tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבות שלהם היו : בזבוז של מאמץ; השקעה לא כדאית; חילות צה"ל יגיעו לאותם הישגים גם בלי הגדנ"ע; סיבוך תהליך המיון וההשמה של המתגייסים החדשים יוצאי הקורסים החיליים, ועוד.
כשסיים עצמון את תפקידו בגדנ"ע בשנת 1954, נסגרו הקורסים החיליים בהדרגה.
משרד החינוך והתרבות מילא את החלל שנוצר, והקציב משאבים והקצה שעות לימוד וימים במערכת השיעורים לפעילות קדם-צבאית של התלמידים.
בסופו של דבר, החל משנת הלמודים תשי"ג, הועבר הטיפול בנוער הלומד מהגדנ"ע למשרד החינוך והתרבות.
עצמון כיהן כשנה בתפקיד של ראש אגף כח אדם במשרד העבודה.
בתפקיד זה, יזם תוכנית להרחבת החינוך המקצועי בישראל, על ידי הגדלת מספר התלמידים והתלמידות בבתי הספר המקצועיים.
הוא קרא לה "תוכנית הסנדוויץ'".
לפיה, הנערים והנערות שיתווספו לחינוך המקצועי, יעבדו חצי שנה במפעלים ושכרם יממן את לימודיהם בבתי ספר מקצועיים בחצי השנה הבאה, ואז יתחלקו הנערים והנערות לשתי קבוצות; המחצית האחת - תלמד ואילו המחצית השנייה - תעבוד, וחוזר חלילה בשנים הבאות.
התוכנית המקורית הזו לא יצאה לפועל.
בשנת 1955 התמנה עצמון לתפקיד סמנכ"ל משרד הפיתוח והיה הממונה על פיתוח הנגב והערבה.
במסגרת תפקידו עסק בקידום הפרויקט של הובלת האשלג והפוספטים ממקום כרייתם בנגב לנמל אילת.
בנוסף, עסק בפיתוח התיירות והמלונאות באילת וכן, בחשיפת מעיינות עין בוקק.
ב-1957, בזמן עבודתו במשרד הפיתוח, נתפס לרעיון של הקמת תעשיית עץ ישראלית, שתהיה מבוססת על עצי צפצפה המתאימים לגידול מסחרי בישראל.
בנובמבר 1957 הוא הועבר למשרד המסחר והתעשייה.
עצמון התמנה למנהל כללי של חברת "מפעלי עץ ותאית" שקיבלה כספים מחברה ממשלתית בשם "מטעי האומה", לשם חקר הכדאיות של גידול מסחרי של עצי צפצפה בישראל.
הוא נטע חורשות נסיוניות של עצי צפצפה, בדק וחקר את התוצאות ובנה תחזיות.
בהתבסס על ממצאיו ומסקנותיו, הכין עצמון תוכנית לפיתוח מוצר חקלאי חדש של עצי צפצפה לייצוא.
מומחי ייעור התנגדו לתוכניתו והתפתח מאבק בין עצמון למשרד החקלאות.
חמש ועדות מומחים ממשלתיות עסקו בנושא במהלך שנות המאבק הללו.
אחת מהן, זו שהוקמה בשנת 1962, פרסמה דוח שלילי והמליצה לקצץ את שטחי הגידולים הנסיוניים מ-1,600 דונמים ל-400 דונמים ולהקטין את התקציב בהתאם.
על פי הדו"ח, צריכת המים הגבוהה והמחיר הנמוך של העץ מובילים לכדאיות גבולית.
עצמון טען שהדו"ח השלילי התבסס על נתונים לא נכונים.
בהסכמת משה דיין שר החקלאות, התלונן על כך עצמון למשרד מבקר המדינה שגילה שיבושים בדו"ח.
בסוף 1964 פורסם דו"ח נוסף, שטען שהגידול יכול להיות רווחי אם העץ יימכר לייצור גפרורים ומקלות שלגונים.
בעקבות זאת הומלץ להמשיך בגידול בחלקות הנסיוניות בעכו, נתניה וחדרה אך לעקור את העצים בעמיעד וקיסריה.
בחודש אוקטובר 1965, התפרסם דו"ח של משרד החקלאות בו נקבע שהצפצפות הן הגידול הרווחי ביותר בעמק החולה והוחלט לעודד גידול צפצפות בעמק החולה.
בשנת 1968, החליט משרד החקלאות לאשר גידול עצי צפצפה בעמק החולה, אבל לא בשטחים אחרים בישראל.
המטעים של עצי הצפצפה שניטעו בעמק החולה על שטח של 1,200 דונמים נמסרו לקיבוץ גונן, שניצל אותם כחומר גלם עבור שני מפעלי עיבוד עץ, ש-85% מהתפוקה המצרפית שלהם נשלחה לחו"ל.
בשנת 1999, חלה התייקרות ניכרת של התשומות, ששינתה לרעה את כדאיות הגידול והעיבוד של העץ, והקיבוץ סגר את המפעלים.
עצמון היה נשוי לחנה לבית מרכוס (נולדה ב-1918 ונפטרה ב-2001) שעלתה ארצה עם משפחתה מהעיר גרודנו בשנת 1938, השתקעה בחדרה, ובהמשך, עבדה שנים רבות כגננת בירושלים וכמורה לתזונה.
חנה הייתה אחותה של רחל מרכוס ודודתה של תרצה אתר.
לזוג נולדו שלוש בנות: דורית (מבכירת מדריכות הקול בתיאטרון), אורדית (על-שם אורד צ'ארלס וינגייט) הנשואה לעודד קוטלר, ודניאלה-אורית (אורית, על-שם באר-אורה).
בשנותיו האחרונות סבל עצמון ממחלת לב, ממנה נפטר.הובא למנוחות בבית העלמין הישן בחדרה .
הרב עקיבא סופר-שרייבר (ה'תרל"ח, 1878 – ב' בכסלו ה'תש"ך, 3 בדצמבר 1959) היה רב וראש ישיבה, רבה האחרון של ברטיסלאבה (פרשבורג), בירת סלובקיה, לפני שואת יהדות אירופה והרביעי בשושלת רבני פרשבורג בני משפחת החת"ם סופר.
ממנהיגי האורתודוקסיה ביהדות הונגריה, וחבר מועצת גדולי התורה.
נקרא לעיתים על שם חיבורו ההלכתי הדעת סופר.
עלה לארץ ישראל בשנת ת"ש.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקים מחדש את "ישיבת פרשבורג" בירושלים.
נולד לרב שמחה בונם סופר, רבה של פרשבורג, מחבר "שבט סופר".
נישא לקרובת משפחתו הינדה שפרינצה בת הרב יצחק ליב סופר (נפטרה ה'תשי"ט).
בשלהי שנת ה'תרס"ב נסמך מידי הרב אליעזר זוסמן סופר מפאקש.
בשנת ה'תרס"ז (1907), בגיל 29, התמנה תחת אביו כרבה הראשי של פרשבורג, אז בממלכת הונגריה.
בתפקידו זה, כממשיך דרכו של אבי סבו החת"ם סופר שהניח את התשתית האידאולוגית והארגונית של האורתודוקסיה בהונגריה, נבחר לכהן כנשיא מועצת הרבנים האורתודוקסים, ארגון שאיגד תחתיו למעלה משלוש מאות קהילות אורתודוקסיות ברחבי הונגריה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, עברה פרשבורג לשטח המדינה החדשה, צ'כוסלובקיה, ובהמשך שונה שמה של העיר לברטיסלאבה.
הארגונים הקהילתיים התארגנו מחדש, והוא נבחר שוב לנשיאה של מועצת הרבנים החרדים בצ'כוסלובקיה.
מלבד תפקידיו הציבוריים בהונגריה וצ'כוסלובקיה גופן, כיהן גם כנשיא "כולל שומרי החומות" ו"בתי אונגרין" שבירושלים.
במשך שלושים ושלש שנותיו כרבה של פרשבורג-ברטיסלבה, כיהן גם בראשות ישיבת פרשבורג.
ב-1939, עם כינון הרפובליקה הסלובקית הראשונה, ועליית כוחו של משמר הלינקה הפשיסטי, הוצרו צעדיה של הישיבה ורבניה, והיא עברה להתנהל במחתרת למחצה.
הרב סופר נמלט לשווייץ וממנה עלה לארץ ישראל.
כשירד בנמל חיפה הצהיר בפני מקבלי פניו: .
את מקומו בברטיסלאבה מילא בנו, הרב אברהם שמואל בנימין סופר.
בירושלים שיקם לאחר השואה את "ישיבת פרשבורג", אסף תלמידים מקומיים וניצולי שואה והרצה בפניהם בחדר קטן במאה שערים, הישיבה התרחבה והתבססה אך במעט לפני פטירתו.
כחבר מועצת גדולי התורה המשיך להיות מעורב גם בישראל בנושאים ציבוריים, וחתם על כרוזים ועל הסכמות לספרים.
רבי עקיבא סופר נפטר בירושלים בב' בכסלו ה'תש"ך, 3 בדצמבר 1959, ונקבר בו ביום בהר המנוחות.
לאחר פטירתו התמנה בנו בכורו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"חשב סופר" לממלא מקומו עד לפטירתו בתשכ"ב, ולאחריו עמד בראשות הישיבה נכדו הרב שמחה בונם סופר עד לפטירתו בשנת תשע"ז, כיום עומד בראשה נכדו הרב אברהם שמואל בנימין סופר.
הרב יקותיאל יהודה גרינוולד רב באוהיו וחוקר
בן דודו הרב משה סופר בעל "יד סופר"
הרב בן ציון קאהן רב בסנפטר ובעל "אבני ציון"
הרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט רב שכונת אחוזה בחיפה וחוקר
הרב אליהו כץ רב העיר באר שבע
הרב משה דב וולנר - רב העיר אשקלון
הרב יחיאל פישל אייזנבך - ראש ישיבת המקובלים שער השמים
בנו ממלא מקומו רבי אברהם שמואל בנימין סופר, מחבר "חשב סופר", כיהן תחתיו כגאב"ד ור"מ פרעשבורג כמו"כ כנשיא כולל שומרי החומות וחוג חתם סופר.
וחבר מועצת גדולי התורה, ונפטר שנתיים אחרי אביו ביום הושענא רבה, כ"א בתשרי ה'תשכ"ב.
בנו הרב שמחה בונם סופר-שרייבר, התגורר בלוגאנו, שווייץ, נפטר בכ"ב בטבת תשס"ה.
בנו הרב יצחק ליב סופר-שרייבר, התגורר בלוגאנו, שווייץ.
בתו קילא גיטל נישאה לבן-דודתה, הרב יצחק יהודה ליב בלאו, מהדיר תוספות חכמי אנגליה למסכת ברכות.
בתו הענא ריבה נישאה לבן-דודתה, הרב פנחס דוד פרוידיגר, ראש הקהל בבודפשט והמנהל הראשון של החינוך העצמאי.
עקיבא ראול נוֹבִיק (נולד ב־16 באוגוסט 1988) הוא עיתונאי ישראלי, מגיש מהדורת "חדשות הלילה" בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי ויוצר ההסכת "לך תזכור" של כאן הסכתים.
היה הכתב הפרלמנטרי של חדשות 13 וכתב לענייני יהודה ושומרון, חרדים והכנסת בידיעות אחרונות.
עקיבא נוביק נולד בירושלים וגדל בעפרה.
הוא בנו של יצחק נוביק, שהיה פעיל במחתרת היהודית, ונכדו של ד"ר שמשון נוביק, ממובילי הוראת הכימיה בישראל.
למד בישיבה תיכונית חיספין ובמכינה קדם־צבאית בפדואל.
הוא בעל תואר ראשון (LLB) במשפטים מה, אותו קיבל בשנת 2017.
בשנת 2007 התגייס נוביק לגלי צה"ל, והיה כתב לענייני צבא, עורך ומפיק.
בין השאר היה עורך ומפיק בתוכניות "קולה של אמא", "שטח שש" ו"רצועת הביטחון".
בין השנים 2010–2015 עבד ב"ידיעות אחרונות" ככתב שטחים וככתב לענייני דתות, וגם תקופה קצרה ככתב פרלמנטרי.
בין השנים 2015–2019 היה הכתב הפרלמנטרי בחדשות 10, ולאחר המיזוג של ערוץ 10 עם רשת 13 (בשנת 2019) עבר להיות הכתב הפרלמנטרי בחדשות 13. בשנת 2020 הצטרף נוביק לתאגיד השידור הציבורי, כמגיש וכפרשן בחטיבות הדיגיטל, הרדיו והחדשות.
בתחילת דרכו הגיש את התוכנית "נוביקסון", לצידו של חיים לוינסון.
החל מיוני 2022 נוביק מגיש תוכנית על פוליטיקה בשם "רינה ועקיבא" ביחד עם רינה מצליח בכאן ב, וביולי של אותה שנה החליף את רומי נוימרק בהגשת "חדשות הלילה" בכאן 11. מאז שנת 2020 נוביק כותב טור שבועי במדור הדעות של "הארץ", וטור אישי בעיתון הדתי-לאומי "שביעי".
בינואר 2026 עזב את "שביעי" לטובת כתיבה בעלון השבת "הדור".
בשנת 2017 פרסם את הסדרה "דתיים על הרצף", העוסקת בתופעת הדתל"שים.
התוכנית טבעה לראשונה את המונח "דתיי רצף".
בסוף שנת 2018 פרסם סדרת כתבות נוספת בשם "מישהו שומע אותי", על התפילה הישראלית.
ביום השואה 2022 (תשפ"ב) יצר את סדרת ההסכתים "לך תזכור", העוסקת בזיכרון השואה ובהשפעתה על החברה הישראלית.
נוביק הופיע כפאנליסט מחליף בתוכנית הסאטירה "גב האומה" בערוץ 13, ונמנה בעבר עם כותבי המדור הסאטירי "אפעס", שראה אור במוסף הפוליטי של "ידיעות אחרונות".
באוגוסט 2020 השתתף בשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר" בקשת 12 וזכה ב־125,000 ש"ח.
משנת 2021 משמש פרשן, לצד אסף ליברמן, במשדרי האירוויזיון.
חברי הצמד שידרו יחדיו גם את טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2017 נכלל נוביק ברשימת 61 הצעירים המבטיחים בארץ מתחת לגיל 30 של הירחון "פורבס ישראל".
ב-30 בינואר 2026 פרסם פוסט בחשבון האינסטגרם שלו על אירוסיו לבת זוגו, הדר בן משה.
עקיבא פרבר (16 בפברואר 1953 – 14 בדצמבר 2016) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי.
פרבר נולד בקיבוץ אפק לאליעזר ורבקה פרבר.
בגיל צעיר חלה בשיתוק ילדים ועם הקמת מרכז הספורט השיקומי של איל"ן בחיפה, החל להתאמן בספורט נכים.
ב-1970 החל להשתתף בתחרויות, התחרה באליפויות ישראל בטניס שולחן לנכים והיה שחיין מצטיין בסגנון חתירה.
במסגרת אימוניו היה פעיל גם בכדורסל כיסאות גלגלים ובסייף.
ב התחרה בשחייה ובטניס שולחן.
במשחה 25 מטר בסגנון חופשי דורג במקום התשיעי ובמשחה 25 מטר בסגנון גב סיים במקום ה-14 ולא העפיל לגמר.
בתחרויות טניס שולחן התחרה כשחקן יחיד ובמסגרת משחק זוגות (עם מתי אנג'ל) ובשתי התחרויות סיים ברבע הגמר.
ב התחרה בכדורת דשא, השתתף בחמישה מקצים ולא העפיל למשחקי הגמר.
היה אלוף ישראל וחבר נבחרת ישראל בבוצ'ה.
ההתאחדות הישראלית לספורט נכים קראה לזכרו את טורניר הבוצ'ה השנתי.
בסוף שנות השבעים החל לעבוד בבית לוחמי הגטאות, תחילה בהנהלת חשבונות, ומ-1982 בספריית המוזיאון.
בשנות התשעים מונה לאחראי תחום התקשורת במוזיאון.
היה נשוי לנחמה פרבר ואב לשתי בנות.
עקיבא ליברכט (22 בנובמבר 1876 - 3 במרץ 1958) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה.
ליברכט היה ראש ועד פתח תקווה (1912-1913), חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים וראש הוועד הראשון של כפר סבא.
ליברכט נולד בירושלים בו' בכסלו תרל"ז (1876) לאביו מאיר שמעון שהיה עסקן ולאמו הניה.
בילדותו למד תורה בחדר, ושפות ומדעים ממורים פרטיים.
בגיל 15 יצא לגרמניה למטרות רפואיות ולשם השתלמות.
בגרמניה קיבל שיעורים פרטיים מבני משפחתו ולאחר מכן היה מזכירו הפרטי של הרב עזריאל הילדסהיימר ולמד בסמינר לרבנים שניהל הרב ולמד ליברכט מסחר בבית ספר תיכון בהנובר עוד הוסיף ללמוד חקלאות בגרמניה, למד את המקצוע בווינה והתמחה במיוחד בגידול דבורים.
בתרנ"ז חזר ליברכט ארצה, עת הוריו גרו בפתח תקווה ואביו ניהל את משק לחמן במושבה.
באותה שנה נשא לאישה את שושנה גוטליב, ואביו הקים לו את משק הדבורים הראשון בארץ.
מאוחר יותר אביו העביר לו את ניהול המשק.
בשנים 1906–1907 הקים ליברכט את החברות "סגולה" ו"מוריה" לפרדסנות, וחברה לשאיבת מים מהירקון בנוסף, הקים את היקב "נחלת צבי".
ליברכט היה עסקן ותרם למושבה פתח תקווה באותן השנים.
הוא נבחר לוועד בית הספר של הברון רוטשילד (בעשור השני של המאה ה-21, בי"ס פיק"א), העלה את הרמה הלימודית ותרם מכספו לשיפוץ בית הספר.
ביתו של ליברכט היה אחד מהבתים התרבותיים במושבה.
כך מתארת את הבית הסופרת אסתר ראב:
בשנת 1903, אחרי רכישת אדמות כפר סבא על ידי הברון רוטשילד (לאחר ניסיון ההתיישבות הכושל הראשון), רוטשילד מכר את רובן למתיישבי פתח תקווה וביניהם ליברכט עד מהרה הפך ליברכט לראש הוועד הראשון של כפר סבא (שמקום מושבו היה בפתח תקווה).
בשנים 1912–1913 היה ראש ועד המושבה, ובתקופות שונות חבר הוועד, חבר ועדות שונות וראש המועצה.
במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) ליברכט היה קבלן עצים להסקת הרכבות הצבאיות.
לעבודה זו גייס יהודים רבים וכך עזר להם להשתחרר מהלחימה בחזית.
במהלך המלחמה, בשנת 1917, השתתף במשלחת לחזית קרב עזה הראשון כדי לעודד ולשפר את מצבם של היהודים בחזית.
במאורעות תרפ"א וכמה שנים לאחר מכן היה ליברכט חבר בוועד הביטחון של פתח תקווה.
ב-1923, שכנע יחד עם אברהם שפירא (זקן השומרים) את הנציב העליון הרברט סמואל לא לשחרר מהכלא את השייח' שאקר אבו כישכ (מנהיג מאורעות תרפ"א) עד אשר יתנצל שבטו ע"פ כללי הטקס הבדואים דאז.
בין השנים 1925–1930, היה ליברכט חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים
משנת 1944 שימש כמנהל הארכיון לתולדות פתח תקווה.
ליברכט נפטר בי"א באדר תשי"ח (1958) ונקבר בבית הקברות סגולה.
רחוב בפתח תקווה נקרא על שמו של ליברכט, ורחוב אחר, על שם היקב שהקים: "נחלת צבי".
אזור התעשייה "סגולה" בעיר נקרא על שם החברה שהקים ליברכט.
עַקִידָה היא מושג בתאולוגיה האסלאמית אשר מייצג אוסף של עובדות מהקוראן והסונה, אשר מאמין בהן המוסלמי, ואשר מכוונים את חשיבתו והתנהגותו.
נקראת לעיתים גם "העקידה האסלאמית" .
על פי התאולוגים האסלאמיים, העקידה היא האמונה האבסולוטית, אשר אין למחזיק בה צל של ספק.
התאולוגים המוסלמים הסכימו על כך שהעקידה האסלאמית היא האמונה האבסולוטית באללה ובמלאכיו, בספריו ובשליחיו, בגורל וביום הדין, ובשאר הדברים אשר מוזכרים בקוראן ובסונה.
הראיות השרעיות למרכיבי העקידה האסלאמית נמצאות באופן מתומצת בפסוק 285 של פרק 2 בקוראן, שם נאמר:
"מאמין השליח (מוחמד) במה שהורד אליו מריבונו, וגם כן המאמינים.
כל אחד מאמין באללה ובמלאכיו ובספריו ובשליחיו".
כמו כן, ניתן למצוא תמצית של העקידה האסלאמית גם בחדית' של הנביא מוחמד, אשר מוכר כחדית' ג'יבריל, ושם נאמר:
"האמונה היא להאמין באללה ומלאכיו וספריו ושליחיו וביום הדין ובגורל הטוב והרע".
על פי התפיסה האסלאמית הרווחת, לעקידה ברורה ומוגדרת ישנה חשיבות רבה.
בין המרכיבים אשר מאפיינים את חשיבות העקידה הם:
העקידה מובילה את האדם לרגיעה הנפשית, ככתוב בפסוק 28 מפרק 13 שבקוראן: "כי בזכר אללה (אמונה בו) אכן יכול הלב לחוש בטחה".
היא עוזרת לאדם לאהוב את אללה ואת שליחו, ככתוב בפסוק 165 בפרק 2 שבקוראן: "אולם אהבת המאמינים לאללה גדולה יותר".
היא נותן לאדם חוסן נפשי, ככתוב בפסוק 139 בפרק 3 שבקוראן: "אל תהיו חלשים ואל תעצבו, כי עליונים אתם תהיו אם מאמינים אתם"
העקידה האסלאמית עוזרת למאמין בה לרסן את יצריו, ולהטיב את התנהגותו, ולשלוט ברגשותיו ובתאוותיו.
עקידה ברורה ומוגדרת מאפשר לשכלו של האדם לנוח מהחיפוש האינסופי אחר דברים כגון תכלית החיים.
מאפייניה העיקריים של העקידה האסלאמית, אשר מוסכמים על התאולוגים וחכמי הדת האסלאמיים, הם כלהלן:
אמונה מוחלטת בהימצאותו וקיומו של אללה, ושהוא אחד ויחיד, ושהוא הריבון והאל שאין לו שותף, ושאין דבר בבריאה אשר דומה לו.
אמונה מוחלטת בקיומם של מלאכים, אשר נבראו על ידי אללה על מנת שיבצעו משימות שונות, אשר הוטלו עליהם על ידי אללה.
אמונה אבסולוטית בל ספרי הקודש, ובכך שהם דבריו של אללה, אשר הוא הוריד לאנושות באמצעות שליחיו נביאיו, על מנת להדריך את האנושות אל הדרך הנכונה.
כמו כן, סעיף זה כולל את האמונה שכל מה שהוזכר בספרים הללו הוא אמת.
אמונה מוחלטת בכך שאללה שלח לכל אומה שליחים אשר הזמינו את האנשים אל האמונה באללה.
אמונה אבסולוטית בכך שכל אדם עתיד לתת לאללה את הדין והחשבון על מעשיו.
אמונה אבסולוטית בכך שכל דבר אשר מתרחש ביקום, מתרחש מפני שאללה אפשר לו באופן רצוני להתרחש.
כמו כן, האמונה שכל דבר אשר לא מתרחש ביקום, לא מתרחש מפני שאללה, באופן רצוני, לא אפשר לו להתרחש.
אלאבנא ען אסול א-דיאנה , מאת האימאם אבו אל-חסן אל-אשערי.
אחיאא עלום א-דין מאת האימאם אל-ע'זאלי
כיתאב אל-אימאן מאת אבן תיימיה
הרב עקיבא וינגרטן (נולד בל' בכסלו תשמ"ה, 23 בדצמבר 1984) הוא רב חסידי רפורמי גרמני יליד ארצות הברית.
וינגרטן עבד כעיתונאי ואיש יח"צ חרדי-ישראלי, עזב את האורתודוקסיה ומשמש משנת 2019 כרב קהילת דרזדן עד שנת 2021 וממשיך לשמש כרב קהילת 'מגוון' הרפורמית בבזל.
בשנת 2020 החל ביוזמה להקמת מסגרת להכשרת עוזבי העולם האורתודוקסי לתפקידי רבנות בגרמניה, בשם "ישיבת בעש"ט דרזדן".
וינגרטן נולד במונסי, במדינת ניו יורק, ארצות הברית.
כבן בכור מבין אחד עשר ילדים לשרה וליוסף וינגרטן, חסידי סאטמר, בגיל 18 עלה לישראל, בגיל 20 התחתן ועבר להתגורר בבני ברק.
שימש כגבאי בבית הכנסת אור מלא-היכל בעש"ט בשכונת פרדס כץ.
וינגרטן היה עורך בתוכנית הווידאו "הכוורת" של יהודה גרובייס.
בהמשך כתב טורי ביקורת שקראו לשינויים בחברה החרדית.
השתלבותו בקמפיין למען אלי כהן בבחירות לראשות העיר בית שמש ב-2014, עוררה ביקורת נגדו ברחוב החרדי, שצידד במשה אבוטבול, שניצח לבסוף במערכת הבחירות.
ב-2016, בגיל 32, התגרש וינגרטן מאשתו שסירבה לעזוב את אורח החיים הדתי ונותרה בישראל עם שלושת ילדיהם.
הוא היגר לגרמניה והוא החל ללמוד מדעי היהדות באוניברסיטת FU ובאוניברסיטת פוטסדאם.
בשנים הראשונות היה בקשר זוגי עם אשה גרמנייה לא יהודית, וכיום הוא בזוגיות עם אשה יהודית ליברלית.
ב-2023 עברו שתי בנותיו לגור עמו וערוץ ה־ZDF הגרמני אשר ליווה את ההליך הפיק סרט דוקומנטרי עליהן.
מ-2019 וינגרטן שימש כרב הקהילה המרכזית בדרזדן, במסגרת תפקידו זה הוא העביר שיעור שבועי בבנייני הקהילה ובשנת 2021 הקים קהילה נפרדת עם בית כנסת חדש באתר ה"אלטר לייפציגר באהנהוף" בדרזדן.
במקביל, התמנה לרב קהילה בבזל.
לאחר הפיגוע האנטישמי בבית הכנסת בעיר האלה ביום כיפור 2019, הגיעו למשרדו בדרזדן שר הפנים של גרמניה ומפכ"ל המשטרה לדון במצב הקהילה היהודית בסקסוניה.
בשנת 2020 החל בתהליך הקמת "ישיבת בעש"ט דרזדן", המיועדת להכשיר יוצאים בשאלה מהמגזר החרדי כמנהיגים בקהילות יהודיות בעולם.
ב־2024 השתתף (יחד עם חב"ד והקונסרבטיבים) בהקמת ארגון קהילתי יהודי חדש בסקסוניה, בנוסף לארגון המוכר הקיים, ומכהן בתוכו כרב מטעם הזרם הרפורמי.
הארגון טרם קיבל תקציב ממשלתי..
ביולי 2025 נבחר וינגרטן לייצג את גרמניה בקונגרס הציוני העולמי כאחד משני צירים בפדרציה הגרמנית.
עקיל אבן אבי טאלב היה אחד מהצחאבה, אחיו של עלי בן אבי טאלב ובן דודו של הנביא מוחמד.
אביו של עקיל היה אבו טאלב בן עבד אל-מוטליב אבן האשם בן עבד מנאף.
אמו הייתה פאטמה בנת אסד בן האשם בן עבד מנאף.
אום סעיד ראבטה בנת עמרו בן יזיד בן מדלג'.
אום אל-בנין בנת א-ת'ע'ר בן אל-הסאר בן כעב.
פאטמה בנת עתבה בן רביעה בן עבד שמס בן עבד מנאף.
יזיד, סעיד, ג'עפר אל-אכּבר, אבו סעיד אל-אחוול, מסלם, עבד אללה אל-אכּבר, עבד אללה אל-אווסט, עבד אללה אל-אסע'ר, עבד א-רחמן, אחמד, אל-פדל, מעין, אל-חכּם, עקיל, עון, עבד מנאף, ג'עפר אל-אסע'ר, חמזה, עת'מאן, מוחמד, עיסא, עלי.
אום האני, רמלה, זינב, פאטמה, זינב א-סע'רא, אום לקמאן, אסמאא, אום אל-קאסם, אום א-נעמאן, אום עבדאללה, עקילה.
עקיבא פגי (6 באפריל 1927 – 1 ביולי 2008) היה קצין בכיר בחיל הים הישראלי ושימש בתפקיד ראש מספן הציוד בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
לאחר השירות, שימש ראש אגף הנדסה בחברת צים.
משפחת פייג אלכסנדר וגיזלה וביתם הבכורה עלו מפראג בשנת 1925 והתיישבו בחפציבה.
ב-6 באפריל 1927 נולד עקיבא בבית החולים בעפולה.
בגלל קשיי הקליטה חזרה המשפחה בשנת 1929 לפראג.
עם התגברות הנצים באירופה עזבה המשפחה בשנת 1938 את אירופה ועלתה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
האב נעשה מנהל חשבונות בסולל בונה עקיבא למד בבית הספר חוגים והמשיך בבית הספר המקצועי שליד הטכניון.
עם הקמת חיל הים התגייס אליו עקיבא כמכונאי באח"י הגנה ובפריגטה אח"י משגב (ק-30).
לקראת ההפלגה לארצות הברית במבצע קולומבוס נדרשו אנשי הצוות לעברת את שמם והוא בחר בשם "פגי".
תוך כדי השירות בחיל הים למד הנדסת מכונות בטכניון והוסמך כמהנדס מכונות.
נעשה ראש ענף ציוד 3 במספן הציוד ובשנת 1972 נעשה ראש מספן הציוד תפקיד בו שימש במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מהצבא, בשנת 1976 נעשה פגי ראש מחלקת ההנדסה בחברת צים, תפקיד אותו מילא במשך כ-10 שנים.
היה נשוי לצפרירה מבית מילר ולזוג נולדו שלושה ילדים וכן נכדים.
הוא נפטר בשנת 2008 והובא למנוחות בבית העלמין גן עדן שבעין כרמל.
עקיבא פגי, המינהל ש"מעבר לכביש", בטאון צים, אפריל 1979, עמ' 9.
עקיבא פגי, יאיר ברקר, הקמת משמר חופים בישראל, מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה, אוניברסיטת חיפה, 1999
עקיבא לוינסקי (9 ביוני 1918 – 18 באוגוסט 2000) היה פעיל בארגון עליית הנוער באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה ובהמשך חבר במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
כיהן כמנכ"ל בנק הפועלים, שימש כגזבר הסוכנות היהודית והיה מועמד לתפקיד יו"ר הארגון.
לוינסקי נולד ב-1918 בז'נבה שבשווייץ למנדל ומרים לוינסקי.
עלה ארצה בגפו בדצמבר 1934 וב-1938 היה בין מייסדי קיבוץ מעיין צבי (בו חי עד פטירתו).
בהיותו בארץ היה פעיל בארגון ההגנה וב-1934 מונה כחבר, מטעם ארגון עליית הנוער, ב"משלחת הארץ ישראלית באיסטנבול" שיצאה לאירופה מטעם ועד ההצלה של הסוכנות היהודית.
מטרתה של המשלחת הייתה לסייע ליהודים באירופה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה המשיך לוינסקי לפעול מטעם "עליית הנוער" וארגן את שליחי הארגון למדינות אירופה ממקום מושבו בז'נבה שבשוויץ.
בשלהי שנות ה-40 הצטרף למוסד, כמנכ"ל הארגון וכראש המחלקה הכלכלית, ושירת תחת פיקודו של ראובן שילוח.
בתקופתו פעל לשיפור המודיעין ברוסיה ולהקמת ארגון נתיב ולגיוסם לארגון של שאול אביגור ושייקה דן.
בין השאר פעל גם בצפון אפריקה (לחיזוק התנועה הציונית שם) ובהודו (לפתיחת המשרד הראשון של ארגון עליית הנוער).
בשנות ה-60 מונה למנכ"ל בנק הפועלים תפקיד אותו מילא כ-20 שנה.
כמו כן היה חבר דירקטוריון הבנק.
ב-1979 מונה לוינסקי לגזבר הסוכנות היהודית מטעם המערך ושירת תחת היו"ר אריה דולצ'ין.
בתפקידו זה הצליח לחלץ את הארגון מחוב גדול שרבץ עליו על ידי קיצוץ משרות ושליחים.
בתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב ברוסיה נפגש לוינסקי עם בכירים רוסים ודן על פתיחת שערי המדינה ליציאת יהודים.
ב-1987 הגישה המפלגה, בראשות שמעון פרס, את מועמדותו של לוינסקי לתפקיד יו"ר הסוכנות.
חברי הנהלת הסוכנות האמריקאים, בראשות יו"ר חבר הנאמנים ג'רלד הופברגר, התנגדו למינוי זה בטיעון שללוינסקי חסרה מנהיגות וכריזמה להוביל את הארגון.
התנגדות זו הביאה לסכסוך בין "המערך" ומועצת "ההסתדרות הציונית" דבר שאילץ את המפלגה לשקול מחדש את מועמדותו של לוינסקי לתפקיד.
בסופו של דבר הסיר לוינסקי את מועמדותו ושמחה דיניץ נבחר.
בתפקידו זה פעל לארגן את המכללות האזוריות תחת מרכז אחד.
יו"ר העמותה להנצחת זכרה של גולדה מאיר.
מנכ"ל "ניר - בנק לפיתוח חקלאות"
חבר מועצת המנהלים של הקרן הקיימת.
חבר מועצת המנהלים של קרן המלגות של אוניברסיטת תל אביב.
חבר מועצת המנהלים של קרן המלגות של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
חבר מועצת המנהלים של קרן המלגות של המכון הישראלי לקולנוע.
יו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת חיפה (מ-1975).
יו"ר מועצת המנהלים של להקת ענבל
חבר הנהלת "המועצה לתרבות ולאומנות" (מ-1971)
חבר מועצת אוצר התיישבות היהודים
בתקופת פעילותו ב"עליית הנוער" נישא לוינסקי לרות (לבית רומלסבורג, ילידת 1920) ולזוג נולדו בן ובת.
לאחר פטירתה של רות ב-1971 נישא בשנית.
נפטר ב-2000 והובא למנוחות בבית הקברות של זכרון יעקב ליד קברה של אשתו הראשונה רות.
נולד בשנת ה'תקע"ח בכפר לובשבריני שבהונגריה כבן בכור לרב מרדכי ליב, ששימש כרב וכרופא, ולאמו ממשפחת רוזנר.
בגיל צעיר עברה משפחתו לאובודה, שם למד תורה אצל אביו ואצל חכמי המקום.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פרשבורג, אצל החתם סופר, שגם הסמיך אותו לרבנות ולהוראה.
בסביבות שנת 1840 (ה'ת"ר) נישא לדבורה בילא, בתו של הרב צבי הרש רוזנבוים-הירש, ששימש לאחר מכן כרבה של אירשה (נתאחד עם הכפר אלברטי, וכיום נקרא אלברטירשה), אחיו של הרב עמרם רוזנבוים ובנו של הרב משה נחום רוזנבוים.
הם עברו למזטור ושם נולד להם בנם הראשון, הרב צבי פישר, לימים רבן של אסוד וויינערן.
באייר ה'תר"ה (1845) מונה לרבה של אוק, וכחדשיים לאחר מכן עבר להתגורר בעיר.
בשנת ה'תר"ח מונה לרבה של טט, שליד העיר גיור, שבמחוז גיור-מושון-שופרון.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה, נמנה עם הרבנים האורתודוקסים, ביניהם החתם סופר, הרב הלל ליכטנשטיין והרב עקיבה יוסף שלזינגר, במלחמתם כנגד הנאולוגים והמשכילים.
חתם על הקמת מחזיקי הדת, שהוקמה על ידי הרב שמעון סופר, בנו של החתם סופר.
הרב פישר היה מוכר באזורו, והיה מקבל שאלות רבות מכל המחוז.
בי"ג בשבט ה'תרמ"ה (1885) נפטרה אשתו דבורה, וכשנה וחצי לאחר מכן התחתן עם אשה אלמנה מפרשבורג (ברטיסלאבה).
ביום חמישי, י"ח בשבט ה'תרנ"ד, נפטר הרב עקיבא פישר, בגיל 76. הוא נקבר ביום ראשון שלאחר מכן בעירו טט.
הרב היה עני מרוד, וכבר בגיל צעיר סבל מלקות ראייה.
הרב התחתן פעמיים, אך זכה לילדים רק מאשתו הראשונה, דבורה.
הרב משה נחום (ה'תרט"ו – ט' בניסן ה'תרע"ג) – תלמיד וחכם ומורה בפרשבורג.
מחותנו היה הרב דוד ניימן-לאקנבך
חיה שטרן (בערך ה'תרי"ז – ?) נישאה למשה יום טוב ליפמן שטרן.
סבתו של הרב עקיבא אייזנברג
עקיבא תור (נולד ב-17 בדצמבר 1960) הוא דיפלומט ישראלי.
בתפקידו האחרון כיהן כשגריר ישראל בקוריאה הדרומית.
בעבר כיהן בתור ראש חטיבת תפוצות ודתות במשרד החוץ וכקונסול כללי של ישראל בסן פרנסיסקו.
תור נולד בפורט ג'קסון, שבקרוליינה הדרומית, ארצות הברית.
אביו, הרב ג'רלד יהודה טורק, כיהן כרב בית הלל הראשון באוניברסיטת קנט סטייט לאחר תקרית הירי בסטודנטים במאי 1970. אמו, ד"ר פיליס טורק, הייתה אנתרופולוגית ומרצה לעברית.
תור עלה לארץ בגיל 24, ושירת בחטיבת הצנחנים בין השנים 1985–1987. לאחר מכן המשיך לשרת כקצין חי"ר בדרגת סרן במילואים, עד שנת 2008.
תור גדל בקליבלנד, אוהיו, שם חונך במסגרות יהודיות-אורתודוקסיות והיה פעיל בתנועת בני עקיבא.
הוא דחה את לימודי האוניברסיטה כדי ללמוד בישיבות גבוהות בארץ.
בשנים 1979-1981 למד בישיבת איתרי ובישיבת הר עציון.
בעל תואר בוגר בפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה, ותואר מוסמך במדעי המדינה ומחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2003 קיבל תואר מוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית עמיתי קרן וקסנר בישראל.
בשנת 2020 היה עמית גולדמן באוניברסיטת תל אביב.
ב-1987 הצטרף לקורס הצוערים של משרד החוץ.
ב-1996 יצא לשליחות מדינית בתור מנהל הנציגות הישראלית ISECO בטייפה.
בין השנים 1998–2000 שימש סגן דובר משרד החוץ, וסגן מנהל המחלקה הפלסטינית בין השנים 2000–2002.
בשנת 2003 מונה ליועץ לענייני יהדות התפוצות לנשיא מדינת ישראל משה קצב.
בין השנים 2008–2012 כיהן כקונסול כללי בסן פרנסיסקו.
בין השנים 2013–2020 עמד בראש חטיבת תפוצות ודתות של משרד החוץ.
בשנים 2020–2024 שימש שגריר ישראל בקוריאה הדרומית.
בשנת 2025 תור הצטרף למכון למחקרי ביטחון לאומי בתחום שיקום התדמית ומערך הדיפלומטיה הציבורית של ישראל.
חיזוק הקשר עם היהדות הליברלית
בתפקידו כקונסול כללי בסן פרנסיסקו, תור קידם מדיניות של 'אוהל רחב' אל מול הזרמים בעם היהודי.
הוא פעל לקיום שיח עם בעלי עמדות ביקורתיות כלפי ישראל בקהילה היהודית, כל עוד הביקורת שולבה בתחושת שייכות ואכפתיות כלפי מדינת היהודים.
הוא הציב את הגבול בכל הקשור לשיתופי פעולה עם ארגונים תומכי תנועת החרם על ישראל והתנגד לשילובם במרחב הקהילתי היהודי.
בזמן שהתאחדות הסטודנטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי דנה בקידום חרם תרבותי ואקדמי על ישראל במרץ 2010, תור נשא את נאום הפתיחה בעד ישראל, ונשאר באולם במשך שני לילות רצופים כמעשה הזדהות עם התלמידים היהודים והפרו-ישראלים שנכחו בדיונים.
תור תומך בהושטת יד מצד הממסד הישראלי כלפי הזרמים הקונסרבטיביים והרפורמים בארצות הברית ובנקיטת צעדים יזומים כדי להתגבר על המתיחות שעולה לעיתים בינם לבין ישראל.
בשנת 2015 הציע להקים "חיל שלום יהודי" כמיזם פילנתרופי מרכזי של מדינת ישראל והעם היהודי, על מנת להגשים את המחויבות של ישראל והעם היהודי למדינות המתפתחות וכדי לייצר מסגרת משותפת להצמחת מנהיגות יהודית ערכית ומובילה בארץ ובתפוצות.
בין השנים 2018 – 2016 חטיבת דתות ותפוצות, בראשותו של תור, הוציאה לפועל את הסמינר המשותף משרד החוץ – היברו יוניון קולג' בהם השתתפו מרבית פרחי הרבנות של התנועה הרפורמית, ופעלה יחד עם מכון שלום הרטמן בהכנה והפצה של משאבים חינוכיים והגותיים לקידום קשרי ישראל - תפוצות.
כראש חטיבת תפוצות ודתות, תור פעל לקדם את המאבק באנטישמיות באמצעות הכלים המדיניים של ישראל.
במהלך שנות כהונתו משרד החוץ, יחד עם ארגונים יהודיים בארצות הברית ואירופה, פעל לקדם את הגדרת האנטישמיות של כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה (IHRA).
עד סוף 2018, 28 מדינות אימצו את ההגדרה, כמו גם האיחוד האירופאי.
ניסיון לקדם אימוץ של ההגדרה על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה נחסם על ידי רוסיה.
בשנת 2021, בעת כהונתו כשגריר בסיאול, קוריאה הדרומית הייתה למדינה הראשונה באסיה שאימצה הגדרה זו לאנטישמיות.
בשנים 2015 ו-2018 החטיבה בראשות תור קיימה את שני המפגשים הגדולים ביותר של הפורום הגלובלי למאבק באנטישמיות.
שני המפגשים התמקדו בעלייה במקרי האנטישמיות במרחב המקוון, וקראו לפלטפורמות של הרשתות החברתיות לאמץ קוד התנהגות ואמות מידה מוכרים ואחידים נגד הסתה ופשעי שנאה ברשת.
בנוסף, הפורומים עסקו בעלייה באנטישמיות בקרב המחנה הפרוגרסיבי בארצות הברית ובקרב מפלגות הימין הקיצוני באירופה.
תור התנגד לשיתוף פעולה מדיני של ישראל עם מפלגות הימין הקיצוני באירופה, כולל מפלגת החירות האוסטרית, לאור תפישותיהן האנטישמיות ועוינותן לקהילות היהודיות המקומיות.
בשנת 2017 הוא הציע מדיניות בידול בת שלושה רכיבים.
במהלך כהונתו של תור בסיאול, ישראל הובילה מבצע חילופי חיסוני קורונה ראשון מסוגו בעולם, תוך שהיא מעבירה מעל 780,000 חיסונים של חברת פייזר לקוריאה.
בשנת 2022 נחתם הסכם סחר חופשי בין המדינות.
היה זה הסכם הסחר החופשי הראשון של ישראל באסיה, והראשון של קוריאה במזרח התיכון.
בשנת 2024 נחנך לראשונה בקוריאה מרכז ללימודי ישראל באוניברסיטה הלאומית של סיאול.
במשך תקופתו כשגריר, תור אירח תוכנית רדיו שבועית בנושא התנ"ך אשר עובד לספר ופורסם בקוריאנית.
בספטמבר 2022 השיקה השגרירות הישראלית בסיאול את שגרירות המטאוורס הראשונה בעולם, כחלק משיתוף פעולה וירטואלי עם דרום קוריאה.
בזמן כהונתו כשגריר, התקציב של קרן המחקר המשותף ישראל-קוריאה הוכפל והגיע ל-8 מיליון דולר בשנה.
קרן חדשה להשקעות טכנולוגיות משותפות בישראל וקוריאה גייסה 80 מיליון דולר והושקה זמן קצר לאחר סיום כהונתו.
סרטון מתקפת 7 באוקטובר על סיאול
השגרירות הישראלית בדרום קוריאה ספגה ביקורת בתקשורת הקוריאנית לאחר שיזמה והפיצה סרטון שמדמה מתקפה של חמאס על מרכז העיר סיאול.
הסרטון נתפס כתוצר שעלול להזין פחד ציבורי מפני מתקפה של קוריאה הצפונית.
תור התנצל על הפרת השלווה הציבורית, והשגרירות הסירה את הסרטון מהפלטפורמות.
עימות עם המפלגות הפרוגרסיביות בקוריאה
לאור ריבוי מקרים של שלטים אנטי-ישראלים מחוץ לשגרירות ישראל בסיאול, תור כתב למנהיגי מפלגות הירוקים, הלייבור והצדק וביקש מהם להימנע משימוש בביטוי "מהנהר לים נשחרר את פלסטין", תוך שהוא מסביר שהמינוח רומז להשמדה של מדינת ישראל.
מנהיגי המפלגות קרעו את מכתבו של תור בשידור חי ברשתות החברתיות.
התנגדות לקשר עם מפלגת החירות האוסטרית
תור התנגד לקשרים רשמיים של ישראל עם מפלגת החירות האוסטרית.
הוא הותקף בשל כך על ידי חבר הכנסת יהודה גליק והפובלציסט אריאל כהנא, שהאשימו את תור בהצבת מכשול מיותר על יחסי החוץ של ישראל עם מפלגה אוסטרית נבחרת.
משרד החוץ תמך בעמדתו של תור, וראש הממשלה בנימין נתניהו הורה לממשלה לא לקיים מגעים רשמיים עם המפלגה.
הגנה על פסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו
בשנת 2009 פסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו הקרין את הסרט רייצ'ל שעוסק בסיפורה של רייצ'ל קורי והזמינה את אימה סינדי קורי לשאת דברים.
החלטה זו עוררה תרעומת בקרב תורמים וחוגים פרו-ישראלים.
חלק מחברי הקהילה היהודית השמרניים ביקרו את עמדתו של תור, ואף התלוננו על עמדה זו לשר החוץ אביגדור ליברמן.
תור נשוי לד"ר נעמי תור, עובדת סוציאלית קהילתית ומגשרת, לשעבר יו"ר התאחדות מרכזי הגישור והדיאלוג בקהילה בישראל.
הם מתגוררים בבית שמש, ולהם ארבעה ילדים.
סיוע מדינת ישראל לעולם המתפתח והשיח ההלכתי העכשווי, בית הלל, ניסן תשע"ז, אפריל 2017
על העיוורון היהודי, במגזין ארץ אחרת.
הבית השלישי והאחרון, בעיתון דבר.
מאמריו של עקיבא תור באתר מיזם 929 - תנ"ך ביחד
עקיבא להרן (בהולנדית: Lehren; ביידיש: לעהרן; 30 ביולי 1795 – ג' בכסלו ה'תרל"ז, 19 בנובמבר 1876) היה בנקאי ונדבן יהודי-הולנדי, שעמד בראש ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם בין השנים 1861–1876.
כמו שני אחיו, צבי הירש (שהיה גם חותנו) ויעקב מאיר, שעמדו לפניו בראש הפקוא"מ, נחשב עקיבא להרן לצד היותו עשיר מופלג ופילנתרופ, כשמרן קנאי שמילא תפקיד מרכזי במאבק ברפורמה ביהדות ובהתבוללות, בקהילה היהודית באמסטרדם.
וכמי שייצג את מוסד 'החלוקה' בארץ ישראל כנגד ניסיונות הפרודוקטיביזציה באמצע המאה ה-19.
נולד לר' אברהם משה להרן, יוצא העיר מנהיים שבדרום מערב גרמניה.
אחיו הגדולים ממנו היו צבי הירש ויעקב מאיר.
שלושת האחים היו עשירים מופלגים ואורח חייהם הדתי, ששאב ממסורת חסידות אשכנז ומנהגים נוספים כמו תפילה לפי נוסח ספרד, הביא אותם לניסיונות חוזרים וכושלים של הקמת בתי כנסת פרטיים בערים ההולנדיות שבהן חיו.
עקיבא נישא לצפורה געלה בתו של אחיו הגדול צבי הירש, אך לא היו להם ילדים.
הוא נחשב לתלמיד-חכם הגדול יותר מבין האחים להרן, ועמד בראש ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם בשנות השיא שלו, במשך תקופה ממושכת (בניגוד לאחיו האמצעי, יעקב מאיר, שלא הותיר חותם משמעותי בתקופת כהונתו הקצרה בין השנים 1857–1861).
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-19 התחייב לתרום קרקע להקמת בית כנסת בירושלים, הקמת בית הכנסת לפי תנאיו של התורם, גרמה לפילוג בקהילת הפרושים ובית הכנסת סוכת שלום ב"חצר ר' ישעיה", הקנה לאחת הקבוצות את שמה "סיעת החצר" (הקבוצה השנייה היא "סיעת החורבה").
הוא ראה בפניות אליו מצד תומכי ההתיישבות בארץ ישראל, כמו הרב צבי הירש קלישר ויחיאל מיכל פינס, במכתבים פרטיים ועל גבי העיתונות, כניסיונות להסיט אותו מתפקידו כראש הפקוא"מ, שאותו ראה כאחראי לאיסוף תרומות למען החזקת לומדי התורה בארץ ישראל.
וסירב לכל שינוי בעניין זה.
יוצא מכלל זה, שיתוף הפעולה שלו עם הרב עזריאל הילדסהיימר לטובת הקמת בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים.
נפטר באמסטרדם ב-19 בנובמבר 1876, ליוו אותו למנוחות המונים.
לפי צוואתו ספד לו במסע ההלוויה רק הרב יוסף צבי דינר.
עקיבא מויסביץ' יגלום היה פיזיקאי ומתמטיקאי סובייטי-רוסי-אמריקאי יהודי.
נודע בתרומתו לתאוריה הסטטיסטית של זרימה טורבולנטית ולתאוריה של תהליכים סטוכסטיים.
יגלום שהה ברוב הקריירה שלו ברוסיה ועבד במוסדות שונים, כולל המכון לגיאופיזיקה תאורטית.
בגיל 71 היגר לארצות הברית ופעל עד סוף ימיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
עקיבה יגלום נולד בשנת 1921 בחרקיב (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
אביו היה חבר מערכת של עיתון מפלגת פועלי ציון.
לעקיבה היה אח תאום, איסאק.
האחים הצטיינו במתמטיקה וזכו במקום ראשון באולימפיאדה העירונית.
עוד בתקופת בית ספר התיידד יגלום עם אנדריי סחרוב והם היו חברים שנים רבות.
בשנת 1938 האחים החלו ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1941, במלחמת העולם השנייה, הם התנדבו לצבא אך נדחו בגלל בעיות בריאות.
המשפחה עברה לסברדלובסק בה הם סיימו את הלימודים.
בהמלצת אנדריי קולמוגורוב הם התחילו לעבוד במכון של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1943 עקיבה החל לעבוד ב"מכון סטקלוב" למתמטיקה וסיים שם עבודת תואר שלישי.
ביחד עם ישראל גלפנד הוא נכנס לפיזיקה תאורטית.
איגור תאם וויטלי גינזבורג הציעו לו לעבוד בתחום זה.
לאחר שהתברר לו שפעליות קשורה לפיתוח פצצה גרעינית הוא סירב.
הוא החל לעבוד במעבדה לחקר האטמוספירה בראשות קולמוגורוב.
בהמשך התברר שלא ניתן לחזור למכון קורצ'טוב והוא עבד בתחומים של חקר האטמוספירה במשך 45 שנים.
בנוסף לפעליות מחקרית יגלום לימד באוניברסיטת מוסקבה מונה לפרופסור בקתדרה לתורת ההסתברות.
בשנת 1968, אחרי שיגלום חתם על מכתב התשעים ותשעה להגנת אלכסנדר יסנין-וולפין, הוא פוטר מהאוניברסיטה.
הוא המשיך לעבוד במסגרת מכון של האקדמיה.
בשנת 1988 קיבל פרס של איגוד הפיזיקאים של ארצות הברית.
בשנת 1992 עבר לארצות הברית והחל ללמד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
יגלום נפטר בשנת 2007. באותה שנה הוענקה לו מדליה של האיגוד האירופאי למדעי כדור הארץ.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא כתב את הספר "הידרומכניקה סטיסטית".
בשנת 1975 פורמסה מהדורה מעודכנת שתורגמה לאנגלית.
בסך הכול הוא כתב שבעה ספרים ומאות מאמרים מדעיים.
רבי עקיבא בן יעקב (~ה'ר"פ, 1520 – י"ד באייר ה'שנ"ז, 2 במאי 1597) הידוע בכינויו רבי עקיבא פרנקפורטר, היה דמות מרכזית בקהילה היהודית בפרנקפורט.
הוא שימש כשוחט, דיין, מקובל, דרשן ופייטן.
מסורת יהודית מספרת כי נתינת צדקה לעילוי נשמתו נחשבת כסגולה למציאת אבדה, נחשב לחלוץ ולראשון שייסד קופות צדקה מאורגנות.
נולד לרבי יעקב בסביבות שנת ה'ר"פ, ככל הנראה בנויס, עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
הוא היה נכדו של רבי עקיבה בן רבי אלעזר מפרנקפורט, שגם הוא היה פייטן.
נסע לפרנקפורט, ולמד של אצל רבה של העיר, רבי אליעזר טריוויש והיה מ"בני ישיבתו".
נישא לעלה, בתו של היהודי העשיר רבי שמעון בן אליעזר גינצבורג-אולמא, בעקבות נישואיו אימץ את שם משפחת חותנו, ונודע גם בשם רבי עקיבא גינצבורג.
חותנו מתואר על ידי בני דורו כ"חכם, צדיק, חסיד, עניו, ועשיר" בעל הון עצום שהוערך במאות אלפי , תיאור שמדגיש את ייחודו הן בתחום הרוחני והן בעולמו הכלכלי, דבר נדיר בין חכמי אשכנז באותה תקופה.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לאחותה, מרת ורומט (פרומט).
לאחר פטירת דודו, געץ, ששימש כשוחט בפרנקפורט והותיר אחריו ארבעה יתומים, מילא רבי עקיבא את מקומו בשנת 1548. הוא התגורר בביתו של הדוד יחד עם היתומים.
תנאי העסקתו קבעו כי רק מחצית מהכנסות השחיטה יוקצו לו.
לעומת זאת, שכר על כתבי ההרשאה לשוחטים (אם ינפיק כאלה) יישאר בידיו בלבד.
נראה כי לא עבר זמן רב עד שפרש מתפקיד זה.
בשנת 1564 כבר שימש כחבר ה"ישיבה", ועד מהרה התמנה לדרשן הקהילה.
בשנת 1574 החליט ועד הקהילה להעניק לרבי עקיבא לצמיתות בית נאה עם חצר וגינה סמוכות, והעירייה אישרה את ההחלטה.
בתמורה התחייב רבי עקיבא לשאת דרשה מדי שבת.
כושר דיבורו, לצד חסידותו העמוקה ולבביותו, חיבבו אותו על הקהל והעניקו לדבריו השפעה רבה.
בדרשותיו לשבת חזון היה מזכיר מדי שנה את מניין השנים שחלפו מאז חורבן בית המקדש, מה שהותיר רושם עמוק על השומעים.
נשתמרו תפילות ופיוטים רבים שחיבר ר' עקיבא פרנקפורטר, אשר הוצאו לאור על ידי תלמידו רבי אליהו לואנץ.
מסורת זו של כתיבה פיוטית הייתה חלק מירושה משפחתית, שכן גם סבו של רבי עקיבא, רבי עקיבא בן אלעזר, היה מחונן בכישרון שירה ונודע אף הוא בכינוי "ר' עקיבא פרנקפורטר".
ייתכן שבלבול מאוחר גרם לייחוס יצירותיו של הסב לנכדו המפורסם.
ר' עקיבא פרנקפורטר ניצל את עושרו הרב, שהוערך בזהובים רבים, כדי להקדיש את עצמו למעשי צדקה וגמילות החסדים שלו.
הוא תרם ביד רחבה ללא מעצורים והיה רגיש לסבלם של העניים והחולים בקהילתו.
כושר הנאום הבולט שלו שימש כלי לעורר את הציבור להקים חברות צדקה, לטפל בחולים, ולהקל את מצוקת הנזקקים.
ר' עקיבא נחשב למייסדה של מערכת החברות היהודיות שהתבססו בפרנקפורט ושימשו מודל לערים אחרות.
פעילותו החברתית והקהילתית זיכתה אותו בהערכה רחבה גם מחוץ לפרנקפורט.
היה לו שייכות עם המדפיס בבזל פרוביאנו , ובמכתביו קורא לו: "עתה ראיתי להודיע למ"כ איך ביום א' באב נסע מכאן כמהר"ר עקיב' ושמו מגמת פניהם ללכת למדינת פולונייא".
עם פטירתו בשנת 1597, עורר מותו אבל רב, והספדים נישאו לזכרו לא רק בעירו אלא גם במקומות אחרים.
רבה הגדול של פראג, המהר"ל מפראג, הקדיש לו הספד שהודפס בשתי מהדורות, עדות להשפעתו ותרומתו הגדולה לדורו.
ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט ברחוב באטון (Battonnstraße).
נודע בעיסוקו הייחודי במסורה, בדרכים המזכירות את שיטת חסידי אשכנז.
היה מוצא הקשרים בין פסוקים שונים שבהם עוסקת המסורה, תוך שהוא חושף כוונות נסתרות ומשמעויות מעמיקות.
על דרכו זו העיד תלמידו, רבי יעקב בן יצחק מצויזמיר, שכתב בהקדמת ספרו "פירוש על המסורה" (לובלין, ת"ד):
"אך לא אכחיד אמרי קדוש בוצינא קדישא, מורי ורבי מהור"ר עקיבא מפרנקפורט זצ"ל מלא גדישא, אשר בצלו חמדתי, וחכמת המסורה ממנו למדתי, גם כמה כוונות על המסורה גדולה וקטנות."
עדות זו מדגישה את השפעתו של רבו ואת חידושיו בתחום המסורה, אשר היוו מקור השראה ולימוד עבור תלמידיו.
רבי עקיבא פרנקפורטר כתב כמה פיוטים וסליחות, וזמירות אשר הוצאו לאור על ידי תלמידו, רבי אליהו לואנץ.
בחתימותיו השתמש באקרוסטיכון "עקיבא נוישא" או "עקיבא בן יעקב".
וגם חיבר פיוט לחנוכה "אני לה' אזמר", המושר בלחן של מעוז צור.
כמו כן, חיבר קינה על שרפת פוזנן בשנת ה'ש"נ (1590).
רבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן
רבי יעקב בן יצחק מצויזמיר - מחבר הספרים "טעמי המסורה", ו"פירוש על המסורה"
בנו, רבי יהודה (נפטר ר"ח אלול שפ"ג בפרנקפורט).
בתו, רעכלן, נישא לאהרן וועצליר (נפטרה כ"ו בחשוון שפ"ז בפרנקפורט)
רבי יהודה לייב ב"ר ברוך סג"ל אויסטרליץ מווינה.
רבי יעקב קאפל ב"ר הירץ קאמן (קומא) (ממייסדי הקהילה החדשה באייזנשטט בשנת ה'תל"ה), בנו של הפרנס רבי אברהם מפרנקפורט.
רבי אריה ליב ב"ר אוריה (נפטר י"ב בתמוז תצ"ה).
רבי עקיבא ב"ר יהודא לייב להרן (לערין שטיינשפעלט), מחבר ספר "האהל עולם", פפד"מ, ה'תע"ד.
אליהו לואנץ, זמירות ותושבחות, באסיליאה, שנ"ט (1599)
תלמידו רבי אליהו לואנץ מביא בספרו "רנת דודים", על קהלת, י"ב, פסוק ז:
"מ"ו הגאון החסיד מוהר"ר עקיבא זלה"ה מק"ק פרנקפורט דרש פעם אחת בדרוש ונתן טעם וסבה למה שתקנו חז"ל משיב הרוח ומוריד הגשם בברכת אתה גיבור בעניין תחית המתים...".
עקידת יצחק (באיטלקית: Sacrificio di Isacco) הוא ציור שמן מאת הצייר הוונציאני טיציאן.
היצירה נוצרה בסביבות השנים 1543–1544 עבור כנסיית סנטו ספיריטו, אך כיום מוצגת בבזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה.
עֲקֵדַת יִצְחָק (עקדה משמעותה: קשירה) היא סיפור מקראי המופיע ב: אברהם עקד את יצחק בנו האהוב על מזבח ועצים במטרה לשוחטו ולשורפו כקורבן, על פי מצוותו של אלוהים, וברגע האחרון שלפני פעולת השחיטה, מלאך אלוהים ציווה אותו להימנע מלעקוד את בנו, ושיבח אותו כי הוא "ירא אלוהים".
בסביבות ראשית שנות ה-1540, קיבל טיציאן שורת הזמנות מהאחים של כנסיית סנטו ספיריטו, אשר החזיקו כבר ביצירה מוקדמת שלו — מרקוס הקדוש על כס המלכות.
אחת מהמזבחות שצייר באותה תקופה הציגה את ירידת רוח הקודש, אך נפגעה בהמשך ונזקקה לשחזור שבוצע על ידי טיציאן עצמו.
ציור נוסף באותו נושא, המצוי כיום בכנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, משתייך לתקופה שונה בפעילותו האמנותית של האמן.
כלל אוצרות האמנות של כנסיית סנטו ספיריטו הועברו במאה ה-17 לכנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, שם הם שמורים עד היום.
בתקרת הסקריסטיה של כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, מעל המזבח, מוצגות שלוש יצירות מתקופה זו (סביבות 1543–1544): קין והבל, עקידת יצחק, ודוד וגוליית .
גאורג גרונאו כותב על שלוש התמונות הללו יחד:
ניתן להבחין בקלות בקשר תמטי שבין שלוש הסצנות — קין והבל, עקידת יצחק ו-דוד וגוליית — המוצגות בתקרת הסקריסטיה של כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה.
כל אחת מהן מתארת רגע דרמטי, טעון בתנועה סוערת וברגש עז, ובכולן משתתפים דמויות מעטות בלבד — שתיים או שלוש.
הבחירה בנושאים אלה נובעת הן מנטייתו הרגשית של טיציאן והן מתובנתו האמנותית, אשר הנחתה אותו לצמצם את מספר הדמויות לשם פשטות קומפוזיציונית — אם כי ייתכן שגם מזמיניו היו שותפים לבחירה זו.
הרקע בשלוש היצירות דומה: אדמת טרשים בגוון חום, מצוקים סלעיים, ושמים קודרים המכוסים עננים כבדים.
על רקע דרמטי זה בולטים בגוון חום-צהבהב הדמויות האנושיות הקולוסליות, המוארות באור דרמטי:
באחת הסצנות נראה אדם נופל המנסה להגן על עצמו בידו האחת, בעוד קין עומד מעליו, רגלו לוחצת על גופו והוא מרים את נשקו להנחית מכה נוספת.
ביצירה "עקידת יצחק", אברהם ניצב זקוף, בפעולה כפולה: ידו השמאלית מונחת על צווארו של יצחק הכורע על ערימת העצים, וידו הימנית אוחזת בסכין העקידה, בעוד הוא פונה לאחור בתגובה למלאך שעצר את ידו.
בתמונה השלישית, גופו של גוליית מואר באור נוטה, בעוד דוד הצעיר עומד מעליו, מרים את זרועותיו בתודה לשמיים, וקרן שמש בוקעת מבעד לעננים הכבדים.
ביצירות אלו מתקרב טיציאן, בממד ההדר הרעיוני והצורני, אל גדולתו של מיכלאנג'לו.
הדמויות מגולמות בגוף ובתנועה גיבוריים, תוצאה של שליטתו ברישום; אולם תוכנית הצבעים היא ייחודית לטיציאן.
הגוון הכהה הדומיננטי מאחד את הצבעים המקומיים החזקים, והקומפוזיציה הצבעונית תורמת, לא פחות מהקו והרישום, לעוצמה ולחיוניות הכוללת.
במיוחד בולטת יצירת "עקידת יצחק", שבה נשפך אור משתנה על קצות העננים, ומשלב את מוקד הסצנה — גלימתו הכתומה העמוקה של אברהם — עם הגוונים האדמדמים-סגולים בצד הימני והכחול-אפרפר בפינה השמאלית, ליצירת אפקט חזותי מלא עוצמה ורוחניות.
עקיבא פרדקין (נולד ב-1949) הוא שחקן ומאמן כדורסל עבר, איש חינוך, ומייסד מכון PHD Institute.
בצה"ל שירת כקצין ספורט בבסיס תל נוף.
ב-1973 היה מדריך לוחמה זעירה, קרב מגע וכושר קרבי בתהליכי הקמת יחידת 669. במילואים שירת בין השאר כמרצה בזרוע האוויר של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
שיחק בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה (כדורסל), ולאחר מכן בקבוצת הבוגרים, ואף היה הקפטן כשהקבוצה שיחקה בליגה הלאומית בכדורסל.
ב-1972 שיחק בנבחרת כדוריד אס"א, ובנבחרת כדורסל אס"א - איתה השתתף באוניברסיאדת מוסקבה (1973).
בין השנים 1973–1979 ניהל את מרכז עלית לספורט.
ב-1977 היה עוזרו של אריה מליניאק, מאמן הפועל רמת גן, אימן לצדו את הקבוצה ובסוף השנה מונה למאמן ראשי של הקבוצה.
לאחר שעזב ללימודי תואר שלישי באוסטרליה, מילא את מקומו שלמה לוצקי.
לאחר כשנה, חזר לישראל ושב לאמן את הקבוצה.
ב-1980 אימן את נבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 18. בין השאר השתתף כעוזר המאמן אריה מליניאק בשנת 1980 באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18.
ב-1982 הדריך את הפועל יהוד, והיה המאמן של הפועל גן שמואל.
ב-1984 היה המאמן של אליצור תל אביב (כדורסל).
ב-1968 זכה במגלת לימודים במכון וינגייט מטעם הקרן לעידוד ספורטאים מצטיינים בראשות משה זנבר.
בשנת 1971 למד במכון וינגייט במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר שירותו הצבאי למד תואר ראשון בחינוך גופני באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בסטטיסטיקה.
בשנים 1979–1982 ניהל את תיכון עירוני ו' בתל אביב.
בשנים 1981–1992 עמד בראש המכללה למינהל.
ב-1982 היה יועץ חינוכי (יחד עם אלי קושניר) של תוכנית השתלמות בארצות הברית ללימודי תואר שני לסטודנטים ישראלים באוניברסיטת אדלפי.
בשנים 1985–1993 לימד סטטיסטיקה במכללה למינהל, אוניברסיטת תל אביב ומכון וינגייט.
בשנים 1980–1985 הוא לימד מדידה והערכה בחינוך בסמינר הקיבוצים בקורס מדידה והערכה בחינוך.
במסגרת המכללה למינהל ניהל רשת של 12 בתי ספר תיכוניים-טכנולוגיים "תלם" בהם למדו כ-5000 תלמידים, בפיקוח משרד החינוך.
ב-1992 היה סמנכ"ל של אליעזר פוקס, מנכ"ל המכללה למינהל.
בשנים 1992–1998 ניהל את מכללת מעוף למחשבים.
לאחר מכן היה מנהלה האקדמי של מכללת מעוף.
את לימודי הדוקטורט שלו התחיל באוניברסיטת תל אביב וסיים ב־University of New England באוסטרליה.
ב-1998 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת טורו.
ב-1995 הורשע בבית משפט מחוזי בתל אביב יפו בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, זיוף מסמך בנסיבות מחמירות, שימוש במסמך מזויף, גניבה בידי מורשה, מרמה והפרת אמונים בתאגיד ושיבוש מהלכי משפט בקשר לגניבת כ-4 מיליון ש"ח מהמכללה למינהל, בעת ששימש כמנכ"ל בתי הספר התיכוניים של המכללה.
נגזר עליו עונש של שמונה שנות מאסר.
מתוכן הוא ריצה שנתיים בפועל, עוד שנתיים היה בתוכנית שיקום אסירים, ולאחריהן קיבל חנינה מנשיא המדינה עזר ויצמן.
גם בעת ריצוי מאסרו שמו נקשר בפלילים: בתאו ישב גם רוני ליבוביץ ("האופנובנק") ויחד עסקו בכתיבת עבודות אקדמיות עבור קציני שירות בתי הסוהר.
ב-2016, בעקבות תחקירים שנערכו בידיעות אחרונות והארץ, נעצר יחד עם עוד 12 חשודים, בחשד לזיוף, הונאה והלבנת הון בפרשה שנודעה כ"פרשת התארים הפיקטיביים".
החקירה נסגרה כעבור זמן ללא הגשת כתב אישום.
ב-1998 הקים את מכון PHD Institute המציע לבוגרי תואר שני להשלים תואר שלישי בתוכניות ואוניברסיטאות מחוץ לישראל.
המכון מייצג בישראל 16 אוניברסיטאות, מאפשר לישראלים ללמוד לדוקטורט בלמידה מרחוק.
עד כה סיימו את לימודי הדוקטורט שלהם במכון כ-1100 בוגרים, ביניהם: בן ציון גרובר,, יצחק לקס, ועדנה בקנשטיין.
בין המוסדות אותם מייצג המכון:
בעבר ייצג גם את האוניברסיטה הבין-לאומית לעסקים ומשפטים, את אוניברסיטת אצטקה ואת אוניברסיטת יורק (ארצות הברית).
עַקְצָן צָהוב או עקרב צהוב מצוי (שם מדעי: Leiurus hebraeus) הוא מין עקרב בסוג עקצן (Leiurus) במשפחת העקצניים (בותוסיים).
נפוץ באזורי מדבר וצמחייה נמוכה.
עקיצת העקרב מסוכנת לאדם ועלולה לגרום למוות, הוא השכיח בעקרבי ישראל.
על פי מדד LD50 הוא העקרב הארסי ביותר בישראל ונמנה עם העקרבים הארסיים בעולם.
בשל כך זכה לכינוי העממי Deathstalker.
עקצן צהוב נפוץ בישראל, ירדן, סוריה ולבנון בניגוד למין Leiurus quinquestriatus המצוי בכל צפון אפריקה.
פרוש שמו המדעי של המין מלטינית הוא "חמש רכסים חלק זנב".
התוספת לשמו של תת-המין החי בישראל, hebraeus משמעה עברי.
לרוב יחפור מאורה קטנה הגדולה אך מעט מממדי גופו.
העקצן הצהוב נוהג לנקות ולהחליק את מאורתו, לעיתים יחפור מאורה אלכסונית עד עומק של כ-20 ס"מ.
כרוב העקרבים הוא פעיל לילה ובזמן זה ישוטט בתורו אחר טרף.
העקרב הצהוב ניזון מפרוקי-רגליים זעירים, עד בעלי חיים בגודלו שלו.
לקראת הבוקר הוא יחזור למקום מסתורו.
העקרב הצהוב מיטיב לטפס על גדרות אבן וקירות, ומסוגל לחדור לבתים, בעיקר לקומות הקרקע.
צבעו צהוב בהיר, הגב ופרק הבטן האחורית האחרון כהים מיתר הפרקים וצבתותיו דקות.
הפרק האחרון של הבטן, שנמצא לפני שלפוחית הארס, הוא בדרך כלל כהה מיתר פרקי הזנב ומעט יותר מפרקי הגב, עם זאת - זה איננו מאפיין ייחודי של המין ולכן לא יכול לשמש כסימן זיהוי ודאי בשדה.
אורך גופו יכול להגיע עד .
לעיתים מתבלבלים בינו לבין בותוס ישראלי, חד-צלע חלק וקטלן עברי.
מכוון שישנם עקרבים ישראליים נוספים שעשויים להציג פרק אחרון כהה (לדוגמה חד-צלע צעיר).
סימן הזיהוי המוחלט היחיד של העקצן הוא חמשת הרכסים שעל גבו, מהם גם מקבל את שמו הלטיני.
בזמן החיזור הזכר יתייצב אל מול הנקבה וינסה לתפוס את צבתותיה בשלו כאשר ירטיט את גופו, אם הנקבה אינה נכונה לקבלו היא תניף את צבתותיה מעלה ואף עלולה לעקוץ את הזכר.
אם הנקבה נענית לזכר שניהם יחלו ב"ריקוד העקרבים" תנועות מעגליות כאשר הזכר אוחז בצבתותיה של הנקבה.
הזכר יפריש מפתח המין שלו נרתיק דק וגלילי שידבק במהרה על המשטח, ויכוון את גוף הנקבה אל נרתיק זה כדי לנעוץ את הנרתיק לפתח המין של הנקבה.
תהליך זה יכול להתארך שעות.
בתום החיזור הזכר ימלט מפני הנקבה.
לאחר כחודשיים, בדרך כלל בחודשי הקיץ, הנקבה תשריץ במחילתה בין 10 עד 25 ולדות שמיד יחפשו מקלט על גבה של האם.
האם תשמור על לחות הוולדות ותגן על עורם הרך עד להשלה הראשונה שלהם, ולהתקשות סופית של שכבת העור החדש.
כעבור כשבועיים הוולדות יהפכו לעצמאיים ויפנו כל אחד לדרכו.
עקצן צהוב נחשב מהמסוכנים בעקרבי העולם.
הארס שלו מכיל תערובת של רעלנים מסוג נוירוטוקסין.
מדד LD50 הוא מדד לרעילות של חומר.
במקרה של העקצן הצהוב, ערך זה מצביע על כך שכמות קטנה יחסית של ארס (0.25 מ"ג לכל ק"ג משקל גוף) מספיקה כדי להרוג 50% מהיצורים החשופים אליו.
אף על פי שעקיצת עקצן צהוב מכאיבה באופן יוצא דופן, בדרך כלל עקיצה זו לא תהרוג אדם בוגר ובריא.
למרות זאת, ילדים צעירים, מבוגרים וזקנים או חולים (לדוגמה במחלות לב או אלרגיים) יהיו בסיכון גבוה ללקות באנפילקסיס, תגובה אלרגית לארס המסכנת חיים באופן חמור.
מחקר ישראלי גילה תופעת דלקת לבלב המופיעה כתגובה לארס.
אם יתרחש מוות אדם בעקבות עקיצה, בדרך כלל יגרם בשל אנפילקסיס.
במקרה של עקיצה יש להעביר את הנעקץ בדחיפות לבית החולים תוך מנוחה מקסימלית של הנעקץ כדי למנוע זרימת דם מוגברת.
שיעור התמותה מעקיצת עקצן צהוב ירד באופן ניכר בעשורים האחרונים, מה שהוסבר בין השאר על ידי שימוש בנסיוב ספציפי כנגד הארס.
אולם המחקר הרפואי היחיד שבדק זאת לא הראה תועלת משמעותית בטיפול בנסיוב.
ככל הנראה הירידה בתמותה נובעת משיפור במתן טיפול אינטנסיבי ומשיפור בטיפול בסימפטומים.
בשל כך ובשל הסיכון לתופעות אלרגיות כתוצאה ממתן הנסיוב, כיום בבתי החולים שוקלים היטב האם ומתי לטפל בנסיוב במקרה של עקיצת עקרב צהוב מצוי.
הרעלנים בארסו של העקצן הצהוב הם רעלנים עצביים.
להלן כמה מהרעלנים הידועים בארס העקצן הצהוב:
כלורוטוקסין – הוא פפטיד קטן המורכב מ-36 חומצות אמינו.
רעלן זה חוסם את תעלת הכלוריד.
צ'ארייבדוטוקסין – חומרים אלה נקשרים לתעלת האשלגן וחוסמים אותה.
סיילטוקסין – חוסם מוליכים עצביים.
אגיטוקסין – חוסם את תעלות Shaker K
מחקר מדעי שפורסם ב-2014 קבע שמדובר למעשה במין נפרד ולא בתת-מין גרידא והגדיר אותו כמין חדש בשם Leiurus hebraeus.
עקמת (בלועזית: סקוליוזיס (Scoliosis)) היא עיוות בעמוד השדרה, כאשר החוליות המרכיבות אותו סוטות לצד ביחס לקו האמצע, בזווית של 10 מעלות ומעלה.
עיוות זה יכול להתבטא למשל באי-תאימוּת בגובה של צמד הכתפיים או המותניים.
העיוות מתחיל להופיע, בדרך כלל, בתקופת הילדות או בגיל ההתבגרות, כאשר צמיחת השלד מואצת, ועלול להחמיר עם הזמן.
מסיבה בלתי ידועה, מספר רב יותר של בנות סובלות מעקמת - יחס של כ-7:1 מול הבנים, בעקמת משמעותית של 20 מעלות ומעלה.
רוב הסובלים מן התופעה לא מודעים לעקמת בגבם, אפילו בעקמת של מעל 30 מעלות.
רוב מקרי העקמת מתגלים במקרה.
התעייפות מהירה או כאבי גב בעמידה ממושכת
גובה מותניים וכתפיים לא שווה
גודל או מיקום לא סימטרי של החזה אצל נשים
מרחק לא שווה בין הזרועות לגוף
בגדים ש"לא יושבים טוב", קווי הבגד עומדים באלכסון
בליטות לא שוות של הצלעות
על אף שסיבות רבות קושרות לעקמת, רוב מקרי העקמת ובמיוחד אלה המוצאים ביטוי רק לאחר גיל 10, נגרמים מסיבות לא ברורות.
ידוע כי בעקמת האידיופתית הנפוצה ישנה השפעה תורשתית ברורה, אך בחדירות לא-מלאה, כלומר הגנים לא מוצאים ביטוי אצל כל נשא.
ישנם מקרי עקמת הנגרמים כתוצאה מתסמונות ומחלות שונות, כמו תסמונת אהלרס-דנלוס, תסמונת קבוקי, פרכת.
בניגוד לדעות רווחות, העקמת אינה נגרמת מיציבה לא תקינה, פעילות גופנית לא מאוזנת או ישיבה שפופה.
אדם החושד בקיומה של עקמת בגבו עליו לפנות לרופא לבדיקות גופניות.
במשך הבדיקות הגופניות יש לבחון:
את העור, לכתמים אנורמליים המצביעים על מחלת הנוירופיברומטוזיס.
את כף הרגל, לעוויתות מבניות.
את גובהם של שקעי עצמות הכסל בעת העמידה.
את סדר הגודל של העיוות בעמידה ובכיפוף קדימה.
גובה בלתי שווה של הכתפיים והשדיים.
גובה לא שווה של הזרועות מן הרצפה בעת כיפוף קדימה.
יש צורך גם בצילום רנטגן או CT כדי לאמוד את המיקום, רמת המורכבות, הכיוון וסדר הגודל של העיוות.
שיטה אחת לאומדן העקמומיות היא חישוב זווית קוב (Cobb), אשר מעריכה את העיוות מהצד העליון של החוליה העליונה ביותר המעורבת בעקמת עד לצד התחתון של החוליה התחתונה ביותר המעורבת.
הטיפול בעקמת תלוי במידת חומרתה, ולעיתים במידת בגרות השלד.
האפשרויות המקובלות לטיפול הן, לפי סדר עולה של חומרת מצב:
מחוך אורתופדי – משמש למנוע מהעיוות להחמיר בשנות ההתפתחות של שלד צעיר.
ישנן שיטות ניתוחיות שונות לתיקון עקמת.
הגישה העיקרית שננקטת כיום היא קיבוע של עמוד השדרה בגישה אחורית.
הניתוח נמשך לרוב כ-10 ובמהלכן עושים חתך אורכי במרכז הגב, חושפים את עמוד השדרה ומכניסים ברגים לחוליות שדורשות תיקון.
בשלב שלאחר מכן מחברים את הברגים למוט ישר.
לשיטה הזאת יש שיעורי הצלחה גבוהים.
הניתוח נעשה תוך כדי ניטור נוירולוגי: לאחר שהמטופל מורדם, מחוברים גלאים רבים לגופו שמאפשרים לנטר את הסטטוס העצבי שלו בכל רגע נתון.
מערכות ניווט מאפשרות הכנסה מדויקת של הברגים לעמוד השדרה.
מערכות הניטור והניווט הביאו לירידה בפגיעות העצביות בניתוחי עקמת והפכו אותם לבטוחים יותר.
במרבית המקרים משך האשפוז של המנותחים הוא כשבוע ימים.
עד סוף האשפוז המטופל/ת יתנסו בהליכה בליווי צוות פיזיותרפיה.
חזרה לפעילות ספורטיבית מתונה מתאפשרת לרוב לאחר כ־6 חודשים, ואילו פעילות ספורטיבית אינטנסיבית יותר - לאחר כשנה.
עקיצה ב-60 שניות הוא סרט פעולה-שוד אמריקאי בכיכובם של ניקולס קייג', ג'ובאני ריביסי ואנג'לינה ג'ולי אשר מבוסס על להיט קולנועי משנות השבעים.
הסרט החדש בבימויו של דומיניק סנה, יצא לאקרנים בשנת 2000.