tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה לשימוש מסחרי בהברכה קרקעית היא הריבוי של כנות תפוח מסדרת מולניג מורטון מאנגליה.
מניחים אופקית גבעולים של צמח כנה על האדמה, וכתוצאה, ניצני צד מתחילים לצמוח כלפי מעלה.
לאחר שצמיחה זו מתחילה, הגבעול המקורי נקבר מעט.
עם בוא עונת השלכת, יהיו שורשים מול הענפים הצדדיים האלה, וניתן להפריד אותם כשהצמח רדום.
חלקם ישמשו להרכבה וחלקם יחזרו למשתלה להפקת כנות נוספות בעונת הגידול הבאה.
הברכה קרקעית משמשת גם ליצירת שורשים חשופים על גזעי עצי בונסאי – שורשים הנקראים "nebari" בז'רגון אנשי הבונסאי.
הברית לשלום במזרח התיכון (ALLMEP) היא קבוצה המונה יותר מ-90 ארגונים לא ממשלתיים הפועלים לקידום הפיוס בין ישראלים, פלסטינים, ובין ערבים ויהודים במזרח התיכון.
חבריה כוללים מגוון רחב של קבוצות, לרבות קבוצות דו-קיום אותנטיות, קבוצות אקדמיות ומוסדות לפיתוח חברתי וכלכלי.
אחת ההצעות של הברית היא הקמת קרן בינלאומית עצמאית לשלום הישראלי-פלסטיני לתמיכה ועידוד המאמצים לבניית שלום באזור.
קריאת הברית הראשונית בוושינגטון הבטיחה כספים שהוקצו לארגונים אלה במסגרת המשרד לניהול סכסוכות והפחתתם בהסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי.
בהמשך, הברית הרחיבה את תוכניתה להקמת קרן בינלאומית לשלום הישראלי-פלסטיני בדומה לקרן הבינלאומית לאירלנד, אשר מילאה תפקיד בולט במציאת פתרון בר-קיימא בצפון אירלנד.
הברית לשלום במזרח התיכון החלה כקואליציה לא רשמית בסוף שנת 2003, והקבוצה קיימה את פגישתה הראשונה בפברואר 2004, בכנס שיתוף פעולה שנתי ראשון במזרח התיכון בגבעת הקפיטול בוושינגטון די.
הברית נפגשה עם נציגי הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי ומחלקת המדינה של ארצות הברית, בנוסף לאירוע שלה בירושלים בשנת 2006, שכלל נציגים מארגונים לא ממשלתיים ודיפלומטים אמריקאים.
הברית נמצאת בקשר מתמיד עם פקידים אמריקאים האחראים על מימון ארגונים לא ממשלתיים.
הברית מארחת אירוע שנתי בוושינגטון.
ביוני 2005, היא קיימה כנס קיץ בנושא דו-קיום, שכלל שגרירים מהמזרח התיכון, מנהיגים דתיים יהודים ומוסלמים, חברי קונגרס, פקידי מחלקת המדינה, פעילים בכירים התומכים בישראל ובערבים, ופעילים מארגונים לא ממשלתיים במזרח התיכון, כדי לדון בסדר היום של הברית לדו-קיום.
יותר מ-250 אנשים השתתפו, כולל דיפלומטים מתוניסיה, תימן, שוודיה, ערב הסעודית ואפגניסטן.
התוכניות כללו פאנל דיון עם השגריר המצרי חאזם פהמי, הנסיך הירדני פיראס בן ראעד, הנציג הפלסטיני הראשי חסן עבד אל-רחמן, שגרירת לוקסמבורג (במהלך נשיאות האיחוד האירופי) ארלט קונזמיוס פאקוד, והשגריר האמריקאי לשעבר פיליפ וילקוקס ממכון וושינגטון למזרח התיכון.
חברי הברית נפגשו גם עם יותר מ-30 משרדי קונגרס בנוגע לעבודת הארגונים הלא ממשלתיים בפיוס.
במרץ 2006, הברית השתתפה במימון, סקירה והצגה של סרט תיעודי חדש על מאמצי דו-קיום, נקודת חיכוך.
נציגי הברית וג'סט ויז'ן נפגשו עם יותר מ-37 משרדי קונגרס במקביל לאירוע זה.
במרץ 2009, חברי הפסגה של הברית נפגשו עם חברי קונגרס, מחלקת המדינה, הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי והבית הלבן.
עם העלייה בעניין ברעיון הקרן הבינלאומית, הברית הכפילה את מספר פגישותיה בשנת 2009 בהשוואה לשנת 2008, ונפגשה עם יותר מ-10% ממשרדי הקונגרס.
הבשורה על פי תומאס הוא פפירוס בשפה הקופטית שהתגלה בשנת 1945 בנגע חמאדי שבמצרים ומיוחס לתומאס הקדוש.
הפפירוס כולל 114 מימרות המיוחסות לישו, שחלקן דומות לאלו הנזכרות בספרי השליחים הסינופטיים מרקוס, לוקס ומתי, אך חלקן לא היו ידועות עד גילויו.
המימרות מתוארות כאילו נרשמו מפיהם של תלמידיו של ישו על ידי דידימוס יהודה תומאס (Δίδυμος Ιούδας Θώμας).
מאחר ש"דידימוס" ביוונית ו"תאומא" בארמית שניהם פירושם "תאום", שם המחבר צריך להיקרא כנראה "יהודה התאום".
כתב היד אינו קשור לבשורות האפוקריפיות או לפסבדו-אפוקריפיות כ"מעשי השליח תומאס" או "בשורת הילדות על פי תומאס", שמוסיפים מעשיות וסיפורים על ילדותו הפלאית, כביכול, של ישו.
לא ברור אם כאשר היפוליטוס מרומא ואוריגנס מדברים על "הבשורה של תומאס" באמצע המאה השלישית הם מתייחסים לכתב היד של המימרות הללו או לאחד הכתבים האפוקריפיים.
תאריך כתיבת הבשורה על פי תומאס
ישנו ויכוח על התיארוך המדויק של מועד יצירת כתב היד המקורי.
מחנה המקדימים, הכולל בעיקר מלומדים בארצות הברית, טוען כי נכתב בשנות החמישים של המאה הראשונה, ואילו אחרים, במיוחד באירופה, טוענים כי נכתב במאה השנייה לספירה.
הטיעון המרכזי של המחנה המקדים הוא שדומה כי הספר כולל חומר מקורי שאינו מבוסס ככל הנראה על ספרי הבשורה הסינופטיים, ומתוך כך מסיקים כי נכתב על בסיס מסורת שבעל-פה.
מאחר שההסתמכות על מסורת שבעל-פה הסתיימה במהלך המאה הראשונה, הרי שהבשורה הייתה חייבת להיכתב לפני כן, אולי אפילו בשנת 40 לספירה.
לפי מחנה המקדימים, השפעת מקור Q היא ההסבר התמציתי ביותר לבעיית ספרי הבשורה הסינופטיים, ומקור זה נחשב למקור הקדום ביותר הכולל את מימרותיו של ישו.
מקור Q מחולק בדרך כלל לשלושה רבדים, והחומר האפוקליפטי שייך לרובד השני והשלישי.
חוקרי הברית החדשה זיהו 37 מימרות המשותפות לתומאס עם הרבדים הראשון והשני המשוערים, אך ככל הנראה תומאס לא הכיר את הרובד השלישי.
מאחר שהרבדים הראשונים נחשבים לקודמים לארבעת ספרי השליחים, הרי שתומאס קודם לספרי השליחים.
טיעונים אחרים, נסיבתיים יותר, של המחנה המקדים מתבססים על הטיעון של איליין פייגלס בספרה "מעבר לאמונה" (2003), שבו טענה כי הסתירה בין מימרות בבשורה על פי יוחנן ובבשורה על פי תומאס מצביעה על כך שבזמן הכתיבה הייתה כבר מסורת מבוססת ונפרדת של אמונה שהתבססה על בשורת תומאס.
טיעון אחר הוא שישנה חפיפה כביכול בין כמה ממימרותיו של פאולוס ותומאס.
מאחר שמוסכם שדברי פאולוס קדמו לספרי הבשורה, הרי שחפיפה זו מעידה שתומאס היה ידוע לו.
מאחר שתומאס עצמו אינו מתייחס לאגרות הפאוליניות, מעיד הדבר על כך שלא ידע עליהן.
מכאן שכתביו קדמו לאלו של פאולוס ותיארוכם צריך להיות, מכאן, לפני שנת 50 לספירה.
המחנה המאחר, לעומת זאת, מתארך את הבשורה על פי תומאס לתקופה כלשהי אחרי שנת 100, לרוב בראשית או אמצע המאה השנייה.
כמה מהם טוענים כי תומאס מתבסס על ה"דיאטסרון" שנכתב מעט אחרי שנת 172, וישנו מיעוט קטן הסבור כי מועד הכתיבה המקורי עשוי להיות בין השנים 140 ו-200.
טיעונם המרכזי של חסידי המחנה המאחר הוא שגרסת תומאס מבוססת על "רדקציה" (עריכה) של המימרות המקוריות במקור Q שנוצרה על-ידי מתי ולוקאס, ומשמעות הדבר היא שתומאס מאוחר להם.
מאחר שידוע כי מתי ולוקאס כתבו את ספרי הבשורה שלהם ככל הנראה בשנות השמונים והתשעים של המאה, נכתב תומאס אחרי זמן זה.
טיעון הנגד של המחנה המקדים הוא הטיעון שהכתבן מן המאה השנייה הוא האחראי לגרסה הנוכחית של תומאס, ואינו המחבר המקורי.
כלומר, שהכתבן התאים את נוסח תומאס לנוסחי מתי ולוקאס.
טיעון אחר הוא שמתי ולוקאס שילבו בספריהם גם מסורות "סונדרגוטיות", כלומר, ייחודיות למקומן ולסביבתן.
חסידי הפירוש המאחר מציינים שתומאס אינו מקביל רק לחומר המשותף להם, אלא גם לחומר הייחודי לכל אחד מהם, ושלא היה יכול להימצא בידו לפני כתיבתם.
מסקנת המחנה המאחר מכך היא שלכותב הייתה גישה למגוון חומרים, כולל מסורות מקומיות שהיה קל הרבה יותר אחרי הפצת ספרי הבשורה הקנוניים.
העובדה שבשורת תומאס אף לא נשקלה או אוזכרה בשום מקרה כמועמדת להיכלל בין ספרי הברית החדשה, לבטח שלא בזמן התגבשות המסורת בשנות השבעים של המאה השנייה, מעידה על כך שבתקופה זו לא הייתה גרסה של תומאס שהייתה מוכרת למלקטים.
טיעון חשוב אחרון מבוסס על העובדה שהנצרות התמקדה בראשיתה פחות במימרותיו של ישו ויותר במותו וקומו לתחייה, והייתה יהודית יותר מגויית באופייה, ואילו רק בשלב מאוחר יותר החלה להתפתח מסורת גנוסטית ונוצרית במובהק.
ישו של תומאס אינו נשמע כיהודי וכי צורתו הנוכחית משקפת חשיבה גנוסטית של המאה השנייה, כמו דחייתם של נשים והעולם הפיזי, או האופן בו מתוארת דמותו של ישו כמיסטיקן.
הבשורה של יהודה היא בשורה גנוסטית, המתארת שיחות שנערכו כביכול בין ישו לבין תלמידיו, ובעיקר עם יהודה איש קריות, במהלך ימיו האחרונים של ישו.
בניגוד להשקפה הנוצרית המקובלת, לפיה יהודה איש קריות בגד בישו, מוצג יהודה בטקסט זה כתלמידו הנאמן ביותר.
על אף שקיומה של הבשורה היה ידוע לחוקרים זה מכבר, שכן חיבור בעל שם זהה הוזכר כבר במקורות קדומים יותר, תוכנה לא היה מוכר עד לשחזור קודקס צ'אקוס בו היא נכללת, ולפיכך היא נחשבת כבשורה אפוקריפית.
כיום ידוע רק על עותק אחד של כתב יד זה ששרד, הכתוב על גבי פפירוס בשפה הקופטית.
עותק זה נמצא כנראה בסביבות שנת 1978 במערה במדבר אל-מניא שבמצרים.
במהלך השנים הבאות התגלגל הקודקס מיד ליד בין סוחרי עתיקות, עד שהגיע, בשנת 2001, כשהוא כמעט הרוס לחלוטין, למומחים בתחום.
אלה עמלו על שחזורו ועל תרגומו.
למרות מאמצי השחזור, כ-10-15% מתוכן הבשורה אבדו.
הבשורה התפרסמה לראשונה בקרב הציבור הרחב בערוץ "נשיונל ג'יאוגרפיק" באפריל 2006 (ובגיליון מאי 2006 של כתב העת).
הבשורה התגלתה בתוך קודקס בן כ-66 עמודים המוכר כיום בשם "קודקס צ'אקוס", ובנוסף לה נמצאו בו מספר חיבורים אחרים: מכתב פטרוס לפיליפוס , "יעקב", וחיבור נוסף ששמו אבד, המכונה "ספרו של הזר".
היות שהקודקס לא התגלה בחפירה ארכאולוגית מסודרת, התקשו החוקרים לתארכו בדייקנות.
מהשוואת העיצוב וצורת הכתיבה עם קודקסים בני התקופה שתיארוכם היה מדויק יותר, כדוגמת כתבי נגע חמאדי, עלתה המסקנה כי הקודקס נכתב במחצית הראשונה של המאה הרביעית לספירה.
בדיקת פחמן-14 העלתה כי כתב היד נכתב בשנת 280, בדיוק של 60 שנה לכל כיוון.
אימות האותנטיות של כתב היד בהקשר זה הוא רק כי המסמך אכן נכתב בין המאה השלישית למאה הרביעית, ולא של אמינות תוכנו כבשורה אותנטית.
החוקרים סבורים כי כתב היד מבוסס על מקור יווני קדום יותר.
אזכור לחיבור בשם זה מופיע כבר בשנת 180, ב"נגד המינויות" של אירנאיוס, בישוף לוגדונום שבגליה (כיום ליון, צרפת).
על מנת לקבוע חסם תחתון לתיארוך הטקסט המקורי ניתן להיעזר באירועים המתוארים בטקסט עצמו: תיאור מותו של ישו מציב מיד את מועד כתיבת הטקסט המקורי לאחר שנות השלושים המוקדמות למאה הראשונה.
בעוד שיש חוקרים, כמו וורסט הטוענים, כי הופעתה בטקסט של הנבואה לפיה יוחלף יהודה באחר מעידה על היכרותו של הכותב עם ספר מעשי השליחים, ומלמדת על כך שהטקסט נכתב לאחר מכן, טוענים אחרים, כגת'רקול, כי ייתכן שהטקסט חובר קודם לכן ושהכותב הכיר רק את הסיפור המסורתי של החלפת התלמידים.
גת'רקול מצביע על השפעה של הבשורה על-פי מתי על כותב הבשורה של יהודה, ומכאן מגיע לשנת 100 כתאריך המוקדם ביותר לכתיבת הבשורה המקורית (בהנחה שהבשורה על-פי מתי נכתבה בסביבות 80 לספירה, ועוד כשני עשורי "היטמעות" הבשורה בחברה).
תיאור המבנה הכנסייתי המופיע בבשורה, המאפיינים הגנוסטיים המתאימים למאה השנייה, וההשפעה היוונית, מביאים את גת'רקול למסקנה כי הבשורה המקורית נכתבה בין 140 ל-220 לספירה.
בספרו של אירנאיוס (שכאמור פורסם בשנת 180 לספירה) מוזכר טקסט בשם "הבשורה של יהודה".
תחת הכותרת "תורת בני קין", שנוספה מאוחר יותר לחיבור, מתאר אירנאיוס קבוצת גנוסטים שהאמינו כי משום שאלוהי ישראל הוא הדמיורגוס, הרי שאויביו המוקעים והמתועבים המתוארים במקרא, מקין ועד אנשי סדום ועמורה, הם גיבורים שיש לרומם.
החוקרים מסכימים ביניהם כי ייתכן מאוד שאירנאיוס עצמו לא קרא את הבשורה (הוא בעצמו לא טוען אחרת), ולכן תיאורו אינו מהווה תיאור ממקור ראשון, אלא אולי אפילו ניחוש אישי שלו לגבי תוכנה.
על אף שיש בכך כדי להסביר חוסר התאמה בין תיאורו של אירנאיוס לבין הטקסט הקופטי, הם אינם תמימי-דעים באשר לאמינות זיהויו של האחרון כבשורה המוזכרת אצל אירנאיוס, וייתכן שנכתבה יותר מבשורה אחת של יהודה.
אם זהה חיבור זה לחיבור המוזכר אצל אירנאיוס, כפי שסבורים רוב חוקרי הבשורה, ניתן להעריך כי הבשורה המקורית נכתבה בין השנים 140 ל-160, מבלי לקחת בחשבון שינויים שהופיעו במהלך ההעתקה והתרגום.
הבשורה של יהודה היא בשורה גנוסטית.
משמעות המונח "גנוסיס" הוא ידע, ביוונית.
הגנוסטיקה היא שם כולל למגוון רחב של כתות, שהבסיס המשותף לכולן הוא השימוש ב"ידע" נסתר כאמצעי לגאולה.
הרעיון שעומד מאחורי התורות הגנוסטיות השונות הוא שהעולם הזה הוא עולם רע מיסודו, שנברא ונשלט על ידי ישויות אלוהיות-שטניות נחותות, כשבראשן הדמיורגוס.
האל העליון האמיתי הוא טרנסצנדנטלי, ומנוגד מטבעו לעולם הזה.
כתוצאה מאסון קוסמי כלשהו נקרעו ניצוצות מהאל העליון ונכלאו בחלק מבני-האדם, שבויי העולם הזה.
ניצוצות אלה מהווים את ה"רוח" של אותם אנשים.
במצבה הרגיל נמצאת הרוח בתרדמה.
על מנת להעירה יש לגלות את הידע, באמצעות התגלות חיצונית.
בעזרת הידע תוכל הרוח, לאחר המוות, לפרוץ את מחסומי העולם הזה, ולהתאחד עם האל העליון.
לפי החיבור, ישו הוא שליחו של האל העליון, נושא ההתגלות אל האדם.
יהודה הוא היחיד מבין התלמידים שמבין את טבעו האמיתי של ישו, ולו מוסר ישו את הידע.
בהסגירו אותו לרשויות מסייע יהודה לישו להשיל מעליו את גופו האנושי, ולרוחו לשוב ולהתאחד עם האל העליון.
כפי שמספר ישו בבשורה, האל הבורא התנ"כי הוא אחד מהאלים הנחותים השולטים בעולם הזה, ויתר התלמידים, בבורותם, סבורים כי ישו הוא שליחו של אל זה.
הבשורה של יהודה עוסקת רק בימיו האחרונים של ישו, ומתמקדת בעיקר בשיחותיו עם יהודה באותם ימים.
כפי שניתן ללמוד כבר מהפתיחה מדובר ב"ידע סודי שהועבר בהתגלות", ואכן זוהי מהות הגנוסיס.
בהמשך מסופר שישו, שלא נולד אלא הופיע על-פני האדמה ואף יכול היה ללבוש חזות של ילד, הוא שליחו של האל הטרנסצנדנטלי לעולם הזה, נושא ההתגלות אל האדם.
בבשורה של יהודה מתואר ארבע פעמים צחוקו של ישו, ובכולן מדובר בצחוק לעגני - ישו יודע משהו שהאחרים אינם יודעים, והוא עומד להעמידם על טעותם:
בפעם הראשונה, לועג ישו לתלמידיו, המברכים על הלחם.
התלמידים הנעלבים דורשים ממנו הסבר, ובתגובה עונה להם ישו שאינו צוחק עליהם, משום שהם אינם אשמים בכך ואינם פועלים מרצונם החופשי, אלא במצוות האל שלהם.
כאשר התלמידים הנדהמים טוענים כלפי ישו שהוא בן אלוהיהם, הוא עונה להם שהם כלל אינם יודעים מיהו, מה שגורם לתלמידים לקללו בליבם.
ישו מציב בפניהם אתגר, וקורא למי מביניהם שמסוגל לכך, להתיצב מולו - אתגר שניתן לפרשו כמבחן לבדיקת מי מביניהם מחזיק בנצוץ אלהי.
מבין כל התלמידים, רק יהודה מצליח להתייצב בפניו, אך לא להביט בעיניו.
כלומר - יהודה הוא היחיד שמודע לטבעו האמיתי של ישו, ולכך שהוא שליחו של האל העליון.
לאחר מכן מבטיח ישו ליהודה, בלי ידיעת התלמידים האחרים, שיגלה לו את סודות הממלכה העליונה.
הוא מבטיח ליהודה שגם הוא יוכל להגיע לשם, אך שבשל כך הוא יסבול, ויוחלף על ידי התלמידים באחר.
בפעם השנייה צוחק ישו מהתלמידים כאשר הם שואלים אותו על "גזע בני-האלמוות" (כלומר - הישויות המרכיבות את הממלכה העליונה) אליו הוא אמר שהוא משתייך, בתמהם איזה גזע יכול להיות גדול וקדוש מהם.
כאשר יהודה שואל אותו על כך, אומר לו ישו שנשמות בני האדם (והתמותה) מתות אחרי מותם, ורק בעלי הנצוץ יכולים לשוב לממלכה העליונה ולהשתחרר מכבלי העולם הזה במותם.
מאוחר יותר, מבקשים התלמידים מישו שיפרש חיזיון שהיה להם, ובו ראו בית גדול עם מזבח, שלידו שנים-עשר כהנים הקוראים בשם ישו ומקבלים מהקהל קרבנות.
לפי תיאור התלמידים, היו הכהנים בחזיונם חוטאים ופושעים אכזריים.
למרבה תדהמתם, מפרש להם ישו כי הם הכהנים, הקוראים בשמו לשווא בעודם משרתים את האל הלא-נכון, ומטעים את ההמון ההולך אחריהם.
כאשר יהודה מבקש מישו לפרש את חזיונו-שלו, ישו צוחק בשלישית ואומר לו: .
משפט זה מסמל יותר מכל את המחלוקת סביב תרגומי הבשורה השונים לאנגלית.
בחיזיון ראה יהודה את התלמידים סוקלים אותו ורודפים אותו.
לאחר מכן הגיע לבית גדול ממדים ובו אנשים אצילים, וחשב שביכולתו להיכנס לשם.
על-כך עונה לו ישו ש"כוכבו התעה אותו" ושהוא אינו יכול להיכנס לבית, השמור רק לבני הגזע הקדוש.
למרות זאת, חוזר ישו על הבטחתו כי יהודה יוכל להתעלות אל הממלכה העליונה, במחיר סבלו והכפשת שמו על ידי האחרים.
בפעם הרביעית והאחרונה צוחק ישו לאחר שהוא מספר ליהודה בפרוטרוט על בריאת העולם.
מיתוס הבריאה המובא בבשורה מזכיר מאוד מיתוסי בריאה גנוסטיים אחרים.
לפי הבשורה, נברא העולם הזה על ידי ארכונטים (ישויות שטניות נחותות ובורות), המקבילים לאל התנ"כי.
בני-האדם, יצירי הארכונטים, נידונו לכליה, למעט אלה בני "הגזע הגדול של שת" להם הוענקה "רוח" (נצוץ אלהי).
ישו צוחק לבורותם של הארכונטים, שאינם מבינים שקיצם יגיע עם קץ ברואיהם.
לאחר מכן מודיע ישו ליהודה:
כלומר - על יהודה לעזור לישו למות, כדי שרוחו תוכל לשוב ולהתאחד עם האל העליון.
אחרי הדברים האלה עובר יהודה טרנספיגורציה בהכנסו אל תוך ענן מואר.
סופו של ישו (הוא גם סופה של הבשורה) מתואר בקצרה: הכהנים הגדולים והסופרים מחכים לישו, המתפלל ביחידות בחדר האורחים.
הם מתפלאים לראות את יהודה שם, ושואלים אותו למעשיו.
יהודה עונה להם את התשובה לה הם מצפים, מקבל מהם כסף, ומוסר להם את ישו.
בניגוד למקובל בספרי בשורה שם החיבור כאן הוא "הבשורה של יהודה", ולא "הבשורה על-פי יהודה".
שם זה מתיישב עם העובדה שלא מוזכר שכותב הבשורה הוא יהודה עצמו, וגם עם תוכן הבשורה – לפיו ה"בשורות הטובות" (זוהי משמעות המונח "אוונגליון") הן של יהודה איש קריות, שמוצג בבשורה באור חיובי למדי.
בעוד שרוב חוקרי הבשורה מקבלים את תרגומו של צוות הנשיונל ג'יאוגרפיק מקופטית לאנגלית, או מתרגמים את הבשורה בצורה שאינה משנה באופן מהותי את משמעותה, הופך תרגומה של דה-קוניק את משמעות הבשורה לחלוטין.
הדוגמה הבולטת ביותר למחלוקת שבין דה-קוניק ליתר החוקרים היא בתרגום המשפט הנזכר לעיל: .
בתרגום זה, של צוות הנשיונל ג'יאוגרפיק, תורגם המונח "δαίμων" המופיע בטקסט הקופטי (שאול מיוונית) למונח החיובי "רוח", בטענה שהקונוטציות השליליות נוספו למונח רק מאוחר יותר במחשבה הנוצרית.
לעומתם טוענת דה-קוניק שיש לתרגם זאת למונח נושא המשמעות השלילית "שד", וכי המשמעות החיובית למונח (כפי שהוא מופיע אצל אפלטון, למשל), קדמה בכמה מאות שנים לכתיבת הבשורה.
כינויו של יהודה כ"שלושה-עשר" במשפט הנ"ל מסמל את הפרדתו מיתר התלמידים, וכן (כמתואר בהמשך הבשורה) מציב אותו מעל שנים-עשר הארכונטים.
למעט דה-קוניק, נראה שהחוקרים סבורים כי מדובר כאן במספר מזל.
לפי פרשנותה של דה-קוניק, הנמצאת בעמדת מיעוט, יהודה מתאחד בסוף הבשורה עם אחד הארכונטים הראשיים ("ילדבאות"), והופך לשליט הארכונטים.
ישו אינו מבקש מיהודה להקריבו, אלא מנבא זאת.
למרות זאת, מזימתו של יהודה לחיסול ישו אינה צולחת - משום שרק גופו של ישו מת, בעוד רוחו מתעלה ומתאחדת עם האל העליון.
בטלוויזיה ובאמצעי התקשורת השונים דובר רבות על חשיפת הבשורה ועל השלכותיה, אולם הוותיקן עצמו סירב לשנות את יחסו אל יהודה איש קריות ולזכותו מאשמת מות ישו.
מועצת הוותיקן השנייה ניקתה בשנת 1965 את היהודים מאשמה קולקטיבית לצליבתו של ישו במסמך המוכר בשם "נוסטרה אטאטה", ללא כל קשר למעמדו של יהודה איש קריות בנצרות.
הבשורה של יהודה אינה חלק מהקנון הנוצרי.
בתקופת התחברותה "הסתובבו" כתבי בשורה רבים בקרב החוגים והכתות השונות של הנצרות הקדומה, כשכל אחד מהם כתוב ומותאם להשקפות עולמם של כותבו ושל מפיציו.
כחלק מתהליך של התמסדות והענקת גוון אחיד לכלל המאמינים הנוצרים, וכן התגוננות מפני זרמים שהחלו מתרבים בתוך הנצרות, ונחשבו כמינות על ידי אבות הכנסייה המתהווה, החלו בתהליך איסוף וליקוט כתבי הקודש לביבליה הנוצרית, תוך דחיקת כתות השוליים, כשהנוצרים הגנוסטיים ביניהן, אל מחוץ לנצרות.
כחלק מתהליך זה הוקעה גם הבשורה של יהודה ונותרה מחוץ לקנון.
גילוים המחודש של הבשורה ותוכנה אינו מערער את יציבות הביבליה הנוצרית שהתגבשה.
למעשה, מהיכרות עם כתבים נוצריים-גנוסטיים אחרים ומאזכור הבשורה אצל אירנאיוס, ניתן היה לנחש מראש את רוח תוכן הבשורה.
כמו בשורות רבות אחרות, היא אינה יכולה ללמדנו דבר על דמותו האמיתית וההיסטורית של יהודה (או של ישו), אלא רק על השקפת עולמם של אנשי הכת שכתבו אותה והאמינו בה.
תוכנה של הבשורה סותר את הכתוב ביתר הבשורות בברית החדשה בנוגע למעורבותו של יהודה איש-קריות בהסגרתו של ישו לרומאים בכך שהבשורה, בניגוד לאחרות, מספרת שישו הורה ליהודה איש קריות להסגיר אותו לרשויות ובכך מטהרת את יהודה איש קריות מהתדמית השלילית שדבקה בו, המתארת אותו כסמל הבוגדנות.
הבשורה לא נכנסה לברית החדשה, הוכרזה כדברי כפירה והוחרמה על ידי האורתודוקסיה הנוצרית.
מכיוון שסיפור הסגרתו של ישו על ידי יהודה איש קריות היה אחת מהסיבות העיקריות להתפתחות האנטישמיות ושנאת יהודים לאורך ההיסטוריה והיווה בסיס לעלילות דם רבות כמו גם האשמתם של היהודים במות ישו, נוצר רושם לפיו הבשורה שהתגלתה מהווה מסמך הנוגד את האנטישמיות.
למעשה אין בכך ממש, משום שהיא מתארת את האל היהודי כאל שקר נחות ואכזר, ועדין מציגה את ראשי היהודים כאלה שרצו במותו של ישו (ולא על מנת לעזור לו), ללא הזכרת מעורבות הרומאים כלל.
כמו כן, ממילא אין לבשורה כל תוקף במסורת הנוצרית, שדחתה את הגנוסטיות במאה השנייה והשלישית.
הבשורה על פי אלוהים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אסי דיין, שיצא לאקרנים בשנת 2004.
לאחר 2000 שנות שלווה, מודיע מלאך לאלוהים (אסי דיין) ולבנו, ישו (גיל קופטש), שני בטלנים חסרי-עניין, כי הגיע מועד הגאולה, וכי על ישו ללכת לארץ ישראל במטרה לעשות סדר.
ישו עובר קורס מזורז ובשנת 2000 חוזר לירושלים, במסווה של סטטיסט בהפקה המצטלמת בעיר.
במקביל, מחליט אלוהים לרדת גם הוא אל הארץ במטרה לחפש אהבה, אך נאלץ לחלץ את בנו, אשר כמעט נצלב בשנית.
"הבשורה על פי אלוהים" הוא סרט סאטירי אנטי-דתי חתרני, המפקפק בערכי היהדות והנצרות.
זכה להצלחה בינונית בלבד ולביקורות שליליות רבות.
הבשורה על-פי מַתָּי (יוונית: Κατὰ Ματθαῖον εὐαγγέλιον) היא אחת מארבע הבשורות בברית החדשה.
בשורה זו מופיעה ראשונה בכתבי הקודש הנוצריים, לפני הבשורות על-פי מרקוס, לוקאס, ויוחנן.
יש המחלקים את הבשורה על-פי מתי לארבעה קטעים השונים זה מזה במבנה ובתוכן: שני קטעים מקדימים; הקטע המרכזי, אותו אפשר לחלק לחמישה תת-קטעים; ולבסוף הפסיון של ישו ותחייתו.
"ספר היוחסין" (א:1) של ישו, הולדתו, וינקותו (פרקים א, ב)
דבריו ופעילויותיו של יוחנן המטביל לקראת כמורתו של ישו (ג, ד:11)
דבריו ופעילויותיו של ישו בגליל (ד:12 עד כ"ו:1):
הדרשה על ההר ובה עיקרי המוסר הנוצרי (פרקים ה עד ז)
הדרשה על המשימה שישו נתן לשליחיו (י עד י"א:1)
משלים המלמדים על מלכות השמים (י"ג)
הדרשה על היחסים בתוך הקהילה (י"ח עד י"ט:1)
אודות הביאה השנייה של ישו ואחרית הימים (כ"ד עד כ"ו:1)
מחלוקת ישו עם הפרושים (כ"ג:1–39)
הפסיון של ישו וקריאת השלוחים (קריאתו של ישו לאוונגליזם)
הנושא המרכזי בבשורה על-פי מתי הוא שישו נועד להיות המשיח ושבו התגשמו הנבואות העתיקות מן הברית הישנה:
על מנת לחזק טענה זו הטקסט מזכיר לא פחות משישים ושש פעמים נבואות מהברית הישנה, הרבה יותר מבבשורות האחרות.
על פי המסורת הנוצרית כתב מתי, אחד משנים עשר שליחי ישו, את הבשורה על-פיו.
על פי אותה המסורת הייתה זו הבשורה הראשונה שנכתבה, והיא מתוארכת לזמן קצר לפני חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה.
בניגוד למסורת זו מסכימים כיום רוב המומחים על תאוריית שני המקורות, לפיה הבשורה על-פי מרקוס היא הבשורה שנכתבה ראשונה.
מכיוון שהנוסח בבשורה על-פי מתי דומה ביותר לעיתים קרובות לזה שבבשורה על-פי מרקוס, סבורים כי מחברה של הבשורה על-פי מתי שאל פסוקים רבים הן מהבשורה על-פי מרקוס והן ממסמך היפותטי המכיל ציטוטים מפיו של ישו, הידוע כ"מסמך ה-Q".
מומחים רבים גם מטילים ספק בכך שמתי עצמו הוא שכתב את הבשורה על-פיו.
לא ידוע היכן בדיוק נכתבה הבשורה: בארץ ישראל או בעיר נוצרית מרכזית מחוצה לה, כגון אנטיוכיה.
יחד עם זאת יש הסכמה כי הבשורה נכתבה בסביבות השנים 80–90 לספירה.
בגלל הציטוטים הרבים מהתנ"ך והאזכורים לאורח החיים היהודי בטקסט, נראה כי מחברה של הבשורה היה יהודי.
ישנן שתי גרסאות לבשורה על פי מתי: זו הנמצאת בשימוש על ידי הכנסייה (קרי, הבשורה המופיעה בברית החדשה) וזו ששימשה את האביונים.
זו האחרונה הייתה גרסה קצרה יותר של הבשורה הרשמית.
הגרסה הראשונה רחבה יותר ומכילה תוספות שככל הנראה הוכנסו אליה בעריכות הראשונות של אבות הכנסייה וייתכן שאף עריכות מאוחרות יותר.
השנייה מכונה בלשון המחקר "הבשורה על-פי האביונים" או "הבשורה על פי העברים" והיא נכתבה עברית ולא יוונית.
הבשורה על פי מתי היא היחידה שזכתה לכמה וכמה תרגומים של כותבים יהודים שאינם מומרים:
התרגום המופיע בספר הפולמוס האנטי-נוצרי "אבן בחן" של שם טוב אִבְּן שַפְרוּט, משנת 1385 (אך יש הסבורים שהוא העתיק תרגום שנעשה כמאה שנים לפני זמנו).
מתי של סבסטיאן מונסטר - תרגום שפורסם בשנת 1537 על ידי התאולוג הנוצרי סבסטיאן מינסטר, על פי כתב יד עברי שלא שרד.
מתי של דו טילה - תרגום שפורסם ב-1555 על ידי הבישוף דו טילה, על פי כתב יד שקיבל מיהודים ברומא, ושמור היום בפריס.
קול קורא או התלמוד והברית החדשה - ספרו של הרב אליהו צבי סולובייצ'יק, שמכיל תרגום ופירוש של הבשורה על פי מתי, בטענה שזהו ספר שמחזק את יסודות היהדות ולא הנצרות.
במסגרת התרגום של כל הברית החדשה, שנעשה בשנים 1741–1756 על ידי יחזקל רחבי, כותב רבני בקוצ'י, הודו בעזרת היהודי ההולנדי עמנואל ון דורט וכותב ספרדי לא ידוע.
הבשורה של רבולה היא כתב יד הכתוב בסורית ומאויר מן המאה ה-6 לספירה.
כתב היד מציג את הבשורות הנוצריות ונחשב לדוגמה טובה לאמנות הציור בחלקים המזרחיים של האימפריה הביזנטית.
כתב היד מציג את "מַפַּקְתָא פְּשִיטְתָא" (בסורית: ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ), "הגרסה הפשוטה", תרגום לסורית של כתבי הבשורה הנוצרית.
הוא הושלם בשנת 586 במנזר יוחנן הקדוש מזגבה (Zagba), אשר במסופוטמיה.
הוא נושא את חתימתו של רבולה (Rabula; Rabbula), אשר היה כנראה נזיר שאין אנו יודעים עליו דבר.
דפי הקובץ נכרכו כנראה מספר פעמים.
גודלם הנוכחי הוא 34 ס"מ על 27 ס"מ והטקסט שבהם כתוב בדיו בצבע חום-כהה או שחור, בשני טורים.
בתחתית כמה מן הדפים מופיעות הערות הכתובות בדיו אדום.
בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14 הגיע כתב היד למנזר קאנובין בלבנון.
עד המאה ה-16 הגיע כתב היד אל ספריית מדיצ'י בבזיליקת סן לורנצו (Biblioteca Mediceo Laurenziana) שבפירנצה, שם הוא נמצא עד היום.
האיורים המופיעים בכתב היד מוגבלים ל-14 הדפים (פוליו) הראשונים של הקודקס.
נושאי האיורים בכתב היד הם:
עמוד 1: מתי והשליחים המופיעים ללא יהודה איש קריות, המדונה והילד ממוסגרים על ידי קשת.
עמוד 2: אוזביוס ואדם נוסף; מכתב של אוזביוס בנושא הקאנון של הכנסייה (ממשיך גם בעמוד 3).
עמוד 13: סצנת צליבה וסצנת תחייה; עליית ישו לשמים.
עמוד 14: ישו מוכתר על ידי ארבעה נזירים; ירידת רוח הקודש על השליחים.
בכתב היד מופיעים "לוחות קאנוניים".
אלו הם לוחות אשר ניסוחם הראשון היה בידי אוזביוס מקיסריה ושימשו כקונקורדנציה המשווה בין הגרסאות השונות של חיי ישו בספרי הבשורות.
דפי הלוחות מעוצבים כמבנה אדריכלי של קשתות דקורטיביות הנשענות על עמודים.
המבנה משתנה בין מבנה של ארבעה חללים מקבילים בתחילת הלוחות, המשווים בין ארבעת האוונגליונים, עד למבנה בעל חלל אחד בלבד, לאירועים הופיעים בגרסה אחת בלבד.
לצד המבנים מופיעים עיטורים ובהם סצנות מינאטוריות הרשומות בקונטור של דיו כהה וצבועות בדיו צבעונית.
במראן הן משלבות את מסורת האמנות ההלניסטית עם השפעות הציור המזרחי, המתבטאת בעיצוב עיניים גדולות ובסטאטיות של הדמויות.
גם עיטור הקשתות בדגמים דקורטיביים ועשירים מצביע על ההשפעה של האמנות המזרחית הסאסאנית.
בנוסף לקשתות מופיעים בכל דף גם תיאורים של נביאי הברית הישנה אשר צופים את אירועי הברית החדשה במסורת הפרה-פיגורציה.
שני דפים נוספים בלוחות מציגים את דמויותיהם של האוונגליסטים.
בתיאור הצליבה של ישו, ישו מתואר כלובש בגד טוניקה ארוך (Collobium) בצבעי סגול וזהב וסביב ראשו הילה.
בפרשנות של עיצוב הבגד הזה מוצאו חוקרים את ההשפעה של האיקונוגרפיה המזרחית, באופן הדומה לתיאור ישו על גבי אמפולות מאוסף מונזה-בוביו.
משני עבריו של ישו מופיעים שני הגנבים אשר נצלבו עמו.
לצד ראשו מופיעים דימויים אסכטולוגיים של שמש וירח, המוזכרים גם בשפרי הבשורה.
זהו אחד מן הייצוגים המוקדמים ביותר של ישו הצלוב.
תיאור זה שם את הדגש על הצגתו של ישו בכבוד, דבר המתבטא בבגד המפואר.
מתחת לתיאור, באותו דף, הופיע גם תיאור של הקבר הריק של ישו.
הבשורה הקדושה על-פי מרקוס היא אחת מארבע הבשורות בברית החדשה, המיוחסת למרקוס המבשר.
בשורה זו מונה 16 פרקים, והיא הקצרה ביותר מבין ארבע הבשורות.
הבשורה מגוללת את סיפור חייו של ישו מטבילתו על ידי יוחנן המטביל ועד לעלייתו השמיימה.
הבשורה מתמקדת במיוחד בשבוע האחרון לחייו - ששת הפרקים האחרונים כולם מוקדשים לכך, מכניסתו של ישו לירושלים.
ישו מוצג כמרפא, כמגרש שדים, כעושה פלאים, כמשיח, כבנו של אדם, וכמה פעמים כבן האלוהים.
תוכן הבשורה לנושאיו הוא כדלקמן:
מעשי ישו בארץ הגליל ()
ישו מרפא ומושיע חוטאים ()
התייחסות ישו למסורת הסופרים והזקנים ()
הפרושים מחד גיסא וישו מאידך גיסא ()
ישו שולח את שנים-עשר תלמידיו ()
עריפת ראשו של יוחנן המטביל ()
ישו בגלילות צור וצידון (–)
גדולתו וענוותו של ישו ()
משל מלח הארץ ואור העולם ()
מעשי ישו בעבר הירדן () נכלי העושר ()
ישו בעבר הירדן ובארץ יהודה ()
ישו בא בכבוד מלכים ירושלימה ()
קללת התאנה אשר לא עשתה פרי ()
משלי ישו על אחרית הימים ()
מזימות להמית את ישו ()
האשה ופך השמן בבית-היני ()
יהודה איש-קריות חורש מזימות ()
ישו נמסר לפונטיוס פילטוס ()
התגלות ישו לאחר תקומתו ()
הבשורה עצמה היא אנונימית, אך עוד בתחילת המאה ה-2 ייחסו אותה המלומדים למרקוס האוונגליסט (נפטר בשנת 68 לספירה), אחד מתלמידיו של שמעון בר-יונה שכנראה תיעד את שיחיו של השליח.
לפי המסורת, הבשורה על־פי מרקוס היא הבשורה השנייה שנכתבה, לאחר הבשורה על-פי מתי; לכן שני ספרים אלו מסודרים בסדר זה בברית החדשה.
החוקרים המודרניים מתארכים את הבשורה על פי מרקוס לשנות השישים או השבעים של המאה ה-1, מה שעושה אותה לראשונה מבין הבשורות.
בנוסף, תאוריית שני המקורות מניחה שבשורה זו היא מקור חלקי לשאר הבשורות הסינופטיות.
בשנת 1958 הודיע החוקר וההיסטוריון מורטון סמית מאוניברסיטת קולומביה כי מצא במנזר מר סבא את מכתב מר סבא ובו בשורה סודית על־פי מרקוס, והיא גרסה של הבשורה המיועדת למלומדים, בעוד הבשורה הרגילה מיועדת להמוני העם.
לדבריו, המסמך הועתק על דפים ריקים במהדורה מהמאה ה-17 של ספרו של איגנציוס פטריארך אנטיוכיה (תלמידו מהמאה ה-1 של יוחנן בן זבדי).
המסמך צולם מספר פעמים, ואף כי לא נחקר כראוי הקהילה המדעית רואה בו זיוף.
הבשורה מאדיש (בגאורגית: ადიშის ოთხთავი, אדישיס אוֹתחתאווי) הוא ספר בשורות גאורגי, מתחילת ימי הביניים.
כתב היד הקיים הקדום ביותר של הגרסה הגאורגית של הבשורה על-פי מתי, הוא זה שנוצר במנזר שתברדי, בנסיכות הדרום-מערבית של קלארג'תי (ממוקמת כיום בצפון-מזרח טורקיה), בשנת 897. מאוחר יותר הועבר משם לשימור בכפר הנידח של אדישי שבהרי סוואנתי.
חמשת הדפים הראשונים (30X25 ס"מ) של כתב היד מקושט.
כתב-היד פורסם לראשונה בשנת 1916, על ידי המלומד הגאורגי הבולט, אֶכְּווְתִּימֶה תָּאקָאִישְׁווִילִי (1863-1953), הוא נבחן במידה רבה על ידי היסטוריונים גאורגיים ובינלאומיים.
כתב-הים כיום משומר במוזיאון האתנוגרפי במסטיה שבגאורגיה.
הבשורה על-פי יוחנן היא הבשורה הרביעית בקנון של הברית החדשה.
על פי המסורת, היא מיוחסת ליוחנן בן זבדי, הוא יוחנן השליח.
כמו שלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורות על-פי לוקאס, מרקוס ומתי), היא מכילה תיאור של כמה ממעשיו ואמירותיו של ישו, אך היא שונה מהן בהדגשים התאולוגיים וברוחה.
מטרת הבשורה על-פי יוחנן היא לשכנע שישו הוא המשיח ובן האלוהים.
חוקרים מודרניים מייחסים את כתיבת הבשורה ליוחנן כותב הבשורה.
מבין ארבע הבשורות, הבשורה על-פי יוחנן מציגה את הכריסטולוגיה הגבוהה ביותר, ומתארת את ישו כלוגוס (המילה היוונית ל"מילה", "רציונליות", "שפה" או "שיח") שהוא מקור הכול והיה קיים בראשית הבריאה, ועל פי רוב החוקרים גם מצביעה על ישו כאל.
המושג "לוגוס" מופיע גם אצל חכמי האסכולה הסטואית הקדומה, ולכן ניתן להניח כי מי שחיבר ספר זה היה בקי בפילוסופיה יוונית.
לעומת הבשורות הסינופטיות, הבשורה על-פי יוחנן מדגישה כי משימתו של ישו היא הבאת הלוגוס אל תלמידיו.
מתוך כל הבשורות, רק בבשורה על-פי יוחנן ישו מדבר באריכות על עצמו.
אלמנטים מסוימים המצויים בבשורות האחרות (משלים, השבעות, והביאה השנייה) אינם מצויים בבשורה על-פי יוחנן.
בין היתר היא כוללת קטע "ישו והאישה הנואפת".
מאז ביקורת המקרא במאה ה-19, היסטוריונים רבים התייחסו אל הבשורה על-פי יוחנן בתור מקור היסטורי בלתי מהימן.
תיארוך הספר הוא לשנים 90 עד 100 לספירה בערך, ואין אישור לכך שהוא אכן נכתב בידי יוחנן.
הבשורה כוללת ביטויי עוינות חריפים ליהודים ומצוינת לעיתים כאנטי-יהודית ביותר בכל הברית החדשה.
סגנון זה הביא בעבר חוקרים רבים לסבור כי הכיתה הנוצרית הקדומה מתוכה יצאו מחברי הספר ("נצרות יוחננית", שאנשיה כתבו גם את אגרות יוחנן וחזון יוחנן) הייתה מורכבת מגויים או לכל הפחות מיהודים מתיוונים.
כמו כן מספר רעיונות לא מוכרים מהמקורות היהודיים המסורתיים רומזים לשורשים לא יהודיים של הבשורה, למשל הדואליזם המודגש בה.
ניתוח ספרותי וגילויים חדשים ובראשם מגילות קומראן הפכו את המסקנות, וכיום מקובל כי הבשורה על פי יוחנן היא דווקא "היהודית ביותר" מבין הבשורות שבברית החדשה, כי ככל הנראה התחברה במקור בארמית ורק אז תורגמה ליוונית וכי חוגי סופריה היו מקורבים או זהים עם הכיתות היהודיות-נוצריות כמו האביונים.
מיקס שיערו כי הטון החריף שלה וההתייחסות אל "היהודים" לעומת ראיית המחברים את עצמם כשארית "ישראל" שייוושע, משקפים את המחלוקות בין הכתות השונות שהתקימו ביהדות בתקופת הבית השני, ואת גירוש כת היוחננים מבתי-הכנסת והקאת הנוצרים בכלל בימי התגבשות היהדות הנורמטיבית על ידי סנהדרין יבנה.
פרופ' דוד פלוסר שיער שאת הבשורה לפי יוחנן חיברו חברי הכת שחיברה את מגילות מדבר יהודה.
למשל, השימוש בביטויים כמו "בני-אור" ו"רוח האמת" שאינם מוכרים מכתבי חז"ל מוכרים מכתבי כת קומראן.
הבשורה גדושה בתיאורי חקירות ומשפטים, המשקפים כנראה את מעמדם של היוחננים בימיהם, וגם בגינויים משתמעים לנוצרים מתונים יותר שנותרו בתוך הקהל היהודי הרחב.
הבשורה על פי לוקאס היא אחת מארבע הבשורות בברית החדשה.
בשורה זו מופיעה שלישית בבשורות, והיא הארוכה מביניהן.
כמו שאר הברית החדשה, הבשורה נכתבה ביוונית, והיא מיועדת לשאינם־יהודים (בדומה לבשורה על-פי מרקוס, ושלא כמו הבשורה על-פי מתי), ומובטח בה שהנצרות היא דת בינלאומית ולא כת יהודית.
הבשורה על פי לוקאס מספרת את סיפור לידתו של ישו, מעשי ניסים שיוחסו לו, המשלים שסיפר, הפסיון של ישו (מסע הייסורים והצליבה) ומסתיימת בסיפור תחייתו ועלייתו השמימה בפרק כ"ד שהוא האחרון בבשורה.
סיפור הולדת ישו מופיע רק בבשורה על פי לוקאס ובבשורה על-פי מתי, אולם בגרסאות שונות.
כמו כן רק בשתי בשורות אלו מופיע אילן היוחסין של ישו, המתייחס לדוד המלך, אולם אין שני האילנות זהים זה לזה.
לוקאס הוא היחיד מבין הבשורות עם הקדמה רשמית שבה מסביר העורך את המתודולוגיה והמטרה שלו.
הוא מוסר שרבים לפניו כבר סידרו את המאורעות בדיוק כפי שנמסרו בתחילה מפי עדי ראייה, ומוסיף שאחר שחקר את הדברים משורשם החליט גם הוא לסדר את הדברים בשביל תאופילוס, כדי שיידע את אמיתות הדברים שהוא לימד ().
בטקסט מופיעים גם כמה משלים נוצריים ידועים, דוגמת האיש העשיר ואלעזר, והביטוי קורה טה איפסום.
כמו מעשי השליחים, גם הבשורה על פי לוקאס מוקדשת ל"תאופילוס" .
ייתכן ומדובר בכהן הגדול תאופילוס בן חנן ממשפחת הכהנים הגדולים מבית חנן.
קיימת הסכמה בין החוקרים שהעורך של לוקאס הוא שכתב את מעשי השליחים.
העורך התכוון לתת תיאור היסטורי
ולהסביר את המשמעות התאולוגית של ההיסטוריה.
מטרת העורך הייתה לצייר את הנצרות כקדושה, ראויה להערכה, שומרת חוק ובינלאומית.
ישנם חוקרים המחזיקים בתפיסה המסורתית שלוקאס מבוסס על הבשורה על-פי מתי, אולם רוב החוקרים מקבלים את "תאוריית שני המקורות", הטוענת שהעורך, שייתכן שהיה נוצרי נוכרי, התבסס חלקית על הבשורה על-פי מרקוס ועל מסמך נוסף שאבד (המכונה "מסמך ה-Q"), ומתארכים אותו בין שנת 80 לשנת 90 לספירה.
מעט חוקרים מתארכים אותו לזמן מוקדם יותר.
מרקיון השתמש בבשורה זו (בשנת 144 בערך), אולם הוא כינה אותה "הבשורה של האדון".
"הבשורה" היא, על פי הנצרות, ההודעה שהביא המלאך גבריאל למרים, אם ישו מאת האל, ובה נמסר לה כי היא הרה, וכי בעוד תשעה חודשים היא תלד בן, שאביו הוא האל.
חלק מן הכנסיות הנוצרים חוגג אירוע זה ב-25 במרץ, הנקרא "חג הבשורה".
התאריך מציין גם את תשעה החודשים שלפני לידת ישו, המצוינת על ידי חג המולד.
במקומות שונים נתפש האירוע כמציין תחילת שנה חדשה, כמו באנגליה עד שנת 1752, שם נקרא החג "חג הבשורה".
"הבשורה" היא המועד בו מתחילה ספירת השנים בלוח השנה האתיופי.
הבשורה מתוארת בברית החדשה בבשורה על-פי לוקס, פרק א'.
על פי המתואר הופיע המלאך גבריאל בפני מרים בעיר נצרת, אשר הייתה מאורסת באותו זמן ליוסף הקדוש.
גבריאל מבשר לה על הולדת ישו וכן על העובדה כי אלישבע, אמו של יוחנן המטביל, אף היא בהיריון:
הבשורה על-פי מתי מציינת מלאך אשר מופיע בפני יוסף ומניא אותו מגירושה של מרים ההרה.
המלאך מצטט נבואה הלקוחה מספר ישעיהו (): .
המסורת הנוצרית ממקמת את הבשורה בנצרת, עיר מגוריהם של מרים ויוסף הקדוש.
הקתולים ממקמים את האירוע בביתם של מרים ויוסף, שלפי המסורת שכן במקום בו ניצבת בזיליקת הבשורה במרכז העיר; ואילו האורתודוקסים מעדיפים הגרסה לפיה התרחשה הבשורה במעיין מרים שבצפון העיר במקום בו הוקמה לימים כנסיית גבריאל הקדוש.
רגע הבשורה נתפש לעיתים גם כרגע העיבור או ההתעברות.
ייתכן כי התפיסה הזו הושפעה מן המסורת האריסטוטלית, אשר תארה את היחס שבין הגבר, המעניק את הרוח, לבין האישה, המעניקה את המימוש הגופני והחומרי בתהליך הרבייה.
תפיסה פוסט-מודרנית של רעיון זה משתקפת גם בסרט "שלום עליך מרים" (Je vous salue, Marie, 1984), שבו מרמז במאי הקולנוע ז'אן-לוק גודאר על תפיסה על פיה גופה של מריה, באפשרו את הלידה, גם הופך באמצעותה לנראה.
הבשורה היא תחילת המימוש של ישו בגוף אנושי.
בנצרות הקדומה נתפשת מרים כ"אם האלוהים או "יולדת האל" .
תפיסה זו כוננה על רקע של דיונים על מעמדו של ישו אל מול האלוהים האב.
נושא זה הוכרע בוועידת ניקיאה אשר קבעה את ה"קְרֶדוֹ", היא הצהרת האמונה הנוצרית, ובוועידת כלקדון, אשר דנה במחצית המאה ה-5 בסוגיית אלוהותו של ישו ובשאלה אם היה בעל טבע אלוהי בלבד, או שהיה בעל טבע כפול - אלוהי ואנושי.
ועידת כלקדון קבעה בהחלטתה כי:
הבשורה על פי יעקב או בשורת הילדות על פי יעקב או הפרוטואוונגליון על פי יעקב הוא ספר אפוקריפי (ספר חיצוני) לספרי הבשורות של הברית החדשה.
הוא נכתב, ככל הנראה, בשנת 150 לספירה, ועל כן, אפשר שהוא הקדום מבין הספרים התומכים באמונת הבתולים הנצחיים של מרים, אם ישו.
מחקרים הראו, בהתבסס על תוכן הבשורה, כי כותב הבשורה לא היה מודע למנהגי היהדות, ולכן לא ייתכן שיעקב הצדיק (שהיה יהודי) כתב את הבשורה, וכי הבשורה היא פסאודואפיגרפיה.
הרמזים והקבלות לתרגום השבעים מהם ניתן לראות את ההבדלים בין תרגום זה לטקסט המסורה המקורי בעברית של התנ"ך מעידים על כך שכותב הבשורה לא ידע עברית וכי קרא את התנ"ך רק ביוונית.
המלומדים מסכימים כי הבשורה נכתבה באמצע המאה השנייה.
אזכורה הראשון מופיע בכתבי אוריגנס מאלכסנדריה מהמאה השלישית, הקובע כי בשורה זו דומה לבשורה על פי פטרוס וכי הטקסט מאוחר (לאור סגנונו ולאור העובדה כי, הן בשורה זו והן הבשורה על פי פטרוס, טענו כי יעקב הוא בנו של יוסף מנישואיו הקודמים).
ההעתק העתיק ביותר של הבשורה נשמר בספריית בודמר.
בשורה זו היא אחת ממספר בשורות ילדות ששרדו, ואשר נכתבו על מנת לספק את עניינו של הציבור הנוצרי במאות השנייה והשלישית לפרטים בדבר ילדותו של ישו.
בדומה לטקסטים אחרים מתקופה זו - כותביהן ידעו פרטים מעטים ביותר על התרבות והדת היהודית (ולכן אינם מתארים את ילדותו של ישו שגדל בבית יהודי).
בשורה זו זכתה לפופולריות רבה ותורגמה לשפות ארמית, געז, קופטית, גאורגית, ארמנית, ערבית, אירית ולטינית.
הטקסט הקדום ביותר של בשורה זו, אשר שרד עד ימינו, הוא טקסט משלהי המאה השלישית.
טקסט זה התגלה בשנת 1958 על פפירוס שנשמר בבביליותקה בודמריאנה שבז'נבה.
הבשורה על פי יעקב מחולקת לשלושה חלקים, שבכל אחד מהם שלושה פרקים:
החלק הראשון מתאר את לידתה של מרים, אם ישו ואת ילדותה בה הייתה בבית המקדש.
החלק השני מתאר את בגרותה של מרים, ואת העברתה לידי יוסף כחונך, וכן את בדיקת בתוליה.
החלק השלישי מתאר את לידת ישו ואת החבאתו מהורדוס.
תמה חוזרת בספר היא שמירה אישית שהאל מעניק למרים, טהרתה ובתוליה הנצחיים (דבר שנקבע על ידי המיילדות הבאות לבדוק אותה לאחר הולדת ישו).
כחלק מתמה זו מספרת הבשורה כי "אחיו" של ישו המוזכרים בבשורות אחרות הם ילדיו של יוסף מנישואיו הקודמים.
מסיבה זו נאסר הספר לקריאה על ידי הכנסייה הקתולית, מפני שעמדת הבשורה תואמת את עמדת הכנסייה היוונית אורתודוקסית בדבר אחי ישו (ה"אדלפוי") - בניגוד לעמדת הכנסייה הקתולית לפיה ה"אחים" הם למעשה בני דודים של ישו.
תיאור המופיע בבשורה זו ואינו מופיע בספרי הבשורות המהווים חלק מהברית החדשה הוא תיאור הולדתו של ישו במערה, ותיאור הירצחו של זכריה, אביו של יוחנן המטביל בבית המקדש, כאשר לא רצה להסגיר את מיקום בנו.
תיאור הולדת ישו במערה זכה לפופולריות, ובעקבותיו יצירות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס וכן יצירות דתיות (איקונות) ביזנטיות מתארות את הולדת ישו בתוך מערה.
פרק 1: העלילה מתחילה בתיאורו של יהויקים, יהודי עשיר ומאמין אשר עולה למקדש להביא קרבנות.
במקדש פוגש אותו אדם ששמו ראובן אשר אומר לו שלפי ההלכה, לא ראוי שהוא יקריב קרבנות כיוון שאין לו ילדים.
יהויקים בודק את העניין ברשומות של שנים עשר השבטים ולאחר שמשתכנע שכך אכן ההלכה הוא פונה למדבר וצם שם במשך ארבעים יום וארבעים לילה.
פרק 2: חנה, אשתו של יהויקים, התאבלה גם היא בשל אותו העניין אך לאחר שיחה עם המשרתת שלה היא מתנקה, לובשת בגדי חתונה ויורדת לשבת בגן ולהתפלל אל האל.
פרק 3: בתפילתה משווה עצמה חנה ליסודות הטבע וטוענת בפני ה' כי היא נחותה מכולם מכיוון שאין בה שום תועלת ושום פרי.
פרק 4: בעקבות תפילת חנה, מתגלה אליה מלאך שמבשר לה שעתיד להיוולד לה בן שיוודע בכל העולם.
חנה, בתגובה, מבטיחה שהילד שייוולד לה יוקדש לאל.
בהמשך, מגיעים אליה שני מלאכים נוספים ואומרים לה שיהויקים בעלה חוזר אליה.
בדרכו חזרה הביתה, מצווה יהויקים על רועיו להביא כבשים ללא פגם כדי להקריב לאל ופרים כדי להביא לכהנים.
חנה ויהויקים נפגשים בשער העיר.
פרק 5: ביום שלמחרת שובו, יהויקים הולך למקדש ומביא את הקרבנות לכהן.
בדרכו למקדש הוא מציב לעצמו סימן - אם הציץ שבראש הכהן יזהר - סימן שתפילתו תתגשם.
בבואו אל הכהן הציץ אכן נוצץ והוא מבין שהסימן מתגשם.
יהויקים שב לבית וכעבור תשעה חודשים נולדת לו בת שנקראת מרים.
פרק 6: שישה חודשים לאחר לידת מרים, חנה מנסה לתת לה ללכת אך לאחר שהצליחה החליטה חנה שמרים לא תלך יותר על הקרקע וסידרה לה מיטה מכריות.
בגיל שנה נערכה סעודת לכבודה של מרים בה ציין יהויקים שביתו תוקדש לכהנים.
בסיום הסעודה חנה שרה שיר שבח לאל.
פרק 7: לאחר מלאת שנתיים למרים, מציע יהויקים לחנה להעלות את מרים למקדש, אולם חנה מבקשת לדחות בשנה נוספת את מילוי חובת ההקדשה.
עם הגיעה של מרים לגיל שלוש, היא מובלת אל המקדש בתהלוכה.
פרק 8: מרים מסתדרת במקדש ולא שבה להוריה.
את מזונה היא מקבלת מידי מלאך.
עם הגיעה לגיל 12 חוששים הכהנים לכך שהיא תטמא את מקדש ה' ולכן מבקשים מהכהן הגדול, זכריה, להתפלל כדי להבין מה לעשות.
זכריה מתפלל והמלאך מצווה על זכריה לכנס את אלמני ישראל ולערוך הגרלה ביניהם - מי שיקבל סימן הוא יהיה לבעלה של מרים.
פרק 9: בהתכנסות של כל האלמנים מגיע גם יוסף.
לאחר ההגרלה שבה כל אחד מן האלמנים לוקח מטה, באה יונה ועפה הישר אל ראשו של יוסף ולכן הכהן מצווה עליו לקחת את מרים לביתו.
יוסף חושש מהתגובה הציבורית שתיווצר לכך שאדם מבוגר לוקח נערה לאישה אך הכהן לוחץ עליו ומזכיר לו את חטאם ואת ספקותיהם של דתן ואבירם.
יוסף מקבל עליו את הדין ולוקח לביתו את מרים אך משאירה שם לבדה.
פרק 10: הכהנים מחליטים לעשות יריעות חדשות למקדש ואוספים שבע בתולות טהורות מבנות ישראל כדי לתפור אותם, וביניהן מרים.
הם מטילים גורל לחלוקת העבודה ובגורלה של מרים עולה תפירת התכלת והארגמן.
היא לוקחת אותם לביתה ותופרת שם.
פרק 11: בשובה הביתה מתגלה אליה מלאך ומבשר לה שהיא עתידה ללדת בן בזכות זה שמצאה חן בעיני האל.
בן זה שייוולד לה הוא מאת האל.
פרק 12: מרים תופרת את התכלת והארגמן ולוקחת אותם למקדש.
במפגש עם הכהן, הוא מספר לה שהיא תהיה אהודה ומבורכת בפי כל הדורות.
לאחר מכן היא מבקרת את אלישבע שמברכת אותה גם כן.
לאחר שלושה חודשים אצל אלישבע, היא חוששת שהריונה נעשה בולט מדי וחוזרת לביתה כדי להסתתר שם.
באותה העת היא בת 16.
פרק 13: בחודש השישי להריונה של מרים שב יוסף מעבודתו לאחר חודשים רבים ורואה שמרים הרה.
הוא נחרד וכועס על כך שקיבל אותה כמשמורת בהיותה בתולה מאת הכהנים וכעת היא הרה.
הוא שואל אותה איך עשתה לו כך.
היא עונה: לא בא אליי אף אחד, אלוהים יודע ממי אני הרה.
פרק 14: יוסף חושש מאוד ובמהלך הלילה הוא מתחבט מה לעשות - מצד אחד, אם יסתיר את חטאה ייפגע, מצד שני, אם יוציא את חטאה לאור היא תהרג ואולי היא דוברת אמת וכך יצא שנהרג אדם חף מפשע.
המלאך מתגלה אליו בחלום הלילה ואומר לו - אל תפחד, ייוולד לה בן ושמו יהיה ישוע כי הוא יושיע אתכם, זהו בן שהגיע מאת האל.
פרק 15: אדם בשם אנאיס פונה אל יוסף ושואל מדוע נעדר מהאסיפה.
אנאיס מבחין שמרים בהיריון והולך לספר לכהן כי יהויקים נשא את הבתולה לאישה בסתר, ולא קידש אותה כדת וכדין בפני הכהנים.
הכהן שולח שוטרים שיביאו את מרים ויוסף לפניו ושואל אותם מדוע עשו זאת.
יוסף אומר לכהן שהוא טהור ולא עשה למרים דבר, מרים אף היא אומרת שהיא טהורה.
פרק 16: הכהן מודיע ליוסף שעליו לוותר על מרים.
יוסף פורץ בבכי והכהן מחליט לעשות "מבחן אמת" ליוסף ולמרים ונותן לשניהם לשתות את מי המרים.
לאחר ששניהם שותים את המים שאמורים להזיק להם במקרה ששיקרו, לא קורה דבר.
לאחר ששניהם יצאו זכאים, יוסף לוקח את מרים לביתו שמח וטוב לב.
פרק 17: הקיסר אוגוסטוס מצווה לערוך מפקד אוכלוסין של כל אנשי בית לחם.
יוסף לא יודע כיצד לרשום את מרים כי היא אינה אשתו וגם אינה בתו.
הוא נוסע איתה ועם בניו ורואה אותה עצובה ושמחה לסירוגין.
לשאלתו מדוע היא בוכה ברגע אחד וצוחקת באחר, היא עונה שלעיניה שני אנשים: האחד מתייסר והשני מהלל ומשבח את ה'.
מרים מבקשת לרדת מהחמור מכיוון שהיא כורעת ללדת.
פרק 18: יוסף מוצא מערה ומשאיר את מרים שם עם שני בניו לצדה תוך שהוא הולך לחפש מיילדת באזור בית לחם.
הוא מסתכל סביבו ורואה כי הארץ כולה עומדת מלכת.
פרק 19: יוסף רואה אישה יורדת מן הגבעה ושואלת את אותו למעשיו, והוא מספר כי הוא מחפש מיילדת עבור ארוסתו.
האישה תוהה כיצד ייתכן שהיא ארוסתו ולא אשתו, ויוסף מסביר כי הרתה מרוח הקודש.
הם הולכים למערה ורואים ענן זוהר מעליה, והמיילדת מהללת את המראה.
באותו רגע נעלם הענן ומופיע אור גדול, שדועך לאטו עד שהתינוק מופיע ואוחז בשדי אמו.
המיילדת הולכת ומספרת את הנס שראתה לשלומית.
שלומית מטילה ספק ואומרת שאם לא תרגיש בעצמה, לא תאמין שהאישה היולדת אכן בתולה.
פרק 20: המיילדת מביאה את שלומית למרים ולבקשתה מרים מאפשרת לשלומית להרגיש שהיא אכן בתולה.
אולם, ספק זה של שלומית עולה לה בתחושת צריבה חזקה בידה על כך שהטילה ספק בקיומו של הנס.
שלומית מתפללת לאל שישיב לה את ידה ומלאך נגלה אליה ואומר לה שאם תגע בילד, ידה תשוב לתיקונה.
שלומית עושה זאת ומבטיחה שתעבוד לילד.
בצאתה מהמערה היא שומעת קול שמצווה עליה לא לומר דבר עד שיגיע הילד לירושלים.
פרק 21: יוסף מעוניין לחזור ליהודה אך הוא מגלה שיש מהומה גדולה בבית לחם, שכן הגיעו מגים שאמרו "איפה נולד מלך היהודים?, ראינו את הכוכב שלו ובאנו לסגוד לו." הורדוס שמע זאת והוטרד ושלח לחפש את מלך היהודים שנולד כדי לפגוע בו.
המגים תיארו את המראה בכוכבים של לידת מלך היהודים - כוכב ענק הופיע בשמיים והסתיר את כל שאר הכוכבים.
פרק 22: כאשר הורדוס הבין שהמגים לא יעזור לו למצוא את הילד, הוא ציווה על חייליו להרוג את כל הילדים מגיל שנתיים ומטה.
מרים שמעה זאת והצפינה את ישו.
במקביל, גם אלישבע הסתירה את יוחנן בתוך מעיין שנבקע למענם.
פרק 23: בחיפושיו, הורדוס התמקד ביוחנן, בנו של זכריה הכהן ולא מצא אותו.
כאשר פנה לזכריה בנוגע לזה, זכריה התכחש ואמר שלא יודע איפה בנו כי הוא נמצא במקדש כל היום.
הורדוס כעס והורה להרוג את זכריה.
חייליו של הורדוס הרגו את זכריה לפנות בוקר בסתר.
פרק 24: בשעת הבוקר, כאשר הכהנים רגילים להתקבץ ולפגוש את הכהן הגדול, זכריה לא הגיע והם לא ידעו מדוע.
הכהנים הופתעו מאיחורו ואחד מהם העז ונכנס למקדש כדי לחפשו.
הוא מצא את זכריה ההרוג.
הכהנים השמיעו קול בכי במשך שלושה ימים ולאחר מכן הכריזו על שמעון ככהן הגדול החדש.
פרק 25: בסוף החיבור, המספר מציג את עצמו כיעקב, ומספר כי התחבא ביערות עד לתום המהומות בירושלים.
הבשורה או הבשורה מצ'סטלו (באיטלקית: L'Annunciazione di Cestello) היא ציור טמפרה על לוח עץ במידות של 150X160 ס"מ מאת הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס, סנדרו בוטיצ'לי.
הציור מוצג במוזיאון אופיצי בפירנצה .
היצירה הוזמנה בשנת 1489 על ידי בנדטו די סר ג'ובאני גרדי (Benedetto di Ser Giovanni Guardi) עבור כנסיית צ'סטלו בפירנצה (כיום כנסיית סנטה מריה מדלינה דיי פאצי).
היא נמצאת באופיצי מאז שנת 1782.
הבשורה של סן מרטינו אָלָה סקָלָה (באיטלקית: Annunciazione di San Martino alla Scala) הוא פְרֶסְקוֹ מתקופת הרנסאנס, מעשה ידי האמן האיטלקי סנדרו בּוֹטיצֶ'לי, המוצג בגלריית אוּפִיצי בפירנצה.
באביב 1481 צייר בוטיצ'לי ציור קיר עבור בית החולים סן מרטינו אלה סקלה בפירנצה.
מספר שנים קודם לכן, בשנת 1478, התחוללה בעיר מגפת דבר, ובית החולים שימש כמקלט לחולים; ייתכן שפרסקו זה הוכן בסיום המגפה כאות תודה לבתולה שהגנה על המאמינים.
הפרסקו מתבסס על הבשורה למרים – מאורע מכונן המתואר בברית החדשה (לוקאס 1, 26–39, מתי 1, 18–21).
באותה תקופה צייר בוטיצ'לי רבות מיצירותיו המעודנות ביותר על נושא הבתולה.
הציור נעשה באחת מנקודות הזמן המרתקות ביותר בקריירה העשירה של בוטיצ'לי, כאשר הוא התקרב לחצרו של שליט העיר לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר").
הציור מציע דוגמה נדירה של קומפוזיציה בפרספקטיבה ליניארית, ונוצר למטרות פולחניות.
הנושא של ביקור המלאך גבריאל ודבריו למרים חוזר ונשנה לאורך ההיסטוריה הנוצרית.
בגרסת הציור האיטלקי של הבשורה, מרים, אם ישו מופיעה לעיתים קרובות כשהיא רוקמת או קוראת בחצר ביתה או בכניסה אליו, בעוד בגרסאות של ארצות השפלה היא מופיעה בדרך כלל בתוך הבית.
אף שבוטיצ'לי אימץ את הסגנון הפלמי של הכנסת מרים לתוך הבית, ישנם בציור גם יסודות פלורנטיניים, תוך שהוא יוצר משחק הדדי יוצא מהכלל של פנים וחוץ.
הבית נמצא בתוך רקע ארכיטקטוני מדויק ואלגנטי, שממנו מתאפשרת הצצה לעבר חדר השינה של אמו לעתיד של ישו, וכך גם לנוף המוקפד שנפרש מאחורי המלאך גבריאל, שנראה כשהוא מרחף דרך הכניסה לעבר מרים ובידו פרח השושן, סמל לבתוליה.
הציור היה ממוקם מעל לכניסה לבית החולים.
במהלך השיפוצים של הבניין במאה ה-17 ניזוק הפרסקו נזק כבד.
בשנת 1920 הוא פורק מהקיר ועבר לגלריית אופיצי, שם עבר שיפוץ.
למרות מידותיו הגדולות (2.43x5.53 מטרים), הציור שימש כ"שגרירה" של הגלריה במספר הזדמנויות.
בעבר הוא הוצג בגרמניה ובסין, ובספטמבר 2013, חרף עיכובים, הגיע לירושלים והוצג במוזיאון ישראל עד ינואר 2014.
הבשורה על-פי יהודה הוא רומן מאת עמוס עוז משנת 2014. הרומן מתאר את קורותיהם של מספר דמויות בירושלים של סוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים ועוסק במורכבות מושג 'הבגידה', בנושא האהבה ובידע שנצבר על יחס היהודים לישו במהלך השנים מאז ועד היום.
כל אחת מהדמויות מייצגת, מעבר לאישיותה, גם סמליות הקשורה למערך היחסים המורכב ביניהם.
בשנת 2017 נכלל הספר ברשימה המצומצמת של המועמדים לזכייה בפרס מאן בוקר הבינלאומי.
באוקטובר 2018 הוענק לעוז פרס טולסטוי על התרגום לרוסית של "הבשורה על-פי יהודה".
בשנת 2022 יצא לאקרנים סרטו של דן וולמן "הבשורה על פי יהודה", המבוסס על ספרו של עוז.
שמואל אש - סטודנט לתואר שני בהיסטוריה ומדע הדתות, בן 24 בערך, לא יפה תואר.
מכין עבודה בנושא "ישו בעיני היהודים", חבר בחוג חברים להתחדשות סוציאליסטית, המתקבל לעבודה יוצאת דופן, לשבת במשך מספר שעות מדי יום עם נכה ולשוחח עמו.
שמואל מתחבב על מעסיקיו בביתם, וזוכה לגור בעליית הגג תחילה, עד לרגע פציעתו.
ירדנה - חברתו של שמואל אש שעוזבת אותו עבור בן זוגה הקודם, נשר שרשבסקי.
גרשום ואלד - נכה בן 70 המייצג למעשה את האנטי כריסט בדעותיו המתנגדות לכל שיטה או תפיסת עולם המעודדת חלומות של תיקון עולם.
מחשיב את דוד בן-גוריון כאישיות הנעלה ביותר שידע העם היהודי לדורותיו, ואפילו מכנהו משיח.
עתליה אברבנאל - בת 45 בערך, "מאוד לא מתוקה" לדברי עמוס עוז.
הייתה נשואה למיכה, בנו של גרשום.
מיכה נהרג במלחמת העצמאות, כעבור כמעט שנתיים מאז נישואיהם.
היא חוקרת במשרד לחקירות אזרחיות.
שמואל חושק ומתאהב בה נואשות.
שאלתיאל יהויכין אברבנאל - אביה של עתליה שנפטר בטרם עת, כנראה מבדידותו המוחלטת שבחר בה.
התווכח עם דוד בן-גוריון על שאלת עצם הקמת המדינה.
בתפיסת עולמו התנגד להקמת מדינות נוספות הגוררות עמים למלחמות, והופכות בני אדם לבשר תותחים.
שאלתיאל הוא אדם שלא קיים בספר כדמות חיה.
נוכחותו כה עזה, עד כדי כך ששמואל אש מתחיל לחקור את חייו, עלילותיו ולמעשה במידה מסוימת מזדהה עמו, שעה שהוא מקבל את חדרו, לאחר הפציעה ברגלו.
אברבנאל טען שניתן להגיע להסכמה עם הערבים ולחיות בקהילות, במקום במדינות המקימות גדרות וחומות בלתי אנושיות.
בן-גוריון כעס עליו, וביקש ממנו להחליט אם ברצונו להתפטר או להיזרק מתפקידיו.
לאחר מכן בחר בחיי בדידות.
אשתו עזבה אותו עם גבר שחי במצרים.
שמואל אש מתייאש מעבודת התזה שלו, ומחליט לעזוב את ירושלים.
ירדנה בת זוגו עוזבת אותו ומתחתנת עם החבר הקודם שלה.
אביו מפסיד בבית המשפט, והדבר גורם לחיסול העסק שלו, בחיפה, כך שלשמואל אין יותר תמיכה כספית מההורים.
והוא גם לא אוהב אותם במיוחד.
אין לו יותר עניין לסיים את התואר הראשון והשני.
ואז הוא נתקל במודעת דרושים: "הצעה לקשר אישי.
סטודנט רווק של מדעי הרוח, איש שיחה רגיש בעל זיקה להיסטוריה, יוכל לקבל מגורים חינם וכן גם שכר חודשי צנוע אם יארח לחברה כחמש שעות מדי ערב לנכה בן שבעים, אדם נאור בעל השכלה נרחבת".
במודעה צוין שמה של עתליה, ומאוחר יותר הקורא יבין שהיא למעשה מנהלת את הבית, אך הקורא אינו יודע דבר על טיב מערכת היחסים, בינה ובין גרשום ואלד, הנכה.
שמואל אש המיואש, מהעיר ופעילותו בה, רוצה לעזוב את ירושלים.
אך המודעה מעוררת בו עניין רב, ובמיוחד המילים "הצעה לקשר אישי", למרות שעמוס עוז איננו מתעכב על כך.
יתברר במהלך העלילה כי שמואל זקוק למגע אנושי, מגע נשי, ולשיחה עם גבר ובמיוחד עם אישה יותר מכל, משום שאין לו קשר עם משפחתו.
ולכן, בצורה לחלוטין אינטואיטיבית הוא נופל ברשתה של עתליה, המעוררת בו תאווה ומשיכה שאיננו יכול לעמוד בהן.
רעיונותיו של שמואל, מתקופת לימודיו באוניברסיטה, ממשיכים לשחק בו, במהלך העלילה, בהקשר של יחס היהודים לישו במהלך ההיסטוריה.
הדבר מתעורר ביתר שאת כאשר השיחות שלו עם גרשום מובילות כל העת למסלולים אלה של התמודדות עם היחס היהודי לישו.
ויכוחים ושיחות אלה עם גרשום שוטחים לפני הקורא מרחב יריעה גדול שאולי ניתן לסכמו בנתונים הבאים מתוך הידע שנוצר מאז גילוי הבשורה של יהודה, היא בשורה גנוסטית שנכתבה ככל הנראה בשנת 280 לספירה.
עוז מוסיף שלושה ספרים שבהם נעזר בהבאת הידע על הפילוסופיה, הוויכוחים ומערכות היחסים בין ישו והיהודים:
"אותו האיש - יהודים מספרים על ישו"
במהלך הוויכוחים עם גרשום, שמואל מייצג את ישו.
גרשום מייצג את היהודים ואילו עתליה אולי את רוח הקודש.
אותה רוח נסתרת שמגיעה ביעף לכמה רגעים של אושר ונעלמת בחדרה הסודי והבלתי אפשרי מבחינתו של שמואל.
אביה של עתליה, שאלתיאל מייצג את התפיסה האוניברסלית של בני אדם הרואים בתיקון העולם משימת חייהם.
שמואל נע ונד בין כל תפיסות העולם הללו.
כאשר גרשום מייחס לו תואר איש חלומות, נחמד, שנקשרים אליו, אבל חלומותיו לא יתגשמו כי העולם בנוי אחרת.
שמואל נמשך אחרי עתליה, המעניקה לו מעט מפגשים, מעט שיחות.
התחושה היא יותר של רחמים מאשר של התאהבות מצידה.
היא מעבירה אותו כמה מדורי חניכה עד שנאותה ללמד אותו מגע פיזי.
אפשר אפילו לומר שהיא מעניקה לו מפגשים, כחלק מעבודתה כחוקרת פרטית ואזרחית, לא משום שהתאהבה בו.
גרשום אפילו מכנה אותה "קרה", כאשר הוא מזהיר את שמואל אש, שגם אותו תסלק כמו שסילקה את קודמיו בתפקיד.
האם היא נוקמת על בגידת היהודים באביה?
שאלות שעולות במהלך הקריאה, ואולי אין להן תשובות.
עמוס עוז בשיחה עם קובי מידן טוען שקרה נס בסיפור הזה.
המאבק בין נציגו של דוד בן-גוריון בדמותו של גרשום, בוויכוח מתמיד מול שאלתיאל המייצג את דעתו של הרב דון יצחק אברבנאל שהתנגד למדינות בעולם, והאמין שאין צורך במדינות כדי להביא שלווה לעולמנו.
ולאחר מכן שמואל בעצמו ממשיך חלק מטענותיו אלה של שאלתיאל בכיוון הסוציאל-דמוקרטיה.
ושניהם, במפגש עם עתליה שהיא אישה שחייה הביאוה לסלידה מוחלטת מהמין הגברי.
ובכל זאת שלושתם מצליחים לחיות תחת קורת גג אחת למשך שלושה חודשים, וליצור מערכת של סיפור אהבה.
ואילו שמואל בעצמו שהיה זקוק כל-כך למגעה של עתליה הופך למאהבה, לאישה בת 45, המבוגרת ממנו בכפליים מגילו.
הספר עובד לקולנוע על ידי דן ושושי וולמן לסרט שבוים על ידי דן וולמן והוקרן לראשונה בשנת 2022