tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנהמאמןמועדון<center>2002קלאוס טופמולר<center>באייר לברקוזן<center>2003פליקס מגאת<center>שטוטגרט<center>2004תומאס שאף<center>ורדר ברמן<center>2005פליקס מגאת<center>באיירן מינכן<center>2006יורגן קלינסמן<center>נבחרת גרמניה<center>2007ארמין פה<center>שטוטגרט<center>2008אוטמאר היצפלד<center>באיירן מינכן<center>2009פליקס מגאת<center>וולפסבורג<center>2010לואי ואן חאל<center>באיירן מינכן<center>2011יורגן קלופ<center>בורוסיה דורטמונד<center>2012יורגן קלופ<center>בורוסיה דורטמונד<center>2013יופ היינקס<center>באיירן מינכן<center>2014יואכים לב<center>נבחרת גרמניה<center>2015דיטר הקינג<center>וולפסבורג<center>2016דירק שוסטר<center>דרמשטאדט 98<center>2017יוליאן נגלסמן<center>הופנהיים<center>2018יופ היינקס<center>באיירן מינכן<center>2019יורגן קלופ<center>ליברפול<center>2020האנזי פליק<center>באיירן מינכן<center>2021תומאס טוכל<center>צ'לסי<center>2022כריסטיאן שטרייך<center>פרייבורג<center>2023אורס פישר<center>אוניון ברלין<center>2024צ'אבי אלונסו<center>באייר לברקוזן
הבונדסטאג הוא בית הנבחרים הפדרלי של גרמניה, ונחשב לפעמים ל של הפרלמנט הגרמני (לעומת הבונדסראט המייצג את המדינות המרכיבות את הפדרציה), אם כי אינו מוגדר רשמית ככזה.
הוא בא למעשה להחליף את הרייכסטאג של העבר כפרלמנט של גרמניה, בהתחלה בשטח גרמניה המערבית ואחרי 1990 בגרמניה המאוחדת.
מקום מושבו מאז 1999 הוא במבנה הרייכסטאג בברלין.
הבונדסטאג נבחר כל ארבע שנים בבחירות עממיות ובידיו נתונה סמכות החקיקה העליונה.
הבונדסטאג בוחר את הקאנצלר הפדרלי (בונדסקאנצלר).
ב-1871, עם איחוד גרמניה ויצירת הקיסרות הגרמנית, נוסד גם הרייכסטאג בברלין כבית מחוקקים.
בניין הרייכסטאג הוקם כ-20 שנים מאוחר יותר.
עד אוקטובר 1918 נבחרו החברים בו בבחירות ישירות, ורק גברים היו בעלי זכות בחירה.
הקנצלר (ראש הממשלה) וממשלתו לא נבחרו על ידי הרייכסטאג אלא על ידי הקיסר.
לאחר כינון רפובליקת ויימאר ניתנה זכות הצבעה לנשים, והן יכלו גם לשרת כחברות בית הנבחרים.
לחברי הבית ניתנו זכויות דמוקרטיות ובראשן הזכות להצביע הצבעת אי אמון בקנצלר ובממשלתו.
עם עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933, המשיך הרייכסטאג להתקיים, אך הנאצים שרפו את הבניין כחודש לאחר מכן, ב-27 בפברואר, מה שהוביל להכרזת "מצב חירום" ולחיקוק חוק ההסמכה במרץ אותה שנה, שהותיר את הרייכסטאג ככלי ריק מתוכן.
הבונדסטאג נוסד כפרלמנט של מערב גרמניה מכוח חוקת גרמניה הפדרלית לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1949. כיוון שמצבה הפוליטי של מערב ברלין העמיד אותה מחוץ לתחומי תחולת החוקה החדשה, התכנס הבונדסטאג בעיר בון.
אזרחי מערב ברלין אף לא יכלו להצביע לבונדסטאג.
בין 1949 ל-1999 התכנס הבונדסטאג בעיר בון, במתחם שנקרא Bundeshaus (בונדסהאוס), שהיה גם משכן הבונדסראט ("המועצה הפדרלית").
מאז 1999 הבניין משמש כמרכז כנסים בינלאומי.
עקב התנגדות סובייטית נחרצת, לא התקיימו ישיבות של הבונדסטאג בברלין, למעט ישיבות הגוף הבוחר את נשיא גרמניה (ה-Bundesversammlung).
אחד מסמלי איחוד גרמניה היה שיבת הבונדסטאג, כפרלמנט של גרמניה המאוחדת לבניין הרייכסטאג בברלין, שעבר לצורך כך שיפוץ נרחב בראשות האדריכל הבריטי סר נורמן פוסטר.
הבונדסטאג הוא הרשות המחוקקת במערכת הפוליטית הגרמנית.
חברי הבית הם נושאי המשרות הציבוריות הפדרליים היחידים במדינה הנבחרים ישירות על ידי הציבור.
הבונדסטאג מבקר את פעולות הממשלה וחוקיה ונעזר לשם כך במערך של ועדות נושאיות.
אחד מתפקידיו החשובים של הבונדסטאג הוא בחירת הקנצלר.
בחירות נערכות כרגיל כל ארבע שנים.
תקופת כהונה מקוצרת יכולה להיווצר עקב חוסר יכולת הקנצלר להשיג רוב בבונדסטאג, אז ממליץ הקנצלר לנשיא לפזר את הבית המכהן ולכונן בחירות.
הפרלמנט מתפזר בפועל רק עם מינויו של גוף בוחרים חדש לאחר הבחירות.
כל אזרח גרמני מעל גיל 18 יכול לבחור ולהיבחר כחבר הבית ואין מגבלה על זמן הכהונה.
אחוז החסימה עומד על 5% עבור מפלגה ארצית ולפחות שלושה נבחרים שנבחרו בבחירות אישיות במחוזותיהם, נציגי מפלגה ארצית שלא עברה את אחוז החסימה (זה למשל היה מצבה של מפלגת די לינקה בשנים 1990–1998).
הדבר מונע קיומן של מפלגות מיעוט קטנות (שקיומן ערער מאוד את הפוליטיקה של רפובליקת ויימאר).
כמחצית מחברי הבית נבחרים בבחירות אישיות ב-299 מחוזות בחירה ומחציתם השנייה נבחרים בבחירות כלליות ישירות ופרופורציונליות מקרב הרשימות הארציות.
כך, כל בוחר מקבל בעת הצבעה שתי רשימות-בחירה, אחת לפי המחוז ובה רשימת מועמדים אישית (כל מועמד משויך למפלגה ארצית) והשנייה ובה רשימת המפלגות הארציות, הצבעה זו קובעת את החלוקה היחסית של המפלגות בבית.
מספר החברים לא קבוע, אך הוא עומד על לפחות 598 חברים.
חלוקת המנדטים מבוצעת מאז 2005 לפי שיטת סנט-לגי (Sainte-Laguë method).
במקרים שונים, המעוגנים בחקיקה (למשל חוסר איזון בין ההצבעה הארצית למספר מועמדים שנבחרו בבחירה אישית), מוענקים למפלגה מושבים עודפים.
ראשית נכנסים לפרלמנט הנבחרים שנבחרו אישית.
אחר כך נוספים נבחרים לרשימה הארצית כך שמספר הנבחרים הכולל למפלגה יתאים לאחוז הבוחרים שבחרו בה (ברשימות האזוריות והארציות יחד).
במקרה שהאחוז הכולל שקיבלה מפלגה נמוך מ (האחוז שמייצג) מספר הנבחרים האישיים – לא מתבטלת בחירתם האישית והם נשארים בפרלמנט (בהתאם לרצון הבוחר).
ובשל כך מספר הנבחרים בפרלמנט גדל מעבר ל-598. בנוסף לכך, מספר החברים בפרלמנט גדל עוד יותר, על ידי הוספת נבחרים לרשימות הארציות של המפלגות האחרות במטרה לאזן ולהחזיר את הייצוג היחסי של כל מפלגה לאחוז הבוחרים שבחר בה (שוב כדי לממש את רצון הבוחר).
כל פרלמנט נבחר בראשית הקדנציה נחשב לגוף מחוקק נבדל לחלוטין מקודמו שהתקיים לפני הבחירות (עקרון הנקרא בגרמנית Der Diskontinuität, אי-המשכיות).
כתוצאה מכך, כל הצעת חוק שהייתה בשלבי חקיקה בפרלמנט לפני הבחירות, שבה (אם בכלל) לראשית תהליך חקיקה בגוף-המחוקקים החדש לאחר הבחירות.
החלוקה המפלגתית הפרופורציונית בבחירות הארציות קובעת את גודלן של הסיעות (בגרמנית Fraktion) בבונדסטאג.
גודל הסיעה קובע את התקציב הממשלתי המוקצה לה לפעילותה, את זמן הנאום של חבריה במליאה, את יחס חבריה בוועדות השונות, את מספר יו"רי הוועדות המוקצים לה ואת נציגיה בארגונים הפרלמנטריים השונים.
הנהלת הסיעה אחראית על חלוקת ההקצאות לחברי המפלגה המכהנים.
כאשר לא התקיימה סיעה, משום שהמפלגה הארצית לא עברה את אחוז החסימה, אולם לבונדסטאג נכנסו 3 חברים שנבחרו בבחירות אישיות במחוזותיהם, הקצאותיהם הסיעתיות היו נמוכות מאשר אילו התקיימו כסיעה של מפלגה ארצית.
רוב הפעילות הפרלמנטרית בבונדסטאג מתבצעת בוועדות.
רוב הוועדות הן ועדות קבועות, יציבות לאורך הקדנציה.
מספר הוועדות ונושאי העניין שלהן חופף במידה רבה את משרדי הממשלה הפדרלית (חינוך, ביטחון, חקלאות וכו').
ככלל, חלוקת יו"רי הוועדות לפי הפרופורציה הסיעתית נתונה למשחק הפוליטי, אולם בראשות ועדת הכספים יושב תמיד יו"ר מהסיעה הגדולה ביותר של האופוזיציה.
נשיאות הבית מורכבת מיושב ראש הבונדסטאג, סגנו וקבוצה בת 23 נציגי סיעות (באופן פרופורציונלי, כאמור).
תפקידיה הם ניהול שוטף של ענייני הבית, כולל קביעת סדר היום, מינוי יו"רי הוועדות וכפורום לליבון סוגיות בין-מפלגתיות פרוצדורליות ובנושאי חקיקה.
משטרת הבונדסטאג אחראית על הביטחון במתחם.
בונדיי ביץ' הוא פרוור של סידני השוכן על אחת מרצועות החוף של מפרץ סידני.
רחוב קמפבל פרייד עובר לאורכו של חוף בונדיי ביץ'.
הפרוורים הסמוכים לבונדיי ביץ' הם בונדיי וברונטי.
בונדיי ביץ' נמצא במרחק של 30 דקות נסיעה בתחבורה ציבורית ממרכז סידני ומבניין העירייה.
מזג האוויר בחוף מאפשר שחייה וגלישה בכל ימות השנה.
לאורך החוף קיימת גם טיילת בת 6 ק"מ, שממנה אפשר לצפות בלווייתנים (בחודשים מאי עד נובמבר).
לוח השנה מלא באירועי שווקים ופסטיבלים.
תערוכת פיסול החוצות הגדולה ביותר כוללת 100 פסלים מאוסטרליה ומרחבי תבל.
גילופי סלע אבוריג'יניים עתיקים נכללים בסיורים מיוחדים המוקדשים לתרבות זו.
בבונדיי ביץ' נמצא מספר גדול של בתי קפה, ברים ומסעדות.
ראשית ההתיישבות בו הייתה בתחילת המאה ה-19 וניכרת בו הבנייה העתיקה של סביבות שנות העשרים של המאה הקודמת.
בעבר התגוררו אירים רבים בבונדיי ביץ'.
תיירים רבים מכל העולם באים לגור בפרוור חוף זה, המשרת את התיירים דרך סוכנויות נסיעות ושירותים לתיירים, מלונות ואכסניות, שלושה מועדונים מרכזיים, אירועי תרבות וספורט רבים ואווירה צעירה ותוססת, המושכת לבונדיי ביץ' אלפי ומאות אלפי תיירים וצעירים מדי שנה.
בחוף בונדיי נערכו תחרויות כדורעף החופים של אולימפיאדת סידני (2000).
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הגירתם של יהודי אירופה לאוסטרליה, רבים מהם הגיעו לאזור בונדיי ביץ', טמרמה וברונטי בדרום ורוז ביי, וולקלוז שמצפון ומערב לבונדיי ביץ' וכיום כל האזור מוכר כמשכנה של הקהילה היהודית.
מעצם היותו משכן של הקהילה היהודית, מושך אליו הפרוור תרמילאים ישראלים רבים בתחילת או בסיום הטיול באוסטרליה.
בנוסף, נמצא בתחומי הפרוור בית חב"ד.
בפרוור מספר חנויות בהן ניתן להשיג מזון כשר.
ב-14 בדצמבר 2025 אירע במקום פיגוע ירי במהלך מסיבת חנוכה המונית, בו נרצחו 15 מבני הקהילה היהודית המקומית, בהם שליח חב"ד מקומי, ועוד עשרות נפצעו.
בונה הייתה נזירה עמאית של המסדר השלישי של אוגוסטינוס הקדוש ומיסטיקנית אשר סייעה לעולי רגל.
פירוש שמה בלטינית הוא "טובה".
בונה נולדה בפיזה ועל פי המסורת הנוצרית, חוותה "חזיונות" מגיל צעיר.
באחד מחזיונותיה הושיט לה ישו שעל הצלב בכנסיית הקבר את ידו.
בכנסייה אחרת היא חזתה בישו, מרים הבתולה ושלושה קדושים, כולל יעקב בן זבדי.
היא פחדה מן האור סביב הדמויות, וברחה.
יעקב רדף אחריה והחזיר אותה לדיוקן ישו.
בונה הקדישה את עצמה לפולחן יעקב הקדוש בשארית חייה.
בגיל עשר היא הצטרפה למסדר השלישי של אוגוסטינוס הקדוש בתור נזירה עמאית.
היא צמה באופן קבוע מגיל צעיר ואכלה רק לחם ומים שלושה ימים בשבוע.
בגיל 14 היא נסעה לראות את אביה, אשר נלחם עם הצלבנים בירושלים.
בדרכה חזרה היא נלקחה בשבי על ידי המוסלמים.
בהמשך היא עשתה תשע פעמים דרך סנטיאגו והייתה מדריכה למאמינים בדרך זו.
לאחר שסיימה את הדרך בפעם העשירית היא חזרה לפיזה ונפטרה תוך זמן קצר.
גופתה נשמרת בכנסיית סן מרטין בעיר.
בשעת מצוקה זו, היה לה חזון, לפיו ישו נותן לה טבעת והיא הצליחה, על פי המסורת הנוצרית, לרפא בעזרתה פצועים.
מחוז בונדיבוגיו (באנגלית, בסוואהילי: Bundibugyo) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המערבי במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, בונדיבוגיו.
המחוז גובל באגם אלברט מצפון, במחוז נטרוקו מצפון מזרח, במחוז קיבלה ממזרח, במחוז קאבארול מדרום וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממערב.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא בונדיבוגיו.
המחוז ייחודי באוגנדה ובמזרח אפריקה כולה, בכך שהוא היחיד השייך מבחינה ביוגאוגרפית לאזור אגן הקונגו המאופיין ביער גשם טרופי.
עם זאת, המחוז שייך לאגן הניקוז של נהר הנילוס, כאשר נהר סמליקי – בחלקו נהר הגבול בין קונגו ואוגנדה – נמנה מבין אחד מיובליו החשובים של הנילוס הלבן.
היחוד הגאוגרפי נוצר מבידודו של המחוז משאר המדינה על ידי הרי הרוונזורי הגבוהים.
במחוז ממוקם הגן הלאומי סמליקי, שבתוכו גם נמצאים מעיינות חמים הקשורים מבחינה גאולוגית לשבר הסורי-אפריקאי.
בגלל בידודו היחסי מבחינה גאוגרפית ותחבורתית של המחוז משאר המדינה, התיירות אינה מפותחת.
כן פעילות של מורדים בעבר והתפרצות מחלת האבולה בבונדיבוגיו בשנת 2007 עדיין נקשרת למחוז למרות היותו בטוח יחסית.
בונדיי (לעיתים מתועתק בונדי; באנגלית: Bondi) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
בונדיי מצוי בחלקו הצפון מזרחי של אזור הפרוורים המזרחיים.
הפרוור גובל ממזרח בבונדיי ביץ', מצפון בנורת' בונדיי, ממערב בבונדיי ג'נקשן ומדרום בברונטי, טמרמה ווייברלי.
הדרך הראשית החוצה את הפרוור ממערב למזרח היא דרך בונדיי, המובילה מבונדיי ג'נקשן לבונדיי ביץ'.
השם בונדיי נובע מהמילה האבוריג'ינית בּוּנְדָּאי, שמשמעה מים מתנפצים על סלעים.
השם תועתק לאנגלית כ-Boondi, Bundi ו-Bundye, ולבסוף נקבע בשנת 1827 בתעתיק הנוכחי.
שטר הקניין על שטח אדמה של כ- 0.8 קמ"ר באזור ניתן לסולל הדרכים ויליאם רוברטס ב-1809. השטח נמכר ב-1851 לעורך המגזין "סידני מוניטור", אדוארד סמית' הול, בעבור 200 לירות שטרלינג.
אזור בונדיי התפתח סביב דרך בונדיי במהלך המאה ה-19, לאחר שהופרד מחד מבונדיי ביץ' והחוף, ומאידך מבונדיי ג'נקשן וקצה רחוב אוקספורד.
בונדיי כולל בתים ממגוון סגנונות ארכיטקטוניים: ויקטוריאני (1840-1890), פדריישן אוסטרלי (1809-1915), בין המלחמות (1915–1940) וסגנון מודרני.
רוב הפרוור בנוי סביב דרך בונדיי, וכולל מסעדות רבות, חלקן בעלות צביון יהודי והשגחת כשרות.
הפרוור מהווה נקודת מעבר לעוברים ושבים בין הפרוורים הסמוכים, במיוחד כדרך הגישה העיקרית לחוף בונדיי ביץ', וכתוצאה מכך ניתן לראות בו מדי יום גולשים ואצנים המתאמנים בחוף, כמו גם משפחות הבאות לנפוש.
הוא כולל מספר בתי עסק קמעונאיים מיוחדים, כגון קצבים המוכרים בשר קרוקודיל, חנויות חומרי גלם לאמנות וסלוני קעקועים, לצד חנויות נפוצות יותר כגון מכבסות ומספרות רבות.
הפרוור נהנה מתעבורת תרמילאים גבוהה, כולל מספר בתי מעונות זולים לצורכי המטיילים, כמ גם פאבים ומועדונים לבילוי.
בונדיי ג'נקשן הוא פרוור בסידני, השייך מנהלית לרשות העירונית מועצת וייברלי.
בונדיי ג'נקשן הוא מהפרוורים המזרחיים הסמוכים ביותר לשטח סידני העיר.
הפרוור ממוקם 6 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, ומהווה את המרכז המסחרי הגדול ביותר בסביבתו.
בפרוור מצויה תחנת הרכבת המזרחית ביותר של סיטירייל, תחנת הרכבת בונדיי ג'נקשן, ומעליה מצוי מסוף אוטובוסים גדול המפזר את קהל הנוסעים לפרוורים השונים מדרום וממזרח.
בונדיי ג'נקשן מתפרש בין קצהו הדרום מזרחי של רחוב אוקספורד (שמתחיל 6 ק"מ צפון מערבית, במרכז העסקים הראשי של סידני, ועובר דרך דרלינגהרסט ופדינגטון), וקצהו המערבי של דרך בונדיי (שעוברת דרך בונדיי ומסתיימת בבונדיי ביץ').
הפרוור בנוי ממערב למזרח, וגובל מצדו המזרחי בבונדיי ומצידו הצפוני בנורת' בונדיי.
אוטובוסים ממנו מובילים לפרוורים מזרחיים ודרומיים יותר, בין השאר קוג'י, רנדוויק וברונטי.
אזור בונדיי ג'נקשן היה מיושב על ידי אבוריג'ינים טרם הקמת המושבה הבריטית הראשונה, והשם של האזור נלקח מהמילה האבוריג'ינית בונדיי, שמשמעה המילולית הוא מים מתנפצים על סלעים.
עם בוא המתיישבים האירופאים נעלמו האבוריג'ינים מאזור בונדיי, עקב התפרצות של מחלה קטלנית באוכלוסייה.
המתיישב האירופאי הראשון שקבע מושבו במתחם בונדיי ג'נקשן היה ברנט לוי (Barnett Levey) בשנת 1827. הוא בנה את ביתו, בית וייברלי, באזור.
שמו של בית זה נתן לרחובות שונים את השם וייברלי, ובהמשך הפך לשמה של המועצה העירונית המושלת באזור.
הנחלה הראשונה שחולקה באזור בונדיי ג'נקשן עצמו הייתה "היל מיל" (הטחנה שעל הגבעה), אחוזתו של הנרי הוף (Henry Hough) שניתנה לו בשנת 1832. שם האחוזה ניתן לה בעקבות טחנת רוח גדולה שבנה הוף, שנצפתה בבירור לכל הבאים בדרך אולד הד (כיום רחוב אוקספורד).
האחוזה פורקה ונמכרה לבתי מגורים לאחר שטורבינות קיטור החליפו את טחנות הרוח כמקור כוח זמין.
עד היום קיימים הרחובות הוף והיל מיל באזור בו הייתה האחוזה.
רכבות עירוניות מונעות קיטור החלו נעות לאורך רחוב אוקספורד, מכיכר טיילור בדרלינגהרסט ועד להיל מיל.
שם התפצלו קווי הרכבת לשני קווים: האחד נסע לברונטי והשני לבונדיי ביץ', מה שטבע לראשונה את השם בונדיי ג'נקשן לאזור - צומת הרכבות של קווי בונדיי.
קווי הרכבות הקלות הפכו את אזור בונדיי ג'נקשן לצוואר בקבוק תעבורתי, וגרמו להמוני קהל להמתין לרכבות-המשך בצומת.
התכנסות הקהל במהרה דרבנה את בעלי הנדל"ן במקום לבנות יחידות דיור רבות, ולבעלי עסקים לפתוח חנויות ומסעדות המשרתות את הקהל.
בשנות השישים פורקו הרכבות הקלות, והחליפו אותן אוטובוסים.
נכון למאה ה-21, לא נסללו רכבות באזור הפרוורים המזרחיים, בין השאר בגלל התנגדות התושבים המקומיים.
באפריל 2024 התרחש בקניון וסטפילד בונדיי ג'נקשן שבפרוור פיגוע דקירה עם שבעה הרוגים.
בונדיי ג'נקשן ידוע ברחבי סידני כמרכז מסחרי גדול, ועל פי אומדנים הוא החמישי בגודלו בסידני רבתי, אחרי מרכז העסקים הראשי, נורת' סידני, פרמטה וצ'טסווד.
הקניון הבולט והגדול ביותר בו, המשתרע על שלושה בלוקי בניינים וחמש קומות, הוא וסטפילד בונדיי ג'נקשן.
וסטפילד קנתה את הנכס הראשון באזור, קניון הפלאזה מעל לתחנת הרכבת, בשנת 1994. בשנת 2000 רכשה וסטפילד את הקניונים הסמוכים לפלאזה ואיחדה אותם בין השנים 2003 ו-2004 לכדי קניון ענק אחד, המשתרע בין תחנת הרכבת לדרום ולמזרח.
קניון נוסף, בעל צביון יהודי יותר (וכולל מספר חנויות למזון כשר) הוא איסטגייט בונדיי ג'נקשן.
קניון זה סמוך למדרחוב אוקספורד ולתחנת הרכבת, מכיוון מערב.
בפרוור מגוון מסעדות מזון מהיר, בתי קפה, חנויות קמעונאיות שונות ומוסכים, ונהנה מתנועת קהל ערה לאורך כל ימי השבוע.
בּוּנדֶסרָאט הוא גוף פרלמנטרי המייצג את 16 מדינות המשנה המרכיבות את גרמניה ברמה הפדרלית, והוא משמש כבית העליון של הפרלמנט הגרמני.
מקום מושבו של מוסד זה הוא במקום שבו ישב בעבר בית הלורדים של פרוסיה, בברלין.
הבונדסראט לוקח חלק בתהליך החקיקה לצד הבונדסטאג.
חוקים הנוגעים לסמכויות המדינות וכן כל שינוי חוקתי חייבים את אישורו.
הרכבו של הבונדסראט שונה מהרכבם של גופים פרלמנטריים דומים, כלומר כאלה שמייצגים מדינות משנה בפדרציה (כגון מועצת הפדרציה של רוסיה או הסנאט של ארצות הברית).
חברי הבונדסראט אינם נבחרים על ידי הציבור בבחירות כלליות, או על ידי הפרלמנטים של המדינות, אלא הם ממונים על ידי הממשלה של המדינה שלהם, שבדרך כלל הם גם חברים בה.
לרוב, משלחת המדינה לבונדסראט כוללת את ראש הממשלה של המדינה, ועוד כמה מחברי הקבינט שלו.
הייצוג של המדינות בבונדסראט איננו שווה, והוא נקבע על פי מספר הקולות באוכלוסיית כל מדינה.
קבינט המדינה רשאי לשלוח לבונדסראט נציגים ככל שמאפשר מספר הקולות של המדינה; לחלופין, הוא יכול לשלוח נציג בודד, שקולו שווה למספר המושבים של המדינה אותה הוא מייצג.
מאחר שהבחירות למדינות אינן מתואמות עם הבחירות הכלליות בגרמניה, ויכולות למעשה להתקיים בכל זמן שהוא, משתנה הרכב הבונדסראט מעת לעת בהתאם לבחירות במדינות גרמניה, ועמו גם הרוב של צד פוליטי זה או אחר.
חלוקת הנציגים בין המדינות מבוססת על החוקה הגרמנית.
מספר הנציגים של כל מדינה מבוסס על שיעור האוכלוסייה במדינה, אולם הוא מתוקן בצורה כזאת, שלמדינות הקטנות יהיה ייצוג גדול יותר ממה ששיעור האוכלוסייה בלבד יכול היה להעניק להן.
לכל מדינה יש לכל הפחות שלושה נציגים, מעבר לכך, ייצוגה גדל ככל שאוכלוסייתה גדולה יותר, אולם מספר הנציגים למדינה לא עולה על שישה:
למדינות שבהן יותר משני מיליון תושבים יהיו ארבעה נציגים.
למדינות שבהן יותר משישה מיליון תושבים יהיו חמישה נציגים.
למדינות שבהן יותר משבעה מיליון יהיו שישה נציגים.
ע"פ שיטה זו יוצא שלמדינה בעלת אוכלוסייה גדולה, כמו נורדריין-וסטפאליה, שבה למעלה מ-18 מיליון תושבים, יש שישה נציגים בבונדסראט, כלומר נציג אחד לכל שלושה מיליון תושבים; ואילו למדינה כמו ברמן, שהיא בעלת אוכלוסייה של 660 אלף תושבים, יש שלושה נציגים, כלומר נציג אחד לכל 220 אלף תושבים.
מספר הנציגים לכל מדינה ביחס לכמות האוכלוסייה שלה מפורט בטבלה הבאה:
המדינהאוכלוסייהמספר נציגיםבאדן-וירטמברג Baden-Württemberg10,880,0006בוואריה Bayern12,844,0006ברלין Berlin3,520,0004ברנדנבורג Brandenburg2,485,0004ברמן Bremen671,0003המבורג Hamburg1,787,0003הסן Hessen6,176,0005מקלנבורג-מערב פומרניה Mecklenburg-Vorpommern1,612,0003סקסוניה התחתונה Niedersachsen7,927,0006נורדריין-וסטפאליה Nordrhein-Westfalen17,865,0006ריינלנד-פפאלץ Rheinland-Pfalz4,053,0004חבל הסאר Saarland996,0003סקסוניה Sachsen4,085,0004סקסוניה-אנהלט Sachsen-Anhalt2,245,0004שלזוויג-הולשטיין Schleswig-Holstein2,859,0004תורינגיה Thüringen2,171,0004
בניגוד לפרלמנטים דומים, הנציגים לבונדסראט מכל מדינה שהיא נדרשים לפעול בהצבעות כגוף אחד (כיוון שהקול אינו שייך לכל נציג, אלא למדינה שהוא מייצג).
יתרה מזאת, ישנה אפשרות (והיא אפילו מקובלת), שרק נציג אחד מטעם המשלחת של המדינה (ראש המשלחת – בדרך כלל מדובר בראש ממשלת המדינה), מצביע בשביל כל נציגי המדינה, אפילו אם הם נוכחים.
בשל העובדה שממשלות קואליציה שכיחות במדינות גרמניה, לעיתים קרובות בוחרות המדינות להימנע בהצבעה במקרה שאין הסכמה בקואליציה על עמדה אחת.
מכיוון שכל החלטה של הבונדסראט דורשת רוב מוחלט, להימנעות מהצבעה יש השפעה אפקטיבית ביותר.
הצבעה נגד הצעה, בניגוד לעמדת המדינה, פוסלת את ייצוגה של המדינה בהצבעה.
יו"ר נשיאות הבונדסראט הוא התפקיד הרביעי בחשיבותו בגרמניה אחרי נשיא גרמניה, יו"ר הבונדסטאג והקנצלר, ולפני נשיא בית המשפט הפדרלי לחוקה.
ע"פ המסורת, תפקיד הנשיא עובר מדי שנה בין ראשי המדינות.
נשיא הבונדסראט מכנס את ישיבות המליאה ומנהל אותן והוא האחראי באופן רשמי לייצג את הרפובליקה הפדרלית הגרמנית בעניינים של הבונדסראט.
הנשיא נעזר בשני סגנים, שתפקידם לייעץ לו ולמלא את מקומו בהיעדרו.
שלושתם יחד משמשים כוועד המנהל של הבונדסראט.
בשל העובדה שהבונדסראט קטן מאוד בהשוואה לבונדסטאג, וכן בשל העובדה שהוא מתואם עם הממשלות של המדינות, בניגוד לפרלמנטים אחרים, הוא אינו נזקק למבנה הארגוני הנרחב של הבונדסטאג.
הבונדסראט מתכנס בדרך כלל אחת לחודש, לישיבת מליאה, שמטרתה לאשר חוק שהוכן בוועדה.
לשם השוואה, בבונדסטאג מתנהלות כחמישים ישיבות מליאה בשנה.
הנציגים בבונדסראט נוכחים בישיבות הוועדה לעיתים נדירות בלבד, במקום זאת הם מאצילים את הסמכות הזאת על פקידים ממשלתיים במשרדים שלהם.
הנציגים עצמם, נוטים לשהות יותר זמן בעיר הבירה של המדינה שלהם, מאשר בבירה הפדרלית.
הסמכות החקיקתית של הבונדסראט פחותה אמנם מזו של הבונדסטאג, אולם למרות זאת יש לו תפקיד חיוני בחקיקה.
הממשלה הפדרלית נדרשת קודם כול להציג את יוזמות החקיקה שלה בפני הבונדסראט, ורק לאחר מכן ההצעה יכולה לעבור אל הבונדסטאג.
כמו כן, נדרש אישורו של הבונדסראט בכל חקיקה הנוגעת למדיניות אזורית, במקומות שבהם חוק היסוד העניק את הסמכות למדינות או במקרים בהם המדינות אחראיות לפקח על חוקים פדרליים.
במשך השנים הוסיף לעצמו הבונדסראט את האחריות על כל טווח החוקים המשפיעים על ענייניהן של המדינות.
ב-1949 רק 10 אחוזים מהחוקים הפדרליים השפיעו על המדינות ודרשו את אישורו של הבונדסראט; אולם ב-1993 קרוב ל-60 אחוזים מהחוקים הפדרליים דרשו את הסכמתו של הבונדסראט.
חוק היסוד מעניק לבונדסראט גם זכות וטו על חקיקה.
כנגד שינויי חקיקה נדרשים שני שלישים מהקולות, שנותנים לבונדסראט וטו מוחלט נגד השינוי החקיקתי המוצע.
כנגד כל חקיקה אחרת, לבונדסראט אין וטו מוחלט, אלא וטו משהה, וגם וטו זה, יכול להתבטל על ידי העברה מחודשת של החוק.
חוק שנתקל בווטו מוחלט בבונדסראט, יכול לעבור שוב בבונדסטאג, אולם לשם כך יש צורך ברוב של שני שלישים.
במקרה ונעשה שימוש בווטו מוחלט, יכולים הבונדסטאג, הבונדסראט או הממשלה לכנס ועידה משותפת שתנסה למצוא פשרה.
אם נמצאה פשרה, היא איננה ניתנת לשינוי, ושני הבתים (הבונדסטאג והבונדסראט) נדרשים לקבלה כפי שהיא.
הכוח הפוליטי של הווטו המוחלט ניכר במיוחד כאשר למפלגות האופוזיציה יש רוב בבונדסראט.
מציאות זו הפכה לכמעט קבועה בין השנים 1991 ו-2005. במציאות כזו, האופוזיציה יכולה למעשה לאיים על כל תוכניות החקיקה של הממשלה.
חלוקה זו של כוחות השלטון, עלולה להביא כאמור למצב של חוסר הסכמה בין שני בתי הפרלמנט, מה שיכול להקשות מאוד על ניהול המדינה.
יש הטוענים כי שיטה זו המאפשרת מצב של רוב שונה בשני הבתים מבטיחה כי כל חקיקה כאשר היא תאושר תזכה לתמיכה של חלק נרחב מהספקטרום הפוליטי.
שיטה זו המחייבת יצירת קונצנזוס בהחלטות היא יקרת ערך וחיונית במיוחד בגרמניה שלאחר האיחוד.
הייצוג הפורמלי של המדינות בקבלת ההחלטות ברמה הפדרלית באמצעות הבונדסראט מבטיח את קיומה של במה לתיאום מדיניוּת בין המדינוֹת לבין הממשלה הפדרלית.
הצורך בתיאום זה נחוץ במיוחד למדינות מזרח גרמניה.
הבונדסראט לטענתם משמש בתפקיד מנגנון השליטה על הבונדסטאג על יד יצירת מערכת של איזונים ובלמים.
מנגד יש הטוענים כי ניגוד ברוב בין הבתים יכול להביא לעסקאות פוליטיות בחדרי חדרים, כאשר ההחלטות החשובות יינתנו בידיהם של מנהיגים של קבוצות קטנות והבונדסטאג יישאר עם הבחירה בין להיכנע להן לבין להישאר בלי כלום.
קיימות הצעות של גופים שונים בגרמניה לרפורמה בבונדסראט ולשינוי הרכבו להרכב הדומה לזה של הסנאט האמריקני.
בדרך זו טוענים כי הפופולריות של המוסד תעלה, הבירוקרטיה תפחת וכן תפחת האפשרות לרוב מנוגד מה שיהפוך את הליכי החקיקה לשקופים יותר ויציב על פי הטענות סטנדרט של יותר דמוקרטיה ופחות בירוקרטיה.
הבונדסראט הגרמני נוסד לראשונה יחד עם האימפריה הגרמנית ב-1871, והחליף גוף בעל אותו שם ואותן סמכויות שהיה בקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בחוקת ויימאר ב-1919 הוחלף הבונדסראט ברייכסראט (Reichsrat; 1919–1934).
צירי הבונדסראט המקורי, כמו אלו של הרייכסראט, מונו על ידי ממשלות המדינות השונות, כמו היום, אולם אז ברוב המקרים מונו פקידי ממשל רמי דרג ולא חברי ממשלה.
לבונדסראט המקורי היה כוח רב.
כל הצעת חוק הייתה זקוקה לאישורו מה שהפך את הצירים בו לשווי ערך לנבחרי הציבור שברייכסטאג.
לרייכסראט שהחליף את הבונדסראט הייתה השפעה פחותה בהרבה, שכן הוא יכל רק להטיל וטו על הצעות חוק.
אמנם וטו זה יכול היה להידחות על ידי הרייכסטאג, אולם לצורך כך הרייכסטאג נדרש לרוב של שני שלישים, ומכיוון שהיה מפוצל להרבה מפלגות, ברוב המקרים הצעת חוק שבוטלה על ידי הרייכסראט בווטו למעשה בוטלה סופית, שכן לא היו מספיק קולות ברייכסטאג כדי לדחות את הווטו.
בונה אירופי (שם מדעי: Castor fiber) הוא מין של מכרסם ממשפחת הבוניים, ואחד משני מינים של בונה שחיים כיום.
הבונה מבלה את רוב זמנו במים ונפוץ בקרבת מקורות מים באירופה ואסיה.
הבונה כמעט ונכחד מכל אירופה וכיום הוא מין מוגן ברוב מדינות אירופה.
הבונה נחשב למין חשוב בגופי מים בגלל יכולתו לווסת את זרימת המים על ידי בניית סכרים.
הבונים חיים במושבות על איים דמוי כיפה.
משקלו של בונה בוגר ממוצע הוא 21 ק"ג ואורכו כמטר אחד (כולל זנב באורך 30 ס"מ), אם כי נצפו גם בונים גדולים יותר במשקל של עד 40 ק"ג.
זהו המכרסם הגדול ביותר באירופה.
גופו של הבונה כבד ורגליו קצרות ואינן מותאמות להליכה, לכן הוא מבלה את רוב זמנו במים.
הבונה מסוגל לצלול במשך כ-15 דקות, מכיוון שבאותו זמן אוטם שסתום את אזניו וחטמו.
זנבו של הבונה הוא קשיח ודמוי משוט, ומשמש לו כ"הגה".
לבונה יש טופר מיוחד על האצבע השנייה של הרגל האחורית על מנת לנקות את פרוותו.
כל משפחה חיה ב"קן" העשוי ממוטות וענפים.
ככל שגילו של הקן רב יותר, כך הוא יהיה גדול יותר, מכיוון שהבונים מגדילים אותו עם הזמן.
רוחבם של הקנים הגדולים ביותר שנמצאו היה 6 מטרים, וגובהם הגיע ל-2 מטרים.
הבונה הוא צמחוני וניזון מענפים קטנים, עלים צעירים, צמחים ימיים, פירות וכל סוג של מזון צמחי שהוא מוצא בשטח חיותו, המזון המועדף עליו הוא עלים של ערבה וצפצפה.
הבונה האירופי היה בעבר הבונה נפוץ ביותר באירופה הצפונית והמרכזית.
עם זאת, ציד ממושך של הבונים בשל פרוותם ובשל סגולות רפואיות שיוחסו לבלוטות הריח שלהם, גרמו כמעט להכחדתו מנופי אירופה.
כיום מנסים ארגוני הסביבה להחזיר את הבונים לסביבתם האירופית הטבעית, והם נפוצים כיום בצרפת, בלגיה, שווייץ, נורווגיה וגרמניה.
הבונה נכחד בבריטניה כבר במאה ה-16, אך כיום ישנו רצון להקים מושבות בונים בסקוטלנד.
בונה-ורקה (גרמנית Buna Werke) או מפעל בונה לעבודה היה מחנה עבודה נאצי ליד העיירה אושוויינצ'ים בפולין.
המפעל ייצר גומי סינתטי וגומי הקרוי "בונה-אן" תוך כדי ניצול עובדי כפייה שהובאו ממחנה אושוויץ הסמוך.
עד לשנת 1944 היה למפעל כוח אדם שמנה כ-80,000 עובדי כפייה.
לפי ספרו של יוסף בורקין "הפשעים והעונש של אי גה פארבן" ("The Crimes and Punishment of IG Farben"), תאגיד אי גה פארבן היה המממן הראשי של מחנה אושוויץ III, אושוויץ מונוביץ, מחנה העבודה של אושוויץ בו וממנו נשלחו אסירים לעבוד עבור בונה ורקה.
בורקין כתב בספרו שפרימו לוי היה אחד מהכימאים הראשיים במפעל, ושבעזרת עמיתיו עזר לחלק מהאסירים במפעל לשרוד, אך לא לייצר כמות מספקת של גומי שתסייע למאמץ המלחמתי של הנאצים.
לתוצר העיקרי של המפעל קראו BASF AG, ועד לשנת 1988 "בונה" היה שמו המסחרי.
בונה הררי או אַפְּלוֹדוֹן (שם מדעי: Aplodontia rufa) הוא מין יחיד בסוגו ובמשפחתו, משפחת בונים הררים או אַפְּלוֹדוֹנִיִּים.
בעבר היו מינים רבים במשפחה זו אבל כולם נכחדו.
חברי המשפחה חיו באסיה, אירופה ואמריקה הצפונית והזכירו בצורתם מעט בונה, אף שהם אינם קרובי משפחה.
קרוביהם העיקריים הם הסנאים ושתי המשפחות (יחד עם הנמנמניים) שייכות לתת-סדרת דמויי סנאי.
יצור דמוי בונה זה שוקל עד 1 ק"ג ואורכו 30-50 ס"מ והוא חי בעיקר במחילות באדמה.
הוא מצוי בטבע במערב אמריקה הצפונית, ברכס קסקייד מקולומביה הבריטית עד לצפון קליפורניה, ומצוי גם ברכס הרי אולימפיק ובסיירה נבדה.
הבונה מצוי ביערות של אמריקה ואף ביערות גשם והוא מתחפר באדמה ויוצא בלילות.
הוא צמחוני וניזון מצמחייה רכה וכן משרכים ומזרעים שונים.
הוא נחשב מטרד מזיק בגינות מסוימות באמריקה.
לבונה ההררי טורפים רבים ביניהם בובקט, זאב אפור, קויוט, פומת ההרים, עיטים וינשופים שונים כן יש להם טפילים רבים כמו הפרעוש Hystrichopsylla schefferi, המתמחה בבונה ההררי.
בונדינג היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית של נטפליקס, שעלתה לשירות ההזרמה של החברה ב-24 באפריל 2019. הסדרה היא דרמה קומית וקומדיה שחורה.
ביולי 2021, לאחר שתי עונות, הסדרה בוטלה.
הסדרה עוקבת אחר טיף (זואי לוין), סטודנטית לתואר שני בפסיכולוגיה המשמשת בלילה כמלכת סאדו, אך ללא קיום יחסי מין.
היא מגייסת את פיט (ברנדן סקנל), חברה ההומוסקסואל מהתיכון לשמש כעוזר שלה.
פיט הוא מלצר ממורמר וסטנדאפיסט הסובל מפחד קהל.
השניים מכירים מחדש זה את זה, מתגברים יחד על משקעי העבר ומצליחים למצוא בני-זוג.
הסדרה מתמקדת רבות על הצדדים החיוביים בסאדומאזוכיזם ו-BDSM.
ב-14 בדצמבר 2018 הודיעה נטפליקס כי רכשה את הסדרה "בונדינג", שעלתה לעונה ראשונה של שבעה פרקים.
הסדרה נוצרה על ידי ריטור דויל.
השחקנים זואי לוין וברנדן סקנל לוהקו לתפקידים הראשיים.
ב-22 באפריל 2019 העלתה נטפליקס את הטריילר הרשמי של הסדרה.
ב-16 באפריל 2020 דווח כי לסדרה תעלה עונה שנייה, והיא עלתה לנטפליקס ב-27 בינואר 2021.
לאחר צאת העונה הראשונה ספגה הסדרה ביקורות רבות מצד קהילת ה-BDSM, שטענה כי ההומור של הסדרה בנוי סביב סטריאוטיפים מוטעים ואינו מתאר במדויק את הקהילה, כשבין היתר קשרה הסדרה את הרצון בשליטה שהפגינה טיף לעברה המיני הבעייתי, סטריאוטיפ מוכר ופוגעני.
זמן קצר לאחר צאת העונה הראשונה התנצל היוצר שלה על כך וטען כי יעבוד לתקן את אי-הדיוקים, תוך שהוא שוכר כיועצת סופרת BDSM שעבדה בתחום כ-15 שנים.
היועצת טענה כי כל אי-הדיוקים תוקנו לקראת העונה השנייה, מלבד אלו שינויים קלים שהיו נחוצים לצורך העלילה.
זואי לוין - טיף, סטודנטית לפסיכולוגיה ומלכת סאדו בלילות.
שם הסאדו שלה הוא "גברת מיי".
ברנדן סקנל - פיט, מלצר וסטנדאפיסט הומוסקסואל.
שם הסאדו שלו הוא "קרטר".
קווין קיין - פרופסור צ'ארלס, הפרופסור לפסיכולוגיה הסוטה של טיף.
סטפני סטיילס - קייט, סטודנטית לפסיכולוגיה.
מיכה סטוק - דאג, בן הזוג של טיף.
ת'יאו סטוקמן - ג'וש, בן הזוג של פיט.
דארסי קארדן - דפנה, משתמשת בשירותיהם של גברת מיי וקרטר.
אריק ברימן - אנדי, בעלה של דפנה.
בונדי לוי (נולד ב-14 בינואר 1944) הוא בדרן, שחקן ושדרן רדיו ישראלי.
לוי נולד במצרים בשנת 1944. בתקופת ילדותו נפטר אביו מסרטן, ואמו נפטרה כמה חודשים לאחר מכן עקב סיבוך רפואי בלידתה של אחותו, אשר נפטרה גם היא בגיל שנה.
בגיל חמש נלקח לפנימייה נוצרית, עד שמשפחתה של אביו איתרה אותו.
בגיל 13 עלה לישראל עם ארגון עליית הנוער, והתגורר בכפר הנוער מאיר שפיה.
בשנת 1962 שיחק בהצגה אמיל והבלשים בהבימה בתפקיד אלכס הגדול.
בתקופה זו גם היה בדרן ומנחה על במות בידור שונות ברחבי הארץ.
בשנת 1971 גילם את יורם בסרט "פישקה במילואים".
בשנת 1972 החל לעבוד באולפני סרטי הבירה בירושלים, שם הפיק וביים תוכנית של שירי אהבה ובידור ששודר בערוץ הראשון.
בשנות השמונים נודע בעיקר בארגון משחקי בינגו בעיר ירושלים.
החל משנת 1997 עבד לוי ברדיו ירושלים כשדרן, עיתונאי וכן תקופה כמנהל התוכניות של התחנה.
שידר תוכנית מוזיקה בשם "בקצב הזמן", שהוקדשה למוזיקה משנות ה-50–80. בשנים 2005–2009 שידר (לצדה של שמירה אימבר) תוכנית יומית ברדיו ירושלים בשם "ת.ד 101", שעסקה בפניות ותלונות הציבור וכן תמיכה לקהילה.
אשתו הראשונה, הדסה מליחי, נפטרה ממחלת הסרטן.
לזוג נולדו בן ובת (ענבל לוי רהב).
בשנת 1989 התחתן עם אשתו השנייה, רונית, ונולד להם בן.
"בונה הספינות ורעייתו" הוא ציור שמן על בד שנוצר בידי רמברנדט בשנת 1633. מאז 1970 מזוהים הדמויות בציור כיאן רייקסן (Jan Rijcksen; נולד ב-1560 או 1562 ונפטר ב-1637) ורעייתו חרייט יאנס (Griet Jans).
רייקסן היה קתולי, בעל מניות בחברת הודו המזרחית ההולנדית, ומאז שנת 1620 שימש כבונה הספינות הראשי שלה.
הציור מציג את רייקסן במהלך כתיבה של מסמך שנראה כלקוח ממסה על בניית אוניות, ולא כתרשים טכני.
בכתבי היד המופיעים בציור נרשמו שמות הדמות, האמן ותאריך היצירה.
כלי השרטוט היחיד שלא ניתן לזיהוי ברור הוא מכשיר המשמש לציור הקימורים של קרשי גוף האונייה.
היצירה מתייחדת בכך שהיא מציגה זוג נשוי בדיוקן משותף – בניגוד למוסכמה הרווחת בתקופה, לפיה הוצגו זוגות בדיוקנאות נפרדים.
רמברנדט איחד את הדמויות לתוך קומפוזיציה אחת, באופן המאפשר חפיפה בין הדמויות ויוצר אינטראקציה דרמטית: רעייתו של רייקסן נראית פורצת אל החדר, ידה על הדלת, נושאת מסר דחוף בעיניה, בעוד הוא נראה מוטרד מההפרעה.
המעמד מביע נימה קומית, שיש להניח כי בני הזוג זיהו בהנאה.
במקביל, ניתן לקרוא את הדינמיקה כתיאור סמלי של השראה – האמן ומוזתו.
הציור נוצר בתקופה שבה רמברנדט נחל הצלחה רבה כצייר דיוקנאות.
יצירתו מתאפיינת אז בריאליזם גבוה, במיוחד בתיאור מרקמים ועור – כולל עור מחוספס ושיער לבן מוכתם טבק, ללא אידיאליזציה או החלקה.
בעוד שבעבודות אחרות מאותה תקופה השתמש רמברנדט באור באופן מטאפורי להבעת חמימות או רוחניות אנושית, ביצירה זו האור טבעי לחלוטין: הוא זורם מהחלון בצד שמאל, שוטף את החדר בזווית המדגישה פרטים וחומריות.
גישה זו השפיעה על תלמידו חריט דאו, כפי שניכר בציורו נערה קוצצת בצל משנת 1647. על הדף המתאר את הספינה נרשמה הכתובת: Rembrandt.
הציור נרכש על ידי לורד יארמות' במכירה הפומבית של לפונטיין (כריסטי'ס, 12 ביוני 1811) בשם ג'ורג' הרביעי, אז הנסיך העוצר.
בשנת 1819 תועד בחדר הקטיפה הכחולה בארמון קרלטון , ומופיע גם בפרסום Royal Residences של פיין מאותה שנה.
בשנת 1841 מוקם בגלריית הציורים בארמון בקינגהאם.
בּוֹנוֹבּוֹ או שימפנזה ננסי (שם מדעי: Pan paniscus) הוא הומיניד, אחד משני המינים בסוג שימפנזה.
חוקר האנטומיה הגרמני הבחין לראשונה בייחודו של השימפנזה הננסי, ב-1928. הוא חקר גולגולת שהובאה מקונגו לבלגיה ונחשבה שייכת לשימפנזה מצוי צעיר.
שוורץ מצא שמדובר בפרט בוגר, תת-מין של השימפנזה המצוי, שמבנה גולגולתו קטן.
ב-1933 פרסם הרולד קוליג' (Coolidge), חוקר אנטומיה אמריקני, תיאור מפורט של השימפנזה הננסי והעלה אותו לדרגת מין טקסונומי נפרד, השייך לסוג הטקסונומי שימפנזה (Pan).
משמעות שמו המדעי, Pan paniscus, היא "קטן".
השימפנזה הננסי חי רק במרכז אפריקה, בשטח של 500 אלף קמ"ר, שמצוי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדרום לשפך נהר קונגו.
נהר קונגו הוא שמפריד באופן גאוגרפי בין השימפנזה המצוי, שחי מצפון לו, לשימפנזה הננסי מדרום.
ההתפלגות התרחשה לפני כשני מיליון שנה, ככל הנראה, כאשר נוצר נהר קונגו.
השימפנזה הננסי חי ביערות גשם וביערות טרופיים יבשים, שברבים מהם ניכרת התערבות אנושית.
בשל המצב הפוליטי הלא יציב באזור, אין הרבה מחקרי שטח שנוגעים להם.
ההערכות לגבי מספר הפרטים החיים בטבע נשענות על סקר חלקי בלבד, אבל השימפנזה הננסי נחשב על פי הרשימה האדומה של ה-IUCN למין בסכנה הכחדה, בעיקר בשל פעילות אנושית.
השימפנזה הננסי הוא מעודן וקטן מן השימפנזה המצוי, אפילו שהמשקל והגודל של שני המינים די דומים.
הנקבה קטנה מעט מן הזכר.
אורכם הממוצע (מן האף לעכוז) הוא בין 70 ל-83 סנטימטרים.
כאשר הם עומדים על רגליהם, גובהו הממוצע של הזכר הוא 119 ס"מ, ושל הנקבה – 111 ס"מ.
רגלי השימפנזה הננסי ארוכות מאלו של השימפנזה המצוי, ראשו קטן מראשו של השימפנזה המצוי, כתפיו צרות והבליטה של הגבות מעל העיניים בולטת פחות.
פיהם אדמדם ובולט על רקע פנים שחורות וארוכות, אוזניהם קטנות ואפם רחב כשל הגורילה.
תווי הפנים של השימפנזה הננסי הם ייחודיים, ומשמשים להיכרות וליחסים חברתיים.
השימפנזה הננסי הוא שוכן עצים, וכאשר הוא מהלך על הקרקע הוא משתמש בכל ארבעת גפיו.
הדגדגן של נקבת השימפנזה הננסית גדול באופן ניכר משאר הנקבות בעולם החי ובולט, ונועד ככל הנראה לחיכוך עם נקבות אחרות.
ביוני 2012 הושלם ריצוף גנום של פרט של שימפנזה ננסי והוא נמצא במאגרי הרצפים (DDBJ/EMBL/GenBank) תחת מספר רשומת EMBL AJFE01000000.
מעריכים כי האב הקדמון המשותף לשימפנזה ולאדם חי לפני כששה עד שבעה מיליון שנים.
מתוך כ-22 אלף גנים המבוטאים באדם, מעריכים כי 678 גנים נוספו לגנום האנושי וכ-740 גנים נפחתו מהגנום השימפנזי, מאז שאבותיהם הפסיקו להזדווג אלה עם אלה.
כתוצאה מכך, ההבדל התורשתי בין השימפנזה הננסי לאדם נאמד בכ-1418 גנים, או 6.4% מהגנום, בהם גנים רבים המעורבים בהתפתחות המוח האנושי.
בניגוד לשימפנזה המצוי, השימפנזה הננסי אינו נחלק לתת-מינים.
ככל הנראה, משום שאוכלוסייתו מרוכזת באזור גאוגרפי קטן ומצומצם, יחסית, שמאפייניו קבועים ועל כן לא התפתחו תת-מינים אנדמיים לשטח מסוים בתוך האזור הקיים.
רוב המחקר על השימפנזה הננסי, שזוהה רק בשנת 1929 וביתר פירוט ב-1933, נערך בשבי, בגני חיות ובחוות ייעודיות לחקר קופים.
מעט מאוד מחקרים וסקרים נוהלו באזורי המחיה הטבעיים שלו, בעיקר בשל העובדה שהאזור (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קודם - זאיר) הוא אזור של אי יציבות פוליטית ואירועי אלימות.
החוקרים חלוקים בדעותיהם בשאלה, האם ניתן להסיק על התנהגות של מין מתוך התנהגותו בשבי.
השימפנזה הננסי הוא יוצא דופן בקרב קופי האדם במבנה החברתי המטריארכלי שלו (חלק מן החוקרים מעדיפים לראות זאת כמבנה מאוזן מגדרית).
בראש ההיררכיה עומדת קואליציה של נקבות וזכרים, שבראשה - נקבה שליטה מבוגרת ומנוסה.
בעימות אחד על אחד יש יתרון לזכר, אבל הנקבות, בניגוד לזכרים, יוצרות בריתות זו עם זו ועם זכרים בעלי מעמד.
הזכר זוכה בסטטוס החברתי שלו בעקבות הסטטוס של אמו.
הקשר בן-אם הוא חזק ונמשך לא פעם לאורך כל החיים.
עם זאת, המעמד משחק תפקיד פחות חשוב מאשר בקרב חברות פרימטים אחרות.
השימפנזה הננסי אינו טריטוריאלי, והוא מרבה לחלוק אוכל עם אחרים, אפילו עם זרים גמורים.
נצפו נקבות שימפנזה ננסי מטפלות בתינוקות שלא היו חלק מן הלהקה, ולפחות במקרה אחד הוכח ששימפנזה ננסי בוגר אימץ את אחיו התינוק שנותר יתום.
עם התבגרותם המינית, הזכרים נשארים ברוב המקרים במקום הולדתם והנקבות נודדות, אבל יש זכרים שעוברים לקבוצות אחרות, ובנות לאימהות בעלות מעמד נשארות לא פעם עם להקת הולדתן.
אימהות תומכות גם בבנים הבוגרים ועוזרת להם ליצור קשרים עם נקבות אחרות, תוך מניעה פיזית מזכרים אחרים להזדווג עם הנקבה המיועדת.
שימפנזים ננסיים אינם הורגים זה את זה, ככל הידוע, ובכלל – פחות אלימים מהשימפנזה המצוי, אבל גם בקרבם יש גילויי תוקפנות.
נקבות השימפנזה הננסי השליטות מעדיפות אמנם להזדווג עם זכרים שאינם מגלים תוקפנות כלפיהן, ובכל זאת, התחרות בין הזכרים ובין עצמם היא עזה, וזכרים בעלי מעמד גבוה מבטיחים לעצמם יותר הזדווגויות משל בעלי המעמד הנמוך.
מאחר שהזכרים אינם יוצרים בריתות ואינם מחויבים זה לזה, הם פוגעים זה בזה הרבה יותר מהשימפנזים המצויים.
גם הנקבות פוצעות לא פעם זכרים, אבל לא עד מוות.
הנקבות מזדווגות עם זכרים רבים, כך שזכר אינו יכול להיות בטוח מיהם צאצאיו, ולכן כל עבודת גידול הצאצאים מוטלת על האמהות.
נראה, שזוהי אסטרטגיית שימור: בהינתן העובדה שזכר אינו יודע מיהם צאצאיו, אין לו שום יתרון בהרג גורים (תופעה שמוכרת אצל רוב הקופים).
עם זאת, ההזדווגות אינה אקראית לגמרי, וסיכוייו של זכר ממעמד גבוה להיות האב גבוהים משל בעלי המעמד הנמוך.
גודל הקבוצה של השימפנזה הננסי הוא מגוון, בשל הדגם הלא קבוע של הקבוצה (התארגנויות משתנות לפעילות יום וללינת לילה).
קבוצה של כ-100 פרטים שמתכנסת יחד ללינת לילה (בקנים, שנבנים על העצים), מתפצלת ביום לקבוצות קטנות, לחיפוש אוכל.
ברוב המקרים הנקבות אוכלות לפני הזכרים.
בתנאי שבי, הנקבות מפגינות תוקפנות קיצונית כלפי זכרים בכל מה שקשור באוכל, ויוצרות קואליציות כדי להשתלט על המזון, עד כדי הטלת מומים בזכרים שאינם מצייתים.
בטבע, עם זאת, נקבות מבקשות אוכל מזכרים באופן ידידותי, כלומר ההיררכיה המגדרית בטבע היא פחות נוקשה מאשר בשבי.
פעילות מינית היא מוקד החיים החברתיים של השימפנזה הננסי, בלי קשר לרבייה.
זוהי דרך של ברכה הדדית, אופן של יצירת קשרים חברתיים, של פתרון סכסוכים והשלמה אחרי סכסוך.
כאשר קבוצה של שימפנזים ננסיים מגיעה למרחב אכילה חדש, או נתקלת במקור מזון לא מוכר, מתחילה פעילות מינית מוגברת בין כל חברי הקבוצה, זכרים עם נקבות, זכרים עם זכרים, נקבות עם נקבות, ואפילו גורים צעירים משתתפים.
ככל הנראה, זוהי דרך להוריד את המתח הכרוך בתחרות על האוכל.
הנקבות עוסקות במגע מיני זו עם זו יותר מהזכרים, בעיקר תוך חיכוך הדדי של אברי המין, מן הסתם - כדי לתרום לגיבוש הגרעין השולט הנקבי.
גם קבלה של נקבה חדשה לקבוצה, בדרך כלל צעירה שעזבה קבוצה אחרת עם התבגרותה המינית, נעשית באמצעות יחסי מין עם הנקבות השליטות.
השימפנזים הננסיים הם היצורים היחידים, פרט לאדם, שנצפו מתנשקים "נשיקה צרפתית", והפרימטים היחידים שמקיימים יחסי מין פנים אל פנים.
אין בקרב השימפנזים הננסיים יחסים מונוגמיים קבועים, ואין העדפה מינית של מין או של גיל, פרט להימנעות של אמהות מיחסי מין עם בניהם הבוגרים.
תקופת הייחום נמשכת בין עשרה לעשרים יום, והנקבה היא שבוחרת לעצמה את הזכרים שאיתם היא מזדווגת.
נקבות בטבע ממליטות לראשונה בגיל 13 או 14. משך ההיריון הוא 240 יום בממוצע, ואחריו יש תקופה של קרוב לשנה ללא מחזור, עד להופעה חוזרת של סימני ייחום, אפילו שהנקבה אינה פורייה עדיין, ככל הנראה – כדי שתוכל לחזור לפעילות החברתית-מינית מהר יותר.
ההנקה נמשכת ארבע שנים, והריונות מופיעים בממוצע אחת ל-4.6 שנים.
השימפנזים הננסיים מתקשרים בעיקר באמצעות קולות והבעות פנים, אפילו שאין עדיין הבנה מחקרית באשר למשמעותם של הקולות.
רוב האנשים מסוגלים להבין את הבעות הפנים של השימפנזה הננסי, חיוך, למשל, וחלק ממחוות הידיים שלו - הזמנה למשחק, למשל.
נמצא ששימפנזה ננסי שדגדגו אותו ותינוק אדם שדגדגו אותו, השמיעו קולות צחוק דומים.
עם זאת הדמיון בקולות זאת הנחה בלבד, לא נעשו השוואות כמותיות לתמוך בהנחה זאת
שימפנזים ננסיים שנחקרו בשבי, במיזם לחקר קוגניציה ושימור של קופי אדם באיוֹוה, ארצות הברית, הצליחו לזהות את עצמם במראה, ללמוד שליטה בשפה, לייצר כלים, "לכתוב", ולהשתלט על עוד כישורים שמיוחסים בדרך כלל ליכולת אנושית בלבד.
בעיקר התפרסם שימפנזה ננסי בשם קאנזי (28 באוקטובר 1980 - 18 במרץ 2025), שלמד לתקשר עם החוקרים באמצעות מקלדת ומסך שעליהם סימנים גאומטריים המציינים אובייקטים ("לקסיגרמים").
קאנזי הצליח לרכוש "אוצר מילים" של כשלושת אלפים מילים אנגליות מדוברות.
אחותו, פאנבנישה, החלה – ביוזמתה – לצייר את הסימנים בגיר, כשהמקלדת לא הייתה בפעולה.
קאנזי למד, ללא הכוונה, ליצור כלים פשוטים מאבן, דומים לאלו שיצרו אנשים בתקופת האבן, ולהשתמש בהם לחיתוך.
השימפנזה הננסי הוא אוכל-כל (אומניבור), שניזון בעיקר מפירות.
57% מתזונתו מבוססת על פירות, עובדה שתורמת רבות לשימור היערות שבהם הוא חי.
ההערכה היא, שכל שימפנזה ננסי מעכל במהלך חייו תשעה טונות של זרעים, מ-91 מיני צמחים, שאת זרעיהם הוא מפיץ בהפרשותיו.
ומאחר שכל פרט מתנייד על פני קילומטרים אחדים, הוא מעניק יתרון נוסף לזרעים – מרחק מצמח האם.
כך שבין השימפנזה הננסי לצמחייה המקומית מתקיימים יחסי גומלין אקולוגיים.
בנוסף לפירות, ניזון השימפנזה הננסי מעלים, דבש וביצים, וכן מסוג של כמהין שזוהה רק לאחרונה, ונקרא על שמו - Hysterangium bonobo.
בנוסף לכך צורך השימפנזה הננסי בשר מחולייתנים קטנים, כגון אנומלוריים, סנאים דואים, צביונים, וחסרי חוליות, היו מקרים שבהם נצפו שימפנזים ננסיים טורפים קופים קטנים.
הרשימה האדומה של ה-IUCN מסווגת את השימפנזה הננסי כמין בסכנת הכחדה, ההערכה היא שנותרו מהם בין 10,000 ל-50 אלף פרטים, אבל זוהי הערכה גסה.
סקרי השטח שנערכו עד היום היו מצומצמים, רק כ-30% מכלל שטחי המחיה של השימפנזה הננסי נסקרו, תוצאה של התנאים הגאוגרפיים המורכבים באזור ואי היציבות הפוליטית באזור.
הסיכונים העיקריים להישרדותו הם אבדן שטחי מחיה בשל התחרות עם החקלאות המקומית, וציד לצורכי אכילה, שהתגבר מאוד סביב המלחמות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בשנות ה-90 המאוחרות ובראשית שנות ה-2000.
כדי להילחם בתופעה, הוקם בראשית שנות ה-2000 מיזם "יער השלום", שכולל עד היום כ-36 אלף קמ"ר של יערות ושטחי מחיה של השימפנזה הננסי.
זהו מיזם בינלאומי של שמורות המתבססות על תפישה כוללת של קיימות, ושפועל בשיתוף פעולה מלא של התושבים המקומיים.
במסגרתו, נלקחים בחשבון צורכיהם של כל המינים הביולוגיים של היער, צמחים וחיות, וכן של תושבי הכפרים המסורתיים באזור.
התושבים המקומיים לומדים עקרונות של חקלאות בת קיימא, מקבלים שירותי רפואה מודרנית ועזרה בהקמת בתי ספר, ולוקחים חלק בפיתוח השמורות, לרווחת בעלי החיים המקומיים.
בן-ציון שבתאי (בוני) גינצבורג (נולד ב-12 בדצמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות רבות מהליגה הבכירה ובנבחרת ישראל, והיה השוער הישראלי הראשון שעבר לשחק באירופה.
שימש כמנחה ופרשן בערוץ הספורט וכיום משמש כמנהל הטכני של נבחרות ישראל הצעירות בהתאחדות לכדורגל בישראל.
גינצבורג נולד, גדל והתחנך בתל אביב.
אביו נפטר מהתקף לב כשהיה בן שמונה.
באותה שנה החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
כשהיה בן 15 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בליגה הבכירה.
גינצבורג החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת מכבי תל אביב.
במהלך הקריירה שלו שיחק בליגה הבכירה גם בקבוצות מכבי פתח תקווה, מכבי חיפה, בית"ר ירושלים, מכבי יבנה, בית"ר תל אביב, מכבי עירוני אשדוד ובני יהודה.
גינצבורג זכה שלוש פעמים בגביע המדינה: ב-1987 עם מכבי תל אביב, ב-1989 עם בית"ר ירושלים וב-1998, עם מכבי חיפה.
בזכות יכולתו הטובה כשוער הגיע לנבחרת ישראל הבוגרת בגיל 19 וערך את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת ויילס.
המשחק הנחשב לטוב ביותר בו השתתף במדי הנבחרת היה במוקדמות מונדיאל 1990, שבו שיחקה ישראל במשחקי הפלייאוף בחוץ מול נבחרת קולומביה.
גינצבורג עצר כדורים רבים שנבעטו לשערו, והמשחק הסתיים בהפסד מינימלי של ישראל בתוצאה 0–1.
לאור יכולתו במדי נבחרת ישראל הוחתם על ידי גלאזגו ריינג'רס, שם שימש במשך שנתיים כשוער המחליף לשוער נבחרת אנגליה כריס וודס.
משחקיו הזכורים היו מול באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות ומול סלטיק בדרבי של גלאזגו.
לקראת סיום הקריירה שלו שיחק גינצבורג גם בקבוצות מהליגה השנייה.
תחילה שיחק עונה אחת בהפועל אשקלון, ואת עונתו האחרונה בקריירה עשה בהפועל כפר סבא.
בשנת 2001 פרש גינצבורג ממשחק פעיל, בגיל 36, כשלזכותו 68 הופעות במדי נבחרת ישראל.
בראשית שנות האלפיים כיהן גינצבורג כיושב ראש ארגון שחקני הכדורגל בישראל, כאשר המיזם העיקרי שהפעיל היה מחנה קיץ לשחקנים חופשיים, במטרה לסייע להם לשמור על כושר ולחשוף אותם לקבוצות ליגת העל.
בשנת 2007 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" לצידה של הרקדנית מאשה טרויאנסקי.
עוד בהיותו שחקן פעיל החל גינצבורג להופיע בערוצי הטלוויזיה השונים כפרשן כדורגל.
בשנת 2002 הצטרף כפרשן לתוכנית סיכום המחזור בליגת העל ששודרה בערוץ הראשון, "הראשון בשער", אך כעבור מספר שבועות מגיש התוכנית, מאיר איינשטיין, עזב את הערוץ, וגינצבורג הוזז לעמדת המגיש.
גינצבורג שימש במשך 11 שנים מגיש בערוץ הראשון, בין היתר בתוכניות "היום בספורט" ו"הראשון בשער", והנחה את שידורי מונדיאל 2010 ואולימפיאדת לונדון 2012 בערוץ זה.
ביולי 2013 פרש מתפקידו בערוץ הראשון, ועבר לשמש כפרשן ומנחה בערוץ הספורט.
גינצבורג מרצה על התמודדות עם כישלונות והצלחות, קבלת החלטות בתנאי לחץ ואי וודאות.
בנוסף, הוא שותף ברשת מועדוני הקטרגל "גולטיים".
ביולי 2013 מונה על ידי שרת התרבות והספורט לימור לבנת, לנציג שחקני העבר במועצה למניעת אלימות בספורט בראשות השופטת בדימוס עדנה בקנשטיין.
באוגוסט 2021 מונה לתפקיד המשנה למנהל הטכני של הנבחרות הצעירות בהתאחדות לכדורגל בישראל.
במרץ 2023 מונה לממלא מקומו של המנהל הטכני לאחר עזיבתו של יילה חוס וביולי מונה למנהל הטכני באופן קבוע.
במאי 2024 הוארך חוזהו בשנה נוספת.
גינצבורג גרוש ואב לשתי בנות.
אחותו היא מנחת ערוץ הקניות, סיגל גינצבורג.
הבונה הקנדי (שם מדעי: Castor canadensis; ידוע גם כבונה אמריקני) הוא מין מכרסם גדול ממשפחת הבוניים הנפוץ באמריקה הצפונית, ובמאה האחרונה גם הובא על ידי האדם לאמריקה הדרומית ולצפון אירואסיה.
הוא המכרסם הגדול ביותר בצפון אמריקה והמכרסם השני בגודלו בעולם אחרי הקפיבארה.
ייחודו של הבונה הקנדי הוא בכושרו לבנות סכרים, בקתות ותעלות מגזרי עצים ובוץ בערוצי נהרות, שבהם הוא מסתתר מפני טורפיו.
מערכות הסכרים והבקתות שהוא בונה גדולות ומרשימות בהיקפן, והופכות את הבונה לאחד ממהנדסי הסביבה המפורסמים בעולם החי.
אורכו הממוצע של הבונה הקנדי הוא 60–80 סנטימטרים ללא הזנב, כשהאחרון מוסיף עוד כ-25 עד 45 סנטימטרים לאורך הכולל.
משקל הבונים ממין זה, ללא תלות בזוויג, נע בין 15 ל-25 קילוגרמים, אך נרשמו גם פרטים במשקל של מעל ל-40 קילוגרמים.
פרוותם עבה, משולבת עם שיער לבידוד, וצבעה נע בין חום כהה לצהוב-אפור.
רגליהם קצרות ושחורות וכף רגלם מונה חמש אצבעות עם טפרים חדים במיוחד.
זנבם רחב, שטוח, נטול שערות ומכוסה קשקשים גדולים.
ראשו של הבונה הקנדי גדול מאוד יחסית לגופו ושיניו מגיעות לאורך של כ-15 סנטימטרים.
ארבע שיניו החותכות גדלות לאורך כל חייו של הבונה, והאמייל שלהן עבה מאוד.
הן משמשות את הבונה לחיתוך עצים.
לבונה יש גם שתי בלוטות ייחודיות הנקראות "בלוטות בונה".
הן ממוקמות קרוב למעי הגס, והן מפרישות חומר בעל ריח חזק שבו הבונים משתמשים על מנת לסמן לבונים אחרים את מיקומם של אבנים, ערימות בוץ וסכרים.
הבונה הקנדי הוא יונק מימי-למחצה (סמי-אקוותי), שחיין וצולל מעולה ויכול לשהות עד כ-15 דקות מתחת למים.
בלוטות חלב מיוחדות מכסות את פרוותו בחומר שמנוני המבודד ממים.
בעיניהם נמצא עפעף שלישי ושקוף המאפשר להם לראות בבהירות מתחת למים.
פרט לרגליהם, משתמשים הבונים הקנדיים גם בזנבם על מנת לחתור ולנווט בזמן שחייה או צלילה.
בהיותם יונקים מימיים-למחצה, בית הגידול של הבונים הוא נהרות, נחלים ואגמים.
בתי גידול אלו משופעים בצמחים המועדפים על הבונה הקנדי כמזון: ערבה, צפצפה, אלמון, ליבנה וחבצלות מים.
הבונה מעדיף בעיקר את השורשים והנצרים של צמחים אלו, אך לעיתים מסתפק גם בעליהם ובקליפות הגזע.
הבונים הקנדיים חיים בקבוצות של 4–8 בונים בתצורה של משפחה גרעינית: אב, אם ומספר צאצאים.
הבונה הקנדי הוא אורגניזם מונוגמי.
תקופת ההזדווגות היא בחודשים ינואר-פברואר, ולאחר היריון של 100–110 ימים, ממליטה הנקבה, בחודשים אפריל-יוני, בממוצע 2 עד 4 צאצאים, אף על פי שלידות של עד 9 צאצאים אינן נדירות.
הצאצאים נולדים מכוסי פרווה, עם עיניים פתוחות ומשקלם נע בין 200 ל-600 גרם.
הצאצאים נשארים יחד עם המשפחה הגרעינית כשנתיים עד לבגרותם המינית, ואז הם עוזבים כדי להקים משפחה משלהם או נדחקים בכוח החוצה על ידי הוריהם.
תוחלת החיים של הבונה הקנדי היא בממוצע כ-24 שנים בטבע ועד כ-50 שנה בשבי.
ייחודו של הבונה הקנדי הוא ביכולת בניית הסכרים הכמעט אובססיבית שלו.
בניגוד גמור לבן דודו האירופי, המעדיף לחיות על גדות נהרות זורמים וממעט בבניית סכרים, הבונה הקנדי תלוי ביכולות הבנייה כמגן עיקרי מפני טורפיו וביצירת מיקרו בתי-גידול עם גישה קלה למזון בחורף הקפוא.
כאמור, בית גידולו של הבונה הקנדי הוא מקורות מים כמו אגמים, נהרות ונחלים.
בבתי גידול אלו הוא בונה מערכת מורכבת של סכרים, תעלות ובקתות.
הבונה חותך את העצים באמצעות שיניו ומשתמש ברגליו על מנת להוסיף אבנים ובוץ.
המרכיב הראשון במערכת הבנייה הוא הסכר.
יסודות הסכר נבנים מאבני בוץ וגזעי עצים ועליהם מוסיפים הבונים ענפים, זרדים, אבנים ובוץ נוסף.
הסכר יכול להגיע לגובה של עד 12 מטרים מקרקעית הנהר ועד כ-2 מטרים מעל פני המים.
בנוסף, מפרישים הבונים חומרי ריח מבלוטות הבונה שלהם על הסכרים, והריח מושך ומעודד בונים אחרים לבוא לעזור בבניית הסכר.
אורכו של הסכר יכול להיות ממטר אחד ועד עשרות מטרים, ובמונטנה אף נרשם סכר באורך של 600 מטרים.
הסכר מאט באופן משמעותי את זרימת המים בנהרות והופך את האזורים התחומים בהם לבריכות קטנות עם זרימה מואטת.
המרכיב השני במערכת הבנייה הוא הבקתה.
לאחר בניית הסכר והאטת זרם המים, בונים הבונים בקתות מעץ עם כניסה תת-מימית, שם הם יכולים להתחבא מטורפיהם.
קירות הבקתה יכולים להגיע לעובי של עד מטר, אבל בדרך כלל הם דקים יותר בחלקי הבקתה שמעל פני המים.
המרכיב השלישי במערכת הבנייה הוא התעלות.
הבונים חופרים בידיהם תעלות מהנהר אל הבריכות המלאכותיות שלהם.
התעלות משמשות את הבונים על מנת להעביר גזעי עץ חתוכים מגדות הנהר אל הבריכות ולמנוע מהבריכות להתאדות.
מחקרים שנערכו בנושא הסיקו שהגורם העיקרי המדרבן בונים לבנות סכרים הוא רעש זרימה של מים.
ניסויים הראו שבונים יבנו סכרים בסביבות יבשות לחלוטין אם תושמע להם הקלטה של מים זורמים.
הבונים אינם בונים סכרים ומשאירים אותם לאנחות.
סכר דורש תחזוקה שוטפת עקב ארוזיה טבעית שגורם זרם הנהר, הצפות ופגיעה בסכרים על ידי אויביו של הבונה הקנדי.
בונה שמאתר סכר פגוע, יכול לאותת על כך לשאר המושבה על ידי הפרשת חומרי ריח מבלוטות הבונה שלו – דבר הגורם לו ולשאר הבונים לזרוק אבנים, בוץ וזרדים על האזור הפגוע.
בדרך כלל יעדיפו הבונים לתחזק סכרים עיקריים שנפגעו ולבנות מחדש סכרים משניים במקום סכרים משניים אחרים שנפגעו.
הבונה הקנדי כמין מעצב סביבה
מין מהנדס סביבה הוא מין מַפְתח בבית גידול אשר משנה באופן מהותי את בית הגידול שבו הוא חי, ובכך גורם לתגובת שרשרת אקולוגית המשפיעה על שאר המינים באותו בית גידול.
הבונה הקנדי הוא המין הראשון שזוהה כמהנדס סביבתי.
המבנים המורכבים שיוצר הבונה הקנדי גורמים להאטת זרימת הנהר ולהיווצרות בריכות.
בריכות אלו מושכות אליהן מינים רבים של ברווזים, תרנגולאים, צבים, צפרדעים, קרפדות, יתושים ורבים אחרים.
מנגד, בניית הבריכות מייבשת חלקים מהנהר הזורם ובכך גורמת לירידה בצמחייה ובמספרם של סלמנדרות, נחשים ושפריריות.
אך תגובת השרשרת האקולוגית לא נעצרת כאן.
כך לדוגמה עלייה במספרם של הברווזים והתרנגולים מושכת יותר עופות דורסים לבריכות הבונים, ומנגד, ירידה בכמות העצים גוררת ירידה בכמות הנקרים, וכך הלאה.
אויבו העיקרי של הבונה הקנדי הוא האדם.
במאה ה-19 החל ציד של בונים קנדיים בצפון אמריקה, ומספרם ירד מכ-100–150 מיליון פרטים למספר מיליונים בודדים.
מטרת הציד העיקרית הייתה פרוות הבונה, אך הוא ניצוד גם למאכל האדם ולשם הפקת הקסטוריום לתעשיית התרופות והבשמים וכתוסף טעם למזון.
כיום, הסחר בפרוות הבונים הצטמצם במידה ניכרת, אך בעיות חדשות צצו.
האדם חיסל חלק ממקומות המחיה הטבעיים של הבונים לטובת פיתוח אזורי, ובמקומות מסוימים הבונים אף נחשבים כמזיקים מכיוון שסכריהם גורמים להצפות של אזורים סמוכים.
העקשנות שלהם בתיקון סכרים הובילה למקרים רבים שבהם ניצודו בונים מסיבה זו.
במקרים אחרים הועברו הבונים למקומות רחוקים.
טורפים אחרים של הבונה הקנדי הם הזאב המצוי, זאב הערבות, השונר המצוי והשועל האדום.
כיום ישנם כ-10 עד 15 מיליון בונים קנדיים באזור קנדה, ארצות הברית וצפון מקסיקו.
ישנו ריכוז גבוה במיוחד של בונים במדינת איידהו שבארצות הברית – מדינה העשירה בבתי גידול לבונים ומאוכלסת במספר מועט יחסית של בני אדם.
הבונים מעולם לא הצליחו להתפשט בכוחות עצמם דרומה מאזורי תפוצתם, עקב רצועת המדבריות החוצה את מקסיקו.
עם זאת, בתחילת המאה ה-20 הובאו בונים קנדיים על ידי האדם לשוודיה בניסיון לשקם את אוכלוסיית הבונים האירופאיים שכמעט ונכחדה שם.
היבואנים לא ידעו שמדובר בשני מינים שונים.
הבונה הקנדי החל להתחרות בבן דודו האירופאי על בתי גידול.
כיום ניתן למצוא אוכלוסיות של בונים קנדיים בשוודיה, נורווגיה, פינלנד וצפון-מזרח רוסיה ופרטים אף נצפו בפולין, אוסטריה וגרמניה.
בנוסף, הבונה הקנדי אף יובא על ידי האדם בערך באותה תקופה לארץ האש שבדרום אמריקה, שם האקלים דומה לבית הגידול שבקנדה.
הבונה מופיע לא פעם בתרבות הפופולרית, למשל בסרטים מצוירים ובקריקטורות.
מסיבות מובנות, מוצג הבונה כחיה בעלת כישורי בנייה ושיפוץ העולים על שאר החיות באופן ניכר.
לעיתים אף מוצגים הבונים עם קסדות בנאים, חגורות כלים, מקדחות ושאר כלי עבודה המשמשים בנאים ו"שיפוצניקים".
אזכור שונה אך נפוץ לבונים בתרבות האנגלו-סקסית הוא הבדיחות על שמו הפופולרי ("beaver") אשר משמעותו בעגה האנגלית היא גם הנרתיק הנשי.