tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 1861 הורה לו הגנרל יוליסס גרנט לגייס ולאמן פלוגה שתשמש כסוללה "F" של רגימנט מספר 2 של הארטילריה הקלה של אילינוי (Battery "F" of the 2nd Illinois Light Artillery) שהתמחותה בתותחי מצור, ופאוול קודם לדרגת קפטן (מקביל לסרן) .
ב-28 בנובמבר 1861 אישר הגנרל גרנט לפאוול חופשה קצרה שבמהלכה נסע לדטרויט על מנת לשאת את בת-דודו, אמה דין (Emma Dean) לאישה.
אמה ליוותה אותו בחזרה למחנה לאחר הטקס.
כמה שבועות אחר-כך קיבל פאוול הוראה להסיע את פלוגת הארטילריה לאתר ליד נהר הטנסי סמוך למזח בשם פיטסבורג לנדינג (Pittsburg Landing).
ב-6 באפריל 1862, במהלך קרב שילה, כאשר פאוול עמד לתת הוראה לתותחניו לירות פגע בפרק כף ידו הימנית כדור רובה מסוג מיני ועבר דרך זרועו.
הפצע היה כה חמור שהיה צריכים לקטוע את ידו מתחת למרפק.
קצות העצבים החשופים בזרועו עתידים היו לגרום לו לכאב מתמשך לשארית חייו.
למרות פציעתו חזר פאוול לשירות פעיל בתוך מספר חודשים.
על פי הוראתו של גנרל גרנט קיבלה אמה פאוול הרשאה לשהות עם בעלה בכל מקום אליו ישלח, וכך אפשר לו להמשיך לשרת במקומות שבהם הידע שלו בהנדסה ובארטילריה היו נחוצים.
במהלך המערכה על ויקסבורג, בחודשים מאי-יוני 1863 השתתפה הסוללה של פאוול בקרב צ'מפיון היל, בקרב גשר נהר ביג בלאק ולבסוף בקרב המכריע, המצור על ויקסבורג.
כגאולוג בנשמתו הוא בחן סלעים גם בהיותו בחפירות ואסף קונכיות של מאובנים שהוצגו אחר-כך במוזיאון המדינה של אילינוי.
בשלהי 1863 מונה פאוול למפקח על הארטילריה בארמייה של טנסי.
הוא קודם לדרגת מייג'ור (רב-סרן) ופיקד על בריגדת הארטילריה של הקורפוס ה-17 של הארמייה והשתתף במערכה על אטלנטה.
לאחר כיבוש אטלנטה הוא צורף לארמייה של גנרל ג'ורג' הנרי תומאס והשתתף בקרב נאשוויל (דצמבר 1864) שבו הובס הצבא המערבי של קונפדרציית המדינות של אמריקה כליל.
בינואר 1865 קודם פאוול לדרגת לויטנט קולונל (סגן-אלוף) ייצוגי (brevet lieutenant colonel), אם כי הוא העדיף בהמשך דרכו להיקרא מייג'ור פאוול.
עם סיום המלחמה ביקש פאוול להשתחרר מהצבא.
לאחר שהשתחרר מהצבא קיבל פאוול משרת פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת וסליאן אילינוי (Illinois Wesleyan University) בבלומינגטון.
כמרצה הוא יישם את שיטות הלימוד של ג'ורג' קרוקהאם ונהג לקח את תלמידיו לעיתים קרובות למסעות מחקר על מנת לאסוף מאובנים, מינרלים וצמחים ולצפות על בעלי חיים בסביבתם הטבעית.
שנה אחר-כך הוא החל להרצות גם באוניברסיטת המדינה של אילינוי בעיירה נורמל הסמוכה לבלומינגטון.
בית הנבחרים של מדינת אילינוי הקצה סכום קטן להקמת המוזיאון לתולדות הטבע של אילינוי במסגרת אוניברסיטת המדינה של אילינוי ופאוול מונה לאוצר המוזיאון.
פאול אהב לסייר, זה היה אחד מתחומי העניין שלו לפני המלחמה.
ב-1867 הוא הוביל משלחת של סטודנטים, שכללה גם את אמה פאוול, להרי הרוקי, על מנת לאסף דגימות עבור המוזיאון.
מימון עבור המשלחת הגיע ממקורות שונים, פאוול תרם את משכורתו וכמו כן השיג מימון מהמוזיאון, מהאוניברסיטה התעשייתית של אילינוי (כיום אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין) ומהאקדמיה למדע של שיקגו (כיום מוזיאון פגי נוטברט לטבע).
בתמורה התחייב פאוול להעביר למממנים דגימות של בעלי חיים, צמחים, וכל חומר אחר שיאסוף.
מוסד הסמית'סוניאן השאיל לפאוול מכשור מדעי בתמורה לקבלת מדידות טופוגרפיות שתבצע המשלחת.
פאוול הסדיר שאת המזון למשלחת הוא יקנה במוצבים של הצבא הקרובים לאזור הסיור במחירים ממשלתיים ואת הנסיעה ברכבות יקבלו חברי המשלחת בחינם.
במאי ויוני 1867 נסעה המשלחת תוך שימוש באמצעי תחבורה מגוונים: רכבות, עגלות משא ורכיבה על סוסים, לרוחב המישורים הגדולים ודרך דנוור לעמק המכונה "פארק ברגן" (Bergen Park) מצדו המערבי של רכס ההרים הקרוי רכס רמפרט (Rampart Range), צפונית לפסגת פייקס (Pikes Peak; 4,302 מטרים).
לאחר הטיפוס על פסגת פייקס המשיכה המשלחת מערבה לעבר האגן המבני המכונה סאות' פארק (South Park) שבו הקימו מחנה שבו שהו מספר שבועות, כשהם חוקרים את ההרים והמעיינות החמים ואוספים דגימות.
מרבית המשלחת חזרה מזרחה בספטמבר, אבל פאוול ואשתו ומעט מחברי המשלחת נותרו על מנת לחקור את האגן המבני הגבוה (2,500 מטרים) המכונה מידל פארק (Middle Park) ומקורות הנהר קולורדו, שחלקו העליון היה מכונה אז הנהר גרנד (Grand River).
בקיץ 1868 ארגן פאוול משלחת נוספת בת 20 אנשים, סטודנטים, ושכנים.
הם אספו דגימות נוספות עבור המוזיאון, חקרו את הרי קולורדו וטיפסו על פסגת לונגס (Longs Peak; 4,346 מטרים).
באוקטובר הגיעה המשלחת לנקודה על הנהר וייט (White River) כ-200 קילומטרים משפך הנהר לנהר גרין (Green River) ובנו במקום בקתות לשם שהות בחורף.
במהלך חורף 1869-1868 סייר פאוול דרומה עד לנהר הקולורדו דרך הנהרות וייט וגרין, ואז צפונה לנהר ימפה (Yampa River), יובל נוסף של הנהר גרין, וסביב הרי יואינטה (Uinta Mountains).
במהלך הסיור הוא פגש אינדיאנים מבני שבט היוטה והתיידד אתם.
מפגש זה הוליד אצל פאוול עניין גובר באינדיאנים של המערב, וב-1873, כמפקח מיוחד לאינדיאנים של יוטה ומזרח נבדה, הוא הטיף לתמיכה בשיפור החינוך לאינדיאנים וליחס צודק יותר כלפיהם.
בהגיע שנת 1868 החל פאוול לתכנן את חקר נהר הקולורדו, כשהסיפורים על משלחות קודמות שניסו זאת ונספו אינם מרתיעים אותו.
לוטננט ג'וזף איווס (Joseph Christmas Ives; 1868-1829), שב-1857 הפליג במעלה הקולורדו מהשפך בים קורטס ועד לגרנד קניון, האמין כי "הקולורדו, לאורך חלק גדול מנתיבו המרהיב והבודד, יהיה לעד בלתי מתויר ובלתי מופרע".
אבל לאחר שבחן דוחות מחקר אחדים, ושוחח עם אינדיאנים, ציידים וציידי פרוות, שבאזור זה כונו "אנשי ההרים" (mountain men), שהכירו היטב את האזור, ולאחר שחקר יובלים דומים לקולורדו החליט פאוול שניתן לחקור את הנהר באמצעות שיט בסירות קטנות במורד הנהר.
הוא השיג מימון למשלחת ממקורות פרטיים ומהחברה לתולדות הטבע של אילינוי.
הוא רכש ארבע סירות שנבנו בשיקגו על פי תכנונו ודאג להובילן לנקודת היציאה המיועדת למסע בתחנת הרכבת גרין ריבר בוויומינג.
את האספקה והמזון לעשרה חודשים רכש פאוול ממחסני הצבא במחיר מוזל.
הוא בחר תשעה אנשי צוות, כולם מלבד אחיו וולטר (Walter Powell) היו "אנשי הרים" מיומנים בחיים בחיק הטבע.
פאוול השיק את הסירות למסעו ההיסטורי ב-24 במאי 1869.
תוך שהיא מתמודדת עם אשדים מסוכנים שטה המשלחת במורד הנהר גרין עד לנקודה בה הוא נשפך לקולורדו, סמוך ליישוב מואב וסיימה את המסע ב-30 באוגוסט 1869. מסלול המשלחת עבר דרך הקניונים המתפתלים של נהר הקולורדו ביוטה, אותם תיאר פאוול ביומנו שיצא לאור כניחנים ב.
אחד ממשתפי המסע (פרנק גודמן) פרש אחרי החודש הראשון לאחר ששבע מהרפתקאות.
שלושה נוספים (ויליאם דן והאחים האולנד) פרשו בחודש השלישי במקום המכונה מאז קניון הפרידה (Separation Canyon), כשהם מקווים לאתר נתיב בטוח יותר דרך היבשה.
שלושת הפורשים נעלמו, והיסטוריונים משערים כי נרצחו בידי קבוצה של אינדיאנים משבט פאיוט, אם כי גופותיהם לא נמצאו מעולם.
בדיעבד היה זה יומיים בלבד לפני שהקבוצה הגיעה לסוף הדרך.
פאוול וחמישה אנשים בשתי סירות הגיעו לשפך הנהר וירג'ין (Virgin River) אל הקולורדו ב-30 באוגוסט 1869, לאחר מסע בן כ-1,500 קילומטרים, זמן רב לאחר שקרוביהם נטשו תקווה לראותם בחיים.
את החוויה הנפשית הקשה שעברו סיכם פאוול במילים: .
מיד עם חזרתו החל פאוול לתכנן משלחת סיור שנייה.
בתכנון המקורי של המסע הראשון התכוון פאוול שהמשלחת תישא אופי של משלחת מדעית רגועה ותשהה בשטח בין שישה לתשעה חודשים.
בפועל חלק מהמזון אבד, וכמעט ולא היו חיות שניתן היה לצוד, לכן צריך היה לקצר את המסע ולבצע אותו בצורה חפוזה.
עקב כך התצפיות של פאוול ורשימותיו על הטופוגרפיה היו חלקיות ובלתי אמינות.
הדגימות המעטות שנאספו נקברו במצבורים לאורך הנהר.
לאחר הצלחת מסעו הראשון לא התקשה פאוול להשיג מימון למסעו השני מהקונגרס.
המסע השני תוכנן בקפידה, כאשר פאוול תכנן שהאספקה למשלחת תיטמן מראש במקומות קבועים לאורך הנהר ולשם כך בדק במהלך 1870 נתיבי אספקה אפשריים וקשר יחסי ידידות עם האינדיאנים.
לצורך אחרון זה נעזר פאוול בניסיונו ובקשריו של ג'ייקוב המבלין (Jacob Hamblin), מיסיונר מורמוני שהכיר את אזור הגבול שבין יוטה לאריזונה והיו לו קשרים מצוינים עם האינדיאנים.
ההכנות למסע השני, שתוכנן לארוך כשנה וחצי, הושלמו באביב 1871. המשלחת כללה, בין השאר, את פרופסור אלמון תומפסון (Almon H.
Thompson) שהיה גם מודד מוסמך, את גיסו של פאוול, וצלמים שתיעדו את המסע.
המשלחת יצאה לדרך ב-22 במאי 1871, וכללה שלוש סירות מדגם משופר.
פאוול שט בסירה המובילה כשהוא ישוב על כיסא שהוצמד לסירה וסימן לסירות מאחוריו אם הדרך פנויה.
במהלך ארבעה וחצי החודשים הראשונים עברה המשלחת מתחנת גרין ריבר ועד שפך הנהר פאריה לקולורדו בקצה המערבי של קניון גלן.
פאוול הניח לתומפסון לנהל את חקר הנהר, כשבמהלך יולי ואוגוסט הוא רכב על סוס בנתיב בין הנהר לסולט לייק סיטי כשהוא חוקר את הקניונים שבדרך, ואת שבטי האינדיאנים.
במהלך החורף והאביב (1872-1871) בעוד תומפסון ממשיך למפות את האזור נסע פאוול בחזרה לוושינגטון במטרה לגייס מימון נוסף.
באביב, בעודם תרים אחר נתיב אספקה, גילתה המשלחת את הנהר האחרון הבלתי מוכר בארצות הברית וקראה לו בשם אסקלנטה (Escalante).
באוגוסט 1872 החלה המשלחת לשוט במורד הנהר החל מליז פרי.
גשמים כבדים והפשרת שלגים העלו את מפלס המים ואת עוצמת הזרם בנהר.
השליטה בסירות בזרם העז הפכה לכמעט בלתי אפשרית ופאוול הורה להפסיק את המסע בהגיעם לקניון קנאב (Kanab Canyon).
המשלחת במסע השני הביאה עמה שפע מידע.
פרופסור תומפסון השלים את המפה הטופוגרפית של אזור הגרנד קניון, והסמית'סוניאן הדפיס את הדין וחשבון המונומנטלי של פאוול ב-1875. הספר שיצא לאור בשם "דו"ח על מחקר נהר הקולומביה במערב ויובליו", נערך מחדש והודפס שוב ב-1895 כ"המחקר של נהר הקולורדו הקניונים שלו" (The Exploration of the Colorado River and Its Canyons).
במסגרת המסע בוצעו מאות צילומים, ויומנים של המשתתפים האחרים במסע הודפסו במהלך השנים הבאות.
פאוול נהג לארח בביתו בוושינגטון מפגשים אינטלקטואליים, וב-1874 הוא החליט למסד את המפגשים והקים את מועדון קוסמוס (Cosmos Club), מועדון אקסקלוסיבי לגברים בלבד המוקדש לקידום חבריו בתחום המדע, הספרות והאמנות.
המועדון קיים גם כיום ובין חבריו נמנו במשך השנים זוכי פרס נובל, פרס פוליצר ומדליית החירות הנשיאותית רבים.
פאוול המשיך לחקור את אזור נהר הקולורדו בחסות ממשלתית.
נושא שעניין אותו במיוחד היה בעיות ההתיישבות באזורים הצחיחים שבדרום מערב ארצות הברית.
בעידודו של קארל שורץ, שר הפנים של ארצות הברית, הוא הכין ב-1878 את ה"דוח על האדמות של האזור הצחיח של ארצות הברית" שיצא לאור כמסמך של הקונגרס.
הספר פירט את המאפיינים של האדמות וכמות המשקעים והכיל טיוטה לחקיקה מוצעת לחלוקת השטחים.
ספר זה, שנחשב כיום כאחד החשובים בנושא, זכה להתעלמות מוחלטת בזמנו.
בעקבות מחלוקת בין הצבא לבין חוקרים אזרחיים על הזכות לבצע סקרים גאוגרפיים במערב ארצות הברית החליט הקונגרס באביב 1878 לבקש ייעוץ מקצועי מהאקדמיה הלאומית למדעים.
חברי האקדמיה התייעצו עם פאוול ועם חוקרים אחרים והציעו להקים גוף ממשלתי לנושא.
ב-3 במרץ 1879 עבר החוק להקמת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (בראשי תיבות USGS), כיום הזרוע המדעית של משרד הפנים של ארצות הברית לנושאי מיפוי, משאבי טבע וסכנות טבע.
החוק כלל גם החלטה על הקמת ועדה שתכין הצעת חוק לגבי השימוש באדמות הציבוריות.
כמנכ"ל הראשון של ה-USGS התמנה קלרנס קינג (Clarence King), שהיה אחראי על הסקר הגאולוגי שנערך סביב קו הרוחב 40. החוק שהקים את ה-USGS גם הכיל הקצבה להשלמה ולפרסום המחקר של פאוול על האינדיאנים ותרבויותיהם.
עבודה זו הובילה בסופו של דבר להקמת לשכת האנתולוגיה (Bureau of Ethnology), חלק ממוסד הסמית'סוניאן, שהקדישה מאמצים לאסוף מידע על שבטי האינדיאנים ההולכים ונעלמים.
פאוול מונה למנכ"ל הלשכה, משרה בה החזיק עד יומו האחרון.
בתקופתו פרסם הסמית'סוניאן סיווג חשוב של השפות של האינדיאנים של צפון אמריקה.
ב-1881, מונה פאוול למנכ"ל השני של ה-USGS לאחר שקלרנס קינג התפטר.
פאוול שירת בתפקיד 13 שנים בין 1881 ל-1894. בתקופתו גדל הארגון בצורה משמעותית.
תחום פעולתו של ה-USGS שהיה מוגבל בתחילה למערב ארצות הברית התרחב וכלל את כל ארצות הברית.
ההקצבה השנתית לארגון גדלה מדי שנה, ומדי פעם נוספו לו תחומים חדשים, החשובים ביותר היו מיפויים טופוגרפיים, ומחקרים על מקורות מים (מי תהום, ונהרות), בקרת שיטפונות והשקיה.
לארגון נוספו מחלקות חדשות בתחומי הכימיה, הפיזיקה הפלאונתולוגיה והידרוגרפיה.
ב-1884 הוקמה בקונגרס ועדה משותפת לסנאט ולבית הנבחרים שנועדה לבחון את הארגון של מספר גופי מחקר מדעיים בממשל הפדרלי, כולל הסקר הגאולוגי, במטרה "להבטיח יעילות וחסכון גדולים יותר".
לשם כך פנתה הוועדה לאקדמיה הלאומית למדעים, ולוועדה שקמה באקדמיה לעניין זה היו מספר המלצות.
המטרות העיקריות היו ניסוח של תוכנית כללית לשילוב המדע בממשל ולהקמת משרד המדע.
בדיונים הארוכים שהתנהלו בקונגרס בעקבות הדו"ח נקרא פאוול להעיד כמה פעמים, לא רק על דרך הפעולה והניהול של הסקר הגאולוגי, אלא גם על השקפותיו על מקומו של המדע בממשל.
באמצע הדיונים התחלף הממשל, ולפתע התחלף החיפוש אחרי התייעלות וחסכון בחקירת שחיתויות.
פאוול והסקר הגאולוגי הפכו למטרה להתקפות מרות.
בסופו של דבר נוכחה הוועדה כי הסקר הגאולוגי נוהל היטב, הכירה בתבונה של סקר גאולוגי לכל המדינה, וקבעה שמחקר גאולוגי הוא אחד מתפקידיו של הממשל.
ב-1888, לאחר מספר שנים שחונות, אשר הקונגרס לסקר הגאולוגי לערוך מחקר על האזורים הצחיחים של ארצות הברית על סמך המלצתו של פאוול.
הסקר הגאולוגי התבקש לשים דגש מיוחד על מחקר על ספיקת פלגי מים ואזור פוטנציאליים להקמת סכרים, מאגרי מים, תעלות השקיה ומתקני השקיה אחרים.
סקר ההשקיה הופסק כעבור שנתיים בשל ויכוחים על שימוש בקרקע הניתנת להשקיה, אבל סקר זה היה הבסיס שעליו הוקם מאוחר יותר שירות הטיוב שהפך ללשכת הטיוב של ארצות הברית.
ב-30 ביוני 1894 פרש פאוול מניהול הסקר הגאולוגי.
בריאותו הייתה רופפת כבר כמה שנים וידו נזקקה לניתוח נוסף.
בריאותו של פאוול הלכה והתדרדרה לאחר פרישתו, והוא מת בבית הקיץ שלו בעיירה הבן (Haven) במיין ב-23 בספטמבר 1902, בשנתו ה-69. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון יחד עם לוחמים אחרים במלחמת האזרחים.
כאתנולוג ובין ראשוני האנתרופולוגים תמך פאוול ברעיונותיו של לואיס הנרי מורגן.
הוא סיווג את החברות האנושיות על פי התקדמות תרבותן ל"פראיות" (savagery), "ברבריות" (barbarism), ו"ציוויליזציה" (civilization).
החלוקה של פאוול הייתה מבוססת על רמת הטכנולוגיה, הארגון החברתי והמשפחתי, היחס לרכוש, וההתפתחות האינטלקטואלית.
על פי השקפתו התקדמו כל החברות אל השלב אותו כינה "ציוויליזציה".
הוא היה חסיד של שימור.
הוא האמין שחלק מהתקדמות הטבעית של כל חברה כולל שילוב של מאמצים להביא למקסימום ולנצל בצורה המיטבית את המשאבים העומדים לרשותה.
פאוול הקים את המוזיאון הראשון לאנתרופולוגיה של אוניברסיטת המדינה של אילינוי שנחשב למוזיאון הטוב ביותר מסוגו בצפון אמריקה באותה תקופה.
נהוג לייחס לפאוול את המצאת המילה האנגלית "acculturation" ("אקולטורציה", בעברית תירבות), שבה השתמש לראשונה בדו"ח של לשכת האתנוגרפיה של ארצות הברית מ-1880. ב-1883 הגדיר פאוול את המילה כשינויים הפסיכולוגיים הנגרמים בשל חיקוי של תרבות אחרת.
מסעותיו של פאוול במערב ארצות הברית הובילו אותו למסקנה שהמערב הצחיח אינו מתאים לחקלאות, למעט כ-2% מהאדמות שהיו קרובות למקורות מים.
ספרו "דו"ח על האדמות של האזורים הצחיחים של ארצות הברית" הציע מערכות השקיה וחלוקת מדינות על בסיס אזורי אגן הניקוז (על מנת למנוע מריבות).
עבור יתרת האדמות הוא הציע שימור, ומרעה פתוח שכמות המקנה בו תוגבל.
חברות הרכבות שהיו בעלי קרקעות נרחבות (740,000 קמ"ר) שאותן קיבלו בתמורה לבניית מסילות הברזל, לא הסכימו לדעתו של פאוול.
הן הפעילו שתדלנים באופן אגרסיבי בקונגרס על מנת שידחה את הצעות המדיניות של פאוול ויעודד חקלאות נרחבת, מכיוון שהיו מעוניינות בפיתוח האדמות שבבעלותן.
הפוליטיקאים נעתרו ואשרו מדיניות שעודדה התיישבות של חלוצים המבוססת על חקלאות.
הם ביססו מדיניות זו על התאוריה שפיתח פרופסור סיירוס תומאס (Cyrus Thomas; 1910-1825) וקודמה על ידי הוראס גרילי.
על פי התאוריה פיתוח חקלאי של האדמה גורם לאדמות לייצר כמויות גדולות יותר של גשם ("הגשם בא בעקבות המחרשה").
בוועידה שעסקה בהשקיה ב-1883 ציין פאוול: שבתגובה הוא זכה לקריאות בוז ונאלץ לעזוב את האולם.
עד הופעת תופעת קערת האבק בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הייתה התעלמות כמעט מוחלטת מההמלצות של פאוול בנוגע לפיתוח החקלאי במערב.
תופעה זו גרמה לסבל רב שעה שחוות של חלוצים כשלו בשל מחסור בגשמים.
עוד בימיו זכה פאוול לכבוד רב.
ב-1874 הוא נבחר כחבר באגודה הפילוסופית של וושינגטון (Philosophical Society of Washington), ונבחר לנשיאה ב-1883. מ-1887 התנהלו ישיבות האגודה באולם הכנסים של מועדון קוסמוס אותו יסד פאוול.
האולם קרוי כיום האודיטוריום על שם ג'ון וסלי פאוול.
החל מ-1880 הוא היה חבר האקדמיה הלאומית למדעים
היה מייסד ונשיא החברה האנתרופולוגית של וושינגטון (Anthropological Society of Washington)
היה בין החברים הראשונים של החברה לביולוגיה של וושינגטון (Biological Society of Washington)
ארגן את החברה הגאולוגית של וושינגטון (Geological Society of Washington)
עזר לייסד את החברה הגאוגרפית הלאומית (National Geographic Society) ואת החברה הגאולוגית של אמריקה (Geological Society of America)
ב-1888 נבחר נשיא האגודה האמריקאית לקידום המדע (American Association for the Advancement of Science), בתקופה זו היה זה הכבוד הגדול ביותר שלו זכה מדען אמריקני.
הוא קיבל תואר לשם כבוד מכמה אוניברסיטאות בארצות הברית ובמדינות אחרות
כמה אתרים ומבנים קרויים על שמו:
אגם פאוול, מאגר מים על נהר הקולורדו, קרוי לכבודו.
האגם משתרע בשטחן של אריזונה ויוטה.
זהו מאגר המים המלאכותי השני בגודלו בארצות הברית לאחר אגם מיד.
האגם הוא חלק מאזור הנופש הלאומי של קניון גלן, יעד פופולרי לתיירים בעונת הקיץ.
העיירה פאוול בוויומינג שוכנת במישור פאוול (Powell flats) שבעמק פאוול (Powell Valley).
אף שכף רגלו של פאוול לא דרכה מעולם במקום זה החליטו בני המקום להנציח את שמו משום שמיזם ההשקיה שיזם ושהושלם אחרי מותו אפשר להקים את העיירה.
לכבודו של פאוול נקרא המרכז הלאומי של ה-USGS ברסטון שבוורג'יניה "הבניין הפדרלי על שם ג'ון וסלי פאוול" (The John Wesley Powell Federal Building).
בנוסף, הפרס המכובד ביותר של ה-USGS לאישים מחוץ לממשל הפדרלי קרוי "פרס ג'ון וסלי פאוול" (John Wesley Powell Award).
לכבודו קרוי המינרל פאווליט (CaMoO4)
ג'ון ורדון הוא סופר אמריקאי, מחברם של מותחנים בלשיים העוסקים בעלילותיו של הבלש דייב גרני.
ספרו הראשון "חשוב על מספר" יצא לאור בשנת 2010 והיה לרב-מכר בינלאומי.
הקריירה הראשונית של ג'ון ורדון הייתה בתעשיית הפרסום בניו יורק.
לאחר פרישתו מתעשיית הפרסום, עבר יחד עם משפחתו להתגורר למרגלות הרי הקטסקיל.
לאחר שעזב את העיר עיצב ובנה רהיטים במשך עשר שנים נוספות.
בתקופה זו הפך לחובב ספרי בלשים קלאסיים.
אשתו, נעמי, עודדה אותו לכתוב את הרומן הבלשי הראשון שלו.
שנתיים לאחר מכן הוא סיים לכתוב את "חשוב על מספר", מותחן מפתיע ומצליח שתורגם ליותר מ-20 שפות, והפך לרב מכר בינלאומי.
ההצלחה של הרומן והביקורות הטובות שקיבל, הובילו את ורדון לכתוב מותחן בלשי נוסף העוסק באותן דמויות בשם "עצמי עיניים חזק".
זאת הייתה ההתחלה של סדרת ספרים בלשיים שכללה גם את הספרים "תנו לשד לישון", "פיטר פן חייב למות" ו"אגם הזאבים".
ג'ון וסלי הילמן היה מחפש זהב אמריקאי בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה ומגלה ארצות שהיה בין האמריקאים הראשונים ממוצא אירופאי לצפות בקרייטר לייק במדינת אורגון.
הילמן נולד באולבני שבמדינת ניו יורק.
ב-1848, בגיל 16, הוא עבר עם משפחתו לניו אורלינס.
זמן קצר לאחר שעקרו לניו אורלינס ליווה הילמן את אביו במשלחת לקליפורניה במהלך הבהלה לזהב באפריל 1849, ונשאר במערב ארצות הברית כשאביו חזר למזרח.
ב-12 ביוני 1853, היה ג'ון וסלי הילמן לאמריקני הראשון ממוצא אירופאי שראה את מה שכינה "אגם כחול עמוק" באורגון.
האגם קיבל מאוחר יותר את השם קרייטר לייק (אגם הלוע).
ב-1855 ריסק הילמן את ברכו במהלך קרבות הנהר רוג וחזר מזרחה כמה שנים אחר-כך, והתיישב בחווה חקלאית באזור באטון רוז' בלואיזיאנה.
באפריל 1866 נשא הילמן לאישה את בת דודתו אליזבת הילמן שנפטרה ביוני 1873. מנישואים אלו נולדה בת אחת שמתה ב-1874. נישואיו השניים היו ב-25 ביולי 1875 לרוזלי פרי (Rosalie Frye; 1928-1854).
מנישואיו אלו נולדו ארבעה ילדים, שמהם שניים נפטרו בילדותם ושניים, בן ובת, הגיעו לבגרות.
ג'ון ולש היה שחקן אירי.
ג'ון ולש נולד בווקספורד שבאירלנד.
ולש התחיל את קריירת המשחק על במות התיאטרון בדבלין.
בשנות החמישים של המאה העשרים עבר לשחק בקולנוע ובטלוויזיה הבריטיים.
ב-1967 גילם את ג'יימס פורסייט בעיבוד הטלוויזיוני "ההגדה לבית פורסייט" עיבוד לספריו של ג'ון גולסוורתי.
הוא שיחק בתפקיד הבאטלר מרימן בסדרת הדרמה "הדוכסית מרחוב דיוק", סרג'נט קאף בעיבוד לרומן "אבן הירח", והשתתף בתפקיד קטן בסדרה חמדת ימים .
עוד הופיע ולש בקומדיה "Hancock's Half Hour", בסדרה "האחים", במיני-סדרה "Prince Regent", בסדרה "To Serve Them All My Days" ובעיבוד הטלוויזיוני לרומן "המצודה" מאת א.
כמו כן שיחק בתפקיד מפקד המשטרה בעונות הראשונות של הסדרה "Softly, Softly".
הוא גילם תפקידים שונים בסדרת הדרמה "Danger Man" בהם דיפלומטים ובאטלרים.
ולש נפטר בלונדון ב-21 באפריל 1985.
ג'ונתן סטיוארט ויקרס , הידוע בשם הבמה שלו "ג'ון ויקרס", היה "טנור גיבור" (heldentenor) קנדי.
ויקרס נולד בעיר הנסיך אלברט בססקצ'ואן שבקנדה, כשישי בין שמונת הילדים במשפחתו.
בשנת 1950 קיבל מלגה ללימודי אופרה בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בטורונטו.
בשנת 1957 הצטרף ויקרס ללהקת בית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בלונדון.
בשנת 1960 הצטרף למטרופוליטן אופרה.
הוא זכה לפרסום בינלאומי הודות לקשת רחבה של תפקידים גרמניים, צרפתיים ואיטלקיים.
קולו האדיר, רב-ההיקף של ויקרס והטכניקה היציבה שלו ענו על הדרישות לרבים מתפקידים אלה.
גם הנוכחות הבימתית המרשימה שלו ואפיוני הדמויות השקולים והמושקעים שלו זכו להערכה גבוהה.
ובשנת 1998 קיבל את פרס אמנויות הבמה של המושל הכללי על מפעל חיים באמנות, אות הכבוד הגבוה ביותר של קנדה בתחום אמנויות הבמה.
ויקרס למד אצל הבריטון ג'ורג' למברט בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה ושר כזמר מקצועי בקנדה מראשית עד אמצע שנות ה-50'.
הופעת הבכורה של ויקרס בפסטיבל ביירוית הייתה ב-1958, בתפקיד "זיגמונד" בוולקירה.
בשנת 1964 שר שם את פרסיפל.
מגעים שהתקיימו בהמשך עם וילנד וגנר באשר להופעות בתפקיד "זיגפריד" בדמדומי האלים נפסקו עם מות וילנד בשנת 1966. תפקידו הראשון של ויקרס במטרופוליטן אופרה בשנת 1960 היה "קניו" בליצנים.
הופעת הפרידה שלו התקיימה בשנת 1987.
ג'ון ויקרס הופיע בפסטיבל ישראל, ביולי 1972 בשמשון ודלילה של קאמי סן-סנס, בניצוח זובין מהטה וביולי 1977, באופרה פידליו, שוב בניצוח זובין מהטה.
ויקרס היה מתוכנן לשיר בטנהויזר בקובנט גארדן בסוף שנות ה-70', אך ביטל את השתתפותו בטענה, שאיננו יכול להזדהות עם אופי הדמות, וכי האופרה עצמה היא כפירה מעצם היותה.
ויקרס שר את נירון ב"הכתרת פופיאה" של מונטוורדי באופרה של פריז ואת אלווארו בכוחו של גורל במטרופוליטן אופרה (1975).
תפקידיו כללו גם את דון קרלוס, אנדרה שנייה, "הרולד" ב"סלומה" של ריכרד שטראוס, "יאזון" במדאה (עם מריה קאלאס בתפקיד הראשי),
"פוליאונה" בנורמה של בליני ותפקידים נדירים בהשמעה כגון "צ'ליני" בבנוונוטו צ'ליני של ברליוז, ו"סרגיי" ב"ליידי מקבת ממחוז מצנסק" של שוסטקוביץ'.
מבקרים רבים ציינו לשבח את פרשנותו לאותלו של ורדי, שאותו הקליט פעמיים: ב-1960 עם טוליו סראפין וב-1973 עם הרברט פון קאראיין.
לוויקרס הייתה גם היסטוריה ארוכה של שיתוף פעולה עם הפסנתרן האמריקאי ריצ'רד וויטאץ'
ויקרס שר גם ב"משכן" האופרה האיטלקית, לה סקאלה במילאנו, ובבתי אופרה חשובים אחרים כמו האופרה הלירית של שיקגו, האופרה של סן פרנסיסקו, האופרה של וינה ובפסטיבל זלצבורג.
הוא פרש מן השירה בשנת 1988.
בין הקלטותיו החשובות של ויקרס "טריסטן ואיזולדה" בשנת 1972, בניצוח קאראיין, "הטרויאנים" של ברליוז (בתפקיד אניאס), עם קולין דייוויס, בשנת 1969, והקלטה אגדית ושנויה במחלוקת משנת 1959 של משיח מאת הנדל, עם תומאס ביצ'ם.
ג'ון ויסלר הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית, שירת כמפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים.
ויסלר נולד בבסיס חיל הנחתים פנדלטון שבקליפורניה, בן לאב ששירת בחיל הנחתים.
הוא נדד עם משפחתו בעקבות מקומות השירות של אביו, עד שהמשפחה השתקעה בעיר ברוקלין פארק שבמינסוטה.
ב-1978 סיים לימודי הנדסה באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לחיל הנחתים.
שירת במחלקת הנדסה קרבית ובגדוד תמיכה לוגיסטית והשתתף במבצע טופר העיט.
שימש סגן מפקד פלוגת הנדסה בגדוד הנחתים הראשון, מפקד פלוגת מפקדה ופלוגת הנדסה בגדוד.
הוצב בהונדורס יחד עם הפלוגה.
שירת כסגן מפקד טייסת התמיכה 172 באוקינאווה ופיקד על גדוד ההנדסה הקרבית השני בדיוויזיית הנחתים השנייה.
בשנים 2004–2006 פיקד על גדוד התובלה השני שתמך בפריסת כוח המשלוח השני של חיל הנחתים במהלך מלחמת עיראק.
פיקד על גדוד המשלוח השני של הנחתים.
בתפקידו זה הוצב בעיראק למשך חודשיים על מנת ללמוד את מצב המערכה במסגרת הדיונים במטות המשולבים על פריסת הכוחות המחודשת של ארצות הברית במדינה.
ב-2013 מונה למפקד כוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים ועל מפקדת כוחות חיל הנחתים ביפן.
בתקופה זו מונה למפקד כוח משימה לסיוע במאמצים ההומניטריים של פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית בעקבות טייפון האיאן שפגע בפיליפינים ב-2013, ובעקבות רעידת האדמה בנפאל ב-2015. במהלך המבצע בנפאל נהרגו שישה מחיילי הנחתים בהתרסקות מסוק.
ב-2014 פתח מבקר משרד ההגנה בחקירה נגד ויסלר ומצא כי פעל שלא כראוי בניצול כספי מדינה לטובת נסיעות ושימוש בנהג ורכב צבאי.
הוא המליץ לנקוט נגדו בצעדים משמעתיים.
באוקטובר 2015 מונה ויסלר למפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2017. בספטמבר אותה שנה פרש מהשירות הצבאי.
ויסלר בעל תואר ראשון בהנדסה ימית מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
בעל תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול מהמכון הטכנולוגי של חיל האוויר.
בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל הנחתים והמכללה למטה של הכוחות המזוינים.
ג'ון ויליאם וינסנט היה ימאי אנגלי וחבר במשלחת הטראנס-אנטראקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון.
הוא היה אחד מחמשת האנשים שיצאו עם שקלטון במסעו האפי מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית והיה בין ארבעת היחידים מצוות האונייה אנדיורנס, שלא קיבלו את מדליית הקוטב.
וינסנט נולד בברמינגהאם בשנת 1884. הוא היה למלח בגיל 13, ובהמשך היה למכמורן ועבד בצי הים הצפוני מהאל.
בימים ההם, דייג במכמורת היה אחד המסוכנים ביותר בענף הדייג וחישל את האנשים שעסקו בו, ווינסנט לא היה יוצא דופן.
נוסף לכך, היה מתאגרף חובב ומתאבק חובב נלהב.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית אורגנה על ידי ארנסט שקלטון, שהתכוון להיות הראשון שמשלחתו תצלח את יבשת אנטארקטיקה.
וינסנט צורף למשלחת מלכתחילה כרב מלחים, אבל אחרי ריב עם תומאס אורד-ליס וקובלנות על התעמרות מצד צוות המלחים, זומן אל תאו של שקלטון והורד בדרגה למלח כשיר.
לאחר זאת לא גרם עוד צרות, אבל שקלטון פקח עליו עין צופיה: אחרי שה"אנדיורנס" נמחצה בקרח ואנשיה נאלצו להשתמש בשלוש סירות ההצלה הקטנות כדי להגיע לאי הפיל, וידא שקלטון שווינסנט יהיה בין האנשים שעל סירתו.
הוא אף בחר בו להשתתף בצוות של ששת האנשים של ה ג'יימס קיירד, שנועד להפליג אל ג'ורג'יה הדרומית להזעיק עזרה לחילוץ הלכודים על האי.
לפי מקורות מסוימים, שקלטון לא רצה להשאיר אותו על אי הפיל מחשש שיגרום למחלוקות וסכסוכים, אבל טענה זו סותרת את רגשותיו של שקלטון עצמו, שהיה זקוק לצוות חסון לניווט אל ג'ורג'יה הדרומית, ווינסנט היה ידוע כאדם החזק והכשיר ביותר באי הפיל.
וינסנט והארי מקניש נפלו המיימה כשהסירה הושקה, וסירובו של וינסנט להחליף את חולצתו הוביל להערות עוינות בקרב הנותרים על החוף, לפיהן הסתיר כמה מחפציהם על גופו, אם כי גם לגבי הערה זו יש חילוקי דעות.
אף כי וינסנט היה האיש החזק ביותר בצוות, הוא לא עשה חיל במסע אל ג'ורג'יה הדרומית: הוא כמעט נסחף הימה, כשחטב את הקרח שהצטבר על הסירה, ובקושי הספיק לתפוס את התורן הראשי בעוד מועד.
שקלטון רשם, ששניים מאנשי הצוות, וינסנט והארי מקניש, היו קרובים מאוד למוות, ואם כי מקניש גילה "נחישות ואומץ לב", וינסנט הפסיק לתפקד כחבר פעיל בצוות בגלל מצבו הגופני הרעוע.
כשאנשי ה"ג'יימס קיירד" הגיעו לג'ורג'יה הדרומית, הם נחתו בצדו האחר של האי.
בשעה ששאר אנשי הצוות העסיקו עצמם בהכנות למסע הטיפוס על ההרים שהתחייב מן הצורך להגיע אל תחנת ציידי הלווייתנים בהוסוויק, וינסנט לא גילה כל סימנים לשיפור במצבו.
היה ברור, שלא מקניש ולא וינסנט יוכלו להמשיך במסע רגלי, על כן השאיר אותם שקלטון בהשגחת טימותי מקארתי ויצא לטיפוס על ההרים עם פרנק וורסלי וטום קרין.
אחרי ששלושת האנשים הגיעו לתחנת ציידי הלווייתנים, שלח שקלטון את וורסלי חזרה על סיפון אחת מספינות הציידים לאסוף את וינסנט, מקניש ומקארתי, יחד עם ה"ג'יימס קיירד", ואחר הסדיר בשבילם הפלגה חזרה לאנגליה בעוד הוא, וורסלי וקרין החלו במאמצים לארגן ספינת חילוץ לאנשים שעל אי הפיל.
שקלטון סירב לאשר לווינסנט את מדליית הקוטב, שניתנה לכל אחד מאנשי הצוות מלבד מקניש, שמרד על הקרח, ושלושת המכמוראים: ויליאם סטיבנסון, ארנסט הולנס ווינסנט.
אלכסנדר מקלין, אחד הרופאים במשלחת, חשב שמניעת המדליה הייתה עונש קשה מדי: "הם אולי לא היו טיפוסים נחמדים כל כך, אבל הם מעולם לא הכזיבו את המשלחת."
ב-1918 הצטרף וינסנט לצוות של אונייה, שנשכרה על ידי משרד החוץ הבריטי, וטורפדה בעת שירותה בים התיכון.
הוא שרד, ואחרי מלחמת העולם הראשונה החל שוב לעבוד כמכמורן.
זמן מה עבד בפינלנד, אבל אף כי הוצעה לו עבודה קבועה כמדריך דייג מטעם ממשלת פינלנד, אשתו לא רצתה לעקור לשם.
תחת זאת התיישב בגרימסבי, שם גידלו הוא ואשתו משפחה של חמישה בנים וארבע בנות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת וינסנט בהצי המלכותי כחייל מילואים, וקיבל פיקוד על שולת המוקשים של הצי "אלפרדיאן", ששייטה סמוך לחופי הצפון והמזרח.
בעת שהותו על סיפון ה"אפלרדיאן" חלה בדלקת ריאות והועבר לבית החולים של הצי בגרימסבי.
הוא מת ב-19 בינואר 1941 ונקבר בגרימסבי.
ג'ון חאירו רואיס ברנטס (בספרדית: John Jairo Ruiz Barrantes; נולד ב-10 בינואר 1994) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הקיצוני.
רואיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפורטיבו סאפריסה.
ב-29 באוגוסט 2011 רואיס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד אוריון.
ב-12 בספטמבר 2011 רואיס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–4 נגד סן קרלוס.
בינואר רואיס חתם לארבע שנים בליל מליגת העל הצרפתית, תחילה שיחק בקבוצת המילואים.
ביולי רואיס הושאל למוסקרון מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה.
בקיץ , רואיס הצטרף לקבוצה הבוגרת של ליל, אך כעבור זמן קצר הושאל לאוסטנדה מליגת העל הבלגית.
ב-25 באוגוסט 2015 רואיס הושאל לדניפרו מליגת העל האוקראינית.
ב-28 ביוני 2016 רואיס חתם לשלוש שנים בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
ב-12 ביולי רואיס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד ולטה.
ב-9 באוגוסט 2017 רואיס חתם באל-פייחה מליגת העל הסעודית.
בינואר רואיס חזר לקוסטה ריקה וחתם בדפורטיבו סאפריסה.
ב-3 ביולי 2019 רואיס חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
הוא שוחרר מהקבוצה בינואר 2020 וחתם בארדיאנו.
ג'ון וינגייט ויקס היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כראש עיריית ניוטון, מסצ'וסטס בין השנים 1902 – 1903, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס בין השנים 1905 – 1913, כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1913 – 1919 וכמזכיר המלחמה של ארצות הברית בין השנים 1921 – 1925.
ג'ון וינגייט וויקס נולד וגדל בלנקסטר, ניו המפשייר.
הוא נכנס להכשרה באקדמיה הימית של ארצות הברית וסיים את לימודיו שם ב-1881 ושירת שנתיים בצי ארצות הברית.
ב-7 באוקטובר 1885 הוא נשא לאישה את מרתה ארולין סינקלייר.
כחבר בית הנבחרים ולאחר מכן כחבר הסנאט, תרם ויקס כמה תרומות לצעדי חקיקה חשובים בתחום הבנקאות ובתחום הסביבתנות.
ההישג הבולט ביותר שלו כחבר הקונגרס היה העברתו של החוק שנקרא על שמו ב-1911 שאפשר את הקמתם של היערות הלאומיים במזרח ארצות הברית.
על אף תבוסתו במרוץ לבחירה מחדש לסנאט ב-1918, המשיך ויקס להיות פעיל ומשפיע במפלגה הרפובליקנית במישור הארצי.
הוא היה מראשוני תומכיו למרוץ לנשיאות של וורן הרדינג ב-1920, וכאשר נבחר הרדינג כנשיא ארצות הברית הוא מינה את וויקס כמזכיר המלחמה בקבינט שלו.
כמזכיר המלחמה היה ויקס מנהלן ויועץ מוכשר, הגון ומכובד, שהוביל את מחלקת המלחמה במהלך תהליך ההצטמצמות שלה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
עבודתו הקשה של ויקס ושעות העבודה הארוכות שלקח על עצמו, גרמו לו ללקות בשבץ מוחי באפריל 1925 בעקבות כך הוא הגיש את התפטרותו באוקטובר אותה השנה.
ג'ון ויקס נפטר כמה חודשים לאחר מכן בבית הקיץ שלו בהר פרוספקט בלנקסטר, ניו המפשייר.
אפרו נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בסמוך למה שקרוי כיום על שמו, דרך ויקס (Weeks Drive).
בנו של ויקס, סינקלייר ויקס, היה במשך תקופה קצרה גם הוא חבר הסנאט מטעם מסצ'וסטס ובתקופת ממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר הוא כיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית.
בן דודו של ויקס, אדגר ויקס, היה גם הוא חבר בית הנבחרים מטעם מישיגן.
אחי סבו שגם הוא נקרא ג'ון וינגייט ויקס (1853-1781), היה קצין בדרגת מייג'ור במהלך מלחמת 1812 וחבר בית הנבחרים מטעם ניו המפשייר.
בית הקיץ של ויקס, בו הוא נפטר, פתוח כיום לקהל כחלק מהפארק המדינתי ויקס.
אחד ההרים הסמוכים קרוי על שמו.
גשר הולכי רגל הקרוי על שמו של ויקס חוצה את נהר צ'ארלס בקמפוס אוניברסיטת הרווארד נפתח ב-1927.
בית ספר חטיבת ביניים בניוטון, שנבנה ב-1930 נקרא על שמו של ויקס.
במלחמת העולם השנייה תוכננה בנייתה של משחתת ליווי בשם USS John W.
בנייתה של ספינה זו בוטלה ב-1944, אז נבנתה במקומה משחתת שנקראה על שמו של ויקס שהייתה בשירות צי ארצות הברית עד 1970.
בנק ההשקעות שויקס נמנה עם מייסדיו ב-1888, Hornblower & Weeks, המשיך להתקיים עד 1979, אז התמזג עם חברת Loeb, Rhoades & Co.
שדה התעופה של העיר פיירבנקס, אלסקה, שהתקיים בין השנים 1923 – 1951, היה קרוי Weeks Field.
לאחר מכן הועברה פעילותו לנמל התעופה הבינלאומי של פיירבנקס וכיום שמו של השדה הישן ידוע כשם הקיבוצי של השכונות שנבנו על שטחו.
ג'ון ונדרלין היה צייר נאו-קלאסי הולנדי-אמריקאי.
ונדרלין נולד בקינגסטון, ניו יורק, והיה נכדו של צייר הדיוקנאות פיטר ונדרלין.
הוא הועסק על ידי בית דפוס בניו יורק, והונחה לראשונה בציור על ידי ארצ'יבלד רובינסון (1765–1835), סקוטי שהיה לאחר מכן אחד ממנהלי האקדמיה האמריקאית לאמנויות.
הוא נסע לפילדלפיה, שם בילה באולפן של גילברט סטיוארט והעתיק כמה מהדיוקנאות של סטיוארט, כולל אחד של ארון בר, שהפך אותו אצל גילברט סטיוארט לתלמיד.
הוא היה בן טיפוחיו של ארון בר שבשנת 1796 שלח את ונדרלין לפריז, שם למד במשך חמש שנים.
הצלחה זו גרמה לו להישאר בפריז במשך שבע שנים, שבמהלכן הצליח מאוד.
בשנת 1812 צייר את "אריאדנה בעירום", מה שהגדיל את תהילתו.
כאשר ארון בר נמלט לפריז, ונדרלין היה לזמן מה התמיכה היחידה שלו.
ונדרלין חזר לארצות הברית בשנת 1815, וצייר דיוקנאות של אנשים מפורסמים, ביניהם ג'יימס מונרו, ג'ון סי קאלון, המושל ג'וזף סי ייטס, המושל ג'ורג' קלינטון, ג'יימס מדיסון, רוברט ר ליווינגסטון (האגודה ההיסטורית של ניו יורק), אנדרו ג'קסון וזכרי טיילור.
בשנת 1834 הוא השלים דיוקן באורך מלא לאחר מכן של ג'ורג' וושינגטון עבור בית הנבחרים האמריקני, המבוסס על דיוקנו של גילברט סטיוארט מ-1796.
הוא גם צייר פנורמות ובנה את הרוטונדה בעיר ניו יורק, שהציגה פנורמות של פריז, אתונה, מקסיקו, ורסאי וכמה ציורי קרבות.
אך לא דיוקנאותיו ולא הפנורמות הביאו לו הצלחה כלכלית, בין השאר משום שהוא עבד לאט מאוד.
בשנת 1825 ונדרלין היה ממקימי האקדמיה הלאומית לעיצוב, ולמד בבית הספר שלה.
בשנת 1842, הוא נבחר על ידי הקונגרס לצייר את "בואו של קולומבוס" ברוטונדה של הקפיטול ארצות הברית.
כשנסע לפריז, הוא שכר אמן צרפתי, שעשה את רוב העבודה.
מאוחר יותר שוחזר הציור הזה בחריטה ששימשה בבולי דואר 2c משנת 1893.
ונדרלין היה האמריקאי הראשון שלמד בצרפת במקום באנגליה, ורכש ניסיון טוב.
הוא היה אקדמי יותר מעמיתיו; אך למרות כישרונו, סברו שיצירתו נטולת קסם, על פי אנציקלופדיה בריטניקה.
הוא נפטר בעוני בקינגסטון, ניו יורק, ב־23 בספטמבר 1852.
ג'ון וסלי סניידר היה איש עסקים ואיש ממשל פדרלי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הארי טרומן.
ג'ון וסלי סניידר נולד בג'ונסבורו, ארקנסו לג'רמיה "ג'רי" הארטוול סניידר ולרעייתו אלן (לבית האטצ'ר), כשלישי מבין שישה ילדים.
אביו החזיק בבעלותו מפעל קטן לייצור ושיווק תרופות בג'ונסבורו.
סניידר התחנך בבית הספר התיכון שבג'ונסבורו ובשנים 1914–1915 הוא למד בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת ואנדרבילט.
בשל קשיים כספיים הוא פרש מלימודיו ושב לארקנסו.
הוא עבר לפורסט סיטי, שם הוא התגורר אצל אחותו, סולה סניידר וורן, ולימד בבית ספר כפרי קטן.
ב-1915 התנדב סניידר לשירות בצבא ארצות הברית והוכשר לשירות בחיל התותחנים בפורט לוגאן ה.
הוא שירת בהצטיינות כקצין ברגימנט הארטילריה ה-32 והשתתף בקרב בחמש הזדמנויות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וזכה לעיטורים על שירותו הן מארצות הברית והן מצרפת.
במהלך שירותו בארטילריה הוא התיידד אמריקאים שלימים נודעו בתחומים שונים כמו המתאגרף ג'ין טאני , אלוף ההפלות אדי ריקנבייקר והנשיאים לעתיד דווייט אייזנהאואר והארי טרומן.
סניידר השתחרר מהצבא ב-1919 ושב לארקנסו.
הוא המשיך לשרת בכוחות המילואים, שם הוא התקדם מדרגת השחרור שלו כקפטן והגיע בסופו של דבר לדרגת קולונל.
ב-1920 נשא סניידר לאישה את קארי אוולין קוק.
אף על פי שהוא תכנן לשוב ללימודיו ולהשלים את השכלתו כמהנדס חשמל, בעידודו של דודו, הוא החל לעבוד כמנהל חשבונות בבנק בפורסט סיטי.
בעשר השנים הבאות הוא התקדם במהירות במקצוע זה ועבד כפקיד במספר בנקים בארקנסו ובמיזורי.
בראשית שנות ה-30 עבר סניידר לוושינגטון די.
עם ניסיון רחב בבנקאות ובעסקים.
הוא שימש במספר משרות במגזר הציבורי והפרטי, כולל במשרד מבקר הכספים של מחלקת האוצר, במנהל ההלוואות הפדרלי וכמנהל הגיוס והשחרור המלחמתי.
בתפקידו האחרון הוא לקח חלק מרכזי בהעברתה של הכלכלה האמריקאית מכלכלת מלחמה לכלכלת שלום.
בחוגים ליברליים הלינו עליו שהוא העביר את השליטה הפדרלית על הכלכלה בצורה מהיר מדי לאחר המלחמה, וכך פגע במגזר הצרכני, עיכב את תוכנית השיכון וגרם לפשיטת רגל של עסקים קטנים.
לדברי הביוגרף שלו "הטיפול שלו במשבר תעשיית הפלדה של 1946 הייתה אף כישלון מחפיר יותר".
ביוני 1946 מונה סניידר על ידי ידידו הוותיק, הנשיא הארי טרומן, כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
במאמרי מערכת בעיתונות נמתחה ביקורת על העדפת מקורבים זו ונאמר שניסיונו המצומצם הפך אותו לבלתי מתאים לתפקיד.
משימתו כמזכיר האוצר הייתה לבסס כלכלת פוסט-מלחמה יציבה.
הנקודות העיקריות בתוכניתו היו שמירת האמון ביכולת האשראי של הממשלה, צמצום החוב הלאומי, שמירה על שיעור ריבית נמוך, ועידוד הציבור לחסוך באמצעות השקעה בתעודות חיסכון.
כאיש עסקים שמרן באופיו, הייתה לו אמונה שכלכלה חופשית תחלץ את עצמה מהמשבר.
הוא הפחית את החוב הלאומי תוך כדי שמירה על איזון תקציבי.
הוא סירב להוציא סכומים גדולים על תוכנית מרשל לסיוע לאירופה.
לסניידר היה ניסיון דיפלומטי מועט ביותר, ובמשא ומתן של מנהיגי בריטניה על הצורך שלהם במטבע אמריקאי, הוא הכעיס את בני שיחו.
בפגישה נוספת על עמיתו הבריטי, שר האוצר יו גייטסקל, נאמר שסניידר היה, "צר אופקים, איש עיירה קטנה בדלן-למחצה".
לשמחתם של הבריטים תומרן סניידר על ידי מזכיר המדינה דין אצ'יסון, שהיה אוהד יותר כלפיהם.
ההיסטוריון אלונזו המבי ציין שסניידר היה ספקן באופן גלוי כלפי הניו דיל, תוכניות חברתיות רחבות ממדים, וכלפי אינטלקטואלים שהאמינו שניתן לנהל את הכלכלה מוושינגטון.
סניידר דאג למימונה של מלחמת קוריאה באמצעות העלאת מיסים.
הוא התעמת באופן תמידי עם הפדרל ריזרב עד שזה נעשה עצמאי יותר ב-1951. סניידר סיים את כהונתו כמזכיר האוצר עם סיום נשיאותו של טרומן ב-1953.
ג'ון וסלי סניידר נפטר בסיברוק איילנד שבקרוליינה הדרומית ב-8 באוקטובר 1985. הוא נטמן בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
ג'ון וילסון הוא יוצר סרטים תיעודיים אמריקאי.
וילסון נולד ברובע קווינס שבניו יורק סיטי וגדל בלונג איילנד.
הוא החל להתעניין בסרטים ובקולנוע כנער כשאביו נתן לו מצלמת וידאו.
בעת לימודיו באוניברסיטת בינגהמטון, הוא יצר סרט תיעודי קצר על קהילה בעלת פטיש לבלונים.
בשנת 2008, לאחר סיום לימודיו - וילסון עבד אצל חוקר פרטי.
היא ציין כי החוויה השפיעה על העניין שלו באנשים ומקומות בחיי היום-יום.
בשנת 2015, וילסון הצטרף לסיבוב הופעות של דייוויד ביירן, על מנת ליצור סרט תיעודי על ההופעות שלו.
שנה לאחר מכן, אתר Vimeo ביקש מוילסון ליצור סרט תיעודי רשמי על פסטיבל הסרטים סאנדנס.
הסרט תפס את תשומת לבו של הקומיקאי נייתן פילדר והשניים החלו לעבוד יחדיו בשנת 2018.
באוקטובר 2020 עלתה הסדרה המדריך לחיים בניו יורק ב-HBO.
בדצמבר 2021 הודיעה רשת HBO כי הסדרה תחודש לעונה נוספת, שתעלה בשנת 2021.
ג'ון וסטברוק הורנבק היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הוויגית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת פנסילבניה.
הורנבק נולד בעיירה מונטגיו שבניו ג'רזי בשנת 1804. הוא למד תואר ראשון במשפטים ביוניון קולג' שבמדינת ניו יורק, וסיים שם את לימודיו ב-1827. הוא התקבל למשרד עורכי דין בפנסילבניה בשנת 1829, והחל לעבוד בעיר אלנטאון, בשנת 1830. כיהן בתור סגן התובע הכללי של מחוז ליהיי שבפנסילבניה בין השנים 1836–1839.
בשנת 1847, נבחר לקונגרס ה-30 של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית, ועבד שם עד מותו ב-1848. כשנפטר, החליפו סמואל אוגוסטוס ברידג'ס.
בקונגרס, כיהן כיושב ראש הוועדה האחראית על העסקים בארצות הברית.
הורנבק נפטר ב-16 בינואר 1848 ונקבר בבית הקברות באלנטאון.
ג'ון וילקוק נובל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1889–1893.
ג'ון וילקוק נובל נולד בלנקסטר, אוהיו.
הוא למד בסינסינטי ובקולומבוס, ולאחר מכן באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו ובאוניברסיטת ייל.
ב-1851 הוא סיים את לימודיו בייל בהצטיינות ולמד משפטים בקולומבוס ובסינסינטי במשרדיהם של אחיו ושל הנרי סטנברי.
ב-1855 התיישב נובל בסנט לואיס ובשנה שלאחר מכן הוא עבר לקאוקוק, איווה כדי לבחון שם סיכויים טובים יותר לעיסוק במקצועו.
שם הוא החל לבלוט בפוליטיקה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא שימש כתובע העירוני של קאוקוק, תפקיד אותו הוא החל למלא ב-1859.
בספטמבר 1861, לאחר פרוץ המלחמה, הוצב נובל כקצין בדרגת לוטננט ברגימנט הפרשים השלישי של איווה.
הוא התקדם בסולם הדרגות וביוני 1864 מונה כמפקד הרגימנט בדרגת קולונל.
עם סיום המלחמה הוא קיבל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל ובאוגוסט 1865 שוחרר מהשירות.
לאחר המלחמה היה נובל לעמית בפיקוד מיזורי של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית (Military Order of the Loyal Legion of the United States), מסדר צבאי של קציני צבא האיחוד וצאצאיהם.
הוא התיישב בסנט לואיס ובהמלצת סטנברי הוא מונה כתובע פדרלי של המחוז המזרחי של מיזורי, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1867–1870. לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1880 היה נובל אחד החברים המייסדים של בורסת הכרייה של סנט לואיס (St.
ב-1889 מונה נובל כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון, חברו מתקופת לימודיו.
נובל כיהן בתפקיד עד תום נשיאותו של הריסון ב-1893. בפיקוחו כמזכיר הפנים, ועדת הצ'רוקי (Cherokee Commission) ניהלה משא ומתן על 11 הסכמים להעברת 19 שבטי אינדיאנים לשטחי אדמה קטנים בטריטוריית אוקלהומה כדי לפתוח שטחים למתיישבים.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים שב נובל לעסוק בעריכת דין.
ב-1864 נשא נובל לאיש את ליזבת הלסטיד.
ג'ון וילקוק נובל נפטר בסנט לואיס ב-21 במרץ 1912, ונטמן בבית הקברות בלפונטיין שבעיר.
ג'ון אנתוני וינסטון היה קצין צבא ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-15 בשנים 1853–1857. הוא היה ראשון מושלי אלבמה שנולד על אדמתה.
קודם לכן הוא כיהן כנשיא הסנאט של אלבמה.
בהמשך לחם וינסטון בשורות צבא הקונפדרציה כקולונל ברגימנט הרגלים השמיני של אלבמה בראשית מלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחר תום המלחמה לא הותר לו לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית על אף שנבחר לתפקיד.
ג'ון וינסטון נולד בטסקמביה, אז בתחומי טריטוריית אלבמה כבנם של מרי קופר וויליאם וינסטון.
סבו, אנתוני וינסטון, ייצג את מחוז בקינגגהאם שבווירג'יניה בבית השועים של וירג'יניה, והיה אחד הנציגים הראשונים בבית הנבחרים של וירג'יניה לפני שהיה לשופט במדינה זו.
וינסטון קיבל חינוך פרטי כראוי למעמדו, כולל לימודים בקולג' לגרנג' (כיום בתחומי אוניברסיטת צפון אלבמה) ובהמשך בקולג' קמברלנד בטנסי (כיום אוניברסיטת נאשוויל).
ב-1832 הוא נשא לאישה את דודניתו מרי אגנס ג'ונס.
לשניים נולדו ילדים, אך רק אחת מהם, מרי אגנס וינסטון, הגיעה לבגרות.
כמו אביו, ניהל וינסטסון חוות תוך עשיית שימוש בעבדים.
הוא גם היה לנציב הכותנה של אלבמה, שהיה ענף הייצוא המרכזי שלה.
ב-1840 הוא המשיך את מסורת המעורבות הפוליטית של משפחתו, וזכה בבחירות לבית הנבחרים של אלבמה, אליו הוא נבחר לכהונה נוספת ב-1842. ב-1843 הוא נבחר לסנאט של אלבמה, תפקיד אליו נבחר לכהונות נוספות עד לבחירתו כמושל.
במהלך תקופת כהונתו כמחוקק, ייצג וינסטון את אלבמה בוועידת המפלגה של הדמוקרטים בבולטימור שהתקיימה ב-1848, וכן בוועידה לניסיון הפרישה של 1850 שהתקיימה בנאשוויל.
אף על פי שהוא נחשב לתומך נלהב של זכויות מדינות הדרום, הוא לא תמך במצע זכויות המדינות הקיצוני של ויליאם לונדס ינסי בבולטימור ולא בפשרת הריבונות הפופולרית בנאשוויל.
ב-1846 ארגן ויסטון פלוגת מיליציה מטעם אלבמה לטובת מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, אך זו לא נקראה בסופו של דבר לשירות פעיל.
ב-1853 נבחר וינסטון כמושל אלבמה ה-15. הוא נודע בכינוי "מושל הווטו", בשל העובדה שהוא הטיל וטו על הצעות חוק 30 פעמים, שרבות מהן נגעו לתמיכה ציבורית ביוזמות תחבורה, כולל רכבות.
באותה תקופה קרס בנק אלבמה, והדבר גרם לדאגתו למצבה הפיננסי של המדינה.
אף על פי כן, הצליח וינסטון לקדם את החינוך הציבורי, וב-1854 הוא חתם על חוק להקמת מערכת בתי הספר הציבוריים של המדינה.
ב-1855 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה לאחר שניצח בהפרש קטן את מועמד מפלגת שאינם יודעים דבר, ג'ורג' ד.
הוא כיהן כמושל עד 1857.
לאחר פרישת אלבמה מהאיחוד ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, מונה וינטסון כקולונל ברגימנט הרגלים השמיני של אלבמה.
המשמעת הקשוחה שהנהיג ביחידתו לא גרמה לפקודיו לחבב אותו.
היחידה הייתה מעורבת במערכת חצי האי, כשהקרב הבולט ביותר בו היא השתתפה היה קרב שבעת האורנים.
ב-1865 נבחר וינסטון כנציג בוועידת החוקה של אלבמה.
בינואר 1867 הוא הגיש את האישורים על בחירתו לסנאט של ארצות הברית לתקופת הכהונה שעד 1873, אך לא הותר לו לאייש את מושבו בסנאט בשל סירובו לשאת את שבועת האמונים לארצות הברית.
ג'ון וינסטון נפטר במוביל, אלבמה ב-21 בדצמבר 1871. הוא נטמן בחלקת הקבר של משפחתו ליד גיינסוויל, אלבמה.
ג'ון וריט היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-11 בשנים 1779–1780.
ג'ון וריט נולד בכפר רוד שבמחוז סאמרסט שבאנגליה, וב-1759 היגר לשלוש עשרה המושבות.
באותה שנה הוא נשא לאישה את האנה וילקינסון והם הגיעו לסוואנה, שם הוא נכנס לשותפות עם ויליאם הנדלי, קרוב משפחתה של רעייתו.
ב-14 באפריל 1766 מונה וריט כחבר במועצה של ג'ורג'יה.
בראשית ימי המהפכה האמריקאית, היה וריט חבר בקונגרס הפרובינציאלי של ג'ורג'יה ובוועדת הביטחון.
מ-1776 ועד תום המלחמה הוא שימש כנציג ג'ורג'יה, וייצג אותה בהתנהלות מול הקונגרס.
וריט היה נציג ג'ורג'יה בקונגרס הקונטיננטלי.
ב-1779 נבחר וריט כמושל ג'ורג'יה.
במהלך כהונתו כמושל, הוא נאבק נגד הונאת הקרקעות של יאזו , ארגן את חברת יוניון של ג'ורג'יה בניסיון לרכוש את הקרקעות המערביות ולמנוע את הכללתן במכירות יאזו.
הונאת הקרקעות הותירה כתם על הפוליטיקה של ג'ורג'יה במשך שנים, ונפתרה בסופו של דבר בתקופות כהונתו של ג'יימס ג'קסון כמושל.
ב-1780 נשבה וריט על ידי הבריטים באוגוסטה, ובילה שנה בשבי בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש וריט כמבקר המדינה של ג'ורג'יה בשנים 1782–1793. בדצמבר 1787 הוא שימש כיושב ראש הוועידה המדינתית שאשררה את חוקת ארצות הברית.
ג'ון וריט נטר באחוזתו שבמחוז בריאן ב-25 בינואר 1799.
ג'ון גיליס טאונסנד הבן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1903–1905, כמושל דלאוור ה-55 בשנים 1917–1921, וכסנאטור מטעמה בשנים 1929–1941.
ג'ון טאונסנד נולד בעיירה בישופוויל שבמרילנד, כבנם של ג'ון גיליס טאונסנד האב ומרדית' דוקס טאונסנד.
הוא נשא לאישה את ג'ני קולינס, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
רעייתו נהרגה בתאונת דרכים ב-1919 בעת כהונתו כמושל.
כאשר חוברה בישופוויל לרשת הרכבות, למד טאונסנד טלגרפיה ונשכר לעבודה בחברת הרכבות של פנסילבניה.
עד מהרה הוא הבין את הצורך באדני רכבות, ופתח מנסרה לייצורם, והחל למכור אותם.
ב-1896 הוא עבר עם משפחתו לסלביוויל שבדלאוור, שם הוא החל לעסוק בגידול תותים.
עד מהרה הוא נודע כ"מלך התותים".
לצורך ניהול יעיל יותר של עסקיו, הוא פתח בנק משל עצמו, חברת הנאמנות של בוליטמור, שהיה לבנק השני בגודלו במדינה.
חברת טאונסנד עברה לעסקי בשר עוף, תירס וסויה.
בערוב ימיו של טאונסנד הייתה החברה לאחד מעסקי החקלאות הגדולים והמגוונים ביותר בדלאוור.
הוא המשיך בעסקיו גם לאחר שנכנס לפוליטיקה, ושב לנהל אותם כאשר פרש ממנה.
טאונסנד נבחר לבית הנבחרים של דלאוור וכיהן בו בשנים 1903–1905. כחבר בסיעתו של ג'.
אדוארד אדיקס במפלגה הרפובליקנית, או כפי שנקראה, "הרפובליקנים של האיחוד".
ב-1916 הוא נבחר כמושל דלאוור לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימס ה.
ב-1928 נבחר טאונסנד לסנאט של ארצות הברית לאחר שהביס את הסנאטור המכהן, תומאס פ.
בייארד הבן, ונבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1934 לאחר שהביס את חבר בית הנבחרים לשעבר, וילבור ל.
ב-1940 הוא נוצח כאשר ניסה להתמודד לתקופת כהונה שלישית בסנאט על ידי הדמוקרט ג'יימס מ.
בקונגרס ה-71 בשנים 1931–1933 שימש טאונסנד כיושב ראש ועדת הכללים והניהול של הסנאט.
ג'ון טאונסנד הבן נפטר ב-פילדלפיה ב-10 באפריל 1964. הוא נטמן בבית הקברות רד מנס שבסלביוויל.
ג'ון מידלטון וינינג היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הקונגרס הקונטיננטלי מטעם דלאוור, ולאחר מכן היה חבר המפלגה הפדרליסטית, וכיהן מטעמה כחבר האספה הכללית של דלאוור, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
וינינג נולד ב-23 בדצמבר 1758 בדובר שבמושבת דלאוור, והיה בנם של ג'ון ופיבי וינקופ וינינג.
אביו היה עורך דין ובעל קרקעות בולט ומצליח, שהיה יושב ראש האספה הקולוניאלית והשופט הראשי של דלאוור.
הוא גם היה חברו הטוב של סיזר רודני, ששימש כסנדק לבנו ג'ון.
אביו של וינינג נפטר כשבנו היה בן אחת עשרה, וממנו ירשו ג'ון ואחותו הון רב.
ב-29 בנובמבר 1790, בזמן שכיהן כחבר בית הנבחרים בניו יורק, הוא התחתן עם אנה מריה סיטון, משוררת, מוזיקאית ובתו של ויליאם סיטון מניו יורק.
היא השתלבה היטב במעגל החברתי של וינינג, ונולדו להם ארבעה בנים, ג'ון, ויליאם, בנג'מין וצ'ארלס, אך היא מתה בטרם עת בשנת 1800.
וינג למד משפטים אצל ג'ורג' ריד בניו קאסל שבדלאוור, וב-1782 התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור, והחל לעסוק בכך בדובר.
בגלל עושר וחשיבות משפחתו נבחר שלוש פעמים לייצג את דלאוור כחבר הקונגרס הקונטיננטלי.
הוא נבחר לראשונה ב-8 באפריל 1784 וכיהן עד 27 באוקטובר 1786, אם כי, כמו רבים מבני דורו, נוכחותו הייתה לא סדירה.
לאחר מכן הוא נבחר למושבים של 1787/88 ו-1788/89 של האספה הכללית של דלאוור.
בבחירות מיוחדות ב-7 בינואר 1789, הביס וינינג ארבעה מועמדים אחרים וזכה בבחירות כחבר היחיד מטעם דלאוור לבית הנבחרים של ארצות הברית.
שנתיים לאחר מכן נבחר מחדש לכהונה שנייה.
למרות שהגיע באיחור של כמה שבועות לכל מושב, היה מחוקק נמרץ ומצפוני, שהצביע באופן עקבי בעד הממשל, ובמיוחד בעד מנהל חזק.
הוא כיהן בשלושים ושמונה ועדות בקונגרס הראשון, כולל הוועדה ששקלה את התיקונים המוצעים הראשונים לחוקה, והוועדה המשותפת לחוקים.
עמדותיו של וינינג היו בדרך כלל קונסטרוקטיביסטיות רופפות, או כדעותיו של המילטון.
לפיכך, הוא העדיף מאוד את ההנחה הפדרלית של חובות המלחמה המהפכניים של המדינה.
בוויכוח על מיקומה של בירה לאומית, ביקש להקים את הבירה בווילמינגטון שבדלאוור, אך ברגע שהפסיד, תמך במעבר מיידי לפילדלפיה, ובבנייה מאוחרת יותר של עיר על נהר הפוטומק.
ב-1793 חזר לדובר כחבר הסנאט של דלאוור, אך עד מהרה נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד חמש שנים, מ-4 במרץ 1793 עד להתפטרותו ב-19 בינואר 1798, ובעקבות כך פרש מהחיים הציבוריים.
וינינג מת בדובר בפברואר 1802 ונקבר בקבר לא מסומן בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית של ישו בדובר.
וינינג היה גבר נאה, ידידותי ובולט למשפחה בולטת ועשירה.
הוא תואר כ"צבעוני", דובר ש"נאם במטפורה מפוצצת", אך גם כ"נואם מוכשר" ו"לא מדבר בשפה מתלהמת".
אחותו, מרי, שהייתה בת לוויה תכופות של אנתוני ויין, גרה עם וינינג, ויחד הם אירחו לעיתים קרובות ובשפע.
בגלל הכנסת האורחים והנדיבות הזו הוא נודע בתור "חיית המחמד של דלאוור".
אבל הוא בילה את הונו וסבל מאלכוהוליזם, ומות אשתו, והדרדר במהירות למוות כשהוא מרושש בטרם עת.
אחותו הקדישה את עצמה לגידול ארבעת בניו של וינינג, אך גם הם מתו צעירים, תוך שנה מפטירתה ב-1821.
אליזבת מונטגומרי ב"זכרונותיה בווילמינגטון" כתבה: "כישרונותיו המבריקים, שלא ניזונו מיישום, קמלו בניצנים.
עצלות ונדיבות הולידו פזרנות שבזבזה את הרכוש שלו".
ג'ון גודווין טאוור היה פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי שייצג את טקסס כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1961 ל-1985. הוא היה הרפובליקני הראשון שנבחר לסנאט מטעם טקסס מאז תקופת השיקום.
טאוור ידוע בהנהגת ועדת טאוור, שחקרה את פרשת איראן-קונטראס בממשל רייגן.
הוא נולד ביוסטון, טקסס, ושירת בזירת האוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, הוא עבד כקריין רדיו ולימד באוניברסיטת מידווסטרן (כיום Midwestern State University) בוויצ'יטה פולס.
הוא עבר מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית בתחילת שנות ה-50 ועבד בקמפיין הבחירות לנשיאות של דווייט ד.
אייזנהאואר ב-1956. טאוור הפסיד בבחירות לסנאט מטעם טקסס ב-1960 לסנאטור הדמוקרטי לינדון ב.
ג'ונסון, אך הציג ביצועים טובים יחסית לקודמיו הרפובליקנים.
עם הניצחון הדמוקרטי בבחירות לנשיאות ב-1960, פינה ג'ונסון את מושבו בסנאט בשל מינויו לסגן נשיא ארצות הברית.
בבחירות המיוחדות שנערכו ב-1961, טאוור ניצח את מחליפו של ג'ונסון, ביל בלייקלי.
הוא נעשה פחות שמרני עם הזמן, מאוחר יותר הביע תמיכה בהפלות חוקיות, זכויות להט"ב, והתנגד ליוזמת ההגנה האסטרטגית של הנשיא רייגן ב-1983.
טאוור פרש מהסנאט ב-1985. לאחר שעזב את הקונגרס, הוא שימש כמנהל משא ומתן ראשי של שיחות צמצום נשק אסטרטגי עם ברית המועצות והוביל את ועדת טאוור.
דו"ח הוועדה היה ביקורתי מאוד על יחסי ממשל רייגן עם איראן וקונטראס.
בוש בחר בטאוור כמועמד שלו לשר ההגנה, אך מינויו נדחה על ידי הסנאט.
לאחר דחיית מינויו, טאוור עמד בראש מועצת המודיעין של הנשיא.
הוא מת בהתרסקות טיסה 2311 של אטלנטיק סאות'איסט איירליינס ב-1991.
טאוור נולד ב-29 בספטמבר 1925 ביוסטון, טקסס, והיה בנם של ג'ו ז.
המשפחה עברה לעיתים קרובות ברחבי מזרח טקסס בשל הקריירה של ג'ו ככומר מתודיסטי.
במרץ 1946 שוחרר טאוור מהצי כמלח בדרגה ראשונה וחידש את לימודיו בסאות'ווסטרן.
הוא סיים את לימודיו ב-1948 עם תואר ראשון במדעי המדינה.
בהיותו בסאות'ווסטרן, טאוור היה חבר בסניף יוטה של אחוות קאפה סיגמא.
טאוור עבד כקריין רדיו בתחנת מוזיקת קאנטרי KTAE בטיילור, צפונית מזרחית לאוסטין, במהלך הקולג' ולמשך זמן מה לאחר מכן.
טאוור המשיך בשירותו הצבאי במילואי הצי של ארצות הברית עד לפרישתו בשנת 1989 בדרגת נגד בכיר.
ב-1949 החל בלימודי תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת סאות'רן מתודיסט ועבד במשרה חלקית כסוכן ביטוח.
לאחר מכן, בשנת 1951, טאוור הפך לעוזר פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת Midwestern (כיום Midwestern State University), תפקיד בו החזיק עד 1960. בשנים 1952 ו-1953, הוא למד קורסים לתואר שני בבית הספר לכלכלה של לונדון וערך מחקר שדה על ארגון המפלגה השמרנית של בריטניה.
הוא קיבל את התואר השני שלו באמנויות מ-SMU בשנת 1953.
למרות שגדל כדמוקרטי דרומי, טאוור הפך לרפובליקני בקולג' בערך ב-1951. הוא עלה במהירות בשורות המפלגה הרפובליקנית של טקסס; הוא ניסה להיבחר כחבר בית הנבחרים של טקסס מטעם המחוז ה-18 ב-1954, אולם הפסיד במרוץ.
הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1956. בבחירות לנשיאות 1956, הוא היה מנהל הקמפיין של דווייט ד.