tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדם שנולד כתוצאה מניאוף הוא ממזר, שעליו קבעה התורה (): "לא יבוא ממזר בקהל ה', גם דור עשירי לא יבוא לו בקהל ה'".
לפיכך הממזר (וצאצאיו) אינו רשאי לשאת יהודיה כשרה, והוא רשאי להינשא רק לממזרה, לשפחה או לגיורת.
איסור על ניאוף קיים גם בדתות ובתרבויות אחרות.
כאמור, העונש על ניאוף הוא מיתה, אך עונש זה אינו מופעל בימינו.
עונש המופעל בימינו הוא הכלל "אסורה לבעלה ולבועלה" - על האישה הנואפת להתגרש מבעלה, ואסור לה להינשא לזה שאתו נאפה.
גם בהקשר זה נדרשת עדות של שני עדים שראו את מעשה הניאוף, עדות שאותה קשה להשיג.
כאשר לבית הדין הרבני מוצגת עדות נסיבתית, למשל עדות כי האישה התייחדה בחדר בבית מלון עם גבר זר, אף שלא תמיד יחייבו את האשה להתגרש, יופעל הכלל "אסורה לבעלה ולבועלה", ואם בסופו של דבר תתגרש, הרי תהיה אסורה לאדם שעמו נאפה (על פי החשד).
בשנת 2015 הוציא נשיא בית הדין הגדול הנחיות המסדירות את הבירור בנושא זה.
אשת איש שנאנסה אינה נאסרת על בעלה, אלא אם כן הבעל כהן.
העונש של הבא על אשת איש
ובעולם הבא דינו של הבועל אשת איש להתגלגל בגלגול נשמות בריחיים וכך כתב האריז"ל בספר הגלגולים "והנה הבא על אשת איש, אשר מיתתו בחנק, מתגלגל בריחיים, שנותנים בהם החטים, וטוחנים על ידי המים המגלגלים הריחים, ושם נידונים האיש והאשה ההיא, בסוד הכתוב: ".
לא תענה ברעך עד שקר הוא מצוות לא תעשה על נתינת עדות שקר.
איסור זה הוא הדיבר התשיעי בעשרת הדיברות.
דין אדם שהעיד עדות שקר, מופיע ב.
בפסוק מפורטת מצוות עשה העוסקת בענישת עדים אשר נמצא שהעידו עדות שקר, עדות שקר היא עדות של אדם שהודה או שהוכח שיש טעות בעדות עצמה.
לדוגמה - נמצאה הוכחה שבעדות עצמה יש פרט לא נכון.
העונש על עדות שקר הוא מלקות.
ישנו סוג נוסף המקביל לעדות שקר הנקרא 'עדים זוממים'.
עדים זוממים הם עדים שהעידו עליהם שיש טעות לא בגוף העדות, אלא בעדים עצמם.
לדוגמה - יגיעו עדים אחרים ויעידו שהעדים הזוממים היו איתם באותה שעה של הפשע, ולכן לא הגיוני שהם מעידים, זה נקרא הזמת עדות.
על פי התורה בית הדין מחיובים לנהוג בהם כפי שהיו שזממו לעשות בנאשם החף מפשע שהעידו עליו את עדות השקר.
לֹא תְחָנֵּם היא קבוצת איסורים בהלכה היהודית שמקורם בציווי מקראי יחיד, ואשר עיקרם הוא התרחקות יהודים מגויים מחשש להיטמעות בתרבותם.
האיסור כולל: איסור על מכירת קרקע בארץ ישראל לגויים, איסור נתינת מתנת חינם לגוי, וכן איסור לספר בשבח גויים.
בתורה, בספר דברים () מצווה משה את בני ישראל לפני כניסתם לארץ על מחיית שבעה עממים העובדים עבודה זרה מן הארץ:
פשט הדברים מלמד על איסור לחון ולחמול על שבעת העממים, שהרי מצווה להכריתם מן הארץ.
עם זאת, חז"ל הבינו שמדובר בציווי לדורות בעל משמעויות קונקרטיות.
אך מכיוון שבהרחבת האיסור אין אפשרות להישאר בהבנה של איסור חמלה בלבד, נפסקו להלכה שלושה איסורים, המתבססים על שלוש קריאות שונות של המילה 'תחנם':
לא תַחֲנֵם - "לא תיתן להם חניה בקרקע"; איסור על מכירת בתים ושדות בארץ ישראל לעובדי עבודה זרה.
לא תְחָנֵּם - "לא תיתן להם חן"; איסור לספר בשבחם של עובדי עבודה זרה.
לא תְחִנֵּם - "לא תיתן להם מתנת חינם"; איסור על נתינת מתנות לעובדי עבודה זרה.
אחת המטרות של ההלכות הללו היא מניעת התקרבות לגויים על מנת שלא ללמוד ממעשיהם.
האיסור "לתת להם חניה בקרקע" נועד גם למנוע מהם להיאחז בארץ ישראל וכפי שכתב הרמב"ם "שאם לא יהיה להם קרקע, ישיבתן ישיבת עראי היא".
לאיסור זה ישנם גם פסוקים מפורשים בדרך הפשט: וכן פסוק נוסף:
הרמב"ם והטור סוברים שמקורו של האיסור הוא ממקרא אחר.
הרמב"ם מסביר בפירוט את הדינים הנובעים מהמצוה "לא תחנם":
אין מוכרים להם בתים, ואין מוכרים להם שדות.
משכירים להם בתים, ובלבד שלא יעשו שכונה (= שלושה בתים סמוכים).
ומותר להשכיר להם בתים רק ל"אוצר" (= מחסן) אבל לא למגורים, כי הם עלולים להכניס לשם עבודת אלילים, בניגוד לפסוק .
אין מוכרים להם פירות ותבואה מחוברים לקרקע.
אבל מוכרים להם פירות ותבואה תלושים.
ומותר למכור להם פירות ותבואה מחוברים, בתנאי שהם מתחייבים לקצוץ אותם מייד.
הדינים בסוריא קלים יותר: מוכרים להם בתים, אבל לא שדות; ומשכירין להם בתים ושדות.
אסור לספר בשבחם, ואפילו לומר "כמה נאה עובד כוכבים זה בצורתו".
קל וחומר שאסור לספר בשבח מעשיו, או לחבב דבר מדבריו.
מפני שגורם להדבק עמו וללמוד ממעשיו הרעים.
ואסור לתת להם מתנת חנם.
אבל נותנים מתנות-חינם לגר תושב, שנאמר : לגר במתנה, ולנכרי במכירה.
אולם מפרנסים עניי עובדי כוכבים עם עניי ישראל (מכספי צדקה), ומאפשרים לענייהם ללקט לקט שכחה ופאה, מפני דרכי שלום.
בזמן המאבקים נגד מסירת שטחים בהסכמי אוסלו, הועלה על ידי אנשי ימין דתיים גם איסור זה, בטענה שהממשלה עוברת על איסור תורה במוסרה שטחים של ארץ ישראל לשליטת הרשות הפלסטינית.
כך גם בזמן המאבקים נגד ההתנתקות מגוש קטיף ורצועת עזה.
יש רבנים האוסרים למכור דירה לערבים, הנתפסים לעיתים כצאצאי הישמעאלים, או כנענים שהם משבעת העממים מחמת איסור 'לא תחנם' שלדעתם חל גם עליהם.
גם לדעת הסוברים שאין איסור לא תחנם בגויים שאינם עובדי עבודה זרה יש להימנע מלמכור דירה לערבים מחמת שיש מצווה לדאוג שהארץ תהיה בידי היהודים ולא תשתקע בידי הגוים, ולכן מותר לקנות קרקע מגוי אפילו בשבת כמבואר בשולחן ערוך.
לפני שנת השמיטה, נוהגים חקלאים רבים על-פי היתר המכירה, המאפשר להם למכור את אדמותיהם לנכרים על-מנת להפקיע מהן את איסורי השמיטה.
אחת הטענות העיקריות נגד היתר המכירה היא, שמכירת האדמות לנכרים אסורה מהתורה משום "לא תחנם".
מעבר לכך, אם המכירה בוצעה על-ידי שליח - אין לה תוקף, כי אין שליח לדבר עבירה.
תומכי ההיתר התייחסו לטענה זו בכמה דרכים.
1. איסור "לא תחנם" תלוי בקדושת הארץ לעניין המצוות התלויות בארץ.
לכן האיסור חל רק בזמן שהמצוות התלויות בארץ נוהגות מן התורה.
אבל בימינו קדושת הארץ נוהגת מדרבנן בלבד, וכך גם איסור "לא תחנם".
2. האיסור חל רק על מכירה הנותנת לקונה הנכרי אחיזה בקרקע.
אבל המכירה לפני השמיטה מטרתה הפוכה - לחזק את האחיזה בקרקע של המוכרים היהודים, שיוכלו להמשיך ולהתפרנס מחקלאות.
3. האיסור חל רק על מכירה לצמיתות, או על השכרה.
אולם מכירה זמנית, למשך שנת השמיטה בלבד, אינה נכללת לא בגדר "מכירה" ולא בגדר "שכירות", ולכן הדין אינו חל עליה.
4. לדעת אלו הטוענים שאינם רואים את המוסלמים כעובדי עבודה זרה (דעת מיעוט),ומתעלמים מהקשר האפשרי של יושבי הארץ לשבעת העממים ובכללם הכנעני ,האיסור חל רק על שבעת העממים, או על גויים עובדי עבודה זרה.
אבל אין איסור למכור למוסלמים ישמעאלים.
ולדבריו, זו אחת הסיבות שלא תיקנו היתר מכירה בזמן התלמוד: .
., ומכאן הסיק הרב קוק, שבכל הדינים הנוגעים לישיבה בארץ-ישראל אין צורך בקבלה בפני בית-דין, אלא מספיק שהגוי אינו עובד עבודה זרה, ולכן ניתן להתייחס למוסלמי כאל גר תושב.
רבנים אחרים בדורו חלקו על דעה זו: הנצי"ב כתב שמוסלמי אינו גר תושב, כי לא קיבל על עצמו גרות בפני בית-דין של ישראל: .
והחזון אי"ש כתב שאינו גר תושב כי אמונתו סותרת את התורה: .
5. האיסור אינו חל על נכרי שממילא כבר יש לו קרקע בארץ ישראל: .
האוסרים טוענים כנגד כך, שבכל המקורות העוסקים באיסור "לא תחנם", במשנה בגמרא ובפוסקים, לא נכתב חילוק בין אם לקונה כבר יש קרקע או לא.
6. במקום שיש הפסד גדול ליהודי אם לא ימכור, התירו לו למכור.
אם גוי לקח את ביתו של יהודי בכוח, מותר ליהודי לתבוע אותו לדין ולקבל תשלום, למרות שבפועל התוצאה היא מכירת הבית לגוי.
אם יהודי חייב להשכיר את השדה שלו, ואינו מוצא יהודים שישכרו אותו ממנו, יש רבנים שהתירו להשכיר לגוי.
אם יהודי גר בעיר של גויים, ורוצה לעבור לגור בעיר של יהודים, וחושש שאם יעבור - הגויים ייקחו את ביתו בכוח או יחריבוהו, מותר לו למכור את ביתו לגוי.
7. האיסור אינו חל כאשר ארץ ישראל שייכת בפועל לשלטון נכרי, כמו שהיה בזמן הכיבוש העותמאני, כשכל הקרקעות נחשבו לרכוש המלך, והחקלאים היהודים נחשבו לחוכרים בלבד: .
טענה זו בטלה לאחר הקמת מדינת ישראל: .
לֹא תַחְמֹד הוא מצוות לא תעשה מהתורה שלא לחמוד דבר השייך לאדם אחר או ללחוץ על אדם כדי להוציא מידו דבר השייך לו.
מצווה זו היא הדיבר האחרון מבין עשרת הדיברות.
בנוסף למצוות לא תחמוד, מופיעה בספר דברים מצוות לֹא תִתְאַוֶּה.
מקורה של המצווה הוא בדיבר האחרון בעשרת הדיברות: .
שני טעמים הובאו למצווה זו.
הראשון, דעת רבי אברהם בן עזרא, עוסק באיסור התורה על רגש שבלב.
בפירושו הוא מציין כי פרשנים רבים טענו כי לא ניתן לאסור רגש שבלב, אך הוא טוען אחרת.
לדבריו, לו יחשוב האדם שהדברים אותם הוא חומד (אשה, בית, רכוש חברו) לא ניתנים להשגה, הוא יפסיק לחמוד אותם.
בנוסף, הרמב"ם מציין כי הסיבה לאיסור 'לא לחמוד' היא שעל ידי ההתעסקות בתחבולת להשגת רכוש אחרים, קיים חשש שהאדם יפעל להשגתם בדרכים לא חוקיות ואף באלימות.
דוגמה לכך מופיעה בסיפור בו המלך אחאב חומד את כרמו של נבות היזרעאלי ואף דואג להמתתו.
לא תחמוד לעומת לא תתאווה
הלאו של לא תחמוד כולל את האיסור להוציא מן הזולת בתחבולות, ואף בתמורה כספית נדיבה, דבר השייך לו.
התחבולות האסורות כוללות: הפצרה חוזרת ונישנית, לחץ חברתי וכמובן כח.
העסקת המחשבות על תחבולות כאלו, אסורה גם היא, ואפילו עצם ההתאוות לנכסי הזולת או הקנאה בהם נאסרה (וראו להלן את שיטות הראשונים בהגדרת האיסור).
איסור דומה לאיסור זה הוא "לא תתאוה", ולדעת הרמב"ם ההבחנה ביניהם היא שבאיסור לא תתאוה נאסרה המחשבה.
בתלמוד מובאת ברייתא על מעמדו של החמסן, שהוא אדם הלוקח לעצמו ממון חברו ללא רשות החבר ומשאיר לו תשלום על כך.
לפי הברייתא, חמסן נפסל לעדות רק מדרבנן.
תוספות מקשים שבמקום אחר בתלמוד מספרים על רב אחא שהתרעם על זיכוי אדם שלקח ללא רשות ושילם, וענו לו חכמים: .
כלומר, לאנשים נשמע שעבירה יכולה להתקיים רק כשאדם לא משלם, אך מי שמשלם בוודאי רשאי לקחת.
מלשון זו נשמע לכאורה שדעת האנשים שונה מדעת התורה.
תוספות תרצו על כך שני תירוצים.
לפי התירוץ הראשון, צורת ההתנסחות של התלמוד לא באה לשלול את נכונותו של דין זה, ואם כן כאשר משלמים עבור החפץ אין איסור לא תחמוד.
לפי התירוץ השני, הדבר לא תלוי בתשלום אלא בהשגת הסכמת המוכר – אם נוסף לתשלום הושגה לבסוף גם הסכמת המוכר, אין איסור לא תחמוד, אפילו אם החפץ נלקח ללא ידיעתו והסכמתו.
לעומת זאת מדברי הרמב"ם נראה שגם אם הושגה הסכמת המוכר, כל עוד בוצעה העסקה ללא אישורו, עבר הקונה על לא תחמוד.
הראב"ד השיג על כך ודעתו היא כדעת התוספות שאם הושגה הסכמה אין איסור לא תחמוד.
אם כן יש כאן שלש דעות: לפי התירוץ הראשון של התוספות, אין איסור לא תחמוד אם שולמה התמורה.
לפי התירוץ השני של תוספות ולפי הראב"ד, אין איסור אם הושגה הסכמה.
לפי הרמב"ם, גם אם הושגה הסכמה יש איסור לא תחמוד.
לֹא תִּגְנֹב הוא דיבר מעשרת הדיברות, השמיני או השביעי בהתאם לשתי חלוקות מקובלות.
על פי פשוטו של מקרא, האיסור מתייחס לגנבה באופן כללי, וכך מקובל לפרש את הציווי בקרב דתות שונות ובציבור הרחב בכלל.
עם זאת, חז"ל פירשו את האיסור כמתייחס לגנבת אדם, כלומר חטיפה, בעוד האיסורים הנוגעים לרכוש נלמדים מפסוקים אחרים במקרא, מחוץ לעשרת הדיברות.
המניע לכך הוא ההנחה שעשרת הדיברות כוללים איסורים חמורים במיוחד, שהעונש עליהם הוא מוות, ולא איסורי רכוש שהעונש עליהם הוא ממוני בלבד.
בנצרות מקובל לפרש את הדיבר באופן רחב יותר, הכולל מגוון של איסורים הקשורים לרכוש.
על פי הנצרות הקתולית, הדיבר אוסר על ביצוע עוול הנוגע לרכושו של אדם אחר, ומצווה על צדק וצדקה בכל הקשור לרכוש ופירות עבודתו של אדם ולזכות לרכוש פרטי.
מרטין לותר, מייסד והוגה הנצרות הפרוטסטנטית, ראה בדיבר את רצונו של האל להגן על הזכות לרכוש פרטי.
בעיני לותר, הדיבר מקיף את כל כללי ההגינות במסחר ומוסר העבודה.
גם ז'אן קלווין, מוביל נוסף של התנועה הפרוטסטנטית ואבי הקלוויניזם, הרחיב את פרשנות הדיבר לאיסור על עשיית עושר על חשבון האחר בדרכי אי צדק.
לא שם זין הוא ספרו רב-המכר של דן בן אמוץ שיצא בשנת 1973. הספר עובד לסרט בבימויו של שמואל אימברמן שיצא לאקרנים בשנת 1987. עלילת הסרט שונה במעט מעלילת הספר.
הספר מבקר באופן מסוים את המצב בעת מלחמת ההתשה בו הייתה תחושה של רגיעה בעוד בגבול התחוללה מלחמה עם הזוועות הנלוות לה.
מצב זה השתנה עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 מספר חודשים לאחר צאת הספר.
הספר והסרט זכו להצלחה גדולה בעת יציאתם.
בסרט צפו תוך שלושה חודשים כ-450 אלף צופים, והוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
שירים מתוך האלבום "לילה לא שקט" של שלמה ארצי ליוו מספר סצנות בסרט.
עיקר עלילת הסרט היא סיפור אהבה שמתחיל בין צעירים לפני גיוס לצה"ל, רפי (איקה זוהר) ונירה (ענת וקסמן), ומסתבך בעקבות פציעתו של רפי במהלך שירותו.
רפי, בחור מלא שמחת חיים שהתנדב בצנחנים, שובר את מוֹתנוֹ בתקרית ירי עם מחבלים, והופך למשותק ברגליו, נאלץ ללמוד מחדש כיצד לבצע פעולות גופניות פשוטות כמו ישיבה ועשיית צרכים ונאלץ להתרגל לתדמית החדשה של גופו.
הדבר שמציק לו ביותר הוא אי הידיעה לגבי יכולתו המינית.
רפי לא יודע אם הוא הפך לאימפוטנט והוא אינו מקבל הדרכה לתפקוד מיני במצב נכותו.
רפי מתרחק מנירה ומסלק אותה מחייו בשל הבושה בתדמית גופו החדשה וחושב שהיא רוצה אותו מתוך רחמים אליו.
הוא נמלא חששות, נכנס לדיכאון, שוקל להתאבד.
אבי המשפחה (שמואל שילה) מנסה להתאבד ואחיו של רפי, אלי (שמואל וילוז'ני) מציל את האב.
ידידו החדש והנכה של רפי, אמנון, מנסה לשדל אותו לבדוק את תפקודו המיני עם זונה, אך רפי מסרב.
לאחר שחברו הטוב יגאל נהרג בפיגוע, רפי מחליט להתחיל להשתקם ולהשלים עם תדמית גופו.
בסופו של דבר, רפי משלים עם נכותו, חוזר אל אהובתו, נירה, ומגלה יחד איתה שכושרו המיני לא אבד.
לא שם זין הוא אלבום הסולו הראשון של הראפר הצל (יואב אליאסי).
האלבום יצא לאור בשנת 2008.
מספר סינגלים יצאו מתוך האלבום, כשהידוע ביותר בינם הוא "מענטזת 2007".
האלבום יצא לחנויות ב-1 באפריל 2008. בנוסף נכללו באלבום הסינגלים "תן לזה זמן" שבו הוא מארח את סיוון ממשפחת תאקט, ואת "צל המוות", שיר פוליטי שבו הוא מארח את סינרגיה.
האלבום מכר 5000 עותקים כבר בשבוע הראשון שלו.
את האלבום הפיק סאבלימינל, תחת הלייבל תאקט.
באלבום מתארחים גם אחיו של הצל, איתמר אליאסי מהרכב ההיפ-הופ "כלא 6", שי 360, סיוון, איציק שמלי ומטרו (שאחראי על רוב העיבודים וההפקות באלבום).
האלבום תוכנן לצאת לשוק בשנת 2007 אך בעקבות קריסת המחשב בו אוחסנו השירים התעכבה יציאת האלבום בשנה.
כמו בשאר האלבומים של אומני משפחת תאקט גם כאן יש שירים בעלי מסרים ציוניים ומיניים (כדוגמת "הציוני האחרון" ו"מענטזת" בהתאמה).
לא תום ולא שגב הוא מאמר בן ארבעה עמודים מאת חוקרי השואה טוביה פרילינג ויהודה באואר, שנכתב כביקורת על ספרו של תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה (הוצאת כתר 1991).
המאמר מאוזכר לעיתים בספרות המשנית העוסקת בפולמוס "ההיסטוריונים החדשים" בישראל .
ספרו של תום שגב עוסק בשואה, תוך בחינה ביקורתית של יחסם של ישראלים כלפיה הן במהלכה והן בעשרות השנים שלאחריה.
המאמר, לעומת זאת, בוחן אך ורק את הדרך בה טיפל שגב בפרשת יואל ברנד, הידועה גם כפרשת "סחורה תמורת דם": ניסיון להצלת יהודי הונגריה, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
במשתמע, ביקרו פרילינג ובאואר את הספר במלואו, ואף את עמדתם הכללית של חברי הקבוצה המכונה "ההיסטוריונים החדשים".
המאמר מציג תיזה, לפיה בינות ל"מגוון רב של נושאים השייכים...
לעניין המרכזי: יחס הישראלים לשואה, לישראל ולעצמם", מציע המחבר פרשנות שיטתית לציונות:
פרילינג ובאואר מציגים מספר "שיטות" ששגב (לשיטתם הם) עושה בהן שימוש:
שימוש באמצעים ספרותיים: "הוא מצרף אלה לאלה נתונים וסיפורים אישיים ורוקם מהם, עבור קורא שאינו מתמצא ברזי הפרשות המתוארות, פשר ומשמעות" (שם, עמ' 24)
תיאור חלקי של עדויות מכריעות: "אזכורים תמימים לכאורה - 'כתוב באחד הפרוטוקולים' או 'כפי שמובא באחד הפרוטוקולים' מובאים בלי לבאר את משקלם או את הקשרם" (שם, שם)
שיפוטיות אגבית: "יש הרבה חריצות משפט...
להתייצב מאחורי אבחנות עובדתיות ברורות, שהקורא יוכל לשופטן" (שם, שם)
הכפשת מחקרים אחרים: "את המחקר המקיף ביותר שנתפרסם בסוגיה זו ואת המחברת שלו, דר' דינה פורת רואה שגב כלא אובייקטיויים...
בלי להזדקק לבדיקה עניינית" (שם, שם)
שימוש חלקי במקורות משניים: "שגב דווקא מסתמך הרבה על דינה פורת...
מי שטורח ללכת לספרה, מוצא לעיתים קרובות שמסקנותיה...
אחרות לגמרי ממסקנותיו של שגב.
אין הסבר, העיקר שמספר העמוד נכון." (שם, שם)
לאחר פרישׂה של "שיטות הטעיה" אלו, מתארים פרילינג ובאואר מנגנון ביקורתי מרכזי לשיטתם אצל שגב:
לב המאמר עוסק בניתוח מפורט של פרשת ברנד, וטוען כי לפחות בפרשה זו, מסקנתו של שגב שגויה באופן שלא ניתן לקבלו כפרשנות לגיטימית.
בסיכום חריף במיוחד, טוענים הכותבים לכלליות הניתוח שהציגו בעניין פרשת ברנד, לגבי הספר כולו, ולגבי ההיסטוריונים החדשים ככלל:
בפולמוס ההיסטוריה החדשה למאמר מקום ייחודי, שכן הוא מתפלמס לא על מה שרלוונטי לפעולות ותוצאות אלא על היעדר פעולה או ביתר דיוק היעדר תוצאה.
בנוסף, המאמר אינו יוצא כנגד תיאור של מלחמת העצמאות או הנכבה, המהווה את לב הפולמוס, אלא דן בתגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה.
בעוד אשר היסטוריונים חדשים אחרים, כדוגמת אילן פפה, תיארו את הציונות ובמשתמע את היישוב היהודי בתקופת המנדט כשלוחה פעילה של קולוניאליזם אירופאי, הרי שגב כתב תיאור המהווה במידה מסוימת גרסה של אסכולת הפלסטינוצנטריות שהועלתה במקור על ידי שבתאי ב.
בית-צבי בספרו "הציונות הפוסט אוגנדית במשבר השואה": זו אינה עולה בקנה אחד עם תפיסת הציונות כקולוניאליזם, המשויכת בדרך כלל להיסטוריונים החדשים.
המאמר מסתיים בעמוד 28, תוך הותרה של כחצי עמוד פנוי.
עורכי עתון 77 בחרו לשלב בעמוד זה, בצד שורות הסיכום של המאמר, את שירו של צ'רלס בוקובסקי, אה, בתרגומו של רוני סומק:
זה לא יגמר לעולם, לא תהיה
ישועה, לא רחמים, שום דבר חי
המערכת ציינה כי "צ'רלס בוקובסקי נחשב במשך שנים ל'פה המלוכלך' של השירה האמריקאית.
שיריו חיטטו בפחי הזבל והשתכרו מויסקי בברים הפחות מעונבים".
יחד עם המאמר הקודם של פרילינג, שימש המאמר כתשתית עובדתית למאמר נוסף - "פוסט ציונות - תהליכי הבכרה בזהות סדוקה", שפורסם על ידי פרילינג באסופה "תשובה לעמית פוסט ציוני" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2003).
"תהליכי הבכרה" הוא המאמר הפותח את האסופה, ומשמש לה כעין מבוא כללי.
ב"תהליכי הבכרה" מציע פרילינג הסבר לתהייה בדבר מקור ההטיה השיטתית של שגב ושל ההיסטוריונים החדשים, כמעין שילוב של תהליכים פנימיים לישראל והעלייה בדומיננטיות של הגישה הפוסט-מודרנית כטכניקה היסטוריוגרפית.
ביהדות, הוא איסור למנוע מבהמה לאכול את המאכל עליו היא עושה את מלאכתה.
השור המוזכר בפסוק מתפרש כדוגמה בלבד, והוא הדין לכל בעל חיים העושה מלאכה.
כמו כן, הדישה מהווה דוגמה בלבד לכל מלאכה בדבר הצומח בקרקע, ואפילו חמור הנושא תבואה – יש לאפשר לו לאכול ממנה.
איסור זה נמנה כאחד מתרי"ג המצוות [אם כי הוא נזכר במשנה רק פעמים ספורות], והעובר עליו במזיד נענש על ידי בית הדין בעונש מלקות.
אם מדובר בבהמה שהושכרה למלאכה זו – החוסם אותה צריך גם לפצות את בעל הבהמה ולשלם לו את כמות המזון היומית המקובלת של הבהמה, שכן שכירת הבהמה כוללת, גם אם לא נאמר הדבר בפירוש, התחייבות לתת לה את מזונה.
טעם המצווה, לדעת מחבר ספר החינוך, הוא הרחמנות על בעלי החיים, וכתוצאת לוואי – גם הגברת הרחמנות על בני אדם.
הלכה דומה קיימת גם לגבי פועל העושה מלאכה, שיש לאפשר לו לאכול ממנה בשעת עבודתו.
חז"ל דימו את שתי ההלכות זו לזו, ולמדו את פרטי הדינים מתוך השוואה הדדית ביניהן.
גם הרמב"ם הכליל נושא זה של איסור חסימת הבהמה במסגרת "הלכות שכירות", העוסקות בזכויותיו של פועל שכיר.
האיסור נאמר הן על בעל השור עצמו, והן על השוכר שור לעשות בו מלאכה כלשהי.
האחריות על קיום ההלכה מוטלת על המעביד את הבהמה ולא על הבעלים.
לפיכך, ישראל ששוכר פרה מגוי – חייב לאפשר לה לאכול, ומנגד, ישראל שמשכיר פרה לגוי – אינו צריך לוודא שהיא תאכל.
עם זאת, אסור לישראל ליזום את הדבר ולבקש מהגוי לחסום את הפרה במהלך עבודתה.
התבואה המדוברת היא דווקא כזו המתאימה לאכילת הבהמה.
מותר לחסום את הבהמה אם המזון עלול להזיק לה, אפילו אם היא רוצה לאכול.
מותר לחסום גם כאשר יש סיבה הלכתית למנוע מן הבהמה לאכול (למשל כאשר התבואה היא תרומה), אבל במקרה זה צריך לתת לה מזון חלופי בסל הסמוך לפיה, מפני מראית עין, שלא ייראה כעובר על האיסור.
כמו כן, מותר לתת לבהמה מזון חלופי זול יותר לפני הגעתה אל הדייש, כדי שתשבע ולא תאכל ממנו.
החסימה הכלולה באיסור היא חסימה ישירה, על ידי מחסום פיזי, או גם על ידי "חסימה בקול", כשהאדם מונע בצעקתו את הבהמה מלאכול.
חסימה עקיפה, כגון על ידי השארת בנה של הפרה מבחוץ, אסורה גם היא, אבל אין עונש על העושה זאת.
כאשר דשים בתרומה, אין נוהג איסור חסימה מדאורייתא, אבל מדרבנן, משום מראית העין עליו לשים מעט מאותו יבול בסל על צוואר הבהמה.
הפסוק "לא תחסום שור בדישו" נכתב בתורה מיד לאחר הפסוקים על אודות חיוב המלקות לעושה עבירה, בספר דברים: .
איסור שחסר בו אחד המאפיינים הללו – אין עליו עונש מלקות, כי "לא דמי ללאו דחסימה" (=אינו דומה לאיסור החסימה).
לא נוהגים בימינו לענוש במלקות, הן על פי חוקי המדינה והן על פי כללי ההלכה, בהיעדר סמכות לדיינים.
בשנת 1951 פורסם דוח פנימי חריף שמתח ביקורת על שחיתויות שהתגלו בסוכנות היהודית.
מעט מאוחר יותר דוד בן-גוריון, ראש הממשלה של ישראל דאז, ביקש למנות את לוי אשכול לשר החקלאות והפיתוח.
עורך עיתון מעריב באותה תקופה, עזריאל קרליבך, יצא כנגד המינוי בטענה כי אשכול, אז גזבר הסוכנות, התיר חריגות מהמינהל התקין.
תגובתו של אשכול הייתה "לא תחסום שור בדישו", והוא נימק זאת בכך שבפרדסי פתח תקווה התירו הפרדסנים לפועליהם לקחת עימם פרי הביתה.
דבריו של אשכול, שלכאורה הכשירו מעשי שחיתות, זכו לביקורת נוקבת.
איסור זה הוא חלק מאיסור גדול יותר הנקרא כלאיים, שאוסר לערב יחד דברים ממינים שונים, כגון לזרוע מינים שונים יחד או להכניס בבגד צמר ופשתן יחד (שעטנז).
כאמור, מקור האיסור הוא הפסוק:
אולם במשנה נאמר שאיסור זה נאמר על כל שני סוגים שונים של בעלי חיים, ולאו דווקא על שור וחמור שצוינו במקרא, אלא שדיבר הכתוב בהווה.
פעולה משותפת של אדם עם בעל חיים מותרת.
לדעת הרמב"ם, התורה אסרה לחרוש רק בשיתוף בין בעל חיים טמא לטהור, והרחבת האיסור גם לשני סוגים טהורים או טמאים היא תקנת חכמים.
לעומתו, סבורים ראשונים אחרים שהאיסור לחרוש בכל הסוגים הוא מדאורייתא.
גם היקף הפעולות האסורות הורחב בתורה שבעל פה: לא רק החרישה אסורה, אלא גם משיכה של עגלה או משא כלשהו ביחד, והדבר נחשב כאיסור הכתוב בתורה.
במשנה הוזכר גם איסור "להנהיג" בעלי חיים אלו יחד, ונחלקו המפרשים בפירוש הדברים: יש אומרים שאסור להוביל שני מיני בעלי חיים הקשורים יחד, אפילו אם אינם עושים כל מלאכה.
ויש אומרים שהאיסור להוביל נאמר דווקא כאשר הם עושים מלאכה כלשהי, אך גם נשיאת החבל שבו הם קשורים נחשבת כמלאכה לעניין זה.
מי שמוסר את שורו לגוי - אינו צריך לוודא שהלה אינו חורש בו עם חמור (בניגוד לאיסור העבודה בבהמה בשבת, למשל, שבעניינו בעל הבהמה צריך לוודא שהאיסור נשמר ובהמתו נחה בשבת).
היושב בעגלה שמונהגת על ידי שני מיני בעלי חיים - עובר על איסור, גם אם אדם אחר הוביל אותם, מפני שישיבתו שם מדרבנת את בעלי החיים למשוך את העגלה.
שור פסולי המוקדשין - בתלמוד נאמר ששור שהיה מיועד לקורבן ונפסל (למשל, כשנוצר בו מום הפוסל אותו מהקרבה במקדש) - אסור להנהיג אותו, מפני שהוא נחשב כמורכב משני מינים: במובן מסוים עדיין יש בו קדושה, ובמובן אחר הוא כבר הפך לחולין.
המפרשים מציינים כמה נימוקים לאיסור: יש סוברים שחרישה משותפת של מינים שונים כרוכה בצער בעלי חיים, מפני שכוחם אינו שקול, והשיתוף בין שניהם מפריע לשניהם.
הסבר אחר: החמור, שאיננו מעלה גרה, מצטער בראותו את השור מעלה גרה ואוכל בשעה שלחמור אין אוכל.
בהשראת נימוק זה, למד מכאן לקח הנוגע גם להתנהלותם של בני אדם:
הסבר שונה לגמרי לאיסור זה הוא, שזהו סייג מפני איסור כלאיים: כשם שאסור להכליא בין שני מינים - כך אסור גם להעביד אותם יחד, כדי שלא יזדווגו.
נימוק זה משתקף מדברי חז"ל, שהכלילו את האיסור במושג "כלאיים".
בביטוי שיש המייחסים לאבן עזרא בהסבירו את כללי החריזה משתמש פסוק זה בשינוי קל בשביל להדגים מהו חרוז משוכלל, וכך הוא כותב:
לא תחרוז בשור ובחמור יחדיו
קח את השור אל המישור
ואת החמור אל הר המור
הכוונה היא שהמילים 'שור' ו'חמור' אינן חרוז טוב כי אינם נגמרים באותם הברה, אך 'שור' ו'מישור', וכן 'חמור' ו'הר המור' הם כן חרוז טוב.
לא תִקּוֹם ולא תִטּוֹר הן שתי מצוות לא תעשה הקשורות זו לזו ועוסקות ביחסי הגומלין שבין אדם לחברו.
מצוות לא תיקום אוסרת על נקמה באדם מישראל, בעוד מצוות לא תיטור אוסרת אף על זכירת החטא של האדם ושמירת רגשות עוינים כלפיו.
שתי המצוות נזכרות בתורה בספר ויקרא בפרשת קדושים ():
הוא איסור להשיב לחבירו רעה על הדבר הרע שעשה לו, אפילו אם אדם מבקש מחברו טובה ונענה בשלילה, אסור לאותו אדם לסרב לבקשת חברו למחרת היום רק מתוך רצון להחזיר לו רעה תחת רעה.
הוא איסור לזכור בלב את הדבר הרע שעשה לו חבירו, ואפילו אם אדם סירב לעזור ואחר כך מבקש עזרה בעצמו, מצווה לעזור לו ולשכוח רעתו.
ולכן אדם שעוזר לחברו אך מזכיר לו את רעתו, באמירה כגון "אני לא כמוך, שאתה לא עזרת לי ואני עוזר לך", אף על פי שלא עבר על מצוות לא תיקום, עובר הוא על מצוות לא תיטור.
טעם המצווה הוא כדי להרבות אהבה ואחווה בעם ישראל ולמנוע מריבות וכעסים, שאם האדם ינקום בחברו אין לדבר סוף ויישארו שונאים אחד לשני כל ימי חייהם.
בספר החינוך מסביר שמטרת המצווה וסיבתה היא שהאדם ידע שכל מה שקורה לו טוב ורע מגיע מה', ואם חברו עשה לו רע כנראה היה זה רצון ה', ולכן אין לנקום באדם הפוגע.
ובכלי יקר כתב שטעם המצווה הוא כי אין ראוי להחשיב את הגוף והממון עד כדי נקימה, והעיקר בחיים הוא המצוות ורק אותם ראוי להחשיב.
בתלמוד נאמר שאיסור נקימה ונטירה נאמר רק על פגיעה ממונית, כמו בדוגמה לעיל שאדם מסרב להשאיל חפץ לחברו, אבל מותר להגיב על צער פיזי או עוגמת נפש, אם הפוגע לא ביקש את סליחת הנפגע.
כך סיכם זאת רבי מנחם המאירי בפירושו שם:
אמנם הרמב"ם אוסר נקימה ונטירה באופן גורף, ולא ציין הבחנה זו בין ממון לבין צער אחר, והרב ברוך אפשטיין מסביר שהרמב"ם למד שכל מה שנאמר בתלמוד שבצער הגוף מותר לנקום זה דווקא בתלמיד חכם.
בספר חפץ חיים מסיק להלכה שיש להימנע מלנקום בכל מקרה, משום שההיתר לנקום על צער הגוף שנוי במחלוקת, ומחמת הספק צריך להחמיר בדבר ("ספק דאורייתא - לחומרא").
רבי שמעון גרינפלד מבחין בין מניעת טובה, שאינה אסורה על פי התורה וממילא אסור לאדם ליטור עליה שנאה, לבין אדם המזיק לחבירו שלו מותר לאדם אחר ליטור שנאה.
בזאת הוא מסביר את האמור בתלמוד, ש.
מכיוון שאסור לקרוא לאדם אחר "רשע", ומדבר בעשה רע ולא רק במניעת טובה.
הרמב"ן אומר שבפגיעה שיש לו עליו תביעה משפטית אין איסור לנקום:
הרמ"א אומר שכל האיסור לנקום זה דווקא שלא בשעת מריבה, אבל בשעת מריבה שאחד מרביץ או מבייש את השני מותר לו להחזיר, כי אי אפשר לאדם לשמוע ולא לענות מתי שמגדפים אותו.
לא תפחידונו הייתה אוניית מעפילים שארגן "המוסד לעלייה ב'" של "ההגנה".
שמה היה ביטוי של מחאה כלפי שלטונות המנדט הבריטי שהתנגדו להעפלה.
"סאטורנה" (וגם "Maria Christina" ) הייתה אוניית משא מסוג סקונר (schooner).
נבנתה ב-1946, הייתה עשויה עץ, בעלת שני תרנים וסיפון אחד.
בעלת מנוע דיזל מדגם אנסלדו איטלקי, 300 כ"ס.
"לא תפחידונו" – אוניית מעפילים
האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באמצעות אגיס קבלן אוניות מיוון, עבור הרוכש פראטלי ד'אמיקו (Fratelli D'Amico).
הוכנה להפלגה על ידי בעלי מלאכה מקומיים ומלווי הספינה, ונבנו בה דרגשי לינה.
הספינה צוידה בסירת עץ ל-10 בני אדם ושלוש סירות גומי.
בעיצומן של ההכנות נשלחה ללב ים לחלץ ספינה ששקעה.
וכן צוידה ב-21 טון דלק (טון וחצי ליום), מזון ל-14 יום, מכלי מים 30 טון.
מפקד האונייה היה גד לסקר איש הפלי"ם ולצדו פנחס מישקוב, והגדעונית הייתה צפורה רוזן.
לרשותם עמדו שני מקלטים, שני משדרים, ושני גנרטורים.
עבור המלווים אנשי הפלי"ם נבנה סליק בחרטום מתחת למחסן המזון.
רב החובל ושמונת הימאים היו כולם איטלקים.
853 המעפילים הגיעו מאתרים אחדים באירופה: הונגריה, רומניה, צ'כיה, פולין.
חלקם היו חברי תנועות נוער ציוניות; רובם בגיל 30 ומעלה.
הם נאספו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' באתרים שונים באזור ההעמסה וכן בצפון איטליה.
הם נעו בקבוצות קטנות של 30–40 בני אדם; והגיעו במשאיות, ברגל וברכבת, מאנקונה בצפון איטליה, הגיעו 300 איש.
אלה מהם שנסעו ברכבת לוו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' שעלו בתחנת פזארו לבושים מדים של הצבא האמריקאי.
קבוצה נוספת הגיעה ב-8 בדצמבר באוטובוס.
האונייה יצאה מפשה רומנה, עיירת דייגים.
זאת על פי מה שספרה עדה סרני שנכחה במקום.
באונייה היו כ-250 תינוקות עד גיל שנתיים ונשים רבות בהריון.
זאת האונייה הראשונה שיצאה לאחר הצבעת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר.
ההעמסה הייתה באזור צ'יוויטווקיה בחוף המערבי של איטליה מול קורסיקה.
ההעמסה נעשתה בחשאי, בעזרת סירות בשעה 03:00 ב-10 בדצמבר, ונמשכה עד עלות השחר של 11 בדצמבר.
להפלגה הצטרפו ארבעה אנשים מצוות הפקה שעסק בצילומי הסרט הבלתי חוקיים (נקרא גם בשם "לא תפחידונו"), על ההעפלה מאירופה: הסופר האמריקאי מאיר לוין שהפיק וביים את הסרט, השחקנים טרסקה טורס ויענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי), והצלם ברטראן הס.
אלומות האור החזקות הביאו למקום ההעמסה על החוף כפריים רבים ששוכנעו על ידי פעילת העלייה עדה סרני כי הם מצלמים סרט על מלחמת העולם השנייה ותו לא.
הכפריים ביקשו לעזור ואכן עזרו בהעמסה והשטת הסירות, ואף באו על שכרם.
בשנת 1950 כתב והוציא לאור מאיר לוין גם ספר אוטוביוגרפי שבו תיעד את מהלך הסרטת הסרט, בשם In Search.
בעלותם לסיפון התארגנו המעפילים בקבוצות על פי השתייכותם הארגונית, וחולקו להם תפקידים.
הפליגה ב-11 בדצמבר 1947 מפשיה רומנה באיטליה.
האונייה יצאה ללא בעיות, אל נתיב השיט המתוכנן: דרך מצר מסינה, כרתים, אלכסנדריה, לאורך החוף המצרי.
ביום השישי התחוללה סערה עזה.
דגל טורקי שהניפה הספינה ושמה המוצהר "קבאצ'ו", לא הטעו ולא מנעו מהבריטים לעקוב אחריה.
ב-22 בדצמבר ב-10:10 הופיע מטוס בריטי מדגם ליברטי, שחג כעשר דקות.
ב־18:00 בקירוב הגיעו ארבע משחתות.
המלווים והמעפילים קבלו הנחיות: כי אין להתנגד בלב ים; אם ייתקלו במשחתת זרה יאמרו כי מפליגים עם מטען לאלכסנדריה.
אם ישתלטו הבריטים על הספינה, והמלווים נצטוו להתערב בין המעפילים ולהמשיך עימם לקפריסין, להמשיך בקשר עד לרגע ההשתלטות, ואחר כך להחביא את המכשירים.
ב־23 בדצמבר ב-06:30 בבוקר, במרחק 90 מיל מהחוף, השתלטו הבריטים על הספינה ללא התנגדות.
ב־10:15, ב-23 בדצמבר, הועברו האנשים לספינת הגירוש "אושן ויגור".
עיתונאים וצלמים סיקרו את הפעולה.
המעפילים, יחד עם אנשי הצוות שהתערבבו בהם נשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
לא תאכלו על הדם הוא ציווי הלכתי המופיע בפרשת קדושים, בחומש ויקרא.
על פי התורה שבעל פה, נגזרים ממנו איסורים רבים.
פשט הפסוק עוסק באיסור על מעשה הקשור בכישוף ועבודה זרה, כפי שמראה המשך הפסוק: "לא תנחשו ולא תעוננו" העוסק בצורות שונות של כישוף.
נראה שהאיסור הוא על אכילת בשר, מיד לאחר שחיטתו, כאשר הדם עדיין גלוי על הארץ.
הרמב"ם והרמב"ן מסבירים שלעובדי האלילים היה מנהג לאכול את הבשר כאשר הדם גלוי משום שהם האמינו כי השדים אוכלים את הדם ובכך הם מתרצים, והאדם האוכל מקבל קשר לשדים שיכולים לגלות לו עתידות.
התורה רצתה לגדוע את האמונה הזאת ולכן אסרה את המעשה.
לפי הרמב"ם, זו הסיבה גם למצוות כיסוי הדם, ומצוות זריקת הדם שבקרבנות.
התורה שבעל פה לומדת מפסוק זה מספר איסורים.
איסור אכילת אבר מן החי (אכילת הבהמה בעוד היא חיה).
איסור אכילת בשר קדשים לפני זריקת הדם.
איסור לבית הדין לאכול באותו יום בו הוציאו אדם להורג.
לימוד שבני משפחתו של הרוגי בית דין אינם עורכים סעודת הבראה.
אזהרה לבן סורר ומורה, כלומר 'לא תאכלו אכילה שתהרגו עליה' ומכאן נלמד האיסור לנהוג כבן סורר ומורה שבתורה מפורש רק עונשו .
איסור אכילה לפני התפילה (אין לאכול קודם שמתפללים על הדם) - אף על פי שהגמרא מציינת את הפסוק כמקור, כתבו הראשונים שמדובר באיסור מדרבנן, והפסוק הוא אסמכתא בלבד..
על כל האיסורים הללו, אין עונש מלקות, כי לאו זה הוא "לאו שבכללות", כלומר לאו שלומדים ממנו איסורים רבים, ולכן לא לוקים משום לאו זה.
לא תהיה לו כנושה היא איסור לא תעשה מדאורייתא, האוסר על מלווה לדחוק את הלווה לתשלום חובו, מעבר למה שהלווה מחויב על פי הדין.
כאשר יש ללווה נכסים אין בעיה הלכתית של "לא תהיה כנושה", מאחר שלפי ההלכה הלווה מחויב למכור את נכסיו כדי לפרוע את החוב.
אם אין ללווה נכסים, אסור לתבוע אותו בשום דרך ויש להמתין עד שירווח לו.
מקור האיסור בפסוק מפורש בתורה:
מבואר ברש"י שמותר למלווה להתעניין ולשאול אך אסורה לו הדחיקה בחזקה.
הרשב"ם במקום מסביר כי האיסור הוא לדחוק את הלווה לתת משכון כנגד הלוואתו, עקב העובדה שאין לו מה לשלם.
ומדבריו משתמע שאין איסור לדוחקו לשלם הלוואתו אלא האיסור חל על לקיחת משכון בלבד אמנם בפוסקים לא הובאה שיטתו זו.
ספר החינוך הסביר כי: "משרשי המצוה, לקנות לנו מדת החסד והחנינה והחמלה, וכשיהיו קבועות לנו אז נהיה ראויין לקבלת הטובה ויושלם חפץ השם יתברך בנו שחפץ השם יתברך להטיב בעולם הזה ובעולם הבא".
בגמרא מובא דיון שהתנהל בבית המדרש: "כי אתא (כאשר בא) רב דימי, אמר: מנין לנושה בחבירו מנה, ויודע שאין לו, שאסור לעבור לפניו?
תלמוד לומר: לא תהיה לו כנשה.
רבי אמי ורבי אסי דאמרי תרוייהו (הסכימו שניהם ש): כאילו דנו בשני דינין, שנאמר: הרכבת אנוש לראשנו באנו באש ובמים"
הרמב"ם, בהלכות מלווה ולווה: "כל הנוגש העני והוא יודע שאין לו מה יחזיר לו, עובר בלא תעשה שנאמר לא תהיה לו כנושה".
ובהלכה הבאה כתב שאסור להיראות לפניו.
וביאר דבריו הלחם משנה שעל התביעה עובר בלאו ועל ההתרָאוּת לפניו עובר באיסור דרבנן.
מלווה התובע לווה בבית דין
לא תלך רכיל בעמיך היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור להעביר מידע שעלול לסכסך, או לספר לשון הרע.
בתורה ישנו איסור על רכילות , ומבואר בתלמוד () שנכלל בזה לאסור על דיין שהיה מהמיעוט המזכה לספר למחויב שהוא היה מהמזכים ופלוני ופלוני חייבוהו, והוסיפו על כך גם את הפסוק , המלמד לאסור לספר כל דבר הנאמר לאדם על סמך אמון שלא יספר.
המרגל בחברו עובר בלא תעשה, שנאמר: 'לא תלך רכיל בעמיך'.
ואף על פי שאין לוקין על דבר זה, עוון גדול הוא, וגורם להרוג נפשות רבות בישראל, לכך נסמך לו 'לא תעמוד על דם רעך'...
זה שטוען דברים והולך מזה לזה ואומר כך אמר פלוני כך וכך שמעתי על פלוני, אף על פי שהוא אמת, הרי זה מחריב את העולם.
יש עוון גדול מזה עד מאד, והוא בכלל לאו זה, והוא לשון הרע, והוא המספר בגנות אף על פי שאומר אמת.
אבל האומר שקר, נקרא מוציא שם רע על חברו (רמב"ם דעות ז א-ב).
הכסף משנה מדייק ברמב"ם שהרכילות אסורה גם כשהמדבר סבור שאין בזה גנאי, עצם הפעולה של הטענת דברים מזה לזה, הרי זה נכלל באיסור רכילות.
אמרו חכמים: שלוש עבירות נפרעין מן האדם בעולם הזה ואין לו חלק לעולם הבא, עבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים, ולשון הרע כנגד כולם...
ולא נחתם גזר דין על אבותינו במדבר אלא על לשון הרע לבד...
ויש דברים שהן אבק לשון הרע, כיצד...
שיאמר שִתקו מפלוני, איני רוצה להודיע מה אירע (רמב"ם דעות ז).
על פי היהדות, חברה לא יכולה להתקיים כאשר יש רכילויות ולשון הרע בין אחד לשני, רכילות גורמת לריבים וסכסוכים, חברה אנושית ללא רכילות היא חברה טובה יותר.
רש"ר הירש כותב "במקום שרוח רכילות שולטת, אין להאמין בריע ואין לבטוח באלוף, כל אדם חייב לשמור פתחי פיו, לבל יספר לאחר על ענייניו הפרטיים" (הרב הירש פרשת קדושים פרק יט פסוק טז).
לא תודה הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-28 במרץ 2017 ביחד עם צאת אלבום האולפן ה-23 שלה, שרה שרה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות.
השיר הגיע למקום השני במצעד ה-TV של מדיה פורסט, בשל הקליפ שיצא ביחד איתו.
השיר נכתב והולחן על ידי הנרי והופק על ידי עוזי ג'ורג'.
מילותיו של השיר מדברות על מערכת יחסים שקרתה בין חדד לבחור, אשר נפגעה עקב דברים שהוא עשה וכתוצאה מכך, גרמה לחדד להיפגע בצורה בלתי הפיכה.
רבים טוענים כי הקליפ של "כולם באילת", של הזמרת עדן בן זקן, הוא העתק של הקליפ הזה.
מאקו אף דיברו על כך באחת מן כתבתם.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם במלון פולי האוס, על ידי עוזי ג'ורג'.
בקליפ, מגלמת חדד את רוב הדמויות, כאשר בכל דמות היא לובשת בגדים אחרים, חובשת עשרות פאות ומאופרת בשלל סגנונות שונים.
מאקו ערכו מחקר מעמיק על הקליפ בשל הופעת המספר 143 לאורך כל הקליפ.
על פי אתר הסלנג אורבן דיקשיונרי, 143 פירושו "I Love You", על פי מספר האותיות שמופיעות בכל מילה.
ב-"I" יש אות אחת, ב-"Love" ארבע אותיות וב-"You" שלוש.
אחד, ארבע, שלוש והנה המספר 143.
עלילת הקליפ מתרחשת ברחבי בית מלון עם תחושה עתידנית, והדמויות בו סובלות מניכור ובידוד.
הן לא מתקשרות כלל אחת עם השנייה, ומזניחות את הקשרים האישיים ביניהן.
כולן גם מגולמות על ידי חדד בעצמה (פתקי האהבה של שרית חתומים בראשי התיבות שלה: .S.H, והם מחולקים לדמויות על ידי בנה שמניח אותם ליד מפתן הדלתות שלהן) ולכן משקפות יסודות שונים מהנפש של אותה הדמות.
ככל הנראה הפתקים מסמלים את יצירת הקשר האנושי בין הזרים.
לא תגורו מפני איש היא מצוות לא תעשה מהתורה האוסרת על הדיינים לנהוג מתוך פחד כלפי האנשים העומדים לדין.
מקור המצווה בפרשת דברים, בתיאור האירועים שקרו בהר סיני:
מצווה זו היא אחת מתרי"ג המצוות.
הרמב"ם בספר המצוות מונה מצווה זה כמצווה רע"ו במניין מצוות לא תעשה
לא תישא שמע שווא היא מצוות לא תעשה מהתורה האוסרת להקשיב או להאמין לכל צורה של לשון הרע.
מצווה זו כוללת גם איסור על דיין להקשיב לטיעוניו של בעל דין אחד בלא ידיעתו של בעל דין אחר.
המצווה מופיעה בפרשת משפטים בפסוק:
תרגום ירושלמי מבאר: [בתרגום לעברית: לא תקבלו דברי שקר מאדם המאשים את חברו בפניך, ולא תשלב ידך עם רשע כדי להיות עד שקר.]
רש"י מפרש שהפסוק עוסק בשני עניינים שונים הנכללים במצווה:
ובהסבר פרטי המצוה והעמידה מול דברי לשון הרע שאדם כבר שמע כתב החפץ חיים
אך אם לא מוצאים סיבות כאלו ולהאמין לעובדה פירושה לקבל את הגנות – חובה שלא להאמין שהדברים התרחשו.
ונראה שברוב רובם של המקרים אפשר להצליח להסתכל עליהם במבט של כף זכות והטלת ספק בגנות ואין צורך להניח שהמספר משקר.
ספר החינוך מבאר את טעם המצווה במילים חריפות על הסכנה הגלומה בכל קרבה לדיבור שאינו אמת:
כמו כן, טוען "אורחות צדיקים" כי רק באמצעות גערה בדוברי שקר ניתן להפסיקם, וכל המקשיב ומסביר פנים ללשון הרע כאילו אמר את הדברים בעצמו:
על מצווה זו אמרו חז"ל:
ההלכה היא, כאמור, שאסור לדיין לשמוע את אחד הצדדים שלא בנוכחות הצד השני.
יחד עם זאת, הרמ"א מתיר לשמוע את אחד הצדדים לבדו כאשר אין לדיין ידיעה שהתיק יובא להכרעתו.
בנסיבות כאלה יהיה מותר לדיין לבסוף לדון בתביעה בתנאי שהצד הנגדי מודע לכך שהדיין כבר שמע את דברי הצד השני.
הסמ"ע מסביר שכאשר הדיין אינו יודע שידון בתיק, אין דברי הטוען נכנסים כל כך באזניו.
לֹא תַעֲרֹץ מִפְּנֵיהֶם היא מצוות לא תעשה שלא לחשוש מהאויב בשעת מלחמה ושלא לברוח מפניו.
איסור זה נזכר בתורה כמה פעמים:
עיקר האיסור נזכר בפרשת עקב, בדברי משה רבנו לפני פטירתו, בנאומו לעם ישראל, כשהוא מצווה אותם על זמן כניסתם לארץ והוא מדגיש כי אל להם לפחד מהגויים יושבי הארץ אף שהם רבים: כמו כן נזכר הדבר כבר בתחילת דברי משה על העם בפרשת דברים:.
כמו חוזרת התורה על איסור זה, בפרשת כהן משוח מלחמה:.
במדרש תנאים נאמר: "לא תירא מהם - הרי זו אזהרה".
ר"י פרלא מציין שבעל הלכות גדולות ורס"ג באזהרות שלו אינם מונים את הלאו הזה.
הרמב"ם מנה מצווה זו כאחת ממצוות לא תעשה "שלא ייראו אנשי המלחמה ולא יפחדו מן אויביהם בשעת מלחמה".
על דברי הרמב"ם אלו, העירו הראב"ד והרמב"ן שפסוקים אלה הם הבטחה ולא מצווה.
ביישוב דברי הרמב"ם כתב הכסף משנה שהרמב"ם מפרש את הפסוקים כפשוטם, ולכן "לא תערץ" "לא תירא" וכיוצא בהם הם איסור ולא הבטחה.
גם רבנו יונה מונה בספרו שערי תשובה מצוות לא תעשה על מורא, אם כי בדבריו איסור המורא אינו רק בנושא המלחמה, אלא בכל צרה שבאה לאדם:
בספר החינוך כתב: "ונוהגת מצווה זו בזכרים כי להם להלחם בזמן שישראל על אדמתן".
והעיר על כך בעל מנחת חינוך שבמלחמת מצווה גם נשים יוצאות למלחמה, ואז מחויבות גם הן בלאו זה.
מביא עצמו לפחד - בעל מנחת חינוך תמה על דברי הרמב"ם, והרי הירא ורך הלבב, שלשיטת רבי יוסי הגלילי הוא הירא מעבירות שבידו, אם הוא ירא כפשוטו, שמע קול קרנות והרתיע, יש לו עבירה בידו, שעבר על "לא תערץ מפניהם".
הר"י פרלא הסביר שאין עבירה למי שחושש מהמלחמה אלא למי שמביא את עצמו לידי פחד כגון שמהרהר בדברים המביאים לפחד.
בשעת המלחמה - המשך חכמה סובר שכל האיסור הוא רק בשעת המלחמה ממש ולא לפני כן (ובכך גם כן מיושבת קושיית המנחת חינוך).
שני תנאים אלה מדייקים האחרונים מלשון הרמב"ם: .
שכר מי שמקיים את המצווה
הרמב"ם כותב הבטחה מיוחדת לגבי שכרו של מי שמקיים את המצווה: .
לֹא תַעֲשׂוּן אִתִּי הוא מצוות לא תעשה האוסרת על עשיית פסלים.
על פי דרשת חכמים האיסור כולל עשיית דמות אדם, שמש, ירח וכוכבי השמיים, וכן מלאכים שונים.
ישנה מחלוקת בראשונים האם האיסור כולל גם ציור ותחריט או רק תבליט או פסל.
איסור נוסף שנלמד מהפסוק הוא עשיית בית וכלים כדוגמת בית המקדש וכליו.
לאחר מעמד הר סיני, ה' אמר למשה שעם ישראל ראו בעת המעמד שה' דיבר אליהם מן השמיים ושאסור להם לעשות אלוהי כסף וזהב:
את המילים "לא תעשון אתי" דרשו חז"ל כאיסור לעשות את "מה שאיתי", כלומר פסלים של מלאכים וגרמי שמים: .
בתלמוד מסופר שרבן גמליאל עשה צורות של לבנה כדי לחקור בעזרתן את העדים שבאים להעיד על קידוש החודש.
הגמרא דנה כיצד מותר היה לו לעשות כך, הרי מכוח הפסוק "לא תעשון איתי" למדו חכמים שאסור לעשות דמות של גרמי השמיים.
מתוך המשא ומתן בסוגיה עולה שישנו איסור ליצור דמות אדם, דמות מלאכים שונים, דמות חמה ולבנה, וכן לבנות בית וכלים בדמות בית המקדש וכליו.
מחלוקת הראשונים לגבי ציור או תחריט
ישנה מחלוקת בראשונים האם בכל פרטי האיסור רק תבליט אסור, אך ציור או תחריט מותר.
יש אומרים שתמיד האיסור הוא רק בתבליט, יש אומרים שלגבי איסור עשיית פסל בדמות אדם ומלאכים האיסור הוא בתבליט, אך לגבי גרמי השמיים שנראים לנו בשמיים כשקועים, גם תחריט או ציור אסור.
יש אומרים שאדם אסור רק בתבליט, אך מלאכים אסורים גם בציור כמו גרמי השמיים.
ויש אומרים שגם לגבי אדם ומלאכים אף תחריט או ציור אסור.
האם ציור קל יותר מתחריט
הריטב"א סובר כי ציור הוא כתבליט לכל דבר, ולכן יאסר במקום האסור בו תבליט.
לדעת המהר"ם מרוטנבורג, מצד אחד ציור אדם או כוכבים מותר, אך מאידך פיסול ואף תחריט אסור לא רק באדם, מלאך וגרמי השמיים, אלא גם פיסול או יצירת תבליט או תחריט של בעלי חיים כלשהם.
גם לדעת הט"ז, ציור שאין בו ממשות כלשהי אינו נחשב לתחריט.
מנגד, לדעת הש"ך ציור כן נחשב כמו תחריט, והאוסרים תחריט יאסרו גם ציור.
על אף שלדעת כמה ראשונים יש איסור גם בצורות בעלי חיים, בבתי כנסת רבים מקובל היה לצייר נמר, נשר, צבי ואריה בשל המשנה הלומדת מהתנהגותם מידות חיוביות: גם במחזורים מקובל היה לצייר ציורים של חיות ומזלות.
הראשונים נחלקו האם מותר לנהוג במנהגים אלה.
באזור אמצע המאה ה-16 שלח רבי אליהו קפשאלי שאלה לרבי יוסף קארו, המבי"ט, הרדב"ז ומהר"ם פדוואה אודות אדם שתרם לבית הכנסת בקנדיה בירת כרתים אריה מוזהב שיוצב על ארון הקודש.
רבי אליהו קפשאלי אסר זאת בתוקף, ושלח שאלה לרבנים שנחשבו לגדולי אותו הדור.
על גבי המחלוקת בדבר איסור עשיה, נחלקו הראשונים האם מותר לאדם להשהות ברשותו צורה שנעשתה על ידי אחרים, על פי שאלת הגמרא במסכת עבודה זרה לגבי חשד ביחס לדמויות הלבנה של רבן גמליאל וחותמו של רב יהודה.
לדעת רוב הראשונים החשד המדובר הוא שיחשדו שעובד צורה זו שברשותו ויש אומרים שהאיסור הוא שיחשדו בו שעבר על איסור התורה שלא לעשות צורות.
יש אומרים שאיסור זה קיים רק ביחס לצורה שרגילים לעבוד אותה באופן נפוץ מאוד, כמו צורת דרקון חמה ולבנה.
מנגד יש אומרים שהאיסור הוא בכל הצורות שיש איסור בעשייתן.
ויש אומרים שהאיסור הוא גם בצורות שאין לגביהן איסור עשיה, כגון חיות ועופות וצמחים, אבל דווקא בצורות כאלה שייתכן שהגויים עובדים להן.
ויש אומרים שבצורות מלאכים שרפים ואדם איסור ההשהיה הוא מהתורה, ולא מצד איסור חשד שהוא מדרבנן.
בימינו, פוסקים רבים כתבו שאיסור חשד איננו שייך, מאחר שהגויים אינם עובדים לצורות כאלה כלל, וברור שהם נעשים לנוי ומסחר.
לא שם זין הוא סרט ישראלי בבימויו של שמואל אימברמן שיצא לאקרנים בשנת 1987 המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת דן בן אמוץ עם איקה זוהר וענת וקסמן בתפקידים הראשיים.
רפי, בחור מלא שמחת חיים שהתנדב לחטיבת הצנחנים, נפגע בתקרית ירי עם מחבלים והופך למשותק ברגליו.
הוא נאלץ ללמוד מחדש כיצד לבצע פעולות גופניות פשוטות כמו ישיבה ועשיית צרכים ונאלץ להתרגל לתדמית החדשה של גופו.
"לא תירא" הוא סינגל של הזמר הישראלי פאר טסי, השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2023. השיר יצא בצל אירועי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
השיר נכתב והולחן על ידי איתן דרמון והופק על ידי אריק זנטי.
השיר מתייחס למצב באופן מטאפורי ומרומז, והוא מדבר על התמודדות עם קשיים.
העיצוב הגרפי של הקליפ והעטיפה עוצבו על ידי חן מכבי.
בקליפ ועל העטיפה ניתן לראות אריה ועל מצחו מגן דוד ואת הכיתוב בס"ד.
"לא תנצחו אותי" הוא שיר מאת נעמי שמר.
השיר יצא לאור בשנת 1984 כחלק מאלבום האולפן ה-16 של הזמר הישראלי יהורם גאון, "אמצע הדרך", בעיבודו של ננסי ברנדס.
במרוצת השנים ביצעו אותו אמנים ישראלים נוספים.
השיר נכתב על ידי המשוררת הישראלית נעמי שמר לרגל חגיגות יום העצמאות של 1984. הוא יצא לאור בשנת 1984 כחלק מאלבום האולפן ה-16 של הזמר הישראלי יהורם גאון, "אמצע הדרך".
ההיסטוריון וחוקר הספרות מוטי זעירא העלה השערה בספרו לפיה "לא תנצחו אותי" הוא המענה של שמר למאמר ביקורת חריף שפרסם נגדה חוקר הספרות דן מירון, שכאיש שמאל השקפותיה של שמר היו לצנינים בעיניו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הפך השיר לאות הפתיחה בתוכנית הרדיו "קלמן ליברמן" של כאן רשת ב'.
העיתונאית סיון רהב-מאיר מערוץ 7 כתבה כי השיר מבטא את הרעיון שהניצחון גלום בהתמדה בפעילות היומיומית, ובהמשך החיים מתוך אמונה בצדקת הדרך.
בריאיון ל"ישראל היום" התבטא גאון לגבי השיר:
בשנת 2010 הוציא הזמר החרדי יונתן שינפלד גרסת קאבר לשיר, אשר נכלל באלבום האולפן שלו, "כולנו יחד".
בשנת 2013 במסגרת פרויקט ""א בה יה" הוציאו הזמרים הישראלים ישי לפידות ועמירן דביר גרסת קאבר לשיר.
בשנת 2016 יצאה לאור גרסת קאבר של השיר על ידי ההרכב המוזיקלי הישראלי שיר אדמה.
ב-14 ביולי 2022 בטקס פתיחת המכביה העשרים-ואחת ביצעה הזמרת הישראלית עדן בן זקן גרסת קאבר ל"לא תנצחו אותי", בעיבוד והפקה של חברת Triangle.
ב-12 בנובמבר 2023, על רקע מלחמת חרבות ברזל, הוציאו הצמד ישי לפידות ועמירן דביר גרסה מחודשת לשיר.
ב-27 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, יצאה לאור גרסה מחודשת של השיר בהשתתפות יהורם גאון והלהקות הצבאיות של צה"ל כמחווה לחיילי צה"ל, זאת לאור ההזמנה שקיבל גאון מחיל החינוך של צה"ל.
על רקע יציאת הקאבר התבטא גאון:
במסגרת צילומי הוידאו-קליפ לגרסה המחודשת התארח יהורם גאון בבסיסי חיל האוויר, הים והיבשה יחד עם הלהקות הצבאיות.
הקליפ הופק על ידי מיכל גוילי בבימוי יניב צדוק.
לֹא תִרְצָח הוא הדיבר השישי מעשרת הדיברות.
פירוש האיסור הוא איסור נטילת חייו של אדם אחר.
"לא תרצח" הוא אחד משלושת החוקים שאיסורם הוא בגדר "ייהרג ובל יעבור", בנוסף לעבודה זרה וגילוי עריות.
אך גם ביחס אליו קיים הסייג "הבא להורגך השכם להורגו", וכן ניתן ליטול את חייו של מי שנפסק לו עונש מוות.
הדיבר "לא תרצח" הוא גם אחת משבע מצוות בני נח, ולכן לפי התורה אסור לאף אדם להרוג אדם אחר, למעט מקרים מיוחדים שנקבעו בהלכה היהודית, כגון מחיית זכר עמלק, מיתת בי"ד ורודף ומוסר.
על פי ההלכה היהודית, אדם העובר על הלאו "לא תרצח" במזיד, חייב מיתת בית דין לאחר שיועמד למשפט אלא אם מדובר במקרה של רצח בשוגג ואז ההורג גולה לעיר מקלט.
האיסור מוגדר כלאו, כלומר איסור שהתורה מציינת במפורש ובלשון של "לא תעשה" כך וכך.
הציווי מופיע בפרשת יתרו שבספר שמות, ובפרשת ואתחנן שבספר דברים בעשרת הדיברות.
איסור הרצח נדון במקומות נוספים בתורה, אך הלאו מופיע רק בעשרת הדיברות.
לאחר שנגזר דינו של ההורג אדם בכוונה ומדעת עצמו (במזיד) בבית דין, ממונה "שליח בית דין" שתפקידו להרוג את הרוצח.
הרמב"ם מסכם את הדין במשנה תורה:
הרמב"ן דורש את הלאו "לא תרצח":
בנוסף, על-פי ההלכה היהודית, "לא תרצח" הוא אחד משלושת החוקים שאיסורם הוא בגדר "ייהרג ובל יעבור", בנוסף לעבודה זרה וגילוי עריות.
ציווי מיוחד נאמר בתורה על בית דין, שלא ייקחו 'כופר' - ממון, מהנידון למוות על מנת לפוטרו מהעונש המוטל עליו, והוא אחת ממצוות לא תעשה, ונלמד מהכתוב .
לאב הייתה להקת רוק אמריקאית בשנות ה-60 המאוחרות ותחילת שנות ה-70. סולן הלהקה, הגיטריסט וכותב השירים ארתור לי היה הדמות הדומיננטית בלהקה יחד עם הגיטריסט בריאן מקליין - כותב השירים השני.
לאב הייתה אחת הלהקות הראשונות בארצות הברית המורכבות מלבנים ואפרו-אמריקאים.
המוזיקה שלהם הייתה מורכבת מקשת רחבה של השפעות: רוק אנד רול, גראז' רוק, פולק רוק ורוק פסיכדלי.
מבקרי המוזיקה מחשיבים את אלבומם "Forever Changes" כאחד האלבומים המזהירים בהיסטורית הרוק וזאת בניגוד להצלחה המסחרית המועטה יחסית לה זכו.
נראה שסלידתם מהעיתונות וחוסר שיתוף הפעולה העקבי שלהם עמה הייתה הגורם הראשי לכך.
ארתור לי, שהתגורר בלוס אנג'לס מגיל 5, החל להקליט כבר ב-1963 כשהיה בן 18 עם להקותיו LAGs ו-Lee's American Four.
ב-1964 הוא הפיק סינגל הנקרא "My diary" בו ניגן ג'ימי הנדריקס.
לאחר שצפה בהופעה של להקת "The Byrds" הוא החליט להשתמש במוטיבי פולק רוק המזוהים עם להקה זו בלהקה החדשה שהקים "Grass Roots" אשר יותר מאוחר שינתה את שמה ללאב.
לאב החלו לנגן במועדוני לוס אנג'לס באפריל 1965 וקיבלו את תשומת לבם של להקות מפורסמות כגון הרולינג סטונז והיארדבירדס.
הלהקה חיה יחדיו בבית שבעבר היה שייך לשחקן האימה בלה לוגוסי (המוכר מגרסת הקולנוע המוקדמת יותר של "דרקולה") ושני האלבומים הראשונים שלהם (Love, De Capo) כללו תמונות מגינת הבית.
ב-1966 חתמו על חוזה בחברת התקליטים "אלקטרה" (Elektra records) וביצעו להיט מינורי - גרסת כיסוי (קאבר) לשירו של ברט בכרך "My Little Red Book".
באותה תקופה, הצטרף אלבאן פיסטרר כקלידן וג'וני פלקנסטיין הוחלף בבסיסט קן פורסי.
אלבום הבכורה שלהם : "Love" יצא במאי 1966 האלבום הגיע למקום ה-57 במדרג האלבומים של אותה השנה.
שני חברים נוספו בסופה של 1966: ג'ון ברבריס שניגן על כלי נשיפה מעץ ומייקל סטיוארט כמתופף.
באותה שנה הוציאה הלהקה שני אלבומים.
באותה שנה ברבריס ופיסטרר עזבו את הלהקה שהייתה כבר מורגלת לתנודות בהרכבה בעיקר בגלל אופיו הקפדן והקפריזי של סולן הלהקה ארתור לי.
בנובמבר 1967 יצא האלבום שלדעת רבים נחשב המשובח בדיסקוגרפיה של הלהקה: "Forever Changes".
האלבום הוקלט בצלה של אחת ממספר התפרקויות שחוותה הלהקה אך לא נראים לכך סימנים באלבום עצמו.
שני השירים הראשונים הוקלטו בליווי נגנים נוספים מלבד חברי הלהקה, בלחץ הלהקה שאר השירים באלבום הוקלטו על ידי ההרכב הראשוני בלבד בזמן שיא של 64 שעות בלבד.
הצלחתו המסחרית ניכרה רק בבריטניה שם האלבום הגיע למקום ה-24 בעוד בארצות הברית הוא תפס את המקום ה-154 בלבד.
עד ימינו אלבום זה נחשב אחד מאלבומי הרוק הפסיכדלי הטובים ביותר ומאבני הדרך במוזיקת הרוק בכלל.
בתקופה שבין 1968 ועד אמצע שנות ה-70 הלהקה התפרקה והורכבה מחדש (בווריאציות שונות) תחת שרביטו של לי מספר פעמים (בעיקר בגלל התמכרותו להרואין של גיטריסט הלהקה בריאן מקליין ואופיו הנוקשה של לי).
אף אחד מהאלבומים של אותה התקופה לא הגיע לטבלת המצעדים ואפילו הופעה חד פעמית של ג'ימי הנדריקס בFalse start שיצא ב-1970 לא הצילה מפני התמוטטות הלהקה סופית ב-1974.
ב-1992 ארתור לי הקים את ההרכב Arthur Lee and Love אבל הרכב זה התפרק במהירה כשלי ריצה 6 שנים בכלא בעוון אחזקת נשק.
לאחר השחרור לי הקים שוב להקה Love With Arthur Lee אשר גם היא התפרקה ב-2005. הגלגול האחרון של להקת Love הייתהווה תחת השם The Love Band.
סופם של חברי הלהקה היווה המשך טראגי לגלגולה של הלהקה הלא מוערכת: קן פורסי הבסיסט נפטר מגידול במוחו ב-1998 באותה השנה בריאן מקליין הגיטריסט מת מהתקף לב בזמן שאירח מעריצים צעירים שערכו ספר על אודותיו.
ארתור לי נפטר ב-3 באוגוסט 2006 מסיבוכים בסרטן הדם.
לא תתורו היא מצוות לא תעשה מהתורה האוסרת על הליכה אחר דברים אסורים או כאלה העלולים להביא את האדם לדבר עבירה.
מצווה זו היא המקור העיקרי לאיסור הסתכלות בערווה והרהור עבירה.
מקור המצווה בפסוק בספר במדבר בסוף פרשת ציצית: .
הרמב"ם, הסמ"ג, וספר החינוך מונים מצווה זו במניין המצוות.
ספר החינוך מפרש מצווה זו:.
המשנה ברורה ציטט פסוק זה כמקור לאיסור הסתכלות בנשים וכתב "לכולי עלמא המסתכל באישה אפילו באצבע קטנה, כיון שמסתכל בה להנות עובר בלאו דלא תתורו אחרי עיניכם.
ואמרו שאפילו יש בידו תורה ומעשים טובים לא ינקה מדינה של גהינם".
"לאבד עניין בזמן" הוא אלבומו השני של הזמר-יוצר הישראלי עידן חביב, שיצא ב-אוגוסט 2013.
סינגל הבכורה "עכשיו או לעולם" הושמע רבות בכל תחנות הרדיו בישראל ואף הגיע אל המקום ה-19 במצעד השנתי של גלגלצ.
האלבום עצמו, פחות משנתיים לאחר צאתו, זכה במעמד "אלבום זהב".
לאבוצ'קין La-5 היה מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
המטוס פותח על ידי המשרד לתכנון ניסויי של סמיון לאבוצ'קין.
המטוס נכנס לשירות פעיל ב-1942 ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
ה-La-5 פותח כתחליף למטוס הקרב LAGG-3, אשר ביצועיו וחימושו לא היו מספקים בהתמודדות מול המטוסים הגרמניים מדגם Bf.109F.
המטוס תוכנן בפרק זמן קצר מאוד - כחודשיים, וכבר בסוף מרץ 1942 בוצעה טיסת הבכורה של אב-הטיפוס הראשון שלו, כאשר הייצור הסדרתי החל ביולי 1942.
ה-La-5 היה מטוס חד מנועי, הבנוי כולו מעץ והונע באמצעות מנוע מקורר אוויר בעל הספק של 1330 כ"ס.
מנוע זה אפשר ל-La-5 להגיע למהירות טיסה הגבוהה בכ-40 קמ"ש לעומת קודמו, ה-LAGG-3, ובנוסף הושג שיפור גם בקצב הנסיקה שלו שהיה גדול משמעותית מקודמו.
החימוש העיקרי של המטוס כלל 2 תותחים בקוטר של 20 מ"מ, אשר הותקנו בגוף המטוס והיו מסוגלים לירות דרך המדחף, וזאת לעומת ה-LAGG-3 אשר היה חמוש בזוג מקלעים בקוטר 12.7 מ"מ ובתותח אחד בלבד.
המטוס נכנס לשירות בחיל האוויר הסובייטי באוגוסט 1942. המטוסים הראשונים השתתפו בקרב סטלינגרד והיוו "הפתעה לא נעימה" לטייסי הלופטוואפה.
רבים מאלופי ההפלות בחיל האוויר הסובייטי טסו במטוסי La-5: איוואן קוז'דוב, אלוף ההפלות המוצלח ביותר של חיל האוויר הסובייטי, השיג את מרבית ניצחונותיו (46 מתוך 62) כאשר הטיס מטוסי La-5.
La-5 - הדגם המבצעי הראשון.
La-5FN – בדגם זה הותקן מנוע בעל הספק של 1850 כ"ס.
La-5UTI - מטוס אימון דו מושבי.
ייצור של הדגם הזה נמשך עד לסוף המלחמה, גם כאשר ייצור הדגמים הקרביים הופסק.
דגם זה היה בשירת עד לסוף 1946.
פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לטייסות צ'כוסלובקיות שלחמו במסגרת הצבא האדום.
המטוסים ששרדו את המלחמה המשיכו לשרת בצבא צ'כוסלובקיה עד לסוף 1947.
לאבוצ'קין La-7 היה מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
המטוס נכנס לשירות פעיל ב-1944 ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה וזמן קצר אחריה.
ה-La-7 פותח כתחליף למטוס הקרב La-5.
ה-La-7 היה מטוס חד מנועי, הבנוי כולו מעץ והונע על ידי מנוע מקורר אוויר, בעל הספק של 1850 כ"ס.
מנוע זה אפשר ל-La-7 להגיע למהירות טיסה הגבוהה בכ-50 קמ"ש לעומת קודמו, La-5. כמו כן גם קצב הנסיקה שלו היה גדול בהרבה מקודמו.
החימוש העיקרי של La-7 היה זהה לקודמו - 2 תותחים בקוטר של 20 מ"מ.
בנוסף לתותחים הותקנו על כנפי המטוס מתלי נשיאה לפצצות (2 פצצות של 50 או 100 ק"ג).
המטוס נכנס לשירות בחיל האוויר הסובייטי ביוני 1944, כאשר נטל חלק במבצע בגרטיון.
פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לטייסות צ'כוסלובקיות, שלחמו במסגרת הצבא האדום.
המטוסים ששרדו את המלחמה המשיכו לשרת בצבא צ'כוסלובקיה עד לסוף 1950.
לאבוצ'קין או רשמית איגוד המחקר המדעי ע"ש סמיון לאבוצ'קין («Научно-производственное объединение им.
Лавочкина») היא החברה המובילה ברוסיה לפיתוח גשושיות חלל.
החברה הייתה אחראית לפיתוח פובוס-גרונט, שהיה הניסוי הראשון של הפדרציה הרוסית לטיסה לחלל בשנות ה-2000, מאז מארס 96. משרדי החברה ממוקמים בעיר חימקי שבמחוז מוסקבה.
החברה נקראת על שם מהנדס הטילים סמיון לאבוצ'קין שהיה המהנדס הראשי משרד התכנון מספר 301 (OKB-301), ממנה צמח המפעל.
החברה הוקמה באפריל 1937 כמפעל תעשייה אווירית, ביוני אותה שנה הפך למשרד התכנון מספר 301.
בסוף מאי 1939 המשרד התמקד בבניית מטוסי קרב ומטוסי ניסוי וביוני 1939 מונה ולדימיר גורבונוב לעמוד בראש המשרד, בדצמבר 1940 החליפו מיכאיל גודקוב.
באוקטובר 1945 מונה סמיון לאבוצ'קין לעמוד בראש משרד התכנון הניסויי 301, תפקיד אותו מילא עד למותו ביוני 1960. לאחר מותו החל המשרד לשאת את שמו ונקרא מפעל בניית המכונות ע"ש לאבוצ'קין.
בשנים 1962–1964 המפעל היה לסניף של משרד התכנון מס' 52 וייצר טילים עבור הצי הסובייטי.
בשנת 1965 המשרד עבר הסבה לתכנון וייצור מערכות תקשורת חלל ולוויינים ובראשו הועמד גאורגי בבקין.
בשנת 1971 שמו שונה ל"איגוד המחקר המדעי ע"ש לאבוצ'קין".