tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך מתקיים המפגש בין דסדמונה לקאסיו, במהלך טיול הבוקר עם אמיליה, ויאגו מחכה בכיליון עיניים לבואו של אותלו שיראה במו עיניו את המפגש.
ואכן, אותלו מגיע במעמד הפרידה שלהם, והוא אכן שם לב שקאסיו הוא האיש החובר לרעייתו.
יאגו שבע הרצון: "המזל מאיר לי פנים", מתחיל בטוויית ה"עובדות".
בנעימה "נון שלנטית" הוא מפליט שמשהו מטריד אותו, והוא שואל את אותלו, אם קאסיו הכיר את דסדמונה לפני הנישואין.
מתחוור שההיכרות של קאסיו עם בני הזוג הייתה עמוקה, שכן הוא שימש כאיש קשר בין האוהבים.
יאגו ממשיך בתיאור הגיגיו ה"מטרידים" בדבר קשרים לכאורה בין דסדמונה לקאסיו ובמקביל מזהיר: "הישמר מהמפלצת ירוקת העין" – משפט שמעלה את המושג קנאה לתודעה של אותלו – הישמר, בבחינת "עליך לנקוט בפעולה".
אותלו מצידו משיב: "אראה לפני שאחשוד, כשיהיה לי ספק, אוכיח ואחרי ההוכחה אסלק את נשוא הבושה, האהבה והקנאה".
יאגו ממהר "לתפוס טרמפ": "הוצאת לי את המילים מהפה".
ומוסיף נפח של חומר למחשבה, ש"לעיתים דווקא האצילים ויפי הנפש, מועדים ולכן עליך לעמוד על המשמר".
שוב הפנייה במשמעות של לנקוט בפעולה.
התמונה השנייה היא מעין פאוזה בזרימת האופרה.
זהו שיר הלל לטוב לבה של דסדמונה, שמתמזגת בעדינותה עם אנשי העיר.
סגנון השירה, מזכיר את ה"בל קאנטו" (שירה יפה) המתרכזת בממד הקולי ולא בדרמה.
השימוש בקול נעשה בצורה המחמיאה ביותר וההלחנה מתבססת על צורות קלסיות, סימטריות ובהירות.
האווירה פסטורלית ופיוטית, וחודרת אל הלב.
מראה פניו של אותלו נוכח המחזה השמיימי מעיד על כך שהוא משוכנע שיצור מלאכי כמו זה שעולה מהסצנה הזו, לא יכול לבגוד: "שירתה מעודדת אותי ומחזקת את אמוני בה".
מנגד, יאגו, שמבין את הרושם שהציף את אותלו, זקוק לחיזוק בכוס יין והוא מנסה לשכנע את עצמו שההצגה היא זיוף: "האם היא זיוף"?
ההגיגים המנוגדים של אותלו ויאגו על רקע המקהלה, מכשירים הקרקע לקראת בואה של דסדמונה – איזו מן המחשבות היא תחזק?
למרות שעל פניו, ניכר שאותלו נרגע, מנגד, אין לשכוח שיאגו בתחכומו החדיר ספקות עמוק בנשמתו של אותלו, וצריך היה רק את אזכור שמו של קאסיו על ידי דסדמונה, כדי להעלות את טלטלת הרגשות מחדש אל פני השטח.
אותלו לא מסוגל להתמודד עם הספק ובשלב ראשון הוא מנסה אך לדחות את הקץ: "לא עכשיו".
כאב ראש שתוקף אותו מבהיל את דסדמונה עם המטפחת שתחולל את המפנה בספקותיו של אותלו.
המטפחת נופלת לרגלי דסדמונה שאינה טורחת להרימה.
מי שכן שמה לב למטפחת היא אמיליה, שהחליטה לשמור אותה עבור גבירתה.
יאגו, ש"מחכה בפינה" (תרתי משמע), עט לעבר אמיליה בדרישה לקבל המטפחת.
אמיליה מהססת אך נחישותו של יאגו אינה מאפשרת לה לסרב: "אני אשתך, לא המשרתת שלך" – "את המשרתת של יאגו", משיב יאגו וחוטף המטפחת.
ברקע לתרחיש זה, מתנהל קטע מוזיקלי, הקוורטט, שבו נוטלים חלק אותלו, דסדמונה, אמיליה ויאגו.
המיוחד ברוב הקוורטטים שכל קול שר טקסט אחר והכניסה של הצלילים, האחד בתוך השני, יוצר מרקם מוזיקלי מופלא, על גבול הקונטרפונקט.
מוזיקה פוליפונית, שבה לכל צליל מעמד שווה וביחד יוצר הרמוניה מוזיקלית קסומה.
הטקסטים של הדמויות: דסדמונה: "תן לי את מילותיך המתוקות של סליחה, תן לי לרפא אותך", אותלו: "אולי אני בכלל לא מבין את מהות האהבה"...היא אבודה ואני ללא כבוד – חלום הזהב שלי ברפש", אמיליה: "מה אתה מתכנן?" יאגו: "שלא תעזי לדבר על המטפחת ולעצמו, "זו תהייה ההוכחה".
התמונה האחרונה של המערכה מתמקדת באותלו שניכר שיאוש אחז בו: "חשדנות, הרס עצמי, בלתי נשלט, ועדיין לא מצאתי בה רבב".
רגשותיו גואים והוא שר אריה המגזימה בגודל הטרגדיה שהוא חווה (עד עתה), היי שלום תהילה.
"שלום לזכרונות, שלום לניצחונות – תהילת אותלו נמוגה".
המוזיקה המלווה "הספד" זה מפתיעה בקצב וברתמוס אופטימי.
יאגו שוב עולה מעל פני השטח בדיבורים בלתי נלאים ומדבר בשני קולות, מצד אחד מסית ומצד שני לכאורה, מרגיע – "מספיק עם זה".
אותלו מביע את האמביוולנטיות שלו: "אני חושב שאשתי היא ישרה ואני חושב שלא.
אני חושב שאתה צודק וחושב שלא.
דרושה לי הוכחה!" יאגו מתגרה באותלו עם המשפט: "אתה רוצה לראות אותם שוכבים?" – יש באמירה זו ארס שמכוון ישר לדמיון של אותלו, ארס שמזין את השורשים שנשתלו.
יאגו ממשיך במארג פיסות ה"מידע" השקריות: "האם מניע מביא לאמת?" האם החלום שהומצא על ידי יאגו הוא משאלת לב של קאסיו, או שחזור מקרה שהיה?
הדרך בה מביא יאגו את סיפור החלום, בחיקוי קול התחנונים של קאסיו:"אני טובע באכסטזה המשותפת שלנו", ובתאור דמותו כמי שעומד לנשק אותה ובסוף כחותם את המעמד באמירה של קאסיו: "אני מקלל את הגורל שהועיד אותך ל"מור", משכנעת את אותלו שזו הוכחה כהווייתה.
יאגו מיתמם באמירה: "רק סיפרתי חלום" ובאותה נשימה הוא מכין את הרקע לתפקיד המטפחת.
החלום הוא רק "עדות שמיעה" בעגה המשפטית, העכשווית, ואין לה מעמד של ראיה הנוקטת באופן ממשי את ההוכחה בעיניים, אך אותלו כבר בדרך לצאת מדעתו: "דם, דם דם"!
יחד עם זאת, הוא עדיין מבקש "הוכחה ניצחת" (ממשית) והוא מתעמת עם יאגו שמצליח להטות את נימת העוינות לאמינות גלויה תחת השמים.
תמונת הסיום של מערכה זו מוצאת את אותלו שבוי בקסמיו של יאגו והם נפרדים כשני חברים בלב ובנפש, כמה פתטי (וכמה מעצבן את הצופים...).
פתיחת המערכה השלישית, בהקשה על מיתרי הויולות, באימאז' של צעידה הרת אסון, מרמזת על התקדמות של עקב בצד אגודל לעבר השבר.
ואכן המערכה שבה דסדמונה נקראת אל אותלו מתחילה בנימה מרגשת של אהבה (אותלו נקרע בין האהבה לספק): "תני לי את יד השנהב הענוגה שלך", דסדמונה משיבה: "היד לא ידעה צער ותלאות" ואותלו מהנהן לעצמו בתהייה האם היד מאגדת בחובה "משהו אחר"?
דסדמונה מפירה את השלווה של הרגע הנינוח שעבר על אותלו בהעלותה את השם של קאסיו.
אותלו מתקבע על כאב הראש שלו (קאסיו?) (אנחנו אמנם יודעים שהוא סובל ממחלת האפילפסיה, אך קאסיו הוא הטריגר), ודסדמונה נבהלת (תרתי משמע) לסייע לו ולחבוש את ראשו במטפחת, ...
אך אבוי, זו לא המטפחת שאותלו נתן לה כסימן לאהבתו!
אותלו מתחלחל מהמטפחת האחרת, שאינה המטפחת שלו, והוא מפליג בסיפור הסימבוליות של המטפחת.
דסדמונה עדיין לא קולטת את חשיבות המטפחת שכן בדואט המתנהל ביניהם דסדמונה מדברת על קאסיו ואותלו על המטפחת.
אותלו, שאינו מקבל מענה סביר לגבי אי הימצאותה של המטפחת, שואל את דסדמונה: "מי את?".
דסדמונה, הלומת רעם ממבטו המפחיד, שרה ממעמקי נשמתה: "יש זעם במילים שלך, הבט בי, נשמתי גלויה בפניך, אני קוראת ממעמקים למענך, ראה, הדמעות ראשונות שלי, בעטייך" יש בשירתה זעקת שבר ותחנונים.
אותלו מנגד מתריס: "אם שטן יראה אותך, הוא יחשוב שאת מלאך", ולמרות נימת התוכחה הוא בוכה – הגבר הנערץ, אותלו, בוכה.
דסדמונה, מבולבלת לחלוטין, ותוהה, איך זה שהיא הגורם לסבל שכזה, במה היא אשמה?
אותלו, לא מתמהמה, ולמרות שבעצם, אין לו הוכחות להתנהגותה לכאורה והוא מאשים ב: "הפשע השחור מכל, את פרוצה".
דסדמונה מזועזעת וטוענת בקריאה נואשת: "אין לי שום נגיעה למה שמילה זו מביעה".
אותלו, חבוט, אך נראה מתרצה לרגע ומבקש סליחה, ובאחת מתנהג בברוטליות מינית כלפי דסדמונה שבורחת אחוזת אימה.
בסיום התמונה, אותלו אפוף יגון פונה בתפילה לאלוהים: "אלוהים, העברת אותי מבחנים רבים, עוני, בושה וסבל היו מנת חלקי.
הסבל והמועקה שאני חווה היום, גוברים על הגדולה שהצלחתי להשיג בחיי.
אני רוצה הודאה, הוכחה ואז היא תמות".
בתוך התרופפות המערכת הרגשית של אותלו, מכין יאגו את אותלו להתרשם משיחה שהוא יקיים עם קאסיו.
מתחילה ה"הצגה" של יאגו בשיתוף קאסיו, שלא יודע כמובן, שהוא שחקן מובל.
יאגו מוביל את קאסיו להגות את שמה של דסדמונה בתחילת התרחיש, כך שאותלו ישמע את השם ומיד הוא עובר להתפלש בדברי זימה קלילים וזנותיים בהקשר לביאנקה הזונה.
למי שעומד וצופה ב"מחזה" ניכר שיש כאן איזו אמירה מאוד בוטה וזולה כלפי דסדמונה, דבר שלא נעלם מעיני אותלו, שמתרשם בעיקר מהצחוקים והלגלוגים, שכן הוא לא שמע ממש על מה הם מתמוגגים.
בציפייה לבאות, טופחת על פניו המטפחת.
אין מציאות יותר ממשית מהמטפחת בידו של קאסיו בסגנון של רצ'יטטיב המדגיש את נוכחותה המתגרה.
החצוצרות שמבליחות אל תוך המוזיקה, יש בהן ממד של הכרזה: "ראיתי הכל"!
אותלו, מוכן לפעולה: "תן לי רעל", אך יאגו מציע לו שעדיף לחנוק אותה על מיטת זנותה ולגבי קאסיו: "תשאיר אותו לי".
השגריר הגיע וההצגה, חייבת להימשך – יש להביא לכאן את דסדמונה.
תמונת ההמון בכיכר סן מרקו היא התפאורה להתעללותו של אותלו בדסדמונה.
זה עתה הוא קיבל מכתב מהדודג' שקאסיו מחליף אותו בתפקיד המושל – "מחליף אותו", זה בדיוק מה שהיה צריך כדי לסתום הגולל על נוכחותה של דסדמונה.
הוא סונט בה ומשפיל אותה עד כדי הדיפתה לקרקע: "על הרצפה באבק, אני בוכה.
מות אהבתנו הפכה אותי לגוש קרח, רק צער וסבל בליבי, השמש שזהרה בחיי לא תוכל לייבש הדמעות בעיני" מבחינה מוזיקלית מתפתח כאן קוורטט בו נוטלים חלק ההמון, השגריר, דסדמונה ואותלו בפרונט וברקע מדי פעם מסתננות שיחות בין אותלו ליאגו ויאגו עם רודריגו.
הווקאליות של מעמד זה מעמיקה את הכאוס של ההגיגים השונים, כאשר בעצם אף אחד (מלבד יאגו), לא מבין מה קורה.
הזעקה הנואשת של דסדמונה, על רקע המקהלה, גורמת לאותלו לאבד את הכרתו, ובכוחו האחרון הוא מסלק את כל הנוכחים: "עזבו, או תהפכו לאויבי" ואל עצמו: "נשמתי, אני מקלל אותך, אני לא יכול להציל אותי מעצמי" הוא נופל!
יאגו עומד מעליו במלוא חוסנו ואכזריותו: "מי ימנע ממני להרוס אותך"?
למרות קולות ההמון ברקע, המאדיר את שמו של אותלו, "האריה".
יאגו חוגג את ניצחונו: "הנה האריה שלכם".
תחושת מוות באוויר הנישאת עם הצלילים הפותחים את המערכה הרביעית, מוצאת את דסדמונה בהכנות לקראת השינה (מותה).
היא נזכרת בשיר הערבה, שליווה את המשרתת של אמה, ברברה שננטשה על ידי אהובה.
האנלוגיה ברורה, ודסדמונה נשאבת למילים הנוגות של שיר הערבה: "הנערה הבוכייה שרה וידה על ליבה, שירי, שיר ערבה ירוקה.
כל כך הרבה דמעות מלוחות שהמסו סלעים, ערבה ירוקה תהייה לי לזר" והיא עוברת לנימה האישית, המיואשת שלה: "הוא נולד לתהילה ואני נועדתי לאהוב אותו ולמות".
פרידתה מאמיליה בצעקה נואשת, צרחנית "היי שלום" מצעידה אותה לעבר גורלה והיא מתכנסת לתוך תפילת "אווה מריה", לחוטאים ולחפים ולכל מי שזקוק לרחמים.
דסדמונה נרדמת, שומעים את השקט שהוא לפני הסערה.
אותלו נכנס עם חרב שלופה.
מה עניין החרב בסצנה זו, הרי, הוא אמור לרצוח אותה בחניקה.
החרב היא מטפורית לנרטיב של המעמד – אותלו נחוש בדעתו להרוג.
ברקע צ'לו וקונטרבסים המעמיקים את תחושת האימה.
בניגוד לצלילים המקפיאים, עולה הלייטמוטיב של האהבה בין אותלו לדסדמונה – תזכורת לאהבה שהייתה.
הוא מתבונן בה על רקע נעימת האהבה, אך בנחישות הוא מעיף את סדין הכלולות שלהם.
הדואט בין אותלו לדסדמונה נבנה על מוטיבים חוזרים, קצרים ועצבניים, המלווים בפולסציה חרדתית של התזמורת.
הוא מתעניין האם היא התפללה, שכן אין הוא רוצה לרצוח את נשמתה, רק את גופה הוא רוצה להשמיד.
דסדמונה עדיין מנסה לדבר על לבו ולהבהיר לו שכל חטאה היה באהבתה אותו.
אותלו שבוי בהוכחה הממשית, המטפחת, אינו יכול אפילו לחשוב בהיגיון: "ראיתי המטפחת בידיו של קאסיו".
דסדמונה מבקשת לקרוא לקאסיו כדי להעיד, אך היא מובסת בידיעה שקאסיו שותק לנצח ואין לה אלא להצר עליו ולהכעיס את אותלו עוד יותר, על שהעזה להצטער עליו.
קריאתה לדחות את הקץ: "תן לי לחיות עוד לילה אחד" נענית: "מאוחר מדי" – הפסיכוזה גוברת על האהבה, אותלו חונק את דסדמונה.
אמיליה מתפרצת באימה מפאת היותה מזועזעת מרצח רודריגו, ובעודה נושאת הבשורה בדבר קאסיו החי, היא מגלה את דסדמונה בגסיסתה.
דסדמונה מצהירה שהיא מתה טהורה וזכה לגמרי ואף לוקחת על עצמה את הגורם למותה.
אותלו, שביסודו הוא אדם ישר, מודה שהוא הרג אותה.
בעוד אמיליה וקאסיו מגוללים את האמת בנסיבות האירועים, זה כבר מאוחר מדי – אותלו מבין את גודל הטרגדיה שנכפתה עליו: "אותלו לא קיים יותר" No more!
בהספד הסיום אותלו מכה על חטא: "את טהורה אך נולדת מתחת לכוכב אפל.
מקומך בגן עדן" הוא קורא למוות שיבוא (אי אפשר שלא לזכור שגם בשיא אושרו, הוא קרא למוות).
גם מוטיב הנשיקה עולה שוב בנעימת האהבה ברקע: "נישקתי אותך טרם שהרגתי – עוד נשיקה אחת".
האופרה מסתיימת בקומפוזיציה נוגה של הגופות של הנאהבים.
איישה אז'דה פקאן (בטורקית: Ayşe Ajda Pekkan; נולדה ב-12 בפברואר 1946 באיסטנבול, טורקיה) היא זמרת פופ ושחקנית טורקית.
לאחר קריירה שסבבה סביב חמישה עשורים עד עתה, אז'דה הוציאה למעלה מ-20 אלבומים ויחד עם סזן אקסו, היא נחשבת לאמנית המוזיקלית הטורקיה המסחרית ביותר עם מכירות של למעלה מ-30 מיליון עותקים ברחבי העולם.
היא מכונה "הסופרסטאר" של מוזיקת הפופ הטורקית.
על אף שהתפרסמה בעיקר בזכות המוזיקה, אז'דה התחילה את הקריירה שלה כשחקנית כשהופיעה בכמעט 50 סרטים.
במשך קריירת הסולו שלה, אז'דה הקליטה שירים ב-9 שפות.
חוץ מטורקית, היא דוברת אנגלית וצרפתית באופן שוטף, ובנוסף יכולה לתקשר גם באזרית ובאיטלקית.
אז'דה נולדה לרדבאן פקאן, קצין בחיל הים הטורקי ולנבין דוברוצ'ה, עקרת בית.
היא בילתה את ילדותה בנפת קוג'לי.
בעזרת אחותה, סמיראמיס, אז'דה החלה להופיע במועדון האיסטנבולי הפופולרי "Çatı" ("הגג") ב-1962. באותה שנה היא גם זכתה בתחרות לגרסאות כיסוי והחלה בקריירה מקצועית.
בין 1963 ל-1967, היא הופיעה ב-47 סרטי קולנוע לצד שחקנים מפורסמים, בעיקר בתפקידי שירה.
השיר אותו ביצעה לראשונה, "Her Yerde Kar Var" ("שלג בכל מקום") היה גרסת הכיסוי לשירו של הזמר הצרפתי אדאמו "Tombe la Neige" ("השלג יורד"), והדבר הוביל אותה להצלחה רבה ב-1965. בשנת 1968 היא הוציאה את השיר - "İki Yabancı" ("שני זרים"), שהפך לרב-מכר.
ההצלחה הגואה של אז'דה הביאה למצב שבו היא הוזמנה לעשרות פסטיבליים בינלאומיים, כולל פסטיבל אפולוניה המפורסם באתונה בשנים 1968 ו-1969 ופסטיבל הים התיכון בברצלונה בשנת 1969.
שיריה של אז'דה הצליחו עד כדי כך שבשנת 1976 היא הופיעה יחד עם אנריקו מסיאס בהופעה משותפת בפריז.
כשהיא מודעת לכינוייה, אז'דה הוציאה את אלבומה הראשון, "Süperstar" ("סופרסטאר") בספטמבר 1977. באותה השנה, היא השתתפה בפסטיבל המוזיקה של ימאהה שבטוקיו וזכתה להצלחה רבה.
כמו כן היא הוציאה אלבומים בגרמנית ובצרפתית בשנות ה-70 המוקדמות.
בנקודה הזאת, היא הוציאה את אלבומה השני - "Süperstar II" ("סופרסטאר 2") ב-1979.
באפריל 1980 ייצגה פקאן את מדינתה באירוויזיון עם השיר "Pet'r Oil" ("נפט") בהאג, הולנד.
לאחר מכן החליטה לקחת הפסקה קצרה ועברה להתגורר בארצות הברית.
לאחר ששבה לטורקיה, הקליטה שני אלבומים שכשלו: "Sen Mutlu Ol" ("היה שמח") ו-"Sevdim Seni" ("אהבתי אותך").
אז'דה הבינה שמוטב שתחזור לסגנונה המקורי וכך היה, וב-1983 שבה הצלחתה.
באותה שנה היא הוציאה את האלבום "Süperstar III" ("סופרסטאר 3") ובשנת 1987 את האלבום "Süperstar IV" ("סופרסטאר 4").
"סופרסטאר 3" הוכתר כהצלחה כבירה; במקריות, זהו אלבומה היחיד שאינו ניתן להשגה.
"סופרסטאר 4" הצליח קצת פחות מקודמו.
כשלוש שנים לפני כן, נישאה אז'דה לאיש העסקים מהמט אלי בארס, אך נישואיהם תמו בשנת 1990 לכשהתגרשו.
בסוף שנת 1989, אז'דה החלה לעבוד על אלבום עם מוזיקאים טורקים מפורסמים שכלל את פואט גונר (משלישיית MFÖ המפורסמת), שהרזאט ומטין אוזולקו.
האלבום שענה לשם "Ajda 1990" ("אז'דה 1990") סימן פריצת דרך חדשה בשביל אז'דה, כשמכר מעל למיליון עותקים.
יחד עם ההצלחה שהחלה לגאות, אז'דה כבר הייתה מוכנה לאלבום נוסף.
ב-1991 היא הוציאה אלבום נוסף, Seni Seçtim ("בחרתי בך"), שנחל הצלחה גדולה אף יותר מקודמו.
להיטים כמו Sevgide Seni Seçtim ("בחרתי אותך באהבה"), "Eline Gözüne Dizine Dursun" ("התבייש לך") ו-"Vazgeçme ("אל תוותר") כולם צעדו במקום הראשון במצעדים הטורקיים.
כעבור שנתיים, הקליטה פקאן את אלבומה "Ajda 1993" ("אז'דה 1993") בשווייץ, טורקיה וארצות הברית.
לאלבום הזה היא ציוותה לעצמה את הפזמונאי הטורקי המפורסם, אטילה שרפטו, שכתב לסלין דיון את השיר איתו זכתה באירוויזיון 1988. להיטי האלבום היו "Sarıl Bana ("חבק אותי"), "Oyalama Beni ("אל תכבוש אותי"), "Eyvah (אבוי!) ו-"Ağlama Anne ("אל תבכי, אמא").
לאחר עשרות אלבומים מצליחים, בספטמבר 1998 יצא אלבום מיטב הלהיטים של אז'דה פקאן.
בשנת 2000 היא הוציאה אלבום נוסף שענה לשם "Diva" ("דיווה") שמכר מעל לשני מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-2001, החלה להופיע במועדון האיסטנבולי "Catwalk", שם הכרטיסים להופעותיה נקנו כולם, בעזרת הקהל שהיה נחוש לראות את ה"סופרסטאר" אחרי שלוש שנות היעלמות.
ההופעות היו כל כך מוצלחות עד כדי כך שאז'דה נאלצה להאריך את סיבוב ההופעות עצמו בכחצי שנה.
בשנת 2002 היא החלה לצלם סרט בשם Şöhret Sandalı ("סירת התהילה"), אך הוא יצא רק בשנת 2006 עקב בעיות כלכליות.
בקיץ 2003, הוציאה אז'דה את הסינגל "Sen İste" ("פשוט תרצה"), שנכתב על ידי שהרזאט.
שלוש שנים אחר כך, היא הוציאה את האלבום "Cool Kadin" ("בחורה מגניבה").
האלבום הזה הפיק את להיט הדאנס "Vitarin" ושיר דיסקו העונה לשם "Amazon" ("אמזונה").
במשך חצי השנה הראשונה, 800,000 עותקים של הסינגל "Cool Kadin" נמכרו רק בטורקיה עצמה.
בקיץ 2007 היא פרצה שוב לסיבוב הופעות שענה לשם "Ajda goes Disco", כשהיא מבצעת את שיריה בעיבודי דיסקו יחד עם התקליטנים המפורסמים ביותר בטורקיה.
לאחר מכן, היא החלה לעבוד במהירות על אלבום חדש, אותו הקליטה בטורקיה.
האלבום, שנשא את השם "Aynen Öyle" (בדיוק כך) יצא בטורקיה, גרמניה ובארצות הברית ביולי 2008. על-מנת לקדם אותו, אז'דה יצאה לעוד סיבוב הופעות בטורקיה.
III ("אז'דה פקאן, דיסק שלישי")
אוֹתֵנְטִיּוּת , מושג פילוסופי-פסיכולוגי המתייחס לנטייה או למצב סובייקטיבי בו הפרט חש כי הוא מתנהג ופועל באופן נאמן למחשבותיו ורגשותיו הפנימיים חרף השפעות חיצוניות.
המושג "אותנטיות" שאוב מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית (הקיומית) שהתפתחה בתחילת המאה ה-20 והוא מקביל למונח "אמת".
אולם בעוד אמת נתפסת כמושג אובייקטיבי – נכון בנוגע לכל אדם ותקף בבחינה חיצונית – הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית מתמקדת לא באמת הכללית, אלא באמת של הפרטי.
לפיה, האדם יכול להיות אמיתי או שקרי רק בנוגע לעצמו, ולכן האותנטיות של הפרט היא מה שהוא מגדיר כאמיתי בנוגע לעצמו.
על פי הגותו של סרן קירקגור, מושג האותנטיות אינו בעל משמעות או תוכן ספציפי: .
בשל הנטייה של קירקגור להציג דיאלקטיקה בכתביו, כאמצעי לפיתוח רעיונות מרכזיים, קירקגור מתמקד גם בשאלה מי יוגדר כ"בלתי אותנטי", על פי הגדרה זו, חוסר אותנטיות מתבטא בחוסר בחירה של האדם, אותו אדם .
מרטין היידגר בספרו הוויה וזמן טען כי האדם בורא את עולמו על ידי נתינת משמעות ל"יש", קרי לדברים הסובבים אותו, על פי מידת השימוש שיש בהם לתועלתו.
לדברי היידגר, טבעו של אדם הוא "היות שם", כלומר להיות מחוץ לעצמו; האדם תמיד בלתי מושלם כך, וכלל פעילויותיו הן תמיד ניסיון להשלים את עצמו.
בתוך כך, אותנטיות מהווה מצב שבו הפרט פתוח לגילוי של אינסוף אפשרויות השימוש הגלומות בכל מה שקיים בעולמו.
לדוגמה, עץ ביער עשוי לשמש כחומר בעירה, חומר גלם לייצור רהיטים, אובייקט לצילום, מתקן שניתן לטפס עליו ועוד אפשרויות רבות.
כאשר אדם מגדיר שימוש אחד או מספר מוגבל של אפשרויות ל"יש" מסוים (למשל לעץ), הוא נאטם לכלל האפשרויות האחרות הגלומות באותו "יש".
כך, ה"יש" המסוים הופך לעצם דומם או מת, ומפסיק להיות אפשרות דינאמית, חיה ומשתנה.
לכן, כאשר אדם תופס את ה"ישים" כעצמים במקום אפשרויות הוא עצמו הופך להיות עצם דומם, משום שאינסוף האפשרויות של ה"ישים" הפנויים לשימוש האדם הוא אינסוף האפשרויות שלו.
נוסף על כך, טוען היידגר כי האדם האותנטי תופס את העולם כעולם שנברא על ידו, לכן הוא גם יכול לשנותו.
מצב זה מציב את האדם האותנטי מול בדידות ואחריות למעשיו: הוא חופשי לברוא את עולמו בכל דרך שיבחר, ולכן – הוא אחראי לה.
לפי היידגר מדובר בעייפות קיומית בלתי נסבלת, ממנה מנסה הפרט להיפטר באמצעות הזולת, אותו הוא מכנה: "הם".
הזולת מציע לאדם מציאות פשוטה יותר המורכבת מעצמים שאינם יכולים להיות אחרת ממה שהם ולכן אפשרויות השימוש בהם מוגדרות, במובן הזה הזולת משמש כמנגנון הגנה המשחרר את הפרט מבחירה חופשית משום שהוא מציע אמת כללית, ערכים אוניברסליים המשחררים את האדם מהשאלה ומהספק.
לאור זאת, כמעט כל תקשורת היא בהכרח לא-אותנטית, מכיוון שהיא עוסקת בתחום הכללי, ולא בייחודי לאדם הפרטי, הבודד (יוצאות מן הכלל הן הפילוסופיה והאומנות משום שיש ביכולתן לגרום לפרט לחזור אל עצמו ולבטא את דאגותיו הקיומיות).
היידגר טוען כי הפיתוי של חיים פשוטים ושקטים מביא את הפרט לוותר על חירותו ולהתנכר לעצמו, עם זאת, החוויה היחידה שעשויה להוציא אותו ממצב זה ולו באופן זמני היא "חוויית האימה".
חויית האימה היא מודעות מלאה למוות, לאפשרות האישית של אי-קיום, לפיכך, ההתנסות בחוויה זו מאירה את כל המציאות באור חדש – "האבסורד".
האבסורד הוא הידיעה שהמציאות סופית ועשויה להסתיים בכל רגע, דבר זה מערער את כל המשמעויות שניתנו ל"ישים" עד כה (למשל, לערכים אוניברסליים).
וכך, ביטול הממשות מציב את האדם בפני האפשרויות האינסופיות של המציאות ובאפשרות להמיר את ה"ישים" במשמעות מקורית משלו.
אם כך, ה"אימה" לפי היידגר, מחזירה את האדם אל עצמו ומכריחה אותו לשאול כיצד הוא יכול לחיות חיים אותנטיים, או במילים אחרות, כיצד הוא יכול להימנע מלאבד את המציאות האותנטית שלו בתוך המציאות האנושית הכללית?
התשובה שאותה מספק היידגר היא עצם שאילת השאלה משום שמתן מענה לשאלה זו סוגר את ההוויה, פעולה שממנה עלינו לשאוף להימנע.
ז'אן-פול סארטר, פילוסוף צרפתי ואחד מהאקזיסטנציאליסטים המודרניים (סוף המאה ה-20) מדגיש, בהשוואה לקודמיו, את מימד החירות המוחלטת הניתנת לאדם.
לדעתו – האדם אינו שואף למשמעות פנימית ואותנטית משום שזו קיימת בו מלכתחילה.
לפי סארטר, האדם שואף בבסיסו להשתחרר מהעריץ הגרוע מכול, ממנו עצמו, אולם, בעוד קירקגור מציע את רעיון ה"בחירה" והיידגר את "עצם שאילת השאלה", סארטר טוען כי לא קיים פתרון של ממש ל"התחמקות" הבלתי נמנעת של האדם, שנחשבית ל"בלתי אותנטית" ומכונה על ידו כ"הונאה העצמית".
הונאה זו היא "זיהוי של הפרט את עצמו כחלק ממשהו כללי או אובייקטיבי", כך, סארטר סבור כי להזדהות עם תוכן, או לקבל על עצמך ערך משמעו להתנכר לעצמך.
אף על פי שקשה למצוא בכתביו של סארטר דיון ברור בנושא האותנטיות, נראה כי מדובר במושג המאפשר דרך היחלצות מתוך ההונאה העצמית.
עם זאת, ניתן לומר כי סארטר מגדיר את האותנטיות כ"תודעה", לדבריו: "אם האדם חופשי ואינו יכול שלא להיות חופשי, הרי שהוא חופשי באותה מידה גם כשהוא משקר לעצמו, גם כשהוא מאמין לערך מסוים, גם כאשר הוא תופס את עצמו כאובייקט ומוותר כליל על כל צל של סובייקטיביות.
דווקא משום שאין כל היררכיה לערכים, האדם יכול לעשות כרצונו.
ההבדל היחיד הקיים בין פעולותיו של האדם הוא ההבדל התודעתי.
יש פעולות הנעשות בספונטניות והתודעה שלהן היא פרה רפלקטיבית בלבד, ויש אחרות שבהן התודעה היא רפלקטיבית, כלומר האדם מודע לעצמו ומכיר את עצמו.
התודעה הספונטנית היא שלמה פחות משום שאין בה הכרה מפורדת ומלאה של האדם.
לתודעה הרפלקטיבית יש אפוא יתרון ברור, ויתרון זה הוא הכרתי ויש למדוד אותו במונחים של האמת".
קארן הורני, פסיכיאטרית פסיכואנליטיקאית שפעלה בתחילת שנות ה-30 כתבה בספרה "האישיות הנוירוטית בת זמננו" (The Neurotic Personality of Our Time) על האותנטיות כ"עצמי אמיתי" לעומת חוסר אותנטיות אותו כינתה: "עצמי כוזב".
לפי הורני – ניכורו של האדם מ"העצמי האמיתי" שלו היא תוצאה של התייחסות ההורים בתקופת הילדות באופן שמערער את הערך העצמי שלו.
מאחר שה"עצמי האמיתי" אינו ראוי להערכה ישאף האדם בבגרותו לפתח "עצמי אידיאלי", המבוסס על דרישות שהן מעבר ליכולתו.
מאחר שהאדם עשוי להיכשל לעמוד בדרישות אלה הוא עלול לתפוס עצמו ככישלון וכך הפער בין העצמי בפועל ל"עצמי האידיאלי" יגדל.
על פי הורני ניכור האדם מה"עצמי האמיתי" שלו מהווה את אחד המקורות לנוירוזה (חוסר איזון נפשי) הנוצרת כתוצאה מחסך בחום הורי אמיתי וביחסים בינאישיים נאותים בילדות.
לפיכך, הורני מדגישה כי מקור הנוירוזה הוא באותם פערים בין נטיותיו האישיותיות של האדם, חיוביות מטבען, לבין החברה אשר חוסמת אותו מלממש אותן.
בכך הורני חולקת על דבריו של זיגמונד פרויד אשר סבר כי נוירוזה היא תוצאה של דיכוי הדחפים המיניים והתוקפניים של האדם בידי החברה.
עם זאת מדגישה הורני כי אין מדובר בפגיעה מכוונת של ההורים בילדיהם אלא טענה כי הלחצים הנוירוטיים שהם עצמם סובלים מהם מופנים בלא דעת כלפי ילדיהם וגורמים להם להגיב אליהם בדרכים שאינן בריאות עבורם, כגון דרישה לשלמות, התעלמות, הערצה עיוורת, פינוק יתר ועוד.
הפסיכולוג והפסיכואנליטיקאי אריך פרום כתב בספרו משנות ה-40, "מנוס מחופש"(Escape from Freedom) על האותנטיות, ובעיקר על התנאים להיווצרותה של חוסר אותנטיות כחלק ממנגנון הגנה המשמש את האדם להתמודד עם החופש שניתן לו לבחור ולברוא את עולמו.
לדעת פרום, הפרט נוטה לברוח מאחריות עצמית מפני העולם החיצוני שמאיים עליו, לפיכך נוצר קונפליקט בין דרישות החברה, לבין צורכי הפרט לצמיחה ולאושר.
ה"מנוס מחופש" כולל נטייה להידמות לסובבים אותו באופן שבו הוא חי את חייו, כולל רצונותיו, רגשותיו ומחשבותיו (פרום מכנה זאת במושג: "קונפורמיות של אוטומט").
לפי פרום מדובר במצב מסוכן, משום שלמעשה הפרט סבור כי מדובר ברצונות, רגשות ומחשבות שלו עצמו, אך למעשה מדובר בהתאמה של הפרט לציפיות החברתיות ומטמיע את שאיפותיה, מחשבותיו, רצונותיה ורגשותיה.
רונלד ליינג, פסיכיאטר אקזיסטנציאליסט שפעל בשנות ה-60 של המאה ה-20, כתב בספרו ה"אני החצוי" על המושגים "אני אמיתי" ו"אני שקרי".
ליינג שאל האם קיים "אני" אמיתי כלשהו, מעבר לתפיסה הסובייקטיבית של האדם את עצמו ושל האחרים אותו.
לדעתו, אצל מרבית בני האדם קיימת הפרדה בין ה"אני האמיתי" ל"אני השקרי" (המסכה שאנו מציגים כלפי חוץ).
ליינג טוען כי ההתנהגות שלנו בהתאם לנורמות מאפשרת לנו להתמודד ביתר נוחות עם הזולת בחיי היום יום, אך כאשר העולם נעשה מבולבל ומאיים אנו מנסים להתגונן מפניו על ידי הפרדה גדולה יותר בין ה"אני האמיתי" ל"אני המזויף".
במילים אחרות – האדם טוען כי מה שקורה לו אינו באמת קורה לו, אלא לחלק ממנו ש"הוא לא הוא...".
טענה זו היא הבסיס של ליינג לאופן ההתמודדות של האדם הפסיכוטי, כך, האדם הפסיכוטי פועל על בסיס ה"אני המזויף" שלו, בעוד ה"אני האמיתי" אינו נגיש יותר עבורו, וכך לא ניתן לפגוע בו.
אולם, בסופו של דבר האדם מציג תפקיד מסוים עד אשר התפקיד מדלדל מתוכו את העצמי האמיתי.
לדברי ליינג, ניתן לראות את התפרצות הפסיכוזה כניסיון נואש של האני לתת קיום לעצמו ולפרוץ מבעד לעצמי המזויף.
דונלד ויניקוט, פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי שפעל בשנות ה-60, שהשתייך לזרם "יחסי האובייקט" בפסיכואנליזה, כתב במאמרו "עצמי אמיתי, עצמי כוזב" על האותנטיות במונחים דומים של קארן הורני.
לפי וויניקוט, "עצמי אמיתי" הוא תוצר של "אם טובה דיה", קרי, אם המסוגלת להענות למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני אלו של התינוק.
העצמי האמיתי לפי ויניקוט נקשר למחוות ספונטניות בשלבים המוקדמים של החיים ועומדת בבסיס היכולת למחשבה אישית ועצמאית בבגרות לפיכך, העצמי האמיתי הוא מקור האותנטיות והיצירתיות והוא בעל תחושת ממשות וחיוניות בעולם, אל לו לעצמי האמיתי להיות מושפע ממציאות חיצונית.
ויניקוט טען כי חוסר אותנטיות, או כפי שהוא כינה זאת: "עצמי כוזב", אינו מהווה את היפוכו של ה"עצמי האמיתי" אלא מהווה מנגנון הגנה אדפטיבי שהוא לעיתים חיוני, בעיקר בשלבים המוקדמים של ההתפתחות, על מנת להגן על ה"עצמי האמיתי" מפני פגיעה.
לדבריו של ויניקוט, עצמי כוזב הוא חזות מזויפת, שהאדם נאלץ לארגן לעצמו, כדי להתמודד עם העולם ולהתאים את צרכיו לאלו של מטפליו.
במילים אחרות, תפקידו של העצמי הכוזב הוא להסתיר את העצמי האמיתי ולהגן עליו מפני ניצול באמצעות היענות לדרישות הסביבה.
האדם מסוגל ללבוש עצמי כוזב, הגורם נחת לסביבה, בשעה שהוא עצמו מרגיש איום.
לדברי וויניקוט, כאשר מנצלים את העצמי הכוזב ומתייחסים אליו כאל אמיתי, גדלה באדם תחושת ייאוש וחוסר ערך.
סטיבן מיטשל, פסיכולוג ופסיכואנליטיקאי אמריקאי מודרני, ממקימי הזרם ההתייחסותי בפסיכואנליזה, כותב במאמרו "עצמי אמיתי ועצמי כוזב, על אופייה הרב משמעי של האותנטיות" כי הדיון באותנטיות מבוסס על ה"עצמי", כלומר – בבואנו להגדיר מי ייחשב לאותנטי ומי לא יש לבחון למי או למה אנו מתייחסים בבואנו לדון על אותנטיות.
לפי מיטשל, מדובר ב "עצמי", קרי האובייקט שמכונה "אני", אולם היכן ה"אני" האותנטי או ה"עצמי" האמיתי ממוקם?
מיטשל משתמש בשתי מטפורות כדי להסביר זאת, האחת מרחבית אשר טוענת כי ניתן לתאר את העצמי כ"גרעין" מקורי המרובד שכבות במרחב האישיות, השנייה, זמנית, רואה את העצמי כישות הנעה ללא צביון מוגדר אלא נמצאת בהשתנות מתמדת.
על פי הגישה המרחבית, עצמי אמיתי הוא אותו גרעין החותר לאינטגרציה והוא עשוי שכבות אמיתיות, המכוסות על ידי שכבות שוליות הגנתיות.
לעומת זאת, על פי הגישה הזמנית, העצמי האמיתי מתהווה וחסר רציפות, להגדרות של מיטשל, "העצמיים הם מה שאנשים עושים או מתנסים בו במהלך הזמן ולא משהו המצוי במקום כלשהו.
המונח עצמי מתייחס לארגונים סובייקטיביים של משמעות שאדם יוצר בשעת תנועתו בזמן כשהוא עושה דברים כמו לחשוב ולהרגיש, כולל אותן מחשבות והרגשות המתייחסות אליו עצמו."
קארל רוג'רס, פסיכולוג אמריקאי, ממייסדי הזרם ההומניסטי בפסיכולוגיה, מתייחס למונח אותנטיות באופן עקיף, באמצעות המושג "אדם המתפקד במלואו".
בבסיס התאוריה של רוג'רס קיימת ה"נטייה להגשמה", שהיא נטייה מולדת, אשר דוחפת את האדם לפתח את הכשרים ואת היכולות שלו.
על פי רוג'רס, לא מדובר במצב שניתן להגיע אליו, אלא בכוח הדוחף את האדם לאורך חייו להישגים ולמטרות.
כחלק מנטייה זו, רוג'רס מגדיר את ה"נטייה להגשמה של העצמי", שלפיה האדם נוטה לפתח את אישיותו באופן שיהיה תואם את מושג העצמי של הפרט בהווה לבין העצמי האידיאלי שלו, קרי, האופן שהאדם היה רוצה לראות את עצמו.
כדי להגיע להגשמת העצמי משתמש הפרט במה שרוג'רס מכנה "הערכה אורגניזמית" שמהווה מעין מנגנון מיון פנימי של האדם, שבה הפרט מעדיף לחוות חוויות אשר מקדמות ומספקות אותו על פני חוויות מעכבות ומתסכלות.
מכיוון שמושג העצמי אינו תואם תמיד את החוויה האורגניזמית – עשוי להיווצר פער, או קונפליקט, בין הנטייה להגשמה לבין הנטייה להגשמה של העצמי.
למשל, ילד עשוי להפנים את המסר שהלימודים חשובים מכל דבר אחר.
כך הוא יקדיש את כל מרצו לטובת הישגים לימודיים (נטייה להגשמה), אך לצד זאת יימנע מפיתוח נטיות אומנותיות שקיימות בו (נטייה להגשמת העצמי).
כך, ניתן לומר שהילד מפתח אישיות שאינה אותנטית כתוצאה מהתנגשות בין צורכי ההורים, במקרה זה, לבין רצונותיו של הילד.
על פי רוג'רס, כדי להימנע מהתפתחות זו, על ההורים לספק לילד "הערכה חיובית בלתי מותנית", קרי אהבת הילד ללא תנאי, על מגרעותיו, שגיאותיו וצדדיו השליליים.
הערכה זו מהווה את הבסיס להתפתחות "אדם המתפקד במלואו".
מאפייניו הבולטים של אדם זה כוללים: פתיחות לחוויה, אמון אורגניזמי (הסתמכות על תחושות פנימיות ולא השפעות חיצוניות, כמדד לקבלת החלטות לגבי כיווני פעולותיו), קיום אקזיסטנציאליסטי (לחיות כל רגע במלואו), חופש חווייתי (חש חופשי לחיות את חייו כרצונו, בהתאם לבחירות, מתוך מודעות מלאה לאפשרויות וההזדמנויות העומדות לרשותו).
אברהם מאסלו, פסיכולוג אמריקאי, ממיסדי הזרם ההומניסטי, פעל בשנות ה-60 של המאה ה-20. גם מאסלו, בדומה לרוג'רס אינו דן באופן ישיר באישיות האותנטית, אלא באמצעות מה שהוא מכנה "אדם המגשים את עצמו".
להבדיל מתורתו של רוג'רס, מאסלו סבר כי נטיותיו המולדות של האדם מונעת ממגוון צרכים ולא מצורך אחד (הנטייה להגשמה) כפי שהוא ביטא בפירמידת הצרכים.
בניגוד לתאוריות הדינמיות והביהביוריסטיות ביקש מאסלו להדגיש את המרכיבים הבריאים בקיום האנושי, ובעיקר התמקד במאפייני אישיות של דמויות מפורסמות שהגשימו את עצמם.
על סמך מחקר ביוגרפי של אנשים אלו, תיאר מאסלו שורה של תכונות משותפות: תפיסה מדויקת של המציאות, קבלת עצמי והזולת, ספונטניות, התרכזות בבעיה, צורך בפרטיות, עצמאות, רעננות בהערכות של חוויות, שכיחות רבה יותר של חוויות שיא, עניין חברתי מפותח, יחסים בין אישיים עמוקים, ערכים דמוקרטיים, חוש הומור שונה, יצירתיות.
ניתן לומר כי רוג'רס ומאסלו קשרו בין המונח נטייה להגשמה לבין אישיות אותנטית, קרי, אישיות אותנטית היא זו החותרת להגשים את עצמה – אם באמצעות היותה "מתפקדת במלואה" (לפי רוג'רס) או אם באמצעות "הגשמה עצמית".
תיאורית ההגדרה העצמית היא מאקרו תאוריה על מוטיבציה ואישיות אנושית ומבוססת על הנטיות והצרכים הפסיכולוגים אשר עומדים בבסיס הבחירות שאנשים עושים ללא ההשפעה חיצונית.
על פי התאוריה, ישנה הבחנה בין הנעה חיצונית להנעה פנימית אשר מסייעים לפרט להגדיר את עצמו, או במילים אחרות מסייעות לפרט להגדיר את "מה" שהוא בהתאם לבחירות שהוא עושה.
חוקרי התאוריה הציעו שלושה צרכים עיקריים אשר עומדים בבסיס המוטיבציה של הפרט לפעול או ליזום התנהגות.
לפי החוקרים, צרכים אלו כוללים: הצורך בכשירות, הצורך בחירות אישית והצורך בהשתייכות.
צרכים אלה נחשבים לאוניברסליים, מולדים וחיוניים לבריאות הנפשית של האדם.
על פי התאוריה, אנשים ייחשבו לאותנטיים כאשר פעולותיהם מבוססות על הנעה פנימית אך לעיתים גם מוגדרות כחלק מהנעה חיצונית (תלוי במידת ההשפעה החיצונית), להבדיל – ניכור מהעצמי או חוסר אותנטיות נקשר עם כישלון הפנמה, כישלון ההפנמה, לפי החוקרים קשור בסביבה המיידית (הורים) של הפרט ולא בהתפתחות החברתית שלו באופן כללי.
לפיכך, אותנטיות היא תוצר של תמיכה בצרכים בסיסיים (כשירות, חירות אישית והשתייכות) עבור הפרט על ידי הסביבה המיידית.
מועדון כדורגל אז'אקסיו הוא מועדון כדורגל צרפתי מקצועני, מהעיר אז'אקסיו שבקורסיקה.
המועדון משחק בליגה השביעית בצרפת - ליגה אזורית ברמה 2.
המועדון נוסד בשנת 1910. עד שנת 1965 המועדון היה מועדון חובבים ושיחק בליגה של קורסיקה.
בעונת 1965/1966 המועדון הפך למועדון מקצוענים ועבר לשחק בליגה השנייה בצרפת.
בעונה זו הגיע להישג השיא שלו בגביע הצרפתי, שלב רבע הגמר והפסיד לקבוצת נאנט.
בסוף עונת 1966/1967 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה בצרפת ועלה בפעם הראשונה לליגת העל הצרפתית.
המועדון שיחק 7 עונות ברציפות בליגת העל הצרפתית.
בעונת 1971/1972 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת בסטיה.
בסוף עונת 1972/1973 הגיע למקום 20 ואחרון בליגת העל הצרפתית וירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק עונה אחת בליגה השנייה.
בעונה זו הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת סושו.
בסוף העונה ירד מהליגה השנייה לליגה השלישית בצרפת.
המועדון שיחק בליגה השלישית עד עונת 1997/1998 שבסופה הגיע למקום הראשון בליגה ועלה לליגה השנייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה 4 עונות.
בסוף עונת 2001/2002 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה ועלה לליגת העל הצרפתית בפעם השנייה.
המועדון שיחק 4 עונות בליגת העל הצרפתית.
בסוף עונת 2005/2006 הגיע למקום 18 מתוך 20 בליגה וירד לליגה השנייה.
בעונה זו הגיע לרבע גמר גביע הליגה הצרפתית והפסיד לקבוצת מונפלייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה 5 עונות.
בעונת 2008/2009 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת מונקו.
בסוף עונת 2010/2011 הגיע למקום השני בליגה השנייה ועלה לליגת העל הצרפתית בפעם השלישית.
בעונה זו הגיע לשמינית גמר גביע הליגה הצרפתית והפסיד לקבוצת מונפלייה.
המועדון שיחק 3 עונות ברציפות בליגת העל הצרפתית מעונת 2011/2012 ועד עונת 2013/2014 שבסופה ירד לליגה השנייה.
בעונת 2021/2022 עלה המועדון לליגה הראשונה אך בעונה שלאחר מכן חזר לליגה השנייה.
בסיום עונת 2024/2025 המועדון הורד לליגה השביעית בצרפת בעקבות קשיים כלכליים.
קומונת אז'ן היא בירת מחוז לוט וגארון בחבל אקיטן החדשה שבדרום-מערב צרפת.
העיר שוכנת על גדתו המזרחית של נהר הגארון בסמוך לתעלת גארון, 135 ק"מ דרומית-מזרחית לבורדו.
מקור שם העיר מהמילה הלטינית Aginnum, ששורשה מהמילה הקלטית agin שמשמעותה "צוק, גובה", ומקורה מהאופידום של מנזר מבודד.
בעיר שוכנת קתדרלת אז'ן בת המאה ה-12, הקתדרלה היא אחת הקתדרלות העתיקות הבודדות בצרפת בעלות ספינה כפולה.
המבנה הוכרז כאתר מורשת עולמית והיא מהווה חלק מדרך סנטיאגו.
אז'ן ידועה כ"בירת השזיפים היבשים".
צלבנים הביאו את הפרי לאזור במאה ה-11 מאגן הים התיכון, וכיום העיר מייצרת כ-35,000 טון שזיפים מדי שנה.
השזיפים היבשים נאכלים כקינוח לאחר הסעודה, כשהם מושרים בארמניאק.
עדויות להתיישבות יהודית בעיר קיימת מהמאה ה-12, מרביתם הוגלו ב-1306, אולם הקהילה חזרה להתקיים ב-1315 ו-"Rue des Juifs" (רחוב היהודים) קיים מאז עד היום.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו כ-2,500 יהודים לעיר, אולם גם ממנה נעצרו ונלקחו יהודים למחנות ההשמדה, מרביתם בליל ה-26 באוגוסט 1942, אז נשלחו למחנות הריכוז מהעיר כ-385 יהודים, מתוכם 282 שנשלחו לאחר מכן לאושוויץ.
ב-1968, כ-600 יהודים התגוררו בעיר, אולם מרביתם יוצאי צפון אפריקה.
כיום קיים בית כנסת פעיל בעיר.
במלאת 70 שנה לגירוש 385 היהודים מהעיר, הוצגה תערוכה בעיר שעסקה בנושא.
לעיר ברית ערים תאומות עם הערים:
אז'דרכיים (שם מדעי: Azhdarchidae) היא משפחת זוחלים מעופפים מהסדרה הנכחדת פטרוזאוריה שחיו בתקופת הקרטיקון ונכחדו עם סוף עידן הדינוזאורים.
מינים אלה היו הגדולים שביצורים המעופפים אי פעם.
הגדולים ביותר היו הארמבורג'יאניה (Arambourgiania), הקוואצלקואטלוס (Quetzalcoatlus) וההטצגופטריקס (Hatzegopteryx).
קיימות הערכות שונות לגבי גודלם; נראה שהגדול ביותר היה הארמבורג'יאניה, שמעריכים כי מוטת כנפיו הגיעה ל-11–13 מ' בממוצע.
ב-2017 נמצאו במונגוליה מאובנים מהקרטיקון עליון של מין ענק שאינו מזוהה.
לפי ההערכות, מוטת כנפיו הגיעה כנראה ל-18.5–20.4 מ'
יצורים אלו היו קרובי משפחתם של הפטראנודוניים (Pteranodontidae).
הם עופפו בדאייה ארוכה מעל אזורים פתוחים יבשתיים וניזונו מנבלות דינוזאורים או צדו חיות קטנות.
חלקם היו טורפי-על באזורי מחייתם שאיימו אפילו על תרופודים או זאורופודים קטנים.
אותיות תלויות הן אותיות הכתובות מעל קו הכתיבה של שאר האותיות בשורה.
אותיות תלויות מופיעות בכתבי יד רבים, ההסבר הרווח לכך הוא שמדובר באותיות שהוכנסו לאחר כתיבת השורה כתיקונים.
בנוסח המסורה של התנ"ך יש ארבעה מקומות בהן המסורה מורה לכתוב אותיות תלויות.
בנוסח המסורה של התנ"ך יש ארבעה מקומות בהן המסורה מורה לכתוב אותיות תלויות:
כבר בתלמוד יש התייחסות לאות ע' של "רשעים" כתלויה במימרא:
לנ' התלויה של מנשה, במימרא:
הע' של מיער מוזכר ב.
לאותיות התלויות בנוסח המסורה ניתנו הסברים מדרשיים שונים.
החוקרים רואים באותיות הע' התלויות עדות לתיקוני טעויות, בעוד שלגבי הנ' התלויוה נטען שמדובר בתיקון דוגמטי שנועד להגן על כבודו של משה (בדומה להסבר המסורתי לנ' זו).
התופעה של אות תלויה מעל לשורה מופיעה בכתבי יד רבים.
כך למשל, במגילת ישעיהו של מגילות מדבר יהודה יש אותיות תלויות רבות.
הדעה המקובלת היא שאותיות תלויות אלו הוכנסו בהגהה להשלים אותיות שהוחסרו בטעות או כדי לתקן אותיות לא ברורות.
האות התלויה, או במקרה שמדובר במילה שלמה, המילה התלויה, נמצאת תמיד מעל האות (או המילה) שאחרי ההחסרה.
הרבה מהאותיות התלויות במגילות מדבר יהודה הן א' או ע' ונטען שהדבר משקף את איבוד ההגייה של אותיות גרוניות בימי בית שני, באופן שכותב המגילה השמיט בטעות אותיות אלו במקרים רבים.
הסבר זה מובא גם כהסבר לשלוש אותיות הע' התלויות בנוסח המסורה.
אז'דרכו (שם מדעי: Azhdarcho) הוא זוחל קדום מעופף מסדרת הפטרוזאוריה שחי בתור הקרטיקון לפני 92 מיליון שנה.
יצור זה השתייך למשפחה הנכחדת אזדרקיים בהם היו הגדולים שבמעופפים בכל הזמנים.
שמו מבוסס על היצור דמוי-הדרקון מהמיתולוגיה הפרסית אז'דרה .
מאובני היצור התגלו באוזבקיסטן ברחבי מדבר קיזילקום.
הוא הגיע לגובה 2 מטר ולמוטת כנף של 4-5 מטרים.
היצור היה בעל צוואר ארוך ולסתות דמויות מקור וחסרי שיניים.
בשל מבנה עצמותיו הוא לא היה יכול לכופף את צווארו למטה, אך יכול היה להוריד אותו במידה מסוימת.
ייתכן שהוא צד דגים ויצורי מים בדומה לגיזרן המודרני בגריפה של המים ושלייה של מה שנתפס במקורו.
גופו הגדול דרש ממנו לדאות כדי להיות באוויר והוא לא היה מסוגל לרפרף או לנוע באוויר דומם אלא רק על ידי רוחות שמנשבות תחת כנפיו.
כמו כן הוא לא היה מסוגל לשחות.
אֵז היא עיירה וקומונה בריביירה הצרפתית בין ניס למונקו לכיוון מנטון, המהווה חלק מהמטרופולין של ניס.
סביבתה של Èze אוכלסה לראשונה בסביבות 2000 לפני הספירה על ידי שבטים קלטו-ליגורים.
בהר מוֹן-באסטיד (Mont Bastide) אשר ממערב לכפר נמצאו עקבות החיים העתיקים ביותר בעיר.
מאוחר יותר יושב האזור על ידי הרומאים והאזכור הראשון לאתר הוא מהמאה השנייה.
בשנת 1388, Èze ומחוז ניס הועמדו תחת סמכותו של בית סבויה.
בשנת 1543 חיילים צרפתים וטורקיים השתלטו על האזור.
פרנסואה הראשון ובני בריתו סולימאן המפואר ניהלו מלחמה נגד קרל החמישי ובית סבויה.
אחרי מלחמות נפוליאון, אֵז הייתה חלק מפיימונטה-סרדיניה.
בשנת 1860 הצביעו התושבים פה אחד באמצעות משאל עם בעד סיפוח לצרפת.
הקומונה כוללת שלושה כפרים או רבעים שונים: אֵז-סור מֵר (Èze-sur-Mer) שעל שפת הים, הכפר הציורי אֵז וילאז' (Èze Village) בגובה כ-420 מטר, ביניהם מחבר רובע סן-לורן-ד'אֵז (Saint-Laurent-d'Èze).
הגן הבוטני שיש בו קקטוסים וסוקולנטים.
אז'דרכואידה (שם מדעי: Azhdarchoidea) הוא ענף של פטרוזאורים גדולי ממדים מקבוצת הפטרודקטיליים, הכוללים את הגדולים שבמיני הפטרוזאורים.
הם חיו בשמי המזוזואיקון מהיורה העליון שלפני 150 מיליון שנה עד לקרטיקון העליון, ונכחדו בסיומו לפני 66 מיליון שנה, לצד אחרוני הדינוזאורים.
קבוצה זו כוללת את המשפחות והקבוצות הקרובים לאז'דרכיים, לתלסודרומיים, לדסונגריפטריים וגם לטפג'ריים.
למרביתם לא היו שיניים כלל ולסתותיהם היו ארוכות או בעלות "קסדה" גבוהה, דומה ל"קסדת" הקלאו הבכיר, שהשתרעה מהמצח כלפי מעלה לאורך הגולגולת.
המקור הקרני הקשיח עזר לבעליהם להתמודד ביעילות עם טרף או עם נבלות, וייתכן שחלקם ניזונו מפירות.
המינים הקטנים יותר ניזונו כנראה מדגי ים עם לסתותיהם החזקות.
המינים הגדולים ביותר בקבוצה חיו לקראת תום המזוזואיקון, אז הופיעו הקוואצלקואטלוס וההטצגופטריקס, שאורכם עלה על 11 מטרים ומשקלם 250 ק"ג בקירוב.
הם ניזונו מנבלות, אך יכלו גם לטרוף יצורים חלשים שלא הספיקו להימלט מהם.
"אותך" הוא שיר שכתב והלחין שייקה פייקוב, עיבד אלדד שרים עבור אילנה אביטל ויצא לאור במרץ 1977.
שלמה צח יזם מפגש בין שייקה פייקוב לאילנה אביטל, שהייתה אז בת 16, כדי שישמע אותה שרה וכתוצאה מהמפגש נוצר השיר "אותך".
השיר השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 1977 והגיע למקום השלישי בתחרות.
במצעד השבועי של רשת ג' הגיע השיר בשיאו למקום השני.
במצעד השנתי לשנת 1977 של רשת ג' הגיע השיר למקום העשירי.
בשנת 1993 הוציאה אילנה אביטל חידוש לשיר שנקרא "אותך פעם שנייה".
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוציאה אילנה אביטל חידוש לשיר שנקרא "אותך היום", ובנוסף יצא לו וידאו קליפ.
אותלו הוא סרט אילם גרמני משנת 1922. את הסרט ביים דימיטרי בוצ'ובצקי, וכיכבו בו אמיל יאנינגס, ורנר קראוס, ואיקה פון לנקפי.
הוא מבוסס על המחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר.
זהו הראשון מתוך שישה עיבודים לסרטים של המחזה.
איקה פון לנקפי – דזדמונה
פרדיננד פון אלטן – רודריגו
ליה דה פוטי – אמיליה
הסרט יצא לאור בפורמט DVD ב-19 ביוני 2001.
אותלו (באיטלקית: Otello) הוא סרט אילם איטלקי משנת 1906 המבוסס על האופרה באותו שם מאת ג'וזפה ורדי, שמבוסס על המחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר.
את הסרט ביים מריו קסריני, וגם כיכב בו לצדה של אשתו מריו קסריני.
הסרט נחשב לעיבוד הקולנועי הראשון של המחזה.
הוא יצא לאקרנים באיטליה ב-30 באוקטובר 1906.
אובלדו מריה דל קולה – אותלו
אותלו הוא סרט משנת 1965, המבוסס על הפקה בימתית של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר, שהוצג בשנים 1964–1966 בבימויו של ג'ון דקסטר.
את הסרט ביים סטיואר בורג', וכיכבו בו לורנס אוליבייה, מגי סמית', ג'ויס רדמן ופרנק פינלי.
כל הארבעה היו מועמדים לפרסי אוסקר על הופעתם.
זו הייתה הופעת הבכורה בקולנוע של השחקנים דרק ג'קובי ומייקל גמבון.
הסרט משמר את רוב המחזה השייקספירי, ואין בו שינוי בסדר הסצנות, כפי שנעשה בסרטיו האחרים של אוליבייה "המלט" ו"ריצ'רד השלישי".
ההשמטה הגדולה היחידה הייתה של סצנת השוטה, אולם היו גם שינויים קטנים של השמטת שורות אחדות מהדיאלוגים.
דרק ג'קובי, שגילם את קסיו, ומייקל גמבון הופיעו שניהם לראשונה בסרט קולנוע.
השחקן אדוארד הרדוויק המשיך לעבוד עם התיאטרון הלאומי במשך שבע שנים נוספות.
בסרט "אותלו" נעשה שימוש בהעתקים מוגדלים של התפאורה שהייתה על הבמה, במקום לבנות תפאורה חדשה.
התומכים של אולבייה לסרטיו השייקספיריים הקודמים נפטרו לפני 1965, והוא לא השיג מימון לאתרי צילומים או תפאורות משוכללות.
כעשור לפני כן ניסה אולבייה למצוא מימון לגרסה משלו למחזה "מקבת'" אחרי שגילם את הדמות בשנת 1955 בסטרטפורד, אבל ללא הצלחה.
התיאטרון הלאומי הפיק לפני כן, בשנת 1963, סרט על פי הפקה בימתית של המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב, וב-1969 הופק סרט של המחזה "מחול המוות" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
הסרט "אותלו" היה הסרט הראשון בשפה האנגלית של מחזה שהופק בצבע.
זוהי העיבוד השני של "אותלו" לקולנוע אחרי ההפקה של אורסון ולס משנת 1952.
מכל סרטיו השייקספיריים של אוליבייה זהו הסרט עם המוזיקה המועטה ביותר.
בסצנה אחת יאגו והחיילים שרים שירי שיכורים, ובסצנה אחרת מוזיקאים מנגנים מעט על כלים אקזוטיים.
מלבד זאת אין בסרט מוזיקה.
מייקל גמבון – סנטור / חייל / קפריסאי
אוליבייה שיחק את אותלו בפנים מושחרות.
הוא גם סיגל לעצמו מבטא אקזוטי, פיתח סגנון הליכה משלו, ולמד לדבר בקול נמוך בהרבה מקולו הרגיל.
בעלת הטור אינז רוב השוותה אותו בזלזול להופעתו של אל ג'ולסון בסרט "זמר הג'אז".
היא כינתה את הופעתו של אוליבייה כ"קאמפ גבוה".
מבקרת הסרטים פוליק קייל העניקה להפקה ולהופעתו של אולבייה את אחת הביקורת המבריקות ביותר שלה.
היא ביישה את אולפני הסרטים שלא נתנו לאוליבייה מספיק כסף כדי ליצור סרט שהוא והקהל יהיו מרוצים ממנו, כאשר סרטים אחרים קיבלו תקציב של מיליוני דולר.
זה הסרט השייקספירי היחיד שכל השחקנים הראשיים היו מועמדים לפרסי אוסקר.
פינלי היה מועמד לפרס שחקן המשנה, אף על פי שמספר השורות שאמר בסרט היה גדול מזה של אוליבייה.
אותלו הוא סרט טלוויזיה אוסטרלי המבוסס על המחזה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר.
הסרט שודר כחלק מסדרת "תיאטרון של יום רביעי" ברשת ABC האוסטרלית.
הוא צולם באולפני מלבורן של ABC.
זה היה אחד הפרויקטים השאפתניים ביותר שנעשו במלבורן.
הסרט נמשך יותר משעתיים ללא הפסקה.
באותה תקופה באוסטרליה דרמה טלוויזיונית הייתה נדירה יחסית.
בעיתון סידני מורנינג הרלד נכתב ש"הדמויות המשניות טופלו בצורה מצוינת" ואילו אותלו היה "יותר מדי כמו ג'נטלמן כפרי אנגלי", וקית' לי גילם את הדמות "כמי שאינו מאמין בדבר מלבד בעצמו".
אותלו הוא סרט משנת 1990 בהפקת הלהקה השייקספירית המלכותית, ובכיכובם של איאן מקלן, וילארד וייט, אימוג'ן סטאבס וזואי ואנאמייקר.
הסרט מבוסס על הפקה בימתית של המחזה "אותלו" בבימויו של טרוור נאן, שמאוחר יותר צולם באולפן עבור שידור בטלוויזיה.
הסרט צולם בתיאטרון קופסה שחורה , כך שנדרשו מעט אביזרים ותפאורות.
הוא שודר בטלוויזיה ב-23 ביוני 1990 במסגרת התוכנית "Theatre Night".
קלייב סוויפט – ברבנטיו / גרטינו
ג'ון בורג'ס – דוכס ונציה / לודוביקו
טרוור נאן ביים את הסרט בהתבסס על ההפקה משנת 1989 של הלהקה השייקספירית המלכותית.
התפאורה, התלבושות והאביזרים נלקחו ממלחמת האזרחים האמריקנית, אבל הדיאלוגים נותרו קשורים לוונציה וקפריסין.
בניגוד לצילומי המחזות "אנטוניוס וקלאופטרה" (1974) ו"מקבת'" (1979), נאן העדיף צילומים "מהורהרים" ולא תקריבים קיצוניים.
הסרט אינו מנסה להסתיר את היותו צילום של הצגת תיאטרון.
כמעט כל הטקסט של המחזה כלול בסרט, פרט לסצנה אחת בהשתתפות קסיו והליצן.
העיבוד הקולנועי הקודם של מחזה שייקספירי בהפקת הלהקה השייקספירית המלכותית היה "מקבת'" בשנת 1979, ונחשב לאחד העיבודים הטובים ביותר של מחזה מאת שייקספיר שנעשו אי פעם.
לכן הציפיות מעיבוד זה היו גבוהות ביותר.
מייקל ברוק כתב באתר BFI Screenonline שהציפיות התממשו "ההפקה היא במקום מכובד בין העיבודים הקולנועיים של המחזה אותלו, והוא ללא ספק העיבוד הטלוויזיוני המצליח ביותר".
הוא ציין במיוחד את "הכימיה המוצלחת שהושגה בין השחקנים הראשיים".
פעם שנייה" הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את האלבום הוציאה בשנת 1993 לאור חברת התקליטים האחים בן-מוש.
מתוכו הצליחו החידוש של אביטל לשירה הידוע "אותך", "כמה כמה" (מילים: דודו ברק), "מלח ואור" (מילים: נתן יונתן), "כולי תקווה", "בדם שלך" (תרגום לשיר היווני "דאם דאם") ו"קרב צמוד מדי", שהוקלט במקור על ידי ירדנה ארזי, אך גרסתה מעולם לא פורסמה ונגנזה.
הרצועה הסוגרת את האלבום היא נעימה ל"אותך", עם תזמון זהה לגרסה המופיעה באלבום.
את שירי האלבום עיבד אריק רודיך, מלבד שיר אחד שעובד על ידי יהודה (יוג'י) גבאי.
אותליה קרומוול הייתה חוקרת מפורסמת ופרופסור לשפה וספרות אנגלית במכללת המורים מיינר , מכללה לנשים אפרו-אמריקאיות.
היא הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה שסיימה את לימודיה במכללת סמית', וקיבלה תואר ראשון בלימודי קלאסיקה בשנת 1900. מאוחר יותר היא קיבלה תואר שני באוניברסיטת קולומביה בשנת 1910 ותואר דוקטור באנגלית מאוניברסיטת ייל בשנת 1926. בכך היא הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה לתואר דוקטור בייל.
קרומוול נולדה ב-8 באפריל 1874, בוושינגטון די.סי, ארצות הברית לאמה לוסי מקגין ולאביה ג'ון וסלי קרומוול שהיה מורה, עורך דין, עיתונאי, היסטוריון ופעיל זכויות אזרח (1846–1927)
היא הייתה הבכורה מבין שישה ילדים.
אמה מתה כשהייתה בת 12, מה שהותיר אותה אחראית על חמשת אחיה הקטנים.
לאחר שסיימה את לימודיה במיינר נורמל סקול (Miner Normal School) לימדה קרומוול בבתי ספר בוושינגטון די סי במשך מספר שנים, עד שהחלה ללמוד באוניברסיטת הווארד.
ב-1898 היא עברה למכללת סמית', וסיימה את לימודיה ב-1900. באותה תקופה היו רק עוד שני סטודנטים שחורים במכללה, הלן מריה צ'סנוט ואחותה אתל צ'סנוט, ששתיהן סיימו שנה לאחר מכן.
היא קיבלה תואר שני מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק לאחר שהשתתפה במפגשי קיץ.
היא זכתה במלגה אקדמית וקיבלה את הדוקטורט שלה באנגלית מאוניברסיטת ייל ב-1926.
קרומוול לימדה בבתי הספר הציבוריים המופרדים של וושינגטון במשך כמה שנים לפני שחידשה את השכלתה הגבוהה.
היא לימדה אנגלית, גרמנית ולטינית בבית הספר התיכון M Street ובבית הספר להכשרה ידנית של ארמסטרונג.
עבודת הדוקטורט שלה, "תומאס הייווד, דרמטיסט: מחקר בדרמה אליזבתנית של חיי היומיום", פורסמה בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-1928.
לאחר ייל, הפכה קרומוול לפרופסור לשפה וספרות אנגלית במכללת מינר, ולאחר מכן הפכה לראש המחלקה לספרות במכללה, היא לימדה שם עד פרישתה ב-1944.
במהלך הקריירה האקדמית שלה, פעלה קרומוול לקידום העניין של זכויות האזרח ושוויון גזעי ומגדרי.
עם פרישתה ב-1944, קרומוול החלה במה שעתיד להיות עבודתה המדעית העיקרית, "חייה של לוקרטיה מוט" (הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1958).
בנוסף ערכה קרומוול את הספר Readings from Negro Authors, אנתולוגיה מוקדמת של תרומות ספרותיות אפרו-אמריקאיות.
קרומוול הייתה דודתה של אדלייד מ.
קרומוול סוציולוגית והיסטוריונית שהייתה המדריכה האפרו-אמריקאית הראשונה במכללת סמית'.
היא מתה בבית משפחתה בשנת 1972 בגיל 98.
בשנת 1950 העניקה מכללת סמית' לקרומוול תואר דוקטור לשם כבוד
אקדמיית קרומוול, בית ספר תיכון פרטי בוושינגטון הבירה, נקרא על שמם של אוטליה ואחיה ג'ון על ידי מייסדו, רובי וודסון בשנת 1972. הוא הוקם כדי לספק השכלה הכנה לקולג' לסטודנטים בעלי פוטנציאל גבוה מכל רקע החברתי והכלכלי.
האקדמיה פתחה את שעריה בנספח החינוכי של Peoples Congregational Church.
בית הספר סגר את שעריו ב-1985.
בשנת 1989 החלה מכללת סמית' את המסורת של חגיגת יום אוטליה קרומוול בכל נובמבר.
השיעורים יבוטלו כדי לדון בגזע ובגיוון.
"אוֹתָךְ" הוא שיר בביצוע ההרכב הישראלי שלישיית גשר הירקון, שביצע אותו לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ד (1964).
אורי אסף כתב את השיר, ויגאל גורדון הלחין אותו.
יגאל גורדון הגיע לביתו של אורי אסף עם גיטרה ומנגינה שאותה רצה לשלוח לפסטיבל הזמר והפזמון, והוא ביקש מאסף לכתוב לו מילים.
"הוא ישב למולי, פרט על הגיטרה, והמילה הראשונה נכתבה מעצמה: 'אותך'", סיפר אסף.
אחר כך החל אסף לכתוב "לא למישהי מסוימת, אלא למישהי שהייתה אולי איזו תערובת של כמה נשים שהכרתי עד אז בחיי".
נוסף על כך עמד ברקע זיכרון דייט של אסף כמה חודשים קודם לכן עם מורה צעירה לטבע, שהציבה לו כאתגר (או התערבות) לכתוב שיר עם "לפחות שתי מילים" על אותה פגישה ביניהם.
כדי שהיא תזהה את השיר קבעו השניים שהוא יכתוב את השיר לפי שתי מילים שהיא תבחר, והיא בחרה ב"טווס" ו"זמיר".
כשיגאל גורדון ישב מולו נזכר אסף בהתערבות והכניס לגרסה הראשונית של השיר את המילים "טווס" ו"זמיר".
גורדון שלח את השיר לפסטיבל הזמר, ונבחרה לבצע אותו שלישיית גשר הירקון.
כחודש לפני הפסטיבל, זומן אסף בבהילות לרשות השידור בתל אביב, שם פגש אותו נתן זך, שהיה חבר בהנהלת הפסטיבל, וביקש ממנו בשם ההנהלה לשנות את המילים בטענה שהמטפורות והדימויים בשיר "לא ישראליים" אלא מתאימים לאירופה.
כדוגמה שלף זך את המילה "זמיר", תוך שטען שהציפור הזאת לא נמצאת בישראל.
אסף באופן כללי לא התנגד לשנות מילים כשביקשו ממנו, וגם במקרה הזה ישב עוד באותו הערב וכתב את המילים מחדש – ללא "טווס" ו"זמיר".
שלישיית גשר הירקון ביצעה את השיר (בגרסה לאחר השכתוב), בביצוע הראשון שלהם באירוע בעל תהודה ציבורית רחבה, בפסטיבל הזמר והפזמון שנערך במוצאי יום העצמאות תשכ"ד, ה־16 באפריל 1964, והגיעה איתו למקום הרביעי בתחרות.
לאחר סיום הפסטיבל ניגש חיים קינן, הפזמונאי שכתב את מילות השיר שזכה במקום השני, "דברים של לא כלום", ליגאל גורדון, ואמר לו שני דברים: "השיר שלך הוא השיר שייזכר מהפסטיבל הזה", ו"אשמח לכתוב איתך".
לאחר לידתה של בתו של אסף עופרית, הוא כתב לה את השיר "עפרה" והכניס לתוכו את המילים שהוציא מ"אותך".
באותה תקופה היה נהוג שכל שיר בפסטיבל יבוצע על ידי שני מבצעים, והשיר בוצע בפסטיבל גם על ידי הזמר שמעון בר, אך הביצוע של שלישיית גשר הירקון הוא שהתפרסם והתקבל.
השיר נכלל בהוצאת התקליטור המחודשת של אלבום הבכורה של הלהקה, "אהבה ראשונה", שהתפרסמה ב־1994.
אוֹתֶניוֹ לוֹתָר פְרַנְץ אַנְטוֹן לוּאִיס אַבֶּל היה פלאונטולוג וביולוג אבולוציוני אוסטרי, אשר יחד עם לואי דולו ייסד את ענף הפלאוביולוגיה וחקר את החיים והסביבה של אורגניזמים מאובנים.
אבל נולד בווינה לפרנציסקה אנטוניה לבית שניידר ולאדריכל הנוף לותר אבל.
הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה לאחר לימודי משפטים ומדעים באוניברסיטת וינה, ושם נשאר לעבוד כעוזר של הגאולוג האלפיני אדוארד זיס, עד שמונה לפרופסור לפלאונטולוגיה.
שלוש שנים לאחר מכן סיים את עבודת ההביליטציה שלו כפלאונטולוג באוניברסיטת וינה.
מ-1900 עד 1907 עבד במכון הלאומי הגאולוגי (Geologische Reichsanstalt).
בשנת 1907 התמנה אבל לפרופסור מחוץ למניין באוניברסיטת וינה, ובין השנים 1917–1934 כיהן שם כפרופסור מן המניין לפלאונטולוגיה.
כפרופסור הוביל מספר משלחות חקר, ובכלל זה ליוון ב-1912, לאמריקה ב-1925 ולדרום אפריקה ב-1929.
אבל חקר בעיקר חולייתנים מאובנים.
הוא תמך בגישה הנאו-לאמארקיסטית לאבולוציה, אולם תרומתו העיקרית לתחום הייתה ייסודה, יחד עם לואי דולו, של הפלאוביולוגיה, המשלבת בין שיטות חקר מתחום הביולוגיה ומדעי הטבע לבין שיטות חקר מתחום הפלאונטולוגיה ומדעי כדור הארץ.
החל משנת 1928 הוציא אבל לאור כתב עת שהוקדש לפלאוביולוגיה, Paläobiologica.
בשנת 1914 הציע אבל שפילים ננסיים מאובנים היוו השראה למיתוס של קיקלופים ענקיים, מכיוון שפתח האף המרכזי נראה כארובת העין הקיקלופית.
בשנת 1920 הוענקה לו מדליית דניאל ז'ירו אליוט מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
הוא גם גילה עניין רב בשרידי דובי מערות במה שכונה "מערת הדרקון" בשטיריה.
אבל היה חסיד של האורתוגנזה, והוא האמין שיש מגמות באבולוציה שהן מובנות באורגניזם.
עוד בהיותו סטודנט השתתף אבל במהומות אנטישמיות באוניברסיטת וינה שהתרחשו במהלך משבר באדני בשנת 1897. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשכבר אחז בתואר פרופסור, הוא הביע את חששו מהשתלטות על השלטון מצד "קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים ויהודים הקשורים לשניהם".
אבל היה אחראי להקמתה של קבוצה סודית בת 18 פרופסורים שביקשה לסכל את המחקר והקריירה של מדענים שמאלנים ויהודים.
העלייה באלימות מצד קבוצות סטודנטים נציונל-סוציאליסטיות כלפי סטודנטים יהודים ב-1934 זכתה לאהדה מצד אבל.
כשהתקפות כאלה החלו להיות מכוונות גם כלפי סטודנטים קתולים ובינלאומיים, בפרט אמריקנים, אולץ אבל לפרוש מתפקידו כרקטור על ידי הוועד המנהל האוסטרופשיסטי.
הדבר הביא אותו להגר לגרמניה ולקבל את המשרה בגטינגן.
אבל ביקר בווינה שנית ב-1939, לאחר האנשלוס עם גרמניה הנאצית.
לאחר שצפה בהנפת הדגל הנאצי בבניין האוניברסיטה, הוא ביטא זאת כ"רגע המאושר בחייו".
המשטר הנאצי חלק לו כבוד ביצירת המשרה "סנאטור של כבוד", תואר שבוטל לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945. מכתב המלצה למתן פרס גתה מציין כיצד אבל "נלחם בשורה הראשונה" נגד "ייהוד" האוניברסיטה.
לאחר המלחמה נאלץ שוב לפרוש יחד עם פרופסורים נאצים בולטים אחרים ובילה את ימיו האחרונים במונדזה .
בנו, וולפגנג אבל, היה אנתרופולוג וחבר אס אס, שהיה מעורב בעיקורם של בני תערובת אשר אמותיהם היו גרמניות ואבותיהם ממוצא צפון אפריקאי או אסיאתי.