעורי תורה וגמרא בבית הכנסת המרכזי בקריית שמואל ובקריית מוצקין, כשרבים משיעוריו הועלו לאינטרנט.
בנוסף לכך הוציא לאור שלושה ספרים.
הראשון, "שיעורים" שיצא לאור בשנת 2001, עוסק בנושאים שונים הנוגעים לנושאים תלמודיים והלכתיים וגם בהיסטוריה היהודית בארץ ישראל.
השני, "אינטליגנציה לשבת" שיצא לאור בשנת 2008, עוסק בשאלות של ידע כללי ויהדות.
הספר השלישי, "על מחזה", יצא לאור באוקטובר 2020, ועוסק בסיפור קרבות הבלימה בגזרה המרכזית של רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
בן דודו הוא הרב אורי שרקי.
מתגורר כיום בקריית שמואל שבחיפה.
מנחם קורמן (18 באוגוסט 1927 – 23 בנובמבר 2018) היה כדורסלן במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
לאחר פרישתו מכדורסל שימש כמורה לחינוך גופני וכמאמן אתלטיקה קלה.
הוא נחשב לשחקן הכדורסל הישראלי הראשון שהשתמש בקליעת ניתור (Jump Shot).
מנחם קורמן נולד ב-1927 בתל אביב, דור חמישי בארץ ישראל.
גר בשכונת נווה שאנן בדרום תל אביב.
למד בבית הספר היסודי "ביאליק" ולאחר מכן החל לעבוד כמסגר.
כנער הצטרף ל"הגנה" בתל אביב ביחידה למדריכי תנועות הנוער, לימים פיקוד הגדנ"ע לאחר קום המדינה.
פעילותו ככדורסלן בנבחרת ישראל ובמכבי תל אביב
החל לשחק כדורסל במסגרת "מכבי הצעיר", התקדם לקבוצת הנוער ומשם לקבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב.
שיחק במכבי תל אביב בהדרכת המאמן יהושע רוזין ובנבחרת ישראל.
השתתף באולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952. בשנת 1953 השתתף באליפות אירופה שנערכה במוסקבה, בה סיימה נבחרת הכדורסל במקום חמישי.
היה חלק מהחמישייה של מכבי תל אביב בשנות ה-40 וה-50.
בריאיון עיתונאי סיפר קורמן כי התרגש במיוחד מיהודי ברית המועצות שפנו בחשאי אל חברי הנבחרת, מסרו להם את שמם וכתובתם וכן שם וכתובת בישראל של קרובים ומיהרו להיעלם.
במהלך הקריירה שלו כשחקן כדורסל, מוזכר קורמן כישראלי הראשון שהשתמש בקליעת ניתור (Jump Shot):
קורמן שיחק במכבי תל אביב עד פרישתו מהכדורסל בשנת 1962 וזכה אתה באליפויות רבות.
הקריירה החינוכית בבית ספר תיכון עירוני ט' תל אביב
במקביל להיותו שחקן, הדריך קורמן בקורס מאמני כדורסל בשנת 1953.
בעת היותו כדורסלן פעיל, למד במחזור השני של המדרשה למורים לחינוך גופני.
עם סיום לימודיו החל לעבוד כמורה לחינוך גופני בבית הספר "מעורב נווה צדק".
לאחר זמן קצר עבר לבית הספר "החיל" ביד אליהו, שם החלה למעשה קריירת האימון שלו באתלטיקה קלה.
בשל צורכי בית הספר והתחרויות הנלוות, קורמן פיתח את הענף ובית הספר הפך למוביל בתחום זה.
בין חניכיו הבולטים בעת ההיא היו לוי פסבקין ורינה וינרייך.
לאחר מכן עבר ללמד בתיכון עירוני ט' בתל אביב, שם עבד למעלה מארבעים שנה והגיע להישגים ארציים משמעותיים בתחום האתלטיקה הקלה.
בנוסף לכך הקים נבחרות כדורסל וקבוצת נוער בבית ספרו.
אחד ממפעלי הספורט החשובים שקורמן יזם וארגן הייתה תחרות אתלטיקה קלה לזכר תלמידי בית הספר שנפלו במלחמות ישראל.
בתחרות מסורתית זו שהתקיימה שנים רבות, השתתפו טובי האתלטים בארץ, כמחווה לקורמן שראה באירוע שילוב של זיכרון לאומי ותחרות ספורטיבית.
בתחילת דרכו כמאמן, פעל קורמן באצטדיון המכביה הישן ליד נמל תל אביב יחד עם אברהם גרין, המאמן הראשי של אגודת מכבי תל אביב באתלטיקה קלה.
בשנת 1964 הוא אימן את נבחרת הנשים של ישראל יחד עם שורה רפפורט.
בתחילת שנות השבעים, הצליח קורמן לממש חלום ישן שלו, להקים אצטדיון אתלטיקה קלה בבית הספר, פרויקט לא שגרתי בימים ההם.
לאור הצלחותיו התמנה קורמן לאחד ממאמני נבחרת ישראל, ומסגרת זו הדריך את הנבחרת במפעלים רבים בישראל ומחוצה לה.
במסגרת עבודתו ניהל מאות רבות של תחרויות א"ק, הן במסגרות בית ספריות והן במסגרות ארציות ובינלאומיות כגון משחקי המכביה וכינוסי הפועל וכן מפגשים רב לאומיים אחרים שנערכו בארץ.
בשנת 1987 נבחר קורמן לחבר באיגוד האתלטיקה בישראל וגם שם תרם במשך כחמש עשרה שנים מניסיונו הרב לקידום ענף זה במסגרת לאומית.
במסגרת המכביה ה-13 שנערכה בשנת 1989, הוענק לקורמן עיטור מכבי ישראל.
בשנת 1998 קיבל תואר עמית כבוד של איגוד האתלטיקה על מכלול תרומתו לקידום הספורט בישראל.
בשנת 2006 קיבל מעיריית תל אביב את פרס דוב הוז על מכלול תרומתו לקידום הספורט בישראל.
הרב מנחם אברהם רומנו (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Abraham Menahem Romano; 20 במאי 1882, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 31 באוקטובר 1968, סרייבו, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה הרב הראשי הספרדי של יהודי זאגרב בין 1919–1936, הרב הראשי של יהודי סרייבו בין 1946–1968 והרב הראשי של יהדות יוגוסלביה.
מנחם רומנו נולד בסרייבו למשפחת רבנים נודעת.
אביו אברהם רומנו כיהן ברבנות בסרייבו ובן דודו אברהם מוריץ רומנו היה הרב הראשי האחרון של יהודי ביטולה.
הוא רכש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בסרייבו תחת אביו ובהמשך תחת הרב ד"ר מוריץ לוי.
ב-1902 נישא לרחל לבית קָמְחִי ולזוג נולדו 5 ילדים: שמואל, בלאנקה, יעקב-יאשה לימים היסטוריון, רבקה ומאיר.
ב-1902 כיהן ברבנות בבאניה לוקה וב-1919 עבר עם משפחתו לזאגרב ומונה לרב הקהילה הספרדית שבעיר אשר מנתה בשיאה 625 נפשות.
ב-1927 הוכרה הקהילה על ידי השלטונות היוגוסלביים כקהילה נפרדת, מנחם רומנו מונה רשמית לרב הראשי של הקהילה וכיהן בתפקידו עד 1936. ב-1936 שב לסרייבו, כיהן ברבנות ולימד בבית המדרש התאולוגי היהודי, אשר הכשיר מורים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מוהלים ושוחטים ובראשו עמדו הרבנים מוריץ לוי והינקו אורבך.
באפריל 1941 כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ואזור בוסניה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה.
עד מהרה הוחל ברדיפות יהודים.
ביתו רבקה ובעלה גורשו לשאבאץ ובהמשך נספו.
בנו של מנחם רומנו ד"ר שמואל רומנו לו היו קשרים בקרב נכבדי העיר, הצליח למלט את הוריו לכפר מחוץ לסרייבו ושם הסתתרו עד לסיום המלחמה.
ב-1946 מונה לרב הראשי של יהודי סרייבו ופעל לחידוש חיי הקהילה שרוב בניה נספו בשואה.
בהמשך מונה לרב הראשי של יהודי יוגוסלביה.
ב-1968 הלך לעולמו והוא בן 86 ונקבר בסרייבו.
נכדו ד"ר נֶנָאד רומנו (בסרבית: Nenad Romano) הוא מפיק סרטי טלוויזיה ומרצה באוניברסיטת בלגרד.
מנחם ציוני (או ציון, בין השנים ה'ק'–ה'ק"ע, 1340–1410 בערך) היה מקובל, ופייטן, מחכמי אשכנז.
התפרסם בעיקר על ידי ספרו "ציוני" על התורה, בו ליקט פירושים שונים על התורה, על פי תורת הנסתר.
הוא האדם הראשון שידוע שבחר לכנות עצמו בתואר "ציוני".
נולד בעיר שפיירא שבגרמניה לרבי מאיר, ואמו של רבי מאיר נקראת "יינטא", שהייתה בתו של רבי יקר בן רבי שמואל מקולוניה.
חיבר שני ספרים, ספר ה"ציוני" וספר "צפוני ציוני".
בצעירותו נסע לירושלים ולמד בישיבתו של רבי יצחק מבילשטיין.
את השם שאימץ לו ולספריו "ציוני" הוא בחר בגלל לימודו בירושלים כדבריו בהקדמתו לספר.
ובשנת קמ"ח, היה גר בוונציה.
חיבר עשרות שירים, בהם נוכחות רבה לציון.
בין היתר הוא ככל הנראה מחברה של הקינה לתשעה באב "ציון מעון חשקי" (מפיוטי ה"ציונים", חיקויי "ציון הלא תשאלי"), הכלולה בסדר הקינות לתשעה באב כמנהג אשכנז המערבי, אשר האקרוסטיכון שלה הוא "מנחם ציון בן הרב רבי מאיר מלא דבר חזק".
הספר מבוסס על ליקוט מספר הזוהר וספר הבהיר, וכן מדברי הראשונים ביניהם אמונות ודעות לרב סעדיה גאון, הרמב"ם במורה הנבוכים, אברהם אבן עזרא, הרמב"ן ועוד (בפרשת וישב הוא מביא מדברי הרשב"א).
בהיותו פייטן ומשורר, מתאפיין גם ספרו בשימוש בכלים אלו.
בראשי וסופי פרקיו מופיעים חרוזים, בראש הספר מופיע שיר, ובסופו עוד שניים.
באחד מהם הסביר שמקור שם הספר הוא על שם מקום לימודו:
המחבר סיים לכתוב את הספר בשנת קמ"ד.
הספר נדפס לראשונה בעיר קרימונה בשנת 1559 בכתב רש"י, אך הוצאה זו נשרפה כפי הנראה כחלק מגזירת שריפת התלמוד.
הספר נדפס שנית בשנת 1560 באותיות מרובעות.
החיד"א בספרו "שם הגדולים" שיבח את הספר בדברים: .
רבי יוסף שלמה דלמדיגו כתב פירוש על הספר.
ברבים מספרי האחרונים הובאו דברים בשם ה"ציוני", ביניהם השל"ה רבי שמשון מאוסטרופולי המגלה עמוקות וכן המגן אברהם, ורבי אברהם ראובן הכהן סופר בילקוט ראובני ועוד.
על אף שהספר נזכר ברבים מספרי האחרונים, יש שפקפקו בכשרותו של הספר, בעקבות מספר פירושים שנמצאו בו.
אחד מהחידושים שעוררו את הפולמוס הם דברים שנכתבו בו בשם רבי יהודה החסיד על הפסוק "אז ישיר ישראל":
רבי משה פינשטיין טען כי דברים אלו בעניין דוד המלך הם דברי כפירה:
אך יש שדחו את דבריו, מאחר שרבים מגדולי האחרונים הזכירוהו בספריהם, ונדחקו לבאר את דבריו באופן שלא יסתור את עיקרי האמונה וההלכה.
כך למשל כתב הרב מנשה קליין לאחר שהביא רשימה של אחרונים שהזכירהו:
ספר נוסף שחיבר נקרא "צפוני ציוני", והוא עוסק בעיקר בענייני שדים וחכמת הכישוף ובסודות טעמי המקרא והסברים בפסוקים על פיהם.
בהקדמתו כתב שחיבר חיבור זה נגד אותם המכחישים מציאות השדים וחכמת הכישוף וכך כתב:
הרב מנחם קרקובסקי (ה'תרכ"ט, 1870 – י"ד בחשון ה'תר"ץ, 17 בנובמבר 1929) היה רבן של טימקוביץ' חסלביץ' ונובהרדוק, מורה צדק ומגיד מישרים בוילנה וראש ישיבת "תורה ודעת" בנובהרדוק.
נולד בווילקוביסק לאביו ר' צבי הירש, מצאצאי הרב דניאל מהורדנא והרב צבי הירש הורוויץ (בעל "חמדת צבי").
למד מפי רבני העיר, ר' אליעזר לנדא ויעקב דוד וילבסקי, ומפי ר' מאיר רבינזון, רבה של קרוקי.
למד בישיבת וולוז'ין מפי הנצי"ב, היה מקורב גם לר"מ הרב חיים סולובייצ'יק, והיה בין העוזרים לו בהכנת השיעורים.
בשנת ה'תרנ"ה התמנה לרב בטימקוביץ' שבפלך מינסק (סמוך לסלוצק).
בשנת ה'תרע"א (1910) נבחר לכהן כרבה של נובהרדוק, לאחר כשלוש שנים שבהן לא היה רב קבוע בעיר (מאז פטירת הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין).
כשנה לאחר בואו לנובהרדוק, ייסד בה את ישיבת "תורה ודעת", ששילבה לימודי חול לצד לימודי קודש.
בתחילה, יועדה הישיבה לצעירים בלבד, משום שבעיר התקיימה כבר ישיבה ותיקה של תנועת המוסר בראשות הרב יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק"), אך בהמשך, בעקבות חיכוכים חוזרים ונשנים עם "הסבא מנובהרדוק", פתחה הישיבה את שעריה גם בפני תלמידים בוגרים, שלמדו תורה בלבד.
בין שתי הישיבות נוצרה יריבות קשה, ותלמידי "הסבא מנובהרדוק" היו משדלים בחורים שהגיעו לעיר כדי ללמוד בישיבת הרב קרקובסקי לעבור לישיבתם.
החיכוכים הביאו את ישיבתו של הסבא מנובהרדוק לחפש מקום חלופי, רעיון שלא התגשם לבסוף.
לאחר כשלוש שנות מחלוקת, שככה המחלוקת והושג שלום בין שתי הישיבות.
בשנת 1917 עזב את נובוגרודק מסיבות שאינן ידועות, ועבר לוילנה, שם התמנה למגיד מישרים ושימש כמורה צדק.
בווילנה עסק רבות בצרכי ציבור, לצד הרב חיים עוזר גרודזנסקי, בין השאר היה ממייסדי ועד הישיבות ומראשיו, מיוזמי "ועידת החינוך" בה'תרפ"ד ונשיאהּ, והיה ראש המדברים בכל אספת רבנים שהתקיימה בווילנה, ובפרט באספת הרבנים הגדולה באייר ה'תרפ"ח.
נפטר לאחר מחלה במוצאי שבת, י"ד בחשוון ה'תר"ץ.
עבודת המלך - על משנה תורה לרמב"ם.
כתב היד הכיל חיבור על כל משנה תורה, אך שרד רק הפירוש לספר המדע, והשאר אבד בתקופת השואה.
ספר זה הוא סנונית ראשונה בספרות הרבנית לשימוש בדפוסים ישנים וכתבי יד להבנת דברי הרמב"ם, וכן במדרשים שראו אור לראשונה בתקופתו (מכילתא דרשב"י ומדרש תנאים שהודפסו בשנים ה'תרס"ה וה'תרס"ח בהתאמה על ידי הרב דוד צבי הופמן) כדי לאתר את מקורותיו של הרמב"ם.
ארזי הלבנון - דרשות מתקופת כהונתו כמגיד בווילנה.
מאמריו הופיעו בעיתוני התקופה, הפלס, המודיע דאס ווארט ועוד.
מכתבו נגד קידושין על תנאי הודפס בקונטרס "אין תנאי בנשואין".
נשא את בדנה, בתו של הרב אליהו פיינשטיין מפרוז'ין.
גיסו היה הרב משה סולובייצ'יק, אביו של הרבנים אהרן סולובייצ'יק ויוסף דוב סולובייצ'יק.
הרב משה פיינשטיין היה בן-דודתה של אשתו.
בנו אהרן היה מראשי המזרחי בווילנה, שעבר בשנת ה'תרפ"ט לאגודת ישראל בעקבות תמיכת המזרחי ברב יצחק רובינשטיין למשרת רבה של וילנה אל מול הרב גרודזינסקי.
נספה, יחד עם אמו ומשפחתו בטבח פונאר.
בנו אנטול טולה קרקובסקי ברח ליער ממצעד המוות בדרך לפונאר והצטרף מאוחר יותר לפרטיזנים.
לאחר המלחמה למד רפואה בז'נבה ועלה לארץ ישראל.
פרופסור טולה קרקובסקי היה רופא עור בכיר בבית החולים איכילוב ואף היה מנהל מחלקת עור של בית החולים.
בנו השני יצחק היה קצין בצבא הפולני ובשנת 1928 התחתן עם טניה לבית גולדברג.
הם סיימו לימודי אוניברסיטה בעיר טולוז ועלו לארץ ישראל בשנת 1935. הם התגוררו בפרדס חנה מספר שנים ועברו לגור עד יום מותם בעיר פתח תקווה.
בנו הצעיר יששכר דב (בערל) היגר לצרפת לפני פטירת אביו והוציא לאור את ספרי אביו.
היה לו דוקטורט בפילוסופיה והוא היה מרצה בסורבון בצרפת.
הוא היה עורך של עיתון יהודי בצרפת.
לאחר פטירתו הוציאו לקט מכתביו על פרשיות התורה.
הוא גם לימד לימודים תורניים בסמינר לרבנים בפריז.
מנחם קליין (נולד ב-27 בדצמבר 1951 בישראל) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
קליין בוגר ישיבת ההסדר באלון שבות ובוגר המכללה האקדמית הרצוג באלון שבות.
למד לתואר ראשון במחשבת ישראל ולימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית (1982) ותואר שני בלימודי האסלאם והמזרח התיכון (1987).
נושא עבודת המסטר שלו היה "פאן ערביות בתקופה הפוסט נאצרית" בהנחיית יהושע פורת.
את עבודת הדוקטורט, "האינטלקטואלים במצרים הנאצרית 1958–1962", כתב בהנחיית יעקב לנדאו ואמנון כהן.
השתלם בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד.
קליין החל ללמד במחלקה למדע המדינה בבר-אילן בשנת 1993, וכעבור חמש שנים קיבל קביעות וקודם לדרגת מרצה בכיר.
תחום התמחותו כולל בין השאר את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ערים חצויות כמו ירושלים, תרבות ופוליטיקה במצרים ורדיקליזם דתי ולאומי באסלאם וביהדות.
בין השנים 1995 ל-2003 היה שותף בצוות חשיבה של מכון ירושלים לחקר ישראל, ופרסם מספר ספרים ומאמרים במסגרת המכון.
בשנים 1999 עד 2001 שימש יועץ לשר לביטחון פנים ושר החוץ שלמה בן עמי בנושא המשא ומתן עם הפלסטינים ושאלת ירושלים.
בשנת 2003 היה חבר משלחת יוזמת ז'נבה, שניסחה הצעה לא רשמית להסכם קבע ישראלי-פלסטיני.
והוא חבר בצוות ההיגוי של היוזמה מאז.
קליין עוסק במחקריו במספר תחומים:
מעורבות אינטלקטואלים בפוליטיקה ובתרבות במזרח התיכון.
בפרט אינטלקטואלים ופוליטיקה במצרים, מחקר שהחל בעבודת הדוקטורט של קליין.
חקר התפתחות התנועה הלאומית הפלסטינית; יחסה של התנועה הלאומית הפלסטינית לישראל ולציונות; זרמים לאומיים ודתיים פלסטינים; המשא ומתן להסדר קבע ישראלי –פלסטיני ובפרט המשא ומתן על ירושלים והפליטים הפלסטינים 2000–2001, והתמורות ביחסי ישראלים ופלסטינים מאז שנת 2000, הפוליטיזציה של החמאס.
קליין חוקר את ירושלים כעיר הנתונה במחלוקת פוליטית ודתית, המשא ומתן הפורמלי והלא-פורמלי.
את המרחב הטריטוריה וגבולותיה כגורמים המעצבים לא רק נורמות לאומיות, וחיי יומיום, אלא גם זהות חברתית וסמלים המבטאים אותה.
ואת ההצעות שהועלו במרוצת השנים לפתרון אפשרי של שאלת ירושלים.
בשנת 1997 פרסם מחקר מקיף על תולדות אוניברסיטת בר-אילן בפרט והתפתחותה של מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל בכלל בשנות ה-50 וה-60. המחקר גם תיעד את הרקע להקמתה של המועצה להשכלה גבוהה.
פרקים ביחסי ישראל והערבים בין השנים 1967-1957, מכון טרומן, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1986
דו-שיח ושברו, יחסי ירדן –אש"ף 1988-1985, המכון ליחסים בינלאומיים על-שם לאונרד דייוויס, האוניברסיטה העברית ירושלים, 1988
עמדות ערביות בשאלת ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, ירושלים, דפי דיון מס.
אש"ף והאינתיפאדה-מהתרוממות רוח למצוקה, מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה אוניברסיטת תל אביב, 1991
שאלת ירושלים במשא ומתן הישראלי –ערבי: עמדות ערביות ,מכון ירושלים לחקר ישראל, 1995
בר-אילן אקדמיה דת ופוליטיקה, ירושלים: מגנס ומכון אשכול באוניברסיטה העברית, 1997
יונים בשמי ירושלים –תהליך השלום והעיר 1999-1967,ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1999 (תורגם לערבית תחת הכותרת אל-קודס פי מוחדאת'את אל-סלאם [ירושלים במשא למתן לשלום], תרגם: ד"ר אחמד חמאד, קהיר: דאר אל-עולום, 2009)
שוברים טאבו –המגעים להסדר קבע בירושלים 1994 -2001, ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2001
יוזמת ז'נבה: מבט מבפנים, ירושלים, הוצאת כרמל, 2006
קשורים : הסיפור של בני הארץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
מנחם רוזנר (16 באוקטובר 1922 – 1 באוקטובר 2013) היה פרופ' לסוציולוגיה, נשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית (1988 – 1991) וסגן נשיא הוועדה לחקר הניכור של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית (1988–1998).
חוקר קיבוץ וממייסדי המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי באוניברסיטת חיפה.
מנחם רוזנר נולד ב-16 באוקטובר 1922 בצ'רנוביץ ברומניה.
הוריו ברנהרד וייטי היו בעלי מפעל טקסטיל.
צ'רנוביץ, עיר בממלכה האוסטרו הונגרית, שסופחה לרומניה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
השפה השלטת בעיר באותה עת בקרב היהודים ובקרב חלק ניכר מהתושבים האחרים הייתה גרמנית, ושפת אימו של רוזנר הייתה גרמנית.
רק בבית הספר התיכון הוא למד רומנית.
בתקופת התיכון החל להתוודע לציונות ובגיל 15 הצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1939 עברו הוריו לבוקרשט, כחלק מתוכנית עלייה לארץ ישראל.
רוזנר נשאר בצ'רנוביץ כדי לסיים את לימודיו התיכוניים.
במאי 1940 נסע לבקר את הוריו, ושם נודע לו כי הרוסים עומדים לפלוש לצ'רנוביץ.
הוא נשאר בבוקרשט והצטרף לקן השומר הצעיר המקומי.
שם גם סיים את בית הספר התיכון.
במרץ 1941 עלה, יחד עם פעילים נוספים מתנועות נוער ברומניה במסגרת הלגאלית של עליית הנוער.
משום שרומניה הוכרזה על ידי השלטון הבריטי 'ארץ עוינת', נלקחה הקבוצה כולה למחנה המעצר בעתלית שם שהו שבוע.
משם עברו לחברת הנוער בקיבוץ בית זרע.
המפגש עם התנאים בקיבוץ למי שגדל בבית מסודר של המעמד הבינוני היו קשים: תנאי האקלים, תנאי המגורים, העבודה הפיזית.
בשל ידיעתו הצנועה בעברית ומשום שחלק ניכר מחברי בית זרע היו יוצאי גרמניה, שימש רוזנר כנציג חבריו דוברי הרומנית כלפי הקיבוץ ומוסדותיו.
בפברואר 1942 התבשר רוזנר כי הוריו היו בין המעפילים על ה"סטרומה" שטובעה על כל נוסעיה (רק אחד שרד) בים השחור.
עם הסיום הפורמלי של חברת הנוער בבית זרע, יוצאי רומניה נוספים התקבצו בבית זרע, והתגבש גרעין שרצה להקים קיבוץ משלו.
הקבוצה נשלחה לאילון – קיבוץ צעיר שנאבק על עיצוב דפוסי החיים המשותפים.
רוזנר היה פעיל במזכירות הגרעין וער לבעיות האינטגרציה בין הוותיקים למצטרפים.
בשנת 1944 הסכים הקיבוץ הארצי כי הקבוצה תקים קיבוץ חדש, והם נשלחו בשלב ראשון לקריית חיים כקבוצה עצמאית.
רוזנר שימש כמזכיר ויצר קשרים עם חברים רבים מקיבוצים שונים ועם ההנהגה של השומר הצעיר בארץ.
בשנת 1947 באה פניה מהקיבוץ הארצי לרוזנר לצאת בשליחות לרומניה שלאחר השואה, ללא המשפחה.
תנועות הנוער ברומניה הציוניות היו בפריחה ורוזנר ארגן את תנועת השומר הצעיר המקומית.
הפעילות החשובה ביותר הייתה הקמת גרעינים לעליה וארגון העלייה ארצה.
בדצמבר 1947 יצא רוזנר לכינוס של התנועה בפראג, אולם השלטונות הרומניים לא אפשרו את חזרתו לבוקרשט, והוא עבר לפריז.
בתוך כך השתלטו הקומוניסטים על רומניה ועל צ'כיה, ועצרו את כל הפעילות והפעילים הציוניים.
פריז הפכה למרכז השומר הצעיר באירופה.
ביולי 1948 הגיעו אשתו רנה ובנו עלי לפריז ושהו בה עד סוף 1949. הגרעין בקרית חיים עבר למקום הקבע שלו – רשפים בעמק בית שאן.
בתום שליחותו, רוזנר הצטרף לעבודות הבניה של הקיבוץ החדש ואחר כך עבד ברפת.
במקביל שימש גם כמזכיר הקיבוץ.
בשנת 1952 התבקש להשתלב בפעילות מפלגתית של מפ"ם.
הוא ריכז את האיגוד המקצועי של המפלגה והיה גזבר סניף חיפה.
כך הוא התוודע יותר ויותר אל החברה הישראלית בעת קליטת העלייה הגדולה, ואל הזירה הפוליטית.
תנועת הקיבוץ הארצי ביקשה מרוזנר להקים בגבעת חביבה, המרכז הסמינריוני של התנועה, את תחום לימודי הקיבוץ.
רוזנר ביקש לרכוש השכלה שיטתית קודם להקמת התחום החדש, וההחלטה הייתה כי רוזנר ילמד חצי שבוע באוניברסיטה העברית וילמד בגבעת חביבה חצי שבוע.
בהיותו בן 36 רכש רוזנר השכלה אקדמית בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה וסיים את התואר הראשון בכלכלה ובסוציולוגיה.
הוא התחיל לכתוב מאמרים עיוניים שניסו לגשר בין התפיסה המרקסיסטית שהייתה מקובלת בקיבוץ הארצי לבין הגישות החדשות של הסוציולוגיה המודרנית.
בראשית שנות השישים חזר לפעילות בקיבוץ רשפים.
באמצע שנות השישים היה מעורב בהכנת מועצה של הקיבוץ הארצי "על בעיית האישה בקיבוץ".
נאמן להכשרתו הסוציולוגית, יזם מחקר, שלא נעשה על ידי גוף אקדמי אלא על ידי תנועה קיבוצית.
באותה תקופה ערך יוסף שפר מחקר סוציולוגי מטעם תנועה קיבוצית אחרת - איחוד הקבוצות והקיבוצים – על דפוסי לינת ילדים בקיבוץ.
כתוצאה מפעילות זו הוקם מכון למחקר חברתי בגבעת חביבה, ורוזנר עמד בראשו.
המכון, בשיתוף גורמים נוספים, ערך מחקר גדול על הדור השני בקיבוץ.
המכון השתלב במחקר בינלאומי בתחום התעשייה.
רוזנר השלים את התואר השני והפך את המחקר על התעשייה הקיבוצית לנושא עבודת הדוקטורט.
רוזנר יצא עם משפחתו לשנת השתלמות באוניברסיטת מישיגן.
ההשתלמות הסתייעה בזכות קבוצת חוקרים אמריקאיים שגילו עניין בקיבוץ ומימנו הכשרה של חוקרים ישראלים בארצות הברית.
בשובו לארץ הוא סיים את הדוקטורט וכיהן שנתיים כמזכיר רשפים.
הוא חזר לפעילות מחקרית בגבעת חביבה.
בשנת 1976 הוקם המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי באוניברסיטת חיפה, והמכון בגבעת חביבה השתלב בו.
רוזנר קיבל דרגת מרצה בחוג לסוציולוגיה.
הוא הרחיב את הקשרים הבינלאומיים במחקר על התעשייה.
ב-1978 ארגן המכון כנס בינלאומי ראשון בנושא "איכות חיי העבודה".
רוזנר המשיך גם את פעילותו התנועתית.
היה חבר במזכירות הקיבוץ הארצי ונטל חלק פעיל בהכנת שורה של מועצות וועידות תנועתיות.
הוא היה המתאם בין מוסדות ההשכלה הגבוהה של התנועה הקיבוצית (אורנים, סמינר הקיבוצים, גבעת חביבה, יד טבנקין, מדרשת רופין, המכון לחקר הקיבוץ).
רוזנר יצא פעמיים לשנת שבתון בהרווארד, והרצה במקומות שונים בעולם.
הוא פרסם מאמרים, יזם מחקרים וקיבל מינוי של פרופסור מן המניין.
בשנים 1988 -1991 היה נשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית ובשנים 1988–1998 היה סגן נשיא הוועדה לחקר הניכור של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית.
באמצע שנות התשעים, לאחר שפרש רשמית מהוראה (והמשיך ללמד באוניברסיטה באופן חלקי) נבחר שוב להיות מזכיר קיבוצו בפעם השביעית.
הוא יזם והשתתף במחקרים, הפעם על התמורה גדולה שעברה על הקיבוצים בסוף המאה ובתחילת האלף השלישי.
בשנת 2002 הוא קיבל תואר "דוקטור לשם כבוד" מאוניברסיטת אוסנאברוק בגרמניה.
הוא נפטר ב-1 באוקטובר 2013 ונקבר ברשפים.
רוזנר נישא לרינה לנובל, אותה הכיר בבוקרשט, אולם רק בבית זרע התהדקו הקשרים ביניהם.
רנה למדה בבית ספר לאחיות והייתה אחות פעילה עד יציאתה לגמלאות.
באוגוסט 1968 נהרג עלי, מפגז סורי ברמת הגולן.
רוזנר התמקד בחקר החברה הקיבוצית ולמרות היות הסוציולוגיה הדיסציפלינה המרכזית של מחקריו, פעילותו המחקרית בתחום חקר הקיבוץ הקיפה תחומי מדע נוספים ובעיקר כלכלה, מדע המדינה, פסיכולוגיה חברתית וארגונית ופילוסופיה.
רוזנר פרסם קרוב ל-200 מאמרים מדעיים ועיוניים בעברית ועוד כ-60 באנגלית, צרפתית וגרמנית, וכתב או היה שותף בכתיבת אחד עשר ספרים בעברית ובאנגלית.
כמו כן כתב ערכים באנציקלופדיות בעברית ובאנגלית והיה מרצה מבוקש בכנסים, ימי עיון וסימפוזיונים בארץ.
ביטוי מעשי לקשרים אלה היה בסדרת מחקרים בינלאומיים בהם הקיבוץ שימש כאחד המודלים להשוואה.
רוזנר היה פעיל גם בהקמת "פרויקט הקיבוץ" במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת הרווארד, ואף ארגן שם כנסים והיה מרצה אורח מספר פעמים.
הוא תרם רבות לפיתוח וביסוס האוסף הגדול ביותר מחוץ לישראל של מסמכים על ישראל (אוסף היודאיקה) בספריית האוניברסיטה של הרווארד.
מחקריו על החברה הקיבוצית התפרסו על פני כמעט חמישים שנה.
במהלכם הצליח לזהות תהליכים ותופעות בראשיתן ולכוון עליהן זרקור מחקרי, או להציף נושאים שלא זכו לבדיקה ולעיון אקדמי, וזאת לעיתים תוך גישה ביקורתית.
בשנות השישים של המאה העשרים חקר את מעמד האישה בקיבוץ והזים את התפיסה הרווחת שבקיבוצים, כחברה שוויונית, יש לאישה ולגבר מעמד שווה.
באותה תקופה וקצת לאחריה מיקד את המחקר גם על חדירת התעשייה לקיבוץ, תופעה שהחלה אז להתגבר ושהיו לה בנוסף להשלכות הכלכליות, גם השלכות חברתיות רבות.
מחקריו תרמו לפיתוח תיאוריות ארגוניות-ניהוליות והצביעו על דרכים אפשריות ותוצאות של שלוב תפיסת עולם שוויונית, שיתופית ודמוקרטית בארגונים תעשייתיים והיררכיים.
הדור השני של בני הקיבוץ נחקר אף הוא במחקר רחב היקף, וחשף את ההבדלים בין דור המייסדים ודור ההמשך, את הבעייתיות הקיימת בהעברת ערכים מדור לדור וכן את כיווני ההתפתחות שאכן באו לידי ביטוי מאוחר יותר.
בשנות השמונים של המאה העשרים יותר עסק במשמעות של הכנסת טכנולוגיה משוכללת (רובוטיקה) לתעשייה הקיבוצית והשפעותיה, החיוביות והשליליות, על העובד ועל היכולת לשמור העקרונות הקיבוציים בתעשייה.
כאשר נחשף משבר הקיבוצים במחצית שנות השמונים הפנה את כיוון המחקר לניתוח השתנות הקיבוץ.
בנוסף למחקריו של רוזנר בתחום החברה הקיבוצית, הוא הרבה לחקור נושאים רחבים יותר.
הייתה לו תרומה נכבדה ביותר – תאורטית ומעשית - בחקר הניכור בחברה, ובעיקר בתחום העבודה, והוא ניסה להראות כי יש דרכים לצמצום הניכור בחברה.
הוא השקיע מאמץ מחקרי בתחום הדמוקרטיה התעשייתית, הקים מרכז לתיעוד ועיון של הדמוקרטיה התעשייתית באוניברסיטת חיפה, יזם השתלמויות ולימד קבוצות של נציגי עובדים בתחומים אלה.
החל משנת 2017, המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי באוניברסיטת חיפה מקיים יום עיון שנתי לזכרו של רוזנר.
בשנים 2023–2024 לא התקיים יום העיון בשל מלחמת חרבות ברזל.
מנחם רוסק (רוּסָק, 24 ביולי 1920 – 21 באוגוסט 2000) היה חבר קיבוץ נען וחבר בארגוני ההגנה והפלמ"ח.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת כמפקדו השני של הגדוד החמישי של הפלמ"ח ("גדוד שער הגיא") ובהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת הראל תחת פיקודו של יוסף טבנקין.
השתתף בקרבות העיקריים לפריצת הדרך לירושלים ולשחרור אזור השפלה והנגב.
רוסק נולד ב-1920 בעיר פלוצק שבפולין ליעקב ורחל רוסק.
האב, שהיה ציוני, עלה ארצה ב-1923 וב-1925 עלתה רחל עם מנחם ואחיו (במסגרת העלייה הרביעית).
עם עלייתם גרה המשפחה בחיפה ולאחר זמן מה נפטרה האם ממחלה.
רוסק המשיך לימודיו בחיפה ובגיל 14 נשלח ללמוד בכפר הנוער בן שמן.
בתום לימודיו ב-1937 הצטרף להכשרה המגויסת של הנוער העובד והלומד בעין חרוד איתה עבר לנען.
בנעוריו הרבה רוסק לשהות בבית דודו תנחום בכפר חיטים שם רכש, מבני משפחתו, ידע ומיומנויות בתחום החקלאות שהביאו אותו לעסוק בתחום זה בהמשך חייו.
ב-1938 הצטרף רוסק לארגון ההגנה.
ב-1943 הועמדה בפניו הברירה להתגייס לצבא הבריטי או לפלמ"ח.
רוסק החליט להישאר בארץ והצטרף לפלמ"ח שם שובץ לפלוגה ה'.
לאחר הצטרפותו לפלמ"ח נשלח רוסק לקורסי פיקוד וב-1947 מינה אותו יגאל אלון למפקד אבטחת שיירות לירושלים.
בהמשך מונה למפקד פלוגה א', לסגן מפקד הגדוד החמישי ובהמשך למפקדו.
בתחילת דרכו בתפקיד זה פעל רוסק לגבש את הגדוד מהפלוגות שהרכיבו אותו.
התפקיד הראשון שהוטל על הגדוד היה לתפוס את המשלטים ששלטו על שער הגיא כדי לאפשר מעבר של השיירות לירושלים.
כוחות הגדוד, שהחזיקו את המשלטים ואיפשרו את מעבר השיירות, סבלו מנפגעים רבים כתוצאה מהאש כבדה של הכנופיות הערביות (כולל ירי תותחים) אולם רוסק הורה לחייליו להיאחז במקום בכל מחיר כדי למנוע את חסימת הדרך לירושלים.
באפריל 1948 השתתף הגדוד במבצע נחשון ובהמשכו במבצע הראל.
במאי עלה רוסק עם הגדוד לירושלים שם השתתף, במסגרת תוכנית ד' של ארגון "ההגנה", במבצע יבוסי שנועד ליצור רצף טריטוריאלי יהודי.
במהלך מבצע זה נלחם הגדוד בשיח' ג'ראח, שועפט, אוגוסטה ויקטוריה, א-טור ועוד.
במאי לחם הגדוד בקרב רמת רחל.
ביוני ירד הגדוד מירושלים והשתתף במבצע יורם לכיבוש משטרת לטרון (כחלק מהמאמץ להרחיב את המסדרון לירושלים).
ביולי אותה שנה מונה רוסק לסגן מפקד חטיבת הראל תחת פיקודו של יוספל'ה טבנקין.
בתפקידו זה השתתף עם החטיבה ביולי במבצע דני ובאוקטובר במבצע ההר.
בשלהי 1948 ירד רוסק עם חטיבת הראל לנגב כדי להשתתף במבצע חורב במהלכו פעלה החטיבה בין עוג'ה אל-חפיר לרפיח במטרה לנתק את רצועת עזה ולמנוע הגעת תגבורות אליה.
ב-1949, עם סיום המלחמה, השתחרר רוסק מהשירות וחזר לנען שם החל לעבוד במטעי הקיבוץ.
במקביל מילא שורה של תפקידי מפתח ביישוב (מזכיר, מרכז משק ומרכז עבודה).
בהמשך מימש רוסק את ניסיונו הרב והתנדב לסייע למשקים צעירים (כיסופים ומשמר דוד) ובנוסף עסק בהוראה ובחינוך.
רוסק מילא שורה של תפקידים בכירים במערכת הקיבוצית ושימש תקופה ארוכה כמרכז ועדת הביטחון של הקיבוץ המאוחד.
במהלך השנים היה רוסק פעיל בשימור מורשת הפלמ"ח ופעילות חטיבת הראל ויחד עם חברו אפרים בלוך יזם את הוצאת הספר של פלוגה ה' "והלכתם בארץ".
בתקופה ההכשרה המגויסת בנען הכיר רוסק את חברת הקיבוץ חנה (לבית סבירסקי) ונישא לה.
לזוג נולדו 3 ילדים (אסא, יפתח ושרה).
הבן, סגן , נפטר בתקופת הכוננות למלחמת ששת הימים.
בצידו המזרחי של קיבוץ נען הקימה המשפחה מצפור על שמו של רוסק.
המצפור משקיף, מצד אחד, על המטעים אותם הקים וניהל רוסק ומצד שני צופה אל הרי ירושלים שם לחם.
נולד בפתח תקווה, אחד משלושת ילדיהם של עטל יהודית ויעקב ציוני, בנו של הרב ניסן בן-ציון (במקור שמושקוביץ) אב בית דין הרבני בחיפה.
גדל בתל אביב, שם היה אביו ראש סניף של המזרחי.
למד בבית-הספר היסודי ביל"ו בתל אביב.
בשנות התיכון למד בישיבה החקלאית בכפר הרא"ה ובבית הספר מקווה ישראל.
כבר מגיל צעיר היה פעיל בארגוני הנוער של הפועל המזרחי.
התגייס לצה"ל בשנת 1960 ושירת בחיל השריון.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
במקביל, המשיך בפעילות במוסדות הפועל המזרחי, ונבחר לציר בוועידת המפלגה.
התמנה למנהל מחלקת החינוך והתרבות במועצה המקומית אור עקיבא.
בתקופתו הונהג באור עקיבא יום לימודים ארוך, הוקמו שני בתי ספר תיכוניים מקצועיים ומוסד לשיקום נוער, הוקם מגרש כדורגל ועוד, והמועצה זכתה בפרס חינוך במחוז חיפה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1969 התמודד למועצה המקומית מטעם "רשימה מקומית למען אור עקיבא".
רשימתו זכתה במרב הקולות ובארבעה מנדטים במליאת המועצה.
המליאה בחרה בציוני לתפקיד ראש המועצה ב-4 בדצמבר 1969, ברוטציה עם נציג המערך צבי סנדר שנבחר לסגן ראש המועצה, כאשר הוחלט כי לאחר שנתיים הם יתחלפו ביניהם.
נפטר במהלך שירות מילואים ב-23 בנובמבר 1972 (י"ז בכסלו ה'תשל"ג).
על שמו נקרא רחוב באור עקיבא.
מנחם קלנר (נולד ב-1946) הוא חוקר פילוסופיה יהודי אמריקאי-ישראלי העוסק בפילוסופיה יהודית של ימי הביניים ובייחוד בפילוסופיה של הרמב"ם.
הוא פרופסור אמריטוס למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ויו"ר מייסד של החוג לפילוסופיה ומחשבת ישראל בממרכז האקדמי שלם בירושלים.
קלנר נולד באולבני, ניו יורק בשנת 1946, אחד מחמשת ילדיהם של הוריו.
אביו, יליד הונגריה (1908), הגיע לארצות הברית בעקבות מלחמת העולם הראשונה ושימש כרב בכמה קהילות.
קלנר למד במכללה התאולוגית העברית בסקוקי, אילינוי, ארצות הברית, ובישיבת מרכז הרב בירושלים, הוא למד פילוסופיה מערבית ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, ושם קיבל תואר ראשון, שני ודוקטורט.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה בהנחיית סטיבן שוורצשילד.
לימד באוניברסיטת חיפה במשך למעלה משלושים שנה.
בין יתר התפקידים באוניברסיטה, שימש כיו"ר המחלקה לציוויליזציות ימיות וכדיקן הסטודנטים, ושימש את הקתדרה למחשבה דתית של סר אייזק וליידי אדית וולפסון.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת סורבון ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן, וחוקר אורח בקרן למדעי היהדות בוושינגטון.
הוא לימד קורסים בפילוסופיה, מדע הדתות, פילוסופיה יהודית מימי הביניים ומודרנה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, בקולג' של וויליאם ומרי, באוניברסיטת וירג'יניה ובאוניברסיטת חיפה.
קלנר מתמקד במיוחד בפילוסופיה של הרמב"ם.
הוא סובר שאלמלא יצר הרמב"ם את הקוד המקיף הראשון והשיטתי והיחיד של ההלכה (משנה תורה), ממשיכיו באותו הפרויקט, רבי יעקב בן אשר, בעל הארבעה טורים, ורבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך, היו חסרי החזון והאומץ לחבר את החיבורים שחיברו.
אילו הרמב"ם לא מייסד את היהדות על בסיס י"ג עיקרי אמונה, לא ניתן היה לדבר על אורתודוקסיה יהודית.
ואלמלא הגדיר הרמב"ם חזון אוניברסלי של היהדות, סביר להניח שכמעט כל היהודים היום היו פרטיקולריים אפילו יותר מהם.
קלנר סבור שהרמב"ם היה רציונליסט ואוניברסליסט.
זהו נושא מרכזי במחקריו על הרמב"ם.
קלנר סובר שמעטים מציגים את הרמב"ם כפי שהוא עושה.
מחקריו בפילוסופיה של הרמב"ם הם חדשניים ומהפכניים.
קלנר גורס שהיהדות שהכיר הרמב"ם היה יהדות של תורת הנסתר וסובר שהרמב"ם דחה את תורת הנסתר ואף הטיף נגדה.
קלנר טוען שניסיון הרפורמציה של הרמב"ם נכשל, וכי ההוכחה הברורה ביותר לכך היא הצלחתה של רפורמת הנגד הקבלית שכתביו עוררו.
במקביל הוא טוען בספרו "אמונה שאינה מגיעה לעיקר" שהרמב"ם התרחק מהיהדות התנ"כית והתלמודית בכך שהוא יצר דוגמות המחייבות על פי הדת (י"ג עיקרים), וטוען שיהדות המקראית היא יותר יהדות של עשייה מיהדות של מחשבות ואמונות, שדומה יותר לנצרות.
בספרו "גם הם קרויים אדם – הנכרי בעיני הרמב"ם", טוען קלנר שהרמב"ם היה משוכנע שתורת ישראל מלמדת שבני אדם כולם נבראו בצלם אלוהים ושאין הבדל ממשי, מהותי ומולד בין ישראל לעמים.
טענה זו מנוגדת לתפיסה הדומיננטית ביהדות המסורתית מאז ימי הביניים, ובעיקר מאז תחילת האמנציפציה, שגייסה את הרמב"ם לתמוך בגישות פרטיקולריסטיות.
לדעתו, תפיסה זו היא סילוף המציאות, ויש בה ממד טרגי.
ישנם הבדלים בין ישראל לעמים אבל לטענת קלנר, אליבא דרמב"ם ההבדלים הם ברמה של חוקים, של היסטוריה, של ייעוד, ותו לא.
הספר מציע קריאה צמודה מאוד של ההלכה הראשונה, ההלכה האמצעית, וההלכה האחרונה ב"משנה תורה".
הפרק הפותח את הספר מסביר את האוניברסליזם של הרמב"ם באמצעות ניתוח מאמרי חז"ל שמהם היה יכול הרמב"ם לשאוב את רעיונותיו האוניברסליים.
הפרק האחרון מתמודד עם דברי הרמב"ם הסותרים, לכאורה, את העמדה שמייחס לו קלנר לאורך כל הספר.
באחרית הדבר חורג קלנר מקריאה צמודה של דברי הרמב"ם ומביע את עמדתו נוכח המציאות של ימינו.
יש שטענו כי כתיבתו החריפה באה מהתנגדותו להגות בדוגמת ההגות בספר "תורת המלך".
במהלך השנים פרסם פרופ' קלנר ספרים, מאמרים ומחקרים רבים, פרסום יותר מעשרים ושלושה ספרים ולמעלה ממאה מאמרים אקדמיים.
שניים מתרגומיו לטקסטים קלאסיים הופיעו בסדרת יודאיקה של ייל.
ראש אמנה לדון יצחק אברבנאל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1993.
פירוש רבי לוי בן גרשום לשיר השירים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2001.
ספר אהבה ממשנה תורה לרבי משה בן מיימון, תורגם לאנגלית בסדרת יודאיקה של ייל, הוצאת אוניברסיטת ייל, 2004.
תורת העיקרים בפילוסופיה היהודית בימי הביניים, ספרית אלינר - ההסתדרות הציונית, ירושלים 1991.
גם הם קרויים אדם – הנכרי בעיני הרמב"ם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 2016.
אמונה שאינה מגיעה לעיקר: במה נבחנת יהדות, תרגום - שי סנדיק, הוצאת שלם, ירושלים 2016.
ספרו אמונה שאינה מגיעה לעיקר זכה בגמר פרס הספר היהודי של קורט.
היה פעמיים ברשימה הקצרה לפרס הלאומי לספרים יהודיים.
מנחם עמי קלמנזון (נולד ב-1987) הוא חתן פרס ישראל לשנת תשפ"ד בתחום תקומה - גבורה והצלה.
עם פרוץ טבח שבעה באוקטובר הצטרף לאחיו אלחנן ויצא לסייע לתושבי עוטף עזה, בהמשך הצטרף איתיאל זוהר, בן אחותם, לצוות שכונה צוות אלחנן.
הצוות חילץ מקיבוץ בארי כמאה מבני הקיבוץ.