tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבע היה ענף רווחי, אך רק מעט מרכזים תעשייתיים התרכזו בייצורו.
כלי הזכוכית נוצרו בעיקר בצור.
קנה הסוכר נהנה כמעט ממעמד מונופולין ביצוא כי לא היו לאירופה מקורות טובים אחרים למוצר זה.
הסוחרים האיטלקים ובמידה פחותה מזה הפרובנסלים היו אחראים על מרב סחר החוץ של הממלכה.
קומונות איטלקיות זכו לרבעים פטורים ממסים כתשלום על עזרתן בכיבוש ערי החוף בעזרת כוחות הצי שלהן.
פטור ממס והביטחון שסיפקה השליטה הנוצרית על ערי הנמל גרמה לניתוב הסחר האיטלקי לממלכת ירושלים ולא לארצות אחרות.
לכל עיר צלבנית היה מרכז מסחרי משלה ובערים גדולות אפילו מספר מרכזים.
המרכז היה בדרך כלל מורכב מדוכנים בכיכר קטנה מוקפת בניינים או חנויות בקומות הקרקע של בתי מגורים או מחסנים.
בדומה לאירופה, כל שוק התמחה במוצר ספציפי.
כך היו נפוצים שוקי דגים, שווקים לתוצרת חקלאית וכדומה.
רוב סחר הפנים התמקד בשיווק מוצרי מזון ותוצרת תעשייתית שלא ניתן היה לייצרם באחוזה.
כלכלת מתנה (כלכלת נתינה או תרבות מתנות) היא מערכת חליפין בה סחורות ושירותים אינם נמכרים אלא ניתנים ללא הסכם מפורש או ברור בנוגע לתמורה מיידית או עתידית.
במקרים רבים ערך המתנה אינו מחושב על בסיס מערכת מחירים, אלא על סמך מוסכמות חברתיות או נהגים חברתיים; אם כי קיימת מידה מסוימת של ציפייה להדדיות.
ישנן מספר תאוריות הנוגעות לכלכלת מתנות.
אחת מהן תופסת את הכלכלה הזו כאלטרואיזם הדדי, לפי אחרת - באמצעות הנתינה, זוכה הפרט במעמד חברתי בתמורה.
כלכלת המתנה התקיימה ככלכלה השלטת לפני התפתחות המדיניות מוניטרית, הכסף או סחר חליפין.
היא התבססה בעיקרה על החלפת מתנות ועל חובות, אך הלכה ונעלמה עם הפיכת החברות ליותר מורכבות, אף על פי שחלקן התקיימו אף עד המהפכה התעשייתית.
בסופו של דבר השתלטה השיטה הכלכלית שהתבססה על כלכלת שוק וסחורה ועם צמיחתה של עיר-מדינה.
לא קיימות כיום חברות אשר מושתתות על כלכלת מתנה.
דוגמאות מודרניות לכלכלת מתנה ניתן לזהות בבנק הדם; בטכנולוגיית המידע; בוויקיפדיה; בארגונים הומניטריים; בצדקה (בדומה לזכאה באסלאם) ובשיתוף קבצים.
כלכלת מתנה, כפי שבאה לידי ביטוי מבחינות רבות בתקופתנו, מתבססת על מסירת וקבלת מידע באופן חופשי.
בשל העובדה שהמידע אינו "חפץ", אשר מרגע מסירתו הפרט מאבד חזקה עליו, אין סיבה שלא להמשיך להפיצו הלאה.
הלימוד של פרט אחר, לדוגמה, את המידע אשר ברשותנו "מקדם את הטוב", וזאת מבלי לפגוע בנו.
דוגמה לכך ניתן למצוא באופן ההתנהלות באקדמיה כיום, כאשר כל פרט יכול להשתמש במידע שפורסם לפניו (תוך ניתנת אזכור הוגן וראוי ליוצר המקורי) ולפתח אותו הלאה.
ככל שהפרסומים של עבודתו של אותו הפרט מתרבים, כך עולה גם קרנו בעיני הקהילה.
הרעיון שבבסיסה של ויקיפדיה בפרט ושיטת ויקימדיה בכלל, סותר את כל ההנחות המוקדמות בנוגע לאגואיזם של הפרט.
בני האדם לא היו אמורים להשקיע מזמנם, מרצם והידע שלהם על מנת לתרום לאחר, אך כפי שאמר המומחה לחברה בעידן הדיגיטלי, פרופסור יוחאי בנקלר, ההנחות הראשונות מוטעות היו.
מסתבר, כפי שההיסטוריה מוכיחה, שוויקיפדיה אכן עובדת.
כמובן שיש במקרים הללו גם התבססות על חוכמת ההמונים, אשר יוצרת מערכת תמידית של עריכה הדדית, כך שגם אם עריכות מסוימות בתהליך אינן מדויקות או מפורטות מספיק, או במקרים אחרים - זדוניות, ניתן תמיד לחזור אחורה.
למרות האמור, טענה חוזרת על ידי מדענים מסוימים היא שגם בתחום כלכלת המתנה, מעשי הפרט הם אגואיסטיים.
כל פרסום אקדמי, תרומת מידע, תרומת מזון או עזרה לאחר - חוזרים כולם בסופו של דבר אל הצורך האגואיסטי של הפרט להעלות את קרנו בעיני האחרים.
דוגמה לכך ניתנת מהאירוח רחב הלב של הבדואים, שכתוצאה ממנו זוכים הם לעליית קרנם ומעמדם, כביכול מבלי לפעול במובן אגואיסטי, אלא דווקא אלטרואיסטי.
כלכלת מתנה בחברות פשוטות ומסורתיות
בחברות ציידים-לקטים מסוימות ישנה נתינה ללא כל ציפייה לתמורה.
בחברות אלו החברים בקבוצה החברתית חשים קרבה גדולה אחד לשני, ויחסם הסמלי לסביבה שונה מחברות ציידים-לקטים בהן ישנה ציפייה לתמורה.
מרסל מוס מציין שלוש חובות בחברת הציידים-לקטים - החובה לתת, החובה לקבל והחובה להחזיר.
אחת הדוגמאות המרכזיות של מרסל מוס לכלכלת נתינה היא טקס הפוטלאצ' בתרבויות אינדיאניות מסוימות בצפון-מערב אמריקה.
במסגרת הטקס, המנהיגים מחלקים כמויות גדולות של מזון לשבט.
החלוקה מחזקת את הסולדיריות החברתית ומבססת את מעמד המנהיג.
בדומה לטקס הפוטלאצ', נערכות בדרום-מזרח אסיה, בקהילות בודהיסטיות מזרם טהרוואדה, סעודות המשלבות נתינה מסוגים שונים, בדרך כלל לפני העונה הגשומה או אחריה.
מרשל סאלינס כתב על החברה האנושית בתקופת האבן כי הייתה מבוססת על כלכלת מתנות.
למרות המצב הדל, יחסית, של כל אחד מהפרטים, לחברה ככלל היה שפע כלכלי וחומרי.
לואיס הייד טוען כי המקור לרעיון כלכלת המתנה הוא בשיתוף מזון.
הוא מביא ראייה לטענתו ממערכת קשרי המסחר של תושבי איי הטרובריאנדים הנקראת טבעת הקולה.
המקומיים נוהגים לקרוא לכל מתנה שהיא בשם שפירושו "מזון שלא יכולתי לאכול", למרות שלא מדובר בהכרח על אוכל.
גם טקס הפוטלאצ' האינדיאני התחיל במקורו כסעודת שיתוף מזון גדולה.
לטענתו זהו גם המקור לכך כי בתרבויות שונות מייחסים למתנה תכונה של התכלות.
אצל חברות רבות קיים איסור על הפיכת מתנה לקניין או הון עצמי.
האנתרופולוג ונדי ג'יימס כתב כי על אנשי האודוק בצפון-מזרח אפריקה קיים נוהג המורה לכלות כל מתנה היוצאת מגבולות השבט.
לדוגמה, אסור להפרות בהמה הניתנת כמתנה אלא רק לאוכלה.
אמנם, כפי שנראה בדוגמת טבעת הקולה, לא תמיד מדובר בכילוי פיזי של המתנה אלא גם על העברתה הלאה.
בתרבויות אחרות ישנה ציפייה להעברת מתנה אחרת לנותן המקורי או לצד שלישי.
ישנם אגדות עם וסיפורים על אדם שלא עמד בכללי הנוהג ושמר אצלו מתנה ללא ההעברה הנדרשת.
מדובר באיסור בל-יעבור וברוב הסיפורים האדם מוצא את מותו עקב עבריינותו.
כלכלת מתנה היא לרוב יותר מאשר החלפת מתנות הדדית בין שני פרטים.
אגדה קשמירית מספרת על שתי נשים ברהמניות שניסו להתחכם ורק להחליף מתנות זו עם זו.
לאחר מותן הן הפכו לשתי בארות מורעלות שאף אחד לא יכול לשתות מהן, סמל לעקרות החברתית המזוהה עם התחכמות שכזו.
רעיון הרחבת מעגל הנתינה עד כמה שניתן בא לידי ביטוי גם בנוהג הציידים לתת בהמה לכוהני הדת כקורבן לאלים.
במקום להקריב לאל באופן ישיר, נתינת הביניים לכהן אפשרה גם לו ליהנות ממעגל הנתינה.
הכהן, בתמורה, מקריב את הבהמה לאל, שאף הוא בתמורה אמור לתת הצלחה לציידים בעבודתם.
עד המאה ה-19, החברות באיי האוקיינוס השקט התבססו על כלכלת מתנה.
ישנם שרידים שהמשיכו עד ימינו, לדוגמה, בחלק מאיי קוק.
למרות התרחבות השפעת כלכלת המערב, בטוקלאו השתמר הנוהג, הנקרא 'אינטי', לשתף את כל המזון והמשאבים באופן שוויוני בכל אטול.
קהילות של יוצאי האיים הללו בניו זילנד, אוסטרליה וארצות הברית מנסות גם הן לשמר חלק מתפיסה זו בצורת שיתוף משאבים מסוימים, צדקה קהילתית ושליחת כסף חזרה לארץ מוצאם.
בדרך החיים הסמואית וכן בזו הטונגית, נתינה הדדית מהווה מרכיב חשוב.
למרות הדומיננטיות של כלכלת השוק בחברה המערבית, ניתן למצוא בה אלמנטים או מיקרו-מערכות המתנהלות באופן של כלכלת מתנה.
במדינות רבות (בהן ארצות הברית, בריטניה וישראל), מבוסס בנק הדם על תרומות של מתנדבים.
בבריטניה, למשל, קיימים מאגרי דם גדולים יותר משמעותית מאלו שקיימים במדינות אשר מתגמלות את תורמי הדם בכסף.
בישראל התמורה לתרומה היא ביטוח דם למשך שנה.
באופן דומה, ברוב המדינות בעולם, תרומת איברים מתקבלת ללא תמורה ובמקרים מסוימים תשלום עבורה יכול אף להוות עבירה פלילית.
בישראל מתגבשת הצעת חוק, שתסדיר תשלום סמלי לתורם, לכיסוי הוצאות רפואיות וסבל שנגרם לו.
יתרונותיה של כלכלת המתנות (אותם היא חולקת עם משטרים כלכליים נוספים) הם שגם חבריה החלשים והמוחלשים של החברה, המתקשים לדאוג לעצמם, יכולים לקבל משאבים מספיקים כדי להתקיים בצורת מתנות, בתנאי שיש מספיק משאבים במאגר הכללי.
תופעה מעין זו מתרחשת בזעיר אנפין גם בתוך הכלכלה המערבית במסגרת התא המשפחתי, שבו דואגים ההורים לרווחת ילדיהם עד הגיעם לבגרות ולעיתים אף מעבר לכך.
בזכות יתרונותיה, כלכלת המתנות מוצעת לעיתים כמודל כלכלה אלטרנטיבי שיוכל לשבור את מעגל העוני.
הרעיון מזוהה בדרך כלל עם חוגים אנרכו-קומיניסטים.
הרעיון מיוחס להוגה הדעות פיוטר קרופוטקין, שראה בחברת הציידים-לקטים את התגלמות אידיאל העזרה ההדדית.
המצדדים בכך קוראים להחלפת השיטה הכלכלית למשטר על בסיס נתינה ללא ציפייה לתמורה, בו יבוטלו כל מסגרות ואמצעי הקנייה, ביניהם גם כסף ומסחר, ובאופן כללי כל תכנון כלכלי מרכזי.
עם זאת, חשוב להדגיש כי אידיאל זה בא לידי ביטוי גם באינטרנט:
פורומים רבים באינטרנט מאפשרים לאנשים לפרסם מוצרים שהם לא מעוניינים בהם, במטרה לתתם לאחרים ללא תמורה.
בישראל, דוגמה לאתר כזה הוא אגורה, המגדיר את עצמו כ"מערכת שיתוף חפצים" (על משקל המערכות לשיתוף קבצים באינטרנט).
יתרה מזאת, בפורומים נחלק מידע רב בין הפרטים אשר גולשים בו, מבלי ציפייה לקבלת תמורה מיידית, אלא מתוך הבנה שבבוא הרגע - יזכו גם הם לעזרה הדרושה.
זה הוא ביטוי נוסף של כלכלת מתנה.
קהילת הקוד הפתוח והתוכנה החופשית היא כלכלת מתנה של מידע.
מתכנתים נותנים גישה חופשית לקוד המקור של התוכנות שאותן פיתחו, ובכך מאפשרים למי שרוצה להעתיק, לשנות או לשפר אותו לעשות זאת.
המתכנתים זוכים ליוקרה ולהערכה על פועלם, והקהילה כולה זוכה בתוכנות חופשיות המשתפרות תדיר.
הקוד הפתוח מוכר מאוד ממערכת ההפעלה לינוקס, והיום ניתן לזהות אלמנטים של קוד פתוח גם בתכנות מערכת ההפעלה של האנדרואיד מבית גוגל.
מושג המתנה בקרב חוגים אידיאליסטים (כפי שבאים לידי ביטוי באינטרנט) אינו מייצג את המגוון הרחב של הקשרי הנתינה שהתקיימו בחברות הציידים-לקטים.
המושג "מתנה" הופשט מהפרשנות הרחבה שזכה לה בעבר, והפך מידיהם של מיסיונרים ואנתרופולוגים קולוניאלסטים למושג המעורר קונוטציה ילדותית למתנות של חג המולד או יום הולדת.
מאוחר יותר המושג עבר עידון ועבר מהנרטיב הפטרנליסטי-קולוניאליסטי לחלק משאיפה רומנטית לחזרה לימי הילדות והתום, וכך נשאר גם בשיח האנתרופולוגי הבין-קולוניאלי.
פסטיבל ברנינג מן הנערך מדי שנה בנבדה, ארצות הברית, מתבסס על כלכלת נתינה.
בשטח הפסטיבל לא ניתן כמעט לרכוש דבר באמצעות תשלום סטנדרטי, והמשתתפים חולקים מתנות זה עם זה על מנת לסייע זה לקיומו של האחר.
כלכלת מתנה בניתוח כלכלי עדכני
במסחר, היצרן מוכר לסוחר במחיר נמוך ממחיר השוק, מתוך הנחה שבהמשך הסוחר ירכוש ממנו כמות גדולה מספיק - ובסופו של דבר ישלים את פער העלות באמצעות הרכישה המרובה.
בשלב הראשון, מערכת היחסים בין היצרן לבין הסוחר היא של כלכלת מתנה - היצרן מפסיד כספים בעבודתו מול הסוחר, אך בהמשך הקשר העסקי ביניהם, היחס מתאזן.
נטען כי בכלכלת המתנה נוצר מצב בו רק צד אחד (החזק) מעניק לצד השני (החלש), ובכך בעצם מחזק את הבדלי המעמדות ביניהם.
למרות שאידיאלית החברה אמורה להיות שוויונית ולהעניק באופן הדדי, מעשית נאמר כי הבדלי המעמדות הראשונים רק משתמרים, והחזקים בחברה משמרים את מעמדם באמצעות הענקת המתנות לחלשים.
הרחבת הטענה היא, בעצם, כי כלכלת המתנה היא כלכלה לכל דבר ועניין, כשמערכת היחסים של המדכא-והמדוכא נשמרת גם במקרה זה.
בעצם, כאמור, המתנות אינן ניתנות מתוך מניע טהור, אלא, כצפוי לפי הגישה האנתרופולוגית הבסיסית, מתוך מניע אגואיסטי.
(סותר את טענתו של יוחאי בנקלר).
כלכלת יפן היא הכלכלה הרביעית בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית, סין וגרמניה) עם תמ"ג של כ-5.4 טריליון דולר (2010).
המטבע המקומי הוא הין היפני, המטבע השלישי הנסחר ביותר בעולם אחרי הדולר האמריקני והאירו.
בכלכלת יפן חלה צמיחה חסרת תקדים מתום מלחמת העולם השנייה עד שנות ה-80 של המאה ה-20, באמצעותה הפכה לכח כלכלי מרכזי.
עם זאת, בשנות ה-90 ותחילת המילניום חלה נסיגה משמעותית בקצב הצמיחה שלה בשל סיבות כלכליות ודמוגרפיות, ויפן התמודדה עם שנות מיתון שקיבלו את הכינוי "העשור האבוד של יפן".
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התייצבה בהדרגה כלכלת יפן במרבית הפרמטרים, אולם עדיין סבלה ממספר מגמות מטרידות.
בתקופת מייג'י (1868–1912) אימצה יפן דפוסים חינוכיים וכלכליים מן המערב, והממשל, אשר החליט להסתמך על המגזר הפרטי כמנוע לצמיחה ולפיתוח, פעל לתיעוש המדינה ולבניית מערכות תחבורה מתקדמות.
המדינה בנתה מפעלים ומספנות, ומכרה אותם ליזמים פרטיים.
הסתמכות זו הביאה ליצירת תאגידים רבי עצמה ("זאיבצו") אשר נשלטו על ידי מספר קטן של משפחות, אשר החזיקו תחתיהם חברות בת רבות ובנקים פרטיים ופעלו כמונופלים (ביניהן ניתן למנות את קבוצת מיצובישי שפועלת גם במאה ה-21).
לפני מלחמת העולם השנייה מעל כ-45% ממשקי הבית היפנים התפרנסו מחקלאות.
המחסור במשאבי טבע בשטחה של יפן והתלות שלה בסחר חוץ, הביאו בשנות ה-30 וה-40 לניסיונות להעמיק את השפעתה הכלכלית ביבשת אסיה, ניסיונות שהיו כרוכים במהלכי כיבוש אלימים כנגד שכנותיה, כגון סין וקוריאה.
לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, החליטה ארצות הברית ששלטה ביפן באותן שנים לפעול לפירוק הזאיבצו, אך היא זכתה להצלחה מועטה, וגם לאחר מכן המשיכה כלכלת יפן להתבסס במידה רבה על תאגידי ענק בעלי מאפיינים מונופוליסטיים ("קיירצו"), שכל אחד מהם מומן על ידי בנק-על משלו ("Main Bank").
שיתוף פעולה ממשלתי-תעשייתי, מוסר עבודה גבוה, שליטה בטכנולוגיה עילית, דגש חזק על חינוך ותקציב הגנה קטן יחסית עזרו לקדם את יפן באורח מהיר ביותר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, והפכו אותה לאחת מהמעצמות הכלכליות הגדולות בעולם, לצד ארצות הברית והאיחוד האירופי.
במשך שלושה עשורים, הצמיחה הכלכלית הכללית הייתה גבוהה ביותר: ממוצע של 10% בשנות ה-60, 5% בשנות ה-70, ו-4% בשנות ה-80. על רקע זה במיוחד בלטה הפריחה של ענפי הרכב והאלקטרוניקה.
הצמיחה הואטה באופן בולט בשנות ה-90 בעיקר בשל ההשפעות של השקעת יתר בסוף שנות ה-80, ריבית גבוהה ומדיניות כלכלית שיצרה בועה כלכלית בשוקי המניות והנדל"ן.
התפוצצות הבועה, החל משנת 1990, הביאה בתחילה להזרמת כספים עצומה מצד הבנקים לחברות כושלות שלא היו מחזיקות מעמד ללא סיוע זה (בספרות המקצועית חברות אלו מכונות "זומבים").
סיוע זה רק תרם להעמקת המשבר והביא לפשיטות רגל רבות של חברות מתחום התעשייה והבנקאות וקריסה של בורסת טוקיו.
לדוגמה, מספר הבנקים הגדולים ביפן ירד מ-21 בשנת 1994, ל-10 בלבד בשנת 2006.
בעקבות המשבר בשנות ה-90 (שהעניק לעשור זה את הכינוי "העשור האבוד"), ניסתה הממשלה היפנית ליישם צעדים רבים שיחדשו את הצמיחה הכלכלית.
בין היתר היא יצרה גירעונות ענק והורדות ריבית דרסטיות, לצד הגברת הרגולציה בתחום ההגבלים העסקיים ורפורמות מבניות בענף הבנקאות.
אך המהלכים לא זכו להצלחה רבה והופרעו על ידי המשבר בכלכלת אסיה ב-1997 ולאחר מכן ההאטה הכללית בכלכלות האמריקאיות והאסייתיות בשנים 2001 - 2002.
מאז שנת 2003 היה שיפור מסוים וחזרה לצמיחה מתונה.
בשנת 2008 המשבר הכלכלי העולמי הביא למיתון נוסף, קצב צמיחה שלילי ושיעור האבטלה הגבוה ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה (5.7%).
כלכלנים רבים ברחבי העולם (בהם בולט זוכה פרס נובל לכלכלה, פול קרוגמן) ניסו לפצח את הסיבות למעגל החולשה של המשק היפני, אך ללא הצלחה רבה.
ממשלת ג'וניצ'ירו קואיזומי ששלטה עד 2006, ניסתה (לא תמיד בהצלחה) להעביר חוקי הפרטה והשקעת-חוץ על מנת להעיר את הכלכלה היפנית מתרדמתה.
הגם שחלק מחוקים אלו עברו, הכלכלה נענתה להם בצורה חלקית בלבד.
בעשור השני של המאה ה-21 תוכנית רפורמה של ממשלת שינזו אבה הצליחה לגרום להתאוששות מסוימת של הכלכלה, ובין השאר להגדיל את כמות המשרות ולשפר את נתוני המניות היפניות, וכן שינתה מדיניות במגוון נושאים כמו שילוב נשים בשוק העבודה והקלות על קליטת מהגרי עבודה.
כלכלת יפן של תחילת שנת 2020 נמצאת במגמה כללית של שיקום ארוך-טווח, אולם עדיין סובלת ממספר מגמות המקשות על התחזקותה, ביניהן ירידה בצריכה הפרטית, תלות הכלכלה במימון ממשלתי, והאוכלוסייה המזדקנת של יפן.
בשנת 2024 פורסם כי כלכלת יפן ירדה מהמקום השלישי למקום הרביעי וגרמניה נהפכה לכלכלה השלישית בעולם (אחרי סין וארצות הברית).
בהמשך, בשנת 2027, בשל הזדקנות האוכלוסיות של גרמניה ויפן, צפויה הכלכלה בהודו לעקוף את שתיהן.
ממאפייניה הבולטים של הכלכלה היפנית היא העבודה יחד של תעשיינים, ספקים, מפיצים ובנקים בקבוצות מרוכזות הקרויות קרייטסו; איגודי היזמים החזקים וה"שונטו"; יחסים קרובים עם הבירוקרטיה הממשלתית, הבטחת משרה לכל החיים ("שושין קויו") בחברות הגדולות, והצנחת עובדי ממשל בגמלאות כ - "אמאקודרי" בחברות.
בתקופה האחרונה, חברות יפניות החלו לנטוש חלק מהנורמות האלה בניסיון להגדיל את הרווחיות ולהביא לתחלופה רבה יותר של העובדים.
לאחר תקופת המשבר שבסוף המאה ה-20, במקביל לעליית החשיבות של הכלכלה הסינית, איבדה הכלכלה היפנית את ההובלה העולמית בתעשיית האלקטרוניקה.
עם זאת, עדיין נותרה הכלכלה היפנית גורם משמעותי בנישות מסוימות בתחום האלקטרוניקה בהן חברות יפניות הלכו והתמחו, אם כי בתחומים הרווחיים ביותר, בהם עלתה התחרות, לא הצליחו החברות היפניות להתמודד עם התחרות העולה.
לצד זאת, יפן של אחרי המשבר בעלת כלכלה יעילה יותר במובנים מסוימים, בין היתר מבחינת השימוש בדלקים.
בעקבות צפיפות אוכלוסייה גדולה מאוד, בעיקר בערים הגדולות, בערי יפן הגדולות הולכים ותופסים תאוצה מיזמי-ענק של בנייה לגובה, של גורדי שחקים אשר יהוו בית לאלפי בני אדם; דוגמאות למיזמים אלו הן התוכניות ההיפותטיות לבניית סקיי סיטי 1000 ואקס-סיד 4000 אשר, על פי הצעות שהועלו, ייבנו בטוקיו.
רק כ-12% משטח יפן מתאים לעיבוד חקלאי, ולכן נעשה בה שימוש בשיטה של חקלאות טרסות.
על פי המדד של ייצור ליחידת שטח, יפן היא מהמתקדמות ביותר בעולם.
אך המגזר החקלאי הקטן של יפן גם מקבל סובסידיות והגנות כלכליות רבות, עם תקנות ממשלתיות שמקלות על גידול בקנה מידה קטן ולא בקנה מידה גדול כפי שנהוג בצפון אמריקה.
על אורז מיובא, הגידול המוגן ביותר, משולם מכס של 490% וחלקו מוגבל ל-7% בלבד משוק האורז.
אם כי יפן בדרך כלל מגדלת מספיק אורז בשביל התצרוכת שלה, על המדינה לייבא כ-50% משאר הדגנים ומאכלי הבהמות (בעיקר מארצות הברית), ונסמכת על יבוא לרוב אספקת הבשר שלה.
יפן היא השוק הגדול ביותר עבור היצוא החקלאי של מדינות האיחוד האירופי.
במדינה מגדלים פירות כגון תפוזים, אגסים ותפוחים.
ליפן יש אחד מציי הדיג הגדולים בעולם, וכ-15% מהדגים בעולם מגיעים מספינותיה, ויש שטוענים כי הדיג היפני מביא לדיג-יתר במינים מסוימים כמו טונה.
ישנה גם ביקורת על החלטתה של יפן לתמוך בציד לווייתנים מסוים.
+ תעשיות הרכב של יפן באפריל 2012 סוג רכב כמות שיוצרה בחודש רכבי נוסעים 692,000 אוטובוסים 4,700 משאיות 97,000
נכון לשנת 2005, חצי מהאנרגיה היפנית מיוצרת מנפט, 20% מפחם ו-14% מגז טבעי.
כ-25% מהחשמל מיוצר על ידי אנרגיה גרעינית ויפן מעוניינת להכפיל נתון זה בעשור הבא על מנת להפחית את תלותה בדלקים פוסיליים.
התלות הגבוהה בנפט ומוצריו הובילה לקשרי מסחר נרחבים עם ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות.
בשוק הבינלאומי, יפן מפורסמת בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה שלה, כבסיסן של חברות גדולות כמו טויוטה, הונדה, ניסאן, מאזדה, סוני, מיצובישי, מצושיטה, טושיבה והיטאצ'י.
ליפן יש גם פלח שוק גדול בשוק הטכנולוגיה העילית – מוליכים למחצה, כימיקלים תעשייתיים, מכונות ייצור ותעשיות אוויריות.
בנייה הייתה תמיד אחת התעשיות הגדולות ביפן, בעזרת חוזים ממשלתיים במיליארדי דולר רבים במגזר האזרחי.
הרובוטיקה חשובה מאוד בעוצמה הכלכלית ארוכת הטווח, וברשותה של יפן מצויים 410,000 מתוך 720,000 ה"רובוטים העובדים" בעולם.
מגזר השירותים של יפן מהווה כשלושה רבעים מהתוצרת הכללית.
בנקים, ביטוח, נדל"ן, קמעונאות, תחבורה ותקשורת הם כולם תעשיות חשובות.
ממשלתו של קואיזומי מתחילת המילניום פעלה להפריט את שירות הדואר היפני, שהוא אחד המוסדות הגדולים במדינה לשירותי ביטוח וחסכונות.
ההפרטה תוכננה להסתיים עד שנת 2014.
כח העבודה, הכולל נכון לשנת 2008 כ-66 מיליון בני אדם, נמצא במגמת ירידה מתמדת.
שיעור הילודה הנמוך תורם לירידה זו.
בשנת 2007 עבר מספר הפטירות ביפן את מספר הלידות, ומאז החלה אוכלוסיית יפן לפחות.
אף שאחד הפתרונות שהוצעו לכך הוא הגמשת מדיניות ההגירה למדינה, פתרון כזה לא מקובל מבחינה תרבותית וממשלת יפן אינה מקדמת זאת.
לצד הירידה בילודה, לתושבי יפן תוחלת חיים מהגבוהות בעולם, עובדה שתורמת להזדקנות האוכלוסייה, ולירידת שיעור המשתתפים בכח העבודה.
נכון לשנת 2008 כוח העבודה היפני מורכב מ-40% נשים.
ביולי 2009 עלה שיעור האבטלה ל-5.7%, הגבוה ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה.
במקביל לכך חלה ירידה במשכורות.
בדירוג השנתי של פורצ'ן גלובל 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2024, ארבעים מטות נמצאים ביפן.
181 חברות מדורגות במדד פורבס גלובל 2000 לשנת 2024.
נכון לשנת 2024, ביפן ישנם 2,827,956 מיליונרים המהווים 2.7% מהאוכלוסייה הבוגרת, לפי שווי נקי (בדולרים אמריקאים) על סמך הערכה שנתית של עושר ונכסים שנאספה ופורסמה על ידי הבנק השווייצרי קרדיט סוויס.
רשימת 10 המיליארדרים (מתוך 41 סך הכול) היפנים הבאה מבוססת על הערכה שנתית של עושר ונכסים שחיברה ופורסמה על ידי פורבס בשנת 2024:
טדאשי ינאי ומשפחתה (מקום 29 בעולם), 42.8 מיליארד דולר.
מסיושי סאן (מקום 51 בעולם), 32.7 מיליארד דולר.
טאקמיטסו טקיזאקי (מקום 87 בעולם), 23.1 מיליארד דולר.
טאקהיסה טקהרה (מקום 432 בעולם), 6.4 מיליארד דולר.
אקיו ניטורי (מקום 686 בעולם), 4.6 מיליארד דולר.
יאסומיצו שיגטה (מקום 686 בעולם), 4.6 מיליארד דולר.
טקאו יאסודה (מקום 775 בעולם), 4.1 מיליארד דולר.
מסאהירו מיקי (מקום 835 בעולם), 3.8 מיליארד דולר.
הירושי מיקיטני (מקום 835 בעולם), 3.8 מיליארד דולר.
מסאהירו נודה (מקום 835 בעולם), 3.8 מיליארד דולר.
כלכלת יוון היא ה-51 בגודלה בעולם בתוצר מקומי גולמי וה-56 בעולם בשווי כוח הקנייה, על פי נתוני הבנק העולמי לשנת 2017. על פי קרן המטבע הבינלאומית, כלכלת יוון מדורגת במקום ה-40 בעולם בתוצר מקומי גולמי ובמקום ה-49 בעולם בשווי כוח הקנייה ב-2017. יוון מוגדרת כמדינה מפותחת והיא חברה באיחוד האירופי.
מאז שנת 2001 היא חלק מגוש האירו.
היא חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי מאז היווסדו ב-1961 ובארגון הים השחור לשיתוף פעולה כלכלי.
המגזר הציבורי מהווה כ-40% מן התוצר הכלכלי.
במדד הגלובליזציה לשנת 2017 נמצאת יוון במקום ה-26 בעולם.
שותפות הסחר המובילות של יוון, נכון ל-2017 הן איטליה, גרמניה, טורקיה, קפריסין, ובולגריה.
יותר מ-60% מהיצוא היווני מוכוון למדינות באירופה, ועל פי נתוני 2022 סך נפח היצוא מיוון עומד על 55.7 מיליארד דולר, כ-25% מהם דלק מזוקק.
סך כל היבוא עומד על 94.5 מיליארד דולר, ורובו מגיע מסין, גרמניה, רוסיה, איטליה ועיראק.
מאז שנת 2009, אז פרץ ביוון משבר חוב חמור (החוב עמד ב-2011 על כ-170% מהתמ"ג) הייתה המדינה במיתון שנמשך עד שנת 2017 ובמשטר צנע.
שיעור האבטלה הגיע לשיא של 26.9% באפריל 2013, אך נמצא בירידה ונכון ל-2023 עומד על 12%.
מחקר שבחן את התפתחותה ההדרגתית של התעשייה והספנות במדינה שרוב כלכלתה הייתה חקלאית והגיע למסקנה כי התוצר המקומי הגולמי ביוון בין השנים 1833 ל-1911 היה רק נמוך מעט מן הממוצע במדינות אחרות במערב אירופה.
למרות זאת יוון ידעה בתקופה זו קשיים כלכליים והתמודדה עם אי-פרעון חובותיה בשנים 1826, 1843, 1860 ו-1893.
התפתחותה של יוון לאחר מלחמת העולם השנייה זכתה לכינוי "הנס הכלכלי היווני" .
בין השנים 1950 עד 1973 ידעה יוון שנים של צמיחה כלכלית מהירה בשיעור ממוצע של 7% בשנה, והייתה שנייה בעולם בקצב הגידול אחרי כלכלת יפן.
שיעורי הצמיחה הגבוהים ביותר היו בשנות ה-50. לאחר 1970, האטה הכלכלה.
השגשוג הכלכלי ביוון הסתיים בפתאומיות בשנת 1974 עם התמוטטות המשטר הצבאי ביוון.
יוון התקבלה לקהילה הכלכלית האירופית ב-1981 ומתוקף כך הייתה גם חברה באיחוד האירופי עם הקמתו.
עם זאת, בתחילת שנות ה-90 נתוניה הכלכליים היו עדיין רחוקים מלענות על הקריטריונים של האיחוד להצטרפות לאיחוד המוניטרי האירופי.
ב-19 ביוני 2000, לאחר שעמדה במספר קריטריונים (שיעור אינפלציה, גירעון תקציבי, חוב ציבורי, שיעור הריבית ארוכת הטווח, שער חליפין) בהתבסס על נתוני שנת 1999, היא התקבלה לאיחוד המוניטרי והפכה לאחת ממדינות גוש האירו.
לאחר ביצוע בקרה כלכלית שבוצעה על ידי הממשלה החדשה בשנת 2004, התברר על ידי אירוסטט כי נתוני הגירעון התקציבי לשנת 1999 לא דווחו במלוא היקפם לנציבות.
רוב התיקונים בנתוני הגירעון התקציבי באו כתוצאה משיטות דיווח חשבונאי שונות על ידי הממשל החדש, כך למשל, רישום הוצאות על הזמנות ציוד צבאי בעת ההזמנה ולא בעת קבלת הציוד.
אולם, היה זה ישומו הרטרואקטיבי של תקן ESA95 (שיושם מאז שנת 2000) על ידי אירוסטט, אשר הביא לשינוי שיעור הגירעון התקציבי לשנת 1999 והעלה אותו ל-3.38% מן התוצר המקומי הגולמי, מעל לגבול 3% שהיה תנאי לכניסה לגוש האירו.
חשיפה זו הביאה לטענות כי יוון לא עמדה למעשה בחמשת התנאים לכניסה לאיחוד הכלכלי, וכי למעשה נכנסה לאיחוד זה לאור נתונים מסולפים.
בחודש ינואר 2010 גונתה יוון על ידי הנציבות האירופית על שסילפה מידע באשר לכלכלתה ואיפשרה ללחצים פוליטיים להשפיע על איסוף נתונים סטטיסטיים מדויקים.
אחת השגיאות הנפוצות באשר לגורמים למשבר בכלכלת יוון היא לבלבל בין משבר האשראי העולמי בשנת 2008 לבין כניסתה של יוון לגוש האירו.
אף שעסקת החלפת מזומנים עם גולדמן זקס איפשרה ליוון "להסתיר" מיליארד דולר של חוב לאומי, אולם לעסקה זו הייתה השפעה בשנת 2001, לאחר כניסת יוון לגוש האירו ואיננה קשורה לשיטות החשבונאיות שנקטה יוון לצורך עמידה בתנאי גוש האירו.
מחקר שנערך על ידי יועצים בתחום חשבונאות משפטית מצא כי המידע שהועבר על ידי יוון למינהל הסטטיסטיקה של האיחוד האירופי, אירוסטט, מכיל התפלגות סטטיסטית המעידה על מניפולציה.
לאחר 15 שנים רצופות של גידול כלכלי, יוון נכנסה למיתון בשנת 2009. אחד המאפיינים המעידים על הלוואות-יתר ביוון בעשור הראשון של המאה ה-21 הוא היחס בין סכום ההלוואות לחסכונות, העולה על 100% במחצית הראשונה של שנת 2011.
בסוף שנת 2009 כלכלת יוון התמודדה עם מצב בו היחס שבין הגירעון התקציבי והחוב הממשלתי לבין התוצר המקומי הגולמי היה הגבוה ביותר באיחוד האירופי.
הגירעון התקציבי לשנת 2009 היה 15.4% מן התוצר המקומי הגולמי.
עובדה זו ועליה ברמת החוב הובילו לעלייה בהוצאות על הלוואות, אשר הובילו בסופן למשבר כלכלי חמור.
יוון הואשמה בכך שניסתה להסתיר את שיעורו האמיתי של הגירעון התקציבי אל מול המשבר הכלכלי העולמי.
ההאשמות בניסיונות הסתרה באו לאחר שינוי חד בתחזיות הגירעון התקציבי לאחר עליית הממשלה הסוציאליסטית החדשה באוקטובר 2009, משיעור של "6–8%" לפני הבחירות, לשיעור של 12.7% אחריהן (ואחר כך אף 15.4%).
כוח העבודה היווני, שבו כ-5 מיליון עובדים, עובד בממוצע את מספר השעות השני בגובהו בין מדינות ה-OECD, אחרי קוריאה הדרומית.
במחקר אחר נמצא כי בין השנים 1995–2005 העובד היווני הממוצע עבד יותר שעות בשנה מכל עובד אחר באירופה, 1,900 שעות בשנה.
כתוצאה מן המשבר הכלכלי הנמשך ביוון ירדה התפוקה התעשייתית במדינה בשיעור של 8% בין מרץ 2010 למרץ 2011. אחד הענפים שנפגעו באופן הקשה ביותר היה ענף הביגוד, אחד הענפים הבולטים בכלכלת יוון.
בענף הבנייה חלה ירידה של 73.1% בפעילות בין ינואר 2010 לינואר 2011. בתקופה שבין פברואר 2010 לפברואר 2011 חלה ירידה של 9% במכירות הקמעונאיות.
בין השנים 2008 ל-2011 הייתה עליה חדה בשיעור האבטלה במשק היווני.
ברבעון השני והשלישי של 2008 שיעור האבטלה עמד על 7.2%, באוגוסט 2011 היה שיעור האבטלה ביוון 18.4%, למעלה מ-900,000 עובדים מובטלים.
בשלהי שנת 2009, כתוצאה מצירוף של נסיבות לאומיות ובינלאומיות (משבר האשראי העולמי ותקציב לאומי בזבזני), כלכלת יוון עמדה בפני המשבר החמור בתולדותיה מאז שיקומה של הדמוקרטיה היוונית בשנת 1974, זאת לאחר שממשלת יוון תיקנה את תחזית הגירעון משיעור של 6% ל-12.7% מן התוצר המקומי הגולמי.
בתחילת שנת 2010 התברר כי מספר ממשלות ביוון סילפו דיווחים באשר לנתונים הכלכליים הרשמיים של המדינה כדי שיתאימו להנחיות המוניטריות של האיחוד האירופי.
בחודש מאי 2010 תוקן פעם נוספת שיעור הגירעון הרשמי ל-13.6% ביחס לתוצר, אחד הגבוהים בעולם.
משנתפרסמו הנתונים המתוקנים חלק משבר אמון בינלאומי ביכולתה של יוון לשלם את חובותיה.
כדי למנוע אי-יכולת לפריעת חובות, במאי 2010 החליטו מדינות גוש האירו האחרות וקרן המטבע הבינלאומית לחבילת סיוע אשר כללה מתן הלוואה מיידית ליוון בגובה 45 מיליארד אירו, עם תוכנית להלוואות נוספות בסך כולל של 110 מיליארד אירו.
כתנאי להבטחת המימון נדרשה יוון לאמץ מדיניות קיצוב נוקשה כדי להשתלט על הגירעון.
ב-15 בנובמבר 2010 תיקן אירוסטט את נתוני המימון והחוב של יוון לאחר ביצוע חקירה שיטתית באמצעות משלחת לאתונה, וקבע כי הגירעון התקציבי של ממשלת יוון בשנת 2009 היה 15.4% ואילו הגירעון הציבור היה 126% מן התוצר המקומי הגולמי, הגירעון הגדול ביותר (כאחוז מן התמ"ג) מבין כל מדינות האיחוד האירופי.
המשבר הכלכלי ובאופן מיוחד, מדיניות הקיצוב שדרשו מדינות האיחוד האירופי וקרן המטבע, זכו לתגובות זועמות בציבור היווני אשר התבטאו במהומות ובאי-סדר חברתי.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 היה שיקום וב-2017 שב המשק היווני לצמיחה מתונה של כ־2%, תוך עלייה בהיקפי היצוא וההשקעות וירידה בגירעון.
ב-2023 כלכלת יוון צמחה ב-2% בעיקר עקב האטה ביצוא למדינות האיחוד האירופי.
בנוסף, ב-2023 יוון חזרה לרמת דירוג אשראי סולידית.
בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה והעיצומים שבעקבותיה עלו מאוד מחירי הגז ביוון בדומה ליתר מדינות אירופה.
יוון נהנית מרמת חיים גבוהה.
מדד הפיתוח האנושי ביוון גבוה מאוד והיא מדורגת 29 בעולם במדד זה בשנת 2011. על פי נתוני אירוסטט (מינהל הסטטיסטיקה של הנציבות האירופית) כוח הקניה של תושבי יוון בשנת 2008 היה בשיעור 94% מן הממוצע באיחוד האירופי.
התעשיות העיקריות ביוון הן תיירות, ספנות, ייצור תעשייתי, מזון ועיבוד טבק, טקסטיל, תעשיות כימיות, תעשיות מתכת, מכרות ודלק.
שיעור הגידול בתוצר המקומי הגולמי ביוון מתחילת שנות ה-90 היה גבוה מן הממוצע במדינות האיחוד האירופי.
אולם, כלכלת יוון מתמודדת עם קשיים משמעותיים, כולל גידול מהיר בשיעור האבטלה, מגזר ציבורי לא יעיל, כולל תופעות של בירוקרטיה העלמת מס ושחיתות ותחרותיות נמוכה.
ליוון את הדירוג הנמוך ביותר מבין מדינות האיחוד האירופי במדד תפיסת השחיתות (מקום 78 בעולם), מדד החופש הכלכלי (מקום 88) ומדד התחרותיות העולמי (מקום 90).
שחיתות, לצד גביית מיסים נמוכה, הם גורמי המפתח למצוקתה הנוכחית של כלכלת יוון והאתגרים שעימם תצטרך להתמודד כדי להתגבר על המשבר החוב הלאומי.
יוון היא מדינת רווחה המספקת לאזרחיה שורה של שירותים חברתיים כגון מערכת בריאות ציבורית ותוכניות פנסיה.
תקציב יוון לשנת 2012 מקצה למדינת הרווחה (לא כולל הוצאות על חינוך) כ-22,487 מיליארד אירו (מתוכם 6,577 מיליארד אירו לפנסיה, 15,910 מיליארד אירו לביטוח לאומי והוצאות בריאות), המהווים 31.9% מכל הוצאות הממשלה.
בשנת 2010 הייתה יוון היצרנית הגדולה ביותר באיחוד האירופי של כותנה (בהיקף של 182.8 אלף טונות), השנייה באיחוד בתנובת אורז (229.5 טונות) וזיתים (147.5 טונות), השלישית בתנובת תאנים (11 אלף טונות) עגבניות (1.4 מיליון טונות) ואבטיחים (578.4 אלף טונות), ורביעית בטבק (22 אלף טונות).
החקלאות מהווה 3.3% מן התוצר הלאומי הגולמי ביוון ו-12% מכוח העבודה היווני עוסק בחקלאות.
יוון אחת המדינות המפיקות את התועלת הרבה ביותר ממדיניות החקלאות המאוחדת של האיחוד האירופי.
כתוצאה מכניסת יוון לקהילה האירופית שופרה באופן ניכר התשתית החקלאית היוונית והתפוקה השתפרה.
בין השנים 2000 ו-2007 עלה מספר העוסקים בחקלאות אורגנית ביוון ב-885%, השינוי הבולט ביותר באיחוד האירופי.
בשנת 2007 חלקו של הדיג היווני היווה 19% מן הדיג האירופי בים התיכון והיא הייתה שלישית בכמות הדגה (85,493 טונות) וראשונה במספר ספינות הדיג בים התיכון בין חברות האיחוד.
יוון הייתה במקום ה-11 באירופה בכמות הכוללת של הדגה.
ענף ספנות היווה באופן מסורתי ענף תעסוקתי מרכזי בכלכלת יוון מאז ימי קדם.
בשנת 1813 היו בצי הסוחר היווני 615 אוניות.
צי הסוחר המודרני של יוון התהווה לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר אנשי עסקים יוונים החלו קונים מספר רב של אוניות אותן מכר הממשל האמריקאי כעודפים שלאחר המלחמה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 כמעט הוכפל גודלו של צי הסוחר היווני הודות להשקעות של אילי הספנות אריסטוטלס אונאסיס וסטאברוס ניארכוס.
על פי דוח של ועידת האומות המאוחדות לסחר ולפיתוח, משנת 2010, צי הסוחר היווני הוא הגדול בעולם ומהווה 15.96% מכלל מעמס צי הסוחר העולמי.
המעמס הכולל של צי הסוחר היווני הוא 186 מיליון טונות.
צי הסוחר היווני מייצג 41.9% מן המעמס הכולל של הצי הסוחר של מדינות האיחוד האירופי.
זאת, על אף שמספר האוניות בצי הסוחר היווני הצטמצם במידה ניכרת משיא של כ-5,000 אוניות בשלהי שנות ה-70. בשנת 2010 הפליגו בצי הסוחר היווני 3,150 אוניות, עובדה המציבה אותו במקום הרביעי בין ציי הסוחר בעולם.
צי הסוחר היווני מכיל 22.5% מכלל מעמס המכליות בעולם, ו-16.8% מכלל מעמס אוניות הצובר בעולם.
תעשיית הספנות מהווה את אחת התעשיות החשובות ביוון.
לספנות נתח של 6% מן התוצר הלאומי הגולמי וביוון 160,000 עובדי ספנות (4% מכוח העבודה).
בשנת 2010 הכניסה תעשיית הספנות 15.4 מיליארד אירו.
ביוון פועלות כ-750 חברות ספנות שונות.
בין השנים 1949 ועד שנות ה-80 הייתה תקשורת טלפונית ביוון מונופול ממשלתי שהופעל בידי ארגון התקשורת ההלני , הידוע יותר בראשי תיבות OTE.
למרות ליברליזציה של שוק התקשורת ביוון החל משנות ה-80, OTE ממשיכה לשלוט בשוק זה והפכה לאחת מחברות התקשורת הגדולות בדרום-מזרח אירופה.
מאז שנת 2011 הפכה חברת דויטשה טלקום (Deutsche Telekom) לבעלת השליטה ב-OTE והיא מחזיקה ב-40% ממניותיה, בעוד ממשלת יוון הותירה בידה 10% מן המניות.
ל-OTE 13 חברות בנות בארבע ממדינות הבלקן, כולל חברת הטלפון הסלולרי הגדולה ביוון "קוסמוט" (Cosmote).
חברות הטלפון הסלולרי נוספות הפעילות ביוון הן Wind Hellas ווודאפון.
המספר הכולל של טלפונים סלולרים ביוון בשנת 2009, על פי נתוני החברות, הוא למעלה מ-20 מיליון, חדירה של 180% ביחס למספר אזרחי המדינה.
ביוון אף 5.93 מיליון מנויי טלפון קוויים.
דירוגה של יוון במדד שימוש אישי באינטרנט הוא נמוך ביחס למדינות אירופה.
מתוך 27 מדינות האיחוד האירופי יוון מדורגת במקום ה-26, יחד עם בולגריה, עם חדירה של 47% לשוק.
נתון זה הוא הרבה מתחת לממוצע של 69% באירופה.
מאותה סיבה יוון אף מדורגת במקום השני באיחוד האירופי באחוז האוכלוסייה אשר מעולם לא השתמש באינטרנט, 52% מאוכלוסייתה.
בשנת 2009 השתמשו באינטרנט 4.791 מיליון איש ביוון.
תיירות, במובנה המודרני, החלה לשגשג ביוון לאחר שנות ה-50 של המאה ה-20, אף שכבר בימי קדם, לאחר סיפוחה של יוון לאימפריה הרומית, היו רומאים עשירים רבים שביקרו במרכזי ההגות של יוון כדי להרחיב השכלתם.
מאז שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ענף התיירות ביוון גדל באופן ניכר, גידול נוסף בא בעקבות אולימפיאדת אתונה בשנת 2004.
מדי שנה מבקרים ביוון למעלה מ-17 מיליון תיירים.
בשנת 2009 ביקרו ביוון 19.3 מיליון תיירים, גידול ניכר לעומת 17.7 מיליון תיירים בשנת 2008. הכנסות מתיירות היוו 18.2% מן התוצר הלאומי הגולמי בשנת 2008. על פי דו"ח ארגון ה-OECD, התייר הממוצע מוציא ביוון 1,073 דולר, דבר המציב את יוון במקום העשירי בעולם בהוצאות תיירים.
מספר המשרות בשוק היווני הקשורות במישרין או בעקיפין לענף התיירות היה כ-840,000 עובדים בשנת 2008, 19% מכוח העבודה ביוון.
המשרד הממשלתי האחראי לענף התיירות ביוון הוא משרד התרבות והתיירות.
ממשלת יוון אף מחזיקה בארגון התיירות היווני הלאומי אשר מטרתו לקדם תיירות ליוון.
בשנת 2009 דירגה הוצאת לונלי פלנט את העיר סלוניקי במקום החמישי בעולם בין "ערי המסיבות", לצד ערים כמונטריאול ודובאי.
בשנת 2001 דורג האי סנטוריני כאי הטוב באירופה על ידי המגזין Travel + Leisure, אותו מגזין דירג את האי מיקונוס במקום החמישי באירופה באותו דירוג.
בשנת 2010 פעלו ביוון 81 שדות תעופה, מהם ב-67 היו מסלולי נחיתה סלולים, ב-3 היו מסלולים ארוכים מ-3 ק"מ.
שני שדות תעופה ביוון מסווגים כ"בינלאומיים" על ידי רשות התעופה האזרחית ההלנית, אולם מ-15 שדות תעופה ביוון קיימות טיסות בינלאומיות.
בנוסף פועלים ביוון 9 מנחתי מסוקים.
ליוון אין חברת תעופה לאומית, אולם ענף התעופה האזרחית ביוון נשלט על ידי חברת אולימפיק, החברה הגדולה במדינה במספר יעדיה, ועל ידי חברת אגאן איירליינס, הגדולה ביוון במספר נוסעיה.
בין השנים 1975 - 2009 הייתה חברת אולימפיק, חברת התעופה הלאומית של יוון, אולם קשיים כלכליים אילצו את הפרטת החברה בשנת 2009. חברות אולימפיק ואגאן זכו בפרסים על שרות לנוסע.
בשנת 2009 זכתה אגאן באות "חברת התעופה האזורית הטובה באירופה" המוענק על ידי חברת הייעוץ סקייטרקס (Skytrax) ואף לשני אותות זהב ואות כסף מהתאחדות חברות התעופה האירופית האזורית (ERA), בעוד אולימפיק זכתה לאות כסף כ"חברת התעופה של השנה" מאותו ארגון ולציון לשבח ממגזין התיירות קונדה נאסט טראבלר.
רשת הכבישים ביוון אורכה 116,711 ק"מ, מהם 948 ק"מ של כבישים מהירים, נתון המדרג את יוון במקום ה-37 בעולם.
מאז הצטרפות יוון לאיחוד האירופי נבנו מספר כבישים מהירים במדינה כחלק מרשת הכבישים האירופית, במימון חלקי של האיחוד האירופי.
בשנת 2007 דורגה יוון במקום השביעי באירופה בהיקף הסחורות ששונעו בכבישיה, כמעט 500 מיליון טונות.
אורך רשת מסילות הרכבת ביוון הוא על פי הערכה 2,548 ק"מ.
הרכבות ביוון מופעלות על ידי חברת TrainOSE, חברה בת של ארגון הרכבות ההלני .
רוב רשת מסילות הרכבת ביוון (1,565 ק"מ) הן ברוחב תקני ויתרתן הן מסילות צרות.
764 ק"מ מן המסילות מחושמלות.
רשת מסילות הרכבת ביוון קשורה לרשתות מסילות רכבת בבולגריה, מקדוניה, וטורקיה.
ביוון שני קווי רכבות פרבריים, באתונה ובסלוניקי, באתונה פועלת אף מערכת רכבת תחתית ומערכת נוספת נמצאת בשלבי בניה.
נמל הסחורות הגדול ביוון הוא אגיו תאודורי במחוז קורינתוס.
נמל סלוניקי הוא השני בהיקף תנועת הסחורות ביוון, ונמל פיראוס השלישי.
ייצור האנרגיה ביוון נשלט על ידי חברת החשמל הציבורית (DEH).
כמעט מחצית (48%) מייצור החשמל ב-DEH בשנת 2009 בא מתחנות הצורכות ליגניט, 20% מתחנות המופעלות בגז טבעי ו-12% היא אנרגיה הידרואלקטרית.
אנרגיה מתחדשת היוותה 8% מכלל צריכת האנרגיה ביוון בשנת 2008, זוהי עליה לעומת 7.2% בשנת 2006, אולם עדיין נתון זה נמוך מן הממוצע האירופי של 10% בשנת 2008. 10% מכלל האנרגיה המתחדשת ביוון בשנת מקורו באנרגיה סולארית, בעוד שרוב מקורות האנרגיה המתחדשת ביוון הם ביומסה ומיחזור.
הנציבות האירופית על אנרגיה מתחדשת, מטרתה של יוון הוא להגיע למצב שבו 18% מן האנרגיה במדינה בא ממקורות מתחדשים עד לשנת 2020. נכון לשנת 2011 אין ביוון תחנת כוח גרעינית, אולם בשנת 2009 הציעה האקדמיה היוונית באתונה כי יש לחקור את האפשרות להקמת תחנות כוח גרעיניות במדינה.
נכון לינואר 2011 ליוון יש רזרבות נפט של 10 מיליון חביות.
חברת הדלק "הלניק פטרוליום" היא חברת הדלק הגדולה במדינה ואחריה "מוטור אויל הלאס".
הפקת נפט ביוון היא 7,946 חביות ביום, והיא ממוקמת במקום ה-90 בעולם בין מפיקות הנפט.
בשנת 2011 אישרה ממשלת יוון את תחילתם של חיפושי נפט וקידוחים בשלושה מקומות במדינה, בהערכה שניתן להפיק מהם 250 -300 מיליון חביות בתקופה של 15 עד 20 שנים ובשווי של כ-25 מיליארד אירו.
סכסוך גבול ימי עם טורקיה מגביל חיפושי נפט בים האגאי.
קיימים מספר צינורות להולכת נפט וגז טבעי הנמצאים בשלבי תכנון ובנייה ביוון.
בקו בורגס - אלכסנדרופולי, אשר יעביר נפט מרוסיה לבולגריה ומשם ליוון ולשאר מדינות אירופה וצפון אמריקה, יבנה בהשקעה של 800 מיליון אירו, מהם 23.5% מחברות יווניות.
פרויקט נוסף הוא צינור גז המחבר בין טורקיה, יוון ואיטליה.
מערכת המיסוי היוונית היא מערכת מדורגת כיוון שיוון מיישמת שיטות מיסוי פרוגרסיבי.
החוק היווני מכיר בשש קטגוריות של מקורות הכנסה לצורכי מס: נדל"ן, מיטלטלין, חקלאות, עסקים, עבודה שכירה ועבודה מקצועית.
שיעור מס הכנסה על פרטים (להבדיל מתאגידים) ביוון נע 0% על הכנסות מתחת ל-12,000 אירו בשנה, ל-45% על הכנסה מעל 100,000 אירו בשנה.
על פי הרפורמה בשיטת המס משנת 2010, בוטלו הזכאויות לפטור ממס.
השיעור המקסימלי של מס ערך מוסף עלה ביוון בשנת 2010 לשיעור של 23%, לעומת 19% בשנת 2009. שיעור המע"מ הנמוך ביותר הוא 6.5% על עיתונים, ירחונים וכרטיסים למופעי תרבות, בעוד ששיעור המע"מ על חלק מן השירותים המקצועיים הוא 13%.
עובדים ומעבידים משלמים ביטוח לאומי ומס בריאות בשיעור כולל של 16% מן השכר במקצועות צווארון לבן ו-19.5% במקצועות צווארון כחול.
יוון סובלת משיעור גבוה מאוד של השתמטות ממס.
ברבעון האחרון של שנת 2005 הגיע שיעור ההשתמטות מתשלום מיסים ל-49%, בעוד שבינואר 2006 הוא ירד ל-41.6%.
על פי הערכות קיימים כ-20 מיליארד אירו של יוונים המוחזקים בחשבונות בנקים בשווייץ וכ-10,000 חברות בבעלות יוונית הרשומות במקלטי מס.
ממשלת יוון מנהלת שיחות עם ממשלת שווייץ, בדומה לממשלות בריטניה וגרמניה, במטרה למסות חשבונות בנק שווייצרים הנמצאים בבעלות אזרחי יוון.
משרד האוצר היווני חשף כי על פי התוכנית חשבונות בנק שווייצרים בבעלות יוונית יאלצו לשלם מס, או לגלות מידע באשר לזהות בעל החשבון היווני לשלטונות המס ביוון.
עד לתום שנת 2011 צפוי כי יושג הסכם לעניין זה בין ממשלות יוון ושווייץ.
משרד האוצר היווני צופה כי הכנסות המדינה ממיסים לשנת 2012 תהיינה בשיעור 52.7 מיליארד אירו (23.6 מיליארד ממיסוי ישיר ויתרתם במיסוי עקיף), עליה של 5.8% לעומת שנת 2011. העלייה העיקרית במיסוי לשנת 2012 צפויה בענף הדיור.
על פי נתוני אירוסטט, מינהל הסטטיסטיקה של הנציבות האירופית, האזורים החשובים ביותר ביוון מבחינה כלכלית בשנת 2008 היו אטיקה (אשר תרמה 103.334 מיליארד אירו לכלכלת יוון), מרכז מקדוניה (35.458 מיליארד אירו), תסליה (12.905 מיליארד אירו), כרתים (12.854 מיליארד אירו), ומרכז יוון (12.530 מיליארד אירו).
האזור בעל ההשפעה הכלכלית הפחותה ביותר ביוון הוא צפון הים האגאי (3.579 מיליארד אירו) ואחריו האיים היוניים (4.646 מיליארד אירו).
על פי נתוני תוצר מקומי גולמי לנפש, אזור דרום הים האגאי נמצא במקום הראשון ביוון (28,300 אירו לנפש), אחריו אטיקה (28,200 אירו), מרכז יוון (25,100 אירו).
התוצר המקומי הגולמי לנפש הנמוך ביותר ביוון הוא במזרח מקדוניה ותראקיה (16,600 אירו) ומערב יוון (18,200 אירו).
בשנת 2008 היה התוצר המקומי הגולמי הממוצע ביוון בשיעור 23,100 אירו לנפש, מתחת לממוצע האירופי של 25,000 אירו.
המערכת הכלכלית של סאו טומה ופרינסיפה מתבססת על החקלאות.
90% מן הייצוא מבוסס על ייצור הקקאו, ועשרת האחוזים הנותרים גם הם מגיעים בעיקרן מן העולם החקלאי.
התעשייה איננה מפותחת דיה, ולאחרונה נתגלו במדינה מרבצי נפט.
סאו טומה ופרינסיפה ניצבת מבין המדינות העניות בעולם, כמחצית מתושבים מובטלים.
בסוף המאה ה-16, האיים הפיקו בשנה כ-12,000 טון של סוכר.
דבר זה גרם למשבר כלכלי מתמשך באזור, וזה הביא לעזיבתם של מתיישבים לבנים רבים ולמרידות עבדים חוזרות ונשנות.
באמצע המאה ה-16, היה בסאו טומה נמל פורטוגזי אשר שימש בעיקר לתדלוק ספינות הצי האימפריאליסטי.
במהלך ראשית המאה ה-19, בעקבות התחרות הכושלת עם ברזיל בעניין שוק מטעי הסוכר, החלו תושבי האי להבין שאינם יוכלו להתחרות איתה ולהגיע להישגים כלכליים עליה.
אט אט הם החלו לפתח תוצרות חקלאיות אחרות, קפה ובעיקר קקאו.
שנים אלו, אמצע ושלהי המאה ה-19, היו שנים של פריחה כלכלית, אך רוב שדרות לא נהנו העם ממנה.
לסוטו מוקפת גאוגרפית על ידי דרום אפריקה, וכלכלתה משולבת איתה.
כלכלת לסוטו מתבססת בעיקר על חקלאות ובעיקר דגנים וגידול בעלי חיים.
בעבר, עבודה של תושביה במכרות בדרום אפריקה הייתה משמעותית מאוד לכלכלתה, אולם ההכנסה מכרייה בדרום אפריקה ירדה.
מנגד, הכרייה בלסוטו עצמה, בעיקר של יהלומים התגברה מאוד בלסוטו מאז תחילת שנות ה-2000, והגיעה לכ-7% של התמ"ג בשנת 2011. מגזר התעשייה, בעיקר של הטקסטיל, ירד מ-כ-20% של התמ"ג בשנת 2004 לכ-11% בשנת 2011.
המדינה היא חלק מהאיחוד המכס הדרום אפריקאי, וחלק נכבד מהכנסות המיסים שלה מתקבלות מהאיחוד.
רוב משקי הבית בלסוטו עוסקים בחקלאות לקיום.
כשני שלישים מההכנסה של משקי הבית בלסוטו מגיעים מחקלאות וגידול בעלי חיים (בעיקר עזים, כבשים ובקר) לקיום.
המועסקים השכירים בסקטורים השונים הם : נשים עובדות במפעלי טקסטיל (כ-40,000), גברים המועסקים במכרות בדרום אפריקה (כ-40,000), עובדי מדינות המועסקים בממשלת לסוטו (כ-40,000) והיתרה שכירים בחקלאות, תעשייה, בנייה, מכרות יהלומים ושירותים שונים (כ-80,000).
המדינה נמצאת בתחתית רשימת המדינות (מקום 158 מתוך 187) לפי מדד הפיתוח האנושי.
צפי מסך החיים בלידה הוא 48.2 שנה ו-44 אחוז מהאוכלוסייה חי מהכנסה של 1.25 דולר ליום בממוצע.
אולם, למרות זאת שיעורי יודעי קרוא וכתוב באוכלוסייה מגיע ל-82%.
אוצרות הטבע העיקריים של לסוטו הם היהלומים והמים.
יצוא היהלומים מהמכרות בלסוטו היה כ- 230 מיליון דולר בשנת 2010/11. הייצור מרוכז בארבעה מכרות.
מי הגשמים הרבים בהרי לסוטו מנוצלים ב"פרויקט המים של רמת לסוטו" (LHWP), שהוקם ב-1986 ומתוכנן לספק מים לדרום אפריקה במשך שנים רבות.
הפרויקט מספק מים לאזורי יוהנסבורג והאזורים ממזרח לה.
ערך יצוא המים היה כ- 70 מיליון דולר בשנת 2010.
לסוטו ניצלה את ההזדמנות שנפתחה למדינות מתפתחות לייצא טקסטיל משוחרר ממכס למדינות מפותחות כתוצאה מהסכמים בינלאומיים.
ההסכם החשוב ביותר המשפיע על היצוא מלסוטו הוא חוק "ההזדמנות והצמיחה לאפריקה" (AGOA) האמריקני.
בעזרת השקעות חוץ של משקיעים ממוצא סיני מטאיוואן הוקמו בלסוטו מפעלים רבים לטקסטיל באזורי תעשייה מיוחדים.
המוצרים העיקריים הם חולצות ומכנסי ג'ינס.
המפעלים מייצאים כ- 400 מיליון דולר בשנה בעיקר לארצות הברית ומעסיקים כ- 40,000 עובדים (בעיקר נשים).
לסוטו נחשבת ליצואנית הטקסטיל הגדולה ביותר באפריקה.
איגוד המפעלים מפעיל תוכנית מיוחדת למלחמה באיידס בסיוע קרן "ביל גייטס" על ידי הספקת הדרכה ותרופות (כ- 40% מהפועלות נמצאו כנשאיות הנגיף).
לסוטו מקבלת סיוע כלכלי ניכר ממקורות רבים, בהם ארצות הברית, האיחוד האירופי ומוסדות פיננסיים בינלאומיים.
על פי מדד האושר העולמי שפורסם ב-2024, לסוטו מדורגת שלישית מהסוף, מעל לבנון ואפגניסטן.
תוצר מקומי גולמי, 2.553 מיליארד דולר
מוצרי חקלאות : תירס, חיטה, שעורה ובעלי חיים.
כלכלת סן מרינו נשענת על ענפי התיירות, הבנקאות וייצוא מוצרי קרמיקה, בגדים, בדים, רהיטים, צבעים ויין.
מגזר הייצור והפיננסים מהווה יותר ממחצית מהתמ"ג של סן מרינו.
רמת התפוקה ורמת החיים לנפש במדינה דומים לאלה של האזורים המשגשגים ביותר באיטליה.
כלכלת המדינה הצטמצמה במידה ניכרת מאז 2008, בשל חוסר הביקוש מאיטליה - המהווה כמעט 90% משוק הייצוא והמגזר הפיננסי במדינה.
הקשיים במגזר הבנקאי והירידה הניכרת בהכנסות מהמסים הובילו לצמיחה שלילית של תמ"ג המדינה.
ממשלת סן מרינו נקטה מאמצים רבים כנגד ההאטה הכלכלית - כולל הענקת אשראי מסובסד לעסקים ברחבי המדינה.
סן מרינו אינה מנפיקה ניירות ערך ציבוריים, בעת הצורך, הממשלה מממנת גירעונות על ידי הפחתת פיקדונות בבנקים המרכזיים.
המשק במדינה מרוויח מהשקעות זרות בשל מס חברות נמוך יחסית ומיסים נמוכים על הכנסות ריבית.
שיעור מס ההכנסה במדינה נמוך מאוד - כשליש מהממוצע באיחוד האירופי.
סן מרינו ממשיכה לפעול לקראת כללים פיסקליים עם האיחוד האירופי תחת סטנדרטים בינלאומיים.
בחודש ספטמבר 2009, ארגון ה-OECD הסיר את סן מרינו מרשימת מקלטי המס שעדיין לא אימצו באופן מלא את תקני המס הבינלאומיים.
בשנת 2010, סן מרינו חתמה על הסכם בדבר החלפת מידע עם מרבית המדינות הגדולות.
בשנת 2013, ממשלת סן מרינו חתמה על אמנה בדבר מניעת כפל מס.
כלכלת סמואה נשענת בעיקר על הייצוא החקלאי, סיוע בפיתוח וסיוע כלכלי ממדינות העולם.
מגזר החקלאות מעסיק כשני שלישים מכוח העבודה ומספק 9% מהייצוא שרובו כולל קרם קוקוס, שמן קוקוס וקופרה.
ענף התעשייה אינו מפותח במדינה, וכן הוא מספק מוצרים חקלאיים.
הממשלה הסמואית קראה לדה-רגולציה של המגזר הפיננסי ועידוד ההשקעות.
גמישות שוק העבודה הוא גורם כוח בסיסי להתקדמות הכלכלה העתידית של סמואה.
החל משנת 1959 פעולת חברת תעופה סמואה איירוויז.
ניו זילנד היא שותפת הסחר העיקרית של סמואה, המספקת בדרך כלל בין 35% ל-40% מסך הייבוא, ורכישת 45%-50% מהייצוא.
אוסטרליה, סמואה האמריקאית, ארצות הברית ופיג'י מהווים שותפי סחר חשובים.
הייבוא העיקרי של סמואה הוא מזון ומשקאות, אספקה תעשייתית ודלקים.
המגזר החקלאי מעסיק כשני שלישים מכוח העבודה ומהווה 17% מהתמ"ג.
הייצוא העיקרי של סמואה הוא מוצרי קוקוס ודגים.
ענף הדייג זכה להצלחה בסמואה, אך תעשיית הדיג הגדולה ביותר מפעילה את רוב כוחותיה בסמואה האמריקאית.
כלכלת מצרים נהנתה מצמיחה ממוצעת של 3%–5% ברבעון האחרון של המאה ה-20. הכלכלה התחילה בשלבי התפתחות שונים שבמהלכם מילאו המגזר הציבורי והפרטי תפקידים המשתנים בחשיבות יחסית, אולם לאחר חילופי השלטון מאז המהפכה של שנת 2011 הלך המגזר הציבורי והתחזק על חשבון המגזר הפרטי.
המטבע הנהוג במצרים הוא לירה מצרית.
נכון ל-2024 סובלת הכלכלה המצרית מאינפלציה גבוהה של יותר מ-30%.
נכון לשנת 2024 מצרים נמצאת בקשיים כלכליים חמורים ביותר הן בגלל הירידה הדרסטית בענף התיירות והן בגלל היעדר הכנסות ממעבר ספינות בתעלת סואץ בגלל האמברגו הח'ותי על שייט בים האדום.
כמו-כן מצרים השקיעה כסף רב ברכישת ציוד ותשתיות לצבא המצרי ובהקמת תשתיות בזבזניות נוספות כגון העיר החדשה שנבנתה ליד קהיר.
מצרים מנסה להתאושש באמצעות מכירת אדמותיה למדינות זרות כגון איים בים האדום שנמכרו לסעודיה ואזור החוף שליד אלכסנדריה שנמכר לאיחוד האמירויות.
בנוסף, מצרים ביקשה הלוואות מקרן המטבע הבינלאומית והבנק הבינלאומי ובתמורה נאלצה להסכים לביצוע רפורמות כלכליות.
למצרים יותר מ-160 מיליארד דולר חובות חיצוניים.
במהלך ההיסטוריה של מצרים, היה הנילוס עורק החיים הכלכלי של מצרים, סביבו גרה רובה המוחלט של האוכלוסייה, וכלל שטחי העיבוד החקלאיים שכן לצידו.
עם פיתוח התעשייה וגילוי משאבי טבע חדשים במצרים פחתה חשיבותו, אך נכון לשנת 2012 הנילוס וסביבתו הם מרכזה הכלכלי של מצרים.
עד ראשית שנות ה־50 הושפעה כלכלת מצרים מהשליטה הבריטית בה.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים בראשית שנות ה־50 של המאה ה־20 פנתה הממשלה המצרית לכיוון כלכלה סוציאליסטית ובשליטה ממשלתית (בהתאם לרעיונותיו של נאצר).
בתקופת אנואר סאדאת הכלכלה החלה להיפתח וחלה נסיגה מהקו הסוציאליסטי המובהק של נאצר, מגמה שהמשיכה אצל מחליפו מובאראכ.
בנוסף לכך יש במצרים מרבצים של פוספטים, מנגן, אורניום, אבן גיר וגבס.
הנמלים העיקריים במצרים הם נמל אלכסנדריה, על חוף הים התיכון, ונמל פורט סעיד, סמוך למוצא הדרומי של תעלת סואץ.
הנמלים נמצאים בשליטה ממשלתית מלאה, ורמת הפיתוח שלהם נמוכה.
בין 1980 ל־2010 (תקופת שלטון מובארכ), הייתה צמיחה יציבה ועקבית בכלכלה המצרית, וההכנסה לנפש עלתה מכ־1,200$ לכ־6,200$.
בעשור שאחר כך החלה מצרים במיזמים גדולים של הקמת עיר בירה מנהלית בהשקעה של כ-58 מיליארד דולר, הרחבת תעלת סואץ, הקמת תשתיות תחבורה ומוזיאונים.
ב־2010, ערב ההפיכה במצרים, עמדה הצמיחה על 5.5% והגרעון התקציבי על 8%.
האבטלה במצרים עמדה על כ־8%, אך שיעורה היה גבוה בהרבה בקרב צעירים, וצעירים משכילים רבים נאלצו לעבוד בעבודות לא מקצועיות, עקב העדר תשתית תעשייתית מתקדמת.
שיעור השתתפות הנשים בכח העבודה היה נמוך ביותר, בשל היותה של מצרים חברה מוסלמית מסורתית.
דירוג רמת הפיתוח הכלכלית של מצרים היה נמוך ביותר.
בתקופתו של א־סיסי התחזק המגזר הציבורי, כאשר חברות בשליטת הצבא או הממשלה מקבלות הטבות ויתרונות המאפשרים להם לשגשג על חשבון חברות פרטיות.
מגמה זו הובילה לפגיעה במגזר הפרטי במדינה.
מגזר השירותים במצרים רחב למדי, ומשקף בחלקו אבטלה סמויה.
הבורסה המצרית ממוקמת בקהיר, ובה מתנהל מסחר במניות, תעודות סל על מדדים, איגרות חוב וקרנות נאמנות.
הבורסה המצרית היא אחת הוותיקות (נוסדה באלכסנדריה ב־1888), והיקף הפעילות בה היה מהמובילים בעולם, עד לעליית שלטון נאצר בשנות ה־50, מהפכה שהובילה קו של הלאמה ותפישה כלכלית סוציאליסטית.
הבורסה החלה להתחזק שוב החל מ־1992, על רקע שורת רפורמות כלכליות שהונהגו במצרים.
נפט התגלה במצרים ב־1910, וב־1999 הגיע תפוקת הנפט במצרים לכ־44 מיליון טון, המשמש בעיקר לצריכה פנימית, ובחלקו לייצוא.
עם זאת, מצרים נדרשת לייבא נפט ממדינות אחרות, בשל צורך להפקת דלקים מסוג נפט שאינו קיים במצרים.
במצרים מספר בתי זיקוק, המזקקים נפט בהיקף של כ־25 מיליון טון בשנה.
במצרים מרבצי גז טבעי גדולים.
באמצעות צינור הגז הערבי, מייצאת מצרים גז טבעי לירדן, סוריה ולבנון.
שלוחה מצינור זה סיפקה גז טבעי לישראל בין השנים 2008 ל־2011. עם זאת, הגידול הטבעי הגבוה במצרים הוביל ב־2012 למחסור בגז טבעי בתוך מצרים, ולצורך בייבוא גז טבעי ממדינות אחרות.
חשמל מיוצר במצרים באמצעות תחנות כוח הפועלות בדלקים שונים, ובאמצעות תחנה הידרו אלקטרית בסכר אסואן, המפיקה כ־2,100 מגה-וואט.
בשנת 1967 סיפקה תחנה זו 50% מצריכת החשמל במצרים, אך עד 1998 ירד שיעור זה לכ־15%, על רקע גידול ניכר בצריכת החשמל במצרים.
יצור החשמל במצרים ותשתיות ההולכה אינם מספיקות לביקוש הגובר, ובעקבות כך אמינות אספקת החשמל נמוכה, והפסקות החשמל תדירות.
רוב שטחה של מצרים הוא מדבר, ורק כשני אחוזים משטחה של מצרים ניתנים לעיבוד חקלאי, רובם בהשקיה סביב הנילוס.
הגידולים החקלאיים העיקריים הם כותנה, אורז, תירס, חיטה, קטניות, פירות, ירקות, בקר, תאואים, כבשים ועזים.
ענף חקלאי חשוב נוסף הוא ענף הדיג.
החקלאות מעסיקה כרבע מכוח העבודה המצרי.
על פי נתוני 2022, מצרים עומדת במקום החמישי בייצוא תפוחי אדמה (בשווי 357 מיליון דולר).
ענפי התעשייה העיקריים במצרים הם טקסטיל, מוצרי מזון, כימיקלים ודשנים, נפט ומוצריו, מלט וחומרי בנייה.
טרם המהפכה של שנת 2011,היוותה התיירות עוגן חשוב בכלכלה המצרית, כאשר בשנת 2010 נרשם שיא של כ-15 מיליון תיירים במדינה.
עקב היותה מדינה שהתברכה באתרים מיוחדים ונדירים (דוגמת הפירמידות ושאר השרידים מהתקופות העתיקות), וכן עובדת היותה קרובה יחסית לאירופה, זולה ויציבה באותה תקופה, עודדו תנועת תיירים מוגברת למדינה.
עקב המהפכה, הכאוס ששרר בעקבותיה והידרדרות הביטחונית והפוליטית, צנחה תנועת התיירים למדינה, מגמה שהתגברה עקב פיגוע הפלת המטוס בשנת 2015. כתוצאה מכך בשנת 2016 נכנסו למצרים 5 מיליון תיירים.
ואם זאת נרשמה מגמת התאוששות בשנת 2019 ביקרו במצרים 13 מיליון תיירים זרים קרוב לשיא של שנת 2010. התיירות מהווה כ-15% מהתוצר המקומי גולמי של מצרים ומעסיקה כ-10% מהעובדים במדינה.
מלחמת אוקראינה–רוסיה פגעה בהכנסות מתיירות בשל ירידה בתיירים מרוסיה ומאוקראינה.
מצרים גובה תשלום על כלי שיט שעוברים בתעלה, המקצרת מאוד את הדרך בין אירופה למזרח הרחוק.
טרם המהפכה, דמי המעבר בתעלת סואץ הכניסו לקופת מצרים כ-5 מיליארד דולר בשנה, וכ-10% מתנועת הספינות בעולם עברה דרכה בכל שנה.
עקב המונופול התעבורתי והיעדר תחרות, שמרו המצרים על מחיר גבוה, מה שגורם לחיפוש נתיב אלטרנטיבי, כמו הנתיב הצפון מזרחי, או דרך נמל אילת.
אירועים גאופוליטיים כמו מגפת הקורונה והמלחמה בעזה הביאו לפגיעה בהכנסות מהתעלה.
בשנת 2023 עמדו ההכנסות מהתעלה על כ-9.4 מיליארד דולר.
באוקטובר 2025 נחתם במצרים הסכם חמאס–ישראל שהביא להפסקת המלחמה בעזה.
בנובמבר שטו בתעלה בין היתר ספינות של חברת הספנות הצרפתית CMA CGM, ובדצמבר שטה ספינה של חברת הספנות מארסק בתעלה לראשונה זה שנתיים.
מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב־1979, נהנית מצרים מסיוע חוץ אמריקאי רחב היקף - הן בתחום האזרחי, והן בתחום הצבאי.
כמו כן, מטבע חוץ נכנס מעבודות חוץ של פועלים מצרים במדינות ערביות שכנות ובאזור המפרץ הפרסי.
לכלכלה המצרית מספר מאפיינים ומגמות המקשים על הצמיחה, ביניהם:
התפוצצות אוכלוסין - מצרים סובלת מריבוי טבעי גבוה, הפוגע ביכולתה להכיל את כמות האוכלוסייה, ולספק לה תנאים טובים.
בכל שנה גדלה האוכלוסייה של מצרים ב-2.6 מיליון איש בממוצע, מה שנחשב לשיעור גבוה מאוד, במיוחד במדינה שסובלת ממחסור במים ומקורות עבודה, כמו גם מצפיפות גדולה בבתי הספר ובבתי החולים.
סובסידיות - הממשלה המצרית מסבסדת מוצרים מסוימים (לחם לדוגמה), ושומרת על מחירם קבוע, בלא תלות במחיר האמיתי.
הדבר מכביד על הממשלה, שחוששת כי ביטול הסובסידיות יגרור עליית מחירים שתביא לזעם ציבורי נרחב, שעלול לסכן את המשטר.
פיתוח התעשייה מתעשייה מסורתית לתעשייה מתקדמת נתקל בקשיים עקב בורות נרחבת באוכלוסייה (כ־50% אנאלפביתים), תופעת בריחת מוחות, העדר תשתית טכנולוגית מתאימה, והעדר הון פרטי וקושי בגיוס השקעות חוץ.
גדילה מהירה של חוב ממשלתי.
משנת 2013 ועד שנת 2023 הוכפל שיעור החוב מהתוצר והגיע ל־34% אחוזי תוצר.
התמעטות ההון הזר הנכנס למדינה.
נוסף על האתגרים הקבועים, בשנות ה־20 התווספו למצרים אתגרים נוספים בעקבות אירועים עולמיים אקטואליים:
מגפת הקורונה שפגעה בסחר העולמי בכללותו, הזיקה גם לכלכלת מצרים.
המלחמה בין רוסיה לאוקראינה הגבירה את הקושי של מצרים בהשגת מטבע חוץ, לאחר שהובילה להוצאה מהמדינה של הון בשווי 22 מיליארד דולר, שמקורותיו בעיקר מגורמים רוסיים.
הוצאת ההון ממצרים האיצה את פיחות המטבע של מצרים והקצינה את האינפלציה (שהחמירה עקב תופעת אינפלציה עולמית) לאינפלציה שנתית של 21% בשנת 2022, וקרוב ל-40% ב-2023.
על רקע מלחמת חרבות ברזל, תקיפות של ספינות בידי החות'ים מתימן הקשו על הסחר דרך תעלת סואץ, והפחיתו את העמלות שהרוויחה מצרים על המעבר בתעלה.
מלחמת האזרחים הסודנית מביאה למצרים מאות אלפי פליטים עניים.