tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחמוד עיסא ג'אבר, בן 29 מהכפר דיר קדיס, נעצר ב־16 ביולי 2001. הוא הודה כי השתתף בהתעללות הרצחנית בשני החיילים, ודרך על ראשו של אחד מהם.
בחקירתו זיהה את עצמו בתמונת עיתון, עומד ליד הגופה.
זיאד חמודה, פעיל תנזים פתח בן 27, שהצית את נורז'יץ, נעצר בשנת 2002. הוא תכנן והשתתף בפיגועי טרור פלסטיני נוספים, כגון הטמנת מטען חבלה בפאב בירושלים, שליחת מחבלים מתאבדים, ועוד.
מוחמד מצלח, פעיל תנזים בן 25, נעצר ב־22 באפריל 2002. הוא השתתף בהתעללות וברצח שני החיילים, ונשפט לתשעה מאסרי עולם בגין השתתפותו בלינץ' ובגין רציחתם של שמונה ישראלים בפיגועי ירי שונים באזור צפון ירושלים ובהשתתפות ובתכנון של שורת פיגועים נוספים שבהם נפצעו יותר מ-50 ישראלים.
הוא שוחרר בעסקת שחרור החטופים בין ישראל לחמאס בינואר 2025.
נאסר אבו חמייד – ישב מספר פעמים בכלא הישראלי במהלך האינתיפאדה הראשונה.
ב-1990 נשפט ל-5 מאסרי עולם בגין רצח חמישה משת"פים, אך שוחרר במסגרת הסכמי אוסלו.
אבו חמייד תועד כאשר הוא מתעלל בגופות שני החיילים בלינץ' ברמאללה.
נעצר בקלנדיה באפריל 2002 ונשפט ל-7 מאסרי עולם ו-50 שנות מאסר לאחר שהודה והורשע ברציחת 7 אזרחים ישראלים ובעבירות נוספות.
ב-5 בדצמבר 2022 מת ממחלת הסרטן בבית החולים אסף הרופא.
ג'יהאד כארים עזיז-רום, פעיל תנזים בן 23, שנטל חלק ברציחתם של נורז'יץ ואברהמי ובהתעללות שהתרחשה לאחר מכן בגופותיהם, נעצר ב־13 ביוני 2002 ונשפט למאסר עולם ו-20 שנות מאסר.
ב-13 באוקטובר 2025 המחבל שוחרר מהמאסר כחלק מעסקת החטופים השלישית במלחמת חרבות ברזל.
ח'ליל שוואמרה, שוטר פלסטיני, היה מיוזמי הלינץ'.
הוא הוביל את החיילים למשטרת רמאללה, פתח להמון הרוצחים את דלתות התחנה והשתתף בפועל ברצח.
ראאד מחמוד ג'מאל שייח', שוטר פלסטיני, נעצר חודשים לאחר הרצח.
בחקירתו הודה כי ביקש מההמון לחכות מחוץ לתחנה בשביל שיוכלו לרצוח את החיילים ברחוב ולא בתחנה.
הוא הודה שהכה בצינור ברזל את ראשו של נורז'יץ, וכי שטף את ידיו מהדם בניסיון להסתיר את השתתפותו ברצח.
נגזרו עליו שני מאסרי עולם.
ב-13 באוקטובר 2025 ראאד שייח' שוחרר מהמאסר כחלק מעסקת החטופים השלישית במלחמת חרבות ברזל.
ויסאם עלי מוחמד ראדי, שוטר פלסטיני, זוכה מסעיף של גרימת מוות בכוונה לאחר שהשופט קיבל את אחת משלל הגרסאות של החשוד, שלפיה הוא הלם ממושכות בראש החייל רק לאחר שסבר שכבר נפח את נשמתו.
אף על פי שבגרסאות אחרות הוא הודה ברצח.
לעומת זאת, הוא הורשע באשמה כללית וקלה יחסית של "פגיעה בביטחון האזור".
באוגוסט 2012 בית הדין הצבאי לערעורים הרשיע אותו ברצח חייל המילואים יוסי אברהמי.
חאתם ח'ליל מרארי (מע'ארי) הורשע בגרימת מותו של אחד החיילים, ולאחר שריצה 15 שנות מאסר שונה כתב האישום נגדו לירייה לעבר אדם והחזקת נשק ללא היתר, והוא שוחרר מהכלא.
עבד א־רחים חאמד נעצר בשנת 2003 בכפר סילוואד.
הוא היה אחד ממבצעי הלינץ' העיקריים וכן היה מעורב בשורה ארוכה של פיגועים בישראל.
הוא ארגן יציאת מחבלים לפיגועים והיה מעורב בפיגוע בציר 60.
מוחמד אבו עידא, חבר לשעבר במשטרה הפלסטינית ברמאללה, נעצר על ידי השב"כ בשנת 2005. במהלך חקירתו, הוא הודה שהוביל את שני החיילים לתחנת המשטרה ברמאללה ושמאוחר יותר הוא הצטרף לפורעים.
איימן דאוד מוחמד זבן, מחבל בתנזים, נעצר בשכם ב-26 בספטמבר 2007. הוא הואשם ברצח ותכנון פעולות טרור נגד ישראל.
בעת לכידתו הביע תמיהה על כך שעדיין מחפשים אותו.
צה"ל דיווח לתקשורת לאחר מעצרו כי הוא היה המבוקש האחרון שהשתתף בלינץ' ונותר חופשי.
לאחר 12 שנים, ביוני 2012, עצר השב"כ את מרואן אבראהים תופיק מעדי (בן 51), ויאסר אבראהים מוחמד ח'טאב (בן 40), במסגרת מעצר מבוקשים במהלך חשיפת תשתית רחבה של טרור חמאס בגיזרת רמאללה וכפרי בנימין.
השניים הודו במעורבות פעילה בלינץ' והוגשו נגדם כתבי אישום בגין "גרימת מוות בכוונה" לבית המשפט הצבאי ביהודה.
בית המשפט הצבאי גזר על מרואן מעדי שמונה שנות מאסר שהוחמרו ביוני 2021 ל-22 שנות מאסר, ועל יאסר ח'טאב 40 שנות מאסר, שהוחמרו ביוני 2021 לשני מאסרי עולם.
ב-13 באוקטובר 2025 ח'טאב שוחרר מהמאסר כחלק מעסקת החטופים השלישית במלחמת חרבות ברזל.
"חגיגות" הלינץ' ברמאללה נערכו מספר פעמים על ידי פלסטינים כשהם מהללים את הרוצחים.
בשנת 2002 נחשפה תמונה של ילדה פלסטינית במסיבת הסיום של גן הילדים שבו למדה, מצטלמת כשידיה מורמות, וכפות ידיה מרוחות בצבע אדום, כחיקוי לתמונה המפורסמת.
בטלוויזיה של הרשות הפלסטינית ציינו בשנת 2009 את יום השנה השני להשתלטות חמאס על רצועת עזה.
בשידורי פת"ח לגלגו על חמאס והציגו אותם כמי שאינם מבצעים די פיגועים בישראל, והתפארו בכך שפת"ח היה זה ש"עצר שני חיילים ברמאללה" לעומת חמאס ש"רק חטף" את גלעד שליט.
"הלילה עם ליאור שליין" הייתה תוכנית "לייט-נייט" סאטירית ישראלית בהנחיית ליאור שליין.
התוכנית, ששודרה על בסיס יומי בשנים 2006–2009, השתייכה לסוגת ה"לייט-נייט" המקובל בעיקר בארצות הברית, ובוססה על הפורמטים המוכרים של ג'יי לנו, דייוויד לטרמן, ג'ימי קימל וקונאן או'בריין; בכל תוכנית אירח שליין דמויות מוכרות מעולם הבידור, הגיש פינות סאטיריות, לרוב על אירועי האקטואליה בישראל.
ברוב תקופת השידור התוכנית הוקלטה ב"אולפני ג.ג.
תל אביב", שבסמוך לכיכר דיזנגוף, עד שנסגרו בסוף שנת 2008.
להקת "הלילה" היא הלהקה שליוותה את התוכנית.
תחילה ניהל אותה הבדרן והשחקן אבי גרייניק, שגם השתתף באופן פעיל בתוכנית, אולם זה פרש ביוני 2008 עקב תפקידו במחזה "הכתובה".
אלרן דקל החליף אותו בתפקיד.
בשנת 2008 התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה כתוכנית האירוח הטובה ביותר.
בפברואר 2009, מערכון שהגיש שליין בשם "כמו בתולה" על מרים, אם ישו, הביא למחאה וגינויים, כולל מהוותיקן בנוסף, התקיימה הפגנה של האוכלוסיות הערביות והנוצריות נגד התוכנית בטענה ששליין מזלזל בנצרות ובישו.
כותבי התוכנית היו: ארז בן-ארי, עפר קניספל, אור ישראלי, דניאל שני, מאיה סובול, אייל אפטר, ליהי הלפרין, ברק כהן, דרור ויידמן, לילך לשם ברנע, אוריה קניג, רונה תמיר, אלכס סעדון, ליאת שביט, מתן אוסישקין, ערן אוסישקין ועמרי עמית.
בספטמבר 2009 הסתיים החוזה של שליין בערוץ 10 ועקב אחוזי מדרוג נמוכים למרות הקדמת התוכנית משעה 23:00 לשעה 22:00, החוזה לא חודש והתוכנית ירדה מן המרקע.
הלימות הון או יחס הלימות ההון הוא מונח מתחום הבנקאות, הבוחן איזה חלק מההון המשמש את הבנק לפעילות מקורו בהון עצמי ואיזה מהלוואות ופיקדונות.
היחס מוגדר בין סך נכסי הסיכון של הבנק (נכסי סיכון אשראי, נכסי סיכון שוק ונכסי סיכון תפעולי) ובין ההון של הבנק ומחושב בהתאם להנחיות והוראות המפקח על הבנקים.
לדוגמה, אם דרישת הלימות ההון עומדת על 10% ולבנק נכסי סיכון בהיקף של 100 מיליון דולר, עליו להחזיק הון עצמי של לפחות 10 מיליון דולר.
הלימות הון הוא מדד חשוב המעיד איתנות הבנק מפני משברים פיננסיים.
המונח נטבע לראשונה ב-1988 על ידי ועדת בזל לפיקוח על בנקים (Basel Committee on Banking Supervision – BCBS).
במסגרת ההנחיות שגיבשה אודות ניהול נאות של תאגידים בנקאיים, ובאשר לממשק שעל הרשות המפקחת לקיים עם הבנקים.
יחס אחר המקובל בבנקאות הוא שיעור הנזילות, שמוגדר כיחס בין סוגי הפיקדונות לבין סכומי הפיקדונות שהבנקים חייבים להפקיד בבנק המרכזי, בריבית נמוכה מזו שיוכלו לקבל בשוק האשראי הפרטי והמסחרי.
שיעור זה נועד להבטיח את כספם של בעלי פיקדונות הציבור.
ב- 2006 עדכנה ועדת בזל את מסגרת ההנחיות האמורה ולימים קיבלה את השם "משטר" או "פעימת בזל 1" (The Basel I Accord), והשיקה תחתיה מסגרת הנחיות חדשה המכונה "משטר בזל 2" (The Basel II Accord).
הון רובד 1 (Tier 1 Capital) – ההון החשבונאי, קרי, הון המניות המונפק והנפרע בתוספת רווחים צבורים ומכשירי הון מורכבים העומדים בתנאים מסוימים.
הון רובד 2 (Tier 2 Capital) – מכשירי הון מורכבים שאינם נכללים בהון רובד 1, אג"ח נדחה לזמן קצוב הפרשות קבוצתיות להפסדי אשראי.
הון זה נחלק לשני תתי-רבדים: "הון רובד 2 עליון" ו"הון רובד 2 תחתון".
כל זאת על פי פילוח פנימי של סוגי הרכיבים הכספיים הנמנים עליו.
הון רובד 3 (Tier 3 Capital) – אג"ח נדחה שהנפיק התאגיד לזמן קצר.
סך נכסי הסיכון על פי בזל 2 מורכב משלושה סוגים: "נכסי סיכון אשראי", "נכסי סיכון שוק" ו"נכסי סיכון תפעולי", בניגוד לקודמו שהגדיר את שני הסוגים הראשונים בלבד.
על פי המשטר החדש ניתן להשתמש בשתי גישות אפשריות לחישוב כל אחד משלושת סוגי נכסי הסיכון, והם: "הגישה הסטנדרטית" (Standard Approach), ו"הגישה המתקדמת" (Advanced Approach).
משטר בזל 2, באופן זהה למשטר בזל 1, מגדיר את יחס הלימות ההון של התאגיד שצריך להיות לפחות 8%.
כמו כן, מגדיר המשטר כי על תאגיד בנקאי העומד בראש קבוצה בנקאית, לקיים את יחס הלימות ההון המזערי האמור גם ברמת המאזן המאוחד.
על פי תפיסת העולם של ה-BCBS, הרשות המפקחת במדינה יכולה להחמיר ולקבוע יחס גבוה יותר ואכן בישראל היחס עומד על 9%.
יחס הלימות הון גבוה יותר שמקיים תאגיד בהשוואה לתאגיד אחר, אינו בהכרח מעיד על כך כי הראשון חסין יותר בפני הפסדים מהשני, אלא ייתכן שהוא צבר יותר הון כנגד סיכון גבוה יותר.
המפקח על הבנקים בבנק ישראל החיל ב-1 בינואר 2011 את משטר בזל 2 על המערכת הבנקאית הישראלית.
לתאריך זה קדמה תקופת הרצה במקביל של שנתיים של משטר החדש יחד עם משטר בזל 1 ואשר היה בתוקף בישראל עד 31.12.10, ערב החלת מחליפו כאמור.
משטר בזל 2 הוסדר בהוראות הניהול הבנקאי התקין מס' 200 עד מס' 211 של המפקח על הבנקים הישראלי.
משטר בזל 1 הוסדר בהוראותיו מס' 311 ומס' 341, ואשר בוטלו בעיקרן בתחילת 2011.
בזל III הוא הכינוי של מסגרת העבודה הבינלאומית החדשה שגובשה לאחר המשבר העולמי שחל בשנים 2007–2009 והיא נותנת מענה כלקח לחולשות שנתגלו במערכות הבנקאות בעולם באותן שנים.
הפיקוח על הבנקים בישראל החל בישום בזל III לחיזוק האיתנות של המערכת הבנקאית בישראל, לשיפור איכות ההון ומדידת הסיכונים.
הבנק פרסם בתאריך 31 בדצמבר 2012 טיוטה לתיקון נוהל הבנקאי התקין שמשמעותה עדכון הנהלים בנושא יישום בזל III בישראל.
הנושאים המרכזים שהופיעו בפרסום בנק ישראל הם:
יעדי ההון המזעריים הכוללים בהם נדרשים התאגידים הבנקאיים לעמוד בהמשך להנחיה מחודש מרץ 2012, שקבעה כי יחס ההון הכולל (המורכב מהון הליבה, הון רובד 1 נוסף והון רובד 2) לא יפחת מ-12.5% עבור כלל המערכת הבנקאית ומ-13.5% עבור שני התאגידים הבנקאיים הגדולים בארץ.
קריטריוני כשירות עבור מכשירי ההון בכל אחד מהרבדים.
כלומר תנאים מובנים של המרה או מחיקה של המכשיר בתנאים מסוימים.
דרישה שכל מכשיר הון הנכלל בהון הפיקוחי, יכלול תנאי המרה למניות רגילות של התאגיד הבנקאי כאשר יחס הון הליבה יורד מ-7% (לגבי מכשיר הון הנכלל בהון רובד 1 נוסף), או מ-5% (לגבי מכשירי הון רובד 2).
בנוסף, נדרש שכל מכשיר הון כזה יכלול תנאי של המרה למניות רגילות בנקודת האי-קיימות (Non viability), כהגדרתה בהוראה.
זאת על מנת לחזק את עמידות התאגיד הבנקאי ויכולתו לספוג הפסדים לנוכח התפתחות מגמות שליליות, במידה ויהיו כאלה.
התאמות וניכויים שיש לבצע בחישוב ההון הפיקוחי בהתאם לכללי בזל III.
בין היתר, נקבע שמרבית ההתאמות והניכויים ייעשו מהון עצמי רובד 1.
תיקונים בחישוב נכסי הסיכון המשמשים לחישוב יחסי הלימות ההון.
בין היתר, כחלק מדרישת ההון בגין סיכון אשראי של צד נגדי, נוספה דרישת הון חדשה בגין סיכון להפסדי CVA -Credit Valuation Adjustments.
הלינץ' בתומאס שיפ ואברם סמית' התרחש ב-7 באוגוסט 1930 בעיירה מריון שבמדינת אינדיאנה, ארצות הברית.
תומאס שיפ ואברם סמית' היו שני גברים אפריקנים-אמריקנים בני 19 ו-18, שנרצחו על ידי ההמון בלינץ' אכזרי.
ביום שקדם להירצחם נעצרו השניים, יחד עם צעיר שחור שלישי, בן 16, בשם ג'יימס קמרון , והואשמו ברציחתו של עובד מפעל לבן, קלאוד דיטר, ובאונס חברתו.
המון זועם חמוש בפטישים, ברזלים ואלות, פרץ לבית המעצר בו נכלאו והכה אותם למוות תוך שימוש באלימות קשה.
לפי טענות של עדי ראייה מסוימים, שוטרים שהיו בקהל הצטרפו גם הם למעשה הלינץ'.
לאחר שהוכו למוות נתלו גופות שני הצעירים לראווה.
קמרון הוכה אף הוא והובל לעץ התלייה, אך ניצל ממוות בזכות התערבות של אנשים מקרב ההמון שטענו שהוא חף מפשע.
לורנס בייטלר, צלם סטודיו שנכח במקום, צילם במצלמתו את התמונה המפורסמת ובה שתי הגופות התלויות בכיכר העיר, מוקפות בקהל צוהל.
בייטלר העניק ראיונות לתקשורת, בעקבות אותו צילום, שבהם תמך למעשה במעשה הלינץ' וטען כי שני הנרצחים עסקו בשוד בעת שנתפסו על ידי ההמון.
תמונת הצילום הבדילה אירוע זה מעשרות אירועים דומים אחרים של לינץ', שנעשו בשחורים על ידי ההמון, שלא תועדו בזמן אמת.
כשבוע לאחר הלינץ', התובע המקומי של מחוז גרנט חקר בהליך שימוע לפני שופט כ-30 עדי ראייה, בהם השריף והשוטרים שהגנו על בית המעצר.
תמליל החקירה מראה שהתובע התמקד בעיקר ברצח של עובד המפעל וכמעט לא שאל לגבי הלינץ'.
לפי התמליל, התובע פנה לרבים מהעדים בשמם הפרטי והם התייחסו אליו בשמו הפרטי.
שני תובעים נוספים שנשלחו על ידי התובע הכללי של אינדיאנה השתתפו גם הם בשימוע.
בניגוד לתובע המקומי הם התמקדו במובילי הלינץ' ובהתנהלות השוטרים שאפשרו אותו.
מרבית עדי הראייה סירבו למסור שמות של מעורבים בלינץ', אולם שלושה שמות חזרו בחלק מהעדויות, ועוד אדם זוהה בשמו הפרטי, ולפי השמועות סמית' נשך אותו בזרועו בעת שנגרר מהכלא.
חוסר שיתוף הפעולה של העדים והשוטרים מנע זיהוי של מעורבים נוספים.
עדי הראייה ממריון טענו שרוב המשתתפים בלינץ' הגיעו מחוץ לעיירה, בעיקר מהעיירה בה חי דיטר, אך עד ראייה שחי בעיירה טען שלא זיהה אף אחד מהמעורבים.
בהקשר לפעולות השוטרים, השוטרים טענו שאם היו משתמשים ביותר כוח כדי לפזר את ההמון היו פורצות מהומות, בדומה למהומות הגזע בטולסה.
השוטרים גם טענו שבקרב הקהל היו חפים מפשע, ביניהם נשים וילדים.
לאחר שמיעת העדויות בתיק, השופט החוקר סירב להגיש צווי מעצר כנגד המעורבים והעביר את התיק לחבר מושבעים גדול.
חודש לאחר מכן חבר המושבעים הגדול החליט לא להגיש כתבי אישום.
התובע הכללי של אינדיאנה הגיש כתבי אישום משלו נגד שבעה תושבי מריון ובקשה להדחה נגד השריף המקומי.
בסוף דצמבר החל משפטו של הנאשם הראשון, מהגר טורקי בעל הרשאות קודמות.
הוא טען שהיה בזירת האירוע, אך היה רק עד ראייה ולא מעורב בלינץ'.
שני שוטרים זיהו אותו כמעורב בלינץ' אולם חמישה-עשר עדים אחרים לא זיהו אותו.
לאחר שמיעת העדויות הוא זוכה על ידי חבר המושבעים.
חודשיים מאוחר יותר החל משפטו של הנאשם השני, נהג מונית עם רקע של עבירות אלימות.
לפחות שבעה עדים זיהו אותו בתוך בית המעצר.
לעומתם, ההגנה הביאה מספר קרובי משפחתו שהעידו שהוא אכן היה בבית המעצר, אך יצא לפני תחילת הלינץ'.
חבר המושבעים היה חלוק בהתחלה, אך לאחר 18 שעות של דיונים הוא החליט על זיכוי.
באמצע מרץ, הודיע התובע הכללי של אינדיאנה שהוא מושך את כתבי האישום נגד שאר הנאשמים ונגד השריף.
הזיכויים של שני הנאשמים הראשונים, שהיו מעורבים עיקריים ופחות מחוברים עם תושבי מריון, השאיר סיכוי נמוך מאוד להרשעתם של שאר הנאשמים.
התובע ועוזריו זכו לשבחים בקרב הקהילה השחורה על כך שבניגוד למקרים דומים בארה"ב הם לפחות ניסו להגיש כתבי אישום כנגד המעורבים.
נותר רק התיק המשפטי של ג'יימס קמרון.
הוא הואשם ברצח, סיוע לרצח, אונס וסיוע לאונס.
התובע המקומי דרש עונש של מאסר עולם.
הוא יוצג על ידי שני עורכי דין שחורים שנשכרו בידי ה-NAACP.
משפטו הועבר ממחוז גרנט, שם לא היה זוכה למשפט הוגן, אל המחוז הסמוך.
עדותו של השריף, לפיה קמרון הודה במעורבותו ברצח ובאונס הוכרזה כלא תקפה, לאחר שקמרון טען שהודאתו נגבתה ממנו באלימות ובאיומים.
הנאנסת טענה שהיא לא יכולה לזהות את קמרון באופן ודאי.
לאחר שמיעת העדויות, המושבעים זיכו את קמרון ממרבית האישומים, אך הרשיעו אותו בסיוע להריגה.
קמרון, שהיה קטין נידון של בין שנתיים לעשר שנים ובסופו של דבר ישב ארבע שנים במאסר.
תמונתו של בייטלר נמכרה באלפי עותקים ופורסמה בעיתוני התקופה.
עד היום היא נחשבת לאחת התמונות המפורסמות ביותר בנושא.
ג'יימס קמרון הפך להיות פעיל בולט למען זכויות שחורים לאחר שחרורו מהכלא.
בשנות הארבעים הוא ניהל את הפעילות של מספר ארגונים באינדיאנה.
בתחילת שנות ה-50, מתוך דאגה לחיי משפחתו, הוא עבר למילווקי.
ב-1982 הוא פרסם את זכרונותיו, ובין היתר כתב ששיפ וסמית' אכן רצחו את דיטר.
ב-1988, לאחר ביקור ביד ושם, הוא הקים במילווקי את מוזיאון שואת השחורים בארצות הברית.
המשורר והמורה היהודי אייבל מאירופול התחלחל מתמונת הלינץ' שצילם בייטלר.
בהשראת התמונה חיבר מאירופול את השיר פרי מוזר, אותו פרסם בשנת 1937 בכתב העת של איגוד מורי ניו יורק תחת שם העט "לואיס אלן".
השיר, המוחה על רצח השחורים בדרום ארצות הברית, בוצע על ידי אייבל ואן מאירופול, כמו גם על ידי לורה דנקן ששרה אותו במדיסון סקוור גארדן.
בשנת 1939 הגיע השיר לאוזניו של ברני ג'וזפסון, מייסד מועדון הלילה המעורב הראשון בניו יורק קפה סוסייטי, שהציע אותו לבילי הולידיי.
בביצועה של הולידיי זכה השיר להצלחה אדירה והפך לאחד מהמנוני זכויות האזרח הראשונים.
הלילה השנים עשר הוא מחזה שנכתב על ידי ויליאם שייקספיר.
המחזה מגולל את סיפורם של אח ואחות תאומים שהופרדו על ידי סערה בים כאשר כל אחד מהם סבור כי השני נהרג בסערה; רוזנת המתאבלת על מות אחיה, ודוכס המנסה בכל כוחו לחזר אחריה חרף אבלה; ומשרת שנופל קורבן למעלליהם של אנשי החצר בבית הרוזנת.
קורותיהן של הדמויות משתלבות זו בזו, בקומדיה טראגית של החלפת זהויות.
המחזה נכתב לערב חג ההתגלות.
בהמשך, נערכו גרסאות עבריות נוספות על ידי אהוד מנור, דורי פרנס ורפאל אליעז.
במחזה מסופר על דוכס איליריה, אורסינו, אשר מאוהב ברוזנת אוליביה, שנדרה נדר כי בעקבות מות אחיה תתאבל ולא תאהב שום גבר, ולכן לא מחזירה לאורסינו אהבה.
במקביל מסופר על אונייה שנטרפה בלב ים בעקבות סערה.
הניצולה ויולה אינה יודעת מה עלה בגורל אחיה התאום, סבסטיאן, אך לפי רב החובל שהציל אותה, יש סיכוי שהוא עדיין בחיים.
היא מחליטה להתחפש לגבר וללכת לשרת את הדוכס, אורסינו.
באותו זמן סבסטיאן הולך לכיוון איליריה ל"נדודים ללא תכלית" במחשבה שאחותו טבעה ומתה.
הדוכס אורסינו מבקש מסזריו, שהוא בעצם ויולה, ללכת ולהפציר באהובתו אוליביה שתענה לחיזוריו.
באותו זמן ויולה מתאהבת בדוכס.
ויולה-סזריו מגיעה אל אוליביה לבקשתו של הדוכס, כדי לחזר בשמו, אך אוליביה מתאהבת בויולה בחושבה שהיא גבר.
לאנסינו יש מתחרים על לבה של אוליביה: גם סר אנדרו אגיצ'יק מנסה לכבוש את לבה בעזרת חברו, סר טובי בלץ', דודה של אוליביה, ובעזרת הליצן שלה, פסטה.
אנדרו רואה בוויולה המחופשת לגבר מתחרה נוסף.
טובי, אנדרו, פסטה הליצן, פביאן (משרת של אוליביה) ומריה (משרתת של אוליביה) מפילים את מלווליו (סוכן הבית של אוליביה) בפח: הם גורמים לו לחשוב שגברתו, אוליביה, מאוהבת בו, וגורמים לו לעשות דברים מגוחכים ולהיראות כמשוגע בפני גבירתו.
אוליביה מתוודה על אהבתה לסזריו (ויולה), ואנדרו מזמין את ויולה לדו-קרב.
גם ויולה וגם אנדרו מפחדים מהדו-קרב וטובי ופסטה מנצלים זאת להנאתם האישית.
באותה עת נכנס סבאסטיאן לעיר יחד עם אנטוניו, רב החובל שהציל אותו.
סבסטיאן זהה לחלוטין במראהו לוויולה המחופשת ומכאן מתחיל הבלבול.
אנדרו וויולה נפגשים ונלחמים כמתוכנן.
אנטוניו רב החובל בא לעזרתה של ויולה, בחושבו כי זהו סבסטיאן.
שוטרים שמגיעים לזירת הקרב עוצרים את אנטוניו על מעשה שעשה בעבר.
אנטוניו מבקש את ארנקו מוויולה, אותו ארנק שנתן לסבסטיאן כשהגיעו לעיר, אולם בשל הבלבול נלקח אנטוניו על ידי השוטרים ונאסר כשהוא כועס על סבסטיאן, מבלי לדעת שדיבר עם ויולה.
באותו זמן משוטט סבסטיאן בעיר ופוגש בסר אנדרו, שמתחיל להכות אותו.
סבסטיאן מכה בחזרה ומתפתחת תגרה, שבה מעורב גם סר טובי.
אוליביה מגיעה למקום ולוקחת את סבסטיאן המבולבל לביתה, שם היא מציעה לו נישואין בחושבה שזהו סזריו (וויולה).
הוא מסכים והם יוצאים לכנסייה כדי להינשא.
בתוך הבית בינתיים, מוכנס מלווליו לבידוד, וגם שם לא מפסיקים לשטות בו.
אנטוניו מובא בפני הדוכס, וויולה מכחישה כל קשר אליו.
אז אוליביה מופיעה פתאום וטוענת שהתחתנה עם סזריו (ויולה).
הדוכס מכנה את סזריו בוגד, וסר אנדרו נכנס ומאשים את סזריו בכך שפגע בו ובסר טובי בתגרה.
סבסטיאן מופיע והנוכחים מבינים כי האנדרלמוסיה נוצרה בעקבות בלבול בינו לבין ויולה.
השניים מאמתים כי אכן הם אחים.
אוליביה וסבסטיאן נותרים נשואים, בעוד שהדוכס מביע עניין בויולה ומבקש ממנה ללבוש בגדי אישה.
אוליביה מזמנת את מלווליו כדי שיסביר את אשר עבר עליו.
מתגלה מעשה הקונדס אשר עשו למלווליו אשר יוצא פגוע וכעוס.
כולם חוץ מפסטה יוצאים לנחם את מלווליו ולהתכונן לחגיגה הכפולה של הזוגות.
פסטה הליצן שר אפילוג שמסכם את המחזה וסוגר אותו.
סבסטיאן - אחיה של ויולה
אנטוניו - רב חובל, ידידו של סבסטיאן
רב חובל - ידידה של ויולה
ולנטין - אציל, בן לויה לדוכס
קוריו - אציל, בן לויה לדוכס
סר טובי בלץ' - דודה של אוליביה
סר אנדרו אגיצ'יק - משתדך אל אוליביה
מלווליו - סוכן בית לאוליביה
פביאן - משרת של אוליביה
פסטה הליצן - שוטה הכפר
ויולה - אחותו של סבסטיאן, כשהיא בתחפושת הגבר נקראת סזריו
אנשי חצר, מלחים, קצינים ובני לויה אחרים
הפקות הלילה השנים עשר בעברית
תיאטרון הבימה, "הלילה השנים-עשר, או כרצונכם".
הצגת בכורה בתיאטרון כיכר נולנדורף, ברלין, ב-15 בספטמבר 1930 הצגת בכורה בתל אביב ("אופרה מוגרבי") ב-14 בפברואר 1931.
יוצרים: תרגום ועיבוד - ש.
טשרניחובסקי; במאי - מיכאיל צ'כוב; מוזיקה - ארנסט טוך
שחקנים: ויולה - תמרה רובינס, אורסיניו - שמעון פינקל, אוליביה - חנה הנדלר אוליביה, מלווליו - ברוך צ'מרינסקי, מריה - נחמה ויניאר, טובי - מסקין, אנדרו - אברהם ברץ, פסטה - מנחם בנימיני, פביאן - רפאל קלצ'קין, ולנטינו - יהודה רובינשטיין.
תיאטרון "מסך" בירושלים, "הלילה השנים-עשר לשייקספיר" הצגת בכורה: יולי 1957
יוצרים: תרגום - שאול טשרניחובסקי וקלמן בנימיני; במאי - גרשון ו.
רוזנבאום; מוזיקה - עלי פרויד; תפאורה - מאגדה רוזנבאום.
תיאטרון הקאמרי, "הלילה השנים-עשר: או, כרצונכם".
יוצרים: תרגום - רפאל אליעז; במאי - שמואל בונים; תפאורה ותלבושות - אריה נבון; מוזיקה - גארי ברתיני.
שחקנים: עודד תאומי, עודד קוטלר, נתן כוגן, אריה קסוינר, יהודה פוקס, עמנואל בן-עמוס, יוסף ידין, אילי גורליצקי, זלמן לביוש, אברהם חלפי, אברהם בן-יוסף, גילה אלמגור, אורנה פורת, חנה מרון, עדנה פלידל, סמי מולכו.
תיאטרון באר שבע, הבכורה: 29 ביולי 1976
יוצרים: תרגום - אהוד מנור, בימוי - חנן שניר, עיצוב תפאורה ותלבושות - לידיה פינקוס גני, מוזיקה - יוסי מר-חיים, תפאורה - בן-ציון מוניץ.
שחקנים: ויולה - דורון תבורי; מלווליו, פסטה וסר אנדרו איגיצ'יק - ששי סעד; סר טובי - יוסי קאנץ
התיאטרון לילדים ולנוער, "הלילה השנים-עשר: או, כרצונכם", הצגת בכורה במאי 1989 (בפסטיבל חיפה להצגות ילדים השני)
יוצרים: תרגום - אהוד מנור; בימוי - ישראל גוריון; תפאורה ותלבושות - דוד שריר
תיאטרון חיפה, "הלילה השנים-עשר: או, כרצונכם", הצגת בכורה בינואר 1991
יוצרים: במאי - רוני פינקוביץ'.
תיאטרון הקאמרי, "הלילה השנים-עשר: או, כרצונכם", הצגת בכורה: 18 בינואר 1997
יוצרים: תרגום - אהוד מנור; בימוי - מיכאל גורביץ'; תפאורה ותלבושות - אדריאן ווקס; מוזיקה - יוני רכטר; תאורה - אבי יונה בואנו (במבי)
שחקנים: נדב אסולין, רוני בליץ, רמי ברוך, ארז שפריר, לימור גולדשטיין, יורם חטב, אביתר לזר, אודליה מורה-מטלון, שמעון מימרן, רונן נועז, דודו ניב, רוני סיני, אסנת פישמן.
תיאטרון גשר, "הלילה ה-12 או מה שתרצו: קומדיה מוזיקלית מאת וויליאם שייקספיר", הצגת בכורה ב-21 בספטמבר 2008
יוצרים: שירים - אירווינג ברלין; תרגום - דורי פרנס; בימוי - רפי ניב, תפאורה - סבטלנה ברגר, תלבושות - מוני מדניק, ניהול מוזיקלי - אבי בנימין, עיצוב פסקול - מיכאל וייסבורד, תאורה - עמיר ברנר, עוזר במאי לשפה ודיבור - יוני לוקאס, כוריאוגרפיה - איריס לנה
תזמורת: קלידים - אבי בנימין, כלי הקשה - אלכסנדר דון, קונטרבס - קונסטנטין איידלקינד.
תיאטרון החאן, 31 בדצמבר 2010
יוצרים: תרגום - אהוד מנור; בימוי - אודי בן-משה; תפאורה - מיקי בן כנען; תלבושות - פולינה אדמוב; מוזיקה - יוסף ברדנשווילי; תאורה - רוני כהן.
שחקנים: פסטה - יהויכין פרידלנדר, ויולה - נילי רוגל, אורסינו - אריאל וולף, קוריו, אנטוניו - איתי זבולון, מריה - עירית פשטן, סר טובי - ארז שפריר, סר אנדרו - לירון ברנס, אוליביה - שמרית לוסטיג, מלווליו - ניר רון, סבסטיאן - ויטלי פרידלנד, קול של שוטר - אריה צ'רנר
פסטיבל חיפה להצגות ילדים, 21 באפריל 2019
יוצרים: תרגום - דורי פרנס; בימוי - רוני ברודצקי; תפאורה - שני טור; תלבושות - שירה וויז; מוזיקה - רן בגנו; תאורה - חני ורדי ורותם אלרועי; עיבוד - אודי רז; ע.
שחקנים: שחקני החיפאית- אנסמבל תיאטרון חיפה, ג`רמי אלפסי, שירה בליץ, אדר בק, אורי גוב, אוריה יבלונובסקי, ליאור לב, יואל רוזנקיאר, רון ריכטר, מאשה שמוליאן.
הלילה של יורי הוא שמה של חגיגה בינלאומית המציינת את חקר החלל בכלל, ואת עידן הטיסות המאוישות בפרט, שהחל ב-12 באפריל 1961 עם טיסתו של הקוסמונאוט הסובייטי יורי גגארין לחלל.
את "הלילה של יורי" הגו שלושה אמריקאים - בני הזוג ג'ורג' וייטסיידס ולורטה הידלגו וייטסיידס וטריש גרנר - והוא צוין לראשונה ב-12 באפריל 2001.
הרעיון המקורי של היוזמה לקיים חגיגות ברחבי העולם בדגש על החלל היה להעלות את מודעות הציבור לנושאי חקר החלל, במיוחד בקרב צעירים - נוער וסטודנטים.
אירועי הלילה של יורי מצוינים בעולם משנת 2000. חלק מהאירועים בעולם נושאים אופי של הרצאות, ימי עיון ותצפיות אסטרונומיות לקהל הרחב.
בין אירועי הלילה של יורי שנערכו בישראל ניתן לציין תוכניות רדיו, ערבי שירה וימי עיון.
ב-14 באפריל 2010 התקיים ערב עיון בהשתתפות הקוסמונאוט בוריס וולינוב בקמפוס האוניברסיטה הפתוחה.
באפריל 2004, 2005 ו-2006 נערכו ערבי עיון מטעם אגודת החלל הישראלית בבית חיל האוויר בהרצליה.
ב-12 באפריל 2013 נערך לרגל היום מרתון הרצאות בזק בפארק הירקון.
הלין האנף הייתה סופרת, תסריטאית, ומחזאית יהודייה-אמריקאית.
היא התפרסמה בשל ספרה משנת 1970, דרך צ'רינג קרוס 84 (יצא בעברית בהוצאת עדן, בתרגום רות קינן, 1989), שעובד למחזה בשנת 1975 באנגליה, ולסרט באותו שם בשנת 1987 בכיכוב אן בנקרופט ואנתוני הופקינס.
האנף, ילידת פילדלפיה, עסקה בכתיבת מחזות בניו יורק בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, אך לא זכתה להעלות אף אחד ממחזותיה, על אף שזכו להערכה מצד מפיקים בולטים בברודוויי.
בקיץ נהגה לנסוע ברחבי החוף המזרחי ולחזות במופעי תיאטרון ארעי.
בשנת 1961 פרסמה ספר זכרונות בשם Underfoot in Show Business ("נרמסת בשואו-ביזנס") על התמודדויותיה בתקופה זו.
בראשית שנות ה-50 צמח במהירות שוק הפקות הטלוויזיה בניו יורק, והאנף מצאה אפיק פרנסה חדש, בכתיבת ועריכת תסריטים לתוכניות טלוויזיה עלילתיות (דוגמת "הרפתקאות אלרי קווין").
במקביל המשיכה לנסות להפיק את מחזותיה בברודוויי.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, רוב הפקות הטלוויזיה עברו ללוס אנג'לס, והאנף עברה לכתיבה עבור כתבי עת.
בשנת 1970 פרסמה האנף בספר "דרך צ'רינג קרוס 84" את חליפת המכתבים שלה עם פרנק דואל, הקניין הראשי בחנות ספרים לונדונית בשם Marks & Co.
(אחד משני מייסדי החנות, בנג'מין מרקס, היה אביו של הקריפטולוג ואיש האשכולות לאו מרקס).
האנף רכשה מהחנות במשך למעלה מ-20 שנה ספרים ישנים שהתקשתה להשיג, ושביקשה לקרוא במסגרת האוטודידקטיות שלה.
עם הזמן קשרה, עדיין רק בהתכתבות, קשרים אישיים עם עובדי החנות, ובראשם דואל, ואף שלחה להם חבילות מזון בימי הקיצוב לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשל חסרון כיס וסלידה מטיסה, לא יזמה האנף ביקור באנגליה על אף הזמנות חמות.
בשנת 1968, מת דואל, והיא נעצבה מאוד על שלא זכתה לפוגשו.
זמן קצר לאחר מכן, נסגרה חנות הספרים.
בשנת 1971 ביקרה האנף לראשונה בלונדון, וראתה את החנות, שעמדה ריקה אז.
את המסע לאנגליה תיעדה בספר The Duchess of Bloomsbury Street, שיצא בשנת 1973, וטרם תורגם לעברית.
בספר, מתארת האנף אירועים עם קוראים שאהבו את "דרך צ'רינג קרוס 84", וביקורים באתרים היסטוריים שעניינו אותה.
היא אף מתארת את המפגש עם נורה, אלמנתו של דואל, ועם בתם של הדואלים, שילה.
היא ראתה בביקור באנגליה שיא חייה.
בעיבוד הקולנועי משנת 1987, השחקנית אן בנקרופט גילמה את האנף, ואנתוני הופקינס גילם את דואל.
אלן בורסטין גילמה את האנף בהפקה מחודשת של העיבוד הבימתי בברודוויי.
האנף הייתה רווקה כל חייה.
בעיבוד הקולנועי רואים בדירתה תמונה של חייל הצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה, ובת דמותה מחייכת אליו בחיבה, כרמז לצופה שהאנף נותרה רווקה בשל מותו של אהובה החייל.
אך אין כל זכר לאדם כזה בספרה הראשון ("נרמסת בשואו ביזנס") ובשום מקום בכתביה אין אזכור לדמות כזו, או לכל מערכת יחסים ארוכת טווח.
יחסיה החמים עם פרנק דואל היו ידידותיים לחלוטין.
האנף הלכה לעולמה בניו יורק בשנת 1997 מסיבוכים של סוכרת.
בשנת 1985, פרסמה האנף ספר נוסף בשם Q's Legacy, שתיאר איך נתקלה בכתביו של הפרופסור מאוניברסיטת אוקספורד ארתור קווילר-קוץ' , ואיך הספרים שרכשה מדואל היו כולם במסגרת מסע הקריאה שלה על פי המלצותיו של קווילר-קוץ'.
בשנת 1992, קובצה סדרת הפינות המשודרות שלה (5 דקות מדי חודש בתוכנית Woman's Hour ב-BBC) בספר, בשם Letter from New York.
בנין הדירות שבו התגוררה במנהטן, ברחוב East 72nd מספר 305, נקרא עתה "בית צ'רינג קרוס" לכבודה, ולוחית זיכרון ליד דלת הכניסה מציינת את מגוריה של האנף ואת שם ספרה המפורסם.
באנגליה, לוחית זיכרון מציינת את מיקום חנות הספרים.
במקום פועל כיום סניף של רשת מקדונלד'ס
הליניאני (באוקראינית: Глиняни; בפולנית: Gliniany; ביידיש: גלינע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה קיבלה זכויות עיר בשנת 1397, ובמהלך המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 נהרסה בידי הטטרים.
בשנת 1772 עברה העיירה לשלטון אוסטריה, ובשנת 1919 נכללה בשטחי פולין.
התיעוד ראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא במסמך משנת 1474. בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רבים מיהודי המקום.
בית כנסת נבנה בעיירה בראשית המאה ה-18, אך עד אמצע המאה ה-18 היו יהודי המקום כפופים לקהילת לבוב הסמוכה.
באמצע המאה ה-19 התיישב בעיירה האדמו"ר יחיאל מיכל מושקוביץ, צאצא של המגיד מזלוטשוב, והקים במקום שושלת אדמו"רים וחסידות.
בשנת 1895 נפתח בעיירה בית ספר מיסודו של הברון הירש.
מסוף המאה ה-19 הוקמו בעיירה ארגונים ציוניים, ובשנת 1909 נפתח בה בית ספר עברי מרשת שפה ברורה.
בשנת 1910 נמנו בעיירה 2,418 יהודים, רוב תושביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ובזמן זה רכושם נבזז בידי האוכלוסייה המקומית, ובית הכנסת ובית התרבות היהודי בעיירה הועלו באש.
בסוף המלחמה פרעו ביהודי העיירה חיילים פולנים.
לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה היהודית בעיירה בסיוע יוצאיה בארצות הברית.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, כאשר המפלגה הבולטת הייתה הציונים הכלליים.
לצדה, התקיימה בעיירה פעילות של אגודת ישראל.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מקריאות לחרם על עסקיהם, ובמספר מקרים נרצחו יהודים בכפרי הסביבה.
בתקופה זו נמנו בעיירה כ-1,900 יהודים.
עם כניסת הסובייטים לעיירה בספטמבר 1939 נסגרו המוסדות היהודיים בה, ומספר פעילים פוליטיים נאסרו, והוגלו לסיביר.
ב-1 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
עם תחילת הכיבוש הגרמני נרצחו מספר יהודים בכפר קורוביצה הסמוך לעיירה בידי אוקראינים מקומיים, ולמחרת שרפו הגרמנים בעיירה ספרי תורה.
ימים ספורים לאחר מכן צוו יהודי העיירה לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, והם נקראו להתייצב למפקד בכיכר השוק בעיירה, בשעה שהאוקראינים המקומיים עורכים מצוד בבתי היהודים אחר מסתתרים.
לאחר מכן, הוצאו להורג 9 מיהודי העיר שנתפסו בידי המשטרה האוקראינית.
בהמשך סבלו יהודי העיירה ממעשי ביזה והתעללות מצד האוכלוסייה האוקראינית.
באוגוסט 1941 הוקם בעיירה יודנרט, בראשות אהרון הוכברג, שנצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר גבוהים ביותר, וכן לספק מדי יום מאה איש למחנה עבודה שהוקם בכפר הסמוך קורוביצה, אשר הפך באוקטובר למחנה סגור.
בד בבד, נחטפו יהודים למחנה עבודה נוסף.
באביב 1942 התפשטה בקרב יהודי העיירה מגפת טיפוס, וגבר בקרבם הרעב, ויהודים שנתפסו אוספים ירקות משדות הסביבה נרצחו בידי האיכרים המקומיים או הגרמנים.
ב-20 בנובמבר 1942 ציוו הגרמנים על יהודי העיירה לעבור תוך מספר ימים קצוב לגטאות בערי הסביבה, ובייחוד לגטו פרמישלן.
לאחר השלמת הגירוש, הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים".
תוך תקופה קצרה שולחו יהודי העיירה מהגטאות אליהם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
37 יהודים מהעיירה שהצליחו להימלט מגטו פרמישלן לפני חיסולו, וחזרו לעיירה, נרצחו בה בידי אוקראינים מקומיים.
כ-40 יהודים נוספים שהסתתרו בבונקר בסביבת העיירה נרצחו לאחר שנתגלו בידי אוקראינים, וכך גם קבוצה שהסתתרה ביער ליד הכפר זאניוב.
ב-20 ביולי 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
רק כ-25 יהודים שבו אליה, ואלו עזבו אותה במהרה, לאחר שגילו כי בתיהם נתפסו בידי אוקראינים, ומצאו כי בית הכנסת בעיירה הוסב לאכסניה וכי בית העלמין היהודי בה נחרש.
הלילה שלפני הוא סרט קומדיה משנת 2015 בבימויו של ג'ונתן לוין ובכיכובם של ג'וזף גורדון-לוויט, אנתוני מאקי וסת' רוגן המתרחש ברובו בלילה שלפני חג המולד.
בדצמבר 2001, אית'ן מילר מאבד את הוריו בעקבות תאונת דרכים.
שני חבריו הטובים, אייזק גרינברג וכריס רוברטס מחליטים לבלות איתו בכל חג מולד על מנת שהאחרון לא יישאר לבד.
עם הזמן, החבורה לומדת על מסיבה אקסקלוסיבית בשם "נשף מפצח האגוזים" המתקיימת בכל חג מולד ומנסים להשיג הזמנה אליה, אך ללא הצלחה.
השלושה ממשיכים עם המסורת עד שנת 2015, אז אייזק וכריס מחליטים לעצור מפאת עיסוקיהם החדשים בתור מבוגרים: אייזק נשוי ומצפה לבת בעוד כריס הפך לשחקן פוטבול מצליח.
רק אית'ן, שעובד כמוזיקאי בעבודות מזדמנות, עדיין לא מוכן לשחרר מהמסורת המשותפת שלו ושל חבריו.
במהלך עבודה שולית, אית'ן גונב כרטיסים לנשף "מפצח האגוזים" עבורו ועבור שני חבריו.
רגע לפני שהם יוצאים אליה, השלושה נפגשים בביתו של אייזק.
שם, אשתו ההרה של אייזק, בטסי נותנת לאייזק סמים פסיכואקטיביים (ביניהם קוקאין ופטריות הזיה) בשקית על מנת "שיהנה בפעם האחרונה" לפני שהתינוקת תיוולד.
בדרכם, השלושה עוצרים בעץ חג המולד הענק במרכז רוקפלר, שם אית'ן מראה לחבריו את הכרטיסים שגנב.
במטרה להרשים את חבריו לקבוצת הפוטבול, כריס קונה קנאביס מהדילר אותו החבורה מכירה מימי בית הספר, מר גרין.
ב, השלושה פוגשים את דיאנה, שנפרדה מאית'ן בגלל הפחד שלו מהתחייבות וכן את חברתה שרה.
מתגלה שהשתיים הוזמנו לנשף בעצמן.
אייזק, תחת השפעת הסמים, מצלם סרטון וידאו בטלפון שבו בו הוא מתוודה שהוא פוחד מלהיות הורה.
כריס מתחבר למעריץ שלו שמערים עליו וגונב ממנו את הקנאביס.
השלושה יוצרים קשר עם מר גרין בשנית, שנפגש איתם בביתה של אמו של כריס, שם השלושה (ביחד עם אמו של כריס) אוכלים ארוחת ערב.
אמו של כריס מדרבנת את אית'ן להשלים עם דיאנה ואייזק מגלה שהוא בטעות לקח את הטלפון של שרה במקום את שלו ומתחיל לקבל מסרונים מיניים.
בזמן חיפושיהם אחר הטלפון של אייזק, השודד גונב את הקנאביס של כריס בשנית.
השלושה מתפצלים: כריס יוצא להשיב את הקנאביס הגנוב, אייזק מחפש אחר הטלפון שלו ואית'ן עושה דרכו לנשף.
כריס לא מצליח להשיב את הקנאביס, אבל בעזרת הגנב הוא לומד על ערכם של חבריו.
בעקבות שימוש בסמים, אייזק מתחיל להזות ופוגש את אשתו ומשפחתה בזמן , שם הוא מקיא.
אית'ן מצדו מותקף על ידי שני אנשים שיכורים בתחפושות של סנטה קלאוס לאחר שהאשים אותם שהם מבזים את רוח החג.
השלושה נפגשים בתחנת הרכבת התחתית ומתחילים לריב אחד עם השני: אית'ן חושף שכריס הפך לשחקן מצליח בעקבות שימוש בסטרואידים, בעוד כריס חושף שהוא ואייזק חושבים שאית'ן הוא אדם אבוד וחסר כיוון בחיים.
למרות הכעס, השלושה הולכים לנשף "מפצח האגוזים".
כריס מגלה שחבריו לקבוצה לא באמת היו צריכים ממנו קנאביס ושהם לעגו לסרטון שבו תועדו כריס ושני חבריו משתטים.
אייזק מחזיר לעצמו את הטלפון שלו ולומד ששרה מעולם לא ראתה את הסרטון שהוא צילם קודם לכן.
אית'ן מוצא את דיאנה ובהחלטה ספונטנית, הוא מציע לה נישואין במהלך הופעה של מיילי סיירוס בנשף.
למרות שהיא עונה לו "כן" מתוך מבוכה, דיאנה מתפרצת על אית'ן בזעם וחושפת שהסיבה היחידה שאית'ן הציע לה נישואין היא כי הוא פוחד לאבד את שני חבריו.
בהמשך הנשף, אית'ן עולה לגג ופוגש את מר גרין, שמגלה שהוא היזם והמתכנן מאחורי הנשף.
לאחר שהוא נזכר במסורת אותה חלק עם חבריו לאורך השנים, אית'ן מצטרף לכריס ואייזק, שגורשו מהמסיבה לאחר שהתחילו בקטטה עם חברי קבוצת הפוטבול של כריס.
עם עלות השחר, החבורה משלימה ואייזק מקבל הודעה לפיה בטסי יולדת.
השלושה נעזרים ברכבו של מר גרין כדי להגיע לבית החולים, אך מתברר שזו הייתה אזעקת שווא.
מר גרין חושף את עצמו כמלאך, שעזר לחבריו במטרה "להרוויח את כנפיו".
אייזק מראה לאשתו את הסרטון שהוא צילם ובטסי מודה שגם היא מפחדת להיות הורה בעצמה.
השלושה מבלים את חג המולד בביתו של אייזק, לאחר שכריס אוכל ארוחת ערב עם אמו ומתוודה בפניה על השימוש בסטרואידים.
אית'ן הולך לביתה של דיאנה, שם הוא מתנצל בפניה על הצעת הנישואין בנשף ועל הפחד שלו מלהתמסד.
דיאנה מודה שגם היא התגעגעה לאית'ן ומזמינה אותו להכיר את הוריה.
שנה לאחר מכן, השלושה ומשפחותיהם מבלים את חג המולד ביחד.
הסרט מסתיים כשבתו של אייזק לא מצליחה לישון והשלושה שרים לה שיר ערש.
ג'וזף גורדון-לוויט - בתפקיד איתן
אנתוני מאקי - בתפקיד כריס
סת' רוגן - בתפקיד איזק
ליזי קפלן - בתפקיד דיאנה
מייקל שאנון - בתפקיד מר גרין
מינדי קלינג - בתפקיד שרה
ג'יליאן בל - בתפקיד בטסי
רנדל פארק - בתפקיד הבוס של איתן
מיילי סיירוס - בתפקיד עצמה
ג'יימס פרנקו - בתפקיד עצמו
טרייסי מורגן - בתפקיד סנטה קלאוס
הסרט התקבל בביקורות חיוביות לרוב, באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 67% ביקורות חיוביות שרוב הביקורות כתבו שזה סרט קומדיה שמפתיע לטובה ומספק מספיק סצנות מצחיקות מאוד והוא יותר טוב מרוב סרטי חג המולד האחרים של השנים האחרונות.
בישראל הסרט התקבל בביקורות חיוביות שבאתר וואלה נכתב שזו קומדיה מאוד מצחיקה, הם שיבחו את המשחק בעיקר של סת' רוגן ושל שאר השחקנים ובנוסף כתבו שזה סרט חג המולד אילה חיכו כל כך הרבה זמן.
באתר ynet נכתב שהקומדיה מאוד מצחיקה למרות הסוף השמרני.
רוב הביקורות בעולם שיבחו את משחקו של מייקל שאנון בסרט בתור סוחר הסמים שלהם מימי התיכון.
ג'סי וושינגטון, מתבגר אפרו-אמריקאי שעסק בחקלאות, עבר לינץ' בווייקו, טקסס ב-15 במאי 1916. הוא הפך לדוגמה ידועה למעשי לינץ' על רקע גזעני.
וושינגטון הואשם באונס ורצח של לוסי פרייר, אשתו של המעסיק הלבן שלו.
לא היו עדי ראייה לפשע, אולם במהלך חקירתו על ידי השריף של מחוז מקלנאן הוא חתם על הודאה ותיאר את מיקום כלי הרצח.
וושינגטון נשפט על רצח בווייקו, באולם מלא במקומיים זועמים.
הוא טען לאשמה ונידון למוות.
לאחר שהוכרז גזר הדין שלו הוא נגרר מחוץ לבית המשפט על ידי הצופים ועבר לינץ' ברחבת בית העירייה של וייקו.
היו ללינץ' מעל ל-10,000 צופים, ביניהם בכירים בעירייה ובמשטרה.
הייתה אווירה חגיגית באירוע, וילדים רבים נכחו בזמן ארוחת הצהריים שלהם.
חלק מההמון סירס את וושינגטון, חתך את אצבעותיו ותלה אותו מעל למדורה.
הוא הורד והועלה שוב ושוב מעל האש במשך שעתיים.
לאחר שהאש כבתה, גופו החרוך נגרר ברחבי העיר וחלקים ממנו נמכרו כמזכרות.
צלם מקצועי צילם את האירוע, וסיפק תיעוד נדיר.
התמונות הודפסו ונמכרו כגלויות בווייקו.
אף על פי שרבים מתושבי וייקו תמכו בלינץ', עיתונים ברחבי ארצות הברית גינו אותו.
ה-NAACP (האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים) שכר את אליזבת פרימן על מנת שתחקור את האירוע.
היא ניהלה חקירה מפורטת, למרות חוסר הרצון של רבים מהתושבים לדבר על האירוע.
לאחר קבלת הדו"ח של פרימן על האירוע, המקים של NAACP פרסם דיווח מעמיק על האירוע שכלל תמונות של גופו החרוך של וושינגטון.
הם השתמשו בסיפורו בקמפיין שלהם נגד מעשי לינץ'.
אף על פי שווייקו נחשבה כעיר מודרנית ומתקדמת, הלינץ' הדגים את כך שהיא מקבלת אלימות גזענית.
העיר קיבלה מוניטין של גזענות, אך מנהיגי העיר מנעו אלימות בכמה מקרים.
היסטוריונים מאמינים שמותו של וושינגטון עזר לשנות את הדרך בה מתייחסים למעשי לינץ'.
החשיפה הציבורית שהאירוע זכה לה שינתה את התפיסה הציבורית, שכעת נטתה להתייחס לאירוע כאל מעשה ברברי ולא כצורה נכונה של צדק.
בסוף המאה ה-20 וכן בתחילת המאה ה-21, חלק מתושבי וייקו הקימו יוזמה להקים אתר הנצחה לוושינגטון וללינץ'.
רעיון זה לא זכה לתמיכה ציבורית וכשל.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, מספר גדול של מעשי לינץ' אירעו בדרום ארצות הברית, בעיקר נגד אפרו-אמריקאים בארצות ג'ורג'יה, מיסיסיפי וטקסס.
בין 1890 ל-1920, כ-3,000 אפרו-אמריקאים נהרגו כתוצאה ממעשי לינץ', שהתרחשו בעיקר לאחר שהואשמו בפשעים שנעשו על ידי לבנים.
תומכי מעשי הלינץ' הצדיקו את דרך הפעולה בכך שהיא עוזרת בהשלטת דומיננטיות על אפרו-אמריקאים, להם יש טבע לפשוע.
בנוסף, מעשי הלינץ' איחדו את העם תחת מטרייה של סולידריות לבנה, בעידן בו היו שינויים דמוגרפיים רבים, וכן ערעור מבני הכוח.
אף על פי שמעשי הלינץ' נתמכו באופן נרחב על ידי הקהילה הדרומית, מתנגדים לשיטה קמו, ביניהם ניתן לציין כמה מנהיגים דתיים וכן האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים ׁׁׁ(NAACP).
בשנת 1916, וייקו, טקסס, הייתה עיר משגשגת עם אוכלוסייה של מעל 30,000 איש.
לאחר שהיא קושרה לפשע במאה ה-19, מנהיגי הקהילה חתרו על מנת לשנות את המוניטין של העיר וקידמו אותה ברחבי ארצות הברית כמקום אידיאלי.
עד העשור השני של המאה ה-20, הכלכלה של וייקו התחזקה וכן המוניטין הטוב שלה נשמר.
מעמד ביניים שחור עלה מהאזור, יחד עם שתי מכללות שנועדו לשחורים.
ב-1915, כ-20% מהאוכלוסייה בווייקו הייתה שחורים.
במחקר משנת 2006, העיתונאית פטרישה ברנשטיין תיארה את העיר כבעלת מעטפת עדינה של שלום וכבוד.
מתח על רקע גזעני שרר בעיר: עיתונים מקומיים סיקרו לרוב פשעים שנעשו על ידי שחורים, וגבר שחור בשם סנק מייג'ורס נתלה מגשר בעיר בשנת 1905. מספר קטן של מתנגדים לפשעי השנאה חיו באזור, כולל דיקן אוניברסיטת ביילר - האוניברסיטה של וייקו.
בשנת 1916, מספר גורמים גרמו להתפשטות הגזענות בקהילה, כולל ההקרנה של הולדתה של אומה, סרט שקידם עליונות לבנה והילל את הקו קלוקס קלאן, וכן מכירה של גלויות של לינץ' שאירע זמן קצר לפני כן באדם שגר בטמפל, טקסס.
ברובינסון, טקסס, לוסי פרייר נרצחה כאשר שהתה לבדה בביתה ב-8 במאי 1916. היא ובעלה ג'ורג' היו מהגרים אנגלים, והם היו ידועים בקרב הקהילה, שכן הפעילו חווה.
החדשות על מותה הגיעו במהירות לשריף של מחוז מקלנאן, סמואל פלמינג, אשר מיד החל בחקירה יחד עם צוות של שוטרים, קבוצה של גברים מקומיים ורופא.
הרופא קבע שפרייר נהרגה כתוצאה מטראומה מחפץ קהה בראש.
הגברים המקומיים חשדו במעשה בג'סי וושינגטון, גבר שחור בן 17 אשר עבד בחווה של בני הזוג פרייר כחמישה חודשים.
אחד מהם ציין שהוא ראה את וושינגטון ליד בית המשפחה כמה דקות לפני שגופתה של לוסי נמצאה.
באותו הלילה, אנשי השריף הגיעו לבית של וושינגטון ומצאו אותו בקדמת הבית לבוש בבגדים מגואלים בדם.
הוא טען שהכתמים הם תוצאה של דימום מהאף.
ג'סי, אחיו ויליאם והוריהם נלקחו לווייקו הסמוכה על מנת שיוכלו להיחקר על ידי מחלקת השריף.
אף על פי שהוריו של ג'סי ואחיו שוחררו תוך זמן קצר, הוא הוחזק להמשך חקירה.
החוקרים שלו בווייקו דיווחו שהוא מכחיש מעורבות במותה של פרייר, אך סיפק מידע סותר בנוגע לפעולותיו באותו זמן.
שמועות נפוצו לאחר מעצרו שהוא היה מעורב בקטטה עם גבר לבן כמה ימים לפני הרצח.
ב-9 במאי, פלמינג לקח את וושינגטון למחוז היל על מנת למנוע מהמשמר האזרחי לפעול.
השריף של מחוז היל, פרד לונג, תשאל את וושינגטון עם פלמינג; וושינגטון אמר להם שהוא הרג את פרייר בעקבות ויכוח על החפרפרות בשטחם, וכן תיאר את כלי הנשק ומקום הימצאותו.
לונג לקח את וושינגטון לדאלאס, טקסס, בזמן שפלמינג חזר לרובינסון.
פלמינג דיווח זמן קצר לאחר מכן שמצא פטיש מגואל בדם במיקום אותו ציין וושינגטון.
בדאלאס, וושינגטון הכתיב וחתם על הצהרה שתיארה את האונס והרצח של פרייר; ההתוודות פורסמה למחרת בעיתונים המקומיים.
העיתונים סיקרו את הרצח כסיפור עלילתי, ותיארו את הניסיונות של פרייר להתנגד לאונס, אף על פי שדו"ח הרופא קבע שנהרגה לפני שיכלה להתנגד.
המון זועם התאגד בווייקו באותו הלילה וחיפש בכלא המקומי, אך התפזר לאחר שלא מצא את וושינגטון.
עיתון מקומי שיבח את מאמציהם.
באותו הלילה, נערכה לוויה קטנה ופרטית, ולוסי פרייר הובאה למנוחות.
ב-11 במאי, חבר מושבעים התכנס במחוז מקלנאן והחזיר במהירות כתב אישום נגד וושינגטון; המשפט נקבע ל-15 במאי.
הרשויות פרסמו הודעה ב-12 במאי, וביקשו מהציבור לתת למערכת הצדק להחליט על גורלו של וושינגטון.
פלמינג נסע לרובינסון ב-13 במאי וביקש מהתושבים להישאר רגועים.
הוא התקבל על ידי התושבים בברכה.
לוושינגטון צוותו עורכי דין חסרי ניסיון.
עורכי הדין שלו לא הכינו הגנה למשפט, ואף ציינו שהוא היה רגוע בימים לפני המשפט.
בבוקר של ה-15 במאי, בית המשפט של וייקו התמלא במהרה בקהל מלא ציפייה, שאף כמעט ומנע מכמה מושבעים להיכנס.
הצופים מילאו גם את המדרגות שמסביב לבית המשפט; מעל ל-2,000 צופים היו נוכחים.
בזמן שוושינגטון הובל לתוך בית המשפט, אחד מהאנשים שנכחו בקהל כיוון אליו רובה, אבל השתלטו עליו במהרה.
ככל שהמשפט התקדם, השופט ניסה לשמור על סדר והתעקש על כך שהקהל יישאר בשקט.
ההחלטה על האנשים שירכיבו את חבר המושבעים התנהלה במהירות: ההגנה לא ביקשה לשנות אף בחירה של התביעה.
השופט ביקש מוושינגטון להציג את טענותיו, והסביר לו על העונשים הפוטנציאליים.
וושינגטון הגיב ב"כן", מה שהתפרש על ידי הנוכחים כהודאה באשמה.
התביעה תיארה את הטענות, ונשמעו עדויות מפי השוטרים שעסקו בחקירה וכן מפי הרופא שבחן את גופתה של פרייר.
הרופא דן בדרך בה פרייר מצאה את מותה, אבל לא ציין את האונס.
עורכי הדין של וושינגטון שאלו אותו אם הוא ביצע את הפשע והוא השיב "זה מה שעשיתי" ולאחר מכן התנצל.
התובע הראשי פנה אל יושבי בית המשפט והצהיר שהמשפט התנהל בהגינות, ועורר תרועות מצד הקהל.
לאחר ארבע דקות של דיון, דן חבר המושבעים את וושינגטון לכתב אישור ודן אותו למוות.
פקידי בית המשפט ניגשו לוושינגטון על מנת ללוות אותו החוצה, אבל נדחפו הצידה על ידי ההמון.
בהתחלה, וושינגטון ניסה להילחם חזרה ונשך אדם אחד, אבל הוא נוצח במהרה.
שרשרת הושמה מסביב לצווארו והוא נגרר לכיוון בניין העירייה.
בדרכו למרכז העיר, הוא הופשט, נדקר והוכה על ידי חפצים קהים.
עד הגעתו לבניין העירייה, קבוצת אנשים הכינה בסיס למדורה ליד עץ ממול לבניין.
הם שפכו על וושינגטון, אשר היה בהכרה מעורפלת ומכוסה בדם, דלק, תלו אותו על העץ בעזרת שרשראות והנמיכו אותו לאדמה.
מספר אנשים מהקהל חתכו את אצבעותיו, בהונותיו ואיברי המין שלו.
האש הודלקה וושינגטון הונמך והוגבה מהלהבות עד שנשרף למוות.
ההיסטוריונית הגרמנית מנפרד ברג ציינה שהמוציאים להורג ניסו להשאיר אותו כמה שיותר זמן בחיים על מנת להגדיל את הסבל שלו.
וושינגטון ניסה לטפס על השרשרת, אך לא היה יכול בגלל קטיעת אצבעותיו.
האש כובתה לאחר שעתיים, ואפשרה לכמה מהאנשים לאסוף מזכרות מאתר הלינץ', כולל את עצמותיו של וושינגטון וחלקים מהשרשרת.
אחד הנוכחים שמר חלק מאיבר המין של וושינגטון; קבוצה של ילדים הוציאה את שיניו של וושינגטון מראשו ומכרו אותן כמזכרות.
עד שהאש כובתה, חלקים מהגפיים של וושינגטון נפלו מגופו, שרופים וראשו היה חרוך.
גופתו הורדה מהעץ ונגררה ברחבי העיר על ידי סוס.
שרידיו של וושינגטון הועברו לרובינסון, שם הוצגו לראווה עד ששוטר קבר אותו מאוחר יותר באותו היום.
הלינץ' משך קהל גדול, שכלל את ראש העיר וראש המשטרה, אף על פי שלינץ' נאסר בחוק בטקסס.
שריף פלמינג אמר לפקודיו לא לעצור את הלינץ' ואף אחד לא נעצר לאחר האירוע.
ברנשטיין ציינה שפעולותיו הונחו על ידי הרצון להתנהל ביד קשה עם פשיעה ולעזור לסיכוייו להיבחר מחדש באותה השנה.
ניתן להניח שראש העיר ג'ון דולינס תמך בלינץ' גם הוא מתוך כוונות פוליטיות.
השמועה על הלינץ' נפוצה במהירות דרך הטלפון, מה שעזר לקהל להתאגד במהירות.
תקשורת מקומית סיקרה את האירוע וציינה ש"צעקות של עונג" נשמעו בזמן שוושינגטון נשרף, אף על פי שהם ציינו שחלק מהנוכחים גינו את המעשים.
עיתון מקומי ציין שמספר תושבים שחורים נכחו באירוע, טענה שתוארה כמפוקפקת על ידי ההיסטוריון גרייס הייל.
תושבי וייקו, להם לא היה קשר למשפחת פרייר, היו חלק הארי של הקהל.
חלק מהתושבים של העיירות הסובבות הגיעו לעיר לפני המשפט על מנת לצפות בו.
בלינץ', אשר אירע באמצע היום, נכחו גם ילדים מבתי ספר מקומיים.
חלקם טיפסו על העצים על מנת לצפות במתרחש.
הרבה מההורים אישרו לילדיהם לצפות באירוע, בתקווה שהאירוע יפיח בהם עליונות לבנה.
חלק מהטקסנים תפסו השתתפות בלינץ' כמעין טקס מעבר לגברים צעירים.
פרד גילדרסליב, צלם מקצועי שהתגורר בווייקו, הגיע לבניין העירייה זמן קצר לפני הלינץ', כנראה לאור בקשתו של ראש העיר, ותיעד את האירוע.
הצילומים שלו היוו תיעוד נדיר למהלכו של לינץ', במקום התיעוד הנפוץ בלינצ'ים שכלל רק את תמונותיהם של הקורבנות.
צילומיו של גילדרסליב כללו צילום ממבט ציפור על הקהל, שצולם מגג בניין קרוב.
הם כללו גם תקריבים של גופתו של וושינגטון; יכול להיות שחלקם צולמו על ידי עוזר.
גילדרסליב ייצר גלויות שעליהן התנוססו תמונות מהלינץ' המראות צעירים בגיל 12 הסובבים את גופתו של וושינגטון.
המצולמים לא עשו כל מאמץ להסתיר את זהותם.
ברג טוען שהרצון שלהם להיות מצולמים מעיד על כך שידעו שלא יוגשו כלפיהם אישומים על מותו של וושינגטון.
אף על פי שחלק מתושבי וייקו שלחו את הגלויות למכרים מחוץ לעיר, כמה מהתושבים המקומיים שכנעו את גילדרסליב להפסיק למכור אותן, מפחד שהן יהרסו את המוניטין של העיר.
בימים שלאחר הלינץ', עיתונים גינו את האירוע.
לאחר שבוע, סיפור הלינץ' סוקר נרחבות ואף הגיע לעיתונים בלונדון.
חלק מתושבי וייקו גינו את הלינץ', ביניהם מנהיגים מקומיים.
השופט שפסק בתביעה נגד וושינגטון כינה לאחר מכן את ההמון בלינץ' "רוצחים"; חבר המושבעים גינה את הפעולות בשיחה עם ה-NAACP.
אצל חלק מהאנשים שהיו עדים ללינץ' תועדו סיוטים וטראומה נפשית.
כמה מהאזרחים החלו במחאה נגד מעשי הלינץ', אך דוכאו.
אחרי הלינץ', נטען על ידי בכירים בעירייה שהלינץ' נעשה על ידי קומץ קיצוני.
אף על פי שטענה זו לא עולה בקנה אחד עם הצילומים שתיעדו את האירוע, טענה זו נתמכת על ידי חלק מההיסטוריונים.
לאירוע לא הייתה השפעה שלילית על דולינס או ראש המשטרה ג'ון מקנמרה: אף על פי שהם לא עשו מאמץ לעצור את ההמון, מעמדם נותר כשהיה.
כמו שהיה נפוץ בתקיפות שכאלו, לא הוגש נגד אף אחד כתב אישום על הלינץ'.
אף על פי שמנהיגיהם של הקהילה השחורה שלחו את תנחומיהם בפומבי למשפחת פרייר, הם התלוננו על הלינץ' רק בתוך הקהילה.
יוצא דופן אחד היה עיתון מכללה בטקסט שכל חברי המערכת שלו היה מורכב משחורים, שפרסם כמה מאמרים שהעביר ביקורת על המשתתפים בלינץ' ועל הנהגת העיר.
באחד המאמרים, הכתב טען שג'סי וושינגטון היה חף מפשע וג'ורג' פרייר, בעלה של הנרצחת, הוא האשם האמיתי.
עורך העיתון הואשם בהוצאת דיבה.
ג'ורג' פרייר תבע גם את המכללה על הוצאת דיבה.
תגובתו גרמה לכמה מתושבי רובינסון לחשוד שאכן יש לו חלק במותה של אשתו.
ברנשטיין ציינה שלא סביר שהיה לג'ורג' פרייר חלק ברצח אשתו, אבל אכן יש צל של ספק.
ה-NAACP שכר את אליזבת פרימן, אישה אקטיביסטית מניו יורק, לחקור את הלינץ'.
במסגרת מאבקה לזכות הצבעה לנשים, היא עברה לטקסט בסוף 1915 או תחילת 1916, על מנת לארגן את המחאה שם.
לאחר שנכחה בכנס בנושא בתחילת מאי, היא החלה את משימתה בווייקו.
היא התחזתה לעיתונאית וניסתה לראיין אנשים בנוגע ללינץ'.
היא גילתה שכמעט כל התושבים סירבו לדון בפרטי האירוע.
היא דיברה עם בכירים בעירייה והשיגה את התצלומים מגילדרסליב, לאחר שסירב תחילה לשתף פעולה.
אף על פי שהיא פחדה לביטחונה האישי, היא נהנתה מהאתגר שמצאה בחקירה.
בשיחותיה עם מנהיגי העיר, פרימן שכנעה אותם שהיא מתכננת להגן על וייקו מול הביקורות נגדם.
אצל חלק מהעיתונאים גדל חשד בנוגע אליה, והם הזהירו תושבים לא לדבר עם אנשים מחוץ לעיר.
אפרו-אמריקאים מקומיים קיבלו אותה בברכה.
פלמינג והשופט במשפט דיברו איתה.
שניהם טענו שלא עליהם האשמה באירוע הלינץ'.
מורה בבית הספר שהכירה את וושינגטון סיפרה לפרימן שהוא היה אנאלפבית, וכל ניסיון ללמד אותו קרוא וכתוב עלה בתוהו.
פרימן הגיעה למסקנה שתושבים לבנים תמכו באופן כללי בלינץ' בוושינגטון, אף על פי שהרבה מהם לא אישרו את חילול גופתו.
היא קבעה שההמון הונהג על ידי בנאי, בעל מסבאה וכמה עובדים מחברת הקרח.
ה-NAACP לא פרסם את זהותם.
פרימן הגיעה למסקנה שוושינגטון אכן הרג את פרייר, אך הוא היה מונע מהגישה שלה כלפיו.
הדיווח של פרימן פורסם בניוזלטר של ה-NAACP, וכן בעיתונים שחורים וליברלים נוספים.
פרימן נסעה לאורך ארצות הברית והרצתה על נושא חקירתה.
טענתה המרכזית הייתה ששנוי בדעה ציבורית יוכל להיות מושג על ידי צעדים חוקתיים.
אף על פי שהיו מעשי לינץ' נוספים, אכזריים כשל וושינגטון, זמינות התמונות והרקע למותו גרמו לו להיות אירוע מכונן.
ראשי ה-NAACP קיוו להתחיל במאבק חוקי נגד אלו האחראיים למותו של וושינגטון, אבל נטשו את הפרויקט בשל העלויות הכבדות.
ל-NAACP היו בעיות כספיות באותו הזמן.
הקמפיין שלהם נגד מעשי הלינץ' נחל הצלחה כלשהי, אך נדחק כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה.
נשיא ה-NAACP ג'ואל אליאס ספינגארן התייחס לקמפיין מאוחר יותר, ואמר שהקמפיין שם את מעשי הלינץ' על סדר היום הציבורי, והציג אותם כבעיה לאומית.
במחקרה משנת 2006, ברנשטיין תיארה את הקמפיין כתחילת המאבק שיימשך שנים רבות.
מספר מעשי הלינץ' בארצות הברית עלה בסוף העשור השני של המאה ה-20. מעשי לינץ' נוספים אירעו בווייקו בשנות ה-20, חלקית בעקבות עלייתם של הקו קלוקס קלאן.
עד סוף שנות ה-20, הרשויות בווייקו החלו להגן על שחורים ממעשי הלינץ', כמו במקרה של רוי מיטשל.
הרשויות פחדו שהפרסום השלילי שנוצר בעקבות מעשי הלינץ' יאפיל על מאמציהם למשוך משקיעים.
הלינה בירנבאום (נולדה ב-15 בספטמבר 1929, ורשה, פולין) היא סופרת, מתרגמת ומשוררת ישראלית.
ניצולת השואה שעוסקת בתיעוד זיכרונותיה.
הלינה בירנבאום נולדה בשנת 1929, בת הזקונים של פולה ויעקב גרינשטיין, אחותם של חילק ומארק.
כשהייתה בת עשר נכבשה פולין על ידי הנאצים, והיא ומשפחתה הועברו לגטו ורשה.
מספר האסירה שקועקע על ידה הוא 48693. הלינה בירנבאום הועברה למיידנק במאי 1943. לאחר מכן ביולי של שנה זו הגיעה הלינה למחנה אושוויץ עם שלוחה של נשים יהודיות ממחנה מיידנק.
בדצמבר 1944 נפצעה בכתפה מירי זקיף.
בבית החולים התאהבה באח יהודי.
לאחר המלחמה נסעה לחפש אותו אך הוא מת מטיפוס.
ב-18 בינואר 1945 הועברה הלינה מאושוויץ למחנה ראוונסבריק שבגרמניה, ובפברואר של שנה זו הועברה לנוישטאדט גלבה.
ביוני 1945, לאחר ששוחררה מהמחנה על ידי הצבא הרוסי, התחילה ללמוד בבית ספר תיכון בלימודי ערב.
בשנת 1947 עלתה הלינה לארץ ישראל עם קבוצה של "השומר הצעיר".
בשנת 1950 התחתנה עם חיים, ניצול השואה.
בשנת 1986 חזרה בפעם הראשונה לפולין עם קבוצה של ישראלים וביקרה במחנות, ובעקבות הביקור החלה לתעד את זכרונותיה ואת עברה.
בשנת 1988 סיפרה את סיפור חייה בסרט בגלל המלחמה ההיא.
באוקטובר 2015 קיבלה הלינה בירנבאום את אות הכבוד של ורשה בשל תרומתה לתיעוד גטו ורשה.
לדבריה של הלינה, אף על פי שעלתה לארץ היא עדיין מבקרת בפולין ומשתתפת בתוכניות חינוכיות רבות.
בירנבאום פועלת בצורה נמרצת למען שיפור יחסי גומלין בין פולין לישראל וכמו כן עם גרמניה.
מתגוררת בהרצליה ולה שני בנים.
בנה יעקב גלעד כתב עליה את שיר הנושא של אלבומו של יהודה פוליקר "אפר ואבק".
בירנבאום כתבה את השיר "פרחים ברוח" באותו אלבום.
בשנת 2019 הצטרף גלעד בפעם הראשונה לנסיעה של אימו לפולין לרגל השקת ביוגרפיה שלה שיצאה לאור בפולנית, ותועד בסרט התיעודי "לאן את נוסעת".
הסרט גם חושף כי בעוד שבירנבאום זוכה לכבוד ופופולריות רבה בפולין, בישראל פועלה איננו זוכה להערכה והיא כמעט אינה מוכרת, היות שהדרך שבה סיפרה את סיפורה, ובמיוחד העובדה שכללה בו עדויות על יהודים ששיתפו פעולה עם הנאצים, לא תאמה את הנרטיב הממסדי.
בשנת 2025 הוענק לה אות "יקירת העיר הרצליה".
חזרה לארץ האבות, הוצאה עצמית 2015 (זכרונות מהשנים 1945–1983)
ניגון פנימי, טרקלין 1985 (שירה)
אשר קראתי למתים, טרקלין 1987, הוצאה עצמית 2017 (תרגום שירי ולדיסלב שלנגל)
שירים לפני ומתוך המבול, ספרית מעריב 1990 (תרגום קובץ שירים שנכתבו בזמן השואה ונמצאו אחריה)
בחסות הלילה, הורמן-הוצאה עצמית 2006 (הביאה לדפוס את סיפור השרדותם בשואה של חבריה, סוניה ואברהן הורמן)
חיי התחילו מן הסוף, הוצאה עצמית 2019 (שירה)
+ספרים באנגליתHope is the Last to Die / החיים כתקוהזכרונות מהשנים 1939–1945Twayne, New York 1971
חיי התחילו מן הסוףשירים שתורגמו מגרמנית על ידי תלמידים איטלקים בתוספת ציורים שלהםC&P Adver Effigi 2014La forza di vivere / הכח לחיות
(מחפשת חיים אצל המתים)ראיון על החיים בזמן השואה ואחריהAuschwitz-Birkenau
הלינה בירנבאום ואנישירים שתורגמו מאנגלית על ידי תלמידים גרמנים ותגובותיהם.Kurt Langer 2001Die Hoffnung stirbt zuletzt
התקוה מתה אחרונה (החיים כתקוה)זכרונות מהשנים 1939–1945ischer Verlag 2002Das Leben als Hoffnung
החיים כתקוהסיפור ביוגרפי בשילוב טקסטים וציורים של תלמידים גרמניםDialog Verlag ,Muenster 2004Vom ende an
מחפשת חיים אצל המתיםראיון על החיים בזמן השואה ואחריהMetropol Berlin 2019
חזרה לארץ האבותזיכרונות מהשנים 1945–1983Czytelnik 1991Jak można w słowach