tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים אחרים נאנסו להתנצר ולו למראית עין, אך הצו לא בוצע במלואו כך שנותרו יהודים בספרד, וכעבור כמה שנים, בימי המלך סוינטילה, שבו מרבית המתנצרים ליהדותם.
במשך המאה ה-7 כינסו מלכי ספרד הוויזיגותית ועידות כנסייה רבות שעסקו גם בדיכוי היהודים.
בשנת 633 קבעה ועידת טולדו הרביעית בראשות איזידור מסביליה כי אין להמיר את דתם של היהודים בכפייה, אך אישרה את ההמרות שנעשו בעבר.
ב-638 הוכרז שוב כי אסור למי שאינו קתולי להתגורר בספרד אך ההחלטה לא מומשה, וב-653 הוחמרו ההגבלות נגד מומרים לנצרות.
בשנת 681 גזר המלך ארוויג איסור מוחלט על קיום מצוות הדת היהודית בפרהסיה, שכתוצאה ממנו נטשו יהודים רבים את ספרד אל צפון אפריקה.
לבסוף בוועידת טולדו השבעה-עשר בשנת 694, הוכרז כי היהודים הם בוגדים ועל כן יש להחרים את רכושם ולקחת אותם כעבדים.
ביולי 711 כבשו המוסלמים את מרבית ספרד, כשלצידם נלחמו גם שבטים יהודים-ברבריים (רובם מתייהדים) מהרי מרוקו, בהנהגת קאולה היהודי (:en:Kaula al-Yahudi).
הכיבוש המוסלמי ביטל את החוקים האנטי יהודיים הנוצריים, ואפשר לאנוסים לשוב ליהדותם.
מעת הכיבוש היהודים שימשו כמתווכים בין הנוצרים למוסלמים, ואף הופקדו בידיהם ערים ומבצרים לשמירה.
עידוד התיישבות היהודים בערים אסטרטגיות הביא להתפתחות הקהילות היהודיות בטולדו, לוסינה (הסמוכה לבירה החדשה קורדובה), גרנדה, סביליה ועוד.
אמנם גם בחוק המוסלמי, מי שאינם מוסלמים נחשבים בני חסות שחייבים במס גולגולת תמורת הגנתם ואסור להם להחזיק במשרות בעלות שליטה על מוסלמים, אך אך היחס הזה רוכך בספרד המוסלמית מכמה סיבות.
האחת, השותפות הנזכרת בכיבוש ספרד מידי הנוצרים, והשנייה קיומם של שבטים יהודים לוחמים לצד הערבים-הברברים שהתגבשו כמעמד צבאי, הנוהג הערבי להעניק זכויות בהתאם למידת ההתנגדות או התמיכה של הקבוצה הנכבשת, והעובדה המתמשכת שחצי האי האיברי לא נכבש מעולם בשלמותו ולכן היה עניין ברכישת תמיכתם של התושבים.
במאה העשירית, החלה תקופת תור הזהב של יהדות ספרד.
בתקופה זו הייתה רווחה ליהודים, שמילאו תפקידי מפתח וחוו תקופה של פריחה ושגשוג רוחני דתי ותרבותי.
מדינאים ומלומדים יהודים פעלו בחצרות השליטים המוסלמים, ולראשונה תפס יהודי, רבי חסדאי אבן שפרוט עמדה רבת השפעה בחצר הח'ליף בקורדובה (המאה ה-10).
במאה ה-11 נפלה השושלת האומיית, וספרד נחלקה לנסיכויות שונות, שהפרו לעיתים קרובות את האיסור למינוי לא מוסלמים, והגדילו את ההזדמנויות של יהודים להגיע לעמדות השפעה.
החשוב והמפורסם שבהם הוא רבי שמואל הנגיד שהתבסס כדמות הפוליטית המשפיעה ביותר בגרנדה (מחצית המאה ה-11), ובנו יוסף ירש אותו.
עבור רוב היהודים נחסמה האפשרות להשתלב בצבא או בפקידות הציבורית, והם פנו למקצועות חופשיים כמו רפואה, מדעים ותרגום.
תקופת "תור הזהב" העמידה רבנים ואנשי רוח, הן בלימודי קודש והן בפילוסופיה, בשירה ובדקדוק.
הפילוסופיה היהודית ניסתה לגשר בין המסורת וההיגיון, כשהיא מושפעת מהפילוסופיה היוונית ומהעולם המוסלמי.
כמו כן עסקו היהודים בתורת הסוד היהודית – הקבלה.
תקופה זו התאפיינה גם ביוצרים, משוררים והוגים יהודיים חשובים רבים כמו רבי שלמה אבן גבירול, רבי יהודה הלוי, רבי משה אבן עזרא, רבי שמואל הנגיד, רבי מנחם בן סרוק, רבי יונה אבן ג'נאח, ובמיוחד הרמב"ם, שהשפעתו על יהדות ספרד הייתה מכרעת.
עם תחילת הרקונקיסטה, כיבושה מחדש של צפון ספרד על ידי הנוצרים, החלה התדרדרות במעמדם של היהודים.
אולם הממלכות הנוצריות בצפון נזקקו לשירותי היהודים במלחמותיהם וסמכו עליהם את נאמנותם.
כך ישבו רבים מהם על קרקע באזורי הספר.
הכנסייה תבעה אומנם להחמיר עם היהודים, אך כל עוד השליטים היו זקוקים לשירותם, לא הקפידו בביצוע ההגבלות.
במאה ה-11 החלה גם הסתה אנטי-יהודית, גם בשל קנאה בהצלחתם, ובשנת 1066 חלו פרעות גרנדה, שפגעו קשות בקהילת היהודית הגדולה בעיר.
לקראת סוף המאה התחזקו הנוצרים והוקמו ממלכות חזקות - אראגון, קסטיליה ופורטוגל.
בעקבות כיבוש טולדו בידי קסטיליה ב-1086, נאלצו הנסיכויות המוסלמיות לקרוא לעזרת המוראביטון, התנועה הדתית הלוחמת שפרצה בצפון אפריקה וכבשה לעצמה שטחים נרחבים.
המוראביטון נענו להזמנה, אך השתלטו על ספרד המוסלמית ובשל קיצוניותם הדתית ביטחון היהודים החל להתערער ומעמדם המשפטי והחברתי הורע.
מקובל לסבור שתור הזהב ליהדות ספרד הגיע בכך לקיצו.
במאה ה-12 עלתה שושלת אל-מוואחידון שרדפה באכזריות את היהודים בשטחה, יהודים רבים נהרגו ואחרים נמלטו לנסיכויות הנוצריות או לצפון אפריקה ומצרים הפאטמית.
בין הפליטים היו הרמב"ם ור' אברהם אבן עזרא.
האחרון חיבר קינה על חורבן הקהילות, בשם אהה ירד עלי ספרד, בה הוא מונה את הקהילות שנחרבו אחת לאחת.
עם זאת הקהילות היהודיות בספרד התחדשו לאחר נפילת השושלת, ועל אף חוסר היציבות נמשכה היצירה התרבותית היהודית גם בחלק מהממלכות המוסלמיות וגם בחלקים מספרד הנוצרית.
במאות ה-12 וה-13 שגשגו הישיבות בספרד, ומרכז הכובד של הישיבות באירופה עבר מצרפת לספרד.
התפרסמו במיוחד בתקופה זאת רבי משה בן נחמן, רבי שלמה בן אדרת, רבי יונה גירונדי, ורבים נוספים.
במאה ה-13 התחדשה התעמולה האנטי-יהודית ואף עלילות הדם, במקומות אחדים הונהג אות הקלון, ועל יהודים נאסר לשמש במשרות מטעם המדינה.
נכפו על היהודים ויכוחים פומביים עם כמרים נוצריים (כמו ויכוח ברצלונה), וכן נפסלו היהודים מלשמש עדים במשפט.
היהודים הוגדרו כעבדי המלך ובכך זכו להגנה מעוינות העירוניים (שראו בהם תחרות כלכלית) והכנסייה, אך היו תלויים בגחמות השליט.
למשך תקופה ארוכה אפשרו לקהילות היהודיות לקיים אוטונומיה פנימית, אך בסוף המאה ה-14 החלו להגביל אותה, ובשנים 1412–1413 בוטלה לחלוטין האוטונומיה היהודית במלכויות קסטיליה ואראגון, אם כי בתקופות מסוימות בהמשך המאה היא הוחזרה חלקית.
בקיץ 1391 התחוללו בספרד פרעות כנגד היהודים המכונות גזירות קנ"א.
פרעות אלו התחילו בסביליה ומשם התפשטו לשאר חלקי קסטיליה ואראגון.
רבים מתו על קידוש השם, בסרבם להמיר את דתם.
רבים אחרים המירו את דתם למראית עין אך בסתר המשיכו להחזיק בדתם ובאמונתם, ויש שברחו לאזורים כפריים, לפורטוגל או לצפון אפריקה.
הנזיר ויסנט פרר היה עובר בליווי אספסוף בין הקהילות היהודיות, הופך בתי כנסת לכנסיות ולוחץ על היהודים להתנצר.
ב-1412, בהשפעתו, הוקמו בספרד הגטאות הראשונים (iudecarias) והועברה חקיקה אנטי יהודית.
בעוד הכנסייה שמחה על המרת הדת, העירוניים המשיכו להיאבק במתחריהם הכלכליים, והמשיכו בתעמולת שטנה נגד המומרים, שהגיעה עד לפרעות בטולדו ובקורדובה.
מומרים רבים שמרו בסתר על יהדותם (הם נקראו "אנוסים") ונרדפו בשל כך על ידי האינקוויזיציה שהוקמה ב־1 בינואר 1481, וגרמה לפגיעה קשה בחייהם של היהודים.
רבים אולצו להמיר את דתם בפומבי, לאחר שאיימו להוציאם להורג אם יסרבו.
בפרעות חלה אמנם רגיעה, אך המצב לא חזר לקדמותו.
נגזרו עליהם גזרות ונקבעו הגבלות על משרות שבהן מותר ליהודים להחזיק.
הם נאלצו לעמוד בוויכוחים דתיים פומביים, וכן אסר השלטון על היהודים להתרועע עם האנוסים.
הדיכוי נגד היהודים הלך והחריף לאחר נישואי פרננדו השני ואיזבלה ואיחוד אראגון וקסטיליה לממלכת ספרד.
ב-1483 גורשו היהודים מאנדלוסיה, וב-1486 מסרגוסה.
רוב המגורשים הגיעו לפורטוגל, בה הוצאה גם כן פקודת גירוש בשנת 1496, אולם הובטח כי לא יתקיים פיקוח על נאמנותם הדתית של המומרים, ולכן רוב היהודים העדיפו להישאר כאנוסים.
קיימת מסורת שבעקבות הגירוש גזרו מגורשי ספרד חרם שלא לשוב לספרד, אך עם חלוף השנים התעמם זכר המכה.
את האנוסים שנותרו בספרד המשיכה האינקוויזיציה לרדוף, רבים מהם הצליחו לצאת במשך הזמן מהארץ, ואף לשוב בגלוי ליהדות.
בשנת 1802 הוציא קרלוס הרביעי, מלך ספרד, צו המחדש את גירוש היהודים.
לאחר גירוש ספרד נפוצו יהודי ספרד ברחבי העולם.
הם הקימו קהילות יהודיות חדשות ומשגשגות ברחבי האימפריה העות'מאנית (כולל בארץ ישראל), בצפון אפריקה, בהולנד, באיטליה, בבולגריה, בדרום אמריקה ובמקומות נוספים, והשפיעו השפעה רבה על מקומות ישובם.
כדוגמה ניתן לציין את ברוך שפינוזה, דונה גרציה נשיא, דון יוסף נשיא, והרב יצחק אברבנאל ממשפחת האצולה אברבנאל שעבר לאיטליה.
רבים מקרב צאצאי מגורשי ספרד הצמידו לשמם את הכינוי ס"ט.
יש שסברו שאלו ראשי תיבות של המילים "ספרדי טהור", שנועדו להדגיש את היותם צאצאים של אלו שלא נאלצו לנהוג כ"אנוסים" בספרד במשך מאות שנים, ונשארו תמיד בגלוי ביהדותם, אולם ישנם שלושה פירושים לראשי התיבות: "סין [ו]טין" (עפר ואפר – ביטוי ענווה בפני הבורא); "סופו טוב"; או "סימנא טבא".
בנוסף, לא רק יוצאי ספרד הצמידו לשמם את הכינוי, אלא גם חלק מרבני יהדות אשכנז.
התפוצה של המגורשים מחצי האי האיברי התפרשה לכמה קבוצות, שהוסיפו לקיים ביניהן סולידריות וקשרים נרחבים.
החלוקה הבסיסית הייתה בין "ספרדים מערביים" ל"ספרדים מזרחיים", או "עות'מאניים".
האחרונים פנו לארצות האסלאם, והתיישבו בשולטנות העות'מאנית ובצפון אפריקה.
במגרב הייתה להם השפעה גדולה על אורחות היהודים המקומיים שהשתנו במידה רבה בעקבות בואם, אך למעט כיסים מבודדים כטנג'יר ותטואן שהוסיפו לדבר בהם בניב היהודי-ספרדי (חכיתיה), רובם נטמעו בבני האזור.
לקדמת המשריק, בארצות כמו סוריה ומצרים, הגיעו גלים גלים של יהודים ספרדים.
בארצות הבלקן ובטורקיה נטמעו הקהילות הוותיקות, רומניוטים ואשכנזים בקהילות הספרדיות, ובכך שמרו היהודים הספרדים על ההגמוניה בקהילות אלו.
באזורים אלה שגשגה שפת הלאדינו עד המאה ה-20. בפרס שקדמה לאיראן גם נטמעה הקהילה הספרדית.
היא שמרה על קשר קרוב לאנוסים, ובעקבותיהם הצליחה לחדור בהדרגה לאנגליה ולעולם החדש.
קהילותיה המקוריות התקיימו במערב אירופה, בעיקר בצרפת וארצות השפלה.
בגלל ההתנגדות לנישואים עם יהודים אשכנזים הקימו הספרדים אגודה בין-לאומית לקידום נישואים בינם לבין עצמם.
סביב שנת 1800 חלה בה הידרדרות דמוגרפית והיא איבדה במידה רבה את צביונה.
באיטליה, בה השתקעו יוצאי ספרד רבים במחצית המאה ה-16, נעלם הניב היהודי-ספרדי בתוך פחות ממאה שנה.
אף כי הספרדים שימרו את ייחודם בקהילות כליבורנו, ברוב הבחינות הם התמזגו עם האיטליאנים והאשכנזים ליצירת יהדות איטלקית אחת.
לצד התפוצות העיקריות היו יחידים ומשפחות שנעו אל מזרח אירופה, כמו משפחת דון יחיא בלטביה.
במאה ה-21 נמצאים יהודים צאצאי גירוש ספרד בעיקר במדינת ישראל (יהודים יוצאי צפון אפריקה, הבלקן ודרום אירופה המהווים את רובם של צאצאי המגורשים מספרד), בארצות אירופה (כגון צרפת, הולנד, איטליה, הבלקן וכו') ובצפון אמריקה (בארצות הברית ובקנדה, בעיר מונטריאול ישנה קהילה גדולה של יהודים צאצאי גירוש ספרד שהגיעו לעיר ממרוקו).
בארץ ישראל נהגו לקרוא לצאצאי המגורשים ספניולים, זאת כדי להבדילם מצאצאי המוסתערבים ואחרים שאימצו את ההלכה ונוסח התפילה שלהם, אך אינם צאצאי יהדות ספרד.
בשנת 1869 בוטל צו הגרוש, וישיבת היהודים בספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית, ובזרם דק החלו יהודים להגיע ולהתיישב בה מחדש.
ב-7 בפברואר 2014, הודיעה ממשלת ספרד כי אישרה הצעה לתיקון חוק האזרחות.
החוק יקל על צאצאיהם של המגורשים (שמספרם מוערך בין כ-400,000 לכ-3.5 מיליון) לקבל אזרחות ספרדית, מבלי לוותר על אזרחות המדינה שבה הם מתגוררים, ומבלי שיהיו חייבים לגור בספרד.
התיקון לחוק מאפשר הענקת אזרחות למבקשים, בלא קשר למקום מגוריהם, בתנאי שיוכיחו את מעמדם באמצעות שמות משפחה, שפה, מורשת או קשר למנהגים הספרדיים ובכפוף לאישור רשם האוכלוסין בספרד, וכן בתנאי שייבחנו על השפה הספרדית.
ב-11 ביוני 2015 אישר הפרלמנט הספרדי סופית ורשמית את החוק, המאפשר הגשת בקשה לאזרחות במהלך תקופה של שלוש שנים החל מ-1 באוקטובר 2015, עם אופציה להארכת התקופה בשנה נוספת אם יוחלט על כך על ידי שלטונות ספרד.
התיקון לחוק האזרחות הספרדי כולל תנאים רבים, בהם: מבחני שפה ומורשת בספרדית, הוכחת קשר היסטורי לקהילת המגורשים, וזיקה עכשווית לספרד.
נכון לשנת 2017, רק כשבעה מתוך 885 ישראלים שביקשו לקבל דרכון ספרדי עמדו בתנאי הסף.
במאה ה-21 קיימים שמות משפחה יהודיים המצביעים על כך ששורשי המשפחה מגיעים עד ליהודים ממגורשי ספרד.
מאפיינים נוספים של צאצאי מגורשי ספרד הם, לעיתים קרובות, ידיעת שפת הלאדינו, ידיעת ערבית יהודית (השפה המרכזית בה יצרו חכמי יהדות ספרד את ספרות ההגות) וקריאת שמות פרטיים ספרדיים, כגון, ז'אק, פרסיאדו, איז'ו (בן בלאדינו), קומפרדה, מואיז, וידאל, ושמות נשיים כגון, אלגרה, פאלומבה, אסטריאה, סניורה (גברת בלאדינו).
בקרב צאצאי מגורשי ספרד שהתחתנו בארצות הבלקן, נרשם בכתובה, כי הם משתייכים לעדה הקסטיליאנית, באופן דומה, בקרב צאצאי מגורשי ספרד בצפון אפריקה, בכתובה נוסף המשפט "לזכר הקהילות המפוארות בקסטיליה וארגון".
יהדות סין היא תפוצה בה קיימות מספר קהילות יהודיות, ביניהן אחת מהקדומות ביותר במזרח הרחוק.
עדות לקדמות הקשר מוצא יצחק בן צבי במאמרו על לוחות-האבן מבית-הכנסת הקדום בקאי-פנג-פו בו נמצאו שלוש האסטלות החרותות על שלוש אבנים בלוו-יאנג (Lo Yung) שבמחוז הונאן.
הועלתה ההשערה שהכתובת כתובה בעברית-תדמורית מן המאה השנייה לספירה בימי שושלת האן ונכתבה בידי יהודים מסוריה או ארץ ישראל בדרכם לסין.
הבלשן ברונו הנינג ודוד דירינגר אף הקדימו את תארוך הכתובת וקבעו כי הוא כתוב בניב חארושתי מצפון הודו אפגניסטן ומרכז אסיה ושהשתמשו בו עוד בראשית ימי הנצרות.
החוקר אלן גודבי הביא דוגמאות על קדמות הקשר של היהודים עם סין לפני חדירת הנסטוריאניזם, דברים אלה מחזקים את הכתוב בכתובת היהודית משנת 1684 שראשית ישובם של היהודים בסין מאז שושלת האן.
ברג, עורך דין וידיד של הקהילה היהודית בקאיפנג מפקפק באמינות ההיסטורית שנקשרה באסטלות ומביא דוגמה אחת לאנכרוניזם, בה היהודים טוענים שהיה זה הקיסר משושלת מינג שהעניק את הקרקע לבניית בית הכנסת הראשון ב-1163 במהלך תקופת שושלת סונג.
הקהילה המקומית – יהודי קאיפנג
רוב החוקרים מסכימים כי הקהילה היהודית הראשונה בסין נוסדה בקאיפנג בתקופת שושלת סונג הצפונית (960–1127) אם כי יש המקדימים את בואם של יהודים לסין לתקופת שושלת טאנג (618–907) ואף מוקדם יותר.
קאיפנג, בירת שושלת סונג, הייתה עיר קוסמופוליטית ששכנה בקצה דרך המשי ונחשבת על ידי היסטוריונים לעיר הגדולה ביותר בעולם בתקופתה.
יהודים סוחרים הגיעו לקאיפנג מהודו או מפרס, דרך הים או דרך היבשה.
קהילות יהודיות קטנות התקיימו תקופות מסוימות גם בערים אחרות בסין אך, מעט מאוד ידוע עליהן.
המידע על תולדות הקהילה בקאיפנג ועל אורחות חייה מתבסס על מספר מקורות: אסטלות אבן ששרדו באתר בית הכנסת המתוארכות לשנים 1489, 1512 ו-1663; מספר כתבי יד בעברית שהיו בבית הכנסת (ובהם סידור וספר תנ"ך), רמיזות בכמה ספרי נוסעים ומספר התייחסויות בתעודות סיניות ממשלתיות.
עד המאה ה-17 קיומם של יהודים בסין לא היה ידוע באירופה ובעולם היהודי.
הישועי מטאו ריצ'י היה האירופי הראשון שנפגש בביג'ינג עם יהודי מקאיפנג ב-1605. בעקבותיו ביקרו בקאיפנג ישועים נוספים שהשאירו תיאור מפורט למדי של בית הכנסת ושל מנהגי הדת של הקהילה.
החברה הסינית הייתה, באופן יחסי לארצות הנצרות והאסלאם, חברה פתוחה וסובלנית.
לא ידוע על אפליה לרעה או על רדיפות של יהודי קאיפנג.
היהודים היו מעורים בכל תחומי החיים.
הם עסקו במסחר, ברפואה ובאמנות ושרתו בפקידות הממשלתית ובצבא ואף הגיעו לדרגות בכירות.
רבים מהם זכו בתואר "מנדארין".
הם השתלבו בסביבתם בדרך שאפשרה להם להמשיך ולשמור על זהותם וקיומם כקבוצה בעלת מאפיינים מיוחדים.
היהודים אימצו להם שמות משפחה סיניים, והתארגנו בשושלות של בתי אב, כמקובל בחברה הסינית אך עם זאת שמרו על שמותיהם היהודיים.
הם נשאו מספר נשים, ואף החזיקו בפילגשים, כמקובל בסין.
עד סוף המאה ה-17 הייתה לפחות האשה הראשונה יהודיה, ואילו הנשים האחרות והפילגשים היו סיניות.
לבושם היה סיני, שערם נקלע לצמה (כשחויבו בזאת הסינים על ידי השליטים של שושלת צ'ינג, שהיו מנצ'ורים).
הם הידקו את כפות רגליהן של נשותיהם, ודיברו בניב הסיני המקומי.
היהודים ראו את עצמם ככת דתית, וכך התייחסו אליהם גם הסינים, שראו בהם כת מוסלמית או קרובה לאסלאם, שהיה נפוץ בסין ובקאיפנג הייתה קהילה מוסלמית גדולה.
היהודים הובחנו בעיני הסינים כ"מוסלמים בעלי כובע כחול" (צ'ינג חוויי-חוויי או "לאן חווי-חוויי").
זאת לעומת המוסלמים שחבשו כובע לבן.
רק בימי שושלת יואן המונגולית מתחילים להבחין בהבדל הדתי בין היהודים למוסלמים בסין וקוראים להם "יו-טה" (התעתיק המקובל ליהודה).
היהודים כונו גם "כת תולשי גיד הנשה" על שום מנהגי הכשרות שלהם.
כנראה שעד המאה ה-15 קיימו היהודים בסין קשרים עם קהילות יהודיות בפרס, מה שעזר להם לשמור על אורח חייהם כיהודים עוד במאה ה-18. בית הכנסת שהוקם ב-1163 היה מרכז החיים הקהילתיים.
היו בו ספרי תורה וספרי תפילה, התקיים בו מניין מדי יום, התפילות היו על פי המסורת הרבנית ובשבת קראו בתורה.
הבנים נימולו והקהילה הקפידה על כשרות ושמרה על החגים במועדיהם.
לקהילה היה בית ספר להוראת כתבי הקודש והשפה העברית.
ראש הקהילה, ששימש כרב, הנהיג את התפילות ואת חיי הדת של הקהילה.
יהודי קאיפנג האמינו באל אחד נצחי וחסר דמות, וצלמים היו משוקצים בעיניהם.
הם האמינו בגן עדן, בגיהנום, בשכר ועונש בעולם הבא, בתחיית המתים ובמלאכים.
הם התפללו כשפניהם לכוון מערב, לירושלים, והעניקו לילדיהם שמות עבריים בנוסף לשמות המקומיים.
בהיעדר קשרים עם קהילות יהודיות אחרות, נשכחה עם השנים ידיעת העברית, מנהגים דתיים סיניים נטמעו במנהגים היהודיים, והלכות הקבורה והזיכרון הותאמו לתפישה הסינית.
בית הכנסת, שנחרב כמה פעמים במהלך השנים ושופץ מדי פעם מחדש, נחרב סופית בשיטפון בשנת 1860. הרב האחרון של הקהילה נפטר בשנת 1867.
במחצית השנייה של המאה ה-19 כאשר נוצרו קשרים בין יהודי קאיפנג ליהודים בשנגחאי כבר הייתה הקהילה על סף היעלמות.
עם התפוררות הקהילה נטמעו היהודים לחלוטין אל תוך הקהילה המוסלמית ובקרב הסינים, אם כי נותרו מתי מעט שהמשיכו לטעון לשיוכם ליהדות כפרטים וניסו לשמור על אורח חייהם כיהודים.
קהילות יהודיות במאה ה-19 וה-20
במחצית הראשונה של המאה ה-20 התקיימו בסין כמה קהילות יהודיות.
הגדולות שבהן היו בערים חרבין, שאנגחאי וטיינג'ין.
בשנות השלושים, אף הוצע לישב יהודים ביונאן כפתרון למצוקת היהודים באירופה באותה תקופה.
הקהילה היהודית בחרבין היא מהגדלות בסין.
העיר חרבין היא בירת מחוז היילונג קיאנג (בעבר מנצ'וריה).
התפתחותה כעיר החלה לקראת סוף המאה ה-19 כשרוסיה קיבלה בשנת 1897 זיכיון לבניית מסילת הברזל מזרח-סין, שחצתה את מנצ'וריה והגיעה לפורט ארתור.
חרבין הייתה למרכז המנהלי של המסילה, וסביבו התפתחה העיר.
המסילה החלה לפעול בנובמבר 1903. באותה שנה עברו כמה משפחות יהודיות רוסיות לחרבין באישור מיוחד מהממשלה הצארית, שהייתה מעוניינת בפיתוח מהיר של האזור.
ב-1908 חיו בחרבין כ-8,000 יהודים, בהם סוחרים, חיילים משוחררים ממלחמת רוסיה-יפן, ופליטים מפרעות 1905. בעקבות המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1919) הגיעו לעיר עשרות אלפי "רוסים לבנים" ופליטים יהודים רבים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שגשגה העיר והפכה למרכז התעשייה והכלכלה של צפון מזרח סין ומשכה אליה אוכלוסייה מגוונת ביותר.
על תושביה נמנו אירופאים ואסיאנים ממדינות ולאומים שונים.
עד סוף העשור העיר הייתה תחת הנהלה רוסית והקהילה הרוסית, שהגיעה לכ-120,000 נפש, הייתה הגדולה שבקהילות הזרים.
יהודי חרבין שמנו אז כ-15,000 עד 20,000 נפש השתלבו היטב בכלכלת העיר ובהרחבת קשרי המסחר עם אירופה, יפן, וארצות הברית.
הם מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות התעשיות המקומיות.
בין השאר, בכריית פחם, עיבוד וסחר בפולי סויה, וסחר בפרוות.
הבנק הלאומי היהודי שפעל בעיר מ-1923 סייע רבות ליוזמות עסקיות של יהודים וגם של לא יהודים.
היהודים היוו אמנם חלק מסביבת התרבות הרוסית בעיר אך קיימו מסגרת חברתית וקהילתית נפרדת ופעילה מאוד.
קהילת חרבין הפעילה מספר בתי כנסת, בית ספר יסודי, בית חולים, בית אבות, בית עלמין ואגודות צדקה ועזרה שדאגו, בין השאר, לפליטים היהודים שעברו בעיר.
כ־20 עיתונים יהודיים, רובם בשפה הרוסית, יצאו בעיר ואמני במה ותיאטרון יהודים הגיעו אליה.
ד"ר אברהם קאופמן שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945 עמד בראש הפעילות הציונית בעיר במקביל לרב אהרון משה קיסילוב שהיה הרב הראשי של חרבין וכל המזרח הרחוק.
תחת שלטון רוסי נהנו היהודים בחרבין מזכויות כשל כל הזרים, ולא התערבו בענייניהם הפנימיים.
אולם ב-1928, בעקבות העברתה של מסילת הברזל מזרח סין לידי הסינים, פרץ משבר כלכלי קשה.
בקרב האוכלוסייה הרוסית בעיר התחזקו מגמות אנטישמיות והביטחון האישי התערער.
ב-1931 כבש הצבא היפני את מנצ'וריה וחרבין הייתה לבירת מנצ'וגואו, מדינת הבובות שהקימו היפנים.
בשנות ה-1930 נמשכה הפעילות הקהילתית והציונית, אך יהודים רבים עזבו את העיר בעיקר לשנגחאי ולטיינג'ין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החמיר המצב ויהודים היו נתונים לטרור ולסחיטה, אך בהנהגתו של ד"ר קאופמן הצליחה הקהילה לסכל ניסיונות של גורמים אנטישמיים להביא לפגיעה חמורה יותר ביהודים.
השלטון היפני היה מעוניין, בדרך כלל, לשתף פעולה עם האוכלוסייה המקומית ולא פגע באוטונומיה של הקהילה.
היפנים עודדו את הקמת "המועצה הלאומית ליהודי המזרח הרחוק" שהתכנסה בחרבין שלש פעמים בשנים 1937–1939 בהשתתפות משלחות מטעם קהילות יהודיות בסין.
בשנים 1945–1947 הייתה חרבין תחת כיבוש סובייטי.
מנהיגי הקהילה היהודית נעצרו באשמת שיתוף פעולה עם השלטון היפני וקאופמן נשלח למחנה עבודה בסיביר.
הפעילות הציונית לא נפסקה אך הוגבלה מאוד ונערכה כמעט במחתרת.
יהודים התיישבו בשאנגחאי בעקבות חוזה נאנקינג (1842) שפתח את העיר לסחר בינלאומי והוביל להתפתחות מהירה שלה.
תוך זמן קצר הפכה שנגחאי, השוכנת על שפך נהר היאנגצה, למרכז סחר חשוב.
בחוזה נאנקינג נאלצו הסינים להעניק למעצמות המערב זכויות יתר במסחר וזכות להתגורר באזורים אקסטריטוריאליים במספר ערי חוף.
היהודים שהגיעו לסין התיישבו באותם רבעים שבהם הייתה לזרים זכות לניהול עצמי ולאוטונומיה שיפוטית.
ראשוני היישוב היהודי בשנגחאי היו בני משפחת ששון מבגדאד שהקימו במזרח אסיה אימפריה מסחרית שמרכזה בבומביי.
הם הביאו עמם את בני עמם וארצם כעובדי החברה ועם הזמן הפכו חלק מהעובדים לבעלי עסקים גדולים משלהם.
הבגדדים השתלבו בקהילה הבריטית של שנגחאי.
ועם הזמן אימצו את סגנון החיים, הלבוש והשפה ואף השיגו לעצמם דרכונים בריטיים.
העשירים שבהם השתייכו למועדונים החברתיים הנחשבים ושלחו את ילדיהם למוסדות החינוך הבריטיים.
מצד שני, הם הקפידו מאוד בקיום מצוות: כשרות, שמירת שבת וחגים, וביניהם לבין עצמם שימרו רבים ממנהגי ארץ המוצא.
קהילה יהודית נוספת הייתה היהודים הרוסים שהגיעו לשנגחאי החל מהשלמת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1905 והתגברה לאחר מהפכת אוקטובר הבולשביקית ב-1917 והתגברות הלחץ היפני והרוסי במנצ'וריה בשנות העשרים.
היהודים יוצאי רוסיה בעיר מנו כ-5,000 נפשות והתגוררו בעיקר ברובע הצרפתי.
כמו בחרבין, לקהילה של יוצאי רוסיה בשנגחאי היה אופי לאומי - חילוני בעיקרו.
מרכז החיים של הקהילה היה המועדון היהודי, שבו התקיימו פעולות חברה ותרבות, בעיקר ברוסית.
זרם של פליטים מגרמניה ומאוסטריה הגיע לשנגחאי בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938. כאשר יהודים חיפשו דרך להימלט מהשלטון הנאצי, סגרו רוב מדינות העולם את שעריהן.
המקום היחיד כמעט שבו יכלו למצוא מפלט הייתה שנגחאי.
אשרת הכניסה לשנגחאי הייתה קלה להשגה מאחר שלממשלת סין לא הייתה סמכות שיפוט על נתינים זרים.
רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ותמכו בידי ארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים והג'וינט.
קבוצה מפורסמת של פליטים הגיעה לשנגחאי דרך ולדיווסטוק וקובה שביפן, של יהודים פולנים שברחו לקובנה שבליטא לאחר כיבוש פולין.
הם הצליחו לעבור דרך ברית המועצות ויפן הודות לוויזות מעבר שנתן לפליטים הקונסול היפאני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה, שלימים הוכרז כחסיד אומות העולם, מכיוון שחילק ויזות אלה על דעת עצמו ותוך עקיפת הממונים עליו.
ביניהם היו גם כמה מאות תלמידי ישיבה ובראשם תלמידי ישיבת מיר על רבניה.
ב-1943 דרשו השלטונות היפנים מכל חסרי הנתינות שבעיר לעבור לרובע הונגקיו שהפך למעין גטו.
הצפיפות הרבה וההגבלות על היציאה מהגטו הקשו מאוד על החיים בו.
טיינג'ין הייתה אחת מערי הנמל שנפתחו לסחר בינלאומי בעקבות חוזה נאנג'ינג.
יהודי טיינג'ין שהגיעו ברובם מרוסיה התגוררו ברובע הזרים בעיר.
הם עסקו בעיקר במסחר בפרוות שנקנו במנצ'וריה ונשלחו לשוקי אירופה ואמריקה.
הקהילה שמנתה בשיאה כ-2500 נפשות הייתה מאורגנת היטב.
בצד בית הכנסת פעל מועדון - "קונטס" – שהיה מרכז החיים החברתיים של הקהילה.
בבית הספר היהודי שפת ההוראה הייתה אנגלית.
הפעילות הציונית, ובעיקר תנועת בית"ר תפשה מקום חשוב בחיי הנוער.
לאחר המלחמה חיפשו רוב הפליטים דרך לצאת מסין, אך מלחמת האזרחים הסינית בין הלאומנים לקומוניסטים, והקמת הרפובליקה העממית של סין הביאו גם את שאר היהודים להחלטה לעזוב.
בסיוע ארגון הג'וינט היגרו רבים לארצות הברית ולאוסטרליה, אך רוב היהודים עלו לישראל, בעיקר לאחר קום מדינת ישראל ב-1948.
עם ניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין במלחמת האזרחים הסינית והקמת הרפובליקה העממית של סין בראשות מאו דזה-דונג ב-1949, עזבו גם היהודים הוותיקים את העיר.
402 מהיהודים שנותרו היו בעלי דרכונים סובייטים ולא ניתן להם לעזוב בלא מעורבות הקונסול הסובייטי.
היו גם יהודים שהגיעו לסין ממניעים אידאולוגיים, בהם סידני ריטנברג וישראל אפשטיין, שהיו עיתונאים בולטים במערכת הממשלתית.
ב-1988 דווח כי נותרה בסין יהודיה אחת, בת 75.
בעקבות הגירת אנשי עסקים יהודים מארצות הברית, ישראל ורוסיה לערים הגדולות בסין התפתחו בהן בתחילת המאה ה-21 קהילות יהודיות חדשות.
בכל קהילה יש בית כנסת, בית ספר, ומסעדה כשרה.
הקהילות מעניקות שירותי דת, לתושבים מקומיים, סטודנטים ותיירים.
הקהילה היהודית הגדולה ביותר נמצאת בשאנגחאי, בשאנגחאי מונה הקהילה היהודית קרוב לאלף יהודים המתגוררים באופן קבוע בשאנגחאי, במקום פועל הרב שלום גרינברג מייסד בית חב"ד במקום.
ב-2010 נפתח מרכז יהודי נוסף בדאונטאון שאנגחאי.
הקהילה היהודית השנייה בגודלה בסין נמצאת בביג'ינג.
בבייג'ינג מתגוררים מאות יהודים, שם מנהיג את הקהילה הרב שמעון פרוינדליך מייסד בית חב"ד במקום.
המקווה לנשים נבנה בצורת פגודה סינית.
ב-2003 הרב אלי רוזנברג ייסד את הקהילה היהודית גואנג'ואו.
כיום יש לקהילה בנין מרכזי שכולל בית ספר, בית כנסת, ומסעדה.
פעמיים בשנה בתקופות הקנטון פייר, התערוכה העסקית הגדולה בעולם, מתארחים בקהילה כ-1500 יהודים המבקרים בתערוכה.
בשנג'ן שבמחוז גואנגדונג קיימים שני מרכזים יהודים שקמו בעקבות התפתחות שנז'ן וקרבתה להונג קונג וגואנג'ואו.
אחד באזור שקו, המנוהל על ידי מייסד בית חב"ד הרב שלום חזן ומפעיל בית כנסת, מסעדה וגני ילדים.
ובית חב"ד נוסף בדאון טאון של שנז'ן במרכז העיר באזור לואו בסמוך לגבול עם הונג קונג והרכבת התחתית של שנג'ן, שם מנהיג את הקהילה מנהל בית חב"ד הרב שניאור חרותי.
המרכז היהודי מפעיל בית כנסת ומסעדה לטובת אנשי העסקים הגרים באזור, ואנשי עסקים רבים הפוקדים את האזור כל השנה ובמיוחד בתקופת התערוכות.
ביִאיווּ שבמחוז גֶ'גְיָאנְג חיים כמאה יהודים.
ב-2005 נוסד המרכז היהודי בקאולון שמנוהל כרגע (2020) על ידי הרב ישראל ומנוחה ליברמן.
בית חב"ד בעיר צ'אנגדו מנוהל על ידי הרב דובי ושרה הניג.
קהילה יהודית של כמה מאות תושבים חיה בהונג קונג עוד מימי הבריטים.
הקהילה מקיימת חיי קהילה עצמאיים ויש במקום מספר בתי כנסת פעילים ובית חב"ד.
יהדות שנגחאי והונג קונג (יהדות עיראק – משפחות ששון וכדורי) ב-150 שנה האחרונות השפיעו רבות על כלכלת אסיה וסין בפרט.
יהדות סוריה הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות בין קהילות היהודים במזרח התיכון.
שתי הקהילות הגדולות והחשובות בסוריה היו קהילת דמשק, וקהילת חַלַבּ היא ארם צובא.
למרות גודלה בעבר, הקהילה נרדפה ונעלמה תחת ממשלת סוריה העצמאית.
נכון ל־2024 ההערכות היו כי חיים במדינה כעשרים עד 30 יהודים.
יוספוס פלאביוס כתב כי בימיו הייתה באפאמיה שבמחוז חמה, האוכלוסייה היהודית הגדולה ביותר מחוץ לארץ ישראל וכי תושבי העיר הגנו עליהם מפני הרומאים, במהלך המרד היהודי נגד הרומאים בשנים 66–73 לספירה.
במקום היה בית כנסת מהודר, שנסגר בתחילת המאה החמישית.
במשנה נזכר אריסטון - יהודי מאפאמיה שהביא את ביכוריו לבית המקדש ומוזכר שהוחלט לקבל את ביכוריו, משום שאפאמיה נחשבת כחלק מ"סוריא" ההלכתית: .
בעת העתיקה התקיימה קהילה יהודית גם בעיר דורה אירופוס, במזרח סוריה של ימינו, שהוקמה בתקופה ההלניסטית וחרבה במאה ה-3 לספירה.
שרידיה נתגלו רק מאות שנים מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-20. בחפירות נתגלה בית הכנסת של דורה אירופוס, שנבנה כנראה בשנים 244–245, בתחילת תקופת האמוראים, ונעזב עם חורבן העיר זמן קצר לאחר מכן.
בית כנסת זה ידוע במיוחד בשל מצב השתמרותם המעולה של ציורי קיר המתארים סצנות רבות מהתנ"ך.
במאות הראשונות של האלף הראשון, היו תקופות בהם ארץ ישראל הייתה תחת שלטון מנהלי מסוריה, וראשי הקהילה בדמשק שלטו בקהילות שבארץ.
נראה שבחלב התקיימה קהילה יהודית במאה ה-5, במהלכה נבנה בעיר בית כנסת.
בראשית המאה ה-7, השתתפו יהודי דמשק במרידות נגד השלטון הביזנטי וגם תמכו במרד שהתרחש בעיר צור שבלבנון.
בשנות ה-30 למאה ה-7 נכבשה סוריה, בדומה לארץ ישראל, על ידי שבטים ערביים מחצי האי ערב שקיבלו זה עתה את האסלאם.
לפי אחת ההערכות, ערב הכיבוש הערבי של סוריה מנתה הקהילה היהודית בדמשק בין 6,000 ל-8,000 נפש.
לפי מקור ערבי, עומר בן אל-ח'טאב, הח'ליפה השני של האימפריה המוסלמית שכבש את ארץ ישראל ואת סוריה, ניהל משא ומתן עם יהודי ירושלים בג'אביה שבגולן.
משא ומתן זה התנהל ככל הנראה בלחץ יהודי סוריה, מה שמעיד על קשר הדוק בין הקהילות.
במאה ה-7, בזמן הכיבוש המוסלמי של האזור, חייתה גם בדרעא שבחבל הבשן קהילה יהודית משמעותית.
לפי שני מקורות מוסלמיים (שהמהימנות שלהם מוטלת בספק ואינם מאומתים על ידי מקורות יהודיים), שבט בני קינוקאע ושבט בני נדיר, שבטים יהודיים שהתגוררו יהודים שהתגוררו בעיר אל-מדינה שבחצי האי ערב, התיישבו אף הם בדרעא לאחר גירושם ממדינה על ידי מוחמד.
עוד בראשית ימי השלטון המוסלמי בסוריה, יהודים השתתפו בהגנה על העיר חומס שבמערב סוריה מפני פלישה ביזנטית.
בשנת 661 הפכה שושלת בית אומיה לשושלת השלטת בח'ליפות המוסלמית, וקבעה את דמשק כבירתה, מה שהביא לתקופת תור זהב בסוריה.
תקופה זו הסתיימה עם עליית בית עבאס לשלטון והעברת מרכז הח'ליפות לבגדאד שבעיראק.
דמשק סבלה במאות שלאחר מכן ממלחמות רצופות.
הקהילה היהודית בדמשק המשיכה להתקיים ובוודאי הייתה קיימת בשנת 970; באותה שנה הגיע לארץ ישראל יוסף אבן אביתור, חכם יהודי מספרד, לאחר שאיבד כל תקווה להפוך לרבה של קורדובה, והתיישב לבסוף בדמשק.
לאחר מכן, מספר רב של יהודים מארץ ישראל מצאו מקלט בדמשק מפני מיסים כבדים שהטילו עליהם הצלבנים, והקהילה גדלה.
המידע על היהודים בדמשק במאות שלאחר מכן מועט, בעיקר באמצעות תיעוד נוסעים: ב-1128 ביקר בעיר אברהם אבן עזרא, ובשנת 1267 ביקר בה הרמב"ן.
באחד ממכתביו מציין הרמב"ם את חלב כקהילה היחידה בסוריה שבה שרדו לימודי תורה, אף שהמאמץ שהוקדש לכך היה לדעתו קטן יחסית.
הממלוכים ששלטו בסוריה החל מ-1295 אילצו את יהודי צור, אנטיוכיה וטריפולי לעבור לדמשק וחלב, מה שהוביל לחיזוק הקהילות היהודיות בדמשק וחלב
בשנת 1375 הגיע לחלב כתר ארם צובא - ספר תנ"ך עתיק ומוגה היטב, כולל מסורה.
בניגוד לקהילת חלב, שתושביה נחשבו דתיים יותר, הקהילה היהודית בדמשק נחשבה לגדולה מבין השתיים, המבוססת יותר ובעלת ההשפעה הגדולה ביותר, בין מבחינה פוליטית ובין מבחינה דתית.
בשנת 1492, לאחר גירוש ספרד, הגיעו לסוריה יהודים רבים מקרב מגורשי ספרד וסיציליה אשר הגדילו מאוד את מספר בני הקהילה.
לאחר הכיבוש העות'מאני היו בדמשק כ-500 משפחות יהודיות בשלוש קהילות יהודיות - ספרדים, מוסתערבים ויוצאי יהדות סיציליה.
כמו כן, הייתה בעיר קהילה של קראים.
בשנת 1831 ניסו המצרים ששלטו באזור לעשות שינוי לטובת המיעוטים, אך שינוי זה פעל בעיקר לטובת הנוצרים.
באותה שנה התחוללו "עלילות דמשק" - עלילות דם ועינויים קשים של נכבדי הקהילה היהודית בסוריה.
קדמו להן האשמות ברצח פולחני בערים חלב ב-1810, אנטיוכיה ב-1826 וחמה ב-1829. באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1900 היו בדמשק 10,000 יהודים וב-1910 כבר מנו 12,000. בשנת 1909 היגרה קהילה גדולה מיהודי חלב לעיר מקסיקו סיטי שבמקסיקו, ובה הקימו את הקהילה היהודית הסורית הגדולה ביותר ביבשת אמריקה.
לאחר מכן, ובהשפעת התמורות האזוריות, חלה ירידה בגודל הקהילה, במפקד 1936 היא מנתה 6,266 איש.
עד 1936 עמד בראש הקהילה היהודית חכם אליהו חריס.
מסופה של מלחמת העולם הראשונה, עם נפילת האימפריה העות'מאנית, נשלטה סוריה על ידי מנהלת שטחי האויב הכבושים-צפון, ולמעשה על ידי לאומנים סורים עד נפילתה של הממלכה הערבית של סוריה ביולי 1920 ותחילתו של המנדט הצרפתי.
בשנת 1925 פרץ המרד הדרוזי, שבמהלכו נפגעו גם יהודים רבים תושבי הרובע היהודי בדמשק.
משנת 1928 החלה עלייה ציונית של משפחות ובני נוער מסוריה לישראל.
הצעירים הגיעו לקיבוצים שונים בצפון הארץ, והמשפחות התיישבו בעיקר בתל אביב.
בשנת 1936, עם תחילתו של המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, נפגעו קשות גם יהודי סוריה אשר נחשדו על ידי הסורים כציונים.
בשנת 1942 הותקף הרובע היהודי בדמשק שנית, בשל שמועה כי שטחי סוריה יצורפו לשטחי מדינת ישראל העתידית.
מפקד שנערך ב-1943 העלה כי היו בסוריה באותה העת 30,000 יהודים.
בינואר ובמאי 1944 נערכו התנפלויות על השכונה היהודית בדמשק.יהדות סוריה נפגעה קשות לאחר עצמאות סוריה.
לאחר הקמת מדינת ישראל נמלטו בעל כורחם רוב יהודי סוריה, ומתוך 30,000 היהודים שחיו בה לפני הבריחה ההמונית נשארו רק כ-5,000. מתוך היהודים שעזבו הגיעו לישראל כ-1,700 איש.
נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבידות.
זקי קצב, פעיל ציוני, שנרצח בפתח ביתו ב-1973, הוכר על ידי מדינת ישראל כהרוג מלכות.
בינואר 1984 נרצחו בחאלב אישה בהריון ושני ילדיה הקטנים.
ב-2013 נחשף בידי ה־BBC שבית הקברות היהודי הגדול ביותר בסוריה בדמשק - נהרס, לטובת מפקדה אזורית של דאעש תוך כדי חילול כבוד המתים.
ליד דמשק, בכפר בשם ג'ובר, שכן בית הכנסת המיוחס לאליהו הנביא, והוא היה נחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים, המפוארים והחשובים בעולם.
בית הכנסת נהרס במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ככל הנראה בידי גורמי אופוזיציה קיצוניים.
הקהילה היהודית הגדולה בסוריה מבחינה מספרית הייתה קהילת חלב, שכונתה בפי היהודים "ארם צובא".
בנוסף התקיימו קהילות בעיר דמשק, וכן בקמישלי שעל גבול סוריה-טורקיה.
לפי מפקד האוכלוסין שנעשה בשנת 1943, חיו בדמשק 11,000 יהודים, בחלב 17,000 יהודים ובקמישלי כ-2,000 יהודים.
נכון לשנת 2006 נותרה בסוריה קהילה מצומצמת ביותר של כמה עשרות יהודים בדמשק ובודדים בקמישלי.
עליית יהודים בשנות העשרים והשלושים
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במיוחד משנת 1924, הוטלו הגבלות על הכניסה לארצות הברית בחוקי ההגירה נוקשים ובהתאמה, בעוד ארץ ישראל הפכה למקום מבוסס יותר כלכלית ומדינית וכתוצאה מכך יעד עלייה אטרקטיבי ליהודים רבים מסוריה.
בשנות העשרים הראשונות לא היו קשיים לעבור את הגבול בין ישראל לסוריה שכן שתיהן נכללו בגבולות האימפריה העות'מאנית, אך לאחר שהיא קרסה, התקשו יהודים לעבור את הגבול ונעזרו במבריחים מקצועיים.
במחצית השנייה של שנות העשרים פחת הדחף לצאת מסוריה שכן היהודים זכו ליחס טוב מצד השלטונות.
אומדן העולים בשנות העשרים הוערך בכ-760 יהודים.
החל משנת 1932 חלה עלייה במספר העולים מסוריה, לא בגלל הרעה במצבם המדיני, אלא משום שהמשבר הכלכלי פגע בסוריה והמריץ את היהודים לעלות לארץ ישראל שנחשבה למקום המתפתח מבחינה כלכלית, אך עם פרוץ מאורעות המרד הערבי בשנת 1936 חלה ירידה במספר העולים עקב החשש לפרנסת היהודים העולים.
במהלך שנות השלושים עלו כ-3,100 יהודים.
רבים מהעולים בעשורים אלו התיישבו בתל אביב וסביבתה והקימו קהילות מאורגנות.
רוב העולים התיישבו בשכונות דרום תל אביב - התקווה, נווה שאנן ושפירא.
"עליית האלף" ועליית יהודים עד קום המדינה
המוסד לעלייה ב' פעל להבאת עולים דרך גבול הצפון, ועלייה זאת הגיעה לשיאה באביב ובקיץ של 1945. בחמשת החודשים הראשונים של 1946 הגיעו דרך גבול הצפון כ-119 עולים.
סך הכל עלו לארץ ישראל כ-10,000 יהודים מסוריה בתקופת המנדט הבריטי, קרוב לשליש מכלל הקהילה.
העולים מסוריה התפזרו במקומות יישוב רבים בארץ ישראל.
קהילה גדולה הוקמה בחולון, שם שוכנו עולים מסוריה עם עלייתם, וכן בקריית טבעון המורכבת מכמה יישובים, ביניהם היישוב אלרואי שהוקם על ידי עולים מסוריה וטורקיה.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו יהודים צעירים מסוריה לחפש באופן עצמאי דרכים לצאת מסוריה ולהגיע לישראל.
המוסד פתח במבצע מלט למלט את היהודים מסוריה.
במחצית הראשונה של שנות ה-70 הם הוברחו לביירות וממנה הועלו בדרך הים לישראל.
חאפז אל אסד תפס את השלטון בסוריה בשנת 1970. על אף עמודתיו האנטי ישראליות שלעיתים כללו התבטאויות בעלות ניחוח אנטישמי.
אסד כיבד את הקהילה היהודית הקטנה שנותרה במדינה ונהג כלפיה בהוגנות.
בנוסף, אסד ראה ביהודי סוריה חלק אינטגרלי מהעם הסורי וחלק בלתי נפרד מהאומה הערבית.
אנשי הקהילה היהודית תמכו במשטר והקפידו לשלוח מכתבי תמיכה במשטר בחגים הלאומיים של סוריה.
באפריל 1992 הסיר נשיא סוריה דאז חאפז אל אסד את האיסור על יהודי סוריה לצאת מן המדינה.
רבים מבני הקהילה שמנתה עד אז כ-4,500 חברים עזבו את המדינה.
רבים מהם לארצות הברית, שם הייתה קהילה יהודית-סורית גדולה.
אך חלקם המשיכו במסע ועלו למדינת ישראל.
בתחילת 2025, נותרו רק 8 יהודים מבוגרים החיים בדמשק
ארגון יוצאי דמשק בישראל הוא עמותה רשומה אשר נוסדה בשנות ה-40 של המאה העשרים על ידי בני הקהילה שעלו ארצה שנים קודם לכן, מתוך מטרה לסייע לבני הקהילה בקליטת עליה ובתחומים רבים.
ארגון יוצאי דמשק בישראל הוקם ומנוהל באופן התנדבותי על ידי חברים יוצאי דמשק, אשר רואים כמטרה מרכזית את קידום האינטרסים המשותפים לכל בני הקהילה בישראל ובעולם.
על מנת לשמר את שורשיו, פועל הארגון להקמת בית מורשת בו תרוכז ההיסטוריה בת אלפי שנים של קהילת יוצאי דמשק.
לשם כך שוקד הארגון על הרחבת המידע בנושאי תרבות, דברי קודש עתיקים, מוזיקה, נוסחי תפילות, חפצים בעלי ערך, סיפורים, מחקרים וכדומה, וכן הידוק הקשר עם בני הקהילה וצאצאיהם, והכל להשגת המטרות והיעדים לשימור ולטיפוח המורשת המפוארת והנחלתה.
יו"ר הארגון כיום הוא יהושע קלש.
מוזיאון מורשת יהדות סוריה ולבנון
בעיר חולון, שיש בה ריכוז גבוה של יוצאי סוריה בישראל, הוקם מרכז מורשת ליהדות סוריה ולבנון בישראל.
לפי מנהג יהדות המזרח בקרב משפחות רבות שם האב שימש כשם המשפחה.
כאשר החלו לעגן שמות משפחה התקבעו שמות פרטיים כשמות משפחה.
כך גם בקרב יהדות סוריה שם שמות פרטיים משמשים כשמות משפחה: – אברהם, אהרון, אליהו, אלעזר, אריה וכו'.
יש הסוברים ששם המשפחה הוא התעתיק שכל משפחה בחרה בו מבלי להתייחס לכללי תעתיק מקובלים.
לפיכך נוצרו בעיות אחידות לדוגמה:
החלפת א' בע' (היגוי דומה) – אבדו – עבדו, אבודי – עבודי, אג'מי – עג'מי
החלפת ק' בא' – אטאן – קטאן, קטן, אטש – קטש, אמעו – קמעו (ייתכן בשל השפעת הערבית המדוברת).
החלפת ט' בת' – טוויל – תוויל.
החלפת צ' בס' – עסיס - עציץ (בשל היגוי דומה).
תוספת "אל" שהיא "ה" בערבית – אל חמצי – חמצי, אל – נדיבו – אינדיבו.
במדינת האי סינגפור קהילה יהודית קטנה.
הגל הראשון של ההגירה היהודית לסינגפור היו יהודים ממוצא בגדדי.
כתוצאה מרדיפת יהודים בעיראק במהלך שלטונו של המושל העות'מאני דאוד פאשה מבגדאד.
יהודים אלו סחרו בין הנמלים הבריטיים דאז, כלכותה וסינגפור.
בנוסף לסוחרים היהודים מעיראק, הגיעו גם סוחרים יהודיים מהודו ואיראן בשנת 1840.
ב-1841 קיבלו שלושה יהודים, יוסף דווק כהן, נאסים יוסף עזרא ועזרא יחזקאל, אישור לחכירת קרקע לבניית בית כנסת.
בית הכנסת נבנה במקום ששימש קודם לכן כחנות קטנה.
בית הכנסת אפשר תפילה ל-30-40 גברים, ללא נשים שבאותם זמנים פקדו לעיתים נדירות את בית הכנסת.
המנהג המקומי התיר לבוא בשבת לבית הכנסת בריקשה.
בית הכנסת שימש השראה לשמו של רחוב בית הכנסת (Synagogue Street) הקיים עד היום.
בתי הכנסת הקיימים עד היום בסינגפור הם 'מגן אבות' שהוקם ב-1878 ו ו'חסד אל' שהוקם ב-1905. אל הקהילה היהודית בסינגפור שהייתה ברובה ספרדית, נוספו יהודים אשכנזים מאנגליה, הולנד, סין, רוסיה וגרמניה שהתיישבו גם הם במקום.
רובם היו סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים.
הקהילה שגשגה והשפעתה הייתה גדולה, ביחס הפוך לגודלה.
מנתוני מפקד האוכלוסין של 1931 עולה כי 832 היהודים ומספר גדול יותר של תושבים ערבים היו רוב מחזיקי הנכסים בעיר.
ערב מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 מנתה הקהילה יותר מ-1,500 תושבים יהודים.
הקהילה לא סבלה רבות מאנטישמיות, ונהנתה ממצב כלכלי טוב יחסית.
במהלך המלחמה, כאשר נשלטה סינגפור על ידי יפן, נשלחו רוב היהודים למעצר בכלא היפני.
כאשר שוחררו לאחר המלחמה, עזבו מרביתם את סינגפור לארצות הברית, בריטניה, ארץ ישראל ואוסטרליה.
בשנת 1968 מנתה הקהילה היהודית כ-450 נפשות ובשנת 1997 חיו בסינגפור 300 יהודים.
בשנת 2022 היו בסינגפור כ-2500 יהודים כולל כ-200 יהודים מקומיים והשאר יהודים מישראל, אירופה וארצות הברית ששוהים בסינגפור לצורך עבודתם.
דייוויד מרשל (1908–1995) נולד בסינגפור למשפחת משעל, משפחת סוחרים עשירה שמוצאה מיהדות עיראק, ושימש בתפקיד השר הראשי (מקביל לתפקיד ראש הממשלה - chief minister) הראשון של השלטון העצמי בסינגפור (תחת חסות בריטית).
הוא כיהן בתפקיד בשנת 1955 למשך כ-14 חודש עד שהחליט לפרוש מתפקידו שאותו המשיך לי קואן יו.
מרשל המשיך בפעילות פוליטית ושימש גם כשגריר סינגפור במספר מדינות אירופאיות.
סר מנשה מאיר (1843–1930) אזרח בריטניה, איש עסקים ונדבן, ממייסדי הקהילה היהודית בסינגפור.
נולד בבגדד, למשפחה יהודית שהיגרה לכלכותה, שם התחנך.
בגיל 15 הצטרף לדודו בסינגפור, בהמשך חזר לכלכותה, עבר לבורמה והחל לעסוק במסחר.
ב-1873 חזר לסינגפור וייסד חברה לייבוא וייצוא, שהייתה מעורבת במסחר באופיום.
הצלחתו העסקית הפכה אותו לטייקון ונדבן וממנהיגי הקהילה היהודית של יוצאי בגדאד בסינגפור.
על שמו קרוי בית הספר של הקהילה היהודית בסינגפור.
פרנק בנג'מין, סוחר שהקים את חברת הקמעונאות F J Benjamin בשנת 1959. בשנת 1975, פתח את החנות הראשונה למותג יחיד של סינגפור, Lanvin, במלון Grand Hyatt
יעקב בלס (1921–2000) היה סוכן מניות ונדבן יהודי יליד עיראק.
הוא היה היו"ר המכונן של הבורסה של מלאיה, מ-1962 עד 1964, ולאחר מכן הבורסה לניירות ערך של מלזיה וסינגפור מ-1964 עד 1967. מכספי צוואתו הוקם מרכז ג'ייקוב בלס בצמוד לבית הכנסת 'מגן אבות'.
בית כנסת עולי בבל בראשון לציון קרוי על שמו ולזכרו הוקם גן כחלק מהגנים הבוטניים בסינגפור, המשמש ללימודי טבע לילדים.
יוסף גרימברג (1933 - 2017) היה עורך דין בולט ושופט לשעבר בבית המשפט העליון.
הארי אליאס (אנ') (1937 - 2020) היה המייסד של משרד עורכי הדין Harry Elias Partnership LLP ואחד מעורכי הדין הבכירים בסינגפור.
ב-1985 הוא הקים את תוכנית הסיוע המשפטי הפלילי, במסגרתה עורכי דין מגנים בחינם על העניים והנאשמים בפשעים שאינם ממוניים.
קהילת יהדות סרדיניה מתקיימת ברציפות מאז המאה הראשונה לספירה, אולם מאז גירוש ספרד הנוכחות היהודית באי סרדיניה הצטמצמה.
שרידים ארכאולוגיים במאות הראשונות לספירה
העדויות היחידות לקיום יהודים בסרדיניה במאות הראשונות לספירה הם ממצאים ארכאולוגיים.
במקומות שונים באי נמצאו פעמוני ברונזה עם כיתוב עברי, קמעות בעברית עם שמות מהקבלה, ביניהם גם כאלה העשויים מזהב.
בדרום האי, במקום בו היה הריכוז היהודי המשוער, מצויות הקטקומבות של סנט'אנטיוכו (catacombe di Sant'Antioco).
על אחת מהן היה סמל המנורה.
בקטקומבה "של ברוניקה" (di Beronice), הנמצאת צפונית מהקודמת, נמצאו שלוש מנורות מעוצבות בצורת שעון חול, כתובות עבריות, ביניהן "שלום", "..
בקטקומבה נוספת נמצאו כתובות, חלקן בעבריות וחלקן בלטינית, החלק העברי כולל מילים אלה: "שלום על ישראל" ו"אמן אמן".
החלק הלטיני כולל משפט זה "Iud(a)...
מועדה המשוער של הכתובת היא המאה ה-3.
בעיר ססארי (Sassari) בפורטו טורס (Porto Torres) נמצאו שני נרות זיכרון משיש עם כתובות בעברית.
מועד משוער המאה ה-5 וה-6. הכיתוב על המנורות:
בכתובת זו ניתן לזהות את המילים: יעקב (Iacotulinepus), אבי הקהילה (pateris).
במוזיאון של קליארי מצויה מנורה עם ציורי עלים.
המתוארכת למאה ה-5 או ה-6.
סרדיניה הייתה תחת שלטון ביזנטיון, עברה לשליטת פיזה בתחילת ימי הביניים הייתה תחת שלטון ג'נובה, עד שנכבשה ב-1326 על ידי ממלכת אראגון מקטלוניה, ספרד.
כאשר פלש הנסיך הספרדי אלפונזו לסרדיניה הוא הביא עמו סוחרים יהודים.
סוחרי האי עסקו במסחר עם איטליה, סיציליה וספרד.
היה גם רופא בשם "חיים מקפריסין" שחקר צמחים רפואיים באי.
רופא מפורסם אחר היה "שלמה אברונקוס" שהתפרסם כמנתח.
קהילת אלג'רו שילמה סכום גדול תמורת הזכות לכרות את הכסף באי.
היהודים שכבר היו באי עסקו ברוכלות ונפחות, ניתן היה להכיר במשכנות היהודים לפי נקישות הפח שנשמעו מהם.
חבריהן היו סוחרים, בעלי מלאכה ורופאים.
אחדים מהם הגיעו לעושר רב.
הם התיישבו בערים קליארי (Cagliari), ססארי (Sassari), אוריסטנו (Oristano) ואלגרו (Alghero).
בערים אלה הם היו מרוכזים ברובע מיוחד והיו להם מוסדות שיפוט אוטונומיים וכן הזכות לגבות מיסים מכל יהודי שהתגורר בעיר למעלה מ-30 יום.
אישיות שבלטה בין יהודי סרדיניה הייתה: יהודה בן דויד הרופא.
הוא היה רופא המלכה בצרפת, צורף לשיירת המלך בביקורו בסרדיניה.
קנה לו ידיעה בספרות התלמוד ומונה לרבה של קהילת קאליארי.
המינוי אושר על ידי המלך שהרחיב סמכותו על כל יהודי האי.
משנת 1430 חלה הרעה במצבם של היהודים בסרדיניה: היה ניסיון לרכז אותם ברובע מיוחד, נקבע כי יהודי אשר יבזה את הנצרות יכרתו את שתי ידיו ונאסר עליהם לעזוב את האי ללא רשות המלך.
בתחילת המאה ה-15, אוכלוסיית העיר הגדולה בסרדיניה, קאליארי, נאמדה ב-10,000, מתוכם היו כ 1,000 יהודים; באלג'רו היו כ- 800, בססארי כ- 300 ובאוריסטנו כמה עשרות.
הרחוב שבו גרו היהודים באורסנו נקרא "ruga de sos Judeos".
היהודים נטלו חלק במימון הכיבוש של האי ובבנית מערכת ההגנה עליו.
הם בנו את המגדל המכונה "מגדל היהודים" באלגרו .
היהודים נשארו בסרדיניה עד 1492, מועד בו גורשו מכל השטחים שהיו בשליטה ספרדית.
אחדים מהיהודים המירו את דתם והיו לקתולים.
הם המשיכו להחזיק בשמות המשפחה הקודמים שלהם כגון: קומפרט (Comprat), בונפיל (Bonfill) וקרקאסונה (Carcasona).
שמות משפחה אחרים שונו במעט לעומת המקור העברי: נתן הפך להיות נייתנה (Naitana), מנחם הפך להיות מנאי (Manai) ופרסיס - לפרסי (Farci).
בעיר "קאליארי" (Cagliari) הייתה הקהילה היהודית הגדולה של העיר.
יש עדות כתובה ראשונה להימצאות יהודים באי מהמאה ה-6. האפיפיור גרגוריוס הראשון 590-604 הורה למומר, בשם פיטר, להפסיק להציק ליהודי קאליארי.
הוא נהג בחג הפסחא הנוצרי לתלות בבית הכנסת צלמים נוצרים.
במאה ה-8 היו שנים מחכמי היהודים, אברהם וקאנאים, "אשר העתיקו וביארו את כתובות הפיניקים שהיו בידי גיאלימו ואת הכתובת הפיניקים שנתגלו בהיכל מאסו.
הסופר סיווירינו מזכיר כי בית הכנסת שהיה ברחוב אליאמה נשרף בשנת 790 בידי נוצרים קנאים"
יהודים מפורסמים שהיו בעיר היו:
חיים מקפריסין או חיים מן היפרי שכתב מחקר על צמחים מסרדיניה אשר יכלו לשמש לרפואה.
שלמה אברונקוס שהיה מנתח מפורסם.
יצחק אימיס (Eymies) היה רופא מומחה ונקרא בשנת 1460 להיות רופא העיר.
אחרים עסקו בסחר בינלאומי וניצלו את קשריהם עם הקהילות היהודיות ברחבי הים התיכון.
בקליארי היה גם רובע של נפחים יהודים.
רעש נקישות הפטישים ממנו נשמע בכל רחבי האי והוא זוהה עם היהודים.
בשנת 1258 הרפובליקה הימית של פיזה שלטה באי ונתנה רשות ליהודים להתגורר בחלק המבוצר של העיר.
בהמשך, תחת שליטתו של "אלפונסו דה בנינגו" (Alfonso de Beningo) בשנים 1327–1336 חיו היהודים בתחום שנקבע להם באזור "סנטה קרוצ'ה" והיה להם בית קברות משלהם.
היו להם גם זכויות אחדות: הם הורשו לעבוד ביום ראשון ולהימנע מכריעת ברך כאשר עברה תהלוכה דתית.
בשנת 1335 ניתנו לקהילת יהודי קליארי כל הזכויות מהן נהנו יהודי ברצלונה שבספרד.
הקהילה הורשתה לגבות מיסים גם מיהודים המצויים זמנית בעיר.
השלטון הארגוני ציווה על מועצת העיר לבטל את החוקים נגד יהודים.
בשנת 1381 הם הורשו להקים בית כנסת ברחוב המוביל למצודה הקרוי היום via santa croce .
כאשר הורחב בית הכנסת אחרי חמישים שנה הותר ליהודים לפאר את הקירות הפנימיים בסמל המלוכה.
בית כנסת שהוקם במאה ה-13 על ידי יהודים מפיזה נמצא במקום בו נמצאת היום הקתדרלה: Basilica di Santa Croce.
בשלט ההסברה של עירית קליארי ליד הכנסייה כתוב שהיא נבנתה על יסודות בית כנסת.
הריכוז היהודי בעיר קליארי היה באזור זה שהוא החלק הנמוך של המצודה שכונה אז : vicus Iudeorum.
בשנת 1360 מימנו יהודי קליארי מגדל שמירה בכניסה לעיר אלגרו.
על המגדל, שנהרס, היה שלט כי יהודי קליארי מימנו את הקמתו.
בשנת 1387 נתפרסמה תקנה לפיה שלשה "מזכירים" יהודים יורשו לדון בסכסוכים בין היהודים ואפילו בין היהודים לנוצרים עד לסכום נתון.
מרכז החיים היהודיים היה מסביב לנמל.
היהודים היו סוחרים, רוכלים נודדים וחלפני כספים.
בשנת 1459 כתב "אברמו די צ'יפרו" (Abramo di Cipro) ספר רפואה באמצעות צמחי מרפא.
היהודים העניים יותר סחרו בגרוטאות מתכת, בבגדים משומשים ואפילו יצרו גבינות.
במחצית השנייה של המאה ה-15 גברו הגזרות נגד היהודים: הם חויבו לשאת טלאי מיוחד, לגור בתחום שנקבע להם ולנעול נעליים שחורות.
המהגרים שהגיע לעיר מספרד ומפורטוגל לא הורשו לקבל עבודה ללא רשות מרב הקהילה ואישור הבישוף המקומי.
עונש מוות הוטל על העבריינים.
בשנת 1492 גורשו היהודים מהאי.
ברחוב היהודים vico del Giudei, לפי אחד המקורות, היה תבליט של מנורה.
לקראת סוף המאה ה-15 הגיעה סופה של הקהילה.
בשנת 1488 פורסמו חוקים אנטי-יהודיים: נאסרו מגעים ויחסים כל שהם עם נוצרים, הם בודדו באזור מיוחד, הוטל עליהם לחבוש כובע אופייני, לשאת אות קלון.
בתחום המסחרי נאסר על יהודים להעמיד דוכנים בשוק במקומות שבהן יתחרו בבעלי דוכנים נוצרים וכן נאסרה פתיחת העסקים בימי ראשון ובשאר המועדים הנוצריים.
כמו כן, היה עליהם להימנע מהעסקת עבדים ושפחות נוצרים.
הרב קליארי נדרש להודיע מיד לארכיבישוף על כל יהודי שבא מחו"ל "כדי שיהיה אפשר לאחוז באמצעי זהירות לשמירת המאמינים "מפני הטומאה".
הפרתו היה כרוכה בעונש מוות.
כרוניקן סארדי כותב כי יהודי קליארי התאספו ביום 31 ביולי 1492 והפליגו יחדיו לאפריקה "בנשאם עימם את ספרי הקודש".
אוניות עמוסות מיהודי קליארי עגנו בנאפולי.
יש ידיעות כי רבים נהרגו בדרך.
יש להניח כי חלק מהם השתקעו בטורקיה בה שם משפחה מקובל בקרב היהודים הוא "סרדי", כלומר שמוצאו מסרדיניה.
במאה ה-18 הוקם ב-via santa croce בסיס צבאי בשם Caserma San Carlo, שננטש במאה ה-20 והיה למקלט למשפחות עניות.
פליטים נוספים ברחו למבנה במלחמת העולם השנייה, כאשר העיר הופצצה על ידי בעלות הברית.
ולימים הוא מכונה בשם המושאל הגטו של היהודים Ghetto degli Ebrei .
אמנם הוא מצוי ברחוב היהודים לשעבר אבל אין לו כל קשר ליהודים.
היום יש במקום מוזאון .
כיום יש יהודים בודדים בעיר, המקבלים שירותים דתיים מקהילת יהודי רומא.
יהדות אלגרו זכתה לפריחה מיוחדת במחצית השנייה של המאה ה-14 לאחר הכיבוש הספרדי של האי.
בית כנסת נבנה בעיר בשנת 1381, והורחב בשנת 1438. בית קברות היה קיים כבר בשנת 1383, והוא הוגדל בשנת 1435. בשנת 1390 הגיע לעיר הרופא וחכם הקבלה יהודה בן דוד ממרסיי.
מחקר הלשון הסרדינית הביא למסקנה כי 38% מכלל השמות של המקומות מקורם מן השפות השמיות.
נמצאו 750 שמות ממקור שמי.
הדוגמה הבולטת היא השימוש במילה סיני.
בסרדיניה ההטעמה של מילה זו הוא כמו בשפה העברית.
נוהגים לציין שיש טריטוריה שבה שולטת המילה סיני, בדרום האי.
המילה הזאת מופיעה ברישומים כבר משנת 1089, דהיינו לפני בוא אנשי ג'נובה וספרד לאי.
השם סיני מופיע ב-"Carta volgare di Marsiglia" שנכתבה בשנים 1089-1103 באותיות יווניות הנקראות במבטא העברי "Sìnnai".
מאתיים וחמישים שנה לאחר מכן, בשנת 1341, נמצא הבטוי "Sinay" המופיע במסמכים רשמיים ולכן ההשערה היא שמקור הביטוי אינו אחר מאשר המקרא.
למרות אלפיים השנה שחלפו מאז דרכה רגלם של היהודים על אדמת סרדיניה לראשונה, נשמר המבטא של שם זה.
כך מציינים כי בדיאלקט לטיני צריך היה לבטא סיני כך "Sìn (n) to i" אך התושבים המקומיים מבטאים "Sinnái" כמו שמקובל בעברית.
נוהגים בסרדיניה להשתמש באותיות כפולות כמו: "Galilla" המיושמת בסרדיניה ל "Villasalto".
יש גם השימוש במילה: "Noè" - נח, בהקשר ליין ומונח ל"יין נקי" הוא :"nasqu " כלומר נסך.
יהדות סיציליה כללה קהילות יהודיות אחדות באי סיציליה שבים התיכון.
הנוכחות היהודית באי פסקה בסוף המאה ה-15, כאשר גורשו כל היהודים מהאי.
הגירוש כלל גם את היהודים שהיו בתחום איטליה של היום, מרומא דרומה.
הייתה זו החלטתם של המלכים הקתוליים בני הזוג פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, בעקבות גירוש יהדות ספרד בשנת 1492.
היהודים הראשונים שהתיישבו בסיציליה ישבו בה במאה ה-1 לספירה.
בעיירה קאלאקטֱה, חי ההיסטוריון והסופר היהודי קייקיליוס אשר פעל ברומא בימי אוגוסטוס (63 לפנה"ס - 14 לספירה), לפי השרידים שנשארו מעבודתו הוא היה דמות ספרותית חשובה.
במאה ה-6 הוציא האפיפיור גרגוריוס ה-1 כתב הגנה על יהודי סיציליה.
במהלך השלטון הנורמני שגשגה הקהילה היהודית באי אך במאה ה-13 החלה הרעה במצבם והיהודים הוכרחו לשאת את אות הקלון.
הרדיפות של היהודים בספרד השפיעו גם על התושבים בסיציליה שהחלו לעשות פרעות ביהודי האי.
במהלך המאה ה-15 ניסתה קבוצה מבני הקהילה לארגן עלייה של הקהילה לארץ ישראל אך השלטונות מנעו זאת מטעמים כלכליים.
בשנת 1430 נערך משפט בפלרמו לרופא והפייטן היהודי משה רימוס בטענה כי הרעיל בכוונה מטופלים.
דינו נגזר להוצאה להורג והוצע לו להמיר את דתו תמורת ביטול גזר הדין, אך הוא סירב, הוצא להורג ונקבר בכוונה מחוץ לחומות העיר.
בין בני הקהילה היו רבנים ומלומדים גדולים.
בשנת 1474 נערכה עלילת דם ביהודי סיציליה ובשנת 1493 גורשו יהודי סיציליה, קהילה שמנתה כ-36,000 יהודים או 37,000 יהודים שחיו ב-52 קהילות ברחבי האי, בעקבות גירוש ספרד.
משוער שהיהודים בסיציליה ב-1492 היו בין 3% ל-6% של האוכלוסייה באי.
ב-29 באפריל 1492 הוצא צו לפיו יהודי לא יוכל להמשיך לחיות בתחומי השליטה של מלכות ספרד.
רק אם יהיה מוכן להמיר את דתו הוא יוכל להמשיך להתגורר בתחומי הממלכה, שכללה, בין השאר את סיציליה.
חלק קטן (אמנם רב מספרית) אכן התנצר ונשאר באי כאשר רוב היהודים מסיציליה גורשו משם.
חלק מהמתנצרים היו אנוסים והיו מושא להתעללות והשפלה מצד השלטונות הנוצריים של האינקוויזיציה.
לפי הצו, על היהודים שאינם מוכנים להמיר את דתם לעזוב את סיציליה תוך 90 יום.
אחרת, הם צפויים לעונש מוות.
חלק גדול מהיהודים היו סוחרים.
הם נאלצו לממש את רכושם תוך זמן קצר ולשלם את המס שהוטל עליהם ולעזוב את האי.
הצו כלל את הקצבים, האופים ויוצרי הנרות שנדרשו למכור את ציודם.
כל העסקאות האלה נרשמו ויש לנו היום פירוט של שמות המשפחה של בעלי העסקים אשר נאלצו לממש את רכושם.
בארכיוני המדינה מופיעים המוכרים היהודים והקונים הנוצרים.
הפרטים פורסמו במסמך הנקרא: Italia Judaica.
להלן רשימה מדגמית של שמות המשפחה:
רשימה נוספת כוללת שמות משפחה מוכרים יותר, אולי משפחות רבנים וחכמים:
עד לגירושם מהאי הייתה זו קהילה פורחת ומשגשגת שהוציאה בתוכה בין השנים 1363-1492 כ-500 רופאים.
יהודים רבים שגורשו מסיציליה בחרו להתיישב בקלבריה, בה התקיימה קהילה יהודית מאז המאה הרביעית.
בשל הכיבוש הספרדי של קלבריה, גורשו כל היהודים מחבל ארץ זה כחלק מהמשך המדיניות האנטי-יהודית של ממלכת ספרד הנוצרית שהובילה לגירוש ולאינוס יהודי ספרד בעשורים קודם לכן.
כיום אין בסיצילה קהילה יהודית מאורגנת.
בינואר 2017 התקיים טקס בארכיון העירוני בפלרמו שבו הכריז הארכיבישוף של פלרמו, קורדו לורפיש, על החזרת מתחם (שהוחזק על ידי הכנסייה והמנזר של סנט ניקולו טולנטינו) לקהילה היהודית, לבקשת ארגון שבי ישראל והמכון הסיציליאני למדעי היהדות.
על המתחם ייבנה מחדש בית כנסת, סמוך לחורבות בית הכנסת ההיסטורי.
באי ניתן למצוא שרידים לקיום קהילות יהודיות.
בערים פלרמו וסירקוזה יש רבעים המכונים עד היום "הרובע היהודי", ובהם מבנים ששימשו כבתי כנסת.
באזור בו שכן הגטו היהודי בסירקוזה התגלה מקוה טהרה, בקטניה נמצא מקווה עתיק, מתקופת בית שני, ובעיירה טראפאני התגלו שרידי קברים יהודיים.
בעיירה טאורמינה מיקום הגטו היהודי מסומן על ידי רחובות בשם "GHETTO" ו-"EBREI".
שני פריטים עתיקים ונדירים מסיציליה הוצגו באוקטובר-נובמבר 2007 במוזיאון יהדות איטליה בירושלים.
הפריטים הובאו למוזיאון יהדות איטליה על ידי ראש מחוז סיציליה.
התערוכה נערכה בשיתוף המכון האיטלקי לתרבות תל אביב.
שני הפריטים מהווים עדות מוחשית לנוכחות היהודית בסיציליה בימי הביניים.
עדות זאת חשובה ביותר בהתחשב בעובדה כי האי היה בשליטה ספרדית ובעת גירוש ספרד גורשו היהודים גם מסיציליה, לאחר נוכחות של 1555 שנה.
החיים היהודיים בסיציליה פסקו והתחדשו רק כעבור 400 שנה.
מצבת קבורה משנת 1249. על לוח השיש חרותה כתובת בארבע שפות ובהן השפה הערבית הכתובה באותיות עבריות.
הלוח מעוטר בפסיפס צבעוני המורכב מאבני שיש וזכוכית עם שיבוץ עלי זהב.
המצבה המקורית נמצאת באוסף המוזיאון לאמנות אסלאמית בלה זיסה בעיר פלרמו.
אַצְטְרוֹלָב, מהמאה ה-13. האצטרולב הוא מכשיר לניווט על פי כוכבים והיה בשימוש של ימאים בימי קדם.
הוא מכשיר מכני המשמש לקביעת זוויות גרמי השמיים ביחס לאופק, והיה מכלי הניווט העיקריים עד למאה ה-18, בה נתפס מקומו על ידי הסקסטנט.
הפריט המוצג במוזיאון נושא כתובות בערבית, ספרות רומיות וגם אותיות עבריות.