tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרטייה ברסון ראה עצמו כצופה, העושה בצילום שימוש פאסיבי, על מנת לקלוט את ההיבטים הלא מוכרים דווקא, אך רבי המשמעות של חיי היום יום.
גישתו לנושאיו הייתה כשל אדם העומד מן הצד ואינו מתערב במתרחש.
אף על פי שקרטייה ברסון נחשב לצלם עיתונאות, רק תצלומים מועטים שלו עוסקים בנושאים ובאירועים עיתונאיים מובהקים.
אנרי קרטייה ברסון נולד בשאנטלו (Chanteloup), בסן-אֶ-מארן (Seine-et-Marne), חבל ארץ ליד פריז, להורים אמידים ממוצא נורמני.
הוא היה בן למשפחת יצרני חוטי סריגה ידוע, וגדל ברבעים העשירים של פריז, סביב פארק מונסו.
קרטייה ברסון הנער זכה לחינוך איכותי ולמד בתיכון קונדורסה היוקרתי.
אימו הייתה עקרת בית, ואביו, תעשיין טקסטיל אשר עסק גם בשרטוט.
כאביו, סבו, ואבי סבו, נמשך אנרי לציור.
חוסר רצונו להשתלב בעסקים המשפחתיים וכישלונו החוזר במבחני הבגרות, הובילו את קרטייה ברסון אל עולם האמנות, והוא החל בלימודי ציור עם האמן הקוביסטי אנדרה לוט (Andre Lhot) ועם צייר הדיוקנאות ז'אק אמיל בלאנש (Jacques Emile Blanche).
אנרי הושפע רבות גם מדודו, הצייר לואי קרטייה ברסון, שנהרג בקרבות מלחמת העולם הראשונה ב-1915, בגיל 33.
אנדרה לוט, מורו לציור של אנרי, היה אמן המקורב לתנועות האוונגארד של אירופה, אך פיתח תפיסה של "חזרה לסדר" על פי חוקי הקומפוזיציה הקבועים והחשובים, לטענתו.
קרטייה ברסון ירש ממנו תפיסה חמורה של קומפוזיציה ומבנה, שמאפיינת את עבודתו המאוחרת כצלם.
בציוריו של קרטייה ברסון מאותה תקופה ניכרת גם השפעה של אמנים סוריאליסטים, אליהם התוודע במהלך לימודיו דרך ידידו רנה קרוול (Crevel).
השפעה סוריאליסטית ניכרת גם ביצירתו הצילומית של קרטייה ברסון, בעיקר ברגישות מיוחדת למקריות ולאקראיות, ובחשיבות האינטואיציה לדרך עבודתו.
את שירותו הצבאי עשה קרטייה ברסון בחיל האוויר הצרפתי, בבסיס ברוג'ה שבצפון פריז.
בתקופה זו התיידד עם זוג אמריקאי מבוסטון שגר בקרבת הבסיס שלו, הארי קרוסבי ורעייתו קארס.
הארי היה בן למשפחת בנקאים עשירה, שנטש את עסקי המשפחה והקים עם אשתו את הוצאת הספרים Black Sun, בה פרסמו יצירות של סופרי אוונגרד מובילים.
אצל בני הזוג פגש קרטייה ברסון את אנדרה ברטון, את סלבדור דאלי, מקס ארנסט, ואת הגלריסט והאספן לעתיד האמריקאי, ג'וליאן לוי, שימלא תפקיד חשוב בהתפתחות הקריירה של קרטייה ברסון בארצות הברית, ויהיה מהראשונים להעריך את חשיבות עבודתו.
דרך ידידיו האמריקאים נחשף קרטייה ברסון לצילום עכשווי, התוודע לצלמים כאטז'ה ואנדרה קרטש, והחל לתפוס את הצילום כאמנות וכצורת ביטוי.
במהלך שירותו הצבאי החל קרטייה ברסון לצלם בזמנו הפנוי בעזרת מצלמת רוליפלקס וכינה את פעולת הצילום "דרך מהירה לציור אינטואיטיבי".
בתצלומיו מאותה תקופה ניתן למצוא השפעה של אטז'ה, בעיקר במשיכה לצילום חזיתות של מבנים וחנויות עם בובות ראווה, וכן נטייה להפשטה.
בעקבות קריאת ספריהם של אנדרה ז'יד, לואי פרדינן סלין ו"לב המאפליה" של ג'וזף קונרד, עזב קרטייה ברסון את צרפת לאפריקה בחיפוש אחר הרפתקאות, אך עקב מחלה נאלץ להפסיק את מסעו.
לאחר תקופת מחלתו נחשף קרטייה ברסון לתצלומו של מרטין מונקסי (Martin Munkácsi) "נערים שחורים על גדת אגם טנגנייקה" ("Black Boys on the Shore of Lake Tanganyika ") מ-1930, בו נראים נערים כהי עור משתכשכים במי האגם.
לימים סיפר קרטייה ברסון על תצלום זה: "אני מוכרח לומר שזה היה התצלום אשר עורר אצלי את הניצוץ אשר הדליק אחר כך את הזיקוקים.
לא יכולתי להאמין שדבר כזה יכול להיתפס בעדשת המצלמה [...] אמרתי לעצמי 'לכל הרוחות!', לקחתי את המצלמה ויצאתי אל הרחובות".
"פתאום הבנתי שהצילום יכול לתפוס את הנצח ברגע", הסביר.
"יש בתמונה זו כזו אינטנסיביות, כזו ספונטניות, כזו שמחת חיים, כזה פלא, עד שהיא מסנוורת אותי עד היום".
קרטייה ברסון השמיד חלק גדול מציוריו והודיע לאביו על רצונו להפוך לצלם.
הוא שב לנסוע בעולם, אך הפעם במטרה לצלמו.
במהלך שנות ה-30 יצא לסדרת מסעות צילום שערך ברחבי העולם (ברלין, איטליה, ספרד, וורשה, מקסיקו, ניו יורק) ושכלל את סגנונו, ששילב בין תפיסה גאומטרית חדה לבין תחושה סוריאליסטית.
במסע זה צילם כמה מתצלומיו הידועים ביותר.
התפתחות הקריירה של קרטייה ברסון
בשנת 1932, לאחר שובו לצרפת, החל קרטייה ברסון להשתמש במצלמת לייקה (Leica), המצלמה שתשמש אותו כל חייו.
בשנת 1934 יצא למסע לדרום אמריקה, וצילם בהוואנה, קובה, ואחר כך במקסיקו, לשם עבר יחד עם משלחת של המוזיאון האתנוגרפי בארמון שאיו, פריז.
כספי המשלחת אזלו, והיא בוטלה לבסוף, אך קרטייה ברסון החליט להישאר במקסיקו.
הוא התגורר ברובע עני וצילם לעיתונים מקומיים.
בתצלומיו ניכרת השפעתו של הצלם המקסיקני מנואל אלוורז בראבו, בעיקר בנוכחות שתופס המוות בתמונות, ובאווירה הסוריאליסטית שבהן.
שני הצלמים נפגשו והציגו את עבודותיהם במשותף.
לאחר שנה עבר קרטייה ברסון לניו יורק, וצילם שם תמונות אורבניות.
בתצלומיו שם דגש רב על המבנה הגאומטרי והקומפוזיציה, שהפכו לאחד ממאפייניו המרכזיים.
המבנה החמור של תמונותיו מדגיש את ההרמוניה שבין בני האדם והמרחב האורבני שהם מאכלסים.
קרטייה ברסון הדגיש תמיד את החשיבות המרכזית שייחס לקומפוזיציה של תצלומיו.
הגאומטריה שהקסימה במיוחד את קרטייה ברסון הייתה זו שנענית לחוקי חתך הזהב.
לזיהוי המבנה המוקפד של התמונה נוסף בתצלומיו אלמנט של תנועה, ושל חיים, שתופסים את מקומם הראוי בתוך הצורה (לרוב אנשים או חיות), במה שכינה "שילוב בו זמני" (coalition simultanée).
תמונותיו נוצרו, לרוב, מזיהוי אינטואיטיבי ומיידי של שני המרכיבים בסיטואציה המצולמת.
ב-1933 הציג קרטייה ברסון את תערוכת היחיד הראשונה שלו בניו יורק, בגלריית ג'וליאן לוי.
הצלם האמריקאי ווקר אוונס התרשם מאוד מתצלומיו של קרטייה ברסון, שנבדלו מסגנון הצילום הטהור שהכתיבו באותה תקופה אלפרד שטיגליץ ואדוארד סטייכן, בעיקר במראן האקראי והמקרי, וטען שקרטייה ברסון הוא אחד המחדשים הנדירים בצילום.
בשנת 1935] הציגו שני הצלמים תערוכה בגלריה של ג'וליאן לוי, יחד עם אלוורז בראבו.
באותן שנים החל קרטייה ברסון לפרסם את תצלומיו בעיתונות המאוירת, דוגמת Vu, Voillà, Regards, ו-Ce Soir כמו גם בכמה עיתוני אוונגארד.
במהלך שהותו בניו יורק, פגש קרטייה ברסון בצלם פול סטרנד (Paul Strand) שעבד באותה תקופה על סרט דוקומנטרי.
בעקבות סטרנד, ובהשפעת קולנוענים סובייטים, החליט קרטייה ברסון לעסוק בעצמו בקולנוע.
לאחר חזרתו לצרפת התמנה לעוזרו של הבמאי ז'אן רנואר (Jean Renoir), בנו של הצייר האימפרסיוניסט פייר-אוגוסט רנואר, בסרט התעמולה של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית "La Vie est à Nos" מ-1936. הם המשיכו לעבוד יחד בעוד מספר סרטים (Partie de Compagne, La Regle du Jeu) בהם הופיע לעיתים קרטייה ברסון בתפקידים קטנים.
באותן השנים ביים קרטייה ברסון בעצמו מספר סרטים תיעודיים.
הראשון, Victoire de la Vie ("ניצחון החיים", 1937. פורסם בארצות הברית תחת השם "Return to Life"), עסק בסיוע הרפואי שניתן בספרד במהלך מלחמת האזרחים שם.
הסרט, במימון הון אמריקאי, הוזמן על ידי הלשכה הרפואית וועדת הסיוע הצפון-אמריקאית לדמוקרטיה הספרדית.
קרטייה ברסון, שהיה פעיל בשמאל הקומוניסטי הרדיקאלי, חתם באותן שנים על תמונותיו בשם "אנרי קרטייה" בלבד, כדי להסתיר את העובדה שבא ממשפחת תעשיינים גדולה.
בשנת 1937 התחתן קרטייה ברסון עם רטנה מוהיני (Ratna Mohini), אשה ממוצא אינדוניזי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה צורף קרטייה ברסון לשירות הסינמטוגראפי של הארמייה השלישית, והוצב במזרח צרפת, שם צילם את הארטילריה הצרפתית, מטחי הפגזות, ואת תנועת הכוחות לאורך קו מאז'ינו.
ב-23 ביוני 1940, נפל קרטייה ברסון בשבי הגרמני בסַן-דִיֶיה.
הוא שהה בשבי קרוב לשלוש שנים, רובן בסטלג VA בלודביגסברג.
הוא ניסה לברוח שלוש פעמים מהשבי, ובפעם השלישית הצליח.
קרטייה ברסון חזר לצרפת בשנת 1943.
בשלהי 1945 ביים סרט דוקומנטרי על פליטים צרפתים החוזרים אל ארץ מולדתם לאחר מלחמת העולם השנייה.
ברסון נהג להשתמש בציוד מועט ביותר, זאת בהתאם לדבקותו בריאליזם וברצונו לצלם בעוד נכחותו אינה מורגשת.
תצלומיו אינם מבוצעים באמצעות ציוד מיוחד או טכניקות מיוחדות.
ברסון מעולם לא השתמש בתאורה נוספת כגון מבזק; בתאורה קלושה העדיף לצלם בסרט בעל בהירות גבוהה.
ברסון כינה עצמו כ"צייר בנשמה", והאדם הרזה והמסוגר נחשב אחד מהאמנים הצנועים ביותר ומעולם לא השתמש במצלמה על מנת לתאר רגעים אשר נחשבו בעיניו כפרטיים מידי.
הדבר גרם לו לזכות באהדתם של ידוענים רבים ובשיתוף פעולה עמם.
ויליאם פוקנר (William Faulkner), ז'אן-פול סארטר, טרומן קפוטה ומרילין מונרו, כולם נלכדו בעדשת מצלמתו של ברסון ברגעים פרטיים שלא פרסם.
כאשר עבד ברסון בתחום העיתונות, פגש את רוברט קאפה ואת דוד סימור (David Seymour), שניהם עיתונאים וגם צלמים, איתם ייסד בשנת 1947 את סוכנות הצילום "מגנום" ("Magnum"), אשר הפכה במרוץ השנים לאחת מסוכנויות הצילום החשובות בעולם.
ברסון שימש כנשיא האיגוד בין השנים 1956–1966. הסוכנות הייתה שייכת לצלמים שעבדו בה והייתה מנוהלת כקואופרטיב.
בשלהי שנות ה-70, עבדו בסוכנות כעשרים וחמישה צלמים-עמיתים בארצות שונות.
קאפה, חבר טוב של ברסון, אמר לו פעם "הזהר מתוויות, עוד "ידביקו" לך תווית אשר ממנה לא תוכל להפטר, תווית של צלם סוריאליסטי קטן".
ברסון אכן "נתקע" עם תווית, אך לא של "צלם סוריאליסטי קטן", אלא של "צלם הרגע המכריע".
"הרגע המכריע", אשר מזוהה כגישתו של ברסון לצילום, שימש גם ככותרת של ספר הצילומים הראשון של ברסון שיצא לאור בשנת 1952. בספר זה הגדיר ברסון את הצילום כ"הכרה במשך שבריר של שנייה, בעת ובעונה אחת - בחשיבותו של אירוע ובקיומו של ארגון צורני מדוקדק המפיח רוח חיים באירוע זה".
מאחורי הספר קיים סיפור מעניין ביותר אשר חושף את הקושי בבחירת צילומים מסוימים מתוך צילומים רבים.
בשנת 1940 שבו הגרמנים את רב הטוראי הצרפתי ברסון.
עד שנת 1942 נחשב כמת והמוזיאון לאמנות מודרנית אף תכנן תערוכה לזכרו.
בתקופה זו כבר היה ידוע ברסון בשל תצלומיו, אך כאמור, ברסון לא נהרג ובשנת 1943 נמלט מהשבי בחזרה לצרפת.
בשנת 1945 החל במגעים עם האוצרים של המוזיאון על מנת להציג בתערוכה (במקום התערוכה לזכרו).
ברסון הדפיס 346 מתצלומיו, הדביק את הצילומים על יריעות נייר (8 בדף), והכניס אותם אל תוך אלבום בשביל שהאוצרים יבחרו מהם.
התערוכה יצאה לפועל ונקראה בשם "תמונותיו של אנרי קרטייה ברסון" ("The Photographs of Henri Cartier Bresson"), היא נפתחה בפברואר 1947 והוצגו בה 163 תצלומים.
אלבום התמונות אוחסן ונשכח, עד שיום אחד, בשנות השמונים, מרטין פרנק, אשתו של ברסון, מצאה את ברסון קורע את התמונות מהאלבום.
כאשר הגיעה, היה מאוחר מידי ונשארו רק דפים מועטים.
אנרי קוריאל היה פעיל קומוניסטי יהודי-מצרי ודמות מרכזית בשמאל הרדיקלי העולמי, אשר לאחר גירושו ממצרים קבע את מרכז חייו בצרפת, שם הפך לדמות משפיעה בזירה הבינלאומית.
הוא נולד במצרים למשפחה יהודית אמידה ממוצא איטלקי, והקדיש את שנותיו הראשונות לפעילות פוליטית בקהיר, שם עמד בראש "התנועה הדמוקרטית לשחרור לאומי" .
תנועה זו היוותה ניסיון משמעותי לאחד את הכוחות המרקסיסטיים במצרים תחת מסגרת אנטי-קולוניאליסטית רחבה, אך פעילותו במדינה נקטעה עם גירושו בשנת 1950.
עם השתקעותו בצרפת, הפך קוריאל לצומת דרכים אסטרטגי עבור תנועות שחרור לאומיות ברחבי העולם.
הוא הגיש סיוע לוגיסטי ופוליטי נרחב לחזית לשחרור לאומי של אלג'יריה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה, והרחיב את רשת התמיכה שלו, שכונתה "סולידריות", גם למאבקים בדרום אפריקה ובאמריקה הלטינית.
במקביל לפעילותו העולמית, היה קוריאל מעורב באופן פעיל במאמצים לכינון שלום במזרח התיכון, כשהוא יוזם ערוצי הידברות מוקדמים בין נציגים ישראלים לפלסטינים וערבים.
חייו הסוערים באו לקצם ב-4 במאי 1978, כאשר נרצח בפריז.
אף על פי שגורם אנונימי שהזדהה בשם "Delta", כינוי המרמז לקומנדו דלתא , חוליית חיסול של הארגון הצבאי החשאי שפעל כנגד עצמאות אלג'יריה.
אולם מרבית החוקרים מעריכים כי השם שימש ככיסוי בלבד, וזהותו המדויקת של המתנקש מעולם לא נמצאה.
קיימות סברות מתמשכות כי ההתנקשות בוצעה על ידי שכירי חרב שפעלו בשליחות שירותי ביון זרים או קבוצות חמושות אחרות.
אנרי קוריאל נולד בקהיר למשפחת קוריאל, משפחה יהודית ממוצא איטלקי.
אביו היה בנקאי והמשפחה גרה בבית רחב מידות ברובע זמאלכ בקהיר.
בן דודו היה אוג'ניו קוריאל, פיזיקאי ופעיל אנטי-פשיסטי, שנרצח בשנת 1945. אחיו, ראול קוריאל, היה ארכאולוג שהתמחה בנומיסמטיקה.
למשפחת קוריאל הייתה אזרחות איטלקית וב-1935 קיבל אנרי גם אזרחות מצרית.
הוא למד בבית ספר נוצרי פרטי בקהיר.
על אף זיקתו למצרים, הוא לא שלט בשפה הערבית.
קוריאל היה אחד הקומוניסטים המובילים במצרים.
הוא טען כי המשימה הראשונה של קומוניסטים מצריים הייתה לזכות בשחרור לאומי באמצעות חזית לאומית רב-מעמדית.
לתפיסתו שחרור מצרים מהאימפריאליזם הבריטי הייתה המשימה הראשונה של התנועה הקומוניסטית המקומית.
בשנת 1943 הקים את התנועה הקומוניסטית "התנועה לשחרור לאומי", אשר בשנת 1947 הפכה ל"תנועה הדמוקרטית לשחרור לאומי".
חברי DMNL דרשו שבריטניה תעזוב את פלשתינה ובמקביל ניסו להבטיח שההפגנות לא יקבלו אופי אנטישמי.
כאשר מפגינים תקפו חנות בבעלות יהודית באל-מנסורה, עמדו אנשי ה-DMNL בפתח החנות והגנו עליה.
התנועה משכה אליה מוסלמים וקופטים מהאינטליגנציה וגם ממעמד הפועלים.
קוריאל נעצר פעמים רבות עקב פעילותו הפוליטית ובזמן המלחמה הישראלית-ערבית 1948, הוא ופעילים קומוניסטים נעצרו בגלל תמיכתם בתוכנית החלוקה של האו"ם והואשמו בתמיכה בציונות.
בשנת 1950 אולץ להגר ממצרים על ידי שלטונו של המלך פארוק והתיישב בפריז, שם הקים יחד עם גולים יהודים קומוניסטים נוספים שלוחה של DMNL שנקראה "קבוצת רומא".
קוריאל וקבוצת רומא פעלו לקידום פתרון לא אלים לסכסוך הערבי ישראלי כבר בשנות החמישים.
הוא היה בקשר עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית וארגן מפגשים בין ישראלים, מצרים וקומוניסטים ממדינות ערב נוספות ועודד תמיכה ישראלית בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
בשנת 1976 יזם מפגשים בין קומוניסטים ישראלים לבין קומוניסטים פלסטינים, אשר נודעו כ"שיחות פריז".
נציגי אש"ף כללו את עיסאם סרטאווי, ובצד הישראלי היו חברי "אנשי המועצה לשלום ישראל-פלסטין", בהם אורי אבנרי, דניאל עמית ומתי פלד.
בספר "על מזבח השלום" קוריאל טען ש-DMNL קיבלה את תוכנית החלוקה במלואה למרות התנגדותן של רוב המפלגות במצרים.
"ה-DMNL הסבירה שאין להיגרר אחר המנהיגים הערביים הריאקציוניים אשר דרשו יחד עם הפשיסט הנודע המופתי הירושלמי להשליך את היהודים לים".
לטענתו, מאחורי התגייסות מדינות ערב לסיכול הקמת שתי המדינות עמד האימפריאליזם הבריטי שקיווה להנציח את שלטונו בעזרת שיסוי הצדדים זה בזה תוך סיכול התביעות הלאומיות המצריות ובניגוד לאינטרסים של הערבים הפלסטינים.
מנהיגי המדינות הערביות, ביקשו להסיט את ההמונים מבעיותיהם, הם הנושאים באחריות לפי קוריאל להיווצרותה של בעיית הפליטים הפלסטינים.
לאחר מלחמת סיני, היה כמעט בלתי אפשרי לטעון במצרים כי אפשר להגיע לשלום עם מדינת ישראל.
התנועה הקומוניסטית תמכה עתה בלאומית פאן-ערביות אנטי-אימפריאליסטית.
כתוצאה מכך גורשו קוריאל וקבוצת רומא מכל הקבוצות הקומוניסטיות המצריות.
קבוצת רומא הסיטה את מאמציה לתמיכה בקבוצות אנטי-קולוניאליסטיות ברחבי העולם השלישי, בהם תנועת "החזית לשחרור לאומי" באלג'יריה, הקונגרס הלאומי האפריקני בדרום אפריקה, רודזיה הדרומית ואנגולה.
בנוסף, תמכו קוריאל וקבוצת רומא במשפחות אסירים קומוניסטים מצרים שנכלאו בתקופת משטר נאצר בשנים 1959–1964. הוא היה חלק מרשת ז'אנסון, שסייעה בצרפת לחזית השחרור הלאומית.
באוקטובר 1960 נעצר קוריאל על ידי משטרת צרפת, נכלא ל-18 חודשים והיה מועמד לגירוש מצרפת.
בזמן שהיה אמור להיות מגורש, נחתם הסכם השלום בין צרפת והחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה וגירושו בוטל.
בעת שהותו בכלא הקים קוריאל את תנועת "סולידריות" (Solidarité) שמטרתה לסייע לקבוצות פוליטיות מיליטנטיות, קומיניסטית או אנטי-פשיסטיות ברחבי העולם.
ביוני 1976 פורסמה כתבה במגזין השמרני הצרפתי "Le Point" שהאשימה את קוריאל ותנועת סולידריות בקשר, סיוע ותמיכה כלכלית בקבוצות טרור ברחבי העולם.
לטענת העיתון, "סולידריות" אימנה פעילים מכל רחבי העולם בזיוף מסמכים, שימוש בחומרי נפץ, ניווט, הסוואה ועוד.
קוריאל עצמו לא היה מעורב בשום פעילות טרור.
בעקבות החשיפה הואשם קוריאל בקשר עם הק.ג.ב.
הוא שוחרר כאשר החשדות נגדו הוסרו.
ב-4 במאי 1978 נרצח קוריאל בפריז בפתח ביתו ברחוב רולן מס.4. מספר ארגונים נחשדו ברצח, אולם לא נמצאו אשמים.
חבריו של קוריאל האמינו כי ייתכן שהמאמר ב"לה פואן" ופרסומים אחרים שבאו אחריו בעיתונות הצרפתית הובילו להתנקשות בו.
על מנת לְהָזֵים את השמועות הם העבירו לסופר הצרפתי ז'יל פרוט מידע על קוריאל כדי שיכתוב עליו ספר.
ב-1984 פורסם הספר "A Man Apart: the Life of Henri Curiel" (איש החוץ: חייו של אנרי קוריאל).
הוא הובא למנוחות בבית הקברות פר לשז.
בנו הוא העיתונאי הצרפתי אלן גרש.
לזכרו הוקמה "Henri Curiel Society" העוסקת בהנצחתו וקידום מורשתו.
בשנת 1982 יצא בעברית, בהוצאת מפרש, ספר על משנתו ופועלו של קוריאל, בשם "על מזבח השלום".
בספר ביוגרפיה, תיאור הרקע ההיסטורי לפועלו ודברים לזכרו.
אנרי קאסאדסי היה ויולן, מלחין ומו"ל של יצירות מוזיקליות.
אנרי היה אחיו של מריוס קאסאדסי, דודו של הפסנתרן המפורסם רובר קאסאדסי ודוד-רבא של ז'אן קאסאדסי.
קאסאדסי החל את לימודי המוזיקה אצל אלבר לאוויניאק ולמד ויולה אצל תיאופיל לאפורז' בקונסרבטואר של פריז, שם זכה בפרס ראשון בשנת 1899. מ-1910 עד 1917 היה הוויולן של רביעיית קאפה.
בשנת 1901 ייסד קאסאדסי, יחד עם קאמי סן-סנס, את האגודה לכלים עתיקים.
האגודה, שפעלה בין 1901 ל-1939, הייתה חמישייה של נגנים, שהשתמשו בכלים שיצאו משימוש, כמו ויולה דה גמבה, או הכלי של קאסאדסי עצמו, ויולה ד'אמורה.
החמישייה נודעה בזמנה גם בביצועי בכורה ליצירות שאבדו והתגלו מחדש, מאת מלחינים שהלכו זה כבר לעולמם.
לאחר זמן התגלה, שקאסאדסי ואחיו, בעיקר מריוס קאסאדסי, כתבו את היצירות הללו.
קונצ'רטו "אדלאיד", לכאורה מאת מוצרט, מיוחס לעיתים בטעות לאנרי, אבל נכתב למעשה על ידי מריוס.
עם זאת, אנרי נחשב למחברו של הקונצ'רטו ברה מז'ור לוויולה, שנחשב לפרי עטו של קרל פיליפ עמנואל באך.
וייד תיארה אותו בנספח ב' של ספרה "קונצ'רטי לכלי מקלדת של קרל פיליפ עמנואל באך" (אן ארבור, מישיגן: הוצאת כתבי מחקר של אוניברסיטת מישיגן, 1981) עמ' 279-82.
הקונצ'רטו הזה הופיע ב-1911 בהוצאה רוסית, כביכול "בעיבוד...
לתזמורת קטנה בידי מקסימיליאן שטיינברג," ובהמשך זכה לביצועי מנצחים כמו דריוס מיו וסרגיי קוסביצקי והוקלט בניצוח פליקס פרוהאסקה ויוג'ין אורמנדי.
"כך קרה," כתבה וייד ב-1981, "שבימינו, הקונצ'רטו המוקלט ביותר של ק.פ.ע.
כמו כן מייחסים לאנרי את ה"קונצ'רטו של הנדל" ואת ה"קונצ'רטו של באך", שניהם לוויולה.
במקרים רבים מציינים אותם כ"הקונצ'רטו של הנדל/קאסאדסי" ו"בקונצ'רטו של באך/קאסאדסי".
חוקרים ומלומדים מאשרים, ששני הקונצ'רטי הללו נכתבו על ידי אנרי קאסאדסי בסגנון המלחינים, שבשמותיהם השתמש.
Le rosier אופרה בופה בשלוש מערכות (1914); לבריתמאת מוריס דוויליה
Les plaisirs champêtres ("תענוגות כפריים"), או Les tentations de las bergère et l'amour vainqueur, בלט במערכה אחת (1924); המוזיקה לקוחה מתוך "תענוגות כפריים" ודיברטיסמן מאת מישל פיניולה דה מונטקלר
"קוטייון III, אופרה בופה בשלוש מערכות (1927); לברית מאת גבריאל אלפו ופייר מודרו
"בלי תוף ובלי חצוצרות", אופרטה בשלוש מערכות וארבע תמונות (1931); לברית מאת פייר ובר ואנרי דה גורס
"ואלסים צרפתיים, פנטזיה מוזיקלית וחזיון ראווה" על פי שירים חגיגיים מאת גונו, ביזה, ב.
גודאר, דליב, הרווה, מטרה, לאקום ודלמה, בשתי מערכות ו-18 תמונות (1943); לברית מאת אדי גיליין ואלבר וילמץ
"הילדה של מאדאם אנגו", אופרטה
קונצ'רטו ברה מז'ור לתזמורת קטנה (בסביבות 1905, יצא לאור ב-1912); במקור "לארבעה ויולים קונצ'רטנטה"; ייחוס מזויף לקארל פיליפ עמנואל באך.
"דיברטיסמן ברסאן", סוויטה לתזמורת (יצאה לאור ב-1943)
"דיברטיסמן פרובנסלי", סוויטה לתזמורת (יצאה לאור ב-1943)
קונצ'רטו (סוויטה) ברה מז'ור לכינור או ויולה ופסנתר או תזמורת (בסביבות 1905, יצא לאור ב-1931); במקור, לארבעה ויולים קונצ'רטנטה"; ייחוס מזויף לקארל פיליפ עמנואל באך
קונצ'רטו "הנדל" בסי מינור לוויולה ותזמורת (יצא לאור ב-1924); ייחוס מזויף לגאורג פרידריך הנדל
באך" בדו מינור לוויולה ותזמורת (יצא לאור ב-1947); ייחוס מזויף ליוהאן כריסטיאן באך
סוויטה לרביעיית מיתרים (יצאה לאור ב-1931); ייחוס מזויף לקארל פיליפ עמנואל באך
"מעגל העונות" לחמישיית כלי נשיפה מעץ (יצא לאור ב-1987)
24 פרלודים לויולה ד'אמור בליוויו צ'מבלו, פסנתר או נבל (1931)
"זה אני", ון-סטפ (מחול מהיר)
ארבעה שירים קמבודיאניים לקול ופסנתר (1931); מילים בצרפתית מאת פרנאן רובריי
ארבעה שירים צרפתיים לקול ופסנתר (1933); מילים מאת לאון גיו דה סיי
"נורמנדי" לקול ופסנתר (1935); מילים מאת רנה דורין
אנרי ז'אן קושה (Henri Jean Cochet; 14 בדצמבר 1901 – 1 באפריל 1987), היה טניסאי צרפתי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כשלזכותו 7 זכיות בטורנירי גראנד סלאם ו-6 זכיות בגביע דייוויס במדי נבחרת צרפת.
אנרי קושה נולד בעיירה ליד ליון.
אביו היה עובד במועדון טניס מקומי.
אנרי החל לשחק בגיל שמונה.
אנרי קושה ניצח לראשונה בטורניר טניס משמעותי ב-1921. הוא הפך לחלק מדור זהב של הטניס הצרפתי, כשיחד עם רנה לקוסט, ז'אן בורוטרה וז'אק בריניון כונו "ארבעת המוסקיטרים", אשר שלטו בטניס העולמי במהלך אותו עשור ובתחילת העשור הבא אחריו.
עם בריניון זכה אנרי קושה בהישג בין-לאומי משמעותי ראשון, כשבאולימפיאדת פריז (1924) זכו השניים במדליית כסף בטורניר זוגות הגברים וזאת בנוסף למדליית כסף בתחרות גברים באותה אולימפיאדה.
ב-1926 ניצח לראשונה באליפות צרפת הפתוחה בתחרות זוגות גברים לצד ז'אק בריניון.
במשך מספר שנים הוא זכה ב-7 פרסי גראנד סלאם.
באליפות אוסטרליה בחר שלא להשתתף, ואכן לא השתתף מעולם, בשל העלויות הגבוהות והמסע המתיש והארוך באותה תקופה, שהפך את הטורניר – בסבב שעדיין לא היה מקצועני – לבלתי משתלם לדעתו.
עם נבחרת צרפת קושה זכה 6 פעמים בגביע דייוויס (1927–1932).
הוא עבר למקצוען ב-1932 ושיחק לצד ביל טילדן.
ב-1976 התקבל אנרי קושה, יחד עם שלושת חבריו ל"ארבעת המוסקיטרים", להיכל התהילה של הטניס.
תוצאה שנה טורניר שותף יריבים בגמר תוצאהזכייה 1927 אליפות ארצות הברית הפתוחה איילין בנט רנה לקוסט הייזל ויטמן 6–2, 0–6, 6–3זכייה 1928 אליפות צרפת הפתוחה איילין בנט פרנק הנטר הלן וילס 3–6, 6–3, 6–3זכייה 1929 אליפות צרפת הפתוחה איילין בנט פרנק הנטר הלן וילס 6–3, 6–2
אנרי קושה היה נשוי מאז 1926 לז'רמן דסטיו.
הוא לימד אותה טניס ובמספר תחרויות משניות הם שיחקו כזוג.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית הוא ניהל חנות למוצרי ספורט.
אנריק ז'נסאנה אי מרולה (בקטלאנית: Enric Gensana i Merola; נולד ב-3 ביוני 1936 בליידה שבספרד, נפטר ב-28 בספטמבר 2005 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעיקר בעמדת הבלם ונודע בשל תקופתו במדי ברצלונה.
ז'נסאנה, שגדל והחל את הקריירה שלו בליידה, שיחק בברצלונה במשך 8 שנים, בין 1956 ל-1964. במקביל לכך, היה חבר בנבחרת ספרד והוא רשם 10 הופעות במדיה.
ז'נסאנה נולד וגדל בליידה שבקטלוניה, שם גם שיחק כדורגל בנעוריו.
הוא שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה המקומית, ליידה, וב-3 באפריל 1955, בהיותו בן 18, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה באותן שנים בליגה השנייה.
בעונת 1955/1956 החל להשתלב באופן עקבי בהרכב הקבוצה, ובמהלך העונה ערך 19 הופעות בליגה.
באותה תקופה שיחק לצד שחקני עבר של ברצלונה כגון אסטניסלאו באזורה ומריה גונסלבו, שהמליצו לאנשי ברצלונה להחתים את ז'נסאנה.
בקיץ 1956 ביצע את המעבר לברצלונה, הקבוצה הבכירה בקטלוניה ומהבכירות שבכדורגל בספרד.
ז'נסאנה שיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי.
ז'נסאנה לא השתלב באופן מידי בברצלונה, ואת הופעתו הראשונה בליגה הספרדית ערך במחזור ה-6 בלבד, בתיקו 1-1 עם אתלטיק בילבאו ב-14 באוקטובר 1956. בעונתו הראשונה בברצלונה ערך 12 הופעות בליגה.
לאחר שהסתיימה הליגה נערך הגביע הספרדי.
ז'נסאנה פתח במשחקי רבע הגמר וחצי הגמר מול ריאל מדריד וריאל סוסיאדד בהתאמה, עוזר לקבוצתו לגבור על שתיהן.
בגמר נגד אספניול פתח ז'נסאנה בהרכב ברצלונה והוא זכה עם קבוצתו בגביע לאחר ניצחון 1-0.
החל מעונתו השנייה בברצלונה התבסס מעמדו בהרכב הקבוצה, והוא הרבה לפתוח במשחקיה, לרוב לצדו של ז'ואן סגארה בהגנת הקבוצה, תופס את מקומו של איזידרה פלוטטס.
בעונה זו פתח ב-22 משחקי ליגה.
ז'נסאנה כבש לראשונה במדי ברצלונה ב-30 במרץ 1958, השער היחיד בניצחון 1-0 על סלטה ויגו.
בעונה זו זכה עם ברצלונה בגביע ערי הירידים לראשונה בתולדות המועדון.
בגומלין רבע גמר הגביע נגד ריאל בטיס הבקיע ז'נסאנה צמד ועזר לקבוצתו להעפיל לשלב הבא עם תוצאה מצטברת 10-3. ברצלונה זכתה בעונה זו בדאבל - זכייה הן באליפות ספרד והן בגביע.
בגמר הגביע נגד גרנדה פתח ז'נסאנה ועזר לברצלונה לנצח 4-1.
בעונת 1959/1960 המשיכה הצלחתה של ברצלונה, שזכתה פעם שנייה ברציפות באליפות, וכן פעם נוספת בגביע ערי הירידים, הודות לניצחון בגמר על ברמינגהאם סיטי בתוצאה המצטברת 4-1. ז'נסאנה חווה את עונתו הפורייה ביותר בהבקעת שערים - ב-22 משחקי ליגה בהם שותף הבקיע 6 שערים.
הוא לקח חלק בהשתתפותה הראשונה של ברצלונה בגביע אירופה, בו הודחה בחצי הגמר על ידי ריאל מדריד.
כמו כן, הייתה זו העונה בה ערך את המספר הרב ביותר של הופעות בקריירה שלו - 37 בכל המסגרות.
בעונה שלאחר מכן דעכה יכולתה של ברצלונה.
ב-12 באוקטובר 1960, במשחק גביע ערי הירידים נגד קבוצה מזאגרב, הבקיע שער עצמי לרשת קבוצתו, אך לשמחתו הצליחה ברצלונה להעפיל לשלב הבא עם ניצחון בתוצאה מצטברת 5-4, עם שער של ז'נסאנה לזכות קבוצתו בגומלין.
בליגה הגיעה ברצלונה למקום ה-4 בלבד, תוך שז'נסאנה פותח ב-19 משחקים ומבקיע 3 פעמים.
בגביע אירופה הגיעה ברצלונה לגמר הטורניר, כשהיא גוברת בדרך על קבוצות כריאל מדריד והמבורג.
במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון פתח ז'נסאנה בהרכב, ובשל אי-הבנה בינו לבין שוער הקבוצה אנטוני רמלייטס, ספגה ברצלונה שער עצמי.
לבסוף הפסידה ברצלונה 3-2. בשמינית גמר הגביע הספרדי מול אספניול הורחק ז'נסאנה בכרטיס אדום, וברצלונה הודחה לאחר שהפסידה בשני המשחקים.
בעונת 1961/1962 לא הצליח לכבוש אף שער ב-29 המשחקים בהם שותף.
ברצלונה כשלה בזכייה באליפות פעם נוספת, כשהיא סיימה במקום ה-2 מאחורי ריאל מדריד, שגם הדיחה את ברצלונה מהגביע הספרדי.
בגמר גביע ערי הירידים הובסה ברצלונה על ידי ולנסיה בתוצאה המצטברת 7-3. בסוף העונה נפצע ז'נסאנה, פציעה שבגללה הושבת ממשחק לחצי שנה ולכן נעדר ממונדיאל 1962 שנערך בקיץ.
הוא שב לפעילות ב-21 באוקטובר 1962, בתיקו 1-1 עם אלצ'ה, בו גם כבש את השער היחיד לזכות קבוצתו.
בעונה זו התערער מעמדו בקבוצה, בעיקר בשל חוסר יכולתו להחלים באופן מלא מפציעתו.
בגומלין שמינית גמר הגביע הספרדי, לאחר שברצלונה הפסידה 4-1 לאלצ'ה במשחק הראשון, הבקיע ז'נסאנה את אחד השערים בניצחון 4-1, שעזר לברצלונה להימנע מהדחה.
ברצלונה ניצחה במשחק ההכרעה השלישי ועלתה לרבע גמר.
בחצי הגמר פגשה ברצלונה את ולנסיה.
לאחר תיקו 2-2 במשחק הראשון, הבקיע ז'נסאנה את שערה היחיד של קבוצתו בגומלין, שהסתיים בתיקו 1-1, ובזכות כך נערך משחק הכרעה נוסף.
ללא ז'נסאנה בהרכבה, ניצחה ברצלונה במשחק ההכרעה, עלתה לגמר, בו ניצחה את ריאל סרגוסה 3-1 וזכתה בגביע.
ב-1963 נפצע ז'נסאנה פעם נוספת במניסקוס.
פציעה זו סימנה, למעשה, את סוף הקריירה שלו.
בעונת 1963/1964 הצליח להשתתף ב-6 משחקים בלבד.
מתוך ניסיון לעזור לז'נסאנה להשתקם מהפציעה, הוא הושאל במהלך עונת 1964/1965 לאוסאסונה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
באוסאסונה שותף ב-8 משחקי ליגה, בהם כבש שער בודד, לצד 4 משחקים בגביע.
לאחר מכן הושאל לקבוצת המילואים של ברצלונה, קונדאל, שגם היא הייתה בליגה השנייה.
ז'נסאנה שיחק שם במשך שנתיים, ובקיץ 1967 פרש ממשחק, כשהוא בן 30.
לצד היותו שחקן בברצלונה, ערך ז'נסאנה 10 הופעות במדי נבחרת ספרד.
הופעתו הראשונה בנבחרת הספרדית הייתה במשחק מוקדמות מונדיאל 1958 נגד ב-16 במאי 1957, אז ניצחה ספרד 4-1. ספרד לא הצליחה להעפיל למונדיאל לאחר שסיימה שנייה בביתה.
בשמינית גמר מוקדמות יורו 1960 פגשה ספרד את .
ז'נסאנה השתתף בשני המשחקים מולהה ואף הבקיע את אחד משערי נבחרתו במשחק השני, שניצחה בתוצאה המצטברת 7-2, ובכך עזר לה להעפיל לרבע הגמר.
ברבע הגמר סירבה ספרד להגיע לברית המועצות ולכן הודחה טכנית.
ב-2 באפריל 1961 כבש את שערו השני בנבחרת ספרד, בניצחון 2-0 במשחק ידידות מול .
בנוסף, שיחק בשני משחקי מוקדמות מונדיאל 1962 נגד ועזר לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר, אך הוא נעדר ממנו בשל פציעה.
המשחק השני נגד ויילס, ב-18 במאי 1961, היה משחקו ה-10 והאחרון בנבחרת.
אנרי מרי קואנדה (; 7 ביוני 1886 – 25 בנובמבר 1972) היה ממציא, פיזיקאי, מהנדס אווירונאוטיקה וחלוץ בתחום חקר האווירודינמיקה ממוצא רומני.
קואנדה בנה את המטוס הנסיוני קואנדה 1910, אשר תואר על ידו בסוף שנות ה-50 כמטוס הסילון הראשון בעולם, טענה שיצרה מחלוקת בין תומכים למתנגדים.
בנוסף המציא קואנדה מספר גדול של מכשירים, תכנן "צלחת מעופפת" וגילה את אפקט קואנדה הקרוי על שמו.
רקע משפחתי, ילדותו ותחילת הקריירה
קואנדה נולד בבוקרשט, השני במשפחה מרובת ילדים.
אביו היה גנרל קונסטנטין קואנדה, פרופסור למתמטיקה בבית הספר הלאומי לכבישים ולגשרים.
אמו, אאידה דאנה (Aida Danet) הייתה ביתו של הפיזיקאי הצרפתי גוסטב דאנה ונולדה בברטאן.
בשלב מאוחר יותר של חייו סיפר קואנדה שכבר מילדותו הוקסם מהרוח.
קואנדה החל את לימודיו בבית הספר היסודי על שם פטראקה פויינארו בבוקרשט, והחל מ-1896 למד בתיכון סבא הקדוש.
לאחר שלוש שנים החליט אביו שקואנדה צריך לפתח קריירה צבאית והעביר אותו לתיכון הצבאי שבעיר יאשי, שם נדרשו לו ארבע שנים נוספות כדי לסיימו.
ב-1903 סיים קואנדה את התיכון בדרגת רב-סמל, המשיך את לימודיו בבית הספר לארטילריה, צבא והנדסת הצי בבוקרשט, אז נשלח ב-1904 כחלק מרגימנט תותחנים ללימודים בגרמניה בבית הספר הטכני שליד ברלין.
קואנדה סיים את לימודיו כקצין ארטילריה, אך התעניין יותר בבעיות הטכניות של תעופה, בנה ב-1905 "טיל-מטוס" עבור צבא רומניה והמשיך את לימודיו באוניברסיטת לייז' שבבלגיה, שם הכיר את ג'ובאני בטיסטה קפרוני, שהפך גם הוא מאוחר יותר למהנדס אווירונאוטיקה ויצרן מטוסים באיטליה.
ב-1908 חזר קואנדה לרומניה ושירת כקצין ברגימנט הארטילריה השני.
אופיו כממציא לא תאם את המשמעת הצבאית ועלה בידו להשיג שחרור, אותו ניצל לעריכת טיול ארוך וחוצה מדינות במכונית במסגרתו ביקר באספהאן, טהראן וטיבט.
פעילות בתחום התעופה בצרפת ובבריטניה
לאחר חזרתו ב-1909, הגיע קואנדה לפריז, החל ללמוד בבית הספר הלאומי לתעופה וחלל (École Nationale Supérieure de l'Aéronautique et de l'Espace) וכעבור שנה סיים כמצטיין בכיתה הראשונה להנדסת אווירונאוטיקה.
בסדנה של ג'ובאני קפרוני בנה קואנדה את הקואנדה 1910 שהוצג בפני קהל בסלון האווירי הבינלאומי שנערך בפריז.
למטוס היה מנוע בוכנה בן ארבעה צילינדרים ו-50 כ"ס שהניע טורבינה מרובת-להבים בתוך בית מנוע סגור, במטרה להניעו באמצעות שילוב של יניקת האוויר מקדמת המטוס והזרמתו אל חלקו האחורי, במקום השימוש במדחף רגיל.
מקורות בני אותו הזמן תיארו את המטוס כבלתי ניתן להטסה.
שנים מאוחר יותר, כאשר החלו אחרים לפתח טכנולוגיית מנועי סילון, טען קואנדה כי למעשה בנה מנוע סילון ושהמטוס אכן טס.
היסטוריון התעופה צ'ארלס גיבס-סמית' כתב כי "מעולם לא עלה הרעיון של הזרקת דלק; המכונה מעולם לא טסה; מעולם לא הושמדה במהלך טיסת ניסוי; וב[מגזין]"טיסה" ציינו כי נמכרה למונסיניור וויימן." גיבס-סמית' ממשיך כי "נטען שלאחר ההתרסקות הנוראה (שמעולם לא התרחשה) ביקש קואנדה לבנות מטוס שני אך 'חסר את המשאבים הדרושים לכך'.
הציג מטוס חדש לגמרי המונע במדחף בתחרות הצבאית בריימס." לעומתו, קיבלו כותבים אחרים את סיפורו של קואנדה על טיסת המבחן של המטוס.
בשנים 1911–1914 עבד קואנדה כמהנדס הראשי בחברת בריסטול אירופליין שבבריטניה, ותכנן מספר מטוסים שנודעו כבריסטול קואנדה חד כנפיים (Bristol Coanda Monoplanes).
ב-1912 זכה אחד ממטוסים אלה בפרס בתחרות למטוסים צבאיים בריטיים.
ב-1915 חזר קואנדה לצרפת, ותוך כדי עבודתו עבור חברת דלונה-בלוויל (Delaunay-Belleville) במהלך מלחמת העולם הראשונה, תכנן ובנה שלושה דגמי מטוסים שונים המונעים במדחף, ביניהם הקואנדה-1916, בעל זוג מדחפים שהוצבו זה בצד זה משני צדדיו של זנב המטוס.
בשנות ה-50 חזרו בחברת סוד אוויאסיון, שקואנדה שימוש כיועץ טכני שלה, על תצורה זו בתכנון הקרוול.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם המשיך קואנדה לנסוע ולהמציא המצאות.
ב-1934 זכה בצרפת לפטנט רשום על אפקט קואנדה.
במהלך שנות ה-30 השתמש בעקרונות האפקט כבסיס לתכנון כלי טיס דמוי דיסקוס, או "צלחת מעופפת", תוך שימוש בגזים בעלי לחץ גבוה (שתכונותיהם לא פורטו) אשר זרמו דרך מערכת אוורור בצורת טבעת.
ב-1936 הגיש קואנדה בקשה לפטנט עבור העיצוב שלו, אם כי בסופו של דבר לא נבנתה גרסה מעשית.
בזמן מלחמת העולם השנייה שהה קואנדה בצרפת הכבושה ועבד עבור הגרמנים בניסיון לפתח מנוע טורבו סילון על בסיס הקואנדה 1910 למערכת הנעה למזחלות שלג.
החוזה עם הגרמנים הסתיים לאחר שנה, ללא תוכניות כלשהן לייצור.
המחקר על אפקט קואנדה תפס את תשומת הלב בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה והפך לבסיס למספר כיוונים בחקר זרימה רבודה.
זרם קטן של נוזל במהירות גבוהה היה יכול ליצור זרימת מסה גבוהה יותר, במהירות נמוכה יותר.
אף על פי שבסופו של דבר האפקט לא היה מוצלח בהנעת מטוס, נעשה בו שימוש בקנה מידה קטן יותר, ממכשור לאריזת מוצרים ועד לשואבי אבק.
ב-1969, בתחילת תקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו, שב קואנדה לבלות את ימיו האחרונים ברומניה ושימש כמנהל המכון למדע ויצירה טכנית (INCREST).
ב-1971 ארגן, בצוותא עם פרופסור אלי קרפולי (Elie Carafoli), את המחלקה להנדסה אווירונאוטית של האוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט והפריד אותה מהמחלקה להנדסה מכנית.
הנרי קואנדה מת בבוקרשט ב-25 בנובמבר 1972, בגיל 86, ונקבר בבית הקברות בלו (Bellu).
פרס מעבדות הארי דיימונד במסגרת הכינוס הבינלאומי לאוטומציה בניו יורק, 1965
חברות כבוד בחברה המלכותית לאווירונאוטיקה של בריטניה, 1971
פרס מטעם אונסק"ו על תרומתו למחקר המדעי
על שמו נקרא נמל התעופה הבינלאומי של בוקרשט
1910: קואנדה 1910, מטוס ניסיוני על בסיס הנעה באמצעות יניקת אוויר
1911: מטוס בעל שני מנועים שהניעו מדחף יחיד - תצורה שביטלה את אפקט טורקה (Torque effect) של המנועים
המצאת חומר עיצובי חדש ששימש בבנייה וכונה בטון-בוייס (bois-ciment); דוגמה בולטת לכך ניתן לראות בארמון התרבות ביאשי
המפורסם בתגליותיו הוא אפקט קואנדה: לאחר יותר מעשרים שנה של מחקר יחד עם עמיתיו תיאר קואנדה את התופעה שכונתה על ידי תיאודור פון קרמן "אפקט קואנדה", לו נמצאו שימושים מעשיים בהמצאות אווירונאוטיות רבות
מערכת מודולרית של התפלת מי ים המופעלת באנרגיה סולארית
אנריק קאזאסס אי פיגרס (בקטלאנית: Enric Casasses i Figueres; נולד ב-9 במרץ 1951 בברצלונה) הוא משורר, מחזאי ומאייר קטלוני.
אנריק נולד לאנריק קאזאסס אי סימו, כימאי ומשורר ולפפיטה פיגרס אי קרוס כימאית, משוררת ומתרגמת מספרדית לקטלאנית.
קאזאסס גדל בעיקר בברצלונה ובאסקלה שבקטלוניה.
בנערותו חי במשך כמה שנים בטנריפה יחד עם משפחתו.
ב-1973, בתקופת שלטון פרנקו, נאלץ לגלות ממולדתו, זאת לאחר שנחשד בשותפות בפעילות לא חוקית ואנרכיסטית.
הוא הגיע ראשית למונפלייה ומשם המשיך לנוטינגהאם.
בשנות ה-90 חי במשך שלוש שנים בברלין.
בשנת 1997, חזר לברצלונה בה מתגורר עד היום.
קאזאסס עבד כמתרגם עבור עיתונים שונים.
ספריו הראשונים ראו אור בשנת 1970 ובתוך כמה שנים זכה לתהילה עבור עבודותיו בקטלאנית.
שירתו של קאזאסס מאופיינת כחצופה ובועטת, שוברת מוסכמות הנכתבת באופן בו המשורר משחק עם הצלילים, הגיות ועיצורים.
לרוב שיריו מאופיינים בכתיבה על רעיון אחד קונקרטי ולאורך השיר הוא מפתח אותו.
הוא שואב השראה משירת ימי הביניים, סוריאליזם ומסגנון הברוק.
קאזאסס מגדיר את עצמו כמעריץ של כמה סופרים, בהם ויקטור קאטאלה, מרסה רודורדה ופגס דה קלימנט.
בשנת 1973 יצא לאור ספרו הראשון: "la bragueta encallada".
במהלך השנים הבאות המשיך קאזאסס לכתוב, אך רק בשנת 1991 פרסם את ספרו השני: "la cosa aquella" (בעברית: הדבר ששם").
ספר זה זכה בפרס קריטיקה סרה דה-אור.
בשנת 2012 הוא זכה בפרס ספרותי של ז'נרליטט דה קטלוניה.
בשנים 2006 וב-2010 הוא היה שותף להוצאת אלבום של פסקל קומלד (מלחין צרפתי ממוצא קטלוני).
אנריק סאבוריט טשידור (בקטלאנית: Enric Saborit Teixidor; נולד ב-27 באפריל 1992) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק בעמדת הבלם בדפורטס איקיקה מליגת העל הצ'יליאנית.
סאבוריט נולד בברצלונה בירת קטלוניה שבספרד.
סאבוריט התחיל לשחק במחלקת הנוער של אספניול בה שיחק עד גיל 16, אז העתיק את מקום מגוריו לעיר הבאסקית ויטוריה עם אמו, ובזכות כך הצטרף לקבוצת הנוער של אתלטיק בילבאו.
ב-23 באוגוסט 2013 ערך סאבוריט את הופעת הבכורה שלו עם אתלטיק בילבאו בלה ליגה הספרדית, בו גם פתח בהרכב, בניצחון הביתי 2–0 על אוססונה.
ב-10 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו עם אתלטיק במפעל אירופאי, במשחק נגד א.ז.
אלקמאר ההולנדית, במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית בו אף בישל שער לקיקה סולה.
ב-11 בינואר 2017, כבש את שער הבכורה שלו באתלטיק בילבאו וכן בגביע המלך הספרדי, במשחק שנגמר בהפסד חוץ 1–3 לברצלונה.
ב-8 בדצמבר 2016 הבקיע לראשונה שער עם אתלטיק בילבאו במפעל אירופאי, בתיקו 1–1 מול ראפיד וינה האוסטרית, במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-9 ביולי 2014 הושאל למיורקה מליגת המשנה הספרדית, למשך עונה.
ביוני 2018 חתם סאבוריט לשלוש שנים במכבי תל אביב מליגת העל, והיה שותף לזכייתה של הקבוצה בשתי אליפויות.
ביוני 2021 לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 1–2 את הפועל תל אביב, וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה, האריך את חוזהו בקבוצה לשתי עונות נוספות.
לאחר שמכבי תל אביב הבטיחה את תואר האליפות בעונת 2023/2024 ב-24 במאי 2024, ולאחר שש שנים במועדון, הודיע במסיבת עיתונאים לקראת המשחק האחרון בעונה שהוא עוזב את הקבוצה.
ביולי 2024, חתם בגזיאנטפ מליגת העל הטורקית.
במרץ 2025, חתם בדפורטס איקיקה מליגת העל הצ'יליאנית.
סאבוריט שיחק בנבחרת הנערים עד גיל 17 של ספרד, ובנבחרות הנוער עד גיל 18 ועד גיל 19 של ספרד.
אנריק מס אי מירנדס (בקטלאנית: Enric Mas i Mirandes, נודע גם בשם הספרדי "אנריקה" (Enrique); 27 בספטמבר 1906 – 15 בפברואר 1975) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעמדת הבלם במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. נודע בשל תקופתו במדי ברצלונה.
מס החל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית של עיירת הולדתו, פלפרוז'ל, שהייתה באותם ימים מהקבוצות הבכירות באזור קטלוניה.
כבר בגיל 17 החל להשתתף במדי הקבוצה הבוגרת במשחקיה הרשמיים.
ב-1926, כשהיה בן 19, חתם בשורות ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד.
ב-24 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה, במשחק ידידות נגד קבוצה מווינה, בירת אוסטריה.
בברצלונה שיחק מס במשך 6 שנים.
ב-1928 פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד בגמר הגביע הספרדי.
מכיוון שמשחק הגמר הסתיים בתיקו, נערך משחק חוזר.
המשחק החוזר גם הוא הסתיים בתיקו, ולכן נערך משחק חוזר שני, בו ניצחה ברצלונה 3–1. מס פתח בכל שלושת משחקי הגמר.
בהמשך השנה הוקמה לה ליגה, הליגה הספרדית בכדורגל, ומס היה חלק מהסגל של ברצלונה שזכה במהדורה הראשונה של אליפות ספרד.
במקביל, סייע לקבוצה לזכות שש פעמים באליפות קטלוניה.
ב-1933 חתם בשורות אספניול, היריבה העירונית של ברצלונה, בה שיחק במשך שנה, לפני שפרש ממשחק, בגיל 28, בשל פציעה חמורה בברכו.
מס נודע בזכות "הקפיצה האנגלית", קפיצה אקרובטית בה הניף את רגלו גבוה, מעל לראשו, על מנת להרחיק את כדור המשחק בעוצמה רבה יותר מאשר נגיחה טיפוסית.
כקטלאני שיחק מס במדי נבחרת קטלוניה.
עם הנבחרת השתתף בארבעה משחקי ידידות שערכה.
אנריק פריס דה ורגאס (בקטלאנית: Enric Peris de Vargas, נולד ב-1885 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-17 בפברואר 1953 בברצלונה) היה כדורגלן ואתלט ספרדי-קטלאני ששיחק בראשית המאה ה-20. הוא היה לשחקן הראשון של ברצלונה שעורך מעל ל-200 הופעות במדיה.
פריס נולד וגדל בברצלונה, בירת קטלוניה.
ב-1903 החל פריס לשחק בשורות אינטרנסיונל, קבוצה מקומית מהעיר ברצלונה.
ב-1906 הצטרף לשורות ברצלונה, הקבוצה הבכירה באזור, שם שיחק עד 1917. תחילה שיחק פריס כקשר, אך במהרה הפך לקיצוני שמאלי.
פריס היה לשחקן הראשון בהיסטוריית המועדון שעורך מעל ל-200 הופעות במדי הקבוצה.
בסך הכול שותף ב-308 משחקים, בהם הבקיע 34 שערים.
פריס היה שותף לזכייה במספר רב של תארים.
עם ברצלונה זכה שלוש פעמים בגביע הספרדי, בשנים 1910, 1911 ו-1913 - כשפריס משחק במשחקי הגמר של כל אחד מהגביעים הללו, לצד שחקנים כגון מנואל אמצ'סורה, אלפרד מסנה, רומה פורנס ופאולינו אלקנטרה.
בנוסף, סייע לקבוצה לזכות חמש פעמים באליפות קטלוניה וכן ארבע פעמים בגביע הפירנאים, טורניר ששולבו בו קבוצות מספרד ומצרפת.
בנוסף לדרכו בברצלונה, שיחק פריס במדי נבחרת קטלוניה, במדיה ערך 10 הופעות.
מעבר לכדורגל, היה פריס גם אתלט, מתמחה בריצת 100 מטרים ובקפיצה לרוחק.
יתר על כן, היה שופט כדורגל לתקופה מסוימת.
בין 1924 ל-1931 היה הגזבר ורואה החשבון של בית הספר הקטלאני לשופטים, וכמו כן היה חבר בבית הספר הארצי לשופטים.
אחיו אגוסטי וליסרד היו כדורגלנים גם הם.
אנריק מאס ניקולאו (בספרדית: Enric Mas Nicolau; נולד ב-7 בינואר 1995) הוא רוכב אופני כביש ספרדי בקבוצת מוביסטאר.
מאס סיים שני בוואלטה אספניה 2018 ואף ניצח קטע במרוץ זה.
בשנת 2019 ניצח את הטור של גואנגשי.
מאס הפך למקצוען ב-2017, עם הצטרפותו לקבוצת קוויק סטפ הבלגית.
הוא סיים שני בוואלטה בורגוס, ואף ניצח את דירוג הרוכב הצעיר במרוץ.
באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כאשר נבחר לסגל הקבוצה לוואלטה אספנייה.
בקטע ה-6 היה חלק מקבוצת בריחה שכללה גם את תומאש מרצ'ינסקי ופאוול פוליאנסקי הפולנים.
הקבוצה שרדה עד הסיום, אולם מאס הפסיד לשני הרוכבים האחרים בספרינט, וסיים רק שלישי, כשמרצ'ינסקי מנצח.
ב-2018 ערך מאס את עונת הפריצה שלו.
הוא סיים שישי ב ואף ניצח את הקטע השישי במרוץ ואת דירוג הצעירים במרוץ.
הוא סיים רביעי בטור דה סוויס וניצח את דירוג הרוכב הצעיר במרוץ.
אבל שיא העונה של מאס הגיע בוואלטה אספנייה אליה נבחר בפעם השנייה ברצף, הוא הראה יכולות מרשימות מאוד לאורך כל המרוץ וסיים במקום השני הכללי, 1:46 דקות מסיימון ייטס המנצח.
מאס ניצח גם את הקטע ה-20 במרוץ, לאחר שגבר על מיגל אנחל לופס בספרינט.
ב-2019, סיים מאס תחילה רביעי בוולטה או אלגארבה ותשיעי בוולטה אה קטלוניה.
בהמשך העונה הוא סיים תשיעי גם בטור דה סוויס.
בחודש יולי ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס, ויועד להיות רוכב הדירוג הכללי של קוויק סטפ במרוץ.
אך עם התפתחות המרוץ, מאס עבד עבור ז'וליאן אלאפיליפ וסייע לו לסיים חמישי, כשהוא עצמו מסיים במקום ה-22. לאחר הטור הוא סיים שמיני בקלאסיקה סן סבסטיאן, בסוף העונה ניצח את הטור של גואנשי לאחר שגם ניצח את הקטע הרביעי במרוץ.
מאס גם ניצח את דירוג הרוכב הצעיר במרוץ.
מאס עזב את קוויק סטפ בתום שנתיים והצטרף לקבוצת מוביסטאר באוגוסט 2019.
אנריק פורטונה הוא שם העט של הנריק פקלמן (31 במאי 1881 – 30 ביוני 1965) היה משורר, מחזאי ומתרגם יהודי ברומניה.
הנריק פקלמן נולד בעיר בוטושאן ברומניה.
הוריו היו דוד פקלמן, רופא שיניים, וקלרה פקלמן.
בין השנים 1897–1900, למד בבית הספר התיכון הלאומי ביאשי ולאחר מכן בפקולטה לרפואה ביאשי.
ביוני 1907 הוענק לו תואר דוקטור לרפואה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בתור רופא צבאי תחילה ביאשי והחל משנת 1917 במסגרת בית חולים שדה במחוז פאלצ'יו.
בשנת 1944 עלה לארץ, אך חזר לרומניה כעבור שנתיים.
בשנת 1958 עזב את רומניה שנית, יחד עם בנו וכלתו והתיישב בסאו פאולו, ברזיל שם נפטר בשנת 1965.
בשנת 1904 פרסם אנריק פורטונה את שירו הראשון במגזין לספרות " Sămănătorul" ("הזורע").
בהמשך פרסם שלושה ספרי שירה ופואמות דרמטיות.
המחזה של אנריק פורטונה "Rechiziția" ("החרמה") הוצג בתיאטרון הלאומי ביאשי בשנת 1920. המחזה ירד מהבמה לאחר שלוש הצגות בלבד בגלל מחאות הסטודנטים הלאומניים.
בין תרגומיו נזכיר את התרגומים מיידיש לרומנית של שירי המשוררים יעקב גרופר ומשה בירנבאום.
כמוכן את התרגום מיידיש לרומנית של "הבלדה על הבעש"ט" של איציק מנגר ושל השיר " דאָס לעצטע וואָרט" ("המילה האחרונה") של חיים נחמן ביאליק אותו פרסם בכתב העט "התקווה".
אנריק פורטונה היה פעיל בעיתונות הספרותית היהודית ובעיתונות הספרותית הרומנית שם פרסם שירים, תרגומים וזיכרונות מסע.
בין העיתונים וכתבי העת היהודיים בהם השתתף נזכיר את:
"Floare albastră" ("הפרח הכחול") כתב עט ספרותי שהוקם בשנת 1912 ביאשי על ידי אברהם לייב זיסו
" Hatikvah" (התקווה), כתב עט שהוקם על ידי אברהם לייב זיסו, ואשר הופיע בגאלאץ בשנת 1914 תחת כותרת המשנה "ביטאון החוג הציוני ת.
הרצל" ולאחר מכן תחת כותרת המשנה "פרסום ציוני דו חודשי".
אף על פי שהכותרת הייתה כתובה בשפה העברית, המאמרים נכתבו בשפה הרומנית.
כתב עט זה פרסם בין השנים 1916–1919 מוסף חודשי לספרות בשם "שולמית, מוסף ספרות לאישה היהודית".
"Tribuna evreiască" ("טריבונה יהודית") ששימש כביטאון המפלגה יהודית הרומנית.
" Curierul israelit" שהוקם בבוקרשט בשנת 1906.
" Mântuirea" (גאולה) יומון שהופיע בבוקרשט בין השנים 1919–1922 ושוב בין השנים 1944–1948, הוקם על ידי אברהם לייב זיסו.
היה זה העיתון היהודי המשפיע ביותר ברומניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
כותרת המשנה "יומון לאומי יהודי" מעידה על נטיעתו הציונית החזקה.
פורסמו בו כתבות על החיים בפלשתינה ועל החברות שתמכו בהתיישבות היהודית בה.
" Hasmonaea" ("החשמונאים") "ירחון אגודת הסטודנטים הציוניים באוניברסיטת בוקרשט" אימץ את שמה של "אגודת הסטודנטים הציונים הלאומיים" שהוקמה בצ'רנוביץ בשנת 1891 על ידי מאיר אבנר.
בנובמבר 1942 נכלל אנריק פורטונה ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
אנריקה, רוזן פורטוגל (בפורטוגזית: Henrique de Borgonha, conde de Portucale, בצרפתית: Henri de Bourgogne (comte de Portugal); בערך 1066 – 12 במאי 1112), רוזן פורטוגל, היה החבר הראשון בבית בורגונדיה הקאפטינגי ששלט בפורטוגל ואביו של המלך הראשון של המדינה, אפונסו אנריקש.
הרוזן אנריקה נולד בשנת 1066 לערך בדיז'ון, דוכסות בורגונדי, והיה בנו הצעיר של אנרי מבורגונדי, בנו השני של רובר הראשון, דוכס בורגונדי.
שני אחיו הגדולים, איג הראשון ואודו, ירשו את הדוכסות.
שמה של אמו לא ידוע, ויש כמה השערות בדבר.
אחת מדודותיו מצד אביו הייתה קונסטנס מבורגונדי, אשתו של אלפונסו השישי, מלך לאון, ואחד מדודיו הגדולים היה איג, אב המנזר של קלוני, אחד האישים המשפיעים והנערצים ביותר בתקופתו.
משפחתו של הרוזן אנרי הייתה חזקה מאוד ושלטה בערים רבות בצרפת כגון שאלון, אוסר, אוטן, נבר, דיז'ון, מקון וסמור.
לאחר תבוסת הכוחות הנוצרים בקרב סגרחס באוקטובר 1086, בחודשים הראשונים של השנה שלאחר מכן, המלך אלפונסו השישי פנה בבקשה לסיוע מהנוצרים בצד השני של הפירנאים.
אצילים וחיילים צרפתים רבים נענו לקריאה, כולל רמון מבורגונדי, אחיו של אנרי, הדוכס אודו, ורמון מסנט ז'יל.
שלושה מהאצילים הצרפתים הללו התחתנו עם בנותיו של המלך אלפונסו השישי: רמון מבורגונדי התחתן עם האינפנטה אורקה, לימים אורקה, מלכת לאון; רמון מסן ז'יל התחתן עם אלווירה; ואנרי מבורגונדי התחתן עם תרסה מלאון, בתם הלא חוקית של המלך ושל פילגשו חימנה מוניוס.
הסכם עם בן דודו רמון מבורגונדי
בין השנים 1096 ו-1105, הרוזן רמון, שראה שהשפעתו ב-curia regis הולכת ופוחתת, הגיע להסכם עם בן דודו אנרי מבורגונדי.
גם לידת בנו היחיד של המלך אלפונסו, סנצ'ו אלפונסס, נתפסה כאיום על ידי שני בני הדודים.
הם הסכימו לחלוק את השלטון, את האוצר המלכותי, ולתמוך זה בזה.
על פי הסכם זה, שנחתם עם ברכות קרובם, אב המנזר מקלוני, הבטיח רמון לבן דודו בשבועה למסור לו את ממלכת טולדו ושליש מאוצר המלוכה לאחר מותו של המלך אלפונסו השישי.
אם הוא לא היה יכול למסור את טולדו, הוא היה נותן לו את גליסיה.
אנרי, בתורו, הבטיח לעזור לרמון "להשיג את כל השליטה של המלך אלפונסו ושני שלישים מאוצר המלוכה".
היסטוריונים שמתארכים את ההסכם קרוב יותר לשנת 1096 משערים שהידיעות על הסכם זה היו יכולות להגיע אל המלך, שכדי להתנגד ליוזמתם של שני חתניו, מינה את אנרי למושל האזור המשתרע על פלומין מיינו בטאגום (מנהר Minho לגדות הטחו).
עד אז, אזור זה נשלט על ידי הרוזן רמון שראה את כוחו מוגבל לגליסיה בלבד, ובכך ביטל את תנאי ההסכם.
עם זאת, היסטוריונים אחרים הראו כי ההסכם לא היה יכול להיעשות לפני 1103, מספר שנים לאחר ששני הרוזנים קיבלו את התואר בהתאמה, מה שמרמז כי הברית ביניהם חייבת לגבור על היריבות ההיפותטית ביניהם.
לאחר מותו של אלפונסו השישי
לאחר מותו של רמון, המלכה אורקה (אחותה למחצה של תרסה) נישאה לאלפונסו הלוחם מסיבות פוליטיות ואסטרטגיות.
אנרי ניצל את הסכסוכים המשפחתיים ואת התסיסה הפוליטית כדי לשרת את שני הצדדים ולהגדיל את תחומיו עלחשבון הזוג המלכותי המתקוטט.
אנרי נלכד במצור באסטורגה על ידי מלך אראגון, שהיה באותה העת במלחמה עם אורקה, ואנרי החזיק בעיר בעזרת גיסתו.
אנרי מת ב-22 במאי 1112, מפצעים שנגרמו במהלך המצור.
שרידיו הועברו, בעקבות פקודותיו הקודמות, לבראגה שם נקבר בקפלה בקתדרלת בראגה, שאת הבניין שלה קידם.
לאחר מותו שלטה אלמנתו לבדה.
הרוזן אנריקה היה מנהיגה של קבוצת ג'נטלמנים, נזירים ואנשי דת ממוצא צרפתי שהשפיעו רבות בחצי האי האיברי, קידם רפורמות רבות והנהיג כמה מוסדות מהצד השני של הפירנאים, כמו מנהגי קלוני והמנהגים של פולחן רומי.
הם תפסו עמדות כנסייתיות ופוליטיות רלוונטיות שעוררו תגובה חזקה במהלך השנים האחרונות של שלטונו של המלך אלפונסו השישי.
אנריקה התחתן עם תרסה מלאון בסביבות 1095. מתרסה נולדו לאנריקה שני בנים ושלוש בנות, מתוכם שלוש שרדו לבגרות:
אורקה אנריקש (בערך 1095 – לאחר 1169), אשתו של ברמודו פרס דה טראבה, וסאל בכיר בטרסטמארה, ויסאו, סיה ופארו בלה קורוניה.
סנצ'ה אנריקש (בערך 1097 – 1163), נישאה לאציל סנצ'ו נונס דה סלנובה.
לאחר שהתאלמנה, היא נישאה לפרננדו מנדס דה ברגנסה, ללא ילדים מנישואים שניים אלה.
הוא נקרא על שם סבו מצד אמו, המלך אלפונסו השישי, אולי "כדרך לזכור שדמו של הקיסר של כל היספניה זרם גם בעורקיו".
אפונסו הפך לרוזן פורטוגל ב-1112 ולמלך פורטוגל ב-1139.
אֵמֶה אנרי קונאן בדייה היה פוליטיקאי מחוף השנהב אשר כיהן כנשיא מדינה זו בשנים 1993–1999 ובהמשך כנשיא המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב, עצרת דמוקרטית אפריקאית (PDCI-RDA).
לפני שהפך לנשיא, הוא היה חבר ונשיא האספה הלאומית של חוף השנהב.
בבחירות לנשיאות ב-2020 הוא ניסה להיבחר לכהונה נוספת כנשיא, אך נכשל.
ב-5 במאי 1934 אנרי קונן בדייה נולד בדדיקרו, נפת דאוקרו.
לאחר לימודיו בצרפת, ולאחר עצמאות חוף השנהב בשנת 1960 הוא התמנה לשגריר הראשון של חוף השנהב בארצות הברית ובקנדה, בין 1966 ל-1977 הוא כיהן בממשלת חוף השנהב כשר הכלכלה והאוצר.
במקביל לכהונתו כשר האוצר, בין השנים 1974 ועד 1976, בדייה כיהן גם כיושב ראש הראשון של ועדת הפיתוח המשותפת של קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
בין השנים 1978 ועד 1980הוא היה יועץ מיוחד לתאגיד הפיננסים הבינלאומי של קבוצת הבנק העולמי
ב-1980 נבחר בדייה לאספה הלאומית של חוף השנהב.
לאחר מכן בדצמבר 1980, הוא נבחר לנשיא האספה הלאומית.
הוא נבחר מחדש לנשיא האספה הלאומית גם בשנים ב-1985 וב-1990.
כנשיא האספה הלאומית, ירש בדייה את הנשיא הוותיק פליקס הופואט-בויני.
ב-7 בדצמבר 1993, הוא הודיע שהוא לוקח על עצמו את תפקיד נשיא המדינה, בראיון בטלוויזיה הממלכתית, שעות ספורות לאחר מותו של הופואט-בויני.
כתוצאה ממהלך זה של בדייה, התפתח מאבק כוח קצר בין בדייה לראש הממשלה אלאסן ואטארה; במאבק בדייה גבר וואטארה התפטר מתפקיד ראש הממשלה ב-9 בדצמבר.
בדייה, נבחר לאחר מכן לנשיא מפלגת PDCI באפריל 1994. על פי החוקה, הוא כיהן כנשיא בפועל במשך יתרת כהונתו השביעית של הופואט-בויני.
כנשיא, עודד בדייה יציבות לאומית, אך הואשם בדיכוי פוליטי ובשחיתות.
בבחירות לנשיאות באוקטובר 1995, תוקן חוק הבחירות שחייב את המועמדים לנשיאות, כאלה שנולדו לשני הורים מחוף השנהב ושחיו במדינה חמש שנים לפחות לפני הבחירות.
תיקון החוק נועד כנגד ואטארה.
באותה תקופה, ואטארה התגורר בארצות הברית מאז 1990 בזמן שכיהן כסגן מנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית ועל פי השמועות אביו הוא בורקיני מבורקינה פאסו.
שתי מפלגות האופוזיציה העיקריות, עצרת הרפובליקנים (RDR) והחזית העממית של חוף השנהב (FPI), החליטו להחרים את הבחירות, ובדייה ניצח בבחירות אלה עם 96% מקולות הבוחרים.
ב-24 בדצמבר 1999 הודח בדייה בהפיכה צבאית, לאחר שדחה את דרישותיהם של החיילים שמרדו בו יום קודם; אחת הדרישות הייתה לשחרר את חברי מפלגת RDR שהיו במעצר.
בעקבות ההפיכה הצבאית הפך הגנרל בדימוס רוברט גואי לנשיא המדינה.
ב-26 בדצמבר 1999 נמלט בדייה לבסיס צבאי צרפתי לפני שעזב את חוף השנהב במסוק וטס לטוגו יחד עם בני משפחתו.
עם הגעתו לשדה התעופה בלומה, קיבל את פניו נשיא טוגו גנאסינגבה איאדמה.
ב-3 בינואר 2000, בדייה עזב את טוגו ונסע לפריז.
במקביל הודיעה מפלגת PDCI בתחילת 2000 שתקיים בחירות לבחירת הנהגה חדשה למפלגה ובדייה גינה זאת כי ראה בפעולה זו כ"הפיכה" כנגדו; עם זאת, המפלגה החליטה להשאיר את בדייה בהנהגה.
בתחילת יוני 2000 הוצא צו מעצר בינלאומי כנגד בדייה וניאמיאן נ'גורן, ששימש תחת בדייה כשר האוצר, בגין גניבה לכאורה של כספי ציבור.
בשיחה בטלוויזיה הצרפתית אמר בדייה כי הוא אינו מודאג מכך שהוא עלול להיות מוחזר לחוף השנהב כדי לעמוד לדין בידי ממשלה שלדעתו לא חוקית, והביע את "אמונתו בחוק הצרפתי".
בדייה נרשם כמועמד לבחירות לנשיאות באוקטובר 2000, אף על פי שהפסיד לאמיל קונסטנט בומבט, ששימש כשר הפנים תחתיו בבחירות המקדימות של מפלגת PDCI לנשיאות באוגוסט.
ב-10 באוקטובר, לאחר שבית המשפט החוקתי פסל את בומבט ואותו מלהתמודד בבחירות לנשיאות, קרא בדייה להחרימן.
ב-23 ביוני 2001 נפגש לוראן גבאגבו, שנבחר לנשיאות בבחירות 2000, עם בדייה בפריז והפציר בו לחזור לחוף השנהב.
לאור פגישה זו, בדייה חזר למולדתו ב-15 באוקטובר 2001. כמה ימים לאחר מכן נדחתה לבקשתו של בדייה האספה ה-11 של מפלגת PDCI ללא הגבלת זמן.
ב-12 בנובמבר 2001, בדייה נאם בפורום פיוס לאומי.
הוא ייחס את המשבר הפוליטי במדינה להפיכה שהתקיימה בדצמבר 1999 ודחק בכל הפוליטיקאים מחוף השנהב להוקיע את ההפיכה.
הוא גם אמר כי התפיסה הלאומית של Ivoirité, שקודמה בתקופת נשיאותו, הייתה ניסיון לחזק את "הזהות התרבותית" ולא אמצעי להדרה פוליטית.
לטענת מבקרי ה-Ivoriité, היא הייתה מפצלת, נגועה בשנאת זרים ונועדה לחסל תחרות פוליטית מצדו של ואטארה, שנטען כנגדו שהוא בן להורים בורקינים, אך בדייה דחה ביקורת זו.
באפריל 2002 התקיימו הבחירות במפלגת PDCI, בדייה ניצח את לורן דונה פולוגו על ראשות המפלגה כשזכה ב-82% מהקולות.
מאוחר יותר הוא שהה שנה נוספת בצרפת וחזר לחוף השנהב ב-11 בספטמבר 2005. עם שובו הוא אמר שלנשיא גבאגבו אסור להישאר בתפקידו לאחר תום כהונתו באוקטובר 2005 וכי יש להקים ממשלת מעבר.
ב-20 במאי 2007, בראיון לסוכנות הידיעות הצרפתית, הצהיר על מועמדותו מטעם מפלגת PDCI, לבחירות לנשיאות בשנת 2008.
ב-22 בספטמבר 2007 נאם בעצרת, בעיר דאבו , בה הכריז על הצורך ב"טיפול בהלם" כדי להחזיר את המדינה לשגרה, הוא הבטיח לחזק את הכלכלה, ומתח ביקורת חריפה על גבאגבו.
ביוני 2020 הודיע שיתמודד בבחירות לנשיאות באוקטובר מטעם המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב.
בבחירות אלה הוא הגיע רק למקום השלישי, לאחר שזכה רק ב-1.68% מהקולות.
בדייה נפטר ב-1 באוגוסט 2023 בבית חולים פרטי באביג'אן, חוף השנהב, בגיל 89.
אנרי פלייש היה כומר, ארכאולוג, מיסיונר ומזרחן צרפתי.
ידוע בעבודתו על השפה הערבית הקלאסית והניב הלבנוני ועל תקופת הפרהיסטוריה בלבנון.
פלייש הקדיש שנים לתיעוד ולשחזור של כלי אבן מאתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים בלבנון וב-1954, אושר שהוא גילה את התרבות פרוטו-נאוליתית בלבנון, שלא הייתה ידועה קודם לכן, אותה כינה "תרבות קרעון".
התרבות השתמשה בתעשיית צור שהוא כינה "נאוליתית כבדה".
פלייש נולד בז'ונוול (אוט-סון) בצרפת.
הוא הצטרף לחבר במסדר הישועים של הכנסייה הקתולית בליון בספטמבר 1921 והוסמך לכומר קתולי ב-24 באוגוסט 1933, הוא חגג את מיסתו הראשונה בז'ונוול ב-27 באוגוסט.
פלייש היה אוטודידקט והתמחה בלימודי מזרח.
על כך קיבל תואר דוקטור מהסורבון במאי 1943 עם עבודת תזה שפורסמה תחת הכותרת "עבודה וזיכרונות מהמכון לאתנולוגיה בפריז".
הוא ערך מספר רב של נסיעות מחוץ לצרפת והתיישב בלבנון, שם גילה בביקפאיה בשנים 1923–1926. את שירותו הצבאי עשה בסוריה ונפצע במהלך עימות.
גויס בשנת 1939, נלכד בשבי ב-19 ביוני 1940 והוחזק בסטלג XII, ממנו שוחרר בפברואר 1941. החל מאוגוסט 1945 לימד ב"אינסטיטוט דה לטר אוריאנטל" של אוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות.
זהו המקום שבו אוחסנו רבים ממצאיו הארכאולוגיים, ובשנת 2000 הם היוו את בסיס למוזיאון הפרהיסטוריה הלבנוני, שם אוחסנו והוצגו רבים ממצאיו.
המוזיאון חגג את יום השנה העשירי להקמתו עם תערוכה שלאחר מותו של פלייש, שהציגה את צילומיו ועבודתו בנושא "פרהיסטוריה מול אורבניזציה".
הוא נפטר בגיל 81 בלבנון, שם גם נקבר.