tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למשל, בשפות כמו C++ או ראסט קיימת העמסה של אופרטורים, משמע שקוד כמו a = b+c יכול להוות בפועל קריאה לפונקציה שמבצעת גרסה שונה של האופרטור "+" שאיננה חיבור פשוט ויכולה להפתיע את המתכנת שהתכוון לחיבור פשוט.
בנוסף, קריאה לפונקציה שכזו יכולה לייצר חריגה שעלולה למנוע ביצוע של החיבור כראוי.
בזיג, לעומת זאת, אם ישנה קריאה לפונקציה אז היא תיראה כמו קריאה לפונקציה, ואם זה לא נראה כמו קריאה לפונקציה, אז אין קריאה לפונקציה.
כמו כן, אם קוד עלול לייצר שגיאה, הקוד יצהיר על כך מפורשות.
טיפול בשגיאות נעשה בעזרת טיפוסי שגיאה בהן יכולים לטפל catch או try.
המטרות של זיג שונות מאלו של שפות רבות שנוצרו בתחילת המאה ה-21 כמו Go, ראסט, Carbon, Nim ואחרות.
ככלל, השפות הללו מורכבות יותר וכוללות יכולות כמו העמסת אופרטורים, או פונקציות שמתחזות לערכים (properties), טיפוסים גנריים ועוד יכולות שנועדו לעזור בבניית פרויקטי תוכנה גדולים.
יכולות כאלו מקושרות לתפיסות מהסוג של C++, ובהתאם השפות האלו מכווננות לתחומי העיסוק של C++.
זיג שמרנית יותר בכל מה שנודע להרחבה של מערכת הטיפוסים, ה־Generics שהיא תומכת בהם הם של זמן קומפילציה וסוג של Duck typing מתאפשר אצלה בעזרת הפקודה comptime.
אחת מהסיבות העיקריות לבאגים בתכנות בשפת C היא מערכת ניהול הזיכרון שמתבססת על malloc.
בעת השימוש ב־malloc, מוקצים בלוקים של זיכרון ומוחזרים פויינטרים לאותו מיקום בזיכרון.
אין שום מנגנון שיבטיח שהזיכרון ישוחרר כשהתוכנה סיימה להשתמש בו, והדבר יכול להוביל לדליפת זיכרון.
בעיה נפוצה אף יותר, ויש שיקראו לה השגיאה הגרועה ביותר בתכנות, היא שגיאת null pointer, בה מצביע אינו מצביע לכתובת חוקית בזיכרון בגלל כשל של ה־malloc בהקצאת הזיכרון, או בגלל בעיה אחרת.
בשפות תכנות רבות בעיות אלו בניהול זיכרון נפתרות באמצעות מנגנון איסוף זבל (GC) שבודק אם יש בתוכנה מצביעים לזיכרון שהוקצה, ומסיר בלוקים של זיכרון שנותרו ללא מצביעים שמצביעים אליהם.
למרות שהמנגנון הזה מפחית מאוד, ואפילו יכול למנוע לחלוטין שגיאות זיכרון, מנגנוני איסוף זבל הם בדרך כלל איטיים יחסית לניהול זיכרון ידני, והביצועים שלהם לא צפויים.
לפיכך הם אינם מתאימים לתכנות מערכות.
פתרון מוכר אחר לבעיות זיכרון הוא ספירה אוטומטית של התייחסויות (Automatic Reference Counting, ARC) שמממשת את אותו עיקרון של בדיקת מצביעים והסרת בלוקים של זיכרון, אך עושה זאת בזמן הקצאת הזיכרון על ידי מעקב אחרי מספר המצביעים המצביעים לאותו חלק בזיכרון.
בטכניקה הזאת אין צורך בסריקות המצביעים שגוזלות זמן, אך במקומן נוסף זמן ריצה לפעולת הקצאת הזיכרון ושחרורו.
זיג נועדה לספק ביצועים זהים או טובים יותר משפת C, כך ששימוש באיסוף זבל או ב־ARC לא ישרת אותה היטב.
לכן, נכון לשנת 2022, היא משתמשת בפתרון שידוע בשם "טיפוסים אופציונליים" (Optional types) או פויינטרים חכמים.
במנגנון הזה, במקום לאפשר למצביע להצביע לכלום או לאפס, טיפוס מצביע רגיל יכול להצביע רק למקום חוקי בזיכרון, ובמקביל קיים טיפוס מיוחד שיכול להצביע גם הצבעה חוקית וגם הצבעה לא חוקית (הצבעה לאפס בשפת C).
מבנה פויינטר כזה דומה ל־struct שמכיל מצביע ובנוסף לו אינדיקטור שמציין אם המצביע חוקי, כך שהאי-חוקיות היא מפורשת ואינה פרשנות של כתובת ההצבעה.
בטכניקה של טיפוסים אופציונליים ניהול החוקיות של הפויינטר נעשית אוטומטית על ידי השפה ללא התערבות של המתכנת, כך שפויינטר שהקצאת הזיכרון אליו נכשלה יהיה לא חוקי, ולפיכך לא ניתן יהיה להשתמש בו בטעות כאילו הוא מחזיק זיכרון חוקי.
היתרונות במנגנון שכזה הוא שאין כל תוספת עומס על החישוב, או שהתוספת זניחה.
אמנם המהדר צריך לייצר את הקוד שמעביר את הטיפוסים האופציונליים למקומות בהם מתבצע שינוי בערכי המצביעים, מה שלא קורה עם מצביעים פשוטים, אבל קוד שכזה הוא בדיוק מה שיאפשר להגדיר כבר בזמן ההידור היכן יכולות להתרחש בעיות זיכרון ללא צורך לעסוק בעניין בזמן ריצה.
למשל ב־C ניתן ליצור ולהשתמש במצביע שמצביע לכתובת 0, ואז לקבל שגיאות בזמן ריצה, אולם שפה עם טיפוסים אופציונליים יכולה לבדוק בזמן הידור שכל הניסיונות להשתמש במצביעים נעשים כשהמצביע במצב תקין ולמנוע את בעיות הזיכרון עוד לפני שמגיע שלב הריצה.
הטכניקה אמנם לא פותרת את כל בעיות ניהול הזיכרון, אבל אם אכן מתרחשת שגיאת זיכרון בזמן ריצה, הטכניקה מאפשרת לזהות בקלות רבה יותר היכן הן קרו ולמה.
בנוסף, ניהול הזיכרון בזיג נעשה באמצעות structs שמשמשים בביצוע ההקצאה ומתארים את פעולת ההקצאה, ולא באמצעות קריאה ל־libc.
למשל ב־C פונקציה שמייצרת מחרוזת שמכילה שרשור של עותקים של מחרוזת אחרת כנראה תיראה כך:const char* repeat(const char* original, size_t times);בקוד הזה הפונקציה תבדוק את הגודל של original ואז תקצה את הגודל הזה times פעמים בשביל המחרוזת שהיא צפויה לבנות.
מי שקורא לפונקציה הזאת לא יראה את ה־malloc שהיא מבצעת, ואם הוא לא ישחרר את הזיכרון לאחר שיסיים להשתמש בו, תהיה לו דליפת זיכרון.
בזיג ניתן להשתמש בפונקציה שנראית כך בשביל בניית המחרוזת:fn repeat(allocator: *std.mem.Allocator, original: []const u8, times: usize) std.mem.Allocator.Error![]const u8;בקוד הזה המשתנה allocator מקבל struct שמתאר איזה קוד אמור לבצע את ההקצאה, והפונקציה repeat יכולה להחזיר את המחרוזת, או לחלופין שגיאת הקצאה, כפי שמאפשר לה סימן הקריאה שמסמן טיפוס אופציונלי.
העברת ה־allocator לתוך הפונקציה משמעה שהקצאת הזיכרון אינה נסתרת.
מי שקרא לפונקציה repeat יודע שהייתה הקצאת זיכרון וגם יודע מי מבצע אותה ואיך.
הספרייה הסטנדרטית של זיג לא מבצעת הקצאות, ולמתכנת יש גם יכולת לשנות את ה־struct שמועבר ל־allocator, ובכך לשנות את דרך ההקצאה, ואפילו להגדיר שיטת הקצאה חדשה.
גמישות כזו מאפשרת, למשל, הגדרת שיטות הקצאה שונות לאובייקטים שונים, מבלי לעבור דרך מנגנוני ההקצאה של מערכת ההפעלה שמשתמשים בדפים שלמים מן הזיכרון.
הטיפוסים אופציונליים הם דוגמה טובה למנגנונים פשוטים וגנריים בשפה שהם גם שימושיים מאוד.
ואכן, אם נסתכל על הטיפוסים האופציונליים, נראה שהם נותנים יכולות שהן הרבה מעבר לטיפול ב־null pointers.
הם יכולים לשמש במקרים בהם נדרש טיפוס שמסוגל להיות במצב "אין ערך".
דוגמה: נניח שיש לנו פונקציה בשם countNumberOfUsers שמחזירה מספר שלם, ויש לנו משתנה מסוג integer בשם theCountedUsers שמקבל את התוצאה של הפונקציה.
בשפות רבות יוגדר מספר קסם שכאשר הוא מופיע כערך ב־theCountedUsers משמעו שעדיין לא קראו לפונקציה, ובמקרים רבים מספר הקסם הזה יהיה 0. בזיג, לעומת זאת, המקרה הזה ימומש על ידי
שמכניס למשתנה ערך שחד משמעית אומר "לא קראו עדיין לפונקציה".
לזיג יש גם יכולת כללית יותר שמסייעת בניהול בעיות זיכרון: הקונספט של defer, שמאפשר לסמן קוד ככזה שיתבצע בסוף פונקציה ללא קשר למה שהתרחש בתוכה, וללא קשר לשאלה אם בזמן ריצה היא הסתיימה בצורה תקינה או הופסקה בשל שגיאה.
דוגמה ידועה יחסית לשימוש ביכולת הזו היא כאשר פונקציה מקצה זיכרון שאינו נדרש עם סיום פעולתה.
אם נשחרר את הזיכרון בסוף הפונקציה, ייתכן שהפונקציה תיכשל בשלב כלשהו בריצה שלה והזיכרון לא ישתחרר ויישאר תפוס ללא סיבה, וכך תתרחש דליפת זיכרון.
בזיג ניתן במקרה כזה להעביר לבלוק של ה־defer את השחרור של אותו זיכרון.
כך הזיכרון ישתחרר גם כאשר הפונקציה לא הצליחה לסיים את פעולתה.
מאחר שניהול הזיכרון בזיג נמנע מהקצאות נסתרות, ההקצאות לא מנוהלות על ידי השפה ישירות.
הגישה ל־heap בזיג מתבצעת בעזרת הספרייה הסטנדרטית בצורה מפורשת.
זיג דוגלת בגישה מתפתחת לשימוש בשפה, ולפיכך מאפשרת שילוב קוד זיג חדש לתוך קוד C קיים.
לשם כך היא מוכוונת לאינטראקציה חלקה ככל האפשר של קוד זיג עם ספריות C קיימות.
האינטגרציה פשוטה, כפי שיראה הקוד בהמשך, אולם כדי להשתמש בה יש להכיר את הדרך בה זיג מייבאת ספריות.
מאחר שזיג משתמשת במבני נתונים חדשים שמוגדרים בצורה מפורשת, בניגוד ל־int ולfloat הגנריים של C, ישנה קבוצה מצומצמת של פקודות שמשמשות להעביר מידע בין הטיפוסים של C לאלו של זיג, ביניהם @intCast ו@ptrCast.
מבחינת זיג הידור מוצלב (cross compilation) הוא תרחיש נפוץ לשימוש בשפה, לפיכך כל מהדר זיג יכול להדר קובצי הרצה בינאריים לכלל פלטפורמות המטרה שלו, ומדובר על עשרות פלטפורמות שכאלו.
פלטפורמות המטרה כוללות ארכיטקטורות נפוצות כגון ARM, x86-64 אך גם מערכות פחות נפוצות, כגון PowerPC, SPARC, MIPS, RISC-V ואפילו z/Architecture (S390) של IBM.
מערכת הכלים של זיג יכולה לקמפל לכל אחת מהפלטפורמות הללו ללא צורך בהתקנת תוכנה נוספת, מאחר שכל התמיכה הנדרשת כלולה במערכת הבסיסית.
בזיג ניתן להשתמש בפקודה comptime כדי שהקומפיילר ישערך את אותו חלק של הקוד בזמן קומפילציה, ולא בזמן ריצה.
כך משיגה זיג יכולות מקבילות להרצת מאקרו ולקומפילציה מותנית ללא צורך בהוספה של שפת קדם-מעבד.
בזמן קומפלציה טיפוסים הופכים ל"אזרחים ממדרגה ראשונה", כך מתאפשרת בשפה Duck typing בזמן קומפילציה, שהיא הטכניקה בה זיג מממשת טיפוסים גנריים.
מימוש של טיפוס גנרי של רשימה מקושרת, למשל, יכול להיראות כך בזיג:
הפונקציה מקבלת טיפוס T ומחזירה מבנה שמגדיר רשימה מקושרת של אותו טיפוס.
זיג תומכת בתכנות גנרי לזמן קימפול, ב־reflection, ב־evaluation, בקימפול מוצלב ובניהול זיכרון ידני.
על אף שהשפה מכוונת לתת תחליף משופר לשפת C, היא גם שואבת השראה מראסט ומשפות אחרות.
לזיג יש יכולות רבות בתחומי ה־Low-level, ובכללם packed structs (סטראקטים ללא ריפוד לגודל בין השדות), מספרים בכל גודל שהוא וכמה סוגי פויינטרים.
זיג אינה רק שפה חדשה, אלא גם סט כלים, כאשר הקומפיילר שלה הוא גם קומפיילר ל־C ולC++, ויכול אף להתמודד עם שתיהן ביחד באותו פרויקט.
נראה שהשם "זיג" נבחר תוך שימוש בסקריפט פייתון שכתב אנדרו קלי, ששילב אותיות לכדי מילים בעלות ארבע אותיות, כשבסוף נבחרה דווקא מילה בעלת שלוש אותיות.
עד גרסה 0.9 שימש קומפיילר bootstraping כתוב ב־C++ בשביל להריץ את הקומפיילר של זיג, אך מאז גרסה 0.10 הקומפיילר של זיג כתוב בזיג, משמע: הקומפיילר הוא Self-hosting.
זהו הקומפיילר שמשמש כיום ברירת מחדל, והקומפיילר הישן ב־C++ צפוי להפסיק להיות זמין אפילו כאופציה החל מגרסה 0.11. הבק-אנד (האופטימייזר) של זיג ממשיך להיות LLVM, שבעצמו כתוב ב־C++.
גרסה 0.10 של זיג משתמשת ב־LLVM15. הקומפיילר של זיג קטן יחסית ל־LLVM: גודלו 4.4 מגה-בייטים, וכשהוא נארז ביחד עם LLVM, הוא מהווה רק 2.5% מגודל החבילה.
המעבר לקומפיילר ולינקר כתובים בזיג הקטין את השימוש בזיכרון לפחות משליש ביחס לקומפיילר הקודם, האיץ מעט את זמן הקומפילציה ופתר כמה באגים.
עם זאת, גרסה 0.10 כוללת גם כמה שיפורים לקומפיילר הישן שנותר כאופציונלי בה, אם כי לא ניתן להשתמש בו עם הלינקר שכתוב ב־zig.
בגרסה 0.10 נוספה כיכולת נסיונית תמיכה ב־GPU של AMD, ובמידה פחותה גם תמיכה ב־GPU של NVidia ובפלייסטיישן 4 ו-5.
הקומפיילר הישן שעושה bootstrap נכתב בזיג ובC++, ומשתמש ב־LLVM 13 כ־Back-end, ולפיכך גם הוא בעל פלטפורמות יעד רבות.
הקומפיילר הוא תוכנה חופשית וכתוב בקוד פתוח תחת רישיון MIT.
לקומפיילר של זיג יש יכולת לקמפל C ו־C++ בדומה ליכולות של Clang, תוך מתן גישה לספריה הסטנדרטית של C ולזו של C++ (הספריות libc ו־libcxx בהתאמה).
הדבר מתאפשר דרך הפקודות zig cc או zig c++.
עקב ההסתמכות על LLVM גם הפקודות האלו יכולות לשמש לקימפול מוצלב.
ידוע שנכתבו בזיג על אפליקציות למערכות הפעלה שולחניות, אפליקציות בסיסיות לאנרדואיד (בעזרת Android NDK) וישנה יכולת לכתוב גם ל־iOS.
לזיג אין מנהל חבילות רשמי משל עצמה (ישנו מנהל חבילות לא רשמי), אך יש תכנון למנהל חבילות בגרסה 0.12.
הפיתוח של זיג ממומן על ידי קרן שהוקמה לצורך העניין: Zig Software Foundation (ZSF), מלכ"ר שנשיאו הוא אנדרו קלי.
הקרן משמשת לקבלת תרומות ולתשלום לעובדים שנשכרים על מנת לעבוד על זיג במשרה מלאה.
Bun הוא מנוע JavaScript ו־TypeScript שכתוב בזיג, ומשתמש מכונה הווירטואלית JavaScriptCore של הדפדפן ספארי.
זִיבְּקִ֫ין הוא כפר לבנוני שיעי, בנפת צור שבמחוז דרום לבנון, הממוקם כ-17 ק"מ מדרום מזרח לעיר צור ומערבית לכפר ג'באל אל-בוטום (جبال البطم), בגובה ממוצע של כ-400 מ' מעל פני הים.
פאלמר העלה סברה ששם הכפר קשור לשורש ז-ב-ק (ز.ب.ق.) שהוראתו "כריכה", או "הגבלה".
השורש אינו מוכר לחוקרים בני זמננו.
בשנת 1596 נזכר היישוב ברישומים העות'מאניים ככפר בשם זִבְּקִין בנפת תבנין שבמחוז צפת, והיו בו 12 משקי בית ו-12 רווקים, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מס בשיעור קבוע של 25% על תוצרת חקלאית והכנסות מזדמנות, בסך 3,172 אקצ'ה.
בשנת 1875 ויקטור גרן מצא בכפר כשמונים תושבים, מתואלים.
בשנת 1881, בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) תואר הכפר:
בשנת 1965 נמצאה מערה ובה שלושה סרקופגים מעופרת.
בעקבות התבססות חזבאללה בכפר ובסביבתו, צה"ל תוקף מדי פעם את עמדות ונכסי הארגון שם.
במהלך מלחמת לבנון השנייה (2006), הכפר זיבקין נפגע קשות.
בשנת 2014 היו בכפר 1,395 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
שטח הכפר הוא כ-690 דונם והגידולים העיקריים בכפר הם טבק וזיתים.
מדרום לכפר נמצאת "שמורת טבע – ואדי זיבקין" (محمية طبيعية - وادي زبقين), בת כ-2,000 דונם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הותקפה שמורת הטבע פעמים רבות, בשל תשתיות רבות של חזבאללה שמוקמו בה.
זיגי בדיבאנגה הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף.
בדיבאנגה נולד בבלגיה, ושיחק בקבוצות אנדרלכט, דה חראפסחאפ, שרלרואה, ארגוטליס, אסטרס טריפוליס, אומוניה ניקוסיה, שריף טירספול, אורדבסי שימקנט, שחטר קראגנדי, לאריסה, אנגניסי קרדיצה וצ'רנומורץ אודסה.
ב-9 באוקטובר 2024 חתם בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
ב-5 בפברואר 2025 חתם בהפועל עפולה.
בדיבאנגה שיחק בנבחרת בלגיה עד גיל 21.
אמנון "זיגי" בן חיים (נולד ב-1945) הוא צייר ופסל ישראלי.
בגיל 5 ברח עם משפחתו באישון לילה שהתחפשה לעולי רגל שיעים.
הוא הגיע לישראל ב-1951 לאחר מסע קשה של כשנה דרך איראן.
בשנים 1966–1970 למד אמנות במכון אבני בתל אביב, ב-1971 למד במכללת קליפורניה לאמנות ואומנות ובשנים 1972–1974 למד תואר שני באוניברסיטת סן פרנסיסקו, קליפורניה.
ב-1984, הציג בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל בירושלים.
ב-1987 הציג בתערוכת יחיד ב.
בשנת 2005 הוא הוזמן על ידי נאס"א ליצור יצירה עבור מעבורת החלל קולומביה.
בשנת 2013 הוזמן שוב על ידי נאס"א ליצור עבודה עבור גשושית שיצאה לחקור את מאדים.
זיגי בן חיים הציג את עבודותיו במספר רב של תערוכות יחיד וקבוצתיות ברחבי העולם, בין השאר במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ברוקלין, מוזיאון גוגנהיים בניו יורק ועוד.
יצירותיו נמצאות באוספים של מוזיאונים חשובים ברחבי העולם.
בן חיים חי ויוצר בניו יורק.
ג'נטלמן - סוהו, ניו יורק, ארצות הברית
פסל גדול - על-פי הזמנת עיריית ניו-יורק.
הוצב למשך שנה שלמה בכיכר האמרשלד – לא הרחק מהכניסה לבניין האו"ם
צעד מפואר - מאחורי התיאטרון הקאמרי, תל אביב 2003
שלושת המופלאים - רשת ברזל, צבע אפוקסי, צינור ברזל, גן הפסלים, בית החולים תל השומר 2006
הערה בדשא - רחוב אברהם שלונסקי 6, תל אביב-יפו, ישראל
המלך מחפש חבר - גן סיפור בחולון.
(גן חסידי אומות העולם בשכונת נווה רמז)
זכה שלוש פעמים במענק קרן פולק קארסנר
חלק קטן מהתערוכות יחיד שבהן הציג
1984 - מוזיאון ישראל בירושלים
1987 - המוזיאון היהודי של ניו יורק
1989 - מוזיאון האמנות של אוניברסיטת קורנל
1999 - מוזיאון לאמנות של לאס-וגאס
2005 - מעונו הפרטי של שגריר גרמניה בוושינגטון
זיגוספור היא שלב רבייה דיפלואידי במחזור החיים של פטריות ופרוטיסטים רבים, אשר נוצר על ידי איחוד בין גרעיני תאים הפלואידיים.
בפטריות, זיגוספורות נוצרות בתהליך הנקרא זיגוספורנגיה מתפטיר מאותו סוג או מסוגים שונים.
באצות אאוקריוטיות רבות, כולל מינים רבים של ירוקיות, זיגוספורות נוצרות על ידי היתוך של גמטות חד-תאיות מסוגי הזדווגות שונים.
זיגוספור נשארת רדומה בזמן שהיא ממתינה לאותות מהסביבה כגון חום, לחות, אור או כימיקלים המופרשים על ידי צמחים.
כאשר הסביבה נוחה הזיגוספור נובטת, מתרחשת מיוזה, ותאים וגטטיביים הפלואידיים משתחררים.
בפטריות, מנבג אשר פולט נבגים נוצר בקצה ספורנגיופור, מעין גבעול ארוך שמגביה את המנגבים ביחס לסביבה כדי לאפשר הפצה יעילה של הנבגים על ידי הרוח.
פטריות היוצרות זיגוספורות נקראות זוגניות, דבר המצביע על כך שהמחלקה הטקסונומית אליה הן משתייכות מאופיינת בהתפתחות אבולוציונית זו.
זִיגְמוּנְד פְרוֹיְד ; 6 במאי 1856, מוראביה – 23 בספטמבר 1939, לונדון) היה פסיכיאטר ונוירולוג יהודי-אוסטרי, אבי הפסיכואנליזה, אחד ההוגים החשובים בתחום תורת האישיות ומהמדענים ואנשי הרוח הבולטים והמשפיעים ביותר ב.
פרויד נולד בעיירה פרייברג (Freiberg) שבמוראביה (כיום בצ'כיה), אז חלק מהאימפריה האוסטרית, לאמליה לבית נתנזון וליעקב, סוחר צמר.
על פי גרסה אחת אימצה משפחת אביו את השם "פרויד" ב-1812, על שם אם המשפחה, פריידה.
הוריו היו שניהם יהודים גליציאנים.
זיגמונד היה הבכור מבין שני בנים וחמש בנות שנולדו לאמו.
כמו כן היו לו שני אחים בוגרים מנישואיו הקודמים של אביו לאישה בשם רבקה, מהתקופה בה התגורר בבוצ'אץ'.
בעקבות המשבר הכלכלי של שנת 1857 ירד יעקב מנכסיו.
בשנת 1859 עברה המשפחה ללייפציג, וב-1860 התיישבה בווינה.
אף על פי שהיו דלי אמצעים וחיו בדירה צפופה, הוריו של זיגמונד השקיעו ממון רב בהשכלתו, לעיתים על חשבון אחיו, שכן בלט בכישרונו כבר מגיל צעיר.
בשבע משנות לימודיו בגימנסיה דורג ראשון בכיתתו.
בנעוריו התלבט פרויד בבחירת מקצוע, ונראה שרצה בעיקר לעסוק במחקר.
גישות שהשפיעו עליו בתקופה זו היו תורת האבולוציה של דרווין ורעיונותיו של גתה במאמרו "הטבע".
בשנת 1873, בגיל 17, החל פרויד ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה.
תחילה ביקש ללמוד את תורת המשפטים ולעסוק בענייני החברה, וכן התעניין בדת.
לבסוף, זמן קצר לפני שעמד בבחינת הבגרות, הגיע פרויד למסקנה כי עליו ללמוד רפואה.
על נעוריו של פרויד ידוע מעט, שכן השמיד את רשימותיו האישיות לפחות פעמיים (בשנים 1885 ו-1907).
מכתביו המאוחרים נשמרו על ידי ארכיון זיגמונד פרויד, ושוחררו תחילה רק לביוגרף הרשמי שלו, ארנסט ג'ונס, וכן לחברים ספורים מהחוג הפנימי של הפסיכואנליזה.
עם זאת, במהלך השנים הוצאו כמעט כל כתביו מהארכיון.
במהלך לימודי הרפואה, עסק במחקר במעבדה לפיזיולוגיה של ארנסט וילהלם פון בְּרִיקֶה (Ernst Wilhelm von Brücke) בשנים 1876–1882, בתחום ההיסטולוגיה של מערכת העצבים.
ב-1877 פרסם את מאמרו הראשון, בנושא מיניות הצלופחים.
ב-1879 הפסיק את לימודיו לשנה אחת, כדי למלא את חובתו ולהתגייס לצבא האוסטרי, שם עסק בטיפול בחיילים חולים, ובשעות הפנאי תרגם מאמרים של ג'ון סטיוארט מיל.
ב-1880 חזר ללימודיו, והשלים את מחויבויותיו לתואר דוקטור לרפואה בשנת 1881. הוא המשיך לעסוק במחקר במעבדתו של בְּרִיקֶה בשנה זו, עד ששוכנע על ידיו לעזוב ולעבור לעסוק בפרקטיקה רפואית כדי להרוויח כסף רב יותר לפרנסתו.
ב-1882 התארס פרויד עם מרתה ברנייס (Bernays) מהמבורג (1861–1951), נכדתו של הרב יצחק ברנייס.
הם התארסו חודשיים לאחר שנפגשו לראשונה, כאשר ביקרה בבית משפחתו של פרויד, כידידתה של אחת מאחיותיו.
שישה שבועות לאחר האירוסין, החל פרויד להתמחות ברפואה במחלקות השונות של בית החולים הכללי בעיר, ובמשך שלוש שנים התקדם בהדרגה בסולם הדרגות עד לדרגת פְּרִיבַטְדוֹצֶנְט (Privatdozent, 'מומחה ראשון' – רופא בכיר במחלקה).
במקביל עבד במכון לאנטומיה בהדרכת הפנימאי הרמן נוֹתְנַאגֶל (Nothnagel) ואחר כך הנוירופתולוג תיאודור מיינֶרט (Meynert), שם ערך מחקרים בתחום המוח המוארך (medulla oblongata; אחד מחלקי גזע המוח) של האדם ומחלות עצבים.
בשנים 1884–1887 עסק פרויד בחקר השימושים הרפואיים של סם הקוקאין, וכתב את המאמר "על הקוקה" ("Über Coca").
הוא טען כי הקוקאין עשוי לסייע בהפחתת כאבים, דיכאון ותשישות, ויכול לגמול אנשים המכורים למורפיום.
הוא רשם לחלק ממטופליו מינוני קוקאין שונים (כולל לארוסתו מרתה כאשר חשה כאבים), ואף נטל מהקוקאין בעצמו מדי פעם, כסם ממריץ לשיפור תחושתו הכללית.
אולם פרויד חש אכזבה וכישלון בתחום זה, כאשר בתקופה זו חקר עמיתו האופתלמולוג היהודי-אוסטרי קרל קולר (Koller) את השפעות הסם על בעלי חיים, וקצר את מרבית התהילה בגין גילויו על אודות יעילותו של הסם במהלך הרדמה מקומית בניתוחי עיניים עדינים.
בהמשך גילה פרויד שבעקבות מינונים שרשם לידידו ארנסט פון פליישל-מרקסוב (von Fleischl-Marxow) כדי להפחית את סבלו מכאבים ואת התמכרותו למורפיום – ידידו צרך כמויות גדולות של קוקאין והתמכר לו בסופו של דבר, מה שתרם לתחושת האשמה של פרויד, ולאכזבה מהעיסוק במחקר על הקוקאין.
עם זאת, נראה כי במהלך חייו המשיך פרויד לצרוך קוקאין בעצמו מדי פעם.
באוקטובר 1885 נסע פרויד לפריז, להשתלמות בתחום מחלות עצבים אצל הנוירולוג הנודע ז'אן-מרטן שארקו, בבית החולים פיטייה סלפטרייר (Pitié-Salpêtrière).
הוא עסק במעבדתו במחקר נוירולוגי על שיתוק מוחין של ילדים ועל אפזיה, אך בעיקר התוודע שם לשיטותיו של שארקו לטיפול בהיסטריה נשית, ובהן ההיפנוזה.
הוא התרשם מסגנונו ואישיותו של שארקו (לימים, ב-1889, קרא לבנו בשם ז'אן-מרטין, על שם שארקו), וכן מהופעותיו התיאטרליות בפני חוקרים ורופאים, שבהן הדגים סוגסטיה היפנוטית על נשים שסבלו משיתוק היסטרי באיבר מסוים בגופן וכך ריפא אותן.
השתלמות זו הייתה משמעותית ביותר עבור פרויד, ובעקבותיה החליט לעבור מעיסוק במחקר לעבודה קלינית עם מטופלים נוירוטיים.
בדרכו חזרה לווינה עבר פרויד בברלין, שם עסק במשך מספר שבועות במחקר נוסף על מחלות ילדים.
בשנת 1886 חזר פרויד לווינה, ופתח מרפאה פרטית שהתמחתה בהפרעות מוח ועצבים, ובה ערך טיפולים וניסויים בהיפנוזה עם מטופליו.
בשנה זו גם נישא למרתה ברנייס, לאחר ארבע שנות אירוסין, שברובן היה רחוק ממנה והתכתב עִמהּ בתדירות גבוהה.
ב-1887 נולדה בתו הבכורה מתילדה.
ב-1887 הרצה פרויד מדי פעם על היסטריה גברית, ובאחת מהרצאותיו הכיר את וילהלם פליס (Fliess), חוקר מברלין, שתמך ברעיונותיו והפך לידידו הקרוב בשנים הבאות.
ב-1891 פרסם את מחקרו "על אפזיה", שעסק בהשפעות של נזקים נוירולוגיים במוח, על פגיעה ביכולות שפתיות – היכולת לבטא מילים ויכולת השיום (מתן שם) של חפצים מוכרים.
הוא טען כי ללקויות שפתיות אלו עשוי להיות גם מרכיב פסיכולוגי, ובתקופה זו החל לחפש מרכיבים אלו במחקריו ובעבודתו עם מטופליו.
ב-15 במרץ 1938, שלושה ימים לאחר שחיילים גרמנים נכנסו לאוסטריה, פלוגה של אס אה חיפשה בדירתם של משפחת פרויד ברחוב ברגאסה 19. יומיים לאחר מכן, הגיעה לבית המשפחה ידידתו ומטופלתו של פרויד הנסיכה מארי בונפארט מפריז על מנת לסייע ארגונית, דיפלומטית, וכלכלית.
ב-22 במרץ הגסטפו פשטו על בית משפחת פרויד.
אנה פרויד נלקחה לחקירה בת שעות רבות במפקדת הגסטפו במה שהיה מלון מטרופול בעיר.
רק לאחר חקירתה של בתו נתמלא בדעתו סופית לעזוב את וינה.
סיוע נוסף הגיע מידי וילאים סי.
בוליט, מטופל לשעבר של פרויד, שגריר ארצות הברית בצרפת וידידו האישי של הנשיא רוזוולט.
בוליט שלח לוינה את ג'ון ויילי, הקונסול הכללי האמריקאי על מנת לסייע דיפלומטית אף הוא.
בזכות שתדלנותו של הפסיכואנליטיקאי ארנסט ג'ונס, כניסתה של 16 מבני משפחת פרויד לבריטניה הובטחה.
ד"ר אנטון סוורוואלד, חבר המפלגה הנאצית שמונה להשתלט על נכסיו של פרויד, היה תלמיד של ידידו של פרויד והחליט לקרוא את כתביו.
סוורוואלד מעל בתפקידו בשני אופנים.
ראשית, הוא הסתיר מפני השלטון הנאצי את דבר קיומם של חשבונות בנק שווייצריים בבעלות משפחת פרויד.
שנית, הוא נדרש להשמיד את כתביו של פרויד, אך יחד עם שותפיו החביא אותם בספריה הלאומית בווינה.
כשביקש לעזוב את אוסטריה, דרש הגסטפו מפרויד לחתום על הצהרה לפיה זכה ליחס הוגן.
אנקדוטה פופולרית ייחסה לפרויד את התוספת הצינית "אני ממליץ בכל לשון של המלצה על הגסטפו לכל אדם", אך המסמך המקורי, אשר התגלה ב־1989, מפריך את אותה אנקדוטה.
ב-4 ביוני 1938, הורשו פרויד ומשפחתו לעבור את הגבול לצרפת, ואז המשיכו מפריז ללונדון, שם חיו באזור המפסטד.
פרויד השווה את יציאתו לגלות לבקשתו של רבי יוחנן בן זכאי מאספסיאנוס לפני חורבן בית המקדש השני: "תן לי יבנה וחכמיה".
"אנו עומדים ליזום אותו מהלך" הצהיר פרויד, "בסך הכל, אנו רגילים לרדיפות".
ברחוב מארספילד גארדנס (Maresfield Gardens) מס' 20, לונדון, כתובת מגוריו של פרויד, פועל, החל מ-1986, "מוזיאון פרויד".
בלונדון, בשנת 1938, התגשמה חלקית שאיפתו לזכות בהכרת החברה המלכותית כמדען מוביל, אף כי הצעת חוק, שיזם אוליבר לוקר-למפסון, להעניק לו וליהודים מגורשים אחרים אזרחות בריטית, נכשלה.
שני מזכירים של החברה המלכותית הביאו את ספר האגודה לפרויד לחתימה.
על כך כתב לידידו הסופר ארנולד צווייג: "הם השאירו לי עותק של הספר, ואם היית כאן הייתי יכול להראות לך את החתימות, מזו של אייזק ניוטון ועד לזו של צ'ארלס דרווין.
פרויד עישן סיגרים במשך רוב חייו.
הוא עבר מעל 30 טיפולים במחלה, ובהם גם הסרת לסתו העליונה, אך המשיך לעשן כ-20 סיגרים ביום עד למותו.
לאחר שלא יכול היה לסבול את הכאבים הבלתי פוסקים שגרמה לו המחלה, ביקש מרופאו האישי לשים קץ לייסוריו, וב-23 בספטמבר 1939 (יום הכיפורים ה'ת"ש), מת ממנת יתר של מורפיום שניתנה על ידי רופא.
שלושה ימים לאחר מותו, גופתו של פרויד נשרפה בבית הלוויות של גולדרס גרין בצפון לונדון.
אפרו הונח בקולומבריום של ארנסט ג'ורג' ב"פינת פרויד".
הוא מונח על בסיס שתוכנן על ידי בנו, ארנסט, במכתש פעמון יווני עתיק שעוטר בסצנות דיוניסיות שפרויד קיבל במתנה ממארי בונפרטה, ושמר אותו בחדר העבודה שלו בווינה במשך שנים רבות.
לאחר שאשתו מרתה נפטרה בשנת 1951, אפר שלה הונח גם הוא בכד.
לאחר מותו, הוצג פרויד בעיתונות העברית כחוקר שהגיע להישגים מדעיים מזהירים ותרם חידושים רבים לידע האנושי.
בתוך כך, מסעו אל ההצלחה האקדמית הוצג כמטלטל ומפרך, הודגשה השתייכותו לעם היהודי וצוינה הצלחתו על רקע גלי האנטישמיות ששטפו את אירופה.
לפרויד ולאשתו מרתה נולדו שישה ילדים: ארנסט ל.
פרויד, ז'אן מרטין פרויד, אוליבר פרויד, מתילדה פרויד, סופי פרויד, ואנה פרויד.
בתו הצעירה, אנה פרויד, הייתה גם היא פסיכולוגית בולטת, ממייסדי פסיכולוגיית האגו, שתרמה במיוחד בתחום הפסיכולוגיה של הילד ופסיכולוגיה התפתחותית.
פרויד הוא סבו של הצייר לוסיאן פרויד ושל הקומיקאי והפוליטיקאי קלמנט פרויד.
הוא סבא-רבא של העיתונאית אמה פרויד, של מעצבת האופנה בלה פרויד ושל אילי ההון מתיו פרויד וריא ויליאמס.
אחייניתו מרתה גרטרוד פרויד ששינתה את שמה לתום זיידמן-פרויד, ילדה את אביבה הררי.
ארבע מחמש אחיותיו נרצחו בשואה.
הן גורשו למחנה טרזיינשטט בקיץ 1942, שם מתה אסתר אדולפינה ב-29 בספטמבר 1942. האחיות מארי, פאולינה ורוזה נרצחו במחנה ההשמדה טרבלינקה, זמן קצר לאחר שהגיעו לשם ב-23 וב-29 בספטמבר.
אחותו, אנה, נישאה לאלי ברנייס, אחיה של מרתה, אשתו של פרויד.
היא היגרה לניו יורק, שם נפטרה ב-1955. אחד מחמשת ילדיה הוא התועמלן אדוארד ברנייס שהיה גם שותפו בחלק מרעיונותיו ומחקריו.
פרויד הבחין ששיטות הטיפול הקונבנציונליות שהיו נהוגות בזמנו, כולל היפנוזה, לטיפול בהיסטריה ובנוירוזות אינן יעילות.
כתוצאה מכך החל בשנת 1893 לכתוב ספר יחד עם עמיתו יוזף בְּרוֹיֶר, בשם "מחקרים על היסטריה" (Studien über Hysterie), שבו תוארה שיטת טיפול חדשה שבוצעה על ידי שיחה עם המטופל.
במהלך הטיפול ביקש פרויד ממטופליו לדבר על קשייהם תוך כדי שכיבה על ספה.
הוא עודד אותם לומר כל מה שעולה בדעתם – שיטה הנקראת כיום "אסוציאציות חופשיות".
המקרה הראשון שבו נערך טיפול בשיטה זו, ואשר מתואר בספר, התרחש כבר ב-1880 – הטיפול של ברוייר במטופלת ברטה פפנהיים, שהוזכרה בכינוי "אנה או".
לקראת כתיבת הספר חזר פרויד למקרה זה, ופיתח תאוריה לפיה השיחה עם המטופלים עשויה ליצור קתרזיס, לעורר זיכרונות ולשחרר רגשות חזקים, וכך להביא להקלה בתסמינים הגופניים, כפי שהתרחש אצל אנה או (ברטה פפנהיים).
במהלך 1895 המשיך פרויד לפתח רעיונות פסיכולוגיים על נושאים כגון מלנכוליה, פרנויה ופוביות, וכן החל לפרש את חלומותיו.
ב-1896 פרסם את "האטיולוגיה של ההיסטריה" (Zur Ätiologie der Hysterie), שם הופיע לראשונה המונח "פסיכואנליזה".
במקביל המשיך פרויד במחקרים נוירולוגיים עבור נותנאגל, ופרסם ב-1897 את מחקרו "שיתוק מוחין בילדים".
ב-1896 נפטר אביו, ופרויד שקע במהלך האנליזה-העצמית שלו באבל ובהרהורים על העבר, על יחסיו עם אביו, ועל הקשר שלהם לתאוריות פסיכולוגיות.
בתקופה זו פיתח את "תאוריית הפיתוי" השנויה במחלוקת, שלפיה נוירוזות בבגרות נובעות מטראומה נפשית בעקבות התעללות מינית של הורה בילדו.
הוא זנח את התאוריה במהלך 1897. הוא הבין שלא כל הנוירוזות של מטופליו נובעות מטראומה מינית שבאמת התרחשה בילדות, כפי שהם תיארו במהלך ההיפנוזה והטיפולים בהם, אלא שמדובר בפרי דמיונם ובמשאלת ילדות בלבד של המטופלים כלפי הוריהם.
בהמשך פיתח בעניין זה את הרעיונות על תסביך אדיפוס.
עמיתו של פרויד, ברויר, התנגד לרעיונות אלו על המיניות בילדות והקשר שלה לנוירוזות, ולכן בתקופה זו נפרדו דרכיהם.
במהלך השנים הבאות החל פרויד לחשוב על הקונפליקטים המיניים והמשאלות הסמויות של האדם, כתכנים שכל אחד מנסה להדחיק אל הלא-מודע שלו.
תכנים אלו עשויים לצוץ ולבוא לידי ביטוי בדרכים שונות, בעיקר באמצעות החלומות של האדם.
לפיכך טען פרויד כי פירוש חלומות אלו עשוי לתרום להבנת הקונפליקטים הלא מודעים, וכך למעשה להוות את "דרך המלך אל הלא-מודע", כהגדרתו.
ב-1900 פורסם ספרו החשוב "פשר החלומות" (Die Traumdeutung), שבו כתב על רעיונות אלו, ותיאר ניתוחים של עשרות חלומות של מטופלים.
ב-1901 פורסם ספרו "פסיכופתולוגיה של חיי היומיום" (Zur Psychopathologie des Alltagslebens), ובו תיאר לראשונה את מה שנודע מאז בכינוי "פליטה פרוידיאנית" – פליטת-פה או פליטת-קולמוס שמהווה אף היא הצצה אל הלא-מודע של האדם.
ב-1902 קיבל פרויד משרת פרופסור באוניברסיטת וינה.
הוא נהג לכנס את עמיתיו מדי שבוע לדיונים בשיטתו, במה שכונה מאז "החברה הפסיכולוגית של יום רביעי".
ב-1906 החלה היכרות ארוכת שנים של פרויד עם קרל גוסטב יונג, והם החלו להתכתב על הרעיונות הפסיכואנליטיים.
תומכים נוספים שלו בתקופה זו היו שנדור פרנצי, ארנסט ג'ונס וקרל אברהם.
אוטו ראנק התמנה באותה תקופה למזכיר "החברה הפסיכולוגית של יום רביעי", ששמה שונה ב-1908 ל"החברה הפסיכואנליטית הווינאית" .
ב-1908 התקיים בזלצבורג הכינוס הפסיכואנליטי הבינלאומי הראשון.
באותה שנה יצא ספרו "המוסר המיני 'התרבותי' והעצבנות המודרנית" (Die 'kulturelle' Sexualmoral und die moderne Nervosität).
ב-1909 ביקר פרויד בארצות הברית והרצה באוניברסיטת קלארק, בלוויית יונג ופרנצי.
הוא ייסד את כתב העת הראשון לפסיכואנליזה, ומינה את יונג לעורכו.
בתקופה זו החלו בקיעים ראשונים בתמיכתם של עמיתיו: מקס אייטינגון, מתומכיו בציריך, החל לבקר את דעותיו, אלפרד אדלר התפטר מ"החברה הפסיכואנליטית הווינאית", ובהמשך הצטרפו אחרים לביקורת.
מ-1911 גבר המתח בין פרויד ליונג.
ב-1912 פרסם יונג את "הפסיכולוגיה של הלא-מודע", בו התרחק מרעיונותיו של פרויד, ובעקבותיו התפטר מתפקיד עורך כתב העת הפסיכואנליטי ומנשיאות האגודה הבינלאומית לפסיכואנליזה, והתנתק מפרויד.
לפרויד מצידו הייתה סבלנות מועטה לעמיתים שחרגו משיטתו הפסיכואנליטית.
ב-1914 תקף בחריפות את יונג ואת אדלר במאמרו "דברי ימי התנועה הפסיכואנליטית", שנודע בכינוי "הפצצה", והעמיק את הקרע בינו לבין עמיתיו.
ספרים ומאמרים חשובים נוספים שפרסם פרויד בתקופה זו, הם "על הטיפול בפירוש חלומות בפסיכואנליזה" (1911), "על הנרקיסיזם" (1914), וכן "טוטם וטאבו" (Totem und Tabu; 1913), שבו תיאר את גישתו כלפי מקורות התרבות והדת, בתגובה למאמריו של יונג בנושא.
במקביל ייסד ב-1912 כתב עת פסיכואנליטי בשם "אימאגו" (Imago), ומינה את אוטו ראנק לעורכו, וכן המשיך לקיים פעם בכמה שנים את הקונגרס הפסיכואנליטי הבינלאומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק, בין השאר, בכתיבת ספר רחב יריעה על מטא-פסיכולוגיה, אך לבסוף הותיר מתוכו רק חמישה פרקים ושבעה השמיד.
לאחר המלחמה טיפל בחיילים שסבלו מטראומות במהלכה.
בשנת 1919 פרסם את פיתוחו לקונספט של המאוים (Unheimlich).
ב-1920 פרסם את "מעבר לעקרון העונג" (Jenseits des Lustprinzips), על דחפי העונג (ארוס) והמוות (תנטוס).
זוועות המלחמה הביאו לכך שהדגיש כי לצד הארוס גם התנטוס האלים וההרסני הוא חלק מהנפש האנושית.
ב-1921 פרסם את "הפסיכולוגיה של ההמון והאנליזה של האני", שדן בפסיכולוגיית ההמונים על בסיס התמורות שחלות במערך הנפשי של היחיד (כשבין השאר נבחן "משל הדורבנים" של ארתור שופנהאואר), ובכך נעשה צעד נוסף במחקר על אודות המבנה של הנפש שעליו רמז ב"מעבר לעקרון העונג".
ב-1923 פרסם את המשכו של מעבר לעקרון העונג, "האני והסתם" (או "האגו והאיד"; Das Ich und das Es), בו תיאר את המודל הסטרוקטורלי.
בתקופה זו התגלה אצלו סרטן בחיך, והוא החל בסדרת ניתוחים בפיו.
ב-1926 פיתח את התאוריה הפסיכואנליטית לגבי חרדה, ופרסם את ספרו "עכבה, סימפטום וחרדה".
בשנת 1930 העניקה העיר פרנקפורט לפרויד את פרס גתה, כהכרה בתרומתו לפסיכולוגיה.
באותה שנה מתה אימו, בגיל 95. בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נשרפו ספריו של פרויד בפומבי.
הנחת היסוד של הפסיכואנליזה היא שחלק ניכר מהפעילות הנפשית של האדם נעשית באופן לא מודע, ושעל מנת להבין טוב יותר את הסיבות להתנהגותו, צריך לחשוף ולגלות חלקים בלא-מודע שלו.
מסיבה זו, הפסיכואנליזה מתמקדת בהשפעתם של דחפים מודחקים, קונפליקטים פנימיים וטראומות בילדות על הבריאות הנפשית של האדם.
פרויד הציע מודלים אחדים לתיאור הנפש ואופן פעולתה:
המודל הסטרוקטורלי: חלוקת הנפש לשלוש רשויות: סתמי (Id), אני (Ego) ואני עליון (Super-ego).
המודל הדינמי: מתאר את הדינמיקה בין הרשויות השונות.
המודל הטופוגרפי: שלוש רמות מודעות של הנפש: המודע, הקדם מודע (או ה"סמוך למודע") והלא מודע.
המודל הפסיכוסקסואלי: מתאר את שלבי התפתחותה של הנפש: השלב האוראלי, השלב האנאלי, השלב הפאלי, שלב החביון והשלב הגניטלי.
לפי גישתו של פרויד החרדה נוצרת על ידי המבנה הראשוני והיצרי של האישיות, במאבק בין דרישות הסתמי (איד) לבין הסופר אגו.
היא נועדה לגלות סכנות פנימיות וחיצוניות ולהזהיר את האדם מפניהם.
חלק מהתהליכים המתקיימים בנפש נמצאים בלא-מודע של האדם.
זיגמונד פרויד הבחין בשלושה סוגי חרדה:
חרדה מציאותית - שמזהירה את האדם מפני סכנות ממשיות.
חרדה נוירוטית - שהיא למעשה חשש מעונש - חשש שהדחפים והיצרים של האיד יתפרצו ודרישות המציאות עלולות להביא את האדם להיענש על מעשיו.
חרדה מוסרית - שמתבטאת ברגשות אשמה שנועדו להזהיר את האדם מפני עונשים חמורים ביותר, לכאורה, שצפויים לו אם יבצע מעשה לא מוסרי בעיניו של האני עליון (סופר אגו), מבנה אישיות נוקשה שאחראי על ערכיות ומצפון האדם.
פרויד נחשב לאבי הפסיכולוגיה הביולוגיסטית.
כמי שלמד רפואה, ובא מן העולם המדעי, ניגש פרויד אל הנפש כשם שניגש הביולוג אל התא, החיה או החומר אותו הוא חוקר.
לפני פרסום מחקריו של פרויד העיסוק בנפש לא נחשב למדעי, לפחות לא בהגדרה הנוקשה של מדע, והוא ניסה לכונן פסיכולוגיה כמדע ממשי.
פרויד שם דגש על כך שבכל אדם יש מאפיינים חייתים המתמודדים מול כוחות התרבות והמוסכמות החברתיים.
לגורם זה ישנן כמה משמעויות שחשובות להבנת תורתו של פרויד:
תפיסה דטרמיניסטית: אין מקור ההתגלגלויות הנפשיות בבחירה מודעת של האדם, אלא הן השתלשלות של המקרים הנפשיים.
בכתביו משנת 1933 תיאר פרויד את מטרות הפסיכואנליזה כדלקמן: "השכל והנפש הם אובייקטים לחקירה מדעית, בדיוק כפי שכל הדברים הבלתי אנושיים הם אובייקטים לחקירה כזו".
ניתן לומר כי לפי עקרון הדטרמיניזם, כל אירוע משמעותי בילדות ישפיע על האישיות בהמשך החיים.
הנפש היא בעלת מבנה שלם המורכב רמות וישויות, שביניהם יש יחסים ברורים והם מצטרפים לחטיבה אחת שלמה – זאת בניגוד לכמה מהתפיסות הפסיכולוגיות הקודמות שהניחו שיש מספר כוחות בנפש, אך לא השכילו להציע הגדרה ברורה של טיב של היחסים ביניהם.
פרויד, כהולך בעקבותיו של צ'ארלס דרווין, בחן את תהליך האבולוציה של בעל חיים, שבמיליון השנים האחרונות שלו נוצר גם האדם.
כמדען הסיק כי התרבות, שהיא מאפיין של בן האנוש, מעלה תהיות רבות.
תהיות אלו נובעות בעיקר מכך שלפי מחקרים אנתרופולוגיים רק בכ-150,000 שנים האחרונות התפתחה תרבות בחברת בני האדם.
מבחינה אבולוציונית, נדרשו כ-150 מיליון שנים לדגים על מנת להיהפך לזוחלים ולדו-חיים, וכ-170 מיליון שנים נוספות חלפו להתפתחות היונקים המוכרים כיום.
חלק ניכר מנסיונותיו המחקריים של פרויד היה הניסיון למצוא פתרון לשאלה, כיצד אירע כי בכ-150,000 שנה פיתח האדם את מאפייני התרבות השונים: מוזיקה, מוסר, מנהגים ומסורות, תלבושות, אהבה, וכו'.
הבסיס המדעי לתאוריות של פרויד הוא שנוי במחלוקת.
בעיני מבקריו, היכולת לתקף אמפירית את מסקנותיו היא מוגבלת, ולטענתם יעילותה הטיפולית של תורתו אינה גבוהה בכל מה שקשור לטיפול במחלות נפש.
רבים מפקפקים האם ניתן לקרוא לה מדע, בהיותה מבוססת על טענות שלא ניתן להפריכן.
כפי שניסח זאת מבקרו של פרויד, הפסיכולוג האמריקני ג'ון קילסטרום: "אין כל ראיה אמפירית שההתפתחות עוברת דרך שלב אורלי, אנאלי ופאלי ושילדים קטנים מתאווים לאימותיהם ושונאים את אבותיהם...
אין כל ראיה אמפירית שקיימים מנגנוני הפעולה שאותם חוזה הפסיכואנליזה, כמו ההעברה והקתרזיס."
אחרים אומרים, לעומת זאת, שתוקפם של עיקרי תורת פרויד לא פג עד היום וישנם מחקרים רבים המוכיחים את יעילות הטיפול הפסיכואנליטי.
מקובל היום להניח שטיבה של מערכת היחסים בין המטפל למטופל הוא משמעותי להצלחת הטיפול.
בראש ובראשונה תרם פרויד להעמקת הבנתנו המושג "לא מודע", וחשיבותו בפסיכולוגיה האישית של כל אדם בוהשפעתו גם על התרבות.
השפעות פרויד על עולם הרוח והתרבות
פרויד ראה עצמו כמדען, אך מחקרו והגותו נגעו למגוון רחב של נושאים אחרים.
שאלות, כדוגמת מהו הטוב והרוע, האהבה וההרס, או מהו מוסר ומה מקורו, מקבלות מענה מקיף בפסיכואנליזה הפרוידיאנית.
נהוג לראות בפרויד כמי שעסק בתחום הדעת המכונה "פסיכולוגיה".
אולם במחקר עמוק, מקיף ומהותי כמו שלו, לא ניתן לִתְחוֹם את המסקנות לענף מדעי אחד, שהרי חדרו גם לנימים הדקים של הפילוסופיה, האנתרופולוגיה, הסוציולוגיה, האטימולוגיה, האמנות ועוד.
יש הרואים את פרויד כאחד מאבות המחשבה הפוסטמודרנית.
הרעיון שהאדם מונע על ידי יצריו הקדומים, וכן הרעיון של הצדקה רציונלית שלנו למעשינו ללא מודעות למתחולל בנפשנו, משמשים טענות בזכות נטישת ההגיון החברתי, האידאולוגי והפוליטי.
עם זאת, פרויד היה דווקא חסיד של הריסון עצמי וראה בעידון, התקת היצרים למעשים מקובלים חברתית, את הדרך המאפשרת לתרבות להתקיים.
תפיסת שיטתו של פרויד כדוגלת באי-השמעות להגיון ולמוסר (שהוא למעשה מנגנון מניעה תרבותי) אינה מוצדקת.
האדם האידיאלי של פרויד הוא דווקא האדם הרציונלי, בעל המודעות ויכולת הבחירה, שמסוגל להכיר במציאות תוך התמודדות עם הקונפליקטים הלא מודעים.
בעיני פרויד, תפקידה של הפסיכואנליזה היא להפוך את בני האדם לשלמים יותר, מחוברים יותר לעצמי האמיתי שלהם ובעלי הבנה טובה יותר לגבי מבנה נפשם; זאת כדי שיוכלו לחיות את חייהם חופשיים מעולן של הפרעות נפשיות וקונפליקטים פנימיים.
לדבריו, אין תכליתם של ההפרעות הנפשיות אלא סירוס העצמי האמיתי, על שלל יכולותיו ומלוא הפוטנציאל שבו.
ב-24 ביולי 1918 נערך בהר הצופים טקס הנחת אבן הפינה של האוניברסיטה העברית.
בטקס נאם הלורד ארתור ג'יימס בלפור והצהיר: "הפרופסורים זיגמונד פרויד, אלברט איינשטיין ואנרי ברגסון הם שלושת היהודים אשר השפיעו ביותר על ההגות והתרבות המודרנית".
הסרט הראשון בו מופיעה דמותו של פרויד, הוא
"Freud: The Secret Passion" משנת 1962 על פי עבוד של עלילה שכתב ז'אן-פול סארטר.
הסרט מתמקד בתחילת דרכו של פרויד, בשנים 1885–1890 ומאחד מקרי בוחן רבים של פרויד לבודדים, וכן חברים אישיים רבים שלו לדמויות בודדות.
בשנת 1984 הפיק ה-BBC מיני-סדרה בת שישה פרקים בשם "Freud: the Life of a Dream".
המחזה "The Talking Cure" והסרט שבא בעקבותיו - "שיטה מסוכנת" מתמקדים בקונפליקט בין פרויד לקרל יונג, והם מבוססים בחלקם על ספר העיון A Most Dangerous Method מאת ג'ון קר.
במרכז הספר "The Seven-Per-Cent Solution" מאת ניקולס מאייר, מפגש בין פרויד לבין הבלש הבדיוני שרלוק הולמס, כאשר החלק העיקרי מהעלילה מראה את פרויד עוזר להולמס להתגבר על התמכרותו לקוקאין.
הסדרה האוסטרית-גרמנית בת שמונה הפרקים "פרויד" משנת 2020 עוסקת בפרויד הצעיר הפותר תעלומות רצח.
הסדרה ספגה ביקורת על כך שפרויד מוצג בה כנעזר במדיום בעל כוחות על-טבעיים, בעוד שבמציאות פרויד היה ספקן למדי לגבי העל-טבעי.
פרויד גם עוזר לפתור מקרה רצח ברומן משנת 2006 בשם "The Interpretation of Murder".
פרויד משמש לאפקט קומי יותר בסרט "Lovesick" משנת 1983, שבו אלק גינס מגלם את רוחו של פרויד הנותן עצות אהבה לפסיכיאטר מודרני בגלומו של דאדלי מור.
פרויד מוצג באור קומי גם בסרט "ההרפתקה המצוינת של ביל וטד" משנת 1989. פרויד, המגולם על ידי רוד לומיס, הוא אחת מכמה דמויות היסטוריות שגויסו על ידי הדמויות הראשיות הנוסעות בזמן שבסרט כדי לסייע להן להעביר את המצגת שלהן בשיעור היסטוריה בבית הספר.
בשנת 2020 עלתה ב"נטפליקס" הסדרה "פרויד", שבה פרויד מסייע לפתור תעלומות פשע בווינה בשנות ה-80 של המאה ה-19
פרויד היה בעל זהות יהודית אתאיסטית; בהקדמתו למהדורה העברית של "טוטם וטאבו" שיצאה לאור ב־1930 כתב פרויד שהוא מנוכר לחלוטין לדת אבותיו, "כמו לכל דת אחרת".
אך הוא "לא הכחיש מעולם את השתייכותו לעמו" והוא "חש את עצמיותו כיהודית ואיננו מבקש שתהיה אחרת."
אף שפרויד סבר כי הדת היא סוג של נוירוזה (ואולי הטובה שבנוירוזות), הוא מעולם לא ניסה להסתיר את יהדותו, ובהזדמנויות רבות אף התגאה בה.
את התכתבויותיו הפרטיות תיבל בטבעיות במילים השאובות משפת היידיש.
עם זאת חשש שמא, בשל יהדותו ויהדות תלמידיו, תוגדר הפסיכואנליזה כ"מדע יהודי" ותידחה בשל כך בחוגי האקדמיה, מה שאכן התרחש תחת השלטון הנאצי.
יתרה מזאת, הוא עצמו העלה את החשש שמא האנטיפתיה נגד הפסיכואנליזה מקורה בכך שראשון נציגיה הוא יהודי.
יש הסבורים שפרויד קירב מאוד את תלמידו קרל יונג, שהיה שווייצרי-אתני ונוצרי, כדי שהפסיכואנליזה תהיה מקובלת יותר על האקדמיה האירופית.
במכתב משנת 1913 לעמיתתו היהודיה סבינה שפילריין, אם לשתי בנות שנכנסה להיריון, כתב פרויד כי "הוא רוצה לחשוב שהוולד יהיה ילד ויתפתח כציוני וחסון." הוא גם כתב לה כי "יהודים אנחנו וכאלה נישאר.
האחרים רק ינצלו אותנו ולעולם לא יבינו או יכבדו אותנו."
יחסו של פרויד לציונות היה מורכב.
במכתב ששלח בשנת 1930, אחרי מאורעות תרפ"ט לראש סניף קרן היסוד בווינה, אמר פרויד כי אינו "סבור שפלשתינה תוכל אי פעם להיות למדינה יהודית, או שהעולמות הנוצרי והאסלאמי יהיו אי פעם נכונים למסור את המקומות הקדושים להם להשגחתם של יהודים.
אני סבור שהיה נבון יותר לייסד את המולדת היהודית בחבל ארץ שעול ההיסטוריה מכביד עליו פחות." כמו כן אמר שאין בליבו "כל אהדה לדבקות השגויה שהופכת חתיכת קיר הרודיאני לשריד קדושים לאומי, ועל ידי כך פוגעת ברגשותיהם של ילידי המקום".
עם זאת, הוא נתן ביטוי לסולידריות שלו עם יהודי ארץ ישראל, בהיותו חבר הדירקטוריון הראשון של האוניברסיטה העברית, ובכך שוויתר על תמלוגים לאחד מספריו שתורגם לעברית.
בספרו האחרון, "משה האיש והדת המונותאיסטית" (Der Mann Moses und die monotheistische Religion; 1939), טען פרויד שהיהדות מסייעת לשחרר את האנושות מכבלי העולם האמפירי ופותחת אפשרויות חדשות למחשבה ולפעולה.
הוא טען כי מקור היהדות הוא ברגשות אשם ובניסיון לכפר על רצח אב קדמון, הוא משה.
בית הולדתו של פרויד בצ'כיה הפך למוזיאון.
בבית בו התגורר פרויד שנים ארוכות בעיר וינה ובו קיבל רבים ממטופליו הוקם מוזיאון זיגמונד פרויד המושך מבקרים רבים מדי שנה.
גם הבית בו התגורר פרויד בפרוור של לונדון באנגליה בשנה האחרונה לחייו הפך למוזיאון.
בירושלים נקראת כיכר עירונית על שמו.
רחובות על שמו קרויים בערים תל אביב-יפו, חיפה, באר שבע, דאלית אלכרמל, רמלה ונתניה וגם מעבר פרויד שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
ב-18 באפריל 1999, הנפיק השירות הבולאי סדרה שנייה של שישה בולי דאר על נושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של זיגמונד פרויד שעליו מופיע דיוקנו.
האמנית מאשה יוזפפולסקי עיצבה את הבול.
ב-2024 יצא לאור סרט דוקומנטרי על חייו של פרויד: פרויד.
הפסיכולוגיה של ההמון והאנליזה של האני (תרגום: י' דבוסיס [=דביר]), ירושלים: דפוס הספר, תרפ"ח.
תרגום נוסף: רסלינג, תרגום: נועה קול, 2009
שעורים במבוא לפסיכואנליזה (תרגם מגרמנית: י' דבוסיס [=דביר], בלוית תמונות ורשימת מונחים), תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ד–תרצ"ה
טוטם וטאבו: כמה תאימות בחיי הנפש של הפראים ושל הנברוטיקנים (תרגם מגרמנית ברשות המחבר: י' דבוסיס [=דביר]), ירושלים: קריית ספר, תרצ"ט
פסיכופתולוגיה של חיי יום יום: על שכחה, פליטת-פה, מעשה שגגה, אמונת-הבל וטעות (עם פתח דבר מאת מ' איטינגון; תרגם מגרמנית: צ' וויסלבסקי), תל אביב: חברת מסדה ('לגבולם'), תש"ב
התרבות והדת, מרחביה: ספרית פועלים, 1943
חיי ופעלי (עברית: שמואל גולן, צבי זהר), מרחביה: ספרית פועלים, 1947
רביזיה של תורת החלום (תרגם: מ' ברכיהו), ירושלים: עבר, תשי"ד
שלוש מסות על התאוריה המינית (עברית: מנחם אילון), מרחביה: ספרית פועלים, 1954
פשר החלומות (תרגם: מ' ברכיהו), תל אביב: יבנה, תשי"ט
כתבי זיגמונד פרויד, תל אביב: דביר, תשכ"ט–תשל"א.
משה האיש ואמונת היחוד (תרגם והוסיף אחרית דבר: משה אטר), תל אביב: דביר, תשל"ט-1978
טוטם וטאבו: ומסות אחרות (תרגם: חיים איזק; עריכה מדעית: ח.
אורמיאן), תל אביב: דביר, תשמ"ח-1988. ; הוצאת רסלינג, 2013 (הקדמות ופרק מהספר, באתר פסיכולוגיה עברית)
מבוא לפסיכואנאליזה (תרגם: חיים איזק ; עריכה מדעית: ח.
מעבר לעקרון העונג: ומסות אחרות (תרגם: חיים איזק; עריכה מדעית: ח.
אורמיאן), תל אביב: דביר, תשמ"ח-1988
מעבר לעקרון העונג, עורך: יצחק בנימיני, תרגום מגרמנית: רות גינזבורג, עריכה מדעית: מרקו מאואס, הוצאת רסלינג, 2021
מעשה היצירה בראי הפסיכואנאליזה: על ההשפלה של חיי האהבה ומסות אחרות (תרגם: אריה בר; עריכה מדעית: ח.
תרבות בלא נחת: ומסות אחרות (תרגם: אריה בר; עריכה מדעית: ח.
פרויד ודורה / זיגמונד פרויד ואחרים (עריכה: עמנואל ברמן; תרגום: אברהם הוס (מגרמנית), מרים קראוס (מאנגלית)), תל אביב: עם עובד, תשנ"ד-1993
איש הזאבים: מתולדותיה של נוירוזת ילדות (1918) (תרגום מגרמנית וייעוץ מדעי: ערן רולניק; עורך: דרור גרין), צפת: ספרים, 1999
התרבות והדת (ערך: נתן זך), תל אביב: ספרית פועלים, תש"ס-2000
אבל ומלנכוליה: פעולות כפייתיות וטקסים דתיים (תרגם מגרמנית: אדם טננבאום; אחרית דבר: יצחק בנימיני), תל אביב: רסלינג, 2008
הטיפול הפסיכואנליטי (תרגום עריכה ואחרית דבר: ערן רולניק; עורך ראשי ומחבר ההקדמה: עמנואל ברמן), תל אביב: עם עובד, תשס"ב-2002
מיניות ואהבה (עריכה ומבוא: רות גולן ואחרים), תל אביב: עם עובד, תשס"ג-2002
הנס הקטן: אנליזה של פוביה בילד בן חמש: (1909) (תרגום מגרמנית: מרים רון; עריכת התרגום: יעקב לורך; עורך: דרור גרין), קיבוץ רמת יוחנן: ספרים, 2003
שתי נשים היסטריות: סיפורים פסיכואנליטיים (תרגום מגרמנית: מרים קראוס; עורך: דרור גרין), צפת: ספרים, 2004
מחקרים בהיסטריה (1893–1895) / זיגמונד פרויד, יוזף ברויאר (תרגום מגרמנית: מרים קראוס; עורך: דרור גרין), צפת: ספרים, 2004
על החלום (תרגום מגרמנית: אדם טננבאום; עריכה מדעית: ערן רולניק), תל אביב: רסלינג, 2004
איש העכברושים: הערות אודות מקרה של נוירוזה כפייתית (1909) (תרגום מגרמנית: מרים קראוס; עריכה מדעית: יהויקים שטיין; עורך: דרור גרין), צפת: ספרים, 2004
שרבר: הערות פסיכואנליטיות על תיאור-מקרה אוטוביוגרפי של פרנויה (Dementia Paranoides) (1911 [1910]) (תרגום מגרמנית: מרים קראוס; עורך: דרור גרין), צפת: ספרים, 2006. (מחקר על דניאל פאול שרבר)
תרבות, דת ויהדות (תרגום מגרמנית: נועה קול, רחל בר-חיים; עריכה מדעית: יותם חותם), תל אביב: רסלינג, 2008
הבדיחה ויחסה ללא מודע (תרגום מגרמנית: רן הכהן; עריכה מדעית: יוסף שוורץ, ערן רולניק), תל אביב: רסלינג, 2007
הצגת הנרקיסיזם ומאמרים נוספים על פסיכוזה (תרגום מגרמנית: דנית דותן; עריכה מדעית: ערן רולניק), תל אביב: רסלינג, 2007
עכבה, סימפטום וחרדה (תרגום מגרמנית: יאיר אור; עריכה מדעית: ערן רולניק), תל אביב: רסלינג, 2007
פירוש החלום (העורך: עמנואל ברמן; תרגמה מגרמנית: רות גינזבורג; מבואות: רות גינזבורג, ערן רולניק; אחרית דבר: רבקה אייפרמן), תל אביב: עם עובד, תשס"ח-2007
חליפת מכתבים: מבחר (1906–1914) / זיגמונד פרויד, קרל גוסטב יונג (תרגום מגרמנית: חיים מחלב; עריכה מדעית: יוסף שורץ, יצחק בנימיני), תל אביב: רסלינג, 2008
משה האיש והדת המונותיאיסטית (תרגום מגרמנית: רות גינזבורג; עריכה מדעית: רקפת זלשיק), תל אביב: רסלינג, 2009
על הפסיכופתולוגיה של חיי היומיום (תרגום מגרמנית: אדם טננבאום, עריכה מדעית: ד"ר רקפת זלשיק, עריכת תרגום: נועה קול), הוצאת רסלינג, 2015
הלא מודע: מאמרים במטאפסיכולוגיה (תרגום מגרמנית: רות גינזבורג, עורך: יצחק בנימיני.
זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית Sigismund) לבית לוקסמבורג (15 בפברואר 1368 – 9 בדצמבר 1437), היה השלישי והאחרון בבני בית לוקסמבורג, שנשאו את התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה", מלך הונגריה, מלך בוהמיה, נסיך בוחר של ברנדנבורג ומלך קרואטיה.
זיגמונד נולד בנירנברג ונפטר בזנוז'מו שבמוראביה.
זיגמונד היה למלך הונגריה משנת 1387, מלך גרמניה משנת 1410 ומלך בוהמיה משנת 1419. הוא פתח במסע צלב נגד העות'מאנים בשנת 1396, מסע שנכשל.
בשנת 1414 כינס את ועידת קונסטנץ והוביל להרשעתו של יאן הוס ולהוצאתו להורג.
היורש שהוכתר אחריו ב-1437 היה חתנו אלברכט השני, מלך גרמניה לבית הבסבורג, אשר צאצאיו שלטו באימפריה הרומית הקדושה ובאוסטריה עד 1918.
זיגיסמונד נולד ב-15 בפברואר 1368 בעיר החופשית נירנברג, לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאליזבת מפומרניה, בתם של בוגיסלב החמישי, דוכס פומרניה ואליזבייטה מפולין.
זיגיסמונד נקרא על שם הקדוש זיגיסמונד מבורגונדיה , והיה מכונה בקרב משפחתו "השועל האדמוני" בגלל צבע שערו.
לאביו היו יחסים טובים מאוד עם לאיוש הראשון, מלך הונגריה, ובשנת 1374 התארס זיגיסמונד עם בתו מריה מהונגריה.
בשנת 1378 מת אביו, וזיגיסמונד ירש את נסיכות הבוחר מברנדנבורג.
לאחר מכן נשלח זיגיסמונד לחצר המלוכה ההונגרית, שם למד את השפה ההונגרית ואת אורח החיים ההונגרי, ומונה על ידי לאיוש הראשון, מלך הונגריה ליורשו.
בשנת 1381 נשלח זיגיסמונד על ידי אחיו ונצל, מלך גרמניה לקרקוב, על מנת ללמוד את השפה הפולנית ולהכיר את אורח החיים בפולין, והעניק לו את נוימארק השוכנת בין ברנדנבורג לפולין.
בשנת 1382 מת לודוויק, מלך פולין, אולם זיגיסמונד לא הצליח להיבחר למלך פולין, על אף תמיכתם של אצילי פולין גדול, ובמקומו נבחרו ידוויגה מהונגריה ובעלה יוגאילה מליטא.
באותה שנה הוכתרה ארוסתו כמריה, מלכת הונגריה, ובשנת 1383 התחתנו השניים וזיגיסמונד החל לשלוט עמה בשותפות בהונגריה.
בשנת 1385 טען קרלו השלישי, מלך נאפולי לזכותו על הכתר, אולם הוא מת שנה לאחר מכן ובני הזוג חזרו לשלטון.
בשנת 1387 חטף זיגיסמונד את אשתו מריה וואת אמה אליזבתה מבוסניה, על מנת לתפוס את השלטון בהונגריה, ובמהלך החטיפה נרצחה חמותו, ועל כך לא סלחה לו אשתו עד מותה.
ב-31 במרץ אותה שנה נבחר זיגיסמונד למלך הונגריה, לאחר שהצליח לגייס מספיק כסף על ידי מכירת נסיכות הבוחר מברנדנבורג לדודנו יושט ממורביה.
במהלך תשע השנים הבאות נאבק זיגיסמונד לשמור על שלטונו, ובשל הזדקקותו לתמיכת האצילים נחלש מאוד השלטון המרכזי בממלכה.
במחוזות הדרומיים של הממלכה הצליח לאדיסלאו, מלך נאפולי, בנו של קרלו השלישי, מלך נאפולי לתפוס את השליטה בתמיכת טברקטו הראשון, מלך בוסניה, עד שהובס בשנת 1395 על ידי מיקלוש השני גאראי.
באותה שנה מתה גם אשתו של זיגיסמונד - מריה, מלכת הונגריה, ולא הותירה בנים אחריה.
בשנת 1396 הוביל זיגיסמונד מסע צלב נגד האימפריה העות'מאנית, לאחר שקרא לכך האפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
בנוסף לאלפי לוחמים הונגרים, הצטרפו אליו מתנדבים רבים מכל רחבי אירופה, ובכלל זה כוח גדול בראשות ז'אן מבורגונדי, בנו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
זיגיסמונד בראש 90,000 חיילים ו-70 גליאות יצא לעבר הטורקים, אולם ספג תבוסה מוחצת מבאיזיט הראשון בקרב ניקופול שהתרחש בין 25 ל-28 בספטמבר אותה שנה.
זיגיסמונד חזר דרך הים ודרך נסיכות זטה, ומינה את דראד השני בלשיץ' מושל מונטנגרו למושל האיים כבאר וקורצ'ולה במשימת הגנה מפני העות'מאנים, ורק לאחר מותו של דראד בשנת 1403 חזרו אליו האיים.
האסון בניקופול הביא לחוסר יציבות בהונגריה, ומשום כך הפנה זיגיסמונד את מבטו לעבר גרמניה ובוהמיה, אולם בשנת 1400 הודח אחיו ונצל, מלך גרמניה מתפקידו, ורופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו, מבלי שלזיגיסמונד יהיה כוח לשנות זאת.
בשנת 1401 פרצו בהונגריה מרידות נגד שלטונו של זיגיסמונד, ואף נעשו ניסיונות להדיחו מהשלטון.
באותה שנה פרצו גם מרידות נגד אחיו ונצל, מלך גרמניה בבוהמיה, וזיגיסמונד שלט במקומו 19 חודשים, עד לחזרת ונצל לשלטון בשנת 1403. לבינתיים חברו חלק מאצילי הונגריה ללדיסלאו, מלך נאפולי, ועד מהרה הוא כבש את זאדאר אולם נעצר שם.
המאבק המחודש עמו הוביל לסכסוך עם הרפובליקה של ונציה, משום שלדיסלאו מכר להם את הערים בדלמטיה תמורת 100,000 דוקטים.
בשנים שלאחר מכן פעל זיגיסמונד לסכל את תוכניותיו של לדיסלאו לכיבוש מרכז איטליה, על ידי חבירה לערי המדינה המתנגדות לו, ועל ידי הפעלת לחץ דיפלומטי.
בשל היעדרויותיו התכופות של זיגיסמונד מהונגריה, הוא הקים את משרת "פלטין הונגריה", שהיה המשנה למלך והממונה על ניהול הממלכה בעת היעדרויותיו של זיגיסמונד.
בתקופת שלטונו הארוך של זיגיסמונד בהונגריה, הרחיב זיגיסמונד באופן משמעותי את ארמון בודה וחיזק את ביצוריו והוא הפך כנראה לארמון הגותי הגדול ביותר באירופה בימי הביניים המאוחרים, ובודה הייתה למרכז חשוב של האמנות הגותית.
הבנייה הסתיימה ברובה בשנות ה-20 של המאה ה-14 אם כי חלק עוד נמשך עד מותו של זיגיסמונד בשנת 1437.
בשנת 1406 התחתן זיגיסמונד עם ברברה מצליה, בתם של הרמן השני, רוזן צליה ואנה משאונבורג.
אמו של הרמן השני הייתה קתרינה קוטרומניץ', שהייתה אחותה של מריה קוטרומניץ', אמה של אליזבתה מבוסניה.
הנישואים היו מוצלחים, ונולדה להם בת אחת - אליזבת מלוקסמבורג.
זיגיסמונד הצליח לבסס את שליטתו בסלאבוניה, ולא היסס להשתמש באלימות, אולם מדרום לנהר סאווה לא הייתה שליטתו אפקטיבית.
בשנת 1408 הוביל זיגיסמונד מסע צלב נגד הקרואטים והבוסנים, ולאחר שניצח אותם בקרב דובור טבח ב-200 משפחות אצולה.
לאחר מותו של רופרכט, מלך גרמניה בשנת 1410, נבחר זיגיסמונד על ידי שלושה מהנסיכים הבוחרים, בעוד ארבעה מהנסיכים בחרו בדודו יושט ממורביה.
לאחר מותו של יושט ב-18 בינואר 1411, נבחר זיגיסמונד שוב ב-21 ביולי אותה שנה, וב-8 בנובמבר 1414 הוכתר באאכן למלך הרומאים.
במהלך הסכסוך בין אבירי המסדר הטבטוני לממלכת פולין, שיחדו האבירים הטבטונים את זיגיסמונד ב-300,000 דוקאטים, ובתמורה ניסה זיגיסמונד לפגוע בברית הפולנית-ליטאית.
אולם מאמציו לא הועילו, וב-15 ביולי 1410 התרחש קרב גרונוולד, שבו ספגו האבירים הטבטנים מפלה מוחצת ומנהיגם אולריך פון יוגינגן נהרג במהלך הקרב.
לאחר הקרב נאלצו האבירים לשלם לפולין סכום כסף עצום, וזיגיסמונד סייע להם לקבל הלוואה נוחה מוולדיסלב השני, מלך פולין.
בשנת 1414 כינס זיגיסמונד את ועידת קונסטנץ, בניסיון לפתור את הפילוג בכנסייה.
בשנת 1418 החליטה הוועידה לקבל את התפטרותו של האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, והדיחה את האנטי-אפיפיורים יוחנן העשרים ושלושה ובנדיקטוס השלושה עשר, ובחרה לאפיפיור את מרטינוס החמישי.
כמו כן, במהלך הוועידה קרא זיגיסמונד ליאן הוס להרצות את טענותיו בפני הוועידה, והבטיח לו חסינות ומעבר בטוח בשטחי הממלכה.
יאן הוס הגיע לוועידה, ועד מהרה נעצר על ידי אנשי הכנסייה, למרות מחאותיו של זיגיסמונד.
יאן הוס הועמד למשפט על כפירה, וב-6 ביולי 1415 הועלה על המוקד.
באותה שנה אף העניק זיגיסמונד לפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג את נסיכות הבוחר מברנדנבורג, כאות הוקרה על תמיכתו בו, ובכך הונחו היסודות לצמיחתו של בית הוהנצולרן.
לאחר התבוסה הצרפתית בקרב אז'נקור בשנת 1416, התקרב זיגיסמונד לאנגליה, וב-15 באוגוסט אותה שנה חתם על אמנת קנטרברי עם הנרי החמישי, מלך אנגליה.
בשנת 1419 מת אחיו וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה, וזיגיסמונד עלה לשלטון במקומו.
מאחר שזיגיסמונד נתפס בעיני הבוהמים כבוגד, משום שהפר את החסינות שנתן ליאן הוס, פרצו נגדו מרידות שהתפתחו עד מהר למלחמות ההוסיטיות ונמשכו עד לשנת 1434. את המרד הוביל המצביא יאן ז'יז'קה הנחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה ומהראשונים שהשתמשו בנשק חם באירופה.
ז'יז'קה נחשב לגיבור לאומי עד היום ולמצביא שלא הפסיד באף קרב שבו נטל חלק.
בשנת 1422 נכשלה תוכניתו של זיגיסמונד לגייס צבא שכירי חרב, בעקבות התנגדות הערים.
בשנת 1424 ניסו הנסיכים הבוחרים, וביניהם פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, לחזק את כוחם על חשבון זיגיסמונד, אולם על אף שהתוכנית נכשלה, הוביל הדבר להיחלשות כוחו של זיגיסמונד בגרמניה ולהפחתת כוחו במלחמה נגד ההוסיטים.
לאחר מותו של ז'יז'קה בשנת 1424, נטל את הפיקוד הצבאי פרוקופ הגדול ותחת פיקודו ההוסיטים שלטו עוד כ-10 שנים על מרכז אירופה והשליטו טרור על האזורים בהם שלטו עקב קנאותם הרבה.
בשנת 1428 הוביל זיגיסמונד מסע נוסף נגד האימפריה העות'מאנית, אך לא נחל הצלחה במסעו.
בשנת 1431 נסע זיגיסמונד לאיטליה, שם הוכתר במילאנו ב-25 בנובמבר כמלך איטליה.