tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן הם מודים שהם טמאים בטומאה חמורה יותר מטומאת נידה הניתנת להסרה במקווה, ולמרות זאת שומרים על דיני הנידה, שלא בהתאם לחוק המקורי.
אם הם יאמרו שזה מבוצע בשל פסיקה הלכתית, מחלוקות הפוסקים יוכיחו שאלוהים גם מחוקק וגם יכול לבטל את חוקיו.
כך גם בתפילות, היהודים מבקשים על קיבוץ הגלויות ובניית ירושלים, והם צמים את הצומות לזכר החורבן, אף על פי שאסור להוסיף על מצוות התורה.
ב מסופר על בחירת הלוויים לעבודות המשכן, אף על פי שקודם לכן הבכורים מכל בני ישראל הוקדשו לשם כך.
השתנות הציווי הוא הוכחה נוספת לביטול חוקים של האל, ואם כן אין סיבה לדחות את הקוראן.
טענה חוזרת בספר היא, שאם מקור האמונה בנביאים הוא במסורת, אין עדיפות למסורת היהודית על פני מסורות אחרות.
אם היהודים רוצים לטעון שאבותיהם היו חכמים יותר - הם צריכים לבסס זאת, מאחר שלא מצאנו שום ידע בולט במדעים המדויקים (العلوم الدقيقة) שהגיע מהיהודים, וחלקם בפיתוח המדע זניח בהשוואה ליוונים, הנבטים (النبط) והמוסלמים.
לפי הפסוק , מלכות בית דוד שהיא משבט יהודה לא יכולה להסתיים.
עד ביאתו של ישו (עיסא) הייתה ליהודים מדינה ומלכות, ומאז בואו היהודים נכבשו בידי עמים זרים.
זה מחייב אותם לקבל שהוא אכן המשיח.
בספר מובאים גם דברי ישו בוויכוחיו עם הפרושים, בבשורה על פי מתי 12.
לדבריו, בניגוד לשאר המסורות, הקוראן הוא נס מתמשך (אעג'אז אל-קוראן) ואין צורך בהסתמכות על מסורת כדי להיווכח בו.
בנוסף, אמונת היהודים חלשה יותר מהאמונות בישו ומוחמד, שעליהם מעידים האומות, מאחר שהאומות מסתמכות רק על כתבי היהודים לשם כך.
ואם יטענו שכל הדתות מסכימות על נבואת משה, זה אומר שיש חשיבות להסכמה הרחבה של הדתות הגדולות - ואם כן הקונצנזוס דווקא מצביע על היהודים ככופרים.
מאידך, אם הם לא מסתמכים על הקונצנזוס, הם מסתמכים רק על מיעוט קטן והיתרון נותר בדתות הגדולות.
בספר המחבר גם מצטט פסוקים מהתנ"ך המרמזים לטענתו על מוחמד.
בדומה למה שהובא באוטוביוגרפיה, הובא הפסוק , וראיה כי "אחיהם" מתאים לבני ישמעאל, כפי שהתאים לבני עשיו בפסוק .
לדבריו, אין סיבה לכתוב בתורה על נביא עתידי, אם לא יצווה על חוקים חדשים.
רמז נוסף למוחמד מסתמך על גימטריה בפסוק .
המילים "בִּמְאֹד מְאֹד" שווים בערכם הגימטרי ל-92, שזהו גם ערכו של השם "מחמד".
לטענתו, לא מדובר בגימטריה אקראית אלא מכוונת, מאחר שהיא נמצאת בפסוק שהתייחד אך ורק לבני ישמעאל, הערבים.
הספר מצטט את תרגום אונקלוס ובו נבואה על שלוש הדתות: .
הספר מפרש את התרגום בלשון עתיד, ומזהה את שעיר עם ישו והנצרות, ואת פארן עם מכה, שבה הופיעו מוחמד והאסלאם.
את הראיה לזיהוי של פארן עם ישמעאל הוא מביא מהפסוק "וישב במדבר פארן" שנאמר על ישמעאל.
כדי להסביר את העובדה שהיהודים אינם מקבלים את הפירוש הזה, הוא מצטט את הפסוק וטוען שאפילו התורה כבר העידה שהיהודים חסרי הבנה.
על ביטול מושג העם הנבחר
לטענת הספר, מצד אחד ספרו של איוב שלא היה מבני ישראל - נכנס לכתבי הקודש, ומצד שני עקב מעשיהם הרעים, נהרגו 500,000 איש מעשרת השבטים, שהם כן מבני ישראל - ונדחו מלפני האל.
בנוסף, בתורה עצמה כבר מובא הרעיון שאין הבדל בין בני ישראל לשאר האומות, בפסוקים (שהמחבר הרכיב יחד) , ו- .
אלו ראיות לשיטתו שאין משמעות גנאלוגית לרעיון העם הנבחר, ואלוהים יכול לבחור גם מבני עמים אחרים.
על הכפירה והזיוף בדברי היהודים
הספר מותח ביקורת על מנהגים חסרי היגיון בקרב היהודים, על דברי כפירה וביזוי האל שהם משמיעים, על זיופים (תחריף, تحريف) שהם הכניסו בדברי התנ"ך, ועיוותים של מגילות משה המקוריות.
לדוגמה, בברכות קריאת שמע הם אומרים "אהבת עולם אהבתנו", אף על פי שהם נתונים בגלות ארוכה.
וכן "כל רודפי בניך ואויבי עדתך כולם כיסמו ים, אחד מהם לא נותר", למרות שרודפיהם ממשיכים להופיע.
לטענתו, היהודים רואים את עצמם כאשכול ענבים, ואת אומות העולם כקוצים השומרים עליו, בזמן שהאומות דווקא משפילים אותם ומבזים אותם.
הם מצפים לביאת המשיח שבה יתקיימו מילולית כל המטאפורות בספרי הנביאים.
למשל נבואת וגר זאב עם כבש מתפרשת מילולית, שכן היהודים דוחים את משיחיותו של ישו בטענה שהיא לא התקיימה.
המחבר כותב כי הם עדיין נוהגים לנסות להאכיל אריות בתבן, כדי לגלות את העת שבה הם יאכלו ממנו.
בהמשך לכך, מובעת הטענה כי היהודים מסרבים להכיר במציאות שבה אומות העולם עובדות את האל.
הם עדיין מבקשים ממנו בתפילות ראש השנה שימלוך על העולם עד שכל האומות יכירו שהוא אלוהי ישראל, דהיינו הם מצפים לשלטונם הבלעדי.
הם ממשיכים להתלונן בתהלים על שהגויים עדיין אינם מכירים בו.
בדבריו מטיל המחבר האשמות על אמונת היהודים באל אנתרופומורפי.
כך גם הפסוק והלוחות שנכתבו .
המחבר מודה שחכמי היהודים ניסו לפרש מחדש פסוקים אלו, לטענתו בהשפעה מוסלמית ועקב החשש מהביקורת, אך לדעתו אי אפשר להכחיש את משמעותם המקורית.
דוגמה לכך הוא מציג בפסוק ובפסוקים דומים.
אם נלך לפי פירוש התרגום לפסוק, "ותב ה' במימריה" (=אלוהים נסוג מדברו), זה סותר את אמונת היהודים בנצחיות דבר האל, ושוב מאשש את עקרון הנסח', שעל פיו הקוראן יכול לבטל את התורה.
בנוסף, "ויתעצב" הוא מלשון הקללה לחוה, "בעצב תלדי בנים" שפירושו כאב או אבל.
לשיטת אל-מוגרבי, גם היהודים מודים שהתורה במקור ניתנה רק לכוהנים בני לוי שהיו שופטי ישראל.
הוא מצטט את הפסוק: .
זאת בעוד בקרב בני ישראל הופצה רק שירת האזינו, כפי שנאמר .
לדבריו, אלוהים ידע שהם יעוותו את דברי התורה, ולכן כתב מראש רק על השירה שתישאר עדות בפיהם, מה שמרמז שחלקים אחרים בתורה יישכחו.
אל-מוגרבי טוען שהתורה אכן נשכחה ברובה עם הכהנים שנהרגו בחורבן בית ראשון, ושוחזרה באופן חלקי ומעוות בידי עזרא הסופר, מתוך מגילות ששרדו.
הוא קובע כי "התורה שבידיהם היא למעשה ספר עזרא (كتاب عزرا), לא ספרו של האל".
וזאת הסיבה שיש בתורה גילויים אנתרופומורפיים.
המחבר מביא דוגמה לפירוש מוטעה בדברי התורה.
לטענתו, באזהרת "לא תבשל גדי" הכוונה הייתה לא לאחר את הבאת הביכורים עד התבגרות, בדומה למשמעות הפסוק , ואילו היהודים הבינו בטעות שיש לאסור בשר בחלב.
הספר מאריך לתאר את צרות הגלות וטלטולי היהודים בכל מקום, ועל הגזירות שניחתו עליהם במשך הדורות.
לדבריו עוד קודם לכן בימי המלוכה היו מלכים שהרגו ורדפו את הנביאים, שרפו את כתבי הקודש והקימו מקדשים לאלילים.
נסיבות אלו יכולות להסביר את העיוותים בתורה.
על אמונות היהודים לגבי האסלאם
אל-מוגרבי מנסה גם להשיב לטענות היהודים על האסלאם.
לדברי היהודים, הרב היהודי עבדאללה בן סלאם השפיע כל כך על מוחמד, עד כדי כך שהוא המקור לצחות הלשון הנדירה של הקוראן, וגם להלכה המוסלמית כי גרושה חייבת להתחתן עם גבר נוסף לפני שתחזור לבעלה הראשון - וזאת כדי להפוך את המוסלמים לממזרים.
הספר מנסה להשיב באותה מטבע: דוד המלך (דאוד) וגם המשיח העתידי הם ממזרים פעמיים, בגלל מעשה בנות לוט ומעשה יהודה ותמר.
אלא אם כן היהודים יודו שחוקי האל ניתנים לשינוי.
וכך גם לגבי הטענות היהודיות על סתירות בספר הקוראן: המוסלמים מאמינים באפשרות של שינוי החוקים, אבל היהודים לא.
אם כן איך הם יסבירו את הסתירה בין מצוות השבת שניתנה עם ירידת המן, לבין החוק שנאמר מאוחר יותר על צום יום הכיפורים, שניתן עקב חטא העגל?
ימים אלו סותרים במהותם כאשר הם יוצאים באותו יום.
הספר מציג שתי סיבות לדעתו, מדוע היהודים מסרבים להתאסלם: הרבנים וחכמי הדת מחד, והמבנה המפוזר של קהילות היהודים בעולם מאידך.
הוא מציג שורת טענות נגד איסורים רבניים כגון חלב נוכרי, פת עכו"ם, יין נסך וטריפה, שכל תכליתם נועדה רק כדי לבצר את היהודים בדתם, ולמנוע מהם לעזוב אותה.
כך, לטענתו במקור מותר היה לאכול מאוכל של נכרים, והראיה מדברי בני ישראל לבני אדום בפסוק .
הוא טוען שאצל היהודים הקראים אין את האיסורים הללו ולכן הם מתאסלמים ביתר קלות.
לגבי המבנה המפוזר של התפוצה היהודית, הוא טוען שיש דינמיקה מתמדת של החמרה בהלכה היהודית.
לדבריו, כדי שיהודי נודד יוכל להיקלט בקהילה חדשה הוא חייב להחמיר יותר מהם, בדיני השחיטה למשל, ולהאשים ולהוכיח אותם על חולשתם הדתית.
בני הקהילה יאמצו את הנורמות החדשות בשל חשש מהביקורת, ואם ינסה מהגר חדש להישאר בנורמה הישנה הוא עצמו יואשם ברפיון דת, וגם הוא יהיה חייב לאמץ את הנורמה המחמירה.
בפרק חתימת הספר (ח'אתמת אל-כתאב خاتمة الكتاب) מוטחות האשמות על טיפשותם של היהודים.
המחבר מזכיר כי "אבותיהם ראו בכל יום אותות פיזיים ואש שמימית, שאומות אחרות לא ראו, ובכל זאת הם דאגו לסקול את משה ואהרון פעמים רבות".
על בסיס המסופר במקרא הוא מונה את חטא העגל, מרד אבשלום, פילוג הממלכות שגרם להפסקת העלייה לרגל (חאג', حج) לירושלים ואת ההתעקשות במשך מאות שנים להפר את דברי הנביאים - כסיבות להחשיב את היהודים כבורים וטועים.
כסיפור נוסף לחיזוק מסקנה זו, מובא התיאור על האירועים סביב משיחיותו של מנחם בן שלמה, המכונה אבן אל-רוחי (ويعرف بابن الروحي) או "דוד אלרואי" במקורות אחרים.
במסגרת זו הובא תיאור לעגני על יהודי בגדד:
הספר זכה להשפעה בקרב מוסלמים, וצוטט פעמים רבות, בין היתר בכתביהם של הפוסקים המוסלמים אבן קיים אלג'וזיה מדמשק ושיהאב אל-דין אל-קראפי (شهاب الدين القرافي 1228–1285) ממצרים.
כתבי יד של הספר נשמרו בטהרן, קהיר, איסטנבול וירושלים, ובחלק מהם אין את החלק האוטוביוגרפי.
הספר יצא במספר מהדורות דפוס, בין היתר בקהיר ב-2006, ובדמשק ב-2014.
בשנת 1964 תרגם המזרחן משה פרלמן את הספר לאנגלית.
במאה ה-14 פורסם בלטינית חיבור בשם "איגרת רבי שמואל" מאת הבישוף של מרקש אלפונסו בואנהומבה (Alfonso Buenhombre).
הספר היה לאחד מן החיבורים האנטישמיים הנפוצים ביותר בימי הביניים המאוחרים באירופה, ונדפס במהדורות רבות.
השפעתו ניכרת בכתביהם של תאולוגים והוגים אנטי-יהודיים, ובהם המומר אנטוניוס מרגריטה ומרטין לותר.
משערים שהדמות באיגרת מבוססת על סמואל אל-מוגרבי.
הרמב"ם באיגרת תימן שנכתבה כעשור לאחר חיבור "אפחאם אל-יהוד" (ב-1173), כינה את מחבר הספר 'הפושע'.
הוא הקדיש חלק משמעותי מהאיגרת למענה על חלק מטענותיו של אל-מוגרבי.
על הרמז מהפסוק "הופיע מהר פארן" הוא כתב שהפסוק מדבר בלשון עבר.
כך שלא ייתכן שמדובר בנבואה לעתיד.
את הנבואה "ונתתיו לגוי גדול" הוא הסביר כעניין דמוגרפי-כמותי בלבד, הנטול משמעות דתית מיוחדת.
לדבריו, הרמז בגימטריה של "במאד מאד" מסתמך במקורו על הקוראן (סורה 61, א-צף, איה 6) שבו נאמר שישו ניבא על "אחמד" (בבשורה על פי יוחנן יד 16).
הגימטריה בפסוק לא מתאימה ל"אחמד".
"נביא מקרבך מאחיך כמוני" - על כך כתב הרמב"ם שיש לשים לב להקשר הפסוק, המדבר על נביא כתחליף לקוסמי קסמים, מנחשים ומכשפים.
ולכן נביא חייב להציג מופתים, אם כי זהו לא תנאי מספיק כדי לבטל את דברי התורה שהם נצחיים.
המשורר יהודה אלחריזי בתחילת המאה ה-13 כתב בספרו תחכמוני על בנו של רבי יהודה בן עבאס:
הפילוסוף היהודי אבן כמונה כתב בהמשך המאה ה-13 על התאסלמותו של סמואל אל-מוגרבי כי היא בוצעה רק כדי "להכעיס את היהודים", ועל אחת מטענותיו כתב כי היא אפילו אינה ראויה לתגובה.
ההיסטוריון הרב יוסף סמברי מהמאה ה-17 כתב על חיבורו של אל-מוגרבי פרק לעומתי במיוחד, ובראשו סיכם את דבריו:
אפי איתם (נולד ב-25 ביולי 1952, ג' באב ה'תשי"ב) הוא תת-אלוף במיל', בעל עיטור המופת, חבר הכנסת ושר לשעבר וכן יושב ראש המפד"ל (2002–2004) ויושב ראש מפלגת אח"י.
משנת 2010 עד 2021 היה נשיא חברת "ג'ני אנרג'י אינטרנשיונל".
איתם נולד בשם אפרים פיין ב-1952 בקיבוץ עין-גב, בנם של גרשון ואסתר פיין.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חזר בתשובה דרך מכון מאיר.
בגיל 25 למד איתם בישיבת מרכז הרב.
איתם התגייס לצה"ל בשנת 1971 והתנדב לשייטת 13, אך הודח במהלך המסלול.
הוא עבר טירונות צנחנים, הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, אולם נאלץ לפרוש מן המסלול.
איתם עבר לחטיבת גולני, שובץ בגדוד 12 ונשלח לקורס קציני חי"ר.
עם תום הקורס שב איתם לגדוד ומונה למפקד מחלקה.
במלחמת יום הכיפורים לחם בקרבות הבלימה נגד הצבא הסורי ברמת הגולן.
ב-7 באוקטובר הצליחו איתם וחייל נוסף לבלום טור טנקים סורים שניסה לחדור לנאפח, באמצעות 3 רקטות נ"ט מדגם בזוקה ומקלע כבד.
איתם אף חילץ את הפצועים בקרב ופינה אותם בבטחה.
על כך הוענק לו עיטור המופת.
בהמשך המלחמה השתתף בקרב ההבקעה לרמה הסורית.
לאחר המלחמה שימש כמפקד פלוגה בגדוד ולחם במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
בשנים 1976–1977 פיקד על סיירת גולני, בין השאר במבצע יונתן.
לאחר שחזר בתשובה, בשנת 1978 למד כשנה בישיבת מרכז הרב.
ב-1979 מונה למפקד גדוד 12 של חטיבת גולני ולקח חלק בפשיטה על רכס כוכבא בדרום לבנון בקיץ 1979 ובמבצע מוביל.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 היה מפקד גדוד דקל, גדוד חי"ר בבה"ד 1. לאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ופיקד על חטיבת אלכסנדרוני.
בשנת 1989 יצא ללימודים בקולג' המלכותי ללימודי ביטחון בלונדון.
לאחר שחזר מונה לתפקיד הדרכה.
בשנת 1994 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לפקד על עוצבת אתגר, אוגדת שריון.
בשנים 1997–1999 פיקד על עוצבת הגליל שהייתה אחראית על כוחות צה"ל בדרום לבנון.
איתם הוביל את האוגדה להישגים מבצעיים רבים כנגד החזבאללה.
איתם התנגד לנסיגת צה"ל מלבנון.
בשנת 2001 פרש מצה"ל בדרגת תא"ל וויתר על חופשת השחרור בתשלום שלה היה זכאי.
לאחר שחרורו עברת את שם משפחתו מ"פיין" ל"איתם".
במהלך תקופת פיקודו על החטיבה התנהלו משפטים שנודעו לימים כ"משפט גבעתי א'" ו"משפט גבעתי ב'".
במהלך המשפט טען מג"ד ושלושה מפקודיו, שנאשמו שהורו לחייליהם לשבור ידיים ורגליים של פלסטינים, כי את הפקודה נתן איתם.
בנוסף נטען כנגד איתם כי במהלך האינתיפאדה הראשונה הכה פלסטינים, אולם הוא מעולם לא הועמד לדין על כך.
ב-1992 ננזף על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק בגין חשד למעשי אלימות בלתי חוקיים בתושבי עזה שבוצעו על ידו ובהוראתו.
עוד בזמן היותו במדים התבטא מספר פעמים בחריפות בפומבי באופן פוליטי ויש המעריכים שבשל כך הוחלט שאין לקדמו בצה"ל.
בעת פרישתו מצה"ל ב-2001, לאחר שלא קודם לדרגת אלוף, ועקב ביקורתו הגלויה על הדרג המדיני, היה איתם אחד מהקצינים הקרביים הבכירים ביותר בעלי כיפה סרוגה, ורבים בציונות הדתית ראו בו את המנהיג העתידי שלהם.
איתם היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים ולמחנות השונים בציבור היהודי בישראל.
ב-2002 התראיין איתם לארי שביט בעיתון "הארץ" ופרט את משנתו הפוליטית והדתית-אמונית ואת תחושותיו האישיות.
ראיון זה בישר איתם את כניסתו לפוליטיקה.
באותה שנה הצטרף איתם למפד"ל ונבחר ליושב ראש המפלגה.
איתם נחשב לנציג הזרם החרד"לי, ויריביו הפוליטיים במפלגה, שהונהגו על ידי זבולון אורלב, לא קיבלו את מנהיגותו.
בעקבות מבצע חומת מגן שהחל בסוף מרץ 2002 ופעולות צה"ל שבאו אחריו, חלה ירידה הדרגתית בטרור הפלסטיני ועלייה ניכרת בכמות הסיכולים המוצלחים.
עקב כך, הצטרפה מפד"ל ב-8 באפריל 2002 לממשלת שרון הראשונה, ואיתם כיהן ראשית כשר בלי תיק, והחל ב-18 בספטמבר 2002 כשר התשתיות הלאומיות.
בתור שר התשתיות קידם איתם את פרויקט הגז הטבעי ואת סגירת מסוף פי גלילות.
במרץ 2003 הצטרפה מפד"ל לממשלת שרון השנייה, בקואליציה שכללה גם את הליכוד, את שינוי ואת האיחוד הלאומי.
עם הצטרפותה לקואליציה, קיבלה מפד"ל שני משרדים ממשלתיים ואיתם נבחר כשר הבינוי והשיכון מטעמה.
בעקבות הכרזת שרון על תוכנית ההתנתקות נקט איתם קו תקיף של פרישה מיידית מהממשלה, ואילו זבולון אורלב נקט בגישה שיש להשפיע מבפנים ולהישאר בממשלה, כל עוד אפשר לסכל מבפנים את ההתנתקות.
לאחר ישיבת הממשלה שבה פוטרו שרי האיחוד הלאומי ואושרה תוכנית ההתנתקות, איתם ויצחק לוי, שהתנגדו לתוכנית, הכריזו על התפטרותם מהממשלה (ב-8 ביוני 2004) ועזיבתם את הקואליציה.
המהלך של השניים יצר קרע בסיעת המפד"ל, שכן אורלב לא התפטר ושאר הסיעה תמכה בקו של אורלב.
רק לאחר שחוק ההתנתקות עבר בקריאה ראשונה בכנסת, התפטר אורלב ויחד עם שאר חברי סיעת המפד"ל פרשו מהקואליציה.
למרות זאת, עדיין נותר בעינו הקרע בין איתם לאורלב, שבגינו העלה איתם, ביחד עם חברו למפלגה, יצחק לוי, הצעה לוועידת המפד"ל לאיחוד יחד עם מפלגת "האיחוד הלאומי".
הצעה זו נדחתה ברוב קולות.
בעקבות עתירה שהוגשה לבית הדין של המפלגה בשל פרישתו מהקואליציה בניגוד להחלטת הסיעה, הודח איתם מתפקיד יו"ר המפד"ל ב-14 בפברואר 2005. בעקבות צעד זה והחרפת הקרע עם מחנה אורלב, פרשו איתם ולוי מהמפד"ל והקימו את סיעת "ציונות דתית לאומית מתחדשת" שפעלה בתיאום עם מפלגת האיחוד הלאומי ובהמשך גם עם המפד"ל.
הסיעה נקראה גם "סיעת התחברות".
במהלך יישום תוכנית ההתנתקות ופינוי היישובים בגוש קטיף הביע איתם התנגדות חריפה למהלך לצד קריאה פומבית להימנע מכל גילויי אלימות או סרבנות.
בנאום חריף שנשא ב-11 בינואר 2005, בהפגנה גדולה נגד ההתנתקות, קרא איתם לשרון "סרבן דמוקרטיה" בעקבות סירובו של שרון לערוך משאל עם.
איתם טען ששרון מקדם את תוכנית ההתנתקות בצורה אנטי-דמוקרטית באמצעות איומים, פיטורים ודילים מושחתים.
כמו כן, טען איתם ששרון ותומכיו בשמאל מנהלים מסע הסתה נגד המתנחלים שכולל יצירת פרובוקציות נגדם ואף את התרת דמם, במטרה לעשות דה-לגיטימציה למאבק הימין נגד התוכנית.
למרות הביקורת החריפה נגד שרון והתוכנית, שלל איתם סרבנות ואלימות ואמר שבסיום המאבק .
כמה חודשים לפני הפינוי עבר איתם להתגורר ביישוב נצר חזני בגוש קטיף.
מעבר זה שהתבצע לאחר הוצאת צו אלוף פיקוד האוסר העתקת מגורים לרצועת עזה גרר ביקורת מצד חברי הכנסת במחנה השמאל, אך יו"ר הכנסת ראובן ריבלין אמר שהמעשה נמצא בגדר החסינות המהותית של חבר הכנסת.
בגלל התנגדותו הנחרצת לסרבנות ולאלימות, שימש איתם כמתווך לא רשמי בין המתנחלים לבין כוחות הביטחון וזכה לאמונם ולהערכתם של שני הצדדים.
בין השאר פעל לארגן הפקדת נשק מאורגנת בכל היישובים המיועדים לפינוי, שהתרכזה בנצר חזני, על מנת למנוע כל סיכוי של פליטת כדור או ירי איש על אחיו.
איתם דרש גם שהכוחות המפנים יגיעו בלי נשק חם לביצוע הפינוי.
ביולי 2005 יזם איתם "אמנת מאבק" עליו חתמו מספר חברי כנסת מן הימין ומספר רבנים, שבה יקבעו כללי המחאה נגד תוכנית ההתנתקות והקווים האדומים שאסור לחצותם.
המרכיב העיקרי בהצהרה היה התנגדות לאלימות מכל סוג שהוא:
בנוסף הוחלט שפעילויות המחאה תתבצענה ללא נשק, וזאת על מנת למנוע סכנה של התדרדרות לשפיכות דמים עקב פתיחה באש או פליטת כדור.
האמנה חולקה באלפי עותקים למשתתפי צעדת ההתחברות לכפר מימון.
אפי איתם נכח בגוש קטיף בזמן פינויו במסגרת תוכנית ההתנתקות ופעל על מנת למנוע התנגשויות אלימות.
לאחר פינוי נצר חזני שהה איתם בנצרים וליווה אותם ביום הפינוי.
במאמר לסיכום ההתנתקות (מעריב, 27 באוגוסט 2005) כתב העיתונאי בן כספית, שלמתנחלים ולהנהגתם חלק גדול בכך שההתנתקות עברה בשלום, והוא ציטט את איתם שהסביר שעם כל הכבוד לכוחות המפנים, האלימות נמנעה בעיקר משום שהמתיישבים המפונים ומתנגדי ההתנתקות החליטו לנהוג באיפוק ולא להתנגד באלימות.
בשנת 2005 הצטרפה מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת לסיעת האיחוד הלאומי, שכללה את חברי הכנסת של מולדת, בני אלון ואריה אלדד, וחברי הכנסת של תקומה, צבי הנדל ואורי יהודה אריאל.
במסגרת הרשימה לבחירות לכנסת ה-17 קיבלו איתם ויצחק לוי את המקומות השלישי והרביעי בהתאמה.
איתם מונה לראש מטה ההסברה של האיחוד הלאומי בקמפיין הבחירות.
ב-1 בפברואר 2006 הגיע איתם, יחד עם חברי כנסת נוספים, למאחז עמונה, כדי למנוע הריסת 9 בתים שנבנו ללא היתר בנייה.
במקום פרצו עימותים קשים בין המתנחלים לבין כוחות הביטחון, בהם נפצעו רבים מכוחות הביטחון ומהאזרחים שהתעמתו עמם, ובהם גם הח"כים אפי איתם, מוטי יוגב ואריה אלדד.
איתם אושפז בבית החולים הדסה עין כרם, ותקף בחריפות את אהוד אולמרט, שאותו האשים בכך ש"השוטרים קיבלו פקודה להתיר את דמם של הילדים ומנהיגי הציבור.
זה פוגרום שנעשה באנשים צעירים", בנוסף, ביקר בחריפות את אלימות המשטרה.
המשטרה שחררה קלטת וידאו אותה צילמה, המוכיחה לכאורה שאיתם לא נפצע מפרש משטרה, ולא היו פרשים בסביבתו סמוך לזמן הפגיעה.
לטענתם נפצע איתם על ידי אבנים שזרקו המתנחלים ולא על ידי פרש משטרתי.
ב-8 בפברואר, לעומתה הציג איתם תמונות בהן הוא נראה סמוך לפרש משטרתי, לכאורה שניות אחרי שפגע בו, לפי דבריו.
ב-9 בפברואר הודיעו האיחוד הלאומי והמפד"ל על הקמת "רשימה יהודית לאומית מאוחדת".
את המשא ומתן ניהלו בנימין אלון, איתם וזבולון אורלב.
במסגרת הבחירות לכנסת ה-17 כיהן איתם כראש מטה ההסברה של הרשימה המשותפת כאשר לצידו פעלו ח"כ אריה אלדד (איחוד לאומי-מולדת) וח"כ שאול יהלום מטעם המפד"ל.
הבחירות והמאמץ המשותף, גרמו לזכיית המפלגה ב-9 מנדטים.
בכנסת ה-17 היה איתם חבר בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
ב-11 בספטמבר 2006, בעקבות נסיעתו של עזמי בשארה לסוריה, שם הודיע כי הוא תומך במאבק של סוריה נגד ישראל אמר איתם: "נצטרך להכריע הכרעה נוספת, וזה לסלק את ערביי ישראל מהמערכת הפוליטית.
גם כאן הדברים ברורים ופשוטים: גידלנו לנו גיס חמישי, חבר של בוגדים מהמעלה הראשונה, ולכן לא נוכל להמשיך לאשר נוכחות כל-כך עוינת וכל-כך גדולה בתוך המערכת הפוליטית של ישראל." כמו כן אמר איתם שיש לגרש את ערביי יהודה ושומרון עקב היותם איום על ישראל.
בתגובה זכה איתם לגינוים מהשמאל ומחברי הכנסת הערביים ובדרישה בפתיחת חקירה פלילית נגדו.
לאחר כשלושה חודשים קבע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז כי קריאתו של איתם היא אכן עבירה פלילית, אך הוא לא יועמד לדין בשל מדיניות תביעה מצמצמת.
עם זאת הצהיר מזוז כי קריאה דומה בעתיד עלולה להוביל להעמדה לדין של איתם.
בראיון לבן כספית ממעריב ב-15 בספטמבר חזר איתם על הדברים, ודיבר אף על הצורך של יצירת משוואה של אזרחינו מול אזרחיהם ושבמתקפה של האויב על העורף יש לגבות מחיר כבד במתקפה על עורף האויב, כולל הרג אוכלוסייה אזרחית במספרים גבוהים ובמכוון.
בנוסף אמר, כי במקרה של אי-רגיעה בשטחים, יש לשקול גירוש כל ערביי יהודה ושומרון.
עוד דיבר איתם על הצורך לשידוד מערכות בצה"ל והפיכתו לכוח שתפקידו להשמיד את כוחות האויב ולא "להוגיע" וביקר את החברה הישראלית על רגישות היתר שלה לחיי חיילים וחוסר הנכונות להקריב קורבנות עבור המדינה.
כמו כן דיבר איתם על הצורך בהקמת ממשלת אחדות לאומית שתמודד מול האיום האיראני, איום הטרור ואיום ערביי השטחים וערביי ישראל.
בנובמבר 2006 רמז איתם על רצונו לאחד את מפלגת האיחוד הלאומי-מפד"ל עם מפלגת הליכוד.
לטענתו, בנימין נתניהו הוא היחיד שנמצא במערכת הפוליטית עם ניסיון של ראש ממשלה, ועל המחנה הלאומי להתרכז סביב מועמדותו.
עוד טען איתם כי נתניהו יצטרך לעבוד עם צוות ביטחוני וחברתי, והוא הדמות הביטחונית שיכולה להיות לצדו של נתניהו.
ב-4 בינואר 2007 מונה איתם לעמוד בראש תת-ועדה פרלמנטרית לבחינת הכשרת הקצונה הבכירה בצה"ל לאור מלחמת לבנון השנייה ב-3 ביולי 2007 הגישה הוועדה את מסקנותיה ובין המלצותיה נכללו החזרת קורס מפקדי אוגדות ומפקדי חטיבות בצה"ל ושינוי בדרך מינוי האלופים והקצינים הבכירים.
באוקטובר 2007 כתב איתם באתר הבית שלו שעל הציונות הדתית לשנות מוקד ממאבק על ההתנחלויות ויישוב ארץ ישראל השלמה למאבק על אופייה היהודי של המדינה ולהחזרה בתשובה.
ב-2008 הציע איתם לאחד את האיחוד הלאומי על מפלגותיו עם המפד"ל למפלגה חדשה שתכונה אח"י - ארץ, חברה, יהדות, שתפנה אל הציבור הציוני, הלאומי, המסורתי והדתי-לאומי.
איתם זכה לתמיכתו של חתן פרס נובל, פרופסור ישראל אומן.
ב-5 במרץ 2008 גינה איתם בחריפות את הפגנות ערביי ישראל נגד מבצע חורף חם ברצועת עזה שבהן נשמעו השוואות בין הציונות וישראל לנאצים ונקראו קריאות לבצע פעולות טרור נגד ישראל.
איתם גינה את ההפגנות וראה בהם כבגידה בעת מלחמה וקרא לגרש את הח"כים הערבים שהשתתפו בהן.
ב-7 במרץ 2008, האשים איתם את הח"כים הערביים בהסתה שהובילה לפיגוע בישיבת מרכז הרב והגיש תלונה ליועץ המשפטי לממשלה מני מזוז נגדם.
ב-19 במרץ, על רקע פרסום דו"ח מרכז מוסאוא, האשים איתם את הנהגת הציבור הערבי והח"כים הערביים בתמיכה באויב ובוגדנות ובשנאה שיש בציבור היהודי כלפי הערבים וקרא "הציבור הערבי בישראל חייב להתנער מהח"כים המתיימרים לייצג אותו כדי שיוכל להמשיך ולזכות בכל הזכויות של אזרחים החיים במדינה יהודית ודמוקרטית".
ב-9 באוקטובר 2008, בעקבות המהומות האלימות שהתרחשו בעכו, גינה איתם חד-צדדית את הפורעים ואת הח"כים הערביים שתמכו בפורעים: "זהו פוגרום אנטישמי בלב מדינת ישראל, ביום הקדוש ביותר לעם היהודי.
העובדה שהח"כים הערבים מסרבים לגנות את הפרעות ומגבים את הפורעים, היא הוכחה נוספת לחוסר נאמנותם למדינה".
ב-2 בנובמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הודיע איתם על רצונו להתמודד ברשימת הליכוד.
איתם נימק זאת בכך שרשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל מייצגת בעיקר את הציבור הדתי-לאומי ולא פתחה את שורותיה לכלל הציבור במפקד חברים פתוח וכללי, וקיום בחירות לרשימת ומוסדות המפלגה.
ב-23 בדצמבר התמזגה מפלגת אח"י לתוך הליכוד, אך איתם הודיע שאיננו מעוניין במקום ברשימה ובכך למעשה פרש מהחיים הפוליטיים.
בבחירות התמודדה הרשימה המשותפת בשם הליכוד-אח"י, כששני חברי אח"י ברשימה הוצבו במקומות לא ריאליים ולא נבחרו לכנסת ה-18.
במהלך כהונתו בכנסת, יזם איתם, יחד עם גלעד ארדן, תיקון בחוק המרשם הפלילי, המסמיך את ראש אגף חקירות ומודיעין במשטרה למחוק מרישומי המשטרה החלטות שלא לחקור או שלא להעמיד לדין, ומחייב אותו למחוק רישומים כאלה בתוך 7 שנים מיום האירוע, למעט בנסיבות מסוימות שיקבע השר לביטחון הפנים בתקנות.
בשנת 2010 מונה איתם לנשיא חברת "ג'ני אנרג'י אינטרנשיונל", שחברה בת שלה, "IEI", פעלה בין השאר להפקת נפט מפצלי שמן שנמצאו בישראל.
איתם טוען שבישראל יש עתודות נפט בתצורת פצלי שמן והגיש בקשה שנדחתה לקידוח בחבל עדולם, שבסמוך לבית שמש.
כמו כן חברת הבת "אפק" עוסקת בבדיקת כדאיות הפקת נפט שמצאה ברמת הגולן.
בשנת 2021 סיים את תפקידו.
בנובמבר 2020 אישרה הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות את מועמדותו של איתם לתפקיד יו"ר "יד ושם".
כ-200 חוקרי שואה ויהדות חתמו על עצומה נגד המינוי, אשר בוטל בסופו של דבר.
באוגוסט 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל תמך בפעולה צבאית משמעותית כנגד חזבאללה ובהקמת רצועת הביטחון בלבנון מחדש (ראיון בקלמן וליברמן, 25 באוגוסט 24).
לאיתם תואר שני במדע המדינה ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
גר במושב נוב ברמת הגולן ונשוי לעילית, אב לשמונה, בהם הרב אביחי איתם, רב כפר פינס, וסא"ל (מיל') איתמר איתם, שנפצע בינוני כמפקד גדס"ר 6828 במלחמת חרבות ברזל.
בתו אמנה נשואה ליאיר צוקרמן מפקד חטיבת הנח"ל.
אפטון ביל סינקלייר הבן היה סופר, עיתונאי ופעיל חברתי אמריקאי, שהשתמש בכתיבתו לקידום רעיונות סוציאליזם, מרקסיזם וסוציאל-דמוקרטיה בארצות הברית.
בכתביו תקף בחריפות את הקפיטליזם והוקיע את העוול והשחיתות הנובעים ממנו לדעתו.
ראשית כתיבתו מתארת את תקופת הברונים השודדים בארצות הברית ואת תנאי העבודה והמחיה הקשים של עובדים במפעלים בארצות הברית בתקופה זו.
הוא ניסה להתמודד על משרת מושל קליפורניה אבל נכשל.
אף כי דעותיו לא התקבלו על ידי רוב הציבור בארצות הברית, הרומן המפורסם שלו "הג'ונגל" הביא להכנסת פיקוח על מזונות בכלל ועל תעשיית הבשר בפרט והמחיש גם לאנשים רחוקים מאוד מדעותיו את הצורך ברגולציה.
הוא גם ביקר את העיתונות בארצות הברית בשל התלות שלה בבעלי הון גדולים כמו ויליאם רנדולף הרסט.
אפטון סינקלייר נולד בבולטימור במרילנד שבארצות הברית, כבנם היחיד של אפטון ביל סינקלייר האב ושל פריסילה לבית הארדן.
המשפחה התגוררה בבית דירות להשכרה ואביו עבד לסירוגין כסוכן מכירות לבגדים, לכובעים ולמשקאות חריפים.
התמכרותו לאלכוהול הטילה צל כבד על ילדות בנו.
האב היה צאצא למשפחה מבוססת של קציני ים מדרום ארצות הברית.
סבא רבא שלו, ארתור סינקלייר, היה קומודור בחיל הים הפדרלי, אך במלחמת האזרחים נאלץ להתפטר על מנת להצטרף לצבא הקונפדרציה של הדרום.
תבוסת הדרום במלחמת האזרחים הביאה להתרוששות המשפחה.
האם, פריסילה, הייתה בתו של מזכיר-גזבר רשות הרכבות של וסט מרילנד וכומר מתודיסטי.
היא השרתה אצל בנה את האהבה לקריאת ספרים.
אפטון בילה את שנותיו הראשונות הן בבית הוריו הדל והן בביתם המרווח והנוח של הסבים האמידים מצד אמו בשדרות מרילנד.
החיים בשתי הסביבות החברתיות השונות כל כך השפיעו מאוחר יותר על השקפת עולמו ועל כתיבתו.
בשנת 1888 עברה המשפחה לרובע קווינס שבניו יורק, וגרה בדירות שכורות.
בגיל 14 החל סינקלייר לימודי ספרות ופילוסופיה בסיטי קולג' של ניו יורק.
הוא גילה כישרון יוצא דופן בכתיבה, ועל מנת לממן את לימודיו החל לפרסם סיפורי הרפתקאות, בדיחות אתניות ומאמרים במגזינים פופולריים.
נאמר שכתב שמונת אלפים מילים ביום.
בשנת 1897 למד תקופה קצרה משפטים באוניברסיטת קולומביה אך לא סיים תואר.
בשנת 1900 עבר סינקלייר לגור בקוויבק שבקנדה.
באותה שנה נשא לאישה את מיטה פולר, וב-1901 נולד בנו דייוויד.
הרומן הראשון שכתב, "אביב וקציר" (1901), זכה להצלחה מוגבלת, וגם שלושת ספריו הבאים לא הצליחו.
בשנת 1904 נרשם למפלגה הסוציאליסטית של ארצות הברית וכעבור שנה, ב-1905, הקים יחד עם ג'ק לונדון, הרי ליידלר ונורמן תומאס את החברה הסוציאליסטית של המכללות .
בשנת 1906 הציג במדינת ניו ג'רזי את מועמדותו מטעמה לקונגרס.
ברוח האידאולוגיה של המפלגה דגל אז סינקלייר בביטול הבעלות הפרטית על הרכוש ובניהול משותף של כל אמצעי הייצור, כולל מפעלים וחוות חקלאיות.
סינקר היה אחד מ"גורפי הבוץ"- חבורת עיתונאים שהשתמשו בשיטות של עיתונות חוקרת כדי לחשוף שחיתות, אלימות וניצול בקרב תאגידים גדולים והממשלה.
במסגרת עבודתו בשנת 1905 עבד סינקלר במשך כחצי שנה במפעל בשר ואסף חומר לכתבות בתחום.
לאחר מכן פרסם אותן בעיתון סוציאליסטי ולאחר מכן ברומן "הג'ונגל".
בשנת 1913 התגרש מאשתו הראשונה, ובספרו Love's Pilgrimage משנת 1911, תיאר את חיי נישואיו ואת לידת בנו בכנות שעוררה הלם בין כמה מבקרים.
בשני ספרים אחרים שכתב, "סילביה" ו"נישואיה של סילביה", קרא לקידום בחינוך המיני, ולמאבק בבורות ובדיסאינפורמציה בתחום זה.
ב-1913 נישא למרי קריג קימברו.
מאוחר יותר, בשנת 1917, התלהב סינקלייר ממדיניותו של הנשיא וודרו וילסון ועזב את המפלגה הסוציאליסטית.
אך לא לזמן רב, מפני שתמיכת הנשיא וילסון בהתערבות נגד רוסיה הסובייטית גרמה לו לאכזבה קשה ולהחלטה לשוב למחנה הסוציאליסטי.
בשנת 1919 פרסם סינקלר את ספרו The Brass Check, בספר עיון זה סינקלר מתאר בצורה שיטתית ומערכתית את המגבלות החמורות על "העיתונות החופשית" בארצות הברית.
בין הנושאים הנזכרים מופיע גם השימוש בשיטות של עיתונות צהובה על ידי איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט.
סינקלר כינה את הספר - הספר החשוב והמסוכן ביותר שכתבתי מעולם.
פרט להשקפותיו בתחום הסוציאליזם והדמוקרטיה, מאבקו לשיפור תנאי העבודה של הפועלים, לשיפור העבודה העיתונאית, נגד האלכוהוליזם ומכות חברתיות אחרות, התעניין סינקלייר ברפואה אלטרנטיבית, בפאראפסיכולוגיה ובספיריטואליזם, וערך ניסויים בטלפתיה.
בשנת 1930 פרסם על כך את הספר Mental Radio.
ספרו "The Gnome Mobile" (1937) עובד לסרט בשנת 1967 בהפקת אולפני וולט דיסני.
אחרי מות אשתו השנייה, מרי קריג, בשנת 1961 כשהיה בן 83, התחתן בשלישית עם מרי הארד ויליס, שנפטרה בשנת 1967.
סינקלר חי רוב חייו בקליפורניה ואחר כך באריזונה, אך סמוך לסוף חייו, בשנת 1966 עבר לניו ג'רזי על מנת לחיות בקרבת בנו.
סינקלר נפטר בנובמבר 1968 בבית אבות בבאונד ברוק, ניו ג'רזי.
סינקלייר היה סופר פורה ונחל פופולריות רבה במחצית הראשונה של המאה העשרים, אך דבקותו בסוציאליזם שיוותה אופי מגויס לכתיבתו והגבילה את ערכם הספרותי של כתביו.
הביקורת החריפה שבספריו הצליחה כמה פעמים להביא לתיקון עיוותים חברתיים.
עיקר פרסומו בא לו מספרו "הג'ונגל" משנת 1906, שעסק בתנאים בתעשיית אריזת הבשר בארצות הברית.
השערורייה הציבורית שחולל ספרו הביאה בסופו של דבר לחקיקת חוק הפיקוח על הבשר בשנת 1906. עם זאת, הנקודה העיקרית של הספר לא הצליחה להגיע אל קוראיו (הוא התלונן: "כיוונתי אל ליבם, אך פגעתי בקיבותיהם").
מטרת כתיבתו הייתה להצביע על תנאי העבודה הלא-אנושיים של העובדים השכירים בחברה קפיטליסטית.
עם זאת, התהילה וההון שהרוויח מפרסום הספר, אפשרו לו לכתוב ספרים כמעט על כל נושא ועניין בתחום העוול החברתי במאה העשרים.
סינקלייר היה אחד מבין הסופרים שיצירותיהם נשרפו בגרמניה הנאצית במאי 1933.
רוב כתביו, צילומיו והמהדורות הראשונות של ספריו נמצאות בספריית לילי של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
סינקלייר הקים בשנת 1906 קומונה סוציאליסטית, שלה קרא "הליקון הול קולוני", בכספי הרווחים מספרו "הג'ונגל".
אחד המצטרפים לקומונה היה הסופר והמחזאי, סינקלייר לואיס, שעבד שם כשרת.
מבנה הקומונה נשרף בשנת 1907 כנראה עקב הצתה.
סינקלייר נתקל במה שיתאר מאוחר יותר כבעיה המוסרית הקשה ביותר בחייו, כאשר הציג ברומן שלו "בוסטון", את סאקו וונצטי כחפים מפשע, קורבנות לעדות שקר, בזכות השקפותיהם הפוליטיות.
אך עורך דינם, פרד מור, גילה לו בסוד, שהם היו אשמים וכי האליבי שלהם, שאותו הציג במשפט, היה כוזב.
מאוחר יותר פקפק אפטון סינקלייר באמיתות טענותיו של מור.
סינקלייר הציג פעמיים את מועמדותו למשרת מושל קליפורניה.
בפעם הראשונה כמועמד סוציאליסטי, אז קיבל קולות ספורים; ובפעם השנייה, בשנת 1934, כדמוקרט.
בפעם השנייה, בעיצומו של השפל הגדול בארצות הברית, הנהיג תנועה פוליטית חדשה שהייתה אמורה, כך קיווה, הן להיאבק בהשפעות השפל והן לשמש לו כמקפצה למשרת המושל.
התוכנית הלהיבה את המפלגה הדמוקרטית, וסינקלייר הוצב כמועמדה לתפקיד המושל.
השמרנים בקליפורניה ניעורו לפעולה נגד ניסיון ההשתלטות הקומוניסטי, כפי שראו אותו, על מדינתם, והשתמשו בתעמולת-נגד מאסיבית, שהציגה את סינקלייר כקומוניסט, אף כי הקומוניסטים האמריקאים והסובייטים ראו בסינקלייר קפיטליסט.
סינקלייר הובס בבחירות, נטש את הפוליטיקה ושב לכתיבה.
1943 – פרס פוליצר, עבור הרומן "שיני הדרקון"
פרס מטעם איגוד העיתונים האמריקאיים
1962 – פרס מטעם איגוד עובדי הרכב (UAW)
1971 – ביתו (Upton Sinclair House) במונרוביה שבקליפורניה, הוכרז כאתר מורשת היסטורית לאומית.
הג'ונגל (1906) – רומן על בתי המטבחיים הגדולים בשיקגו.
נפט (1927) – בשנת 2007 יצאה לאקרנים גרסה הוליוודית המבוססת על הספר בשם זה ייגמר בדם, בבימויו של פול תומאס אנדרסון.
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום ולמשחקו של דניאל דיי-לואיס, ואף היה מועמד לפרס הסרט הטוב.
בוסטון (1928) – על פרשת סאקו וונצטי.
שיני הדרקון, אשר זיכה אותו בפרס פוליצר.
כן פרסם סדרת רומנים ארוכה, ששם גיבורה הוא לני באד ועיקרה פרשנות מרקסיסטית של ההיסטוריה החדשה, ממלחמת העולם הראשונה ועד אחרי מלחמת העולם השנייה.
הג'ונגל, הוצאת זמורה ביתן, 1987, תרגם יואב לויטס הלוי
המלך פחם, הוצאת מצפה 1930, תרגם אפרים ברוידא
המלך פחם, זמורה ביתן, 1983, תרגם חיים גליקשטיין
מאה אחוז, הוצאת מצפה, 1932, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי
לני בד, רומן, תבל, תל אביב, 1955, תרגם זאב הרטבי
מלך המכוניות, רומן על "אמריקה של פורד", תבל, תל אביב, 1952, תרגם נחמיה פורת
נפט, רומן, מצפה, ירושלים, 1930, תרגם אהרן ראובני
קץ העולם, תל אביב, 1959, תרגם יוסף נדבה
אפי (אפלטון) אושעיה (נולד ב-2 ביוני 1956) הוא יועץ אסטרטגי לתאגידים ולוביסט פוליטי, לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
אפי אושעיה נולד ב-2 ביוני 1956. שמו המלא הוא "אפלטון" על שם סבו.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר, בבסיס רפידים, שם שירת כשש שנים עד פינוי חצי האי סיני.
בעל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת לינקולן שבאנגליה, ובמקצועו הוא יועץ אסטרטגי לתאגידים.
בשירותו הציבורי כיהן אושעיה כיו"ר ההסתדרות במרחב נתניה, כחבר מועצת העיר נתניה מטעם מפלגת העבודה וכיושב ראש התנועה לקידום העבודה.
כיהן בעבר כיושב ראש קרן ברל כצנלסון, חבר בוועד הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל וחבר בחבר הנאמנים של המכללה למנהל.
מכהן כחבר ועד מנהל במועצה לישראל יפה.
אושעיה נבחר לראשונה לכנסת ב-1996, ובשנית ב-2001. בכנסת ה-14 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת וכמצליף סיעת העבודה ובכנסת ה-15 כיהן כיושב ראש סיעת העבודה-מימד וכיושב ראש הקואליציה.
בשלהי הכנסת ה-16, הודיע חיים רמון על פרישתו ממפלגת העבודה, התפטרותו מן הכנסת והחזרת המנדט שלו למפלגת העבודה.
ביום בו נכנסה ההתפטרות לתוקף, הודיע אושעיה, שנכנס תחתיו לכנסת, גם כן על התפטרותו מחברות בכנסת.
התפטרותו נכנסה לתוקף לאחר ארבעה ימים, ותחתיו נכנסה טובה אילן.
אושעיה היה מנכ"ל חברת השדלנות "פוליסי", שבבעלות בוריס קרסני, ובעבר כיהן כחבר בדירקטוריונים של "קבוצת דלק", "גרין" "איסתא" וחברת העובדים.
בנובמבר 2021 הקים את חברת Plato consultants המייעצת ומלווה חברות ותאגידים בישראל ובעולם, והוא משמש כבעלים והמנכ"ל שלה.
נשוי ליפה, אב לארבעה וסב לשבעה.
אפטיט הוא שם קיבוצי לשלושה מינרלים זרחתיים: הידרוקסילאפטיט, פלואוראפטיט וכלוראפטיט, ששמותיהם ניתנו בשל הרכבם הכימי המכיל ריכוז גבוה של הידרוקסיל (-OH) פלואור, או כלור בהתאמה.
מקור השם אפטיט מיוונית ופירושו "לרמות", בשל דמיונו של האפטיט למינרלים יקרים הרבה יותר כדוגמת האוליבין, הפרידוט או הבריל.
אפטיט הוא רכיב נפוץ בסלעי יסוד, בסלעים מותמרים ובסלעי משקע, אבל הוא מצוי בהם בכמויות קטנות כפיסות מפוזרות של גבישים זעירים.
גבישים מפותחים גדולים של אפטיט מצויים בסלעים מותמרים מסוימים.
בארץ מצוי האפטיט באזור אילת ובסלעי הפוספט של הנגב הצפוני.
אפטיט הוא אחד המינרלים הבודדים הנוצרים במערכות ביולוגיות.
הידרוקסיאפטיט הוא מרכיב עיקרי באמייל השן, ומרכיב משמעותי בחומר הבונה את העצם.
פלואוראפטיט חזק מעט יותר מהידרוקסיאפטיט ולכן מים שעברו הפלרה מאפשרים החלפת יוני הידרוקסיל ביונים של פלואוריד ובכך לחזק את השן.
השימוש העיקרי באפטיט הוא להפקת דשנים זרחתיים.
משום שהאפטיט הוא מינרל רך יחסית, השימוש בו לשם מכירה בחנויות ובתעשיית התכשיטים אינו נפוץ.
שיטת תיארוך באמצעות אפטיט, הקרויה "תיארוך בעזרת מעקב ביקוע" (Fission track dating), מאפשרת לקבוע את ההיסטוריה של היווצרות חגורות הרים ואת ההיסטוריה של משקעים באגני שיקוע.
פוספוריט הוא השם שניתן לאפטיט שאינו טהור בצורתו המסיבית.
אפטלינג (בהולנדית: Efteling) הוא פארק שעשועים הנמצא בהולנד, מהפופולריים והמובילים באירופה.
הפארק נפתח ב-31 במאי 1952 וכיום הוא מונה 37 מתקנים (בהם 6 רכבות הרים ו-2 מתקני מים).
הפארק הציג סיפורי אגדות כמו שלגיה ושבעת הגמדים, היפהפייה הנרדמת ועוד.
בשנת 1992 זכה הפארק בתואר הפארק הטוב ביותר בעולם.
הפארק נמצא 105 ק"מ מאמסטרדם ו-85 ק"מ מאנטוורפן.
בעונת הסתיו נסגרים מספר מתקנים ומתווספים קישוטי חורף, הצגות ופעילות בידור רבות ורחבת החלקה על קרח.
פייטון - רכבת הרים מדגם Double Loop Corkscrew של וקומה, מבצעת 4 היפוכים (2 לופים אנכיים ו2 ברגי Corckscrew) חברת Vekoma שבנתה את הרכבת, בנתה עוד אטרקציות מפורסמות בעולם וכן גם בישראל.
"בוב" - רכבת הרים של חברת אינטמין מתקני שעשועים, רכבת הרים מסוג מזחלות אשר נעה בחופשיות על מגלשה במקום על מסילה.
רכבת זו מיועדת בעיקר לכל המשפחה.
"ההולנדי המעופף" - רכבת הרים בה בחלק מהנסיעה הרכבת שטה, בפארק נבנה אגם מלאכותי במיוחד בשביל הרכבת.
בחלק מהמתקן הרכבת נוסעת בחשכה.
"הנשר" - רכבת הרים מסוג מתקן אפל, נסיעה בחושך עם אפקטים של סאונד ואורות.
בכניסה למתקן מוצב פסל נשר ענק.
"ג'וריס והדרקון" - רכבת הרים דו מסלולית העשויה מעץ של חברת GCI, בה הרכבות מתחרות אחת בשנייה.
"בארון 1898" - רכבת חדשה, מסוג "Dive Coaster" של חברת B&M.
הרכבת יורדת בירידה אנכית (95 מעלות) אל תוך מנהרה מעורפלת בתוך האדמה, והיא חדשה לשנת 2015.
זוהי רשימה חלקית של המתקנים בפארק.
חלום הפנדה - סרט תלת-ממד שמראה כיצד פוגע האדם בטבע ובחיות.
פגודה - מתקן תצפית בסגנון מקדש תאילנדי העולה אל האוויר, וממנו אפשר לקבל נקודת תצפית טובה על הפארק.
מקום שבו רגע אחד אתם מרחפים בין טרולים ושדונים במתקן השעשועים לכל המשפחה, עולם החלומות (Droomvlucht)
"פיראנה" - שיט אבובים במסלול לכל המשפחה (Rapid Rivers).
"פאטה מורגנה" - שיט בסירות בחשכה בין בובות ומיצגים בסגנון עתיק, מיועד לילדים.
"חצי ירח" - ספינת פיראטים מתנדנדת (Swing Ship).
ומקום שבו אפשר לנוע בין המסדרונות הסודיים והחדרים הקסומים של Symbolica (סימבוליקה), ארמון הפנטזיה
יער האגדות - האטרקציה המרכזית בפארק: יער שבו מוצגים בתים וצמחיות בצורות שונות וגם מספר דמויות מפורסמות כמו עמי ותמי וסינדרלה.
גונדולות - שיט בסירות באגם סביב הפארק.
קרנבל פסטיבל - מתקן אפל שנושאו קרקס.
במתקן המושבים מסתובבים לצדדים תוך כדי הנסיעה.
וילה וולטה - מתקן המדמה בית מכושף בו הנוסעים "מתהפכים" בבית באמצעות תזוזה של המושבים והתפאורה, כאשר למעשה הכיסאות מתנדנדים בלבד.
כיכר אנטון פיק - כיכר גדולה ומרכזית בפארק, היישר ליד היציאה מיער האגדות ובה מספר קרוסלות ומתקנים.
סמוך לה שוכנת קרוסלת סוסים מפוארת, קלאסית ועתיקה.
אפטר שייב הוא תחליב, ג'ל או נוזל המשמש בעיקר גברים לאחר שסיימו להתגלח בפניהם.
אפטר שייב עשוי להכיל חומר מחטא כגון אלכוהול שתכליתו למנוע זיהומים, חומר מבשם, וכן קרם לחות לריכוך העור.
אפטרשייבים מחברות שונות משתמשים בניחוח או שמן אתרי כדי לשפר את ריחם ולבדל את עצמם מהמתחרים.
חומרי חיטוי גם משמשים לעיתים קרובות בהכנה של אפטר שייב, ותווית ה-pH של חומרי חיטוי אלה עשויה להיות משמעותית, מפני שחלקם עלולים לגרום לנזק כשמדובר ביובש עורי מתקלף חמור.
מותגים רבים אינם חושפים את רמת החומציות של חומרי חיטוי במרכיבים שלהם, והם גם אינם נדרשים על פי חוק לעשות כן.
אפטרשייבים על בסיס אלכוהולי יכולים לגרום לעקצוץ בעור לאחר הגילוח.
לרוב עקצוץ זה עובר לאחר כמה שניות.
קיימים גם אפטרשייבים ללא אלכוהול.
בתי אופנה ומעצבים רבים נוהגים להשאיל את שמותיהם למותגים של אפטר שייב, וכך אפטר שייב לעיתים מכונה בטעות "או דה קולון".
אפי (אפרים) ארזי (14 באפריל 1937 - 14 באפריל 2013) היה איש עסקים, פילנתרופ ויזם היי-טק ישראלי, מייסד חברת "סאיטקס".
נולד וגדל בירושלים, בן לג'יזל ושלמה ארזי, שהיה מהנדס ויועץ טכני של ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
למד בבית הספר התיכון גימנסיה רחביה, ולאחר מכן עבר לבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
ב-1954, בהיותו בן 17, התגייס לצה"ל ושימש טכנאי מכ"ם בחיל האוויר.
ב-1957 זכה בפרס על המצאה ותושייה טכנית בשל היותו ממונה על קליטת מכ"ם שלל לאחר מבצע קדש.
ב-1958 יצא ללימודים בארצות הברית וסיים תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת MIT, אליה התקבל ללא תעודת בגרות, בזכות הרושם שהותיר בראיון הקבלה.
במהלך לימודיו היה אחראי למכשור לוויין המדע ביחידת מצפה הכוכבים של אוניברסיטת הרווארד במימון סוכנות החלל האמריקנית.
האסטרונומים עימם עבד ניסו להתגבר על בעיות אופטיות של העברת אור דרך האטמוספירה.
ארזי, בשיתוף פרופסור מריו גרוסי, הצליח לבנות מצלמת טלוויזיה ששידרה אותות מן האטמוספירה ובעזרתה החללית אפולו 11 שידרה את התמונות הראשונות מן הירח בשנת 1969. בגיל עשרים ושלוש התמנה ארזי לעמית מחקר בהרווארד.
בשנת 1963 הצטרף כמהנדס ראשי לחברת "ITEK", שניסתה לייצר לוויין צילום אלקטרואופטי ועסק בפיתוח טלסקופ לראייה בחלל.
ארזי היה המהנדס הראשי בפרויקט ומאוחר יותר שאף לנצל את הידע ליישומים אזרחיים.
בשנת 1967 רצה ארזי לחזור לישראל והציע ל-ITEK להקים מרכז מחקר ופיתוח בישראל.
אך עם פרוץ מלחמת ששת הימים, כמעט בוטלה התוכנית.
לבסוף יצאה ההשקעה לפועל כאשר ITEK השקיעה 600,000 דולר והשקעות דיסקונט 200,000 דולר בחברה.
החברה, שנוסדה ב-1968, נקראה "טכנולוגיה מדעית" ועסקה בפיתוח וייצור של מכונות מתקדמות לתעשיית הטקסטיל.
החברה שינתה את שמה ל"סאיטקס" ועברה לפיתוח וייצור של מכונות לתעשיית הדפוס, מעגלים מודפסים, מיפוי ודפוס צבע של ספרים וכתבי עת.
סאיטקס הפכה לאחת החברות המובילות בעולם בתחום עיבוד תמונות הצבע באמצעות מחשב.
היא התמחתה בפיתוח וייצור חומרה ותוכנה לתעשיית הדפוס, העיצוב הגרפי וההוצאה לאור, כשבתוך כך הקימה חברות בת שמכרו את מוצריה בשיווק ישיר בארבעים מדינות ברחבי העולם.
סאיטקס הייתה בין חברות ההיי-טק הראשונות בישראל שהתמקדו בייצוא.
בשנת 1979 פיתחה את מחשב הקדם דפוס הראשון ואת סורק ה-CCD הראשון.
במהלך העשור השני לקיומה הציגה סאיטקס גידול של כ-45% לשנה במכירות וכ-30% לשנה במספר העובדים.
בשנת 1990 הגיעה החברה להיקף מכירות של 600 מיליון דולר ובשיאה הגיעה מצבת העובדים לכ-4,000. ב-1 ביוני 1988 פרש ארזי מתפקידיו כמנכ"ל ונשיא סאיטקס וב-18 בינואר 1989 פרש מתפקידו כיושב ראש מועצת המנהלים של החברה לאחר שקבוצת מירור של רוברט מקסוול רכשה 27% מהחברה ומקסוול מונה ליו"ר.
בשנת 1989 הקים ארזי את חברת Electronics for Imaging שמטרתה הייתה פיתוח טכנולוגיית צבע להמונים והגעה למצב של מדפסת צבע בכל משרד ובית מגורים.
החברה נכנסה לשותפות עם החברות המובילות בתחום, בהן: זירוקס, קודאק וקנון.
בשנת 1992 מכרה החברה בכ-600 מיליון דולר ויצרה טכנולוגיה ששינתה את תחום הגרפיקה והדפוס, כשאיפשרה למשתמשי קצה פרטיים לייצר ולהדפיס תמונות צבע באיכות צילום ממחשב אישי.
באוקטובר 1997 הגיע מחיר השוק של החברה ל-2.7 מיליארד דולר.
ארזי מכר את כל מניותיו ב-EFI.
בשנת 1995 נעשה ארזי נשיא ומנכ"ל חברת הסטארט אפ אימדיה קורפוריישן.
החברה מפתחת טכנולוגיה לדחיסת שידורי טלוויזיה דיגיטלית, המקנה יתרון איכותי בשידור והגדלת מספר הערוצים ומהווה בכך פריצת דרך טכנולוגית.
ב-1996 חתמה אימדיה על הסכם עם חברת הטלוויזיה בכבלים TCI, הגדולה בעולם דאז, בהיקף של 80 מיליון דולר למשך שמונה שנים (TCI חדלה להתקיים ב-1999).
ביולי 1999 רכשה טריון את אימדיה ב-100 מיליון דולר וארזי, שהחזיק ב-30% ממניות החברה, מכר את חלקו.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 שימש ארזי גם יו"ר מרקדו, חברה שהוקמה ב-1995 והעסיקה בשיאה כ-120 עובדים והציגה מכירות בהיקף של כ-20 מיליון דולר בשנות השיא.
החברה פיתחה מנוע חיפוש לאתרי מסחר אלקטרוני, וארזי היה הראשון להשקיע בה.
בשנת 1995 הוקם בית ספר אפי ארזי למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה, ובו לומדים סטודנטים לתואר ראשון ושני במדעי המחשב.
ב-1999 הקים במרכז את פרויקט "מלגות אפי".
המלגות מיועדות לסטודנטים נבחרים בעלי כושר מנהיגות, יצירתיות וחשיבה מקורית.
ארזי זכה בפרסים רבים: הוענקה לו מדליה על שם אדווין לנד, מייסד חברת פולארויד, על מפעלו בקידום טכנולוגיית עיבוד תמונות ספרתי.
ב-1992 קיבל את אות היזם המצטיין של מרכז וורסאו ליזמות שבאוניברסיטת תל אביב.
ארזי הוא גם חתן פרס הניהול הטכנולוגי החדשני בכינוס הבינלאומי החשוב ביותר של הטלוויזיה הבינלאומית, שנערך במונטרה שבשווייץ.
ארזי היה נשוי חמש פעמים.
האישה האחרונה היא דליה ארזי, משתתפת מעושרות.
אפי ארזי נפטר מאלצהיימר ב-14 באפריל 2013, יום הולדתו ה-76, ונטמן בבית העלמין האזרחי בקיבוץ חורשים.
השאיר אחריו בן ובת מנישואיו הראשונים לתרזה ארזי.
הפקולטה למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה נקראת על שמו.
אפי (אפרים) בירנבוים (נולד ב-11 ביוני 1954) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי בהווה.
בן העיר רמת גן, גדל באגודת מכבי רמת גן בימים שזו שיחקה במגרש הפתוח ברחוב הרצל.
החל לאמן בליגה השנייה במכבי פתח תקווה בגיל 27, שנה מאוחר יותר קיבל את מחלקת הנוער של מכבי רמת גן, אז עדיין נחשבה לקבוצת צמרת בכדורסל הישראלי.
לאחר מכן, עבר לקבוצה הבוגרת כעוזרו של רני כהנא ושנה מאוחר יותר עבר ליריבה העירונית הפועל רמת גן, שעדיין איימה על ההגמוניה של מכבי תל אביב כעוזרו של אריה מליניאק.
כאשר באמצע העונה התעוררו בקבוצה בעיות כספיות, שבדיעבד היו התחלת הנפילה של הקבוצה, עזבו מליניאק ובירנבוים את הקבוצה.
בירנבוים חזר לאמן את מחלקת הנוער של מכבי רמת גן, ובעונת 86/87 מונה למאמן ראשי.
השנים הראשונות בקבוצה בעידן שלאחר דורון ג'מצ'י היו לא קלות, והקבוצה התדרדרה אט אט למעמד של קבוצת מרכז טבלה.
למרות ההצלחה ויתרון הביתיות לא הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר הפלייאוף לאחר הפסד בחצי הגמר לגליל עליון, אחרי שמספר שחקנים בקבוצה, ביניהם ארל ויליאמס ומייקל קרטר לא קיבלו את משכורותיהם וכתוצאה שבתו במהלך הסדרה.
בירנבוים עזב את רמת גן ועבר לאמן את הפועל חולון, אותה הוא הצעיד לגמר גביע המדינה בעונת 1990/1991 אך שוב הפסיד למכבי תל אביב.
במהלך עונתו השנייה בירנבוים חזר לאמן את מכבי רמת גן באמצע העונה כאשר החליף את פיני גרשון שפוטר, ונשאר בקבוצה גם בעונת המשחקים הבאה.
בעונת 93/94 חתם בירנבוים בבני הרצליה.
בעונתו השנייה זימנה לו הגרלת חצאי גמר גביע המדינה בכדורסל את מכבי תל אביב ביד אליהו.
למרות פיגור בסך שמונה נקודות במחצית, שחקניו של אפי בראשותם של אמיר כץ וקורן אמישה קלעו למעלה משישים נקודות במחצית השנייה והדיחו את מכבי תל אביב.
בגמר נפגשו עם קבוצת הכוכבים של הפועל חולון אותה הפתיעה הרצליה בניצחון 88:77.
בעונה הבאה עבר בירנבוים לאמן את הקבוצה הדרומית הפועל אילת שעם תקציב גבוה יחסית ציפתה להשתלב בצמרת הגבוהה.
אולם התוכנית לא צלחה ובירנבוים הוחלף באמצע העונה.
כתוצאה מכך הוא שוב חזר לשתי עונות במכבי רמת גן, כאשר בעונה השנייה הוא עבר לאמן את הפועל ירושלים.
בתקופה זו שימש אפי כעוזרו של מאמן הנבחרת צביקה שרף והיה מועמד טבעי לקבל את משרת המאמן הראשי לפני אליפות אירופה 1997, אולם במהלך מעורר מחלוקת הועדף על פניו מולי קצורין כמאמן הראשי.
בעונתו השנייה בירושלים הוכתר למאמן העונה כאשר הוביל את הקבוצה למקום הראשון בסיום הליגה הסדירה עם שני הפסדים בלבד.
למרות יתרון הביתיות הפסידה הקבוצה בגמר הפלייאוף למכבי תל אביב בארבעה משחקים, כאשר העיבה על סדרת הגמר פרשת הפיצה.
כן הפסידה הקבוצה בגמר גביע המדינה.
בירנבוים המשיך לעוד עונה בירושלים, אך גם אותה לא סיים בקבוצה.
בעונות הבאות אימן אפי את הקבוצות של מ.כ.
חיפה, בני השרון ומכבי גבעת שמואל.
בשנת 2004 מונה למאמן הפועל תל אביב אותה הצעיד למקום השני, בתקציב נמוך יחסית.
בשנת 2005 נבחר למאמן העונה.
בעונת 2006/2007 חזר בירבוים לאמן את בני השרון.
באותה עונה הדיחה קבוצתו את מכבי תל אביב בחצי גמר גביע המדינה והעפילה לגמר מול הפועל ירושלים, שם הובסה.
בעונה לאחר מכן הוביל את קבוצתו לפיינל פור של הליגה, אך הפסיד בחצי הגמר למכבי תל אביב.
לאחר העונה המוצלחת קיבל מקורי גיינס הצעה לשמש כעוזר מאמן באלופת ה-WNBA, הפיניקס מרקורי, שאומנה על ידי גיינס.
בירנבוים ידוע במזגו הסוער ובסגנונו הישיר וכן בביקורת שמתח לא פעם על התנהלות ענף הכדורסל בישראל, ובשנת 2005 אף נשא נאום, שכונה "נאום שתיקת הכבשים" בו מחה על שליטתה המוחלטת של מכבי תל אביב בכדורסל בארץ.
הוא מעולם לא מונה, על אף הצלחותיו ומעמדו בכדורסל הישראלי, למאמן הנבחרת.
כמו כן ידוע בירנבוים בסגנונו האישי והאבהי,"מאמן של שחקנים" בעגת המקצוע, המוציא את המיטב משחקניו.
מתמחה בתקשור עם שחקנים מוכשרים אך בעלי גישה בעייתית, החל מארל ויליאמס ברמת גן, דרך ריצ'י דומאס בחולון, קני ויליאמס בירושלים, אייזאה סוואן במכבי ראשון לציון ולי ניילון בבני השרון.
ב-5 ביוני 2008 מונה בירנבוים למאמן מכבי תל אביב, אך פוטר לאחר כמה חודשים בתאריך 24 בנובמבר 2008, ובמקומו מונה פיני גרשון.
ב-22 במאי 2009, כשנה לאחר המינוי למכבי תל אביב, מונה למאמן בקבוצת מכבי ראשון לציון.
בעונת 2010/11 הוביל את הקבוצה לפיינל פור של הליגה, אך הפסיד למכבי תל אביב בחצי הגמר בתוצאה 77–100. ב-31 בדצמבר 2012 פוטר מתפקידו בעקבות עימות עם יו"ר הקבוצה יצחק פרי, והוחלף על ידי רוני בוסאני.
ב-2 ביולי 2013 חתם בירנבוים לשנתיים בקבוצת בני הרצליה.
ב-5 במרץ 2014 התפטר מתפקידו לאחר הפסדים מרובים.
לאחר כשנתיים בהן לא הועסק בצוות אימון, חתם בירנבוים כמנהל המקצועי של הפועל תל אביב במאי 2017 עזב את תפקידו.
אַפְטֶרְשׁוֹק הוא שנאפס בעל 30 אחוז אלכוהול בנפח המיוצר בקנדה על ידי חברת ג'ים בים.
שחור - בטעם פירות יער
את האפטר שוק נהוג להגיש בטמפרטורה של 0°c בכוס שוט ולנשום עמוק מיד אחרי הלגימה.
המשקה הקר מקרר את הגרון, מיד לאחר מכן האלכוהול יוצר תחושה של חום בגוף, ואז מכיוון שלמשקה אפקט מיוחד הדומה לאפקט של מנטה הנשימה יוצרת תחושה של קור בגוף.
פירוש הביטוי "אפטר שוק" (מאנגלית: After Shock) הוא רעידות עוקבת (אחרי רעידת האדמה הראשונה), אך רבים חושבים שהכוונה היא ל"הלם שאחרי", בגלל האפקט שהוזכר לעיל.
אפטונבלודט (משוודית: Aftonbladet, "גיליון הערב") הוא עיתון שוודי המופץ בפורמט טבלואיד, שנוסד ב-1830 על ידי לארס יוהאן הירטה בתקופה המכונה "המודרניזציה של שוודיה".
כיום נוקט העיתון בקו אותו הוא מגדיר "סוציאל-דמוקרטי עצמאי", והוא היומון הגדול ביותר במדינות הנורדיות.
הבעלות על העיתון היא בחלקה של קונפדרציית האיגודים המקצועיים השוודים ובחלקה של קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד.
ב-2006 הגיע העיתון לתפוצה של 420,800 גיליונות ליום, עם חשיפה ל-1,425,000 קוראים מדי יום, כ-15% מאוכלוסיית שוודיה.
עם תחילת פרסומו של העיתון בשנת 1830 על ידי לארס יוהאן הירטה, עסק העיתון בדיווח חדשותי ובביקורת על מדיניותו של קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה.
המלך הורה על סגירת העיתון, והחרים אותו, והירטה הגיב בכך שפתח עיתון חדש "Det andra Aftonbladet" (אפטונבלודט השני), שנסגר אף הוא.
26 פעמים נפתח העיתון בשמות שונים, עד שהתיר המלך את הופעתו בשמו המקורי.
במהלך תקופת קיומו נע אפטונבלודט בין קווים מערכתיים שונים.
כשנפתח נקט בקו ליברלי, אך הפך לעיתון שמרני כשהיה תחת עריכתו של האראלד סוהלמן, בין השנים 1890 ל-1921. ב-1929 השתלט על תאגיד "סביידיש מאץ'" שהיה לב עסקיו של איש העסקים איוואר קרוגר.
השפל הגדול הביא לקריסת האימפריה הכלכלית של קרוגר, והוא התאבד בשנת 1932, אך העיתון נותר בשליטת משפחתו.
בשנה זו תמך העיתון בממשלתו של פר אלבין הנסון הסוציאל-דמוקרט.
לאחר מכן עבר לתמיכה במפלגה הליברלית.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבדו בעיתון חברי צוות פרו-גרמנים, שצידדו בעמדת גרמניה במלחמה.
באוקטובר 1956 נמכר העיתון לקונפדרצית האיגודים המקצועיים השוודית.
בתחילה הביא השינוי לירידה בתפוצתו, אך במהלך שנות השישים עלתה תפוצת העיתון, והגיעה לכחצי מיליון גליונות.
במהלך שנות ה-90 נקלע העיתון לקשיים כלכליים, ורבים פקפקו ביכולותיהם של האיגודים המקצועיים כמוציאים לאור של עיתון יומי נפוץ.
ב-1996 נרכשו 49.9 אחוזים ממניות העיתון על ידי קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד, כאשר האיגודים המקצועיים שומרים על השליטה בתוכן המערכתי של העיתון ועל רוב המניות בו.
באותה שנה עלתה לראשונה תפוצתו של העיתון על זו של יריבו הגדול אקספרסן.
העיתון אימץ בשלב מוקדם את הפרסום באינטרנט.
מהדורת אינטרנט של העיתון עלתה אל הרשת באוגוסט 1994, ואתר אפטונבלודט הוא אחד מחמשת האתרים הנצפים ביותר בשוודיה, ואחד מהאתרים הנצפים ביותר באירופה כולה.
איכותו העיתונאית של אפטונבלודט עמדה לעיתים בסימן שאלה.
בסוף שנת 2006 כתב העיתונאי פיטר קדהמר, שעבד עבור העיתון, כי עיתונו מטפל בחיי האהבה של הכוכבת השוודית לינדה רוזינג באותה מידת החשיבות שהוא מטפל במלחמה בעיראק.
הבמאי אינגמר ברגמן טען כי מסע שערך כנגדו אפטונבלודט היה הכוח המרכזי מאחורי האשמות על אי סדרים כספיים שהביאו לגלותו מרצון במינכן בשנות ה-70 של המאה ה-20. בספרו האוטוביוגרפי "לטרנה מגיקה" ברגמן טען כי אפטונבלודט הוא זבלון צהבהב ששם לו למטרה להשמיצו.
מספר פעמים הואשם אפטונבלודט בנטיות אנטישמיות.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה האשים העיתון במספר מאמרים את ישראל כי זו חוזרת על זוועות השואה.
ב-17 ביוני 1982 פורסמה בעיתון קריקטורה בה צויר מנחם בגין, ראש ממשלת ישראל, כמלאך המוות, בכיתוב "ועברתי בארץ הפלסטינים בלילה הזה והכיתי כל בכור בארץ הפלסטינים מאדם ועד בהמה ובכל אלוהי הפלסטינים אעשה שפטים, אני ה'".
באפריל 2002, בעת מבצע חומת מגן פרסם העיתון מאמר מערכת בכותרת "Den korsfäste Arafat" (ערפאת הצלוב), שיש מבקרים שראו בו אזכור לטענה של צליבת ישו בידי היהודים.
בשנת 2003 הורשע עורכו הראשי של אתר האינטרנט של העיתון, קאלה יונגקוויסט, ב"פשע שנאה נגד קבוצה אתנית" אחרי שסירב להוריד תגובות הקוראות להשמדת היהודים.
ב-3 בינואר 2006 פרסם העיתונאי רוברט קולין מאמר בו התייחס ל"לובי היהודי", שכביכול מונע את השימוש במילה "חג המולד" בארצות הברית.
ב-17 באוגוסט 2009 פרסם העיתון מאמר של העיתונאי דונלד בוסטרום לפיו חיילי צה"ל הרגו פלסטינים כדי לקצור ולסחור באיבריהם.
קרובים של צעירים פלסטינים שנעדרו במשך כמה ימים טענו כי הצבא החזיר את גופותיהם עם איברים חסרים.
באחד המקרים נהרג פלסטיני שיידה אבנים, ופונה במסוק.
גופתו הושבה כחמישה ימים לאחר מכן, ולדברי משפחתו הייתה עליה צלקת המשתרעת מפניו לאורך חזהו ובטנו.
העיתון פרסם תמונה של הגופה.
הכתבה עוררה תגובות נזעמות, האשמות בהפצת עלילת דם ואנטישמיות.
על אף ששגרירת שוודיה בישראל אליזבת בורסיאין בוניאר גינתה את הפרסום, הודיע משרד החוץ השוודי כי דבריה אינם מייצגים את עמדתו.
אפטר אייט הוא מותג שוקולד בריטי המבוסס על מוצרים המכילים שוקולד ומנטה.
המוצר המקורי תחת מותג זה, "After Eight Thin Mints", כולל ריבועים דקים של שוקולד כהה הממולאים במנטה.
חברת רונטרי'ז החלה לייצרו ב-1962, ושמו נועד לרמוז על ייעודו כחטיף שלאחר ארוחת הערב.
מאז 1970 מיוצר השוקולד במפעל בקאסלפורד שביורקשייר והאמבר, ומאז רכישתה של רונטרי'ז על ידי נסטלה ב-1988, משווקת אותו האחרונה.
שכבת המנטה הפנימית מכילה סוכרוז ואינוורטאז, היוצרים מרקם שמאפשר את עטיפתו בשוקולד.
לאחר הייצור, האינוורטאז גורם לפירוק הסוכרוז לגלוקוז ולפרוקטוז, ומרקם המנטה הופך פחות מוצק.
פרט ל-"Thin Mints" מייצרת החברה מספר מוצרים נוספים תחת שם המותג "After Eight", כגון "Delights" (עיגולי שוקולד כהה הממולאים במנטה), "Straws" (מקלות שוקולד כהה ממולאי מנטה) ו-"Biscuits" (ביסקוויטים עם שוקולד ומנטה).
מוצרי החברה הם כשרים חלבי (חלב עכו"ם) בהשגחת בית הדין הרבני בלונדון
אפרת (אפי) אונגר (כ"ח בתשרי תשל"ב, 10 באוקטובר 1971 – כ"ג בסיוון תשנ"ו, 9 ביוני 1996) הייתה מאיירת וסופרת ילדים ישראלית.
נרצחה עם בעלה בפיגוע ירי.