tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חצי שנה הוא נפטר והאדמו"רות עברה לבני רבי יצחק, רבי מנחם מנדל מוורקא ורבי יעקב דוד מאמשינוב.
במהלך השנים כיהן ברבנות מספר קהילת בפולין, שעפס, גריצא, גומבין ומקובה.
אחִיו היה שלמה זלמן דנציגר, אביו של שלום דנציגר.
בניו היו רבי לוי יצחק, חתנו של רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי יחיאל דנציגר, אבי שושלת אלכסנדר, שכיהן לאחר רבי דב בעריש מביאלה, ממלא מקומו של רבי מנדל מוורקא.
חתנו היה רבי ראובן יהודה (לייב) נויפלד, רבה של קהילת נובידבור מזובייצקי.
הוציא שו"ת בהלכה, וכן נותר ממנו כתב יד מדברי תורתו על התורה.
מעט מזעיר מדברי תורתו הובאו על ידי אדמו"רי בית וורקא ואלכסנדר, בפרט בספר ישמח ישראל של נכדו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר.
רבי שרגא פייביש הגר (ביידיש: האגער; כ"ו בטבת תשי"ח, 18 בינואר 1958 – כ"ג בסיוון ה'תשפ"ד, 29 ביוני 2024) היה האדמו"ר מקוסוב בארצות הברית.
נולד בארצות הברית לרבי אברהם יהושע השל הגר, האדמו"ר מקוסוב-זלישטשיק, שהיה בנו של רבי שרגא פייבוש מזלישטשיק, ונכדו של רבי משה מקוסוב.
למד בישיבת באר שמואל בורו פארק, בישיבת שערי יושר, ולאחר מכן בישראל בישיבת סלבודקה.
נישא לשרה רעכל, בת הרב חיים מאיר ואזנר רבה של שכונת זכרון מאיר, ולאחר נישואיו למד בכולל להוראה שעל ידי ישיבת חכמי לובלין (בני ברק).
היה מגיע באופן קבוע להשתתף בעריכת השולחנות של רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ.
כמה שנים לאחר נישואיו חזר לארצות הברית.
בתקופה זו למד בכולל בית דין של טארטיקוב, שהה רבות אצל רבי משה שטרן מדברצין, רבו המובהק היה רבי אפרים פישל הרשקוביץ בוויליאמסבורג, היה מגיע גם אל רבי יצחק קאליש, האדמו"ר מאמשינוב, ולטיש של האדמו"ר ממונקטש.
כיהן כר"מ בישיבת ערוגת הבושם - צעהלים בוויליאסבורג.
בשנת תשנ"א מונה לכהן כדיין של חסידות ויז'ניץ מונסי בשכונת בורו פארק.
לאחר פטירת אביו בחודש אייר תש"ס (2000) מונה לממלא מקומו, במקביל לתפקידו כדיין בקהילת ויז'ניץ בבורו פארק.
במהלך השנים הבאות החל הציבור להתייחס אליו כאדמו"ר מקאסוב, והחצר גדלה והתפתחה.
כעבור כמה שנים עבר לבית כנסת גדול יותר, ואחיו ר' חיים מונה לרב בית הכנסת של האב, והוא מכונה "אב"ד זלישטשיק".
חצרו הייתה בשכונת בורו פארק בברוקלין, והיא מונה מאות בתי אב.
אופי הנהגתו היה כשל משפיע חסידי והיה מפורסם גם כדרשן.
רבים התייעצו איתו בתחום החינוך, ועסק גם בטיפול בנוער נושר.
כיהן כנשיא של מוסדות רבים, ביניהם: תלמוד תורה "מבקשי השם" בבורו פארק, בית הספר "בנות חיה" בבורו פארק, ישיבת חשקת התורה בלייקווד, "ישיבה עץ חיים" מנסי, "בית חינוך לבנות - לייקווד", ו"חסד של אמת".
נהג לשהות בישראל בחודשי הקיץ, ובתקופה זו הוא שהה רבות בכותל המערבי.
הנהיג אמירת תפילת חנה על שטח משכן שילה בשילה הקדומה בצורה טקסית עם קהל חסידיו.
בשבט תשפ"ג (ינואר 2023) פורסם כי חלה במחלת הסרטן.
בעת הלווייתו הוכתרו תחילה שני הבנים הגדולים לאדמו"רים, הגדול - רבי יעקב שמשון בבית מדרשו בבורו פארק ובנו השני רבי מנדל דוד בישראל.
אולם הבן הגדול הודיע מיד לאחר מכן שהוא מבקש להעביר את האדמו"רות בבורו פארק לאחיו השני - רבי מנדל דוד הגר.
שבת מלכא קדישא, שני כרכים, על ענייני שבת במשנת החסידות.
מעיינא דמלכא, מאמרים ביסודות החסידות
עבדא דמלכא, ענייני תפילה על פי החסידות
מדי שבוע יוצא לאור קונטרס "מילי דמלכא" - דברי תורתו של האדמו"ר בפרשת השבוע שנאמרו בשבתות קודמות ובשנים שעברו.
הרב יעקב שמשון, חתן רבי ליפא זילברמן מרצפרט ממלא מקומו, ומכהן כאדמו"ר המהרי"ש מקאסוב.
הרב מנחם מנדל דוד הגר, ממלא מקומו באדמו"רות קאסוב, לפני כן כיהן כרב בית המדרש קאסוב בירושלים.
חתן רבי יעקב הגר האדמו"ר מסערט ויז'ניץ
הרב משה, רב קהילת קוסוב בויליאמסבורג, חתן רבי יצחק אייזיק מנחם אייכנשטיין, האדמו"ר מגאלאנטא.
הרב ברוך, רב קהילת קוסוב בלייקווד, חתן אב"ד פוקשוויץ.
הרב אהרן שלמה זלמן, חתן הרב אשר אנשיל כץ, בן הרב חיים לייב כץ גאב"ד סערדהעלי
הרב אברהם יהושע העשיל, חתן רבי דוד אליהו לייפער אב"ד ווערדאן.
הרב משה אליקים בריעה אונגר, בן האדמו"ר מדומברובה.
הרב ישכר רובין, אב"ד קוזניץ סיגעיט, נכד רבי דוב בעריש שפירא, האדמו"ר מנארול
הרב שלום מאסקאוויטש, בן אב"ד בראב.
הרב יואל מילר, בן רבי אלעזר ליפא מילר מחאמעלניק.
שרגא בישגדא היא סדרה קומית-חינוכית לילדים ששודרה במקור בטלוויזיה החינוכית בשנים 2016-2013, בכיכובו של מוני מושונוב.
שרגא הוא כותב בלוג יומי מצולם אשר עוסק באישים חשובים.
שרגא סוקר בבלוג שלו אנשים אשר תרמו למדע, לאמנות, לתרבות, לרפואה, לחברה ולפוליטיקה.
כגון: אליעזר בן-יהודה, ארכימדס, צ'ארלי צ'פלין, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, מרתה גרהם, הנס כריסטיאן אנדרסן, דוד בן-גוריון ועוד.
הוא נתקל בבעיות ומצליח לפתור אותן בעזרת עליזה השכנה ונטע עוזרת הבית.
שרגא בישגדא (מוני מושונוב) - גיבור הסדרה.
בכל בלוג הוא מספר אודות אנשים בהיסטוריה התורמים לתחומים שונים: מדע, אומנות ותרבות.
נטע (סתיו אידיסיס) - עוזרת הבית החכמה של שרגא, בעזרתה שרגא לומד דברים ופותר בעיות.
בהמשך עוברת לגור בבניין שלו.
בת של חברים טובים שלו.
עליזה עדנה לאה יודל זיווית הדסה הכהן (דבורי ריס) - השכנה של שרגא, נוהגת לצפות בבלוג שלו.
בכל פעם שהיא פורצת עם משפט מסוים, שרגא מפרש אותו כמשפט שלום.
אחיינה (מיכאל מושונוב) יוצא עם נטע.
שרגא טופולנסקי (נולד ב-15 במאי 1950) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצות מכבי נתניה ובית"ר תל אביב.
טופולנסקי היה שותף לזכייה בשתי אליפויות של מכבי נתניה בשנות ה-70.
טופולנסקי גדל בשכונת עמידר בנתניה.
הוא שיחק את מרב הקריירה שלו במכבי נתניה ובית"ר תל אביב בישראל, אך גם שיחק בליגה האוסטרלית בקבוצות הכח מלבורן ו-ווסט אדלייד, שם צבר 55 הופעות.
טופולנסקי נחשב לאחד מהבלמים הטובים ביותר בישראל ואף זכה כבלם בתואר כדורגלן העונה של עיתון "מעריב", הישג שאף שחקן בעמדת הבלם לא הצליח לשחזר עד היום.
היה שותף לזכיות בשתי אליפויות ובשני גביעי סופר קאפ עם מכבי נתניה ולאחר מכן היה שותף לעלייה לליגה הבכירה בקבוצת בית"ר תל אביב בשנטת ה-80 המוקדמות.
בהמשך עבר לקבוצת מכבי לזרוס חולון במדיה פרש ממשחק פעיל עקב פציעה.
טופולנסקי היה חלק מנבחרת הנוער של ישראל ששיחקה בטורניר לנבחרות צעירות בקאן שבצרפת ב-1969 ורשמה את הניצחון הרשמי הראשון אי פעם על נבחרת מברית המועצות (1:0) וקבעה הישג כשסיימה במקום השלישי בטורניר.
טורניר זה הכניס לתודעה את נבחרת הנוער הישראלית והווה אבן דרך בהקמת נבחרת נוער שפועלת עד היום על מנת לטפח כישרונות צעירים לנבחרות הבוגרת.
לטופולנסקי חמש הופעות בנבחרת הנוער.
לאחר שפרש אימן במחלקות הילדים והנוער, בשנים היותר מאוחרות אימן בקבוצות מהליגות הנמוכות ואחרי כן הפך להיות שומר בבית ספר בכפר יונה.
בנו, גל טופולנסקי, הוא רקדן ודוגמן בינלאומי
כדורגלן העונה של מעריב לעונת 1976/1977 (בית"ר תל אביב)
לטופולנסקי שישה ילדים משתי נשים.
הרב שרגא פייבוש הגר (ה'תרל"ה - י"ג בטבת ה'תרח"ץ, דצמבר 1937) כיהן כאדמו"ר בזלישטשיק ואחר כך בטשרנוביץ.
נולד ב-1875 בערך, לרבי ברוך הגר מויז'ניץ.
בנערותו התפרסם כמתמיד, בשעה שלוש לפנות בוקר כבר היה יושב רכון על ספריו.
ב-1892, עם פטירת אביו, הוכתר לאדמו"ר בזלישטשיק, והוא בן שמונה עשרה שנים בלבד.
התפרסם כפועל ישועות, ומאות היו מגיעים לשבות אצלו.
בימים הנוראים היו בונים אוהל גדול לקליטת כל המתפללים.
היה שולח את בנו בעודו בן עשר לאסוף כספים לצדקה מתושבי הסביבה.
גם חסידיו שהיגרו לאמריקה היו משגרים לו כספים ששימשו אותו לתמיכה במשפחות נצרכות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגורר אצל חותנו רבי משה הגר האדמו"ר מקוסוב, בגרוסוורדיין.
בתקופה זו הסתופף בצילו של אחיו הגדול רבי ישראל הגר מויז'ניץ, אותו החזיק לרבו.
אחר המלחמה קבע את מושבו בטשרנוביץ, שם הקים מחדש את חצרו.
בתקופת מגוריו בטשרנוביץ היה מנהל דיני תורה, לעיתים היה מצרף אליו את אחיינו השארית מנחם מווישווא.
נפטר בתרח"ץ (1937) ונקבר באוהל של אביו וסבו בעיירה ויז'ניצא.
היה מתנגד חריף לתנועה הציונית.
נהג לומר: "קיים חוק בינלאומי, כי מי שיש לו פטנט על איזה דבר, אסור לשני לחקותו - לעשות כמוהו, לו היה לי כח, הייתי תובע את התנועות הציוניות למשפט, על כי גונבים הם פטנט של אחרים - הם לקחו את המלה הקדושה "ציון" שלנו, וחיללוה בתור מושג חילוני שלהם".
בזיווג ראשון היה חתנו של רבי חיים מנחם מזינקוב, בזיווג שני נישא לרחל, בת רבי משה הגר מקוסוב בעל לקט עני.
בנו רבי אברהם יהושע העשיל הגר.
כנצר יחיד לחסידות קוסוב הוכתר על ידי בן דודו רבי חיים מאיר הגר לממשיך אדמו"רי קוסוב.
התגורר בבורו פארק וכונה האדמו"ר מקוסוב-זלישטשיק.
אחר פטירתו הוכתר בנו רבי שרגא לאדמו"ר מקוסוב, ובנו השני רבי חיים יחזקאל, הוכתר לאדמו"ר מזלישטשיק.
בנו חיים ברוך, נרצח בשואה.
בתו מרים אשת הרב ברוך הגר, בן דודה רבי יחיאל מיכל מהורודנקה, בן רבי ברוך מויז'ניץ וחתן אחיו רבי חיים מאנטניא.
בנם הרב משה הגר, כיהן כאדמו"ר מאנטניא בבני ברק.
בתו רייזל אשת הרב דוד משה שפירא האדמו"ר מגוודזיץ, בן הרב יצחק מרדכי שפירא מגוואדזיץ.
בתו חוה אשת הרב יעקב לאו מלבוב אחי הרב משה חיים לאו.
שרגא פביוס פופלס (1 ביולי 1843 - 23 במרץ 1912) (קרוי גם: שרגא פייביש פופלס, פופליס או פופלעס) היה מראשוני הרופאים בירושלים ומחלוצי רופאי הילדים בירושלים, עבד כרופא ראשי בבית החולים ביקור חולים, ולאחר מכן כממלא מקום מנהל בית חולים שערי צדק.
פופלס נולד בקרקוב שבפולין (אז גליציה האוסטרית), לאביו מנחם שהיה חייט.
פופלס גדל בבית דתי ושמר בקפדנות על מצוות הדת.
נזהר במשך שנות לימודו בכל חוקי היהדות ובשמירת שבת ואפילו בבחינותיו נזהר לבל יחלל שבת.
למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, ובסיום לימודיו האוניברסיטאיים הוסמך לד"ר לפילוסופיה.
בהמשך עבר לווינה שם סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת וינה והמשיך לעבוד שנתיים בקליניקה האוניברסיטאית למחלות ילדים.
ב-1868 התחתן פופלס עם רבקה לבית נוספלד.
ב-1872 עלו בני הזוג פופלס לארץ ישראל, לאחר שהוזמן על ידי חברת התמיכה של יהודי פרנקפורט ואמסטרדם לשמש כרופא בירושלים.
פופלס עבד בבית החולים ביקור חולים, בשנותיו הראשונות נוהל בית החולים על ידי רופאים נוצרים, ורק בשנת 1873 החל לעבוד בו הרופא היהודי פופלס.
באותה שנה הכיל בית החולים 18 מיטות, והוא שימש בעיקר לטיפול במצורעים.
סכסוכים פנימיים בבית החולים "ביקור חולים" גרמו לפרישתו של מיכל הכהן, מזכיר המוסד (בתואר "סופר"), והוא לקח אתו את ספר הכתובות של הנדבנים בחוץ-לארץ ומסרו למתחרים מ"משגב לדך".
גבאי הפרושים עשו בבית החולים כבתוך שלהם, איימו על חולים ורופאים ואף גירשו אותם ואחד מהם אף הכה את השומר וסילק מבית החולים את הרופא הראשי, הד"ר פופלס.
פופלס עבר לבית החולים "שערי צדק", עבד כרופא ילדים וכרופא כללי ומילא את מקום מנהל בית החולים הד"ר משה וולך.
בשבתות היה מבקר את החולים עם הרוקח גמליאל שלאנק ואומר לרוקח את הרצפט בעל פה לבל יצטרך לכתוב.
פופלס נמנע מלקחת שכר טרחה בשבת.
פופלס פרסם מאמרים בעיתונות הרפואית שבאוסטריה על מחלות ילדים.
פופלס נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "שרגא פייביש פופלס".
פופלס הניח שני בנים: אליעזר, משה שהיה מהנדס, ובת: ביילה נטקין (נפטרה בשנת 1952).
על שמו רחוב במרכז ירושלים.
שרברבות או אינסטלציה הוא שם כולל למקצוע העוסק בזרימת נוזלים מוסדרת בתוך מבנה ולמערכות המיועדות להעברת נוזלים עבור מגוון רחב של שימושים.
בעל המקצוע העוסק בשרברבות הוא השרברב.
שרברבות משתמשת בצינורות, שסתומים, אביזרי אינסטלציה, ומכשירים אחרים להעביר נוזלים.
מערכות חימום וקירור סילוק פסולת ועוד.
אספקת מים לשתייה היא בין השימושים הנפוצים ביותר עבור שרברבות.
כבר בתקופות קדומות ידעו הרומאים להשתמש בצנרת עשויה מבטון וגם צנרת מעופרת (ומכאן מקור המונח בשפה האנגלית 'פּלאמינג' (Plumbing) לתיאור השרברבות, על שם הצינורות שהיו עשויים עופרת שנקראת בשפה הלטינית Plumbum - פלומבום).
בעולם המפותח, תשתיות שרברבות חיוניות לבריאות הציבור ולתברואה.
בתרבויות עתיקות (כמו יוון, רומי, פרס, הודו וסין) כבר נעשה שימוש בשרברבות בשירותים ציבוריים, לאספקת מי שתייה ולסילוק שפכים עבור מספר גדול של אנשים.
הצנרת הגיעה לשיאה הקדום ברומא העתיקה, שעשתה שימוש נרחב במערכות של אמות מים, ובצינורות עופרת.
עם נפילתה של רומא, מערכות אספקת המים ומערכות התברואה חדלו מלהתפתח.
החל משנת 1800 בערך החלו רשויות בריאות הציבור לדרוש התקנת מערכות טובות יותר לסילוק פסולת, למניעת מגפות ומחלות.
כיום במרבית הערים הגדולות מועברת הפסולת המוצקה למפעלי טיהור שפכים על מנת להפריד ולטהר את המים בטרם יישפכו לים.
השימוש בצנרת העשויה עופרת עבור מי שתייה ירד הופסק אחרי מלחמת העולם השנייה, בשל המודעות לסכנות של הרעלת עופרת.
בשלב זה, החל להעשות שימוש בצנרת נחושת.
סוגים נפוצים של מערכות שרברבות הם:
מערכות ביוב ומערכות טיהור למים אפורים.
ניקוז מי גשמים, מעל פני הקרקע ומתחת לפני הקרקע.
מערכות הסקה ומערכות להעברת קיטור.
ישנם סוגי צינורות רבים מחומרים שונים ובעלי קוטר משתנה בהתאם לצורך, ישנם צינורות העשויים פלדה, נחושת, פלסטיק ופוליוויניל כלוריד (PVC).
שרבן ניקיפור (ברומנית: Șerban Nichifor; נולד ב-25 באוגוסט 1954, בוקרשט) הוא מלחין, נגן ומורה רומני.
שרבן ניקיפור נולד בבוקרשט למשפחת רופאים.
אביו היה מוזיקאי ומנצח בתזמורת הרופאים.
ניקיפור למד באוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט בשנים 1973–1977. בהמשך הוא לקח קורסים בהלחנה בגרמניה.
בשנת 1994 הוא קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה.
בשנת 2015 הוא השלים את מחקרו בתחום השואה והמוזיקה.
ניקיפור כתב מספר רב של יצירות מוזיקה קלאסית.
רבים מיצירות של ניקיפור מוקדשות לקורבנות השואה.
הוא גם כתב אופרות, לרבות בנושאים אקטואליות כמו אופרה המוקדשת לאסון מעבורת החלל צ'לנג'ר על לברית של ויקטור ברלדיאנו.
שרבן ניקיפור מכהן כפרופסור באוניברסיטה למוזיקה בה למד.
בשנת 1978 הוא נתחתן עם ליאנה אלכסנדרה, מוזיקאית ומלחינה.
הם הקליטו מספר תקליטים בביצוע משותף.
על פעילות בתחום המוזיקה לניקיפור הוענק פרס גאודאמוס למלחינים בשנת 1977 ובשנת 2008 הוא התקבל למסדר הכתר הבלגי.
שרגא הר-גיל (19 בספטמבר 1926–20 בספטמבר 2009) היה עיתונאי וסופר גרמני-ישראלי.
הר-גיל נולד בשם פול-פיליפ פרוידנברגר, בעיר וירצבורג, גרמניה למשפחה יהודית.
בנו השני של סוכן נדל"ן שמשפחתו התגוררה בגרמניה במשך מאות שנים.
אמו הייתה יהודייה אורתודוקסית, ואביו היה סוציאל-דמוקרט.
לאחר עליית הנאצים ברחה המשפחה והגיעה לארץ ישראל בשנת 1935 הוא גדל בקריית ביאליק.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחם הר-גיל במסגרת הבריגדה היהודית ובתום המלחמה הגיע עמה לברלין.
במלחמת השחרור, במהלך מבצע חירם, נפצע אנושות והיה לנכה 100%, אך כל חייו סירב להשלים עם עובדה זו.
בשנת 1949 עברת את שמו להר-גיל.
בראשית שנות ה-50 החל לכתוב ב"העולם הזה", וסדרה שכתב נגד הממסד הדתי, "דת או ביזנס", עוררה סערה.
אחר כך עבר ל"דבר השבוע" ובהמשך ל"מעריב", שבו שימש ככתב לענייני תרבות ואמנות במשך עשרים שנה.
לאחר מכן הפך לכתב המזרח התיכון של עיתוני גרמניה, אוסטריה ולוקסמבורג.
הוא דיווח על בעיית הסכסוך במזרח התיכון ומאמצי שלום, ואף תמך בדיאלוג אפילו עם החמאס: "אתה צריך לנהל משא ומתן עם אויבים לא עם חברים" נהג לומר.
לאחר שפרש מעיתונות עסק בכתיבת ספרים בגרמנית על יהדות וישראל.
נהג לערוך סיורי הרצאות רבים ברחבי גרמניה, והוא הוזמן בקביעות להרצות בפסטיבל התרבות היהודית שבחבל הריין.
נפטר בעיר וירצבורג שבה נולד ב-20 בספטמבר 2009. נקבר בבית העלמין האזרחי יקום.
היה נשוי לשולמית, אם ילדיו גיל ואמיר הר-גיל, במאי ויוצר סרטים דוקומנטריים.
אחרי שהתגרש הכיר את אולה גסנר, גרמניה נוצרייה, איתה חי בגרמניה וישראל לסירוגין.
בשנת 2004 ביים בנו אמיר סרט תיעודי על חייו "הכישרון לחיות".
אוצר הבדיחה הפוליטית, יחד עם אורי סלע, הוצאת אותפז, 1969
שרגא סגל (1939 – 2006) היה פרופסור, דקאן (1994–2000) וממייסדי הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומשנה לרקטור האוניברסיטה.
ראש המחלקה למיקרוביולוגיה, אימונולוגיה וגנטיקה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נשיא האגודה הישראלית לאימונולוגיה ויו"ר המועצה לניסויים בבעלי חיים.
נולד בפששניץ שמצפון לוורשה שבפולין.
אביו שירת בצבא פולין וסבא שלו לקח את המשפחה לוורשה, שם נתלה ואחיותיו נשלחו לאושוויץ.
השניים גורשו לארכנגלסק שבצפון רוסיה.
לאחר כמה שנים הצטרף אבא שלו אל המשפחה.
בשנת 1949 עלה עם הוריו לישראל למעברת שער העלייה.
אחר כך התיישבה המשפחה בבית דגן, בבית ערבי נטוש.
כחמש שנים חיו ללא חשמל ומים זורמים.
סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה למדעי החיים, מיקרוביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
את הדוקטורט שלו סיים במכון ויצמן למדע.
ואת הפוסט דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת סטנפורד.
הגיע לדרגת אלוף-משנה בחיל השריון והיה בשירות מילואים פעיל עד ליום מותו.
בשנת 1975 הקים את המחלקה לאימונולוגיה ולמיקרוביולוגיה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אשר ביססה את מעמדה כאחת המחלקות המובילות בארץ בתחומה.
הוא שימש כראש המחלקה במשך שנים רבות, ובמקביל ייסד את החטיבה למדעי היסוד בפקולטה, ואף עמד בראשה בין השנים 1981–1984.
בין השנים 1994–2000 נבחר סגל לדקאן הפקולטה אף על פי שאינו רופא.
תחת ניהולו הוקמו בית הספר למדעי המעבדה הרפואית, המחלקה לרפואת חירום, בית הספר לרפואה בינלאומית בשיתוף עם אוניברסיטת קולומביה, ותוכנית לימודי תואר שני בבריאות הציבור.
הוא אף יזם והקים את בית הספר לרוקחות.
סגל כתב כ-200 מאמרים מדעיים אשר פורסמו בכתבי עת יוקרתיים.
סגל נפטר מאירוע לבבי בשנת 2006, והובא למנוחות בבית העלמין בעומר.
כיכר האור, בכניסה לשכונת רמות בסמוך לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב קרויה על שמו של פרופ' שרגא סגל.
בכיכר פסל פרי עבודתה של פאולה עובדיה.
שרבין אלנבי (בפרסית: شروین النابی; נולד ב־26 באוגוסט 1995) הוא שחקן איראני-אנגלי, שהתפרסם בזכות משחקו בסדרה הישראלית "טהרן" של כאן 11.
אלנבי נולד באיראן למשפחה פרסית והוא דובר פרסית וכורדית.
בשנת 2007, כשהוא בן 12, היגר עם משפחתו למנצ'סטר בבריטניה וכיום הוא מתגורר בלונדון.
בשנת 2019 שיחק בסרט "Baghdad in My Shadow" בתור נאסר, ולצורך משחקו בסרט זה למד ערבית.
בשנת 2020 שיחק אלנבי בסדרת הריגול הישראלית "טהרן" של כאן 11 ו-Apple TV+ בתור מילאד כאהאני, פעיל איראני ליברלי, אותו הכירה סוכנת המוסד תמר רבניאן (ניב סולטן) בדארקנט תחת הכינוי "סיק בוי".
מילאד מנהל רומן עם תמר ובעונה השנייה של טהרן הם מתכננים הימלטות מאיראן ותחילתם של חיים חדשים בוונקובר שבקנדה.
בעונה זו ידוע אלנבי גם בתור מהדי אנסארי, אח של ליילה אנסארי (תמר רביניאן).
בשנת 2023 שיחק בסרט הקומדיה האמריקאי "חתונה פרסית" (אנ') של הבמאית מרים קסווארז (אנ') ועלילתו מגוללת משפחת מהגרים איראנית-אמריקאית גדולה שמתאספת למפגש משפחתי ועל הפערים התרבותיים ביניהם.
באותה שנה הצטלם לסרט האימה של רני הרלין, "Refuge" אשר יצא לאקרנים באפריל 2024.
בעקבות משחקו של אלנבי בסדרה טהרן, הוא מוחרם בארץ מוצאו איראן וכניסתו אל המדינה, אליה לא שב מאז 2012, נאסרה.
אלנבי קרא לאחר פרסום האיסור לישראלים ליצור קשרים עם איראנים בשביל לחזק את השלום בין העמים.
+שנהסרטתפקידהערות2019Baghdad in My Shadowנאסר2023חתונה פרסית (אנ')עלי ריזא בצעירותו2024רוחות מלחמהפאריד
+שנהסדרהתפקידהערות2011Time Agentזאק טרוורססדרת רשת; פרק: "First Contact"2011–2012No Through Roadכריסטיאן ליןסדרת רשת; 5 פרקים2013סקינסנורמןפרק: "Rise: Part 1"2015Doctorsמהדי קאבירפרק: "Safety Net"2020כנופיות לונדוןאגרין3 פרקיםהסוכנותסאלים5 פרקים2020–2025טהרןמילאד כאהאני / מהדי אנסאריתפקיד ראשי (3 עונות); 16 פרקים2024Passengerמהמט שהאה3 פרקים2025Kabulסדרה צרפתית עתידית של פראנס טלוויזיון
שרגא בירן (נולד ב-1932) הוא עורך דין ויזם ישראלי.
נשיא ומייסד המכון לרפורמות מבניות למחקר ויזום חקיקה חברתית.
פעילותו הציבורית מתמקדת בין היתר בגיבוש הצעות לקידום רפורמות חברתיות וכלכליות.
שרגא בירן נולד בחלם במזרח פולין בשם שרגא בירנבאום.
בהיותו בן 7 החל הכיבוש הנאצי בפולין והוא הוברח לאוקראינה המערבית.
בירן ברח ליער וחבר לקבוצות פרטיזנים בעודו רק בן 10. לאחר שחרור העיר רובנו שב חזרה לחלם עיר הולדתו בפולין.
בירן הצטרף להכשרה בקיבוץ מסילות ולימים הפך להיות חבר קיבוץ, הוא השתתף במלחמת העצמאות במסגרת הכשרה מגויסת, והשלים את השירות הצבאי בינואר 1950. הוא עבד כרפתן בקיבוץ ונשלח מטעם התנועה הקיבוצית ללימודי הוראה בסמינר הקיבוצים.
בירן השלים את לימודיו ב-1953 ועבר לירושלים יחד עם פרופ' שושנה בירן (1933–1989), ארוסתו, אותה הכיר בתקופת לימודיהם המשותפת בסמינר הקיבוצים, ולה נישא ב-1954.
בסיום לימודיו בסמינר הקיבוצים בירן המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיו הוא הוביל שביתה מטעם הסתדרות הסטודנטים, במטרה לשפר את תנאי הסטודנטים: החלת שכר לימוד פרוגרסיבי, פתיחת "מנזה" המציע ארוחות במחיר מוזל וכן הקמת שיכונים לסטודנטים.
בירן יזם הקמת בית הספר לבחינות בגרות של הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית שעזר לתלמידים מעוטי יכולת לעבור את הבגרויות בהצלחה כדי שיוכלו להתקבל ללימודים אקדמאיים.
בית הספר פעל מעל כ-15 שנים בתוך בית ספר רמז ב"מוסררה", ופעל על בסיס "שיטת התמציות" שהוביל בירן, צוות ההוראה של בית הספר הורכב מסטודנטים בעלי הכשרה פדגוגית.
לאחר סיום לימודיו, התמחה כעורך דין אצל עו"ד משה קהתי והיה חלק מצוותו של עורך הדין שמואל תמיר במשפט קסטנר (1953–1955).
ב-1959 הקים עם שמואל תמיר את פירמת עורכי הדין מאז 1972 (אז פרש תמיר לטובת קריירה פוליטית) את שמו "ש.
המשרד עוסק בנדל"ן ומשפט מסחרי, וכן, בשורת סוגיות משפטיות בעלות השלכות ציבוריות וחברתיות שהעסיקו את החברה הישראלית בראשית דרכה – לרבות הגנה על זכויות עובדים שהועסקו כ"עובדי דחק", זכויות קניין וזכויות כלכליות של אוכלוסיות מוחלשות.
בירן הוא יוזם חוק ההתחדשות העירונית בישראל.
בנוסף בסוף שנות ה-70, בירן התבקש על ידי מדינת ישראל לפעול במסגרת ההשלמות שנדרשו להסכם השלום עם מצרים.
בירן פעל לגיבוש הסכם לפתרון בעיית טאבה בגבול מצרים.
התחדשות שכונות - שיקום והרחבת שכונות בירושלים, כחלק ממאמץ כולל לחידוש המרקם העירוני בעיר.
הקמת שכונות חדשות - יזום הקמת שכונות כשכונת הר נוף, רמת רחל, רמת בית הכרם, רחובות החדשה, רחובות ההולנדית ועוד.
פיתוח ערים - פיתוח העיר ראש העין, במיוחד בייזום וקידום פרויקטים של נדל"ן למגורים ולתעסוקה.
יזום ותכנון מתחמים מעורבי שימושים - ייזום ותכנון רובע השוק הסיטונאי בלב תל אביב, שכלל הקמת שכונת מגורים, מסחר ומבני ציבור על שטח השוק הסיטונאי הישן.
יזום מתחמי תעסוקה - בירן עמד בראש היזום של מתחם איירפורט סיטי כמו כן יזם את הפשרת הקרקעות החקלאיות של מושב ברקת לצורכי תעשייה ומסחר.
מהלך אשר איפשר את הקמת המתחם.
יזום פרויקטים תשתיתיים - בירן נחשב לאחד מהיזמים המרכזיים של השלב הראשון של כביש 6. אשר נועד לשפר את התשתית התחבורתית בישראל ולחבר בין חלקיה השונים של המדינה.
בשנת 2010 הקים שרגא את המכון לרפורמות מבניות (חברה לתועלת הציבור), שמטרתו קידום המחקר הכלכלי – משפטי באמצעות הצעות לרפורמה חקיקתית ומבנית, שמטרתן צמצום פערים כלכליים-חברתיים בישראל.
המכון לרפורמות מבניות פועל לקידום רפורמות חברתיות להעלאת השכבות העממיות בסולם החברתי בתחומים שונים:
התחדשות עירונית ודיור בר השגה: במכר המכון הציע תוכנית מדיניות דיור לאומית רחבה, ארוכת טווח, שאינה כפופה לחילופי שלטון, ומתמקדת בשכבות החלשות, זוגות צעירים, קשישים ומעמד הביניים.
אי שוויון כלכלי-חברתי: המכון עוסק באי שוויון בהכנסות מעבודה ומעושר, ובוחן כיצד אלו משפיעים על אי שוויון בין קבוצות שונות בחברה הישראלית.
טכנולוגיה וחברה: המכון בוחן את ההשפעות של פיתוחים טכנולוגיים, כמו בינה מלאכותית ובריאות דיגיטלית, על אי שוויון בחברה הישראלית
עוני, פונדמנטליזם וטרור: המכון חוקר את הקשרים בין עוני, פונדמנטליזם וטרור, ומציע פתרונות לשיקום אזורים מוכי עוני ואלימות.
ואת המלחמה בטרור העולמי במאמרים ומחקרים.
המכון הוביל באמצעות עו"ד בירן פעולות כגון כעתירה נגד תקן 21.1, שזכתה לכינוי "בג"ץ שכונות" בטענה לפגיעה בזכויות הקניין של דיירים בפרויקטים של פינוי-בינוי.
כמו כן לאחר אירועי 7 באוקטובר, יזם המכון את פרויקט "גני העוטף" לשיקום ישובי העוטף.
וכן פרסם ספר שתורגם לאנגלית, צרפתית וערבית – "לשחרר את עזה: לשבור את מעגל העוני, הפונדמנטליזם והטרור"המציע יוזמה מדינית לסיום המלחמה, החזרת החטופים באמצעות הקמת כוח משימה בינלאומי בהנהגת ארצות הברית וסין המבוסס על השקעות עסקיות כלכליות.
בירן, היה נשוי לשושנה בתם של שרה ויעקב לבית שמואלביץ' (שמואלי), רופאה ישראלית וחוקרת בתחום הרפואה, שכיהנה כראש המכון האונקולוגי ע"ש שרת בבית החולים הדסה עין כרם ופרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית עד לפטירתה בשנת 1989. הוא אב לשלושה בנים, והיה נשוי לגוני מרדור בירן.
בדמעה יקצורו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
בשבחי האופורטוניזם: מבוא לתורת ההזדמנויות, ידיעות ספרים, 2008
לשחרר את עזה לשבור את מעגל העוני, הפונדמנטליזם והטרור (יחד עם טל סער), ידיעות ספרים, 2024
העושר החדש בהוצאה האקדמיה למדעי החברה של סין העממית, 2016
שרגא פרידמן (25 בפברואר 1924 – 12 ביולי 1970) היה יוצר מגוון בעולם התיאטרון, הקולנוע והרדיו הישראלי: שחקן אופי, מנחה, מחבר של יצירות רבות לבמה הזעירה, כוכבם של מאות תסכיתי רדיו, במאי תיאטרון וקולנוע ומתרגם.
פרידמן נולד בשנת 1924 בוורשה בירת פולין.
בן ליוסף ובת שבע, אח לאברהם ומוטל.
בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הנאצים, ומשפחת פרידמן נמלטה דרך וילנה, מוסקבה, אודסה ואיסטנבול לביירות, ובשנת 1941 הגיעה לחיפה.
פרידמן הנער למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב והיה חבר בחוג הדרמטי שלו.
בנוסף למד משחק בסטודיו שליד הסניף התל אביבי של הסתדרות הנוער העובד.
שירת שנה בחיל הנוטרים והיה חבר בלהקת החיל.
בשנת 1945 התקבל למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה שבהנהלת מנחם גנסין, ולמד לצדם של שמוליק סגל, מישה אשרוב, פנינה פרח, איתן פריבר, נחמה דוידית, שמוליק עומר ושושנה רביד, שנישאה לו כעבור מספר שנים.
בזמן מלחמת העצמאות שירת יחד עם צעירי הבימה בלהקה הצבאית הארצית ושימש כמנהלה האמנותי.
משנת 1947, בגיל 23, ועד מותו בגיל 46, היה פרידמן שחקן ובמאי בתיאטרון "הבימה".
בזמן לימודיו בבית הספר הדרמטי גילם מספר תפקידים קטנים בהצגות התיאטרון.
תפקידו הרשמי הראשון היה במסגרת ההצגה "יום ולילה" (1947) מאת ש.
אנ-סקי, בבימויו של שמעון פינקל.
הפקות פרטיות: "די קליינע מענטשעלעך" ("אנשים קטנים" - "עיר הכתריאלים") בתיאטרון "גיורא גודיק" שיחק במחזמר "הלו, דולי!" (1968) לצדה של חנה מרון.
ההצגה האחרונה בהשתתפותו הייתה "חג הסנדלרים" - אחת משלוש ההצגות שפתחו את משכן תיאטרון "הבימה" לאחר שיפוצו ב-1970.
ב-1970 הוזמן להשתתף בהצגה "שירי החומש" של איציק מאנגר בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל), אך נפטר זמן קצר לפני הצגת הבכורה.
שימש כעוזרם של במאים אורחים ב"הבימה" כהרולד קלורמן, ליאופולד לינדברג ולי שטרסברג.
לאחר שצבר ניסיון החל אף הוא לביים.
ביים מחזות ישראליים מקוריים של מחברים כמו נסים אלוני, אפרים קישון, לאה גולדברג ונתן אלתרמן, ומחזות של מחזאים אירופיים כמו מקס פריש ויצחק בבל.
בשנת 1956 יצא לשליחות במערב אירופה מטעם תיאטרון "הבימה" במהלכה השתלם בתחום הבימוי.
תרגם לעברית שירים משל איציק מאנגר, יוליאן טובים ואחרים, ואת מחזות הזמר "אוליבר!" (יחד עם צבי רוזן) ו"גברתי הנאווה" (יחד עם דן אלמגור).
את המחזמר "כנר על הגג" תרגם ליידיש עבור תיאטרון גיורא גודיק.
תרגום המחזמר ליידיש היווה סגירת מעגל: בשנת 1966 הזמין אותו גיורא גודיק לגלם את תפקיד טוביה, אולם הלויאליות שלו לתיאטרון "הבימה" מנעה ממנו להסכים להצעה.
במסגרת השתתפות בתרגום המחזמר "גברתי הנאווה" טבע את המשפטים: "ברד ירד בדרום ספרד", "יופי לי" ו"הלילה טוב לרקוד".
בנוסף כתב מערכונים סאטיריים לבמה הקלה.
במקביל להופעתו בתיאטרון, שיחק פרידמן במספר סרטי קולנוע, ישראליים, בינלאומיים וקו-פרודוקציות, בעיקר בתפקידים קומיים.
ב-1964 שיחק בסרט "משפחת שמחון".
כמו כן השתתף בסרטי תדמית וקריין מספר רב של סרטי תעודה ואנימציה.
ב-1971 שיחק בסרט "בלומפילד" שיצא לאקרנים לאחר מותו.
סרטו האחרון היה "הגלולה" שיצא לאקרנים ב-1972 כשקולו מדובב על ידי אברהם רונאי.
בשנת 1964 שיחק בסרט "יהודית" לצידה של סופיה לורן, שצולם בישראל, ויצא לאקרנים בשנת 1966.
הקליט סדרת תקליטים, ביניהם: "פטר והזאב", "מכתב למארק שאגאל", "מעשה בחייל", "שוליית הקוסם", תקליטה הראשון של רביעיית מועדון התיאטרון (דברי קישור) ועוד.
לאחר מותו יצא התקליט "שרגא פה, שרגא שם", שהנציח קטעים מתוך תוכנית הרדיו "שלכם לשעה קלה" בהשתתפותו.
השתתף כקריין וכשחקן בלמעלה מ-100 תסכיתים ותוכניות רדיו וטלוויזיה, ערבי קריאה, סרטונים וסרטים קצרים.
ביים ועיצב תוכניות אמנותיות ומופעים שונים, ביניהם "צעירה בת 100" - האירוע המרכזי בחגיגת המאה של בית הספר החקלאי "מקוה ישראל" ו"אם אשכחך" - מסכת רבת משתתפים שהוקדשה לירושלים.
פרידמן נפטר מהתקף לב פתאומי בגיל 46, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, בהלוויה רבת-משתתפים.
הותיר אחריו רעיה, השחקנית שושנה רביד, ושלושה ילדים.
בשנת 1973 פורסם הספר "מסך אחרון" שהוקדש לפועלו רב התחומים.
מאז מותו ניתנת מלגה על שמו לתלמידי משחק מצטיינים מטעם משפחתו, ובהמשך, לאחר שנפטרה אשתו, גם על שמה.
ב"בית צבי", בית הספר הגבוה לאומנות הבמה, הוקם אולם הנושא את שמו.
בשנת 2013 העלה תיאטרון "הבימה" את המחזמר "גברתי הנאווה" בכיכוב נתן דטנר (היגינס) ושני כהן (אלייזה).
גם הפעם, כמו בפעמים הקודמות בהן הועלה המחזמר (1964, 1969, 1986, 2002), התרגום בו השתמשה ההפקה היה זה של דן אלמגור ושרגא פרידמן.
ההצגה סוגרת מעגל, שכן ההפקה הראשונה של המחזמר בישראל בהפקת גיורא גודיק הוצגה בתחילה באולם "הבימה", ביתו השני של פרידמן.
על שמו רחוב בעיר תל אביב, בשכונת רמת אביב החדשה.
בשנת 1965 זכה בפרס מילוא עבור תפקיד "סם הזקן" בהצגה "סוף המירוץ".
כחבר קולקטיב תיאטרון "הבימה" היה שרגא פרידמן נאמן לתיאטרון הבית שלו, פרט למספר הפקות בהשתתפותו שהועלו במסגרות אחרות :
(משחק ותרגום במשותף עם צבי רוזן)
אילוף הסוררתאכזר מכל המלך (בימוי ומשחק)
המשרת והלורדהלו דולי - תיאטרון גיורא גודיק
(די קליינע מענטשעלעך) - הפקה פרטיתעלילת דרייפוס
שירי החומש (חומש לידער) - התיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל)
פרידמן אמור היה לגלם בהפקה את דמותו של אברהם אבינו אך נפטר סמוך לבכורה.
שלומית (1952) - קופרודוקציה ישראלית אמריקאית
בעל החלומות (1962) - סרט הנפשה (קריינות)
יהודית (1966) - קו-פרודוקציה לצדה של סופיה לורן
שלוש שעות ביוני (1968) - סרט תיעודי (קריינות)
שבת המלכה (1968) - קופרודוקציה ישראלית גרמנית שפרידמן השתתף בהפקתה (תסריט ובימוי)
הדיבוק (1968) - קופרודוקציה ישראלית גרמנית שפרידמן השתתף בהפקתה (תסריט ובימוי)
השחקן אברהם רונאי דיבב את קטעי הדיבור של הדמות בגילומו של פרידמן.
בלומפילד (1971) - קו-פרודוקציה אנגלית ישראלית.
הצגות ומופעים בבימויו (רשימה חלקית)
אגדת שלושה וארבעה - תיאטרון "הבימה"
אדון בידרמן - תיאטרון "הבימה"
אכזר מכל המלך - תיאטרון "הבימה"
בגל קצר" - רביעית מועדון התיאטרון
בריא טרי ומטורף - תיאטרון שמעון דז'יגן (ביידיש)
גברתי הנאווה - תיאטרון גיורא גודיק (בימוי במשותף עם סמואל ליף)הכל אודות חוה - רביעית בנות התיאטרון (חיפה)
הכתובה - משפחת בורשטיין (ביידיש)
הצחוק יפה לבריאות - תיאטרון שמעון דז'יגן (ביידיש)
זעקי ארץ אהובה - תיאטרון "הבימה" (חידוש ההצגה על פי הבימוי המקורי של יוליוס גלנר)
חולון ליל קיץ - מופע ליובל העיר חולון
חזרו בשלום - תיאטרון שמעון דז'יגן (ביידיש)חכמי חלם - רביעית מועדון התיאטרון
כנר על הגג - תיאטרון גיורא גודיק (ביידיש, יחד עם קרנדל דיל)
משפט פיתגורס - תיאטרון "הבימה"
סנונית בחוף מיומבה - תיאטרון "הבימה"
סיפורי המקרא - רביעית מועדון התיאטרון (ובימוי וכתיבה במשותף עם דן אלמגור)ערב אברהם שלונסקי
פנס כיס - להקת זרקור
צעירה בת 100 - מופע לכבוד חגיגות המאה לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל"
תל אביזיה - מועדון התיאטרון חיפה
רביעית מועדון התיאטרון (דברי קישור)
מכתבים למארק שאגאל (תרגום וקריינות לצד חנה מרון)
שרגא פה שרגא שם (מתוך תוכנית הרדיו "שלכם לשעה קלה")
אופרה בגרוש - פסקול ההצגה בביצוע תיאטרון "הבימה"
שרדינג הוא מחוז בצפון אוסטריה עילית שבאוסטריה, באינפירטל, אחד מארבעת חלקיה של אוסטריה עילית.
שכנותיה הן: בדרום המחוזות גריסקירכן וריד אים אינקרייס, במזרח מחוז רוהרבאך ובצפון בוואריה שבגרמניה.
במחוז 29 עיירות ועיר אחת, העיר שרדינג שהיא בירתו.
סנקט פלוריאן אם איןסנקט מארינקירכן ביי שרדינג
הרב שרגא פייבל פרנק (תר"ג, 1843 - תרמ"ו, 1886) היה תלמיד חכם ועשיר נכבד באלקסוטס , פרבר של העיר קובנה; מתלמידי רבי ישראל מסלנט.
נולד בקלווריה, פלך סובאלק שבפולין, לרב צבי פסח ומינה (לבית טורצקי) פרנק.
קיבל חינוך תורני והוסמך לרבנות.
הרב פרנק היה מתלמידיו ומקורביו של רבי ישראל מסלנט ואנשי תנועת המוסר.
היה בעל מפעל גדול לעורות ובעל בתים רבים בקובנה שהושכרו, בין השאר, לפועלי המפעל שבבעלותו.
לימים כתב עליו חתנו הרב מלצר בהקדמת ספרו 'אבן האזל': "הרב המצוין בתורתו וצדקת פזרונו".
עליית הגג שבביתו הגדול שימשה במשך מספר שנים כמקום התבודדות לרבי ישראל מסלנט, ולשם היה מביא את תלמידיו הקרובים.
בעקבותיו השתמש גם רבי יצחק בלזר בעליית הגג הזו כמקום התבודדות בחודשי אלול ועשרת ימי תשובה.
מאז שימש הבית, שהיה ממוקם על רכס גבוה באלקסוט, מקום התכנסות לתלמידי חכמים וראשי תנועת המוסר, ובהם רבי נפתלי אמסטרדם ורבי אברהם שינקר.
גם ה"סבא" מקלם, הרב שמחה זיסל זיו, היה פוקד את הבית לעיתים מזומנות.
הרב פרנק סייע לרב נתן צבי פינקל להקים קיבוץ של בחורים שיקדישו את זמנם לתורה ומוסר.
כעבור מספר שנים עברה הקבוצה ללמוד בבית המדרש "הלויית המת" בקובנה.
פטרונו של מוסד זה היה רבי יצחק בלזר, שמסר לבחורים שיחות מוסר.
בשנת תרמ"ח (1888), לאחר פטירתו של הרב פרנק, עברו עשרה בחורים מן הקבוצה ללמוד בביתו שבאלקסוט.
נפטר בשנת 1886, בגיל 42. הרב יצחק אלחנן ספקטור נשא דברים בהלווייה.
פרנק ציווה בצוואתו שבנותיו תינשאנה לתלמידי חכמים.
ואכן ארבע בנותיו נישאו לתלמידי חכמים מפורסמים:
חיה מנוחה - אשת הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלבודקה בליטא, ואחר כך ראש ישיבת חברון.
חותנם של ראשי ישיבת חברון הרבנים יחזקאל סרנא, משה חברוני ואהרן כהן ומשה פינקל, ושל רבי יוסף זוסמנוביץ.
ביילה הינדה - אשת הרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת סלוצק, ואחר כך ראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
בתם חנה פרל נישאה לרבי אהרון קוטלר
פעשא - אשת הרב ברוך הורביץ, שהיה רבה של אלקסוט ור"מ בישיבת סלבודקה שבקובנה.
דבורה - אשת הרב שפטל קרמר, שכיהן כמשגיח בישיבת סלוצק, ולימים ראש ישיבה בקליבלנד.
בתם פייגא נישאה לרבי יעקב יצחק רודרמן.
בניו: רפאל פרנק והרב צבי פסח פרנק (שהיה חתנו של הרב אריה לייב ברוידא).
אחיו, הרב יהודה לייב פרנק היה ממייסדי חדרה ואביו של הרב צבי פסח פרנק.
גיסו (בעל אחות אשתו) היה הרב זבולון באריט, אב"ד פלונגיאן.
שרדינג הוא סלנג נפוץ בעיקר בקרב גיטריסטים ובאסיסטים לצורת נגינה המתעלת יכולת נגינה טכנית גבוהה, מדויקת ומהירה.
שרדינג התחיל להיות נפוץ בשנות השמונים בתת-סוגות השונות של המטאל - תחילה בסוגות ההארד רוק (כמו אצל אדי ואן היילן) ובסוגת המטאל הנאו-קלאסי (כמו אצל ינגוויי מלמסטין), אך במהרה התפשט לתחומים רבים אחרים, כגון גלאם מטאל ות'ראש מטאל.
היום ניתן לראות מספר רב של להקות מטאל המנגנות קטעים מסוימים מהשירים שלהם במהירויות גבוהות מאוד, בעיקר בקטעי סולו וקטעים אינסטרומנטליים.
בשנים האחרונות התפשט ביטוי זה גם בקרב נגני כלי מיתר אחרים.
בתוך השרדינג ישנן שתי טכניקות הנקראות טאפינג (tapping) וסוויפינג (sweep-picking).
בטאפינג צורת הנגינה היא הקשה עם האצבע הפורטת על אחד המיתרים במהירות רבה כאשר היד השמאלית מבצעת טכניקת "פול אוף".
סוויפינג היא טכניקת נגינה על גיטרה ידועה ומסובכת יחסית, ביצועה נעשה על ידי מפרט ונגינת קטע מהיר מתאפיינת בפריטה אחידה על כל המיתרים בבת אחת, כאשר יד שמאל מבצעת סולו מלודי או מהיר כביכול.
שרדנות הוא מונח בו משתמשים בדרך כלל כדי לתאר תת-תרבות או תנועה של אנשים המצפים ומתכוננים לאסון עתידי באזור בו הם חיים או בסדר החברתי או הפוליטי העולמי.
לעיתים קרובות מתכוננים שרדנים לאסון המצופה על ידי רכישת כישורים (למשל, ללמוד להגיש מענה רפואי בחירום), אגירת אוכל ומים, או בניית מבנים שישפרו את סיכוי ההישרדות (למשל, מקלט תת-קרקעי).
ההכנות הספציפיות אשר נעשות על ידי השרדנים תלויות לרוב באסון הצפוי, כאשר האסונות הצפויים השכיחים ביותר הם:
אסונות טבע, כגון סופות טורנדו, הוריקנים, רעידות אדמה, סופות שלג, וסופות רעמים חמורות.
אסון מעשה ידי אדם: תאונות של דליפת כימיקלים או חומרים רדיואקטיביים, מלחמה.
התמוטטות כללית של החברה, אשר תיווצר ממחסור בחשמל, דלק, אוכל ומים.
כאוס כללי, או אירוע אפוקליפטי לא מוסבר.
שרגא קדרי (טפר; כ' בטבת תרס"ז, 6 בינואר 1907 – י"ב בסיוון תשמ"ב, 3 ביוני 1982) היה סופר עברי, עורך ואיש ציבור.
קדרי נולד בלבוב שבגליציה בשם שרגא טפר, בן לדב עקיבא טפר, חזן.
למד בחדר ואחר כך גם בישיבה ובגימנסיה.
מגיל צעיר סייע בעבודתו לפרנסת המשפחה.
הצטרף בנעוריו לתנועת הנוער הציונית החלוץ המזרחי, ועלה ארצה בשנת 1926, לאחר הכשרה במסגרתה.
בארץ היה פועל פרדסים, עבד בבניין ובסלילת כבישים.
עלה עם משפחתו למושב כפר פינס, שהיה ממייסדיו.
בתחילה היה מקורב לסופרי תנועת העבודה, אך בהמשך חייו התקרב שוב לגופים דתיים לאומיים כגון המפד"ל.
משנת 1931 החל לכתוב סיפורת ולפרסם מיצירתו בכתבי העת הספרותיים בארץ, הן של תנועת העבודה: (הפועל הצעיר, דבר) והן של המזרחי והמפד"ל (הצופה, ההד).
לאחר שעזב את מושב כפר פינס השתקע עם משפחתו בירושלים.
שרגא קדרי התמחה בענייני נוער עבריין ונשא בשורה של תפקידים בכירים בתחום זה.
בין השאר היה המזכיר הכללי של משרד הסעד לאחר הקמת המדינה, חבר בוועדה הקרואה שניהלה את ירושלים ועוד.
נוסף לכתיבת הסיפורת שלו, סיפורים קצרים נובלות ורומנים, פרסם שרגא קדרי גם מאמרי פובליציסטיקה.
בעיקר בשנותיו האחרונות, כאשר תמך בתנועת ארץ ישראל השלמה.
שרגא קדרי היה גם עורך, וערך כמה ממאספי ירושלים.
על עבודתו הספרותית זכה בשנת 1964 ב"פרס שפירא" לספרות, מיסודה של המפד"ל.
היה נשוי לימימה, בתו של קדיש סילמן, ולהם שלושה בנים ובת.
אחד מבניו הוא עקיבא קדרי, מרצה למתמטיקה במכללה ירושלים ועורך כתב העת "אלף אפס" לחידות היגיון.
אחיו ברוך קדרי היה שחקן ביישוב בשנות ה-20 וה-30, בונה תפאורות בתיאטרון הבימה.
ממרתף העולם, סיפורים, הוצאת דבר, תל אביב 1936.
אסונה של עלינה, רומן, הוצאת ארץ ישראל, תל אביב 1939.
עיניים עצומות, סיפור, עם עובד, תש"ה 1945.
מגילת כורך ספרים, סיפור, קריית ספר, ירושלים, 1962
שזופי הלחי האחת, סיפורים, אגודת הסופרים ליד הוצאת מסדה, 1967.
פרופסור אלקנה ורמי בנו, סיפור, אגודת שלם ירושלים תשל'א 1971.
וצאן ידו, סיפורים תרצ"ו - תשל"ו, הביא לדפוס דוד טלזנר, עציון ירושלים, 1977.
והבוקר לדרכו עולה, רומן, יחדיו תל אביב 1981.
השרדנה או שרדן (Sherden), הם אחת מקבוצות גויי הים הנזכרות בתעודות מצריות בכתב החרטומים.
מוצאם מאזור הים התיכון, אך המקום המדויק של מוצאם אינו ידוע.
המידע עליהם אינו רב ומשאיר שאלות פתוחות לא מעטות.
גויי הים הוגדרו על ידי אגיפטולוגים בסוף המאה ה-19 כקבוצות של עמים או שבטים, שפשטו על החופים הצפוניים והמזרחיים של הים התיכון במהלך המאות 14 עד 12 לפנה"ס.
במיוחד ניתן לעקוב אחרי תנועותיהם באזורי אנטוליה, סוריה, כנען ומצרים.
רוב האזכורים עליהם הם ממקורות מצריים, אך השרדנה נזכרים גם באוגרית ובמכתבי אל עמארנה.
לבושם וציודם האופייני של השרדנה היה זהה לגויי הים האחרים, פלשתים, ת'כר (סיקולו) ואחרים, פרט לקסדה.
ציוד זה כלל מגן מאורך, חרב עם להב ארוך, בגד בעל עיבוד דמוי צלעות מעור או מתכת, שמלה קצרה וקסדה בעלת שתי קרניים בולטות.
קסדה אחרונה זו אפיינה רק את השרדנה.
מקור המידע על שריונם ושאר הציוד בתבליטים שנתגלו על הקיר המזרחי של מקדש, מדינת האבו, במצרים.
המקדש נמצא ממערב לנילוס וממול לעיר לוקסור, בירת הממלכה החדשה.
לראשונה הם נזכרים במכתבי אל-עמארנה מ-1350 לפנה"ס לערך.
שני המכתבים עם אזכורים לשרדנה נשלחו על ידי נסיך גבל.
שלושת המכתבים, מספר 81 ו-123-122, הם של ריב-הדה (Rib-Hadah) נסיך גבל.
ריב-הדה כותב לפרעה שעבד-אשרתו מלך אמורו לוחץ אותו קשות.
במכתב 81 נאמר כך: "שרדנ (Sirdanu) שאני מכיר אותו ברח אל עבדאשרת.
במכתב 122 הוא כותב: "פחר פשע נגדי.
הוא שלח סת (סוג של שליחים/נוודים) והם הרגו את השרדנ, ושלושה אנשים הביא למצרים.
כמה זמן העיר כועסת עלי?".
אזכור של השרדנה מופיע גם באונומסטיקון של אמנופה.
ויליאם פוקסוול אולברייט פקפק אם אמנם מדובר בשבט השרדנה, אך מרוב העדויות עולה שהכוונה הייתה אליהם.
המכתבים מגבל מוכיחים שהשרדנה הגיעו למזרח הים התיכון כבר במאה ה-14 לפנה"ס, ובכך קדמו בהרבה לפלשתים ולשאר השבטים מגויי הים.
כבר בתקופה זו שימשו כשכירי חרב בצבאות השונים.
כחמישים שנה אחרי המכתבים מגבל הם נזכרים אצל רעמסס השני, מגדולי הפרעונים בשושלת ה-19 (1220-1290 לפנה"ס לערך).
הוא צירף את השרדנה לצבאו כשכירים ואף הכניס אותם למשמר הראש שלו, כפי שעולה מתבליטי קרב קדש, שאותו ניהל כנגד החתים (1285 לפנה"ס לערך).
על מצבת ניצחון מהעיר תאניס בא הקטע הבא: "השרדנה עם הלב המרדן...
ספינות מלחמה עצומות באמצע הים...
במסגרת ההכנות לקרב קדש הוא כותב כך: "והנה עתה, הוד מלכותו הכין את חיל הרגלים שלו, את מרכבותיו, את השרדנה משבי הוד מלכותו, שאותם הביא בעקבות ניצחונותיו, מצוידים בכל הנשק על פי פקודות הקרב.
הוד מלכותו התקדם צפונה, חיל הרגלים והמרכבות איתו..." במפקד הצבא לקראת המסע צפונה, לארץ דאהי, נאמר כך: "הקשתים בצבא, ההולכים לפניך, מספרם 1,900; מספר השרדנה 520; קהקים 1,600; משווש (100?) וכושים 880. בסך הכל 5,000 חיילים, לבד מקצינים".
מרנפתח (1203-1213 לפנה"ס), בנו של רעמסס השני, מספר על השרדנה כחלק מגויי הים שנלחמו נגד המצרים.
גם מדבריו עולה שלשרדנה היה מעמד כפול: גויי ים שלחמו נגד מצרים ובאותה עת – שכירי חרב של מצרים.
מרנפתח כותב: "הצבא המנצח בא לאחר מסע הניצחון, בתהילה ובכוח.
הוא הדליק באש את איסרקתיוושרף את המריאנו.
השרדנה אשר נלקחו ביד חזקה בזזו את השבטים של הארצות הזרות." אזכור חשוב ביותר נמצא בפפירוס האריס א מימי רעמסס השלישי (מחצית המאה ה-12 לערך), המסכם את ניצחונותיו.
בין היתר הוא מדבר על הכנעת השרדנה וגויי ים אחרים והושבתם כשכירי חרב "במצודות" שהקים להם.
הוא מוסיף גם שקיבלו את צורכיהם ממחסני המלך.
כבר עם פענוח ופרסום כתובותיו של רעמסס השלישי (1185 עד 1150 לפנה"ס לערך) מהשושלת ה-20 במצרים, על ידי האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו, הציע הנ"ל את הקשר בין השם שרדנה לאי סרדיניה.
הכתובות והתבליטים הנ"ל מופיעים על מקדש המתים של המלך במדינת האבו שבמצרים העליונה.
הצעת הקשר של שרדנה לסרדיניה הועלתה רק על פי דמיון השם, ללא סימוכין נוספים.
מאז חזרו חוקרים שונים לרעיון של מאספרו, אך ללא הוכחות הוא נשאר בבחינת תאוריה.
ב-2001 הציע פרופ' אדם זרטל מאוניברסיטת חיפה קשר חדש אל השרדנה.
באתר אל-אחוואט (el-Ahwat) שמדרום לנחל עירון, שנחפר בין 1993 ל-2000, נתגלתה ארכיטקטורה בעלת דמיון למבנים הנוראגיים באי סרדיניה.
התרבות הנוראגית (Nuraghic) שם הצטיינה במבני ענק בעלי מסדרונות פנימיים וחדרים מקורים בשיטת 'הכיפה המדומה' (falsedome).
באל-אחוואט נתגלו מסדרונות ומבנים דומים לאלה של סרדיניה, שהוגדרו כיחידאיים במזרח הים התיכון.
אל-אחוואט הוא אתר מבוצר ששטחו 30 דונם.
הוא בוצר בחומה רחבה (6 מטר) ומגדלים, וכן שער מבוצר בצפון.
האתר מתוארך לתקופה בין 1210 ל-1150 לפנה"ס, לערך.
נמצא בו ממצא קטן רב ובעל ערך כרונולוגי: כעשר חרפושיות מצריות, שהחשובה בהן היא של רעמסס השלישי עם שמו המלכותי, פסלונים וחותמות, וכן ראש של יעל עשוי שנהב.
הראש הנ"ל שימש לעיטור וקישוט של כלי פאר, לרוב מבהט.
הממצא הארכאולוגי הנ"ל וכן החרסים הרבים מעידים על אתר קצר ימים, שננטש לחלוטין כ-50 שנה לאחר הקמתו.
ההקשר המקראי של השרדנה ואל-אחוואט
בניסיון להתחקות אחר הקשר מקראי אפשרי של האתר הציע עוד פרופ' זרטל לזהות את המקום עם חרושת הגויים, בירתו של סיסרא (שופטים ד).
על פי ספר שופטים ישב סיסרא, המצביא של יבין "מלך כנען", בחרושת הגויים.
מכאן הוא יצא לקרב המכריע נגד שבטי ישראל בראשותו של ברק בן אבינועם ודבורה הנביאה ולכאן ברח צבאו המובס.
חרושת הגויים לא זוהתה קודם לכן, למרות הצעות הזיהוי הרבות.
על פי הטקסט, נראה שעליה להיות ממערב למקום הקרב בעמק יזרעאל, המוגדר כ"תענך על מי מגידו".
שופטים ד' מספר ששני הצבאות, הכנענים והישראלים, נעו זה מול זה אל מקום הקרב.
מכאן שעל בירת סיסרא להיות מערבית לפתח נחל עירון, ועל כן מתאימה לכך אל-אחוואט מבחינת מקומה.
נימוק נוסף לזיהוי המקראי קשור בשם סיסרא, שמקור שמו לא הובן עד עתה.
זרטל הציע את הקשר הלשוני לעיר סאסארי (Sassari) בצפון סרדיניה.
כידוע, חלק ניכר משמות המשפחה קשור בעיר המוצא.
שתי חוליות נוספות למעבר השם נתגלו באי כרתים, שם פוענח השם Seisara כשם תאופורי ממוצא סרדיני (בכרתים הייתה מושבה סרדינית-נוראגית ששמה קומוס), וכן בעיר אוגרית.
בארכיון אוגרית (צפון סוריה) פרסם אולברייט נסיך בשם סי-סא-רואה (Si-sa-ru-wa), שנקשר כנראה למושבה השרדנית שהייתה בעיר בתקופת הברונזה המאוחרת.
המסקנה מכאן שסיסרא הוא שם שושלתי ממוצא סרדי, שהגיע למזרח התיכון עם השרדנה.
סיסרא היה כנראה גנרל שרדני, שעמד בראש קואליציה של הכנענים עם גויי הים.
השרדנים נודעו כלוחמי מרכבות מעולים.
הצעה זו נתמכת בארכיטקטורה של אל-אחוואט/חרושת הגויים, בשמו של סיסרא ובכמה רמזים ספרותיים בשירת דבורה, העשויים להצביע על קשר לאזור האגאי ולמערב הים התיכון.
ההצעה גם מסבירה את הסיבה לקרב ההכרעה בין הישראלים לכנענים וגויי הים.
הייתה זו לחימה על עמק יזרעאל, חוליית הקשר בין שבטי ישראל שבגליל לשבטים, הגדולים יותר, בשומרון – אפרים ומנשה.
זרטל הציע גם את הסיבה לניצחון הישראלי – 'תפיסת' המרכבות הכנעניות בשעה שיצאו, ככל הנראה מפורקות, מהיציאה הצרה המזרחית של נחל עירון.
הרעיון מאיר באור חדש את הקרב בספר שופטים, סיבותיו, מהלכו ותוצאותיו.
אתרים של נוראגות - הענקים מאבן ניתן לראות בארבעים אתרים באי.
צלמים של שרדנים ופלשתים במוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי
צילומים של האתר, הצלמים ומבט על סרדיניה באתר עמודי הרקולס בדפים המוקדשים ל: L'ISOLA / Contatto con la Sardegna
הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' (ה'תרמ"ו, 1886 - ג' באלול תש"ח, 7 בספטמבר 1948) היה רב ותלמיד חכם אמריקני, מהראשונים והבולטים במנהיגי היהדות החרדית בארצות הברית במאה העשרים.
מנדלוביץ' הקים וניהל מוסדות לימוד וחינוך חרדיים, הראשונים מסוגם באמריקה.
הרב מנדלוביץ' פעל למנוע ולעכב את תהליך החילון שעבר על יהודי ארצות הברית, שהיו הדור השני או השלישי למהגרים מאירופה.
חלק רב מהצלחתו של החינוך היהודי-חרדי בארצות הברית, נזקף לזכות עבודתו המאומצת.
הרב משה פיינשטיין התבטא אודותיו: "בלעדיו לא היו כלל לימוד תורה ויראת שמים באמריקה".
שרגא פייבל מנדלוביץ' נולד בשנת תרמ"ו (1886) בעיירה הקטנה וילאג (Világ) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, בסמוך לגבול עם גליציה (פולין).
בהיותו בן 12 נפטרה אמו והמשפחה עקרה לעיר מזלובור (Mezõlabor) , שם למד שרגא פייבל בחדר המקומי.
לאחר-מכן למד בישיבתו של רבי משה גרינוולד, מחבר הספר "ערוגות הבושם", אצל רבי שמואל רוזנברג, מחבר הספר "באר שמואל", ואף אצל הרב שמחה בונם סופר, מחבר הספר "שבט סופר" וצאצא ישיר בן אחרי בן של החתם סופר.
בהיותו בן 17 נסמך להוראה על ידי הרב סופר.
למרות זאת הוא סירב כל חייו בעקביות שיכנוהו בתואר "רב" ודרש שיפנו אליו בתואר "מיסטר מנדלוביץ'" בלבד.
נישא בגיל 22 והתגורר בעיר הומנה (Humenné).
במקביל להמשך לימודיו התורניים, רכש ידיעות נרחבות במחשבת ישראל, כגון ספריו של הרב שמשון רפאל הירש.
ידיעות אלו עזרו לו בהמשך חייו, עת מסר שיחות השקפה ומוסר במסגרות השונות אליהן היה קשור.
בגיל 27 היגר לארצות הברית, במטרה מוצהרת של הפצת ידע תורני והנחלת ערכי יהדות במקומות שבהם היה הידע בלתי זמין.
משפחתו נותרה בינתיים באירופה, והוא התגורר בגפו בעיר סקרנטון שבפנסילבניה.
זמן קצר לאחר בואו החל בפעולותיו למען חינוך חרדי לילדים, והקים בעיר תלמוד תורה, שם למדו הילדים היהודים בשעות אחר הצהריים.
לאחר שבע שנים עלה בידו להביא אליו את משפחתו.
באותה עת עקר לוויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, שם התבקש לנהל את ישיבת תורה ודעת, שהייתה בתחילה תלמוד תורה לגיל החינוך היסודי.
הרב מנדלוביץ' נוכח שללא מוסד מתאים להמשך הלימודים תרד ההשקעה החינוכית הרבה לטמיון, וב-1926 פתח מסגרת המשך לתלמוד התורה, המקבילה לבית ספר תיכון.
מסגרת זו נקראה "מתיבתא" (בארמית: ישיבה).
הוא חיפש ומצא אישיות תורנית מתאימה לעמוד בראשות הישיבה, הרב גדליה שור.
בתקופה מאוחרת יותר הוסיף הרב מנדלוביץ' למסגרתה של תורה ודעת גם ישיבה גבוהה וכולל אברכים.
הוא עודד את תלמידי הישיבה לבקר את רבי חיים אברהם דב לוין ("המלאך") וללמוד ממנו.
רבים מהם הפכו בהמשך לחסידיו, ועל שמו כונו "המלאכים".
הם החלו לנהוג בהנהגות חסידיות, במהלך הזמן הם ערערו על סמכותו של הרב מנדלוביץ'.
בשנת 1936 עזבו את הישיבה והצטרפו להקים ישיבה חדשה בשם "נתיבות עולם".
הרב מנדלוביץ' נהג למסור בישיבה שיחות חיזוק והשקפה.
בשיחות אלו החדיר בתלמידיו את השאיפה להיות מחוברים וקשורים לחיי תורה מלאים, הכוללים קיום מצוות בדקדוק, קביעת עיתים לתורה, יראת שמים ועבודת השם.
במשרה זו החזיק הרב מנדלוביץ' עד פטירתו ב-1948.
למרות מסירותו הרבה לישיבת תורה ודעת, הניעה אותו דאגתו לכלל ישראל לשגר את טובי תלמידיו לישיבות אחרות כדי לחזקן.
בין הישיבות שנהנו מכך היו "מתיבתא חיים ברלין", "ישיבת טלז" ו"ישיבת לייקווד".
כאשר הגיע הרב אהרן קוטלר לארצות הברית ורצה לפתוח ישיבה, שלח הרב מנדלוביץ' לישיבתו החדשה שלושים בחורים מישיבת "תורה ודעת", כדי שיקימו את ישיבתו החדשה של רבי אהרן.
כל ישיבת "תורה ודעת" מנתה אז לא יותר משישים בחורים, כך שהרב מנדלוביץ' שלח חצי מישיבתו כדי שיקימו ישיבה נוספת.
לימים סיפר נכדו הרב משה לינטשנר שאותם שלושים בחורים היו הטובים ביותר, ואת הפחות טובים הוא השאיר לעצמו.
בנוסף הוא דאג לתמיכה כלכלית למוסדות אלו, שהפכו במשך הזמן לראשונים מסוגם בארצות הברית.
במקביל הקים ישיבה נוספת במונסי, ישיבת בית מדרש עליון.
הישיבה נועדה עבור בחורים מצטיינים ואף אברכים נשואים.
למעשה היה זה הכולל הראשון באמריקה, ובעקבותיו הוקמו מאות אחרים.
בראשות הישיבה העמיד הרב מנדלוביץ' את הרב ראובן גרוזובסקי והרב שלמה היימן, שהיו מגדולי ראשי הישיבות בארצות הברית.
כמו כן, עמד הרב מנדלוביץ' בקשר עם גדולי ישראל באירופה, ובעיקר עם ה"חפץ חיים", בנוגע לצורת החינוך הראויה בארצות הברית ובנוגע לשאר הבעיות שעמדו על הפרק באותו הזמן.
בין השאר ניסה הרב מנלוביץ' להפעיל את השפעת ה'חפץ חיים' על הגאון רבי אלחנן וסרמן הי"ד שיעקור לארצות הברית ויעמוד בראשות ישיבתו.
רבי אלחנן נסע אכן לארצות הברית לבדוק אפשרות זו, אך בסופו של דבר מינוי זה לא יצא לפועל.
הרב מנדלוביץ', שנתן את דעתו לחינוך יהודי שורשי מגיל צעיר, פעל גם בתחום החינוך לבנות, והיה ממייסדי מוסדות החינוך לבנות "בית יעקב" ברחבי ארצות הברית.
הוא אף ייסד את מחנות הקיץ לבני ישיבה צעירים, ה"קאמפּים", במטרה למנוע מהם להסתובב באפס-מעשה בחוצות הערים האמריקניות הגויות.
תפיסתו החינוכית הכוללנית הביאה אותו לייסד את העיתון היהודי-חרדי דאס יידישע ליכט, על מנת להוות תשובה כנגד העיתונים היהודים החילוניים, ועל מנת שתהיה במה בה יוכלו פובליציסטים חרדיים להביע את דעתם בסוגיות העומדות על הפרק.
מנדלוביץ' נהג לכתוב רבות בכתב העת, ולהתריע על פרצות שנבעו בחומת היהדות האמריקנית.
בתקופת השואה פעל רבות בנושא הצלת יהודי אירופה.
בהשפעתו אף קמו ארגונים יהודיים שעסקו בהצלת יהודים ממדינות ערב.
בשנותיו האחרונות ייסד את הארגון החרדי תורה ומסורה, ארגון גג הפועל בכל רחבי ארצות הברית, ומשלב חינוך ותמיכה קהילתית.
במקביל הקים ארגון בשם "אש דת", שנועד להכשיר ולפתח אמצעי סיוע ותמיכה קהילתיים.
הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' נפטר בג' באלול ה'תש"ח.
בתחילה נקבר בבורו פארק, ניו יורק.
ולאחר תקופה לא ארוכה, עם שוך מלחמת השחרור, הועלו עצמותיו לארץ ישראל.
כאשר הגיעו עצמותיו באוניה לנמל חיפה, שלח הרב יוסף שלמה כהנמן מפוניבז' שלושה תלמידים, בהם הרב ברוך דב פוברסקי, שילוו את ארונו לבני ברק, באמרו שאדם גדול כדוגמתו יש ללוות בכבוד גדול.
בנו הוא הרב שמואל מנדלוביץ', מנהל של מתיבתא "בית שרגא" במונסי.
חתנו היה הרב יהושע שיף, שייסד יחד עם גיסו את המתיבתא.
חתן נוסף היה הרב אלכסנדר סנדר לינטשנר, מייסד וראש הישיבה התיכונית קריית נוער ומייסד הכולל ליוצאי צבא 'תפארת שרגא', על שם חותנו.
כולל זה הוציא קבצים תורניים רבים לאור עולם, הנושאים אף הם את שמו של הרב מנדלוביץ' 'קובץ תפארת שרגא'.
מספר שנים לפני פטירתו יסד את הישיבה הגבוהה 'תפארת שרגא', אף היא על שם חותנו, ישיבה המיועדת לבוגרי ישיבות תיכוניות.
כיום עומד בראשות המוסדות בנו הרב משה לינטשנר.
בניו של הרב משה הם הרב שרגא פייבל ר"מ בישיבת תפארת שרגא והרב מאיר ר"מ ב'קריית נוער'.
שרדונה הוא זן ענבים המשמש לייצור יין לבן.
מקורו של הזן הוא ככל הנראה בבורגון, צרפת.
השרדונה מתאפיין ביכולותו להסתגל לסביבות שונות, ולשקף את סביבת גידולו (הטרואר) ואת פעולות היינן ביינות המיוצרים ממנו.
גפן השרדונה נחשבת נמרצת במיוחד בגידול העלווה שלה, הבא על חשבון השקעת הסוכרים ושאר המשאבים באשכולות הענבים.
על מנת להתמודד עם חיסרון זה, מגדלי שרדונה נוהגים לגזום חלק ניכר מעלי הגפן, ואת גפני השרדונה נוטעים בצפיפות, כך ששטח העלווה המרבי יהיה קטן יותר.
לשרדונה יכולת הסתגלות טובה למגוון רחב של סוגי קרקעות, אך נראה שהקרקעות המתאימות ביותר לזן הן: גיר, חרס ואבן גיר - האופייניות למולדתו של הזן.
אחד היינות הפופולריים המיוצר מענבי שרדונה הוא יין לבן בעל כינוי המקור המבוקר מונראשה.
שרדונה הוא אחד משלושת הזנים המותרים (והלבן היחיד) לייצור שמפניה, לצד פינו נואר ופינו מונייה.
שרדונה נחשב לזן ענבים רב-תכליתי המתאים למגוון רחב של סגנונות יין.
ישנם שני סגנונות עיקריים של ייצור שרדונה: שרדונה המיושן בחבית (עם עץ) ושרדונה ללא חבית (ללא עץ).
במהלך ייצור שרדונה בחבית, היין מתיישן בחביות עץ אלון במהלך או לאחר התסיסה.
תהליך זה מעניק ליין טעמים מורכבים וניחוחות נוספים שאינם קיימים בשרדונה ללא חבית.
טעמים אלו יכולים לכלול וניל, קרמל, קינמון, ציפורן, קוקוס ואפילו טעם מעושן, תלוי במידת החריכה של העץ.
תהליך זה מוסיף ליין מרקם חלק ועשיר יותר, ולעיתים תחושת חמאתיות, כתוצאה מתסיסה מלולקטית .
בשרדונה ללא חבית, היין אינו נחשף לעץ במהלך הייצור.
כתוצאה מכך, היין שומר על הטעמים והניחוחות הטבעיים של הענבים.
יינות אלו נוטים להיות פירותיים ורעננים יותר, עם טעמי תפוח ירוק וחומציות ברורה.
תהליך זה מדגיש את הטרואר והמאפיינים האקלימיים של האזור בו גדלים הענבים, ומשמר את החומציות הגבוהה של השרדונה.
השרדונה הוא אחד מזני האיכות הנפוצים ביותר ביינות לבנים בישראל, ומגדלים אותו מנאות סמדר שבערבה ועד לצפון הגליל ולצפון רמת הגולן.
חלק גדול מיצרני השרדונה בישראל משתמשים בחביות עץ אלון, אולם קיימים מספר יקבים המייצרים שרדונה ללא מגע עץ, כמו יקב פלטר ויקב בנימינה.
ד"ר שרגא פייבל פרנקל (בכתיב יידי: פרענקעל; כ"ז בכסלו תרל"ו, 25 בדצמבר 1875 וסיליקוב , האימפריה הרוסית – י"ט באדר ה'תרצ"ג, 17 במרץ 1933, ניס, צרפת), שנודע בשם העט בַּר־טוֹבִיָּה, היה מורה, מתרגם, ומבקר עברי.
נולד בעיירה וַסִילִיקוֹב (וסילקיב; כיום Василькiв) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב באוקראינה).
אביו היה למדן, ואצלו למד פרנקל הצעיר לימודי קודש וכן ספרות חול עברית.
מגיל צעיר נמשך פרנקל לרעיונות סוציאליסטיים, ולאחר שחי שנים מספר בערים שונות באוקראינה, נמלט מפני הבולשת הרוסית בשנת 1901, ועקר לשווייץ.
הוא השתקע בז'נבה ולמד פילוסופיה ומדעי החברה עד 1906. התקיים בדוחק מהוראה והרצאות פומביות, התקרב אל הסופר היהודי-רוסי מרדכי בן עמי (רבינוביץ'), ותרגם מכּתביו לעברית.
מטעמי בריאות עקר משווייץ לצרפת בשנת 1912, ובשנת 1917 השתקע בעיר ניס עד מותו, בודד ועני, בשנת 1933.
פרנקל השתתף במשך עשרות שנים ברבים מכתבי העת והעיתונים העבריים של זמנו – "הדור", "השילוח", "המעורר", "העולם", "רביבים", "העתיד", "העומר", "רשפים" ו"העברי" – בכתיבה פובליציסטית ועיונית, תחילה בכינוי "בר דרומא" ולאחר שסופר אחר החל לפרסם בכינוי זה בכינוי "בר טוֹביה".
נושאיו היו ענייני השעה, חקרי יהדות וסוציאליזם.
פרנקל היה בין הראשונים שכתבו חיבורים עיוניים בעברית על סוציאליזם, בין היתר בסדרת מאמרים, בהם "להשתלשלות התורה הסוציאליסטית" ו"לתולדות דת המהפכה".
בחייו הוציא ספר אחד, אף הוא לא שלם, ושמו "ספר הנזירים: תולדות הנזירות בישראל" (ורשה, תר"ע).
לאחר מותו כונס "כתבים נבחרים" שלו (תשכ"ד, 1964), בשני כרכים עם מבוא מאת גדליה אלקושי.
פרט לעברית, פרסם גם בגרמנית וביידיש.
אדוארד בֶּלַאמִי, בעוד מאה שנה, ברדיטשב: תרנ"ט.
יהודה לייב פינסקר, אבטואמנציפציה ברדיטשב: תר"ס.