tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-22 בדצמבר 2014 וגנקנכט התחתנה עם לפונטיין, המבוגר ממנה ב-26 שנים.
ב-2023 העריכה התקשורת את נכסיה של וגנקנכט בכשלושה מיליון יורו.
בנוסף לתגמולה הפרלמנטרי, הרוויחה וגנקנכט כ-750,000 יורו על ספריה ב-2023. היא אחת הפוליטיקאיות הגרמניות המרוויחות ביותר בבונדסטאג.
זארה גמבטה היא אתלטית גרמנייה, סגנית אלופת אירופה באולם (איסטנבול 2023) בהדיפת כדור ברזל.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה במונקטון שבקנדה ביולי זכתה במדליית כסף בקרב שבע בתוצאה של 5770 נקודות.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית כסף בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6108 נקודות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין ביולי זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.99 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם שבהולנד ביולי סיימה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 17.95 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 20 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.24 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום 13 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.71 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.13 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.60 מטר.
בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 18.17 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיימה במקום 13 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.01 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שפולין במרץ סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.34 מטר.
בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 18.43 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 18.88 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיימה במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.17 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.48 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.83 מטר, אחרי אוריול דונגמו מפורטוגל (19.76 מטר) ולפני פאני רוס משוודיה (18.42 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 12 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.71 מטר.
"זאת ירושלים" הוא שיר לכבוד העיר ירושלים, שכתב איתן פרץ והלחין נחום היימן בסוף שנות ה-60. השיר בוצע לראשונה בידי להקת הגבעטרון וחמישיית גלבוע בשנת 1968. מאוחר יותר, בוצע גם על ידי אומנים נוספים כגון שלישיית בנות דליה, רוחמה רז וחבורת רננים, דודו זכאי, רונית אופיר ומשה להב.
השיר מציג את שאיפתו של המשורר לחיים הרמוניים של שלוש הדתות בעיר ירושלים, זו לצד זו, דרך הקולות השונים העולים מהמקומות הקדושים לכל אחת מהדתות, קול המואזין מהמסגדים, צלילי הפעמונים מהכנסיות ומזמורי התפילה של המתפללים היהודים.
זארה ורתניאן (נולד ב-11 בנובמבר 1958) הוא שחקן עבר ישראלי.
ורתניאן התפרסם בעיקר מתפקידו בסרטים "אבא גנוב", "אבא גנוב 2", ו"אבא גנוב 3" בתור מורדוך.
ורתניאן משתייך לקהילה הארמנית בישראל.
למד משחק בניסן נתיב והיה שותף להפקה המקורית של "כולם היו בני חוץ מנעמי".
כיום ורתניאן מתגורר בקיבוץ נירים שבנגב הצפוני-מערבי, ומנהל את בית האריזה לאבוקדו שבקיבוצו ואת בתי הקירור לאיסום של תוצרת חקלאית.
ב-1986 שיחק את אחשוורוש בתפקיד הראשי בסרט "אסתר", סרט הבכורה של הבמאי של עמוס גיתאי.
באותה השנה גם שיחק בתפקיד ראשי בהצגה "נפט" שהועלתה בפסטיבל עכו.
ב-1987 שיחק את מורדוך חברו הטוב של צ'יקו (יהודה ברקן) בסרט "אבא גנוב".
באותה השנה שיחק בהצגה "מסע הדוד מקס" שהועלתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-1989 חזר לגלם את מורדוך בסרט "אבא גנוב 2".
ב-1991 שב לגלם את מורדוך בסרט "אבא גנוב 3".
ב-1999 גילם את דמותו של אוזו בסדרת הטלוויזיה "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ".
ב-2007 הופיע בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 2 "עבודה ערבית" בתפקיד רב.
באותה השנה גילם את מוטילו בסרט "מלך של קבצנים".
ב-2019 הופיע בסדרת הטלוויזיה של yes "כבודו" בתפקיד שייח' איברהים אבו עזיז.
זארין דרום אוסטי הוא אחד המטבעות הרשמיים של דרום אוסטיה, המוצע בערכים הבאים: מטבעות של 20, 25 ו-50 זארין, ומטיל של 100 זארין.
הוא עשוי מכסף סטרלינג טהור (0.925) או מזהב טהור (0.999) ופריטי אספנות רבים.
מטבעות רשמיים נוספים בדרום אוסטיה
המטבע הרשמי המשמש לעסקאות יומיומיות הוא הרובל הדרום אוסטי.
הוא דומה לרובל הרוסי, עם אותם ערכים.
דרום אוסטיה מייצרת מטבעות משלה, אך אינה מדפיסה שטרות.
הרובל הדרום אוסטי קשור לרובל הרוסי.
ניתן להשתמש בו בדרום אוסטיה, רוסיה ואבחזיה .
עם זאת, רובלים רוסיים נמצאים בשימוש לעיתים קרובות הרבה יותר.
זֶבּוּ (שם מדעי: Bos taurus indicus) הוא תת-מין מבוית של בקר הבית (הסוג פר במשפחת הפריים).
בהמה זו נמצאה בעבר בארץ ישראל וכיום נפוצה בעיקר בהודו שם היא קדושה להינדואיזם.
בהמה זו אף נפוצה באזורים רבים באפריקה.
הזבו ניכר בגבנון קטן על עורפו.
לזבו יש סימני טהרה, כך שמבחינה הלכתית הוא כשר לאכילה, אולם החזון איש אימץ את דעת הש"ך הסבור שכדי להכשיר לאכילה אין די בסימני טהרה אלא יש להצריך בנוסף גם מסורת של אכילה.
בשנת ה'תשס"ד התעורר פולמוס בדבר כשרותו של הזבו בעקבות משלוחי בשר מדרום אמריקה.
זבד הבת או בריתה הוא טקס יהודי להודיה על הולדת בת במשפחה.
קיומו של טקס כזה אינו חובה הלכתית, והמנהג לקיימו הלך והתגבש במהלך העת החדשה.
משום כך, אין לו אופי קבוע באופן מסורתי, ומהלכו משתנה ונתון במידה רבה לבחירת ההורים: פעמים רבות מלווה הטקס בסעודת מצווה; לעיתים נערך הטקס סמוך לזמן הלידה, ואז גם מוכרז בו שמה הפרטי של הבת החדשה, בדומה להכרזת שמו של בן חדש בטקס ברית המילה.
המילה "זֶבֶד" שפירושה מתנה היא מילה יחידאית במקרא, המופיעה ב: .
משפט זה נאמר על ידי לאה לאחר שילדה את זבולון, בנה השישי.
בקרב כמה ממפרשי המקרא (למשל, בפירוש רד"ק על , וכן בפירוש ראב"ע שם) הובאה סברה שיחד עם זבולון נולדה תאומתו דינה, ככתוב בהמשך: .
לפיכך ניתן למצוא רמז במילה זבד לשני הילדים שנולדו: זבולון ודינה.
פרשני המקרא מתחבטים בפענוח המילה יוצאת הדופן, ומציעים פירושים שונים:
אונקלוס מפרש את המילה כ'חלק טוב' (כלומר, "האל חָלָק לי חלק טוב").
כמו כן, בארמית משמעות המילה "זוודא" היא "צידה", ואם כן המשמעות היא שאלוהים נתן לה צידה טובה
בתרגום השבעים מתורגמת המילה למילה היוונית δῶρον 'מתנה' (מקור המילה העברית דורון).
פירוש זה מובא, למשל, גם אצל הרשב"ם או בפירוש האבן עזרא.
הרמב"ן מפרש את המילה 'זבד' כהלחם של המילים "זה בד" ("זהו ענף"), במשמעות של ענפי צמרת מסוככים.
על פי פירוש זה, הודתה לאה לאל ואמרה: "נתן לי האל את הבן הזה כמו בד טוב, תחתיו יהיה בעלי מסתופף אתי בצלו".
השם "זבד הבת" לא התקבל בכל הקהילות, ויש המעדיפים לקרוא לאירוע "שמחת הבת" או "מסיבת הבת".
גם המילה "בריתה", נמצאת בשימוש כהטיית יתר של "ברית המילה" (בקיצור "ברית") שנחגגת לבנים.
האקדמיה ללשון העברית ממליצה על השימוש במושג 'זבד הבת' ופוסלת את המונחים 'בריתה' ו'מסיבת'.
ביום השמיני להולדתו של כל בן יהודי, נערך טקס הברית בו מלים אותו ומכריזים על שמו.
כאשר נולדת בת, לעומת זאת, אין כל חובה הלכתית או מצווה מיוחדת שעשויות להצריך את קיומה של סעודת מצווה.
לא ידוע על כל טקס רשמי לקריאת שם לתינוקת בעת העתיקה, או איזה אירוע שציין את בואה לעולם.
ד"ר אהרן ארנד סבור כי השינוי שחל בעת החדשה שעלה מעמד הנשים והבנות, הביא איתו גם שינויים בטקסים, כטקס זבד הבת וטקסי הבת מצווה.
נראה כי השוני נובע מכך שבמשך ההיסטוריה הייתה העדפה ברורה להולדת בן, עד כי למעשה לא טרחו כלל לציין שנולדה בת.
הד ראשון במקורות היהודיים לטקס כלשהו שנערך לבנות עם היוולדן מופיע בתלמוד הבבלי, אך אין מדובר באירוע ייחודי לבנות דווקא:
בימי הביניים החל להתגבש טקס לציון הולדת בת בכמה מקהילות צרפת ואשכנז.
בטקס זה, שכונה 'חול־קרייש', נכחו לרוב רק נשים וילדות (טקס מקביל נערך בהולדת בן, ובו נכחו ילדים), אשר נאספו אל בית היולדת זמן מה לאחר הלידה.
הילדות רקדו סביב העריסה וקיבלו סוכריות, אחר כך שאלו במקהלה: "ומה יהיה שם הילדה?" אז הכריזה האֵם בקול רם את שֵם התינוקת, ושאר הנשים הניפו באוויר את העריסה, וחזרו בקול על השם.
הטקס נעשה בדרך כלל בנוכחות נשים בלבד, ובדרך כלל אף האב לא היה משתתף בו.
בהמשך התגבש מנהג בקרב האשכנזים לציין את לידת הבת בעת קריאת התורה הסמוכה לאחר הלידה: האב הטרי עלה לתורה, כשהקהל מלווה אותו בשירים ובפיוטים.
הגבאי ברך אותו בברכת "מִי שֶׁבֵּרַךְ" לאיחולי בריאות ליולדת ולבת, והאב הודיע את שם התינוקת.
בטקס הזה, שנערך לרוב בימים שני, חמישי או שבת שלאחר הלידה (ימים שקוראים בבית הכנסת בספר תורה), האֵם והבת בדרך כלל לא נכחו.
טקס זה נהוג בקהילות אשכנז עד ימינו.
במאה ה-19 החלו נוהגות מעט מקהילות יהדות המזרח לקיים טקס, שנקרא לראשונה בשם 'זֶבֶד הבת'.
הטקס נערך בבית הכנסת או בבית, במרחק זמן לא קבוע מיום הלידה, בנוכחות חברי הקהילה, גברים כנשים.
במהלך הטקס ניתן שֵם לתינוקת, ונאמרו בו פסוקים ופיוטים מיוחדים העוסקים בבנות ישראל ובהודיה לאל.
טקס זה, בגרסאות שונות, הוא זה הנהוג עד היום.
מאחר שטקס זבד הבת התגבש רק בעת החדשה בקהילות שונות, הוא אמורפי מאוד, וכולל רק כמה פסוקים ופיוטים מרכזיים, להם ניתן להוסיף כל דבר.
כן אומרת האם את ברכת הגומל, כפי שמקובל בטקס ברית המילה.
זַבְדִיאֵל הוא מושב באזור הדרום צפונית לקריית גת השייך למועצה אזורית שפיר.
המושב הוקם באוגוסט 1950 על ידי עולים מתימן בסביבת הכפר הנטוש ג'וסיר, ועל כן נקרא בתחילה גשרון.
המושב השתייך לפועלי אגודת ישראל ועיקר פרנסת התושבים נועד להיות על הפלחה.
בנוסף גידלו התושבים ירקות וכותנה.
המושב עלה לכותרות בתחילת פברואר 1959 לאחר שפיצוץ מסתורי שהמשטרה לא גילתה את סיבתו הרג שלושה ילדים בני משפחת לידאני.
במושב התגוררו כ-84 משפחות בני שלוש חמולות שהיו מסוכסכות ביניהן במשך שנים רבות.
בעקבות הסכסוכים הוקמו במושב הקטן שבו כ־100 משפחות שישה בתי כנסת נפרדים.
המושב צבר בסוף שנות ה-70 חובות כבדים שהביאו לניתוק אספקת המים ובספטמבר 1980 הוחלט על פירוק המושב וזבדיאל היה המושב הראשון שמונה לו מפרק מאז שנת 1960. בסביבות שנת 2000 היו במושב 107 משקים, כ-16 יחידות של בנים ממשיכים ותוכנית הרחבה של עוד כ-100 יחידות דיור שהייתה בשלבי ביצוע.
עיקר פרנסת המושב על מטעים, בעיקר של אפרסקים.
האנס זבאלד בהאם היה צייר גרמני, מהידועים בתחומי ההדפס והחריטה על עץ.
בהאם נולד בנירנברג, גרמניה, בשנת 1500. בגיל 25 גורש מהעיר לאחר שהואשם באי קבלת עקרונות הלותרניזם.
בהמשך חייו נדד בערים שונות בגרמניה, ונפטר בפרנקפורט בשנת 1550. ביצירות שבהן חתם בשמו המפורש חתם השם "זבאלד בהאם" בלבד.
אולם בכתיבת שמו בראשי תיבות הופיעה גם האות H.
עד 1532 חתם על יצירותיו באותיות HSP, ומאז חתם באותיות HSB.
בשנים שלאחר מותו התקבע השם "הנס" כאחד משמותיו, אף שאין ראיה לכך שזה היה שמו.
זבאלד בהאם היה אמן פורה ביותר.
במהלך חייו יצר מעל 252 הדפסים, וכ- 1500 חריטות בעץ הידועות כיום.
יצירותיו מאופיינות בריאליזם ובהקפדה מדוקדקת על פרטי העיצוב הקטנים ביותר.
בנוסף להדפסה כאיורים בספרים, הופיעו יצירותיו גם בקלפי משחק, טפטים, ושלטי אצולה.
זבה בהלכה היהודית היא אישה שנטמאה כתוצאה מדימום רחמי שלא בזמן הווסת.
אם הדימום היה יום או יומיים, היא נחשבת 'זבה קטנה', ואם הדימום היה שלושה ימים או יותר, היא נחשבת 'זבה גדולה'.
זבה טמאה בכל מובן כמו נידה, אך בניגוד לנידה שנטהרת מדאורייתא שבעה ימים אחרי תחילת הדימום, זבה גדולה צריכה להמתין עד שיהיו שבעה ימים שלמים ללא דימום ("שבעה נקיים") וזבה קטנה רק יום אחד נקי, ורק אז תוכל להיטהר בטבילה במקווה.
ככל הנראה זבה היא סוג של מחלה (שכנראה לא מתרחשת לעיתים קרובות).
המקור לדינה של הזבה הוא בספר ויקרא, בפרשת מצורע:
על פי פרשנות חז"ל, מדובר בימים השמיני עד השמונה עשר מאז תחילת הווסת החודשית, ואם מבין אחד עשר ימים אלו דיממה שלושה ימים רצופים – הרי היא זבה גדולה, שזקוקה ל"שבעה נקיים", דהיינו לספור שבעה ימים נקיים מדם וביום השביעי לטבול ואז תיטהר לערב.
לעומת זאת, אם דיממה רק יום אחד או יומיים מבין הימים הללו, היא נקראת זבה קטנה או שומרת יום כנגד יום שאז היא צריכה לספור יום נקי אחד מדם כנגד היום או היומיים שראתה שבו תטבול ותיטהר לערב.
לדעת רב סעדיה גאון, גם אישה שדיממה שלושה ימים שאינם רצופים בתוך 11 ימים אלו נעשית זבה גדולה, אך שאר הראשונים חולקים וסוברים שאינה זבה גדולה אם הימים לא היו רצופים.
הגמרא אומרת ש'אחד עשר יום שבין נדה לנדה הלכה למשה מסיני', ונחלקו הראשונים בפירוש.
לשיטת הרמב"ם מהרגע בו האישה רואה דם בפעם הראשונה בחיים ועד סוף חייה (או עד הלידה שמפסיקה את ראיית הדם), סופרת 7 ימים ולאחריהם מיד 11 ימים.
שבעת הימים הראשונים הם ימים שראויים להיות ימי נידה, וכן כל דם שתראה בהם הוא דם נידה.
11 הימים שאחר כך הם ימים הראויים להיות ימי זיבה, כך שאם תראה בהם היא תהיה זבה (בהנחה ותראה יום או יומיים היא תהיה זבה קטנה ואם תראה שלושה או יותר - תהיה זבה גדולה).
בנוסף, לשיטת הרמב"ם, כל דם שרואה בימי נידתה לא סותר את ימי ספירת שבעת הנקיים (של הזבה) ואינם עולים לשבעה נקיים, ואחרי שתפסיק לראות היא צריכה להשלים את הימים החסרים לה לשבעה נקיים, ואז תטהר מזובה.
לשיטת שאר הראשונים, לאחר 7 ימי נידה ו-11 ימי זיבה האישה אינה חוזרת שוב להיות נידה עד שתראה דם, ואם היא נעשית זבה גדולה צריכה לספור שבעה נקיים שבהם כל דם שרואה סותרת וצריכה ספירה מחדש.
אם כן, המחלוקת היא בשתי נקודות: 1. כיצד מונים ומחשבים את הימים.
2. מתי ואיזה דם סותר את השבעת הימים הנקיים.
רוב האחרונים פסקו כדעת שאר הראשונים, ולא כדעת הרמב"ם.
התורה קבעה על הזבה והדומים לה (נידה, זב, יולדת) סדרת חומרות מיוחדות הקשורות לטומאתם.
חומרות אלו אינן קיימות אפילו בטומאת מת.
זבה גדולה צריכה להביא למחרת יום טבילתה קרבן להשלמת טהרתה: זוג עופות, תורים או בני יונה, אחד לקרבן חטאת והשני לקרבן עולה.
עד שתביא קורבנות אלו היא נחשבת "מחוסרת כיפורים", ומנועה מלהיכנס לבית המקדש או לאכול מקרבן.
כאמור, אישה שראתה יום או יומיים בימים שראויים לדם הזיבה, צריכה לספור יום אחד נקי, ואם ראתה שלושה ימים צריכה לספור שבעה ימים נקיים.
לאחר השלמת הימים הנקיים אותם עליה לספור, על הזבה לטבול במקווה טהרה ולהביא קורבן כמפורט לעיל.
זֶבֶד הוא תרכובת אורגנית מסוג קטון, המופקת מהפרשות של מערכת הרבייה של בעלי חיים ממשפחת הגחניים, ובעיקר מהזבד האפריקאי, אשר משמו נגזר גם שם החומר, אשר משמש במקור את החיה כפרומון.
הזבד ידוע כאחד מהבשמים העתיקים ביותר בשימוש האדם והוא דומה בתכונותיו למושק.
זֶבֶד אַפְרִיקָנִי (שם מדעי: Civettictis civetta) הוא מין יונק אפריקאי ממשפחת הגחניים והוא המין הגדול ביותר בבני משפחתו.
גחן זה הוא המין היחיד בסוגו.
הזבד האפריקאי נפוץ מחוף אל חוף באפריקה שמדרום לסהרה.
הוא הובא בידי האדם לסאו טומה.
בעל חיים זה פעיל בעיקר בלילה ומבלה את שעות היום בשינה בצמחייה הסבוכה.
במשך הלילה, כאשר הזבד בשיא פעילותו, הוא עשוי להימצא במגוון רחב של בתי גידול, מיער סבוך לשטחים פתוחים.
הזבד האפריקאי הוא בעל חיים יחידאי.
הזבד האפריקאי הוא אחד משני מיני הגחניים הגדולים ביותר, לצד הבינטורונג האסייתי.
הנקבות במין זה נחשבות לעיתים לגדולות מהזכרים, אם כי לא קיימים הבדלי גודל משמעותיים בין הזוויגים.
אורך הראש והגוף יחדיו נע בין 67 ל-84 ס"מ, אורך הזנב נע בין 34 ל-47 ס"מ וגובה הכתפיים הוא 40 ס"מ בממוצע.
הזבד האפריקאי הוא בעל חיים מוצק בעל גוף ארוך ורגליים קצרות יחסית לגופו, אף שהרגליים האחוריות גדולות וחזקות מהקדמיות במידה ניכרת.
יש לו צוואר קצר ורחב, חוטם מחודד, אוזניים קטנות ומעוגלות, עיניים קטנות וזנב ארוך וסבוך.
לזבד האפריקאי חמש אצבעות בכל כף רגל, כאשר האצבע הראשונה ממוקמת מעט מאחורי האחרות.
הוא בעל טפרים ארוכים ומעוקלים הנשלפים חלקית.
כפות הרגליים קטנות ואינן מתאימות לחפירה או לטיפוס וסוליית כף הרגל חסרת שיער.
לזבד האפריקאי גולגולת סינאפסידית בעלת מבנה כבד והיא הארוכה מבין כל גולגולות הגחניים.
עצמות הלחיים איתנות ומאפשרות אזור חיבור גדול לשריר המלעס, ובגולגולת גם רכס סגיטלי מפותח המאפשר אזור חיבור גדול לשריר הצדע.
מבנה שרירים זה בנוסף ללסת של הזבד האפריקאי מעניקים לו נשיכה חזקה המתאימה לתזונתו כאוכל-כול.
פרוות הזבד האפריקאי גסה, ובדומה ליונקים רבים יש לו שני סוגים של פרווה, פרווה תחתונה ושערות מגן.
הדוגמה על הפרווה משתנה מפרט לפרט, בדומה לטביעת אצבע.
צבע הפרווה באזור הגב עשוי להיות לבן, צבע קרם, צהוב או אדמדם.
הפסים, הנקודות והכתמים שמכסים את פרוות בעל החיים בצבע חום חזק עד שחור.
על הרגליים האחוריות ישנם פסים רוחביים בולטים ועל מרכז הגוף יש בדרך כלל נקודות שהופכות לפסים אורכיים מעל הרגליים הקדמיות.
הזנב שחור עם כמה טבעות לבנות וכפות הרגליים שחורות לחלוטין.
על הראש, הצוואר והאוזניים סימנים ברורים.
אזור העיניים מכוסה ברצועה שחורה כמו בדביבון ועל הצוואר יש זוג טבעות שחורות.
מצוואר בעל החיים עד בסיס הזנב לאורך עמוד השדרה ישנה ציצת פרווה ששערותיה ארוכות יותר משאר הפרווה.
כאשר הזבד האפריקאי חש מאוים הוא זוקף את ציצת הפרווה כדי להיראות גדול ומסוכן יותר וכך להרתיע טורפים.
מאפיין בולט של הזבד האפריקאי הוא הבלוטה הפריניאלית, אשר הופקה ממין זה יותר מאשר כל מין אחר של זבד.
הבלוטה מפרישה חומר שעווני לבן או צהוב הנקרא זבד, אשר משמש את הזבד לסימון הטריטוריה שלו ואת האדם בתעשיית הבשמים.
בלוטות פריניאליות ואנאליות מצויות גם בזכרים וגם בנקבות של הזבד האפריקאי, אך הבלוטות בזכרים גדולות יותר ומפרישות הפרשה חזקה יותר.
הבלוטות הפריניאליות ממוקמות בין שק האשכים לעורלה בזכרים ובין פי הטבעת לפות בנקבות.
הזבד האפריקאי הוא אוכל-כול הניזון מחולייתנים קטנים, חסרי חוליות, ביצים, פגרים וחומר צמחי.
בנוסף, הוא מסוגל לעכל חסרי חוליות רעילים (כמו רבי-רגליים שמינים אחרים נמנעים מלאכול) ונחשים.
הזבד מוצא את מזונו בעיקר באמצעות חושי הריח והשמיעה ופחות באמצעות חוש הראייה.
תוחלת החיים הממוצעת של הזבד האפריקאי נעה בין 15 ל-20 שנים.
ההזדווגות מתרחשת בחודשי הקיץ החמים והלחים, מאוגוסט עד ינואר.
זוהי התקופה המועדפת בשל אוכלוסיות החרקים הגדולות.
הנקבות יוצרות קן, בדרך כלל בצמחייה סבוכה ובבור שנחפר על ידי בעל חיים אחר.
הנקבות נכנסות לייחום מספר פעמים בשנה ויכולות להמליט עד שלושה שגרים בשנה, כשבכל שגר צאצא אחד עד ארבעה.
הצאצאים נולדים מפותחים יחסית לרוב הטורפים, הם מכוסים פרווה קצרה וכהה ויכולים לזחול עם היוולדם.
הצאצאים עוזבים את הקן אחרי 18 ימים, אך תלויים בחלב אימם ובהגנתה במשך חודשיים נוספים.
הפרשת הבלוטות הפריניאליות היוותה מרכיב בסיסי בבשמים רבים במשך מאות שנים והיא נמצאת בשימוש עד היום, אם כי במידה פחותה מאז יצירת המושק הסינתטי.
זבדים אפריקאים גודלו בשבי וההפרשה הופקה מהם ודוללה לתוך בשמים.
הזבד האפריקאי מסוגל להפריש שלושה עד ארבעה גרמים של נוזל בשבוע, והוא נמכר בכ- 500 דולרים לק"ג.
לפי ארגון ה- WSPA החברות שאנל, קרטייה, ולנקום הודו בשימוש בהפרשה כמרכיב במוצריהן, ובדיקות מעבדה גילו את המרכיב בבושם שאנל מספר 5.
זבאלד דה ורט (בהולנדית: Sebalt de Weert 2 במאי 1567 - 30 במאי או 30 ביוני 1603) היה רב חובל וסגן אדמירל הולנדי בחברת הודו המזרחית ההולנדית (הידועה בהולנדית כ"Vereenigde Oost-Indische Compagnie", VOC).
הוא זכור בעיקר כמי שמיפה בדייקנות את איי פוקלנד בשנת 1600.
זבאלד דה ורט נולד באנטוורפן, השישי ב-17 ילדיהם של יוהנס (יאן או האנס) זוורטס דה ורט (יליד 1538) וקלרה (קלארטיה) וונדרר (1595-1541).
זמן קצר לאחר הולדתו עזבה המשפחה את אנטוורפן והתיישבה בקלן, כדי להימלט, כדברי האנס, "מן העריצות והרדיפה".
בשנת 1575/6 עברה המשפחה לאמסטרדם, בין 1579 ל-1584 תגוררו שוב באנטוורפן, וב-1586 חיו במידלבורג.
זבאלד החל לעבוד כנווט באונייה של החברה ההולנדית לאיי הודו המזרחית ובמשך השנים טיפס במעלה הדרגות עד לסגן אדמירל בחברה.
הוא חתם בשם "זבאלט", אבל שמו הרשמי בצורתו הלטינית היה "זבאלדוס", ובמקרים רבים מופיע שמו באנגלית ובצרפתית כ"Sebalde" דה ורט, ובספרדית ופורטוגזית "Sebaldo" דה ורט.
משלחת לאיי הודו המזרחית דרך מצר מגלן
בסביבות 1598, יצאו כמה משלחות מחקר וגילוי מרוטרדם בדרכן מזרחה, בנתיבים רבים ושונים.
ב-27 ביוני 1598 יצאה משלחת של חמש ספינות ועליהן 494 אנשים, בפיקודו של יאק מאהו ובמימון פיטר ואן דן האגן ויוהאן ואן דר פקן, שני סוחרים הולנדים עשירים.
את הציוד למשלחת סיפקה חברת מגלהאנזה.
המשלחת יצאה מגרי שבהולנד, בכיוון איי מולוקה באיי הודו המזרחית ההולנדית.
הספינות הפליגו לדרום-מערב בכיוון מצרי מגלן בדרום אמריקה, במטרה לשוט דרך המצר ואז לפנות לצפון-מערב לעבר אסיה.
האוניות עם רבי החובלים (הראשוניים) שלהן היו: "הופ" ("תקווה") קפטן יאק מאהו, ראש המשלחת, "ליפְדֶה" ("אהבה"), קפטן סימון דה קורדה, משנה למפקד, "גֶלוֹף" ("האמן"), קפטיין גֶריט ואן בּוֹינינְגֶן, "טְרוֹבֶה" ("אמונה"), קפטן יוּריאַן ואן בּקהוט, ואחרונה "בְּלידֶה בּודְסכָאפּ" ("בשורה טובה"), קפטן זבאלד דה ורט.
"הבשורה הטובה" הייתה מוכרת יותר בשם "פְליגֶנְד הארט" ("לב מעופף") עד למסע מסוים זה.
אחרי שיצאו ממימי אירופה שהו הספינות מ-2 באפריל עד 29 בספטמבר באיי כף ורדה, מול חופי אפריקה.
רבים מאנשי צוותה של ה"תקווה" חלו שם בקדחת, ואחדים מהם מתו, בהם האדמירל יאק מאהו.
הוא מת ב-23 בספטמבר 1598 והותיר את המשלחת ללא מפקד.
סימון דה קורדה תפס את מקום מאהו כמפקד, עם גריט ואן בוינינגן כסגן-אדמירל.
בתפקידו זה הועבר ואן בוינינגן לאוניית הדגל, ועקב כך עבר זבאלד דה ורט לתפוס את מקומו של ואן בוינינגן כמפקד ה"גלוף", מחלת הצפדינה שפרצה בין האנשים, עשו הספינות מעקף קצר מ-16 בדצמבר 1598 עד 2 בינואר 1599 כדי להצטייד במצרכי מזון באנוביון, אי סחר אפריקאי דרומית לאי סאו טומה.
השייטת חצתה לבסוף את האוקיינוס האטלנטי בינואר 1599 והגיעה אל מצרי מגלן ב-7 באפריל 1599. למגינת לבם גילו, שרוחות עזות מונעות מהם את המעבר במצרים, מצב שנמשך עוד ארבעה חודשים.
השייטת חרפה במפרץ פורטסן עד 23 באוגוסט ועד 28 בו במפרץ רידרז.
במהלך הזמן הזה מתו עוד כ-120 מאנשי הצוות בגלל תנאי מזג האוויר הקשים והעוינות מצד ילידי פטגוניה, אם כי בשלב זה עוד הייתה לספינות צידה מספקת.
זמנים קשים במצרים מפילי אימה
ב-3 בספטמברא 1599, הגיעה המשלחת לבסוף לאוקיינוס השקט.
עוד צרות פקדו את הספינות כאשר סופות גשם עזות נסחפו שלוש מן הספינות ואבדו, בעוד ה"גלוף" וה"טרובה" שמרו על קשר עין ביניהן במהלך הסופה וסופן שנהדפו חזרה אל תוך מצרי מגלן.
כאשר איבדה ה"גלוף" בסופו של דבר את הקשר גם עם ה"טרובה", מצא עצמו רב החובל דה ורט אל מול צוות ממרה, שאיים לאלצו לשוב להולנד.
ה"טרובה" מצאה לבסוף מחסה מן הסופה באי הצ'יליאני צ'ונוס, שם נקטלו אחדים מאנשי הצוות, לרבות מפקדם החדש, סימון דה קורדה, בידי ילידים.
אלה ששרדו לא שבו מעולם לאירופה.
גם "הופ" ו"ליפדה" פגשו ילידים עוינים, שככל הנראה טעו לראות בהם ספרדים.
הילידים הרגו את רבי החובלים של שתי האוניות ומספר גדול מאנשי הצוות.
אחרי שהספינות חזרו ונפגשו, החליטו הימאים לפנות בכיוון יפן במקום אל איי מולוקה.
ה"הופ" אבדה אחר כך בסערה עזה, אך ה"ליפדה", בפיקודו של רב חובל חדש, יאקוב קווקרנק, עם צוות מצומצם, הצליחה להגיע בסופו של דבר אל אוסוקי במחוז בונגו על האי קיושו ב-19 באפריל 1600. האנשים היו מותשים כל כך מתלאות המסע, שרק שישה מן ה-24 ששרדו היו מסוגלים להלך על רגליהם.
שלא כעמיתיו על ה"ליפדה", אונייתו של זבאלד דה ורט לא הגיע כלל לאסיה.
הוא פגש את יורד הים ההולנדי אוליבייה ואן נורט, שיתפרסם לאחר זמן על אונייתו "מאוריציוס" כהולנדי הראשון, ורב החובל הרביעי בעולם כולו, שהקיף את העולם.
עוד תרמה לפרסומו של ואן נורט באותו מסע העובדה, שהטביע את ספינת המלחמה התלת-סיפונית הספרדית "סן דייגו" במפרץ מנילה.
ואן נורט היה בקטע הראשון של מסעו ההיסטורי וגם היה אמור להפליג בנתיב צפון-מערבי, ועל כן ניסה זבאלד דה ורט לאחד כוחות עם שתי האוניות של ואן נורט.
אבל ספינתו של דה ורט לא יכלה לעמוד בקצב אוניותיו של ואן נורט, הן משום שאנשי צוותה היו חלשים מדי והן משום שאוניותיו של ואן נורט היו מהירות ממנה.
אף על פי כן, הן ואן נורט והן דה ורט נהדפו בסופו של דבר אחורה, בכיוון מזרח, שוב אל תוך המצרים, ושם נפגשו שני רבי החובלים בפעם השנייה.
ואן נורט, שיצא מרוטרדם עם ארבע ספינות, איבד זה עתה שתיים מהן בסופות האימתניות של מצרי מגלן, אך היה נחוש בדעתו לפלס את דרכו אל מעבר לאוקיינוס השקט.
דה ורט, לעומת זאת, קיווה לחזק מצבם הגופני של אנשי צוותו לפני שינסה שוב לחצות את האוקיינוס השקט.
לשם כך התכוון דה ורט להפליג אל חלקם המזרחי של המצרים ושם לצוד פינגווינים ב"איי הפינגווינים".
תוכניותיו לא יצאו לפועל, כיוון שרוחות עזות הדפו שוב את ספינתו מזרחה.
אז החליט דה ורט להחזיר את אנשיו הביתה, להולנד.
בדרכו חזרה, צפה את איי פוקלנד וניסה לעגון בהם בינואר 1600. הספינה עברה את קו המשווה במרץ 1600 וביקרה באיים האזוריים ב-6 ביוני.
כשהגיעו לבסוף להולנד ב-13 ביולי 1600, היו רק 36 מבין 105 אנשי צוותה המקוריים של ה"גלוף" בחיים.
אונייתו המקורית של דה ורט, ה"בלידה בודסכאפ", הגיעה למצב חמור כל כך של העדר צידה, שבנובמבר 1599 לא הייתה להם ברירה אלא להפליג אל תוך הנמל הספרדי ולפראיסו בצ'ילה.
עקב מלחמת שמונים השנה שבה היו הספרדים וההולנדים נתונים אותו זמן, הוחרמה הספינה מיד והצוות נכלא לזמן ממושך.
למעשה, רב החובל, דירק גריץ פומפ, שעבד לפנים אצל הפורטוגזים במסעות ליפן ולסין, הוחזק במאסר עד 1604, אז שוחרר לבסוף והורשה לחזור הביתה הודות לחילופי שבויים בין הולנד לספרד.
זבד הדקל המסיכתי (שם מדעי: Paguma larvata) הוא מין דמוי חתול קטן ממשפחת הגחניים והיחיד בסוגו.
הוא חי בן העצים באזור דרום-מזרח אסיה והודו.
זבד זה מזכיר מינים אחרים במשפחתו, אך בצבעיו הוא קצת יותר אפרפר ללא פסים או נקודות, למעט פסים כהים מצידי עיניו וראשו ומעל אפו פס לבן.
גם הלחיים, הסנטר והשפתיים לבנים ואפו ורדרד.
הזבד אינו בסכנת הכחדה אך הוא נתון בסיכון במדינות שונות.
מזון: הזבד הוא אוכל-כול, הניזון הן מהחי והן מהצומח.
הוא אוכל רכיכות, פרוקי רגליים, קליפות עצים, נחשים, צפרדעים, חולדות ועופות וגם בננות ופירות טרופיים.
תפוצה: הזבד נפוץ ביערות טרופיים או הרריים בסין, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, מלזיה, תאילנד, מיאנמר והודו וגם בבורנאו, סומטרה, טאיוואן, ועוד איים באינדונזיה.
זַבַּדַ֫אנִי היא עיר בדרום-מערב סוריה, בתחומי מחוז ריף דמשק, הסמוכה לגבול הלבנוני.
העיר ממוקמת במרכזו של עמק ירוק המוקף הרים גבוהים, וגובהה כ-1,100 מטר מעל פני הים.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הסורית, מנתה אוכלוסיית העיר 26,285 תושבים בשנת 2004.
העיר מהווה מוקד לחימה מרכזי במלחמת האזרחים המתחוללת במדינה.
הקייצים בעיר מתונים יחסית, בשל גובהה, עם טמפרטורות הנמוכות בכ-5–8 מעלות צלזיוס מאלו שבבירה דמשק.
חודשי החורף, מדצמבר ועד סוף פברואר, קרים יותר ומושלגים, במהלכם צונחת הטמפרטורה לעיתים למינוס 10 מעלות צלזיוס.
מזג-האוויר הקייצי המתון ונופיה של העיר, הביאו לפיתוחה כאתר נופש לחודשי הקיץ, עוד בתקופת השלטון הצרפתי במדינה.
העיר מהווה מוקד משיכה פופולרי לתיירים ולמבקרים מסוריה, בפרט מדמשק, ולרבבות מבקרים ממדינות חצי האי ערב.
גם העיירה הסמוכה בלודאן, המתנשאת לגובה 1,500 מטרים, מהווה מוקד משיכה לאלפי תיירים.
האוכלוסייה בזבדאני היא סונית ברובה.
בנוסף קיים מיעוט נוצרי גדול בעיר, המחזיק בה כנסייה ומנזר.
האוכלוסייה בעיר גדלה בקצב מהיר.
בעיר קיים מרכז של תנועת הצופים הסורים, ובו נערך ב-1954 אירוע הג'מבורי הערבי הראשון.
העיר מהווה מוקד לחימה בין כוחות הצבא הסורי ובני בריתו לבין כוחות המורדים במדינה, במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה.
ב-18 בינואר 2012 הייתה לעיר הראשונה ליפול לשליטת הצבא הסורי החופשי, לאחר קרבות קשים שנערכו בה במשך 11 ימי לחימה.
ב-11 בפברואר כבש הצבא הסורי בחזרה את העיר.
לעיר חשיבות אסטרטגית רבה עבור המשטר הסורי ועבור איראן.
היא שימשה, לפחות עד ליוני 2011, כמרכז לוגיסטי של כוחות משמרות המהפכה להעברת אספקה לחזבאללה.
בקיץ 2012 שימשה העיר כבסיס מבצעים של חזבאללה ושל כוחות איראניים.
באוגוסט באותה השנה כבשו מחדש לוחמים מקומיים 70% משטח העיר.
ב-28 בפברואר 2014 הושגה הפסקת אש בין כוחות המשטר הסורי ובין המורדים.
הפסקת האש התמוטטה זמן קצר לאחר מכן, כאשר כוחות מורדים תקפו עמדות של צבא סוריה, בעוד כוחות הצבא צרים על העיר ומפציצים אותה.
ב-26 באפריל 2014, נכנעו כוחות המורדים בעיר לאחר קרבות כבדים, ובכך איבדו את מעוזם האחרון לאורך גבול לבנון.
בהמשך השיגו המורדים שליטה מחודשת בעיר.
במהלך 2015 המשיכה העיר להוות מוקד ללחימה אינטנסיבית בין כוחות צבא סוריה ובין כוחות המורדים.
זבד דקלים אפריקני או נַנְדִּינְיָה (שם מדעי: Nandinia binotata) הוא מין ייחודי של טורף קטן מתת-סדרת דמויי חתול.
הוא אומנם מכונה זבד, אך אינו שייך למשפחת הגחניים והוא מין יחידי במשפחתו וסוגו.
הוא חי בטבע במזרח אפריקה.
הזבד הוא קרוב רחוק של משפחת הגחניים, ודומה להם.
הוא בעל גוף קטן וצר, אוזניים קטנות וזנבות גמישים והוא נע במהירות על פני הקרקע או על עצים.
הוא בעל פרווה חומה או כתומה ומעט מפוספסת בפסים עליונים כהים.
הוא חי ביערות של מזרח אפריקה וצד בעלי חיים קטנים כמו עכברים, עופות, זוחלים, חרקים, ביצים ונבלות וכן אוכל פירות.
הם חיים בבדידות ויוצאים בלילות.
משערים שמין זה התפתח ממיני גחניים קדומים והוא שונה משאר דמויי החתול ושייך לקבוצה אחרת שלהם.
זבד מלגשי (שם מדעי: Fossa fossana) הוא מין טורף ממשפחת טורפי מדגסקר וכמו כל המשפחה אנדמי למדגסקר.
הוא חי ביערות המזרחיים של מדגסקר והוא המין היחיד בסוגו.
זהו מין גדול יחסית למשפחתו והוא המין השני בגודלו לאחר הפוסה.
משקלו מגיע ל-1.5-2 ק"ג כשאורכו עד 50 ס"מ כשהזנב מגיע לאורך 20 ס"מ.
הוא בעל פרווה גדולה חומה ועליה 2 פסים אופקיים מהראש עד הזנב.
הרגליים והגחון לבנים והפנים והאוזניים אפורות וארוכות ומשוות לזבד פני שועל.
גם צורת הגוף והרגליים הדקות מזכירה מעט שועל והוא חי בעיקר על הקרקע ניזון מיצורים קטנים שונים אותם הוא תוקף ממארב.
הוא ניזון מכל חיה קטנה לרבות זיקיות, עכברים, עופות, עקרבים ונבלות.
הוא חי במזרח מדגסקר ביערות, שפלות ויערות טרופיים לחים והוא יכול להימצא מחופי הים להרים בגובה 1,500 מ', אך נמצא בעיקר ביערות באזור פארק הרי אמבר.
בשל כריתת היערות בהם חי הוא קרוב לסיכון.
זבד לוטראי (שם מדעי: Cynogale bennettii) הוא מין יחיד בסוגו של טורף ממשפחת הגחניים החי באזורי מקווי מים בדרום-מזרח אסיה ומותאם לחיים חצי-מימיים.
בשל הרגלי חייו הוא מזכיר מעט לוטרה ומכאן שמו.
הזבד משתייך למשפחת הגחניים שהיא משפחת דמויי חתול קטנים החיים באזורים טרופיים בעולם הישן.
הזבד הלוטראי חי בטבע בתאילנד, מלזיה, אינדונזיה (בעיקר בסומטרה ובורנאו) וברוניי וייתכן שגם בווייטנאם, באזורי מים והוא מותאם לחיים מימיים: הוא בעל לסת גדולה עם שפם ארוך החש בתנועות קטנות במים, רגליים בעלות קרומי שחייה וטפרים חדים.
הוא בעל צוואר קצר, אוזניים ועיניים קטנות ופרוותו בצבעי חום-אפרפר עד חום בהיר.
למרות שהוא חי באזורים מימיים הוא בעל זנב קצר יחסית.
הם חיים ביערות גשם או יערות שפילה וגם בביצות וביצות מנגרובים, וברוב המקומות האלו נוהגים לשחות במקווי המים בהם.
הם אוכלים בעיקר מזון מיימי כמו דגים, סרטנים ורכיכות שונות וגם מטפסים על עצים אז הם יכולים לצוד ציפורים או לאכול פירות.
יש מידע מועט על מין חשאי ונדיר זה.
הזבד מצוי בסכנת הכחדה עקב הרס בית גידולו וכן מזיהומים שונים.
האוכלוסייה פחתה ב-50% בשלוש השנים האחרונות.
זֶבֶד הָדִּי או זבד הודי ענק (שם מדעי: Viverra zibetha) הוא מין של זבד הודי ממשפחת הגחניים שחי בטבע בדרום-מזרח אסיה והוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחתו, קרוב למינים הגדולים ביותר כמו הבינטורונג וזבד אפריקני.
צבע הפרווה חום-אפרפר עד אפור ועל הצוואר והחזה פסים שחורים-לבנים.
יש לו שיער גב ארוך ופס כהה באמצע הגב.
זנבו מעוטר בטבעות חומות כהות-לבנות לסירוגין.
הוא בעל רגליים קצרות ובעלות טפרים.
מין זה נוטה לחיי קרקע ולא מטפס על עצים, אף שהוא יכול.
תפוצתו בטבע היא בעיקר ביערות טרופיים או אזורי שיחים בדרום אסיה מנפאל והודו עד לתאילנד וחצי האי המלאי וצפונה עד סין.
מזון: הם בעיקר אוכלי בשר וצדים חיות קטנות כמו עופות, צפרדעים, נחשים, יונקים קטנים, סרטנים, דגים וביצים וגם פירות ושורשים.
טורפים: לזבד יש מעט מאוד טורפים שהעיקריים ביניהם הם הטיגריס, הפיתון והצבועים, אך הוא מתגונן בתוקפנות מרשימה.
זבד הודי קטן (שם מדעי: Viverricula indica) הוא מין יחיד בסוגו של זבד ממשפחת הגחניים החי בטבע בדרום-מזרח אסיה והודו.
הוא קרוב לזבד ההודי הענק אך קטן ממנו ומשויך לסוג נפרד.
הוא בעל פרווה קצרה בצבע חום-חיוור או חום-צהבהב ויש לו פסים דקים לאורך הגב, וזנבו מפוספס בטבעות שחורות-לבנות.
הרגליים שחורות והראש בעל חוטם מחודד ו"מסיכה" מסביב לעיניים.
הוא בעל שיניים חדות, עיניים גדולות ואוזניים קטנות ומעוגלות עם כתם חום עליהם.
הזבד נפוץ מאוד באסיה והוא נפוץ במדינות דרום-מזרח אסיה וגם בהודו במדינות: דרום מרכז סין, הונג קונג, רוב הודו, לאוס, מינמאר, תאילנד, וייטנאם, קמבודיה וסרי לנקה ובעבר היה גם בנפאל, בהוטן, בנגלדש, מלזיה, ג'אווה והאי באלי וסינגפור.
זבד זה הוכנס לאי מדגסקר ופוגע בחיי הבר האנדמיים שם.
הם חיים במגוון יערות וגם באזורי הרים וסלעים שונים.
הם מינים קרקעיים היוצאים בלילה וצדים חולדות, עכברים, עופות, נחשים, פירות, שורשים ואף נבלות.
הוא יצור מוגן ומצב השימור שלו הוא ללא חשש, אף שהוא ניצוד במדינת אסאם לצורך תרופות ועורות.
זבד דקל מפוספס (שם מדעי: Hemigalus derbyanus) הוא מין של זבד בינוני השייך למשפחת הגחניים.
הוא המין היחיד בסוגו והוא חי בטבע ביערות גשם בדרום-מזרח אסיה באזור איי סונדה וכן במינמאר, חצי האי המאלאי, תאילנד, ואינדונזיה בסומטרה ובבורנאו.
הוא גולה ב-1937 על ידי החוקר Claude Jourdan.
הזבד מצוי בסכנת הכחדה עקב פגיעה באזור המחיה וכריתת יערות וכן מגידול יתר של האוכלוסייה.
אוכלוסיית הזבד ירדה ב-30% ב-3 הדורות האחרונים.
גודל הזבד הוא בגודל של חתול בית ואורכו הממוצע 41-5 ס"מ כשמשקלו 1-3 ק"ג.
הוא בעל גוף מוארך עם רגליים קטנות ופרוותו בצבע שמנת או צהבהבה כהה עם פסים כהים וקצה הזנב שחור.
כפי ששמו מציין הוא בעל פסים: 4-5 פסים גדולים על הגב ו2 בתחילת הזנב.
הראש מוארך ובעל אף מחודד ועל המצח 2 פסים גדולים המשתרעים עד העורף.
הלסת כהה ובעלת שיניים חדות ובין העיניים ישנם 2 פסים דקים, אחד מלמעלה ואחד מלמטה.
כמו רוב הגחניים הוא חי ביערות ונמצא בעיקר קרקע היער.
הוא יוצא לצוד בלילה וניזון מחסרי חוליות, צפרדעים וזוחלים קטנים.
זבד דקל הוסי (שם מדעי: Diplogale hosei) הוא מין של זבד ממשפחת הגחניים שהוא מין נדיר ויחידי בסוג Diplogale.
הוא אנדמי לצפון מערב האי בורנאו שבמלזיה ובברוניי.
הזבד הוא חום-כהה או חום-שחור והגחון לבן או חום בהיר ויש לו רגליים קצרות.
הפנים לבנות ובעלות אוזניים קטנות, "מסיכה" באזור העיניים וחוטם ושפם ארוכים.
הפרווה דלילה והרגליים כמעט חשופות משיער.
הוא חי בטבע בסבה ובסראוואק שבמלזיה, וכן בברוניי.
הם חיים במגוון אזורים מיערות הרריים לג'ונגלים עבותים וגם בשטחי ביצות ולאורך גדות נהרות.
הם נפוצים בעיקר בפארק הלאומי קינבאלו שבסבה.
זהו מין יחידאי החי בין העצים וגם על הקרקע ביער ויוצא לאכול בלילה.
הוא ניזון מדגים קטנים, חסילונים, סרטנים, צפרדעים וחרקים ופחות אוכלים פירות ממיני זבדים אחרים.
ביום הוא ישן במאורה בין העצים או בסלעים.
זבד זה גולה בטבע ב-1892 אך רק ב-1997 הצליחו להשיג זבד כזה ולגדלו בשבי והוא שוחרר לאחר חודשיים.
מאז המין לא מגודל בשבי.
המין נמצא בסכנת הכחדה כתוצאה מגידול יתר ופגיעה בשטחי המחיה שלו והאוכלוסייה הנוכחית הצטמצמה ב-30% מהאוכלוסייה שלה לפני 15 שנים.
זבד דקל סולאווסי (שם מדעי: Macrogalidia musschenbroekii) הוא מין של זבד גדול ממשפחת הגחניים בינוני החי בטבע בדרום-מזרח אסיה והוא מין יחיד בסוגו.
מין זה חי בטבע רק באי סולאווסי שבמדינת אינדונזיה.
הזבד הוא בעל פרווה רכה בצבע חום-ערמוני והגחון בצבע אדמדם עד לבן, ושני פסים לא בולטים לאורך הגב.
הוא בעל זנב ארוך עם טבעות חומות כהות בתחילת הזנב וגם בסופו כשבאמצע הפסים לא בולטים.
הוא בעל לסת קטנה אך אוזניים ועיניים גדולות.
האף מכוסה בשערות שפם שחורות.
הם חיים ביערות שונים באי סולאווסי.
הם מתרחקים אזורים הרריים וכן מאזורים מאוכלסים ועירוניים.
כמו רוב הגחניים הם אוכלי כל וניזונים מפירות, עשבים, חרקים ויונקים קטנים ולעיתים הם גם יצודו ציפורים.
הזבד נמצא בסכנת הכחדה כתוצאה מכריתת היערות וכן מגידול באוכלוסייה האנושית באזור האי בו הוא חי.
זבד דקל קטן-שיניים (שם מדעי: Arctogalidia trivirgata) הוא מין טורף קטן ממשפחת הגחניים החי בטבע ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה והוא מין יחיד בסוגו.
זהו זבד קטן בעל פרווה שחורה כמעט לגמרי, עם זנב ארוך ורגליים קצרות.
יש לו פנים גדולות וכהות, עם עיניים גדולות המותאמות לחיי חשיכה.
כמו שמשתמע משמו הוא בעל לסת ושיניים קטנות יחסית.
תפוצה: נפוץ בטבע ממחוז אסאם שבהודו, להודו סין, לחצי האי המלאי ודרומה עד לאינדונזיה בסומטרה, באנקה, ג'אווה, בורנאו ואיים נוספים באזור.
מזון: הזבד הוא אוכל-כול בעל תזונה מגוונת מחרקים, יונקים קטנים כמו עכברים, עופות מקננות, פירות, צפרדעים ולטאות.
הוא צייד ליילי החי על עצים וישן ביום במאורה.
רבייה: הנקבה נמצאת בהריון 45 יום ואז ממליטה 3 גורים הנמצאים בין העצים הנגמלים מאמם לאחר חודשיים.
הנקבות יכולות להמליט פעמיים בשנה.
תוחלת החיים בטבע יכולה להגיע ל-11 שנה.
הם אינם בסכנה אך הפגיעה ביערות בהם הם חיים משפיעה עליהם.
זבד דקל אוסטוני (שם מדעי: Chrotogale owstoni) הוא מין יחיד בסוגו של זבד ממשפחת הגחניים החי בדרום-מזרח אסיה.
זבד דקל אוסטוני חי בטבע בצפון וייטנאם, לאוס, ודרום סין ביערות גשם ושולי נהרות, אך מצוי בסכנת הכחדה כתוצאה מגידול יתר וכן מהרס היערות הטבעיים שלהם.
אורכו של הזבד עד 57 ס"מ והזנב עד 43 ס"מ.
הפרווה חומה-אפורה, הפנים שלו מחודדים מעט, על גבו ישנם ארבעה פסים כהים וזנבו כמעט לגמרי שחור.
הוא דומה מאוד לזבד דקל מפוספס אך שעיר יותר ואין לו כל כך הרבה פסים כמותו.
הזבדים חיים לבדם ואוכלים בעיקר חרקים, תולעים וזוחלים קטנים.
הם יוצאים בחשיכה, הם מתאחדים למטרות הזדווגות שמתרחשת באזור ינואר ולאחר שלושה חודשים נולדים 1-3 גורים החיים רק עם אימם.
לא ידועים הרבה פרטים עליהם עקב נדירותם וחשאיותם.
מצב השימור שלהם בטבע הוא בסכנת הכחדה.
זבד מנומר ענק (שם מדעי: Viverra megaspila) הוא מין של זבד מהסוג זבד הודי ששייך למשפחת הגחניים והוא חי בטבע בדרום-מזרח אסיה.
הזבד נמצא בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה ביערות בהם הוא חי וכן עקב מלכודות וסחר בפרוותו ובעורו.
מין זה הוא אחד מהגדולים במשפחתו והוא מגיע לאורך 76-77 ס"מ ולמשקל 6.6-8.4 ק"ג.
הפרווה בצבע כסוף-אפור עד לזהוב והזנב שחור עם פסים שחורים אנכיים על רקע לבן בחלק הקדמי שלו.
הוא בעל פסים על הגב אך כמו ששמו רומז הוא גם בעל נקודות על פני הגוף.
כמו כן החזה והצוואר מפוספסים בשחור -לבן.
הוא נפוץ ביערות גשם ויערות נשירים בדרום-מזרח אסיה והודו בקמבודיה, מינמאר, תאילנד, מלזיה, לאוס, וייטנאם וייתכן מאוד שגם בסין.
הוא לא נוטה להופיע מעל גובה 300 מ'.
כמו רוב בני המשפחה הוא יוצא בלילות ואוכל בעיקר יונקים קטנים, זוחלים ומספר מיני צמחים.
זבד הודי מלברי (שם מדעי: Viverra civettina) הוא מין של זבד מהסוג זבד הודי ששייך למשפחת הגחניים והוא טורף בינוני המצוי בסכנת הכחדה קריטית.
הוא חי רק בהרי גהט המערביים בהודו ובייחוד בחבל מלבר שנתן לו את שמו.
בטבע חיים היום פחות מ-250 פרטים המאוימים מכריתת יערות וציד בלתי חוקי.
הפרווה אפורה כהה ומנוקדת בכתמים לאורך הגוף והזנב שחור.
הוא מזכיר את הזבד ההודי הענק.
הוא יצור גדול עם חוטם רחב ו"מסיכה" מסביב לעיניים.
הזבד נדיר מאוד ולא ידוע עליו הרבה.
הוא חי ביערות של הרי גהט המערביים וצד בלילות מכרסמים, עופות וחסרי חוליות וכן ניזון מפירות.
זבד מלאי או זבד אוריינטלי (שם מדעי: Viverra tangalunga) הוא מין של זבד מהסוג זבד הודי ששייך למשפחת הגחניים והוא חי בטבע בדרום-מזרח אסיה במדינות המזרחיות: מלזיה ואינדונזיה ובעיקר באיים סומטרה, בורנאו, באנקה ובארכיפלג ריאה וכן מצוי גם בפיליפינים.
הוא בין המינים יחידים בסוגו שאינם נמצאים בסכנה.
הוא יכול לחיות ביערות גשם, יערות נשירים ואזורי הרים עד גובה 900 מ', באזורים אלה הוא נפוץ בעיקר באינדונזיה.
הוא מזכיר במראו את הזבד ההודי הענק וכמוהו בעל פרווה צהובה מנומרת.
הוא מגיע לאורך 38–42 ס"מ ובעל זנב ארוך מפוספס בשחור-לבן.
כמו רוב בני המשפחה הוא יוצא בלילות ואוכל בעיקר יונקים קטנים, עופות, זוחלים ומספר מיני צמחים.
הוא יודע לטפס אך מעדיף לשוטט על הקרקע.
יש לו מעט מאוד טורפים בטבע והוא יכול להתגונן מהם בנשיכה ובתוקפנות ואף לפלוט ריח מסריח שמרחיק את הטורף.
לעיתים הוא ניצוד גם על ידי אנשים אך מצב השימור שלו הוא "ללא חשש".
זבד הודי (שם מדעי: Viverra) הוא סוג של טורפים ממשפחת הגחניים הגדולים יחסית למשפחתם ובעלי פסים לאורך גופם.
הם חיים ביערות דרום-מזרח אסיה וכמה מהם חיים בסכנת הכחדה עקב ציד של פרוותם ועקב כריתת היערות בהם הם חיים.
זבד הודי ענק (Viverra zibetha) - הגחן הגדול ביותר באסיה
זבד מנומר ענק (Viverra megaspila) - מצוי בסכנה
זבד הודי מלברי (Viverra civettina) - מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע.
האי זָבָדוֹבְסְקי (Zavadovskiy Island) הוא אי מכוסה קרח במדף הקרח המערבי סמוך לאנטארקטיקה, הממוקם כ-19.2 ק"מ מזרחית לאי מיכאיילוב.
שטחו של האי הוא כ-630 קמ"ר, והוא מתנשא לגובה 200 מטרים.
האי התגלה על ידי המשלחת הסובייטית של 1956, שקראה לו על שם איוון זבדובסקי, סגן המפקד באוניית הקרב "ווסטוק" של הצי הרוסי האימפריאלי במשלחת של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, בשנים 1819–1821.
זבד ליקיי (שם מדעי: Viverra leakeyi) הוא מין נכחד של טורף ממשפחת הגחניים אשר חי בסוף תקופת המיוקן עד הפליסטוקן באפריקה.
מאובניו התגלו ב-1963 בנהר אומו שבאתיופיה ובטנזניה ודרום אפריקה.
הוא קרוי על שם החוקר מ.ד.
זבד גדול זה היה המין הגדול ביותר ממשפחת הגחניים בעולם, והגיע לממדי נמר קטן בגובה 59 ס"מ ובמשקל 40 ק"ג לערך.
כיום משייכים את הזבד, על פי מבנה דומה של השלד לסוג זבד הודי, בו פרטים החיים כיום רק בדרום-מזרח אסיה.
כמה חוקרים חושבים שעקב הימצאותו באפריקה הוא דווקא קרוב יותר למין הגדול זבד אפריקני שהוא גדול הגחנים המודרניים.
לפי המבנה של שיניו הוא היה כנראה אוכל בשר היפרקרניבור בניגוד לגחנים המודרניים, אוכלי הכל.
זבגפנט (בלועזית zavegepant), הנמכר בשם המסחרי זבזפרט (Zavzpret), הוא תרופה הניתנת בתרסיס לאף, ומיועדת לטיפול במיגרנה בבוגרים בזמן ההתקף, כאשר ההתקף יכול להיות מלווה באאורה או ללא אאורה.
התרופה אינה ניתנת למניעה של מיגרנה.
התרופה נספגת במהירות בחלל האף, ישירות לזרם הדם.
התרופה יכולה להשפיע החל מרבע שעה עד שעתיים מרגע נטילתה.
לא ידוע על יעילות ובטיחות התרופה בילדים, בהריון ובהנקה.
חלבון CGRP) calcitonin gene-related peptide) נמצא קשור לכאב וסימפטומים המופיעים במיגרנה.
זבגפנט הוא אנטגוניסט של CGRP.
השימוש בתרופה זו מפחית את כאבי המיגרנה ותסמינים נוספים של מיגרנה כגון בחילות, רגישות לאור ורגישות לקול.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר כוללות טעם חריג, בחילה, אי נוחות או גירוי באף, והקאה
תופעת לוואי מסוכנת כוללות תגובה אלרגית (נפיחות בפנים, בפה, בלשון, בגרון או בעיות נשימה).
יש לפנות לקבלת טיפול חירום.
ספיגה: שיא הריכוז בפלזמה נצפה כחצי שעה לאחר מתן מנה אחת (10 מיליגרם) של תרופה בתרסיס.
נפח הפיזור: נפח הפיזור בממוצע של התרופה בגוף הוא 1774 ליטר.
90% מהתרופה נקשרת לחלבוני הפלזמה.
מטבוליזם: מטבוליזם עיקרי נעשה על ידי CYP3A4
הפרשה: זמן מחצית החיים של zavegepant לאחר מתן מנה אחת של התרופה בתרסיס לאף הוא 6.55 שעות.
בממוצע הפינוי הוא 266 ליטר לשעה.
הפינוי נעשה בעיקר דרך הצואה ובאופן מזערי דרך השתן.
במחקר בו השתתפו 623 אנשים שנטלו zavegepant לעומת 646 אנשים שנטלו פלצבו, תוך שעתיים בקבוצה שלקחה zavegepant:
- 24% מהאנשים דיווחו על היעדר כאב לעומת 15% בקבוצת הפלצבו
- 40% מהאנשים דיווחו על היעדר רוב הסימפטומים הרגילים המלווים מיגרנה לעומת 31% בקבוצת הפלצבו.
תרופה זו נמצאה טובה יותר בהקלה על בחילות, פוטופוביה או פונופוביה לעומת פלצבו.
הרב זבדיה כהן (נולד בי"ב בתשרי תשכ"ד, 1963) הוא ראש אבות בתי הדין בתל אביב.
נולד בתשכ"ד לאליעזר, גבאי בית כנסת, ולשושנה כהן, וגדל בשכונת בית ישראל בירושלים.
באדר תשס"ז מונה לדיין על ידי הרב עובדיה יוסף, בתשע"ו מונה על ידי הרב יצחק יוסף לראש אבות בתי הדין בתל אביב בשבט תשפ"ד מונה על ידי הרב דוד לאו לדיין במינוי זמני בית הדין הרבני הגדול עד יוני 2025.
עיקר התמחותו הוא בדיני משפחה.
בנוסף הרב כהן הוא בעל מדור באתר כיכר השבת, ושימש כאב"ד העדה הבוכרית בישראל.
ב-2023 הוצע שמו כמועמד לתפקיד הראשון לציון.
ב-2025 החל בהתמודדות לתפקיד הרב הראשי לתל אביב-יפו.
בפרשת גיורי הרב דרוקמן באלול ה'תש"ע, השתתף במותב שבו דעת הרוב (הרבנים בן שמעון וכהן) ביטלה את ביטול הגיורים שפסק דייני בית הדין הרבני הגדול, וקבעה כי גיורי הרב דרוקמן תקפים, ומתחו ביקורת חריפה כנגד דייני בית הדין הגדול.
הרב כהן לא הצטרף לפסק הדין הספציפי על נשואת הדיון, וקבע בדעת מיעוט שאין בידו לאשר את הגיור או לפוסלו.
ב-2020 פתח במבצע גיור לילדים שנולדו על ידי תרומת ביצית בשל החשש שהביצית הגיעה מאם לא יהודיה מה שלפי מספר פוסקים הופך את הילד לגוי.
ב-2022 ביטל נישואין של אישה שהייתה נשואה להומו בארון, זאת בשביל להסיר ממנה את מעמד "גרושה" ובכך להתירה להנשא לכהן.
ביולי 2024 פורסם כי הרב כהן הוביל תיק גירושין מורכב של גבר ששינה את מינו לנקבה תוך שימוש בלשון נקבה בלבד, ואף נמנע מלהשתמש בתעודת הגירושין בשם הלידה של האדם.
הרב כהן נשוי, אחיו הם הרבנים זמיר כהן וזוהר כהן ראש ישיבת עטרת ראובן.
"זאת שמתחת" הוא מיני-אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית נופיה, שיצא ב-18 בפברואר 2025.
האלבום נכתב בעקבות התמודדותה של נופיה עם אתגרים אישיים לאחר השתתפותה בתוכנית "הכוכב הבא".
השם "זאת שמתחת" מתייחס לביצוע המצליח שלה לשיר "זאת שמעל לכל המצופה" של דני סנדרסון, אותו ביצעה נופיה במהלך התוכנית וזכה להצלחה רבה.
נופיה השיקה את האלבום במופע ברדינג 3, תל אביב, לאחר תקופה בה התרחקה מהתקשורת כדי להתמקד ביצירה.
השירים משלבים סגנונות רוק, פופ ו-R&B.
האלבום הופק בשיתוף עם היוצרים יובל גולד, עומר יפת ואורן עמנואל, חבריה הקרובים של נופיה.
הזְבוּבָאִים (שם מדעי: Diptera) מהווים סדרה של חרקים מכונפים הכוללת את הזבובים והיתושים.
בישראל מצויים מעל ל-3,000 מינים, הנכללים ב-85 משפחות.
מחזור חייו של זבובאי, כמו אצל שאר בעלי גלגול מלא, מתחלק לארבעה שלבים: ביצה, זחל, גולם ובוגר.
לבוגרים זוג כנפיים בודד הממוקם על החזה האמצעי.
התכונה המבחינה את הזבובאים באופן מובהק משאר סדרות החרקים היא הימצאותו של זוג כנפיים אחד בלבד (בפרק החזה האמצעי) וזוג בוכניות שהתפתחו מהכנפיים האחוריות (בפרק החזה האחורי).
רק לסדרה נוספת אחת – המניפאים – יש זוג כנפיים וזוג בוכניות, אך בניגוד לזבובאים, אצל המניפאים הבוכניות נמצאות בפרק השני של החזה, והכנפיים בפרק השלישי שלו.
לזבובאים יש גפי פה דוקרים-מוצצים או לוקקים-מוצצים.
יש להם מבנה עין מיוחד, המכונה "עין תשבץ", המסוגל לקלוט אותות חיצוניים במהירות ובכך לחמוק מסכנה אם יש צורך בכך.
מינים רבים של זבובאים גורמים נזקים ישירים או עקיפים.
מינים מסוימים (למשל שחמטנים, בהם שחמטן) עשויים להעביר מחלות שונות: מחלות מעיים, שיתוק ילדים, שחפת ומחלות עיניים.
המזיקים העיקריים הם המינים מוצצי הדם, המעבירים מחלות (כגון מלריה).
מקצת המינים שזחליהם צמחוניים פוגעים בגידולים חקלאיים.
מינים אחרים, כגון זבוב הבית, מזהמים מזון.
יש גם מינים שזחליהם חודרים לגוף האדם.
אחד מסוגי הזבובאים המסוכנים ביותר הוא זבוב הצה צה, המעביר את מחלת השינה.
בין בני הסדרה יש גם מינים מועילים, כגון מאביקים חשובים או אויבים של חרקים מזיקים.
Bibionomorpha (ביביוניים, פטריתושיים, יתוציים ואחרים)
Culicomorpha (כולכיתיים, ישחוריים, יבחושיים, ימשושיים ואחרים)
Asilomorpha (טרפניים, זבוברשתיים, בומביליים, פיזוזיים ואחרים)
Muscomorpha (רחפניים, קונופיתיים, פריזבוביים, פיופיליים, מנהרניים, בראולתיים, חלזבוביים, תסיסניתיים, זבובחופיים, שיבולניים, אנתומיתיים, זבוביים, בוהקניים, אסטריתיים, שחמטניים, טחבוביים, זריזבוביים, שרצגלמים ואחרים)
Tabanomorpha (טבניים, רגיוניים, אסטרטיוניים ואחרים)
זבוב (שם מדעי: Musca) הוא סוג במשפחת הזבוביים.
סוג זה כולל כמה מינים כגון זבוב הבית, הנפוץ והמוכר מאוד.
כל המינים בסוג זה עלולים להיות נשאים של טפילים או מחלות שונות.
מיני זבובי הפנים עלולים להיות נשאים של תולעת טפילית מסוג Thelazia המתרבה באזור העיניים.
תולעת זו לרוב פוגעת ביונקי בר או חיות בית ולעיתים רחוקות גם באדם.
טפילים: זבובים מסוג Musca עשויים לשאת טפילים כמו תולעת העין Thelazia , המתרבה באזור העיניים וגורמת לגירוי ועיוורון זמני.
מחלות: זבובי הבית נושאים פתוגנים כמו חיידקים ווירוסים הגורמים למחלות מעיים, כולל שלשולים, טיפוס בטן ודיזנטריה.
רשימה חלקית של מינים בסוג זה
זבולון המר (ט' בסיוון ה'תרצ"ו – כ"ב בטבת ה'תשנ"ח, 31 במאי 1936 – 20 בינואר 1998) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
זבולון המר נולד בחיפה למשפחה שהייתה מזוהה פוליטית עם מפלגת הפועל המזרחי, הוריו היו מנחם, עובד בחברת שמן תעשיות, ומלכה שעלו לארץ ישראל מפולין.
הוא נקרא "זבולון" על שם הפסוק "זְבוּלֻן לְחוֹף יַמִּים יִשְׁכֹּן וְהוּא לְחוֹף אֳנִיּוֹת וְיַרְכָתוֹ עַל צִידֹן" (), עקב העובדה שנולד בתקופת חנוכת נמל תל אביב.
המר למד בבית ספר יסודי ממלכתי-דתי ולאחר מכן למד בתיכון "יבנה" בחיפה.
לאחר שהוריו לא יכלו לשלם את שכר הלימוד הוא עבר לתיכון "נצח ישראל" לתקופה קצרה, ואחר כך, כשקיבל פטור מתשלום השכר, שב לתיכון "יבנה".
היה חבר בתנועת בני עקיבא, קומונר וחבר ההנהלה הארצית.
שירת כקַשָׁר בחיל השריון של צה"ל במסגרת הנח"ל.
המר למד כלכלה ומדע המדינה ב במשך שנה, אך בהמשך עבר ללמוד יהדות וחינוך באוניברסיטת בר-אילן (שם גם שימש יושב ראש אגודת הסטודנטים), והוא בעל תואר ראשון בתחומים אלה.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי במחזור השלישי ובעל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, ישיבה יוניברסיטי בניו יורק, טורו קולג' והאוניברסיטה הפתוחה.
את דרכו הפוליטית החל כיו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1957 נכנס לעבוד כמרכז בשכר של "המשמרת הצעירה" של המפד"ל, שפעלה להקמת סניפים לצעירים של הפועל המזרחי ברחבי ישראל, שיהוו מקום בילוי עבורם ויקרבו אותם אל התנועה.
המר הועמד בראש מחלקת הנוער והקים את "רשות הנוער" של המפד"ל כדי לקרב את הנוער אל התנועה.
במקביל הטיח המר ביקורת במפלגה על חוסר פעילות ומבלי לחלוק על דרך התנועה דרש שהמפלגה תעסוק יותר בענייני חברה, חוץ וביטחון ולא תמקד את עיקר פעילותה בנושאים דתיים.
בבחירות לכנסת השישית הוא הוצב במקום ה-15 ברשימת המפד"ל.
לקראת הבחירות לוועידת המפד"ל בשנת 1967, הבחירות הראשונות המשמעותיות מאז החל המר בפעילותו עשור קודם לכן, התאחדו אנשי כלל הסיעות הוותיקות, חיים משה שפירא, יוסף בורג, זרח ורהפטיג ויצחק רפאל, למרות היריבויות ביניהם, כדי להתמודד עם הכוח הצעיר העולה של המר.
בבחירות אלו זכו הצעירים בכ-25% מהקולות ובעקבות זאת דרשו ייצוג הולם של 3 מושבים ברשימה לכנסת בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969. משלא נענו דרישותיהם, איימו שיתמודדו ברשימה נפרדת שבראשה יעמוד הרב משה צבי נריה.
בעקבות זאת, הושגה פשרה על פיה הוצבו הרב נריה והמר במקומות ריאליים ברשימה ונציג שני של הצעירים, יהודה בן מאיר, הוצב בשולי הרשימה ונכנס לכנסת בעקבות פטירת אביו, בשנת 1971. בנוסף, הביאו המר וחבריו לציון שלימות הארץ במצע המפלגה.
המר נבחר לכנסת השביעית ומאז כיהן כח"כ עד יום מותו.
בפברואר 1974 היה ממקימי "גוש אמונים", אך בהמשך דרכו הפוליטית ובמיוחד מאז מונה לשר בממשלה התמתנו דעותיו לכיוון הפלג המרכזי המתון בתנועה.
שימש כסגן שר החינוך ובנובמבר 1975, מספר חודשים לאחר פטירת השר יעקב מיכאל חזני, נבחר המר למלא את מקומו, ונכנס לראשונה לממשלה כשר הסעד.
הוא פוטר יחד עם שרי המפד"ל ב-22 בדצמבר 1976 במסגרת התרגיל המבריק.
ב-20 ביוני 1977, כחודש לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, מונה המר לכהונת שר החינוך.
בתפקידו זה, בו כיהן במשך 7 שנים, הוביל המר יוזמות רחבות היקף במערכת החינוך הישראלית.
הבולטות שבהן היו החלת חינוך חינם עד כיתה י"ב, עוד בקדנציה הראשונה שלו, ובהמשך אף הביא למימון ממשלתי של שכר הלימוד בתיכון.
מן ההישגים שנזקפו לזכותו של השר המר היו הגידול המשמעותי שחל במספר התלמידים בכיתות י' עד י"ב: מכ-50 אחוזים מקרב בני השנתון לכ-70 אחוזים מקרב בני השנתון, וכן עליית שיעור הזכאים לתעודת בגרות: מ-21 אחוזים ל-34 אחוזים.
המר קידם את המגמות המקצועיות-טכנולוגיות שטיפחו קודמיו בתפקיד, כך שבסוף ימי כהונתו של המר, הגיע שיעור הלומדים בנתיב המקצועי לכ-60 אחוזים מכלל התלמידים בחינוך העל-יסודי - נתון אשר עלה על השיעור בברית המועצות באותה תקופה.
ב-1984 פרש יחד עם יהודה בן-מאיר מהמפד"ל עמו הקים סיעה בשם גשר - מרכז ציוני דתי, אך הסיעה שבה והתאחדה עם המפד"ל לאחר זמן קצר.
המר כיהן 4 שנים כשר הדתות (1986-1990), ולאחר התרגיל המסריח, בשנת 1990, שב לכהונה נוספת בת שנתיים במשרד החינוך.
במרץ 1979 שימש למשך שבוע בתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה על רקע נסיעת מנחם בגין לחתימה על הסכם השלום עם מצרים בארה"ב.
בשנת 1996 נבחר המר לכהן כהונה שלישית כשר החינוך.
בשנת 1997 פנה חנן פורת להמר, בהיותו שר החינוך, בבקשה למנוע שידור פרק בתוכנית "קלפים פתוחים" שעסק בהומוסקסואליות.
המר הורה לעכב את שידור התוכנית, בנימוק שמעשה כזה יכול להתפרש כמתן לגיטימציה להומוסקסואליות.
בעקבות עתירה לבג"ץ ("בג"ץ קלפים פתוחים") בוטלה החלטת שר החינוך ונקבע שיש לשדר את התוכנית כפי שתוכנן במקור, ללא שינוי כלשהו.
נוסף על היותו שר החינוך, כיהן המר כסגן ראש הממשלה, ובחלק מהקדנציה גם כשר הדתות.
המר כיהן בתפקידים אלו עד יום פטירתו.
המר נפטר ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
היה נשוי למנחמיה משנת 1960 ונולדו להם ארבעה ילדים.
שכונת משכנות זבולון במזרח נתניה קרויה על שמו, כמו גם בית הספר הממלכתי-דתי מורשת זבולון אשר בשכונה.
שכונת "משכנות זבולון" במעלה מכמש קרויה על שמו.
מספר סניפי בני עקיבא קרויים על שמו.
בית המדרש לנשים במכון לנדר.
על שמו מספר רחובות בישראל – בשכונת מגוריו (שיכון ה') בבני ברק ("שדרות זבולון המר"), גבעת שמואל, גדרה, פתח תקווה וקריית מוצקין.
ב-2013 נקרא רחוב על שמו בקריית הלאום בירושלים.
בית הכנסת "משכן זבולון" בקריית אתא.
"המרכז הפדגוגי על שם זבולון המר" בשכונת מרום נווה ברמת גן.
כיכר מרכזית בקריית שמואל בחיפה.
כיכר מרכזית בשכונת רמת בית שמש א' בבית שמש.
נכון ל-2016, המועצה להשכלה גבוהה מעניקה מלגות ע"ש זבולון המר, מלגות אלו מוענקות לסטודנטים אשר ימשיכו את לימודיהם באחת מהאוניברסיטאות בארץ וזאת לאחר שסיימו בהצטיינות במוסדות אשר אינם נחשבים כאוניברסיטאות.
זבולון אורלב (נולד ב-9 בנובמבר 1945) הוא חבר הכנסת ויו"ר המפד"ל לשעבר, שר הרווחה בממשלת ישראל השלושים.
בעל עיטור המופת במלחמת יום הכיפורים.
זבולון אורלב נולד ב-9 בנובמבר 1945, ד' בכסלו ה'תש"ו, ברחובות לטובה ולמרדכי נפתלי בליצשטיין.
גדל ברמת גן והיה חניך בתנועת בני עקיבא החל מכיתה ד'.
למד בישיבה התיכונית בנחלים ובישיבת ההסדר כרם ביבנה.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים בפקולטה למדעי החברה והרוח ובמכון התורני הפדגוגי, מכללת מורשת יעקב שברחובות.
בתחילת שנות ה-70 היה ממייסדי מדרשיית עמליה בירושלים ושימש מנהל הפנימייה עד 1976. לאחר מכן שימש מנהל היחידה להתנדבות במשרד העבודה והרווחה.
את שירותו הצבאי במסגרת ההסדר עשה כלוחם בגדוד הנח"ל המוצנח.
במילואים לחם אורלב כחייל בגדוד 71 של חטיבת המילואים 55 של הצנחנים והשתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים במהלכו נפצע בברכו ועבר תהליך שיקום במשך שנתיים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כחייל מילואים בגדוד 68 של החטיבה הירושלמית והוצב במעוז "כתובה" שעל שפת תעלת סואץ.
אורלב זכה בעיטור המופת על אומץ לב ותושיה שגילה בעת הלחימה: לאחר שמפקד המוצב נפצע וחדל לתפקד נטל אורלב את הפיקוד על החיילים במוצב, פקד עליהם לתפוס עמדות ולהשיב אש, כיוון את הארטילריה הישראלית ובכך מנע את ניסיונות הצליחה מן הצד המצרי.
לבסוף, ארגן אורלב את פינוי המעוז.
במלחמת לבנון הראשונה לחם במסגרת החטיבה הירושלמית בגזרה המזרחית.
אורלב החל את פעילותו הפוליטית במסגרת צעירי המפד"ל.
ב-1979 מונה להיות ראש לשכתו של השר זבולון המר.
בשנים 1983 – 1986 כיהן כמנהל אגף כח אדם בהוראה במשרד החינוך והתרבות, ב-1986 מונה למנכ"ל משרד הדתות וב-1990 למנכ"ל משרד החינוך והתרבות.
ב-1995 נבחר לתפקיד מזכ"ל המפד"ל, אך נכשל בהתמודדות על תפקיד השר שהתפנה עם פטירתו של המר.