tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סרטה האחרון היה ב-1981 ולאחר מכן בתקופת השפל של הקולנוע היווני התמקדה במופעי תיאטרון.
הסרטים בכיכובה של אליקי זכו להצלחה גדולה בעולם ובמיוחד בישראל ומשום כך נענתה אליקי לבקשת מפיצי סרטיה בישראל והגיעה אליה פעמיים, להקרנות של סרטיה.
לאחר ביקוריה בישראל היא סיפרה עליהם ושבחה את ישראל בראיונות בעיתונות ובתגובה נשלחו אליה מכתבי איום מטעם ניאו נאצים יוונים.
באפריל 1996 בעודה בסיבוב הופעות בסלוניקי עם המחזמר "צלילי המוסיקה" חלתה בסרטן הלבלב, ונפטרה מהמחלה ב-23 ביולי של אותה שנה, שלושה ימים לאחר יום הולדתה ה-62.
הרב אליקום גץ (געץ; סביבות ה'ת"ג, 1643 – ה'תס"ה, 1705) היה רב גרמני שכיהן כאב"ד וכראש ישיבה בהילדסהיים ובקהילות נוספות.
נולד בסביבות שנת ה'ת"ג (1643) לר' מאיר אב"ד פילא, בן למשפחת רבנים מיוחסת שהיגרה מגרמניה לפולין.
אחיו הגדול רבי שמואל כיהן כרב בלובזנץ.
למד מפי חכמי וינה, ובעיקר מפי רבי גרשון אשכנזי בעל "עבודת הגרשוני".
נשא את בת דודו רבי לייב קרקובר, ועבר לפוזנא להיסמך על שולחנו, שם למד מפי הרב המקומי, רבי יצחק "הגדול" מפוזנא, שלימדו אף קבלה.
לאחר כמה שנים התמנה לכהן כרב וראש ישיבה בסמטור הסמוכה.
בסביבות שנת ה'תל"ה התמנה לרבה של שוורזנץ .
לאחר כמה שנים היגר להנובר, שם התיידד עם הרב דוד אופנהיים שישב בה באותה העת.
בשנת ה'תמ"ג החל לכהן כרב וראש ישיבה בהילדסהיים (הילדסום), שבה קנה את עיקר פרסומו.
בשנת ה'ת"ס יצא במסע לכיוון ארץ ישראל, אולם בעברו בדרך בפוזנא לקבל את ברכת משפחתו, נאות ללחצם של אנשי פוזנא להישאר בעירם ולכהן בה כדיין ודרשן.
סביבו התקבצו תלמידים רבים, בנגלה ובנסתר, אך הוא לא התמנה לרב מפני שבאותה העת כיהן בה הרב נפתלי כ"ץ.
הוא יצא בשליחות הקהילה לגייס כספים לעניים בעקבות המלחמה הצפונית הגדולה, אך בשל זקנתו שב לעירו לאחר שהגיע לפראג.
החל משנת ה'תס"ד התמנה לאחד מחמשת החכמים העומדים בראש משמרות הלימוד בבית המדרש המקומי.
בנו הבכור, ר' ישראל איסר (איסרל'ש) רב ומקובל, כיהן כרב בשטרסבורג.
עלה לירושלים, ומשם עבר לוונציה והדפיס ספרי יסוד, בהם סידור תפילה בנוסח הספרדים, מחזור תפילה לפי נוסח האר"י, ששה סדרי משנה עם ניקוד, ביאור מילים זרות והוספות קבליות.
בסוף ימיו שב לארץ ישראל והתיישב בצפת.
ר' שמואל זנוויל, דיין בשוורזנץ .
הדפיס את ספרו של אביו "רפדוני בתפוחים" ואת "צורת הבית" לבעל תוספות יום טוב.
ר' מאיר - רבה של לאסק ופיוטרקוב.
הוציא לאור את ספרו של אביו "אבן השוהם".
בנו ר' אליקום מילא את מקומו כרב העיר למשך כשנתיים.
אבן השוהם - מאירת עיניים - שו"ת.
בספר מובאות התכתבויות עם הרבנים אברהם ברודא, דוד אופנהיים, משולם זלמן מירלש, יצחק מפוזנא ועוד.
ספר זה מצוטט מספר פעמים בפתחי תשובה.
רפדוני בתפוחים - על אגדות רבה בר בר חנה.
עמודי שן - סברות ופלפולים.
חברת אליקים בן-ארי בע"מ היא חברה העוסקת בייצור ואספקת חומרי חציבה, ביצוע פרויקטים הנדסיים (סלילת כבישים, מסילות רכבת, הקמת גשרים וכו'), תשתיות תחבורה, הובלה כבדה ואיכות הסביבה (הפעלת תחנות מעבר לפסולת ביתית).
החברה נמצאת בבעלות של קרן פימי (50%), משפחת בן ארי (25%) וחברת תומר קוקו השקעות (25%).
החברה נוסדה בשנת 1970 על ידי אליקים בן ארי, בעלה של גיבורת מלחמת העצמאות מירה בן-ארי, ודניאל בן ארי בנם.
לחברה חוזה בלעדי עם רכבת ישראל לביצוע הנחת מסילות רכבת וכן ביצוע כל הריתוכים החשמליים והתרמיים של המסילות בכל שטחי ישראל.
הפרויקטים הרכבתים מבוצעים על ידי חברת בת SPIS, בעבר, בחלק מהפרויקטים הרכבתים לחברה הייתה שותפות עם החברה הספרדית AZVI.
בבעלות החברה ארבע מחצבות: מחצבת חוצה יהודה ליד אדורה, מחצבת הר שחר ליד משאבי שדה, מחצבת חול במישור רותם ומחצבת בזלת ברומניה (Ben-Ari Negev Industrial Srl).
החברה מחזיקה נמל פרטי בדנובה להעמסת חומרי המחצבה.
בתחום איכות הסביבה מפעילה החברה תחנת מעבר ראשית של פסולת ביתית של ערי גוש דן ותחנות מעבר ומחזור פסולת יבשה בחיריה.
הפסולת מועברת באמצעות משאיות ורכבות לאתרי ההטמנה דודאים שבנגב.
בספטמבר 2020 רכשה קרן פימי 50% מחברת אליקים בן-ארי.
אורן בן ארי אספלט בע"מ - ייצור, פיזור ושיווק של מוצרי אספלט
בן ארי תל רם פרויקטים בע"מ - בניית גשרים, שיקום גשרים קיימים ועבודות בטון מורכבות.
שותפות עם חברת "נאות תל רם"
שא עפר בע"מ - בבעלות החברה עשרות משאיות להובלת חומרי מחצבה וחומרים מסוכנים
בן ארי נגב בע"מ - החברה רשומה ברומניה ומפעילה מחצבת בזלת על נהר הדנובה
SPIS הקמת מסילות ברזל בע"מ - ביצוע פרויקטים של הנחת מסילות ברזל עבור רכבת ישראל
מבנה עליון כולל הנחת מסילות רכבת בקטעי C ו-D בפרויקט של המסילה המזרחית
מסילת ראשון לציון – מודיעין
אליקים גצל בן יהודה המילזאהגי (תק"מ, 1780 – כ"א בתמוז, תרי"ד, 17 ביולי 1854) מבראד, הידוע גם בראשי התיבות ראבי"ה, היה רב וחוקר קבלה יליד פולין שחי בגליציה.
הוא היה מחלוצי הגישה הביקורתית במספר תחומים ובעיקר בחקר ספר הזוהר.
אליקים גצל המילזאהגי נולד בעיירה הפולנית סמיאלה.
אביו רבי יהודה היה בנו של רבי אהרן אב"ד לוברטוב.
הוא התיישב בגליציה, שם למד אצל המקובל רבי ישראל חריף מסטנוב.
הוא שימש תקופה מסוימת כרבה של עיירה קטנה אך פרש מטעמים שאינם ברורים, ומאוחר יותר כמורה וסוחר בלבוב ובברודי.
בברודי למד בתמיכת יששכר בריש בלומנפלד מברודי שאף סייע בהדפסת ספרו.
היה בן דודו של הרב אפרים זלמן מרגליות (אמו, דבורה, הייתה אחותו של אביו, רבי יהודה).
אליקים גצל המילזאהגי נפטר בברודי, בכ"א בתמוז ה'תרי"ד, 17 ביולי 1854.
המילזאהגי חיבר קרוב לשבעים ספרים, בעיקר על תלמוד וקבלה.
ספרו היחיד שפורסם היה ספר ראביה (ראשי התיבות של שמו: רבי אליקים בן יהודה המילזאהגי), שבו הוא מותח ביקורת על ספרו של יום-טוב ליפמן צונץ משנת ה'תקצ"ג, על פיוטי רבי אלעזר בירבי קליר ועל שלמה יהודה רפפורט (שי"ר).
בספר הוא גם מבקר את התומכים בגימטריה, הם לדבריו "מקרה גמור".
כמו כן הוא כתב חיבור על ספרות הקבלה בכלל והספר הזוהר בפרט, כשהוא מתבסס בין השאר על ספר "מטפחת ספרים" אותו מתאר בספר כ"קרובו".
במהדורת "סדר הדורות" שהדפיס הרב ישעיה אשר זליג מילר הובאו כשש מאות הגהות מכתב יד על הספר, שלטענתו ייתכן שהמילזאהגי כתב.
קיים כתב יד שלו ובו הגהות על ספר "שם הגדולים", הגהות לספר "פסיקתא רבתי", פירוש לסידור התפילה בשם "בית אליקים", קונטרס נגד חבורת הרואים, חיבור בשם "זהרי ראבי"ה", "פרדס ראבי"ה" - השגות על שד"ל, נדפס בכתב העת "כרם חמד", וספר בשם "אוצר ראבי"ה" אשר בו פרשנות לספר "רזיאל המלאך".
הוא כתב גם ספרי פרשנות שלא פורסמו על ספר הזוהר, ספר רזיאל המלאך ופסיקתא דרב כהנא.
הוא פרסם בעיתונות היהודית מאמר בגרמנית ובו הוקעה על זיופים לכאורה של החכם הקראי אברהם פירקוביץ'.
כמו כן הוא התיר בחיבור בשם "מרכבת אש" נסיעה ברכבת בשבת.
רבי אליקים בן יוסף (בערך ד'תת"ל – בערך ד'תתק"ה–ד'תתקי"ב) או רבי אליקים בן יוסף ממגנצא היה אחד מחכמי מגנצא במחצית השנייה של המאה ה-11, והמחצית הראשונה של המאה ה-12.
רבי אליקים בן יוסף נודע כחותנו של רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן) ואבי-סבו של רבי אליעזר בן יואל הלוי (ראבי"ה), ורוב מה שידוע עליו ומה ששורד מתורתו בא מספר אבן העזר וספר אבי העזרי מאת שני חכמים אלה.
רבי אליקים בן יוסף היה בן דורו של רבי קלונימוס בר יהודה ממגנצא.
ידוע מכתיבת רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן) שרבי אליקים בן יוסף היה חותנו, והוא מכנהו "מורי חמי".
לכן שיער אביגדור אפטוביצר ששנת הלידה של רבי אליקים בן יוסף מוקדמת בכעשרים שנה משנת הלידה של ראב"ן.
מכיוון שרבי אליעזר בן נתן נולד בשנת ד'תת"ן (1090) בקירוב, אפטוביצר שיער שרבי אליקים בן יוסף נולד קרוב לשנת ד'תת"ל (1070).
כמו שנת לידתו, שנת פטירתו של רבי אליקים בן יוסף לא ידועה באופן מדויק.
החוקרים סבורים שרבי אליקים בן יוסף נפטר אחרי ד'תתק"ה.
עובדה זו באה מהערה בספר אבי העזרי מאת רבי אליעזר בן יואל הלוי (ראבי"ה) שהוא למד אצל סבו רבי אליקים בן יוסף.
החוקרים עוד סבורים שרבי אליקים בן יוסף נפטר לפני ד'תתקי"ב.
מסקנה זו באה מאירוע שמתואר בספר אבן העזר מאת רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן):
מדובר בקטע זה ברבי אליקים בן יוסף כי בספר "אבן העזר רבי אליעזר בן נתן מכנה את רבי אליקים בן יוסף "מורי" (סימן י"ט), "מורי חמי" (סימן כ"ו, סימן ס"ה, סימן תתתט"ו), ו"חמי" (סימן ק"ח).
מפני שרבי אליעזר בן נתן כותב בציטוט זה שחמיו נראה לו בחלום, אפטוביצר הסיק שרבי אליקים כבר לא היה חי בשנת ד'תתקי"ב.
עוד ידוע שבשנת תתק"ח רבי אליעזר בן נתן היה חייב למלא את מקום רבי אליקים בן יוסף לעבודת דוכן במגנצא (ראב"ן סימן י"ט).
בהתחשב בטווח השנים ד'תתק"ה-ד'תתקי"ב שבו נפטר רבי אליקים בן יוסף, אפטוביצר הסיק מכך שרבי אליקים בן יוסף "נפטר בסוף שנת תתק"ז או בתחלת תתק"ח." בזמן זה, רבי אליקים בן יוסף היה כבר בעת זקנתו כי כתוב "ויחר אף מורי חמי רבי אליקים ואמר 'אם חכמה אין כאן, זקנה יש כאן'".
לרבי אליקים בן יוסף הייתה ישיבה במגנצא והיה אב בית דין.
כנזכר לעיל, רבי אליקים בן יוסף היה בן דורו של רבי קלונימוס בן יהודה ממגנצא, ושניהם למדו יחדיו.
רבי אליקים בן יוסף פעל במגנצא בוועידה אשר נערכה בעיר.
"כל חכמי הדור" התקבצו עם תלמידיהם בבית הכנסת במגנצא על מנת להתעסק בעניין קידושין ברמאות עקב אירוע שאירע בקולוניא.
(חלק בף רפג, א; מבוא פרק ג).
רבי אליקים בן יוסף ותלמידיו התכתבו בעניינים הלכתיים עם רשב"ם, ורשב"ם ראה רבי את אליקים בן יוסף כמלומד מצטיין.
כתוב בספר אבן העזר: "תשובות אילו השיב לי רבינו שמואל הרמתי.
חוקרים העלו כמה השערות לגבי זהות ה"ליאונטין" הזה, רוב סבורים שיש קשר בין השם הצרפתי לשם העברי "יהודה".
אך הוסק שמפני סיבה כלשהי נקרא רבי אליקים בן יוסף עצמו "ליאונטין".
אפטוביצר היה סבור ש"ליאונטין" היה שם נוסף שהרב קיבל במשך מחלה, אך אין להשערה זה הוכחה.
לפי אורבך הכתיב "ליאונטין" הוא "קרוב לוודאי" שיבוש בכתב יד לשם "אליקים".
אין לבלבל "רבי ליאונטין" שהוא רבי אליקים בן יוסף עם רבו של רבינו גרשום רבי יהודה בן מאיר שנקרא גם "רבי ליאונטין".
רבי אליקים גצל לוויטאן (תרכ"ב - ח' בשבט תרע"ב) היה המגיד מבריסק ומחבר הספר 'מחזה עיניים'.
בערך בשנת תר"נ נשא לאשה את שיינא, בתו של רבי יוסף הכהן ואחותו של הרב אהרן בן יוסף הכהן, חתנו של ה'חפץ חיים'.
לאחר נישואיו קיבל משרת מגידות בזמברוב, ובהמשך כיהן כמגיד גם בדווינסק, ביאליסטוק ובריסק, בנוסף למשרתו הקבועה בערים אלו היה נוסע מפעם לפעם למסעות חיזוק בעיירות, במסעות אלה היה נושא דרשות בענייני יראת שמים.
בהיותו מגיד בדווינסק הקים מסגרת לבני נוער בשם חברת תפארת בחורים, אחד מהתלמידים שם היה רבי אברהם אלישיב שבהמשך עלה לארץ והקים שם מחדש את בית מדרש תפארת בחורים הקיים עד היום.
בשנת תרע"א במהלך אחת מדרשותיו פקע אחד מעורקיו ממאמץ ולאחר כמעט שנה של ייסורים מת בח' בשבט תרע"ב.
בנו רבי משה נרצח בידי הקומוניסטים.
בתו שרה רבינוביץ אשת רבי אלחנן, היא ובעלה גורשו בשנת תרצ"ה לארץ ישראל.
בתו נחמה טפליסקי אשת רבי חיים מאיר.
הרב אליקים גאטינייו (ה'תפ"ה, 1725 בערך - ה' בשבט תקנ"ה, 25 בינואר 1795) היה דיין, פרשן ופוסק באזמיר.
נולד לרבי יצחק גאטינייו (הראשון), שגידלו לתורה מינקות והרבה לשבח אותו: .
בי"ח בתמוז התק"ב, עת פרצה שריפה באזמיר, ונשרפו בתי הכנסת ובתי המדרש עד ש"לא נמצא גם ספר ללמוד", נסעו הרב אליקים יחד עם הוריו, אף שהיה אביו בן יותר מ-70, לקושטא כדי שיוכל ללמוד תורה.
בקושטא, למד הרב אליקים אצל הדיין רבי שלמה אמארילייו והיה הולך עמו ללמוד אצל דודו של רבו, הרב משה אמארילייו, בעל ספר דבר משה.
רבי אליקים ומשפחתו נשארו בקושטא כ-20 חודשים, וסבלו מעוני ורעב.
לאחר מכן שב עם משפחתו לאזמיר.
באזמיר שב הרב ללמוד אצל רבי יהודה אשכנזי, אצלו גדל להיות מגדולי החכמים באזמיר, וכיהן כדיין יחד עם רבי רבי דוד בכר אבואלעפיה.
בנו הוא הרב יצחק גאטינייו, מחבר ספר בית ישחק על הרמב"ם.
אגורה באהלך - שו"ת וחידושי הלכה הנזכר רבות בספרי רבני טורקיה.
בספר קיימות תשובות מכת"י מהרדב"ז ומהרב אברהם הכהן מצפת.
יצחק ירנן (שאלוניקי תקמ"ו) - חידושים ופלפולים על סדר משנה תורה לרמב"ם.
תועפת ראם (אזמיר תקנ"ז) - פירוש לפירושו של הרא"ם על פירוש רש"י לתורה.
הגהותיו לגיליון ספר פרשת דרכים שלו נדפסו מכתב ידו באלול התש"ס על ידי חברת אהבת שלום.
חידושים למסכת גיטין (כת"י) - נשרפו במגדלים (דרנדל) בתשרי התר"ו.
אליקים גציל אלינסון (21 באוקטובר 1929, תשרי ה'תר"ץ – 8 בדצמבר 1988, כ"ט בכסלו ה'תשמ"ט) היה תלמיד חכם, אינטלקטואל, איש חינוך ומרצה.
היה רב בעל השקפת עולם דתית אורתודוקסית מודרנית.
כיהן כמרצה בכיר במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
אלינסון נולד בסוכות תר"צ בעיר גייטסהד, אנגליה.
לאחר שסיים את לימודיו הכלליים בבית ספר תיכון, למד תורה בישיבת שניידר בלונדון והוסמך לרבנות בתשי"ג בישיבת גייטסהד.
בהמשך למד אצל הרב יצחק יעקב וייס במנצ'סטר.
נשא לאשה את רות לבית רוטשילד ונולדו להם ארבעה ילדים.
שימש כמורה וכמנהל ללימודי יהדות בבית ספר התיכון 'חשמונאים' בלונדון וכרב קהילת 'ישורון' ברובע אדג'וור בצפון לונדון.
היה פעיל בקרב הנוער היהודי של לונדון והוביל תנועות נוער ציוניות, כגון תנועת עזרא וסיני.
לאחר עלייתו לארץ בתשרי תשכ"ד (1963), התיישב בחיפה ושימש כמורה בסמינר למורות ולאחר מכן כמנהל הסמינר למורים בעיר.
לימד במדרשית נעם פרדס חנה ובאולפנת 'סגולה' לבנות בקרית מוצקין.
סיים בהצטיינות את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970 עבר עם משפחתו לפתח תקווה, שם כיהן כרב קהילת "ישראל הצעיר" בכפר גנים.
בחנוכה תשמ"ט נהרג בתאונת דרכים באילת.
הוא נקבר בפתח תקווה והספידו אותו רבים, ביניהם הרב ברוך שמעון סלומון, רבה הראשי של פתח תקווה.
תחומי התמחותו העיקריים היו מצוות האשה, דיני אישות ופוריות.
מחקריו ההלכתיים הוצגו בכתב ובעל פה בכנסים מדעיים בינלאומיים ובהשתלמויות של משרד החינוך.
היה חבר באגודה הישראלית לתכנון משפחה ועסק בתחומים כמו הפריה מלאכותית והזרעה מלאכותית.
הרב אלינסון נודע בחריפותו וביכולת הניתוח שלו.
הוא שילב את הפלפול הישיבתי עם הביקורת האקדמאית.
השקפת עולמו האורתודוקסית המודרנית התבססה על רקע תורני עשיר וידע אקדמי נרחב.
הרב אלינסון קיים שיח הלכתי עם גדולי אותו הדור, כגון הרב יצחק וייס, הרב עובדיה יוסף, הרב משה פיינשטיין.
הרב אלינסון ציין את הרב יצחק וייס כמורו ורבו, הרב עובדיה יוסף התייחס אליו בידידות רבה.
הרב משה פיינשטיין הביע קורת רוח מבקיאותו של הרב אלינסון והזכירו בשו"ת "אגרות משה"
הרב אלינסון כתב ספרים רבים בעברית ובאנגלית ופרסם מאמרים רבים.
סדרת האשה והמצוות, הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה (הסדרה ראתה אור גם בשפה האנגלית).
נישואין שלא כדת משה וישראל, 1975
תכנון משפחה ומניעת הריון, 1977 (הספר ראה אור גם בשפה האנגלית).
"חובת הציות להורים", ספר היובל לרב סולובייצ'יק, מוסד הרב קוק, 1984
"חילופי מנהג בין איש לאשתו ותוקף מנהג אבות", סיני, כרך פ"ה, אב תשל"ט
"לחקר קווי הפסיקה של הרא"ש", סיני, כרך צ"ז, מוסד הרב קוק, אב תשמ"ג
"העובר בהלכה", סיני, ס"ו, מוסד הרב קוק, תש"ל
"סרוב לתת גט", סיני, כ"ט, מוסד הרב קוק, תשל"א
"ירידת אשה מארץ ישראל לצורך נישואין", תחומין, ח', מכון צומת, תשמ"ז
"שרות לאומי וגיוס בנות לצה"ל", פרקי עיון והגות לכבוד ר' משה קרונה, ההסתדרות הציונית העולמית, המחלקה לחינוך תרבות תורנית בגולה, 1985
אליקים בן אברהם (ידוע גם כאליקים געטשליק הארט, שמו הלועזי: Jacob Hart, ~1745 – 30 באפריל 1814; י' באייר ה'תקע"ד) היה רב, פילוסוף ומקובל יהודי־אנגלי.
נולד ככל הנראה בלונדון בסביבות 1745. מקור משפחתו היה מאייזנשטאדט, והיא נקראה "הארט" (Hart) על שם אחד מאבות המשפחה בשם "הירש".
בסביבות 1769 נישא לחנה ולזוג נולדו שלוש בנות ושלושה בנים שאחד מהם מת בילדותו.
בסביבות 1805 הוסמך לתואר "מורנו הרב".
הוא היה ידידו של פנחס אליהו הורביץ שאף פרסם בספר הברית כמה דברים משמו.
אליקים תכנן לפרסם סדרה של עשרה חיבורים בשם "עשרה מאמרות", אך בסופו של דבר הודפסו רק חמישה מהם.
חיבורו העיקרי הוא "מלחמות ה'" (לונדון ה'תקנ"ד) שעוסק באפולוגטיקה נגד דעות המנוגדות ליהדות.
הוא עוסק בשאלות כמו גיל היקום והמודל ההליוצנטרי, ומצטט בהערצה את אייזק ניוטון.
בספרו השני "בינה לעיתים" (לונדון ה'תקנ"ה) שעוסק בחישוב הקץ הוא קובע כי שנת ה'תקמ"ג שבסמוך לה אירעו הכרזת העצמאות של ארצות הברית והמהפכה הצרפתית הייתה "קץ השנים" ואת הקץ האחרון – "קץ הדורות" – חזה לשנת ה'ת"ר בסיום 112 יובלות מבריאת העולם.
בנוסף כתב את הספרים "צוף נובלות", "מעיין גנים", "עין הקורא" ו"עין משפט".
אֶלְיָקִים גֶץ הַכֹּהֵן שְׁוֶרִין (1760 – 15 בינואר 1852, ה'תק"ך – כ"ג בטבת ה'תרי"ב) היה רבן של הערים סובוטיצה (כיום בסרביה) ובאיה (כיום בהונגריה) וראש ישיבה.
כיהן כרב המחוז מטעם הממשל.
אליקים גץ שוורין נולד ב-1760 בעיר שוורין שבצפון גרמניה לרבי שמואל.
החל את לימודיו בפוזנן שבפולין אצל רבי יוסף מפוזנא, משם המשיך לברטיסלאבה (כיום בירת סלובקיה, אז היה שמה פרסבורג, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית), המוכרת במקורות היהודים כפרשבורג, שם למד אצל רבי מאיר ברבי במשך 6 שנים.
ב-1782 עבר לפראג ולמד מתמטיקה, וכן למד אצל הרב יחזקאל לנדא, שנודע בכינוי "הנודע ביהודה", הוא ותלמיד נוסף יחיד זכו להיקרא על ידי רבם "משוחרר", שמורה על הישגים לימודיים המאפשרים לתלמיד להסתדר בכוחות עצמו.
קיימת גם טענה שהיה תלמידו של רבי מרדכי בנט, אחרים טוענים כי היה חברו.
ב-1786 עבר לעיר באיה (בדרום הונגריה של ימינו).
בה'תקנ"ו (1796) נשא לאישה את בתו של הגביר מאיר לייב מילר מהעיר באיה.
בה'תקע"ב (1812) החל לכהן כרבה של סובוטיצה (כיום בסרביה, אז הייתה קרויה סבדקה, חלק מממלכת הונגריה) ובה'תקע"ה (1815) החל לכהן כרבה של באיה, במשרה זו החזיק קרוב ל-50 שנים, עד פטירתו, בנוסף כיהן כראש ישיבה בבאיה.
ב-1827 מונה על ידי השלטונות לרב הראשי של המחוז.
התכתב עם רבנים ידועים אחרים, ביניהם: הרב משה סופר המכונה "החתם סופר", הרב יחזקאל פנט המכונה "המראה יחזקאל", הרב מאיר איזנשטטר המכונה "המהר"ם א"ש" והרב צבי הירש הלר.
גץ שוורין היה ידוע בעמדותיו המתונות כלפי תנועת ההשכלה היהודית וטען שלא ניתן להתמודד איתה על ידי דחיה מוחלטת.
ב-1844 הוא השתתף בוועידת רבנים בעיר פקש, ובה הביע התנגדות למגמות קיצוניות ביהדות החרדית בהונגריה, מה שגרם להתרחקות בינו לבין הרבנים ממשפחת סופר, מנהיגת היהדות החרדית בהונגריה.
גץ שוורין נפטר ב-15 בינואר 1852 ונקבר בבאיה.
יֶליזָבֶטָה איוואנובנה ז'ירקובה-ביחוֹבסקי , שנודעה בשם העט אלישבע, הייתה משוררת ברוסיה ובארץ ישראל.
בת למשפחה נוצרית, נישאה למו"ל והעיתונאי שמעון ביחובסקי ועלתה עמו לארץ ישראל ב-1925.
אלישבע נולדה בספאסק-ריאזאנסקי (Спасск-Рязанский) , עיירת לוויין של העיר ריאזאן שברוסיה, בת לאיוואן ז'ירקוב, נוצרי פרבוסלבי שהיה תחילה מורה בבית ספר עממי כפרי, ולאחר מכן סוחר ומוציא לאור, ולאם ממוצא אירי-קתולי.
אמהּ נפטרה כשהייתה בת שלוש, והיא התחנכה אצל דודתה (אחותה הבכורה של אמה) במוסקבה.
היא למדה בגימנסיה לנערות במוסקבה, ואחר כך השתלמה בקורסים לפדגוגיה מטעם התאחדות המורות והמחנכות, וסיימה את לימודיה ב-1910.
בשנת 1908, בהיותה בת עשרים, החלה להתעניין בלשונות העברית והיידיש, בהשפעת ידידיה היהודים.
למדה יידיש ועברית, תרגמה מעברית לרוסית, וכעבור זמן מה החלה לכתוב שירים עבריים מקוריים.
עניינה ביהדות הביא אותה במגע עם הסופר שמעון ביחובסקי, עמו התיידדה ואחר כך פיתחה קשר רומנטי, והשניים נישאו.
היא לא התגיירה ונותרה נוצרייה בדתה (אף שכינוה "רות על גדות הוולגה").
בשנת 1925 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
ב-26 במרץ יצאו לדרכם באוניה "אילאיץ".
ב-1 באפריל חגגו כל הנוסעים היהודים באוניה את חג פתיחת האוניברסיטה העברית וכאשר עגנה האוניה בסאלוניקי קראה אלישבע מספר שירים לכבוד החג.
ברשימת העולים שהגיעו ליפו ב-6 באפריל רשומים בני המשפחה הבאים: אלישבע ביחובסקי בת 36. שמעון ביחובסקי בן 42, וביחובסקי מרים בת 11 חודשים (הרישום בתיק העלייה שבארכיון המדינה s104/558 עמוד 175) באותה השנה נערכו בערי הארץ נשפים ספרותיים לכבודה ובהשתתפותה.
היא גם תרגמה לרוסית יצירות של סופרים עבריים כמו גרשון שופמן, יוסף חיים ברנר ואחרים.
על-פי האנציקלופדיה העברית, "בסיפוריה בולטת השאיפה לספר על היסוד הנאצל שבחיים ולתאר את הטוב והמעולה שבאדם".
פרסומה הביא לכך שאורגנו סביבה נשפים ספרותיים בישראל ומחוצה לה, אך לדבריה, הם העיקו עליה ושעממו אותה.
בעת ביקורה בקובנה בשנת 1928, פגשה אותה הנערה לאה גולדברג, שכתבה את התרשמותה מאלישבע ביומנה: "היום הייתי בביתה.
היא עושה עלי רושם מצוין.
פשוטה, צנועה, אותה סנסציה שמקיפה אותה לא נגעה בה.
היא יהודייה, עברייה, כאילו הייתה יהודייה תמיד - כל חייה."
טרגדיה הכתה בה בשנת 1932 כשמת בעלה בפתאומיות.
היא נותרה עם ילדה בת 8, מרים, והתקשתה להתפרנס.
אפילו לא הצליחה להתקבל לעבודה כספרנית ב"שער ציון" (לימים בית אריאלה).
היא שקעה בעוני והתגוררה בצריף הדולף בימי החורף, בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
בזכות חיים נחמן ביאליק, שפנה להנהלת "קרן ישראל מץ" בניו יורק, זכתה לקצבה חודשית של 15 דולר, שהיו למקור קיומה היחיד.
בעת מלחמת העולם השנייה התגייסה בתהּ לחיל העזר לנשים.
היא שירתה במצרים, שם הכירה חייל בריטי, דני ליטל, ונישאה לו ב-1946. לשניים נולדו שלוש בנות.
כך נותרה אלישבע בודדה לחלוטין.
אלישבע רצתה לצאת לבריטניה לבקר את בתה ונכדותיה, אולם מצבה הכלכלי ובריאותה הרופפת מנעו זאת.
אלישבע נפטרה בשנת 1949 בטבריה, שאליה עברה כדי לרפא דלקת מפרקים שלקתה בה.
לאחר שאנשי חברה קדישא הערימו קשיים על קבורתה בטבריה כיוון שלא הייתה יהודיה, היא נקברה בבית הקברות כנרת.
אברהם ברוידס, מזכיר אגודת הסופרים, תיאר כיצד נתקיימו בה מילות שירה שלה:
מקצת משיריה הולחנו בידי יוצרים כדניאל סמבורסקי, שייקה פייקוב וחוה אלברשטיין, ובוצעו על ידי זמרים כמו אלכסנדרה וחוה אלברשטיין.
רחוב (ושכונת) "חרוזים" ברמת גן נקרא ע"ש אחד מספרי שירתה הראשונים.
בהרצליה נקראה כיכר במפגש הרחובות הנדיב ורש"י, על שם המשוררת אלישבע.
עם אור בֹּקר בקול רנה, תל אביב: [חמו"ל], תרפ"ו.
כוס קטנה: שירים, תל אביב: תומר, תרפ"ו.
(מהדורה ב: תרפ"ו; מהדורה ג: תרפ"ז.)
ספורים, תל אביב: תומר, תרפ"ח.
חרוזים: שירים, תל אביב: תומר, תרפ"ח.
סמטאות: רומן, תל אביב: תומר, תרפ"ט.
משורר ואדם: על שירתו של אלכסנדר בלוק, תל אביב: תומר, תרפ"ט.
(מאמריה שנדפסו ב"התקופה" כא–כב ובמוסף "דבר" אלול תרפ"ו)
מקרה טפל: ספור, תל אביב: תומר, תרפ"ט.
מלכת העברים: סיפורים, תל אביב: ידיעות אחרונות, [תש"ח?].
ספורי משלים; לִקטה אלישבע; הציורים: ס.
חומי וכרמלה; ציר פיר פרובסט; סִפּרה אלישבע, תל אביב: עמוס ('ספרית ורד'), [תשכ"-].
קבצים ומהדורות שראו אור לאחר מותה:
ילקוט שירים; ליקט, ערך והוסיף מבוא והסברים: חיים תורן, תל אביב: יחדיו ('מבחר ספרותנו לעם') תש"ל.
מקרה טפל: ועוד 5 סיפורים, תל אביב: קצין חינוך ראשי - ענף השכלה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('ספרית תרמיל'), תשל"ז 1976.
סמטאות: רומאן; מסת-הסבר, הערות ועריכה?
מלכה לעברים: וסיפורים אחרים, תל אביב: בבל, תשס"ב 2002.
סמטאות: רומאן; עורך הספר: מנחם פרי, בני ברק: הקיבוץ המאוחד (הספריה החדשה למנויים), 2008.
יוהרלל ניהרו, מכתבים מבית הכלא; תורגמו מאנגלית בידי אלישבע, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ג.
ריצ'רד א' בירד, בדד; תרגמה מאנגלית אלישבע ; הציורים: גיטה ריטלר, תל אביב: עם עובד ('ספרית שחרות'), תש"ג.
(מהדורה חדשה: תשי"ג) (יומן מן הקוטב הדרומי)
ר"ל סטיבנסון, גן הקסמים; הציורים: רות ווד; עֻבד לעברית על ידי אלישבע, תל אביב: עמוס, תש"ל.
אליוט; עברית: אלישבע, תל אביב: עמוס ('ספרית פז') [תש"ל?].
אלישבע גולדשמידט (22 בספטמבר 1912 – 6 במאי 1970) הייתה פרופסור במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים, מחלוצות המחקר הגנטי בישראל.
אלישבע גולדשמידט נולדה בפרנקפורט שבגרמניה כאליזבת וקסלר, למשפחה יהודית אורתודוקסית.
ב-1932 החלה ללמוד רפואה בגרמניה, אך נאלצה להפסיק את לימודיה עם עליית הנאצים לשלטון.
היא עברה לאנגליה, שם החלה ללמוד זואולוגיה (בדגש על גנטיקה וציטולוגיה) וסיימה תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1935.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל בעקבות בעלה, יוסף גולדשמידט, שהיה פעיל ציוני, השתלב בתחום החינוך ולימים היה לחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
לאחר שסיימה בשנת 1942 דוקטורט בזואולוגיה בהנחיית פרופ' גאורג האז באוניברסיטה העברית בירושלים, החלה לעסוק במחקר בתחומי הגנטיקה והציטולוגיה, וב-1949 מונתה למדריכה הראשונה בתחום באוניברסיטה העברית (ובישראל בכלל).
מחקריה עסקו תחילה בבדיקות כרומוזומליות של פרוקי-רגליים, בעיקר זבובי דרוזופילה, אך לאחר מכן התמקדה בגנטיקה של האדם וערכה מחקרים על הגנטיקה של יהודים בני עדות שונות ועל השפעתם של נישואי קרובים.
בשנים הבאות עסקה בפיתוח המחקר וההוראה בגנטיקה באוניברסיטה, תוך שהיא מועלית לדרגת מרצה (1954), פרופסור חבר (1957) ופרופסור מן המנין (1967).
היא ייצגה את ישראל במספר ארגונים בינלאומיים בתחום הגנטיקה.
בשנות ה-60 גולדשמידט הייתה אחת מארבע הנשים היחידות שמונו פרופסור חבר, יחד עם נעמי פיינברון-דותן, טשרנה רייס ואנה רוזין.
בשנת 1958 הייתה שותפה למחאה נגד קיום כנס מדעי בגנטיקה בגרמניה, מחאה שהביאה להעברת הכנס להאג.
בתחילת בשנות ה-60 הציעה לרקטור האוניברסיטה, פרופ' יואל רקח, להקים מחלקה עצמאית לגנטיקה.
למרות שהייתה פרופסור חבר ועל אף הישגיה במחקר ובהוראה גולדשמידט לא נחשבה לראויה לעמוד בראשוּת המחלקה.
גם לאחר שמונתה לפרופסור מן המנין בשנת 1967, לא נפתחה המחלקה לגנטיקה, בנימוק שלא נמצא מועמד מתאים שיעמוד בראשה.
גולדשמידט התאבדה בשנת 1970, והמחלקה לגנטיקה נפתחה רק בהמשך שנות ה-70.
גולדשמידט הייתה אם לשניים: אליעזר גולדשמידט, פרופסור למדעי הצמח וימימה בן מנחם, פרופסור לפילוסופיה, כלת פרס ישראל.
נכדתה שירה, בתה של ימימה בן מנחם, נישאה למשה שפירא, נכדו של השר חיים משה שפירא (שקרוי על שמו).
נינה, ענר אליקים שפירא, בנם של שירה ומשה, נרצח במתקפת הפתע על ישראל ב-2023, כשהדף בידיו את הרימונים שהושלכו על ידי המחבלים לעבר המיגונית שבה שהה, ובכך הציל את שאר השוהים בה.
אלישבע (אליקה) ברק-אוסוסקין (13 באוקטובר 1936 – 9 בדצמבר 2024) הייתה שופטת, סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה משנת 2000 ועד 2006, עת פרשה לגמלאות.
שימשה מרצה בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
הייתה רעייתו של אהרן ברק.
אלישבע ברק נולדה בשם אלישבע ג'וספינה אוסוסקין ב-1936 בבוקרשט למרים ולמשה אוסוסקין, ילידי האימפריה הרוסית - האם מאודסה והאב מבסרביה.
עד גיל תשע התגוררה בחדר יחד עם סבתה, עד שזו נפטרה.
אביה היה מנכ"ל הג'וינט בהונגריה, טורקיה וארצות הבלקן.
בשנת 1940 נעצר האב בבוקרשט עקב יהדותו.
לאחר שחרורו המשפחה הסתתרה ובשנת 1941 עלתה המשפחה לארץ ישראל, והתגוררה בירושלים.
האב עבד תחילה כמנהל חשבונות ב"כל בו שוורץ", ובהמשך עבר לחברת הביטוח "מגדל", והאם קיבלה את משרתו ב"כל בו שוורץ".
לאחר הפיגוע בבית המוסדות הלאומיים מונה האב לגזבר קרן היסוד, ובהמשך מונה למנכ"ל קרן היסוד.
אלישבע למדה בתיכון בית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה).
שירתה בצה"ל במפקדת קצין הנדסה ראשי כמזכירה וכסמלת ח"ן וסעד.
בסיום שירותה הצבאי שאפה ללמוד רפואה, אך משפחתה התנגדה לכך, בנימוק שאין מדובר במקצוע לנשים.
על כן, פנתה בשנת 1956 ללימודי ביולוגיה.
בשנת 1963 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטה העברית.
במקביל החלה בשנת 1959 לעבוד במחלקה לזואולוגיה ובמחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה, בקבוצת המחקר של פרופ' אלישבע גולדשמידט.
התמחותה הייתה במחקר מחלות גנטיות בקרב יהודים ממוצא כורדי.
ב-1957 נישאה לאהרן ברק, שאותו הכירה בעת לימודיהם בתיכון בית הכרם, ולהם שלוש בנות ובן וכולם בעלי רישיון עורך דין, בתם אסתר נשואה לרם לנדס.
בשנים 1966–1967 שהתה עם בעלה באוניברסיטת הרווארד, ועסקה בעיקר בציור.
בשנת 1973 החלה בלימודי משפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, שבה כיהן בעלה כפרופסור וכדיקן.
בשנת 1977 סיימה את לימודיה והחלה בהתמחות, חציה אצל נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן וחציה בפרקליטות מחוז ירושלים.
בשנת 1978 הוסמכה כעורכת דין והחלה לעבוד כעוזרת משפטית לנשיא בית המשפט העליון.
בתשע שנות עבודתה כיהנו ארבעה שופטים כנשיאי בית המשפט העליון: יואל זוסמן, משה לנדוי, יצחק כהן ומאיר שמגר.
בשנת 1987 מונתה לרשמת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובינואר 1990 מונתה לשופטת בבית דין זה, ובמקביל בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
ב-1995, טרם מינויו של אהרן ברק (שהיה משנה לנשיא בית המשפט העליון) לנשיא בית המשפט העליון, מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה (שלושת השופטים החברים בוועדה לבחירת שופטים, בראשות מאיר שמגר, לא נטלו חלק בהצבעה, מחשש למראית עין של ניגוד עניינים).
ב-2000 מונתה לסגניתו של נשיא בית הדין הארצי לעבודה, השופט סטיב אדלר.
עם הגיעה לגיל 70, בשנת 2006, פרשה לגמלאות, כחודש לאחר בעלה.
שימשה מרצה לדיני עבודה בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, שבו מלמד גם בעלה.
בשנת 2009 פסק השופט מוריס בן-עטר בתיק שבו התובע, יוסף שלום, הגיש תביעת רשלנות נגד הנהלת בתי המשפט בשל עיכוב של כ-23 שנים, משנת 1987 ועד 2010, במתן פסק דין על ידי השופטת ברק-אוסוסקין.
השופט בן-עטר קבע כי העיכוב הממושך מהווה עוולה כלפי התובע.
בשנת 2012 יצא לאור ספר יובל לכבודה, "ספר אליקה ברק-אוסוסקין: לכבודה של השופטת אלישבע (אליקה) ברק-אוסוסקין, סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה בשנים 2006-2000", בעריכתם של סטיב אדלר ואחרים.
אלישבע ברק נפטרה ב-9 בדצמבר 2024, בגיל 88, והובאה לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
ב-1993 פסקה, כשופטת בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, פיצויי פיטורים בשיעור 180% לעיתונאית שהתפטרה מעבודה בעיתון "ג'רוזלם פוסט" בעקבות חילופי בעלים שהובילו לשינוי הקו הניהולי של העיתון, הן באשר לדרך הניהול היומיומית והן באשר למידת המעורבות של הבעלים והמו"ל בתוכן הכתבות ובחופש העיתונות של העורכים והעיתונאים.
"התובעת נסתה להמשיך לעבוד עם המו"ל החדש.
אף המו"ל, מר לוי, ניסה להמשיך לעבוד עם הצוות הקיים.
בגלל הבדלי השקפות – הן השקפות מהותיות המייצגות עמדות פוליטיות שונות, הן השקפות באשר למידת הלגיטימיות של התערבות המו"ל בעבודת העיתונאים – נוצרו נסיבות בהן לא יכלו שני אלו, המו"ל מחד והתובעת וחבריה מאידך, להמשיך לעבוד יחד.
התובעת לא התפטרה מיד עם החלפת הבעלות.
בכל פעם נוסף עוד נדבך לחילוקי הדעות באשר ללגיטימיות ולמידת המעורבות של המו"ל.
התובעת התריעה על כך, שוחחה עם מר לוי, אך הקונספציה של צורת עבודת המו"ל הייתה שונה מאוד בין השניים.
הקש ששבר את גב הגמל היה הצטרפות מר לוי לוועדת העורכים באופן שהוא יהפוך, לפחות דה פקטו, לעורך ראשי.
הנה כי כן, זכאית התובעת לפיצויי פיטורין על פי הסיפא של ."
ב-1997 כתבה על הזכות לשוויון במשפט העבודה:
"חשיבות הדוקטרינה שאין להפלות בין עובדים בגלל מין, בעבודה כמו גם בעת הקבלה לעבודה, מחייבת החדרת הנורמה לציבור המעבידים.
התנהגות לא שוויונית די בה כדי להצביע על התנהגות לא ראויה.
ראשית לכול משום שקשה מאוד למתלוננת להוכיח הפליה מסיבות מין, וכוונה וקיום התנהגות כזו כשהיא מכוונת קשה הוכחתה פי כמה.
אך חשוב מכך, חשיבותה של ההלכה, כי אין להפלות בעבודה ובקבלה לעבודה הוא בכך, שהתנהגות כזו תהא פסולה, תהא כוונתו של המעביד אשר תהיה.
בכך נותנת החברה ביטוי לסלידתה מיצירת סטרֵאוטיפים."
בפסק דין משנת 2002 עמדה על מהותו של משפט העבודה:
"יסוד קיומו של משפט העבודה, ה-raison d'être של משפט העבודה, הוא יצירת מנגנוני הגנה על עובדים בכל אחד משלבי הקשר שלהם עם המעבידים, בעת המשא ומתן, בעת קיום יחסי העבודה ועם סיומם.
מתוך נקודת מוצא זו יוצר משפט העבודה איזונים מתאימים בין זכויות המעבידים לנהל את עיסקם כראות עינם, זכותם לחופש העיסוק, לזכויות העובדים לעבוד וזכותם לחופש העיסוק.
משפט העבודה הוא ענף משפטי פטרנליסטי מאד.
הוא מתערב באוטונומיה של הרצון הפרטי לשם השגת מטרות סוציאליות."
ברק הייתה ממובילות זכות השימוע טרם פיטורים או שינוי תנאי העסקתו של עובד.
בפסק דין נוסף קבעה כי "תום הלב דורש שמעביד העומד לפטר עובדים מחמת צמצומים ייוועץ בנציגות העובדים באשר לעצם הפיטורים ולשמות המפוטרים".
על פיטורי צמצום של עובדים מבוגרים כתבה:
"החלטה גורפת הקובעת שיש לפטר את כל העובדים מעל גיל מסוים מבלי לבחון את נתוניו של כל אחד ואחד לגופו, פסולה היא.
היא פוגעת בשוויון בהפעילה קריטריון קבוצתי סטראוטיפי תחת לבחון כל מקרה לגופו.
הבדיקה אם כן צריכה להיות אינדיבידואלית ולא קבוצתית גם כשמדובר בפיטורי צמצום.
התפיסה האינדיבידואלית בוחנת, לא את הגיל הביולוגי, אלא את הגיל התפקודי.
כך תמנע תפיסה סטראוטיפית של קבוצה שלמה של עובדים."
על העסקה באמצעות קבלן כוח אדם כתבה: "אין משפט העבודה צריך לאפשר לו [לעובד] להיות עובד זמני לעד, לתקופה לא מוגבלת.
עובד זמני כשמו כן הוא - הוא עובד לתקופה זמנית מוגבלת.
בקונספציה של עובד זמני ללא הגבלת זמן יש סתירה מניה וביה." אחת מפסיקותיה המפורסמות קבעה שחברת כוח אדם נחשבת למעסיקה של עובד, בכל הקשור לזכויות סוציאליות, גם כשהוא עובר בין מקומות עבודה שונים בהם הוצב.
ברק הייתה שותפה לקו שהוביל השופט אדלר, הנוטה לטובת העובדים וארגוני העובדים.
היו שהגדירו זאת כ"אקטיביזם חברתי", הדומה לאקטיביזם השיפוטי של בעלה ואף עולה עליו.
עופר עיני, שהיה בזמנה יו"ר ההסתדרות, סיפר על שיחות מסדרון בהן "הדבר הראשון שאמרו על ברק הוא, שהיא שופטת עם צדק חברתי והדבר הכי חשוב לה זה כבוד האדם וכבוד העובד".
אֱלִישֶׁבַע בַּת עַמִּינָדָב היא דמות מקראית, מכונה גם בשם "אם הכהונה".
בתו של עמינדב, אחותו של נחשון, נשיא שבט יהודה ואשתו של אהרון, ראשון הכהנים; ואם לנדב, אביהוא, אלעזר ואיתמר.
השם אלישבע הוא יחידאי בתנ"ך.
הוראתו אינה ברורה דיו ויש משערים שהמספר הטיפולוגי שבע אשר מבטא שלמות, שפע וקדושה, מספר בשבחו של ה'.
אלישבע הייתה האישה בעלת הייחוס והמעמד הנכבד ביותר בישראל: בתו של עמינדב, מנכבדי עם ישראל, אשתו של אהרון שהיה ראשון הכהנים, גיסתו של משה שהיה מנהיג עם ישראל, בניה היו פרחי כהונה, פינחס בן בנה, היה משוח מלחמה ופיקד על 12,000 הלוחמים שנלחמו במִדְיָן.
אחיה היה נשיא שבט יהודה.
שני בניה נדב ואביהוא מתו ביום הקמת המשכן.
בזכות נישואיה של אלישבע, שהייתה משבט יהודה (ומכונה בשם "אם הכהונה", מכיוון שכל הכהנים יצאו ממנה) עם אהרון, נתערבה משפחת הכהונה, עם משפחת המלכות (דהיינו שבט יהודה שממנה יצאו מלכי יהודה).
בתלמוד בבלי ישנה דעה שאלישבע ויוכבד חמותה הן שפרה ופועה, שתי המיילדות העבריות במצרים, שסירבו להרוג את תינוקות בני ישראל על אף דרישתו של פרעה.
חז"ל למדו כמה דינים מאלישבע: אדם הנושא אישה, צריך לבדוק באחיה כיוון שרוב בנים דומין לאחי האם.
גם לגבי קריאת שמות לבנים, שראינו שנדב ואביהוא נקראו על שם אבות אביהם ואמם, נדב על שם עמינדב, אבי אלישבע, ואביהוא על שם אביו של אהרן, (דהיינו אבי - הוא).
ומכאן למדו שבגלל שהקדימו שם אביה של האישה נענשו ומתו שני הבנים, מכוון שזה זלזול לאביו אם יקדים שם חמיו לבן הבכור.
מסורת מן המאה ה-12 מזהה את מקום קבורתה של אלישבע ב"קבר האמהות" בעיר טבריה, סמוך ליוכבד חמותה וצפורה אשת משה.
על פי המסופר בברית החדשה הייתה רעייתו של זכריה הכהן ואימו של יוחנן המטביל.
על פי המסופר בבשורה על פי לוקאס (פרק א' 36) בברית החדשה אלישבע הייתה קרובת משפחה של מרים, אם ישו.
היפוליטוס הקדוש קבע כי הן היו בנות דודות (אימה של אליזבת, סובה, ואימה של מרים, חנה היו אחיות).
על פי הבשורה על פי לוקאס אלישבע הייתה בת למשפחת כוהנים (לוקאס א' 5), ונישאה לבעלה זכריה שהיה אחד ממשמרות הכהונה בבית המקדש השני.
לוקאס מספר כי אלישבע ובעלה היו צדיקים, אולם אלישבע הייתה עקרה ולא נולדו להם ילדים.
בעת שהקטיר קטורת על מזבח הזהב בבית המקדש התגלה לזכריה מלאך שניבא את הולדת בנו.
במהלך הריונה של אלישבע ביקרה אותה מרים - אירוע המכונה "הביקור".
ביקור זה התרחש בבית הקיץ של אלישבע וזכריה -מקום המזוהה כיום בכנסיית הביקור בעין כרם (אף שבברית החדשה מצוין כי המקום הוא "עיר ביהודה", אשר יש המזהים אותה עם חברון).
על פי המסופר בספר לוקאס, כאשר ברכה מרים את אלישבע קפץ התינוק בביטנה.
אלישבע התמלאה ברוח קודש וקראה למרים "ברוכה את מנשים, וברוך פרי בטנך" (לוקס א' 41 - 42).
בתשובה השיבה מרים את ברכת המגניפיקט.
לאחר הולדת בנה נאלצה אלישבע להסתתר מחיילי הורדוס אשר הורה על טבח התמימים.
כאשר הגיעו החיילים לביתה קראה אלישבע אל ההר שיסתיר אותה והסלע פתח את פיהו ואלישבע הסתתרה מאחוריו.
בכנסית הביקור מצוי סלע שהנוצרים מאמינים שהסתיר את אלישבע.
אלישבע קבורה במנזר יוחנן במדבר, בסמוך לירושלים.
אליזבת, ובעלה זכריה נחשבים לקדושים על ידי הכנסייה הנוצרית קתולית והכנסייה היוונית אורתודוקסית.
על פי הקתולים יום חגה מצוין ב-5 בנובמבר ועל פי היוונים אורתודוקסים והכנסייה האנגליקנית, יום חגה מצוין ב-5 בספטמבר (יחד עם יום חגו של בעלה).
אלירן אלקיים (נולד ב-30 באוקטובר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
אלקיים החל את הקריירה במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
לאחר שתי עונות בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן לא זכה לדקות משחק רבות, הושאל אלקיים למכבי פתח תקווה לעונה אחת.
בפתח תקווה היה אלקיים לשחקן הרכב ועזר לה להתברג בצמרת.
כשחזר לחיפה הוא שוב לא זכה לדקות משחק רבות, אך לאחר שדניאל בריילובסקי החליף את גיורא שפיגל כמאמן, הפך אלקיים לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
את משחק גמר גביע המדינה, בו חיפה ניצחה את הפועל ירושלים וזכתה בגביע, החמיץ אלקיים בשל כרטיס אדום.
העונה שלאחר מכן, עונה שזכורה בעיקר בזכות מסע ההצלחות של חיפה בגביע המחזיקות, הייתה הפכפכה עבור אלקיים.
בתחילת העונה הוא הצטיין במשחק בפארק דה פראנס נגד פריז סן-ז'רמן, ואף זכה לתמונת שער ב"ל'אקיפ", יומון הספורט המוביל בצרפת.
לאחר שהצטיין גם במפגש השני נגד הצרפתים, וכשכבר היה בדרך לסגל נבחרת ישראל, נפצע אלקיים באימון ושבר את רגלו השמאלית.
בעקבות הפציעה החמיץ אלקיים את המשך העונה, כולל משחקי קבוצתו באירופה והזימון הצפוי לנבחרת.
במהלך מחנה האימונים לקראת העונה שלאחר מכן שוב שבר אלקיים את רגלו, והוא החל תהליך שיקום ארוך.
לאחר השיקום חזר אלקיים לשחק כדורגל.
לאחר עונת 2000/2001 בה לא מצא את מקומו במכבי חיפה, הושאל אלקיים ליריבה העירונית, הפועל חיפה.
במהלך עונה זו התאבד הבעלים רובי שפירא, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
לאחר הירידה עבר אלקיים להפועל פתח תקווה לעונה אחת, ולאחריה חזר לשורות הפועל חיפה, ששיחקה עדיין בליגה הלאומית, הפעם כקפטן הקבוצה.
בעונת 2003/2004 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, שם הפסידה 4-1 לבני סכנין, והצליחה לחזור לליגת העל.
בעונה שלאחר מכן שוב ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לאחר הירידה חתם אלקיים בשורות הפועל נצרת עלית, וגם איתה ירד לליגה הלאומית.
עונה לאחר מכן עבר לקבוצת בני יהודה תל אביב.
באחד ממשחקי האימון בתחילת אותה עונה איבד אלקיים את הכרתו, וניצל בזכות טיפול מהיר של הצוות הרפואי שנכח במקום.
לאחר שלא התאקלם בבני יהודה עבר בחלון ההעברות בינואר שוב להפועל חיפה, עד לסיום העונה.
בעונת 2007/2008 חזר להפועל נצרת עלית, אך גם את עונה זו לא סיים באותה קבוצה, ונטש בסוף ינואר לטובת בית"ר שמשון תל אביב, איתה העפיל עד לחצי גמר גביע המדינה.
לאחר שנה וחצי בקבוצה עבר לשחק במכבי כפר כנא, ובקיץ 2011 פרש ממשחק פעיל, לאחר ששיחק בעונתו האחרונה במכבי עירוני קריית אתא.
אלקיים מתגורר בקריית אתא, נשוי ואב לארבעה.
אלירן אבני (נולד ב-1975) הוא פסנתרן ישראלי.
אבני נולד בישראל בשנת 1975. הוא בוגר בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב בהנחייתה של מרינה בונדרנקו.
הוא המשיך לימודיו בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם סיים תואר ראשון ושני במוזיקה בהנחיית ד"ר יוכבד קפלינסקי.
הוא משלים עתה לימודי דוקטורט על ניתוח רגשות במוזיקה, בהנחיית המוזיקולוג קרל שכטר.
כבר בגיל 17 זכה אבני בתחרות קלרמונט ובתחרות רחמנינוב בישראל וזכה לבצע את הקונצרט הראשון לפסנתר של רחמנינוב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה.
בשנת 2005 הקליט אבני את מלוא יצירותיו לפסנתר של המלחין הישראלי אבנר דורמן.
ההקלטה ראתה אור בחברת ההקלטות נקסוס.
בשנת 2007 הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה.
אבני הוא מנהל אמנותי של אנסמבל שאפל, המורכב ממוזיקאים ישראלים ואמריקאים בוגרי ג'וליארד.
אליקנטה (בספרדית: Alicante; בוולנסית: Alacant) היא עיר בספרד, בירת מחוז אליקנטה בדרום ולנסיה.
בעיר נמל היסטורי לחוף הים התיכון.
אוכלוסיית העיר על פי הערכה מונה 358,608 נפש (2024) והיא העיר השנייה בגודלה בוולנסיה.
אוכלוסיית המטרופולין (הכולל ערי פרברים) מונה 768,194 נפש (2016).
זהו האזור המטרופוליני השמיני בגודלו בספרד.
אחוזי העננות באזור אליקנטה נמוכים יחסית.
החודשים אוקטובר ועד סוף דצמבר הם התקופה המעוננת ביותר, בשיעורים ממוצעים של 40-42%.
בחודש יולי ואוגוסט השמים בהירים בדרך כלל, כסות העננים הממוצעת בתקופה זו עומדת על 10-16% בלבד.
אוגוסט הוא החודש החם בשנה, בשעות היום ממוצע הטמפרטורות מגיעות עד ל-31 מעלות צלזיוס, ובלילות 22 מעלות בממוצע.
בחודשים דצמבר, ינואר ופברואר הטמפרטורה הממוצעת בשעות היות עומדת על 17 מעלות, והלילות קרים ביותר בממוצע בינואר, 8 מעלות בלבד.
ממוצע הגשם הרב שנתי מסתכם ב-395.2 מ"מ, ממוצע מספר ימי הגשם השנתי בנמל עומד על 36.5 ימים, חודש אוקטובר הוא הגשום ביותר, הן לפי מספר ימי הגשם, והן בכמות במילימטרים.
לא נמצאו סטטיסטיקה או נתונים אודות שלג באזור העיר.
אזור העיר אליקנטה מיושב זה למעלה מ-7,000 שנה.
תחילתו בנדידה של שבטי ציידים-לקטים איברים ממרכז אירופה דרומה עוד לפני 3000 לפנה"ס.
היישובים הקדומים ביותר נאחזו במורדות הר בנקנטיל החולש על העיר.
ב-1000 הראשון לפנה"ס החלו סוחרים יוונים ופיניקים לפקוד את חופה המזרחי של ספרד, תוך שהם בונים נמלי מסחר קטנים ומביאים לשבטים האיבריים את תרבות הכתב, לשימוש בברזל ולאובניים.
במאה הראשונה לפנה"ס החלו צבאות רומא וקרתגו לפלוש ולנהל מאבקי שליטה בחצי האי האיברי.
במסגרת ניסיונות אלה יסד המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה את מבצר אקרא לאוקא במקום שבו יושבת היום העיר אליקנטה.
אף שקרתגו כבשה את רוב השטחים בסביבות אליקנטה, בסופו של דבר היה רוב חצי האי האיברי בשליטה רומית במשך יותר מ-500 שנה.
במאה ה-5, בעת שקיעת האימפריה הרומית, הייתה העיר אשר כונתה אז בשם הלטיני "לוקנטום" (Lucentum), בשליטה גותית.
במאה ה-8 (בשנת 711) העיר נכבשה בכיבוש הערבי-מורי, כמעט ללא התנגדות.
הערבים המורים קראו לעיר "לקנט لَقَنْت" או "אלקנט اللَّقَنْت".
המורים שלטו בדרום ובמזרח ספרד עד למאה ה-11. בשנת 1246 נכבשה העיר בידי אלפונסו ה-10 מלך קסטיליה, אולם בשנת 1298 העיר עברה לידי ממלכת ולנסיה בשליטת המלך חיימה השני מאראגון.
היישוב קנה לו מעמד של כפר מלכותי בעל יצוג בפרלמנט הוולנסי.
אליקנטה הייתה במוקד קרבות שליטה בין ממלכת קסטיליה לממלכת אראגון ועם שוך הקרבות הייתה לנמל מסחר חשוב באגן המערבי של הים התיכון, ממנו יצאו אורז, יין, שמן זית, תפוזים וצמר.
אולם בין השנים 1609 ו-1614 גירש פליפה השלישי, מלך ספרד אלפי מורים שהתנצרו לאחר כיבושה של ספרד מידי הערבים ואשר נותרו בוולנסיה, לאחר שאלה הזדהו עם שודדי ים ברברים שנהגו להתקיף את ערי החוף ולחבל במסחר.
צעד זה פגע באופן משמעותי בכלכלת החבל, כאשר אלפי בעלי מקצועות מיומנים וחקלאים עזבו את החבל ובעלי האחוזות רבים ירדו מנכסיהם.
מעמדה הכלכלי של אליקנטה המשיך להתדרדר בתחילת המאה ה-18, כאשר מלחמת הירושה הספרדית הותירה את העיר במיתון מתמשך.
לאורך המאה ה-18 וה-19 עיקר הכנסות העיר התבססו על תעשיית הנעליים והחקלאות, בעיקר תפוזים ושקדים, וכן תעשיית הדיג.
בסוף המאה ה-19 הייתה התאוששות מהירה של כלכלת העיר עם התגברות המסחר הבינלאומי ופיתוח הנמל העירוני לצורך עידוד היצוא.
בתחילת המאה ה-20 הייתה אליקנטה בירת נפה קטנה אשר נהנתה מהיותה של ספרד מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, דבר שיצר הזדמנויות כלכליות חדשות לתעשייה ולחקלאות במקום.
בשנות ה-20 גויסו רבים מבני אליקנטה לשורות הצבא הספרדי במלחמת הריף, באזור החסות הספרדי שבצפון מרוקו.
בסוף שנות ה-20 זכו מועמדים רפובליקאים בשליטה במועצת העיר ובנפה כולה והכרזתה של הרפובליקה הספרדית השנייה, ב-14 באפריל 1931, התקבלה בהתלהבות על ידי תושבי אליקנטה.
מלחמת האזרחים בספרד פרצה ב-17 ביולי 1936. אליקנטה הייתה העיר האחרונה שנותרה נאמנה לממשלת הרפובליקה ואשר נכבשה על כוחותיו של הגנרל פרנקו ב-1 באפריל 1939 ומנמלה נמלטו מן הארץ אחרוני ראשי הממשל הרפובליקני.
אף שהקרבות באליקנטה לא זכו לפרסום של הפצצת גרניקה על ידי חיל האוויר הגרמני, העיר ספגה במהלך שלוש שנות המלחמה הפצצות אוויריות כבדות וזכורה במיוחד הפצצת חיל האוויר המלכותי האיטלקי ב-25 במאי 1938, שבה נהרגו למעלה מ-300 אזרחים.
בסך הכל נהרגו בהפצצות של אליקנטה במלחמת האזרחים למעלה מ-700 אזרחים.
עשרים שנות שלטונו הראשונות של פרנקו היו שנים קשות לעיר, כמו גם למדינה כולה.
אולם בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 החלה העיר להפוך למוקד תיירות.
בנייני דירות גדולים החלו להיבנות בפרברי העיר לטובת תיירים ותושבים אשר נמשכו לאקלימה הממוזג של העיר.
עליית התיירות לעיר הביאה גם לפתיחת בתי עסק חדשים רבים ובהם מסעדות וברים.
שדה התעופה הישן ברבסה נסגר ושדה תעופה חדש נפתח באל אלטט, והפך עד מהירה מוקד לטיסות שכר ממדינות צפון אירופה.
עם מותו של פרנקו בשנת 1975 הצליח המלך חואן קרלוס הראשון לאפשר מעבר מוצלח של ספרד לשיטת שלטון דמוקרטית, במסגרתו קיבלו בני תרבויות ואזורים שונים בספרד יותר אוטונומיה בניהול חייהן.
לקראת סוף המאה ה-20 החלה התאוששות בפעילות הנמל המקומי לאחר שבשנות ה-80 עבר חלק ניכר מתנועת האוניות לנמל ולנסיה.
היום מהווה נמל אליקנטה אחד הנמלים המרכזיים בספרד לעגינת ספינות תענוגות.
בשנת 2007 עגנו בנמל 72 ספינות תענוגות והביאו לעיר כ-80,000 נופשים וכ-30,000 אנשי צוות.
פיתוח הנמל המקומי כנמל תיירות התקבל בברכה על ידי תושבי העיר אולם ניסיונות לפיתוח תעשייתי של הנמל גרמו לחילוקי דעות בקרב תושבי העיר.
אליקנטה היא אחת הערים בעלות שיעור הצמיחה המהיר ביותר בספרד.
התעשייה המקומית מבוססת בחלקה על תיירות לחופי קוסטה בלנקה ועל דיירי דירות נופש, מגמה שהחלה עוד בשנות ה-60 של המאה ה-20 והתגברה בסוף שנות ה-90. תעשיית השירותים והמינהל הציבורי גם כן מהוות מקור הכנסה משמעותי בכלכלת העיר.
בשנת 202 היו 23.54% מועסקים בסקטור הפיננסי והתעשייתי.
הבנייה המהירה עוררה שאלות רבות בתחום שמירת הסביבה, זאת היות שממשלת הנפה האוטונומית ומועצת העיר נמצאות תחת פיקוח של האיחוד האירופי.
הפיתוח האורבני המהיר הוא מוקד לדיונים בין מדינאים ותושבים כאחד והתוכניות של רשות הנמל לפתח את הנמל התעשייתי בעיר היו לאחד הנושאים הבולטים בדיונים אלה.
בעיר נמצא מטה המשרד להרמוניזציה בשוק הפנימי שהוא זרוע של האיחוד האירופי ולכן התיישב בעיר מספר גדול של עובדי ציבור המועסקים על ידי האיחוד האירופי.
סמוך לעיר שוכנת אף אוניברסיטת אליקנטה שבה למעלה מ-30,000 סטודנטים.
מאז שנת 2005 פועל בעיר אחד מאולפני הסרטים הגדולים באירופה: Ciudad de la Luz.
על פי פרסומים רשמיים בשנת 2024 גרו בעיר 358,608 תושבים ובאזור המטרופוליני ישבנו 757,443 תושבים.
כ-19.6% מתושבי העיר אינם אזרחי ספרד, עיקר אוכלוסיית הזרים היא מארגנטינה, אקוודור וקולומביה, אשר היגרו לעיר ב-10 השנים האחרונות.
קיימות בעיר אף קהילות מהגרים מרומניה, רוסיה, אוקראינה ומרוקו, רבים מהם ללא אשרת שהיה ולכן אינם נמנים במפקדי האוכלוסין בעיר.
כמו כן, בעיר ובסביבותיה קיימת אוכלוסייה גדולה של גמלאים ממדינות צפון אירופה, הממשיכים להחזיק באזרחותם המקורית ואף הם אינם נמנים באופן רשמי על תושבי העיר.
בין קבוצות האוכלוסין הגדולות שאינן דוברות ספרדית והיושבות באליקנטה נמנים אזרחים בריטים.
לכן, אחוז התושבים הזרים בעיר כנראה גבוה יותר מן הנתונים הרשמיים.
נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס שליד אליקנטה, הוא שדה התעופה העמוס ביותר בוולנסיה ואחד העמוסים בספרד.
בשנת 2024 עברו דרך נמל התעופה למעלה מ-18 מיליון נוסעים.
עבודות לפיתוח ולהרחבת השדה מתבצעות כמעט ללא הפסק.
טיסות סדירות מקשרות בין אליקנטה למדריד ולברצלונה וכן לערים רבות במערב אירופה.
מן העיר יוצאות טיסות ישירות גם למדינות מזרח אירופה, לממלכה המאוחדת, לאלג'יריה, ולמרוקו.
מתחנת הרכבת של אליקנטה יוצאות רכבות לעריה המרכזיות של ספרד.
בתוך העיר קיימת מערכת רכבת קלה המקשרת בין מרכז העיר לפרברים לאורך חוף קוסטה בלנקה.
מערכת הרכבת הקלה נמצאת אף היא בשלבי הרחבה.
אוטובוסים מחברים את אליקנטה עם הערים הקרובות, אלש, מורסיה, וסנטה פולה, וגם עם ערים מרכזיות בספרד, הרחוקות יותר.
מנמל העיר קיים שירות מעבורות סדיר לאיים הבלאריים ולאלג'יריה.
רשימת ערים תאומות עם אליקנטה:
אלירן עטר (נולד ב-17 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
עטר גדל ביד אליהו בתל אביב, והחל את דרכו ככדורגלן במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב.
כבר מילדותו הפגין כישרון רב, כאשר שיחק בקבוצות הילדים והנערים של המועדון, וקודם בגיל צעיר מאוד לקבוצת הנוער.
לקראת סוף עונת 2003/2004, בגיל 17, שותף לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של בני יהודה בליגת העל, במשחק מול הפועל פתח תקווה ובו בישל את שער הניצחון בדקה ה-94. בקיץ שלאחר עונה זו הוא לקח חלק במחנה האימונים של הקבוצה הבוגרת, ובעונות שלאחר מכן שיחק במספר משחקים לסירוגין.
בעונת 2007/2008 החל עטר להפוך לחלק משמעותי מהקבוצה הבוגרת של בני יהודה, תחת המאמן אלי כהן.
לאחר ששיחק קודם לכן בעיקר באגפים, הוא הוסט לעמדת החלוץ המרכזי, והיה חלק עיקרי בחזרתה של בני יהודה מתחתית הטבלה.
לקראת סיום העונה, נפצע בתיקול עם אלין טופוזאקוב מהפועל תל אביב, והושבת ממשחק למשך שבעה חודשים.
עטר חזר לשחק לאחר תחילת עונת 2008/2009. לאחר חזרתו, הוא הצטיין והפך לשחקן מוביל של הקבוצה, ואף כבש 14 שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הליגה, בצוותא עם ברק יצחקי ושמעון אבו חצירא.
במהלך העונה, במשחק מול מכבי נתניה, כבש עטר שער במספרת, שנחשב בכלי תקשורת רבים לשער היפה ביותר של העונה בישראל, ואף נבחר למקום הרביעי בתחרות "שער השנה" של פיפ"א.
עטר סייע לבני יהודה לסיים במקום החמישי בליגת העל, שהקנה לה השתתפות במוקדמות הליגה האירופית.
ב-23 במאי 2010 נרכש מבני יהודה בסכום המוערך ב-1.2 מיליון דולר וחתם על חוזה לארבע שנים במכבי תל אביב.
בסיום העונה הראשונה בקבוצה סיים כמלך השערים של הקבוצה וסגן מלך השערים של ליגת העל, עם 18 שערים.
בעונת 2012/2013 זכה עם מכבי תל אביב באליפות.
בעונה זו כבש 22 שערים שזיכו אותו בתואר מלך שערי ליגת העל בפעם השנייה בקריירה, ונבחר לכדורגלן העונה בישראל.
ב-24 ביוני 2013 חתם לארבע שנים בקבוצת סטאד ריימס מליגת העל הצרפתית, תמורת 450 אלף אירו לעונה.
בתמורה, קיבלה מכבי תל אביב סכום של 1.8 מיליון דולר בתוספת 10% מהעברה עתידית.
ב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה במשחק הליגה מול ראן כשעלה כמחליף בדקה ה-70. בסך הכל ערך 23 הופעות בעונתו הראשונה בקבוצה, וכבש שני שערים.
בתחילת עונת מיעט לשחק, ורשם הופעה אחת בלבד.
ב-20 בינואר 2015 חזר לישראל וחתם לשלוש שנים וחצי במכבי חיפה.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשעלה כמחליף בניצחון 1–0 על הפועל באר שבע.
ב-14 בפברואר 2015 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 5–0 על מ.ס אשדוד, ובמשחק הבא, ב-23 בפברואר, כבש צמד במשחק מול הפועל תל אביב, שהסתיים בתיקו 2-2. בסך הכול ערך עד תום העונה 15 הופעות בליגה, בהן כבש שישה שערים.
לאחר המחזור הראשון של עונת הושעה עטר על ידי מאמנו רוני לוי, אולם הוא שב לסגל בחלוף כשבועיים.
את העונה סיים עם עשרה שערי ליגה ושלושה שערים בגביע המדינה, בו זכתה הקבוצה בתום העונה, אך החמיץ את משחק הגמר מול מכבי תל אביב בעקבות פציעה.
ב-11 ביולי 2016 האריך את חוזהו בעונה נוספת.
בעונת 2016/2017 סבל מפציעות וכבש שבעה שערים ב-24 הופעות ליגה.
באוגוסט 2017 חזר לשחק בשורות מכבי תל אביב, ששילמה עבורו 625,000 דולר בנוסף להעברתו של שלומי אזולאי למכבי חיפה, ובעונת 2017/2018 כבש שבעה שערים ב-25 הופעות ליגה.
בעונת 2018/2019 כבש 12 שערים ב-30 הופעות ליגה, וזכה עם הקבוצה באליפות.
בתחילת עונת 2019/2020 פחת מעמדו בקבוצה, והוא שותף בחמישה משחקי ליגה בלבד.
ב-5 בפברואר 2020 חתם לעונה וחצי בבית"ר ירושלים, עם אופציה לעונה נוספת, תמורת שכר של 250 אלף אירו לעונה.
כעבור חמישה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון וכבש את שערו הראשון, בניצחון 2–0 על מכבי חיפה.
ב-15 ביולי 2021 חזר לבני יהודה תל אביב כשחתם במועדון לשנתיים.
ב-17 בינואר 2025 עלה אלירן עטר למשחקו האחרון במדי בני יהודה, כאשר שיחק 75 דקות במשחק התיקו מול הפועל כפר סבא.
בשנת 2005 זומן עטר לסגל נבחרת הנוער של ישראל, ושיחק במדיה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנוער ואף כבש שער אחד בטורניר.
בסך הכול ערך שמונה הופעות במדי נבחרת הנוער, בהן כבש שלושה שערים.
חרף הצטיינותו בעת ששיחק בבני יהודה, הורתה ההתאחדות לכדורגל בישראל שלא לזמנו לנבחרת ישראל, בשל עברו הפלילי.
על החלטה זו נמתחה ביקורת, ובסופו של דבר נענתה ההתאחדות לבקשתו של מאמן הנבחרת, דרור קשטן, ואפשרה את זימונו.
עטר זומן לראשונה לסגל הנבחרת למשחק מול נבחרת לטביה במוקדמות מונדיאל 2010, אך נעדר מהמשחק בשל פציעה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנובמבר 2012 בהפסד 1–2 לנבחרת בלארוס במשחק ידידות.
עטר זומן לסגל הנבחרת במרץ 2015, הודח ממנו לאחר זמן קצר ולא שב אליו עד סוף קמפיין מוקדמות יורו 2016, לאחר סכסוך שהתגלע בינו ובין מאמן הנבחרת אלי גוטמן.
ב-12 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 3–0 על נבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
עטר נולד לשפיק עטר, יליד עיראק, ולאסתר לבית שטרית, ילידת מרוקו.
בדצמבר 2006 הורשע ביחד עם כוכב הרשת ברי יחזקאל ואושרי בן שמעון בשני אישומים של קשירת קשר לביצוע פשע ובסיוע לשוד, ובאישום נוסף של קשירת קשר לביצוע עוון וסיוע לגנבה, לאחר שהיה מעורב בשלושה אירועים של חטיפת תיקים מנשים בתל אביב וברמת גן.
הוא נידון לשישה חודשי מאסר (אותם ריצה בעבודות שירות), לשנים עשר חודשי מאסר על תנאי, לקנס של 5,000 ש"ח ולמתן פיצוי לנפגע עבירה בסך 2,500 ש"ח לכל אחת מקורבנותיו.
בעקבות זאת ספג במגרשים קריאות גנאי רבות.
אלירן דנין (נולד ב-29 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מנהל את אצטדיון טדי שבירושלים.
דנין גדל במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק נתניה, בטרם עבר לבית"ר ירושלים, שם החל את הקריירה הבוגרת שלו בעונת 2003/2004. דנין שיחק בירושלים עד אמצע עונת 2006/2007, אז הושאל להפועל כפר סבא.
במהלך עונה זו עלה עם הנבחרת הצעירה של ישראל לאליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בקיץ 2007 בהולנד לאחר ניצחון בשני משחקים מול הנבחרת המקבילה של צרפת.
בסך הכל רשם דנין 19 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בעונת 2007/2008 חזר דנין לבית"ר ירושלים, אך במחזור ה-5 שוב הושאל, הפעם למכבי חיפה.
בעונת 2008/2009 שוב חזר דנין לירושלים, אך הפעם קיבל מקום בהרכב בעקבות עזיבתו של מגן הקבוצה, יואב זיו, לחו"ל.
בסוף אותה עונה זכה בגביע המדינה, לאחר שבגמר הגביע הצליחה בית"ר ירושלים לגבור על האלופה מכבי חיפה 2–1, על אף שדנין עצמו הורחק במהלך המשחק.
ב-31 במאי 2010 ערך דנין את הופעתו היחידה במדי נבחרת ישראל, כשנכנס כמחליף במשחק ידידות מול נבחרת צ'ילה שהסתיים בהפסד 0–3.
לקראת עונת 2010/2011 חתם דנין במכבי פתח תקווה, שם שיחק במשך עונה אחת ואחריה עבר להפועל עכו, שם שיחק בעונת 2011/2012.
ב-12 באוגוסט 2012 חתם דנין בהפועל תל אביב לעונה אחת.
ב-18 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף במשחק מול בני יהודה במסגרת גביע הטוטו.
בעונת 2012/2013 התמודד על עמדת המגן השמאלי עם יגאל אנטבי ושמעון הרוש, ובסופה סיים את חוזהו ושוחרר מהקבוצה.
ב-2 באוגוסט 2013 חזר דנין להפועל עכו, וחתם על חוזה לשנתיים, אך לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה, ובעונת 2013/2014 שותף בשישה משחקים בלבד בכל המסגרות.
לקראת עונת 2014/2015 חתם דנין בקבוצת בני סכנין, אך עזב את המועדון עוד בטרם החלה העונה.
ב-18 בנובמבר 2014 דנין חתם בהפועל אשקלון מליגה א' דרום.
ב-15 ביוני 2015 חתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית.
ב-9 בינואר 2017 חתם בהפועל מרמורק מליגה א', ובתום העונה העפיל עמה לליגה הלאומית.
בעונת 2017/2018 ערך עשר הופעות במדי הקבוצה בליגה הלאומית, ובסופה פרש ממשחק פעיל.
דנין הוא בוגר הקריה האקדמית אונו בתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
כן יש לו תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בניהול ארגונים, תעודת מנכ"ל בכיר בספורט, תעודת ניהול אצטדיונים ואולמות ספורט, והוא בוגר קורס מתקדם לדירקטורים.
באוגוסט 2021 מונה דנין למנהלה של בית"ר ירושלים.
הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 2025, בו עבר לנהל את אצטדיון טדי.
אלירז שדה (נולד ב-18 בדצמבר 1982) הוא מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו, שחקן ופזמונאי ישראלי.
היה בעל רשת חנויות לממכר ירקות וזוכה העונה השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול".
נולד בחדרה, לאהרן סעדה ואילנה לוזון, יוצאי לוב, שהחליטו להינשא תחת שם-משפחה חדש משותף: שדה.
בילדותו עברו הוריו מקיבוץ ברקאי אל קיסריה, ושם גדל והתחנך.
בשנת 2001 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכמפקד בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
לפני שנכנס לבית "האח הגדול", למד חשבונאות במכללה האקדמית נתניה וחזר ללימודים אלה לאחר הזכייה.