tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף יצרן גדול לא חתם מאז על הסכם דומה עם ממשל פדרלי או מדינתי בנושא רגולציה מרצון.
חברות טכנולוגיה שקידמו רעיונות כמו זיהוי ביומטרי או שליטה מרחוק בנשק מצאו עצמן מחוץ לשוק.
אף אחד מהשחקנים המרכזיים לא שילב טכנולוגיה כזו בצורה רשמית למשך עשורים, הפיתוחים בשוק התמקדו בשיפורי דיוק, ארגונומיה, וקליבר אך לא בטכנולוגית בטיחותית מתקדמת.
הירידה החדה במכירות לא רק שגרמה לסמית' אנד וסון לאבד את מקומה כיצרנית האקדחים המובילה בארצות הברית לידי שטורם רוגר, אלא גם הובילה להפסד של 14 מיליון דולר בשנת הכספים שהסתיימה באפריל 2001. חברת האם טומקינס, שכבר סבלה מירידה ברווחיות, החליטה למכור את סמית' אנד ווסון ב-2001 בכל מחיר.
ב-11 במאי 2001, חברת "ספ-טי-האמר" יצרנית אמריקאית קטנה של מנגנוני בטיחות לנשק חם, רכשה את חברת סמית' אנד וסון, מחברת טומקינס הבריטית, תמורת 15 מיליון דולר בלבד.
בנוסף לתשלום חברת ספ-טי-האמר נטלה על עצמה חובות עבר של סמית' אנד ווסון בסך 73.8 מיליון דולר, מה שהביא את עלות הרכישה הכוללת ל-88.8 מיליון דולר .
לפי מקורות אחרים הרכישה כללה תשלום של 15 מיליון ונטילת תשלום חובות עבר של 30 מיליון דולר בעלות כוללת של 45 מיליון דולרחברת ספ-טי-האמר הוקמה ב-1991 והעסיקה חמישה עובדים בלבד בעת הרכישה, קיבלה מימון ראשוני של 5 מיליון דולר משקיע פרטי בתמורה לאופציות לרכישת מניות החברה.
החברה התחייבה במהלך המשא ומתן לשלב את מוצרי הבטיחות שלה, כמו מנעולי הדק, בכלי הנשק של סמית אנד ווסון, בהתאם להסכם עם הממשל הפדרלי מ-2000 .
רכישת סמית' אנד וסון תוכננה בעיקר על ידי מנכ"ל ספ טי האמר, בוב סקוט, שעזב את סמית' אנד וסון בשנת 1999 עקב חילוקי דעות עם מדיניותה של טומקינס.
לאחר הרכישה, סקוט הפך לנשיא סמית' אנד וסון וב-15 בפברואר 2002 שונה שם הישות החדשה ל"סמית' אנד וסון החזקות" שהייתה מיזוג של שתי החברות.
מהלך ראשון של החברה המחודשת היה שינוי דעת הקהל והסרת החרם.
החברה הודיעה על ניתוק פומבי מההסכם עם הממשל הפדרלי, והודיעה מיד כי היא רואה בהסכם "בלתי מחייב מבחינה חוקית ומוסרית".
במקביל, נשלחו מכתבים לסוחרים וחנויות נשק עם מסר: "אנחנו חברה חדשה – בבעלות אמריקאית – המחויבת לערכים של החירות והזכות לנשק".
החברה מנהלת קמפיינים שיווקיים עם דגש על המורשת ההיסטורית של החברה במלחמת האזרחים, מלחמת העולם השנייה, והתמיכה במשטרה המקומית ועושה שימוש באייקונים אמריקאיים כמו הדגל, חוקת ארצות הברית, דיוקנאות של האבות המייסדים במודעות.
החברה משקיעה מאמץ ומשאבים בחיזוק הקשר עם קהילת הנשק ותמיכה ישירה בארגון ה-NRA.
שינויים אחרים שכללו שניסיונות של החברה לרשום באגרסיביות את שם המותג על מגוון מוצרים כגון הדפסי אמנות, שעונים, אפודי מגן, כספות, הנעלה ומקלות גולף, הניבו רווחים זעומים בלבד.
באותה תקופה עצמה, האיום המשפטי שריחף מעל תעשיית הנשק התפוגג במידה רבה.
יותר ויותר תביעות נדחו, וממשל בוש, שהיה בעד זכויות נשק, נסוג מההסכם התקדימי שנחתם בין הממשלה תחת ממשל קלינטון לסמית' אנד וסון.
בשנת 2017, החברה שינתה את שמה ל "אמריקן אאוטדור ברנדס קורפוריישן" מהלך זה נועד לשקף את התרחבות הפעילות מעבר לייצור כלי נשק, ולהתמקד גם במוצרי ספורט ופעילויות חוץ.
החברה רכשה מספר מותגים בתחום זה, כולל Crimson Trace (מוצרי אופטיקה), Taylor Brands (כלי עבודה וסכינים) ו־UST Brands (ציוד הישרדות) .
ב־2020, החברה ביצעה פיצול לשתי חברות ציבוריות נפרדות על מנת לאפשר לכל חברה להתמקד בתחומי הפעילות שלה ולהתמודד עם אתגרים רגולטוריים ועסקיים באופן ממוקד יותר.
סמית' אנד ווסון ברנדס בע"מ המשיכה להתמקד בייצור כלי נשק ונסחרת בבורסת נסד"ק בסימול SWBI .
– מתמקדת במוצרי ספורט ופעילויות חוץ, והחלה להיסחר בנאסד"ק תחת הסימול AOUT .
עד תחילת שנות ה־2000, Smith & Wesson הייתה מזוהה בעיקר עם אקדחי תופי ואקדחים חצי-אוטומטיים.
תחת הבעלות החדשה, החברה זיהתה צורך להתרחב אל שוק הרובים החצי־אוטומטיים, במיוחד עם הביקוש הגובר לרובי AR-15 style rifle לצרכים אזרחיים, תחרותיים וצבאיים.
בשנת 2006 הציגה החברה את רובה ה-סמית' אנד ווסון M&P15 שויועד הן לשוק המשטרה והן לשוק האזרחי.
הוא מבוסס על פלטפורמת ה-AR-15, שנמצאת בשימוש נרחב על ידי כוחות צבא ומשטרה.
ה"M&P" בשמו מייצג "Military & Police" (צבא ומשטרה), שם שנועד להוקיר את אקדח ה"מיליטרי אנד פוליס" המפורסם של החברה.
הליכים משפטיים מול ממשלת מקסיקו
בשנת 2021, ממשלת מקסיקו הגישה תביעה נגד מספר יצרני נשק אמריקאים, כולל חברת סמית' אנד ווסון, בטענה שהחברות תורמות לאלימות במדינה באמצעות הפצת נשק לקרטלים.
בית המשפט הפדרלי דחה את התביעה, אך ערכאת הערעור קיבלה את ערעור מקסיקו.
במרץ 2025, בית המשפט העליון של ארצות הברית דן בנושא, והחלטת בית המשפט העליון בתיק זה עשויה לקבוע תקדים חשוב בנוגע לאחריות יצרניות נשק אמריקאיות על השימוש הלא חוקי במוצריהן מחוץ לגבולות ארצות הברית.
אם התביעה תתקבל, ייתכן שייפתחו דלתות לתביעות נוספות מצד מדינות זרות שנפגעו מהברחות נשק אמריקאי.
התביעה, שהוגשה לראשונה באוגוסט 2021, טוענת כיממשלת מקסיקו טוענת כי יצרניות הנשק האמריקאיות, בהן סמית' אנד ווסון ואחרות, תכננו ושיווקו כלי נשק באופן שמושך קונים פליליים, תוך התעלמות מהשלכות השימוש הלא חוקי בנשקיהן.
התביעה ביקשה פיצויים בסך 10 מיליארד דולר על הנזקים שנגרמו למקסיקו כתוצאה מהאלימות הקשורה לכלי נשק אלו.
בשלב הראשון, בדיונים בבית המשפט הפדרלי במסצ'וסטס התביעה נדחתה בטענה כי חוק הגנת המסחר החוקי בנשק (PLCAA) מגן על יצרניות הנשק מפני תביעות מסוג זה.
בינואר 2024, בית המשפט לערעורים הפך את ההחלטה, וקבע כי התביעה של מקסיקו עומדת באחת מהחריגות לחוק PLCAA, במיוחד כאשר חלק מנימוקי התביעה הן כי החברות הפרו ביודעין חוקים פדרליים או מדינתיים הקשורים למכירת ושיווק כלי נשק.
התביעה של ממשלת מקסיקו מהווה חריג, שכן היא מנסה לעקוף את ההגנות שמספק חוק ההגנה על מסחר חוקי בנשק (בקיצור:PLCAA) באמצעות טענות ל"הפרה ביודעין" של חוקים פדרליים ומדינתיים, ובכך להיכנס תחת החריגים לחוק.הצלחתה או כישלונה של תביעה זו עשויים להשפיע על האפשרות להגיש תביעות דומות בעתיד.
חוק חוק ההגנה על מסחר חוקי בנשק נחקק בשנת 2005 בציצומם של ההליכים המשפטיים בארצות הברית כנגד יצרניות נשק במטרה לחסום תביעות אזרחיות בגין פשעים שבוצעו בכלי נשק כל עוד פעולתם של היצרנים הייתה במסגרת החוק.
החוק מעניק חסינות נרחבת לתעשיית הנשק האמריקאית מפני תביעות על נזקים שנגרמו משימוש פלילי או בלתי חוקי במוצריהם.
הרעיון הוא שיצרן נשק שפועל לפי החוק לא אמור לשאת באחריות אם מישהו עושה שימוש פלילי בכלי הנשק שהוא מייצר.
עם זאת, החוק כולל שישה חריגים חשובים, שבאמצעותם ניתן לעיתים להגיש תביעה תקפה.
החריגים העיקריים הם: אם יצרן או סוחר הפר חוק פדרלי או מדינתי הקשור למכירת נשק, אם חברה סיפקה ביודעין נשק לאדם שעלול להשתמש בו לרעה, כאשר מדובר בתביעת אחריות מוצר (לדוגמה: תקלה טכנית שהובילה לפציעה או מוות).
סמית' אנד ווסון בתרבות הפופולרית
זהו מיתוס שמציג את התרחבות המתיישבים מערבה בארצות הברית לא רק כתהליך גאוגרפי אלא כמעשה תרבותי, רוחני ולאומי.
ספרים כמו של לואיס ל'אמור או זיין גריי , שניהם סופרים אמריקאים שכתבו עשרות רבות של ספרי מערבון ורבים מהם עובדו לסרטי קולנוע.
מופיעות התייחסויות ברורות לאקדחי סמית' אנד ווסון לא רק ככלי, אלא כפרט עיצובי שמבדיל גיבור אמיתי מההמון.
והאקדחים מתוארים ככלי נשק מיתולוגיים.כך הפכה סמית' אנד ווסון מיצרנית נשק למרכיב תרבותי רב-עוצמה.
הנוכחות של סמית' אנד ווסון במדיה לא מסתכמת רק בציון שמה, אלא נוגעת לאופן שבו כלי הנשק מתוצרתה הפכו לסמלים תרבותיים של כוח, חוק וסדר, ולעיתים גם של אנרכיה ואלימות.
כלי הנשק מתוצרתה חרגו מהממד הפונקציונלי והפכו לדימוי קולנועי, ספרותי וחזותי שמלווה את דמות האמריקאי החמוש אם כאיש חוק, ואם כעבריין.
בכך היא נטמעה עמוק בזיכרון התרבותי הקולקטיבי.
בסוגה ספרותית אחרת בספרות הפופולרית הספרות בלשית סופרי מתח ובלשים השתמשו באקדחים מתוצרת סמית' אנד ווסון ככלי להצגת מציאות ולעיתים תחושת איום ומתח.
כלי הנשק מדגישים את הקונפליקט שבין חוק לפשע, בין שליטה לכאוס, ומשמשים מעין השלמה של דמות הגיבור.
הנוכחות של כלי הנשק הללו בספרות משקפת את מקומם המרכזי בתרבות האמריקאית ואת השפעתם על הדימוי של גיבורים ובלשים.
סמית' אנד ווסון בעצמה עושה שימוש בהופעות במדיה כחלק מהמותג שלה.
במשך השנים, הופעת הנשק בקולנוע שימשה פרסומת עקיפה: הדימוי של הגיבור הקשוח, הבודד, הנחוש צמוד לאקדח מתוצרתה.
החברה שיתפה פעולה עם יועצי אביזרים להפקות הוליוודיות כדי לוודא שמוצריה נראים אותנטיים על המסך.
נוכחות החברה במדיות שונות הפכה אותה ליותר מיצרנית נשק היא חלק מדימוי תרבותי שמהדהד עמוק בתוך הסיפורים שאמריקה מספרת לעצמה על צדק, אלימות, זהות וגאולה.
אקדחי סמית' אנד ווסון הפכו לכלי סיפורי לא רק נשק, אלא שפה חזותית.
הוליווד עיצבה את האופן שבו אנו רואים אותם: כאמצעי לצדק אישי.
החברה עצמה למדה לנצל את ההשפעה התרבותית הזו, והמוניטין שלה חצה את גבולות עולם הנשק.
כלי נשק מתוצרת סמית' אנד ווסון משמשים ומופיעים בסרטים, בעיקר כאלו שהופקו בארצות הברית אבל התפוצה הרחבה של דגמים מסוימים מביאה יוצרים מארצות ותרבויות אחרות להשתמש בכלי נשק אלו.
אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לשימוש קולנועי באקדח מתוצרת סמית' אנד ווסון היא הופעת הדגם המפורסם "מודל 29" בקוטר 44 מגנום בסרט הארי המזוהם שיצא לאקרנים בשנת 1971 בכיכובו של קלינט איסטווד.
בסרט זה, הדמות הארי קלהאן מתארת את הנשק כ"האקדח החזק בעולם", משפט שהפך לאיקוני.
הפופולריות של הסרט הפכה את הדגם של סמית' אנד ווסון לאגדי כמעט בן לילה, והשפיעה על דימויו בציבור כאקדח שמסמל אכיפת חוק תקיפה ובלתי מתפשרת.
לפני יציאת הסרט בשנת1971, דגם זה היה נמכר בכמויות מוגבלות יחסית מאחר שמדובר באקדח גדול ממדים היורה תחמושת רבת עוצמה וקשה לתפעול ושליטה.
הסרט הפך את האקדח ללהיט מכירות מאחר הוליווד יצרה דימוי של אקדח "האדם האחד שמול העולם", וגברים רבים ביקשו לרכוש אותו לא לצורכי הגנה בהכרח, אלא כחלק מהזדהות עם דמות הגיבור הקשוח.
האקדח נוכח גם בידיו של ברוס ויליס כגיבור בעיר מוכת פשע בסרט עיר החטאים, והנשק המועדף על סוכני ה-MI5 גיבורי הסדרה הבריטית המקצוענים.
Chief's Special, שפותח במיוחד עבור קציני משטרה בתחילת שנות ה־50, זכה לחשיפה רחבה בזכות הופעותיו החוזרות בסדרה דבר שחיזק את מעמדו ככלי נשק קומפקטי, אמין ו"מוסדי".
ההקשר הזה, בין סדרת משטרה מציאותית לבין כלי נשק ספציפי, סייע לסמית אנד ווסון לקבע את מעמד הדגם כסמל סטנדרטי לאכיפת חוק במשך עשורים.
עם זאת האקדח הופיע בידו של גיבור הסרט פסגת הפחד עוד בשנת 1962 וגם ג'ון שאפט גיבור סדרת הספרים והסרטים שנוצרו על ידי ארנסט טידמן, מזוהה עם אקדח סמית' אנד ווסון מודל 36 הדגם הקומפקטי הזה, המכונה גם "Chief's Special", מתאים לאופי הדמות חוקר פרטי קשוח הפועל ברחובות ניו יורק.
הבחירה באקדח זה מדגישה את יכולתו של שאפט להתמודד עם סכנות בסביבה עירונית צפופה.
ומשקף מעבר של סמית' אנד ווסון מהעולם של אקדחי תופי המסורתיים אל שוק האקדחים האוטומטיים בסוף המאה ה־20 בעוד שותפו רוג'ר מרטאו המגולם על ידי דני גלובר משתמש באקדח תופי סמית אנד ווסון מודל 19 אקדח תופי הדומה ל "מודל 10" ששימש שוטרים בארצות הברית.
מתוך עשרות הפעמים בהם האקדח הופיע בסרטים וסדרות טלוויזיה ראוי לציין את הסרט הגברת באגם משנת משנת 47 והופיע בכרזות של הסרט בידיו של הבלש הספרותי פיליפ מרלו.
סמכות מקומית היא סוגיה בסדר הדין האזרחי, ואחת הטענות המקדימות, אשר יש להעלות אותן בהזדמנות הראשונה.
קביעת הסמכות המקומית עונה על השאלה באיזה מחוז שיפוט יתנהל הדיון.
לכל בתי המשפט של אותו המחוז, יש סמכות מקומית מקבילה לאותו תיק.
כאשר בית משפט עורך את המשפט בלא סמכות מקומית, אין לכך כל השפעה על התקפות של פסק הדין שלו, או על עצם ניהול המשפט.
אם הדיון נערך בבית משפט השלום בבאר-שבע, למשל, במקום בבית משפט השלום בהרצליה, והסמכות העניינית היא אכן של בית משפט השלום, הרי שאין זה משנה היכן ניתן פסק הדין והיכן נערך הדיון, כל עוד הצדדים לא העלו את הסוגיה בהזדמנות הראשונה.
בית המשפט, בניגוד למצב בסמכות עניינית, אינו חייב לבדוק האם הוא שופט בסמכות מקומית.
טרם הרפורמה בתקנות סדר הדין האזרחי, ההלכה הייתה שצד שלא טען בהזדמנות הראשונה טענה של חוסר סמכות מקומית נחשב למסכים לסמכות זו.
לאחר הרפורמה, מצבה של פסיקה זו טרם בואר.
הלכה זו לכאורה לא בוטלה, אך בתקנות קיים סעיף המסמיך את בית המשפט להורות לצד שטען טענה זו באיחור לשלם פיצויים לטובת אוצר המדינה, בסתירה לכלל לפיו יראוהו כמסכים (שאז הדרך לטעון לחוסר סמכות מקומית ממילא חסומה בפניו).
אם ישנה הוראה בחוק, אשר מסמיכה בית משפט מקומי ספציפי לצורך עניינים מסוימים, הרי שלא תהיה משמעות לדברים האמורים בתקסד"א לעניין הסמכות המקומית.
למשל, קיימים כללים נפרדים לענייני משפחה ירושה ופירוק חברות.
בנושא הסמכות המקומית, יש משמעות רבה להסכמת הצדדים טרם המשפט.
הנושא קבוע בפרק ב', תקנה 7(א) לתקסד"א (תקנות סדר הדין האזרחי, תשע"ט-2018):
"אם קיים הסכם בין בעלי הדין על מקום השיפוט, תוגש התובענה לבית המשפט שעליו הוסכם."
כאמור, יש לזכור כי הסכמת הצדדים תיבחן רק אם אין הוראה בחוק, אשר נותנת את הסמכות לבית משפט ספציפי.
בבית משפט לתביעות קטנות, לדוגמה, אין תוקף להסכם שיפוט, והסמכות תיקבע על פי הדין.
בדרך כלל, אם ישנה הסכמה מוקדמת, היא באה לידי ביטוי בתור סעיף בחוזה.
ישנם 2 סוגים של סעיפי הסכמי שיפוט:
הסכם שיפוט כללי / מקביל / תניית שיפוט מקבילה
דוגמה להסכם שיפוט מסוג זה, הוא סעיף האומר כי:
"הצדדים מסכימים כי במקרה של סכסוך, לבתי המשפט במחוז דרום תהיה סמכות שיפוט"
הפרשנות של בתי המשפט לסעיף מסוג זה, היא כי מותר לכל אחד מהצדדים, אך לא חובה עליו, לפנות אל בתי המשפט של מחוז דרום, גם אם הסוגיה הרלוונטית אינה אמורה להתברר שם על פי כללי הסמכות המקומית.
הסכם שיפוט ייחודי / תניית שיפוט ייחודית
הסכם שיפוט ייחודי יאמר דבר אחר, למשל:
"הצדדים מסכימים כי לבתי המשפט של מחוז ירושלים תהיה הסמכות הבלעדית, לדון בכל סכסוך אשר יתגלע בין הצדדים"
במקרה זה, לא משנה לאיזה בית משפט תהיה הסמכות המקומית, הרי שהשיפוט יהיה בסמכותם של בתי המשפט במחוז ירושלים.
מדובר בתקנה 7(א) לתקסד"א (2018), והכוונה היא לתובענה שכולה במקרקעין.
תניית שיפוט ייחודית גוברת על קביעה זו, ובמידה ותניית השיפוט היא מקבילה, ניתן להגיש את התובענה גם במחוז השיפוט הקבוע בתניית השיפוט.
לבתי משפט שלום באותו מחוז, יש סמכות מקומית מקבילה.
כך, אם יש סמכות מקומית לבית משפט השלום בטבריה, ניתן להגיש את התביעה גם בבית משפט השלום בצפת.
בית המשפט המחוזי בתל אביב
בית משפט השלום בתל אביב
בית משפט לעניינים מקומיים בחולון ובית משפט השלום בבת-ים
בית המשפט המחוזי מרכז בלוד
מחוז ירושלים הוא "מחוז ברירת המחדל", במקרים בהם ישנה תובענה אשר אין לה מקום שיפוט מתאים לפי תקסד"א או כל דין אחר.
זאת, על פי תקנה 8 לתקסד"א.
על פי תקנה זו בפועל כל יישוב ביהודה ושומרון נחשב כמקום שאינו כלול באזור שיפוט מוגדר במחוזות האחרים.
לפיכך, כל תביעה הנוגעת ליישובי יהודה ושומרון נדונה בבתי המשפט במחוז ירושלים.
בית משפט השלום בנהריה (נסגר)
סמכות עניינית עוסקת בשאלת הסמכות של הערכאה לדון בעניין משפטי מסוים.
נושא הסמכות העניינית שונה מהסמכות המקומית, שעניינה הוא בבחירת מקום ההתדיינות המתאים מבין מספר ערכאות שסמכותן העניינית זהה.
בניגוד לסמכות המקומית, לצדדים אין יכולת להתנות על סמכותו העניינית של בית משפט.
כללי הסמכות מיועדים להקצות את התביעות המוגשות למערכת המשפט בין בתי המשפט ובתי הדין השונים באופן שיגשים מטרות שונות שאליהן כיוון המחוקק.
מטרות אלה כוללות התמחות של בתי-משפט בנושאים ייחודיים, הקצאה יעילה של המשאבים השיפוטיים במערכת המשפט, ואף מטרות רחבות הרואות בבתי-המשפט אתרים שבהם קבוצות כוח שונות באוכלוסייה משיגות השפעה בסוגי סכסוכים המשמעותיים להן (מטרות "פוליטיות").
הסוגים השונים של כללי הסמכות נבדלים זה מזה במטרות שהם מיועדים להשיג.
כך, בעוד מטרותיהם של כללי הסמכות המקומית מצומצמות להגברת היעילות האדמיניסטרטיבית ולצמצום עלויותיהם של הצדדים להליך, כללי הסמכות העניינית יכולים לשמש להשגת כל המטרות, רחבות כצרות.
סמכות עניינית עוסקת בבית המשפט, שבו אמורה להתנהל התביעה.
בישראל הכוונה היא לאבחנה בין בית משפט השלום, בית משפט מחוזי, בית משפט לענייני משפחה, בית הדין לעבודה ועוד.
גם בארצות הברית הכוונה לשתי אבחנות: ראשית – בבית משפט מדינתי או פדרלי.
שנית (אם בבית משפט מדינתי) – באיזה בית משפט: Supreme/Superior Court?
התשובה לשאלה זו תלויה לרוב בסוג הסעד המתבקש – כספי, צו עשה, האם המדובר בתביעה כספית או בתביעה מתחום המעמד האישי או הצוואות וכיוצא בזה.
בישראל, מוסמך בית משפט השלום לדון, בין היתר, בתביעות כספיות עד לסכום של 2,500,000 ש"ח, ובתביעות במקרקעין שעניינן בחזקה, שימוש, חלוקת שימוש, ופירוק שיתוף במקרקעין.
בתחום הפלילי מוסמך בית משפט השלום לדון בם בעבירות שעונשן המרבי הוא עד שבע שנות מאסר.
המושג "תביעות כספיות" אינו מוגבל אך לתביעות בהן מתבקש סעד כספי, אלא אף לתביעות בהן הסעד ניתן להערכה כספית.
כך, למשל, אם שוויו הכלכלי של צו המניעה המתבקש בבית המשפט עומד על כ-2 מיליון ש"ח, ובנוסף מבקש התובע תביעה כספית על-סך מיליון ש"ח, הרי שהתביעה תהא ברשות בית המשפט המחוזי.
כמו-כן, היום הקובע לעניין הערכת שווי התביעה הוא יום הגשתה, וסכומים נוספים שהצטברו בשל השתת עלויות משפט, ריבית, הצמדה ועוד אינם משנים לעניין הסמכות.
עניינים שאינם בסמכות בית משפט אחר, ובכלל זה ערעורים על פסקי דין והחלטות של בית משפט השלום, נמצאים בסמכות בית המשפט המחוזי.
לבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים סמכות עניינית לדון בערעורים על פסקי דין של בית המשפט המחוזי.
בישראל נקבעת הסמכות העניינית, ככלל, על פי מבחן הסעד, כלומר לפי הסעדים שביקש התובע, אולם במקרים מסוימים נקבעת הסמכות על פי הנושא או הנסיבות, וישנם מקרים בהם נתונה סמכות מקבילה לערכאות שונות.
מבחן הסעד מבוסס על ההנחה, כי הסעד הנתבע מהווה קירוב (proxy) למידת המורכבות והמקצועיות הנדרשת בשיפוט.
ככלל, כאשר התובע מבקש מספר סעדים שנמצאים בסמכותם העניינית של בתי משפט שונים, עליו לפצל את תביעתו ולתבוע את הסעדים השונים בבתי-המשפט המתאימים מבחינת הסמכות העניינית.
כך, למשל, ניתן לכרוך תביעה לקיום צו בקניין רוחני יחד עם תביעה כספית, אף כאשר סכום התביעה הכספית צריך לידון בשלום, והצו המתבקש בקניין רוחני בסמכות בית המשפט המחוזי.
ישנם מספר מקרים בהם אין נדרשים לפיצול סעדים.
על-פי החריג הפסיקתי, ניתן לתבוע סעד הצהרתי בנפרד מאכיפת החוזה או פיצויים, וזאת מבלי לבקש היתר לפיצול סעדים.
בנוסף, ניתן לבקש מבית המשפט היתר לפיצול סעדים, ובית המשפט יטה לתת היתר זה ככל שהמבקש הצביע על אינטרס לגיטימי בפיצול.
לבסוף, ישנם מקרים בהם הדין מאפשר את פיצול הסעדים מבלי צורך בקבלת רשות (למשל בתביעה לפינוי מושכר), או אף כופה אותו, משאותו בית משפט אינו יכול לדון בשני העניינים, אף שאלה נובעים מאותה עילה.
לבית משפט סמכות נגררת להכריע בשאלה הנתונה בסמכותו של בית משפט אחר אגב הדיון בעניין המצוי בסמכותו, כאשר הדבר נדרש לצורך בירור והכרעה בעניין העיקרי.
במקרה כזה הפעלת הסמכות אינה מהווה מעשה בית דין.
כאשר נתבעים מספר סעדים במקרקעין, שאינם מצויים בסמכותו של אותו בית משפט, מוסמך בית המשפט שבסמכותו נמצא הסעד העיקרי לדון ולהכריע גם בסעד הטפל.
במקרה זה, הכרעת בית המשפט מהווה מעשה בית דין.
משמעות הכלל היא למשל שכאשר נתבעות הבעלות (שבסמכות המחוזי) וההחזקה (שבסמכות השלום) בתביעה מסוימת, בית המשפט שתחת סמכותו העניין העיקרי הוא בעל הסמכות העניינית (במקרה זה הבעלות, שהיא הסעד העיקרי).
מקרה נוסף על מקרקעין ובו הכלל תופס הוא סמכות הדיון בתביעות אזרחיות שעניינן קיום יחסי מין תוך ניצול יחסי מרות או אינוס.
בעניין פלונית 2018, נדרש בית המשפט העליון להחליט מיהו בעל הסמכות לדון בתביעה אזרחית של עובדת, הטוענת שעובד אנס אותה והטריד אותה מינית במסגרת יחסי עבודה.
המחלוקת התגלעה בשאלה אם יש להפריד את התביעות ולנהל הליכים מקבילים בבית המשפט (שלום/מחוזי על-פי השווי) ובבית הדין לעבודה, או שמא יש להתייחס לאירועים השונים כאל מכלול אחד, ואם כך – מיהו בעל הסמכות לדון בו.
השופט ניל הנדל פתח באימוץ הלכת פלוני 2014 של השופט רובינשטיין, ובקביעה שלבתי הדין לעבודה סמכות לדון אך ורק בהטרדות מיניות כהגדרתן ברשימה הסגורה המופיעה בחוק, כאשר כל הצדדים להליך הם עובדים במסגרת יחסי עבודה.
הנדל בחר להחיל את הכלל משפטי של "הטפל הולך אחרי העיקר", וקבע שכיוון שעבירת האינוס חמורה יותר מהטרדה מינית – בית המשפט האזרחי הוא בעל הסמכות לדון בתביעה שיש בה גם מעשי אונס וגם הטרדות מינות.
הנימוק להחלת הכלל בהקשר הזה היה שאין להקשות על נפגעת עבירת המין ולדרוש ממנה לנהל שני הליכים.
תביעת סעד כספי וסעד שאינו כספי
כאשר נתבעים סעד כספי וסעד שאינו כספי, הרי שיש לפצל את התביעה בין בתי המשפט על-פי סמכותם לדון בכל אחד מן הסעדים.
תביעה בקניין רוחני שלא ניתן להעריך שוויה - תהא כרוכה בתביעה הכספית.
בתביעה להצהרה על זכות צד להסכם מקרקעין לביטול ההסכם והשבת התמורה.
התביעה לביטול ההסכם היא תביעה במקרקעין שבסמכות בית המשפט המחוזי, והתביעה לפי אינטרס ההשבה מהווה חלק אינהרנטי מסעד הביטול.
תביעה הכוללת סעד במקרקעין וסעד כספי המצויים בסמכותו העניינית של אותו בית משפט נחשבת ל"תביעה במקרקעין".
כך, תביעה לבעלות במקרקעין וכן לפיצויים בסכום של 3 מיליון ₪ בגין הפרת הסכם מסחרי תידון בהכרח בבית המשפט שבתחום שיפוטו מצויים המקרקעין.
תביעות שלא ניתן להעריך את שווין
כאמור לעיל, תביעות כספיות עד לסכום של 2,500,000 ש"ח נמצאות בסמכותו העניינית של בית משפט השלום.
עם זאת, תביעות שהסעד הנתבע בהן אינו ניתן להערכה, כדוגמת אוסף בולים נדיר, נידונים בבית המשפט המחוזי.
פועל יוצא של הלכה זו היא כי כריכת תובענה שאינה ניתנת להערכה כספית (כדוגמת פגיעה בקניין רוחני) יחד עם תביעה כספית, תביא לכך שהסמכות העניינית תהא בידי בית המשפט המחוזי.
עם זאת, במאי 2020 ביאר בית המשפט העליון כי אם ניתן להעריך, ולו באופן גס, את שווי התובענה, הרי שהיא ניתנת לכימות, וכללי הסמכות יקבעו על-פי מגבלת 2.5 מיליון השקלים.
באותו המקרה, טענה מרצה מאוניברסיטת אריאל כי תלמידתה גנבה את הקניין הרוחני שלה, עת לימדה מחומריה במסגרת קורסי הכנה שהעבירה לבחינת הרישוי הממשלתית בתזונה.
בית המשפט קבע כי כריכת תביעה שעניינה קניין רוחני אינה מביאה באופן אוטומטי לכך שהנושא ידון בבית המשפט המחוזי, אלא נדרש גם שהעניין הרוחני לא יהא ניתן להערכה כספית, אף לא בקירוב.
תביעה שכנגד היא תביעה המתבררת באותו בית משפט.
הנתבע ראשי, במועד שנקבע להגשת כתב ההגנה, להגיש כתב תביעה שכנגד.
הכללים לגבי תביעה שכנגד הם כדלהלן:
בית משפט השלום רשאי לדון בתביעה שכנגד אף אם לא נבעה מאותן נסיבות.
כמו-כן, בית משפט השלום מוסמך לדון בתביעה שכנגד אף אם היא בסמכותו של בית המשפט המחוזי, ובתנאי שהתביעה שכנגד מבוססת על אותן הנסיבות או באותו הנושא כמו התביעה המקורית.
כך, למשל, על תביעה נזיקית שעניינה כליאת שווא שהוגשה בבית משפט השלום ניתן להגיש תביעה שכנגד שעניינה אי-פרעון הלוואה, אך זאת בתנאי שסכום ההלוואה נמוך מ-2.5 מיליון ש"ח.
מנגד, אם חברה קבלנית תובעת דייר על הפרת חוזה לרכישת דירה, הרי שזה מצידו יכול להגיש תביעה שכנגד שעניינה אף היא נוגע לחוזה המדובר בלא תלות בסכומה.
בית משפט השלום רשאי לדון בתביעה שכנגד אף אם עניינה כלכלי (שאז הסמכות לדון בה היא של בית המשפט המחוזי), ובתנאי שהיא באותו הנושא או נובעת מאותן נסיבות .
עם זאת, בית משפט השלום רשאי להעביר את שתי התביעות לבית המשפט המחוזי, אם מצא כי חלקה הכלכלי משמעותי.
בית המשפט לענייני משפחה רשאי לדון בתביעה שעניינה כלכלי, וכך אף בית המשפט לתביעות קטנות.
הסמכות העניינית לדון בענייני בוררות היא של בית המשפט שלו הייתה הסמכות העניינית לדון בתביעה.
בפסיקה טרם בואר כיצד יש לנהוג במצב ובו מבקשים לעכב הליכים לצורך בוררות, כאשר הצד שכנגד הגיש את התביעה לבית משפט שלו אינה נתונה הסמכות העניינית.
מחד גיסא, יש להגיש בקשה זו לבית המשפט המוסמך, מאידך - יש להגיש את הבקשה הזו בפעם הראשונה בה טוענים לגופו של עניין (סטנדרט שונה מהדרישה לגבי סמכות עניינית, אשר יש לטעון לגביה "בהזדמנות הראשונה").
הייתה התביעה שכנגד בסמכותו של בית משפט לענייני משפחה, רשאי בית המשפט להעביר את התביעות לבית המשפט לענייני משפחה שבאזור שיפוטו הייתה מוגשת התביעה שכנגד, יהיה שווייה אשר יהא, אם לדעתו הצדק והתועלת בהעברה עולים על הפגיעה בעניינו של אדם אחר שהוא צד לתובענה;
לבית המשפט לתביעות קטנות הסמכות לדון בתביעה שכנגד אף אם מגיש אותה תאגיד.
הגיש נתבע תביעה שכנגד בתביעות קטנות, הרי שהוא רשאי להגיש תביעה נוספת ליתרת הכספים, בין בתביעות קטנות (אם הוא יחיד) או בהליך רגיל.
בעניינים עירוניים תהא סמכות מקבילה לבית משפט השלום ולבית המשפט לעניינים מקומיים.
למפקח על המקרקעין הסמכות העניינית לדון בעניינים הנוגעים לסכסוכים בין דיירים בבית משותף.
כאשר הסכסוך נוגע לרכוש המשותף או להסגת גבול בו בין דיירי הבית המשותף, תהא סמכות מקבילה לבית משפט השלום (דוגמה לסכסוך שאינו נוגע לרכוש המשותף הוא, למשל, סכסוך שעניינו תקנון הבית המשותף).
ערעור על החלטה שיפוטית של המפקח יהיה בפני בית המשפט המחוזי, שידון בשופט יחיד.
ואולם, אם עסקה ההחלטה בהשגת גבול בבית המשותף ידון בית המשפט המחוזי ב-3 שופטים.
ישנם עניינים רבים בסמכותם הבלעדית של טריבונליים שונים, ובתוכם בית הדין לימאות, בית הדין לשכירות מוגנת, ועדה רפואית עליונה, בית דין צבאי, בית הדין לעבודה, בית הדין לחוזים אחידים ועוד.
ישנם ערעורים ונושאים רבים המגיעים שהם בסמכות בית המשפט המחוזי, ובתוכם ניתן למנות למשל ערעור מס הכנסה, ערעור על ועדה רפואית עליונה, ענייני תאגידים מסוגים שונים ופירוקם, ערעור על פסק דין משמעתי של לשכת עורכי הדין, ועוד.
ואולם, ערעורים על ועדה רפואית עליונה, ועדת ערעור לפי חוק הנכים (תגמולים ושיקום) ולפי חוק נכי רדיפת הנאצים, ניתנות לערעור בשאלה משפטית בלבד.
ישנם כללי חלוקה של הסמכות במקרקעין בין בית המשפט השלום לבית המשפט המחוזי.
בעוד בית המשפט המחוזי דן בסוגיות קנייניות במקרקעין, בית משפט השלום הוא המוסמך לדון בעניינים של החזקה ושימוש, זכויות שלא נרשמו במרשם המקרקעין ועוד.
הסמכות לדון בשימוש בדירה, תידון בבית משפט השלום תוך כריכת הדיון בשימוש במטלטלין הקשורים בדירה, וזאת על-מנת למנוע פיצול של תביעת שימוש בדירה וברכוש המצוי בה, אף אם הרכוש בה עולה על 2.5 מיליון ש"ח.
בנוסף, בית משפט השלום דן ב"מטרד ליחיד" הקשור למקרקעין (בעניין "מטרד לציבור" דן בית המשפט המחוזי), חלוקת שימוש, פירוק שיתוף, ועוד.
תביעה שהסעד המבוקש בה כספי, תיחשב לתביעה כספית לכל דבר ועניין, אף אם עניינה מקרקעין, וכללי הסמכות יקבעו על-פי הכללים הרגילים של תביעה כספית.
תביעה שעניינה זכות חוזית במקרקעין, דהיינו, זכות שלא נרשמה בטאבו - תיחשב אף היא לתביעה כספית, ותידון בבית המשפט השלום/המחוזי על-פי שוויה.
זאת, אף אם מדובר בשאלה של שימוש במקרקעין או פירוק שיתוף במקרקעין.
לתובע שמורה הזכות להפחית את הסכום הנתבע על-מנת שעניינו ידון בבית משפט השלום.
אם התעדכנה תקרת הסכום וטרם הסתיים הדיון, הלכה היא כי בית משפט יאפשר את תיקון כתב התביעה בדרך של העלאת הסכום הנתבע בהתאם.
בית משפט השלום רשאי להתיר תיקון כתב תביעה שמוציא את התביעה מסמכותו.
אושר תיקון זה, יועבר הדיון לבית המשפט המחוזי.
במצב ההפוך, רשאי בית המשפט המחוזי להמשיך לדון בתביעה.
בעניינים רבים, יושב בית המשפט המחוזי כערכאת ערעור מנהלי בנושאים שונים, כדוגמת ערעור על ועדת ערר לפי חוק שירות קבע, ערעור על החלטת שמאי מכריע בעניין הפקעה, ועוד.
על-פי תקנה 40(ב), ניתן לקבוע כי תביעות שעניינן נושא אחד והוגשו לבתי משפט שונים בעלי אותה דרגה, יאוחדו בהחלטת נשיא בית המשפט העליון או שופט אחר של בית המשפט העליון שהוא הסמיכו לכך.
בש"א 5997/17 ורדינון נ' גרשוני, נקבע כי במקרה כזה, לא יחול הכלל "לא יעבירנו עוד", וניתן יהיה לתקוף בהמשך הדיון את סמכותו העניינית של בית המשפט לדון בתובענה.
כך, באותו המקרה, המבקש זכאי היה להעלות את הטענה כי יש להעביר את הדיון לבית המשפט למשפחה, שלו הסמכות העניינית לדון בעניין.
בתביעה המתנהלת בפני בית המשפט המחוזי, תידון הודעת צד שלישי גם כן בבית המשפט המחוזי, אף אם סכומה הכספי של ההודעה בה בתחומי בית משפט השלום.
טענת חוסר סמכות עניינית אינה טענה מקדמית בלבד, כלומר ניתן לטעון אותה בכל שלב משלבי המשפט, ובית המשפט חייב להעלות אותה בעצמו גם אם לא הועלתה על ידי הצדדים.
חריג לכך הוא, שאם התובע נגוע בחוסר תום לב אשר "זועק לשמיים", לא תישמע טענתו על כך שבית המשפט ניהל את המשפט בחוסר סמכות.
ככלל, פסק דין שניתן בחוסר סמכות בטל מעיקרו.
העלאת טענת חוסר סמכות עניינית בשיהוי ניכר יכולה להביא לדחיית הטענה מטעם זה בלבד.
שיהוי בהעלאת הטענה יכול להביא גם לחיוב מעלה הטענה בהוצאות לטובת אוצר המדינה או לטובת הצד שכנגד.
כאמור, הכלל הבסיסי הוא כי עבירות שהעונש בגינן הוא עד 7 שנות מאסר (כולל) יידונו בבית משפט השלום.
אין משמעות הדבר כי בית משפט השלום אינו יכול להשית עונש הגבוה מ-7 שנות מאסר, אלא כי העונש על עבירה בודדת לא יכול לעלות על עונש זה.
לכלל זה ישנם מספר חריגים.
ראשית, פרקליט מחוז או פרקליט המדינה יכול לקבוע כי עבירות סמים שעונשן עולה על 7 שנות מאסר או עבירות כלכליות, יכול לקבוע כי יידונו בעבירות אלו בבית משפט השלום (אך זה לא יוכל להשית בגינן עונש העולה על 7 שנים).
פרקליט המחוז יכול להגיש כתבי אישום בגין עבירות צווארות לבן מסוימות, ובתוכן קבלת שוחד וקבלת דבר במרמה, לבית המשפט המחוזי (הגם שהעונש עליהן נמוך יותר).
כמו כן, כתב אישום נגד ראש ממשלה, דיון בעבירת הסגרה, ועבירה לפי חוק הגבלים עסקיים, יידונו בבית המשפט המחוזי בירושלים.
עבירה במסגרת חוק המאבק בארגוני פשיעה, וכן כתבי אישום נגד שר או שופט, יוגשו בבית משפט המחוזי.
סמל אבחזיה, רפובליקה שלא מוכרת מבחינה בינלאומית, אומץ על ידי הסובייט העליון של אבחזיה ב-23 ביולי 1992, אחרי שהכריזה על היפרדותה מגאורגיה.
סמל אבחזיה מציג מגן המחולק לאורכו לשני חלקים: ירוק ולבן.
על הצבעים ישנם צורות שונות בצבע זהב.
בחלק התחתון המרכזי של הסמל ישנו כוכב בעל שמונה פינות, וגם בחלקים העליונים (אחד בחלק הירוק ואחד בחלק הלבן) נמצא אותו הכוכב רק קטן יותר.
במרכז המגן נראה פרש רוכב על סוס, היורה חץ לכיוון הכוכבים.
הפרש מאזכר את הסיפור האבחזי ההרואי של נארטס, והסוס מכונה אראש.
הירוק בסמל מייצג את הנעורים והחיים, והלבן מסמל את הרוחניות.
הכוכבים מייצגים את השמש, כמו גם את האיחוד בין המזרח למערב.
בתקופת ברית המועצות היה לאבחזיה סמל אחר לגמרי שהכיל בתוכו סמלים קומוניסטיים.
סמיתסוניט או פצלת האבץ הוא מינרל קרבונטי הבנוי מאבץ (Zn) ופחמה (קרבונט CO3).
צורת הגבישים של הסמיתסוניט היא מעוינון או במקרים נדירים יותר סקלנוהדרון, אבל לעיתים רחוקות בלבד מוצאים גבישים מפותחים של סמיתסוניט ובדרך כלל הוא מופיע בתצורת אשכול ענבים.
צבע גבישי הסמיתסוניט משתנה בין צהוב ירוק וכחול.
את הסמיתסוניט היה נהוג לכרות מימים ימימה מהשכבות העליונות של עפרות אבץ ועופרת.
הסמיתסוניט מופיע בדרך כלל עם המינרל המימורפיט.
למעשה נהגו בדרך כלל להניח כי סמיתסוניט והמימורפיט הם מינרל אחד שאותו היה נהוג לסווג תחת השם קלמין.
הסמיתסוניט כמינרל נפרד תואר לראשונה ב-1832 והוא קרוי על שמו של הכימאי והמינרלוג הבריטי, ג'יימס סמיתסון (1829-1754) הידוע כיום בעיקר בשל הירושה שהותיר שמימנה את הקמת מוסד הסמית'סוניאן הקרוי אף הוא על שמו.
סמיתסוניט נוצר כמינרל משני של בליה או התחמצנות של מרבצים של עפרת אבץ, למשל מספלריט.
החלפה של האבץ שבסמיתסוניט במנגן יוצרת שורה איזומורפית מוגבלת עם המינרל רודוכרוזיט והחלפה של האבץ בברזל יוצרת שורה איזומורפית מוגבלת עם המינרל סידריט.
השימוש העיקרי בסמיתסוניט הוא כמקור משני של אבץ.
כך למשל במשך שנים התעלמו ממרבצי הסמיתסוניט שבלידוויל (Leadville) שבמדינת קולורדו וכיום כורים אותו לאחר שהובהר הפוטנציאל הכלכלי הגלום במינרל.
בקרבונט האבץ נעשה שימוש בתמיסת קלמין שבה נעשה גם כיום שימוש כאמצעי להקל על עקיצות יתושים וגירויים שונים בעור אף על פי שמנהל המזון והתרופות האמריקאי הודיע ב-1992 כי לא מצא שום הוכחה כי יש לתמיסה השפעה מרפאה.
המקומות הידועים ביותר בהם מצוי הסמיתסוניט כוללים את המכרות של צואמב בנמיביה (המקור לתמונת המינרל משמאל), שדגימות הסמיתסוניט מהם מכילות כמויות זעירות של קובלט הצובעות את המינרל בצבעים מרהיבים ומכרה ברוקן היל בזמביה.
מקומות נוספים כוללים את מכרה קלי (Kelly) במגדלנה שבמדינת ניו מקסיקו, מקסיקו, לוריון ביוון, מורסנט בבלגיה ועוד.
סמית' אנד וסון 40 (40S&W) הוא דגם של כדור סנטרפייר לאקדח.
בשנת 1986 באירועי מיאמי, נרצחו שני סוכנים על ידי שני שודדים, כאשר אחד הסוכנים ירה בשודד כדור 9x19 מילימטר פרבלום שחדר לחזהו דרך המרפק ונעצר שלושה סנטימטר ליד לבו.
בעקבות אירועים אלו, החלה הסוכנות הפדרלית בארצות הברית בתחקיר מעמיק בנושא תחמושת שבסופו הוחלט על מעבר לקליבר חדש וחזק יותר - כדור ה-10 מ"מ שפותח רק שנים מעטות קודם לכן.
הכדור הקשה היה ארוך מדי (25 מילימטר) והצריך אקדחים גדולים בסגנון ה-45ACP, ובנוסף הרתע היה חזק מאוד.
בתגובה הורידה הסוכנות הפדרלית את כמות אבק השרפה.
באוקטובר 1990 הציגה חברת סמית' אנד וסון את ה-S&W 40, שבו על אף התרמיל הקצר יותר יש די מקום לכמות אבק השריפה הנותר.
סמית' אנד וסון 40 הוא בעל קוטר זהה אך אורכו הוא 22 מילימטר.
הכדור מפתח כ-40% יותר כוח לעומת 9 מ"מ והקוטר גדול ב-30% לעומת כדור בקוטר 9 מילימטר.
יתרונו העיקרי של הכדור הוא משקלו הכבד המאפשר פגיעה קשה יותר.
חסרונו העיקרי הוא שבגלל הקוטר הגדול יותר מופחתת כמות הכדורים הנישאים במחסנית לעומת ה-9 מ"מ.
בשנת 1997 החליטה גם הסוכנות לחזור לעשרה מילימטר וכיום הוא נמצא בשימוש בין היתר ב-D.E.A., במשמר החופים ובמשטרת לוס אנג'לס.
מעבר לזה נמצא הקליבר בשימוש במשטרות רבות באוסטרליה, קנדה, ברזיל ואפילו ירדן ביחידת משטרה מיוחדת בלוחמה בטרור בתת-מקלע של הקלר וקוך UMP.
בישראל קליבר זה לא נמצא בשימוש.
היה כימאי אנגלי, שנודע בזכות גילוי היסודות אירידיום ואוסמיום.
טננט נולד ב-1761 בעיירה סלבי (Selby) שבמחוז יורקשייר שבאנגליה.
הוריו היו הכומר קלברט טננט ומרי דונט.
אביו נפטר כשהיה בן 10, אמו נהרגה בתאונת רכיבה כשהיה בן 20. בגיל 21 ירש את אחוזת הוריו שהכנסותיה פטרו אותו מדאגות פרנסה.
כנראה בשל כך לא עבד מעולם כרופא.
ב-1796 רכש אחוזה חקלאית בעיירה במחוז סאמרסט, ומאז חלק את זמנו בין ביתו בלונדון לאחוזתו הכפרית.
ב-1813 התמנה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1815 נהרג במהלך חופשה בצרפת, בתאונת רכיבה בעת סיור עם הגנרל בילוב בבולון-סור-מר שבמחוז פה-דה-קאלה.
ב-1781 החל לימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו.
אולם באוקטובר 1782 עבר ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' בקריסט קולג'.
בקיימברידג' היה במעמד של Fellow Commoner כלומר תלמיד שזכאי להטבות של חבר fellow למשל ישיבה ליד ה"שולחן הגבוה" (High table).
ב-1788 קיבל תואר MB, וב-1796 השלים למודי רפואה וקיבל תואר MD.
בקיימברידג' הכיר את ויליאם הייד וולאסטון שאתו קיים כל חייו שיתוף פעולה מדעי הדוק.
גילוי היסודות אוסמיום ואירידיום מקבוצת הפלטינה
עניינו של טננט בפלטינה החל עוד בהיותו סטודנט בקיימברידג'.
מאוחר יותר עבד יחד עם ידידו וולאסטון על מחקר קבוצת הפלטינה.
לשם כך רכשו יחד, בשנת 1800, כמות גדולה של בצר פלטינה.
וולאסטון עבד על מרכיבי הבצר המסיסים במי מלך וגילה את היסודות פלדיום ורודיום.
טננט עבד על האבקה השחורה שנשארה לאחר הטיפול במי המלך.
הדעה המקובלת הייתה שהיא מורכבת מגרפיט, אולם טננט הסיק על פי הצפיפות הגבוהה שלה, שמדובר במתכת ולא בגרפיט.
בקיץ 1803 גילה שמדובר בשני יסודות מתכתיים, בלתי מוכרים עד אז, האוסמיום והאירידיום.
את הגילוי הציג בפגישה של החברה המלכותית ב-21 ביוני 1804.
ב-1796 (לפי מקור אחד ב-1797) טננט מצא שיהלום הוא פחמן ולא תרכובת של פחמן מאחר שתוצר שריפתו הוא פחמן דו-חמצני בלבד, במשקל זהה למשקל היהלום שנשרף.
טננט גם הראה שיהלום ופחם עץ הם זהים כימית (אלוטרופים במונחים עכשוויים) כי כששורפים כמויות זהות מקבלים כמות זהה של פחמן דו-חמצני.
הערה: המקורות חלוקים בשאלת תרומתו זו של טננט.
חלקם מציינים שלבואזייה גילה זאת כבר ב-1772 מקור אחד, מקור נוסף.
טננט תמך בשלב מוקדם מאוד בפרדיגמה החדשה והבלתי מקובלת השוללת את תאוריית הפלוגיסטון.
זאת כבר ב-1785 שנתיים בלבד לאחר פרסום המאמר של לבואזיה.
באחוזתו שבסאמרסט עסק במחקרים חקלאיים.
בין השאר הראה שאבן גיר מגנזית (magnesian limestone)
על פי מכתבו של נשיא החברה המלכותית, המודיע על מותו של טננט, הוא עמד להודיע על גילוי חשוב נוסף אולם הדבר נמנע עקב מותו הפתאומי.
טננט עמד בקשר עם גדולי הכימאים של תקופתו.
ב-1784 נפגש עם הכימאים השוודיים המובילים קרל שלה ויוהאן גאן ועם הכימאי הגרמני לורנץ פון קרל.
ב-1786 נפגש עם הכימאי הצרפתי קלוד ברטולט, שהיה שותף עם לבואזיה בהמצאת השיטה למינוח חמרים כימיים.
ואולי גם נפגש עם לבואזיה עצמו.
ב-1812 הכימאי השוודי הידוע ברצליוס ביקר אצלו בחווה בסומרסט.
חבר החברה המלכותית של לונדון - 1785.
זוכה מדליית קופלי לשנת 1804.
המינרל טננטיט (Tennantite) קרוי על שמו.
סמית' הוא אי בארכיפלג איי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, בסמוך לחופי אנטארקטיקה.
האי נקרא על שמו של קפטן ויליאם סמית', אשר גילה ומיפה אותו.
האי סמית' נמצא במרחק 72 ק"מ ממערב לאי דספשן.
במרכזו של האי משתרע רכס אימאון (Imeon Range) שפסגתו הגבוהה ביותר היא הר פוסטר שגובהו הוא 2,105 מטרים מעל פני הים.
בין פסגותיו האחרות קיים גם הר פסגה שגובהו 1,860 מטרים.
מקור שמו בטעות תרגום נפוצה של הפסוק המתאר את הר נבו בספר דברים.
האי התגלה ומופה לראשונה על ידי ויליאם סמית' באוקטובר 1819.
בשנות העשרים של המאה ה-19 פעלו במקום צידי כלבי ים אמריקאים ובריטים.
באי לא פועלות תחנות מחקר והביקורים היחידים בו הם של מדענים ומטפסי הרים.
האי מופה מחדש על יחידת סקר הידרוגרפי של הצי המלכותי הבריטי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1951–1952.
סמית' תומפסון היה מזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1819–1823 ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1823 ועד מותו ב-1843.
סמית' תומפסון נולד באמיניה שבמדינת ניו יורק.
ב-1788 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון (אז קולג' ניו ג'רזי).
לזמן קצר הוא עסק בהוראה ולאחר מכן למד משפטים אצל ג'יימס קנט.
בין השנים 1792–1793 הוא עסק בעריכת דין בעיר טרוי שבניו יורק ולאחר מכן ועד 1802 הוא המשיך את עיסוקו בעיר פוקיפסי שבניו יורק.
ב-1800 נבחר תומפסון לאספה המחוקקת של מדינת ניו יורק והיה נציג בכינוס החוקתי של 1801. ב-1802 הוא מנה כשופט בבית המשפט העליון של ניו יורק וכיהן בתפקיד זה עד 1814. לאחר מכן ועד 1818 הוא כיהן כנשיא בית המשפט.
ב-1819 מונה תומפסון כמזכיר הצי של ארצות הברית על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו.
ב-1823–1824 הוא הציג את מועמדותו לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות של 1824. הוא הסיר את מועמדותו לאחר שהובס על ידי שאר המועמדים.
ב-1 בספטמבר 1823 קיבל תומפסון מהנשיא ג'יימס מונרו באי-רצון מינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא מילא את מקומו של השופט הנרי ברוקהולסט ליווינגסטון שנפטר.
מינויו הרשמי היה ב-5 בדצמבר 1823 והוא אושר על ידי סנאט ארצות הברית ב-9 בדצמבר אותה שנה.
במשך כל שנות כהונתו בתפקיד הוא היה יריבו המושבע של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל.
במהלך שנחשב כיום ליוצא דופן, אך היה אז מקובל, המשיך תומפסון לקדם את שאיפותיו הפוליטיות והתמודד על משרות ציבוריות בעודו יושב על כס השיפוט.
בבחירות על משרת מושל ניו יורק ב-1828 הוא נחל תבוסה, זאת בניגוד לדוגמה של נשיא בית המשפט העליון ג'ון ג'יי שהתמודד בהצלחה על אותה משרה ב-1795, גם הוא תוך כדי שהוא יושב עדיין על כס השיפוט.
לאחר תבוסה זאת ויתר תומפסון על שאיפותיו הפוליטיות.
סמית' תומפסון נפטר ב-18 בדצמבר 1843 בפוקיפסי בעודו מכהן כשופט.
אשתו הראשונה של סמית' תומפסון הייתה שרה ליווינגסטון, בתו של גילברט ליווינגסטון, שותפו למשרד עורכי הדין של תומפסון.
אשתו השנייה הייתה אליזבת דוונפורט ליווינגסטון, בתו של הנרי ליווינגסטון הבן.
גילברט והנרי היו אחים ולפיכך, היו שתי נשותיו של תומפסון בנות דוד מדרגה ראשונה.
שרה ליווינגסטון הייתה גם בת דודו של קודמו בתפקיד של בעלה, הנרי ברוקהולסט ליווינגסטון דרך אבותיהם המשותפים רוברט ליווינגסטון הזקן ואלידה סקיילר שחיו במזרח ניו יורק במהלך המאה ה-18.
אחד מבניו של תומפסון, גילברט ליווינגסטון תומפסון, נשא לאישה את אריאטה מינת'ורן תומפקינס, בתו של סגן נשיא ארצות הברית דניאל טומפקינס.
בתו, אריאטה ליווינגסטון תומפסון, הייתה אמו של גאי ורנור הנרי, קצין בצבא ארצות הברית וסבתו של גאי ורנור הנרי הבן, גם הוא קצין בצבא ארצות הברית.
במאי 1816 היה תומפסון סגן הנשיא המייסד של אגודת התנ"ך האמריקאית ובעת כהונתו כמזכיר הצי הוא דאג שעותק של התנ"ך יוענק לכל קציני וחיילי צי ארצות הברית עם התגייסותם.
ב-1919 נקראה על שמו המשחתת USS Smith Thompson לציון 100 שנים למינויו כמזכיר הצי.
סמכות שיפוט אוניברסלית מאפשרת למדינות או לארגונים בינלאומיים לתבוע סמכות שיפוטית פלילית כלפי נאשם ללא קשר למקום בו בוצע הפשע לכאורה, וללא קשר לאזרחותו של הנאשם, למדינת מגוריו או לכל קשר אחר עם הגורם התובע.
פושעים שהועמדו לדין תחת סמכות שיפוט אוניברסלית נחשבים לפשעים נגד האנושות, חמורים מכדי לסבול ארביטראז' שיפוטי.
מושג השיפוט האוניברסלי קשור אפוא באופן הדוק לרעיון שחלק מהנורמות הבינלאומיות הן Erga omnes (מחייבות את כולם), והן נורמה קוגנטית (jus cogens) חובה של המשפט הבינלאומי המחייבות את כל המדינות.
החלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות 1674, שאומצה ב-28 באפריל 2006, "אישרה מחדש את הוראות הפסקאות 138 ו-139 במסמך התוצאה של הפסגה העולמית ב-2005, בנוגע לאחריות להגן על אוכלוסיות מפני רצח עם, פשעי מלחמה, טיהור אתני ופשעים נגד האנושות ומחייב את מועצת הביטחון לפעולה להגנה על אזרחים בעימותים מזוינים".
הקורפוס יוריס קיוויליס, מהדהד את פירושי המשפטן הרומי הו המאה השנייה גאיוס , אומרים כי "כל העמים ...
נשלטים בחלקם על ידי חוקים מסוימים משלהם, וחלקם על ידי אותם חוקים המשותפים לכולם, [אלה] הטבעיים.
בערך באותה תקופה, החוק הבינלאומי הכיר בתפיסה המקבילה של "אויבי המין האנושי" (Hostis humani generis) - שודדי ים שפשעיהם בוצעו בדרך כלל מחוץ לטריטוריה של כל מדינה.
מהנחות יסוד אלה, המייצגות את אמונת עידן הנאורות בסטנדרטים טרנס-טריטוריאליים, טרנס-תרבותיים של נכון ולא נכון, נגזרת סמכות השיפוט האוניברסלית.
בצד קביעה נורמטיבית זו נקבע, כי לכל מדינה הסמכות לחפש אחרי שודדי ים ולהעמידו לדין, וזאת אף ללא קיום זיקה בינה לבין הפשע, הקורבנות או העבריין.
במהלך המאה ה-19 הפך הסחר בעבדים לפשע על פי המשפט הבינלאומי, וזאת בכמה אמנות אשר הקנו למדינות שהצטרפו אליהן, את הסמכות להעמיד לדין סוחרי עבדים בהיעדר זיקה נוספת לעצם ביצוע הפשע.
אמנת העבדות מ-1926 (אשר תוקנה ב-1953), מקימה סמכות שיפוט אוניברסלית על החשודים בביצוע העבירה.
אולי התקדים הבולט והמשפיע ביותר לסמכות השיפוט האוניברסלית היו משפטי נירנברג באמצע המאה ה-20. השופט האמריקני רוברט ה.
ג'קסון, אז התובע הראשי, הצהיר במפורש כי בית הדין הצבאי הבינלאומי, האוכף עקרונות אוניברסליים של טוב ורע יכול להעמיד לדין מעשים בכל מיקום גאוגרפי, "פשעים נגד שלום העולם" - אפילו אם המעשים היו חוקיים בזמנו בגרמניה הנאצית.
אכן, כתב אישום אחד היה שהחוק הנאצי עצמו הפך לפשע, החוק עצמו הפך לכלי של דיכוי.
משפטי נירנברג על פי התפיסה של סמכות שיפוט אוניברסלית, לפיה ניתן לשפוט את חוקי האומה והמעשים של פקידיה יכולים לעמוד למשפט, ויש שלטון חוק בינלאומי שאינו מוגבל בגבולות הלאומיים.
מדינת ישראל השתמשה בסמכות שיפוט אוניברסלית בחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, שעל פיו הועמד אדולף אייכמן למשפט ובמשפט דמיאניוק.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 הועמדו גם לדין, בהתאם לחוק זה, עשרות יהודים ישראלים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הנאצים (בעיקר יהודים שנחשדו ששימשו בתפקיד "קאפו").
במשפט אייכמן בית המשפט בירושלים דחה את טענת ההגנה כי רק לגרמניה סמכות לשפוט את אייכמן וקבע, בין היתר:
הוראות נוספות המשתמשות בסמכות השיפוט האוניברסלית קיימות במספר נוסף של חוקי מדינת ישראל, הבולט שבהם הוא סעיף 16 לחוק העונשין, המסמיך את בתי המשפט בישראל להפעיל סמכותם בגין:.
חוק העונשין מסמיך גם את בתי המשפט בישראל להפעיל סמכות שיפוט אוניברסלית בגין עבירות שוד ים.
ערכאות בינלאומיות בעלות סמכות אוניברסלית
בית הדין הפלילי הבינלאומי, שהוקם בהאג בשנת 2002, הוא בית דין בינלאומי בעל סמכות אוניברסלית (המוגדרת באמנה) להעמיד לדין את אזרחי אחת מהמדינות החברות בבית הדין בגין רצח עם, פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה ופשע תוקפנות.
סמכות בית המשפט נקבעה על ידי כמה הסכמים בינלאומיים, הבולט בהם הוא אמנת רומא שנחתמה בשנת 1998. סמכות השיפוט האוניברסלית על הפשעים שנקבעו באמנת רומא נדחה על ידי הצדדים החותמים, אולם סמכות שיפוט אוניברסלית מאפשרת למועצת הביטחון של האומות המאוחדות להפנות מצבים ספציפיים לבית הדין הפלילי הבינלאומי.
זה קרה עם רצח העם בדרפור, מלחמת האזרחים בלוב ב-2011, ולגבי מנהיג המורדים מקונגו בוסקו נטגנדה, שהורשע ב-18 סעיפים של פשעים נגד האנושות ב-2019.
בנוסף, ארגון האומות המאוחדות הקים בתי משפט ספציפיים מבחינה גאוגרפית לחקירה ולהעמדה לדין של פשעים נגד האנושות, במסגרת עיקרון סמכות שיפוט האוניברסלית, דוגמת בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה, ובית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר שפעל בין השנים 1993 ו-2017.
בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר, חקר פשעי מלחמה שהתרחשו בבלקן בשנות התשעים.
הוא הרשיע את מנהיג סרביה לשעבר, רדובאן קאראג'יץ', בעשרה אישומים הקשורים לרציחות, טיהורים והתעללויות אחרות נגד אזרחים, כולל רצח עם בקשר לטבח סרברניצה ב-1995; הוא נידון ל-40 שנות מאסר.
מתנגדים לסמכות השיפוט האוניברסלית, דוגמת הנרי קיסינג'ר, שבעצמו נקרא למסור עדות על מבצע קונדור של ממשלת ארצות הברית בבית משפט בספרד (קיסינג'ר סירב לבקשת ספרד לתחקר אותו), טוענים כי סמכות שיפוט אוניברסלית מהווה הפרה של הריבונות של כל מדינה: כל המדינות שוות בריבונות, כפי שאושר על ידי מגילת האומות המאוחדות.
לטענת קיסינג'ר, מכיוון שכל מדינה יכולה להקים בתי משפט עם סמכות שיפוט אוניברסלית, יש סכנה שהתהליך יכול להתדרדר במהירות למשפטי ראווה מונעים פוליטית, כדי לשים חותמת מעין שיפוטית על רדיפת אויבי המדינה או מתנגדיה.
אכיפת סמכות שיפוט אוניברסלית ברחבי העולם
בית המשפט הגבוה באוסטרליה אישר את סמכותו של הפרלמנט האוסטרלי, על פי חוקת אוסטרליה, להפעיל סמכות שיפוט אוניברסלית על פשעי מלחמה בפרשת "פוליכוביץ' נגד חבר העמים" ב-1991 .
איוון טימופייביץ' פוליכוביץ', היה אוקראיני שהיגר לאוסטרליה, והואשם בפשעי מלחמה, שבוצעו בין ספטמבר 1942 למאי 1943 באוקראינה, בזמן שהייתה תחת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
פוליכוביץ' נחשף על בסיס מידע שהגיע מברית המועצות בשנת 1986. הוא הועמד למשפט אך זוכה מחמת הספק לגבי זהותו.
בשנת 1993, העביר הפרלמנט בבלגיה "חוק סמכות שיפוט אוניברסלית" (המכונה לעיתים "חוק הג'נוסייד הבלגי"), המאפשר לה לשפוט אנשים שהואשמו בפשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות או רצח עם.
בשנת 2001 הורשעו ארבעה אזרחי רואנדה וקיבלו עונשים מאסר של 12 עד 20 שנה בגין מעורבותם ב רצח עם ברואנדים בשנת 1994. אחר כך עלה רצף מהיר של תיקים לדיון:
שר החוץ של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נתבע בגין הפרות חמורות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי.
הוגשה תביעה על ידי קבוצה של פלסטינים לבנונים, להעמיד לדין את ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, על מעורבותו בטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה בלבנון ב-1982. אך בית המשפט העליון בבלגיה קבע כי שרון, נהנה מחסינות מפני העמדה לדין באשמת פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, באותה עת, מתוקף תפקידו.
עם זאת אישר בית המשפט הבלגי להעמיד לדין את האלוף במילואים עמוס ירון, שהיה מפקד כוחות צה"ל בביירות בזמן הטבח.
ב-2003 הוגשה תביעה נגד הגנרל טומי פרנקס, שהיה רמטכ"ל צבא ארצות הברית על פגיעה באזרחים במלחמת עיראק.
ראש ממשלת בלגיה, גי ורהופשטט, הודיע כי הפרקליטות הבלגית תעביר לבית משפט בארצות הברית את התביעה, מאחר שהחוק מאפשר זאת.
החוק הבלגי שונה באפריל 2003, כך שהוא מאפשר העברת הטיפול בתביעה למדינה שנגד האזרח שלה היא הוגשה.
ב-1 באוגוסט 2003, ביטלה בלגיה את החוק לסמכות שיפוט אוניברסלית, והכניסה חוק חדש בנושא סמכות חוץ-טריטוריאלית, הדומה או מגביל יותר מזו של מרבית מדינות אירופה.
עם זאת, חלק מהמקרים שכבר החלו נמשכו.
אלה כללו את אלה הנוגעים לרצח העם ברואנדה, ותלונות שהוגשו נגד הנשיא לשעבר בצ'אד, היסן הברק (שכונה "פינושה האפריקאי").
בספטמבר 2005 הוגש כתב אישום נגדו בגין פשעים נגד האנושות, עינויים, פשעי מלחמה והפרות זכויות אדם אחרות על ידי בית משפט בלגי.
הוא נעצר בסנגל בעקבות בקשות של בתי משפט בסנגל, הוא נשפט והורשע בפשעי מלחמה על ידי בית הדין המיוחד בסנגל בשנת 2016, ונידון למאסר עולם.
גרמניה יישמה את עקרון סמכות השיפוט האוניברסלית לרצח עם, פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה בחוק הפלילי שלה באמצעות "Völkerstrafgesetzbuch" או VStGB ("הקוד הפלילי הבינלאומי"), שיישם את אמנת רומא שהביא להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי במשפט המקומי של המדינה.
החוק הועבר בשנת 2002 ועד שנת 2014 נעשה בו שימוש פעם אחת, במשפטו של מנהיג המורדים ברואנדה איגנס מורוואנשיאקה.
בשנת 2015 הוא נמצא אשם ונידון ל-13 שנות מאסר.
בממלכה המאוחדת, בדרך כלל החוק מאשר להעמיד לדין רק על עבירות פליליות רק בתחום השיפוט בו התרחשה העבירה, אלא אם כן סעיף ספציפי מאפשר לממלכה המאוחדת להפעיל סמכות שיפוט אוניברסלית.
זה המקרה, בין היתר, לגבי:
עינויים (סעיף 134 לחוק הדין הפלילי משנת 1988)
עבירות מין נגד ילדים (סעיף 72 לחוק עבירות מין משנת 2003)
מרמה וזיוף (חוק פלילי 1993 חלק 1)
שוחד (היה סעיף 109 לחוק נגד טרור, פשע וביטחון משנת 2001, משנת 2010 סעיף 12 לחוק השוחד)
החוק בממלכה המאוחדת מסמיך את בתי המשפט להורות על מעצרו של כל מי שנחשד בהפרת הוראה באמנות ז'נבה.
"חוק אמנות ז'נבה" התקבל בבריטניה ב-1957, והפך את הוראות האמנה לחלק מהדין המקומי.
בספטמבר 2005, אלוף פיקוד הדרום לשעבר, דורון אלמוג, חזר לישראל מבלי שירד ממטוס אל על שנחת בלונדון, מחשש שייעצר עם נחיתתו ויואשם בפשעי מלחמה שביצע, כביכול, בתקופת האינתיפאדה.
צו המעצר נגד אלמוג הוצא בלונדון לפי בקשת משרד עורכי דין המתמחה בזכויות אדם.
אלמוג נשאר במטוס וחזר לישראל.
אחר כך דווח כי משטרת בריטניה נמנעה לעצור את אלמוג בשל חששה כי השוטרים ייקלעו לקרב עם המאבטחים.
בדצמבר 2007, ביטל השר לביטחון פנים, אבי דיכטר, ביקור מתוכנן בבריטניה בשל חשש כי יוצא נגדו צו מעצר, זאת על רקע מעורבותו בקבלת ההחלטה לחיסול ראש הזרוע הצבאית של חמאס, סלאח שחאדה, בעת שכיהן כראש השב"כ.
ביולי 2002 חוסל שחאדה בהפצצת חיל האוויר בעזה.
באירוע נהרגו 15 בני אדם, בהם אשתו של שחאדה ושלושת ילדיו, ופעילי זכויות אדם טענו שהרג זה הוא פשע מלחמה.
בספטמבר 2009, מספר ארגונים פרו-פלסטינים הגישו בקשה לבית משפט בלונדון להוצאת צו מעצר נגד שר הביטחון, אהוד ברק, בעת ששהה בבריטניה.
מגישי הבקשה נסמכו על דו"ח ועדת גולדסטון, שחקר את אירועי מבצע "עופרת יצוקה" וטען כי ישראל ביצעה במהלכו פשעי מלחמה.
הדיון בבקשת המעצר נדחה וברק עזב את המדינה כמה ימים אחר כך.
בדצמבר 2009 הוציא בית משפט בווסטמינסטר, צו מעצר לציפי לבני בקשר להאשמות בפשעי מלחמה ברצועת עזה במהלך מבצע "עופרת יצוקה".
הצו הוצא לבקשת גורמים פרטיים ב-12 בדצמבר ובוטל ב-14 בדצמבר 2009, לאחר שנחשף כי לבני לא נכנסה לשטח בריטניה.
ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון התקשר ללבני ב-16 בדצמבר והתנצל על הוצאת צו המעצר.
ב-15 בספטמבר 2011 חתמה מלכת בריטניה על תיקון לחוק, שמונע הגשת צווי מעצר על פשעי מלחמה בידי תובעים פרטיים, אלא באישור ראש התביעה הכללית.
חרף שינוי החוק, במאי 2012 ביטל דורון אלמוג את השתתפותו כאורח כבוד בערב התרמה של ארגון על"ה בלונדון, בעקבות ייעוץ משפטי שקיבל.
ביולי 2016, זומנה ציפי לבני לתשאול ביחידה לפשעי מלחמה של משטרת המטרופולין של לונדון, לאחר שהגיעה ללונדון.
בתום מגעים דיפלומטיים בין ישראל לבריטניה קיבלה לבני חסינות, שאפשרה לה לא להתייצב לתשאול.
נורווגיה, השתמשה, בין השאר, בסמכות השיפוט האוניברסלית ב"תקופת הטיהור" לאחר מלחמת העולם השנייה התרחש, בין מאי 1945 לאוגוסט 1948, נגד מי ששיתוף פעולה עם הכיבוש הגרמני במדינה .
כמה אלפי נורווגים ואזרחים זרים נשפטו והורשעו בעבירות שבוצעו בסקנדינביה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, היקפם, הבסיס המשפטי וההגינות של משפטים אלה היוו מאז בסיס למחלוקת.
בסך הכל הוצאו להורג 40 בני אדם, בהם וידקון קוויזלינג, ראש ממשלת נורווגיה במהלך הכיבוש הנאצי.
חמישה אנשים נוספים נידונו למוות בפולין בשנת 1947 בגין מעשיהם בנורווגיה.
ב-2009 נעשה ניסיון להעמיד לדין את ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד אולמרט ובכירים אחרים מישראל, באשמת ביצוע פשעי מלחמה במהלך במבצע "עופרת יצוקה" בעזה.
אך בית המשפט הנורווגי דחה את הבקשה.
החוק הספרדי מכיר בעקרון הסמכות האוניברסלית.
ב-25 ביולי 2009 העביר הקונגרס הספרדי חוק המגביל את יכולתו של בית המשפט העליון של ספרד (Audiencia Nacional) לפי סעיף 23.4 למקרים בהם ספרדים הם קורבנות, יש קשר רלוונטי לספרד, או שהחשודים לכאורה נמצאים בספרד.
ביוני 2003 כלא השופט הספרדי בלטסר גארסון את ריקרדו מיגל קוואלו , קצין חיל הים הארגנטינאי לשעבר, שהוסגר ממקסיקו לספרד עד למשפטו באשמת רצח עם וטרור הקשורים לשנות הדיקטטורה הצבאית של ארגנטינה.
הוא הוסגר אחר כך לארגנטינה והועמד לדין.
ב-11 בינואר 2006, בית המשפט העליון בספרד הסכים לחקור מקרה בו נטען כי שבעה פוליטיקאים סינים לשעבר, בהם מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית לשעבר, ג'יאנג דזה-מין, וראש הממשלה לשעבר לי פנג, השתתפו ברצח עם בטיבט.
סין אמרה כי החקירה היא התערבות בענייניה הפנימיים ודחתה את הטענות כ"המצאה מוחלטת".
בשנת 2009, הוגשו תלונות נגד הרמטכ"ל לשעבר דן חלוץ ועוד שישה בכירים ישראליים על ידי ארגונים פרו-פלסטינים, שביקשו להעמידם לדין בספרד על פי עקרון הסמכות האוניברסלית.
ב-29 בינואר 2009, פרננדו אנדראו, שופט בית המשפט הלאומי, פתח בחקירות ראשוניות בנוגע לטענות כי החיסול ממוקד בשנת 2002 מצדיק את העמדתו לדין של חלוץ, של שר הביטחון לשעבר בנימין בן אליעזר, משה יעלון, וארבעה אחרים, בגין פשעים נגד האנושות.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, מתח ביקורת חריפה על ההחלטה, וגורמים ישראלים סירבו למסור מידע שביקש בית המשפט בספרד.
בהתקפה נהרג מייסד הזרוע הצבאית של החמאס, סלאח שחאדה, אך בהתקפה נהרגו גם 14 אחרים (בהם אשתו ו-9 ילדיו).
החקירה בתיק הופסקה ב-30 ביוני 2009 על ידי החלטה של הרכב של 18 שופטים של בית המשפט הלאומי (Audiencia Nacional).
באפריל 2010 אישר בית המשפט העליון בספרד את החלטת בית המשפט לערעורים נגד ביצוע חקירה רשמית בנושא החיסול הממוקד של שחאדה.
בפברואר 2014, העלתה המפלגה העממית הימנית שמרנית הצעת חוק במסלול חקיקה מהיר, שהביא לסיומו של עקרון סמכות השיפוט האוניברסלית בחוק הספרדי, זאת בעקבות לחץ של סין, ישראל ופעילי ימין ספרדים.
סעיף 689 של החוק הפלילי הצרפתי קובע את העבירות שניתן לשפוט בצרפת, כאשר הן בוצעו מחוץ לשטחי צרפת על ידי אזרחים צרפתים או זרים:
בית המשפט העליון בפינלנד גזר מאסר עולם בכלא על מטיף רואנדי בשנת 2010, על השתתפותו ברצח העם ברואנדה בשנת 1994. פרנסואה באזארמבה, בן 59, עבר בשנת 2003 לפינלנד וביקש מקלט.
פינלנד מאפשרת העמדה לדין בגין פשעים נגד האנושות בכל מקום בו הם מבוצעים.
בזמן רצח העם הוא היה כומר בכנסייה הבפטיסטית בניאקיזו שבדרום רואנדה.
על פי העיתון הפיני הלסינגין סנומט, בית המשפט מצא אותו אשם בתיאום פיגועים קטלניים, ובארגון הצתת בתים של בני הטוטסי.
בית המשפט אמר כי הוא הפיץ תעמולה נגד הטוטסי והסית נגדם.
במהלך המשפט שמע בית המשפט 68 עדים שנסעו לרואנדה וטנזניה כדי לשמוע עדויות.
כדי ליישם את אמנת רומא, קנדה העבירה את חוק הפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה.
מייקל ביירס, פרופסור למשפטים באוניברסיטת קולומביה הבריטית, טען כי חוקים אלה הולכים רחוק יותר מאמנת רומא, ומספקים סמכות שיפוט לבתי משפט בקנדה בנוגע למעשים שקדמו להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי והתרחשו בשטחים מחוץ למדינות החברות בו; כתוצאה מכך, "כל מי שנמצא בקנדה ונטען כי ביצע רצח עם, עינויים ...
בכל מקום ובכל זמן, יכול להעמיד לדין בקנדה".
סמית' הוא אי בארכיפלג איי אנדמן.
האי שייך למחוז המנהלי של צפון ומרכז אנדמן, חלק מטריטוריית האיחוד ההודי של איי אנדמן וניקובר.
האי שוכן 298 ק"מ מצפון לפורט בלייר.
על פי מפקד האוכלוסין של הודו בשנת 2011, באי יש 160 משקי בית.
בכפר הראשי יש 60 בתי מגורים, ובנוסף בתי מנוחה אקולוגיים הזמינים ללינה.
הנהר סמית זורם מהרי קלאמת לאוקיינוס השקט במחוז דל נורטה בצפון-מערב קליפורניה, בחוף המערבי של ארצות הברית.