tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאותה תקופה שייכת גם סדרת ה"לוחמים" המורכבת מסיכות גדולות ממדים המייצגות דימויי לוחמים, מכּבים או צלבנים מסוגננים, בצבעים ססגוניים בהשראת איורי מלחמה היסטוריים.
סדרה זו היא דוגמה מובהקת לתפיסת מנגנון הסיכה כחלק מן הדימוי כאשר קשתות וחרבות הלוחמים משמשות כסיכות החיבור לבגד.
ענקי הזרים והלוחמים זכו לתשומת לב ועניין והוצגו בתערוכות מפתח של הצורפות החדשה וכמה מהם נמצאים באוספים של מוזיאונים מרכזיים באירופה, ארצות הברית, אוסטרליה, יפן וישראל.
בשנת 1981 היא יצרה סיכת שבלול ולאחר מספר שנים סיכת מהגרים.
1974-1970 - המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1977-1975 - תואר שני, המחלקה לעיצוב תכשיטים, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה.
1991-1985 - המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1996-1995 - תיכון גבעת נון, ירושלים (במסגרת מלגת אמן-מורה)
1999-1997 - המחלקה לעיצוב ואמנות, המכון הטכנולוגי, חולון
2004-1999 - המחלקה לתקשורת חזותית, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2005-2001 - המחלקה לעיצוב ואמנות, המכון הטכנולוגי, חולון
1974 - ציון לשבח, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1975 - מלגת מועצת הבריטית ללימודי תואר שני, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה
1977 - ציון לשבח, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה
1986 - פרס לצורפות, קרן אליכס דה רוטשילד, ירושלים
1993 - מלגה לביצוע פרויקט במרכז האירופי לקרמיקה, הולנד, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1994 - פרס ע"ש פרנסואז וון-דן-בוש על מפעל חיים, הולנד
1996 - מלגת אמן-מורה, משרד החינוך והתרבות
1996 - פרס שני, תחרות היודאיקה הבינלאומית, ירושלים
1966 - אמן אורח בבית ספר פנלאנד למלאכת -יד, ארצות הברית, תוכנית חילופי תרבותית בין ישראל וצפון קרולינה, ארצות-הברית
1998 - מלגת Bi Arts להשתתפות בכיתת אמן וסימפוזיון באדינבורו, סקוטלנד, המועצה הבריטית
1999 - פרס שר החינוך לעידוד יצירה בתחום הצורפות
2006 - תמיכה בפרויקט ספר-אמן; מועצת-הפיס לתרבות ואמנות, קרן ארטור גולדרייך, מרכז ההדרכה לספריות בישראל
2008 - פרס אנדריאה ברונפמן לאמנויות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
2022 פרס אדמונד דה רוטשילד לעיצוב
אסתר פוקס היא חוקרת ספרות ומקרא, ומשוררת פמיניסטית דתייה ישראלית.
פוקס היא פרופסור ללימודי המזרח הקרוב ולימודי יהדות באוניברסיטת אריזונה.
אסתר פוקס נולדה בתל אביב ולמדה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת ברנדייס.
היא לימדה באוניברסיטת טקסס באוסטין לפני שעברה ללמד באוניברסיטת אריזונה.
ספרה הראשון של פוקס, "אמנות ההיתממות" פורסם בשנת 1985. הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה ביצירתו של ש"י עגנון.
ספרה השני, "שחוק סמוי" פורסם בשנת 1987, ובו פוקס מתמקדת בהיבט הקומי ביצירתו של עגנון.
בספר היא בוחנת ייצוגי נשים בספרות של סופרי "דור המדינה".
הספר "Sexual Politics in the Biblical Narrative" משנת 2000. היא מתארת את עבודתה כניסיון לעשות "דה-פטריארכיזציה" של התנ"ך העברי.
היא כתבה שני ספרי שירה.
האחד "לי אסור להתאבד" יצא לאור בשנת 1983 והשני "צלקת", יצא לאור בשנת 1997.
לי אסור להתאבד (תל אביב: עקד, תשמ"ג 1983)<שירים ושני ספורים קצרים>
אמנות ההיתממות: על האירוניה של ש"י עגנון (תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית - אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ה 1985) בעריכת חנה דוד
שחוק סמוי: היבטים קומיים ביצירת העגנונית (תל אביב: רשפים, תשמ"ז 1987)
צלקת: שירים (תל אביב: טרקלין, תשנ"ח 1997)
אסתר רמון (נולדה ב-28 ביולי 1924) היא מייסדת החברה הגנאלוגית הישראלית, ממניחות היסוד של הוראת הגאוגרפיה בישראל.
אסתר רמון (לבית וייל) נולדה בעיר זארבריקן שבחבל הסאר (אז בשליטת חבר הלאומים).
היא עלתה לארץ בינואר 1936, והתיישבה עם משפחתה בחיפה.
לאחר לימודים ב"סמינר למורים בית הכרם" בירושלים (היום המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין) לימדה בקבוצת גבע בעמק יזרעאל.
ב-1948 התגייסה לפלמ"ח ושירתה כמורה לחיילים עולים בגדוד הרביעי של הפלמ"ח.
רמון לימדה עברית במשלטים בדרך לירושלים וליוותה את חיילי הגדוד בקרבות בנגב.
לאחר מלחמת העצמאות, בשנים 1949–1954, למדה היסטוריה, גאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
רמון נמנתה על המחזור הראשון שלמד לתואר מוסמך במחלקה לגאוגרפיה שהוקמה ב-1949 על ידי פרופסור דוד עמירן.
במקביל, החל מ-1952, החלה ללמד היסטוריה, גאוגרפיה ואזרחות בתיכון ליד האוניברסיטה (כינויו: ליד"ה, והיה קרוי אז 'תיכון בית הכרם'), עד לפרישתה בשנת 1984. במקביל היא הדריכה פרחי הוראה לגאוגרפיה, ומורים בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
רמון חיברה חוברות לימוד להוראת המקצוע, ועבדה בפיתוח אמצעי המחשה במרכזיה הפדגוגית של משרד החינוך בירושלים.
בשנות ההוראה האחרונות שלה החלה לעסוק יחד עם תלמידיה בתיכון ליד האוניברסיטה בחקר שורשי המשפחות שלהם.
בראשית שנות ה-80, היא הייתה בין המייסדים של החוג לחקר שורשי המשפחה בקהילת מבקשי דרך בירושלים, שהפך ב-1983 לחברה הגנאלוגית הישראלית.
רמון נמנתה על העורכים של כתב העת של החברה "שרשרת הדורות", וחיברה ספר על תולדות משפחת הומבורגר מקרלסוהה שבגרמניה (משפחת אמה, אליס וייל לבית הומבורגר) שמתאר את תולדות המשפחה מן המאה ה-17 ועד 1990. היא הדריכה וסייעה לרבים בחקר שורשי משפחותיהם בין השאר באמצעות המחשב ובאמצעות שימוש בתוכנות חדשות.
רמון מתגוררת בירושלים, הייתה נשואה לשמואל רמון (נפטר ב-1999), אם לשלושה ילדים וסבתא לתשעה נכדים.
בנה, ד"ר אמנון רמון הוא היסטוריון, סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי וחוקר בכיר במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
אסתר רמון זכתה לתואר יקירת העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה (עיל"ם), אחת משתי העמותות שממשיכות את החברה הגנאלוגית הישראלית.
אסתר רמון ושמעון שרוני, מדריך לאמצעי הוראה בגאוגרפיה, 1974
אסתר רמון, מפות רקע (מפות סתומות) לשם מה?
אסתר (קלייסון) פול לאבג'וי Pohl Lovejoy; 22 בנובמבר 1869, סיבק – 31 באוגוסט 1967) הייתה רופאת נשים ופעילה חברתית בתחום זכויות נשים ותברואה ציבורית.
לאבג'וי היא האישה השנייה בהיסטוריה שסיימה את לימודיה באוניברסיטת אורגון לרפואה והאישה הראשונה שלאחר מכן עסקה ברפואה.
בנוסף, עזרה לממן אחיות לבתי ספר והייתה חלק מרכזי מהקמתו וניהולו של ארגון התנדבותי לקידום רפואה לנזקקים "בתי חולים לנשים אמריקאיות ".
ב-1951 וב-1957 הוענקה לה מדליית אליזבת בלקוול על תרומתה בתחום הרפואה.
אסתר נולדה בשנת 1869 במחנה של כורתי עצים ליד סיבק וושינגטון שבארצות הברית.
הוריה עבדו בתחום כריתת העצים והתקשו לפרנס את המשפחה.
אביה ברח מאנגליה ב-1864 ורק לאחר 3 שנים הצליח להביא גם את משפחתו.
כילדה אסתר לא התחברה לתחומים שמשפחתה עסקה בהם, במקום היא חלמה להיות כוכבת תיאטרון או רופאה.
היא התקשתה להחליט מה התחום המועדף עליה כי היא רצתה לעסוק בדרמה אך היא כינתה את תחום הרפואה "דרמה בצורתה הגבוהה ביותר".
ככל שאסתר התבגרה, התעניינותה בתחום הרפואה רק גבר.
כאשר הרופא ד"ר קאלי צ'רלטון הגיע לביתה הוא אמר לה שרפואה היא התחום עיסוק הטוב ביותר לאישה ושרופאים מרוויחים שכר גבוה.
הוא הצליח לשכנע אותה ללמוד רפואה.
מסיבות כלכליות היא נאלצה לגשת לאוניברסיטה המקומית אוניברסיטת אורגון לרפואה .
לאחר ארבע שנים והפסקה של שנה לטובת עבודה לשם השגת הממון הדרוש לתשלום שכר הלימוד, היא סיימה את לימודיה בהצטיינות.
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודי הרפואה שלה, אסתר התחתנה עם אמיל פול (Emil Pohl) שלמד עמה באוניברסיטה.
ביחד, אסתר ובעלה הקימו קליניקה פרטית שבה הוא היה מנתח והיא הייתה רופאה מיילדת .
בשנת 1898 אסתר ובעלה עברו לגור בסקאגווי, אלסקה ביחד עם המשפחה המורחבת שהייתה שם בעקבות גילוי נרחב של זהב.
גם באלסקה המשיכו אסתר ובעלה לטפל באנשים ולעסוק ברפואה.
כאשר אח של אסתר נפטר בשנת 1899, היא חזרה לגור בפורטלנד, אורגון בזמן שבעלה נשאר באלסקה.
מרגע זה אסתר נפגשה עם בעלה באלסקה רק במהלך הקיצים.
בשנת 1901 נולד לאסתר ובעלה בן.
הזוג העבירו את הילד לאמא של אסתר והיא גידלה אותו.
אסתר נתנה את בנה לאמה כדי שתוכל להמשיך להתמיד בעשייה שלה ברפואת נשים ובריאות הציבור.
לאחר שבשנת 1904 בילתה את רוב זמנה בקליניקה בווינה, אוסטריה, היא חזרה לפורטלנד והפכה לאישה הראשונה שניהלה את מועצת הבריאות של פורטלנד.
במהלך שירותה במועצת הבריאות של פורטלנד, אסתר הובילה רפורמות באיכות וניקיון במרחב הציבורי ובפרט בייצור מוצרי חלב ותרמה רבות למימון של אחיות בתי ספר.
בצורה אירונית וטרגית, בנה נפטר בשנת 1908 ממחלה המועברת דרך חלב מזוהם (Septic Peritonitis).
ב-1909 אסתר עברה לברלין לטובת לימודים ואימונים מתקדמים.
כשחזרה ב-1911, נודע לה על מותו של בעלה באלסקה מהתפרצות דלקת במוח .
למרות הטרגדיה הכפולה, היא המשיכה להתמיד בחייה הרפואיים והחלה לעסוק גם בתחום הפוליטיקה.
ב-1912 אסתר התחתנה עם איש עסקים מפורטלנד בשם ג'ורג' לאבג'וי (George A.
Lovejoy), הנישואים שלהם שרדו רק 7 שנים עד שהתגרשו.
מהשנים 1911–1920 אסתר המשיכה לעסוק בפוליטיקה ואפילו רצה למקום בקונגרס ארצות הברית.
היא הביעה תמיכה באיכרים עניים והתנגדה לריבית הגבוהה שקבעו בנקים מקומיים שהרוויחו על חשבון האיכרים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אסתר עברה לעבוד באיגוד הנשים הרפואיות האמריקאיות ובשנת 1917 עברה לצרפת והתנדבה בצלב האדום ובבתי חולים.
כאשר חזרה מצרפת, כתבה ספר על חוויותיה בשם "ביתו של השכן הטוב" ולאחר מכן הקימה ארגון התנדבותי שקידם טיפול רפואי באוכלוסיות נזקקות ובהם נפגעי מלחמה בתי חולים לנשים אמריקאיות .
אסתר הנהיגה את הארגון 47 שנים מאז שהקימה אותו.
במהלך השנים שבהן ניהלה את בתי חולים לנשים אמריקאיות, הקבוצה הקימה מרפאות חוץ ובתי יתומים וסיפקה שירותי בריאות ציבוריים.
אסתר פול לאבג'וי נפטרה ב-31 באוגוסט 1967.
אסתר לואיז פורבס הייתה סופרת, והיסטוריונית אמריקאית זוכת פרס פוליצר וקיבלה את מדליית ניוברי.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כחברה באגודת העתיקות האמריקאית.
אסתר פורבס נולדה לוויליאם טרוברידג' פורבס ולהרייט מריפילד פורבס ב-28 ביוני 1891 בווסטבורו, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
היא עברה עם משפחתה לווסטר, מסצ'וסטס, ב-1898. היא למדה בבית הספר בנקרופט בווסטר, ובין 1909 ל-1912, למדה באקדמיית ברדפורד, מכללה זוטרה בברדפורד, מסצ'וסטס.
בשנת 1916, היא הצטרפה לאחיותיה הגדולות קורנליה וקתרין במדיסון, ויסקונסין, שם קורנליה למדה בבית ספר לתואר שני וקתרין לימדה.
במהלך תקופה זו היא השתתפה בשיעורים באוניברסיטת ויסקונסין.
בזמן שהותה בוויסקונסין, היא הצטרפה למערכת של מגזין הספרות של ויסקונסין, יחד עם זוכת פרס פוליצר לעתיד נוספת, מרג'ורי קינן רולינגס.
היא החלה לעבוד במחלקת העריכה של ההוצאה לאור הוטון מיפלין הארקורט בבוסטון.
מ-1924 עד 1926, היא כתבה מאמרים בכתב העת "בוסטון איבנינג".
הוסקינס ג'וניור, עורך דין, ב-14 בינואר 1926, ועזבה את הוטון מיפלין.
בני הזוג עברו לניו יורק.
הרומן הראשון שלה, O Genteel Lady!
יצא לאור בשנת 1926. בשנת 1928 יצא לאור "A Mirror for Witches ".
ב-1933 היא ואלברט הוסקינס התגרשו.
אף על פי ששמרה על שם נישואיה, היא כתבה תחת שם נעוריה, אסתר פורבס.
פורבס חזרה לווסטר ב-1933, שם התגוררה עם אמה ואחיה הרווקים.
בשלב זה, אמה החלה לעבוד יחד עימה במחקר עבור הרומנים שלה, לעיתים קרובות בספריית המחקר המקומית, האגודה האמריקאית לעתיקות.
כל אחד מהם היה רומנים היסטוריים המתרחשים בניו אינגלנד מהתקופה הקולוניאלית ועד השנים הראשונות של הרפובליקה.
בהפסקה מהסיפורת שלה, כתבה פורבס ביוגרפיה של פול רוור, פול רוור והעולם בו הוא חי (1942), עליה קיבלה את פרס פוליצר להיסטוריה ב-1943. כמו כן, בשנת 1943, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלארק.
ב-1943 יצאה לאור יצירתה הידועה ביותר ג'וני טרמיין, עליה קיבלה את פרס ניוברי ב-1944. ב-1946 יצא לאור הספר אמריקה של פול רוור וב-1947 יצא לאור הספר "בוסטון".
בשנת 1947, היא קיבלה את פרס הרומן של מטרו גולדווין מאייר בסך 150,000 דולר עבור ספרה שעתיד לצאת אז, The Running of the Tide, הספר יצא לאור ב-1948. בשנת 1949, היא נבחרה כעמיתה של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
ספרה קשת על הכביש יצא לאור בשנת 1954. בשנת 1960 הפכה אסתר פורבס לאישה הראשונה שנבחרה לחברות באגודת העתיקות האמריקאית.
פורבס נפטרה ב-12 באוגוסט 1967 בווסטר, ממחלת לב ראומטית.
כתבי היד שלה נתרמו לאוניברסיטת קלארק בווסטר.
התמלוגים על הרומנים ההיסטוריים שלה נתרמו לאגודת העתיקות האמריקאית.
אסתר רובינשטיין (1883 – 1924, כ"ב בתשרי ה'תרפ"ה) הייתה רבנית, פעילת ציבור, יזמית ומנהיגה בווילנה בראשית המאה ה-20. יזמה את הקמת הגימנסיה העברית בווילנה, ופעלה למען השכלה לילדים ובמיוחד לילדות, שלא זכו להשכלה ראויה בימיה, ובנוסף לכך, עודדה את לימוד ודיבור השפה העברית.
אסתר רובינשטיין נולדה בווילנה שבליטא בשנת 1883 לרב חיים ירמיהו פלנסברג (במקור: פלענסבערג) ואסתר איטה פלנסברג.
אביה היה אדם גדול בתורה ובחכמה, מגדולי הדרשנים בדורו.
כשהייתה בת עשרים, נישאה לרב יצחק רובינשטיין, שהיה מבוגר ממנה בשלוש שנים, והלכה איתו לגניטשסק – מקום רבנותו הראשון של יצחק רובינשטיין, ונולד להם בן – יוסף אבן-אודם.
בגלל מאורעות התקופה אסתר נדחפה לבימת החיים הציבוריים והתחילה לשאת נאומים בציבור.
בתחילה, שומעיה היו מופתעים מנאומיה, אבל לאחר זמן קצר התרגלו לנאומיה עד כדי כך שהיו מופתעים כששקטה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היא הבחינה שהחינוך היהודי מצוי במצוקה, והחלה לפעול לחיזוק מוסדות החינוך בקהילה והקמת מוסדות חדשים ומשופרים, במיוחד לחינוך הבנות.
כך, היא יזמה את הקמת הגימנסיה העברית בווילנה, ורתמה את הד"ר יוסף אפשטיין להקמתה.
היא הקימה בית ספר לבנות עניות, וביססה את בית הספר "יהודיה" שעמד בפני קריסה.
תחום נוסף שהיה חשוב עבורה היה השפה העברית.
היא השתתפה בקביעות במפגשים של סניף "אגודת חובבי שפת עבר", וגם נבחרה להנהלת האגודה.
בנוסף לכך גם נאבקה לקידום שוויון לנשים ושיהיו להן זכויות בסיסיות, כמו זכות הבחירה.
בתחילת שנת התר"ף, 1919, פרסמה בעיתון "המזרחי" (העיתון המרכזי של תנועת המזרחי) מאמר בכמה חלקים על זכויות הנשים.
במאמר היא טוענת כי בשעה חשובה זו לתחיית העם היהודי, אסור לוותר על תרומת מחצית מהעם.
היא מביאה מקורות להראות כי בתקופה העתיקה, כאשר בעולם לא היו לנשים כל זכויות, הרי שבעם ישראל התחשבו בדעתן והן אף נטלו חלק בפעילות ציבורית:"אפשר לומר שאברהם אבינו ההוא הוא אשר זרק ראשונה בחללו של עולם את הסיסמה על דבר שווי זכיות הנשים.
מצאה לה את ביטויה הראשון באגדת חז"ל: מטבע של אברהם אבינו – זקן וזקנה מצד אחד, בחור ובתולה מצד אחד...
מהשחרות והבחרות עד זקנה ושיבה, תמיד צריכה האשה לעמוד במדרגה אחת שווה עם האיש בן גילה"
אסתר רובינשטיין נפטרה בשמיני עצרת (כ"ב תשרי) ה'תרפ"ה, 1924 בגיל 41. שנה לאחר מותה, נכתב הספר "ספר זיכרון לרבנית אסתר רובינשטיין" לזכרה.
אביה, חיים ירמיהו פלנסברג, היה רב, פילוסוף ומחבר ספרים נודע, וכתב את השו"ת "שאלות חיים", וספרי דרשות רבים.
בן זוגה, הרב יצחק רובינשטיין, היה הרב הראשי של וילנה, וייסד רשת של בתי-ספר עבריים דתיים וישיבות בליטא ובפולין.
בנה, יוסף אבן-אודם היה רופא בהרצליה מהיום שהפכה לעיר.
בנוסף לכך היה גם חוקר ובלשן.
"ספר זיכרון לרבנית אסתר רובינשטיין" – קובץ מאמרים של חבריה ומקורביה של אסתר רובינשטיין שכתבו עליה לאחר מותה.
הספר נערך על ידי שמואל ליב ציטרון בה'תרפ"ו (1925), שנה אחרי מותה של אסתר.
בספר מזכירים חבריה של אסתר את צניעותה וענוונותה, את מנהיגותה הטבעית ופעולותיה בציבור, כגון הקמת הגימנסיה העברית בווילנה ובתי ספר רבים, ועידוד השכלה, במיוחד לילדות.
בנוסף הם מזכירים את האהבה בינה לבין אביה ואת האבל הגדול לאחר מותה.
אסתר "אסתי" ציילנגולד (קיילינגולד; באנגלית: Esther Cailingold; 28 ביוני 1925 לונדון, בריטניה – 29 במאי 1948, ירושלים, ישראל) הייתה מורה ילידת בריטניה ממוצא פולני, שלחמה בארגון ההגנה במהלך מלחמת העצמאות ונהרגה בקרב על העיר העתיקה בירושלים.
אסתר ציילנגולד נולדה בווייטצ'אפל שבלונדון ב-28 ביוני 1925, בתם הבכורה של משה קיילינגולד, וחנה לבית פנצ'ל, אחות לאשר ומרים.
הוריה דגלו בחינוך דתי ציוני.
אביה הגיע ללונדון מוורשה ב-1920, ופתח סניף לונדוני של עסק ההוצאה לאור ומכירת הספרים המשפחתי.
לאחר שהמשפחה עברה לסטמפורד היל שבצפון לונדון בשנת 1936, למדה אסתר בבית ספר לבנות בצפון לונדון, ולבסוף זכתה במלגה למכללת גולדסמית'ס שבאוניברסיטת לונדון כדי ללמוד אנגלית.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה ב-1946.
הציונות של ציילנגולד נבעה בעיקר מהרקע היהודי מסורתי של הוריה.
אביה, ממייסדי תנועת המזרחי בפולין, היה ציוני נלהב.
משפחתה הייתה כזו ש"אסתר הייתה ציונית...
לפני שידעה על תנועה פורמלית כלשהי או שמעה את נאומה הציוני הראשון".
המודעות הציונית שלה התחזקה בעקבות אירועים כמו עלייתו של היטלר לשלטון, צמיחת האנטישמיות האירופית (והבריטית), ומאוחר יותר, במהלך ומיד לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות השואה.
עד אז הציונות שלה התבטאה בעיקר בפעילויות דתיות לנוער, כמו מעורבותה בתנועת בח"ד, המזוהה עם "הפועל המזרחי", שניהלה חוות הכשרה בבריטניה ובאירופה להכין צעירים לחיים עתידיים בקיבוץ.
לפני עלייתה לארץ התנדבה ללמד במחנות לילדים פליטים באנגליה.
לאחר מכן התחזקה אמונתה שעתידה טמון בקהילה היהודית בארץ ישראל, ובסתיו 1946 הגישה בהצלחה מועמדות לתפקיד מורה לאנגלית בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
ציילנגולד הגיעה לירושלים ב-1 בדצמבר 1946 על מנת לשמש כמורה לאנגלית.
בחודשים שלאחר מכן, תוך כדי התעמקות בתרבות המקומית, היא הייתה עדה לאלימות הגוברת ברחובות, הטלת עוצר והגבלות אחרות על תנועה, התקפות על רכוש ויהודים, ואירועים ספציפיים כמו המשפט, הרשעה והוצאה להורג של אנשי האצ"ל, דב גרונר, והמאבק סביב ספינות המעפילים הפליטים כמו "אקסודוס".
כתוצאה מכך השתנתה נקודת מבטה; מכתביה הבייתה משקפים גישה קשה יותר וסנטימנט אנטי-בריטי חריף יותר ויותר.
עד אוקטובר 1947 היא הצטרפה לארגון ההגנה, ושימשה כטבחית.
תוך כדי המשיכה בתפקיד ההוראה שלה.
היא החלה להשתתף במחנות אימונים על מנת להתכונן לתפקיד קרבי אפשרי.
בינואר 1948 עזבה את בית הספר אוולינה דה רוטשילד, והפכה לחיילת בארגון ההגנה.
בנוסף לתפקידים צבאיים והכשרה מתמשכת, עבדה גם כמאזינה בשירות השידור באנגלית של ההגנה, וביקשה להיות חלק בחיל המצב המגן על הרובע היהודי בעיר העתיקה.
בשנת 1948 השתרע הרובע היהודי על שטח קטן.
גרו בו כ-1700 אזרחים, בעיקר נשים, ילדים וזקנים, והגנו עליו באמצעות חיל מצב קטן של חיילי ההגנה, האצ"ל והלח"י בפיקודו של מפקד ההגנה.
הרובע היה מנותק לחלוטין מיתר ירושלים היהודית, מוקף במחוזות ערביים עוינים ולמעשה בלתי ניתן להגנה בפני התקפות.
לא היה לו ערך צבאי אסטרטגי אבל הייתה לו חשיבות סמלית רבה.
עם זאת, חיל המצב שלה היה בחוסר חמור של אספקה, תלוי למזון ולצרכים אחרים בשיירה שבועית בליווי כוחות בריטיים, שדרכה היה צריך להבריח נשק וכוחות קרב נוספים.
אסתר נכנסה לעיר העתיקה, כביכול כמורה, בשיירות אחרונות כאלו, ב-7 במאי 1948 ודיווחה למפקד ההגנה.
המשימה שהוטלה עליה הייתה תפקיד נייד - אספקת צרכים (נשק, תחמושת, מזון, ושתייה) של המוצבים השונים ברחבי הרובע.
כשהיא הגיעה, שררה שביתת נשק קצרה והעניינים היו שקטים יחסית, אך היה צפי להסתערות בקנה מידה מלא על הרובע, לאחר נסיגת הכוחות הבריטיים הצפויה שבוע לאחר הגעתה ב-14 במאי.
חלקים מהאוכלוסייה האזרחית רצו לנהל משא ומתן על הפסקת אש.
ב-16 במאי, במהלך ההתקפה המתמשכת הראשונה על הרובע, אסתר נפצעה, אם כי לא פציעה קשה.
היא חזרה במהירות לתפקידיה לאחר חבישה בשטח, ולעיתים קרובות השתמשה בגגות החשופים כאמצעי הגישה שלה בין עמדות שונות.
ב-19 במאי פרצה יחידת פלמ"ח קטנה את שער ציון והגיעה לחיל המצב הנצור.
אסתר הייתה שם כדי לקבל אותם ולרגע נדמה היה שאולי התהפך המזל, אך הכוח נסוג במהירות.
באותו יום הגיע הלגיון הערבי של המלך עבדאללה להר הזיתים והחל להפגיז את הרובע היהודי, שהתכווץ מדי יום עם התקדמות כוחות הקרקע הערביים.
הקרב הפך לקרב מבית לבית, והתפקיד של אסתר הפך לבלתי אפשרי, אז היא הצטרפה לאחת מקבוצות ההגנה בתור נושאת סטן.
ב-26 במאי היא נפצעה באורח קשה כשבניין שזה עתה נכנסה אליו התפוצץ.
היא נלקחה לבית החולים של הרובע, אך מחסור באספקה גרם לכך שטיפול רפואי לא היה זמין.
כשבית החולים ספג ירי פגז למחרת הועברו אסתר והפצועים האחרים לאזור בטוח יותר.
כאן היא נשארה בהכרה ויכולה הייתה לדבר, לקרוא את התנ"ך שלה ולהתפלל.
בינתיים, עם הרס בית הכנסת החורבה, הסתיימה למעשה ההתנגדות ברובע היהודי, כשפחות מארבעים מגינים עדיין מחזיקים מעמד.
הרובע נכנע זמן קצר לאחר מכן.
לאחר הכניעה ב-28 במאי הועברו אסתר ושאר הפצועים, הפעם לבית הספר הארמני הסמוך, ממש מחוץ לרובע היהודי.
השכם בבוקר שלמחרת אסתר, לאחר שסירבה לסיגריה (בגלל השבת), שקעה בתרדמת ולא שבה להכרה.
היא נפטרה בסביבות השעה 5:00 בבוקר ב-29 במאי 1948 בגיל 22. מכתבה האחרון להוריה נכתב שישה ימים קודם לכן והועבר לחייל עמית לורר, שהעביר אותו להארי לוין.
לוין בתורו נתן אותו למשה קיילינגולד, אביה של אסתר, כשהאחרון הגיע לירושלים ביולי.
יחד עם 38 לוחמי העיר העתיקה הנוספים שמתו, גויסה אסתר לאחר מותה לצבא ההגנה לישראל.
לאחר קבורה זמנית בבית העלמין שייח' באדר, נטמנה מחדש בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בספטמבר 1950 לאחר שזה הוקם.
אף אחד מהגברים או הנשים שלחמו למען הרובע היהודי ב-1948 לא קיבל צל"ש על אומץ לבו, על אף שמשה רוסנק, מפקדה, ציין את אסתר כראויה לכך.
לאחר נפילתה, התקשה אביה להתאושש ונפטר בלונדון ב-1967. לאחר מותו עלתה אמה חנה לישראל, וגרה בחיפה ובירושלים, היא נפטרה ב-1992. אחותה של אסתר, מרים, ואחיה אשר עלו לישראל בשנות החמישים וחיו בירושלים.
לאחר מותה תורגמו שתיים מרשימותיה מאנגלית ופורסמו ב"גווילי אש", כרך ב', מפעל להנצחת חללי ישראל.
בשנת 2003 פרסם אחיה, אשר קיילנגולד, את הספר "מלונדון לירושלים", המספר את סיפורה של אסתר.
את ההקדמה לספר חיבר הנשיא יצחק נבון.
לזכרה ניטעה חורשה בקיבוץ לביא.
ישנן מספר ספריות על שמה בבתי ספר ברחבי הארץ.
מייסד ישיבת הכותל הרב חיים ישעיהו הדרי, נישא לנעמי רקובר שהייתה תלמידתה.
בימי זיכרון תפילות נאמרות בישיבה לעילוי נשמתה והספד מפי הרב הדרי, וכן הוקמה קרן מלגות על שמה.
שמה חקוק באתר ההנצחה ברחוב לוחמי תש"ח ברובע היהודי, באנדרטת הזיכרון לחיילי המח"ל בשער הגיא, בחדר ההגנה שבבית אגרון בירושלים, ועל קיר אתר הזיכרון של חיל השריון בלטרון.
בלונדון ישנה קרן לנשות אמונה בבריטניה ע"ש אסתר קיילנגולד, במטרה לגייס כספים לילדים נזקקים בארץ.
בדצמבר 2017 אישרה ועדת השמות של עיריית ירושלים קריאת רחוב על שמה בשכונת רחביה, שביל המוביל לתיכון אוולינה דה רוטשילד, בו לימדה.
מקור שם משפחתה של אסתר בפולנית הוא ציילנגולד, שמשמעותו טור-זהב.
כאשר אביה היגר לבריטניה שינה את שמו לקיילנגולד.
כאשר אחיה, אשר, עלה לארץ ישראל, פקיד שינה את שם המשפחה על דעת עצמו לקיילנגולד.
אחייניה של אסתר עברתו את שם משפחתם מקיילנגולד לטור-פז.
אחד מאחייניה של אסתר הוא חבר הכנסת משה טור-פז.
אסתר קרליבך (לבית אדלר) (גרמנית: Esther Adler; Esther Carlebach 12 ביוני 1853, ליבק-מויסלינג – 14 בפברואר 1920, ליבק), הייתה משוררת גרמנייה ומורה למשפחות יהודיות.
היא הייתה אשתו של הרב שלמה קרליבך, אם לשנים-עשר ילדיו ואביה של משפחת קרליבך, שממנה יצאו רבנים, מדענים ועיתונאים חשובים בגרמניה, בריטניה, ישראל וארצות הברית.
קרליבך הייתה בתם של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר ורעייתו חנה פישל יואל (1820–1889).
היא נולדה בליבק-מויסלינג, שם סבה, אפרים פישל יואל (1795–1851), שימש כבר כרב.
כמו כן היא הייתה אחותו של ד"ר אפרים אדלר.
אסתר למדה בבית הספר היסודי היהודי במויסלינג ולאחר מכן ב בליבק בין השנים 1858–1868. בגיל 14 החלה לפרסם מאמרים בעיתונים היהודיים תחת שם בדוי, כמו בעיתון "ישורון", בהם עסקה בהגבלות שחלו על נשים יהודיות בנוגע ללימודי דת.
בתה בלה כתבה: החל מ-1869, כשהיא רק בת 16, היא אף החלה להעביר שיעורים בגימנסיה עצמה, במשך שלוש שנים.
באוקטובר 1871 התארסה אסתר לרבה של ליבק, שלמה קרליבך, שירש את אביה ברבנות העיר ב-1870. בני הזוג נישאו ב-10 בינואר 1872, במעמד הרב אנשל שטרן, רבה הראשי של המבורג.
במסגרת נישואיהם, הם הולידו שנים-עשר ילדים, ארבע בנות ושמונה בנים.
בנוסף לתפקידיה כעקרת בית וכאם, בחברה קדישא לנשים ובאגודת הנשים היהודיות ומשנת 1878 החלה לאחסן אף בנים כדיירים בבית המשפחה.
בשנת 1880 עברה המשפחה לדירתם הרשמית ב-St.-Annen-Strasse שבליבק, בקומה העליונה של בית הכנסת החדש שנבנה בעיר.
כשבתה בלה נישאה לרב ליאופולד רוזנק ב-1895, היא ניצלה את האירוע כהזדמנות לפרסם את כרך השירים "בת ציון, אהבתה וחייה".
אחריו יצא לאור בשני כרכים, ב-1908, המדריך לבית היהודי - הרצאות ומופעים לפורים, חנוכה, שירים לחתונות, בר מצווה וכו'.
כשבעלה חגג את יום הולדתו ה-70, העניקה לו אסתר כמתנה ספר יובל.
כרך השירה שלה "בת ציון אהבתה וחייה" זכה להצלחה כה רבה עד כי מהדורה שנייה יצאה לאור ב-1915, עשרים שנה לאחר מכן.
בעלה, הרב שלמה קרליבך, נפטר בשנת 1919. אסתר קרליבך, שבריאותה נפגעה ממחלת לב מאז 1916, נפטרה אחד עשר חודשים אחריו.
שניהם נקברו בבית הקברות היהודי בליבק-מויסלינג.
השבועון "דר איזראליט" פרסם הספד מפורט שבו נכתב:
ב-2005, כיבדה העיר ליבק את זכרה של אסתר קרליבך בתערוכה נודדת בשם "נשים בתולדות ליבק" בחסותו של הבישוף ברבל ורטנברג-פוטר.
כמו כן, פארק קרליבך, ברובע האוניברסיטה שבעיר, אוניברסיטת ליבק, מנציח את בני משפחת קרליבך.
אסתר פריאל (נולדה ב-18 במרץ 1952) היא מדענית, חוקרת ופרופסור ישראלית, אשר מחקריה מתמקדים במחלות ניווניות של מערכת העצבים, איידס וסרטן.
פריאל היא מייסדת ומנכ"לית חברת נוירומגן פארמה, ושימשה כנציבה המרכזת למניעת הטרדה מינית באוניברסיטת בן-גוריון.
פרופ' אסתר פריאל נולדה בבאר שבע.
בתם של משה ושרה בן-סימון, אשר עלו ממצרים בשנת 1949 ושוכנו במעברה בבאר שבע.
פריאל למדה בבית הספר היסודי מצדה בבאר שבע, ולאחר מכן למדה בתיכון בכפר הנוער בן שמן.
היא שירתה בצה"ל כקצינה לאחר שסיימה תואר ראשון במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר מכן, השלימה דוקטורט בטכניון.
עם סיום לימודיה, שבה לבאר שבע והצטרפה לסגל האקדמי של המחלקה לאימונולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
פרופ' אסתר פריאל היא חוקרת מובילה בתחום הרפואה והביולוגיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אשר תרמה תרומה משמעותית למדע ולחברה באמצעות מחקריה פורצי הדרך.
במהלך הקריירה שלה, היא הרצתה בפני אלפי סטודנטים בתחומי הרפואה, הרוקחות, הביולוגיה והמעבדה הרפואית, והנחתה עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים במעבדתה.
פרופ' פריאל זכתה להערכה רבה מצד תלמידיה וקיבלה מספר פעמים אותות הצטיינות על הישגיה בהוראה.
במשך תשע שנים ניהלה את בית הספר למדעי המעבדה הרפואית באוניברסיטת בן-גוריון, שם תרמה לפיתוח והכשרת דור העתיד של החוקרים והקלינאים.
פריצות דרך מדעיות בתחום המחלות הניווניות
פרופ' פריאל עומדת בראש צוות מחקר שפיתח חומרים כימיים חדשניים המכונים AGS (Activators of Gene Expression), אשר מגבירים את הביטוי של האנזים טלומראז בתאים.
הטלומראז הוא אנזים בעל תפקיד מרכזי בשמירה על אורך הטלומרים, המגנים על הדנ"א מפני נזקים ומשחקים תפקיד קריטי במניעת הזדקנות תאים ובשמירה על בריאותם.
המחקר של פרופ' פריאל מתמקד במיוחד ביישום חומרים אלו לטיפול במחלות ניווניות של מערכת העצבים, כגון מחלת ה-ALS (Amyotrophic Lateral Sclerosis).
בשיתוף עם ד"ר אביב גזית ופרופ' שמעון סלוין, פיתח צוות המחקר של פרופ' פריאל מולקולות כימיות קטנות המסוגלות לעבור את מחסום הדם-מוח ולהגיע לנוירונים, שם הן מגבירות את רמת הטלומראז.
מחקרים בעכברים הראו כי הזרקת חומרים אלו הובילה להאטה משמעותית בהתפתחות מחלת ה-ALS, להגברת מספר תאי העצב הבריאים ולהארכת תוחלת החיים של העכברים.
בנוסף, החומרים הפחיתו את שכיחות ההתקפים ושיפרו את שרידות העכברים.
מנגנון הפעולה של ה-AGS והיישומים הקליניים
החומרים שפותחו על ידי פרופ' פריאל וצוותה מגבירים את ביטוי הטלומראז בתוך שש שעות מההזרקה, ורמתו חוזרת לרמה הבסיסית לאחר 48 שעות.
תכונה זו מאפשרת בקרה פרמקולוגית מדויקת על מידת השפעול של הטלומראז, מה שהופך את החומרים לבעלי פוטנציאל טיפולי גבוה.
מחקרים נוספים הראו כי ה-AGS מגבירים את ביטוי הטלומראז גם בתאי גזע שמקורם בחולי ALS, משפרים את חיותם ושרידותם, ומגנים עליהם מפני נזקי עקה חמצונית, ללא פגיעה בתפקודם.
ממצאים אלו מצביעים על הפוטנציאל של חומרים אלו לשימוש בטיפולים תאיים (תרפיה תאית).
המחקר זכה לפרסומים בירחונים מדעיים מובילים.
פרופ' פריאל מילאה תפקידים ניהוליים באוניברסיטת בן-גוריון, לרבות ניהול בית הספר למדעי המעבדה הרפואית.
מחקריה הניבו שורה ארוכה של פטנטים בינלאומיים והעלו את קרנה של אוניברסיטת בן-גוריון והעיר באר שבע.
מחקריה של פריאל הם פורצי דרך בתחומים של איידס, סרטן ומחלות ניווניות של מערכת העצבים.
היא יצרה חומרים כימיים חדשים (AGS) המגבירים את הביטוי של אנזים הטלומראז, אשר תפקידו למנוע הזדקנות תאים.
מחקרים הראו כי חומרים אלו מסייעים להאט את התפתחות מחלת ALS ולהגדיל את תוחלת החיים של עכברים.
על מחקריה פורצי הדרך רשמה למעלה מ-30 פטנטים בינלאומיים.
פריאל פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים מובילים, בין היתר על מנגנון פעולתם של חומרים כימיים שהיא פיתחה.
בשנת 2021, הקימה פריאל את חברת נוירומגן פארמה, שמטרתה לפתח תרופה למחלות ניווניות של מערכת העצבים, בדגש על מחלת ALS.
החברה גייסה מיליוני דולרים ממשקיעים פרטיים וקיבלה מענק השקעה מרשות החדשנות.
בנוסף, החברה קיבלה מה-FDA אישור של תרופה במחלת יתום (ODD) עבור חומר שהיא מפתחת לטיפול ב-ALS, אשר מקנה לחברה בלעדיות של שבע שנים בשוק האמריקאי.
פריאל משמשת כמנכ"לית החברה וכמנהלת המחקר והפיתוח.
בנוסף לעבודתה המדעית, כיהנה פריאל במשך 11 שנים כנציבה המרכזת למניעת הטרדה מינית באוניברסיטת בן-גוריון.
במסגרת תפקידה, היא פעלה למיגור התופעה של הטרדות מיניות בקרב סטודנטים, סגל אקדמי, ועובדי הסגל המינהלי והטכני, וכן נותני שירות.
פריאל פעלה ליידע את הציבור על חומרת הבעיה והדרכים להתמודד עימה.
בנוסף, פעלה לטיפול בתלונות שהוגשו, תוך שמירה על דיסקרטיות והגנה על המתלוננים.
למרות פעילותה, עלו טענות על התנהלות חשאית של האוניברסיטה בטיפול בתלונות, ועל השתקת תלונות ומיצוי הליכים בדלתיים סגורות.
סטודנטים ואנשי סגל קראו לאוניברסיטה למצות את ההליכים המשמעתיים ולפרסם את תוצאות הבירורים.
אות יקירת באר שבע בשנת 2022
הוענק לפרופ' אסתר פריאל אות יקירת באר שבע.
הפרס ניתן לה להערכה על תרומתה הרבה לעיר באר שבע, לאוניברסיטה ולמדע, ועל היותה דמות מופת לתושבי העיר.
בשנת 2014 הוענקה לפריאל תעודות הוקרה למורים וחוקרים מצטיינים.
פריאל נשואה למשה, עיתונאי, חבר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית ופעיל חברתי בכנסת.
בעבר שימש כעובד סוציאלי, מטפל במכורים לסמים קשים.
"ישראלס בתמיכה- סיכום מפגש עמותה".
"חוקרי אוניברסיטת בן-גוריון הצליחו להתקדם בחקר המחלות הניווניות של המוח".
אִעְבְּלִין היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל, השוכנת בגליל התחתון המערבי, בשיפולי עמק זבולון.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1960. רוב תושבי אעבלין הם ערבים-מוסלמים, והשאר ערבים-נוצרים.
לפי הסברה, שם היישוב משמר את שם העיירה היהודית הקדומה אבליים (גם: כפר אובלין), הנזכרת בהקשרים שונים במקורות חז"ל.
כך, בתוספתא נזכר התנא מהדור החמישי רבי אלעזר בן יהודה איש אבלין.
כמו כן, נזכר ביקורו של רבי אליעזר בעיירה לעניין הלכות עירובין: .
פירוש השם "אבל", לפי אחת ההצעות, הוא יובל מים, והוא מתקשר למקורות המים של היישוב.
באעבלין נמצאו אבנים שעליהן חקוקה מנורה, וכן אבן ועליה כתובת ארמית קדומה.
סברה אחרת למקורו של שם היישוב היא שהיישוב נקרא על שמו של בית שנשתמר בכפר מהתקופה הצלבנית ושמו "בית אבלין".
אעבלין נזכרת בשמה הנוכחי בכתבים מגניזת קהיר הנוגעים לחיי הקהילה היהודית ביישוב בשלהי האלף הראשון לספירה.
ליישוב חשיבות במסורת הקתולית המקומית, מפני שבו נולדה בשנת 1846 הנזירה הכרמליטית מרים בוארדי, אשר הוכרזה כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1983, וביישוב נובע מעיין המוקדש לה.
ביישוב נמצא קברו של עקילה אגא שהיה השליט הבדואי שהגן על תושבי המקום הנוצרים מפני הטבח של הדרוזים בשנת 1860, וכן ישנם קברים של בני משפחתו של דאהר אל עומר שהיה השליט של אזור הגליל במאה ה-18.
ב-15 ביולי 1948, במבצע דקל, שנערך במסגרת קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, נכבשה אעבלין על ידי כוחות צה"ל.
רשת מוסדות מאר אליאס, השוכנת באעבלין, היא רשת מוסדות חינוך החל מגן ילדים ועד למכללה ושלוחת אוניברסיטת אינדיאנפוליס, שהוקמה ב-2003. היא מנוהלת על-ידי הארכיבישוף המלכיתי, אליאס שקור.
בכפר פועלת להקת ג'פרא לדבקה ופולקלור.
אעבלין התבססה היסטורית על חקלאות, ובמיוחד על גידול כבשים וירקות (בעיקר מלפפונים).
אעבלין היא גם אחת הרשויות המקומיות היחידות בישראל המורשות לגדל חזירים ולקיים חוות חזירים על אדמותיה והיא ספקית למספר לא מבוטל של מסעדות ערביות נוצריות ורוסיות, ומפעלים ברחבי ישראל המגישות מנות מבשר חזיר או משווקים מוצרים מבשר חזיר (הבולטת שבהם היא החברה הרוסית "האחים מרסל" שבסיסה בחיפה).
החל משנת 1985 ועד הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1998 ראש המועצה היה חבר הכנסת לשעבר סאלח סלים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 זכה סלים ב-44.8%, כאשר חאג' עאטף זכה ב-49%.
כמו כן, התמודד גם סלמאן נור שזכה ל-339 קולות (6%) ושיח' מאמון שזכה ל-7 קולות בלבד (0.1%).
בעקבות הבחירות למועצה המקומית בשנת 2003, לראשונה מאז שנת 1985 לא ישב ראש המועצה המודח סאלח סלים במועצת העיר, לאחר שרשימתו, אלסדאקה לא זכתה לאף מנדט.
גם רשימתו של ראש המועצה החדש לא זכתה לאף מנדט, אך הוא ישב במועצה המקומית כראש המועצה.
בשנת 2005 הודחו חאג' עאטף וחברי המועצה שלו - על-ידי שר הפנים אופיר פינס-פז - בעקבות ניהול לא-תקין, אי-תשלום שכר במשך חודשים וגרעון נצבר של 65 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2006 מינה שר הפנים רוני בר-און ועדה קרואה ברשות מרק אסיה (ראש מועצת בית אריה) ובעקבות פעילותה הגרעון המצטבר הורד ל-13 מיליון ש"ח.
מאמון שיח' אחמד נבחר לראש המועצה בסיבוב שני שנערך ב-7 בדצמבר 2010, וב-2024 זכה בבחירות שריף חידר.
אף הוא איבר ההרחה אצל היונקים.
בבני אדם האף נמצא במרכז הפנים, כשאצל מספר חיות הוא ניצב בחזיתם (ומכונה בשם חוטם) ולפעמים גם מאוחד עם הלסתות.
האף מכיל את הנחיריים, המסייעים לשאיפה ונשיפה של אוויר עבור מערכת הנשימה ובהם מצויים חיישני הרחה.
האף האנושי בנוי מסחוס המכוסה בעור, ומחולק לשני מדורים על ידי מחיצת האף.
בנוסף לתפקידו בהרחה, האף מכיל גם שערות המסננות חלקיקים הנישאים באוויר ומונעים מהם להגיע לריאות.
בתוך האף ומאחוריו מצויים קרום רירי והסינוסים.
מאחורי חלל האף האוויר עובר ללוע, אשר משותף גם למערכת העיכול ומשם מתפזר במערכת הנשימה.
בתוך חלל האף, האוויר עובר דרך מסננים הנקראים קונכיות האף (turbinates) אשר מאטות את התנועה שלו ומכוונות אותו לעבר תאי רירית הנקראת olfactory epithelium אשר קולטים את מולקולות הריח על ידי רצפטורים ייעודיים ומעבירים אותות חשמליים למוח.
בהיותו תווך בין הגוף לעולם החיצוני, האף והמבנים האנטומים הסמוכים אליו מבצעים תפקידים נוספים הקשורים לאוויר העובר דרכו, כגון הגברת הלחות וסינון של אוויר הנכנס אליו, ואיסוף לחות מאוויר אשר ננשף החוצה (תהליך היעיל במיוחד בגמלים).
במהלך האבולוציה מינים שונים פיתחו צורות שונות של אפיהם בהתאם לחייהם, כשלרוב הוא קשור ביכולתם להריח ובשימושים נוספים של האף.
ראשוני בעלי האף היו חולייתנים לסתניים בעלי לסת חזקה ששימשה כמעבר שאינו מובדל לחלוטין מהפה להזרמת חמצן לגוף יחד עם הזימים.
בדרך זו חיים הדגים המודרניים שאצל חלקם האף משמש כאיבר הרחה או אף לחושים אחרים (ביניהם אמפולות לורנציני של דגי סחוס וחישת חשמל אצל המורמיריים).
דגי מקור אף משתמשים באפם כנשק.
אפים נבדלים מהפה התפתחו אצל דגי ריאות ודו-חיים פרימיטיביים שאצלם האף משמש כשק חלול דרכו עובר ריח אל הפה.
אצל הזוחלים האף כבר החל לשמש כמבנה בעל נחיריים, אך לרוב הוא מתגמד ביחס ללסתות.
עם זאת תנינאים וכמה צבים בעלי נחיריים בולטות היכולות להיסתם מתחת למים ואצל איגואנת הים הוא אף משמש לסילוק מלח.
מספר חיות פיתחו חדק ארוך שבנוסף להרחה הוא משמש כשריר המאפשר תמרון רב.
לחדק שימושים רבים ביניהם: הרחה, שאיבת מים או מזון, פיזור חול ושימוש ככלי נשק או לאחיזה.
הבולטים מבעלי החדק כיום הם הפילאים.
דובי נמלים, פנגולינאים ושאר אוכלי נמלים משתמשים בלסת-חדק השואבת טרף במהירות ולרוב הם חסרי שיניים.
אצל החזיריים האף גדול ומשמש להרחה ולחיטוט באדמה.
לצד החוטם הרחב ישנם חטים מרשימים להגנה ותקיפה.
שימוש דומה משמש אפם של חפרפרת הכיס, חפרפזיים ווומבטיים החופרים באדמה.
מספר יונקים כמו חתוליים וטורפים שונים בעלי שפמים לצידי חוטמם העוזר לחישה בחשיכה.
הדבר נפוץ גם במספר חיות ימיות כמו טורפים ימיים ושפמנונאים.
חפרפרת ככובת אף בעלת מבנה מיוחד המשמש כשפם על אפה.
מספר חיות בעלות חוטם נפוח לגודל מרשים ביניהם: קוף חוטמני, כלב ים כובעי, פיל ים, אייל הקורא וסאיגה.
מטרתו יכולה להיות חברתית אף שהוא גם משמש לסינון אוויר קר.
אצל הקרנפיים ישנה קרן גדלה באזור האף ומשמשת לתקיפה/הגנה מרשימה.
הקרן מורכבת למעשה משערות קשות ואינה חלק מחלל האף.
עוד מספר חיות (למשל אנוליס פינוקיו וכמה זיקיתיים) בעלי אפים דומים.
הטריצרטופס גם נלחם בקרני החוטם נגד אויביו שבניגוד לקרנף הכילו עצם.
אצל הלווייתנאים ישנם זוג נחיריים בקצה הראש, המאפשרים נשימה כאשר רוב האף נמצא מתחת למים.
רובם בעלי חרטום או מקור כשל הדולפין שלמעשה הוא חלק מהלסת העליונה.
הרבה עטלפים גם איבדו את חוש הריח ואפם התנוון, כשכמה מינים גידלו עלה אפי העוזר לאיכון הד.
אצל העופות האף נעלם והפך לחלק במקור, אף שעופות ימיים כמו יסעוראים בעלי נחיריים בולטים לסינון מלח.
אצל הפרימטים מבנה האף משמש לחלוקה טקסונומית, מאחר שהמינים המפותחים איבדו מאוד את חוש הריח ואפם התקצר.
בעלי אף-לח הם הפרימיטיביים ביותר בסדרה ובעלי חוטם מוארך, כשחלקם גם מסמנים נחלות בריח.
הקופים והקיפופים למיניהם משתמשים בחושים אחרים ואפיהם התקצרו.
ישנם 2 קבוצות קופים גדולות: קופים רחבי אף מאמריקה שנחיריהם רחבים ונוטים מטה וקופים צרי אף שאפיהם צרים ונוטים הצידה.
עם זאת לחלקם לסתות גדולות כשל הבבון.
אצל קופי האדם האפים אף יותר קטנים וחוש הריח חלש יותר, אף שהלסת הקצרה חזקה מעט יותר.
בשל הצורה המיוחדת שבה מגיע הדם לאזור האף, קיימת סכנה לזיהומים נסיגתיים מאזור האף יתפשטו למוח.
בשל כך, האזור בין קצוות הפה לגשר האף, כולל האף והלסת העליונה, מוכר כ"משולש הסכנה" בפנים.
לכל בני האדם קיימות כמויות קטנות של מגנטיט באף, המצויות בעצם האתמואידית.
ייתכן שחלקיקים אלה יכולים להוות מעין מצפן בסיסי אשר יכול לשמש לניווט לפי השדה המגנטי של כדור הארץ.
יכולת זו שנויה במחלוקת רבה, אך היו מחקרים שהראו שאנשים מסוימים מצליחים לכוון את עצמם בכיסוי עיניים לכיוון הקוטב הצפוני, בדיוק מסוים.
אצל האדם יש כ-5 מיליון קולטי ריח והוא יכול להבחין בין טריליון ריחות שונים.
האף הממוצע של הגבר גדול מהאף הממוצע של האישה.
ישנם מגוון צורות של אפים, לעיתים תוך מבנה גשר האף וכפיפותו.
סוג אף ידוע הוא אף נשרי (מכונה גם אף יהודי).
אסתר שְטְרייט-וורְצֶל (25 ביולי 1932, כ"א בתמוז ה'תרצ"ב – 7 בדצמבר 2013, ה' בטבת ה'תשע"ד) הייתה סופרת ישראלית, מורה במקצועה, שכתבה בעיקר לבני נוער.
שטרייט-וורצל נולדה בשנת 1932 במושבה פתח תקווה, לסופר והמחנך שלום שטרייט.
בגיל 12 פרסמה את סיפורה הראשון תחת שם העט "צבי הדס".
ב-1949 סיימה את לימודיה בגימנסיה אחד העם אותה ייסד אביה, והחלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1952, לאחר שסיימה לימודי תואר ראשון בספרות ובפסיכולוגיה, החלה ללמד בגימנסיה שבה למדה.
בהמשך דרכה הייתה מורה בבית הספר החקלאי כנות שליד גדרה, ובשנת 1958 בבית הספר תיכון ברנר בפתח תקווה, שם לימדה עד פרישתה.
בשנת 1954 נישאה לד"ר מרדכי וורצל קרדיולוג וחוקר סיפורי ש"י עגנון, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1955, בגיל 23, החלה קריירה ספרותית שכללה פרסום סיפורים וכן רשימות בנושא חינוך.
בשנת 1962 ראה אור ספרה הראשון, "מן המצר".
בשנת 1969 סיימה בהצטיינות תואר שני בספרות ובתנ"ך.
בשנת 1982 זכתה בפרס זאב על ספרה "אליפים".
בשנת 1987 פרשה לגמלאות ממקצוע ההוראה, לטובת כתיבה ומפגשים עם קוראים.
בשנת 2001 הוציאה לאור את הספר מ"אורי עד אדי", שהוא מעין אוטוביוגרפיה שלה ושל יצירותיה.
ב-2008 הוציאה את הספר "קיץ כתום", רומן המספר על פינוי גוש קטיף, ונוקט עמדה המתנגדת לתוכנית ההתנתקות ותומכת במתנחלים.
שטרייט-וורצל אמרה שהיא התנגדה להתנתקות ותומכת בימין הציוני-לאומי.
באותה שנה הוענק לה תואר יקירת העיר פתח תקווה.
אסתר שטרייט-וורצל נפטרה ב-7 בדצמבר 2013 בגיל 81, ונקברה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בשנת 2017 הונצחה על ידי קריאת ספרייה ציבורית בשם ספרה "אליפים", בכפר גנים ג' בפתח תקווה.
ארכיונה שמור בארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני.
ספריה של שטרייט-וורצל מכוונים בעיקר לבני הנוער ולילדים, ומסופרים לרוב על רקע ההיסטוריה של המדינה, הקמתה, מלחמות ישראל והשואה.
ספרים נוספים שלה מסופרים על רקע הווי חיי הנוער והילדים בישראל, כפי שהיא תופסת אותו.
רבים מהספרים מתוארים מנקודת מבטם של בני-נוער, ואף על פי שמרבית מהתקופות המתוארות בספריה שייכות לזמנים עברו, כמעט בכל ספר ניתן למצוא תחושות ורגשות הרלוונטיים לכל מתבגר או מתבגרת באשר הם: אהבה ראשונה, קשיים חברתיים, מתחים בין בנים ובנות, קשר בין הורי ועוד.
לדוגמה, בספר אליפים מתבטאת במיוחד המתיחות שבין קבוצת הנוער הבוגרת בבית הספר החקלאי, ובין קבוצת הנוער החדשה שאינה בקיאה בקודים החברתיים שמקובלים בו.
בשנת 2011 יצאה סדרת טלוויזיה בערוץ הילדים המבוססת על ספרה המצליח "אליפים".
הבובה מהבית הקטן (מ' ניומן, 1964)
צ'ירי בירי מארץ צ'יריבום (עמיחי, 1991)
נערי המחתרת (מסדה, 1969) בספר זה מתוארים קורותיהם של יוחי, גיבור הספר, וחבריו ששירתו במחתרת של ההגנה למרות גילם הצעיר.
הספר מגולל את כל קורותיהם מההשבעה והאימונים ועד הדבקת עלונים ומעצרים.
הספר יצא במהדורה מחודשת בשנת 1991 בהוצאת "עמיחי".
אליפים (עמיחי, 1982) – זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער; ב-2010 עובד לסדרת טלוויזיה באותו השם.
אדי מלך המסטולים (עמיחי, 1998)
מאורי עד אדי: קורות ספרי (עמיחי, תש"ס) (אוטוביוגרפי)
עטרות (עמיחי, 2006) – ספר המתאר את קורות היישוב היהודי עטרות, יישוב יהודי שננטש במהלך מלחמת העצמאות.
קיץ כתום (עמיחי, 2008) – על תוכנית ההתנתקות ופינוי גוש קטיף
האע'לבים היו שושלת אמירים מוסלמים ששלטו על ממלכה צפון אפריקאית שהקיפה את שטחי טריפולי, תוניסיה המודרנית ומזרח אלג'יריה (איפריקיה) בשנים 800–909.
ממלכת האע'לבים קמה כתוצאה מהתמוטטות שלטונו של בית עבאס בחלקיה המערביים של החליפות המוסלמית.
מאמצע המאה ה-8 והלאה החלו לקום בחבלים שונים בצפון אפריקה נסיכויות ח'אריג'יות שונות, שהיו למעשה עצמאיות לחלוטין מהשלטון העבאסי.
במקביל, במהלך המאה ה-9, הצליח המנהיג המוסלמי אידריס בן עבדאללה לרכז סביבו ערבים וברברים כדי להקים נסיכות עצמאית באזור מרוקו של ימינו.
תגובתו של הח'ליף העבאסי הארון אל רשיד הייתה בהקמתו של מחוז חדש בצפון אפריקה בעל פיקוד עצמאי.
מושכות השלטון על מחוז זה, ששטחו כלל את תוניסיה המודרנית ומזרח אלג'יריה, הופקדו בידיו של אבראהים אבן אל-אע'לב.
אע'לב ויורשיו שמרו על קשר רשמי עם המזרח והכירו בעבאסים כשליטים החוקיים של העולם המוסלמי, אולם למעשה שלטו בממלכתם בעצמאות גמורה.
הממלכה האע'לבית הייתה המדינה המוסלמית החזקה והמשפיעה ביותר במערב במשך כל תקופת קיומה.
למרות רצף של מרידות רבות שנערכו בידי השבטים הברברים, בני כיתות דתיות שונות וחלק מהחיילים הערבים, הצליחו השליטים האע'לבים לשמור על שלטונם, לשמר את צביונה הערבי והמוסלמי אורתודוקסי של המדינה ולבסס את חוזקה הצבאי והמדיני.
כוחם נשען, בין השאר, על משמר פרטי שהתבסס על ילידי אפריקה.
הישג נוסף שרשמו האע'לבים היה כיבושו של האי סיציליה מידי הביזנטים, במסע כיבוש שנמשך בתקופה של כ-50 שנה והקמתה של פרובינציה מוסלמית איתנה על שטח האי, סביב העיר פלרמו.
תקופת שלטונם של האע'לבים הייתה תקופה של שגשוג כלכלי ותרבותי בצפון אפריקה.
עיר הבירה של הממלכה, קירואן, הפכה לאחד מהמרכזים החשובים והמפוארים של האסלאם במערב ולמרכז בינלאומי גדול של סחר.
הארץ עברה גם מהפכה חקלאית כאשר האע'לבים יזמו את בנייתם של מפעלי השקיה רבים ברחבי הארץ, תיקונן של תעלות השקיה ישנות והרחבתם של השטחים החקלאיים בממלכה.
התעשייה המקומית פרחה, בעיקר בשל הגדלת השימוש במחצבי הארץ השונים (כגון ברזל, עופרת, אלמוגים ונחושת).
הערים השונות התפתחו והוקפו במבצרים, המטבע המקומי התבסס, ושורה של מחנות מבוצרים הוקמו לאורך קו החוף.
תרומה חשובה נוספת להתפתחותו של האסלאם בצפון אפריקה תחת שלטונם של האע'לבים היה בביסוס האסכולה המאליכית כאסכולת השריעה הבולטת באזור זה, אסכולה ששולטת בצפון אפריקה עד ימינו.
מהלך זה הובל על ידי המשפטן המוסלמי סחנון, מתלמידיו המובהקים של מאלכ אבן אנס, מייסד האסכולה.
סחנון ארגן את המערכת המשפטית בממלכה והחדיר את עיקרי האסכולה לכל ארצות המערב המוסלמיות.
שלטונם של האע'לבים בצפון אפריקה הופסק על ידי הפאטימים.
הללו, בעזרת קשריהם עם שבט כתאמה הברברי, ניצלו את התמרמרות האוכלוסייה המקומית בשל נטל המיסים הכבד שהטילו השליטים האע'לבים והצליחו לכבוש את הארץ מידם של האחרונים.
עיר הבירה קירואן נפלה לידי הפאטימים בשנת 909 ובכך תמה תקופת שלטונם של האע'לבים בצפון אפריקה.
אסתרינה טרטמן (נולדה ב-9 בנובמבר 1957) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם ישראל ביתנו.
טרטמן נולדה כאסתרינה שבתאי למשפחה דתית ספרדית ירושלמית המתגוררת בארץ ישראל זה שבעה דורות.
את שמה הפרטי ירשה מסבתהּ.
בילדותה למדה בבית הספר החרדי "בית יעקב" ובגיל 15 עברה לקיבוץ הדתי חפץ חיים.
שירתה כקצינת העיר ירושלים והשתחררה בדרגת רב-סרן.
היא הוסיפה לשרת במילואים כקצינת העיר של מועצה אזורית מטה בנימין ושל גבעת זאב.
טרטמן עברה בשירותה קורס צניחה ואף החזיקה בעבר בשיא הצניחות על ידי נשים בצה"ל.
לאחר שחרורה מצה"ל הקימה חברה פרטית לכוח אדם.
לאחר שהתמודדה לכנסת ה-15, במסגרת ישראל ביתנו, וה-16 במסגרת הרשימה המשותפת של האיחוד הלאומי וישראל ביתנו, הושבעה כחברת כנסת בסוף דרכה של הכנסת ה-16, בעקבות התפטרותו של מיכאל נודלמן.
בבחירות לכנסת ה-17 נבחרה לכנסת במקום החמישי ברשימת ישראל ביתנו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 לא שובצה במקום ריאלי ברשימת ישראל ביתנו לכנסת ה-18, והודיעה על פרישתה מהרשימה ומהפוליטיקה.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה טרטמן, יחד עם מיכאל מלכיאור, תיקון לחוק חינוך ממלכתי, המסמיך את שר החינוך לקבוע לגבי מוסד חינוך רשמי כי הוא מוסד חינוך ממלכתי משלב, שבו יינתן חינוך שיכלול לימוד מקורות יהודיים בהיקף רחב, תוך שימת דגש על עיסוק בזהות יהודית.
בתחילת הכנסת ה-17 שימשה כיו"ר סיעת "ישראל ביתנו" וחברה בוועדת הכנסת, ובוועדה לענייני ביקורת המדינה.
בעקבות מחלתו של יו"ר ועדת הביקורת, ח"כ יורי שטרן, שימשה כממלאת מקום יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה עד להצטרפות סיעת ישראל ביתנו לקואליציה.
בנוסף שימשה ממלאת מקום בוועדת החוץ והביטחון.
ב-25 בפברואר 2007, אישרה סיעת ישראל ביתנו פה אחד את מינויה לתפקיד שרת התיירות, במקום השר יצחק הרצוג שהתמנה לשר הרווחה.
בעקבות החלטה זו החלו להופיע באמצעי התקשורת ידיעות לפיהן קיימות אי-התאמות בין קורות חייה של טרטמן כפי שפורסמו במקורות שונים (בין היתר באתר הכנסת, אתר ישראל ביתנו ובראיונות בערוץ הכנסת ובגלי צה"ל) לבין המציאות.
כתוצאה מהסערה הציבורית שליוותה פרסומים אלה, היא נאלצה להסיר את מינויה לתפקיד שרת התיירות והוחלפה גם בתפקידה כיושבת ראש סיעת ישראל ביתנו.
כחודש לאחר גילוי הפרשה טרטמן אף ננזפה על ידי ועדת האתיקה של הכנסת נזיפה חמורה.
טרטמן תומכת בנקיטת קו נוקשה ביחס לטרור ומתנגדת למה שהיא מכנה "רפיסות" ו"כניעה" מול הפלסטינים ועמדותיהם.
טרטמן טוענת שהפלסטינים וערביי ישראל מהווים איום דמוגרפי על מדינת ישראל, ולכן תומכת בתוכנית חילופי השטחים של יו"ר מפלגתה, אביגדור ליברמן.
טרטמן ידועה בסגנונה הישיר ולעיתים אף בוטה, ודעותיה כנגד מינויים של ערביי ישראל לתפקידי מפתח.
על מינויו של ראלב מג'אדלה לשר בממשלה ה-31, אמרה טרטמן: "אנחנו צריכים לבער את הנגע הרע מקרבנו".
לאחר שחרורה מהצבא נישאה למפקדה עמוס טרטמן (ממייסדי מעלה אדומים וראש המועצה הראשון של היישוב מהקמתו בשנת 1979 עד לאחר הכרזתו כעיר בשנת 1992 ובהמשך ראש מועצת גבעת זאב בין השנים 2003 - 2008).
בסוף 1997, לאחר שנולדו לשניים ארבעה ילדים, התגרשו בני הזוג.
באמצע שנות התשעים לקתה בסרטן שממנו החלימה.
ב-9 בינואר 1997 נפגעה בתאונת דרכים שריתקה אותה למיטה למשך כשנה לאחר שנפגעה קשות בכל חלקי הגוף, היא נותרה עם 52% נכות.
בתביעה נגד חברת הביטוח, קבע רופא תעסוקתי כי עליה לעבוד לא יותר מ-4 שעות ביממה במשך אותה שנה, ולכן עזבה טרטמן את עבודתה בבנק יהב.
ב-2012 טרטמן נישאה בשנית לאדריכל אורי סלי (בעבר שחקן קולנוע).
אַסְתְרִית בַּלצָן היא פסנתרנית קלאסית, יוצרת ז'אנר הפסנתר המדבר, וחוקרת מוזיקה.
ידועה בשל ביצועיה ליצירות בטהובן, סדרות הקונצרטים המוסברות לקהל הרחב, תוכניות הרדיו והטלוויזיה, והמחקר על ההמנון הלאומי של ישראל, "התקווה".
כלת פרס מפעל חיים במוזיקה של אמ"י 2025, פרס אריק איינשטיין 2024, פרס לנדאו, פרס רוזנבלום, פרס שר החינוך, פרס מנהל התרבות וזוכת תחרויות פסנתר בישראל, ארצות הברית, קנדה וצרפת.
בוגרת תואר ראשון ושני בפסנתר ובמוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור למוזיקה בבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק.
מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, מייסדת ומנהלת מכללת הקתדרה למוזיקה בתל אביב.
אסתרית בלצן נולדה בתל אביב לד"ר רוזליה רות גַרטי (1925–1999), שהייתה רופאת ילדים ילידת סופיה ועלתה לישראל ב-1949 וחיים בלצן.
אסתרית נקראת על שם סבתה מצד אביה, אסתר בלצן מקישינב, אשר נרצחה בשואה.
בלצן החלה ללמוד מוזיקה בגיל 8. זכתה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, והיא בוגרת האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין ובוגרת החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב (בהדרכתם של מינדרו כץ ואריה ורדי).
זכתה במלגת לימודים לתואר שני בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ובגיל 26 קיבלה תואר "ד"ר למוזיקה בהצטיינות יתרה" מבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק, תלמידתו של ארתור בלזם (Artur Balsam).
בין השנים 1981–1985 זכתה בפרסים בתחרויות פסנתר בארצות הברית, קנדה וצרפת.
השתתפה כפסנתרנית אורחת בפסטיבל טנגלווד בבוסטון, נורפוק באוניברסיטת ייל בארצות הברית, באנף בקנדה ולה ג'ס בצרפת.
בשנת 1985 הצטרפה כמרצה בכירה לסגל האקדמיה למוזיקה ולבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
הייתה ממנהלי וממקימי אנסמבל מוזיקה נובה (פרס ביצוע המצטיין למוזיקה ישראלית 1993), עיצבה את תוכנית הלימודים בבית הספר לאמנויות בת"א (פרס החינוך 1990), ובבית הספר רימון למוזיקה עכשווית.
בשנים 1988–1989 ניהלה את הפסטיבל הקאמרי ע"ש פייר מונטה במיין, ארצות הברית.
הופיעה כפסנתרנית, עורכת ומנחה של תוכניות ייחודיות בתזמורת הקאמרית הישראלית (1988–1996), בתזמורת הפילהרמונית הישראלית (2000–2019) בפסטיבל ישראל (כולל נגינת כל הסונאטות של בטהובן ב-1987, שזכתה לביקורות נלהבות) ובאופרה הישראלית החדשה.
ב-1992 הקליטה דיסק ביצועי בכורה ליצירות ישראליות (הוצאת איגוד הקומפוזיטורים).
החל מ-1990 מפיקה ומגישה סדרת קונצרטים "קלאסיקה במימד אישי", בה יצרה ז'אנר ייחודי המשלב קלאסיקה ומולטימדיה שהפך להצלחה רבתי ולמודל לחיקוי.
הז'אנר, שכונה בפי נעמי שמר "הפסנתר המדבר, ההרצאה המזמרת", גרם למהפך באורחות התרבות בארץ, והביא המונים אל אולם הקונצרטים ואל תרבות המוזיקה הקלאסית.
ברסיטלים שלה משלבת בלצן קטעי קישור המוסיפים ממד נוסף לממד המוזיקלי: תרגום ועריכה של מכתבי מוצרט בחריזה שנונה, באופן שתואם את ההתפתחות היצירתית של המלחין; השפעת המהפכה הצרפתית ונפוליאון על עולמו של בטהובן; הפילוסופיה של שופנהאואר והגל והשפעתם על וגנר וברהמס; המעשייה הספרותית של א.ת.א.
הופמן והשפעתה על הכתיבה של שומאן, היחסים המורכבים בין שופן למיצקביץ' ולז'ורז' סאנד, ועוד.
על כל אלה זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב ב-2001 תחת הכותרת "בלצן מהווה סיפור ענק של הצלחה שאין לו אח ורע בחיי התרבות בארץ.
תרומה ייחודית של יוצרת בעלת ידע ועומק בלתי נדלים".
ב-1996 הקימה יחד עם בעלה, פרופ' משה זורמן, את "הקתדרה למוזיקה", מכללה מוזיקלית למבוגרים ומרכז השתלמויות למורים – הקתדרה למוזיקה בתל אביב.
הקתדרה מהווה מרכז תרבות הכולל סדנאות מוזיקה למאות משתלמים ופגישות היכרות עם מוזיקאים, אמנים ויוצרים מתחומים שונים.
החל מ-2024 פועלת הקתדרה במרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט בתל אביב.
ב-2002 ערכה בלצן ביחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואולפני הרצליה סדרת קונצרטים מוסברים המשודרים בטלוויזיה החינוכית ובערוץ 1, תחת הכותרת "המסע המופלא אל הקלאסיקה".
הסדרה זכתה לשבחי הקהל והביקורת.
ב-2003 בלצן כתבה שני ספרים, "מכתבים ממוצרט" ו"היידן ובטהובן – מורה ותלמיד" (הוצאת "מודן"), והוציאה שני תקליטורים בסדרה "מוזיקה במבט אחר".
ב-2005 החלו הקלטות של 50 תוכניותיה של בלצן ושידוריהן בקול המוסיקה ובתוכניות הרדיו של גבי גזית ב-103 FM.
בינואר 2006 זכתה בפרס כפול – פרס חביבת הקהל של ידיעות אחרונות, ופרס היזמות והמעוף של מגזין "ממון" לאור תרומתה האדירה לחברה הישראלית, הצלחתה חסרת התקדים בשטח התרבות בארץ והתעקשותה להיות הגוף התרבותי היחיד בארץ שאינו ממומן בכספי ציבור.
ב-2006 הוציאה בהפקת הקתדרה למוזיקה את "מפתחות למוזיקה", ספר בסיסי להתמצאות ולהיכרות עם מוזיקה קלאסית, הכולל הגדרות של מונחים, סגנונות, ותהליכים במוזיקה אמנותית ומהווה תשתית לקורסים במכללת הקתדרה.
בפברואר 2008 זכתה בפרס לנדאו של מפעל הפיס בתחום המוזיקה הקלאסית על תרומתה המשמעותית לחיי התרבות והאמנות בישראל והפצת המוזיקה הקלאסית בקרב הקהל הרחב, לרבות נוער.
ביולי אותה שנה קבלה את פרס שר התרבות למבצעי מוזיקה בישראל, עבור המצאת ז'אנר של "הפסנתר המדבר", ויצירת תכנים חדשים ברמה אמנותית מרשימה בפעילות רבת שנים בחיי המוזיקה בארץ.
בקיץ 2008 השתתפה בשלוש תוכניות סולו בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
ב-2009 השלימה את ספרה "התקווה – עבר, הווה, עתיד", מסע רב-תחומי סביב ההמנון הלאומי, בהזמנת משרד החינוך.
הספר נבחר כנושא מרכזי בבחינת הבגרות באזרחות, וכהרצאת-חובה לקציני צה"ל.
המחקר כולל 200 עמודים, ושני דיסקים עם הקלטות היסטוריות ומבחר עיבודים אמנותיים נדירים של ההמנון.
בעקבות הספר יצאה בלצן במופע יחיד "התקווה – מהרצל עד סאבלימינל", החוגג מאות הופעות בישראל ובעולם.
ב-2010–2011 יצאו לאור שני דיסקים נוספים "אור ירח" (מיצירות מוצרט, בטהובן, שופן, דביוסי, ואלתורים של בלצן) ו"גריג והקונצ'רטו לפסנתר (הכולל הרצאה וביצוע של בלצן לקונצ'רטו לפסנתר של גריג).
ב-2012–2013 יצרה ביחד עם העיתונאי גבי גזית קורס מוזיקה רדיופוני, 50 פינות רדיו קצרות על מוזיקה קלאסית, מבאך ועד בכלל ששודרו באופן קבוע בימי ראשון ברדיו 103FM וזכו להדים רבים ולמועדון מעריצים ומגיבים קבוע.
ב-2012–2019 התרבו סיורי הופעות בכל רחבי תבל, מדי שנה בארצות הברית ובאירופה בנוסף לסיורים באוסטרליה, דרום אפריקה, סקנדינביה, דרום אמריקה, מרכז אמריקה והמזרח הרחוק.
ב-2012 החל פרויקט הקלטות של כל הקונצ'רטי הגדולים לפסנתר, ומחזורי הווריאציות הגדולים לפסנתר ("וריאציות דיאבלי" של בטהובן בצד "וריאציות גולדברג" של באך), הביצועים משולבים בפרשנות, בהרצאות ובדיאלוגים באומר ובצליל עם מיטב המנצחים והתזמורות.
חלק מארכיון ההקלטות של מאות תוכניות לאורך קריירה בת 35 שנה הועבר לקול המוסיקה, והוא משודר החל מאוגוסט 2012 בקביעות בשבתות ובחגים תחת הכותרת: קלאסיקה במימד אישי – אסתרית בלצן מנגנת ומפרשת.
בתום מבצע "צוק איתן" גויס מופע "התקווה" למטרות גיוס כספים לעוטף עזה בארצות הברית.
לאחר התקפות הטרור על יהודי צרפת בנובמבר 2015, תורגם מופע "התקווה" לצרפתית והוצג במופע חגיגי ב-8 בדצמבר 2015 בפריז בנוכחות ראש עיריית פריז ושגרירת ישראל.
בלצן הוזמנה להופיע בתפקיד עצמה בסרטו של ערן קולירין "מעבר להרים ולגבעות" (2016).
ב-2016–2018 מונתה כמנהלת מוזיקלית לסדרת הקונצרטים לכל המשפחה של התזמורת הסימפונית ראשון לציון.
ב-2018 הוזמנה לתוכנית חגיגית בנושא התקווה לציון 70 למדינה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
החל מ-2020 מנהלת מוזיקלית בסדרה מוסברת למבוגרים בתזמורת הסימפונית ירושלים.
ב־2024 צוינה כמועמדת לפרס ישראל וזכתה בפרס אריק איינשטיין למוזיקה אמנותית.
ביולי 2025 זכתה בפרס אמ"י למפעל חיים.
בהחלטת חבר השופטים נכתב: "אסתרית בלצן יצרה ז'אנר חדש ופורץ דרך, עבודתה הפכה למודל לחיקוי ולשינוי תפיסה בעולם הקונצרטים.
כנגד כל הסיכויים, כאישה אחת ללא תמיכת ממסד, הצליחה אסתרית לבנות עולם מופלא של תוכן יצירה וקסם מוזיקלי הנוגע בלבבות קהל אלפים חסר תקדים, ולהוכיח כי גם כיום ניתן להתעקש על איכות ברמה גבוהה ללא פשרה".
1974–1981 – מלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל בפסנתר.
1977 – פרס ביצוע יצירה ישראלית, במסגרת האקדמיה למוסיקה בתל אביב.
1979 – פרס בתחרות הפסנתר של האקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב .
1983 – פרס בתחרות הקונצ'רטו בפסטיבל "באנף" בקנדה.
1984 – פרס אגודת אמני הקונצרטים, ניו יורק.