tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיפוריו המטא-ריאליסטיים של עגנון מתגלים כאן כסיפורים שהגיבו תגובה מיידית על ענייני השעה הבוערים, אלא שמחברם הסתיר את האקטואליות ואת אותותיה מאחורי שבעה צעיפים של סמל ומשל.
רוצי, נוצה: אלתרמן בעקבות אירועי הזמן, תל אביב, ספרא, 2013: הספר עוקב אחר צדם התמטי-אידאי של שירים קנוניים נודעים ושל שירי "העת והעיתון" ובוחן את עמדתם בנושאים שהעסיקו את מחברם בשנות המאבק על עצמאות ישראל ושנותיה הראשונות של המדינה.
צפרירים: ביאליק נגד הרצל ו"הצעירים", תל אביב, ספרא, 2013; : ביאליק היה אדם שוחר שלום, אך נקלע כל ימיו למאבקים מרים נגד יריבים פוליטיים ופואטיים.
הספר בוחן את המאבק של "הצעירים" של ראשית המאה העשרים (ונגד מיכה יוסף ברדיצ'בסקי במיוחד), ביצירות שבהן מאבק זה גלוי וביצירות שבהן הוא סמוי מן העין.
המשורר, הגבירה והשפחה: ביאליק בין עברית ליידיש, תל אביב, ספרא, 2014; : בקשתו של רבניצקי שביאליק יחבר שירים בלשון יידיש נתנה למשורר גושפנקא לכתוב בשפה שלא זוהתה כשפתם של החוגים הציוניים.
חושיו אותתו לו שהיצירה בלשון יידיש פתחה לפניו קשת סגנונות של אפשרויות שהעברית עדיין לא הציעה לו.
יצירתו יצאה נשכרת מן הסימביוזה הדו-לשונית ה"הבראידית", שביאליק תיארה כיחסי "רות ונעמי".
לשיר בשפת הכוכבים: על יצירת לאה גולדברג, תל אביב, ספרא, 2014: הטראומות שחוותה לאה גולדברג בין מלחמות העולם ובשנות המלחמה לימדוה לנצור את סודותיה בלבה מאחורי מסכה ומסווה.
הספר מנסה לחשוף את הדוויי המסתתר מאחורי שיריה הנעימים לעין ולאוזן ולזהות את "הסוסים הטרויאניים" שיצירתנ החתרנית הכניסה לספרות העברית.
הכל בגלל קוצו של יוד: על שיר אחד של י"ל גורדון בראי היצירה העברית, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014: שירו של י"ל גורדון "קוצו של יוד" השפיע על התרבות העברית יותר מכל שיר אחר שנכתב בתקופת ההשכלה.
הספר עוקב אחר הדהודיה של הפואמה ביצירה העברית, למן ספרו של מנדלי מוכר ספרים "מסעות בנימין השלישי" (1878) ועד לסרטו של יוסי סידר "הערת שוליים" (2011).
מעל כל במה: ביאליק והתיאטרון, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014: פעמיים נקטעה הקריירה התיאטרונית של ביאליק.
הפעם הראשונה הייתה כאשר אחד העם החזיר לו את המונולוגים הדרמטיים "מפי העם" מבלי שהעריך את החידושים הרבים ששולבו בהם.
הפעם השנייה הייתה כאשר ביאליק חיבר בערוב ימיו טרילוגיה על מחזות מקראיים, טרילוגיה שאבדה.
הספר עוקב אחר זיקתו של המשורר לתיאטרון מאז מערכוני הבוסר שכתב בימי לימודיו בישיבת וולוז'ין.
סיפור לא פשוט: עיונים ביצירותיהם של א"ב יהושע, עמוס עוז וחיים באר, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015: הספר עוסק ביצירותיהם של שלושה מבין סופריה המרכזיים של "קריית ספר" העברית: א"ב יהושע, עמוס עוז וחיים באר.
שלושתם ילדי ירושלים, שלושתם עזבו את הקבוצה החברתית שלתוכה נולדו, שלושתם פרופסורים לספרות שחיברו גם ספרי עיון סביב ש"י עגנון ושלושתם מגלים את פניה הלא מוכרות של ירושלים, עיר הולדתם.
עם זאת, יצירתם פורשת לפנינו שלושה עולמות שונים וייחודיים.
המוזה בארץ המראות: הדים ממסורות המערב בשירת ביאליק ואלתרמן - מסות ותרגומים, רעננה, אבן-חושן, 2015: הספרות העברית החדשה הנצה במערב אחרי המהפכה הצרפתית, בעת שבה ביקשו המשכילים להתערות כאזרחים במולדתם.
הספר עוקב אחר בבואותיה של ספרות המערב בספרות העברית ומלווה את המעקב בתרגומים חדשים לשירים נודעים.
שְלח יונה מבשֹרת: דרכי הֶרמיזה למקורות היהדות בשירה העברית החדשה, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016: לשונו של ביאליק היא מרקם צפוף של צירופים אלוסיביים (הרמזים) העשוי משברי פסוקים כצורתם ושלא כצורתם.
אליעזר בן-יהודה וחסידיו התנגדו ללשון המשכילית המליצית העשויה שברי פסוקים וחתרו להשלטת הלשון המשוחררת מכבלי המליצה.
לכאורה בגישתו של ביאליק הייתה משום רגרסיה, חזרה אל הלשון המשכילית נוסח יל"ג, אך למעשה נבנתה בשירתו לשון פיוטית אישית וייחודית העשויה ממכיתותיה של הלשון השיבוצית הישנה שהסתאבה ואיבדה את חינה.
ח"ן הנסתר: תעלומות מארכיון ביאליק, תל אביב, ספרא, 2016: הספר מגולל את הסיפורים המרתקים המסתתרים מאחורי הכרכים המצהיבים והעלים הבלים של הארכיון: יצירות של ביאליק שאבדו או שנגנזו, תעלומות הקשורות לנסיבות כתיבתה של היצירה, חידות שחוקרים התלבטו בהן בדורות האחרונים והגיעו כאן לפתרונן.
שירה חדשה: מה זאת אהבה על פי הרומן שירה מאת ש"י עגנון, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016: הספר מציע פרשנות פוליטית ופואטית ל"הסימפוניה הבלתי גמורה" של עגנון, אשר חוברה על רקע תמונותיה של אירופה המתרוקנת מיהודיה ותמונותיו של דור מלחמת העצמאות העומד מול אתגר הריבונות.
הרומן שירה נכתב לנוכח תהליכי הפיכתה של אירופה מגן עדן פורח לגיהנום עלי אדמות ולאור תהליכי הפיכתו של יעקב לישראל.
עגנון העלה בספרו דיאגנוזות אחדות לגבי ההווה המתהווה ופרוגנוזות אחדות לעתיד לבוא.
בעיר וביער: טבע ואמנות ביצירת אלתרמן, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017: הניגוד האכיטיפי "טבע - אמנות", שעליו מושתת שירת המערב, מוצג ביצירת אלתרמן באופן שונה מהמקובל.
כאן אין האמנות משקפת או מחקה את הטבע.
להפך, הטבע הוא שלומד מהאמנות ומשמש לה בבואה.
אלתרמן הוא היחיד בין סופרי דורו שהכשרתו האקדמית הקנתה לו ידע והבנה במדעי הטבע.
הידע שרכש ומעקבו הקבוע אחר חידושי המדע הביאוהו לחיבורה של שירה רלטיוויסטית המתבוננת באובייקטים שבמרכזה מזוויות ראייה שונות וממרחקים שונים - במקום ובזמן.
השיר האלתרמני הוא כעין "רשומון" המתבונן באובייקט הנצפה מכל צדדיו והבוחן את כל היבטיו.
מאוהב לאויב: עגנון מהרהר על ביאליק, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017: הספר מתאר את מערכת היחסים הלא-הדדית בין ביאליק לעגנון ומנסה להתחקות אחר הסיבות והנסיבות שהובילו לנתק בין שני האישים הגדולים, אשר ראשית דרכם הייתה רצופה לכאורה אהבה ושיתוף פעולה.
על יונה ועל נער: החתירה לשלום בספרות הילדים העברית, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017 : הספר עוקב אחר "המלחמה לשלום" ביצירותיהם של גדולי הספרות העברית, מחיים נחמן ביאליק ועד מאיר שלֵו ודויד גרוסמן.
רוב הכותבים ביקשו שלא לחשוף את "כרטיס הזיהוי" הפוליטי שלהם, אך נתנו לו ביטוי עקיף ביצירות הילדים שלהם, ה"תמימות" והחפּוֹת כביכול מכל מגמתיוּת.
בחיל וברוח: גיבורי התנ"ך בראי יצירתו של ח"נ ביאליק, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרא, 2018: בניגוד לסופרי ההשכלה, שתיארו בכתביהם אנשי מופת נשגבים, ביאליק הציג את גיבורי התנ"ך כאנשים קטנים ופשוטים ששאלו שאלות גדולות, חובקות שמים וארץ.
הוא שילב בשיריו ובסיפוריו הֶרמזים לקשת לא גדולה, אך ססגונית ומגוּונת, של דמויות מן המקרא – רוּבּן דמויות של "ספרא וסייפא".
ביצירתו סיפר את סיפורם הקדום מֵחדש, תוך מיזוגו עם הסיפור האישי-הלאומי האקטואלי.
התנ"ך הֶעשיר את יצירת ביאליק והִקנה לה נפח ומשמעות, מחד גיסא; ומאידך גיסא, גיבורי התנ"ך הוארו ביצירתו באור חדש, באמצעות הפרשנות רבת-התובנות, המוּשׂכּלת אך גם האישית והרגשית, שהעניק להן גדול הסופרים ואנשי הרוח שקמו לעם ישראל בדורות האחרונים.
ורד לאמיליה - שקספיר וידידתו היהודייה, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרא, 2018: הספר עוסק בקשריו של שקספיר עם תרבות עם ישראל בתיוּוכה של ידידתו היהודייה-הנוצרייה אֶמיליה בָּסאנוֹ, שחוקרים רבים מזהים בדמותה את דמות "גבירתו השחורה" של המחזאי והמשורר.
הספר שופך גם אור חדש על מחזהו "היהודי" של שקספיר "הסוחר מוונציה".
בין היתר מועלות בו הנחות שהן בבחינת חידוש גמור בחקר שקספיר.
התכתבויות: סודות משולחן הכתיבה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד וספרא, 2019: הספר עוסק ב"מכתבים" הסמויים ששלחו גדולי הסופרים איש לרעהו באמצעות הרמזים, פרודיות, רמיזות עצמיות וכיוצא באלה תחבולות ביו-טקסטואליות - ישירות ומפורשות או עקיפות ומוצפנות - מעמידות לפני הקורא-הפרשן חידות הדורשות את פתרונן.
הספרות ורוח המוזיקה: ייצוגים של נגנים וכלי נגינה בסיפורת העברית החדשה, תל אביב: ספרא, 2019: הניגוד ליצירות כדוגמת "סונטת קרויצר" של טולסטוי, "כינורו של רוטשילד" של צ'כוב או "דוקטור פאוסטוס" של תומאס מאן, בספרות העברית נודעת לכלי הנגינה בראש ובראשונה משמעות סמלית לאומית שמעבר לנגלה ולמפורש.
החצוצרה בפרוזה הביאליקאית, הכינור בסיפורי גרשון שופמן ובסיפורי יהושע קנז, הנֵבל בספרו של א"ב יהושע – כולם סמלים שרוחו של ניטשה מרחפת מעליהם ומשמעותם הלאומית עמוקה ורבת-פנים.
הספר בוחן את הסמלים הלאומיים ששיבצו עשרה מסופרי ישראל ביצירותיהם ה"מוזיקליות".
אבני ח"ן: מאוצרו לשונו של ביאליק, תל אביב: ספרא, 2020: ספר ראשון המוקדש במלואו ללשונו של ביאליק.
לביאליק הייתה משנה סדורה באשר לנס תחיית השפה העברית, ומספר תחדישיו כפול ממספר תחדישיו של אליעזר בן-יהודה הנחשב למחיה השפה העברית.
הוא התמודד עם המבוכה הסמנטית של המילון העברי, פרי ריבוד של דורות, ויצא ממאבק האיתנים הזה וידו על העליונה.
הוא הוסיף לשפה העברית מאות מילים וצירופי מילים.
כיום קשה לשער כיצד הייתה נראית ונשמעת העברית, הכתובה והדבורה, בלי תרומתו האדירה.
(לגרסה מקוצרת בחוברת "העברית" סח, ג–ד: לקט אבני ח"ן מאוצרות לשונו של ביאליק - הוצ.
בעקבי האב: עגנון - תלמידו הנסתר של ביאליק, תל אביב: ספרא, 2020: עגנון העיד שרבניצקי - שותפו וידידו הקרוב של חיים נחמן ביאליק - טען באוזניו, כי אין בסיפוריו שמץ של השפעה ביאליקית.
בספר בעקבי האב (2020), המשלים את הספר מאוהב לאויב (2017) כלולים תריסר ניתוחים טקסטואליים המוכיחים שהשפעת ביאליק על הסופר הצעיר הייתה רבה מהמשוער, אף-על-פי שעגנון התכחש לה וכפר בה.
הניצנים נראו בארץ: הסיפורים המוקדמים של ש"י עגנון, תל אביב: ספרא, 2021: הספר עוקב אחר התהוות סיפוריו הראשונים של עגנון, שבהם רב הבוסר על הגומל.
טמונים בהם זרעיה של היצירה הבשלה שקשרה לראש עגנון את עטרת "גדול המסַפּרים העבריים".
בכך חשיבותם: בסיפורי העלומים ניתן לגלות דמויות, רעיונות ומוטיבים שקיבלו את פיתוחם המלא מקץ שנים רבות, ובמיוחד את דמות הגבר העוזב את הבלי העולם הזה ומתמקד בייעודו הרוחני.
עד קצווי העברית: לשון וסגנון ביצירת אלתרמן, תל אביב: ספרא, 2021: כאשר הגיע נתן אלתרמן אל השירה העברית הוא הגיע במצב של "כל העמדות תפוסות".
כשחיפש פואטיקה אישית משלו, הוא מצא דרך שלא הייתה אפשרית בשירת ההשכלה ובשירת "דור התחייה", אף לא נוצלה על-ידי שלונסקי וחבריו.
ספר זה עוקב אחרי צייני הסגנון הייחודיים שמצא אלתרמן כדי להשמיע קול אישי בתוך אסכולה שעודדה סימני הֶכֵּר קבוצתיים.
זיוה שמיר ערכה ספרים רבים בחקר הספרות העברית.
על ספיח לביאליק (הסיפור ספיח ומסות עיון), עריכה ומבוא: זיוה שמיר ביחד עם צבי לוז, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1998
על גילוי וכסוי בלשון: עיונים במסתו של ביאליק, עריכה ומבוא: זיוה שמיר ביחד עם צבי לוז, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2001
הנאמן - מנחת הוקרה וידידות לעוזי שביט, עריכה: זיוה שמיר ומנחם פרי, בני-ברק: ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
ארצות הצבי: מאמרים מוגשים לפרופ' צבי לוז, עורכים: זיוה שמיר ואבידב ליפסקר, ירושלים: כרמל, 2021
זיווגים היא סדרת קומדיית מצבים בריטית של ה־BBC שנוצרה ונכתבה על ידי סטיבן מופאט, ומבוססת במידת מה על חייו ויחסיו עם אשתו.
הסדרה מתארת את חיי הרווקות של שישה צעירים עם דגש על שניים מהם, סטיב וסוזן.
הסדרה שודרה בערוץ הבריטי BBC2 מ-2000 עד ל-2004, וכללה 4 עונות, כשבכל עונה בין 6 ל-9 פרקים.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון ומאוחר יותר בשידורים חוזרים בערוץ חינוכית 23 ואף הייתה זמינה לצפייה גם בשירות HOT V.O.D במלואה (ארבע העונות).
סטיב טיילור (ג'ק דבנפורט) – סופר (נרמז), בחור חיובי הנוטה להסתבך מתוך רצון לרצות אחרים.
סוזן ווקר (שרה אלכסנדר) – כלכלנית, אשת קריירה המתגאה בכישורי הבישול שלה.
בת זוגו של סטיב טיילור.
ג'ף מרדוק (ריצ'רד קויל) (עונה ראשונה עד שלישית) - דמות הזויה במידת מה.
בעל אובססיה מוחלטת למין אך מתקשה ליצור קשרים.
סאלי הארפר (קייט איסיט) – קוסמטיקאית נוירוטית.
אובססיבית לגבי ההופעה החיצונית שלה.
פטריק מייטלנד (בן מיילס) – איש עסקים ורודף שמלות מצליח.
מפורסם כבעל אבר מין גדול במיוחד.
ג'יין קריסטי (ג'ינה בלמן) – מדווחת תנועה מהליקופטר ברדיו המקומי.
לא מחוברת למציאות, ומאוד מרוכזת בעצמה.
בעבר הייתה חברתו של סטיב.
בפרק הראשון של העונה הראשונה הוא נפרד ממנה.
אוליבר מוריס (ריצ'רד מיילן) (עונה רביעית) – החליף את ג'ף שלא הופיע בעונה הרביעית כדמות נטולת כישורים חברתיים, האובססיבית לגבי מין.
לא קיים יחסי מין 7 חודשים.
ג'וליה דייוויס (לו גיש) (עונה שנייה ושלישית) – חברתו היחידה של ג'ף במהלך כל עונות הסדרה, בעלת אופי דומה לשלו, מנהלת בכירה בחברה בה הוא עובד.
לבסוף נפרדת מג'ף עם שובו של חבר שלה לשעבר.
התיירת הישראלית (ענת דיכטוולד) (עונה ראשונה, פרק חמישי) – צעירה שאיננה דוברת אנגלית כלל, שג'ף מנסה לשדל.
בשל פערי השפה, ג'ף משוכנע ששמה הוא "שדיים" בעוד שהיא סבורה שהוא כורת אוזני נשים ואוספן.
בפרק מתקיים מונולוג ארוך בעברית ישראלית.
בסדרה נעשה שימוש בשיטות לא קונבנציונליות מבחינה קולנועית כמו מסך מפוצל ועלילה לא ליניארית.
בשנת 2003 צולמה גרסה אמריקאית לסדרה, שהייתה למעשה כמעט שכפול של הגרסה הבריטית.
גרסה זו שודרה בספטמבר ברשת NBC ובוטלה לאחר 4 פרקים בלבד (צולמו מראש 10 פרקים, אך שישה מהם לא שודרו מעולם בארצות הברית, אלא רק במדינות אחרות).
גם ביוון הופקה גרסה מקומית לסדרה.
לעיתים קרובות עלתה ביקורת על כך שהסדרה היא מעין גרסה בריטית של הסדרה "חברים", בעיקר בגלל הפורמט הדומה - שלוש נשים ושלושה גברים בגילאי ה-30 לחייהם עם קשרים רומנטיים בין חלק מהם.
רבים השוו גם את הפאב בסדרה לבית הקפה Central Perk שב"חברים".
יוצר הסדרה ציין דווקא את הסדרה "סיינפלד" כמקור השראה.
הסדרה התקבלה לרוב בביקורות חיוביות בקרב מבקרי הטלוויזיה, ותסריטיו של מופאט לפרקיה זכו להערכה.
ב-2003 זכתה הסדרה בפרס הקומדיה הבריטית בקטגוריית הקומדיה הטלוויזיונית הטובה ביותר.
בתחילה קיבלה הסדרה נתוני רייטינג נמוכים יחסית למצופה, אך אלו עלו בהדרגה ובעונה השלישית היא זכתה לנתוני צפייה גבוהים בקרב הקהל הבריטי.
זיוה עמישי-מייזלש (נולדה ב-1939) היא פרופסור אמריטה לתולדות האמנות וכלת פרס ישראל לחקר תולדות האמנות לשנת 2004.
עמישי-מייזלש נולדה בברוקלין שבארצות הברית.
אביה משה מייזלש-עמישי, סופר עברי ולימים עורך "הדואר", שהה באותה עת בארצות הברית ככתב העיתון.
התחנכה ב"ישיבה ד'פלטבוש" ולמדה יהדות וציונות מגיל צעיר.
בשנת 1957 ביקרה לראשונה עם קבוצת ה-SZO בישראל וכעבור שנתיים, בשנת 1959, עלתה עם משפחתה.
בשנה הראשונה לשהותה בארץ למדה עמישי-מייזלש בבצלאל, במקביל ללימודים באוניברסיטה העברית, לאחריה שבה לארצות הברית וסיימה לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1962 שבה לארץ ובשנת 1970 הוסמכה, בהצטיינות יתרה, לדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא הדוקטורט היה "הנושאים הדתיים של גוגן".
במשך שני עשורים הקדישה עמישי-מייזלש את מחקריה להשפעת השואה על האמנות.
בשנת 1984 היא קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1995 לפרופסור מן המניין.
במקביל היא מונתה ונבחרה לתפקידים שונים: בהיותה ראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1975–1979) נפתח לראשונה מסלול הלימודים לתואר ראשון באמנות יהודית.
תפקידים אחרים בהם החזיקה באוניברסיטה העברית כוללים את היותה יושבת ראש של המרכז לתולדות האמנות על שם רוברט וקלריס סמית (1988 עד היום), ראש המכון לשפות, ספרות ואמנויות (1990–1993), ראש החוג לתולדות האמנות (2000–2003) וראש המכון למדעי הרוח הכלליים (2005–2007).
כמו כן שימשה עמישי-מייזלש יושבת ראש הוועדה לתוכנית החינוך לאמנות במשרד החינוך והתרבות (1976–1977) ויושבת ראש ועדת התכנון להקמת בניין מדעי הרוח באוניברסיטה העברית (1979–1981).
משנת 1974 היא חברת מערכת בכתב העת "אמנות יהודית" ובשנת 1979 הייתה שותפה לייסוד האגודה לאמנות יהודית.
משנת 1995 עד שנת 2007, היא עמדה מטעם האוניברסיטה העברית, לצד נציג בצלאל, בראש התוכנית המשותפת לשני המוסדות לתואר שני באמנות.
פרשה לגמלאות מהאוניברסיטה העברית במרץ 2008.
עבודתה בחקר האמנות זכתה לפרס ישראל לשנת 2004. בנימוקי ועדת הפרס תוארה חשיבות עבודתה:
עמישי-מייזלש הייתה חברה לאורך השנים בוועדות לאמנות של עיריית ירושלים, של יד ושם, ובוועדות ממשלתיות.
2011 - שער לאמנות המודרנית: אמנות המאה התשע עשרה - מקראה
יעקב שטיינהרט: תחריטים והדפסי אבן, דביר, ירושלים, תשמ"ב
זיוף כסף הוא ייצור של כסף ללא אישור הרשויות המוסמכות.
בתקופה העתיקה, ייצר השלטון המרכזי או האזורי את הכסף באמצעות הטבעת מטבעות בלבד.
בתקופה זו היה ערכו של הכסף כשוויה של המתכת ממנה הוא יוצר (בדרך כלל זהב, כסף או סגסוגות מתכת יקרה אחרת).
בתקופה זו היו יכולים עבריינים לקטום חלקים זעירים מדפנות המטבעות ובכך להשיג מתכת יקרה לעצמם תוך שהם מזרימים חזרה למחזור הכסף מטבעות קטומים שמשקלם נמוך מזה המוטבע עליהם.
עבריינים בעלי מיומנויות מתאימות יכלו להטביע מטבעות דומים לאלה שמטביע השלטון מסגסוגת זולה יותר או ממתכת שאספו ממטבעות חוקיים שנקטמו.
במקרים מסוימים הוטבעו מטבעות ממתכת זולה שהייתה מצופה בשכבה דקה של המתכת היקרה המקורית.
התפתחות הכלכלה, המסחר והבנקאות באירופה הביאו בהדרגה לזניחת בסיס הזהב ולהנפקה של שטרות ומטבעות שערכם הנקוב גבוה משמעותית מעלות ייצורם.
הסחר בכסף הזה התבסס על הנוהג, הסדר הציבור ואמון הציבור בשלטון ולא על התועלת העצמית של החומר ממנו הכסף עשוי (כבסחר חליפין).
לנוכח הפער בין עלות הייצור לערך הנקוב נקבעו על ידי השלטונות כללים נוקשים להדפסה או הטבעה של כסף במטרה להימנע מאינפלציה ולשם שמירת אמון הציבור בכסף שהוא תנאי חיוני ליצירת תשתית מסחרית נוחה.
הפער הגדול בין עלות ייצור הכסף לשוויו, משך עבריינים לייצרו ולהנות מהרווח הגדול מהפצתו אל תוך מחזור הכסף.
מלבד זיוף על ידי עבריינים, מזייפות לעיתים ממשלות כסף של מדינה אחרת במטרה לפגוע בה בתקופות של עוינות או מלחמה או במטרה לממן עצמן.
ככל הנראה זיוף כסף על ידי ממשלות מסוימות באסיה נמשך עד היום.
בעת המודרנית, עם הגידול בזמינות למיכון הדפסה טכנולוגי, שיכללו השלטונות את אמצעי ההגנה מפני זיוף ובמקביל נעשה זיוף הכספים מקצועי יותר.
השלטונות, ראו בזיוף כסף כתופעה עבריינית חמורה שגורמת נזק רב למדינה ולפרטים:
הפרה של היחס בין כמות הסחורות והשירותים במשק לבין כמות הכסף אשר גורמת להפחתת ערכו של הכסף (אינפלציה), אשר מזיקה לתנאי הסחר במדינה.
פגיעה באמון הציבור בכסף מזומן.
בזבוז משאבים של פרטיים ועסקים אשר נוקטים באמצעי זהירות כדי למנוע קבלה של כסף מזויף.
מסיבה זו ההתייחסות אל זיוף כסף היא לעיתים בגידה במדינה (בעת העתיקה זייפנים שנתפסו הוצאו לרוב להורג).
במטרה למנוע זיוף מטבעות בעת העתיקה יוצרו מטבעות כשדפנותיהם משוננים וסביב שוליהם מכל צד תבליט מעגלי שיקל על זיהוי קטימתם.
נוהג זה נשתמר גם כיום אף על פי שלא נעשה שימוש במתכות יקרות וקטימת שולי מטבעות פסקה.
מאחר שכיום הערך הנקוב של שטרות גבוה משמעותית מהערך הנקוב על מטבעות משקיעות הרשויות (שהן בדרך כלל הבנקים המרכזיים) את מרב המאמצים במניעת זיוף שטרות הכסף.
במרוצת השנים השתכללו אמצעי הזהירות בהתאם לשינויי טכנולוגיית ההדפסה וההטבעה אשר זמינים לבנק המרכזי בכלל ולציבור בפרט:
דיוק רב בחיצוניות השטרות והמטבעות.
ייצור הכסף נעשה תוך הקפדה על שונות מזערית ביניהם של גודל, משקל, עובי, צבע, קוטר וכו'.
שימוש בחומרים ייחודיים בייצור שטרות הכסף כגון כותנה, שילוב סיבי בד בנייר, שילוב פיסות מתכת, פולימר ועוד.
החומרים המיוחדים מקנים לשטר מרקם ורשרוש אופייני במגע.
שימוש בחומרים אלה מקשה על המזייף להשיג או לייצר את גליונות הנייר שאינם קיימים בשוק המסחרי ומאפשר לציבור הרחב לזהות שטרות מזויפים בעלי מרקם אחר.
סימון חד ערכי לכל שטר.
לכל שטר מספר ייחודי רק לו וסימני היכר נוספים.
המספר וסימוני הזיהוי מאפשרים לרשויות להתחקות אחר מועד ייצורו, מועד הכנסתו למחזור, בית הדפוס שייצר אותו.
איתור שני שטרות בעלי מספר זהה, או שטר בעל מספר שמעולם לא הודפס יעידו על זיוף.
ההטבעה יוצרת תבליט עדין על השטר ומאפשרת את זיהוי סוג השטר על ידי עיוורים אך גם מקשה על זיוף מאחר שהיא דורשת מכונות הטבעה מיוחדות.
שימוש בחומרים בעלי ייחוד אופטי שאינו מצוי בסוגי הדפסה אחרים כגון שימוש בציפוי מתכתי בגוון ייחודי, סינכרון מדויק בהדפסת שני צידי השטר שמתלכדים בעת שקיפות, שימוש בסימן מים ועוד.
הבנקים המרכזיים נוהגים להחליף סדרות מידי כמה שנים ולהכריז על הישנים כבלתי תקפים.
בין המחזורים מוחלפים אמצעי הזהירות (בדרך כלל תוך שדרוגם הטכנולוגי) ובכך מאלצים את העבריינים לשקוד מחדש על פיענוח מחודש של אופן הייצור.
על שטרות ישראליים (חוץ משטר 20 השקלים השונה במקצת בסימניו) מצויים מספר גורמים ייחודים:
מספר הערך של השטר, על גבי השטר עצמו, נקוב במספר זהוב מתכתי.
דיוקן מוקטן של הדמות המופיעה על גבי השטר, המתגלה בהצגה מול אור.
התלכדות משולשים – שני משולשים המודפסים כל אחד על צידו האחר של השטר מתלכדים בהצגה לאור, ליצירת סמל מגן דוד.
חוט ביטחון המושתל בשטר – נחשף בהצגה באור.
חריטות דיו בולטות למישוש בידי עיוורים.
סימן סמוי בצורת משולש המתגלה בהזזתו של השטר.
דיו משנה צבע – בעת הנעת השטר.
דיו שקוף המתגלה בעת הזזת השטר.
זוהר כאשר מקרינים עליו באור אולטרה-סגול.
החומר ממנו עשוי השטר יוצר רשרוש אופייני.
כיום, נטען שהזיופים הטובים ביותר הם זיופי הדולרים האמריקאיים המבוצעים בקוריאה הצפונית לשם מימון הוצאות הממשל.
דולרים אלה מכונים סופר דולרים בשל איכותם הגבוהה.
עם זאת, השירות החשאי של ארצות הברית זיהה ירידה בזיוף הדולרים בשנים האחרונות, ככל הנראה כיוון שסדנאות רבות עברו לזיוף אירו.
בשנת 2006 נטען שהממשלה הפקיסטנית אחראית לזיוף כמויות גדולות של רופי הודי, בניסיון לערער את הכלכלה ההודית.
האשמה זו מבוססת על חקירת ה-CIA בנושא.
בשנת 1925 רומו עובדי בית הדפוס הבריטי 'ווטרלו ובניו' שייצרו שטרות כסף עבור פורטוגל והדפיסו כסף בכמות עצומה בשווי כולל של כ-0.88% מהתמ"ג הנומינלי הפורטוגזי.
בהונאה זו נעשה שימוש במספרים סידוריים של שטרות קיימים.
דוגמה נוספת לזיוף כספים ניתן לראות במבצע זיוף הפרנקים הצרפתיים בשנות ה-20 שנוהל על ידי לאומים הונגריים בתמיכה שבשתיקה של ממשלת הונגריה.
למבצע זיוף זה תרמו גם לאומנים גרמנים ואוסטרים, ובמהלכו זויפו כעשרה מיליון פרנק.
המבצע התפרסם לאחר שבשנת 1926 נתפסו בהולנד מספר מעורבים בפרשה כשהם מנסים להמיר בשטרות חוקיים עשרה מיליון פרנק בשטרות מזויפים של אלף פרנק כל אחד.
כשלוש שנים לאחר מכן נסגר המבצע סופית, וחקירת חבר הלאומים הניבה שנוסף על הסיבות הכלכליות, נועד מבצע זה לנקום על הפגיעה בגבולות הונגריה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה.
איכות השטרות שיוצרו במסגרת מבצע זה הייתה ירודה בשל סוג הנייר הייחודי ששימש לייצור השטרות הצרפתיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה זייפו הנאצים באמצעות עובדי כפייה במחנה הריכוז זקסנהאוזן כ-135 מיליון לירות שטרלינג בשטרות מכל הסוגים וכמות קטנה יותר של דולרים אמריקאיים
במטרה להפיצם בכמויות גדולות בבריטניה וארצות הברית ובכך לגרום לערעור כלכלותיהן.
בהמשך המלחמה החליטו הנאצים לעשות שימוש בכסף למימון סוכנים ופעולות מלחמתיות ולא הפיצו אותו בכמויות גדולות כמתוכנן.
זיוף תעודה או זיוף מסמך הוא יצירה של או מסמך שיוצגו כאמיתיים למרות שאינם כאלה, על מנת לתעתע או להונות וליצור מצג שווא.
זיוף תעודות יכול לשרת מטרות פוליטיות, פליליות או אחרות.
זיוף תעודות עשוי לסייע לאדם בהתחזות - בין אם כחלק מגנבת זהות, ובין אם כאמצעי להשגת טובות הנאה.
כך למשל נפוץ הפשע של זיוף תעודה מזהה בארצות הברית כאמצעי לרכישת אלכוהול (שאסורה מתחת לגיל מסוים).
קיימים גם מקרים של זיוף תעודות סיום בית ספר (למשל תעודת בגרות) או תעודות אקדמיות, כדי להתקבל ללימודים או למשרה הדורשת תעודות אלו.
מרדכי קידר (אין להתבלבל עם ד"ר מרדכי קידר) למשל הודח מלימודי המשפטים באוניברסיטה העברית לאחר שהתגלה כי זייף את תעודת הבגרות שלו.
במקרה אחר, הורשע (2007) יוסף בא-גד כי זייף חתימות של אזרחים על מנת להגיע למספר החתימות הנדרש על פי החוק על מנת להיחשב כמועמד לראשות הממשלה.
במקרה של מסמכים מזהים, זיוף תעודות יכול לשמש לגנבת זהות או לטשטוש הזהות האמיתית של המשתמש במסמך המזויף.
קיימות דוגמאות היסטוריות רבות לזיוף מסוג זה.
באירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית השתמשו יהודים נרדפים, כמו גם חברים בארגוני מחתרת נגד הנאצים, בתעודות מזויפות אשר זיהו אותם כ"ארים", או בשמות בדויים, למשל על ידי זיוף תעודת ייחוס ארי.
אחד המפורסמים שבסיפורי אימוץ זהות בדויה על ידי חבר במחתרת אנטי-נאצית הוא זה של וילי ברנדט, שהפך אחרי המלחמה לראש עיריית ברלין ולקנצלר גרמניה המערבית, כל זאת תחת שמו המחתרתי וה"מזויף".
ארגוני ביון וריגול משתמשים לעיתים קרובות בזיוף תעודות כטכניקה להצגת מרגלים או לחדירה למקומות מסווגים.
אדולפו קמינסקי זייף תעודות למספר ארגוני מחתרת ואופוזיציה פוליטית במהלך כ-30 שנות פעילות כזייפן מסמכים: להצלת יהודים בצרפת הכבושה, לארגון מסמכי פטור מגיוס לצבא צרפת במלחמת אלג'יריה ולטובת המוסד לעלייה ב'.
תופעת זיוף תעודות לידה למטרות זיוף גיל (לצורך גיוס או הימנעות מגיוס לצבא למשל), דרישות להכרה באבהות, דרישות להשתתפות בירושה והגדרת אדם המשתייך לקבוצה אתנית מופלית לרעה כמי שאינו משתייך לקבוצה זו, האיצה פיתוח אמצעים שונים (כגון חותמות) במטרה להקשות על פעולת הזיוף.
קיימים גם מקרים בהם רשויות רשמיות, או רשמיות למחצה, מזייפות מסמכים.
בין היתר זייף המוסד לעלייה ב' סרטיפיקטים המאפשרים עלייה לפלשתינה בתקופת המנדט.
אחד המקרים הבולטים הוא "מתת קונסטנטינוס", מסמך מזויף שנכתב כביכול על ידי קונסטנטינוס הגדול ומעניק לכנסייה את השליטה על האימפריה הרומית המערבית.
במקרה מן השנים האחרונות, הציג המודיעין הצבאי האיטלקי מסמכים על סחר באורניום בין ניז'ר ועיראק שהובילו ליצירת לגיטימציה ציבורית לפלישה לעיראק ב-2003. מקרי פשיעה שלהם אחראים משטרים זוכים לעיתים ל"טיוח" המגובה במסמכים מזויפים.
כך למשל זייף משטר יון אנטונסקו מסמכים העוסקים בפרעות יאשי ברומניה ב-1941.
לעיתים קרובות משמש זיוף על ידי רשויות ל"תעמולה שחורה".
ייתכן כי מעשה הזיוף המפורסם ביותר בהיסטוריה הוא זה של הפרוטוקולים של זקני ציון.
ספר בדיוני זה הוצג כ"מסמך מקורי" המתעד את כוונותיהם של היהודים להשתלט על העולם, ושימש כחומר בערה לאנטישמיות.
המסמך חובר על ידי האוכרנה, משטרת הצאר הרוסי, על מנת להסית כנגד היהודים.
במקרים אחרים משתמשים משטרים בזיוף מסמכים על מנת להביא לתוצאות פוליטיות רצויות מבחינתם.
"מזכר טנאקה" היה בעל מטרות דומות: להציג את היפנים כמנסים להשתלט על העולם.
במקרים אחרים מבצעים פוליטיקאים או גורמים בעלי אינטרסים פוליטיים זיוף מסמכים על מנת לפגוע ביריב פוליטי.
ב"פרשת ג'ול אמסטר" (ב-1949) זייף איסר בארי מסמכים שהצביעו על שיתוף פעולה בין הבריטים לבין אמסטר, איש סודו של אבא חושי, וזאת כדי לפגוע בקריירה הפוליטית של חושי.
סעיף 414 לחוק העונשין, מגדיר זיוף כאחד מאלה:
עשיית מסמך הנחזה להיות את אשר איננו, והוא עשוי להטעות;
שינוי מסמך - לרבות הוספת פרט או השמטת פרט - בכוונה לרמות, או ללא סמכות כדין ובאופן הנחזה כאילו נעשה השינוי בסמכות כדין;
חתימת מסמך בשם פלוני ללא סמכות כדין, או בשם מדומה, באופן העשוי להיחזות כאילו נחתם המסמך בידי פלוני;
חוק העונשין בישראל כולל סעיפים אחדים העוסקים בזיוף מסמך, וקובעים ענישה של עד שבע שנות מאסר:
סעיפים נוספים עוסקים בזיוף של בעלות על רכב או שימוש בו, וזיוף שטרי כסף, מטבעות ובולים.
זיוף עתיקות הוא ייצור חפצים כך שיחשבו כ"עתיקות", או שינוי עתיקות כך שמשמעותן תגדל.
זיוף עתיקות יכול להיות מונע מבצע כסף, אך גם מניסיון לרכוש יוקרה מדעית או פוליטית.
קיימים גם מקרים בהם זייפנים ניסו להוכיח, באמצעות הזיוף, את אמיתותן של אמונות דתיות ("זיוף דתי") ואידאולוגיות.
לעיתים זיוף עתיקות נעשה כ"מתיחה".
זיוף עתיקות קשור לתחום זיוף האמנות.
לעיתים קרובות, סדרת חפירות ארכאולוגיות מפורסמת מובילה לגל ניסיונות של זייפנים המנסים להפיק רווח מן העניין שהתעורר בעתיקות מאתר זה.
בדרך כלל מנסים הזייפנים למכור את העתיקות בשוק החופשי (ובעיקר בשוק ה"שחור"), אך חלק מן הזיופים הגיע למוזיאונים או הפך מוקד למחקר מדעי.
זיוף עתיקות קיים בכל תת-ענפי הארכאולוגיה ובכל התחומים הגאוגרפיים.
אחד הזיופים הנפוצים כיום הוא של קדרות פרה-קולומביאנית, אבל זויפו גם "ממצאים" ממצרים העתיקה, מחפירות בכרתים ובאיי יוון, באסיה הקטנה ובאזורים רבים אחרים בעולם.
קיימים גם זיופים פליאונטולוגיים, כמו ה"ארכיאורפטור".
באזור ארץ ישראל והמזרח התיכון, היה מוזס וילהלם שפירא סוחר עתיקות, אשר הואשם פעמיים כי זייף עתיקות - פעם אחת מכר למוזיאון בברלין חרסים מואביים כביכול ופעם נוספת נטען כי מגילות שהציע למוזיאון הבריטי היו זיופים (כיום טענת זיוף זה נתונה במחלוקת, לאחר גילוי מגילות מדבר יהודה באותו אזור).
חוקרים מנסים לזהות זיופי עתיקות באמצעות כלי מחקר מסוגים שונים: בדיקות ארכאולוגיות, גאולוגיות ופטרוגרפיות, כגון תיארוך פחמן-14; ובדיקות פליאוגרפיות ואפיגרפיות לבדיקת כתב ותוכן של טקסטים.
כתר סאיטאפרנס - כתר אמנותי עשוי זהב, שנרכש על ידי מוזיאון הלובר בשנת 1896, לאחר שהוצג בפניו ככתרו המקורי של המלך הסקיתי סאיטאפרנס, בן המאה השלישית לפני הספירה.
כעבור שבע שנים העיד הצורף היהודי תושב אודסה, ישראל רוּחוֹמוֹבסקי, שהוא יוצרו של הכתר.
גלוסקמת יעקב אחי ישו, וכתובת יהואש - שני הממצאים קשורים לעודד גולן, אשר נחשד בזיוף עתיקות.
גולגולת קלאבארס - גולגולת אדם שנמצאה במכרה בקליפורניה וטענה להוכחת קיום בו-זמני בקליפורניה של מסטודונים, בני אדם ופילים, אבל הייתה למעשה מתיחה.
לוח הפליז של דרייק - איגרת פליז מפרנסיס דרייק, אשר התגלתה כמתיחה וכזיוף.
פסלי לוחמי טרה קוטה אטרוסקים שנמכרו למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ויוצרו למעשה על ידי בני משפחה איטלקית בתחילת המאה ה-20.
"הנסיכה הפרסית" - גילויה של מומיה בבלוצ'יסטן שנטען שהשתייכה לנסיכה פרסית.
בדיקות פתולוגיות הוכיחו כי ה"מומיה" שייכת לאישה שנרצחה ככל הנראה ב-1996.
"שרידי מישיגן" - ממצאים שנטען שהצביעו על קיומה של תרבות מזרח תיכונית קדומה במישיגן.
לזייפנים היה אינטרס כפול - הפקת רווח, והוכחת נכונות האמונות המורמוניות.
כתר סאיטפרן - הוצג ככתר של מלך סקיתי בלובר במשך שנים עד שהתגלה כזיוף.
רונות קנזינגטון - רונות שכביכול העידו על נוכחות ויקינגית בצפון אמריקה במאה ה-14 ונחשבות בעיני מרבית החוקרים כזיוף.
דיסק השמיים של נברה - ממצא שנחשד במשך שנים כמזויף, אבל כיום נחשב לאותנטי.
הגבירה מאלכה - פסל שנמצא בספרד והשתייכותו לתרבות המאה ה-4 לפנה"ס הייתה שנויה במחלוקת.
הבשורה הסודית על-פי מרקוס - חשודה כזיוף.
זיוה רודן-שפיר היא שחקנית ופנטומימאית אמריקאית ישראלית, שפעלה בעיקר בארצות הברית.
נולדה בשם זיוה בלכמן בחיפה לפני קום המדינה, לישעיהו ולרוזה ואחות ליהודה ונירה.
בישראל פעלה בשם זיוה שפיר.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר היסודי בארץ, עברה לארצות הברית, לסנט לואיס, בהזמנת דודה, ולמדה שם שלוש שנים בבית ספר תיכון.
בתום לימודיה חזרה לישראל והצטרפה לשורות תיאטרון "הבימה".
כמו כן, הופיעה בהצגות פנטומימה בתיאטרון הקאמרי לצד שייקה אופיר ועמוס אריכא.
השתתפה גם במחזה "תשוקה בצל האילנות" בקאמרי.
בשהותה זו בארץ נישאה לבעלה הראשון, יעקב שפירא.
עמוס אריכא אמר עליה כי בתיאטרון הפנטומימה זיווה התגלתה ככישרון מעורר התפעלות.
אילו הייתה מתמידה בתחום המרתק הזה הייתה מסוגלת להגיע להישגים משמעותיים ולרכוש שם ברמה בינלאומית.
באוגוסט 1954 זכתה שפיר בתואר "מלכת היין", ובספטמבר באותה שנה אף ייצגה את ישראל במסע שיווקי בארצות הברית לקידום היין הישראלי.
באותה שנה הופיעה בסרט "אבן על כל מיל", ובהמשך הופיעה בסרטים "גבעה 24 אינה עונה" ו"ראשים למעלה".
בראשית 1956 עברה להוליווד וחתמה על חוזה בסרטי יוניברסל.
בתחילת 1957 שינתה את שמה לזיוה רודן, על שם הפסל אוגוסט רודן.
סרטה הראשון בארצות הברית היה סרט האימה "קללת פרעה" של יונייטד ארטיסטס שיצא לבתי הקולנוע בפברואר אותה שנה.
כיוון שיוניברסל לא הרבו להשתמש בה בסרטיהם, עם סיום החוזה, חתמה על חוזה עם הבמאי סמואל פולר, במאי 1957. ב-1957 הופיעה במערבון של פולר "Forty Guns".
כיוון שהשותפות עם פולר לא קידמה היטב את הקריירה שלה, החלה לעבוד כשחקנית עצמאית, והופיעה בסרטים ובהופעות אורח בסדרות טלוויזיה.
בגיליון ספטמבר 1958 של מגזין Scamp הופיעה בתצלומי עירום.
תמונות העירום פורסמו גם בשבועון "העולם הזה" בישראל, והדבר עורר סערה בחברה.
באותה שנה הופיעה בתפקיד קטן בסרט "מלך קריאול" בכיכובו של אלביס פרסלי.
בשנת 1959 התפרסמה בזכות הופעתה כאינדיאנית במערבון "רכבת אחרונה מגאן היל" (Last Train from Gun Hill) בהפקתו של האל ואליס ולצידו של קירק דגלאס.
בשנת 1960 הופיעה בסרט "סיפורה של רות" (The Story of Ruth) בתפקיד ערפה, אשתו המואביה של כליון.
בסרט זה השתתפה גם השחקנית הישראלית אילנה עדן.
במהלך קריירת הקולנוע שלה בשנות ה-50 הופיעה בעיקר בתפקידי נשים זרות, כגון זמרת צוענייה בסרט "האחים קרמזוב".
היא הופיעה גם בסרטים נוספים, כגון בסרט "שערי סין" לצד נט קינג קול.
בשנות ה-60 פרחה הקריירה הטלוויזיונית שלה והיא הופיעה רק במספר מועט של סרטים.
בין היתר, הופיעה בעונה הראשונה של הסדרה "באטמן" (ששודרה בין 1966 ל-1968) בתור המלכה נפרטיטי.
בשנת 1963 כיכבה בסרט הטלוויזיה "אלכסנדר הגדול" לצד ויליאם שאטנר.
ב-1967 הגיעה לישראל לצורך צילומי סרטו של מנחם גולן "999...
חייה האישיים האפילו לעיתים קרובות על קריירת המשחק שלה:בתחילת שנות ה-60 נכתב בעיתונות שקיימה קשרים רומנטיים עם כוכבי קולנוע שונים, כגון רוברט אוונס, גרדנר מקיי, לנג ג'פריס וג'ורג' מונטגומרי וגם עם הסופר הנרי מילר.
בשנת 1964 נישאה לריד קימבל (Reid Kimball), מנהל של מרכז גמילה מסמים בסנטה מוניקה, קליפורניה, אך באותה השנה התגרשה ממנו.
בספטמבר 1966 הכירה את איש העסקים הקנדי דייוויד אלן שפלר והשניים התארסו.
במהלך שהותה בישראל לצילומי הסרט "עליזה מזרחי", נהרג ארוסה שפלר, בעת שהטיס את מטוסו הפרטי.
באוקטובר 1967 נישאה בשלישית לג'יימס ר.
היא פרשה מקריירת המשחק, כדי להקדיש את עצמה לחיי משפחה.
בדצמבר 1974 התאזרחה גם כאמריקאית.
בפברואר 1977 נישאה לבעלה הרביעי, פרד ס.
Meade), שהיה מבוגר ממנה ב-10 שנים.
בעלה נפטר בסוף דצמבר 2002.
זיוונית היא דגם של ספינת סער קטנת ממדים מסוג סנפירית.
שתי ספינות מדגם זה נרכשו על ידי חיל הים הישראלי כאבטיפוס לסדרה של 18 יחידות, אך בעקבות כישלון האבטיפוס לא הוזמנו יחידות נוספות.
ככל הסנפיריות, ניחנו הספינות ביכולת עילוי והפלגה על סנפירים, אשר הקנו מהירות גבוהה (כ-45 קשר) הודות לחיכוך המוקטן - בחיל הים כונה מצב שיט זה "מצב רחיפה".
לאחר הניצחון של חיל הים הישראלי בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, נושא בניין הכוח המשיך להעסיק את פיקוד החיל, שנערך להמשך המאבק בים.
מפקד החיל בנימין תלם וסגנו מיכאל ברקאי נתנו משקל רב ללקחי המלחמה, שהצביעו על הצורך בהגדלת מספר יחידות הלחימה.
כן הסיקו שמהירות מרבית גבוהה יותר תאפשר למנוע בריחת מטרות, ולכן דגלו בשימוש בספינות סער, קטנות ומהירות.
השינוי היחידי מהתפישה הבסיסית למעשה כבר נעשה.
לא עוד ספינות מדגם אחיד, אלא מחצית הכוח מדגם סער 4 כספינות גדולות ומחצית ספינות קטנות יותר.
את הספינות מדגמי סער 2 וסער 3 תכננו להחליף ב-18 הסנפירית הייתה קטנה מכדי לשאת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ לכן נרכש תותח 30 מ"מ דו-קני בהנעה חשמלית תוצרת חברת אורליקון.
מהירותן המרבית תוכננה להיות כ-50 קשר.
באותה עת נעשה בארצות הברית פיתוח של סנפיריות למטרות צבאיות.
החברה האמריקאית נורת'רופ גרומן הציגה יכולת שלא הייתה מוכחת והצליחה למנוע מישראל מידע על מגבלות והקשיים בהפעלתו של הדגם הראשוני, שהוגש לבחינת הצי ומשמר החופים האמריקני ונדחה.
תוכנית ה"זיוונית" אושרה על ידי הרמטכ"ל מוטה גור ושר הביטחון שמעון פרס, אף שהיא לא נדונה בפורום הבכיר של חיל הים או במסגרת נרחבת בכירה אחרת.
חיל הים החל לפתח ולייצר שתי סנפיריות (דגם "זיוונית") כ"פַּיילוט" – אחת בארצות הברית והשנייה ב"מספנות ישראל", וכבר בתחילת הדרך אשרו רב-אלוף גור ושר הביטחון פרס בנייתן של 18 ספינות כאלה.
החוזה לבנייתן באמצעות חברת גרומן נחתם בדצמבר 1977, שנה שלמה קודם שיצא בחיל הים האפיון של כלי-שיט זה (דצמבר 1978) שנכתב על ידי רמ"ח אמל"ח, אל"ם אלי רהב.
מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם וסגנו תא"ל מיכאל ברקאי שוכנעו שהסנפיריות הן כלי שיט זול ואמין, ובזכות מחירן ניתן יהיה להגדיל את מספר יחידות הלחימה מ-12 ל-18 יחידות.
החוזה עמד על כך שהמשך הבנייה יעשה במספנות ישראל.
הפרויקט קיבל את הכינוי זיוונית.
ב-13 באוגוסט 1978 הגיש זאב אלמוג למפקד החיל ברקאי ולרמטכ"ל גור חוות-דעת מקצועית ומנומקת שנכתבה על ידי קצין צי אמריקני אשר ביצע את ניסויי הקבלה לדגמי סנפירית שנרכשו בצי האמריקני קודם לדגם ה"זיוונית".
קצין זה הזהיר מפני הכשלים הטכניים והקונספטואליים הטמונים בספינות הסנפירית כסטי"לים.
העלויות לבניית הזיווניות הלכו ותפחו ושר הביטחון עזר ויצמן והרמטכ"ל רפאל איתן, שהחליפו את פרס וגור, לחצו על אלמוג ושידלוהו להפסיק את פרויקט הבנייה.
בתחילת שנות ה-80 הגיעו לחיל הים שתי ספינות אבטיפוס מדגם זיוונית.
"אח"י שמרית" (1982), נבנתה בארצות הברית במספנות נורת'רופ גרומן שיפ סיסטמס, במספנות בסינגר איילנד ווסט פאלם ביץ' שבפלורידה, והשנייה, "אח"י שלומית" (1983), נבנתה במספנות ישראל.
ספינות אלו נשאו 8 טילי "הרפון", תותח 30 מ"מ דו קני ומקלעים.
צוות הספינה מנה 15 חיילים.
החוק האמריקאי מאפשר בפרויקט פיתוח להעלות את המחיר.
חברת נורת'רופ גרומן העלתה את המחיר במהלך בניית האבטיפוס פי 10 מהמחיר הראשוני.
לאחר כניסת זאב אלמוג לתפקיד מפקד חיל הים שונתה המגמה של הצטיידות בספינות קטנות ומהירות והוחלט להצטייד בכלי שיט רב תכליתיים גדולים יותר, מתוך גישה שגרסה תפיסת נקודות שולטות בים.
כמו כן, הזיוונית לא הצליחה להגיע למהירות 50 קשר אותה דרש החיל והייתה רגישה מאוד בים סוער.
לכלים היו תקלות טכניות חוזרות ונשנות בכמות גבוהה מהצפוי לאבטיפוס, במנוע הסילוני, בתמסורת ובחיפוי שדרית הספינה.
היה זה שילוב מסורבל ומעבר לכך, הניסיון בחיל הים מלמד שחיל האוויר יתקשה למלא משימה זו.
על רקע נתונים אלה המליץ האלוף אלמוג לבטל את תוכנית ההצטיידות ב-16 ספינות ה"זיוונית" הנוספות.
סיום הפעלתן של ה"זיווניות" הגיע במשמרתו של מפקד חיל הים מיכה רם.
הסנפיריות שירתו בשנים 1982–1991 ולאחר הוצאתן משירות נגרטו.
"זיונים זה לא הכול: רומן מפתח ללא מנעול" הוא ספר מאת דן בן אמוץ שיצא לאור בשנת 1979 בהוצאת "מציאות" שבבעלותו.
הספר היה לרב-מכר ושמו הפך למטבע לשון.
הספר, ששילב אנקדוטות אוטוביוגרפיות, סיפורים בדויים ושלל משגלים והגיגים, היה לאקורד פרידה של בן אמוץ מניסיונות כתיבת רומנים רציניים יותר.
מדגם מתוך כאלפיים מכתבים שהתקבלו אצל בן-אמוץ בעקבות הספר פורסם בשנת 1980 בספר "נשים כותבות לדן בן אמוץ בתגובה לספר זיונים זה לא הכול", בעריכת ורדה רזיאל-ויזלטיר.
הביוגרף של דן בן אמוץ, אמנון דנקנר, הגדיר את תוכן הספר במילים: "סלט של פרקי אוטוביוגרפיה, קטעי הגות והרהורים על כל נושא שבעולם, דיונים על כל סוגי ההתנסות המינית ותיאורים נבחרים של נסיונותיו המיניים".
במינון נמוך נכללות בספר גם חוויות של מין לסבי והומוסקסואלי (המלווה באפולוגטיקה: "זה קרה פעם אחת וטוב שזה קרה וזהו זה"), מזוכיזם ואף רמזים לזואופיליה שעליה שמע המספר.
עמדות המספר באות לידי ביטוי לא רק באופן משתמע, מתוך תיאורי מעשיו, אלא גם באמירה מפורשת, כדוגמת: "איזה זכות יש למחוקק כלשהו להתערב במעשים המבוצעים מתוך רצון חופשי ובחירה חופשית בין שני אנשים מבוגרים אשר עמדו על דעתם?" (עמ' 340).
יורם ברונובסקי פרסם ביקורת על הספר בעיתון "הארץ" בשם העט "יוחנן רשת", ובה כתב שהספר הוא "התוצר המלאכותי והמאולץ ביותר של ההווי המקומי", והוסיף כי "הספר החדש שעיקרו געגועים מחונחנים אל זיוני אשתקד מדיף צחנה של זיעת זקנים שקשה לעמוד בה".
בן-אמוץ הגיב בשבועון "העולם הזה" שברונובסקי הוא "חילזון מבחיל המתקדם על גבי הריר שהוא מפריש בעיתונות".
נורית זרחי כתבה ב"מעריב": "מה חסר כאן?
מפני שהסמל דן בן אמוץ מחזיר לנו את מה שהשקענו בו: רצינו קשיחות - יש לנו.
רצינו גוף צברי צעיר ורענן - יש לנו.
רצינו צעיר נצחי הנבחן על פי יכולתו הגופנית ומזהה עומק רגשי כמחלה, יאוש ככאב בטן - יש לנו.
אין פלא שאין בספר התמודדות עם הנושא של יחסי גבר ואישה, מפני שההתמודדות הזו מצריכה התייחסות עמוקה יותר אל העצמי...
העלם הנצחי אינו יכול להצמיח אני פנימי אינדיבידואלי, מפני שזה אינו שייך לתרבות שלנו, אלא רק פאלוס חדש כדי להמשיך במרוץ אחר המוות, מרוץ הנראה לו בטעות כמרוץ אחר החיים."
אמנון דנקנר כתב בביוגרפיה "דן בן אמוץ" - "היו שם גם קטעים מרגשים.
כאב ואמת בצבצו מתוך הפרקים האוטוביוגרפיים שעסקו בימי ילדותו בפולין ונעוריו בבן שמן.
כשנגע באמת היה סגנונו נעשה יפה ומושך לב, אולם כשעסקו הסיפורים בימיו המאוחרים יותר נדף מהם זיוף קר, כאילו עדיין לא עברו במעבדת הלב אפילו את העיבוד הראשוני והחלקי שזכו להם פרקי החיים המוקדמים.
ופרקי הזיונים היו מביכים לא בגילוי הלב הסנסציוני שלהם כביכול, אלא בריקנותם, בקור המחושב שנשב בהם מרוחו של המתבגר הנצחי שלעולם אינו בא על סיפוקו".
ניצה בן-ארי, בספרה "דיכוי הארוטיקה", ציינה כי "בראש רשימת החידושים [בספר] נמצאת העובדה שפורנוגרפיה ישראלית כתובה עברית יוצאת לאור בגלוי ונמכרת ככזאת, בחנויות מכובדות ולא בקיוסקים.
יותר מכול מסמל זאת השם, שאינו נרתע מלהשתמש במילה האסורה בכותרת."
זיוה פתיר (נולדה ב-21 במאי 1950) היא מנהלת בתחום האיכות, התקינה והקיימות בישראל, יושבת ראש התיאטרון הלאומי "הבימה" ודירקטורית בחברות עסקיות וגופים ציבוריים.
הייתה מנכ"לית מכון התקנים הישראלי במשך למעלה מעשור; כיהנה כסגנית נשיאה של ארגון התקינה הבינלאומי ISO, כיו"ר ההנהלה הטכנית של הארגון וכחברת הנהלה בארגון התקינה הבינלאומי לאלקטרוטכניקה IEC.
נולדה בוורשה להורים ניצולי השואה ובה גדלה עד עלייתה ארצה כילדה ב-1957. אביה, מיכאל פטיץ-בורקובסקי, אדריכל, היה המתכנן הראשי והאחראי לבנייתה מחדש של ורשה לאחר המלחמה.
אמה, פלורה רשב"א, משפטנית במקצועה, בוגרת אוניברסיטת ורשה, עסקה בפולין בכתיבה היסטורית ובישראל בהנהלת חשבונות.
לפתיר אח בשם אדי, מהנדס אלקטרוניקה המתגורר בקנדה.
פתיר למדה כימיה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית ב-1971. שירותה כקצינה בחיל החימוש הוביל אותה לעיסוק בבקרת איכות המוצר.
בשנת 1977 השלימה את התואר השני במכון ויצמן למדע במדעי הכימיה והתמחתה בפולימרים.
לימים התמחתה בניהול איכות בישראל ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
היא בוגרת תוכנית טופז של ג'וינט ישראל אלכא למנכ"לים של משרדי ממשלה (2004), קורס דירקטורים (1995) ובעלת תואר מהנדסת איכות מוסמכת של האיגוד האמריקאי לאיכות.
במשך למעלה משלושים שנה מילאה תפקידים שונים במכון התקנים הישראלי.
היא החלה באגף התקינה, ולאחר זמן קצר מונתה לאחראית על קבוצת מהנדסים ועל תחומי תקינה בענפי המזון, כימיה, פלסטיקה, טקסטיל, אריזה ואיכות הסביבה.
במשך עשור ניהלה את אגף האיכות וההסמכה.
בתקופה זו יזמה מהלך שחייב את רוב החברות בישראל, ובעיקר את ספקי משרד הביטחון, לעמוד בדרישות איכות מחמירות של ספקי נוהל ההרכשה של משרד הביטחון הישראלי והאמריקאי.
מהלך זה עודד ספקי שירותים ומוצרים בישראל ובעולם לעמוד בדרישות הבינלאומיות של תקני ISO לניהול איכות - תקני ISO 9000. התהליך חיזק את איכותם של מוצרים ושירותים בישראל, אפשר ייצוא סחורות בהתאמה לדרישות בארצות היעד ויצר תחרות עם מוצרים מיובאים.
לאחר עשור בתפקיד מנהלת אגף איכות והסמכה של מכון התקנים נבחרה פתיר לנהל את מכון התקנים הישראלי, תפקיד שבו כיהנה מעל לעשור.
בתקופה זו עסקה בייעול ובהתחדשות תהליכי המכון, צמצמה אגפים, הקימה מעבדות חדשות, שילבה תחומים חדשים בתווי התקן ובבדיקות לתעשייה וקיצרה את זמן הכנתו של תקן.
בתקופת כהונתה נעשתה התאמה של התקינה הישראלית לתקינה הנהוגה בארצות מפותחות.
בתקופתו של יצחק רבין כראש הממשלה הייתה פתיר בין היוזמות להקמתו של המרכז לאיכות ומצוינות במשרד ראש הממשלה.
המרכז התמקד במנהיגות ובהטמעה של שיטות ניהול מתקדמות בתעשייה, בשירותים ובארגונים ממשלתיים.
באותה העת שימשה פתיר במספר תפקידים ציבוריים, בהם יו"ר האיגוד הישראלי לאיכות בשנים 1994–2000. האיגוד מאגד מעל אלף מהנדסי איכות השוקדים על קידום האיכות בישראל ועל קידום הפרופסיה של הנדסת איכות להכשרתם של מהנדסי ומנהלי איכות ולהעשרתם המקצועית.
בתחום התקינה הבינלאומית שימשה יו"ר ההנהלה הטכנית של Technical Management Board - ISO וסגנית נשיא בשתי קדנציות.
ISO מאגד בתוכו מעל 150 מדינות ועוסק בתקינה בינלאומית נרחבת.
פתיר הייתה האישה הראשונה והישראלית הראשונה בעמדה זו בארגון תקינה בינלאומי כלשהו ושמשה גם כחברת הנהלה ב-IEC, שהוא ארגון התקינה בתחום האלקטרוטכניקה.
בתקופה זו יצרה פתיר מיזמים בתקינה הבינלאומית, כולל הכנסת דרישות לקיימות בתקנים השונים, בקיצור זמן התקינה הבינלאומית, בשיתופי פעולה בין ארגון ISO ו-IEC ועוד.
פתיר יזמה את התקן הבינלאומי 26000 ISO לאחריות חברתית, שאומץ על ידי רוב מדינות העולם.
בשנת 2008 פרשה פתיר, לאחר 11 שנות ניהול, ומונתה ליו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ובמקביל הצטרפה לחברת "בטר פלייס" כסמנכ"לית האחראית על נושאי התקינה, הבטיחות, הסביבה, והמדיניות עד סגירת החברה בשנת 2013.
פתיר בעלת חברת ייעוץ בתחום ניהול סיכונים, תקינה ורגולציה.
פתיר הייתה דירקטורית באלתא, קרדן רכב AVIS ועוד.
נכון ל-2022 דירקטורית בחברת "סטרטסיס" למדפסות תלת הממד, חברה בינלאומית הנסחרת ב-NASDAQ.ובחברת אברא המספקת פתרונות בתחום מערכות המידע ועוד.
מונתה בשנת 2022 ליושבת ראש התיאטרון הלאומי "הבימה" עם הפיכתו לתאגיד עירוני של עיריית תל אביב יפו.
היא נשיאת הסניף הישראלי של פורום הנשים הבינלאומי IWF, חברה בהנהלת הקרן לרווחת ניצולי שואה הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל וחברה בהנהלת קרן הקולנוע הישראלי.
ייסדה את "קרן ליאור" שהוקמה לזכרו של סמ"ר ליאור וישינסקי, שנהרג בציר פילדלפי, ועמדה בראשה של הקרן, שפועלת ליד תיאטרון הקאמרי, במשך 17 שנה.
הייתה נשואה, עד לפטירתו ב-2018, לאבי פתיר, מנהל בתחום התקשורת.
במהלך הקריירה זכתה פתיר בפרסים רבים, בהם:
פרס שר התעשייה ומכון התקנים לתרומה ייחודית למשק ולעיצוב התקינה והאיכות
תעודת עמית ופרס מפעל חיים של האיגוד הישראלי לאיכות
פרס איגוד משתמשי התקינה הבינלאומית IFAN
זיון איטי ונוח כנגד הקיר או זיון ארוך ונוח כנגד הקיר הוא קוקטייל המורכב מ-30 מ"ל סלו ג'ין, 30 מ"ל סאות'רן קומפורט, 30 מ"ל וודקה, 30 מ"ל ליקר גליאנו ו-30 מ"ל מיץ תפוזים.
מקור השם של הקוקטייל (באנגלית) נובע ממרכיביו.
השם מקל על זכירת המרכיבים:
"Screw" - וודקה ומיץ תפוזים - קוקטייל סקרודרייבר
"Up Against The Wall" - ליקר גליאנו מגיע בבקבוק גבוה מאוד ומקומו הוא תמיד בקצה המדף, סמוך לקיר
זיוית אברמסון (נולדה ב-1938) היא פסיכולוגית ושחקנית ישראלית.
בשנות התשעים הייתה אחת ממנחות התוכנית "קשר משפחתי", שהציגה טיפול משפחתי לדוגמה.
זיוית אברמסון נולדה להורים ממוצא גרמני שהתגרשו כשהייתה בת שנה.
גדלה בתל אביב, למדה בתיכון חדש, ושירתה בצה"ל בחיל הכללי באילת כפקידה ומרכזנית.
הייתה שחקנית תיאטרון, בין השאר שיחקה ב-1972 במחזה "פוחלצים" שכתב יוסף שילוח וביים יוסף כרמון.
וכן שיחקה בסדרת הטלוויזיה "עברית בסימן טוב" ובסרטי הקולנוע "לאן נעלם דניאל וקס?", "אני אוהב אותך רוזה" ו"זוג נשוי".
בגיל 30 סיימה באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה, ואחר כך למדה לתואר שני בפסיכולוגיה.
עבודת הגמר שלה לסיום התואר השני עסקה בחינוך מיני קהילתי.
בין השנים 1986 ו-1991 הייתה בין המשתתפים הראשיים בתוכנית הטלוויזיה "קשר משפחתי".
אברמסון שייכת לאסכולת אלפרד אדלר בפסיכולוגיה, והיא מטפלת ומדריכה במסגרת מכון אדלר, שבו שימשה מנהלת בית הספר להורים ולזוגיות.
כתבה מספר ספרים בנושאי הורות, זוגיות ומיניות.
השלימה ב-2012 דוקטורט בפילוסופיה ב, בהנחית פרופ' מנחם ברינקר.
נושא העבודה הוא "אלפרד אדלר וז'אן פול סארטר: אפשרות של אתיקה ופסיכותרפיה אקזיסטנציאלית".
אברמסון הייתה נשואה פעמיים, לשחקן נחום שליט, ולפרופסור רן שחורי, שניהל את בצלאל.
בהמשך חייתה בזוגיות עם הפסל מתניה אברמסון, אבי בנה, עד מותו ב-2004.
היא פעילה פוליטית במרצ ובגוש שלום ומבטאת התנגדות לשליטת ישראל בשטחים.
בבחירות לכנסת השש עשרה הוצבה במקום ה-83 ברשימת מרצ.
מין זה לא רק SEX, עם רותי לויאב.
אירה: על הורים, ילדים ונוער, מאת אירה רוזנברג, 1994, הוצאת מכון אדלר (עריכה והערות)
בלא זוגיות: למה אני עדיין לבד?.
זיוה להט (12 ביולי 1931 – 14 בפברואר 2019) הייתה ספרנית ישראלית ורעייתו של שלמה להט, שכיהן כראש עיריית תל אביב במשך כ-20 שנה.
קיבלה את אות "יקיר העיר תל אביב-יפו" לשנת 2009.
זיוה פריצקר נולדה בתל אביב ולמדה בבית ספר יסודי הכרמל ובגימנסיה הרצליה.
לאחר שירותה בצה"ל, למדה ב לתואר במדע המדינה והמזרח התיכון, עם סיום התואר היא המשיכה ללמוד גם ספרנות ומידע.
ב-1961 נמנתה עם הצוות שהקים את הספרייה באוניברסיטת תל אביב.
היא מונתה למנהלת הספרייה למדעי החברה ולניהול, ובמשך שנות ניהולה, גייסה תורמים להקמת מבנה חדש לספרייה.
נישאה לשלמה להט, ראש עיריית תל אביב, ונולדו להם שני בנים.
ב-2009, ביום העצמאות, קיבלה את אות "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בנה דן להט הוא עורך דין שנבחר לכהן כחבר במועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת הירוקים בבחירות של 2008. בן נוסף הוא אבנר להט.
נפטרה ב-14 בפברואר 2019, ונקברה לצד בעלה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
זיוף מוצרי צריכה הן סחורות, בעלות איכות ירודה בדרך כלל, המיוצרות או נמכרות תוך שימוש במותג, ללא אישור בעל המותג.
מוכרי מוצרים אלה עלולים להפר אף סימני מסחר, פטנטים או זכויות יוצרים של הבעלים החוקיים של המותג על ידי יצירת מצג לפיו הסחורה יוצרה על ידי בעל המותג.
מוצרים מזויפים היוו בין 5% ל-7% מן הסחר העולמי בשנת 2013, ועל פי הערכה לשנת 2014 הם גרמו להפסד של כ-2.5 מיליון מקומות עבודה ברחבי העולם, ועד 750,000 מקומות עבודה בארצות הברית.
בהתאם לדו"ח של ה-OECD כ-5% מן הסחורות המיובאות לשטח האיחוד האירופי ב-2013 היו מזויפות.
אף מדינות מפותחות פחות, כמו הודו, הוצפו במוצרים מזויפים.
שיווק מוצרים מזויפים קיים כמעט בכל ענף, כולל מזון, משקאות, הלבשה, אביזרים, נעליים, תרופות, מוצרי קוסמטיקה, אלקטרוניקה, חלקי רכב, צעצועים, ומטבע.
לשכת המסחר הבינלאומית (ICC) העריכה בשנת 2008 את הערך הכולל של מוצרים מזויפים בשוק העולמי בכ-650 מיליארד דולר בשנה.
ארצות הברית, איטליה וצרפת הן בין המדינות הסובלות מן הפגיעה הקשה ביותר של מוצרים מזויפים כיוון שכלכלתן מייצרת מוצרים בעלי ערך גבוה המוגנים בזכויות קניין רוחני וסימני מסחר.
בשנת 2017 הוערך כי ארצות הברית לבדה מפסידה 600 מיליארד דולר בכל שנה לשוק המוצרים המזויפים, תוכנות פירטיות וגנבה של זכויות יוצרים וסודות מסחריים.
על פי המגזין פורבס, בשנת 2018 תעשיית זיוף מוצרים היה תחום הפעילות הפלילית הגדול בעולם.
מכירות מוצרים מזויפים ומוצרים פיראטיים הסתכמו בכ-1.7 טריליון דולר בשנה, יותר מתעשיית הסמים וסחר בבני אדם.
צפוי כי תעשיית זיוף המוצרים תגדל לכ-2.8 טריליון דולר ותעלה בהפסד של כ-5.4 מיליון מקומות עבודה עד שנת 2022. על פי אתר האינטרנט The Counterfeit Report, סין מייצרת כ-80% מסך המוצרים המזויפים בעולם, 60% עד 80% מהם נקנים בארצות הברית.
ה-OECD קובע כי בהגדרת מוצרים מזויפים נכללים כל המוצרים המחקים את המראה של מוצר אחר במטרה להטעות את הצרכן.
אלה כוללים ייצור והפצה ללא הרשאה של מוצרים המוגנים על ידי זכויות קניין רוחני, כגון זכות יוצרים, סימנים מסחריים, או שמות מסחריים.
זייפנים מעתיקים באופן לא חוקי סימנים מסחריים, אשר יצרנים יצרו להם מוניטין בזכות השקעות בשיווק ובזכות איכות המוצר, כל זאת על מנת להטעות צרכנים.
כל מוצר המוגן בזכויות קניין רוחני מהווה מטרה לזייפנים.
פיוטר סטרישוצקי (Piotr Stryszowski), כלכלן בכיר ב-OECD, ציין כי לא רק קנה המידה של הזיופים הוא מקור לדאגה, אלא גם הגידול המהיר בהיקף הזיופים, ההופך כל מוצר עם לוגו למטרה לזיוף.
במקרים רבים קיימת חפיפה בין הפרות זכויות שונות של בעלי הקניין הרוחני: העתקת מוזיקה ללא היתר מפרה זכויות יוצרים, אך גם סימני המסחר; זיוף צעצועים עלולה להפר את גם את הזכויות על עיצוב המוצר ולא רק את הזכות לשמו המסחרי.
מכאן שהמונח "זיוף" עוסק גם בסוגיות של העתקת אריזה, תיוג, או כל מאפיין משמעותי אחר של הסחורה.
תעשיות הבולטות ביותר אשר נפגעו מזיוף מוצרים הן תעשיית התוכנה, מוזיקה, סרטים, מוצרי יוקרה, בגדי אופנה, בגדי ספורט, בשמים, צעצועים, חלקי מטוסים, חלקי חילוף ואביזרים לרכב, ותרופות.
זיוף תרופות הוא התחום הרווחי ביותר בתעשיית זיוף מוצרים וגורם לאובדן הכנסות מוערך של 217 מיליארד דולר בשנה.
נמצא כי תרופות מזויפות גורמות לנזק בריאותי ולעיתים אף למוות למיליוני בני אדם ברחבי העולם, ופוגעים במכירות יצרני תרופות המקוריות.
כיוון שזיופים מיוצרים באופן לא חוקי, הם אינם חייבים לעמוד בתקני הבטיחות הרלוונטיים.
הם יצרני הזיופים משתמשים לעיתים קרובות בחומרי גלם זולים, מסוכנים ובלתי מאושרים לשימוש המיועד להם, כל זאת כדי לחסוך בעלויות הייצור.
החומרים מהם עשויים מוצרים מזויפים עלולים להיות מסוכנים לצרכנים או לסביבה.
זעל פי הערכות של ארגון ה-OECD בשנת 2013 שוק המוצרים המזויפים היה בגודל של כ-$461 מיליארד דולר, או כ-2.5% מכלל הסחר העולמי.
הערכה זו לא כללה מוצרים מזויפים המיוצרים ונמכרים בשוק המקומי, או מוצרים דיגיטליים הנמכרים באינטרנט.
זאת לעומת הערכה משנת 2007 לפיה שוק המוצרים המזויפים מהווה 1.8% מכלל הסחר העולמי.
ה-OECD הסיק כי למרות שיפור בטכנולוגיות יירוט המוצרים המזויפים "הבעיה של סחר בזיופים לא פחתה, אלא הפכה לאיום רציני על כלכלות מודרניות המבוססות ידע."
מושל יוטה ג'ון האנטסמן, אשר שימש בעברו שגריר ארצות הברית בסין, הצהיר, "העברת בלתי חוקית חדשנות אמריקנית בהיקף עצום היא אחד הנושאים הכלכליים המשמעותיים ביותר בהשפעתם על התחרותיות של ארצות הברית ואשר לא התמודדו עימו באופן מלא.
נושא זה חייב להיות בראש סדר העדיפויות של הממשל החדש." במרץ 2017 הנשיא טראמפ חתם על צו נשיאותי, המורה בין היתר, לדאוג לאכיפה מהירה ויעילה של חוקים המגנים על מחזיקי קניין רוחני זכויות מפני יבוא מוצרים מזויפים.
בדו"ח משנת 2018 של משרד הביקורת של הקונגרס האמריקני נמצא כי כ-79% מן הציבור האמריקני רכש מוצרים ברשת האינטרנט.
עורכי הדו"ח מצאו מספר רב של מוצרים אשר נמכרו ברשת על ידי אמזון, eBay, וולמארט, Sears ו-Newegg אשר היו מזויפים.
על פי הערכה לשנת 2017 סך המכירות ברשת של מוצרים מזויפים נאמד בכ-1.7 טריליון דולר.
מכון פיו האמריקני העריך כי מכירות מוצרים מזויפים ברשת צפויות לעלות לכ-4 טריליון דולר עד לשנת 2020.
ריי באן, רולקס, ולואי ויטון הם המותגים המועתקים ביותר בעולם ונייקי הוא המותג הזוכה למספר הזיופים הגבוה ביותר בעולם, בהתאם לנתוני ה-OECD.
זיופי מותגי בגדים, נעליים, תכשיטים ותיקי יד של מותגי אופנה מיוצרים באיכויות שונות.
לעיתים מטרת הזיוף היא רק להטעות את הצרכן התמים, המביט רק במותג ואינו יודע מה צריכות להיות תכונות המוצר המקורי, בעוד שקיימים זיופים בהם מושקע מאמץ כדי ליצור חיקוי מושלם ככל הניתן של המוצר המקורי.
יש זייפנים אשר נהנים מתופעה של צרכנים שאינם מתעניינים בשאלה האם המוצרים שהם קונים, הם מזויפים ורק שואפים לקנות מוצרים יקרים.
בשנת 1978 עלתה הפופולריות של מכנסי ג'ינס בקווים של בגדי מעצבים, דבר שהביא לגל של זיופי מכנסי ג'ינס.
בתי חרושת המייצרים בגדי מעצבים ושעונים מזויפים נמצאים בדרך כלל במדינות מתפתחות ובין 85-95% מכלל הזיופים מקורו בסין תיירים המבקרים בבייג'ינג מוצאים ב"שוק המשי" שבעיר מבחר גדול של בגדי מעצבים מזויפים ושעונים מזויפים הנושאים מותגי יוקרה.
במלזיה, תאילנד, וייטנאם והפיליפינים ניתן למצוא שעונים הנושאים מותגי יוקרה, אולם מיוצרים באיכות נמוכה עם מנגנונים פשוטים אך פועלים, הנמכרים בכ-20 דולר לשעון ושעונים מזויפים באיכות טובה יותר בכ-100 דולר.
לעיתים זייפנים החלו לייצר את מוצריהם באותו בית החרושת שבו מיוצר המוצר המקורי.
המונח "Yuandan goods" הוא שמתאר את אותם זיופים המיוצרים באותו מפעל בו מיוצר המוצר המקורי, זאת מבלי שבעל הקניין הרוחני נתן את רשותו לייצור זה.
מוצרים מזויפים אלה מיוצרים מחומרים עודפים ושיירי חומר של המוצרים המקוריים, באופן לא חוקי ונמכרים בשוק השחור.
בתאילנד נפתח מוזיאון למוצרים מזויפים ובו למעלה מ-4,000 מוצגים שונים, ב-14 קטגוריות שונות ובהם מוצרים המפרים סימני מסחר, פטנטים, או זכויות יוצרים.
המוזיאון העתיק ביותר העוסק בזיוף מוצרים נמצא בפריז ושמו: Musée de la Contrefaçon.
רכיבים אלקטרוניים מזויפים נעשו נפוצים במידה רבה בעשור השני של המאה ה-21, כולל מעגלים משולבים, ממסרים, נתיכים, ממסרי פחת, כבלים ומחברים.
השווי הכולל של המסחר ברכיבים אלקטרוניים מזויפים נאמד בכ-2% מכלל המסחר ברכיבים אלקטרוניים, כ-460 מיליארד דולר בשנת 2011 .
רכיבים אלקטרוניים מקוריים עברו תהליך של הנדוס לאחור על מנת לייצר מוצר הנראה ומתפקד באופן זהה למוצר המקורי ומסוגל לעבור בדיקות חשמליות ופיזיות.
אירועים בהם התגלו מעגלים משולבים מזויפים הביאו את מחלקת ההגנה של ארצות הברית ואת נאס"א ליצירת תוכניות לזיהוי רכיבים אלקטרוניים מזויפים ולמנוע מחלקים אלה להיכנס לשרשרת האספקה.