tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזכות מיקומה של העיר בצד הצפון-מזרחי של האי, הפגיעה בעיר לא הייתה קטלנית כמו בחלקים הדרומיים של איי אנדמן וניקובר, והעיר אף הפכה לבסיס חילוץ אליו הביאו את הנפגעים וממנו נשלחו צוותי חילוץ למתן עזרה לאיים.
בספטמבר 2024 שונה שם העיר לסרי וירג'ה פורם.
לפי מפקד האוכלוסין ההודי בשנת 2011, מתגוררים בפורט בלייר 100,608 תושבים.
52% מתושבי העיר הם גברים ו-48% נשים.
פורט בראג הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית המשתרע על פני המחוזות קמברלנד, הוק והרנט, ובקרבת הערים פאייטוויל וספרינג לייק במדינת צפון קרוליינה בארצות הברית.
הבסיס קרוי על שמו של הצנחן רולנד בראג מעוטר בכוכב הכסף במלחמת העולם השנייה.
קודם לכן היה קרוי על שמו של גנרל ברקסטון בראג, אשר פיקד על כוחות בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית ובשנים 2023 עד 2025 נקרא הבסיס פורט ליברטי.
הבסיס ידוע כמרכז להכשרתם ואימונם של הכוחות המוטסים והמוצנחים האמריקניים ובהם הדיוויזיה המוטסת ה-82 של הצבא וכן כמרכז ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
בבסיס ישנו מרכז ההכשרה ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון קנדי, וכמו כן הוא משמש משכנם של הקורפוס המוטס ה-18, וכוח דלתא.
בשנת 2011 הנשיא ברק אובמה בחר לציין את סיום המלחמה בעיראק ואת חזרתם של כוחות צבא ארצות הברית מעיראק בבסיס זה.
פורט הרקורט היא בירת מדינת ריברס בדרום-מזרח ניגריה והעיר החמישית בגודל אוכלוסייתה בפדרציה.
העיר שוכנת בדלתת הניז'ר ולפי חישוב המבוסס על תחזית רשמית לתאריך 21 במרץ 2022 אוכלוסייתה מונה כ-2.12 מיליון תושבים.
העיר נוסדה ב-1913 ונקראה על שם לואיס הרקורט שהיה השר הממונה על הקולוניות באימפריה הבריטית בשנים 1910–1915.
מכיוון ששימשה בעיקר כשער לייצוא, משמש ניב ניגרי-אנגלי (פידג'ין ניגרי) ולא אידגו (Idgo), שהיא השפה הנפוצה בדרום ניגריה, כשפה הדומיננטית בעיר.
העיר הוקמה ב-1913 על ידי הבריטים ששלטו בניגריה על מנת להעביר פחם, אותו גילו באנוגו שנמצא כ-200 ק"מ צפונית לעיר.
בפורט הרקורט, ששוכנת על גדת דלתת נהר הניז'ר הוקמה כל התשתית הדרושה על מנת להעביר את הפחם באוניות לאירופה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שמשה העיר כבסיס של מדינות ההסכמה כנגד מעצמות המרכז ששלטו בקמרון הגרמנית.
העיר נותרה קטנה יחסית והיא התפתחה רק החל מ-1958 כאשר נתגלו בקרבתה שדות נפט.
מאז הפכה העיר למרכז כלכלת הנפט הניגרית.
בעקבות רווחיות הנפט והכלכלה שהתפתחה סביבה, הגיעו פיתוחים שונים לעיר לפני כניסתם לניגריה כולה.
ב-1995 נתלה בעיר הסופר ולוחם זכויות האדם קן סארו-ויווה בעקבות מחאתו בנוגע לנזקים שגורמת תעשיית הנפט.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תעשיית הנפט: החל מהוצאת הנפט מהאדמה ועד להפקת הנפט וייצואו לרחבי העולם.
בנוסף, בעיר קיימת תעשיית דייג שמקורה בדגים הנמצאים בדלתת הניז'ר.
בעיר קיימת מסילת ברזל שמגיעה עד לעיר מיידוגורי שבצפון ניגריה וכן נמל תעופה.
פורט הווארד , הוא היישוב (למעשה חווה) הגדול ביותר באי פוקלנד המערבי (למעט היישוב פוקס ביי (Fox Bay), שמחולק לפוקס ביי מערב ופוקס ביי מזרח וביחד הם גדולים יותר מפורט הווארד).
היישוב שוכן במזרח האי על הכניסה למצר פוקלנד (Falkland Sound) ובמורדות הר מריה (חלק מרכס הרי הורנבי).
פורט הווארד הוא המרכז של חוות צאן בשטח של 800 קמ"ר ומתגוררים בו 20 תושבים קבועים ו-40,000 כבשים.
לעיתים מתגוררים במקום תושבים זמניים.
ביישוב קיימים שני מנחתים שבהם נוחתות טיסות סדירות מסטנלי הבירה וכן נמצא במקום המעגן של המעבורת החדשה המקשרת בין שני האיים.
ב-15 השנים האחרונות סללה ממשלת האיים רשת כבישים העבירים בכל מזג אוויר בשני האיים ופור הווארד הוא הקצה של רשת הכבישים של האי המערבי.
מוקדי המשיכה ביישוב כוללים מעברה וסככת גזיזת כבשים גדולה.
רבים מהבתים מקורים בגגות רעפים ירוקים ובניהם משתרעות גדרות חיות.
אחת לשלוש שנים מארחת פורט הווארד את משחקי האי המערבי.
אירוע זה, הנמשך שבוע בסיום עונת הגז, משלב מרוצי סוסים וחגיגות מסוגים שונים.
בסביבה זורמים שני נהרות שניתן לדוג בהם.
פורט הווארד הוקמה ב-1866 על ידי ג'יימס לאבגרוב וולדרון (James Lovegrove Waldron) ואחיו.
בהמשך עזבו האחים וולדרון את המקום לפטגוניה ומאז עברה החווה כמה ידיים.
במהלך מלחמת פוקלנד נכבש היישוב על ידי כוח של כ-1000 חיילים ארגנטינאים.
ב-21 במאי 1982 הופל במקום מטוס הרייר של חיל האוויר המלכותי על ידי יחידת קומנדו ארגנטינאית שירתה טיל קרקע אוויר.
ב-26 במאי נהרגו לפחות ארבעה חיילים ארגנטינאים וכמה נוספים נפצעו בתקיפה של מטוס הרייר אחר.
היחידה המיוחדת הבריטית ה-SAS ביצעה תצפית מעמדה סודית על גבי רכס המשקיף על פורט הווארד.
העמדה התגלתה ב-10 ביוני על ידי צוות תקיפה של יחידת הקומנדו הארגנטינאית.
במהלך הקרב שהתפתח לאחר מכן, נהרג קצין בריטי והקשר שלו נשבה.
באותו לילה הפגיזה פריגטה בריטית את פורט הווארד באש בלתי מדויקת.
הדבר גרם לארגנטינאים לחשוב שהקצין שנהרג היה קצין תצפית קדמי של הצי הבריטי.
קברו של הקצין הבריטי, קפטן גאווין המילטון, נמצא בבית הקברות הקטן של פורט הווארד.
בשעת הלווייתו התירו הארגנטינאים לעטוף את ארונו בדגל בריטניה.
ב-15 ביוני, יום לאחר הכניעה הכללית של הכוחות הארגנטינאים באיי פוקלנד, נכנע חיל המצב בפורט הווארד לכוח של חיל הנחתים המלכותי ולספינה של הצי.
אחרי המלחמה הוקם באחת מהסככות במקום מוזיאון קטן המציג מוצגים מהתקופה, כולל פריטי ציוד שהשאירו אחריהם הכוחות הארגנטינאים הנסוגים.
פורט הדלנד היא עיר נמל בצפון מדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה.
אוכלוסיית העיר מנתה 15,044 תושבים במפקד 2011. נמל העיר הוא הגדול ביותר באוסטרליה מבחינת כמות המטען בתפזורת שעובר דרכו.
לעיר יש נמל טבעי עמוק המשמש כשער הכניסה הראשי של האזור למכולות ולדלקים וכנמל יצוא לעפרות ברזל הנכרות בתוככי האזור בו שוכנת העיר.
העפרה מועברת באמצעות רכבות מארבעה אזורים של מרבצי ברזל מדרום וממזרח לעיר.
ענפי כלכלה עיקריים של העיר הם שדות גז טבעי מול חופי העיר, הפקת מלח, כריית מנגן וגידול בהמות.
בעבר היו גידול הצאן והבקר הענף הכלכלי העיקרי של האזור, אך במשך השנים חלה ירידה בהיקפם.
בעבר גם הייתה פורט הדלנד התחנה הסופית של קו רכבת ששירת את אזור כריית הזהב באזור מרבל בר (Marble Bar), 150 ק"מ מדרום-מזרח לעיר.
המקום נקרא על ידי השבטים האבוריג'ינים בשם מאראפיקוריניה (Marapikurrinya) שמשמעותו "מקום מים טובים".
האזור נסרק במהלך המאה ה-18 ובאפריל 1863 הגיעה למקום ספינה בפיקודו של פיטר הדלנד (Peter Hedland) שקרא למקום מנגרוב הארבור (Mangrove Harbour) ודיווח כי המקום יצלח להקמת נמל וכי מצויים בו מקורות מים מתוקים.
מה שהדלנד שכח לציין הוא שהכניסה לנמל הטבעי קשה עקב שרטוני החול שחוסמים את הכניסה שלו שאפשרית רק כאשר הגאות גבוהה וכשמזג האוויר מאפשר זאת.
ב-1866 נערך במקום סקר שהתייחס לאתר בו שוכן היום הנמל בצורה פסימיסטית.
בשנות התשעים בוצעו סקרים נוספים וב-1895 הוקם במקום מזח.
בראשית שנות השישים של המאה ה-20 התפתח ענף כריית עפרות הברזל באזור השוכן 100 ק"מ ממזרח לפורט הדלנד.
לנמל נסללה מסילת ברזל ובוצעו עבודות להעמקתו ולהרחבתו.
ב-1966 החל יצוא עפרות הברזל.
בעשורים הבאים התגלו מרבצי ברזל נוספים באזור, היקף היצוא עלה והנמל הורחב שוב כדי לאפשר לספינות גדולות לעגון בו.
בשנת 1991 נפתח בפורט הדלנד מרכז מעצר למסתננים מבקשי מקלט שהגיעו לאוסטרליה בסירות.
מיקומו של המתקן נבחר עקב היות העיר במרכז האזור בו נחתו המסתננים ועקב קיומו של נמל תעופה בינלאומי שדרכו ניתן לגרש את המסתננים לארצות מוצאם.
בשנת 2004 נסגר המתקן עקב הירידה במספר המסתננים והוא הוסב למקום מגורים לכוח האדם העצום שמועסק בתעשיית המכרות המתפתחת.
פורט הוד הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית בטקסס, ארצות הברית.
בסיס הקורפוס השלישי, דיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ודיוויזיית החי"ר הרביעית ושל 12 יחידות תומכות נוספות (בהן הפיקוד הלוגיסטי ה-13 ופיקוד הניסויים המבצעיים).
הבסיס, הממוקם בצמוד לעיר קילין ובין הערים וייקו ואוסטין, כ-60 ק"מ מכל אחת מהן.
הבסיס היה קרוי על שמו של גנרל צבא הקונפדרציה ג'ון בל הוד, ב-2023 שונה שמו לפורט קאבזוס (Fort Cavazos), על שם הגנרל ריצ'רד קאבזוס יליד טקסס ומעוטר במדליית הכבוד.
ב-2025 הוחזר שמו לפורט הוד הפעם על שמו של קולונל רוברט הוד שעוטר בצלב השירות המצוין.
הבסיס הוא מן הגדולים בעולם, לפני התמוטטות ברית המועצות היה בסיס הצבא הגדול ביותר בעולם החופשי (כיום פורט בנינג גדול ממנו).
שטחו 214,000 אקר והאוכלוסייה הקבועה שלו עמדה ב-2014 על 45,414 אנשי צבא קבע ו-8,900 אזרחים במקצועות תומכי לחימה ועובדי סוכנויות פדרליות שונות.
סמוך לבסיס וממערב לו נמצא בסיס חיל אוויר ושדה התעופה קילין-פורט הוד (Killeen–Fort Hood Regional Airport).
הבסיס הוקם במלחמת העולם השנייה כשטח אימון וניסויים למשחיתי טנקים, עבורם נדרש שטח רחב-ידיים.
הבסיס אוכלס לראשונה בספטמבר 1942 על כמחצית משטחו הנוכחי ובהמשך נרכשו חלקות נוספות.
במהלך המלחמה שימש חלק מהבסיס כמחנה שבויים לכ-4,000 שבויי מלחמה.
בסוף 1944 נכחו בבסיס 50,228 חיילים ואנשי סגל באימוני חיל רגלים וארטילריה.
עם סיום המלחמה הצטמצמה תפוסת הבסיס.
ממערב לבסיס הוקמו בשנות ה-40 בסיס חיל אוויר ושדה תעופה ובסיס מחסני תחמושת בשם בסיס קילין (Killeen base) בשטח הנקרא כיום "מערב פורט-הוד" (West Fort Hood), בו אוחסן בשנים 1947-1969 נשק גרעיני.
ב-1954 הועבר הבסיס לאחריותו של הקורפוס השלישי.
בשנות מלחמת וייטנאם אומנו בבסיס עשרות אלפי לוחמים לפני שילוחם לווייטנאם.
באותה עת שופרו מתקני השהייה במקום והוקמו בו, בין היתר, בית חולים צבאי ואולם תיאטרון.
מאז סוף שנות השבעים יש לבסיס תפקיד מרכזי בצבא ארצות הברית לצורכי אימונים, ניסויי נשק, ובחינת טקטיקות קרביות.
במחנה ממוקמת מפקדת פיקוד הניסויים המבצעיים של צבא ארצות הברית.
מותו של סמל לורנס ג'ורג' ספנדר
ב-12 ביוני 2007 נמצאה, לאחר חיפושים נרחבים ברחבי שטחי האימונים, גופתו של סמל לורנס ג'ורג' ספנדר, שמת מהתייבשות במהלך תרגיל ניווט עצמאי בשטח.
ב-5 בנובמבר 2009 פתח פסיכיאטר צבאי, קצין בדרגת מייג'ור בשם נידאל מאליק חסן, באש מנשקו האישי במגורי חיילים בבסיס, הרג 13 חיילים ופצע 30 נוספים.
ב-2 באפריל 2014 נהרגו ארבעה בני אדם ו-16 נפצעו מירי של חייל המשרת בבסיס, שהתאבד מיד לאחר מכן.
החייל היה איוון לופז, בן 34, שירה מאקדח שהיה ברשותו.
אתר נופש, ספורט ופנאי אגם בלטון (Belton Lake Outdoor Recreation Area (BLORA, על גבול הבסיס, פתוח לציבור
תשעה בתי ספר לילדי המשפחות המתגוררות במקום
טוראי אלביס פרסלי, התאמן בבסיס בין מרץ לספטמבר 1958 לפני שליחתו למערב גרמניה
שחקן הקולנוע לוקאס טיל נולד בבסיס וחי בו כילד
הכדורסלן דנילו פינוק נולד בבסיס וחי בו כילד
פורט ויין היא בירת מחוז אלן במדינת אינדיאנה בארצות הברית.
העיר נמצאת בצפון-מזרח אינדיאנה, בקרבת המקום בו נשפכים הנהרות סנט מריס וסנט ג'וזף לנהר מאמי.
בעיר מתגוררים כ-250,000 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודל אוכלוסייתה באינדיאנה, אחרי הבירה אינדיאנפוליס.
הראשונים שהתיישבו במקום היו בני שבט המיאמי הילידי.
באמצע המאה ה-17 הם הקימו במקום בו נמצאת כיום פורט ויין את קקיונגה, שהייתה בירתם.
בשנות ה-80 של המאה ה-17 הגיעו למקום סוחרים צרפתים שהקימו תחנת מסחר ליד קקיונגה, בגלל המיקום האסטרטגי שלה בין הימות הגדולות ונהר מיסיסיפי.
ב-1697 הם בנו במקום את מבצר מיאמי, כחלק משורת ביצורים בין קוויבק וסנט לואיס.
לאחר הפסדה של צרפת במלחמת הצרפתים והאינדיאנים בחצי השני של המאה ה-18 האזור הועבר לשליטת בריטניה.
ב-1763, לאחר המלחמה, מספר קבוצות ילידים באזור מרדו בשלטון הבריטי והשתלטו מחדש על מבצר מיאמי.
האזור נשאר בשליטתם גם לאחר היווצרותה של ארצות הברית.
ב-1790 נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון הורה לצבא ארצות הברית להשתלט ולאבטח את אינדיאנה.
האמריקאים נלחמו נגד בני המיאמי בהנהגתו של הצ'יף צב קטן, אך הפסידו בשני קרבות.
בקרב השלישי הצבא בהנהגתו של הגנרל אנתוני ויין הצליח לנצח את הילידים והחריב את קקיונגה.
לאחר מכן האמריקאים ניסו להתחיל במסע ומתן עם בני המיאמי, אך לאחר שהאחרונים לא הסכימו הם הביסו אותם בקרב נוסף ב-20 באוגוסט 1794. ב-22 באוקטובר 1794 האמריקאים הקימו במקום את מבצר פורט ויין, כהוקרה לגנרל.
ב-1819, שלוש שנים לאחר שאינדיאנה הפכה למדינה, המבצר נסגר ולידו נוצרה התיישבות שקיבלה את שמו.
ב-3 בינואר 1829 ההתיישבות קיבלה מעמד של עיירה וב-22 בפברואר 1840 העיירה קיבלה מעמד של עיר.
העיר החדשה המשיכה לגדול ב-1854 עם סיום בנייתה של מסילת רכבת שקישרה בין פיטסבורג בפנסילבניה ושיקגו באילינוי ועברה בפורט ויין.
ב-1913 שלושת הנהרות בסביבת העיר עלו על גדותיהם והותירו 15,000 תושבים חסרי בית.
באותה שנה נפתח גם כביש לינקולן שעבר בעיר והיה הכביש הראשון שקישר בין החוף המזרחי והחוף המערבי בארצות הברית.
העיר והמפעלים בה נפגעו קשות מהשפל הגדול שהחל ב-1929, אם כי הוא לא מנע את בניית גורד השחקים הראשון באינדיאנה, מגדל בנק לינקולן, שהוקם בפורט ויין ב-1930. הכלכלה בעיר התאוששה לחלוטין כמו ביתר ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
מימיה הראשונים כלכלת העיר מבוססת על תעשייה ולמספר תאגידים גדולים בארצות הברית יש מפעלים בעיר.
בין היתר מייצרים בעיר חלקים לכלי רכב וכן מוצרי חשמל ואלקטרוניקה.
כמו כן יש בעיר תעשיית ביטחון גדולה.
פורט ויין נמצאת באזור בו שורר אקלים יבשתי לח, עם חורפים קרים יחסית וגשומים וחורפים עם כמות שלגים מתונה.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על 973.8 מילימטרים.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אינדיאנה-אוניברסיטת פרדו פורט ויין ואוניברסיטת סנט פרנסיס.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי פורט ויין, הנמצא במרחק של כ-13 קילומטרים דרום-מערבית לעיר.
הנמל מציע טיסות למספר ערים מרכזיות באזור, כמו שיקגו.
בנוסף מצפון לעיר נמצא שדה התעופה סמית', המשמש בעיקר לתעופה כללית.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 69, המקשר בין המדינות מישיגן וטקסס.
פורט יומה הוא מבצר לשעבר במחוז אימפריאל במדינת קליפורניה בארצות הברית בסמוך לנהר הקולורדו מול העיר יומה באריזונה.
המבצר היה תחנה בנתיב שירות הדואר הפרטי דואר בטרפילד אוורלנד (Butterfield Overland Mail) בין 1858 ל-1861, ננטש ב-16 במאי 1883, והועבר למחלקת הפנים של ארצות הברית.
באתר המבצר שוכנים כיום בית הספר לאינדיאנים פורט יומה ומיסיון סנט תומאס לאינדיאנים של יומה (Saint Thomas Yuma Indian Mission).
המקום הוא אחד מה"אתרים הקשורים" של האתר מעבר יומה והאתרים הקשורים (Yuma Crossing and Associated Sites) במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) באזור המורשת הלאומי מעבר יומה (Yuma Crossing National Heritage Area).
בנוסף, האתר נרשם כציון דרך היסטורי של קליפורניה מספר 806.
המבצר הוקם לראשונה לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1848) בסמוך לנהר הקולורדו, פחות מקילומטר במורד הזרם משפך הנהר חילה לקולורדו.
הוא נבנה על מנת להגן על ההתיישבות החדשה של יומה בטריטוריית ניו מקסיקו, ששכנה מצדו השני של הקולורדו, ובסמוך לגבול עם מקסיקו.
במרץ 1851 הועתק המוצב לגבעה קטנה על הגדה המערבית של הקולורדו.
במקום שכן קודם מחנה קלהון (Camp Calhoun), על שמו של הסנטור ג'ון קלהון.
המחנה הוקם ב-2 באוקטובר 1849 על ידי סגן קוו ג'.
Couts), מרגימנט הפרשים הראשון של צבא ארצות הברית (First Regiment of Dragoons), עבור קבוצת סקר הגבול בפיקודו של סגן משנה אמיאל ויקס ויפל (Amiel Weeks Whipple; 1863-1818), מחיל ההנדסה (Corps of Topographical Engineers).
שירות מעבורת שהופעל על ידי החיילים בעבור קבוצת הסקר, שירתה גם מהגרים.
פורט יומה הוקם במהלך מלחמת יומה במטרה להגן על נתיב ההגירה הדרומי לקליפורניה ובניסיון לשלוט על הילידים בני הקווצ'אן (Quechan), המכונים גם יומה באזור מגוריהם שהשתרע באזור בקוטר 150 קילומטרים סביב המצודה.
המבצר הוקם על ידי סרן סמואל היינצלמן (Samuel Peter Heintzelman; 1880-1805) מרגימנט הרגלים השני של צבא ארצות הברית (2nd Infantry Regiment).
המבצר נקרא במקור "מחנה אינדיפנדס" (Camp Independence).
במרץ 1851, כאשר המוצב עבר לאתר הקבע, שונה שם המקום ל"מחנה יומה" (Camp Yuma).
שנה אחר-כך שונה שם המוצב ל"פורט יומה" (מבצר יומה).
ביוני 1851 נטש הצבא בפועל את המוצב בשל העלויות הגבוהות שנדרשו לתחזק אותו, והוא ננטש כליל ב-6 בדצמבר 1851, כאשר המזווה התרוקן לחלוטין.
עם זאת, המוצב אויש מחדש ב-29 בפברואר 1852 על ידי סרן היינצלמן.
היה קשה לשלוח אספקה למוצב במהלך שנותיו הראשונות.
אספקת מזון וחומרי בנייה שונעו בים מסן דייגו, סביב חצי האי באחה קליפורניה ובמעלה מפרץ קליפורניה לשפך הקולורדו בדלתה של הקולורדו במקסיקו.
העבודה לשינוע הטובין לעגלות בנקודה זו והסעתם לרוחב מדבר יומה ומדבר יוהה (Yuha Desert) ליומה הייתה קשה וגזלה זמן.
החיים במוצב היו קשים והצבא החל לפקפק בצורך להחזיק במקום חיל מצב.
רק אחרי אוגוסט 1852 הפך מחנה יומה הזמני לפורט יומה הקבוע, והצבא החליט להישאר במקום לתמיד.
בנובמבר 1852 הושקה ספינת הקיטור "הדוד סם" (Uncle Sam) והחלה לשאת מטען במעלה הקולורדו ממזח רובינזון (Robinson's Landing).
היא הגיעה לפורט יומה ב-3 בדצמבר ונשאה על סיפונה 32 טון של אספקה למוצב.
ספינות קיטור המשיכו לספק מטענים למבצר ולהתיישבויות שקמו אחר-כך על הקולורדו עד הגעת מסילת הברזל ב-1877.
הפעילות הצבאית היחידה שהתרחשה במבצר הייתה כאשר לוחמים בני קווצ'אן הקיפו אותו במהלך מלחמת יומה, ובמבצר נלכדו זמנית הגנרל לעתיד תומאס סוויני (Thomas William Sweeny; 1892-1820) וחיילים נוספים.
בין 1858 ל-1861 הפעיל שירות הדואר הפרטי דואר בטרפילד אוורלנד תחנת דיליז'נסים בסמוך למבצר, שהשתמשו בה חברות דיליז'נסים אחרות עד הגעת הרכבת ב-1877.
ב-1863 ביססו מדינות האיחוד את שליטתן באזור והקימו את טריטוריית אריזונה.
פורט יומה שימשה כמוקד אספקה לחילות המצב של האיחוד שם.
במבצר עצמו לא התחוללו קרבות בהיותו מרוחק מאוד מזירות הקרב של מלחמת האזרחים.
פורט יומה היה קשור במישרין למחסני האפסנאות של יומה (Yuma Quartermaster Depot) ששכנו מול המבצר בגדה המזרחית של הקולורדו, שסיפקו אספקה צבאית ואישית למוצבים ברחבי אריזונה וניו מקסיקו.
מחסני האפסנאות פעלו בין 1864 ל-1891, אם כי הצבא הפסיק את מרבית הפעילות במקום שמונה שנים קודם לכן.
הצבא השתמש במחסנים לאחסן ולהפיץ אספקה לכל המוצבים הצבאיים באריזונה, נבדה, יוטה, ניו מקסיקו וטקסס במהלך תקופת מלחמות האינדיאנים.
אספקה של בגדים, מזון, תחמושת וסחורות אחרות שנועדו למשך שישה חודשים אוחסנה במחסנים אלו בכל נקודת זמן.
האספקה הגיעה מקליפורניה באמצעות ספינות שעשו דרכן סביב לחצי האי באחה קליפורניה אל פורט איזבל (Port Isabel) בסונורה בסמוך לשפך הקולורדו.
משם הועבר המטען לספינות קיטור קטנות שעלו במעלה הזרם ליומה.
את המטען פרקו באתר והוא נגרר במסילה מהמזח למחסנים.
במחסנים היו אורוות ל-900 פרדות ומגורים לנהגי פרדות שטיפלו בהם.
פורט יומה שוכנת כיום ביישוב וינטרהייבן (Winterhaven), חלק משמורת האינדיאנים פורט יומה (Fort Yuma Indian Reservation).
כמה מבנים היסטוריים שרדו מהתקופה הצבאית במעבר יומה והאתרים הקשורים באזור המורשת הלאומי מעבר יומה.
בית הכלא הטריטוריאלי של יומה (Yuma Territorial Prison) והפארק המדינתי ההיסטורי מחסני האפסנאות של יומה (Yuma Quartermaster Depot State Historic Park) שוכנים בתחומי אריזונה כאשר המבנים עברו שימור או שחזור והם כוללים מוזיאונים.
שטחי הניסוי יומה (Yuma Proving Grounds), השוכנים כ-50 קילומטרים צפונית מזרחית לפורט יומה, אחד מבסיסי הצבא הגדולים ביותר בעולם, הם המשך צבאי ישיר למוצבי הצבא ההיסטוריים באזור יומה.
פורט דימנש הוא בית סוהר השוכן בעיר לה סלין ליד פורט-או-פרנס, בירת האיטי, הכלא ידוע לשמצה בשל כליאת מתנגדיו של הרודן פרנסואה דובליה בתקופת שלטונו והתנאים הקשים מהם סבלו.
המקום הוכרז שאתר הנצחה ב־1987 (16 שנים לאחר פטירתו של דובליה).
בית הסוהר הוקם במקור על ידי הצרפתים אשר שלטו בהאיטי ב-1804 אך בניית המתחם לא הושלמה, כאשר האמריקאים כבשו את האיטי בשנת 1915 ( הם הפכו את המבנה החלקי לבסיס צבאי.
המבנה שימש לכליאת מתנגדים פוליטיים לפני עלייתו של דובליה לשלטון ב-1957 אך כשזה עלה לשלטון כליאה והתעללות במתנגדי השלטון הפכה לתכליתו העיקרית.
המקום, אשר כונה "האושוויץ של האיטי" נודע בסיפוריי הזוועה וההתעללויות שהאסירים בו חוו, כגון רציחות שיטתיות, צמצום במים ומזון וצפיפות בלתי נסבלת שגרמה לאסירים לישון במשמרות ותנאיי הגיינה בלתי אנושיים.
בשנת 1991 חדל המבנה מלהתקיים כבית סוהר.
פורט וואדסוורת' הוא מתחם צבאי לשעבר של ארצות הברית ברובע סטטן איילנד שבעיר ניו יורק, הממוקם על מצר הנארוז המחלק את מפרץ ניו יורק לשני חלקים: עליון ותחתון.
האתר הוא נקודה טבעית להגנה על המפרץ העליון ורובע מנהטן שמעבר לו ואכן זה היה תפקידו של המתחם לכל אורך השנים, יחד עם עוד מתחמים שממזרח לו ומדרומו.
עד שנת 1994, הוא שימש, ככל הנראה, כמתקן הצבאי שאויש ברציפות במשך הזמן הארוך ביותר בארצות הברית - מאז הכיבוש ההולנדי ועד לאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
המתחם מורכב ממספר ביצורים: מצודות וסוללות (Batteries) כדלקמן: "באטרי וויד" , שמהווה את הביצור והעמדות העיקריים של המתחם; פורט טומפקינס , "באטרי דוּאֶן", "באטרי קטלין", בניין הטורפדו, מזח הטורפדו, "באטרי בייקון", "באטרי טֶארְנבּוּל", "באטרי בארבור".
כל אלה, חזיתם מופנית בעיקר מזרחה, לכיוון פתח הנמל ולכיוון המצודות האחיות פורט המילטון ופורט לה פאייט, והם ממוקמים בחלק המזרחי העיקרי של המתחם.
ראשיתו של המתחם כמצודה - ראשיתה של ההתיישבות בארצות הברית
המצודה נבנתה בסביבות שנת 1636 על ידי ההולנדים ששלטו על עירם ניו אמסטרדאם - דרום העיר ניו יורק דהיום.
המצודה החלה להיקרא פורט וואדסוורת' בעקבות מותו בקרב של מייג'ור גנרל ג'יימס וואדסוורת' מצבא האיחוד, בשנת 1864 במלחמת האזרחים.
לפורט וודסוורת' הייתה החל מתקופה זו מצודה אחות בשם פורט המילטון, שנבנתה בצדו השני והמזרחי של המצר.
שתי המצודות הללו חלשו מטווח קרוב על מצר הכניסה ההכרחית לנמל ניו-יורק.
מלחמת ארצות הברית ספרד ומערכת אנדיקוט
בשנת 1885 מינה נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד, מועצה משותפת לצבא, לצי ולמומחים אזרחיים בראשות מזכיר המלחמה ויליאם אנדיקוט, שכונתה מועצת הביצורים .
ממצאי המועצה בדו"ח שלו משנת 1886 המחישו תמונה עגומה של הזנחה של הגנות החוף של אמריקה והמליצו על תוכנית בנייה ענקית של 127 מיליון דולר לסדרה של מבצרים חדשים עם תותחים בטעינה מאחור, מרגמות, סוללות צפות ומוקשים ימיים.
בשנת 1898, במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד נבנו במצודה עוד שתים עשרה סוללות נוספות שתוכננו להיות בלתי נראות מהים.
הן היו מיועדות לתקוף ספינות מלחמה של האויב, ולאפשר לכלי שיט אמריקאים את הזמן הדרוש כדי להגיע לאויב ולהתערב בו.
בשנת 1905 מינה נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט את שר המלחמה שלו ויליאם הווארד טאפט לעמוד בראש מועצה שתבחן את הצורך והאפשרויות לשדרג את מערכת הגנת האנדיקוט ולהוסיף ביצורים למתחמים והמצודות שפעלו בזמן מלחמת ארצות הברית ספרד, לרבות אלו שנכבשו במלחמה.
החל משנת 1907 נוספו לביצורי ההגנה הקיימים זרקורים חשמליים, מניפי תחמושת ממונעים לתותחים, תקשורת טלפונית ועמדות תצפית לבקרת אש, כדי לספק כיוון למטרה ומיקומה.
מידע זה העבירו באמצעות רשת הטלפון הפנימית שהוקמה.
במלחמת העולם הראשונה, תפקידה של פורט וואדסוורת' כמצודה הגדולה ביותר ששומרת על העיר ניו יורק היה חשוב במיוחד.
חלק מהסוללות כוונו להיות מוכנות לירי 24 שעות ביממה.
מפאת חשיבותה, הרי שלא כמו רוב מצודות החוף בחוף המזרחי, שצוותי הארטילריה בהן צומצמו כדי לספק צוותים ליחידות ארטילריה כבדות על מסילות רכבת המיועדות לחזית המערבית, במתחם פורט וודסוורת' לא צומצם הכח כלל.
במתחם פורט וואדסוורת' מוקמו בעיקר תותחי נ"מ במסגרת ההגנה האווירית של החוף המזרחי.
עוד בטרם הסתיימה המלחמה, תותחי חוף ים בוטלו, וחיילי ארטילריית החופים הוסבו למגוון כלי נשק נגד מטוסים.
עד סוף המלחמה ועד היום, לא נשקף כל איום של פלישה מהים מצד אויב כלשהו.
במהלך המלחמה הקרה, שימש המבצר כאכסניה לחטיבת הנ"מ 52 שהציבה במקום משגרי טילים מסוג נייקי .
כיום המצודה היא חלק מאזור הבילוי הלאומי "שער הכניסה (לנמל ניו יורק)" ששייך למדינות ניו יורק וניו ג'רזי.
אזור בילוי זה חולש גם על מצודות פורט טילדן ופורט האנקוק.
הפורט לודרדייל סטרייקרס הייתה קבוצת כדורגל מהעיר פורט לודרדייל שבפלורידה שבארצות הברית, אשר שיחקה בליגת הNASL בין השנים 1977-1983. בין שחקניהם היו אגדות הכדורגל ג'ורג' בסט וגרד מולר.
הקבוצה נוסדה ב-1963 כמועדון וושינגטון בריטניקה ובסופו של דבר שינתה את שמה לוושינגטון דארטס, והצטרפה לNASL.
לאחר ששיחקה שלוש עונות בליגת הכדורגל האמריקאית וזכתה בשתי אליפויות ASL רצופות.
לאחר עונת 1970, הקבוצה נמכרה לג'ון בילוטה, הבעלים לשעבר של קבוצת רוצ'סטר לאנסרס.
לאחר עונה אחת, הקבוצה נמכרה לקבוצה של 25 בעלי עסקים מקומיים.
כולל הבעלים של מיאמי דולפינס ג'ו רובי ואשתו אליזבת; הם שינו את שמה של הקבוצה למיאמי טורוס.
בדצמבר 1976 ולאחר חמש עונות במיאמי, הודיעה הקבוצה שהיא עוברת לפורט לודרדייל.
הסטרייקס ניצחו במשחק הבכורה שלהם 2–1 באצטדיון לוקהארט נגד סנט לואיס סטארס ב-10 באפריל 1977. הקבוצה משכה 8,148 אוהדים בממוצע לעונה, עלייה של 165% לעומת העונה האחרונה של הקבוצה הקודמת מיאמי טורוס, והמאמן הראשי רון ניומן, נבחר למאמן השנה ב-NASL.
לאחר שניומן סירב לתפקיד ניהולי, הסטרייקס שכרו את בוב למיה לתפקיד מנכ"ל הקבוצה, לאחר שעבד כמנהל עבור קבוצת ההוקי דטרויט רד וינגס.
בדצמבר 1979, הודיעו הסטרייקס כי המאמן ההולנדי קור ואן דר הארט התקבל לעבודה כמאמן ראשי.ב-21 בספטמבר 1980, הפסידה הקבוצה 3–0 לניו יורק קוסמוס במשחק האליפות, לאחר שהעפילו לסוקר בול.
באמצע אוקטובר, למיה פוטר מתפקידו כמנהל כללי כאשר טים רובי, בנם של הבעלים ג'ו ואליזבת רובי, השתלט על התפקיד.
לאחר סיום עונת 1983, אושרו שמועות רבות על כך שהקבוצה מחפשת לשנות את המיקום שלה, כאשר המנהל הכללי, טים רובי, נפגש עם גורמים רשמיים במיניאפוליס.
ב-30 בנובמבר 1983, בעלי הקבוצה הודיעו רשמית שהקבוצה עוברת מיקום ומיתוג מחדש, ואף ציינו שהקבוצה הפסידה כמיליון דולר בשנת 1983. ב-1984 הקבוצה החלה לשחק בתור מינסוטה סטרייקס.
הקבוצה שרדה את ביטול ה-NASL לאחר עונת 1984 ואף התחרתה בליגת האולמות האמריקאית לארבע עונות נוספות עד לפירוקה ב-1988.
פורט ונקובר הייתה מצודה ששמשה תחנת סחר בפרוות מהמאה ה-19 שהייתה המטה של של חברת מפרץ הדסון, השוכנת באזור הפסיפיק נורת' וסט.
המצודה, שנקראה על שם קפטן ג'ורג' ונקובר, הייתה ממוקמת על הגדה הצפונית של הנהר קולומביה בוונקובר, של ימינו במדינת וושינגטון.
המצודה הייתה מרכז ראשי של סחר פרוות אזורי.
מדי שנה הגיעו סחורות ואספקה מלונדון באמצעות ספינות שהפליגו לאוקיינוס השקט או דרך היבשה ממפרץ הדסון באמצעות ה (שירות משלוחים דרך נהרות אמריקה הצפונית).
אספקה ומוצרים הוחלפו עם מגוון תרבויות ילידיות עבור פרוות.
פרוות מפורט ונקובר נשלחו לעיתים קרובות לנמל הסיני של גואנגג'ואו, שם נסחרו תמורת סחורה מתוצרת סינית למכירה בבריטניה.
בשיאה, פורט ונקובר פקחה על 34 מאחזים, 24 נמלים, שש ספינות ו-600 מועסקים.
כיום, נבנה העתק בקנה מידה מלא של המצודה, עם מבנים פנימיים, והוא פתוח לציבור כ.
במהלך מלחמת 1812, היה אזור הפסיפיק נורת' וסט אזור מרוחק של העימות.
שתי חברות יריבות למסחר בפרוות, חברת (בראשי תיבות NWC) הקנדית ו (PFC) האמריקנית, פעלו עד אז שתיהן באזור בלא שהיו עימותים ביניהן.
ה-PFC, שמומנה ברובה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור, פעלה באזור בלא שזכתה להגנה צבאית של צי ארצות הברית.
ידיעות על המלחמה ועל הגעת ספינת מלחמה בריטית העמידו את החברה האמריקאית במצב קשה.
באוקטובר 1813, ההנהלה נפגשה ב והסכימה למכור את נכסיה ל-NWC.
הסלופ המלחמתי HMS Racoon הגיע לשם חודש אחר כך ולכבודו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת שונה שמה של פורט אסטוריה לפורט ג'ורג'.
במשא ומתן שניהל השגריר האמריקני בפריז אלברט גלטין במהלך שנת 1818, הוצעה לנציג המוסמך הבריטי פרדריק רובינסון הצעה לחלוקה שתהיה, כפי שהצהיר גלטין, "כל המים המתרוקנים למפרץ הנקרא מפרץ ג'ורג'יה".
פרדריק מרק טען שההגדרה שבה השתמשו מנהלי המשא ומתן של מפרץ ג'ורג'יה כללה את כל מפרץ פיוג'יט, בנוסף למצרי ג'ורג'יה ו.
זה היה מעניק לממלכה המאוחדת את המיקום המועדף ביותר לנמלים מצפון ל ומדרום לאמריקה הרוסית.
רובינסון לא הסכים להצעה והשיחות שלאחר מכן לא התמקדו בהקמת גבול קבוע ממערב להרי הרוקי.
הסכם 1818 קבע שהמשאבים של האזור העצום היו "חופשיים ופתוחים" לאזרחים מכל אחת מהמדינות.
ההסכם לא נעשה כדי לשלב אינטרסים אמריקאים ובריטים מול מעצמות קולוניאליות אחרות באזור.
במקום זאת, המסמך קובע כי התפיסה המשותפת של הפסיפיק נורת' וסט נועדה "למנוע התעוררות מחלוקות" בין שתי המדינות.
בשנים שלאחר מכן, חברת צפון מערב (ה-NWC) המשיכה להרחיב את פעילותה בפסיפיק נורת' וסט.
עימותים עם המתחרה העיקרית שלה, חברת מפרץ הדסון (HBC), כבר התלקחו לכדי .
בסיום הסכסוך ב-1821 קיבלה ה-NWC מנדט מממשלת בריטניה להתמזג לתוך ה-HBC.
לאורך השנים 1825 ו-1826, המשיכו פקידים בריטיים להציע לאמריקאים תוכניות חלוקה לחוף האוקיינוס השקט של אמריקה הצפונית.
אלה מקורם בחלקם מהתכתבות עם ה-NWC ומאוחר יותר עם ה-HBC.
הגבול בין הטריטוריה הבריטית (לעתיד קנדה) לבין ארצות הברית ימשיך להתרחב מערבה בקו הרוחב ה-49 עד להרי הרוקי, משם ישמש הנהר קולומביה (ולפעמים גם הנהר סנייק) כגבול עד שפך הנהר לאוקיינוס השקט.
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים ג'ורג' קנינג מתואר על ידי היסטוריונים כשר החוץ הבריטי שפעל בצורה הנמרצת ביותר להכרה בגבול לאורך הקולומביה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, הנרי קליי, נתן הנחיות לנציגים המוסמכים האמריקאים להציע חלוקה של אזור הפסיפיק נורת' וסט לאורך קו הרוחב ה-49 עד לאוקיינוס השקט.
ההבדל בין שתי התוכניות היה גדול מכדי שאפשר היה להגיע לפשרה, מה שגרם לדיפלומטים לדחות שוב את החלוקה הקולוניאלית הרשמית.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19, בוצע ארגון כללי של כל נכסי ה-NWC, שכעת הייתה תחת ניהול ה-HBC, בפיקוח ישיר על ידי סר .
של ה-HBC שהוקם לאחרונה נזקק למטה מתאים יותר מאשר פורט ג'ורג' בשפך הקולומביה.
סימפסון היה גורם מרכזי בהקמת פורט ונקובר.
תוך שימוש בהנחת העבודה של ה-HBC, לפיה כל הסדר ב יקבע את הצבת הגבול לאורך הקולומביה, בחר סימפסון במיקום השוכן מול השפך של הנהר וילאמט לקולומביה.
אזור זה היה פרריה פתוחה ופורייה שהייתה מחוץ למישורי ההצפה והיה בו גישה נוחה לקולומביה.
עובד של HBC, כתב תיאור כללי של פורט ונקובר והרכבו המבני כפי שהיה ב-1843:
המצודה בצורת מקבילית, אורכו כ-250 יארדים (228 מטרים), ורוחבו 150 יארדים (137 מטרים); מוקף במעין קיר עץ, עשוי כלונסאות או קורות גדולות מקובעות היטב באדמה, והן צמודות זו לזו, בגובה של עשרים רגל (6 מטרים), וחזקות מאובטחות מבפנים על ידי תומכות.
בכל פינה יש מעוז, שבו הותקנו שני תותחי 12 פאונד, ובמרכז יש כמה תותחי שמונה עשר פאונד; ...
התותחים האלה הפכו חסרי תועלת.
השטח בתוכו מחולק לשתי חצרות, שסביבן מסודרים כארבעים מבני עץ מסודרים וחזקים, בגובה קומה אחת, המיועדים למטרות שונות...
שהגנה עליה היו באורך 230 מטרים, וברוחב 140 מטרים ובגובה של כ-6 מטרים.
בפנים היו 24 מבנים, כולל מגורים, מחסנים, בית ספר, ספרייה, בית מרקחת, קפלה, נפחיה, וכן מתקן ייצור גדול.
ביתו של המנהל הראשי (Chief Factor) במרכז פורט ונקובר היה בן שתי קומות.
בפנים היה חדר אוכל שבו היו סועדים פקידי החברה, סוחרים, רופאים ואחרים ממעמד האדונים עם המנהל הראשי המפקח.
בדרך כלל, נאסר על פועלים כלליים וציידי הפרווה להיכנס לבית המנהל הראשי או להשתתף בארוחותיו.
לאחר ארוחת הערב רוב האדונים הללו עברו ל"אולם הרווקים" כדי "לשעשע את עצמם כאוות נפשם, בין אם בעישון, בקריאה או בסיפור והאזנה לסיפורים על הרפתקאות מסקרנות שלהם ושל אחרים." כפי שדן (Dunn).
מציג מראה של נשקייה ומוזיאון.
ניתן לראות שם כל מיני כלי נשק, ובגדים וחפצים מיוחדים של אנשים מתורבתים ופראיים, ושל הכלים השונים להענשה של סחר [פרוות].
מחוץ לחומות היו מגורים נוספים וכן שדות, גנים, מטעי פרי, מספנה, מזקקה, מפעל עורות, מנסרה ומחלבה.
ב-1843 היו במרחק של כ-600 מטרים מחוץ לפורט ונקובר כשישים בתי עץ.
היישוב הקטן הזה היה מיושב על ידי ציידי פרוות, מכונאים ופועלים אחרים של המבצר.
שם הם התגוררו עם נשותיהם ומשפחותיהם הילידים או המטיס.
היישוב כונה בדרך כלל כ (Kanaka Village) בגלל תושבי הוואי הרבים שהועסקו בחברה שגרו בו.
למעשה, נטען כי במצודה הייתה "הקבוצה הגדולה ביותר אי פעם של יוצאי הוואי שהתכנסו מחוץ לאיי הבית שלהם".
בשל ביקוש גבוה באירופה לביגוד מבוסס על פרוות בתחילת המאה ה-19, נאלצה חברת מפרץ הדסון להרחיב את פעילות הסחר בפרוות ברחבי אמריקה הצפונית לאזור הפספיק נורת' וסט.
לפני הקמת פורט ונקובר, היה , באונטריו של ימינו המצודה הגדולה ביותר של חברת מפרץ הדסון במערב, שאותה החברה רכשה באמצעות מיזוגה עם (בראשי תיבות NWC).
מאז הקמתה, הייתה פורט ונקובר המטה האזורי של פעילות סחר הפרוות של חברת מפרץ הדסון ב.
השטח שעליו פיקחה השתרע מהרי הרוקי במזרח ועד האוקיינוס השקט במערב, ומסיטקה בצפון ועד לסן פרנסיסקו בדרום.
ציידי הפרוות היו מביאים למצודה עורות שנאספו במהלך החורף כדי לסחור בתמורה לקבלת אשראי מהחברה.
האשראי, שהונפק על ידי פקידי החברה, יכול היה לשמש לרכישת סחורה בחנויות המסחר של המצודה.
פרוות מכל רחבי מחוז קולומביה הובאו לפורט ונקובר ממאחזים קטנים יותר של חברת מפרץ הדסון בדרך היבשה או דרך הנהר קולומביה.
לאחר מיון ורישום על ידי פקידי החברה, הפרוות נתלו לייבוש במחסן הפרוות, מבנה גדול דו-קומתי הממוקם בין חומות המצודה.
לאחר עיבוד הפרוות, הם עורבבו, נשקלו לצרורות של 270 פאונד (120 ק"ג), ונארזו בעלי טבק כקוטל חרקים.
צרור הפרוות במשקל 270 פאונד הונח במכבש גדול ונעטף בעור איילים או דובים כדי ליצור חבילות פרווה למשלוח.
החבילות הגדולות במשקל 270 פאונד הועמסו לאחר מכן על ספינות בנהר קולומביה למשלוח ללונדון דרך נתיבי הסחר של חברת מפרץ הדסון.
לאחר מכן, הפרוות הועברו למכירה פומבית ליצרני בגדים בלונדון.
ביקוש גדול הגיע מכובענים שייצרו פופולריים.
במשך רוב שנות קיומו, היה פורט ונקובר היישוב הלא-ילידי הגדול ביותר בפספיק נורת' וסט.
אוכלוסיית המצודה וסביבותיה הייתה ברובה קנדים צרפתים, מטיס ו מהוואי; היו גם אנגלים, סקוטים, אירים ומגוון של עמים ילידים כולל אירוקוי ו.
השפה הנפוצה המדוברת במבצר הייתה צרפתית קנדית, בעוד שרישומי החברה ויומנים רשמיים נשמרו באנגלית.
עם זאת, המסחר והיחסים עם הקהילה הסובבת נעשו ב, פידג'ין של אלמנטים של צ'ינוק, נוטקה, צ'האליס, אנגלית, צרפתית, הוואי ואלמנטים נוספים.
סקר של כלל העובדים בפורט ונקובר בשנת 1846 גילה אוכלוסייה מגוונת מבחינה תרבותית וחומרית.
בולט מספר העובדים מהאיים ההברידיים, מאיי אורקני ואיי שטלנד שעמד על 57 גברים.
זה בדיוק אותו מספר כמו סך כל העובדים מהאי בריטניה (אנגליה וסקוטלנד).
מספר הגברים שנשכרו מ, קנדה התחתית ומארץ רופרט היה בסך הכל 91. גברים אלה הגיעו מרקע תרבותי אנגלי, צרפתי-קנדי, מטיס, אירוקוי, קרי ומרקע תרבותי אחר.
עם זאת, הבולט ביותר היה שמספר בני הקנאקה ילידי הוואי, הסתכם ב-154 באותה שנה, או 43% מכלל אוכלוסיית המצודה.
המנהל הראשי ד"ר היה המנהל הראשון של פורט ונקובר, תפקיד שמילא במשך כמעט 22 שנים, מ-1824 עד 1845. מקלפלין החיל את חוקי על נתינים בריטים, שמר על שלום עם הילידים ודאג לשמור על חוק וסדר גם עם המתיישבים האמריקאים.
מקלפלין הוכרז מאוחר יותר כאבי אורגון על כך שאיפשר לאמריקאים להתיישב מדרום לנהר קולומביה.
בניגוד לרצונה של החברה, הוא סיפק עזרה וסיוע משמעותיים למתיישבים אמריקאים שהיגרו למערב.
הוא עזב את החברה ב-1846 כדי לייסד את ב.
שהה תשע-עשרה שנים בפורט ונקובר; שימש כפקיד עד 1834 אז הועלה לדרגת סוחר ראשי.
מאוקטובר 1838 עד נובמבר 1839, בזמן שמקלפלין היה בחופשה באירופה, היה הסוחר הראשי דאגלס האחראי.
בנובמבר 1839 הועלה דאגלס לדרגת מנהל ראשי.
דאגלס לקח על עצמו מספר משימות זמניות במקומות אחרים, להקים את עמדת המסחר של HBC בירבה בואנה (שמה הקודם של סן פרנסיסקו) קליפורניה ב-1841, ולהקים את ב-1843, אבל מ-1839 עד 1845 היו בדרך כלל שני מנהלים ראשיים שבסיסם בפורט ונקובר, עם מקלפלין אחראי ודאגלס ככפוף לו.
עם הקמת המצודה של פורט ונקובר רצה המנהל הכללי של החברה ג'ורג' סימפסון שהיא תהיה עצמאית מכיוון שהמשלוח של המזון היה יקר.
צוות המצודה שמר בדרך כלל על אספקה נוספת של שנה אחת במחסני המצודה כדי למנוע את ההשלכות הרות אסון של ספינות שטובעות ואסונות אחרים.
המצודה החלה בסופו של דבר לייצר עודף מזון, שחלקו שימש לאספקת תחנות אחרות של HBC במחוז קולומביה.
האזור שמסביב למצודה היה ידוע בכינויו "La Jolie Prairie" (הערבה היפה) או "Belle Vue Point" (נוף יפהפה).
עם הזמן, היה גיוון בפעילות הכלכלית של פורט ונקובר מעבר לסחר בפרוות והחל יצוא מוצרי מזון חקלאיים מחוות HBC, יחד עם אלתית, עצים ומוצרים אחרים.
פותחו שווקים לייצוא זה באמריקה הרוסית, ממלכת הוואי ו.
ה-HBC פתח סוכנויות בסיטקה, הונולולו וירבה בואנה (שמה הקודם של סן פרנסיסקו) כדי לאפשר סחר כזה.
האספקה לפורט הגיעה בחלקה דרך היבשה באמצעות שירות המשלוחים .
מקורו בנתיב שבו השתמשה במקור חברת הפרוות NWC בין ל, באונטריו של ימינו על ימת סופיריור.
בכל אביב נשלחו שתי קבוצות (המכונות בריגדות), אחת מפורט ונקובר והשנייה מ.
קבוצה טיפוסית כללה כארבעים עד שבעים וחמישה אנשים.
האנשים הללו נשאו אספקה, פרוות ומכתבים תוך שימוש בסירות, על גבי סוסים ותרמיל גב גדולים עבור תחנות HBC ואנשי צוות שונים לאורך המסלול.
פרוות שאוחסנו ביורק פקטורי נמכרו בתורן בלונדון במכירת פרוות שנתית.
אינדיאנים בדרך קיבלו לעיתים קרובות תשלום בסחורות כדי לעזור להם לסחוב את האספקה מעבר למפלים ואשדות שלא ניתן היה לשוט בהם.
חברת מפרץ הדסון, ששלטה בסחר בפרוות בחלק גדול ממה שהאמריקאים כינו , התנגדה בעבר להתיישבות מכיוון שהיא הפריעה לסחר הרווחי בפרוות.
עם זאת, בהגיע 1838, מתיישבים אמריקאים חצו את הרי הרוקי ומספרם גדל בכל שנה שלאחר מכן.
רבים עזבו מסנט לואיס והלכו במסלול ישר למדי, אך קשה, שכונה שביל אורגון.
עבור מתיישבים רבים, הייתה המצודה התחנה האחרונה על שביל אורגון שבה יכלו להשיג אספקה לפני שהקימו נחלה.
על פי הערכות הגיעו בין 700 ל-1,000 מתיישבים אמריקאים דרך שביל אורגון במהלך ההגירה הגדולה של 1843.
החתימה על עם החברה הרוסית-אמריקאית דחפה את ה-HBC ליצור חברת בת חקלאית, (PSAC) בשנת 1840. עדרי צאן ובקר נרכשו ב וגידלו אותם ב.
מוצרים חקלאיים נזרעו וגדלו בשפע ב (שמצפון לקולומביה) ויוצאו עם מוצרי מזון שיוצרו בפורט ונקובר לאמריקה הרוסית.
ניסיון גיוס של עובדי HBC בדימוס שהתגוררו ב (שמדרום לקולומביה) כחקלאים, באמצעות שימוש בכמרים ו, נכשל לחלוטין לשכנע ולו חקלאי אחד לעזוב אל חוות קאוליץ.
בעוד שתוכניות נוספות ניסו לגייס חקלאים בסקוטלנד, גם אלה עלו בתוהו.
המקור המוצלח היחיד של מתיישבים עבור ה-PSAC הגיע ממושבת הנהר האדום.
בנובמבר 1839 הורה סר ג'ורג' סימפסון לסוחר הפרוות דאנקן פינלייסון (Duncan Finlayson) להתחיל לקדם את ה-PSAC בפני אנשי המושבה.
סוחר הפרוות ג'יימס סינקלייר (James Sinclair) מונה מאוחר יותר על ידי פינלייסון לכוון את משפחות המתיישבים שחתמו על הסכם PSAC לפורט ונקובר.
23 משפחות שמנו 121 נפשות עזבו את (ויניפג של ימינו) ביוני 1841. כשהם הגיעו לפורט ונקובר, הם מנו 21 משפחות של 116 נפשות.
14 משפחות הועברו לפורט ניסקוואלי, בעוד שבע המשפחות הנותרות נשלחו לפורט קאוליץ.
אמנת אורגון שנחתמה ב-1846, קבעה את גבול ארצות הברית-קנדה בקו הרוחב ה-49 צפון, מה שהכניס את פורט ונקובר לשטחה של ארצות הברית.
אף על פי שהאמנה הבטיחה שה-HBC תוכל להמשיך לפעול ותהיה לה גישה חופשית לשיט ב, מפרץ פיוג'יט והנהר קולומביה, בפועל האמנה חנקה את פעילויות החברה והפכה אותן ללא רווחיות ועד מהרה המצודה נסגרה.
בשל חשיבותו בהיסטוריה של ארצות הברית הוקמה תוכנית לשימור המיקום.
המבנים הבולטים של פורט ונקובר המשוחזר כוללים בית מאפה, שבו מוצגות טכניקות אפייה של , נפחיה, נגריה ואוסף הכלים של הנגר, והמטבח, שבו הכינו ארוחות יומיות.
פורט הנקוק הוא מבצר לשעבר של צבא ארצות הברית בסנדי הוּק בעיר מידלטאון ניו ג'רזי.
המבצר שימש כבסיס ארטילריית חוף שהגן החל משנת 1896 על האוקיינוס האטלנטי והכניסה למפרץ ניו יורק העליון, שם ממוקם נמל ניו יורק.
המבצר שימש מאז ועד שנת 1950 כחלק מהגנת נמל ניו יורק .
בשטח המבצר נמצא המגדלור הפעיל העתיק ביותר בארצות הברית - מגדלור סנדי הוק .
אזור סנדי הוק בוצר לראשונה כחלק מהמערכת האמריקאית השלישית של ביצורי החוף , לאחר שהמערכות הראשונה והשנייה התיישנו מאד.
בניית המבצר בסנדי הוק החלה ב-1857 והופסקה ב-1867. מבצר זה לא קיבל מעולם שם רשמי, אך מכיוון שהאזור נקרא לימים פורט הנקוק הרי שהוא מכונה לעיתים קרובות בשם זה.
לפעמים כונה בפי התושבים המקומיים פורט לינקולן או פורט הדסון.
מבצר זה תוכנן על ידי רוברט אי לי שהיה בעת ההיא סרן בחיל ההנדסה של הצבא.
המבצר תוכנן כמחומש בעל חמישה מעוזים, עם שתי קומות של תותחים בהיקף כולל של 173 תותחים בשלוש חזיתות חוף הים, כשעוד 39 תותחים מכסים את הגישות היבשתיות.
כפי שהיה מקובל במבצרי המערכת השלישית בצפון מזרח ארצות הברית, הוא נבנה בעיקר מגרניט.
בעקבות מלחמת האזרחים, נקבע כי מבצרי "המערכת השלישית" פגיעים, ובשנת 1867 המימון לבנייתם הופסק.
7 שנים מאוחר יותר, בשנת 1874 הוקמה מצודת "פרובינג גראונד של סנדי הוק כאזור לניסוי נשק, בעיקר לנשק הגנת החוף.
המצודה הזו הייתה נפרדת מבחינה ארגונית מפורט הנקוק.
הבנייה של שני המתחמים הללו התבססה בעיקר על חומרי בנייה משניים מהמצודות ללא שם שהוקמו במקום טרם מלחמת האזרחים.ב-1890 החלה בניית סוללות הארטילריה במבצר שייקרא 5 שנים מאוחר יותר פורט האנקוק, על שמו של מייג'ור גנרל ווינפילד סקוט האנקוק.
בנייתם נבעה מתוכנית אנדיקוט רחבת ההיקף , שהציעה ב-1885 מערכת חדשה ומקיפה של מבצרים המגינים על ערי נמל, במקום מבצרי "המערכת השלישית".
פורט הנקוק היה אחד המבצרים הראשונים שנבנו ויצרו אב טיפוס של כמה מעמדות הגנת החופים.
הסוללות הראשונות שהוקמו בפורט הנקוק היו באטרי פוטר ובטרי ריינולדס (לימים נקראו ריינולדס-מקוק).
שתיהן נבנו עם חומות גבוהות מסביב להגנת הקרקע, תכונה שלא נמצאה ברוב ביצורי החוף בעת ההיא.
בבאטרי פוטר נבנו תותחים מוכמנים , שהועלו לעמדה בכח הידראולי, בעת כיוון למטרה.
המתחם היה כפוף מינהלתית לחיל ארטילריית החופים .
באטרי פוטר הייתה אב-טיפוס לסוללה בעלת עמדות הרמה הדראוליות בכח הקיטור של תותחים.
תוכנית אנדיקוט המוזכרת לעיל התרכזה בתותחים מוכמנים, שיישארו סמויים מאחורי מעקה בטון ואדמה עד שיועלו לירי.
רוב כלי הנשק בתוכנית היו מורכבים על עמדות הרמה של בפינגטון-קרוזייה.
יתרון אחד של עמדת ההרמה הזו שלא נמצא ברוב מתקני הנשק המוכמנים בארצות הברית היה ייצור אש בהיקף של 360°.
בסוללת פוטר נבנתה עמדת ההרמה הראשונה בשנת 1892 עם תותח 12 אינץ' (305 מ"מ) M1888, Watervliet .
זה היה התותח המוכמן המבצעי הראשון של תוכנית אנדיקוט, והסוללה הושלמה בשנת 1894, אך הופעלה רק ב-1898, כנראה עקב בדיקות מקיפות.
מערכת הרמה זו של התותחים התבררה כיקרה לבנייה ולתפעול, שכן מפעל הקיטור היה צריך לפעול ברציפות כדי לספק לחץ להפעלת המעלית.
בנוסף לאלה, הוקמו בסוללה תותחי 12 אינץ' רגילים, בלתי מוכמנים.
הסוללה נקראה בשמה - סוללת פוטר רק בשנת 1903, על שם גנרל ג'וזף ה.
פוטר , שפעל בעיקר במהלך מלחמת האזרחים.
סוללת ריינולדס (שמחציתה שונה ל-Battery McCook ב-1906) הייתה סוללה של 16 מרגמות בקליבר 12 אינץ'.
לסוללה היו ארבע שוחות בסידור מרובע, עם ארבע מרגמות לכל שוחה.
הסוללה כולה הייתה מוקפת בקיר בטון גבוה מכוסה באדמה להגנה קרקעית.
שלא כמו רוב מצודות החוף בחוף המזרחי, שצוותי הארטילריה בהן צומצמו כדי לספק צוותים ליחידות ארטילריה כבדות על מסילות רכבת המיועדות לחזית המערבית, במתחם פורט האנקוק צומצם הכח אך במעט, וזאת עקב החשיבות המיוחדת שייחסו השלטונות להגנת נמל ניו יורק (בפורט וודסוורת' שבכניסה לנמל, לא צומצמו תותחים וחיילים כלל).
בסך הכל צמצמו מרגמה אחת מתוך הארבע שבכל שוחה.
בשנת 1917 החלה שם בניית שתי סוללות 12 אינץ' (305 מ"מ) ארוכי טווח עם שני תותחים על כל אחת מכרכרות הברבט .
אלה הושלמו ב-1921 ונקראו סוללת קינגמן וסוללת מילס.
בשנים 1940 - 1941 שימש המתחם כמרכז גיוס לצבא, והמגויסים שהו במקום עד להעברתם לאימונים ולחזית.
חלק מהמתחם נבנה מחדש כדי להכיל תותחי 6 אינץ' והסוללה החדשה שנבנתה נקראה סוללת פֶק החדשה.
בנוסף לכך, הוקמו שם שתי סוללות של סירות טורפדו נגד מנוע (AMTB), כל אחת עם ארבעה תותחים בקוטר 90 מ"מ (3.54 אינץ'): 2 בקוטר 90 מ"מ M3 ושניים באותו קוטר M1A1 המותקנות על תושבות תותחים ניידות.
פלטפורמות בטון סופקו לשני התותחים הקבועים.
לסוללה הייתה משימה כפולה של הגנה מפני כלי שיט מהירים של האויב ומטוסי אויב.
הטווח האפקטיבי של התותחים היה כ-8,000 יארד.
להפעלת כל תותח נדרש צוות של 15 איש - 9 אנשים בחוליית התותחים ו-6 אנשים בחוליית התחמושת.
עם סיום מלחמת העולם השנייה סוללה זו פורקה מנשקה.
במהלך המלחמה הקרה לאחריה ועד להווה
ב-1946 נקבע שכלי ההגנה במתחם מיושנים, והתותחים של פורט הנקוק נגרטו.
המבצר הושבת עם סגירתו של חיל ארטילריית החופים ב-1950, אך שנה לאחר מכן הופעל מחדש כבסיס לתותחי נ"מ 90 מ"מ (3.54 אינץ') ו-120 מ"מ (4.72 אינץ'), והם היוו את ההגנות הראשונות של המלחמה הקרה.
המבצר הושבת שוב ב-1953, אך הופעל מחדש ב-1956 כבסיס טילים של פרויקט ניקה עד שנת 1974 כשטילים אלו הושבתו.
פורט הנקוק הוצא משימוש כמיתקן פעיל של צבא ארצות הברית בשנת 1974. כעת הוא חלק מהפארקים הלאומיים של נמל ניו יורק תחת מערכת הפארקים הלאומיים.
הוועדה הפדרלית המייעצת של המאה ה-21 הוקמה בספטמבר, 2012, ונועדה לאזרחים לייעץ לשירות הפארקים הלאומיים לגבי פיתוח פוטנציאלי של המבנים שאינם בשימוש של המתחם.
מאז הוגשו הצעות שונות לשיקום ושימוש חוזר מותאם להשכרה של המבנים השונים משירות הגנים הלאומיים.
נכון לשנת 2018, חלק מהמבנים נמצאים תחת חוזה שכירות או מכתבי כוונות.
השירות מתכוון לגייס מימון לביצוע תיקונים למבנים שניזוקו קשות בהוריקן סנדי ב-2012.
בפארק פורט האנקוק מוצגים לראווה חלק מהתותחים והטילים ששימשו במהלך ההיסטוריה את הגנת החוף והנמל מהמבצר.
פורט טר-ואו הוא מבצר לשעבר של צבא ארצות הברית שהיה ממוקם כעשרה קילומטרים משפך הנהר קלאמת בשמורת נהר קלאמת לשעבר וביישוב הנוכחי קלאמת גלן בצפון-מערב קליפורניה.
זה היה מוצב של צבא ארצות הברית שהוקם כדי לשמור על שמורת נהר קלאמת ולשמור על שלום בין השבטים האינדיאנים של ה והירוק לבין מתיישבים לבנים.
הוא הוקם במה שהיה אז ב-12 באוקטובר 1857, על ידי לוטננט ואנשי פלוגה D מגדוד חיל הרגלים הרביעי של ארצות הברית.
המבצר היה חלק מהמחוז הצבאי המבולדט (Fort Humboldt) שמרכזו היה ב.
רוב המבצר נהרס במהלך השיטפון הגדול של 1862 בדצמבר 1861 וננטש ב-10 ביוני 1862. חיל המצב הועבר ל.
האתר נמצא כעת במחוז דל נורטה והוכרז כציון דרך היסטורי של קליפורניה (מספר 544).
ניתן למצוא את מיקומו מכביש 101 ביציאה המסומנת כ"עמק טר-ור" (כביש 169), עוברים 5.4 קילומטרים לסוף הכביש, ופונים ימינה בכביש Riffle Ter-Wer.
פורט וֶל (בקטלאנית: Port Vell, נהגה: [ˈpɔɾd ˈbeʎ], מילולית בעברית "הנמל הישן") הוא נמל על חוף הים בברצלונה, קטלוניה, ספרד, וחלק מנמל ברצלונה.
הוא נבנה כחלק מתוכנית התחדשות עירונית לפני אולימפיאדת ברצלונה 1992. לפני כן, היה האזור מוזנח עם מחסנים ריקים, מגרשי רכבת ומפעלים.
כיום, 16 מיליון אנשים מבקרים במתחם מדי שנה.
פורט ול מהווה כיום מוקד משיכה ואטרקציית תיירות, ונמצאים בו המרמגנום (קניון עם חנויות, אולמות קולנוע רבים, ברים ומסעדות), IMAX והאקווריום הגדול באירופה המכיל 8,000 דגים ו-11 כרישים הכלולים ב-22 אגנים מלאים 6 מיליון ליטרים של מי ים.
שביל להולכי רגל, רמבלה דה מאר, מחברת את לה רמבלה לפורט ול.
הוא משלב גשר נייד , על מנת לאפשר לאניות להיכנס ולצאת מהנמל.
בסביבות המאה הרביעית לפני הספירה ברצלונה נכבשה על ידי הלייטאני .
שבט אנשי איבריה שאכלסו את קו החוף בין הנהרות ליוברגט וטורדרה .
בארקנו, במונז'ואיק, היה היישוב העיקרי שלהם.
אנשים אלה סחרו עם המושבה היוונית באמפוריאי, ובנו לשם כך מאגרי תבואה גדולים.
במאה ה-1 לספירה, הרומאים ייסדו מושבה, ברסינו, על הר טאבר (Tàber).
פעילות הנמל הראשונה התקיימה בצד הצפוני של מונז'ואיק.
העיר ופעילויותיה הימיות החלו באמת לפרוח ולהתרחב כאשר חומות העיר של בארסינו נבנו לאחר הפלישה הברברית ב-263.
במהלך ימי הביניים המאוחרים, ברצלונה מצאה את עצמה על הגבול בין האסלאם מדרום לנצרות מצפון.
מיקום אסטרטגי זה היה מכריע בצמיחתה של ברצלונה, שכן העיר התבססה כנקודת מסחר בין שני הישויות ובסופו של דבר, צמחה למעצמה הימית הגדולה ביותר בים התיכון, אף על פי שלא היה לה נמל ראוי לשמו.
הספינות שעגנו בין המספנות המלכותיות לעיר היו חשופות לגמרי לסערות הגדולות שהשפיעו לא פעם על חוף זה וגרמו לא אחת לספינות לטבוע.
סערות אלו הקשו מאוד על בניית נמל מלאכותי, משום שכמויות החול והמשקעים העצומות ששקעו כתוצאה מתופעות אלו פגעו בכל עבודה, בין אם מתמשכת ובין אם שלמה.
העבודה על הפרויקט המוצלח הראשון החלה בשנת 1477. המיזם כלל בניית רציף שהתפרש עד האי מאיאנס, איון חולי במרחק של כ-100 מטרים מהחוף.
מכיוון שהסוללה שהגנה על הנמל הוארכה בשלבים שונים מדרום ודרום-מערב לאי מאיאנס, שוקע חול בכמויות גדולות גם על החוף מדרום-מזרח למצודה.
שכונת ברצלונטה נבנתה על חצי האי החדש הזה.
למרות העבודה המתמדת להרחבת הסוללה (שהגיעה למה שנקרא ה-Moll de Pescadors ב-1723), ב-1743 כמויות החול העצומות שהצטברו קרסו סופית.
גדת חול עצומה בין קצה הסוללה למה שהוא כיום פלאסה דל פורטל דה לה פאו הכתיבה את סגירת הנמל, ולכדה כמה מהספינות שעגנו.
המשואה ברציף מול דה פסקדור, נבנתה מעט מאוחר יותר, ב-1772.
בשנת 1868, שלטונות ברצלונה ביקשו אישור ממשרד הפיתוח להקים את מועצת העבודות הציבוריות של נמל ברצלונה (Junta d'obres), שהתכנסה לראשונה בשנת 1869. מוסד זה המשיך לפעול עד 1978.
תחת מועצת העבודות הציבוריות אוחד מבנה הנמל והסכנה מחול וסופות חלפה לה.
בנייתו של המזח ה"רוחבי" הראשון, במקום בו עומד כיום מעגן ברצלונה (Moll de Barcelona), הושלמה בשנת 1882. רציף זה שיכן מאוחר יותר את מגדל חיימה הראשון , מגדל הרכבל עבור החשמלית האווירית של פורט ול , שנבנתה בנמל עבור התערוכה הבינלאומית של ברצלונה ב-1929, יריד עולמי, אך נפתחה רק ב-1931.
הנמל המשיך לגדול, והשתרע על פני הר מונז'ואיק לכיוון דלתה ליוברגט עם בנייתו של נמל פנימי על גדת הנהר, בדיוק היכן שמקורה של פעילות הנמל הראשונה של ברצלונה.
חוק האוטונומיה של הנמל אושר ב-1978, כאשר האתר קיבל את התואר הרשמי של הנמל האוטונומי של ברצלונה, ובשנת 1987 החלה העבודה על ניסוח התוכנית האסטרטגית, פרויקט שאפתני לפיתוח הנמל כולו.
משרדי עבודות ציבוריות פורקו ב-1992, ובמקומם הוקמו רשות הנמלים.
במסגרת התוכנית האסטרטגית, הנמל בנוי סביב שלושה אזורים עיקריים: הנמל המסחרי, הנמל הלוגיסטי והנמל הישן.
התוכנית נותנת תשומת לב מיוחדת לאחרון שבהם, הנמל הישן, במטרה להחיות אתר ישן היסטורי שהתיישן עקב עבודות הרחבה רחבות היקף בעשורים האחרונים ונדחק למטרות מסורתיות.
כיום, פורט ול משולב במלואו בעיר.
תחנת הרכבת התחתית של ברצלונה Drassanes, בקו L3.
פורט ג'פרסון הוא מבצר שנבנה במאה ה-19 בדרום פלורידה כדי להגן על חופי המדינה מפני שודדי ים.
זהו מבנה הלבנים הגדול ביותר בארצות הברית אולם בנייתו התעכבה בגלל מלחמת האזרחים האמריקנית ובסופו של דבר נעצרה בגלל התחזקות צי ארצות הברית שעצר את פעילות שודדי הים בזירה זו.
המבצר הוכרז כמונומנט לאומי ומשמש כאתר פתוח לביקורים באחריות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
האתר רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ומהווה חלק מהפארק הלאומי דריי טורטוגס ממערב לקי וסט.
החל מהמאה ה-16 התפשטה במערב האוקיינוס האטלנטי, בימים שבקרבת האיים הקריביים ובמפרץ מקסיקו תופעת שוד ימי על ידי שודדים שהגיעו מבסיסים באיים כמו פורט רויאל (ג'מייקה), טורטוגה (האיטי) ונסאו (בהאמה).
שיא הצלחתם של שודדי הים היה בשנים 1660–1730 תוך שהם גורמים נזקים רבים לארצות הברית ולמדינות אירופה.
בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 התחזקה התנגדות המדינות הנפגעות לשודדי הים עד מיגורו של רוב האיום עד 1850. מאמצי ארצות הברית למיגור הפירטיות הימית התגברו לאחר שרכשה ב-1819 את פלורידה מספרד במסגרת הסכם אדמס-אוניס.
התנגדות זו כללה חיזוק ותגבור ציי המלחמה, בניית מבצרים והקמת מושבות באיים.
בין השאר הוקמו בדרום פלורידה מצודת זאכרי טיילור ופורט ג'פרסון.
בתחילת 1825 ערך קומודור דייוויד פורטר את הסקר הראשון במערב פלורידה קיז (כיום הפארק הלאומי דריי טורטוגס) כדי לאתר מקום מתאים להקמת בסיס ימי כדי לסייע למלחמה בשודדי הים.
פורטר מצא את האיים כלא מתאימים להקמת בסיס צבאי בגלל היותם בגובה פני הים, התשתית החולית והמחסור במי שתייה.
לאור זאת הוקם במקום ב-1826 מגדלור בשם "מגדלור גרדן קי" .
ב-1829 יצאה למקום משלחת מחקר נוספת שמצאה מקום מתאים להקמת נמל מבוצר תוך שהיא מציינת שהמקום הנבחר מוגן בטבעת איים המשמשים כשוברי גלים וכן שקיים במקום נתיב של מים עמוקים שמאפשר כניסה של אוניות מפרש גדולות.
המלצות אלו התעכבו זמן רב בדרגים הבכירים ורק ב-1844 יצאה למקום משלחת צבאית לסקר נוסף כשב-1845 הוכרז המקום כבסיס צבאי שנקרא על שם הנשיא השלישי ארצות הברית תומאס ג'פרסון.
תוכניות הבנייה אושרו בנובמבר 1846 והבניה החלה חודש לאחר מכן כשהמגדלור נכלל בתחום הבסיס.
הבסיס הימי שתוכנן הוקף בחומת סוגרים בצורת משושה כששתי צלעות שלו באורך 145 מטר ושאר ארבע הצלעות באורך 99 מטר.
במפגש של כל שתי צלעות נבנה באסטיון בולט לשיפור ההגנה.
הקירות היו בגובה של שתי קומות כשגרם מדרגות ספיראלי אפשר גישה לקומה השנייה ולגג.
בכל קומה וכן על הגג תוכנן מקום ל-150 תותחים (סה"כ 450 תותחים) ובהתאם לכך נפערו בקירות המבנה פתחים שאפשרו את ירי התותחים.
בנוסף לחומה הבצורה שנועדה בעיקר עבור התותחים תוכננו בחצר המבצר מבני מגורים, מחסני תחמושת, מפקדת המבצר ובית חולים.
הבנייה החלה, כאמור, בשלהי 1846 כשהבונים שעבדו במקום כללו כ-230 בעלי מלאכה אזרחים ומספר רב של עבדים מפלורידה.
הלבנים הובאו למקום על ידי חברה מהעיר פנסקולה שבפלורידה.
כדי לספק מי שתייה לשוהים באתר (תחילה פועלים ובהמשך חיילים) נבנתה מערכת איסוף מי גשמים מהחומה לבורות מים שנחפרו במקום.
לצערם של המתכננים רק חלק קטן מהמערכת אפשר הפקת מי שתייה מאחר שרוב המים שנאספו בצורה זו המיסו מלחים בדרכם ולא היו ניתנים לשתייה.
בהמשך הוצבו במקום שני דוודי קיטור שהפיקו 26 מ"ק מים ליום.
עבודות הבנייה הופסקו עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית לאחר שרוב העבדים שוחררו.
עבודות הבנייה באתר חודשו לאחר המלחמה וב-1872 הושלמה בניית החומות אולם ב-1874 הן הופסקו לתמיד.
ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, תוגבר המבצר ב-62 מחייליו של רגימנט ארטילריה של איחוד כוחות הצפון שנועדו למנוע השתלטות של חיילי הקונפדרציה.
רגימנט זה הביא את מספר השוהים במבצר ל-168 (כולל ילדים ונשים).
בהמשך תוגבר המבצר בעוד שני רגימנטים שהביאו את מספר השוהים בו למעל 300 איש.
עם תחילת המלחמה הוחלט על ידי מפקדי הצפון להפוך חלק מהמבצר לבית כלא לאסירי הקונפדרציה ולעריקים מצבא הצפון.
מספר הכלואים גדל בהדרגה מ-214 ב-1863 ל-880 ב-1864 כשמספר החיילים ששמרו עליהם גם הוא עלה בהדרגה והגיע בשיאו לכ-650 חיילים.
בעקבות ההחלטה על סיום העבדות שוחררו, במהלך המלחמה, רוב העבדים כהי העור שעבדו בבניית המבצר דבר שהאט מאוד ואף עצר את מהלך הבנייה.
עם סיום מלחמת האזרחים במאי 1865 החל תהליך שחרור האסירים והחיילים ומספר השוהים במבצר הצטמצם.
ביולי אותה שנה נאסרו במקום ארבעה מחבריו של ג'ון וילקס בות' שנאשמו בשותפות בקשירת הקשר לרצח אברהם לינקולן אולם בהמשך העניק להם הנשיא אנדרו ג'ונסון חנינה.
השלמת חומות המבצר ב-1872 אפשרה הצבת 243 תותחים במקום.
למעט אימונים שום מערכה לא התחוללה במקום שדרשה ירי מתותחים אלו.
ב-1874 החליט משרד ההגנה לסגור את המקום לאחר ששרשרת של הוריקנים הכתה במקום ומחלת צהבת פגעה בחיילים המוצבים במבצר.
במקום נשארה יחידת צבא קטנה שתיחזקה את הציוד ושמרה על התחמושת.
ב-1889 הפך הצבא את המקום לבית חולים צבאי ולקרנטינה.
בהמשך פתח הצי במקום תחנת תדלוק בפחם לאוניותיו.
ב-1898, עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד הפך המבצר שוב לבסיס ימי עבור צי ארצות הברית.
ב-1902 חודשו מתקני הפקת המים במקום ונבנתה אסדה לטעינת פחם אולם כל אלו נהרסו ב-1906 על ידי הוריקן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוצבה במקום תחנת אלחוט וכן פעל במקום מטוס ימי.
ב-1908 הוכרז המבצר וסביבתו כשמורת טבע פדרלית לציפורים.
ב-4 בינואר 1935 הכריז הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על המבצר כמונומנט לאומי דבר שהביא לשיפוץ ושימור המקום בשנים 1935–1938 על ידי מינהל קידום העבודות.
ב-10 בנובמבר 1970 נרשם המבצר במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-26 באוקטובר 1992 הוכרז הפארק הלאומי דריי טורטוגס והמבצר הפך להיות חלק ממנו.
האתר פתוח למבקרים וניתן להגיע אליו רק בספינות כשקיים שירות מעבורת יומי מקי וסט .