tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוברות הראשונות היו על חציו הראשון של חלק חושן משפט, בשנת תרמ"ד (1884), ובשנת תרנ"ג (1893) יצא לאור חלקו השני של חושן משפט בכרך אחד.
החל משנת תרנ"ז (1897) החלו לצאת לאור החלקים של חלק יורה דעה, והחל מתרס"ה (1905) חלקי אבן העזר ואורח חיים.
לאחר פטירת המחבר בשנת תרס"ח (1908) עברו כתבי היד שטרם נדפסו לאחריותה של בתו בריינה וולאברינסקי, על פי צוואת המחבר.
בעזרת בנה, נכדו של המחבר המשיכה הוצאתם לאור של חלקים שעוד לא נדפסו, כמו גם מהדורות חדשות של חלקים ישנים.
על פי הקדמתה להוצאה חמישית של הכרך על הלכות ייבום וחליצה בשנת 1931, בידיה היו כתבי היד של חלקים שטרם נדפסו: שלושה חלקים לחלק יורה דעה, וחלק אחד לאבן העזר, כמו גם חלק שני לחיבור "אור לישרים" על ספר הישר של רבינו תם.
למרות רצונה, חלקים אלו לא הודפסו על ידיה מאוחר יותר, ולא ידוע מה עלה בגורלם (להוציא חלק אחד שיצא לאור בראשית שנות התשעים של המאה ה־20 על ידי משפחת בר-אילן).
ערוך השולחן העתיד יצא לאור על ידי נכדו של המחבר, הרב מאיר בר-אילן ועל ידי מוסד הרב קוק החל משנת תרצ"ח (1938).
במשך יותר ממאה שנה מהדורות ערוך השולחן שהודפסו (שכללו בכרך אחד את כל החוברות שהודפסו בזמנים שונים, על פי סדר השולחן ערוך) היו מהדורות צילום.
בשנת תשס"ו (2006) יצאה לאור מהדורת עוז והדר, שהיא במתכונת של המהדורה המקורית, אך אינה מהדורת צילום.
במהדורה זו בוצע פיענוח ראשי תיבות ופיסוק חלקי, הוספת פסקי המשנה ברורה בחלק אורח חיים, הקדמה מפורטת על חיי המחבר, וכן נדפסו בסופו ציונים שרשם האדמו"ר מגור בעל פני מנחם.
במהדורה הזאת נוסף ג"כ "דרשות קול בן לוי" של המחבר, בעניינים כלליים כגון לימודי חול ועוד.
בערוך השולחן על יורה דעה, חסרים שני חלקים גדולים במהדורה המקורית שיצא בחיי המחבר, וכמו כן במהדורות הצילום הנפוצות שנעשו ממנה:
הלכות יין נסך, עבודת כוכבים, ריבית, וחוקות העכו"ם (סימנים קכ"ג עד קפ"ב; לאחר הלכות הכשר וטבילת כלים, ולפני הלכות נידה)
הלכות נדרים ושבועות (סימנים ר"ג עד רל"ט; לאחר הלכות נידה ומקוואות, ולפני הלכות כיבוד אב ואם)
ביחד חסרים 96 סימנים במהדורות המודפסות, מתוך 403 סימנים ביורה דעה.
כתב ידו של המחבר להלכות נדרים ושבועות נמצא בעזבונו אצל צאצאיו — משפחת בר-אילן בארץ — והובא לדפוס על ידי הרב שמחה פישביין בשנת תשנ"ב.
וכך כתב פישביין בפתיחה למהדורתו:
רבנו פתח בדיני, והדפיס את החלק הראשון של ספר ענקי זה (על חושן משפט) בשנת תרמ"ד, וכעשר שנים לאחר מכן התחיל בהדפסת החלקים על יורה דעה.
משום מה לא אסתיעא מילתא להדפסת חלקנו זה על הלכות נדרים.
והנה גילגלה זכות רבנו לידי, שמשפחת בר־אילן, צאצאי רבנו, ובראשם הרב נפתלי בר־אילן, בנדיבות לבם המציאה לי את כתב־היד של החלק, והרשה לי להדפיסו.
חלק זה על "הלכות נדרים" נכלל במהדורה החדשה של "עוז והדר", שיצאה לאור בשנת תשע"ה, מתוקנת ע"פ כתב היד של המחבר, ובתוספת תיקונים רבים על המהדורה הקודמת.
הלכות יין נסך, עבודת כוכבים, ריבית, וחוקות העכו"ם עדיין חסרות, שהם 60 סימנים.
בערוך השולחן על אבן העזר, חסרה חטיבה אחת גדולה של הלכות, דהיינו הלכות כתובות (אבן העזר סימנים ס"ו-קי"ח, לאחר הלכות קידושין ולפני הלכות גיטין).
בשולחן ערוך אבן העזר חסרים אפוא 53 סימנים מתוך 178.
מאחר שערוך השולחן נכתב על פי סדר ה"שולחן ערוך", הוא עוסק כמוהו במצוות התקפות בזמן הזה בלבד, ונעדרים ממנו נושאים רחבים של דינים התלויים בארץ ישראל ובבית המקדש, כמו זרעים, קדשים, טומאה וטהרה, נזירות, ערכין וחרמין, סנהדרין, ממרים, מלכים, שקלים וקדוש החודש.
נושאים אלו נכנסו לספרו הבא של הרב אפשטין - ערוך השולחן העתיד, שחלקו יצא לאור בשנים תרצ"ח-תש"ו (1938-1946) בתל אביב.
מאוחר יותר (החל משנת תשכ"ב 1962) הוציא מוסד הרב קוק את הספר מחדש, כולל חלקים שלא הודפסו קודם לכן.
בשנת ה'תשס"ג יצאה לאור מהדורה חדשה, שבחלקה היא הדפסה חוזרת של כרכים שהודפסו בעבר, ובכרכים מסוימים זו הדפסה חדשה.
זרעים - שבו מבוארות הלכות מצוות התלויות בארץ
קדשים - שבו מבוארות הלכות מקדש וקודשיו
טהרות - שבו מבוארות הלכות טומאה וטהרה
ליקוטים - שבו מבוארות הלכות נזירות, ערכין וחרמין, סנהדרין, ממרים, מלכים, שקלים וקידוש החודש
עֲרוּגוֹת הוא מושב ליד קריית מלאכי השייך למועצה אזורית באר טוביה.
היישוב הוקם באוגוסט 1949 על ידי עולים מרומניה ופולין.
בתחילה הוא נקרא קסטינה ב'.
החקלאות במושב ערוגות כיום מתבססת בעיקר על ענבי מאכל, ופירות נוספים.
במרכז המושב אנדרטת הנצחה לחללי ערוגות שנפלו במערכות ישראל, ובשטחיו החקלאיים המזרחיים- חורשת הבנים - להנצחת בני ינון וערוגות שנפלו במערכות ישראל.
כמו כן גן טרקטורים היסטורי, מגרשי כדורסל וטניס, בריכת שחיה, משתלה (חוות הפלומריות), צרכניה, בית כנסת, ובית עם.
שמו של היישוב הוא מפסוק בספר יחזקאל:
ערד ניר (נולד ב-5 בפברואר 1962) הוא שדרן רדיו וטלוויזיה, עיתונאי, מגיש, כתב ומנחה טלוויזיה ישראלי.
משמש עורך חדשות החוץ של חברת החדשות משנת 1994. מגיש סדר עולמי של חברת החדשות.
ניר נולד בשם ערד הלבר בחיפה, גדל והתחנך באשדוד.
למד בתיכון מקיף ג' ברובע ד' בעיר והיה ממקימי "רדיו ההפסקות" של התיכון.
החל את דרכו העיתונאית בשנת 1980 בגלי צה"ל, ונמנה גם עם מייסדי ערוץ 2.
בשנות ה-90 הנחה עם ד"ר רות וסטהיימר בערוץ 2 את "מין תוכנית" תוכנית טלוויזיה אשר עסקה בנושאי מיניות.
משמש כעורך חדשות החוץ של חברת החדשות ומבזקן משנת 1994 - בהתחלה בערוץ 2 ובהמשך בקשת 12.
ראיין את קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס וראש ממשלת צרפת מנואל ואלס לפני ביקורו בישראל ב-2016.
הגיש את מהדורת חדשות סוף השבוע של הערוץ משנת 1998 עד שנת 2001 ולאחר מכן את התוכנית "סדר עולמי", תוכנית חדשות החוץ של ערוץ 2.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "המסעדה הגדולה בעולם" בהוצאת אריה ניר.
בספר מוצג סיור קולינרי בשוקי איסטנבול ובמסעדותיה, כולל מתכונים.
מלמד עיתונות וטלוויזיה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללת נתניה.
ערוגה היא תלולית אדמה שבתוכה זורעים זרעים או שותלים בה שתילים למטרת גידול ירקות (בגן ירק), פרחים או צמחי נוי (למשל, בגן צרפתי).
הערוגות הן מקום מיטבי לגידול צמחים, בשל ניקוז המים המונע ריקבון של השורשים מעודף מים.
לפני שתילת השתילים או הזריעה יש לתחח את האדמה, כדי להקל על השורשים להשתרש באדמה, דבר שמאץ את קצב ההתפתחות לצמח בוגר.
יש לבדוק מדי יום האם האדמה לחה דיה, ולהשקות אותה בהתאם לצורך.
ניתן לשלב בין גידולים שונים באותה ערוגה ובתנאי שמקפידים על חלוקה של שטחי הזריעה לפי גובה הצמחים או לפי מהירות הגדילה.
כלי חקלאי הרתום לטרקטור, שמטרתו לסמן ערוגות בשדה חלק, למטרת שתילה או זריעה, נקרא: "מערג".
ערדליים וביחיד ערדל, הם מין נעל או מגף העשויים גומי הנלבשים מעל לנעל, לשם שמירתה מפני בוץ, רטיבות וכו'.
על-פי רוב ערדליים מגיעים עד מעט מתחת לברך, אולם יש סוגי ערדליים (כמו בתמונה) שנמוכים אף מהנעל עצמה וכל תכליתם להגן על סוליית הנעל מפני לכלוך או חדירת מים ושלג.
בימים עברו היו נעליים אלו עשויות עור ועץ.
כשהרומאים כבשו את גאליה, היא צרפת של ימינו, הם שאלו את סגנון המגף הגאלי, והאצילים אף אימצו בשמחה דגם ערדל מעור אדום וסוליית עץ מגולפת ומקושטת להצגת מעמדם.
עם זאת, בדרך כלל באותם ימים לא היו אלו אלא פלטפורמות-עץ מוגבהות שחוזקו אל הנעל הפנימית ברצועות, למניעת מגע של הנעל ברפש בתקופה שדרכים סלולות לא היו נפוצות בערים.
בשימוש המודרני הערדל הוא נעל חיצונית שנועלים בעת מזג אוויר סוער כדי לשמור על זו הפנימית יבשה.
ערדליים מיוצרים כיום כמעט תמיד מגומי.
עד לגיפור הגומי, סבל החומר מהשפעות של הטמפרטורה, ועם תהליך הגיפור שהביא גודייר השתפר המוצר ובשנות ה-90 של המאה ה-19 היה לערדליים אלסטיים שקל היה לנעול ולחלוץ אותם.
שני הסוגים הבסיסיים של הערדל המודרני הם –
הסוג הגבוה והרחב, שנועד לעמוד בתנאים קשים, עשוי גומי עבה וסוליה כבדה
הערדל הדק והפשוט, העשוי חומרים גמישים וקלים ונועד רק להגנה מפני רטיבות.
הסוג הראשון, לבד מתפקידו בארצות שבהן יש שלג כבד - משמש למעשה גם בארצות כישראל, כחלק מציוד רכיבה על אופנוע בתנאי שטח בחורף, במקרה כזה הערדל עשוי להיות מיוצר מבד לייקרה עבה.
הסוג השני, הנמוך - מתאים לערים שבהן ימי גשם מרובים, ובאחדות מהן (כאוסלו) הגיע למעמד של פריט אופנה עירוני שזוכה למגוון עיצובים וצבעים.
ברוסיה יש לערדליים (גָאלוֹשִי) מעמד מסורתי חשוב לצד מגפי לבד רוסיים, הנקראים וָלֵנְקִי, כשהראשונים ננעלים מעל האחרונים אשר אינם חסיני גשם.
ערד שׁאואט הוא מעצב הפקה ומעצב תפאורה ישראלי, אשר עוסק בעיצוב אמנותי לסרטים ולדרמות טלוויזיוניות.
שאואט זכה להכרה בינלאומית בעקבות העיצוב האמנותי של סרט הקולנוע "הערת שוליים", שזכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
זכה בשלושה פרסי אופיר בקטגוריית העיצוב האמנותי הטוב ביותר: בשנת 2011 על הסרט הערת שוליים, בשנת 2013 על הסרט מי מפחד מהזאב הרע ובשנת 2017 על הסרט פוקסטרוט.
שאואט נולד בעיר צפת שבישראל למשפחה יהודית.
בשנת 1993 התגייס לצה"ל ושרת בחיל מודיעין.
בתום שירותו הצבאי, בשנת 1996, עבר להתגורר בתל אביב והחל לעבוד כפרופסמן ודקורייטור.
בסוף שנות ה-90 החל לעבוד כמעצב תפאורה של דרמות, פרסומות ותוכניות טלוויזיה רבות, בעיקר עיצוב הפקות שהצריכו בניית סטים באולפנים ומחוץ להם.
במשך השנים, עבודתו העיצובית התרחבה לתחום האדריכלות ועיצוב מקומות מסחריים מורכבים.
בשנת 2011 החל שאואט לעבוד כמעצב הפקה בתחום הקולנוע, תוך שימוש בניסיון שצבר מתחום עיצוב תפאורה, עיצוב מוצר ואדריכלות.
באותה השנה יצא הסרט "הערת שוליים", סרטו הראשון כמעצב אמנותי.
על עבודתו בסרט זכה בפרס אופיר.
בעקבות ההצלחה הגדולה של הסרט, המשיך שאואט לעבוד עם במאים מובילים.
בשנת 2014 עיצב את סרט הביכורים של נטלי פורטמן כבמאית, "סיפור על אהבה וחושך", המבוסס על רב המכר האוטוביוגרפי של עמוס עוז.
הסרט זכה להקרנת בכורה בפסטיבל קאן 2015. לאחר ביקורו השני בקאן, משך שאואט את תשומת לבם של אנשי תעשיית הבינלאומית.
ב-2016 הוחתם בסוכנות האמנים הבינלאומית Dattner Dispoto & Associates, והחל להתמקד בפרויקטים בינלאומיים.
ב-2017 יצאו לאור מספר פרויקטים עליהם עבד שאואט, בהם הסרט "פוקסטרוט".
על עבודתו בסרט זכה בפעם השלישית בפרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
כיום מתגורר שאואט בליסבון, פורטוגל ועובד בארצות הברית, גרמניה, תל אביב, קרואטיה, בולגריה, מרוקו, סינגפור, הודו, וסין.
הוא בזוגיות עם מייסלון חמוד ויש להם בת בשם לילה.
המגשר - במאי: בראד אנדרסון, מפיקים: שיוואני רוואט, מוניקה לוינסון, מייק וובר, טוני גילרוי, וטד פילד (2018)
פוקסטרוט - במאי: שמוליק מעוז, הפקה: פנדורה פילם (2017)
נורמן - במאי: יוסף סידר, מפיקים: מירנדה ביילי, לורנס אינגלי, אורן מוברמן, אייל רימון, גדעון תדמור, ודוד מנדיל (2016)
סיפור על אהבה וחושך - במאית: נטלי פורטמן, מפיקים: רם ברגמן, נטלי פורטמן, ודוד מנדיל (2015)
מיתה טובה - במאים: שרון מימון וטל גרניט, מפיקים: חיים ואסתי מקלברג, אסנת הנדלסמן, וטליה קלינהנדלר (2014)
בורג - במאית: שירה גפן, מפיק: דוד מנדיל (2014)
לרדת מהעץ - במאי: גור בנטביץ, מפיק: דוד מנדיל (2013)
מי מפחד מהזאב הרע - במאים: נבות פפושדו ואהרון קשלס, מפיקים: חיליק מיכאלי ואברהם פרחי (2013)
שבעים שנה פסטיבל וונציה - במאי: שמוליק מעוז, מפיק: אילן נחום (2013)
לצוד פילים - במאי: רשף לוי, מפיק אהוד בלייברג (2013)
הדילרים - במאי: עודד דוידוף, מפיק: דוד מנדיל (2012)
בננות - במאי: איתן פוקס, מפיק: יואב רועה (2012)
הערת שוליים - במאי: יוסף סידר, מפיק: דוד מנדיל (2011)
הנערים - במאים: במאים: יוסף סידר, תאופיק אבו ואיל, הפקה: מובי פלוס (2019)
שוברי גלים - במאי: מרקו כרמל, הפקה: טדי הפקות (2014)
כוכב הצפון - במאי: עופר ויצמן, הפקה: האולפנים המאוחדים הרצליה (2014)
סברי מרנן - במאי: רובי דואניאס, הפקה: טדי הפקות (2013)
אליפים - במאי: אורן שקדי, הפקה: טדי הפקות (2011)
15 דקות - במאים: יואב ודורון פז, הפקה: טדי הפקות (2011)
גירושים נפלאים (עונה 1) - במאי: עופר ויצמן, הפקה: דוקודרמה הפקות (2010)
הצרות שלי עם נשים - במאים: רני סער, אלון בנארי הפקה: דנה הפקות (2010)
תיכון השיר שלנו - במאית: שרלי שטרן, הפקה: טדי הפקות (2009)
השמינייה (עונות 1-3) - במאי: רובי דואניאס, הפקה: טדי הפקות (2007)
הפיג'מות - במאי: רובי דואניס, הפקה: טדי הפקות (2004)
אולפן פוקס ספורט, סינגפור (2014).
אולפן חדשות הספורט הישראלי (2013).
מרכז מכירות גנדי סופרים (2012).
פרס אופיר על העיצוב האמנותי הטוב ביותר של הסרט "פוקסטרוט", אשר זכה בעוד 7 פרסי אופיר ובמקום השני בפסטיבל הסרטים של ונציה (2017).
פרס אופיר על העיצוב האמנותי הטוב ביותר של הסרט "מי מפחד מהזאב הרע", אשר זכה בפרס הסאטורן – הסרט הזר הטוב ביותר והפסקול הטוב ביותר (2013).
פרס אופיר על העיצוב האמנותי הטוב ביותר של הסרט "הערת שוליים", אשר זכה בתסריט הטוב ביותר בפסטיבל קאן (Prix du scenario) (2011).
ערה לפיד (23 ביולי 1948 – 2 ביוני 2018) הייתה עורכת סרטים ומרצה לקולנוע.
ערה לפיד נולדה וגדלה בנתניה, בת להורים שעלו מצ'כוסלובקיה והכירו זה את זה בישראל.
בצבא שירתה בנח"ל בקיבוץ משאבי שדה, הגיעה לתל אביב אחרי הצבא.
בשנים 1969–1971 למדה בבית-הספר לצילום וקולנוע בישראל - בית ספר שפתח פרופסור בנימין קורצקי בשיתוף עם משרד החינוך, משרד התמ"ת ומשרד העבודה.
היא החלה לעבוד כעוזרת עריכה בסרט "הגלולה", סרטו של הבמאי דוד פרלוב, שהיה מורה ורבה.
הסרט הראשון שערכה היה "ישוב 3: קיבוץ מושב ומושבה" בבימויו של פרלוב.
הסרט הוקרן בשלושה מסכי ענק בתערוכה שהתקיימה בגני התערוכה בתל אביב (1973), שבוע לפני פרוץ מלחמת יום כיפור.
בעלה חיים לפיד כתב את התסריט.
לפיד ערכה עשרות סרטים של במאים שונים, תיעודיים ועלילתיים.
בין השאר ערכה את כל סרטיהם של הבמאים איתן גרין ויגאל בורשטיין, ערכה סרטים של רם לוי, דינה צבי-ריקליס, חיים בוזגלו, מיכל אביעד, יאיר לב, ענת צוריה, יואב שמיר, ציפי רייבנבך, אבידע ליבני, עלי נסאר ועוד.
לימדה עריכה בבית הספר לקולנוע קמרה אובסקורה מ-1990.
שימשה מרצה בקרן לסרטי איכות בשנים 1992–1997, והייתה חברה בהנהלת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בשנים 2001–2009.
ב-2 ביוני 2018 היא נפטרה מסרטן הריאה.
הותירה אחריה בעל, הסופר חיים לפיד, ושני בנים: נדב, במאי סרטים וסופר, ואיתמר.
אחותה היא עורכת הסרטים טובה אשר.
פרס אופיר לפסקול הטוב ביותר על הסרט "עונת הדובדבנים" (ביחד עם דוד ליס ודוד אוז'כוב) - 1991
פרס האקדמיה לעריכה הטובה ביותר על הסרט "צלקת" - 1994
פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב על הסרט "חסד" - 2004
פרס העריכה בפסטיבל ירושלים על הסרט "אחרי החתונה" - 2005
פרס אופיר על הישגים מקצועיים - 2017
כמה מהסרטים שערכה זכו בפרסים בפסטיבלים בישראל ובעולם, בהם: מחסומים, טהורה, מקודשת, אחרי החתונה, השוטר, הכול מתחיל בים, לא רואים עליך, קוראים לי אחלם.
"יישוב 3 - קיבוץ מושב ומושבה" - עלילתי-דוקומנטרי בשלושה מסכים, במאי - דוד פרלוב, 1973
"מתבן במנהטן" - דרמה לטלוויזיה, במאי - עמק פרי - 1977
"זיכרונות משפט אייכמן" - דוקומנטרי, במאי - דוד פרלוב - 1980
"אורי צבי גרינברג" - דוקומנטרי, במאי - יגאל בורשטיין - 1983
"כל אהבותי" - במאי יוחנן חורחה ולר - 1986
"משחקים בחורף" - דרמה לטלוויזיה, במאי - רם לוי - 1988
"יומן מילואים" - דוקומנטרי, במאי - ישי שוסטר - 1990
"עונת הדובדבנים" - עלילתי, במאי - חיים בוזגלו - 1990
"אזרח אמריקאי" - עלילתי, במאי - איתן גרין - 1991
"הנשים ממול" - דוקומנטרי, במאית - מיכל אביעד - 1992
"מכתבים לפליציה" - במאי - יגאל בורשטיין - 1993
"שבעה" - דרמה לטלוויזיה, במאית - דינה צבי ריקליס - 1995
"אושר ללא גבול" - עלילתי, במאי - יגאל בורשטיין - 1995
"זולגות הדמעות מעצמן" - עלילתי, במאי - איתן גרין - 1996
"יקנטליסה" - דוקומנטרי, במאי - יאיר לב - 1996
"אישה מרציפן" - דרמה לטלוויזיה, במאי - איתן גרין - 1997
"שלוש אחיות" - דוקומנטרי, במאית - ציפי רייבנבך - 1998
"שבעה ימים באלול" - דרמה לטלוויזיה, במאי - אמיר זית - 1999
"פגישה חוזרת" - דוקומנטרי, במאית - אסתר דר - 1999
"מסך עשן" - דוקומנטרי, במאי - יגאל בורשטיין - 1999
"אהבה שאין לתארה במילים" – דוקומנטרי, במאית – שירי צור - 2000
"לב הארץ" – דוקומנטרי, במאית – מיכל אביעד – 2001
"זמזום" – עלילתי, במאי – יגאל בורשטיין – 2001
"טהורה" – דוקומנטרי, במאית – ענת צוריה - 2002
"מחסומים"- דוקומנטרי, במאי - יואב שמיר - 2003
"מקודשת" - דוקומנטרי, במאית - ענת צוריה – 2004
"אחרי החתונה", דוקומנטרי, במאית – איילת בכר - 2005
"אמא" - דוקומנטרי, במאית - תמנע רוזנהיימר - 2006
"אצבע אלוהים" - עלילתי, במאי - יגאל בורשטיין – 2008
"משחקי ידידות" – דוקומנטרי, במאי - רם לוי - 2008
"סוררת" – דוקומנטרי, במאית - ענת צוריה – 2009
"קוראים לי אחלם" – דוקומנטרי - במאית - רימה עיסא - 2009
"לא רואים עליך" – עלילתי – במאית מיכל אביעד - 2010
"לאן נעלם משה גז" – דוקומנטרי, במאי - אבידע ליבני - 2011
"החיים על פי אוהד" - דוקומנטרי, במאי - ערי דניאל ארליך - 2014
ערד השקעות ופתוח תעשייה היא חברת החזקות בשליטת שלמה אייזנברג המחזיקה בחברות "ישרס", "מלם תים" ו"חסין אש".
החברה הוקמה בשם "ערד – מחצבות ודרכים" על ידי חברת רסקו, שהייתה בשליטת הסוכנות היהודית בשנת 1963, כדי לרכז את פעילות "רסקו" בתעשיות היסוד של ענף הבניין.
אלו כללו את מחצבות ירושלים, החזקות (50%) בחברת החופר, מפעל "רסטרום" להקמת בתים טרומיים ושליש מהבעלות בבית החרושת למלט שמשון.
בסוף שנת 1965 חנכה החברה את מחצבת הר טוב ובתחילת 1966 פתחה במפרץ חיפה את ברזברין לייצור חוטי פלדה.
בתחילת 1967, בעקבות המצב הקשה אליו נקלעה "רסקו", בקשה ערד למכור את חלקה במחצבות ירושלים לאבן וסיד של סולל בונה.
אולם המכירה לא יצאה אל הפועל, בגלל התנגדות העובדים.
הסוכנות היהודית ביקשה באותה עת להיפטר מערד כולה, אולם לאחר שהחברה חזרה לרווחיות היא לא נמכרה.
בשנת 1977 חתמה החברה הסכם עם שמואל דוידוביץ להקמת אנרסול, מפעל משותף לייצור מערכות סולריות לניצול אנרגיית השמש.
בשנת 1978 שונה שמה של החברה לשמה הנוכחי.
חברת ערד המשיכה להתנהל בשליטת "רסקו" עד סוף שנות ה־80, ובשנת 1986 החזיקה "רסקו" בכ־60% מחברת ערד.
במשבר אמצע שנות ה־80 של רסקו הפסידה גם חברת ערד כסף, בעיקר בגלל הפסדי ברזברין.
בשנת 1988 עמד איש העסקים שלמה אייזנברג בראש קבוצת משקיעים בשם קבוצת אג"ש (אייזנברג–גזונטהייט–שפיצר), יחד עם אברהם גזונטהייט ורודולף שפיצר, אנשי עסקים חרדים משווייץ, שהיו זכייני חברת האלקטרוניקה היפאנית סאניו באירופה.
קבוצת אג"ש השתלטה על החברות הבורסאיות "ישרס חברה להשקעות בע"מ" ועל "ערד השקעות ופיתוח תעשייה", לאחר מאבק שליטה עם איש העסקים הדרום אפריקאי נתן (נייטי) קירש.
בשנת 1990 רכשה ערד מחצית ממניות חברת "חסין אש תעשיות" בעלת מפעל לרעפים בבאר שבע, באמצעות חברת "ישקול סחר" שבה החזיקה ערד.
בשנת 2000 רכשה ערד את מלוא הבעלות בחברה, לאחר סכסוך ממושך עם קבוצת עובדים שהחזיקה במחצית הבעלות.
בשנת 1990 נרכשה גם חברת רסקו.
כמו כן רכשה את השליטה בחברת תים מחשבים ומערכות בע"מ.
במאי 1997 פרסמה ערד, ביוזמת אייזנברג, תשקיף הנפקת זכויות.
במסגרתה גובשה עסקת ישרס–ערד, באוגוסט 1997. בה מכרה קבוצת אג"ש את החזקותיו בישרס, לערד, בדרך של הנפקת זכויות במחיר העולה ב־90% ממחירן בבורסה באותה עת (למרות ששוויה הבורסאי באותה עת של ישרס היה כ־110 מיליון דולר, המחיר שנקבע היה לפי שווי של 200 מיליון דולר).
היות שערד היינה חברה ציבורית והיות שמדובר בעסקה בין חברה לנושא משרה בה, אייזנברג, דרשה העסקה אישור האספה הכללית של בעלי המניות, לרבות אישור מיוחד של שליש מקולות בעלי המניות שאינם בעלי עניין אישי בעסקה.
העסקה עוררה התנגדות של המשקיעים המוסדיים ואייזנברג חשש שלא יכול להשיג את הרוב הדרוש לאישורה.
לצורך כך הוא נקט ביחד עם מנהל תיקים, הרי ספיר, בשורה של פעולות שנועדו להשיג תמיכה לעסקה.
ספיר רכש מניות של ערד לחשבונות לקוחותיו מבלי לידע את לקוחותיו.
במקביל עשה אייזנברג מאמצים למצוא משקיעים שיצביעו בעד אישור האספה, לצורך כך נפגש עם בנימין יסלזון והציע לו לרכוש כ־7.5% ממניות ערד, שהחזיק באמצעות חברה בשליטתו בשם "אשרת יועצים פיננסיים בע"מ".
בפגישה הציע אייזנברג ליסלזון להפוך ל"שותף אסטרטגי" בערד והוסכם, כחלק מתנאי העסקה, שיסלזון יצביע בעד ביצוע עסקת ישרס.
ב־17 באוגוסט 1997 מכר אייזנברג ליסלזון, בעסקה מחוץ לבורסה, את אותם 7.5% ממניות ערד שהיו בידי "אשרת".
עסקת המכירה בוצעה לפי שער הבורסה.
בו ביום נמסר דיווח מיידי, לפיו חדלה "אשרת" להיות בעלת עניין בערד, בעקבות עסקת המכירה לא ניתן דיווח על יסלזון כבעל עניין, וזהותו כרוכש בעסקת המכירה של "אשרת" לא נחשפה.
כתוצאה מכך, זהותו לא הייתה ידועה גם באספה הכללית.
על המהלכים שעשה איזנברג כדי לאשר את הרכישה נגד התנגדות של בעלי מניות מיעוט בערד, הוא הורשע ונדון לשנת מאסר.
חברת ניהול קרנות הנאמנות "אנליסט", שהייתה בעלת מניות בערד, הגישה תובענה ייצוגית כנגד בעלי השליטה בערד קבוצת אג"ש, להשיב את חלקם בעסקה.
בשנת 1999 הגיעו להסכם פשרה לפיו הם ישיבו למחזיקי המניות מן הציבור כמות גדולה של מניות ערד.
במסגרת הסכם הפשרה העביר גזונטהייט 224,417 מניות ערד, ועיזבון שפיצר העביר 118,808 מניות ערד, אך אייזנברג סירב להצטרף להסכם והוגשה נגדו תביעה נוספת.
בשנת 2010 תבע אברהם גזונדהייט את שלמה אייזנברג בטענה שאייזנברג נמנע מחלוקת דיבידנד וכי קיימת בעיית סחירות במניות החברה, שהופכת את ההשקעה בערד לנכס לא סחיר ולא מניב.
בעוד שאייזנברג בעצמו גובה שכר מופקע בסך 3 מיליון ש"ח בשנה מערד.
לטענת גזונדהייט, הוא השקיע בקבוצת ערד מיליוני דולרים, ולאורך השנים עשה איזנברג שימוש בשליטתו כדי לקבוע לעצמו תנאי שכר מופקעים, בניגוד להסכם השותפים המקורי בקבוצת אג"ש.
הסכסוך המשפטי נמשך מספר שנים עד שבשנת 2019 מכרה אלמנתו של אברהם גזונדהייט את החזקתה בחברה.
ערד השקעות שולטת ישירות או בעקיפין בשורה של חברות ציבוריות ופרטיות ובנדל"ן.
החזקותיה העיקריות, נכון לשנת 2018, כוללות את:
ערד השקעות ופיתוח תעשייה בע"מ
ישרס חברה להשקעות בע"מ (59% דרך ערד וב־10.5% מחזיק אייזנברג ישירות)
רסקו חברה להתיישבות חקלאית ועירונית בע"מ (100%)
רסקו מגורים בע"מ (לשעבר אוסיף השקעות ופיתוח בע"מ) (100%)
הגן הטכנולוגי ירושלים בע"מ (74%)
קריית התקשורת נווה אילן (100%)
בספרות חז"ל מוזכר השם ערוד ביחס לשני בעלי חיים:
הערוד המוזכר במקרא שהוא חמור הבר, בדומה לערוד בעברית המודרנית.
זוחל ארסי אולי מין נחש או לטאה.
מין זה נקרא לעיתים "עָרוֹד" ולעיתים "עַרְוָד" (בכתיב מלא: ערווד) ולפעמים גם "חברבר", ככל הנראה על שם החברבורות שעל גופו.
הערוד המקראי מזוהה בחז"ל כמין הדומה לחמור אך לעומת חמור הבית הוא פראי.
בתלמוד מוזכר הערוד מספר פעמים בהקשר לכך שאין הוא משמש בדרך כלל את האדם, אם כי הדבר אפשרי.
הערוד החז"לי חי בחורים שבקרקע בסלעים
על פי הספרא החברבר הוא ממיני הצב, כלומר לטאה, ועל פי התלמוד הבבלי הערוד הוא הכלאה של מיני זוחלים שונים: "וראיתי נחש שהוא כרוך על הצב לימים יצא ערוד מביניהם".
רב סעדיה גאון (רס"ג) סבר שהערוד הוא מין נחש בנוסף יש שזיהו את הערוד עם נחש שרף (נחש מעופף).
בתוספתא מסופר: "אמרו עליו על רבי חנינא בן דוסא שהיה מתפלל ונשכו ערוד ולא הפסיק.
הלכו תלמידיו ומצאוהו (=את הערוד) מת על פי חורו, אמרו אוי לו לאדם שנשכו ערוד, אוי לו לערוד שנשכו לבן דוסא".
במדרשים שונים מסופר שאם הנשוך מקדים ומגיע למים חייו ניצלים ויש המוסיפים שבמקרה זה הערוד אף מת ושהנס במעשה לר' חנינא בן דוסא היה שנבקע לו מעיין מתחת רגלו.
ערדסקין (גם: ערדסקית ו-ערדסקוס) הייתה עיירה יהודית בגליל התחתון, אשר התקיימה בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ונזכרת בהקשרים שונים בספרות חז"ל.
העיירה נזכרת בעיקר בקשר לפועלו של רבי מאיר, אשר ישב בין היתר בעיירה זו ובעיירה טבעין הסמוכה אליה בתקופת מושב הסנהדרין באושה.
כך, מובא בתוספתא המעשה הבא: .
כמו כן, מובא במקורות חז"ל מעשה הנוגע לעירוב תחומין בין העיירות טבעין וערדסקין: .
מעשה זו מובא בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי גם בגרסה הבאה: .
פירוש השם "ערדסקין" בספרות התלמודית הוא מחתות מנוקבות.
את אתרה של העיירה הקדומה הוצע לזהות, על פי דמיון השם והתיאור הגאוגרפי שבמקורות, בח'רבת קוסקוס הסמוכה לקריית טבעון מצפון, ואשר נסקרה עוד בידי חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בסוף המאה ה-19.
יצחק גולדהאר וקליין הציעו לזהות את ערדסקין באל ח'רתייה, בה נמצאת היום שער העמקים.
ערוגה מוגבהת היא טכניקה גננית וחקלאית, העושה שימוש באמצעים טכניים שונים על מנת ליצור חלקת אדמה הגבוהה מסביבתה ולרוב היא משמשת לגידול ירקות ופירות עונתיים.
יתרונה של השיטה הוא בכך שהיא מאפשרת שליטה רבה בהרכב ובתכונות הקרקע ועל ידי כך ניתן להגדיל את התנובה החקלאית ביחס ליחידת השטח, להקטין את כמות ההשקיה הדרושה ולצמצם את כמות העשבים השוטים.
בשונה מטכניקות גינון מסורתיות בערוגה מוגבהת הצמחים נשתלים או נזרעים בסמיכות גדולה אחד לשני, כך שברגע שהצמחים מגיעים לשיא גודלם עליהם כמעט ונוגעים אחד בשני.
באופן הזה הצמחים מייצרים מיקרו אקלים המצמצם את אידוי המים מהקרקע שנגרם מחשיפה ישירה לשמש ומקטין את היכולת של עשבים שוטים לצמוח .
הערד הוא רובה קרבין ישראלי, שתוכנן ומיוצר על ידי תעשיות נשק לישראל (IWI).
הרובה מיועד לכוחות מיוחדים של צבא ומשטרה, ונמצא בשירות הימ"מ של מדינת ישראל וצה"ל, וביחידות משטרתיות וצבאיות של מדינות אחרות.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, משרד הביטחון חילק רובי ערד גם לכיתות כוננות ביישובים סמוכי גדר, ובהמשך הוא חולק לגדודי הגמ"ר במסגרת פקודת 'משיב הרוח'.
ה"ערד" הוא קרבין (רובה מקוצר) מבוסס על בוכנת גז עם נצרה בוררת בעלת שלושה מצבים: נצור, ירי בודדות (חצי-אוטומטי) וירי אוטומטי מלא, דבר ההופך אותו לרובה סער מקוצר.
היותו רובה סער מקוצר הופך אותו למתאים ליחידות העוסקות בלוחמה בשטח בנוי וכן לכוחות מיוחדים וליחידות טקטיות ללוחמה בטרור והשתלטות.
ה"ערד" תוכנן להיות אמין יותר וקל לתחזוקה מאשר רובי קרבין קיימים, כגון ה-M4 קרבין.
מנגנון הפעולה של הנשק מבוסס על בוכנת גז ונחשב אמין ועמיד יותר מהתכנון המקורי של משפחת M16, המבוסס על מנגנון החזר גזים הרגיש יותר ללכלוך אבק ותנאים סביבתיים קשים.
הוא כולל מעצה עשוי מפולימרים וקת פולימרית מתכוונת.
הקנה הצף מחושל בשיטת הכאה קרה והקדח מצופה בכרום על מנת לשפר את משך השימוש שלו ואת הדיוק.
כמו כן, הוא ניתן להחלפה מהירה.
הרובה משופר גם מבחינת ארגונומיה: קת נפתחת מתכוונת, ידית אחיזה נוחה דמוית-אקדח, תפעול אמבידקסטרי (בשתי הידיים, כגון מיקום הנצרה), מסילות פיקטיני על המתפסים בכל הכיוונים ועוד.
הרובה קומפקטי במיוחד: אורך הקנה ומשקלו ריק כ-2.85 ק"ג.
אורכו הכולל עם קת פתוחה במלואה הוא 80 ס"מ.
עם זאת, הערד מוצע גם עם קנה באורך , ואז הוא שוקל 3.07 ק"ג ואורכו עולה ל-87.5 ס"מ עם קת פתוחה במלואה.
בעקבות הצלחת הרובה השיקה IWI דגם שלו בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו ו-6.5 מ"מ קרידמור הנקרא "ערד 7" ומוצע בשני אורכי קנה: ו-.
ה"ערד 7" בדגם DMR (קל"צ) נועד לשמש כרובה קלעים וכרובה צלפים חצי-אוטומטי וכולל קת מתכווננת עם משענת לחי והדק בן שני שלבים.
המאפיינים הבאים משותפים לכל הרובים בסדרת ה"ערד":
רובה קרבין קומפקטי, קצר וקל משקל.
מבנה מונוליטי רציף של החלק העליון, עמיד וקשיח יותר מאשר התכנון המקורי של M4. בצידו העליון של הגוף מסילת פיקטיני מוקשחת קבועה מדגם MIL-STD 1913.
הקנה מחושל פטיש בשיטת הכאה קרה ומצופה בכרום בקדח על מנת לשפר את הדיוק ולהאריך את משך השימוש שלו (כ-20,000 יריות).
הקנה הוא "קנה צף" על מנת להגדיל את דיוק הרובה.
ה"ערד" מאפשר החלפה מהירה ופשוטה של קנים, כאשר לכל דגם מוצעים קנים במגוון אורכים, כולל באורך התואם ל-M4A1 קרבין שנמצא בשירות כוחות הביטחון של ישראל.
המכלול, מנגנון הפעולה של הנשק, מבוסס על בוכנת גז עם מהלך קצר (short stroke), ונחשב לאמין מאוד.
ה"ערד" יכול לבצע ירי גם בתנאים קשים של לכלוך, אבק, חול ומים.
נצרה בוררת עם שלושה מצבי ירי: נצור, בודדת (חצי-אוטומטי) ואוטומטי מלא.
וסת גזים ואפשרות להתקנה מהירה של משתיק קול על הקנה.
אפשרות למסילות פיקטיני מדגם MIL-STD 1913/M-LOK על המתפסים בכל הכיוונים (צד ימין, צד שמאל והחלק התחתון של המתפסים).
מתפסים מפולימרים וחלקי המתכת עמידים נגד קורוזיה.
מודולריות ופשטות תחזוקה, כאשר כל החלקים ניתנים להחלפה.
תומך במחסניות נאט"ו סטנדרטיות מפלדה, אלומיניום או פולימר.
קת מתכוונת בעלת 6 מצבים מפולימר.
ידית אחיזה דמוית אקדח/AR-15 ארגונומית.
המעצה מוצע בשני צבעים: שחור וחאקי.
זהו הדגם המקורי של הערד, ולעיתים הוא מכונה "ערד 5" (כולל על ידי IWI עצמה) כדי להבדילו מה"ערד 7":
רובה קרבין קומפקטי, קצר וקל משקל (2.85–3.07 ק"ג ריק כתלות באורך הקנה).
אורך הקנה: ו- ובעתיד ו-.
מעלה סלילים 1:7 – המשמעות היא שהכדור משלים סיבוב סביב עצמו בתוך הקנה כל 7 אינץ'.
זה מאפשר שימוש בתחמושת SS109 בעלת ליבת פלדה, המשמשת בעיקר לירי לטווחים הגדולים מ-300 מטר.
עם תחמושת איכותית, הדיוק של ה"ערד" הוא 1 דקת קשת ומטה, דיוק הנחשב למעולה עבור רובי סער.
הדיוק נשמר גם אחרי 20,000 יריות.
רובה קרבין קומפקטי במיוחד, קצר וקל משקל.
חירוק קנה: 5 סלילים במעלה ימני בפיתול 1:7.
הערד 7 הוא רובה קרב.
רובה קרבין קומפקטי, קצר וקל משקל (4.15–4.55 ק"ג ריק כתלות באורך הקנה).
מעלה סלילים 1:12 – המשמעות היא שהכדור משלים סיבוב סביב עצמו בתוך הקנה כל 12 אינץ'.
הערד 7 קלעים-צלפים (מכונה בקיצור ערד 7 קל"צ) נקרא באנגלית Arad 7 SR-DMR או בקיצור Arad 7 DMR ונועד לשמש כרובה צלפים חצי-אוטומטי (SR = Sniper Rifle) וכרובה קלעים (DMR = Designated Marksman Rifle).
זהו רובה חצי-אוטומטי (אין ירי אוטומטי) שהותאם לקליעה מדויקת וצליפה עם תוספות לשיפור הדיוק, בהן הדק דו-שלבי, קת המותאמת לצליפה עם משענת לחי מתכוונת וקנה מעובה וארוך יותר להגברת היציבות והדיוק.
רובה קרבין קומפקטי, קצר וקל משקל (4.27–4.46 ק"ג ריק כתלות באורך הקנה).
קנה: ה"ערד" מאפשר החלפה מהירה ופשוטה של קנה.
שני אורכי הקנה המוצעים הם ו-.
מעלה סלילים 1:10 – המשמעות היא שהכדור משלים סיבוב סביב עצמו בתוך הקנה כל 10 אינץ'.
ה"ערד" פותח על ידי תעשיות נשק לישראל (IWI) בסוף העשור השני של המאה ה-21. הוא מהווה חלק מקו הרובים של החברה הכולל את הגליל ACE, התבור TAR-21, התבור X-95 פלאט-טופ והכרמל הניסיוני.
ה"ערד" הוצע בין השאר למשטרת ישראל, בתור רובה שירות לשוטרים ויחידות מיוחדות וליחידות מובחרות בצה"ל.
כמו כן הרובה נבחן על ידי צבאות בחו"ל, בהם צבא צ'ילה.
ב-16 בנובמבר 2021 פורסם שה"ערד" זכה במכרז לרובה סער לימ"מ, שבמסגרתו יירכשו כמה עשרות רובים על ידי היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור.
ה"ערד" נבחר לאחר שעבר מבחנים רבים, כולל בתנאי קיצון, ונמצא עדיף על רובים אחרים.
ביום העצמאות 2022 פורסמו צילומים של לוחמי ימ"מ חמושים ב"ערד" במהלך אימונים.
ב-2022 נמכר הרובה ליחידת הקומנדו של חיל האוויר האיטלקי ולמשטרת ריו דה ז'ניירו בברזיל.
ב-22 בפברואר 2023 תועד לראשונה שימוש מבצעי ברובה, במבצע בקסבה של שכם בו לוחמי הימ"מ הרגו 3 מחבלים פלסטינים.
באוקטובר 2023 רכשה המועצה האזורית שומרון מאות רובי ערד עבור כיתות הכוננות במועצה.
בספטמבר 2024 חתם משרד הביטחון על חוזה עם IWI בסך 50 מיליון ש"ח לרכש 9,000 רובי "ערד", מהם מאות לכיתות הכוננות ביישובי הצפון, בנוסף לרכש 5,000 רובי "ערד" עד כה.
הימ"מ – רובה השירות הסטנדרטי של היחידה.
בנובמבר 2021 זכתה IWI במכרז לאספקת כמה עשרות רובי "ערד" לימ"מ אחרי שהרובה נבחן בתנאים מחמירים על ידי קצין האמל"ח של הימ"מ, וב-2022 החלה קליטתם.
– משנת 2023 החל משמר הגבול לצייד בנשק יחידות ופלוגות בגזרות מסוכנות.
– בשנת 2024 החל צה"ל ברכש נרחב של רובי "ערד" במטרה להשלים חוסרים
– בשנת 2024 החליף משמר הכנסת את רובי התבור שלו ברובי "ערד".
כיתות הכוננות של מועצה אזורית שומרון – באוקטובר 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל רכשה מועצה אזורית שומרון מאות רובי "ערד" עבור כיתות הכוננות של ישובי המועצה.
כיתת הכוננות המשטרתית של מעלה אדומים.
כיתות הכוננות של מועצה אזורית גליל עליון - החלוקה בוצעה ברבעון הראשון של שנת 2024.
: בשימוש של יחידת הקומנדו "כנף הפושטים ה-17" של חיל האוויר האיטלקי.
: רכשה כ-5,000 רובי "ערד" עבור היחידות המיוחדות.
: 5,700 רובים בשימוש צבא אקוודור והכוחות מיוחדים של צבא אקוודור.
: משטרת ריו דה ז'ניירו רכשה 600 רובי ערד.
: 258 רובים נרכשו עבור המשמר הנשיאותי.
ביוני 2024 החלה אספקת הרובים לצבא פרו עם אספקה ראשונה של 500 רובים.
: בשימוש כוחות מיוחדים בצבא צ'ילה.
ערוד סומלי הוא תת-מין של הערוד.
הוא נמצא בסומליה, באזור דרום הים האדום של אריתריאה, ובמדינת עפר באתיופיה.
רגליו של הערוד הסומלי מפוספסות, הדומות לאלו של קרוביו, הזברות.
ככל הנראה יש פחות מ-1,000 בעלי חיים (או אפילו 700) בטבע והרשימה האדומה של IUCN תיארה אותו "בסכנת הכחדה חמורה".
המשמעות היא שהם עומדים בפני סיכון גבוה ביותר להכחדה בטבע.
כמה מאות פרטים חיים בסומליה, ג'יבוטי, אריתריאה ואתיופיה.
כמו רוב הסוסים הערודים הסומליים יולדים בדרך כלל באביב, לאחר הריון של שנה.
תוך שעות, הסייח קם על רגליו ועומד בקצב של אמו.
לאחר 5 ימים הסייח כבר מכרסם דשא.
עד גיל שבועיים, הסייח רועה באופן קבוע, עם זאת, עדיין תלוי בחלב אמו עבור נוזלים.
הסייח נגמל בין 12 ל-14 חודשים, אך עדיין נשאר קרוב לאמו, עוזב רק לשחק או להאכיל עם הסייח האחרים בעדר.
רוב המבוגרים חיים לבד, אך לפעמים יוצרים עדרים קטנים המורכבים מנקבות וצעיריהן.
באזורים שיש בהם יותר משאבים, או שיש בהם יותר גשם, הם לפעמים יתמזגו יחד ליצירת עדרים זמניים גדולים יותר.
סוסים יכולים לשמור על שטחים בגודל של 9 קילומטרים רבועים.
לעיתים קרובות הם משאירים ערימות גללים כסימנים כדי להזכיר להם את גבולות הטריטוריה שלהם.
בעוד נקבות רצויות בטריטוריות שלהן, סוסות לרוב ילחמו בזכרים אחרים.
עם זאת, נצפו סוסים המאפשרים לזכרים להיכנס לטריטוריות שלהם למרעה, כל עוד הם לא מגלים עניין בהרמון שלו}.
נכון ל-2011 היו כ-200 פרטים בשבי ברחבי העולם שחיו ב-34 חיות חיות, כמו גם שלושה בעלי חיים (שנת 2009) בשמורת הטבע חי-בר יטבתה ספר הלימוד הבינלאומי מנוהל על ידי Tierpark Berlin.
גן החיות המוביל לגידול הערוד הסומלי הוא גן החיות בזל, שווייץ.
תוכנית הרבייה שלה מנהלת את ספר הלימוד האירופי לתחת הסומלית ומרכזת את תוכנית המינים בסכנת הכחדה האירופית (EEP) - וכן את ועדת המינים העולמית של הערוד הסומלית מאז 2004.
גן החיות בזל החל להחזיק בערוד סומלי בר בשנת 1970 וילדה לראשונה ב-1972. מאז (נכון לשנת 2009), 11 סוסים ו-24 נקבות נולדו ושרדו את הילדות.
כיום, כל הערודים הסומליים בשבי קשורים לקבוצה המקורית בגן החיות של בזל.
נכון ל-18 בינואר 2012, ישנם ארבעה ערודים סומליים בבזל: הסוס "ג'יגולו" (3) ושלוש נקבות (ביניהן "יוגלה"-14).
מ-1987, בשמורת סיגיאן האפריקאית, בדרום צרפת, היו מספר חמורי בר סומליים, כאשר לידות מתרחשות באופן קבוע, כולל שתיים ב-30 ביוני 2010 וב-29 במרץ 2013.
רק חמישה מוסדות מגדלים את תחת הבר סומלי בארצות הברית: גן החיות של דאלאס, גן החיות של סנט לואיס, גן החיות של סן דייגו ספארי פארק, גן החיות של מיאמי ושימור White Oak ביולי, פלורידה, White Oak קיבל עדר ב-2008 כחלק ממאמץ בינלאומי להציל את הערוד הסומלי מהכחדה.
מאז, העדר הוליד 18 סייחים, כולל כמה שנולדו באביב 2013. בגן החיות של דאלאס היו זה עתה שני ערודים סומליים, שניהם נקבות, האחת נולדה ב-9 ביולי והשנייה ב-19 ביולי 2017. הלידה האחרונה של גן החיות בסנט לואיס הייתה ב-30 ביולי 2019.
פארק גן החיות של סן דייגו הוא ביתם של 11 ערודים סומלים, האוכלוסייה הגדולה ביותר של ערודים סומלים בצפון אמריקה.
הפארק קיבל את העדר הראשון שלו מגן החיות של בזל ב-1981. הסייח הראשון שלהם נולד ב-1986. מאז, 49 סייחים נולדו, האחרונה היא נקבה שנולדה ב-17 במרץ 2018. גן החיות העולמי של סן דייגו פועלת גם היא כדי לעזור להציל את המין בסכנת הכחדה בטבע.
פרויקט שימור באריתריאה מנה (לפני 2014) 47 חמורי בר סומליים שחיו בהרים בין חצי האי בורי לשקע דאלול, שנמצא בשקע דנאקיל הגדול יותר, סמוך לגבול אריתריאה עם אתיופיה.
כפי שהוזכר לעיל, בשמורת הטבע יטבתה חי-בר קיימת אוכלוסייה מוגנת של הערוד הסומלי.
השמורה הוקמה ב-1968 במטרה לחזק אוכלוסיות של מינים מדבריים בסכנת הכחדה.
הערוד הנובי הוא תת-מין של הערוד, ואחד מאבותיו הקדמונים של חמור הבית, שבוית לפני למעלה מ-5,000 שנה יש להניח שהוא נכחד, אם כי שתי אוכלוסיות עשויות לשרוד באיים הקריביים בבונייר ובגבל אלבה.
לפי Groves & Chubb, לערוד הנובי היו אוזניים ארוכות יותר מהערוד הסומלי, באורך של 182–245 מ"מ, לבעלי חיים אלו היה גם "תבנית הצלב" המפורסמת בחמורים ביתיים אך נעדרת בתת-המין הסומלי, וחסרה את "דפוס הפס-זברה" על הרגליים כפי שנמצא בפרטים סומליים.
ערודים נוביים חיו במדבר הנובי שבצפון מזרח סודאן, ממזרח לנהר הנילוס ועד לים סוף ומדרום לנהר עטברה וצפון אריתריאה.
בשנים 2014–2015 נערך ניתוח DNA מיטוכונדריאלי על אוכלוסיית חמורים פראיים באי הקריבי בונייר.
המחקר כלל דגימות DNA מחיות בונייר, דגימות מוזיאון של ערודים נוביים, רצפים מארבעה ערודים סומליים ורצף מחמור ביתי אחד, המשמש כביקורת.
התוצאות מצאו שחיות בונייר היו קרובות מאוד לערודים נוביים טהורים ידועים ושונים מאוד מחמורים אחרים.
עם זאת, מחקר שפורסם ב-2010 מצא שחמורים מודרניים הם צאצאים משתי שושלות של ערודים, האחת נובית והשנייה ממוצא לא ידוע.
מכיוון שכך, העובדה שרק חמור אחד שימש בבדיקה מעידה על כך שהממצאים אינם חד משמעיים.
כדי למצוא תוצאות חד משמעיות יותר, יש להשלים בדיקות נוספות עם קבוצה גדולה יותר של חמורים.
בנוסף, הניתוח היה תוצאה של זעקה על ממשלת בונייר שמתכננת השלכת חיות הבר, מה שהוביל לאפשרות של התוצאות מוטות מעט לקראת השבתת ההכחדה.
הפארק הלאומי ג'בל עלבה, הנמצא סמוך לגבול מצרים וסודאן, נחשב בית לאוכלוסיית בר של ערודים נוביים.
עם זאת, טוהר החיות המדוברות טרם נחקר.
ערוץ 2 (נקרא גם "הערוץ השני", לעיתים כונה "ערוץ 22") היה ערוץ טלוויזיה מסחרי ישראלי, שהחל לשדר ב־4 בנובמבר 1993 במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
שידורי תוכן ניסיוניים החלו ב־23 באוקטובר 1986, במימון אגרת הטלוויזיה.
בשנותיו הראשונות הופעל הערוץ בידי שלוש זכייניות (קשת, רשת וטלעד), והחל מ־2005 נותרו רק קשת ורשת לאחר שטלעד הפסיקה לשדר בעקבות הפסדה במכרז של הרשות השנייה באותה שנה.
הערוץ ספג ביקורת לאורך השנים על איכות התוכן המשודר בו, בעיקר על האדרת תוכניות בידור וריאליטי, והשקעה מופחתת בתוכניות מתוסרטות.
סוגיית הקמתו של ערוץ טלוויזיה נוסף הפכה למוקד מחלוקת פוליטית בין המפלגות הגדולות בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, מחלוקת שמנעה בפועל את הקמתו.
ביולי 1978 הקימה הממשלה ועדה לבדיקת הסוגיה בראשות חיים קוברסקי.
הוועדה המליצה להקים ערוץ נוסף שיפעל מחוץ למסגרת רשות השידור, בפיקוח רשות נפרדת, וימומן משידור פרסומות.
ההמלצות נגנזו עקב התנגדות המפד"ל, שהייתה אז מרכיב חשוב בקואליציה, לשידורים מסחריים.
רשימת המערך התנגדה להקמת ערוץ שני אף היא.
רק באוקטובר 1985 אישרה הממשלה הצעת חוק של שר התקשורת אמנון רובינשטיין להקמת ערוץ שני.
בראש מנהלת ההקמה של הערוץ השני עמד עו"ד אברהם פורז.
הערוץ תוכנן לקום לפי המודל הבריטי של ערוץ ITV, בשיטה של זיכיונות לימי שידור.
במקביל הורה שר התקשורת להתחיל ב"שידורי ניסיון" בכמה תדרים פנויים.
החלטתו של רובינשטיין עוררה בעיה משפטית, שכן לא היה בסיס חוקי לשידורים האלה, אולם רובינשטיין הצדיק אותה בכך שמדובר בשידורי ניסיון בלבד שנועדו לתפוס את התדרים, כדי שלא ישמשו להרחבת שידוריהן של תחנות הטלוויזיה במדינות השכנות.
ערוץ 2 החל לשדר את שידוריו הניסיוניים בספטמבר 1986 בתקופה שבה הערוץ הראשון היה הערוץ הישראלי היחיד ששידר בישראל.
בתחילה השידורים הכילו תבנית בדיקה, ובחודש אוקטובר באותה השנה החלו לכלול תמונות מנופי ישראל וקטעי מעבר שהסבירו איך לקלוט את השידורים.
ב־23 באוקטובר 1986 החלו גם שידורי מוזיקה ווידאו קליפים הנחשבים לתחילת שידורי התוכן בערוץ.
בחודשים הראשונים נמשכו השידורים שעתיים או שלוש שעות מדי ערב.
שידורי יום העצמאות עוררו כעס ברשות השידור, וזו פנתה ליועץ המשפטי לממשלה ודרשה את הפסקת שידורי הניסיון בטענה שאינם חוקיים.
היועץ המשפטי לממשלה אישר את המשך השידורים אולם התנה זאת בכך שרשות השידור תפקח עליהם, שכן הכנסת טרם אישרה סופית את חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, ולפי החוק שהיה קיים אז, רשות השידור הייתה הגוף היחיד המוסמך לפקח על השידורים.
בעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה התאפשר לערוץ הניסיוני לשדר גם שידורים חוזרים של תוכניות ישנות של רשות השידור.
ב־1990 עבר חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו בכנסת, ובכך הסתיים רשמית הפיקוח של רשות השידור על הערוץ השני והוא הפך לערוץ עצמאי.
בתחילת שנות ה־90, על אף הקמת הרשות השנייה, עדיין הוגדרו שידורי הערוץ השני שידורי ניסיון כיוון שלא נבחרו החברות המסחריות שיקבלו את הזיכיונות להפעלת השידורים הסדירים של הערוץ.
תהליך הבחירה היה ממושך, וארך כמעט שלוש שנים.
בתקופת מעבר זאת החל הערוץ לגבש לוח שידורים מסודר עם תוכניות בנושאים מגוונים.
חלק מהתוכניות עדיין נשא אופי לא־שגרתי או אוונגרדי.
התוכניות שזכו לפופולריות רבה בתקופה זו היו תוכנית הבידור של ארז טל ואברי גלעד "העולם הערב" ותוכנית האירוח "בשידור חי עם דן שילון".
עם פרוץ מלחמת המפרץ החל הערוץ לשדר לקט יומי של כתבות מוקלטות מערוצי טלוויזיה זרים (כיוון שבשלב זה אסור היה לערוץ להפיק מהדורות חדשות בעצמו).
לצורך הקמת הערוץ נחקק "חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו" והוקמה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, הגוף האחראי על השידור המסחרי.
באחריותו פיקוח על הגופים המשדרים.
ערוץ 2 מופעל בידי זכייניות שנבחרו על ידי מכרז של הרשות השנייה למשך תקופת הזכיינות.
תקופה זו יכולה להתארך לתקופה מוגבלת בהתאם להחלטת הרשות.
מתכונת השידורים בערוץ, בה זמן השידור מתחלק בין הגופים על גבי אפיק שידור משותף, מבוסס על מודל ערוץ ITV הבריטי בעת תכנון החוק במהלך שנות ה־70 ונוצר בעקבות החוסר בתדרים פנויים לשידור קרקעי.
על מודל זה הושמעה ביקורת על כך שמודל כזה בעייתי מבחינה כלכלית, כיוון שהזכייניות מרוויחות רק בימי השידור שלהן, אך הן פעילות בכלל השבוע.
שידורי הזכייניות והגופים המשדרים בערוץ מועברים אל חדר השידור של הרשות השנייה, וזו אחראית להפצת השידורים לכלל הפלטפורמות.
לאחר שבע שנים של שידורים ניסיוניים, במהלכן נעשו ניסיונות כושלים לערוך מכרזים לבחירת זכיינים, הסתיים המכרז לבחירת הזכייניות להפעלת הערוץ.
למכרז הראשון, במאי 1992 נגשו שלוש חברות: קשת, רשת וטלעד.
למכרז השני שנסגר בספטמבר 1992 לא ניגשה אף קבוצה לאחר שבקשתן להקלה בתנאי המכרז לא נענתה.
הסיבה העיקרית לכישלון המכרזים הקודמים הייתה נעוצה בשאלת הבעלויות הצולבות בין בעלי אמצעי תקשורת שונים.
היו שגרסו שיש למנוע או להגביל באופן משמעותי את השתתפותם במכרז של בעלי עניין באמצעי תקשורת אחרים, דוגמת עיתונות מודפסת וחברות כבלים שכבר פעלו באותה עת.
המכרז האחרון שפורסם על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה, כלל מגבלות שליטה מסוימות על בעלי אמצעי תקשורת אך איפשר את השתתפותם במכרז.
כך בעלי ידיעות אחרונות, אשר החזיקו מניות בחברת הכבלים ערוצי זהב היו בין בעלי המניות של "רשת", ואילו בעלי עיתון מעריב, אשר החזיקו מניות בחברת הכבלים מת"ב נמנו על בעלי המניות של "טלעד".
בסוף מרץ 1993 נפתח מכרז נוסף, בו התמודדו שבע חברות.
ב-24 במאי 1993 נקבעו הזוכות שהיו: "קשת", "רשת" ו"טלעד" (שהייתה גם חברת הפקה).
ביוני 1993 הוחלט ש"רשת" תשדר בימים ראשון רביעי ושבת, "טלעד" בשני וחמישי ו"קשת" בשלישי ושישי.
במקביל, הוקמה חברת החדשות של ערוץ 2, שנמצאה בבעלות משותפת של הזכייניות ומומנה על ידן.
שידורי הזכייניות החלו בביום חמישי 4 בנובמבר 1993. חברת החדשות פתחה את השידורים הסדירים בשעה 14:00 במבזק חדשות שהגיש יעקב אילון.
עם עליית הערוץ, קיבלו שלוש הזכייניות חוזה ל־6 שנים, במהלכו החליפו ביניהן את ימי השידור, כך שלאחת היו שלושה ימי שידור ולשתיים האחרות שני ימים בלבד לכל אחת.
בשנת 1999 הוארכו הזיכיונות ב־4 שנים ובהמשך בשנתיים נוספות.
עד מהרה נהפך הערוץ לערוץ הטלוויזיה הישראלי המצליח והנצפה ביותר ושידר תכנים בולטים ופופולריים.
לפי חוק הרשות השנייה, הטלוויזיה החינוכית קיבלה שביעית מזמן השידורים בערוץ 2. על כן רצועת השידור שבין 17:30 ל-18:00 הייתה שייכת לאורך כל השנים לחינוכית.
אך גם רצועות אחרות, בעיקר בשעות הבוקר והצהריים.
זכייניות הערוץ עשו שימוש בסמל הערוץ שהיה משותף להן, הן בפינת המסך והן במעברונים לפרסומות, כך שהותאם גם לאפיון של סמל הזכיינית.
הסמל עבר רק שינויים מינוריים במהלך השנים.
הסמליל של הפסקת הפרסומות, לעומת זאת, שונה לראשונה באמצע 1995, לאחר הגעת תלונות מניצולי שואה, לפיהן הסמליל מזכיר את סמלו של ארגון האס אס.
בשנת 2005, משחלפו כמעט 12 שנים מיום עלייתו לשידור של הערוץ, התקיים מכרז לקבלת זיכיון לשידור בערוץ 2 בעשר השנים הבאות.
בניגוד למצב הקודם, במכרז זה ניתנו רק שני זיכיונות שידור בערוץ.
לצורך המכרז, נדרשו המתמודדים להגיש לרשות השנייה מצע שידורים עתידי וכן סכומי כסף משוערים שישולמו כדמי הזיכיון.
למכרז ניגשו שלוש הזכייניות הקיימות של ערוץ 2, קשת, רשת–נגה ("נגה תקשורת" בתחילה תכננה לגשת כזכיינית עצמאית, אך בהמשך שיתפה פעולה עם "רשת" והן ניגשו למכרז כזכיינית אחת) וטלעד, קבוצת "כאן", אשר הוקמה לצורך מכרז זה ולא שידרה בעבר.
גם "טלעד" בחרה את האפשרות למיזוג עם "נגה 2" ועם "רשת".
מבין הארבע נבחרו ב־13 באפריל 2005 "קשת" ו"רשת" להוביל את שידורי הערוץ לעשור העוקב.
תוצאות המכרז נכנסו לתוקף בנובמבר 2005.
לקראת סיום השידורים של טלעד בערוץ, ב־28–29 באוקטובר, הזכיינית קיימה ספיישל של 48 שעות שידור שכלל שידורים חוזרים של הפקות המקור של הזכיינית ומשדר פרידה בשעות הפריים טיים.
אז, הפסיקה טלעד את שידוריה בערוץ ושבוע השידורים נמלא בשידוריהן של "קשת" ו"רשת".
החל משנת 2008, הן החליפו ביניהן את ימי השידור אחת לשנה־שנתיים, כך שאחת משדרת ארבעה ימים (רביעי–שבת) והשנייה שלושה ימים בלבד (ראשון–שלישי), לפי הסידור הבא:
באמצע מאי 2010 פנתה קשת לרשת בבקשה לקצר את זמן הפרומואים הצולבים (פרומואים לתוכניות של הזכיינית המתחרה) ב־50% באופן הדדי.
בעקבות בקשה זו "רשת" החליטה להוריד את כל הפרומואים הצולבים בטענה ש"קשת" מזה זמן רב מנסה לחבל בשידוריה על ידי שידור תוכניות עתירות רייטינג בערוצים ביפ וערוץ 24 בימי השידור של רשת.
בעקבות פעולה זו הפסיקה גם "קשת" את שידורי הפרומואים הצולבים והחל מ־16 במאי הופסקו שידורי הפרומואים של הזכיינית המתחרה בימים שאינה משדרת.
באוקטובר 2010 הגיעו שתי הזכייניות לפשרה ושבו לשדר פרומואים צולבים של 20–40 שניות לשעה, ורק בשני ימי שידור של כל אחת מהן (שני–שלישי ושישי–שבת, בהתאמה).
מעבר למסך רחב ושידורי HD
מאז סוף שנת 2012 הועברו תוכני הערוץ בהדרגה לפורמט מסך רחב, ובמהלך שנת 2013 החלו בערוץ שידורים ב־יחס תמונה 16:9 לראשונה בשידורי "קשת" ומעט לאחר מכן גם בשידורי "רשת".
החל משנת 2014 מרבית התכנים של שתי הזכייניות שודרו ביחס 16:9. למרות זאת, מהדורות חדשות ותוכניות אחרות מטעם חברת החדשות שודרו ביחס תמונה 4:3, כמו גם תוכניות עבר בשידורים חוזרים.
המעבר בין שני מצבי השידור בוצע בערוץ באופן אוטומטי.
ב־2010 הגישה "רשת" בקשה לרשות השנייה לקבלת אפיק לשידורי טלוויזיה בהפרדה גבוהה (איכות HD) אך המגעים לא הבשילו לכדי תוצאות, אחת הסיבות למצב הזה היא שכלל שידורי הרשות השנייה (שכוללים גם את ערוץ 10) מועברים לספקיות הלוויין והכבלים דרך חדר השידור של הרשות השנייה, שאינו היה ערוך בזמנו לשידור ב־HD.
רון איילון, שהיה מנכ"ל חברת הלוויין yes הצהיר שיאפשר לכל ערוץ ברודקאסט לשדר בחינם באיכות HD בשידורי החברה.
עם המעבר לשידורי עידן+ הועלו השערות שיתאפשר לזכייניות לשדר ב־HD אך הדבר לא התממש.
עד לסגירת הערוץ שתי הזכייניות לא עברו לשדר בהפרדה גבוהה, אף על פי שרוב הפקותיהן צולמו בעת הזאת באיכות HD והיו זמינות לצפייה בשירותי ה־VOD ובאינטרנט באיכות זו.
כחלק מפיצול ערוץ 2 בנובמבר 2017, עברו קשת ורשת לשדר ברישיון שידור באפיקים נפרדים, ואחד מן התנאים לקבלת הרישיון הוא שגוף השידור מחויב לשדר באיכות HD.
לקראת פיצול ערוץ 2, קשת החלה לשדר את ערוץ 2 באיכות HD באתר מאקו בימי השידור של הזכיינית.
החל מאוקטובר 2017, שתי הזכייניות העלו פרומואים בהן נאמר כי שידורי הערוצים החדשים יועברו באיכות HD.
הסיבה המרכזית להחלטה על פיצול ערוץ 2 הייתה גדילת כוחו של ערוץ 2 וחוסר היכולת של ערוץ 10 להתחרות בו שנובעת מכך שערוץ 2 הפך לברירת המחדל של הצופה, כלומר רק לאחר בחינת התוכן המוצע בערוץ 2 הצופה יבחן אלטרנטיבות בערוצים אחרים.
באפריל 2017 פרסמה הרשות השנייה מכרז על אפיקים להפעלת ערוצים ברישיון – מספרי האפיקים 12–16, לאחר דיון שנערך ב־2011 עם נציגי הערוצים המסחריים והכבלים והלוויין והתנגדות שהתעוררה מצד yes ו־HOT, לאור העובדה שמדובר באפיקים אטרקטיביים, כאשר בתחילה הערוצים המסחריים דרשו את האפיקים החד־ספרתיים.
רשת גם השתמשה בפרסום מטעה בפרומו בו נאמר "ערוץ 2 עובר לערוץ 13" ונאלצה להסירו בעקבות דרישה של הרשות השנייה.
הפרומו לאחר מכן הוחלף בגרסה מעודכנת, בעקבות הדרישה, בו נכתב "רשת מערוץ 2 עוברת לערוץ 13".
רשת זכתה באפיק 13 בסכום של 7.77 מיליון ש"ח.
בשתי הזכייניות הוצגו פרומואים המשנים את סמל הערוץ בפינת המסך, בקשת על ידי הוספת סמל ה־1 ללוגו וברשת על ידי החלפתו בלוגו החדש.
בקשת הציגו גם פרומו שבו כיכבו טאלנטים מתוכניות שונות של "קשת" בו ארז טל מציג את סמל ערוץ 2 ומצרפים אליו לבסוף את סמל ה־1. ב"רשת" יצרו סרטון פרודיה על הסרטון של "קשת" לקידום התוכנית "הצנרת".
ב־26 באפריל 2017 פורסם שהחל מנובמבר 2017 "קשת" תעבור לאפיק 12, "רשת" תעבור לאפיק 13 ולא יהיה שימוש באפיק 22. בהמשך נקבע כי לא יהיה שימוש באפיק 22 למשך ארבעה חודשים מיום הפיצול (עד פברואר 2018), על פי החלטת שר התקשורת איוב קרא, שבמהלכם שודרה שקופית מטעם הרשות השנייה.
בענף התקשורת, טרם הפיצול, העלו כי הצבת ערוצי הברודקאסט המרכזיים בשדרה אחת תוכל להשפיע על הרגלי הצפייה ותסייע גם לגופים היותר חלשים, כיוון שהמעבר בין הערוצים יהיה קל יותר, כמו גם בחינת לוח השידורים בערוצים אלו.
בין היתר שיערו שגם כאן 11 תרוויח מהצבת הערוצים המסחריים בקרבתה.
אפיקים 13 ו־14 התחילו בשידור קדימונים כבר ב־29 באוקטובר, עבור תוכניות הערוץ ועשו שימוש באריזה הגרפית החדשה הכוללת את סמל הערוץ החדש, בעוד באפיק 12 שודרה רק שקופית עם סמל הערוץ החדש.
האפיקים שידרו גם הנחיות מטעם חברות הטלוויזיה בעניין הקלטת סדרות ששודרו בעבר בערוצים 2 ו־10.
לאחר תוצאות המכרז, בקשת וברשת פרסמו מכתב לעובדים אודות המעבר הצפוי לאפיק עצמאי.
ב־31 באוקטובר 2017, מהשעה 21:30 עד חצות, בעקבות מעבר הזכייניות לערוצים נפרדים, בקשת שידרו משדר פרידה מערוץ 2 בשם "ערוץ 2 – השידור האחרון בהחלט", שידור זה חתם את שידורי ערוץ 2 ושידורו גם פתח את השידורים בערוץ 12. המשדר הועבר בשידור חי וליווה את סגירת הערוץ בחצות.
נטען בשידור שזוהי הפעם הראשונה בטלוויזיה שבה שידור מתחיל בערוץ אחד וממשיך בשידור אחר, אך טענה זו אינה נכונה, כיוון שבישראל החינוכית נהגה פעמים רבות להעביר את השידור בין ערוצים בגלל חלוקת הזמן שלה בין ערוצים שונים.
את המשדר הנחה ארז טל והשתתפו רבים מכוכבי "קשת".
באותו יום בצעד חריג ניתנה לזכיינית המתחרה "רשת", שעת שידור אחת על מנת להיפרד מערוץ 2. חברת החדשות חשפה באותו יום את האולפן החדש שהוקם בעקבות המעבר לשידור ב־HD בסוף המשדר האחרון של חברת החדשות בערוץ, לאחר שהוצגו מספר טיזרים בחודשי הבנייה של האולפן.
בעקבות המעבר וניסיונות המיתוג לערוצים החדשים כערוץ הבית עבור הצופים הושקעו סכומים גדולים בהפקות גדולות, בעיקרן תוכניות ריאליטי, אשר גרר גם ביקורת באשר לאיכות התכנים בעקבות הפיצול, שהובילו לפגיעה כלכלית בערוצים, נוסף על הירידה בהכנסות מפרסומות עקב קיומם של 3 ערוצים מסחריים גדולים.
חברת החדשות המשיכה להתקיים בבעלות משותפת של שני גופי השידור עד למיזוג בין רשת לערוץ עשר ומרבית תוכניות חברת החדשות (למעט תוכניות מגזין) שודרו במקביל בשני הערוצים.
בהחלטה המקורית, לאחר תקופה זו החברה הייתה צפויה להיות מועמדת למכרז או לתמחור בין גופי השידור.
בטרם סיום שידורי ערוץ 2 ועוד לפני שהוחלט על מיזוג רשת–עשר, נעשה ניסיון לרכישה של המניות של רשת בחברת החדשות מקשת, אך רשת סירבה.
על פי ההסדר בין קשת לרשת, מנכ"ל חברת החדשות הוא זה שיחליט אם לפרוץ לשידור באירועים מיוחדים, אבל כל ערוץ יוכל להחליט אם הוא מושך את השידור מהחדשות, כלומר החברה תפיק משדר חדשותי ורק אחד מבין הערוצים ישדר אותו ולאחר מכן תעשה בין הערוצים התחשבנות כספית.
במקרה של מחלוקת בין שני הערוצים שמפעילים במשותף את החברה, מי שמוסמך להכריע הוא מנכ"ל חברת החדשות שאמור להפעיל את שיקול דעתו המקצועית.
במהלך הבעלות המשותפת, מקרה כזה קרה כאשר התעכב פרסום המלצות המשטרה על התיקים בהם מואשם בנימין נתניהו.
כאשר בקשת החליטו לא להאריך את המשדר, בעקבות שידור גמר "הכוכב הבא", רשת נדרשו להפיק משדר מיוחד באמצעות צוות העיתונאים של תוכניות האקטואליה שלהם ושהועברה מאולפני רשת.
בעקבות הפיצול נותק הקשר בין חברת החדשות לתוכניות גופי השידור, עד להפסקת שידורי חברת החדשות באפיק 13, שהתבטא ב:
השתתפות עובדי חברת החדשות בתוכניות, כמו בסרטי תעודה שהופקו על ידי חברת החדשות ושודרו בשעות הפריים־טיים, הפקת מהדורות־דמה עבור תוכניות דרמה שמשודרות בערוצים 12 ו־13 והתארחות כמשתתפים פעילים בתוכניות (כמו השתתפות דנה וייס בתפקיד עצמה כמראיינת בפרולוג בעונה הראשונה של "צומת מילר" והופעתה של יונית לוי באולפן "ארץ נהדרת")
קידום תוכניות, על ידי כתבות ובסיום המהדורה בציון שם התוכנית המובילה או בפנייה אל התוכנית על ידי המסכים באולפן, או בשידור תחילת התוכנית ממסכי האולפן לפני מעבר לשידור על ידי הזכיינית
הופעת מגישי המבזק לצד תוכניות במסך מפוצל בתוכניות הבוקר
למרות זאת, בתוכניות האקטואליה של רשת קיימת פנייה אל מנחי התוכנית בתוכניות חברת החדשות כאשר מדובר בתוכניות בלעדיות לרשת ומתקיים ריאיון עם דסק החדשות אודות הכתבות שישודרו במהדורה המרכזית.
לאחר אישור המיזוג, אך עוד לפני המיזוג עצמו, קשת החלה ליצור הזדהות של החברה עימה, על ידי פרומואים המקדמים את הקשר בין החברה לאפיק 12, ועל ידי חיזוק הקשר לתכני קשת ולטאלנטים איתה מזוהים.
לעיתים החברה מקדמת את תוכני קשת במהלך התוכנית ובסופה, כמו כן נעשה שימוש בתכני "ארץ נהדרת" בכתבות וראיונות וצפוי שיתוף פעולה עם התוכנית במשדר הבחירות ב־2019. במקביל למשדר פתיחת הערוץ הממוזג, קשת גם קיימה משדר חדשות שכלל קידום של קשת על ידי ראיונות.
כמו כן, החל פרסום אגרסיבי מצד קשת ורשת שכלל פיצול תחתית המסך לשם הצגת קידום של חברת החדשות והמעבר, גם במהלך שידור תוכני חדשות.
קידום תוכני חברת החדשות על ידי פיצול המסך נמשך גם לאחר המיזוג, ומתקיים גם בתכני פרה-פריים ופריים-טיים ובמהלך תוכניות של חברות החדשות של הערוצים המקדימות את המהדורה המרכזית.
חברת החדשות גם קידמה את המעבר לאפיק 12 במהלך שידוריה שהופצו גם דרך אפיק 13 במקביל או באופן בלעדי.
חברת החדשות של ערוץ עשר החלה בקידום שידוריה באפיק החדש בפרומואים, מעברונים ובפניות בשידור בתכני פריים טיים באפיק 13. לאחר המיזוג, שונה הלוגו המופיע בזמן שידורי החדשות ברשת 13 ללוגו דומה ללוגו שעוצב עבור המיתוג מחדש של "חדשות 13".
השפעת הפיצול על ערוצים אחרים
בנוסף לאמור על הצעת החוק לפיצול ערוץ 2, גם ערוץ 10 נכלל בהצעה, והערוץ עבר ב־1 בנובמבר 2017 לשדר באפיק אחר.
במכרז על האפיקים זכה ערוץ 10 באפיק מספר 14 תמורת שקל אחד ו־54 אגורות.
ב־19 בספטמבר 2017, בעקבות פיצול ערוץ 2 והמעבר לאפיק 14, הערוץ עבר מיתוג מחדש לשם מילולי "עשר" במקום הספרות של אפיק השידור הקודם.
יממה לפני כן, פורסם סרטון של ערוץ 10 בו נחשף סמליל חדש שלו, המורכב מהמילה "עשר" בתוך עיגול, כאשר בצד מופיע המספר 14 – מספר האפיק החדש.
פחות משנה לפיצול ערוץ 2, עלתה ההצעה והסכם בין ערוץ עשר לרשת למיזוג הערוצים בעקבות ההפסדים הגבוהים בגלל הגדילה בכמות התוכן וירידה בהכנסות מפרסומות, אך זו לבסוף בוטלה על ידי רשת בגלל התנהלות הרשות השנייה בעניין המיזוג שניסתה לעכב את המהלך.
רשת התנהלה במשך מספר חודשים במתכונת מצומצמת מבחינת ההפקות, לאור העובדה שיהיה מיזוג, אך לא התכוונה להמשיך זאת, כאשר אין צפי למועד המיזוג.
במהלך ניסיון המיזוג, נעשה ניסיון למכירת חלקה של רשת בחברת החדשות, שגם הוא התעכב בגלל חוסר הסכמה על מחיר חלקה של רשת על ידי קשת.
כמו כן, הרשות להגבלים עסקיים התירה את המיזוג רק לאחר מכירת חלקה של רשת בחברת החדשות.
ב-8 בנובמבר 2018, הרשות השנייה אישרה את המיזוג, והחלו המגעים בין רשת וערוץ עשר על התחלת בניית לוח שידורים לערוץ הממוזג שהחל לשדר בינואר 2019.
על אף שלא היה כל קשר בין ערוצי הברודקאסט של הרשות השנייה (2 ו־10) לבין ערוצי תאגיד השידור הישראלי, פיצול ערוץ 2 השפיע על הרגלי הצפייה של חלק מהציבור הערבי בישראל שמסתמך על מערך עידן פלוס.
באוקטובר 2017 החליטה הרשות השנייה להעביר את "מַכַּאן 33" למרבב השני של עידן פלוס (DVB-T2) ובכך להשאיר את "קשת 12" ו"רשת 13" במרבב הנוכחי (DVB-T).