tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסגד אל-ג'זאר הוא מסגד השוכן ברחוב אל-ג'זאר בצפונה של העיר העתיקה בעכו.
הוא קרוי על שם מקימו, מושל צפונה של ארץ ישראל מטעם האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-18, אחמד אל-ג'זאר, ומוכר גם בכינוי "ג'אמע אל-באשא" (מסגד הפאשה).
המסגד הוא הגדול, החשוב והמפואר מבין שמונת המסגדים הניצבים כיום בעכו העתיקה, והוא המסגד הראשי המשמש את הקהילה המוסלמית בעיר.
עד 1967, עת נכבשה העיר העתיקה בירושלים, היה זה המסגד הגדול ביותר בישראל (כיום הוא השלישי בגודלו בארץ, לאחר מסגד אל-אקצא בירושלים והמסגד הצ'צ'ני באבו גוש).
לפי המאמינים המוסלמים, במסגד שמורה שערה מזקנו של מוחמד.
המסגד הוקם בשנת 1781 על שרידיה של כנסייה צלבנית שהוקדשה לצלב הקדוש.
כנסיית הצלב הקדוש הוקמה בתורה על שרידיו של מסגד יום השישי מהתקופה הערבית.
לשם הקמת המסגד הביא אל-ג'זאר אנשי מקצוע מיוון ומקפריסין, והשתמש בחלקי בניין שהביא מקיסריה ומעתלית.
תחילה נודע המסגד בשם "ג'אמע אל-אנואר" (מסגד האורות) ובכינוי "המסגד הלבן", כינוי שניתן לו בשל כיפתו, שהייתה צבועה בגווני כסף ולבן.
המסגד ניצב בלב חצר בצורת טרפז, המוקפת משלושת צדדיה בארקדה הנושאת תקרת קמרון חבית.
מעל קשתות הארקדה הוקמו כיפות קטנות בצבע לבן.
בארקדה קבועים פתחים המובילים אל שלוש שורות ובהן 45 חדרים קטנים ששימשו את עובדי המסגד, את עולי הרגל ואת תלמידי המדרסה המקומית.
זו כונתה "מדרסת אל-אחמדיה" על שמו של אחמד אל-ג'זאר.
בצדה הדרומי גובלת חצר המסגד בבזאר הטורקי.
בצדה הימני של הכניסה אל חצר המסגד, מחוץ לה, הוקם בשנת 1900 סביל עטור כיפה.
במרכז החצר, מול הכניסה הראשית אל בית התפילה, ניצבת מטהרה המשמשת לוודוא, הרחצה הטקסית באסלאם.
עוד ניצב במקום שעון שמש ששימש בעבר לחישוב זמני התפילה.
קבריהם של אחמד אל-ג'זאר, של יורשו סולימאן פאשה ושל בני משפחותיהם שוכנים במבנה קטן בחצר, ממערב לבית התפילה, העטור בשתי כיפות קטנות.
במתחם המסגד שכנו גם בית דין שרעי, משרדים אשר שימשו את הווקף וספרייה, אך כיום משמשים המבנים בעיקר כמחסנים.
גרם מדרגות בחצר מוביל אל חלל הכנסייה הקדומה, אך זה מוצף כיום במים ומשמש כמאגר תת-קרקעי.
הכיפה צבועה כיום בירוק, וכך גם צריח המינרט.
במינרט צר הגזרה 124 מדרגות.
פורטיקו הנושא כיפות ירוקות קטנות מוביל אל דלת הכניסה בצדו הצפוני של המבנה.
המסגד מונצח על בול שהונפק על ידי דואר ישראל בשנת 1986 בערך נקוב של 30 אג'.
מסגד אל-מג'דלה הוא מסגד בעכו העתיקה.
המסגד נבנה בשנים 1809–1810 בידי עלי אגא, המשנה למושל עכו סולימאן פאשה, בסמוך לביתו של אגא.
מקור שמו של המסגד נעוץ בכך שהתושבים שהתגוררו באזור הגיעו לעכו מהכפר מג'דל (אם כי לא ידוע באיזה כפר בדיוק מדובר, שכן בארץ ישראל היה יותר מכפר אחד בשם זה).
במסגד אולם תפילה ושני חדרים נוספים, ולצדם חצר בצורת טרפז.
בצדו של אולם התפילה הפונה לחצר ניצבת ארקדה הנושאת שלוש כיפות.
מסגד אל-מועלק , הידוע גם כמסגד דהאר אל-עומר (مسجد ظاهر العمر, "מסג'ד ט'אהר אל-עמר), הוא מסגד בדרום-מזרחה של העיר העתיקה בעכו.
הוא הוקם בתקופת מושל העיר באמצע המאה ה-18, דאהר אל עומר, ולכן קרוי גם על שמו.
המסגד מורכב משני מבנים צמודים - המבנה העתיק יותר שבו פעל בית הכנסת הרמח"ל עד שהוחרם בידי השלטונות בשנת 1758, ומבנה חדש יותר.
במבנה ששימש את בית הכנסת השתמרו כתובות בעברית והמקום בו ניצב ארון הקודש.
המינרט נהרס בשנת 1950 בשל מצבו הרעוע, ורק בסיסו נותר, אך נבנה מחדש בתחילת שנות ה-2000. הכניסה אל המתחם נמצאת מתחת לבסיסו של המינרט, ומשם מוליך גרם מדרגות אל חצר המסגד הנמצאת בגובה של שני מטרים מעל למפלס הרחוב.
פורטיקו הנושא שלוש כיפות מוליך לאולם התפילה, העשוי בתורו משני חדרים.
הראשון נושא כיפה והאחר, קטן ממנו, מקורה בתקרת קמרון צולב.
מסגד אל-אזהר הוא מסגד הנמצא בקהיר, בירת מצרים.
בעוד שיש מאות מסגדים ישנים בעיר קהיר במצרים, מסגד אלאזהר הוא אחד המסגדים העתיקים והחשובים ביותר במצרים ובעולם הערבי, הוא נחשב כמקור להארה ולמוסד הדתי הגדול ביותר בעולם האסלאם.
אל-אזהר נוסד כמסגד בחודש רמדאן בשנת 972 על ידי הפאטמים זמן קצר לאחר ייסוד קהיר (שנקראה אז "פוסטאט"), בתקופת הח'ליפה אל-מעז לדין אללה.
המבנה עוצב בידי הגנרל הפאטמי ג'ווהר אס-סקולי.
בשנת 988 קיבל המסגד תפקיד נוסף על ידי הח'ליפה אל-עזיז בילח כמוסד ללימודי המדעים האזוטריים של האסמאעיליה עבור חוקרים מאפריקה ואסיה.
יותר מאלף שנים מאז הקמתו, מסגד אל-אזהר והאוניברסיטה הנושאת את שמו מושכים סטודנטים מכל רחבי העולם ללמוד על ההיסטוריה של האסלאם ועל הזרמים והאסכולות השונים השולטים בפרשנות הקוראן.
אוניברסיטת אל-אזהר נחשבת כיום למוסד הלימוד החשוב ביותר של האסלאם הסוני.
מקורותיו של השם מסגד אל־אזהר
המסגד רכש את שמו הנוכחי, אל-אזהר, מתישהו בין הח'ליפה אל-מועיז לסוף שלטונו של הח'ליפה הפאטימי השני במצרים, אל-עזיז בילח.
פירוש אל-אזהר הוא המזרח, שהוא הצורה הגברית של המילה אל-זהרה, ואל-זהראא' הוא התואר של ליידי פאטמה, בתו של הנביא מוחמד , אשתו של הח'ליפה עלי בן אבי טאליב.
אלמועיז והאימאמים של המדינה הפאטימית טענו שהם אחד מקודמיהם; זו התיאוריה היחידה שמסתובבת לגבי הסיבה לכינוי אל-אזהר בשם זה.
עם זאת, תיאוריה זו לא אושרה בשום מקור ערבי, והיא נתמכת היטב לחלוטין, ומאוחר יותר מוכחשת על ידי גורמים מערביים.
אחרים מציעים תיאוריה אלטרנטיבית, והיא ששמו של המסגד נגזר מהשמות שנתנו הח'ליפים הפאטמים לארמונותיהם בסמוך למסגד.
שמו של המסגד שונה ממסגד קהיר לאל-אזהר.
בנייתו של אל-אזהר החלה בצו של ג'והאר אל-סאקלי ב-4 באפריל 970, לאחר שנצטווה לעשות זאת על ידי הח'ליפה הפאטימי אל-מועיז לי דין אללה.
המסגד עצמו שופץ והורחב פעמים רבות ושרד יותר מאלף שנים של פוליטיקה משתנה ושינויים בשלטון.
הסגנונות האדריכליים השונים של חמשת המינרטים שלו מעידים על השושלות השונות ששלטו באל-אזהר.
בנוסף לבית המשפט המרכזי היפהפה, משיש לבן, המתוארך לבניית המקדש למסגד, הבניין כולל אזור תפילה מקורה גדול, שתי מדרסות ובתי ספר דתיים.
לפני שאוניברסיטת אזהר התרחבה ועברה בעיקר לקמפוס שני בצפון העיר, נהגו הסטודנטים להיפגש עם מדריכים בחצר הראשית ושיעורים בערבית ובפרשנות הקוראנית נלמדים שם עד היום.
הארכיטקטורה של אל-אזהר קשורה קשר הדוק להיסטוריה של קהיר.
היא השתמשה בחומרים שנלקחו מתקופות שונות בהיסטוריה המצרית, שנהנו מסגנון האדריכלות הפאטימית באפריקה.
אז קיבל המסגד תוספות והרחבות משליטי מצרים הבאים, כך הארכיטקטורה של המסגד הושפעה מכמה סגנונות אדריכליים מתוך מצרים ומחוצה לה.
השפעות אלה התערבבו יחד, והופיעו סגנונות אדריכליים חדשים שהיוו מקור השראה מאוחר יותר, כמו הכיפות שנבנו בתקופה העות'מאנית ומינרטים שנבנו על ידי הממלוכים.
נבנה המסגד בתחילה כאולם תפילה עם חמישה מעברים וחצר מרכזית צנועה, הורחב מאז מספר פעמים עם מתקנים נוספים סביב הבניין המקורי.
מינרטים רבים נוספו על ידי הממלוכים, שערים נוספו בתקופת השלטון העות'מאני, והמחרב הוחלף באחד חדש.
חלק מהמינרטים והכיפות המקוריים שרדו ונותרו, וחלקם שוחזרו מספר פעמים.
מסגד אל-גְ'רֵינֵה (ערבית: مسجد الجرينة, תעתיק מדויק: מסג'ד אלג'רינה), שנקרא גם מסגד חיפה הגדול (مسجد حيفا الكبير, בתעתיק מדויק: מסג'ד חיפא אלכביר) היה המסגד הראשי של ערביי חיפה עד מלחמת העצמאות.
המסגד נבנה בסוף המאה ה-18 בתקופת השלטון העות'מאני, ושמו היה "א-נצר" (مسجد النصر, "מסגד הניצחון"), שם שניתן לו לכבוד ניצחונו של האדמירל חסן פאשה אל-ג'זאירלי על דאהר אל-עומר באוגוסט 1775. שמו "אל-ג'רינה" ("הגורן") ניתן לו בשל קרבתו לשוק הפתוח, שהכיכר שלפניו נקראה "ג'רינה".
המסגד שוכן בעיר התחתית ברחוב נתנזון (לשעבר רחוב אל-אומייה), ליד מגדל המפרש שבקריית הממשלה.
המסגד מורכב ממספר מבנים הבנויים סביב חצר פנימית גדולה מרובעת ומרוצפת.
בחלק הצפוני של רצף המבנים נמצא אולם תפילה מלבני המשתרע בכיוון מזרח-מערב.
עד שנת 1948 כלל המסגד מינרט קטן שממנו קרא המואזין לתפילה.
בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי שימשה הרחבה שבחזית המסגד מרכז החיים המסחריים והציבוריים של תושבי חיפה הערבים מוסלמים, וסביבה נמצאו חנויות רבות.
בין המסגד וכיכר חמרה שבמערבו עבר רחוב השוק, שהיה הרחוב הראשי.
טקס הסרת הלוט מעל לוח הזיכרון לציון שיפוץ המסגד נערך ב-21 באפריל 1958 בנוכחות נכבדים.
בשנת 1964 תכננה עיריית חיפה להפוך את המסגד למרכז תרבותי בו יפעלו ספרייה ומועדון, זאת בנוסף להיותו מקום תפילה.
הצריח של המסגד נהרס בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. בחודש יוני 2024 פורסם כי משרד הפנים הקצה תקציב לשיקום הצריח.
ב-20 ביוני 2025 נפגע המסגד קלות, בעיקר שמשות ותריסים, מטיל איראני במסגרת מבצע עם כלביא בעת שהתכנסו בו מתפללים ואנשי דת מוסלמיים שחלקם נפגע.
בסוף המאה ה-19 נבנה בצידו הדרומי של המסגד מגדל שעון העשוי מאבן כורכר.
המגדל נבנה על פי הוראתו של הסולטאן עבד אל-חמיד להקים מגדלי שעון בערים שונות ברחבי האימפריה העות'מאנית לציון חצי יובל למלכותו וביניהם שבעה מגדלים בארץ ישראל.
את המגדל בחיפה בנה ראש העירייה הרביעי של חיפה, מוסטפא פאשה אל-ח'ליל.
המגדל הוא מרובע בעל שש קומות.
מעל הקומה השישית נבנתה כיפה עשויה בטון, ומעליה מתנשא עמוד ומעליו סמל חצי סהר.
בקומה העליונה נמצאת מרפסת ברזל המקיפה את כל המגדל.
בקומה השנייה והרביעית נבנו חלונות עגולים בכל ארבעת צידי המגדל, ובכל החלונות העגולים של הקומה הרביעית הוצב שעון.
השריד האחרון לשעונים אלה הוא השעון בקיר הדרומי, שנותרו בו אותיות לטיניות מברזל.
ספרות השעון בשעונים המקוריים היו ספרות ערביות.
שביל הכניסה הראשי לחצר המסגד עובר דרך הקומה הראשונה של המגדל.
מעל שער הכניסה הוצב לוח עם הכתובת: "חג לרגל שעברו חמש שנים אחרי עשרים שנה.
החלה השנה המאושרת שביטויה הנאמן יחי הסולטאן עבד אל-חמיד".
ליד הכתובת חקוקה השנה 1316. שנה זו היא השנה 1898/9 לפי לוח השנה הלועזי.
בצילום משנת 1905 מופיע בחלון העגול שבקומה השנייה סמל מגן דוד.
בול בערך נקוב של 1.30 ש"ח הוקדש למגדל השעון בחיפה.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 הותקנו 4 שעונים במגדל השעון.
מסגד אל-עומרי (בערבית, المسجد العمري, אלמסג'ד אלעמרי) הידוע גם כמסגד הגדול (الجامع الكبير, "אלג'אמע אלכביר") הוא מסגד השוכן בעיר העתיקה בלוד, ומשמש כמסגד יום השישי.
המסגד נבנה על ידי ביברס על שטחה המערבי של כנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון ההיסטורית, הגובלת בו כיום בצידו הצפון-מזרחי.
המסגד נחנך באמצע שנת 1269.
כנסיית ג'ורג' קוטל הדרקון בלוד הוקמה לראשונה בידי הביזנטים.
הכנסייה שסימלה את ניצחון הנצרות על אויביה, הייתה ליעד לכל מי שביקש לפגוע בנצרות ובנוצרים, והיא חרבה ב-614 מידי הסאסאנים, ב-1010 מידיו של השליט הפטימי אל-חאכם וב-1191 נהרסה על ידי סלאח א-דין.
הצלבנים שבו והקימו את הכנסייה ברביעית, אך עם הכיבוש ממלוכי של לוד בשנת 1260 החריב אותה ביברס שוב, והותיר חלק קטן ממנה בהריסותיה, ככל הנראה כדי לבזותה ברבים.
בשטח הכנסייה שהרס ציווה ביברס להקים מסגד, ולהקמתו עשו הממלוכים שימוש באבני הגזית, בעמודי הגרניט והשיש ובכותרות הכנסייה ההרוסה.
מעל שער הכניסה אל המסגד מופיעה כתובת המתארכת את הקמתו לחודש יוני 1269:
בתקופה העות'מאנית שכנה הכניסה אל חצר המסגד בחומתו המערבית, אך לימים היא הועברה לצידה הצפוני.
חצר המסגד השוכנת מצפון לו משתרעת על-פני חלקה המערבי של הכנסייה ההיסטורית, ובמרכזה מטהרה לוודוא, שניזונה בעבר מבאר מלוחה ליד חאן חילו הסמוך.
המים הובלו אל המסגד בצינור חרס ששרידיו נראים בצידה המזרחי של המטהרה.
חומתה הצפונית של החצר מתחקה אחר הקיר הצפוני של הכנסייה ההיסטורית, ומצידו הצפוני של קיר זה התוקנה שורת חנויות.
לאורך חומת המתחם המערבית שוכנים חדרים הפתוחים אל החצר בצורת אכסדרה, ואלה, כמו גם החצר, משמשים כמסגד חצר כאשר מבנה המסגד צר מלהכיל את קהל המתפללים.
חזיתו הצפונית של מבנה המסגד פונה אל החצר, ועושה שימוש בקיר הדרומי של הכנסייה ההיסטורית.
המסגד עצמו בנוי כאולם אורך הנחלק לשלוש סיתראות על ידי שתי שורות בנות ארבעה עמודים כל אחת.
תקרתו מקומרת ועשויה בצורת קמרון צולב.
במרכזו של הקיר הדרומי שבקצה המעבר המרכזי קבוע מחרב, ומימינו מנבר.
בצידו המזרחי של אולם התפילה נותר שריד של אפסיס ביזנטי.
מתחת למסגד שוכנים אולמות תת-קרקעיים, שנבנו בידי הצלבנים ושימשו כמאגרי מים עבור הכנסייה ותושבי העיר.
לצד המסגד ניצב מינרט גבוה וצר הנראה למרחוק.
מסגד אקצה (בטורקית: Mescidi Aksa; בהולנדית: Aksamoskee) הוא מסגד בעיר האג בהולנד, השוכן במבנה שהוקם כבית כנסת ושימש את הקהילה היהודית בעיר בין השנים 1844-1975.
באמצע המאה ה-19, עם התגברות הגירה יהודית ממזרח אירופה להולנד, נוצר צורך בקהילה היהודית להקים בית כנסת חדש וגדול, במקום המבנה הישן שנבנה בשנים 1721-1723. לצורך כך העמיד המלך וילם השני מאוצרו הפרטי סך 4500 פלורינים לצורך הבניה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1842-1844, בסגנון נאו-קלאסי על ידי האדריכל רודנבורג.
אל בית הכנסת החדש הועבר ארון הקודש מבית הכנסת הישן, שבסיסו נבנה בשנת 1723, ועליו נוספו חלק עליון ושלושה כתרים בשנת 1740. ארון הקודש עשוי עץ ועיטוריו מצופים פס זהב מותך.
בית הכנסת הוקם במרכזו של אזור שבו התגוררו יהודים רבים.
עם גירוש יהודי הולנד למחנות בשנים 1942-1943, עמד בית הכנסת בשממונו עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה, חודשה הפעילות בבית הכנסת יחד עם עוד 2 בתי כנסת אחרים בעיר.
המלחמה פגעה בקהילה מבחינה מספרית, כשלפני המלחמה מנתה כ-17 אלף איש, ולאחריה כ-2000. הקהילה התקשתה להחזיק בשלושה בתי כנסת, ובשנת 1975 סגרה הקהילה את שערי בית הכנסת הגדול.
ארון הקודש המפואר הועבר מפורק וארוז בארגזים למוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם.
כיום משמש ארון הקודש בית כנסת בשכונת הר נוף בירושלים.
ההגירה המוסלמית להולנד הביאה לבניית מסגד בהאג כבר בשנת 1955, הנקרא מסגד מובארק.
בשנות ה-70 התגברה ההגירה המוסלמית, והתעורר צורך לבניית מסגד נוסף.
מאחר שבית הכנסת עמד ללא שימוש, פרצו לתוכו מהגרים טורקים שהתגוררו באזור והחלו להשתמש בו כמסגד, ללא רישיון מהעירייה וללא בעלות על המבנה.
הצלאה הראשונה התקיימה במבנה ב-7 ביולי 1979. בשנת 1981 הוסדרה העברת המבנה, כאשר הקהילה היהודית מכרה את המבנה לעיריית האג, וזו העבירה אותו לרשות הקהילה המוסלמית הטורקית בעיר.
לאחר שהוסדרה הבעלות נערכו שינויים במבנה על מנת להתאימו למסגד, והוכשר לקליטת 1500 מתפללים.
בשנת 1987 נבנו בחזית הבניין שני מינרטים בגובה 26 מטרים.
מסגד אסתקלאל (אינדונזית: Masjid Istiqlal) הוא המסגד הלאומי של אינדונזיה.
הוא ניצב במרכזה של בירת המדינה ג'קרטה.
זהו המסגד הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה ובו מקום ל-120,000 מתפללים.
לאחר ההכרה ההולנדית בעצמאותה של אינדונזיה בשנת 1949 הועלה הרעיון להקים מסגד לאומי במדינה המוסלמית הגדולה בעולם.
מובילי הרעיון היו וחיד האשים (Wahid Hasyim), השר לענייני דתות הראשון של אינדונזיה, ואנואר צ'וקרואמינותו (Anwar Cokroaminoto), שהיה בהמשך ליושב ראש קרן המסגד.
הוועדה להקמת המסגד קמה ב-1953, וב-1954 מינתה את נשיא אינדונזיה סוקרנו ליועץ הטכני הראשי שלה.
סוקרנו עמד על דעתו שעל המסגד לקום במרכזה של ג'קרטה, ליד השטח המוכר כיום ככיכר מרדקה, ובשכנות לקתדרלת ג'קרטה, באופן המבטא סובלנות דתית ברוח פילוסופיית הפאנצ'אסילא (Pancasila).
כדי לפנות מקום לבניית המסגד ליד הקתדרלה נהרסה מצודת הנסיך פרדריק (Citadel Prins Frederik) ההולנדית שעמדה במקום זה.
בתחרות לתכנון המסגד שנערכה ב-1955 זכתה תוכניתו של האדריכל הנוצרי פרדריק סילאבאן (Frederich Silaban).
אבן הפינה למבנה הונחה על ידי סוקרנו ב-24 באוגוסט 1961. הנשיא סוהארטו חנך את המסגד ב-22 בפברואר 1978. המסגד נקרא אסתקלאל (קרי, "עצמאות" בערבית).
מספר רב של נכבדים זרים ביקרו במסגד, ובהם נשיא ארצות הברית ברק אובמה (ב-2010), קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, סגן יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין, הנסיך צ'ארלס מבריטניה, נשיאי אוסטריה, צ'ילה ואיראן וראש ממשלת נורווגיה.
המסגד הוא מתחם הכולל מבנה תפילה עיקרי רבוע שמדרום לו משתרעת חצר מרוצפת רחבה מוקפת אכסדרות עמודים מסוגננות.
באחת מצלעות החצר קבוע מבנה נוסף המקושר עם המבנה הראשי ובו נמצא השער הראשי של המתחם.
בפינה הדרומית של החצר מתנשא המינרט היחיד של המסגד.
במפלס הקרקע נמצא מתחם רחצת ההיטהרות (וודוא) וכן מדרסה ומשרדים, ואילו החצר ואולם התפילה נמצאים מפלס אחד מעליו.
קירות המבנים מצופים בשיש מקומי.
הכיפה במבנה המשני היא בקוטר 8 מטרים, לציון חודש אוגוסט שבו הוכרזה עצמאות המדינה.
במבנה העיקרי קיימים חמישה מפלסים (מהם ארבעה מפלסים של גלריות המשקיפות על אולם התפילה), כמספר חמשת עמודי האסלאם.
למתחם שבעה שערים בסך הכל, כמספר העולמות בקוסמולוגיה האסלאמית.
גובהו של המינרט 96.66 מטרים, מהם 66.66 מטרים המצופים שיש - לציון המספר 6,666, אחת הגרסאות למספר פסוקי הקוראן, ו-30 מטרים של חוד פלדת אל-חלד מעליה.
עיצוב אולם התפילה הוא מינימליסטי.
בקיר הקדמי של אולם התפילה קבועים המחראב והמינבר.
על הקיר כתובים בערבית שמותיהם של אללה מימין ושל מוחמד משמאל, ובמרכז הפסוק ה-14 של הסורא ה-20 בקוראן.
את המסגד מקיף גן, ובחלקו הדרום-מערבי מצויה בריכה ובה מזרקה.
המזרקה פעילה רק במהלך תפילות יום השישי ובחגים דוגמת עיד אל-פיטר ועיד אל-אדחא.
הנהר צ'יליוונג (Ciliwung) זורם לאורך צלעו המזרחית של מתחם המסגד.
במסגד משרתים אימאם גדול, סגנו ושבעה אימאמים נוספים.
במהלך הקמת המסגד נשמעו טענות כי תכנונו ועיצובו זרים לתרבות האסלאמית של אינדונזיה ולארכיטקטורה שלה.
בתגובה לכך יזם הנשיא סוקרנו הקמת מסגדים נוספים בעיצוב אינדונזי מסורתי.
אל-פתאח אל-עלים הוא מסגד באזור בירת מצרים החדשה.
המסגד נחנך על ידי עבד אל-פתאח א-סיסי, נשיא מצרים, ב-6 בינואר 2019 לצידו של קתדרלת המולד של ישו הנמצא בצמוד למסגד.
המסגד גדול ממדים ויכול להכיל כ-16,000 מתפללים.
גובה המינרט של המסגד כ-95 מטרים.
מסגד אל-ג'וואלי הוא מסגד במתחם מערת המכפלה, בעיר העתיקה של חברון.
המסגד נחשב לאחד המסגדים החשובים של האסלאם הסוני.
הוא נמצא בתוך המבנה שמעל מערת המכפלה, וגובל בקיר הצפון-מזרחי של המתחם.
דפנות המסגד נחצבו מאבן הקיר ואינם נראים מבחוץ.
מסגד אל-ג'וואלי ואולמות התפילה המיועדים ליהודים במערת המכפלה צמודים זה לזה, אך השערים שבין החלקים נעולים.
המסגד מורכב משלוש ארקדות המחוברות באמצעות קמרונות צולבים הנתמכים על ידי עמודי אבן גדולים.
כל אחד מהמעברים המקושתים מכוסה בכיפה.
אולם התפילה הגדול והמפואר שבמרכז המסגד מכונה "אולם יצחק", על שם מצבת קברו של יצחק הנמצאת במרכזו.
מעליו נמצאת כיפת אבן עם עיטורי מוקרנס וחלונות פסיפס.
בתקופת שלטונו של תנכיז כוסה הקיר הדרומי במסגד בלוחות שיש המעוטרים בגילופים צבעוניים.
בקיר זה נמצאת גומחת המחראב המצביעה על הקיבלה, ומעליו חצי-כיפת שיש.
בגומחת המחראב נמצאת טביעת רגל מוטבעת בסלע, הנחשבת על פי המסורת המוסלמית לטביעת רגלו של הנביא מוחמד.
טביעות רגל דומות נמצאות במכה ובאתרים נוספים המקודשים לאסלאם.
במתחם המסגד (חרם) שני מינרטים שנבנו על ידי צלאח א-דין.
המינבר במערת המכפלה עשוי מעץ וניצב מימין למחראב.
הוא מתוארך לתקופת השושלת הפאטמית ונבנה לבקשתו של באדר אל-ג'מאלי בשנת 1092. הוא הובא למסגד על ידי צלאח א-דין מאשקלון.
מינבר זה נחשב למינבר העץ האסלאמי העתיק ביותר שעדיין נמצא בשימוש.
הוא במצב טוב ונחשב ליצירת מופת באמנות המוסלמית.
ליד הקיר הצפוני של אולם התפילה קיים פתח המוביל לחלל תת-קרקעי במערת המכפלה, ולצידו במה עם עמודים וכותרות משיש, המיועדת לאימאם המוביל את שירותי התפילה במסגד.
במה זו נבנתה בשנת 1331.
מצפון למסגד נמצאת חצר פתוחה המוקפת במבני פורטיקו.
סמוך לחצר נמצא אולם תפילה נוסף, ובו מינבר שנבנה בתקופת שלטונו של ברקוק.
ליד הקיר המערבי של המסגד קיים פורטיקו נוסף המשמש כאולם תפילה לנשים.
כניסת מוסלמים למסגד מתאפשרת משביל גישה בצדו המערבי של מתחם מערת המכפלה.
מערת המכפלה היא אתר מקודש ליהדות, לאסלאם ולנצרות.
המוסלמים מאמינים שהנביא מוחמד ביקר בחברון במהלך המסע הלילי ממכה לירושלים כדי לחלוק כבוד לשלושת האבות הקבורים במערת המכפלה.
בתקופת האימפריה הביזנטית, במאה הרביעית, נבנתה בזיליקה מעל למערת המכפלה.
במאה השביעית, לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, המבנה הוסב למסגד.
בשנת 1100, לאחר מסע הצלב הראשון, הסבו הצלבנים את המסגד חזרה לכנסייה, אך עם כיבוש חברון בידי צלאח א-דין בשנת 1188 הוא הוסב שוב למסגד.
צלאח א-דין שיפץ את מתחם מערת המכפלה ובנה מינרט בכל צד של החומה ההיקפית של המתחם, בסגנון סורי.
שניים מתוך ארבעת המינרטים הללו שרדו עד ימינו.
צלאח א-דין בנה גם את המחראב של המסגד, שכונה "מסגד אברהם".
המסגד שופץ והורחב במידה ניכרת בין השנים 1318 ל-1320, בתקופת שלטונו של הסולטאן מוחמד בן קלאוון, תחת פיקודו של סנג'ר אל-ג'וואלי, שהיה האמיר של עזה ופלשתינה, והמסגד נקרא מאז על שמו.
באותה תקופה אל-ג'וואלי שיפץ והרחיב גם את המסגדים בהר הבית.
המסגד נבנה בתכנון אדריכלי חלבי.
ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי, בן המאה ה-15, מציין בכתביו כי תקרת המסגד עשויה "אבן מלוטשת להפליא".
מסגד אל-ג'וואלי נחשב לאחד המסגדים החשובים בעולם בקרב המוסלמים הסונים.
עד תחילת המאה ה-20 הכניסה למתחם המסגד הותרה למוסלמים בלבד.
יהודים ונוצרים הורשו להיכנס רק עד למדרגה השביעית המובילה למתחם.
לאחר מלחמת ששת הימים הפקיעה ישראל מידי הקאדי של חברון את החזקה שלו על מערת המכפלה.
בשנת 1969, לאחר פיגוע טרור פלסטיני, הורה אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי להרוס את המדרגות שסימלו את ההשפלה באיסור כניסת יהודים למערת המכפלה במשך מאות שנים.
לאחר שנת 1969 המשיך מסגד אל-ג'וואלי לשמש כמרכז הדתי המוסלמי של חברון.
יהודים הורשו להתפלל במקום רק שעות ספורות בכל יום, ונאסרה כניסתם לאולם יצחק.
ב-25 בפברואר 1994 אירע טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מוסלמים שהתפללו באולם יצחק במסגד.
לאחר הרצח הופרדו המתחמים המיועדים למתפללים היהודים ולמוסלמים, והשערים שבין החלקים ננעלו.
האולם המרכזי של מסגד אל-ג'וואלי, אולם יצחק ורבקה, פתוח למתפללים מוסלמים בלבד רוב ימות השנה.
מסגד אחמד חאגי' קדירוב שבאבו גוש הוא המסגד השני בגודלו בישראל, לאחר מסגד אל-אקצא.
המסגד נבנה בסיוע ממשלת צ'צ'ניה תחת הנהגתו של רמזן קדירוב, שראה בהקמה המשותפת של המסגד הזדמנות היסטורית לחדש את הקשרים בין הצ'צ'נים לבין תושבי אבו גוש, שנותקו 500 שנה קודם לכן.
המסגד נחנך בשנת 2014 ונקרא על שם אחמד קדירוב, והוא מכונה גם המסגד הצ'צ'ני.
המסגד נחשב לאחד המסגדים המפוארים בישראל, ומשתרע על פני 4,000 מטרים רבועים, כשמעליו מתנשאים ארבעה צריחים שראשיהם מוזהבים כמקובל בקווקז.
המסגד מתנשא לגובה של ארבע קומות, כל אחת בת 700 מ"ר.
על חלקה הפנימי של כיפתו מצוירים מאה שמות האלוהים.
גומחת התפילה ובימת הדרשן עשויים שיש מצופה זהב, והרצפה מכוסה שטיחים מפוארים.
הקמת המסגד החלה כיוזמה פרטית של תושבי אבו גוש, אך בנייתו הופסקה ב-2010, כשנה לאחר שהחלה, מחוסר תקציב – עלותו הגיעה לכ-10 מיליון דולרים.
משראתה ממשלת צ'צ'ניה שתושבי אבו גוש אינם מסוגלים לממן את הפרויקט, היא החליטה לתרום למעלה ממחצית הסכום.
לטענת אנשי הממשלה הצ'צ'נית, לתושבי אבו גוש יש שורשים קדומים בארצם ובשל טענת הקרבה ביניהם ניאותה ממשלת צ'צ'ניה, הרואה בהקמת המסגד חידוש של הקשרים ההיסטוריים בין תושבי אבו גוש למולדתם, לסייע לתושבי אבו גוש בהשלמת הפרויקט.
בחודש מרץ 2014 נחנך המסגד על ידי נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב ושם הרחוב שבו נמצא המסגד שונה, ועתה הוא נקרא על-שמו של נשיא צ'צ'ניה הקודם אחמד חאג'י קדירוב.
ב-9 באוקטובר 2023 נהרג בן 19 תושב אבו גוש מרקטה שנפלה בסמוך למסגד.
מסגד אל-רחמה הוא מסגד הממוקם ברחוב האת'רלי בטוקסטת', ליברפול, אנגליה, שיכול להכיל בין 2,000 ל-2,500 איש ומשמש כמקום הפולחן העיקרי ונקודת כינוס של האוכלוסייה המוסלמית של ליברפול, המוערכת בכ-25,000 איש.
משרד ארגון "הקהילה המוסלמית של ליברפול", שנוסד ב-1953 על ידי אלחאג' עלי חיזאם, חבר בקהילה המוסלמית של ליברפול, שפעל במקור מחדר בביתו, ממוקם במסגד.
המסגד הנוכחי נבנה בשנת 1974, לאחר שארך עשר שנים לקבל אישור ממחלקת התכנון העירונית בליברפול.
הבניין הנוכחי משמש בעיקר את אוכלוסיות התימנים, הסורים והסומלים בעיר, המהווים את הרוב המכריע של האוכלוסייה המוסלמית של ליברפול.
מסגד אחמדיה (בגאורגית: აჰმედიეს მეჩეთი; מסגד אהמדיה) הוא מסגד מימי הביניים הממוקם בשטח מצודת רבאתי, שבאחלציחה, גאורגיה.
המינרט, שגובהו זהה לכיפת המסגד (כ-15 מטר), ממוקם צמוד ליד המסגד.
המבנה הבנוי בסגנון אסלאמי נקרא גם מסגד חאג' אחמד-פאשה לכבוד מייסדו, נציגי בית ג'אקלי , ששלט במסחתי (אתאבגות סאמצחה) ובאיילט צ'ילדיר שבאימפריה העות'מאנית, במשך מאות שנים.
לאחר כיבוש האזור על ידי העות'מאנים, התאסלמו נסיכי משפחת ג'אקלי.
אחמד-פאשה , ששלט באחלציחה בשנים 1747-1758, הורה לבנות במקום מוגבה במיוחד מסגד, שלא על פי את חוקי האסלאם.
מכיוון שזכות כזו הייתה שייכת רק לסולטאנים, הדיוואן מקונסטנטינופול ראה בפעולות כאלה כהפרה של זכויותיו העליונות של הסולטן.
אחמד פאשה נמצא אשם בהעלבת האצילים והסולטן ונידון לתלייה.
הווזיר קיבל זאת באימה והתאבד ב"חוט הקדוש" שנשלח אליו.
תושבים מקומיים שסגדו לווזיר נתנו כבוד רב לאפר שלו.
בחצר ענקית, שלתוכה זורם שער רחב ויפה, הוקמו שתי אנדרטאות צנועות, מוקפות ברשת.
אנדרטה אחת נושאת את הכתובת: "כאן טמון אפרו של הווזיר האדוק אחמד פאשה, שמת ב-1173 על פי הלוח המוסלמי, ואנדרטה נוספת מתייחסת לאשתו של אחמד פאשה, עיישה-חאנום.
ההיסטוריון הצבאי הרוסי וסילי פוטו , בספרו "המלחמה הקווקזית", כרך ד', המוקדש למלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1828-1829, מספר את הסיפור על המסגד שהמסגד שנבנה על פי הדגם של איה סופיה.
במהלך השחזור בקנה מידה גדול של טירת אחלציחה בשנים 2011-2012, שוחזרו מסגד חאג' אחמד פאשה והמדרסה.
בתקופה הסובייטית נצבעה כיפת המסגד בצבע טרקוטה ונראתה מרחוק כצבע נחושת.
במהלך השחזור הוזהבה הכיפה, מה שגרם למחאות מצד היסטוריונים אדריכליים טורקים, שציינו שהמסגד מכוסה תמיד ביריעות עופרת.
בתחילת 2013, לאחר משא ומתן בין נשיא גאורגיה, מיכאיל סאאקשווילי, וראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, ביטל האחרון את ההתנגדויות בנוגע לצבע כיפת המסגד.
במקביל, טורקיה, שמימנה את עבודות השיקום, עדיין מתעקשת להסיר מהמסגד את האסטלות המתארות צלבים.
מסגד אל-בוראק או מקאם אל-בוראק הוא מסגד תת-קרקעי בתוך הר הבית הצמוד לשער ברקלי מצידו המזרחי של הכותל המערבי של הר הבית.
שמו של מסגד זה מגיע מהשם "כותל אל-בוראק" (حائط البراق) אשר המוסלמים החלו להשתמש בו עבור הכותל המערבי בעיקר לאחר הצהרת בלפור כמשקל נגד להבלטתו כסמל לאומי על ידי הציונות.
כיום, הכניסה הפתוחה היחידה למסגד זה היא דרך פתח מתחת לאכסדרת הקשתות (ריוואק) המערבית מתוך הר הבית.
המסגד נפתח למתפללים בימי שישי ולרגל אירועים מסוימים, אך לרוב בשאר הזמן נשאר סגור.
יוסף בן מתתיהו מתאר בכתביו ארבעה שערים בכותל המערבי של הר הבית אשר בימינו מוכרים כשער מעל קשת רובינסון, שער ברקלי, השער שמעל קשת וילסון ושער וורן.
מסגד אל-בוראק ממוקם בתוך המעבר העולה משער ברקלי אל תוך הר הבית.
מתישהו לאחר סתימת שער ברקלי, המעבר העולה להר הבית נסגר גם באמצעו ושני חלקיו שימשו כבורות מים.
לא ידוע מתי דבר זה קרה, אולם אפשר לדעת שזה היה לפני אמצע המאה ה-19 מכיוון ששני בורות המים מופיעים כיישויות נפרדות במפות בורות המים של הר הבית גם אצל קונרד שיק וגם אצל צ'ארלס וורן.
בנוסף, החוקרים מאמינים שמעבר זה נמשך עד לבור סמוך נוסף (בורות מספרי 10 ו-11 לפי שיטת המספור של שיק, או מספרי 19 ו-20 לפי שיטת המספור של וורן).
שניהם מזכירים את הקשר בין שני הבורות.
נראה לומר שבאיזשהו שלב לפני הפיכת המעבר לבור מים הוא שימש לתקופה מסוימת כמקום תפילה מוסלמי מכיוון שיש מחראב (גומחת תפילה) בקיר הדרומי של המתחם ליד הקיר המזרחי שלו (הקיר שמפריד בינו להמשך המעבר ומחלק אותו לשני בורות).
גומחה שכזו בדרך כלל נמצאת יותר בסביבת מרכז הקיר הדרומי (הקיר לכיוון מכה) של אזור התפילה (כי שם מתפלל האימאם, שצריך להיות במרכז המתפללים), כך שסביר להניח שהיא הותקנה במקום לפני שהקיר החוסם המזרחי הוקם.
בתקופה העות'מאנית הותקנה טבעת ברזל בקיר המתחם כדי לסמן את המקום בו קשר הנביא מוחמד את אל-בוראק בכניסתו להר הבית במסע הלילי שלו.
כדאי בהקשר זה לציין שחוץ מהמסורת המוסלמית על כניסת הנביא מוחמד למתחם הר הבית דרך הכותל המערבי ישנן מסורות על כניסת הנביא למתחם דרך השער הכפול שבכותל הדרומי (שער זה נקרא במסורת המוסלמית גם בשם "שער הנביא").
מעניין לציין שנכון ל-18.01.25, גם באתר של הווקף (שאף מזכיר את המסורת על כניסת הנביא דרך השער הכפול שבכותל הדרומי) שער הלוויות שבכותל המזרחי מופיע בשם "שער אל-בוראק" למרות שהם לא מציינים את מקור השם.
מאז המונח "כותל אל-בוראק" (حائط البراق) הפך לשם הנפוץ בערבית לכותל המערבי, והמסורת בדבר כניסת הנביא מוחמד למתחם הר הבית דרך הכותל המערבי דווקא קיבלה עדיפות על פני המסורות האחרות שנדחקו מקדמת הבמה.
באפריל 1866 החוקר צ'ארלס וילסון דיווח שהוא הצליח להיכנס למתחם דרך פיר ואימת את הטענה על כך שמדובר על מעבר קדום הנכנס אל תוך מתחם הר הבית דרך שער ברקלי.
על-פי כתבה באתר אל-ג'זירה, בשנות ה-80 של המאה העשרים המתחם שימש כמטה אגף ההדרכה (هيئة الإرشاد) של הווקף וכנקודת יציאה למשלחות מוסלמיות בסיורים מודרכים בהר הבית.
בשנות ה-90 הווקף שיפץ את המתחם בצורה נרחבת, כאשר בתחילת שנות התשעים ועד לאינתיפאדה בשנת 2000 המתחם שימש כמטה של מסדר סוּפִי, אז הוסב לאולם תפילה, וכך נשאר מאז.
כיום, הכניסה למסגד אל-בוראק הוא מתוך מתחם הר הבית.
בצמוד לשער המוגרבים שבכותל המערבי ישנו גרם של 38 מדרגות שיורדות למסגד עצמו.
לפי קלוד קונדר, רוחב המתחם הוא 5.5 מטרים, והקיר החוסם נמצא במרחק של 11.6 מטרים מזרחה מהכותל המערבי.
גובה רצפת המתחם הוא 6.7 מטרים מעל מפתן שער ברקלי.
מסגד אל-נוזהא הוא מסגד בשדרות ירושלים 82 ביפו, שהוקם ב-1933 בכספי תרומתו של חאג' עלי חמיס.
במהלך השנים שימש המבנה כבית הדין השרעי וכספרייה בערבית.
מסגד אל-נוזהא שוכן בשדרות ירושלים 82 ביפו.
המבנה הוקם בשנת 1933 על קרקע שנרכשה באזור, אשר נחשב באותה עת לשכונת יוקרה לבעלי הון, במימונו המלא של חאג' עלי חמיס.
אף על פי שהוצעו לחמיס תרומות נוספות להקמת המסגד, הוא עמד על כך שיישא בכל נטל ההוצאות בעצמו.
המבנה ננטש בשנת 1948 במהלך התקפת האצ"ל על יפו, וחזר לפעילות ב-1960 כבית הדין שרעיו.
במהלך שנות ה-70 הפעילה בו עיריית תל אביב-יפו ספרייה בשפה הערבית.
לאחר תקופת נטישה שהחלה ב-1980, נפתח המקום מחדש לתפילה בשנת 1984.
ב-1997 עבר המסגד שיפוץ בתכנונו של האדריכל ג'יל ברטו, ובשנת 2016 נערך בו שיפוץ נוסף, שבמסגרתו הוקם סביל בכניסה למתחם.
ב-1 באוקטובר 2024 אירע פיגוע ירי שהחל בסמוך למסגד.
שני המחבלים, שוהים בלתי חוקיים תושבי חברון, נכנסו לחדר השירותים של המסגד, הוציאו מתרמילם רובה וסכין.
הם איימו על השוהים לא לצאת מהמסגד, או שיהרגו אותם.
בתגובה, יצרו המתפללים קשר מיידי עם המשטרה.
לאחר מכן יצאו המחבלים מהמסגד, עלו לרכבת הקלה, ולאחר שירדו ממנה פתחו בירי לעבר עוברי אורח.
בפיגוע נרצחו שבעה בני אדם ונפצעו כ-15 נוספים.
כשעתיים לאחר המקרה, איים השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר בהריסת המסגד, אם יתברר קשר בינו למחבלים.
בעקבות דברים אלו, חשפה המשטרה הקלטה של אחד המתפללים שדיווח למוקד על הימצאות המחבלים בזמן אמת.
אימאם המסגד, השייח' מוחמד מחאמיד, תיאר כי המחבלים איימו לירות בראשו של מי שיעזוב, וציין כי הדיווח למשטרה הועבר מיד עם יציאתם מהמקום.
כמענה לאירועים, קיים פורום "תג מאיר" תפילה משותפת בזירת האירוע.
מסגד בדשאהי (בפנג'אבי: śāhī masīt; באורדו: بادشاہی مسجد.
הגייה: bādśāhī masjid) הוא מסגד אימפריאלי מתקופת האימפריה המוגולית הממוקם בלאהור, פנג'אב, פקיסטן.
הוא נבנה בין השנים 1671–1673, בתקופת שלטונו של אורנגזב, מול מצודת לאהור בפאתי העיר העתיקה.
המסגד הוא דוגמה חשובה לאדריכלות מוגולית, עם חזית המעוטרת באבן חול אדומה מסותת עם שיבוץ שיש והוא נותר המסגד הגדול ביותר מתקופת המוגולים .
זהו המסגד החמישי בגודלו בעולם, והיה המסגד הגדול ביותר בעולם מ-1673 עד 1986. המסגד נחשב לאחד מציוני הדרך לתיירים פקיסטן.
אורנגזב, הקיסר המוגולי השישי, בחר בלהור כמקום לבניית מסגדו החדש.
בשונה מקודמיו, אורנגזב, לא נודע כפטרון של אמנות ואדריכלות, אלא התמקד בעיקר במסעות כיבוש צבאיים להרחבת גבולות האימפריה המוגולית ואת המסגד הוא בנה להנצחת מסעותיו בדרום הודו ובמיוחד המסע המלחמתי שלו נגד שיוואג'י.
להאדרת חשיבותו, נבנה המסגד מול מצודת לאהור ושער אלאמגירי (Alamgiri Gate), שנבנה אף הוא באותה עת, ביוזמת אורנגזב.
המסגד תוכנן בשנת 1671, והפיקוח על בנייתו היה בידי אחיו החורג של הקיסר ומושל להור, מֻזַפַּר חוסיין (Muzaffar Hussein), הידוע גם בשם פִדַאי ח'אן קוֹכַּה (Fidai Khan Koka).
הבנייה ארכה כשנתיים בלבד והמסגד נחנך ב-1673.
ב־7 ביולי 1799 השתלט צבאו הסיקי של רנג'יט סינג על להור.
החצר הרחבה של המסגד שימשה אורווה לסוסי הצבא ו-80 חדרי הלימוד שסביב החצר שימשו לשיכון חיילים ולאחסון ציוד צבאי.
בשנת 1818 בנה רנג'יט סינג, מול המסגד, מבנה שיש הקרוי "חזורי בג בראדארי" (Hazuri Bagh Baradari),[3] ששימש לו כבית דין מלכותי רשמי.
לוחות השיש למבנה זה נבזזו, ככל הנראה על ידי הסיקים מאתרים אחרים בלהור.
לאחר מותו ב־1839, החל בנו ויורשו, קהאראק סינג (Kharak Singh), בבניית סמאדהי, אתר זיכרון, בסמוך למסגד.
ב-1840 גרמה רעידת אדמה נזקים למסגד.
במהלך המלחמה האנגלו־סיקית הראשונה ב־1841, השתמש שר סינג (Sher Singh), בנו של רנג'יט סינג, במינרטים הגדולים של המסגד להצבת תותחים קלים שנקראו זַמְבּוּרוֹת (Zamburahs) לירי על תומכיה של צ'אנד קאור (Chand Kaur) שהתבצרו במצודת להור הנצורה.
באחד מאירועי הירי נהרס אולם ה"דיוואן-אעאם", האולם הציבורי שבמצודה והוא שוקם, בהמשך, בתקופה הבריטית.
בשנת 1849 כבשו הבריטים את לאהור מידי האימפריה הסיקית.
בתקופת הראג' הבריטי שימשו המסגד והמצודה הסמוכה כבסיס צבאי.
שמונים התאים שבחומות, סביב החצר, נהרסו לאחר המרד ההודי הגדול ב-1857, כדי למנוע שימוש בהם לפעילות אנטי־בריטית, והוחלפו בקמרונים פתוחים.
בעקבות מחאה מוסלמית על שימוש המסגד כבסיס צבאי, יזם ח'אן בהאדור נוואב ברקת עלי ח'אן (Khan Bahadur Nawab Barkat Ali Khan) ב-1852 את הקמת רשות מסגד בדשאהי (Badshahi Mosque Authority) לשיקום המבנה והחזרתו לייעודו הדתי.
השיקום נעשה בהדרגה, והמסגד הוחזר רשמית לקהילה המוסלמית בידי ג'ון לורנס (John Lawrence), המשנה למלך הודו.
באפריל 1919, לאחר טבח אמריצר, התקבצו בחצר המסגד כ-25,000–35,000 איש – סיקים, הינדים ומוסלמים – במחאה שבה הוקרא נאום של מהאטמה גנדי.
שיקום נרחב החל ב-1939 ביוזמת סיקנדר חיאת ח'אן (Sikandar Hayat Khan), ראש ממשלת חבל פנג'אב שאסף כספים למטרה זו ולאות הוקרה הוא נקבר בסמוך למסגד ב"חזורי בג".
עבודות השיקום שהחלו ב-1939 נמשכו גם לאחר שפקיסטן קיבלה את עצמאותה ב-1947 והן הושלמו ב-1960 בעלות כוללת של 4.8 מיליון רופיות.
ב־22 בפברואר 1974, בעת הפסגה השנייה של המדינות האסלאמיות, בלהור, התפללו במסגד בדשאהי 39 ראשי מדינות מוסלמיות, בהם נשיא פקיסטן זולפיקר עלי בהוטו, המלך פייסל מערב הסעודית, מועמר קדאפי, יאסר ערפאת ו מכווית.
בשנת 1993 נכלל המסגד ברשימת ההמתנה של אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 2000 שוקם שיבוץ השיש באולם התפילה המרכזי, וב-2008 הוחלפה רצפת אבן החול האדומה בחצר, באמצעות אבנים שיובאו ממקור מוגולי מקורי, ליד ג'איפור שבמדינת רג'סטאן, הודו.
אדריכלות מוגולית היא סגנון אדריכלי הודו-אסלאמי ייחודי שפרח בצפון ובמרכז הודו מתחילת המאה ה-16 ועד המאה ה-18 תחת שלטון הקיסרים המוגוליים.
המאפיין של הסגנון הוא שילוב של סגנונות אדריכליים אסלאמיים, פרסיים, טורקיים והודיים.
אוראנגזב בחר בתוכנית אדריכלית דומה לזו שבחר אביו שאה ג'האן עבור , אך הוא בנה את מסגד בדשאהי גדול בהרבה.
ריבוע בגודל 170 מטר מכל צד.
מכיוון שהקצה הצפוני של המסגד נבנה לאורך שפת נהר ראווי (Ravi River), לא ניתן היה להתקין שער צפוני כמו זה ששימש במסגד ג'אמה, ושער דרומי לא נבנה על מנת לשמור על הסימטריה הכללית.
בשני המסגדים נעשה שימוש דקורטיבי באבן חול אדומה עם שיבוץ שיש לבן, שזו סטייה מהעיצוב הטיפוסי של מסגדים בלאהור, שבהם עבודת העיטור נעשתה באמצעות אריחים.
בכל המסגד יש רק שתי כתובות חקוקות באבן.
האחת מעל הכניסה הראשית והשניה בחדר התפילה.
הכניסה למתחם המסגד היא דרך מבנה בן שתי קומות הבנוי מאבן חול אדומה, מסותת ומעוטרת.
חזית המבנה כוללת מוקרנס, מאפיין אדריכלי מהמזרח התיכון שהוכנס לראשונה לאדריכלות המוגולית בעת בניית מסגד ווזיר חאן (Wazir Khan Mosque) הסמוך.
שמו המלא של המסגד: מסג'ד אבו זאפר מוחי א-דין מוחמד עאלמגיר באדשאה ע'אזי (مسجد ابو ظفر محی الدین محمد عالمگیر بادشاہ غازی) חקוק בשיש מעל הכניסה המקומרת.
שער המסגד פונה מזרחה לכיוון שער אלאמגירי של מבצר לאהור, שגם הוא הוזמן על ידי אוראנגזב.
הכניסה והמסגד ממוקמים על בסיס, אליו עולים 22 מדרגות בשער הראשי של המסגד.
השער עצמו כולל מספר חדרים שאינם נגישים לציבור.
לאחר המעבר דרך השער העצום, חצר רחבת ידיים מרוצפת באבן חול משתרעת על שטח של 25,600 מטרים רבועים.
המבנה הראשי באתר נבנה גם הוא מאבן חול אדומה, והוא מעוטר בשיבוץ שיש לבן.
בצמוד וסביב אולם התפילה נבנו חמישה אולמות קטנים, שגודלם כשליש מגודל האולם התפילה המרכזי.
למסגד שלוש כיפות שיש, הגדולה שבהן ממוקמת במרכז המסגד, ועוד שתי כיפות קטנות יותר.פנים המסגד, כמו חלקו החיצוני, מעוטרים בשיש לבן מפואר, מסותת ומגולף בעיצוב פרחוני המקובל באמנות המוגולית.
המסגד יכול להכיל כ-150,000 מתפללים מתוכם, כ-10,000 באולם התפילה והיתר בחצר וזהו אחד ממתחמי המסגדים הגדולים בעולם.
בכל אחת מארבע פינות המסגד, ישנו צריח מתומן, עשוי אבן חול אדומה, שגובהו 60 מטרים.
ההיקף החיצוני של כל צריח הוא 20 מטרים והוא מכוסה בחופת שיש.
הבניין הראשי של המסגד כולל גם ארבעה צריחים קטנים נוספים בכל פינה של הבניין.
סמוך לכניסה למסגד נמצא קברו של מוחמד אקבאל, משורר שנערץ בפקיסטן כמייסד "תנועת פקיסטן" (Pakistan Movement) שהובילה ליצירת פקיסטן כמולדת למוסלמים של הודו הבריטית.
מסגד חסן בק הוא מסגד עות'מאני שנבנה בשכונת מנשייה בין יפו לתל אביב בשנת 1916, על ידי מושלה הצבאי של יפו, חסן בק, במטרה לבלום את התפשטותה של תל אביב לכיוון הים.
המסגד בנוי מאבן גיר לבנה ולא מאבן הכורכר המקומית הכהה.
הקירות מעוטרים בדוגמאות מורכבות של חלונות בזיגוג צבעוני.
למסגד צריח (מינרט) גבוה ואולם תפילה מרובע מכוסה גג בטון שטוח שבמרכזו כיפה נמוכה.
בשנים 1914–1916 בנה חסן בק מסגד מפואר בצפונה של יפו, בתחומי שכונת מנשייה, בשאיפה לחסום את התפשטותה של תל אביב לכיוון מערב לים.
המסגד שתוכנן על ידי בן ציון גיני, שהיה מהנדס העיר היהודי של יפו, נבנה עם צריח גבוה באופן לא פרופורציונלי למבנה עצמו, והוא חולש על כל סביבותיו.
לצורך הקמת המסגד, אותו הקדיש לעצמו, העסיק חסן בק פועלי כפייה רבים (דבר מקובל באימפריה העות'מאנית), עליהם ציווה לעבוד ביום ובלילה, כדי להשלים את המלאכה במהירות.
המאמץ היה כה רב, עד כי לא מעט מהפועלים נפצעו ואף מתו במהלך הבנייה.
את הכסף להקמת המסגד נטל חסן בק מנתיניו באמתלות שונות, ובמיוחד מבעלי ראינוע "עדן" היהודי, ששכן בפאתי תל אביב.
משה אברבנאל סיפר בזיכרונותיו כי חסן בק היה חובב ראינוע מושבע, ונהג להגיע לכל הצגת בכורה של סרט עם פמלייתו.
במהלך ההקרנה הופקד חייל לשמור על הקופאי כדי שלא יעלימו אפילו פרוטה מהפדיון, ובסוף ההקרנה היה הסכום כולו מועבר לחסן בק.
פעם העז אברבנאל לשאול את חסן בק מה בדעתו לעשות עם הכסף הרב שנצבר אצלו, והלה סיפר לו כי בכוונתו לבנות ממנו מסגד (הכוונה כנראה למסגד חסן בק).
חומרים לבנייה נלקחו מתושבי האזור אשר אולצו לחתום שהם נותנים את החומרים במתנה.
בעת בניית המסגד, היו חיילי הצבא העות'מאני חוטפים צעירים יהודיים מתל אביב ובמיוחד מכרם התימנים לעבודת כפייה של בניית המסגד.
חסן בק לא הספיק לסיים את בניית המסגד לפני שסיים את תפקידו במרץ 1916. המועצה המוסלמית העליונה שהבינה את חשיבות המסגד לעניין הלאומי הערבי, השקיעה את הכספים הנדרשים ובניית המסגד התנהלה תחת ידיו של המהנדס היפואי דרוויש אבולעפיה והסתיימה ב-1923.
בעת בנייתו, היה המסגד באזור כמעט ריק מתושבים.
המסגד שהיה מרוחק מיפו לא שימש באופן רגיל את תושבי יפו, אשר בשנות ה-20 וה-30 התלוננו על כך שהוא נבנה במרחק כה רב מהעיר.
המועצה המוסלמית העליונה המשיכה בתחזוק המתחם, כחלק ממגמה כוללת של שימור ושחזור מסגדים שהייתה חלק מהמאבק הלאומי הערבי.
לקראת מאורעות תרפ"ט התאסף במסגד קהל של כאלפיים ערבים לתפילת מחאה .
המועצה המוסלמית העליונה המשיכה לתמוך במסגד ומימנה אספקת מים וריצוף החצר ובשנת 1935 נבנתה במימונה חומה סביב המסגד.
עם התפתחות שכונת מנשיה הסמוכה היה המסגד למרכז דתי עבורם.
ראש העירייה האחרון של יפו, יוסוף היכל, העניק מעמד אדמות הקדש למסגד וסביבתו.
במלחמת העצמאות שימש צריח המסגד עמדה לצליפה על תושבי תל אביב ושנים אחר כך הוזכר המסגד בתודעת תושבי תל אביב כעמדת צליפה.
המסגד נכבש על ידי לוחמי האצ"ל על הכח שכבש את המסגד פיקד יוסף שמחון
לאחר כיבוש יפו במלחמת העצמאות היה המסגד נטוש ומוזנח.
בשנת 1965 הוקמו ועדות הקדש לטיפול במסגדים בערים מעורבות וביפו הוקמה הוועדה בנובמבר 1967. המסגד הנטוש שהיה למאורת סמים בסמוך למתחם מלונות, היה לצנינים לראש עיריית תל אביב אשר ביקש להסיר את הנגע מהמקום.
ניסיונות להשפיע על ועד ההקדש לטפל במקום לא צלחו, הזנחת המבנה נמשכה בשנות ה-70, ובמהלך תקופה זו נגנבו הדלתות, החלונות וריצוף השיש של המסגד.
בראשית שנות השבעים, בעידודם של שמואל טולדנו, יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, וראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ, חכרה חברת אדגר של גרשון פרס את המבנה ושטח של 2.5 דונם סביבו, למעט הצריח ובית התפילה שתחתיו, ל-49 שנים.
גרשון פרס העיד כי לקידום העסקה הוצע תחילה פתוי כספי ואחר כך הופנו איומים למנהלי ההקדש .
בשנת 1973 פורסם דבר העסקה בתקשורת וועד ערבי ביפו התארגן להתנגד להסכם החכירה.
לטענתם, חברי ועדת ההקדש מונו בידי הממסד והיו "חותמות גומי" שלו ולא זכו לסמכויות ממשיות או לאמון מהקהילה המוסלמית.
המתנגדים גם טענו שהחכירה נעשתה במחיר נמוך ביותר.
גרשון פרס טען בתגובה שעיקר התמורה של העסקה היא בשדרוג הנכס, כך שלאחר 49 שנים יקבל ועדת ההקדש מתחם מניב בשווי רב.
פניית המתנגדים לעסקה לבית המשפט המחוזי נדחתה ובית המשפט קיבל את טענת חברת אדגר שרק צריח המסגד והאולם שמתחתיו שמשו כמסגד בעוד שאר המתחם נבנה מלכתחילה כבית פרטי או מתחם תיירותי ולא שימש כמסגד.
בשנת 1977 הסתיימו פעולות שימור בהובלת אדריכל מחמוד (נערה) טבעוני.
באוקטובר 1981 אישרה ועדת בניין עיר של עיריית תל אביב את תוכניתו של פרס להקים במסגד מרכז מסחרי.
התוכנית נתקלה בהתנגדות ציבורית שהפכה את המסגד לסמל לאומי וקהילתי עבור ערביי יפו.
אישים מימין ומשמאל התגייסו נגד מה שנחשב להפיכת המסגד למרכז קניות.
בעקבות צו בית משפט נגנזה התוכנית, לאחר ביטולה שופץ המסגד וחזר לתפקד כמקום תפילה.
בשנת 1983 התמוטט צריח המסגד, האירוע והאשמות שלא הוכחו למעשה חבלה מיקדו תשומת לב ציבורית למצבו של המסגד והתנועה האיסלמית קראה לחידוש התפילות במקום.
המסגד שופץ בסיוע כספי של ארגון מוסלמי מרבת עמון והוואקף של ירושלים.
במסגרת השיפוצים הוגבה צריח המסגד מעבר לגובהו המקורי בניגוד להיתר הבניה שניתן לצורך שיחזור הצריח.
בראשית המאה ה-21 עבר המסגד תהליך שיקום נוסף, ובין היתר הורם הצריח לגובה כמעט כפול מגובהו המקורי.
במלחמת העצמאות ניצלו הערבים את מיקומו ואת גובה הצריח שלו, כדי לצלוף ממנו על תושבי תל אביב.
לאחר המלחמה הייתה כוונה להרסו, יחד עם כל שאר מבני מנשייה שנהרסה לבסוף, אך הוחלט להשאירו.
במשך השנים הפך המסגד למוקד חיכוך בין האוכלוסייה היהודית לערבית באזור, ומספר פעמים ניסו יהודים לפגוע בו:
ביולי 1985 הושלכו רימונים על המסגד.
בתחילה המשטרה העריכה שמדובר במעשי ידי ערבים ואחר כך חשבה שמדובר בפעולה של קיצונים יהודים.
ביוני 2001 לאחר הפיגוע בדולפינריום התגודד המון של למעלה מאלף יהודים סביב המסגד, תקף אותו באבנים וניסה להציתו.
באוגוסט 2005 השליכו שמעון בן חיים וחברתו ויקטוריה שטיינמן ראש חזיר מכוסה כאפיה לחצר המסגד בשל "שנאתם לערבים".
ב-8 ביולי 2021 הותקף המסגד באבנים וכתוצאה מכך נגרם נזק לחלון ולחלק משטיחי המסגד.
מסגד הים הוא מסגד קטן השוכן בטיילת חומות הים, בצדו הצפוני של גן הפסגה ביפו העתיקה.
המסגד עשוי מאבן כורכר ובפינתו הדרום-מערבית ניצב מינרט, שבראשו מרפסת למואזין.
המסגד הוקם ב-1675 והוכרז כווקף על ידי מושל סנג'ק עזה מוסה רדואן פאשה.
במסגד זה היו המלחים המוסלמים מתפללים לפני צאתם להפלגה.
ב-1962 דיווחה עיריית תל אביב כי המבנה משמש כמחסן.
הרשות לפתוח יפו העתיקה ביקשה להפוך את המקום לאתר תיירות אלא שבעקבות התנגדות מוסלמית חזר המסגד לייעודו המקורי המסגד שופץ בשנת 1997.
בשנת 2013 שופץ המסגד כולל צריח וחזיתות המבנה.
מסגד הים (ערבית: جامع البحر, "ג'אמע אלבחר") הוא מסגד השוכן ליד הנמל בעיר העתיקה בעכו.
הוא מכונה גם "מסגד הנמל" (جامع الميناء, "ג'אמע אלמינאא") או "מסגד סינאן פאשה" (جامع سنان باشا, "ג'אמע סנאן באשא") על שם מקימו.
המבנה הוקם בשנת 1586 והיה המסגד הראשון שנבנה בעיר מאז כבשוה הממלוכים מידי הצלבנים והחריבוה.
הוא הוקם בידי המצביא והמדינאי העות'מאני סינאן פאשה, אך נפגע באופן משמעותי בתקופת שלטונו של אחמד אל-ג'זאר בסוף המאה ה-18. יורשו, סולימאן פאשה שיפץ את המסגד ב-1816.
המסגד קטן למדי והוא מחולק לאולם תפילה רבוע ולחצר מרובעת מצפון לו.
הכניסה אל החצר היא מצידה המערבי הפונה אל "כיכר ונציה" ("כיכר הדייגים").
מעל אולם התפילה נחה כיפה גדולה ובפינה הצפון-מערבית שלה מתנשא המינרט.
המעבר מהחצר אל אולם התפילה הוא דרך ארקאדה שבה שלושה פתחים הנפרדים זה מזה בשני עמודים.
מעל לפתח המרכזי מונחת כיפה קטנה ומעל שני האחרים תקרה בצורת קמרון צולב.
בצידו הדרומי של אולם התפילה קבועים שני חלונות.
מתחתם ניצב המחראב ומימין לו מינבר הנושא צריח ירוק.
מסגד השלום (ערבית: جامع السلام; ג'אמע א-סלאם) או המסגד החדש, הוא מסגד השוכן ממזרח לעיר העתיקה בנצרת.
המסגד הוקם בתחילת שנות ה-60, ונחנך ב-22 בנובמבר 1963, כפי שמעידה עליו כתובת הקבועה מעל דלת הכניסה אליו.
המסגד הוא אחד הגדולים והמרכזיים בעיר.
המסגד עשוי אבן ובצידו המזרחי של המבנה מתנשא מינרט דק וגבוה, שבו שתי מרפסות עגולות.
בחלקו העליון של המגדל קבועים ארבעה שעונים המורים לארבע רוחות השמיים, ומעליו גג מחודד אפור.
חלל המסגד רבוע ומואר היטב על ידי 22 חלונות גדולים בצורת משושה - בקיר הצפוני קבועות שתי שורות שבכל אחת שישה חלונות, ובקיר הדרומי קבועים עשרה חלונות בלבד, כדי לאפשר מקום למחרב ולמנבר.
רצפת האולם מכוסה בשטיח אדום שבו דוגמאות של קשתות.
בקיר הדרומי קבועים המחרב והמנרב, שניהם עשויים שיש בגוון אדמדם.
כיפת המסגד צבועה בצידה הפנימי בגווני ירוק ובבסיסה היא מוקפת בחלונות קטנים.
מסגד ג'באליה הוא מסגד השוכן בגן קידרון בשכונת גבעת עלייה ביפו, ליד גשר חלון ליפו.
המסגד נוסד בשנת 1877 בידי חג' מוחמד אל-סקחפי, ושופץ בשנים 1943 ו-2002. במקום פועלת גם מדרסה.
מבנה המסגד שוכן על גבעה החולשת על סביבתה ומשקיף על הים ועל מדרון יפו ממערב ועל שכונות נווה גולן ושיכוני חיסכון שממזרח לו.
המבנה עשוי אבן, צורתו כשל מלבן ובפינתו הצפון-מזרחית מתנשא מינרה נמוך.
הכניסה הראשית אל המבנה היא בצידו המערבי הפונה אל הים, ומובילה אליה שדרת דקלים שבה גרמי מדרגות עשוים משיש.
לגרם המדרגות הסמוך למבנה מעקה אגן מסוגנן, והוא מסתיים במרפסת מקורה בצורת ארקדה שבה חמש קשתות מחודדות.
בצד הדרומי והצפוני של המרפסת שתי קשתות נוספת - אחת בכל צד - הפונות אל מרפסות קטנות הבולטות מקו החזית של הבניין.
בקיר החזית עצמו דלת עץ כפולה שמעליה לונטה מזכוכית צבעונית, ושלושה חלונות.
בחזית הדרומית שלושה חלונות ובמרכזה המיחרב הבולט מקו החזית של הבניין.
בחזית הצפונית שלושה חלונות, דלת עץ גדולה נוספת המובילה אל אולם התפילה, ולידה דלת קטנה יותר ומוגבהת המובילה אל המדרגות העולות אל המינרה.
אולם התפילה נתמך בשתי שורות של עמודים שחלקם התחתון מצופה בשיש בהיר, ואלה תומכים בתקרה שחלקה עשוי בצורת קמרון צולב.
רצפת האולם מכוסה בשטיח בדוגמת קשתות הפונות דרומה.
יולי 2024 עבר המסגד שיפוץ נוסף ונבנתה שורת קשתות חדשה בקיר הדרומי והצפוני.
מסגד הים (ערבית: مسجد البحر, "מסג'ד אל-בחר") הוא מסגד בטבריה.
המסגד קרוי גם "מסגד אל-רמל", "מסגד אל-שעבי" או "מסגד אל-בחרי".
המסגד נבנה ב-1702 על חוף הכנרת, והיה אז המסגד היחיד בעיר.
בשנות הארבעים של המאה ה-18 שופץ המסגד והורחב על ידי חאג' יוסף, אחיו של שליט הגליל דאהר אל-עומר, במקביל לבניית מסגד א-זידאני.
המסגד עמד סמוך ל"שער הדייגים" ושימש בעיקר את דייגי העיר, אשר נהגו לקשור את סירותיהם בקמרון הצלבני המוצף שצמוד אליו מצפון.
לאחר השיטפון שפקד את העיר בשנת 1934 ופינוי הריסותיה לעבר הכנרת, נוצרה הטיילת של העיר, ומאז שוב אין המסגד גובל בקו המים.
לאחר מלחמת העצמאות בה עזבו ערביי טבריה את העיר נותר המסגד נטוש.
החוג לחקר עתיקות טבריה ביקש לנצל את המסגד למוזיאון ולבקשת ראש העיר, משה צחר, נתן השיך טהאר סברי את הסכמתו לכך.
חוזה להקמת המוזיאון אושר ביולי 1952 על ידי מועצת עיריית טבריה והמוזיאון נחנך במאי 1953 עם מוצגים מתקופת היוונים, הרומאים, הביזנטים והערבים.
בשנת 1978 הכירו משרדי הממשלה בצורך לשפץ את מבנה המסגד, אך לא נמצא לכך תקציב.
בשנת 1979 יצאה מנהלת המוזיאון, אלישבע בלהורן, לגמלאות, מוצגי המוזיאון הועברו לאגף העתיקות והוא נסגר.
בשנת 2019 עמד המסגד בלב סערה ציבורית כאשר ראש העיר דאז, רון קובי, הכריז כי בכוונתו לחזור ולהפוך את מבנה המסגד למוזיאון.
לבסוף קובי חזר בו מהחלטתו לאחר שהושגו הסכמות בינו לבין ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, לפיהן המסגד ישופץ וישומר, אך לא ייעשה בו שימוש.
מסגד האמאם באספהאן (פרסית: مسجد امام) נקרא בעבר מסגד השאה (مسجد شاه).
נמצא בצדה הדרומי של כיכר מיידאן-י אמאם.
נחשב ליצירת מופת של האדריכלות האסלאמית הפרסית מהמאה ה-17. הוא נבחר להיות אתר מורשת עולמי של אונסק"ו.
קיימים מקורות סותרים באשר למועד תחילת הקמתו של המסגד.
לפי אחד מאלה החלה הבנייה כבר ב-1590 ולפי האחרים הניח עבאס שאה הראשון את אבן הפינה למבנה בשנת 1611 או 1612. בניית המסגד הייתה חלק מיוזמת הבניה המונומנטלית של השאה שביקש להפוך את העיר אספהאן לבירת האימפריה הפרסית.
הקמתו של המסגד הסתיימה בין שנת 1630 ל-1638.
מסגד חַזְרֶט סולטאן (בקזחית: Әзірет Сұлтан мешіті) בעיר אסטנה, בירת קזחסטן, הוא המסגד הגדול ביותר במרכז אסיה.
הוא נחנך בשנת 2012. גובהו 51 מטר, וארבעת המגדלים שסביבו גובהם 77 מטר.
המסגד יכול להכיל עשרת אלפי איש.
הוא נמצא בגדה הימנית של נהר ייסיל בחלק הצפון-מזרחי של העיר, בסמוך לארמון השלום וההתפייסות, האוניברסיטה הקזחית הלאומית, והמוזיאון לארכאולוגיה ואתנוגרפיה.
המסגד קרוי על שמו של המשורר והמיסטיקן הסופי המוסלמי קוז'ה אחמט יסאווי, בן המאה ה-12. שמו של המסגד נבחר על ידי נשיא קזחסטן לשעבר, נורסולטן נזרבייב.
המסגד כולל אולם תפילות לגברים ולנשים, משרדו של האימאם, ספרייה, חדר אוכל, אולם חגיגות וחדרי לימוד.
הבניין נבנה בסגנון אסלאמי קלאסי, והוא משלב גם מוטיבים קזחיים אופייניים, בעיקר בפנים המסגד.
בניית המסגד החלה בחודש אוקטובר 2010. את עבודות הבנייה ביצעה חברה טורקית.
מתחם המסגד משתרע על שטח כולל של מעל 10 דונם.
מסגד הנביא הוא מסגד הממוקם בעיר מדינה שבערב הסעודית.
זהו המסגד השני בחשיבותו באסלאם, אחרי מסגד אל-חראם במכה.
הוא הוקם במקור על ידי מוחמד, והיה המסגד השני שנבנה מאז ומעולם.
מתחת לכיפה הירוקה של המסגד נמצא קברו של מוחמד.
המבנה הנוכחי הוא אחד המסגדים הגדולים בתבל והוא פתוח ברציפות יום ולילה בכל ימות השנה.
המסגד הוא תחת שליטתו של האפוטרופוס של שני המסגדים הקדושים במכה ובמדינה.
מסגד הנביא ממוקם במה שהיה באופן מסורתי מרכז העיר, ושווקים ישנים נמצאים בקרבת מקום.
המסגד משמש כאתר חשוב לעלייה לרגל.
עולי רגל מוסלמים רבים הממלאים את מצוות החג' בעיר מכה נוהגים ללכת גם למדינה לביקור במסגד שמילא מקום כה מרכזי בחייו של מוחמד ובו הוא קבור.
בעיר ישנם מלונות רבים שנועדו לספק מקומות לינה למבקרים הרבים.
האתר היה במקור בסמוך לביתו של הנביא מוחמד.
הוא התיישב שם לאחר ההג'רה, מעברו לעיר מדינה בשנת 622 לספירה.
המסגד המקורי שימש גם כמרכז קהילתי, בית משפט, ובית ספר דתי.
בו עמדה במה מוגבהת לאנשים שלימדו את הקוראן.
בתקופה מאוחרת יותר נקברו במסגד גם שני הח'ליפים הראשונים אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב.
שליטים אסלאמיים לאחר מכן הרחיבו מאוד את הבניין המקורי והפכוהו למסגד ענק.
בשנת 1279 כיפת עץ נבנתה מעל קברו של מוחמד.
הכיפה הנוכחית נוספה בשנת 1818 על ידי הסולטן העותמאני מהמוט השני, היא נצבעה בצבע ירוק בשנת 1837, ומכאן שמה "הכיפה הירוקה".
לאחר הקמתה של ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932, המסגד עבר שינויים גדולים.
בשנת 1951 המלך אבן סעוד הורה על בניית אגפים חדשים ממזרח וממערב לאולם התפילה.
הצריחים הישנים הוחלפו על ידי שני צריחים בסגנון התחייה הממלוכית.
שני צריחים נוספים הוקמו בצפון-המזרח וצפון-מערב למסגד וספרייה נבנתה לאורך הקיר המערבי.
פרויקט ענק להגדלת השטח של מתחם המסגד הוכרז בספטמבר 2012 כדי שיוכל להכיל 1.6 מיליון בני אדם.
בתי מלון ובתים נוספים נהרסו כדי לאפשר את פרויקט ההרחבה.
המבנה שונה והורחב פעמים רבות במהלך ההיסטוריה.
מתחת לאזור הכיפה הירוקה מצוי קברו של מוחמד שסביבותיו מכוסים בשטיח ירוק בעוד שאר המסגד מכוסה בשטיח אדום.
ליד קברו של מוחמד מצויים קברי הח'ליפים הראשונים אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב.
קבר רביעי שמור לעיסא, שעל פי האמונה, הוא יחזור וייקבר באתר.
אזור הקברים הוא החלק החשוב ביותר במסגד, ואליו משתדלים עולי הרגיל להגיע.
האזור יכול להכיל רק כמאה אנשים בו-זמנית.
ישנה מסורת לפיה תחינות ותפילות שנאמרו באזור זה יתקבלו.
אולם התפילה שנבנה בתקופה העות'מאנית פונה לכיוון דרום.
עליו גג מרוצף שטוח המכוסה בכיפות קטנות שניצבות על בסיסים מרובעים.
חלקים מחצר המסגד מוצלים בעזרת מטריות על עמודים.
מסגד האג'ה באיירם (בטורקית: Hacı Bayram Camii) הוא מסגד בעיר אנקרה שבטורקיה שנבנה במאה ה-15 בסמוך לחורבותיו של מבנה רומי קדום מהמאה הראשונה לפני הספירה.
המסגד נבנה בשנים 1427–1428 בסגנון אדריכלי מוסלמי-סלג'וקי.
המסגד נבנה לכבודו של המיסטיקן המוסלמי האג'ה באיירם-אֳ ולי (Hacı Bayram-ı Veli).
ולי שנולד בשנת 1352 היה המייסד של מסדר סופי חשוב וגם משורר טורקי.
עם מותו של ולי בשנת 1430 הוא נקבר במבנה שהוקם עבורו סמוך למסגד.
במאה ה-16 שופץ המסגד על ידי האדריכל העותמאני הנודע סינאן שהיה אדריכל החצר של הסולטנים העותמ'אנים.
במאה ה-18 צופה המסגד באריחים.
כיום משמש המסגד מאמינים רבים המבקרים בו ובחלקת הקבר לידו.
המסגד צמוד לחורבות של מקדש אוגוסטוס ורומא (Augustus Tapınağı) ששרדו עד לימינו.
המקדש נבנה בין שנת 25 לפנה"ס לשנת 20 לפנה"ס, לאחר שהושלם כיבוש האזור בידי הרומים, והוקמה הפרובינקיה גלטיה, שהעיר אנקרה, שנקראה אז "אנקירה" שימשה לה כמרכז שלטוני.
מסגד השאה (בפרסית: مسجد شاه), הוא מסגד הממוקם בבזאר הגדול של טהראן, בירת איראן.
מוכר גם בשמות מסגד האמאם (مسجد امام) או מסגד האמאם ח'ומייני (مسجد امام خمینی).
המסגד נבנה במהלך תקופת השושלת הקאג'ארית, לבקשתו של פתח עלי שאה קאג'אר מפרס.
כתובת המוצבת במסגד מציינת את תאריך הבנייה: 1824.
ב-7 במרץ 1951, נורה במסגד למוות בידי אסלאמי דתי פנאטי, ראש ממשלת איראן חאג' עלי רזמארא.
בשנת 1979, בעקבות המהפכה האיראנית, שונה שמו של המסגד ל"מסגד האמאם".
מסגד האימאם עלי (בשוודית: Imam Ali moské) הוא מסגד שיעי גדול שנמצא ביארפלה, מחוז סטוקהולם, שוודיה.
הוא המסגד הגדול ביותר במדינות הנורדיות.
פעילות המסגד החלה בשנת 1996. המסגד עוסק, בין היתר, בשילוב המוסלמים בחברה השוודית.
המסגד מארגן סמינרים וכנסים בנושאי האסלאם בשוודיה.
במסגד מטופלים ענייני נישואים וגירושים של מוסלמים.
במסגד יש ספרייה שמכילה יותר מ-3,000 ספרים.
החל מ-22 ביוני 2014 המסגד מקיים מפעם לפעם בית פתוח לציבור הלא מוסלמי, לשם הכרת האסלאם והמסגד.
במאי 2017 הוצת הבניין, ונגרם נזק לחזית המסגד ולתקרתו.
מסגד האימאם עלי (בדנית: Imam Ali Moske, בערבית: مسجد الإمام علي) הוא המסגד השיעי היחיד בדנמרק.
בניית המסגד החלה בנורדווסט, קופנהגן, בשנת 2009. הבנייה הושלמה בשנת 2015, ובאותה שנה נפתח לציבור.
המסגד בגודל של 2,100 מטרים רבועים ומכיל עד 1,500 איש.
הוא מעוצב בסגנון נאו-איראני, עם שני מינרטים בגובה 32 מטר וכיפה מרכזית בצבע טורקיז.
עלות בנייתו נאמדת ב-40–50 מיליון קרונות דניות.
מסגד גוהארשאד (בפרסית: مسجد گوهرشاد) הוא מסגד אשר שוכן בעיר משהד, עיר הבירה של פרובינציית ח'וראסאן רזאווי, איראן.
המסגד, אשר בעבר עמד כבניין בפני עצמו, משמש כיום כאחד מאולמות התפילה של מקדש האימאם א-רידא.
המסגד נבנה בפקודתה של הקיסרית גוהרשאד בגום, אשתו של שאה רוח', אשר השתייך לשושלת הטימורית, בשנת 1418. האדריכל אשר תכנן בניין זה, היה ע'אוואמדין שיראזי (Ghavameddin Shirazi), אשר היה אחראי לבנייתם של רבים מהמבנים הבולטים של פטרונו, המלך שאה-רוח'.
זאת, כאשר כוח האדם האחראי על משימות הבנייה הארכיטקטוניות והעיצוביות השוטפות, הגיע מן הערים אספהאן ושיראז.
המסגד עבר כמה שחזורים ושיפוצים, בתקופת שליטתן של השושלת הספווית ושל השושלת הקאג'ארית.