tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתנגדי המפלגה קיצרו את שמה של המפלגה בכוונה ל"נאצי", כדי להביע זלזול.
בשנת 1933, לאחר שהיטלר השתלט על גרמניה, השימוש ב"נאצי" צומצם במדינה, אם כי האנטי-נאצים האוסטריים המשיכו להשתמש במושג ככינוי גנאי.
השימוש ב"גרמניה הנאצית" וב"המשטר הנאצי" זכה לפופולריות מצד אנטי-נאצים וגולים גרמנים.
לאחר מכן, המונח התפשט לשפות אחרות ולאחר מלחמת העולם השנייה השתרש אף בגרמניה עצמה.
בניגוד למדינות מערב-אירופאיות אחרות כמו הממלכה המאוחדת וצרפת, התקשתה גרמניה לפתח מנגנון שלטוני ריכוזי, ובמשך רוב שנות קיומה הייתה קיסרות רופפת שאיחדה תחתיה נסיכויות עצמאיות למדי.
בהדרגה החלה אחת מהנסיכויות הללו - פרוסיה - לצבור יותר ויותר כוח, תוך שימוש בטכניקות של ציות עיוור למנהיג, ביורוקרטיה נוקשה, מיליטריזם, שאיפה בלתי פוסקת להתרחבות טריטוריאלית ומדיניות חוץ צינית ותוקפנית.
ככל שהתחזקה השפעתה של פרוסיה על גרמניה רבתי, כך חדרו ערכים אלה לחברה הגרמנית והפכו לחלק מרכזי בתרבות הלאומית.
השאפתנות הטריטוריאלית של פרוסיה הובילו אותה לבסוף להשתלט על כל גרמניה, להפוך למעצמה עולמית ולהתחרות עם האינטרסים של אנגליה ושל צרפת.
תחרות זו הובילה לבסוף למלחמת העולם הראשונה.
לאחר התבוסה במלחמה נותרה בקרב גרמנים רבים שאיפה להתרחבות טריטוריאלית, באמצעים צבאיים כחלק אינטגרלי מגאולת האומה.
רפובליקת ויימאר שקמה בעקבות התבוסה במלחמה נתפסה בעיני רבים כממשלה מלאכותית ובוגדנית, שהוקמה על ידי הפוליטיקאים שחתמו על הסכם התבוסה המשפיל.
המפלגה הנאצית צברה הון פוליטי באמצעות הצדקה תעמולתית של תחושה זו.
יהודים שימשו כגורם נוח לתלות בו את כל תלאות האומה כיוון שחיו בגרמניה אך נחשבו לזרים והיו בעלי מוצא אתני ומסורת שונה.
הפופולריות העולה של המפלגה הנאצית צדה את עינם של המעמדות השמרנים בגרמניה, ששאפו מצידם לשבור את איגודי העובדים, להשיב את הסדר החברתי הישן ולהחזיר את גרמניה לימי גדולתה.
אלה, כמו גם התככים הפנימיים בתוככי האליטה של מעמדות אלה, סייעו לרומם את המפלגה הנאצית באופן מלאכותי ולקרב אותה יותר ויותר אל השלטון.
בתנאים הדמוקרטיים של רפובליקת ויימאר, הייתה התעמולה האנטישמית לאחת התופעות הבולטות בחיי המדינה.
קבוצות שונות, שהיו לעיתים חלוקות מאוד בדעותיהן הפוליטיות, דגלו ברעיונות אנטישמיים והציגו תוכניות מדיניות שהכילו סעיפים בעלי אופי אנטישמי.
מלחמת העולם הראשונה גרמה למשבר כלכלי ומוראלי כבד בגרמניה, שהפסידה במלחמה.
המשבר גרר פריחת תנועות פוליטיות קיצוניות - הן בקרב השמאל והן בקרב הימין.
אחת מתנועות אלה, או לפחות מפלגה ששאפה להיות לתנועה, הייתה מפלגת הפועלים הגרמנית (Deutsche Arbeiterpartei, DAP).
המפלגה הנאצית עצמה צמחה מתוך התרבות הגרמנית, הלאומנית, הגזענית והפופוליסטית של ה"פרייקורפס" (Freikorps), שהיו יחידות מתנדבים גרמניים שפעלו מתחילת המאה ה-18. יחידות אלו הורכבו מעריקים ופושעים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נודעו בציבור כמיליצייה פרלמנטרית "ימנית", שנלחמה נגד ההתקוממויות הקומוניסטיות בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, מתוך פחד כי תנועות אלו עלולות להפיל את רפובליקת ויימאר.
המפלגה נוצרה כאמצעי למשוך עובדים מן הקומוניזם אל הלאומיות הפולקית.
היטלר הגיע למפלגה זו במקרה, במסגרת תפקידו הצבאי שהיה סילוק אלמנטים חתרניים (קרי קומוניסטים) משורות הצבא.
ב-1919 הוא השתתף באספה קטנה ועלה לנאום כתגובה על נאום שהכעיסו.
נאומו עורר התלהבות, ומספר ימים לאחר מכן הוזמן להצטרף למפלגה.
לאחר התלבטות של עוד מספר ימים הוא הסכים, הן מפני שהסכים עם רעיונותיהם והן משום שראה פוטנציאל רב במפלגה הקטנה, חרף חוסר הארגון שבה.
המפלגה הייתה מורכבת בעיקר מחברי המזכירות, שמנתה שבעה.
כדי לצרף חברים חדשים הכין היטלר הזמנות לפגישה החודשית, אשר כל חבר מזכירות חילק לחבריו ובני משפחתו, אולם מעט מאוד הגיעו.
את ההזמנות הבאות הדפיסו בבית דפוס קטן, אולם שוב לא הגיעו אנשים רבים.
אז הוחלט לפרסם מודעה באחד העתונים האנטישמים במינכן ובהתעקשותו של היטלר בחרו במקום גדול יותר כדי לנהל את הפגישה, מקום שיכול היה לאכלס כמאה אנשים.
חברי המזכירות האחרים חשבו שלא יגיעו כל כך הרבה, אולם מעט יותר ממאה אנשים הגיעו לפגישה זו.
היטלר היה אמור להיות הנואם השני.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה היה אמור לשאת דברים, למרות התנגדות חלק מחברי המזכירות, שפקפקו בכשרונותיו.
כאשר החל לדבר, הפתיע את כולם בנאום רגשני, נוטה לעיתים להיסטרי.
הוא תיאר זאת בספרו מיין קמפף: "דיברתי במשך שלושים דקות.
ומה שקודם רק הרגשתי בתוכי, הוכח במציאות: יכולתי לדבר!
לאחר שלושים דקות, האווירה בחדר הקטן הייתה מחושמלת.
ההרגשה שהצלחתי חוזקה על ידי כך שהקורבן הראשון שאנשים אלו היו מוכנים לשאת היה שהם תרמו למפלגה כסף.
הכסף שימש לקניית פרסום נוסף.
האטרקציה של המפלגה כעת היה היטלר שבנאומים חוצבי להבות, גינה את חוזה ורסאי והאשים את היהודים בבעיות גרמניה.
אנשים הוסיפו להצטרף למפלגה שמנתה כעת כמה מאות.
היטלר לקח את השליטה על מערך הפרסום בראשית 1920. בנוסף, גייס חברים חדשים מבין האנשים שהכיר בצבא.
במינכן באותה תקופה חיו חיילים רבים אשר השתחררו מהצבא ולא הצליחו להתאקלם, תוך שהם מאשימים את חוזה ורסאי ואת הפוליטיקאים בצרותיהם.
חיילים אלו הצטרפו במספרים שהלכו וגדלו למפלגת הפועלים הגרמנית.
אמנם היו קבוצות פוליטיות אשר ניסו גם הן לגייסם לשורותיהן, אך אף אחת לא הצליחה כפי שהצליחה מפלגת הפועלים הגרמנית.
כבר ב-1920 זכתה מפלגת העם הלאומית הגרמנית בעלת מגמה אנטישמית ל-66 צירים ברייכסטאג, מתוך 459 מקומות.
הפלג האנשטימי הרדיקלי ביותר במפלגה התפלג ממנה והתאחד עם המפלגה הנאצית ויחד קיבלו באותן בחירות 32 צירים.
המפלגות האנטישמיות שאבו השראה מן הפרסומים האנטישמיים המרובים, שהציפו את גרמניה בשנות ה-20 ובייחוד מתאוריות אנטישמיות שהיו מדעיות כביכול שהופיעו בחיבורים של אנשי מדע, אנשי מחקר והוגי דעות שונים.
רובם היו ביטוי להלכי הרוח האנטי-רציונלים והאנטי-דמוקרטים, שהתפשטו בגרמניה אחרי שנות הסבל של מלחמת העולם הראשונה ושנות הזעזועים והמשברים שבאו אחרים.
בפברואר 1920 דחק היטלר בחברי המזכירות לערוך עצרת המונים.
חברים רבים התנגדו מחשש שזה עדיין מוקדם מדי ושהעצרת תופרע על ידי המרקסיסטים.
היטלר כלל לא חשש מהפרעות, להפך, הוא קיבל אותן בברכה, ביודעו שזה יביא למפלגה שם של אנטי-מרקסיסטית.
הוא אפילו ביקש שיקשטו את האולם בצבעים אדומים כדי להרגיז את המרקסיסטים.
היטלר הבין שעדיין חסר משהו למפלגה, סמל.
בקיץ 1920 בחר בסמל, צלב הקרס.
סמל זה לא הומצא על ידי היטלר.
צלב הקרס מופיע בחורבות רבות מזמנים עתיקים בגרמניה.
היטלר ראה את צלב הקרס בכנסייה הבנדיקטית אשר אליה הלך בצעירותו.
אולם כאשר צויר צלב הקרס בתוך עיגול לבן על רקע אדום, הפך סמל זה לסמל של כוח.
הסמל הפך את המפלגה פופולרית יותר.
היא שינתה את שמה בהשפעת היטלר.
המילים "נציונאל סוציאליסטית" התווספו, והיא נקראה עתה מפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית הגרמנית – Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (NSDAP).
בראשית 1921 כבר התבסס היטלר כנואם מוכשר בפני קהל הולך וגדל.
בפברואר נאם במינכן בפני קרוב לששת אלפים איש.
כדי להביא אנשים לכינוס הוא שלח שתי משאיות עמוסות בחברי מפלגה, שנשאו את סמל צלב הקרס, כדי שיעשו הרבה רעש ויפזרו עלונים ברחובות, טקטיקה שנוסתה על ידי המפלגה בפעם הראשונה.
מערכת התעמולה של המפלגה הלכה והשתכללה.
גיוס התמיכה נעשה על ידי ביטאון ואסיפות המונים בהם אלמנטים מושכים - דגלים, מצעדים, סמלים, תזמורות, מדים – מלכודת לסחיפת העם ובמיוחד גברים צעירים, המהווים את רוב חבריה.
בנוסף הנהיג היטלר טיולים לטבע, שירת עם ושאר אמצעים לליכוד החברים.
במקביל לפעילות התעמולתית הוקם באותה שנה הכוח ה"צבאי" של המפלגה - פלוגות הסער (אס אה - S.A) בפיקוד ארנסט רהם.
הארגון גייס מובטלים וחיילים משוחררים, ושילם להם תמורת שירותי האלימות שלהם.
האס-אה יטיל אימה בכוח הזרוע ברחבי גרמניה במשך יותר מעשור, עד פירוקו.
החברים הרבים שגייס היטלר הגדילו את השפעתו במפלגה.
כתגובה ניסתה הנהגת המפלגה לאזן את כוחו על ידי צירוף קבוצה פוליטית אחרת, פעולה שגרמה להתפטרותו של היטלר.
במפלגה הבינו מיד שעם התפטרותו של היטלר יגיע גם קץ המפלגה הנאצית.
הם קראו לו לחזור וקיבלו את התנאי שהציב לשם כך: מינויו ליו"ר המפלגה והכפפת כל המפלגה למרותו.
באמצע השנה הוא גם הוכרז כפיהרר של המפלגה, תפקיד שישמש בו עד מותו.
היטלר התחבר עם האליטה העשירה והאצילה כדי לקבל מימון ולגיטימציה חברתית.
התוכנית הוכרזה פומבית על ידי היטלר במינכן ב-24 בפברואר 1920, בפרק הזמן בו המפלגה הייתה ידועה רק כ"מפלגת הפועלים הגרמנית" (DAP), טרם נוסף לה התואר "הנאציונל-סוציאליסטית" (NSDAP).
היטלר הציג את התוכנית בנאום סוחף שארך כ-4 שעות.
לדעתו של היטלר, הכנס היה הצלחה אדירה, וכך הוא כתב במיין קמפף: "כשהאולם החל להתרוקן, ידעתי שעתה עקרונות התנועה שוב לא יישכחו, הם בתנועה לכל אזרחי גרמניה".
התוכנית בת 25 הנקודות הייתה עיבוד גרמני לתוכניתו האוסטרו-בוהמית של רודולף יונג (אקטיביסט בוהמייני בולט שהצטרף ב-1909 למפלגת הפועלים הגרמנית) ונוסחה על ידי אנטון דרקסלר, היטלר, גוטפריד פדר ודיטריך אקרט.
שלא כמו האוסטרים, הגרמנים לא טענו שהם ליברליים או דמוקרטיים ולא התנגדו לאריסטוקרטיה, אך הם הצרו את מעמדם של מוסדות דמוקרטיים (כלומר, הפרלמנט המרכזי הגרמני) והם קידמו זכויות הצבעה אך ורק לגרמנים - כלומר, הגבילו את זכות הבחירה.
לדברי ההיסטוריון הגרמני קרל דיטריך בראכר, המתמחה בהיסטוריה של הרייך השלישי, התוכנית נועדה להיות אמצעי תעמולה יעיל ומשכנע לגיוס ההמונים.
לטענתו, מרגע שהצליחה להביא את היטלר לשלטון, היא הפכה ל'קישוט' בלבד: "בלתי ניתנת לשינוי", שעדיין לא ממשה את תביעותיה להלאמת הרכוש והפקעתו, לרפורמת אדמות ול"שבירת כבלי ההון הפיננסי".
בראכר מוסיף כי מרכיביה הרעיוניים של התוכנית לא היו חדשים וכבר ניטעו עמוק קודם לכן בתנועות האנטי-קפיטליסטיות, האימפריאליסטיות-לאומיות והאנטישמיות של גרמניה, אוסטריה ובוהמיה.
הרעיונות שכן חודשו על ידי היטלר וגוטפריד פדר היו שבירת חוזה ורסאי והקריאה לשבירת כבלי ההון הפיננסי במדינה, בהתאמה.
על פי מוזיאון השואה של ארצות הברית, התוכנית נותרה הצהרת המטרות הרשמית של המפלגה הנאצית, אם כי בשנים מאוחרות יותר המפלגה בחרה להתעלם מנקודות רבות.
אנו דורשים את איחודם של כל הגרמנים אל תוך "גרמניה הגדולה" על בסיס זכותו של העם להגדרה עצמית.
אנו דורשים שוויון זכויות לעם הגרמני ביחס לעמים אחרים; וכן ביטול הסכמי השלום כמו הסכם ורסאי והסכם סן ז'רמן.
אנו דורשים אדמה וטריטוריה (מושבות) עבור קיומו של העם שלנו והתיישבות עבור אוכלוסייתנו העודפת.
רק חבר בגזע יכול להיות אזרח.
חבר בגזע יכול להיות רק אדם בעל דם גרמני, ללא קשר לאמונתו.
כתוצאה מכך, אף יהודי אינו יכול להיות חבר גזע הארי.
ביטול הכנסות שמקורן אינו מעבודה.
אנו דורשים את הלאמת הענפים, כמו אנרגיה ופיננסים.
אנו דורשים חלוקה מחדש על הרווח מהתעשייה הכבדה.
אנו דורשים חופש דת לכל הזרמים הדתיים בתוך המדינה כל עוד הם אינם מסכנים את קיומה או מתנגדים לחושיו המוסריים של הגזע הגרמני.
המפלגה ככזו תומכת בנצרות מבלי לכבול את עצמה באופן חד-צדדי לקבוצה מסוימת.
ככזו, הנצרות נלחמת ברוח היהודית-מטריאליסטית שבסביבתנו, ומשוכנעת כי החלמתו של עמנו תצליח רק אם נפעל על פי הכלל: "טובת הקהילה לפני טובת היחיד".
אנו דורשים שעל המדינה תוטל האחריות למתן ההזדמנות לפרנסה ולדרך חיים של אזרחיה.
אם לא ניתן לקיים ולפרנס את כלל אוכלוסיית המדינה, יש לגרש מהרייך את בני העמים הזרים (שאינם אזרחי הרייך).
המשבר שפרץ בגרמניה בעקבות פלישת צרפת לחבל הרוהר ב-1923 הוביל את הנאצים וגם קבוצות קיצוניות אחרות להרגיש כי זה הזמן להכות.
גרמניה הייתה למרקחה פוליטית, והמפלגה הנאצית שמנתה כעת 55,000 חברים דרשה פעולה.
אדולף היטלר ידע שהוא חייב לפעול או להסתכן באובדן המנהיגות על מפלגתו.
היטלר ושאר מנהיגי הנאצים תכננו פעולה שבה יחטפו את מנהיגי הממשלה הבווארית, ובאיום בנשק יאלצו אותם לקבל את היטלר כמנהיגם.
בהמשך הם ישיגו את עזרת גיבור מלחמת העולם הראשונה, הגנרל אריך לודנדורף וישתלטו על הצבא, בטענה של מרי אזרחי, ויפילו את המשטר הדמוקרטי.
הנאצים החליטו לפעול כאשר נודע להם שעומד להיות כינוס גדול של אנשי עסקים באולם בירה במינכן.
אורחי הכבוד של הכינוס היו אמורים להיות אנשי הממשלה הבווארית אותם רצו לחטוף.
ב-8 בנובמבר 1923 פסע היטלר ביחד עם פלוגת חיילי סער אל אולם הכינוס תוך שהוא גורם לפאניקה כללית באולם.
הוא ירה ירייה לתקרה ואז צעק "שקט".
היטלר עלה על הבמה וצעק: "המהפכה הלאומית החלה...
איש לא יעזוב את האולם, ואם לא יהיה מיד שקט, תיפתח עליכם אש ממכונת ירייה.
הממשלה הגרמנית הוסרה וממשלה זמנית חדשה הוקמה.
השתלטנו על הצבא והמשטרה והעיר נמצאת תחת שלטון צלב הקרס".
שום דבר מזה אמנם לא היה נכון, אך באולם איש לא יכול היה לדעת מה קורה בחוץ.
היטלר הצליח לשכנע את שלושת המנהיגים הבכירים שהיו במקום לתמוך בו והקהל החל להריע לו.
אולם אז הגיעה הודעה אל היטלר, כי פלוגות הנאצים אשר נשלחו להשתלט על מחנות הצבא כשלו במשימה, והוא החליט להגיע לשם בעצמו.
היטלר ניסה לשכנע את החיילים להיכנע, אך ללא הצלחה יתרה.
בינתיים באולם הבירה הצליחו שלושת המנהיגים לשכנע את לודנדורף בדברי חלקלקות שהם ישמרו אמונים להיטלר וחמקו מהמקום.
לאחר כישלון השכנוע חזר היטלר לאולם ולהפתעתו גילה שניסיון ההפיכה שלו כשל לחלוטין.
למחרת בבוקר הפרו שלושת המנהיגים את הבטחתם ללודנדורף באומרם שזו הוצאה מהם באיומי אקדח.
הם הורו על פירוק המפלגה הנאצית, כולל פלוגות הסער והעיתון.
היטלר נאסר ועם התמוטטות ההפיכה שלהם, נראה היה שהקיץ הקץ על המפלגה הנאצית.
אך משפטו ומאסרו של היטלר הביאו לשינוי הגישה ודרך הפעולה של המפלגה - לזאת שתעלה אותם לשלטון.
כאשר השתחרר היטלר בדצמבר 1924 הוא מצא את המפלגה בשפל חמור.
אך הייתה לו כבר תוכנית חדשה לתפיסת השלטון: מצד אחד לקבל לגיטימציה ציבורית ולפעול, למראית עין, על פי החוק.
מצד שני תימשך הפעילות החתרנית והאלימה, אך תחת פני השטח.
באמצעות השילוב הזה קיווה היטלר להשיג את יעדו החדש: עלייה לשלטון דרך הדמוקרטיה - השתתפות בבחירות לפרלמנט.
צעדו הראשון היה להחזיר את המפלגה למעמדה הקודם.
הוא נפגש עם ראש הממשלה וילהלם מרקס, והבטיח לו שמעתה המפלגה הנאצית תפעל רק בדרך החוק.
לאחר מכן, בפברואר 1925 ערכה המפלגה הנאצית את הכינוס הראשון הגדול שלה מאז הפוטש.
לאחר שעתיים של נאום בפני הקהל המשולהב החל היטלר שוב לאיים על הממשלה, המפלגה הדמוקרטית, היהודים והמרקסיסטים.
משום כך אסרה עליו הממשלה לשאת נאומים בציבור למשך שנתיים, דבר שגרם לו בעיה קשה, שהרי עיקר הצלחת המפלגה נבעה מיכולתו לנאום ולשלהב את הקהל.
אולם היטלר כבר החל לארגן את המפלגה הנאצית מחדש.
מימוש תוכניתו של היטלר התחיל ברמה הארגונית.
המפלגה חולקה לשני חלקים: על חלק אחד הוטלה המשימה להפיל את הממשלה הדמוקרטית וחלק שני תוכנן להקים ממשלת צללים - ממשלה נאצית מאורגנת, שעם סילוק השלטון הדמוקרטי תתפוס את המקום הריק.
ממשלה זו הייתה מסודרת ומחולקת למשרדים בכל התחומים (חקלאות, פנים, אוצר, חוץ, משפטים, תרבות וכן גזע).
המפלגה החלה בפנייה לגילאים צעירים יותר.
הוקמה תנועת "הנוער ההיטלראי", שהייתה חיקוי של תנועת הצופים ואליה יכלו להצטרף נערים בגילאי 15 - 18. בנוסף הוקמה אגודת הנערות הגרמניות ותנועת נשים.
כוחותיה הפרה-מיליטריים של המפלגה החלו להתפתח ולהתארגן.
פלוגות הסער של האס אה חוזקו ואורגנו מחדש.
הם הכו מתנגדים פוליטיים, פיזרו אספות יריבות, איימו, השחיתו רכוש, וסתם התקוטטו.
לגופם לבשו מדים חומים (על כן כונו "החולצות החומות"), על זרועם סרט עם ציור צלב הקרס, לרגליהם מגפיים ולראשם כובע.
מדים אלו היו כלי חשוב בזיהוי והכרה של האנשים ברחוב את תנועת הנאצים - במיוחד להשלטת פחד והרתעה.
בזמן הזה, 1926 הוקמה בתוך פלוגות הסער, יחידת עילית קטנה שחבריה היו מיועדים להיות שומרי ראשו של היטלר, אשר מקבלים פקודות ישירות ממנו.
קראו לה יחידת המשמר, Schutzstaffel ובקיצור אס אס.
האס-אס אימצו לעצמם מדים שחורים, מהם נגזר כינויים "החולצות השחורות", שהיו חיקוי למדי הפשיסטים האיטלקים.
למפקד האס-אס מונה היינריך הימלר, שיהיה לאחד מהאנשים החזקים בגרמניה עם עליית הנאציזם לשלטון.
אולם למרות כל מאמצי המפלגה להתארגן, הם נתקלו בבעיה שפגעה בהצלחתם.
המצב בגרמניה השתפר תחת הממשלה של שטרזמאן, שעלתה בסוף 1923 והצליחה לעורר את הכלכלה ולשפר את יחסי החוץ.
לגרמניה היה כעת נשיא חדש, פאול פון הינדנבורג, שנבחר ברוב קולות על ידי השמרנים ומפלגות המרכז כדי להביא יציבות ושקט לרפובליקה.
הפחתת האבטלה והיציבות הכלכלית הרסו את המוטיבציה לפנות לפוליטיקה רדיקלית.
המפלגה סבלה מגידול איטי, ומספר חבריה היה 17,000 בתחילת 1926.
מעמדו של היטלר חוזק פעם נוספת כאשר הוכרז שנית כ"פיהרר".
באותו זמן הוא פגש את יוזף גבלס, שהתגלה כבעל כישורים רטוריים.
גבלס נשלח על ידי היטלר לברלין באוקטובר 1926, כדי לארגן את המפלגה שם מחדש ולהעלות את המפלגה הנאצית לתודעת הציבור.
בברלין צבר גבלס, שר התעמולה לימים, ניסיון רב.
הוא ארגן כינוסים, נאם נאומים, הוציא עיתון לאור ויצר פרובוקציות ועימותים עם הקומוניסטים.
כמות החברים במפלגה החלה לעלות.
אולם בעיות חדשות צצו לאחר שאנשי האס אה הכו כומר זקן שהפריע באחד מנאומיו של גבלס.
המשטרה הכריזה על המפלגה הנאצית בברלין כלא חוקית ועל איסור נשיאת נאומים בציבור בכל רחבי גרמניה הפרוסית.
בסופו של דבר האיסור היה לזמן קצר בלבד.
הוא הוסר בקיץ 1927, אז הגיע היטלר לברלין ונשא נאום בפני 5,000 תומכים.
ב-20 במאי 1928 התקיימו הבחירות בגרמניה.
הנאצים קיבלו רק 2.6% מהקולות אשר העניקו להם 12 מושבים בפרלמנט, כולל אחד לגבלס ואחד לגרינג.
התוצאות היוו מכה קשה להיטלר ולמפלגה.
אחרי ארבע שנים של תעמולה אינטנסיבית, הם קיבלו 100,000 קולות פחות מהבחירות של 1924.
על אף שהייתה מפלגה קטנה יחסית, המפלגה הנאצית הייתה מאורגנת ביותר ומוכנה לפעול בין רגע, כשיגיע רגע הפקודה.
גם בתקופה יחסית טובה זו כבר החלה האבטלה לגדול ובמקומות מסוימים בצפון גרמניה החלו לגלות עניין במפלגה הנאצית, לאור פשיטות רגל של איכרים קטנים שם ולאור מצבם של רבים שהאינפלציה הקשה של 1923 הרסה את חסכונותיהם ותוכנית היצוב לא פתרה את מצבם.
בזמנים קשים שבאו, האזרחים היו מוכנים לשמוע כל דבר ומכל אחד, בוודאי מדמגוג מוכשר כמו אדולף היטלר.
המפלגה הנאצית פתחה במתקפת תעמולה שטרם נראתה כמוה בגרמניה.
גבלס ניהל בצורה מבריקה את אלפי הפגישות, תהלוכות לפידים, כנסים, הדבקת מודעות והוצאת העיתון הנאצי וחלוקתו בכל רחבי גרמניה.
עבור היטלר, אמן הנאומים, ההזדמנות לשחרר את כישרונו הגיעה.
הוא נסע לכל רחבי גרמניה, נשא נאומים בכל מקום, הגיע לכינוסים, לחץ ידיים, חתם על תמונות ואפילו נשק לתינוקות.
בנאומיו הוא הציע לגרמנים את מה שהם היו צריכים - עידוד.
הוא חילק להם הבטחות מעורפלות ועם זאת נמנע מלהיכנס לפרטים.
הוא השתמש במשפטים קצרים וקליטים שוב ושוב.
הקהל תמיד נדרש להמתין כדי לתת למתח לגבור, רק כדי שיישבר עם כניסת לובשי החולצות החומות הנושאים דגלים מוזהבים, לצלילי מרש צבאי המנוגן ברקע ולבסוף כניסתו של היטלר לאולם כשברקע שאגת החיילים הייל היטלר.
ההשפעה בתוך האולם הסגור עם כל הדגלים, המוזיקה והדקורציה הייתה מאוד חזקה ומהפנטת.
ראש הממשלה החדש, היינריך ברונינג, לא הצליח להשיג הסכמה לתוכניתו הכלכלית ולכן ביקש מהינדנבורג לערוך בחירות חדשות לרייכסטאג.
ב־14 בספטמבר 1930 קיבלו הנאצים 6,371,000 קולות, למעלה מ-18 אחוזים מהבוחרים, ובכך זכו ב־107 מושבים בפרלמנט הגרמני.
זה היה ניצחון גדול לנאצים שהפכו בן לילה מהמפלגה הקטנה ביותר, למפלגה השנייה בגודלה בגרמניה.
פלוגות סער בבגדים אזרחים חגגו את ניצחונם באמצעות שבירת החלונות בבתי עסק, מסעדות וחנויות של יהודים.
חודש לאחר הבחירות, ב־13 באוקטובר 1930, לבושים במדיהם החומים, נכנסו הנבחרים הנאצים לבית הפרלמנט כבמסדר.
כאשר נקראו בשמותיהם ענה כל אחד מהם: "נוכח!
לנאצים לא הייתה כל כוונה לשתף פעולה עם הדמוקרטים, ביודעם שהמצב המתדרדר במדינה יהיה אך ורק לטובתם.
למפלגה הייתה כעת מפקדה חדשה במינכן, "הבית החום".
כסף זרם למפלגה מכל הכיוונים.
בעלי המפעלים הגדולים בגרמניה ראו בנאצים את גל העתיד, ותרמו כסף רב להיטלר בתקווה שיגיע לשלטון.
בכסף זה השתמשה המפלגה לממן את תשלומי המשכורות למספר הגדל והולך של בעלי המשרות במפלגה ולממן את מכונת התעמולה הנאצית שבנה גבלס.
גם ראשי שלטונות הצבא תמכו בהיטלר בתקווה שאכן יקרע את חוזה ורסאי כפי שהבטיח, ויבטל את הגבלת 100,000 החיילים שהוטלה על צבא גרמניה.
היטלר גם הבטיח לגנרלים שברגע שיעלה לשלטון, הוא יעלה את הצבא הגרמני לגבהים חדשים, דברים אותם הגנרלים רצו לשמוע.
פלוגות הסער של המפלגה המשיכו להוות מוקד לצרות.
הן השתוללו ברחובות, חוללו מהומות, ודרשו להיות הצבא המהפכני החדש של גרמניה, למרות פקודתו של היטלר לשמור על פרופיל נמוך.
היטלר נאלץ להשתמש בחיילי האס אס בפיקודו של היינריך הימלר עצמו כדי לדכא התקוממות קטנה של פלוגות הסער בברלין.
היטלר הטיל על ארנסט רהם לארגן מחדש את פלוגות הסער, שמנו כעת למעלה מ-60,000 איש.
אולם, חיילי פלוגות הסער וההנהגה שלהם עתידים להמשיך להוות בעיה להיטלר בשנים הבאות.
ויכוחים פוליטיים בפרלמנט בין כל המפלגות גרמו לשלטון מתנדנד.
גם ההפרעות בדיונים בפרלמנט תחת הנהגתו של הרמן גרינג המשיכו את החתירה תחת השלטון הדמוקרטי בגרמניה.
היטלר נפגש עם הנשיא הישיש, הינדנבורג, אבל לא הצליח להרשימו כלל.
בגרמניה, שנתיים לאחר תחילת השפל הכלכלי, היה המצב גרוע ביותר.
סבל אנושי רב, מיליוני מובטלים, פשיטות רגל חדשות לבקרים, חסרי בית ישנים ברחובות, רעב.
ברחובות אנשים נלחמו על כל דבר, הורגים אחד את השני, אך ממנהיגיהם הפוליטיים לא שמעו כלום.
במספרים הולכים וגדלים בצרתם פנו כולם לאדם היחיד אשר המשיך להיות עקבי ולהציע פתרון, היטלר והבטחתו לעתיד טוב יותר.
בראשית שנת 1932 קיבל היטלר הזמנה מאת הנשיא הינדנבורג לבוא לברלין כדי לדון בהארכת תקופת כהונתו של הינדנבורג, דבר ששימח את היטלר מאוד.
"כעת הם נמצאים אצלי בכיס!
הם הכירו בי כשותף למשא ומתן איתם" - ציין היטלר לרודולף הס.
היטלר נסע לפגישה בברלין, אך לא התחייב לכלום (לא הייתה לו כל סיבה להענות לבקשה ובכך לעזור לדמוקרטים להישאר בשלטון).
בפברואר 1932, הודיע הנשיא הינדנבורג בחוסר רצון כי הוא "רץ" לנשיאות פעם נוספת.
היטלר החליט כי גם הוא ירוץ לנשיאות גרמניה.
"חופש ולחם" זו הייתה סיסמת הבחירות של היטלר מול הנשיא העייף הינדנבורג.
יוזף גבלס פתח במתקפת תעמולה רחבת היקף.
מפגשים וכנסים בכל יום ובכל עיר.
חולקו מיליוני עלונים ועותקים של העיתון הנאצי.
גבלס גם השתמש בטכנולוגיה החדישה, סרטים ותקליטים, כדי לתעד ולפרסם את נאומיו של היטלר.
הנשיא הינדנבורג לעומת זאת לא עשה דבר.
הוא סמך על שמו וניסיונו כמו גם על קולות הגרמנים שרצו לשמור את הרדיקלים מחוץ לשלטון.
יוזף גבלס קיווה שהיטלר ינצח בבחירות, אך להיטלר היו ספקות ביכולתו להסיר את הינדנבורג הזקן מכס הנשיאות.
אולם התעמולה הייתה עוד הזדמנות לזכות בתמיכה נוספת לו ולמפלגה.
רבים בגרמניה ראו במפלגה הנאצית את גל העתיד.
לאחר הצלחת המפלגה בבחירות 1930 אלפים נרשמו כחברים במפלגה.
בקיץ 1932 עם 6,000,000 מובטלים, אי סדר בברלין, רעב והריסות בכל רחבי המדינה, פני האנשים היו נשואות אל היטלר.
הינדנבורג זכה ב־18,651,497 קולות כ־49 אחוזים מכלל הקולות.
הינדנבורג נכשל בהשגת רוב של 50 אחוז מכלל הבוחרים ונדרשו בחירות נוספות בחודש שלאחר מכן.
בסיבוב הבא זכה היטלר ב־36 אחוזים מכלל הקולות אך הינדנבורג זכה ב־53 אחוז מהקולות, רוב מוחץ אשר העניק לו תקופת כהונה נוספת.
היטלר תקף את הקנצלר ברינינג על שלא התקרב לימין, כמצוות הינדנבורג.
בסופו של דבר הלחץ על ראש הממשלה היה גדול מדי והוא התפטר.
במרוצת תשעת החודשים הבאים, מונו שני ראשי ממשלה, הראשון פרנץ פון פאפן והשני קורט פון שלייכר.
העם השתולל, הוא היה מוכה רעב ואלימות פיזית פשתה ברחובות.
הנשיא הינדנבורג כבר לא ידע מה לעשות.
מבחינה פוליטית לא יכול היה איש פרט להיטלר לתפקד, אי לכך ב־30 בינואר 1933 הפך היטלר לראש ממשלת גרמניה.
בצאתו ממשרדו של הינדנבורג נכנס למכוניתו לקול מצהלות ותשואות הקהל תוך שהוא בוכה ואומר "...עשינו את זה, עשינו את זה...".
"...זה כמו חלום - ספור אגדה.
ארבע עשרה שנות עבודה הוכתרו בניצחון.
המהפכה הגרמנית החלה!" כתב יוזף גבלס ביומנו ב־30 בינואר 1933. לגנרל לודנדורף, חברו של היטלר משכבר הימים, היה זה סיוט.
הוא שלח מברק לנשיא הינדנבורג בזו הלשון: "במינוי היטלר לראש הממשלה, אתה מסרת את ארצנו הקדושה לאחד הדמגוגים הגדולים בכל הזמנים.
נבואתו של לודנדורף הייתה מדויקת.
תוך מספר שבועות יהפוך היטלר לדיקטטור בלעדי בגרמניה, יפעיל את שרשרת האירועים אשר הובילה למלחמת העולם השנייה, למותם של שישים מיליון בני אדם ולשואה.
מספר הקולות לו זכתה המפלגה הנאצית בבחירות בהן השתתפה:
עם עלייתו לשלטון היטלר התחיל בסילוק כל שאר המפלגות הפוליטיות.
עד מהרה המפלגה הנאצית הייתה למפלגה היחידה.
בהדרגה היא הפכה לארגון מרכזי בניהול המדינה, ולמעשה נוצרה זהות בין מנגנון המפלגה למנגנון המדינה בכל הרמות - מהפקידים הזוטרים עד לשרים.
המפלגה הנאצית לא הסתפקה בכך שניפצה את הדמוקרטיה של רפובליקת ויימאר.
האידאולוגיה דרשה להשליט בגרמניה טוטליטריזם - שליטה בכל תחומי החיים - בפרט, בתרבות, בחברה, בכלכלה ועוד כל זאת בעיקר על ידי תעמולה מפותחת.
התעמולה הנאצית פעלה רבות ל"חינוך מחדש" של האוכלוסייה הגרמנית.
בין השאר, הוקמה ליגת הנשים הלאומית-סוציאליסטית בראשות גרטרוד שולץ-קלינק, שמטרתו הייתה להניע את הנשים לנטוש את העולם האקדמי-מקצועי, לטובת חיי משפחה והולדת ילדים רבים ככל האפשר ובכך יחזקו את "הגזע הארי".
כנגד גרמנים ארים שסבלו ממחלות נפש, נכות פיזית או פיגור הפעיל השלטון הנאצי עיקור כפוי ומשנת 1939 רצח עשרות אלפים מהם במסגרת מה שכונה "תוכנית T4 - אותנסיה".
בכך פעלה ברוח פירוש הדרוויניזם החברתי של עקרון הברירה הטבעית ו'טיהור הגזע'.
מאחר שהמפלגה הנאצית יצרה שלטון טוטליטרי, גרמניה תחת שלטונה מכונה גרמניה הנאצית.
הנאצים ירדו מהשלטון בגרמניה רק עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה ב-1945. למרות זאת, עד היום קיימות תנועות בעלות מאפיינים נאציים.
אנשים המשתייכים לתנועות כאלו מכונים נאו נאצים (נאצים חדשים), ופעילותם היא בלתי חוקית בגרמניה ובמדינות נוספות ואף קיימים נגדה חוקי מניעה.
למפלגה הנאצית היו מספר סממנים בולטים שייחדו אותה מכל היתר.
ססמת המפלגה הנאצית הייתה "הידד לניצחון" (זיג הייל) וכן "הידד להיטלר" (הייל היטלר), הסמל היה צלב קרס וגם ברק, ההצדעה הייתה במועל יד והנפתה קדימה.
בראש המפלגה עמד יו"ר המפלגה (פיהרר) אדולף היטלר שהייתה לו שליטה אבסולוטית על הארגון.
כל שאר נושאי התפקידים היו מחויבים לציית להוראות היו"ר.
מתחתיו עמדו הרייכסלייטרים ב"מטה סגנו של הפיהרר" (Der Stab des Stellvertreters des Führers), שהוקמה ב-1934 ונוהלה בידי רודולף הס, סגנו וממלא מקומו של היטלר.
לאחר ה-10 במאי 1941 הפכה הלשכה ל"משרד המפלגה" ובראשו עמד מרטין בורמן.
המטה ישב במינכן, שימש כגוף ניהולי מרכזי והיה מעורב בכל ההחלטות הפוליטיות והמפלגתיות ברייך.
הרייכסלייטרים היו כפופים ישירות להיטלר, מספרם גדל בהדרגה והגיע ל-18 וסמכויותיהם היו פחות או יותר שקולות לשרי הקבינט (Reichsminister).
כפילות זו הייתה מכוונת מצד היטלר והיוותה מקור לחיכוכים ומאבקי כוח אישיים במהלך השנים.
כל רייכסלייטר היה אחראי על תחום מסוים בחיי המדינה.
מבחינה גאוגרפית, חילקה המפלגה הנאצית את הרייך הגרמני בשנת 1925 ל-33 אזורים "גאו" (Gau).
בשנת 1941 השתנה מספר האזורים ל-43. בראש כל גאו עמד גאולייטר.
רוב מוחלט של הגאולייטרים היו חברי אס אס או אס אה ומוכרים להיטלר אישית, שאף מינה אותם לתפקידם.
כל סניפי המפלגה מחוץ לגרמניה נכללו בגאו אחד נפרד.
למפלגה היו כפופים ארגוני המשנה הבאים:
האס אה - פלוגות הסער
האס אס והוואפן אס אס - פלוגות המגן, ארגון ההגנה והמודיעין של המפלגה הנאצית
הוואפן אס אס - הזרוע הצבאית של האס אס
ארגון הנשים הנאצי (NS-Frauenschaft, NSF) - בראשו עמדה גרטרוד שולץ קלינק
הנוער ההיטלראי (HJ) - ארגון הנערים
ארגון הספורט הנאצי - ארגון המפלגה לעידוד וקידום פעילות גופנית
גיס הנהגים הנאצי (NS Kraftfahrkorps, NSKK) - ארגון צבאי-למחצה, שעסק בהכשרת נהגים וסייע לוורמאכט במתן תמיכה תחבורתית במהלך מלחמת העולם השנייה
ארגון החוץ (Auslandsorganisation, AO) - הארגון הקים סניפים ברחבי העולם ובראשו עמד ארנסט וילהלם בוהלה במעמד של גאולייטר.
סניפים הוקמו בין השאר בארצות הברית, בשווייץ, בארגנטינה, ברזיל, פרגוואי, קהיר וביירות.
רק בעלי דרכון גרמני היו רשאים להצטרף לארגון.
המפלגה העממית המונגולית (במונגולית: Монгол Ардын Хувьсгалт Нам נקראה בעבר המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה) היא מפלגה במונגוליה.
במקומות רבים נקראת המפלגה בקיצור MPRM או MPP.
המפלגה הייתה בשלטון במונגוליה באופן רצוף בין השנים 1921–1990 תחת משטר חד-מפלגתי, וכן בין השנים 1990–1996, 2000–2004 וכן מאז 2020 אחרי כינון החוקה החדשה במדינה.
נכון ליוני 2021, המפלגה מחזיקה ב-62 מתוך 76 מקומות בחוראל הגדול, הפרלמנט של מונגוליה.
המפלגה הוקמה ב-1 במרץ 1921, והיא למעשה המפלגה הראשונה שהוקמה במונגוליה.
שמה המקורי היה "המפלגה העממית של מונגוליה", וצירוף המהפכה לשמה התקבל ב-1924. המבנה הארגוני תוכנן על פי מודל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנותיה הראשונות היו דעותיה הפרו-סובייטיות של המפלגה שנויות במחלוקת, אך בסופו של דבר יצאה המפלגה כשידה על העליונה, בסיועו של יוסיף סטלין.
מתנגדי המפלגה, ביניהם ראש הממשלה פלג'ידין גנדן שהתנגד לברית המועצות, הוצאו להורג.
גנדן הוחלף בידי אנאנדין עמאר, ולאחר מכן בהורלוגין צ'ויבלסאן, שנחשב לאכזר מבין מנהיגי התקופה הקומוניסטית במונגוליה.
ב-1952 נפטר צ'ויבלסאן, ואת מקומו מילא יומג'אגין טסדנבאל.
טסדנבאל תפקד כראש ממשלת מונגוליה במשך 22 שנים, תקופת הכהונה הארוכה של ראש ממשלה כלשהו במונגוליה.
הוא היה מתון יותר מצ'ויבלסאן, ופעל על פי מדיניותו של מנהיג ברית המועצות באותה תקופה, ניקיטה חרושצ'וב.
ב-1990 החלה מונגוליה ברפורמה פוליטית, וב-1992 נערכו בה בחירות דמוקרטיות ראשונות.
מעמדה של המפלגה החל להתערער בבחירות לנשיאות מונגוליה ב-1993 כשפונסלמאגין אוצ'ירבט, מועמד הגוש הדמוקרטי נבחר לנשיא המדינה.
המפלגה עצמה הפסידה בבחירות 1996 לקואליציית האיחוד הדמוקרטי שהוביל צחיאגיין אלבגדורג'.
אחרי ההפסד, נבחר ב-1997 נמברין אנחבאיאר ליושב ראש המפלגה והוביל שינוי בהשקפותיה ואת התנערותה מהאידאולוגיה הקומוניסטית.
כיום מציגה עצמה המפלגה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית.
אנחבאיאר טען כי הוא חסידו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר.
שינוי הכיוון הזה הוביל את המפלגה לניצחון בבחירות 2000, אחריהן שלטה המפלגה במדינה למשך 4 שנים.
MPRP ניצחה בבחירות לפרלמנט בשנת 2000, 2004 ו-2008. בבחירות ב-27 ביוני 2004 איבדה המפלגה כמחצית מכוחה בפרלמנט.
עם זאת, מכיוון שהאופוזיציה לא זכתה ברוב גורף, הוקמה "ממשלת אחדות" בין ה-MPRM והגוש הדמוקרטי.
ב-22 במאי 2005 נבחר אנחבאיאר לנשיא ברוב של 53.4% מהקולות.
אולם בבחירות 2008 הואשמה המפלגה בזיוף קולות.
המחאה נגד תוצאות הבחירות הפכה לאלימה ב-1 ביולי אותה שנה כשמטה המפלגה נשרף והוכרז מצב חירום בן חמישה ימים במדינה, לראשונה בתולדותיה.
בזמן המהומות נהרגו חמישה בני אדם, ארבעה מירי ואחד משאיפת פחמן דו-חמצני.
שר המשפטים המונגולי העריך כי למעלה מ-220 אזרחים ו-108 אנשי כוחות הביטחון נפצעו.
בעקבות המהומות הוקמה ממשלה בין MPRP והגוש הדמוקרטי.
בבחירות לנשיאות מונגוליה ב-2009 ניצח המועמד הדמוקרטי צחיאגיין אלבגדורג' את הנשיא המכהן אנחבאיאר.
בינואר 2012 עזבה המפלגה הדמוקרטית את הקואליציה ובבחירות ביוני אותה שנה ניצחה את המפלגה העממית המונגולית שעברה לאופוזיציה.
בבחירות לנשיאות ב-2013 ניצח שוב אלבגדורג' את מועמד ה-MPP.
MPP חזרה לשלטון ב-2016 עם 45% מהפרלמנט.
בבחירות לפרלמנט במונגוליה שנערכו ב-24 ביוני 2020 ניצחה המפלגה העממית המונגולית (MPP) את יתר המפלגות כשזכתה בניצחון מוחץ עם 62 מושבים מתוך 76 חברי הפרלמנט.
מצע המפלגה כלל שישה פרקים שנגעו להכנסות האוכלוסייה, כלכלה, ממשל, הגנת הסביבה, פיתוח אולן בטור ופיתוח אזורי.
זוהי הפעם הראשונה בה מפלגה מקבלת רוב מבין חברי הפרלמנט ובכך לא נדרשת להרכיב קואליציה.
מבקרי המפלגה טוענים, כי השינוי באופי הקומוניסטי של ה-MPRM הוא חזיון-שווא, וכי הצלחתה של המפלגה נבעה מיחסי ציבור מוצלחים, ולא כתוצאה מרפורמה אמיתית.
טענות נוספות גורסות כי המפלגה שואפת לצנזורה מלאה בכלי התקשורת, וכי אנשי תקשורת מהאופוזיציה נשלחו למאסר.
מנהיגי אופוזיציה שונים נשלחו לכלא - ביניהם שרים לשעבר וראש המודיעין המונגולי.
המפלגה טוענת כי הם נשפטו בעקבות פעילות בלתי חוקית, אך המתנגדים טוענים כי הסיבה היא פוליטית.
המפלגה הליברל דמוקרטית של קרואטיה (קרואטית: LIBRA - Stranka liberalnih demokrata) הייתה מפלגה ליברלית שפעלה בקרואטיה.
המפלגה נוסדה בשנת 2002 על ידי יוזו ראדוש, חבר המפלגה הליברלית-סוציאליסטית של קרואטיה.
בבחירות 2003 לפרלמנט הקרואטי זכתה המפלגה בשלושה מושבים בלבד, והייתה לחלק מהאופוזיציה.
במישור הבינלאומי, הייתה המפלגה חברה ב"אינטרנציונל הליברלי" וב"מפלגה האירופית לליברל דמוקרטים ולרפורמה".
ב-6 בפברואר 2005 הצביעו רוב חברי המפלגה בעד מיזוג עם מפלגת העם הקרואטית כדי ליצור רשימה חדשה בשם מפלגת העם-ליברל דמוקרטים של קרואטיה.
המפלגה הליברלית הישראלית הייתה מפלגה שהתקיימה בין השנים 1961 עד 1988, ולבסוף התמזגה לתוך הליכוד.
המפלגה הליברלית קמה כתוצאה מאיחוד המפלגות הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית ב-25 באפריל 1961, שני הפלגים ההיסטוריים של תנועת הציונות הכללית (ציונים כלליים א', האגף השמאלי, אשר יחד עם העובד הציוני ומפלגת "עליה חדשה" הקימו את המפלגה הפרוגרסיבית, וציונים כלליים ב', הימנית יותר).
בחזית המצע שלה עמד הרעיון לפיו על שירותי הרווחה במדינה להיות מנוהלים בידי המדינה ולא בידי ארגונים וגופים שיש להם זיקה פוליטית.
כמו כן כללה משנתה רעיונות כלכליים ליברליים, ובהם הפחתת התערבות המדינה בכלכלה, הפרדה בין איגודים מקצועיים לגופים המעסיקים, ביטול אפליות ומונופולים, עידוד יזמות כלכלית פרטית וכיוצא בזה.
בתחומים אחרים גרס מצע המפלגה הלאמה של שירותי הבריאות מקופות החולים ותמיכה בחוקה.
בעניינים מדיניים הייתה המפלגה בעלת אופי מתון.
גישושים למיזוג בין הציונים–הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית נעשו על ידי נחום גולדמן בין סוף 1953 לקיץ 1954. גולדמן ניהל שיחות עם יוסף סרלין ופנחס רוזן כדי לגבש גוש פרלמנטרי של שתי המפלגות שיפעל במשותף כשלב ראשון לקראת איחוד.
בציונים הכלליים תמכו בהצעה, וכך גם פנחס רוזן, אולם בקרב העובד הציוני הייתה התנגדות עזה, והרעיון נדחה.
כמפלגה עצמאית כיהנה המפלגה בכנסת ה-4 (מ-1959, בזמן כהונתה התאחדו שתי הסיעות הנ"ל) עם יצוג של 14 חברי כנסת, ולאחר הבחירות לכנסת החמישית ב-1961 בהן התמודדה לראשונה, זכתה להישג נאה, עם 17 חברי כנסת.
המפלגה הליברלית היוותה חלק מהאופוזיציה לממשלת מפא"י באותם ימים.
במרץ 1965 פרשו שבעה חברי כנסת מהמפלגה, והקימו את "המפלגה הליברלית העצמאית".
באפריל 1965 התאחדה המפלגה הליברלית עם תנועת החירות לגוש פרלמנטרי משותף - "גח"ל", גוש חירות ליברלים.
על רקע איחוד זה פרשו מן המפלגה הליברלית חברים רבים שהגיעו מן המפלגה הפרוגרסיבית, והקימו את המפלגה הליברלית העצמאית.
בראש המפלגה עמד אותם ימים פרץ ברנשטיין.
לאחר הקמת גח"ל התחזקו הסממנים הרעיוניים הימניים במפלגה.
ב-1971 נבחר ליו"ר המפלגה יוסף ספיר.
עם מותו ב-26 בפברואר 1972, החליף אותו בתפקיד אלימלך רימלט, וזאת עד 1975.
ב-1973 הוקם הליכוד והמפלגה הליברלית התמזגה לתוכו (אך התקיימה כגוף העומד בפני עצמו) הדבר אירע בעיקר הודות ליוזמתו של אריאל שרון אשר פרש זמן קצר קודם לכן מצה"ל והצטרף למפלגה.
המפתח לקביעת מספר חברי המפלגה לרשימת הליכוד לכנסת עמד על 1 ל-2 לעומת מספר חברי חירות.
ב-1976 נבחר שמחה ארליך לעמוד בראש המפלגה.
ב-1977, שנת המהפך, נכנסה לראשונה המפלגה הליברלית לקואליציה השלטונית.
ארליך התמנה על ידי מנחם בגין לשר האוצר והנהיג את "המהפך הכלכלי" ברוח אידאולוגיית הכלכלה החופשית של הליברלים.
כשנה מאוחר יותר הסתכסך פרס עם מודעי, שחש שפרס לוקח לעצמו את כל הקרדיט על הצלחת התוכנית.
אחרי שמודעי כינה את פרס "ראש ממשלה מעופף", העביר אותו פרס מתפקידו, והחליפו, ב-1986, במשה ניסים, מחברי הכנסת של הליברלים, אשר היה גם יו"ר הנהלת המפלגה (לצד יצחק קעטבי שהיה היו"ר של המועצה הארצית).
המפלגה הליברלית תרמה רבות להעצמת והעמקת הכלכלה החופשית, ליברליזציה של המטבע והעלאת רמת החיים, בניגוד חד לכלכלה הריכוזית הסוציאליסטית של מפא"י בטרם "המהפך".
המאבק בין שתי השקפות עולם אלה נמשך גם כיום במדיניות ממשלות ישראל.
בשנת 1988 נטמעה המפלגה סופית על סניפיה ומוסדותיה בתנועת הליכוד וחדלה לפעול כגוף עצמאי.
עם זאת קיימים שרידים ממנה בדמות "המדרשה הליברלית בישראל ע"ש פרץ ברנשטיין" (מדרשה המקיימת הרצאות באזור המרכז), גוף של חברי הליברלים בקבוצת ה"וותיקים" במרכז הליכוד, וכן קבוצה שהוקמה ב-2013 בשם "הליברלים בליכוד" שמטרותיה הן קידום ערכי השוק החופשי וחירות הפרט בליכוד.
המפלגה הליברלית הישראלית לא הותירה אחריה קורפוס נרחב של ספרות תאורטית, כלכלית או היסטורית העוסקת בעקרונותיה ובתולדותיה, וזאת חרף העובדה כי רבים מבין נציגיה בכנסת בלטו בהשכלתם הרחבה.
תיאור והסבר לעלייתה ונפילתה של המפלגה מפי אחד ממנהיגיה מצוי בספרו של ש.ז.
אברמוב "על מפלגה שנעלמה ועל ליברליזם" (דביר 1995).
מסשםהתחלת כהונהסיום כהונה1פרץ ברנשטייןהקמת המפלגה19712יוסף ספיר197126 בפברואר 1972 (מותו)3אלימלך שמעון רימלט26 בפברואר 197219754שמחה ארליך197519 ביוני 1983 (מותו)תפקיד היו"ר לא אויש5יצחק מודעיאפריל 19841988 (התמזגות המפלגה לליכוד)
ב-16 במרץ 1965 פרשו יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית והקימו את מפלגת הליברלים העצמאיים.
ב-25 במאי 1965 חברה המפלגה הליברלית הישראלית למפלגת חרות בהקמת סיעת גח"ל.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהכנסת השישית (1965) במסגרת גח"ל11 מנדטים (מתוך 26 לרשימה כולה): יוסף ספיר, אלימלך-שמעון רימלט, יוסף סרלין, מרדכי-חיים שטרן, יצחק-הנס קלינגהופר, צבי צימרמן, שניאור זלמן אברמוב, ברוך עוזיאל, שלמה פרלשטיין, אהרן גולדשטיין, יוסף תמיר, שלמה כהן-צידון ב-16 באוקטובר 1966 נפטר אליהו מרידור חבר חרות.
החליף אותו שלמה כהן צידון.
ב-26 בפברואר 1972 נפטר יוסף ספיר.
החליף אותו יגאל כהן חבר הרשימה הממלכתית.
ב-25 בינואר 1977 פרש שמואל תמיר חבר המרכז החופשי מהכנסת.
החליף אותו דוד שטרן חבר חרות.
החליף אותו אברהם הירשזון חבר לע"ם.הכנסת ה-11 (1984) במסגרת הליכוד14 מנדטים (מתוך 41 לרשימה כולה): יצחק מודעי, משה נסים, אברהם שריר, פסח גרופר, גדעון פת, יצחק זיגר, אריאל וינשטיין, פנחס גולדשטיין, שרה דורון, אוריאל לין, יהושע מצא, אליעזר קולס, בני שליטא, דן תיכון, דוד מורב-5 בפברואר 1985 נפטר יצחק זיגר.
החליף אותו יעקב שמאי חבר חרות.
ב-27 באוקטובר 1988 נפטר מיכאל רייסר, שהיה חבר חרות עד לאיחוד המפלגות.
החליף אותו דוד מור (כחבר מפלגת הליכוד החדשה).
המפלגה הליברלית הדמוקרטית (Liberalno Demokratska Stranka, או LDS) היא מפלגה ליברלית בבוסניה והרצגובינה.
המפלגה חברה במפלגה האירופאית הליברלית הדמוקרטית הרפורמית (ELDR).
אין למפלגה שום נציגות במוסדות הלאומיים של בוסניה, מלבד נציג אחד בפרלמנט.
מטעם המפלגה יש כ-300 נציגים ברשויות המקומיות, מתוך 29 אלף.
המפלגה הליברלית הלאומית היא מפלגה לבנונית שנוסדה על ידי נשיא לבנון כמיל שמעון בשנת 1958. כיום, ראש המפלגה הוא דורי שמעון, בנו.
מרבית תומכי המפלגה היו מאז ומעולם נוצרים ובפרט המרונים שבהם.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון המל"ל פעלה לצידן של מפלגות נוצריות אחרות נגד התנועה הלבנונית הלאומית של גוש השמאל.
הכוח הלוחם של המפלגה הייתה מיליציית הנמרים שבראשה עמד בנו של כמיל שמעון, דני.
ב-1976 הצטרפה המל"ל לצד מפלגות נוצריות אחרות כגון הפלנגות הנוצריות לחזית הלבנונית.
בה בעת, הנמרים השתלבו בכוח הלוחם של החזית - הכוחות הלבנוניים, שהונהגה על ידי מפקד הפלנגות בשיר ג'ומייל.
ב-1980 ניסה ג'ומייל לאחד את הנהגת הנוצרים ולחסל את יריביו, ובהתקפת פתע ב-7 ביולי 1980 שזכתה לכינוי "יום הסכינים הארוכות", על בסיס הנמרים בסאפרא חיסל המיליציה.
עם זאת, המפלגה הצליחה לשרוד את המתקפה.
מותו של כמיל שמעון ב-1987, ההתנקשות ביורשו ובנו דני ב-1990, התחזקות הכוחות הלבנוניים כמפלגה פוליטית, החלישו את התמיכה במפלגה.
כיום בראש המפלגה עומד דורי שמעון בנו הבכור, אך הפחות כריזמטי של כמיל.
דורי מכהן כראש עיריית דיר אל-קמר.
המפלגה נמנעה מלהשתתף בבחירות לפרלמנט הלבנוני במהלך שנות הכיבוש הסורי את לבנון, בדומה למפלגות נוצריות אחרות.
תומכי המפלגה השתתפו במהפכת הארזים ב-2005. באותה שנה השתלבה התנועה ברשימת מפגש קרנת שהואן הנוצרית והאנטי סורית, אולם לאחר מכן פרשה ממנה בהאשמת האיחוד בשחיתות.
משתפת פעולה עם מחנה ה-14 במרץ.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (ביפנית: 自由民主党), או בשמה המקוצר LDP, היא מפלגת ימין לאומית יפנית.
זוהי המפלגה הגדולה ביותר ביפן.
המפלגה נחשבת לשמרנית יותר מאשר פרוגרסיבית.
LDP קמה בשנת 1955 כאשר המפלגה הליברלית והמפלגה הדמוקרטית, שתי מפלגות יפניות שמרניות, התאחדו כנגד המפלגה הסוציאליסטית היפנית.
באותה שנה ניצחה המפלגה בבחירות, והחזיקה ברוב המושבים בדיאט היפני עד לשנת 1993. כפי שהתגלה מאוחר יותר, ארגון ה-CIA האמריקאי השקיע מיליוני דולרים משנות ה-50 עד שנות ה-70 על מנת לתמוך במפלגה ולחזקה על חשבון מפלגות השמאל.
אחד מתחומי פעילותה הראשונים הייתה מדיניות החוץ היפנית – בהשפעת LDP הפכה יפן לחברה באו"ם והתחילה בקשרים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
בשנות ה-70 החלה הידרדרות המפלגה, והיא הייתה מעורבת בפרשות רבות, כגון פרשת לוקהיד.
למרות זאת, המפלגה המשיכה לשלוט עד שנת 1993, כאשר עם צניחת מדדי המניות וסוף עידן כלכלת הפלא היפנית נחלה המפלגה לראשונה תבוסה בבחירות.
אך הממשלה החדשה בראשות "מפלגת חידוש יפן" החזיקה מעמד שנה בלבד, ובשנת 1994 המפלגה הסוציאליסטית יצאה מהממשלה והקימה קואליציה חדשה ביחד עם ה-LDP.
בשנת 1996 המפלגה שוב קיבלה רוב בדיאט, אם כי לא משמעותי מספיק.
במשך שנתיים המפלגה שלטה ללא אופוזיציה משמעותית, עד שבשנת 1998 הוקמה המפלגה הדמוקרטית של יפן, אשר צברה תמיכה במהירות.
המפלגה, שהוקמה בשנת 1955, הייתה מפלגת השלטון והמפלגה הגדולה ביותר לאורך רוב המחצית השנייה של המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21. בבחירות הכלליות בשנת 2009 הפסידה המפלגה את השלטון למפלגה הדמוקרטית וישבה באופוזיציה, אולם לאחר שבבחירות הכלליות לבית הנבחרים בשנת 2012 זכתה בשני שלישים מן המושבים, שבה המפלגה להיות המפלגה הגדולה.
הקווים המנחים של מדיניות המפלגה בתחום הכלכלי-חברתי הם צמיחה של כלכלת יפן המבוססת על ייצוא, שיתוף פעולה מדיני וביטחוני עם ארצות הברית, רפורמות מנהליות, הכוללות הפרטת חברות בבעלות המדינה ורפורמות הקשורות להזדקנות האוכלוסייה.
בבחירות שהתקיימו ביפן ב-30 באוגוסט 2009 נחלה מפלגת השלטון, המפלגה הליברלית דמוקרטית, מפלה, ולראשונה מזה חמישים שנה זכתה מפלגת האופוזיציה, המפלגה הדמוקרטית (DPJ), ברוב.
בעקבות המהפך הודיע ראש הממשלה טארו אסו שבכוונתו לשאת באחריות ולהתפטר מתפקידו.
ב-16 בנובמבר 2012 הכריז ראש ממשלת יפן, יושיהיקו נודה, על פיזור הפרלמנט, ובבחירות שנערכו חודש לאחר מכן, זכתה המפלגה ב-320 מתוך 480 מושבי בית הנבחרים.
שינזו אבה כיהן כראש ממשלת יפן ונשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית מ-2012 ועד 2020, עת פרש עקב מצב בריאותי.
מחליפו בכהונת ראש הממשלה, יושיהידה סוגה, גם הוא מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בפברואר 2021 עלה שמה של המפלגה בתקשורת העולמית לאחר שפורסם כי נשים הורשו לשבת בפגישות המפלגה אך במקביל נאסר עליהן לדבר בפגישות, החלטה זו ספגה ביקורת רבה מצד האופוזיציה במדינה.
באוקטובר 2025 נבחרה סַנָאֵה טָאקָאִיצ'י לראשת המפלגה ובכך הפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש המפלגה הגדולה ביפן והיא צפויה להיבחר כראשת הממשלה האישה הראשונה בתולדות יפן.
ב-8 בפברואר 2026, המפלגה זכתה ב-316 מתוך 465 מושבים בבית התחתון של הפרלמנט, התוצאה הכי טובה בהיסטוריה של המפלגה.
באוקטובר 2024, המפלגה התמודדה עם שערוריית שחיתות משמעותית, שנועדה כפרשת "קרנות הצללים".
במסגרת הפרשה, נחשף כי חברי מפלגה הסתירו הכנסות מאירועי גיוס כספים, בסכום כולל של כ-970 מיליון ין (כ-6.5 מיליון דולר), מבלי לדווח עליהן כנדרש.
הפרשה עוררה זעם ציבורי נרחב והובילה לירידה חדה באמון הממשלה.
בתגובה, ראש הממשלה שיגרו אישיבה הכריז על בחירות בזק שנערכו ב-27 באוקטובר 2024. במהלך הבחירות, המפלגה איבדה את הרוב בפרלמנט לראשונה מאז 2009, כאשר מספר חברי פרלמנט שהיו מעורבים בפרשה לא נבחרו מחדש.
לאחר סבב הצבעה נוסף בפרלמנט, אך ממשלתו הפכה לממשלת מיעוט, מה שהגביר את הלחץ הפוליטי והצורך בשיתוף פעולה עם מפלגות האופוזיציה.
המפלגה הליברלית היא מפלגה בבריטניה שקמה באמצע המאה ה-19, מתוך שילוב של המפלגה הוויגית, טוֹרים (שמרנים) מתונים ממחנה רוברט פיל, וקבוצות פוליטיות שמאליות.
למן הקמתה ועד אחרי מלחמת העולם הראשונה הייתה המפלגה אחת משתי המפלגות הגדולות, וחלקה את השלטון לסירוגין עם המפלגה השמרנית, תחת הנהגת אישים כויליאם יוארט גלאדסטון ודייוויד לויד ג'ורג'.
עמדותיה של המפלגה במהלך ה-19 התרכזו בתמיכה בסחר חופשי, בהפחתת מעורבות הממשלה בכלכלה, בהפחתת כוחן הפוליטי של המלוכה, האצולה והכנסייה של אנגליה, ובהרחבת זכות הבחירה.
עמדות אלה נגזרו מן ההשקפה הליברלית, המדגישה את ערך החירות והמבקשת לצמצם את כוחה של המדינה ואת המגבלות שהיא משיתה על האזרחים.
לאחר הבחירות של 1906, שבהן זכתה בכמעט 60% מן המושבים בפרלמנט, הצליחה המפלגה הליברלית בפעם האחרונה להרכיב ממשלה ללא שותפים.
היא המשיכה להחזיק בשלטון גם לאחר מכן, אך כוחה ירד והיא נזקקה להקים קואליציות עם מפלגות אחרות.
עם עליית מפלגת הלייבור (העבודה) בשנות העשרים הפכה המפלגה הליברלית לשחקן משנה בזירה הפוליטית וכוחה הלך ונעלם, בין היתר עקב שיטת הבחירות האזורית בבריטניה, שמעצימה את כוחן של שתי המפלגות הגדולות.
בבחירות של 1983 ו-1987 התמודדה המפלגה ברשימה משותפת עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, פלג שפרש ממפלגת הלייבור, וב-1988 התאחדו שתי המפלגות למפלגה אחת בשם הליברל-דמוקרטים.
גם בגלגול זה לא הצליחה המפלגה (עד 2010) להוות איום משמעותי על שתי המפלגות הגדולות, הלייבור והשמרנים.
חברים שפרשו מן המפלגה הליברלית עקב התנגדותם לאיחוד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקימו מפלגה חדשה הנושאת את שמה של המפלגה הליברלית, אך זו נותרה מפלגת שוליים ללא השפעה ציבורית.
המפלגה הליברל-דמוקרטית היא מפלגה בריטית, הממוקמת במרכז הפוליטי.
מאז הקמתה היא המפלגה השלישית בגודלה בבריטניה, אחרי המפלגה השמרנית ומפלגת הלייבור (העבודה).
המפלגה הוקמה ב-1988 מאיחודן של המפלגה הליברלית הוותיקה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהתפצלה ממפלגת הלייבור ב-1981. קדם לאיחוד המלא בין המפלגות הסכם אלקטורלי, שבמסגרתו נמנעו מלהתחרות זו מול זו באותו מחוז בחירה והתמודדות ברשימה משותפת.
מ-1988 עד 1999 הנהיג את המפלגה פאדי אשדאון.
מאז 2020 עומד בראש המפלגה סיר אד דייווי.
מבנה המפלגה הוא פדרלי: היא מהווה איחוד של מפלגות ליברל-דמוקרטיות בסקוטלנד, בוויילס ובאנגליה.
מהקמת המפלגה ועד 2010 – שנות האופוזיציה
שיעור התמיכה במפלגה (ובברית האלקטורלית בין הסוציאל-דמוקרטים לליברלים, שקדמה לה) בבחירות הכלליות בבריטניה נע מאז הקמתה בין 17% ל-25%, אך הייצוג שזכתה לו בפרלמנט הבריטי נמוך משמעותית, ולא עלה על 10%.
הסיבה לכך היא שיטת הבחירות האזורית בבריטניה, שבה כל מחוז בחירה שולח נציג אחד לפרלמנט, ואין חשיבות למספר הקולות שקיבלו המתמודדים שהפסידו.
כתוצאה ממצב זה, המפלגה לא היוותה איום משמעותי על ההגמוניה של שתי המפלגות הגדולות באף מערכת בחירות, ועד 2010 אף לא הגיעה למצב של לשון מאזניים, שיחייב את שילובה בקואליציה.
המפלגה זכתה להישגים לא מבוטלים בבחירות המקומיות למועצות ערים ובבחירות לפרלמנט האירופי.
שותפה זוטרה בממשלת דייוויד קמרון
סקרי דעת קהל שהתפרסמו לקראת בחירות 2010 צפו גידול ניכר בכוחה של המפלגה, אך הישגיה (57 מושבים) לא עלו, ואף ירדו במקצת, לעומת הבחירות הקודמות.
עם זאת, כיוון שהמפלגה השמרנית שניצחה בבחירות לא הצליחה להשיג רוב מוחלט של המושבים, השיגו הליברל-דמוקרטים מעמד של לשון מאזניים, ולאחר משא ומתן קצר עם מנהיגי שתי המפלגות הגדולות הצטרפו לממשלת קואליציה עם המפלגה השמרנית, בראשות דייוויד קמרון.
מנהיג הליברל-דמוקרטים ניק קלג כיהן כסגן ראש הממשלה, וארבעה מחברי המפלגה כיהנו כשרים.
חבר המפלגה בפרלמנט הבריטי דייוויד וורד הושעה מהמפלגה במהלך הקדנציה בגלל הערות אנטישמיות ונגד ישראל.
בבחירות הכלליות בשנת 2015 המפלגה ספגה מפלה אלקטורלית.
רוב חברי הפרלמנט מטעמה הפסידו את מושביהם וכתוצאה מכך בפעם הראשונה מאז הקמתה המפלגה הפסידה את מקומה כמפלגה השלישית בגודלה למפלגה הלאומית הסקוטית.
בעקבות תוצאות הבחירות התפטר קלג, וביולי 2015 נבחר לעמוד בראשות המפלגה טים פרון.
המפלגה עשתה קמפיין להצבעה בעד הישארות במשאל העם על חברות בריטניה באיחוד האירופי ביוני 2016. גם לאחר הפרישה, המפלגה תמכה בחזרה לאיחוד בעתיד.
המפלגה שמרה על מספר המושבים הנמוך לאחר הבחירות הכלליות בשנים 2017 ו-2019. בתקופה זו, כמות המושבים שלה גדלה בעיקר בשל הצטרפות פורשים מסיעות אחרות.
בשנת 2019, ג'ו סוינסון, שעמדה בראשות המפלגה, הפסידה את המושב שלה ונאלצה להתפטר לאור סעיף בחוקת המפלגה המחייב חברות בפרלמנט.
בשנת 2020 נבחר להתנהגת המפלגה אד דייבי.
תחת הנהגתו של דייבי, הליברל-דמוקרטים נהנו מהישגים בבחירות המקומיות של שנת 2024 לצד הלייבור, אז הליברל-דמוקרטים סיימו במקום השני בפעם הראשונה בבחירות מקומיות מאז 2009. לאחר הבחירות הכלליות בשנת 2024, המפלגה השיגה את כמות המושבים הגדולה בתולדותיה ושבה להיות המפלגה השלישית בגודלה.
משום שהלייבור השיגה רוב מוחלט בפרלמנט, הליברל-דמוקרטים נשארו מפלגת אופוזיציה.
מקורותיה האידאולוגיים של המפלגה הם עקרונות הליברליזם והסוציאל-דמוקרטיה.
המפלגה נחלקת לשני אגפים אידאולוגיים, האגף הסוציאל-ליברלי המדגיש את חשיבות מדינת הרווחה, והאגף הליברלי הקלאסי, המדגיש את חשיבות החירות ושואף לצמצם את מעורבות הממשלה בכלכלה.
בתחום מדיניות החוץ והביטחון דוגלת המפלגה בעמדות יוניות, שהתבטאו בין היתר בהתנגדותה למעורבות הבריטית במלחמת עיראק, ובקריאתה להחזרת הכוחות הבריטיים משם.
מבין שְלוש המפלגות הגדולות, הליברל-דמוקרטים הם חסידיו הגדולים של האיחוד האירופי, ומצדדים בהגברת סמכויותיו ובהעמקת שילובה של בריטניה בתוכו, בכלל זה תמיכה עקרונית בהצטרפות לגוש האירו בעתיד.
בתחום הממשל, המפלגה קוראת לרפורמה בסדרי הבחירות, כדי להפחית את הפער בין התפלגות קולות הבוחרים לבין הייצוג בפרלמנט בבחירות האזוריות הנהוגות כיום.
היא תומכת בביזור סמכויות הממשל המרכזי למועצות מקומיות ולממשלים מקומיים בארבע האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת.
המפלגה מצדדת במתן חוקה כתובה לבריטניה, לאחר אישורהּ במשאל עם.
בתחום הכלכלה שואפת המפלגה לאזן בין היוזמה החופשית לבין הצדק החברתי.
בין היתר, היא מבטיחה להעלות בצורה ניכרת את מדרגת המס הנמוכה ביותר.
נושאי איכות הסביבה נמצאים במקום גבוה בסדר היום של המפלגה, התומכת בהשקעה מאסיבית במקורות אנרגיה מתחדשים.
בניגוד לעמדת הלייבור והשמרנים, המפלגה מתנגדת להקמת תחנות כוח גרעיניות נוספות.
המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה היא מפלגה פטריוטית לאומנית.
המפלגה מציגה את עצמה כמפלגת ימין, וכמפלגה דמוקרטית הדוגלת ברפורמות.
מצע החברה הוא אנטי-קפיטליסטי, אנטי-קומוניסטי, ופופוליסטי ימני.
יש המחשיבים את המפלגה לאומנית-אימפריליסטית.
היא רואה צורך באיחוד מחודש של רוסיה ויתר מדינות ברית המועצות לשעבר.
המפלגה מגנה את היחס המפלה לטענתה לתושבים ממוצא רוסי במדינות הבלטיות.
יריבותיה הרשמיות הן מפלגת יאבלוקו והמפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
המפלגה מחשיבה את עצמה למפלגת אופוזיציה המתנגדת לממשל פוטין.
המפלגה הגיעה לשיא כוחה בעת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 1993. נוסף לכך המפלגה רואה בארצות הברית ובעולם המערבי את האיום הגדול ביותר על רוסיה.
בסוף שנות ה-80 שליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב החל לבצע רפורמות המאפשרות מערכת פוליטית רב-מפלגתית.
המפלגה נוסדה ב-13 בדצמבר 1989 על ידי ולדימיר וולפוביץ' ז'ירינובסקי ובכך הייתה למפלגה השנייה במדינה.
שנוסדה בשם המפלגה הליברל דמוקרטית של ברית המועצות.
ז'ירינובסקי אף התמודד לנשיאות המדינה, אך קיבל 8% בלבד מהקולות.
חבר הפוליטביורו הסובייטי לשעבר, אלכסנדר ניקולאייביץ' יאקובלב טען שהמפלגה הייתה פרויקט משותף של מנהיגות המפלגה הקומוניסטית והקג"ב, יאקובלב כתב בזיכרונותיו שמנהל הקג"ב ולדימיר קריוצ'קוב הציג את הפרויקט של המפלגה הליברל-דמוקרטית כמפלגת בובות בעת פגישתו עם מיכאיל גורבצ'וב ויידע אותו אודות בחירת ראשי המפלגה.
על פי יאקובלב, שם המפלגה היה רעיון של גנרל הקג"ב פיליפ בובקוב.
בכל מקרה, בובקוב אמר שהוא היה נגד ייסוד דמוי-מפלגה בשליטת הקג"ב.
המפלגה תומכת ברפורמה והענקת עצמאות למערכת המשפט הרוסית, איסור פעולותיהן של כתות דת קיצוניות ולא מסורתיות, בעלות של המדינה על מגזרים אסטרטגיים בכלכלה, בפרט משאבי טבע, אלכוהול, טבק וחקלאות.
מיסוי נמוך ליצרנים רוסיים, איחוד בין רוסיה לבלארוס, הזכות לעבוד, רפורמה רדיקלית של מערכת הביטוח הסוציאלי, התמיכה בטכנולוגיות מדעיות וחקלאות, מאבק בשחיתות הציבורית, הגנה וריבונות הכלכלה הרוסית, פיקוח על כל האדמות החקלאיות בידי המדינה.
המפלגה מתנגדת לקומוניזם ולנאו-ליברליזם ותומכת במודל כלכלי מעורב.
№ דיוקן שם תקופת כהונה הערות1 ולדימיר ז'ירינובסקי 19 באפריל 1992—6 באפריל 2022 — אלכסיי דידנקו 6 באפריל 2022—27 במאי 2022 ממלא מקום 2 לאוניד סלוצקי 27 במאי 2022—
המפלגה הליברל דמוקרטית של טרנסניסטריה
מפלגה מתקדמת ליברלית דמוקרטית בישראל
המפלגה הליברלית של גיברלטר היא מפלגה ליברלית בגיברלטר.
היא הוקמה בשנת 1991 בשם המפלגה הלאומית של גיברלטר (Gibraltar National Party, בקיצור - GNP), והעומד בראשה הוא ד"ר ג'וזף גרסיה.
המפלגה הליברלית של גיברלטר היא חברה של האינטרנציונל הליברלי.
המפלגה מאמינה ב"חופש, אחריות, סובלנות, צדק חברתי ושוויון הזדמנויות: אלו הערכים המרכזיים של הליברליזם, והם נותרו העקרונות על פיהם החברה החופשית חייבת להיבנות.
עקרונות אלו דורשים מאזן כוחות זהיר בין המעמדות האזרחיות החזקות, ממשלה דמוקרטית, שווקים חופשיים והתאחדות בינלאומית".
המצע של המפלגה הליברלית של גיברלטר כולל את הסעיפים הבאים:
המפלגה מחויבת לשמור על הדה-קולוניזציה של גיברלטר, על פי השאיפות של תושבי גיברלטר למימוש זכותם להגדרה עצמית.
המפלגה מחויבת להתנגד לטענות הטריטוריאליות של ספרד בנוגע לגיברלטר, לדחות אותן ולהתכחש לכך שהרעיון כלל אפשרי.
המפלגה תגן ותקדם את המטרות של גיברלטר בכל פורום בינלאומי שתוכל להיכנס אליו; המפלגה מחויבת להביא את גיברלטר לאירופה, ולהביא את אירופה לגיברלטר.
עמדתה של המפלגה הליברלית בנוגע למדיניות כלכלית היא ש"חברות חופשיות צריכות שווקים חופשיים.
חברה ליברלית, חופשית וסבלנית דורשת כלכלת שוק.
חופש פוליטי וחופש כלכלי כרוכים האחד בשני".
בבחירות הכלליות לאספה המחוקקת של גיברלטר בשנת 1991, קיבלה המפלגה (אז עוד "המפלגה הלאומית של גיברלטר") 4.7% מהקולות, ולא קיבלה מושבים בכלל בפרלמנט.
בבחירות הכלליות לאספה המחוקקת של גיברלטר בשנת 1996, קיבלה המפלגה 4.68% מהקולות, ולא קיבלה מושבים בכלל בפרלמנט.
בבחירות הביניים לאספה המחוקקת של גיברלטר בשנת 1999, שהתקיימו לאחר מותו של חבר הפרלמנט רוברט מור ממפלגת העבודה הסוציאליסטית של גיברלטר (GSLP), זכתה המפלגה הליברלית בראשותו של ד"ר ג'וזף גרסיה ב-51.46% מהקולות ובמושב.
בבחירות הכלליות לאספה המחוקקת של גיברלטר בשנת 2000, זכתה המפלגה (ברשימה מאוחדת עם ה-GSLP) ב-40% מהקולות, ובשני מושבים בפרלמנט.
בבחירות הכלליות לאספה המחוקקת של גיברלטר בשנת 2003, זכתה המפלגה (ברשימה מאוחדת עם ה-GSLP) ב-39.7% מהקולות, ובשני מושבים בפרלמנט.
בבחירות הכלליות לפרלמנט של גיברלטר בשנת 2007, זכתה המפלגה (ברשימה מאוחדת עם ה-GSLP) ב-45.49% מהקולות, וב-3 מושבים בפרלמנט.
בבחירות הכלליות לפרלמנט של גיברלטר בשנת 2011, זכתה המפלגה (ברשימה מאוחדת עם ה-GSLP) ב-48.88% מהקולות.
המפלגה הליברלית וה-GSLP זכו במרבית הקולות, והן הרכיבו את הממשלה, כאשר למפלגה הליברלית יש 3 מושבים בפרלמנט (ואילו ל-GSLP יש 7 מושבים).
המפלגה הליברלית הלאומית הייתה מפלגה ליברלית-לאומית בתקופת הקיסרות הגרמנית.
המפלגה, שהתקיימה בין 1866 ל-1918, חרתה על דגלה חתירה לאיחוד לאומי-גרמני של המרכיבים הגרמניים השונים בקיסרות על ידי כלכלה חופשית בעלת שוק ומטבע משותפים, תפיסה תרבותית-צבורית חילונית ותמיכה במודרניזם וקידמה על ידי תיעוש.
המפלגה הייתה ביתם של התעשיינים, בעלי ההון והבורגנים האמידים, שראו ברכה בהתפתחות המואצת של הכלכלה הגרמנית תחת שלטונו של אוטו פון ביסמרק.
עקב האחוז הגבוה יחסית של יהודים בקרב קבוצות אלה, התמסדה מסורת של תמיכה יהודית במפלגה, שהתבטאה במקביל בפטריוטיות גרמנית מוקצנת של היהודים תומכי המפלגה.
בין בכירי המפלגה נמנו הכלכלן היהודי לודוויג במברגר והמשפטן היהודי אדוארד לסקר, אך גם ההיסטוריון האנטישמי היינריך פון טרייצ'קה.