tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Class 3 - תרופה זו מעכבת תעלות אשלגן, מעכבת תעלות נתרן תלויות מתח, בעלת מבנה של חוסם בטא ומעכבת בצורה חלשה תעלות סידן תלויות מתח.
ניתנת כטיפול מונע לפרפור חדרים, חולים הסובלים מטכיאריתמיה, ולחולים לאחר אוטם שריר הלב - היות שהיא מונעת reentry.
טובה גם למקרים של WPW (וולף פרקינסון וויט סינדרום) ולפרפורי עליות.
עלולה לגרום לבעיות קצב בעיקר במצבים של היפוקלציה או היפומגנזמיה.
יכולה לגרום לפיברוזיס בריאות, כאבי ראש, אטקסיה, הפרעות שינה, רגישות בעור ובקרנית.
התרופה יכולה לגרום להיפו או היפרתיריאודיזם, עקב הדמיון שלה לתירוקסין, הורמון בלוטת התריס.
Class 4 - תרופה זו פועלת באמצעות עיכוב תעלות סידן בעיקר בקוצבים ומעט בשריר- יש האטה ב- AV node ועליה בתקופה הרפרקטורית- מונע reentry בעליות ובעיקר באזור הקוצבים.
לטיפול בטכיקרדיה סופר וונטרלית, פרפור ורפרוף עליות.
התרופה גורמת לואזודילטציה (מעכבת תעלות סידן גם בפריפריה).
הרדמה כללית היא דיכוי ערנות כתוצאה מדיכוי הפעילות המוחית.
בשעת ההרדמה אין תחושת כאב, שרירים אינם מתכווצים והמורדם נמצא במצב של חוסר הכרה.
מנגנון פעולת ההרדמה: תרופות להרדמה מעכבות את הולכת הגירויים העצביים למוח ומדכאות את מרכז הערנות הנמצא במוח.
הרדמה ניתוחית (המורדם אינו חש בכאב, שרירי השלד רפים, האישונים אינם מגיבים).
שיתוק המוח לטווח ארוך (נשימה מדוכאת ואינה מצליחה להתקיים בכוחות עצמה, לחץ הדם משתנה)
גז צחוק (nitrous oxide) - גז בעל השפעה מהירה אך גם מאוד חלשה.
הרדמה ניתוחית אינה מושגת על ידי גז זה בלבד כי אינו גורם להרפיית השרירים, דיכוי נשימתי ודיכוי לבבי.
הגז משמש בדרך-כלל בתחום רפואת השיניים.
הלותאן (halothane) - נוזל נדיף בעל ריח נעים.
תרופה זו היא בשימוש רחב, אך מאוד מסוכנת.
ישנו סיכוי נמוך לנזק חמור לכבד.
מחלה תורשתית בשם "היפרתרמיה ממאירה" מתבטאת בעלייה מסוכנת של חום הגוף בעת חשיפה לחומר ההרדמה הנ"ל.
תרופות שונות אחרות: סבופלורן, enflurane, desflurane.
תופעות לוואי של קבוצת תרופות זאת: האטת קצב לב, עוצמת כיווץ לב נמוכה, דיכוי נשימה, דיכוי מח העצם (לפעמים), פגיעה כבדית, תת-לחץ דם, חום ממאיר.
תרופות להרדמה הניתנות תוך ורידית
thiopental - מסיסת שומן, חודרת למוח בנקל ואז מרדימה, לאחר כניסתה למוח עוברת פיזור מחדש וכתוצאה מכך נכנסת לרקמות שומניות ומצטברת שם.
זמן ההשפעה הוא כ-20 שניות.
הרדמה זו היא לניתוחים קצרים.
פרופופול ו- methohexital - זמן ההשפעה כ-40 שניות זוהי תרופה יעילה מאוד לחולים הנוטים ליתר חום ממאיר.
אטומידאט - תרופה שאינה מורידה כמעט לחץ דם, אינה מעלה לחץ דם תוך-גולגולתי, זמן קצר עד להשפעה, מערכת הנשימה כמעט שאינה נפגעת.
שמישה בעיקר לחולים המאושפזים במחלקות לטיפול נמרץ כאשר אין רוצים ליצור נזק נוסף לנזק שבשלו הם מאושפזים.
קטמין - התרופה גורמת להזיות, סיוטים, נדודי שינה וזאת מפני שזרימת הדם למוח גוברת.
מידזולם - לרוב שמישה בגסטרוסקופיות ובטיפול טרום אלחושי.
droperidol ופנטניל - השילוב בין שתי התרופות הללו מאפשר למטופל להגיב לפקודות, הוא אינו חש כלל בכאב ואין הוא זוכר את הטיפול שעבר.
זוהי הרדמה המשמשת לרוב בצנתורים.
שילוב של שניים ויותר מחומרי ההרדמה כדי להפחית את המינון
שימוש במשתק שרירים לטווח קצר, בנוסף לחומר ההרדמה
שילוב בין הרדמה ורידית להרדמה בשאיפה
תרופות נוגדות הקאה או נוגדות צרבת בנוסף לצום לפני ההרדמה
תרופות המשמשות כנגד גודש בריאות
תרופת טשטוש לרוב משמשת כדי לקצר את שלב 2 של ההרדמה הוא שלב העירור.
טיפול באטרופין למניעת גודש בריאות ולהגברת קצב לב.
טיפול בפרומתאזין כדי להפחית בחילה והקאה לאחר הניתוח, ולהפחית רגישות יתר.
תרופות אנטי-פסיכוטיות (מכונות גם נוירולפטיות ומרגיעות מז'וריות) הן קבוצה של תרופות פסיכוטרופיות, המשמשות בעיקר, אך לא רק, לטיפול בהפרעות נפשיות המלוות בפסיכוזה כדוגמת סכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית.
בפסיכיאטריה המודרנית, לתרופות האנטי-פסיכוטיות על שלל סוגיהן חשיבות עליונה בטיפול במצבים פסיכיאטריים רבים ושונים והן מהוות את אחד מכליו התרופתיים העיקריים של הפסיכיאטר.
התרופות האנטי-פסיכוטיות מחולקות לשתי קבוצות עיקריות: תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות, המוכרות גם כתרופות "הדור הראשון" או "הדור הישן", ותרופות אנטי-פסיכוטיות לא טיפוסיות, המוכרות גם כתרופות "הדור השני" או "הדור החדש".
בדומה לתרופות אחרות, גם התרופות האנטי-פסיכוטיות נבדלות זו מזו באופי השפעתן, במשך ההשפעה, בתופעות הלוואי שלהן ובשלל גורמים אחרים.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה חברת התרופות הצרפתית רון-פולנק לערוך ניסויים בקבוצת תרכובות המכונות פנתוזאינים, בניסיון לפתח תרופה יעילה לטיפול במלריה ובמספר מחלות נוספות.
המחקר לא הניב תוצאות בתחום זה, אך בשנת 1946 גילו החוקרים שלאחד מהחומרים שנבדקו, פרומתאזין, יש תכונות אנטי-היסטמיניות מסוימות ועל כן ניתן לשלבו בהליכים כירורגיים שונים.
לאחר כשלוש שנים, בשנת 1949, נתן אנרי לאבורי פרומתאזין למספר מטופלים בבית החולים בו עבד וגילה כי מלבד תכונותיו האנטי-היסטמיניות של החומר הוא גרם גם לרוגע ולנמנום בלתי-צפויים במטופלים.
לאבורי תיאר את ההשפעה של החומר על המטופלים במילים "שקט אופורי".
לאחר שגילה במקרה את השפעותיו המרדימות של הפרומתאזין, הסיק לאבורי שניתן להשתמש בפרומתאזין כתרופת הרדמה.
באותה התקופה נהוג היה להשתמש במורפיום ובברביטורטים לטשטוש מטופלים ולשיכוך כאבים, אך הן גרמו במקרים רבים לדיכוי חריף של אזורים חיוניים במערכת העצבים המרכזית ועל כן נחשבו למסוכנות לשימוש.
לעומתן, ההשפעה של הפרומתאזין על מערכת העצבים המרכזית הייתה מתונה יותר תוך שמירה על שיכוך הכאב ועל האפקט המרגיע והמטשטש הרצוי.
מיד לאחר הגילוי החל ביצוע ניסויים בחולדות, בהם היה על החולדות לטפס על חבל על מנת להימנע משוק חשמלי - תחת השפעתן של תרכובות שונות ממשפחת הפנתוזאינים.
מטרת הניסויים הייתה בדיקת השפעתן של התרכובות על תפקודיהן הגופניים והקוגניטיביים של החולדות.
אחת מהתרכובות שנבדקו, תרכובת שכונתה אז RP-4560, הניבה תוצאות חריגות במיוחד - מלבד דיכוי קיצוני של יכולותיהן הגופניות, החולדות שקיבלו את התרכובת איבדו עניין בהימנעות מהשוק החשמלי והפגינו אפאתיה מוחלטת.
התרכובת החדשה, קיבלה את השם כלורפרומאזין.
ביוני 1951 נוסה הכלורפרומאזין לראשונה על בני אדם, כאשר לאבורי נתן למספר מנותחים תערובת תרופות שהכילה בין השאר את התרכובת.
בהתאם לציפיותיו מהניסוי, הכניסה תערובת התרופות את המטופלים למעין "שנת חורף מלאכותית".
מנתחים אחרים שניסו את התרופה על מטופליהם דיווחו אף הם על תוצאות דומות.
בדצמבר של אותה השנה הציג לאבורי את הכלורפרומאזין בכנס מרדימים בינלאומי בבריסל והעלה את האפשרות לשימוש בו כתרופה פסיכיאטרית, מאחר שהוא גורם ל"לובוטומיה תרופתית" - השפעתו של החומר על המטופלים נשלטת יותר וספציפית יותר מזו של הלובוטומיה, תוך שמירה על האפקט המרדים החזק המבוקש.
באביב שנת 1952 הושגה פריצת-דרך בעולם הרפואה ככלל ובעולם הפסיכיאטריה בפרט כאשר החלו ז'אן דלה ועמיתו פייר דניקר, שני פסיכיאטרים צרפתיים, לתת כלורפרומאזין לחולים פסיכוטיים בבית החולים הפסיכיאטרי בו עבדו.
תוך זמן קצר החלו מוסדות פסיכיאטריים רבים אחרים ברחבי אירופה וארצות הברית להשתמש אף הם בתרופה, שהפכה בן-לילה מחומר הרדמה ניסיוני ל"כוכב העולה" של עולם הפסיכיאטריה.
רק בשנת 1963, יותר מעשור לאחר מכן, נטבע לראשונה המושג "תרופות אנטי-פסיכוטיות".
גילויו של הכלורפרומאזין סימן למעשה את תחילתה של המהפכה התרופתית הפסיכיאטרית.
תוך זמן קצר פותחו תרופות אנטי-פסיכוטיות חדשות ונפתחו אפיקי מחקר חדשים שהובילו בתורם לפיתוחן של התרופות נוגדות הדיכאון והתרופות נוגדות החרדה הראשונות.
בשנת 1972 עבר עולם הפסיכיאטריה שינוי נוסף כאשר החלה להימכר התרופה האנטי-פסיכוטית הלא-טיפוסית הראשונה, קלוזאפין, שמלבד היותה יעילה יותר מהתרופות הטיפוסיות בטיפול בסכיזופרניה גם אופיינה בתופעות לוואי חמורות הרבה פחות שמופיעות בפחות מטופלים.
שיווקו של הקלוזאפין סימן את תחילת "הדור החדש" של התרופות האנטי-פסיכוטיות, כינוי שדבק בתרופות הלא-טיפוסיות ונמצא בשימוש גם בימינו.
התרופות הלא-טיפוסיות החדשות תפסו בהדרגה את מקומן של התרופות הטיפוסיות הישנות וכיום הן תרופות ברירת-המחדל לטיפול בפסיכוזה ברובם המוחלט של המקרים.
לתרופות האנטי-פסיכוטיות שימושים רבים ומגוונים.
עיקר השימוש בתרופות הוא בטיפול בסובלים מהפרעות נפשיות שונות המלוות בפסיכוזה, אך ישנן הפרעות פסיכיאטריות והתנהגותיות רבות אחרות שאינן מלוות בהכרח בפסיכוזה בהן מקובל לנסות ולטפל באמצעות תרופות אנטי-פסיכוטיות, כדוגמת דיכאון מז'ורי שלא מגיב לטיפול תרופתי אחר או חלק מהפרעות האישיות.
ככלל, במקרים בהם ההפרעה אינה מלווה בתסמינים פסיכוטיים נהוג להימנע ממתן תרופות אנטי-פסיכוטיות ככל הניתן, ולהשתמש בהן כטיפול קו-שני או שלישי בלבד וזאת רק לאחר שהטיפולים התרופתיים המקובלים יותר לא צלחו.
בפסיכיאטריה המודרנית לפי ה-NICE, הטיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות על מנת למנוע הופעת תסמינים פסיכוטיים במטופלים המועדים במיוחד לפיתוח פסיכוזה או סכיזופרניה הוא שגוי ואין לנקוט בו.
לפי ה-NICE, יש לטפל בכל מטופל שחווה אירוע פסיכוטי ראשון באמצעות תרופות אנטי-פסיכוטיות בהקדם (בהוראת פסיכיאטר בלבד) ובשילוב עם טיפולים נוספים שאינם תרופתיים כדוגמת CBT.
עבור מטופלים המסרבים ליטול תרופות אנטי-פסיכוטיות אך משתפים פעולה עם שאר הטיפולים המוצעים להם, ההמלצה היא להסביר למטופל ולסביבתו הקרובה על חשיבות הטיפול התרופתי ולהדגיש שברוב המקרים הטיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות משפר משמעותית את יעילותם של טיפולים אחרים שאינם תרופתיים.
הן ה-NICE והן איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי ממליצים על התחלת הטיפול התרופתי במינון נמוך יחסית והגדלתו בהדרגה במקרים בהם לא נצפית תגובה לטיפול בתרופה או במקרים בהם התגובה שנצפית אינה מספקת.
לאחר ההחלמה מהתקף פסיכוטי, נדרשת המשך לקיחת תרופות אנטי-פסיכוטיות כדי להוריד את הסיכויים לחזרת התקף פסיכוטי חוזר, חלק מהמטופלים מקבלים טיפול תרופתי בהסכמה וברצון אך אחרים מחויבים בכך על ידי צו משפטי המחייב אותם לקבל חומרים כימיים לגופם גם ללא הסכמה.
דרך מתן הטיפול התרופתי בכפייה לאחר התקף פסיכוטי קרוי צו מרפאתי.
בפסיכיאטריה המודרנית, השימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות הוא אחד מהאלמנטים החשובים והבסיסיים ביותר בטיפול בסכיזופרניה, זאת על פי גופים בריאותיים רבים, ביניהם איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי וה-NICE.
השפעתן העיקרית של התרופות האנטי-פסיכוטיות היא הקלה בתסמינים ה"חיוביים" של המחלה, שעשויים לכלול הזיות, מחשבות שווא, פרנויה ועוד.
בניגוד ליעילות הטיפול בתסמינים החיוביים, שבוססה היטב בספרות המחקרית, יעילות טיפולן של התרופות האנטי-פסיכוטיות בתסמינים השליליים של הסכיזופרניה, כדוגמת הפרעות באפקט, אנהדוניה וחוסר עניין חברתי, עודנה שנויה מאוד במחלוקת.
מחד גיסא, מחקרים רבים מצאו קשר ישיר בין מתן תרופות אנטי-פסיכוטיות לבין שיפור בתסמינים השליליים, בעוד שמאידך גיסא מחקרים אחרים לא מצאו קשר כזה.
פירוט על השלבים השונים בטיפול - אקוטי יציב וכו'
מאניה: תרופות אנטי-פסיכוטיות משמשות כטיפול במקרים של מאניה חריפה.
מאחר שברוב המקרים השפעתן של התרופות המייצבות (כגון ליתיום או חומצה ולפרואית) מושגת באופן הדרגתי ואיטי מקובל לשלב תרופות אנטי-פסיכוטיות יחד איתן בטיפול במאניה.
דיכאון פסיכוטי: במצבים של דיכאון המלווה בתסמינים פסיכוטיים נהוג לטפל באמצעות שילוב של תרופות אנטי-פסיכוטיות ותרופות נוגדות דיכאון, או לחלופין בטיפול בנזעי חשמל.
הפרעה דלוזיונלית: מטופלים הסובלים מהפרעה זו בדרך כלל מגיבים היטב לטיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
אגיטציה חריפה והתנהגות אלימה: במקרים מסוימים נהוג לטפל במצבים אלו באמצעות תרופות אנטי-פסיכוטיות.
תסמונת טורט: תרופות אנטי-פסיכוטיות משמשות לעיתים בטיפול בתסמונת טורט, בעיקר הלופרידול ופימוזיד.
הפרעת אישיות גבולית: מטופלים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית אשר חווים סימפטומים פסיכוטיים זמניים מטופלים לעיתים בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
דמנציה ודליריום: כשני שלישים מהחולים המבוגרים הסובלים מדמנציה או דליריום מגיבים היטב לטיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות.
כל הטיפול, החל מהתאמת המינון למטופל, התדירות בה ייקח את התרופה וכן הבדיקות אותם יצטרך לעבור בזמן הטיפול והטיפול בתופעות לוואי אם ישנם - עובר דרך הפסיכיאטר; ברוב המקרים - זה שרשם את התרופה.
לעיתים רופא המשפחה יתערב אף הוא בהליכים להיטיב עם המטופל, אך ברוב המקרים לא יפסיק את הטיפול על דעת עצמו, שאת זה בדרך כלל רשאי לעשות רק הפסיכיאטר.
חסרונן העיקרי של התרופות האנטי-פסיכוטיות הוא ריבוי תופעות הלוואי שלהן.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר - בעיקר במקרה התרופות מן הדור הראשון - הן הפרעות תנועה (נוירולוגיות) כגון פרקינסוניזם, דיסטוניה, אקתיזיה ודיסקינזיה מאוחרת.
ככלל, התרופות הטיפוסיות שהן בעלות פוטנטיות גבוהה יותר או ניתנות במינון גבוה יותר גורמות לתופעות לוואי נוירולוגיות חמורות יותר.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופות האנטי-פסיכוטיות כוללות בין השאר:
פרקינסוניזם: פרקינסוניזם היא תופעת לוואי נפוצה מאוד של שימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
התופעה מתבטאת בנוקשות שרירים, רעד, תסמונת הארנב ועוד.
פרקינסוניזם מופיע אצל כ־15% מן המטופלים בתרופות האנטי-פסיכוטיות הטיפוסיות, בדרך כלל תוך כ-5 עד כ-90 ימים ממועד תחילת השימוש בתרופה.
דיסטוניה: דיסטוניה, תופעה המתבטאת בהתכווצויות קצרות או ארוכות של שרירים המביאות לתנועות בלתי-רצוניות כגון דחיקת הלשון החוצה, טריזמוס, טורטיקוליס ותנוחות דיסטוניות של הגפיים, היא תופעת לוואי נפוצה נוספת של התרופות האנטי-פסיכוטיות.
הדיסטוניה עלולה להיות כואבת ומפחידה, והיא גורמת פעמים רבות לחוסר רצון להמשיך ליטול את התרופה.
דיסטוניה מתרחשת יותר אצל גברים צעירים בגילאי 30, בדרך כלל במינון גבוה של תרופות.
הטיפול בדיסטוניה הוא טיפול בתרופות אנטיכולינרגיות כדוגמת ביפרידן או מתן של בנזודיאזפינים כגון דיאזפאם (אסיול).
אקתיזיה: אקתיזיה מאופיינת בתחושה סובייקטיבית של אי-שקט, בסימנים של חוסר-רוגע, או בשניהם.
דוגמאות נפוצות לאקתיזיה הן תחושת חרדה, חוסר יכולת להירגע, קושי לשבת עם צורך להזיז את הרגליים או לקום וללכת הלוך חזור וכדומה.
אקתיזיה מקושרת למגוון רחב של תרופות פסיכיאטריות, וכאשר היא מאובחנת נהוג להוריד את מינון התרופה או להחליפה.
הסיכון לפיתוח אקתיזיה גבוה יותר בנשים בגילאי העמידה.
הטיפול באקתיזיה כולל שלושה שלבים - הפחתת מינון התרופה, מתן תרופות אשר מקלות על האקתיזיה, כדוגמת קלונאזפאם או ביפרידן, ולעיתים החלפת התרופה הגורמת לאותו מטופל לאקתיזיה.
דיסקינזיה מאוחרת: דיסקנזיה מאוחרת (Tardive dyskinesia) היא תופעת לוואי מאוחרת של שימוש בתרופות אנטי פסיכוטיות.
התופעה מופיעה בדרך כלל לאחר מספר חודשים ממועד התחלת הטיפול.
ההפרעה כוללת תנועות משונות ולא-רצוניות של שרירי הראש, הגפיים והגוף כולו.
חומרת התנועות נעה מתנועות מינימליות ועד לתנועות חמורות.
התנועות השכיחות ביותר קשורות לפה וכוללות הזזת הלשון במהירות והוצאתה החוצה, סיבוב הלשון, תנועות לעיסה, תנועות שפתיים שונות וכן העוויות פנים.
תנועות ידיים ואצבעות לא-רצוניות שכיחות אף הן.
במקרים חמורים יותר, ייתכן קושי בבליעה ובנשימה.
נשים מושפעות יותר מהתופעה מאשר גברים, וילדים או אנשים מבוגרים מושפעים יותר מאוכלוסייה בגילאי אמצע.
נזק מוחי קודם והפרעות מצב רוח מגדילים אף הם את הסיכוי לפיתוח תופעת לוואי זו.
רק כמחצית ממקרי הדיסקנזיה המאוחרת נפתרים בסופו של דבר, ולכן תופעת לוואי זו נחשבת לחמורה יחסית.
הטיפול בתופעה כולל הפחתה של מינון התרופה, מתן תרופות אנטי-כולינרגיות ולעיתים אף החלפת התרופה או הפסקת הטיפול התרופתי.
תת לחץ דם אורתוסטטי: מצב זה, המאופיין בירידה חדה בלחץ הדם במעבר מישיבה או שכיבה לעמידה, הוא תופעת לוואי נפוצה של נטילת תרופות אנטי-פסיכוטיות.
עם הזמן מתפתחת סבילות לתופעה זו.
המטופלים מונחים לעבור באטיות ממצב של שכיבה לעמידה, לשתות מספיק נוזלים ביום ולהמעיט בצריכת קפה ואלכוהול.
מתן של אדרנלין לטיפול בתת-לחץ דם במקרים כאלו אינו מומלץ מאחר שבאופן פרדוקסלי הוא עלול להביא להחמרה של תת-לחץ הדם.
תופעות לוואי אנטיכולינרגיות שונות: תופעות לוואי אנטיכולינרגיות כדוגמת יובש בפה, טשטוש ראייה, אצירת שתן, עצירות, הזעה מוגברת ואישונים מורחבים שכיחות מאוד בחולים הנוטלים תרופות אנטי-פסיכוטיות, בעיקר בתרופות מהסוג הטיפוסי.
עלייה במשקל: תופעת לוואי שכיחה מאוד של חלק מהתרופות האנטי-פסיכוטיות הלא-טיפוסיות, למשל אולנזאפין, היא שינויים מטבוליים ועלייה מהירה במשקל.
ישנוניות: אחת מתופעות הלוואי הנפוצות והמרכזיות ביותר המיוחסות לנטילת תרופות אנטי-פסיכוטיות היא עייפות מוגברת ותחושת נמנום.
עם הזמן מתפתחת סבילות מסוימת לתופעה זו.
תופעות לוואי מיניות: פגיעה בתפקוד המיני, אנאורגזמיה, בעיות זיקפה ואובדן היצר המיני הן תופעות לוואי שכיחות של שימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
תופעות הלוואי הנפוצות פחות של התרופות האנטי-פסיכוטיות כוללות בין השאר:
תסמונת נוירולפטית ממארת: מצב נדיר מאוד ומסכן חיים, אשר עלול להתרחש בעקבות טיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות, בעיקר מן הדור הישן.
התסמונת כוללת נוקשות שרירים קיצונית, דיסטוניה, אקינזיה (=ירידה בכושר התנועה), אגיטציה ועוד מספר תופעות נוירולוגיות.
התסמינים האוטונומיים כוללים חום גבוה, הזעה, עלייה בדופק ועלייה בלחץ הדם.
נוסף על אלו ישנה עלייה בספירת תאי הדם הלבנים וברמות אנזימי הכבד, ובמקרים נדירים יותר תופיע אי-ספיקת כליות עם הופעה של מיוגלובין בשתן.
גברים מושפעים יותר מנשים, ומטופלים צעירים יותר מאשר מטופלים מבוגרים.
במרבית המקרים הטיפול כולל מתן דנטרולן או ברומוקריפטין .
הפרעות המטולוגיות: שימוש ממושך בתרופות אנטי-פסיכוטיות עלול להוביל ללויקופניה בדרגות חומרה שונות ולעיתים רחוקות אף לאגרנולוציטוזיס.
אם מופיעות תופעות המטולוגיות חמורות נהוג להפסיק את הטיפול בתרופה במהירות האפשרית.
תופעות לוואי עוריות: דרמטיטיס, פריחה ועוד.
בדרך כלל הפריחה מתחילה בשבועות הראשונים לשימוש ולאחר מכן נעלמת מעצמה.
תופעות לוואי קרדיאליות: ירידה בעוצמת ההתכווצות של שריר הלב ותופעות קרדיאליות אחרות עלולות להופיע במקרים נדירים יחסית בעקבות שימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
תופעות לוואי שונות הקשורות בראייה ובמקרים נדירים מאוד אף עיוורון בלתי-הפיך.
תרופה פסיכיאטרית היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעות נפשיות.
תרופות פסיכיאטריות לרוב מכילות חומרים פסיכואקטיביים, שמשפיעים על תפקודו של המוח ובכך מטפלים בתסמינים שונים הקשורים להתנהגות, מצב רוח, קשב ועוד.
זוהי אחת משיטות הטיפול המקובלות בפסיכיאטריה, לצד סוגים נוספים של טיפול פסיכיאטרי.
קיימת ביקורת מדעית על שימוש בתרופות פסיכיאטריות כמו גם התנגדות ציבורית לחלק ממקרי השימוש בהן.
חומרים פסיכואקטיביים, ובכללם גם התרופות הפסיכיאטריות, משפיעים בדרכים שונות על פעילותם של מוליכים עצביים בתוך מערכת העצבים, אשר מעבירים את האותות דרך סינפסות בין תאי העצב.
השפעתן של התרופות הפסיכיאטריות נגזרת מהמסלולים העצביים במוח שעליהם היא פועלת.
למשל, המוליך העצבי סרוטונין מעורב בוויסות של מצב הרוח והתגובות הרגשיות.
בהתאם לכך, רבות מהתרופות המשמשות לטיפול בדיכאון גורמת בצורה זו או אחרת להעלאה של רמת הסרוטונין במוח ובכך מסייעות לוויסות מצב הרוח הדיכאוני.
מכיוון שסמים פסיכואקטיביים לרוב משפיעים על מספר מעגלים עצביים במקביל, שימוש בתרופות פסיכיאטריות כולל במרבית המקרים תופעות לוואי נפשיות או מוטוריות.
כמו כן, חלק מהתרופות הפסיכיאטריות עלולות לגרום לתלות גופנית וגם להתמכרות.
נהוג לחלק את התרופות הפסיכיאטריות למספר משפחות, בהתאם להפרעות הנפשיות בהן הן מיועדות לטפל:
תרופות נוגדות דיכאון – משמשות לטיפול בהפרעות מצב רוח כגון דיכאון, דיסתימיה והפרעת אישיות גבולית.
נוגדי דיכאון בולטים כוללים תרופות מסוג SSRI (וביניהן הפרוזק), תרופות טריציקליות ומעכבי MAO.
תרופות נוגדות דיכאון בדרך כלל מתחילות להשפיע רק לאחר מספר שבועות, והן נלקחות לפרקי זמן ארוכים של חודשים או שנים.
תרופות נוגדות חרדה – משמשות לטיפול בהפרעות חרדה.
התרופות הבולטות שמשמשות נגד חרדה הן תרופות ממשפחת הבנזודיאזפינים (לדוגמה ואליום), אשר נעשה בהן שימוש רפואי גם בתור תרופות הרגעה.
בחלק מהמקרים הטיפול בחרדה נעשה באמצעות תרופות נוגדות דיכאון.
תרופות אנטי-פסיכוטיות – משמשות לשליטה על פסיכוזה, בעיקר בהפרעות כמו סכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית.
נהוג לחלק אותן לתרופות טיפוסיות, שהן הדור הראשון של תרופות אלו, ולתרופות לא טיפוסיות שפותחו בשלב מאוחר יותר ומתאפיינות בפחות תופעות לוואי.
מייצבי מצב רוח – מטפלים בהפרעות המתאפיינות בתנודתיות רבה של מצבי רוח, ובמיוחד הפרעה דו-קוטבית.
תכשירים מעוררים או תרופות ממריצות (סטימולנטים) – חומרים אלו פועלים באמצעות גירוי של מערכות קטכולאמינרגיות, בייחוד של המוליכים העצביים דופמין ונוראפינפרין.
הם משמשים בפסיכיאטריה לטיפול בהפרעות שונות, ובמיוחד בהפרעת קשב וריכוז.
דוגמה בולטת היא התרופה מתילפנידאט, המוכרת בשם "ריטלין".
ניתן לחלק תרופות פסיכואקטיביות שונות על פי סוג המולקולה של החומר הפעיל בתוכן.
מולקולות אנאורגניות: קבוצה קטנה מבחינת כמות התרופות המשתייכות לקבוצה היא קבוצת המולקולות האנאורגניות הקטנות.
חומרים אלו הם באופן כללי רעילים יותר ונפוצים פחות.
התרופה המאפיינת את הקבוצה היא הליתיום (ליקרביום - lithium carbonate), תרופה רעילה ביותר, בעלת חלון תרפויטי צר, המשמשת לטיפול בהפרעה דו-קוטבית (מאניה דיפרסיה).
מולקולות ביולוגיות גדולות: קבוצה קטנה של מולקולות ביולוגיות שלמות ברמת החלבון, או חומצת הגרעין.
הנציגים הבודדים של קבוצה זו כיום, הם הנוגדנים להזרקה.
נוגדנים משמשים היום במחקר ובקליניקה לחסימה סלקטיבית של אתרים ספציפיים.
גם טיפול גנטי יכלל בקבוצה זו.
תרופות אנטי-אפילפטיות הן קבוצה מגוונת של תרופות המשמשות בטיפול בהתקפים אפילפטיים.
כמו כן ישנו שימוש גובר והולך בתרופות אנטי-אפילפטיות בטיפול בהפרעה דו-קוטבית בעקבות דיווחים על כך שרבות מהן פועלות כמייצבות מצבי רוח.
מטרת התרופות נוגדות הפרכוסים היא לדכא את הירי (שליחת פולסים חשמליים) המהיר והמוגזם של תאי עצב (נוירונים) שהוא הגורם להתחלת התקף.
תרופה נוגדת פרכוסים יעילה תמנע את התפשטות ההתקף במוח ותציע הגנה נגד השפעות אקסיטוטוקסיות העלולות לגרום לנזק מוחי.
אקסיטוטוקסיות (excitotoxicity, אנ') היא נזק או מוות של תאי עצב בעקבות חשיפה מוגברת לנוירוטרסמיטרים מסוימים, ובעיקר גלוטמט, הגורמת לפעילות יתר של התא.
יש מחקרים הקובעים שתרופות נוגדות פרכוסים הן עצמן קשורות ל-IQ נמוך אצל ילדים, אך מחקרים אלה שנויים במחלוקת בהתחשב בסכנה שהתקפים אפילפטיים עלולים להציב בפני ילדים.
תרופות נוגדות פרכוסים נקראות, בצורה מדויקת יותר, תרופות אנטי-אפילפטיות ולפעמים מכנים אותן תרופות נוגדות התקפים.
בעוד שנוגדות פרכוסים הוא תיאור הולם של תרופות אנטי-אפילפטיות הוא לא מבחין בהבדל בין פרכוסים ואפילפסיה.
התקפים לא אפילפטיים הם נפוצים למדי וסוגים אלה של התקפים לא יגיבו לתרופה אנטי-אפילפטית.
באפילפסיה השטח בקורטקס הוא רגיש יתר על המידה וניתן לעיתים קרובות לאמת את הפגיעה על ידי EEG או MEG.
תרופות אנטי-אפילפטיות עוזרות להפחית את הרגישות באזור זה ובכך למנוע התקפים אפילפטיים.
רוב המטרות המולקולריות של התרופות נוגדות הפרכוסים הן תעלות יונים ממותגות מתח בתעלות הנתרן ומרכיבים במערכת ה-GABA כולל קולטני GABAA, מובילי GAT-1 GABA ו-GABA טרנסאמינאז (אנזים).
מטרות אחרות כוללות תעלות יונים ממותגות מתח בתעלות הסידן, SVA2A ו-α2δ.
מספר תרופות אנטי-אפילפטיות הראו תוצאות אנטי-אפילפטיות בסוגי אפילפסיה אצל בעלי חיים.
ממצאים אלו מרמזים על כך שהן יכולות למנוע את ההתפתחות הצפויה של האפילפסיה או לעצור (ואף להפוך) את התפתחות האפילפסיה.
עם זאת, אף תרופה לא הוכיחה שהיא יכולה למנוע אפילפטוגנסיס (התפתחות אפילפסיה אחרי פגיעה, כגון פגיעת ראש) בניסויים בבני אדם.
השיטה הרגילה להשיג אישור עבור תרופה היא להראות את היעילות שלה בהשוואה לפלצבו, או שהיא יותר יעילה מאשר תרופה קיימת.
במונותרפיה (כשנוטלים רק תרופה אחת) זה נחשב לא אתי לנהל ניסוי בפלצבו על תרופה חדשה בעלת יעילות לא וודאית.
זאת משום שאפילפסיה שלא מטפלים בה חושפת את המטופל לסכנה גדולה, אפילו עד מוות.
לכן, השימוש, בכמעט כל התרופות האנטי-אפילפטיות החדשות, הוא כתרופה נוספת.
חולים שהאפילפסיה שלהם אינה נשלטת על ידי התרופות שלהם (כלומר, הם חסינים לטיפול) נבחרים על מנת לבחון אם הוספת התרופה תוביל לשיפור בתכיפות ההתקפים בהשוואה לפלצבו.
ברגע שיש ביטחון שהתרופה תהיה יעילה במונותרפיה נעשים ניסויים בהם משווים את התרופה לסטנדרט הקיים.
להתקפים שמקורם מוקדי התרופה האופיינית היא קארבאמזפין.
למרות השקתן של יותר מעשר תרופות חדשות מ-1990 אף אחת לא התגלתה כיעילה יותר מהקבוצה הישנה יותר הכוללת: קאראבמזפין, ולפוראט, (Sodium Valproate) ופניטואין.
היעדר היתרון על טיפול קיים יחד עם היעדר ניסויים מבוקרים בפלצבו גורם לכך שרק מעט תרופות חדשות זכו לאישור ה-FDA לטיפול ראשוני במונותרפיה.
אף על פי שאין אישור מה-FDA, הרי האקדמיה האמריקאית לנוירולוגיה והאגודה האמריקאית לאפילפסיה ממליצות על כמה מהתרופות החדשות האלה בתרופה מונותרפית ראשונה.
ברשימה הבאה התאריכים בסוגריים הם המוקדמים ביותר בהם אושר להשתמש בתרופה.
אחת מהתרופות נוגדות הפרכוסים המוקדמות ביותר.
משתמשים בה עדיין בטיפול בסטטוס אפילפטיקוס, במיוחד במקומות בהם אין אמצעי החייאה.
לשימוש באפילפסיה מיוקלונית קשה בגיל הרך.
ברביטורטים הן תרופות המאטות את מערכת העצבים המרכזית ולכן גורמות לקשת רחבה של תופעות לוואי מרוגע קל ועד הרדמה.
ידוע בארצות הברית בשם מפוברביטל (mephobarbital) (1952).
לא משווקת יותר בארצות הברית ובבריטניה.
משתמשים בה רק במדינות אחדות באירופה.
פנוברביטל הייתה התרופה נוגדת הפרכוסים העיקרית מ-1912 עד פיתוחה של פניטואין ב-1938. משתמשים בפנוברביטל לעיתים נדירות בטיפול באפילפסיה אצל חולים חדשים משום שיש תרופות אחרות יעילות והן פחות מרדימות.
משתמשים בזריקות של פנוברביטל סודיום על מנת לעצור פרכוסים קשים או סטטוס אפילפטיקוס.
אבל משתמשים קודם כל בתרופות בנזודיאזפינים כמו לוראזפאם, דיאזפאם או מידזולאם (lorazepam, diazepam, midazolam).
הבנזודיאזפינים הם מחלקה של תרופות בעלות תכונות היפנוטיות, נוגדות חרדה, נוגדות פרכוסים, גורמות לאמנזיה ולהרפיית שרירים.
בנזודיאזפינים פועלים כמדכאי מערכת העצבים המרכזית.
העוצמה היחסית של כל אחת מתכונות אלו בכל אחד מהבנזודיאזפינים משתנה במידה רבה ומשפיעה על התופעות שעבורן מתווים אותן.
שימוש ארוך טווח עלול להיות בעייתי בשל פיתוח סבילות לאפקטים נוגדי הפרכוסים ותלות בהן.
מבין התרופות הרבות השייכות למחלקה זו משתמשים רק במיעוטן לטיפול באפילפסיה.
משתמשים בה במיוחד לטווח קצר בגיל המחזור הנשי אצל נשים עם אפילפסיה של וסת.
בבנזודיאזפינים הבאים משתמשים כדי לטפל בסטטוס אפילפטיקוס:
יכול להינתן באופן רקטאלי על ידי מטפלים מנוסים.
מידאזולאם (Midazolam) נמצא בשימוש גובר והולך כאלטרנטיבה לדיאזפאם.
תרופה מסיסה זו מותזת בצדי הפה אבל לא נבלעת.
היא נספגת במהירת על ידי הריר בפה.
לוראזפאם (Lorazepam) (1972) ניתנת כניטראזפאם (Nitrazepam), טמזפאם (Temazepam) ובמיוחד נימטאזפאם (Nimetazepam).
אלה הן תרופות נוגדות פרכוסים חזקות אבל השימוש בהן נדיר בשל תופעות הלוואי שלהן – הרדמה ופגיעה ביכולת המוטורית.
טיפול היעיל המוקדם ביותר באפילפסיה.
לא הייתה תרופה טובה יותר עד פנוברביטל ב-1912. עדיין משתמשים בה כתרופה נוגדת פרכוסים אצל חתולים וכלבים.
השימוש בתרופה נוגדת פרכוסים חזקה זאת מאוד מוגבל בשל תופעות לוואי מסכנות חיים שיש לה.
נגזרת של קארבאמזפין בעלת יעילות דומה אבל בעלת פחות תופעות לוואי וכן יש לה פחות השפעות הדדיות עם תרופות אחרות.
תרופות הוולפוראט – חומצה ולפרואית, דפלפט, סודיום ולפוראט ודיוולפרואקס סודיום (1967) (divalproex sodium)
ויגאבאטרין ופרוגאביד קשורות גם ל-GABA
על פי הקווים המנחים של האקדמיה האמריקאית לנוירולוגיה והאגודה האמריקאית לאפילפסיה חולים חדשים שאובחנו יתחילו טיפול בתרופות נוגדות פרכוסים סטנדרטיות כמו קאראבמזפין, פניטואין, חומצה ולפרואית/סודיום ולפוראט, פנוברביטל או בתרופות החדשות גאבאפנטין, למוטריג'ין, אוקסקרבאזפין או טופירמאט.
הבחירה בנוגדי הפרכוסים תלויה בחולה האינדיבידואלי.
התרופות החדשות והישנות, כאחד, יעילות במידה שווה לגבי אפילפסיה שהתחילה לאחרונה.
לתרופות החדשות יש, בדרך כלל, פחות תופעות לוואי.
לגבי התקפים מוקדיים או מעורבים שאובחנו לאחרונה יש הוכחות ששימוש בגאבאפנטין, למוטריג'ין, אוקסקרבאזפין או טופירמאט, בעדיפות כמונותרפיה (טיפול העושה שימוש בשיטה טיפולית אחת בלבד).
ניתן לכלול למוטריג'ין באפשרויות הטיפול עבור ילדים שאובחנו לאחרונה בהתקפי ניתוק.
ישנם מקרים בהם הטיפול התרופתי לא נמצא יעיל מספיק בהורדת תדירותם ועצמתם של ההתקפים האפילפטיים, וזאת גם לאחר ניסוי מספר משפחות שונות של תרופות.
לעיתים מתרחשת סיטואציה זו בעקבות התפתחות סבילות לתרופות נוגדות הפרכוסים.
מצב זה נקרא intractable epilepsy והוא מהווה אתגר רפואי גדול וכן קושי רב לחולה בניהול חיי יום יום תקינים.
על פח הערכות בארצות הברית, אחד מכל שלושה חולי אפילפסיה עשוי להגיע למצב זה.
אפילפסיה עמידה בפני תרפות נפוצה במקרים בהם הסיבה למחלה קשורה בגידול מוחי.
שורת הטיפול האחרונה המוצעת לחולים אלו עשויה להיות ניתוח להסרה או לבידוד המוקד האפילפטוגני.
התרופה נוגדת הפרכוסים הראשונה הייתה ברומיד שהוצעה ב-1857 על ידי צ'ארלס לוקוק שהשתמש בה לטיפול בנשים עם "אפילפסיה היסטרית" (כנראה, אפילפסיה וסתית).
פוטאסיום ברומיד היה ידוע גם כגורם הפרעה בזקפה אצל גברים.
הרשויות הסיקו מכך שפוטאסיום ברומיד יחליש את ההתרגשות המינית שנחשבה כגורם להתקפים.
למעשה הברומיד היה יעיל נגד אפילפסיה וכן גרם לאין-אונות.
היום ידוע שאין-אונות היא תופעת לוואי של טיפול בברומיד ואינו קשור להשפעות האנטי-אפילפטיות שלו.
בנוסף זה השפיע גם על ההתנהגות מה שהעלה את הרעיון של 'אישיות אפילפטית' שהייתה, למעשה, תוצאה של הטיפול בתרופה.
בפנוברביטל השתמשו לראשונה ב-1912 בשל התכונות המרדימות שלה ותכונותיה האנטי-אפילפטיות.
בשנות ה-30 הובילו ההתפתחויות במחקר אפילפסיה על בעלי חיים לפיתוחה של פניטואין על ידי טרייסי פטנאם (Tracy Putnam) ו-ה.
היתרון של פניטואין היה שהיא טיפלה בהתקפים אפילפטיים תוך הרדמה פחותה לעומת פנוברביטל.
רשימת התרופות נוגדות הפרכוסים ושמותיהן בישראל
להלן טבלה ובה רשימת התרופות נוגדות הפרכוסים הכוללת: תאריך התחלת השיווק כפי שאושר בארצות הברית.
הסוכנות האירופית לתרופות אישרה כמה תרופות באיחוד האירופי.
כמה מן התרופות המצוינות בטבלה כבר לא משווקות יותר.
כמו כן כוללת הרשימה את השמות המסחריים של התרופות בארץ.
שם התרופה תעתיק לעברית שם מסחרי שם מסחרי בארץ שמות מסחריים נוספים תאריך התחלת השיווק בארצות הברית oxcarbazepine אוקסקארבאזפין Trileptalטרילפטין טרילפטין (פרמה-אקסל)
טרקספין (תרו) 14 בינואר 2000 acetazolamide אצטזולמיד Diamox דיאמוקס
אצטאזולאמיד להזרקה (ג'נמדיקס) 27 ביולי 1953 ethotoin אתוטואין Peganone Peganone (Ovation)
לא משווקת בארץ 22 באפריל 1957 ethosuximide אתוסוקימיד Zarontin 2 בנובמבר 1960 gabapentin גאבאפנטין Neurontin נאורוטין נוירונטין (פייזר)
גאבאפנטין-טבע (טבע) 30 בדצמבר 1993 diazepam דיאזפאם Valium ואליום אסיוול (טבע)
ואליום 15 בנובמבר 1963 divalproex sodium דיוואלפרואקס סודיום Depakote דפלפט (כצט)
ולפורל (טבע) vigabatrin ויגבטרין Sabril סברילן סברילן (פריג'יו) sulthiame סולטיאם Ospolot אוספולוט מיוצר על ידי Desitin GmbH zonisamide זוניסאמיד Zonegram Zonegran (elan) לא משווקת בארץ
זוניסאמיד (מיובא על ידי שור טבצ'ניק) 27 במרץ 2000 valproic acid חומצה ולפרואית Depakote דפלפט דפלפט (כצט)
ולפורל (טבע) דצמבר 1977 topiramate טופירמאט Topamax טופמקס טופמקס (ג'נסן סילאג)
לא משווקת בארץ 30 בספטמבר 1997 trimethadione טרימתאדיון Tridione טרימתדיון
לא ברור אם משווקות בארץ 25 בינואר 1946 levetiracetam לבטיראצטם Keppra קפרה קפרה (כצט)
קפרה סירופ (מיובא על ידי שור טבצ'ניק) 30 בנובמבר 1999 sulthiame סולטיאם Ospolot אוספולוט מיוצר על ידי Desitin GmbH lamotrigine למוטריג'ין Lamictal למיקטל למיקטל (גלקסו סמית' קליין gsk)
למוטריג'ין (טבע) 27 בדצמבר 1994 lacosamide לקוסאמיד Vimpat וימפאט Vimpat (UCB)
צלונטין (מיובא על ידי שור טבצ'ניק) 8 בפברואר 1952 metharbital מתרביטל Gemonil Gemonil (Abbott)
שיווקה הסתיים ב-1990 1952 sodium valproate סודיום ולפוראט Depalept דפלפט / דפלפט כרונו דפלפט (כצט)
דיאקומיט (מיובא על ידי שור טבצ'ניק) 5 בדצמבר 2001 fosphenytoin פוספניטואין פוספניטואין Cerebyx (Parke-Davis)
Prodilantin (Pfizer) 5 באוגוסט 1996 felabamate פלבאמאט Felbatol פלבמאט (מיובאת על ידי שור טבצ'ניק)
הוצאה משימוש ואינה בסל התרופות (משמשת במקרים חריגים של אפילפסיה עמידה לתרופות) לפני כ-20 שנה phenobarbital פנוברביטל פנוברביטל/לומינאל פנוברביטל פנוברביטון (רקח) 1912 phenytoin פניטואין Dilantin/Epanutin אפנוטין דילנטין (פייזר)
אפנוטין (פייזר) 1938 phensuximide פנסוקסימיד 1953 pregabalin פרגאבאלין Lyrica ליריקה ליריקה (פייזר) 30 בדצמבר 2004 primidone פרימידון Prysoline פריזולין (רקח) 8 במרץ 1954 clobazam קלובאזאם Frisium פריזיום (סנופי אוונטיס) 25 באוקטובר 2011 בשם Onfi clonazepam קלונאזפאם Klonopin/Rivotril ריווטריל קלונקס (טבע)
ריבוטריל (רוש) 4 ביוני 1975 carbamazepine קארבאמזפין Tegretol טגרטול קארבי
טימוניל רטרד (מגהפארם) 15 ביולי 1974
תרופות אנטי פסיכוטיות טיפוסיות הן קבוצת תרופות המשמשות לטיפול במחלות נפש שונות המלוות בפסיכוזה.
התרופות האנטי-פסיכוטיות הטיפוסיות מהוות חלק מקבוצה רחבה יותר של תרופות, התרופות האנטי-פסיכוטיות.
התרופה כלורפרומאזין, ששיווקה החל בשנות החמישים של המאה העשרים, הייתה התרופה האנטי-פסיכוטית הטיפוסית הראשונה.
האפקט האנטי-פסיכוטי שיש לתרופות אלו קשור לפעולתן על הרצפטור לדופמין מסוג D2.
כיום, התרופות האנטי-פסיכוטיות הטיפוסיות לא משמשות כטיפול העיקרי במצבים של סכיזופרניה או מצבים פסיכוטיים אחרים עקב שיווקן של התרופות האנטי-פסיכוטיות הלא טיפוסיות הנחשבות לחדישות ומוצלחות יותר.
התרופות נחלקות ל-5 קבוצות בהתאם למבנה הביוכימי שלהן:
מבחינה פרמקולוגית, תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות נספגות היטב במערכת העיכול, בעיקר במתן נוזלי.
רמת השיא בפלזמת הדם מושגת תוך כשעה עד כארבע שעות מרגע נטילת התרופה.
עישון, צריכת קפאין ומזון בקיבה מפריעים לספיגת התרופות הללו.
בתוך 3-5 ימים מושג שיווי משקל ברמות התרופה בדם.
זמן מחצית החיים של תרופות אלו הוא 24 שעות, וכולן יכולות להינתן אחת ליום.
הפעילות האנטי-פסיכוטית של תרופות אלו נובעת מחסימת רצפטור לדופמין.
התרופות נחשבות יעילות כאשר לפחות 60% מהרצפטורים לדופמין במוח תפוסים על ידי התרופה.
כאשר 80% ומעלה מהרצפטורים תפוסים על ידי התרופה, עלולות להתחיל תופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות.
תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות בעלות פוטנטיות נמוכה, כדוגמת כלורפרומאזין, מביאות לעליה משמעותית יותר במשקל ולטשטוש חריף יותר מאשר תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות בעלות פוטנטיות גבוהה, כדוגמת הלופרידול.
עם זאת, תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות עם פוטנטיות גבוהה נוטות לגרום ליותר תופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות.
סכיזופרניה והפרעה סכיזו-אפקטיבית: התרופות האנטי-פסיכוטיות הטיפוסיות יעילות מאוד בטיפול במחלות אלו הן בטווח הקצר והן בטווח הארוך.
התרופות מפחיתות את התסמינים ה"חיוביים" החריפים של המחלה (כדוגמת הזיות ומחשבות שווא) ומונעות החרפה עתידית.
ההשפעה על תסמינים "שליליים", לעומת זאת, פחותה בהרבה.
מאניה: תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות משמשות כטיפול במקרים של מאניה חריפה.
מאחר שברוב המקרים השפעתן של התרופות המייצבות (כגון ליתיום) מושגת באופן הדרגתי ואיטי מקובל לשלב תרופות אנטי-פסיכוטיות יחד איתן בטיפול במאניה.
הפרעה דלוזיונלית: מטופלים הסובלים מהפרעה זו בדרך כלל מגיבים היטב לטיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות.
תסמונת טורט: תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות משמשות לעיתים בטיפול בתסמונת טורט, בעיקר הלופרידול ופימוזיד.
הפרעת אישיות גבולית: מטופלים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית אשר חווים סימפטומים פסיכוטיים זמניים מטופלים לעיתים בתרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות.
אינטראקציות תרופתיות רבות מקושרות בשימוש בתרופות מסוג DRA.
איזואנזים המעורב ביותר בתהליך הוא CYP 2D6.
סותרי חומצה, פחם פעיל, כולסטרמין וסימטידין הנלקחים שעתיים לפני נטילת תרופות אנטיפסיכוטיות מביאה לירידה בספיגה של תרופות אלו.
דיגוקסין וסטרואידים מעלים את הספיגה של תרופות אנטי פסיכוטיות, היות שהם מורידים את המוטיליות של מערכת העיכול.
פנטואין וברביטורטים מגדילים את רמות המטבוליזם של התרופות ולכן עלולים להוריד את סף הפרכוס.
נטילת תרופות נוגדות דיכאון יחד עם תרופות אנטי פסיכוטיות עלול להביא לעליה בריכוז הפלסמה של שני סוגי התרופות.
תרופות אנטי פסיכוטיות מביאות לירידה ברמות קומדין בדם ומכאן לירידה בזמן הדימום.
יש להשתמש בזהירות בתרופות אנטי פסיכוטיות במצבים של מחלות כבד.
יש לזכור כי האפקט המקסימלי לעיתים נראה לעין רק לאחר 4-6 שבועות של שימוש בתרופות.
כ- 10% עד 35% מן החולים בסכיזופרניה לא מציגים שיפור קליני תחת שימוש בתרופות אלו.
כישלון בטיפול מוגדר כלפחות שני ניסיונות של טיפול בתרופות אנטי פסיכוטיות משתי קבוצות של תרופות אנטי פסיכוטיות.
מתן של קלוזאפין הוכח כיעיל במקרה של כישלון כאמור.
כיום, שימוש בתרופות מסוג DRA עדיין קיים, בעיקר במצבים של טיפול לטווח קצר, כמו גם שיקולי עלות המהווים יתרון לשימוש בתרופות אלו.
החשש הגדול מפני התפתחות של טרדיב דיסקינזיה מהווה ברוב המקרים לזניחת הטיפול ב- DRA, אולם אין עדויות על כך שתרופות א-טיפיות אכן אינן גורמות גם הן לתופעת לוואי זו.
השימוש ב- DRA מביא לפחות עליה במשקל מאשר תרופות א-טיפיות, המקושרות בחלקן לעליה גדולה במשקל.
במידה והוחלט על מתן DRA, קיימת העדפה למתן תרופות שהן פוטנטיות יותר, למרות שהן יותר מקושרות בתופעות לוואי נוירולוגיות.
זאת מאחר שתרופות שהן פחות פוטנטיות מקושרות למגוון של תופעות לוואי סיסטמיות הקשורות ללב, לחץ דם, התפתחות פרכוסים, הפרעה במיניות ואלרגיות.
תרופות אנטי פסיכוטיות לא טיפוסיות, הידועות גם בשם תרופות א-טיפיות או SDA (Serotonin Dopamin Antagonists) הן תרופות שהן אנטגוניסטים של סרוטונין ודופמין ומשמשות לטיפול בהפרעות פסיכיאטריות שונות, בעיקרן סכיזופרניה, הפרעות נוספות הכוללות מצבי פסיכוזה, טיפול בהפרעות מצב רוח לרבות הפרעה דו־קוטבית וכן התוויות נוספות.
תרופות אלו מחליפות במידה רבה את השימוש שנעשה בעבר בתרופות אנטי פסיכוטיות טיפוסיות, שפעלו בעיקר על הקולטן (רצפטור) לדופמין ומקושרות לתופעות לוואי אקסטרה פירמידליות הבעייתיות בשימוש.
קיימות כיום מספר תרופות אנטי פסיכוטיות לא טיפוסיות, הידועות ביניהן- ריספרידון (ריספרדל), אולנזפין (זיפרקסה), קווטיאפין (סרוקוול), קלוזאפין (לפונקס) אמיסולפריד (סוליאן) וזיפרסידון (גיאודון).
תרופות אלו נקראות SDA בגלל שהיחס בין חסימת הרצפטורים של סרוטונין סוג 2 (5-HT2) לדופמין D2 גבוה יותר לעומת התרופות הטיפוסיות מהדור הישן (הקובנציונליות)- אנטגוניסטים של רצפטור לדופמין שהיוו בעבר את הטיפול העיקרי.
מאפיינים של קבוצת התרופות מסוג SDA
מבחינה נוירוכימית, נראה כי התרופות הללו יותר ספציפיות למערכת המזולימבית לעומת המערכת הסטריאטלית במוח, ובחלק מהמקרים, יש דיסוציאציה מהירה מהרצפטורים של דופמין, D2. ההנחה היא שזוהי הסיבה לשיפור בסבילות של התרופות הללו.
כל התרופות הא-טיפיות חולקות מספר מאפיינים משותפים:
השפעות נמוכות של חסימת רצפטורים מסוג D2 לעומת התרופות הטיפיות;
סיכון נמוך יותר לתופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות בהשוואה לתרופות ישנות יותר, ככל הנראה הסיכון נמוך יותר גם לטרדיב דיסקינזיה,
יעילות מוכחת כטיפול להתקף מאניה אקוטי.
בכל יתר ההבטים, התרופות הללו שונות בצורה בולטת.
לכולן מבנה כימי אחר, אפיניות שונה לרצפטורים ופרופיל תופעות לוואי שונה.
אין תרופה א-טיפית אחת שזהה לאחרת בקומבינציה של האפיניות לרצפטורים, והתרומה היחסית של כל רצפטור לאינטראקציה על ההשפעה הקלינית איננה ידועה.
התרופה אריפיפרזול (Aripiprazole, abilify), שמדגימה מנגנון חדש של אנטגוניסט חלקי של דופמין, מייצגת התקדמות נוספת, מעבר לתרופות האנטי-פסיכוטיות מהדור השני בטיפול בהפרעות פסיכוטיות.
למרות שהתרופות הללו קשורות בפחות, אבל לא לגמרי ללא תופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות, חלק מהתרופות בקבוצה זו גורמות לעיתים קרובות לעלייה ניכרת במשקל, מה שגורם לעלייה בסיכון לפתח סוכרת.
ה-FDA הורה על ציון אזהרה בנושא בכל התרופות הא-טיפיות.
בין התרופות, קלוזפין נפרדת מכל היתר.
היא לא נחשבת כתרופת קו ראשון בגלל תופעות הלוואי והצורך בבדיקות דם שבועיות.
למרות היעילות הגבוהה בטיפול הן במאניה והן בדיכאון, מצבים אילו אינם מהווים אינדיקציה למתן התרופה כטיפול קו ראשון לפי ה-FDA.
סכיזופרניה והפרעה סכיזואפקטיבית- התרופות הא-טיפיות יעילות בטיפול בפסיכוזות אקוטיות וכרוניות כמו בסכיזופרניה והפרעות סכיזואפקטיביות, הן במבוגרים והן במתבגרים.
התרופות הא-טיפיות טובות כמו, או טובות אף יותר מתרופות טיפוסיות לטיפול בסימפטומים החיוביים בסכיזופרניה ובבירור טובות יותר מהתרופות הטיפוסיות לטיפול בסימפטומים השליליים.
בהשוואה לאנשים שטופלו בתרופות הטיפוסיות, (יקראו מעתה- תרופות טיפיות) אנשים שטופלו בתרופות הא-טיפיות סבלו פחות מהישנויות של המחלה, פחות אשפוזים, פחות ביקורים במיון, פחות קשר טלפוני עם אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש ופחות טיפול בתוכניות יום.
לאור העובדה כי לקלוזפין יש תופעת לוואי מסכנת חיים, הכרוכה בירידה מהותית בספירת תאי הדם הלבנים (אגרנולוציטוזיס), היא מתאימה רק למטופלים עם סכיזופרניה עמידה לכל הטיפולים האנטי-פסיכוטיים האחרים.
אינדיקציות אחרות לקלוזפין כוללות טיפול באנשים עם טרדיב דיסקינזיה קשה – שבחלק מהמקרים יכול להיות הפיך במינונים גבוהים – ובאנשים עם סף נמוך לתופעות אקסטרה-פירמידליות.
אנשים שמצליחים לעמוד בטיפול תרופתי של קלוזפין מגיבים טוב בטיפול לטווח ארוך.
היעילות של קלוזפין יכולה לעלות על ידי אוגמנטציה עם ריספרידון ואריפיפרזול שמעלים את הריכוז של קלוזפין ולעיתים כתוצאה מכך יש שיפור קליני דרמטי.
הפרעות מצב רוח - כל התרופות הא-טיפיות מאושרות על ידי ה-FDA לטיפול במאניה אקוטית.
התרופה אולנזפין (זיפרקסה) מאושרת גם כטיפול אחזקה להפרעות ביפולריות.
אבל, באופן כללי, תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפיות ובנזודיאזפינים גורמים לאפקט מרגיע במאניה באופן מהיר יותר לעומת התרופות הא-טיפיות.
התרופות הא-טיפיות משפרות סימפטומים דיכאוניים בסכיזופרניה, גם הניסיון הקליני וגם הניסיון במחקרים מראים כי התרופות הא-טיפיות עושות אוגמנטציה לתרופות אנטי-דיכאוניות בטיפול האקוטי בדיכאון מג'ורי.
לעיתים קרובות משתמשים בצירוף של תרופות א-טיפיות ואנטי-דיכאוניות בטיפול בדיכאון עמיד, וקיים צירוף של אולנזפין ופלואוקסטין שנקרא סימביאקס שמאושר על ידי ה-FDA לטיפול בדיכאון אקוטי בהפרעה דו־קוטבית.
אינדיקציות אחרות- כ-10% מהחולים בסכיזופרניה מציגים התנהגות אגרסיבית או אלימה כלפי חוץ.
התרופות הא-טיפיות יעילות בטיפול באגרסיה כזאת.
אינדיקציות אחרות כוללות מתן תרופות אלו לחולים באיידס, הפרעות מהספקטרום האוטיסטי, טורט, מחלת הנטינגטון ותסמונת לש-ניהן (Lesch-Nyhan).
קיים שימוש בריספרידון ואולנזפין לצורך שליטה באגרסיות ונטייה לפגיעה עצמית של ילדים.
התרופות הללו ניתנות גם יחד עם סימפטומימטיים כמו מטילפנידאט (ריטלין) או דקסטרו-אמפטמין (דקסדרין, דקסטרוסטאט) לילדים הסובלים מהפרעות קשב וריכוז אשר סובלים גם מהפרעות התנהגות (ODD או conduct disorder).
התרופות הא-טיפיות, במיוחד אולנזפין, קווטיאפין וקלוזפין, יעילות באנשים שסובלים מטרדיב דיסקינזיה.
טיפול בתרופות אלו מדכא את התנועות האבנורמליות של טרדיב דיסקינזיה, אבל לא גורם להחמרה בהפרעת התנועה.
תרופות א-טיפיות יעילות גם בטיפול בדיכאון פסיכוטי ובפסיכוזה שהיא משנית לחבלת ראש, דמנציה או תרופות.
טיפול בתרופות א-טיפיות מוריד את הסיכון להתאבדות והרעלת מים בחולים עם סכיזופרניה.
אנשים עם הפרעה אובססיבית-קומפלסיבית (OCD) שעמידים לטיפול מגיבים לטיפול עם תרופות א-טיפיות; חלק מהמטופלים עם הפרעת אישיות גבולית ישתפרו תחת טיפול בתרופות א-טיפיות.
לתרופות הא-טיפיות יש ספקטרום דומה של תופעות לוואי, אבל יש שוני משמעותי בשכיחות ובחומרה של המאורעות הללו.
לגבי כל תרופה, קיים ציון של תופעות הלוואי הספציפי לה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של ריספרידון הן תופעות לוואי אקסטרה פירמידליות, עליה במשקל, עליה בפרולקטין.
זוהי התרופה היחידה מקבוצת התרופות הא-טיפיות, אשר ניתן לתת אותה גם אחת לשבועיים בזריקה תוך שרירית (הפורמולה נקראת ריספרדל קונסטה) ובכך לשפר את היענות המטופל.
אולנזפין (זיפרקסה) היא תרופה אנטי פסיכוטית אשר ניתנת אחת ליום.
מלבד התוויות בטיפול בסכיזופרניה, היא ניתנת גם כטיפול אחזקה בהפרעות מצב רוח, וכן להפרעות נוספות כגון אגרסיה אצל ילדים.
היא מקושרת לעליה במשקל, יותר מכל שאר התרופות הא-טיפיות.
תופעות לוואי נוספות כוללות ישנוניות, יובש בפה ועוד.
קווטיאפין (סרוקוול) היא תרופה הניתנת 2–3 פעמים ביום, והיא אינה קשורה לתופעות לוואי אקסטרה פירמידליות.
תופעות הלוואי העיקריות הן ישנוניות, תת-לחץ דם במעבר מישיבה לקימה, וחשש מסוים שטרם הוכח באופן מבוקר להיווצרות קטרקט.
זיפרסידון (גאודון) היא תרופה הניתנת כפעמיים ביום, כאשר קיימת לתרופה השפעה גם על נוראפינפרין ורצפטורים נוספים לסרוטונין, ומכאן ההשפעה האנטי דיכאונית שיש לתרופה זו, בנוסף לטיפול בה כתרופה אנטי פסיכוטית.
תופעות הלוואי אינן משמעותיות מלבד הארכה של מקטע QT בפעילות החשמלית בלב ומשום כך תרופה זו אינה ניתנת לחולים עם היסטוריה של הפרעות קצב או חולים הסובלים ממקטע QT ארוך.
קלוזאפין (קלוזריל) היא התרופה היעילה ביותר בטיפול בחולים שלא הגיבו לטיפול בתרופות אנטי פסיכוטיות הניתנות כטיפול קו ראשון (לדוגמה- ריספרדל).
כמו כן, קלוזאפין נמצא יעיל בטיפול בטרדיב דיסקינזיה חמור.
מצבים נוספים בהם ניתן להשתמש בקלוזאפין כוללים דיכאון פסיכוטי קשה, מאניה אשר עמידה לטיפול ומצבים נוספים.
מלבד מספר תופעות לוואי שכיחות (נמנום, סחרחורות, טכיקרדיה, עצירות, ריור יתר) קיימות תופעות לוואי אשר עלולות לסכן חיים- ב-1% מן החולים דווח על אגרנולוציטוזיס (ירידה בשורות תאי הדם הלבנים).
על כן, תרופה זו, על אף יעילותה הרבה, אינה משמשת כטיפול קו ראשון בקליניקה.
אם ניתן טיפול בקלוזאפין, יש לקחת בדיקות דם מדי שבוע במהלך חודשי השימוש הראשונים, עובדה אשר עלולה להקשות על ההיענות לנטילת התרופה.
רשימה (חלקית) של התרופות הא-טיפיות
BIFEPRUNOX- ביפאפרונוקס, אגוניסט חלקי של דופמין, היא תרופה אנטי פסיכוטית א-טיפית ניסיונית לטיפול בסכיזופרניה.
למרות שהראו שלביפאפרונוקס יש השפעה קטנה יותר על פסיכוזה חריפה, בהשוואה לתרופות א-טיפיות אחרות, היא מהווה אלטרנטיבה מבחינת תופעות הלוואי.
במחקרים, נמצא כי תופעות לוואי גסטרו-אינטסטינליות היו הכי שכיחות: בחילות, הקאות, עצירות וחוסר נוחות בטנית.
בחלק מהמחקרים, ביפאפרונוקס היה קשור לירידה במשקל ושיפור בפרופיל הליפידים בהשוואה לפלציבו.
(PALIPERIDONE (Invega- פליפרידון הוא המטבוליט העיקרי האקטיבי של התרופה האנטי-פסיכוטית ריספרידון.
זהו חוסם פוטנטי של רצפטורים של סרוטונין וחוסם חלקי את הרצפטורים של דופמין D2. מחקרים שפורסמו הציעו כי היעילות ותופעות הלוואי זהות לריספרידון.
התרופה הוכנה כך שתנתן פעם ביום, תהיה בעלת שחרור איטי ותנתן באופן פומי.
המינון המומלץ הוא 6 מ"ג ביום, והטווח האפשרי הוא 3–12 מ"ג ביום.
אמיסולפריד (amisulpride) - תרופה א-טיפית נוספת אשר הוכחה במחקרים מבין המועילות ביותר לפסיכוזה חריפה - גם בקרב האטיפיים (במקום השני לאחר קלוזפין האטיפית), וכן מועילה גם לתסמינים שליליים של סכיזופרנייה, אף שבאופן חלקי (;טרם נמצאה תרופה המעלימה תסמינים אלו לחלוטין (ככל הנראה - מאחר שטרם ידוע המנגנון שמוביל לתסמינים אלו)).
גם היא פועלת כאנטגוניסט של רצפטור לדופמין וכן של רצפטור לסרוטונין 5HT7.
אריפיפרזול (ARIPIPRAZOLE)- כמו יתר התרופות הא-טיפיות, אריפיפרזול הוא אנטגוניסט פוטנטי של 5-HT2A והוא ניתן כטיפול בסכיזופרניה ובמאניה חריפה.
אבל, שלא כמו יתר התרופות הא-טיפיות, אריפיפרזול איננו אנטגוניסט של D2, אלא אגוניסט חלקי של D2. אגוניסטים חלקיים של D2 מתחרים ברצפטורים עם הדופמין האנדוגני, וכך גורמים לירידה פונקציונלית בפעילות הדופמין.
בגלל שסכיזופרניה ומאניה הן הפרעות הקשורות לעלייה בפעילות דופמין, הירידה הזו מסבירה את ההשפעה התרפויטית של התרופה.
אריפיפרזול הוא בדרך כלל לא מרדים ואיננו מעמיד בסיכון מוגבר לעלייה במשקל וסכרת.
אריפיפרזול יעיל במיוחד בכך שאינו פוגע וייתכן שאף משפר תפקודים נוירוקוגניטיביים.
שימוש באריפיפרזול הוא חדש יחסית, אך נפוץ.
לתרופה פרופיל תופעות לוואי נמוך.
תופעת לוואי אפשרית עיקרית שלו שחולפת בדרך כלל- אי שקט.
כל התרופות הא-טיפיות מתאימות לטיפול ההתחלתי בהתקף פסיכוטי, בעוד שקלוזפין שמורה לאנשים העמידים ליתר התרופות האנטי-פסיכוטיות.
אם אדם לא מגיב לתרופה הא-טיפית הראשונה, יש לנסות תרופה א-טיפית אחרת.
בחירת התרופה צריכה להתבסס על מצבו הקליני של המטופל וההיסטוריה שלו בתגובה לתרופות.
בדרך כלל לוקח כ-4–6 שבועות לתרופות א-טיפיות להגיע ליעילות מקסימלית, וייתכן שייקח עד 8 שבועות להשפעה הקלינית המלאה להפוך לגלויה.
זהו נוהג מקובל לעשות אוגמנטציה לתרופה א-טיפית עם תרופות אנטי פסיכוטיות טיפוסיות (אנטגוניסטים של רצפטור לדופמין) או בנזודיאזפין בשבועות הראשונים לשימוש.
ניתן להשתמש בלורזפם 1–2 מ"ג פומי או IM לטיפול באגיטציה חריפה.
לאחר השגת יעילות בהשתלטות על הפסיכוזה, יש להוריד את המינון לנמוך ביותר האפשרי.
שיפור קליני יכול לקחת עד 6 חודשים באנשים מסוימים שעמידים לטיפול.
שימוש בכל התרופות הא-טיפיות צריך להתחיל במינון נמוך.
יש לעלות במינון בהדרגה כלפי מעלה עד הגעה למינון התרפויטי.
העלייה ההדרגתית במינון הכרחית בגלל תופעות הלוואי הפוטנציאליות שיכולות להתפתח.
אם אדם מפסיק לקחת תרופות א-טיפיות ליותר מ-36 שעות, יש להתחיל את הלקיחה במינון הראשוני של הטיטרציה.
כשמחליטים להפסיק להשתמש באולנזפין או קלוזפין, יש להוריד את המינון בהדרגה, כשזה אפשרי, על מנת להימנע מריבאונד של סימפטומים כולינרגיים כמו הזעה, הסמקה, שלשול והיפר-אקטיביות.
ברגע שרופא החליט לנסות טיפול בתרופה א-טיפית, הוא צריך להסביר את הסיכונים והתועלת מתרופה זו לאדם ולמשפחתו.
במקרה של קלוזפין, יש להחתים על טופס הסכמה מדעת ולתעד זאת בתיק של החולה.
ההיסטוריה של המטופל צריכה לכלול מידע על הפרעות בדם, אפילפסיה, מחלות קרדיו-ווסקולריות, כבדיות או בכליות והתמכרות לסמים.
אם קיימת מחלת כבד או כליות יש להתחיל במינון התחלתי נמוך יותר של התרופה.
בדיקה גופנית צריכה לכלול מדידת לחץ דם בשכיבה ועמידה כבדיקת סקר למצב של תת-לחץ דם במעבר משכיבה לעמידה הקרוי אורתוסטטיזם.
בדיקות מעבדה צריכות לכלול אק"ג, ספירת דם מלאה (CBC) עם ספירת WBC ותפקודי כבד וכליות.
מומלץ לבצע בדיקות שגרתיות של גלוקוז, פרופיל שומנים ומשקל.
חולים שמפתחים אגרנולוציטוזיס במהלך שימוש בקלוזפין יכולים לעבור באופן בטוח לשימוש באולנזפין, למרות שהתחלת אולנזפין במהלך אירוע של אגרנולוציטוזיס כתוצאה מקלוזפין יכול להאריך את זמן ההתאוששות מ-3–4 ימים ל-11–12 ימים.
המעשה הזהיר יהיה לחכות להחלמה מהאגרנולוציטוזיס לפני שמתחילים את השימוש באולנזפין.
לא דווחו מקרים של אגרנולוציטוזיס באנשים שעברו לאולנזפין.
לא נבדק האם נשים בהיריון יכולות לקחת תרופות א-טיפיות, אבל יש להתייחס לפוטנציאל של ריספרידון להעלות את רמות הפרולקטין, לעיתים עד פי 3–4 מהגבול העליון של התקין.
בגלל שתרופות אלו יכולות להיות מופרשות בחלב אם, אין לתת אותם לאמהות מניקות.
יתר לחץ דם הוא מצב כרוני, המתאפיין בלחץ דם גבוה המביא את הלוקים בו לסיכון למחלות בלב וכלי הדם, כגון מחלת לב כלילית, אי ספיקת לב, אי-ספיקת כליות כרונית, אירועים מוחיים ושבץ.
לפיכך, זהו מצב שחשוב לאבחן אותו ולטפל בו באופן מיטבי.
תרופות נוגדות יתר לחץ דם הן תרופות שמטרתן לטפל ביתר לחץ דם.
התרופות האלו שייכות למשפחות פרמקולוגיות שונות בהתאם לאופן פעולתם בהורדת לחץ הדם בגוף.
התרופות נוגדות יתר לחץ דם שייכות לאחת או יותר מהקבוצות הפרמקולוגיות הבאות:
חשיבות הטיפול התרופתי ביתר לחץ דם
מחקרים קליניים מראים כי טיפול ביתר לחץ דם, עוזר להפחית סיבוכים במערכת כלי הדם והלב, עם עד 50% ירידה בסיכון לאי ספיקת לב, 30-40% ירידה בסיכון לשבץ ו-25% ירידה בסיכון לאוטם שריר הלב.
יתר לחץ דם נחקר שנים רבות ובמהלכן נחקרו תרופות רבות המוגדרות כתרופות נוגדות יתר לחץ דם.
חיפוש תרופות חדשות בעלות מנגנונים חדשים לטיפול ביתר לחץ דם נמשך גם היום.
אחת השאלות המרכזיות בנושא של טיפול ביתר לחץ דם הוא בחירת התרופה המתאימה למטופל.
בבחירת הטיפול התרופתי למטופל, הרופא צריך להתחשב במספר רב של גורמים ובהם:
כמה זמן המטופל סובל מיתר לחץ דם?
האם קיים נזק מוכח לאיברי הגוף כתוצאה מיתר לחץ דם?
איזה טיפול תרופתי הוכח כמונע תמותה ונזקים לאיברי הגוף?
מהי דרגת לחץ הדם של המטופל?
ומה היעד של איזון לחץ הדם במטופל הספציפי?
איזה תרופה תתאים כקו ראשון לטיפול בחולה?
האם המטופל כבר נוטל תרופה או תרופות לטיפול ביתר לחץ דם?
איזה תרופה תתאים בשילוב עם התרופות הקיימות?
האם קיימות מחלות רקע שבגינן יש להעדיף תרופה אחת על פני האחרת?
האם קיימות מחלות רקע שבגינן יש להימנע מתרופות מסוימות?
האם המטופל נוטל תרופות נוספות שעלולות: או להעלות לחץ דם או להתנגש עם תרופות נוגדות יתר לחץ דם?
הנושא של התחלת הטיפול בתרופות נוגדות לחץ דם נחקר בשנים האחרונות בצורה אינטנסיבית.
מרבית המחקרים היו מחקרים מבוקרים ואיכותיים ולכן ניתן היה להסתמך על תוצאותיהם בכתיבת הנחיות לטיפול ביתר לחץ דם של איגודים שונים.
מרבית ההנחיות תומכות במתן של אחת מהתרופות הבאות: משתנים מסוג תיאזיד, מעכבי ACE, חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II ו-חוסמי תעלות סידן.
בעבר חוסמי בטא וחוסמי אלפא שימשו כקו ראשון לטיפול אבל השימוש בהם היום פוחת (בשל חוסר יעילות במניעת סיבוכי המחלה וגם בשל תופעות לוואי שלהן) והשימוש בהן מומלץ במידה ויש מחלות רקע שמצדיקות מתן שלהן.
קיימות תרופות נוספות, שאינן מהוות קו ראשון לטיפול (כגון הידרלזין, מינוקסידיל וקלונידין), בשל העדר מחקרים שהראו יעילות בשימוש בן ובשל תופעות לוואי קשות כתוצאה מהטיפול בהם.
הם שמורות בדרך כלל למצבים של יתר לחץ דם עמיד.
המונח "יתר לחץ דם עמיד" מתאר מטופלים שלחץ הדם שלהם גבוה מ-140/90 על אף שהם נוטלים שלוש או יותר תרופות להורדת לחץ דם (כולל תרופות משתנות).
מצב זה נפוץ יותר לאחר גיל 60, כאשר לעיתים מדובר ב-Pseudo resistance, כלומר, מצבים של השמנת יתר, צריכת אלכוהול מוגברת, או נטילת תרופות ללא מרשם.
לעיתים יש לחשוד ביתר לחץ דם שניוני ולבצע בדיקות לצורך איתורו.
לטיפול התרופתי ביתר לחץ דם יש גם סיכונים, הכוללים תת לחץ דם (העשוי להיגרם מכל סוגי התרופות) ותופעות לוואי ייחודיות לכל קבוצה.
קבוצת המשתנים נחלקת באופן כללי למספר תתי קבוצות, ובהן:
משתני לולאה (פוסיד, פורוסמיד וכן הלאה)
משתנים הדומים לתיאזידים (אינדאפמיד, מתלוזון)
משתנים מסוג אוגרי אשלגן - כגון אמילוריד, ספירינולקטון
מעכבי האנזים קרבוניק אנהידארז - לתרופות אלו אין כיום שימוש בטיפול ביתר לחץ דם (שימושן העיקרי הוא בטיפול בגלאוקומה ובאפילפסיה)
טיפול באמצעות משתנים לרוב הוא בגדר טיפול קו ראשון בחולים עם יתר לחץ דם או כשילוב עם תרופה אחרת ליתר לחץ דם.
תיאזידים הם משתנים המפחיתים ספיגה מחדש של נתרן בגוף על ידי הגברת הפרשתו בשתן ולטווח הארוך הם מביאים גם להרחבת כלי דם.
מדובר בתרופה זולה, יעילה ולרוב בטוחה יחסית.
מינון גבוה מומלץ פחות, זאת כיוון שתופעות הלוואי יכולות להיות היפוקלמיה, תנגודת לאינסולין ועליה בכולסטרול.
לכן, במידה ונדרשת הורדה נוספת של יתר לחץ הדם, ניתן לבחור בקומבינציה של משתני תיאזיד ותרופות כגון מעכבי ACE או חוסמי בטא למשל.
משתנים נוספים הם אוגרי אשלגן כגון אמילוריד וטריאמטרן והם בעלי השפעה פחותה יחסית על הורדת לחץ הדם אולם ניתן להשתמש בהם בשילוב עם תיאזידים כדי להימנע מתופעות לוואי הכוללות היפוקלמיה.
משתני לולאה אינם משמשים לרוב קו ראשון בטיפול ביתר לחץ דם, אלא נשמרים עבור חולים עם בצקות ואגירת נוזלים וכן אי ספיקת לב וירידה בשיעור הסינון הכלייתי.
מעכבי אלדוסטרון, כגון ספירינולקטון, יעילים בעיקר אצל מטופלים עם יתר לחץ דם ורנין מופחת, כלומר חולים אצלם יש יצור אלדוסטרון מוגבר.
חולים הסובלים מאי ספיקת לב והמטופלים בספירינולקטון מציגים ירידה בתמותה ובאשפוז (כאשר ספירינולקטון משולב יחד עם תרופות אחרות להורדת לחץ דם).
תופעות הלוואי כוללות גינקומסטיה, אימפוטנציה ובעיות בווסת.
אך אושרה תרופה סלקטיבית יותר, הקרויה Eplernone, שאינה גורמת לתופעות לוואי אלו.
תחת קבוצה זו קיימות תת-קבוצות שמשמשות כאנטגוניסטים לקולטנים אדרנרגיים.
חוסמי בטא: אטנולול, מטופרולול, נדולול, פינדולול, טימולול, פרופרנולול.
חוסמי אלפא: דוקסזוצין, פנטולאמין, אינדוראמין, פרזוצין, טרזוצין ועוד.
משולבות (אלפא ובטא): קרוודילול, לבטלול.
מורידות את לחץ הדם על ידי הורדת תפוקת הלב, קצב הלב וכיווצו, כמו גם עיכוב שחרור של רנין ופעולה על מערכת העצבים המרכזית.