tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם תרם רישומים לספר השוודי Tidskrift för Jagare och Natur Forskaren אשר ראה אור בסטוקהולם על ידי Svenska Jägareförbundet עבור ציידים וחוקרי טבע.
בשנת 1833, הוא הפך לחבר בלשכת המסחר של סטוקהולם, ושנתיים לאחר מכן, נבחר לאקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות.
לאחר 1836, הוא התגורר באי אורוסט בבוהוסלן, שם קבע את מגוריו בכפר מאריברג, אורוסט.
ב-1855 הוא מונה למפקח על הדייג בבוהוסלן.
זמן לא רב לאחר מכן הוא לקה באירוע מוחי, שהותיר אותו מחוסר יכולת לשארית חייו.
לאחר מות רעייתו ב-1884, הוא סבל מהידרדרות רצינית ומת באורוסט ב-1887.
יוהאן לודוויג וילהלם מילר היה משורר וסופר גרמני, אביו של הבלשן מקס מילר.
מילר היה ילדם השישי של החייט כריסטיאן לאופולד מילר ואשתו מארי לאופולדין לבית סלריוס (Cellarius).
אחיו מתו בילדותם ובנעוריהם, ובשנת 1808 איבד את אמו.
אביו, שנקלע שוב ושוב לקשיים כלכליים עקב מחלה ארוכת טווח, נישא לאלמנה העשירה מארי זלמן (Seelmann) לבית גדל (Gödel) ב-1809.
ב-1812 החל מילר ללמוד פילולוגיה בברלין, אך בפברואר 1813 התנדב לצבא הפרוסי והשתתף במלחמות השחרור נגד נפוליאון.
בשנת 1814 הוא מונה לסגן.
משנת 1816 ביקר בסלונים ספרותיים בברלין ופגש שם, בין היתר, את גוסטב שוואב, אכים פון ארנים, קלמנס ברנטנו, לודוויג טיק והמלחין לודוויג ברגר.
כבר ב-1816/1817 הלחין טקסטים למחזה בסגנון הוודוויל, לידרשפיל (Liederspiel).
חמישה מהם פורסמו בשנת 1818 כחלק ממחזור השירים של ברגר, שירים מתוך מחזה השירים חברתיים "מילרין היפה".
הוא היה מאוהב אהבה נכזבת במשוררת לואיזה הנסל.
ב-1817/18 יצא למסע חינוכי באיטליה.
שלוש שנים מאוחר יותר, הביאו חוויותיו לכתיבת Roma, Romans and Romans, בשני כרכים (ברלין, 1820).
בשנת 1818, מילר כתב את שירו הידוע ביותר, "הנדודים הם תשוקתו של הטוחן", שהתפרסם בספרו "קנקן לזר הירוק" בהאלה.
באפריל 1819 הפך למורה בתיכון ולימד היסטוריה, לטינית ויוונית בעיר הולדתו דסאו.
בשנת 1820 לאופולד הרביעי פרידריך (דוכסות אנהלט דסאו) מינה אותו לספרן דוכסי.
ב-21 במאי 1821 נישא לאדלהייד באזדוב (Basedow), נכדתו של המחנך הרפורמי יוהאן ברנהרד באזדוב.
נולדו להם שני ילדים, אוגוסט (20 באפריל 1822) ופרידריך מקס (6 בדצמבר 1823).
מ-1 עד 3 ביולי 1824 השתתף בפסטיבל המוזיקה ל"חגיגה החילונית" של קלופשטוק בקוודלינבורג, שיזמו אזרחי קוודלינבורג לשם בניית אנדרטה לקלופשטוק.
בפסטיבל המוזיקה שרה רעייתו אדלהייד את תפקיד האלט, ואותו ביים קרל מריה פון ובר.
הוא דיווח על החגיגה "בעלון השיחות הספרותיות של ברוקהאוז".
האנדרטה של שינקל וטייק נחנכה ב-7 ביולי 1831 בפארק בריל (Brühl) בקוודלינבורג.
באוגוסט 1824 מונה מילר כחבר מועצת בית המשפט.
למרות כמה שהיות בספא (כולל בפרנטישקובי לאזנייה, שם ניצבת האנדרטה שלו), בריאותו הידרדרה והוא מת מהתקף לב בשנה שלאחר מכן בגיל 32 בלבד.
מילר נודע בזכות שירי העם הגרמניים הביקורתיים שלו.
הוא תמך במאבק היווני לעצמאות נגד הכיבוש הטורקי – מכאן הכינוי שלו "מילר היווני", אף על פי שמעולם לא ביקר ביוון.
הוא ידע לקרוא אנגלית היטב והושפע, בין היתר, מהלורד ביירון, שלקח חלק במאבק היווני לעצמאות.
בחיבור "לורד ביירון" (שפורסם בהוצאת אורניה – Urania – בשנת 1822) הוא משבח את רוחו הליברלית של ביירון ובכך טוען בעקיפין נגד מערכת הרסטורציה והמעקב של מטרניך.
חיבור זה ביסס את קבלת הפנים הפוליטית של ביירון בגרמניה גרם להגברת הצנזורה של מטרניך.
מילר עבד כמו"ל ועורך, בין היתר, "בספריית המשוררים הגרמנים מהמאה השבע-עשרה" בהוצאת ברוקהאוס.
את מפעלו, "הספרייה", המשיך קארל אוגוסט פרסטר (Förster) והיו בה 14 כרכים.
מילר עבד עבור מגזינים ספרותיים שונים, כולל Literarisches Conversationsblatt (עלון לשיחות ספרות) ו-Hermes.
ביולי 1820 התקבל ללשכת הבונים החופשיים של מינרווה בלייפציג.
אחוזתו הספרותית נשמרת בספריית המדינה אנהלט בדסאו.
במהלך חייו, מילר כונה לעיתים קרובות סופר בינוני של התנועה הרומנטית.
לעומת זאת, בימינו יש מאמץ לספק הערכה מובחנת יותר למילר, כקודמו של היינריך היינה.
"רומא, רומאים ונשים רומיות: אוסף מכתבים מרומא ואלבנו עם תוספות מאוחרות ומסמכים תומכים".
"שבעים ושבעה שירים מהעיתונים שהותיר אחריו נגן קרן נודד, כרך ראשון", 1821 – מכיל בין השאר את המחזור "אשת הטוחן היפה"
"שבעים ושבעה שירים מהניירות שהותיר אחריו נגן קרן נודד, כרך שני", 1824 – מכיל בין השאר את המחזור "מסע החורף"
דסאו, כריסטיאן גאורג אקרמן, (1821).
מהד' 2: שירי היוונים 1821. נושא ראשון.
מהדורה שנייה, עם השיר "ביירון".
דסאו, כריסטיאן גאורג אקרמן, 1825.
דסאו, כריסטיאן גאורג אקרמן, 1822
"מסעות ליריים והליכות אפיגרמטיות", 1827 – מכיל בין השאר את המחזור "צדפים מהאי רוגן" עם השיר "Vineta", שיוהנס ברהמס הלחין בשנת 1860 כאחד "משלושת השירים למקהלה בת שישה חלקים, א-קפלה" (אופוס 42 מס' 2)
גוסטב שוואב (עורך): "כתבים מאת וילהלם מילר", חמישה כרכים.
לייפציג 1830, כרך 1 מקוון
עריכה: פול הייזה והרמן קורץ.
תהילתו של מילר מבוססת בעיקר על מחזורי השירים שלו "הטוחנת היפה" ו"מסע החורף".
הם הושמעו על ידי פרנץ שוברט והם בין מחזורי השירים המפורסמים ביותר של המאה ה-19. שוברט השתמש בשני שירים נוספים של מילר ללחן Der Hirt auf dem Felsen לקלרינט ופסנתר.
אין עדות לכך שמילר למד אי פעם על אימוץ שיריו בידי שוברט, אף על פי ששוברט השלים את "הטוחנת היפה" ב-1823, בעוד שמסע החורף נוצר רק ב-1827, השנה שבה מילר מת ושנה לפני מותו של שוברט.
השיר Der Lindenbaum ממסע החורף נודע בעיקר בגרסת שיר העם הפשוט של פרידריך זילכר תחת הכותרת Am Brunnen vor dem Tore (במזרקה מול השער).
שירו "בקנקן אל הזר הירוק" (Im Krug zum grünen Kranze), שפורסם ב-1821, זכה לפופולריות; "הטיול" (Das Wandern) בקובץ השירים "נדודי הטוחן" (Müller Wanderschaft) מתוך החמזור "הטוחנת היפה" (Schöne Müllerin), הפך לשיר טיול דמוי שיר עם, לא עם הלחן של שוברט, אלא עם הלחן של קרל פרידריך צלנר (Carl Friedrich Zöllner).
פרנץ שוברט ואחריו מלחינים אחרים הלחינו את שיריו של מילר מאוספיו "קטיף פרחים משירי העם (Blumenlese aus den Minnesingern): שבעה ושבעים שירים מהניירות שהותיר מאחור נגן קרן צרפתי נודד ומסעות ליריים והליכות אפיגרמה".
בין מלחיניו היו לודוויג ברגר, יוהנס ברהמס, פליקס דראסקה, קארל גרידנר, גוסטב יאנסן, אדולף ינסן, פאני מנדלסון, היינריך מארשנר, קונרדין קרויצר, ג'אקומו מאיירבר, אוטו ניקולאי, מקס רגר, קרל ריינקה, לואי שפור ווילהלם טאובר.
השיר Der Leiermann, השיר האחרון ממסע החורף, מצא את דרכו לסצנת המועדונים בשנת 2000. הלהקה השוודית Covenant פרסמה גרסה של השיר הזה ב"Elektro-Gewand" בגרמנית.
מאז 1996, פרס וילהלם מילר מוענק מדי שנתיים על ידי מדינת סקסוניה-אנהלט, לסירוגין עם פרס פרידריך ניטשה כפרס לכישרון ספרותי צעיר.
וילהלם דלפ סטייר היה קצין בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט גנרל.
ב-1916 סיים את לימודיו ב, התגייס לחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית והיה חלק ממשלחת פנצ'ו וייה במהלך החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בין שתי מלחמות העולם למד הנדסה אזרחית ב וקיבל תואר ראשון בתחום זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה סטייר סגן מפקד חטיבת הבנייה ב ולאחר מכן בחיל ההנדסה.
באוגוסט 1943 היה לסגן המפקד הכללי של כוחות השירות של צבא ארצות הברית.
בתפקיד זה שירת בוועדה למדיניות צבאית, שפיקחה על פרויקט מנהטן.
במאי 1945 הפך לגנרל המפקד של כוחות הצבא במערב האוקיינוס השקט.
ככזה עמד בראש בית הדין שדן והרשיע את הגנרלים טומויוקי ימאשיטה והומה מסאהרו בפשעי מלחמה.
הוא פרש משירות צבאי ב-1947 ומת בגיל 81.
וילהלם מרטין היה היסטוריון אמנות הולנדי ומנהל מוזיאונים, שהתמחה בציור ההולנדי של המאה ה-17.
וילהלם מרטין נולד בשנת 1876 בקווקנבריק שבגרמניה.
בשנת 1877 עבר עם משפחתו לליידן, שם אביו, קרל מרטין, שימש כפרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת ליידן.
בשנים 1894–1899 למד באוניברסיטת ליידן, ובשנת 1901 קיבל תואר דוקטור עם עבודת מחקר על הצייר ההולנדי חרארד דאו.
משנת 1901 עבד במוזיאון מאוריצהאוס בהאג, תחילה כסגן מנהל תחת אברהם ברדיוס, ובשנת 1909 מונה למנהל המוזיאון.
מרטין שימש בתפקיד זה עד שנת 1945.
בנוסף לעבודתו במוזיאון, היה פרופסור חבר להיסטוריה של האמנות באוניברסיטת ליידן בין השנים 1907–1946. בשנת 1935 מונה גם לראש מחלקת האוספים הגרפיים של האוניברסיטה.
בין השנים 1934–1954 שימש גם מנהל אוסף מזדג (Mesdag Collection) בהאג.
מרטין התמחה בציור ההולנדי של המאה ה-17, במיוחד בז'אנר ציור הטבע הדומם ובחקר אמנים הולנדים ופלמים מתקופת תור הזהב ההולנדי.
עבודת תזה, אוניברסיטת אמסטרדם, 2019. (גרסה דיגיטלית).
וִילְהֶלְם פוֹן שׁוֹלְץ היה סופר גרמני.
הוא נחשב לסופר נאצי בשל תמיכתו בנאציונל-סוציאליזם.
וילהלם פון שולץ נולד בברלין ב-1874 כבנו של שר האוצר הפרוסי לעתיד .
הוא גדל בברלין, ובשנת 1890 עבר עם אביו לאחוזה המשפחתית (הידועה גם בשם "וילה שולץ") בקונסטנץ.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה בקונסטנץ בשנת 1892, שולץ למד ופילוסופיה בברלין, לוזאן וקיל.
בשנת 1897 קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת מינכן עם עבודת גמר על המשוררת אנטה פון דרוסטה-הילסהוף.
באותה שנה התחתן עם אשתו הראשונה אירמגרד ולמילר, בתו של הלוטננט גנרל הפרוסי אוסקר ולמילר.
לזוג נולדו שני ילדים, אירמגארד ווילהלם פון שולץ הבן, שבשנת 1910 היו בין 15 הילדים הראשונים שלמדו בבית הספר הפרטי שזה עתה נוסד.
לאחר שנפרדה מווילהלם פון שולץ, התגוררה אשתו יחד עם ילדיה בשטח בית הספר בביתם עד 1914/15, שלימים נודע כ"קסיררהאוס" או "באכהאוס".
אירמגרד פון שולץ רכשה את הנכס מהיזם והפוליטיקאי מקס קסירר.
ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפך וילהלם פון שולץ לדרמטורג ולבמאי הראשון של בשטוטגרט.
בשנת 1922, הוא והפסנתרנית "גרטי" ריכטר התיישבו דרך קבע באחוזה המשפחתית וילה זהיים בקונסטנץ.
הם נישאו ב-1939, לאחר הגירושים מאשתו הראשונה של שולץ, אירמגארד, שהתארכו עקב מאבקים משפטיים רבים.
העיר קונסטנץ אירחה פסטיבל בן שבוע ליום הולדתו ה-50 בשנת 1924 וקראה רחוב על שמו בשנה שלאחר מכן.
בנובמבר 1926, שולץ מונה לנשיא מחלקת השירה של .
עם זאת, הוא התפטר מתפקיד זה ב-1928.
שולץ השלים מיד עם קיומו של המשטר הנאצי, אף על פי שלא התייחס לנציונל-סוציאליזם לפני "תפיסת השלטון".
ב-16 במרץ 1933, הוא חתם על הצהרת הנאמנות לממשלה הנאצית של "האקדמיה הגרמנית לשירה", המחלקה לשירה של האקדמיה הפרוסית לאמנויות, ששמה שונה כפי שביקש גוטפריד בן.
בחוברת התעמולה "שישה וידויים לגרמניה החדשה", הגיבו שולץ וסופרים אחרים לזוכה פרס נובל הצרפתי רומן רולן, שסירב לקבל את , בשל שרפת ספרים בגרמניה הנאצית במאי 1933: "ההצדקה למה ששנת 1933 מכניסה באופן גלוי לעין בגרמניה תינתן אך ורק על ידי ההיסטוריה".
באוקטובר 1933, הוא היה אחד מ-88 הסופרים שחתמו על לאדולף היטלר.
בשנת 1934 זכה בתחרות על ההמנון למשחקים האולימפיים בברלין, אבל מילות השיר נחשבו לאומניות מדי, והשיר נפסל, ובתחרות החדשה על ההמנון זכה שיר אחר.
הוא ניסח שיר הקדשה "למען הנאציונל-סוציאליסטים של באדן שנפלו במאבק על המרד הלאומי של העם הגרמני", שהיה אמור להיות מוצב על אנדרטה בחצר בית העירייה של קונסטנץ.
בין 1935 ל-1937 היה עורך שותף של האוסף Die grossen Deutschen ("הגרמנים הגדולים").
ב-1935 וב-1936 הופיעו חיבוריו בירחון תומך המונרכיה .
ב-1939 כתב שיר ליום הולדתו ה-50 של אדולף היטלר ("Ehren Tafel" – "לוח כבוד").
באותה שנה הוא חזר בו במפורש מהצהרות פילושמיות קודמות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין, פרסם בעיתון Krakauer Zeitung של הגנרלגוברנמן, כתב את שיר המלחמה של ההתמדה "הרצון הקשה" ב-1943: "לא משנה איזה עתיד יביא ניצחון – מלחמה היא חיינו.
אנחנו רוצים מלחמה!" וכתב מאמר ב-Bodensee-Rundschau באוקטובר 1944: "צו היום: התמד!".
ב-1944 כתב חרוזים מהללים על היטלר באנתולוגיה "שירת החיים".
ביוני 1944 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת היידלברג, ולפי הצעתו של יוזף גבלס תרומה של 30,000 מארק מהיטלר.
כמו כן, בשנת 1944 הוקדש לו קטע ב- מספר 723 לרגל יום הולדתו ה-70. בשלב האחרון של מלחמת העולם השנייה, אדולף היטלר כלל אותו ברשימת המבורכים של הסופרים החשובים ביותר באוגוסט 1944.
יצירותיו של שולץ התקבלו בברכה על ידי הנאצים כמופת.
שולץ הודה למשטר בטקסטים התואמים את האידאולוגיה הרשמית.
לדוגמה, בפתיח לאנתולוגיה *Das deutsche Gedicht* ("השירה הגרמנית"), שערך ב-1941, הוא כתב: "ספר זה צריך להיות רכושו של העם הגרמני כולו, שברייך השלישי, יותר מתמיד, הגישה למוזיקה ולאמנויות החזותיות, כמו גם לשירה, מבטיחה להיפתח.
היא צריכה לעורר בצעירים את חדוות השירה, הגאווה בהשתייכות לעם שיצר ערכים אנושיים נצחיים כמו השירה הזו.
היא צריכה להוציא מאלמוניות את הכישרונות האמיתיים בכל שכבות הנוער הגרמני, שכאשר הם קוראים את השירים הללו, חייבים להרגיש בליבם שהם לא ברווזונים אפורים מכוערים, אלא ברבורים צעירים".
עם זאת, הוא נאלץ להתכחש למחזהו "היהודי מקונסטנץ", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1905 ואשר כתב ב-1904 ועליו נאמר שמאז נתן החכם של לסינג, לא הופיע על במה גרמנית יהודי אנושי למופת שכזה.
שולץ תיאר את הסופר הצעיר, שהוא היה אז, כ"מבחינה היסטורית עדיין לא בשל".
לאחר המלחמה, הוא הצדיק את התרחקותו מהמחזה כ"הגנה עצמית" בלבד.
אולם בתקופת הנאצים, דעותיו הפוליטיות עלו בקנה אחד עם האידאולוגיה של המשטר, שבאה לידי ביטוי גם בהצהרות אנטישמיות מוקלטות.
תקופה שלאחר המלחמה והערכה מחדש
באזור הכיבוש הסובייטי, יצירותיו "המלווים, השיפוץ" (שתיהן 1937) ו"הבניין הנצחי" (1941) נרשמו ב ב-1946.
לאחר המלחמה שולץ זוּכה במהירות בגרמניה המערבית כשהוגדר כ"משתף פעולה פסיבי" (Mitläufer).
עם זאת, מחזותיו הוצגו רק לעיתים רחוקות כי הם יצאו מהאופנה.
ב-1949 הוא נבחר לנשיא , ושימש כנשיא הכבוד שלו משנת 1951. ב-1952 שולץ התפטר ממרכז הארגון הסופרים הבין-לאומי כדי למחות נגד חלוקתו.
בקונסטנץ הוא נשאר מוכר כענק אינטלקטואלי מקומי ומשורר מקומי.
פרס וילהלם פון שולץ לתזות תעודות הבגרות הטובות ביותר בגרמנית, שנתרם על ידי העיר קונסטנץ בשנת 1959 ביום הולדתו ה-85, בוטל רק בשנת 1989 ביוזמתו של ה מקונסטנץ .
שולץ דחה את הענקת אזרחות כבוד על ידי העיר קונסטנץ ביום הולדתו ה-90 ב-1964, משום שהיו קולות מתנגדים במועצת העיר בשל תפקידיו ברייך השלישי.
הוא הרגיש שהותקף על לא עוול בכפו: "הוא לא ראה בהתנהגותו בין 1933 ל-1945 התנהגות שעליה הוא היה צריך להצדיק ולהתנצל.
הוא נשאר חסר חרטה וחש שיש יחס לא הוגן מצד הציבור".
דיונים על זכרו התעוררו שוב ב-1986, כאשר לאחר מות אלמנתו, גרטרוד פון שולץ, נדון עתידה של הווילה דמוית הטירה על שפת ימת קונסטנץ.
הניתוח המפורט הראשון של חייו ויצירתו הופיע באותה תקופה במגזין נבלהורן של העיר קונסטנץ.
בשנת 2007 התחדש הדיון בעקבות נטישת קבר המשפחה.
בשנת 2013 התפרסמה בחינה ביקורתית של יצירתו של הסופר ושל יחסיו עם קונסטנץ, שנאספה על ידי 16 סופרים מקונסטנץ, ביניהם עובדי ארכיון העיר.
מקום המנוחה האחרון של פון שולץ הוא בבית הקברות אלמנסדורף בקונסטנץ.
הקבר היה אמור להיהרס בשנת 2008, אך נרשם לאחר מכן כאנדרטה היסטורית.
שולץ נודע לראשונה כמשורר וכמחזאי, מאוחר יותר גם כמספר סיפורים וסופר.
מחזותיו הוצגו על במות גרמניות רבות.
לפיכך הוא היה מחבר ידוע, והעיר קונסטנץ אירחה חגיגה בת שבוע ליום הולדתו ה-50 ב-1924; שנה לאחר מכן, נקרא רחוב בעיר על שמו.
שנה נוספת לאחר מכן בחר בו מדור השירה של האקדמיה הפרוסית לנשיא.
שירתו של שולץ מושפעת מהמיסטי ותורת הנסתר.
לאחר שלמד את יצירותיהם של ו, הוא פנה לנאו-קלאסיציזם ביצירות הבמה שלו.
הרקע ההיסטורי של רבות מיצירותיו היה ימי הביניים בגרמניה, זמן קצר לפני הרפורמציה הפרוטסטנטית וצרפת שלפני המהפכה.
אולם כיום, יצירתו האמנותית של פון שולץ נחשבת לחסרת חשיבות במידה רבה; כמשורר, הוא כמעט נשכח.
מאז 1925, הייתה קיימת "דרך וילהלם פון שולץ" (Wilhelm-von-Scholz-Weg) בקונסטנץ, שמאז שונה שמה ל-Zur Therme.
1932 מדליית גתה לאמנות ומדע
1944 ד"ר לפילוסופיה (תואר דוקטור לשם כבוד) מאוניברסיטת היידלברג
1955 טבעת הומניטאס של אגודת התרבות של גרמנים מגורשים (לימים אגודת התרבות המערבית-מזרחית)
1959 לוח אייכנדורף של אגודת התרבות של גרמנים מגורשים
1959 שמו של פרס וילהלם פון שולץ לבוגרי תיכון של העיר קונסטנץ (בוטל ב-1989)
1964 זוכה ראשון במדליית הבל
1968 לוח הומבולדט כמתנת כבוד
וִילְהֵלְם קוֹנרָד רֶנְטְגֶן היה פיזיקאי גרמני, מגלה קרני ה-X על שמו, קרני רנטגן).
על הישג זה היה הזוכה הראשון בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1901. על שמו קרויה יחידת המידה למדידת קרינה מייננת, רנטגן וכן היסוד רנטגניום.
רנטגן נולד בלנפ (Lennep) שבגרמניה (כיום רובע בעיר רמשייד), כבן יחיד לסוחר ויצרן בדים.
ב-1848 עברה המשפחה להולנד, שם גדל מגיל שלוש ועד תחילת לימודיו האקדמיים.
ב-1865 ניסה להתקבל לאוניברסיטת אוטרכט, אך לא היו לו מכתבי המלצה ולכן נדחה.
לאחר מכן התקבל לפוליטכניון הפדרלי של ציריך (כיום המכון הטכנולוגי של ציריך), שם דרישת הקבלה הייתה מבחן בלבד.
הוא החל ללמוד הנדסה מכנית וב-1869 סיים את לימודי התואר השלישי תחת הנחיית של אוגוסט קונדט.
בשנת 1874 מונה למרצה באוניברסיטת שטרסבורג בו אוגוסט קונדט ניהל תחום פיזיקה.
שנה לאחר מכן מונה לפרופסור באקדמיה לחקלאות בהוהנהיים (כיום אוניברסיטת הוהנהיים), פרוור של שטוטגרט.
ב-1876 חזר לשטרסבורג כפרופסור לפיזיקה וב-1879 התמנה לדקאן מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת גיסן.
ב-1888 עבר לאוניברסיטת וירצבורג וב-1900 לאוניברסיטת מינכן (בעקבות בקשה מיוחדת מהממשלה הבווארית), שם נשאר עד סוף חייו, על אף שהוצעה לו הנשיאות של אוניברסיטת ברלין.
ב-1895 החל רנטגן להשתמש בציוד שפותח על ידי עמיתיו היינריך הרץ, יוהאן היתורף, ויליאם קרוקס, ניקולה טסלה ופיליפ לנארד, כדי לחקור את ההשפעות של התפרקויות מתח חשמלי גבוה בשפופרות ריק.
לקראת סוף השנה החל לחקור את תכונותיהן של קרניים קתודיות מחוץ לשפופרות.
בתחילת חודש נובמבר חזר על אחד הניסויים עם אחת מהשפופרות של לנארד, לה הוסף חלון אלומיניום קטן ודק כדי לאפשר לקרן לצאת מהשפופרת; החלון כוסה בקרטון כדי להגן על האלומיניום מנזק הנגרם על ידי השדה האלקטרוסטטי החזק שהיה הכרחי על מנת לייצר את הקרניים הקתודיות.
רנטגן ידע שהקרטון מונע מאור לצאת, אך גילה שמעל רמה מסוימת של המתח החשמלי, הקרניים הקתודיות גרמו לפליטה של קרינה פלואורסצנטית אל מחוץ לחלון האלומיניום אל מסך קרטון טבול במלח בריום שהיה צמוד אליו.
רנטגן הבין שהשפופרות של היתורף וקרוקס, שהיו עבות יותר מאלו של לנארד, יכולות גם הן לגרום לאפקט זה.
ב-8 בנובמבר 1895 בחן רעיון זה; הוא הרכיב קרטון שחור, דומה לזה שהרכיב על השפופרת של לנארד, על השפופרת של היתורף-קרוקס וחיבר אלקטרודות לסליל רוהקורף כדי ליצור מתח גבוה.
לפני שהציב את מסך הבריום, הוא החשיך את החדר כדי לבדוק את האטימות של כיסוי הקרטון והטעין את השפופרת במתח גבוה.
בטרם פנה להתחיל בניסוי עצמו, הבחין בנצנוץ עמום מספסל שהוצב במרחק של מטר מהשפופרת.
כדי להיות בטוח בהבחנתו, חזר על בדיקה זו מספר פעמים וגילה כי הנצנוץ חוזר על עצמו.
הוא גילה כי המקור לכך הוא מסך הבריום אותו התכוון להציב לאחר הבדיקה ושיער כי הגורם לכך הוא סוג חדש של קרן.
במהלך סוף השבוע שלאחר מכן חזר על הניסוי פעמים נוספות ורשם לעצמו הערות.
בשבועות שלאחר מכן לא עזב את המעבדה ואף אכל את ארוחותיו וישן בה, תוך בדיקת הקרניים החדשות שגילה.
בהיעדר שם והסבר הולמים, השתמש במוסכמה המתמטית לגורם לא ידוע, X, וקרא להן קרני-X.
כשבועיים לאחר התגלית הראשונית יצר את התמונה הראשונה מקרניים אלו, תמונת עצמות כף ידה של אשתו, אנה ברטה.
לאחר מכן בדק רנטגן את מידת החדירה של הקרניים דרך חומרים שונים.
כאשר בדק לוחית עופרת, גילה את התמונה הרדיוגרפית הראשונה, תמונת שלדו שלו.
מאמרו של רנטגן, "סוג חדש של קרניים" (במקור "Über eine neue Art von Strahlen") פורסם ב-28 בדצמבר 1895. עד 1897 פרסם שני מאמרים נוספים בנושא.
בעקבות גילויו זכה לתואר דוקטור לשם כבוד ברפואה מאוניברסיטת וירצבורג.
בנוסף לפרס נובל, זכה במדליית רמפורד בשנת 1896 ובמדליית מטוצ'י באותה שנה.
רנטגן נפטר מגידול סרטני במעי (קרצינומה).
הסברה היא שאין קשר בין מחלתו לבין מחקריו ועבודותיו בקרינה מייננת מפאת הזמן הקצר שבילה במחקרים אלה ומכיוון שהיה בין החלוצים היחידים בשטח שהשתמשו במגיני עופרת באופן שגרתי.
על פי צוואתו, כל התכתובות המדעיות שלו הושמדו.
לא היו לו ילדים, אך הוא אימץ את בתו של גיסו, ג'וזפין ברטה לודוויג (נולדה ב-1887).
כוכב הלכת המינורי 6401 Roentgen נקרא על שמו.
אדמירל וילהלם פרנץ קנריס היה ראש האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה במלחמת העולם השנייה, ומראשי הפעילים במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
שנותיו הראשונות ומלחמת העולם הראשונה
קנריס נולד בעיירה אפלרבק ליד דורטמונד שבווסטפאליה, בן לתעשיין אמיד, קארל קנריס.
בנעוריו האמין כי הוא צאצא לאדמירל היווני, גיבור מלחמת העצמאות היוונית קונסטנטין קנריס ולאמונה זו הייתה השפעה על החלטתו להצטרף לצי הגרמני.
בשנת 1938 חקר ומצא כי שורשי משפחתו בצפון איטליה (לומברדיה) וכי שמה המקורי "קנריזי", והמשפחה היגרה לגרמניה במהלך המאה ה-17 ושם המירה את דתה מנצרות קתולית ללותרניזם.
בשנת 1905 התגייס קנריס, והוא בן 17, לצי הקיסרי הגרמני, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת על סיפון הסיירת 'דרזדן' כקצין מודיעין.
הסיירת הזו הייתה היחידה שהצליחה להתחמק מהצי הבריטי במהלך קרב איי פוקלנד, בדצמבר 1914, במידה רבה הודות לטקטיקות ההונאה שיזם קנריס.
בקרב מאס א טיירה נלכדה 'דרזדן' והושמדה.
רוב אנשי הצוות הושמו בהסגר בצ'ילה, אך קנריס נמלט באוגוסט 1915 תוך שהוא משתמש בידיעתו השוטפת בשפה הספרדית.
קנריס דיבר ספרדית ואנגלית שוטפות, וכן ארבע שפות פרט לגרמנית.
הוא הצליח לשוב לגרמניה בסיועם של סוחרים גרמנים.
עם שובו לגרמניה הוצב בתפקידי מודיעין ונשלח לספרד, שם שרד ניסיון התנקשות בריטי בחייו.
עם שובו לשירות פעיל הוא סיים את המלחמה כמפקד צוללת וצבר לזכותו שמונה עשרה הטבעות, אותן השיג על הצוללות U-38, UC-27, U-47 ו-U-34.
ב-1919 נישא לאריקה ואג, גם היא בת לתעשיין עשיר.
לזוג נולדו שתי בנות, אווה ובריגיטה.
קנריס נותר בשירות הצבאי לאחר המלחמה.
בתחילה הצטרף למיליציות הפרייקור ולאחר מכן לרייכסמרינה.
הוא התקדם במהירות והגיע לדרגת קפיטן ב-1931, והיה הקצין הראשי בסיירת "ברלין" ולאחר מכן מפקד אוניית המערכה "שלזיין".
בשלב זה היה מעורב שוב בעבודת מודיעין.
במהלך שירותו יצר קשרים עם קצינים בכירים, פוליטיקאים ותעשיינים.
בתקופת שירותו בפרייקור היה בקשר עם אישי ימין קיצוני כהורסט פון פפלוגק-הרטונג, שהואשמו בהתנקשויות פוליטיות במנהיגי השמאל, ואף הואשם במעשים אלו בעצמו, לרבות השתתפות ברציחתה של רוזה לוקסמבורג, אם כי נוקה מחשד.
בתקופה זו צעד במסלול הפוליטי ובמסלול הקריירה של המנהיגים הנאצים הבכירים לעתיד, אם כי מעולם לא היה חבר במפלגה הנאצית.
ב-1 בינואר 1935 מונה קנריס לראש האבווהר, שירות המודיעין הצבאי הרשמי של גרמניה.
מאוחר יותר באותה השנה מונה לסגן אדמירל.
בשנים אלו יצר רשת מרגלים גרמנית בספרד תוך הפגנת שליטתו בשפה הספרדית.
הוא היה הכוח המניע מאחורי ההחלטה הגרמנית לסייע לכוחותיו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד, על אף היסוסיו של היטלר מלהתערב בעניין.
ב-1937 עדיין תמך בהיטלר, וסבר כי הוא התשובה לקומוניזם והתקווה לתחייה לאומית גרמנית.
אך עד לשנת 1938 התפכח מראייה זו והבין כי תוכניותיו ומדיניותו של היטלר עלולים להוביל את גרמניה לאסון.
הוא החל לקשור בחשאי כנגד המשטר.
קנריס, וסגנו הגנרל הנס אוסטר, היו שניהם אנטי-נאצים מובהקים, וריכזו באבווהר חבורה של אנשים כהנס פון דוהנאני ודיטריך בונהופר, שהיו אנשי מצפון וניסו להפיל את המשטר.
כבר ב-1938 היה קנריס מעורב במזימה פעילה להפיל את היטלר מן השלטון אם זה יורה על פלישה לחבל הסודטים, שהייתה, לדעתו, גורמת לפריצתה של מלחמה, במאזן כוחות שנטה אז לרעת גרמניה.
הצלחתו של היטלר לקבל לידיו את חבל הסודטים ללא קרב בוועידת מינכן גרמה לכישלונו של הקשר.
קנריס היה מעורב בניסיון נוסף מסוג זה בשנת 1939, שנכשל בנסיבות דומות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מצא עצמו קנריס במצב עדין של ראש שירות מודיעין צבאי בעת מלחמה, העושה כל שביכולתו כדי לגרום לכישלון הצבא באותה מלחמה עצמה.
סגנו, הנס אוסטר, היה צינור פעיל להעברת ידיעות על תנועות הצבא הגרמני לצבאות בעלות הברית.
הדברים הגיעו לשיא כאשר אוסטר מסר לנספח הצבאי הבלגי, הקולונל סאס, התרעה מוקדמת על פלישת גרמניה להולנד ולארצות השפלה, למרות שבסופו של דבר, התרעה זו לא הועילה.
בשנת 1943 היה אוסטר מעורב בניסיונם של הגנרל הנינג פון טרסקו ואנשי קבוצת ארמיות מרכז ברוסיה, לרצוח את היטלר באמצעות פצצה שהוטמנה במטוסו.
קיימות דעות שונות באשר לחלקו של קנריס בפעילויות אלו.
יש האומרים כי היה בקשר ישיר עם ראשי קשר העשרים ביולי, ויש האומרים כי נמנע ממעורבות אישית, אך ידע היטב כי פעולות אלו מתרחשות בקרבתו.
מכל מקום, האבווהר תחת פיקודו שימש כ"חממה" ומסווה לבכירי הקושרים, אשר ניצלו היטב את העובדה כי מטבע הדברים פעילויותיו של ארגון מודיעין כרוכות בהכנת ניירות מזויפים, חומרי חבלה, וגישה ישירה לחוץ לארץ, שלושה אלמנטים שהקושרים היו זקוקים להם במיוחד.
קנריס דיבר ספרדית שוטפת, ונפגש מספר פעמים עם פרנסיסקו פרנקו, הדיקטטור הספרדי.
מניחים כי בפגישות אלו העריך בפניו קנריס כי גרמניה תפסיד במלחמה, דבר שהיה אחד הגורמים לכך שספרד לא הצטרפה למלחמה לצד מעצמות הציר, אף שאלו סייעו לפרנקו מספר שנים לפני כן בעת מלחמת האזרחים הספרדית.
קנריס ניצל את תפקידו הצבאי על מנת להציל יהודים, לעיתים לבדו ולעיתים ביחד עם אוסטר ופון דוהנאני.
כבר ב-1937 גינה אותו העיתון הנאצי "דר שטירמר" על כך שקנה בחנויות של יהודים.
באותן שנים עזר רבות ליהודים גרמנים ממכריו, ביניהם האלמנה אנה-מארי קונזן והמורה לפסנתר לואיזה קובולד.
מאוחר יותר הגן עליהם קנריס מגירוש למזרח.
בשנת 1939 הציל קנריס את האדמו"ר השישי של חב"ד, הרב יוסף יצחק שניאורסון, על ידי הברחתו מפולין הכבושה.
בסוף שנת 1941 הבריח מאות יהודים לספרד ופורטוגל במסווה של סוכני ביון, במבצע שזכה לשם הקוד "אקווילר".
בשנת 1943 היה קנריס מעורב במבצע בשם "U7" שבו נשלחו שלושה עשר יהודים לשווייץ לכאורה כדיפלומטים וכסוכנים, ולמעשה על מנת להצילם מן השואה.
שני משתתפים אחרים במבצע זה, הנס פון דוהנאני ודיטריך בונהופר, נעצרו בעקבותיו.
במהלך אותה שנה שכנע את היטלר כי בעלות הברית אינן מתכוונות לפלוש לאנציו (אף שבפועל ידע על הפלישה המתוכננת).
כן שכנע את היטלר כי יש סכנה להתקוממות מיליוני עובדי כפייה, דבר שדרש הכנת תוכנית בשם "ואלקירי" להזרמת כוחות צבא לבירה ברלין בעת ההתקוממות.
תוכנית זו היוותה את השלד המבצעי לתוכניות הקושרים להשתלט על הבירה, שכן הכנתה הוטלה על הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג, מראשי הקושרים.
חנו של קנריס סר בעיני היטלר בפברואר 1944, בעקבות עריקת סוכנים של האבווהר לצדן של בעלות הברית בטורקיה.
הוא פוטר, ולאחר זמן מה הושם במעצר בית, דווקא בתקופה קריטית לתוכניות להפלת השלטון.
האבווהר הוכפף למנגנון ה-RSHA בראשות הנאצי הקנאי ארנסט קלטנברונר.
מחליפו של קנריס בראשות האבווהר היה גנרל בשם הנזן, אשר ניסה להמשיך בפעולות ההתנגדות למשטר, ולקדם את הקשר נגד היטלר.
עם כישלון קשר העשרים ביולי הושם קנריס במעצר, אך לא הוצא להורג עד 9 באפריל 1945, חודש לפני תבוסתו הסופית של הרייך השלישי.
ידידו של קנריס, הגנרל וילהלם קייטל, התערב למענו ומנע את העמדתו לדין בפני "בית הדין העממי" שהיה פוסק גזרי דין מוות מהירים.
היטלר גילה ב-4 באפריל 1945 את יומניו של קנריס ובהתקף זעם הורה לדון אותו בבית דין מיוחד של האס אס.
ב-8 באפריל נערך במחנה פלוסנבירג משפט ראווה לקנריס, איש הצבא הנס אוסטר, והכומר דיטריך פון בונהופר.
הם הוצאו להורג בתלייה ב-9 באפריל.
כדי להשפיל את הנידונים ולשעשע את אנשי האס אס, נאלצו להתפשט ולצעוד בעירום אל הגרדום.
זמן רב לא היה גורלו ידוע של קנריס, עד שבשנת 1955 העיד קצין דני בשם לונדינג, שהיה אסיר בפלוסנבירג, כי ראה אותו נגרר עירום אל הגרדום.
אישיותו של קנריס נותרה במובנים רבים חידה.
הוא היה פטריוט גרמני, ואדם יוצא דופן בהתנגדותו להיטלר ולמשטר הנאצי.
באופן יחסי לחלקו בדרמה ההיסטורית, לא הוקדשה תשומת-לב מיוחדת לאישיותו בסרטים או ספרים.
בשנות החמישים בוים סרט בשם "קנריס", ובשנת 1976, בסרט "הנשר נחת", הופיע השחקן אנתוני קווייל בתפקיד קנריס.
בנובלה של פרדריק פורסיית' "תיק אודסה" מספר הגיבור (שמסתנן לשורות ארגון של חברי אס.אס לשעבר) כי השתתף בהוצאתו להורג של קנריס בירייה, למרות שכמעט ודאי שהוא נתלה.
הנס ברנד גיזביוס, שעבד תחת קנריס והיה אחד הקושרים בקשר העשרים ביולי ואחד העדים החשובים במשפטי נירנברג (בעיקר בעדות נגד הרמן גרינג), כתב בספרו האוטוביוגרפי Bis zum bitteren Ende ("עד הסוף המר") כי קנריס לא רק תיעב את היטלר ואת הימלר, אלא את כל המשטר הנאצי כתופעה פוליטית.
הוא תיאר את קנריס כאדם מיוחד הנמצא "בכל מקום ובשום מקום", ומשאיר אחריו תמיד שובל של מסתוריות.
לעיתים, הסביר גיזביוס, נדמה היה קנריס קטן-הקומה והשברירי כאדם מאיים, אך במציאות היה אדם משכיל מאוד, רגיש-ביתר, ובכל מובן "אאוטסיידר".
בהתנהלותו ובאופן מחשבתו היה האדם "הבלתי מיליטריסטי ביותר מכל האנשים".
בתחילת אוגוסט 2009 התפרסם כי נציגי כפר חב"ד הגישו בקשה רשמית להנהלת "יד ושם" להעניק "אות חסיד אומות העולם" לווילהלם קנריס, בנימוק כי במהלך השואה הציל ממוות את האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד עם כ-500 יהודים נוספים.
ההיסטוריון הישראלי דני אורבך פנה בעבר ליד ושם בבקשה דומה אך נדחה, בטיעון שקנריס כראש המודיעין הנאצי נושא באחריות למותם של יהודים רבים, וכי יחידות שהיו תחת פיקודו עסקו בהשמדת יהודים באופן פעיל.
עם זאת, יד ושם קיבל את בקשתו של אורבך להכיר ביועצו המיוחד של קנריס, ד"ר הנס פון דוהנאני, כחסיד אומות העולם.
וילהלם פריק היה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, בדרגת רייכסלייטר במפלגה.
פריק נולד בגרמניה, בנו של מורה.
התחנך במינכן ולמד משפטים באוניברסיטת היידלברג.
סיים את לימודיו בשנת 1901, והצטרף לשירות המדינה בבוואריה בשנת 1903, כעורך דין בתביעה המשטרתית המקומית.
התקדם בתפקידיו, ובשנת 1923 היה מפקד המשטרה במינכן.
בתפקידו זה סייע למפלגה הנאצית במרידה המכונה הפוטש במרתף הבירה, בה ניסו אדולף היטלר ואריך לודנדורף להקים בבוואריה ממשלת ימין קיצוני, ולאחר מכן להשתלט על גרמניה כולה.
הפוטש נכשל, ופריק נעצר והועמד למשפט.
הוא נדון ל-15 חודשי מאסר על תנאי, ופוטר משירות המדינה.
הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1924 והחל לעבוד כסוכן ביטוח.
במאי 1924 נבחר לרייכסטאג, ופעל בתיאום עם הנאצי גרגור שטראסר, אשר היווה דמות בולטת במפלגה הנאצית, ואף בן תחרות להיטלר (ומסיבה זו גורש מן המפלגה לאחר עלייתה לשלטון ונרצח בליל הסכינים הארוכות בשנת 1934).
מונה לתפקידים שונים, ובהם שר הפנים והחינוך של מדינת תורינגיה בשנת 1930. במסגרת תפקידו כשר, הוא שינה את שמו של בית הספר הבאוהאוס להמכון המאוחד להוראת אמנות ופיטר את כל המורים בבית הספר.
תפיסתו של גרופיוס, מייסד בית הספר, אדריכלות בינלאומית ועיצוב מודרני לא נלמדו יותר.
במאי 1930 הכריז פריק על קמפיין "נגד התרבות כושית - למען המסורות הלאומיות הגרמניות".
בהוראתו, 70 ציורים, אקספרסיוניסטיים ברובם, הוצאו מתערוכת הקבע של מוזיאון וויימאר שלוס ומנהל מוזיאון המלך אלבט (König-Albert-Museum), הילדברנד גורליט, פוטר בשל הצגת אמנות מודרנית.
כשהנאצים עלו לשלטון בגרמניה בשנת 1933 מונה פריק לשר הפנים.
היה זה אחד משלושה מינויים של המפלגה הנאצית בממשלתו הראשונה של היטלר, שעקב הנסיבות שהביאו למינויה, כללה בעיקר שמרנים כפרנץ פון פאפן אשר קיוו כי על ידי אחיזה במשרות בקבינט ניתן יהיה למנוע מן המפלגה הנאצית
בעקבות שריפת הרייכסטאג, ב-27 בפברואר 1933, הכריזו הנאצים על משטר חירום, ובמהרה קיבלו את "החוק לסיום מצוקת העם והרייך" הוא חוק ההסמכה, אשר נתן להיטלר ולנאצים סמכויות דיקטטוריות, וקבר סופית את רפובליקת ויימאר ואת הניסיון להקמת רפובליקה דמוקרטית בגרמניה.
לפריק, כשר הפנים, היה חלק ממשי באירועים אלו, ובחיסולה של הדמוקרטיה הגרמנית, ובמיוחד בחיסול האוטונומיה של מדינותיה הנפרדות של גרמניה, שהביא לריכוז כח עצום בידי הממשל המרכזי.
באפריל 1934 ביקר פריק בארץ ישראל ביקור "פרטי".
הוא ביקר בירושלים כתחנה במסע הכלולות שלו.
פריק היה אף בין האחראים לחקיקת חוקי נירנברג אשר הפלו כנגד היהודים והיו בין הצעדים שהובילו אל השואה ואל השמדתם הפיזית של היהודים בכל מקום אליו הגיעו הנאצים.
בין היתר היה פריק ראש המשטרה האזרחית הגרמנית, ובעל הסמכויות לפקד על מחנות הריכוז, אולם היינריך הימלר נטל לידיו תפקיד זה בשנת 1936. משנת 1940 ואילך, היטלר לא דן בסוגיות חשובות עם פריק והתעלם משאילתות שהגיש לו הלה.
יוזף גבלס ציין ביומנו מספר פעמים שלדעת היטלר לא דבק פריק באידאולוגיה הנאצית כראוי ולא עמד בקצב ההתפתחויות.
העובדה שהיטלר סלד מפריק קשורה גם, ככל הנראה, לרפורמה שיזם פריק בתחום המנהל ברייך, אותה ביקש פריק ליישם.
כוונתו הייתה להגדיר באופן ברור יותר את חלוקת הסמכויות בתוך ובין המשרדים והרשויות ואף לבטל משרות ותפקידים, שהיו מיותרים בעיני פריק.
יוזמה זו עמדה בסתירה למהות המשטר הנאצי שביסס את כוחו על חלוקה עמומה של סמכויות, שיצרה תחרות בין רשויות ובין נושאי תפקידים.
באוגוסט 1943 הדיח היטלר את פריק מתפקידו כשר הפנים ללא מתן הסבר והוא הועבר לשמש כשר בלי תיק.
לבסוף מונה לתפקיד של "הפרוטקטור" של בוהמיה ומוראביה, תפקיד טקסי בעיקרו.
לאחר הכיבוש הגרמני, במרץ 1939 כונתה צ'כיה בשם "הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה", ובה שלט "פרוטקטור".
עד לכניסתו של פריק לתפקיד היה הפרוטקטור קונסטנטין פון נויראט מדינאי שמרן, שהיה בעל שליטה מועטה במהלך העניינים.
בפועל שלטו בשטחי הכיבוש אנשי ה-SS, ריינהרד היידריך וקורט דליגה, שביצעו במקום פשעי מלחמה נוראים, כפו על האוכלוסייה עבודות כפייה, ופעלו להשמדת היהודים.
בשטחי הפרוטקטורט פעל גטו טרזין ששימש כתחנת מעבר בדרכם של יהודי מערב אירופה ומרכזה אל מחנות ההשמדה במזרח.
לאחר המלחמה נעצר פריק, והובא למשפט על פשעיו בפני הטריבונל שדן במשפט פושעי המלחמה בנירנברג.
הוא היה היחיד מבין הנאשמים שסירב להעיד.
הורשע בתכנון, ייזום ועריכת מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות.
נידון למוות, והוצא להורג בתליה ב-16 באוקטובר 1946 כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
מילותיו האחרונות היו "תחי גרמניה הנצחית".
וילהלם בודווין יוהאן גוסטף קייטל היה גנרל-פלדמרשל ופושע מלחמה גרמני, ומשנת 1938 ראש הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW).
נידון למוות במשפטי נירנברג על חלקו בפשעי המלחמה של הוורמאכט והוצא להורג כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
קייטל נולד בעיירה ליד הנובר לבעל אחוזה גרמני מן המעמד הבינוני.
בצעירותו התעניין בעיקר ברכיבה, ציד וחקלאות.
לאחר חינוך בבית הספר לקצינים בגטינגן, התגייס לצבא האימפריה הגרמנית בשנת 1901, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-46 (סקסוניה התחתית).
בשנת 1909 הוא נישא לליזה פונטיין.
במלחמת העולם הראשונה שירת קייטל ברגימנט ארטילריה ה-46, ובספטמבר 1914 נפצע באופן חמור בידו מרסיס של פגז.
לאחר החלמתו הצטרף למטכ"ל הגרמני ב-1915, ובשנת 1916 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-19. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר התבוסה במלחמה נותר קייטל בצבא, שנקרא באותה עת "רייכסווהר".
היה לו חלק בארגון ה"פרייקור" (מיליציות ימניות קיצוניות המורכבות מיוצאי צבא, אשר דיכאו באלימות מרידות של גורמי שמאל קיצוני בגרמניה, כגון מרד הספרטקיסטים) באזור הגבול עם פולין, ולאחר מכן שירת כמדריך בבית הספר לפרשים בהנובר במשך שנתיים.
ב-1 באפריל 1923 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1924 הועבר למשרד ההגנה, ושירת במסגרת "משרד הכוחות המזוינים" שהיה הסוואה למטכ"ל הגרמני שהסכם ורסאי אסר על פעילותו.
ב-1 בנובמבר 1927 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וזמן קצר לאחר מכן חזר למטה הכללי.
ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד אגד הרגלים ה-3. ב-1 באפריל 1934 הועלה קייטל לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-22. ב-1 באוקטובר 1935 עם יצירת "משרד הכוחות המזוינים", מונה קייטל לראש המשרד.
ב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
בשנה זו התגלתה שערורייה שהיו מעורבים בה הגנרלים ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש (פון בלומברג נשא לאישה פרוצה לשעבר ופון פריטש הואשם בקיום יחסים הומוסקסואליים עם זונה ממין זכר).
מחשש לפגיעה ביוקרתו וכדי להימנע מלהסביר את הפרשה המביכה לעם הגרמני (אף על פי שקיימת סברה שהיטלר תכנן את כל הפרשה כדי לשבור את כוחו של מעמד הקצינים הפרוסי), החליט היטלר לשנות את מבנה הפיקוד הצבאי על ידי הקמת ה-OKW, מפקדת הכוחות המזוינים, והעמיד בראשה את קייטל.
בסוף אוגוסט 1939, לקראת פתיחת מלחמת העולם השנייה, מונה קייטל ל"מועצת המיניסטרים להגנת המדינה" שהקים היטלר, וב-19 ביולי 1940, לאחר כניעת צרפת, קיבל קייטל דרגת גנרלפלדמרשל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נראה כי קייטל הוא מפקד זהיר וחלש אופי.
הוא יעץ להיטלר נגד פתיחת מלחמת העולם השנייה, נגד הפלישה לצרפת ונגד הפלישה לרוסיה.
בשני המקרים דחה היטלר את דעתו, בשני המקרים התפטר אך התפטרותו נדחתה.
הפעם האחרונה שבה יצא נגד היטלר הייתה בשנת 1942, עת הדיח היטלר את פילדמרשל וילהלם ליסט, מפקד הכוחות הגרמנים בקווקז.
גם הפעם לא התקבלה דעתו.
היו אלו חילוקי הדעות היחידים שהיו לו עם היטלר, ופרט להם נטה לקבל את דעתו של היטלר בכל נושא.
הוא תמך בהיטלר גם בוויכוח על הפקרת הארמייה השישית למצור הרוסי בקרב סטאלינגרד.
עת הובא, ועמו הרמטכ"ל גנרל קורט צייטצלר וראש מחלקת המבצעים אלפרד יודל, ונשאל לדעתו על החלטת היטלר שלא לפרוץ את המצור, קרא לעבר היטלר: "פיהרר שלי, עמוד על הוולגה!".
בצייתנותו זו ציית גם לפקודות נפשעות בנוגע ליחס ליהודים ולשבויי מלחמה.
הוא נתן להיינריך הימלר יד חופשית להשמדת העם היהודי בשטחים שבהם שלט הוורמאכט במזרח, ועודד את "פקודת הקומיסר" בה ניתנה הוראה לירות בכל פעיל קומוניסטי.
תחת אחריותו הורעבו למוות מאות אלפי שבויים ששרדו את הניפוי ההתחלתי של "פקודת הקומיסר".
לאחר קשר העשרים ביולי, בו קשרו אנשי צבא בדרג גבוה קשר לרציחתו של היטלר ולהפלת המשטר הנאצי, מילא קייטל חלק בדיכוי המרידה, ושימש חלק מ"בית הדין הצבאי של כבוד", שנדרש על מנת להקנות ל"בית הדין העממי", שבראשו ישב ה"משפטן" רולנד פרייזלר, סמכות לשפוט את הקצינים הבכירים שהשתתפו בקשר.
"בית הדין העממי" שלידיו העביר קייטל את הסמכות לדון בעניין הקצינים כלל הליכים בלתי הוגנים ומשפילים, וגזר הדין היה לרוב מוות משפיל בתלייה ממיתרי פסנתרים המחוברים לאנקול קצבים.
ההוצאות להורג צולמו, והוקרנו למספר נבחרים הסמוכים לחוגו הפנימי של הפיהרר, ובהם קייטל.
עם ההתקדמות הסובייטית לעבר ברלין, הפציר קייטל בהיטלר לעזוב את העיר לפני תחילת הקרב על ברלין.
לאחר שהיטלר סירב, שקל קייטל לחטוף אותו, אך ויתר על התוכנית כשהתברר לו שלא יוכל לגבור על שומרי ראשו של היטלר.
לאחר התאבדותו של היטלר, קייטל עזב את ברלין והעמיד את עצמו לשירותו של מנהיג גרמניה החדש, קרל דניץ.
לאחר תבוסת גרמניה חתם קייטל ב-8 במאי 1945 על מסמך הכניעה (השני, לפי דרישת הסובייטים) בברלין, בשם צבא גרמניה.
ב-13 במאי נעצר והובא למשפט בפני הטריבונל הבינלאומי במשפטי נירנברג.
הוא הואשם בקשירת קשר לביצוע פשעים כנגד השלום, תכנון ייזום וביצוע מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הגנה זו לא התקבלה, והוא נמצא אשם בכל סעיפי האישום ונידון למוות בתלייה.
בקשתו להיות מוצא להורג על ידי כיתת יורים נדחתה והוא נתלה ב-16 באוקטובר 1946 כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
יותר משני מיליון חיילים גרמנים הלכו למותם בשביל ארץ האבות לפניי, אני הולך עכשיו בעקבות בניי - הכול למען גרמניה".
הוצאתו להורג, שבוצעה בידי התליין ג'ון וודס, נמשכה 24 דקות.
וילהלם רפקה (בלועזית: Wilhelm Röpke, 10 באוקטובר 1899 – 12 בפברואר 1966) היה כלכלן והיסטוריון בעל דעות המקורבות לאסכולה האוסטרית ומאבות הנס הכלכלי של גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה.
רפקה נולד בכפר שווארמשטט ליד האנובר שבגרמניה, בן לרופא פרוטסטנטי.
רפקה שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה והזעזוע שחווה בעקבות אכזריותה הותיר בו חותם עמוק לכל ימי חייו.
ברוח התקופה, האשים רופקה תחילה את האימפריאליזם הקפיטליסטי במלחמה, ובעקבות זאת נמשך לסוציאליזם.
הוא שינה את דעתו אחרי שקרא את "אומה, מדינה וכלכלה" של לודוויג פון מיזס שנכתב בשנת 1919, בו ראה "תשובה גואלת לשאלות הרבות שעינו צעיר שחזר זה עתה מהחפירות." מיזס, אמר "חיסן אותי מפני נגיף הסוציאליזם, עמו שבנו רובנו משדות הקטל".
רפקה פנה ללימודי כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת מרבורג וקיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1922. שנה מאוחר יותר נישא לאוה פינקה ועמה גידל שלושה ילדים.
משרתו האקדמית הראשונה הייתה ביינה בשנת 1924, שם הפך לפרופסור במשרה מלאה בשנת 1929.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עזב רפקה את המדינה ועבר לכהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת איסטנבול ומשנת 1937 כיהן כפרופסור במכון ללימודים בינלאומיים בז'נבה שבשווייץ, שם כיהן לצידו של מיזס.
רופקה דחה מספר הצעות בזמן המלחמה לעבור להרצות בארצות הברית והמשיך לכהן במכון עד מותו.
בשנת 1947 היה רופקה ממכונני המפגש הבינלאומי של היסטוריונים, פילוסופים, כלכלנים ועיתונאים תומכי החירות, אגודת מונט פלרין.
מפגשי האגודה אפשרו לרופקה לפגוש ולהשפיע על חשיבתו של לודוויג ארהרד, שר הכלכלה והכספים של מערב גרמניה.
השפעה זו מצאה ביטוי חשוב במדיניות שכונן ארהרד בגרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה ושכונתה "הנס הכלכלי הגרמני".
רופקה גם שימש בשנות החמישים יועץ כלכלי לממשלת מערב-גרמניה והיה אחד הבולטים בקבוצה של כלכלנים גרמנים שצידדו בשילוב שוק חופשי עם מדיניות ממשלתית תומכת רווחה, שכונו אורדו-ליברלים ומטרתם הייתה לבנות כלכלת שוק חברתית.
בשנת 1931 פרסם רפקה, בשם בדוי, ניתוח שמחה על השימוש שעשו אינטלקטואלים אנטי-קפיטליסטים בשפל העולמי כדי לפלס את הדרך לנציונל-סוציאליזם.
לטענתו, מחאתם של האנטי-קפיטליסטים לא הייתה נגד קפיטליזם של השוק החופשי (אותו כינה "כלכלת שוק", כדי להימנע מבלבול במונחים) אלא נגד קורפורטיזם-מדינתי שבו יש התערבות מדינה וברית בין עסקים לממשלה.
הפתרון שמציעים האנטי-קפיטליסטים, גרס, הוא אבסורד, מכיוון שכדי להתמודד עם בעיית התערבות המדינה הם מציעים להגבירה, דבר ש"יסרס" עוד יותר את הכלכלה.
הדבר דומה, כתב רופקה "למי ששופך חול אל תוך מנוע ולאחר מכן מקווה להתניעו באמצעות שפיכת עוד חול."
הפשיזם, גרס רפקה, אינו "דרך שלישית" בין כלכלת שוק לקומוניזם אלא אחיינו של הסוציאליזם, כי לשניהם משותף הפגם המוסרי העמוק של התעלמות מהפרט כיחידה חברתית חיונית והאלהת המדינה ככל יכולה.
לדאבונו, התגשם חששו מפני עליית הנאצים לשלטון שנתיים לאחר מכן.
זמן קצר אחרי כן, הוציא מאמר בשם "קיצו של עידן?" בו התריע מפני סכנות המשטר החדש.
לפי רפקה, היה הנאציזם התקפה כנגד "הגיון, חירות ואנושיות" שהם ליבת הרעיון הליברלי והציוויליזציה המערבית.
בשנת 1936 כתב רפקה את "משברים ומחזורים" שעסק בשפל הכלכלי, סיבותיו והארוכה לו.
בעקבות כלכלני האסכולה האוסטרית כמו מיזס, בהם-באוורק, האייק ושטריגל טען רפקה כי השפל הראשוני נבע מהרחבת אשראי מצד הבנק הפדרלי שהביאה לשינוי בנפח ההשקעות לטווח ארוך.
בספרו "הכלכלה בחברה חופשית" משנת 1937 טען כי השקעת-יתר מביאה בסופו של דבר למשבר היא תוצר של שינוי בצריכה הנובע מהתערבות המדינה בשוקי האשראי המטה הכרעות השקעה.
מצב כזה של השקעת יתר של הון יכול להתקיים גם בכלכלה מתוכננת ולכן הסוציאליזם לא יהיה חסין משפל כלכלי.
למעשה, הוא יהיה פגיע יותר, משום שבמדינה סוציאליסטית הפעלת כוח מצד המדינה עוד תגדיל את העיוות הקיים בהשקעות ובנוסף, תיעדר אפשרות לחסל השקעות כושלות.
רפקה סבר בתחילה כי ניתן בהחלט להשתמש בהרחבת אשראי כצעד הכרחי להוציא כלכלה משפל עמוק.
רפקה טען כי במצב הייחודי של השפל הכלכלי בשנות השלושים היה צורך בהתערבות של המדינה ליצירת "רצפה" של הוצאה כללית שתמנע סבבים חוזרים ונשנים של "שפל שניוני" שבו יש שקיעה הולכת ומתגברת המזינה את עצמה.
גישה זו של רפקה דמתה במידה מסוימת למדיניות הקיינסיאנית ואף זכתה לשבחים מצד ג'ון מיינרד קיינס.
מאוחר יותר הודה רפקה ביושר נדיר כי שגה כאן והפך לאחד ממבקריה החריפים של התורה הקיינסיאנית, בה ראה צעד מזיק של ייאוש.
בביקורת שכתב בשנת 1952 על "דו"ח האומות המאוחדות על צעדים לאומיים ובינלאומיים לתעסוקה מלאה" הזהיר רפקה מכך ששימור שערי ריבית נמוכים (היינו, אשראי זול), כפי שממליצה הכלכלה הקיינסיאנית, יביא בסופו של דבר לאינפלציה כרונית והחתירה ל"תעסוקה מלאה" תוביל לסטגפלציה, תחזית שהתגשמה בארצות הברית בשנות השבעים.
רפקה גם הצביע על כך שהאינפלציה הכרונית עתידה לדחוק ממשלות לנסות לדכאה באמצעות אכיפת בקרות על מחירים ושירותים, דבר שיביא לכך שהמחירים לא ישקפו ערכים כלכליים ממשיים ובשוק יוצרו צווארי בקבוק רבים ואבטלה כרונית -- שני מאפיינים טיפוסיים של כלכלות מדינות באירופה של אחרי המלחמה.
רפקה ראה בכלכלה הקיינסיאנית סוג של "גנבה בחסות החוק".
הבנק המרכזי מנפח את אספקת הכסף בשוק, כאשר כסף זה חודר לכלכלה תמיד דרך אותן ידיים.
אנשים אלו הם הנהנים מרכישות במחירים המקוריים ועושרם, כביכול, גדל.
אך ככל שהכסף ממשיך וזורם בתוך המערכת, אלו המקבלים אותו מאוחר יותר או כלל לא חייבים לשלם את מחיר גבוה יותר עבור אותה רכישה וסובלים מירידה בעושרם.
ביקורת חריפה יותר הטיח רפקה בקיינס בגלל התפישה המתמטית-מכנית שלו של הכלכלה.
התעלמותו של קיינס מהפרט והתייחסותו אליו כיחידה חברתית המגיבה באופן אוטומטית, כמו גם התמקדותו בניהול הצברים כלכליים, הזינה את ההיבריס של כלכלנים מודרניים, המנסים להצדיק את תפקידם כשומרי הסף של הממלכה הכלכלית.
לתפישתו של רופקה, גישה כזו גובלת ב"מדענות" (סיינטיזם) ומובילה לסוג של קולקטיביזם, שבו הממשלה משתמשת בכפייה כדי לגבות מפרטים מיסים למטרת "צמיחה כלכלית".
במהלך שנות המלחמה ואחריה עסק רפקה בעיקר בשינויים שחלו בחברה המערבית וסיבותיהם.
רפקה טען כי במהלך המאה ה-19 השתנתה החברה המערבית וזנחה את גישתו הרציונלית של הליברליזם הקלאסי של המאה ה-18 לטובת "היפר-רציונליזם" שהתיימר לחשוף את סודות ההנדסה החברתית ו"פולחן הקולוסאלי" - הערצת העולם החומרי ותשוקה ליצור דברים הגדולים מחיי אנוש.
בעיני רפקה, השוק החופשי שחרר את האדם מהכבלים החברתיים הקודמים, אך גם החליש את הקשרים החברתיים למשפחה וקהילה, מה שהפך את האדם העירוני לפרט אנונימי בעיר.
אובדן הקשרים המסורתיים הללו והדהומניזציה של החיים בהמון בעיר, יצר את הרקע הפסיכולוגי והחברתי להופעת הרעיון הקולקטיביסטי וההבטחה שנשא עמו לקהילה חדשה שבה ישתנה מצב האדם מיסודו.
הייתה זו הבטחה כוזבת, כי הקולקטיביזם, בין אם מהזן הפשיסטי ובין אם מהזן הקומוניסטי, המית גם את הסדר הכלכלי הרציונלי, החירות והכבוד האנושי והפיכתו של האדם לחרק.
רפקה כינה את המדינה הסוציאליסטית "מדינת טרמיטים".
רפקה סבר כי רק כלכלת השוק עולה בקנה אחד גם עם החירות וגם עם השגשוג ורק תחת שיטה כזו, תוך שמירה על זכויות הקניין, ניתן לספק מסגרת שתרתום את היצירתיות האנושית לתועלת החברה.
אך בעיני רופקה לא היה די בשוק לבדו.
ישנו צורך החורג מעבר ל"ביקוש והיצע" ודורש הקמת סדר מוסדי שימקם את השוק בהקשר חברתי רחב יותר.
לצורך זה, טען רופקה כי יש צורך בהבחנה בין התערבות "נוחה" והתערבות "בלתי נוחה" בשוק, כשההתערבות הבלתי נוחה פועלת נגד המנגנון הטבעי של השוק באמצעות בקרות על מחירים ותוצר, ואילו התערבות נוחה משפיעה על תנאי הביקוש וההיצע התשתיתיים וההסדרים המוסדיים שעליהם הם מבוססים.
במסגרת זו, האמין רפקה כי יש צורך בחוקים שימנעו ריכוז התעשייה בידיים מעטות מדי ובהגבלות על הפיתוח העירוני כדי למנוע ממנה להתפשט ולהחריב את חיי הכפר.
עם זאת, החל משנות החמישים התעוררו אצל רפקה ספקות קשים בנוגע למדינת הרווחה המתרמזת מעמדותיו הקודמות ונטייתה לצמוח מעבר לגבולות הצרים שהקצה לה.
רפקה הסכים עם עמיתו הגרמני אלכסנדר רוסטוב שטען בפני "אגודת מונט פלרין" בשנות החמישים כי מדינת הרווחה היא "הדרך האחרת לשעבוד" (בפרפרזה על שם ספרו של האייק "הדרך לשעבוד").
לדעתו של רפקה, מדינת הרווחה בחברה דמוקרטית, בה קיימים לחצים מצד קבוצות אינטרסים, גורמת לסכנה של צמיחתה לממדים מפלצתיים ותלות גוברת והולכת של הפרט במדינה הפטרנליסטית.
"למרות שמה המפתה", טען רפקה, "מדינת הרווחה נשענת על כפייה.
זוהי כפייה המבוססת על כוחה של המדינה להעניש את מי שלא יציית לה.
ברגע שמבינים זאת, ברור גם כי מדינת הרווחה היא דבר רע כמו כל הגבלה של החירות".
רפקה שירת בשנים 1930–1931 בוועדה ממשלתית שבחנה את האבטלה הגואה בגרמניה, ובשנים 1947–1948 כיהן במועצת הרפורמה של גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
יתר על כן, רפקה ייעץ אישית לקנצלר של מערב גרמניה, קונראד אדנאואר, ולשר הכלכלה, לודוויג ארהרד עד סוף שנות החמישים, ולפיכך הוא אחד מעמודי השדרה האינטלקטואליים של ה"נס הכלכלי" של גרמניה.
לאחר כיבוש מערב גרמניה, המשיכו בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה וצרפת) ליישם מדיניות כלכלית של קיצוב ופיקוח על השכר והמחירים, יחד עם המשך הדפסת כסף אל תוך הכלכלה המקומית.
התוצר צנח, ואנשי עסקים בולטים שוב לא רצו לקבל את המטבע הגרמני חסר הערך, ובכך גרמו למחסור נרחב במדינה ולכניסתה של כלכלת שוק אפור.
ספרו של רפקה "הפתרון לבעיה הגרמנית" בשנת 1947 הטיל אור על ההשלכות השליליות של המשך מדיניותו הכלכלית של היטלר על ידי בעלות הברית.
במקום זאת, הציע רפקה לבטל את הפיקוח על המחירים ולהחליף את הרייכסמארק במטבע אמין ויציב יותר.
בהתאם לכך, הפיקוח על המחירים והשכר בוטל בהדרגתיות, וב-21 ביוני 1948 נכנס המטבע החדש, מארק גרמני.
אולם, יוזמות אלו הולידו תסיסה אזרחית מיד לאחר יישומן, עקב העלייה בשיעור האבטלה.
על אף טרדות אלו, שר הכלכלה לודוויג ארהרד אמר על רפקה ועל חבריו שהם גרמו למערב גרמניה להיות חסינה מפני הקומוניזם.
רפקה היה נשיא "אגודת מון פלרין" בשנים 1961–1962. בעקבות מריבה ארוכה עם פרידריך האייק החליט להתפטר מתפקידו ולעזוב את האגודה.
וילהלם רייך היה פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי וסופר יהודי-אוסטרי, שהיה מתלמידיו של זיגמונד פרויד בווינה.
וילהלם רייך נולד במרץ 1897 למשפחה יהודית בגליציה (שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
ילדותו הייתה קשה, אביו, שהיה בעל חוות בקר בצפון בוקובינה, נהג בו בקשיחות רבה.
וילהלם למד בחינוך ביתי עד גיל 10 ולכן סבל מבדידות חברתית.
כשהיה בן 12 תפס במקרה את אמו מקיימת יחסי מין עם המורה הפרטי שלו למתמטיקה.
בעקבות האירוע התאבדה אמו, וילהלם רייך נשלח לפנימיה ולימודים גימנסיה בטשרנוביץ.
שנה לאחר מות אמו התאבד גם אביו.
וילהלם עבר לגור בווינה אצל סבתו מצד אמו.
בגיל 16 החל להתעניין ברפואה ובעיקר בנפש האדם.
הוא התגייס לצבא, שוחרר ב-1918 והחל לימודי רפואה.
הוא הוסמך כרופא בגיל 25 והמשיך להתמחות בפסיכיאטריה.
בווינה הכיר את המוזיקאים אלבן ברג וארנולד שנברג, הסופרים והמשוררים סטפן צווייג, ארתור שניצלר, הוגו פון הופמנסטל וריינר מריה רילקה ואת האמנים גוסטב קלימט ואוסקר קוקושקה.
רייך נחשב לאבי הפסיכותרפיה הגופנית, פסיכואנליטיקאי שעסק גם בפיזיקה, כימיה וביולוגיה.
מראשית דרכו כמטפל נתפס כמי שלא הולך עם הזרם המרכזי.
הוא פעל לחינוך אנשים למיניות בריאה ומשוחררת יותר (באותה התקופה זה לא היה מקובל).
כל דרכו הייתה מלווה באופטימיות אינסופית, באמונה במשאבים וביכולת הריפוי העצמי של הגוף והנפש באמצעות הסרת החסמים, ובאמצעות גילוי המשאבים וכוחות החיים הכלואים מאחוריהם.
רייך התנדב בקליניקה למעוטי-יכולת, שם עזר להמוני אנשים ממעמדות שונים, צבר ניסיון והגיע להבנות פורצות דרך, שהמרכזיות שבהן:
האופי של המטופל משתקף גם ברמה הגופנית של-ידי צורת הגוף ותנועתו.
אדם החווה פחד, צער או כעס, נושא את גופו ביציבה שמהווה ביטוי חיצוני לאותו הרגש.
סימפטום המחלה, הבא לידי ביטוי בכאב, לדוגמה, אינו הבעיה שיש להעלים, אלא רק סימן איתות מהגוף שמבקש ריפוי.
בגוף האדם (כמו בכל גוף) קיימת אנרגיית-חיים.
כאשר האנרגיה זורמת בחופשיות, הגוף נמצא באיזון ופועל באופן הרמוני.
כאשר האנרגיה תקועה במקום מסוים בגוף, יש חסימה, ואז נוצרים סימפטומים, שלהם צורות ביטוי שונות בגוף.
כדי שהאנרגיה תזרום שוב בחופשיות, יש לשחרר את החסימות האלו וכך הגוף של המטופל יוכל לשקם ולרפא את עצמו.
לאורך כל הדרך האמין רייך בבסיס הבריא של האדם.
הייתה לו ראייה הוליסטית והוא טען שמתחת למסיכה של האדם ומתחת לתת-המודע שוכן הגרעין הביולוגי המשותף לכל אדם באשר הוא אדם – הגרעין המניע את האדם לחיברות ולאהבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 טען רייך שגילה אנרגיה פיזיקלית חדשה הנמצאת בכל בעלי החיים ובאוויר.
רייך בנה מכשירים שכונו "צוברי אורגון" שתפקידם היה לצבור את האנרגיה ולרתום אותה לשם ריפוי מחלות כמו סרטן ולחיזוק האון המיני.
טענותיו לא התקבלו על ידי הקהילה המדעית.
בשנת 1933 פרסם רייך את המסה "פסיכולוגיית ההמון של הפשיזם" והוחרם על ידי הנאצים.
לאחר שהבין שהוא בסכנה (גם בשל מוצאו היהודי), היגר ב-1934 לזמן קצר לדנמרק, עבר לשוודיה, ובסתיו של אותה שנה התיישב באוסלו שבנורווגיה, שם המשיך את מחקרו על אורגון באוניברסיטת אוסלו במשך כחמש שנים.
בשנת 1939, לאחר שנוצרה כנגדו אופוזיציה של אנשי רפואה ופסיכיאטריה, שלא הסכימו עם שיטותיו, היגר לארצות הברית.
ב-1947, לאחר סדרה של מאמרים שפורסמו ב"ניו ריפבליק" וב"הארפרז", החל ארגון התרופות והמזון האמריקאי (ה-FDA) בחקירה אודות טענותיו על אורגון.
בעקבות החקירה הוציא הארגון צו שאסר על ההתייחסות לטיפול באורגון כטיפול רפואי.
למרות הצו המשיך רייך בטיפוליו באורגון והואשם בביזוי בית המשפט.
הוא ניהל את הגנתו לבדו, הגנה שכללה שליחת כל ספריו לשופט.
למרות זאת הורשע רייך ונגזרו עליו שנתיים מאסר.
רייך נפטר מהתקף לב בכלא, זמן קצר לפני מועד שחרורו.
בין אוגוסט 1956 ועד 1962 שרף ה-FDA רבים מכתביו של רייך והושמדו גם מכשיריו לטיפול באורגון.
רדיפתו המתמשכת בידי הממסד הרפואי עוררה את הסופר רוברט אנטון וילסון לכתוב את המחזה "וילהלם רייך בגיהנום", בו תיאר את אנשי האקדמיה כאוחזים במוסר צבוע, ואת גורמי הממשל כשליחי אינקוויזיציה.
וילהלם רייך פיתח תאוריה לפיה היכולת לחוות אהבה מינית תלויה ביכולת הפיזית לקיום יחסי מין על ידי מה שכינה "פוטנציאל אורגזמטי".
הוא ניסה למדוד את האורגזמה הגברית והבחין בקיומם של ארבעה שלבים פיזיולוגיים:
השני - זקפה, המלווה בהטענה חשמלית, אותה רייך ניסה למדוד;
השלישי - שחרור חשמלי בעת האורגזמה;
רייך האמין שהאנרגיה שמצא היא ייחודית ומצויה בכל אורגניזם חי.
מאוחר יותר כינה את האנרגיה הזו "אורגון", ואת המודל שפיתח אודותיה כינה "אורגונומיה".
הוא טען שלאנרגיית האורגון יש צבע כחול, ניתן לראות אותה, והיא מופיעה ומשפיעה על מצבים שונים בטבע ובגוף האדם, בהם מזג אוויר, צבע השמים, היווצרות גלקסיות, ביטויים פיזיים של רגשות ומיניות האדם, תאי דם אדומים, כלורופיל בצמחים ותאים סרטניים.
הוא בנה מכשירים "קולטי אורגון" וטען כי ניתן להשתמש באורגון שנצבר בהם לטיפול במחלות גופניות ופסיכוסומטיות.
במחקרים מדעיים לא נמצא תוקף מדעי לקיום האורגון.
כמה מתלמידיו של רייך, בהם רפי רוזן בישראל, פיתחו על בסיס גישתו תורות מיסטיות שונות.
רייך הסכים עם פרויד שמקור ההפרעות הנפשיות הוא ההתפתחות המינית.
שניהם הסכימו שהמצבים הפסיכולוגיים נובעים מתהליכים לא מודעים, שהמיניות בגיל הרך מודחקת ושלכך יש השלכות עמוקות על המצבים הנפשיים.
רייך, שבתחילת דרכו היה מרקסיסט, האמין שהסיבה להדחקת המיניות בילדות נעוצה באותו המוסר הבורגני והמבנים הסוציו-אקונומיים שהחברה יצרה.
מכיוון שהסיבה לנוירוזות, כפי שהובנה בתקופה זו, היא הדחקה של המיניות — רייך הציע שהתרופה הטובה ביותר תהיה חיי מין פעילים ומשוחררים מרגשי אשמה.
הוא טען שהדבר יתאפשר רק על ידי מוסר שאינו נתון למרותו של מבנה כלכלי מדכא.
רייך עודד מיניות חופשית ומשוחררת מתוך רצון הדדי כדי להפחית אנרגיות של שנאה וכעס.
טענתו המרכזית הייתה שכל שלטון מדכא את המיניות (בעיקר הנשית) מכיוון שאת התיסכול המיני ניתן לתעל לאלימות, למלחמות ולשליטה, אך אנשים שהם מסופקים מינית אינם ניתנים לתמרון ולכן הם מהוים איום על הממסד הדתי והפוליטי.
רייך ופועלו שימשו נושא בכמה הקשרים בתרבות הפופולרית.
הבמאי הסרבי דושן מקבייב התמקד בסרטו "מסתרי האורגניזם" בחייו של רייך.
הדים לתפישותיו ניכרו גם בסרטים אחרים של הבמאי.
הזמרת קייט בוש עסקה ברייך בשירה "Cloud Busting".
בסרטון לשיר מככב השחקן דונלד סתרלנד כרייך ואילו בוש מופיעה כבנו.
רייך השפיע מאוד על התרבות הפופולרית בשנות השישים ובשנות השבעים ורעיונותיו בדבר מיניות משוחררת ואהבה חופשית לכדו בקסמם את ילדי הפרחים באמריקה וצעירים רבים בעולם, שמצאו תשובות בכתביו של רייך.
וילהלם פיק היה מדינאי מזרח-גרמני, נשיאה הראשון והיחיד של גרמניה המזרחית.
וילהלם פיק נולד ב-3 בינואר 1876 בעיר הגרמנית גובן (הנקראת כיום גובין בפולין) שבחלק המזרחי של גרמניה.