tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גדס, שראה את העיר העתיקה כמרכז לשימור, הציע להוציא אוכלוסייה צפופה וענייה היושבת בעיר העתיקה אל שכונות חדשות מחוץ לחומות.
למרות הדמיון בין תוכנית מקלין לתוכנית גדס ההבדל הבולט הוא הצעד קדימה לכוון האספקט המעשי, ובעיקר זניחת הפורמליזם הצורני הבולט בתוכנית מקלין שעיקר ביטויו ניכר בתוכנית הדרכים, כקובעי צורת העיר ומגדירים את חלוקתה.
תוכנית גדס הדגישה את מערכת הכבישים כנתיבי תחבורה בעיר מודרנית המתאימים לתנאי השטח.
הציע גדס כי הדרכים המובילות משערי העיר העתיקה - דרך יפו ודרך שכם יהפכו לעורקי תחבורה ראשיים.
תוכנית גדס שמשה בתורה בסיס לתוכנית גדס-אשבי, משנת 1922 שהוכנה על ידי פטריק גדס בשיתוף עם האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי.
תוכנית האוטונומיה הייתה תוכנית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני שהוצעה על ידי ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, שר החוץ משה דיין ונשיא מצרים אנואר סאדאת, לפיה תהיה לעם הפלסטיני זכות לנהל את ענייניו באופן אוטונומי, ללא התערבות ישראלית.
לאחר מלחמת ששת הימים, שלטה ישראל בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
כיבוש השטחים יצר מצב בעייתי, בו אין אפשרות לספח את השטחים הכבושים מחשש לפגיעה ברוב היהודי של מדינת ישראל.
בציבור הישראלי שלטו שתי גישות לפתרון הסכסוך.
הגישה הראשונה, שהוביל יגאל אלון, גרסה כי צריך להרשות לעם הפלסטיני להתחבר לממלכת ירדן או לכונן מדינה עצמאית בשטחים הכבושים.
גישה זו זכתה לכינוי "פשרה טריטוריאלית" והצגתה העיקרית הייתה בתוכנית אלון.
הגישה השנייה, שאותה הובילו משה דיין ושמעון פרס, גרסה כי יש לשמור את השטחים בשליטת ישראל, ולחלק את הסמכויות השלטוניות בין ישראל לפלסטינים או לממלכת ירדן, ולא את השטח.
גישה זו נקראה "פשרה פונקציונלית".
בהסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו במסגרת הסכם השלום עם מצרים, השתנתה הגישה הישראלית.
סאדאת סבר כי לא תיתכן יציבות ללא מילוי צרכיו של העם הפלסטיני ופתרון בעיותיו.
בדיון על העם הפלסטיני, הציעו בגין ודיין את "הפשרה הפונקציונלית" כפתרון לסכסוך, ותוכנית זאת כונתה "תוכנית האוטונומיה".
גישת הפשרה הפונקציונלית הייתה הגישה הנפוצה יותר בישראל, ואף הסכמי אוסלו מבוססים עליה.
מגמה זו השתנתה רק בשנת 2000, בהצעתו של ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק.
לאחר הסכם השלום, ניסח בגין בזהירות טיוטת הסכם אוטונומיה.
אי הקמת מדינה פלסטינית, מחשש שמדינה כזאת תעמיד בסכנה את ישראל והעולם החופשי
מדיניות חוץ לפלסטינים תהיה נחלתה הבלעדית של ישראל.
משה דיין התנגד לרעיון זה, וסבר כי האוטונומיה לא צריכה להיות במסגרת הריבונות הישראלית, בעוד שבגין סבר כי האוטונומיה כן צריכה לחול במסגרת הריבונות הישראלית
בגין פירט שלפלסטינים יהיו 11 משרדי ממשלה (אוצר, תחבורה, חינוך ועוד) שישבו בבית לחם
כל תושבי יהודה, שומרון ועזה, כולל הפלסטינים, יוכלו לבחור בין אזרחות ירדנית לאזרחות ישראלית.
התושבים שיבחרו באזרחות ישראלית יהיו זכאים לבחור ולהיבחר לכנסת, לפי חוק הבחירות לכנסת.
מספר מוגבל של פליטים פלסטינים יוכלו לחזור לגדה ולעזה
טיוטת ההסכם של בגין אומנם לא יושמה, אך שיחות אוטונומיה התחילו.
התנועה הלאומית הפלסטינית ואש"ף לא השתתפו בשיחות ולמעשה התנגדו לתוכנית.
ביוני 1979, נערכו שיחות הכנה בין משלחת מצרית, ישראלית ואמריקאית במלון אכדיה בהרצליה.
התוכנית הוקפאה עם קבלת חוק ירושלים ביולי 1980. רצח סאדאת ערער את התוכנית, והשיחות הופסקו סופית בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
רעיונות הפשרה הפונקציונלית תפסו תאוצה מחודשת עם חתימת הסכמי אוסלו, שהעניקו אוטונומיה לפלסטינים.
אך בהמשך תהליך השלום של שנות התשעים, הציע בשנת 2000 ראש הממשלה אהוד ברק הקמת מדינה פלסטינית, ומאז, על אף כישלון השיחות ופרוץ האינתיפאדה השנייה בעקבותם, רעיון "הפשרה הטריטוריאלית" נדמה היה מציאותי יותר.
החלטת החלוקה שהתקבלה בעצרת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 הובילה להקמת "ועדת ארץ ישראל" (ועדת האו"ם לארץ ישראל; באנגלית: United Nations Palestine Commission, UNPC), שנועדה לבצע בפועל את תוכנית החלוקה.
העצרת קבעה כי השלטון האזרחי בארץ יועבר בהדרגה מהבריטים לוועדת ארץ ישראל, ובהמשך מהוועדה לשתי המדינות שתוקמנה.
כחלק מתהליך העצמאות אמורה הייתה הוועדה לסייע לשתי המדינות להקים ממשלה ('מועצות ממשלה זמניות') ולגייס צבא ('מיליציות חמושות') משל עצמן.
היהודים כינו את ועדת ארץ ישראל "ועדת הביצוע" (Implementation Committee), אולם במבחן התוצאה נחלה ועדה זו כישלון חרוץ.
הבריטים לא התירו לוועדה להגיע לארץ ישראל, ולפיכך מאז כונסה ב-9 בינואר ועד פירוקה ב-14 במאי 1948 ניסתה הוועדה לפעול למימוש תוכנית החלוקה ממשרדי האו"ם בניו יורק.
הערבים התנגדו לתוכנית, החרימו את הוועדה ויזמו פעילות אלימה על מנת למנוע את ביצועה.
על כן ביקשה הוועדה להתמקד בהקמת המדינה היהודית ובעיקר בהקמת המיליציה היהודית, שחשיבותה עלתה בנסיבות שנוצרו.
אולם המיליציה היהודית לא קמה, ובמקום מעבר מסודר של השלטון מהבריטים ליהודים פרצה בארץ מלחמה.
תוכנית החלוקה ירדה לטמיון, והיהודים הכריזו על עצמאותם באופן חד צדדי, ולחמו על מדינתם עם צבא שקם ללא עזרת האו"ם.
מיליציות חמושות במקום כוח בינלאומי
במושב הסדיר השני של עצרת האו"ם ב-25 בספטמבר, נפתחו הדיונים בדו"ח אונסקו"פ, בוועדה מיוחדת שהוקמה כדי לטפל בנושא.
לאחר כחודש הועבר הדיון מהוועדה המיוחדת לוועדת משנה, שבה עובדו פרטי תוכנית החלוקה.
הוועדה הכניסה אומנם מספר שינויים בהמלצות אונסקו"פ ובמפת הגבולות שלה, אולם רוב הדיון עסק בסוגיית הביצוע של תוכנית החלוקה, שהפכה לסלע מחלוקת בין ארצות הברית וברית המועצות.
הצעה אמריקנית, שנועדה לחפות על התפקיד המינורי שרצתה ארצות הברית להטיל על האו"ם, הייתה גיוסה של מיליציית מתנדבים – כוח בינלאומי, שיעמוד ברשות האו"ם ויישא בנטל הביצוע.
בסיכומו של דבר, התקבלה נוסחה שהניחה אומנם את דעתם של האמריקאים והרוסים, אך המענה שהיה בה לשאלת הביצוע היה קלוש ביותר: הוחלט על גיוסן של מיליציות חמושות שיורכבו מאזרחי שתי המדינות, אשר יופקדו על שמירת הסדר הפנימי ועל מניעת התנגשויות בגבול.
הרעיון של גיוס מיליציות מקרב האזרחים, שהופיע לראשונה בהצעת הרוסים (והיה אמור לפיכך להיות נתון לליווי ופיקוח משמעותי מטעם חברות מועצת הביטחון), הפקיד, להלכה לפחות, כוח צבאי הנתון לפיקוחה של ועדת ארץ ישראל, ולפיכך אפשר היה לראות בו אמצעי הוצאה לפועל בידי האו"ם.
הסעיף שעוסק במיליציות נוסח בהחלטת העצרת באופן הבא:
אמיל סַנְדְסְטְרֶם (Sandström), היו"ר השוודי של אונסקו"פ, הוזמן כעד מומחה להעיד בפני הוועדה המיוחדת שדנה בתוכנית החלוקה בעצרת.
סנדסטרם היה משוכנע כי "ההגנה" (ביחד עם האצ"ל והלח"י) תנצח את הערבים במקרה שיתחולל עימות בין שני הצדדים, והוא העביר בפירוט את חוות דעתו זו לאמריקאים.
על כן נגזר היה על ועדת ארץ ישראל להוציא לפועל את תוכנית החלוקה, כשלטובת העניין הועמדו לרשותה 'מיליציות חמושות' של היהודים והערבים.
תכנון המיליציה היהודית על ידי האו"ם
מומחי האו"ם שרטטו מחדש את תוכנית החלוקה של העצרת באופן שהבהיר לחברי ועדת ארץ ישראל שלאור המציאות בשטח לא תוקם מדינה ערבית, ועבודתם תתמקד למעשה בהקמתה של המדינה היהודית ובהבטחת שרידותה.
על פי תוכנית מומחי האו"ם, המשימות שאליהן צריכה הייתה המיליציה היהודית להיערך היו מורכבות ומגוונות.
ראשית, הובהר כי על אף שמטרתה העיקרית של המיליציה היא שמירה על ביטחון הפנים הרי ש"היא אמצעי הכפייה היחיד בידי הוועדה כדי להוציא לפועל את התוכנית העצרת", וכיוון שכך אמורה המיליציה היהודית להגן על הוועדה בעת שזו תבצע את משימותיה.
היעד המרכזי של המיליציה היה הגנה על המדינה היהודית: התמודדות עם התקפות שעלולות לבוא מהשטח שיועד למדינה הערבית או להתבצע בידי הערבים שימצאו בתחומי המדינה היהודית.
בנוסף לאלו, אמורה הייתה המיליציה גם להגן על המיעוט הערבי במדינה היהודית.
למעשה, למומחי האו"ם ברור היה שאין מדובר כאן בהקמת מיליציה יש מאין, אלא במיליציה שתבוסס על 'לגליזציה' שתיעשה לארגון "ההגנה", תוך פיקוח והתאמה של היצירה החדשה למשימותיה העתידיות.
בנושא סוגיית ציודה וחימושה של המיליציה, לא התייחסה תוכנית החלוקה כלל למקורותיו של הנשק שאמור היה לשרת את המיליציות, ומומחי האו"ם נאלצו להתבסס בנושא זה על "התקווה" שחברות האו"ם יירתמו להעביר למיליציה נשק ואמצעים נחוצים אחרים.
מומחי האו"ם קבעו את התבנית הכללית לחימושה של המיליציה היהודית, וזאת על פי הגדרת המיליציה ככוח שהוא "הרבה יותר מכוח משטרה ומעט פחות מצבא לאומי מלא".
הם הדגישו כי על המיליציה היהודית להיות מצוידת בכל אותם אמצעים אשר משמשים את הבריטים לצורכי הביטחון השוטף בארץ ישראל, ובכלל זה משוריינים וטנקים קלים, והמליצו לצייד אותה גם במטוסי קרב, בעיקר כדי לאפשר שליטה אפקטיבית "בערביי הנגב", וגם במטוסים קלים, שישמשו לצורכי מודיעין ויאפשרו פריסת כוחות מהירה במקרה הצורך.
בימי עבודתה הראשונים פנתה הוועדה לבריטים, ליהודים ולערבים, וביקשה מהם למנות אנשי קשר שילוו את עבודתה.
בריטניה מינתה לתפקיד את אלכסנדר קדוגן (Cadogan), נציגה הקבוע באו"ם, הציונים את משה שרתוק, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות – ואילו הוועד הערבי העליון הגיב במסר חריף שתמציתו סירוב מוחלט לשתף פעולה עם הוועדה.
אולם המכשולים שהציבו הבריטים בפני הוועדה לא היו הגורם היחיד שמנע ממנה להתקדם במתווה שהוכן לה.
לקראת סוף ינואר התפוררה כמעט לחלוטין התפיסה הבסיסית של הוועדה, שגרסה כי את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל תוכל הוועדה להוציא לפועל רק בעזרת "ההגנה" בכסות המיליציה היהודית.
הסחף המהיר שחל בעניין ניזון מכך ש"ההגנה" לא הציגה הצלחה צבאית ברורה בהתמודדות בארץ ישראל, ולא פחות מכך מהדברים הברורים שהושמעו לוועדה בעניין בעיקר על ידי שרתוק.
קרל ליסיצקי, נציג צ'כוסלובקיה, שהיה ראש ועדת ארץ ישראל, הביע את אכזבתו מכוחה של ההגנה.
הוא טען כי הוועדה הופתעה מכמות הציוד הצבאי שדרשה הסוכנות היהודית, וקבל כי הרושם שהתקבל אצל אנשי אונסקו"פ היה שהפוטנציאל הצבאי של היישוב הוא הרבה יותר גדול ממה שנראה להם כעת.
למעשה כבר ב-24 בינואר טען ליסיצקי בשיחה לא רשמית עם קדוגן כי כל הוועדה "משוכנעת" שתוכנית העצרת לא תוכל להיות מוצאת אל הפועל ללא כוח נייטרלי בינלאומי או אחר שיסייע בכפייתה.
יו"ר ועדת הביצוע ביקש בנסיבות אלו לבחון האם הבריטים יהיו מוכנים להאריך את שהותם בארץ, והעלה גם את אפשרות לכנס את העצרת למושב מיוחד כדי לשקול בשנית את תוכנית החלוקה.
ב-30 בינואר הטיל ליסיצקי את הטיפול בנושא המיליציה על החבר פיליפיני בוועדה, ויסנטה פרנסיסקו .
קשה שלא לחשוד כי המהלך נועד לקבור סופית את סוגיית המיליציה: הנושא המסובך והדחוף מכולם הוטל על מי שהיה בעליל הנציג החלש ביותר בוועדה.
פרנסיסקו הגיש שורת הצעות יצירתיות שנועדו לקדם את הקמת המיליציה באופן שאפשר היה להניח שהבריטים יסכימו לו.
בין היתר הוצע לסמן את האזורים שיוקצו למיליציה כבסיסים ומחנות אימונים; לפתוח בהליך הגיוס למיליציה; להקים את סגל הפיקוד הבכיר; לקיים אימונים ללא נשק; לאמן את כוח המיליציה בחוץ לארץ ולאפסן נשק וציוד צבאי במחסנים שיהיו חתומים עד סיום המנדט.
בנוסף ביקש לשלוח מומחים צבאיים שייעצו ל'ההגנה' בעניין הקמת המיליציה.
רשימה זו נשלחה לעיונם של הבריטים יחד עם הדרישה לפרק את "משמר העם" ואת הארגון המקביל לו "המשטרה העירונית הערבית", ובכל מקרה לא לספק נשק לערבים, בנימוק שצעד כזה "יביך" את הוועדה.
הבריטים דחו על הסף את האפשרות לפתוח בגיוס ובאימון למיליציה, לא התנגדו עקרונית להצעה אודות מחסני נשק נעולים, והתרעמו על הניסיון להתערב בשיקול הדעת שלהם ביחס לכוחות העירוניים היהודים והערבים.
קניגהאם היה מתוסכל מהשאלות שהופנו איליו בעניין המיליציה: , כתב ללונדון.
הנציב העליון גם העריך כי אם אכן תקים הוועדה לבסוף מיליציה (יהודית או ערבית), היא לא תצליח לשלוט בה.
בטרם הוגש ונכתב דו"ח הוועדה הראשון למועצת הביטחון התקיימו בוועדה דיונים ארוכים.
בשלב זה כל החברים כבר היו שותפים להערכה כי לא ניתן יהיה להוציא לפועל את תוכנית החלוקה רק באמצעים שעליהם החליטה העצרת (הווה אומר: המיליציות), וכי במרכז הדו"ח צריכה להופיע הדרישה למשלוח כוח בינלאומי לארץ ישראל.
למעשה, ערב הגשת דו"ח הוועדה למועצת הביטחון, היחידים בוועדה שלא זנחו את הכוונה להסתמך בלעדית על הכוח היהודי בביצוע התוכנית היו אנשי מזכירות הוועדה.
בקרב הסגל הבכיר של אנשי מזכירות האו"ם שרר תסכול רב על חוסר האונים שבו נמצא הארגון ביחס להגשמת תוכנית החלוקה.
מזכר פנימי של מזכירות ועדת ארץ ישראל שיקף רוח דברים זו, ודרבן את הוועדה לפעול בנחישות כדי לקדם למרות כל הקשיים את הקמתה של המיליציה היהודית.
המסמך הורה לאנשי הוועדה לפעול בעניין, והדגיש את האחריות הכבדה אם המיליציה לא תוקם.
אנשי הוועדה נקראו למנות מיד את סגל הפיקוד הבכיר של המיליציה היהודית, ולפתוח במגעים מול ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות כדי לציידה ולחמשה.
אף על פי שבמסמך המזכירות הובעה חוות דעת שהצהירה כי בנושא המיליציה עדיין אין סיבה להיות פסימיים, הרי שבפועל הייתה זו הפעם האחרונה שגורם מקרב האו"ם הציג בכנות את עניין המיליציה כפתרון מציאותי.
קבורת הרעיון להקמת המיליציה היהודית
ליסיצקי טען שללא כוח בינלאומי לא תצא החלוקה לפועל, ואת רעיון המיליציות הוא דן ברותחין: שום מיליציה לא תוכל לספק פתרון למצב, כי אם להפך: אם היו המיליציות מוקמות, הן היו נלחמות אחת בשנייה.
דבריו של מי שעמד בראש הגוף שאמון היה על ביצועה של תוכנית המיליציות היו המסמר האחרון בארון המתים של יוזמה זו.
מכאן ואילך אף אחד כבר לא השמיע את צירוף המילים "המיליציה היהודית".
תוכנית דוז (Dawes Plan) היא תוכנית שנועדה להסדיר את תשלום פיצויי המלחמה של גרמניה למדינות ההסכמה, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
חמש המדינות שיוצגו בוועדת הדוז היו ארצות הברית, בריטניה, איטליה, בלגיה וצרפת.
כל מדינה העבירה שני מומחים בתחום הכספים.
התוכנית נחתמה ב-1924 ונקראה על שם צ'ארלס דוז, ששימש באותה עת כמנהל היחידה למנהל ותקציב הממשל בארצות הברית; דוז עמד בראש הוועדה שגיבשה את התוכנית בשנת 1923, ואף זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1925 על פועלו לשיקום גרמניה בזכות גיבוש התוכנית.
התוכנית פעלה עד 1928 וסייעה לשיקומה הכלכלי של גרמניה, והזרימה לה השקעות חוץ, בעיקר אמריקאיות, אך לא הצליחה כמצופה, ובשנת 1929 הוחלפה בתוכנית יאנג.
ההסכם, שנחתם באוגוסט 1924 כלל הפחתה של חוב הפיצויים הגרמני ל-132 מיליארד גולדמרק, במקום הסכום שננקב בחוזה ורסאי שעמד במקורו על 269 מיליארד גולדמרק, שווה ערך ל-100,000 טונות של זהב טהור.
כלומר, למעלה ממחצית מכמות הזהב שהייתה באותה עת בעולם כולו.
כלכלנים רבים, בהם ג'ון מיינרד קיינס, סברו שהסכום אבסורדי.
ההסכם התיר לבנקים אמריקאים להעניק לגרמניה הלוואות לשם כיסוי חובותיה, בפיקוח מחלקת המדינה של ארצות הברית ובתנאי שהרייכסבנק, הבנק המרכזי הגרמני, יאורגן מחדש תחת פיקוח מדינות ההסכמה.
ההסכם התיר לגרמניה לממן את התשלום באמצעות תשלומי מיסי בלו ומכס.
פריסת התשלומים לא הייתה חדה ולא קבעה תקופה מוגדרת לסיום התשלומים, נאמר רק שהתשלום הראשון יהיה בן מיליארד מרק ויעלה בהדרגה לשני מיליארד מרק בתשלום האחרון.
צרפת, שהחזיקה באזורי תעשייה ומכרות בחבל הרוהר, בהם העיר דיסבורג, נתבעה לסגת מהם.
תוכנית המים המאוחדת של עמק הירדן , הידועה בשם תוכנית ג'ונסטון (Johnston Plan), הייתה תוכנית שהגה שגרירו המיוחד של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, אריק ג'ונסטון, בשנות החמישים, במטרה לתווך בין ישראל לשכנותיה (סוריה, ירדן ולבנון) בנושא חלוקת מימיו של נהר הירדן.
בשנת 1953 החלה ישראל בבניית המוביל הארצי, אולם לאחר איומי ארצות הברית כי תפסיק את הסיוע לישראל בשל התנגדות מדינות ערב לפרויקט והפסקת הפרויקט על ידי ישראל, החליט נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר למנות את אריק ג'ונסטון כנציגו המיוחד לבדיקת נושא חלוקת מימי הירדן בין ישראל לשכנותיה.
ג'ונסטון פעל לחקר הנושא בין השנים 1953–1955, ופרסם את מסקנותיו באוקטובר 1955.
ייבנה סכר בחלק העילי של הירמוך, לימים סכר אל-וחדה במקארין, במטרה לאגור מים שיופנו להשקיית בקעת הירדן.
סמוך למקום הישפכו של הירמוך אל הירדן ייבנה סכר שיטה את מי הירמוך אל תעלת עבדאללה הירדנית.
הכנרת תשמש מאגר מים לירדן ולירמוך ותספק מים לישראל וירדן.
חלוקת מי הירדן אמורה הייתה להתבסס על מתווה בו נלקחו בחשבון חלקן של המדינות באגן הניקוז של מקורות הירדן, הכנרת ויובלי הירדן התחתון, צורכי משק המים בכל מדינה, ותביעותיהן לניצול המים לפרויקטי הטיה עתידיים
החלוקה בוצעה לפי חשוב שנתי של 1,287 מלמ"ק באגן הניקוז:
לבנון - 35 מיליון מ"ק מהחצבני, כ-3%
התוכנית התקבלה על ידי ישראל וירדן, אך נדחתה על ידי הליגה הערבית בעקבות חשש סורי שקבלתהּ עשויה להתפרש כהכרה בישראל.
למרות הדחייה, הפכה תוכנית ג'ונסטון לבסיס הסתמכות לגבי חלוקה צודקת של המים.
תוכנית ג'ונסון הוצעה על ידי ג'וזף ג'ונסון, שבראשית 1961 התמנה ביוזמתו של הנשיא קנדי לנציג ארצות הברית בוועדת הפיוס של האו"ם לטיפול בנושא הפליטים (שהוקמה עוד ב-1949 וכללה את ארצות הברית, צרפת וטורקיה).
תוכנית ג'ונסון כללה את שובם של 100,000 פליטים פלסטינים לשטח ישראל, פיצוי לכל הפליטים בגין רכושם שאבד, ושיקום רוב הפליטים.
בתמורה התחייבה ארצות הברית למכור לישראל את טילי ההוק שהיו חשובים להגנת ישראל.
דוד בן-גוריון התנגד למהלך זה, ובסופו של דבר קנדי השתכנע לסגת מעמדתו הראשונה והסכים לנוסחה מרוככת ובלתי מחייבת של זיקה בין מכירת ההוקים לישראל לבין נכונות של בן-גוריון לקבל את התוכנית.
ב-1962 במסגרת המאמצים לקדם את היוזמה נפגשו ג'וזף ג'ונסון ומו שרינגטון עם שגריר ישראל באו"ם קומיי ומירון, ובנפרד עם ריפאעי (ירדן), טראזי (סוריה), חכים (לבנון) ומוחמד ריאד (הרפובליקה הערבית המאוחדת).
בהתאם לנוסחה זאת נותקה ההחלטה על העסקה מכל קשר מחייב עם סוגיית הפליטים.
הטילים עצמם סופקו לישראל רק ב-1965, כשקנדי כבר לא היה בחיים.
אברהם בן-צבי, מטרומן ועד אובמה: עליתם וראשית שקיעתם של יחסי ארצות הברית-ישראל, תל אביב: משכל, 2011.
התוכנית ננטשה סופית לאחר מצור שערכה ספרד באפריל 1700.
החברה שמונתה על ההתיישבות, גובתה בכסף רב - בין רבע לחצי מכלל הכסף במחזור הסקוטי.
כישלונה של התוכנית גרם לכך שאצילים ובעלי אדמות, שסבלו גם ממספר שנים של יבולים חלשים, ואף מועצות וסוחרים איבדו כמעט את כל רכושם, ובכך פחתה התנגדותם לאיחוד עם אנגליה.
כיום אתר הקולוניה קרוי "Puerto Escocés", או "פורט סקוטלנד" והוא מיושב בדלילות בשל ריחוקו מהאזורים המבוססים של מדינת פנמה.
סוף המאה ה-17 הייתה תקופה קשה לממלכת סקוטלנד.
כלכלת המדינה הייתה קטנה יחסית, היקף הייצוא היה מוגבל, והיא הייתה בנקודת חולשה על מול שכנתה החזקה מדרום אנגליה (השתיים היו יחד באוניה פרסונלית, אך לא בוצע ביניהן איחוד אמיתי).
בעידן של יריבות כלכליות בין מדינות אירופה, לא יכלה סקוטלנד להימנע מהחקיקה ומהתחרות האנגלית.
הממלכה גם סבלה מירידה ביצוא של מוצרים שבעבר נחשבו כתעשיות משגשגות - לדוגמה בניית ספינות.
מוצרים דרושים היו נקנים מאנגליה תמורת לירות שטרלינג, וחוקי הסחר הימי הגדילו את התלות הכלכלית באנגליה על ידי הגבלת המשלוח של סקוטלנד.
כמה מלחמות אזרחים הרסניות בסוף המאה ה-17 גרמו למחסור בכוח אדם ובמשאבים אחרים של המדינה.
בעשור האחרון של המאה גם היו גם כמה שנים של יבול מועט, שגרם לרעב.
תקופה זו כונתה "השנים החולות".
המצב הכלכלי המידרדר של סקוטלנד הוביל לקריאות לאיחוד פוליטי, או לפחות לאיחוד מכסים, עם אנגליה.
עם זאת, בקרב בציבור הסקוטי הייתה תחושה שסקוטלנד צריכה להצטרף למרוץ הקולוניאלי (עד אז היו לה מושבות קטנות בלבד בנובה סקוטיה, בפרובינציית ניו ג'רזי ובפרובינציית קרוליינה), ובכך להפוך לכוח מסחרי גדול, בדומה לאנגליה.
בתגובה להידרדרות המצב הכלכלי, קבע הפרלמנט הסקוטי מספר חוקים: הוקם הבנק של סקוטלנד, הוחלט על הקמת בתי ספר ציבוריים ברחבי סקוטלנד, וכן הוקמה החברה הסקוטית למסחר עם אפריקה והקריביים, שנודעה גם כ"חברת דריין הסקוטית".
כך החל מהלך גיוס משקיעים באמסטרדם, המבורג ולונדון.
המלך ויליאם השלישי נתן תמיכה פושרת בלבד למאמץ הקולוניאלי הסקוטי.
אנגליה באותה העת הייתה במלחמה עם צרפת ולכן לא רצתה לפגוע ביריבתה של צרפת - ספרד, שטענה שהשטח המיועד להתיישבות סקוטית כלול בשטחיה - מלכות המשנה של גרנדה החדשה.
חברת הודו המזרחית הבריטית, שהייתה להוטה לשמור על המונופול שלה, הפעילה לחץ על אנגליה, דבר שגרם למשקיעים אנגלים והולנדים לסגת.
בשלב הבא, החברה איימה שתנקוט בצעדים משפטיים, בטענה כי לסקוטים אין סמכות לגייס כספים מחוץ לארצם, וכך הוחזרו גם הכספים שניתנו בהמבורג.
לבסוף לא נותר כל מקום לגיוס כספים, מלבד סקוטלנד עצמה.
בעקבות זאת, החלה סקוטלנד במסע גיוס כספים באדינבורו.
כך גייסה סקוטלנד כ-400,000 ליש"ט (שווה ערך לכ-46 מיליון ליש"ט, במונחים של ימינו), תוך שבועות ספורים.
הכסף גויס מכל שכבות החברה, והגיע לכחמישית מכלל העושר של סקוטלנד.
הסוחר והמשקיע יליד סקוטלנד ויליאם פטרסון (William Paterson), קידם את הרעיון להקים תעלה בפנמה שתחבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט - אותו העיקרון שכמאתיים שנה מאוחר יותר יוביל לבניית תעלת פנמה.
וכך, המטרה המקורית של הסקוטים, להקים חברה במתכונתה של חברת הודו המזרחית נשכחה לטובת תוכנית דריין השאפתנית.
מספר גדול של קצינים וחיילים הצטרפו בשקיקה לתוכנית דריין, בין היתר משום שידעו שיתקשו למצוא עבודה אחרת.
לרבים מהם היה ניסיון צבאי וחלקם, למשל תומאס דרומונד (Thomas Drummond), נודעו לשמצה מחלקם בטבח גלנקו (1692).
המשלחת הראשונה כללה חמש ספינות (סיינט אנדרו, קלדוניה, יוניקורן, דולפין ואנדוור), שיצאו לדרך ביולי 1698, כשעל סיפונם 1200 איש, מנמל לית' שבחוף המזרחי של סקוטלנד, וזאת על מנת להימנע מכך שספינות אנגליות יזהו אותם.
המסע מסביב לסקוטלנד, כאשר כל הנוסעים בבטן האונייה, היה קשה מנשוא, וחלקם החשיבו אותו כאחד החלקים הקשים בתוכנית דריין כולה.
ההוראות שקיבלו היו "הגיעו למפרץ דריין, ולאי הקרוי "האי המוזהב"...
משם המשיכו כמה ליגות עד לשפך הנהר הגדול של דריין...
וכך, לאחר מסע שכלל עצירות במדיירה ובאיים הקריביים, הספינות עגנו בחוף המיועד ב-2 בנובמבר 1698. המתיישבים הקימו במקום יישוב בשם "קלדוניה" - שמה הלטיני של סקוטלנד.
על מנת להגן על ההתיישבות החדשה הוקם מבצר סנט אנדרו (Fort St Andrew), שהחזיק 50 תותחים, על חצי אי סמוך.
בנוסף נבנה מגדל שמירה על הר שנמצא בצידו השני של הנמל.
בקרבת המבצר החלו לבנות צריפים להתיישבות הראשית - ניו אדינבורו (New Edinburgh; אדינבורו החדשה) שנקראה על שמה של העיר אדינבורו שסקוטלנד.
בנוסף, החלו המתיישבים לנקות את האדמה לקראת שתילת יאם ותירס.
מכתבים שנשלחו לסקוטלנד השאירו רושם מוטעה לפיו הכל התנהל כמתוכנן.
נראה שהדבר הוסכם מראש, וזאת בשל ביטויים אופטימיים שונים שחזרו במכתבים.
הדבר גרם לכך שהציבור הסקוטי לא התכונן לאסון המתקרב ובא.
במהרה החקלאות באזור זה התגלתה כקשה, והאינדיאנים, על אף שהיו עוינים לספרד, לא היו מעוניינים במרכולתם של המתיישבים הסקוטים החדשים.
כישלון משמעותי יותר היה הקושי למכור מצרכים לסוחרים המעטים שעברו במפרץ.
עם בוא הקיץ האקלים, וסיבות אחרות, גרמו למוות של רבים מהמתיישבים.
בסופו של דבר, הגיע שיעור התמותה לכעשרה אנשים מדי יום.
אינדיאנים מקומיים הביאו להם מתנות שונות, כגון פירות, אך אלו הופקעו בידי השליטים והימאים, שנותרו ברובם על הספינות.
מזלם היחיד של המתיישבים היה ציד צבי ענק, אבל מספרם של הגברים שיכלו לבצע עבודה מאומצת כזו פחת בהדרגה.
המצב הוחמר על ידי מחסור במזון שנגרם בשל שיעור גבוה של קלקול בשל אחסון לא תקין.
כמו כן באותו הזמן המלך ויליאם ציווה על המושבות האנגליות וההולנדיות באמריקה שלא לספק מוצרים לסקוטים, וזאת כדי לא לעורר את זעמם של הספרדים.
הדבר היחיד שהיה בשפע בהתיישבות הסקוטית היה אלכוהול, וכך השתייה נהייתה נפוצה, וזו האיצה את מותם של גברים שנחלשו בעקבות הדיזינטריה, הקדחת או המזון הרקוב ושורץ התולעים.
ביולי 1699, לאחר שמונה חודשים בלבד, הקולוניה ננטשה מתושביה, למעט שישה שהיו חלשים מכדי לזוז.
המוות המשיך להיות נפוץ גם על הספינות, והמעטים שזכו לחזור לסקוטלנד קיבלו אות קלון, ולעיתים משפחותיהם התכחשו להם.
רק 300 מתוך 1200 המתיישבים שרדו, ורק ספינה אחת השלימה את המסע חזרה.
קורותיה של המשלחת הראשונה הגיעו לסקוטלנד מאוחר מכדי למנוע את יציאתה של משלחת שנייה.
משלחת זו, שכללה יותר מאלף איש, הגיעה אל החוף ב-30 בנובמבר 1699. חלק מן האנשים נשלחו לבנות מחדש את הבקתות, דבר שגרם למחאה בטענה שחשבו שהם עומדים להצטרף להתיישבות קיימת, ולא להקים מושבה מבראשית.
המורל בקרב המשלחת היה נמוך, ומעט עבודה נעשתה.
תומאס דרומונד, שהשתתף גם במשלחת הראשונה, התעקש שלא יהיו ויכוחים ומחלוקות, כך שבמהירות האפשרית ייבנה מחדש המבצר, וזאת על מנת להיות מוכנים למתקפה ספרדית.
דרומונד התעמת עם ג'יימס בירס, שטען כי כעת איבדו חברי המשלחת הראשונה את מעמדם הרם, ובכך גרם למעצרו של דרומונד.
בהמשך סילק בירס כל מי שחשד שתמך בגישה התקפית או בדרומונד.
עוד זעם על נציג הכנסייה - בירס טען שאין להילחם נגד הספרדים, שכן מלחמה כזו אינה נוצרית.
לבסוף הוא עזב את המושבה על סלופ.
המושבה סבלה מחוסר הנהגה ומהמחלות עד בואו של נציג החברה, אלכסנדר קמפבל מפונאב (Alexander Campbell of Fonab), שהגיע לשם ארגון מגננה.
האדון לקח את היוזמה וארגן מתקפה נגד הספרדים בינואר 1700. בקרב נפצע ממכה חזיתית, ובכך הפך לנכה מוכה קדחת.
הכוחות הספרדיים - שסבלו אף הם מאבדות קשות בשל התנאים - סגרו על מבצר סנט אנדרו, וערכו עליו מצור למשך חודש ימים.
לבסוף המפקד הספרדי קרא לסקוטים להיכנע, אם ירצו למנוע את המתקפה הסופית.
הוא הזהיר כי אם יסרבו להיכנע, כוחותיו לא ינקטו במידת הרחמים כלפיהם.
לאחר מגעים בין הצדדים, הוחלט שהסקוטים יורשו לעזוב את המושבה בחיים יחד עם תותחיהם, ובכך ננטשה המושבה בפעם האחרונה.
מעטים מאנשי המשלחת השנייה זכו להגיע בחזרה לסקוטלנד.
כישלונו של הפרויקט הקולוניאלי גרר חוסר שביעות רצון מסיבי ברחבי סקוטלנד.
כמעט כל משפחה הושפעה מהאסון.
רבים הטילו את האחריות על אנגליה, בטענה שעליה היה לעזור לתוכנית.
החברה עתרה למלך בטענה כי שטחי המושבה שייכים לה ולא לספרד, אך המלך סירב באומרו כי על אף ההפסדים העצומים שנגרמו לחברה, הכרזה על השטח כשטח החברה משמעותה מלחמה עם ספרד.
המשך העיסוק בנושא גרם לתחושת החמצה גדולה אף יותר.
כדי לנסות לכסות חלק מהפסדיה, שלחה החברה שתי ספינות - ה-Speedy Return וה-Continent - לחוף גינאה במטרה לסחור במוצרים.
הראשונה מבין השתיים, הייתה תחת פיקודו של רוברט דרומונד, אחיו של תומאס דרומונד, שאף הוא היה בכיר בספינה.
שני האחים, בניגוד לבקשת החברה לסחור תמורת זהב, סחרו תמורת עבדים אותם מכרו במדגסקר.
במהלך מסעותיהם, פגשו האחים בפיראטים.
באחת הפעמים הם פגשו את הפיראט ג'ון בואן (John Bowen), שהציע להם שלל אם ישאילו לו את שתי הספינות.
רוברט בתחילה שוכנע, אך לבסוף נסוג מן ההסכם.
בואן, שלא היה מרוצה מהחלטתם של האחים, שדד את הספינות, בעוד האחים נותרו על החוף.
כאשר החליט שלא ישתמש יותר ב-Continent, הוא שרפה, וה-Speedy Return ננטשה על ידיו.
האחים פסלו שיבה לסקוטלנד, וזאת בשל שיתקשו להסביר את היעלמות ספינותיהם, ומאז לא נודעו עקבותיהם.
החברה החליטה לשלוח ספינה נוספת, אך היא אבדה בים.
לאחר מכן, כשהבינה שמצבה הכלכלי לא יאפשר לה לבנות ספינה חדשה, היא שכרה את ספינת ה-Annandale מחברת הודו המזרחית הבריטית, במטרה לסחור באיי התבלינים.
עם זאת, החברה הלונדונית סירבה לעסקה כזו, בטענה שהדבר מנוגד לאמנה שלהם.
הדבר עורר מהומה גדולה בסקוטלנד, שהולהטה בשל הרטוריקה המתלהמת של מזכיר החברה רודריק מקנזי (Roderick MacKenzie).
תומאס גרין (Thomas Green), מפקדה בן ה-25 של ספינת הסוחר האנגלית "Worcester", שהגיעה לנמל לית' ביולי 1704, פיקד על ספינתו מאז שהיה בן 21. מקנזי שכנע עצמו כי הספינה שייכת לחברת הודו המזרחית הבריטית, ויש לבצע בה פעולת תגמול בשל אירוע ה-Annandale.
מקנזי הצליח לקבל סמכות חוקית להחרים את מפרשי הספינה, תותחיה וההגה שלה, בעוד גרין מודע למצב.
בדצמבר הצוות הואשם בפיראטיות, ורבים בסקוטלנד היו מרוצים מכך.
עם זאת, במהרה נודע לחברת דריין כי מקנזי לא סיפק שום ראיה לכך, ונראה כי הצוות ישוחרר.
מקנזי טען כי הוברר לו מהצוות כי גרין, בעת שהיה שיכור, פלט כי לקח את ה-Speedy Return, רצח את האחים לבית דרומונד, ושרף את הספינה.
לבסוף, למרות היעדר מוחלט של ראיות לגרסה שגויה זו, גרין ושניים מאנשי צוותו - ג'ון מאדן (John Madden) וג'יימס סימפסון (James Simpson), נשלחו למשפט.
המשפט, שנערך בלטינית של ימי הביניים, ובניב הדוריק של הסקוטית, היה בלתי מובן הן לחבר המושבעים והן לנאשמים.
נראה כי הסנגוריה לא הציגה ראיות להגנתה, אך כמה מהמושבעים התנגדו להאשמות.
אף על פי כן, הנאשמים הורשעו, וגזר דינם נקבע למוות בתלייה.
המלכה אן המליצה לשלושים חברי המועצה המלכותית של סקוטלנד לחנון את הנאשמים, אך ההמון דרש כי גזר הדין ימולא.
כך, על אף שנמסרו מלונדון תצהירים כי לגרין וצוותו אין קשר להיעלמותה של ה-Speedy Return, החברים סירבו לחנון את השלושה.
לבסוף, גרין, מאדן וסימפסון ספגו לעג ועלבונות על ידי ההמון, והוצאו להורג בתלייה בעודם חפים מפשע.
כישלונה של תוכנית דריין היה אחד הגורמים לחוקי האיחוד של 1707, שמשמעותם איחוד בין אנגליה לסקוטלנד.
לפיכך, זכתה לבסוף סקוטלנד להיות חלק ממעצמה קולוניאלית גדולה - האימפריה הבריטית.
האיחוד גם מנע מאצילי סקוטלנד לפשוט את הרגל בשל האסון - ערכו של הפאונד הסקוטי התייצב בשל כך שנקבע ערכו לשילינג אחד, וכן שילמה אנגליה לסקוטלנד סכום כסף גדול.
תוכנית האווקואציה (תוכנית הפינוי; הידועה גם בשם תוכנית העשור) הייתה תוכניתו של זאב ז'בוטינסקי, שהגה וניסה להוציאה לפועל בשנת 1936. מטרתה הייתה ליישב מיליון וחצי יהודים מיהודי אירופה בארץ ישראל משני עברי הירדן, בתקופה של 10 שנים.
ראשיתה של התוכנית ב"תוכנית העשור" שאותה הציג ז'בוטינסקי בקונגרס הציוני ה-18 כבר בשנת 1933. התוכנית עדיין לא הייתה מגובשת, אולם אחת המשימות שנולדו בעקבותיה הייתה ההחלטה לגייס את "מצפון העולם" באמצעות "תנועת פטיציה" (עצומה), שאותה יזמה הצה"ר, ובמרכזה עצומה המופנית אל ראשי המדינות והפרלמנטים באירופה.
מטרתה להסב את תשומת לבם לבעיית היהדות בגולה ולקיום ההבטחה לסיוע להקמת בית לאומי בארץ ישראל.
ההסתדרות הציונית החרימה בתוקף את תנועת הפטיציה והחליטה כי כל חבריה מחויבים שלא לפעול תחת עצמאות פוליטית ("סעיף המשמעת").
החלטה זו הובילה את הנהלת הצה"ר להודיע על פרישתה באפריל 1935, בוועידת פריז, ולהקמת ההסתדרות הציונית החדשה ב-25 באותו חודש.
בחודש יוני 1936 התקבל זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר ונשיא הצה"ר, בוורשה אצל קולונל יוּזף בֵּק, שר החוץ הפולני, לאחר שהשמיע את הקריאה לפינוי בעצרת המונים בעיר.
ז'בוטינסקי העלה בפניו את תוכנית האווקואציה לפיה ייושבו מיליון יהודים וחצי מיהודי אירופה בארץ ישראל בתקופה של 10 שנים.
מחצית ממספר זה יבואו מפולין.
ז'בוטינסקי הדגיש כי העלייה לארץ ישראל תהיה מרצונם של המהגרים, ואין כל כוונה לכפותה על איש.
קריאתו של ז'בוטינסקי ונסיונותיו לגייס את נציגי הממשל הפולני ונציגים של ממשלות מזרח אירופיות נוספות גרמו לביקורת נגדו ונגד תומכיו.
זאת גם בשל מגעיו עם הממשלה הפולנית, שנחשבה בעיני רבים לאנטישמית ופשיסטית.
בנוסף, ארגון הפועלים היהודי "הבונד" התנגד להצעתו של ז'בוטינסקי מפני שהייתה מנוגדת ליעדו: השתלבות יהודית בפולין סוציאליסטית עתידית.
תוכניתו של ז'בוטינסקי לא יצאה אל הפועל בשל התנגדות פנימית ובעיקר מכיוון שפולין הייתה תלויה בממשלת בריטניה, אשר התנגדה לתוכנית בשטחי המנדט שבשליטתה.
תוכנית דיסקברי היא תוכנית לחקר החלל של נאס"א במסגרתה משוגרות משימות זולות וממוקדות לחקר מערכת השמש.
התוכנית החלה ב-1992 כחלק מחזונו של מנהל נאס"א דניאל גולדין, לבצע משימות מחקר תחת המוטו "זול יותר, מהיר יותר ויעיל יותר".
ייחודיות התוכנית היא שהמשימות ויעדיהם מוצעות על ידי אוניברסיטאות, מעבדות מחקר, חברות תעשייה ועוד.
ההצעות עוברות תהליך תחרותי של בחינת התוכנית.
משימות דיסקברי משיגים גילויים מדעיים חדשים ובכך מוסיפים רבות לידע האנושי על מערכת השמש.
נאס"א מקבלת גם הצעות עבור תחרות Discovery Program Missions of Opportunity (משימות הזדמנות של תוכנית דיסקברי).
דבר זה מקנה הזדמנות להשתתף בתוכניות שאינן של נאס"א על ידי מימון בניית מכשירים מדעיים או רכיבי חומרה עבור מכשירים אלו, או למצוא מטרה מחודשת עבור חלליות קיימות של נאס"א.
תוכנית דיסקברי מהווה אחת משלוש תוכניות המנוהלות במשרד התוכנית למשימות פלנטריות.
NEAR Shoemaker - שוגרה ב-1996 כדי לחקור את האסטרואיד 433 Eros.
נכנסה למסלול סביב האסטרואיד בשנת 2000 ונחתה על האסטרואיד בהצלחה שנה מאוחר יותר.
המשימה המקורית הושלמה וגם הרחבתה הושלמה.
המדען המוביל של המשימה היה ד"ר אנדרו צ'אנג מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
מרס פאת'פיינדר - שוגרה ב-1996 וכללה נחתת ומיני-רובר שנחתו על מאדים.
נחתה במאדים בהצלחה ביולי 1997 והשלימה את משימתה העיקרית ואת הרחבתה.
המדען המוביל של המשימה היה ד"ר מת'יו גולומבק מהמעבדה להנעה סילונית (JPL) של נאס"א.
לונר פרוספקטור - מקפת ירחית לבחינת מינרלוגית הירח.
שוגרה ב-1998 ושהתה שנה וחצי סביב הירח.
השלימה את משימתה המקורית ואת הרחבתה והתרסקה על הירח כמתוכנן.
המדען המוביל היה ד"ר אלן בינדר מהמכון לחקר הירח.
Deep Impact - שוגרה בינואר 2005 כדי לחקור את השביט טמפל 1. חלק מהגשושית התנגש בהצלחה בשביט ביולי 2005. המשימה סיימה את מטרתה העיקרית והוכנסה ל"תרדמת חורף" והופעלה מחדש תחת משימה חדשה בשם EPOXI.
המדען המוביל היה ד"ר מייקל א'הירן מאוניברסיטת מרילנד.
סטארדאסט - שוגרה ב-1999 כדי לאסוף אבק מהשביט 81P/Wild ולחזור לכדור הארץ כדי שניתן יהיה לחקור את האבק.
שוגרה בהצלחה ואספה אבק מהשביט בין 2000 ל-2004, וחזרה לכדור הארץ בינואר 2006. מדענים מכל רחבי העולם בוחנים את האבק של השביט.
החללית עצמה (האבק הובא לכדור הארץ בתוך קפסולת חדירה) קיבלה משימה חדשה תחת השם Stardust-NExT.
המדען המוביל של המשימה היה ד"ר דונלד בראונלי מאוניברסיטת וושינגטון.
ג'נסיס - שוגרה ב-2001 לאסוף חלקיקי רוח שמש ולהחזירם לכדור הארץ.
שוגרה בהצלחה ואספה חלקיקי רוח שמש בין 2002 ל-2003. קפסולת החזרה לכדור הארץ חזרה בספטמבר 2004 אך מצנח ההאטה לא נפרש והקפסולה התרסקה במדבר יוטה.
חלקים מהקפסולה שוחזרו והם נחקרים על ידי מדענים מכל רחבי העולם.
המדען המוביל היה ד"ר דונלד בורנט מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
מסנג'ר - שוגרה ב-2004 על מנת למפות וללמוד את כוכב חמה (מרקורי).
ביצעה יעפים על פני כדור הארץ, נוגה וחמה עד שנכנסה למסלול סביב כוכב חמה במרץ 2011 שם ביצעה את משימתה עד שהתרסקה על פני כוכב הלכת ב-30 באפריל 2015. המדען המוביל הוא ד"ר סאין סולומון ממוסד קרנגי בוושינגטון.
שתי חלליות תאומות שימפו את שדה הכבידה של הירח באיכות גבוהה כדי ללמוד על מבנהו הפנימי של הירח.
המדען המוביל הוא ד"ר מריה זאבר מ־MIT.
החלליות שוגרו ב-10 בספטמבר 2011 על גבי אותו משגר (דלתא 2) ונכנסו למסלול ירחי ב-31 בדצמבר 2011 (GRAIL-A) וב-1 בינואר 2012 (GRAIL-B).
ב-17 בינואר קיבלו החלליות את השמות Ebb ו-Flow.
שתי החלליות התרסקו על פני הירח ב-17 בדצמבר 2012.
Dawn - משימה לחקר כוכבי הלכת הננסיים קרס ווסטה.
שוגרה בספטמבר 2007, הגיעה לווסטה ביולי 2011 ולקרס במרץ 2015. הגשושית משתמשת במנוע יונים, שבזכותו היא הפכה לחללית הראשונה להקיף שני גופים (למעט כדור הארץ והשמש) במשימה אחת.
המדען המוביל הוא ד"ר כריס ראסל מאוניברסיטת קליפורניה לוס אנג'לס.
טלסקופ החלל קפלר - קפלר הוא טלסקופ חלל שמטרתו לצפות בכמאה אלף כוכבים ברציפות על מנת לאתר מעברים של כוכבי לכת חוץ-שמשיים על פני הכוכב אותו הם מקיפים.
קשה מאוד לצפות בכוכבי לכת חוץ-שמשיים, אבל כשכוכבי לכת אלו חולפים על פני הכוכב שלהם הם גורמים לליקוי מאורות שהטלסקופ יכול לראות וכך אפשר למצוא אותם.
הטלסקופ שוגר במרץ 2009 וגילויו הראשון פורסם בינואר 2010. קפלר הוא הלוויין הראשון בעל היכולת לאתר כוכבי לכת בגודל כדור הארץ המקיפים כוכבים אחרים (בכוכבים אלו יש סיכוי רב יותר למצוא חיים).
המדען המוביל הוא ד"ר ויליאם בורוקי ממרכז המחקר איימס של נאס"א.
InSight - ב-7 ביוני 2010 הכריזה נאס"א על פתיחת תחרות נוספת למשימת הדיסקברי הבאה, שתשוגר בתחילת 2016. באוגוסט 2012 נבחרה המשימה InSight (Interior Exploration using Seismic Investigations, Geodesy and Heat Transport) כמשימת הדיסקברי הבאה.
המשימה כללה נחתת שחקרה את מבנהו והרכבו הפנימי של מאדים על מנת להבין יותר על היווצרות ואבולוציית כוכבי הלכת הארציים במערכת השמש.
ב-2016 שיגור הנחתת נדחה עקב תקלה, ובוצע לבסוף ב-5 במאי 2018. המשימה הסתיימה בדצמבר 2022.
Moon Mineralogy Mapper - רכיב זה הוא מכשיר שפותח על ידי נאס"א והוצב על גבי הגשושית צ'אנדריאן 1 של הארגון ההודי לחקר החלל ששוגרה ב-2008 אל עבר הירח.
תפקיד הרכיב היה למפות את ההרכב המינרלי של הירח ברמת הפרדה גבוהה.
בספטמבר 2009 הוכרז כי המתקן (שמכונה גם MMM, 3M ו-M³) מצא מים על פני הירח.
חודש לאחר מכן הסתיימה המשימה.
המדען המוביל היה ד"ר קארל פיטרס מאוניברסיטת בראון.
EPOXI - נבחרה בשנת 2007. המשימה כוללת שתי הרחבות למשימת פגיעה עמוקה בעקבות הצלחתה בחקר השביט טמפל 1:
EPOCh - במשימה זו (2008) השתמשו במצלמות הגשושית "פגיעה עמוקה" כדי לאפיין כוכבי לכת חוץ-שמשיים ולחפש אחר כוכבי לכת נוספים.
המדען המוביל היה ד"ר ל.
דרייק דמינג ממרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א.
DIXI - במשימה זו הנחו את החללית לבצע יעף על פני השביט 103P/Hartley.
מטרת המשימה הייתה לצלם את גרעין השביט על מנת להבין את גיוון השביטים.
היעף בוצע בהצלחה עם קרבה מרבית לשביט בנובמבר 2010. המדען המוביל היה ד"ר מייקל א'הירן מאוניברסיטת מרילנד.
Stardust-NExT - במשימה זו השתמשו בגשושית סטארדאסט לביצוע יעף על פני השביט טמפל 1 ב-2011 כדי לבחון שינויים שאירעו בשביט מאז ביקורה של החללית פגיעה עמוקה ביולי 2005, מאחר שבהמשך אותה שנה חלף השביט במסלול הקרוב ביותר לשמש והשתנה כתוצאה מכך.
היעף בוצע בהצלחה ב-15 בפברואר 2011. המדען המוביל היה ד"ר ג'וסף וורקה מאוניברסיטת קורנל.
שוגרה ב-3 בינואר 2002 מנמל החלל קייפ קנוורל.
ב-15 באוגוסט אבד הקשר עם הגשושית.
לאחר חקירה התברר כי הגשושית התפרקה לשלושה חלקים לפחות, ככל הנראה עקב כשל במנוע שנועד להוציא את הגשושית ממסלול סביב כדור הארץ אל מסלול סביב השמש.
ב-4 בינואר 2017 נאס"א הכריזה על שתי משימות נוספות במסגרת תוכנית דיסקברי, שזכו בתחרות למשימות ה-13 וה-14 של התוכנית:
לוסי (Lucy) - גשושית לחקר האסטרואיד טרויאני, גופים קטנים ומסתוריים שנמצאים באותו מסלול של צדק סביב השמש (בנקודות לגראנז').
מכונה על שם המאובן לוסי.
שוגרה באוקטובר 2021, בשנת 2025 תחקור אסטרואיד בחגורת האסטרואידים בדרכה אל עבר הגופים הטרויאנים, ובין השנים 2027 ו-2033 תחקור שישה גופים טרויאנים ביעפים בקרבתם.
פסיכה (Psyche) - גשושית לחקר האסטרואיד המתכתי 16 פסיכה.
האסטרואיד, שהוא אחד המאסיביים ביותר בחגורת האסטרואידים, מורכב בעיקר מברזל וניקל, והשערת החוקרים היא כי הוא ליבה חשופה של כוכב לכת קדמוני, שהתפרק לחתיכות בעקבות התנגשות עצומה בשלביה הראשונים של מערכת השמש.
מטרת המשימה תהייה לחקור בפעם הראשונה באופן ישיר ליבה מתכתית של גופים ארציים, באופן שלא ניתן לעשותו, למשל, בכדור הארץ.
שוגרה באוקטובר 2023 ותגיע ליעדה בשנת 2030, לאחר יעפים בקרבת כדור הארץ ומאדים, ב-2024 ו-2025 בהתאמה, כדי להיעזר בשיטת המקלעת הכבידתית ולהשיג את המהירות הדרושה כדי להגיע ליעדה.
מנתח פלסמת חלל ואטומים אנרגטיים (ASPERA) - מכשיר מדעי במשקל 7.9 ק"ג שהותקן על גבי הגשושית מארס אקספרס של סוכנות החלל האירופאית, במטרה לבחון את השפעת רוח השמש על השכבות העליונות של אטמוספירת מאדים.
מארס אקספרס שוגרה ביוני 2003 ונכנסה למסלול סביב מאדים בדצמבר 2003. המדען המוביל הוא ד"ר דייוויד ווינינגהאם ממכון המחקר סאות'ווסט (Southwest).
ב-2 ביוני 2021 הודיעה נאס"א, כי שתי משימות ונוס, DAVINCI ו-VERITAS, נבחרו למשימות 15 ו-16 של התוכנית.
שתי המשימות שיושקו בין השנים 2028 ל-2030, נבחרו מתוך ארבע הצעות שעלו לגמר ב-13 בפברואר 2020.
DAVINCI - גשושית לבדיקת אטמוספירת ונוס.
VERITAS - מקפת למיפוי פני השטח של ונוס ברזולוציה גבוהה.
Strofio - "סטרופיו" הוא ספקטרומטר מיוחד, חלק מחבילת המכשור SERENA שתורכב על גבי הלוויין האירופאי שיקיף את כוכב חמה (Mercury Planetary Orbiter spacecraft).
הפריט יחקור את האטומים והמולקולות המרכיבים את אטמוספירת כוכב חמה, שיחשפו את הרכבו של הכוכב עצמו.
המדען המוביל הוא ד"ר סטפאנו ליבי ממכון המחקר סאוט'ווסט.
Lander Radio-Science על ExoMars או LaRa- ישתמש ברשת החלל העמוק של נאס"א כדי לעקוב אחרי משימת החללית האירופאית ExoMars המיועדת לשיגור ב-2016. החללית תכלול נחתת ורכב שינחתו על מאדים ויחקרו אותו.
המדענית המובילה היא ד"ר ורוניק דהן.
חקר ירחי המאדים היא משימת חלל רובוטית לשיגור בשנת 2026 כדי להחזיר את הדגימות הראשונות מפובוס הירח הגדול ביותר של מאדים.
תכנון ופיתוח המשימה מבוצע על ידי הסוכנות היפנית לחקר החלל.
המעבדה לפיזיקה יישומית בשם נאס"א, מתכננת מכשיר לקרינת גמא וספקטרומטר נייטרונים בשם MEGANE המיועד לבחון את ההרכב היסודי של פובוס על ידי מדידת קרני הגמא והנייטרונים הנפלטים באופן טבעי.
תוכנית גואלרו הייתה תוכנית ממשלתית בברית המועצות שנועדה לפריסת חשמל ברחבי המדינה.
התוכנית עובדה במהלך שנת 1920 והייתה צריכה להתבצע תוך 10-15 שנים.
לצורך עיבוד התוכנית הוקמה ועדה מיוחדת בראשות גלב קרז'יז'נובסקי.
התוכנית הייתה התוכנית הראשונה לתיעוש המדינה ומהווה יסוד לעיבוד תוכנית חומש בהמשך.
לפי מקורות שונים, הכנת תוכנית לחשמול המדינה החלה עוד לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה, אך לאחר תחילתה לא הייתה ניתנת למימוש.
בשנת 1920 ולדימיר לנין החליט לעבד את תוכנית החישמול ולצורך כך הקים ועדה מיוחדת בראשות גלב קרז'יז'נובסקי.
הוועדה העסיקה כ-200 מהנדסים ומדענים ובדצמבר 1920 התוכנית הראשונית קיבלה תמיכה של ועידת הסובייטית ה-8 וכעבר שנה אושרה בוועידה ה-9.
התוכנית כללה בנוסף לבניית תחנות כוח גם הקמת מפעלים תומכים.
לצורך עיבוד התוכנית המדינה חולקה ל-8 אזורים כלכליים.
כך למשל הוחל פיתוח אזור מכרות פחם חדש במחוז קמרובו.
התוכנית גם המליצה על הקמת מפעלי תעשייה כבדה שיהיו צרכני החשמל המיוצר, במסגרת זו הומלץ על הקמת מפעל לטרקטורים בסטלינגרד.
התוכנית אפשרה להתחיל בתיעוש מואץ של ברית המועצות בשנות ה-30.
התוכנית כללה בין היתר בניית 20 תחנות כוח תרמו-אלקטריות ו-10 תחנות כוח הידרואלקטריות.
כל תחנת כוח הייתה בהספק של עשרות מגוו"ט כנהוג לתחנת כוח גדולה באותן השנים.
תחנת כוח הראשונה בתוכנית שהוקמה ליד מוסקבה החלה לפעול כבר בשנת 1922.
רבים רואים בתוכנית "אירופה 1990" כמבשרה של "הנייר הלבן" של נציב השוק הפנימי הלורד קוקפילד הבריטי, המסמך אשר הציג בקווים כלליים את תוכנית אירופה 1992 להשלמת השוק האחיד ופורסם שישה חודשים מאוחר יותר.
ויסה דקר נולד באיינדהובן (הולנד) ב-24 באפריל 1924. הוא שימש כמנכ"ל פיליפס בשנים 1986-1982, ולאחר מכן, בשנים 1992-1988 כיהן כיושב הראש של השולחן העגול האירופי.
הוא היה אחד מהתומכים הנלהבים של שוק אירופי משותף.
לכל אורך שנות עבודתו בפיליפס, אשר רובם היו נתונות לפעילותה של "פיליפס" במזרח הרחוק, דיבר דקר נחרצות על כך כיצד התחרות הגלובאלית וההתפתחות הטכנולוגית מהווים השפעה עצומה על החברה והעולם העסקי של אירופה והעולם כולו.
חזונו של דקר גרם לו לקחת עמדת מפתח בקרב התעשיינים אשר תמכו בהכפפתם של האינטרסים הלאומיים לחוקים החדשים אשר הוכתבו על ידי הגלובליזציה.
הבעיות הכלכליות של הקהילה האירופית בשנות השבעים והשמונים
סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים היו תקופות אשר נקראו בהיסטוריה של הקהילה האירופית כ- "יורופסימיזם" ו"יורוסקלרוזיס", כאשר פוליטיקאים ואקדמאים רבים ברחבי היבשת איבדו את אמונתם במוסדות האירופים.
במרץ 1982 "האקונומיסט" אף פרסם את הודעת הפטירה הידועה לשמצה שלו לקהילה האירופית.
בעשור האחרון אירופה סבלה מאינפלציה גואה, מאבטלה מרקיעת שחקים וירידה בצמיחה.
בין השנים 1974-1984 ממוצע הצמיחה הכלכלית (התמ"ג) של הקהילה האירופית עמד בממוצע על 1.8%, בהשוואה ל-2.7% אצל ארצות הברית ו-4.4% ביפן.
באותה תקופת זמן, לפי נתונים רשמיים, האבטלה בקהילה האירופית הגיעה ל-10.8%, בהשוואה ל-9.5% בארצות הברית ו-2.7% ביפן.
מקור הבעיות הכלכליות מהן סבלה הקהילה האירופית אינו טמון בגורם ספציפי, אלא בתוך מכלול שלם של גורמים ואירועים אשר התרחשו באותן שנים.
משברי הנפט של שנות השבעים (1973, 1979) אשר הביאו לעלייה של מאות אחוזים של הנפט, האטה בייצור העולמי של סחורות כתוצאה מירידת כוחו של הצרכן, עלייה בחוסר יציבות פיסקאלית בשנות השמונים וגדילת הגירעונות הממשלתיים.
למרות ביטול המכסים ומכסות המגן על סחורות בתוך גוש המדינות החברות בקהילה האירופית בשלב הראשון של האינטגרציה האירופית בשנים 1973-1958, השווקים של הסחורות עדיין לא היו באינטגרציה מלאה.
עיוותים התרחשו כתוצאה מהבדלים בחוקי מס, חסמים טכניים, ריבוי של סטנדרטים לאומיים, סובסידיות מקומיות במדינות החברות, שווקים סגורים של רכישות ממשלתיות, פיקוח גבולות, ומספר רב של הגבלות נוספות.
בתעשיות אשר נשלטו על ידי חברות עם עבר של תמיכה ממשלתית ובמקרים מסוימים אף בבעלות של המדינה היו במיוחד נפוצות הגבלות הייבוא.
כאשר חסמי הסחר הרשמיים הוסרו, חברות אלו נאלצו להתמודד לראשונה עם תחרות במגרש הביתי שלהם.
בתגובה, ממשלות נקטו בצעדים מיוחדים כדי לבודד חברות אלו מלחצים חיצוניים.
צעדים של הסרת מכסות אפשרו לחברות אלו לשמור על המכירות המקומיות שלהן ועל מניותיהן.
ללא ההתערבות הממשלתית, חלקן היו פשוט פושטות את הרגל או "נאכלות" על ידי חברות אחרות.
עם חלוקת השווקים הלאומיים, חברות אשר רצו להרחיב את המכירות האירופאיות שלהן לא יכלו להגיע לסטנדרט אחיד ולהגדיל את הייצור כדי לשרת את האזור האירופי כולו.
חברות רבות הקימו מפעלים מחוץ למדינות האם שלהן כתוצאה מהגבלות ייבוא אשר נתנו העדפה לייצור סחורות בשווקים בהם מתבצעת המכירה הסופית.
חברת האלקטרוניקה ההולנדית "פיליפס" למשל, הקימה מפעלי ייצור בכל מדינות הקהילה האירופית – כ-250 סך הכל.
החברה וסניפיה ייצרו שבעה סוגים של מקלטי טלוויזיה מצוידים בטיונרים (כווננים) שונים; כל דגם צריך היה לעבור תהליך שונה של ייצור.
בניסיון להתפתח בתוך ההגבלות של שווקים מחולקים, חברות רבות גיוונו והכפילו את קווי הייצור שלהם, מה שהוביל לפיזור יותר דק של המפעלים ומקורות המחקר ופיתוח.
לכל אורכה של הקהילה האירופית, חברות אירופאיות רב לאומיות היו בעלות אוריינטציה לאומית יותר ופחות מעורבים באינטגרציה מסביב לגבולות בהשוואה לסניפים של חברות לא אירופאיות באזור.
הפיזור של ההגבלות ברמה הלאומית איים על יכולת הקיום של שוק משותף.
הבעיות אשר נוצרו גרמו לקריאות להסיר את ההגבלות הקיימות על תנועה של סחורות, שירותים, הון ועובדים.
אחרי "היורוסקלרוסיס" של שנות השבעים וצמיחתה של התחרות הגלובאלית בשנות השמונים, פקידים בכירים בקהילה ובמדינות החברות נהיו מודעים לצורך לטפל בחולשות הכלכליות של אירופה ולהימנע ממדיניות אשר יכולה להרתיע מתעשיינים להשקיע ולהרחיב את הייצור שלהם ברחבי אירופה.
לכן, בתחילת שנות השמונים החלו להתייחס ברצינות גדולה יותר לדאגות התעשיינים.
במקביל, החברות עצמן הבינו בצורך ליזום ולקדם פתרון מעשי לבעיות הכלכלה האירופית.
בתחילת שנות השמונים הקהילה האירופית הכלכלית (ה- EEC) לא יכלה להגיב ביעילות לסטגפלציה בה הייתה שרויה מערב אירופה בעשור האחרון.
באותה תקופה הייתה תנועה מאוד איטית לעבר המשך האינטגרציה ב-EEC.
למרות זאת, פייר גילינהאמאר (Pehr Gyllenhammar), מנכ"ל וולוו, החל בתהליך לעבר תכנון תוכנית אשר "תביא לצמיחה, ולבניית תעשייה ותשתיות" במערב אירופה.
תוך כדי עבודה צמודה עם מנכ"ל פיאט אומברטו אניילי (Umberto Agnelli) ועם מנכ"ל פיליפס ויסה דקר ונציב התעשייה של הקהילה האירופית אטיין דוינון (Etienne Davignon), אסף גילניהאמאר קבוצה של מנכ"לים אירופאים מובילים לתוך השולחן העגול האירופי במטרה "להתניע את אירופה".
הוא הכריז כי "אירופה באמת לא עושה דבר.
הגיע הזמן כי המנהיגים העסקיים ימלאו את החלל הזה ויפעילו יוזמה", בזמן שדקר טען כי "אם נמשיך לצפות לפעולה מצד ממשלתנו, נצטרך להמשיך לחכות עוד הרבה זמן.
אי אפשר לקשור הכל בפוליטיקה.
התעשייה חייבת לקחת את היוזמה.
באפריל 1983 התקיימה הפגישה הראשונה של השולחן העגול האירופי.
עבור התעשיינים, השוק האחיד אמור היה לתרום לרווחת הציבור.
היו דרושות יוזמות על מנת לעודד השקעות בפיתוח טכנולוגי ובפיתוח תעשייתי, ולגרום לחברות לבצע שינויים משמעותיים במבנה שלהם.
היה צורך ברשתות טרנס-אירופאיות על מנת להבטיח את הזרימה החופשית של סחורות, שירותים, אנשים ורעיונות.
במילים אחרות, צעדים פוליטיים היו נחוצים על מנת לקדם באופן פעיל אירופה תחרותית יותר.
הייתה נחוצה מסגרת סוציו-פוליטית אשר תפתח סביבה עסקית חיובית יותר באירופה.
למעשה, האסטרטגיה של השולחן העגול האירופי הייתה להציע "אירופה חדשה" – כזו אשר תוכל ביעילות לפתח ולשווק טכנולוגיות גבוהות, ליצור מקומות עבודה דרך יצירת עושר, ולהתחרות בהצלחה עם שוקי העולם.
מן ההתחלה, השולחן העגול נהנה מתמיכה נלהבת של הנציבות.
בתוך זמן קצר, הוא הצליח לפתח כמה פרויקטים חשובים אשר אמורים היו לתרום לפריחתה הכלכלית המחודשת של אירופה, כמו למשל Euroventures B.V, חברת הון סיכון אשר השקיעה בחברות שירותים בעלי פוטנציאל גבוה ובחברות טכנולוגיה מתקדמות ברחבי אירופה.
ב-11 בינואר 1985, כאשר מנהיגי הקהילה האירופית לא הצליחו לגבש תוכנית ברורה עבור שוק אירופי אחיד, ויסה דקר, מנכ"ל פיליפס, חשף את תוכניתו, "אירופה 1990" בפני קהל רב של מוזמנים בבריסל.
דקר הציע את הצעדים והתנאים הדרושים על מנת להגיע לשוק אירופי אחיד תוך חמש שנים, בארבעה תחומים עיקריים:
הקלות בסחר (הסרת גבולות רשמיים),
פתיחת ענף הרכש הממשלתי לתחרות,
הרמוניזציה פיסקאלית (הסרת חסם מס עקיף – מע"מ).
הנאום לא השאיר שום ספק בנוגע לחשיבות הרבה שיש לשוק האירופי המשותף.
כפי שדקר ציין בהקדמה של נאומו: "הישרדותה של אירופה עומדת על הכף".
בנוסף, שלח דקר את תוכניתו "אירופה 1990" לראשי כל המדינות והממשלות של הקהילה האירופית.
"תוכנית דקר" הייתה מהפכנית, לא רק מפני שהוצעה על ידי חברה רב-לאומית מובילה, אלא משום שהיא הציעה מה שמבצעי מדיניות אירופאים במדינות שונות לא השכילו לעשות – תוכנית פשוטה לשוק אחיד.
בנוסף לכך שהיא הציעה אג'נדה ברורה, המסמך העניק מושג ברור כיצד שוק אחיד אמור להיראות.
בתחום הקלות בסחר לדוגמה המטרה האולטימטיבית של התוכנית הייתה ליצור 'גבולות ללא פורמליות' עבור מעבר סחורות והחלפת נייר המסמכים על ידי העברת נתונים באמצעות רשת תקשורת בה משתמשים סוחרים, מובילים, בנקים, רשויות מס ולשכות סטטיסטיות.
בשביל להוציא אל הפועל אסטרטגיה זו המדינות החברות יהיו צריכות לפתח רשת תקשורת טרנס-אירופית.
התוכנית, אשר הייתה למעשה יוזמה פנימית של "פיליפס", אומצה במהרה על ידי השולחן העגול האירופי.
אחרי הכל, רוב הסעיפים החשובים של התוכנית הושמעו לראשונה בקרב אנשי השולחן העגול – הידוע ביותר ביניהם היה יצירתה של תשתית תקשורת טרנס-אירופית ופיתוחה של רשת נתונים אלקטרונית ברחבי אירופה.
התוכנית הציעה צעדים קונקרטיים בנקודות זמן ספיציפיות.
היא יוצאת מנקודת ההנחה הבסיסית כי פשטות פרגמטית יכולה להביא לפתרון רוב הבעיות.
המטרה המרכזית של התוכנית חייבת להיות מושלמת עד שנת 1990. המכנה המשותף הפגרמטי לכל סעיפי התוכנית, הוא הרמוניזציה של החוקים המקומיים אשר דרושה, לדעת דקר, בכל תחום ספציפי ומקצועי.
ביטול ו/או דרגולציה של חוקים יוכיחו במקרים רבים ככאלו אשר הכי יעילים בהשגת ההרמוניזציה.
על פי דקר, שוק פנימי ברמה האירופית המבוסס על תנועה חפשית של סחורות ושירותים בתוך אירופה יהווה השפעה עצומה על התחרותיות בתוך אירופה ומחוצה לה: ראשית, כלכלה ברמה העל-לאומית דרושה כדי לכסות את ההוצאות העצומות של המחקר והפיתוח, אשר אופייניות לטכנולוגיות מודרניות וחורגות מעבר ליכולת של השווקים הלאומיים.
ושנית, הרחבת השוק הכרחית כדי להגיע למחירים תחרותיים באירופה, מכיוון שכלכלות גדולות ומהירות הן האסטרטגיות בהן משתמשים המתחרים של האירופים, כמו יפן וארצות הברית.
בנוסף, תשתית הומוגנית המבוססת על סטנדרטים אירופים אחידים יהוו זרז חשוב ליישום מהיר של מוצרים ומערכות חדשניות ושל טכנולוגיות חדשות באירופה.
דקר טען כי השילוב של מעבר חופשי של סחורות וסטנדרטים אחידים ברמה האירופית יביא לצמצום דרסטי במלאי של החברות, יוריד את מחירי העלות, וישפר את עמדות המתחרים.
ב-14 בינואר 1985, שלושה ימים לאחר נאומו של דקר, הופיע נשיא הנציבות החדש ז'אק דלור (Jacques Delors) בפני הפרלמנט האירופי והודיע על כוונתה של הנציבות החדשה לבקש מהמועצה האירופית להתחייב להשלמה מלאה של השוק האחיד עד שנת 1992, אשר תושג באמצעות תוכנית בה יוצע לוח זמנים ברור ומוגדר.
הוא קרא ל "אירופה ללא גבולות".
דלור גם הדגיש את הצורך לחזק את תפקוד המוסדות ותהליכי קבלת ההחלטות האירופים, בכך שהציע "להסתכל מעבר לאמנת רומא".
השולחן העגול האירופי המשיך את הקשרים שלו עם הנציבות האירופית ועם בכירים בממשלות המדינות החברות.
ההחלטה על יצירתו של השוק המשותף אומצה על ידי המועצה האירופית במרץ 1985 ובמקביל, פרסם ה-Financial Times על איומים נסתרים מכיוונם של דקר ומנכ"לים אחרים כי אם אירופה לא תפעל מיידית למען יצירתה של אירופה מאוחדת, החברות הרב-לאומיות יעבירו את חברותיהם מעבר לים.
תוכנית אירופה אחת, אשר נחתמה על ידי ראשי המדינות החברות בטקס חגיגי בלוקסמבורג ב-17 בפברואר 1986, במטרה להביא לליבריזציית השוק האירופי, הייתה תוצאה ישירה של נאומם של דקר ודלור ואימוץ המועצה האירופית את "הנייר הלבן" של הלורד קוקפילד.
מסמך זה, אשר שמו הרשמי היה "השלמת השוק הפנימי", פירט את היתרונות של הסרת החסמים וההגבלות השונות וציין 289 סעיפים אשר על המדינות החברות יש לנקוט כדי להסירם.
ההצעה התכוונה לארבעה סוגים של חסמים: חסמים פיסקאליים (כמו מיסוי), מכסות לאומיות כנגד מדינות לא חברות, הגבלות גישה לשווקים (לדוגמה רכש ממשלתי ורגולציות על בנקים, ביטוחים ותחבורה), וחסמי גבולות (כמו: סטנדרטים טכניים, כללים אדמיניסטרטיביים ופיקוח גבולות).
תוכנית גמל"א (ראשי תיבות: גיוס מתנדבים למען האחר) היא תוכנית לחניכה ולסיוע לילדים ולבני נוער, המופעלת בכל מגזרי החברה בישראל.
הפעילים בתוכנית הם מתנדבים, העובדים במסגרת שבועית עם חניכים, כך שכל מתנדב חונך ילד או נערה קבועים.
התוכנית מופעלת על ידי עמותת דרור בתי חינוך.
התוכנית מתמקדת בעיקר בילדים ממשפחות בעלות מאפיינים סוציו-אקונומיים נמוכים, במטרה לקדם אותם מבחינה חברתית ולימודית.
עמותת דרור-בתי חינוך נוסדה בשנת 1982 במטרה ליצור מסגרות לימודיות חינוכיות לנערים ונערות שנפלטו ממערכת החינוך.
מטרת העמותה היא ליצור מסגרות מגוונות הנותנות מענה להתפתחותו של אדם ולמכלול צרכיו הפיזיים, הרגשיים והקוגניטיביים.
תוכנית גמל"א הוקמה בשנת 2000, במטרה לקדם ילדים ובני נוער בני העדה האתיופית, שהוריהם מתקשים לסייע להם בקידום ההישגים הלימודיים והחברתיים.
עם השנים התרחבה התוכנית גם לאוכלוסיות אחרות, כגון: עולים חדשים מחבר המדינות, וילדים ונוער בסיכון, בהם יהודים, ערבים ודרוזים.
התוכנית נוסדה על ידי ארגון ג'וינט ישראל, ומופעלת החל משנת 2004 על ידי עמותת דרור בתי חינוך.
נכון ל-2013 מפעילה התוכנית כ-1,700 מתנדבים העובדים עם כ-3,500 חניכים, ב-25 מוקדים בישראל.
תוכנית גמל"א פועלת בתוך הרשויות המקומיות ובשיתוף פעולה עם מחלקות החינוך והרווחה ברשות.
התוכנית פועלת בסיוע של ג'וינט ישראל, התוכנית הלאומית לילדים ולנוער בסיכון, ותורמים פרטיים.
סיוע לימודי פרטני לילדים ולבני נוער כדי לשפר הישגים לימודיים, לחזק הרגלי למידה, להעלות את הביטחון העצמי של החניך ולחזק את תחושת השייכות לחברה הישראלית.
יצירת מפגש בין החניך לבין דמות משמעותית של אדם בוגר, המהווה מודל לחיקוי.
חיזוק הקשר בין עולים חדשים לבין בתי ספר, מוסדות היישוב והקהילה.
סיוע למשפחות של עולים חדשים להשתלב בקהילה.
חיזוק ערך ההתנדבות, כחלק מחיזוק החוסן החברתי בישראל, על כל מגזריה.
גיוס וליווי חונכים: בכל יישוב או רשות מקומית פועל רכז האחראי על המתנדבים.
הרכז מאתר מתנדבים חדשים המעוניינים לפעול לקידום וסיוע לתלמידים באמצעות הוראה וחניכה פרטניים בבית התלמיד, במועדונים, בספריות ובמרכזי הלמידה.
תהליך איתור התלמידים, וההתאמה למתנדב: בתי הספר מאתרים את התלמידים הזקוקים לסיוע בתחום מסוים, ורכז התוכנית ביישוב מאתר מתנדב המסוגל לסייע לו בתחום הדרוש.
החניכים בתוכנית מאותרים בהתאם לצרכים המשתנים בכל ישוב וישוב.
משך תקופת ההתנדבות: החונך מתחייב להשתתף לפחות שנת לימודים שלמה, במהלכה הוא נפגש עם התלמיד למשך שעתיים בשבוע לכל הפחות.
ליווי המתנדבים נעשה על ידי רכז תוכנית גמל"א ביישוב, אשר תפקידו להיות בקשר מתמיד עם המתנדבים; ללוות, לסייע ולהדריך אותם באופן אישי וקבוצתי; לעקוב אחר התקדמות התלמידים ולשמור על קשר עם בתי הספר ומוסדות היישוב.
חונכות אישית בבית החניך: המתנדב מגיע לבית התלמיד וחונך אותו פעם בשבוע לפחות.
מתוך השהות בבית התלמיד, נחשף החונך לצרכים נוספים של התלמיד ומשפחתו ומנסה לסייע גם בהם.
מרכזי למידה, פעולות למידה והעשרה קבוצתיות: במסגרת התוכנית פועלים מרכזי למידה אשר במסגרתם עוברים התלמידים סדנאות תגבור במקצועות הלימוד: עברית, אנגלית, ערבית ומתמטיקה.