tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן כללי התמודדות עם קרינה הקוסמית במהלך מסע למאדים היא אחד האתגרים הקשים העומדים בפני משימה מאוישת למאדים.
במציאות ניתן היה לוותר על הגנה מקרינה למשך השהות הקצרה במאדים, אך לאורך המסע עדיין היה צורך לפתור את הבעיה.
עם זאת עצם קיומו של בד כזה אפשרי מבחינה מדעית (ככול הידוע לנו) וייתכן (גם אם לא סביר) שבד כזה יפותח בעתיד הקרוב.
מכול מקום לבד תפקיד חשוב בעלילה.
המחמצן המתואר בספר גם הוא טכנולוגיה עתידנית שלא קיימת כיום, אך אפשרית באופן תאורתי.
מכשיר כמו המחמצן אינו הכרחי עבור משימה מאוישת למאדים, אך הוא מקל עליה.
למחמצן תפקיד חשוב בעלילת הספר.
מנוע היונים של הרמס אומנם מבוסס על טכנולוגיה קיימת אך חזק בהרבה מכל מנוע יונים שנבנה אי-פעם.
אנדי ויר הוא בנו של פיזיקאי חלקיקים, ובעל רקע במחשבים.
הוא החל לכתוב את הספר ב-2009. במטרה שהספר יהיה ריאליסטי ככל שניתן בהתבסס על טכנולוגיות קיימות.
לצורך כך, למד ויר מכניקה של מסלולים סביב פלנטות, אסטרונומיה ואת ההיסטוריה של תעופה מאוישת.
הספר יצא לאור תחילה באתר האינטרנט של ויר בו הפרקים הוצגו בזה אחר זה לקבלת משוב מהציבור.
לאחר מכן (בשנת 2011) הוציא אותו בהוצאה עצמית בעזרת אמזון.
תוך שבועיים הספר נמכר ב-35,000 עותקים.
בשנת 2013 יצא הספר לאור בגרסה קולית בהוצאת פודיום בקרינותו של רוברט בריי (Robert Bray).
לבסוף בשנת 2014 הוציא אותו בהוצאת "קראון" (שבבעלות רנדום האוס).
בשנת 2014 הספר תורגם לעברית על ידי דידי חנוך ויצא לאור בהוצאת "הכורסא".
בשנת 2015 הקליטה הספרייה המרכזית לעיוורים בישראל גרסה קולית של הגרסה העברית בקרינותו של מנשה אלי.
ב-2015 יצא הסרט "להציל את מארק וואטני" המבוסס על הספר.
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות ממבקרים וקוראים.
הוול סטריט ג'ורנל כינה אותו ספר המדע הבדיוני הטוב ביותר מזה שנים,
ובאמזון 78% מהקוראים העניקו לו 5 כוכבים.
הוא עמד בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טימס במשך 19 שבועות ובמקום השני במשך 16 שבועות (בקטגוריית סיפורת בכריכה רכה).
הספר זכה במספר פרסים לסיפרי מדע בדיוני.
הביקורות החיוביות שיבחו בעיקר את הנקודות הבאות:
התחקיר המקיף שביצע ויר והדיוק המדעי
העובדה שהספר מצליח לעניין במדע קהל רחב.
מנגד היו מבקרים שצינו לשלילה את הנקודות הבאות:
הספר עוסק רבות בפרטים מדעיים וטכנולוגיים
הספר עוסק מעט יחסית בדמויות וביחסים ביניהם
אישיותו של ואטני חזקה וחיובית מאוד.
היו מבקרים שראו בה אידיאלית מדי ולא מתפתחת.
מבקרים אחרים דווקא ציינו נקודות אלה לחיוב.
זהו ספר הרפתקאות שכתוב בשפה פשוטה יחסית, מה שהופך אותו למתאים באופן פוטנציאלי לילדים.
כמו כן הספר חושף את הקורא לנושאים רבים במדע וטכנולוגיה בצורה קלילה ומסקרנת, מה שמאפשר לו להיות כלי לימודי.
עם זאת הספר לא כתוב בצורה מותאמת לילדים.
הוא מכיל ניבולי פה רבים, עיסוק אגבי ביחסי מין, ועיסוק מינורי אך רציני ולא מרוכך בנשאים אפלים כמו מוות, שכול, התאבדות וקניבליזם.
לספר יצאה גרסה מותאמת לקהל צעיר יותר (באנגלית).
אולם חלק מהקוראים ציינו שגם גרסה זאת לא מתאימה לילדים אלא רק לבני נוער.
לספר יצאה גם גרסת כיתה (באנגלית), שבה השפה מרוככת והיא מכילה תוספות לצורכי לימודים.
לבון ארוניאן (בארמנית: Լևոն Գրիգորի Արոնյան, נולד ב-6 באוקטובר 1982 בירוואן) הוא שחמטאי ארמני-אמריקאי בדרגת רב-אמן ממוצא יהודי.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-13 בעולם לפי מד כושר.
לבון ארוניאן נולד בשנת 1982 בירוואן לאם ארמנית ולאב יהודי.
הוא למד לשחק שחמט בגיל 9.
בשנת 1996 ניצח באליפות העולם לנוער עד גיל 14 (דמיטרי בונצמן סיים במקום השני).
הוא זכה ב-2005 בגביע העולם בשחמט, והוביל את נבחרת ארמניה בשחמט למדליית זהב באולימפיאדת השחמט בשנים 2006, 2008 ו-2012, וכן לזכייה באליפות העולם לקבוצות בשנת 2011. היה אלוף העולם בשחמט 960 בשנים 2006 ו-2007, אלוף העולם בשחמט מהיר ב-2009 ואלוף העולם בשחמט בזק ב-2010. זכה בסבב הגרנד פרי הראשון (2008–2010).
ב-2006 ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20) ביחד עם רוסלן פונומריוב ופטר לקו.
באליפות העולם בשחמט 2007 סיים במקום השביעי.
באליפות העולם בשחמט 2012 הודח ברבע הגמר.
בשנת 2009 ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 20).
ב-2010 ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 21) ביחד עם סרגיי קריאקין.
ב-2011 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 22).
בשנת 2013 בתחרות המועמדים סיים במקום הרביעי.
בשנת 2013 ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 21).
בשנת 2014 בתחרות המועמדים סיים במקום השישי.
בשנת 2016 בתחרות המועמדים סיים במקום החמישי.
בשנת 2017 ניצח בתחרות העל בנורווגיה.
ב-2017 זכה ארוניאן בפעם השנייה בגביע העולם בשחמט.
באותה שנה ניצח גם בתחרות העל גרנקה קלאסיק.
דירוג השיא שלו היה שני בעולם, לפי מד כושר.
בשנת 2021 עבר לארצות הברית והחל לייצג אותה בתחרויות בין-לאומיות.
בין השנים 1996 ל-2024 השתתף לבון ארוניאן ב-10 אולימפיאדות שחמט:
בשנת 2017 התחתן עם השחמטאית הפיליפינית-אוסטרלית אריאן קאוילי.
השניים התגוררו בארמניה מ-2013 עד מותה של קאוילי בתאונת דרכים בשנת 2020.
מחוז לבוב (באוקראינית: Львівська область, ; בפולנית: Obwód lwowski) הוא מחוז במערב אוקראינה, הגובל בפולין ממערב.
זהו אחד המחוזות החשובים ביותר באוקראינה מבחינה היסטורית, תרבותית וכלכלית.
בירת המחוז היא העיר לבוב, אחת הערים החשובות במערב אוקראינה.
העדויות הארכאולוגיות הראשונות להתיישבות באזור מתוארכות לתקופה הנאוליתית.
בחפירות ארכאולוגיות בבוסק התגלו ממצאים המעידים על יישוב קדום שהתיישן בכמה מאות שנים מההערכות הראשוניות.
אתר ארכאולוגי חשוב נוסף הוא הכפר סטילסקה (Стільське), שבו התגלתה טירה עתיקה מהתקופה הקדומה.
הממצאים כוללים ביצורים, כלי נשק וחפצי יום-יום מהמאות ה–9–11.
האזור יושב על ידי שבטים סלאביים כבר במאה ה-6. ממצאים ארכאולוגיים בפליסנסק (Пліснеськ) מעידים על יישוב משגשג מהמאה ה-8 עד ה-10, שהיה מרכז מסחרי חשוב על צומת דרכים בין קייב למערב אירופה.
בתקופת רוס של קייב, האזור היה חלק מנסיכות גליציה.
כרוניקת איפטייב (Ипатьевская летопись) מהמאה ה-12 מזכירה את האזור בהקשר של מאבקים פוליטיים בין הנסיכים הרוסיים.
ממצאים אפיגרפיים חשובים מהתקופה כוללים את גלימות בירכה' של זבניגורוד - שלוש תעודות על קליפת ליבנה מהמאה ה-11–12 שהתגלו באזור, המעידות על חיי המסחר והמנהל המקומיים.
מאז המאה ה-14 היה האזור חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
בתקופה זו התפתחה לבוב כמרכז מסחרי ותרבותי חשוב.
האזור אוכלס באוכלוסייה רב-אתנית שכללה אוקראינים, פולנים, יהודים, ארמנים וגרמנים.
האוכלוסייה הארמנית הגיעה לאזור כבר במאה ה-14 והתיישבה בעיקר בלבוב, שם הקימו קהילה משגשגת עם כנסיות ומוסדות משלהם.
במאה ה-16–17 הגיעו לאזור מתיישבים סקוטים רבים שהשתלבו בחיי המסחר והכלכלה.
ב-1772, עם החלוקה הראשונה של פולין, עבר האזור לשליטת האימפריה האוסטרית (לימים האימפריה האוסטרו-הונגרית).
בתקופה זו חווה האזור פיתוח תעשייתי ותשתיתי משמעותי.
האימפריה האוסטרו-הונגרית פיתחה את התעשייה, הרכבות והחינוך באזור.
לבוב הפכה למרכז תרבותי ואינטלקטואלי חשוב עם אוניברסיטאות, תיאטראות ומוסדות תרבות.
התקופה הבין-מלחמתית במחוז לבוב, בין השנים 1918–1939, הייתה עידן של תמורות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות משמעותיות.
עם קריסתן של האימפריות הגדולות לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך האזור לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, כחבל גליציה המערבית במסגרת פרובינציית לבוב.
לבוב, בירת החבל, הפכה למרכז תרבותי, מדעי וכלכלי חשוב בפולין העצמאית.
האוכלוסייה בעיר ובמחוז הייתה רב-אתנית, וכללה פולנים, אוקראינים, יהודים, גרמנים וארמנים.
על פי נתונים סטטיסטיים מהתקופה, חיו במחוז כ-1,965,000 תושבים, עם רוב פולני משמעותי שהשפיע על אופיו התרבותי והפוליטי של האזור.
המערכת הפוליטית במחוז התאפיינה במתחים אתניים מתמשכים בין הפולנים, ששלטו במנגנון הממשלתי, לבין האוקראינים, שחשו מקופחים פוליטית ותרבותית.
מתחים אלה הובילו לעיתים להתפרצויות אלימות, כגון מהומות הסטודנטים ב-1931 והתנגשויות סביב סוגיית השימוש בשפה האוקראינית במוסדות ציבור.
הקהילה היהודית, שמנתה למעלה מ-100,000 נפש בלבוב בלבד, פיתחה חיי תרבות, חינוך ופוליטיקה עשירים.
יהודים היו פעילים במגוון מפלגות, מציונות לסוציאליזם, והקימו רשת חינוך בשפת יידיש ועברית.
ישיבת חכמי לובלין שהתקיימה בלבוב משכה תלמידים מכל רחבי פולין.
בתחום הכלכלי, המחוז חווה תהליכי תיעוש מוגבלים, עם התפתחות של תעשיות קלות, מזון ועץ.
תחנת הרכבת המרכזית של לבוב שופצה והורחבה, והפכה לצומת תחבורה חשוב המקשר בין פולין לרומניה וצ'כוסלובקיה.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 פגע קשות בכלכלת המחוז, והוביל לאבטלה גבוהה ומחאות חברתיות.
החיים האקדמיים והתרבותיים פרחו בתקופה זו.
האוניברסיטה של לבוב, שהפכה לאוניברסיטה פולנית, המשיכה להיות מוסד אקדמי מוביל, לצד האוניברסיטה הפוליטכנית והאקדמיה לרפואה ווטרינרית.
עיתונים וכתבי עת בשפות פולנית, אוקראינית ויידיש יצאו לאור, ותיאטראות, בתי קולנוע ובתי קפה הפכו את לבוב למרכז תרבותי תוסס.
המתחים הבין-קהילתיים הגיעו לשיאם בסוף שנות ה-30, עם עליית הפאשיזם באירופה והתגברות האנטישמיות.
בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נערכו פוגרומים נגד יהודים, והמתח בין הקבוצות האתניות השונות הגיע לנקודת רתיחה.
התקופה הבין-מלחמתית הסתיימה abruptly עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 ופלישת ברית המועצות לפולין בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
אירועים אלה סימנו את קץ העידן הרב-תרבותי והתחלת תקופה חדשה של כיבוש, הרס ושואה.
מלחמת העולם השנייה ושינויים טריטוריאליים
ב-1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופח האזור לברית המועצות והוקם מחוז לבוב ב-4 בדצמבר 1939.
בשנת 1941 נכבש המחוז על ידי הוורמאכט.
בתקופת הכיבוש הנאצי הוקמו במחוז מספר גטאות ומחנות ריכוז, כולל גטו לבוב ומחנה ינובסקה, בהם הושמדה רוב האוכלוסייה היהודית הגדולה שחיה באזור.
בקיץ 1944 שוחרר האזור מהכיבוש הגרמני על ידי הצבא האדום.
באוקטובר 1944 הועבר החלק הצפון-מערבי של המחוז לידי פולין.
בפברואר 1951 בוצע שינוי גבול נוסף - העיירה בלז והכפר וריאז' הועברו מפולין לברית המועצות ונכללו בתחומי מחוז לבוב.
במהלך שינויי הגבול הללו, האוכלוסייה הפולנית של האזור עברה לפולין במסגרת חילופי אוכלוסין.
התקופה הסובייטית במחוז לבוב, בין השנים 1939–1991, הייתה עידן של שינויים דרמטיים בכל תחומי החיים, אשר עיצבו מחדש את פני החברה, הכלכלה והתרבות באזור.
תקופה זו החלה עם פלישת ברית המועצות לפולין בספטמבר 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, והסתיימה עם התפרקות ברית המועצות ועצמאות אוקראינה.
ב-4 בדצמבר 1939 הכריזה נשיאות הסובייט העליון על הקמת מחוז לבוב כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
צעד זה בישר את תחילתה של סובייטיזציה מאולצת של האזור, שכללה הלאמת רכוש, דיכוי פוליטי ושינויים דמוגרפיים משמעותיים.
הכיבוש הסובייטי הראשון (1939–1941) התאפיין ברדיפות פוליטיות קשות נגד האליטות הפולניות והיהודיות.
אלפי מורים, פרופסורים, עורכי דין, פוליטיקאים ואנשי דג הוגלו לסיביר וקזחסטן במה שנודע כ"טיהורים הגדולים".
המוסדות האקדמיים, כולל אוניברסיטת לבוב, עברו סובייטיזציה מאולצת, ותוכניות הלימודים שונו להתאים לאידאולוגיה הקומוניסטית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר מבצע ברברוסה ב-1941, נכבש המחוז על ידי גרמניה הנאצית.
בתקופה זו חוותה האוכלוסייה היהודית את מוראות השואה, עם הקמת גטו לבוב ומחנה ינובסקה שבו נרצחו עשרות אלפים.
לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום ב-1944, חזר המחוז לשליטה סובייטית.
התקופה שלאחר המלחמה (1944–1953) התאפיינה במדיניות של סובייטיזציה מואצת ואוקראיניזציה כפויה.
האוכלוסייה הפולנית גורשה או הועברה בכוח לפולין במסגרת חילופי אוכלוסין, ואוקראינים מאזורים אחרים של אוקראינה יושבו במקומם.
שינוי דמוגרפי זה הביא לעלייה משמעותית באחוז האוקראינים במחוז - מ-90.4% ב-1959 ל-94.8% ב-2001.
הכנסייה היוונית-קתולית, שהייתה מוסד מרכזי בחיי התרבות והדת של האוקראינים המקומיים, הוצאה outside החוק ב-1946 בוועידת לבוב, ונכסיה הועברו לכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
מאות כמרים ונזירים יוונים-קתולים נעצרו, והוגלו או הוצאו להורג.
בתחום הכלכלי, המחוז עבר תיעוש מאיץ.
הוקמו מפעלים גדולים לתעשייה כבדה, כימיה ומכונות, ורבים מתושבי הכפרים גויסו לעבודה במפעלים החדשים.
עם זאת, התעשייה הסובייטית התאפיינה בבזבזנות, זיהום סביבתי ואיכות נמוכה של מוצרים.
לאחר מות סטלין בשנת 1953, החלה תקופה בת כשלושה עשורים (עד 1985) אשר הביאה עימה הקלה מסוימת, אך המשטר נותר דכאני.
תנועת התנגדות תרבותית ואינטלקטואלית, שחבריה נודעו כ"דיסידנטים", החלה לצמוח במחתרת.
אינטלקטואלים, סופרים ואמנים ניהלו מאבק שקט לשמירת הזהות האוקראינית והמורשת התרבותית של האזור.
בשנות ה-80, עם עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב ומדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה, החלה התעוררות לאומית ותרבותית במחוז.
תנועות חברתיות וארגונים פוליטיים החלו לצמוח בגלוי, ודרשו אוטונומיה תרבותית ופוליטית greater לאוקראינה.
התקופה הסובייטית הסתיימה עם התפרקות ברית המועצות ב-1991. במהלך משאל העם על עצמאות אוקראינה בדצמבר 1991, תושבי מחוז לבוב הצביעו באופן overwhelming בעד עצמאות, ובכך סימנו את קץ 52 שנות שלטון סובייטי והתחלת עידן חדש של עצמאות.
עם התפרקות ברית המועצות ב-1991, הפך המחוז לחלק מאוקראינה העצמאית.
בפברואר 2014, במהלך הפגנות יברומאידאן, הכריזה מועצת מחוז לבוב על עצמאות מהשלטון המרכזי של ויקטור ינוקוביץ'.
ב-2024 הפך מחוז לבוב לאזור הראשון באוקראינה שהסיר כליל את כל האנדרטאות מהתקופה הסובייטית.
מחוז לבוב משתרע על שטח של 21,833 קמ"ר, כ-3.6% משטחה של אוקראינה.
המחוז שוכן באזור הקרפטים המערביים, עם גובה ממוצע של 200–300 מטר מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת פיקוי (1,408 מטר).
המחוז מחולק לשלושה אזורים גאוגרפיים עיקריים:
2. **אזור הרכסים** - החלק המרכזי עם גבעות וגאיות
3. **אזור ההרים** - החלק הדרומי עם הרי הקרפטים
הנהר הראשי הוא דניסטר הזורם לאורך כ-250 ק"מ בתחומי המחוז.
במחוז כ-156 אגמים טבעיים ו-1,256 מאגרים מלאכותיים.
למחוז אקלים ממוזג יבשתי עם השפעות מהרים.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא - 4°C ובינואר 5°C.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 600–700 מ"מ.
הצפיפות הממוצעת היא 113.5 תושבים לקמ"ר.
הרכב האוכלוסייה לפי מוצא אתני (מפקד 2001):
השינוי באחוז האוקראינים לאורך השנים:
הקהילה היהודית במחוז לבוב הייתה אחת הקהילות היהודיות החשובות והמשפיעות ביותר במזרח אירופה, עם היסטוריה עשירה שהתקיימה במשך למעלה מ-600 שנה.
היהודים החלו להתיישב בלבוב כבר במאה ה-14 ופיתחו קהילה משגשגת שעסקה במסחר, בנקאות ומלאכה.
בתקופה האוסטרו-הונגרית זכו יהודי המחוז לשוויון זכויות והקהילה היהודית בלבוב הפכה לאחת הקהילות המשכילות והמודרניות ביותר בגליציה.
בתקופה הבין-מלחמתית הגיעה הקהילה היהודית במחוז לשיא גודלה, עם למעלה מ-100,000 יהודים בלבוב בלבד, שפיתחו חיי תרבות עשירים בשפות יידיש, פולנית ועברית.
הטרגדיה הגדולה החלה עם הכיבוש הנאצי, כאשר יהודי המחוז רוכזו בגטו לבוב ומחנה ינובסקה, ורובם נרצחו בשואה.
מתוך כ-150,000 יהודים שחיו במחוז לפני המלחמה, שרדו רק כמה אלפים.
לאחר המלחמה, הקהילה היהודית הקטנה ששרדה ניסתה לשקם את חייה, אך רוב הניצולים עזבו במהלך גלי ההגירה.
כיום נותרו במחוז עדויות למורשת היהודית העשירה, כולל שרידי בית הכנסת הזהב בלבוב, בית הקברות היהודי בלבוב ומוזיאונים המתעדים את חיי היהודים באזור.
החלוקה הלשונית במחוז (מפקד 2001):
בשנת 2022, המועצה המחוזית של לבוב הכריזה על מורטוריום על שימוש ציבורי במוצרי תרבות דוברי רוסית בשטח המחוז.
המחוז יזם גם "תוכנית מקיפה לביסוס השפה האוקראינית לשנים 2023-2026" לקידום השימוש באוקראינית בכל תחומי החיים.
מחקר משנת 2024 הראה כי חלק הפרסומים ברשתות החברתיות באוקראינית הגיע ל-56% במחוז, עלייה משמעותית מהשנים הקודמות.
מאז יולי 2020, לאחר יישום הרפורמה במחוזות המשנה של אוקראינה, מחוז לבוב מחולק ל-7 מחוזות משנה:
הרפורמה המנהלית של 2020 ביטלה 20 מחוזות משנה ישנים ו-9 ערים בעלות חשיבות מחוזית, ואיחדה אותם ל-7 מחוזות משנה גדולים יותר.
התוצר האזורי המקומי (2021): 288.7 מיליארד הריבניה
התעשייה במחוז לבוב מייצגת תעשייה מודרנית ומגוונת, המשלבת מורשת תעשייתית עשירה עם טכנולוגיות מתקדמות.
המחוז מהווה אחד המרכזים התעשייתיים החשובים במערב אוקראינה, עם דגש מיוחד על תעשיות עתירות ידע ויצור מתקדם.
תעשיית המזון מהווה את הענף התעשייתי המוביל במחוז, עם מפעלים מודרניים לייצור מוצרי חלב, בשר, משקאות ומאפים.
המפעלים הוותיקים, שחלקם נוסדו עוד בתקופה האוסטרו-הונגרית, השכילו להתאים עצמם לדרישות השוק המודרני תוך שמירה על מסורות ייצור מקומיות.
ענף ההיי-טק חווה צמיחה מרשימה בעשורים האחרונים, עם הקמת פארקים טכנולוגיים ומרכזי פיתוח של חברות בינלאומיות.
חברות המתמחות בתוכנה, מו"פ וביוטכנולוגיה הקימו שלוחות במחוז, תוך ניצול כוח האדם המקצועי מהאוניברסיטאות המקומיות.
התעשייה הכימית והפרמצבטית מהווה נדבך חשוב נוסף, עם מפעלים לייצור תרופות, חומרים כימיים ופלסטיק.
מפעלים ותיקים מהתקופה הסובייטית עברו מודרניזציה והסתגלו לתקנים אירופיים, תוך פיתוח קווי ייצור חדשים.
תעשיית העץ והרהיטים נשענת על משאבי היער העשירים של האזור.
מפעלי הרהיטים במחוז משלבים טכנולוגיות ייצור מתקדמות עם עיצוב מסורתי, ומייצרים מוצרים המיועדים לשוק המקומי ולייצוא.
ענף המכונות והמתכת כולל מפעלים לייצור ציוד תעשייתי, כלי רכב ורכיבים אלקטרוניים.
מפעלים רבים בענף זה משתפים פעולה עם חברות מאירופה ומצפון אמריקה, ומייצרים רכיבים לשרשראות אספקה גלובליות.
התעשייה הקלה, ובמיוחד תעשיית הטקסטיל וההלבשה, שימרה את מקומה בכלכלת המחוז.
מפעלי הטקסטיל הוותיקים, לצד בתי אופנה חדשים, מייצרים ביגוד ואריגים האופייניים לאזור.
התעשייה במחוז עוברת תהליכי דיגיטליזציה ואוטומציה מואצים, עם הטמעת טכנולוגיות תעשייה 4.0. אתגרים עיקריים נותרו בתחום האנרגיה והובלת הסחורות, אך המחוז ממשיך למשוך השקעות זרות ולפתח את התשתיות התעשייתיות.
החקלאות במחוז לבוב מהווה נדבך כלכלי מסורתי וחיוני, התופס כמחצית משטח המחוז ומתאפיין במגוון רחב של ענפים המשולבים בנוף הכפרי העשיר.
אדמות המחוז הפוריות, המשתרעות על פני מישורים רחבים ואזורים גבעיים, מאפשרות גידול אינטנסיבי של תוצרת חקלאית מגוונת.
ענף גידולי השדה מהווה את עמוד השדרה של החקלאות המקומית, עם שדות חיטה ושעורה הנישאים למרחקים, לצד גידולי שיפון ושיבולת-שועל.
במקביל, תפוחי האדמה והירקות השונים תופסים מקום של כבוד במשק החקלאי, בעוד מטעי הפירות וכרמים קטנים מנקדים את הנוף הכפרי.
משק חי במחוז נשען על מסורות עתיקות יומין, עם עדרי בקר גדולים לחלב ולבשר, עדרי צאן המרעים באחו והררי הגבעות, ומשקי חזירים המהווים חלק בלתי נפרד מהחקלאות המשפחתית.
ענף הלול מפותח מאוד, עם מיליוני תרנגולות המספקות ביצים ובשר לתושבי המחוז ומחוצה לו.
מסורת הדבוראות מהווה נכס תרבותי וחקלאי באזור, עם אלפי כוורות הפזורות בין שדות הפריחה העשירה ומפיקות דבש איכותי.
בשנים האחרונות צובר החקלאות האורגנית תאוצה, עם יותר ויותר חקלאים הפונים לשיטות גידול מסורתיות וידידותיות לסביבה.
תעשיית המזון המקומית נשענת במידה רבה על התוצרת החקלאית של המחוז, עם מחלבות המייצרות גבינות מסורתיות, מפעלי שימורים לירקות ופירות, ובתי בד לשמן.
תוצרת המחוז משווקת הן בשווקים המקומיים המסורתיים והן מיוצאת למדינות שכנות.
למרות הצלחותיה, החקלאות המקומית מתמודדת עם אתגרים לא מעטים, ביניהם תלות בתנאי אקלים משתנים, תחרות גוברת עם תוצרת זולה ממדינות האיחוד האירופי, והזדקנות אוכלוסיית החקלאים.
במענה לאתגרים אלה, צומחות מגמות של מעבר לחקלאות מדייקת המשלבת טכנולוגיות מתקדמות, פיתוח תיירות חקלאית בחוות מסורתיות, והגדלת הייצור האורגני המיועד לשווקים אירופיים.
רשויות המחוז תומכות במגמות אלה באמצעות תוכניות סיוע לחקלאים, עידוד כניסתם של חקלאים צעירים לענף, וסיוע טכני המתמחה באתגרים הייחודיים של האזור.
התיירות במחוז לבוב מהווה אחד מענפי הכלכלה הדינמיים והצומחים ביותר, הנשען על מורשת תרבותית עשירה, אדריכלות היסטורית מפוארת ונופים אלפיניים מרהיבים.
העיר לבוב עצמה, שהוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, מושכת מיליוני תיירים מדי שנה בזכות השילוב הייחודי של מסורות מזרח אירופיות ומרכז אירופיות.
העיר העתיקה של לבוב מהווה מוקד משיכה ראשון במעלה, עם רחובותיה המרוצפים, כיכרותיה הציוריות וכנסיותיה העתיקות.
הקתדרלות הגותיות, כנסיות הבארוק והבתי הכנסת העתיקים מעידים על העבר הרב-תרבותי של העיר, ששימשה בית לקהילות אוקראיניות, פולניות, יהודיות, ארמניות וגרמניות.
אזור הרי הקרפטים שבמחוז מציע אפשרויות אין-סופיות לתיירות טבע ופעילות חוץ.
הכפרים המסורתיים בהרים משמרים אורח חיים עתיק יומין, עם אדריכלות עץ מסורתית, מלאכות יד מקומיות ומטבח גליציאני אותנטי.
אתרי הסקי במעברי ההרים, כגון אלו ליד סמביר וטורקה, מושכים גולשים בחורף, בעוד שבילי ההליכה והאופניים פופולריים בקיץ.
המחוז מפורסם במסורות הקולינריות הייחודיות שלו, המשולבות בחוויית התיירות.
בתי הקפה ההיסטוריים של לבוב, המבשלות בירה המסורתיות ומסעדות היוקרה המציעות מטבח גליציאני מודרני, מהווים אטרקציה תיירותית בפני עצמה.
תיירות התרבות פורחת במחוז, עם פסטיבלים בינלאומיים במהלך השנה, כולל פסטיבלי מוזיקה, תיאטרון, קולנוע ואמנות.
המוזיאונים הרבים, הגלריות והמרכזים האמנותיים מציגים הן אמנות מסורתית והן contemporary works.
המבצרים והטירות העתיקות הפזורים ברחבי המחוז, כגון אולסקו וזולוצ'יב, מהווים אטרקציה היסטורית popular, ומציעים הצצה לעברו הצבאי העשיר של האזור.
בשנים האחרונות חווה המחוז צמיחה משמעותית בתיירות בריאות ושְׁלוֹמוּת ("Wellness"), המציעה מעיינות מרפא טבעיים, מרחצאות ("ספא") יוקרתיים ומרכזי רפואה אלטרנטיבית.
בנוסף התפתחה תיירות דתית, עם צליינים המבקרים בכנסיות ומנזרים עתיקים.
התשתית התיירותית במחוז מתפתחת במהירות, עם בתי מלון בוטיק, אכסניות משפחתיות ואפשרויות אירוח כפרי.
למרות האתגרים שהביאה המלחמה באוקראינה, ענף התיירות ממשיך להפגין חוסן ויצירתיות, עם פיתוח מוצרים תיירותיים חדשים והסתגלות לשוק המשתנה.
מערכת התחבורה במחוז לבוב מהווה צומת תחבורתי אסטרטגי וחיוני, המקשר בין אוקראינה למרכז אירופה ומערב אירופה.
מיקומו הגאוגרפי של המחוז על צירי התחבורה הראשיים בין מזרח למערב הפך אותו לשער תחבורתי חשוב.
נמל התעופה הבינלאומי של לבוב מהווה שער אווירי ראשון במעלה למערב אוקראינה, עם טיסות סדירות ליעדים ברחבי אירופה ומעבר לה.
הנמל, שעבר שדרוג משמעותי בשנים האחרונות, משרת מיליוני נוסעים annually ומשמש כצומת חשוב לטיסות מטען.
מערכת הרכבות במחוז נחשבת לאחת המתקדמות באוקראינה, עם קישוריות לרשת הרכבות האירופית.
תחנת הרכבת המרכזית של לבוב, שהיא מונומנט אדריכלי בפני עצמה, משמשת כצומת רכבות ראשי עם קווים לקייב, ורשה, בודפשט וברטיסלאבה.
קווי הרכבת המהירים שהחלו לפעול בשנים האחרונות קיצרו significativamente את זמני הנסיעה לערים מרכזיות.
רשת הכבישים במחוז כוללת כבישים בין-לאומיים moderns המחברים את אוקראינה עם פולין, סלובקיה והונגריה.
כבישי ה-M ומערכת הכבישים המהירים עברו שדרוג ניכר, עם הקמת גשרים חדשים ומנהרות שהקלו על תנועת המשאיות והרכבים הפרטיים.
התחבורה הציבורית בערים המרכזיות, ובראשן לבוב, כוללת רשת מפותחת של חשמליות, אוטובוסים ומוניות שירות.
מערכת החשמליות ההיסטורית של לבוב, שחלקה פועל מאז המאה ה-19, משולבת עם קווי אוטובוסים moderns ורכבת קלה, היוצרים מערכת תחבורה integrated.
תחבורת המטענים תופסת מקום חשוב בכלכלת המחוז, עם מרכזי לוגיסטיקה מתקדמים ומסופי משא near גבולות international.
מיקומו של המחוז על "דרך המשי" החדשה הפך אותו לצומת לוגיסטי חשוב למסחר בין אסיה לאירופה.
בשנים האחרונות, המחוז מקדם תחבורה בת-קיימא, עם פיתוח שבילי אופניים, הרחבת אזורים pedestres במרכזי הערים, והכנסת אוטובוסים חשמליים.
אתגרים עיקריים נותרו בתחום עומסי התנועה וזיהום האוויר, אך מתוכננים פרויקטים נוספים לשיפור התחבורה הציבורית והפחתת התלות ברכב הפרטי.
מערכת ההשכלה במחוז לבוב נחשבת לאחת המתקדמות והמגוונות באוקראינה, עם מסורת אקדמית ארוכת שנים המשתרעת על פני מאות שנים.
המחוז מהווה מרכז חינוכי ובין-לאומי חשוב, המושך סטודנטים ומרצים מכל רחבי המדינה והעולם.
האוניברסיטה הלאומית של לבוב, שנוסדה בשנת 1661, מהווה את אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה הוותיקים ביותר במזרח אירופה ומשמשת כעמוד תווך במערכת ההשכלה של המחוז.
האוניברסיטה, שהחלה את דרכה כקולגיום ישועי, התפתחה לאורך השנים והפכה למרכז אקדמי מוביל במדעים, מדעי הרוח ואמנויות.
לצד האוניברסיטה הלאומית, פועלים במחוז עשרות מוסדות השכלה גבוהה נוספים, ביניהם האוניברסיטה הפוליטכנית של לבוב המתמחה במדעים מדויקים והנדסה, האוניברסיטה הרפואית הלאומית של לבוב הידועה במחקריה הרפואיים, והאוניברסיטה הקתולית של לבוב המשמרת את המסורת האקדמית הדתית.
מוסדות אלה יוצרים מגוון אקדמי עשיר ומציעים תוכניות לימוד במגוון רחב של תחומים.
החינוך הטכני והמקצועי תופס מקום חשוב במערכת ההשכלה של המחוז, עם מכללות טכניות ומקצועיות המכשירות אנשי מקצוע לתעשייה, הטכנולוגיה והשירותים.
מוסדות אלה משתפים פעולה closely עם התעשייה המקומית כדי להתאים את תוכניות הלימוד לצורכי שוק העבודה המשתנים.
מערכת החינוך הכללי במחוז כוללת מאות בתי ספר יסודיים ותיכוניים, עם דגש על חינוך איכותי ושוויוני.
בשנים האחרונות, בתי ספר רבים במחוז אימצו גישות חינוכיות חדשניות ושילבו טכנולוגיות מתקדמות בתהליכי ההוראה והלמידה.
החינוך הלשוני במחוז משקף את הרב-לשוניות ההיסטורית של האזור, עם בתי ספר המלמדים באוקראינית, פולנית ואנגלית.
על פי נתוני השירות הסטטיסטי, בשנת 2023 למדו במערכת החינוך הכללית של המחוז כ-290,714 תלמידים, מתוכם 709 תלמידים (0.36%) למדו בפולנית.
המחוז מקדם תוכניות חינוכיות ייחודיות בתחומי האמנות, המוזיקה והספורט, עם בתי ספר מיוחדים וכיתות מצטיינים.
כמו כן, פועלות במחוז תוכניות לימודים בינלאומיות ותוכניות חילופי סטודנטים עם מוסדות אקדמיים באירופה.
אתגרים עיקריים ניצבים בפני מערכת ההשכלה של המחוז כוללים את הצורך בהתאמה מתמדת לדרישות שוק העבודה הגלובלי, שדרוג התשתיות הטכנולוגיות, וטיפוח המצוינות האקדמית תוך שמירה על נגישות ההשכלה לכלל האוכלוסייה.
החיים הדתיים במחוז לבוב משקפים את המורשת הרב-תרבותית והרב-דתית העשירה של האזור, שהתעצבה לאורך מאות שנים של היסטוריה מורכבת.
המחוז מהווה פסיפס דתי ייחודי, המשלב מסורות נוצריות עתיקות עם קהילות דתיות מגוונות.
הנצרות אורתודוקסית מהווה את הזרם הדתי הגדול ביותר במחוז, עם שיוך לפטריארכיה של קייב כרוב המאמינים.
הכנסיות האורתודוקסיות, החלק מהן מבנים היסטוריים מרשימים מהמאות ה-17 וה-18, פזורות ברחבי המחוז ומשמשות כמרכזים דתיים, תרבותיים וחברתיים לקהילות המקומיות.
הנצרות יוונית-קתולית תופסת מקום מרכזי וחשוב בזהות הדתית של המחוז, כחלק ממורשת גליציה המזרחית.
הכנסייה היוונית-קתולית, שפעילותה חודשה לאחר נפילת השלטון הסובייטי, מפעילה מאות קהילות ומנזרים ברחבי המחוז.
הקתדרלת סנט ג'ורג' בלבוב מהווה מרכז רוחני חשוב לכנסייה זו.
הנצרות הקתולית (לטינית) משמרת את נוכחותה ההיסטורית במחוז, עם קהילות פולניות ואוקראיניות.
הכנסיות הקתוליות, שחלקן יצירות מופת ארכיטקטוניות, מעידות על התרבות הפולנית העשירה שהתפתחה באזור לאורך מאות שנים.
לצד הזרמים הנוצריים העיקריים, קיימות במחוז קהילות של פרוטסטנטים מסוגים שונים, כולל לותרנים, קלוויניסטים ובפטיסטים.
קהילות אלה, although numerically smaller, תורמות לגיוון הדתי ומקיימות פעילות ענפה.
לפני מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בלבוב הייתה אחת הגדולות והמשפיעות ביותר במזרח אירופה.
כיום, לאחר השואה ורדיפות התקופה הסובייטית, הקהילה היהודית הקטנה ששרדה פועלת לשמר את המורשת היהודית העשירה של האזור, עם בתי כנסת, מרכזים קהילתיים ומוסדות חינוך.
על פי מחקרים סוציולוגיים, כ-46.6% מתושבי המחוז מגדירים את עצמם כדתיים באופן מסורתי, וכ-8.3% כדתיים לא-מסורתיים.
המחוז מאופיין בסובלנות דתית יחסית, עם דיאלוג בין-דתי פעיל ושיתוף פעולה בין הקהילות השונות.
מערכת הבריאות במחוז לבוב מייצגת שילוב של מורשת רפואית עשירה עם שירותים רפואיים מודרניים, ומשרתת אוכלוסייה של למעלה מ-2.4 מיליון תושבים.
המחוז מהווה מרכז רפואי אזורי חשוב למערב אוקראינה, עם מוסדות רפואיים המתמחים בטיפול מורכב ומחקר רפואי מתקדם.
האוניברסיטה הרפואית הלאומית של לבוב, שנוסדה בשנת 1784, מהווה את אחד ממוסדות הרפואה הוותיקים והמכובדים באוקראינה.
בית הספר לרפואה של האוניברסיטה מכשיר רופאים ואנשי מקצועות הבריאות, ומוכר ברמה הבין-לאומית באיכות ההכשרה שהוא מספק.
בית החולים הקליני האזורי של לבוב, שהוא אחד מבתי החולים הגדולים באוקראינה, מציע טיפול רפואי מורכב בכל תחומי הרפואה.
המוסד משמש כמרכז להכשרה מעשית לסטודנטים לרפואה וכבסיס למחקרים קליניים מתקדמים.
לצדו פועלים בתי חולים מומחיים בתחומי קרדיולוגיה, אונקולוגיה, נוירולוגיה ורפואת ילדים.
מערכת הבריאות הראשונית במחוז כוללת עשרות מרפאות ומרכזי בריאות קהילתיים הפזורים ברחבי המחוז.
מרפאות אלה מספקות שירותי רפואה מונעת, טיפול ראשוני וייעוץ רפואי, עם דגש על נגישות וקרבה לאוכלוסייה.
המחוז מתמודד עם אתגרים בתחום בריאות הציבור, כולל שכיחות גבוהה יחסית של HIV - המחוז מדורג במקום החמישי באוקראינה בשכיחות הנגיף.
מאמצים ניכרים מושקעים בתוכניות מניעה, חינוך והסברה, וכן בטיפול ותמיכה בחולים.
תחום הרפואה המונעת מקבל תשומת לב גוברת, עם תוכניות חיסון מורחבות, בדיקות סקר לאיתור מוקדם של מחלות, וקידום אורח חיים בריא.
המחוז מפעיל תוכניות מיוחדות לקידום בריאות בקרב אוכלוסיות vulnerables, כולל קשישים, ילדים ונשים בהריון.
רפואת החירום והטראומה במחוז מפותחת היטב, עם שירותי אמבולנס מהירים ומרכז טראומה אזורי המצויד בטכנולוגיה מתקדמת.
השירותים הרפואיים באזורים הכפריים חוזקו בשנים האחרונות עם הקמת נקודות רפואיות ומרפאות ניידות.
המחוז יזם "פרויקט פיילוט לדירוג אקולוגי של מפעלים - המזהמים העיקריים של מחוז לבוב" לניטור ושליטה על זיהום אוויר ומים.
המערכת הפלילית במחוז כוללת 6 מתקני כליאה המנוהלים על ידי השירות הפלילי הממלכתי של אוקראינה.
רשימת מושלי המחוז (ראשי המינהל המחוזי) בשנים האחרונות:
2011-2013: מיכאיל קוסטיוק (Михайло Костюк)
2014: יורי טוריאנסקי (Юрій Турянський) - ממלא מקום
2020-הווה: מקסים קוזיצקי (Максим Козицький)
למחוז 24 מושבים בהראדה העליונה של אוקראינה (מתוך 450).
לבואן (במלאית: Labuan, בכתב ג'אווי: لابوان) היא טריטוריה פדרלית במלזיה.
הטריטוריה כוללת את האי לבואן ועוד שישה איים קטנים יותר בקרבתו.
האיים נמצאים בים סין הדרומי, מול חופי המדינה המלזית סבה הנמצאת בצפון האי בורנאו.
לבואן היה בשליטת האימפריה הברוניית מאז המאה ה-15.
מאז המאה ה-18, בריטניה רצתה להשתלט על האי כדי להפוך אותו לבסיס ימי לשירות האינטרסים שלהם באזור וכדי להילחם בשודדי הים בים סין הדרומי.
ב-18 בדצמבר 1846 ג'יימס ברוק, הראג'ה של ממלכת סראוואק שהיה בריטי במוצאו, קנה ביוזמתו את האי בעבור הבריטים בחוזה עם סולטאן ברוניי.
ב-24 בדצמבר באותה שנה הבריטים החליטו לקבל את ההצעה והשתלטו על האי.
ב-1848 נוסדה מושבת הכתר של לבואן וברוק שימש כמושל הראשון שלה עד 1852. ב-1890 לבואן הועבר לשליטת קולוניית צפון בורנאו הבריטית, שהייתה בשטחי מדינת סבה של היום.
ב-1906 האי הפך לחלק מקולוניית מושבות המצרים, שכללה מספר קולוניות של הבריטים בחצי האי המלאי כמו סינגפור, אך ב-1912 האי חזר להיות מושבת כתר נפרדת.
בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, האי נכבש על ידי כוחות האימפריה היפנית.
במהלך המלחמה האי היה מרכז שלטוני של היפנים באזור.
ב-9 בדצמבר 1942 היפנים שינו את שם האי למַאֶדַה (前田島) על שמו של טושינרי מאדה (前田利為侯爵), המפקד הראשון של הכוחות היפנים בבורנאו שנהרג בהתרסקות מטוס בבינטולו שבסראוואק.
בשלב מתקדם יותר של המלחמה היפנים הפכו את לבואן לבסיס צבאי.
שחרור האזור על ידי בעלות הברית החל ב-10 ביוני 1945 כשכוחות אוסטרלים כבשו את האי מידי היפנים במסגרת "מבצע אבוב 6".
לאחר מכן השם שונה בחזרה ללבואן.
ב-1946 האי צורף למושבת הכתר של צפון בורנאו שנוצרה באותה שנה.
ב-1963 המושבה הייתה בין החלקים שהרכיבו את מלזיה והיא נהפכה למדינת סבה.
ב-1984 סבה מסרה את האי לממשלה הפדרלית של מלזיה והוא נהפך לטריטוריה פדרלית.
ב-1990 הטריטוריה הוכרזה כמרכז פיננסי מעבר לחוף (Offshore financial centre).
כלכלת הטריטוריה מתבססת בעיקר על ייצוא נפט וגז טבעי שמופק בה וכן על שירותי בנקאות.
הטריטוריה מורכבת מהאי לבואן ומעוד שישה איים קטנים.
האיים נמצאים במפרץ ברוניי, במרחק של 8 קילומטרים מחופי מדינת סבה ובקרבת ברוניי.
ששת האיים הנוספים ללבואן הם: דאט (Daat), פפן (Papan), בורונג (Burung), קורמן (Kuraman), רוסוקן קצ'יל (Rusukan Kecil, "רוסוקן הקטן") ורוסוקן בסר (Rusukan Besar, "רוסוקן הגדול").
לבד בעדר הייתה להקת רוק ישראלית.
הלהקה הוקמה בסוף שנת 2011, ובתחילת שנת 2012 הוציאה את אי.פי הבכורה שלה, "כלבה תל אביבית".
בתחילת שנת 2015 הלהקה הוציאה לאור את אלבום הבכורה באורך מלא, "יותר מדי זה לא מספיק", לאחר שסיימה את פרויקט הקליפים הכי גדול בתולדות המוזיקה הישראלית: "פרויקט 12 קליפים ב-12 חודשים".
בקיץ 2016, במהלך עבודה על גיבוש שירים לאלבומם הבא, החליטו חברי הלהקה לחדול מפעילות.
הלהקה הוקמה בשנת 2011 על ידי לביא יוספזון (גיטרה), צבי וקנין (בס) ודותן לוי (תופים).
וקנין ולוי ניגנו יחד בלהקת פאנק בשם "תופעות הלוואי", ויוספזון גם שיתף פעולה עם לוי בלהקה אחרת.
באותם ימים היה יוספזון גיטריסט גם בלהקת הפאנק "Got no shame".
בהתחלה השלושה לא מצאו שם ללהקה, וגם עבדו באופן אינסטרומנטלי, עד שכמה חודשים לאחר מכן השלושה צירפו ללהקה את אלעד ביתן כסולן הלהקה.
ביתן ווקנין הכירו באשדוד, העיר בה גרו, ולוי אף הכיר את ביתן כשהגיע עם וקנין לפאב באשדוד ושמע את ביתן שר בערב במה פתוחה.
בסוף שנת 2011 נכנסו הארבעה להקליט אי.פי הכולל חמישה שירים, ונשא את השם "כלבה תל אביבית" (שמו של אחד השירים באי.פי).
כל חמשת השירים נכנסו גם לאלבום בשנים שלאחר מכן.
האי.פי הוקלט והופק באולפני AG סטודיו על ידי ויטלי ואלכס זבולון ובליוויו הצמוד של ישי ברקוביץ', חברם של וקנין ולוי מימי "תופעות הלוואי".
במהלך הקלטות האלבום חברי הלהקה נאלצו למצוא לעצמם שם, ובסופו של תהליך הוחלט כי הלהקה תיקרא "לבד בעדר".
בקיץ 2012 עזב דותן את הלהקה ובמקומו הצטרף לירי כץ, שהיה בעברו מתופף להקת המטאל Solitary.
בחורף 2013 הודיע ביתן כי הוא עוזב את הלהקה, אך נשאר למלא את תפקיד הסולן בהופעות שנקבעו לתקופה.
בחורף 2013 הלהקה התחילה לעבוד עם תומר שוחט (הידוע בכינויו תוקי) כמחליף לביתן בעמדת סולן הלהקה.
יוספזון, וקנין וביתן הכירו את תוקי במהלך עבודתם המשותפת במופע המחווה ללהקות פאפא רוץ' ו-3 Days Grace, שנוהל על ידי יגאל רן דואק ותוקי עצמו.
לאחר מספר חודשי עבודה מאומצים, ביולי 2013 נכנסה הלהקה לאולפן שוב, הפעם כדי להתחיל לעבוד על אלבום הבכורה.
בינואר 2014, במהלך העבודה על האלבום באולפן, פתחה הלהקה בפרויקט קליפים בשם "פרויקט 12 קליפים ב-12 חודשים".
מטרת הפרויקט הייתה להוציא לכל אחד מ-12 השירים באלבום קליפ ייחודי לו, כאשר במשך שנה שלמה ייצא קליפ בכל חודש.
במהלך הקיץ הפרויקט הופסק זמנית בשל הרצון לכבד את נופלי "צוק איתן", אך מיד לאחר סיום המבצע חזרה הלהקה לפרויקט, וביום האחרון של חודש דצמבר שוחרר הקליפ ה-12 והאחרון לשיר "אין לאן לחזור".
בתחילת ינואר 2015 ראה אור אלבום הבכורה של הלהקה, "יותר מדי זה לא מספיק".
2016 - פירוק וחזרה לאולפן
בקיץ 2016, בעוד חברי הלהקה מנסים לעבוד על גיבוש חומרים לאלבומם השני, הוחלט לחדול מפעילות הלהקה.
מאז חברי הלהקה פעילים בהרכבים שונים; ראויה לציון חברותו של כץ בלהקה "Skarate Kid" ושל יוספזון בלהקות "Project Revival" (שינתה את שמה ל-Fullbug) ו-"Wolfist".
בקיץ 2024, אחרי כמעט עשור ללא פעילות, נכנסו חברי ההרכב לאולפן, שוב עם ביתן כסולן במקום שוחט, כדי להקליט שיר חדש - "שעות", שנכתב בהשראת אירועי השבעה באוקטובר.
השיר שוחרר באופן רשמי בחודש ינואר 2025, בעקבותיו הודיעה הלהקה שככל הנראה מדובר בשיר האחרון שתוציא אי פעם, בעיקר לאור העובדה שוקנין, ממקימי הלהקה, עזב את מדינת ישראל.
כלבה תל אביבית - מיני אלבום (2012)
לבודופה (נקרא גם אל-דופה, L-Dopa, Levodopa) היא חומצת אמינו המהווה קודמן של המוליך העצבי דופמין.
חומר זה משמש כתרופה לטיפול במחלת פרקינסון.
לבודופה נחשבת לתרופה היעילה ביותר שקיימת כיום לטיפול בתסמיני מחלת פרקינסון.
עם זאת, היא איננה יעילה בהפחתת תסמינים לא-מוטוריים של המחלה ועלולה אף להחמיר אותם.
התגלית של לבודופה הייתה תגלית חשובה במדעי הרפואה בכלל ובמחלת פרקינסון ומדעי הנוירולוגיה בפרט וזיכתה את החוקרים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, בפרס נובל לכימיה ובפרס לסקר לרפואה.
גילויה של לבודופה תרם גם להתפתחות הפרמקולוגיה הנוירולוגית ולהבנת תהליכי עצבוב בין תאי עצב לתאים אחרים בגוף.
עד לגילויה של לבודופה, אשר יצאה לשוק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, למחלת פרקינסון לא היה כל טיפול תרופתי.
בשנת 1967 התפרסמה התרופה כיעילה לבני אדם החולים במחלת פרקינסון.
היה זה חוקר בשם George C.
Cotzias שהראה לראשונה את היעילות של התרופה כשניתנה במינונים גבוהים לחולים במחלה זו.
בשנת 1969 Cotzias אף הקליט מטופלים שלו בקלטות וידאו שהראו איך מתן לבודופה שיפר לחולים את התסמינים התנועתיים של מחלתם וזכה על כך בפרס לסקר לרפואה.
לבודופה הייתה תרופה שבזכותה הוענקו שני פרסי נובל.
הפרס הראשון הוענק בשנת 2000 לחוקר השוודי ארוויד קרלסון שהיה הראשון שהראה יעילות של התרופה בחיות מעבדה.
פרס נובל השני הוענק לחוקר ויליאם נולס על תרומתו בתחום של תגובות הידרוגנציה, בהן השתמש בין השאר לסינתזה של לבודופה.
הנוירולוג אוליבר סאקס תיאר טיפול בלבודופה בחולים שנפגעו מאנצפאליטיס לתארגיקה בספרו משנת 1973 "יקיצות", עליו מבוסס הסרט משנת 1990 "התעוררות".
הלבודופה מיוצרת בתהליך תעשייתי ראשוני של שיטת הזרזים הכיראליים בתגובות סטריאוסלקטיביות, אותה המציא ויליאם נולס, היה בסינתזה של החומצה האמינית הנדירה L-4,3-דיהידרוקסיפנילאלנין, המוכרת בשם לבודופה.
תהליך הייצור של לבודופה הוא דוגמה לתגובה אננטיוסלקטיבית.
כיום, שיטתו של נולס, ושיטות נוספות המבוססות עליה, נפוצות בתעשיית התרופות, משום שבמקרים רבים רק אחד האננטיומרים מבצע את פעולת הריפוי.
מאחר שתאי העצב המעורבים במחלת פרקינסון הם תאי עצב בעלי סיבים המגיבים לדופמין, הרעיון בטיפול בפרקינסון הוא העלאת רמות דופמין במוח.
מתן כדורים או זריקות של דופמין אינו יעיל מאחר שדופמין איננו חוצה את מחסום דם-מוח.
מאידך, לבודופה שהוא הקודמן של דופמין חוצה את מחסום דם-מוח, עובר פירוק לדופמין במוח וכך מעלה את רמות דופמין במוח ושיפור תסמיני מחלת פרקינסון.
ללבודופה יש זמן מחצית חיים קצר מאחר שהוא עובר פירוק מהיר על ידי שני אנזימים בדם ובמוח:
פירוק זה דורש מנות מאוד גבוהות של לבודופה על מנת לטפל בחולים ומכאן גם פוטנציאל גבוה לתופעות לוואי.
על מנת למנוע את הפירוק של לבודופה בדם (ובכך גם להימנע משימוש במינונים גבוהים), ולהאריך את זמן מחצית החיים שלו, הוא ניתן בשילוב עם מעכבים של האנזימים האלה:
לתרופות אלו אין השפעה על מחלת פרקינסון והן רק משמשות להעלאת יעילות הטיפול ומניעת הפירוק של לבודופה בדם.
גם לו אין פעילות נוגדת פרקינסון והוא מצטרף לטיפול רק על מנת להעלות את הרמות של לבודופה במוח.
אין להפסיק את הטיפול באופן מיידי, כי הפסקת הטיפול כרוכה בהחמרה של מחלת פרקינסון שיכולה להיות בלתי ניתנת לשליטה.
מאחר שלבודופה גורמת לבחילות קשות בטיפול בה, יש להתחיל את הטיפול עם מינונים נמוכים ולהעלות את המינון בהדרגה.
בארצות הברית, קיים תכשיר שמכיל carbidopa בלבד שנותנים אותו יחד עם המינונים הנמוכים בתחילת הטיפול על מנת למנוע את הבחילות וההקאות.
תופעות לוואי נוספות בחלקן הן גם תופעות לוואי של התרופה וגם השפעות של מחלת פרקינסון.
תת-לחץ דם אורתוסטטי - שיכול להיות על רקע המחלה עצמה אך גם בשל נטילת התרופה.
תת-לחץ דם עלול להגביר נפילות ויכול לגרום לשברים אצל קשישים.
בצקות פריפריות ויתר לחץ דם
כאבי ראש, סחרחורות, דיכאון, פסיכוזה, הפרעות שינה וחלומות לא הגיוניים
עצירות, יובש בפה וגם במידה פחותה שלשולים
הפרעות שליטה בדחפים - תופעת לוואי זאת תוארה בעיקר עם אגוניסטים לדופמין, אך תוארה במידה מסוימת גם עם לבודופה.
תופעת לוואי זאת עלולה להתבטא באכילה מופרזת, מיניות יתר, קניות מופרזות שלא לצורך, הימורים או כל התנהגות אובססיבית אחרת.
תופעת לוואי המהווה את החסרון העיקרי של הטיפול בלבודופה היא התפתחות של דיסקינזיה.
כ-80% מהמטופלים יחוו בתוך 5 עד 10 שנים מהטיפול הפרעות תנועה קשות הכוללות תנועות בלתי רצוניות שלא ניתנות לשליטה.
למרבית המטופלים הדיסקינזיה אינה מהווה בעיה אך התופעה מפריעה לסביבתם.
תופעת לוואי נוספת שמתרחשת במהלך הטיפול קרויה "wearing off" וגם "on-off phenomenon" זוהי תופעה שמתרחשת במהלך הטיפול ובה המינונים של לבודופה אינם מספיקים למשך הזמן עד למנה הבאה, וכך המטופלים חווים החמרה בתסמינים המוטוריים שלהם לאחר שעתיים או שלוש שעות של נטילת התרופה.
תופעה זאת תוארה רבות בספרות ונעשים מחקרים רבים על מנת לתמוך באסטרטגיה שתפחית אותה ככל הניתן.
חלק מהאסטרטגיות כוללות התחלת או הוספת טיפול אחר כגון אגוניסטים לדופמין (כולל אפומורפין) או שילוב של levodopa עם carbidopa + entacapone.
בשנים האחרונות יצאה לשוק פורמולה של לבודופה בשילוב עם קרבידופה בצורה של ג'ל (Duodopa gel) המוכנס ישירות לתוך התריסריון.
בשל הספיגה הטובה של לבודופה מהתריסריון, ניתן למנוע ככה את התופעות של "wearing off" ולאפשר שליטה במחלת פרקינסון מתקדמת וקשה.
לבד על הפסנתר הוא שמו של סיבוב ההופעות של הזמרת-יוצרת קרן פלס שהתחיל בפסטיבל הפסנתר בנובמבר 2014 ונמשך כחצי שנה.
לאחר סיום סיבוב ההופעות "איך שהשמש תזרח" בנובמבר 2015 חזרה פלס להופיע בסיבוב ההופעות למספר הופעות עד תחילת סיבוב ההופעות המשותף שלה עם רמי קלינשטיין.
בסיום סיבוב ההופעות המשותף חזרה להופיע לעוד מספר הופעות.
המופע כלל שירים מכל אלבומיה של פלס, שירים שכתבה לאחרים וכן שירים חדשים שעדיין לא נכללו באף אלבום.
את כל השירים היא ביצעה רק עם פסנתר, כפי שנכתבו במקור.
אין סוף ללילה (שיר חדש)
צל על העולם (שיר חדש)
זמנים משוגעים (אם אלה החיים)
דמעות (מירי מסיקה, סימנים על החול)
לייק וואנקה (איך שהשמש תזרח)
לשם (מירי מסיקה, מירי מסיקה)
שיהיה לנו בית (אם אלה החיים)
נובמבר (מירי מסיקה, מירי מסיקה)
ביום של הפצצה (8 בנובמבר 2014, עם רמי קלינשטיין)
בקרקס הזה (מירי מסיקה, מירי מסיקה)
אם זאת האהבה שלך (מירי מסיקה, שלום לאמונות)
החיים עפים (שיר חדש, 3 בינואר 2015 בחיפה)
מה כבר נשאר לקחת (בין העיר לכפר)
על הנייר (איך שהשמש תזרח)
שמעון השכן (אם אלה החיים)
רק שתבואי (איך שהשמש תזרח)
גם אני (איך שהשמש תזרח)
רגע שקט (שיר חדש, 8 בנובמבר 2014, עם רמי קלינשטיין)
עדיף אהבה (שיר חדש, 8 בנובמבר 2014, עם רמי קלינשטיין)
רמי קלינשטיין - התארח בהופעת הבכורה בפסטיבל הפסנתר ב-8 בנובמבר 2014. שר ביחד עם קרן שיר שלו "ביום של הפצצה", שיר שהיא כתבה להראל סקעת, "ואת" ושני שירים חדשים מתוך הפרויקט המשותף שלהם, "רגע שקט" ו"עדיף אהבה".
מתי כספי - התארח ב-5 בפברואר 2015. ביצעו בין היתר את "ילדותי השנייה" של מתי כספי.
לבד ביחד ולבד לבד הוא אלבום שהוציאו שמוליק קראוס וג'וזי כץ בשנת 1975. כל שירי האלבום נכתבו על ידי מרים ילן שטקליס כשירי ילדים, אך העיבודים באלבום הפכו את השירים לשירים המיועדים למבוגרים ולילדים כאחד.
הניהול המוזיקלי והעיבודים נעשו על ידי אלונה טוראל.
הקשר בין ילן-שטקליס ובין הזוג קראוס-כץ התפתח כבר בשנת 1967, אז הלחין קראוס את שירה "בובה זהבה" שהפך לאחד מלהיטיה הגדולים של להקת "החלונות הגבוהים".
ב-1975, מספר חודשים לאחר לידת בנם של הזוג, הם החלו לעבוד על מופע משירי ילן-שטקליס בבימויו של צדי צרפתי ובתוספת קטעי קישור שכתב יהונתן גפן.
באוגוסט 1975 הועלה המופע בירושלים לרגל יום הולדתה ה-75 של המשוררת ובסיום השנה יצא האלבום הכולל 12 משירי המופע, ללא קטעי הקישור.
בין השירים הבולטים באלבום ניתן למנות את "אצו רצו גמדים", "נתפייסה", "מיכאל" ו"ידידי טינטן".
השיר "יש לי אי" מבוסס על הלחן של השיר "קראוז צינוק" מהאלבום "מדינת ישראל נגד קראוז שמואל", אשר נכתב והוקלט בשנת 1971, אבל יצא רק בשנת 1977.
עטיפת האלבום שעוצבה בידי ציונה דוידוביץ, כוללת תצלום זוגי משותף של כץ וקראוס שאותו צילם גברא מנדיל.
בשנת 2013 העלו תיאטרון הקיבוץ ותיאטרון גושן מופע לילדים בשם "פרח נתתי לנורית" המבוסס על שירי האלבום, שזכה לברכתו של קראוס כחודש לפני מותו.
אלונה טוראל - עיבודים, הפקה מוזיקלית, פסנתר וקלידים
אלי מגן ועמי פרנקל - בס
פפו לוי - כלי הקשה
אד קורד, מרק שלו, דניס פרי, קנת קוק - כלי נשיפה
זאב אולמן ואיתמר ארגוב - חצוצרות
טכנאי הקלטות ומיקסים - לואי להב
הוקלט באולפני טריטון באפריל-אוגוסט 1975
לבד על המרבד הוא ספר ילדים שכתב ואייר בריאן וילדסמית.
יצא לאור באנגלית ב-1982 ובעברית, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ב-1986 בתרגומה של מיריק שניר.
מאז צאתו נהפך הספר לרב-מכר ונחשב ספר קלאסי לפעוטות, במקרים רבים בבחינת ספר ראשון לילדים קטנים מאוד.
הסיפור מספר על חתול שישב על המרבד לבד, ולאט לאט הגיעו עוד ועוד חיות שהפריעו לו, עד שסילק אותן.
הספר מיועד לילדים צעירים מאוד, ומודפס על קרטון קשיח.
בכל כפולת דפים מופיע איור גדול (של החתול על המרבד, לבד או עם שאר החיות), ושורה אחת בלבד של טקסט.
הספר נבנה בהדרגה עם מתח הולך ועולה עד לרגע השיא שבו החתול מגרש את שאר החיות.
הספר משעשע ילדים קטנים וגם מאפשר להם להבין שלכל אחד מותר להיות לפעמים קצת לבד, בלי שיפריעו לו במרחב האישי שלו.
לְבַדִּי הוא שיר עברי מאת חיים נחמן ביאליק שנכתב ופורסם בעיתון השילוח בקיץ 1902. השיר מבטא את יחסו הדואלי של ביאליק וצעירים רבים אחרים ליהדות בתקופת ההשכלה והתחייה.
מצד אחד, נטשו רבים את לימודי היהדות ופנו אל ההשכלה הכללית: מדע, פילוסופיה, היסטוריה וכדומה.
מצד שני, הנטישה של התרבות והדת היהודית יצרה בלבם של הצעירים את ה"קרע שבלב" שהרבו לדבר עליו אנשי הרוח.
ביאליק מביע בשיר "לבדי" את תחושת הבדידות והדאגה שלו הן לעצמו כאדם יהודי, והן לשכינה היהודית האלוהית שנותרה אף היא לבדה.
השיר מתאר את תחושותיו של המתמיד שנותר לבדו בבית המדרש, לאחר ששאר התלמידים נטשו את לימודי הגמרא, והעדיפו תחתיהם את הלימודים הכלליים, את "האור", את ההשכלה.
המשורר הוא היחיד והבודד שנותר, והוא מסתופף תחת כנפי השכינה, אך גם כנף זו נשברה, עקב נטישת שאר התלמידים.
לא רק הוא חש בודד, אלא גם השכינה, שנותרה לבדה בכל מקום, ורק בית המדרש נותר לה למחסה יחד עם המתמיד האחרון.
ההתלבטות של הצעיר מתבטאת בכך, שמצד אחד גם לבו נוטה אל האור הנכסף, ומצד שני הוא כואב את כאבה של השכינה הנטושה והמתייפחת.
האינטרפרטציה המקובלת של השיר מנוסחת בדבריו של חוקר הספרות אבנר הולצמן.
"לבדי' הוא אחד מביטוייו הצלולים, העמוקים והמאוזנים ביותר של הקרע שבלב בין השייכות השורשית לעולם המסורת היהודית לבין השאיפה לנתק את עבותותיו ולצאת למרחב" יש כאן מעין דרמה בין תלמיד ישיבה צעיר לבין השכינה, שמופיעה כמטפורה של אם נעזבת.
זהו מוטיב ביאליקי אופייני של גיבור המתלבט בין שני העולמות ונזקק לקרבתה ורחמיה של דמות אימהית.
גם במבנה של השיר יש התפתחות הדרגתית מבחינה פסיכולוגית במערכת היחסים בין הבן לאמו.
תחילה הוא גוזל רך שחוסה בצל כנפיה של האם, ואילו בסופו של השיר, דווקא האם היא זו שזקוקה לתמיכתו של הבן - "בנה יחידה" המתמיד האחרון שנותר לה.
גם הרמזים האינטר-טקסטואלים, כמו למשל "תחת כנפי השכינה" שמתקשר עם תפילת "אל מלא רחמים", תורמים לתחושת העצב והאובדן.
חיים באר רואה את המוקד של השיר במערכת היחסים שבין נער ואמו.
יש בשיר, לדעתו, תחושה של עקדה, שמתבטאת בעיקר במילים: "חרד חרדה עלי, על בנה, על יחידה", אשר מתקשרות לסיפור על עקדת יצחק.
המשורר חש כאילו הוא עקוד בשיר על ידי אמו ש"שכה בכנפה השבורה בעדי" והקימה מעין משוכה בינו ובין העולם.
מצד שני, הוא אומר, גם הטקסט המקראי מתייחס לעזיבת האיש את אביו ואמו, כדי לדבוק באשתו.
במקרה הזה של השיר "לבדי" הוא רוצה לעזוב כדי להצטרף לתנועה הגדולה שהולכת אל "האור", שסחף את כולם, משמע אל ההשכלה.
לְבוֹא חֲמָת (גם: לְבֹא חֲמָת) הוא ביטוי הנזכר רבות בתנ"ך לציון גבולה הצפוני של ארץ כנען המיועדת לעם ישראל.
ראשית נזכר האתר בסיפור המרגלים: , ובהמשך נזכר האתר בתיאור גבולותיה הצפוניים של ארץ כנען: .
בספר יהושע ובספר שופטים נזכר האתר כגבול "הארץ הנשארת" שנותר לעם ישראל לכבוש: , וכן: .
בתקופת דוד המלך ושלמה המלך השתרעה ממלכת ישראל בצפונה עד לבוא חמת: , וכן: .
בתקופה מאוחרת יותר מתואר כיצד ירבעם בן יואש החזיר את השליטה הישראלית עד לבוא חמת: .
כמו כן, לבוא חמת נזכר כגבול ההבטחה של עם ישראל בנבואותיהם של יחזקאל ושל עמוס.
תרגומי התנ"ך המסורתיים מתרגמים את "לבוא" כמילה ולא כשם (כך למשל בתרגום אונקלוס: "לְמָטֵי חֲמָת" = לבוא אל חֲמָת), ורוב החוקרים מסכימים עם פירוש זה.
לפי פירוש זה שם המקום מתייחס למקום באזור העיר חמת שבצפון סוריה.
לעומת זאת ישנם חולקים הטוענים ש"לבוא" חייב להיות שם כי ה"ל" שורשית וכי הביטוי מופיע לעיתים בין שמות.
לפי פירוש זה יש שמזהים את לבוא חמת עם הכפר לבווה שבצפון בקעת הלבנון, בסמוך למוצא נהר האורונטס.
לבד בקובה הוא ספר מאת הסופר האמריקני נלסון דה מיל, בעברו קצין חי"ר מעוטר שלחם במלחמת וייטנאם.הספר יצא לאור בארצות הברית בשנת 2017, בהוצאת סיימון ושוסטר.
הוא יצא לאור בעברית באותה שנה בהוצאת תכלת ובתרגום יונתן פרידמן.
העלילה מתרחשת בהווה, כאשר המספר וגיבור הספר הוא דניאל מקורמיק, המכונה מק, גבר קשוח, ציני ועייף שחי בשלווה על סירת הדיג שלו, "המֵיין" שמה, באי קי וסט הסמוך לחופי פלורידה.
מקורמיק שירת חמש שנים כקצין חי"ר, ולחם באפגניסטן.
על גבורתו בקרב עוטר מקורמיק בכוכב הכסף ובנוסף הוענק לו פעמיים עיטור לב הארגמן, הניתן למי שנפצע בלחימה.
לאחר שחרורו עבר מקורמיק, יליד פורטלנד, לקי וסט, וקנה את סירת הדיג שלו.
כאשר קרלוס, עורך דין ממיאמי המייצג ארגון גולים קובנים, מציע לו לצאת לקובה ולאתר אוצר שחבוי במערה בתמורה לשכר טרחה נדיב, מסכים מקורמיק כמעט מיד.
הוא טס לקובה במסווה של תייר בטיול מאורגן מטעם אוניברסיטת ייל ואליו מתלווה שרה אורטגה, ארכיטקטית יפהפייה ממוצא קובני ונכדתו של הבעלים המקורי של האוצר.
לאחר שימצאו את המטמון, נתיב הבריחה של השניים הוא באמצעות סירתו של מקורמיק, שחברו ג'ק קולבי, בוגר מלחמת וייטנאם, משיט לקובה, לכאורה כדי להשתתף בתחרות דיג.
מקורמיק ושרה מטיילים בהוואנה הענייה אך התוססת, ובין תמרון התחמקות ממלשינים (צ'יבטוס) וסוכני משרד הפנים אחד למשנהו גם מספיקים להתאהב.
אלא שהדברים אינם כפי שהם נראים.
לבון הגופי טר-פטרוסיאן (בארמנית: Լևոն Հակոբի Տեր-Պետրոսյան; נולד ב-9 בינואר 1946) הוא פוליטיקאי ארמני.
הוא היה נשיא ארמניה הראשון מ-1991 עד 1998. כשהיה חוקר בכיר במכון מטנדראן לכתבים עתיקים, הוא הוביל את תנועת קרבאך למען איחוד המחוז נגורנו קרבאך, שבו רוב אתני ארמני, עם ארמניה ב-1988. אחרי שקיבלה ארמניה את עצמאותה מברית המועצות ב-1991, טר-פטרוסיאן נבחר לנשיאות באוקטובר 1991 עם תמיכה ציבורית גורפת.
הוא הנהיג את המדינה במהלך מלחמת נגורנו קרבאך נגד אזרבייג'ן השכנה, שבמהלכה ארמניה תמכה במדינה העצמאית החדשה הרפובליקה של ארטסאך שקמה בנגורנו קרבאך במלחמתה נגד אזרבייג'ן.
הוא הואשם בזיוף הבחירות של 1996, שאחריהן נהרו אלפים לרחובות במחאה על התוצאות.
בראש המפגינים כמד יריבו שטען לניצחון בבחירות, וזגן מנוקיאן, שהיה קודם לכן עמיתו של טר-פטרוסיאן וראש ממשלתו הראשון, ואחר כך שר הביטחון.
העצרות ההמוניות דוכאו באמצעות כוח צבאי.
בעקבות חילוקי דעות קשים עם אנשי מפתח ממשלה, ובמיוחד שר הביטחון ואזגן סרקיסיאן וראש הממשלה רוברט קוצ'ריאן, טר-פטרוסיאן התפטר מהנשיאות ב-3 בפברואר 1998.
מעת התפטרותו ועד 2007, טר-פטרוסיאן נותר פעיל בזירה הפוליטית, ואף עשה קאמבק פוליטי בספטמבר 2007, והחליט להתמודד על הנשיאות ב-2008. הוא מתמודד נגד אחד מחברי ממשלתו לשעבר, ובזמן הבחירות ראש הממשלה, סרז' סרקזיאן.
לפי תוצאות רשמיות, הוא זכה ברק 21.5% מקולות המצביעים.
טר-פטרוסיאן טען שהבחירות זויפו, והוביל אלפים מתומכיו בהפגנות המוניות נגד הזיוף לכאורה, וקרא לבחירות חדשות.
אחרי שבוע של הפגנות, הממשלה השתמשה בכוח משטרתי וצבאי לפיזור התומכים של פטרוסיאן, והביאו למותם של עשרה אנשים, ב-1 במרץ 2008.
ב-1 באוגוסט 2008, טר-פטרוסיאן ייסד את הקונגרס הארמני הלאומי, ארגון גג אשר כלל יותר מתריסר מפלגות פוליטיות וארגונים חוץ-ממשלתיים.
בתור מפלגת האופוזיציה הראשית בארמניה, הקונגרס הלאומי לא ישב בפרלמנט והיה מעורב בעיקר במאבק בשטח נגד ממשלתו של סרג' סרקזיאן.
הם ארגנו עצרות המוניות בעקבות האביב הערבי, והצליחו לדחוף את הממשלה לכמה ויתורים מדיניים.
בבחירות של שנת 2012 לאספה הלאומית, הקונגרס הלאומי זכה ב-7.1% מקולות הבוחרים.
טר-פטרוסיאן נולד בחלב, שבסוריה, למשפחה אשר שרדה את השואה הארמנית ואף לקחה חלק בהתנגדות מוסא דאג.
משפחתו היגרה להסובייטית ארמניה באותה שנה בה הוא נולד.
בשנת 1968 הוא סיים תואר במזרחנות באוניברסיטת ירוואן.
בשנת 1972 הוא השלים תואר שני באוניברסיטת לנינגרד, וב-1987 את הדוקטורט.
בשנים 78–1972, טר-פטרוסיאן עבד בתור חוקר זוטר במכון הארמני לספרות.
מ-85–1978, הוא החזיק בתפקיד מזכיר המדע במכון מטרדראן, הקרוי על שם הקדוש הקדוש Mesrob Mashdots.
מ-1985 והלאה, הוא עבד במכון כחוקר בכיר.
הוא נשוי ללודמילה (לבית פלסקובסקאיה); לזוג יש בן אחד, דוד, ושלושה נכדים (הייק, לבון, וארמין).
טר-פטרוסיאן הוא פוליגלוט הדובר ארמנית, אשורית, רוסית, צרפתית, אנגלית, גרמנית, וערבית.
הוא מחברם של יותר מ-70 פרסומים בארמנית, רוסית וצרפתית.
הוא חבר באיגוד הסופרים של ארמניה, החברה הצרפתית-אסייתית, אקדמיית מחיטריאן ונציה, והוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לה ברן, אוניברסיטת סופיה, הסורבון ואוניברסיטת שטרסבורג.
תנועת קרבאך ועצמאותה של ארמניה
ועדת קרבאך קמה ב-19 במאי 1988. לבון טר-פטרוסיאן הפך עד מהרה למנהיג בפועל של הקבוצה.
מ-10 בדצמבר 1988 ועד ל-31 מאי 1989, הוא היה תחת מעצר בכלא מטרוסקאיה טישינה במוסקבה, יחד עם חברים אחרים מוועדת קרבאך.
ב-1989, טר-פטרוסיאן נבחר כחבר מועצת המנהלים של התנועה הפאן-ארמנית הלאומית.
מאוחר יותר, הוא הפך ליו"ר הדירקטוריון.
ב-27 באוגוסט 1989, הוא נבחר כסגן מזכ"ל הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
הוא נבחר שנית ב-20 במאי 1990. ב-4 באוגוסט באותה השנה, הוא הפך ליו"ר המועצה העליונה של ארמניה.
טר-פטרוסיאן נבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית החדשה של ארמניה ב-16 באוקטובר 1991 נבחר מחדש ב-22 בספטמבר 1996.
בפעם השנייה שהוא נבחר לנשיאות, הבחירות הוכתמו בהאשמות של הונאה בבחירות שדווחו על ידי האופוזיציה, ונתמכו על ידי משקיפים בינלאומיים רבים.
כ-200,000 אנשים יצאו לרחובות ולכיכרות במחאה נגד התוצאות, אשר לפיהן טר-פטרוסיאן זכה בקצת מעל 50% מהקולות.
אחרי ששני פוליטיקאים הוכו על ידי ההמונים בבית הממשלה (הצמוד לכיכר הרפובליקה, בה נערכו ההפגנות הגדולות ביותר), שוגרו כוחות צבאיים לירוואן, וביניהם טנקים וחיילים, כדי לפזר ולדכא את המחאה.
באותו היום, שר הביטחון וזגן סרקיזיאן הצהיר כי "גם אם [האופוזיציה] הייתה לוקחת 100% מהקולות, הצבא וכן כוחות הביטחון ומשרד הפנים לא היו מכירים בה בתור המנהיגות הפוליטית." הפופולריות של טר-פטרוסיאן דעכה עוד יותר, כשהאופוזיציה התחילה להאשים אותו בשפל הפוליטי שארמניה שקעה בו בתקופה הפוסט-סובייטית.
קצת יותר משנה לפני הבחירות, בנאום ששודר בטלוויזיה, הוא הוציא מן החוק את מפלגת הפדרציה המהפכנית הארמנית כשהוא מפרט על מזימה לכאורה שנרקמה על ידי המפלגה לנהל פעולות טרור נגד הממשל שלו, ולסכן את הביטחון הלאומי של ארמניה, ולהפיל את הממשלה.
טר-פטרוסיאן נאלץ להתפטר בפברואר 1998 לאחר שתמך בפשרה בסכסוך על נגורנו קרבאך, אשר ארמנים רבים ראו כמערערת את הביטחון הלאומי.
השרים בממשלתו של טר-פטרוסיאן, בהובלתו של ראש הממשלה דאז, רוברט קוצ'ריאן, סירבו לקבל את תוכנית השלום עבור קרבאך שהציעו המגשרים הבינלאומיים בספטמבר 1997. התוכנית התקבלה על ידי טר-פטרוסיאן ואזרבייג'ן, ולפיה תהיה האטה "הדרגתית" של הסכסוך, בעוד קביעת הסטטוס של קרבאך תידחה, וזה היה המכשול העיקרי בין הצדדים.
על פי ההסכם, היה על ארמניה להחזיר שטחים שבשליטתה סביב קרבאך לאזרבייג'ן, ובתמורה, אזרבייג'ן וטורקיה יסירו את המצור שהטילו על ארמניה.
אחרי התפטרותו, טר-פטרוסיאן המעיט להופיע בפומבי, ונמנע ממגעים עם התקשורת, על אף הספקולציות שהוא ירוץ שוב לתפקיד נשיא ארמניה בבחירות הכלליות של פברואר 2003. במקום הפעילות הפוליטית, הוא הקדיש את זמנו למחקר האקדמי שלו.
בשנים 07–2005, הוא פרסם שני כרכים של עבודת מחקר היסטורית, "הצלבנים הארמנים".
ב-21 בספטמבר 2007, טר-פטרוסיאן הופיע בנאום הציבורי הראשון שלו מזה כמעט עשור, באירוע בירוואן לציון יום השנה ה-16 של מגילת העצמאות הארמנית.
בנאום הוא ביקר בחריפות את קוצ'ריאן.