tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליפוט קלוג (בהונגרית: Klug Lipót; ג'נג'ש, 22 בינואר 1854 – בודפשט, 24 במרץ 1945) היה מתמטיקאי, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה נספה בשואה בגיל 91. הוא היה בין עשרות המדענים היהודים שלא התנצרו כדי לקבל תואר פרופסור.
ליפוט קלוג נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה קלוג ושל יוהאנה נויפלד.
הוא היה סטודנט באוניברסיטה לטכנולוגיה של בודפשט (1870–1872) ולאחר מכן בבית הספר להכשרת מורים (1872–1974).
בשנת 1874 קיבל תואר בהוראת גאומטריה ומתמטיקה.
הוא לימד בברטיסלבה עד 1893, ואחר כך בבודפשט בבית הספר הריאלי הראשי של רובע 2. בשנת 1882 קיבל את הדוקטורט.
משנת 1897 היה מורה לגאומטריה תיאורית באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה.
מחלקה זו הוקמה עבור קלוג ופעלה עד לפרישתו בשנת 1917. מטעמי חיסכון, תפקידו זה אויש רק לאחר שהאוניברסיטה העתיקה את מושבה לסגד.
(לאחר מלחמת העולם הראשונה, עקב חוזה טריאנון קלוז'-נאפוקה הועברה לרומניה).
הפיזיקאי הנודע בעל השם העולמי אדוארד טלר הזדמן לפגוש את ליפוט קלוג כנער בגיל 14 וכתב עליו שהוא היה המבוגר הראשון שפגש שאהב במה שהוא עסק, מכיוון שכולם סביבו הרגישו את העבודה כעול.
בעת פרישתו, קלוג הקים קרן ממשכורת של שנה לתמיכה במתמטיקאים צעירים ומוכשרים, אך הקרן לא חילקה מלגות עד 1943. הזוכים אז היו: פרנץ ציגאני ולאסלו פייש-טוט.
עשרת אלפים פנגה הונגרי נתרמו על ידו לאוניברסיטה שלו לשעבר, לפקולטה למתמטיקה ומדע של אוניברסיטת פרנץ יוזף בקלוז'-נאפוקה, כדי לתמוך כלכלית בסטודנטים מוכשרים.
ההנחות שהוא נעלם בסתיו 1944, בעת התגברות רדיפת היהודים בעקבות עליית מפלגת צלב החץ לשלטון בהונגריה, התבררו כשגויות.
ליפוט קלוג הסתתר והגיח ממחבואו בינואר 1945 ומת במרץ בגיל 91. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (חלקה 5B, שורה 10, קבר 13).
היא הייתה בתם של ליפוט גוטמן ומריה בראש, אותה נשא לאישה בג'נג'ש בינואר 1878.
תחומי המחקר שלו היו: גאומטריה השלכתית וגאומטריה פרויקטיבית וסינתטית.
הוא היה אחד המתמטיקאים ההונגרים המשפיעים והפורים ביותר בתחום זה.
גאומטריה השלכתית, יצא לאור בתמיכה כספית של האקדמיה ההונגרית למדעים, בודפשט, 1903.
אלמנטים של גאומטריה השלכתית (בשיטה סינתטית-גאומטרית), בעזרת האקדמיה ההונגרית למדעים, אגודת פרנקלין, 1892.
תצורה של המשושים במשפט פסקל (משפט בגאומטריה של המישור, העוסק בנקודות המפגש של שתי שלשות של נקודות.
גאומטריה תיאורית, בתי הספר הריאליים לכיתות י'-יב' על פי תוכנית הלימודים.
תיאור משטחים מעוקלים פשוטים, קלוז'-נאפוקה, 1909
ליפוט קצ'קמטי (בהונגרית: Kecskeméti Lipót; קצ'קמט, 27 בפברואר 1865 – אוראדיה, 8 ביוני 1936) היה רב הונגרי בעל ידע רב, היסטוריון של תולדות הספרות, חוקר מקרא, וכן אחיו של הרב הראשי של העיר מאקו, ארמין קצ'קמטי.
ליפוט קצ'קמטי הוא בנם של יעקב קצ'קמטי ושל רוזה וייס.
כבר בצעירותו התעניין בקורותיהם ובשיריהם של משוררים יהודים מימי הביניים ואף תרגם כרך שלם משיריהם להונגרית ("משוררים יהודים", בודפשט, 1887).
הוא כתב עליהם את עבודת הדוקטורט שלו בבודפשט (1888) וחלק ממנה פורסם בצורת ספר ("הגיהנום בשירה היהודית מימי הביניים".
הוא תרגם כאמור משוררים יהודים מימי הביניים להונגרית וכתב מחקרי היסטוריה דתית יהודית.
קצ'קמטי סיים את בית המדרש לרבנים בבודפשט וקיבל סמיכה לרבנות.
הוא נבחר לרב קהילת אוראדיה (1890); כרב ראשי הוא נודע כדרשן וכנואם מצוין, הוא היה אמן של השפה ההונגרית, לנאומיו הקשיב גם המשורר אנדרה אדי והוא הזכיר במאמר את הרצאתו בנושאי התנ"ך, אותה נשא בכנסייה האוניטרית בודפשט (1903).
קצ'קמטי היה חבר באגודת סיגליגטי, אגודה ספרותית שרבים מחבריה היו יהודים.
הוא התנגד לכל צורת של ניכור הדתי, ולא קיבל את הציונות.
שתי יצירות היסטוריות ספרותיות על ספרי הנביאים ירמיהו וישעיה (בודפשט, 1932, אוראדיה, 1935) פורסמו בשיטת ביקורת המקרא.
הנאומים שנישאו ביום הולדתו ה-70 נכללו בכרך חגיגי (אוראדיה, 1935).
לאחר כפיית חוזה טריאנון על הונגריה, הוא הקים בסתיו 1929 את הגימנסיה היהודית מתוך מורי ותלמידי הגימנסיה הריאלית הראשית ההונגרית, שנסגרה על ידי השלטונות הרומניים.
הגימנסיה היהודית פעלה בהונגרית כשפת ההוראה במשך חמש שנים, לאחר מכן הם נאלצו להמיר את השפה לרומנית כשפת ההוראה ובזכות איסוף התרומות על ידי קצ'קמטי הבניין הוגדל בקומה אחת.
לפיכך, ניתנה להם שוב הזכות להוראה בהונגרית.
מאוחר יותר קיבלה הגימנסיה את שמו של מיטיבה: בית הספר התיכון ליפוט קצ'קמטי.
אף על פי שנבחר לרב הראשי של פשט, ליפוט קצ'קמטי נשאר באוראדיה.
מתוך ההספד עליו ב"עיתון העצמאי" לאחר מותו מצוטט משפט שאמר לשר ממשלת רומניה שהאשים אותו בסולידריות עם ההונגרים : "הייתי לצד ההונגרים כשמצבם היה טוב.
עכשיו, במצבם הרע, שלא אעמוד לצדם?
אני מכיר במצב החדש (העברת טרנסילבניה לרומניה), אבל לו הייתי מחר מסרב לקהילה ההונגרית, הייתם שופטים אותי והייתם מאשימים אותי באופורטוניזם!"
מכתבי משוררים יהודים (תרגומים), בודפשט, 1887
הגיהנום בשירה היהודית מימי הביניים, בודפשט, 1888
טקסי קבורה בישראל העתיקה, 1897
דמויות קוסמים בכנען, פרסומי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית בודפשט, 1900
היישוב הראשון של הדת על פי מוסר הנביאים, 1904
השפעת השנים הראשונות של הגלות על דת ישראל, פרסומי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית, בודפשט 1909
האם יש דת יהודית אחת, האם יש יותר?
ליפוט אראני (במקור גולדמן, בהונגרית: Aranyi Lipót; מישקולץ, 20 בספטמבר, 1855 – בודפשט, ינואר 1945) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך עיתון.
ליפוט אראני נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ אראני (1826–1886), סוחר, ושל זאלי דיקמן (1826–1888) לאחר סיום לימודיו בבית הספר, עבד כשוליית סוחר, ומשנת 1876 היה איש צוות פנימי של היומון בשם "מישקולץ" (Miskolcz) וכן כתב ליומונים פוליטיים בבודפשט.
בשנת 1882 הפך לעורך מישקולץ.
לאחר מכן הקים את כתב העת "ידיעון בורשוד-מישקולץ" (Borsod-Miskolczi Közlöny), כתב עת חברתי, כלכלי ושל ספרות יפה, שאראני היה העורך והמו"ל שלו (1883–1891).
אחרי שעבר לבודפשט, כתב מאמרים וטורים עבור עיתונים רבים מאוד וביניהם: הפשטי נפלו (1892, 1895) ועבור "דפי הבירה" (Fővárosi Lapok).
הוא כתב גם ב"אומה" (1892–1899), ב"העיתון ההונגרי" (Magyar Újság), ב"האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet) (1899–1903) ומהקמת "העיתון" (Újság) בשנת 1903, הוא היה איש הצוות הפנימי הבכיר בעיתון, וניהל את "מדור בית המשפט" של העיתון.
הוא היה חבר במערכת השבועון ההומוריסטי בורשסם ינקו.
לקראת שנות סיום מלחמת העולם השנייה במהלך בדיקת מסמכים ברחוב על ידי הבריונים החהושים של מפלגת צלב החץ, אראני זוהה כיהודי ולעיני אשתו הוצא להורג במקום בירייה בשדרות סנט אישטוואן בבודפשט קרוב לדנובה.
אשתו הראשונה הייתה מריה גאסר (1868–1901), איתה התחתן ב-15 בנובמבר 1888 בקזינצברציקה.
אשתו נפטרה מדלקת ריאות בגיל שלושים ושלוש.
הוא התחתן בשנית ב-28 באוקטובר 1902. אשתו השנייה הייתה קטלין ויינמן (1870–1964) מורה מבבודפשט.
בעלה ארנה רושטה (מקודם: רייס) היה פקיד.
ליפוט ודאס (במקור ויינברגר עד 1882, בהונגרית: Vadász Lipót; קישווארדה, 13 בנובמבר 1861 – בודפשט, 29 באוגוסט 1924) היה עורך דין, פוליטיקאי, חבר באספה הלאומית ההונגרית (1910-1918), עורך יהודי-הונגרי.
ליפוט ודאס נולד במשפחה יהודית בעיירה בהונגריה ש-25% מתושביה היו יהודים לפני השואה.
ודאס למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמו כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ופתח משרד עורכי דין בעיר הולדתו לאחר שקיבל את התואר במשפטים.
הוא ייסד את התאחדות התעשיינים של מחוז סאבולץ', בה החזיק בנשיאות במשך עשר שנים.
בשנת 1886 היה ממייסדי המפלגה הליברלית במחוז וערך את "עיתון של סבולץ' העליון" (Felsőszabolcsi Hírlap).
בין השנים 1910 לבין 1918 היה חבר פרלמנט מטעם "מפלגת העבודה הלאומית" (שהמשיכה את הקו של המפלגה הליברלית) והיה איש סודו האישי של אישטוואן טיסה.
בפרט, השתתף במאבק הפרלמנטרי באספה הלאומית להחמרת תקנות הבית.
על פי הצעתו, בית הנבחרים העביר החלטה בשנת 1915 שקראו לו על שמו "לקס ודאס" (חוק ודאס), שחוקק מחדש כללי בית נבחרים מחמירים שנקבעו בעבר למאבק בפיליבסטר.
בין השנים 1913–1917 הוא היה סגן שר המשפטים (מזכיר מדיני לשר), תחילה בקבינט של לאסלו לוקאץ' ואחר כך בקבינט של אישטוואן טיסה.
ודאס היה מעורב בהכנת טיוטות תקנות בנושא הסכמים מחוץ לפשיטת רגל, בחקיקת עיכוב או השהייה של פעיליות כלכלית בתקופת המלחמה ובחוק העיתונות, וכן עבד על הסדרת המשפט האזרחי.
לאחר נפילת ממשלת טיסה בשנת 1917, הוא עבר תחילה לאופוזיציה, ואחר כך פרש לחלוטין מהפוליטיקה.
שוב עבד כעורך דין והשתתף בחיי הקהילה היהודית של פשט.
הוא היה הנשיא המשותף של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
פרסם מספר מחקרים משפטיים בכתבי עת מקצועיים.
ודאס הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
טקס ההלוויה נערך על ידי הרב פרנץ הבשי.
אשתו הייתה קורנליה ראדו (1869–1945), בתם של ברנאט רוזנבליט (אחר כך ראדו), רופא, ושל יוליאנה פוקס, אותה נשא ב-5 באפריל 1892 בקישווארדה.
אשתו הייתה אילונה בוז'וקי (1898–?).
כרך נאומים נבחרים בפרלמנט (בודפשט, 1925)
הצלב האמצעי של מסדר ליפוט (1916)
ליפוט שאטורי (במקור שניידר, בהונגרית: Sátori Lipót; 1899 – 1943) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי, מעצב כרזות ומאייר ספרים; דמות יוצאת דופן בתולדות עיצוב הכרזות ההונגרי.
הוא נודע בשנות בעשור השני של המאה ה-20 ובעשור השלישי של המאה ה-20 בעיקר בזכות כרזות הסרטים שלו בסגנון אר נובו.
ליפוט שניידר נולד בשנת 1899 כילד במשפחה יהודית.
לא ידועים מקומות הולדתו ומותו (סביר בהחלט שנספה בשואה) ואף לא התאריכים המדויקים של שני אירועים אלה.
הוא המשיך את לימודיו (אחרי סיום התיכון) בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב).
כרזות הסרטים הראשונות שלו פורסמו כבר בשנת 1917 בגיל 18 בלבד.
בשנים הראשונות לקריירה עבד באופן קבוע ב"תיאטרון הלאומי לקולנוע - אורניה" (Uránia Nemzeti Filmszínház).
במהלך מלחמת העולם הראשונה עיצב כרזות בעיקר לסרטי תעמולת מלחמה.
בשנת 1919 הכין כרזה לרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
בשנים 1918–1919 פתח את הסטודיו לגרפיקה עם אימרה פלדש, בו עבדו על כמה עיצובים של כרזות, אך לא יצרו רק כרזות קולנוע.
הם יצרו את החתימה המשותפת שלהם של földeSSátori מסגסוגת, מתוך החתימות של שניהם.
בשנות העשרים והשלושים קיבלו מספר משימות.
לאחר שפלדש עזב את בודפשט, שאטורי יצר לבד או עם דיולה פייש.
מספר איורי ספר קשורים בשמו.
עד מהרה זכה לשבחים על היכולת לסכם סרטים בצורה של כרזות שמושכות את העין.
הכרזות הראשונות שלו מייצגות את סגנון האר נובו המעוטר של העשור הראשון של המאה ה-20 עד שנות ה-20. עבודות אלה ריאליסטיות יותר ומבליטות את ההיסטוריה של הסרטים.
שאטורי עיצב על הכרזה לעיתים קרובות את אחת הדמויות הראשיות בסרט או בסצנה חשובה בסרט.
לרוב הכרזות שלו שנעשו בשנות העשרים והשלושים יש מאפיינים של טרנד האר דקו.
הם כבר מאופיינים באזורים גדולים וצבעוניים וקווים חזקים מבעבר.
אחד המוטיבים הפופולריים ביותר של שאטורי היה האישה, בדרך כלל גיבורת הסרט.
הדמויות האלה תוארו בכרזה בדרך כלל בצורה דמונית וארוטית.
בעבודותיו השתמש לעיתים קרובות באפקטים חזקים של אור.
הסגנון והנושא של יצירותיו דומים מאוד לאלה של שותפו, אימרה פלדש.
בעוד שהכרזות של פלדש התבססו על איור, הרי עבודותיו של שאטורי ביטאו יותר ציור ואקספרסיביות.
הוא השתמש לעיתים קרובות בצבעים עזים ותוססים ובצורות דינאמיות.
סגנונו השתלב היטב בעולם הוויזואלי של עידן הסרט האילם.
ליפוט ארדאי (במקור ארבר-Erber עד 1889, בהונגרית: Erdélyi Lipót; ג'נג'ש, 6 בינואר 1861 – 12 במאי 1943) היה מנהל בית ספר יהודי-הונגרי, תחילה בעיר ניטרה ולאחר מכן של קישפשט (אז עיר עצמאית, כיום רובע 19 של בודפשט).
ליפוט ארדר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ ארבר ושל מריה רוט (1929-1909).
אחיו היו שימון ארבר ומור מאטראי.
הוא השלים את בתי הספר שלו בעיר הולדתו ובבודפשט וסיים את לימודיו בהכשרת מורים ב-1883. בשנת 1908 קיבל הסמכה גם לבית ספר למסחר בברטיסלאבה (אז חלק מממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
ארדאי לימד תחילה בעיר ניטרה משנת 1884. משנת 1907 היה מנהל בית הספר העממי היהודי האורתודוקסי בעיר.
בשנת 1903 ייסד גם עמותת בנות (כמו אולפנה).
הוא נכלא במהלך חילופי המשטר והעברת השטח לצ'כוסלובקיה (בעקבות חוזה טריאנון) ונכלא בכלא הצ'כוסלובקי באילאבה ואחר כך נאלץ לעזוב את ניטרה בגלל היותו בעל אזרחות הונגרית.
בשנים 1919–1920 היה מורה בבית הספר בקישפשט (אז עיר עצמאית של כ-52,000 תושבים).
משנת 1921 היה המנהל המייסד של בית הספר היסודי היהודי בקישפשט.
ב-1924 ניתן לעמותה שעמד בראשה מבנה לצורכי בית ספר.
הוא פרש ב-1925. המשיך לעבוד כמורה לדת בבית ספר תיכון ולאחר מכן כמפקח על חינוך הדתי היהודי.
כחסיד של המפלגה הליברלית הלאומית תמך בבחירתו של יוז'ף מולנר לראשות העיר.
הוא היה חבר במועצת העיר קישפשט.
ב-1931 תמכו בבלה פביאן (מקודם פוירמן) כנציג העיר בבחירות לאספה הלאומית (הפרלמנט ההונגרי).
חבר נבחר מן המניין בהתאחדות המורים היהודים הלאומית ההונגרית.
חבר באגודה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע.
נשיא מועצת בתי הספר של הקהילה היהודית של קישפשט
המייסד והנשיא של אגודת העזרה "משכיל אל דל" (תהלים מא ב).
ארדאי היה כתב או חבר מערכת או עורך בעיתונים ובכתבי עת רבים:
חבר מערכת בעלון החינוך היהודי
בין השנים 1891–1893 ערך את הירחון "בית הספר התיכון היהודי ההונגרי"
כתב של "עלון מחוז ניטרה" בשנת 1904 (לימים עורך ראשי), ב-1904 ו-1905 כתב של כתב העת ה"מפקח מחוז ניטרה".
בין 1926 לבין 1929 היה העורך הראשי של "חדשות קישפשט" (Kispest-Szentlőrinc News).
העורך הראשי של "העיתון הלאומי" (Nemzeti Hírlap),
איש צוות בכיר של העיתון "האזרח העצמאי" (Független Polgár).
ארדאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי החדש בקישפשט.
בשנת 1908 נחגג יום השנה של רבע מאה לפעילותו כמורה בניטרה.
בשנת 1917 שר הדת והחינוך הממלכתי ציין אותו לשבח על פעילותו בהשגת ביגוד והלבשת ילדים עניים.
הוא גם התקבל בפומבי וחגגו לו את מלאת 40 שנה להיותו מורה.
1890 - מתודולוגיה של חינוך הדת בתיכון העממי היהודי.
עיתוני ניטרה 17 במאי 1896
1998 - כרטיס זיכרון לחנוכת המבנה החדש של בית הספר התיכון היהודי בניטרה 1898. ניטרה, 8 בדצמבר 1898
1899 - כרטיס זיכרון 1899. לרגל יום השנה ה-30 לעבודתו המבורכת של חבר המועצה המלכותי גוסטב ליברטין, המפקח המלכותי של ניטרה.
1928 - הקהילה היהודית של קישפשט מתחילה לבנות.
ליפוט הירש מִאֶרְמֵנֶש כתואר אצולה (בהונגרית: Hirsch Lipót; פשט, 4 במרץ 1841 – בודפשט, 2 בפברואר 1920) היה מומחה לדפוס, מנהל ומנכ"ל בית דפוס ומו"ל, נשיא אגודה, מראשי תנועת פרדיננד לסל (Lassallism) ההונגרית.
ליפוט הירש נולד במשפחה יהודית.
אביו היה יצרן ובעל מפעל לטבק, אך עסקיו פשטו את הרגל.
ליפוט רצה להיות פסל, אבל שינה קריירה: הוא למד דפוס בבית הדפוס של אמיל מולר (פסטר לויד), ואחר כך התחיל לעבוד כפועל דפוס בבירת הונגריה והצטרף לתנועת הפועלים.
מאוחר יותר נסע לסיור לימודים באוסטריה שם הכיר את הלסליזם, כלומר את תורתו של הסוציאליסט היהודי-גרמני פרדיננד לסל.
לאחר חזרתו להונגריה הצטרף לתנועת המדפיסים, לקח חלק בארגון פועלי הדפוס כאיגוד מקצועי ובהקמת אגודת סיוע וחינוך עצמי לחברי האיגוד וכן עמד בראש תנועת הדפוס.
הוא התחיל לעבוד בבית הדפוס של העיתון פסטר לויד ובשנת 1868 הפך למנהל הדפוס של התאגיד.
ב-1868 ובשנה שלאחר מכן כיהן גם כנשיא הסתדרות העובדים הכללית בהונגריה ובאותה שנה הגיש עתירה לקבלת זכות בחירה כללית לפועלים.
בשנה שלאחר מכן נמנע מהנהגת ארגון העובדים ולא עסק עוד בתנועה.
ב-1873 מונה למנכ"ל בית הדפוס ומו"ל פרנקלין (Franklin Irodalmi és Nyomdai Rt - בשפה המקובלת, נקראה לעיתים קרובות חברת פרנקלין שהייתה אחת מהוצאות הספרים ובתי הדפוס ההונגריים הגדולים ביותר).
הוא היה המנכ"ל משנת 1894 ועד פרישתו ב-1912. באותה השנה זכה בתואר אצולה הונגרית ממלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה (כמו "אביר" או Sir בבריטניה) עם תוספת לשמו "ארמנשי" (Örményesi).
בתם הגדולה הייתה קורנליה הירש (לימים ראדו) שנישאה לסופר ועיתונאי שמואל ראדו (מקודם שלמה רוטפלד).
ליפוט הירש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ליפטובסקי מיקולש (בסלובקית: Liptovský Mikuláš; עד 1952 נקראה ליפטובסקי סוואטי מיקולש) היא עיירה בצפון סלובקיה, על גדות נהר הואה, כ-285 קילומטרים מברטיסלבה.
היא שוכנת בחבל ארץ , במחוז ז'ילינה, מתוחמת בצפונה בהרי הטטרה המערביים, ובדרומה בהרי הטטרה הנמוכים.
מהמחצית השנייה של המאה ה-10 ועד 1918, היא הייתה חלק מממלכת הונגריה.
העיירה מיקולש (באותו זמן נקראה Liptószentmiklós) הוזכרה לראשונה בשטר המלכותי של המלך לדיסלאוס הרביעי ב-1286. התיעוד הכתוב הראשון (ב-1299) הזכיר את כנסיית סנט ניקולאוס שתהיה תחילתו של יישוב גדול יותר.
כנסיית סנט ניקולאוס היא הבניין העתיק ביותר בעיירה ליפטובסקי מיקולש.
מיקולש הייתה אחד ממרכזי המלאכה החשובים ביותר באזור ליפטוב.
בעלי המלאכה הקימו גילדות, הגילדה הוותיקה ביותר הייתה גילדת הסנדלרים שהוזכרה בשנת 1508. היו גם גילדות נוספות: גילדת הנפחים, הפרוונים, החייטים, הכובענים והקצבים.
בשנת 1677, ליפטובסקי מיקולש הפכה לבירת המחוז המקומי, ושל מחוז ליפטו בהונגריה.
ליפטובסקי מיקולש מילאה תפקיד חשוב עבור הסלובקים במאה ה-19 בתקופת ה (מעין כור היתוך הונגרי).
בהיותה אחד ממרכזי התנועה הלאומית הסלובקית.
התיאטרון הסלובקי הראשון, "התיאטרון של ג.פ.
בלופוטוצקי" נוסד שם ב-1830. ליפטובסקי מיקולש הייתה ביתו של המשורר הרומנטי הסלובקי החשוב והפעיל הלאומי ינקו קראל, שנלחם למען זכות ההגדרה העצמית של האומה הסלובקית באימפריה ההונגרית.
מנהיג התחייה הלאומית הסלובקית, ליודוביט שטור, חשף בפומבי מסמך בשם "דרישות האומה הסלובקית" בשנת 1848 בליפטובסקי מיקולש כפנייה רשמית למנהיגי האימפריה האוסטרו-הונגרית לעזור לפתור את בעיות הקיום הנוכחיות של העם הסלובקי (אך לא הצליח).
במהלך המאה ה-20, כפרים רבים סופחו לליפטובסקי מיקולש.
כפר האיכרים לשעבר ורביצה הוא כיום רחוב במרכז העיר.
בעיירה הייתה קהילה יהודית מפוארת החל משנת 1720, שגדלה ואף הגיעה בשיאה לכ-51% מאוכלוסיית העיר.
בעיר נוסדו במאה ה-19 בית חולים יהודי, מפעלי צדקה, ואגודת התרבות "ציון".
ב-1845 הקימה הקהילה בי"ס על יסודי בתחילה בשפה הגרמנית, ולאחר מכן גם בהונגרית.
רמת הלימודים הגבוהה משכה תלמידים מקהילות מרוחקות, ואף לא מעט ילדים נוצרים.
ב-1860 נפתח בעיר בית ספר תיכון יהודי ריאלי למשך 15 שנה, שהיה יחיד במינו בצפון סלובקיה ולמדו בו גם תלמידים לא יהודים.
בזכות רמת הלימודים הגבוהה במוסדות החינוך שלה, כונתה קהילת ליפטובסקי מיקולש "אתונה היהודית".
ב-1843 נבנה בית הכנסת החדש בעיירה.
בית הכנסת ניזוק בשריפה ב-1887, אך שופץ והורחב והפך לאחד מבתי הכנסת המפוארים בסלובקיה.
רבים מן היהודים בעיירה היו משכילים ובעלי מקצועות חופשיים.
בין היהודים לבין תושבי העיר שררו יחסי שכנות טובה אפילו בטרם הוענקו זכויות ליהודי הונגריה.
בעיירה נבחר ראש העיר היהודי הראשון בכל ממלכת הונגריה, יצחק דינר, ואחריו נבחרו עוד שלושה ראשי עיר יהודים אחרים.
במלחמת העולם הראשונה שירתו עשרות מיהודי ליפטובסקי סוואטי מיקולש בצבא האוסטרו-הונגרי, ו-22 מהם נפלו בקרבות.
אחרי המלחמה הוצב לזכרם גלעד בבית העלמין היהודי.
ב-25 במאי 1919 נערך בעיר כנס רב משתתפים של נציגים מקהילות יהודיות רבות בסלובקיה.
בכנס נדונה שאלת מעמדה המשפטי של יהדות סלובקיה, לאור השינויים המדיניים והטריטוריאליים שהתחוללו בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו היהודים היו מעורבים בחיי העיר, ובשנות ה-20 למאה ה-19 היו להם 6 מושבים במועצת העיר.
יהודים איישו גם משרות במנהל הציבורי, מקצתם בדרגים בכירים.
המפלגה היהודית-לאומית זכתה לתמיכה רחבה בעיר, ושמרה על כוחה האלקטורלי גם בשנות ה-30 (הייתה המפלגה הגדולה לצד המפלגה הלאומית הסלובקית).
בתחילת מלחמת העולם השנייה, צ'כוסלובקיה פורקה, צ'כיה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ובסלובקיה הוקמה מדינה שנשלטה על ידי המפלגה הנאצית המקומית.
ב-1939 נחקקו חוקים שהגבילו את היהודים, בדומה לחוקים שחוקקו בגרמניה.
החל מ-1940 הוטלו הגבלות כלכליות על יהודי ליפטובסקי מיקולש.
הילדים היהודים גורשו מבית הספר התיכון בעיירה.
ב-1941 נסגרו בהוראת השלטונות עשרות בתי עסק קטנים של יהודים, ובתי העסק הגדולים נמסרו ל-"אריזטורים".
גירוש המוני של משפחות מליפטובסקי סוואטי מיקולש החל ב-2 ביוני 1942, ובמהלכו נאספו 596 מיהודי העיירה והסביבה ושולחו בטרנספורט למחוז לובלין, שם עברו סלקציה, והגברים נשלחו למחנות עבודה במאידנק, ואילו הנשים, הילדים והקשישים נשלחו להשמדה בסוביבור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, גורשו המיעוטים האתניים ונותר רוב סלובקי, ובמפקד משנת 1930 האוכלוסייה הייתה 84.39% צ'כים וסלובקים, 6.54% גרמנים, 5.37% יהודים, 0.92% הונגרים ו-2.79% אחרים.
במפקד האוכלוסין של 2021, גרו בעיר 30,522 תושבים.
צפיפות האוכלוסייה 435.35 תושבים בקילומטר מרובע.
התפתחות דמוגרפית ב-40 השנים האחרונות
ליפטובסקי מיקולש נמצאת ליד הכביש הראשי הסלובקי מספר 1, ועל מסילת הרכבת הראשית מברטיסלבה לקושיצה.
שדה התעופה הבין-לאומי הקרוב ביותר נמצא בפופרד.
לעיירה יש גם רשת תחבורה ציבורית משלה עם 13 קווים פעילים.
לליפטובסקי מיקולש יש 12 ערים תאומות:
ליפט היא חברה אמריקאית המספקת שירות קריאת הסעה, השכרת קורקינטים ואופניים ומשלוחי מזון בארצות הברית ובקנדה.
ליפט קובעת את מחירי הנסיעה שמשתנים בהתאם לביקוש בשעת ההזמנה ומקבלת עמלה מכל הזמנה.
זו החברה השנייה בגודלה בהזמנת נסיעות בארצות הברית אחרי אובר.
ליפט הושקה בקיץ 2012 על ידי לוגאן גרין וג'ון זימר כשירות קארפול, בדומה ל-Zimride שהקימו ב-2007. במאי 2013 החברה מותגה מחדש בשם ליפט, ומאוחר יותר היא מכרה את שירות Zimride לחברה אחרת שעוסקת בהשכרת רכבים כדי להתמקד בפעילות של ליפט.
הסמל המסחרי של ליפט כלל שפם ורוד שהנהגים הדביקו לחזית המכוניות שלהם, לצד עידוד הנוסעים לשבת במושב הקדמי וכן מתן "כיף אגרוף", שהפסיק במועד מאוחר יותר.
בינואר 2015 הציגה שפם חדש אחרי שחלק מהנוסעים נמנעו מלהגיע לפגישות חשובות במכונית בעלת שפם ורוד בקדמתה.
בשל קשיים רגולטוריים בניו יורק, רק נהגים רשומים בוועדת המוניות והלימוזינות של ניו יורק הורשו לנהוג במכוניות הממותגות של החברה.
במרץ 2018, בשיתוף עם Allscript השיקה פלטפורמה שאפשרה להסיע מטופלים בעלי קשיי התניידות לתורים.
השירות זמין ב-2,500 בתי חולים עבור 180 אלף רופאים ו-7 מיליון מטופלים.
בנובמבר אותה שנה רכבה את Motivate, חברה המשכירה אופניים.
במרץ 2019 ערכה הנפקה ראשונה לציבור וגייסה 2.34 מיליארד דולר לפי שווי של 26.6 מיליארד.
במרץ 2020 רכשה את Halo Cars שמציגה פרסומות דיגיטליות על רכבים.
באפריל הודיעה על פיטוריהם של כאלף עובדים כדי לקצץ בהוצאות לאור מגפת הקורונה.
בדצמבר 2020 הודיעה על כוונתה להפעיל שירות רובוטקסי ברחבי ערים בארצות הברית.
באפריל 2021 מכרה את חטיבת הרכב האוטונומי שלה לטויוטה תמורת 550 מיליון דולר.
בנובמבר 2022 הכריזה על פיטוריהם של 13% מעובדי החברה.
ליפוטווארוש בתרגום "עיר לאופולד" (בהונגרית: Lipótváros) הוא חלק מרובע 5 של בודפשט.
המרכז הפיננסי והמנהלי של הונגריה נמצא שם.
הוא רשום כ"עיר סנט אישטוואן הקדוש" (Szentistvánváros) ברישומי הכנסייה הרומית-קתולית.
ליפוטווארוש מכסה את החצי הצפוני של רובע 5 בודפשט.
גבולה הדרומי עובר לאורך הצד הדרומי של כיכר ויגאדו – רחוב דיאק פרנץ – כיכר דיאק פרנץ, זהו הקו המפריד בינו לבין חלק הדרומי של הרובע, אזור מרכז העיר (בלווארוש).
בשאר הכיוונים, גבולותיו חופפים לגבול הרובע (דרך בייצ'י-ז'ילינסקי במזרח, השדרה הגדולה בקטע של שדרת סנט אישטוואן בצפון, והדנובה במערב).
האי מרגיט לא היה קיים בתקופה הפרהיסטורית, היו איים קטנים יותר לאורך הדנובה.
במקביל, חפיר ראקוש הקיף את האזור הזה, כך שכל המוכר היום כרובע 5 היה למעשה אי.
חפיר (תעלת) ראקוש הגיחה צפונה יותר מתוך הדנובה וחזרה לאפיק הנהר הראשי באזור פרנצווארוש של היום.
בגלל זה הקרקע של הרובע היא בדרך כלל אדמת סחף, וזה גם הקשה על בנייתה של הרכבת התחתית קו M2.
בימי הביניים היו מספר יישובים קטנים יותר באזור מעבר הדנובה (Révjeő, Újbécs).
כפרים אלו נהרסו במהלך הכיבוש הטורקי (הונגריה העות'מאנית).
מסוף המאה ה-18 יושבה שוב האזור הדרומי שהיה סמוך לחומת העיר.
לגשר הספינות שהוקם ב-1787, שחיבר בין פשט ובודה, הייתה השפעה ממריצה על התפתחות האזור.
בתקופת שלטונו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, משנת 1786, צפונה של מרכז העיר העכשווי, נבנו בניינים מחוץ לחומת העיר פשט וקם חלק חדש של העיר, כאשר לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוכתר בשנת 1790, קראו את הקטע הזה של העיר על שמו לאופולדשטדט.
השיטפון הגדול בפשט של 1838 (עליית מפלס הדנובה) הציף את ליפוטווארוש כמעט לחלוטין; כיסוי המים שלו הגיע לשני מטרים במקומות מסוימים.
מעל מפלס השיטפון בלטו שני מקומות, לשם יכלה האוכלוסייה להימלט.
אחת מהם היה הכנסייה הקהילתית בליפוטווארוש (בזיליקת אישטוון הקדוש נבנתה שם לזכרה).
השני היה בפינה הצפון מערבית של "הבניין החדש" (כך כונה).
1897 הייתה אבן דרך חשובה בפיתוח הנוף העירוני של היום: באותה תקופה נהרס "הבניין החדש" ובמקומו נוצרה כיכר סבדשאג.
באותה תקופה, נבנה בכיכר קושוט לאיוש (Kossuth Lajos tér) בניין הפרלמנט והאזור הפך למרכז הפוליטי והמנהלי של המדינה,
מפעלים התיישבו בליפוטווארוש לאחר שהוגדרו וסומנו גבולות החלקות - עוד בטרם ניתנו שמות לרחובות.
1838 חברת טחנת גלגלות של פשט; מאוחר יותר יוז'ף טחנת גלגלות באזור משרד ההגנה הנוכחי.
מפעל יציקה ומכונות ברזל של פשט.
במהלך מהפכת 1848, הוא הולאם והומר לייצור נשק.
הוא הוסב לקסרקטין עוד במאה ה-19.
בית הזיקוק לסוכר של פשט ב-1854.
ליפוטווארוש נבנה במאה ה-19, בתחילת המאה ה-20 ובמקום המבנה הרדיאלי המסורתי, הוא תוכנן במבנה של רשת מרובע מודרני יותר.
מבנה זה נשבר רק על ידי כמה מבני ציבור וכיכרות.
בשל עיקול הדנובה, לא ניתן היה לשמור על המבנה ישר-זווית באופן עקבי לכן, מצפון לרחוב סלאי (Szalay), הרחובות מאונכים לשדרת שדרת סנט אישטוואן המתעקל.
הגבול הקבוע הוא הדנובה ממערב דרך בייצ'י-ז'ילינסקי ממזרח.
את ההיסטוריה של גבולותיו הצפוניים של ליפוטווארוש ניתן לראות במבול של 1838. באותה תקופה, פשט הייתה מוגנת על ידי סוללה מצפון לדרום, סכר ויצנר, שלא הצליחה להגן על העיר.
לכן נבנתה גם סוללה מערבית-מזרחית בקו שדרת סנט אישטוואן הנוכחית.
פעלו שם אז מפעלים שונים.
אולם, עקב עבודות התכנון של השדרה הגדולה (וגשר מרגיט שהיה בבנייה), סוללה זו נהרסה עד מהרה, וגם ציפוי הדרך שמובילה אליה נלקח.
לאחר 1874 כבר הוקמו בנייני דירות רב-קומתיים בכל האזור.
ארמון הבורסה, המטה לשעבר של הטלוויזיה ההונגרית
ליפוט גרוסמן (בהונגרית: Grossmann Lipót; סוצ'אני, 1821 – אויפשט, 30 באפריל 1900) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא עיניים יהודי-הונגרי, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית החולים.
אביו של הפיזיקאי גוסטב גרוסמן.
ליפוט גרוסמן נולד במשפחה יהודית כבנו של אברהם גרוסמן.
מ-1841 עד 1846 למד רפואה באוניברסיטת וינה ובאפריל 1847 עבר את המבחן להסמכה הרפואית.
בשנת 1848 עבד כמתמחה במחלקת עיניים של אנטאל רוסאס.
לאחר חזרתו להונגריה הפך למשנה לרופא המחוזי הרשמי של מחוז ליפטוב (בגליציה) במשך שלוש שנים וחצי.
לאחר מכן נסע שוב לווינה, שם השתלם בבדיקות באמצעות מראת עיניים.
בשנה שלאחר מכן, התמחה אצל אלברכט פון גראפה בברלין, ולאחר מכן עבד בבתי חולים לרפואת עיניים בפריז במשך תשעה חודשים.
בשנת 1854 עבר לעיר שופרון, שם המשיך בעיסוק ברפואת עיניים.
הוא התיישב בפשט ב-1862. ב-1870 פתח מכון לחולי עיניים ואוזניים עניים.
בינואר 1871 מונה לרופא העיניים הראשי, מנהל המחלקה וגם לרופא אף אוזן גרון בבית החולים סנט יאנוש בבודה ובבתי חולים נוספים בבודפשט.
ברפואת עיניים פורסמו בכתבי העת רבים מאוד כלהלן:
טיפול בעיניים במצבים בריאים ופתולוגיים...
בדיקה במראת עיניים והערכתה המעשית ברפואת עיניים.
בודה, 1870. (מהדורה מיוחדת של כתב העת רפואה)
תורת ההסתגלות והשבירה של העין.
בודה, 1873. (מהדורה מיוחדת של כתב העת רפואה)
ליפט הוא סרט פעולה-קומדיה אמריקאי משנת 2024, בבימויו של פ.
גארי גריי ובכיכובם של קווין הארט, גוגו אמבתה-רו, וינסנט ד'אונופריו, וסם וורת'ינגטון.
הסרט עוסק בצוות גנבים בינלאומי המתכנן לשדוד מטען של 500 מיליון דולר בזהב שמועבר בטיסה בגובה 40,000 רגל.
הסרט יצא לאקרנים ב-12 בינואר 2024 והופץ על ידי נטפליקס.
הסרט עוקב אחרי סיירוס ויטאקר (קווין הארט), מנהיג צוות גנבים שמתגייסים על ידי אינטרפול כדי למנוע התקפת טרור גדולה.
המשימה שלהם היא לגנוב מטען של 500 מיליון דולר בזהב שמועבר בטיסה מסחרית ממחסן בלונדון לבנק בציריך, תוך שימוש במטוס פרטי שמשתלט על הטיסה באמצע האוויר.
עם הזמן, העניינים מסתבכים והצוות נאלץ להתמודד עם איום של חטיפת המטוס וניסיונות לשבש את המשימה.
קווין הארט בתפקיד סיירוס ויטאקר - גנב מומחה ומנהיג צוות המשימה.
גוגו אמבתה-רו בתפקיד אבי גלדוואל - סוכנת אינטרפול שמפקחת על המשימה.
וינסנט ד'אונופריו בתפקיד דנטון - חבר בצוות של סיירוס ומומחה להסוואה.
אורסולה קורברו בתפקיד קמילה - טייסת מומחית ואחת מהשותפות בצוות של סיירוס.
בילי מגנוסן בתפקיד מגנוס - פותח כספות בצוות המשימה.
סם וורת'ינגטון בתפקיד דניס האקסלי - הבוס של אבי באינטרפול שמוביל את המבצע.
ז'אן רנו בתפקיד לארס יורגנסון - בנקאי ומנהיג טרוריסטי שהצוות נלחם בו.
ג'ייקוב בטלון בתפקיד נייט - אומן NFT וחלק מצוות הגנבים.
הסרט "ליפט" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות.
המבקרים ציינו לחיוב את סצנות הפעולה והכימיה בין השחקנים, במיוחד קווין הארט, אך העלילה הוגדרה כשגרתית וצפויה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 29% , בעוד שב-Metacritic הציון המשוקלל עמד על 40 מתוך 100.
ליפובץ (באוקראינית : Липовець ; ביידיש: ליפובעץ) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, ששוכנת על שתי גדותי של נהר סוב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יישוב במקום מושבה של העיר נזכר לראשונה בשנת 1545, ובתחילת המאה ה-17 נקרא היישוב בשמו הנוכחי.
בשנת 1606 הוענקו ליישוב זכויות עיר על יידי זיגמונט השלישי, מלך פולין.
במהלך מרד חמלניצקי הפכה העיר וסביבותיה לזירת קרבות בין קוזאקים לפולנים, במהלכן נרצחו יהודים רבים.
בשנת 1793, בהחלוקה השנייה של פולין עברה העיר לשליטת האימפריה הרוסית.
היא השתייכה לפלך קייב של האימפריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ב־21 - 23 ביולי 1941 נערכו באזור ליפובץ קרבות בין כוחות הצבא האדום לבין כוחות ורמאכט.
ב־23 ביולי נסוג הצבא הדום והעיר נכבשה על ידי הנאצים.
העיר הייתה תחת כיבוש גרמני עד ל־12 במרץ 1944. במהלך שנות הכיבוש נרצחו כל יהודי ליפובץ על ידי גרמנים ומשתפי פעולה האוקראינים.
התיישבות היהודים בעיר מוזכרת בראשונה בשנת 1637. במהלך מרד חלניצקי נרצחו רבים מיהודי העיר על ידי הקוזאקים של מקסים קריבונוס, אלה שנותרו בחיים - נמלטו מהעיר.
בתחילת מאה ה-18 שבו יהודים אל העיר.
בשנת 1765 התגוררו בעיר 265 יהודים.
אם חלוקת פולין ומעבר ליפובץ לשליטת האימפריה הרוסית, נכללה העיר בתחום המושב.
בשנת 1847 התגוררו בעיר 1802 יהודים.
ב־50 השנים הבאות הגיעו אל ליפובץ יהודים רבים מעיירות הסביבה, זאת בשל הפיכתו למרכז הנפה ולמרכז המסחרי של האזור.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897, התגוררו בליפובץ 4135 יהודים (48% מכלל האוכלוסייה).
בעיר פעלו שני בתי ספר מקצועיים, בהם שפת הלימוד הייתה יידיש ו־25 חיידרים, 6 בתי כנסת.
יהודי העיר עסקו במסחר, מלאכה זעירה.
המרפאה של העיר הופעלה על ידי צוות שהורכב רק מיהודים (המרפאה נתנה שירותים לכלל האוכלוסייה).
עם זאת נפתחו בעיר בתי ספר, בהם שפת הלימוד הייתה יידיש.
בשנת 1926 התגוררו בליפובץ 3605 יהודים (42% מכלל האוכלוסייה).
בשנים הבאות הידלדלה אוכלוסיית העיר.
תושבים רבים עזבו אותה (במיוחד היהודים, שהתפרקות האימפריה הרוסית הסירה מהם את מגבלות תחום המושב).
הרעב הגדול שלת תחילת שנות ה-30 (הולודומור) הביא לגל עזיבה נוסף.
בשנת 1936 נסגרו כל בתי ספר יהודים בעיר, בהתאם למדיניות של שלטונות אוקראינה הסובייטית, בהם שפת הלימוד לא הייתה אוקראינית או רוסית.
ליפובץ נכבשה על ידי הגרמנים כעבור חודש מתחילת מבצע ברברוסה.
לפי הערכה בעת הכיבוש היו בה כ־1200 יהודים.
לאחר הכיבוש הצתוו כל היהודים ללבוש סרט לבן על היד.
ב־11 בספטמבר 1941 הגיע אל העיר שוטרים גרמנים (ככל הנראה מאיינזצגרופה C) והורו לשוטרים האוקראינים ולחיילים גרמנים במקום ללאסוף 200 צעירים (גברים ונשים).
הצעירים הובאו במשאיות אל מחוץ העיר והוצאו להורג ביריות.
כמה ימים אחרי הוקם גטו, בו רוכזו כל יהודי העיר.
יהודים הצטוו לענוד טלאי צהוב, נאסר עליהם לצאת מהגטו ללא אישור של משטרת העיר.
על היהודים הוטל מס מיוחד.
האסירים בגטו הועסקו בעבודות כפיה בסביבת העיר.
באפריל 1942 אספו השוטרים האוקראינים והשוטרים הגרמנים את יהודי הגטו והובילו אותם אל שדה מחוץ לעיר, שם בעוד מועד נחפרו שני בורות גדולים.
שם הם נרצחו בירי ממקלעים.
לפי עדויות אחד הניצולים, לאוניד אושרנקו, את הירי ביצעו הגרמנים והאוקראינים אבטחו את המקום, כדי למנוע מהיהודים לברוח.
בגטו הושארו כ-50 בעלי מלאכה יהודים.
הם הוצאו להורג בתחילת 1943. לפי הערכה רק 7 יהודים מכלל אסירי הגטו הצליחו לשרוד את שנות הכיבוש הנאצי.
לאחר המלחמה שבו אל העיר יהודים בודדים.
בשנת 1955, ביוזמתו של לאוניד אושרנקו (אחד הניצולים) הוקם גלעד לזכר הנרצחים.
השלטון הסובייטי מנע ממנו לרשום כי על הגלעד, שהקורבנות היו יהודים - נרשם עליו נוסח עמום בו צוין, כי במקום קבורים "אזרחים סובייטים, שנרצחו על ידי הנאצים".
בשנת 2019, ביוזמת של ארגון גרמני-אוקראיני לזכר נרצחי הנאצים באוקראינה, הוקמה אנדרטה במקום, בו נרצחו רוב יהודי ליפובץ.
ליפוט פאלוצי (במקור פולק, בהונגרית: Palóczy Lipót; פשט, 1 בספטמבר 1849 – בודפשט, 7 במרץ 1921) היה משורר יהודי-הונגרי, משפטן, מרצה לשפות בכמה מוסדות אקדמיים.
בנוסף להונגרית בגרמנית, צרפתית, איטלקית ואנגלית, וגם מעט סרבית ופולנית.
ליפוט פולק נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פולק, מורה לאמנות וצייר, ושל צציליה רובינשטיין (ריכטר).
הוא עבר בילדותו לעיר באיה עם הוריו.
סיים שם את בית הספר התיכון ולאחר בחינת הבגרות נסע לווינה ללמוד משפטים.
הוא היה משפטן בווינה מ-1868 עד 1871 ואז חזר לעיר הולדתו, בודפשט, השלים את הקורסים במשפטים לקבלת תואר הונגרי.
סיים את לימודיו ועבר את הבחינות לשפיטה.
ב-1872 הושבע כמתמחה משפטי בבית המשפט הפלילי בבודפשט.
לרגל איחוד פשט ובודה לבירת הונגריה בודפשט, בשנת 1873 הוא נכנס לשירות בתי המשפט של בודפשט.
בתחילה היה מנסח בבמועצת העיר, לאחר מכן הפך לאסיסטנט במחלקה לענייני צבא במועצת העיר.
באותה תקופה חל מפנה מכריע בחייו.
בנוסף, ב-1882 הועסק כמרצה מיוחד לשפה הצרפתית באקדמיה הלאומית לתיאטרון ולאחר מכן ב-1883 כמרצה מיוחד מטעם השר לשפה האיטלקית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
כאשר שר החינוך והדתות החדש גאבור בארוש ארגן את "קורס עובדי מסילות הברזל" החדש ב-1889, הוא הזמין את פאלוצי כמרצה לצרפתית, וכתוצאה מכך עזב את עבודתו באקדמיה לתיאטרון.
הוא הרצה בקורס המקצועי האמור במשך שלוש שנים ולאחר זמן זה התפטר מעבודתו בשל עיסוקיו הרבים.
משנת 1895, כיורשו של אנטל מסי, לימד איטלקית באקדמיה למסחר של בודפשט.
כבר בגיל צעיר שלט בגרמנית, בצרפתית, באיטלקית ובאנגלית, וגם מעט סרבית ופולנית.
הוא נסע למדינות רבות באירופה, ביקר בצרפת, אנגליה, איטליה, גרמניה ושוודיה, כמו גם בדנמרק, הולנד, שווייץ, אוסטריה, בלגיה ונורווגיה.
הוא שהה מספר פעמים לפרקי זמן ארוכים בפריז, באיטליה ובערים המפורסמות ביותר של איטליה וגרמניה.
מ-1886 הוא הסדיר את התרגומים הרשמיים להונגרית מהשפות השוודית, הדנית, הנורווגית, ההולנדית, הפורטוגזית והספרדית.
פולאק שינה את שם משפחתו לפאלוצי ב-1872. הוא נפטר מסרטן הגרון.
כמשורר ליר הוצג באגודת קישפלודי על ידי קארוי שאש ווילמוש גיורי בשנים 1874–1876, והם קראו את שיריו המקוריים מספר פעמים באסיפות הקריאה של האגודה.
שיריו המקוריים בהונגרית, כמו גם אלה שתורגמו על ידו מאנגלית, צרפתית, איטלקית ושוודית, פורסמו בעיקר ב־Magyarország és a Nagyvilág, Fővárosi Lapok, ה-Mothly Review של Zsigmond Bodnár, המוסף ה־xpru,h של Nemzetgazdasági Közlöny.
בנוסף, כתב ספרי מסע ספרותיים רבים, אתנוגרפיים.
מאמרים פרי עטו פורסמו מאז 1871 על ידי כתבי עת רבים כמו:
.בין העיתונים הגרמניים המקומיים, יפרסם את שיריו וכתביו בפסטר לויד ו-Neues Pester Journal.
גם עיתונים זרים פרסמו מאמרים מפרי עטו, כמו ה-
חיבורים ארוכים יותר שמטרתם הייתה לתאר את חיי האינטלקטואלים ההונגרים פורסמו בשני כתבי עת בלייפציג:
כמה מסיפורי המסע שלו פורסמו בווינה ב-
בו היה חבר מערכת קבוע מאז 1876, שם תיאר את עבודתם של בלשנים וגאוגרפים הונגרים.
במשך זמן מה היה כתב מבודפשט עבור Siècle בפריז וה-Abendpost בציריך.
הוא השתתף גם בעבודת הכתיבה והעריכה של הלקסיקון הגדול של פאלאס (בתחום שפות וספרות מודרניות).
לִיפְּיָה זוֹחֶלֶת (Phyla nodiflora) היא צמח עשבוני רב־שנתי ירוק־עד או בן־שיח נמוך ממשפחת הוורבניים.
זהו צמח שרוע וזוחל היוצר כתמים צפופים.
תפרחתו, הנישאת על עוקץ, היא שיבולת גלילית המסתיימת בכיפה, המזכירה את מגדל פיזה; סביב הכיפה פרושים פרחים זעירים בגוני לבן עד ורוד־לילך, ולעיתים עם כתם צהוב בלוע.
ליפיה זוחלת קרויה כך על שם הסוג Lippia, אליו שויכה בעבר; כיום היא משתייכת לסוג Phyla, הכולל חמישה מינים בלבד – ארבעה מהם מצויים אך ורק באמריקה.
בשונה מקרוביה לסוג, תפוצתה רחבה, ומשתרעת על פני אזורי אקלים טרופיים וסובטרופיים בכל היבשות, בעיקר בבתי גידול לחים.
עם זאת, היא מצויה גם על קרקעות חוליות לחות באזורים גשומים ואף באזורים מליחים – בזכות היותה צמח מלחה מותנה (facultative halophyte), המסוגל להתקיים ואף לשגשג בריכוזי מלח של למעלה מ־400 מילילמור NaCl.
סבילות גבוהה זו מסייעת לה להתבסס לאורך חופים ואזורים מוצפים.
על פי מחקרים גנטיים, מוצאה של ליפיה זוחלת הוא ככל הנראה באמריקה הדרומית, שהיא גם מרכז הגיוון של הסוג Phyla ושל משפחת הוורבניים בכלל.
משם התפשטה לשאר היבשות באמצעות הפצה ארוכת טווח וחציית אוקיינוסים – בין אם על ידי עופות נודדים ובין אם בזרמי ים.
לצד הגורמים הללו, תרם האדם להפצתה באזורים נוספים, בעיקר בזכות שימושיה כצמח כיסוי במדשאות, במסלעות ובשבילים.
בישראל הוא מצוי בעמק יזרעאל, בעמק החולה, בשרון, בשפלה, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בבקעת ים המלח, בנגב הצפוני ובבקעת הירדן.
תקופת הפריחה נמשכת מהאביב ועד ראשית הסתיו – מסוף מרץ ועד תחילת אוקטובר.
ליפיה זוחלת נפוצה באופן טבעי באזורים טרופיים וסובטרופיים (ים-תיכוניים ומערב אירנו-טורניים) נרחבים בכל היבשות, עם תפוצה רציפה במיוחד ברחבי חצי הכדור הדרומי – מאמריקה הדרומית ומרכזה, דרך אפריקה הטרופית ודרום אפריקה, ועד דרום ומזרח אסיה, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט.
היא מצויה גם באזורים טרופיים וחמים של חצי הכדור הצפוני, כולל דרום ארצות הברית, המזרח התיכון, הודו, סין ויפן.
מעבר לכך, הצמח הוכנס ואוקלם באזורים נוספים, כגון איים באוקיינוס ההודי, אירופה הדרומית ואוסטרליה הדרומית.
בישראל ליפיה זוחלת מצויה בעמק יזרעאל, בעמק החולה, בשרון, בשפלה, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בבקעת ים המלח, בנגב הצפוני ובבקעת הירדן.
הצמח גדל בבתי גידול לחים, כגון גדות נחלים, מעיינות, שולי ביצות וקרקעות רטובות, ולעיתים גם על חול לח באזורים גשומים ואף באזורים שחונים יחסית.
לצד בתי גידול לחים, ליפיה זוחלת מצליחה להתבסס גם לאורך חופים, המאופיינים בקרקעות דלות, בעליות תקופתיות של מליחות הקרקע עקב חדירת מי ים, ברוחות חזקות וברסס מלח המגיע מהתנפצות גלי הים.
בשל עמידותה למליחות גבוה היא נחשבת לצמח מלחה מותנה (facultative halophyte) – כלומר, היא מסוגלת להתקיים גם בסביבות מלוחות, אך משגשגת בעיקר בקרקעות שאינן מלוחות או ברמת מליחות נמוכה.
מחקר ניסויי שנערך בשנת 2024 מצא כי ליפיה זוחלת מסוגלת לשרוד ולהתפתח גם בריכוזים של 400 mM NaCl.
תצפיות מהשטח (Pasternak & Nerd, 1996) מאשרות את עמידותה, כאשר נמצאה באזורים חופיים הסמוכים למי ים ברמת מליחות של כ־35.5 PSU (כ־400 mM NaCl).
המנגנונים הייחודים להתמודדות עם עקת מליחות אינם ברורים עדיין בשל חוסר במחקרים.
לצד בתי גידול לחים, ליפיה זוחלת מצליחה להתבסס גם לאורך חופים – סביבות המאופיינות בקרקעות דלות, בעלייה תקופתית של מליחות הקרקע עקב חדירת מי ים, ברוחות חזקות וברסס מלח הנישא מהתנפצות גלים.
בשל עמידותה הגבוהה למליחות, היא נחשבת מאגר המידע המקוון eHALOPH לצמח מלחה מותנה (facultative halophyte) – כלומר, מסוגלת להתקיים גם בסביבות מלוחות, אך משגשגת בעיקר בקרקעות שאינן מלוחות או ברמת מליחות נמוכה.
מחקר ניסויי שנערך בשנת 2024 מצא כי ליפיה זוחלת מסוגלת לשרוד ולהתפתח גם בריכוזים של 400 מילילמור NaCl.
תצפיות מהשטח (Pasternak & Nerd, 1996) מאשרות עמידות זו, לאחר שהצמח נמצא באזורים חופיים סמוכים לים, ברמת מליחות של כ־35.5 PSU (כ־400 מילילמור NaCl).
עם זאת, המנגנונים הפיזיולוגיים והמבניים שבבסיס עמידותה לעקת מליחות טרם הובהרו, בשל היעדר מחקרים ממוקדים בנושא.
בין השאלות שנותרו פתוחות: האם בשרנות העלים מאפשרת אגירת מים ברקמות, ובכך מסייעת בדילול יוני מלח רעילים ובהפחתת רעילותם?
האם מיקום הפיוניות ומאפייניהן תורמים לצמצום איבוד מים בתנאי חום ומליחות?
או שמא דווקא שלב הנביטה הוא הקריטי – והזרעים עצמם עמידים לרמות גבוהות של מליחות?, ועוד.
בישראל תקופת הפריחה נמשכת מהאביב ועד ראשית הסתיו – מסוף מרץ ועד תחילת אוקטובר.
לִיפְּיָה זוֹחֶלֶת משמשת גם כצמח נוי לדשאים מושקים, מסלעות בגינות וגדרות חיות.
היא עמידה בתנאי קרה, שרב, גיר ומליחות, אך מעדיפה קרקעות לחות וחשיפה מלאה לשמש.
הריבוי נעשה בעיקר באמצעות שלוחות באביב ובקיץ, ולעיתים גם מייחורים בחורף או מזרעים בסתיו.
במקומות מסוימים, כמו הודו וקולומביה, נעשה שימוש בעלים גם למאכל – כחלק מתבשילים, כתבלין לבשר ולמרקים, וכן להכנת חליטת תה.
לִיפְּיָה זוֹחֶלֶת היא צמח עשבוני רב-שנתי או בן-שיח נמוך, שגובהו נע בין 10 ל־30 ס"מ.
צבעו ירוק או אפרפר והוא מכוסה שערות זיפניות קצרות מאוד ומהודקות.
השורש הוא שורש שיפודי מעוצה.
הגבעולים דקים, רְבוּעִים (בעלי ארבע פאות), שרועים וזוחלים, ולעיתים מתרוממים בקצותיהם.
אורכם עשוי להגיע עד שני מטרים, ולעיתים אף שלושה.
הם משתרשים במפרקים, ואילו הפרקים (הקטעים שבין המפרקים) משתנים באורכם – בין פחות מסנטימטר אחד לתשעה ס"מ.
הגבעולים לרוב גליליים ובשרניים מעט, אך עם התייבשותם נוטים להפוך רְבוּעִים ומחורצים.
המפרקים עצמם מעובים מעט, ומהם יוצאים ענף אחד או שניים, מחיק העלים.
הענפים עשויים להיות זקופים או שרועים-מזדקפים, ולעיתים גם הם משתרשים.
העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרות קצרות במיוחד, חסרי לוואים; הטרפים דמויי יתד, מרית או אזמל הפוך, מעט בשרניים, ואינם תמימים אלא מעט חרוקים או משוננים כמשור בחלקם העליון בלבד.
התפרחות חיקיות, קצרות וצפופות מאוד, שיבוליות שצורתן דמויות ביצה או גליל ומתארכות בפרי לאחר הפריחה.
עוקצי התפרחות ארוכים פי שניים עד פי ארבעה מאורך העלים הסמוכים להם.
החפים המלווים מקיפים את הפרחים היושבים וחופים זה את זה, צורתם דמוית ביצה הפוכה או דמוית יתד (חסרי חוד), ואורכם דומה לאורך צינור הכותרת.
הפרחים הקטנים, שאורכם כ־3 מ"מ, יושבים בצפיפות בתפרחת.
הגביע דמוי קרום, שטוח ופחוס משני צדדיו, ומפוצל לעומק לשתי שפתיים לא שוות, המצויות משני עברי השסע המרכזי שנמצא בציר האורכי הקדמי של הגביע.
בצד הפונה החוצה מגיע השסע כמעט עד בסיס הגביע, ואילו בצד הפונה פנימה רק עד מחצית גובהו.
בקצה כל שפה מצויה אחת או שתי שיניים קצרות, כך שלגביע 2 עד 4 שיניים בסך הכול.
הגביע משתייר אחרי הפריחה, לא כן הכותרת שנושרת לאחר ההפריה.
הכותרת דו-שפתנית, ועלי הכותרת מאוחים ויוצרים צינור גלילי שאורכו כ־1.5 עד 2 מ"מ - בולט מן הגביע.
בהמשכו מתרחב הצינור ומסתיים באוגן הכותרת בת ארבע אונות בלתי שוות, שקודקודן קהה או מפורץ: השפה העליונה זקופה במקצת, מורכבת מאונה אחת המחולקת לשתי אונות משנה שביניהן מפרץ רדוד; השפה התחתונה מורכבת משלוש אונות - שתיים מהן צדדיות, והשלישית, האמצעית, גדולה ומפותחת מכולן.
צבע הכותרת נע בין לבן ללילך בהיר או ורוד, ולעיתים מופיע כתם צהוב בלוע.
בתחילת הפריחה צבעה לבן, ובהמשך נוטה לגוון ורוד-לילך.
האבקנים מעורים בצינור הכותרת וחבויים בתוכו, ואינם בולטים ממנו כמעט כלל.
מספרם ארבעה, ערוכים בזוגות שאינם שווים באורכם (didynamous) – שניים ארוכים ושניים קצרים.
רקמת החיבור (קונקטיב) המחברת בין שתי לשכות המאבק אינה בולטת מעבר להן.
לעיתים נראות בלוטות נלוות למאבקים.
השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה מאוחים וכוללת שתי מגורות, שלכל אחת מהן שליה זוויתית ובה שתי ביציות.
לרוב אין חלוקה משנית למגורות נוספות, והשחלה נראית מבחוץ כמפוצלת באופן רדוד בלבד – בשונה מבני משפחת השפתניים, שבהם השחלה מפוצלת לעיתים קרובות לעומק לארבע אונות.
עמוד השחלה יחיד, קצר, יוצא מראש השחלה (ולא מהשקע שבין המגורות), והצלקת שבראשו מעובה, כדורית ונטויה בזווית.
הפרי הוא מפרדת יבשה מעוגל, דמוי ביצה הפוכה, חלקה, עטופה בגביע משתייר, והמתפרקת עם ההבשלה לשתי פרודות חד-זרעיות.
אורכו ורוחבו עד 1.2 מ"מ.
בסוגים אחרים במשפחה, כגון לנטנה (Lantana), מתפתח פרי מסוג בית גלעין בשרני ובו שני זרעים.
בשונה מבני משפחת השפתניים, פרי הוורבניים אינו מתפרק באמצעות שני קווי הפרדה מצטלבים.
השם העברי "לִיפְּיָה" הוא תעתיק ישיר של השם המדעי Lippia, אף ששם הסוג המדעי הנכון של המין לִיפְּיָה זוֹחֶלֶת הוא Phyla.
בעבר שויך מין זה לסוג Lippia, הכולל כ־173 מינים שתחום תפוצתם הטבעי הוא באפריקה הטרופית ודרום אפריקה, וכן באמריקה הטרופית והסובטרופית.
על אף שיוך מחדש של המין לסוג Phyla, נותר שמו העברי כשהיה, ולא עודכן.
את שם הסוג Lippia טבע הבוטנאי השוודי קרל ליניאוס, והוא מנציח את שמו של הרופא והבוטנאי האיטלקי אגוסטינו ליפי (Agostino Lippi, 1678–1705), שפעל כחוקר בארצות המזרח, בעיקר באתיופיה ובמצרים, ונספה במהלך מסע מחקר באתיופיה.
שם הסוג הנוכחי, Phyla, נגזר ככל הנראה מן המילה היוונית phyle (φῦλον), שפירושה "שבט" או "קבוצה", אולי בהתייחס לתצורת הצימוח המתפשט של הצמח, היוצר כתמים צפופים ומקובצים של צמחים.
לחלופין, ייתכן שהשם נבחר כצירוף לטיני חדש ללא משמעות ישירה, בהתאם לנוהג המקובל ביצירת שמות מדעיים.
שמות עממיים באנגלית: Daisy lawn, Fog grass
מוצא אבולוציוני והתפוצה הביוגאוגרפית של הסוג Phyla
המחקרים הפילוגנטיים העדכניים מצביעים על כך שמרכז המוצא והגיוון של הסוג Phyla – ואף של משפחת הוורבניים כולה – הוא באמריקה הדרומית.
משם התפשט הסוג לאזורים אחרים בעולם, במהלך מספר אירועי הגירה (קולוניזציה) טבעיים לעבר העולם הישן.
המודל המקובל גורס כי התפשטות זו התרחשה בתקופות גאולוגיות מאוחרות יחסית, באמצעות מנגנוני פיזור ארוכי-טווח, ולא עקב חיבורים יבשתיים עתיקים בין אמריקה ליבשות אחרות.
עץ פילוגנטי פנימי של ליפיה זוחלת משרטט דגם של תנועה טבעית הדרגתית: מאמריקה אל אפריקה, משם לאירואסיה, ולבסוף לאוסטרליה.
בעבר נחשבה ליפיה זוחלת לאחת הדוגמאות החריגות לצמח שאינו הלופיט אשר הצליח לחצות ימים ואוקיינוסים ולהתבסס בבתי גידול חוליים ומליחים ברחבי העולם.
עם זאת, מחקרים עדכניים מצביעים על כך שליפיה זוחלת היא למעשה צמח מלחה מותנה (facultative halophyte) בעל סבילות גבוהה מאוד למליחות, שיכולה להסביר את כושר ההשתרשות וההתפשטות שלה בסביבות חוף מלוחות.
כנראה שקיימים מנגנוני עמידות למלח, אם כי מידת והוכחת פעולתם בצמח זה עדיין דורשת מחקרי המשך.
מאחר שלא התקיים קשר יבשתי ישיר בין אמריקה, אפריקה ואוסטרליה בתקופות הגאולוגיות הרלוונטיות, סביר להניח שהפיזור התרחש באמצעות מנגנוני הפצה למרחקים ארוכים.
מחקרים מראים שזרעי Phyla מסוגלים לעבור מרחקים גדולים, הן על ידי עופות נודדים והן באמצעות זרמי מים.
לזרעיו גם כושר ציפה ועמידות למים מלוחים, ולכן ייתכן שנישאו בזרמי ים – בדומה לדרך הפצתו המשוערת של היביסקוס טליתִי (Hibiscus tiliaceus).
שילוב תכונות זה מסביר כיצד הצליחה ליפיה זוחלת להתבסס באופן טבעי בחופים ובבתי גידול חוליים ברחבי אפריקה ואיי האוקיינוס השקט, עוד בטרם התפשטות מעשה ידי אדם.
לצד זאת, תועדה גם הפצה אנושית של הצמח: באוסטרליה, לדוגמה, הובאה ליפיה זוחלת כמה פעמים במהלך המאה ה-20, והפכה למין פולש בשטחי מרעה ובבתי גידול טבעיים.
עם זאת, קיימות עדויות המרמזות כי לפחות חלק מהאוכלוסיות בצפון אוסטרליה עשויות להיות תוצאה של פיזור טבעי מוקדם, בטרם התערבות האדם.
מיון טקסונומי והשוואת סוגים קרובים
הסוג Lippia מתאפיין בשיחים או בני שיח זקופים, בעלי גבעולים מעוצים המכוסים שערות פשוטות וזקופות, ותפרחות שאינן מתארכות לאחר ההפריה.
לעומתו, הסוג Phyla, הקטן ממנו במספר המינים, כולל צמחים עשבוניים רב-שנתיים או בני שיח שרועים-זוחלים, בעלי גבעולים שאינם מעוצים המשרישים במפרקים, שערות צפופות ומהודקות אל איברי הצמח, ותפרחות המתארכות בשלב הפרי.
על אף ההבדלים המבניים בין הסוגים, קיימת קירבה טקסונומית בין Phyla, Lippia ו-Lantana, המתבטאת במבנה תפרחת דמוי שיבולת, בפרחים יושבים ומוקפים חפית, בארבעה אבקנים ובפרי המורכב משתי פרודות, שכל אחת מהן מכילה זרע יחיד.
בסוג פילה (Phyla), שאליו שייכת ליפיה זוחלת, ישנם ארבעה מינים נוספים – כולם צמחים עשבוניים רב-שנתיים או בני-שיח, שמקורם כולו ביבשת אמריקה.
שלושה מן המינים היו מוכרים כבר בסוף המאה ה־19, למעט מין אחד אנדמי לוונצואלה, הגדל באזורים טרופיים המתייבשים בעונת הקיץ.
מין נוסף גדל באותם אזורים טרופיים יבשים עונתית, ותפוצתו משתרעת מדרום מקסיקו ועד אמריקה הדרומית.
מין שלישי מצוי במערב ובדרום-מרכז ארצות הברית ובצפון מקסיקו, וגדל באזורים ממוזגים, בעיקר בערבות ובמישורים.
המין הרביעי נפוץ מדרום-מזרח קנדה ועד דרום ארצות הברית וצפון מקסיקו, ומצוי במיוחד בבתי גידול לחים או מוצפים באקלים ממוזג.
לִיפְּיָה זוֹחֶלֶת כוללת שלושה זנים: הזן הטיפוסי (Phyla nodiflora var.
הזן הטיפוסי נפוץ במרבית האזורים הטרופיים והסובטרופיים ברחבי העולם, ובכללם אפריקה, אסיה, אמריקה, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט למעט דרום ארגנטינה ומרכז צ'ילה למעט דרום ארגנטינה ומרכז צ'ילה – אזורים שבהם גדל הזן מינור.
לעומתו, שני הזנים האחרים אנדמיים ליבשת אמריקה.
הזן 'רֶפְטַנְס' הוא צמח רב-שנתי עשבוני או בן-שיח, המצוי בעיקר באזורים טרופיים עם עונה קיץ יבשה במרכז ודרום אמריקה, וכן בדרום ארצות הברית.
הזן 'מִינוֹר' הוא בן-שיח ירוק־עד נמוך, הגדל באזורים סובטרופיים בדרומה של אמריקה הדרומית, ובפרט בארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי, פרו וצ'ילה.
ייחודו מתבטא בכך שהוא הובא ואוּקלם במיוחד לצורכי גינון ונוי באזורים טרופיים וסובטרופיים רבים באירופה, באפריקה, בהודו ובאוסטרליה.
בזכות עמידותו לתנאי סביבה קשים – כולל יובש, מליחות, קרקעות דלות והשקיה מועטה לאחר התבססותו – וכן בזכות סבילותו לדריסת כף רגל, התפשטותו הווגטטיבית ללא תלות בהאבקה, וגובהו הנמוך, הוא הפך לצמח מבוקש לכיסוי קרקע במדשאות, בגינות, ולאורך שבילים, שם הוא יוצר מרבד צפוף ורך, המזכיר לעיתים כיסוי טחב.
באזורים מסוימים אף התאזרח, כלומר התבסס והתרבה בטבע ללא תלות בטיפוח אנושי – ובכך נחשב לעיתים לפליט תרבות ולעיתים אף לצמח פולש.
ראוי לציין את קורפיה (Kurapia), שהיא זן תרבות יפני מסחרי, מבוססת על הזן 'מינור' של ליפיה זוחלת, ונבחרה בשל עמידותה לבצורת, יכולת כיסוי גבוהה והתרבות וגטטיבית בלבד.
מחוז ליפצק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי, כ-400 ק"מ דרומית למוסקבה.
המחוז הוקם ב-6 בינואר 1954 תוך העברת חלק מהמחוזות אוריול, טמבוב, טולה, ריאזאן ווורונז'.
בתקופת תלמי נהר דון שחוצה את שטחי המחוז היה נחשב לגבול בין אירופה לבין אסיה.
באותה תקופה האזור היה מאוכלס על ידי עמים בלטיים ופינו-אוגורים.
במאה ה-6 החלה התיישבות של עמים סלאבים באזור.
השטח היה בהשפעת ממלכת הכוזרים.
בסביבות 1024 שטח שולב בנסיכות צ'רניגוב ובהמשך היה נכלל בחלקו בנסיכות זו ובניסכות ריאזאן.
בעקבות הפלישה המונגולית יישובים באזור נהרסו והתיישבות רוסית צומצמה מאוד.
בתחילת המאה ה-15 השטח עבר לשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא והחל ממחצית המאה ה-15 לנסיכות ריאזאן.
במהלך המאה ה-16 השטחים סופחו על ידי נסיכות מוסקבה.
לאחר הקמת גוברניות האזור שולב בגוברניית וורונז'.
בתקופה הסובייטית האזור שולב ביחידות מנהליות שונות.
בשנת 1925 בבסיס ליפצק הוקם בית ספר לטייסים גרמנים שפעל עד לשנת 1933.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חלקים של המחוז הנוכחי נכבשו לזמן קצר על ידי כוחות ורמאכט.
בשנת 2023 דרך שטחי המחוז עברו כוחות של קבוצת וגנר.
החל מפברואר 2024 מפעלים במחוז סובלים מהתקפות של כטבמ"ים אוקראינים כתוצאה של פלישת רוסיה לאוקראינה.
הרשות המחוקקת היא "מועצת נציגי העם של מחוז ליפצק" שכוללת 58 חברים.
בספטמבר 2019 לתפקיד נבחר איגור ארטמונוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-18 ראיונים ו-2 ערים בעלי חשיבות מחוזית ליפצק, והעיר השנייה בגודלה – יילץ.
כמו רוב אזורי רוסיה המחוז סובל מקיטון אוכלוסייה אך בצורה מינורית.
כ-64% מתושבי המחוז מתגוררים בערים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-87% מאוכלוסיית המחוז.
אוכלוסיית ליפצק מונה כ-500 אלף תושבים.
בשטח המחוז נמצא מפעל פלדה מהגדולים ברוסיה שבבעלות ולדימיר ליסין.
המסילה הראשונה נבנתה בשנת 1868.
דרך המחוז עובר כביש ארצי M4 מוסקבה-נובורוסייסק ו-R-119 אוריול - טמבוב.
בעיר ליפצק פועל נמל תעופה בעל מעמד בין-לאומי.
רפאל יום טוב ליפמן (בן שלמה) היילפרין (10 בדצמבר 1902 – 26 בספטמבר 1968) היה רופא, מנהל המחלקה הנוירולוגית בבית החולים "הדסה", מחבר שבועת הרופא העברי, חתן פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת תשי"ג.
רפאל יום טוב ליפמן (ליפא) היילפרין נולד בביאליסטוק שבפולין, לרב שלמה, בנו של רבי חיים נפתלי הרץ היילפרין, ראב"ד ביאליסטוק, ונכדו של רבי רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, בעל "עונג יום טוב".
בסיום לימודיו בגימנסיה רוסית, עבר לגרמניה ולמד רפואה בקניגסברג.
את התמחותו עשה בבית החולים למחלות רוח ועצבים באוניברסיטה, במכון לפיזיולוגיה של האוניברסיטה, במחלקה הנויורולוגית בבית חולים בברלין ובמכון לאנטומיה של המוח בציריך.
בארץ ישראל עסק בחקר תחום הנוירולוגיה, ובשנת 1935 ייסד את החברה הנוירולוגית-פסיכיאטרית בארץ ישראל.
בשנת 1936 ערך מפקד אוכלוסין לצורך מציאת מתאם בין מאפייני האוכלוסייה ושכיחות מחלות הנפש שבה.
בשנת 1938 נקרא לבית החולים "הדסה" בירושלים לצורך ניהול המרפאה למחלות עצבים ורוח.
היילפרין נמנה בין מייסדי המחלקה הנוירולוגית בבית החולים ועמד בראשה בשנים 1941–1969. משנת 1949 שימש גם מנהל רפואי של בית החולים הפסיכיאטרי "עזרת נשים".
משנת 1936 היה היילפרין חבר מערכת בכתב העת "הרפואה".
בשנת 1946 החל להרצות בתחום נויורולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית, ובשנת 1952 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
לרגל סיום המחזור הראשון של בוגרי בית הספר לרפואה בירושלים (בל"ג בעומר תשי"ב) (מאי 1952) חיבר את שבועת הרופאים בעברית.
מאוחר יותר התמנה לדקאן הפקולטה לרפואה.
מחקריו הקיפו את מכלול תחומי העיסוק הקשורים בנוירולוגיה, והוא היה ממקימי המעבדות הראשונות בארץ לפסיכופיזיולוגיה, נוירולוגיה ניסויית ואלקטרואנצפלוגרפיה.
בשנת 1950 השתתף היילפרין בקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכיאטריה שנערך בצרפת.
בשנת 1953 נבחר לנשיאות הקונגרס הבינלאומי לנוירולוגיה קלינית ובשנת 1957 לנשיאות הקונגרס הבינלאומי הראשון למדעי הנוירולוגיה.
בישראל שימש משנת 1954 יו"ר הוועדה הפסיכיאטרית המייעצת למשרד הבריאות ומשנת 1955 עמד בראשות החברה הפסיכיאטרית בישראל.
בשנת תשי"ג זכה היילפרין בפרס ישראל למדעי הרפואה על ספרו "התסמונת של האינדוקציה הסנסומוטורית בהפרעות שיווי המשקל" (1951).
רחוב בבאר שבע נקרא על-שמו.
היילפרין נפטר ב-1968. בהלווייתו נכחו נשיא המדינה זלמן שזר ונשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט.
אחיו הצעיר, ישראל היילפרין, היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית.
בתו רחל נשואה לפרופ' משה פיינסוד.
בריאות העובד: פרקים בפיזיולוגיה והיגינה של העבודה, בצירוף ציורים ודיאגרמות / ערוך על ידי י"י קליגלר ול' היילפרין, ירושלים: בית הבריאות של הדסה ע"ש נתן ולינה שטראוס, תרצ"ח (ספרית בריאות העם; 14).
הרב ליפמן דוד (דובצ'ה) שובקס (ה'תק"צ 1830 (בקירוב) - ז' באדר ב' תרפ"ד, מרץ 1924) היה מו"צ בעיירה קוצק ואב בית דין של בד"ץ כוללות החסידים בירושלים.
נולד בפולין בשנת תק"צ (בערך) לר' ישראל יצחק, בן ארבע נפטרה אמו.
זכה לקרבה מיוחדת מרבי מנחם מנדל מקוצק.
בשנת ה'תר"ג (1843) כאשר היה בגיל 13 התארס עם מרת חוה לאה בת אחותו של הרבי מקוצק שנתיתמה בנעוריה מאביה, התנאים נכתבו בביתו של הרבי מקוצק.
ובשנת ה'תר"ד נערכה החתונה בקוצק כאשר מספר שנים היה סמוך על שולחנו.
בגיל 16 העניק לו סמיכה לרבנות ונתמנה על ידו כמו"צ בקהילת קוצק.
ולפי המסופר, בשנים אלו היה הרבי מקוצק משמיע בפניו את הפלפול שהיה אומר לפני גדולי תלמידיו בשבת לפני התפילה, כמו כן היה משתתף בשעורים שמסר רבי יצחק מאיר אלתר מגור בפני בני עליה, וכן למד בקביעות עם רבי אברהם בורנשטין מסוכטשוב.