tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דילן וולש - מורגן פרייס
כריסטופר פלאמר - סיימון ג'יי ויילר
איבון מוס-בכרך - הנרי ויילר
הביקורות על הסרט היו בעיקר חיוביות.
אך רבים מהמבקרים ביקרו את הסרט על ליקויים בעלילה.
למרות זאת בולוק קיבלה את פרס נבחרי הנוער (Teen Choice Award).
הסרט עלה לאקרנים ב-16 ביוני 2006. בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-13.6 מיליון דולר, מה שדירג אותו במקום הרביעי באותו שבוע.
בסיכום הכנסותיו של הסרט הוא גרף רק כ-52,330,111 מיליון דולר בארצות הברית וכ-62,500,000 מיליון דולר בחו"ל.
הַבֵּיצָה שֶׁהִתְחַפְּשָׂה הוא ספר ילדים ישראלי מפורסם שכתב ואייר דן פגיס, וראה אור בשנת תשל"ג-1973 בהוצאת עם עובד.
זהו ספר הילדים היחידי שחיבר פגיס, שהיה משורר וחוקר ספרות נודע.
הספר הפך לאחד מהספרים הקלאסיים בספרות הילדים בישראל ונמצא ברשימת ספרי הליבה שפרסם משרד החינוך לכיתות א–ב.
הספר כתוב בכתב היד של פגיס, ומוקדש לשני ילדיו.
הסיפור, הפותח במילים , הוא משל המציג את סיפורה של ביצה שאינה מרוצה מעצמה.
היא מתגלגלת בעולם (פוגשת כדור פינג פונג ובלון), מתהפכת, מתלבטת ומתחפשת (לפרח, פטרייה, סל, שעון, ליצן, כד, תפוח ודברים נוספים), עד שלבסוף מוצאת אותה התרנגולת שהטילה אותה ומעניקה לה את החום שחיפשה.
הסיפור, בדומה לסיפור הברווזון המכוער, מלווה את הדמות הראשית בחיפוש זהות חדשה.
הביצה אינה מרוצה ממצבה, ומחפשת אפשרות לביצוע מטמורפוזה לדמות אחרת.
לאחר ניסיונות רבים, חוזר הגיבור אל ביתו המוכר ומתפתח שם.
בעיר חולון הוצב גן סיפור בו עיצבה האמנית יעל ארצי סדרת פסלים בהשראת הסיפור "הביצה שהתחפשה".
הפסלים בדמות הביצה, הבלון, הפרח, הליצן ואמא תרנגולת, עשויים ברזל, נירוסטה ויציקת ברונזה.
על בסיס הסיפור הועלו מחזות, שעת סיפור וכדומה.
הביקורת קרויה על שם העבודה של רוברט לוקאס על מדיניות מקרו-כלכלית.
לפי ביקורת זו, ניסיון לעצב מדיניות מקרו-כלכלית ולצפות מה יקרה בהמשך אך ורק על סמך נתונים היסטוריים מצרפיים אינו נכון מתודולוגית.
הבסיס לרעיון שלו הגיע עוד לפניו (חוק גודהארט וחוק קאמפבל) אך במטלה שהגיש ב-1976 הוא נגע בלב העניין, והציג רעיון שביטל את האפשרות להשתמש במודלים כלכליים בקנה מידה גדול כמקור מהימן לניסוח מדיניות.
מאחר שהמשתנים נקשרו כאשר אחד מהם לא היה מבני, כלומר לא נגרם בשל מדיניות ממשלתית ולא היה מובנה בתוך המערכת, התגובות שלהם אחד לשני יהיו בהכרח שונות מאשר היו לו אחד המשתנים היה מושפע במכוון על ידי ממשלה.
לכן מודלים שמבוססים על קשר בין משתנים, הגוררים שעל ידי שינוי של אחד מהמשתנים אפשר להביא לשינוי הרצוי באחר טועים.
בלשונו של רוברט לוקאס עצמו:
"בהינתן שבמודל הכלכלי נתון שכל סוכן מקבל החלטות באופן אופטימלי, וקבלת החלטות באופן אופטימלי בהכרח מושפעת משינויים בסביבה החיצונית, נובע בהכרח שכל יישום של מדיניות יוביל לשינוי של המודלים האלה עצמם".
לוקאס מציע לפיכך שכדי לחזות את ההשפעה של מדיניות באמת, יש להשתמש במדדים אמיתיים (העדפות צרכן, טכנולוגיה, נוכחות משאבים) שמשפיעים על ההתנהגות של היחיד.
אם נוכל לחזות מה היחיד יעשה, ונכניס לשיקוליו גם את השפעת המדיניות עצמה, נוכל לחזות מה יקרה.
לביקורת הייתה השפעה רבה לא רק בשל כך שהיא הפריכה מודלים רבים, אלא גם בשל כך שהיא עודדה כלכלנים רבים לתת יסודות מיקרו-כלכליים למודלים שלהם.
יסודות מיקרו-כלכליים תמיד היו דבר רצוי, אך לוקאס עזר לשכנע שהם גם הכרחיים.
כלכלנים הושפעו מביקורת זו ואחריה המודלים הכלכליים היו מבוססים יותר על מיקרו-כלכלה.
יישום חשוב של הביקורת של לוקאס הוא שהקשר השלילי בין אינפלציה לאבטלה, כלומר על עקומת פיליפס, יכולה להכזיב אם הרשות המוניטארית מנסה לנצל אותה.
ניסיון להעלות את האינפלציה בתקווה להוריד את האבטלה תגרום לחברות לצפות את ההעלאה ולהתחשב בה בשיקולי העסקת עובדים.
במילים אחרות – העובדה שמדיניות מוניטארית שגרמה לאינפלציה בעבר גרמה גם לאבטלה נמוכה אינה גוררת שיצירת אינפלציה תקטין את האבטלה שוב.
לדוגמה – מצודת פורט נוקס אף פעם לא נכבשה.
משמעות הדבר אינה שאפשר לשלוח את השומרים לחופשה, שכן המניעים לא לכבוש את המצודה תלויים בשומרים.
במילים אחרות – אם המצודה תהיה שמורה היום לא סביר שיכבשו אותה, אך שינוי במצב, כמו שליחת השומרים, תגרום להערכה מחדש של היתרונות והחסרונות בניסיון כיבוש פוטנציאלי.
כך שהעובדה שאין שודדים שמנסים לתקוף את המצודה עכשיו, אין פירושה שלא יהיו כאלה אם תשתנה המדיניות.
הבית בקרן פו (אנגלית The House at Pooh Corner) הוא מקבץ הסיפורים השני על אודות פו הדב, מאת אלן אלכסנדר מילן ובאיוריו של ארנסט שפארד.
הספר בולט בהיותו הספר אשר הציג לעולם את דמותו של נמיר (טיגר; נקרא בתרגומו של אוריאל אופק "נמרור").
שם הספר לקוח מסיפור בו פו הדב וחזרזיר בונים בית לאיה.
בסיפור אחר המשחק "כפיסי פו" מומצא.
בדומה לספר הראשון, הפרקים בספר מציגים כל סיפור בנפרד, וניתנים לקריאה בנפרד.
יוצאי דופן הם פרקים 8 ו-9, כאשר פרק 9 מתחיל בנקודת הסיום של פרק 8, כאשר הדמויות מחפשות אחר בית חדש לינשוף, שביתו התרסק בפרק הקודם.
סימנים להתבגרותו של כריסטופר רובין נפרסים לאורך הספר עד לסופו, בו תושבי יער ת"ק הפרסאות עורכים עבורו מסיבת פרידה כאשר הם מגלים כי הוא עומד לעזוב.
גם אם זה לא נאמר במפורש, מובן כי הוא עומד להתחיל ללמוד בבית הספר.
פו וכריסטופר רובין נפרדים האחד מהשני בפרידה ארוכה ופרטית, בה פו מבטיח כי לא ישכח אותו.
שמות הפרקים לפי תרגומו של אהרן אמיר מ-1955:
פרק א' - בו נבנה בית לא-יה בקרן פו
פרק ב' - בו בא נמיר אל היער וסועד פת-שחרית
פרק ג' - בו מארגנים חיפוש, וחזרזיר חוזר ופוגש את הפילנפיל
פרק ד' - בו אתה למד שנמירים אינם מטפסים על עצים
פרק ה' - בו עובר על שפן יום של טרדה, ואנחנו למדים מה כריסטוף רובין עושה בבקרים
פרק ו' - בו פו ממציא משחק חדש וא-יה מצטרף
פרק ז' - בו מאקפצים את נמיר
פרק ח' - בו עושה חזרזיר דבר כביר מאד
פרק ט' - בו א-יה מוצא את הנשיופיה וינשוף עוקר אליה
פרק י' - בו כריסטוף רובין ופו באים אל מקום קסום, ואנחנו עוזבים אותם שם
"הבית בקצה הרחוב" הוא סרט מתח פסיכולוגי אמריקאי, אשר בוים על ידי מארק טונדראי.
תסריטו נכתב על ידי דייוויד לואקה וג'ונתן מוסטו.
הסרט יצא לאקרנים ב-21 בספטמבר 2012, בהפצתה של פילם ניישן אנטרטיינמנט.
אף על פי שצילומי הסרט הסתיימו בשנת 2010, רלטיביטי מדיה לא אפשרו את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע עד 2012.
שרה קאסידי שעובדת בענף הרפואה (אליזבת שו) ובתה בת השבע עשרה (ג'ניפר לורנס), עוברות לשכונה חדשה בפרברים בעיר נידחת, כמה מטרים מבית בו התרחש רצח זוג הורים על ידי בתם קארי-אן (אווה לינק).
בתם של הנרצחים נעלמה בפתאומיות, אבל אחיה, ריאן, עוד חי בבית בו קרה הרצח.
כאשר ריאן פוגש את אליסה קאסידי הוא מנסה ליצור ביניהם אינטראקציה והיא בתגובה, נרתעת ומנסה לשכוח אותו מפאת זאת ששמעה כי הוא אחיה של קארי-אן.
לבסוף, נקלעת אליסיה לתוך כל הסיפור וככל שהזמן עובר היא מגלה מה קרה באמת באותו ערב הרצח ומה עלה בגורלה של קארי-אן.
ג'ניפר לורנס – אליסה קאסידי
מקס ת'יריוט – ריאן ג'ייקובסון
בובי אוסבורן – ריאן הצעיר
אליזבת שו – שרה קאסידי
גיל בלוז – הקצין ביל ויבר
נולן ג'רארד פאנק – טיילר ריינולדס
ג'ורדן האייס – פגי ג'ונס
קריסטה ברידג'ס – מרי ג'ייקובסון
ג'ון הלי – ג'ון ג'ייקובסון
גרייס טאקר-דוגואי – קארי-אן ג'ייקובסון
במקור, צילומי הסרט היו צריכים להתחיל כבר בשנת 2003, בבימוים של ריצ'רד קלי וג'ונתן מוסטו.
מסיבה לא ברורה נדחו צילומי הסרט ב-9 שנים, עד שנת 2010. בשנהזט הוכרז כי הבמאי החדש של הסרט יהיה מארק ונדראי.
הצילומים החלו ב-2 באוגוסט 2010 עד ה-3 בספטמבר 2010, בכמה מקומות באונטריו.
הסרט היה צריך לצאת לאקרנים כבר בפברואר 2012, אך לבסוף נדחה ויצא שבעה חודשים לאחר מכן.
בארצות הברית וקנדה יצא הסרט לאקרנים ב-21 בספטמבר 2012. בשוודיה יצא הסרט לאקרנים ב-30 בינואר 2013, ובספרד ב-28 באוגוסט 2013.
הדי וי די של הסרט יצא ב-8 בינואר 2013, בגרסה רגילה ובגרסת בלו ריי.
שנהטקס פרסיםקטגוריהמועמדותתוצאה2012פרס במאי הגילדה של קנדהערכית הסאונד הטובה ביותרמארק גינגראס, ג'ון ד' סמית',קתרין האלידיי, טום ביאליק, ג'יימס רוב, דייל לנון2013פרס בחירת הקהלהשחקנית האהובה ביותרג'ניפר לורנס2013פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTVBest Scared-As-S**t Performanceג'ניפר לורנס2013פרסי ASCAPפרס עבור סרטתיאו גרין
"הבית ברחוב גריבלדי" הוא ספר מאת איסר הראל, ראש המוסד לשעבר, המתאר את מבצע לכידתו של אדולף אייכמן.
הראל פיקד על לכידתו של אייכמן.
הספר נפתח במשפט הבא: "משפטו של אדולף אייכמן, האיש שבית דין ישראלי מצא אותו אשם במיליוני מעשי רצח מתוך כוונה 'להכחיד עם שלם מעל פני האדמה', התנהל בכל הפומביות שאמצעי התקשורת ההמונית של הדור הזה יכולים לשוות להתרחשות."
לכידת אדולף אייכמן הייתה מבצע חשאי שהוצא לפועל בארגנטינה על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ("המוסד") במאי 1960. אייכמן היה המארגן הראשי של השמדת יהודי אירופה בימי השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לארגנטינה, נתגלה שם, נלכד בפעולה חשאית על ידי אנשי "המוסד" והובא לישראל, שם הוא נשפט על מעשיו.
הפעולה נחשבת לאחת המורכבות והנועזות שנעשו על ידי "המוסד", לאור המרחק הרב מישראל והצורך להוציאה לפועל בחשאי וללא ידיעת שלטונות ארגנטינה.
הספר מתאר את סיפור לכידת אדולף אייכמן על ידי אנשי המוסד, שמתרחשת בבואנוס איירס, ב-11 במאי 1960, בעת חזרתו לביתו.
הסיפור מוצג על ידי איסר הראל, מפקד המבצע.
בנוסף, הספר מתאר את משפחתו של אדולף אייכמן ואת רגשות האימה עם הידיעה על חטיפתו.
הספר מצטט את דברי בתו של אייכמן בעת האירוע: .
אמרה זו מצביעה על כך שבני משפחתו של אייכמן לא ידעו בתחילה מה עלה בגורלו.
לפי הספר, סוכני המוסד תצפתו על ביתו של אייכמן במשך חמישה ימים רצופים והגיעו למסקנה שהוא חוזר בערב למקום מגוריו בשעה קבועה, ומעובדה זו הסיקו עובדות מסוימות שעזרו למהלך החקירה.
"ארבע פעמים בשעה שבע ארבעים ופעם אחת דקות ספורות לפני השעה שמונה".
בספר מתוארת החלטתו של איסר הראל להטיל על חברו רפי איתן את הובלת ופיקוד המבצע.
איסר הראל נשאר אמנם המפקד בפועל ופיקד על חלק גדול מן המבצע, אך הוא שיתף את איתן בהובלה של מבצע זה.
לאחר לכידת אייכמן בבואנוס איירס, הוא הועבר לדירה קטנה בארגנטינה, שם תוחקר ואומתה זהותו.
זמן מה לאחר מכן הוטס אייכמן לישראל.
לקראת סוף הספר מתואר כיצד המשלחת הישראלית השיבה את מצב הבית לקדמותו וסיימה כמה משימות אחרונות, כדי שלא יישאר סימן לחקירה שנערכה באותה דירה בארגנטינה, וכדי שהמשלחת תוכל לחזור לישראל.
ריקרדו קלמנט – השם הבדוי איתו הסתובב אייכמן
איסר הראל – מפקד המבצע, הסופר
ד"ר שנער – ראש משלחת השילומים בגרמניה
אפרים אילני – הראשון מקרב אנשי הכח שיצא לבואנוס איירס
ד"ר פריץ באואר – משפטן יהודי שהביא לישראל את המידע שאייכמן נמצא בארגנטינה.
בספר "הבית ברחוב גריבלדי" יש מידע מועט יותר מהידוע בשלהי העשור השני של המאה ה-21, מכיוון שהחיסיון על פרטים מסוימים הוסר רק שנים רבות לאחר הפרסום של הספר.
כך למשל, רוב השמות בספר הם שמות בדויים והיום כבר ידועים השמות האמתיים של האנשים.
הספר עבר שינוי בשנת 1990 כאשר הוא הודפס במהדורה מעודכנת.
במהדורה זו הובאו פרטים חשובים שהיו בעבר אסורים לפרסום.
בנוסף מופיעים בה מרבית המשתתפים במבצע בשמותיהם המלאים ומצורפים תצלומיהם.
בעיתון "הארץ" התפרסמה כתבה מאת אמיר אורן המתארת את המאבק המשפטי שהתחולל מאחורי הקלעים לפני יציאת הספר לאור.
לפי אורן אסרה ממשלת ישראל על הראל לפרסם את הספר, בשל המידע הרגיש שבו, והוא עתר לבג"ץ בעניין - בגץ 130/68 - או 'איסר הראל נגד מדינת ישראל'.
המאבק המשפטי התפרסם לציבור רק בשנת 2003, שנתיים לפני שהראל נפטר.
ב-1960 שיקרו ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושרת החוץ גולדה מאיר בהודעות רשמיות, שהגיעו, בין השאר, לאו"ם ולממשלת ארגנטינה, באומרם שחטיפת אייכמן מבואנוס איירס בוצעה בידי "מתנדבים" ש"חכרו מטוס" - וכך הסתירו את האמת: זה היה מבצע מדיני-ממשלתי.
ב-1979 יצא לאור בארצות הברית סרט הטלוויזיה "The House on Garibaldi Street" , בבימויו של פיטר קולינסון.
חיים טופול גילם את הסוכן מיכאל, ומרטין בלסם גילם את איסר הראל, הסרט מבוסס על הספר.
הבית האדום במוצא הוא מבנה ששימש במקור מפעל לייצור רעפים ולבנים במושבה מוצא.
הבית הוקם בשנת 1923 ביוזמתו של יחיאל מיכל שטיינברג שרכש את חלקת האדמה במטרה לטעם בה כרם.
במהלך עיבוד הקרקע גילה כי האדמה מכילה חרסית שיכולה לשמש חומר גלם איכותי לייצור לבנים ורעפים.
תחילה הקים ב-1912 בית מלאכה קטן, ולאחר כעשר שנים בעזרת שותפים הקים על אדמתו מפעל לייצור לבנים ורעפים.
את המפעל החדש והגדול תכננו האדריכלים-שותפים אליעזר ילין ווילהלם הקר.
הודות לחומר הבנייה העיקרי שבאמצעותו נבנה הבניין, לבנים שרופות בגוון אדום, נקרא "הבית האדום".
בשנת 1933 העסיק המפעל כ-40 עובדים.
מנהל העבודה שלו, פסח פרידמן, הקים בשנות ה-40 של המאה ה-20 את מפעל הקרמיקה "לפיד".
המפעל זכה להצלחה ורבים מבתי ירושלים שנבנו בעשורים הבאים הורכבו מתוצרת המפעל.
במהלך פרעות הערבים בשנת תרפ"ט ותרצ"ו נפגע המפעל אך הפעילות בו המשיכה.
לאחר מכן, אף רכש שטיינברג מיכון מתקדם אך המצב הכלכלי והביטחוני הלא יצב ששרר בארץ לא הביא להצלחה.
ב-1949 נפטר שטיינברג, אך המפעל המשיך בייצור עד 1959 אז נסגר.
המתחם בו עמד המפעל כלל גם בניינים נוספים, בנייני מגורים ויקב.
בשנת 1984 רכש איש העסקים הירושלמי אלי גיל את מבנה המפעל ופתח במקום מסעדה בשם "הבית האדום".
המסעדה נסגרה לאחר כ-10 שנים ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם במתחם פרויקט מגורי יוקרה בו כ-50 דירות, מבנה המפעל שומר חלקית (הקירות החיצוניים) והוסב למבנה מגורים, במגרש הוקמו מבנים נוספים ומרכז מסחרי קטן.
בשנת 2000 הפקיעה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ירושלים חלק מהשטח לצורך עבודות פיתוח כבישים באזור.
בית המגורים של משפחת שטיינברג בסמוך למפעל, שהיה הבית הראשון שנבנה במושבה, נהרס בשנת 2010 לטובת הקמת בניין בגובה חמש קומות למסחר ולמגורים.
מאוחר יותר התברר שבעלי המגרש קיבלו היתר מעיריית ירושלים להרוס את הבית עד היסוד בגלל "טעות ביורוקרטית".
בעקבות כתבה בנושא בעיתון "הארץ" וגל מחאה ציבורי, שכלל גם החלטה של ועדת החינוך של הכנסת בעד שימור המבנה, מצאו היזמים בשיתוף עם העירייה פתרון, לפיו הבית יוקם מחדש באותה צורה ומאותן אבנים במיקום מעט שונה, והוא ישולב כחלק מהמרכז המסחרי ובניין המגורים.
הבית הגדול הוא השם הלא רשמי של בניין מינהלי בסנקט פטרבורג בשדרות ליטייני, שנבנה בראשית שנות השלושים כדי לשמש את הסניף המקומי של הנ.ק.ו.ד..
המבנה הפך לסמל לתקופת הטיהורים בתקופת סטלין.
כיום, הבניין משמש כמטה הסניף העירוני של שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
מאז 2001 נכלל הבית הגדול ברשימת האובייקטים למורשת היסטורית ותרבותית בעלי חשיבות לאומית.
בשנים 1931–1932, באתר עמד בניין בית המשפט המחוזי שנשרף בשנת 1917, ביוזמתו של קירוב, הוחלט להקים מבנה מנהלי עבור המשטרה החשאית.
אבן הפינה הונחה בשנת 1931, הוא נפתח ב-7 בנובמבר 1932. אדריכלי הבניין היו אלכסנדר גגלו, אנדריי אול ונוי טרוצקי.
בשנת 1934 בניית המתחם הסתיימה.
השטח הכולל של הבניין הוא כ-45 מ"ר והוא הוכלל 1345 חדרים.
כולל גם את "בית אישורי כניסה" בפרוסקט ליטייני 6, שנבנה על ידי בצפלוב בשנות השלושים.
באתר של סרז'בסקי והבניין הישן של בית הסוהר של הצאר - בית המעצר הזמני (DPZ) - שכונה "שפלרקה", שנמצא ברחוב שפלרנאיה.
שימש את המשטרה, המפלגה ומשרד התובע.
הבירה החדשה היא עיר מתוכננת הנחשבת לבירתה המנהלית של מצרים.
העיר נמצאת במחוז קהיר ומנוהלת על ידי חברת "הבירה המנהלית לפיתוח עירוני".
נכון לנובמבר 2025, בעיר פועלים הפרלמנט המצרי ולפחות 14 משרדי ממשלה.
הקמת העיר הוכרזה בהחלטה מספר 57 של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי משנת 2016, ופורסמה לראשונה במהלך ועידת התמיכה והפיתוח הכלכלי של מצרים, שנערכה בשארם א-שייח' בין ה-13 ל-15 במרץ 2015. במסגרת הוועידה נחתם הסכם עם איחוד האמירויות הערביות להקמת העיר.
הקמת הבירה החדשה נועדה להקל על הצפיפות בקהיר ולהפוך למרכז הממשל החדש של מצרים עד סוף יוני 2022. העיר תהפוך גם למרכז הפיננסי של מצרים, ותכלול את "רובע העסקים והפיננסים", שבו יוקמו משרדים אזוריים של חברות בינלאומיות ובנקים גדולים.
מבחינה מנהלית, העיר מחולקת ל-20 אזורים ורבעים בעלי ייעודים מגוונים.
בין המתחמים המרכזיים שמוקמים בה ניתן למנות את מטה הפיקוד האסטרטגי של המדינה, "עיר האמנות והתרבות", "העיר הבינלאומית של מצרים למשחקים האולימפיים", "עיר הידע" וכן את "הנהר הירוק" – פארק מרכזי שיתפרש לאורך יותר מ-35 קילומטרים.
עיר הבירה נחשבת לאחת התוכניות והפרויקטים לפיתוח כלכלי, המהווה חלק מיוזמה גדולה יותר הנקראת חזון מצרים 2030.
עד 2020 הייתה צפויה אוכלוסיית הבירה החדשה להגיע לחמישה מיליון איש, אך התחזיות לא התממשו.
שטחה הכולל של העיר משתרע על פני כ-170 אלף דונם (688 קמ"ר),והיא ממוקמת כ-60 קילומטרים ממזרח לקהיר (20 ק"מ מזרחית לפרבריה המזרחיים של קהיר החדשה) ובסביבה הקרובה לכביש הטבעת השנייה באזור הלא מפותח כרגע עד נמל סואץ.
וכ-65 קילומטרים ממערב לעיר סואץ.
עם השלמת שלבי הבנייה, צפויה העיר לאכלס כ-6.5 מיליון תושבים.
הבירה העתידית תמוקם בקו רוחב של כ־30 מעלות צפונית לקו המשווה בגבול הדרומי של האזור הסובטרופי.
החורף במחוז קהיר, בה תהיה העיר ממוקמת, חם, הקיץ חם מאוד, הטמפרטורה לרוב עולה על C° 40. בימי החורף הטמפרטורה בדרך כלל עולה על C° 20, בלילה היא מתקררת יותר עד C° 10, בכמה לילות - עד C° 5, ומדי פעם יש כפור אדמה.
משקעים באזור זה הם נדירים ביותר (האקלים צחיח).
הסיבה היא הקרבה למדבר סהרה.
הפרויקט כולל את שני האזורים של רובע מוחמד בן זייד צפון, מרכז הכנסים, אולם תערוכה ורובע הממשלה (שכולל 18 בנייני ממשל, האוקטגון, מבנה לפרלמנט, מבנה לקרן הנשיאות ובניין למועצת השרים), שכונת מגורים, רובע רפואי, מתחם הספורט ופארק הנהר הירוק באורך 35 ק"מ ובשטח של מעל ל־10 קמ"ר.
במסגרת התוכנית, יועתקו אל הבירה החדשה מוסדות שלטון מרכזיים, בהם נשיאות המדינה, משרדי הממשלה, הפרלמנט (הכולל את בית הנבחרים ובית הסנאט), גופים ציבוריים שונים, וכן שגרירויות וקונסוליות של מדינות זרות.
ניתן להגיע לאתר הפרויקט באמצעות כביש סואץ, ומשם לכביש ג'נדאלי-2 עד לכביש מוחמד בן זייד.
מתוכננת הקמת קו רכבת המקושר לרשת הרכבות המצרית.
כמו כן מתוכנן פרויקט רכבת חשמלית לקישור בין העיר לקהיר.
בנוסף, נסלל כביש באורך של 194 ק"מ, במטרה ליצור צירי פיתוח חדשים.
כמו גם שדה התעופה הבינלאומי החדש "נמל התעופה הבינלאומי קפיטל", נפתח ב-2019 ומשרת את העיר מאז פתיחתו הרשמית ב-2020.
תחנת כוח בהספק ייצור של 4,800 מגה ואט נמצאת בבנייה שתהיה מוזנת בצינור גז טבעי.
החברה הסינית, "CSCEC" (תאגיד הנדסת הבניין הממשלתי של סין), בונה את "המגדל האייקוני", גורד השחקים הגדול באפריקה, שגובהו 345 מטר, ולצידו נבנים 12 מתחמי מסחר, חמישה בנייני דירות ושני מלונות.
בנוסף מתוכנן להיבנות עד שנת 2030, גורד השחקים "אובליסק הבירה" שתוכנן על ידי חברת התכנון המצרית, IDIA.
המגדל החדש יתנשא לגובה של כ־1,000 מטר - מה שיקנה לו עם השלמת בנייתו את תואר "המגדל הגבוה בעולם".
ב־13 במרץ 2015, הודיע שר הבינוי המצרי מוסטפא מדבולי, בכנס לפיתוח כלכלי של מצרים, על הכנות לבניית בירת מצרים החדשה.
העיר החדשה תהיה ממוקמת מזרחית לקהיר (20 ק"מ מזרחית לפרבריה המזרחיים של קהיר החדשה) ותשתרע עד לתעלת סואץ ותוכל להתחרות במרכזים העסקיים המפורסמים ביותר בעולם.
עלות הפרויקט מוערכת בכ־45 מיליארד דולר.
על פי התוכניות, העיר חסרת השם תהפוך לבירה המינהלית והפיננסית החדשה של מצרים, מיקומם של משרדי הממשלה והמחלקות העיקריות.
יוקם מתחם של מוסדות ממשלה, ארמונות פרלמנטריים ונשיאותיים, וכן רובע דיפלומטי בו ימוקמו שגרירויות זרות.
בשטח הכולל של כ־700 קמ"ר יתגוררו עד חמישה מיליון איש.
כמו כן, מתוכנן להקים את הפארק הגדול בעולם - "גדול פי ארבעה מדיסנילנד בקליפורניה", להקצות כ־90 קמ"ר ל"חוות סולאריות" - תחנות כוח שמקבלות אנרגיה מקרינת השמש ולבנות נמל תעופה בינלאומי חדש.
הבירה החדשה תחובר לקהיר באמצעות רשת רכבות, נמל תעופה משלה.
יוקמו מלונות גורדי שחקים עם 40 אלף חדרים ו־25 מגדלים למגורים.
העברת הבירה מקהיר לעיר שנבנתה במיוחד למטרות אלה, לכיוון תעלת סואץ, קשורה לאכלוס יתר של המטרופולין בן העשרים מיליון תושבים, שמספר התושבים בה, על פי שר הבינוי מוסטפא מדבולי, יוכפל בתוך 40 שנה.
ב־14 במרץ 2015 חתמו ממשלת מצרים ותאגיד ההשקעות במפרץ (Gulf Investment Сorporation) של איחוד האמירויות הערביות על הסכם לבניית הבירה החדשה של מצרים.
עלות השלב הראשון של הפרויקט יסתכם ב־45 מיליארד דולר, ועל פי התוכניות של הממשלה המצרית תיושם בתוך שבע שנים.
מספר ימים לאחר מכן החל הצבא המצרי לבנות כביש המחבר בין קהיר לבירה החדשה.
הקמת העיר אמורה הייתה להתבצע עד 2020, כאשר לאחר סיום הבנייה הממשל הנשיאותי, משרדי הממשלה, הפרלמנט, השגרירויות והנציגויות הדיפלומטיות יעברו.
בתחילת יוני 2015 הודה שר השיכון מוסטפא מדבולי כי קשיים רבים התעוררו במשא ומתן עם משקיעים.
ב־10 ביולי 2015, קיבל הפרויקט מימון ראשון בסכום של 5 מיליארד לירות מצריות.
בינואר 2016 הוכרז על חוזה של 2.7 מיליארד דולר בין תאגיד הנדסת הבניין הממשלתי של סין (CSCEC) לבין מצרים להקמת מתקני תשתית.
על פי ההסכם, בתוך שלוש שנים, CSCEC תבנה בניין פרלמנט, מרכז ועידות ארצי, מבני מנהלה ל־12 מחלקות ממשלה וקמפוס תערוכה בבירה המצרית החדשה.
גל ההתיישבות הראשון צפוי היה כבר באמצע 2018. משרדים, סוכנויות ממשלתיות ולשכת הנשיאות תוכננו לעבור לשם בסוף 2018.
ביום שני בערב, 14 במאי 2018, אירע פיצוץ שהרג ארבעה־עשר עובדים ופצעו אחרים במהלך חפירות.
סיבת הפיצוץ הייתה מוקש שהיה קבור במדבר.
בליל 6–7 בינואר 2018, הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הקופטית, תיאודור השני, חנך את הכנסייה הנוצרית הגדולה ביותר במזרח התיכון - קתדרלת המולד של ישו, שתוכננה עבור 8,000 מאמינים.
בינואר 2019, חנך נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי את מסגד אל-פתאח אל-עלים, ב-2022 הסתיימה הבנייה של מרכז התרבות האסלאמי של מצרים, המסגד הגדול ביותר במצרים, עם יכולת להכיל כ-120,000 מתפללים
לפי דובר המיזם להקמת הבירה החדשה, במרץ 2021 עמד שיעור השלמת הפרויקטים השונים ברחבי העיר, על 60 אחוזים.
הפרויקט זכה ללעג במהרה והוגדר כ"כפר פוטיומקין" וספג ביקורת על כך שהבנייה אינה מציאותית ויש להקדיש את כל מקורות המימון לפתרון בעיות הערים המצריות הקיימות, ועל כך שהעם המצרי לא קיבל מידע על הפרויקט ולא התקיימה התייעצות או משאל עם להעברת עיר הבירה.
הבית באיטליה הוא סרט קומדיה שכתב וביים ג'יימס ד'ארסי, שזהו סרט הביכורים שלו כבמאי.
בסרט מככבים ליאם ניסן, מייקל ריצ'רדסון, ולריה ביללו ולינדזי דאנקן.
באוקטובר 2018 הוכרז כי ליאם ניסן ומייקל ריצ'רדסון הצטרפו לצוות הסרט, כשג'יימס ד'ארסי ביים מתוך תסריט שכתב.
פיפה קרוס, סם טיפר-הייל וניקולה סרה ישמשו כמפיקים.
במאי 2019 הצטרפו לינדזי דאנקן ו-ולריה ביללו לצוות שחקני הסרט.
צילומי הסרט החלו באפריל 2019.
בפברואר 2020 רכשה סרטי IFC את זכויות ההפצה האמריקאיות לסרט הוא מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-7 באוגוסט 2020.
הביצים הגורליות הוא ספר נובלה סאטירי מאת מיכאיל בולגקוב, סופר סובייטי ומחזאי.
הספר נכתב בשנת 1924 ופורסם לראשונה בשנת 1925. הרומן היה פופולרי למדי, אך ספג ביקורת רבה מצד מרבית המבקרים הסובייטים משום שלעג למהפכה הרוסית של שנת 1917 ולהנהגה של ברית המועצות.
בשנת 1924 בולגקוב כבר היה סופר די ידוע.
הוא פרסם כמה סיפורים קצרים, כולל "Dyavoliada", אשר מבחינה מסוימת היה מבשרו של ספרו המפורסם "האמן ומרגריטה", והחל לפרסם את הרומן הראשון שלו, "הגווארדיה הלבנה".
בולגקוב סיים לכתוב את "הביצים הגורליות" בתחילת אוקטובר 1924, ופרסם אותו בכתב העת "Nedra" בפברואר 1925; מהדורה מקוצרת פורסמה גם בחודשים מאי-יוני 1925 בכתב העת "Krasnaya Panorama", תחת הכותרת "קרן החיים" .
בולגקוב הקריא את הרומן בכמה אסיפות חברתיות שונות, שם הוא זכה לקבלת פנים חיובית.
ניתן לתאר את הביצים הגורליות כרומן מדע בדיוני סאטירי.
הגיבור הראשי שלה הוא זואולוג מזדקן, ולדימיר איפטיביץ' פרסיקוב, מומחה לדו-חיים.
הקריין מתחיל את הסיפור במוסקבה של 1928, שנראה כי הצליחה להתגבר על ההשפעות ההרסניות של מלחמת האזרחים ברוסיה והפכה לעיר משגשגת.
אחרי תקופה ארוכה של הזנחה, המחקרים במכון הזואולוגי התחדשו.
לאחר שעזב את המיקרוסקופ שלו למשך מספר שעות, פרסיקוב לפתע הבחין כי המיקרוסקופ, אשר הושאר לא ממוקד, יצר קרן אור אדומה; אמבה שנותרה תחת אור זה הראתה שיעור מוגבר ובלתי אפשרי של ביקוע בינארי, מתרבה במהירות עצומה ומפגינה תוקפנות יוצאת דופן.
ניסויים מאוחרים יותר עם מצלמות גדולות - בשביל ליצור קרן אור גדולה יותר – אישרו שאותה מהירות רבייה מוגברת חלה על אורגניזמים אחרים, כמו צפרדעים, אשר התפתחו ויצרו דור חדש של צפרדעים בתוך יומיים בלבד.
המצאתו של פרסיקוב נודעה במהרה לעיתונאים, ובסופו של דבר למרגלים זרים ולג.פ.או., השירות החשאי הסובייטי.
במקביל, במדינה מתפרצת מחלה לא ידועה אשר מדביקה את כל התרנגולות וגורמת להכחדתם המוחלטת ברוסיה הסובייטית, אבל באופן מסתורי נעצרת בגבולות האומה ואינה ממשיכה הלאה.
מנהל סובחוז אלכסנדר סמנוביץ' רוק (ששמו מהווה משחק מילים על שם הספר, "רוק" פירושו גורל) מקבל הרשאה רשמית להחרים את הציוד של פרסיקוב, ולהשתמש בהמצאה כדי לנסות להחזיר את אוכלוסיית התרנגולות לקדמותה.
עם זאת, ביצי התרנגולות המיובאות מחוץ למדינה נשלחות, בטעות, למעבדתו של פרסיקוב בעוד ביצי הזוחלים המיועדות לפרופסור מגיעות לידי החקלאים.
כתוצאה מכך, רוק מגדל כמות עצומה של נחשים גדולים, יענים ותנינים גדולים ותוקפניים אשר מתחילים לתקוף בני אדם.
בבהלה שבאה לאחר מכן, פרסיקוב נהרג על ידי האספסוף - המאשים אותו בהופעתם של הנחשים - ומצלמותיו מנופצות.
הצבא האדום מנסה לעכב את הנחשים, אך רק בואו של מזג האוויר הקר של אוגוסט – שתואר כדאוס אקס מכינה – עוצר סופית את פלישתם של הנחשים.
בטיוטה קודמת הרומן מסתיים בזירת ההרס המוחלט של מוסקבה בידי הנחשים.
הביקור (בתרגום מאנגלית: The Visit) הוא סרט אימה קומי משנת 2015 המצולם כולו בסגנון Found Footage.
תסריט הסרט נכתב על ידי מ.
נייט שאמלאן, שגם ביים והפיק את הסרט.
בסרט מככבים אוליביה דה ג'ונג, אד אוקסנבולד, דיאנה דאנגן, פיטר מק'רובי וקתרין האן.
עלילת הסרט עוקבת אחר נערה בשם בקה ואחיה הצעיר טיילר החיים עם אמם החד הורית, שניתקה קשר עם הוריה 15 שנה טרם תחילת העלילה.
לאחר שהאחים מאתרים את סבם וסבתם ברשת האינטרנט, הסבים מזמינים את בקה וטיילר לבלות שבוע בביתם בעיירה בזמן שאמם יוצאת לשיט תענוגות עם בן זוגה.
הסרט הופץ בדרום אמריקה ב-11 בספטמבר 2015 על ידי סרטי יוניברסל והכניס 98.4 מיליון דולר ברחבי העולם כנגד 5 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות שחלקן אף שמחו על תחיית הקריירה של שאמלאן (לאחר הכישלון של "העולם אחרי" ו"איירבנדר" בקופות).
בקה בת ה-15 וטיילר בן ה-13 הם שני אחים המתגוררים בפילדלפיה ביחד עם אמם החד הורית לורטה.
השניים מתכוננים לביקור בן חמישה ימים בבית סבם וסבתם בזמן שאמם יוצאת לשיט תענוגות עם בן זוגה.
לורטה מספרת לאחים שהיא ניתקה קשר עם הוריה לפני 15 שנה בעקבות נישואיה למורה בתיכון שבו היא למדה, בניגוד להסכמתם של הוריה.
מכיוון שהם מעולם לא פגשו את סבם וסבתם, האחים מתכננים לצלם סרט תיעודי במהלך הביקור אצלם בעזרת מצלמה.
בהגיעם לעיירה, האחים נפגשים עם סבם וסבתם המכונים בשמות "ננה" ו"פאפ פאפ" בתחנת הרכבת.
כשהם מגיעים לביתם המבודד של הקשישים באזור הכפרי, האחים מוזהרים שלא להיכנס למרתף הבית מכיוון שהוא מלא בעובש ושאסור להם לעזוב את חדרם החל מהשעה 9 וחצי בערב.
למרות שבהתחלה הסבים מתנהגים בנעימות, התנהגותם הופכת למשונה בהמשך.
במהלך הלילה הראשון, שעה לאחר כיבוי האורות, בקה יורדת במטרה לקחת אוכל וחוזה בננה מקיאה.
במהלך היום, ננה רודפת אחרי הילדים בצורה מפחידה בזמן משחק מחבואים.
בהמשך, טיילר מוצא ערימה של חיתולים מלוכלכים בצריף מחוץ לבית.
במהלך ביקור בעיירה, פאפ פאפ תוקף אדם זר לאחר שהוא חושד שהוא עוקב אחריהם.
בזמן שהמשפחה משחקת ביחד, הסבים מתנהגים ברשעות אחד כלפי השני.
בקה וטיילר, שתיככנו לצלם בתחילה סרט תיעודי על המפגש המרגש, מחליטים לחפש עדויות להתנהגותם המוזרה של הזוג.
אישה שלה ננה ופאפ פאפ עזרו בעבר במרכז הייעוץ בו הם עובדים מגיעה לבקר ומביאה עוגת אוכמניות.
אך כאשר היא מגיעה, היא מתעמתת עם הזוג ומסרבת לעזוב.
בקה, שנעשית מודאגת יותר ויותר, מחפשת ברשת האינטרנט ומסיקה שהתנהגות הזוג היא התנהגות נורמטיבית לאנשים בגילם ובזמן שיחה עם לורטה, היא עצמה מסיקה שזה המצב.
טיילר, שגם מודאג מהאירועים, מחליט לצלם בחשאיות את סלון הבית במהלך הלילה, אך ננה מגלה את המצלמה ומנסה ללא הצלחה לפרוץ לחדר הילדים הנעול בעודה אוחזת בסכין.
לאחר שצפו בתיעוד הלילה האחרון, בקה וטיילר יוצרים קשר עם לורטה ומבקשים ממנה לאסוף אותם.
השניים מראים ללורטה צילום של הזוג (שנמצאים מחוץ לבית) ולורטה המודאגת מצהירה שאלו לא הוריה.
האחים מבינים שהם התארחו אצל אנשים זרים כל הזמן הזה ומנסים לעזוב את הבית.
השניים מגלים את ננה ופאפ פאפ תולים את גופת האישה (שביקרה בביתם יום קודם לכן) על אחד העצים.
לאחר מכן, הזוג מפצירים בילדים לשחק איתם ביחד יאצי.
בהמשך הערב, בקה מתגנבת אל מרתף הבית וחוזה בגופותיהם הרקובות של סבה וסבתה האמיתיים, יחד עם מדי עבודה מבית החולים הפסיכיאטרי בו השניים עבדו.
בקה מבינה שהזוג שאירח אותם הם מטופלים שברחו מבית החולים, רצחו את סבם וסבתם וגנבו את זהותם.
פאפ פאפ לוכד את בקה ונועל אותה במרתף ביחד עם ננה והאחרונה מנסה לתקוף את בקה במהלך התקף פסיכוטי.
לאחר מכן, פאפ פאפ מענה את טיילר בעזרת מריחה של צואה מחיתול על פניו.
לאחר מאבק, בקה מצליחה לדקור את ננה בעזרת זכוכית ותוקפת את פאפ פאפ במטבח.
למרות שפאפ פאפ חזק ממנה, טיילר מצליח להורגו לאחר שהוא מכה את ראשו בעזרת דלת של מקרר.
האחים מצליחים לברוח מהבית ללא פגע ופוגשים את לורטה והמשטרה מחוץ לבית.
בסוף הסרט, בקה שואלת את לורטה מה קרה ביום שהיא ניתקה קשר עם הוריה.
לורטה מספרת לה שהיא התווכחה עם הוריה ובמהלך הוויכוח היא סטרה לאמה ובעקבות זאת אביה פגע בה.
לאחר מכן, לורטה עזבה את הבית והתעלמה מנסיונותיהם ליצור עמה קשר.
לורטה מספרת שהיא תמיד יכלה להשלים עם הוריה במידה ורצתה בכך ומפצירה בבקה להפסיק לכעוס על אביה לאחר שהאחרון עזב את הבית (בתחילת הסרט, בקה שילבה צילומים שלו בסרט התיעודי והצהירה שהיא לא תסלח לו לעולם).
– מרג'ה בלה ג'יימסון (קלייר) המכונה לאורך הסרט "ננה".
– פרדריק ספנסר ג'יימסון (מיטשל) המכונה לאורך הסרט "פאפ פאפ".
קתרין האן – לורטה ג'יימסון, אמם של בקה וטיילר.
פאץ' דארה – דוקטור סאם.
– קורין, אביהם של בקה וטיילר.
לאחר הכישלון הקופתי של הסרטים "העולם אחרי" ו"איירבנדר", שאמלאן משכן את ביתו במטרה לממן את יצירת הסרט "הביקור".
צילומי הסרט החלו ב-19 בפברואר 2014 והשם הזמני לפרויקט היה "שקיעה" (Sundowning).
המושג "שקיעה" הוא מושג שמתאר תחושת בלבול בקרב אנשים מבוגרים הסובלים משיטיון בשעות הערב והלילה.
חברת ההפקה של שאמלאן, Blinding Edge Pictures הפיקה את הסרט ושאמלאן עצמו יחד עם מארק ביינסטוק הפיקו את הסרט.
סטיבן שניידר ואשווין ראג'אן שימשו כמפיקים בפועל.
למרות שעשרות ילדים אמריקאים נבחנו לתפקידים הראשיים בסרט, שאמלאן לא התרשם ובמקום זאת בחר בשני שחקנים ילדים אנונימיים מאוסטרליה בשם אוליביה דה ג'ונג ואד אוקסנבולד לתפקידים של בקה וטיילר.
מכייון ששאמלאן רצה להימנע משימוש חוזר בתפנית עלילתית, הסרט היה הסרט הראשון של שאמלאן, בהפרש של כמה שנים מהקודם שלא כלל בתוכו אחת כזאת.
כל אולפן בהוליווד ויתר על הקרנת מבחן ושאמלאן פחד שהוא יפסיד את מיליוני הדולרים שהוא השקיע ביצירת הסרט.
שאמלאן הודה שהוא התקשה לשמור על הטון האחיד של הסרט בזמן העריכה וסיפר למגזין "Bloody Disgusting" שהגרסה הראשונה של הסרט הזכירה יותר סרט עצמאי אמנותי מאשר סרט אימה.
הגרסה השנייה השתנתה לחלוטין והסרט קיבל את הטון הקומי שבו.
בסופו של דבר, אחרי עריכה נוספת שאמלאן הצליח לאזן את הסרט והוא הוגדר כמותחן, מה שלטענת שאמלאן "עזר לשמר את כל האלמנטים שרציתי בסרט".
בסופו של דבר, סרטי יוניברסל הסכימו להפיץ את הסרט והמפיק ג'ייסון בלאם וחברת ההפקות שלו "בלאמהאוס הפקות" נכללו בקרדיטים בסוף הסרט.
בדומה לסרטי Found Footage אחרים, לסרט עצמו אין פסקול.
זכה לקרדיט בסרט על הלחנת השיר שמושמע באפילוג.
במהלך הסרט, שירים שונים נשמעים ברקע בזמן הצילומים.
הסרט הוקרן ברחבי ארצות הברית ב-11 בספטמבר 2015 בהפצת סרטי יוניברסל.
קדימון לסרט הופץ ב-17 באפריל 2015 באולמות הקולנוע לפני הקרנת הסרט "הסר חבר".
בהמשך השבוע, הקדימון הופץ ברשת האינטרנט.
הקרנה חגיגית נערכה באירלנד ב-30 באוגוסט 2015 ובה שאמלאן השתתף.
הסרט שוחרר על גבי תקליטורי DVD ו-Bluray ב-5 בינואר 2016.
הסרט הכניס מעל ל-65.2 מיליון דולר בארצות הברית וקנדה ומעל ל-33.2 מיליון דולר ברחבי העולם, בסך הכל הסרט הכניס כ-$98.4 מיליון דולר כנגד 5 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט הכניס 25.4 מיליון דולר, מה שמיקם אותו במקום השני מתחת לסרט "הבחור המושלם" בהפרשה של 460,000 דולר.
שאמלאן שמר לעצמו רשימה של מפיקים בהוליווד שסירבו להפיץ את הסרט, אך ב-2018 סיפר שרוב האנשים ברשימה פוטרו מתפקידם.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 68% טריות על סמך 231 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 55/100 על סמך 34 ביקורות.
הבית הוא סרט אימה-פסיכולוגי אמריקאי משנת 2025 בבימויו של ג'יימס דה מונקו, ונכתב על ידי דה מונקו ואדם קנטור.
העלילה עוקבת אחר מקס, שמתחיל לעבוד בבית אבות ומגלה שדייריו והמטפלים אוגרים סודות אפלים.
בזמן שהוא חוקר את הבניין ואת הקומה הרביעית האסורה, הוא מגלה קשרים לעברו ולגידולו כילד אומנה.
בספטמבר 2021, הבמאי ג'יימס דה מונקו אישר ל-"Collider" שהוא מביים סרט אימה-פסיכולוגי בשם "הבית", ושפיט דייווידסון מככב בו.
החברה "מירמקס לוקחת חלק מהפקת הסרט.
צילומי הסרט התרחש בניו ג'רזי בערים דנוויל, אליזבת ונוטלי, והחלו מסוף ינואר עד תחילת אפריל 2022. צילומי הסרט התרחשו גם בבית אבות.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים במהלך שנת 2024, תחת הפצת "סרטי ליונסגייט".
הבית הדק או כיכר ת'רלו חמש הוא בלוק דירות המהווה יצירת אדריכלות ייחודית בלב שכונת דרום קנזינגטון בעיר לונדון בממלכה המאוחדת.
הוא נבנה בין 1885 ל-1887 על ידי ויליאם דאגלס על שטח אדמה שנשאר לאחר בניית תחנת דרום קנזינגטון של הרכבת התחתית של לונדון.
המבנה שימש תחילה כסטודיו לאמנים, אך כיום הוא נחשב לנכס יקר המציע מספר דירות בשווי של בין 850,000 עד ליותר מ-1 מיליון לירות שטרלינג.
המבנה ברוחב של 1.8 מטר בקצהו הצר ובגובה של 10 מטר הפך לבניין דירות.
למרות ממדיו הקטנים, המיקום המרכזי והנחשק הוא הסיבה לתג המחיר הגבוה שלו.
הבית ברחוב פין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2024 בכתיבה ובימוי של עמיר מנור, עם ניקה באק, אימרי ביטון וריימונד אמסלם בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת את חייהן הקשים של הזונות בדרום תל אביב וההתעללות בהן מהסרסורים, השוטרים והלקוחות.
הסרט צולם בדרום תל אביב ושמו נקרא על שם הבניין ברחוב פין 1 שהיה מרכז פעילות זנות וסמים באזור התחנה המרכזית הישנה.
הבמאי עבד במרפאת לוינסקי שטיפלה בזונות האלה שהיו גם מכורות לסמים והכיר את הנושא.
עמית מנור היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ריימונד אמסלם זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, אימרי ביטון היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
כן היה מועמד הסרט לפרס אופיר לאיפור הטוב ביותר, פרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ולפרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
יהודה (אימרי ביטון) עובד בשירותו של ראובן (רמי הויברגר) בעל בתי בושת בישראל.
הוא עובד שנים בבית בושת גדול בדרום תל אביב ותפקידו לספק נשים חדשות לזנות במקום.
ראובן הוא בוס אלים שמתנהג באלימות כלפי מי שלא נשמע לו.
בבאר שבע הוא נפגש בדינה (ניקה באק) שנמצאת בסכסוך עם אמה אניה (אוולין קפלון).
הוא מציג את עצמו בתור אבינועם ודינה נמשכת אליו.
יהודה הוא גבר נאה וכבר ברכב הם מקיימים יחסים והוא מבטיח לה שיהיה לה טוב בתל אביב.
בתל אביב הוא מביא אותה למקום עבודתו בבית הבושת ומוסר אותה ל"טיפולו" של סליו (יניב זנבה) כדי ש"יכין", אותה בתוך חמישה ימים לעבוד במקום.
סליו מזריק לה סמים והיא הופכת למכורה וכנועה.
יהודה אומר לה שאם תרצה לקבל סמים תצטרך לקבל קליינטים ("כניסות") כדי לממן זאת.
הכסף ילך לרכישת סמים ולראובן.
דינה שבורה ורוצה לחזור לאמה, אך זה בלתי אפשרי.
האם מאתרת אותה ומבקשת ממנה לחזור לבאר שבע אך דינה מסרבת.
בשלב זה לוקחת אותה לחסותה הזונה הוותיקה גלית (ריימונד אמסלם) שגם היא מכורה לסמים.
דינה מקבלת את הלקוח הראשון שלה, יוחאי (אלכסנדר סנדרוביץ), וממשיכה לעבוד ברחוב ביחד עם גלית כשהן נתונות להטרדות מצד לקוחות ושוטרים.
יגאל, מדריך סיורים (חיים שריר), מציג אותן לפני מטיילים (בהשראת בוקי נאה).
קצין המשטרה שמעון (מוריס כהן) מזהיר את יהודה ומייעץ לו לעזוב את המקום.
יהודה מגייס את אנה (נטע קומאי) אך היא לא צייתנית ומציתה את המקום.
ראובן מבחין שיחסו של יהודה לדינה מתחיל להשתנות.
יהודה מתחיל לחוס על דינה וכאשר ראובן מבקש לקחת אותה משם הוא מנסה להבריח את אנה לאמה.
שם השחקן שם הדמות הערותניקה באקדינהאימרי ביטוןיהודהריימונד אמסלםגילתזונהרמי הויברגרראובןהבוס של יהודהמוריס כהןשמעוןיניב זנבהסליואלכסנדר סנדרוביץיוחאיקליינטנטע קומאיאנהאוולין קפלוןאניהאמא של דינהרזיה ישראלירבקהזונהחיים שרירמדריך תיירים
הדיוקסיה של איראן היא אחת משלוש הדיוקסיות של הכנסייה האפיסקופלית בירושלים והמזרח התיכון.
הדיוקסיה נוסדה בשנת 1912 כדיוקסיה של פרס ושולבה ב־1957 בארכיבישופות ירושלים.
הבישוף האחרון היה אזאד מרשל (Azad Marshall), עד 2016. תוארו הוא בישוף באיראן, ולא הבישוף של איראן.
הכומר הנרי מרטין (Henry Martyn) ביקר באיראן בשנת 1811, במטרה להציג לשאה את הברית החדשה בתרגום לפרסית.
השגריר הבריטי לא הצליח לארגן פגישה, אך מסר לשאה את הנוסח המתורגם.
החלה לפעול באיראן ב-1869, באמצעות הכומר רוברט ברוס שהתיישב באספהאן, ב־1883 הוקמה דיוקסיה אנגלית, כאשר הבישוף האפיסקופלי הגיע לאיראן.
החליף אותו הבישוף , אך הוא לא ישב באיראן, אלא הגיע מעת לעת.
בין השנים 1894–1911 שירת באיראן הבישוף, המיסיונר ורק ב-1912 התמנה לבישוף הראשון של הדיאוקסיה החדשה.
בשנת 1919 מוּנה הבישוף לבישוף השני וב-18 באוקטובר 1935 מונה לבישוף השלישי של איראן בטקס שהתקיים בקתדרלת סנט פול בלונדון.
תומפסון הוחלף באפריל 1961 על ידי , הבישוף הפרסי הראשון של איראן.
לאחר כעשרים שנה, ב-11 ביוני 1986, הוא הוחלף על ידי , שהיה הבישוף החמישי של איראן.
ב־2004 פרש מותהדהד מהתפקיד, והסינוד המרכזי של הכנסייה האפיסקופלית בירושלים ובמזרח התיכון בחר את , בישוף הכנסייה של פקיסטן, להיות "בישוף מפקח" לדיוקסיה של איראן.
הבית הלבן הוא המעון הרשמי ומקום העבודה העיקרי של נשיא ארצות הברית.
המבנה שוכן בשדרות פנסילבניה מספר 1600 שבוושינגטון די.
הוא נבנה בשנים 1792–1800 מאבן החול אקוויה שנצבעה לבן, ומשמש כמעונם הרשמי של כל נשיאי ארצות הברית מאז כהונתו של ג'ון אדמס.
כמעונו המנהלי של נשיא ארצות הברית, המונח "הבית הלבן" משמש כמילה נרדפת לממשל הנשיא וליועציו באופן כללי.
שטח הקרקע נמצא בבעלות שירות הפארקים הלאומיים ומהווה חלק מפארק הנשיא.
בשנת 2007 הוא דורג במקום השני ברשימת "הארכיטקטורה האהובה על אמריקה" של מכון האדריכלים האמריקאי.
ביתו של הנשיא היה סממן בולט בתוכניתו של פייר צ'ארלס לאנפנט של העיר הפדרלית החדשה.
אדריכל הבית הלבן נבחר במסגרת תחרות; הוגשו תשע הצעות, אחת מהן באנונימיות על ידי תומאס ג'פרסון (לימים, נשיא ארצות הברית).
הנשיא הראשון, ג'ורג' וושינגטון, בחר במהירות את הצעתו של ג'יימס הובן, אדריכל ממוצא אירי מצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
וושינגטון לא היה מרוצה לחלוטין מהצעתו המקורית של הובן: הוא טען שהבית בהצעה קטן מדי, חסר עיטורים, ולא מתאים לנשיא האומה.
לפי המלצתו של וושינגטון, הוגדל המבנה ב-30%, והתווסף לו אולם קבלה גדול (כיום "החדר המזרחי").
ההשראה לתוספת זו הייתה כנראה מאולם הקבלה הגדול במאונט ורנון, אחוזתו הפרטית של וושינגטון.
המבנה שעיצב הובן הושפע מהקומה הראשונה והשנייה של בית ליינסטר, בית הפרלמנט האירי בדבלין, אירלנד.
ייתכן כי מספר מבנים איריים כפריים מהתקופה הג'ורג'יאנית היו מקור השראתו לתוכנית הקומות המקיפה, לפרטים כמו החזית הדרומית הקשתית, ולפרטים פנימיים כמו הגומחות המעוצבות באזור שנקרא כיום "החדר הכחול".
השפעות אלו, אף על פי שאינן מתועדות, מצוטטות במדריך הרשמי לבית הלבן, ובהוצאות האגודה ההיסטורית של הבית הלבן.
במדריך הרשמי הראשון לבית הלבן, שהתפרסם בשנת 1962, נטען כי קיים קשר בין עיצובו של הובן למרפסת הדרומית לשאטו דה ראסטיגנאק, בית כפרי נאו-קלאסי בצרפת, שעוצב על ידי מאת'ורין סאלאט, ונבנה בין השנים 1812–1817. עם זאת, הועלתה ביקורת כנגד טענה זו, משום שהובן מעולם לא ביקר בצרפת.
המצדדים בטענת ההשפעה הצרפתית סבורים כי תומאס ג'פרסון, בזמן שהותו בצרפת כשגריר ארצות הברית בשנת 1789, צפה ברישומיו של סאלאט, ועם חזרתו לארצות הברית שיתף בהתרשמויותיו את וושינגטון, הובן, מונרו ובנג'מין הנרי לאטרוב.
אבן הפינה לבניין הונחה ב-13 באוקטובר 1792, ללא טקס רשמי, והבנייה החלה.
המעונות הראשיים, וכמו כן יסודות הבית, נבנו בעיקר על ידי פועלים שחורים משועבדים וחופשיים, ובנוסף על ידי אירופאים מועסקים.
רוב העבודה האחרת בוצעה על ידי מהגרים, שלרובם לא הייתה עדיין אזרחות.
קירות אבן-החול הוקמו על ידי מהגרים סקוטיים, שהועסקו על ידי הובן.
עוד בנו המהגרים הסקוטים את התבליט הנישא בדמות ורד, את עיטורי הזרים מעל לכניסה הצפונית, ואת תבנית "אבן הדג" מתחת לגמלונים שנבנו לכיסוי החלונות.
רוב עבודות הלבנים והטיח בוצעו על ידי מהגרים אירים ואיטלקים.
הבנייה הראשונית נמשכה יותר משמונה שנים, ועלותה המדווחת הייתה 232,371.83 דולר אמריקאי דאז (אם המבנה היה מוקם בשנת 2005, עלותו הייתה נאמדת ב-2.4 מיליון דולר).
אף על פי שבנייתו לא הושלמה, הבית הלבן היה מוכן למגורים בסביבות נובמבר 1800.
בשל המחסור בכוח-עבודה ובחומרים, נאלצו מבצעי הפרויקט למצוא תחליפים לתוכנית הראשונית של מתכנן העיר הפדרלית, פייר שארל ל'אנפן.
תוכניתו של ל'אנפן עבור הבית הלבן הייתה בניית "ארמון" שהיה אמור להיות גדול פי חמישה מהבית שנבנה בסופו של דבר.
בסיום הבנייה כלל הבית רק שתי קומות ראשיות במקום שלוש שתוכננו, ופחות לבנים יקרות לכיסוי חזית האבן של הבניין.
כשהסתיימה הבנייה כוסתה אבן החול, הנקבובית, בתערובת של סיד, דבק אורז, קזאין ועופרת.
התערובת הקנתה לבית את צבעו ושמו המוכרים, "הבית הלבן".
כשעבר תומאס ג'פרסון להתגורר בבית הלבן כנשיא בשנת 1801, הוא הורה לאדריכל בנג'מין הנרי לאטרוב להרחיב את המבנה כלפי חוץ, וליצור שתי אכסדרות שיועדו להסתרת אורוות ומחסנים.
בהיותו מבנה מפורסם בארצות הברית, מספר חיקויים נבנו לפי דמותו של הבית הלבן לאורך השנים.
בתחילה נקרא המבנה בשמות "ארמון הנשיא", "אחוזת הנשיא", או "בית הנשיא".
השערה נוספת למקור שמו של הבית, היא מתקופתו של ג'ורג' וושינגטון, וזאת אף על פי שהבית לא נבנה עד מספר שנים לאחר נשיאותו; נטען כי שם הבית הגיע משם אחוזתה של רעייתו, מרתה וושינגטון, "הבית הלבן" במחוז ניו קנט שבווירג'יניה, בה התגוררה עם בעלה הראשון דניאל קרטיס בטרם מותו.
שימוש מוקדם, שריפת 1814 והבנייה מחדש
ג'ון אדמס היה הנשיא הראשון שגר במבנה, החל מ-1 בנובמבר 1800. במהלך יומו השני של אדמס בבית, הוא כתב פתק לרעייתו אביגייל, ובו תפילה לשלום הבית.
אדמס גר בבית תקופה קצרה, ואחריו גר בו תומאס ג'פרסון.
למרות טענותיו על כך שהבית גדול מדי, הוא תכנן התרחבויות עתידיות של הבית.
לצד האדריכל בנג'מין הנרי לאטרוב, הוא סייע להכנת תוכניות לאכסדרה המערבית והמזרחית, אגפים קטנים שיוכלו להסתיר את הפעולות הפנימיות והשגרתיות בבית, כגון כביסה, מקום האורווה והמחסנים.
כיום אכסדרות ג'פרסון מחברות בין אגף המגורים לבין האגף המערבי והמזרחי.
בשנת 1814, במהלך מלחמת 1812, הבית הלבן הועלה באש על ידי כוחות בריטיים, בתגובה לשריפת בניין הפרלמנט של מחוז קנדה העליונה בקרב יורק; מרבית שטחה של וושינגטון נפגע באותה שרפה.
רוב הקירות החיצוניים שנותרו על תילם בבית הלבן ניזוקו ונחלשו כתוצאה מהשרפה, ולמעט חלקים מהקיר הדרומי, נאלצו המתכננים להרוס את מרבית הקירות ולבנותם מחדש.
לאחר השרפה, שני האדריכלים, לאטרוב והובן, עיצבו את הבית והשגיחו על הבנייה מחדש.
המרפסת הדרומית נבנתה בשנת 1824 בתקופת כהונתו של ג'יימס מונרו; המרפסת הצפונית נבנתה שש שנים לאחר מכן.
אומנם לאטרוב הציע מרפסות דומות לפני השרפה של 1814, אך לבסוף שתי המרפסות נבנו לפי עיצובו של הובן.
יש הטוענים כי מקור ההשראה שלו היה צרפתי, בשל הדמיון בין המרפסת הדרומית למרפסת האליפטית שבארמון הצרפתי שאטו דה ראסטיגנאק, והמדרגות הנוטות הזהות בשתיהן.
עבודת האבן המעוטרת בשתי המרפסות בוצעה על ידי אמן איטלקי שהובא לוושינגטון כדי לסייע בבניית בניין הקפיטול.
צפיפות יתר ובניית האגף המערבי
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861, הלך ונעשה הבית הלבן צפוף למדי.
גם מיקומו היה בעייתי – מצפון לתעלה ולאדמות בוצתיות, שהיוו תנאים נאותים להתפתחות מחלות כגון מלריה.
על הבריגדיר גנרל נת'ניאל מיצ'לר הוטלה המשימה למצוא פתרונות לבעיות אלו; הוא הציע לנטוש את הבית הלבן כמקום מגורים, ולהשתמש בו רק לעבודה, ובמקומו הציע לבנות אחוזה חדשה למשפחת הנשיא, בגבעת מרידיאן שבתחום העיר וושינגטון די.
התוכנית נדחתה על ידי הקונגרס.
ב-1881 נכנס לתפקידו הנשיא צ'סטר ארתור, שהורה על שיפוץ ועיטור החלל הפנימי בבית הלבן; השיפוץ הושלם ב-1882. בשנת 1891, הגברת הראשונה קרוליין הריסון הציעה לבנות הרחבות לבית הלבן, שכללו אגף לאומי במזרח לגלריית אמנות היסטורית, ואגף במערב לשימושים רשמיים.
בינגהם הכין תוכנית בנייה לפי הצעותיה של הריסון.
בשנת 1901, הנשיא תאודור רוזוולט נכנס לתפקידו ושכר את חברת מ'קים, מיד וויט כדי להוציא לפועל את השיפוצים וההרחבות, שכללו את הוספת האגף המערבי.
אחריו, הנשיא ויליאם הווארד טאפט גייס את האדריכל נייתן ס.
וויט', כדי להוסיף שטח נוסף לאגף המערבי, שכלל את החדר הסגלגל.
האגף המערבי נפגע בשרפה בשנת 1929, ונבנה מחדש בשלהי כהונתו של הנשיא הרברט הובר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, נבנתה קומה שנייה לאגף, הורחב המרתף; בתקופה זו העביר הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את המשרד הסגלגל למקומו הנוכחי תוך בנייה מחודשת שלו, צמוד לגן הוורדים.
לאורך שנות ה-30 וה-40 נבנו עליית הגג בקומה הרביעית (במהלך כהונתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט), והמרפסת בקומה השנייה מעל למרפסת הדרומית (במהלך כהונתו של הארי טרומן, ועל כן נקראת "מרפסת טרומן").
עם זאת, במהלך עשורים אלו ניכרה תחזוקה גרועה של המבנה, שהביאה לפגיעה בלבנים, באבן החול ובשלד העץ עליו נבנה הבית.
בשנת 1948 עמד המבנה בסכנה חמורה של התמוטטות, והנשיא טרומן הורה על שיקום הבית, ובינתיים עבר לבית ההארחה הרשמי שמעבר לרחוב, הבלייר האוס, שם התגורר בשנים 1949–1951 (בחלק מהזמן התגורר ב"בית הלבן" בעיר קי וסט שבמדינת פלורידה).
אגפו המזרחי ואגפו המערבי של הבית הלבן נותרו פעילים במהלך השיפוץ, והנשיא טרומן נע מדי יום בינם לבין הבלייר האוס.
עבודת השיפוץ בוצעה על ידי חברה שבראשה עמד הקבלן ג'ון מקשיין מפילדלפיה.
במהלך השיפוץ הוצא הריהוט, פורקו כל הקירות הפנימיים, נבנה שלד פנימי חזק מפלדה, ולבסוף נבנו מחדש כל החדרים המקוריים.
בוצעו מספר שינויים בתוכנית הקומות, החשוב שבהם היה הסבת גרם המדרגות המרכזי לאולם הכניסה, ולא לאולם בצורת צלב.
הותקן מיזוג אוויר מרכזי, ונבנו שני מרתפים תת-קרקעיים נוספים, שיצרו מקום נוסף לחדרי עבודה ומחסנים, וכן היוו מקלט מפני הפצצה של הבית הלבן.
משפחת טרומן שבה אל הבית הלבן ב-27 במרץ 1952.
בחודש יולי 2025 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על יוזמה להקמת אולם נשפים חדש בשטח הבית הלבן.
האולם, שירחיב את האגף המזרחי, יכונה "White House State Ballroom" ויעוצב בסגנון קלאסי שיתאים לארכיטקטורה ההיסטורית של המבנה.
הפרויקט, בהובלתן של החברות McCrery Architects, Clark Construction ו-AECOM, יתואם עם השירות החשאי האמריקאי ועם שירות הפארקים הלאומיים.
עלות הפרויקט, המוערכת בכ-200 מיליון דולר, תמומן כולה באמצעות תרומות פרטיות.
תחילת העבודות מתוכננת לספטמבר 2025.
האגף המערבי האגף המערבי הוא חלק הבניין בו מצויים המשרד הסגלגל, חדר הקבינט האמריקאי וחדר המצב של הבית הלבן, וכן משרדי נשיא ארצות הברית.
המבנה המרכזי, או בשמו "המעון הנשיאותי" , הוא המבנה המרכזי במתחם הבית הלבן, בו מתגורר נשיא ארצות הברית יחד עם בני משפחתו.
בניין המעון הנשיאותי הוא החלק המזוהה ביותר במתחם, והמבנה העיקרי של הבית הלבן.
הבניין המרכזי נבנה בין השנים 1792 ל-1800 ומאז משמש כמעונם הרשמי של נשיא ארצות הברית ובני משפחתו.
המבנה כולל ארבע קומות עיקריות: קומת קרקע, הקומה הממלכתית, הקומה השנייה והקומה השלישית.
האגף המזרחי, שמכיל משרדים נוספים, הוסף לבית הלבן בשנת 1942.
הבית הלבן הופקה על ידי האחים וורנר.
בארבע העונות הראשונות, המפיק בפועל היה אהרון סורקין, ולאחר שעזב את הסדרה, הוחלף על ידי ג'ון וולס.
הסדרה עלתה לאוויר לראשונה ברשת השידור האמריקאית NBC בשנת 1999, ומאז שודרה על ידי רשתות שידור רבות בעשרות מדינות ברחבי העולם.
הסדרה ירדה מהמסך לאחר שבע עונות במאי 2006.
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות ממבקרי טלוויזיה, פרופסורים למדע המדינה, ועובדים לשעבר בבית הלבן.
הסדרה זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב וב-26 פרסי אמי, הכוללים ארבעה פרסים על תוכנית הדרמה הטובה ביותר (במהלך השנים 2000 - 2003).
מדרוג הצפייה (רייטינג) של הסדרה פחת בשנותיה האחרונות, לאחר עזיבתו של יוצר הסדרה אהרון סורקין (שהשתתף בכתיבת 85 מתוך 88 הפרקים הראשונים) בסוף העונה הרביעית, אך עדיין נחשבה פופולרית בקרב צופים בעלי הכנסה גבוהה, קהל יעד מרכזי של הסדרה והמפרסמים בה.
רוב הפרקים עוקבים אחרי הנשיא ברטלט וצוותו מבעד לעניינים פוליטיים ייחודיים.
העלילות יכולות להשתרע מדיונים חשאיים עם הקונגרס עד לעניינים אישיים כיחסי מין וצריכת סמים אישית.
פרק אופייני בסדרה עוקב בחופשיות אחרי הנשיא וצוותו במשך יומם, ובדרך כלל עלילות המשנה קשורות זו לזו ברעיון או נושא משותף.
אולפן גדול ומחובר לחלוטין של הבית הלבן מאפשר למפיקים לצלם סצנות ללא עצירות באמצע ("מאסטר-שוט" בעגה המקצועית), המראות עובדים בבית הלבן הולכים ומדברים במסדרונות ונכנסים למשרדים שונים, תחושה הנותנת לצופה הרגשה שאתר הצילום הוא הבית הלבן האמיתי.
בראיון לאחר העונה הראשונה, העיד ג'ון ספנסר שעצם הצילום בסט של ארבעה קירות (ולא שלושה, כמקובל, כשבצד הרביעי נמצאות המצלמות והמפיקים) עוזר לסדרה לנוע בחופשיות מסצנה לסצנה.
סצנות ה"הליכה ודיבור" השוטפות הללו נהפכו לסמלה המובהק של הסדרה.
בשתי העונות האחרונות של הסדרה קו העלילה נחצה לשניים, כשמרכז הסדרה עמדו גם הנשיא ברטלט ושארית צוותו בבית הלבן וגם חלק מהצוות הבכיר שעברו לעבוד במסע הבחירות לנשיאות 2006.
בעונה הראשונה, הקדנציה הראשונה של הנשיא הדמוקרטי ג'וזיה "ג'ד" ברטלט נמצאת בשנתה השנייה (הסדרה החלה בשנת 1999, והבחירות התקיימו בשנת 1998).
הנשיא ואנשיו מתקשים למשול ולהשיג תמיכה.
במהלך העונה נדרש ברטלט, שמעולם לא שירת בצבא, להכריע כיצד נדרשת ארצות הברית להגיב לפעולת טרור בגיבוי סוריה.
ברטלט שאף להגיב באופן לא מידתי, אולם מקבל את נימוקיהם של יו"ר המטות המשולבים, אדמירל פיצוואלס, וראש הסגל, ליאו מקגארי, בזכות תגובה מידתית.
בהמשך העונה נאלצים הנשיא ואנשיו פעמים רבות לחפור ולחפש תמיכה לחוקים שונים שברצונם לחוקק.
החולשה הזו מסתיימת במהלך העונה, כשליאו מקגארי והנשיא מחליטים לצאת למלחמה על כל דבר חשוב בעיניהם, גם אם לא בטוח שינצחו.
בסוף העונה הראשונה מתבצעת תקיפה בנשק חם על שיירת הנשיא, על ידי קבוצת גזענים לבנים.
הרקע לתקיפה, הם הקשרים הרומנטיים בין בתו הצעירה של הנשיא, זואי, לבין עוזרו השחור של הנשיא, צ'ארלי.
בתחילה משוכנעים כולם כי הנשיא היה מטרתם של היורים.
בהמשך מתברר שדווקא צ'ארלי יאנג היה המטרה.
בעונה השנייה, שמסיימת את שנתו השנייה של ברטלט בנשיאות ונכנסת עד לאמצע השנה השלישית, מצליחים ברטלט ואנשיו להשיג יותר תמיכה שמסייעת להם הן בחקיקה והן באהדה ציבורית, וזאת בזכות אחוזי התמיכה בברטלט בסקרים וההחלטה העיקשת של ליאו וברטלט להילחם על עקרונותיהם.
בהמשך מגלים אנשי ברטלט שהנשיא אובחן לפני הבחירות כסובל מטרשת נפוצה והסתיר זאת מן הציבור.
בסוף העונה, ברטלט מתלבט האם לרוץ לקדנציה נוספת, ובמסיבת עיתונאים, ממש לפני שעמד לענות על השאלה האם ירוץ שוב, מודיע ברטלט על המחלה שלו.
העונה השלישית, שעוסקת בשנה השלישית והרביעית של הקדנציה של ברטלט, פותחת בהכרזתו של ברטלט לרוץ לקדנציה נוספת ועוסקת בהכנות לקראת הבחירות.
עוד עלילות מקבילות בעונה השלישית: הקונגרס חוקר האם ברטלט הונה את בוחריו בכך שהסתיר את דבר מחלתו; איומים על חייה של סי.
קרייג, מזכירת העיתונות מביאים להצמדתו של מאבטח אליה והשניים מעורבים בקשר רומנטי, ושר ההגנה של קומאר (מדינה פיקטיבית, אסלאמית-רדיקלית, במרכז המזרח התיכון), עבדול שריף מתכנן פיגועי טרור בארצות הברית.
עניינים אלו נסגרים בסיום העונה, כאשר ברטלט פוגש את יריבו לבחירות ומודיע לו שהוא ינצח אותו.
ברטלט מורה הוראה להתנקש בשריף, וזמן קצר לאחר שהמאיים על חייה של סי.
נתפס, המאבטח הצמוד שלה עמו הייתה בקשר, נהרג.
העונה הרביעית עוסקת בסוף השנה הרביעית וסופה של הקדנציה הראשונה של ברטלט, ותחילת השנה הראשונה של הקדנציה השנייה.
הנשיא מסייר ברחבי המדינה כשצוותו עובד בקדחתנות לקראת העימותים בינו לבין יריבו.
הבחירות לא היו צמודות, וניצחונו הברור של ברטלט הביא לסיום עלילת הבחירות כבר באמצע העונה.
עוד בעונה הרביעית: סאם סיבורן, סגן מנהל התקשורת, עוזב את הבית הלבן כדי לארגן בחירות מיוחדות בקליפורניה.
מצוות בחירות זה מגיע מחליפו של סאם, ויל ביילי.
סגן הנשיא, ג'ון הוינס, מאולץ להתפטר אחרי שפרשיית מין פורסמה בנוגע אליו.
בסיום העונה, חיילים קומאריים חוטפים את בתו הצעירה של הנשיא, זואי, כתגובה על רצח שר ההגנה הקומארי שריף.
הנשיא חש כי הוא לא מסוגל למלא את תפקידו זמנית, ומשתמש ב, שקובע שכאשר הנשיא לא מסוגל לתפקד זמנית, סמכויותיו עוברות לסגן הנשיא.
כיוון שסגן הנשיא הוינס התפטר זה מכבר, הנשיא בפועל היה יו"ר בית הנבחרים, הרפובליקני גלן אלן ווקן.
העונה החמישית עוסקת בשנה השנייה של הקדנציה השנייה של ברטלט (השנה השישית בסך הכול של כהונת ברטלט), ופותחת במציאתה ושיקומה של זואי, בתו הצעירה שנחטפה.
הנשיא חוזר לתפקיד ומתקשה להשיג תמיכה ולמשול, בדומה לעונה הראשונה.
יו"ר בית הנבחרים החדש, רפובליקני בעל עוצמה, מכריח את ברטלט להגיע להחלטות שלא רצה להחליט, כולל מינויו של בוב ראסל, דמוקרטי מתון מאוד, לתפקיד סגן נשיא.
המתח בין ברטלט ליו"ר מגיעים לשיאם כאשר היו"ר מנסה להכריח את ברטלט לשנות את התנאים שהבטיח במסגרת תקציב מסוים, וברטלט מסרב לחתום על התקציב.
ברטלט ממנה לראשונה אישה לנשיאת בית המשפט העליון.
העונה מסתיימת בפיצוץ מכוניתם של נציגי המשלחת האמריקנית ברצועת עזה.
הרמטכ"ל האמריקני, האדמירל פיצוואלאס, שהצטרף למשלחת, נהרג, ודונה, עוזרתו האישית של סגן ראש הסגל ג'וש ליימן, נפצעה קשה.
מעשים אלו מביאים את הנשיא ברטלט לעודד את הישראלים לכיוון שיחות שלום, ואת ג'וש ודונה להתקרב.
העונה השישית עוסקת בשנה השלישית של הקדנציה השנייה של ברטלט (סך-הכל: השנה השביעית של ברטלט כנשיא).
בפתח העונה הנשיא הביא את ראש ממשלת ישראל וראש הרשות הפלסטינית לחתום על הסכם שלום בקמפ דייוויד.
ברטלט חיפש מתווה שיאפשר את קיום השיחות וכן תגובה על הפיגוע, ולבסוף בחר בפתרון יצירתי.
בעוד נציגי הישראלים והפלסטינים מתיישבים לשולחן המשא ומתן, הודיע במסיבת עיתונאים יו"ר המטות המשולבים החדש, הגנרל ניקולס אלכסנדר, יוצא הכוחות המיוחדים של צבא היבשה, שמטוסי קרב של הצי תקפו מחנות אימונים של הארגון בסוריה.
בניגוד לרצונם נאלצו הפלסטינים להישאר למשא ומתן, מאחר שכבר הגיעו לקמפ דייוויד.
ערב לפני המעמד המרגש, וימים ספורים לאחר שניהל עמו ויכוח קולני ב, מודיע ליאו לברטלט שהוא לא מסוגל לתמוך בעמדותיו.
ברטלט מפטר את ליאו מתפקיד ראש הסגל, ודקות ספורות לאחר מכן ליאו חוטף התקף לב אלים ביערות קמפ דייוויד.
ברטלט ממנה את סי.ג'יי קרייג כראש הסגל.
בהמשך חוזר ליאו לשמש כיועץ מיוחד לנשיא.
העונה אף עוסקת בבחירות לנשיאות שעתידות להתקיים בשנת 2006. ג'וש משכנע את חבר הקונגרס מאט סנטוס, טייס קרב בחיל הנחתים לשעבר, שתכנן לעזוב את הפוליטיקה, לרוץ לנשיאות, ועוזב את הבית הלבן כדי לנהל את הקמפיין של סנטוס.
דונה עוזבת גם היא כדי לעבוד בקמפיין של סגן הנשיא, בוב ראסל.
הסקרים מנבאים ניצחון לראסל בוועידה הדמוקרטית (הוועידה שתקבע את המועמד הדמוקרטי לנשיאות), הוינס במקום השני וסנטוס הרחק במקום השלישי.
אך לאחר פרשיית מין נוספת, הוינס נאלץ לפרוש מהמירוץ, וסנטוס גובר על ראסל וזוכה בוועידה.
סנטוס מכריז על ליאו מקגארי כסגנו למירוץ.
בסיום העונה מתגלה כי תוכנית אודות מעבורת חלל צבאית הודלפה מתוך הבית הלבן לתקשורת, נושא שייחקר בקדחתנות בעונה השביעית.
שידורי העונה השביעית והאחרונה הסתיימו בארצות הברית ביום ראשון, 14 במאי 2006. העונה עסקה בעיקר בקמפיין הבחירות של מאט סנטוס וליאו מקגארי, וכן בפרשת מעבורת החלל הצבאית שפרטיה הודלפו.