tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 2003 לקה בשבץ, בעקבותיו פרש מפעילות ציבורית.
הוא נפטר ב-4 ביולי 2003 בבית החולים סדארס-סיני במערב הוליווד; מותו יוחס למחלת הכליות שלו.
שיריו של וייט זכו להוקרה מחודשת בעקבות סדרת הטלוויזיה האמריקאית המצליחה "אלי מקביל", ששודרה בשנים 1997–2002. הסדרה השתמשה בשיריו בפסקול הסדרה, להמחשת תחושותיהן ומחשבותיהן של הדמויות, וכך החזירה את שיריו לתודעת הציבור.
וייט אף הופיע בסדרה פעמיים כאורח, עם דמותו האמיתית.
מפגש נוסף שלו עם הטלוויזיה היה כאשר סדרת הטלוויזיה "סאות'פארק" יצרה את הדמות "שף" על בסיס דמותו של וייט.
יוצרי הסדרה אף הציעו לווייט את התפקיד, אך הוא דחה את ההצעה עקב היותו נוצרי והתנגדותו לתכניה של האלימים והפרובוקטיביים של הסדרה.
וייט גם הופיע מספר פעמים כשחקן אורח במשפחת סימפסון.
בארי מזור הוא יהודי-אמריקאי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
בארי מזור נולד בניו יורק.
קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1959. בשנה זו הצטרף לסגל של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1962 מונה למרצה בכיר, בשנת 1965 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1969 מונה לפרופסור מן המניין.
עבודתו הראשונה הייתה בטופולוגיה גאומטרית.
בהשפעת הגישה של אלכסנדר גרותנדיק לגאומטריה אלגברית, הוא עבר לעסוק בגאומטריה דיופנטית.
תאוריית העיוות של מזור קשורה לעקומים אליפטיים.
בשנת 1982 נבחר כחבר של האקדמיה הלאומית למדעים.
קיבל את פרס ובלן בגאומטריה ואת פרס קול.
הוא ידוע גם בשל ההיכרות בין האידיאל של אייזנשטיין לאלגברה מתקדמת.
רעיון זה היה בסופו של דבר אחד מן השלבים המוצלחים בהוכחתו של אנדרו ויילס למשפט האחרון של פרמה.
מזור וויילס עבדו יחד קודם על מאמרים חשובים על בעיית תאוריית איווסווה בתחום השדות הממשיים לחלוטין.
מזור פיתח את תורת הדפורמציות של הצגות גלואה, המתארת באופן קטגורי את ההרמות של הצגות המוגדרות מעל שדה סופי של חבורות גלואה מסוימות, להצגות המוגדרות מעל חוג מקומי שלם ונותרי, שהשדה הסופי הוא שדה השאריות שלו.
מזור היה עורך כתב העת Inventiones Mathematicae לו הוגש מאמרו של אנדרו ויילס לפתרון המשפט האחרון של פרמה, והוא זה שמינה את צוות הבדיקה בן שישה בודקים.
בארי מזור הנחה למעלה מ-50 סטודנטים במהלך השנים, עם תלמידיו נמנים נועם אלקיס (כיום פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת הרווארד) והמתמטיקאי הישראלי רון ליבנה (כיום פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים).
במאמר מנחה, "תורת המספרים כזבוב הבקר", מזור מתאר את תורת המספרים כתחום:
בארי לוינסון הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקני.
נולד וגדל בבולטימור, מרילנד, התקבל ללימודים באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה, לפני שעבר ללוס אנג'לס כדי להיות שחקן ותסריטאי.
הוא החל את דרכו כתסריטאי בסדרות טלוויזיה בשנות השבעים, וקיבל עליהם שני פרסי אמי.
לאחר שהתבסס כתסריטאי מצליח בסרטים "סרט אילם", "מתח גבוה" ו"וצדק לכל" (מועמדות לאוסקר, לתסריט), הוא נהייה לבמאי, בדרמת ההתבגרות "דיינר" (1982), שעליו קיבל מועמדות שנייה לפרס האוסקר על התסריט.
"דיינר" היה הראשון מבין סדרה של סרטים שהתרחשו בבולטימור, עיר ילדותו, שאותם גם כתב.
האחרים היו "אנשי הפח" (1987), בכיכובם של ריצ'רד דרייפוס ודני דה ויטו, "אבלון" (1990) (מועמדות לאוסקר על התסריט) ו"ליברטי הייטס" (1999), ששניהם עסקו ביהודים.
סרטו הגדול ביותר, הן מבחינה ביקורתית והן מבחינה כספית היה "איש הגשם" (1988).
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל פרס הבימוי, בו זכה לוינסון.
סרטים נוספים עטורי תשבחות שביים היו "הטוב מכולם" (1984), בו כיכבו רוברט רדפורד וגלן קלוז, "בוקר טוב וייטנאם" (1987), עליו קיבל רובין ויליאמס מועמדות לפרס האוסקר ו"באגסי" (1991), שקיבל 10 מועמדויות לפרס האוסקר, ו-8 מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, בו זכה בקטגוריית סרט הדרמה הטוב ביותר.
בין סרטיו הנוספים נמנים: סרט הילדים "צעצועים", עם רובין ויליאמס, "חשיפה", על פי הרומן של מייקל קרייטון, בו כיכבו מייקל דאגלס ודמי מור, ושלושה סרטים בכיכובו של דסטין הופמן, הדרמה עטורת הכוכבים "סליפרס", הסאטירה הפוליטית "לכשכש בכלב" וסרט הפעולה-מדע בדיוני "ספירה".
בשנות האלפיים התמקד לוינסון בבימוי קומדיות: "בנדיטס", בו כיכבו ברוס ויליס ובילי בוב תורנטון, "Envy", בו כיכבו בן סטילר וג'ק בלאק ו"איש השנה", שבו שיתף פעולה בפעם השלישית עם רובין ויליאמס.
בנוסף להיותו במאי מוערך, לוינסון הוא גם מפיק פורה, במיוחד בשנות האלפיים.
הוא שימש כמפיק או מנהל הפקה בהפקות הוליוודיות כ"דוני בראסקו", עם ג'וני דפ ואל פצ'ינו, "הסערה המושלמת", "בוא נדבר על זה" ו"מכתבי אהבה", עם גווינת' פלטרו.
כמו כן מביים לא מעט סרטי טלוויזיה, בהם "יריה בלב", של הבמאית הפולנית אניישקה הולנד וסרטו של סידני לומט, "חיפוש גופני".
בנוסף לוינסון הפיק כמה פרויקטים טלוויזיוניים, כשהגדולה שבהם הייתה סדרת הפשע "רצח מאדום לשחור", בין השנים 1993–1999, וגם ביים פרקים, שעל אחד מהם זכה בפרס אמי ב־1993.
בשנת 2003 פרסם את ספרו הראשון, הנקרא "שישים ושש", זאת לאחר שכמה מסרטיו בבימויו כבר היו למעשה בעלי אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייו של לוינסון.
בשנת 2010 ביים את סרט הטלוויזיה "דוקטור מוות ומיסטר ג'ק" ("You don't Know Jack") עבור ערוץ HBO בכיכובו של אל פצ'ינו.
סרט המתעד את סיפורו של ד"ר ג'ק קבורקיאן, שזכה לכינוי "ד"ר מוות", בשל המתות החסד שביצע בחולים סופניים.
בשנת 2015 ביים את הקומדיה "רוק בקסבה באפגניסטן", בכיכובם של ביל מארי וקייט הדסון, על סוכן מוזיקאים במשבר הנוסע לאפגניסטן עם העוזרת האישית שלו ויוצא למסע שמטרתו למצוא דרך לשקם את הקריירה שלו.
בשנת 2018 החל לביים את הסרט הביוגרפי, "השורד" המתאר את סיפורו של ניצול השואה הארי האפט, שאולץ להתאגרף כדי לחיות.
בן פוסטר מגלם את האפט.
לצד פוסטר משתתפים דני דה ויטו, ויקי קרייפס, בילי מגנוסן, פיטר סארסגארד, דר זוזובסקי וג'ון לגוויזאמו.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-21 בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בנו הוא במאי הקולנוע סם לוינסון.
באוקטובר 2023, לוינסון, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
PoliWood (2009) - סרט דוקומנטרי
ד"ר מוות ומיסטר ג'ק (2010) - סרט טלוויזיה
אשף השקרים (2017) - סרט טלוויזיה
רצח מאדום לשחור (1993) - מפיק ובמאי
בארי לייבוביץ' , כדורסלן עבר ישראלי-אמריקאי.
שחקן וקפטן הפועל תל אביב ונבחרת ישראל, הנחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר ששיחקו בישראל.
גובהו 1.88 מטרים, שיחק בתפקידי הרכז והקלע.
אחרי שסיים את לימודיו בתיכון דה-וויט קלינטון, הצטרף לייבוביץ' לאוניברסיטת לונג איילנד.
בשנת 1967 סיים את לימודיו במכללה, נבחר בדראפט של ליגת ה-ABA על ידי קבוצת פיטסבורג פייפרס.
לייבוביץ' החל את קריירת ה-ABA שלו באותה קבוצה, אך בחודש דצמבר של אותה עונה הועבר לקבוצת ניו ג'רזי נטס, לימים קבוצת NBA.
אחרי חודש וחצי עבר לקבוצתו השלישית באותה עונה, אוקלנד אוקס.
בסיום העונה הועבר לניו אורלינס באקנירס, בה חתם על חוזה לשנתיים.
בסך הכול שיחק 82 משחקים בעונת ה-ABA הראשונה והיחידה שלו, ורשם ממוצעים של 10.9 נקודות ו-3.7 אסיסטים ב-26.4 דקות למשחק.
בקיץ 1968 נסע לייבוביץ' לחופשה באירופה, שנשאה אותו בין היתר לישראל, לבקר את חבריו מרק טורנשיין ואייבן לישינסקי, ששיחקו באותה העת בהפועל תל אביב.
לישינסקי הזמין את לייבוביץ' לאימון באולם אוסישקין.
לייבוביץ' שאל זוג נעליים מאחד הנוכחים כדי להתאמן, והדהים ביכולתו את כל הנוכחים, כשהציג ראיית משחק מפותחת, שליטה בכדור וקליעה ממגוון מרחקים.
בסוף האימון, כאשר פנה לחדרי ההלבשה, זרק כדור עם הגב לסל מחצי מגרש - וקלע.
עוד בדרכו חזרה לבית חברו לישינסקי, החתים אותו מנהל הקבוצה יורם ("פיקו") רוזביץ' על חוזה ליגה, בתואנה שמדובר במסמך שיאפשר לו להיכנס לישראל בקלות יתרה בביקורו הבא.
חוזהו של לייבוביץ' בהפועל עמד על 600 לירות, לעומת סכום של 11 אלף דולרים אותו הרוויח ב-ABA.
הקבוצה התבססה אז על מספר שחקנים יהודים אמריקאים, שיכלו לשחק כישראלים בליגה (וגם בנבחרת).
הפועל, עם לייבוביץ', החלה את עונת 1968/69 כמועמדת רצינית לאליפות, לאור חסרונו של כוכב מכבי תל אביב טל ברודי שגויס לצבא ארצות הברית.
לדרבי הראשון של העונה, שנערך במחזור התשיעי, הגיעה הפועל עם הפסד בודד.
מכבי, שאירחה את המשחק, החליטה להעביר אותו לאצטדיון בלומפילד, שם הותקן משטח פרקט במיוחד כדי לקיימו.
דקות לפני פתיחת המשחק, הגיע יושב ראש מכבי נח קליגר עם מכתב מנשיא פיב"א (אז התאחדות כדורסל לחובבים), לפיו אסור היה ללייבוביץ' לשחק, בגלל עברו המקצועני ב-ABA.
למרות חסרונו של לייבוביץ' המאוכזב, גברה הפועל, באימונו של שמעון שלח, על מכבי בתוצאה 78:70 .
הרחקתו של לייבוביץ' בגלל עברו המקצועני נמשכה שנתיים וחצי, בהן לא יכול להשתתף במשחקי הליגה והגביע.
ראשי הקבוצה הציעו לו כתחליף לאמן את הקבוצה.
לייבוביץ' סירב בתחילה, אולם לקח עליו את התפקיד אחרי ששלח הודיע לפני משחק חוץ בחיפה, שלייבוביץ' יאמן במקומו.
הקבוצה המשיכה לנצח גם את הדרבי השני במחזור ה-21, שנערך שוב בבלומפילד, בתוצאה 67:65, והבטיחה את הזכייה באליפות שני מחזורים לסיום, אחרי ניצחון על גבעת חיים-ברנר.
ניצחון נוסף על מכבי בגמר הגביע (בפעם השלישית בבלומפילד), בתוצאה 88:70, השלים דאבל היסטורי למועדון, וצמד תארים ראשונים ואחרונים של לייבוביץ' עם הפועל.
אחרי שנתיים שבהן לא שיחק (ובהן מכבי זכתה בשני דאבלים רצופים), חזר לייבוביץ' למגרשים בעונת 1971/1972. יחד עם טורנשיין וכוכבי הפועל האחרים, לא הצליח לייבוביץ' למנוע ממכבי לגרוף תואר אחר תואר בארבע השנים הבאות.
בעונת 1973/1974 עבר לשחק בקבוצת ליוויס הארלם שבהולנד, למשך עונה אחת, שלאחריה שב להפועל.
במהלך אותה עונה הוא שיחק גם נגד מכבי במוקדמות גביע אירופה לאלופות.
ניצחון מינימלי 85:84 במשחק הראשון לא הספיק להולנדים, שהפסידו לאלופת ישראל 90:71 בגומלין.
בעונת 1975/1976 השתתפה הפועל בגביע קוראץ'.
במשחקים במסגרת מפעל זה נגד קינמרטיני טורינו האיטלקית וברצלונה הספרדית קלע לייבוביץ' 49 ו-51 נק' בהתאמה (בעידן שלפני קו שלוש הנקודות).
באותה עונה העפילה הפועל לגמר גביע המדינה, והפסידה אותו להפועל גבת/יגור המפתיעה, שהדיחה את מכבי בשלב שמינית הגמר, והשכילה לגבור על הפועל בגמר 90:76.
בעונת 1977/1978, אחרי שמונה שנים בלי ניצחון בדרבי, הצליחו הפועל ולייבוביץ' לנצח את מכבי 98:85 בהיכל הספורט יד אליהו.
לייבוביץ' אמר לאחר המשחק כי הוא חיכה זמן רב לרגע הזה.
את העונה שלאחר מכן סיימה הפועל במקום השני את העונה הרגילה.
במשחק השני בסדרת הגמר, לאחר דקות רבות של שוויון, איבד לייבוביץ' כדור גורלי ומכבי זכתה באליפות נוספת.
גם את עונת 1979–1980 סיימה הפועל במקום השני.
בעונת 1980/1981 שותף לייבוביץ' לאחד מהאירועים המפורסמים ומעוררי המחלוקת בתולדות הדרבי התל אביבי בכדורסל.
בשניות הסיום של הדרבי הראשון לעונה, הובילה מכבי בנקודה שניות לסיום, אולם איבדה את הכדור.
לייבוביץ', שקיבל את הכדור מהצד למסירת חוץ, התכוון למסור אותו לשחקן שעמד במצב נוח לזריקה חופשית מתחת לסל.
בנקודה זו התערב חבר הנהלת מכבי אמנון אבידן, שלקח את הכדור מידי לייבוביץ' ומנע ממנו למסור אותו.
המהלך חודש באותה נקודה, לאחר שלמכבי הייתה שהות לסדר את שחקניה בהגנה, ללא עבירה טכנית או שריקה כלשהי של השופט.
לייבוביץ' מסר את הכדור לשמוליק נחמיאס, שהחטיא.
כך הוכרע המשחק לטובה מכבי, 68:67.
העונה הבאה הייתה עונתו ה-11 והאחרונה של לייבוביץ' בהפועל.
בסיומה עבר שוב לשחק בהולנד.
אחר כך חזר לישראל לשלוש עונות נוספות בהפועל חיפה, בסיומן פרש ממשחק פעיל בגיל 40.
ב-88 משחקיו במדי הנבחרת קלע 836 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה באיטליה בשנת 1979, היה לייבוביץ' קפטן הנבחרת שזכתה במדליית כסף היסטורית, לאחר ניצחונות על נבחרות חזקות כיוגוסלביה, ספרד וצ'כוסלובקיה.
בגמר נחלה ישראל תבוסה מידי ברית המועצות 98:76.
במהלך שהותו בישראל, נישא לייבוביץ' לישראלית ועשה עליה.
לאחר פרישתו ב-1985, עזב את ישראל וחזר לגור בפלורידה, ארצות הברית, שם עבד כמאמן ילדים בכדורסל, בעוד מקצועו העיקרי היה מורה לפיזיולוגיה ואנטומיה בתיכון.
ביתו אלונה, נשואה לכדורסלן העבר ומאמן בהווה יהוא אורלנד.
בנם - נכדו של לייבוביץ' - עומרי, אף הוא כדורסלן.
בארי לינדון הוא סרט קולנוע של סטנלי קובריק מ-1975, המבוסס על ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי "מזלו של בארי לינדון" מ-1844. הסרט, הנחלק לשני חלקים, סוקר את הרפתקאותיו של רדמונד בארי, אירי כפרי מהמאה ה-18, שלאחר חתונת אהובת ליבו עם קצין בריטי, מחליט לעשות מעשה ולטפס לאט לאט בסולם האצולה.
לאחר שרדמונד בארי מתחתן עם ליידי לינדון, הוא מספח אליו את השם לינדון, ומתקרא מעתה והלאה בארי לינדון.
'בארי לינדון' נוכח בדרך כלל ברשימות כמו 100 הסרטים הטובים ביותר.
מרטין סקורסזה סיפר כי זהו הסרט האהוב עליו ביותר מבין סרטיו של קובריק.
לעומתו, סטיבן ספילברג השווה את חוויית הצפייה בסרט לביקור במוזיאון הפראדו בלי הפסקת צהריים.
מערכה ראשונה: באילו אמצעים רכש רדמונד בארי את סגנונו ומעמדו של בארי לינדון
העלילה מתרחשת באירלנד, בזמנו של המלך ג'ורג' השלישי שמלך בבריטניה במחצית השנייה של המאה ה-18. לאחר שאביו של רדמונד בארי (ריאן אוניל), נהרג בדו-קרב, אמו של בארי (מארי קין) דוחה כל חיזורים ממאהבים חדשים, ומקדישה את חייה אך ורק לבנה רדמונד.
כנער, בארי מתאהב בבת דודתו המבוגרת ממנו, נורה בריידי (גיי המילטון) אשר מפתחת זוגיות עם קצין בריטי בעל רכוש בשם ג'ון קווין (לאונרד רוסיטר).
נורה מתארסת לקצין במטרה להציל את המצב הכלכלי של המשפחה, אך בארי מסרב לקבל את המצב ויורה למוות בקווין בדו-קרב שהוא עצמו זימן.
לאחר מכן, בארי מחליט לברוח, ובדרכו לדבלין הוא נשדד מכל רכושו על ידי שודד דרכים מפורסם בשם קפטן פיני (ארתור או'סאליבן).
כתוצאה מכך, בארי מצטרף לצבא הבריטי בשעת מלחמת שבע השנים.
במלחמה הוא פוגש את קפטן גרוגן (גודפרי קוויגלי), ידיד המשפחה, שמודיע לו כי למעשה הוא לא הרג את קווין אלא ירה כדור סרק והקרב היה מבוים על ידי משפחתה של נורה במטרה להיפטר מבארי ולשמור על המצב הכלכלי של המשפחה באמצעות הנישואין של נורה וקווין.
בעקבות מותו של קפטן גרוגן על ידי הצרפתים בקרב בגרמניה, בארי עורק מהצבא, גונב מדים של שליח, סוס ומסמכי זיהוי, ובורח.
בדרך להולנד הנייטרלית הוא פוגש קפטן פרוסי, שעולה על התרמית של בארי ומטיל עליו אולטימטום להתגייס לצבא הפרוסי אחרת יוסגר.
בארי מתגייס לצבא פרוסיה, ומאוחר יותר מקבל צל"ש מיוחד מפרידריך הגדול על הצלת חייו של אותו קצין בקרב.
בסיום המלחמה בשנת 1763, בארי מועסק על ידי שר המשטרה כמשרתו של האביר דה בליברי (פטריק מגי), מהמר מקצועי ונהנתן.
כשעולה החשד שבליברי הוא מרגל אירי, שולחים את בארי כסוכן סמוי על מנת לאשש את החשדות.
בארי חושף את עצמו לאביר מיד והם הופכים לבני ברית במשחקי הקלפים.
הם מחליטים שבארי ימשיך לרגל עבור משרד המשטרה, אך לא ימסור פרטים מחשידים אודות האביר.
אחרי שבליברי מרמה את הנסיך טובינגן, הנסיך מאשים את בליברי ומסרב לשלם את חובו.
כאשר בארי מעביר את המידע לפרוסים, הם מחליטים לגרש את האביר מהארץ.
בארי מעביר את התוכנית לאביר, שמחליט לברוח בלילה שלפני הגירוש.
למחרת בבוקר, בארי, שמחופש לאביר בליברי, "מגורש" לגבול הפרוסי ושם ממשיך לעבוד עם האביר.
בשנים שלאחר מכן, שני הרמאים מסתובבים ברחבי אירופה ומרוויחים הון מלרמות בהימורים.
לאחר שהפך לרם מעלה, בארי מחליט להינשא לרוזנת העשירה של לינדון (מריסה ברנזון) מיד לאחר מות בעלה.
מערכה שנייה: דין וחשבון על האסונות ורוע המזל שפקדו את בארי לינדון
בארי מתחתן בשנת 1773, לוקח את שם המשפחה של הרוזנת ומשתקע באנגליה כדי ליהנות מעושרה הרב של אשתו, עדיין ללא רכוש בבעלותו.
הלורד בולינגטון (דומיניק סאבאג'), בנה בן ה-10 של הליידי לינדון הקשור מאוד לאמו, מתחיל לסלוד מבארי, ומודע לכך שבארי לא באמת אוהב את אימו.
הרוזנת יולדת לבארי בן בשם בריאן פטריק, אבל בכל זאת הנישואין נשארים אומללים.
בארי בוגד בגלוי באשתו, וחי חיי נהנתנות על חשבון אשתו שמחויבת להישאר בביתה.
כמה שנים מאוחר יותר, אמו של בארי מגיעה לגור באחוזת לינדון.
היא מזהירה את בנה כי מעמדו בסכנה: אם ליידי לינדון תמות, כל רכושה יורש לבנה הבכור, הלורד בולינגטון (כבר גבר צעיר, בגילומו של ליאון ויטלי).
הלורד, ששונא שנאת מוות את בארי, ינטוש אותו חסר כל.
אמו של בארי מייעצת לו לקבל תואר אצולה כדי להגן על עצמו.
בשביל לקדם מטרה זו, הוא מטפח את היכרותו של הלורד ונדובר המשפיע (אנדרה מורל) ומתחיל להוציא סכומים גדולים עוד יותר של כסף כדי להתחבב על האצולה.
במהלך מסיבת יום הולדת של ליידי לינדון, הלורד בולינגטון מכריז על השנאה לאביו החורג ועל כוונתו לעזוב את אחוזת המשפחה כל עוד אמו נשואה לבארי.
בארי מתעצבן ומכה את בנו מול הקהל.
המכות נתפסות כאכזריות וגורמות לבארי לאבד את כבודו והוא מנודה מבחינה חברתית.
בניגוד להתעללות בבנו הבכור והחורג, בארי מתגלה כאב רחום ואוהב כלפי בריאן, שעימו הוא מבלה את כל זמנו.
הוא לא יכול לסרב לבנו בשום דבר, ונכנע להתעקשותו של בריאן לקבל סוס ליום הולדתו התשיעי.
בריאן המפונק, בניגוד למה שהבטיח להוריו, רוכב על הסוס לבדו מספר ימים לפני יום הולדתו וכתוצאה מכך נופל ונפצע.
בארי מוכה היגון מתחיל לשתות ולהשתכר, ואילו אשתו בורחת אל הדת, בסיוע הכומר המשפחתי סמואל הננס (מוריי מלווין).
אמו של בארי מפטרת את הכומר בטענה שהוא כבר לא עוזר לליידי (בנוסף, המשפחה לא יכולה להרשות לעצמם את הכומר, בשל חובותיו של בארי); והיא אף טוענת שהוא מחמיר את המצב.
המשפחה צוללת עוד יותר עמוק לתוך יגון, והליידי מנסה להתאבד באמצעות רעל (אך אינה מצליחה והופכת לחולה).
לאחר אירועים אלו, בולינגטון חוזר לאנגליה, שם הוא מוצא את בארי בבית מרזח מקומי כשהוא משתכר ומתאבל על בנו במקום להיות עם אשתו.
הוא דורש "שביעות רצון" (אתגר לקרב) כנקמה על התקיפה הציבורית של בארי.
הם מחליטים לקיים דו-קרב בכנסייה נטושה.
בולינגטון מקבל את ההזדמנות הראשונה לירות, אך אקדחו אינו דרוך והוא יורה באדמה.
בארי, שמסרב לירות בבנו, יורה בכוונה באדמה, אבל בולינגטון לא מוותר ואינו מסיים את הקרב.
בסיבוב השני, הוא יורה ברגלו של בארי וגורם לקטיעה חלקית של הרגל.
בעוד בארי מתאושש, בנו משתלט על כלכלת הבית.
הוא שולח את אחד מידידי המשפחה לבארי עם הצעה: בולינגטון יעניק לבארי קצבה של 500 גיני בשנה לכל חייו בתנאי שהוא יעזוב את אנגליה לנצח, ויסיים את נישואיו לליידי לינדון.
אחרת בארי ייכנס לכלא בגלל חובותיו הכבדים.
הקריין מציין כי בארי עוזב לאירלנד עם אמו, ולאחר מכן ליבשת אירופה ומחדש את מקצועו לשעבר ומהמר (אם כי אינו מצליח כבעבר), וכי בארי לא יראה את ליידי לינדון שוב.
הסצנה האחרונה (בחודש דצמבר 1789) מציגה את הליידי לינדון חותמת על הקצבה של בארי.
הבחירה בראיין אוניל לתפקיד הראשי הפתיעה רבים.
צילומי הסרט ארכו כעשרה חודשים.
חלק מסצנות הפנים צולמו לאור נרות, תוך שימוש בעדשות מיוחדות, וזאת כדי לשחזר את עידן טרום החשמל בו מתרחשת העלילה.
את הסרט מלווה קריינות המתערבת ומביעה דעתה (הצינית בחלק מהמקרים) בנוגע למתרחש בעלילה לעיתים קרובות.
כמו בכל סרטיו של קובריק, המוזיקה משחקת תפקיד חשוב בסרט, בין אם במתן אווירה מתאימה לתקופת הסרט, בין אם בהכתבת קצבו.
בין המלחינים הקלאסיים שביצירותיהם השתמש קובריק: יוהאן סבסטיאן באך, אנטוניו ויוואלדי, פרנץ שוברט, גאורג פרידריך הנדל ווולפגנג אמדאוס מוצארט.
כמו כן כולל הפסקול קטעים של הלהקה האירית הצ'יפטיינס.
הסרט גרף ארבעה פסלוני פרס אוסקר על הצילום הטוב ביותר, העיצוב האמנותי הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, והפסקול הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לזכייה בקטגוריות הסרט, התסריט המעובד והבמאי הטוב ביותר.
בארי האריס היה פסנתרן ג'אז שהתמחה בסגנון הבי בופ וכתב יצירות רבות וחשובות בסגנון.
האריס נולד בדטרויט מישיגן, הוא הושפע מאוד מארט טאטום, באד פאוול צ'ארלי פארקר ות'לוניוס מונק.
גם בהקשבה שטחית אפשר היה לשמוע את ההשפעה החריפה של באד פאוול על נגינתו.
יש המשווים את הדמיון בין השניים לדמיון בין סאני סטיט לצ'ארלי פארקר.
ב-1960 האריס עבר לניו יורק.
האריס ניגן עם מקס רואץ', דקסטר גורדון קנונבול אדרלי, קולמן הוקינס, אילינוי ג'אקט ורבים אחרים.
בתור אמן מוביל הוא הקליט 14 אלבומים.
בסוף שנות השבעים האריס חי עם מונק ומשפחתו, כך שהיה לו תפקיד חשוב בסרט התיעודי שהפיק קלינט איסטווד על הפסנתרן.
נפטר ב-8 בדצמבר 2021 מסיבוכים של מחלת הקורונה.
בארי וינצ'ל היה חייל בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית שהיה קורבן לפשע שנאה.
חבריו ליחידה שחשבו כי וינצ'ל הוא הומוסקסואל, התעללו בו לאורך זמן רב ורצחו אותו באכזריות, והמעשה הפך לאבן דרך משמעותית בדיון המתמשך אודות מדיניות "אל תשאל, אל תספר" של הצבא האמריקאי.
וינצ'ל נולד במיזורי שבארצות הברית.
בשנת 1997 התגייס לצבא האמריקני, ובשנת 1998 שובץ בדיוויזיה המוטסת ה-101, בבסיס פורט קמפבל שבקנטקי.
בעת שירותו ביחידה קיבל מכתב פרידה מחברו לשעבר, שלמד איתו באותו תיכון.
שותפו למגורים, ג'סטין פישר, הבחין במכתב, וסיפר על כך לחבריו ליחידה.
מאוחר יותר התלווה וינצ'ל לשותפו לחדר ג'סטין פישר וחיילים נוספים לסיבוב בברים בנאשוויל.
שנה לאחר מכן לקחו פישר והחיילים את וינצ'ל למועדון אשר הציג הופעות מופע דראג.
במועדון הכיר וינצ'ל טרנסקסואלית בשם קלפרניה אדמס אשר נהגה להופיע במקום והשניים החלו לצאת.
ג'סטין פישר החל להפיץ שמועות בבסיס "פורט קמפבל" על נטיותיו המיניות של וינצ'ל, וזה החל לסבול מהטרדות יומיומיות שהתפתחו למעשי אלימות, ולא פסקו.
מפקדיו של וינצ'ל כמעט ולא עשו דבר על מנת להפסיק את ההטרדות.
וינצ'ל עצמו לא דיווח לאיש על ההתעללות בו, מאחר שמשמעות תלונה כזו הייתה שחרורו באופן מיידי מצבא ארצות הברית, לפי עקרונות מדיניות "אל תשאל, אל תספר".
בהדרגה גברה ההתעללות של החיילים בווינצ'ל, עד ל-4 ביולי 1999, אז התפתחה תגרה בין וינצ'ל לבין חייל אחר, קלווין גלובר, בעוד ג'סטין פישר מעודד את גלובר להכות בוינצ'ל ולועג לו, שהוא "מוכה כמו מתרומם מזוין, כמו וינצ'ל".
גם גלובר וגם פישר היו מוכרים למערכת הצבאית כבעלי התנהגות אלימה בעקבות מקרים קודמים, אחרים, של אלימות כלפי חיילים.
מאוחר יותר בהמשך היום לקח גלובר מחבט בייסבול מארונו של פישר, המתין עד שווינצ'ל ירדם ואז בעודו ישן חבטו בראשו עד לאובדן הכרה.
וינצ'ל נפגע קשות בראשו ונפטר למחרת היום, ה-5 ביולי בבית חולים בטנסי.
קלווין גלובר הורשע ברצח וינצ'ל ונידון למאסר עולם בעוד ג'סטין פישר הורשע בסעיפים קלים יותר על כך שלא מנע את הרצח, ושניהם נכלאו בבית הסוהר הצבאי USDB שבקנזס.
חלק מההאשמות כנגד פישר בוטלו במסגרת הסדר טיעון ועונשו הופחת ל-12 וחצי שנים.
בשנת 2003 הוא קיבל חנינה ובשנת 2006 נשלח למעצר בית חלקי, אשר בוטל לחלוטין בסוף אותה השנה.
לאחר פרשת רצח בארי וינצ'ל הורה הנשיא המכהן, ביל קלינטון, על בחינה מחדש של מדיניות "אל תשאל, אל תספר", אשר רבים הצביעו עליה כעל הגורם המרכזי למעשה הרצח ולכך שלא נמנע.
ראשי הארגון SLDN, אשר היה מהמבקרים הבולטים של יישום המדיניות על ידי הצבא, דרשו לדעת מי בדרגים הגבוהים אחראי לאקלים ההומופובי בבסיס הצבאי.
הבחינה המחודשת עליה הורה הנשיא הביאה ליישום סעיף נוסף במדיניות תחת הכותרת "אל תטריד".
הוריו של וינצ'ל, וולי ופטרישיה קאטלס, ורבים אחרים המשיכו לפעול למען ביטול המדיניות המפלה.
למרות מאמציהם של ההורים ושל ארגונים למען זכויות להט"ב אחרים סירב מפקד הבסיס, רוברט ט.
קלארק, לקחת אחריות על מה שנטען כ"אווירה אנטי-הומואית קשה" בבסיס שתחת פיקודו.
בשנת 2003 הוא קודם בדרגה.
יחד עם זאת, לוטננט גנרל טימותי מוד ביקר אצל הוריו של וינצ'ל כנציג רשמי של הצבא, כחלק מפעילותו למען חיילים הומואים ולסביות.
הוא נהרג בפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2003 יצא הסרט "נערתו של חייל" (סרט הבכורה של לי פייס) המבוסס על מקרה הרצח והאירועים שקדמו לו.
הסרט זכה בפרס פיבודי ובמועמדויות רבות לפרסי אמי ופרס דקל הזהב, והצית מחדש את הדיון הציבורי על מדיניות הצבא.
בארי קופר הוא מוזיקולוג, מלחין, נגן עוגב וסופר אנגלי; המתמחה במיוחד בבטהובן וקורותיו, והוא העורך של "רשימות בטהובן" (Beethoven Compendium).
קופר נולד בווסטקליף-און-סי (Westcliff-on-Sea), פרבר של סאות'אנד-און-סי שבאסקס ולמד נגינה על פסנתר והלחנה בנעוריו.
הוא קיבל מלגה לבית הספר גורדונסטון ומאוחר יותר ליוניברסיטי קולג', אוקספורד.
בשנת 1973 הוא סיים ללמוד לתואר MA וכבר בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור.
בין יצירותיו המוזיקליות ניתן למנות את האורטוריה "ההתעלות" (The Ascension).
קופר ידוע בגלל ספריו על בטהובן וגילויו על הסימפוניה העשירית שלו.
הוא למד בהרחבה ובשקידות את רשימותיו של בטהובן וכתב ספר בשם- Beethoven and the Creative Process.
הוא איחד את הסקיצות של בטהובן ליצירה שלמה אחת.
הסימפוניה התאורטית בגרסתה הראשונה הוצגה בשנת 1988 על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, בניצוחו של ולטר ולר.
הסימפוניה בגרסתה השנייה הוצגה על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון, בניצוחו של וין מוריס.
בין השנים 1974–1990 קופר לימד באברדין וכיום הוא מלמד באוניברסיטת מנצ'סטר.
בארי יוגארט היה סופר אמריקאי.
נודע בעיקר בשל סדרת ספריו אודות עלילותיהם של לי מקאו ועוזרו שור מספר עשר שפורסמו בין 1984 ל-1990. עלילות הספרים מתרחשות ב"סין העתיקה שלא הייתה מעולם", ומשלבות את סוגת ספרות הפנטסיה עם ספרות בלשית וספרות היסטורית.
יוגארט זכה בפרס הפנטזיה העולמי של 1986 עבור הספר הראשון בסדרה זו, "גשר ציפורים".
לאחר השלמת הספר השלישי, "שמונה ג'נטלמנים מוכשרים", הפסיק לכתוב את הסדרה ומאז לא פרסם יותר ספרים נוספים.
יוגארט נולד בעיר פאוריה שבמדינת אילינוי ולמד באקדמיית פיליפס שבמדינת מסצ'וסטס.
לדבריו, סבל בשנות החמישים מדיכאון חריף וכיוון שהממסד הרפואי טרם הכיר בבעיה זו, אובחן כחולה סכיזופרניה והגיע למוסד טיפולי.
לאחר סיום טיפוליו למד באוניברסיטת קולומביה.
לאחר לימודיו באוניברסיטה, שירת בחיל האוויר האמריקני במזרח הרחוק, שם החל להתעניין במזרח הרחוק ובפרט בסין.
עניין זה דרבן אותר לכתוב סדרת הספרים אודות "סין העתיקה שלא הייתה מעולם".
לאחר שירותו השתקע באריזונה, שם קרא רבות ובשנת 1977 כתב גרסה ראשונית של "סיפור האבן" אשר נזנחה.
לדבריו, לאחר שקרא את "חשיבות ההבנה" מאת לין יוטאנג, הבין מה הם הפגמים אשר גרמו לו לזנוח את היצירה ושב לכתיבתה.
ספרו הראשון, "גשר ציפורים", פורסם בשנת 1984. הספר עוסק בלי קאו, חוקר זקן וראשון למלומדי סין, חכם "ולו פגם קל באופיו", כפי שמעיד על עצמו, ובלקוחו – שברומן ההמשך "סיפור האבן" הופך לעוזרו – בן איכרים בשם לו יו אשר גופו החזק הקנה לו את הכינוי "שור מספר עשר".
הספר משלב יחדיו מוטיבים מן המיתולוגיה הסינית וסיפורי אגדה מומצאים אל תוך סיפור בלשי המלווה בהומור הפרוש לאורך היצירה כולה.
בשנת 1985 זכה הספר בפרס הפנטזיה העולמי עבור הנובלה הטובה ביותר ובשנת 1986 זכה בפרס המיתופאי.
בשנת 1988 פורסם ספר שני בסדרה בשם "סיפור האבן" ובשנת 1990 פורסם ספר שלישי בשם "שמונה ג'נטלמנים מוכשרים", ספרו האחרון בסדרה, אשר תוכננה בתחילה להכיל שבעה ספרים.
יוגארט תלה את הפסקת כתיבתו במספר גורמים.
סגנונם של ספריו הקשה לסווגם לסוגה ברורה וההחלטה למתגם אל קהל היעד של חובבי מדע בדיוני ופנטסיה גרמה, לטענתו, להגבלת השוק אליו הוא פונה.
המוציא לאור של ספריו לא יידע אותו בדבר פרסים לו זכה "גשר ציפורים" ואף הוציא את הספר "סיפור האבן" שלושה חודשים לפני המתוכנן, כך שלא היו בידיו של יוגארט העתקים כשרואיין לעיתונים.
עקב אי הסכמות נוספות עם המוציאים לאור, ועקב חשש שלו שמא יחזור על אותם הרעיונות בספריו הבאים, פרש מכתיבה.
ספריו "גשר ציפורים" וכן "סיפור האבן" תורגמו לעברית.
הספר "גשר ציפורים" תורגם לעברית על ידי רחביה ברמן והספר "סיפור האבן" תורגם לעברית על ידי יעל סלע.
שניהם יצאו לאור בהוצאת "אופוס".
בארי טוד וילבורן היה שחקן פוטבול אמריקני בליגות ה-NFL וה-CFL.
את קריירת הפוטבול החל וילבורן באוניברסיטת מיסיסיפי.
לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1985 על ידי וושינגטון רדסקינס שם שיחק עד שנת 1989. ב-1992 עבר לשחק בקליבלנד בראונס בה שיחק עונה אחת.
ב-1995 החל לשחק בפילדלפיה איגלס שם שיחק שתי עונות.
ב-1997 עבר לשחק בליגת ה-CFL.
בארי חזק (25 באוגוסט 1944 – 17 באוקטובר 1973) היה משורר, בן קיבוץ אפיקים, שנהרג בקרב סרפאום במלחמת יום הכיפורים.
בארי חזק נולד בקיבוץ אפיקים, לטניה ואברהם חזק.
נקרא על שם ברל כצנלסון שהלך לעולמו באותו חודש.
בארי סיים את לימודיו בבית-הספר התיכון החקלאי בית-ירח שבעמק הירדן.
הוא היה פעיל בתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים ואף ריכז את אזור הנגב ויהודה.
בקיץ 1963 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
בהמשך סיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר.
עם שחרורו מצה"ל שב לקיבוצו, שם ריכז את ענף התמרים ושיחק בנבחרת הכדורסל.
במקביל, החל בלימודי כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד כמדריך נוער בפנימיית בית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים.
הוא ליווה את חניכיו במשך ארבע שנים.
במלחמת ששת הימים היה קצין מודיעין גדודי.
במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים נפצע מרסיס ברגלו, אולם המשיך להילחם.
באוקטובר 1971 התחתן עם נעמה.
הוא עזב את הקיבוץ והחל לימודי לתואר שני בכלכלה ובשירה עברית בירושלים.
הוא החל לעבוד באגף התקציבים במשרד האוצר שם היה אחראי על תקציב החינוך והתרבות.
באוקטובר אותה שנה נולד בנו אבירם.
אחרי המלחמה התמנה לקצין המבצעים של גדודו והועלה לדרגת סרן.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים.
ב-17 באוקטובר 1973, במהלך הקרב על תחנת הרכבת בסרפאום ממערב לתעלה, נפגע מכדור בחזהו ונהרג במקום.
שנה לאחר מותו קובצו מכתביו, רשימותיו וחמשת שיריו בספר "בבכי אותי תקצור" שנערך על ידי יגאל וילפנד, ונעמה חזק (אשתו) בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
שירו, "ריבונו של עולם", התפרסם לאחר מותו והולחן ב-2001 במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל על ידי ברי סחרוף יחד עם אורן לוטנברג ויצא באלבומו "האחר".
השיר שימש כשיר הסיום של הסדרה שעת נעילה ב-2020. חזק הוזכר בספרו של בן קיבוצו אסף ענברי, "הביתה".
אחיו הוא המשורר יחיאל חזק.
בארי ולמן היה סוציולוג אמריקאי-קנדי ושימש כמנהל שותף של רשת NetLab הבינלאומית שבסיסה בטורונטו.
תחומי המחקר שלו כללו סוציולוגיה קהילתית, האינטרנט, אינטראקציה בין אדם למחשב ומבנה חברתי, כפי שמופיע ברשתות חברתיות בקהילות ובארגונים.
עניינו המרכזי היה במעבר מפרדיגמת יחסים מרוכזים בקבוצות לאינדיבידואליזם רשת.
ולמן כתב יותר מ-300 מאמרים, פרקים, דו"חות וספרים.
הוא זכה בפרסים רבים מגופים שונים, ביניהם האגודה הקנדית לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ושתי מחלקות של האגודה אמריקאית לסוציולוגיה: קהילה וסוציולוגיה עירונית, תקשורת וטכנולוגיות מידע.
סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים בשנת 1959 וסיים את תואר ראשון A.B.
(בהצטיינות יתרה) ממכללת לאפייט בשנת 1963. במשיך בלימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת הרוורד.
וולמן כיהן כפרופסור במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת טורונטו במשך 46 שנים, משנת 1967 עד 2013, כולל חמש שנים כפרופסור ע"ש S.D.
וולמן קיבל פרסי הישגים בקריירה מהאגודה הקנדית לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, מהאגודה הבינלאומית לניתוח רשתות חברתיות, מהאגודה הבינלאומית לתקשורת, מרשת המרכזים למצוינות GRAND ומשני סעיפים של האגודה הסוציולוגית האמריקאית: סוציולוגיה קהילתית ועירונית; תקשורת וטכנולוגיות מידע.
הוא נבחר לעמית החברה המלכותית של קנדה בשנת 2007. בשנת 2012, וולמן זוהה כבעל מדד הירש הגבוה ביותר מבין כל הסוציולוגים הקנדים.
וולמן היה חבר סגל במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת טורונטו במשך 46 שנים, משנת 1967 עד 2013. מאז יולי 2013, הוא ניהל במשותף את רשת NetLab.
וולמן כובד במשרת פרופסור אורח ע"ש לים צ'ונג יה לתקשורת ומדיה חדשה באוניברסיטה הלאומית של סינגפור בינואר-פברואר 2015.
ולמן התארח בכנס צ'ייס 2012 של האוניברסיטה הפתוחה.
בארי ריצ'רד מקאפרי הוא גנרל לשעבר בצבא ארצות הברית.
הוא מוכר בזכות פיקודו על דיוויזיית החי"ר ממוכן ה-24 במלחמת המפרץ.
מקאפרי קיבל את עיטור צלב השירות המצוין (Distinguished Service Cross), שהוא העיטור השני בחשיבותו בצבא האמריקאי.
מקאפרי נולד בטאונטון, מסצ'וסטס, שם סיים את לימודיו בתיכון.
לאחר מכן, המשיך למכללת אנדובר.
בשנת 1964 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית ווסט פוינט, עם סיום לימודיו באקדמיה הצבאית, הוסמך כקצין ח"יר בדרגת לוטננט.
לאחר מכן התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית, הוסמך כצנחן וסיים את קורס הסיירים בבית הספר לחי"ר של הצבא האמריקני בפורט בנינג, ג'ורג'יה.
בתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג.
בשנת 1965 לקח חלק במבצע השבת הכוח ברפובליקה הדומיניקנית.
בהמשך שימש כיועץ צבאי בווייטנאם ובמלחמת וייטנאם לחם כמפקד פלוגה בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת).
על גבורתו בקרב במהלך המלחמה הוענקו לו שני עיטורי צלב השירות המצוין ושני עיטורי כוכב הכסף.
במלחמת המפרץ פיקד מקאפרי על דיוויזיית החי"ר ממוכן ה-24, אשר ביצעה תמרון איגוף שמאלי בן 370 קילומטרים אל תוך עיראק.
הכוחות שבפיקודו השמידו 300 טנקים, 300 תותחים, 1200 משאיות, 25 כלי טיס, ושבו 5000 חיילים עיראקיים, וזאת תוך ספיגת אבדות מעטות ביותר.
היה זה תמרון השריון המהיר בהיסטוריה של המלחמות.
בעבור פעולותיו כמפקד הדיוויזיה הוענקה למקאפרי מדליית השירות המצוין.
בשנים 1994–1996 שירת כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
לאחר פרישתו מן הצבא מונה על ידי הנשיא קלינטון למתאם הממשל לנושא הלוחמה בסמים.
לאחר שסיים את תפקידו, שב לאקדמיה הצבאית ווסט פוינט, כפרופסור ללימודי ביטחון ואסטרטגיה.
צלב השירות המצוין (פעמיים, בשל הפגנת גבורה בשדה הקרב)
כוכב הכסף (פעמיים, בשל הפגנת גבורה בשדה הקרב)
בארי טאף הוא כלכלן ישראלי, ששימש כיועץ בכיר לנגיד בנק ישראל וכחבר בוועדה המוניטרית.
עלה לישראל בשנת 1975. בעל תואר שני בהצטיינות במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית.
החל את דרכו בבנק ישראל ב-1980 במחלקת המחקר.
טאף ניהל את חטיבת השווקים בבנק ישראל בשנים 2008–2011. במסגרת תפקיד זה היה אחראי, בין היתר, לניהול יתרות המט"ח של הבנק.
בשנת 2011 מונה ליועץ בכיר לנגיד לענייני מדיניות מוניטרית ולחבר בוועדה המוניטרית של בנק ישראל.
במסגרת עיסוקיו בבנק ישראל הוא שימש גם כדירקטור בבורסה לניירות ערך וכחבר המועצה הלאומית לתשלומים ולסליקה.
משמש כיועץ מומחה בקרן המטבע הבינלאומית משנת 1994, במקביל לעבודתו בבנק ישראל.
בשנת 2013 פרש מבנק ישראל, לאחר שעבד בו כ-30 שנה.
טאף מתגורר בירושלים נשוי ואב לארבעה.
בארי מנילו הוא זמר, מלחין ומפיק יהודי-אמריקאי.
נולד בשם בארי אלן פינקוס (Barry Alan Pincus) בברוקלין ניו יורק שבארצות הברית.
אימו עדנה מנילו הייתה יהודייה משני הוריה, בעוד שאביו הרולד פינקוס היה יהודי רק מצד האב וקתולי-אירי מצד האם.
הוא אימץ את שם משפחתה של אמו "מנילו" בתקופת בר המצווה שלו.
מנילו גדל בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין וסיים את לימודיו בתיכון המקומי ב-1961. לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד והחל לעבוד ב-CBS כדי לכסות את הוצאותיו.
ב-1964, במהלך עבודתו ב-CBS, פגש מנילו את ברו הרולד, במאי, שהורה למנילו לערוך את המוזיקה למחזמר חדש אך מנילו כתב את כל המוזיקה בעצמו לבסוף.
המופע הפך להצלחה והופיע במשך 8 שנים בניו יורק.
לאחר מכן החל מנילו לעבוד ככותב זמרירים לפרסומות לחברות מפורסמות וביניהם: KFC, פפסי וד"ר פפר.
בשנת 1976 זכה מנילו בשני פרסי קליאו על עבודתו בתחום.
בשנת 1971 פגש מנילו את בט מידלר ועבד איתה עד שנת 1975. ביולי 1973 יצא אלבום הבכורה של מנילו, שנשא את שמו, "Barry Manilow".
אחד מהשירים שיצאו מהאלבום היה "Could It Be Magic" שבוצעו לו קאברים מאוחר יותר על ידי הזמרת דונה סאמר ולהקת טייק ד'את.
ב-1 באוקטובר 1974 יצא אלבומו השני של מנילו, "Barry Manilow II".
מהאלבום יצא השיר "Mandy" שהגיע למקום הראשון בארצות הברית.
בשנת 1975 התיידד מנילו עם שדרן הרדיו דיק קלארק.
באוקטובר של אותה שנה יצא אלבומו השלישי שהיה "Tryin' to Get the Feeling".
מהאלבום יצא הסינגל "I Write the Songs" שהגיע למקום הראשון.
אלבום הסטודיו הרביעי של מנילו היה "This One's for You" שיצא באוגוסט 1976. במאי 1977 יצא אלבום ההופעה חיה הראשון של מנילו בשם "Barry Manilow Live".
בפברואר 1978 יצא אלבום הסטודיו החמישי של מנילו שהיה "Even Now" והביא לו את פריצתו הגדולה בממלכה המאוחדת.
לאחר מכן הוציא מנילו את אלבום הלהיטים הראשון שלו, "Greatest Hits".
אלבומו השישי של מנילו שנקרא "One Voice" יצא ב-25 בספטמבר 1979.
אלבומו השביעי של מנילו היה "Barry" שיצא ב-19 בנובמבר 1980 והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
בספטמבר 1981 יצא אלבומו השמיני שנקרא "If I Should Love Again".
שנה לאחר מכן הוציא מנילו אלבום הופעה חיה בשם "Barry Live in Britain".
בנובמבר 1982 הוציא מנילו את אלבומו התשיעי שנקרא "Here Comes the Night" והגיע למעמד פלטינה.
ב-1983 הוציא מנילו אלבום להיטים בשם "Greatest Hits Vol.
אלבומו העשירי של מנילו היה "2:00 AM Paradise Cafe" שיצא ב-15 בנובמבר 1984 שהגיע לאלבום פלטינה ולמקום ה-28 במצעד הבילבורד.
לאחר מכן יצא "Manilow" שהיה האלבום ה-11 של מנילו.
אלבומו ה-13 של מנילו יצא ב-2 במאי 1989 ונקרא "Barry Manilow".
ב-17 באפריל 1990 הוציא מנילו אלבום הופעה חיה בשם "Live on Broadway".
ב-25 בספטמבר של אותה שנה הוציא מנילו אלבום סטודיו ראשון שמוקדש כולו לשירי חג המולד ונקרא "Because It's Christmas".
אלבומו ה-15 של מנילו נקרא "Showstoppers" ויצא ב-24 בספטמבר 1991. ב-10 בנובמבר 1992 הוציא מנילו אלבום אוסף שנקרא "The Complete Collection and Then Some...".
אלבומו ה-16 של מנילו יצא ב-11 באוקטובר 1994 ונקרא "Singin' with the Big Bands", האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב.
ב-10 בנובמבר 1998 הוציא מנילו את אלבומו ה-18 שהיה אלבום מחווה לשיריו של פרנק סינטרה ונקרא "Manilow Sings Sinatra".
ב-5 בפברואר 2002 הוציא מנילו אלבום אוסף שנקרא "Ultimate Manilow", האלבום הגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת.
אלבום הסטודיו ה-20 של מנילו היה "A Christmas Gift of Love" שיצא ב-12 בנובמבר 2002. ב-6 באפריל 2004 הוציא מנילו אלבום הופעה חיה בשם "2 Nights Live!".
ב-28 בספטמבר של אותה שנה יצא האלבום "Scores".
האלבום הכיל את השיר "This Can't Be Real" שהיה דואט עם הזמרת אוליביה ניוטון-ג'ון.
ב-26 באפריל 2005 יצא אלבום להיטים של מנילו שנקרא "The Essential Barry Manilow".
אלבום הסטודיו ה-22 של מנילו היה "The Greatest Songs of the Fifties" שיצא ב-31 בינואר 2006 ומכר למעלה מ-150 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
ב-31 באוקטובר הוציא מנילו אלבום המשך לאלבומו הקודם שנקרא "The Greatest Songs of the Sixties", האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד.
ב-18 בספטמבר יצא אלבום המשך בשם "The Greatest Songs of the Seventies" שהגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד עם מכירות של 113 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
באוקטובר 2007 הוציא מנילו את אלבום הסטודיו ה-25 שלו שנקרא "In the Swing of Christmas".
ב-15 בינואר 2008 הוציא מנילו אלבום אוסף של בלדות ושירי אהבה שנקרא "Beautiful Ballads & Love Songs".
ב-26 בינואר 2010 הוציא מנילו את האלבום "The Greatest Love Songs of All Time" שהגיע למקום החמישי שמצעד הבילבורד בשבוע הראשון אך נפל למקום ה-40 בשבוע השני.
אלבום הסטודיו ה-28 של מנילו נקרא "15 Minutes" ויצא ב-14 ביוני 2011. ב-24 באפריל 2012 יצא אלבום הופעה חיה של מנילו בשם "Live in London".
בסוף 2012 יצא אלבום חיה נוסף שנקרא "Live at Paris Las Vegas".
במאי–יוני 2024 הופיע מנילו 15 פעמים בלונדון פלאדיום, כל ההופעות היו סולד-אאוט.
במהלך 2025 קיים הופעות פרידה במספר ערים בארצות הברית, בהן בוסטון, פילדלפיה, אוקלנד וסקרמנטו.
מנילו גם ממשיך להחזיק ברזידנסי קבוע בלאס וגאס, שמתוכנן להימשך עד 2026. בפברואר 2026 מנילו דחה את מופעי הרזידנסי שלו בלאס וגאס במהלך חודש פברואר בעקבות טיפול בסרטן ריאה בשלב ראשון.
בשנים 1964–1965 הוא היה נשוי לסוזן דייקסלר (Deixler).
החל משנת 1978 מקיים מנילו מערכת יחסים עם גארי קיף (Kief), מפיק טלוויזיה, שבהמשך הפך למנהלו האישי.
בדצמבר 2025 הודיע מנילו כי הוא עובר טיפול בעקבות אזור סרטני בריאה, שהתגלה לאחר שסיים סדרת מופעי חג מולד.
גילוי הגידול התרחש לאחר שסבל משישה שבועות של ברונכיטיס ולאחר מכן החמרה נוספת שנמשכה חמישה שבועות והובילה לבדיקה רפואית.
בארי לונג היה סופר ומורה רוחני אוסטרלי.
הוא כתב 15 ספרים שתורגמו ל-11 שפות.
בארי לונג נולד באוסטרליה ב-1926. כנער החל לעבוד כמחלק עיתונים ותוך מספר שנים הפך לעורך העיתון "סידני סאנדיי" ודוברו של מנהיג האופוזיציה בפרלמנט מחוז ניו סאות' ווילס.
בגיל 30 לערך החל לכתוב שורה של ספרים שעסקו בשאלות אנושיות מרכזיות: האם יש מטרה לחיי?
את כתבי היד שכתב הביא לבריטניה כדי להוציאם לאור.
בלונדון עבד כקופירייטר וכעורך עיתון בפליט סטריט, אבל המשיך לכתוב ולימד קבוצה קטנה שהתאספה סביבו.
קבוצת תלמידיו התרחבה וב-1985 החליט לצאת לציבור.
מודעה גדולה שנשאה את תמונתו עם הכיתוב הפרובוקטיבי "אני גורו – מי אתה?" התפרסמה ב"אובזרוור" באנגליה.
הוא החל להרצות ופרסם ספרים וקלטות על מוות, מעשה האהבה, גידול ילדים ועוד.
ב-1986 חזר לאוסטרליה ופתח מרכז ללימוד משנתו.
בארי לונג לימד באוסטרליה, אירופה ואמריקה.
ב-1998 נאלץ לחדול מנסיעותיו לאחר שנתגלתה בו מחלה ממארת.
למרות זאת הוא המשיך ללמד ולכתוב עד יום מותו ב-2003. את סדרת המאמרים האחרונה שנקראה "למות - כפי שאני חווה זאת" הוא הכתיב על ערש דווי.
אמת: "דבריי הם או אמת או שקר.
אבל אנא, אל תאמין לי.
בחן כל אמירה בחווייתך האישית.
רק כך תוכל לדעת את האמת."
אהבה: "לעולם אל תרשי לגבר (או אישה) לאחוז בידך או לחבק אותך, אלא אם את חשה את מגעה העדין של האהבה.
הימנעי מאחיזתה החמדנית של הרגשיות המינית, אפילו כאשר היא מופיעה בגוף מושך.
היא רוצה לגמור – ולהסתלק ממך מהר ככל האפשר ברגע שתבוא על סיפוקה."
חיים: "אני עומד לקחת אותך בחזרה אל הרחם, אל המקום שבו הכול התחיל, למקום שממנו הגוף עצמו הופיע.
לשם כך לא נזדקק לפסיכיאטר, מהפנט או מומחה כלשהו.
נזדקק רק לאמת ולתשומת לבך העניינית.
כל תוספת תהיה הטעיה של האישיות..."
מוות: "בתולדות המין האנושי אין יוצא מן הכלל: כולם מתים.
וכפי הנראה, כולם מתים בזמן הלא נכון - בזמן שגורם לנו הלם.
או שהם מתים בטרם עת.
אין כזה דבר מוות בטרם עת.
כולם מתים בזמן - ולא משנה עד כמה צעירים או זקנים הם היו, או עד כמה החיים שלהם נראו מבטיחים."
צדק: "רק מעטים מחנכים את ילדיהם לצדק.
אבל חשוב ביותר להטמיע בילדים חוש צדק שישמש כמשקל נגד למוסר הכפול הרווח בעולם.
וזה חייב להיעשות דרך דוגמה אישית מגיל צעיר מאוד.
ילדים שחווים כבר בינקותם את ההגינות והצדק של הוריהם, לא יזדקקו להמחשות כואבות יותר בבגרותם."
"הרשו לי לדבר איתכם על מוות"
"על גידול ילדים באהבה, צדק ואמת"
בארי פיצג'רלד היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אירי זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1944 על תפקידו בסרט "הולך בדרכי", הוא הועמד על אותו התפקיד גם בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (השחקן היחיד שעשה זאת).
פיצג'רלד נולד בשם ויליאם ג'וזף שילדס בעיירה פורטובלו שבדבלין, אירלנד.
היה לאחיו הבוגר של השחקן ארתור שילדס.
הוא למד ב"מכללת סקרי" והתנסה לראשונה במשחק בתיאטרון הלאומי "תיאטרון אבי", שם הכיר את המחזאי שון או'קייסי ועבד איתו בתחילת הקריירה שלו.
פיצג'רלד החל את דרכו כשחקן קולנוע בשנת 1938 בתפקיד הנואם בדרמה של אלפרד היצ'קוק "יונו והטווס", הופיע בנוסף בקומדיה של הווארד יוז "צער גידול חיות" בתפקיד אלוייסיוס גוגארטי ולצד אחיו השחקן ארתור שילדס בסרטו של ג'ון פורד "המחרשה והכוכבים".
הוא המשיך לשחק לצד אחיו גם בתחילת שנות ה-40 בסרטיו של פורד "המסע הארוך הביתה" בתפקיד עקר הבית קוקי ו"מה יפית עמק נוי".
ב-1941 שיחק בסרט "זאב הים לצידו של אדוארד ג'י רובינסון.
בשנת 1944 שיחק פיצג'רלד בדרמה הקומית של לאו מקארי, "הולך בדרכי".
פיצג'רלד זכה על משחקו בסרט בתור הכומר האב פיצג'יבון בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
פיצג'רלד - השחקן האירי היחיד שזכה בפרס האוסקר, היה לשחקן הראשון והיחיד עד היום שבנוסף לזכייתו הועמד על אותו התפקיד גם לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר באותו הטקס.
באותה שנה הופיע גם בדרמה הבריטית של קליפורד אודטס "רק הלב הבודד" בתור הנרי טווייט.
פיצג'רלד המשיך לשחק בהוליווד ולעבוד עם ג'ון פורד בסרטו "האדם השקט" בו שיחק בתור מייקלין אוג פלין, עם ג'ולס דאסין בדרמת הפשע "העיר העירומה" בתפקיד הבלש דן מולדון ועם רנה קלייר בסרט "ואז נעלמו כולם" בתפקיד השופט פרנסיס קווינקאנון.
פיצג'רלד חזר לאחר קריירה ענפה להתגורר באירלנד, הוא מעולם לא התחתן ולא נולדו ילדים.
על שמו הונצחו שני כוכבים קולנוע וטלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
האוצר הסודי של טרזן (1941)
בארי פוסטר היה שחקן אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מתפקידו בסדרה "Van der Valk" ששודרה במשך חמש עונות בין השנים 1972 ו-1992. כמו כן הוא ידוע מהופעתו בתפקיד בוב ראסק, הרוצח הסדרתי, בסרט המתח "פרנזי" של אלפרד היצ'קוק.
פוסטר נולד בשם ג'ון בארי פוסטר בעיר ביסטון שבנוטינגהאמשייר.
כשהיה בן חודשים אחדים משפחתו עברה לגור בהייז (הילינגדון) (באותה עת במידלסקס).
הוא למד בבית הספר סאותהול קאונטי.
אחרי שעזב את בית הספר עבד ככימאי במעבדה (EMI Central Research Laboratories), ובמקביל הגיש ללא הצלחה הצעות שונות למשרדי פרסום.
פוסטר למד משחק במשך שנתיים ב-"Central School of Speech and Drama" בלונדון.
שם התיידד עם שחקן בשם דייוויד בארון, שהוא שם הבמה של המחזאי הרולד פינטר.
לימים הופיע פוסטר במחזות של פינטר "המרתף", "מסיבת התה" ו-"A Slight Ache".
הופעת הבכורה המקצועית של פוסטר על במת התיאטרון הייתה ב-1952 בתפקיד לורנצו במחזה "הסוחר מוונציה" במחוז קורק.
ב-1955 הופיע לראשונה בלונדון בתפקיד חשמלאי במחזה "The Night of the Ball" ב-New Theatre (תיאטרון נואל קווארד כיום).
בקולנוע הופיע לראשונה בסרט המלחמה "The Battle of the River Plate" משנת 1956. בשני העשורים הבאים השתתף בסרטי קולנוע כמו "King and Country" של ג'וזף לוסי (1964), "תקלה בירח הדבש" (1966), "Robbery" (1967), "המפקח קלוזו" (1968), "הקרב על בריטניה" (1969) ובסרטו של דייוויד לין "בתו של ריאן" (1970).
הוא הופיע בתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה "The Troubleshooters" משנת 1965.
ב-1972 שיחק בשני תפקידים משני צדי המתרס של החוק.
האחד בתפקיד הבלש ההולנדי הציני ואן דר ואלק, והשני כרוצח סדרתי בשם בוב ראסק בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי".
הוא חזר לגלם את הבלש ואן דר ואלק פעמיים נוספות, פעם ב-1977 ופעם נוספת בתחילת שנות התשעים.
ב-1978 שיחק בתפקיד שרלוק הולמס בעיבוד רדיופוני של ה-BBC.
הוא הקליט 13 פרקים מספרי שרלוק הולמס יחד עם דייוויד באק שגילם את דוקטור ווטסון.
ב-1974 שיחק בטלוויזיה בתפקיד וילהלם השני, קיסר גרמניה בסדרת הדרמה "Fall of Eagles".
ב-1982 השתתף בתפקיד סול אנדרבי, ראש השירות החשאי הבריטי, בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "כל אנשי סמיילי" מאת ג'ון לה קארה, בכיכובו של אלק גינס.
משנות התשעים הופיע פוסטר בעיקר על במות התיאטרון.
הוא שיחק בתפקיד המפקח גול במחזה "An Inspector Calls" מאת ג'.
פריסטלי בהפקה שביים סטיבן דלדרי.
בשנת 2000 כיכב בתפקיד פרוספרו במחזה "הסערה" בסטפורד קאסל בבימויה של ג'וליה סטפורד נורת'קוט.
ב-2001 שיחק במחזה "אמנות" מאת יסמינה רזה לצדם של נייג'ל הייברס ורוג'ר לויד-פק.
ב-11 בפברואר 2002 הוא מת מהתקף לב בהיותו בבית החולים בגילדפורד.
הסרט האחרון בו השתתף היה "Rancid Aluminium" משנת 2000.
ב-1955 התחתן פוסטר עם ג'ודית שרגולד.
אחרי מותו של פוסטר הוקמה קרן לזכרו "Barry Foster Memorial Appeal" לעזרת ילדים בעלי מוגבלויות.
"A fall of Moondust" - מהנדס ראשי ג'ים לורנס
"שרלוק הולמס" (1978) - בתפקיד שרלוק הולמס יחד עם דייוויד באק בדמות ד"ר ווטסון
אדלר ברימן "בארי" סיל היה טייס אמריקאי, ומבריח של סמים ונשק.
סיל הטיס משלוחים עבור קרטל מדיין בהנהגת פבלו אסקובר ובמקביל עבד כסוכן סמוי של ה-CIA.
בשנת 2017 יצא הסרט "תוצרת אמריקה" אשר מבוסס בחלקו על חייו של סיל, אך רוב הפרטים בסרט הומצאו למען העלילה ואינם נכונים היסטורית.
את סיל מגלם השחקן טום קרוז.
סיל, נולד בבאטון רוז', לואיזיאנה, למרי לו ובנג'מין קרטיס סיל, סיטונאי ממתקים.
סיל התחיל לטוס כנער ולדברי מדריך הטיסה שלו הוא היה טייס מחונן מטבעו.
הוא קיבל את רישיון המתלמד לטייס שלו בגיל 15 ובגיל 16 קיבל את רישיון הטיס הפרטי שלו.
בין השנים 1961–1967 שירת בצבא ארצות הברית, כטייס במשמר הלאומי של לואיזיאנה.
לאחר שירותו הצבאי מונה סיל למהנדס טיסה בטראנס וורלד איירליינס, עד מהרה הוא קודם לתפקיד טייס פיקודי, כשהוא מטיס מטוס בואינג 707 במסלול קבוע למערב אירופה.
הוא היה אחד מטייסי הבואינג 707 הצעירים ביותר בחברה.
סיל הועסק על ידי קרטל מדיין כטייס וכמבריח סמים.
הוא העביר משלוחי קוקאין מקולומביה ופנמה לארצות הברית תמורת חצי מיליון דולר לטיסה.
בעקבות פשיטה מוצלחת על ביתו בלואיזיאנה הוא העביר את פעילותו לשדה תעופה לא מפורסם במינה, ארקנסו.
שם הוא קנה, מכר והפעיל מטוסים אחדים לצורך פעילות ההברחות שלו.
סיל נעצר בסופו של דבר בקשר להברחת סמים.
בבית משפט פדרלי בפלורידה הוגש נגדו כתב אישום, הוא נשפט, הורשע ונידון ל-10 שנות מאסר.
לאחר גזר הדין שלו, סיל ניגש למנהל לאכיפת הסמים והציע לשתף פעולה עם הממשלה כמודיע.
הפקידים הפדרליים הסכימו להשתמש בו כמודיע, והזכירו את שיתוף הפעולה שלו במהלך דיוני הפחתת עונשו.
עם השגת ההסכם, סיל החל לעבוד כמודיע פדרלי במרץ 1984.
ארנסט "ג'ייק" ג'ייקובסון היה מפעיל של סיל מטעם המנהל לאכיפת הסמים בתקופה זו.
ג'ייקובסון טוען שעדיין יש לו את ההודעה המוצפנת שנתן לסיל.
כדי להמתיק את מאסרו ב-1984 בפורט לודרדייל, פלורידה על הלבנת כספים והברחת סמים, הסכים סיל להעיד נגד מעסיקיו ומקורביו לשעבר בסחר בסמים, ובכך תרם להכנסת כמה מהם לכלא.
בין אלה אשר נגדם העיד סיל היו חברי קרטל מדיין וכן ראש ממשלת איי טרקס וקייקוס.
סיל גם העיד בפני ועדת הנשיא לפשע מאורגן באוקטובר 1985.
ב-1986 נרצח על ידי מתנקשים שנשלחו על ידי פבלו אסקובר.
ב-1988, ג'ייקובסון העיד בוועדת השיפוט של הקונגרס האמריקאי כי סיל טס לניקרגואה במטוס שתועד על ידי מצלמות של ה-CIA.
סיל צילם בתרגיל העוקץ בניקרגואה תמונות המתעדות את פאבלו אסקובר, חורחה לואיס אוצ'ואה ואסקז וחברים נוספים בקרטל מדיין כאשר הם מעמיסים קוקאין על מטוס פיירצ'ילד C-123.
סיל נשפט לעבודות שירות במתקן של צבא הישע בבאטון רוז', לואיזיאנה.
בפברואר 1986 סיל נורה למוות מול המתקן.
שלושה מתנקשים קולומביאניים נתפסו כאשר הם מנסים לעזוב את המדינה, זמן קצר לאחר מותו.
רשויות החוק הסיקו כי מפעיליו בקרטל מדיין הקולומביאני הזמינו את מותו ושפטו את השלושה למאסר עולם ללא אפשרות חנינה.
דניס הופר ב-"Doublecrossed", דוקו-דרמה משנת 1991 שיוצרה עבור HBO.
תאדאוס פיליפס בסדרת הטלוויזיה "Alias El Mexicano" משנת 2013.
דילן ברונו בסדרה "נרקוס" של נטפליקס משנת 2015.
מייקל פארי בסרט דרמת הפשע אמריקאי, "The Infiltrator" משנת 2016.
טום קרוז בסרט דרמת הפשע-קומדיה "תוצרת אמריקה" משנת 2017 המבוסס על חייו, אם כי באופן רופף.
חברת בארי קליבו (Barry Callebaut) היא בין יצרניות ומעבדות הקקאו הגדולות בעולם, עם היקף ייצור שנתי ממוצע של 1.7 מיליון טונות של קקאו.
החברה נוצרה בשנת 1996 כתוצאה של מיזוג של יצרנית השוקולד הבלגית קליבו והחברה הצרפתית "קקאו בארי" (Cacao Barry).
מטה החברה ממוקם בציריך, שווייץ, והיא פועלת בכ-30 מדינות ברחבי העולם.
לקוחות החברה הם יצרנים וקמעונאים בתחום מזון, וכן מאפיות, שוקולטיירים ועוד.
החברה נסחרת בבורסת SIX השווייצרית, סימון: BARN.
חברת קקאו בארי נוסדה על ידי צ'ארלס בארי בשנת 1842. מייסד החברה נסע לאפריקה על מנת לחפש סוגים של פולי קקאו שיאפשרו לו ליצור שוקולד איכותי וייחודי.
בשנת 1923 לקח על עצמו אלכסנדר לאקארה להציל את החברה שהייתה בקשיים, וגרם לחברה לקחת מספר פרויקטים שאפתניים לצורך כך.
בשנת 1952 החלה קקאו בארי לפעול בתחום שוקולדי גורמה.
בשנת 1973 השיקה החברה את מותג "Your demonstration partner" המספק סיוע אישי לחובבנים ולמקצוענים בתחום השוקולד.
בשנת 1996, טרם המיזוג, השיקה החברה את המותג "Pure Origine of Cacao Barry".
חברת קליבו נוסדה בשנת 1850 על ידי אאוגניוס קליבו כמבשלת שיכר בעיירה וויז שבבלגיה.
החברה החלה לייצר טבלאות שוקולד בשנת 1911, וזמן קצר לאחר מכן הפסיקה לייצר מוצרים אחרים ומאותה נקודת זמן עסקה רק בייצור שוקולד.
בשנת 1925 החלה החברה לייצר Couverture chocolate - שוקולד איכותי המכיל אחוז גבוה של חמאת קקאו.
קקאו בארי וקליבו התמזגו לחברה אחת בשנת 1996. בשנת 1998 הונפקה החברה הממוזגת לראשונה בבורסת SIX השווייצרית, ומאז היא נסחרת שם.
1999 – רכשה את יצרנית השוקולד השווייצרי Carma AG.
2002 – רכשה את יצרנית השוקולד הגרמנית Stollwerck (ומכרה אותה ב-2011).
2003 – רכשה את החברה ההולנדית-בלגית .Luijckx Chocoladen N.V.
2004 – רכשה את החברה השוודית AM Foods amba.
בשנת 2017, דיווחה בארי קליבו כי היא השלימה את פיתוחו של סוג חדש של שוקולד, לאחר שעברו 80 שנים מאז שפותח השוקולד הלבן, סוג השוקולד האחרון שהומצא.
לשוקולד החדש היא נתנה את השם: "שוקולד רובי", בשל צבעו הוורוד.
לשוקולד זה יש באופן טבעי (ללא חומרי טעם וצבע) טעם פירותי מתוק-חמצמץ וצבע ורוד.
בארי סטיוארט שטרנליכט הוא מיליארדר ונדבן יהודי אמריקאי.
מייסד משותף עם בוב פיית' (נשיא ומנכ"ל סטארווד קפיטל גרופ) של קרן השקעות שיש בה נכסים מנוהלים בשווי של יותר מ-120 מיליארד דולר, נכון ל-2025. מכהן גם כנשיא ארגון נכסי סטארווד פרופרטי טראסט, המייסד המשותף של סטארווד מלונות ואתרי נופש והיה מנכ"ל החברה משנת 1995 עד 2005.
שטרנליכט יושב בדירקטוריון של חברות אסתי לאודר, קריסטל בקרט, קרן רובין הוד, תיאטרון קהילתי "דרימלנד", והתוכנית הלאומית למנהיגות של הקרן לחקר סוכרת נעורים.
בעבר כיהן בדירקטוריון איגוד הנדל"ן הפנסיוני," השולחן העגול לנדל"ן", ובוועדת אומנויות לעסקים.
הוא נאמן עבר של אוניברסיטת בראון, בה גם למד.
שטרנליכט נולד בעיר ניו יורק בשנת 1960 וגדל בסטמפורד, קונטיקט.
אביו, מוריס שטרנליכט, היה מנהל מפעל וניצול השואה מפולין.
אמו, הרייט, הייתה מניו יורק ועבדה כמורה לביולוגיה וסוכנת מניות.
בשנת 1982 סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון בהצטיינות.
לאחר מכן עבד כסוחר ארביטראז' בוול סטריט.
בשנת 1986 קיבל תואר שני במנהל עסקים מבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום הלימודים החל לעבוד אצל JMB Realty, חברת השקעות נדל"ן בשיקגו.
בשנת 1989, עם תחילת משבר החיסכון והלוואות ותקופת המיתון של שנות התשעים, הוא פוטר.
בשנת 1991, יצר שטרנליכט יחד עם בוב פיית' את סטארווד קפיטל גרופ, חברה שרכשה בנייני דירות שנמכרו על ידי תאגיד רזולושן טראסט, שנוצר על ידי הממשלה הפדרלית כדי להחזיק ולנזל נכסי נדל"ן בבעלות בנקים כושלים לאחר משבר החיסכון וההלוואות.
שטרנליכט גייס 20 מיליון דולר מהמשפחות של ויליאם ברנרד זיף ג'וניור וקרטר בורדן מניו יורק למימון רכישות אלה.
בשנת 1993 העביר שטרנליכט את נכסי הדירות שהיו בבעלות החברה לחברת אקוויטי רזידנטל של סם זל, בתמורה ל-20% מהחברה.
בשנת 1994, בגיל 36, בשיתוף עם גולדמן זקס, רכשה חברת שטרנליכט את ווסטין מלונות ואתרי נופש בעסקה של 561 מיליון דולר.
המיטה עוצבה על פי המיטה בבית שטרנליכט.
בינואר 1995 רכש שטרנליכט את Hotel Investors Trust, קרן נאמנות בתחום הנדל"ן, שהייתה על סף פשיטת רגל.
בשנת 1997 רכשה החברה של שטרנליכט את שרתון מלונות ואתרי נופש בעסקה של 13.3 מיליארד דולר.
סגנונו של שטרנליכט תואר כ"אינטנסיבי ומייאש".
בשנת 2004 שטרנליכט זכה בתואר "המנכ"ל הטוב ביותר באכסניה של אמריקה" על ידי מגזין המשקיעים המוסדיים.
בשנת 2005 הוחדר שטרנליכט להיכל התהילה של מגזין עיצוב הפנים.
בשנת 2010, מנהלת הנכסים המסחריים הגדירה את שטרנליכט "מנהלת השנה" ו"משקיע השנה".
בארי שטרנליכט היה נשוי למימי רייכרט, אותה הכיר באוניברסיטת בראון, אבל הם נפרדו בשנת 2016. יש להם 3 ילדים משותפים.
בשנת 2016 שטרנליכט עבר לפלורידה.
בשנת 2007, שטרנליכט מימן מענק של מיליון דולר למכון לתאי גזע הרווארד לתמיכה במחקר לטיפול תרופתי לסוכרת.
בנוסף תרם שטרנליכט (להערכתו) יותר מ-20 מיליון דולר לאוניברסיטת בראון עד לתחילת 2024, אך לאור ההחלטה של אוניברסיטת בראון להיענות לדרישות המפגינים הפרו פלסטינים ולבחון את המשך ההשקעות שלה בחברות הקשורות בישראל, הכריז כי לא יתרום עוד לאוניברסיטת בראון.
הוא חבר ושותף גולף של דונלד טראמפ אך התאכזב ממנו כנשיא ארצות הברית.
בשנת 2008, שטרנליכט תרם תחילה לקמפיין הראשי לנשיאות הילרי קלינטון ואחר כך לקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה.
בשנת 2012 שטרנליכט תרם 70,800 דולר לקמפיין הנשיאותי של מיט רומני.
בשנת 2016 שטרנליכט תרם 125,000 דולר ל-Right to Rise, ועדת הפעולה הפוליטית שנוסדה לתמוך בקמפיין הנשיאותי של ג'ב בוש.
שטרנליכט תרם 1,000 דולר גם כדי להתנגד להצעה 8 בקליפורניה משנת 2008, שהייתה אוסרת נישואים חד מיניים בקליפורניה.
בארי ג'יימס דאגלס הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת המגן השמאלי.
לאחר ששיחק עבור קווינס פארק ודנדי יונייטד בסקוטלנד, הצטרף דאגלס ללך פוזנן מליגת העל הפולנית ב-2013 וזכה עמה באליפות לעונת 2014/2015. הוא חתם בקוניאספור הטורקית ב-2016 ולאחר מכן עבר ב-2017 לוולברהמפטון וונדררס.