tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף המאה ה-19 החל השימוש בציוד לעיבוד נתונים, ששימש לעיבוד נתונים באמצעות כרטיסים מנוקבים.
מכונות אלה שימשו כלי עיקרי לעיבוד נתונים, עד להחלפתן במחשבים בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 פותחו מכונות מורכבות, שהחליפו עבודה אנושית של עובד מיומן.
דוגמה לכך היא מכונה לייצור בקבוקי זכוכית, שפותחה בשנת 1905, והחליפה עבודה של מנפחי זכוכית שעבדו בשכר גבוה.
פועלים שראו במיכון איום על פרנסתם הביעו התנגדות להכנסתו.
בלטו בכך הלוּדיטים – קבוצה של פועלים אנגלים בתחילת המאה ה-19 בהנהגתו של נד לוד, לעיתים בדרך של הריסת מכונות, נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית.
סלידה מהמיכון מופיעה גם בסרטו של צ'ארלי צ'פלין משנת 1936, "זמנים מודרניים".
הסצנות העיקריות בחלק הראשון של הסרט עוסקות בעבודה בבית חרושת מודרני, בו העובדים על פס הייצור הופכים למכונות אוטומטיות, מפוקחים בכל מקום, כולל בשירותים, על ידי המנהלים, ונעשים ניסיונות לחסוך בזמן ארוחת הצהריים באמצעות "מיכון" תהליך ההאכלה.
התנגדות למיכון עולה גם מנימוקים של דת ומסורת.
מיכון של תהליך השחיטה, למשל, מנוגד לכללי השחיטה שבהלכה, וכללי שמירת שבת מונעים שימוש במכשירים חשמליים שונים בשבת או מצריכים פתרונות מיוחדים.
בישראל פועלים מכון צומת ומכון מדעי טכנולוגי להלכה, שמטרתם לאפשר שימוש ביתרונות המיכון והטכנולוגיה במסגרת ההלכה.
מיכּיל האוסמן (בהולנדית: Michiel Huisman; נולד ב-18 ביולי 1981) הוא שחקן, מוזיקאי וזמר-יוצר יהודי-הולנדי.
התפרסם במולדתו לאחר ששיחק בסדרות טלוויזיה וסרטים מקומיים, ולאחר שעבר לארצות הברית זכה בפרסום בינלאומי כששיחק בסדרות שונות והידועה שבהן "משחקי הכס", שבה הוא גילם את דמותו של דא'אריו נאהאריס.
האוסמן נולד בעיר אמסטלפיין שבהולנד הסמוכה לאמסטרדם, למשפחה ממוצא יהודי.
אחיו הקטן, דסטין האוסמן, הוא כדורגלן עבר ששיחק באייאקס.
בתחילת הקריירה שלו, האוסמן היה חבר בלהקה הולנדית בשם Fontane שהקליטה שירים עבור פסקולים לסרטים הולנדים, שבהם האוסמן גם שיחק: "!Costa" (2001) וסרט הנעורים "ירח מלא" (2002) שהפך לשובר קופות לצדה של השחקנית שנטל יאנזן, וכן גרסה של השיר "Telkens weer" של הזמרת ויליקה אלברטי עבור הסרט Liever verliefd (2003).
לאחר ששני חברים עזבו את הלהקה, היא התפרקה והאוסמן החל בקריירת סולו, ובשנת 2005 הוציא את האלבום Luchtige Verhalen, שבו גם כתב את רוב השירים יחד עם חבר.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בסדרה ההולנדית Voor hete vuren בשנת 1995. בשנת 1998 גילם את רובר באופרת הסבון הכי ותיקה בהולנד "זמנים טובים, זמנים רעים".
בשנת 1999 הופיע בסרט הטלוויזיה "Suzy Q" בכיכובה של קאריס ואן האוטן.
לאחר מכן המשיך לשחק בסדרות ובסרטים שונים בהולנד.
בשנת 2006 השתתף בסרט המתח ההולנדי "ספר שחור" של הבמאי פול ורהובן העוסק ביהודיה הולנדית שמצטרפת למחתרת ההולנדית בעקבות כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית.
בשנת 2009 האוסמן גילם את דמותו של הרקדן הרוסי רודולף נורייב עבור סרט הטלוויזיה Margot של ה-BBC, וכן שיחק בסרט הבריטי "ויקטוריה הצעירה".
באותה שנה האוסמן עבר עם משפחתו לארצות הברית כדי להתקדם בקריירת המשחק שלו, והחל לשחק בסדרה "טרמיי" (Treme; 2010-2013) של HBO, בה גילם את דמותו של זמר הרחוב סוני בניו אורלינס שלאחר הוריקן קתרינה.
בשנים 2012 ו-2013 שיחק בשתי עונות בסדרה של הסדרה האמריקאית "נאשוויל".
בשנת 2014 הופיע בתפקיד משנה בסרט הביוגרפי "הולכת רחוק" בכיכובה של ריס וית'רספון.
ב-2015 כיכב בסרט "הסיפור של אדליין" בו גילם את דמותו של אליס ג'ונס, צעיר המתאהב באדליין, אישה שלא מזדקנת.
בשנת 2017 שיחק בדרמת המלחמה "הקצין העות'מאני" (The Ottoman Lieutenant) אשר עוסקת ברומן בין אידיאליסטית אמריקאית ושוטר טורקי במלחמת העולם הראשונה.
הסרט ספג ביקורת חריפה על קידומו את העמדה הטורקית המכחישה את רצח הארמנים.
האוסמן נישא בשנת 2008 לשחקנית ההולנדית טארה אלדרס, אותה הכיר על סט הצילומים של הסרט ההולנדי "Phileine Zegt Sorry" בשנת 2003. לזוג בת בשם הייזל (Hazel), שנולדה בשנת 2007. הוא מתגורר עם משפחתו בניו אורלינס.
|10 פרקים; מבוסס על הסרט !Costa
|תפקיד משני (עונה 1): 12 פרקים
|תפקיד ראשי (4 ענות); 35 פרקים
|תפקיד משני (עונה 4); 5 פרקים
| תפקיד ראשי; 10 פרקים
|תפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים
"Neem Me Mee" (2003)סינגלים במסגרת קריירת סולו:
מיכה רגב (נולד ב-4 באפריל 1957) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה ושימש כמנהל בכיר במגוון תפקידים בשירות הממשלתי והציבורי.
במהלך חייו עבר מסלול אישי ואידאולוגי שכלל חינוך דתי-לאומי בעל מאפיינים משיחיים, שירות צבאי משמעותי כלוחם וכמפקד, ובהמשך פעילות ציבורית והגותית ביקורתית בנושאים של דת ומדינה, ציונות והשפעת תפיסות משיחיות על החברה והפוליטיקה בישראל.
רגב נולד וגדל בפתח תקווה במשפחה ציונית-דתית.
בנעוריו התחנך במסגרת הציונות הדתית ולמד בישיבת מרכז הרב, מוסד המזוהה עם תפיסות דתיות-לאומיות המדגישות את רעיון הגאולה ההיסטורית של עם ישראל ואת הקשר הדתי למדינת ישראל ולארץ ישראל.
בתקופה זו אימץ תפיסת עולם אידאולוגית בעלת מאפיינים משיחיים, אשר ראתה במציאות המדינית והביטחונית חלק מתהליך גאולה דתי.
בראיונות פומביים שנערכו עמו בדיעבד תיאר רגב את עוצמת הזדהותו עם תפיסות משיחיות בשנות צעירותו, ואת האופן שבו תפיסות אלה עיצבו את זהותו האישית והאידאולוגית באותה תקופה.
לדבריו, רק בשלב מאוחר יותר בחייו החל לבחון מחדש עמדות אלה באופן ביקורתי, תהליך שעמד בבסיס שינוי תפיסתו הציבורית וההגותית.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1976 שובץ רגב בחטיבת גולני.
לאחר שעבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות התקבל לסיירת גולני.
בגולני עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
במהלך הקורס לחם במבצע ליטני.
עם סיום הקורס שימש כמפקד צוות בבה"ד 1, ולאחר מכן חזר לחטיבת גולני, ומונה לתפקיד מפקד מחלקה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה ולקח חלק במבצע מוביל.
לאחר תקופה זו השתחרר משירות סדיר בצה"ל.
במסגרת שירות המילואים המשיך רגב במסלול פיקודי.
הוא שימש כמפקד פלוגה ולחם במלחמת לבנון הראשונה, ובהמשך שימש כמפקד גדוד מילואים וכמפקד חטיבת מילואים בדרגת אלוף-משנה.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה רגב לחיים אזרחיים.
הוא מתגורר בישוב אבירים שבגליל המערבי, בסמוך לגבול הצפון, שם הוא בעל משק חקלאי.
רגב נשוי לשרית, אשת חינוך, ולזוג שלושה ילדים.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל רגב לעסוק בפעילות ציבורית ובהגות, מתוך עיסוק ביקורתי בשאלות של יחסי דת ומדינה, זהות ציונית והשפעת תפיסות משיחיות על החברה והפוליטיקה בישראל.
פעילות זו נשענה במידה רבה על תהליך אישי של בחינה מחדש של עמדותיו המוקדמות.
בשנת 2011 פרסם רגב את ספרו "שיכרון הגאולה: עדות אישית מעולמה של הציונות המשיחית".
בספרו מתאר רגב את עולמו האידאולוגי בעבר, את הזדהותו עם תפיסות משיחיות בציונות הדתית ואת תהליך ההתפכחות שעבר.
הספר עוסק בהשפעת תפיסות משיחיות על קבלת החלטות פוליטיות, על השיח הציבורי בישראל ועל יחסי צבא, דת ומדינה, ומציג ביקורת אישית רחבה על תהליכים אידאולוגיים בחברה הישראלית.
רגב השתתף במהלך השנים בכנסים, פאנלים ודיונים ציבוריים שעסקו בסוגיות של דת ומדינה, לאומיות ויחסי צבא וחברה, וכן הופיע באירועים ובהתכנסויות ציבוריות שבהן נשא דברים בנושאים אלה.
"מִיכַל" הוא שיר שנכתב על ידי רחל המשוררת.
הוא נכתב בתרפ"ז, 1927, ונכלל באוסף שיריה ספיח.
בשיר פונה רחל אל מיכל בת שאול ומזדהה עִמה עמוקות.
השיר משולב בחריזה והוא בנוי מפתיח ושני בתים.
כפי שנהגה רחל בעוד משיריה, היא פותחת את השיר בציטוט מהתנ"ך.
רחל בחרה בשני חלקי פסוקים שונים המלמדים על מעין דו-קוטביות בה נמצאה נפשה של מיכל.
חלקו הראשון של הציטוט מספר על אהבתה של מיכל את דוד, דבר שלא כל כך מצוי בתנ"ך - תיאור של אישה אוהבת גבר, וחלקו האחרון מתאר את תחושתה של מיכל לפיזוזו וריקודו של דוד בעת העלאת ארון הברית לירושלים, תחושת בוז.
תחושות אלו יוצרים ניגוד מצד מה ומראים את עולמה הנפשי המורכב של מיכל.
במהלך השיר משתמשת רחל פעמיים בניגודיות זו בה היא רואה את מיכל: - , כאשר הגאווה והבוז שייכים לחלקו השני של הציטוט, והרוך והאהבה - לתחילתו.
במילות השיר פונה כביכול רחל אל מיכל בת שאול ומוצאת עמה אמפתיה משותפת, על אף מרחקי הזמן שביניהן.
היא מתארת את מיכל בממדי מראה, קול ונפש.
משל כאילו אכן הייתה אחותה ממש.
אחות שרק מרחקי הזמן מבדילים ביניהם.
בשיר ניתן גם לשמוע צליל חקלאי עולה בין השורות.
רחל, שעסקה בחקלאות ואהבה את המקצוע, מצאה בה ניב לבטא את הקשר שנשמר על אף מרחקי הדורות: .מיכל, שהייתה בת של מלך (שאול) ואשת המלך (דוד), נראית בעיני רוחה של רחל כאחת שכזו לכל אורך השיר.
בעיניה היא לבושה בכתונת משי מעוטרת בפסי ארגמן, וצמידי זהב מצלצלים עטויים על גופה.
בעוד שבבית הראשון נראתה מיכל בגוון המלכותי והאצילי שלה, בבית האחרון פונה רחל ומוהלת את החלק העגום שבפרשה.
שם היא מוצאת את הגאווה והבוז, כמו גם את העצב הפנימי.
פגישתה של רחל במיכל הייתה ככל הנראה לאור דברי הפסוק .
רחל, שככלל עסקה בדמויות מקראיות, מזדהה במיוחד עם מיכל בת שאול, אך בלא לפרט לקורא במה ראתה להידמות אליה.
מתוך דבריה נראה שהקשר ביניהן אינו חד פעמי, שכן מבחינתה .
את גורלן הניגודי המשותף היא רואה כנכפה ומאולץ, שכן .
קשה לדעת אם התחושה המשותפת אותה ראתה במיכל הייתה קשורה אל מי ממאהביה.
ייתכן גם שבגין כך התקיים המפגש על יד האשנב, מה שמאותת את תחושת העיזבון שחשה רחל מבעד לאשנב בית החולים לחולי שחפת, עת התבקשה לעזוב את דגניה ונותרה מוזנחת בימי מחלתה, זמן כתיבת השיר.
כן ניתן למצוא מכנה משותף ביניהן בכך ששתיהן נפטרו ללא ילדים, עם העצב העמוק הכרוך בכך.
מיכיל קרמר (בהולנדית: Michiel Kramer; נולד ב-3 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ.
קרמר גדל במחלקת הנוער של אקסלסיור רוטרדם, הממוקמת בעיר הולדתו.
בשנת 2006 החל את קריירת הבוגרים כאשר חתם בקבוצה בנאק ברדה.
קרמר שיחק שנתיים בקבוצה הבוגרת, בעיקר בעונתו השנייה, וסיים את תקופתו עם 11 משחקי ליגה וללא שערים.
ב-4 בדצמבר 2009 הבקיע שלושער בניצחון 2-4 נגד אמן.
שערו הראשון במשחק היה גם שערו הראשון בקריירה.
בעונתו הרביעית במועדון עזר לקבוצה להגיע למקום השני כשהבקיע 22 שערים.
הוא הבקיע 7 שערים בעונתו הראשונה ו-17 בשנייה.
ב-7 באוגוסט 2015 עבר לפיינורד רוטרדם תמורת 1.5 מיליון יורו.
9 ימים לאחר מכן, קרמר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קמבור.
בעונת זכה עם פיינורד באליפות ראשונה אחרי 18 שנים.
ב-31 בינואר 2018 שוחרר מהקבוצה.
ב-12 בפברואר 2018 חתם קרמר בספרטה רוטרדם.
ב-19 באפריל 2018 שוחרר מהקבוצה לאחר ההפסד 7-0 לויטסה ארנהם, משחק בו הורחק לאחר עבירה גסה שהובילה גם להשעיה משבעה משחקים נוספים.
ב-30 במאי 2018 מעזב לראשונה את הולנד וחתם במכבי חיפה.
ב-4 באוגוסט 2018 כבש את שער הבכורה שלו מול עירוני קריית שמונה במסגרת משחקי גביע הטוטו.
ב-26 באוגוסט 2018 הורחק במשחק הליגה נגד מכבי תל אביב, לאחר שקילל את השופט.
כתוצאה מכך הורחק משלושה משחקים בפועל.
ב-23 בינואר 2019 חתם קרמר באוטרכט.
ב-31 ביולי 2019 חזר קרמר לדן האג וחתם לשנתיים.
ב-20 ביולי 2021 חתם קרמר בואלבייק.
מיכה נוימן (נולד בשנת 1932) הוא פסיכיאטר ישראלי, פרופסור חבר בדימוס באוניברסיטת תל אביב ומנהל המרכז לבריאות הנפש שלוותה בשנים 1986–1997.
מיכה נוימן נולד בשנת 1932 בברלין בירת גרמניה, בנם של אריך נוימן, פסיכולוג אנליטי, ויוליה נוימן, פסיכולוגית בעלת מומחיות בכירולוגיה.
בשנת 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
למד באוניברסיטת ציריך ובבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים לימודיו בשנת 1960. התמחה בפסיכיאטריה ולאחר מכן בפסיכואנליזה במכון הפסיכואנליטי בירושלים.
משנת 1986 ניהל את המרכז לבריאות הנפש שלוותה עד לפרישתו בשנת 1997.
בד בבד התמנה לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והתחיל את כהונתו כיו"ר איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
בשנת 2000 הוענקה לו חברות כבוד באיגוד.
נוימן היה ממעצבי מדיניות צה"ל בתחום הטיפול הנפשי בחיילים נפגעי תגובות קרב.
כחלק ממדיניות זו הוחלט על הפנית נפגעי תגובות הקרב למַלתָּ"ק (מרכז לטיפול בתגובות קרב), שמטרתו החזרה מהירה לשירות מלא ביחידת האם.
הטיפול במלת"ק מפחית את הסיכון לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות תגובת קרב ומקטין את הסכנה להפיכת ההפרעה לכרונית.
טיפול בדור שני לניצולי השואה
נוימן הרבה לעסוק בטיפול בילדי הדור השני לשואה.
בעבודתו מצא כי הם גדלים פעמים רבות כ-"Parental Children", שצריכים לתמוך בהוריהם ולמלא את כל ציפיותיהם.
הטיפול נעשה במסגרת פרטנית ומשפחתית כאחד ומטרתו לאפשר למטופל חיים עצמאיים ונפרדים מהוריו.
בשנות עבודתו כמנהל רפואי פיתח עבודה קהילתית נרחבת על ידי מתן ייעוץ במחלקות בית החולים האזורי "מאיר" וכן ייעוץ פסיכיאטרי קבוע לרופאי המשפחה של האזור.
בניהולו החל המרכז הרפואי לשמש כמרכז לימודי של אוניברסיטת תל אביב כחלק מההכשרה הבסיסית בלימודי הרפואה.
בנוסף נפתחו מרפאות יום לטיפול אינטנסיבי ויחידות השהייה בחדרי מיון, לטיפול קצר מועד ללא אשפוז במחלקה פסיכיאטרית.
נוימן חקר את היחסים בין פרויד ליונג, ובין יונג לאריך נוימן כיחסי אב-בן.
מההתכתבויות בין יונג לנוימן ניתן ללמוד על היחס שהעניק יונג לתלמידו, נוימן, לעומת היחסים בין פרויד ליונג.
בעוד שהיחסים בין פרויד ליונג אופיינו במתיחות קבועה ובביטול של פרויד את רעיונותיו של יונג, היחסים של יונג כלפי נוימן היו של אהדה ותמיכה.
עם זאת, אריך נוימן לא חסך את ביקורתו מיונג, כשהאחרון הביע בשנות השלושים תמיכה מסויגת בתנועה הנאצית ובמדיניותה האנטישמית.
ד"ר מיכה נוימן, פרויד ויונג - מפגש בין שני אישים, "שיחות" כרך 2, חוב' מס' 1, נובמבר 1987
נוימן, היחסים בין קרל גוסטב יונג ואריך נוימן על פי ההתכתבות שביניהם, "שיחות"כרך 2 חוב מס 3 יוני 1988
אריה באואר, עמיחי לוי, מיכה נוימן, טיפול קדומני ייחודי בתגובות קרב, " רופא המשפחה" כרך ט"ז, חוב 2 אוקטובר 1988
פניג ומיכה נוימן, קבלת החלטות בחדר המיון הפסיכיאטרי "הרפואה" כרך 119 מס' 7–8 1990 .
פרופ' מיכה נוימן, גלגוליו של מטפל, שלבים ומעברים בהתפתחות מטפל במשך שנות חייו ועבודתו, "שיחות" כרך ה' חוב' מס' 2 מרץ 1991
נוימן, אפיוני חולים פסיכיאטריים שטופלו באשפוז קצר ביחידה למיון והשהיה, "הרפואה", כרך 120, חוב' ג' 1991
נוימן, חולי הנפש הכרוניים : האם מהווה השיקום בקהילה תחליף מלא לאשפוז פסיכיאטרי ממושך?
נוימן, מכירת שירותי בריאות הנפש - התלבטויות אתיות, "הרפואה" כרך 123 חוב' ז'-ח' 1992
פרופ' מיכה נוימן, המהפך הצפוי בשרותי בריאות הנפש והשלכותיו הציבוריות והאתיות, "שיחות" כרך ח' חוב' מס' 1 נובמבר 1993
מיכה נוימן וסילביו רוזנצוייג, יחסי מין בין מטפל ומטופל, "הרפואה" כרך 126 חוב' ג' 1994
יוסף לריה ומיכה נוימן, יחידת מיון והשהיה לצמצום אשפוזים כרוניים חוזרים, "חברה ורווחה", כרך י"ח 1998
מיכה שוורץ (נולד ב-17 במרץ 1949) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.91 מטרים, ששיחק בעמדת הפורוורד במכבי תל אביב, הפועל גליל עליון וכן בנבחרת ישראל.
נמצא במקום 147 ברשימת קלעי כל הזמנים.
שוורץ התחיל את לשחק בשנת 1964 בהפועל יפו, בשנת 1966, בגיל 17 עבר למכבי דרום תל אביב, קבוצת בת של מכבי תל אביב.
בעונת 1966/1967 הצטרף מיכה למכבי תל אביב.
בסוכות 1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים התגייס לצה"ל ועשה טירונות בבה"ד 4, שוורץ קיבל אישורים לצאת מהצבא לאימוני מכבי תל אביב.
שוורץ שיחק במכבי תל אביב במשך 9 עונות, במהלכן היה שותף ל-8 אליפויות ו-7 גביעי מדינה.
שוורץ הצטרף לנבחרת ישראל בינואר 1968, הוא לקח חלק במשחקי נבחרת ישראל במסגרת משחקי אסיה 1970, אליפות אירופה בכדורסל 1971 וההטורניר הקדם אולימפי מינכן 1972. שוורץ המשיך להיות שחקן פעיל בנבחרת ישראל עד 1974.
לקראת עונת 1976/1977 עבר לשחק ולאמן את קבוצת הפועל כפר גלעדי-חולתה ששיחקה אז בליגה השלישית (ליגה א' צפון), ולצורך כך עבר להתגורר בקיבוץ חולתה.
שוורץ שוחרר ממכבי תל אביב ללא תמורה, לאחר שהובטח לה שהיא תוכל להעביר אליה ראשונה את השחקנים המוכשרים שיגדלו בכפר גלעדי-חולתה.
בסיום העונה עלתה הקבוצה לליגה הארצית (הליגה השנייה).
בעונת 1978/1979 שינתה הקבוצה את שמה להפועל גליל עליון ושוורץ מונה למאמן/שחקן.
הקבוצה סיימה את העונה במקום הראשון בליגה הארצית ועלתה לליגה הלאומית (הליגה הראשונה), בכך השלימה הקבוצה העפלת שתי ליגות בשלוש שנים.
בעונת 1979/1980 סיימה גליל עליון במקום השביעי כשלזכותה שמונה ניצחונות.
בסיום העונה פרש שוורץ ממשחק פעיל.
בעונת 1980/1981 המשיך שוורץ כמאמנה של גליל עליון, והקבוצה סיימה את העונה במקום השביעי.
לאחר עונה זו סיים שוורץ את תפקידו כמאמן, ונשאר פעיל כחבר בוועדה המקצועית של הקבוצה.
בשנת 1984 שימש כעוזר מאמן בגליל לבוב גונן.
במהלך עונת 1985/1986 החליף את מאמן גליל חיים בוכבינדר, ואימן את הקבוצה עד לסוף העונה.
בשנת 1980 הקים ושיחק בקבוצת הפועל חולתה עם שחקנים בני המקום במסגרת ליגה א' וליגה ב'.
בין השנים 1986–1988 אימן שוורץ את קבוצת הקט סל של הפועל חולתה, איתם לקח את האליפות הקט סל הארצית בשנת 1986.לאחר מכן אימן את קבוצת הכדורסל של קיבוץ חולתה בליגה האזורית בכדורסל.
בשנת 2007 הורחק לאחר שתקף את השופט במשחק נגד דן.
נשוי לבמאית רחלי שוורץ ולהם שלושה ילדים.
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים: 147
היה מאמן כדורסל, מאמן כדורעף, מאמן נבחרת ישראל בכדורעף ושופט כדורעף ישראלי.
שמבן שימש במספר רב של תפקידים, בניהם רכז הכדורעף ויו"ר ענף הכדורסל במרכז הפועל ויו"ר הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל.
ממקימי ליגת הכדורעף הישראלית ומייסד של מספר אגודות ספורט בישראל.
שמבן נולד בבסרביה בשנת 1919. בילדותו השתייך לתנועת המכבי הצעיר, אך נתן פלד ששימש כמדריכו בתנועת השומר הצעיר המקומית תרם רבות להעברה שלו לצד השני.
עלה לארץ ישראל בשנת 1934 על אניית מעפילים כשהוא בן 15 והשתייך לגרעין שהקים את קיבוץ חצור בשנת 1936.
בשנת 1941 הוביל את קבוצת הכדורעף של הפועל חצור ב"אליפות הפועל".
לאחר מספר שנים עבר לקיבוץ משמר העמק.
בחלק משנותיו כמאמן כדורסל, אימן במקביל גם קבוצות כדורעף.
בקיץ 1951, בזמן שעבד כמורה להתעמלות בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, נסע לצפות בטורניר כדורסל בקיבוץ עין חרוד.
שם גילה שחקנים עולים חדשים ממצרים שהיו בהכשרה חלוצית בקיבוץ.
תוך שבוע הביא אותם למגרש של בית ספר ביאליק בחולון והקים את קבוצת הכדורסל הפועל חולון.
בשנת 1953 יזם את הקמתו של היכל האחד במאי בחולון, אולם כדורסל סגור ראשון בישראל, בסיוע ראש העיר חיים קוגל.
בשנת 1954 התמנה מטעם התאחדות הכדורעף הבינלאומית לשופט כדורעף בינלאומי ישראלי ראשון.
בשנת 1957 החל לעבוד בסמינר הקיבוצים כמורה לחינוך גופני.
תפקיד שמילה שנים רבות ובהמשך כמנהל המרכז להכשרת מורי חינוך גופני בסמינר.
בשנת 1959 התמנה לרכז הספורט של ענפי הכדורסל, כדורעף, היאבקות, הרמת משקולות, אגרוף, טניס שולחן והתעמלות בהתאחדות הספורט בישראל.
במקביל חזר לרכז את ענף הכדורעף במרכז הפועל והצטרף להקמתה של ליגת הכדורעף הישראלית.
בשנת 1961 אימן את נבחרת הנח"ל בכדורעף ובכדורסל וזכה עם שתי הנבחרות באליפות צה"ל.
בשנת 1966 זכה פעם נוספת באליפות צה"ל בכדורסל עם נבחרת הנח"ל
בשנת 1969 הושעה שמבן מענף הכדורעף לאחר שהואשם בהכאת יו"ר ועדת הכדורעף גד שטרנבאום במהלך דין ודברים בין השניים וטענת שמבן ששטרנבאום העליב אותו.
באוגוסט 1975, לאחר שבע שנים פרש שמבן מתפקיד יושב ראש ענף הכדורסל במרכז הפועל, כדי להתרכז בעבודתו כמנהל המרכז להכשרת מורי חינוך גופני בסמינר הקיבוצים.
שנה לאחר מכן, פרש גם מתפקידו כיו"ר הוועדה המקצועית של איגוד הכדורסל, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים.
בשנת 1986 הקים את מועדון הכדורסל של הפועל גבעתיים ושימש כמנהל המקצועי בו.
בהמשך התרכז שמבן בעיקר באימון מחלקות ילדים ונוער בכדורסל.
בשנת 1997 קיבל את אות יקיר הספורט של עיריית חולון, על תרומתו לכדורסל בעיר.
בשנת 1998, במסגרת חגיגות היובל למדינה, קיבל שמבן אות הוקרה מנשיא המדינה עזר ויצמן ומהוועד האולימפי על תרומתו לספורט בישראל.
בשנת 2000 קיבל את אות יקיר איגוד הכדורסל, על תרומתו לקידום הענף.
ביום העצמאות בשנת 2002 קיבל שמבן את תואר יקיר העיר תל אביב-יפו כהערכת כבוד לפועלו בספורט.
ב-16 בינואר 2011 ערכה אגודת הפועל חולון לשמבן טקס הוקרה בהשתתפות עשרות שחקני עבר של הקבוצה.
הטקס נערך לפני משחקה ה-1000 של הקבוצה בליגת העל בכדורסל.
בשנת 2012 הוענק לשמבן פרס מפעל חיים בחגיגות 80 שנה לכדורעף בישראל.
מיכה שמבן נפטר ב-7 בינואר 2013 ונקבר בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
מיכה היה נשוי לתרצה הודס, רקדנית ישראלית ומחנכת בתחום ריקודי עם - ולהם בת אחת, אילנה לזרוב.
לאחר מכן הם התגרשו, ומיכה נישא בשנית ליהודית צביבל שמבן, שהייתה מתעמלת וכדורסלנית הנבחרת הלאומית הראשונה של ישראל בשנת 1950. שיחקה בעבר בהפועל בית אלפא, בהפועל חולון ובהפועל תל אביב והייתה מורה לחינוך גופני.
בנו ירון שיחק כדורסל בהפועל תל אביב ובתו גליה הייתה שחיינית בילדותה.
החל משנת 2015 נקרא אולם הספורט של בית ספר אורט בגבעתיים על שמו של מיכה שמבן.
בשנת 2016 יצא לאור ספר "בתנועה מתמדת: מיכה שמבן - דרכו ופועלו", הממחיש את דרכו של שמבן לאורך השנים.
ב-6 בינואר 2018 נערך טקס הנצחה בהיכל טוטו חולון, בו נקרא אחד מהיציעים המרכזיים על שמו של מיכה שמבן.
מיכה קליין (נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם גאומורפולוגיה נחלית וגאומורפולוגיה חופית.
נולד ליהודה אריה ואלישבע קליין.
הוסמך ל-MSc באוניברסיטה העברית והוסמך ל-Ph.D באוניברסיטת לידס בבריטניה.
קליין שימש מרצה באוניברסיטת חיפה, עמד בראש החוג לגאוגרפיה במכללה האקדמית בית ברל במשך תקופה קצרה, בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. לימד קורסים בנושאים "התערבות האדם בנוף" ו"מבוא לגאומורפולוגיה".
קליין הוא אחד מ-54 חברי הוועדה לשמירת הסביבה החופית (של משרד הפנים).
קליין הוא אחיינה של הרופאה ויולה טורק, ובן דודם של חוקרת השואה חנה יבלונקה והרב מיכאל הרשקוביץ.
נושאי המחקר העיקריים של קליין הם דינמיקה של אגני היקוות ומורפולוגיה חופית.
בתחום הדינמיקה של אגני ההיקוות קליין חקר את הקשר שבין תכונות פני השטח לנגר המדרוני ואת הדינמיקה של אגן קטן.
בנוסף, חקר קליין את אגן ההיקוות של הירדן.
בתחום המורפולוגיה החופית חקר את נושא השינויים החופיים בחדרה ובמוצאי הנחלים בישראל, את השינויים בגובה פני הים ואת כלל התא הליטוראלי של הנילוס שחופי ישראל משתייכים אליו.
קליין טוען שהתחממות כדור הארץ אינה בעייתית, ובנוסף, לא התרחשה בגלל פעילות האדם.
מאז 2010 עוסק קליין גם בתחום התורני-מדעי.
עליה בגובה פני הים - האומנם?
(2017, הוצאה לאור ע"י קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה).
בתחום התורני-מדעי, הוציא לאור סדרה של ארבעה ספרים העוסקים בהיבטים גאולוגיים מגוונים במקרא ובספרות חז"ל:
ארץ וימים: איש מדעי כדור הארץ קורא מקרא (2015, הוצאת שאנן).
גן בעדן: מקרא בעין הגאולוג (2016, הוצאת שאנן).
נשאו נהרות קולם: סוגיות בהידרולוגיה תלמודית (2018, הוצאת שאנן)
אבן השתייה: מסלע בתלמודים ובמדרשי חז"ל (2022, הוצאת שאנן)
מיכה שמחון (נולד ב-6 באוגוסט 1963) הוא צלם, סופר ופעיל חברתי.
סיים בהצטיינות תואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן למד צילום בבית הספר לצילום מוסררה.
עבודות הצילום שלו הן צילומי סטודיו על רקע שחור בתאורה בסגנון הציור הקלאסי, המשלבות טקסטים חברתיים.
בסדרה "רנסאנס נשי" שיחזר בסטודיו צילומים מהקלאסיקה של הרנסאנס כמו "הסעודה האחרונה" "הגירוש מגן עדן" והפייטה – בגרסאות פמיניסטיות בהן נשים מחליפות את הגברים.
ב"עטויות" (2007) צילם דיוקנאות של נשים יהודיות וערביות, פעילות חברתיות ואמניות העוטות כיסוי ראש ורואות בו אמצעי להעצמה ולא לדיכוי.
ליד כל דיוקן הוצג טקסט אישי של המצולמת בנוגע לכיסוי הראש שלה.
בעבודת הווידאו "עטויה" (2009) מצולם שמחון כשהוא לובש שמלה ארוכה ורעלה, דרכה הוא מביט בנשים בביקיני בחוף הים של תל אביב.
בתערוכה "מקאם" (2010) צילם דיוקנאות קלאסיים של ענקי המוזיקה הערבית בישראל רובם מהתזמורת של זוזו מוסא.
בפתיחת התערוכה בבית האמנים בירושלים הגיעו הנגנים לקונצרט מחווה חגיגי.
התערוכות "דיו שחורה" (2016) ו"דיו שחור" (2017) הציגו דיוקנאות של משוררות ומשוררים מזרחיים.
ליד כל תמונה הוצג שיר.
ב-2018 יצא לאור רומן הביכורים של שמחון "שיירה של נמלים", סיפור מסע של סטודנטית לפסיכולוגיה מבאר שבע לאביה הגוסס אותו לא ראתה שנים, במהלכו נחשפים סודות מהעבר.
שמחון מתגורר בתל אביב, נשוי למשוררת והקולנוענית סיגלית בנאי, ולהם שני ילדים.
מיצב במסגרת פסטיבל טבולה ראסה, ת"א.
2018 - עטויות תערוכת יחיד.
הצגה חוזרת הגלריה העירונית בטבעון.
2018 - אמנות מסוכנת מוזיאון חיפה.
2017 - זמר בודד הוא הלילה: מוזיקה מזרחית בישראל.
2016 - פסטיבל הצילום הבינלאומי מרחב מוגן.
בתערוכה "תת חלל" באצירת שרה לביאשווילי.
הגלריה לאמנות בנצרת וגלריית בית תנועת "אחותי" בתל אביב.
אוצרים: שולה קשת ופאריד אבו שקרה
2014- לכל מקום יש דרום, במסגרת פוטופואטיקה.
גלריית הסנאט, אוניברסיטת באר שבע.
אוצר: פרופ' חיים מאור ואלה פריימן
האנגר – 2 נמל יפו.
2009 - הקרנת סרטי וידאו ארט ישראליים.
אוצרים: סלה מנקה לאה מאואס ודייגו רוטמן.
2003 - הערה מספר – 6. אירוע רב תחומי במוזיאון מגדל דוד.
2018 – הרומן "שיירה של נמלים" בהוצאת גוונים
מיכיל ואן דר לאן (בהולנדית: Michiel van der Laan) הוא לויטננט-גנרל הולנדי אשר משמש כנציג ממלכת ארצות השפלה בוועדה הצבאית של נאט"ו.
ואן דר לאן למד באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה וסיים את לימודיו ב-1987. לאחר מכן הוצב ברגימנט הסיור ה-103 בסיידורף.
בשנת 1995 הוא השתתף בקורס המטה הכללי ההולנדי, ולאחריו הועלה לדרגת מאיור.
לאחר מכן הועסק כקצין מטה ותכנון במטה הכללי של הצבא ההולנדי.
משנת 1998 עד 2000, ואן דר לאן השתתף בקורס הסגל הכללי הבינלאומי באקדמיה לפיקוד ומטה של הבונדסוור בהמבורג.
באוקטובר 2002 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד גדוד הטנקים ה-11. בתפקיד זה הוא נשלח להשתתף במלחמת בוסניה ב-2003, שם הוביל את כוח המשימה הממוכן ה-11 (כוח גדוד) של כוח הייצוב הבינלאומי.
לאחר שקודם לדרגת קולונל ב-2006, הוא הוצב מחדש במטה הכללי בהאג.
בשנת 2009 הועלה ואן דר לאן לדרגת בריגדה גנרל, ונשלח להשתתף במלחמת אפגניסטן.
בדצמבר 2009 הוא הפך למפקד הבריגדה הממוכנת ה-13 באוירסקווט.
במהלך המחצית הראשונה של שנת 2011 הוא שימש במקביל כמפקד קבוצת הקרב של האיחוד האירופי 2011/1. קבוצה זו כללה חיילים הולנדים, גרמנים ופינים.
בינואר 2013 הוא לדרגת גנרל-מיור ושימש כסגן המפקד של הקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי.
בתפקיד זה היה אחראי גם על הכנת "כוח המשימה המשותף של נאט"ו 2015 למוכנות גבוהה מאוד" (VJTF15).
בין 2014 ל-2016 היה ואן דר לאן ראש אגף המבצעים במטה הכללי של הכוחות המזוינים של הולנד.
בתפקיד זה הוא היה אחראי לכל הפעולות והמשימות בחו"ל של הכוחות המזוינים ההולנדיים.
ב-2016 הוא חזר לקורפוס הגרמני-הולנדי ומונה למפקד הקורפוס בדרגת לויטננט-גנרל.
ב-2018 הוא הוביל את כל כוחות היבשה של נאט"ו במהלך תרגיל משותף שנקרא "Trident Juncture".
תרגיל זה נערך בנורווגיה, והיה התרגיל הגדול ביותר שערכה נאט"ו מאז המלחמה הקרה.
ביולי 2019, הוא מונה לנציג הולנד וממלכת ארצות השפלה בוועדה הצבאית של נאט"ו.
"מיכל" הוא הסינגל הרביעי של הזמר-יוצר הישראלי אליאב זוהר, שיצא לאור ב-27 ביולי 2022.
את השיר כתב זוהר על אהבה נכזבת לבחורה בשם מיכל פרידלנד.
השיר מדבר על הקשיים הרגשיים שחווה לאחר הפרידה.
השיר בוצע על ידי אליאב זוהר בשלב האודישנים במסגרת העונה התשיעית (שנת 2022) של התוכנית "הכוכב הבא".
הוא זכה להצלחה ברשתות החברתיות, ובעקבותיה הוציא זוהר את השיר כסינגל.
אליאב זוהר ביצע את השיר בגמר הכוכב הבא 2022, בסופו זכה במקום הראשון.
מבקר המוזיקה של העיתון "הארץ", בן שלו, כתב שהשיר בעל פזמון קליט, אבל מושפע יותר מדי מהסגנון של דודו טסה וש"השימוש הדל של זוהר בשפה כדי להביע רגש" מעיב על השיר.
ב-2 בספטמבר 2024 ליהי טולדנו הוציאה גרסת כיסוי לשיר.
מִיכִיל אַדְרִיַנְסְזוֹן דֶה רוֹיטֶר (בהולנדית: Michiel Adriaenszoon de Ruyter; ) היה אדמירל הולנדי.
הישגיו עם במהלך מלחמות הולנד–אנגליה זיכו אותו במוניטין של אחד ממפקדי הצי המיומנים בהיסטוריה.
דה רויטר הגיע מרקע צנוע בזיילנד והחל לשוט בים מגיל צעיר; עד גיל 30 הוא הפך לרב-חובל בצי הסוחר ההולנדי.
בשנת 1641, דה רויטר שימש לזמן קצר כאדמירל משנה במהלך מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, שלאחריה חזר לקריירת סוחר משגשגת במשך עשור לפני שפרש לעיר הולדתו פליסינגן.
עם פרוץ מלחמת הולנד–אנגליה הראשונה ב-1652, קיבל דה רויטר פיקוד בצי ההולנדי בפיקודו של לוטננט אדמירל מרטן טרומפ, הצטיין והועלה לדרגת תת-אדמירל בתום המלחמה.
ב-1655 השתתף במלחמה הצפונית הקטנה בצד דנמרק-נורווגיה נגד שוודיה.
דה רויטר מונה לוטננט אדמירל ומפקד הצי ההולנדי בתחילת מלחמת הולנד–אנגליה השנייה ב-1665, ובשנת 1666 הוא זכה בניצחון קשה ב בדרום הים הצפוני.
בשנת 1667, דה רויטר ביצע את , שם הרס חלק ניכר מהצי האנגלי ולכד את אוניית הדגל האנגלית , מה שאפשר שלום בתנאים נוחים להולנדים.
במלחמת הולנד–אנגליה השלישית, פעולותיו של דה רויטר במהלך קרבות (1672), (1673) ו (1673) מנעו בהצלחה פלישה של כוחות אנגלים-צרפתים לחוף ההולנדי.
בהמשך מאבקו נגד הצרפתים, דה רויטר נפצע אנושות מפגיעת תותח ב מול חופי סיציליה ב-1676, ומת שבוע לאחר מכן בסירקוזה.
גופתו הוחזרה לאמסטרדם, שם זכה להלוויה ממלכתית ונקבר בכנסיית .
דה רויטר זכה להיקרא לעיתים קרובות גיבור עממי הולנדי, זכה לכבוד רב על ידי מלחים וחייליו, וכינויו Bestevaêr ( ל"סבא") משמש עד היום כדי להתייחס אליו בתקשורת ההולנדית.
כמה ספינות של הצי המלכותי של הולנד נקראו על שמו ועל שמו של ספינת הדגל שלו, והוא נחשב כמייסד של .
דה רויטר נולד ב-24 במרץ 1607 בפליסינגן, בארצות השפלה הספרדיות, בנו של ימאי שהפך בסופו של דבר לעגלון עבור מבשלת בירה, אדריאן מיכילסזון (Adriaen Michielszoon) ואחיה יאנסדוכטר (Aagje Jansdochter).
מעט ידוע על ראשית חייו של דה רויטר, אך הוא נשלח לים כשוליית רב מלחים בגיל 11, הגיל המקובל עבור נערי זיילנד להתחיל להפליג.
ב-1622, במהלך מלחמת שמונים השנים נגד ספרד, הוא לחם כמוסקטר ב החדש בפיקודו של מאוריץ, נסיך אורנז' נגד הספרדים במהלך .
באותה שנה הוא הצטרף שוב לצי הסוחר ההולנדי ופילס את דרכו בהתמדה בדרגות של רב-מלחים וקצין ראשון לפני שהפך לרב-חובל של ספינת סוחר בגיל שלושים.
אף על פי שהייתה לו השכלה פורמלית מועטה, הוא דיבר צרפתית סבירה ואנגלית שוטפת.
בריין (Bruijn) מציין כי ביוגרף אנגלי אנונימי של דה רויטר טוען שהוא היה פעיל בדבלין בין השנים 1623 ו-1631 כסוחר מטעם בית המסחר של האחים , שבסיסו בפליסינגן, ומקורה של שליטתו באנגלית מהתקופה כשחי שם.
המקור טען שלדה רויטר היה ידע קל בשפה האירית והיה לו לפחות חבר אירי אחד שמילא תפקיד חשוב בלכידת ב-1667.
דה רויטר הפליג מדי פעם כ לים התיכון או לברבריה.
באותן שנים, בדרך כלל כינה את עצמו בשם "מחגיאל אדריאנסון" (Machgyel Adriensoon), שמו בניב הזיילנדי בו דיבר, כיוון שעדיין לא אימץ את שם המשפחה "דה רויטר".
"דה רויטר" היה ככל הנראה כינוי שניתן לו: הסבר אחד עשוי להימצא בפועל בהולנדית עתיקה ruyten או ruiten, שפירושה "לפשוט", משהו שידוע שדה רויטר עשה כפריבטיר עם הספינה "Den Graeuwen Heynst" של האחים למפסינס.
השערה נוספת היא שהשם "רויטר", שפירושו "פרש" מנציח את אחד מסביו, שהיה בחיל הפרשים.
ב-16 במרץ 1631, הוא נישא למאיקה פלדרס (Maayke Velders), בתו של איכר.
ב-31 בדצמבר אותה שנה מתה מאיקה לאחר שילדה בת; שגם היא מתה רק שלושה שבועות לאחר מכן.
בשנים 1633 ו-1635 הפליג דה רויטר כקצין ניווט על סיפון הספינה Groene Leeuw ("אריה ירוק") במסעות ציד לווייתנים אל יאן מאיין.
עד 1637 עדיין לא הייתה לו ספינה משלו.
בקיץ 1636 הוא נישא בשנית, הפעם לבתו של בורגר עשיר בשם נילטיה אנגלס (Neeltje Engels), שילדה לו ארבעה ילדים - אחד מהם מת זמן קצר לאחר לידתו.
בעיצומה של תקופה זו, בשנת 1637, הפך דה רויטר לקפטן של ספינה פרטית שנועדה לצוד את ה, פושטים שפעלו מדנקרק ולכדו ספינות סוחר הולנדיות.
הוא מילא משימה זו עד 1640. לאחר מכן הפליג זמן מה כסקיפר של ספינת סוחר בשם דה פליסינג' (De Vlissinge).
בשנת 1641, דה רויטר מונה על ידי להיות קפטן של "האזה" (Haze, "ערפל"), ספינת סוחר שהוסבה לספינת מלחמה הנושאת 26 תותחים, בצי תחת האדמירל חייסלס (Gijsels) שהוקם כדי לסייע לפורטוגלים במלחמת השבת הכתר הפורטוגזי נגד פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהיה גם פליפה השלישי, מלך פורטוגל.
הצי ההולנדי היה אמור להצטרף לפלגה פורטוגזית שנלחמה בספרד בים, ודה רויטר מונה להיות אדמירל המשנה שלה או השלישי בסולם הפיקוד.
אף על פי שמשלחת זו זכתה להצלחה מועטה, דה רויטר הצטיין בלחימה נגד צי ספרדי ב ב-4 בנובמבר 1641, ליד .
אולם כתוצאה מאובדן שתי ספינות ונזק לאחרות בקרב זה, ונסיגת הפלגה הפורטוגלית לאחר הקרב, חזר הצי ההולנדי הביתה מבלי להשלים את משימתו.
לאחר פירוק הצי, חזר דה רויטר לשירות ספינות הסוחר, שאותו הוא קיבל על עצמו כקברניט של למפסינס, או לאחר שקנה ספינה משלו, הסלמנדרה.
בין 1642 ל-1651, הוא ביצע מספר הפלגות מסחר רווחיות למרוקו, ברזיל והאיים הקריביים, ועד 1651, הוא חסך מספיק כסף כדי לפרוש.
בשנת 1650, אשתו השנייה של דה רויטר, אשר בשנת 1649 ילדה לו בן שני, , מתה במפתיע.
ב-8 בינואר 1652, הוא התחתן עם אלמנה, אנה ואן חלדר (Anna van Gelder), וקנה בית בפליסינגן לצורך פרישתו המתוכננת, שנמשכה פחות משנה.
במהלך מלחמת הולנד–אנגליה הראשונה של 1652–1654, הסכים דה רויטר להצטרף לצי ההולנדי המתרחב כקצין דגל זוטר או מפקד (commandeur), דרגה דומה לזו של קומודור, שפיקד על פלגה זיילנדית של "ספינות מנהל", שהיו ספינות מלחמה במימון פרטי, לאחר שבתחילה סירב לתפקיד בטענה שאחרים היו כשירים יותר לכך.
דה רויטר הוכיח את ערכו תחת המפקד העליון לוטננט-אדמירל מרטן טרומפ.
דרגת הגנרל-אדמירל הייתה שמורה לסטאדהאודר, אך באותה עת, משרה זו לא אוישה.
תפקידה העיקרי של הפלגה של דה רויטר היה ללוות שיירה יוצאת או חוזרת של ספינות סוחר הולנדיות דרך תעלת למאנש, שם הן היו חשופות להתקפות של ספינות אנגליות שבסיסן בפורטסמות' או בפלימות'.
באוגוסט 1652 יצאה מהולנד שיירה של כ-60 ספינות סוחר הולנדיות לים התיכון, בתחילה בליווי של 10 ספינות מלחמה.
לשיירה הצטרף מול חופי ארצות השפלה הספרדיות כוח ליווי נוסף בפיקודו של דה רויטר של בין 20 ל-30 ספינות מלחמה.
המספר המדויק של ספינות הקרב ההולנדיות המעורבות בקרב שלאחר מכן אינו ברור, אך דה רויטר הפליג עם 21 ספינות מלחמה מכל חמש האדמירליות ההולנדיות, שתי ספינות מלחמה הולנדיות גדולות של חברת הודו המזרחית ההולנדית ושש ספינות הבערה.
ייתכן שספינות מלחמה נוספות הצטרפו אליו בדרך לשיירה ולפחות ספינת מלחמה אחת נפגעה לפני הקרב שלאחר מכן וחזרה לנמל.
ב-15 באוגוסט 1652, השיירה והליווי שלה נצפו על ידי צי אנגלי בפיקודו של האדמירל עם כ-45 ספינות.
שלוש מהן היו ספינות מלחמה חזקות יותר מכל ספינה שהייתה אז בצי ההולנדי, אבל, כמו בצי של דה רויטר, רבות מהאחרות היו ספינות סוחר קטנות וחמושות ולא ספינות מלחמה ייעודיות.
אחר הצהריים של 16 באוגוסט 1652, ניסה אייסקיו לתקוף וללכוד את ספינות הסוחר ההולנדיות עם תשע מספינות המלחמה החזקות והמהירות ביותר שלו, אך דה רויטר יזם התקפת נגד, השאיר את השיירה ללא הגנה, והוא הקיף את ספינות המלחמה האנגליות שתקפו.
הקרב שלאחר מכן נמשך עד רדת הלילה, שכן הספינות האנגליות שמספרן היה גדול יותר יכלו לסמוך על סוללות התותחים החזקות יותר שלהן כדי לשמור על ההולנדים בין המצרים.
רוב ספינות הסוחר האנגליות השכורות לא ניסו לסייע לספינות המלחמה שלהן ולא לרדוף אחרי ספינות הסוחר ההולנדיות.
כאשר אייסקיו נכשל במטרה שלו ללכוד או להשמיד ספינות סוחר הולנדיות, וכאשר דה רויטר נלחם נגד ההתקפה של כוח חזק יותר פוטנציאלי על ידי התקפה נועזת על ספינותיו החזקות ביותר, האחרון ניצח ב והציל את השיירה.
הוא לחם גם ב וב במהלך מלחמה זו.
מותו של טרומפ במהלך סיים את המלחמה.
דה רויטר סירב להצעה נחרצת של יוהאן דה ויט לקבל על עצמו את הפיקוד העליון משום שהוא ראה את עצמו 'לא כשיר' וגם חשש שזה יביא אותו לעימות עם ו, שלשניהם היה ותק רב יותר.
מאוחר יותר, דה רויטר ודה וית' התיידדו.
קולונל הפך אז למפקד העליון ההולנדי החדש של צי הקונפדרציה.
דה רויטר סירב תחילה להפוך ל"יועץ ועוזרו" הימי של אובדם, אך מאוחר יותר שוכנע על ידי דה ויט לקבל ונשאר בשירות הצי ההולנדי בתפקיד זה עד שקיבל הצעה מ להפוך לתת אדמירל שלהם ב-2 במרץ 1654. הוא עבר עם משפחתו לעיר זו בשנת 1655.
ביולי 1655 קיבל דה רויטר את הפיקוד על פלגה של שמונה ספינות, שה-Tijdverdrijf ("תחביב") הייתה ספינת הדגל שלו, ויצא לים התיכון עם 55 ספינות סוחר בשיירה.
פקודותיו היו להגן על האינטרסים של הסחר ההולנדי באזור זה ולפדות באלג'יר.
כשפגש צי אנגלי בפיקוד רוברט בלייק לאורך הדרך, הוא הצליח להימנע מתקרית.
הוא פעל מול חוף ברבריה, לכד כמה שודדי ים ידועים לשמצה ולאחר משא ומתן על הסכם שלום עם סלא, דה רויטר חזר הביתה במאי 1656.
באותו החודש החליט הפרלמנט של הולנד, שהודאג יותר ויותר מתוכניות ההתפשטות של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, להתערב במלחמה הצפונית הקטנה על ידי שליחת צי לים הבלטי.
השוודים שלטו באזור זה מאז שקרל פלש לפולין ותבע את כס המלכות הפולני.
דה רויטר הפליג שוב על ה-Tijdverdrijf, והגיע לארסונד, שם חיכה לאובדם שיגיע ב-8 ביוני.
לאחר שאובדם קיבל את הפיקוד, הפליגו דה-רויטר והצי ההולנדי לשחרר את העיר הנצורה דנציג ב-27 ביולי, דבר שעשו ללא כל שפיכות דמים.
השלום נחתם חודש לאחר מכן.
לפני שעזבו את הים הבלטי, דה רויטר וקציני דגל אחרים זכו לפגישה רשמית עם פרדריק השלישי, מלך דנמרק.
דה רויטר התחבב על המלך הדני, שלימים הפך לחבר.
בשנת 1658 החליט הפרלמנט ההולנדי, בעצת חבר מוביל, , אחד מראשי הערים של אמסטרדם, לשלוח שוב צי לים הבלטי כדי להגן על הסחר הבלטי החשוב ולסייע לדנים נגד התוקפנות השוודית, שנמשכה למרות הסדר שלום.
בהתאם לגישה הפוליטית של מאזן הכוחות בפרלמנט, צי בפיקודו של לוטננט-אדמירל נשלח ללא דה רויטר, שבאותה עת הטיל מצור על ליסבון.
ב-8 בנובמבר התרחשה תגרה עקובה מדם, , שהסתיים בניצחון הולנדי, ושחרר את המצור על קופנהגן.
עדיין השוודים היו רחוקים מלהיות מובסים והפרלמנט החליט להמשיך לתמוך בדנים.
דה רויטר קיבל את הפיקוד על צי משלחת חדש והצליח לשחרר את בשנת 1659. משום כך זכה לתואר אבירות על ידי מלך דנמרק פרידריק השלישי.
מ-1661 עד 1663, דה רויטר ליווה שיירות בים התיכון.
בשנת 1664, שנה לפני תחילת מלחמת הולנד–אנגליה השנייה, לכד כמה תחנות סחר וספינות של חברת הודו המערבית ההולנדית בחוף מערב אפריקה, בניסיון לגרש בכוח את ההולנדים מהאזור.
אף על פי שיוהאן דה ויט רצה להימנע ממלחמה כוללת עם אנגליה, הוא סבר שיש להגיב על פרובוקציה זו, והציע לפרלמנט לשלוח את הפלגה של דה רויטר מהים התיכון למערב אפריקה כדי לכבוש מחדש את המבצרים של חברת הודו המערבית.
דה רויטר קיבל את הוראותיו במאלגה ב-1 בספטמבר 1664, ובתחילת החודש שאחריו, נכבשו מחדש כל המבצרים ההולנדים במערב אפריקה והפלגה הייתה מוכנה לחצות את האוקיינוס האטלנטי כדי לתקוף את הספנות האנגלית באיים הקריביים ואת ספינות הדיג בניופאונדלנד כתגמול.
לפעילותו של דה רויטר במימי אמריקה היו תוצאות פחות משביעות רצון מאלו שליד מערב אפריקה.
מאחר שלא הצליח ולאחר שספג אבדות משמעותיות ונזק ניכר לכלי השיט שלו, פרש למרטיניק הצרפתית לצורך תיקונים.
בהפליג צפונה ממרטיניק, דה רויטר לכד כמה כלי שיט אנגליים ומסר אספקה למושבה ההולנדית בסנט אוסטטיוס.
לאור הנזק שספגו ספינותיו בברבדוס, הוא החליט שלא להתקיף את ניו יורק, לשעבר ניו אמסטרדם, שהייתה נחוצה, לו היו ההולנדים רוצים להשתלט מחדש על המושבה הולנד החדשה לשעבר שלהם.
לאחר מכן המשיך דה רויטר לניופאונדלנד, לכד כמה ספינות סוחר אנגליות וכבש זמנית את העיירה סנט ג'ונס לפני שחזר לאירופה, והפליג צפונית לסקוטלנד כאמצעי זהירות.
בדצמבר 1664 תקף הצי האנגלי את צי סמירנה ההולנדי.
אף על פי שהמתקפה נכשלה, אפשרו ההולנדים בינואר 1665 לספינותיהם לפתוח באש על ספינות מלחמה אנגליות כשהן מאוימות.
מלחמה הוכרזה על ידי ההולנדים ב-4 במרץ 1665, בעקבות שתי התקפות אנגליות נוספות על שיירות הולנדיות, אחת ליד קאדיס ואחרת בתעלה למאנש.
הצי ההולנדי היה בטוח בניצחון אבל הוא הכיל חלק ניכר של ספינות ישנות או חלשות.
בשנה הראשונה של מלחמת הולנד–אנגליה השנייה, ב ב-13 ביוני 1665, ספגו ההולנדים את התבוסה הקשה ביותר בהיסטוריה של הצי של הרפובליקה ההולנדית.
לפחות שש עשרה ספינות אבדו, ושליש מאנשיהם נתפסו או נהרגו; ואן ואסנר היה בין ההרוגים.
עם שובו לרפובליקה, נודע לדה רויטר שוואן ואסנר נהרג בלאוסטופט.
מונה זמנית לפקד על צי הקונפדרציה לאחר הקרב, אך לא היה מקובל על משטרו של יוהאן דה ויט בגלל תמיכתו בעניין ה.
דה רויטר היה נייטרלי מבחינה פוליטית, אך ביחסי ידידות עם יוהאן דה ויט ומקורביו.
ההצלחות שלו במים רחוקים, שהבטיחו שהוא לא היה מעורב בקרב לואסטופט ומוכתם בתבוסה זו, הפכו אותו למועמד המובן מאליו לרשת את ואן וסנאר כמפקד הצי ההולנדי, דבר שעשה ב-11 באוגוסט 1665. לכן הוא מונה לתת אדמירל, דרגה שאז חלק עם שישה אחרים באדמירליות ההולנדיות.
בשנה השנייה למלחמה, 1666, ניצח דה רויטר ב הקשה בין ה-1 ל-4 ביוני 1666. הפיצול של הצי האנגלי העניקה להולנדים יתרון מספרי ביום הראשון והשני של הלחימה.
ההתקפה אנגלית על הצי ההולנדי העוגן ביום הראשון נתקלה בהתנגדות, ולאחר יומיים לחימה הצי האנגלי נסוג לעבר התמזה.
עם זאת, הצי האנגלי תוגבר על ידי פלגה של ספינות תקינות בערב השלישי ונלחם בחוזקה ביום הרביעי, כך שטרומפ נראה קרוב לתבוסה אחר הצהריים, עד שדה רויטר הכריע את הקרב בהתקפת פתע וגרם ליריביו לסגת.
עם זאת, הצי האנגלי לא הושמד, וב-4 וב-5 באוגוסט ספגו ההולנדים אבדות קשות ונמלטו בקושי מאסון ב.
לאחר הקרב האשים דה רויטר את קורנליס טרומפ בהתעלמות מהמתקפה האנגלית העיקרית על הצי ההולנדי, כשהעדיף לרדוף אחרי הפלגה האחורית האנגלית עד לחוף, מה שהוביל בסופו של דבר לפיטוריו של טרומפ.
דה רויטר חלה אז במחלה קשה, והחלים בדיוק בזמן כדי לקבל את הפיקוד הנומינלי על הצי שביצע את ב-1667, השנה השלישית למלחמה.
הפשיטה של מדווי הייתה חלק מתוכנית רחבה יותר של יוהאן דה ויט להנחית חיילים הולנדים בקנט או באסקס, ודה רויטר לא הסכים עם הקיבעון של דה וויט ששפך התמזה הוא הזירה הקריטית של המלחמה הימית ולא עם הפשיטה הזו.
אף על פי שהפשיטה של מדווי הייתה תבוסה יקרה ומביכה עבור האנגלים, וכתוצאה מכך לאובדן אוניית הדגל האנגלית , היא לא הביאה את ההצלחה שדה ויט ביקש, שכן השפעתה מבחינה פוליטית הייתה לעזור לצ'ארלס השני, מלך אנגליה ולשריו להצדיק מלחמה שלישית נגד הולנד.
התקפה הולנדית מתוכננת על המעגן האנגלי ב בראשות דה רויטר בוטלה לאחר הכישלון ב, בתום המלחמה.
בשנים 1667–1671 אסר דה ויט על דה-רויטר להפליג, כדי לא לסכן את חייו.
בשנת 1669, נעשה ניסיון כושל להתנקש בחייו על ידי תומך של טרומפ, שניסה לדקור אותו בסכין לחם במסדרון הכניסה לביתו.
שסיים את מלחמת הולנד–אנגליה השנייה ביולי 1667 לא הצליח לפתור את היריבות האנגלית-הולנדית ארוכת השנים, שכללה עימותים קולוניאליים כולל הדרת הסוחרים האנגלים ממושבות הולנד והכיבוש האנגלי של המושבה הולנדית לשעבר הולנד החדשה, ואכיפה אנגלית של חוק הניווט.
זמן קצר לאחר מכן, הוקם צי אנגלי-צרפתי משולב, בפיקודו של ג'יימס, דוכס יורק עם 62 ספינות מלחמה עיקריות ו עם 30 ספינות מלחמה גדולות שיצרו את הפלגה הקדמית.
ההולנדים הופתעו מאירועים אלו, אך בסופו של דבר הצליחו להכין צי חזק של 75 ספינות תחת דה רויטר.
עם זאת, בגלל עיכובים בגיוס הצי שלו, הוא לא הצליח לממש את תוכניתו למנוע את החיבור של הצי האנגלי והצרפתי שיצר כוח עדיף על שלו, אז הוא השתמש בשלוש אסטרטגיות שונות כדי להתמודד עם מצבים משתנים בשנתיים שלאחר מכן.
ראשית, הוא התכוון לגרום נזק מספיק לספינות האנגליות כדי לדרוש תיקונים ממושכים שלהן במספנות האנגליות הצפופות, כמו בהתקפה שלו בסולביי.
בקשר לכך, כאשר דה רויטר זיהה את חוסר הרצון של הצי הצרפתי להיות מעורב בלחימה מקרוב, הוא ניתק פלגות קטנות בכל קרב ימי גדול כדי להרחיק את הצרפתים מהפעולה העיקרית, וריכז את התקפתו על הצי האנגלי עם מספר אוניות נמוך רק במעט מאלו של האנגלים.
שלישית, הוא השתמש בשרטונות, שהספינות הגדולות מבין בעלות הברית נאלצו להימנע ממנו, כמקום מקלט בטוח, תוך שמירת הצי ההולנדי שלם עד שיוכל לתקוף את צי בעלות הברית בזמן ובתנאים לפי בחירתו.
בדרך זו הוא מנע מהצי האנגלי והצרפתי ליצור את התנאים הדרושים להנחתת כוח פלישה.
לאחר שנסוג תחילה לביטחון שהעניקו לו מי השרטונות סמוך לחוף הולנד עד שהצי האנגלי-צרפתי המשולב פרש כדי לחדש את מי השתייה, תקף דה רויטר את 92 הספינות של הצי המשולב ב-7 ביוני 1672 ב.
הצי ההולנדי התרכז בפלגה האחורית האנגלית, בעוד החוד הצרפתי של 30 ספינות התרחק מהפעולה העיקרית, וניהל דו-קרב ממרחק עם 10 הספינות הגדולות וחמש הספינות ההולנדיות הקטנות של פלגת מ.
אף על פי שטקטית לא היה מנצח בקרב זה, הוא שיבש את התוכניות האנגליות-צרפתיות להטיל הסגר על נמלים הולנדים ולהנחית חיילים בחוף ההולנדי, וגם יצר מחלוקת בין בעלות הברית, ולכן היה ניצחון אסטרטגי לדה רויטר.
ד'אסטרי ספג גינויים, הן מהצי האנגלי והן על ידי כמה מקציניו שלו על כך שהתרחק מההולנדים ולא הצליח להילחם בהם מקרוב.
לעומת זאת המלחמה ביבשה התנהלה גרוע עבור ההולנדים בשנת 1672, שאותה כינו ה- או "שנת האסון", וזה הוביל להתפטרותו ולאחר מכן לרציחתו של יוהאן דה ויט באוגוסט 1672 ולהחלפת הרפובליקנים באורנג'יסטים.
דה רויטר היה פגוע מהרציחות של חבריו, דה ויט ואחיו, אך הסכים להמשיך ולשמש כמפקד הצי.
הוא עשה ניסיון לחסום את הצי האנגלי בתמזה עם 30 ספינות במאי 1673 אך הוא כבר יצא לים, ולכן החליט להיפגש עם שאר הצי ההולנדי במימי החוף של סכונפלד, שם עד סוף מאי הוא הרכיב צי של 50 ספינות גדולות יחד עם פריגטות וספינות אש, 64 בסך הכל.
המים הרדודים הללו נטרלו את היתרונות המספריים של צי בעלות הברית, שהיו לו 81 אוניות קו וכמה פריגטות, ב של 1673, הוא תמרן במיומנות כדי לפגוע בצי בעלות הברית מספיק כדי לאלץ אותם לסיים את המצור שלהם על נמלים הולנדיים.
לבסוף, ב באוגוסט אותה שנה, הצי הקטן יותר של דה רויטר מנע מצי בעלות הברית הגדול יותר להנחית כוחות בחוף ההולנדי ואילץ אותו לסגת.
לאחר הקרב על טסל, האשים הנסיך רופרט מהריין, שפיקד על הצי האנגלי, את ד'אסטרי בבגידה בו על ידי לחימה מטווח רחוק נגד לא יותר מעשר ספינות הולנדיות.
ד'אסטרי הודה מאוחר יותר שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת הורה לו להגן על הצי הצרפתי, למקרה שאנגליה תעשה שלום עם ההולנדים.
הדרגה החדשה של לוטננט גנרל-אדמירל נוצרה במיוחד עבור דה-רויטר בפברואר 1673, כאשר וילם מאורנז' הסטאדהאודר החדש של הולנד וזיילנד, הפך לגנרל-אדמירל.
אף על פי שנסיכי אורנג' הבאים, כשהפכו לסטאדהאודר, פיקדו באופן אישי על הצבא ההולנדי כקפטן-גנרל שלו, הם מעולם לא קיבלו את הפיקוד על הצי ההולנדי כגנרל-אדמירל.
עד סוף 1673, ההתנגדות העממית האנגלית למלחמה ולברית עם צרפת, השינויים במדיניות הממשלה והסבירות שהפרלמנט לא ימשיך לספק מימון מלחמה הובילו את צ'ארלס השני לחתום שלום עם הולנד ולסיים את בריתו עם צרפת.
לאחר משא ומתן קצר יחסית, אושרר הסכם וסטמינסטר שסיים את המלחמה במרץ 1674.
הנסיגה האנגלית לא סיימה את הקרבות הימיים במלחמת הולנד–צרפת.
מכיוון שלואי הארבעה עשר לא רצה לשלוח את הצי הראשי שלו נגד ההולנדים החזקים יותר, דה רויטר קיבל תחילה הוראה להשתמש בצי שלו לתמיכה בשיט לאורך חופי תעלת למאנש וחופי מפרץ ביסקאיה, שבה ייצור מראה הצי.
איום של נחיתות או פלישה, במטרה להסיט את הכוחות הצרפתיים היבשתיים מארצות השפלה הספרדיות ומהריין.
בניסיון נוסף להפיג את הלחץ על הולנד, הוא קיבל פקודה לאחר מכן להעביר את המאבק נגד הצרפתים לאיים הקריביים.
הוא הגיע אל פור רויאל, מרטיניק על סיפון ספינת הדגל שלו ב-19 ביולי 1674, והוביל כוח משמעותי של שמונה עשרה ספינות מלחמה, תשע אוניות אספקה וחמש עשרה ספינות עם 3,400 חיילים.
עם זאת, אף על פי שהיעד שלו היה אמור להיות סודי, חדשות דלפו החוצה ונשלחו למושל הצרפתי, מה שאפשר למגנים הצרפתים שמספרם היה גדול בהרבה זמן להכין עמדת הגנה חזקה.
כאשר עלו הכוחות ההולנדים לחוף למחרת כדי לנסות ל, הם ספגו אבדות משמעותיות בניסיונם להגיע לביצורים הצרפתיים, כולל אובדן רוב הקצינים הבכירים שלהם, והם חזרו לצי עם 143 הרוגים ו-318 פצועים, לעומת 15 הרוגים צרפתים בלבד.
כשאלמנט ההפתעה אבד, ועם התפשטות המחלה על סיפונה של ספינותיו, החליט דה רויטר נגד התקפות נוספות וחזר לאירופה.
ביולי 1674 פרץ נגד השלטון הספרדי ואנשי מסינה ביקשו הגנה צרפתית.
פלגה צרפתית קטנה נשלחה לשם בספטמבר 1674, אך היא נסוגה לפני סוף השנה מול כוח ספרדי רב יותר.
כוח צרפתי חזק יותר ושיירת אספקה הצליחה לפרוץ את המצור הספרדי ולהביס את הצי הספרדי הגדול יותר בקרב מול האיים האיאוליים ב-11 בפברואר 1675, שסיים את המצור הספרדי על מסינה, אז הספרדים ביקשו סיוע מההולנדים.
דה רויטר נשלח לים התיכון מאוחר יותר ב-1675 עם שמונה עשרה אוניות מלחמה גדולות יותר ומספר כלי שיט קטנים יותר, אם כי כלי שיט אלו לא היו מאוישים במלואם.
דה רויטר חשב שהכוח שקיבל אינו מספיק למשימה, והמחסור בכסף לתיקון ספינות שניזוקו או לבנות חדשות או לגייס ולשלם למספיק מלחים ככל שהמלחמה נמשכת היה כעת בעיה גדולה עבור הצי ההולנדי.
לאחר עיכוב של חודשיים בחוף הספרדי בהמתנה לאספקה ולפלגה תומכת שהובטחו על ידי השלטונות הספרדיים, הפליג דה רויטר לסיציליה בסוף השנה כשרק ספינה ספרדית אחת נוספה לצי שלו, המונה 18 ספינות מלחמה הולנדיות.
כשהגיע לסיציליה בתחילת ינואר 1676, רוב ספינות המלחמה הצרפתיות הגדולות יותר נעדרו ממסינה יחד עם המפקד שליווה שיירת אספקה חוזרת לסיציליה, ורק כמה ספינות צרפתיות קטנות יותר נותרו במסינה.
עם זאת, דה רויטר לא הצליח לתקוף את העיר בגלל משטר הרוחות, וב-7 בינואר 1676, בעודו משייט ליד האיים האיאוליים ובליווי מספר ספינות משוטים ספרדיות, הוא נתקל בצי הצרפתי בפיקוד דיקן.
אף על פי שלשני הציים היו מספר ספינות דומה, הצי הצרפתי היה חזק יותר, עם 1,500 תותחים מול 1,200 עבור ההולנדים ולא התרחש קרב ב-7 בינואר.
עם זאת, הרוח התחזקה במהלך הלילה, אילצה את ספינות המשוטים הספרדיות לחפש מחסה, וסטתה לכיוון מערב-דרום-מערב שנתן יתרון לצרפתים.
לכן שלח דיקן את השיירה קדימה והתכונן לתקוף את ההולנדים.
במהלך ב-8 בינואר 1676, ספינותיו של דיקן נעו בצורה אלכסונית לעבר הצי ההולנדי, מה שחשף אותן למטח דופן הולנדי: החלק הקדמי והמרכזי של דה רויטר שמרו על מרחק על ידי נסיגה הדרגתית, הרחיקו את יריביהם הצרפתים תחת אש כבדה וגרמו לנזקים משמעותיים ונפגעים.
פלגת החוד הצרפתית הייתה התפזרה, ושתיים מספינותיה נאלצו לצאת מקו הקרב, עד שדיקן הצליח להחזיר את הסדר על כנו.
לאחר מכן הוא ניסה מספר פעמים לשבור את הקו ההולנדי, אם כי המבנה הליניארי הקרוב של דה רויטר ועוצמת מטחי הדופן הולנדים מנעו זאת.
לאחר מספר שעות לחימה, הרוח נעשתה קלה מאוד והצרפתים הפסיקו את התקפותיהם.
דה רויטר התנתק ולקח את ציו למילאצו עם שלוש ספינות שניזוקו קשות שנגררו לשם על ידי ספינות המשוטים הספרדיות.
הוא הגן בהצלחה על הצי הנחות שלו בעמדה נגד הרוח נחותת ערך מבחינה טקטית והסב נזק משמעותי לשייטת הצרפתית.
במהלך הלילה, הרוח התחזקה שוב, ולדיקן הצטרפו שמונה ספינות ממסינה, אך למחרת נראתה הפלגה הספרדית ודיקן לא רצה להילחם נגד כוח גדול משלו במצר מסינה, אז הוא לקח את השיירה שלו סביב סיציליה, והביא אותה לתוך מסינה בלי לחימה נוספת.
הצי ההולנדי-ספרדי המשולב הפליג לפלרמו לצורך תיקונים, ולא היו קרבות נוספים של הצי במשך מספר חודשים.
לאחר קרב סטרומבולי, הצטרפה לדה רויטר פלגה ספרדית והוא העביר את הפיקוד על הצי המשולב לידי האדמירל הספרדי, דון פרנסיסקו דה לה סרדה.
על מנת לתקוף את מסינה, נאלצו בעלות הברית להביס את הצי הצרפתי, והן החליטו לתקוף את אוגוסטה כדי לאלץ את ספינות המלחמה הצרפתיות לעזוב את נמל מסינה.
למתקפה על אוגוסטה הייתה ההשפעה הרצויה, וב-22 באפריל 1676 נפגשו שני הציים מצפון לאוגוסטה.
דה רויטר פיקד על הפלגה הקדמית, הספינות הספרדיות היוו את המרכז, עם פלגות הולנדיות נוספת בעורף פלגת החוד.
היו 29 אוניות קו צרפתיות ו-13 ספינות מלחמה הולנדיות, לא כולן כשרות להילחם בקו.
ג'נקינס מזכיר בין עשר לארבע עשרה ספינות מלחמה ספרדיות, מלבד פריגטות וספינות אש, שתמכו בהולנדים, והצי הצרפתי היה עדיף בכוח האש וגם במספר הספינות.
הקרב כלל ברובו מאבק עז בין שתי פלגות החוד, שכן המרכז הספרדי נשאר בטווח רחוק ממקבילו הצרפתי, כאשר גם כמה ספינות בפלגות האחוריות התמודדו זו עם זו.
חוסר הפעילות של המרכז הספרדי אפשרה לספינות המובילות של מרכז דיקן לתקוף את פלגת החוד של דה רויטר, אף על פי שההולנדים עמדו בהתקפות הללו, ודה רויטר תקף את ספינתו של דיקן בכוונה להשתלט עליה, אך נמנע כאשר שתי ספינות צרפתיות יצאו לסייע לאדמירל שלהם.
בתום הקרב, הצליח דה רויטר לחלץ את הפלגה שלו באמצעות כישרון הימאות שלו ובסיוע הפלגה האחורית ההולנדית.
במהלך ההתנתקות של פלגת החוד ההולנדית מהלחימה, דה רויטר נפצע אנושות כאשר כדור תותח פגע ברגלו, והוא מת שבוע לאחר מכן בסירקוזה.
מתועד כי יריביו הצרפתים כיבדו אותו בירי הצדעה כאשר הספינה הנושאת את גופתו החנוטה להולנד חלפה על פני הצי הצרפתי.
ב-18 במרץ 1677, נערכה לדה רויטר הלוויה ממלכתית.
באותה הזדמנות, דקלם פרופסור פטרוס פרנציוס פואמת פרידה לטינית בת כמעט אלף הקסמטרים.
קבר הפראל שהושלם בשנת 1681, שעוצב ונוצר על ידי הפסל הפלמי , מוצג בניאו קרק.
הוא הוחלף כמפקד העליון על ידי קורנליס טרומפ ב-1679.
דה רויטר זכה לכבוד רב ממלחיו וחייליו, שהשתמשו במונח החיבה bestevaêr ("סבא") עבורו, הן בגלל התעלמותו מההיררכיה, מכיוון שהוא עצמו ממוצא צנוע, והן בגלל סירובו להתרחק מסכנה ופעולות נועזות, למרות אופיו הזהיר בדרך כלל.
הוא זכה להנצחה בפסל במקום הולדתו, פליסינגן, הניצב כשהוא משקיף על הים.
במספר עיירות בהולנד יש רחוב על שמו.
הכבוד שרחשו לו השתרע גם הרבה מעבר לגבולות הרפובליקה.
העיירה דברצן הקימה פסל לזכרו על תפקידו בשכנוע המשנה למלך הספרדי של נאפולי לשחרר 26 כמרים הונגרים פרוטסטנטים מעבדות בספינת משוטים ספרדית במהלך שירותו בסיציליה.
שש ספינות הצי המלכותי של הולנד נקראו ; שבע קרויות על שם ספינת הדגל שלו, .
דה רויטר היה מעורב בהקמת , שהוקם ב-10 בדצמבר 1665. הבסיס החדש המיועד לחיל הנחתים, שהיה אמור להיבנות במקום הולדתו פליסינגן, להיות מושלם עד 2020 ולהיקרא "בסיס מיכיל דה רויטר" בוטל בגלל חששות כספיים וחשש שנחתים רבים יעזבו את השירות במקום לעבור לזיילנד.
בשנת 1954 הנפיקה הולנד שני בולי דואר לכבוד האדמירל דה רויטר.
סרט ביוגרפי באותו שם על חייו יצא לאקרנים בשנת 2015 בכיכובו של
העיירה במדינת ניו יורק בארצות הברית, וכפר בעל אותו שם בתוך העיירה נקראים שניהם על שמו.
"מיכל" הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי אליאב זוהר, שיצא לאור ביולי 2023.
ב-31 ביולי 2023 הוציא אליאב זוהר את אלבום הבכורה שלו "מיכל".
מבקר המוזיקה אריה ברמן כתב עליו כי "אין ספק שזוהר הפגין לא רק כישרון כתיבה אלא גם יכולת לגעת בלב אנשים ולמצוא את הדרך לאוזן הישראלית – ויעידו על כך ההשמעות ביוטיוב וההצלחה בטלוויזיה".
מיכה פיכמן (23 באוגוסט 1945 – 21 בנובמבר 1972) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר מותו.
פיכמן נולד בקיבוץ בית אורן ליפה ולאריה.
אביו נהרג באסון מעגן כשהיה בן תשע.
ב-1964 גויס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושירת בסיירת מטכ"ל.
במסגרת שירותו בסיירת השתתף במבצעי הציפורים, השתתפות שעליה יקבל (לאחר מותו) עיטור המופת.
כן השתתף במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה היה ממייסדי קיבוץ מרום גולן.
ב-21 בנובמבר 1972 אירעו מספר תקריות אש בין ישראל לסוריה בדרום רמת הגולן והתושבים באזור נתבקשו לרדת למקלט.
פיכמן, שיצא לוודא שכל התושבים עשו כן, נפצע קשה בחזהו מהפגזה סורית ונהרג.
לאחר נפילתו קיבל את עיטור המופת על חלקו במבצע ירגזי:
הותיר אחריו אישה ובת שנולדה לאחר מותו.
מיכה יהודה רפופורט (26 בינואר 1956 – 5 בנובמבר 2022) היה רופא, חוקר ופרופסור ישראלי לרפואה פנימית.
רפופורט נולד בתל אביב לד"ר חיים רפופורט (רופא) וללאה (אחות, לבית רוזנגרטן) רפופורט.
בפברואר 1974 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 890 שם הגיע לתפקיד מ"כ.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ספיינצה ברומא.
בעקבות פטירת אביו שב לישראל, והמשיך את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
את התמחותו ברפואה פנימית עשה במרכז הרפואי אסף הרופא, שם השלים את הסטאז' וההתמחות, ועבד לאורך כל הקריירה.
בשנת 1990 נסע לטורונטו לצורך מחקר והתמחות בתחום הסוכרת והאימונולוגיה.
לאחר כשנתיים חזר למרכז הרפואי שם הקים מעבדה.
במהלך הקריירה כיהן למעלה משני עשורים כמנהל מחלקה פנימית ג' וכיו"ר החטיבה הפנימית.
הוא ריכז את פורום המחקר בבית החולים וסייע לקידום ופיתוח המחקר.
כמו כן עמד בראש האגודה הישראלית לסוכרת לצידו של פרופ' איתמר רז.
בשנת 2016 מונתה על ידי המועצה הלאומית לסוכרת "ועדת רפופורט" בראשותו.
הוועדה התבקשה לבחון את הקשר בין לחץ נפשי לפריצתה או החמרתה של מחלת הסוכרת מסוג 1 וסוכרת מסוג 2.