tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2015–2016 היו ערב הסעודית, איראן ואיחוד האמירויות הערביות שלושת היעדים הגדולים ביותר לייצוא האורז הבסמטי של הודו, והייצוא לשלוש המדינות הללו היווה יותר ממחצית מכלל ייצוא הבסמטי של הודו.
בשנים 2015–2016 יצא אורז בסמטי בשווי 3.4 מיליארד דולר אמריקאי מהודו.
לפי ארגון המזון והחקלאות, אזור הבסמטי המקורי של פקיסטן נמצא בין הנהרות ראווי וצ'נאב.
כמעט כל גידול האורז הבסמטי מתרחש במחוז פנג'אב, בו הייצור הכולל היה בשנת 2010. בשנת הכספים 2020 עמד יצוא הבסמטי של פקיסטן על 890,207 טון בשווי של 790 מיליון דולר.
בייצוא הבסמטי הכולל, אירופה מחזיקה בנתח של 40% ואילו השאר מיוצאים למדינות המפרץ הפרסי, אוסטרליה וארצות הברית.
אינדונזיה ייצרה גרסה מקומית משלה של בסמטי במערב ג'אווה ובמרכז קאלימנטן, עם כושר ייצור המוערך לעד 8.2 טונה לדונם.
זרעי בסמטי הובאו לראשונה מפקיסטן ב-2007, אך לא ניתן היה לגדל את הזרעים עקב אי התאמה של הקרקע.
משרד החקלאות הצליח לייצר הכלאה בין בסמטי לאורז מקומי בשנת 2017.
אורז בסמטי מיוצר בעיקר באזור טראי בנפאל ובחלקים מסוימים של עמק קטמנדו.
זנים נפאליים ייחודיים של אורז בסמטי נאסרו לייצוא לאזורים אחרים בעולם.
כמויות קטנות של אורז בסמטי, במיוחד אורז בסמטי אדום, מעובדות באזורים הלחים והטרופיים של סרי לנקה.
לאורז בסמטי יש טעם טיפוסי הנגרם על ידי תרכובת הארומה 2-אצטיל-1-פירולין .
גרגירי בסמטי מכילים כ-0.09 חלקים למיליון של תרכובת כימית ארומטית זו באופן טבעי, רמה שהיא פי 12 בערך מזני אורז אחרים, מה שמעניק לבסמטי את הניחוח והטעם המיוחדים שלו.
ארומה טבעית זו מצויה גם בגבינות, פירות ודגנים אחרים.
זהו חומר טעם מאושר בארצות הברית ובאירופה, והוא משמש במאפים לארומה.
במהלך בישול האורז הבסמטי יורדת רמת ה-2-אצטיל-1-פירולין.
השריית האורז במשך 30 דקות לפני הבישול מאפשרת קיצור של 20% מזמן הבישול ושומרת יותר מה-2-אצטיל-1-פירולין.
לפי איגוד הסוכרת הקנדי, לאורז בסמטי יש מדד גליקמי בינוני (בין 56 ל-69), בניגוד לאורז יסמין ואורז לבן בעלי מדד גליקמי של 89, ובכך הופך אותו למתאים יותר עבור חולי סוכרת בהשוואה לדגנים ומוצרים מסוימים אחרים העשויים מקמח לבן.
ישנם מספר זנים של אורז בסמטי.
סוגים הודים מסורתיים כוללים בסמטי 370, בסמטי 385 ובסמטי ראנבירסינגפורה.
בסמטי 1121 ומורדאבאדי 6465 הם סוגים בעלי גרגיר ארוך במיוחד.
זנים פקיסטניים של אורז בסמטי הם PK 385, סופר קרנל ו-D-98.
מדענים ממכון המחקר החקלאי ההודי (IARI) שבדלהי השתמשו בגידול צמחים קונבנציונלי כדי לייצר צמח היברידי חצי-גמדי בעל רוב התכונות הטובות של בסמטי מסורתי (גרגרים ארוכים, ניחוח ותכולת אלקלי).
הכלאה זו נקראה פוסה בסמטי-1 (PB1), ותפוקת היבול שלה גבוה עד פי שניים מהזנים המסורתיים.
סוגי אורז ריחניים שמקורם בבסמטי אך אינם זני בסמטי אמיתיים כוללים PB2, PB3 ו-RS-10.
הגרסה האינדונזית של אורז בסמטי, שנקראת בארומה (; בסמטי ארומטי), הושקה בפברואר 2019. ניתן לגדל גרסה זו בגובה נמוך ולהצליח למשוך עניין בקרב צרכנים פוטנציאליים מהמעמד הבינוני-גבוה.
בארצות הברית מגדלים בטקסס מגוון של אורז על בסיס בסמטי בשם "טקסמטי" (Texmati).
בקניה מגדלים זן אורז בשם פיסורי או פישורי.
המילה פישורי היא שיבוש של שם העיר פשאוור בפקיסטן, ממנה נהגו לייצא את זן הבסמטי למדינות מזרח אפריקה בעבר.
סימון הבסמטי הוא הסמכה מבוססת DNA שנעשית על ידי מעבדת קרן פיתוח ייצוא הבסמטי.
ב-15 בפברואר 2016 רשמה הרשות לפיתוח יצוא מוצרי מזון חקלאיים ומעובדים (APEDA), ארגון אוטונומי תחת מחלקת המסחר של הודו, רשמה את האורז הבסמטי כמוצר עם כינוי מקור.
קושי להבדיל בין בסמטי מקורי לסוגי אורז אחרים והפרש המחירים המשמעותי ביניהם הובילו סוחרים לזייף אורז בסמטי עם זני בסמטי מוכלאים וזנים ארוכי-דגנים שאינם בסמטיים.
ב מצאה הסוכנות לתקני מזון ב-2005 שכמחצית מכל האורז הבסמטי שנמכר במדינה היה מזויף עם זנים אחרים של אורז ארוך גרגר.
בדיקה בבריטניה על אורז משנת 2010 שסיפקו סיטונאים גילתה שב-4 מתוך 15 דגימות היו אורז זול יותר מעורבב עם בסמטי, ובאחת לא היה בסמטי בכלל.
בדיקה מבוססת PCR הדומה לפרופיל DNA בבני אדם מאפשרת לזהות זנים מזויפים, עם מגבלת זיהוי מאחוז אחד של זיוף ומעלה עם שיעור שגיאה של ±1.5%.
יצואנים של אורז בסמטי משתמשים בתעודות טוהר המבוססות על בדיקות DNA עבור משלוחי האורז בסמטי שלהם.
בהתבסס על פרוטוקול זה, שפותח במרכז לטביעת אצבע ואבחון DNA ההודי, פרסמה חברת Labindia ההודית ערכות לזיהוי בסמטי מזויף.
בספטמבר 1997 רשמה החברה אמריקאית RiceTec פטנט אמריקאי על "קווים ודגנים של אורז בסמטי".
הפטנט כולל קווים של אורז בסמטי ודמוי בסמטי, ודרכי ניתוח של אורז זה.
החברה, בבעלותו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, התמודדה עם זעם בינלאומי בגלל האשמות על ביו-פיראטיות.
זה גם גרם למשבר דיפלומטי קצר בין הודו לארצות הברית, כאשר הודו מאיימת להעביר את הנושא לארגון הסחר העולמי כהפרה של הסכם TRIPS על היבטי סחר של זכויות קניין רוחני.
בשל החלטת משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית משכה RiceTec את רוב התביעות של הפטנט, כולל את הזכות לקרוא למוצרי האורז שלה בסמטי.
פטנט מצומצם יותר הוענק ל-RiceTec בשנת 2001 על תביעות העוסקות בשלושה זני אורז שפותחו על ידי החברה.
אורז חלוט (נקרא גם אורז פלא, אורז קל לבישול אורז חיש, חיש אורז) הוא אורז שעבר חליטה חלקית בקליפתו, ורק לאחר שלב החליטה במים חמים הוא מקולף.
אורז חלוט הוא אורז לבן שעובר תהליך המשביח את ערכיו התזונתיים ומעביר את הויטמנים מקבוצת B מהקליפה לתוך הגרגר עצמו.
שלושת השלבים הבסיסיים של הכנת האורז הזה הם השרייה, אידוי וייבוש.
שלבים אלו מקלים על עיבוד האורז ביד, ובמקביל גם משדרגים את הפרופיל התזונתי שלו, משנים את המרקם שלו והופכים אותו לעמיד יותר בפני חדקוניות.
אורז שעבר את התהליך הזה נפוץ במקומות רבים בעולם.
שלב החליטה שעובר האורז מסייע בזמינות של חומרי מזון, שונים ובמיוחד ויטמין B1 מהסובין ועד האנדוספרם, ולכן אורז חלוט מבחינה תזונתית דומה יותר לאורז חום בעקבות הצבע של האורז החלוט הנובע ממרכיבי הסובין הללו, אורז חלוט נקרא לפעמים גם סלה זעפרן.
המרכיבים העמילניים באורז החלוט הופכים לג'לטין לאחר הקירור.
באמצעות התהליך הזה מולקולות עמילוז דולפות מתוך רשת גרגירי העמילן ומתפזרות לתוך הנוזל שמחוץ לגרגירים וכשהם סופגים את מלוא כמות הנוזל הם מגיעים לצמיגות מקסימלית.
בסופו של דבר גרגירי האורז החלוט צריכים להיות שקופים לחלוטין.
הקירור של האורז לאחר החליטה מביא לרטרוגרדציה בעקבותיה מולקולות עמילוז מתחברות מחדש זו לזו ויוצרות מבנה מלוכד.
זה מגביר את ההיווצרות של עמילן עמיד שיכול לשמש כפרוביוטיקה.
עם זאת, תהליך החליטה גם הופך את הגרעינים לקשים יותר.
אורז חלוט לרוב דורש זמן בישול קצר יותר מאורז רגיל והוא דביק פחות.
בשיטות המסורתיות, נהוג היה להשרות גרגירי אורז נקיים במים קרים למשך כ-36–38 שעות כדי להעלות את תכולת הלחות בגרגירי האורז ל-30-35%, ולאחר מכן הוכנס האורז לציוד חליטה עם מים קרים טריים עד שהתחיל להתפצל.
לאחר מכן נהגו לייבש את האורז על מחצלות ארוגות, לקרר אותו ולטחון.
בעשור השני של המאה ה-20 המדען הגרמני-בריטי אריך גוסטב הוזנלאוב (1888–1964) והמדען והכימאי הבריטי פרנסיס הרון רוג'רס המציאו צורה של חליטה שהביאה לשימור של יותר מרכיבים תזונתיים באורז, שיטה שהפכה לאחר מכן לידועה בשם "תהליך הוזנלאוב".
בתהליך זה הדגן המלא היה עובר ייבוש בוואקום, לאחר מכן אידוי, ולאחר מכן שלב נוסף של כל התהליכים האלו.
תהליך זה גם הופך את האורז לעמיד יותר בפני חדקוניות ומפחית את זמן הבישול.
בשיטות מודרניות יותר נהוג להשרות את האורז במים חמים ולאחר מכן לאדות אותו בתהליך שנמשך כשלוש שעות בניגוד לתהליכים מסורתיים יותר שכללו תהליכי רתיחה של שעות ארוכות (כעשרים שעות).
השיטות המודרניות להפקת האורז החלוט גם מעניקות לאורז, שעובר פחות שבירה וריסוק במהלך הטחינה, צבע צהבהב יותר.
וריאציות אחרות להכנה כוללות אידוי בלחץ גבוה ודרכי ייבוש שונות (חום יבש, ואקום וכו').
בהשוואה לאורז חום, ישנם ערכי ויטמינים ומינרלים שונים באורז החלוט שהם מופחתים אך בהשוואה לאורז רגיל, אשר בתהליך הפקתו נגרם אובדן של כמעט 65% של ערכים תזונתיים, הערכים התזונתיים של האורז החלוט גבוהים יותר
אורז יסמין הוא סוג של אורז ארומטי עם גרגירים ארוכים ודקים, עם ניחוח מיוחד וטעם עדין, אשר גדל בעיקר באזור דרום-מזרח אסיה.
הניחוח הייחודי לו המזכיר פופקורן ואת צמח ה-Pandanus amaryllifolius הגדל באזור.
העוצמות הארומטיות שיש לסוג אורז זה מאופיינות באובדן מהיר יחסית של הטעמים החזקים המאפיינים אותו, לכן אניני טעם מעדיפים אורז יסמין ששהה מעט זמן באחסון.
אורז יסמין הוא אחד מהסוגים הנפוצים של האורז האסייתי.
אורז יסמין גדל בעיקר במדינות אלו:
תאילנד (הסוגים הנפוצים בתאילנד הם אורז הום מאלי תאילנדי או אורז ריחני תאילנדי)
קמבודיה (הסוגים הנפוצים שם הם אורז phka rumduol או אורז יסמין קמבודי)
המרקם שלו הוא בדרך כלל לח ורך בעת הבישול, עם טעם מעט מתוק.
במהלך הבישול הגרגירים נצמדים ומעט דביקים, אם כי רמת הדביקות שלו פחותה מזו של האורז הדביק מאחר שהוא מכיל כמות קטנה יותר של עמילופקטין.
בהשוואה לאורז אמריקאי ארוך דגן הוא דביק יותר משמעותית.
מאמינים שמקורו של אורז היסמין הוא בבאן לאם פראדו במחוז פאנט ניקום במזרח תאילנד, שם התגלה אורז המאלי המקורי.
דגימת האורז, המכונה "דגימה 105", נבחרה בשל הגרגירים הדקים והארוכים והובאה לאזור באמצע שנות ה-40 עד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. כיום סוג זה של אורז גדל בעיקר באזור איסאן, בצפון-מזרח תאילנד.
אורז יסמין תאילנדי דומה במאפיינים שלו לאורז הקמבודי.
שני זני אורז אלו נפוצים באזורים הצפון-מזרחיים בגבול תאילנד קמבודיה.
לשני סוגי אורז היסמין התאילנדי, גם החום וגם הלבן, יש צורת גרגירים דקה.
אורז לבן מועדף לרוב מסיבות של טעם ומרקם והעובדה שהוא נחשב קל יותר לעיכול.
בבישול, לאורז יסמין לבן יש מרקם יבש.
לאורז יסמין חום יש יתרונות תזונתיים שונים על אורז היסמין הלבן מאחר שהוא מכיל סובין.
לפי איגוד הסוכרת הקנדי, לאורז יסמין יש מדד גליקמי של 68–80. מזונות עם אינדקס גליקמי של 55 ומטה מועדפים בתזונה של חולי סוכרת בשל ספיגתם האיטית יותר המונעת עליות גדולות ברמת הסוכר בדם לאחר צריכה.
בהשוואה לאורז הבסמטי, למשל האינדקס הגליקמי של אורז יסמין הוא גבוה יותר.
למרות זאת, אורז לרוב נאכל בשילוב עם מזונות אחרים מה שיכול להביא להפחתה במדד הגליקמי של אורז זה בכ-20%–40%.
אורז יסמין מאודה אידיאלי לאכילה עם כל מיני סוגי תבשילים מוקפצים וגם עם מזון צלוי שעשוי בגריל, בטיגון או טיגון עמוק ובמרקים (כאשר מבשלים אותו קצת פחות על ידי הפחתה של כמויות המים המוספות לאורז בתהליך הבישול).
אורז יסמין מוגש לעיתים קרובות במסעדות המגישות מנות אופייניות למטבח התאילנדי והמטבח הווייטנאמי ברחבי העולם.
באופן מסורתי הוא לא משמש במנות מהמטבח ההודי, המטבח הסיני או המטבח האירופאי.
אורז חום או אורז מלא הוא סוג של דגן מלא שבו הוסרה הקליפה החיצונית הבלתי אכילה.
סוג זה של אורז נמכר ללא קליפתו החיצונית אך כולל את הסובין ושכבת הנבט שלו, המעניקים לו את צבעו החום.
אורז לבן הוא אותו סוג דגן שבו מוסרים גם הסובין והנבט.
אורז אדום, אורז זהוב ואורז שחור (הנקרא גם אורז סגול או אורז אסור) הם סוגים שונים של אותו דגן שבהם יש קליפות חיצוניות בצבעים שונים.
לרוב, אורז מלא זקוק לזמן בישול ארוך יותר מאורז לבן.
יצרני אורז מלא מצהירים על חיי מדף של 6 חודשים, שניתנים להארכה באמצעות איטום הרמטי, קירור או הקפאה.
אורז מלא ארוך מבושל מורכב מ־70% מים, 26% פחמימות, 3% חלבון ו-1% שומן.
ב-100 גרם של אורז מלא מבושל יש 123 קלוריות, והוא משמש כמקור עשיר למנגן (כ-42% מצריכת המנגן היומית המומלצת).
בנוסף, הוא משמש גם כמקור למגנזיום, זרחן, ניאצין ותיאמין (11%–17% מהצריכה היומית המומלצת).
ארסן מצוי בסביבה הטבעית ועלול להימצא בדגנים נפוצים, ביניהם אורז מלא.
אף על פי שאורז עשוי לספוג יותר ארסן מדגנים אחרים, אורז נחשב חלק מתזונה מאוזנת.
בישול אורז מלא במים חמים יכול להפחית את הארסן הלא אורגני ב־40%–60%, אף על פי שצורת הבישול הזו מפיחתה גם את כמות המיקרונוטריינטים.
אורז צהוב הוא מאכל אורז מסורתי שנצבע בצהוב.
המאכל מקובל במטבחים שונים מ, דרך המזרח התיכון ואפריקה, ועד לדרום אמריקה.
במדינות הודו, סרי לנקה, פיליפינים, איראן, אפגניסטן, אינדונזיה, מרוקו, דרום אפריקה, אקוודור, פרו, קובה, האיים הקריביים וברזיל.
האורז הצהוב הוא אורז לבן שהפך לצהוב על ידי תוספת של אנאטו, זעפרן, כמון או כורכום.
האורז הצהוב הדרום אפריקאי, שמקורו במטבח של קהילת , מושפע מהמטבח האינדונזי, ומוגש באופן מסורתי בתוספת צימוקים, סוכר וקינמון, מה שהופך אותו לתבשיל אורז מתוק מאוד, המוגש כתוספת למאכלים מלוחים ומאכלי קארי.
בסרי לנקה, הוא ידוע בשם kaha buth (קאהא בוט) והוא מושפע בטעמיו גם מהמטבח האינדונזי.
באינדונזיה הוא נקרא , והוא אורז בניחוחות מיוחדים, בשילוב חלב קוקוס, כורכום, ציפורן ועוד תבלינים.
בפיליפינים, מנות אורז מבושלות עם כורכום, מכונות "קונינג" או "סיניגפונה" .
בגרסה הקובנית, מבושל האורז עם לימון, ליים, בצל, שום, שמן זית וכמון.
ג'ולוף או אורז ג'ולוף הוא מאכל המבוסס על אורז, נפוץ במיוחד במטבחי מערב אפריקה.
המרכיכים הם בדרך כלל אורז ארוך דגן, עגבניות, פלפל חריף, בצל, תבלינים, ולפעמים גם ירקות נוספים אחרים ובשר או עוף.
שיטת ההכנה היא בישול של כל המרכיבים באותו הסיר.
מרכיבי המנה ושיטות ההכנה שלה משתנים בין אזורים שונים.
במטבחי האזור יש גרסאות שונות לג'ולוף מה שמהווה מקור לתחרות בין מטבחי מדינות מערב אפריקה, ובפרט בין המטבח הניגרי והמטבח הגאנאי, שבכל אחד מהם טוענים שלהם הגרסה הטובה ביותר.
בשנות ה-2010 התחרות הזו התפתחה לכדי יריבות ידידותית המכונה "מלחמות ג'ולוף".
במערב אפריקה במדינות הדוברות צרפתית, וריאציה של המנה ידועה בשם riz au gras.
הגרסה הסנגלית, thieboudienne, הוכרה על ידי אונסק"ו כמאכל מורשת תרבותית בלתי מוחשית.
אימפריית הג'ולוף (או וולוף) הייתה מדינת קונפדרציה ששלטה בחלקים ממערב אפריקה הממוקמים בסנגל, מאלי, גמביה ומאוריטניה של ימינו, החל מהמאה ה-12 שלימים נודעה בשם ממלכת ג'ולוף.
לדברי היסטוריונית האוכל האפריקאית פראן אוסיאו-אסרה, ניתן לייחס את מקורות המנה לאזור זה, בו גדל האורז.
המנה המקורית הייתה ידועה בשם thieboudienne או thiebou djeun והכילה אורז, דגים, רכיכות וירקות.
קהילות הדייגים של העיר סן-לואי בסנגל, נחשבות כמקום בו נולדה המנה הזו במקור.
ג'יימס סי מקאן, היסטוריון החוקר מזון וחקלאות, טען כי לא סביר שהמנה הייתה יכולה להתפשט באופן טבעי מסנגל עד לטווח הגאוגרפי בו היא נפוצה כיום, מאחר שהתפשטות תרבותית דומה לא באה לידי ביטוי ב"דפוסים בלשניים, היסטוריים או פוליטיים" אחרים.
במקום זאת, הוא הציע שהפופולריות של המנה גברה באזורים אלו עם התפשטות אימפריית מאלי, במיוחד על ידי אנשי המסחר של ג'ולה שהתפזרו במרכזים המסחריים והעירוניים האזוריים, ולקחו איתם אומנויות כלכליות של "נפחיות, שיווק בקנה מידה קטן ואגרונומיה של אורז" וכן הפיצו את דת האסלאם.
על פי מארק דופומיה, פרופסור אמריטוס לאגרונומיה, ייתכן והג'ולוף הופיע כתוצאה מהקידום הקולוניאלי של גידול בוטנים אינטנסיבי במרכז סנגל עבור תעשיית הנפט הצרפתית, שם בוצע צמצום מסיבי של מטעי עצים.
באזור זה הצמצום בכמויות של יבולי הדוחן והסורגום שגודלו באופן מסורתי, פוצה על ידי יבוא של אורז שבור מדרום-מזרח אסיה.
כך נוצר משבר שהוליד כורח אצל הטבחים המקומיים, שלא נותרה להם ברירה אלא להשתמש במוצר שלא היה מוכר אז, האורז השבור, להכנת מזון.
השימוש בעגבניות החל בעקבות ההחלפה הקולומביאנית.
מרכיבי המנה, כמו: רסק עגבניות, פלפלת (פלפלים אדומים, פלפלים חריפים, פפריקה), אבקת קארי הודי, טימין ים תיכוני וזני אורז אסייתי, יכולים להצביע על כך שהמקור של המנה כמו שהיא היום, התבסס כנראה לאחר המאה ה-19, מאחר שאין עדות לכך שהמרכיבים האלו תורבתו או יובאו לאזור לפני התקופה הזו.
בסנגל, היסטוריונים שבעל-פה מייחסים לאישה בשם פנדה מבייה, שהייתה טבחית בביתו של אחד השליטים הקולוניאליים בסן-לואי בסנגל, כי יצרה את המנה כשנגמרו לה השעורה והאורז החלופי.
אורז ג'ולוף הוא אחד המאכלים הנפוצים ביותר במערב אפריקה.
ישנן מספר וריאציות אזוריות המשתנות בשם ובמרכיבים.
השם הנפוץ ביותר של המנה ג'ולוף נובע מהשם של אנשי וולוף.
באזורים דוברי צרפתית המנה נקראת riz au gras.
למרות הווריאציות, המנה מוכרת ברחבי האזור, וניתן לומר כי היא הפכה למאכל האפריקאי הידוע ביותר מחוץ ליבשת.
אפשר למצוא ג'ולוף ברבים מהמקומות בעולם בהם התפתחו קהילות של מהגרים ממערב אפריקה.
אורז ג'ולוף מבוסס עקרונית על אורז, שמן בישול כלשהו, רסק עגבניות, בצל, מלח, צ'ילי, ולעיתים קרובות שילוב כלשהו של מרכיבים אחרים כגון רסק עגבניות, פלפלים, שום, ג'ינג'ר, טימין, אבקת קארי, עלי דפנה, גרגירי סלים, אבקת מרק או ציר בקר.
המתכונים משתנים ממדינה למדינה וממטבח למטבח.
בשר של עוף, הודו, בקר, כבש או דגים מבושל לרוב יחד עם המנה או מבושלם לחוד ומוגש עם המנה.
במדינות מסוימות, ירקות אחרים כגון כרוב, אפונה ירוקה או גזר כלולים במנה.
חלק מהמתכונים דורשים אורז ארוך דגן, חלקם אורז קצר דגן, אורז שבור או אורז חלוט.
בדרך כלל רסק העגבניות, רסק העגבניות, הבצל, המלח והצ'ילי מוקפצים בשמן ומשמשים כבסיס לרוטב שבו האורז מבושל.
למדינות מערב אפריקה יש בדרך כלל לפחות גרסה אחת של המנה, כאשר גאנה, ניגריה, סיירה לאון, ליבריה וקמרון תחרותיות במיוחד לגבי איזו מדינה מכינה את הג'ולוף הטוב ביותר.
באמצע שנות ה-2010 זה התרחב ל"מלחמות ג'ולוף".
המדינות הדומיננטיות הן ניגריה וגאנה, שם נוצרו בעקבות כך אירועים שונים, כולל תחרויות בישול וקמפיינים ברשתות החברתיות, המטפחים גאווה תרבותית.
יש רגישות מיוחדת במדינות אלו לג'ולוף הכולל מרכיבים לא מסורתיים, המוגדרים שונה בכל מדינה ומדינה ונראים כמי שהופכים את הג'ולוף ללא-אותנטי.
בשנת 2014, מתכון שפרסם ג'יימי אוליבר שכלל מרכיבים כמו עגבניות שרי, כוסברה, לימון ופטרוזיליה, שאף אחד מאלו לא כלול במתכון המסורתי של המנה, גרם לתגובות נזעמות, כולל ההאשטאג jollofgate trending# במדיה החברתית.
בעקבות התגובות נציג מטעמו הוציא הבהרה שמדובר ב-"Jamie's twist" בלבד (כלומר גרסה אישית של ג'יימי אוליבר למנה).
הגרסה הקמרונית, הנקראת לפעמים אורז מטוגן, כוללת לרוב פלפלים אדומים, גזר, שעועית ירוקה ופפריקה מעושנת.
חלזונות מעושנים הם מרכיב מסורתי במטבח של הרפובליקה של גמביה.
אורז ג'ולוף גנאי מבוסס על המרכיבים: שמן ממקור צמחי, בצל, ג'ינג'ר, שיני שום כתושות, פלפלי צ'ילי, רסק עגבניות, בשר בקר או בשר עיזים או בשר עוף (לפעמים ערבוב של חלק מהם, עם ירקות מעורבים), אורז גולמי מקומי או מעובד, בדרך כלל אורז יסמין ופלפל שחור.
ג'ולוף גנאי בדרך כלל אינו כולל ירקות עלים ירוקים.
שיטת הבישול של הג'ולוף הגנאי מתחילה בהכנה מוקדמת של בשר הבקר או העוף על ידי תיבול ואיידוי עם מחית של ג'ינג'ר, בצל ושום וטיגון עד שהבשר מבושל היטב.
לאחר מכן מטגנים את שאר המרכיבים יחד, החל מבצל, פלפל, רסק עגבניות, עגבניות ותבלינים בסדר הזה.
לאחר טיגון כל המרכיבים מוסיפים אורז ומבשלים עד להכנת הארוחה.
ג'ולוף גנאי מוגש בדרך כלל עם פלנטיין ותוספות של בשר בקר, עוף, דגים מטוגנים מתובלים היטב או ירקות מעורבים.
ג'ולוף בגאנה מוגש גם לצד שיטו, סוג של פלפל פופולרי שמקורו מגאנה, ביחד עם סלט במהלך מסיבות וטקסים אחרים.
סוגי האורז המתאימים ביותר למנה זו הם אורז חלוט או אורז גולדן סלה בסמטי, מאחר שסוגים אלו לא נוטים להפוך את התבשיל לבעל מרקם של דייסה בבישול.
בדרך כלל כמעט כל המרכיבים נכנסים לסיר הבישול של המנה, כאשר הבסיס לבישול הוא לרוב ציר הבשר, רסק העגבניות והפלפלים המטוגנים.
לאחר הכנסת מרכיבי בסיס אלו מוסיפים אורז וממשיכים לבשל את המנה עם הנוזלים הכלולים.
לאחר הבישול המנה מוגשת עם תוספת של מרכיב החלבון הנבחר (בתיאוריה זה עשוי להיות כל בשר, אך לרוב בשר בקר, הודו, עוף או דג, הנפוצים הרבה יותר מבשר כבש, חזיר וכו') ולעיתים קרובות מאוד מוסיפים גם פלאנטנו מטוגנים, מוי-מוי (פודינג שעועית), ירקות מאודים, סלט קולסלאו ועוד.
אונסק"ו הגדיר את הגרסה של סנגל לג'ולוף, באנגלית: thieboudienne, כמאכל מורשת תרבותית בלתי מוחשית.
גם בסנגל תוספת של חלזונות מעושנים למנה מקובלת כרכיב מסורתי.
המנה מוכרת בסיירה לאון, שם נהוג להשתמש ברסק עגבניות ולא נהוג להשתמש בשמן דקלים.
הג'ולוף חשוב מבחינה תרבותית בחלק גדול מרחבי מערב אפריקה עד כדי כך שיש אמירה נפוצה, "מסיבה בלי ג'ולוף היא רק פגישה".
מאז שנות ה-2010, ישנה התעניינות גוברת במאכלים ממערב אפריקה ברחבי העולם המערבי.
פסטיבלי אוכל ג'ולוף נערכו בוושינגטון די.
"יום הג'ולוף העולמי" נחגג מאז 2015 ב-22 באוגוסט, זכה לפופולריות ברשתות החברתיות ועזר להגביר את ההכרה העולמית באורז ג'ולוף.
ב-3 בנובמבר 2022, המנה זכתה לכבוד גם באיור של גוגל דודל.
בחלק מהאזורים יש גם גרסאות של שתי מנות קשורות:
ג'ולוף למסיבה או אורז למסיבה: מבושלים באופן מסורתי בחוץ על אש עצים, מה שמעניק לו טעם מעושן ו"שכבה תחתונה" של קרום בדומה תהדיג או סוקראט, הוא מבוסס על תערובת עגבניות ופלפלים טריים, רסק עגבניות, בצל, שמן צמחי, תבלינים כמו טימין, רוזמרין, קארי, ציר בשר וכו'.
מנה של אורז מקומי, הנקרא גם אורז מרקחת, להכנתה משתמשים בשמן דקלים אדום ודגים מעושנים ומיובשים ומתבלים בשעועית לוקוס, זרעי עוזיזה ו/או עלה ריח ומפזרים סוג של נענע מקומית.
אורז פריך, המכונה גם אורז חרוך, הוא השכבה הפריכה הנוצרת בתחתית סיר האורז, לרוב כאשר מבשלים את האורז בשילוב עם מרכיבים אחרים כמו למשל תפוחי אדמה.
השכבה הפריכה נוצרת מקרום דק של אורז שחום קלות הנמצא בתחתית סיר הבישול בעת הכנת מנות מבוססות אורז.
התהדיג נוצר במהלך בישול האורז על מקור חום ישיר.
באיראן, תהדיג (פרסית: ته دیگ, מילולית: תחתית הסיר) היא מנה נפוצה מהמטבח הפרסי המורכבת מאורז פריך ומקורמל מתחתית הסיר בו מבושל אורז הפילאף.
לפעמים במקום סיר בו האורז בשכבה התחתונה וכך הוא יוצא פריך, יוצקים תחילה כמות קטנה של שמן או שומן כבש לסיר, לאחר מכן מניחים מרכיבים שונים של המנה בתחתית הסיר ומעליהם אורז.
וריאציות של שכבת הטהדיג כוללות גם יוגורט מעורבב עם זעפרן, שכבה דקה של לחם כלשהו, תפוחי אדמה, דלעת, עגבניות, גזרים, תרד, חסה, סלקים, חציל ופירות כמו דובדבן חמוץ.
בישול אורז עיראקי הוא תהליך רב-שלבי שנועד לייצר גרגירי אורז רכים ואווריריים.
היבט בולט בבישול אורז עיראקי הוא ה-hikakeh, שכבה תחתונה פריכה.
לפני ההגשה, שכבת האורז הפריך נשברת לחתיכות כך שכל הסועדים יקבלו קצת יחד עם האורז האוורירי.
במטבח של כף ורדה שכבה זו מכונה קוקורוטה.
ההכנה המסורתית של המנה הייתה מתבצעת על ידי בישול במקום מחוץ לבית או בחלל בישול סגור חלקית, בסיר מתכת בעל שלוש רגליים מעל עצי הסקה בוערים.
בעידן המודרני משתמשים גם בסירים רגילים אך סירים בעלי שלוש רגליים עדיין נמצאים בשימוש בחלק מהאזורים הכפריים של המדינה וכשמכינים מנות לאירועים שונים כמו מסיבות, פסטיבלים או אירוע בו נדרשות כמויות גדולות של מזון.
גואבה היא מנה מהמטבח הסיני המורכבת מאורז חרוך.
יוצרים אותה על ידי הרתחת אורז על אש ישירה מלהבה.
כתוצאה מכך נוצרת קרום של אורז חרוך בתחתית הווק או כלי הבישול.
לאורז חרוך זה מרקם מוצק ופריך עם טעם קלוי קל שנהוג גם לאכול כחטיף: קיימים זנים רבים של חטיפים מסחריים, העשויים מדוחן ולא מאורז לבן.
הגואבה משמשת גם כמרכיב במנות סיניות רבות עם רטבים סמיכים, מכיוון שהטעם התפל של האורז החרוך מקבל את טעם הרטבים.
גואבה מוגשת גם במרקים ובתבשילים והיא מוצגת באופן בולט במטבח הסצ'ואני.
מאחר שהביקוש לגואבה עולה על הייצור המסורתי ושיטת הבישול המודרנית של אורז בסיר חשמלי לא מאפשרת את ההיווצרות שלו, מאז שנות השמונים יש ייצור מסחרי של גואבה.
אורז חרוך מכונה קאנזו או תחתית האורז.
ככל הנראה בעבר מקור המנה בטעות בעקבות כך שהאורז נשרף מבלי כוונה תחילה, למרות זאת בשנים האחרונות קאנזו עבר מיתוג מחדש כמוצר בסיס שניתן לרכוש בגאנה.
האורז מבושל עם מים, והמשקה המתקבל הוא בצבע שחור-זהוב ונקרא "ranon'apango" ("מי אפנגו") או "ranovola" (מים זהובים).
משקה זה מאוד נפוץ במדגסקר.
את האורז החרוך, לאחר ריכוך, ניתן לאכול גם כשלעצמו ובאזורים מסוימים הוא אפילו מועדף על אורז רגיל.
במטבח האינדונזי, ובמיוחד במרכז ג'אווה, אורז חרוך נקרא אינטיפ, המוגש כקרקר.
קרקר האורז עשוי מאורז חצי שרוף וקשה, שנדבק לתחתית הפנימית של כלי הבישול של האורז.
כלי בישול אלה מלאים במים כדי לשחרר את האורז התקוע.
לאחר שהוא מופרד מכלי הבישול, האורז התקוע מיובש בשמש עד שהוא מאבד את כל תכולתו הנוזלית.
האורז הדביק המיובש מטוגן לאחר מכן בשמן עמוק ליצירת קרקר אורז פריך.
באינדונזיה יש גם קרקר אורז דומה שנקרא רנגינאנג.
בניגוד לאינטיפ הוא אינו עשוי מאורז חרוך שנלקח מתחתית כלי בישול אורז, אלא נוצר בנפרד מאורז דביק מאודה, מבושל, מתובל, מה שיוצר "חטיף" בצורה שטוחה ומעוגלת, המיובש בשמש לפני שיעבור טיגון עמוק.
האוקוגה (Okoge) הוא מאכל יפני, לרוב מאורז חרוך או קלוי.
השימוש בסיר חשמלי לבישול אורז הפך להיות נפוץ ביפן במאה ה-20, ולפני כן נהוג היה להשתמש ב"קאמאדו", תנור מסורתי שחומם על ידי עץ או פחמים.
מכיוון שקשה יותר לווסת את הטמפרטורות בלהבה של שריפת פחם או עצים, שכבת אורז בתחתית הסיר הייתה נוטה להישרף קלות במהלך הבישול; שכבה זו הנקראת אוקוגה, לא נזרקה, אלא נאכלה עם ירקות או שהורטבה במים, מרק או תה.
אוקוגה עדיין נפוץ במטבח היפני, והוא חלק חשוב מארוחת הקאיסקי המוגשת במהלך טקס התה היפני, שם הוא מוגש בדרך כלל עם מים חמים וחמוצים כמנה אחרונה.
יש לו מרקם פריך וטעם אגוזי.
מאחר שטמפרטורת הבישול של סירי אורז חשמליים מודרניים נשלטת במדויק, האוקוגה לרוב לא נוצר טבעית במהלך הבישול, אבל קיימים ביפן סירי אורז בעלי הגדרת אוקוגה, וניתן להכין אוקוגה גם על ידי טיגון של אורז מבושל במחבת.
המאכל הקוריאני המבוסס על אורז חרוך נקרא נורונגג'י לאחר הרתחה והגשת אורז, בדרך כלל יישאר קרום דק של אורז חרוך בתחתית סיר הבישול.
ניתן לאכול את הנורונגג'י במצבו הפריך כחטיף לאחר הארוחה על ידי הוספת מים חמים או להרתיח אותו שוב במים להכנת מנה שונה הנקראת נוראון באפ.
המונח "נורונגג'י" מתייחס גם לקרום הפריך שנוצר בתחתית הסירים והמחבתות בעת בישול מנות אורז שונות כמו הביבימבאפ למשל.
למנות אורז קלוי יש שמות שונים במדינות אקוודור, האיטי, ג'מייקה והרפובליקה הדומיניקנית.
במטבח הקולומביאני, אורז חרוך נקרא קוקיו או פגה.
נהוג לאכול אותו עם תוספת ירקות כאשר הוא מהווה מעין קרקר או להגיש אותו במרקים שונים.
במטבח הדומיניקני, אורז חרוך נקרא קונקון, אם כי מילה זו יכולה להתייחס גם לחלק התחתון הפריך והקלוי של סוגי מזון אחרים.
במטבח הפורטוריקני, אורז חרוך נקרא פגאו (מהמילה: "פגאדו" שמשמעותה "תקוע").
באקוודור, קוקאיו הוא השם שניתן לפריטי מזון המיועדים לנסיעות.
במטבח של טרינידד וטובגו ובמדינות קריביות דוברות אנגלית אחרות, אורז חרוך בתחתית הסיר נקרא bun bun.
בשפה הבורמזית, אורז צרוב נקרא "htamin gyo" והוא לרוב מבוסס על אורז דביק המבושל עם כורכום ושמן.
אורז חרוך משמש במטבח הפיליפיני כבסיס למגוון רחב של מנות ואפילו כתבלין לגלידה.
יש אנשים שעשויים לראות בו מעין "אוכל של עניים", אך אחרים אוכלים אותו כי הם נהנים מהטעם.
סוקרט (בקטלאנית) היא השכבה הנוצרת בתחתית המחבת בעת בישול פאייה.
במטבח הווייטנאמי, הפירוש המילולי לשם המנה הוא "אורז חרוך".
לרוב שכבה זו מטוגנת בשמן עד להזהבה ולאחר מכן מצפים שכבה זו ברכיבים מקומיים כמו שרימפס מיובש, בשר חזיר, ובצל ירוק קצוץ, ועל כל אלו יוצקים שמן רותח ומשחת צ'ילי.
ניתן להכין את המנה על ידי בישול של אורז בתוך סיר מברזל או בסיר אורז חשמלי.
אורותרפיה היא גישה טיפולית לא-תרופתית ולא-כירורגית, המיועדת לשיפור תפקוד לקוי של שלפוחית השתן והמעיים (Bladder and Bowel Dysfunction – BBD), בעיקר בקרב ילדים ובני נוער.
BBD מוגדר כקיום משותף של לפחות תסמין אחד בדרכי השתן התחתונות, כגון בריחת שתן או דחיפות במתן שתן, יחד עם תסמין אחד או יותר הקשורים למעיים, כולל עצירות או אנקופרזיס.
אורותרפיה נחשבת לגישה טיפולית מוכרת ויעילה לבריחת שתן בילדים, ומשמשת כאסטרטגיית ניהול בקו הראשון עבור מטופלים עם BBD.
אורותרפיה ניתנת בדרך כלל במסגרת קלינית על ידי פיזיותרפיסטים המתמחים בטיפול ברצפת האגן לאחר הכשרה ייעודית.
הגישה כוללת סט של התערבויות מובנות שמטרתן לשפר את תפקוד שלפוחית השתן והמעיים.
אורותרפיה סטנדרטית, כפי שמתוארת במחקרים קליניים, משלבת לרוב חינוך על הפיזיולוגיה של מערכת השתן והעיכול, בניית סדר יום קבוע למתן שתן, הדרכה על תנוחה מיטבית בעת הישיבה על האסלה והגברת מודעות לתפקוד שרירי רצפת האגן.
כמו כן, נעשה מעקב שיטתי אחר הרגלי מתן שתן ופעילות מעיים לאורך זמן מהווה מרכיב מרכזי בטיפול.
בנוסף, ההתערבות מתייחסת לעיתים קרובות לתפקוד מערכת העיכול, באמצעות המלצות תזונתיות לקידום יציאות סדירות, ובמידת הצורך, ובהתאם לאינדיקציה קלינית, שימוש במרככי צואה.
גם הרגלי שתייה זוכים להתייחסות, כחלק מתמיכה כוללת בתפקוד תקין של מערכת השתן.
בנוסף לאורותרפיה הסטנדרטית, חלק מהתוכניות הטיפוליות משלבות התערבויות ממוקדות יותר, המכונות לעיתים אורותרפיה ספציפית.
בגישות אלו נעשה שימוש בטכניקות נוספות כגון אימון ממוקד של שרירי רצפת האגן, ביופידבק או אלקטרותרפיה.
ממצאים מסקירות שיטתיות מצביעים על כך שאורותרפיה, הן הסטנדרטית והן הספציפית, עשויה לשפר פרמטרים אורודינמיים, להפחית בריחת שתן, ולהקל על תסמינים של עצירות תפקודית ושל זיהומים חוזרים בדרכי השתן בקרב ילדים.
אורחון (במונגולית: Орхон аймаг) הוא הקטן מבין 21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה.
האיימאג ממוקם בצפון המדינה ובירתו היא ארדנט, העיר השנייה בגודלה במדינה.
רוב תושבי המחוז, כ-64 אלף, חיים בעיר הבירה.
75.37 קמ"ר משטחו של העמק הוכרזו בשנת 2004 כאתר מורשת עולמית.
האזור המוכרז משתרע משני צידיו של נהר האורחון וכולל מספר אתרים ארכאולוגיים המתוארכים למאה ה-6, וכן את בירתו של ג'ינגיס חאן בחרחורין מהמאה ה-13 וה-14.
אורח חיים (בראשי תיבות או"ח) הוא החלק הראשון בספר ארבעה טורים של רבי יעקב בן אשר ושל החלק המקביל לו בשולחן ערוך.
יצא לאור לראשונה בוונציה שכ"ה-שכ"ו.
ה"אורח חיים" עוסק במכלול הדינים של סדר היום ומעגל השנה של היהודי וכולל את הלכות התפילות, ברכות, שבת, עירובין, חגים וצומות.
הכינוי "אורח חיים" משמש במובן הרחב ככינוי להלכות אלו, ובספרות האחרונים משמש הכינוי "אורח חיים" בספרי הלכה ושות"ים, לאותו חלק מהספר המתייחס לנושאי היום יום ומעגל השנה היהודי.
אורח חיים נחשב בעל קדימות בלימוד הלכה, כפי הסברו של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין בתחילת ספרו משנה ברורה, מכיוון שרוב ההלכות הנידונות בו נוגעות לחיי היום יום בזמן שאין לאדם אפשרות לעיין בספר ועל כן יש לו ליודען מבעוד מועד.
תוכן אורח חיים בטור ובשו"ע
מפרשים על השולחן ערוך - אורח חיים
"אוֹרֵחַ נָטָה לָלוּן" הוא רומן בן שמונים פרקים מאת ש"י עגנון שפורסם ב-1939, שעלילתו מתרחשת ב"שבוש", שלימים הבהיר עגנון שהיא למעשה בוצ'אץ', עיירת הולדתו בגליציה.
המספר, האורח שנטה ללון, בא מארץ ישראל לביקור בעיירה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובסופו של הסיפור הוא חוזר לירושלים.
בסיפור המחיש עגנון במלוא חומרתו את המשבר שבו היו נתונים יהודי פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, ושהגיע לשיאו בשנות השלושים.
דרך הרומן נפרשות בפני הקורא האידאולוגיות של התקופה והמחלוקות סביבן: ציונות, סוציאליזם, קומוניזם ואנרכיזם.
עגנון מתעמת בספר עם שאלות אמונה קשות: אובדן האמונה של חלק מהדמויות בעקבות טרגדיות פרטיות וציבוריות, שאלת ההשגחה הפרטית, ההתערבות האלוהית במתרחש, עולה כל הזמן ומבצבצת מבין השורות, בתוכחה לשמיים.
יש הרואים את הסיפור כמבוסס על ביקורו הקצר של עגנון בבוצ'אץ' באוגוסט 1930.
בטקס הענקת פרס נובל לספרות לעגנון אמר יו"ר ועדת הפרס, אנדרס אסטרלינג, שהספר הוא אולי הישגו הגדול ביותר של עגנון.
חוקר הספרות דן לאור הוסיף כי יצירה זו: "אינה רק מיטבו של עגנון, אלא, קרוב לוודאי, נקודת הגובה של הסיפורת העברית במאה העשרים בכללותה".
האורח, יהודי בן 41 מארץ ישראל, יליד העיירה שבוש שבגליציה (ובעת ביקורו – בתחומי המדינה הפולנית הצעירה), חוזר אל ארצו ועירו שנים רבות לאחר שעקר ממנה.
בינתיים התחוללה מלחמת העולם הראשונה, וזו שינתה באופן ניכר את פניו של מחוז הילדות: רבים נהרגו או נפצעו במלחמה, אחרים נעקרו מסביבתם או היגרו ממנה בעקבות המלחמה, האוכלוסייה התרוששה, נגרם הרס פיזי רב, משפחות שלמות התפוררו.
כבר בתחנת הרכבת, אליה מגיע האורח, נגלה לעיניו פקיד תחנת הרכבת גומובייץ, שיד שמאל שלו עשויה גומי, לאחר שנקטעה במלחמה.
בדרכו מתחנת הרכבת אל העיר מבחין האורח בבתים שנהרסו, ועשבים שוטים מבצבצים מתוך שברי לוח השיש שהציב יאן סובייסקי, מלך פולין, בעת שחנה בשבוש לאחר ניצחונו על הטטרים.
בחיפושיו אחר מקום לינה מוזהר האורח שלא לגור אצל "הגרושה", אשתו לשעבר של ר' חיים, שהאכסניה שברשותה הפכה לבית כינוס לעוברי עבירה.
ר' חיים עצמו, יהודי ירא שמים וידען מופלג, נלקח בשבי על ידי הצבא הרוסי, וממקום שביו שלח גט לאשתו כדי שלא תהיה עגונה, ומאז אין יודעים אם הוא חי או מת.
במקום זאת הוא מובל לבית מלון על ידי אחד מתושבי העיר, דניאל ב"ח שמו, שנכרתה רגלו שעה שקפץ לתוך רכבת והחליק תחת גלגליה.
ומה שנגלה למספר בלילה הראשון נגלה לו מחדש בשאר הימים: שבוש של היום איננה שבוש מלשעבר.
חלפו הימים שבהם התנהלו חיי העיירה בשקט ובבטחה בצל מלכות החסד האוסטרו-הונגרית.
האוכלוסייה דלילה, העיר מבכה את מתיה, התושבים שרויים בעוני, בעלי מום משוטטים ברחובות ההרוסים, בתי המדרש שהיו הומים מאדם נתרוקנו, הצעירים עזבו ברובם לחוץ לארץ, ואלה שנותרו אינם הולכים עוד בדרכי אבותיהם.
זומר, בעל המלון, סובל מפוסט-טראומה בעקבות המלחמה.
סיפור חייה הטרגי של המיילדת פריידא, המכונה "הקיסרית" אומר הכל: שלושה מבניה נהרגו במלחמה, אחד נהרג בפרעות, ושתי בנותיה נאנסו ונרצחו על ידי חיילים בעת שיצאו לחפש מזון, ובנה אלימלך, היחיד מבין שבעת ילדיה שנותר בחיים, עזב את העיירה ונסע לאמריקה.
לכשתמות, היא אומרת ועיניה זולגות דמעות, לא ימצא בקרבתה אף קרוב ומודע, ואז יבואו בני אדם זרים ויעצמו את עיניה.
את סיפורה של שבוש בשקיעתה מגולל האורח בעצמו: בהיקף חסר תקדים בכתביו מפעיל כאן עגנון את הטכניקה של מספר בגוף ראשון, הגורם לסיפור להישמע מהימן מאוד, שכן הוא מסופר על ידי הדובר כמי שחווה את הדברים בעצמו.
למרות שהספר כתוב בגוף ראשון, יש ריחוק מסוים בין המספר לעצמו, מעין ניכור, הוא מכנה את עצמו פעמים רבות "אותו איש".
משך הסיפור הוא כעשרה חודשים, וכך ניתנה הזדמנות ל"אורח" לחזור ולהתנסות בחיי העיירה לאורך תקופה של כמעט שנה.
במשך הזמן הזה הוא מתוודע מחדש אל עשרות דמויות ועוקב אחר גורלן לאורך זמן, מאזין לדברי זכרונות על תקופת המלחמה והשנים שאחריה, וקולט את הלכי הרוח השוררים ברחוב היהודי.
מלחמת העולם מסמלת את קצו של הסדר הישן, והדור שהיה קורבנה של מלחמה זו אינו מוצא לו עוד מסגרת בסדר החדש.
המפגש עם עיר הולדתו, שממנה רחק זמן רב, מעורר במספר פרץ של נוסטלגיה: קולו של גומובייץ המכריז "שבוש", הריח של הדוחן המבושל בדבש, מראה הנהר סטריפא והגשר השחור שמעליו, הפגישה עם פריידא הקיסרית, הביקור בבית הקברות שבעיר.
אולם יותר מכל נמשך לבו אל בית המדרש הישן הניצב שומם בלב העיירה.
בבית הזה מנסה האורח להשיב עטרה ליושנה: לאחר שקנה חזקה על המפתח עושה לו האורח נוהג קבוע לבוא אל בית המדרש מדי יום כדי ללמוד גמרא.
בעקבותיו באים אחרים, ובמקום מתקבץ מניין.
ר' חיים, שחזר מן השבי הרוסי, חוסה בצל בית המדרש ועוסק בתחזוקתו.
התנור בוער, הנר דולק, ומן הבית בוקע קולם של הלומדים והמתפללים.
בלילות שבת דורש האורח בפרשת השבוע.
לרגע אף נדמה כי עלה בידי האורח לכונן מחדש, בזעיר אנפין, את העולם של אתמול.
אולם כל זה אינו אלא בגדר אחיזת עיניים: לא עובר זמן רב והמספר בעצמו עוזב את בית המדרש הישן, נפרד מתושבי עיר הולדתו ועושה דרכו חזרה לירושלים.
סוף הרומן אינו הפתעה: לאורך הסיפור כולו מודגשת זיקת המספר לארץ ישראל.
הוא המחזק את ידיו של הנוער הציוני בשבוש ובסביבתה, ולא אחת נשמעים מפיו דברים בזכות המפעל הציוני.
המספר דוחה את הצעתה של אשתו לשלוח את המפתח המקורי בחזרה לשבוש, ובמקום זה מחליט לנצור אותו בביתו שבירושלים.
הנימוק להחלטה זו מנוסח באמצעות מאמר חז"ל (בשינוי קל), המובא במסכת מגילה: "נפל לתוך פי מאמרם זיכרונם לברכה: עתידים בתי כנסיות ובתי מדרשות שבחוצה לארץ שיתקבעו בארץ ישראל.
אמרתי לי לכשיקבעו עצמם בארץ ישראל, אותו אדם המפתח בידו".
עגנון עסק בכתיבת הרומן באינטנסיביות במשך כשנה וחצי.
ב-18 באוקטובר 1938 החל הרומן להתפרסם כסיפור בהמשכים בעיתון "הארץ".
הסיפור פורסם על גבי 139 גיליונות רצופים של העיתון, ופרקו האחרון פורסם ב-7 באפריל 1939. במכתב לשלמה זלמן שוקן מ-3 באפריל 1939 תיאר עגנון:
במשך שנה ומחצה שכתבתי את הסיפור לא עבר עלי יום שלא נתעסקתי בו עשר שעות ועד שש עשרה שעות.
לא השגחתי על בריאות גופי ולא שמעתי לאזהרת הרופא ולא תיקנתי את שיני ולא יצאתי לחוץ לטייל בחמה אפילו שעה אחת.
רעדתי מקור בימות הקור ונתייסרתי בחום בימות החום וקיבלתי עלי הכל באהבה למען הסיפור הזה.
לאחר מכן עמל עגנון על פרסום הרומן כספר, השביעי בסדרת כל סיפוריו, וכהרגלו תיקן ושינה את הסיפור, חרף מחאותיו של המו"ל, גרשום שוקן.
הספר יצא לאור בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר כיבוש פולין בתחילתה של מלחמת העולם השנייה.
בגרסה זו של הסיפור היו בו כ-148 אלף מילים.
בשנת 1950, לקראת הוצאתה לאור של המהדורה השנייה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", פורסמה גרסה מורחבת בת כ-175,000 מילים.
עלילת הסיפור מיוסדת על מאורע שאכן אירע: ביקור שערך עגנון בבוצ'אץ', עיר הולדתו, באוגוסט 1930. אולם בעוד עגנון שהה בעירו שבוע אחד, לוח הזמנים של הרומן ממושך יותר: האורח מגיע אל העיירה בערב יום הכיפורים, והוא עוזב אותה בחזרה בדרכו לארץ ישראל אחרי תשעה באב.
ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו , אך יש לזכור שלא מדובר בסיפור אוטוביוגרפי ואף לא בסקירה היסטורית, אלא בסיפור בדיוני.
היצירה מהווה עבור עגנון ניתוק חבל הטבור ממקורותיו ומעירו מתוך מטרה להתערות בעירו החדשה, ירושלים.
בשנת 1950 הוענק לעגנון פרס ביאליק על ספרו "אורח נטה ללון".
מקור השם "אורח נטה ללון" הוא בפסוק בספר ירמיה: .
ארבע פעמים מזכיר המספר שהוא כאורח נטה ללון:
המספר מתאר את יחסה של רחל, בתו של בעל המלון שבו התגורר: "הייתי בעיניה כאורח נטה ללון, שהיום כאן ומחר במקום אחר".
בהמשך הוא שב ומתאר: "אף אני הלכתי לביתי זה מלוני, שהרי גר אני בארץ וביתי רחוק מכאן מהלך כמה מאות פרסאות ואיני אלא כאורח נטה ללון".
האורח מספר על שהייתו במלון: "מחמת האורחים נדחה אותו אורח שנטה ללון.
עדיין הוא דר בחדר הנאה שבמלון.
אבל אין מטפלים במזונותיו ואין עושים לו סעודות גדולות."
לאחר שהמספר חזר לירושלים ושכר דירה לו ולמשפחתו הוא מתאר: "קרוב לשנה מטולטל הייתי בנכר כאורח נטה ללון ופתאום יושב אני בתוך ביתי בין כלי וספרי עם אשתי וילדי."
הביטוי "אורח נטה ללון" שימש את עגנון ביצירה מוקדמת שלו, ככותרת הפרק התשיעי של הסיפור הקצר "חופת דודים", שפורסם
לראשונה בכתב העת "השילוח" בסתיו 1913.
המספר ברומן זה אינו רק מי שצופה באירועים ומדווח עליהם, אלא הוא נוטל חלק פעיל בעלילה, ואף פועל לשינוי מהלך העניינים בניסיונו להחיות את בית המדרש הישן – זהו מספר גיבור.
ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו: המספר נקרא בשם שמואל, הוא ארצישראלי, בן ארבעים ואחת בעת כתיבת הסיפור, נשוי ואב לשני ילדים, והוא מתואר כסופר במקצועו.
דברי המספר: "והואיל והגעתי לתלפיות זכרתי פורענות שבאה לי שם, שהחריבו ערביים את ביתי" תואמים אף את הביוגרפיה של עגנון.
יתרה מכך: ירוחם חפשי מדקלם באוזני המספר "שיר שחיברת עד שלא עלית לארץ ישראל", וזהו שיר שפרסם עגנון (בנוסח שונה מעט) בשנת 1904. על הקבלות אלה כתב גרשון שקד: "מבחינת הזהות סופר־מסַפר תופס 'אורח נטה ללון' מקום מיוחד ביצירתו של עגנון.
אין לך יצירה משלו, שבה מרובות כל כך ההקבלות הגלויות בין חיי הסופר לבין דמות המספר."
בחלק ניכר מהרומן מביא המספר את סיפוריהם של תושבי שבוש כפי שנמסרו לו.
במרבית המקרים הוא מדווח על מה שסופר לו, ובחלק מהמקרים הוא מביא את הסיפור כציטוט מפי הדמות שסיפרה את סיפורה.
מפעם לפעם מציג המספר ביקורת עצמית על מהלך סיפורו.
דוגמה לכך: "אלף פעמים אמרנו נחזור לענייננו ולא חזרנו.
בתוך כך הסחנו דעתנו מעצמנו, ואין אנו יודעים מה ענייננו ומה אין ענייננו.
פתחנו באורח ובמפתח בית המדרש והנחנו את האורח ואת בית מדרשו וטיפלנו באחרים."
הרומן הוא סיפור של שיבה מאוחרת.
המספר חוזר לשבוש שנים רבות לאחר שעזב אותה, ומגלה שבעקבות מלחמת העולם הראשונה חל בה שינוי רב.
מיד עם כניסתו לעיר הוא רואה כי "מן הבתים הגדולים של שתי קומות של שלוש קומות של ארבע קומות לא נשתיירו אלא הדיוטאות התחתונות, ואף הן רובן חרבות.
ויש בתים שלא נשתייר מהם אלא מקומם בלבד.
כל המקומות כולם נשתנו, ואפילו האוירים שבין בית לבית נשתנו.
לא כמות שראיתי אותם בקטנותי ולא כמות שהראום לי בחלום סמוך לחזירתי." גם מבחינה רוחנית השתנתה העיר: בית המדרש הישן לא חרב, אך מרבית הספרים שהיו נעלמו והפעילות בו נפסקה.
מי שמחזיקים במפתח של בית המדרש אינם רואים צורך בו, ומעניקים אותו לאורח.
חוקר הספרות ברוך קורצווייל כתב על המספר כי "כל פעולותיו בשבוש הן ניסיון נוגע עד לב ליצור לעצמו בזעיר אנפין ריקונסטרוקציה חיה של שבוש אתמולית.
החיים המחודשים כביכול, בבית המדרש ומסביב לו, התמיכות באנשים עניים, כל אווירה זו של התחדשות מדומה של עולם האתמול – כל זה מבליט ביתר עוז את האמת האחת: הכל עבר וחלף."
אברהם בנד מציין כי הנוסטלגיה, שהנחתה את האורח בביקורו, הופכת, בעקבות המפגש עם המציאות, לחלום בלהות.
מוטיב השיבה המאוחרת מופיע בסיפורים נוספים של עגנון, בהם "והיה העקוב למישור" ו"פרנהיים".
בסקירה של הרומן, שפורסמה זמן קצר לאחר צאתו לאור, ציין הסוקר: "כשם שאין בספור פאבולה, כך אין נפש מרכזית בכל הנפשות שבו: הנפש המרכזית הוא מפתח בית-המדרש הישן בעיר שבוש שבגליציה." כך ראה את המפתח גם ברוך קורצווייל.
קורצווייל עמד על משמעותו של המפתח: עם קבלתו האורח "נהפך למעין 'גביר', שליט על העיירה היהודית, הוא דואג לבית המדרש ומכלכל כמה אנשים, הוא 'בעל המפתח'.
והואיל ובית המדרש הישן הוא הבניין הנכבד ביותר, כמקום תורה לשעבר, מסמלת השליטה על מפתח בית המדרש את השליטה על אותו עולם ישן-נושן כולו.
ברם, אורחנו מגיע לשלטון בשעה שממלכתו שרויה בפרפורים בין חיים ומות."
אובדן המפתח מגביר את תחושת הזרות של המספר: "מיום שננעל בית המדרש בפני איני מוצא מקום לעצמי.
עד שלא אבדתי את המפתח הייתי יוצא לשוק ומדבר עם הבריות או יוצא ליער או שמטייל בשדה, משאבד לי המפתח נעשו כל המקומות זרים לי.
אם יצאתי לחוץ, לא מצאתי קורת רוח מיציאתי, ואם חזרתי למלון, לא מצאתי קורת רוח מן המלון."
במעגל זה של תיאור קורותיה של העיירה היהודית בפולין בין שתי מלחמות-העולם הביא עגנון ב"אורח נטה ללון" גם חלק מקשת הגוונים האידאולוגית והפוליטית שהייתה קיימת ברחוב היהודי החל באורתודוקסיה האנטי-ציונית לגווניה, הסוציאליזם, הקומוניזם והאנרכיזם, ועד למיגזר הציוני – "גורדוניה", הרוויזיוניסטים וחלוצי "המזרחי".
לתיאור נרחב יחסית זוכה במסגרת זו הקומוניסט ירוחם חפשי, שהמספר רוחש לו אהדה רבה, ואף מאריך את שהייתו בשבוש כדי להיות סנדק לבנו.
לעומת חיי העמל של ירוחם חפשי מוצג גם גורלן המר של שלוש בנותיו של אהרן שיצלינג, ששתיים מהן נכלאו על עסקי קומוניזם, והן ואחותן נורו למוות בעת ניסיון בריחה.
לחיבתו של המספר זוכה גם חבורת הצעירים והצעירות הציונית, שמכשירה עצמה בכפר בעבודה חקלאית, כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
דניאל ב"ח משווה בין שתי אידאולוגיות אלה באומרו: "מכל מקום יכולים הוריהן של הנערות להיות מרוצים מהן, שהלכו אצל החלוצים, ולא נגררו אחר הקומוניזם".
הרומן מכיל רמיזות אינטרטקסטואליות ליצירות ספרות אחרות, הן של עגנון עצמו והן של סופרים אחרים ושל הקאנון היהודי.
יצירות של עגנון הנרמזות ברומן:
המספר מדבר עם רחל זומר על עקביה מזל ותרצה מינץ, גיבורי הנובלה "בדמי ימיה", על יעל חיות, מהסיפור "גבעת החול" ועל רוחמה הקטנה מהסיפור "לילות".
"מי יגלה עפר מעיניך רבי אביגדור שגרשת ערב שבת עם חשיכה את רבי אוריאל רבן של חסידים", אומר האורח, ובכך רומז לסיפור "הנדח".".
"מעשה חנניה שמצא את הנלבבים ועלה עמהם" רומז לסיפור "בלבב ימים".
הערת אגב על רבי גדיאל התינוק רומזת לסיפור הקצר "מעשה רבי גדיאל התינוק".
הערה קטנה אודות בלומה נאכט רומזת לנובלה "סיפור פשוט", שאף היא מתרחשת בשבוש.
בהערה ארס פואטית מוסיף המספר: "ומה נעשה לה לבלומה נאכט?
כל מה שאירע לה לבלומה הוא ספר בפני עצמו.
אלקים יודע אימתי נכתוב אותו."
המספר שואל את רפאל הקטן: "זכור אתה את המעשה תחת העץ?" ורומז לסיפור הקצר "תחת העץ".
הערת אגב על הרטמן וגרושתו מרמזת על הסיפור "פנים אחרות".
בעוד הדמויות הקודמות מוזכרות ברומן במשפט או שניים המזכירים אותן, ליעקב (קובה) מילך מוקדש פרק שלם, ומתברר שזהו הרופא, גיבור הסיפור "הרופא וגרושתו", שאמנם פורסם לראשונה שנתיים לאחר "אורח נטה ללון", אך ראשיתו בטיוטות של רומן זה.
אשתו לשעבר של הרופא, "בלונדינית זקופית ומלאה עם עיניים טובות עיניים מעין תכלת שחורה", זהה לתיאורה של דינה ב"הרופא וגרושתו".
האירועים המתוארים ב"אורח נטה ללון" מתרחשים לאחר אלה של "הרופא וגרושתו", סמוך לנישואיה השניים של דינה, שהמשיכה לשמור על קשר עם הרופא, המוזמן לחתונתה.
המספר נזכר ב"שירת האותיות שבהכנסת כלה", שהיא "שירת האותיות" המופיעה ברומן "הכנסת כלה"
חוקרי ספרות מצאו זיקה בין רעיונות המופיעים ב"אורח נטה ללון" ובין יצירות של סופרים אחרים.
חוקר הספרות דן מירון הציג זיקה בין "אורח נטה ללון" לבין "בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט.
זיוה שמיר ציינה כי "עגנון הלך אפוא במסעו אל שבוש ואל צִללי עֲברהּ בעקבות חז"ל, דנטה, בלזק וביאליק גם יחד", ובהמשך מאמרה מביאה דוגמאות אחדות להמחשת קביעה זו, ומוסיפה גם את הפואמה של יל"ג "קוצו של יוד" ליצירות שניתן למצוא את השפעתן על "אורח נטה ללון".
אריה וינמן הציג רמזים לסיפור מסיפורי הבעל שם טוב ולסיפורים קבליים.
מעשה האדרת רומז לסיפורו של ניקולאי גוגול, "האדרת".
השמות של חלק מהדמויות סימבוליים: "רחל בתו הקטנה" מרמז לרחל המקראית, וכך גם חנוך שאיננו "כי לקח אותו האלוהים".
אוֹרחֶיי או אורהיי (ברומנית: Orhei; קרויה גם אוניצקאן, ברומנית: Oniţcani; ברוסית נקראת אורגייב - Оргеев) היא עיר ורשות עירונית במולדובה, בירת נפת אורהיי.
אורחיי, יריד קדום שהתפתח לעיר, היא היישוב העירוני הקדום ביותר ברפובליקת מולדובה.
במהלך המאות ה-14 וה-16 היא הוחרבה בידי הטטרים.
עד כיבוש האזור בידי האימפריה הרוסית בשנת 1812 שימשה העיר כמרכז צבאי טורקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בתחומי רומניה, ובשנת 1991 נכללה בשטחי מולדובה.
בשנת 1726 הואשמו יהודי אורחי בעלילת דם.
בין מלחמות העולם חיו בעיר כ-6,300 יהודים, כמחצית תושביה.
בתקופה זו פעלו בעיר מוסדות תרבות ודת יהודיים, וכן מפלגות ותנועות נוער ציוניות.
בסוף יוני 1940 נכנסו לעיר חיילי הצבא האדום, ובתקופת שליטתם בה, יהודים אמידים בה הוגלו לסיביר, תוך החרמת עסקים רבים של יהודים.
עם פרוץ מבצע ברברוסה נסוגו הסובייטים מהעיר, ויהודים רבים שניסו להימלט מהעיר נהרגו בהפצצות שיירות הפליטים על ידי מטוסים גרמניים.
עם כניסת הרומנים והגרמנים לעיר בסוף יולי 1941, פנתה לשלטונות משלחת יהודית כדי לקבלם, אך חבריה נרצחו בידיהם.
בהמשך החודש ריכזו הרומנים את כ-4,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו סגור, בו מתו מדי יום עשרות יהודים כתוצאה מתנאי המחיה הקשים.
בד בבד, חויבו יהודי העיר בעבודות כפייה ובענידת טלאי צהוב, ונערכו בהם מעשי רצח אכזריים בידי אנשיו של המפקד הרומני פיליפ בקי.
ב-6 באוגוסט 1941 רצחו אנשי הצבא הרומני כ-200 יהודים מהגטו, ובהם תינוקות וילדים קטנים, תוך השלכת גופותיהם לנהר הדניסטר.
מאוקטובר 1941 עד נובמבר 1941 גורשו כל יהודי גטו אורחי לטרנסניסטריה, ודרך העיר הועברו גם אלפי היהודים שגורשו מגטו קישינב.
רכושם של היהודים באורחיי הוחרם בידי השלטונות הרומניים, או נשדד בידי התושבים המקומיים.
כיום ישנה קהילה יהודית קטנה בעיר, ומופעל בה בית כנסת ומרכז חב"ד בידי השליח הרב זלמן טוביה אבלסקי, הרב הראשי למולדובה.
בן-ציון - סופר, עורך ומוציא לאור, ממייסדי תל אביב.
ישראל גוכברג - מתמטיקאי ישראלי.
דוד קנוט - משורר רוסי-יהודי, ממייסדי המחתרת הצרפתית "הצבא היהודי".
שנאור כוגן - צייר, גרפיקאי ומורה לאמנות
משה כוגן - פסל וגרפיקאי שהתיישב בצרפת
יצחק ספיבק - סופר ילדים ונוער.
אברהם נוימן - ממציא צרפתי (1931 - מנעול למניעת גנבת רכב)
חקובו פיכמן - משורר ארגנטינאי
שבסע מאשקאוצן - לוחם מלחמת העולם השנייה שקיבל אות גבורה הגבוה של ברית המועצות
וולף זיסליס - פעיל מחתרת קומוניסטית במולדובה בשנים 1924–1931
מאיר דיזנגוף - ראש עיריית תל אביב
אורזי מזוודות הוא מחזה קומי מאת חנוך לוין.
עלילת המחזה מתרחשת בישראל של שנות ה-60. הדמויות חיות בבדידות ועם הזמן מתות או אורזות מזוודה וטסות לחו"ל.
במהלך המחזה ישנן שמונה לוויות של דמויות מהמחזה.
מילות השיר "לונדון", שהולחן ובוצע בידי חוה אלברשטיין ושנכלל בשנת 1989 באלבום הנושא את אותו השם (לונדון), נלקחו מתוך אחת השיחות במחזה.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי במרץ 1983 בבימויו של מייקל אלפרדס.
עם השחקנים שהשתתפו בהפקה זו נמנים תיקי דיין, זהרירה חריפאי וחני נחמיאס.
הפקה זו גם הוצגה בצרפת.
בשנת 2003 הועלה המחזה לראשונה גם בשפה הערבית, בתרגום של עלאא חליחל, בתיאטרון אוניברסיטת חיפה.
המחזה הוצג לחלופין בעברית ובערבית, עם שני צוותי שחקנים: תלמידי שנה ג' בחוג לתיאטרון באוניברסיטה ושחקנים מקצועיים בוגרי החוג.
בשנת 2011 הועלה המחזה מחדש בתיאטרון הקאמרי בהשתתפות דרור קרן, רבקה מיכאלי וחנה מרון.
אלחנן, בנה צבי, בעלה המנוח
אברהם פלטה - שבתאי, ברונו
רות גלר - צילה יהודה מור - אמציה, אלפונס
פרי מרוז - חסיד, סניטר, קברן
שמואל אדלמן - חסיד, קברן
תמיר רוזניס - סניטר, חסיד
שלומי אברהם - אבנר צחורי
גילת אנקורי - לולה גלובצ'יק
אבי גרייניק - זיגי גלובצ'יק
עזרא דגן - שבתאי שוסטר, ברונו הופשטטר
אבי טרמין - צבי גלרנטר, אלפונס חוזלי
מוטי כץ - אלברטו פינקוס
יואב לוי - מוטקה צחורי
אודליה מורה-מטלון - בלה שוסטר
רובי מוסקוביץ' - אלישע, מנקה רחובות, סניטר, קברן
רבקה מיכאלי - הניה גלרנטר חנה מרון - בובה גלובצ'יק
אסתי קוסוביצקי - צילה הופשטטר
תמר קינן - נינה שוסטר
רוזינה קמבוס - ביאנקה שוסטר
דרור קרן - אלחנן גלרנטר
אודי רוטשילד - אמציה הופשטטר, סניטר, קברן
אנדריאה שוורץ - ציפורה צחורי
אוהד שחר - מוניה גלובצ'יק
חנוך לוין, אורזי מזוודות: קומדיה עם שמונה הלוויות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983.
חנוך לוין, סוחרי גומי ואחרים - מחזות 2, עריכה: מנחם פרי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 1988.
אורחות צדיקים הוא אחד מספרי המוסר החשובים ביהדות, הגם כי זהות מחברו אינה ידועה.
לפי השערות שונות וכתבי יד, הספר חובר בסביבות שנת ה'ר' (1440).
הספר מעמיד במרכזו את העבודה על תיקון המידות, דהיינו על תכונות האדם והנהגותיו, כבסיס לחיי תורה ומצוות.
יש בספר פרקים עבור למעלה מ-20 מידות, וכן על הנהגות בסיסיות כגון לימוד תורה, יראת שמים ותשובה.
בהקדמתו מסביר המחבר במשל את נחיצותו של הספר גם לתלמידי חכמים: כמו שאם יהיה בחבית יין משובח חור קטן, כל היין יישפך דרך אותו חור, כך גם תלמיד חכם שאין בו מידות טובות, כל תורתו תאבד.
הספר, המבוסס במתכונתו על "ספר תיקון מידות הנפש" של ר' שלמה אבן-גבירול, מחלק כמוהו את המידות בצורה של ניגודים, כשלכל מידה מוקדש פרק נפרד.
הגאווה לעומת הענווה, הבושה לעומת העזות, האהבה לעומת השנאה, הרחמים לעומת האכזריות וכו'.
בכל פרק כזה המחבר מביא את המידה המדוברת באסוציאציות חיוביות ושליליות.
אף במידת האכזריות יש צד טוב (כשאדם מסרב לתת לבנו דבר מה שיזיק לו, הרי זה סוג מסוים של אכזריות, אך חיובית) וגם באהבה יש צד רע (אוהב כסף יותר מדי, שהוא עלול לקום ולגזול).
בכך, אחד המסרים הכוללניים הבולטים בספר הוא, שאין תכונה שהיא חיובית או שלילית לגמרי אלא על האדם לאזן את חלקי האישיות שלו ולתת לכל חלק את מקומו הרצוי.
הספר משלב את דבריו במובאות רבות מ"מבחר הפנינים", מובאות רבות מהרמב"ם, ותקציר של קטעים או פרקים רבים מ"חובות הלבבות" (כך למשל "שער חשבון הנפש", המבוסס כולו על זה שבספר חובות הלבבות) ומ"שערי תשובה" (שגם הוא עצמו כנראה השתמש בשער התשובה של חובות הלבבות כבסיס לספרו).
אורזיצ'ן (ברומנית: Urziceni) היא עיר במחוז יאלומיצה, רומניה, הממוקמת כ-25 ק"מ מצפון מזרח לבירה בוקרשט.
בעיר יש אוכלוסייה של 17,090 תושבים.
העיר נוסדה על ידי רועי צאן רומנים, שמה נגזר מן המילה ממקור לטיני "urzică" (אורזיקה) (סרפד).
שמה הוזכר לראשונה במסמך שנכתב ב-23 באפריל 1596 בתקופת שלטונו של מיכאי ויטיאזול.
העיר זכתה ב-1831 במעמד של עיר שוק וב-1895 במעמד של עיר.
בענף הכדורגל מייצגת את העיר קבוצת אוניריה אורזיצ'ן המשחקת בליגה הבכירה ברומניה.
"אורח בעונה מתה" הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1970. זהו סרטו הארוך הראשון של הבמאי משה מזרחי.
הסרט, קו-פרודוקציה ישראלית-צרפתית, היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ולפרס דוב הזהב בשנת 1970.
הסרט עוסק בקצין גרמני (האנס כריסטיאן בלך) אשר היה מפקד מחנה ריכוז בקרבת העיר ליון.
בתום המלחמה הוא התחזה ליהודי ועלה לישראל על מנת להימנע מלעמוד לדין על פשעיו.
בארץ הוא התאהב בבחורה ישראלית ממוצא יהודי-תימני וביחד הם מנהלים מלון קטן באילת.
אולם צל עברו רודף אחריו גם לשם, וכעבור 20 שנה, כשמגיע למלון אורח צרפתי (קולד ריץ'), חושש הקצין כי אותו צרפתי היה אסיר במחנה והוא עלול לזהות אותו ולהסגיר אותו.
מרוב חשש הוא רוצח את הזר.
שחקןתפקיד האנס כריסטיאן בלך קצין גרמני קלוד ריץ' אורח צרפתי עמוס קינן הניה סוצ'ר-זיו אשת הקצין
אורח לא רצוי (בשוודית: Skurken i muminhuset) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1980 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
זהו ספר התמונות הרביעי בסדרת ספרי התמונות של המומינים.
בניגוד לשאר ספרי התמונות של המומינים אשר מכילים את איוריה של ינסון, ספר זה מכיל רק תמונות של מודל בית המומינים אשר נבנה על ידי ינסון וטוליקי פיאטילה (שותפתה לחיים של ינסון) בין השנים 1976 ל-1979. את התמונות בספר צילם אחיה של טובה ינסון, פר אולוף ינסון.
עלילת הספר מתרחשת בבית המומינים בליל סתיו בעת שמשפחת מומין מתכוננת לקראת שנת החורף שלהם.
בחצות מתגנב אל תוך בית המומינים סרח אשר גורם לבלאגן רב עד אשר הוא נתפס על ידי המומינים.
ספר זה לא תורגם לאנגלית, בניגוד למרבית ספריה האחרים של ינסון בסדרת המומינים (מלבד הספר "שירים מעמק המומינים" שגם כן לא תורגם מעולם לאנגלית) אשר יצאו בגרסה אנגלית.
נהר אורחון (במונגולית: Орхон гол) הוא נהר בצפונה של מונגוליה, שמקורו בהרי חנגאי בגובה של 3,179 מטרים, ונשפך לנהר סלנגה סמוך לגבולה של מונגוליה עם רוסיה.
אורכו של הנהר הוא 1,124 ק"מ והוא הארוך בנהרות המדינה.
אולן בטור, בירת מונגוליה, שוכנת לגדות הנהר טול, יובלו של האורחון.
לאורך הנהר שוכנים שרידיה של חאר בלגאס ששימשה כבירת חאנות אויגור ושל חרחורין שהייתה בירת האימפריה המונגולית למשך שלושים שנים.
קטע מעמק הנהר המשתרע על-פני שטח של 122 קמ"ר מוכרז כאתר מורשת עולמית.
אורזית (שם מדעי: Lonchura oryzivora), ידועה גם בשמות דרור האורז, פרוש האורז, או ציפור האורז של ג'אווה היא ציפור שיר קטנה שחיה באיי ג'אווה ובאלי שבאינדונזיה.
האורזית הייתה ציפור מחמד פופולרית במדינות מסוימות, ודרך מסחר לשם גידול ביתי היא הועברה למדינות רבות ברחבי העולם.
אורך גופה 15–17 ס"מ, צבע נוצותיה בחלקה האחורי והחזה אפור, בטנה ורודה, לחייה לבנות, ראשה שחור ומקורה אדום.
האורזית חיה בעיקר במישורי עשב פתוחים, וניזונה מגרגרים וקטניות.
בארצות המוצא שלה היא חיה לעיתים קרובות בקרבת ברכות אורז, ומכאן שמה.
האורזית מהווה איום על מגדלי האורז, ועל כן היא ניצודה באיטנסיביות במשך שנים.
בימינו מצב השימור שלה הוא סכנת הכחדה, ונדיר לראותה באזורי מחייתה המקוריים.
אורח משפט הוא ספר שאלות ותשובות בנושאי חלק אורח חיים וחושן משפט של השו"ע מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל וראש ישיבת מרכז הרב.
אורח משפט הוא שו"ת בנושאי אורח חיים וחושן משפט.
שמו של הספר על שם הנושאים שבו ('אורח' על שם אורח חיים ו'משפט' על שם חושן משפט).
הספר נערך על ידי בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
יצא לאור במוסד הרב קוק ירושלים בד' אייר תשל"ט על ידי הרצי"ה קוק.
בספר קפא' סימנים ( קנד' סימנים באורח חיים וכז' סימנים בחושן משפט).
אורחותיך למדני היא סדרת ספרי שאלות ותשובות בת שנים-עשר חלקים מאת מחבר עלום שם העוסקת בנושאים בארבעת חלקי השולחן ערוך: אורח חיים, אבן העזר, חושן משפט, יורה דעה.
כמו כן, הסדרה עוסקת בסוגיות נוספות מכלל חלקי התורה, ובשאלות אקטואליות המתחדשות בחיי היום יום.
הסדרה מכילה אלפי שאלות ותשובות שנשלחו אל המחבר לכתובת דואר אלקטרוני.
תוך מספר שבועות היה המחבר משיב תשובה מפורטת לכל שאלה, או תגובה לכל מאמר או ספר שהועבר אליו.
הסדרה הופצה בעשרות אלפי עותקים ובחינם.