tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל סדר מתחלק לנושאי-משנה, ל"מסכתות", בלשון המשנה, כמו מסכת פאה בסדר זרעים, מסכת פסחים בסדר מועד, או מסכת בבא קמא בסדר נזיקין.
כל מסכת מתחלקת לפרקים וכל פרק למשניות.
תקופתו של רבי הייתה פורייה מאוד בתחום החקיקה, ומספר התקנות שהסנהדרין הוציאה באותה תקופה היא חסרת תקדים.
רבי דאג לסיים סופית את החקיקה בנושא ה"סיקריקון", כלומר נכסי מורדים שנפלו לידי השלטון הרומי ושהו אצל בעלי נכסים וזרוע, ופסק כי אם שהה הנכס אצל הסיקריקון שנים-עשר חודש "כל הקודם ליקח, ייקח, ונותן לבעלים רביע" ().
כלומר ניתנת קדימות לבעלים לתבוע את הנכס עד שנה מיום התפיסה, ומאז יכול לעשות זאת כל אחד, ובתנאי שיפצה את הבעלים החוקי ברבע ממחיר הנכס.
רבי אף ניסה, אם כי ללא הצלחה, לעקור את צום תשעה באב ומנהגי האבלות שבו.
כדי להתקין את מערכת היחסים בין הקהילה היהודית ללא-היהודית בערים המעורבות, פסקה הסנהדרין כי "עיר שיש בה ישראל וגויים, הפרנסין גובין מן ישראל ומן הגויים מפני דרכי שלום, מפרנסים עניי גויים עם עניי ישראל מפני דרכי שלום.
מספידין וקוברין מֵיתי גוים מפני דרכי שלום ומנחמין אבלי גוים מפני דרכי שלום."
רבי יהודה הנשיא היה רגיל לעורר את תלמידיו אודות החטא החמור של לשון הרע.
כך למשל מסופר כי רבי יהודה הנשיא ערך סעודה לתלמידיו, הביא לפניהם לשונות רכים ולשונות קשים, התחילו בוררין את הרכים ומניחין את הקשים, אמר להן רבי יהודה: "בני דעו מה אתם עושים, כשם שאתם בוררין את הרכים ומניחין את הקשים, כך יהא לשונכם רך אילו על אילו".
במקום אחר מסופר כי רבי יהודה הנשיא ראה גט מקושר שלא נכתב כראוי.
רבי שמעון בר רבי אמר לרבי שלא הוא כתב את הגט אלא יהודה החייט, אך רבי יהודה הנשיא אמר לרבי שמעון שבכך הוא עובר על איסור לשון הרע.
אך גם בפעם אחרת, שרבי שמעון ברבי סיפר בשבחו של יהודה החייט, אשר רבי יהודה הנשיא למד בספר תהילים שנכתב על ידו ורבי שמעון ברבי סיפר שיהודה החייט כתב זאת, אמר לו רבי יהודה הנשיא "כלך מלשון הרע", ובתלמוד הוסבר בשם רב ספרא כי .
רבי הוא גם מקורו של הפתגם הידוע: "אל תסתכל בקנקן, אלא במה שיש בו", דהיינו, אל תשפוט אדם או חפץ על פי מראהו, אלא על פי תוכנו.
רבי יהושע בן קרחה היה תנא בדור הרביעי, חברם של רבי מאיר, רבן שמעון בן גמליאל ושל תלמידי רבי עקיבא.
יש המזהים אותו כבנו של רבי עקיבא, שהיה קירח.
במשנה לא מוזכרות אמרות הלכתיות רבות בשמו של רבי יהושע בן קרחה, וההלכות הבודדות המוזכרות בהקשר אליו הן או בשם תנא אחר, או נאמרות במשותף לו ולתנא אחר.
כך במקום אחד מביא הוא הלכה בשמו של רבי אלעזר בן עזריה.
ובמקום אחר בשם רבי יוחנן בן נורי, וכך הוא פוסק הלכה ביחד עם רבי יוסי בן חלפתא, בעניין בנייתה של יריחו.
כאשר מינו הרומאים את רבי אלעזר בן רשב"י לתופס גנבים, כעס על כך רבי יהושע, ואמר לו: "חומץ בן יין!
עד מתי אתה מוסר עמו של אלהים להריגה?" ענה לו רבי אלעזר: "קוצים אני מכלה מן הכרם".
ענה לו רבי יהושע: "יבוא בעל הכרם ויכלה את קוציו".
כלומר, לדעת רבי יהושע, אין לשתף פעולה עם השלטונות הרומיים, אפילו על מנת למגר את הפשיעה, והקב"ה הוא שייפרע מן הגנבים.
רבי יהושע בן קרחה סובר שמותר לאדם לומר לחבירו בשבת 'הנראה שתעמוד עמי לערב?' למרות שברור לשניהם שבערב יקיימו פגישה עסקית הקשורה למלאכתם.
היתר זה נשען על דרשת הפסוק מישעיה (נח,יג): "מִמְּצוֹא חֶפְצְךָ וְדַבֵּר דָּבָר" - דיבור אסור, הרהור מותר.
כלומר אין איסור בכך שבמחשבתם הם מתכוונים לנהל פגישה העוסקת במלאכה.
בנוגע לדרך פסיקת הלכה כאשר ישנה מחלוקת בין שני חכמים, "אחד מטמא ואחד מטהר, אחד אוסר ואחד מתיר" - מורה ר' יהושע בן קרחה: .
לדעתו מצווה על בית דין לשאוף לפשרה בין הצדדים (לבצוע)
לעומת דברי ההלכה המעטים, רבים הם דברי האגדה המוזכרים בשם רבי יהושע בן קרחה.
רבי יהושע בן קרחה אומר: , והוא גוזר זאת בגזירה שווה בנושא הצדקה כתוב בספר דברים: , ובנושא עיר הנידחת כתוב שם: .
בשני הנושאים נמצאת המילה "בליעל", ועל כן גם המתעלם מהצדקה כאילו עובד עבודה זרה, כמו בעיר הנידחת.
לפי הגמרא בסנהדרין (עז.) רבי יהושוע בן קרחה היה גם רבו של ישו, מה שאינו מתיישב עם הכרונולוגיה המקובלת.
רבי יהושע בן קרחה אומר: .
רבי יהושע דסכנין היה אמורא בן הדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל.
חי ופעל במאה הרביעית לספירה.
מקום מגוריו היה בכפר סכנין בגליל התחתון, שם גם מזוהה מקום קברו וקבר אשתו בסמוך לקברו של רבי שמעון דסכנין.
במשך הדורות שימש הקבר מקום עלייה לרגל עבור יהודים וגם עבור ערביי הגליל.
רבי יהושע דסכנין היה תלמידו של רבי לוי ומחכמי האגדה הבולטים בארץ ישראל.
בתלמוד הירושלמי ובמדרשים מובאים דברי אגדה רבים שמסר רבי יהושע בשם רבו, רבי לוי.
בתלמוד הבבלי הוא מוזכר פעם אחת בלבד.
ר' יהושע דסכנין בשם רבי לוי אמר: גדול השלום שכל הברכות והתפילות חותמין בשלום (דרך ארץ זוטא).
ר' יהושע דסכנין בשם ר' לוי נטל הקב"ה שיחתן של אבות ועשאן מפתח לגאולתן של בנים (בראשית רבה).
ר' יוסי ממילחייא ור' יהושע דסכנין בשם ר' לוי אמרו: תינוקות שהיו בימי דוד עד שלא טעמו טעם חטא, היו יודעים לדרוש את התורה בארבעים ותשע פנים טמא, וארבעים ותשע פנים טהור...
ואחר כל השבח הזה יוצאין למלחמה ונופלין, על ידי שהיה בהן דלטורין (=רכלנים, מספרי לשון הרע)...
אבל דורו של אחאב כולם עובדי עבודה זרה היו, ועל ידי שלא היו בהן דלטורין יוצאין למלחמה ונוצחין (מדרש תנחומא).
על-פי המסורת, קברו של רבי יהושע דסכנין ממוקם בכפר סח'נין שבגליל התחתון.
בפי הערבים המקום מכונה "א-נבי א-סאדיק" , והקבר מקודש גם להם.
ערבי הגליל, במיוחד הבדואים משבט ערב א-נעים, נהגו לעלות לרגל לקבר על מנת לערוך את שבועותיהם ולהתפלל לבריאותם ובריאות צאצאיהם.
תושבי סח'נין חששו לעבור בסמוך לקבר, במיוחד בשעות הלילה, ונהגו לבקש סליחה מהצדיק כאשר עברו במקום.
אגדות מקומיות מייחסות לו מלחמה עם עובדי אלילים ועם הרומאים.
עולה רגל יהודי אלמוני תיאר קבר זה במאה ה-14: "ומשם הלכנו לכפר סכנין, שם רב יהושע דכפר סכנין, בארון של אבן וכיסוי של אבן נאה עליו, כלי נאה מאד, ושני צדיקים אצלו בארונות...
רבי יהודה (לפי ברייתה דרבי שמעון) בן פזי (גם רבי יהודה בן סימון) היה כהן, מן האמוראים המפורסמים בין אמוראי ארץ ישראל.
ברחבי התלמוד הירושלמי נמצאים מאות מאמרים בנושאי הלכה ואגדה שנאמרו מפיו.
בעל סדר הדורות חוקר אם השם פזי היה שם אביו (או שם סבו) של רבי יהודה או שם אמו, אם שלא ניתן להחליט התשובה בבירור, ידוע כי אביו של רבי יהודה היה רבי שמעון בן פזי (או רבי סימון).
רבי יהודה נשיאה השני, היה בנו של רבן גמליאל הרביעי, ושימש כנשיא הסנהדרין בדור השני או השלישי לאמוראי ארץ ישראל.
לפי ייחוסו, היה דור עשירי להלל הזקן.
רבו היה רבי יוחנן, ולאחר פטירת רבי יוחנן ישב ללמוד לפני רבי אמי.
יהודה נזכר בתלמוד הבבלי בשאלו הלכה מרבי אמי, ומופיע גם בתלמוד הירושלמי.
נראה שהמעשה בקיסר דיוקלטיאנוס, שקרא לרבי יהודה נשיאה לפתע, מתייחס אליו, משום שדיוקלטיאנוס הפך לקיסר בשנת 284, וכיהן כקיסר עד התפטרותו בשנת 305, בתקופת נשיאותו של רבי יהודה נשיאה השני.
אפיפניוס מסלמיס מוסר בספרו "פנריון" שפגש את יוסף הקומס, יהודי מומר שפעל לניצור יהודי הגליל, שטען כי היה עוזרו של הנשיא וכי האחרון התנצר על ערש דווי.
בספר נזכר כי הנשיא המדובר הוא הלל נשיאה (בנו של יהודה נשיאה השני, או יהודה נשיאה הראשון), אך לפי המקובל במחקר על פי מנין השנים, סיפורו של יוסף הקומס מתייחס ליהודה נשיאה השני.
רבי יהודה נשיאה השלישי היה הנשיא בארץ ישראל בשלהי המאה ה-4. בנו של רבן גמליאל החמישי, ואבי רבן גמליאל השישי, האחרון שכיהן בתפקיד.
מעבר לכך לא ידוע עליו דבר.
רבי יהושע אוניא היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור השני או השלישי לאמוראים.
מקום מוצאו או מושבו, על פי שמו, הוא העיר אונו שביהודה.
נודע בשל מספר ברייתות ששנה, אשר הובאו בתלמוד הירושלמי.
ברייתא אחת ששנה עוסקת במועד חישוב שנות הערלה, שהוא מעת נטיעת העץ ולא מעת הרכבתו המחודשת: .
ברייתא נוספת ששנה נוגעת לחיוב במלקות גם בגין החזקת חמץ מזערי בפסח: .
כמו כן, הביא תיאור מעשה בו תלמידי בית שמאי תקפו את תלמידי בית הלל, עד כדי שפיכות דמים, בשל ריבוי המחלוקות בין שתי הקבוצות בקביעת הלכות: .
רבי יהושע הגרסי הוא תנא בן הדור הרביעי.
במקורות הוא מופיע בעיקר בתור משמשו של רבי עקיבא במהלך מאסרו בכלא הרומאי בעקבות לימוד תורה.
ליווי רבי עקיבא בבית הסוהר
בתלמוד הבבלי מסופר שבכל יום ויום היו מכניסים לרבי עקיבא מים במידה על ידי רבי יהושע הגרסי לתאו בכלא.
יום אחד מצאו שומר בית האסורים, אמר לו: "היום מימך מרובים – שמא לחתור בית האסורים אתה צריך!", שפך חציים, ונתן לו חציים.
כשבא רבי יהושע הגרסי אצל רבי עקיבא, התפלא רבו: "יהושע, אין אתה יודע שזקן אני וחיי תלויים בחייך?" – מדוע התעכבת לבוא עם המים?
סח לו רבי יהושע כל אותו המאורע.
אמר לו רבי עקיבא: "תן לי מים שאטול ידיי".
תמה התלמיד: "לשתות – המים אינם מספיקים, ואתה רוצה לשופכם על נטילת ידיים?!
ענה לו רבו: "מה אעשה שחייבים עליהם מיתה, מוטב אמות מיתת עצמי – ולא אעבור על דעת חבריי".
עוד מסופר במדרש שרבי עקיבא היה עומד ונדון לפני טורנוסרופוס והיה שם יהושע הגרסי עומד בתפלה עימו.
אמר רבי יהושע: "דומה אני שלא ירד ענן והקיף אלא כדי שלא תשמע תפלתו של רבי!".
בערב יום הכיפורים קיבל רבי יהושע הגרסי רשות מרבי עקיבא והלך לו לביתו.
באותו לילה, בא אליו אליהו הנביא וגילה לו שרבי עקיבא מת.
הלכו שניהם כל הלילה עד שהגיעו לבית האסורים ומצאוהו פתוח וכל השומרים ישנים.
הוציאו השניים את גופת רבי עקיבא.
רבי יהושע התפלא מדוע אליהו אוחז בגופה, והרי הוא כוהן ואסור להיטמא למתים!
הסביר אליהו שאין טומאה לצדיקים.
השניים לקחו את גופת רבי עקיבא ל"אפריון של קיסר", "ירדו שלשה מדרגות ועלו שלשה מדרגות ומצאו מערה שהיה בה מטה וכיסא ומנורה, נתנוהו על המטה והיו יוצאין".
נשא רבי יהושע את עניו וראה מטה אחרת נאה הימנה ולא הסכים לצאת מהמערה עד שאליהו יגלו לו למי היא מיועדת.
ענה לו אליהו שהיא מיועדת לאשתו של טורנוספורוס הרשע, על כל הטובה שעשתה עם רבי עקיבא כשהיה חבוש בבית האסורים.
ומסיים המדרש שכשיצאו מן המערה, נסתם פיהו והודו ושבחו למי שאמר והיה העולם.
וכששבו, אמר אליהו לרבי יהושע הגרסי: "לך אמור לחכמים שילמדו לתלמידהם כי אין טומאה לצדיקים".
המעשה הזה שולב ב על עשרת הרוגי מלכות בקשר למות רבי עקיבא.
בתלמוד הבבלי מסופר ששאל ביתוסי אחד את רבי יהושע הגרסי מדוע כותבים תפילין על גבי עור של נבלות וטרפות.
השיב לו במשל משני בני אדם שנתחייבו הריגה למלכות, אחד הרגו מלך ואחד הרגו איספקליטור (-מוציא להורג) - איזה מהן משובח?
הוי אומר: זה שהרגו מלך.
הקשה השואל שאם כך, מדוע שלא יהיו מותרים באכילה.
ענה לו רבי יהושע: "התורה אמרה: 'לא תאכלו כל נבלה' - ואת אמרת יאכלו?!".
משמעות הכינוי "הגרסי" אינה ברורה, אפשר שנקרא כן על שם מקומו או על שם מקצועו, שהיה טוחן גריסים.
רבי יוסי מביא הלכה בשם אחי רבי יהושע הגרסי - נימוס או אונימיס.
רבי יהודה הנחתום, היה תנא בן הדור השלישי.
רבי יהודה הנחתום אינו מוזכר במשנה כלל, ושתי מובאות מדבריו, האחת בענייני גבולות תחום עולי בבל ואחת בהלכות קדשים מופיעות בתוספתא.
מהתלמוד הירושלמי ומהמדרשים משתמע שנהרג בזמן גזרות השמד, לפי חלק מהמדרשים, נמנה בין עשרת הרוגי מלכות.
במדרש שיר השירים נאמר עליו, שמימיו לא הלך ארבע אמות בלי תורה.
ייתכן שהכינוי הנחתום מעיד שבמקצועו שימש נחתום.
בחרסים שנמצאו בחפירות מצדה נמצא השם "בן הנחתום" ויש ששיערו שהוא כינוי שם משפחה.
במדרש דרשו את כינויו: .
בתוספתא במסכת מנחות, ובברייתא בגמרא, נזכרת הלכה בשם רבי יהודה נחתום בעניין קידוש קומץ המנחה, אולם יש הסוברים שהלכה זו נאמרה על ידי תנא מהדור החמישי הקרוי גם בשם זה.
מוזכר בתלמוד הבבלי עוד פעם נוספת, בהקשר פסק של החכמים בנושא מסוים.
בתוספתא למסכת אהלות נאמר שרבי יהודה הנחתום העיד שאף על פי שמזרח העיר קיסרי שבצפון ארץ ישראל, טמאה בטומאת ארץ העמים, הסטיו שלה טהור.
בתלמוד הירושלמי מסופר, שרבן גמליאל הודיע לרבי עקיבא שצריך לנדותו משום שעיכב את העדים שראו את הירח בחידושו, ומנע מהם להגיע לירושלים ולהעיד.
אולם, רבי יהודה הנחתום זועק וטוען: .
סיפור דומה מובא בקשר למותו של חוצפית המתורגמן.
רבי יהודה הנחתום נמנה בכמה מדרשים כאחד מעשרת הרוגי מלכות.
בין השאר, במדרש שיר השירים מסופר שבזמן גזירות הרומאים, הוא ברח מהרומאים, נתפס בדרך ונהרג.
במדרש תהלים מסופר שכשגזרה המלכות שיהרג רבי יהודה הנחתום, התחזה אדם בשם בר קפרא או בן קופייא לדיין, גזר שאדם אחר יהרג במקומו, וניסה להציג זאת כהריגת רבי יהודה הנחתום, ובכך להביא להצלתו.
כששמעה על כך המלכות – גזרה שייהרגו שניהם.
רבי יהודה בר נחמני (מכונה בשמות נוספים כגון "רבי יהודה בר נחמן" או "רבי יודן בר נחמיה", ועוד) היה אמורא ארץ ישראלי שפעל בדור השני והשלישי של התקופה, במאות ה-3 וה-4, ומקום מושבו העיקרי היה טבריה.
רבי יהודה בר נחמני ידוע בעיקר בתור מתורגמנו של ריש לקיש, ובתור דרשן בבית המדרש של טבריה, יחד עם חברו רבי לוי.
בכל שבת, לפני דרשתו של רבי יוחנן, בזמן שאחד מהם היה מקבץ את האנשים לבוא לדרשה, היה השני דורש, עד שהגיע רבי יוחנן.
כל אחד מהם נשכר שני סלעים בשבוע מעבודה זו.
מסופר, שכשמונה לדיין אדם שלא היה תלמיד חכם, בזכות עושרו, ר' יהודה בר נחמני נתבקש להרצות לפני הציבור את הדברים שהלה ילחש לאוזניו.
הטה לו את אזנו לשמוע את דבריו, אך הדיין לא אמר מאומה.
כשראה זאת רבי יהודה, החל לדרוש את הפסוק בספר חבקוק , כעוסק באותו אדם, שהוא כעץ ואבן שאין סיכוי לגרום להם לדבר, ואינו יכול כלל להיות דיין ולהורות.
הוא מונה לדיין רק בזכות כספו וזהבו, "וכל רוח אין בקרבו" - אין בקרבו שום רוח חכמה, ודבריו חסרי טעם.
הוא סיים בכך ש - ה' עתיד להעניש את מי שממנה דיינים כמוהו מחמת בצע כסף, כמו שנאמר בפסוק הבא: .
כשמת בנו של רבי חייא בר אבא, מלמדו של בנו של ריש לקיש, באו ריש לקיש ורבי יהודה לנחם את האבלים.
בהזדמנות זו, אמר רבי יהודה את דברי התנחומים הבאים: "אחינו המיוגעים המדוכאים באבל הזה: תנו לבבכם לחקור את זאת, זאת היא עומדת לעד, נתיב הוא מששת ימי בראשית, רבים שתו, רבים ישתו, כמשתה ראשונים כך משתה אחרונים.
אחינו: בעל נחמות ינחם אתכם!".
לדעתו, קרינת פני משה נגרמה מהסיבה הבאה: .
על הפסוק המדבר על נדודיה של כנסת ישראל בגלות, הוא אמר:
רבי יהודה בן בתירא השני הוא תנא שחי בדור השלישי לתנאים, בתחילת המאה השנייה ומקום מושבו העיקרי היה נציבין שבבבל.
הוא נכדו של רבי יהודה בן בתירא הראשון.
המקור לכך שהיו שני רבי יהודה בן בתירא
התוספות במנחות הגיעו למסקנה שהיו שני רבי יהודה בן בתירא, בעקבות שאלתם איך יכול להיות שרבי יהודה בן בתירה חולק עם רבי יוסי שחי בתקופה מאוחרת יותר.
לאחר חורבן הבית וכישלון מרד בר כוכבא, משראה כי אין תקווה ללימוד התורה בארץ ישראל, בעקבות גזירות הרומאים וחורבן מרכזי התורה בירושלים וביבנה, החליט יחד עם רבי חנניה בן אחי רבי יהושע ורבי מתיא בן חרש להקים מרכז רוחני בגולה, שתהיה לו סמכות לעבר שנים ולחדש חדשים.
משהגיעו לגבול ארץ ישראל, "זקפו עיניהם וזלגו דמעותיהם וקרעו בגדיהם" מפני שהוצרכו לצאת מארץ ישראל, "וחזרו ובאו למקומם".
בית דינו בנציבין קנה לו שם:
כשהמשיך רבי חנניה בן אחי רבי יהושע לעבר שנים ולקבוע חדשים בגולה גם אחרי שנתכונן מחדש המרכז הארצישראלי אחר השמד, שלחו לו מארץ ישראל, שאם לא יחדל מליטול לעצמו סמכות המגיעה למרכז הארצישראלי יהא בנידוי.
הלך וקבל לפני רבי יהודה בן בתירה בנציבין, והלה יעצו ללכת אחרי חכמי ארץ ישראל ולא לעבר בגולה: "אחריהם, אחריהם!", ובזה הציל את אחדות העם ותורתו.
שמו התפרסם כל כך עד שחכמי ארץ ישראל, רבי אלעזר בן שמוע ורבי יוחנן הסנדלר יצאו ללכת לנציבין ללמוד הימנו תורה.
אבל כאשר הגיעו לצידון הרגישו שלא יכולים לעזוב את ארץ ישראל ושבו למקומם.
בנימוק אמרו: "שקולה ישיבת ארץ ישראל כנגד כל המצוות שבתורה".
רבי יהודה בר טיטס (או טיטוס, טיטם וסוטס) היה אמורא ארצישראלי בדור הרביעי המוזכר כמה פעמים בתלמוד הירושלמי.
בכמה מדפוסי התלמוד הירושלמי מופיע שם אביו כ"טיטוס".
רבי חיים בנבנישתי טוען שלא ייתכן שיהודי ייקרא בשמו של טיטוס מחריב המקדש, ולכן גורס ששם אביו היה "אנטיגנוס".
הרב אהרן היימן משער שהשם המקורי היה "סיטוס", משום שצורה דומה מופיעה בירושלמי, ומחמת הדמיון הגרפי התחלפה הס' בט'.
אמנם, בכתב יד ליידן ובדפוס הראשון של הירושלמי (דפוס ונציה), השם מופיע תמיד כ"טיטס".
בדפוס וילנה מופיעה פעם אחת הגרסה "טיטם".
רבי יהודה מסר משמם של רבי אחא בר חנינא ורבי יהודה בן פזי.
ייתכן שהרביץ תורה בקיסריה שכן "רבנן דקיסרין" מסרו כמה פעמים בשמו.
רבי יהודה רצה לנסוע לרומא, ולכן נסמך על תנאי שיחזור לארץ ישראל ולא ישתקע ברומא, משום שאין ממנים חכמים אלא בארץ ישראל.
מרדכי מרגליות סובר שעשו כך משום החשש שיוקם מרכזי תורני בתפוצות ש"יתחרה" עם המרכז הארצישראלי, בדומה למרכז הבבלי.
רבי יהודה בן קנוסא היה אמורא ארץ ישראלי בדור המעבר מהתנאים לאמוראים, ובדור הראשון של אמוראי ארץ ישראל, ותלמידו של רבי חייא.
הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ, ובעקבותיו גם הרב אהרן היימן, מזהה אותו עם התנא רבי יהודה בן נקוסא.
רבי יהודה בן קנוסא מוזכר בשם זה שלוש פעמים בתלמוד הבבלי.
במסכת בבא קמא הוא מתואר כחסיד מופלג וש"כל מעשיו לשם שמיים".
סיפור המעשה מתייחס לעשר התקנות שתיקן יהושע בן נון בעת חלוקת הארץ, שרובן באו להשכין שלום בין איש לרעהו בבני ישראל כשיתיישבו בארץ.
אחת התקנות הייתה שכאשר יש דרך שנעשית חתחתים וקשה לצעוד עליה, מותר בלי לבקש אישור מבעל השדה הסמוכה לדרך, להיכנס לשטחו כדי שניתן יהיה לעבור בנוחות, מבלי שהדבר ייחשב לגזל, ועל כורחו של בעל השדה.
אולם, רבי יהודה בן קנוסא רצה להחמיר על עצמו ולא להיכנס לשדה חברו אף בהיתר.
כשראה זאת רבי יהודה הנשיא רצה להעניש אותו שכן יש חשש יוהרה במעשה כזה, שנראה שהוא מתנשא על חביריו החכמים כביכול הוא צדיק מהם.
ועל כך ענה לו רבי חייא, רבו של רבי יהודה בן קנוסא, כי מפני שרבי יהודה, כל מעשיו לשם שמיים, אין בכך משום יוהרה כלל.
רבי יהודה (או יודן) בר שלום היה אמורא בדור החמישי לאמוראי ארץ ישראל (סוף המאה הרביעית), תלמידו של רבי יוסי (האמורא).
נזכר כבר פלוגתא של רבי מתניא.
עסק גם בהלכה, וכנראה כיהן כדיין, אך מרבית מאמריו הם באגדה.
לדעת שלמה בובר, הוא זהה עם רבי יהודה הלוי הנזכר פעמים רבות במדרש תנחומא.
רבי יחיאל היילפרין הביא שחי בימי רבי אבהו, אך כתב שלא מצא ראיה לזה.
לדעת בובר, מקור הטעות בגרסה משובשת בספר יוחסין.
ייתכן שבנו נקרא אף הוא "יהודה", שכן במקום אחד נזכר "ר' יודן בר יודן בר שלום", אך ייתכן שזו גרסה משובשת של שמו שלו.
דרש על ערכה של מצוות הצדקה, וקבע כי הוצאותיו של אדם נקבעות בידי שמים מראש, בין אם יתן צדקה ובין אם לאו:
דרשה זו זכתה לפרסום מיוחד בשל הבאתה בפיוט המפורסם ונתנה תוקף.
רבי יהושע בן כפוסאי היה תנא בדור השלישי וחתנו של רבי עקיבא.
שמו של רבי יהושע מופיע בוורסיות שונות בספרות חז"ל: בן קבוסאי; בן קפוסאי; בן קופסהי; בן קביסאי; בן קפוצאי; בן כפוסאי; בן קבסוי; בן קבסיו.
העיד על עצמו שנמנה עם חכמי בית הוועד ביבנה: "אמר ר' יהושע בן קביסאי כל ימיי הייתי קורא המקרא הזה (במדבר יט) וְהִזָּה הַטָּהֹר עַל הַטָּמֵא ולא מצאתיו אלא באוצר של יבנה, ומאוצרה של יבנה למדתי שטהור אחד מזה אפילו על מאה טמאים".
העיד על מעשיהם של רבן גמליאל דיבנה ואונקלוס כמעשה-רב: "מעשה ברבן גמליאל ואונקלוס הגר שהיו באשקלון וטבל רבן גמליאל במרחץ ואונקלוס בים, אמר ר' יהושע בן קופסהי, עמהן הייתי ולא טבל רבן גמליאל אלא בים".
במקור אחר מצטט רבן שמעון בן גמליאל הלכה בשמו: "רשב"ג אומר משום ר' יהושע בן קפוסיי".
בספרות חז"ל בשמו כמה הלכות בכור.
בתוספתא: "רבי יהושע בן קפוסאי אומר אין שוחטין את הבכור אלא על פי שניים"; במקור אחר חלק על רבי חנינא בן אנטיגנוס בפרטי שחיטת בכור.
בבבלי מתואר מפגש שאירע בינו לבין רבי יהודה הנשיא:
ממקור זה עולה שהיה חתנו של רבי עקיבא וכי האריך ימים עד דורו של רבי.
בירושלמי מעיד ר' יהושע על עצמו שקיבל תפקיד של שררה בעולמם של חכמים.
רבי יוחנן (מכונה גם בר נפחא; 180–279 לספירה לערך) היה מגדולי האמוראים, בכיר אמוראי ארץ ישראל בדור ראשון, וראש ישיבת טבריה במשך עשרות שנים.
תרומתו בתחומי ההלכה והאגדה ממלאת את דפי שני התלמודים, הבבלי והירושלמי, וכן המדרשים.
פעילותו משתרעת החל מהרבע הראשון של המאה השלישית לספירה ועד לסיומה של המאה כמעט.
תרומתו של רבי יוחנן למפעל התלמוד הירושלמי היא גולת הכותרת של חייו.
רבי יוחנן זכה לאריכות ימים, ועם תלמידיו נמנים אף גדולי האמוראים בדור הרביעי.
נודע בחשיבות שייחס למצוות הישיבה בארץ ישראל.
על פי "ספר הקבלה" להראב"ד (המאה ה-12), רבי יוחנן נולד בערך בשנת 180 ונפטר כבן מאה בסביבות שנת 280 (ד' אלפים ל"ט).
חלוקות הדעות האם מקור הכינוי "בר נפחא" הוא מעיסוקו של אביו כנפח, או שמא על שם מקום מוצא משפחתו, ואולי כביטוי לתכונה נפשית או גופנית.
יש הטוענים שרבי יוחנן כינה כך את עצמו על מנת להשתבח בהלכה מסוימת שהוסברה על ידו, העוסקת בנפח.
עוד לפני לידתו ניבא עליו רבי יהודה הנשיא, שלימד תורה בציפורי, שהוא עתיד להיות צדיק; כאשר היה עובר בבטן אמו, בצום יום הכיפורים היא עברה ליד מאכל ריחני והעובר גרם לה תאווה לריחו, וחשה ברע.
על פי ההלכה מותר במקרה כזה להאכיל את האשה מאותו מאכל שממנו הריחה, מפני שההלכה קובעת שמדובר בספק פיקוח נפש לעובר או גם לאשה, אך רבי יהודה הנשיא הורה ללחוש באוזני האשה כי "יום כיפור היום", ובכך לנסות, אולי, להרגיע את העובר שבבטנה.
הלחישה הועילה תיכף, ורבי יהודה הנשיא קרא על העובר את הפסוק: .
רבי יוחנן נולד יתום מאב ומאם.
מיד לאחר שנתעברה אמו מת אביו, ובשעת הלידה מתה אמו.
רבי יוחנן עצמו, כשגדל ללא אב ואם, התנחם ואמר שהוא שמח בכך שהוא יודע לבטח שלא עבר על איסורי כיבוד אב ואם שקשה מאוד לעמוד בהם.
סבו (לא ידוע אם אבי אביו או אמו) גידלו בביתו.
רבי יהודה הנשיא, שהיה נוהג לקרב יתומים ולהכניסם לישיבתו, הכניסו לישיבה.
הוא הבחין על רבי יוחנן שהוא נוהג להקפיד לדבר בלשון נקייה (למשל: הוא אמר "מפני מה בוצרין בטהרה" בעוד חבירו אמר "מפני מה אין בוצרין בטומאה") וניבא עליו: "מובטח אני בזה שמורה הוראה בישראל".
אם כי, בשל גילו הצעיר הוא עמד בשורה השבע-עשרה (התלמידים היו עומדים או יושבים בשורה לפי סדר חשיבותם), ואף לא זכה למקום ישיבה, כפשוטי התלמידים, בעוד רב למשל, ישב בשורה הראשונה יחד עם רבי חייא ושאר חשובי התלמידים.
אף על פי שלא הגיע למעלה כזו שיכל לקבל תורה מפי רבי יהודה הנשיא, בכל זאת אמר: "לא זכיתי לתורה אלא בשביל שראיתי את אצבעותיו של רבי יהודה הנשיא מתוך קצה משרווליו".
אבותיו של רבי יוחנן השאירו לו בירושה נכסים רבים, בהם נדל"ן בין טבריה לציפורי, אך רבי יוחנן מכר את כולם כדי ללמוד תורה.
רבי חייא בר אבא נעצב והחל לבכות, אך רבי יוחנן אמר לו: האם לא משתלם למכור את נכסי העולם הזה שנברא בשישה ימים כדי לזכות לתורה שניתנה בארבעים יום?.
הוא עמל בתורה בהתמדה מרובה, עד שמסופר שכאשר עבר שר של המלך לידו הוא לא שם לב לכך גם לאחר שהשר המתין לקומו של רבי יוחנן, משרתי השר רצו להכותו אך השר הבין כי רבי יוחנן שקוע בתלמודו ולא שם לב כלל למתרחש והורה להם להרפות ממנו.
בישיבתו של רבי יהודה הנשיא הוא קיבל תורה מפי רבי חייא, זקן תלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ומפי אחיינו רב, אותו היה מכנה, לימים, "רבינו שבבל".
גם קיבל תורה מפי אבוה דשמואל.
בילדותו שמע הלכה מפי רבי שמעון בן אלעזר.
רבותיו המובהקים של רבי יוחנן הם רבי אושעיא אותו שימש י"ג שנים, רבי ינאי, ורבי חנינא.
ככל הנראה גם קיבל תורה מפי רבי יהושע בן לוי, רבי יונתן, וחזקיה.
רבי יוחנן אמר על רבי אושעיא שהיה גדול בתורה כרבי מאיר בדורו, שלא יכלו חבריו לעמוד על סוף דעתו.
רבי יוחנן המשיך לקבל תורה מפי רבי אושעיא גם לאחר שנתפרסם בעולם ואף לאחר שהקים את ישיבת טבריה.
גם למד הרבה תורה אצל רבי ינאי, שהעריכו מאד.
חכמי התלמוד הסתפקו האם רבי יוחנן נחשב לתלמיד מובהק של רבי חנינא.
רבי חנינא גרם למעברו של רבי יוחנן מציפורי לטבריה.
היה זה לאחר שרבי חנינא התיר מעשה מסוים, ולעומתו, פסק רבי יוחנן פסק מנוגד האוסר את המעשה, ורבי חנינא הקפיד על כך ואמר בתרעומת "מי הוא זה שאני מתיר והוא אוסר" ובעקבות כך הלך רבי יוחנן לטבריה.
(במקום אחר נאמר שרבי נחוניא דמן חוורן היה זה שגרם לעזיבתו של רבי יוחנן על ידי פסק הלכה מנוגד לשיטתו, והיימן סובר שבמעשה זה מדובר ברבי חנינא בר סיסי).
הערכתו של רבי יוחנן לרבי חנינא הייתה מרובה, וכאשר נפטר רבי חנינא קרע רבי יוחנן עליו שלושה עשר בגדים מתוך צער כשהוא אומר "הלך לו האיש שמתורתו הייתי ירא (ומכוחו הייתי עמל לדעת את הפירוש האמיתי במשניות)".
גם חזקיה בנו של רבי חייא נמנה עם רבותיו, ועד פטירתו של חזקיה לא פתח רבי יוחנן את ישיבת טבריה שבראשותה עמד, מאימת רבו.
למרות זאת, נחלק עמו רבי יוחנן בהלכה מספר פעמים.
אחת מהמחלוקות היא בגדר חיוב היזק שאינו ניכר, שעליו נפסק במשנה ששוגג פטור ומזיד חייב.
אף רבי יוסי בן זמרה נמנה עם רבותיו.
רבי יוחנן מסר בשמו: .
אמורא אחר, רבי בנאה, היה רבו בעיקר באגדה.
רבי יוחנן מרבה למסור בשמו, ורוב מאמרי רבי בנאה בתלמוד מובאים על ידו.
רבי בנאה לימד את רבי יוחנן שעל פי ההלכה חייב תלמיד חכם להקפיד על הופעה מכובדת ועל סדר ונקיון, ואף דרש זאת מתלמידי חכמים.
ואכן, רבי יוחנן תלמידו נהג בעצמו יחס מכובד לביגוד.
רבי יוחנן היה יפה תואר באופן חריג ומראהו הנאה מוזכר בתלמוד מספר פעמים.
הוא נהג בשל כך לעמוד ליד שערי טבילה, כדי שהנשים העולות מטבילת מצווה יתבוננו בדמותו, דבר שיגרום להן ללדת בנים יפים ותלמידי חכמים כמותו.
יופיו של רבי יוחנן, הטובל בנהר, השפיע עמוקות על ריש לקיש, שהפך משודד וליסטים לגדול בתורה.
בנוסף ליופיו, רב פפא אמר שגודל איבריו של רבי יוחנן הוא חמישה קבין אך יש אומרים שרב פפא אמר שלושה קבין.
בתלמוד מובא כי הרוצה לראות יופיו של ר' יוחנן, יביא כוס של כסף צרוף וימלאנו גרעינים של רימון אדום, ויעטר כּליל של ורד אדום על פיו, ויניחנו בין חמה לצל - ואותו זוהר מעין יופיו של ר' יוחנן הוא.
גם היה גיבור גדול, ובמסכת כתובות מסופר כי רבי אמי ורבי אסי היו משמשיו.
כאשר פעם אחת נפלה המדרגה שעליה צעדו והם נפלו לתוך בור, עלה רבי יוחנן בכוחות עצמו מהבור והעלה בשתי ידיו את שני משמשיו.
כששאלו אותו מדוע, איפוא, הוא זקוק למשמשים, הסביר שהוא רוצה להשאיר את כוחו לעת זקנה ולא לבזבזו.
לרבי יוחנן היו עשרה בנים שנפטרו בחייו.
העשירי שבהם נפל לתוך סיר רותח, ורבי יוחנן נטל את אצבעו הקטנה ובה ניחם אנשים אחרים.
בפירושי הגאונים מובא שהיה לו בן נוסף, רב מתנה, שאותו שלח מארץ ישראל לבבל ללמוד תורה.
כמו כן הייתה לו בת, שאותה ביקש להשיא לזעירי תלמידו (שסירב, ראו בסעיף תלמידיו).
אחותו נישאה בעצתו לחברותא המובהק שלו, ריש לקיש.
רבי יוחנן נפטר מרוב צער על מותו של תלמידו והחברותא שלו, ריש לקיש.
במותו קונן עליו תלמידו רבי יצחק בן אלעזר במילים אלו: .
מקום קבורתו אינו נזכר בספרות חז"ל אך מסורות שונות החל מהמאה ה-12 (כ-900 שנה אחרי מותו) טוענות לקברו בטבריה.
רבי יוחנן היה מקורב אל הנשיא רבי יהודה, ללמד שהיה בן למשפחה מכובדת, ואף למד ממנו לא מעט.
בשני התלמודים גם יחד מודגשת העובדה, שרבי יוחנן היה תלמידו של רבי ינאי.
תקופת פעילותו של רבי יוחנן תואמת את התקופה הידועה ברומא כתקופת האנרכיה, מ-235 ועד 284, תקופה שהתאפיינה במלחמות אזרחים, בשחיתות של קיסרים, בהתעמרויות של נציבים בפרובינקיות השונות, במצב כלכלי קשה וחברתי רעוע, באינפלציה חסרת תקדים, במסים, מכסים ושורת גזרות כלכליות.
התלמוד מספר, למשל, על "מס הכלילא", שהוא תשלום שחויבו בני הפרובינקיות להעלות לרומא כל אימת שגורם כלשהו עלה לשלטון, דבר שהתרחש לעיתים תכופות בתקופת האנרכיה.
המס הזה הוטל על תושבי טבריה ותחילה "ערקו" – ברחו מחצית מהתושבים ולבסוף כולם.
היישוב היהודי בפרובינקיה פלשתינה מצא עצמו איפוא בסיר לחץ מעיק, ופנה אל מנהיגיו בבקשת סיוע.
הנשיאים משושלת רבי יהודה הנשיא, רבן גמליאל השלישי ורבי יהודה נשיאה, התקשו לתפקד מול המציאות הכוללת הקשה, אך בסיוע מנהיגי הסנהדרין, כגון רבי יוחנן וחברו ריש לקיש, הצליחו לעבור את תקופת הסער בשלום.
בגלל מצוקת הזמן ביקש רבי יוחנן להקל גם על ערר-המחאה, שצריך בעל הקרקע למחות כנגד מי שתפס את השדה וטוען עליו חזקה.
רבי יוחנן קבע כי , שהרי לבוא לפני בית דין כדי לערער, הרי זה לחשוף עצמו לפני עיניהם הבולשות של השלטונות.
בין שליחי השלטון נמצאו פונקציונרים יהודים, שמילוי תפקידם גרר ביקורת והיו שכינו אותם גזלנים ואלימים.
נגד טיפוסים אלה יצא רבי יוחנן וקבע כי "כל הגוזל את חברו שוה פרוטה, כאילו נוטל נשמתו ממנו".
היחס ההוגן והנאות לרומא הביא גם להתקנת מערכת היחסים עם הסביבה הלא-יהודית, ההלניסטית והאחרת, הן בערים המעורבות והן ביישובים חקלאיים מעורבים.
היחסים הכלכליים החקלאיים והמסחריים המשותפים הביאו לביסוס ולקביעת חוקי היחס כלפי ה"גויים", כפי שמכונים בספרות התנאית והתלמודית, וזה מבחינתו הפשיר יותר את היחס הפיזי בין שני הצדדים.
החכמים עשו לילות כימים על מנת לקבוע תקנות ברורות ליחס לגוים העשוי להביא לידי דרכי שלום.
עם זאת נמנעו מלמסור שטחים ל"נוכרים" כגון בעסקאות קנייה-ומכירה וכן נמנעו מלמכור בהמה גסה ל"נוכרים".
גם איסורים אלה מוסברים על רקע התרחבות העסקים בין שני הצדדים.
ביטוי נוסף להפשרת היחסים הוא הרחבת תפוצת הלשון היוונית בקרב הציבור היהודי ונמצאו בין האמוראים כאלה שהיו בקיאים בלשון זו.
אודות גישתו של רבי יוחנן למלכות ולגויים ניתן עוד ללמוד ממספר ממאמריו: רבי יוחנן אמר כי .
הוא קבע כי לגוי יש ייחוס, וגוי שהיו לו בנים ונתגייר - נחשבים הם בניו לעניין מצוות פריה ורבייה ולעניין בכורה.
הוא אף אמר שהמזבח מכפר על כל שבעים האומות שבעולם.
לפי גישתו, גם על המצריים מרחם אלוהים, והוא אינו שמח במפלתן בקריעת ים סוף, ולכן אינו מניח למלאכים לומר שירה.
הוא כיבד לא רק זקנים יהודים כמתחייב ממצוות "מפני שיבה תקום" אלא עמד גם לפני זקנים גויים.
הקלות באיסורי מסחר עם גויים
רבי יוחנן נחשב למקל בפסיקה יותר מחברו ריש לקיש, אך יש שמצאו גישה מקילה במיוחד בפסיקותיו לאיסורים הקשורים למגע גויים מחשש עבודה זרה.
כך למשל במשנה מובא: .
בתלמוד הירושלמי שם פורש כי עיר שיש בה יריד אסור המסחר בכל העיר ובכל מקום שעליו נגבה מכס.
רבי אבא, בנו של רבי חייא בר אבא מסר משמו של רבי יוחנן שעם זאת מותר להתאכסן בפונדק בעיר משום שבעל הפונדק אינו משלם מכס.
כמו כן הוא צמצם גם את איסור המסחר בתוך היריד עצמו שבו משתלם מכס לעבודה זרה, והוא מתיר לקנות שם מצרכים חיוניים המוגדרים כ"חיי נפש".
אף לאיסור לסחור ב"יום אידם" - ימי חגיהם של הגויים הקשורים לעבודה זרה באופן ישיר או עקיף, מתייחס רבי יוחנן.
במשנה, במסכת עבודה זרה, נראה כי האיסור חל על מסחר כללי עם גויים, ולא רק עם עובדי עבודה זרה - , אך בתוספתא נאמר כי האיסור חל רק על עובדי עבודה זרה.
בעוד רב פוסק כשיטת רבי מאיר במשנה, פוסק רבי יוחנן כשיטת התוספתא, פסיקה דומה הוא פוסק לגבי יום איד נוסף המכונה בשם "סטרנלייה" שגם עליה פוסק רבי יוחנן שאין המסחר בה אסור, אלא עם הגוים העובדים אותה.
ניתן גם לראות מגמת הקלה של רבי יוחנן במעשה המובא בתלמוד הירושלמי, שממנו נראה שלא מחה על תופעה של ציור שרטוטים מסוימים על כותל, אף שהיה זה מנהג עובדי אלילים בתקופה מסוימת עוד בימי התנאים.
לדעת כמה חוקרים, הקלה זו קשורה גם לכך שבאותה תקופה נחלשה תופעת הציורים כמשקפים משמעות אלילית.
כפי שמסרו משמו תלמידיו (רבי חנינא בר שילקא ור' יהושע דסכנין ור' לוי), הוא התאונן על כך ש.
מכאן אנו למדים על מגמה של התרחקות של הגוים מהיהודים.
ייתכן שבעקבות כך פחת החשש להגברת קשרי החברה בין היהודים לגוי, שזו אחת מהסיבות לכמה מהתקנות האוסרות על מגע גוי (כמו יין ופת עכו"ם).
על כך, ככל הנראה התבססה המגמה של רבי יוחנן להגן על היתר השמן ולהתיר פת עכו"ם בשדה.
הקלות באיסורי מגע, שמן ובישול עכו"ם
במחלוקת אמוראים בדין יין נסך שהתערב עם יין היתר ומים, סבר חזקיה, רבו של רבי חייא, שאם היין האסור נפל לתערובת בסוף הוא אסור, ואם היין המותר נפל רק לאחר שהיין נסך התבטל ברוב המים, התערובת מותרת.
אך רבי יוחנן סבור שגם במקרה כזה, היין האסור מתבטל ברוב המים.
על משנה הקובעת כי , מעיר רבי יוחנן שגם בשעת שלום חביות היין מותרות ואין חשש שמא נגעו בהם גוים.
בעניין בישול עכו"ם מקל רבי יוחנן וקובע שאם ליהודי היה חלק בבישול המאכל גם אם חלקו האחר - ההתחלה או הסיום נעשה על ידי הגוי - המאכל כשר לאכילה.
כאשר רבי יהודה נשיאה התיר שמן של גוים הוא הגן על פסקו בטענה שבדקו ומצאו שרוב הציבור לא יכול לעמוד בגזירה זו, והרי "אין גוזרים גזירה על הציבור אלא אם כן רוב הציבור יכולים לעמוד בה".
מצד שני, רבי יוחנן אסר על מכירת קרקע לגוי, ר' זעירה בשם רבי יוסי בן חנינא, רבי אבא רבי חייה בשם רבי יוחנן: "לא תחנם" (דברים ז, ב)...
לא תתן להם חניה בארץ.
ואף הורה הלכה למעשה לרבי סימון שהיו לו שדות בהר המלך, שגם אם אינו מוצא להם שום קונה והם עומדים בשממונם לא ימכרם לגוי.
יחסו של רבי יוחנן להנהגה
עיקר פעילותו של רבי יוחנן חלה בתקופת נשיאותו של רבי יהודה נשיאה הראשון, שהיה נכדו של רבי יהודה הנשיא, והיה מכובד על העם ומוכר על ידי השלטונות.
אנו מוצאים אותו מכריז תעניות, וראשי החכמים, רבי יוחנן וריש לקיש, נאלצים להכיר בהן.
התקנות שתיקן רבי יהודה נשיאה, כמו התרת שמנם של גויים, לא היו מתקבלות על העם, נעשו בהסכמתם של החכמים ובתמיכתם, ובעיקר בהסכמתו של רבי יוחנן, כמי שעמד בראש בית-הוועד שבטבריה.
רבי יוחנן מגלה בדרך כלל יחס של כבוד לנשיא, הן בשל הסתופפותו כנער בחצרו של רבי, סבו של הנשיא, הן בשל אישיותו של הנשיא והן מפני צורך השעה שלא הייתה קלה כלל ועיקר, כאשר דווקא אז נחוץ היה לציבור מנהיג סמכותי מקובל ונתמך.
בעניין זה התפלמס לא פעם עם ידידו-יריבו ריש לקיש, וכפי שמובא במדרש: .
למרות זאת, פעמים לא מעטות מתח רבי יוחנן ביקורת על הנשיא, אם כי באיפוק, הן משום הכרתו בו כנשיא ואם משום ענוותנותו וזהירותו המופלגת בכבוד אחרים.
הביקורת כלפי הנשיא גברה מאמצעה של המאה השלישית, בשיאה של האנרכיה באימפריה הרומית.
למעשה מאז חורבן בית שני, בתהליך היסטורי גלי, מתנהלים ויכוחים ולעיתים עימותים בין הנשיאות לבין חברי הסנהדרין, ומלאחר ימי רבי יהודה הנשיא (שבמותו פילג את סמכויות הנשיאות בין בניו ותלמידו), החלה סמכות הנשיא להתעמעם מחד ועוצמת החכמים לעלות מאידך, וזוהי תקופת רבי יוחנן וחבריו.
ביטוי למאבק זה עולה מתביעתו של הנשיא שהחכמים ישתתפו אף הם במימון בניית חומה סביב העיר טבריה.
הנשיא הציג זאת כשוויון מוסרי בין העם לחכמים, ואילו החכמים הציגו את זכויות הפטור שלהם, כאשר רבי יוחנן קובע ש"תלמידי החכמים אינם צריכים שמירה" ולכן אינן צריכים להשתתף בדמי החומה.
עם זאת, למרות חילוקי הדעות והניגודים, מהם אף חריפים ביותר, אנו מוצאים לעיתים קרובות את רבי יוחנן וריש לקיש פועלים בצוותא עם רבי יהודה נשיאה, או מבצעים פעולות בשמו.
אחד מנושאי המחלוקת המרכזיים בין הנשיאות לחכמים הייתה שאלת מינוי הפרנסים, מנהיגי הציבור בקהילות השונות.
מינוים נמסר לידי חכמים, או לידי ועדות של חכמים, מטעמו של הנשיא, לרוב.
אמנם היו חכמים ממנים, בהסכמתו של הנשיא, פרנסים ביישובים, אלא שמינוים היה זקוק להסכמתו של הציבור, ובפרט לבני האריסטוקרטיה שבו.
בכך היה איפוא שילוב ידיים בין המוסד הנשיאותי, הסנהדראי והציבורי לטובת מינויים של מנהיגי ציבור, בבחינת מודוס ויוונדי.
את רבי יוחנן אנו מוצאים כמי שמרבה למנות, וזאת מתוקף היותו ראש בית הדין הגדול שבטבריה.
פעילותו המגוונת של רבי יוחנן כמנהיג הדור, כמורה הוראה וכפוסק, כעומד בראש בית הוועד, וכמי שעיני החכמים, בארץ ובתפוצות, היו נשואות אליו, נתרחבה והעמיקה בעיקר מאז קבע ישיבתו בטבריה.
זו התחרתה בציפורי ולבסוף אף הפכה למושב הנשיאות.
על מעמדה של טבריה מעיד רבי יוחנן, במסורת המפורסמת של עשר גלויות הסנהדרין, החל מלשכת הגזית בירושלים, דרך יבנה, אושא ובית שערים (ימי רבי) ולבסוף – לציפורי ולטבריה.
רבי יוחנן עקר מציפורי לטבריה בעיקר מן הטעם האישי-הנהגתי: להנהיג את הקהילה היהודית שבעיר המיוחדת ולהטביע בה את חותמו.
רבי יוחנן מפליג בשבחה של העיר על שום טיבה וסביבותיה כגון המעיינות החמים שבקרבתה והמרכזים החינוכיים שפעלו בה.
הוא מציין את שווקיה, ובעיקר את המרכזי שנתכנה, מן היוונית, "דורמוס" וכן את השוק הרומי, או הנוכרי מן הסתם – "שוקא דארמאי".
כפונקציה מהרחבת יחסי המסחר עם האוכלוסייה היוונית-רומית מפליג רבי יוחנן בשבחה של השפה היוונית עד כי "מותר לאדם ללמד את בתו יוונית, מפני שהוא תכשיט לה".
חכמי טבריה היו שותפים לחייה ולבעיותיה של העיר, שהרי שימשו כפרנסים, ורבי יוחנן עצמו, עודדם לכך: .
בית הדין שבטבריה פעל גם לפדיון שבויים, תפקיד שרבי יוחנן, מי ששימש אב בית הדין, היה אחראי לו.
ישיבת טבריה נתעלתה למעמד מיוחד בארץ ובתפוצות בעיקר הודות לגדולתו של רבי יוחנן, שלא זה בלבד שעיצב את דרכה, אלא הוא עצמו, בכוח אישיותו וגדולתו בתורה, שימש כוח משיכה.
תחת הנהגתו הפעילה הונהג לימוד מעמיק במשנה, כשתוך בדיקתה, לא הותירו בה, אפילו עניין קל שבקלים, שלא הפכו בו וחזרו והפכו בו, מקשים וחוזרים ומקשים.
ואמנם, העיסוק שעסק רבי יוחנן בחקר המשנה, הוא גולת הכותרת בעבודת חייו, שכן הקדיש את עיקר עיתותיו לבדיקתה ולחקירתה.
הוא ניפה אותה משגיאות וביקש להגיע, על סמך דבריהם של התנאים השונים, להכללות.
עבודה מעמיקה ורבת היקף זו, היא-היא שנתנה לנו את התלמוד הארצישראלי, הירושלמי.
זאת ועוד, העובדה שהכיר את המשנה בצורה יסודית כל-כך, איפשרה לו להתמודד עם הבעיות המרובות שנתעוררו תוך כדי ליבון הלכותיה.
ידענות רבה גילה רבי יוחנן גם בברייתות, במשניות החיצוניות, ששוקעו עם הזמן במסגרת התלמודית.
בתלמוד הירושלמי ניתן למצוא את טביעות אצבעותיו הרבות של רבי יוחנן.
למשל ידועות הגהותיו במילות פתיחה כגון "לית כאן", שמשמעו - עניין זה אינו צריך להיות כאן, או "לא תני", שמשמעו - הנוסח צריך להיות שונה, או "כיני מתניתא", שמשמעו - כך היא המשנה.
במסגרת הנהגתו את ישיבת טבריה, נהג להורות הלכה באופן תדיר גם לבני העיירה בית מעון הסמוכה לטבריה.
מעקרונותיו הידועים של רבי יוחנן היה כבוד התורה וכבוד תלמידי חכמים.
בתלמוד מובא בהקשר לכך מעשה ובו רבי יוחנן דרש כי (כלומר, עשר של רוחב על עשרים של גובה), .
אחד מתלמידיו לגלג על דבריו, ואמר כי לא ייתכן שימצאו מרגליות בגודל כזה.
לימים הוא הפליג בים, ושם ראה את מלאכי השרת שמנסרים אבנים טובות ומרגליות בגדלים התואמים לאלו שנאמרו על ידי רבי יוחנן, ולשאלתו אמרו לו מלאכי השרת כי אלו הן האבנים שעתיד הקדוש ברוך הוא להעמידן בשערי ירושלים.
כאשר חזר, מצא את רבי יוחנן באמצע לימודו.
אמר לו רבי יוחנן: ריקה, אילו לא ראית, לא האמנת?!
מלגלג על דברי חכמים אתה!
נתן בו עיניו ועשאו גל של עצמות.
החוקרים מוצאים כי אף שמעשיו של התלמיד חמורים היו, תגובתו של רבי יוחנן נחשבת לחריפה ביותר, לעומת תגובתו של התנא רבן גמליאל, שכאשר נמצאו תלמידים שלגלגלו על דבריו הוא הוכיח להם בהגיון כי הדבר ייתכן ולא המיתם.
עקרונות אלו התבטאו למעשה גם ביחסים האישיים בין תלמידיו לבינו: הוא דרש 'יחסי תלמיד - לרב' מתלמידיו, שכללו: מסירת שמועות בשמו, שאילת שלום, ונטילת רשות לצאת מהעיר.
כך למשל, מסופר על רבי יוחנן שכאשר עבר ברחוב, כשהוא סמוך על ידי תלמידו רבי יעקב בר אידי, ראה אותו רבי אלעזר, ונחבא מפניו.
רבי יוחנן הביע את תרעומתו על רבי אלעזר בפני רבי יעקב בר אידי, כשהוא אומר לו: "שני דברים עושה הבבלי הזה: אינו דורש בשלומי, ואף את שמועותי אינו מוסר משמי".
רבי יעקב בר אידי הסביר לו כי כך נהוג בבבל, שנהוג שמתוך יראת כבוד מופלגת הם מחביאים את עצמם מפני החכמים, ויראים לגשת לחכם ולשאול בשלומו, כמו שכתוב "ראוני נערים ונחבאו" (איוב כ"ט ח).
רבי יוחנן קיבל את הדברים ונתרצה.
במעשה זה ניתן לראות את הקפדתו הרבה של רבי יוחנן על תלמידו רבי אלעזר לו הוא קורא בתואר ה"בבלי" וזאת על זלזולו בכבוד התורה.
הנוהג ששרר בבית מדרשו של רבי יוחנן לפי התלמידים היוצאים לעיר אחרת נפרדים מרבם מתבסס על דבריו של רבי שמעון בר יוחאי המובאים בתלמוד, כהסבר של תלמידי רשב"י לרבם למנהגם להפרד מרבם לפני יציאתם מהעיר:
נוהג זה שרר גם בבית מדרשו של רבי יוחנן.
מובא בתלמוד כי רבי אסי שמע שאמו מגיעה לבוצרה.
הוא שאל את רבי יוחנן האם מותר לו לצאת מבצרה, אך נענה בתשובה שלא סיפקה אותו.
בעידודו של רבי שמואל בר יצחק הוא חזר ושאל את רבי יוחנן שוב, ונענה .
על תשובה זו אמר רבי אלעזר: .
במקום אחר מובא כי רב כהנא רצה לחזור לארץ ישראל, מכיוון שמספר אנשים בטבריה פגעו בכבודו, דבר שהביא לעונש מוות שנגזר עליהם משמים - הם מתו מיד לאחר שפגעו בכבודו.
רב כהנא שרצה לחזור לבבל, ביקש מרבי יוחנן רשות לצאת בצורה עקיפה, על ידי רמז: אדם שאמו (ארץ ישראל) מבזה אותו, ואשת אביו - אמו החורגת (חוץ לארץ) מכבדת אותו, לאיזה מהם ילך?
נענה רבי יוחנן: וודאי למקום שמכבדים אותו.
רב כהנא ראה בכך תשובה לשאלתו וחזר לבבל.
רבי יוחנן ששמע על מעברו של רב כהנא לבבל התפלא "האם ייתכן שהלך ללא נטילת רשות"?
אך נענה על ידי תלמידיו שסיפרו לו כי רב כהנא ראה בתשובתו על שאלתו - כנטילת רשות מפורשת לחזור לבבל.
רבי יוחנן עודד התנהגות מכובדת של תלמיד חכם, וחייב זאת כאמצעי לגרום להגדלת כבוד התורה.
אך קבע שאדם מושחת מוסרית אינו ראוי ללמד תורה לאחרים: "אם דומה הרב למלאך ה' - יבקשו תורה מפיו; ואם לאו - אל יבקשו תורה מפיו".
רבי יוחנן הרבה לעסוק במעלת ארץ ישראל וגינה לעיתים רבות את בבל, אך נזהר מאוד בכבוד חכמי בבל ותורתה.
הוא היה מחמיר באיסור לצאת לחוץ לארץ, ואף כאשר נשאל הלכה למעשה מחכם שרצה לצאת לקראת אמו כדי לקיים את מצוות כיבוד אב ואם הוא נענה - "איני יודע".
הוא קבע כי "שלושה מנוחלי העולם הבא, הדר בארץ ישראל והמגדל בניו לתלמוד תורה והמבדיל על היין במוצאי שבתות (משייר מיין הקידוש להבדלה).
הוא אף הרבה לספר על שבחם של פירות ארץ ישראל וגנותם של מאכלי בבל.
הוא תלה את כל המעלות בארץ ישראל, ואת החסרונות - בחוץ לארץ.
כאשר הוא שמע שבבבל ישנם אנשים זקנים הוא התפלא באומרו הרי הפסוק "למען ירבו ימיכם וימי בניכם" נאמר רק בארץ ישראל - , אך נחה דעתו כאשר שמע שהם משכימים ומעריבים לבתי מדרשות ועוסקים בתורה.
כאשר הוא שמע מעולא שהוא התלווה לשני יהודים מחוזאי בדרך ואחד מהם שחט את השני, הוא התפלא באומרו הרי הפסוק "ונתן ה' לך לב רגז" נאמר בבבל?
ונחה דעתו כאשר שמע שהמעשה התרחש לפני נהר פרת, בשטח חוץ לארץ.
את שכרו של סנחריב שנקרא במקרא בתיאורי כבוד, תלה בכך שלא דיבר בגנותה של ארץ ישראל.
כאשר היה רוצה להביע את תרעומתו כלפי אחד מתלמידיו שהתנהג שלא כראוי, היה קורא לו "בבלי", כך כאשר בטעות חשב שרבי אלעזר מבבל מזלזל בכבודו (כמוזכר לעיל), וכך גם כאשר חשב בטעות שרב כהנא לגלג עליו (בעוד שמדובר היה במום שבשפתיו - ראה בפסקה #תלמידיו).
בימי זקנותו של רבי יוחנן, חל שינוי משמעותי ביחסו לבבל.
שינוי זה התרחש בסיום ביקורו של רב כהנא בישיבתו, שבסיומו, רב כהנא ידע להשיב על כל קושיותיו של רבי יוחנן.
לאחר מכן אמר רבי יוחנן לתלמידיו: עד עתה הייתי סבור שהתורה אצלינו בארץ ישראל, כעת אני רואה שהתורה נמצאת בבבל.
נראה כי לאחר מעשה זה שלח את בנו האחד עשר שנותר בחיים (לאחר שעשרת בניו האחרים נפטרו), רב מתנה, מארץ ישראל לבבל ללמוד תורה.
לפי משנתו של רבי יוחנן, גזל היא אחת מהעבירות החמורות.
כדוגמה לכך, ניתן למצוא את פרשנותו לפסוק .
בעוד שחכמים אחרים פירשו את המדרש באופן אחר, מפרש רבי פנחס את המדרש בשם רבי יוחנן, כי שלמה המלך בא ללמד, שגזל גרוע במידה מסוימת יותר משלוש העבירות החמורות - עבודה זרה גילוי עריות ושפיכות דמים - "עניין רע" יותר מכולם.
רב יעקב בר אחא, תלמיד אחר של רבי יוחנן, אמר משמו: , - ב, .
במקום אחר משווה רבי יוחנן את הגזל לרצח: .
בתלמוד מובא כי רבי יוחנן משווה את הגזל לרצח, כמו בגזל מסוג "חמס" (גזילת החפץ ותשלום תמורתו), וגם אם הגזל נעשה בעקיפין, כמו שאול שהרג את נוב עיר הכוהנים שסיפקו לגבעונים לחם ומזון, ונחשב לו כאילו רצחם.
מזכיר רבי יוחנן את הדיפלציה והאינפלציה כמכות כלכליות שהציבור צריך להתענות עליהן: , כלומר סדר התעניות המובא במשנה, שאין מטילים על הציבור תענית ציבור אלא בתחילה יחידים מתענים, ורק לאחר מכן, בהדרגה מטילים תעניות הולכות ומתמשכות על הציבור, נאמר רק במקרה של אינפלציה, .
לקביעתו שהדפלציה יותר חמורה מאינפלציה, הוא מביא ראייה מדפלציה שהתרחשה בטבריה, שהיא הדפלציה המתועדת הראשונה בעולם: וסיפר כי הוא זוכר תקופה שבה מחירם של ארבע סאה חיטה בשוק היה סלע בלבד ולמרות כך היו רבים בטבריה שהתנפח גופם מרעב, משום שלא היה להם כסף.
כאשר אנשי עיר מסוימת רצו לשנות ממנהג העיר הקדמון, אסר זאת עליהם רבי יוחנן, ואמר: "כבר קיבלו אבותיכם עליהם, שנאמר .
מפשטות דברי התלמוד נראה שמקור התוקף של המנהגים הוא מדברי קבלה שכן הסתמכו על הפסוק במשלי.
ואכן כך נראה שהבינו הרבה פוסקים.
בתלמוד בבלי מסכת שבת מובאת מחלוקת בין חכמי ישראל האם המזל משפיע על יהודים.
רב אשי סובר שקיימת השפעה על האדם, ואף מפרט את התכונות של מי שנולד במזל מאדים, אף רבי חנינא סובר "מזל מחכים, מזל מעשיר, ויש מזל לישראל".
במקום ישנו גם סיווג של טיפוסי האנשים לפי המזלות השונים.
לתפיסה זו שהמזל משפיע ישנה תמיכה באימרה, כי .
למול תפיסה זו, ישנה התפיסה של רבי יוחנן כי , שמסתמך על הפסוק .
אחת מפסיקותיו הידועות של רבי יוחנן היא בדיני שטרות במשפט העברי.
החכמים נחלקו בהסבר האחריות החלה על ידי שטרי ראיה (הם שטרות שמטרתם לשמש כראייה בלבד על זכויותיו של המחזיק בהם).
לדוגמה שטר חוב, שאף שהוא עשוי רק לראיה, הוא גורם גם לשעבוד נכסי הלווה, בעוד שבהלוואה הנעשית על פה (ללא שטר) לא חל שעבוד משפטי על נכסי הלווה.
נחלקו חכמי התלמוד אודות מקור תוקפו של השעבוד החל על ידי שטר.
אך חז"ל חילקו בין הלוואה הנעשית בעל פה, ללא שטר ראייה, לבין הלוואה הנעשית בלוויית שטר חוב.
הלוואה בשטר - למלווה כוח לגבות נכסים, גם אם הלווה מכר אותם לאדם אחר.
שכן לשטר החתום על ידי שני עדים, יש פרסום רב, וממילא הקונה יכול לדעת שהקרקע משועבדת והיה עליו להיזהר.
הלוואה בלא שטר - היות שלא התפרסם דבר שעבוד הקרקע, והלקוחות קנו אותה בתום לב, אין המלווה יכול לגבות את חובו מהקרקע, כדי שלא ייגרם הפסד ללקוחות.
לכן תיקנו חז"ל, שביכולתם של הלווה והמלווה לכתוב שטר שבאמצעותו יחול שעבוד נכסי הלווה, וכך יוכל המלווה תמיד לגבות את חובו.
בדיני ספק ממון, רבי יוחנן וחבריו נחלקו בשאלת עדיפות הברי ושמא מול המוציא מחברו עליו הראיה.
השאלה מעשית במקרה שהתובע "ברי", כלומר טענתו וודאית, ואילו הנתבע "שמא" הוא אינו יודע אם התובע צודק, האם יש להעדיף את התובע כי הוא "ברי" העדיף על "שמא", או שמא יש להעדיף את הנתבע שלטובתו עומד הכלל "המוציא מחבירו עליו הראיה".
לפי רב הונא ורב יהודה במצב כזה יש לטענת הברי - טענתו של זה היודע - עדיפות מול השמא - טענת זה שלא יודע - אפילו כשהוא "מוציא מחבירו", אך לפי רבי יוחנן, ההלכה היא שהכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" גובר גם במקרה כזה.
מחלוקת ידועה בינו לבין רב הונא היא בהגדרתו של שוטה.
אך רבי יוחנן חלוק על כך וסבור שדי באחד מהסימנים כדי להגדיר אדם כשוטה.
רבי יוחנן הקפיד ביותר על קיום מצוות עונה, ואף פירש את הפסוק בתחילת ספר תהילים: , שהכוונה היא על המשמש מיטתו מדי ליל שבת, כפי הנדרש מתלמידי חכמים.
רבי יוחנן אף העיד על עצמו, כי עשה רפואה מסוימת (המפורטת בתלמוד) שמטרתה להחזיר את כוח האדם לקיים ביאה במצוות עונה.
רבים מתקנותיו ההלכתיות של רבי יוחנן הם קולות על הציבור מטעמים פרגמטיים, תוך כדי נתינת הדעת למציאות הקשה, הכלכלית והחברתית, שאפיינה את תקופתו.
כך, למשל, הכיר בעובדה, שישנם רבים שאין להם אלא חלוק אחד בלבד, המשמש אותם בכל ימות השבוע, ואף במועד, וכדי להקל על אלה קבע כי .
ובהכירו לדעת כמה תלויים עובדי האדמה שבבבל בהצלחת שיווקם של מוצרי הפשתן ועובדי האדמה שבארץ בשיווקם של היין והשמן, קבע: , בהסבר שמדובר בסכנה העלולה להביא לידי פיקוח נפש.
גם בקיום מצוות השביעית התפשטו תקנותיו של רבי יוחנן, שעל רקע המציאות הכלכלית הקשה שבדורו.
פטר את אשקלון ממעשרות ומשביעית, הגם שהוכרזה טהרת העיר.
אחד ממשפטיו המפורסמים הוא: .
כלומר, עקב המיסוי הכבד והליטורגיות שהוטלו על ידי השלטונות על רבים מקרב כל שכבות האוכלוסייה, פסק רבי יוחנן הוראת שעה, שהמינוי המאולץ לפונקציה שלטונית ("בולי") כגזירה אינו חוקי והמועמד למינוי רשאי לברוח אף עד נהר הירדן.
מאידך ביקש רבי יוחנן לגונן על אותם בעלי קרקעות שנאלצו לעקור מביתם ולברוח, ואדמתם הייתה עלולה ליפול בידי השלטון או בעלי זרוע.
החתימה שנוהגים לומר בברכות התורה לקוחה מזו שהיה אומר רבי יוחנן: .
על חבריו נמנו: רבי יהושע בן לוי, בר קפרא, בר פדא, רבי יוסי בר חנינא, רבי חייא בר יוסף, רבי יונתן בן אלעזר, וריש לקיש נחשב לתלמיד חבר.
אילפא, מוזכר כשותפו המסחרי של רבי יוחנן.
בתלמוד מובא כי אילפא ורבי יוחנן, שהיו שניהם עניים מרודים החליטו לצאת לעסוק במסחר לפרנסתם.
כאשר הגיעו ללון בדרך ליד גדר, שמע רבי יוחנן שני מלאכי השרת שמשוחחים ביניהם, והאחד אומר לחבירו "הבה נפיל את הגדר על שניהם, שעוזבים חיי עולם ועוסקים בחיי שעה, נענה השני: לא נעשה זאת, כי יש אחד משניהם שעתיד להתפרסם בעולם ועדיין לא הגיע זמנו למות.
היחיד מבין השניים ששמע את השיחה היה רבי יוחנן, ולכן הוא הבין שהכוונה היא אליו.
הוא עזב את אילפא והלך ללמוד, בעוד אילפא עובד לפרנסתו.
כאשר שמע זאת אילפא הוא הלך ונתלה בעמוד שבראש ספינה.
אם יבוא אדם וישאל אותי בתוספתא שנשנית בבית מדרשם של רבי חייא ורבי אושעיא ולא אדע לענות, אפיל את עצמי מהספינה.
אחת מהם מתייחסת לעובדה המעניינת, שלאחר שרבי יוחנן שומע את המלאכים הסבורים שדינו של המשלב תורה עם פרנסה - מוות, הוא אינו מעביר את הסיפור לאילפא.
השאלה בין עיסוק בתורה לצד חיי פרנסה לא הייתה ככל הנראה שאלה של חיים ומוות, שהרי אנו מוצאים אותם יושבים לאכול תחת העץ, וככל הנראה מדובר היה בשאלה של לימוד תורה מתוך חיי עוני מול שילוב תורה בחיי עושר והרחבת הדעת
אודות רבה מוזכר, שאחיו הזמינו אותו לארץ ישראל כדי ללמוד תורה מפי רבי יוחנן, ולדעת התוספות נענה רבה להזמנתם.
ריש לקיש היה כבר בנערותו חבר של רבי יוחנן, שניהם היו ילידי ציפורי.
בזמן מאוחר יותר, הפך ריש לקיש לראש חבורת שודדים, אך לאחר מכן חזר בתשובה, והיה לאמורא חשוב.
בתלמוד הבבלי מסופר על חזרתו בתשובה של ריש לקיש על ידי רבי יוחנן: כי רבי יוחנן רחץ בירדן.
ריש לקיש, שהיה שודד, ראהו וקפץ אחריו לתוך הירדן.
אמר לו רבי יוחנן: "כוחך הגדול ראוי כדי להשתמש בו לתורה".
אמר לו ריש לקיש: "יופייך לנשים" (שכן רבי יוחנן היה יפה תואר).
אמר לו רבי יוחנן: "אם תחזור בך, אתן לך לאישה את אחותי, שהיא יפה ממני!"
לאחר שהסכים ריש לקיש לחזור ללימודיו, אכן נתן לו רבי יוחנן את אחותו היפה לאישה, אך הוא גם החל ללמד אותו תורה.
ריש לקיש שקד בצורה בלתי רגילה על לימודיו בתורה, הוא לא הפסיק את תלמודו אף ליום אחד, והיה לומד אף בלילות.
פלפולו של ריש לקיש היה כה גדול, עד שאמר עליו עולא: "הרואה את ריש לקיש בבית המדרש, כאילו עוקר הרים וטוחנם זה בזה".
לא עבר זמן רב, וריש לקיש הגיע למעלתו של רבי יוחנן, כמעט.
רבי יוחנן התייחס לריש לקיש בכבוד רב, ולא פעם אחת מינהו למשנהו ואף קיבל את דעתו בהלכות.
למרות הידידות שבין רבי יוחנן לריש לקיש, זה הראשון הוא שגרם לבסוף למותו.
על פי המסופר בגמרא, דנו השניים בבית המדרש בסוגיה טומאתם של כלי נשק, והיו חלוקים ביניהם.
לאחר שאמר רבי יוחנן את דעתו, וריש לקיש חלק עליו, אמר לו רבי יוחנן "לסטאה בלסטיותיה ידע" משמע אתה הוא המומחה בנושא כלי נשק משום עברך כשודד.
בעקבות האמירה, ריש לקיש התעצב על כך שאפילו לאחר שחזר בתשובה אין מקבלין אותו לגמרי אלא מזכירים לו את עברו, ואמר בתרעומת לרבי יוחנן "כשהייתי ראש השודדים קראו לי "רב", וגם כעת קוראים לי "רב".
רבי יוחנן הקפיד עליו ועקב כך ריש לקיש חלה ודעתו של ר' יוחנן נחלשה.
אשתו של ריש לקיש (שהייתה אחותו של ר' יוחנן) בקשה מר' יוחנן שיסלח לריש לקיש, אבל רבי יוחנן לא הסכים ולבסוף נפל ריש לקיש למשכב ומת.
על פי המסופר בגמרא, רבי יוחנן התעצב מאוד על כך שגרם למותו של ריש לקיש.
ניסיונות רבים של החכמים לעודד את רוחו, אם בלימוד איתו ואם בדיבור לא הועילו, ולבסוף נטרפה דעתו ולאחר שחכמי דורו ביקשו עליו רחמים, כשלא יכלו לראות בסבלו - הוא נפטר.
בנוסף, מסופר בגמרא כי ר' יוחנן התפעל מאחיינו, בנו של ריש לקיש ונתן בו עיניו.
לפתע באה אם הילד (שהייתה אחותו של ר' יוחנן), לקחה את בנה כדי שלא יעשה לו ר' יוחנן כפי שעשה לאביו.
הוזכר הסיפור בו התרעם רבי יוחנן על רבי אלעזר, תלמידו המובהק, ורבי יעקב בר אידי פייס את רבי יוחנן והסביר לו שמעשיו של רבי אלעזר נעשו מתוך יראת הכבוד יתירה לרבו.
אודות יחסיהם של שני החכמים, מסופר עוד בתלמוד, כי רבי יוחנן היה חולה ושכב בחדר אפל.
כאשר נכנס רבי אלעזר רצה רבי יוחנן להאיר את החדר, ולכן הוא גילה את בשר זרועו שהבהיק כמרגלית (אודות יופיו של רבי יוחנן ראה לעיל פרק: ביוגרפיה) דבר שגרם להאיר את החדר.
רבי אלעזר שראה זאת - בכה.
רבי יוחנן לא הבין מדוע תלמידו בוכה ואמר לו: מדוע הינך בוכה?
אם מפני תורה שלא למדת דייך - הרי "אחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכוין לבו לשמים".
אם מפני עניותך - הרי לא כל אחד זוכה לשני שולחנות, שולחן תורה ושולחן עושר, ודייך בחכמתך הגדולה בתורה.
ואם מפני בנים שאין לך - גם אני איבדתי את כל בני, וזו היא העצם הקטנה שנותרה מבני העשירי שנפטר.
ענה ר' אלעזר: "על יופי גופך שלבסוף יבלה בקבר אני בוכה".
אמר לו ר' יוחנן: "על כך וודאי ראוי לבכות" והצטרף לבכייתו.
בסופו של דבר אמר רבי אלעזר לרבי יוחנן: האם חביבין עליך ייסורין?
השיב רבי יוחנן - איני חפץ לא בייסורין ולא בשכרן.
נתן רבי אלעזר את ידו לרבי יוחנן, והקימו ממיטתו בדרך נס.
גם זעירי נמנה עם תלמידיו.
רבי יוחנן רצה שזעירי ישא את בתו, אבל זעירי התחמק ממנו מכיוון שהוא היה מבבל הנחשבת למיוחסת יותר ביחס לארץ ישראל שבה התערבו פסולין.
והגמרא מסבירה כי רבי יוחנן לא ידע את אמרתו של רבי אלעזר "לא עלה עזרא מבבל עד שעשאה סולת נקייה", שממנו נראה שבבל הייתה נקייה לגמרי מפסולי יחוסין, ולכן זעירי סירב לקחת את בתו של רבי יוחנן לאשה, עקב מוצאו הבבלאי, שהיה נחשב יותר מאשר רבי יוחנן הארץ-ישראלי.
רבי יעקב בר אידי, תלמידו של רבי יוחנן, זכה להערכה מיוחדת מרבו.
מעשה שהיה, שרבי יוחנן כעס על רבי אלעזר תלמידו המובהק, שאמר בבית המדרש הלכה ששמע ממנו, שלא בשמו.
בא לפניו רבי יעקב בר אידי ואמר לפני רבי יוחנן: הגיב רבי יוחנן:
רב כהנא היה תלמידו של רבי יוחנן לאחר שברח מבבל.
במסכת בבא קמא מסופר שבעת שלמד רב כהנא אצל רב בבבל, הגיע לשם מלשין, והצהיר בפני רב על כוונתו למסור ממון ישראל לגויים.
לאחר שלא נענה לדבריו של רב שלא לעשות כן ואף הכריז ברמה על כוונתו הברורה למסור, קם עליו רב כהנא והרגו וזאת על פי ההלכה הקובעת שמצווה להרוג אדם שהוא מוסר לאחר התראה.
שמע רב כהנא בעצתו, והגיע לישיבתו של רבי יוחנן, בשעה שריש לקיש חזר על שיעורו של רבי יוחנן, ושם הראה לריש לקיש כמה גדול כוחו בתורה.
הלך ריש לקיש לרבי יוחנן ואמר לו: "ארי עלה מבבל" - כלומר חכם שכוחו גדול בתורה, בא מבבל.
רב כהנא קיים את עצת רב, ושתק במשך כל לימודו של רבי יוחנן, וכיוון שכך, הזיזוהו לאחור, שורה אחר שורה, עד לשורה השביעית האחרונה, שבה ישבו צעירי התלמידים.
אמר רבי יוחנן לריש לקיש: , כלומר: מתברר, כי אותו חכם שכינית אותו בתואר "אריה" אינו כזה כלל ועיקר.
כאשר שמע זאת רב כהנא, הוא אמר לעצמו: יהי רצון שהבזיון הגדול שעברתי בשבע השורות שהזיזוני לאחור, יחשבו לי במקום שבע השנים שעליהם נצטוויתי לא להקשות בשיעור של רבי יוחנן כדי למנוע ממני כבוד.
החל מרגע זה, רב כהנא קם והקשה קושיות על רבי יוחנן, וזה לא מצא להן מענה, על כל קושיא קידמו אותו שורה עד שהושיבו אותו בשורה הראשונה מול רבי יוחנן, ולבסוף אף שמטו מתחת מושבו של רבי יוחנן את שבעת הכרים שעליהן ישב.
לרב כהנא היה מום בשפתיו שגרם לרבי יוחנן לחשוב שרב כהנא מחייך חיוך ניצחון, חלשה דעתו של רבי יוחנן ומיד מת רב כהנא.
למחרת כאשר רבי יוחנן סיפר לחכמים על כך שרב כהנא לגלג עליו, הסבירו החכמים לרבי יוחנן שרב כהנא לא חייך, אלא זהו מראה פניו.
ראה נחש שומר על פתח המערה, זנבו נתון לתוך פיו.
רב יוסף בר אבא נמנה עם תלמידיו.
מספר ממאמריו של רבי יוחנן פורשו על ידו.
עוד נמנה עם תלמידיו רבי כרוספדאי.
אחד ממאמריו המפורסמים ביותר של רבי יוחנן נמסר על ידו:
שירו של שאול טשרניחובסקי, "שלושה כתרים" מתבסס על סיפור המפגש בין רבי יוחנן וריש לקיש.
בבסיס הרומן "במופלא ממני" של אמונה אלון (כנרת, זמורה-ביתן, 2012), עומד הסיפור התלמודי על רבי יוחנן וריש לקיש.
"לשמוט, סיפור אהבה" של רחל מראני (כנרת, זמורה-ביתן, 2016) קושר בין הסיפור התלמודי על רבי יוחנן וריש לקיש ובין הפסקת הפעילות של "הקרן למצוינות בתרבות" שמראני הקימה.
רבי יוֹחָנָן הַסַּנְדַּלָר היה תנא בן הדור הרביעי לתנאים, תלמידו של רבי עקיבא.
על פי התלמוד הירושלמי רבי יוחנן היה "אלכסנדרי" (מאלכסנדריה), אך לא ברור האם היה יליד העיר או שהתגורר בה.
הדעה המקובלת היא, שנקרא "הסנדלר", על שם מקצועו, כסנדלר או כיהלומן.
יש שטוענים שנקרא כך על שם מוצאו, אלכסנדריה, או על שם הלכה בעניין סנדל שנאמרה מפיו.
על פי האגדה, רבי יוחנן הסנדלר הוא חוליה חשובה במגילות יוחסין רבות ומיוחס לשושלת דוד המלך, דרך הלל הזקן.
הרב יחיאל היילפרין מעיד בספרו "סדר הדורות", כי הוא מיוחס לרבי יוחנן הסנדלר, דרך רש"י והמהרש"ל: "אני הכותב יחיאל בידי מגילת יוחסין כתובה דאבי אמי מזרע דר"י הסנדלר, וסדר שלשלת היוחסין ממנו רש"י מאור הגולה והגאון מהרש"ל ואבי זקני הנ"ל".