tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריהם חסרות ראיות ליתרונות של תוכניות פירוא וכי תוכניות כאלה עלולות להוביל בשוגג ל"הכחדת חיות בר", באמצעות הכחדת מינים מקומיים וגלובליים.
בנוסף מועלית הטענה כי תוכניות פירוא בהיקף גדול עלולות להסיט מימון מפרויקטים של שימור הנתמכים מדעית יותר, ואובדן מימון עלול להשפיע רבות על הגנת חיות הבר.
קיימת גם דאגה בקרב אנשי שימור שאם הרעיון שניתן לשקם אזורי טבע יהפכו פופולריים בקרב הציבור, חברות נפט, יזמי נדל"ן ועסקי חקלאות עשויים לקבל עידוד להגביר את צריכת הקרקע, בטענה שניתן לשקם אותה בהמשך
מפגשים בין בני אדם לחיות בר
הכנסתם מחדש של דובים חומים למחוז טרנטינו באיטליה באמצעות פרויקט Life Ursus במימון האיחוד האירופי הובילה למפגשים מסוכנים בין בני אדם לחיות בר.
הפרויקט נחשב למוצלח ואוכלוסיית הדובים התרחבה ליותר מ-100, מה שהוביל לעלייה במפגשים, ששיאו בהתקפה קטלנית על אישה בשנת 2023. תקרית זו עוררה פחד בקרב התושבים ועוררה קריאות לבקרות מחמירות יותר, כולל דילול דובים מסוכנים.
מבקרים טוענים שהסכסוך נובע מניהול לקוי, חינוך ציבורי לקוי וחוסר באמצעי מניעה כמו פחי אשפה עמידים לדובים.
למרות המאמצים לאזן בין בטיחות האדם לשימור, קהילות מקומיות נותרות מפולגות עמוקות, כאשר רבות דוחפות להגבלות על מספר הדובים ולפעולה נחרצת נגד איומים.
בכמה מדינות בעולם, בעיקר בארצות אירופה, החל פיילוט של פירוא שבמסגרתו נעשים מאמצים לאושש את בתי הגידול הטבעיים של בעלי חיים וצמחים שנפגעו כתוצאה מהתערבות יד אדם.
כמו כן, בוועידת האו"ם לשינוי האקלים שהתקיימה בגלאזגו בנובמבר 2021 הוצע הפירוא כאחד הפתרונות החיוניים להתמודדות עם ההתחממות הגלובלית, בשל ספיחת הפחמן באדמה על ידי יצירת ביצות ועוד.
בישראל הצטמצם שטח בתי הגידול הטבעיים של בעלי חיים רבים מ-180,000 דונם של בתי גידול לחים, ל-10,000 בלבד.
ביצות אלו אוששו גם מינים של חיות ארצישראליות כמו חתול הביצות, וכן של חיות שמוגדרות בסיכון להכחדה, כמו לוטרות.
פיראס אל-בורייכאן הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-אהלי מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-בורייכאן גדל במחלקת הנוער של א-נסר.
ב-12 באפריל 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אל-קאדסיה במסגרת ליגת העל הסעודית.
בסך הכל ערך 28 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-8 ביולי 2021 חתם אל-בורייכאן באל-פתח מליגת העל הסעודית.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לא-ראא'ד במסגרת הליגה.
ב-26 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על א-שבאב במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון בעונתו הראשונה, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-10 באוקטובר 2019 ערך אל-בורייכאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 3-0 על נבחרת סינגפור במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-27 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 3-1 לנבחרת כווית במסגרת גביע המפרץ לאומות .
אל-בורייכאן היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
פיראס ח'טיב הוא עיתונאי ואיש תקשורת ערבי ישראלי.
משמש כמנכ"ל ועורכה הראשי של תחנת הרדיו א-נאס המשדר מנצרת.
ח'טיב נולד בכפר עראבה ואת דרכו בעולם התקשורת החל בגיל 22 כאשר ייסד את מגזין "SHABAB".
בשנת 2004, ייסד וערך את המקומון AL-MADINA אשר מסקר את אזור חיפה וסביבתה.
בין השנים 2005–2011 שימש ח'טיב ככתב בעיתון AL_BAYAN היוצא באמירויות ובמגזין האקדמי QUADAYA ISRAELIYA.
ב-2011 התמנה ח'טיב כפרשן לענייני ישראל ופלסטינים בערוץ הטלוויזיה BBC.
ב-2012 הצטרף ח'טיב לחדשות ערוץ SKY NEWS ARABIA.
ב-2014 חזר ל-BBC והפעם על תקן כתב בכיר לענייני המזרח התיכון, במהלך עבודתו רשם ח'טיב שורה של הישגים עיתונאיים ובהם ראיונות עם ראשי ממשלת ישראל בנימין נתניהו ואהוד אולמרט, סיקור את מלחמת האזרחים בסוריה ותיעוד מן השטח את מבצעי ישראל בעזה.
ב-2016 שימש ח'טיב כאנליסט פוליטי ב-BBC ולצורך כך העתיק את מקום מגוריו ללונדון.
במסגרת תפקידו סיקר את פרישתה של בריטניה מהאיחוד האירופאי ואת בחירתה של תרזה מיי לראשות הממשלה.
ב-2018, עם החלטת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לפרסם מכרז לשידורי רדיו בשפה הערבית איגד ח'טיב קבוצת אנשי עסקים בכירים מן החברה הערבית אשר התמודדה במכרז.
ב-2019 הודיעה הרשות השנייה כי קבוצתו של ח'טיב זכתה במכרז וב-2020 החלה התחנה החדשה בשמה רדיו א-נאס כיום ח'טיב משמש כמנכ"ל וכעורכה הראשי בתחנה משדרים בין היתר העיתונאים מוחמד מג'אדלה, פוראת נסאר ושירין יונס.
את תואר הדוקטורט שלו רכש ח'טיב בלימודי מדיה באוניברסיטת לונדון.
כמו כן הוא בעל תואר שני ללימודי המזרח ומזרח אפריקה באוניברסיטת לונדון ואף שימש כעמית מחקר במכללת אוקספורד לעיתונות ויחסים בינלאומיים.
ח'טיב נשוי לאשת העסקים רנד עומרי.
לזוג שני ילדים והם המתגוררים בנצרת.
פירוגי הוא תרמיל בצק אפוי עם מילוי מתוק או מלוח.
המנה נפוצה במטבחי מזרח אירופה.
השם נגזר מהמילה הפרוטו-סלבית העתיקה "pir", שפירושה "משתה" או "חגיגה".
אין לבלבל את לשון הרבים ברוסית, פירוגי-pirogi (עם ההדגשה על ההברה האחרונה), עם פירוגי (הדגשה על "רו", ההברה הלפני האחרונה, בפולנית ובאנגלית) במטבח הפולני, שהם כופתאות הדומות לפלמני של המטבח הרוסי או varenyky במטבח האוקראיני.
פירוגי מגיעים בצורות ובעיצובים שונים.
הם לרוב מוארכים עם קצוות מתחדדים, אך יכולים להיות גם עגולים או מלבניים.
הם יכולים להיות סגורים או פתוחים ללא קרום מלמעלה.
פירוגי עשוי בדרך כלל מבצק שמרים, מה שמבדיל אותם מפאי וממוצרי מגדנאות הנפוצים במטבחים אחרים.
בעבר, הבצק לפירוגי הרוסי היה עשוי בעיקר מקמח שיפון.
מאוחר יותר הוא עורבב עם קמח חיטה.
כיום משתמשים בעיקר בקמח חיטה.
יש גם וריאנטים העשויים מבצק רך של קלתית, בצק פילו או בצק עלים.
בשפות מזרח-סלאביות, פירוגי הוא מונח כללי המציין כמעט כל סוג של פאי, מאפה או עוגה.
לפיכך, מאפה קרליאני (המכונה פירוג קרלי ברוסית), קניש היהודי או עוגת שארלוט נחשבים לסוגי פירוג במזרח אירופה.
המילוי לפירוגי עשוי להיות מתוק ולהכיל גבינת קוטג' או קוטג', פירות כמו תפוחים, שזיפים או פירות יער שונים, כמו גם דבש, אגוזים או פרג.
גרסאות מלוחות עשויות להיות מורכבות מבשר, דגים, פטריות, כרוב, אורז, גריסי כוסמת או תפוח אדמה.
במטבחים האוקראיניים והרוסים, פירוגי (כמו גם הגרסאות הקטנות יותר שלהם הנקראות פירוז'ק) עם מילוי מלוח מוגשים באופן מסורתי כתוספת עם חמיצה צלולה, מרק או קונסומה.
סוגים מסוימים של פירוגי ידועים בשמות שונים:
קולביאקה, פירוגי רוסי בגודל בינוני בעל צורה מוארכת עם מילוי מורכב.
קורניק ("פירוגי עוף"), הידוע גם בשם פירוג חתונה או צאר פירוג, ההם פירוגי רוסי מלוחים בצורת כיפה, בדרך כלל במילוי עוף, ביצים, בצל, קאשה או אורז ורכיבים אופציונליים אחרים.
גליל זרעי פרג וגליל אגוזים, הפופולריים בכל מרכז ומזרח אירופה, נחשבים לסוגי פירוגי במזרח אירופה;
פירוז'ק (ברוסית בצורת הקטנה, מילולית "פירוגי קטן") או pyrizhky (אוקראינית), לחמניות בגודל אישי שניתן לאכול ביד אחת.
ראסטגאי ("פירוג לא מכופתרת"), סוג של פירוג רוסי עם חור בחלק העליון.
שאנגה, פירוג מלוח ועגול קטן או בינוני בגודלו הפתוח אנדמי ונפוץ באוראל ובסיביר.
"שנגה הוא מוצר מאפה העשוי מבצק ללא או עם שמרים, חיטה, שיפון או חיטה ושיפון.
המנה היא ממוצא פינו-אוגרי, מפוזרת מקארליה ועד האוב, כולל הצפון הרוסי.
ואטרושקה, פירוג קטן ומתוק, פופולרי בכל המטבחים הסלאביים המזרחיים, נוצר כטבעת בצק עם גבינת קווארק באמצע.
למאפים הסלאביים מערביים דומים כמו קולאץ' צ'כי וסלובקי, והקולאץ' הפולני, יש בדרך כלל מילויים מתוקים.
פירובט קינאז הוא האנזים המעורב בשלב האחרון של הגליקוליזה.
אנזים זה מזרז העברה של קבוצת פוספט מפוספואנולפירובאט (PEP) לאדנוזין דיפוספט (ADP), ומניב מולקולה אחת של פירובט ומולקולה אחת של ATP.
האנזים קיים בארבעה איזוזימים ספציפיים-לרקמות בבעלי חיים ולכל אחד מהם תכונות קינטיות מסוימות המתאימות אותו לשונוּת בדרישות המטבוליות של הרקמות השונות.
פיראנשהר (בפרסית: پيرانشهر, בכורדית: Pîranşar) היא עיר במחוז פיראנשהר במערב אזרבייג'ן, איראן, ומשמשת כבירת המחוז.
על פי הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי, מקור שם העיר הוא בפיראן ויסה (پیرانِ ویسه), דמות מרכזית בשאהנאמה, אפוס פואטי שנכתב על ידי המשורר הפרסי פירדוסי בשנת 1010. פיראן הוא אפוס לאומי פרסי המקושר לתקופת איראן הגדולה.
בנוסף, פיראן מוזכר בתאריח' א-טברי (تاريخ الطبري), ספר היסטוריה המקיף את ההיסטוריה האנושית מן הבריאה ועד שנת 915.
בטקסטים איראניים עתיקים, פיראן ואגרירת (اَغْریرَتْ) מוזכרים באופן חיובי.
פיראן מוזכר בתור המכשיר של כאי ח'וסרו, מלך אגדי של איראן מהשושלת הכאית.
על פי החוקר ולדימיר מינורקסי, קיים קשר בין העיר פיראנשהר לבין הכפר פאסווה, והתקיימו בו שבטי פרסואה (Parsua tribes), מה שלטענתו נכתב בטקסטים של שלמנאסר השלישי, מלך האימפריה האשורית החדשה בשנים 858 עד 824 לפנה"ס.
על פי מפקד אוכלוסין של המדינה משנת 2006, 57,962 אנשים התגוררו ב-12,184 בתים בעיר.
פיראס עבד אלרחים חמדאן מלחם הוא משפטן וכלכלן פלסטיני שכיהן כנגיד הרשות המוניטרית הפלסטינית (PMA) מאז מינויו ב-3 בינואר 2021 ועד 3 בינואר 2025.
הוא השלים לימודי תואר ראשון ב-1993 ממרוקו, לימודי תואר השני באוניברסיטת ביר זית בשנת 2000 ואת לימודיו לתואר דוקטור במשפטים ב-2004 במסגרת האוניברסיטה החופשית של בריסל (VUB), בלגיה.
הוא חבר הלשכת עורכי הדין הפלסטינית.
מלחם עבד כמרצה במכון למשפטים באוניברסיטת ביר זית בין השנים 2004–2009. בין השנים 2007 ל-2009 שימש כיועץ לשר הפנים הפלסטיני עבד א-רזאק אל-יחיא בממשלת פיאד הראשונה.
הוא היה אחראי על משרד נציב תלונות הציבור ברשות המטבע הפלסטינית במשך ארבע שנים, מומחה להכשרה שיפוטית במשרד התובע הכללי באמצעות משרד האו"ם לשירותי פרויקטים (UNOPS) במשך שנה, ועבד במשך שלוש שנים כסגן יו"ר צוות ומומחה מרכזי בפרויקט סיאדה II לחיזוק מערכת המשפט הפלסטינית במימון האיחוד האירופי.
כמו כן, עבד במשך קרוב לשמונה עשרה שנים בניסוח חקיקה וייעוץ משפטי ברשות הפלסטינית.
ב-17 באוקטובר 2016 החליט נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס להקים מחדש את מועצת המנהלים של PMA, ומינה את מלחם כחבר.
ב-24 בפברואר 2020 החליט עבאס להקים מחדש שוב את מועצת המנהלים והותיר את מלחם בין חבריה.
ב-3 בינואר 2021 מינה אותו עבאס לתפקיד נגיד הרשות המוניטרית.
הוא נשאר בתפקידו זה עד 3 בינואר 2025.
ב-11 בינואר 2023 מונה לנגיד הרשות הפלסטינית ב.
ב-15 באפריל 2024 מונה לחבר במועצת המנהלים של קרן ההשקעות הפלסטינית.
פִּירוֹמַנְיָה (בלועזית: Pyromania – הלחם בסיסים ביוונית: פּיר (πῦρ) = אש, מאניה (μανία) = שיגעון) היא הפרעה נפשית המתבטאת בדחף להצית אש ולחולל שרפות.
הפּירוֹמָן (מַצִּיתָן, לפי האקדמיה ללשון העברית), אינו עושה זאת על מנת לגרום נזק או לשם רווח כלשהו אלא כדי להפיק הנאה מעצם מעשה ההצתה.
הפרעת הפירומניה נפוצה יותר בקרב גברים מאשר בקרב נשים, כ-90 אחוזים מהסובלים ממנה הם גברים, לרוב בעלי כישורים חברתיים נמוכים ולקויות למידה אחרות.
היא מופיעה לראשונה בטווח הגילים 6–8.
הדחף הפירומני יכול להופיע כהתנהגות אימפולסיבית, כזו הגורמת לפעולה מיידית בלתי מתוכננת מראש וללא רסן ומחשבה מורכבת, או כהתנהגות כפייתית, שהיא ביטוי לקונפליקט פנימי ממושך הגורם לחולה לבצע פעולות שאינן עולות בקנה אחד עם המוסכמות, החוק והמוסר המקובלים, ואז ייתכן מעשה הצתה שתוכנן בקפידה ובכובד ראש.
ישנן גם השערות לפיהן הפירומניה היא ביטוי ליצרים מיניים והורמונליים מודחקים הפורצים החוצה ומוצאים את ביטויים באש, המסמלת עבור המצית הנאה מינית, חום ותשוקה.
במובן הפסיכולוגי, ההצתה יכולה לסמל מרד נגד המוסכמות ורצון לביטוי עצמי או מחאה שאינם מוצאים דרך אחרת אל התודעה.
הלוקים בפירומניה נמנים עם חולי הנפש המהווים סכנה לציבור, והם עלולים לגרום נזק בנפש וברכוש, ועל כן לעיתים נשלחים לאשפוז כפוי.
אבחנת פירומניה לפי ה-DSM כוללת קריטריונים אלו: יותר ממקרה אחד של הצתת אש מכוונת, תחושת עוררות לפני ההצתה, עניין ומשיכה לאש, תחושת סיפוק או רגיעה בעת או אחרי ההצתה, וההצתה אינה נעשית למטרות רווח כספי, אידאולוגיות, הסתרת פשע, הבעות כעס, או בשל הפרעה אחרת.
הטיפול בפירומניה מנסה להתחקות אחרי הרגשות המודחקים ולהבין את מקורם.
ככל הנראה אין יסוד תורשתי להפרעה נפשית זו.
טרם נמצאו עדויות מחקריות אשר מספקות לתרומתו של טיפול תרופתי להפרעה זו.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נמצא כיעיל ביותר לטיפול וכולל אימון לפתרון בעיות, אימון קוגניטיבי בהערכת הסיכונים והרווחים הטמונים בהתנהגות עבריינית, נתינת חיזוקים, התמודדות עם דחפים ועוד.
בשנים האחרונות בוצעו מחקרים המוכיחים כי הפירומניה קשורה בהפרעה באזור במוח הקשור בדחפים ובהתמכרויות.
איתור מדויק של אזור ההפרעה במוחו של החולה עשוי לסייע במציאת טיפול ספציפי המתאים לו.
פירוֹס היה מגדולי מלכי אפירוס, אחד מהידועים שבמצביאי העולם העתיק, ויוזם סדרת מלחמות בחבל הבלקן ומלחמת פירוס ברפובליקה הרומית וקרתגו.
פירוס היה בנו של מלך המולוסים שבאפירוס.
בצעירותו שהה בגלות עקב מלחמות ירושה בארצו.
לאחר הדחתו מכיסאו ב-302 לפנה"ס, אימץ אותו גיסו, דמטריוס פוליורקטס, והוא קיבל תפקיד גבוה בצבאו.
לאחר תבוסתו של דמטריוס בקרב איפסוס, שבו לקח פירוס חלק פעיל, הוא נשלח כבן ערובה לחצרו של תלמי הראשון מלך מצרים.
פירוס התחבב על תלמי וזכה לתמיכתו הנלהבת.
בעזרתו הצליח לשוב לאפירוס, ולטעון מחדש לכתרו.
בשנת 297 לפנה"ס חזר אל כס השלטון והפך למלך אפירוס.
כמלך אפירוס הצליח להפוך את ארצו לאחת הממלכות החזקות בעולם ההלניסטי, לספח לה שטחים נרחבים ממוקדון, מתסליה, מאיטוליה, ומהאיים האיוניים.
בשנת 280 לפנה"ס פלש פירוס לאיטליה, בעקבות בקשת עזרה שנשלחה אליו מהעיר היוונית טאראנטו שהייתה נתונה במאבק עם הרפובליקה הרומית.
פלישתו של פירוס החלה למעשה את מלחמת פירוס, מלחמה בה ספגו הרומים תבוסות כבדות לצבאם וכבודם נפגע.
לפירוס היו חיילות רגלים וחיל פילים משובחים, והיה מצביא בעל יכולת טקטית גבוהה.
במהלך המלחמה הצליח פירוס להסב מפלות כבדות לרומים בהרקליה ובאסקולום, אך יחד עם זו לא הצליח להביס את הרומאים.
לאחר הקרב באסוקולום, שבו ניצח אך במחיר כמעט כל צבאו, אמר, לפי עדות פלוטרכוס, את משפטו המפורסם: "עוד ניצחון כזה ואבדנו", אשר הפך למטבע לשון וכונה על שמו "ניצחון פירוס".
אי יכולתו של פירוס להגיע להכרעה במלחמה, סירובו של הסנאט הרומי לשאת ולתת עמו, ולפי חוקרים מסוימים, אופיו ההרפתקני, הובילו את פירוס להעביר את צבאו לסיציליה במטרה למגר את שליטת קרתגו באי, ולהשאיר כוחות מצב מועטים בדרום איטליה.
על אף שבתחילת מאבקו הצבאי בסיציליה זכה פירוס להצלחות נגד הפיניקים, התגלתה המערכה ככישלון מצדו, ובשנת 275 לפנה"ס חזר לאיטליה, שם הובס באופן סופי על ידי הרומים בקרב בנוונטום.
פירוס נסוג מאיטליה והחל לנסות לגבש את כוחו ביוון עצמה.
בשנת 272 לפנה"ס הגיעו מסעותיו הצבאיים בתוך יוון לשיאם במהלך המצור על ספרטה, שהוביל למהפך במערכה הצבאית לטובת ספרטה ומוקדון.
לאחר המצור נהרג אפירוס במהלך קרב רחוב בארגוס, לפי המסורת על ידי אישה שזרקה עליו לבנת בניין.
מנקודת המבט של יוון הקלאסית, צפון-מערב יוון, חבל אפירוס ומצפון לו גם איליריה, יושב בעיקרו בידי שבטים ועמים ברברים שונים.
אותם השבטים לא הותירו רישומים בכתב אך ממצאים ארכאולוגים מגלים כי חלקם קיבלו על עצמם את התרבות היוונית של ערי-המדינה מדרום כבר בסביבות המאה החמישית לפנה"ס.
נכון לאותה העת, לא ניכרה התעניינות רבה של ערי המדינה בדרום בנעשה בסביבות אפירוס, לפי החיבורים הראשוניים ששרדו עד ימינו.
בדומה לחבל מוקדון השכן, גם אפירוס התגבשה לכדי ממלכה במהלך המאה הרביעית לפנה"ס.
בלב חבל הארץ, שבט המולוסים (Μολοσσοί) , שטען להיותו צאצא לגיבור המיתולוגי אכילס, החל לגבש סמכות דרך קונפדרציה שבטית ביחד עם הטספרוטואים והכאונים.
תחת מלכות (370 עד 357 לפנה"ס) התפתחו מוסדות מדיניים בממלכת אפירוס ובהם שופטים, חצר מלוכה, אספת צירים שבטיים ועוד.
כמו כן, נאופטולמוס טיפח ברית קרובה עם פיליפוס השני, מלך מוקדון, שכוונה בעיקר נגד פשיטות מצפון של שבטים אילירים.
תחת נאופטולמוס התפשטה אפירוס מערבה וכבשה ערי מדינה לחופי הים היוני ובהמשך החל תהליך עיור בממלכה.
אפירוס הייתה יוצאת דופן מרוב ערי המדינה היווניות במאפייני תרבות שונים, ובהם הנוהג שהריבון עמד בראש צבאו בשעת מלחמה.
המלך , בן דורו של אלכסנדר הגדול, פיקד על צבא אימתני ביחס לרוב ערי המדינה היווניות, ונענה לקריאה לתמוך במושבות יוון הגדולה - המושבות היווניות בדרום חצי האי האפניני, במאבקם מול השבטים האיטלקים המקומיים.
לאחר שנפל בקרב התחזק מעמדה של בעלת בריתו, הרפובליקה הרומית.
בשנת 330 לפנה"ס ירש את אלכסנדר איאקידס, שהיה אביו של פירוס ואחיינו של נאופטולמוס.
בפועל, עד 316 לפנה"ס שלטה באפירוס בת-דודו, אולימפיאס, שהייתה גם אחת מנשותיו של פיליפוס השני ואמו של אלכסנדר הגדול, מלכי ממלכת מוקדון.
לאחר מלחמותיו של אלכסנדר הגדול ופטירתו של האחרון התפרקה האימפריה המוקדונית בין דיאדוכים יריבים שהחלו בסדרת מלחמות להיאחז בנתח רחב כמה שיותר מתוך נחלות האימפריה שהקים אלכסנדר בחייו.
על מוקדון השתלט המצביא אנטיפטרוס (אשר במקור מינה אותו אלכסנדר לעוצר יוון בשעת היעדרו) ובהמשך בנו קסנדרוס שעלה לשלטון ב-317 לפנה"ס.
תחת קסנדרוס הגיעה לסופה הברית בין ממלכת אפירוס וממלכת מוקדון.
ילדות ומלכות ראשונה (319 עד 302 לפנה"ס)
פירוֹס (Πύρρος; משמע אדמוני, ככל הנראה השם מצביע על צבע שערו) נולד ב-319 לפנה"ס בממלכת אפירוס, והיה בנם של איאקידס ופיתיה מלכי אפירוס.
פיתיה הייתה אריסטוקרטית מתסליה, בתו של גיבור מלחמת לאמיה.
לפירוס היו שתי אחיות, דאידמסיה וטרויה, ומעת נולד יועד לרשת את כתר אביו.
בעת היה פירוס בן שנתיים, קסנדרוס ארגן הפיכה באפירוס ועם הסדר דיני שנערך ב-312 לפנה"ס, אפירוס למעשה הייתה למדינת חסות של מוקדון בהנהגת קסנדרוס.
להפיכה הייתה תמיכה עממית נרחבת, שכן תושבי אפירוס מאסו במלחמותיו הרבות של איאקידס.
בין ליל, בשעת ההפיכה, פמלייה של תומכי איאקידס לקחו עמם את פירוס מן הארמון המלכותי ב וברחו צפונה מחמת אפיו של קסנדרוס, שפעל לחזק את טענת נאופטולמוס לכתר אפירוס.
פירוס הוברח לחצר מלך האילירים הטלאניים, שישבו באזור חוף הים האדריאטי.
לפי המסורת מסופר כי פמליית האפירותים השאירה את פירוס התינוק מול גלאוקיאס מלך האילירים בכדי שזה האחרון ישמור ויאמץ את פירוס.
תחילה היסס גלאוקיאס מכיוון שרצה לשמר יחסים טובים עם מוקדון בהנהגתו של קסנדרוס אך לבסוף החליט לאמץ את פירוס כאחד מילדיו.
גלאוקיאס סירב לתת את פירוס הצעיר לאויביו, ואף סירב להעביר אותו לידי קסנדרוס על אף כל תחנוניו והצעותיו.
כשהגיע פירוס לגיל 12, ב-306 לפנה"ס, גלאוקיאס פלש בראש צבאו לאפירוס וניצל התקוממות עממית נגד מלכות אלקטס השני, שהיה בברית עם קסנדרוס, בשביל להכתיר את פירוס על כתר אבותיו.
כך, בגיל 12, עלה פירוס על כס מלכות אפירוס לראשונה כאשר מצפון לה בעלי ברית אילירים וממזרח לה מוקדון העוינת בהנהגת קסנדרוס.
במהלך תקופת שלטונו הראשונה, שנמשכה כארבע שנים עד ל-302 לפנה"ס, פירוס הסדיר ברית עם דמטריוס פוליורקטס, שנישא לאחותו דאידמסיה.
דמטריוס היה בנו של הדיאדוך אנטיגונוס מונופתלמוס, ומטעמו של אביו כבש ב-307 לפנה"ס את אתונה.
אנטיגונוס פעל לאחד את כל ארצות האימפריה הקורסת של אלכסנדר הגדול ולהכתיר עצמו כמלך על כל נחלותיו של אלכסנדר.
לשם כך הוא הורה לבנו דמטריוס לכבוש את יוון ומוקדון מידי קסנדרוס ואנשיו, ובעבור כך כרת דמטריוס ברית עם אפירוס.
הכתרתו בחסות האילירים בהנהגת אביו המאמץ גלאוקיאס הבהירה כי למעשה פירוס נועד להיות שליט בובה בחסות האילירים הטלאניים.
רוב האריסטוקרטיה של בני שבט המולוסים סירבו לקבל את מרות יושבי איליריה ותכננו קשרים נגד פירוס.
לבסוף, ב-302 לפנה"ס, כשפירוס ביקר את אביו המאמץ באיליריה כדי להשתתף בחתונת בנו של גלאוקיאס, נתיניו התקוממו, שדדו את רכושו ובמקומו הכתירו את נאופטולמוס השני למלך.
נאופטולמוס נשא בטענה לכתר מלכות אפירוס כיוון שהיה בנם של המלך אלכסנדר הראשון וקלאופטרה, מלכת מוקדון.
סביר להניח שקסנדרוס עמד מאחורי המרידה הפנימית שהדיחה את פירוס והובילה להגלייתו.
בשירות דמטריוס פוליורקטס במלחמות הדיאדוכים
פירוס לא נותר ללא תומכים ובעלי ברית בעקבות הדחתו, ונסוג לחצר המלוכה של דמטריוס פוליוקרטס.
ב-307 לפנה"ס, בפרוץ מלחמת הדיאדוכים הרביעית, אנטיגונוס מונופתלמוס, בשאיפותיו לאחד מחדש את האימפריה של אלכסנדר הגדול, נאבק מול מספר מצביאים שפעלו להישאר השליטים של הארצות העצמאיות שהקימו, בהם קסנדרוס במוקדון, סֵלֵאוּקוּס הראשון "ניקאטור" בבבל ותַּלְמַי הראשון "סוטר" במצרים.
בפיקודו של דמטריוס כבשו כוחותיו של אנטיגונוס את דרום יוון וכרתו ברית עם האילירים בראשות גלאוקיאס.
גלאוקיאס מצידו קידם את הברית עם דמטריוס במטרה לפעול נגד קסנדרוס, והוא זה שהציע לדמטריוס נישואים למטרות דיפלומטיות עם דאידמסיה, אחות פירוס.
כך למעשה פירוס ודמטריוס היו גיסים.
פירוס החל לשרת בצבאו של דמטריוס ב-301 לפנה"ס, בהיותו בן 18, והשיג את ניסיונו הקרבי הראשון במסגרת מלחמת הדיאדוכים הרביעית.
במהלך הפעולות במלחמה הבטיח פירוס את אמונו של דמטריוס בנאמנותו.
בשעה שיצא דמטריוס למערכה באסיה הקטנה לצד אביו, מינה את פירוס לעוצר נחלות הממלכה בתוך יוון.
בהמשך נקרא פירוס לשרת תחת דמטריוס בשדה הקרב.
בהמשך שנת 301 לפנה"ס נפגשו כוחות הקואליציה (שכללו את תראקיה בהנהגתו של ליסימכוס, מוקדון בהנהגת קסנדרוס והממלכה הסלאוקית בהנהגתו של סלאוקוס הראשון) נגד צבאם של אנטיגונוס ודמטריוס בקרב איפסוס, הקרוי על שם כפר בעל אותו שם היושב בפריגיה, אסיה הקטנה.
במהלך קרב איפסוס פירוס עמד לראשונה בראשות חיל צבאי.
בשעת הקרב תלמי הראשון במצרים עדיין קידם את רוב משאביו לבנייה מחדש של צבאו שנהרס בפלישה של אנטיגונוס למצרים ב-306 לפנה"ס, ולכן לא היה מעורב במאמץ של הקואליציה נגד היריב המשותף.
במהלך הקרב פירוס הכה שוק על ירך והניס את כוחות הקואליציה מולם התמודדו כוחותיו והביס בדו-קרב את מפקד הלגיון של צבאות הקואליציה.
על אף ניצחונו האישי של פירוס בחלקת המערכה עליה הוטל לפקד, צבאם של אנטיגונוס ודמטריוס נחל מפלה חריפה בקרב.
סלאוקוס הביא עמו חיל בן 400 פילי מלחמה שקנה בתמורה לפשרה טריטוריאלית מצ'נדרגופטה מאוריה, קיסר האימפריה המאורית היושבת בתת-היבשת ההודית.
במהלך הקרב אנטיגונוס עצמו נהרג ובנו דמטריוס ירש אותו בשליטה מוחלטת על הצבא ועל נחלות אביו.
מותו של אנטיגונוס הוביל לצניחת המורל בקרב החיילים שלו והכריח את דמטריוס להורות נסיגה כללית בחזית.
הקרב הסתיים במפלה חריפה לכוחותיו של דמטריוס, כלל נחלות השושלת האנטיגונידית באסיה הקטנה וחבל הלבנט נפלו לידי סלאוקוס וליסימכוס.
למרות המפלה, פירוס נותר נאמן לדמטריוס ומילא את הוראותיו להגן על ערי נמל יווניות מפני מתקפה אפשרית בהמשך לנסיגת הכוחות האנטיגונידים לבסיס הפעילות של דמטריוס באתונה.
בסיומה של המלחמה הגיע דמטריוס להסדר שלום עם מצרים בהנהגתו של תלמי.
במסגרת הסכם השלום נקבע כי פירוס ישלח כשבוי דיפלומטי בחצר המלוכה של תלמי במטרה להרתיע את דמרטיוס מלהתחיל במלחמה חדשה.
בפועל, פירוס הוחזק כבן מאומץ של תלמי בחצר המלוכה שלו.
תלמי קבע את אלכסנדריה לבירתו, וקידם את התרבות ההלניסטית בקרב ממלכתו.
כמעט וכל בני בית תלמי ידעו יוונית בלבד ולא דיברו במצרית קדומה.
פירוס הרשים את תלמי ביכולותיו הפיזיות ובשעת ציד, והיה מקורב לאשתו של תלמי, ברניקי הראשונה, שהשפיעה רבות על ניהול הממלכה מאחורי הקלעים.
קודם נישואיה לתלמי, הייתה ברניקי נשואה לקצין והמצביא המקדוני פיליפוס .
לזוג היו שלושה ילדים: מאגס מקירנה, אנטיגונה ותיאוקסנה.
פירוס, עקב סגולותיו, נבחר מבין מספר נסיכים להינשא לאנטיגונה.
הזוג נישא בטקס מלכותי וחיי הנישואים שלהם היו מאושרים.
לאחר החתונה, בשנת 297 לפנה"ס, תלמי החליט לשלוח את פירוס בראש צבא לכבוש מחדש את ארצו אפירוס ולשוב למלוכה בה.
במקביל, נאופטולמוס היה שליט עריצי ושרירותי באכזריותו, ורוב תושבי אפירוס תמכו בשיבו את פירוס.
תלמי היה אחראי על מימון מסע ההפיכה של פירוס באפירוס, כאשר מטרתו הייתה להסדיר בעלת ברית בתוך יוון.
עם הגעתו לאפירוס, פירוס נהנה מתמיכה עממית נרחבת ונדמה היה שצבאו, שהורכב משכירי חרב שתלמי ארגן, רב וחזק מזה של יריבו.
על אף נתונים אלו בשטח, פירוס חשש כי במקרה של מלחמה כוללת על הכתר נאופטולמוס יערב את בן בריתו קסנדרוס לצידו ויחדיו הם יביסו את כוחותיו.
עקב כך, פירוס החליט להגיע להסדר שלום עם נאופטולמוס שבמסגרתו הם שלטו על אפירוס יחדיו כמלכים שותפים.
למעשה, פירוס ונאופטולמוס חשדו האחד בשני וזממו הפיכות להדיח האחד את השני מהשלטון המשותף.
פירוס שיחק בקלפים שבידו בזהירות.
הוא הכריז שהוא יחלוק את השלטון עם נאופטולמוס, דרך קידום הטענה שבסופו של דבר הם היו הרי בני משפחה.
פירוס הפך למלך המולוסים ולמנהיג הקונפדרציה האפירוטית בשנית, ושימש למעשה ככלב השמירה של תלמי באירופה, ושמר על האינטרסים המצריים נגד קסנדרוס ממקדוניה.
היה מקובל בקרב מלכי אפירוס להקריב קורבן עבור האל זאוס בעיר , ולאחר הסדר המלוכה המשותפת, פירוס ונאופטולמוס ביצעו טקס הקרבת קורבן יחדיו.
שיבה לכתר ותחילת מלכות שנייה (297 עד 280 לפנה"ס)
עם הכתרתו של פירוס למלך הייתה אנטיגונה למלכת אפירוס.
ככל הנראה אנטיגונה נפטרה בעת לידת בנם תלמי ב-295 לפנה"ס.
מלבד תלמי נולדה לזוג גם בת בכורה, אולימפיאס השנייה.
לאחר פטירתה של אנטיגונה נישא פירוס בשנית.
פירוס, במהלך עליות לרגל שקיים למקדש האל יופיטר בדודונה במטרה להתייעץ עם אורקל, פגש שם בלאנאסה, נסיכה שמוצאה מסיציליה ולפי מסורת שושלתה הייתה מצאצאי הרקולס.
פירוס נישא ללאנאסה ולזוג היו ביחד שמונה ילדים, ביניהם אלכסנדר השני והלנוס.
על אף הסדר השלטון המשותף, פירוס ונאופטולומוס שניהם החלו לתכנן קשרים להפיל האחד את השני מן השלטון.
כאשר נודע לפירוס על ניסיונו של נאופטולומוס להרעיל אותו, הוא שיטה בו ובשליחו והחליט להקדים אותו.
פירוס הזמין את נאופטולומוס לסעוד עימו בעת הקרבת קורבן והתנקש בחייו.
פירוס פעל בידיעה שהוא נתמך בגבו בידי האצולה האפירוטית שהייתה נאמנה לו והתנגדה לשלטון הזר של נאופטולומוס.
נוסף על כך, חלק נכבד באצולה עודדו אותו שלא להסתפק בשליטה על נחלות קטנות מתוך הממלכה אלא לקחת את מושכות השלטון על כולה ולהפר את הסכמו עם נאופטולומוס.
לאחר מכן, לכבודם של תלמי וברניקי, פירוס קרא לבנו על שם תלמי והעניק לעיר שהורה על בנייתה בחצי האי האפירוטי את השם ברניקי.
ב-295 לפנה"ס, פירוס העביר את בירת ממלכתו אל אמברקיה (ארטה של היום; Άρτα).
מדיניותו הצבאית באותה העת התמקדה בבלימת פשיטות של עמים נוודים מחבל איליריה ובכך הגעה לכדי הסדר ושימור העורף של הממלכה.
ההתנקשות בנאופטולומוס התאפשרה בין היתר בעקבות פטירתו של קסנדרוס, שליט מוקדון, ב-297 לפנה"ס.
דמטריוס פוליורקטס ניצל גם כן את חלון ההזדמנויות שנפתח במותו של קסנדרוס בעקבות מאבק הירושה של צאצאיו והשתלט על מוקדון לידיו.
תוך כדי המאבק על כס המלוכה המוקדוני בין בני קסנדרוס ניסה האח הבוגר לרצוח את אחיו הצעיר, אלכסנדרוס.
המוקדונים, שהיו שרויים בפחד ומבוכה מפני דמטריוס, מיהרו להכריז על דמטריוס כמלך מוקדון.
המקדונים התמרמרו על כך שדמטריוס לא היה נגיש לנתיניו.
אך הישגי המצור היו מועטים וכמות הקורבנות בקרב חייליו של דמטריוס הייתה רבה.
בשנת 290 לפנה"ס, לאנאסה, אשתו של פירוס, שמאסה במנהגיו הפוליגמיים, עזבה אותו ונמלטה לבית אביה, טיראן סירקוסאי, היושבת על חופי סיציליה המזרחיים.
בהמשך היא הציעה את ידה לדמטריוס, וכנדוניה הציעה לו להשתלט על האי קורקירה (קורפו), היושב בים היוני ומהווה בסיס אסטרטגי לפלישה גם לתוך אפירוס וגם לפעולה נגד האיטולים שמרדו בדמטריוס.
על כן החליט השליט המוקדוני לנצל את ההצעה במטרה להפיל שתי ציפורים במכה אחת: האיטולים והאפירוטים בהנהגתו של פירוס.
פירוס חש לעזרת האיטולים, ניצל את העובדה שצבאו של דמטריוס פוצל, הביס אותו ואף שבה 5,000 מחייליו.
במהלך הקרב, מפקד הצבא המוקדוני פאנטאוכוס, שהיה אחד ממצביאיו הנודעים של דמטריוס, הזמין את פירוס לדו-קרב.
פירוס נפצע אחת אך פגע בפאנטאוכוס פעמיים, בירך ובצוואר.
שלישיו של פאנטאוכוס מיהרו להתערב בקרב ולשאת את מפקדם הפצוע אל מאחורי קו האש.
במקביל לו הוא נפל למשכב בפלה (בירת ממלכת מוקדון בימי פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול).
פירוס ניצל את עובדת מחלתו של דמטריוס ופלש למוקדון כפעולת עונשין שמטרתה ביזה, אך משלא נתקל בהתנגדות ואף זכה בתמיכת המקדונים המשיך במסעו וכבש את אדסה.
עבור המקדונים, פירוס דמה באופיו ובפועלו למנהיגם הדגול אלכסנדר הגדול.
במקביל למאמציו הצבאיים באירופה עצמה, דמטריוס נשא עינייו מזרחה לעבר אסיה והחל לרומם צבא וצי כבירים לקראת מלחמת כיבוש חדשה.
באביב 287 לפנה"ס פלש תלמי השני (בנו של תלמי הראשון), בראש צבאו ממצרים, לאיי יוון על מנת לעוררם למרידה בדמטריוס.
ליסימכוס פלש למוקדון וכבש את אמפופוליס שבה הייתה המטבעה הראשית של דמטריוס.
דמטריוס, שהשאיר את הפיקוד בחזית היוונית הדרומית בידי בנו אנטיגונוס גונאטס, מיהר לשוב צפונה למוקדון להתעמת מול פירוס.
למעשה, המקדונים העריצו את גדולתו הצבאית והמנהיגותית של פירוס על אף מלחמתן בהם, והשוו אותו לאלכסנדר הגדול.
דמטריוס הבין שאיבד כל תמיכה במחנהו וחמק בחשאי לקסנדריה.
פירוס הוכרז כמלך מוקדון על ידי אספת החיילים המקדונים במאי 287 לפנה"ס, בעוד דמטריוס משוטט ברחבי יוון בחיפוש אחר תמיכה.
כתוצאה ממסעות המלחמה המוצלחים במוקדון, העניקו אנשי אפירוס למלכם את התואר "נץ".
לאחר מפלתו של דמטריוס, פנו פירוס וליסימכוס שליט תראקיה, שעד אז שיתפו כוחות, האחד נגד השני במאבק על ירושת הכתר המקדוני.
מאבקים שושלתיים הובילו גם להתערבותה של הממלכה הסלאוקית, כאשר מנהיגה, סלאוקוס הראשון, טען גם כן להיות למלך על מוקדון.
צבאותיהם של ליסימכוס וסלאוקוס נפגשו בקרב קורופדיום, ב-281 לפנה"ס.
בסופו של הקרב מצא ליסימכוס את מותו, ממלכתו נחרבה, וסלאוקוס, לפני הכתרתו למלך על מוקדון, נרצח בידי איש חצרו, תלמי קראונוס, בנו של תלמי הראשון ואחיו של תלמי השני.
קראונוס הפך לשליט בפועל על מוקדון, ופירוס ניצל זאת וכרת ברית עמו, לפיה הושגה הכרה הדדית בין השניים, ופירוס הותיר את כתר מוקדון בידי קראונוס.
תחילת המלחמה, פלישה לחצי האי האפניני
הילידים הסמניטים אכן עמדו בציפיותיו ועברו מחסות רומית לחסות הצבא האפירוטי.
עם זאת, הלטינים סירבו לעמוד לצד המלך האפירוטי והברית שלהם עם הרפובליקה הרומית שרדה.
פתיחת החזית הסיציליאנית מול קרתגו
המלך, לעומת זאת, פשוט התעלם מדרישותיהם של תושבי טרנטום ויצא לסיציליה, שם גייס ואימן צבא חדש מהמושבות היווניות סירקוסאי ואקראגס.
אלה היו שכירי חרב לשעבר שתמכו בעבר במלך אגתוקלס מסירקוסאי, אך כבשו את העיר מסינה - כאשר מלכם מת - והחלו לפעול כשודדי ים.
אולם, ברגע זה החליטו הסירקוזים שלא להמשיך במלחמה.
"איזה שדה יפה אנחנו משאירים לרומאים ולקרתגים להילחם בו", אמר פירוס כשעזב את סירקוסאי.
תושבי סירקוסאי הביעו כעת חרטה על שמנעו מפירוס את מסע המלחמה שלו לליבה של קרתגו, אך היה זה מאוחר מדי.
נסיגה, קרב בנוונטום וסיום המלחמה
הסמניטים איבדו את אמונם בפירוס בנקודה זאת, ועוד ליקקו את פצעיהם מהמערכה שלהם נגד הרומאים.
שיבה, מערכה ביוון ומפלה (275 עד 272 לפנה"ס)
כיבוש מוקדון בשנית והפלישה לפֶּלוֹפּוֹנֶסוֹס
בזמן שפירוס שהה במסע המלחמה שלו באיטליה ובסיציליה, התמוטטה מלכותו של תלמי קראונוס במוקדון, ובממלכה שררה אנרכיה נוכח סדרת הפיכות שלטוניות ופשיטות מתמשכות של נוודים גאלים.
ב-277 לפנה"ס השיג אנטיגונוס השני גונאטס, בנו של דמטריוס פוליורקטס, את הכתר המוקדוני, והוכיח עצמו כמפקד צבאי מוצלח נגד הפשיטות והביזה של הגאלים.
בשונה מאביו ומסבו, אנטיגונוס גונאטס השיל מעצמו את השאיפות להשתלטות על אימפריה רחבת ממדים והעדיף לייצב את שלטונו על מוקדון.
כתוצאה מכך, הצליח להגיע לברית, שחוזקה בנישואים, עם אנטיוכוס הראשון, מלך הממלכה הסלאוקית.
כאשר היה על הרגליים האחרונות, לקראת סוף המערכה באיטליה ב-275 לפנה"ס, פירוס פנה בבקשת תמיכה אל מוקדון של אנטיגונוס וסלאוקיה של אנטיוכוס, אך קריאותיו בבקשה לתמיכה צבאית לא נענו.
פירוס שב לאפירוס עם צבא בן 8,000 חיילי רגלים וחמש מאות פרשים, קנה מידה הגדול בכמה מונים מהנדרש להגנה על גבולות אפירוס, אך הוא נמנע מלפרק את צבאו מנשקו והתכונן למסעות מלחמה נוספים.
נחישותו לפלוש למוקדון פעם נוספת, עם שובו לאפירוס מאיטליה, הושפעה מההזדמנות שהייתה נצורה בחוסר היציבות השלטונית של אנטיגונוס.
לא הייתה לפירוס כל כוונה, כאשר החל לראשונה בפלישה, לנסות את כיבושה של מקדון, אלא רק עמד לבצע פלישה חלקית לממלכה למטרת ביזה, כאשר מצבה חסר ההגנה מעניק לו, כפי שחשב, הזדמנות נוחה לפעול.
בנוסף, לפירוס לא היה את הממון הנדרש למימון שכרו של צבאו (המלחמה באיטליה רוששה את האוצר של אפירוס), ותלמי השני מלך מצרים הבטיח לו מתן שלל ותמיכה בתמורה לפלישה שלו למוקדון.
מצרים הייתה בה בעת המעצמה הימית המרכזית בים האגאי, והייתה שקועה במלחמה עם ממלכת סלאוקיה.
כאשר גאלים רבים וגם מוקדונים החליטו להצטרף לשורות הצבא האפירוטי של פירוס, הלה החל לצפות לאפשרות שיפיק ממסעו במוקדון דבר מה רב מביזה וכיבוש אזורי גבול בלבד.
כתוצאה מכך החל פירוס לפעול למען הכיבוש וההשתלטות על מוקדון כולה.
בקרב נהר אאוס נחל פירוס ניצחון מוחץ נגד צבאו של אנטיגונוס.
נוכח אובדן התמיכה בו, נסוג אנטיגונוס עם מעט תומכיו מזרחה, והתבצר בתסלוניקי.
בינתיים נפגעה במידה מה התמיכה בפירוס כתוצאה מההשתלטות הצבאית שלו על העיר איגאי, בירת מוקדון לשעבר, עיר שהייתה לה יוקרה רבה בקרב תושבי הממלכה.
במסגרת מסע המלחמה פירוס הטיל על איגאי מצור, וכבש אותה בהסתערות.
לאחר מכן, הוא הבליג על הביזה שביצעו בעלי בריתו הגאלים בתוך העיר, וחוסר המעש שלו הכעיס את נתיניו המוקדונים.
כתוצאה ממסע המלחמה שלו למוקדון, פירוס הוכתר ב-274 לפנה"ס למלך על ממלכת מוקדון, במקביל להיותו מלך אפירוס.
בנוסף הצליח פירוס לכבוש את חבל תסליה במרכז יוון (דרומית למוקדון, מזרחית לאפירוס) ולמעשה הפך לשליט של כמעט כל יוון הצפונית מאֵטוֹליָה.
אנטיגונוס מצא מחסה בחצר המלוכה של אראוס הראשון, מלך ספרטה, והנסיך הספרטני קלאונימוס, ששירת בצבאו של פירוס, דחק במלכו לצאת למסע מלחמה נגד ספרטה בפלופונסוס.
מניעיו לפעול נגד ספרטה מולדתו נבעו מיריבות משפחתית פנימית בתוך בית המלוכה הספרטני.
פירוס גם הסיק שפעולה מהירה נגד מרכזי הפעילות של אנטיגונוס בדרום יוון תהיה עדיפה על מלחמה ממושכת שתדרוש השתלטות על מעוז אחר מעוז של תומכי אנטיגונוס במוקדון.
לפיכך החליט להסית את עיקר מאמציו דרומה.
פירוס התכונן למסע מלחמה רחב היקף, כשמטרתו להפוך לשליט על כל פלופונסוס.
לשם מסע זה הוא הרים צבא שמנה 25 אלף חיילי רגלים, אלפיים פרשים ו-24 פילי מלחמה.
לאורך החורף שבין 274 ל-273 לפנה"ס התכונן פירוס לקראת מסע המלחמה שלו בדרום.
ידיעות על הכנותיו למלחמה התפרסמו ברחבי יוון.
ערים שונות בפלופונסוס, ציפו להזדמנות בה יוכלו להשתחרר מעול ההשפעה הרודנית של אנטיגונוס (בין היתר הייתה העיר קורינתוס במצר קורינתוס מעוז של אנטיגונוס ותומכיו).
באתונה התרחשו חילופי שלטון ועלה ממשל חדש, מסויג כלפי אנטיגונוס, בשונה מקודמו.
בנוסף הצטרפו ערים נוספות לליגה האכאית בפלופונסוס, צפונית לספרטה.
הליגה הייתה בברית עם מצרים התלמיית והתנגדה למעורבות ולהתבססות של אנטיגונוס וכוחותיו באזורה.
פירוס נע לעבר פלופונסוס באמתלה שהוא ישחרר את היוונים יושבי המקום מהעריצות המוקדונית.
כתוצאה מההתנגדות להתבססות האזורית של אנטיגונוס, עם תחילת תנועת צבאו של פירוס דרומה, קיבלו אותו הערים בשמחה ובחשש כי חשבו שבא לשחרר אותן אולם חששו מפניו.
במהלך מתקפתו של פירוס שהה המלך אראוס בכרתים, ואיתו חלק גדול מהצבא הספרטני.
אראוס בן בריתו של אנטיגונוס, מכיוון שכך, העיר ספרטה נראתה עבור פירוס כטרף קלה.
קלאונימוס הפציר במלך לתקוף את ספרטה מיד, אך פירוס חשש, כך מסופר לפי פלוטרכוס, מפני ההרס שימיטו שכירי חרבו הגאלים על העיר אם יתקוף בלילה.
לפיכך הוא החליט לדחות את ההתקפה ליום המחרת מתוך אמונה שהעיר תיכנע ללא קרב.
הימנעותו של פירוס מתקיפה בלילה העניקה לספרטנים המופתעים זמן להתארגן לקראת קרב.
הנסיך הספרטני אקרוטאטוס השני פיקד על העיר.
עם שחר החל המצור על ספרטה: פירוס עצמו הוביל את ההסתערות הראשונה על החומות, אולם היא נהדפה בשל ההתנגדות הספרטנית העזה.
הפילים נעצרו עקב התעלה שהקימו הספרטנים.
עם רדת הלילה, נראה היה כי החומות לא יכלו לעמוד בהתקפה.
משום כך, פירוס סבור היה כי הוא יוכל לכבוש את העיר למחרת.
הוא הורה למלא את התעלה מה שהוביל את הספרטנים לביצוע גיחה נואשת נגד האפירוטים.
בליל היום השני קרא אנטיגונוס לאנשיו בקורינתוס להניע חיל מצב לעזרת ספרטה הנצורה.
כמו כן, המלך אראוס התקדם בראש צבאו לעבר ספרטה.
ההפסד במצור על ספרטה היה מר, ופירוס החליט להחנות את צבאו במחנה להמשך החורף בלאקוניה.
עם נסיגתם אנשיו בזזו את השדות מסביב לספרטה.
עם חניית הצבא האפירוטי בלאקוניה, הגיע אז אל מחנהו של פירוס אריסטיאס, אזרח רב השפעה מהעיר ארגוס, והפציר בו לפנות עם צבאו אל ארגוס כדי להפיל את שלטונו של הטיראן אריסטיפוס שתמך במוקדונים.
פירוס שמח על ההצעה, שחוץ מזה שהבטיחה לו השפעה רבה בפלופונסוס, גם הציעה לו מוצא של כבוד מהתסבוכת הספרטנית שאליה נקלע.
הוא נע עם כוחותיו צפונה מלאקוניה אל ארגוליס במטרה לנוע משם אל ארגוס.
הספרטנים תקפו את הכוח של תלמי.
פירוס, עם היוודע על מות בנו בשדה הקרב, כינס את פרשיו, וכנקמה השמיד את כל הכוח הספרטני.
כאשר הגיע פירוס אל ארגוס הוא הופתע לגלות את צבא מוקדון ממתין לו על הגבעות הסמוכות.
שני מנהיגי הסיעות בארגוס הבינו במהירות שלשניהם לא תצמח תועלת מכך שאגרוס תהפוך לשדה קרב בין שני המלכים והם הגיעו להסכמה ביניהם בעניין ממשל קואליציוני.
נציגי ארגוס פנו אל המלכים בבקשה ששניהם יניחו לארגוס, ושניהם, אנטיגונוס ממוקדון ופירוס מאפירוס, נשבעו לעשות כן.
הקרב על ארגוס הפך לקרב רחוב אכזרי.
בנקודה מסוימת בקרב הבין פירוס כי סיכויי הניצחון שלו אפסיים, והורה על נסיגת צבאו.
החיילים המוקדונים שנאבקו בו רדפו אחריו אישית במטרה להשיג את היוקרה שבלהרוג את מלך אויביהם.
במהלך הנסיגה, כך לפי פלוטרכוס, אישה מקומית שצפתה בקרב מאדן החלון בביתה שמעל לרחוב בו נלחם פירוס, הרימה לבנת בניין וזרקה אותה לעבר פירוס.
הלבנה פגעה בראשו של פירוס, חדרה דרך הקסדה שלו ופגעה לו בגולגולת.
פירוס שותק כתוצאה מהמכה בראשו, איבד את האחיזה על המושכות ונפל מסוסו.
מיד לאחר מכן נתפס בידי החיילים המוקדונים ואלו הרגו אותו.
מפלתו של פירוס בקרב ארגוס סיימה את המלחמה, והייתה פגיעה אנושה בממלכת אפירוס, אשר כמעט והתרוששה כתוצאה ממסעות המלחמה הבלתי פוסקים לכל אורך של מלכותו.
את פירוס ירש בנו, אלכסנדר השני, מלך אפירוס, אשר ניסה לנקום במוקדונים ובאנטיגונוס גונאטס והתערב בסכסוך הגדול יותר שהיה המלחמה הכרמונידית (אירעה בשנים 268–261 לפנה"ס).
גם מסעות המלחמה של אלכסנדר לא הביאו אותו לתוצאה המיוחלת, ואנטיגונוס נחל את הניצחון הסופי במלחמותיו נגד אפירוס.
פעילותו של פירוס באיטליה זירזה את ההתנגשות הצפויה בין השאיפות המדיניות של רומא לאלו של קרתגו, וחמישים שנה לאחר מותו של פירוס התפוררה ממלכת אפירוס תחת כובד המאבק במוקדון ובליגה האיטולית, ונשאר ממנה רק צל של הממלכה מימי מלוכתו של פירוס.
לבסוף נכבשה אפירוס כולה בידי הרפובליקה הרומית, במהלך המאה ה-2 לפנה"ס.
חניבעל, מנהיג קרתגו ואויבה המר של רומא במלחמה הפונית השנייה, דירג את פירוס ואלכסנדר כמצביאים הגדולים אי פעם, כאשר הוא שלישי להם.
פירוס היה מצביא ומפקד מוצלח ביותר בשטח, אך הצלחותיו התרכזו בתחום הצבאי בלבד.
יכולותיו כמנהיג אזרחי היו פחותות, ושאיפותיו מרחיקות הלכת הובילו אותו למסעות מלחמה ממושכים שעלו בחייהם של רבים מבני ארצו ובסופו של יום גם בחייו שלו.
הוא שלט בצורה רודנית והערים שנכבשו בידו קמו נגדו בכל פעם שהייתה תקווה להתנגדות מוצלחת.
ניצחונותיו בשדות הקרב היו אך ורק הצלחות צבאיות; הוא לא הותיר אחריו דבר קבוע ויציב ממסדית.
פירוס אף הסתכסך עם תומכיו ושותפיו בשדה הקרב, יותר מאחת.
טרנטום היא דוגמה לכך, כאשר באמצע המלחמה ברומאים העדיף פירוס להתרכז בשאיפותיו האישיות ולא בברית שעל בסיסה היו הוא וצבאו נוכחים בשטח איטליה, ויצא למסע מלחמה בסיציליה.
הכוח של פירוס היה בסופו של דבר משני לחוסר היעילות שלו.
בעוד שהאסטרטגיות שלו בשדה הקרב העניקו לו ניצחונות, ההשפעות המתמשכות שלהן ומורשתו נותרו כמעט ללא חותם.
כישלונותיו הרבים של פירוס נבעו ככל הנראה מפגם מובנה ורדיקלי באופיו, שלא היו לו תוכניות או מטרות מסודרות, אלא שהוא יצא למסעות מלחמה אחד אחרי השני ללא הפסק, ולעיתים, כפי שקרה באיטליה, יצא למלחמה בקרתגו בלי להכריע את מלחמתו ברומאים.
בהתאם לתפיסה זו של דמותו של פירוס, הוא שינה ללא הרף את תחום פעולתו ממדינה אחת לאחרת, זכה בניצחונות גדולים בכל מקום, והראה בכל פעולותיו - בארגון והרכבת צבאותיו, בצעדותיו, במערומיו, בהתנהלות חייליו בשדה הקרב, ובעיקר בהתנהלותו בתקופת העימות הממשי - מיומנות צבאית ראשונה במעלה.
אך עם השגת הניצחון בשדה הקרב, לא היה פירוס מסוגל לפעול כמדינאי, מעבר למצביא, ולנהל מדינה מבחינת תפקוד פנימי, מנהל והנהגה אזרחית.
אנטיגונוס גונאטס התייחס לשיטת פעילותו המדינית של פירוס באומרו עליו:
פירוניזם היא תפיסה פילוסופית ספקנית, הקרויה ע"ש הפילוסוף היווני פירון (360 - 270 לפנה"ס).
התפיסה הפירוניסטית צברה פופולריות בקרב פילוסופים בעידן הנאורות, בעיקר בסוגיית קיומו או אי קיומו של אל.
לפי הפירוניסטים, אין הוכחה לקיום אל, באותה מידה שאין הוכחה לאי קיומו, וכי ייתכן שבעתיד יתבררו עובדות שאינן ידועות היום ויפריכו את אחת הטענות, ולכן, בניסוח פשוט: לא ניתן לדעת.
הפירוניסטים היו ממבקרי האתאיסטים והכנסייה.
כשם שהטילו ספק בקיום האל, כך מצאו מקום להטיל ספק בכל מה שנדמה כידע "מוחלט".
פִּירוֹן מאֵליס היה מייסד זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית.
פירון נולד בשנת 360 לפנה"ס בעיר אליס שבחצי האי פלופונסוס ביוון, בן תקופתם של אריסטו ושל תאופרסטוס.
תורתו המשיכה להתקיים עד סקסטוס אמפיריקוס שמת ב-210 לספירה.
על פי דיוגנס לארטיוס, אסקניוס מאבדרה אמר שפירון מאליס, שהצטרף למסעו של אלכסנדר הגדול להודו, התרשם מאורח חייהם של המסתגפים הפקירים, שבהם ראה סמל לחיי אושר בהיותם אדישים לתהפוכות החיים, ועקב כך פיתח פילוסופיה אצילה המבוססת על חוסר הבנה של הדברים הסובבים אותנו, ולכן על הימנעות מחרצת משפט עליהם.
אחרי שחזר לאליס, עיר מולדתו, שימש שם כמורה לפילוסופיה וחי חיי דוחק ודלות.
הוא סבר כי דבר אינו נכון או שגוי, צודק או בלתי צודק, ובאופן דומה בכל המקרים דבר אינו אמיתי ומוחלט, אלא תלוי בהרגלים ובמנהגים של בני האדם בזמן ובמקום.
נראה שפירון הושפע מן הדיאלקטיקה של הפילוסופים של מגארה, מדברי דמוקריטוס על אודות החושים ומן הסופיסטים.
הוא לא כתב דבר, אך תלמידו טימון, יליד פליוס שבפלופונסוס, שהיה סופיסט וספקן, כתב פואמות סאטירות שבהן סיכם את עיקרי תורתו של פירון: הוודאות לא ניתנת להשגה.
אין בכוחם של החושים ושל הבינה לספק לנו ידע וודאי.
החושים מסלפים את המסרים שהם מעבירים אלינו, והתבונה משועבדת לתשוקה.
על פי דיוגנס לארטיוס הפילוסופים הספקנים מצאו כי פילוסופים שקדמו להם הכחישו את קיומה של אמת מוחלטת, והסיקו מכך שהאמת היא יחסית.
המנהגים וההרגלים שולטים בבני האדם.
אין לנו גישה לדברים רבים שעליהם אין אנו יודעים דבר.
אנו נשארים רק עם רשמים שהם עצמם נתונים להשתנות.
היות שאין אנו יכולים להיות בטוחים בדבר, על החכם להימנע מלחרוץ משפט ובכך יגיע למצב של שלוות נפש.
המוטו של הפילוסופים הספקנים היה: "אין להעדיף דבר אחד על דבר אחר." טימון מפליוס אמר כי בכך הם התכוונו להימנעות מכל החלטה והסכמה.
הפירוניזם חדר אל האקדמיה האפלטונית באתונה.
הפילוסוף ארקסילאוס, שנעשה ראש אקדמיה זו ב-264 לפנה"ס, הפך לממשיכו של זרם הספקנות הפירונית.
הפירוניזם השפיע גם על ההגות של המאה השש עשרה, המאה השבע עשרה ו המאה ה-18 באירופה, אחרי שבאיטליה, בתקופת הרנסאנס, התגלו מחדש כתביו של סקסטוס אמפיריקוס (160–210 לספירה) שסיכם את תורת הספקנות היוונית והרומאית.
תורת הספקנות השפיעה באופן עמוק ביותר על מישל דה מונטן (1533–1592) שכתב את המסה הפילוסופית הגדולה "סנגוריה על רמון סבונד".
מונטן השפיע על הפילוסוף רנה דקארט בן המאה השבע עשרה שכתב את ספרו "מחשבות על הדת".
פירוליזה או זיקוק יבש הוא תהליך פירוק של חומר (לרוב חומר אורגני) על ידי חימום לטמפרטורה גבוהה, ללא נוכחות חמצן או הלוגן.
הפירוליזה היא תהליך בלתי הפיך המשנה את ההרכב הכימי ואת התכונות הפיזיקליות של החומר.
הפירוליזה הוא התהליך ההופך עץ לפחם והוא מתרחש בשריפה של דלקים מוצקים.
הלהבות הנצפות בשריפת עץ הן של הגזים הנפלטים בפירוליזה ולא של שריפת החומר המוצק.
ככלל בפירוליזה של חומר אורגני משתחררים גזים ונוזלים והמוצק הנותר, המכונה Char, עשיר יותר בפחמן.
פירוליזה המתקדמת עד למצב בו השארית המוצקה היא בעיקר פחמן נקראת פחמון.
בתעשייה הכימית משתמשים בפירוליזה להפיק, בין היתר, במגוון תהליכים:
פחם פעיל, מתנול ומוצרים אחרים מעץ.
הפיכת אתילן דיכלוריד לוויניל כלוריד, ממנו מייצרים PVC.
פיצוח פחמימנים כבדים בנפט לקלים יותר המשמשים כדלק.
פצלי שמן ופסולת פלסטיק לייצור נפט.
לתגובות פירוליזה תפקיד בבישול, טיגון, צליה ואפיה.
בבישול עוברים פירוליזה פחמימות וחלבונים, כך למשל פירוליזה מתרחשת בתהליך ייצור קרמל והיא המספקת חומצות אמינו לתגובת מייאר.
הטמפרטורה הדרושה לפירוליזה של שומנים גבוהה מהטמפרטורה אליה מגיעים בדרך כלל בהכנת מזון.
משתמשים בפירוליזה באנליזות כימיות כמו ספקטרומטר מסה ותיארוך פחמן-14.
פירוליזה כשיטה לטיפול בפסולת פלסטיק
פירוליזה נכללת תחת הקטגוריה של מיחזור שלישוני (שבה נמצאים גם גזיפיקציה, מיצויי כימי, דה-פולימריזציה), טכנולוגיות שונות המאפשרות מיחזור פסולת פלסטיק לדלקים ולמוצרי יסוד לתעשייה.
לפירוליזה יתרונות משמעותיים לעומת שיטות אחרות בטיפול בפסולת פלסטיק: בהשוואה למיחזור מכני, עלוית המיון, השטיפה והעירבוב זניחות בשיטת הפירוליזה.
המכניזם של פירוליזה כולל בתחילה המסה של הפלסטיק, לאחר מכן תחילות להיווצר בועות שממשיכות בטמפרטורות של C°100 עד C°400. שלב חשוב מאוד בפירוק התרמי מתרחש מעל C°400 כאשר נוצרים רדיקלים R, אשר תורמים לפירוק קשרי פחמן-פחמן ובתורם לשבירת שרשראות ולהיווצרות של הידרוקרבונים וביניהם פרפינים, סולר, בנזין ועוד.
קו-פירוליזה של פסולת פלסטיק עם פצלי שמן
קו-פירוליזה היא שיטה של הזנה משולבת פסולת פלסטיק עם פצלי שמן אל ראקטור הפירוליזה.
פצלי השמן מכילים חומר מינרלי בנוסף לחומר האורגני אשר פועל כקטליזטור (זרז) בזמן פירוק פסולת הפלסטיק.
בנוסף לכך פצלי השמן משמשים כחומר נשא חום וכמדיום מכני ופיזי לעיבוד הפסולת.
תוצרי הקו-פירוליזה הם לרוב נפט וחשמל.
הוספת פסולת פלסטיק לפצלי השמן משפרת את הפירוק התרמי מבחינה קינטית וגורמת לטמפרטורת פירוק נמוכה יותר בהשוואה לפירוליזה רגילה וחסכון אנרגטי.
תוצרי הקו-פירוליזה הם בעלי איכות טובה יותר ומאופיינים בצפיפות נמוכה ותכולת גופרית נמוכה יותר לעומת פירוליזה של פסולת פלסטיק.
פּירוֹלוּזיט הוא מינרל המורכב בעיקר ממנגן דו-חמצני (MnO2) (כ-60% מתכולת המינרל) והוא בצר חשוב של מנגן.
זהו מינרל אמורפי, שחור ורך שמבנהו גרגרי, סיבי או עמודי כשלעיתים הוא יוצר צורת כליה.
המינרל מלכלך בקלות את הידיים באבקה שחורה.
פירולוזיט ורודוכרוזיט הם בין מינרלי המנגן הנפוצים ביותר.
את המנגן מפיקים מהמינרל על ידי חיזור עם נתרן, מגנזיום או אלומיניום, או על ידי אלקטרוליזה.
בפירולוזיט נעשה שימוש רחב בייצור "שפיגלאייזן" (מגרמנית "ברזל ראי" - סגסוגת של ברזל המכילה כ-15% מנגן), פרו-מנגן וסגסוגות שונות כגון מנגן-ברונזה.
בפירולוזיט נעשה שימוש בהכנת כלור וחומרי חיטוי ולסילוק כתמי צבע מזכוכית.
כחומר צביעה משתמשים בו בהדפסה וצביעה של בדי כותנה, ולהקניית הצבעים סגול, ענבר ושחור לזכוכית, כלי-חרס ולבנים, ובייצור הצבעים ירוק וסגול.
מקור השם מיוונית, "פירו" –אש, "לואין" – לשטוף משום השימוש שנעשה בו לשטוף כתמי צבע מזכוכית.
פירולוזיט הוא תוצר התחמצנות של מינרלי מנגן שעברו בליה ונוצר גם בסלעי משקע שהם תוצר של לגונות רדודות של מים עומדים או של ביצות, לעיתים בריכוז רב בצורת בצר.
על פי רוב מופיע הפירולוזיט בכמות קטנה.
ניתן למצוא פירולוזיט בגרמניה, ובמכרות הברזל במינסוטה ומישיגן ובמחוז לייק בניו מקסיקו, שבארצות הברית.
ארצות רבות כורות פירולוזיט כשהפוריות ביותר הן גאורגיה, אוקראינה, הודו, סין, דרום אפריקה, ברזיל, אוסטרליה וגבון הסוג פוליאניט נפוץ במכרה קיסנגי בזאיר.
מכרה מנגן פעיל קיים באום בוגמה שבחצי האי סיני.
מצפון לבקעת תמנע מצוי פירולוזיט בכמות שהיא קרובה לכלכלית.
פירופוספט (pyrophosphate) הוא יון המכיל שני אטומי זרחן הקשורים דרך אטום חמצן בקשר P-O-P.
פירופוספט נמצא במלחים ואסטרים של חומצה פירופוספטית H4P2O7 שהיא אנהידריד של חומצה זרחתית .
מקור השם הוא באופן ההפקה: חימום של פוספט או חומצה זרחתית (פירו= קידומת מהמילה היוונית πυρός שמשמעה אש).
קיימים כמה מלחים של יון הפירופוספט כדוגמת דיסודיום פירופוספט Na2H2P2O7 או טטרה סודיום פירופוספט Na4P2O7. תרכובות פירופוספט הן מלחים שצבעם לבן ומלחי פירופוספט של מתכות אלקליות מסיסים במים.
בתמיסה יון הפירופוספט יכול לשמש כליגנד עם יוני מתכות מעבר או סידן.
ניתן לחבר עוד יחידות זרחה לשרשרת של פוליפוספט שנוסחתה הכללית
בביוכימיה מסמנים פירופוספט ppi ( inorganic pyrophosphate) והוא נותר למשל בפירוק של טריפוספטים למשל ATP למונופוספטים דוגמת cAMP
יון פירופוספט משתחרר כאשר נוקלאוטיד נכנס לשרשרת DNA או RNA.
פֵּירוֹז הָרִאשׁוֹן היה מלך האימפריה הסאסאנית בין השנים 459 – 484. פירוז היה בנו של יזדגרד השני וירש את אחיו, הורמיזד השלישי (457 – 459), לאחר שרצח אותו בסיועם של האפתליטים (עם ששכן במרכז אסיה, בין טורקמניסטן למערב סין של היום).
פירוז חתר להגיע להסכם שלום עם האימפריה הביזנטית.
הוא הצליח בכך, אך נכשל במאבקו באפתליטים.
במהלך המלחמה נגדם נפל בשבי ונאלץ להפקיד את בנו, קבאד הראשון, כבן ערובה עד שיאסוף סכום כסף מספיק לכופר עבורו.
לאחר ששחרר את בנו, צעד פירוז בראש צבאו מזרחה במטרה למנוע מהאפתלטים לבזוז את ממלכתו, אך איבד את דרכו במדבר, נפל בידיהם ונהרג.
לאחר מותו עלה על כס השלטון אחיו, בלש.
בימיו של פירוז, שהיה נתון להשפעתם הרבה של הזורואסטרים, סבלה האימפריה הססנידית מרעב, חוסר יציבות ופגעים נוספים.
סופר דברי ימי פרס אף כתב עליו "מושל שהביא רעה, המזל הרע של עמו".
על מעשים אלו כונה בפי היהודים "פירוז רשיעא".
גם את הנצרות רדף פירוז, אך לא את המינות הנסטוריאנית, שלא הייתה נהוגה ברחבי האימפריה הביזנטית.
פּירוֹפִילִיט הוא מינרל סיליקטי ממשפחת הפילוסיליקטים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות) השייך לקבוצת הסמקטיט במשפחת מינרלי החרסית.
הוא מופיע בשתי צורות מובחנות, במקבץ עלעלי או כגושים חסרי צורה.
לא ניתן לראות בטבע את הגבישים המרכיבים אותו.
לצורה העלעלית יש את ברק אם הפנינה המודגש בשל הפצילות המושלמת המקבילה לשטח הפנים של המינרל.
הלוחיות המרכיבות אותו ניתנות לכיפוף אך אינן גמישות ובדרך כלל מסודרות בתבנית קרניים היוצאות ממרכז משותף בקבוצות דמויות מניפה או כדוריות.
אם מחממים סוג זה באש ישירה הוא משיר את העלעלים ומתנפח לממדים גדולים פי כמה מנפחו המקורי.
מגלה תופעה זו, הכימאי רודולף הרמן (Rudolf Hermann 1879-1805) שפעל במוסקבה, הוא שנתן ב-1829 למינרל את השם "פירופיליט".
מקור השם ביוונית, "פּיר" היא אש ו"פילון" היא עלה.
צבעם של שני הסוגים הוא לבן, ירוק חיוור, ירקרק או צהבהב.
שני הסוגים רכים מאוד (1.5-1 בסולם מוס) ושמנוניים למגע.
שני הסוגים דומים לכן לטלק.
פירופיליט מצוי בסלעים מותמרים כדוגמת פיליט וצפחה, לרוב בחברת המינרל קיאניט, שהפירופליט הוא תוצר של התמרה שלו.
גושים עלעליים בגוון ירוק חיוור דומים מאוד לטלק בצורתם מצויים בברסווסק שבמחוז סברדלובסק, סמוך ליקטרינבורג שבהרי אורל ובצרמט שבשווייץ.
המרבצים הנרחבים ביותר מצויים באזור דיפ ריבר (Deep River) שבקרוליינה הצפונית, שם כורים פירופיליט בצורתו הגושית, בקרוליינה הדרומית ובג'ורג'יה שבארצות הברית.
מרבצים חשובים של פירופיליט מצויים בסביבת העיירה אוטוסדאל (Ottosdal) שבדרום אפריקה, שם כורים פירופיליט לשימוש תעשייתי ובנוסף כורים בלוקים של פירופיליט הנמכרים תחת השם המסחרי "אבן פלא" (Wonderstone) ונועדו לגילוף פסלים.
באוסטרליה כורים פירופיליט בשלושה אתרים בסמוך לפמבולה (Pambula) ב"חוף הספיר" (Sapphire Coast) שבניו סאות' ויילס.
היצרנית הגדולה ביותר של פירופיליט היא קוריאה הדרומית ואחריה יפן וברזיל.
נהוג להשתמש בפירופיליט כתוספת לקרמיקה על מנת להקטין את ההתרחבות בחום, כתוספת ללבנים חסינות אש, בייצור קוטלי חרקים, בצבעים ובמבודדי חשמל.
בגושים של פירופיליט אותם כורים בדרום אפריקה נעשה שימוש כאבן בניין וכאבן למצבות.
כמו גם לגילוף קישוטים וכלים.
בסוג הפירופיליט הגושי נעשה שימוש כגיר לכתיבה על לוח או כגיר בשימוש חייטים לסימון מידות על בגדים וכאמצעי למנוע הדבקות של צמיג פנימי לצמיג חיצוני של אופניים לאחר תיקון נקר בגלגל.
הסינים נהגו לגלף מסוג זה פסלונים קטנים וקישוטים מסוגים שונים.
מינרלים רכים גושיים אחרים (סטיאטיט (steatite) ופיניט (pinite)) ששימשו גם הם לגילוף אצל הסינים נכללים יחד עם הפירופיליט תחת המונחים אגלמטוליט (agalmatolite) ופגודיט (pagodite).
בשל הדמיון לטלק יש הנוהגים לכנות סלעים הבנויים מסוג זה בשם אבן־סבון (Soapstone), אך זוהי טעות.
אבן־סבון היא אבן הבנויה בעיקר מטלק שהייתה בשימוש נרחב אצל הסינים לשם גילוף ויש לה מגע של סבון (מכאן שמה), אבל במגע באבן הבנויה מפירופיליט אין תחושה של סבון.
פירוטיט – מינרל סולפידי המכיל ברזל שעל שמו קבוצת המינרלים "קבוצת הפירוטיט".
נוסחת ההרכב הכימי של הפירוטיט היא Fe1-xS כשערכי x יכולים לנוע בין 0.17 ל-0, כאשר הנוסחה הממוצעת (המאושרת על ידי ה־IMA) היא Fe7S8. כאשר ערכו של x הוא אפס, כלומר כשנוסחת ההרכב היא FeS, הוא קרוי טרויליט.
בין הפירוטיט לטרויליט מתקיימת תמיסה מוצקה.
מבנה הטרויליט דומה למבנה הNiAs, כאשר אטומי הגופרית ארוזים במערך הקסגונלי צפוף ואטומי הברזל ממלאים את כל האתרים האוקטהדרליים.
בטמפרטורות גבוהות יכול מבנה התא של הטרויליט (FeS) להתקיים גם כאשר אטומי הברזל יוצאים מהאתרים האוקטהדרליים תוך יצירת אתרים ריקים (vacancies).
נוסחת המבנה של התמיסה המוצקה נעה בין FeS (טרויליט) ל-Fe0.875S או Fe7S8 (פירוטיט).
הקטיונים (הברזל) מסודרים בשכבות לסירוגין עם שכבות של אטומי הגופרית (המסודרים כאמור באריזה הקסגונלית צפופה) לאורך ציר c.
האתר הריק נוצר בכל שכבה שנייה, כך שסדר השכבות הוא שכבה מלאה וחסרה לסירוגין.
פירוטיט הוא מינרל יוצא דופן מכיוון שהוא מופיע בשני מערכים קריסטלוגרפיים.
כאשר הפירוטיט עשיר בברזל, ונוסחתו קרובה ל-FeS מבנה הגביש הוא הקסגונלי.
אבל כאשר תכולת הברזל יורדת המבנה הוא מונוקליני.
שתי הסימטריות מופיעות יחד באותה דגימה.
כאמור, הפירוטיט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" וחבורת סימטריות מרחבית C2/a ,או במערכת ההקסגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "דיהקסגונלית דיפירמידלית" , וחבורת סימטריות מרחבית P63/mmc.
הפרמטרים של תא היחידה משתנים בהתאם לפולימורפים השונים של הפירוטיט:
קבוצת הפירוטיט היא קבוצה של מינרלים בעלי מבנה ותכונות דומות הכוללת את המינרלים:
הפירוטיט מופיע בדרך כלל כגבישים לוחיים או פריזמתיים במנסרות משושות עד 40 ס"מ; בצורת שושנה או כמקבצים גרגיריים או חסרי צורה.
הקשיות של המינרל בינונית, 4.5-3.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 4.69 גרם לסמ"ק.
הפירוטיט מתמוסס בחומצת מלח, וגם בחומצה חנקתית, והוא בעל מגנטיות חלשה המתחזקת מאוד בחימום ועם הפחתה בתכולת הברזל במינרל.
עוצמת המגנטיות המקסימלית מגיעה ל-0.12 טסלה.
עם זאת, בחימום מעל 320°C מאבד הפירוטיט את המגנטיות שלו, אבל גם מתחיל להתפרק למגנטיט.
תופעת גבישים תאומים קיימת על {102}.
גבישי הפירוטיט אטומים, צבעם חום ארד, חום ברונזה או חום כהה.
הברק של הפירוטיט הוא מתכתי, וגבישיו יוצרים שרטוט בצבע אפור כהה עד שחור.
מקור שם המינרל מיוונית, πνρρός (פירוס) – "בצבע הלהבה".
המינרל תואר לראשונה על ידי המינרלוג הגרמני אוגוסט ברייטהאופט (Johann Friedrich August Breithaupt; 1873-1791) ב-1835.
למינרל יש כמה שמות נוספים: "פיריט מגנטי" – משום שצבעו דומה לזה של פיריט והוא כאמור מגנטי חלש; דיפיריט ופירוהוטיט.
בפירוטיט משתמשים כמקור להפקת עופרת ברזל, אם כי היא יותר תוצר לוואי של תהליך הפקת הניקל מהמינרל הנלווה פנטלנדיט.
בנוסף, הפירוטיט משמש מקור להפקת חומר הליטוש העדין שגונו אדום הקרוי jeweller's rouge, שנועד לליטוש עדין של מתכות ועדשות, וכמו כן להפקת סולפט הברזל (FeSO4).
פירוטיט הוא מרכיב קורט נפוץ למדי בסלעי יסוד.
הוא מצוי בסלעי יסוד מאפיים שעברו הפרדה מגמתית יחד עם סולפידים אחרים כדוגמת הכלקופיריט והפנטלנדיט.
הוא מופיע גם בפגמטיטים ובאזורי התמרה של מגע.
את הפירוטיט ניתן למצוא במקומות רבים בעולם (נכון ל-2011 מונה אתר Mindat 6,290 אתרים).
גבישים מפותחים ניתן למצוא בהרי הרץ בגרמניה, במחוז באיה מארה (Baia Mare) ברומניה, בוואל פסיריה (Val Passiria) באיטליה, וכן בשווייץ בשוודיה וברוסיה.
גבישים גדולים התגלו במכרה הזהב מורו וליו (Morro Velho) במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל.
מקומות נוספים כוללים את המכרות בסנטה אולליה שבמדינת צ'יוואווה במקסיקו ובמדינת קולומביה הבריטית שבקנדה.