tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצות והתחרויות גם פועלות במסגרת תרבות קאמפ: השחקניות בדרך כלל משחקות תחת פסבדונימים, או "שמות דרבי" שנוטים להיות משחקי מילים עם קריצה או רפרנסים למיניות, אלימות, או תרבות פופולרית או גיקית.
גם הלבוש של השחקניות נוטה להיות מבוסס על בורלסק ורוקבילי.
כדוגמה, גרביוני רשת, חצאיות טוטו, וקעקועים הם מראה נפוץ בתחרויות.
שהייתה חגם לתחרויות עצמן בדרך כלל נותנים שמות מהתלים.
דוגמה ל"שם דרבי" הוא שחקנית בשם בר שמשחקת בשם "ברת' ויידר" (משחק מילים על דארת' ויידר) או שחקנית שבחרה לשחק בשם "Pnina Rosendoom".
חלוצת האסתטיקה של הדרבי הייתה המחליקה אן קלבלו, הידועה כ"Demon of the Derby" והתחרתה בדרבי במשך שבעה עשורים.
קלבלו הייתה מפורסמת בשל הניראות הלא קונבנציונלית שלה, כאשר הייתה צובעת את שערה בצבעים זוהרים ומתאפרת באופן בולט, וכן הייתה ידועה בשל סגנון הדיבור ה"ססגוני" שלה.
הענף נשקל להכללה באולימפיידת 2020.
הליגה הראשונה בישראל נוסדה בשנת 2011, ונקראת TLV Derby Girls.
היא הוקמה על ידי מספר שחקניות בהובלת בר אלדר, וכיום מונה כ-35 שחקניות.
יש שתי קבוצות בליגה, שמשחקות אחת מול השנייה במשחקי סקרימג'.
המשחק הפורמלי הראשון בין הקבוצות אירע בינואר 2014.
לליגה הצטרפו מספר שופטים שגם הם חובבנים, ומתאמנים בשיפוט בזמן שהשחקניות מתאמנות בדרבי.
האתוס של הליגה הוא שיתופי ו-DIY (עשה זאת בעצמך), וכל התפקידים מאוישים בהתנדבות, כאשר השחקניות והשופטים חולקים ביניהם תפקידי אדמיניסטרציה, פרסום, ניהול כספים ועוד.
רולף (מת בשנת 1919) היה כלב מגזע איירדייל טרייר, עליו נאמר שהיה מסוגל לבצע חישובים מתמטיים ולתקשר עם בני אדם ברמה אינטליגנטית גבוהה.
לטענת בעליה של רולף, פאולה מוקל ממנהיים גרמניה, הכלב יכל לתקשר על ידי ביצוע טפיחות שונות בטלפו שייצגו אותיות.
טפיחות מרובות ייצגו אותיות פחות שכיחות בשפה.
לפי דבריה של מוקל, כלבה היה משורר, אוהב ספרים ו"דובר" מספר שפות.
בספר ביוגרפיה שכתבה על רולף היא התעקשה שהכלב חשב על בעיות פילוסופיות ותאולוגיות עמוקות.
ספרה וסיפוריה על רולף נפוצו ברחבי גרמניה ומשכו את תשומת לבם של המתעניינים בפסיכולוגיה של בעלי חיים.
אחד מהם היה ד"ר קארל קראל, שהאמין שלמספר בעלי חיים, דוגמת סוסים וכלבים, ישנה אינטליגנציה גבוהה כשל בני אדם ובעזרת אילוף נכון יוכלו להציג ולממש את הפוטנציאל הטמון בהם.
מספר חוקרי חיות וביניהם מלומדים ביקרו בביתה של מוקל, דוגמת פרופסור ה.א.
זייגלר מאוניברסיטת שטוטגרט שהתרשם מיכולותיו.
חוקרים אחרים טענו שהכלב מגיב לסימנים לא-רצוניים בגופו של השואל.
לפי כתבה שעסקה בסיפורו של רולף ושפורסמה במגזין "פסיכולוגיה היום", המחקרים על רולף הובילו את הנאצים לפתח תוכנית סודית לאילוף כלבים נבונים "מדברים".
רום היא בירת מחוז פלויד שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, העיר הגדולה ביותר במחוז ומרכז המטרופולין השוכן על כל שטח המחוז.
היא גם העיר הגדולה ביותר בצפון-מערב ג'ורג'יה.
רום שוכנת למרגלות הרי האפלצ'ים והיא נבנתה על מפגש הנהרות אטווה (Etowah) ואוסטנאולה (Oostanaula) המתלכדים בה לנהר קוסה (Coosa).
בשל מיקומו האסטרטגי היה אזור זה במשך זמן רב בשליטתם של עמי המוסקוגי (Muscogee) ומאוחר יותר הצ'רוקי.
מנהיגי הצ'רוקי כמו מייג'ור רידג' וג'ון רוס התגוררו כאן לפני העברתם הכפויה של האינדיאנים מערבה.
רום התפתחה על שטח של שבע גבעות כשהנהרות השונים זורמים ביניהן, מאפיין גאוגרפי שנתן השראה למתיישבים הלבנים שהקימו אותה לקרוא לה על שם רומא, בירת איטליה.
בתקופה שלפני מלחמת האזרחים התפתחה רום כמרכז שווקים וסחר בזכות מיקומה על נהרות, שבאמצעותם נשלח יבול הכותנה העשיר של האזור בדרך לחוף המפרץ של ארצות הברית וליעדי יצוא מעבר לים.
רום התפתחה כמרכז אזורי לשירותי בריאות וחינוך.
בנוסף למערכת החינוך הציבורית שלה פועלים בה כמה בתי ספר פרטיים ומכללות ברמה גבוהה.
בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 הקימה חברה אמריקאית מפעל לייצור זהורית במיזם משותף עם חברה איטלקית.
מיזם זה והעיר רום שבג'ורג'יה זכו לכבוד מאיטליה, כאשר ב-1929 שלח לה הרודן האיטלקי, בניטו מוסוליני, העתק של פסל רמוס ורומולוס היונקים מאמם הזאבה, הסמל הקשור למיתוס על ייסוד העיר רומא.
עמי תרבות המיסיסיפי ידועים כמי שיישבו את האזור בשנת 1000 לספירה לערך.
עמים אלו נכחדו ככל הנראה ממחלות שהובאו על ידי הכובשים הספרדים במאה ה-16. הצ'רוקים היגרו לאזור והתיישבו בו במאה ה-17.
פרטים על העמים שישבו באזור לפני הגעת הספרדים כמעט ולא ידועים, אך ארכאולוגים גילו ממצאים המעידים על התיישבות במשך אלפי שנים לאורך נהרות אלה.
קיימת מחלוקת אם ארננדו דה סוטו היה הקונקיסטאדור הספרדי הראשון שנתקל באינדיאנים באזור בו שוכנת כיום רום, אך מקובל להניח שהוא עבר דרך האזור במסעו בשנת 1540. ב-1560 שלח טריסטיאן דה לונה כוח של 140 חיילים ושני נזירים דומיניקנים צפונה לאורך הנתיב בו עבר דה סוטו.
הם יצרו קשר עם הנהגת שבטי הקוסה וסייעו להם בפלישה כנגד האזורים המורדים של הנפוצ'ין (כיום טנסי).
עם חשיפתם למחלות חדשות שהובאו על ידי הכובשים, עלה שיעור מקרי המוות בקרב עמים אלה בשל העדר חסינות כנגדן.
תוך שני עשורים נכחדו עמים אלו.
אחריהם הגיעו לאזור שבטי המוסקוגי שהשתלטו על שטחים נרחבים לפני שנדחקו משם על ידי שבטי הצ'רוקי שהגיעו מטנסי.
מאוחר יותר התמזג שבט האביהקה, ששכן באזור בו שוכנת כיום רום, עם שבטי המוסקוגי.
יחד עם שאר שבטי המוסקוגי הם הפכו להיות מאוחר יותר האוליבהליס שנדדו מערב לאזור בו שוכנת כיום העיר גדסדן שבאלבמה.
באמצע המאה ה-18 עברו שבטי הצ'רוקי דוברי השפה האירוקווית לאזור רום של היום וכבשו אותו.
הם עברו לשם מאזור טנסי עקב הלחץ שהפעילו עליהם המתיישבים הלבנים שהגיעו מהשטחים שממזרח להרי האפלצ'ים.
כפר צ'ירוקי בשם צ'טוגה (Chatuga) הוקם באזור בסוף המאה ה-18, בתקופת המלחמות הצ'רוקיות-אמריקאיות (1794-1776), במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ואחריה.
הצ'רוקים כינו אזור זה בשם "ראש קוסה".
כמה ממנהיגי הצ'רוקי התיישבו כאן, הקימו מטעים, כולל הצ'יפים מייג'ור רידג' וג'ון רוס.
במאה ה-20 בוצע שימור לביתו של רידג' כ"בית ראשי השבטים".
המקום אומץ על ידי המדינה כמוזיאון והוא משמש להצגת ההיסטוריה של שבטי הצ'רוקי באזור.
במאה ה-18 גרמה דרישה גבוהה באירופה לעורות איילים מאמריקה לסחר ער בין הציידים האינדיאנים לבין סוחרי הפרוות הלבנים.
כמה סוחרים לבנים וכמה מתיישבים (בעיקר מהמושבות הבריטיות של ג'ורג'יה ושל קרוליינה) יצרו קשר עם אנשי שבט הצ'רוקי בראש קוסה.
מאוחר יותר הצטרפו אליהם מיסיונרים ומתיישבים נוספים.
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית הגיעו רוב המתיישבים החדשים מהאזור בג'ורג'יה שממזרח לקו ההכרזה המלכותית של 1763.
ב-1793, בתגובה לפשיטות הצ'רוקי לטנסי, הוביל ג'ון סבייר, מושל טנסי, פשיטת תגמול כנגד הצ'רוקים בקרבת גבעת מירטל, במה שהיה ידוע כקרב הייווטר.
ב-1802 חתמו ממשלת ארצות הברית ומדינת ג'ורג'יה על הסכם שעל פיו מכרה ג'ורג'יה את האדמות במערבה לארצות הברית.
בתמורה הסכים הממשל הפדרלי להתעלם מזכויותיהם של הצ'רוקים והעביר אותם מחוץ לג'ורג'יה.
ההתחייבות לפנות את הצ'רוקים לא בוצעה באופן מידי וראשי השבטים ג'ון רוס ומייג'ור רידג' הובילו מאמצי התנגדות לצעד זה, כולל הגשת עתירות משפטיות.
ב-1813 התנהלה מלחמה בין צבא ארצות הברית, שבטי הצ'רוקי, הצ'וקטאו וחלק משבטי המוסקוגי מצד אחד, לבין חלק אחר של שבטי המוסקוגי, מצד שני, שזכו לתמיכתם של סוחרים בריטים ושל ממשלת ספרד, עקב האינטרס של אלה האחרונים למנוע את התפשטותה של ארצות הברית.
לפני שעברו הצ'רוקים לראש קוסה, פיקד הצ'יף רידג' על פלוגת לוחמים שהייתה חלק מהמיליציה של טנסי, כשרוס משמש כשלישו.
יחידה צ'רוקית זו הייתה כפופה לאנדרו ג'קסון (לימים נשיא ארצות הברית) ותמכה באנשי המוסקוגי שהתקרבו למתיישבים האירופאים.
יריביהם, שבט ה"רד סטיק" חיו באזורים מבודדים יותר ודבקו בחייהם המסורתיים.
מלחמה זו הייתה חלק ממלחמת 1812 שניטשה בין ארצות הברית לבין בריטניה.
ב-1829 התגלה זהב ליד דלונגה שבג'ורג'יה וכך החלה הבהלה לזהב הראשונה בארצות הברית.
חקיקת חוק הרחקת האינדיאנים על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-1830, שיישם את ההסכם מ-1802, התאימה מבחינת העיתוי לגילוי הזהב ולשאיפתם של הלבנים להתיישב באזורים אלו ולמחויבותו של מי שהיה אז הנשיא, אנדרו ג'קסון, ליישום ההסכם.
ב-1831, עוד לפני שהחל תהליך גירושם של האינדיאנים, חוקקה האספה הכללית של ג'ורג'יה חוק שהעביר לבעלות המדינה את כל קרקעותיהם של הצ'רוקים בצפון-מערב ג'ורג'יה.
השטחים הללו נקראו מחוז צ'רוקי ושנה לאחר מכן חולק שטח המחוז לתשעה מחוזות הקיימים עד היום.
רום נוסדה ב-1834 על ידי מתיישבים לבנים שהתיישבו בהדרגה בג'ורג'יה.
מייסדי העיר היו קולונל דניאל ר.
מיטצ'ל, קולונל זכריה הרגרוב, מייג'ור פיליפ המפיל, קולונל ויליאם סמית' וג'ון לומפקין, אחיינו של מושל ג'ורג'יה, וילסון לומפקין.
רובם לחמו במלחמת 1812. מי שהגה את הרעיון לשם העיר היה קולונל מיטצ'ל שהציע את השם רום בשל גבעותיה ונהרותיה של העיר.
הצעתו של מיטצ'ל התקבלה וב-1835 אישרה אספת המחוקקים של ג'ורג'יה את הקמתה של העיר.
לאחר מכן הועבר מקום מושב המחוז מליווינגסטון לרום.
בשלב זה האזור היה מיושב ברובו על ידי הצ'רוקים והעיר התפתחה כמרכז שירות לצורכי המגזר החקלאי שהתבסס על גידולי הכותנה שהחלה להתפתח אז.
המצאת מנפטת הכותנה בסוף המאה ה-18 הפכה את תהליך העיבוד של הכותנה קצרת הסיבים לרווחי.
היה זה סוג הכותנה ששגשג בצורה הטובה ביותר באזורים ההרריים, בניגוד לזו שגודלה באזורי החוף.
רוב שטחם של האזורים ההרריים של ג'ורג'יה התפתח להיות למה שהיה ידוע בשם "החגורה השחורה" (Black Belt), על שם האדמה הפורייה ובהמשך על שם אוכלוסיית העבדים השחורים שעיבדה את מטעי הכותנה.
חלק ניכר של אוכלוסיית הצ'רוקים לקח חלק בעיבוד אדמות הכותנה כיבול מסחרי, שעד מהרה החליפה את הסחר בעורות כמקור עושרו של האזור.
ב-1836 הגיע דרך נהר קוסה לרום ספינת הקיטור הראשונה, כך הופחת זמן השיווק של הכותנה וקוצר זמן ההגעה מרום לניו אורלינס ולחוף המפרץ של ארצות הברית, בסיס הייצוא העיקרי של הכותנה.
ב-1838 אפסו סיכויים החוקיים של הצ'רוקים להתנגד לגירושם.
הם היו השבט העיקרי האחרון מבין שבטי דרום-המזרח שאולצו בכוח לעבור אל הטריטוריה האינדיאנית, כיום אוקלהומה, במסגרת מה שכונה "נתיב הדמעות".
לאחר העברתם של הצ'רוקים נלקחו בתיהם ובתי העסק שלהם על ידי לבנים ורובם חולקו באמצעות הגרלה.
ב-1849 הושלמה סלילתה של שלוחה באורך של 29 ק"מ של מסילת הרכבת המערבית-אטלנטית, כך שופרו דרכי התחבורה אל המזרח.
מסילה זו עברה במקום בו עובר כיום הכביש המדינתי מספר 293. ב-1860 מנתה אוכלוסיית העיר 4,010 תושבים ואוכלוסיית המחוז מנתה 15,195 תושבים.
תעשיות הברזל של רום היו מרכז תעשייתי חשוב במהלך מלחמת האזרחים, שסיפק תותחים ואמצעי חימוש רבים למאמץ המלחמתי של הקונפדרציה.
באפריל 1863 הגן גנרל צבא הקונפדרציה, נייתן בדפורד פורסט על העיר כנגד התקיפה שניהל קולונל צבא האיחוד, אייבל סטרייט מהאזור שממזרח לסדר בלף שבאלבמה.
פורסט הערים על סטרייט שנכנע ק"מ ספורים מרום.
בהבינם את פגיעותה של העיר, הקציבו חברי מועצת העיר סכום של 3,000 דולר לבניית שלושה קווי ביצורים.
אף על פי שאלו היו מבצעיים באוקטובר 1863, המאמצים לחזקם נמשכו עם התקדמות המלחמה.
הביצורים נקראו על שם תושבי העיר שנהרגו במלחמה.
פורט אטווי ניצב על הגדה המערבית של נהר אוסטנולה, פורט נורטון ניצב על גדתו המזרחית ופורט סטובל ניצב על הגדה הדרומית של נהר אטווה.
מאוחר יותר נבנה מבצר אחד לפחות על הגדה הצפונית של נהר קוסה.
במאי 1864 תקף גנרל צבא האיחוד, ג'פרסון ק.
דייוויס, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן, את רום וכבש אותה לאחר שביצע איגוף של כוחות מגיני הקונפדרציה שנסוגו בפיקודו של מייג'ור גנרל סמואל גיבס פרנץ'.
גנרל צבא האיחוד ויליאם ונדבר הוצב ברום.
עקב ביצוריה של רום ותעשיות הברזל שבה, הייתה רום מטרה חשובה במהלך צעדתו של שרמן דרך ג'ורג'יה ללכידת והשמדת המשאבים של הקונפדרציה.
כוחותיו של דייוויס החזיקו ברום במשך כמה חודשים וביצעו תיקונים במערכת הביצורים.
עוד לפני שהוציא הגנרל שרמן את סדרת הפקודות בנובמבר 1864 לקראת הצעדה אל הים, הרסו כוחות צבא האיחוד את ביצוריה של רום, את מפעלי הברזל, את קו הרכבת לקינגסטון ומשאבים נוספים שהיו עלולים לשמש למאמץ המלחמתי של הדרום בעת נסיגתם מרום כדי להשתתף במערכה על אטלנטה.
ב-1871 נבנה ברום מגדל מים שניצב על גבעת נילי (Neely Hill) המשקיפה על מרכז העיר.
מאוחר יותר הפך מגדל זה להיות מגדל שעון שניתן לראותו ממקומות רבים בעיר.
מגדל זה משמש מאז כנקודת הציון הסמלית של העיר והוא מופיע על סמל העיר ועל סמלים של עסקים מקומיים.
כתוצאה מכך שונה שמה של גבעת נילי ל"גבעת המגדל" או "גבעת מגדל השעון".
בתקופה זו נוסדו ברום בתי הספר הראשונים שלה שב-1868 זכו לראשונה למימון מהמדינה.
בתי הספר היו מופרדים גזעית ובתי הספר שיועדו לילדי העבדים המשוחררים פעלו בהיקף המינימלי שנדרש על פי התיקונים החדשים לחוקה.
ביטול העבדות הצריך את הסדרתו מחדש של שוק העבודה.
בשל מיקומה על צומת נהרות, סבלה רום לעיתים מזומנות מסדרות של הצפות.
השיטפון של 1886 הציף את העיר כך שספינות הקיטור שטו במורד רחוב בראוד.
ב-1891, על פי המלצת חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, תיקנה אספת הנבחרים של מדינת ג'ורג'יה את כתב הזכויות של רום כך שהעיר תוכל להקים ועדה שתדאג לבניית סוללות שיגנו על העיר מפני שיטפונות עתידיים.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 ננקטו צעדים נוספים להגנה מפני שיטפונות, כולל הרמת המפלס של רחוב בראוד בכ-4.6 מטרים.
כתוצאה מכך, רבות מקומות הקרקע של הבניינים ההיסטוריים של רום הפכו להיות מרתפים.
ב-1928 הוקם ברום מפעל לייצור סיב הזהורית (rayon).
היה זה מיזם עסקי משותף עם חברה איטלקית.
מנהיג איטליה בניטו מוסוליני שלח גוש שיש מפורום רומאנום שעליו נחקק "מרומא העתיקה לרומא החדשה", כדי שישמש כאבן הפינה למפעל החדש.
לאחר שהושלמה בניית המפעל ב-1929, כיבד מוסוליני את העיר רום בהעתק עשוי מארד של פסל רמוס ורומולוס היונקים מהזאבה הקפיטולינית.
הפסל הוצב בחזית בניין עיריית רום על בסיס העשוי שיש לבן שהובא מהעיר טייט שבג'ורג'יה ועליו הוצבה טבלה שעליה נכתב:
ב-1940 הפכו הרגשות האנטי-איטלקים במהלך מלחמת העולם השנייה כה חזקים עד שמועצת העיר רום החליטה להעביר את הפסל לאחסון כדי למנוע מעשי ונדליזם.
הפסל הוחלף בדגל ארצות הברית וב-1952 הושב הפסל למקומו הקודם בחזית בניין העירייה.
השפעתו של השפל הגדול על רום הייתה, באופן משמעותי, חמורה פחות בהשוואה לערים אחרות בארצות הברית, גדולות ממנה.
מאז שהפכה העיר למרכז חקלאי, ניתן היה לגדל יבולים לאכילה בסביבתה.
מפעל הטקסטיל של רום המשיך לפעול וסיפק מקומות עבודה והיווה בלם כנגד הקשיים של תקופת השפל.
לתקופת השפל קדם בדרום ארצות הברית "משבר הכותנה".
משבר זה הגיע לרום באמצע שנות העשרים וגרם לחוואים רבים לעזוב, למכור את אדמתם או לעבור לעיסוק בענפים חקלאיים אחרים, כמו תירס.
עובדי חוות רבים עקרו ממקומותיהם ואפרו-אמריקאים רבים עזבו את האזור במה שנקרא "ההגירה הגדולה" (Great Migration), בחפשם עבודה בערים, כולל אלו בצפון ובמערב התיכון.
יבולי הכותנה הושמדו על ידי סוג של חדקונית (Anthonomus grandis) שהגיעה לג'ורג'יה ב-1915 לאחר שפלשה אליה מלואיזיאנה.
חיפושית זו זרעה חורבן בשדות כותנה רבים וגרמה לדעיכת כלכלתה של רום.
בעוד שהאזור הסובב את רום לא היה במצב נואש כמו ערים גדולות רבות בתקופת השפל הגדול, משפחות רבות נאבקו כנגד מצב כלכלי קשה.
עבודה לא הייתה בנמצא ומחירי המזון ומוצרים בסיסיים היו בעליה.
בין פעילויות הצדקה למען העניים, רכשו תושבים אמידים של העיר כרטיסים להופעה שהועלתה על ידי אומנים מקומיים.
רווחי ההופעה שימשו לקניית מצרכי מכולת שנארזו בקופסאות שנמכרו במחירים מסובסדים למשפחות נזקקות.
במסגרת מיזם פרטי ליצירת מקומות עבודה למובטלים, החליט ס.ה סמית' הבן להרוס את מלון ארמסטרונג ולבנות במקומו את מלון גרייסטון.
במיזם זה הועסקו פועלים רבים.
ב-30 בנובמבר 1933 דיווח העיתון "רום ניוז-טריביון" על עלייה בהיקף הבנייה המקומי.
רולף נוסקווית' היה מתמטיקאי, תעשיין ואיש עסקים יהודי-בריטי יליד גרמניה, שבמלחמת העולם השנייה נמנה עם הצוות שעסק בפיצוח האניגמה בבלצ'לי פארק.
רולף נוסקווית' נולד ב-1919 בקמניץ שבגרמניה.
הוריו, חיים ומלכה נוסקוביץ', נולדו בלודז' שבפולין והיגרו לגרמניה, שם הקימו מפעל טקסטיל.
עם החמרת המצב הפוליטי והכלכלי ברפובליקת ויימאר מכרו הוריו את נכסיהם בגרמניה ובשנת 1932 היגרו עם ילדיהם, רולף ואלכסנדרה, לאנגליה והתיישבו בנוטינגהאם.
בשנת 1936 הקים אביו מפעל טקסטיל בשם צ'רנוס (Charnos), באילקסטון שבמחוז דרבישייר.
נוסקווית' למד מתמטיקה בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1939 נפסל לשירות צבאי מחמת בריאותו.
כעבור שנה נבחנה שנית מועמדותו לשירות צבאי, הפעם כבלשן ומפענח צפנים, אך הוא נדחה מחמת מוצאו הגרמני.
בניסיון גיוס שלישי, שבו ראיינו אותו צ'ארלס פרסי סנואו ויו אלכסנדר הוא גויס ביוני 1941 לבלצ'לי פארק.
הוא עבד ב"צריף 8", שבראשו עמד אלן טיורינג, והתמקד במכונת ההצפנה "אניגמה", ופענח תשדורות מוצפנות של הקריגסמרינה וגורמים נוספים עד 1945. בין השאר נודע בכישרונו לשימוש בטכניקת התקפת גלוי-ידוע.
הוא נשאר בבלצ'לי פארק גם לאחר המלחמה, והמשיך לעסוק בפענוח צפנים.
ביוני 1946 פרש מבלצ'לי פארק והצטרף למפעל הטקסטיל שייסד אביו, וב-1952 מונה ליושב ראש החברה.
בסביבות שנת 2000 הפך ליו"ר לא פעיל.
נוסקווית' התחתן עם אנטה גרינבאום, שהגיעה מגרמניה לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט, ולהם בן אחד.
רולף נוסקווית' נפטר ב-3 בינואר 2017, בגיל 97.
רולף קרלס היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
קרלס נולד ברוסטוק ב-29 במאי 1885. ב-1903 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ואת הכשרתו הבסיסית קיבל על האנייה "שטיין".
ב-1905 הועבר לשייטת הגרמנית שהוצבה בסין, וב-28 בספטמבר 1906 הועלה לדרגת לויטננט צור זי.
לאחר מכן שרת על האנייה "הנסיך ביסמרק" ואז על הטרפדת "טאקו".
ב-1907 חזר לגרמניה, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב כקפיטן-לויטננט על הסיירת הקלה "ברסלאו".
סיירת זו הייתה חלק מ"פלגת הים התיכון" בפיקודו של וילהלם סושון.
עם פרוץ המלחמה הייתה הפלגה לכודה בים התיכון, ועשתה מאמצים להימלט מהצי הבריטי.
הממשלה הגרמנית הצליחה לשכנע את האימפריה העות'מאנית לפתוח את הדרדנלים בפני הספינות וכדי לעקוף את הנייטרליות הטורקית, העניקו הגרמנים את האוניות במתנה לטורקיה.
האניות הניפו את הדגל הטורקי, אך הצוותים הגרמניים המשיכו להפעילן וסושון המשיך לפקד עליהן.
קרלס קיבל מהעות'מאנים את אות מסדר אוסמאני דרגה רביעית.
באמצע ינואר 1917 הוא הועבר חזרה לגרמניה, וב-15 באפריל של אותה שנה הועבר לכוח הצוללות.
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף קרלס אל הרייכסמרינה.
באוקטובר 1928 הוא מונה לראש מחלקת ההדרכה של הצי, וב-27 בספטמבר 1932 מונה למפקד אוניית הקו "הסן".
בדצמבר 1936 הוא מונה למפקד הצי (Flottenchef) - התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי.
במקביל, בספטמבר 1937, במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, הוא פיקד על כוח אוניות גרמניות מול חופי ספרד.
בנובמבר 1938 הועבר התפקיד של מפקד הצי להרמן בהם, וקרלס מונה למפקד בסיס הצי הים הבלטי.
בעקבות פרישתו של קונרד אלברכט ב-1939, ירש אותו קרלס כמפקד קבוצת הצי מזרח.
הוא השתתף בתכנון מבצע וסריבונג - הפלישה לנורווגיה, ובאוגוסט 1940 הופקד גם על הניהול המבצעי של כוחות הצי הגרמניים בדנמרק.
בסתיו 1941 פיקד על כוחות הצי שהשתתפו במבצע ברברוסה וכבשו את האיים הבלטיים.
ב-31 במאי 1943 פרש קרלס משירות פעיל, לאחר שהיטלר דחה את מועמדותו כמפקד הקריגסמרינה במקום אריך רדר, והעדיף למנות את קרל דניץ הצעיר יותר.
לאחר פרישתו בחר להיכנס לפוליטיקה, ומונה לממלא מקומו של מנהל מחוז סטורמרן.
משרדו היה בהתחלה בהמבורג-ונדסבק, אך היה עליו לעבור לבאד אולדסלו בעקבות התגברות ההפצצות של בעלות הברית.
פחות משבועיים לפני תום המלחמה, העיר הופצצה על ידי 300 מפציצים של בעלות הברית ב-24 באפריל 1945. בהפצצה זו נגרמו למעלה מ-700 מקרי מוות (ברובם המכריע של האזרחים, כולל פליטים רבים) קרלס עצמו נהרג במרתף בית הספר עם עוד 29 אנשים.
הוא היה בן 59 במותו
רולף (רודא) ריילינגר (6 ביולי 1919 – 19 באוקטובר 2003) היה צייר, פסל, מעצב תלבושות ותפאורות תיאטרון ישראלי.
שימש כיו"ר איגוד אמני הקיבוץ הארצי, יצר פסלים ואנדרטאות בישראל ומחוצה לה, תפאורות ותלבושות עבור תיאטראות בישראל וביניהם "הקאמרי" ו"הבימה".
ריילינגר נולד בשנת 1919 בשטוטגרט שבגרמניה.
בן שני ליוליאנה ושמואל ואח צעיר לקורט, אשר היה חבר במחתרת החלוצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתחילת נעוריו היה חבר בתנועת הנוער "קאמאראדן".
וב־1933 כבר היה חבר בתנועת הנוער הציונית "ורקלויטה".
בשנת 1936, החל לעבוד כשולייה של נגר.
החלטתו להתמקצע בתחום זה הייתה החלטה שכלתנית ואידאולוגית שהשתלבה בתוכניותיו לעלות לארץ ישראל ובאהבתו ליצירת כפיים.
עוד בהיותו נער בגרמניה רצה רודא ללמוד אומנות, ואף הלך עם אמו לבית הספר לאומנות בשטוטגרט לשם הצטרפותו לבית הספר.
בשל המצב בגרמניה באותן שנים הדבר לא עלה בידו.
בליל הבדולח חזה בבית הכנסת בשטוטגרט עולה באש.
אירוע זה נצרב בו, ואף נוכח ביצירתו בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "הילדה" ויחד עם יתר הנוסעים באונייה נשלח למחנה המעצר בעתלית.
בעת שהותו במחנה המעצר בעתלית החל רודא לעסוק בציור, בהשפעתו של איזידור אשהיים ששהה אף הוא במחנה המעצר באותה עת.
בתקופה זו הוא אף לקח חלק בכתיבת ואיור הגדת פסח.
לאחר שחרורו ממחנה המעצר בעתלית הגיע רודא לקיבוץ שמיר ובשנת 1942 התיישב בקיבוץ הזורע.
בשנה זו הציג, לראשונה, את עבודותיו בתערוכה קבוצתית של אמני הקיבוץ הארצי.
בשנת 1944 התגייס רודא לפלמ"ח ובשנת 1946 שב לקיבוץ הזורע.
כישוריו של רודא בציור ועיצוב היו לנכס יקר בקיבוץ והוא הפך לדמות מרכזית בחיי התרבות של הקיבוץ כמעצב תפאורות ותלבושות להצגות, ציורי ותבליטי קיר, וקישוטים.
פסל פרי יצירתו מקבל את פני הבאים לקיבוץ בהיותו מוצב בכניסה לקיבוץ בין מגרש החניה לחדר האוכל.
ריילינגר היה פעיל באיגוד האמנים של הקיבוץ הארצי ובשנת 1947 התמנה לתפקיד מזכיר האיגוד.
רודא עסק, בין היתר, בכתיבה על אומנות ועל מעמדו של האומן.
כמזכיר האיגוד המליץ, כבר אז, למזג בין דרך האמן לבין דרישות החברה הסובבת אותו.
זאת, בשונה מהמקובל בקיבוץ שבו האמן אמור ליצור אמנות מגויסת בהתאם לערכי התנועה הקיבוצית.
בשנת 1948 החל רודא ללמד אומנות במוסד החינוכי בקיבוץ משמר העמק – שומריה.
רודא המשיך לעסוק בהוראה עד לסוף שנות ה-60, במקביל לעבודתו כאומן, ונחשב למורה נערץ.
במשך שנים רבות הכין, יחד עם חניכיו, את התפאורות למסיבות הסיום של שומריה.
בשומריה קיימות עבודות קיר של רודא, אחת על הקיר של אולם הספורט של שומריה והשניה בבית מילק.
בשנת 1953 נשלח רודא, מטעם משרד החינוך והתרבות, לחו"ל למשך מספר חודשים לצורך השתלמות בעיצוב תפאורות.
שמן של התפאורות היפות שיצר יצא למרחקים, וקיבוצים רבים פנו אליו בבקשה כי יעצב תפאורות להצגות אשר הועלו על ידם.
באחת ההצגות אשר נערכה בקיבוץ הזורע, ואשר את התפאורה לה עיצב רודא, נכח הבמאי האמריקאי היי קילוס אשר התרשם מעבודתו של רודא וכך נפתחה בפניו דלת לתיאטרון הישראלי המקצועי.
רודא החל לעצב תפאורות ותלבושות עבור מספר תיאטראות וביניהם "הקאמרי", "הבימה", "תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער" ו"תיאטרון הקיבוץ".
במקביל לעבודתו בעיצוב תפאורות ותלבושות החל לעסוק רודא בפיסול חוץ ועיצוב חלל.
בשנות ה-60 הוזמן לדנמרק לצורך השתלמות בפיסול ותבליטי קיר.
הוא יצר פסלים ותבליטי קיר רבים בארץ במקומות רבים וביניהם אתר משואה, מוזיאון לשואה יד מרדכי, קיבוץ הזורע, שבי ציון, עין שמר, קיבוץ גת, ממגרות דגון, גבעת חביבה, גינוסר, בית החייל בחיפה, בית הספר הריאלי בחיפה ועוד.
פסל מפורסם שלו ניצב בכיכר דניה בירושלים והוא זכר להצלת יהודי דנמרק בזמן מלחמת העולם השנייה.
פסל-מזרקה שיצר ברמת גן נהרס.
בציון 50 שנים לליל הבדולח, הוזמן על ידי עיריית שטוטגרט ליצור פסל בחזית בית הכנסת בעיר.
רודא נענה להזמנה ויצר את פסל ה"סנה הבוער".
פסלים נוספים שלו מוצבים בארץ ובעולם ובין היתר בדנמרק, בארצות הברית ובשגרירות ישראל בטורקיה.
רודא היה נשוי לתרצה שהיגרה עמו לארץ באוניית המעפילים ולהם נולדו בת ובן – דפנה ודוד.
בהמשך התגרשו השניים ורודא נישא לעודדה, בת קיבוץ נען שהגיעה להתגורר בקיבוץ הזורע.
לשניים נולד בן – ארן.
באוקטובר 2003 נפטר רודא, לאחר מחלה, והוא בן 84. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ הזורע.
בשנת 2018 יצרו דוד וראומה ריילינגר את הסרט "רודא" – על מורשתו כאומן מורה ואדם, בשנת 2020 יצא לאור הספר "רודא ריילינגר" המוקדש ליצירתו וכולל ארבעה מאמרים מאת גליה בר אור, רוני כוכבי, מיכאל יעקובסון ורותם לבנון.
תפאורות להצגות שעוצבו על ידי רודא ריילינגר:
הזמנה לארמון – תיאטרון הקאמרי
עוץ לי גוץ לי – תיאטרון הקאמרי
התפאורה שעיצב רודא להצגה "הזמנה לארמון", אשר הועלתה בקמארי, נבחרה לתפאורה הטובה ביותר בשנת 1962.
את המוניטין הרב ביותר זכתה לקבל התפאורה שעיצב להצגה המצליחה "עוץ לי גוץ לי", אשר הועלתה בקמארי בדצמבר 1965. תפאורה זו הביאה חידוש לארץ: במה מסתובבת עם תפאורה מתחלפת של חוץ ופנים וזכתה לשבחים רבים.
רודא עיצב גם את התלבושות להצגה זו.
שמחה, 1959, בטון, חדר האוכל בקיבוץ הזורע
ויטראז, 1966, זכוכית, שגרירות ישראל באנקרה, טורקיה
קירות אמנותיים'', 1966, זכוכית, לבני שמוט, מועדון לחבר עין שמר (נהרס באופן חלקי)
האוניה, 1968, ברזל מרותך ובטון, כיכר דניה בירושלים
תבליט קיר ועיצוב פנים, 1968, בטון, ואלמנטים מפלדה, מוזיאון לשואה ביד מרדכי
חדר זיכרון, 1971, ברזל מרותך, זכוכית ועץ, בית יד לבנים בכפר סבא
נבואת השלום ישעיהו, 1973, תבליט קיר, ברזל וחלקי נשק, בית הכנסת בית אחים דטרויט ארצות הברית
קיר וחדר זיכרון, 1975, בטון וברזל ואבן, אתר משואה תל יצחק
תיבת נוח, 1976, בטון לבן, אלבורג, דנמרק
תודה לסינדל מישראל, 1977, יציקת אלומיניום וציפוי ברונזה, סינדל, דנמרק
פינת הנצחה לחללי מלחמת ששת הימים, 1970, ברזל ואבן, עין שמר
אנדרטה להנצחת בוגרי בית הספר שנפלו, 1981, בטון, בית בירם, בית הספר הריאלי בחיפה
עיצוב חלל, קירות פנים וחוץ, 1983, בטון ואבן, ארכיון הקיבוץ הארצי, יד יערי, גבעת חביבה
אוהל יזכור, 1983, בטון ברזל, ואבן, גבעת חביבה
אנדרטה להנצחת חללי השואה, 1983, לבני שמוט, בית העלמין בקיבוץ הזורע
המשפחה, 1984, פלדת קורטן, בעיר ארהוס שבדנמרק
פסל לציון 50 שנים להזורע, 1986, נירוסטה וזכוכית, המדשאה המרכזית בקיבוץ הזורע
תבליט קיר, 1987, בטון, בית יגאל אלון, קיבוץ גינוסר
אתר לזכר השואה, 1988,עיצוב המרחב ופסל יציקת ברונזה, עין השופט
הסנה הבוער (50 שנה לליל הבדולח), 1988, יציקת ברונזה, שטוטגרט, גרמניה
רולף פלטשר מרטינס (בספרדית: Rolf Günther Feltscher Martínez; נולד ב-6 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן ונצואלי-שווייצרי המשחק בעמדת המגן השמאלי.
פלטשר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של גראסהופרס ציריך.
בעונת , פלטשר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד סנט גאלן.
בנובמבר סיכם את תנאיו בפארמה מהסרייה א' והוא חתם בה בתום העונה.
בקיץ הושאל לפדובה עד לסיום העונה, אך בינואר שוחרר מהקבוצה והצטרף לגרוסטו.
ב-30 באוגוסט 2013 פלטשר חזר לשווייץ וחתם בלוזאן.
ב-19 באוגוסט 2014 פלטשר חתם בדיסבורג מהליגה השלישית.
פלטשר היה שותף לחזרה של דיסבורג לבונדסליגה השנייה בתום העונה.
ב-29 באוגוסט 2015 פלטשר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד גרויטר פירט.
ב-11 ביולי 2016 פלטשר חתם בחטאפה מהליגה השנייה בספרד.
ב-31 בינואר 2017 הושאל לריאל סרגוסה.
ב-16 בנובמבר חתם בקארדיף סיטי.
ב-19 בדצמבר חתם בלוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS, קבוצתו הראשונה מחוץ לאירופה.
באפריל נפצע בכתפו ונעדר כארבעה חודשים מהמגרשים.
ב-23 בדצמבר 2020 חתם בוירצבורג קיקרס המבונדסליגה השנייה.
בצעירותו, פלטשר שיחק בעל הנבחרות הצעירות של שווייץ ובשנת החליט ביחד עם אחיו פרנק לייצג את .
ב-15 בנובמבר 2011 פלטשר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. פלטשר נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2016.
רולף ברין (נולד ב-10 בנובמבר 1930) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי .
הוא עלה לישראל בשנת 1949 בגיל 19. בוגר בית הספר הממשלתי לאמנות הבמה בפולין, בוגר בית הספר לאמנות הבמה – "בית צבי" .
שיחק בין היתר בתאטרונים זרקור, גיורא גודיק, הבימה, תיאטרון חיפה.
שיחק בהצגות פנס כיס, כנר על הגג, הלו דולי, האם, רקוויאם לנזירה, ד"ר פאוסטוס, אדי קינג, מי מפחד מווירג'יניה וולף, המלך אדיפוס, וויצק, בית המלאכה, יתוש בראש, כנר על הגג, ארתורו אוי, בבתא, בית ספר לנשים, השקיעה, זהב, הבית, מעגל הגיר הקווקזי, גן הדובדבנים ועוד.
רולף רוסלאו הידוע גם בשם הבמה שלו רולף ג'וניור (Rolf Junior) (באסטונית: Rolf Roosalu; נולד ב-18 בינואר 1982) הוא זמר אסטוני.
רוסלאו נולד בטרטו, ב-1993 התפרסם כששיחק במחזמר אולבר!.
ב-2002 השתתף בתחרות המוזיקה "Fizz Superstar", ב-2003 השתתף ב-Kaks takti ette, תוכנית כישרונות של הטלוויזיה האסטונית הציבורית.
ב-2008 הוציא את האלבום הראשון שלו וב-2009 הוציא את אלבומו השני.
הוא השתתף בין היתר במחזות הזמר קאטס, תהילה המבוססת על הסרט, דון קישוט, מיס סייגון וסיפור הפרברים,
ב-2011 ייצג את אסטוניה באירוע המוזיקה "EuroVoice".
הוא ניסה מספר פעמים לייצג את אסטוניה באירוויזיון, ב-2010 ו-2013 שימש כמציג הניקוד האסטוני.
רום וראמבל היא סדרת אנימציה לילדים סינית-קנדית בהפקה משותפת של DHX (בוב הבנאי, סמי הכבאי) ו-Alpha Group (מטוסי על).
הסדרה עלתה לשידור בדיבוב לעברית בערוץ הופ!
רום הוא ילד הרפתקן וביחד עם חברו ראמבל, רכב שטח חייכן, הוא יוצא להרפתקאות חדשות.
רום וראמבל מתגוררים בעיירה "מפגש הפגוש" שם כלי רכב ואנשים חיים זה לצד זה.
רום וחבריו רוכבים על הרים ונוסעים דרך יערות סבוכים בזכות היכולות המדהימות של כלי הרכב.
אם הדברים לא מסתדרים רום יכול ללחוץ על כמה כפתורים כדי שראמבל יעשה בדיוק מה שצריך לעשות בשביל לפתור את הבעיה.
רום - ילד הרפתקן בן 8 שאוהב ליצור יש מאין ויודע איפה הכיף נמצא.
לרום יש דמיון מפותח ובכל פעם יש לו רעיון כיצד להציל את המצב.
ראמבל - רכב ענק ורב עוצמה אך עם תכונות אופי של כלב מתוק!
הוא "חיית המחמד" המושלמת של רום וכולם אוהבים את האישיות הנמרצת והנלהבת שלו.
אף על פי שראמבל אינו יכול לדבר כמו בני אדם, הוא תמיד יודע על מה רום חושב.
בתעופה, רוּם טִיסָה הוא גובה כלי טיס לפי לחץ אוויר סטנדרטי ומבוטא במאות רגל.
הלחץ שנקבע הוא לפי אטמוספירה תִקנית בינלאומית (ISA) שהוא 1,013.25 הקטופסקל (hPa) או 29.92 אינץ' כספית (in/Hg).
אמנם אם מכיילים את מד הגובה של כלי הטיס לפי כוונון זה לא מקבלים את הגובה המעשי של כלי הטיס מעל גובה פני הים, אבל זה יוצר אחידות בין המטוסים ומקל על הניווט, הניהול וההפרדה בין כלי טיס בנתיבי הטיסה הגבוהים.
מדי גובה ברומטריים של כלי טיס מודדים לחץ אוויר מקומי.
לחץ האוויר משתנה לפי הגובה אבל גם לפי תנאים אטמוספיריים מרובים, דוגמת טמפרטורה וכדומה.
בשביל לקבל קריאת גובה מעשית מעל הים נדרש לכייל מדי גובה אלה למדידת לחץ בתחנה מטאורולוגית מקומית.
כאשר מדובר בניווט אזורי קצר טווח, צוות האוויר יקבל עדכוני לחץ ייחוס מגורמי הבקרה והפיקוח המקומיים ויקבע את כוונון הלחץ במד.
בטיסות אלה מודעות לגובה המעשי היא קריטית, שכן היא מאפשרת שמירה על מרחק בטוח מהקרקע או לשמור על גובה נכון בשלבי הטיסה והנחיתה.
אבל כאשר מדברים על שיוט בגבהים רמים, האופייניים לנתיבי הטיסה הבינלאומיים, קרבה לקרקע או לגורמים טופוגרפיים לא רלוונטית ברוב המקרים.
אך מכיוון שכלי טיס הטסים בנתיבים הגבוהים יעברו על פני אזורי לחץ מרובים ולעיתים על פני אזורי לחץ בהם אין אפשרות לבצע מדידה, כגון באוקיינוסים, הסיכון בטעות בכיול מד הגובה גדל.
אם צוות האוויר או הבקר שוכחים לבצע את הכיול, המטוס יכול לרדת ולעלות לאורך המסלול באלפי רגל ודבר זה מקשה על שמירת מרחק בטוח בין כלי טיס הטסים בגבהים שונים אבל באותו האזור או הנתיב.
בגלל בעיה זו, מטוסים הטסים מעל גובה מסוים הנקבע על ידי רשות התעופה המקומית, עוברים לטוס לפי אטמוספירה תקנית בינלאומית (ISA).
בשלב זה של הטיסה מד הגובה לא יציג את הגובה המעשי של כלי הטיס, שכן הלחץ התקני לרוב לא תואם ללחץ המקומי והמטוס צפוי לטוס על האיזובר (קו גובה בו הלחץ לא משתנה) אבל כל כלי הטיס יטוסו באותו שיעור שגיאה ולכן ישמרו על הפרדה בטוחה בקלות יחסית.
יתרון נוסף בשיטה זאת הוא שמכיוון שהמטוס יטוס בלחץ זהה לאורך רוב שלב השיוט, צוותי האוויר יוכלו לקזז את הגאי המטוס, לקבוע כוח שיוט קבוע למנועים ולא לגעת בהם לאורך זמן, מה שיחסוך בשחיקה של ערנות הצוות וגם יחסוך בדלק.
גבהי רום טיסה הם גבהי לחץ (לפי אטמוספירה תקנית בינלאומית) המצוינים במאות רגל, כלומר את הגובה הנתון ברגל מחלקים ב־100. גובה של 32,000 רגל יצוין כ־"Flight Level 320" לדוגמה.
רום טיסה שיוקצו לכלי הטיס יהיה כפולות של 500 רגל, כלומר גובה כזה ייגמר במספר 0 או 5.
בכתב רום טיסה מציינים בקידומת FL (בקשר רדיו תמיד מבטאים Flight Level) והמספר בעל שלוש הספרות ללא רווחים כלומר "FL295" לדוגמה, לגובה של 29,500 רגל.
ברוב המקרים הפרדה אנכית מינימלית ברום טיסה היא 2,000 רגל.
אם כי החל משנת 2002 מאפשרים מינימת הפרדה אנכית מופחתת (Reduced Vertical Separation Minima או בראשי תיבות: RVSM) של 1,000 רגל בלבד בין גבהים של FL290 ל־FL410 לכלי טיס מוסמכים.
הפרדה קטנה זו מאפשר כמות גבהי רום טיסה זמינים גדולה יותר בנתיבים אלה ונפח טיסות גדול יותר.
מעל FL410, או באזורים בהם לא חלה מינימת הפרדה אנכית מופחתת, מינימת ההפרדה היא־4,000 רגל כאשר מקצים גבהים אי זוגיים לדוגמה FL330 או.
גנרל רולף ווטמן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ווטמן נולד ב-26 באוגוסט 1893 בקאסל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-40 (אלטמרק), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף ווטמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין מטה במחלקה החמישית של ה-OKH.
ב-24 בנובמבר 1938 מונה לקצין אג"ם של קבוצת הארמייה השישית בהנובר, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
בעת הגיוס למלחמת העולם השנייה בקיץ 1939, הפכה קבוצת הארמייה השישית לארמייה הרביעית.
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת היה ווטמן קצין אג"ם של הארמייה הרביעית, וב-15 בנובמבר 1940 מונה לראש מטה הארמייה ה-16, עמה לחם במהלך מבצע ברברוסה.
ב-26 בינואר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1942 הוא מונה לראש מטה הארמייה ה-15, וב-2 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-295 בדרום רוסיה ולחם עמה במהלך מבצע מקרה כחול.
ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-2 באפריל 1943 הוא מונה לראש מערך התחבורה ב-OKH.
ב-20 ביוני 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-112 באזור הרי האורל.
ב-5 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-9 במרכז רוסיה, וב-1 בפברואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
במהלך מבצע בגרטיון ביוני 1944 ספג הקורפוס שלו אבדות כבדות, אך הוא הצליח לחלץ את כוחותיו, ועל כך הוענק לו ב-22 באוגוסט 1944 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 באפריל 1945 הוא קיבל פקודה להגן על האי בורנהולם, וב-9 במאי 1945, לאחר הכניעה הגרמנית, הוא מסר את האי בורנהולם לידי הצבא האדום ונלקח לשבי הרוסי.
ווטמן שוחרר מהשבי בסתיו 1955. לאחר שחרורו התגורר בעיר מינדן, עד למותו ב-20 באוקטובר 1977, והוא בן 84 שנים.
רולף רנדטורף (בגרמנית Rolf Rendtorff; 10 במאי 1925 -1 באפריל 2014) היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני, שעבד באוניברסיטת היידלברג במשך שנים רבות ומתוכם היה רקטור במשך שלוש שנים.
רנדטורף נולד לתאולוג היינריך רנדטורף, פרופסור באוניברסיטת קיל.
בשנים 1930 - 1933 התגוררה המשפחה בשוורין, שם שימש האב כבישוף המדינה.
לאחר שהודח על ידי הנאצים, האב עבר לכהן בשצ'צ'ין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1942 - 1945, רנדטורף שירת בקריגסמרינה (חיל הים) ממנו השתחרר בדרגת סגן ימי.
לאחר המלחמה למד תאולוגיה פרוטסטנטית בקיל, בתל, גטינגן ובהיידלברג בשנים 1945 עד 1950. הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1950 מאוניברסיטת היידלברג תחת גרהרד פון ראד בנושא "חוקי תורת הכהנים, תחקיר התפתחותי"..
את תואר ההביליטציה שלו רנדטורף עשה בגטינגן בשנת 1953 בנושא הברית הישנה, תחת הנחייתו של וולטר צימרלי.
נושא ההביליטציה היה "מחקרים על תולדות הקורבן בברית הישנה".
בשנת 1958 התמנה לפרופסור של הברית הישנה במכללה לכנסיית ברלין.
שם עבד כרקטור בשנת 1962/1963. בשנת 1963 התמנה לפרופסור מן המניין לתאולוגיה של הברית הישנה באוניברסיטת היידלברג.
בשנים 1964/1965 היה דיקן הפקולטה לתאולוגיה.
רנדטורף היה סנאטור בשנת 1967/1968 וחבר האספה החוקתית בשנת 1968/1969, אשר אמור היה לבצע רפורמה באוניברסיטה.
מינואר 1970 עד נובמבר 1972, בתקופת הסתיו הגרמני הסוערת, היה רקטור האוניברסיטה.
כרקטור בתקופה של רפורמות הוא ניסה שוב ושוב לתווך בין גישות שמרניות (למשל האגודה לחופש המדע), משרד התרבות של באדן-וירטמברג ותנועות הסטודנטים שדרשו רפורמות ושינויים.
בכך הוא נקלע לסכסוך אלים, במיוחד עם הפרופסורים וסוכנויות הממשלה, לפיהם לא פעל מספיק בחריפות נגד פעילים "קיצוניים".
קשיים אלה, שהביאו להרעלת האווירה הפוליטית באוניברסיטה ולפעולות החרם, הביאו בסופו של דבר להתפטרותו מהתפקיד.
לפני פרישתו בשנת 1990, היה פרופסור אורח בירושלים, פרטוריה, שיקגו ורומא.
אחיו טרוץ רנדטורף היה גם פרופסור לתאולוגיה.
מאז נסיעתו הראשונה לישראל בשנת 1963 פעל רנדטורף באופן אינטנסיבי כדי לגבש הבנה על בסיס נוצרי של היהדות ומדינת ישראל.
בשנת 1966 היה אחד מחברי המייסדים המרכזיים של אגודת הידידות גרמניה ישראל (DIG), בה - במשך שנים רבות כסגן נשיא - דגל בהבנה בין ישראלים לגרמנים וכן בהבנה בין פלסטינים לישראלים.
בשנת 1977 היה מייסד משותף עם ריינר ברנשטיין של קבוצת העבודה הגרמנית-ישראלית למען השלום במזרח התיכון (DIAK) בה שימש כיו"ר במשך תקופה ארוכה.
בתוך הכנסייה הפרוטסטנטית בגרמניה הוא השתתף באינטנסיביות בדיאלוג בין הנצרות ליהדות, והיה במשך שנים רבות יו"ר ועדת המחקר כנסייה ויהדות ובכך היה עורך משותף של המחקרים נוצרים ויהודים וגם חבר בקבוצת העבודה.
2002 מדליית בובר-רוזנצוויג של המועצה המתאמת גרמנית לחברות לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי (DKR)
רנדטורף פרסם יצירות רבות בנושאי הברית הישנה, אך בעיקר בולט בספרו "בעיית תולדות המסירה של חמשת החומשים" מ-1977. הספר היה מחקר על שאלת מקורותיה של התורה (בראשית, שמות, ויקרא, במדבר וספר דברים).
ספרו הופיע במקביל לשני ספרים חשובים אחרים, "אברהם בהיסטוריה ומסורת" של ג'ון ואן סטרס, וספרו של האנס היינריך שמיד, "היהוויסט-לכאורה".
שלושת המחקרים, שהופיעו כמעט יחד, הניבו דיון סוער במעגלי חקר המקרא על תוקפו של הקונצנזוס הדומיננטי דאז אודות מקורות חמשת החומשים, השערת התעודות הקלאסית.
תלמידו של רנדטורף, ארהרד בלום, היה בשנות ה-80 למערער החשוב ביותר על תקפות השערת התעודות.
במחקרו "תולדות הקורבן בישראל הקדום", טוען רנדטורף כי "זבח השלמים" בפסוק "וְאִם זֶבַח שְׁלָמִים קָרְבָּנוֹ" () הוא למעשה שני קורבנות: 'זבח' שהוא קורבן פרטי בו המקריב משתתף באכילתו, ו'שלמים' שהיו קורבנות ציבוריים שלא נאכלו והוקטרו כליל.
רולף מרטין צינקרנגל הוא פרופסור לאימונולוגיה ניסיונית באוניברסיטת ציריך.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1996 על גילוי האופן בו מערכת החיסון מזהה תאים הנגועים בנגיף.
צינקרנגל קיבל את תואר ה-MD שלו מאוניברסיטת בזל בשנת 1970 ואת הדוקטורט שלו מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בשנת 1975.
צינקרנגל חבר במועצה המייעצת המדעית של המכון לחקר הסרטן, האקדמיה הלאומית למדעים, והאקדמיה לאימונולוגיה של סרטן.
צינקרנגל נבחר כעמית מקביל לאקדמיה האוסטרלית למדע בשנת 1996.
הוא גילה את האופן בו מערכת החיסון מזהה תאים הנגועים בנגיף.
נגיפים מדביקים תאי מארח ומתרבים בתוכם.
תאי T רוצחים הורסים את אותם תאים נגועים כדי שהנגיפים לא יוכלו להתרבות.
צינקרנגל ודוהרטי גילו שכדי שתאי T הרוצחים יזהו תאים נגועים הם נאלצו לזהות שתי מולקולות על פני התא - לא רק אנטיגן הנגיף, אלא גם מולקולה של קומפלקס ההיסטו-תאימות העיקרי (MHC).
זיהוי זה נעשה על ידי קולטן תאי T על פני תא ה-T.
ה-MHC זוהה בעבר כאחראית לדחיית רקמות לא תואמות במהלך ההשתלה.
צינקרנגל ודוהרטי גילו כי ה-MHC אחראי גם על הגוף הנלחם בנגיפי דלקת קרום המוח.
יחד עם פיטר סי דוהרטי האוסטרלי הוא קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1996 על גילוי האופן בו מערכת החיסון מזהה תאים הנגועים בנגיף.
בשנת 1999 הוענק לו מלווה של כבוד מסדר אוסטרליה (AC), הכבוד האזרחי הגבוה ביותר באוסטרליה, על עבודתו המדעית עם דוהרטי.
בנוסף לפרס נובל, הוא גם זכה בפרס קלואידה בשנת 1981, בפרס המכון לחקר הסרטן ויליאם ב.
קולי בשנת 1987, בפרס אוטו-נגלי-פריי בשנת 1988 ובפרס המחקר הרפואי אלברט לסקר בשנת 1995. צינקרנגל נבחר לחבר זר בחברה המלכותית (ForMeRS) בשנת 1998.
רום (בהונגרית: Rum) הוא כפר במחוז ואש, בנפת סומבטהיי שבהונגריה.
הכפר ממוקם על הגדה השמאלית של נהר הרבּא במערב הונגריה, קרוב לגבול האוסטרי, 20 ק"מ דרום-מזרחית מהעיר סומבטהיי.
ניתן להגיע אליו מהכביש הראשי 8 בירידה בכפר קאם (5 ק"מ) ובהמשך בכביש 87. בין השנים 1894–1974, ביישוב הייתה התחנה הסופית של קו הרכבת סומבטהיי–רום, שעל מסלולו כיום נבנה שביל אופניים.
מקור שם הכפר הוא בשם הפרטי הגרמני Ruhm או בשם המשפחה Rummy.
כבר בתקופה הרומית היה המקום נקודת מעבר חשובה על נהר הרבּא, כאן עבר מסלול החיבור של Sabaria (היום העיר סומבטהיי) עם Sopianae (היום העיר פץ').
נמצאו בחפירות ארכאולוגיות שרידי גשר רומאי מעל הרבא וכן של ביתן המשמר של החיילים הרומאים ששמרו על הגשר.
בשנת 1246 הוזכר היישוב לראשונה בכתובים בשם "טרה רום" באיגרת הכומר של ואשוואר.
במעבר על הנהר במקום נגבתה "אגרת גשר" שהוטלה על המעבר בגשר הרבא.
בשנת 1323, האמנה של המלך קארוי רוברט, קארוי הראשון, מלך הונגריה מזכירה את רום במכתב הענקת הרכוש שלו.
בשנת 1342, באמנת חלוקת האחוזות מוזכרת אחוזת בניו של בעל הבית דורוזלאו באחוזת רום.
בשנת 1350, במכתב הענקת קרקעות מבודה לאיוש הראשון, הוציא לאיוש הראשון, מלך הונגריה את הגשר מעל ראבה, יחד עם כמה יישובים, מתחום השיפוט של ראש מחוז ואש ותרם אותו לחסידיו יאנוש נמט וגרגיי, צאצאי משפחת רומי.
בשנת 1532 כבש הצבא הטורקי שתקף את וינה גם את טירת רום ושרף את היישוב.
על פי רשימת מעשר האפיפיור, בשנת 1565 היו ברום 16 צמיתים ו-15 איכרים חופשיים שכירים מתוך 41 משלמי המיסים.
בשנת 1869, בשריפה ענקית, כמעט כל הכפר נשרף.
תנועת הרכבות מסומבטהיי החלה בשנת 1894, מה שהגדיל את חשיבות היישוב – קו הרכבת הזה – אם כי תוכנן להרחיב אותו לאגם בלטון בשנת 1909 – פסק לפעול בשנת 1974. בשנת 1910 היו בכפר 1315 תושבים.
אמנם היו בכפר משפחות יהודיות והתיישבותם במקום נפסקה לחלוטין אחרי השואה אין תיעוד מיוחד על כך.
הכנסייה הרומית-קתולית שמוקדשת למלך סנט לאסלו היא גותית מהמאה ה-14, מאוחר יותר הוסבה לסגנון בארוק.
בגבול הכפר נמצאת הטירה של משפחת בזרייד, באמצע הטירה הקטנה היה מגדל שמירה, היום זה בית יתומים.
העיסוק המסורתי של האוכלוסייה היא חקלאות.
מאז 1990 מופעל גם מכרה חצץ.
קוטג'ים רבים נבנו במקום מאז 1970. חלקם עבור תיירות כפרית ולינה (צימרים).
פועל במקום גם בית ספר לרכיבה על סוסים ויש אפשרויות דיג באזור.
כיום גרמנים ואוסטרים עוברים לגור באזור שזול יותר, ורבים בו דוברים גרמנית.
רולף לאסגורד (בשוודית: Rolf Holger Lassgård; נולד ב-29 במרץ 1955) הוא שחקן קולנוע שוודי, שזכה מספר פעמים בפרס גולדבאג.
הוא שיחק ביותר מ-30 סרטים וסדרות טלוויזיה.
רולף לאסגורד נולד וגדל באסטרסונד.
בצעירותו הוא היה שחקן הוקי קרח.
בשנים 1975–1978 הוא למד משחק בבית הספר במלמה.
אחרי סיומה הוא נקלט בתיאטרון בלנדסקורנה שבדרום שוודיה.
בשנת 1980 רולף לאסגורד לראשונה השתתף בסרט טלוויזיה.
בשנת 1982 הוא התחיל לשחק בתיאטרון בעיר יבלה.
בשנת 1991 על תפקידו בסרט "Önskas" הוא היה מועמד לקבלת פרס גולדבאג, אך זכה בו רק בשנת 1992 עבור תפקיד בסרט "Min store tjocke far" וזכה בפרס נוסף בשנת 1993.
החל משנת 1993 רולף לאסגורד שיחק בסדרות טלוויזיה בלשיות שזכו להצלחה.
בשנת 2015 הוא שיחק תפקיד ראשי בסרט "A Man Called Ove" על פי ספר של פרדריק בקמן וזכה בפרס גולדבאג על תפקיד הראשי.
בשנת 2016 שיחק בסרט הנורווגי "The Lion Woman" המבוסס על רומן באותו שם מאת הסופר אריק פוסנס הנסן.
בשנת 2017 השתתף בסרט האמריקאי "לחיות בקטן" מאת הבמאי זוכה פרס האוסקר אלכסנדר פיין.
הוא נשוי משנת 1982 ואב לשלושה ילדים.
רולף דנברג הוא אתלט עבר מגרמניה המערבית.
אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) ובעל מדליית ארד אולימפית (סיאול 1988) בזריקת דיסקוס.
רולף דנברג נולד ב-1953 בעיר המבורג בגרמניה המערבית.
ב-1982 השלים תואר הוראה במדעי החברה והספורט אך לא הצליח למצוא משרה בתור מורה ובסופו של דבר הקדיש את זמנו לאימונים ורק לאחר הזכייה באולימפיאדה ב-1984 מצא מקום עבודה כמאמן.
בתחילת פעילותו הספורטיבית, ב-1972, התאמן בהטלת כידון אך ב-1976 עבר להתאמן בזריקת דיסקוס.
במהלך הקריירה הספורטיבית שלו זכה במדליות זהב וארד אולימפיות וכן זכה 3 פעמים באליפות גרמניה בזריקת דיסקוס (1980, 1988, 1989).
לאחר פרישתו מהקריירה הספורטיבית עסק דנברג באימון אתלטים.
דנברג מתגורר בהמבורג ובשנים האחרונות סובל מפולינוירופתיה ומתקשה בהליכה.
בראיון במאי 2023 הודה דנברג באופן חלקי בשימוש בסטרואידים בתקופה שעסק בספורט תחרותי וטען שכל הספורטאים עשו כך.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה סיים דנברג במקום השישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 57.60 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון התחרה דנברג בזריקת דיסקוס וסיים את המקצה המוקדם במקום ה-15 בתוצאה של 59.44 מטר ולא עלה לגמר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה דנברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.60 מטר לפני מק וילקינס (66.30 מטר) וג'ון פאוול (65.46 מטר), שניהם מארצות הברית.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה המערבית סיים דנברג במקום ה-11 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.60 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין קבע את תוצאתו התובה ביותר בזריקת דיסקוס (67.60 מטר).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה סיים דנברג במקום הרביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.96 מטר.
באולימפיאדת סיאול זכה דנברג במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.38 מטר אחרי יורגן שולט מגרמניה המזרחית (שיא אולימפי 67.38 מטר) ורומאס אוברטאס מברית המועצות (67.48 מטר).
בתחרויות הגביע הבין יבשתי באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד זכה דנברג במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.30 מטר אחרי יורגן שולט מגרמניה המזרחית (67.12 מטר) ולואיס דליס מקובה (נציג האמריקות – 66.72 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, יוגוסלביה סיים דנברג במקום השישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.08 מטר.
ספורטאי השנה של שלזוויג-הולשטיין (1984)
רולף שטיינר הוא שכיר חרב גרמני בדימוס.
שטיינר החל את דרכו כצנחן בלגיון הזרים הצרפתי ולחם בווייטנאם, סיני ואלג'יריה.
לאחר מכן לחם כקבלן פרטי בשירות צבא ביאפרה במהלך מלחמת ביאפרה, ובשירות צבא אניאניה במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה.
שטיינר נולד במינכן ב-3 בינואר 1933. הוא גדל בגרמניה הנאצית, ובילדותו היה חבר בדויטשה יונגפולק - ארגון הילדים של המפלגה הנאצית.
הוא רצה להצטרף להיטלריוגנד - ארגון הנוער של המפלגה, אולם הארגון פורק לפני שהספיק להצטרף אליו.
באוטוביוגרפיה הרשמית שלו, שפורסמה ב-1976, טען שטיינר כי כילד היה חבר בפולקסשטורם, ובימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה לחם כנגד כוחות צבא ארצות הברית.
לימים, ב-2013, העניק שטיינר ראיון בו העניק גרסה שונה לחלוטין לילדותו.
הוא חזר בו מן הטענה שהיה חבר בדויטשה יונגפולק או בפולקסשטורם.
לטענתו, אביו התאבד ב-1937 לאחר שהתגלה שאחת הסבתות שלו היה יהודייה.
שטיינר טען שסווג בילדותו כמישלינג, ולפיכך סבל מניכור מצד חבריו ומעלבונות מצד מוריו.
לטענתו, ב-1944 נטשה אותו אמו במנזר בבוואריה, ולקראת סוף המלחמה הוא הושלך למחנה ריכוז לאחר שנתפס נותן אוכל לאסירים במחנה.
ב-1948 הוא החל ללמוד תאולוגיה במטרה להפוך למיסיונר.
עם זאת, תוך זמן קצר הוא שינה את טעמו והחליט שברצונו להפוך לחייל.
מכיוון שבאותה תקופה צבא גרמני לא היה קיים, החליט שטיינר להתגייס ללגיון הזרים הצרפתי באמצעות חיילים צרפתים שחנו באופנבורג.
שטיינר עבר הכשרה ואימונים בצרפת, ולאחר מכן נשלח להשתתף במלחמת הודו-סין הראשונה.
שטיינר לחם בקרבות כנגד הווייט מין ורכש ניסיון קרבי רב.
במהלך המלחמה הוא איבד את אחת מריאותיו בנסיבות לא ברורות.
בזיכרונותיו, הוא טען שריאתו נפגעה במהלך קרב דיין ביין פו.
עם זאת, מחקר של העיתונאי והסופר פרדריק פורסיית' קבע שהרופאים נאלצו לכרות את ריאתו ב-1959 לאחר שחלה בשחפת.
לימים, חזר בו שטיינר מהטענה שלחם בקרב דיין ביין פו, אולם טען שהיה רוצה להשתתף בקרב המפורסם.
במהלך הלחימה בווייטנאם, שטיינר הועלה שלוש פעמים מדרגת טוראי לדרגת סמל.
הוא הורד בדרגה פעמיים בשל חוסר משמעת.
ב-1956 הוחזר שטיינר מווייטנאם ונשלח להשתתף במלחמת סיני.
מיד לאחר מכן הוא נשלח לאלג'יריה ולחם כנגד תנועות העצמאות האלג'יראיות עד 1961. במהלך שהותו באלג'יריה, הכיר שטיינר צרפתייה מקומית בשם אודט, אשר הפכה לאשתו.
באמצעות אשתו, התקרב שטיינר לארגון הצבאי החשאי - מיליציה ימנית קיצונית שהתנגדה לשלטונו של שארל דה גול.
שטיינר היה מעורב בניסיון הפיכה נגד דה גול ב-1961. בעקבות ניסיון ההפיכה, נידון שטיינר לתשעה חודשי מאסר, שלאחריהם סולק מהלגיון.
עם שחרורו מהלגיון, שטיינר החל לעבוד במפעל לייצור מטוסים בצרפת.
ב-1967 יצר עמו קשר חברו מימי הלגיון רוג'ר פאולקס.
פאולקס, גם הוא יליד גרמניה, ארגן קבוצה של שכירי חרב בוגרי הלגיון במטרה להילחם בצבאה של ביאפרה שמרדה בשלטון ניגריה.
שכירי החרב זכו לגיבוי שקט מצד ממשלת צרפת, שקיוותה שחברות צרפתיות יקבלו זיכיונות לשאיבת נפט בביאפרה.
כל החיילים הלבנים שהתגייסו לצבא ביאפרה זכו אוטומטית בדרגות קצונה בלי קשר לדרגותיהם בצבאות מהם הגיעו.
פאולקס היה בוגר משבר קונגו, אז גברו שכירי החרב הלבנים הממושמעים והמאומנים היטב על המיליציות הקונגולזיות.
פאולקס, כמו גם מרבית אנשיו, האמינו שהלחימה בביאפרה תהיה דומה.
עם זאת, עד מהרה התברר שהצבא הניגרי מאומן ומצויד טוב בהרבה.
הניגרים לא לקחו שבויים, ושנאו במיוחד את שכירי החרב הלבנים.
כעבור כמה חודשים, כמעט כל שכירי החרב בחרו לעזוב.
שטיינר היה אחד הבודדים שהחליטו להישאר.
הניגרים הטילו על ביאפרה מצור, ובארץ פרץ רעב קשה שבמהלכו נהרגו בין 2 ל-3 מיליוני בני אדם.
שטיינר הציע לשלטונות ביאפרה להקים חיל ים ולפרוץ באמצעותו את המצור.
שטיינר הצליח להפוך כמה ספינות אזרחיות לספינות תותחים, ובאמצעותן להסב נזק כבד לצי הניגרי.
בעקבות הצלחתו בפעולות הימיות, מונה שטיינר למפקד בריגדת הקומנדו ה-4. למעשה, זו הייתה בריגדת הקומנדו היחידה של צבא ביאפרה, אולם הספרה 4 נבחרה בכוונה במטרה להטעות את הניגרים ולגרום להם לחשוב שלצבא ביאפרה יש כמה בריגדות קומנדו.
בתחילה ביצעו אנשיו של שטיינר פעולות חבלה ומארבים בעורף הניגרי, אולם במרץ 1968, נאלצו מפקדי צבא ביאפרה להורות לו לחזור לביאפרה כדי להגן על שדות הנפט.
בשנתיים הבאות ללחימה, פעלה הבריגדה של שטיינר כבריגדה סדירה רגילה.
בשל אופיו האקסצנטרי ומזגו הלא-צפוי, זכה שטיינר עד מהרה לפרסום ברחבי העולם, ועיתונאים מערביים רבים הגיעו לביאפרה כדי לראיין אותו ולסקר את פילות אנשיו.
בשלב מסוים ממשלת ביאפרה הפסיקה לשלם לו, אולם הוא המשיך להילחם עבורה.
לימים טען שעשה זאת מסיבה אידאולוגית - להגן על בני ביאפרה המאוימים.
עם זאת, העיתונאי האמריקני טד מורגן טוען ששטיינר פשוט נהנה מהמלחמה ומתשומת הלב, ולא הכיר דרך חיים אחרת.
עם זאת, אנשיו של שטיינר לא חיבבו אותו מכיוון שנתפס בעיניהם כמתנשא.
הוא התעקש לתת פקודות בצרפתית או גרמנית למרות שידע לדבר אנגלית - שפה שמרבית אנשיו הבינו.
ב-15 בנובמבר 1968 פתח שטיינר במבצע הירושימה במטרה לעצור את ההתקדמות הניגרית.
שכירי החרב הלבנים תקפו ללא חיפוי ארטילרי או אווירי, ונתקלו בעמדות ניגריות מחופרות היטב וספגו אבדות כבדות.
כעבור שבועיים נאלץ שטיינר להורות על עצירת המתקפה לאחר שיותר ממחצית הבריגדה שלו נמחקה.
בעקבות הכישלון, שטיינר הפך למריר ופרנואידי, והרבה בשתייה.
הוא הפך למטרד עבור מפקדי הצבא הביאפרי, וב-10 בדצמבר גורש מהארץ.
לאחר שגורש מביאפרה, שטיינר הציע את שירותיו לרודן אוגנדה מילטון אובוטה.
באותה תקופה, אוגנדה תמכה באופן פעיל בארגוני המרד בדרום סודאן.
אמין שלח את שטיינר למחוז אניאניה במטרה לסייע למורדים שם.
ביולי 1969 הגיע שטיינר לסודאן וחבר אל הממשלה המורדת באניאניה.
הפלגים השונים באניאניה נאבקו זה בזה על השליטה בצבא המורד.
שטיינר חבר לגנרל אמיליו טפנג וסייע לו במאבקיו מול הגנרלים והפוליטיקאים האחרים.
הוא הורה למקומיים לבנות שדה תעופה וקיווה שיוכל לקבל באמצעותו נשק ואספקה מאוגנדה.
עם זאת, אף מטוס מעולם לא נחת בשדה התעופה שלו.
בהמשך, הוא נסע חזרה לאירופה במטרה להעלות במערב את המודעות לסבלם של אזרחי דרום סודאן הנוצרים.
כוחו של טפנג הלך ונחלש בעקבות מתקפה גדולה שהוביל הצבא הסודאני, ובאפריל 1970 הוא איבד את השליטה בצבא לטובת הקולונל ג'וזף לאגו.
בעקבות הסתלקות פטרונו מהזירה הפוליטית, מעמדו של שטיינר בדרום סודאן נחלש מאוד.
לאגו קיים קשרים הדוקים עם ישראל, והסתייע רבות בנשק ישראלי ובמדריכים צבאיים ישראליים.
הנציג הישראלי בדרום סודאן, דוד בן-עוזיאל, סימן את שטיינר כסכסכן שמסב יותר נזק מתועלת.
כמו כן, בישראל לא התלהבו משיתוף הפעולה עם אדם בעל עבר נאצי לכאורה.
בן-עוזיאל הודיע ללאגו שהוא מתנה את המשך הסיוע הישראלי לדרום סודאן בסילוקו של שטיינר מהארץ.
בנובמבר 1970 שטיינר עזב את דרום סודאן והמריא לקמפלה שבאוגנדה.
הוא הגיע לאוגנדה בזמן מאבקים פנימיים עזים בין הנשיא אובוטה לגנרל אידי אמין.
בשל ידידותו הקרובה עם אמין, ב-8 בינואר 1971 הוא נעצר בידי אנשיו של אובוטה, ונשלח לח'רטום שם נשפט בפני בית דין סודאני על "פשעים נגד אפריקה".
נשיא סודאן ג'עפר נומיירי החליט להשתמש במשפט של שטיינר ככלי תעמולה להצדקת מלחמתו בדרום סודאן בפני המערב.
התביעה הסודאנית הציגה את שטיינר בתור הגורם המתסיס המרכזי שהוביל לפרוץ המרד, והמוח מאחורי הממשלה המורדת באניאניה.
משפטו של שטיינר נמשך מ-5 באוגוסט עד 9 בספטמבר, וזכה לפרסום בינלאומי רב.
הוא נידון למוות, אולם גזר הדין הומתק לעשרים שנות מאסר.
הוא עבר עינויים קשים שכתוצאה מהם איבד כליה וראייתו נחלשה ב-30%.
בעקבות לחץ של ממשלת גרמניה המערבית, הוא שוחרר מהכלא במרץ 1974.
שטיינר עבר לגור בגרמניה המערבית, שם הכתיב את זיכרונותיו לסופר הצללים איב-גיא ברנס.
זיכרונותיו פורסמו ב-1976 בצרפתית בשם "La Carré rouge".
באותה שנה יצא לאקרנים בגרמניה המזרחית סרט תיעודי בשם "Immer wenn der Steiner kam", אשר מבוסס על ראיונות שערכו עמו עיתונאים מזרח-גרמניים בזמן שישב בכלא בסודאן.
בסרט זה הוצג שטיינר כשליח של חברות הנפט המערביות שמעוניינות לקבל את הזכויות לשאיבת נפט בדרום סודאן.
בעקבות פרסום הסרט, שטיינר טען שהסרט שקרי, ולמעשה חברות הנפט ברובן חתמו על הסכמים עם ממשלת סודאן לשאוב את הנפט לאחר שדרום סודאן תיכבש מחדש.
כמו כן, הוא טען שהעיתונאים המזרח-גרמניים השקו אותו בבירה (מצרך נדיר בסודאן שאסרה על ייצור וייבוא של אלכוהול) כדי לגרום לו לענות את התשובות שרצו לשמוע.
שטיינר ניסה ליצור קשר עם אותם עיתונאים, אולם השטאזי מנע ממנו גישה אליהם.
ב-2013 העניק שטיינר ראיון לעיתונאי פטר מרטל בו טען שהאוטוביוגרפיה שלו שפורסמה ב-1976 היא "אגדה" שהומצאה בידי סופר הצללים שלו.
כמו כן, הוא התנגד להגדרתו כ"שכיר חרב" וטען שמעולם לא לחם בשביל כסף, אלא למען אידיאלים שהאמין בהם.
שטיינר מתגורר כיום במינכן עם אשתו השנייה.
רום באבה או באבה או רום היא עוגת שמרים קטנה.
העוגה הקטנה רוויה בסירוּפ ועשויה עם משקאות חריפים, בדרך כלל רום ולעיתים במילוי קצפת או חביצה.
המאפה נעשה בדרך כלל במנות אישיות בגובה 5 ס"מ בצורת גליל מעט מחודד, אך לפעמים הוא גדול יותר בצורה של עוגת באנט.
הבלילה לבאבה כוללת ביצים, חלב וחמאה.
הצורה המקורית של הבאבה או רום הייתה דומה לבאבה או באבקה - עוגת שמרים גבוהה וגלילית.
פירוש השם 'באבה' הוא "זקנה" או "סבתא" ברוב השפות הסלאביות.
באבקה () הוא צורת הקטנה של באבה (baba).
באבה או רום המודרני (רום באבה) הומצא ב-Rue Montorgueil, רחוב בפריז, צרפת, בשנת 1835 או לפני כן.
הוא נעשה עם פירות יבשים וספוג ברום.
היום על פי רוב, המילה בצרפת וכמעט בכל מקום אחר מחוץ למרכז ומזרח אירופה, מתארת ספציפית את עוגת הרום באבה.
הבאבה המקורית הוצגה בצרפת במאה ה-18 דרך דוכסות לוריין.
הדבר מיוחס לסטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין הגולה.
הלארוס גסטרונומיק דיווח שלסטניסלאב היה רעיון להשרות קוגלהוף מיובש (עוגה הדומה בערך לבאבה והייתה נפוצה באלזס-לורן כשהמלך הגיע לשם) או עוגת באבקה באלכוהול מזוקק.
גרסה נוספת היא שכאשר סטניסלאב החזיר באבה מאחד ממסעותיו היא התייבשה.