tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-21 באפריל, במסגרת מהלך הפתיחה של הקרב על חיפה נכבש בית הנג'אדה שחלש על גשר רושמיה, בקרבות קשים שהתחוללו על הגנת המקום נפגעו כ-30 לוחמי ההגנה.
ב-10 במאי 1948 במהלך הקרב על צפת התחוללו קרבות סביב בית הנג'אדה בעיר.
עם חדירת צבא ההצלה לארץ, התגברות הפעילות של צבא מלחמת הקודש ופלישת צבאות ערב, ירדה חשיבותה של הנג'אדה ככוח ערבי לוחם, והוא התפרק סופית באוגוסט 1948.
הַנְגָּר הוא מבנה סגור המשמש לאחסון כלי טיס.
מרבית ההנגרים בנויים ממתכת, אולם נעשה שימוש גם בחומרי בנייה שונים כבטון, ועץ.
לרוב משמשים הנגרים להגן על כלי הטיס מפגעי מזג האוויר, שימושים נוספים הם לתיקון ולבניית מטוסים, וכדי להסתיר מטוסים מלוויינים ומטוסי ריגול.
כדי להגן על כלי טיס ממתקפה אווירית, נעשה שימוש בדיר תת-קרקעי (דת"ק), אולם עקב עלויות הבנייה ומעשיות השימוש בדת"ק, מוגבל השימוש בו למטוסי קרב בלבד.
למרבית נושאות המטוסים יש הנגרים מובנים.
שימוש נוסף למילה הנגר הוא שם למחסן גדול וריק.
את ההנגר הראשון הקים חלוץ התעופה השוודי קארל ריצ'רד ניברג בתחילת המאה ה-20. בשנת 1902 בנו האחים רייט הנגר מעץ בקיטי הוק (קרוליינה הצפונית), בו בנו את מטוסם.
בשנת 1909 הקים חלוץ התעופה הצרפתי לואי בלריו הנגר בחווה חקלאית בין קאלה לסאנגט, משם יצא לטיסה בה חצה את תעלת למאנש.
הנגרים המשמשים לאחסנת ספינות אוויר מכונים "אירשיפ הנגר" (Airship hangar), והם לרוב גדולים מהנגרים למטוסים, בעיקר בגובהם.
בספינות האוויר הראשונות נעשה שימוש בגז מימן, ולהנגרים הייתה חשיבות רבה בהגנה מאש.
כמו כן על מנת למנוע תגובת שרשרת, אחסנו את הספינות בהנגרים נפרדים.
במהלך תור הזהב של ספינות האוויר (מ-יולי 1900), נבנו הנגרים עבור ספינות האוויר במקומות רבים בעולם.
בין היתר בנתה הממשלה הבריטית הנגר גדול בקראצ'י עבור ה-R101. ממשלת ברזיל בנתה הנגר גדול בריו דה ז'ניירו, עבור הצפלינים הגרמנים.
הנגרים הגדולים של אותה התקופה נבנו באקרון אוהיו, על ידי חברת הגומי "Goodyear Tire and Rubber Company", והם שמשו לאחסנת ספינות האוויר האמריקאיות USS Akron ו-USS Macon.
בשנות מלחמת העולם השנייה הקים הצי האמריקאי עשרה הנגרים מעץ כחלק מהתוכנית להגנה על קו החוף, מבנים אלו הם מבני העץ הגדולים בעולם.
כיום שבעה מהם נשארו בשימוש, אחד מהם משמש את המוזיאון האווירי טילאמוק.
חלופה זולה להנגרים ממתכות ועץ הם הנגרים הבנויים מסיבים.
על מנת שיוכלו לעבור בדלתות הנגרים, רוחבם צריך להתאים למוטת הכנפיים של המטוסים.
הנגרים למטוסים כבואינג 747 ואיירבוס A380, צריכים להיות מעל לגודל XXL.
הנג'ה (בהנגול: 한자; הנג'ה: 漢字, מילולית: "סימנים מתקופת האן") הוא שמם הקוריאני של הלוגוגרמות בכתב סיני, אשר נשאלו מהשפה הסינית אל השפה הקוריאנית, בהגייתן הקוריאנית.
באופן מדויק יותר, מתייחסים הביטויים "הנג'ה-מאל"(한자말) או "הנג'ה-אוֹ" 한자어, (במנדרינית-תקנית "הנג'ה-יו", 漢字語) לאותן לוגוגרמות סיניות שניתן לכתובן בהנג'ה, בעוד שהביטוי "האן-מוּן", או "האן-וֵון" במנדרינית-תקנית (한문, 漢文), מתייחס לכתב הסיני בכללותו.
עם זאת, בשם "הנג'ה" נעשה לעיתים שימוש גורף להבעת שתי ההבחנות.
סימניות ההנג'ה הן סימניות הכתב הסיני המסורתי, ולא המפושט, והן נמצאות בשימוש אצל העם הקוריאני מאז "תקופת שלוש הממלכות", שבהן ההשפעה הסינית על הממלכות הקוריאניות גדלה.
מקורה של המילה עצמה היא בהגיה קוריאנית של הסימנים 漢字, צורת הקריאה שלהם במנדרינית היא "האנְצ'י".
אותם סימנים משמשים כדי לתאר את השימוש בסימניות סיניות ביפנית, כתב הנקרא קאנג'י.
עם זאת, מספר מצומצם מהלוגוגרמות בהנג'ה פושטו, תופעה המכונה "יַאקג'ה" (약자, 略字).
לדוגמה הסימן הוא פישוט של הלוגוגרמה 無, שמשמעותה "כלום", "אין".
ישנן 150 לוגוגרמות שנמצאות בשימוש בהנג'ה אשר הומצאו בקוריאה עצמה, ועל-כן אלה אינן מופיעות בסינית או ביפנית.
לוגוגרמות אלה מתייחסות בדרך כלל לשמות פרטיים – של בני אדם ומקומות – ולמספר רעיונות ומינוחים האופייניים לתרבות הקוריאנית.
אופן הגיית לוגוגרמות ההנג'ה בקוריאנית שונה מאופן ההגייה הסיני שלהן, והגייתן יחסית נאמנה לסינית בינונית שדוברה החל במאה ה-5 ועד המאה ה-12. ההגייה דומה לעיתים לזו הנהוגה כיום בניבים סיניים שמפגינים גם הם נאמנות להגיה הסינית הקדומה, אך שונה בדרך כלל באופן מהותי מההגיה במנדרינית.
ישנן שלוש שיטות לכתיבת הנג'ה:
שיטה ארכאית של פקידי הממשל לכתיבת מסמכיהם הרשמיים או האישיים.
שיטה זו מאופיינת בסימניות סיניות המצורפות זו לזו, כשלהן מצורפות סימניות שפותחו במיוחד, המשמשות לייצוג תפקידיהן התחביריים של מילים קוריאניות, דבר שאינו קיים בשפות הסיניות, היות שהשפה הקוריאנית היא שפה אגלוטינטיבית.
אופן השימוש בסימניות נעשה בכמה דרכים:
אימוץ סימניה סינית, ללא קשר למשמעותה, כדי להעניק לה משמעות חדשה ושונה בתכלית.
מפני שהשיטה שמשה לכתיבת השפה הקוריאנית באופן תחבירי סיני, היא ננטשה בהדרגה לטובת ההאנגול, מאז המאה ה-15, מפאת קושי בהגייה ובהבנה של המשפטים הכתובים בה.
מקרה דומה קרה עם שיטת הכתיבה היפנית מאניוגאנה שהוחלפה ב"קאנה", הכתב היפני ההברתי.
שיטת ה"אי-דו" שימשה בעיקר את מעמד הג'וּנג-אִין (중인, 中人, "אנשי האמצע"), מעמד הביניים במובן הקוריאני, שהורכב מעובדי בירוקרטיה קונפוציאניים מדיניים.
"מענה צלילי", בהתייחסות לצלילי השפה המדוברת.
אזכורה הראשון של השיטה מופיע בביוגרפיה על הנזיר גְיוֹנְיֶה מתקופת שושלת גוריו.
השיטה היא מעין טרנסליטרציה: השיטה ניסתה לתעתק את המילים הסיניות אל הגייתן הקוריאנית, וישנה סברה שהיא תוצר של שיטת ה"אי-דו".
שיטת ה"היאנג-צ'אל" שימשה רובה ככולה לכתיבת שירה, ובהמשך גם לתיעוד שירה מקומית.
על אף שהשיטה מקורה בכתב סיני, שירים ששרדו מראים כי נעשה שימוש במאפיינים לשוניים קוריאנים במסגרתה:
מילים קוריאניות אותנטיות – כל סימנית ייצגה הברה קוריאנית: למן שמות-עצם ותארים, עבור במוספיות ותוארי הפועל, וכלה במיליות.
סדר המילים במשפט היה כסדר המילים במשפט בשפה הקוריאנית.
שיטה מאוחרת יותר מ"אי-דו" ו"היאנג-צ'אל".
השימוש בשיטה נעשה בעיקר בתקופת שושלת ג'וסון, ומטרתו הייתה להעביר טקסטים סיניים לקוריאנית שאפשר להבין.
פירוש המילה יכול להתפרש כ: "חלוקת השפה", "חלוקת המשפטים", "חלוקת מה שמדובר", וזאת כפי הנראה בהקשר לאופן השמת השיטה על הטקסט.
עושה רושם שהשם שניתן לשיטה בשפה הקוריאנית שדוברה בין המאות ה-10 עד ה-16, 입겿 (אִיפְּגְיוֹט/אִיפְּגְיוֹץ'), הוא למעשה תרגום מילולי ומדויק של השם 구결, המורכב ממילים סינו-קוריאניות.
שני שמות נוספים הם הְיוֹן-טוֹ (현토, 懸吐), בתרגום חופשי "שליחת מוספית" או רק "טוֹ" (吐, 토), שהיה המונח שמשמעותו "מוספית".
כמו כן השיטה נקראה סוֹג-אְוִוי (석의, 釋義), "פירוש ספרי הקלאסיקה".
הוספה של סימניות מיוחדות בין המילים והמשפטים המקוריים הסיניים.
סידור המשפט בסדר תחבירי של נושא-מושא-נשוא, כמו בקוריאנית.
תחילה נלקחה סימניה סינית כדי לייצג את מקבילתה בקוריאנית, ללא קשר להגייתה.
מאוחר יותר נעשה שימוש בסימניות על פי צליל הגייתן, ולא לפי משמעותן.
אופן זה הפך לרשמי על ידי המלומדים ג'וֹנְג מוֹנְג ג'וּ (Jeong Mong-Ju) וגְוֹון גְּן (Gwon Geun), מטעם המלך טֶה-ג'וֹנג (Tae-Jeong), בסביבות שנת 1400. בתוך כך תורגמה הקלאסיקה הסינית "ספר השירים".
מפני שהשימוש בשיטה מזכיר כמה אופני שימוש של האנגול, ל"גו-גיול" כבוד מסוים, ועד היום הוא מסייע לתרגום קלאסיקות קונפוציאניות לקוריאנית הניתנת להבנה, כמו בעבר.
אף שההאנגול, הכתב הקוריאני, הומצא במחצית המאה ה-15, השימוש בו לא רווח עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ועל כן נדרש ידע טוב בהנג'ה עד אותה העת, שכן בה נכתבו רוב המסמכים הכתובים.
העוסקים בתרבות הקוריאנית עד למאה ה-20 חייבים להיות בעלי ידע טוב בהנג'ה; אך בחיי היום-יום, נודע להנג'ה מעמד שונה, ובאופן כללי מעמדה נמצא בנסיגה:
בקוריאה הצפונית בוטל השימוש בהנג'ה לחלוטין באופן רשמי ב-1949, אך כ-2,000 לוגוגרמות עדיין נלמדות בבתי הספר, ועם השנים התגבשה מגמה של הקטנת השימוש במילים ממוצא סיני, תחת ביטול השימוש בהנג'ה לחלוטין.
בקוריאה הדרומית די בהיכרות עם הלוגוגרמות העיקריות כדי לקרוא ולכתוב את המילים הנכתבות בעזרתן.
סימני ההנג'ה אינם משמשים עוד לכתיבת מילים ממוצא קוריאני, וגם מילים ממוצא סיני נכתבות בדרך כלל בהאנגול, או לפחות גם בהאנגול.
מערכת סימני ההנג'ה נלמדת בבתי הספר בקוריאה הדרומית במשך שש שנים, ותוכנית הלימודים כוללת 1,800 לוגוגרמות.
השימוש העיקרי בהנג'ה כיום הוא לשם הבחנה בין מילים שהן הומונימים, משום שלוגוגרמות ההנג'ה המשמשות לכתיבתן שונות.
לדוגמה, למילה "수도" (סודו, Sudo) בהאנגול יש עשר משמעויות שונות, אך בהנג'ה נכתבת כל אחת מהן באופן שונה.
שימוש נוסף הוא לשם קיצור, לדוגמה בכרזות או בכותרות עיתון, או למטרות אסתטיות.
הנג'ה מילאה תפקיד חשוב בכתיבת שמות פרטיים ומעט שמות משפחה שרובם מבוסס עליה גם כיום, אך בתחום זה הולך ההאנגול ודוחק את הלוגוגרמות ממעמדן.
השימוש בהנג'ה עדיין מקובל בכתיבת שמות פרטיים בקרב אוכלוסייה מבוגרת, ובמסמכים רשמיים הוא מופיע לצד האנגול.
במילונים מודרניים מופיעות גם המילים ממקור סיני בהאנגול ולפי סדר האלפבית שלו, ובסוגריים מצוינות סימניות ההנג'ה של המילים ממקור סיני.
לעומתם, מילוני הנג'ה מסודרים לפי סדר השורשים של הכתב הסיני.
הנג'ה עדיין רווחת בפרסומים אקדמאים בקוריאה הדרומית, אך לא בקוריאה הצפונית.
להלן הדגמה של קטע מחוקת קוריאה הדרומית בהאנגול (למעלה) ובכתב מעורב:
הנגאובר 3: חוזרים לווגאס הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2013, סרט המשך לבדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק.
הסרט אשר בוים על ידי טוד פיליפס הוא האחרון בטרילוגיית סרטי "הנגאובר".
הסרט היה שובר קופות כאשר הצליח להכניס כ-362 מיליון דולר ברחבי העולם.
כוכבי הסרט הראשיים הם בראדלי קופר, אד הלמס, וזאק גליפיאנאקיס אליהם מצטרפים השחקנים ג'ייסון ברתה וקן ג'ונג, ג'ון גודמן, ג'פרי טמבור, התר גראהם, ג'יימי צ'אנג, מייק אפס ומליסה מקארת'י.
הסרט יצא לאקרנים בעולם ב-23 במאי 2013 ובישראל יצא ב-30 במאי 2013.
אחר סיום המשבר של אלן בעקבות מות אביו שנפטר מהתקף לב, הצטרפו אליו להרפתקה חדשה בלאס וגאס חבריו הטובים ביותר.
אך עד מהרה, אלן פיל וסטו מגלים כי דאג נעלם, ומסתבר כי נחטף ומוחזק בידי גנגסטר מזדקן וזועם בשם מרשל (ג'ון גודמן) שרוצה להרוג את לסלי צ'או על כך שגנב ממנו מטיל זהב בשווי 42 מיליון דולר.
לכן, נאלצים פיל, אלן וסטו לעזור לצ'או להשיג את המטיל כמה שיותר מהר כדי להציל את חברם דאג ולברוח מפני מרשל.
בראדלי קופר בתור פיל ונק.
אד הלמס בתור סטו פרייס.
זאק גליפיאנאקיס בתור אלן גרנר.
ג'סטין ברתה בתור דאג בילינגס.
קן ג'ונג בתור לסלי צ'או.
ג'ון גודמן בתור מרשל, הנבל הראשי בסרט.
ג'פרי טמבור בתור סיד גרנר, אביו של אלן שנפטר מהתקף לב.
סשה באריז בתור טרייסי בילינגס.
ג'יימי צ'אנג בתור לורן פרייס, אשתו של סטו.
ג'יליאן ויגמן בתור סטפני ונק.
מייק אפס בתור דאג השחור.
מליסה מקארתי בתור קאסי, מוכרת במרכול שאלן מתאהב בה.
בחודש מאי 2011, ימים לפני השחרור של בדרך הסרט השני בטרילוגיה, הבמאי טוד פיליפס אמר כי "כבר יש תוכניות לסרט שלישי אבל אין תסריט או תאריך התחלה".
ב-10 בספטמבר 2012 החלו הצילומים בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-8 באוקטובר 2012 הצילומים עברו לנוגלס, אריזונה.
בסוף חודש אוקטובר, עברה הפקת הצילומים ללאס וגאס לשבועות ספורים.
את המוזיקה המקורית של הסרט כתב והלחין כריסטוף בק, אך הפסקול המקורי של הסרט, ששילב מוזיקה של מגוון אמנים, שוחרר ב-21 במאי 2013.
הנגאובר 3: פסקול הסרט המקורי
הנגיף היא סדרת אימה אמריקאית שעלתה לשידור לראשונה ב-13 ביולי 2014, ברשת FX.
הסדרה נוצרה על ידי גיירמו דל טורו וצ'אק הוגאן, והיא מבוססת על טרילוגיית הספרים שלהם בעלי אותו השם.
פרק הפיילוט בוים על ידי דל טורו עצמו.
בעונה הראשונה שודרו 13 פרקים.<div>ב-6 באוגוסט 2014, הודיעה רשת FX כי הזמינה עונה שנייה המכילה 13 פרקים, העונה השנייה עלתה לשידור בארצות הברית ב-12 ביולי 2015. ב-7 באוגוסט 2015, הוזמנה עונה שלישית שעלתה לשידור בארצות הברית ב-28 באוגוסט 2016. העונה הרביעית והאחרונה עלתה לשידור בארצות הברית ב-16 ביולי 2017.
מטוס מברלין נוחת בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי שבניו יורק כאשר האורות שלו כבויים והדלתות נעולות.
חוקרי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן ד"ר אפרים גודוות'ר, ד"ר נורה מרטינז והצוות שלהם נשלחים על מנת לחקור את המקרה.
על סיפון המטוס הם מוצאים 206 גופות ו-4 ניצולים.
המצב מתחיל להתדרדר כאשר הגופות נעלמות מחדר המתים.
גודוות'ר ואנשים נוספים המסייעים לו, מוצאים את עצמם נאבקים באיום עתיק על האנושות, ומנסים להגן לא רק על קרוביהם, אלא על העיר כולה.
קורי סטול - ד"ר אפרים גודוות'ר, ראש צוות של המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בניו-יורק.
דייוויד בראדלי - פרופסור אברהם סטרקיאן, ניצול שואה בעל חנות עבוט בניו-יורק.
מיה מאסטרו - ד"ר נורה מרטינז, חברה בצוות של המרכז לבקרת מחלות ומניעתן וחברה קרובה של גודוות'ר.
קווין דורנד - ואסילי פט, מדביר מטעם עיריית ניו-יורק ממוצא אוקראיני, אשר משתתף במאבק להצלת האנושות.
ג'ונתן הייד - אולדריץ' פאלמר, מיליארדר קשיש אשר רודף אחר חיי נצח.
ריכרד זאמל - תומאס אייקהורסט, ערפד שלו היסטוריה משותפת של 70 שנה עם סטרקיאן.
בחיו הקודמים הוא היה מפקד נאצי במחנה השמדה בפולין.
שון אסטין - עובד המרכז לבקרת מחלות ומניעתן שעובד עם גודוות'ר (עונה ראשונה).
נטלי בראון - קלי גודוות'ר, אשתו של אפרים.
רופרט פנרי-ג'ונס - קווינלאן, חצי ערפד (עונה 2).
מימין לשמאל: ג'ק קיזי, מיגל גומז, נטלי בראון, ג'ונתן הייד, ריכרד זאמל, קורי סטול, דייוויד בראדלי
ב-2006 דל טורו הציע את "הנגיף" כסדרת טלוויזיה לרשת פוקס, המשא ומתן נכשל לאחר שנשיא הרשת ביקש מדל טורו לכתוב את הסדרה כקומדיה.
סוכנו הציע להרחיב את הרעיון כסדרת רומנים.
דל טורו ביקש מצ'אק הוגאן לסייע לו בכתיבה.
הוגאן הסכים לאחר שקרא עמוד וחצי מהפרויקט עליו התחיל לעבוד דל טורו.
הפרק הראשון בטרילוגיית הרומנים, "הנגיף", שוחרר ב-2009. ב-2010 שוחרר הפרק השני "הסתיו", וב-2011 שוחרר הפרק השלישי והאחרון, "הלילה הנצחי".
לאחר פרסום הספר הראשון, אולפנים ורשתות שידור החלו להציע להפוך את הספר לסדרת טלוויזיה או סרט, אך דל טורו והוגאן דחו את ההצעות בטענה כי הם אינם מעוניינים שגרסה טלוויזיונית תשפיע על המשך הכתיבה שלהם בספרים הבאים.
לאחר פרסום הספר השלישי הם פנו לכל רשת שידור, לבסוף הם בחרו את רשת FX מכיוון שהרשת העדיפה להצמד ככל הניתן לסיפור המקורי של הספרים, ובנוסף הרשת אהבה את הרעיון כי לסדרה יש סוף סגור והיא צפויה להמשך 3-5 עונות.
דל טורו ציין כי כל אחד משני הספרים הראשונים, ממלאים עונה אחת בנפרד, והספר האחרון יכול למלא 2-3 עונות.
נשיא רשת FX ציין כי הסדרה תכיל בסך הכל בין 39 ל-65 פרקים.
הצילומים לפרק הפיילוט החלו ב-17 בספטמבר 2013, בטורונטו, אונטריו, קנדה, והסתיימו ב-31 באוקטובר 2013. FX הזמינו 13 פרקים לאחר מכן.
העונה הראשונה צולמה בין 25 בנובמבר 2013 ועד 30 באפריל 2014. הצילומים לעונה השנייה החלו בנובמבר 2014 בטורונטו.
המוזיקה הולחנה על ידי ראמין דג'וואדי, שגם הלחין בסרטו של דל טורו פסיפיק רים.
בפרסום המקורי לסדרה, הופיעה תולעת אשר יוצאת מעין של אדם.
בעקבות תלונות של הציבור החליטו ברשת FX להחליף את הפרסום שהופיע בשלטי החוצות.
הנדיה סולימאן היא מקימת מיזם "פנינת העמק" בכפר בועיינה-נוג'ידאת, הפועל לשימור מלאכות-יד מסורתיות.
סולימאן נכללה בשנת 2014 בין מדליקות המשואות ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
הנדיה סולימאן היא בת למשפחת פלחים מוסלמית מבועיינה-נוג'ידאת.
היא נישאה בגיל 16, והתאלמנה בהיותה בת 28 ואם לארבעה ילדים אותם גידלה ופרנסה לבדה.
כשילדיה בגרו, היא החליטה למצוא מטרה חדשה בחייה, ויזמה והקימה בכפרה מיזם נשים בשם "פנינת העמק".
המיזם מעסיק נשים מהכפר בעבודות יד ואמנות עממית, ומנהל מרכז הפועל לשימור מלאכות יד מסורתיות.
סולימאן ומיזם פנינת העמק נכללו בלוח השנה תשע"ח בהוצאת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, בדף אוקטובר 2017, לפיו:
העסקת הנשים במיזם זה תורמת לפרנסת הנשים מעמל כפיהן, לגאוותן בשימור המסורת האמנותית, ולהעצמתן האישית ולקידום מעמד הנשים בכפר.
המפעל נתמך על ידי משרד התיירות, אשר הפך את המרכז ליעד תיירותי המארח קבוצות מהארץ ומחו"ל.
בפתח יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל, הייתה סולימאן אחת מ-14 נשים שנבחרו להיות מדליקות המשואות בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
נושאו של הטקס באותה שנה היה "זמן נשים", ביוזמת השרה לימור לבנת, כדי להכיר ולהוקיר את הישגיהן של נשים בעלות תרומה משמעותית למדינת ישראל ולחברה הישראלית.
הִנְדאזַה הוא כפר פלסטיני הממוקם שישה ק"מ דרומית מזרחית לבית לחם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר 6,040 תושבים.
הנג' (מאנגלית: Henge) הוא שם כולל לשלושה סוגים של עבודות עפר מהתקופה הנאוליתית באיים הבריטיים.
המאפיין הבסיסי של כל השלושה הוא שהם כוללים סוללה בצורת טבעת וחפיר, כשהחפיר שוכן צמוד לסוללה מבפנים.
משערים כי ההנג'ים לא היו ביצורים לצורך הגנה (כמו סוללה עגולה), משום שלמטרות הגנה החפירים הפנימיים הם כמעט חסרי תועלת.
שלושת סוגי ההנג' מפורטים להלן, כשהמספר בסוגריים רבועים הוא הקוטר המשוער של החלק המרכזי השטוח:
הנג' (Henge > 20 מטרים) – המילה "הנג'" מתייחסת לסוג מסוים של עבודות עפר מהתקופה הנאוליתית, הבנויה באופן טיפוסי מסוללה סגלגלה עד קרובה לעגולה וחפיר פנימי המקיף אזור מרכזי שטוח שקוטרו יותר מ-20 מטרים.
בדרך כלל אין כמעט עדויות ליישוב בתוך ההנג', אף שהם יכולים להכיל מבני פולחן כדוגמת מעגלי אבנים, מעגלי גזעים ודולמנים.
המונח "מונומנט הנג'" משמש כמילה נרדפת להנג'.
יש בהנג' לעיתים מעגלי אבנים או מעגלי גזעים, ומבנים אלו מכונים לעיתים "מעגל הנג'" (Circle henge).
כל אחד משלושת מעגלי האבנים הגדולים ביותר (אייווברי, מעגלי האבנים בסטנטון דרו (Stanton Drew), וטבעת ברודגאר) נמצא בתוך הנג'.
דוגמאות להנג' בלא מונומנטים פנימיים משמעותיים הם שלושת ההנג' של תורנבורו הנג'ס (Thornborough Henges).
אף שמקור המילה הנג' מגיע מסטונהנג' אתר זה אינו הנג' טיפוסי משום שבו החפיר נמצא מחוץ לסוללה הראשית במקום בתוכה.
מונומנט בצורת הנג' (Hengi-form monument, בין 5 ל-20 מטרים) – כמו הנג' רגיל למעט העובדה שקוטר החלק המרכזי השטוח הוא בין 5 ל-20 מטרים.
הם בנויים מעבודת עפר צנועה יחד עם סוללה חיצונית רחבה למדי.
שמות נרדפים לצורה זו הם "מיני הנג'" או "דורצ'סטר הנג'", לדוגמה האתר הנאוליתיבוורמי הילוק הנג' (Wormy Hillock Henge).
מתחם הנג' (Henge enclosure > 300 מטרים) – עבודת עפר נאוליתית בצורת טבעת הכוללת חפיר בתוך סוללה, כשהשטח המרכזי השטוח כולל שפע של עדויות למגורים וקוטרו בדרך כלל יותר מ-300 מטרים.
חלק מאתרי ההנג' האמיתיים הם בגודל זה לפחות (לדוגמה אייווברי), אבל חסרה בהם עדות להתיישבות.
לעיתים מכנים מתחם הנג' בכינוי "סופר הנג'".
עם זאת, לעיתים סופר הנג' נועד לציין גודל בלבד ולא שימוש, למשל ההנג' של מרדן הוא הפחות מובן מבין ארבעת הסופר הנג'ים הבריטיים (האחרים הם איווברי, חומות דרינגטון ומאונט פלזנט הנג' (Mount Pleasant Henge))
המילה הנג' היא גזירה לאחור מסטונהנג', המונומנט המפורסם מווילטשייר.
סטונהנג' אינו הנג' אמיתי משום שהחפיר שלו שוכן מחוץ לסוללה במקום בתוכה, אם כי יש גם סוללה קטנה מעבר לחפיר.
המונח נטבע לראשונה ב-1932 על ידי הארכאולוג הבריטי תומאס קנדריק (Thomas Downing Kendrick; 1979-1895), שאחר-כך הפך למנהל של המוזיאון הבריטי.
הנג' מדרגה ראשונה (Class I), שבו יש כניסה אחת שנוצרה מפתח בסוללה ההיקפית
הנג' מדרגה שנייה (Class II), שבו יש שתי כניסות מנוגדות
הנג' מדרגה שלישית (Class III), שבו יש ארבע כניסות, שני זוגות מנוגדים.
תת-קבוצות קיימות בתוך חלוקה זו, כאשר יש שני חפירים או שלושה במקום אחד.
אתרי הנג' מתוארכים לשלהי התקופה הנאוליתית או תחילת תקופת הברונזה, בעיקר בשל הימצאות חרסים מתקופות אלו: כלים מחורצים, כלים עם שקעים (שכונו קודם כלי פיטרבורו) וגביעי פעמון מתרבות ביקר.
באתרים, כדוגמת סטונהנג' יש עדויות על פעילות של תרבות וסקס (Wessex culture) של שלהי תקופת הברונזה.
הנג' יכול להכיל עדות למגוון מבנים פנימיים, כולל מעגלי אבן או גזעי עצים, בורות או קברים, שעשויים להיות מוקדמים או מאוחרים יותר להקמת הסוללה החיצונית.
אין לטעות בין הנג' למעגל האבנים שבתוכו, שכן הנג' ומעגלי אבנים עשויים להתקיים ביחד או לחוד.
באתר ארבור לואו (Arbor Low) בדרבישייר כל האבנים, למעט אחת, הוצבו כשהן שוכבות ולא נראה שהועמדו, כיוון שלא נמצאו בורות להציב בהם את האבן במצב זקוף.
במקומות אחרים, נותרו רק הבורות של האבנים כשהם מרמזים על קיומו של מעגל בעבר.
בין אתרי ההנג' הידועים ביותר:
אייווברי, כ-32 קילומטרים צפונית לסטונהנג' על מישור סולסברי בווילטשייר
מעגלי נולטון (Knowlton Circles) – מכלול הנג' בדורסט
טבעות מאומברי (Maumbury Rings) – בדורסט (שימש אחר כך כאמפיתיאטרון רומאי וכמבצר בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית
מאיבורו הנג' (Mayburgh Henge) בקאמבריה
תורנבורו הנג'ס – מכלול הנג' ביורקשייר
הנג' נוצר לעיתים כחלק מנוף פולחני או כמכלול יחד עם מונומנטים נאוליתיים או מתקופת הברונזה בתוך ההנג' ומחוצה לו.
מונומנטים מוקדמים הקשורים להנג' שהוקם מאוחר יותר עשויים לכלול מונומנטים נאוליתיים כדוגמת קרסוס (לדוגמה בתורנבורו הנג'ס ההנג' המרכזי נבנה על גבי קראסוס), או רוגם ארוך כדוגמת הרוגם הארוך של מערב קנט באייווברי, או אפילו, במקרה של סטונהנג', חורי עמודים מהתקופה המזוליתית.
מונומנטים שהוקמו לאחר שההנג' הוקם עשויים לכלול תילי אבנים (גל-עד), כמו בארבור לואו.
דוגמאות לנופים פולחניים כאלו הם:
בלפארג (Balfarg) בפייף (Fife) סקוטלנד
אתר החפירות הארכאולוגיים דנרגיט (Dunragit archaeological excavation site) בוויגטאונשייר (Wigtownshire) בסקוטלנד
לב אורקני הנאוליתית, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו על אחד האיים של אורקני בסקוטלנד
סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בווילטשייר באנגליה
מקומות שהוזכרו: ארבור לואו, מעגלי נולטון, מעגלי האבנים בסטנטון דרו ותורנבורו הנג'ס
בחלק מאתרי ההנג' שנחפרו נתגלו קברים, הם קדמו להקמת ההנג' והם קבורה חוזרת.
באייווברי נתגלו שני קברים שסבלו נזק גדול.
בקאירנאפל (Cairnpapple) ובנורת מאינס (North Mains) יש קברים שקדמו להקמת ההנג', כמו גם קברים המתוארכים לאחר הקמתו.
בקינג ארתור'ס ראונד טייבל (King Arthur's Round Table) בקאמבריה, יש חפיר שבו שרפו גופות בתוך המונומנט.
בוודהנג' (Woodhenge), משערים החופרים כי הקבר המרכזי של ילד היה מנחה.
במקסי בקיימברידג'שייר עלה מסקרים על פוספטים שייתכן שקברים היו בתחומי מונומנט זה.
מאמצים לשרטט קו כרונולוגי ישיר מאתרי הנג' מוקדמים לא היו חד משמעיים.
החפיפה הכרונולוגית שלהם עם מבנים ישנים מקשה על סיווגם כמסורת עקבית.
נראה שהם לוקחים את הרעיון של יצירת מרחב נפרד מהעולם החיצון צעד אחד רחוק יותר מהמתחם הסוללתי, והם ממקדים את תשומת הלב בנקודה פנימית.
בחלק מהמקרים, בנייתם של הסוללה והחפיר היו שלב שבא בעקבות פעילות אחרת באתר.
בבלפארג, בקאירנאפל ובנורת מאינס, למשל, קדמו שריפת גוויות וניפוץ מכוון של כלי חרס להקמת המתחם.
ריכוזי הנג'ים מפוזרים על פני בריטניה.
הן אורקני והן ממלכת וסקס הוצעו שניהם כמוצא מקורי של סוג מונומנט זה על ידי החוקרים קונליף (Cunliffe 2001) ובורל (Burl 1969); עם זאת, חוקרים אחרים, כדוגמת ברקלי (ברקלי 2005) לא השתכנעו.
בניגוד למונומנטים של מתחמים סגורים מוקדמים יותר, לא נבנו בדרך כלל הנג'ים על גבעות אלא בשפלה, לעיתים קרובות בקרבת נתיבי מים ואדמה חקלאית טובה.
כמה חוקרים כדוגמת העורכים של מהדורת 1982 של "מילון פינגווין לארכאולוגיה" (בראי וטראמפ, 1982), טענו שהנג'ים ייחודים לאיים הבריטיים.
הם קובעים שמעגלים דומים, קטנים בהרבה ביבשת אירופה, כדוגמת מעגל גוסק (Sonnenobservatorium Goseck) בגרמניה (שבו אין סוללה), וכאלו המתוארכים לתאריכים מאוחרים יותר כדוגמת גולורינג (Goloring), אף הוא בגרמניה, אינם הנג'ים אמיתיים.
אבל "מילון פינגווין לארכאולוגיה" של 2001 אינו מתייחס למיקום הגאוגרפי של אתרי ההנג'.
המוזיקאי והאנטיקוואר ג'וליאן קופה (Julian Cope) בספרו "האירופאי המגליתי" (The Megalithic European) משער שההנג' היה התפתחות מקומית מהמתחם הסוללתי שהיה נפוץ ברחבי אירופה.
הוא מציין שההנג' הופיע בעקבות מהפך תרבותי סביב שנת 3,000 לפנה"ס, אשר נתן השראה לתושבים באירופה הנאוליתית להתפתח באופן עצמאי יותר.
הוא מציין את המתחמים המעגלים הקרויים בגרמנית Kreisgrabenanlagen בעמק הנהר איזר בבוואריה, שעל פי המחקרים של הארכאולוג הגרמני ר.א.
Maier) "ברי השוואה למונומנטים של ההנג'ים והמתחמים הסוללתיים באיים הבריטיים".
אף שהם התאפיינו עדיין בחפיר ובו מספר סוללות וכניסות במקומות מרכזיים, ג'ון הודגסון (John Hodgson 2003) מתאר אותם ככאלו שלא תוכננו למטרות הגנה.
המתחם הגדול ביותר בקותינגייכנדורף (Kothingeichendorf) נראה כ"אמצע הדרך בין הנג' למתחם סוללתי".
גם הארכאולוג אלאסדיר ויטל (Alasdair Whittle) העלה ב-2001 את ההשערה שההתפתחות של ההנג' הייתה וריאציה אזורית בתחומי המסורת האירופאית שכללה מגוון של מתחמים סגורים מוקפים חפיר.
הוא מציין שאתרי הנג' וכלי חרס מהסוג כלים חרוצים המתגלים לעיתים קרובות בתוכם הם שתי דוגמאות של בריטניה הנאוליתית שלא נתגלו ביבשת.
גם הארכאולוגית קרולין מאלון (Caroline Malone) קבעה ב-2001 שלא היו אתרי הנג' בשאר מערב אירופה, אבל הם התפתחו ממסורת נרחבת של מתחמים סגורים על מנת להפוך "תופעה של האיים הבריטיים, מסורת טבעית הכוללת אדריכלות מתוחכמת ותפקודים של לוח שנה".
ייתכן שאתרי ההנג' שימשו לפולחנים או תצפיות אסטרונומיות מאשר פעילות יום יומית.
העובדה שהחפיר שלהם היה בתוך הסוללה מעידה כי לא שימשו לצורכי הגנה, ושהמחסום של העפר היה יותר סמלי מאשר פונקציונלי.
בעקבות טיעונים שהוצגו להבנת המתחמים הסגורים של תקופת הברזל באירלנד, מציע ברקלי שהם הגנתיים באופיים.
ושהחפיר והסוללה פנו כלפי משהו "מסוכן" בתוך המתחם הסגור.
הוא גם שיער שהסיבה למגוון הגדול של דברים שהוקפו על ידי עבודות העפר, וטווח התאריכים הארוך מאוד, היא שההנג'ים תוכננו בעיקר כדי להקיף אתרים טקסיים שהיו קיימים קודם לכן שנראו "טעונים פולחנית" ולפיכך מסוכנים לבני אדם.
יש להניח כי כל מה שהתרחש בתוך המתחם נועד להיות נפרד מהעולם החיצון ואולי ידוע רק לנבחרים.
הכיוון של ההנג'ים הוא נושא שנוי במחלוקת.
האמונה הפופולרית היא שהכניסות שלהם מצביעות כלפי גופים שמימיים מסוימים.
אבל הכיוון משתנה בין הנג' להנג' וייתכן שהוכתב על ידי הטופוגרפיה המקומית יותר מרצון לכוון את הנג' על פי ידע אסטרונומי.
ניתוח סטטיסטי הראה שלכניסה להנג'ים מדרגה ראשונה יש נטייה קלה כלפי צפון או צפון-מזרח.
הצירים בהנג'ים מדרגה שנייה מכוונים בדרך כלל דרום-מזרח וצפון-מערב או צפון-מזרח אל דרום-מערב.
השערה מקובלת היא שמבני האבן והעץ שלעיתים נבנו בתוך ההנג' שימשו כאמצעי למדידת מיקום השמש העולה או השוקעת.
מבנים אלו לא קיימים בכל ההנג'ים.
לכן הם אינם קשורים בהכרח למטרה המקורית של הקמת ההנג'ים.
השערה זו מניחה שאפשר היה להשתמש במבנים לסנכרן בין לוח השנה ומחזור השמש למטרת שתילת גידולים או לתזמן פולחנים דתיים.
בחלק מההנג'ים יש מוטות, אבנים או כניסות המציינים את המיקום של השמש הזורחת או השוקעת בנקודות השוויון ובנקודת ההיפוך, בעוד שנראה כאילו הם ממסגרים קבוצת כוכבים.
בנוסף, רבים ממוקמים כך שגבעות סמוכות או שמציינות או שאינן מפריעות לתצפיות אלו.
לבסוף, חלק מההנג'ים נראה כאילו הוקמו בקווי רוחב מסוימים.
לדוגמה, כמה מהם ממוקמים בקו הרוחב 55° צפון, היכן ששני סימונים זהים יכולים לציין את השמש הזורחת או השוקעת הן עבור נקודת השוויון של האביב והן עבור נקודת השוויון של הסתיו.
אבל כיוון שהנג'ים מפוזרים מהצפון הרחוק ועד הדרום הרחוק של בריטניה לא סביר שלקו הרוחב הייתה חשיבות גדולה.
להנג'ים מייחסים מיסוד: סימנים לכוונה של הבונים לשלוט על ההגעה למתחמים על הכניסה ועל התנועה בתחומיהם.
מטרות אלו הושגו באמצעות הצבת אבנים משני צדי הדרך המובילה אל ההנג' (שדרה) ובכניסות לחלק מההנג'ים, או על ידי חלוקת המרחב הפנימי באמצעות מעגלי גזעים.
בעוד שחלק מההנג'ים היו המונומנטים הראשונים שנבנו באתרם, אחרים נוספו אחרי שכבר היו מונומטים חשובים במקום, בייחוד בדוגמאות הגדולות.
אופי הקונצנטרי של רבים מהמבנים הפנימיים, כגון חמש הטבעות של חורי העמודים בבלפארג או השש בוודהנג', עשוי לייצג הבחנה מדויקת יותר מהבדלים הפנימיים-חיצוניים המרומזים על ידי עבודות עפר.
סדר המרחב והתנועה המעגלית המרומזים על ידי המבנים הפנימיים הצפופים לעיתים מצביע על רמה מתוחכמת של הבנה מרחבית.
מונומנטים בצורת הנג' או מיני הנג'ים נפוצים בכל רחבי אנגליה וסקוטלנד היבשתית (קיימות דוגמאות הרחק צפונה עד קאיתנס (Caithness)), אף שלא נתגלו דוגמאות בוויילס.
בתוכם נתגלו בורות, אתרי שריפת גוויות, חורי עמודים, חורי אבנים וקברים, ובחלק מהמקרים נתגלו חורי עמודים ובורות לשריפת גופות בקרבה להנג'.
באתר טיפוסי יש בדרך כלל כניסה אחת או שתי כניסות מנוגדות.
על פי מבנהו אפשר לטעות ולחשוב שמיני הנג' הוא רוגם עגול שנחרש, אם כי המיני הנג' נוטים להיות גדולים יותר במקצת ועבודות העפר משמעותיות יותר.
משערים ששימשו למטרות פולחניות כמו הנג'ים רגילים והם מתוארכים לשלהי התקופה הנאוליתית.
מתחמי הנג' מכילים לעיתים קרובות הנג' רגיל אחד או יותר או שהם קרובים אליהם.
נתגלו ממצאים של עצמות בעלי חיים, כלי חרס מסוג כלים מחורצים, ועדויות למגורים ובהתחשב בזמן ובאנרגיה שנדרשו לבנות אותם, משערים שהם היו מרכזים חברתיים חשובים שווי ערך לבירה של השבט.
שתיים עד ארבע כניסות המפוזרים באופן שווה מובילים דרך הסוללה אל המרכז.
הנדה קאדר (בטורקית: Hande Kader; 1993 – אוגוסט 2016) הייתה פעילה פוליטית טורקייה וטרנסג'נדרית.
קאדר הייתה מוכרת בקרב טורקים בתור אחת מראשי הקהילה הגאה בטורקיה וזאת בעיקר בעקבות תמונה שלה שהתפרסמה ממצעד הגאווה שהתרחש בשנת 2015 באיסטנבול.
באוגוסט 2016 היא דווחה כנעדרת על ידי שותפה לדירה לאחר שלא ראה אותה בביתו במשך כשבוע.
ב-12 באוגוסט 2016 נמצאה גופתה מושחתת ושרופה לאחר אונס, בצידי דרך.
אף על פי שגופתה הושחתה בצורה קיצונית, היא זוהתה עדיין על ידי שותפה לחדר.
קאדר הייתה עובדת מין, והיא נראתה לאחרונה בחייה נכנסת למכוניתו של לקוח.
היא נפטרה בגיל 23. בדיווחים החדשותיים נכתב שהשריפה של גופתה התרחשה לאחר מותה, ככל הנראה כדי למנוע זיהויו של הרוצח.
בעקבות מותה, הייתה מחאה ציבורית נרחבת נגד ההתעללות בטרנסג'נדרים בחברה הטורקית.
באוניברסיטת בואזיצ'י החליטה אגודת הסטודנטים הלהט"בים לחלק מלגה לכבוד הנדה קאדר שתינתן לסטודנט טרנסג'נדר שילמד במוסד בין 2018-2017. עם זאת, נשיא האוניברסיטה הודיע מאוחר יותר שהתרומה לא הובאה לידיעתו והוא החזיר את הכסף לתורמים וביטל את המלגה.
הנגאץ' (בהונגרית: Hangács) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בהנגאץ' התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי בו כ-20 מצבות.
הנגון (בהונגרית: Hangony) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוכר רשמית לאחר איחוד בין אלשוהנגון (Alsóhangony - "הנגון תחתית") לפלשהנגון (Felsőhangony - "הנגון עילית").
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית הנגון נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,753 תושבים בשנת 1990 עד 1,509 תושבים בשנת 2020 (ירידה של כ-14%).
הנגשה קוגניטיבית היא מונח מתחום הנגישות, המתאר פישוט של סביבה, כך שהיא תהיה קלה יותר להתמצאות או להבנה, למשל על ידי הצבת שלטים קלים להבנה במקום הוראות בכתב, או צביעת הקירות בחניון של מבנה גדול בכל קומה בצבע שונה, כך שיהיה קל להיזכר במקום החניה.
הנגשה קוגניטיבית יכולה לעזור לכלל האוכלוסייה.
למשל, מבנים גדולים ומסובכים כמו בתי חולים, עשויים להוות קושי להתמצאות עבור אוכלוסייה מאוד רחבה.
פישוט ההתמצאות באותם מבנים על ידי סימנים פשוטים להבנה, שילוט בולט וברור וכדומה, מסייע לפלח רחב באוכלוסייה להתמצא בתוך המבנה.
כמו כן, ישנן אוכלוסיות שאינן מתמודדות עם מוגבלות מאובחנת אשר יכולות ליהנות מהנגשה קוגניטיבית.
דוגמה לכך היא קשישים בריאים יחסית אשר מפאת גילם התהליכים הקוגניטיביים שלהם מואטים.
דוגמאות נוספות הן של אנשים הנמצאים במדינה זרה ולא דוברים את השפה, אנשים ברמות השכלה נמוכות, חסרי אוריינות שאינם יודעים קרוא וכתוב ודוגמאות נוספות.
המכון הראשון להנגשה קוגניטיבית בישראל הוקם על ידי הקריה האקדמית אונו.
החל משנת 2014 מנוהל המכון על ידי אגודת עמי (אגודה לטיפול באנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית) בשיתוף הקריה האקדמית אונו.
המכון משלב בין פיתוח ידע ועריכת מחקרים בתחום, לבין ייעוץ לארגונים ופרויקטים, הדרכה וסדנאות, הנגשה לשונית, הנגשה גרפית, תהליכי בקרה של קבוצות יועצים ועוד.
בהמשך נפתחו בארץ מכונים דומים נוספים.
הנגלו היא עיר במזרח הולנד, במחוז אוברייסל.
אף על פי שמחקרים ארכאולוגיים מצביעים על כך שהמיקום היה מיושב במשך אלפי שנים, העיר הוקמה בשנת 1802. באותה תקופה היא כללה רק כמה מאות משקים ובתי עובדים חקלאיים.
הנגלו מעולם לא קיבלה זכויות כעיר שכן מדובר רק בכפר קטן שהתרחב במאה ה-19 במהלך המהפכה התעשייתית.
בסוף המאה ה-19 התפתחה העיר במהירות לאחר הקמת צומת של תחבורה מסילתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר לעיתים קרובות על ידי בעלות הברית בגלל נוכחות הרכבות בעיר ופעילות תעשיית המלחמה של מפעלים מקומיים.
לב העיר נהרס בטעות במהלך הפצצת הנגלו ב-6 ו-7 באוקטובר 1944, בה נהרגו כמה מאות בני אדם.
בנוסף, לאחר מלחמת העולם השנייה בית הכנסת ששרד את המלחמה, מנזר בת'יימסברידג', חווה המתוארת למאה ה-17, ובית העירייה מהמאה ה-19 כולם נהרסו.
דבר זה הותיר את העיר ללא הרבה מרכז היסטורי.
אחד הבניינים הבולטים הוא Lambertusbasiliek, בזיליקת רומא קתולית שנבנתה בשנת 1890 והוקדשה לסנט למברט.
הנדידה הגדולה היא סדרת טבע תיעודית בת שבעה פרקים של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, אשר שודרה במהלך חודש נובמבר 2010 ועוסקת בנדידת בעלי חיים שונים והאתגרים שעמם הם מתמודדים במהלכה.
בארצות הברית שימש אלק בולדווין כקריין הסדרה ובבריטניה הקריין הוא סטיבן פריי.
"הנדידה הגדולה" הייתה אחת מהתוכניות היקרות להפקה והמצליחות של הערוץ, וצולמה במשך מעל שנתיים וחצי בעשרות אתרים בעולם.
היא אחת מהתוכניות הנצפות ביותר מבין סדרות הערוץ.
הסדרה זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים על הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
על סדרה זו יצא ספר מלווה, גם הוא בהוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק.
בנוסף לארבעת הפרקים הראשונים, המתעדים את נדידת בעלי החיים, ישנם שלושה פרקים מלווים.
המירוץ להישרדות: בפרק נראים עדרי זברות וגנואים נודדים מעל 240 ק"מ לעבר האוקוונגו בבוטסואנה כדי לחלץ מינרלים חיוניים.
באוקיינוס השקט ניבתנים נודדים הופכים לקורבנות של שינויי אקלים באזור הקוטב, כאשר הם נדחקים לאי גדוש בצפיפות הגורם לרמיסת הצעירים.
בויומינג עדרי אנטילוקפרות ממשיכים בנדידתם המסורתית וכן נראה כריש לווייתני הנודד לאורך האוקיינוסים ומוצא השרצת לוטייניים בבליז.
ביערות בורניאו עץ פיקוס הפורח פעם בכמה שנים מושך מכל הג'ונגל אוכלי פירות כמו אורנגאוטן בורנאי, גיבון אפור-פרווה וקופי לנגור, קוף חוטמני ומקוק וכן לטאות דואות וקלאוניים.
לזלול או לצום: בפרק נראים הפילים החסונים של מאלי בנדידה הארוכה ביותר של פילים, במהלכה הם מתמודדים עם סופות אבק, יובש וחיפוש אחרי בארות לצד שבטי הטוארג ולהקת ענק של שתאים.
עמלצים לבנים נודדים כל שנה מאות קילומטרים בין הוואי למקסיקו כדי לסעוד על דוב ים גואדלופה, ופילי ים ונראה מאבקם הברוטלי בפילי הים.
בפלאו נראות להקת מדוזות חסרות ארס ממין Mastigias papua במסעם אחרי השמש ובנהר המיסיסיפי נחיל גדול של בריומאים מגיחים מהמים לרבייה ומושכים טורפים כמו ציפורי שיר.
לצדם להקות של עופות מים כמו שקנאים, אווז קנדי, ברבורים, אגמייה אמריקאית, ברכיות ועוד נודדים לאגם כדי לאכול ולהתרבות.
קבוצת העופות מושכת טורפים כמו עיטם לבן-ראש ובז נודד.
מאחורי הקלעים: מאחורי הקלעים של הצילומים.
מדעי הנדידה: עובדות מדעיות על נדידת החיות.
קצב החיים: הפרק האחרון הוא פרק מלווה במוזיקה מקורית לצד קטעים מהפרקים הקודמים.
הנגידות (או ראשות היהודים) הייתה מוסד ההנהגה של הקהילה היהודית במצרים בתקופת שלטונם של הפאטמים, האיובים והממלוכים, החל ב ועד המאה ה-16. תוארו הרשמי של הנגיד מטעם השלטון המוסלמי היה "ראיס אל-יהוד" (ראש היהודים, או נשיא היהודים), ואילו "נגיד" היה תואר פנימי מקביל מטעם הקהילה היהודית עצמה.
לעיתים משמשים שני התארים במשמעות זהה, אך לא כל בעלי התפקיד הרשמי "ראיס אל-יהוד" זכו גם לכינוי "נגיד".
במשך כמאתיים שנה החזיקו בתפקיד צאצאיו של הרמב"ם.
המידע על ראשיתה של הנגידות לוקה בחסר והחוקרים חלוקים מתי נוצרה המשרה ומה הסיבות להיווצרותה.
בספרות העברית מימי הביניים שרדו מספר מסורות על ראשיתה של הנגידות.
בשו"ת הרדב"ז ובספר דברי יוסף מובאת מסורת שרווחה בקרב יהודי מצרים לפיה בסוף המאה ה-10 התחתן הח'ליף הפאטמי עם נסיכה עבאסית והיא ספרה לבעלה על מוסד ראשות הגולה הנהוג בארץ מולדתה בבל, והציעה לו ליסד מוסד דומה במדינתו, והחליף קיבל את הצעתה.
במגילת אחימעץ, שנכתבה בדרום איטליה בשנת 1054 מסופר שכאשר כבש החליף הפאטמי אבו תמים מעד אל-מועיז את מצרים הוא מינה את פלטיאל, רופא יהודי ממוצא איטלקי לשמש כנגיד הקהילות היהודיות במצרים.
הרב מימון הציע שהנגיד הראשון היה פלטיאל שמונה על ידי הח'ליף אבו תמים אל מועיז כובש מצרים, כחיקוי ותחליף למשרת ראש הגולה.
למרות מסורות אלו, לא נמצאו בגניזת קהיר אזכורים של התואר נגיד לפני תקופתו של רבי יהודה בן סעדיה שכיהן כנגיד בשנות השבעים של המאה ה-11 וממסמכים אחרים שהתגלו בגניזה מראשית שלטון הפאטמים עולה שהסמכות העליונה של יהודי האימפריה הייתה מוסד הישיבה הארץ ישראלית ולא מוסד הנגידות.
בשל כך, טענו חלק מהחוקרים (למשל דוד איילון ומרק כהן) שהנגידות החלה רק במחצית השנייה של המאה ה-11 ופלטיאל לא שימש סמכות עליונה ליהודי מצרים אלא רק כפקיד חשוב בממשל הפאטמי.
לפי כהן, היו שני גורמים להיווצרותה של משרת הנגידות, האחד - היחלשות הישיבה הארץ ישראלית שעברה לצור בעקבות הפלישה הסלג'וקית לסוריה וארץ ישראל, והשני - רצונם של השלטונות ושל מנהיגי הקהילה היהודית שההנהגה היהודית תהיה בקרבת מקום למושבו של השלטון המרכזי.
כהן משווה בין היווצרות הנגידות לבין מעברו של הפטריארך הקופטי מאלכסנדריה לפוסטאט שהתרחש גם הוא במחצית השנייה של המאה ה-11. לטענת כהן, ייתכן שהוזיר באדר אל-ג'מאלי שעודד את מעברו של הפטריארך היה מעורב גם בהעברת סמכויות ההנהגה של היהודים מהגאון שבארץ ישראל לנגיד היושב בקהיר.
חוקרים אחרים (למשל אלינער ברקת) סוברים שיש לקבל באופן עקרוני את המסורת ששורשיה של הנגידות הם מראשית השלטון הפאטמי, אם כי לא תמיד נשאה המשרה אותו אופי כמו בזמנים מאוחרים יותר.
לפי ברקת, מראשית השלטון הפאטמי החלו השלטונות למנות את אחד מיהודי החצר לכהן כ"ראיס אל-יהוד" שבידו הסמכות הרשמית העליונה על כל היהודים הרבניים הקראים והשומרונים, ובכפוף אליו שימשו גאוני ארץ ישראל כסמכות העליונה של היהודים הרבניים בלבד.
כאשר הראיס אל-יהוד היה קשור למוסדות הישיבה העניק לו הגאון את התואר המקראי נגיד כמקבילה לתוארו הערבי "ראיס אל-יהוד".
ההבדל בין תקופת ראשית הנגידות לבין התקופות המאוחרות יותר הוא שבהתחלה הייתה המשרה בעיקר משרה מנהלית מטעם השלטונות האיסלאמים ורק במאה השתים-עשרה, עם חורבנה של ישיבת ארץ-ישראל, התבסס מעמדו של הנגיד כסמכות והנהגה רוחנית ולא רק כמינוי מנהלי של השלטונות המוסלמיים.
הנגיד היה הסמכות הרשמית על היהודים הרבניים, הקראים והשומרונים מטעם השלטון המוסלמי.
בסמכותו הייתה גביית מס הג'יזיה שהוטל על היהודים.
רבים מהנגידים שימשו כרופאים, יועצים או שרים בחצר השליטים המוסלמים ובעקבות כך נוצר להם קשר בלתי אמצעי עם השלטונות, אותו ניצלו לסייע לאחיהם היהודים.
בדרך כלל, הנגידים היו תלמידי חכמים, וחלקם אף היו המנהיגים התורניים של דורם ועמדו בראשות הישיבה בקהיר.
בידי הנגידים הייתה הסמכות למנות דיינים והם עמדו בראשות בית הדין הגדול שבקהיר.
בכתובות ובמסמכים משפטיים היה נהוג להזכיר את שמו של הנגיד המכהן ולציין שהמסמך נכתב בשמו ומטעמו של הנגיד.
הנגידים נהגו למנות נציגים שיפעלו בשמם בקהילות השונות במצרים ארץ ישראל וסוריה.
בדרך כלל נשא הנציג המקומי מטעם הנגיד את התואר הערבי "מֻקַדַם" (שמשמעותו מנהיג ממונה).
בתקופות מאוחרות יותר, (בעיקר בזמן שלטונה של משפחת שולאל ומעט קודם לכן) כונה נציגו של הנגיד בארץ ישראל, בתואר האיטלקי "וויצו-נגיד" שמשמעותו סגן-נגיד.
רבי יהודה בן סעדיה - שימש כחבר מטעם הישיבה הארץ ישראלית ונשא גם בתואר "ראש כלה" ובנוסף לכך, עסק ברפואה ושימש כרופא בחצר המלך, בזכות קשריו עם השלטונות, התמנה לשמש כראיס אל-יהוד, וקיבל מהגאון גם את התואר העברי המקביל "נגיד".
במשרתו כנגיד, התמקד רבי יהודה בעיקר בעניינים מנהליים, ואת העניינים הרוחניים וענייני השיפוט בקהילות השאיר לסמכותו של הגאון.
נפטר בשנת 1078, והוריש את משרת הנגידות לאחיו רבי מבורך בן סעדיה.
רבי מבורך בן סעדיה - כמו אחיו, גם הוא שימש כרופא החצר של הח'ליפים וכחבר בישיבה הארץ ישראלית ומתואר במסמכי הגניזה כתלמיד חכם.
בשנת 1082, לאחר ארבע שנות כהונה, הודח רבי מבורך ממשרתו על ידי רבי דוד בן דניאל (בנו של גאון ארץ-ישראל רבי דניאל בן עזריה).
רבי דוד קיבל מהשלטונות הפאטמים את התואר "ראיס אל-יהוד", אך ככל הנראה הוא לא השתמש בתואר העברי "נגיד" אלא בתארים "נשיא" ו"ראש גלות" שהגיעו לו מתוקף יחוסו לבית דוד.
עם פטירתו של הגאון הארץ-ישראלי רבי אליהו הכהן גאון, אימץ רבי דוד לעצמו גם את סמכויות השיפוט וההנהגה הציבורית של משרת הגאון, ובשל כך נוצר סכסוך בינו לבין רב אביתר גאון, בנו של רב אליהו, שרצה לרשת את סמכויותיו של אביו.
בשנת 1094, לאחר שתים עשרה שנות כהונה, הוא הודח מתפקידו כ"ראיס אל-יהוד" ורבי מבורך חזר לכהן כנגיד.
עד פטירתו בשנת 1111, אז ירש בנו, רבי משה בן מבורך את משרתו כנגיד וכרופא המלך.
בכהונתו הראשונה, המשיך רבי מבורך את דרך ההנהגה של אחיו, ולא התערב בעניינים שהיו בסמכות הגאון, אבל לאחר חזרתו לתפקיד הנגיד המשיך להחזיק בזכויות השיפוט שרבי דוד העביר מידי הגאון לידיו של ראש היהודים, ואף מינה נציגים שישפטו וינהלו בשמו את הקהילות השונות, זכות שהייתה שמורה באופן מסורתי לגאונים.
כמו כן, הנהיג רבי מבורך שסופרי בתי הדין באימפריה יכתבו בראש כל כתובה או גט שהכתובה נעשית מכוחו ובשמו של הנגיד.
רבי משה בן מבורך - כמו אביו ודודו, גם רבי משה שימש כרופא המלך ומוזכר במסמכי הגניזה כתלמיד חכם.
נפטר בשנת 1126. עם פטירתו של רבי משה עברה ראשות היהודים לידיו של רב מצליח הכהן גאון, ראש הישיבה הארץ ישראלית שעברה למצרים, אך ככל הנראה הוא לא השתמש בתואר נגיד אלא בתואר "גאון".
רבי מצליח נהרג בשנת 1139 על ידי הוזיר רצ'ואן.
רבי שמואל בן חנניה - היה רופאו של הח'ליף אל-חאפז.
בשנותיו האחרונות הודח רבי שמואל על ידי זוטא אך לאחר ששים וששה ימים הודח זוטא ממשרתו ורבי שמואל הוחזר אליה עד פטירתו בשנת 1160.
זוטא - מכונה גם "שר שלום" ו"יחיה".
הלשין על רבי שמואל בן חנניה והביא להדחתו ושימש תחתיו כנגיד עד שלאחר כחצי שנה הודח מהנגידות.
עם בואם של האיובים שיחד אותם וחזר לשלטון למשך כמה שנים נוספות.
נהג בעריצות כלפי יהודי הקהילה, והם פעלו להדחתו, ולבסוף הצליחו בכך בעזרתם של הרמב"ם ורבי יצחק בר ששון.
לאחר הדחתו כתב אברהם בר הלל מגילה בחרוזים המתארת את שמחתם של בני הקהילה על סיום שלטונו העריץ.
הרמב"ם - הגיע למצרים בשנת 1165, והיה למנהיגם הרוחני של יהודי מצרים והמזרח, ובנוסף שימש כרופא של אנשי השלטון המצרי וכמנהל בית החולים המרכזי של קהיר.
על פי תעודות מהגניזה הרמב"ם שימש כ"ראיס אל-יהוד" בשנת 1171 ובשנים 1196–1204. אך יש מחלוקת בין החוקרים אם הוא נשא באופן הרשמי גם בתואר העברי נגיד, שכן לא נמצאו תעודות מהגניזה שבהן הוא מוזכר בתואר זה.
רבי מנחם בן יצחק בן ששון - היה בנו של רבי יצחק בר ששון, דיין בבית דינו של הרמב"ם.
ככל הנראה מונה לכהן כנגיד לתקופה מסוימת לאחר פטירת הרמב"ם, עקב גילו הצעיר של ראב"ם.
בגניזה התגלו קובץ שירי תהילה לכבודו וכן תשובה הלכתית פרי עטו.
רבי אברהם בן הרמב"ם - נולד בשנת 1186. בשלב מסוים לאחר פטירתו של אביו, התמנה לכהן כנגיד.
המסמך הראשון בו הוא נזכר כנגיד, הוא משנת 1213, 9 שנים לאחר פטירת אביו.
כמו אביו, שימש גם כרופא בית המלוכה וכמנהל בית החולים המרכזי של קהיר.
המשיך את מורשתו ההלכתית של אביו, ובנוסף לכך הנהיג את תנועת חסידי מצרים.
רבי חננאל בן שמואל - היה תלמידו של הרמב"ם, וחותנו של רבי אברהם בן הרמב"ם.
על פי תעודות מהגניזה עולה שרבי חננאל שימש כנגיד בפרק זמן מסוים.
מרדכי עקיבא פרידמן משער שהדבר קרה בשנים שבין פטירת חתנו רבי אברהם לבין עלייתו לשלטון של נכדו רבי דוד.
גם לאחר החל שרבי דוד לשמש בנגידות, שימש כפטרונו ומלווהו בשל גילו הצעיר.
כאשר הודח רבי דוד מנגידותו, נאלץ גם רבי חננאל לברוח עמו, ונפוצו שמועות שברח לירושלים או לאלכסנדריה.
רבי דוד מימוני - נולד בשנת 1212. מונה לנגיד בסביבות שנת 1245. בשנות נגידותו הראשונות כיהן כנגיד תחת חסותו והדרכתו של סבו רבי חננאל בן שמואל.
בשנת 1250 נוצר ערעור על כהונתו ורבי דוד נאלץ לברוח יחד עם סבו לירושלים או לאלכסנדריה.
בשנת 1291 חזר למצרים ולכהונתו כנגיד, בה שימש עד פטירתו בשנת 1300.
רבי אברהם מימוני - מונה לנגיד אחר פטירת אביו.
הוביל את תהליך חזרתם ליהדות הרבנית של רבים מקראי מצרים.
רבי יהושע מימוני - נולד בשנת 1310, ובשנת 1334, עם פטירת אביו, התמנה לכהן כנגיד והוא רק בן 24. כמו אבותיו, גם הוא עסק ברפואה.
השיב תשובות רבות לחכמי דורו ובמיוחד לחכמי תימן.
רבי דוד מימוני (השני) - נולד בשנת 1335, ובשנת 1355, עם פטירת אביו, התמנה לכהן כנגיד והוא רק בן 20. בסביבות שנת קל"ה (1375) היגר רבי דוד לסוריה, שהייתה גם היא חלק מהאימפריה הממלוכית.
גם לאחר הגירתו, המשיך רבי דוד לכהן בהנהגת הקהילות ולהחזיק בתואר נגיד.
כתב חיבורים רבים בתחומים תורניים מגוונים.
בסוף ימיו, חזר לקאהיר ונפטר בה בסביבות 1409. מכיוון ששני בניו נשבו בידי צבאות האימפריה הטימורית, הוא לא הוריש את נגידותו לצאצאיו, ובכך נפסקה תקופת שלטונה של שושלת הנגידים המימוניים, לאחר כמאתיים שנה.
על הנגידים שעמדו אחרי רבי דוד מימוני השני אין ידיעות רבות ועל חלקם ידוע רק שמם וגם מי שידועים עליו פרטים נוספים לא ידועות שנות כהונתו המדויקות.
רבי עמרם - לא ידועים עליו פרטים רבים.
שנים מועטות לפני שנת ה'קע"ט (1419) פנו אליו יהודי איטליה בשאלה בעניין עשרת השבטים וביאת המשיח.
במכתבם של יהודי איטליה מתואר רבי עמרם בתוארי שבח מופלגים שמתארים את גדלותו בתורה.
שמחה אסף שיער, שרבי עמרם שימש גם כממלא של רבי דוד מימוני השני בזמן שהותו בסוריה, וכשרבי דוד חזר למצרים עזב רבי עמרם את הנגידות ולאחר פטירת רבי דוד הוא החל לכהן פעם נוספת כנגיד.
רבי שמעון - מוזכר כנגיד במסמך משנות העשרים של המאה ה-15, לא ידועים עליו פרטים נוספים.
ככל הנראה הוא מונה לנגיד אחרי פטירתו של רבי עמרם.
רבי יוסף - כנראה כיהן בנגידות אחרי פטירתו של רבי שמעון.
בשנת 1458 העניש רבי יוסף יהודי שייבא למצרים גבינה לא כשרה ומכר אותה כגבינה כשרה.
שימש כרופאו של הסולטאן הממלוכי.
לא ידועים עליו פרטים נוספים.
לאחר פטירתו ירש אותו בנו רבי שלמה.
רבי שלמה בן יוסף - כמו אביו, גם הוא שימש כרופא הסולטאן.
בשנת 1481 ביקר רבי משולם מוולטרה במצרים והעיד על גדלותו בתורה של רבי שלמה ועל מעמדו הרם בחצר הסולטאן.
רבי נתן הכהן שולאל - מוצאו ממשפחת כהנים מיוחסת מהאי מיורקה שבספרד, שהגרה לצפון אפריקה בעקבות פרעות קנ"א.
הוא עצמו נולד בעיר תלמסאן בשנת 1437, ובצעירותו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, אך בעקבות המצב הכללכלי הקשה בירושלים והמיסים הרבים שהוטלו על הקהילה, נאלץ להגר למצרים שם עסק במסחר, במקביל לעיסוקיו התורניים.
בשנת 1484, עם פטירתו של הנגיד רבי שלמה בן יוסף, מונה רבי נתן לשמש כנגיד.
בתקופת נגידותו, פעל רבי נתן רבות לטובת הקהילה בירושלם ועזר להתאקלמותם של מגורשי ספרד שבאו בהמוניהם לערי האימפריה הממלוכית.
רבי יצחק הכהן שולאל - התמנה לנגיד לאחר פטירתו של דודו וגיסו רבי נתן שולאל.
שימש כאחראי על טביעת המטבעות של האימפריה הממלוכית, ובתקופת שלטונו כינו היהודים את המטבעות הממלוכים בכינוי "פרחים שולאלים".
בנוסף לפעילויותיו הציבורויות, נודע כאחד מגדולי דורו ושמועות הלכתיות רבות בשמו מובאות בספריהם של חכמי ארץ ישראל ומצרים שבדור שלאחריו.
בשנת 1517, עם כיבוש מצרים בידי העות'מאנים, הודח ממשרתו, והתיישב בירושלים שם היה מחשובי חכמי העיר ועמד בראשות הישיבה.
פירוש מילולי: עבודת יד, בעברית נהוג לומר "לעשות למישהו ביד" או "הרפיה") הוא קיום יחסי מין בדרך של גירוי ידני של הפין או של שק האשכים של אדם על ידי אדם אחר בעזרת כפות ידיו במטרה לעורר אותו מינית, או לגרום לו לאורגזמה או שפיכה.
זוהי פרקטיקה בגבר המקבילה להחדרת אצבעות (פינגרינג) באישה.
הנדג'וב הוא פרקטיקה מינית שכוללת ליטוף ושיפשוף מיני של הפין או שק האשכים בעזרת כפות הידיים.
את הפעולה ניתן לבצע באמצעות כף יד אחת או שתיהן.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בחומרי סיכה שונים או רוק של אחד מהשותפים לפעולה על מנת למנוע יובש אשר עלול לגרום לגירוי ואי נעימות בעור.
שימוש בחומרי סיכה נפוץ ביותר אצל גברים נימולים.
אצל גברים ערלים, פעולת ההנדג'וב מבוצעת על ידי הזזת העורלה הלוך וחזור.
הנדג'וב דומה לפעולת האוננות אשר גורמת לגירוי מיני.
לעומת אוננות, שהיא גירוי מיני עצמי, הנדג'וב היא פעולה המתבצעת על ידי אדם אחר.
פעולת ההנדג'וב יכולה להיעשות לשם גירוי בלבד, ללא הגעה לאורגזמה, יכולה להימשך עד הגעה לאורגזמה או שפיכה, כיחסי מין ללא חדירה, ויכולה גם להיות חלק ממשחק מקדים.
ההנדג'וב נעשה בעזרת כפות הידיים, והוא מקביל לפעולת הפוטג'וב שנעשה בעזרת כפות הרגליים, ששניהם נעשים לגבר על ידי אדם אחר.
אולם בעוד פעולת הפוטג'וב מיוחסת לבעלי נטיית פטיש לכפות רגליים, פעולת ההנדג'וב לא בהכרח מיוחסת לבעלי נטיית פטיש לכפות ידיים.
לפי תאוריית התסריט המיני, המיניות האנושית מיוצרת, מאורגנת ומתוחזקת חברתית ומשתנה בהקשר חברתי.
על פי מחקרים, פעולת ההנדג'וב נתפסת לעיתים קרובות כשלב בתסריט המיני, לקראת חדירה, ונפוצה בקרב אנשים צעירים (גילאי 16–18).
המחקרים העוסקים בפרקטיקות מיניות מראים כי פעולת ההנדג'וב נתפסת בעיני רבים כחלק מתקשורת מינית המתפתחת בין בני זוג ומאפשרת לפתח אינטימיות ביניהם.
היא מהווה הכנה לחדירה של פין לפות או פין לפי הטבעת בהמשך.
כמו כן מצאו כי צעירים משתמשים במגוון רחב של פרקטיקות מיניות שאינן בהכרח חדירה של פין לפות.
הם מגוונים, בין היתר, עם גירוי ידני של איברי המין, מין אוראלי או מין אנאלי.
יותר גברים מנשים מדווחים על קבלת גירוי ידני (הנדג'וב) מבנות הזוג שלהם.
מחקר שבדק תפיסות של הימנעות מחדירה ושמירה על הבתולים בקרב 932 מתבגרים ומתבגרות בגילאי 12–16 מצא כי 83% מהמשיבים מאמינים כי מתבגרות ומתבגרים עדיין נחשבים בתולים גם אם עסקו בפעילות מינית שכרוכה בנגיעה באיבר המין של הפרטנר שלהם.
70% חשבו שגם העוסקים בפעילות מינית אוראלית עדיין נחשבים בתולים.
יחסי מין ללא חדירה הם פעילות מינית שאינה כוללת חדירה וגינאלית, אנאלית או אוראלית של הפין, אך כוללת צורות שונות של מגע כגון התחככות, אוננות הדדית, הנדג'וב ועוד.
יש הטוענים כי מגע מסוג זה, ללא חדירה, יכול להגביר את האינטימיות והאמון בין בני הזוג.
באפליקציית גריינדר נפתחה קטגורית העדפה חדשה - "side" כלומר "צד".
משמעות המושג הוא הצהרה של אדם המעוניין במגע מיני הכולל ליטוף של איברי המין, כגון הנדג'וב ושאינו כולל חדירה.
במקומות שונים בארצות הברית, באוסטרליה ובאירופה הוקמו מועדוני אוננות לגברים.
במועדון הגברים מאוננים או מבצעים הנדג'וב זה לזה, ללא חדירה.
לדבריהם של המשתתפים, הם מגיעים למועדונים אלו בשביל לשבור טאבו על מגע בין גברים וכדי ליצור קשרים רוחניים ופיזיים בין גברים.
את המועדונים הללו פוקדים הן גברים שמגדירים עצמם סטרייטים והן גברים שמגדירים עצמם הומוסקסואלים.
במחקר שנערך בקרב אנשים שמזדהים עם א-מיניות אפורה רוב הנחקרים חשבו כי כל פעילות שקשורה לאיברי המין (עם חדירה או בלעדיה), כולל הנדג'וב, נחשבת לסקס.
במחקר גדול בקרב גברים שהזדהו כהומוסקסואלים או ביסקסואלים נמצא כי הנדג'וב הדדי הוא אחת הפעילויות המיניות השכיחות ביותר.
מחקר נוסף שנערך בניו-יורק בקרב הומוסקסואלים העלה כי הגיל הממוצע שבו הם התנסו לראשונה בהנדג'וב הדדי היה 14.
ניתן למצוא אזכורים רבים לפעולת ההנדג'וב בתרבות הפופולרית.
פעולת ההנדג'וב מופיעה בסדרות טלוויזיה ובסרטים כגון "משחקי פיתוי", "לדפוק חתונה", "דם אמיתי", "אור ירח", "סקס, שקרים ווידאוטייפ", "זרה", "בית הקלפים", "שובר שורות", "חינוך מיני" ועוד.במגזינים כמו קוסמופוליטן וגלאמור , כמו גם ברחבי האינטרנט, ישנם פודקאסטים וכתבות רבות העוסקות בטיפים לביצוע מיטבי של הנדג'וב.
על פי האגיפטולוגית קארה קוני הייתה חַתְּשֶׁפְּסוּת, המלכה החמישית בשושלת ה-18 של מצרים העתיקה, בתפקידה ככוהנת הגדולה או "אשת האלוהים" עוסקת בפולחן של האל אמון.
במסגרת תפקיד זה הייתה משפשפת את איברו של פסל האל במקדש כרנכ, זאת על מנת להביא ללידתו מחדש של האל כל בוקר.
על פי האמונה היה עליה לעשות זאת על מנת שהנילוס יפסיק להציף את גדותיו מדי שנה והשמש תמשיך לזרוח כל בוקר.
ברבים ממכוני העיסוי, במסגרת העיסוי עצמו או מיד לאחריו, עשויות חלק מהמעסות להעניק הנדג'וב ללקוחותיהן.
כאשר בפרסומת מכון העיסוי מופיעות המילים "סיום שמח", ידוע שזוהי לשון נקייה לתוספת הנדג'וב לשירות העיסוי.
בישראל, המילים הנפוצות לביצוע ההנדג'וב במכוני העיסוי הן "עיסוי טנטרי" או "טיפולי טנטרה" (כתחליף למילים "עיסוי ארוטי" האסור לפרסום בישראל) או "הרפיה", שבמשמעותה המקורית כוונתה להורדת מתח וחרדה, אך בפועל הכוונה לסיפוק שירותי הנדג'וב.
על פי מחקר משנת 1975 שנעשה על ידי א.
בלארד, בערי החוף המערבי של ארצות הברית ללא הזכרת שמותם, נפוץ מאוד המנהג להציע ללקוחות מכוני העיסוי שירותי הנדג'וב על ידי המעסות.
עם פרסום פרטים אלו בעיתונות, בעקבות המודעוּת הציבורית לשכיחותה של פרקטיקה זו, פעלו ממשלות מקומיות בארצות הברית להטלת דרישות רישיון מחמירות על שירותי עיסוי, בדומה לאלה המוטלות על שירותי זנות.
האופי המיני של רישיון זה הוביל לתפיסה כי מכוני העיסוי היו מציעים כעת יחסי מין כחלק משירותי העיסוי.
מעסות הרגישו שאין להן מה להפסיד בכך שהן מערבות פרקטיקות מיניות לשירות העיסוי שלהן, ומכיוון שהתקנות החדשות מסווגות אותן כעובדות מין, הן החלו לערב שירותי מין נוספים במכוני העיסוי שניהלו.
ובעצם הלכה למעשה חקיקת הממשלות עודדה עוד זנות ושידול לזנות בעיר.
תחקיר שנעשה על ידי Time Out בינואר 2011 מצא כי רבים ממכוני העיסוי בניו-יורק מוסיפים למודעת הפרסום שלהם את צמד המילים "עיסוי חושני" שמשמעו סיפוק שירותי הנדג'וב.
המכונים גובים בין 60 ל-160 דולרים, עם טיפ נוסף לעובדי המין (בדרך כלל 40 דולר) לעיסוי.
המילים "סיום טוב" מצביעות על סיפוק שירותי מין.
על פי התחקיר שנעשה, הפעילות המינית היחידה שסופקה על ידי רוב מכוני העיסוי הייתה הנדג'וב, ולא מעבר לזה.
כמו כן, הייתה מדיניות קפדנית הדורשת שהלקוחות הגברים לא יגעו כלל בנשים המעסות.
הנדון היא שכונה ברובע בארנט, בצפון מערב לונדון כ-11 ק"מ מצפון למרכז לונדון.
בצדה הדרומי השכונה צמודה לשכונת גולדרס גרין.
הרובע מפורסם בעיקר בזכות שדה התעופה של לונדון שהפך מאוחר יותר לבסיס חיל האוויר המלכותי - RAF Hendon; שבשנת 1972 נסגר בהדרגה לטובת הקמת מוזיאון חיל האוויר המלכותי וברוב שטחו נבנו בניני מגורים.
מסילות הברזל הגיעו להנדון בשנת 1868 עם הקמת תחנת הרכבת הנדון על הקו הראשי של המידלנד, ואחריה הרכבת התחתית של לונדון מזרחה יותר, עם הקמת תחנת הנדון סנטרל ב-1923, שעל קו נורת'רן.
רחוב ברנט החל להתפתח כרחוב מסחרי של השכונה בשנות ה-90 של המאה ה-19.
הנדון ממוקמת ליד כבישים עורקים רבים, כולל הכבישים A41, A406 (כביש הטבעת הצפוני), הכביש המהיר A1 והכביש המהיר M1. הנדון היא ביתה של מועדון הרוגבי Saracens FC, שבסיסו באצטדיון "קופטאל", והוא גם ביתה של אוניברסיטת מידלסקס.
היא מיוצגת בפרלמנט על ידי מחוז בחירה, הכולל גם את השכונות אדג'וור ומיל היל.
+אוכלוסיית הנדון כשהייתה רשות מקומית עצמאית.
הנדון החלה את דרכה כאחוזה שסביבה כפר קטן בנפת גור, מחוז מידלסקס.
פירוש שם השכונה הוא "המקום הגבוה", והמוטו של הנדון הוא Endeavour.
האחוזה מתוארת בספר יום הדין (1087), אך מקור השם 'הנדון' – כלומר 'בגבעה הגבוהה ביותר' – קדום יותר.
עדויות ליישוב במקום בתקופה הרומית בבריטניה התגלו על ידי חברי החברה הארכאולוגית של הנדון ואחרים; קבורת כד של ילד חסר ראש נמצאה בפארק סאני היל.
מסילות של חברות הרכבות מידלנד ו-Great Northern Railways נבנו דרך הנדון בשנות ה-60 של המאה ה-19. הרכבת התחתית (קו נורת'רן) הגיעה לגולדרס גרין מדרום ב-1907, והקו הוארך להנדון סנטרל, קולינדייל ואדג'וור בשנים 1923–1924.
חלק גדול מהאזור התפתח לפרוור של לונדון וכעת האזור בנוי ברובו עם שטח פתוח באזור מיל היל, כמו אצטדיון ומגרשי האימונים סביב קופתאל.
הכלכלה של הנדון התרכזה בתחילת המאה ה-20 בעיקר בייצור, וכללה מפעל רכב ומפעל תעופה, והתפתחה החל משנות ה-80 של המאה ה-19. ב-1931 אוחדה המינהלה של אדג'וור ושטחים נוספים יחד עם המינהלה של הנדון.
ליצירת רשות מקומית שכללה את כל האזור מאדג'וור ומיל היל ועד לגולדרס גרין, צ'יילדס היל ופרבר גרדן המפסטד.