tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נטען גם כי ברוב הפעמים בהם רכב צ'יפוליני בג'ירו ד'איטליה הוא הגיע לסיום המרוץ במילאנו לאחר שעבר פסגות הרים וטיפוסים שאינם נופלים במאומה מהאלפים והפירנאים המצויים במסלול הטור דה פראנס וכי נקודה זו מחזקת את טענתו של לבלאן.
ב-2016 וב-2017 הואשם צ'יפוליני על ידי סברינה לנדוצ'י, אשתו לשעבר, באלימות כלפיה, בהטרדתה ובאיומים על בן זוגה הנוכחי.
ביוני 2022 דרשה התביעה הציבורית באיטליה כי יגזר עליו עונש של שנתיים וחצי מאסר.
באוקטובר 2022 גזר בית המשפט בלוקה על צ'יפוליני מאסר של שלוש שנים ותשלום פיצויים בגובה 85 אלף אירו.
מריו צ'יפוליני אחראי אולי, יותר מכל רוכב אחר, על התפתחות צורת הרכיבה הדורשת את תכנון והרכבת הקבוצה כולה סביב ספרינטר בעל תכונות ייחודיות.
ניצחונותיו הרבים ודרישתו ממנהלי הקבוצות בהן רכב, לתכנן את כל הקבוצה סביבו, הביאו להתפתחות התופעה של ה"רכבת".
ה"רכבת" הוא כינוי לקבוצה אחת העובדת בתיאום מלא בראש דבוקת הרוכבים ורוכבת במהירות גבוהה מאוד, במטרה למנוע מרוכבים אחרים אפשרות בריחה ובמטרה להביא את הרוכב הספרינטר של אותה קבוצה, אל המיאוץ לקו הסיום, במצב אופטימלי.
אמנם "רכבות" דומות הופיעו גם לפני צ'יפוליני במרוצי האופניים, אך הן דאגו רק לנטרל את הבריחות עד כק"מ אחד לפני הסיום ומשם היה הספרינטר צריך להסתדר בכוחות עצמו.
בקבוצות של צ'יפוליני גם הק"מ האחרון היה מתוכנן בקפדנות והתיאום בין הרוכבים היה חייב להיות מושלם על מנת שצ'יפוליני יצא אל 200–300 המטרים האחרונים במרוץ בעיתוי האופטימלי ובמלוא כוחו.
כאשר כל התנאים הללו התקיימו, לא היו לו מתחרים והוא ניצח בקלות.
בזכות ניצחונותיו הרבים של צ'יפוליני זכו לפרסום (אם כי ברמה נמוכה בהרבה) גם הרוכבים שהיו מובילים אותו אל המיאוץ.
במיוחד זכו לכך הרוכבים אשר תפקדו כמושך האחרון לפני היציאה למיאוץ.
בין הרוכבים שהובילו את צ'יפוליני לקו הסיום התפרסמו במיוחד: פביו בלדאטו, ג'אן-מטאו פאניני וג'ובאני לומברדי.
מריו פוזו (באיטלקית: Mario Puzo; 15 באוקטובר 1920 – 2 ביולי 1999) היה סופר ותסריטאי אמריקאי סיציליאני שנודע בעיקר בזכות ספריו אודות המאפיה האיטלקית בארצות הברית.
זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר עבור הסרט "הסנדק".
פוזו נולד למשפחה של מהגרים סיציליאניים במנהטן, בשכונה הלס קיצ'ן.
רבים מספריו הושפעו מסביבה זו.
פוזו הצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, והוצב באסיה ובגרמניה.
ספרו הראשון, "הזירה האפלה", פורסם ב-1955.
ספרו המפורסם ביותר, "הסנדק", פורסם ב-1969. כרקע לכתיבתו שימשו אנקדוטות אודות המאפיה בהן נתקל פוזו בעבודתו כעיתונאי.
הספר עובד לטרילוגיה קולנועית מצליחה ומוערכת שבוימה על ידי פרנסיס פורד קופולה; פוזו כתב את התסריטים יחד עם קופולה.
ספר אחר שכתב פוזו, "הדון האחרון", שימש בסיס לסדרת טלוויזיה.
פוזו כתב גם את התסריטים לסרט האסונות "רעידת אדמה" ולסרט סופרמן.
פוזו נפטר ב-2 ביולי 1999 בביתו שבלונג איילנד.
דון קורליאונה איש המאפייה, תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת שוקן, 1971.
מאמה לוצ'יה הסנדקית, תרגם אליעזר כרמי, הוצאת מ' מזרחי, 1973.
שוטים מתים, תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת שוקן, 1979.
הסיציליאני, תרגם עמשי לוין, הוצאת כנרת, 1986.
קנדי הרביעי, תרגמה עידית פז, הוצאת שלגי, 1991.
הדון האחרון, תרגמה מאירה לבנת, הוצאת הד ארצי, 1997.
השדרה העשירית, תרגמה איטה ישראלי, הוצאת נירם, 1998.
אומרטה, תרגמה איטה ישראלי, הוצאת שלגי, 2000.
המשפחה, תרגם אורי גולדברג, הוצאת שלגי, 2001.
מריו לנצה היה זמר טנור וכוכב סרטי קולנוע אמריקאי בסוף שנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20.
קול הטנור בסגנון הליריקו-ספינטו של לנצה היווה השראה לגדולי הטנורים של ימינו, ביניהם פלאסידו דומינגו, לוצ'אנו פאווארוטי, חוסה קאררס ואנדריאה בוצ'לי.
מריו לנצה נולד בפילדלפיה, פנסילבניה בשם אלפרדו ארנולד קוקוצה.
הוא החל לשיר בגיל צעיר בהפקות מקומיות עד שיום אחד שמע אותו המנצח המפורסם סרגיי קוסביצקי, שנתן לו מלגה ללימודים בטנגלווד, מסצ'וסטס.
קוסביצקי אמר ללנצה כי קול כמו שלו מתגלה פעם במאה שנים.
לנצה נתן את הופעת הבכורה שלו בטנגלווד ב-7 באוגוסט 1942, באופרה "נשות וינדזור העליזות" של אוטו ניקולאי, וזכה לביקורות נלהבות.
בניו יורק טיימס נכתב עליו, כי "טנורים בודדים יכולים להשתוות לקולו מבחינת איכות, חמימות ועוצמה".
הקריירה האופראית שלו נקטעה בגלל גיוסו לצבא במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בחיל האוויר בהופעות לפני חיילים.
בשנת 1945 הופיע לנצה בסדרת תוכניות ברשת הטלוויזיה CBS ופתח במסע קונצרטים ברחבי ארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
בקונצרט ב"הוליווד בול" שמע אותו לואי ב.
מאייר, מנהל מטרו גולדווין מאייר, שהחתים אותו על חוזה לשבע שנים.
הייתה זו נקודת מפנה בקריירה הקצרה של לנצה, ששינה את שמו לקראת ההופעות בסרטים למריו לנצה, בהוקרה לאמו, מריה לנצה.
לנצה לא היה שחקן גדול.
בכל סרטיו הפגין את כישרונו הייחודי - קול הטנור שלו.
שני סרטיו הראשונים "נשיקת חצות" ו"הזמיר מניו אורלינס" היו הצלחות גדולות וב-1951 הופיע בסרטו המפורסם ביותר, "קארוזו הגדול", בו גילם את הטנור אנריקו קארוזו.
הוא הוכתר על ידי השבועון טיים כאליל וכמלך עולם תקליטי הפופ, הרבה לפני אלביס פרסלי והחיפושיות.
ב-1952 הופיע בסרט בגלל שאת שלי לצידו של ג'יימס ויטמור.
בשנת 1954 עמד להופיע בסרט "הנסיך הסטודנט".
הוא הסתכסך עם הבמאי ועם אולפני ההסרטה ופוטר.
הוא הוחלף בשחקן אחר אבל היה זה קולו של לנצה שהופיע בפסקול של סרט זה.
פיטוריו של לנצה סימנו את תחילת ההתדרדרות שלו.
הוא החל לעלות במשקל ולצרוך אלכוהול.
בשנת 1956 הופיע פעם אחרונה בהוליווד בסרט "סרנדה" לצידן של ג'ואן פונטיין ושרה מונטיל.
ב-1957 החליט לנצה לעזוב את הוליווד ולעבוד באיטליה.
הוא הופיע בסרט "שבע הגבעות של רומא" (הידוע גם כ"להתראות רומא") והופיע בקונצרטים רבים ברחבי אירופה.
סרטו האחרון היה "בפעם הראשונה".
הוא סבל מהתקף לב ובעקבותיו מדלקת ריאות ותסחיף ריאתי.
הוא מת ברומא בגיל 38.
לאחר מותו היו שמועות שהוא נרצח על ידי זריקת רעל בהוראתו של המאפיונר לאקי לוצ'יאנו לאחר שסירב להופיע בקונצרט לכבוד המאפיה.
שמועות אלה לא הוכחו עד היום.
אשתו ההמומה של לנצה חזרה לארצות הברית ומתה כעבור 4 חודשים ממנת יתר של סמים.
4 ילדיהם שנותרו יתומים, נלקחו תחת חסותה וגודלו על ידי אימו של מריו.
הקריירה של לנצה הייתה קצרה וטרגית.
נער פשוט שעלה במהירות לשיאים וסיים את חייו בגיל צעיר.
זמרת הסופרן היווניה מריה קאלאס ציינה על לנצה: "האכזבה הגדולה ביותר שלי הייתה, שלא התאפשר לי להופיע עם הטנור הטוב ביותר ששמעתי".
מַרְיוֹ פֶּרנִיּוֹלָה (Mario Perniola; 20 במאי 1941 – 9 בינואר 2018) היה פילוסוף איטלקי הנמנה עם הדמויות הבולטות ביותר בתחום הפילוסופיה המודרנית באיטליה.
הוא בלט בניתוחיו אודות תאוריית האמנות, אמנות עכשווית, ואסתטיקה.
לעבודותיו קשרים לאוונגרד, אינטרנציונל סיטואציוניסטי (Situationalist International), פוסטמודרניזם, פוסטהומניזם (posthumanism) ותאוריה ביקורתית.
רכש את השכלתו הפורמלית בפילוסופיה תחת הנחייתו של לואיג'י פאריזון (Luigi Pareyson) באוניברסיטת טורינו, בה למדו גם אומברטו אקו וג'אני ואטימו (Gianni Vattimo).
עבודתו אומנם מתרכזת באוונגרד, אך בנוסף, התעניינותו המוקדמת הייתה במטה-ספרות (metaliterature) אשר משכה תשומת לבו של אאוג'ניו מונטאלה.
משנת 1966 ועד ל-1969 הוא היה קשור באופן הדוק לתנועה אינטלקטואלית אינטרנציונל סיטואציוניסטית (Situationist International) שנוסדה על ידי גי דבור (Guy Debord), אתו שמר על יחסי ידידות לאורך כמה שנים לאחר מכן.
הוא קיבל קביעות מלאה כפרופסור באוניברסיטת סלרנו ולימד שם בשנים 1976-1983. לאחר מכן, עבר לאוניברסיטת טור ורגטה של רומא, בה הוא ממשיך ללמד עד היום.
הוזמן לבוא כמרצה-אורח לאוניברסיטאות רבות ולמרכזי מחקר בצרפת, דנמרק, ברזיל, קנדה, יפן, וארצות הברית.
חיבר ספרים רבים שתורגמו למספר שפות.
בין כתבי העת שניהל נמנים "אגרגאר" (Agaragar) בשנים 1971-1973, "קלינמן" (Clinamen) בשנים 1988-1992, "אסתטיקה ניוז" (Estetica News) בשנים 1988–1995 ו"אגלמה": כתב-עת ללימודי תרבות ולאסתטיקה" (Ágalma.
במחקרו הפילוסופי התעסק פרניולה עם ארבעת הנושאים העיקריים תוך כדי שפיתח תאוריות רדיקליות: הגוף כדבר שמרגיש; טקס ללא משמעות; הבדל (différance) כניגוד פוסט-דיאלקטי; ואומנות כקטגוריה היסטורית.
למושג הראשון ישנם קשרים הדוקים לכיוונים של מחשבה עכשווית שהתרכזו על ראיפיקציה מבחינה מרקסיסטית, פטישיזם מיני, ורגש לא אישי.
המושג השני קשור למחקרים היותר עדכניים בתחומים של אנתרופולוגיה והיסטוריה העוסקים בטקס אשר שמים דגש על עולמה של האימפריה הרומית העתיקה ועל הנצרות הקתולית.
המושג השלישי שייך למסורת המחשבה שמתחילה בפרידריך ניטשה, ז'ורז' בטאיי ומרטין היידגר ומובילה לז'אק דרידה ודקונסטרוקציה.
המושג הרביעי ממפה את התנאים ההיסטוריים והחברתיים התורמים להתפתחות חוויות אומנותיות ואסתטיות וההתבוננות בהן.
מיפוי זה ניזון מהמגמה המחקרית שבבסיס לימודי תרבות ולימודי תקשורת והוא נושק לנושאים שבהם עסקו גם תיאודור אדורנו וז'אן בודריאר.
עבודותיו המתורגמות לאנגלית של פרניולה
מריו למיה , הוא שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני לשעבר, הנחשב לאחד השחקנים הטובים בהיסטוריה של הענף.
הוא שיחק 17 עונות כחלוץ מרכזי בקבוצת פיטסבורג פינגווינס מה-NHL בין השנים 1984 ל-2006. כיום הוא הבעלים העיקרי של הקבוצה ויושב ראש הדירקטוריון, לאחר שקנה את הקבוצה והציל אותה מפשיטת רגל בשנת 1999. למיה הוא היחיד בהיסטוריה שזכה בגביע סטנלי הן כשחקן והן כבעלים.
כשחקן, הוביל למיה את הפינגווינס ל-2 זכיות רצופות בגביע סטנלי, ב-1991 וב-1992, ואת נבחרת קנדה לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת החורף בסולט לייק סיטי (2002) ובאליפות העולם בשנת 2004. הוא זכה 3 פעמים בגביע הארט, 6 פעמים בגביע ארט רוס ופעמיים בגביע קון סמיית'.
כשפרש, היה מדורג במקום השביעי בהיסטוריה עם 1723 נקודות (690 שערים ו-1033 אסיסטים).
ב-2004, הוכנסה מרצפת על שמו לשדרת התהילה של קנדה.
הקריירה של למיה הייתה מלאת פציעות ובעיות בריאותיות, שגרמו לו לשחק רק 915 משחקי עונה סדירה מתוך 1428 אפשריים.
בשל שלל פציעות גב, הכוללות בין היתר פריצת דיסק, סבל למיה מכאבי גב כרוניים, והגיע אף למצב בו חבריו לקבוצה היו צריכים לקשור את שרוכי המחליקיים שלו.
הוא פרש פעמיים ממשחק פעיל בשל בריאותו (וגם החמיץ עונה שלמה לפני פרישתו הראשונה) - בפעם הראשונה בשנת 1997 בשל מאבקו בלימפומת הודג'קין, ולאחר שחזר לשחק ב-2000 פרש בשנית ב-2006, לאחר שאובחן אצלו פרפור עליות.
למיה התקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח מיד לאחר פרישתו הראשונה ב-1997, ללא תקופת ההמתנה הרגילה בת 3 שנים.
כשחזר לשחק בשנת 2000, הוא היה השחקן השלישי בהיסטוריה שנכנס להיכל התהילה וחזר לשחק (אחרי גורדי האו וגי לפלר).
השפעתו של למיה על ה-NHL הייתה ניכרת.
אנדרו קונט (כתב בעיתון מקומי בפיטסבורג) כינה אותו ה"מושיע" של הפינגווינס.
לאחר הפרישה, אמר עליו ויין גרצקי: .
בובי אור קרא לו: .
מריו למיה נולד במונטריאול, קנדה לפיירט (עקרת בית) וז'אן-גי למיה (מהנדס).
הוא החל להתאמן בהוקי בגיל 3 במרתף הבית.
לפני שהיה ברשותם ציוד הוקי אמיתי, השתמשו למיה ושני אחיו הגדולים, אלן ורישאר, בכפות מטבח מעץ כמקלות, ובפקקי בקבוקים כדיסקית.
אביו הקים להם מגרש בחצר הקדמית כדי שיוכלו להתאמן כמה שיותר.
המשפחה מספרת שהיו אוספים שלג על השטיח שבסלון הבית על מנת לאפשר לאחים להתאמן בתוך הבית בשעות החשיכה.
למיה החל את הקריירה שלו בליגת הצעירים של קוויבק (QMJHL), אחת מליגות הצעירים המרכזיות של קנדה.
כשנבחר אליה בדראפט, אמר שהוא ישבור את שיאי הליגה - ואכן, בעונת 1983–1984 של ה-QMJHL, שבר את שיא הליגה בנקודות עם 282 נקודות (133 שערים ו-149 אסיסטים) ב-70 משחקים.
לפני דראפט ה-NHL בשנת 1984 הצהיר למיה שהוא מוכן לשחק עם כל קבוצה שתבחר בו.
הוא והסוכן שלו נקלעו למבוי סתום עם הפיטסבורג פינגווינס ולא הצליחו לחתום על חוזה, לכן, כשהפינגווינס בחרו אותו בתור בחירת הדראפט הראשונה, הוא לא לחץ את ידו של אדי ג 'ונסטון, מנהל הפינגווינס.
הוא טען שהוא לא היה מרוצה מהמשא ומתן שלא הצליח ואמר ש.
מעשיו של למיה בטקס הדראפט הכעיסו רבים מאוהדי הפינגווינס שהאשימו אותו בהתנשאות.
לאחר הדראפט החתים ג'ונסטון את למיה על חוזה של 600,000 דולר לשנתיים, עם מענק חתימה של 150,000 דולר.
בתחילת הקריירה של למיה היו הפינגווינס שרויים במצוקה כלכלית, שהעמידה את קיומם בפיטסבורג בסכנה.
הקבוצה הכריזה על פשיטת רגל לאחר עונת 1974–1975, ובשנת 1983 משכה בממוצע פחות מ-7,000 צופים לכל משחק שלה - פחות ממחצית מקומות הישיבה ב"סיוויק ארנה", אולמה הביתי.
הופעת הבכורה של למיה במדי הקבוצה הייתה ב-11 באוקטובר 1984 נגד הבוסטון ברואינס, ובעלייתו הראשונה לקרח חטף את הדיסקית ממגן הברואינס ריי בורק, וכבש את שערו של פיט פיטרס במכה הראשונה שלו לשער ב-NHL.
מאוחר יותר באותה עונה שיחק למיה במשחק האולסטאר של ה-NHL, והיה הרוקי הראשון שנבחר ל-MVP של משחק האולסטאר.
אף על פי שהחמיץ 7 משחקים, סיים את העונה עם 100 שערים וזכה בגביע קאלדר בתור רוקי השנה.
בעונה שלאחר מכן סיים למיה במקום השני בטבלת הנקודות עם 141 נקודות, אחרי ויין גרצקי (שבאותה עונה שבר את שיא הנקודות עם 215 נקודות) וזכה בפרס טד לינדזי.
עם זאת, למרות הצטיינותו באותן שתי עונות, לא הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף.
בעונת 1985–1986 החמיץ למיה 17 משחקים, ובשל כך ירדה כמות הנקודות העונתית שלו, והפינגווינס החמיצו שוב את הפלייאוף.
את נבחרת קנדה, לעומת זאת, הוביל שנה לאחר מכן לזכייה בגביע קנדה כשקבע שיא טורניר, 11 שערים ב-9 משחקים.
שערו האחרון, שהביא לקנדה את הזכייה בטורניר, הובקע נגד הנבחרת הסובייטית, כשנשארו דקה ו-26 שניות לסיום המשחק.
בעונת 1988–1989, למיה הוביל את הליגה עם 114 אסיסטים (בשוויון עם גרצקי), ו-85 שערים, ובסך הכל 199 נקודות.
בכך היה לשחקן היחיד שהתקרב לעונת 200 נקודות, גבול אותו עבר רק גרצקי בעונות אחרות.
בעונה זו הוא כבש 13 שערים בחסרון מספרי, ובכך קבע שיא NHL.
רגע מכונן באותה עונה היה המשחק נגד הניו ג'רזי דווילס, אותו סיים עם 8 נקודות, והפך לשחקן הראשון שכבש 5 שערים שונים במשחק אחד (שער רגיל, שער ביתרון מספרי, שער בחסרון מספרי, שער במכת עונשין, ומול שער ריק).
למיה הצליח פעם נוספת לסיים משחק עם 8 נקודות (5 שערים ו-3 אסיסטים), בניצחון 7–10 על הפילדלפיה פליירס, ב-25 באפריל 1989, בסדרת הפלייאוף.
למרות ביצועיו של למיה, הפינגווינס הפסידו בסדרה 3–4.
במהלך עונת 1989–1990 סיים למיה 46 משחקים רצופים עם נקודה אחת לפחות, רצף שהסתיים רק כשנפצע במהלך משחק.
רצף זה הוא השני הארוך ביותר אחרי גרצקי (51 משחקים).
למיה קיבל את תואר ה-MVP השלישי שלו של משחק האולסטאר בזכות 4 שערים במשחק.
אף על פי שהחמיץ 21 משחקים, סיים במקום הרביעי בטבלת הנקודות עם 123 נקודות (45 שערים ו-78 אסיסטים).
הפינגווינס לא העפילו לפלייאוף בעונה זו.
פציעות הגב של למיה הגיעו לשיאן בפריצת דיסק שהובילה לזיהום.
ב-11 ביולי 1990, עבר למיה ניתוח לתיקון הדיסק, ניתוח שגרם לו להחמיץ 50 משחקים בעונת 1990–1991. בהיעדרו, רכשו הפינגווינס את השחקנים ג 'ו מאלן, לארי מרפי, רון פרנסיס ואולף סמואלסון בתקווה להיות מועמדים לגביע סטנלי.
למרות כאבי גב עזים, למיה הוביל את המבקיעים בפלייאוף 16 שערים ו-28 אסיסטים, והוביל את הפינגווינס לזכייה ראשונה בגביע סטנלי עם ניצחון בסדרת הגמר על מינסוטה נורת'סטארס.
למיה זכה בגביע קון סמיית' בזכות ביצועיו בפלייאוף.
אחד השערים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של ה-NHL הוא שערו בשליש השני של המשחק השני של סדרת הגמר.
למיה קיבל את הדיסקית בין הקו הכחול של קבוצתו לבין קו האמצע, והחליק לבד מול שני שחקני הגנה ושוער של הסטארס.
הוא העביר את הדיסקית בין רגליו של אחד משחקני ההגנה, החליק סביבו, גרם לשוער ליפול שמאלה, העביר את הדיסקית לצידו האחורי של המקל והחליק את הדיסקית אל תוך השער רגע לפני שפגע בו בעצמו.
למיה שיחק רק 64 משחקים בעונת 1991–1992, שהייתה מרובת פציעות עבורו.
אף על פי שהחמיץ משחקים רבים, זכה בגביע ארט רוס השלישי שלו עם 131 נקודות.
במשחק השני של סדרת גמר הבית האטלנטי, פגע שחקן ניו יורק ריינג'רס, אדם גרייבס, עם מקלו בידו השמאלית של למיה ושבר אותה.
למיה החמיץ 5 משחקים, ובכל זאת הוביל את הפלייאוף עם 34 נקודות (16 שערים ו-18 אסיסטים).
הפינגווינס ניצחו בגמר גביע סטנלי את שיקגו בלאק הוקס, ולמיה זכה בגביע קון סמיית' השני שלו.
הפינגווינס החלו את עונת 1992–1993 בצורה טובה.
למיה גילה יכולת הבקעה שיצרה לו אפשרות לשבור את שיאיו של גרצקי (92 שערים בעונה אחת, ו-215 נקודות בעונה אחת),, אלא שב-12 בינואר 1993 הודיע שאובחן כחולה בלימפומת הודג'קין.
הוא נאלץ לעבור הקרנות אגרסיביות, כשהקריירה שלו, ואף חייו, עומדים בסכנה.
הוא החמיץ חודשיים של משחקים, ובלעדיו הפינגווינס התקשו.
כשחזר, הוא פיגר ב-12 נקודות אחרי שחקן הבאפלו סייברס, פט לפונטיין, במירוץ הנקודות.
ביום של טיפול ההקרנה האחרון שלו, הוטס למיה לפילדלפיה, למשחק נגד הפילדלפיה פליירס, בו כבש שער והוסיף אסיסט בהפסד 4–5. לאחר המשחק זכה למיה לתשואות מאוהדי הפליירס, דבר נדיר עבור שחקן הקבוצה האורחת.
עם שובו של למיה, הפינגווינס ניצחו 17 משחקים רצופים (שיא NHL), ובכך סיימו במקום הראשון בטבלת הליגה, לראשונה בהיסטוריית המועדון, עם 119 נקודות - שיא מועדון המחזיק מעמד עד היום.
למיה סיים את העונה עם ממוצע של 2.67 נקודות למשחק, 160 נקודות (69 שערים ו-91 אסיסטים) ב-60 משחקים, ובכך הקדים את לפונטיין בהפרש 12 נקודות.
ב-23 ביולי 1993 עבר למיה ניתוח נוסף בגבו, הפעם לטיפול בשריר קרוע.
הוא החמיץ את 10 המשחקים הראשונים בעונה בגלל הניתוח, ועוד 48 משחקים בשל בעיות גב.
לאחר העונה, הודיע למיה שהוא מתכוון לקחת חופשה בשל עייפות מטיפולי ההקרנות.
הוא חזר לשחק בעונת 1995–1996, וב-26 באוקטובר 1995 הבקיע את שערו ה-500 בקריירה, במשחקו ה-605, נגד הניו יורק איילנדרס.
למרות חזרתו, הפינגווינס הפסידו בגמר החטיבה המזרחית לפלורידה פנתרס.
בעונת 1996–1997, במשחק נגד הונקובר קנאקס, כבש למיה את שערו ה-600 בקריירה, במשחקו ה-719, והשלים עונה עשירית עם למעלה מ-100 נקודות.
למיה הפך להיות השחקן הראשון בהיסטוריה שפורש עם ממוצע של יותר מ-2 נקודות למשחק (1494 נקודות ב-745 משחקים).
ב-17 בנובמבר 1997 התקבל למיה כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
בנובמבר 1998 הודיעו הפינגווינס שוב על פשיטת רגל, בשל ניהול כושל בתחילת העשור.
במהלך כל עונת 1998–1999 נראה היה שהפינגווינס יעברו לעיר אחרת, או יתפרקו.
למיה חש להציל את הקבוצה בהצעה חסרת תקדים.
שנים של משכורות מקוצצות (בשל בעיות תקציב) גרמו לכך שאחד החובות הכי גדולים של הקבוצה, היה החוב אליו (כ-30 מיליון דולר).
למיה החליט לוותר על החוב ולקנות את הקבוצה, תוך הבטחה להשאירה בפיטסבורג.
ה-NHL אישרה את היותו של למיה בעלי הקבוצה ב-1 בספטמבר 1999. יומיים לאחר מכן, בית המשפט לענייני פשיטות רגל של ארצות הברית אישר את תוכנית ההבראה של למיה, ובכך קיבל למיה שליטה מלאה בקבוצה.
למיה הפך לשחקן הראשון שפורש מה-NHL והופך להיות בעלים ראשי של הקבוצה ממנה פרש.
הוא מונה גם ליושב ראש הדירקטוריון ומנכ"ל קבוצת הפיטסבורג פינגווינס.
אחת הסיבות שבית המשפט אישר את התוכנית של למיה הייתה הבטחתו להחזיר את כל הכסף שהקבוצה חייבת (כ-90 מיליון דולר), הבטחה שלמיה עמד בה באוגוסט 2005. לאחר מכן, העביר את תפקיד המנכ"ל והנשיא לקן סוייר, ונשאר כיושב ראש הדירקטוריון.
בינואר 2006 הודיע למיה כי הוא מתכוון למכור את הקבוצה, אך מוכן לקבל רק הצעות שתשארנה את הקבוצה בפיטסבורג.
לאחר תקופת שמועות, חזר למיה למשחק פעיל ב-27 בדצמבר 2000, מול הטורונטו מייפל ליפס.
במשחק הוכיח שביצועיו לא נחלשו כשסיים אותו עם שער ושני אסיסטים (אחד מהם 33 שניות מכניסתו הראשונה לקרח).
אף על פי שיארומיר יאגר נשאר קפטן הפינגווינס, למיה מונה לקפטן קבוצתו במשחק האולסטאר באותה עונה.
אף על פי ששיחק רק 43 משחקים בעונת 2000–2001, סיים למיה את העונה עם 76 נקודות, ועם ממוצע הנקודות למשחק הגבוה בליגה.
למעשה, ממוצע הנקודות למשחק שלו בעונה זו היה הגבוה ביותר בליגה עד פרישתו השנייה ב-2006. למיה ויאגר הובילו את הפינגווינס לגמר גביע סטנלי, בו נוצחו על ידי ניו ג'רזי דווילס.
ב-23 בדצמבר 2002, במהלך תשדיר רדיו, הובטחה תרומה של 6,600 דולר לקרן צדקה שניהל למיה אם יבקיע שער ישירות מעימות (faceoff).
באותו הערב, במשחק מול הבאפלו סייברס בפיטסבורג, כבש את שער הניצחון בשליש השלישי של המשחק ישירות מזריקת הדיסקית בעימות.
בשלב זה הוחזרו כבר כל חובות הקבוצה, ותקרת השכר שהונהגה בליגה אפשרה רכש איכותי יותר.
בנוסף, הזכייה בבחירת הדראפט הראשונה אפשרה להם לבחור את סידני קרוסבי.
על מנת להקל על קרוסבי את ההשתלבות בפיטסבורג, אירח אותו למיה בביתו.
למיה שיחקן עבור נבחרת קנדה באליפות העולם עד גיל 20 בשנת 1983 (מקום שלישי), אליפות העולם לבוגרים בשנת 1985 (מקום שני), גביע קנדה בשנת 1987 (מקום ראשון), אולימפיאדת החורף בשנת 2002 (מקום ראשון כקפטן) וגביע העולם בהוקי קרח בשנת 2004 (מקום ראשון כקפטן).
לאולימפיאדת החורף של 2002, נבחר למיה על ידי ויין גרצקי, שהיה המנהל המקצועי של נבחרת קנדה, להיות הקפטן שלה.
למיה היה שני בנבחרת עם 6 נקודות ב-5 משחקים, והוביל אותה למדליית זהב אולימפית ראשונה מזה 50 שנה לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית בגמר (5-2).
5 שערים בדרכים שונות במשחק אחד (שער רגיל, ביתרון מספרי, בחיסרון מספרי, במכת עונשין ולשער ריק) (31 בדצמבר 1988, נגד הניו ג'רזי דווילס.
השחקן היחיד שהגיע להישג זה)
היחיד שהבקיע יותר מ-30 שערים ביתרון מספרי בשתי עונות שונות.
אחד משני השחקנים היחידים שהבקיע יותר ב-10 שערים בחיסרון מספרי בשתי עונות שונות (השני הוא ויין גרצקי)
השחקן היחיד עם 3 משחקי 8 נקודות
4 משחקי 5 שערים בקריירה (שיא משותף)
ממוצע שערים למשחק בעונה ובפלייאוף (0.75, מייק בוסי במקום שני עם 0.747)
שערים בקריירה (13, שיא משותף)
תוארי MVP (3, שיא משותף)
שערים בשליש בודד (4, שיא משותף)
שערים במשחק בודד (5, שיא משותף)
נקודות בשליש בודד (4, שיא משותף)
נקודות במשחק בודד (8, שיא משותף)
פיטסבורג פינגווינס - שיאי מועדון
רצף משחקים עם שער אחד לפחות (12)
רצף משחקים עם נקודה אחת לפחות (46)
שערים במשחק (5, ארבע פעמים כולל פלייאוף)
אסיסטים במשחק (6, שלוש פעמים כולל פלייאוף)
נקודות במשחק (8, שלוש פעמים כולל פלייאוף)
היכל התהילה של ההוקי קרח - 1997
מדליית זהב אולימפית - 2002
גביע ביל מאסטרטון - 1993
קבוצת האולרוקי של ה-NHL - 1985
שחקן העשור של ESPN - 2000
בשנת 1998, הוא דורג רביעי ברשימת 100 שחקני ההוקי הטובים בכל הזמנים של "חדשות ההוקי".
הדירוג הגבוה ביותר עבור שחקנים צרפתים-קנדים.
בשנת 2004 הוכנס לשדרת התהילה של קנדה
מספרו 66, הוצא משימוש בפיטסבורג פינגווינס ובנבחרת קנדה.
למיה הוציא משחק הוקי בשם מריו למיה הוקי עבור סגה מגה דרייב
תמונתו הופיעה על עטיפת המשחק NHL 2002 של EA Sports
מריו פצ'אלקה (בסלובקית: Mário Pečalka; נולד ב-28 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת הבלם.
פצ'אלקה נולד ברודינה שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה), והחל לשחק כדורגל בקבוצה המקומית.
ז'ילינה, בה צבר 103 הופעות וכבש ארבעה שערים.
עם ז'ילינה זכה פצ'אלקה בשתי אליפויות ובעונת שיחק עמה בליגת האלופות, שם ספגה 19 שערים בשלב הבתים והפסידה את כל ששת משחקיה.
בחלון ההעברות של ינואר 2011 חתם בהפועל תל אביב לאחר שזאת חיפשה בלם שיחליף את דאגלס דה סילבה שנמכר לרד בול זלצבורג.
פצ'אלקה ערך את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה במשחק הליגה מול הפועל פתח תקווה, ומאז ביסס השחקן את מעמדו בקבוצה.
בעונה שלאחר מכן, כבש ב-27 בנובמבר את שערו היחיד במדי הקבוצה בניצחון 3–1 בדרבי על מכבי תל אביב.
בחלון ההעברות של ינואר 2012, לאחר שנפצע, שוחרר מהפועל והושאל לסלובן ברטיסלאבה עד תום העונה.
לאחר תקופה ארוכה בה לא שיחק עקב פציעה, הודיע פצ'אלקה על פרישה ממשחק פעיל במאי 2013.
ב-10 בפברואר 2009 ערך פצ'אלקה את הופעת הבכורה בנבחרת סלובקיה, כשפתח בהרכב בהפסד 2–3 לנבחרת אוקראינה.
בסך הכל רשם עד שנת 2011 שלוש הופעות במדי הנבחרת.
מריו מונטי (באיטלקית: Mario Monti; נולד ב-19 במרץ 1943) הוא פוליטיקאי וכלכלן איטלקי, שכיהן כראש ממשלת איטליה בשנים 2011–2013. בעברו שימש כנציב האיחוד האירופי לתחרותיות בשנים 1999–2004. כמו כן, כיהן גם כשר האוצר וכממלא מקום שר החוץ של איטליה.
מונטי גם שימש בעברו כיועץ לבנק ההשקעות גולדמן זקס.
מונטי נולד בעיר ורזה בחבל לומברדיה, באיטליה.
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה ובניהול באוניברסיטת בוקוני במילאנו.
הוא המשיך בלימודים מתקדמים בכלכלה באוניברסיטת יל, שם היה תלמידו של חתן פרס נובל לכלכלה ג'יימס טובין.
בשנים 1970–1985 הוא לימד כלכלה באוניברסיטת טורינו ועבר ללמד באוניברסיטת בוקוני, שם שימש אף כרקטור בשנים 1989–1994 וכנשיא האוניברסיטה בשנת 1994. מוקד מחקריו הכלכליים היה בלימוד התנהגות בנקים בתנאי מונופול.
בשנת 1994 הוא מונה על ידי ממשלתו הראשונה של סילביו ברלוסקוני לשרת בנציבות האירופית, לצד המדינאית האיטלקייה אמה בונינו.
בתפקידו הראשון כנציב היה אחראי ל"שוק פנימי, שירותים פיננסיים ואינטגרציה פיננסית, מכסים ומסים".
בשנת 1999 חודש מינויו לנציבות על ידי ממשלת מאסימו ד'אלמה, תחת נשיא הנציבות האירופית רומנו פרודי.
בתקופתו השנייה בנציבות היה אחראי לתחרותיות בתחום האיחוד האירופי.
בתקופה זו יזם הליכים על הפרת הגבלים עסקיים נגד חברת מיקרוסופט וכן עמד בראש חקירה בעניין הצעת האיחוד בין חברות הענק ג'נרל אלקטריק והאניוול, איחוד שנמנע בסופו של דבר בהחלטת הנציבות האירופית.
בשנת 2004 לא האריכה ממשלת ברלוסקוני השנייה את כהונתו.
מונטי שב לכהן כנשיא אוניברסיטת בוקולי.
בשנת 2010 הטיל עליו נשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו לכתוב דו"ח על העתיד של שוק אחד ולהציע צעדים נוספים להשלמת תוכנית האיחוד האירופי ליצירת שוק אחד.
נוסף לתפקידו כנשיא אוניברסיטה, מונטי אף עומד בראש מכון ברויגל, מכון מחקר כלכלי אירופי שנוסד בשנת 2005.
ב-9 בנובמבר 2011 מינה נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו את מונטי לסנאטור לכל החיים בהסנאט של הרפובליקה.
ב-12 בנובמבר 2011 הטיל עליו נפוליטנו להרכיב ממשלה חדשה, וב-16 בנובמבר הושבע מונטי לראשות הממשלה.
כן מכהן מונטי כשר האוצר.
לתפקיד שר החוץ בממשלתו מונה ג'וליו טרצי, אשר כיהן בעבר כשגריר איטליה בישראל.
מונטי הכריז כי הוא מקווה להקים ממשלה שתכהן עד הבחירות הבאות, שעתידות להתקיים ב-2013. ב-21 בדצמבר 2012, התפטר מונטי, לאחר שאיבד את תמיכת מפלגתו של ברלוסקוני.
מונטי התמודד בבחירות הכלליות באיטליה 2013, אך זכה בהישג מוגבל.
ב-28 באפריל 2013 סיים את כהונתו כראש ממשלה.
מונטי ידוע כאגיפטולוג חובב עוד מתקופת עבודתו באוניברסיטת טורינו.
מריו מנדז'וקיץ' (בקרואטית: Mario Mandžukić; נהגה: [mâːrio mǎndʒukitɕ]; נולד ב-21 במאי 1986) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני.
מנדז'וקיץ' נולד בסלבונסקי ברוד שביוגוסלביה.
הוא עשה את צעדיו הראשונים בכדורגל במועדון הגרמני דיצינגן (Ditzingen).
אחר כך הוא שב לעיר מולדתו ושיחק בקבוצה מארסוניה.
בקיץ 2007, נקנה מנדז'וקיץ' על ידי הקבוצה דינמו זאגרב תמורת 1,300,000 אירו, כתחליף לכוכב הקבוצה אדוארדו דה סילבה שנמכר באותה שנה לארסנל.
הוא סיים את העונה הראשונה שלו בדינמו עם 12 שערים ו-11 בישולים ב-29 משחקים, אך המשמעת שלו הייתה רופפת ביותר וקיבל שמונה כרטיסים צהובים.
אחרי עונת 2008–2009, הציעה הקבוצה הגרמנית ורדר ברמן הצעה לקנייתו של מנדז'וקיץ' תמורת 12 מיליון יורו, אך ההצעה נדחתה על ידי דינמו זאגרב, בטענה שהתשלום עליו צריך להיות 15 מיליון יורו לפחות.
ב-17 בספטמבר 2009, אחרי הפסדה של דינמו 0–2 לאנדרלכט הבלגית, נקנס מנדז'וקיץ' בסכום 100 אלף יורו עקב הופעה ירודה.
זוהי הפעם הראשונה בה נקנס שחקן בדינמו.
ב-14 ביולי 2010 נמכר מנדז'וקיץ' לקבוצה הגרמנית וולפסבורג.
בשנת 2012 חתם מנדז'וקיץ' בבאיירן מינכן.
ב-9 ביוני 2014, לאחר שתי עונות מרשימות במדי הקבוצה מבוואריה, כולל השער הראשון בניצחון הקבוצה בגמר ליגת האלופות 2013, הודיע מנדז'וקיץ' כי יעזוב את באיירן.
ב-10 ביולי 2014 חתם באתלטיקו מדריד, סגנית אלופת אירופה, לארבע עונות.
אתלטיקו שילמה עבורו 22 מיליון אירו, והוא הפך לשחקן השלישי היקר ביותר שנרכש על ידי המועדון.
ב-22 ביוני 2015 חתם לארבע שנים ביובנטוס סגנית אלופת אירופה, עבור 19 מיליון אירו.
ביובנטוס עבר הסבה לתפקיד הקשר השמאלי.
ב-3 ביוני 2017 כבש את השער הראשון ליובנטוס בגמר ליגת האלופות, נגד ריאל מדריד, במספרת.
שערו של מנז'וקיץ היה השער היחיד שכבשה יובנטוס במשחק אשר נגמר בסופו של דבר בתוצאה 1–4 לטובת ריאל מדריד שזכתה בגביע האלופות ה-12 שלה.
ב-24 בדצמבר 2019 מנדזוקיץ' חתם בא-דוחייל מליגת העל הקטרית.
מנדזוקיץ' עזב את הקבוצה ב-5 ביולי 2020.
ב-19 בינואר 2021, לאחר חצי עונה ללא קבוצה, חתם מנדזוקיץ' במילאן מסרייה א' בהעברה חופשית.
הוא עזב את מילאן בסיום עונת 2020/2021 עם 10 הופעות בלבד וללא שערים.
ב-3 בספטמבר 2021 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-17 בנובמבר 2007 שיחק מנדז'וקיץ' את משחקו הראשון בנבחרת הקרואטית.
ב-10 בספטמבר 2008, כבש מנדז'וקיץ' לראשונה במדי הנבחרת, במשחק בו הפסידה קרואטיה 1–4 לאנגליה.
בשלב הבתים של יורו 2012, כבש צמד במשחק נגד אירלנד, והפך לכובש השישי הכי מהיר בהיסטוריית היורו – הוא כבש את שערו הראשון כבר בדקה השלישית.
הוא השתתף עם קרואטיה במונדיאל 2014. מנדז'וקיץ' כבש צמד בניצחון בשלב הבתים 0–4 על .
ב 11 ביולי 2018 במשחק חצי גמר המונדיאל כבש את שער הניצחון בהארכה במשחקה של נגד , במשחק שהסתיים בתוצאה 1–2.
בגמר מונדיאל 2018 כבש מנדז'וקיץ' שער עצמי לנבחרתו אך במחצית השנייה כבש שער לזכות נבחרתו כשחטף לשוער צרפת לוריס את הכדור מהרגליים, והבקיע.
באוגוסט 2018 פרש מנבחרת קרואטיה, היה השני בדירוג המבקיעים של הנבחרת עם 33 שערים.
אליפות העולם לקבוצות כדורגל: 2013
כדורגלן השנה של דינמו זאגרב: 2009
מלך השערים של ליגת העל הקרואטית: 2008/09
כדורגלן השנה בליגת העל הקרואטית: 2008/09
מלך השערים של יורו 2012 (בצוותא עם חמישה כדורגלנים נוספים)
אלמריו ורנרד "מריו" צ'למרס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז.
צ'למרס נולד באנקורג' שבאלסקה ולמד בתיכון "ברטלט" בעיר, בו שיחק במדי קבוצת הכדורסל אותה אימן אביו.
בארבע שנותיו בתיכון הוביל את קבוצתו לשתי אליפויות המדינה ופעמיים לסגנות האליפות.
עם סיום לימודיו התיכוניים בחר צ'למרס להרשם באוניברסיטת קנזס בה למד לימודים אפריקאים-אמריקאים ושיחק בקבוצת הכדורסל המשחקת בחטיבת ה-Big 12 של ה-NCAA.
כבר בעונת ה שלו פתח צ'למרס ב-21 מ-22 משחקי העונה הסדירה של הקבוצה ועם של 11.5 נקודות למשחק היה לקלע השני בטיבו בקבוצה.
הוא קבע שיא של 89 חטיפות בעונה לשחקני השנה הראשונה בחטיבה, ונבחר פעמיים לפרשמן המצטיין של השבוע במכללות.
במשחקי הפלייאוף רשם צ'למרס 16 נקודות, 5.3 אסיסטים ו-4.3 ריבאונדים למשחק, הוביל את קנזס לאליפות, ונבחר לשחקן המצטיין של העונה בחטיבה.
בעונתו השלישית במדי קנזס השווה צ'למרס את שיאו כשחטף שוב 97 פעמים במהלך העונה, הוא תרם במהלך העונה 12.8 נקודות, כולל משחק שיא של 30 נקודות בניצחון 74-84 מול טקסס במשחק הגמר שהביא לקנזס אליפות חטיבה שלישית ברצף.
באליפות המכללות העפילה קנזס עד למשחק הגמר של הטורניר, בו פגשה את אוניברסיטת ממפיס בהנהגתו של דריק רוז.
כשתי דקות לסיום המשחק עוד הובילה ממפיס ב-9 נקודות יתרון, אולם קנזס הצליחה לחזור למשחק, ושלשה של צ'למרס 2.1 שניות לסיום כפתה שוויון, והארכה בה הצליחה קנזס לנצח במשחק ולזכות באליפות ראשונה מאז 1988.
צ'למרס התמודד בדראפט ה-NBA של שנת 2008. הוא נבחר במקום ה-34 על ידי מינסוטה טימברוולבס והועבר מייד בטרייד למיאמי היט תמורת שתי בחירות דראפט עתידיות.
בסמינר קליטה לרוקיז החדשים בליגה, נתפס צ'למרס יחד עם דרל ארתור ומייקל ביזלי כשבחדרם מריחואנה.
הם הורחקו מהסמינר ונקנסו ב-20,000 דולר, אולם לא הושעו.
בעונתו הראשונה בליגה היה צ'למרס לרכז הפותח של מיאמי.
במשחק הבכורה שלו בליגה, מול ניו יורק ניקס קלע צ'למרס 17 נקודות, והוסיף שמונה אסיסטים ושבעה ריבאונדים.
הוא פתח בכל 82 משחקי העונה הסדירה, תרם 10.0 נקודות, והיה למוסר האסיסטים השני בטיבו בקבוצה, אחרי דוויין וייד עם 4.9 למשחק.
במהלך העונה הוא קבע שיא מועדון עם 9 חטיפות כדור במשחק מול פילדלפיה 76', ועם 2.0 חטיפות למשחק היה צ'למרס לחוטף הטוב ביותר מבין שחקני העונה הראשונה, והרביעי בטיבו בליגה כולה.
לאור יכולתו הטובה נבחר צ'למרס בסיום העונה לחמישיית הרוקיז השנייה.
לקראת עונת חתם בקבוצה הרכז קרלוס ארויו ששב ל-NBA לאחר שנה בה שיחק במדי מכבי תל אביב.
צ'למרס פתח בחמישייה ב-22 המשחקים הראשונים של העונה, ואף רשם בנובמבר שיא קריירה כשקלע 30 נקודות מול טורונטו ראפטורס, אולם בהמשך איבד את מקומו בהרכב הפותח ודקות המשחק אותן קיבל מאריק ספולסטרה מאמנו הצטמצמו משמעותית כשירדו מ-32.0 כרוקי, ל-24.8 בלבד בשנתו השנייה.
בסיום העונה העפיל צ'למרס עם קבוצתו למשחקי הפלייאוף, אולם מיאמי הודחה כבר בסיבוב הראשון בחמישה משחקים מול בוסטון סלטיקס.
ביולי 2010 הצטרפו לקבוצה שני הכוכבים לברון ג'יימס וכריס בוש ומיאמי הפכה להיות מועמדת מיידית לאליפות.
צ'למרס שותף ב-70 משחקים לאורך העונה הסדירה וב-28 מהם עלה בחמישייה, אולם דקות המשחק שלו המשיכו להצטמצם כשקיבל 22.6 דקות בהם תרם 6.4 נקודות ו-2.5 אסיסטים בלבד.
במשחקי הפלייאוף המשיך צ'למרס לשמש כמחליפו של מייק ביבי שהחליף במהלך העונה את ארויו ששוחרר, ותרם 7.8 נקודות למשחק.
מיאמי העפילה עד לגמר ה-NBA בו שיפר צ'למרס את יכולת הקליעה ותרם 11.8 נקודות למשחק, אך לא הצליח למנוע את הפסדה של קבוצתו בשישה משחקים לדאלאס מאבריקס.
לקראת עונת שוחרר ביבי מהקבוצה, וצ'למרס קיבל את מקומו בחמישייה הפותחת.
בעונה, שהייתה בת 66 משחקים בלבד בשל שביתת השחקנים, עלה צ'למרס בחמישייה בכל 64 המשחקים בהם שותף.
הוא שיפר את ממוצעיו כשרשם 9.8 נקודות באחוזי הקליעה הטובים ביותר בקריירה, ובמשחקי הפלייאוף המשיך להראות יכולת גבוהה אף יותר כשתרם 11.3 נקודות למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל פעם נוספת עד סדרת הגמר, בה ניצחה הקבוצה בחמישה משחקים את אוקלהומה סיטי ת'אנדר וזכתה באליפות.
בעונת הגיע לקבוצה ריי אלן.
צ'למרס המשיך להיות הרכז הפותח של הקבוצה, ותרם לאורך העונה 8.6 נקודות, ועם 40.9% עבר את ה-40% מעבר לקשת השלוש לראשונה בקריירה.
הוא הוסיף 3.5 אסיסטים למשחק ובמשחק מול סקרמנטו קינגס קלע שיא קריירה של 34 נקודות, בו השווה את שיא המועדון של ההיט כשקלע 10 שלשות באותו המשחק.
במשחקי הפלייאוף תרם 9.4 נקודות וסייע למיאמי להעפיל בפעם השלישית ברציפות, ולזכות באליפות שנייה ברצף.
בנובמבר 2015 נשלח בטרייד לממפיס גריזליס, יחד עם ג'יימס אניס, בתמורה לבנו אודריך וג'רנל סטוקס.
ב-55 משחקים בממפיס כמחליפו של מייק קונלי קלע 10.8 נקודות למשחק, אך פציעה בגיד האכילס הימני השביתה אותו עד סיום העונה והביאה לשחרורו מהקבוצה ב-10 במרץ 2016.
ב-19 ביולי 2017 חזר צ'למרס לממפיס גריזליס.
ב-3 במרץ 2019 חתם צ'למרס בווירטוס בולוניה מליגת העל האיטלקית לשארית העונה, עם אופציה להארכה לשנה נוספת.
מריו סוארס מאטה (בספרדית: Mario Suárez Mata; נולד ב-24 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
לזכותו 3 הופעות במדי בנבחרת ספרד.
סוארס נולד באלקובנדס שבקהילה האוטונומית מדריד.
בגיל 12 הוא החל לשחק במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד.
סוארס שיחק בקבוצת המילואים אתלטיקו מדריד ב' בין השנים 2004 ו-2006. הוא הופיע לראשונה בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו ב-6 בנובמבר 2005, כאשר נכנס כמחליף בדקות הסיום של משחק התיקו עם סביליה, שהסתיים ללא שערים.
במהלך עונה זו הופיע בעוד שלושה משחקים.
בעונות ו- הושאל סוארס לקבוצות הליגה הספרדית השנייה ריאל ואיאדוליד וסלטה ויגו, בהתאמה.
בתקופתו בוויאדוליד סייע לקבוצה לעלות ללה ליגה, כאשר היא סיימה במקום הראשון בטבלה.
באוגוסט 2008 נרכש סוארס על ידי מיורקה מהליגה הספרדית הראשונה, וחתם בקבוצה על חוזה לארבע שנים.
בחוזהו נכלל סעיף רכישה בחזרה של השחקן על ידי אתלטיקו.
סוארס השתלב במיורקה והיה שחקן הרכב בקבוצה.
בעונתו השנייה במיורקה כבש חמישה שערי ליגה ב-34 הופעות, וסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בליגה.
בעקבות הופעותיו המוצלחות של סוארס הוא נרכש בחזרה על ידי אתלטיקו מדריד.
בעונה הראשונה של סוארס בתקופה השנייה במדי אתלטיקו הופיע ב-35 משחקים, בהם כבש שני שערים.
הוא כבש את שער הבכורה שלו עבור אתלטיקו ב-10 באפריל 2011, בניצחון הביתי 0–3 על ריאל סוסיאדד.
בעונה הבאה סייע לאתלטיקו לזכות בליגה האירופית, בכך ששיחק 14 משחקים במסגרת המפעל בעונה זו, כולל במשחק הגמר מול אתלטיק בילבאו.
בנוסף, הוא זכה עם אתלטיקו גם באליפות ספרד ובגביע המלך הספרדי.
ב-20 ביולי 2015 חתם בפיורנטינה האיטלקית.
לאחר שלא קיבל דקות רבות בקבוצה האיטלקית, ב-30 בינואר 2016 חתם בווטפורד האנגלית לארבע וחצי שנים.
ב-16 באוגוסט 2016 הושאל לולנסיה.
ב-11 ביולי 2017 חתם בגוויג'ואו ז'יצ'נג הסינית.
ב-31 בינואר 2019 חתם בראיו ואיקאנו עד לסוף העונה.
באוקטובר 2023 הודיע על פרישה ממשחק.
בשנת 2006 זכה סוארס עם נבחרת ספרד עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19. שנה לאחר מכן השתתף עם ספרד עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20. הוא כבש את שערו היחיד בטורניר מבעיטת עונשין בניצחון 1–2 על זמביה.
שנתיים אחרי הוא השתתף עם נבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21.
סוארס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד הבוגרת ב-6 בפברואר 2013, במשחק הידידות, נגד .
המשחק, שנערך בדוחה, בירת קטר, הסתיים בניצחון 1–3 לספרד.
מריו פריק (גרמנית: Mario Frick; נולד ב-7 בספטמבר 1974) הוא כדורגלן עבר ליכטנשטייני ששיחק בעמדת החלוץ, ומאמן קבוצת הכדורגל לוצרן.
פריק נחשב אחד מגדולי הכדורגלנים של ליכטנשטיין בכל הזמנים.
בנו הוא הכדורגלן יאניק פריק.
פריק נולד בכור שבשווייץ והתחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בלצרס.
בשווייץ הוא שיחק בין היתר גם בפ.צ.
בשנת הצטרף לארצו ששיחקה בליגות הנמוכות באיטליה.
בעונתו היחידה במועדון הוא הבקיע 16 שערים ב-23 משחקים.
בקיץ חתם בהלאס ורונה מהסרייה א'.
בסיום העונה ירד עם המועדון לסרייה ב' וחתם בטרנאנה.
במדי טרנאנה הוא הבקיע 44 שערים ב-133 משחקים.
ביולי 2006 חתם בסיינה, ובתום העונה עזר למועדון לשוב לסרייה א'.
ב-22 ביוני 2009 חזר לשווייץ כאשר חתם בסנט גאלן לעונה אחת.
ביולי החליט לחזור למועדון נעוריו בלצרס.
החל משנת 2012 משמש פריק בתור מאמן-שחקן.
באוקטובר פריק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליכטנשטיין במשחק ידידות נגד .
בשנת החליט לפרוש מהנבחרת בעקבות סכסוך עם מאמניו.
לאחר שינויים בהתאחדות לכדורגל ובעמדת המאמן, פריק חזר מפרישה.
פריק נחשב לגדול השחקנים בנבחרת בכל הזמנים כאשר הוא מחזיק בשיא ההופעות בנבחרת (117) ובשיא השערים בנבחרת (16).
בשנת 2015 אחרי משחק מול נבחרת אוסטריה בו ליכטנשטיין הפסידה 0:3 פריק פרש סופית.
מריו מוטץ' (בלוקסמבורגית: Mario Mutsch; נולד ב-3 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן עבר לוקסמבורגי ששיחק בעמדת הקשר.
מוטץ' התחיל את הקריירה שלו בליגות הנמוכות של בלגיה.
בקיץ חתם בקבוצת המילואים של אלמניה אאכן.
ב-16 ביולי 2009 חתם במץ מהליגה הצרפתית השנייה.
בשנת חתם בסיון ולאחר שנה חתם בסנט גאלן.
ביולי חתם בפרוגרס נידרקורן מליגת העל הלוקסמבורגית.
מוטץ' ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת לוקסמבורג נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ב-19 בנובמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד שנגמר בתיקו 1-1. לזכותו של מוטץ' 78 הופעות בנבחרת ו-3 שערים.
מוטץ' שימש כקפטן הנבחרת והוא שיאן ההופעות בנבחרת עם 102 הופעות.
מריו פשאליץ' (בקרואטית: Mario Pašalić; נולד ב-9 בפברואר 1995 במיינץ שבגרמניה) הוא כדורגלן קרואטי-גרמני המשחק בעמדת הקשר באטאלנטה מהסרייה א' ובנבחרת קרואטיה.
פשאליץ' נולד במיינץ שבגרמניה ועבר להתגורר בקרואטיה בגיל צעיר.
הוא החל לשחק במחלקת הנוער של NK GOŠK, ובשנת 2006 עבר למחלקת הנוער של היידוק ספליט.
לקראת עונת נכלל פשאליץ' בסגל הקבוצה הבוגרת, אך בקדם העונה אובחן כסובל מזיהום סטפילוקוקוס והושבת למשך רוב העונה.
ב-14 באפריל 2013 ערך פשאליץ' את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את איבן ווקוביץ' בדקה ה-90 בניצחון 1–2 על ציבאליה במסגרת המחזור ה-27 בליגת העל הקרואטית.
לקראת סוף העונה ערך פשאליץ' הופעה נוספת.
בקיץ 2013 חתם פשאליץ' על חוזה ל-4 שנים במועדון.
ב-13 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון ובליגת העל הקרואטית, שער בדקה ה-75 בניצחון 1–5 על זאדאר במסגרת המחזור הראשון.
ב-14 בספטמבר הבקיע פשאליץ' צמד שערים בניצחון 0–2 על מועדון הפאר הקרואטי דינמו זאגרב במסגרת המחזור התשיעי, וב-8 בפברואר 2014 הבקיע צמד שערים בניצחון 1–2 בדרבי נגד ר.נ.ק.
הוא סיים את עונת עם 30 הופעות ליגה, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-9 ביולי 2014 הודיעה צ'לסי מהפרמייר ליג על החתמתו של פשאליץ'.
ב-22 ביולי 2014 הושאל פשאליץ' לעונה אחת לאלצ'ה מליגת העל הספרדית.
ב-25 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 81 דקות בהפסד 0–3 לברצלונה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-12 באפריל 2015 הבקיע פשאליץ' את שער הבכורה שלו במועדון ובליגת העל הספרדית, שער בדקה ה-68 בניצחון 0–2 על קורדובה במסגרת המחזור ה-31. הוא סיים את עונת עם 31 הופעות ליגה ו-3 שערים.
ב-3 ביולי 2015 הושאל פשאליץ' לעונה אחת למונקו מליגת העל הצרפתית.
כחלק מהעסקה עשה רדאמל פלקאו את הדרך ההפוכה.
במהלך לריאיון לגבי השאלתו למונקו אמר פשאליץ' שהישארות בצ'לסי לא הייתה אפשרות מבחינתו מכיוון שהוא צריך להשתפר ורק אז לקוות לקבל הזדמנות בצ'לסי.
ב-28 ביולי ערך פשאליץ' את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–3 על יאנג בויז ברן במסגרת סיבוב ההעפלה השלישי לליגת האלופות 2015/2016. באותו משחק הוא הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון, השער השלישי של מונקו.
ב-8 באוגוסט ערך פשאליץ' את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כשהוחלף על ידי ברנרדו סילבה בדקה ה-25 בניצחון 1–2 על ניס במסגרת המחזור הראשון.
ב-16 באוקטובר הבקיע פשאליץ' את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, שער בדקה ה-39 בתיקו 1-1 נגד אולימפיק ליון במסגרת המחזור העשירי.
ב-27 באוגוסט 2016 הושאל פשאליץ' לעונה אחת למילאן.
ב-30 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על פסקארה.
ב-4 בדצמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על קורטונה.
ב-2 באוגוסט 2017 הושאל פאשליץ' לספרטק מוסקבה הרוסית למשך עונה אחת.
ב-25 ביולי 2018 הושאל פאשליץ' לאטאלנטה מהסרייה א'.
ב-14 במאי 2014 נכלל פשאליץ' בסגל המורחב של נבחרת קרואטיה למונדיאל 2014 על ידי המאמן ניקו קובאץ', אך הוא היה אחד משבעת השחקנים שלא נכללו בסגל הסופי.
ב-4 בספטמבר 2014 ערך פשאליץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשהחליף בדקה ה-61 את מריו מנדז'וקיץ' בניצחון 0–2 על נבחרת קפריסין במשחק ידידות.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת ב-7 באוקטובר 2020 בניצחון 1–2 במשחק ידידות נגד נבחרת שווייץ.
מריו מוסה (בקרואטית: Mario Musa; נולד ב-6 ביולי 1990 בזאגרב) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן שמאלי באלומיניג'.
מריו מוסה החל את דרכו כמגן שמאלי בקבוצת הנוער של דינמו זאגרב.
בעודו בגיל 19, עם סיום היפרדותו מקבוצת הנוער, חתם מוסה בדינמו לארבע שנים.
על מנת שהשחקן יוכל לצבור דקות משחק, החליטה דינמו זאגרב לקראת עונת להשאיל את השחקן לארבע שנים ללוקומוטיבה מליגת העל הקרואטית.
מיד עם סיום ההלוואה וסיום החוזה של השחקן בדינמו זאגרב, לוקומוטיבה רכשה את כרטיס השחקן והחתימה את מוסה לשנתיים במועדון.
לאחר סיום החוזה בלוקומוטיבה, בעונת דינמו זאגרב החליטה להחזיר את השחקן למועדון בו התחיל את הקריירה והחתימה אותו על חוזה חדש.
לראשונה מזה שש שנים, מתוכם ארבע שנים בהם היה תחת חוזה של הקבוצה, צבר מוסה דקות משחק בקבוצת נעוריו.
ב-23 באוגוסט 2016 הושאל מריו מוסה לעונה אחת מדינמו זאגרב למכבי חיפה עם אופציה לרכישה בסיום העונה
את הופעת הבכורה ערך במחזור השני לעונה מול בני יהודה.
במהלך עונת 2016/17 שוחרר מוסה ממכבי חיפה.
מריו למינה הוא כדורגלן גבוני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת גלאטסראיי.
בשנת 2005 הצטרף למחלקת הנוער של לוריאן מליגת העל הצרפתית.
בעונת החל למינה לשחק בלוריין ב', קבוצת המילואים של לוריין, ששיחקה בליגה הצרפתית הרביעית.
ב-22 בינואר 2013 ערך למינה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על סדאן במסגרת הגביע הצרפתי.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-26 בינואר, ערך למינה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-74 בהפסד 0–1 לנאנסי במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
למינה ערך 10 הופעות ליגה בעונת , והוסיף 4 הופעות ליגה בתחילת עונת .
בתחילת חודש ספטמבר 2013 חתם למינה באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית.
ב-24 בספטמבר ערך למינה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את דימיטרי פאייה בדקה ה-82 בניצחון 1–2 על סנט אטיין במסגרת המחזור השביעי בליגה.
ב-1 באוקטובר ערך למינה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את פאייה בדקה ה-73 בהפסד 0–3 לבורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור השני בשלב הבתים של עונת 2013/2014 בעונתו הראשונה במועדון ערך למינה 15 הופעות ליגה, והוסיף 4 הופעות בליגת האלופות.
בעונת הפך למינה לשחקן חשוב בקבוצתו של מרסלו בייאלסה, כשהוא עורך 23 הופעות ליגה.
ב-23 בנובמבר 2014 הבקיע למינה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-60 בניצחון 1–3 על ז'ירונדן דה בורדו במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
ב-18 בינואר 2015 הבקיע למינה את שערו השני והאחרון במועדון, שער בדקה ה-84 בניצחון 1–2 על גנגאן במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-27 בפברואר הורחק למינה בכרטיס אדום ישיר בשל אגרוף שנתן למפשעתו של אולה טויבונן בתיקו 1-1 נגד סטאד רן במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
בתחילת עונת ערך למינה 4 הופעות ליגה נוספות.
ב-31 באוגוסט 2015, ביום האחרון של חלון ההעברות הושאל למינה ליובנטוס מהסרייה א' לעונה אחת עם אופציה לרכישתו בתום העונה, זאת לאחר שמשך עניין מצד מספר מועדונים.
ב-20 בספטמבר ערך למינה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 76 דקות והוחלף על ידי הרנאנס בניצחון 0–2 על גנואה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-26 בספטמבר, בהופעתו השלישית בליגה, הבקיע למינה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-63 בהפסד 1–2 לנאפולי במסגרת המחזור השישי בליגה.
ב-3 בנובמבר ערך למינה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במדי יובנטוס, כשנכנס כמחליף בדקה ה-87 בתיקו 1-1 נגד בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת המחזור הרביעי בשלב הבתים לעונת 2015/2016. ב-6 במרץ 2016 הבקיע למינה את שערו השני במועדון, שער בדקה ה-86 בניצחון 0–2 על אטאלנטה במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
ב-29 באפריל 2016 נרכש למינה על ידי יובנטוס באופן קבוע וחתם על חוזה ל-4 שנים.
ב-21 במאי שיחק למינה לאורך כל הניצחון 0–1 על מילאן בגמר הגביע האיטלקי.
בסך הכל ערך למינה 10 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, כשהוא עוזר ליובנטוס לזכות באליפות איטליה.
ב-10 באוגוסט 2017 חתם למינה לחמש שנים במועדון האנגלי סאות'המפטון.
ב-20 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–3 על וסטהאם יונייטד.
ב-3 בפברואר 2018 כבש את שערו הראשון בניצחון 2–3 על וסט ברומיץ' אלביון.
ב-25 ביולי 2019 הושאל למינה לגלאטסראיי לעונה אחת.
ב-13 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–1 קסימפאשה.
ב-23 בינואר 2020 כבש את שערו הראשון בניצחון 1–2 נגד ריזספור בגביע הטורקי.
ב-30 באוגוסט 2020 הושאל למינה לפולהאם לעונה אחת.
ב-13 בינואר 2023 חתם לשנתיים וחצי בוולברהמפטון וונדררס.
ב-5 בפברואר 2025 חזר לגלאטסראיי.
למינה זכה יחד עם נבחרת צרפת עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 2013.
ב-9 באוקטובר 2015 ערך למינה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גבון, כששיחק 78 דקות והבקיע שער בתיקו 3-3 נגד נבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
מריו פיגיירה פרננדס (בפורטוגזית: Mário Figueira Fernandes, ברוסית: Марио Фигейра Фернандес; נולד ב-19 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-רוסי ששיחק כמגן ימני.
פרננדס הצטרף לגרמיו במרץ 2009, כשחתם על חוזה עד 2014. כמה ימים לאחר החתימה, הוזעקה משטרת ברזיל לחפש אותו לאחר שהוא נעלם.
פרננדס נמצא כמה ימים לאחר מכן, במדינת סאו פאולו, לאחר שמשך מזומן בלונדורינה, פורטו אלגרה ובפלוריאנופוליס.
פרננדס עשה את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד ספורט ב-28 ביוני 2009. פרננדס ביסס את עצמו כבלם ימני כשרוני, כשהוא מעורר עניין מצד באיירן מינכן, מנצ'סטר יונייטד, יובנטוס, אינטר, ריאל מדריד, ברצלונה, פורטו, צסק"א מוסקבה, אייאקס ורומא.
הוא זכה לכינוי "לוסיו החדש".
ב-25 באפריל 2012, הודיע נשיא גרמיו כי נחתם חוזה בשווי 15 מיליון יורו עם צסק"א מוסקבה ופרננדס עבר לרוסיה.
במהלך עונת 2013/14 הוא ספג פציעה בברך, שהשביתה אותו בפעם הראשונה למשך ארבעה חודשים.
ב-2015, הוא הפך לשחקן המפתח בשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, כשצסק"א מוסקבה ניצחה במשחק הגומלין את ספרטה פראג בתוצאה 3:2. פרננדס שיחק 90 דקות, לאחר 64 דקות (2:2).
הוא תוקל על ידי שחקן היריבה מארק מאטיובסקי, וצרח תוך זיוף פציעה.
השופט פאולו מאצולני הראה למארק מאטיובסקי את הכרטיס האדום.
עיתון הקומרסנט הרוסי כתב כי זה היה "מחזה תיאטרלי חשוב".
בעיתונים הצ'כיים נכתב כי הכרטיס לא היה ראוי, וכי פרננדס לא הציג משחק הוגן.
ב-29-ביוני 2017, חתם על חוזה חדש עם צסק"א, שמשאיר אותו במועדון עד קיץ 2022.
במאי 2022 נודע כי פרננדס מתכוון להשהות את הקריירה שלו.
הסיבות להחלטה זו היו עייפותו של מריו מכדורגל, פציעות תכופות יותר, וכן מצב משפחתי קשה (אשתו של פרננדז אמורה הייתה ללדת ילד בספטמבר 2022).
בדצמבר 2022, הוא הודיע על חידוש הקריירה שלו, ועבר לאינטרנסיונל הברזילאית בהשאלה.
באפריל 2023, האתר הרשמי של המועדון דיווח כי מריו החליט לעזוב את הקבוצה מסיבות אישיות.
ביוני 2023, נשיא צסק"א יבגני גינר טען שפרננדס יחזור לקבוצה, אך אינטרנסיונל ביקשה פיצוי על השחקן, מה שמנע את ביצוע העסקה.
ביולי 2023, נציג צסק"א אמר שפרננדס הפסיק רשמית להיות שחקן צסק"א כבר ב־2022, והמעבר לקבוצה הברזילאית היה העברה של שחקן חופשי, לא השאלה.
ביולי 2023 חתם בקבוצת זניט סנקט פטרבורג.
ב-2011, פרננדס נקרא לנבחרת ברזיל למשחק הסופרקלאסיקו של האמריקות, אך הוא סירב באומרו שיש לו "בעיות אישיות".
פרננדס ביצע לבסוף את הופעת הבכורה שלו במדי ברזיל בניצחון 0–4 במשחק הידידותי נגד יפן ב-14 באוקטובר 2014.
ב-23 במרץ 2017, נודע שהוא יעשה את הופעת הבכורה שלו במדי רוסיה ב-24 במרץ במשחק הידידות נגד נבחרת חוף השנהב.
אך בפועל הוא לא הופיע במשחק וערך לבסוף את הופעת הבכורה שלו במדי רוסיה ב-7 באוקטובר 2017 במשחק הידידות נגד דרום קוריאה.
את שער הבכורה שלו הבקיע במונדיאל 2018 בדקה ה-116 כשנגח מבעיטה של אלן דזאגוייב במשחק רבע הגמר נגד , ששלח את המשחק לדו-קרב פנדלים, אך היה גם זה שהחמיץ בעיטת פנדל במשחק שלבסוף הסתיים בהפסד ובהדחה מהטורניר.
ב-13 ביולי 2016, הוא קיבל אזרחות רוסית (בנוסף לברזילאית שיש לו מלידה).
אחיו הצעיר, ג'ו, גם הוא כדורגלן.
מריו פונזו (באיטלקית: Mario Ponzo; 23 ביוני 1882 - 9 בינואר 1960) היה פסיכולוג איטלקי.
הוא נולד ברומא ולמד תחת פדריקו Kiesow בטורינו.
בשנת 1911, הוא פרסם מאמר בכתב העת Archives Italiennes de Biologie, אשר הציג את האשליה האופטית הידועה הידועה בשם "אשליית פונזו".
באותה שנה כתב פונזו עבור Atti della Regia Accademia delle Scienze di Torino את הכתבה הראשונה באיטלקית על פסיכולוגיה בקולנוע.
בשנת 1931 הוא הוביל את תחום הפסיכולוגיה באוניברסיטת ספיאנצה.
מריו פאצ'י (באיטלקית: Mario Paci; בסינית: 梅帕器; 4 ביוני 1878 – 3 באוגוסט 1946) היה פסנתרן ומנצח איטלקי, שמילא תפקיד חשוב בהבאת מוזיקה קלאסית אירופאית לסין.
הוא למד בקונסרבטוריון של נאפולי ובשנת 1895 זכה פרס פרנץ ליסט.
לאחר זאת יצא לסיורים ממושכים על פני אירופה כולה.
בעזרת ג'אקומו פוצ'יני התקבל ללימודי הלחנה וניצוח בקונסרבטוריון של מילאנו.
בדצמבר 1918 נסע פאצ'י לשאנגחאי, לכמה הופכות בתיאטרון האולימפי.
הוא חלה במידה כזאת, שנאלץ להתאשפז בבית חולים, ומסיבות שונות, נשאר בסופו של דבר בשאנגחאי.
בשנת 1919, קיבל עליו את הנהלת מה שהפכה ברבות הימים להתזמורת הסימפונית של שאנגחאי, התזמורת הסימפונית הוותיקה ביותר באסיה, שנוסדה בשנת 1879 כתזמורת צבאית של כלי נשיפה מעץ.
פאצ'י הצליח להגדיל את התזמורת מ-22 ל-37 נגנים וב-23 בנובמבר 1919 נתן את הקונצרט הסימפוני הראשון באסיה.
התוכנית כללה את הסימפוניה החמישית של בטהובן, הסרנדה לכלי מיתר "המערב הרחוק" מאת גראנוויל באנטוק, ו"סוויטת פר גינט" מס' 1 מאת אדוורד גריג.
בשנת 1992 שונה שמה של התזמורת והיא נקראה "התזמורת הסימפונית של המועצה העירונית של שאנגחאי".
בזמן הראשון, היה הקהל כל-כולו זרים שהתגוררו בשאנגחאי, כ-20,000 במספר; בשלב זה נאסר על הסינים להאזין לקונצרטים.
עתירות חוזרות ונשנות מצד פאצ'י אל השלטונות הביאו להרפיית הגבלות אלה.
כך קרה גם עם התזמורת עצמה, שבמקור כללה זרים בלבד, אך מאוחר יותר השתלבו בה גם נגנים סינים.
תמיכתו של פאצ'י תרמה גם לייסוד בית הספר הלאומי המיוחד למוזיקה (國立上海音樂專科學校), שהיה מאז 1956 לקונסרבטוריון של שאנגחאי, מייסודם של קאי יואנפיי ושאו יומיי.
בין המורים, שהיו גם נגנים בתזמורת, היה המלחין הגרמני וולפגנג פרנקל (1983-1897), שנמלט מגרמניה ב-1938, והכנר טאן שוז'ן.
אירוע שיא בתולדות התזמורת היה ביצוע הבכורה הסיני של הסימפוניה התשיעית של בטהובן ב-14 באפריל 1936, בניצוחו של פאצ'י; בשלב זה היו סינים רבים בין נגני התזמורת, אם כי לא בין הזמרים.
עם תחילת פלישת יפן לסין ומלחמת העולם השנייה, הורע מצב התזמורת.
בתנאים אלה, נאלץ פאצ'י לבסוף להיפרד מן התזמורת בקונצרט אחרון ב-31 במאי 1942, שאחריו התפרקה התזמורת.
היא התגבשה מחדש באוקטובר 1950, אבל במועד זה כבר מת פאצ'י בשאנגחאי.
מריו סטאניץ' (בקרואטית: Mario Stanić; נולד ב-10 באפריל 1972 בסרייבו) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.
סטאניץ' היה שחקן התקפה ורסטילי שיכול היה לשחק במספר עמדות התקפיות.
הוא החל את הקריירה בז'לייזניצ'אר סרייבו מעיר הולדתו, ממנה עבר לקרואטיה זאגרב ומשם המשיך לקריירת משחק אירופית בה שיחק בחמש קבוצות מחמש מדינות שונות.
סטאניץ' זכה במגוון תארים והישגים ובהם אליפות קרואטיה, דאבל ותואר מלך השערים בבלגיה, גביע אופ"א וקופה איטליה עת שיחק בפארמה ומגן הצדקה באנגליה.
לזכותו שתי הופעות במדי ו-49 הופעות נוספות במדי , בהן כבש שבעה שערים.
סטאניץ' החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ז'לייזניצ'אר סרייבו מעיר הולדתו.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת , ורשם 14 הופעות ליגה באותה העונה.
סטאניץ' נחשב לאחד מהשחקנים הצעירים המוכשרים ביותר ביוגוסלביה, ובעונה השלישית שלו בקבוצה, עונת , היה דומיננטי בהתקפת הקבוצה עם 11 שערים ב-21 הופעות.
במהלכה של העונה, בעקבות מלחמת בוסניה והמצור על סרייבו, הפסיקה הקבוצה את פעילותה בליגה ושחקנים רבים ובהם סטאניץ' ברחו מזוועות המלחמה אל מחוזות אחרים.
סטאניץ' עצמו ברח לסלבונסקי ברוד דרך נהר הסאווה, והצטרף לקרואטיה זאגרב.
סטאניץ' שיחק בקרואטיה זאגרב בעונת וסייע לה לזכות באליפות קרואטיה עם 11 שערי ליגה ב-26 הופעות.
כמו כן, כבש שמונה שערים בתשעה משחקים במסגרת הגביע הקרואטי, כאשר קבוצתו העפילה עד לצמד משחקי הגמר מול היידוק ספליט.
במשחק הראשון כבש סטאניץ' לזכות זאגרב, שהובסה בסיום 1–4. על אף ניצחון 1–2 בגומלין, החמיצה הקבוצה הזדמנות לזכות בדאבל.
בעונת 1993/1994 עבר סטאניץ' לספורטינג חיחון, תחת המאמן מריאנו גרסיה רמון.
סטאניץ' השתלב היטב בקבוצה, ואת שער הבכורה שלו כבש כבר בהופעתו הרשמית הראשונה במועדון, בהפסד החוץ 2–3 לקולטורל לאונסה.
בליגה כבש סטאניץ' לראשונה במחזור השמיני, ב-24 באוקטובר 1993, בניצחון 0–2 על ראיו ואיקאנו.
את העונה סיים עם שבעה שערי ליגה ב-34 הופעות.
לאחר עונה בודדת בספרד, עבר סטאניץ' לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית.
במשך רוב העונה היה סטאניץ' שחקן ספסל, זכה ל-14 הופעות בלבד בליגה בהן כבש חמישה שערים.
שלושה משעריו נכבשו בשלושה מחזורים רצופים בחודש מאי 1995, בשלהי העונה.
סטאניץ' נותר מחוץ לסגל הקבוצה גם במשחקיה של בנפיקה בליגת האלופות, והסתפק ב-16 הופעות בכל המסגרות.
לקראת עונת עבר סטאניץ' לקלאב ברוז' הבלגית, תחת המאמן הוגו ברוס.
הייתה זו עונת שיא בקריירה של סטאניץ', שקבע באותה העונה שיא קריירה אישי של עשרים שערי ליגה בשלושים הופעות, שהפכו אותו למלך השערים של הליגה.
שעריו של סטאניץ' סייעו לקבוצה לזכות באליפות בלגיה בפער עשר נקודות מהסגנית אנדרלכט.
באותה העונה השלימה ברוז' זכייה בדאבל, לאחר שזכתה גם בגביע.
קלאב ברוז' פגשה במשחק הגמר את סרקל ברוז', יריבתה העירונית, ונקלעה לפיגור מוקדם, אלא שצמד של סטאניץ' עוד במחצית הראשונה קבע את תוצאת המשחק, 2-1 לקלאב ברוז'.
סטאניץ' פתח היטב את עונת , עם שבעה שערים בשבעה משחקים בליגה הבלגית, לפני שחתם בפארמה האיטלקית של המאמן קרלו אנצ'לוטי.
את הופעת הבכורה בסרייה א' ערך במסגרת המחזור ה-12, ב-8 בדצמבר 1996, בשוויון 0-0 מול אטאלנטה.
שבועיים בדיוק לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו, שהעניק לפארמה ניצחון חוץ 0–1 על מילאן.
עד לתום העונה כבש סטאניץ' שלושה שערי ליגה ב-13 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה כסגנית האלופה.
בעונת 1998/199, תחת המאמן אלברטו מלסאני, כבש סטאניץ' שבעה שערי ליגה ב-18 הופעות, שיא השערים שלו לעונה אחת במועדון האיטלקי.
באותה העונה זכה עם קבוצתו בקופה איטליה, לאחר שפתח בצמד משחקי הגמר מול פיורנטינה.