tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייסד יחד עם הסופר הצ'ילאני גסטון סלווטורה את הירחון "טרנס-אטלנטיק" ("TransAtlantik").
אחיו הצעיר כריסטיאן היה גם הוא סופר.
יצירותיו של אנצנסברגר היו מגוונות מאוד ותורגמו ליותר מ-40 שפות.
בין היתר כתב אנצנסברגר ספרי שירה, שירי ילדים, ספרי ילדים, פרוזה, רומנים, תאוריה ביקורתית, ספרי עיון ומחזות.
אנצנסברגר היה מוכר בסגנונו הסרקסטי והאירוני.
כמי שגדל בגרמניה בימי הרייך השלישי הוא נהג לכתוב ביקורת רבה על העולם אותו יצרנו אנו, בני האנוש, על מעמד הביניים השבע והעיוור ועל אורחות החיים בעולם המודרני.
1980 – זר הזהב בערבי השירה סטרוגה
1993 – פרס אריך מריה רמרק לשלום
1998 – פרס היינריך היינה
2002 – פרס הנסיך אסטוריאס
2009 – פרס גריפין לשירה
השקיעה של הטיטניק בהוצאת ספריית פועלים, מחזה, תרגם: שמעון לוי,1986
שד המספרים בהוצאת זמורה ביתן, ספרות ילדים, 1998
מלאך רגיל לגמרי בהוצאת הקבוץ המאוחד, שירה, תרגם: שמעון לוי, 2002
עבודות צל בהוצאת קשב לשירה, שירה, תרגם: אשר רייך, 2011
גנרל הנס פון אובסטפלדר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון אובסטפלדר נולד ב-6 בספטמבר 1886 בשטיינבאך-האלנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1906 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-32 (התורינגי ה-2).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר פון אובסטפלדר לרגימנט המילואים ה-71, וב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר פון אובסטפלדר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1926 הועלה פון אובסטפלדר לדרגת מיור, וב-6 בספטמבר 1927 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר.
ב-1 ביוני 1929 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט ה-11 (הסקסוני), ובקיץ 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 ביוני 1931 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 במרץ 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד המבצר ברסלאו, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-28, וב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פון אובסטפלדר מפקד הדיוויזיה ה-28, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14. בתחילת המערכה על צרפת לחם פון אובסטפלדר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-5 במסגרת הארמייה הרביעית, וב-21 במאי מונה למפקד הקורפוס ה-29, שהיה בעתודת ה־OKH.
ב-1 ביוני 1940 הועלה פון אובסטפלדר לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הקורפוס שבפיקודו שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון.
ב-27 ביולי 1941 קיבל פון אובסטפלדר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942 לחם פון אובסטפלדר כחלק מהארמייה האיטלקית השמינית במסגרת קבוצת ארמיות B, ובינואר 1943 הועבר תחת פיקוד פלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דון.
באפריל 1943 לחם פון אובסטפלדר עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות הקשים על המיוס כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-7 ביוני 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-28 באוגוסט 1943 מונה פון אובסטפלדר למפקד הקורפוס ה-86, שהיה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות D, ובהמשך במסגרת קבוצת ארמיות G.
לאחר הפלישה לנורמנדי הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד קבוצת הפאנצר מערב, ולחם עימה בקרב על קן, ולאחר מכן בקרב פאלז.
ב-5 בנובמבר 1944 קיבל פון אובסטפלדר תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר מונה למפקד הארמייה הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות G, ולחם עימה במבצע נורדווינד.
ב-1 במרץ 1945 מונה פון אובסטפלדר למפקד הארמייה ה-19 כחלק מקבוצת ארמיות G, ולחם עימה במהלך הקרבות בבוואריה.
ב-25 במרץ 1945 מונה פון אובסטפלדר למפקד הארמייה השביעית כחלק מקבוצת ארמיות G, ולחם עימה במהלך הקרבות בבוהמיה.
ב-8 במאי 1945 נכנע פון אובסטפלדר בראש כוחותיו, ונלקח לשבי האמריקני.
לאחר הכניעה שימש פון אובסטפלדר כקצין קישור לקבוצת הארמיות ה-12, ובאוגוסט 1947 שוחרר מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר פון אובסטפלדר בויסבאדן עד למותו ב-20 בדצמבר 1976.
הנס פון אהלפן היה גנרל בוורמאכט שבזמן מלחמת העולם השנייה פיקד על "מבצר ברסלאו".
התפרסם גם כמחבר ספרים ומאמרים על המלחמה.
אהלפן נולד בברלין, שבקיסרות הגרמנית, בשנת 1897. הוא התגייס לצבא הקיסרי הגרמני באוקטובר 1914. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה, והועלה לדרגת לויטננט.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא החדש, הרייכסווהר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החזיק אהלפן בדרגת אוברסט-לויטננט.
הוא פיקד על כוחות בחזית המזרחית, ומאוחר יותר הועבר לנורווגיה.
בינואר 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ומונה בידי פרדיננד שרנר למפקד העיר ברסלאו (ורוצלב), שהיטלר הכריז עליה כעל "מבצר" שיש להגן עליו בכל מחיר.
אהלפן הסתכסך עם מושל העיר קרל האנקה, שדרש ממנו לבצע מספר תוכניות בלתי מציאותיות בעליל.
האנקה היה מקורב להיטלר ושרנר, והצליח לשכנע אותם להחליף לקראת סוף המצור על ברסלאו את אהלפן בהרמן ניהאוף.
בפברואר 1945 השלימו הרוסים את המצור על העיר, כשהם לוכדים בתוכה חיל משמר בן 80,000 חיילים גרמנים וכן אזרחים רבים, כלפיהם הפעילו האנקה ושרנר אמצעים של טרור כדי לגרום להם להילחם, כאשר שאר ערי גרמניה (לרבות ברלין) כבר נכנעו.
ברסלאו נכנעה ב-6 במאי 1945, לאחר שבמצור נהרגו עשרות אלפי אזרחים.
אהלפן לא נכח בברסלאו בעת הנפילה.
הוא שירת בחזית המערבית, וב-17 באפריל 1945 הוא נפל בשבי.
הוא שוחרר ב-30 ביוני 1947, ונטש את הצבא לטובת קריירת כתיבה.
ספרו הראשון, "הקרב של מבצר ברסלאו" ("Der Kampf der Festung Breslau"), פורסם ב-1957 והיה להצלחה.
אהלפן החליט להמשיך בכיוון זה.
הוא יצר קשר עם הרמן ניהאוף, שהחליף אותו בתפקיד מפקד העיר, ויחד הם כתבו בשנת 1959 את "כך נלחמה ברסלאו" ("So kämpfte Breslau"), שהיה גם הוא להצלחה מסחררת.
ב-1961 פרסם את "הקרב על שלזיה" ("Kampf um Schlesien").
אחד ממאמריו אף תורגם לעברית, דבר שגרר מחאות מצד נתן אלתרמן.
הוא מת באוברנדורף אם נקר בשנת 1966 והוא בן 69.
הנס מת'סון הוא שחקן סקוטי.
בין התפקידים שגילם בקולנוע ובטלוויזיה היו במיני-סדרה "המלכה הבתולה", בסרט "משמרת המוות", ב"שושלת טיודור", בעיבוד לרומן "טס לבית דרברוויל", בסרט "התנגשות הטיטאנים" ובתפקיד אייסכילוס ב-"300: עליית האימפריה".
בנוסף להיותו שחקן מת'סון מנגן בגיטרה, כינור ובמפוחית.
מת'סון נולד בסטורנוויי שבסקוטלנד, בנם של שינה ואיאן (אדו) שהיה מוזיקאי פולק וצייר.
אחיו הצעיר ויליאם מת'סון היה אף הוא שחקן.
ההופעה הראשונה שלו בסרט קולנוע היה בתפקיד ג'וני סילבר בסרט "Mojo" בבימויו של ג'ז באטרוורת'.
לפני כן הופיע מת'סון בסדרות טלוויזיה שונות.
אחרי "Mojo" שיחק ב"נערה ושמה סטלה" בתפקיד זונה ממין זכר המכור לסמים.
בעיבוד של בילה אוגוסט לרומן "עלובי החיים" גילם מת'סון את מריוס.
בסרט "סטיל קרייזי" ניגן מת'סון בגיטרה בתפקיד לוק שאנד, רוקר צעיר העוזר להפיח דם חדש בלהקה ותיקה.
בסרט הבריטי "Tube Tales" שיחק מת'סון בתפקיד ראשי, מה שהוביל אותו לסרט המסחרי הראשון שלו "עוקץ בדרכים" בכיכובם של בת' וינסלט, שרלוט קולמן וקלייב ראסל.
אחר כך שיחק בסרט "Canone Inverso" ולמד לנגן בכינור בשביל התפקיד.
בסרט הטלוויזיה האמריקאי "ערפילי אבלון" גילם את דמותו של מורדרד, ובהמשך שיחק בתפקיד תומאס בסרט הדני-נורווגי "התשוקות של דינה" המבוסס על הספר "Dinas bok".
ב-2002 כיכב בתפקיד יורי ז'יוואגו בעיבוד של ג'אקומו קמפיוטי לרומן "דוקטור ז'יוואגו" מאת בוריס פסטרנק.
בהמשך הקריירה שיחק מת'סון בסרטים עצמאיים, כמו הסרט "משמרת המוות" מ-2002 והסרט הדוקומנטרי "Comfortably Numb".
ב-2006 כיכב מת'סון לצידה של השחקנית דמי מור בסרט "דמדומים".
בסרט "המלכה הבתולה", הפקה של ה-BBC על אודות אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, גילם מת'סון את רוזן אסקס.
התוכנית שודרה בארצות הברית ב-2005 ובבריטניה ב-2006.
מת'סון גילם את דמותו של הארכיבישוף תומאס קרנמר בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור" בהפקת חברת שואוטיים.
ב-2008 שיחק במיני סדרה של ה-BBC, עיבוד לרומן "טס לבית דרברוויל" מאת תומאס הרדי, וגילם את אלק דרברוויל.
עוד גילם את לורד קווארד בסרטו של גאי ריצ'י "שרלוק הולמס" משנת 2009. ב-2010 שיחק בתפקיד איקסס בהפקה המחודשת של "התנגשות הטיטאנים".
הוא כיכב בסרט "The Christmas Candle" ושיחק בתפקיד משנה כאייסכילוס בסרט "300: עליית האימפריה".
הנס נובאק היה כדורגלן גרמני ששיחק בעיקר בשאלקה 04 ובבאיירן מינכן בעמדת המגן.
שיחק כילד בקבוצות הילדים והנוער של איינטרכט גלזנקירכן ואלמניה גלזנקירכן מעיר הולדתו.
בשנת 1958, בגיל 21, עבר לקבוצת הבוגרים של שאלקה 04, גם היא מגלזנקירכן, שם שיחק שבע עונות, וכבש 27 שערים ב-145 הופעות.
כששיחק בשאלקה, היה נובאק ידוע כמגן מגוון במיוחד המסוגל לשחק בכל עמדות ההגנה ואף להבקיע שערים רבים, עקב תפקיד התקפי יחסית למגן שקיבל ממאמנו.
בשנת 1965 עבר נובאק לבאיירן מינכן, שם שיחק שלוש עונות, והבקיע ארבעה שערים ב-37 הופעות.
עם באיירן מינכן זכה נובאק בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967, לאחר ניצחון 1-0 בגמר מול גלאזגו ריינג'רס לאחר הארכה, במשחק בו פתח בהרכב.
בשנת 1968 עבר נובאק לקיקרז אופנבך, שם שיחק שלוש שנים אך צבר רק 12 הופעות, ופרש ממשחק בשנת 1971.
לנובאק 15 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
נובאק פתח בכל ארבעת המשחקים של נבחרתו במונדיאל 1962, בו הודחה נבחרת מערב גרמניה ברבע הגמר על ידי נבחרת יוגוסלביה.
נובאק התנסה באימון של מספר קבוצות חובבים, ולאחר מכן הפך למנהל יחסי הציבור בחברת הלבשת הספורט הגרמנית פומה.
בשנת 1991 עזב את פומה, ומונה למנהל מכירות בבאיירן מינכן, שם עבד עד לשנת 2008.
בשנת 2012 התמוטט נובאק ונפטר בגיל 74.
הנס (יוהנס) להר היה כדורגלן ומאמן גרמני.
להר העביר כמעט את כל הקריירה שלו בפ.צ.
קלן בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
להר החל את קריירת הבוגרים שלו בספורטפרוינדה זארבריקן בשנת 1963, וכעבור שנה עבר לפ.צ.
קלן, שם שיחק 14 עונות ברציפות, עד לפרישתו בשנת 1978. להר הבקיע 166 שערים ב-381 הופעותיו במועדון, וממוקם במקום העשירי בטבלת המבקיעים של כל הזמנים בליגת הבונדסליגה.
בעונתו האחרונה כשחקן פעיל, זכה להר עם פ.צ.
קלן באליפות הבונדסליגה היחידה שלו.
ללהר 20 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע חמישה שערים.
להר ייצג את גרמניה המערבית במונדיאל 1970 וביורו 1972, בו היה חלק מהזכייה של הנבחרת בתואר, לאחר ניצחון 3-0 על נבחרת ברית המועצות במשחק הגמר, בו לא שיחק.
לאחר טורניר זה, להר לא שיחק יותר בנבחרת.
קלן גם לאחר הפרישה, ואימן בה בין השנים 1983–1986. בשנת 1986 חתם כמאמן בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אותה אימן 16 שנים ברציפות, תחילה כגרמניה המערבית ולאחר מכן כגרמניה, עד לפרישתו בשנת 2002. עם נבחרת זו זכה להר במדליית ארד בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סיאול בשנת 1988.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1968
הנס אדו סארפיי הוא כדורגלן עבר גאנאי-גרמני ששיחק בעיקר בוולפסבורג, באייר לברקוזן ונבחרת גאנה בעמדת המגן.
סארפיי נולד בגאנה, והיגר עם משפחתו בגיל צעיר לגרמניה.
בנעוריו שיחק במועדונים בעיר קלן ובסביבותיה, ובשנת 1998 החל לשחק בפורטונה קלן, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בעונת 1999/00 הפך סארפיי לשחקן הרכב קבוע בפורטונה קלן, אך נשר עם המועדון לליגה השלישית, וחתם בתום עונה זו בדיסבורג.
סארפיי שיחק בדיסבורג עונה אחת, ובקיץ 2001 חתם בוולפסבורג, קבוצה מתחדשת ששמה לעצמה מטרה באותם ימים, להגיע לצמרת הכדורגל הגרמני תוך כמה שנים.
סארפיי שיחק בוולפסבורג בעמדות ההגנה והקישור, ושיתף פעולה לאורך שש עונות בקישור הקבוצה עם שחקנים כפאבלו תיאם, דורינל מונטאנו, מירוסלאב קרהאן ופטריק וייזר.
בתום שש עונות בקבוצה, בהן וולפסבורג סיימה בעיקר במרכז הטבלה ותקעה יתד בבונדסליגה, עזב סארפיי את הקבוצה לאחר שצבר 139 הופעות והבקיע שני שערים, וחתם בבאייר לברקוזן.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 2007/08, סארפיי היה שחקן חשוב במערך של באייר לברקוזן ושיתף פעולה עם סימון רולפס, טרנקילו בארנטה, ארתורו וידאל וסרגיי ברברז.
עם זאת, הקבוצה חוותה עונה מאכזבת וסיימה במקום השביעי בלבד.
לאחר עונה זו, סארפיי איבד את מקומו בהרכב ומיעט מאוד לשחק.
בקיץ 2010 עזב סארפיי את לברקוזן לאחר שצבר 42 הופעות ליגה בלבד בשלוש עונות, וחתם בשאלקה 04. גם בשאלקה מיעט סארפיי לשחק, אך היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע הגרמני בעונת 2010/11, לאחר ניצחון 5-0 על קבוצתו לשעבר דיסבורג בגמר.
סארפיי פתח בגמר זה, אך הוחלף בדקה ה-43 על ידי סרחיו אסקודרו.
בתום עונת 2011/12 עזב סארפיי את שאלקה והחל לשחק בליגות האזוריות, בוויקטוריה קלן.
לאחר מונדיאל 2010 לא זומן עוד סארפיי לנבחרת.
אחיו של הנס, אדוארד סארפיי, גם היה כדורגלן, ששיחק עונה אחת בפ.צ.
אחיינו הוא הכדורגלן האנס נונו סרפיי.
לסארפיי יש חשבון פייסבוק פעיל במיוחד, ומעריציו נוהגים לחבר אודותיו עובדות צ'אק נוריס.
בשנת 2017 שימש כפרשן בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי ספורט האמריקאית "הביסטמאסטר האולטימטיבי".
הנס-מרטין זוטרמייסטר היה סופר שווייצרי, שכתב בשפה הגרמנית.
זוטרמייסטר נולד בשנת 1907 בארגאו כבנו של פרידריך זוטרמייסטר, תאולוג.
הוא עצמו למד תאולוגיה, אבל נשר מהמכללה ועבר ללימודי רפואה.
בשנת 1941 קיבל בעצמו את התואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בזל.
בשנים 1946–1947 היה רופא פליטים באונר"א בגרמניה, פולין וצ'כוסלובקיה.
הוא היה נשוי לתושבת ברלין ונולדו לו שלוש בנות.
הוא אחיו של המלחין היינריך זוטרמייסטר.
הנס מומזן היה היסטוריון גרמני, מההיסטוריונים הפונקציונליסטים של השואה.
מומזן נולד במרבורג, בנו של ההיסטוריון וילהלם מומזן ונינו של ההיסטוריון תאודור מומזן.
אחיו התאום היה ההיסטוריון וולגפגנ מומזן .
הוא למד גרמנית, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת טיבינגן ואוניברסיטת מרבורג.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת טיבינגן בשנים 1960 ו-1961, באוניברסיטת היידלברג בין השנים 1963–1968 ובאוניברסיטת בוכום מ-1968. הוא נישא למרגרטה ריינדל ב-1966. הוא היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית מ-1960 עד מותו.
ב-1980 היה מומזן הפרופסור האורח הראשון של מרכז קבנר להיסטוריה גרמנית באוניברסיטה העברית.
מומזן היה תלמידם של ההיסטוריונים הגרמנים הנס רוטפלס ופרידריך מיינקה .
את הדוקטורט שלו כתב מומזן בהדרכתו של רוטפלס על "שאלת הלאומים והסוציאל־דמוקרטיה באימפריה האוסטרו-הונגרית".
מומזן היה אסיסטנט של רוטפלס, וכתב מטעמו ערכים מרכזיים בלקסיקון ההיסטורי של הוצאת פישר .
באוניברסיטת היידלברג היה מומזן אסיסטנט של ורנר קונצה , היסטוריון חברתי של העת החדשה בגרמניה.
עבודת ההביליטציה שלו הייתה על הפקידות של הרייך השלישי.
מחקרים מוקדמים נוספים של מומזן עסקו במעמד הפועלים הגרמני, הן כשלעצמו והן כגורם בחברה הגרמנית.
ספרו משנת 1979, "תנועת הפועלים והשאלה הלאומית" (Arbeiterbewegung und nationale Frage), אוסף מאמרים שכתב בשנות השישים והשבעים, היו סיכום של מחקריו בנושא ההיסטוריה של מעמד הפועלים הגרמני.
בשנות השמונים החל מומזן לחקור את השואה והנאציזם, בדגש על הוויכוח בין אינטנציונליזם לפונקציונליזם.
בין היתר כתב מאמרים על מעמדו של היטלר בשיטה הנציונל-סוציאליסטית ועל הפתרון הסופי בראי האידאולוגיה הנאצית.
בכתיבתו המאוחרת יותר התייחס לנסיבות עליית הנאצים לשלטון והתבססותם בשלטון, התגבשות הפתרון הסופי וההתנגדות לנאציזם.
במחקריו אתגר מומזן את התפיסה המקובלת במחקר, לפיה הנאציזם עלה לשלטון רק עקב פגמיה של החוקה ומנגנון השלטון ברפובליקת ויימאר.
מומזן קבע שגם לזרם הפולקיסטי בגרמניה, לשמרנות הגרמנית ולבורגנות הגרמנית חלק משמעותי בעליית הנאציזם.
עוד טען מומזן שהלחץ של בעלות הברית מאז חוזה ורסאי גיבש את רפובליקת ויימאר סביב שר החוץ גוסטב שטרזמן, ורק כאשר הפסיקו בעלות הברית לתבוע פיצויים מגרמניה, החלה עליית הימין הקיצוני, האנטי-דמוקרטי.
לגבי הצלחת השלטון הנאצי להתבסס דרך מחנות ריכוז וטרור, טען מומזן שבנוסף לכך תמכו בהיטלר גם האליטות הישנות והחדשות, בהן התעשיינים, היונקרים הפרוסים, הצבא, פקידות המדינה והשמרנות הישנה.
מומזן טען שחוסר ההתעניינות של היטלר בפרטי הפרטים של יישום המדיניות הוביל להתחרות של פקידיו ושריו זה בזה, מה שהוביל ל"הקצנה מצטברת" בנושא היחס כלפי היהודים.
בכך התווה מומזן את קווי ההסבר של אסכולת הפונקציונליזם בחקר השואה.
את תוכנית מדגסקר הביא כדוגמה לכך שעד 1941 עדיין לא הייתה החלטה על מהותו של הפתרון הסופי - אם מדובר בגירוש או השמדה.
לגבי האנטישמיות בגרמניה טען מומזן שהיא הייתה נרחבת יותר מאשר בסיס התומכים של המפלגה הנאצית.
מחקריו של מומזן לגבי ההתנגדות למשטר הנאצי בגרמניה העלו שגם המתנגדים, ברובם, היו אנטישמים, אך האנטישמיות שלהם לא כללה את הרצון להיפטר מהיהודים, אם ברצח או בגירוש, אלא "רק" את הרצון לבודד אותם מבחינה כלכלית וחברתית, ולבטל את האמנציפציה וההיטמעות של היהודים בחברה הגרמנית.
הנס מייקל מארק היה פיזיקאי ואיש ממשל אמריקאי.
כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית וכסגן מנהל נאס"א.
הוא היה מומחה ויועץ בהנדסת חלל ובמדיניות ביטחון לאומי.
עד יולי 2014 לימד במחלקה להנדסת אווירונאוטיקה ולהנדסת מכונות של בית הספר להנדסה קוקרל שבאוניברסיטת טקסס באוסטין.
הנס מארק נולד במנהיים, גרמניה.
משפחתו חיה בווינה לזמן קצר לפני שנמלטה משם לצרפת דרך שווייץ לאחר האנשלוס.
לפני נפילת צרפת עברה המשפחה ללונדון.
אביו של מארק, הרמן מארק, ממוצא יהודי, היה כימאי בולט בתחום הפולימרים, שהבטיח לעצמו משרה בחברת נייר קנדית ועזב את אירופה לפני שהמשפחה יכלה להצטרף אליו.
בסוף 1939, התאחדה המשפחה בהאוקסברי, אונטריו.
כשנה לאחר מכן עברה המשפחה לארצות הברית.
לאחר שהתאזרחו ב-1945, סיים מארק ב-1947 את לימודיו בבית הספר התיכון סטויבסאנט שבניו יורק.
הוא המשיך ללימודי תואר בוגר אוניברסיטה בפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא היה חבר באחוות סיגמא-פי, וסיים את לימודיו ב-1951. ב-1954 הוא סיים לימודי תואר דוקטור בפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
לאחר סיום לימודי הדוקטורט נשאר מארק ב-MIT כעוזר מחקר ושימש כראש המעבדה לפיזיקה של נייטרונים למדעי הגרעין.
ב-1955 הוא שב לברקלי ונשאר שם עד 1958 כפיזיקאי חוקר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי שבליברמור.
לאחר מכן הוא שב ל-MIT כעוזר פרופסור.
ב-1960 הוא שב שוב לליברמור.
הוא נשאר שם עד 1964, כאשר הוא התמנה כיושב ראש המחלקה להנדסה גרעינית וכמנהל כור המחקר של ברקלי.
במקביל לימד מארק קורסים בפיזיקה ובהנדסה באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
בפברואר 1969 מונה מארק כמנהל מרכז המחקר איימס של נאס"א שבמאונטיין ויו, קליפורניה.
בתפקידו זה הוא ניהל את המחקר והיישומים של מרכז המחקר באווירונאוטיקה, במדעי החלל, במדעי החיים ובטכנולוגיית חלל.
לאחר מכן הוא כיהן כתת-מזכיר חיל האוויר מ-1977 ועד יולי 1979, עת קודם לתפקיד מזכיר חיל האוויר.
במקביל הוא שימש כמנהל משרד הסיור הלאומי מאוגוסט 1977 ועד אוקטובר 1979. הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר עד 1981, כאשר הוא התמנה על ידי הנשיא רונלד רייגן כסגן מנהל נאס"א, משרה בה הוא החזיק עד ספטמבר 1984.
עם סיום עבודתו בנאס"א התמנה מארק כנשיא אוניברסיטת טקסס באוסטין, תפקיד בו הוא כיהן עד 1992. לאחר מכן הוא התמנה כפרופסור בכיר להנדסת חלל באוניברסיטה.
ביולי 1998 הוא החל לעבוד בפנטגון לאחר שהנשיא ביל קלינטון מינה אותו כתת-מזכיר ההגנה למחקר ולפיתוח (DDR&E).
ב-2001 הוא שב לאוניברסיטת טקסס, שם הוא עמד בראש הקתדרה להנדסה על שם ג'ון מקקטה כפרופסור במחלקה להנדסת חלל והנדסת מכונות והחזיק במשרת מחקר במעבדות למחקר יישומי של האוניברסיטה.
ב-1 ביולי 2014 פרש מארק מהאוניברסיטה והוא המשיך שם כפרופסור אמריטוס עד למותו.
מארק היה חבר באקדמיה הלאומית להנדסה, שהוא הכיבוד רם המעלה ביותר בארצות הברית למקצועות ההנדסה.
הוא גם היה חבר כבוד במכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ולאסטרונאוטיקה.
קינג להשגים בהנדסה ומדליית ג'ורג' א.
בכינוס השנתי של החברה האסטרונאוטית האמריקאית של 2006 זכה מארק לכבוד על תרומותיו לתוכנית החלל הצבאית של ארצות הברית.
ב-2008 הוענק למארק אות הכבוד הגבוה ביותר של "מוסד החלל", פרס הגנרל ג'יימס א.
היל למפעל חיים בתחום החלל.
פרס זה מוענק מדי שנה להכרה באנשים מצטיינים שבמהלך חייהם תרמו לרווחת האנושות באמצעות מחקר, פיתוח והפעילות בחלל, או באמצעות שימוש בטכנולוגיות חלל, במידע, במשאבים אקדמאים, תרבותיים, תעשייתיים או עיסוק ברווחת האנושות.
ב-2012 העניק פיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית למארק את פרס חלוצי החלל והטילים של חיל האוויר.
הפרס מכיר באנשים על תפקידם המשמעותי בהיסטוריה של תוכניות החלל והטילים של חיל האוויר.
הנס לברכט (8 בנובמבר 1915 – 25 בספטמבר 2014) היה עיתונאי וסופר ישראלי, פעיל שלום וחבר המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
לברכט נולד כבנם השלישי של וילהלם ורוזה לברכט בעיר אולם שבגרמניה.
הוא גדל במשפחה של תעשיינים יהודיים, בבעלות אביו היה מפעל עור שהוחרם על ידי הנאצים בשנת 1935, והוא גם נאלץ לוותר על הכשרתו כמנעולן.
באמצעות קשרים של אביו, הוא קיבל עבודה במפעל בעיר ניסה, בשלזיה (כיום בפולין), שם בא במגע עם לוחמי המחתרת הקומוניסטית.
לאחר שהנאצים השתלטו גם על מפעל זה, הוא פוטר וסיים את הכשרתו בקרלסרוהה.
בשנת 1936 הכיר את טוסקה לואי, בתו של חזן העיר אולם, שהפכה לימים אשתו.
בשנת 1937 נסע לארץ ישראל בעקבות חברתו טוסקה, שהגיעה שנה קודם לכן.
בשנת 1938 חזר לגרמניה עם דרכון מנדטורי, שם ביצע שליחויות עבור ה-KPD (המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הוא עזר לאנשים ששוחררו ממחנות הריכוז ופעילים אנטי-פשיסטים להשתתף במאבק של הבריגדות הבינלאומיות נגד משטר פרנקו בספרד.
מכיוון שהיה מבוקש בידי הגסטאפו, הוא חזר לארץ ישראל פגש שוב את טוסקה, והם הקימו את ביתם בקריית חיים.
בשנת 1944 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, ונכלא על ידי הבריטים בכלא עכו מאחר שממשלת המנדט הוציא את המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק.
בשנת 1955 החל לעבוד כעיתונאי ביומון המפלגה הקומוניסטית "קול העם", ועיתונאות הפך ייעודו במשך יובל שנים.
לברכט פרסם כתבות ומאמרים פובליציסטים בעיתונות הקומוניסטית בישראל ובעיתוני שמאל בעולם.
בעקבות הפילוג במק"י פוטר מעבודתו ב"קול העם".
נבחר לוועדת הביקורת של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (1972-1965) ולוועד המרכזי (1985-1972).
לברכט כתב גם עבור העיתון-Neues Deutschland, שהיה העיתון הרשמי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה במזרח גרמניה.
בנוסף כתב עבור השבועון "די ולטבינה" (Die Weltbühne) שיצא לאור במזרח ברלין והוקם במקור על ידי העיתונאי והסופר זיגפריד יעקבזון.
בשנת 1978, נעצר יחד עם עיתונאי מקפריסין, פנאיוטיס פסקאליס, בחשד לריגול.
פסקאליס הואשם שאת הצילומים שצילם בישראל בעת ביקורו הוא מתכנן להעביר לנציג אש"ף בקפריסין.
לברכט הואשם שסייע לו בעת ביקורו בישראל.
השופט הוציא צו איסור פרסום, והורה על דיון ללא נוכחות העיתונות.
העיתונאי משה רונן ונשיא מועצת העיתונות בישראל יהושע רוטנשטרייך עתרו נגד הצו, והוא בוטל.
עורכי הדין אמנון זכרוני ואביגדור פלדמן ייצגו את לברכט ופסקאליס.
לברכט היה אחראי לקשר עם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד (AKEL) בקפריסין.
בשנות ה-90 היה פעיל בתנועת גוש שלום, היה ידיד של הפוליטיקאי הפלסטיני פייסל חוסייני.
לברכט שימש כיו"ר "התאחדות האנטי-פשיסטים ונפגעי הפשיזם בישראל" וסגן נשיא "מועצת הפדרציה הבינלאומית של לוחמי תנועת ההתנגדות האנטי־נאצית" ().
בשנת 1973, כתב ספרון מידע בשם "שילומים" מגרמניה הדמוקרטית?: לקט עובדות", עבור האיגוד ישראלי של לוחמי החזית האנטי-היטלראית וקורבנות הנאציזם.
לברכט פרסם שני ספרים בגרמנית:
"הפלסטינים עבר והווה", תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת מפעלים אוניברסיטאיים בשנת 1987.
"דרכים עקלקלות – מטרה אחת, זיכרונותיו של קומוניסט ישראלי יליד גרמניה", אוטוביוגרפיה שפורסמה בשנת 2007.
הנס ליאו פשיברם היה זואולוג יהודי-אוסטרי, חלוץ המחקר הביולוגי הניסויי באוסטריה.
נספה בשואה במחנה הריכוז טרזיינשטט.
פשיברם נולד בפרבר הווינאי ליינץ (Lainz), היה בנם השני של התעשיין היהודי גוסטב פשיברם (נולד ב-2 בדצמבר 1844 בפראג, נפטר ב-15 באוגוסט 1904 בקרויצלינגן שווייץ) ושרלוטה (נולדה כברונית פריין-שרלוטה למשפחת הבנקאים הוינאים שיי קורומלה ב-5 ביולי 1851 בווינה, נפטרה ב-27 בינואר 1939 בווינה).
להנס פשיברם היו שני אחים, וולטר וקרל (לימים הפיזיקאי דר' קרל פשיברם) ואחות בשם פרדריקה.
לאחר סיום לימודיו בתיכון האקדמי בווינה, החל פשיברם, בשנת 1894, בלימודי זואולוגיה באוניברסיטת וינה.
הוא השתלם בין היתר גם באנטומיה בפקולטה לרפואה, ובשנת 1896 החל התמחות על טפילים באוניברסיטת לייפציג.
פשיברם הגיש את עבודת הדוקטורט שלו לאוניברסיטת וינה בשנת 1899. בין השנים 1900–1902 המשיך בלימודי פוסט דוקטורט בשטרסבורג.
פשיברם התברך בכשרון יוצא דופן לרישום ולשרטוט שסייע לו רבות בהצגת ממצאי מחקריו בביולוגיה.
הודות להתערבותו של האדריכל המפורסם, אדולף לוס (Adolf Loos), הוצגו כמה מיצירותיו בתערוכת החורף של תנועת הזצסיון הווינאי בשנים 1899–1901 ואף פורסמו בביטאון התנועה "ור סקרום" (Ver Sacrum - אביב קדוש) מיסודו של גוסטב קלימט.
פשיברם נודע בקרב חבריו בכישרונו כמעטר ספרים מבוקש.
פשיברם המיר את דתו ככל הנראה בשנות העשרים של המאה העשרים.
הוא נישא לרוזנת הפולניה אנה קומורובסקה (לאחר שהתאלמנה מבעלה הראשון, נסיך ממשפחת האצולה הרוסית גליצין Galitzin).
מנישואיו לרוזנת קומורובסקה נולדו שלוש בנות, מרגריט, ורה, ודוריס.
פשיברם התאלמן בשנת 1933 ונישא בשנית בשנת 1935 לאלמנה היהודייה אליזבת פרוליך (נולדה בשנת 1890, בגרמניה, למשפחת רוכמן).
הוויוואריום - המכון למחקר ביולוגי
בשנת 1902 חכר פשיברם בשותפות עם שני בוטנאים, יהודים וינאים (ווילהלם פיגדור ולאופולד פורטהיים) ובסיוע כספי של אחיו הפיזיקאי דר' קרל פשיברם את בנין ביבר החיות (הוויוריום vivarium) ששכן במבנה גדול בפארק הציבורי הנודע של וינה – הפראטר (prater).
הבניין, שנועד להכיל תצוגת בעלי-חיים בתערוכה הבינלאומית בווינה בשנת 1873, נבנה בסגנון הנאו-רנסאנס על פי תוכניתו של הזואולוג, ומתכנן גני החיות הגרמני, אלפרד ברם (Alfred Brehm), והקמתו מומנה על ידי תעשיינים אוסטרים.
בחזית הבניין ומאחוריו נבנו 16 בריכות מי-ים (מים מהים האדריאטי) ובתוך הבניין הוצבו אקווריומים של מים מתוקים.
אולם כעשור לאחר פתיחתו דעך העניין הציבורי בתצוגות שבוויוואריום, ובעקבות הוצאות התחזוקה הגבוהות הוא נסגר.
המבנה החליף ידיים מספר פעמים כאשר אנשי עסקים וחברות שונות ניסו להחזיר את הקהל הווינאי למגוון של תצוגות בעלי חיים, החל מזוחלים ונחשים ועד לדובי קוטב.
אולם כל אלה נחלו כישלונות כלכליים והביאו לפשיטות רגל, בעיקר בגלל התחרות עם גן החיות שנברון, הממוקם בפארק ארמון שנבורן אשר הכניסה אליו הייתה חופשית ללא תשלום.
פשיברם ושותפיו ייסדו באתר הוויוואריום מכון מחקר פרטי שפעילותו הוקדשה למחקרים בביולוגיה ניסויית, ונקרא "המכון למחקר ביולוגי" (בגרמנית; Biologische Versuchsanstalt ר"ת BVA).
פשיברם היה אחראי בין היתר גם למימון פעולות המכון.
בשנת 1902 נחתם הסכם חכירה של המבנה ל-15 שנים.
באותה עת חלו שינויים במחקר הביולוגי אשר עד אז הצטמצם למחקר השוואתי ולתיאור מבנים ביולוגים.
מגמות חדשות במחקר החלו לעסוק בשאלות הקשורות למוצא המינים ובאבולוציה.
פשיברם ועמיתיו החלו ליישם בביולוגיה שיטות מחקר חדשניות העושות שימוש בכלים מדעיים מתחומי המתמטיקה, הכימיה, והפיזיקה.
המטרה העיקרית של המכון הייתה להרחיב את תחום המחקר הניסויי ביצורים חיים ולהשיג תוצאות שיתבססו על נתונים כמותיים.
פשיברם ניהל את המחלקה הזואולוגית במכון, שכלל גם מחלקות לבוטניקה, וכימיה פיזיקלית, שבראשם עמדו שותפיו להקמת המכון וחוקרים אוסטרים נוספים כגון פאול קמרר,ווילהלם פיגדור ואויגן שטיינאך.
כפי שקבעו המייסדים בחוזה הקמת המכון, המוסד נועד למטרות מחקר בלבד ללא פעילות הוראה.
הודות לחוסנו הכלכלי של המכון בראשית דרכו הוא צויד באמצעי מחקר מתקדמים.
המכון כלל מעבדות, בתי חיות, תאים לגידול וניטור חיות שונות, חממות, חלקות גן, בריכות וחדרים עם בקרת טמפרטורה חדשנית בתחום שבין 5 - 40 מעלות צלזיוס, וכן בקרת לחות.
מתקנים אלה אפשרו מחקר על מגוון בעלי חיים ואופן הסתגלותם לשינויים בסביבה.
בהמשך לפעילות המחקר הפרטי שהתנהלה במוסד ביקשו מקימיו לתרום גם לקידום המחקר האקדמי בכלל והועידו במכון מעבדות ומשרות לחוקרים מבחוץ.
הכללתם של חוקרים חיצוניים מאוסטריה ומחוץ לארץ, והקשרים שנוצרו עקב כך עם אוניברסיטאות נוספות הובילו לשיתופי פעולה בין מדענים מתחומי חקר (דיסציפלינות) שונים ולהסתעפות הפעילות המחקרית למגוון נושאים.
בכך הפך המוסד לחלוץ בדרך ניהולו המדעית, ופורץ דרך עולמי בתחום המחקר הבינתחומי.
צוות החוקרים במכון מנה יהודים רבים, (מרביתם נחשבו ליברלים וסוציאליסטים), שלא הצליחו לקבל משרות באוניברסיטת וינה בעיקר על רקע אפליה אנטישמית.
עבודות דוקטורט רבות ומאות מחקרים נערכו במסגרת פעולות המכון.
בשנת 1910 סיים את עבודת הדוקטראט שלו, שנערכה במכון, תחת הנחייתו של הנס פשיברם, קרל פון פריש (ממוצא יהודי) זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, בשנת 1973, על פענוח שפת הדבורים.
בשנת 1911 הציעו השותפים במכון הביולוגי להעבירו כתרומה לחסותה של האקדמיה האימפריאלית למדעים.
האקדמיה הייתה חסרת מכוני מחקר מעשי והתמקדה בהוראה בלבד.
צירופו של המכון לאקדמיה האימפריאלית נועד להבטיח את המשך קיומו של המחקר הביולוגי.
פשיברם ושותפיו העמידו לרשות המכון, במסגרתו החדשה, מענק כספי המוערך כיום בכשני מיליון אירו, שאמור היה להבטיח את פעולתו העתידית.
ההסכם הסופי על הפיכתו של המכון למחקר ביולוגי לגוף רשמי באקדמיה האימפריאלית נחתם רק בינואר 1914. אך בתום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, והתמוטטות בית הבסבורג היה מצבו הפיננסי של המכון למחקר ביולוגי חמור והוא נאבק על קיומו בשל קשיי מימון לנוכח ההוצאות הגבוהות על תחזוקת הבניין, החממות והמעבדות.
במהלך שנת 1919 המכון עמד להפסיק את פעילותו והנהלת האקדמיה שקלה למכור את הבניין ומתקני המחקר שבו.
במקביל נבדקה האפשרות להעביר את פעילות המחקר של המכון לאתר חדש שהתפנה במתחם ארמון שנברון.
אך תוכנית זו לא יצאה אל הפועל ונזנחה בשנת 1920 לאחר שלא נמצא קונה לבניין הוויוואריום.
מענקים כספיים שהגיעו ממקורות חוץ שונים, וביניהם מאגודת החרום האמריקאית למען המדע והאמנות בגרמניה ובאוסטריה (Emergency Society for German and Austrian Science and Art) מיסודו של האנתרופולוג היהודי - גרמני פרנק בועז, סייעו לאפשר את המשך פעולות המחקר בשנים שלאחר המלחמה.
תמיכות אלה הביאו בשנת 1928 לחידוש פעולתם של המתקנים שכללו תאים עם בקרת טמפרטורה, אשר פעולתם הופסקה בשנת 1914 עם פרוץ המלחמה.
בשנת 1926 חולל חוקר המכון, פאול קמרר, שערורייה בינלאומית כאשר נחשד בזיוף תוצאות ניסוי שנחשב פורץ דרך.
קמרר התאבד זמן קצר לאחר פרוץ השערורייה והפרשה כולה הטילה צל כבד על פעילות המכון והשפיעה ככל הנראה על הקריירה המקצועית של פשיברם באוניברסיטת וינה.
בעקבות קשיי התקציב המתמשכים של מכון המחקר הוחלט בשנת 1932 לפתוח את האקווריומים לקהל הרחב וכמו כן החלה מעורבות בפעולות חינוכיות ביניהן עריכת השתלמות למורים בבתי ספר תיכוניים במקצועות הטבע.
בשנת 2025, ניתן מענק מחקר מטעם תוכנית של ה Human Frontiers Science Foundation לפרופסור עודד רכבי מאוניברסיטת תל אביב, יחד עם מדענית במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) ומדען מיפן לשחזור מחקרי המכון בנושאי תורשה אפיגנטית.
במקביל לעבודתו במכון התקדם הנס פשיברם במסלול האקדמי באוניברסיטת וינה.
בשנת 1903 מונה למרצה במחלקה לזואולוגיה.
הוא קודם למשרת פרופסורה זוטרה בשנת 1913, ובשנת 1921 התמנה לפרופסור חבר לזואולוגיה ניסויית בפקולטה לפילוסופיה.
משנת 1904 החל הנס פשיברם לצאת לביקורים בתחנות מחקר ימיות ברחבי אירופה (כמו בטרייסט, נאפולי, רוסקוף בברטאן צרפת) וביצע מחקרים על הפיזיולוגיה של בעלי חיים ימיים.
ביקר בסודאן לאיסוף חיות טרופיות לצורכי מחקר ואף נסע לארצות הברית שם נפגש עם הביולוג והפיזיולוג האמריקאי ממוצא יהודי (יליד גרמניה) ז'אק לב, פגישה שהותירה על פשיברם רושם עז.
בין השנים 1907 - 1930 פרסם פשיברם בשבעה כרכים את ספרו המונומנטלי "זואולוגיה ניסויית" (Experimental Zoologie) שהתקבלו בהערכה רבה בעת הוצאתם לאור.
בביקורת בעיתון המדעי היוקרתי Nature נכתב בין היתר: "...לפני שלוש שנים פרסם ד"ר פשיברם, הידוע כנציג מבריק של אסכולת הזואולוגיה הניסויית את ספרו "מבוא למורפולוגיה ניסיונית", שהתקבל באהדה רחבה.
הכרך הנוכחי הוא הרחבה של חלק מה"מבוא", ומהווה מסכת עצמאית בנושא אמבריולוגיה ניסיונית.
אחריו אמורים להיות ארבעה חלקים נוספים, העוסקים בהתחדשות, באבולוציה, בחיוניות ובתפקוד, שיהוו בכללם ספר לימוד בתחום הזואולוגיה הניסויית.
אם החלקים הבאים יהיו כמו זה שלפנינו ברהיטותו וביסודיותו, ד"ר פשיברם יזכה להכרת תודה לכל המתעניינים בהיבט דינמי זה של המדע...הכרך הנוכחי דן, לאור תוצאות הניסוי, בתהליכי הפריה, בידול והתחלקות ומנתח סיכום של השפעות כגון לחות, צפיפות, לחץ, כבידה, חשמל ומגנטיות, אור וחום.
יש בספר ביבליוגרפיה שופעת ומבוצעת בקפידה, והתרשימים בלוחות, חלקם מקוריים ברורים מאוד ומעניינים." גם כיום נחשבת עבודה זו לבעלת ערך מדעי רב, הופיעה במהדורות רבות בתרגומים ובפקסימיליה.הנס פשיברם זכה לתוארי דוקטור כבוד מאוניברסיטאות האלה (Halle) ב-1919 וריגה בשנת 1929.
בשנת 1938, עם אובדן העצמאות הפוליטית של אוסטריה בעקבות סיפוחה לגרמניה הנאצית, התדרדרה, ולמעשה חדלה, העבודה המדעית המסודרת במכון למחקר ביולוגי.
פרופסור פריץ קנול (Fritz Knoll), ראש המחלקה לבוטניקה באוניברסיטת וינה וחבר בכיר בהנהגת המפלגה הנאצית האוסטרית מונה לרקטור האוניברסיטה והפך את המוסד למעוז נאצי שעסק באופן אובססיבי ברדיפת חברי סגל וסטודנטים יהודים באקדמיה ובמכוני המחקר האוסטריים.
ככל הנראה, בהוראתו של קנול, הוחלפו בלילה אחד כל המנעולים במכון הביולוגי ונאסרה כניסתם של העובדים והחוקרים היהודים למקום.
15 היהודים, מתוך 28 עובדי המכון באותה עת, גורשו ממקום עבודתם.
ב-1 במאי 1938 פוטר הנס פשיברם ממשרתו באוניברסיטה וגורש, יחד עם שותפיו היהודים ואשתו אליזבת (שעבדה גם היא במכון), מהמוסד אותו ייסד וניהל במשך כ-35 שנים.
פשיברם אולץ להשאיר את ספרייתו העצומה במכון ללא יכולת לגשת אליה עוד לעולם.
מחליפו הנאצי בראשות המכון, פרנץ קוק (Franz Kock), פעל אצל השלטונות להחרמת כל רכושו האישי של פשיברם.
בשנת 1940 חדלה למעשה כל הפעילות המחקרית במכון הביולוגי בווינה.
לאחר גירוש פשיברם והמדענים היהודים פסקה העבודה המדעית במכון למעט תצוגת האקווריומים.
בשנת 1939 כתב הסופר ארתור קסטלר אודות הנס פשיברם: "הוא לא היה מודע כלל לסכנה שהיטלר העמיד בה את אוסטריה.
שותפו בעבר, פרופסור פאול ווייס מאוניברסיטת שיקגו, הציע לו משרה בטוחה בארצות הברית.
הוא לא האמין שאוסטריה תשקע לשפל של ברבריות".
אך בטרם פרצה המלחמה, הצליח פשיברם לקבל אשרת כניסה לאנגליה אך השלטונות בווינה לא התירו לו לצאת.
לבסוף נמלטו פשיברם ואשתו אליזבת לאמסטרדם.
עם פרוץ המלחמה בוטלה אשרת הכניסה שלו לאנגליה.
הוא החל לעבוד במכון מחקר הולנדי שם עסק בין היתר בחקר בלוטת האצטרובל במוח.
מאמרו האחרון עסק בקליטת אור אולטרה סגול לאחר ניתוח קטרקט (לאחר שנאלץ לעבור בעצמו ניתוח כזה באמסטרדם).
עם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני באביב 1940 החמיר שוב מצבם של בני הזוג פשיברם מול הסכנה הקרבה.
פשיברם ניסה עתה לעזוב לארצות הברית ופנה להנהלת האוניברסיטה בווינה לקבלת מכתב תמיכה שיסייע לו בבקשת ההגירה שלו אצל השלטונות הנאצים בהאג (הולנד).
אך הפנייה הופנתה מוינה לברלין ולמעשה נדחתה.
בתו של פשיברם, דוריס, שהמשיכה לחיות בווינה (הודות למוצאה הלא-יהודי של אימה) ניסתה להעביר סיוע כספי לאביה באמסטרדם, אך בקשתה לקבל אישור לכך נדחתה על ידי השלטונות.
בגלויה אחרונה לאחיו קרל, מ-21 באפריל 1943, מודיע הנס פשיברם כי גורש עם אשתו למחנה טרזיינשטט.
בתו דוריס הצליחה לקבל ממנו אות אחרון בכרטיס מודפס שנשלח מהמחנה ומאשר כי פשיברם קיבל ממנה את החבילה ששלחה אליו.
ב-20 במאי 1944 הנס פשיברם מת מתשישות ורעב בגטו טרזיינשטט.
אשתו אליזבט התאבדה למחרת בבליעת רעל.
במהלך הקרב לשחרור וינה על ידי הצבא האדום הוצת בנין הוויוואריום ונהרס, ככל הנראה על ידי האס.אס.
כל ציוד המחקר והחיות שעדיין נותרו במקום הושמדו.
במשך עשרות השנים שלאחר המלחמה נשכח הנס פשיברם למרות תרומתו העצומה למדע באוסטריה וברחבי העולם.
חלק מרודפיו הנאצים שבו לאקדמיה מיד לאחר המלחמה והמשיכו בקריירה מדעית.
הפרופסור הנאצי פריץ קנול חזר לאוניברסיטה כבר בשנת 1947 ופרסם שני כרכים אודות החוקרים הגדולים באוסטריה תוך התעלמות מוחלטת מפשיברם ומפעלו.
רק בשנת 2015 נאותה אוניברסיטת וינה להציב פרוטומה של הנס פשיברם באולם הכניסה המרכזי של המוסד.
הנרי אמיל "הנס" מוסל (בהולנדית: Henri Emile "Hans" Mossel; אמסטרדם, 24 בדצמבר 1905 – אושוויץ, פולין, 4 באוגוסט 1944) היה קלרניתן וסקסופוניסט יהודי-הולנדי שנרצח בשואה.
הנס מוסל נולד למשפחה יהודית מוזיקלית מאוד.
הוא היה בנם של הצ'לן ההולנדי הידוע אייזק מוסל (רוטרדם, 1870 – אמסטרדם, 1923) ושל הפסנתרנית ז'נט בלינפנטה (1868–1925).
הוא בילה את נעוריו בלרן בהולנד, שם התגורר ברחוב ולתויזן.
בגיל צעיר לימדו אותו לנגן בפסנתר.
אביו עורר את אהבתו לג'אז.
בשנת 1923 היה מוסל מתופף ופסנתרן ב"להקת הג'אז של לרנשה".
כעבור כמה שנים הוא הקים להקת ג'אז משלו, "להקת הג'אז ההודית".
בשנת 1931 הועסק מוסל על ידי הכנר ומנהל להקות המוזיקה, הגרמני מארק וובר ועבר לגרמניה.
מכיוון שהיה יהודי, וובר היה מוקד להתנכלויות של הנאצים, שראו במוזיקה שלו כמוזיקה המנוונת (גרמנית: Entartete Musik), תווית שהוחלה גם על מוזיקת ג'אז.
התנכלויות אלה מצד השלטונות נועדו לבודד, להכפיש ובסופו של דבר לאסור כל נגינה של מוזיקה זו.
לקראת סוף 1932 עזב וובר את גרמניה ונסע דרך לונדון לארצות הברית.
הנס מוסל נחשב לאחד מנגני הקלרינט ומהסקסופוניסטים הבולטים ביותר שהופיעו באירופה.
בשנת 1935 הועסק מוסל על ידי רשות השידור ההולנדית AVRO כמנהל תזמורת רשות השידור AVRO.
בשנת 1939 התחתן מוסל עם עדה אליזבת ואן אולפן ונולדו להם שני ילדים.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה החיים היו קשים מאוד עבור הנס מוסל.
למרות שהיה נשוי לאישה לא יהודייה, הוא אולץ לעבוד במילוי מכתשי פצצות בנמל התעופה סכיפהול, ששימש שדה תעופה צבאי גרמני בשם פליגרהורסט 561 וכתוצאה מכך הותקף באופן קבוע על ידי כוחות בעלות הברית.
ב־13 בדצמבר 1943, 199 מטוסים אמריקאים הטילו כ־1,600 פצצות (כ־400,000 קילוגרם) על פליגרהורסט 561, ולאחר מכן הגרמנים לא יכלו להשתמש בו יותר.
על בסיס מקרה חבלה שנעשה במכוון, גורש הנס מוסל בשנת 1943 לאושוויץ מונוביץ.
הנס מוסל אולץ לעבוד עבור חברת אי גה פארבן, שהעסיקה עובדי כפייה לטובת התעשייה.
תוחלת החיים של עובדי הכפייה הללו באי גה פארבן הייתה שלושה עד ארבעה חודשים.
כתוצאה מרעב ותשישות נפטר מוסל ב-4 באוגוסט 1944.
ביוגרפיה קצרה אודות מוסל נכתבה על ידי הרמן אופנייר (1935–2017), ממייסדי ארכיון הג'אז ההולנדי.
הנס לודוויג שמידט (בדנית: Hans Ludvig Smidth; 2 באוקטובר 1839 – 5 במאי 1917) היה צייר דני.
הוא זכור בעיקר בזכות ציוריו של יוטלנד ותושביה.
שמידט היה בנו של פקיד בית המשפט בעיר סקייב, אדוארד פיליפ שמידט, ואחיו של ורנר פרדריק שמידט שייסד את קונצרן המלט FL Smidth ושות'.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל ללמוד רפואה אך ויתר עליה לטובת אומנות.
בשנת 1861 הוא נכנס לאקדמיה הדנית שם למד אצל נילס סימונסן.
בשנת 1866, הוא התחיל לחוות קשיים כלכליים ועזב את האקדמיה להמשך לימודיו בעצמו, וצייר סצנות של לימפיורד ושל יוטלנד.
הוא הציג לראשונה בקופנהגן בשנת 1867 עם שני ציורי נוף והמשיך להציג שם לאורך השנים.
עבודותיו תיארו את חיי הכפר ביוטלנד, רובם בדגש על בעלי חיים ודמויות מקומיות.
היה לו כישרון לצורה ולפרטים, אך השימוש בצבע שלו היה בינוני למדי, והפחית את המשיכה של ציוריו בציבור הרחב.
ככל שחלפו השנים, סגנונו של שמידט התפתח במידה ניכרת, וזיכה אותו בפרס נויהאוזן בשנת 1877. קבלתו כאמן ציור ביוטלנד סללה את הדרך למוניטין שלו ברמה הלאומית.
למעשה שמידט נאלץ לחכות עד שנת 1900 לפני שהוא חווה הכרה מלאה.
באותה שנה ארגנה החברה לאמנות הדנית תערוכה מיוחדת של עבודות האמן, אף על פי שהיה כבר בן 60.
באופן בלתי צפוי נמכרו 290 מתוך 300 העבודות שרטוטים ורישומים שהוצגו.
בדיעבד, ציוריו נקיים מדמויות היסטוריות או מיתיות, הם אינם מציגים סצנות בנוסח ציירי סקיין.
הם פשוט מתארים את השתקפות האנשים והכפר כפי שהוא ראה אותם.
מציוריו נראים כי היה לו כבוד לאדמה ולאיכרים עצמם.
הוא זכה במדליית אקרסברג בשנת 1906.
הנס סלואן היה רופא, אספן טבע אנגלי-אירי, עם אוסף של 71,000 פריטים שהוריש לאומה הבריטית, ובכך סיפק את הבסיס למוזיאון הבריטי, לספריה הבריטית ולמוזיאון ההיסטוריה של הטבע, לונדון.
הוא נבחר לחברה המלכותית בגיל 24. סלואן נסע לאיים הקריביים בשנת 1687 ותיעד את מסעותיו וממצאיו בפרסומים נרחבים שנים לאחר מכן.
סלואן היה רופא בעל שם בקרב האצולה, ונבחר לקולג' המלכותי לרופאים בגיל 27. הוא זכור כיוצר שוקולד לשתייה (שוקו).
רחובות ומקומות נקראו מאוחר יותר על שמו, כולל הנס פלייס, וכיכר סלואן בצ'לסי, לונדון וסביבתה - אזור מגוריו האחרון - וגם כיכר סר הנס סלואן במקום הולדתו באירלנד.
סלואן נולד למשפחה אנגלו-אירית בקילליאה, כפר במחוז דאון באלסטר שבצפון אירלנד.
הנס סלואן היה הילד השביעי והאחרון של אלכסנדר סלואן (נפטר בשנת 1666); אלכסנדר מת כשהנס היה בן שש.
אלכסנדר סלואן היה מפקח גביית מיסים במחוז דאון, ואחיו של ג'יימס סלואן, חבר פרלמנט (1655–1704).
שרה היקס (אמו של הנס), הייתה אישה אנגלית שעברה לקילליאה כבת לווייתה של אן קארי כשנישאה לג'יימס המילטון.
ילדי משפחת סלואן, כולל הנס, נלקחו על ידי משפחת המילטון שנתנו להם חלק ניכר מהחינוך המוקדם, בתוך ספריית טירת קילליאה.
מתוך בניו של אלכסנדר רק שלושה הגיעו לבגרות: הנס, ויליאם וג'יימס.
האח הבכור, ג'יימס, נבחר כחבר פרלמנט בשנת 1692. ג'ון סלואן הפך מאוחר יותר לחבר פרלמנט ובילה את רוב זמנו בלונדון.
כנער, אסף סלואן פריטים טבעיים.
העיסוק בטבע הוביל אותו ללימודי רפואה, שאותם עשה בלונדון, שם למד גם בוטניקה, כירורגיה ורוקחות.
הרגלי האיסוף שלו קירבו אותו לג'ון ריי ולרוברט בויל.
לאחר ארבע שנים בלונדון נסע דרך צרפת, שהה זמן מה בפריז ובמונפלייה.
שם קיבל את תואר הדוקטורט שלו בשנת 1683. הוא חזר ללונדון עם אוסף ניכר של צמחים חלקם נשלחו לריי ושימשו אותו לצרכיו המדעיים.
מסע לאיים הקריביים ויצירת חלב שוקולד
סלואן נבחר לחברה המלכותית בשנת 1685. בשנת 1687, הוא הפך לעמית במכללה לרפואה, ובאותה שנה נסע לג'מייקה כרופא אישי של מושל ג'מייקה החדש, הדוכס השני מאלבמארלה.
אנגליה רכשה רשמית את ג'מייקה מספרד על פי חוזה מדריד משנת 1670. תחת שלטון ספרד, האי תוכנן לכלכלת מטעים, וייצא גידולים שנוצרו בעמל של עבדים אפריקאים שהגיעו לשם באמצעות סחר העבדים האטלנטי.
מערכת זו נמשכה תחת שלטון אנגלי.
המושל של ג'מייקה מת בשנה שלאחר מכן, ולכן השהות של סלואן נמשכה חמישה עשר חודשים בלבד.
בתקופתו באיים הקריביים ביקר סלואן בכמה איים ואסף יותר מ-1,000 דגימות צמחים וכן אספקה גדולה של קקאו וקליפת עץ שממנה הפיק כינין לטיפול במחלות עיניים.
סלואן הגדיר כ-800 מיני צמחים חדשים, אותם קיטלג בלטינית בקטלוג הצמחים הג'מייקנים, שפורסם בשנת 1696. כתביו הראשונים על מסעו הופיעו בפרסומי החברה המלכותית.
בהם תיאר סלואן צמחים ג'מייקנים כגון עץ הפלפל ושיח הקפה, לצד דיווחים על רעידות האדמה שפגעו בלימה בשנת 1687 וג'מייקה בשנים 1687/1688 ו-1692.
סלואן התחתן עם אליזבת לנגלי רוז, אלמנתו של פולק רוז מג'מייקה שהייתה יורשת עשירה של מטעי סוכר בג'מייקה.
לזוג נולדו שלוש בנות, מרי, שרה ואליזבת, ובן אחד, הנס.
רק שרה ואליזבת שרדו את הינקות.
כשחזר לבריטניה, ההכנסה מהקריירה של סלואן כרופא והשקעות הנדל"ן שלו בלונדון, יחד עם הירושה של אליזבת, אפשרו לסלואן לבנות את אוסף המוצגים שלו בנושאי היסטוריה של הטבע במשך העשורים הבאים.
לסלואן היו בנוסף השקעות בחברות שעסקו בסחר העבדים האטלנטי.
בשנת 1707 פרסם סלואן את מגוון העונשים שהוטלו על עבדים בג'מייקה.
בגין מרד, עבדים נענשו בדרך כלל "בכך שהיו ממסמרים אותם לאדמה ...
ולאחר מכן שורפים אותם מכפות הרגליים והידיים, בהדרגה עד לראש".
עבור פשעים קטנים יותר, היו מבצעים סירוס או מטילים מום.
סלואן נתקל בפולי הקקאו כשהיה בג'מייקה, שם התושבים המקומיים שתו אותו מעורבב במים.
מתכונים רבים לערבוב שוקולד עם תבלינים, ביצים, סוכר וחלב היו כבר עד המאה השבע עשרה.
סלואן אולי המציא מתכון משלו לערבוב שוקולד עם חלב, הוא כנראה לא היה הראשון.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 טען קמעונאי בסוהו בשם ניקולס סנדרס כי הוא מוכר את המתכון של סלואן כמשקה מרפא, אולי מה שהפך את "שוקו החלב של סר הנס סלואן" למשקה שוקולד החלב הראשון עם שם מותג.
עד המאה התשע עשרה מכרו האחים קדבורי קופסאות של שתיית שוקולד והשתמשו גם במתכון של סלואן.
לאחר לימודי רפואה ובוטניקה בלונדון, פריז ומונפלייה, סלואן סיים את לימודיו באוניברסיטת אורנג' בשנת 1684 כדוקטור ועבר ללונדון כדי להתאמן.
הוא נשכר כעוזר של הרופא תומאס סידנהם שנתן לצעיר הכשרה טובה.
סלואן עבד בקרב המעמדות הגבוהים שבהם הוא נחשב לאופנתי; הוא בנה פרקטיקה גדולה שהפכה לרווחית מאוד.
הייתה ביקורת מסוימת על סלואן במהלך חייו כ"וירטואוז" עצמאי, אספן בלתי נלאה וחסר הבנה של עקרונות מדעיים.
מבקר אחד הצהיר כי הוא מעוניין בסך הכל באיסוף הפריטים.
סר אייזק ניוטון הגדיר את סלואן כ"נבל, רשע ורמאי גדול".
היו שהאמינו כי הישגו האמיתי הוא בקשירת קשרים בחברה גבוהה ועם דמויות פוליטיות חשובות, ולא במדע.
אפילו כרופא, הוא לא זכה להרבה כבוד כיוון שהוא נתפס כמי שמוכר בעיקר תרופות ואספן אובססיבי.
בשנת 1716 קיבל סלואן תואר אצולה, ובשנת 1719 התמנה לנשיא המכללה המלכותית לרופאים, וכהן בתפקיד במשך שש עשרה שנים.
בשנת 1722 מונה לרופא הכללי של הצבא, ובשנת 1727 כרופא ראשון של ג'ורג' השני.
הוא נבחר לנשיא המכללה המלכותית לרופאים בשנת 1719 ושימש בתפקיד זה עד 1735.הוא הפך למזכיר החברה המלכותית בשנת 1693, בשנת 1727 הוא ירש את תפקיד הנשיא של החברה המלכותית במקומו של סר אייזק ניוטון.
הוא פרש מהחברה בגיל שמונים.
מלבד שירותו כרופא מלכותי, ההישג האמיתי של סלואן בזמן כהונתו בחברה המלכותית היה בקשרים שיצר בין עולמות המדע, הפוליטיקה והחברה הגבוהה
תקופתו של סלואן בצרפת בתחילת הקריירה שלו, אפשרה לו מאוחר יותר למלא את תפקיד המתווך בין מדענים בריטים וצרפתים, לטפח את שיתוף הידע בין שתי המדינות בשיא עידן ההשכלה.
מדענים מאותה תקופה שביקרו אצל סלואן כדי לצפות באוסף שלו כוללים את האנטומיסט השווייצרי אלברכט פון האלר, וולטר, בנג'מין פרנקלין וקארולוס ליניאוס.
סלואן עזר בבית החולים כריסט בין השנים 1694–1730 ותרם את שכרו בחזרה למוסד.
הוא גם תמך במכללה לרופאים ומימן תרופות וניתח כל בוקר ניתוח חינם
הוא היה המייסד של פאונדלינג הוספיטל בלונדון, המוסד הראשון בבריטניה שטיפל בילדים נטושים.
הוא מימן חיסון נגד אבעבועות שחורות לכל הילדים המטופלים שם.
סלואן היה אחד הרופאים של אותה תקופה שקידם חיסון כשיטה למניעת אבעבועות שחורות, כולל שימוש במשפחתו ובמשפחת המלוכה.
המוזיאון הבריטי והגן של צ'לסי
התהילה של סלואן מבוססת על השקעותיו הנבונות ולא על מה שהוא תרם לנושא מדעי הטבע או אפילו למקצוע שלו.
במהלך חייו, סלואן היה חבר האקדמיה הצרפתית ונקרא עמית זר בשנת 1709, בנוסף להיותו חבר זר באקדמיות המדעיות בפרוסיה, סנט פטרסבורג, מדריד וגטינגן.
רכישתו את אחוזת צ'לסי, לונדון, בשנת 1712, סיפקה את השטח לגן של צ'לסי.
במהלך חייו אסף סלואן למעלה מ-71,000 חפצים: ספרים, כתבי יד, רישומים, מטבעות ומדליות, דגימות צמחים ואחרים.
הספרייה שלו ואוספיו שלקח איתו מבלומסברי לביתו בצ'לסי, הפכו לבעלי ערך ייחודי.
הוא רכש את אוספיהם הנרחבים של אספנים רבים אחרים.
בשנתו האחרונה סבל סר הנס סלואן מהפרעה עם שיתוק.
הוא נפטר בגיל 92 ב-11 בינואר 1753 בבית האחוזה בצ'לסי, ונקבר ב-18 בינואר בפינה הדרומית-מזרחית של חצר הכנסייה העתיקה של צ'לסי.
קברו משותף עם אשתו אליזבת שנפטרה בשנת 1724.
עם מותו הוריש את ספריו, כתבי היד, ההדפסים, הרישומים, הצומח, החי, המדליות, המטבעות, ושאר אוספיו לאומה הבריטית במחיר של 20 אלף פאונד.
חלק ניכר מאוסף זה עתיד להפוך מאוחר יותר לבסיס למוזיאון להיסטוריה של הטבע, וכך הפך האוסף להיות נצפה גם על ידי אנשים מהמעמד הנמוך, בעוד שקודם הוא היה פתוח רק לאצולה, לעשירים ולמדענים בלבד.
באוגוסט 2020, פסל של סלואן בגלריה של המוזיאון הבריטי הועבר לארון זכוכית מוגן.
ההחלטה נבעה מגל המחאה העולמית, באותה שנה, כנגד האנשים שהרוויחו מעבדות, במסגרת ההפגנות אחרי רצח ג'ורג' פלויד בידי המשטרה בארצות הברית במאי 2020.
הנס נונו סרפיי הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר האחורי באינגולשטאדט 04.
סרפיי, אחיינו של כדורגלן העבר הנס סארפיי, גדל במחלקות הנוער של גרייט אולימפיקס וליברטי פרופשיונלס בגאנה.
בשנת 2016 הגיע סרפיי לאירופה, ולאחר שנבחן גם בהלאס ורונה ובהופנהיים, הצטרף לשטוטגרט הגרמנית.
ב-25 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בהפסד 0–2 לבורוסיה מנשנגלדבך במסגרת הגביע הגרמני.
לקראת עונת 2017/2018 הושאל לסניצה מליגת העל הסלובקית, במדיה שיחק 20 משחקי ליגה, ובתום העונה שב לשטוטגרט.
ב-6 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי שטוטגרט, בהפסד 1–3 להנובר 96.
בינואר 2019 הושאל עד לתום העונה לגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-6 במאי 2019, בהפסד 0–4 לקלן.
בתום העונה עבר לגרויטר פירט בהעברה קבועה.
ב-1 בינואר 2022 חתם באינגולשטאדט 04.
הנס וילהלם מינך , הידוע גם כ"איש הטוב של אושוויץ", היה קצין אס אס גרמני, חבר במפלגה הנאצית (NDSAP), שעבד כרופא במחנות הריכוז דכאו ואושוויץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה היחיד מבין הנאשמים במשפט אושוויץ הראשון שלא הורשע, שכן הציל את חייהם של אסירים רבים שהעידו לזכותו.
מאוחר יותר חזר לגרמניה ועבד כרופא בעיר רוסהאופטן .
לאחר סיום לימודיו בתיכון למד מינך רפואה באוניברסיטאות טובינגן ומינכן, ולקח חלק בחלק הפוליטי של המנהיגות הסטודנטים של הרייך (Reichsstudentenführung).
באותה השנה הצטרף למפלגה הנאצית.
הא קיבלה את התואר דוקטור לרפואה בשנת 1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החליף את הרופאים הכפריים בבוואריה בעקבות גיוסם לצבא.
ניסיונו של מינך להתגייס לוורמאכט נדחה, כי פעילותו כרופא נחשבה חשובה יותר.
עם זאת, ביוני 1943 התגייס לוואפן אס אס כמדען ועבר למכון החיל להיגיינה בראיסקו, כ-4 קילומטרים מאושוויץ.
מינך עבד לצד יוזף מנגלה הידוע לשמצה, שהיה בגילו וגם הוא הגיע מבוואריה.
שם המשיך מינך במחקר הבקטריולוגי שלו, שאותו הפך כבר לידוע קודם לכן.
הוא גם השתתף בבדיקות מזדמנות, בהן ביקר במחנות ובדק אסירים.
בקיץ 1944 הועלה לדרגת אונטר-שטורמפיהרר שהייתה דרגת האס אס הזוטרה מבין דרגות הקצונה, (משהו בדומה לסגן משנה).
יחד עם רופאים אחרים, נבחר מינך לבצע סלקציה ברמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו של אושוויץ כדי להחליט אילו גברים, נשים וילדים יוכלו לעבוד, באילו מהם ניתן לבצע ניסויים ואילו יישלחו מייד לתאי הגזים.
מינך מצא תפקיד זה נורא וסירב להשתתף בעבודת הסלקציה.
עובדה זו אושרה מאוחר יותר על ידי עדי ראייה בבית המשפט בקרקוב.
למרות שמינך ערך ניסויים בבני אדם, אלו היו לעיתים קרובות רק הצגות להגנה על האסירים במחנות, שכן בדרך כלל נרצחו נבדקים שהפכו ל"בלתי שמישים".
כשאושוויץ פונה ב-1945, הוא שהה שלושה חודשים במחנה הריכוז דכאו ליד מינכן.
לפי עדותו של ד"ר לואיס מיכלס, הפעולה האחרונה של מינך לפני פירוק המחנה הייתה לצייד אותו באקדח שיעזור לו להימלט.
ב-1945, לאחר המלחמה, עצרו אותו האמריקנים לאחר שזוהה כרופא מאושוויץ.
הוא נלקח בשבי לקרקוב ב-1946 והובא לדין.
מינך הואשם ספציפית בהזרקת דם נגוע במלריה לאסירים וכן הזריק סמים שגורמים לראומה; עם זאת, כמה אסירים לשעבר העידו לטובת מינך.
הוא זוכה על ידי בית המשפט ב-22 בדצמבר 1947, "לא רק מפני שלא ביצע שום פשעים נגד האסירים, אלא מפני שהיה נדיב אליהם ועזר להם בזמן שהיה צריך לקחת אחריות.
הוא עשה את כל זה ללא קשר ללאום, גזע, דתו או אמונתו הפוליטית של האסיר." בית המשפט ביסס את החלטתו, בין היתר, על סירובו של מינך להשתתף בסלקציה.
מבין הנאשמים במשפט אושוויץ, רק הוא שוחרר.
לאחר המלחמה עבד במרפאה כפרית ב-Roßhaupten, בוואריה.
בגרמניה המזרחית השתתף מינך במספר כנסים וטקסי הנצחה.
הוא הוערך כי הציל כמה אסירי אושוויץ, תוך סיכון חייו.
ב-1995, במלאת 50 שנה לשחרור מחנה אושוויץ, ביקר במחנה הריכוז.
אווה מוזס קור ששרדה את הניסויים של מנגלה הזמינה אותו.
מינך וקור חתמו על הצהרה על מה שקרה והצהירו שלא יכול לקרות דבר כזה שוב לעולם.
מינך שלח מסר גם למכחישי השואה: בראיון עם במאי קולנוע גרמני (ברנהרד פרנקפורטר), שאל פרנקפורטר מה דעתו על הכחשת השואה, שלגביה אמר מינך:
בשנים האחרונות לחייו, מינך גר ליד אגם פורגן בבית המשקיף על טירת נוישוונשטיין.
הנס מוק נימן הוא שחמטאי אמריקאי בדרגת רב-אמן ושדרן-חי אונליין של משחקי שחמט ב-Twitch.tv.
ביולי 2021, חצי שנה לאחר שהפך לרב-אמן, ניצח נימן בתחרות השחמט הפתוחה העולמית בפילדלפיה.
נכון לספטמבר 2025, הוא מדורג במקום השישי בארצות הברית, ובמקום ה-20 בעולם לפי מד כושר.
במהלך אוגוסט וספטמבר 2022 השתתף נימן בגביע סינקפילד, תחרות על בסנט לואיס שבארצות הברית.
במשחקו השלישי התרחש מקרה שהוגדר כשערורייה בקרב פרשני שחמט.
נימן ניצח את אלוף העולם בשחמט, מגנוס קרלסן, הפסד שעצר רצף של 53 משחקים ללא הפסד לקרלסן בשחמט קלאסי.
האתר Chess24 הגדיר את הניצחון על קרלסן כניצחון מזהיר.
בעקבות הפסדו, פרסם קרלסן ציוץ שבו הודיע שהוא פורש, בנוסף לרמז שנתון לפרשנות, ובו רואים את ז'וזה מוריניו שאומר אני מעדיף לא לדבר, אם אדבר אני בצרות.
הניו יורק טיימס דיווח בעקבות ציוץ זה כי לטענת קרלסן נימן רימה בדרך כלשהי.
שבועיים מאוחר יותר נפגשו השניים בטורניר מקוון, וקרלסן נכנע לאחר מהלך בודד, מה שהתפרש כסירוב לשחק מול נימן.
הפרשה הפכה לשערורייה החמורה ביותר בשחמט הבינלאומי מזה שנים רבות, וזכתה לסיקור משמעותי בכלי תקשורת ברחבי העולם.
מאוחר יותר פרסם קרלסן הצהרה בה הוא האשים מפורשות את נימן ברמאות והצהיר כי לא ישחק נגדו בעתיד.
נימן נאסר להתחרות באתר Chess.com, אשר פרסם דו"ח ובו ציין כי לאחר בדיקה של למעלה מ-100 משחקים באתר בהם נימן "כנראה רימה", על פי אלגוריתם פנימי נגד רמאות.
ב־20 באוקטובר 2022 הגיש נימן תביעת לשון הרע נגד קרלסן, החברה שלו Play Magnus Group, אתר Chess.com, האמן הבין-לאומי דניאל רנש ורב-אמן היקארו נקמורה.
ב-27 ביוני 2023 בית המשפט הפדרלי של מיזורי דחה טענה מהתביעה של נימן, וב-28 באוגוסט 2023, נימן, קרלסן ו-Chess.com הודיעו כי הגיעו להסכם בנושא, לפיו נימן הוחזר במלואו ל-Chess.com והורשה להשתתף באירועי Chess.com עתידיים.
קרלסן הסכים לשחק מולו אם ידרש, וכל הצדדים הסכימו לא לנקוט בצעדים משפטיים נוספים.
הנס נכטסהיים , מערב גרמניה) היה זואולוג וגנטיקאי גרמני.
לפני מלחמת העולם השנייה היה פרופסור לגנטיקה באוניברסיטאות בברלין ובמכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה.
לאחר המלחמה, עד 1948, היה מרצה וחוקר באוניברסיטת ברלין, ולאחר מכן - ב ובמכון מקס פלאנק.
נכטסהיים למד זואולוגיה לפני מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה היה צנזור צבאי.
הוא היה עוזר במכונים הזואולוגיים בפרייבורג ובמינכן.
משנת 1919 היה מרצה ופרופסור באוניברסיטה החקלאית של ברלין.
ב-1921 הפך לראש המחלקה במכון לחקר התורשה, מתקן מחקר באוניברסיטה החקלאית של ברלין, שם היה פרופסור משנת 1923. בין השנים 1924 עד 1933 עמד בראש איגוד מגדלי הארנבות הגרמניות של הרייך (Reichsbund der deutschen Kaninchenzüchter).
בין השנים 1925–1927 היה עמית רוקפלר באוניברסיטת קולומביה עם תומאס הנט מורגן.
משנת 1934 חקר מחלות תורשתיות של יונקים קטנים, ובתמיכת קרן המחקר הגרמנית ארגן הקמת מוסדות גידול.
במכון קייזר וילהלם וניסויים בבני אדם
בין השנים 1941 ו-1945 היה נכטסהיים ראש המחלקה לפתולוגיה תורשתית ניסיונית במכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, גנטיקה ואאוגניקה של האדם (KWI-A), והפך למנהל בפועל ב-1943. ב-1944 הפך לחבר מדעי באגודת הקייזר וילהלם (לימים אגודת מקס פלנק).
בשנת 1944 ביצע נכטסהיים חקירות בנושא "פתולוגיה תורשתית השוואתית וניסויית" מטעם מועצת המחקר של הרייך.
הוא בחן את השפעתו של לחץ שלילי או חוסר חמצן על הפעלת התקף אפילפטי אצל ארנבות אפילפטיות ולא אפילפטיות.
בשנת 1943 השתמש "בשישה ילדים הסובלים מאפילפסיה מבית ההבראה והסיעוד הפרובינציאלי ברנדנבורג-גורדן בניהולו של מומחה ועדת הרייך הנס היינץ לניסוי לחץ שלילי." הוא היה קשור לניסויים בבני אדם בתחום חקר השחפת ולמחקר על עיניהם של אנשים שנרצחו באושוויץ, בהם הייתה מעורבת משמעותית עמיתתו קארין מגנוסן.
כאחד מחברי ה-KWI-A המעטים ש"בהחלט לא היה להם קשר ל", הנס נכטסהיים הצליח להפוך לדמות חשובה בפיתוח המחקר הגנטי ב.
מ-1946 עד 1949 היה פרופסור לגנטיקה ומנהל המכון לגנטיקה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
הוא עזב משרה זו ב-1948 בגלל מחלוקות שעלו בקשר לתיאוריות של טרופים ליסנקו, שהיו מועדפות בגוש המזרחי.