tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא תוכנן על ידי האדריכל המוביל במלטה באותה עת, ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ונבנה ב-1582. המבנה הוקם בצורת מבצר רבוע שבארבע פינותיו מגדלי שמירה בולטים, וזאת כדי לספק לו הגנה מהתקפות הראזים העות'מאנים.
עם זאת המגדלים הוקמו לקישוט בלבד, ולא היה להם ערך אסטרטגי.
סביב הארמון נחפר חפיר יבש, והסלע שהוצא ממנו שימש כחומר בניין.
כאשר הבריטים כבשו את האי מידיו של נפוליאון, הם השתמשו בארמון כבית כלא לשבויי המלחמה הצרפתים.
לאחר מכן שימש זמן מה כבית חרושת לייצור משי, ואחר כך ננטש ומצבו התדרדר.
באמצע המאה ה-19 שופץ המבנה והפך למעון הכפר של המושל הבריטי של מלטה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה שימש הארמון כמקום מקלט ליצירות אמנות שהועברו אליו מהבירה ולטה.
ב-1982 המבנה שופץ שוב והחל לשמש כבית הארחה לראשי מדינות אשר בקרו במדינה, וב-1987 הוכרז כמעון הקיץ הרשמי העומד לרשותו של נשיא הרפובליקה.
הארמון רבוע בצורתו, ותוכניתו פשוטה למדי.
אורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-30 מטרים, ושתי קומותיו משתרעות על פני שטח של 1,800 מ"ר בסך הכל.
בארבעת המגדלים שבפינות המבנה קומה שלישית.
גשר קטן מעל החפיר מוביל אל הכניסה הראשית בצידו הצפוני של המבנה.
הכניסה נפתחת אל מבואה רבועה, ובהמשכה אולם מלבני מקורה בתקרת קמרון חבית, ששימש ככל הנראה כחדר האוכל.
על תקרת האולם פרסקאות מסוף המאה ה-16, המתארים שמונה דמויות מיתולוגיות ושתי אלגוריות מוסריות.
משני צדדיו של ציר זה (המבואה וחדר האוכל) שוכנים שלושה חללים רבועים בכל צד, שאחד מהם משמש כגרם מדרגות לולייני אל הקומה השנייה.
אורכם ורוחבם של כל אחד מהחדרים הוא כעשרה מטרים לערך, בעוד שהחדר המלבני משתרע לאורך של 20 מטרים.
במבנה מספר תוספות מאוחרות בסגנון אדריכלות הבארוק, כולן בקומה השנייה, הכוללות מרפסת, מעקה עמודים המקיף את הגג, ועמודים קטנים בין החלונות.
מכך מוסק שייתכן שהקומה השנייה נוספה בשלב מאוחר יותר.
ברצפת הקומה השנייה של המבנה שרד לוח שחמט שנחרט ברצפה על ידי החיילים הצרפתים שהוחזקו בארמון כשבויי מלחמה.
ארמון טבריצ'סקי הוא ארמון במרכז סנקט פטרבורג, שנבנה בסוף המאה ה-18.
הארמון נבנה בשנים 1783–1789 בהתאם לתכנון של האדריכל איוואן סטסוב.
הארמון נבנה בתקופת יקטרינה הגדולה לטובת גריגורי פוטיומקין וקיבל את שמו מתואר הרשמי של פוטיומקין "טבריצ'סקי" לכבוד כיבוש חצי האי קרים.
בזמן הקמתו הארמון היה פתוח לכיוון נהר הנייבה אך במחצית השנייה של המאה ה-18 בין הנהר לבין הארמון נבנו מבנים נוספים.
אף על פי שמראה החיצוני של הארמון פשוט, חלקו הפנימי מעוצב בעושר רב.
מאחורי הכניסה הראשית נבנה חדר גדול שמוביל לאולם העמודים הלבנים.
מאחורי האולם בעבר היה קיים גן החורף.
בחלק מחדרי הארמון שרדו אלמנטים של העיטור המקורי.
לאחר פטירת פוטיומקין הארמון הוחזר להיות רכוש המשפחה הקיסרית.
הוא היה הארמון האהוב על יקטרינה הגדולה.
בשנת 1797, בהתאם לפקודת פאבל הראשון, הועברו רהיטים ופסלים שהיו בארמון לטירת מיכאילובסקי ובארמון הוצבה יחידה צבאית.
בשנת 1801 חזר הארמון להיות אחד מארמונות הקיסרים.
בשנת 1906 הוצב החלק הפנימי של הארמון מחדש לאור כך שבארמון התקיימו ישיבות של הדומה.
לאחר מהפכת אוקטובר בארמון התקיימו ישיבות של הממשלה הזמנית והתמקמו מוסדות שלטון נוספות.
תקופה מסוימת בארמון התקיימו ישיבות של סובייט פטרבורג.
בפברואר 1918 היו בארמון מתוכננות להתקיים ישיבות של האספה המכוננת של רוסיה החדשה.
אספה זו פוזרה בכוח של ידי השלטון הקומוניסטי כבר בתחילת דרכה.
בשנים 1918–1920 התקיימו בארמון קונגרסים של הסובייטים, קונגרסים של המפלגה הבולשביקית וקונגרסים של קומינטרן.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בחדרי הארמון התמקמה אוניברסיטה חקלאית.
בשנים 1945–1990 התמקם בבניין בית הספר הגבוה של המפלגה.
החל משנת 1990 הארמון הוא מקום מושבה של האספה הבין-פרלמנטרית של חבר המדינות העצמאיות.
מאחורי הארמון נמצא גן טבריצ'סקי – אחד הגנים הגדולים במרכז העיר.
ארמון השלום וההתפייסות או הפירמידה של השלום וההסכמים הוא בניין משולש הבנוי בצורת פירמידה, השוכן באסטנה בירת קזחסטן, וגובהו הכולל הוא 77 מטר.
המבנה נבנה בעלות של כ-58 מיליון דולר ונחנך בסוף שנת 2006. הבניין נמצא בסמוך אל משכן הנשיא של קזחסטן והוקם במיוחד לצורך כינוסים בינלאומיים ובעיקר לקונגרסים וכנסים של הידברות בין דתות בעולם.
גובה המבנה הוא 62 מטר והוא ניצב על גבעה בגובה של 15 מטר.
כל הבנייה היא מעל פני הקרקע.
המבנה תוכנן על ידי משרד האדריכלים הבריטי "פוסטר", יחד עם אדריכלים טורקים.
ניתן להאיר את הבניין בצבעים שונים.
המבנה עשוי מחמש קומות המעוצבות בצורת משולשים.
אורך הצלע של כל משולש היא 12 מטר, ובכל צד בפירמידה 25 משולשים.
בשלוש הקומות התחתונות 21 משולשים בכל צד והן מחופות בגרניט חיוור.
שתי הקומות העליונות עשויות מארבעה משולשים בכל צד והן מחופות בזכוכית צבעונית בשילוב מוטיב של יונים.
שלד הבניין עשוי מפלדה משולבת בבטון, והוא מסוגל לעמוד בהתרחבות והתכווצות חומר של עד 30 ס"מ עקב האקלים המקומי המתאפיין בטמפרטורות קיצוניות של 40- מעלות עד 40 מעלות.
הפירמידה נבנתה במיוחד כדי לארח פסטיבל דתות בינלאומי המתקיים כל שנתיים (בתחילה התקיים כל 4 שנים) הנקרא "קונגרס מנהיגי העולם והדתות המסורתיות".
בתוך הפירמידה אולם אופרה שבו 1,500 מושבים.
בנוסף מתקיימים במקום גם כנסים בינלאומיים נוספים הנועדים להדברות בין הדתות בעולם.
ארמון הקרמלין הממלכתי הוא מבנה ציבורי הממוקם בתוך הקרמלין של מוסקבה.
נבנה בשנת 1961 על ידי האדריכל של מיכאיל ואסילייביץ' פוסוחין (הפרויקט פותח על ידי אשוט מנדויאנץ ויבגני סטאמו) בתמיכתו של ניקיטה חרושצ'וב ותוכנן כמקום לאירועים חברתיים ופוליטיים.
בשנת 1960 ובשנות ה-80 נערכו בין קירותיו כנסי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בנוסף לפורומים חברתיים ופוליטיים שונים, ארמון הקרמלין הממלכתי שימש (ומשמש) כבמה לקונצרטים והפקות תיאטרון.
במשך זמן מה הוא היה ברשות תיאטרון הבולשוי.
כיום בשטח הארמון, יושב תיאטרון הבלט של הקרמלין.
מדי חורף, מוצב בין כתליו עץ חג המולד המרכזי.
ארמון הקרמלין הממלכתי, שנבנה בשנות ה-60 של המאה העשרים, כמו בניין 14 בקרמלין אינו נחשב לחלק של מורשת אדריכלית של הקרמלין ולא נכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
הארמון נבנה באתר של מצבור הנשק הישן, שנבנה בשנת 1807-1810, על ידי איוואן ייגוטוב בסגנון אמפירי.
לפני כן במקום הזה נבנו בית הצאר בוריס, כלומר, מעונו לשעבר של הצאר בוריס גודונוב.
במהלך הריסת מצבור הנשקייה הישן, עמדו לאורך שרשרת הבניין תותח הצאר ותותחים נוספים, הועברו לארסנל הקרמלין ולצד תותחים צרפתיים שנלקחו שלל במהלך מלחמת 1812.
לפני הבנייה בוצעו חפירות ארכאולוגיות, שנתנו מידע רב ערך על ההיסטוריה המוקדמת של מוסקבה.
הבניין היה במקורו ארמון קונגרסים המיועד ל-4,000 מושבים בשלב התכנון והיה מחולק בשלוש חזיתות ללובי, אולם ועידה, כאשר כל אחד מן החדרים תוכנן על ידי קבוצה נפרדת של אדריכלים, שרבים מהם זכו לאחר מכן בפרס לנין על הפרויקט הזה.
אבל עד מהרה, בשל בניית ארמון הקונגרסים החדש בבייג'ינג, הוחלט להרחיב את הארמון עד ל-6,000 מושבים ועוצב כאולם אירועים, שבסופו של דבר מוקם ישירות מעל האולם.
נוסף לזה, נבנו כמה קומות מתחת לקרקע.
הבנייה נמשכה 16 חודשים, וב-17 באוקטובר 1961 הבניין נפתח.
חזית הבניין עשויה משיש לבן ואלומיניום זהב מאוראל.
מעל הכניסה הראשית נתלה סמל מוזהב של ברית המועצות, אשר הוחלף לאחר מכן בסמל של הפדרציה הרוסית.
בעיצוב הפנים השתמשו בגרניט אדום, שיש ופסיפס עם סוגים שונים של עץ.
בשנים 2006-2009 בארמון הקרמלין הממלכתי נערכו שיפוצים שונים; הוחלפה מערכות התקשורת, נערך שחזור מקיף למזנון והאולם הגדול שופץ.
ארמון השיש הוא אחד מן הארמונות הנאו-קלאסיים הראשונים בסנקט פטרבורג.
הארמון נמצא בין שדה מרס לרחוב גדת הנהר נייבה, מעט מזרחית לארמון מיכאיל החדש.
הארמון נבנה על ידי הדוכס גריגורי גריגורייביץ אורלוב (1734-1783), מאהבה של יקטרינה הגדולה ואיש האצולה החזק ביותר ברוסיה בשנות ה-60 של המאה ה-18. בניית הארמון החלה בשנת 1768 לפי תוכניות של האדריכל האיטלקי אנטוניו רינאלדי אשר סייע בעיצוב ארמון קזרטה, סמוך לנאפולי.
הארמון ניכר בשילוב שבין עיטורים עשירים וממדי ענק קלאסיים, עיצוב אשר רינאלדי יצר ככל הנראה בהשפעת האדריכל האיטלקי לואיג'י ונוויטלי, אשר תחתיו עבד בתחילת דרכו באיטליה.
הארמון קיבל את שמו בהשראת עיטורי השיש רב הגוונים מהם נבנה.
קומת הקרקע בנויה מאבן גרניט בעלת גבישים גסים אשר הובאה מפינלנד ואשר עומדת בניגוד לפילסטרים העשויים שיש שהובא מחבל קרליה, לכותרות ולזרים העשויים שיש מהרי אורל.
לוחות שיש בעל ורידים אפורים כחלחלים מהרי אורל מפרידים בין הקומות, בעוד כדים קישוטיים עשויים דולומיט הובאו מטאלין.
קווי המתאר של הארמון הם בצורת טרפז: כל אחת מארבע חזיתותיו, אף שהיא סימטרית, היא בעלת עיצוב ייחודי.
באחת החזיתות מוסתרת חצר אשר בה הוצגה בין השנים 1937 עד 1992 מכונית משוריינת אשר שירתה את לנין בתקופת מהפכת אוקטובר.
היום בולט בחצר פסל רוכב על סוס של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, יצירתו הידועה ביותר של הפסל פאול טרובצקוי, אשר עמד בעבר בכיכר שבחזית תחנת הרכבת במוסקבה.
בימינו הארמון משמש לתערוכות קבועות של המוזיאון הרוסי, בהן "אומנים זרים ברוסיה (במאות ה-18 וה-19)" ו"מוזיאון פטר לודוויג במוזיאון הרוסי", בה מוצגות תמונות של אנדי וורהול ואומני פופ ארט בולטים אחרים.
ארמון השלום בעיר האג שבהולנד הוא מקום מושבו של בית הדין הבינלאומי לצדק של האו"ם.
בארמון השלום נמצאים מספר מוסדות נוספים הקשורים למשפט בינלאומי.
בניית הארמון החלה ב-1907, והוא נוסד במטרה לשמש עבור בית הדין הקבוע לבוררות, שהועבר אל המבנה ב-1913. באותה שנה הועברה אליו גם הספרייה לצדק בינלאומי, הכוללת אוסף של כתבים ומסמכים רבים הקשורים למשפט בינלאומי; בספרייה מאוחסנים גם כתבים מקוריים רבים, כגון עבודות של הוגו גרוטיוס וארסמוס מרוטרדם מתקופת הרנסאנס.
ב-1922 הוזזה הספרייה לאגף צידי של המבנה, כדי לפנות מקום לבית המשפט לצדק בינלאומי, שמושבו נקבע באותה שנה בחלק הקדמי של הארמון.
ב-1923 הועברה לארמון גם האקדמיה למשפט בינלאומי של האג (שנוסדה ב-1914).
משרדי קרן קרנגי, שנוסדה ב-1903 כדי לנהל את תרומותיו של אנדרו קרנגי לבניית הארמון, ממוקמים גם הם בארמון; הקרן נחשבת לבעליו הרשמיים של הארמון, והיא מנהלת ומשמרת אותו.
ב-2014 הוכנס הארמון לרשימת אתרי המורשת האירופיים של האיחוד האירופי.
בית הדין הקבוע לבוררות (מאז 1913)
ספריית ארמון השלום לצדק בינלאומי (מאז 1913)
בית הדין הקבוע לצדק (מאז 1922), ששמו הוחלף בהמשך לבית הדין הבינלאומי לצדק (מאז 1946)
האקדמיה למשפט בינלאומי (מאז 1923)
ארמון ויקטוריה (ברומנית: Palatul Victoria) הוא ארמון השוכן בכיכר ויקטוריה, בבוקרשט, בירת רומניה, המשמש כמשכן ממשלת רומניה.
הארמון נבנה בשנת 1937 על פי תוכניותיו של האדריכל דויליו מרקו (Duiliu Marcu).
לפני הארמון נערכו הפגנות ומחאות כנגד ממשלת רומניה, כשהמפורסמות בהן היו המינריאדות.
ארמון לה הוא ארמון מלכות טיבטי המשקיף על העיר לה שבחבל לדאק בהרי ההימלאיה.
הוא נבנה במאה ה-17 בידי המלך סנג נאמגיאל בדמותו של ארמון הפוטאלה שבלהסה, טיבט.
הארמון הוא בגובה תשע קומות כשבקומות העליונות התגוררו בני משפחת המלוכה והנמוכות שימשו כאורוות ומחסנים.
הארמון ננטש כשכוחות הדוגרה השתלטו על לדאק באמצע המאה ה-19, ומשפחת המלוכה עברה לארמון סטוק.
חורבות הארמון שוקמו בידי המכון לחקר הארכאולוגי של הודו.
הארמון פתוח לציבור ועל גגו ניתן לראות מראה פנורמי של לה והסביבה.
הר סטוק קנגריל שברכס הרי זאנגסקאר נראה מדרום מעבר לעמק האינדוס, ורכס הרי לדאק נראה מצפון לארמון.
מוזיאון הארמון מכיל אוסף עשיר של תכשיטים, קישוטים, גלימות טקסיות וכתרים טקסיים.
יש בו ציורי טנגקה סיניים בני יותר מ-450 שנה השומרים על צבעיהם הבהירים שנוצרו מרסיסי ואבקות אבנים מסוגים שונים, כולל אבני חן.
בניית הארמון על גבעת צמו (Tsemo) הייתה יוזמה של צוואנג נאמגיאל, מייסד שושלת נאמגיאל של לדאק בשנת 1553 והוא הושלם בידי אחיינו סנג נאמגיאל.
ארמון וימנמק או אחוזת וימנמק (בתאילנדית: วิมานเมฆ) היא אחוזה ששימשה כמתחם מגורים למלך ראמה החמישי לאחר שעזב את ארמון מלך תאילנד.
הוא ממוקם בתוך מתחם ארמון דוסיט, ארמון המלך החדש במרכז בנגקוק.
בשנת 1897 מלך ראמה החמישי ביקר באירופה במשך מס' חודשים וביקר בארומונת רבים והתרשם מאוד.
לאחר חזרתו הוא רכש פרדסים ושדות אורז בפאתי העיר על מנת לבנות בו ארמון חדש, בסטנדרט אירופאי, לו קרא ארמון דוסיט.
ארמון וימנמאק נבנה בשנת 1900 על השדות והפרדסים אותם קנה המלך.
פנים הארמון עוצב בסגנון ניאו קלאסי אירופאי עם מוטיבים תאילנדים ואדריכלות של תחילת המאה ה-20.
ב-27 במרץ 1900 נערכה חגיגה גדולה לכבוד סיום העבודות ומלך ראמה החמישי עבר להתגורר במתחם יחד עם משפחתו למשך 5 שנים עת שעברו להתגורר בוילת אמפורן סאטארן, גם היא חלק משטח ארמון דוסיט כיום.
לאחר עזיבת משפחת המלך את הארמון הוא הפך למתחם מגורים של עובדי משק בית ובחלקו שימש כמחסן.
בשנת 1982, ביקשה המלכה סיריקיט את ראשותו של המלך ראמה התשיעי לשפץ את הארמון ולהפוך אותו למוזיאון אשר ינציח את מלך ראמה החמישי ואת המורשת התאילנדית.
כיום הארמון משמש בדיוק למטרה זו.
זהו מוזיאון המנציח את המלך ואת המורשת התאילנדית ונחשב לאחת האטרקציות העיקריות בבנגקוק.
זהו גם ארמון הגדול ביותר בעולם שעשוי מעץ טיק ומעוטר בזהב.
בין שלל המוצגים ישנן מתנות רבות שקיבל המלך מביקורים שלו בעולם, מלאכת יד, מכתבים ועוד.
הארמון נמצא צפונית לארמון דוסיט, בחלק הצפון-מערבי של מתחם ארמון דוסיט.
מזרחית לו מרכז הדואר התאילנדי, המוזיאון הלאומי וגם החיות.
מערבית לו נמצאת אוניברסיטת סואן דוסיט וגלריית אומנות.
ארמון וילאנוב (בפולנית: Pałac w Wilanowie) הוא ארמון בוורשה.
הארמון נבנה ברבע האחרון של המאה ה-17 על ידי מלך פולין יאן סובייסקי הורחב לאחר מכן ביוזמת בעלים אחרים.
הארמון הוא דוגמה למגורים הפרבריים של המאה ה-17 שנבנו בסגנון הבארוק.
לאחר מותו של מלך פולין, הועבר הארמון לבניו ולאחר מכן למשפחת אצולה מפורסמת.
בשנת 1805 היה הארמון בבעלות סטניסלאב קוסטקה שהפך אותו למוזיאון.
הארמון בנוי בסגנון הבארוק שהיה נפוץ באותו זמן, עם עיטורים, גגות מקושטים ופביליונים.
בארמון נמצא גם שעון שמש שמותקן על הקיר מחוץ לאחד הפביליונים.
בגנים הרחבים של הארמון נמצאים גני פרחים גדולים, אגם, מבוך וכמה מבני שטות.
בתוך גני הארמון נמצאת מסעדה הנקראת "מסעדת הארמון".
כיום, הארמון הוא אחד מאתרי התיירות החשובים של ורשה.
ארמון חאני שקי (באזרית: Şəki xanlarının sarayı) הוא ארמון בעיר שקי באזרבייג'ן שימש כמקום מגורים ולינה בעונת הקיץ לחאנים של שקי.
הארמון נבנה בשנת 1797 על ידי מוחמד חסן חאן.
האתר הוצע כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1998 על ידי גולנארה מהמנדרובה , נשיאת הוועדה המקומית של הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים באזרבייג'ן.
ב-7 ביולי 2019 המקום נרשם באופן רשמי כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-1968, רובע יוחרי בש המשמש כמרכז ההיסטורי של העיר שקי ואשר בו ממוקם הארמון הוכרז כשמורה היסטורית ואדריכלית לאומית.
רק בית הקיץ בעל שתי הקומות שרד עד היום מבין מספר המבנים שהיו במבצר השקי בעבר ושימשו כארמון.
על אף שהמבנה שופץ פעמים רבות מאז בנייתו, לעבודה הרבה לא הייתה השפעה על מראהו של הארמון והוא נשאר כפי שהיה בעת בנייתו.
לאחר שחאנות שקי הצטרפה לאימפריה הרוסית האחריות על המבנה עברה לשלטונות המקומיים והוא שופץ פעמים רבות.
שימור האתר הוצא לפועל על ידי המשורר קארים אגה שקיחאנוב , שהיה מצאצאי השושלת ששלטה בחאנות, בין השנים 1848 ו-1851.
כיום, יחד עם הבריכה ועצי הדולב, בית הקיץ הוא השריד היחיד שנותר ממבצר השקי וקומפלקס המבנים המלכותיים שהיו בו בעבר, ביניהם בית חורף ששימש מגורים לתקופת החורף ומקומות מגורים למשפחות החאנים ולמשרתים.
המבנה מאופיין על ידי אריחי קיר מקושטים, ומספר חלונות ויטראז'.
הקירות הפנימיים מכוסים בציורי קיר שנצבעו בהשראת טכניקת הפרסקו האיטלקית בזמנים שונים במהלך המאה ה-18. רבים מציורי הפרסקו מציגים אגרטלי פרחים וחלקם זירות ציד וזירות קרב, חלק מציורי הפרסקו כוללים חתימות של אמנים כמו עלי קולי, קורבאן קולי, עבאס קולי ואוסטה גמבאר ששימשו ככל הנראה כחלק מאדריכלי המבנה.
בין השנים 1955 ו-1965 עבודות שימור בוצעו תחת פיקוחו של נייאזי רזאייב.
שני אדריכלים כישרוניים בשם קאמל ממדביוב וניקולאי אוטסין לקחו חלק בלקיחת המדידות ושימור ציורי הקיר.
מרכז הפיקוד על עבודות השימור הוקם באולם הטקסים בקומה השנייה של המבנה כשהאדריכלים התאכסנו בחדרים הרבים שמפוזרים לאורך המסדרון.
הציורים שצוירו על ידי ממדביוב ואוטסין שמשו בסיס לעבודות השימור של המבנה כולו.
עבודת השימור בהסתמך על הציורים הופקדה בידי האמנים פ.
עבודות השימור האחרונות לקחו חלק בין השנים 2002 ו-2004 בידי צוות שימור גרמני והן מומנו על ידי הבנק העולמי.
ארמון וסילייב בכפר ויריצה, בגדה השמאלית של נהר אורדז' (במחוז לנינגרד) הוא העתק של ארמון יקטרינה הגדולה בפושקין.
האחוזה נבנתה בשנים 2005–2006 על פי פרויקט של האדריכל הפטרבורגי איגור ניקולאייביץ' גרמיצקי (1939–2015) ונועד לתפקידים ייצוגיים: קבלת פנים של אורחים בכירים.
הפריסה והתפאורה נועדו להרשים את המבקרים בהיקפי הארכיטקטורה, גובה האולמות (גובה התקרה באולם הגדול הוא 14 מטר), חגיגיות גרם מדרגותה שיש והקישוט המרהיב של התקרה, העמודים והקירות.
לקישוט נעשה שימוש בחומרים טבעיים בלבד ורק טכנולוגיות ישנות.
זהו ארמון השיש הראשון באמת בסנקט פטרבורג.
שטח רצפות השיש בפסיפס הוא יותר מ-600 מ"ר.
עמודים, קמינים ופילסטרים באולם, מבואה, קירות בקומת הקרקע, גרם מדרגות ופסלים נעשו על ידי מיטב אמני איטליה ורוסיה לעבודות שיש.
הקומה השנייה מיוצרת בצורת גלריות פתוחות וממסגרות אולם סגלגל בן שני חדרים שיוצרת חלל חזותי גדול.
הגלריה המרכזית מעוטרת באבירי ענק משיש בגובה חמישה מטרים.
במתחם הארמון יש קפלה, כמו בארמון יקטרינה הגדולה.
האחוזה ממוקמת על מגרש בגודל 400 מ"ר ובו פארק עם מזרקות, פסלי שיש, תותחים וסירת קיץ.
מול הארמון מוצב עמוד עם קומפוזיציה: המלאך השומר תומך בידו הימנית בקיסר רוסיה האחרון, ניקולאי השני, כשבידו השמאלית צלב.
על פי מסמכים רשמיים, שטח האדמה הזה (מספר קדסטרלי: 47:23:0604001:302) בשטח של 41,000 מ"ר שייך לחברת היזמות הבינלאומית Litvina Limited ונועדה להכיל מרכז בריאות.
ראשי התיבות של הבעלים - "SVV" - מעוטרים מעל הכניסה הראשית לאחוזה.
בוויריצה האחים וסילייב מימנו את שחזור כנסיית קאזאן ומספר אנדרטאות היסטוריות אחרות.
ארמון לובנוב-רוסטובסקי הוא מבנה בשדרת האדמירלות 12 בסנקט פטרבורג, רוסיה, שנבנה בשנים 1817–1820 עבור הנסיך אלכסנדר יעקובליץ' לובנוב-רוסטובסקי.
כיום, הבניין מאכלס מלון מפואר ברשת ארבע העונות, תחת השם ארמון האריות ארבע העונות המתייחס לשני אריות מדיצ'י המוצבים בכניסה הראשית.
הבניין בסגנון הנאוקלאסית או האימפריאליסטי הוא יצירה מוקדמת של האדריכל אוגוסט דה מונפראן הבניין המשולש פונה לגן האדמירליות, שדרת ווזנסנסקי וכיכר איסק הקדוש.
בכניסה הראשית, בשדרת האדמירלות יש פורטיקו בן שמונה עמודים הפונה בניין האדמירליות ומרפסתו מוגנת בדיצ'י משיש לבן על ידי הפסל פאולו טריסקורני על כני גרניט.
פסליו של טריסקורני התפרסמו בזכות אלכסנדר פושקין בשירו "פרש הברונזה".
בשנת 1824 הושכרו הבניינים והקומה הראשונה של בית המגורים לשימוש משרד המלחמה של האימפריה הרוסית תמורת 63,000 רובל בשנה.
ב-23 ביוני 1828 נקנה המבנה כולו על ידי משרד האוצר תמורת מיליון רובל, ובשנים 1829–1830 שופץ כדי לענות על צורכי המשרד.
הוא שיכן את המשרד עד לפירוקו בשנת 1918.
לאחר אוקטובר 1917, שוכנה בבניין אקדמיה צבאית-פוליטית, מוזיאון אווירונאוטיקה ומעונות לחיילים.
החל משנת 1946, מכון הפרויקט מספר 1 לעיצוב מבני תעשייה, שוכן במבנה.
בשנת 2009 החל פרויקט לשיפוץ הבניין עבור רשת ארבע העונות, אשר במקור אמור היה להיפתח בשנת 2011, לאחר מכן נדחה לתחילת 2012 ובהמשך לאמצע 2013. לאחר מכן הושלם הפרויקט, והמלון החל לפעול כארמון האריות של ארבע העונות.
ארמון טה (באיטלקית: Palazzo Te) הוא ארמון בפרברי מנטובה, איטליה.
המבנה וסביבתו שתוכננו על ידי האדריכל והצייר ג'וליו רומאנו שהיה תלמידו של רפאל, נחשבים ליצירת מופת ודוגמה מובהקת לסגנון האדריכלות המנייריסטית.
הארמון נבנה בשנים 1524–1534 עבור פדריקו השני, המרקיז של מנטובה כארמון לשימושי פנאי.
האתר שנבחר שימש את האורוות של המשפחה באיזולה דל טה, על שפת הביצות שמחוץ לחומות העיר.
מקור השם "טה" נובע ככל הנראה משמה של החורשה (tejeto) שהתקיימה באזור הביצות שהקיפו את העיר.
מבנה המעטפת של הארמון הוקם בתוך שמונה עשר חודשים, והוא בצורה של בית מרובע המכיל חצר קלויסטר מסורתית.
גן מעוצב השלים את הבית, שהוקף בבנייני חוץ הנפתחים לחצר התחומה במבנה בצורת חצי מעגל של אכסדרת עמודים.
לאחר השלמת מעטפת הבניין עבד במשך עשר שנים צוות טייחים, חצבים וציירי פרסקו (בהם גם פרנצ'סקו פרימטיצ'ו) על קישוט ועיטור משטחי הפנים של הקירות והתקרות בניהולו של רומאנו, עד כי לא נותר כמעט אף משטח שלא טופל.
צוות נוסף של ציירים ואמנים בני העיר עבדו באינטנסיביות על ציורי הקיר.
תקופת תהילתו של הארמון נמשכה כ-100 שנה עד שביולי 1630, במהלך מלחמת הירושה המנטובנית (1628–1631), הוטל מצור במשך שלושה ימים על העיר מנטובה והארמון על ידי צבא של 36,000 מחיילי האימפריה הרומית הקדושה.
האוכלוסייה המקומית הוכתה קשות במחלת דבר הבלוטות שהפולשים הביאו איתם, והארמון נבזז על כל תכולתו.
כיום ממוקם בחלק מן הארמון מוזיאון המציג אוסף של אמנות מסופוטמית, והוא משמש כאתר לתערוכות ואירועי תרבות מזדמנים.
בדומה לווילה פארנזינה ברומא, גם האדריכלות של ארמון טה משלבת סגנון של וילה עם ארמון.
בארבע החזיתות החיצוניות בנויים פילסטרים הנשענים על קירות אבן מאסיבית ובלתי מסותתת בסגנון רוסטיקו.
סידור החלונות והדלתות מעיד על קביעתה של הפיאנו נובילה בקומת הקרקע, עם גישה לקומה הנוספת הבנויה מעליה.
החזית המזרחית נבדלת משלוש החזיתות האחרות ומאופיינת במוטיבים של אדריכלות פלדיאנית על הפילסטר שלה, ועל לוג'יה פתוחה במרכזה ולא בדומה לשער המקושת הפונה לחצר הפנימית.
החזיתות אינן סימטריות כפי שהן נראות, והמרחקים שבין העמודים אינם קבועים.
מרכז החזיתות הצפונית והדרומית מנוקב בקשתות דו-קומתיות ללא פורטיקו או פדימנט (עיטור משולש של מבנה הכניסה), אלא פשוט דרך מקורה המובילה לחצר הפנימית.
על החצר הפנימית משקיפים מעט חלונות.
הקירות ושדרת העמודים מעוטרים מכל צדדיהם בגומחות עמוקות וחלונות עיוורים, ואילו המשטחים משובצים בעבודת טיח שבור ופגום המעניק להם עומק וחיות.
אחד החלקים המרשימים ביותר בארמון מכונה Casino della Grotta.
זהו מתחם חדרים קטן, המסודר סביב מערה ומרפסת מקורה, המחוברים למתחם רחצה הכולל מספר מפלים קטנים הגולשים על קירות משובצי חלוקי נחל וקונכיות.
המתחם נבנה ועוטר במטרה להעניק לשוהים בו חוויה של השתלבות במרחב טבעי של שלווה ורוגע.
ציורי הקיר הם המאפיין המרשים ביותר של ארמון טה.
נושאי הציורים כוללים אלים אולימפיים במהלך משתה, סוסים, והמדהים מכולם-ציור תקרה בפינה הדרומית של הארמון הגולש ומתפוגג לאורך הקירות, שהעבודה עליו נמשכה כשנתיים, ומתאר את החורבן וההרס של הגיגאנטים והגרוטסקות המכונה "נפילת הגיגאנטים".
הציור מתאר סצנה מתוך הקרב בין האלים האולימפיים בהנהגת יופיטר לבין הגיגאנטים כפי שהיא מתוארת במטמורפוזות של אובידיוס.
בחדרים מפוארים אלה, שהיו מרוהטים בעבר, התארחו רבות מן הדמויות החשובות ביותר של תקופתן, ובהן קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שבביקורו בארמון בשנת 1530 העלה את מארחו פדריקו השני גונזגה מתואר מרקיז לתואר דוכס מנטובה.
הרב יצחק למפרונטי מתאר את אחד החדרים בארמון, שנבנה בצורה בה יוכלו להאזין למדובר בו מבחוץ.
ארמון השיש הוא בית מגורים מלכותי לשעבר, שנבנה בשטח הגן החדש בצפון פוטסדאם, דרומית-מערבית לברלין, בירת גרמניה, על שפת .
ארמון השיש הוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990. הארמון שייך כיום ל, המנהלת את אתר המורשת העולמית.
הארמון הוזמן על ידי פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה (1744–1797) ועוצב בסגנון הנאו-קלאסי המוקדם על ידי האדריכלים קרל פון גונטארד (Carl von Gontard) וקרל גוטהארד לאנגהאנס (Carl Gotthard Langhans).
הארמון נותר בשימוש על ידי שושלת בית הוהנצולרן עד תחילת המאה ה-20. הוא שימש כמוזיאון צבאי תחת השלטון הקומוניסטי, אך מאז שוחזר והוא פתוח שוב לציבור.
ארמון השיש תוכנן על ידי האדריכלים קרל פון גונטארד (משנת 1789) וקרל גוטהארד לאנגהאנס, מתכנן שער ברנדנבורג בברלין.
ארמון השיש נשמר כבית מגורים לקיץ לשימוש פרטי של המלך, שהיה בעל נפש אמנותית.
בבנייה חדשה זו התנתק אחיינו ויורשו של פרידריך הגדול מהמסורת של דודו חסר הילדים, שאותו לא אהב, ושהעדיף סגנונות בארוק ורוקוקו קודמות.
ארמון השיש מלבנים אדומות היה במקור בניין מרובע בן שתי קומות.
מביתן עגול על הגג השטוח של המבנה הקובייתי יש תצפית נאה על הגנים והאגמים שמסביב.
בין שאר הבניינים, הטירה הקטנה על אי הטווסים שבנהר האבל שנבנתה למשוך את העין.
גרם מדרגות וגלריה שיש אליהם גישה מהגג מובילים אל תוך בלוודרה.
קצה הביתן מקושט בפסלי פוטו אוחזים בסלסלת פירות.
הארמון קיבל את שמו משיש אפור ולבן משלזיה ששימש לאלמנטים דקורטיביים ומחיצות.
בני חצר הקיסרות יכלו לגשת למעגן סירות דרך מרפסת גדולה בצד האגם של הארמון, שממנה הוביל גרם מדרגות אל המים.
המלך נהנה משיוטים נרחבים בסירה.
מכאן היה ניתן להגיע בסירה אפילו לארמון שרלוטנבורג שעל נהר שפרה בברלין.
על גדת האגם הסמוכה נמצא מטבח הארמון, שנבנה בשנים 1788–1790 על ידי לאנגהאנס בסגנון רומנטי של מקדש קלאסי חרב שקוע למחצה.
מסדרון תת-קרקעי מחבר עם מערה מלאכותית בקומת הקרקע של הארמון ששימשה כחדר אוכל בקיץ.
ארמון השיש קשור קשר הדוק עם וילהלמינה אנקה (Wilhelmine Enke, מאוית גם Encke), המכונה בשם העממי "וילהלמינה היפה" (Die schöne Wilhelmine).
כפילגשו של פרידריך וילהלם השני הייתה לה השפעה רבה על קישוט הפנים של הארמון.
בשנת 1796 היא נעשתה לרוזנת ליכטנאו (Gräfin von Lichtenau).
לאחר מספר שנים בלבד של שימוש נחשב הארמון לקטן מדי, ובשנת 1797 החלה הבנייה בשני אגפים צדדיים שתוכננו על ידי מיכאל פיליפ בומן (Michael Philipp Boumann).
האדריכל חיבר את ההרחבות המלבניות החד-קומתיות מימין ומשמאל לכניסה הראשית בצד הגן של הארמון עם גלריות בצורת רבע מעגל.
השיש הנדרש לקישוט הרחבות אלו הושג על ידי הוצאת העמודים של פרידריך וילהלם מפארק סנסוסי ושילוב העמודים בבניין החדש.
ארכיטקטורת גן זו שתוכננה על ידי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף עמדה במקור בשדרה הראשית המחברת בין ארמון סנסוסי לארמון החדש.
כאשר המלך נפטר בנובמבר 1797, הושלמה רק מעטפת ההרחבות.
בנו ויורשו, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שלא היה מעוניין בפרויקט, דאג רק להשלים את החלק החיצוני.
זה היה עדיין המצב בשנות ה-30 של המאה ה-19 כאשר הנסיך וילהלם, לימים וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, ובת זוגו אוגוסטה עברו לגור בארמון השיש בזמן שהם חיכו להשלמת ביתם החדש בארמון בבלסברג (1833–1835–1849).
אחיו, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הידוע בכינויו "רומנטיקן נוסטלגי מלכותי", הזמין את האדריכל לודוויג פרדיננד הסה (Ludwig Ferdinand Hesse) להשלים את הפנים והאבזור הלא גמור לשתי ההרחבות הצדדיות בין השנים 1843–1848. ציורי קיר עם סצנות משירת הניבלונגים נוספו מבחוץ לקישוט קירות העמודים.
המתקנים הטכניים והסניטריים של הבניין עודכנו כאשר הנסיך וילהלם, לימים וילהלם השני, קיסר גרמניה ומשפחתו התגוררו בארמון השיש משנת 1881 עד שעלה לכס המלוכה בשנת 1888.
התושבים המלכותיים האחרונים בארמון השיש היו וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, בנו הבכור של הקיסר וילהלם השני ובת זוגו צציליה, שהתגוררו שם במשך כל השנה בין 1904 ל-1917, כאשר עברו לארמון צציליינהוף הסמוך, שנבנה עבורם בגן החדש.
לאחר שהמלוכה הגרמנית הסתיימה בשנת 1918, הועבר ארמון השיש לשליטת ממשל הארמונות הפרוסים בשנת 1926 כתוצאה מהסדר בין המדינה החופשית פרוסיה למשפחת הוהנצולרן בנוגע לתביעות רכושם.
הוא נפתח כמוזיאון הארמון בשנת 1932, עם ריהוט פנים משוחזר מהמאות ה-18 וה-19.
לארמון נגרם נזק חמור לקראת סוף מלחמת העולם השנייה כאשר האגף הצפוני נפגע מפצצת תבערה, והבניין הראשי מפגזים.
מצבו הידרדר עוד יותר לאחר המלחמה, במשך פרק זמן שהצבא האדום הסובייטי השתמש בו כחדר אוכל לקצינים, החל משנת 1946.
בשנת 1961 הוקם בבניין מוזיאון צבא גרמניה המזרחית.
בפנים הוצגו ציוד צבאי היסטורי, מדים ומסמכים היסטוריים, ובחוץ הוצגו תותח, טנק T-34, סירת סיור מהירה, מטוס קרב מיג ורקטה.
כלי הנשק סולקו בשנת 1989.
החל משנת 1984 תכנן צבא העם הלאומי שיקום מהותי כאשר הבניין המשיך להידרדר.
תוכניות אלה יצאו אל הפועל בשנת 1988, והעבודה נמשכה בשלהי סתיו 1990 לאחר החזרת הנכס למנהל הארמונות.
מאז 14 באפריל 2006 כל 40 החדרים שופצו ונפתחו לציבור.
תיקון המשטחים החיצוניים הסתיים בסתיו 2009 לאחר מספר שנים של עבודות שיקום.
החל משנת 1790 הוזמן קרל גוטהארד לאנגהאנס לתכנן את חדרי הפנים.
קמינים משיש ופיסול עתיק היוו מאפיין בולט בהחלטות לגבי הריהוט הדקורטיבי.
אלה נרכשו באיטליה עבור ארמון השיש על ידי האדריכל פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף.
אציל סקסוני זה, שכבר התפרסם בתכנון וביצוע של מבנים נאו-קלאסיים מוקדמים בדסאו-וורליץ, הוזמן לעבוד בברלין בשנת 1787.
בקומת הקרקע של הבניין הראשי יש אולם מבואה המוביל לחדר מדרגות המתנשא לכל גובה הבניין.
מאחוריו חדר גדול המעוצב כמערה מלאכותית ושימש בקיץ כחדר אוכל.
חדר זה ממוקם בצד המזרחי של הארמון ופונה לאגם.
בגלל מיקומו המוצל והאפקט הרגוע והקריר של ציפוי השיש הכחול האפרפר שלו נהנו דייריו מאקלים נעים בחדר.
משני צידי ציר אמצעי זה היו שישה חדרים פרטיים ששימשו כחדרי מגורים מלכותיים.
בקומה העליונה החדרים מקובצים סביב גרם מדרגות השיש המרכזי.
החדר הגדול ביותר, אולם הקונצרטים, התפרש על פני כל צד האגם של הארמון.
מאוחר יותר הוא שימש כסלון בתקופת שלטון הקיסרים הגרמנים.
הריהוט והארכיטקטורה הדקורטיבית של החדרים שיקפו נטייה לסגנון הנאו-קלאסי.
היוצא מן הכלל היחיד היה מה שנקרא הארון המזרחי בקומה העליונה, שתכנן לאנגהאנס כאוהל טורקי עם ספת דיוואן.
ארמון זאקרו הוא טירה ברובע זאקרו בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה.
הוא נבנה בשנת 1773 על ידי הלוטננט גנרל השוודי .
הקמת הכפר זאקרו מיוחסת לאחוזה, שהוזכרה לראשונה במאה ה-14 בספר האדמות של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1764 רכש המפקד של מצודת שפנדאו, הלוטננט גנרל השוודי הרוזן יוהאן לודוויג פון הורדט את האחוזה, וב-1773 בנה בית אחוזה חדש במקום הבניין הקודם.
בהתאם למוסכמות בסגנון הבארוק, הוא סימטרי לחלוטין עם ארבע שורות חלונות משני צידי הציר המרכזי.
מאפיין מיוחד הייתה חממה גדולה שהוצמדה ישירות לגמלון הדרומי של הבניין.
בפארק הטירה יש גם "אלון בן למעלה מאלף שנים" במעמד של מונומנט טבעי מוגן.
בשנת 1779 רכש היינריך קרל דה לה מוט פוקה (Heinrich Karl de la Motte Fouqué), שהגיע מברנדנבורג, את האחוזה ואיתה את בית האחוזה.
בנו, פרידריך דה לה מוט פוקה, שלימים הפך למשורר, בילה כאן כמה שנים מנעוריו.
ייתכן שקיבל השראה לנובלה (שהפכה אחר כך לאופרה של א.ת.א.
בין השנים 1781 עד 1811 היה זאקרו בבעלותו של האחראי על הכספים המלכותי (Kammerherrn), הרוזן אוגוסט פרדיננד פון האסלר (August Ferdinand von Haeseler), בנו החורג של בונה בית האחוזה המקורי, הרוזן פון הורדט.
הבעלים הבורגני הראשון של הטירה היה יועץ המסחר (Kommerzienrat, תואר שהוענק לאיש עסקים מצליח) המלכותי והקונסול הכללי ז'אן בלתאזר הנרי (Jean Balthasar Henry) בשנת 1811, שעשה את הונו בסחר עם רוסיה ובנוסף לזאקרו היה בעלים של האחוזות פרדרסדורף (Fredersdorf) ופוגלסדורף (Vogelsdorf) במזרח ברלין.
גיסו של הנרי, הבנקאי רודולף רוזנטרטר (Rudolph Rosentreter), שהתעשר גם הוא במהירות, היה נשוי ליוז'ני קרוליין הנרי, היה הבעלים של אחוזת קליין-גליניקה (לימים ארמון גליניקה) השכנה בין השנים 1812 עד 1814 והזמין את האדריכל הידוע קארל פרידריך שינקל לבצע שיפוצים ראשונים באחוזה.
האח ז'אן הנרי, שהיה נשוי לסוזט בתו של הצייר הגרמני דניאל כודובייצקי, היה אחד התאולוגים המובילים ואניני האמנות בתקופתו.
ז'אן בלתאר הנרי נפטר בשנת 1813. יורשיו מכרו את ארמון זאקרו והאחוזת בשנת 1816.
מתחילת המאה ה-19 עד התקופה הנאצית
בשנת 1816 רכש את האחוזה הבנקאי הברלינאי מרטין מגנוס (במקור מאיר מגנוס, יהודי שהתנצר ב-1807), משפחתו השתמשה באחוזה כבית מגורים לקיץ.
האורחים כללו גם בני משפחת משה מנדלסון, שהיו קרובי משפחה רחוקים.
פליקס מנדלסון-ברתולדי חיבר כאן כנראה חלקים מרביעיית המיתרים שלו בלה מינור (אופוס 13).
באחוזה הוקם מתקן ייצור של (המכונה "סוכר עופרת") ו (פחמת העופרת), שהיה קיים כעשרים שנה והוביל לזיהום קרקע מתמשך .
תאריך מכריע להתפתחות האחוזה היה שנת 1840, כאשר פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה רכש את האחוזה ובית האחוזה ממגנוס תמורת 60,000 טאלרים.
במקביל הוא נתן את ההוראה לבנות את כנסיית הגואל הסמוכה באמצעות האדריכל שלו לודוויג פרזיוס, וגם להרחיב את בית האחוזה.
פרזיוס הוסיף הרחבה בת שתי קומות לגמלון הצפוני עם כניסה מייצגת בסגנון איטלקי.
הפיאנו נובילה של הארמון שימש כבית המגורים הרשמי של כומר הארמון אלברט היים (Albert Heym), הכומר הראשון של כנסיית הגואל.
מאחורי החממה הוקם גם בניין אחסון גדול.
אדריכל הנוף פטר יוזף לנה תכנן עבור המלך את הפארק סביב האחוזה.
הפארק כלל גם את הכנסייה וקווי הראייה ממנו חשפו את הארמונות הסמוכים באי הטווסים, ארמון גליניקה וארמון בבלסברג.
מאז אותה תקופה מכונה בית האחוזה בזאקרו "ארמון" (Schloss), אם כי המלך עצמו מעולם לא גר בה.
מעט ידוע על זאקרו מהעשורים הבאים ועד סוף הקיסרות הגרמנית.
לאחר מהפכת נובמבר 1918 התגורר בארמון שר האוצר של מדינת פרוסיה, אלברט סודקום (Albert Südekum), בתחילה כבית מגורים בסוף השבוע, ומשנת 1920 ואילך בדרך קבע.
אברהרד קרנץ (Eberhard Cranz), חברו של , ואשתו אמה לבית נוהאוס גרו כאן מסתיו 1922 ועד נובמבר 1934.
בשנת 1938 הוסבה הטירה למעונו ולמשרדו של המפקח הכללי על היערות (Generalforstmeister) בגרמניה הנאצית .
הארמון איבד לגמרי את צורתו הבארוקית.
החדרים הייצוגיים הועברו לקומת הקרקע ואילו הדירה מוקמה בקומה העליונה.
הגג התארך וכלל חלק מהרחבה שבנה פרזיוס באגף הצפוני בבניין.
שאר ההרחבה קיבלה מרפסת גג גדולה במקום הגג המחודד, ומתחתיה נבנה אולם אירועים עם חלונות מהרצפה עד התקרה.
המבנים החיצוניים הוסרו ונבנו ביתו של השליש, כמו גם דירות לנהג, ליערן ומתקן בזיירות קטן.
בשנת 1945 הטירה הפכה ל"רכוש ציבורי", ומשם ואילך שימשה בית ילדים ומנוחה לאלה שנרדפו על ידי המשטר הנאצי.
כאשר נבנתה החומה, עבר תחילה צבא העם הלאומי לארמון, ומשנת 1973 עברו אליו רשויות המכס של גרמניה המזרחית.
החממה נהרסה, ובפארק הוקמו מתקני אימונים לכלבים המאתרים הברחות.
עם איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, הצליחה האגודה "פרו ברנדנבורג" (pro Brandenburg) בתחילה ליצור קשרים עסקיים בין המדינות הוותיקות והחדשות מזאקרו.
בשנת 1993 ניהלה את הארמון .
העבודה החלה על שיקום הפארק על פי התוכניות המקוריות של לנה והפיכת הבניין למוזיאון.
התברר שזאקרו אינו מתאים במיוחד לתערוכת קבע בגלל תנאי התשתית הלא נוחים.
לאחר תיקון הגג והתקנת מערכת חימום, היה צריך לעצור את העבודה לעת עתה עד לפיתוח רעיון שימוש בר קיימא.
בשנת 2003 קיבלה את הארמון האגודה "ארס זאקרו" (Ars Sacrow) בתמיכת קרן הארמנות לשימוש זמני בטירה כ"מוזיאון לקיץ".
בחצר הבניינים החיצוניים הוקם בית קפה.
תערוכות האמנות מאורגנות על ידי עמותת ארס זאקרו, אגודה של אזרחים מחויבים ומתעניינים.
הם רוצים להמשיך ולפתוח את הכנסייה, הארמון וגני הארמון בפני המבקרים ולהמשיך לתמוך בעבודות השיקום הדרושות בדחיפות.
מאוגוסט 2006 ועד סוף 2008, היה ארמון זאקרו עם מבני החוץ שלו המיקום החיצוני החדש של הטלנובלה .
בסדרה זו שימש הארמון כבית האחוזה של משפחת ואן ויידן (van Weyden).
כתוצאה מייצור סוכר העופרת והעופרת הלבנה מסביבות 1816, זוהמה אדמת האחוזה בשאריות עופרת בשטח של יותר מ-4 דונם ובעומק של עד 2.5 מטרים.
גילוי הנזק (2009) הוא תוצאה של יוזמה פרטית.
החקירות גילו גם זיהום אבק עופרת בארמון כולו, שכמו חלקים מפארק האחוזה - היה צריך להיות סגור לציבור לתקופה של שנתיים.
ארמון טאג'בג (בפרסית: قصر تاج بیگ) הוא אחד הארמונות באזור דארולמן בקאבול שבאפגניסטן.
האחוזה המפוארת ממוקמת כ-16 קילומטרים מדרום מערב למרכז העיר.
הוא יושב על גבעה בין גבעות שבהן משפחת המלוכה האפגנית צדה והתגוררה בעבר.
אין לבלבל אותו עם ארמון דאר אל-אמאן, הנמצא בערך מצפון מזרח לארמון זה.
ארמון טאג'בג, שנבנה במקור בשנות 1920 כדי לשכן את משפחת המלוכה האפגנית, הוא אחת מנקודות הציון המרשימות ביותר של "דאר אל-אמאן", שנוצר בתקופת אמנולה חאן על ידי צוות אדריכלים אירופיים בניסיון לחדש את אפגניסטן.
הארמון ניזוק במהלך מלחמת האזרחים בשנות ה-90 אך שופץ לחלוטין בשנת 2021.
על פי כמה היסטוריונים, נראה כי הארמון שופץ על ידי זמאן שאה דוראני בשנת 1795, שנהרס לאחר מכן בעימותים צבאיים.
חיילים זרים של ISAF תיעדו את הריסות הארמון לשעבר.
ב-27 בדצמבר 1979 פתחה ברית המועצות בהתערבות צבאית באפגניסטן.
באותו הערב, הצבא הסובייטי פתח במבצע סטורם-333, שבו כ-700 חיילים, כולל 54 אנשי ק.ג.ב.
ספצנאז וכוחות מיוחדים של קבוצת אלפא ו"זניט", הסתערו על הארמון והרגו את יו"ר המפלגה הדמוקרטית העממית ונשיא אפגניסטן חפיזוללה אמין, אשר התגורר שם מאז 20 בדצמבר.
במהלך המלחמה הסובייטית -אפגנית שימש המבנה כמפקדה של הארמייה ה-40 הסובייטית.
הארמון ניזוק קשות בשנים שלאחר הנסיגה הסובייטית, כאשר סיעות מוג'אהדין שונות נלחמו על השליטה בקאבול לאחר נפילת ממשלתו של מוחמד נג'יבוללה, שנתמך על ידי מוסקבה ב-1992.
ממשלת אפגניסטן, בשיתוף עם ממשלת גרמניה, ערכה תוכניות לשיפוץ הארמון לשימוש רשמי, הדורשות כספים מתרומות פרטיות מאפגנים עשירים.
תוכניות אלה הוחזקו ללא הגבלת זמן כאשר הממשלה האפגנית ביקשה לכונן שלום ויציבות.
תוכנית דומה אושרה לארמון דארולמן הסמוך ששופץ לחלוטין ונפתח לציבור ביום העצמאות האפגנית, באוגוסט 2019.
בשנת 2021 הושלם שיפוץ הארמון מחדש לחלוטין.
אך לא ידוע מה עלה בגורל המבנה עם השתלטות הטליבאן על אפגניסטן בקיץ 2021.
ארמון התעשייה היה אולם תצוגה שנבנה בפריז בין נהר הסן לשאנז אליזה והוקם לרגל התערוכה העולמית של פריז ב-1855. הוא היה האחרון מבין מספר בניינים בעלי אותו שם שהוקמו באותו מקום.
ארמון התעשייה הראשון נבנה ב-1839 ונבנה מחדש בתערוכות הבאות ב-1844 וב-1849. הבניין משנת 1855 תוכנן בעיקר על ידי האדריכל ז'אן-מארי-ויקטור וייל והמהנדס אלכסיס בארו .
הוא נהרס בשנת 1897 כדי לפנות מקום למוזיאון הגרנד פלה של התערוכה העולמית בשנת 1900.
הקיסר נפוליאון השלישי איחל לתערוכה עולמית של 1855, ארבע שנים לאחר התערוכה הגדולה שהתקיימה בלונדון, כדי להוכיח את עליונותה של צרפת על ידי התעלות בכל פרמטר על התערוכה הבריטית.
הוא חפץ במיוחד באולם תצוגה מרהיב שיתחרה בארמון הבדולח.
בתחרות שהתקיימה ב-1852 זכתה תוכניתם של האדריכל ז'אן-מארי-ויקטור וייל והמהנדס דז'ארדין, ששילבה את השימוש המסורתי בבנייה עם זה של ברזל יצוק.
עם זאת, בגלל אילוצי תקציב ועלויות, היה צורך לעבד מחדש את התוכניות, ועל כך אמון המהנדס אלכסיס בארו.
בתכנון הסופי נעשה שימוש בבנייה רק לקירות החיצוניים, שעוביים מטר אחד וגובה שמונה עשר מטרים.
עם זאת, קירות מסיביים אלו בקושי יכלו לתמוך במשקל הקרניז הבולט, והיה צורך לחזק אותם בעמודי ברזל יצוק ובקורות.
ארמון התעשייה היה באורך 260 מטרים וברוחב 105 מטרים.
הספינה הראשית שלו הייתה באורך 190 מטרים ורוחבה 48 מטרים.
הוא היה מוקף מ-4 צדדים במעברים בגובה שתי קומות וברוחב של 30 מטרים.
המסבכים החצי-עגולים שלו גשרו על מפתח של 24 מטרים כדי ליצור חדר תצוגה רחב ידיים ללא עמודים במרכזו.
למרות גודלו הרב, הארמון לא היה גדול מספיק כדי לאכלס את כל המציגים הצפויים, כך שנבנו שני מבנים ארעיים שיכילו את יתר התצוגות.
הכשל העיקרי של הבניין, שלא הושלם ביום פתיחת התערוכה העולמית, היה האוורור הגרוע שלו.
אף על פי שהכשל הפך את הבניין לחם מאוד במהלך היום, הוא שימש כאולם לתערוכות ואירועים חברתיים רבים עד להריסתו ב-1897.
אוקטב מירבו, בהתייחסו לארמון התעשייה כמוקד בשדרות השאנז אליזה, השווה את הבניין ל"שור העובר דרך גן ורדים ורומס הכל תחתיו".
הכניסה של ארמון התעשייה עוצבה על ידי קבוצת הפסלים של אליאס רובר, France Crowning Art and Industry.
בהינדי: हवामहल) הוא ארמון שנמצא בעיר ג'איפור, רג'סטאן, הודו.
שמו, Hawa Mahal (هوا محل) מתורגם ישירות מפרסית כ"ארמון הרוח".
הארמון נבנה ב-1799 על ידי פטרפ סינג , נכדו של מהראג'ה סוואי ג'אי סינג, מייסד העיר ג'איפור, ותוכנן על ידי לאל צ'אנד אוסטד.
הארמון נבנה בהשראתו של המבנה חתרי מאהל , שנמצא בג'ונג'הונו .
הארמון נבנה מאבן חול אדומה וורודה, נמצא בקצה ארמון העיר ג'איפור, ומשתרע עד לזננה, או חדרי הנשים.
נחשב לייחודי מכיוון שיש בו חלונות ומרפסות קטנים רבים הנראים כמו חלת דבש.
החזית החיצונית בת חמש הקומות שלו דומה לחלת דבש, עם 953 חלונות קטנים המכונים ג'רוקהס, המעוטרים בעבודת סריג מורכבת.
הכוונה המקורית של עיצוב הסריג הייתה לאפשר לנשות המלוכה לצפות בחיי היומיום ובפסטיבלים שנחגגו ברחוב שלמטה מבלי להיראות.
תכונה אדריכלית זו גם אפשרה לאוויר הקריר לעבור דרכה, ובכך הפכה את האזור כולו לנעים יותר במהלך הטמפרטורות הגבוהות בקיץ.
אנשים רבים רואים את האווה מהאל מהרחוב וחושבים שזוהי חזיתו של הארמון, אך למעשה זהו החלק האחורי.
בשנת 2006, לאחר הפסקה של 50 שנה, החלו עבודות שיפוץ במאהל, במטרה לחדש את המונומנט בעלות משוערת של 5.5 מיליון רופי.
המגזר העסקי סייע בשימור המונומנטים ההיסטוריים של ג'איפור, וקרן Unit Trust of India אימצה את האווה מהאל לצורך תחזוקתו.
הארמון הוא חלק מורחב של מתחם ענק.
מסכי אבן מגולפים, חלונות קטנים וגגות מקושתים הם כמה מהמאפיינים של אתר תיירות פופולרי זה.
במונומנט יש גם כרכובים תלויים המעוצבים בעדינות.
ארמון יילדיז (בטורקית: Yıldız Sarayı) הוא מתחם עצום של ווילות אימפריאליות עות'מאניות לשעבר בבישיקטאש, איסטנבול, טורקיה, שנבנה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. הארמון שימש למגורים של הסולטן העות'מאני וכן כבית המשפט של הסולטן בסוף המאה ה-19.
ארמון יילדיז, שמשמעותו "ארמון הכוכב", נבנה ב-1880 ושימש את הסולטן העות'מאני עבדול חמיד השני.
במקור הארמון נבנה על שטח של חורשות טבעיות שהפך לאחר מכן לנכס אימפריאלי בתקופת שלטון הסולטן אהמט הראשון (1603–1617).
סולטאנים שונים לאחר אהמט הראשון נהגו לנפוש במקום, ביניהם הסולטן עבדול חמיד השני והסולטאן עבדילאזיז שהקימו בניינים על פני השטח.
הביתן הראשון נבנה על ידי הסולטן סלים השלישי בין השנים 1798–1808, למען אמו, מיהרישה סולטן.
האזור המקיף את הארמונות הוא סדרה של ביתנים מבודדים בסביבה מיוערת כשהוא ממוקם על שטח גדול של גבעות ועמקים.
הארמון משמש כדוגמה לאדריכלות העות'מאנית המסורתית.
בסוף המאה ה-19, עזב הסולטן עבד אילחמיד השני את ארמון דולמאבהצ'ה שממוקם בחוף מצר הבוספורוס מכיוון הים מחשש שיותקף.
הוא הרחיב את ארמון יילדיז והזמין את הארכיטקט האיטלקי ריימונדו ד'ארונקו לבנות בניינים חדשים במתחם הארמון.
בהמשך הסולטאן עבר לגור בארמון יילדיז, וכך הפך הארמון למרכז השלטון הרביעי של האימפריה העות'מאנית (המקומות הקודמים היו ארמון העיר העתיקה Eski Saray באדירנה, וארמונות טופקאפי ודולמבהצ'ה באיסטנבול).
לאחר שהאימפריה העות'מאנית הובסה, שימש הארמון כקזינו מפואר ואחר כך הומר לבית הארחה לראשי מדינות ולמבקרים חשובים.
כיום הארמון משמש כמוזיאון וגניו פתוחים בפני כלל קהל הציבור.
בגניו של הארמון מתקיים גם יריד העתיקות של איסטנבול באולם סילהאנה (הנשקייה).
המשרד האיסטנבולי של הארגון לשיתוף פעולה אסלמי (CIO) שוכן גם הוא במקום.
חלק הארמון הממוקם במחוז בשיקטש (Beşiktaş) באיסטנבול, אינו פתוח יותר לקהל והוא משמש את נשיא טורקיה בלבד.
הארמון מורכב מבניינים שכוללים את הדירות המדיניות, ביתן Büyük Mabey, ביתן Şale, ביתן מלטה, ביתן Çadır, תיאטרון ובית האופרה של יילדיז, מוזיאון ארמון יילדיז והמפעל האימפריאלי לחרסינה.
ארמון ורנה (בבולגרית: Дворец Врана.
פונטית: דבורץ וראנה) הוא ארמון מלכותי, בפאתי סופיה, בירת בולגריה, מקום המגורים הרשמי של משפחת המלוכה לשעבר של בולגריה.
הארמון המלכותי במרכז סופיה (היום הגלריה הלאומית לאמנות והמוזיאון האתנוגרפי הלאומי) שימש למטרות ייצוגיות וארמון אוקסינוגרד ליד וארנה היה מעון קיץ, ורנה היה הארמון שבו בילתה משפחת המלוכה של בולגריה את רוב זמנה.
ארמון ורנה שוכן בגובה של 571 מ'.
בארמון נמצאת גם חוות שרדקלי, בה היה גשר בעל תפקיד מרכזי בכיבוש סופיה בידי רוסיה במלחמה העות'מאנית-רוסית.
המתחם הנרחב נקנה על ידי הצאר פרדיננד הראשון בשנת 1898 ושכן מחוץ לסופיה, אם כי כיום הוא נמצא בתוך העיר.
במתחם יש פארק גדול ושני בניינים, הראשון נבנה ב-1904 כבית ציד דו-קומתי שהוזמן לגיאורגי פינגוב, והשני נבנה בעיקר בין 1909 ל-1914 כארמון, שניהם מכספי תקציב המדינה.
הבניין הקדום ביותר במתחם, בקתת הציד, תואר מבחינה ארכיטקטונית כ"פרשנות מעולה לאדריכלות הבארוק בסגנון פלובדיב עם אלמנטים דקורטיביים וינאים".
שלושה חדרים בארמון בן שלוש הקומות עוצבו על ידי האדריכל ניקולה לזרוב ורוהטו מאוחר יותר בסגנון הבארוק, אחד בסגנון ארמונות המלוכה האוסטריים ואחד בסגנון לאומי בולגרי, בעוד חדר העבודה עוצב בסגנון ונציאני.
הארמון כולל תקרת עץ מגולפת, ציפוי עץ אלון, לוחות מתכת מובנים וכלי דלפט.
העמודים הפנימיים עשויים משיש קרארה ומעלית שינדלר ישנה עדיין בשימוש.
במונחים של ארכיטקטורה, ארמון ורנה משלב השפעות ביזנטיות, מסורות התחייה הלאומית הבולגרית, אר נובו וקלאסיקה צרפתית.
האולם הקרליאני הוא מתנה מאלכסנדר השלישי מרוסיה, ורהיטיו (השולחן, הכיסאות ושולחן האיפור) עשויים לבנה קרליאני שעובד על ידי מעבדי עץ שנשלחו במיוחד מרוסיה.
בקומה הראשונה יש אולם קולנוע ואולמות תה, בקומה השנייה ממוקמות הדירות, והשלישית הייתה מוקצה למשרתים ולבית המשפט.
בשנת 1918 עבר ארמון ורנה מהצאר פרדיננד לבוריס השלישי.
הוא התמודד עם הממשלה החדשה לאחר ההפיכה הצבאית ב-9 ביוני 1923. באוגוסט 1943 הפך לנחלתו של סימאון השני.
הארמון הראשי הופצץ על ידי חיל האוויר המלכותי בשנים 1943–1944 במהלך מלחמת העולם השנייה, ניזוק חלקית ושוחזר ב-1947. לאחר ביטול המלוכה, ארמון ורנה נלקח על ידי הקומוניסטים והפך למעונו של גאורגי דימיטרוב.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, הוחזר ארמון ורנה לצאר האחרון, סימאון סקסקובורגותסקי ואחותו הנסיכה מריה לואיזה, על ידי בית המשפט החוקתי של בולגריה ביוני 1998. הפארק נתרם על ידי משפחת המלוכה לעיר סופיה באוקטובר 1999, מה שאִפשר פתיחה לציבור של הפארק המלכותי לשעבר, שאורגן ב-1903 על ידי פרדיננד.
סימאון עבר עם אשתו מרגריטה לגור בבקתת הציד הישנה המשופצת באביב 2001. הפארק ששטחו כמעט קמ"ר נפתח לקהל הרחב ב-2015. הפארק הוא ביתם של למעלה מ-400 מיני צמחים והוא הוכרז כאנדרטה לאומית של אדריכלות נוף.
מספר אמני נוף עבדו על פארק ורנה (בהם V.
הפארק כולל אגם ומספר גני סלעים.
הארמון, יחד עם הנכסים האחרים שהוחזרו לסימאון השני, היו נושא למחלוקות בתקשורת ובחברה הבולגרית בשנות ה-2000, שכן רבים טוענים שהם אמורים להיות רכוש ציבורי.
מאז יוני 2013, הפארק פתוח לקהל בסופי שבוע.
אוטובוס התחבורה הציבורית המיוחד X50, הפועל רק בסופי שבוע בשעות הפתיחה של הפארק, מחבר את הארמון עם גשר הנשרים.
ארמון השירוואנשאה (באזרית: Şirvanşahlar Sarayı; בפרסית: کاخ شروانشاهان), הוא ארמון ומתחם שלטוני מן המאה ה-15 של משפחת שירוואנשאה, בעיר העתיקה של באקו.
הארמון, ביחד עם העיר העתיקה של באקו שבתוך החומות ומגדל העלמה, זכו להכרה של אונסק"ו בשנת 2000, כאתר מורשת עולמית, לפי סעיף 4 של הקריטריונים.
ארמון השירוואנשאה ממוקם בתוככי העיר העתיקה המוקפת חומות.
בקו אווירי, הנקודה הקרובה ביותר של הארמון לחומת העיר בעתיקה היא כמאה ועשרים מטרים.
הארמון קרוב גם לאתרים ומקומות מרכזיים שמחוץ לחומות.
מרחקו מחוף הים הכספי כשלוש מאות מטרים בקו אווירי, ומעט פחות מעורק התחבורה המרכזי בבאקו - דרך עובדי הנפט (Neftchilar Ave).
הארמון קרוב גם לתחנת המטרו של העיר העתיקה (תחנת Icherisheher).
שלטון השירוואנשאה החל ב-861, ונמשך כמעט שבע מאות שנה.
בתחילה גרה המשפחה בעיר הבירה שהייתה הבירה באותו זמן, אך בין השנים 1382 ל-1500 הם התגוררו בבאקו, והיא הפכה לעיר הבירה, לאחר שרעידת אדמה חזקה פגעה באזור שאמאקי.
במהלך תקופה זו נבנו חומות העיר העתיקה.
שנות הבניה של הארמון עצמו אינם ברורים במדויק, אך סבורים שרובו נבנה במאה החמש עשרה.
הארמון נשדד לאחר שצבאות השירוואנשאה ניגפו בקרב מול האימפריה הספווית בשנת 1500 ומנהיגם יאסר פארוק נהרג בקרב, ולא ברור מי התגורר בו לאחר מכן.
עקב מלחמות מתמשכות בין האימפריה הפרסית לאימפריה העות'מאנית על השליטה בדרום הקווקז ובאזור באקו, התחלפו מידיי פעם השליטים באזור.
ב-1723 צרו צבאות פטר הגדול על באקו, וחלקים מהארמון נפגעו מפגזי התותחים.
הרוסים נסוגו מאוחר יותר, ושוב החלה החלפת ידיים שולטות עם הפרסים.
ב-1828 סופחה אזרבייג'ן לרוסיה, והארמון הפך למפקדה רוסית.
ב-1932 החלו עבודות חפירה ארכאולוגיות מטעם השלטונות הסוביטיים.
ב-1954 המקום הפך למוזיאון היסטורי לאומי, והחל מ-1960 הפך הארמון למבנה מוגן על ידי המדינה.
לדעת רבים, ארמון השירוואנשאה מייצג ארכיטקטורה איסלאמית מסורתית.
כיוון שהארמון נשדד ועבר תחת ידי שליטים זרים רבים, אין בו פריטי ריהוט וכלי בית מקוריים.
עם זאת, בחדריו מוצגים פריטים עתיקים ומסורתיים הקשורים להיסטוריה ולמסורת האזרית, אבל אינם קשורים ישירות לארמון, לדייריו, לתפקידיו או לתפקודו בעבר.
חלק גדול מתכולת הארמון בעבר, נלקח לתצוגה של מוזיאונים במוסקבה וסנקט פטרבורג.
בין הפריטים המוצגים ניתן למצוא כדים וכלי חרס, כלי הגשת מזון, תכשיטים, ספרים, חרבות וכלי נשק אחרים, שטיחים, פריטי ביגוד מסורתיים.
במקום פריטים המקוריים החסרים, תלויים על קירות רבים שלטי הסבר והמחשה.
באחד האולמות מוצג דגם מוקטן של העיר העתיקה שבתוך החומות, הכולל גם אפשרות של הארת הדגם, או חלקים מסוימים ממנו.
לארמון הייתה מערכת מים עצמאית משלו, שהובלו באמצעות צנרת קראמית.
מתחם ארמון השירוואנשאה מורכב מכמה חלקים עיקריים, ואלה הם:
אזור מגורי המשפחה - אזור המגורים מורכב מ-52 חללים שונים, הפרוסים על-פני שתי קומות.
הקומות מחוברות ביניהן בשלושה גרמי מדרגות לולייניות.
בקומה התחתונה 25 חדרים ובעליונה 27. מרכז האזור הוא חדר מתומן גדול עם כיפה גבוהה.
לאזור זה יש שער כניסה גדול ומרשים.
דיוואנקה - (Divanxane), שהיה כפי הנראה אזור של קבלת אורחים, מחובר לאזור המגורים דרך חצר באזור הצפוני של הקומה העליונה.
אזור זה שימש לפעילויות רשמיות, לקבלות פנים של שגרירים ואורחים חשובים.
מהקומה העליונה יש תצפית טובה על אזורים נרחבים של באקו.
קברי המשפחה - בני השירוואנשאה קבורים במבנה נפרד במתחם - במאוזולאום.
למבנה צורת ריבוע, והכניסה אליו דרך שער, שיש מעליו צורה נוספת של שער גדול יותר.
את גג המבנה מעטרת כיפה גבוהה ומתומנת.
נוסע שביקר בשנת 1733 כתב, שלמבנה אכן כיפה מתומנת המשובצת באבנים בצבע תכלת (אזור).
תחריט בכתב על הקיר בכניסה לקברים מעיד, כי כבר בשנת 839 לספירה הנפרדת (1435-1436 לספירה הכללית) הורה השירוואנשאה לבנות את המבנה, למטרת קבורת אימו.
במבנה נמצאו חפצי נוי שונים, שהועברו לתצוגה של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של אזרבייג'ן.
מסגד - מסגד השאה נמצא בחצר תחתונה, גובה המינרט שלו 22 מטרים.
גם במסגד בו נמצא כיתוב, על הקיר החיצוני של המינרט, מתחת למרפסת, האומר ש"שירוואנשאה חאלילולה הראשון הורה לבנות את המסגד בשנת 845" (1441-1442).
למסגד כניסה ראשית מעוטרת, ומלבדה שתי כניסות ויציאות נוספות פשוטות יותר.
במתחם היה בעבר מסגד נוסף, שחרב לגמרי ולא ניתן לבקר בו.
בית המרחץ - בית המרחץ (חמאם) ממוקם במפלס התחתון ביותר של המתחם.
הוא התגלה ב-1939, שופץ ונפתח לקהל בשנת 1961. בית המרחץ במתחם אופייני לבתי מרחץ שנהגו לבנות באזור באקו.
בית המרחץ מחולק לשני אזורים עיקריים, האחד להלבשה והתארגנות, והאחר הוא אזור הרחצה.
בבית המרחץ היה בנוסף גם חדר לרחצה פרטית.
מאוזולאום סעיד יחיא בקוביא - סעיד יחיא בקוביא היה מדען החצר בימיי שלטונו של שירוואנשאה חאליולה הראשון.
היסטוריונים סבורים שסעיד יחיא נפטר בשנת 1464. כפי הנראה זכה להערכה רבה מאד בארמון, שכן נבנה עבורו מאוזולאום נפרד מזה של המשפחה, עם כיפה משושה ומחודדת.
המאוזולאום ממוקם במיקום מרכזי, בחלק הדרומי של החצר המרכזית ומכונה "המאוזולאום של הדרוויש".
חלק מכתביו ומחקריו של סעיד יחיא בקוביא נשתמרו עד ימנו.
השער המזרחי - השער המזרחי נבנה במאה השבע עשרה, בתקופה מאוחרת יותר מיתר חלקי הארמון.
בראש השער, בין שאר העיטורים, חרוט בערבית ש"אולו רדג'אב באבא הורה לבנות בנין אצילי זה תחת הממשל הצודק וההוגן של סולטן מוראד חאן ב-994" (1585-1586).
ארמון השירוואנשאה היה השראה תרבותית, ליצירות באומנות, וגם אתר להתרחשות.
ברית המועצות הנפיקה בול דואר, שבו הופיע הארמון וכך עשתה גם אזרבייג'ן ב-1919, כבר בתקופת עצמאותה הראשונה.
הארמון מופיע ביחד עם העיר העתיקה של באקו, על גבי שטרות של 10 מאנאט שהונפקו על ידי הבנק המרכזי האזרי, ב-2022, אבל הופיע עוד קודם לכן במהדורה שהופיעה ב-2005. הארמון וסביבתו מופיעים גם ברומן של קורבן סעיד " ".
תמונות הארמון מופיעות גם בסרט בשם זה משנת 2016. גם הסרט "באקו: עירם של עלי ונינו" הוסרט באזרבייג'ן וארמון השירוונשאה מופיע בו.
הארמון מוצג גם בציורים רבים, אך אין בין היוצרים צייר ידוע שם בעולם.
בבנימוק ההחלטה של אונסק"ו על הכרה בארמון השירוואנשאה כאתר מורשת עולמית (ביחד עם חלקים אחרים בעיר העתיקה) נכתב, שהארמון הוא "אחד מפניני הארכיטקטורה האזרית (באנגלית במקור "Shirvanshahs' Palace is one of the pearls of Azerbaijan's architecture.").
בית טן בוס (בהולנדית: Paleis Huis ten Bosch, בתרגום מילולי: "בית ביער") הוא ארמון מלכותי הממוקם בעיר האג שבהולנד.
זהו אחד משלושת מעונותיו הרשמיים של מלך הולנד, לצד ארמון נורדאיינדה בהאג והארמון המלכותי של אמסטרדם.
הארמון שימש כבית מגוריה של המלכה ביאטריקס משנת 1981 ועד להתפטרותה בשנת 2013. החל מ-13 בינואר 2019 מתגוררים בו המלך וילם-אלכסנדר ומשפחתו.
העתק של הארמון נבנה בעיר ססבו שביפן, בפארק שעשועים הקרוי על שמו.
בניית הארמון החלה ב-2 בספטמבר 1645, בפיקוחו של האדריכל ברתולומיאוס דרייפהוט ועל פי תכנונם של פיטר פוסט ויעקב ואן קאמפן.
הארמון נבנה ביוזמת אמליה מזולמס-בראונפלס, אשתו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', על קרקע שהוענקה לה על ידי בתי המעמדות של הולנד.
את אבן הפינה הניחה אליזבת מבוהמיה.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1647, הקדישה אמליה את הארמון לזכרו.
בהנחיית יעקב ואן קאמפן ופיטר פוסט, אמנים מובילים של התקופה, בהם חרארד ואן הונטהורסט, יעקב יורדאנס ותאודור ואן תולדן, עיטרו את אולם התפוזים (Oranjezaal) בציורים המפארים את הנסיך המנוח.
בין השנים 1734–1737 הוסיף האדריכל דניאל מארו לארמון שתי אגפים חדשים, בהם חדר אוכל מעוצב.
במהלך המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19 עבר הארמון מספר פעמים בין משפחת נסאו, מלך פרוסיה ומספר סטאדהולדרים, עד למהפכה הבטאווית בשנת 1795. לאחר מכן, העניקה ממשלת הרפובליקה הבטאווית את הארמון לעם ההולנדי, שבבעלותו הוא נותר עד היום.
בשנים 1800–1805 שימש הארמון כמשכנה של הגלריה הלאומית לאמנות, שהייתה לימים לרייקסמוזיאום.
בין 1805 ל-1807 התגורר בו המלך לואי בונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1815, עם הכתרתו של וילם פרדריק, נסיך אורנג' נאסאו, למלך הולנד (וילם הראשון), הפך ארמון טן בוש לאחד מהמעונות הרשמיים של משפחת המלוכה.
הארמון היה מועדף במיוחד על בני המשפחה המלכותית, ובשנת 1899 אף התקיימו בו כמה מפגישות ועידת השלום הראשונה בהאג.
במלחמת העולם הראשונה שימש הארמון כמשכנה המרכזי של המלכה וילהלמינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצו המלכה וילהלמינה ומשפחתה לעזוב את הארמון עם פלישת גרמניה הנאצית להולנד.
הנאצים תכננו להרוס את הארמון, אך תוכנית זו סוכלה.
עם זאת, הארמון ניזוק קשות ולא היה ראוי למגורים.
בשנים 1950–1956 שוקם הארמון ושב לשמש כמעון מלכותי.
בשנת 1981 הפך פעם נוספת למעונה המרכזי של משפחת המלוכה.
הארמון עבר שינויים משמעותיים מאז בנייתו.
כיום הוא כולל חלק מרכזי ושני אגפים ארוכים, המשתרעים על פני כ-110 מטרים מקצה לקצה.
הגנים הסובבים את הארמון עוצבו במאה ה-18 על ידי האדריכל דניאל מארו.
ארמון ז'אבורו (בפורטוגזית: Palácio do Jaburu) הוא מעונו הרשמי של סגן נשיא ברזיל.
הארמון ממוקם על גדות אגם פרנואה (Lago Paranoá), בסמוך ללגונת ז'אבורו שממנה נלקח שמו, ונמצא על הדרך הנשיאותית (Via Presidencial) שבין ארמון פלאנאלטו (Palácio do Planalto) ומעון העבודה של הנשיא – וארמון אלבורדה (Palácio da Alvorada) – מעונו הרשמי של הנשיא.
הארמון תוכנן בשנת 1973 על ידי האדריכל אוסקר נימאייר, בהתאם לקונספציה האורבנית של לוסיו קוסטה לעיר הבירה ברזיליה.
הוא נבנה במיוחד כדי לשמש למגורי סגן הנשיא, והושלם בשנת 1977, כ־17 שנים לאחר חנוכת ברזיליה.