tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דנקן, המלך הסקוטי, שלח מזון ומשקאות לנורווגים, אך ערבב בהם שיקוי שגרם להם לשקוע בשינה.
לאחר מכן טבח מקבת' בצבאו של סוונו, אך סוונו עצמו הצליח להימלט.
קנוט והדנים הגיעו לנקום על התבוסה, אך הסכימו לשביתת נשק:
סוון ואן בייק (בהולנדית: Sven van Beek; נולד ב-28 ביולי 1994 בחאודה שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הירנפיין מליגת העל ההולנדית.
ואן בייק נולד בחאודה שבהולנד.
הוא גדל במחלקת הנוער של פיינורד.
ב-30 בינואר 2013 ערך ואן בייק את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כששיחק 83 בהפסד 2-1 לפ.ס.וו.
ב-18 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-1 לאייאקס במסגרת המחזור השלישי.
הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת עם 10 הופעות ליגה וללא שערים.
ב-1 בנובמבר 2014 הבקיע ואן בייק את שער הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, שער בדקה ה-50 בניצחון 2-0 על זוולה במסגרת המחזור ה-11. הוא סיים את עונתו השנייה בקבוצה הבוגרת עם 33 הופעות ליגה ושער אחד.
בחודש ספטמבר 2014 זומן ואן בייק לראשונה לסגל נבחרת הולנד הבוגרת, אך לא שיחק בה עד כה.
סוורו-קורילסקי הוא מחוז משנה (ראיון) של מחוז סחלין ואחד משבעה-עשר מחוזות משנה בשטחו.
הוא ממוקם בצד הצפוני של האיים הקוריליים מזרחית לאי סחלין וצמוד לחלק הדרום מערבי של חצי האי קמצ'טקה.
שטח המחוז הוא כ-3,500 קילומטרים רבועים.
את המרכז המנהלי מהווה העיירה סוורו-קורילסק שהוא היישוב היחיד במחוז משנה.
אוכלוסיית העיירה היא כ-2,540 תושבים (נכון לשנת 2016).
סוון המקריב (; מת ב-1087 לערך) היה מלך שוודיה בין השנים 1084 ועד מותו.
הוא החליף את גיסו הנוצרי, אינגה הזקן, כאשר זה האחרון סירב לנהל את טקסי הבלוט, טקסי הקרבת הקורבנות הפגניים במקדש שבאופסלה.
בקובץ "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) אין אזכור לשמו ברשימות המלכותיות, ולפיכך ניתן להסיק ששלטונו לא כלל את וסטרייטלנד.
לדעתו של ההיסטוריון השוודי, אדולף שוק, הוא למעשה האקאן האדום והוא כונה "הצעיר המקריב" (Blót Swain).
המקור המוקדם ביותר העוסק בעלייתו למלוכה של סוון הוא הסאגה האיסלנדית, סאגת האראוור (Hervarar saga ):
אף על פי כן, אינגה לא התיר לעמו לדבוק בדרכים הישנות, שלא כמו אביו, סטנקיל.
השוודים הגיבו בתקיפות והציבו בפני אינגה את האפשרות להשלים עם המסורות העתיקות או להתפטר.
כאשר הכריז אינגה שהוא לא ייטוש את האמונה הנוצרית, רגמו אותו האנשים באבנים ורדפו אחריו.
הייתה זו ההזדמנות שנקרתה לפני סוון לתפוס את השלטון והדיווח בסאגת האראוור אותות הכתרתו כולל תיאור נדיר של הפולחן ההודו-אירופאי הקדום של הקרבת סוסים:
האגדה המאוחרת יותר על אסקיל הקדוש מספרת שאינגה הונס אל מחוץ לממלכה.
השוודים בחרו עובד אלילים למלך בשם סוון.
הוא זכה לכינוי סוון המקריב בשל העובדה שהוא גרם לבני אמו לשתות את דמם של הפרים שהוקרבו לאלים והוא אכל את בשר הקורבנות.
האנשים התכנסו סביב למלכם בסטרנגנס, שם הם טבחו פרים וכבשים והקריבו מנחות לאלים.
הם ערכו משתה גדול לכבוד המלך והאלים.
הבישוף האנגלי אסקיל הופיע אז וניסה להמיר את דתם של הפגנים לנצרות.
אסקיל התפלל והאל שיגר ברק, ברד, שלג וגשם, החריב את מזבח הקורבנות והשמיד את הבהמות להקרבה.
אף לא טיפה של גשם לא פגעה בבישוף.
הפגנים לא התרשמו ותקפו בזעם את אסקיל.
מגלה עתידות בשם ספובודה הכה אותו בראשו עם אבן, בעוד שאדם אחר רוצץ את גולגולתו בגרזן.
כמה מראשי השבטים גררו את המרטיר הגוסס אל המלך באומרם שאסקיל עשה שימוש בכשפים כדי לשלוט במזג האוויר.
מרגע שהמלך הלא חוקי דן את אסקיל למוות, הוא נלקח לעמק במקום בו נוסד מאוחר יותר המנזר והוא נסקל למוות.
אגדה זו נחשבת בכל אופן להמצאה מאוחרת יותר של הכנסייה, שכן מקורות מהימנים יותר מתארכים את שנת מותו של אסקיל ל-1016 לערך, כמה דורות לפני סוון המקריב.
על פי סאגת האראוור, שלטונו של סוון לא ארך זמן רב ואינגה החליט להורגו:
ייתכן מאוד שאינגה לא התקבל באופן מיידי על ידי הפגנים השוודים העיקשים של אופלנד.
הכרוניקן בן המאה ה-13, סנורי סטורלוסון, כתב ביצירתו מחזור העולם שלסוון המקריב היה יורש פגני שהמשיך את הקרבת הקורבנות:
אותו אריק ארסל, מוזכר במקורות אחרים כבנו של סוון, אך היסטוריונים מודרניים מפקפקים בקיומו כדמות היסטורית.
סוון אריק נייטר (בהולנדית: Swen Eric Nater; נולד ב-14 בינואר 1950 בשם סוון לאנגברג (Swen Langeberg)) הוא כדורסלן עבר הולנדי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1973–1984. לאורך 11 עונותיו בשתי הליגות רשם ממוצעים כוללים של 12.4 נקודות, 11.6 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
נייטר נולד בעיר דן הלדר שבהולנד למשפחה דלת אמצעים, ובגיל 6 נזנח על ידי הוריו בפתח בית יתומים, בו גדל במשך 3 שנים.
בגיל 9 התאחד עם משפחתו, אשר עברה להתגורר בלונג ביץ' אשר בקליפורניה, ארצות הברית.
בשנת 1968 החל ללמוד במכללת סייפרס שבדרום קליפורניה, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), על מנת לשחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה (ה"ברוינס") תחת המאמן ג'ון וודן.
בשתי עונותיו בקבוצה – 1972 ו-1973 – קלע 4.9 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של ביל וולטון, אשר הוביל את הברוינס בשתי העונות לזכייה בטורניר אליפות המכללות.
היו אלה שתי הזכיות האחרונות מתוך רצף של 7 אליפויות, וכן הזכיות השמינית והתשיעית ב"תור הזהב" של הקבוצה אשר זכתה ב-10 אליפויות בטווח של 12 שנים.
בדראפט ה-NBA 1973 נבחר נייטר על ידי מילווקי באקס, בבחירה ה-16, אולם בחר לשחק עבור וירג'יניה סקוויירס מליגת ה-ABA.
לאחר 17 משחקים עם הסקוויירס הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
במהלך אותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA, ואף הצטיין במשחק עם 29 נקודות ו-22 ריבאונדים, אך בשל הפסד נבחרתו לא זכה בתואר ה-MVP של המשחק.
בסיום עונת 1973/1974 זכה בתואר "רוקי העונה ב-ABA" ונבחר לחמישייה השנייה של העונה, לאחר שהעמיד ממוצעים של 14.1 נקודות ו-12.6 ריבאונדים למשחק, והוביל את כל שחקני הליגה עם 55.2% קליעה מהשדה.
בעונה העוקבת קלע 15.1 נקודות למשחק, הוביל את כל הליגה עם 16.4 ריבאונדים למשחק, ונבחר בשנית הן למשחק האולסטאר והן לחמישייה השנייה של העונה.
בשתי העונות הפסידו הספרס מול אינדיאנה פייסרס בסיבוב הפלייאוף הראשון.
את עונת 1975/1976 החל כשחקן ניו יורק נטס, אשר זכתה באליפות ה-ABA, אולם במהלך העונה הועבר לווירג'יניה סקוויירס.
בשנת 1976 עבר לשחק במילווקי באקס מליגת ה-NBA, אשר החזיקה בזכויות הדראפט שלו.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 13.0 נקודות ואסף 12.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בין השנים 1977–1983 שיחק עבור מועדון באפלו ברייבס/סן דייגו קליפרס.
לאורך התקופה הציג נייטר יכולת יציבה, עם ממוצעים של 13.5 נקודות, 12.0 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק, אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל לפלייאוף ה-NBA באף אחת מהעונות.
בעונת זכה בתואר "מלך הריבאונדים", עם ממוצע של 15.0 ריבאונדים למשחק.
בדצמבר 1981 סבל מפציעה בברכו, אשר אילצה אותו להחמיץ את כל המשך אותה עונה (61 משחקים), וכן 75 משחקים בעונה הבאה.
לקראת עונת הועבר נייטר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, יחד עם הרוקי ביירון סקוט, בתמורה לנורם ניקסון, אדי ג'ורדן ושתי בחירות דראפט עתידיות.
בעונתו היחידה עם הלייקרס קלע 4.5 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של כרים עבדול-ג'באר, והעפיל עם הקבוצה לגמר ה-NBA.
בסדרת הגמר הפסידו הלייקרס מול בוסטון סלטיקס, בתוצאה 4–3.
בקיץ 1984 עזב את ה-NBA וחתם על חוזה בקבוצת פלאלצסטו אודינה מליגת העל האיטלקית.
סוון יונסון (בשוודית: Sven Jonasson; 9 ביולי 1909 – 17 בספטמבר 1984) היה כדורגלן ומאמן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא מלך השערים בליגה השוודית בכל הזמנים.
יונסון נולד ב-9 ביולי 1909 בבורוס שבשוודיה.
במשך כל הקריירה שלו שיחק באלפסבורג בה נחשב לשחקן הגדול ביותר ששיחק בהיסטוריית המועדון ונכנס גם להיכל התהילה השוודי.
מאז הופעת הבכורה שלו בליגה השוודית שהייתה ב-11 בספטמבר 1927 שיחק יונסון 344 משחקי ליגה רצופים ללא הפסקה, דבר שהקנה לו שיא.
במשך 19 שנים באלפסבורג זכה עימה בשלושה תוארי ליגה, סיים פעמיים כמלך השערים וכבש בסך הכל 252 שערים ב-410 הופעות בכל המסגרות.
במדי נבחרת שוודיה יונסון השתתף בגביע העולם של 1934 בו כבש צמד שערים בשמינית הגמר נגד ארגנטינה שהעלה אותם לרבע הגמר, בו הפסידו לגרמניה.
באותו טורניר ארבע שנים אחר כך הגיע עם נבחרתו לחצי הגמר בו הפסידו להונגריה ובמשחק על המקום השלישי כבש יונסון נגד ברזיל שניצחה אותה.
בנוסף לכך השתתף גם במשחקים האולימפיים של אולימפיאדת 1936. בסך הכל ערך 42 הופעות בהם כבש 20 שערים במדים הלאומיים.
סוון איגיל טאיידה (בדנית: Sven Egil Thiede; 15 באוקטובר 1924 - 30 בנובמבר 2005) היה אדמירל דני אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק בין השנים 1985–1989.
טאיידה נולד בדלום ב-15 באוקטובר 1924. ב-1943 הוא התגייס לצי המלכותי הדני והחל ללמוד בבית הספר לקציני ים.
באותה שנה הוורמאכט פתח במבצע ספארי ופירק את הצבא והצי של דנמרק.
טאיידה הצטרף למחתרת דנית ולאחר המלחמה חזר והתגייס לצי הדני וסיים את הכשרתו כקצין צי ב-1948. הוא התקדם בסולם הדרגות וב-30 בנובמבר 1985 מונה לראש ההגנה.
הוא סיים את תפקידו ב-31 באוקטובר 1989.
סוור לודוויג בורגונד האמר (בנורווגית: Sverre Ludvig Borgund Hamre; 19 באוקטובר 1918 – 15 במאי 1990) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 1977–1982.
האמר נולד בברגן ב-19 באוקטובר 1918, ולמד בגימנסיה צבאית ואז בבית ספר לפיקוד.
לאחר מכן הוצב ברגימנט הרגלים ה-9. הוא השתתף בקרבות במהלך הפלישה הגרמנית לנורווגיה ב-1940. לאחר כיבוש הארץ בידי הגרמנים, האמר נמלט לבריטניה.
הוא הצטרף לצבא הנורווגי הגולה, וב-1943 למד בקולג' המלחמה בלונדון.
הוא השתתף בפלישה לנורמנדי, ולאחר מכן בשחרור צרפת ובלגיה ובפלישה לגרמניה.
לאחר המלחמה למד האמר באקדמיה הצבאית השוודית, ומילא תפקיד משמעותי בבנייה מחדש של הצבא הנורווגי לאחר המלחמה.
ב-1969 הוא מונה למפקד פיקוד הצפון, וב-1977 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא סיים את תפקידו ב-1982 ופרש מהצבא.
סוון אוגה האוגה (בנורווגית: Sven Aage Hauge; 29 בדצמבר 1923 – 31 במאי 1997) היה גנרל נורווגי ששימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1982–1984.
האוגה התגייס לחיל האוויר המלכותי הנורווגי ועבר הכשרה כטייס ימי.
כמו כן הוא למד באקדמיה הצבאית הנורווגית.
ב-1970 הועלה לדרגת אוברסט והצטרף למודיעין.
ב-1975 הוא מונה לראש מחלקת המודיעין.
ב-1977 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש אגף המבצעים בפיקוד העליון.
ב-30 ביוני 1982 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד במשך שנתיים.
לאחר מכן שימש כראש הרשות האחראית על ניהול הרכוש והמקרקעין של הכוחות המזוינים עד פרישתו מהצבא ב-1990.
סוור דיסן (בנורווגית: Sverre Diesen; נולד ב-18 בנובמבר 1949) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 2005–2009.
דיסן נולד באוסלו ב-18 בנובמבר 1949. לאחר סיום לימודיו למד הנדסה אזרחית ולאחר מכן עבד כמהנדס אזרחי לפני שהצטרף לצבא, שם למד בבית הספר למלחמה בין 1976 ל-1979. ב-1998 קודם לדרגת בריגדן-גנרל ומונה לראש אגף אסטרטגיה ותכנון ארוך טווח במטה הכללי של הפיקוד העליון.
ב-2001 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד פיקוד צפון.
בשנת 2002 הוא עבר לתפקיד מפקד זרוע היבשה.
בשנת 2003 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה לנציג הצבא במשרד ההגנה.
ב-31 במרץ 2005 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד פרישתו ב-30 בספטמבר 2009.
סוורה האלסת' ניפאן (בנורווגית: Sverre Halseth Nypan; נולד ב-19 בדצמבר 2006 בטרונדהיים שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
ניפאן נולד בטרונדהיים שבנורווגיה, וגדל במחלקת הנוער של נארדו המקומית.
בשנת 2020 הצטרף למחלקת הנוער של רוזנבורג, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בינואר 2022 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, ומספר חודשים לאחר מכן חתם על חוזה חדש במועדון, הצטרף לקבוצה הראשונה, והחל לשחק עמה במסגרת ליגת העל הנורווגית.
ב-17 ביולי 2025 חתם ל-5 שנים במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 12 וחצי מיליון אירו.
ב-19 באוגוסט הושאל לעונה אחת למידלסברו.
ב-31 בינואר הופסקה השאלתו והוא חזר לסיטי.
סוון שוורץ הוא שחיין גרמני, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה בבריכת 25 מטר (קאזאן 2021) במשחה ל-800 מטר חופשי ובמשחה ל-1500 מטר חופשי.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בקאזאן שברוסיה בנובמבר זכה בשתי מדליות ארד: במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:33.85 דקות, אחרי גרגוריו פלטריניירי מאיטליה (7:27.94 דקות) ופלוריאן ולברוק מגרמניה (7:27.99 דקות), ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:26.24 דקות, אחרי פלוריאן ולברוק (14:09.88 דקות) וגרגוריו פלטריניירי (14:13.07 דקות).
סוורוס סנייפ הוא דמות בדיונית בסדרת הספרים "הארי פוטר" שנכתבה על ידי ג'יי קיי רולינג.
מוצג לראשונה כאנטגוניסט קר-לב שעוין את הארי פוטר, אך במהלך הסדרה הוא מתפתח ומתגלה כאנטי-גיבור המסתיר רגשות מורכבים.
הוא מוצג כדמות חידתית ומורכבת, עד לחשיפתו בספר האחרון כנאמן לדמבלדור ולמסדר עוף החול.
סנייפ לימד בהוגוורטס את מקצוע השיקויים, ובספר השישי ("הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם") את מקצוע ההתגוננות מפני כוחות האופל.
סנייפ אהב את אמו של הארי, לילי, ושנא את אביו של הארי, ג'יימס פוטר, דבר שהסביר את יחסו העוין להארי לצד זה שהגן עליו מפני לורד וולדמורט וכוחות הרשע.
רולינג תיארה את סנייפ בתור "מתנה של דמות".
בראיון שנערך עמה אפיינה רולינג את דמותו של סנייפ כאנטי-גיבור.
היא אמרה שאת ההשראה ליצירת הדמות היא קיבלה ממורה שלימד אותה בילדותה שלא היה חביב עליה, ותיארה את סנייפ בתור מורה איום ונורא: "הדבר הגרוע והמביש ביותר שמורה יכול לעשות זה להיטפל לתלמידים".
עם זאת, רולינג תיארה בספרים כי סנייפ היה מורה מוכשר מאוד.
מקור שם משפחתו הוא בכפר סנייפ השוכן במחוז סאפוק שבאנגליה.
בראיונות בשנת 1999 ובשנת 2004 היא אמרה כי דמותו של סנייפ היא בין אלו שכתיבתן גרמה לה להנאה הרבה ביותר.
רולינג לא חשפה פרטים רבים לגבי סנייפ בהשוואה לדמויות אחרות, כיוון שהנאמנות והמניעים האמיתיים שלו התבררו רק בספר האחרון.
אולם, לאורך השנים היא רמזה מספר פעמים על חשיבות תפקידו של סנייפ, והציעה לאנשים "לשים עין על סנייפ".
בשנת 1999 היא נשאלה בראיון על חיי האהבה והאופי של גאולה בדמותו, וענתה כי היא מופתעת מדפוס החשיבה הזה.
לאחר יציאתו לאור של הספר השביעי והאחרון החלה רולינג לדבר בפתיחות על סנייפ, והודתה כי היא הייתה מרוצה מאוד מהדרך שבה סיפורו של סנייפ התנהל לאורך הסדרה, והשתמשה בדמותו כניגוד לזו של אלבוס דמבלדור.
היא אמרה שתמיד ידעה מה יהיה בסופו של דבר עם סנייפ, וכן שהיא פיתחה בזהירות את קו העלילה שלו לאורך הסדרה: .
בראיון אחר היא רצתה להכניס בדמותו של סנייפ אלמנטים של גאולה ושל סליחה: .
סנייפ הופיע לראשונה בסדרה זמן קצר לאחר שהארי הגיע להוגוורטס.
באותה סצנה נאמר כי הוא לימד שיקויים בבית הספר, אך כי רצונו האמיתי היה ללמד את מקצוע ההתגוננות מפני כוחות האופל.
הוא אישר זאת בעצמו במהלך הספר החמישי.
סנייפ תואר בתור מורה קשוח ואכזר, הנוהג להעיר הערות נבזיות ומזלזלות בעבודתו של הארי.
תוך זמן קצר הוא הפך לאחד האנטגוניסטים העיקריים בספר, כיוון שהארי חשד בו שהוא זמם לגנוב את אבן החכמים, בניסיון להרוג אותו, וזאת בנוסף לכך שסנייפ הפלה לטובה את תלמידי בית סלית'רין שבראשו עמד.
רק בשיא הספר התברר כי פרופסור קוויריניוס קווירל, שהיה משרתו של לורד וולדמורט, היה האויב האמיתי, ואילו סנייפ שחשד בו ניסה לאורך כל הספר להציל את חייו של הארי.
בפרק האחרון סיפר דמבלדור שג'יימס פוטר, אביו של הארי, הציל את חייו של סנייפ כשהם למדו בהוגוורטס, אף על פי שהשניים שנאו זה את זה, ובשל כך חש סנייפ חובה מוסרית להגן על הארי.
גם לאחר חשיפתו של קווירל המשיך הארי לחוש רגשות שליליים כלפי סנייפ, ומערכת היחסים ביניהם נותרה מתוחה גם בספרים הבאים.
התנהגותו וגישתו של סנייפ כלפי הארי לא השתנו בהמשך הסדרה.
בתחילת הספר השני הוא תפס את הארי וחברו רון ויזלי שהגיעו להוגוורטס במכונית מעופפת, והציע לדמבלדור ולמינרווה מקגונגל לסלקם מבית הספר, באחד מבין נסיונותיו הרבים להביא לסילוקו של הארי.
באופן כללי היה לו תפקיד קטן יותר בספר זה, ובמהלכו הוא סייע לגילדרוי לוקהרט בניהול המפגש היחיד של מועדון הדו-קרב שנפתח בגלל תקיפות מסתוריות שפגעו בתלמידים.
כמו כן, במהלך המפגש של מועדון זה הדגים סנייפ את כישוף הפריקה מנשק "אקספליארמוס" לעיני התלמידים.
בספרים הבאים הפך כישוף זה לאחד מסימני ההיכר של הארי.
במהלך הספר השלישי הפגין סנייפ את כישרונו הרב בתחום השיקויים בכך שרקח את שיקוי האל-זאב עבור רמוס לופין, המורה החדש להתגוננות מפני כוחות האופל.
לאורך כל הספר הוא חשד בלופין כמי שסייע לפושע הנמלט סיריוס בלק (שבספר השישי הוכרז כי היה חף מפשע) לחדור לטירת הוגוורטס.
חשד זה נבע מהחברות ששררה בין לופין לבין סיריוס בלק וג'יימס פוטר בעת שלמדו בהוגוורטס.
בשיא העלילה של הספר ניסה סנייפ ללכוד ולעצור את בלק, אך הוא נמלט בסיועו של הארי, הרמיוני ודמבלדור.
סנייפ סיפר זאת לדמבלדור, וכאשר הארי ולופין לא הוענשו הוא הגיב באמצעות חשיפתו של לופין כאדם זאב בפני כל בית הספר, ובכך אילץ אותו להתפטר.
בספר זה נחשפו פרטים נוספים על הקשר בין סנייפ לבין ג'יימס פוטר.
בעת שלמדו בבית הספר בלק ניסה לגרום לסנייפ להיכנס לצריף המצווח, בו לופין שהה בצורתו הזאבית.
ג'יימס הבין את הסכנה העצומה הכרוכה במעשה זה, עצר את סנייפ ובכך הציל את חייו.
הייתה זו התקרית אותה הזכיר דמבלדור בסוף הספר הראשון.
אולם, סנייפ האמין כי מניעיו של ג'יימס היו אנוכיים, וכל רצונו היה להימנע מסילוק מבית הספר.
תפקידו של סנייפ בספר הרביעי לא גדול יותר בהשוואה לשני הספרים הקודמים.
הוא כעס מאוד כשהארי נבחר באופן לא צפוי להשתתף בטורניר הקוסמים המשולש, ובשל כך הפך ליותר נקמני מכרגיל.
בשלב מאוחר יותר של השנה הארי רואה בטעות זיכרונות בהגיגית של דמבלדור שבהם מתוארים משפטיהם של מספר אוכלי מוות.
באחד המשפטים הואשם סנייפ על ידי איגור קרקרוף בהיותו אוכל מוות, אך דמבלדור קם להגנתו של סנייפ וטען כי אף על פי שאכן היה אוכל מוות הוא החליף צדדים לפני מפלתו של וולדמורט והחל לתפקד כמרגל.
מאוחר יותר הבטיח דמבלדור להארי שהחרטה של סנייפ הייתה אמיתית, אם כי הוא סירב לספר להארי מדוע הוא מאמין בכך, ואמר כי מדובר במשהו שבינו לבין סנייפ.
בסוף הספר ניסה דמבלדור לשכנע את שר הקסמים קורנליוס פאדג' שוולדמורט חזר לגופו הגשמי.
כהוכחה הסכים סנייפ בחוסר רצון בולט להראות את האות האפל שנצרב בזרועו על ידי וולדמורט, ומיד לאחר עזיבתו של פאדג' נשלח על ידי דמבלדור למשימה סודית.
המשימה הזאת, כפי שנרמז בספר החמישי ומתברר באופן ודאי בספר השישי, הייתה להצטרף מחדש לאוכלי המוות ולרגל אחרי וולדמורט כסוכן כפול- תפקיד אותו כבר ביצע בשנת 1981 בידיעת שני הצדדים עד העלמות וולדמורט.
תפקידו של סנייפ בספר החמישי היה יותר משמעותי.
הוא המשיך לעבוד כסוכן כפול עבור דמבלדור, ועוד לפני תחילת הלימודים הוא הופיע במפקדה של מסדר עוף החול וסיפק דו"חות על פעילות אוכלי המוות- ולהפך.
לסנייפ הייתה מערכת יחסים מתוחה מאוד עם סיריוס, הבעלים של הבית בכיכר גרימולד מספר 12 שבו שכנה המפקדה, שנאלץ להסתתר כיוון שעדיין נחשב לרוצח המונים.
פעמים אחדות הם העירו הערות מרושעות זה כלפי זה, ובאחד הפרקים כמעט ופרץ ביניהם דו-קרב.
סנייפ הקניט את סיריוס על כך שהוא לא ממלא תפקיד פעיל במשימות המסדר בגלל מעמד המבוקש שלו.
מאוחר יותר חש הארי שההקנטות האלה תרמו לנכונותו של סיריוס להסתכן בצורה מוגזמת.
נאמנותו של סנייפ למסדר לא השפיעה כלל על התנהגותו בהוגוורטס.
בערך באמצע הספר הורה דמבלדור לסנייפ ללמד את הארי הלטת הכרה, שהיא האמנות של הגנה על התודעה והמוח מפני פלישה או התערבות חיצוניות.
השיעורים היו קשים מאוד בשל העוינות ההדדית, והסתיימו מוקדם מהצפוי לאחר שהארי השתמש בהגיגית של דמבלדור ללא רשותו של סנייפ וראה בה זיכרון ילדות שבו סנייפ הושפל על ידי ג'יימס וסיריוס, ואת הקללה הגזענית שהטיח מרוב תסכול בלילי אוואנס, אמו של הארי.
רק בספר האחרון התברר כי העלבון הזה גדע את הידידות ההדוקה ששררה בין סנייפ לבין לילי.
בחלק האחרון של הספר נלכד הארי על ידי דולורס אמברידג', המורה להתגוננות מפני כוחות האופל והמנהלת בפועל של הוגוורטס, ונחקר על ידה בנוגע למקום הימצאו של דמבלדור.
היא זימנה את סנייפ על מנת שייתן לה סם אמת שייאלץ את הארי לספק לה את מבוקשה.
סנייפ טען כי אספקת הווריטסרום, שיקוי האמת החזק ביותר שתואר בסדרה, אזלה לו כיוון שהיא לקחה ממנו קודם לכן את כל המלאי שהיה ברשותו על מנת לאלץ את הארי לספר לה על מקום הימצאו של סיריוס בלק, באירוע שהתרחש לאחר בריחתו של דמבלדור.
סנייפ אמר לה גם כי לא יוכל להושיט לה עזרה מעשית כלשהי.
מאוחר יותר התברר כי הוא סיפק לה וריטסרום מזויף.
הוא הבין את האזהרה שהארי צעק לעברו בנוגע ללכידתו של סיריוס בלק, העביר אותה לחברי המסדר האחרים, ובכך אפשר להם להגיב על מה שקרה.
אולם, הארי עדיין התייחס אל סנייפ כאחראי באופן חלקי לכך שסיריוס מת בקרב, והאמין שיחסו של סנייפ דחף את סיריוס להצטרף לקרב.
בפרק השני של הספר השישי הגיעו בלטריקס לסטריינג' ואחותה נרקיסה מאלפוי לביתו של סנייפ.
דראקו, בנה של נרקיסה, קיבל משימה קשה מוולדמורט והיא השביעה אותו שיגן על בנה, יסייע לו להשלים את משימתו, ויבצע אותה בעצמו אם הוא ייכשל.
כשנשאל על ידי בלטריקס בנוגע לנאמנויותיו הוא הזכיר שאת משרת ההוראה בהוגוורטס (בספטמבר 1981) קיבל מלכתחילה בברכתו של וולדמורט ולכן וולדמורט אכן ידע ב-1981 על השתייכותו למסדר עוף החול, טען שעבד עבור וולדמורט (ולא עבור דמבלדור) מאז שחזר לגופו הגשמי, והסביר את פעולותיו בספרים הקודמים לאור זאת.
כמו כן, הוא טען כי הגנתו של דמבלדור סייעה לו להימנע ממאסר בכלא הקוסמים אזקבאן ובכך לפעול בשמו של וולדמורט.
בסעודת הפתיחה של שנת הלימודים הודיע דמבלדור כי החליט למנות את סנייפ לתפקיד המורה להתגוננות מפני כוחות האופל.
הוראס סלגהורן, שלימד בעבר בהוגוורטס, החליף את סנייפ כמורה לשיקויים.
סלגהורן השאיל להארי עותק ישן של ספר שיקויים, שהיה שייך לתלמיד שכינויו "הנסיך חצוי-הדם", והארי מצא בו הערות רבות שסייעו לו להפוך לתלמיד המצטיין בכיתה.
בפרק מספר 15 ("הנדר הכובל") אמר סנייפ "מעניין, מעולם לא היה לי רושם שמשהו מכל מה שניסיתי להנחיל להארי חודר אליו", ובכך הביע את חשדו בנוגע להצלחה החדשה של הארי בתחום.
בפרק מספר 24 פרץ דו-קרב בין דראקו מאלפוי להארי, ובמהלכו הטיל הארי את הכישוף "סקטומספרה" אותו מצא בספר של הנסיך תחת הכותרת "נגד אויבים", והזדעזע לגלות את הפצעים הקשים שהכישוף גרם למאלפוי.
סנייפ מיהר לתוך חדר השירותים בעקבות זעקותיה של רוח הרפאים מירטל המייללת שגם כן הייתה שם, ריפא את פצעיו של מאלפוי, ולאחר מכן חקר את הארי בנוגע למקורו של הכישוף תוך כדי שימוש בביאור הכרה על מנת לחלץ ממנו בכוח כיצד השיג את המידע.
סנייפ דרש מהארי להראות לו את ספר השיקויים, אך הוא הצליח להחביא את ספרו של הנסיך ובמקום זאת הציג לסנייפ את ספרו של רון ויזלי.
סנייפ ידע כי הארי שיקר לו, והחליט להטיל עליו עונש שמנע ממנו להשתתף במשחק הקווידיץ' האחרון והמכריע של השנה.
בסוף הספר חזרו הארי ודמבלדור מהחיפוש אחר אחד ההורקרוקסים של וולדמורט, ונחתו על מגדל האסטרונומיה של בית הספר.
דמבלדור היה חלש מאוד כיוון ששתה את השיקוי המגן שוולדמורט הניח מסביב לחפץ, וביקש מהארי להזעיק את סנייפ.
לפני שהארי הצליח לצאת לדרכו הגיע לראש המגדל דראקו מאלפוי, על מנת למלא את משימתו ולהתנקש בחייו של דמבלדור, אך לא הצליח להביא את עצמו לכדי ביצוע רצח.
הם הופרעו על ידי הגעתם של אוכלי המוות וסנייפ, שהרג את דמבלדור בעצמו.
הארי הזועם רדף אחרי סנייפ, מאלפוי ואוכלי המוות שברחו מהוגוורטס.
סנייפ הצליח בקלות רבה לחסום את נסיונותיו של הארי לתקוף אותו עם קסמים, לעג לו על הטעויות שביצע, אך סירב לתקוף אותו בחזרה.
במהלך העימות חשף סנייפ כי הוא "הנסיך חצוי-הדם" (כיוון שהיה בנו של המוגל טוביאס סנייפ והמכשפה טהורת הדם איילין פרינס).
הארי לא הצליח לעצור את סנייפ לפני שזה יצא מגבולות הוגוורטס והתעתק (קסם בסדרה הדומה בפעולתו לטלפורטציה) למקום לא ידוע.
הסיפור המלא על מערכת היחסים בין דמבלדור לבין סנייפ והסיבה האמיתית למותו של דמבלדור נחשפה רק בספר השביעי.
רולינג אמרה בראיון שנערך לאחר יציאת הספר השישי כי בנקודה זו בסדרה מערכת היחסים בין הארי לבין סנייפ הפכה ל"אישית, אם לא יותר, מאשר מערכת היחסים בין הארי לבין וולדמורט".
לאחר כיבוש משרד הקסמים על ידי אוכלי המוות בתחילת הספר התמנה סנייפ למנהל הוגוורטס במקום דמבלדור, ולצידו מונו אוכלי המוות אלקטו ואמיקוס קארו.
לקראת סוף הספר התברר כי סנייפ השתמש בתפקידו כמנהל על מנת להגן על התלמידים ולהצר את צעדיהם של הקארואים.
דוגמה לכך היא העונש הקל שהטיל על ג'יני ויזלי, נוויל לונגבוטום (בו נהג להתעמר לאורך כל הסדרה) ולונה לאבגוד, לאחר שתפס אותם בשעת ניסיון לגנוב ממשרד המנהל את החרב של גודריק גריפינדור, ושלח אותם למשימה ביער האפל ביחד עם רובאוס האגריד.
במהלך הספר חיפשו הארי ורון את חרבו הקסומה של גודריק גריפינדור, היכולה להשמיד את ההורקרוקסים, והובלו אליה על ידי פטרונוס בצורת איילה.
בפרק מאוחר יותר גילה הארי כי סנייפ היה זה שביצע את קסם הפטרונוס, וכי גם לאמו היה פטרונוס בצורת איילה.
באותו קטע הוא גילה גם כי סנייפ עשה זאת לפי הוראותיו של דמבלדור.
לקראת סוף שנת הלימודים אולץ סנייפ להימלט מהוגוורטס על ידי המורים מינרווה מקגונגל, פיליוס פליטיק ופומונה ספראוט.
לאחר מכן הוא זומן לצריף המצווח על ידי וולדמורט, שהאמין בטעות כי סנייפ היה האדון של שרביט הבכור (אחד מאוצרות המוות), בגד בסנייפ למרות היותו משרת נאמן וקוסם מוכשר, והורה לנחשית נגיני לנשוך את סנייפ בצווארו, כיוון שהאמין כי רק הריגת סנייפ תקנה לו את הבעלות על השרביט.
נגיני פצעה את סנייפ באורח קטלני, ומעשהו האחרון היה לשחרר באמצעי קסם ענן של זיכרונות שהיה צורך לתת להארי (שצפה ברצח ממקום מסתור) לצפות בהם.
הארי למד מהזיכרונות הללו על ילדותו של סנייפ, וכן על הנאמנות האמיתית שלו.
הוא ראה כיצד סנייפ התיידד בילדותו עם לילי, שהייתה שכנתו.
עם הגעתם להוגוורטס שובצו סנייפ ולילי לסלית'רין ולגריפינדור בהתאמה.
הם נותרו חברים במשך מספר שנים עד שהתרחקו זה מזה בעקבות נטייתו של סנייפ לעיסוק באמנויות האופל, ועם נטייתו להתחבר עם תלמידי סלית'רין שלימים יהפכו לאוכלי-מוות (ביניהם אייברי ומאלסיבר); החברות הסתיימה סופית לאחר שסנייפ כינה את לילי "בוצדמית", בסצנה שתוארה בספר החמישי.
למרות הפרידה ושנאתו לבעלה לעתיד ג'יימס (שהתאכזר אליו בבית הספר) הוא עדיין אהב את לילי אהבה עזה.
כשסנייפ גילה לוולדמורט את תוכן הנבואה שניתנה על ידי סיביל טרלוני (ללא ידיעה, בהתחלה, כי היא מתייחסת ללילי ולמשפחתה), החליט האחרון לתקוף את משפחת פוטר על מנת למנוע את הגשמת הנבואה.
הוא פנה לדמבלדור והתחנן בפניו שיגן על הפוטרים, כיוון שלא האמין כי וולדמורט יחוס על חייה של לילי אף על פי שביקש ממנו לעשות זאת.
דמבלדור הסכים והבטיח כי הפוטרים יהיו מוגנים באמצעות כישוף בשם פידליוס.
בתמורה לכך הפך סנייפ לסוכן כפול עבור מסדר עוף החול ונגד וולדמורט, והשתמש בכישוריו בתחום הלטת ההכרה על מנת להסתיר מוולדמורט את דבר בגידתו.
וולדמורט אף הסכים שסנייפ יגיש מועמדות למשרת הוראה בהוגוורטס (באוגוסט 1981) כדי להיות קרוב לדמבלדור ולמסדר.
סנייפ חש אחראי למותה של לילי כשקסם הפידליוס נשבר (בסרט אף רואים אותו מייבב על גופתה של לילי, קטע שלא מופיע בספרים).
למרות דמיונו הרב של הארי לג'יימס החליט סנייפ להגן עליו פעמים רבות, וזאת בשל היותו בנה של לילי.
הוא דרש מדמבלדור לשמור בסוד על אהבתו ללילי ועל הסיבה לכך שהחל לבגוד בוולדמורט.
דמבלדור הסכים לכך ושמר זאת בסוד לאורך כל הסדרה, אך אמר "את מילתי, סוורוס, שלעולם לא אחשוף את הטוב שבך?
באמצעות זיכרונותיו של סנייפ גילה הארי כי דמבלדור נפגע מקללה רבת עוצמה שהוטלה על הטבעת של משפחת גונט, אחד מההורקרוקסים של וולדמורט, זמן קצר לפני תחילת שנת הלימודים השישית של הארי.
ידיעותיו הרבות של סנייפ באמנויות האופל איפשרו לו להאט את התפשטות הקללה, אך הוא הודיע לדמבלדור כי הקללה תגרום למותו בתוך שנה.
דמבלדור היה מודע למזימת ההתנקשות בחייו שוולדמורט רוקם סביבו, וביקש מסנייפ שיהרוג אותו על מנת למנוע את הנזק הנפשי שהיה נגרם למאלפוי, על מנת למנוע ממנו למות באיטיות, בכאב ובהשפלה על ידי אוכל-מוות אחר, ועל מנת להגן על מעמדו של סנייפ כאוכל מוות "נאמן" לוולדמורט.
סנייפ היסס מאוד להיענות לבקשתו של דמבלדור, ואף תהה האם פעולה זאת לא תפגע בנשמתו שלו, ונענה על ידי דמבלדור כי פעולה זו של המתת חסד לפי בקשה מפורשת לא תגרום לאותו נזק כמו ביצוע רצח.
סנייפ הסכים לבסוף לעשות את רצונו של דמבלדור תוך שהוא מאיים להתחרט.
באמצעות זיכרונות נוספים שהכילו קטעי שיחות בין סנייפ לבין דמבלדור הצליח הארי להסיק כיצד ניתן להביס את וולדמורט.
רולינג אמרה בריאיון מקוון כי נכון לסוף הספר השביעי לא היה דיוקן של סנייפ במשרד המנהל כפי שהיה מקובל עם כל המנהלים הקודמים, כיוון שסנייפ נטש את משרתו לפני שמת או פרש ממנה באופן מסודר.
אולם, היא אמרה כי הייתה רוצה לראות את הארי מספר על נאמנותו האמיתית של סנייפ ועל גבורתו לכל עולם הקוסמים, ומפעיל שדלנות עבור הוספת הדיוקן למשרד.
בראיון אחר היא דנה בסיפור הרקע של סנייפ, ואמרה כי היא תכננה אותו עם כתיבת הספר הראשון, כיוון שכל הסדרה מתמקדת בין השאר בקו עלילה זה, וכן שהיא מחשיבה את סנייפ לאחת הדמויות החשובות ביותר בספר השביעי.
במחזה הארי פוטר והילד המקולל
לאחר הנסיעה השנייה בזמן של סקורפיוס ואלבוס, בניהם של הארי פוטר ודראקו מאלפוי, חוזר סקורפיוס לבדו ומגלה כי לאחר הנסיעה הזו בזמן, הצליחו להחזיר אדם חשוב לחייו, הודות לחבר כיתתו, נודע לו כי המורה לרקיחת שיקויים, הוא סוורוס סנייפ.
את מפגשם פותח במילים: "סוורוס סנייפ.
איזה כבוד", ולאחר שסופג ביקורת מהפרופסור, מבקש עזרה.
הוא שואל אותו האם הוא עדיין עובד לטובת דמבלדור במחתרת ואילו סנייפ מכחיש כל פרט לגבי פעילותו אי פעם במחתרת של דמבלדור.
סקורפיוס מספר לו כי הגיע מעולם שבו וולדמורט אינו שליט אלא מובס בקרב על הוגוורטס (דבר שמהווה את שאיפתו הנוכחית של סנייפ) וכי ביצע שימוש במחולל זמן ובגללו הצליח לשנות דברים בעבר ולהביא את העולם למצב זה.
לבסוף, לאחר מספר ניסיונות כושלים לגרום לפרופסור לשתף פעולה, שולף הוא את הקלף האחרון אשר בידו ומספר לו כי הוא יודע שהוא אהב את אימו של הארי, לילי.
לבסוף, פרופסור סנייפ מאמין לו ולוקח אותו בדרך סודית אל תוך מרכז המחתרת, בתוך חדר סודי בערבה המפליקה.
שם, מגן סוורוס סנייפ על סקורפיוס מפני שני חברי המחתרת האחרים, רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר.
לפתע, נשאלת שאלה בלתי צפויה מצדו של סנייפ, כאשר הוא שואל בידי מי ואיך נהרג, ללא אף שאלה מקדימה לגבי גורלו.
סנייפ אומר כי ניחש כי גורלו היה למות מפני שסקורפיוס היה מופתע לראות אותו.
גם תשובתו של הפרופסור מפתיעה דיין, כאשר עונה: "יש מחירים שעלינו לשלם", ומיד לאחר מילים אלו מציע את עזרתו.
שניהם (סקורפיוס וסנייפ), משתמשים במחולל הזמן וחוזרים לעבר, שוב.
משימתם בעבר די קצרה, כאשר הדבר היחיד שהם עושים בו, הוא ביטול הלחש שאלבוס וסקורפיוס ביצעו בו בפעם האחרונה שהיו בו.
מיד לאחר חזרתם להווה, נלחם סוורוס בדולורס אמברידג' וממשיך לאגם לאחר ניצחון.
גם במשימה באגם מבטלים הם את כישופם של סקורפיוס ואלבוס וסנייפ אומר לסיכום, שימסור לאלבוס סוורוס, כי הוא גאה בו על כך שנושא את שמו.
בתום משימה זו, הפרופסור חוזר למשכבו במרומים.
הפרופסור מספיק ללמד את סקורפיוס מסר חשוב.
הוא מלמד אותו כי חשיבה על אנשים אהובים, מביאה למצב של כח והגנה מפני כוחות הרוע וכך, מבין סקורפיוס את ערך החברות ואת ערכו של אלבוס.
דמותו של סנייפ גולמה על ידי שחקן הקולנוע הבריטי אלן ריקמן בכל (שמונת) הסרטים של הסדרה.
ריקמן היה בחירה אישית של רולינג לגילום הדמות.
הוא שוחח עמה על דמותו של סנייפ, והיה אחד מחברי הצוות היחידים עמו שוחחה רולינג עוד לפני יציאתו לאור של הספר השביעי על מה שיקרה לדמות שאותה הוא מגלם.
לדברי רולינג "הוא ידע מזה זמן רב שהוא היה מאוהב בלילי.
מהיכן הגיעה המרירות כלפי הנער הזה שהוא העדות החיה לכך שהעדיפה גבר אחר".
ריקמן עצמו נמנע מלדבר על סנייפ, וביקש מהקוראים להמתין ולראות מה יקרה בהמשך הסדרה; אולם, הוא כן אמר כי סנייפ הוא אדם מורכב, מאוד קפדן ובטוח בעצמו; בראיון שנערך עמו הוא הרחיב ואמר "סנייפ הוא לא אחד שנהנה מבדיחות ואני מאוד חושש שחוש ההומור שלו מאוד מוגבל...
אך להגנתו, אני אוסיף שלא הייתה לו התבגרות קלה, בייחוד בתקופת לימודיו בהוגוורטס".
ריקמן אמר גם כי סנייפ הוא דמות מרתקת, וכי יש לו עונג רב בגילום דמות כה חידתית.
ביצועיו של ריקמן בגילום סנייפ זכו לפופולריות ולהערכה רבה בקרב המעריצים וחלק מהמבקרים.
המגזין אנטרטיינמנט ויקלי דירג את ריקמן כאחד מכוכבי הסרטים הפופולריים ביותר לשנת 2007. ריקמן אמר בראיון על תגובת המעריצים כי הוא חושב שזה נהדר שאנשים בדרך כלל מעריצים את סנייפ.
בסרט החמישי גילם השחקן אלק הופקינס את דמותו של סנייפ הצעיר שהופיעה בפלשבק בהגיגית.
בסרט השמיני גילם השחקן בנדיקט קלארק את דמותו של סנייפ הצעיר שהופיעה בזיכרונות של סנייפ.
באפריל 2025 הוכרז כי פאפה אסיידו יגלם את סנייפ בעיבוד הטלוויזיוני של "הארי פוטר".
סנייפ מתואר כבעל אף מעוקל, עור צהבהב, עיניים שחורות, שיניים צהובות ולא אחידות בגודלן, ושיער שמנוני המגיע עד לכתפיו.
מבנה גופו מתואר כגבוה ורזה, וכמעט תמיד הוא לובש גלימות או חלוקים שחורים.
מראהו הכללי מתואר בדרך כלל כדמוי עטלף גדול מידות.
שמוט כתפיים אך זוויתי, הוא הילך בצעדים עוויתיים שהזכירו להארי עכביש, ושערו השמנוני התנדנד משני צידי פניו".
באיורי הפרקים של מארי גראנפרה במהדורה האמריקנית (והעברית) של הספרים צויר סנייפ ככמעט קירח, בעל קווצות שיער ארוך מצדדי ראשו, ובעל זקן תיש, אך בספר השישי הוא צויר עם שיער שחור ארוך וזקן צרפתי.
אישיותו של סנייפ מתוארת בדרך כלל כנוקשה.
הוא נחשב לאדם בעל אופי קר, מחושב, מדויק, סרקסטי, מריר, וכאחד שמתייחס בחוסר חיבה עז להארי פוטר באמצעות הטחת עלבונות באביו ג'יימס.
עם התקדמות העלילה מתברר כי היחס שהארי קיבל מסנייפ נבע מהיריבות הקשה ששררה בינו לבין ג'יימס בעת שלמדו בבית הספר.
לעיתים ג'יימס התנהג כלפי סנייפ בביריונות, ולדברי אלן ריקמן הדבר גרם לילד המתבודד להמשיך "להסתגר לתוך עצמו".
מנגד, סנייפ המבוגר מתואר כאדם הבטוח בעצמו במידה רבה.
הבמאי דייוויד ייטס אמר כי סנייפ הוא דמות עם רצינות, סמכותיות וכוח.
בדרך כלל הוא מתנהג בצורה שקולה ושולט במצב העניינים, ונדיר מאוד שאין לו מענה מילולי או שהוא לא מסוגל להגיב.
אולם, במקרים אחדים שבהם הארי היה מעורב הפגין סנייפ קוצר רוח רב.
התנהגותו העצורה נובעת ככל הנראה מהאמונה שלו כי אנשים שאינם מסוגלים לשלוט ברגשותיהם הם אנשים חלשים.
סנייפ תואר גם כקוסם חכם וערמומי, בדומה לדמויות אחרות בסדרה שהשתייכו לבית סלית'רין.
הוא אחת הדמויות החכמות בסדרה, ובעל יכולת הסקת מסקנות טובה.
באחד מהראיונות שנערכו עמה אמרה רולינג כי לסנייפ יש אומץ רב, וכשנשאלה האם לדעתה סנייפ הוא גיבור היא אמרה "כן, אני חושבת כך; אם כי גיבור פגום מאוד.
הוא אדם לא חביב בדרכים רבות.
הוא נותר די אכזר, בריון, פגום בגלל מרירות וחוסר ביטחון - ולמרות זאת הוא אהב, והפגין נאמנות לאלו שאהב, ובסופו של דבר הקריב את חייו בשל כך.
בכל שבעת הספרים תואר סנייפ כקוסם רב עוצמה וכאחד שהצטיין בלימודיו.
הוא התמחה ברקיחת שיקויים ויש לו נטייה וכישרון בקסמים אפלים.
סיריוס בלק טען כי כתלמיד שנה ראשונה בהוגוורטס סנייפ ידע יותר כישופים וקללות מאשר רוב תלמידי השנה השביעית והאחרונה.
בעת שהיה תלמיד הוא רשם הצעות רבות לשיפורים בספר הלימוד שלו בשיקויים.
בתקופה זו בחייו הוא הפגין כישרון רב ביצירת קסמים חדשים, ובהם הכישופים הלא-מילוליים לויקורפוס וליברקורפוס והקללה המסוכנת סקטומספרה הגורמת לאפקט של חיתוך באמצעות סכין.
בספר השביעי תיאר רמוס לופין את קללת הסקטומספרה כאחת מההתמחויות הבולטות של סנייפ.
סנייפ השתמש בכישוף זה בהצלחה עוד כשהיה תלמיד בשנתו החמישית, ובמהלך הקרב האווירי בתחילת הספר השביעי.
למרות הכוח הקטלני של הקללה הוא היה מסוגל לרפא את הפצעים שהיא גרמה.
סנייפ היה מוכשר בהפיכת או הקלת נזקים משמעותיים שנגרמו בגלל קסמים אפלים, בשל הידע הנרחב שלו באמנויות האופל, כפי שעשה עם דמבלדור ועם קייטי בל מבית גריפינדור.
סנייפ היה מוכשר מאוד באמנויות הלטת ההכרה וביאור ההכרה, והיה בעל יכולת לחדור לתודעה של אנשים אחרים ולהגן על זו שלו, ואף על פי שהמונחים הללו הוצגו לראשונה בספר החמישי ניתן לראות באלו שקדמו לו כי הארי היה תחת הרושם שסנייפ מסוגל לקרוא מחשבות.
כמליט הכרה הוא הצליח להסתיר את דבר בגידתו בוולדמורט, שהיה בעצמו מבאר הכרה מוכשר.
הוא היה גם אוכל המוות היחיד בסדרה שהצליח להפיק פטרונוס , ובדומה לזה של לילי פוטר צורתו הייתה איילה.
סנייפ היה מוכשר גם בדו-קרב, ובחלק האחרון של הספר השביעי אף הצליח להחזיק מעמד למשך זמן קצר במאבק עם שלושה מורים בהוגוורטס, בהם פיליוס פליטיק שהיה אלוף בדו-קרב קוסמים בצעירותו.
לאחר מכן אמרה מינרווה מקגונגל כי סנייפ למד לעוף בעזרת שרביט, והיה היחיד שעשה זאת מלבד וולדמורט.
סוגיית הנאמנות של סנייפ היא אחת השאלות המשמעותיות ביותר בסדרה, שנותרו ללא מענה עד סוף הספר השביעי.
אף על פי שבחמשת הספרים הראשונים הוא תואר כנקמני ולא הוגן, סנייפ פעל על מנת להגן ולסייע להארי.
דמויות אחדות הביעו את ספקותיהן בנוגע לנאמנותו, אך דמבלדור בטח בו ובדרך כלל יחס זה סתם את הגולל על דיונים בנושא.
בספר השישי חל שינוי במגמה זו.
בתחילת הספר טען סנייפ שעבד עבור וולדמורט מאז שזה שב לגופו הגשמי, ורק העמיד פנים כי הוא סייע לדמבלדור.
באמצעות הריגת דמבלדור בסוף הספר נראה כי סנייפ מיקם את עצמו באופן סופי בצד של וולדמורט.
רולינג המשיכה לשמור על גישה זו בפרקים הראשונים של הספר השביעי.
אולם, בשיא העלילה של הספר מעביר סנייפ הגוסס להארי מספר זיכרונות, ובכך גילה לו כי מאז ומתמיד היה נאמן לדמבלדור.
נאמנות זו נבעה ממסירותו ומאהבתו העזות לחברת ילדותו לילי אוונס, אמו של הארי.
לאחר פרסום הספר השישי הייתה נאמנותו של סנייפ לנושא מרכזי בדיונים בקרב קוראי הסדרה.
הנושא זכה לתשומת לב מיוחדת במסעות הפרסום של הספר האחרון.
"האם סנייפ טוב או רשע?" הייתה אחת משבע השאלות שפרסמה הוצאת סקולסטיק במסע הפרסום לספר.
חברת וולדנבוקס האמריקאית הפיצה עם הספרים שמכרה שני סטיקרים, כשעל אחד מהם נכתב "Trust Snape" ("תבטח בסנייפ") ועל השני נכתב "Snape Is A Very Bad Man" ("סנייפ הוא איש רע מאוד") .
סוורוס סנייפ מתואר כאדם רציני בעל פנים רציניות אשר אינו מרבה להחליף הבעות פנים מלבד הבעת פנים רצינית, כועסת, סולדת ולעיתים המומה.
לאורך שבעת הספרים, מתואר מקרה אחד בו הוא חייך חיוך אמיתי (פעמים רבות הוא חייך חיוך מאולץ, סולד או מזלזל).
החיוך היחיד שלו מתואר בספר הארי פוטר ואוצרות המוות, בפרק בו הארי צופה בזכרונותיו.
"חיוך קטן עיקם את פיו של סנייפ כשאמרה את שמו" כך מתואר הרגע בו חייך לראשונה.
בתקופת החיוך, היה בסביבות גיל 11, לפני הלימודים בהוגוורטס.
מדובר על לילי, שלה הוא חייך והיא זו שראתה אותו מחייכת.
מהמשפט ניתן להסיק כי חייך כאשר שמו נאמר.
החיוך המתואר, חויך לאהובתו וחלומו של סוורוס כחיוך שמראה על שמחה או הנאה.
הרקע המשפחתי של סנייפ הוצג בעיקר באמצעות פלשבקים בשלושת הספרים האחרונים.
הוריו היו המכשפה איילין פרינס והמוגל טוביאס סנייפ, כך שהוא הוגדר כחצוי דם.
בשנות חייו הראשונות הוא התגורר עם הוריו בבית קטן ששכן בקצה רחוב מבוא ספינר, בעיירה ששמה לא נכתב.
משפחתו של סנייפ הייתה ענייה, והוא תואר כבעל מראה חולני וכאחד שלבש בגדים ש"היו כל-כך לא תואמים עד שהדבר נראה כמו בחירה מכוונת".
ככל הנראה הוא סבל בילדותו מהזנחה, והוריו הרבו לריב ביניהם.
הוא היה נלהב לעזוב את ביתו ולהצטרף להוגוורטס.
לקראת סוף הספר תואר כיצד הארי חשב על כך שיש דמיון מסוים בין הילדות שלו לבין זו של סנייפ ושל וולדמורט.
דייוויד ייטס, שביים את הסרט החמישי בסדרה, הביע את השקפותיו על סנייפ ואמר: "דמות כמו סנייפ, שלגביה אתה לא ממש בטוח האם הוא בחור טוב או רע, זה נותן לך מתח מושהה...
אני חושב שהדבר הכי מגניב שאתה יכול לעשות עם קהל זה למנוע מהם חלק קטן מהמידע".
אף על פי שסנייפ נחשב לאחד האנשים הפחות נחמדים בסדרה הוא זכה לפופולריות רבה בפנדום של הארי פוטר, שהפתיעה גם את רולינג.
מבקרת הטלוויזיה והתרבות הפופולרית ג'ויס מילמן כתבה במאמר "To Sir With Love", שנכלל בספר "Mapping the World of Harry Potter", כי סנייפ הוא חלק ממסורת של גיבורים ביירוניים כגון היתקליף מאנקת גבהים".
ג'ני סויר מהעיתון הנוצרי "The Christian Science Monitor" טענה כי סנייפ הוא הפרוטגוניסט היחיד שבאמת נהנה מהאפשרות להיאבק על מנת לעשות את הדבר הנכון, ולפיכך היחיד שהתמודד עם "משבר פנימי מחייב".
היא טענה כי הפופולריות של סנייפ נובעת ממסעו המוסרי ומהעימות הפנימי שהוא חווה במהלך הסדרה, כיוון שהדבר החשוב באמת הוא מאבקו של הגיבור והגאולה.
הגילוי האחרון על נאמנותו של סנייפ זכה לתגובות חיוביות רבות.
דניאל רדקליף, שגילם את דמותו של הארי בסרטים, הביע את שמחתו מהמצב וטען כי היה מרוצה מכך שהתאוריה שלו על כך שסנייפ הוא גיבור התבררה כנכונה.
אליזבת הנד מהוושינגטון פוסט כתבה "המתבודד המרושע, סנייפ, לא עולה על הבמה עד החלק האחרון של "אוצרות המוות", אך כשהוא עולה הספר הופך לשלו: גורלו של סנייפ, יותר מזה של וולדמורט, ואולי יותר מזה של הארי, הוא שובר לבבות, מפתיע ומרצה מכל הישגיה של רולינג".
דמותו של סנייפ הופיעה במספר פרודיות אנימציה על הסדרה.
קטע הווידאו " The Mysterious Ticking Noise", בו נכלל הפזמון "Snape, Snape, Severus Snape" ("סנייפ, סנייפ, סוורוס סנייפ") זכה בפרס הקומדיה הטובה ביותר לשנת 2007 באתר יוטיוב, עם למעלה מ-50 מיליון צפיות.
הוא הופיע גם בפרק "Harry Potter vs.
Pubertis" של הסדרה זוכת פרס אמי רובוט צ'יקן, ודובב על ידי סת' גרין.
בסיפור "Torg Potter" של הוובקומיקס "Sluggy Freelance" הופיעה הדמות סנטורי סנייפקין.
בפרק הראשון של הסיפור מצליח טורג, המהווה פרודיה על הארי פוטר, למנוע מפרופסור סנייפקין להגשים את מזימתו להשיג כוח אינסופי.
במערכון ששודר במסגרת התוכנית סאטרדיי נייט לייב הופיעה לינדזי לוהן בתפקיד הרמיוני גריינג'ר, ואילו סנייפ גולם על ידי ויל פורט.
דמותו של סנייפ זכתה למספר פרודיות בטלוויזיה הבריטית.
ארגון הצדקה קומיק רליף הפיק מערכון הנקרא "Harry Potter and the Secret Chamberpot of Azerbaijan" ("הארי פוטר וסיר הלילה הסודי של אזרבייג'ן"), שבו גולם סנייפ על ידי ג'רמי איירונס.
אלן ריקמן הופיע בעצמו בתפקיד סנייפ בפרודיה "Louis Potter and the Philosopher's Scone" ("לואיס פוטר וביסקוויט החכמים"), ששודר במסגרת התוכנית Big Impression של אליסטייר מקגואן.
בסדרת המערכונים Harry Bladder, ששודרה בתוכנית All That, הוצגה דמות בשם פרופסור שפשפת, שרגליו נגועות בגירוי כלשהו וגורמות לו להיות רשע באורח יוצא דופן.
במערכונים רבים בסדרה זו ניתן לראות תלמידים רוקחים שיקויים הגורמים לתופעות מבדרות.
בספר של עולם הדיסק "The Unseen Academicals" נראים שני קוסמים שדומות להפליא לסנייפ ולהארי.
סוורינוס היה יורשו של הונוריוס הראשון על כס האפיפיור, וכיהן בתפקידו זה במשך כחודשיים במהלך שנת 640.
סוורינוס נולד ברומא לפלוני בשם אביינוס (Abienus), שם שמרמז על מוצא מחברי הסנאט הרומי.
הוא נבחר ביום השלישי לאחר מות קודמו בתפקיד, בשנת 638. מיד עם היבחרו נשלחו שליחים לקונסטנטינופול על מנת לקבל אישור למינוי, אולם הקיסר הרקליוס סירב להעניק את האישור הנדרש לפני שסוורינוס יחתום על 'אקתסיס' (כתב הודאה בדבר נכונות הדוקטרינה הנוצרית המונותליטית).
סוורינוס סירב לחתום על כתב ההודאה, ועל כן עוכב מינויו למשך כשנתיים.
במהלך תקופה זו שדד הקיסר הרקליוס את ארמון הלטראנו ברומא, אשר היה בשליטת הכנסייה.
לבסוף, ב־28 במאי 640, נכנס מינויו לתוקף, אך הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב־2 באוגוסט.
חוקרים מצאו כתבים לטיניים במערת הקבורה שלו, אשר ייתכן ומצביעים על כך שסוורינוס היה יהודי אשר הסתיר את זהותו הדתית.
סוורן קוליס-סוזוקי היא אקטיביסטית סביבתית, נואמת וסופרת קנדית.
בתה של הסופרת טרה אליזבת קוליס ושל הגנטיקאי והאקטיביסט הסביבתי דייוויד סוזוקי.
היא נאמה ברחבי העולם על נושאים סביבתיים והפצירה במאזיניה לנקוט עמדה כנגד מה שלדעתה מהווה הרס הסביבה, לחשוב בטרם מעשה ולקחת אחריות אישית.
נודעה בנאומה בפסגת כדור הארץ בעודה בת 12.
קוליס-סוזוקי נולדה וגדלה בעיר ונקובר שבקנדה.
כשהייתה בת תשע ייסדה את "הארגון הסביבתי של הילדים" (ECO), קבוצת ילדים שמטרתה ללמד ילדים אחרים על נושאים סביבתיים.
ב-1992, בעודה בת 12, היא וחבריה לקבוצה גייסו כסף כדי להגיע לפסגת כדור הארץ הראשונה בריו דה ז'ניירו.
הם הצליחו במשימתם, וקוליס-סוזוקי, יחד עם שלושה מחברי ארגונה, הגיעה לפסגה ונאמה בה מול נציגי המדינות החברות באומות המאוחדות.
בנאומה הציגה נושאים סביבתיים מנקודת מבט צעירה, תוך הבעת ביקורת חריפה על רשלנותם של המבוגרים והפגנת יכולת רטורית גבוהה שעליה זכתה לתשואות.
בין השאר אמרה בנאומה, שאורכו 6 וחצי דקות בקירוב:
ב-1993 זכתה להיכלל ב"מצעד הכבוד" של "התוכנית הסביבתית של האומות המאוחדות".
באותה שנה פורסם ספרה בן 32 העמודים "Tell the World" (לספר לעולם) על צעדים סביבתיים שיכולות לנקוט משפחות.
ב-2002 סיימה סוזוקי תואר ראשון באקולוגיה ובביולוגיה סביבתנית.
לאחר סיום התואר היא בילתה שנתיים בטיולים.
החל ב-2002 היא הגישה בשותפות את תוכנית האירוח לילדים "מסע הטבע של סוזוקי" בערוץ דיסקברי.
בתחילת 2002 סייעה סוזוקי לפתיחת צוות חשיבה מבוסס אינטרנט בשם "The Skyfish Project".
כמו כן הייתה חברה בפאנל היועצים המיוחד של קופי ענאן.
ככזו, היא וחברי "The Skyfish project" הציגו את מיזמם הראשון, "הכרה באחריות", בפסגת כדור הארץ 2002 ביוהנסבורג.
צוות החשיבה התפרק ב-2004 כשסוזוקי הפנתה את תשומת לבה בחזרה ללימודיה, ונרשמה לאוניברסיטת ויקטוריה שבקולומביה המערבית כדי ללמוד .
סוזאן פלאשט הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון, וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
פלאשט נולדה ב-31 בינואר 1937 בברוקלין הייטס, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית ממוצא רוסי ואוסטרו-הונגרי.
אמה ג'רלדין (שם משפחה מנעורים קפלן), הייתה רקדנית ואמנית שהופיעה תחת שם הבמה ג'רלדין ריברס.
אביה יוג'ין היה מנהל הבמה, מנכ"ל הרשת ומנהל תיאטרון סרטי פרמאונט בברוקלין.
לאחר שסיימה כבוגרת תיכון מנהטן לאמנויות הבמה, למדה סוזאן באוניברסיטת סירקיוז במשך סמסטר אחד לפני שעברה למכללת פינץ'.
את קריירת המשחק החלה פלאשט בתיאטרון, כאשר הופיעה במחזה של הסופר מאיר לוין בשנת 1957. לאחר כמה שנים החלה לבסס את משחקה בסדרות טלוויזיה רבות כגון "כביש 66", "הנמלט", "שם המשחק" ועוד.
פלאשט גם דיבבה את זירה בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה", וכן את יובאבה ואת אחותה זניבה בסרט "המסע המופלא".
פלאשט המשיכה לפעול בתחום המשחק עד שנת 2004. היא נפטרה מאי-ספיקת נשימה כתוצאה מסרטן ריאות ב-19 בינואר 2008, 12 ימים לפני יום הולדתה ה-71.
סוורסקי דונץ (רוסית: Северский Донец; אוקראינית: Сіверський Донець; לעיתים קרובות נקרא פשוט דונץ) הוא נהר הזורם בדרום המישור המזרח אירופאי, בשטחן של רוסיה ואוקראינה.
מוצאו של הנהר סמוך לעיר בלגורוד ברוסיה, הוא זורם בכיוון דרום-מזרח דרך הערים חרקוב, דונצק ומחוז לוהנסק אשר באוקראינה, ומשם חזרה לרוסיה דרך מחוז רוסטוב, עד שנשפך לנהר דון במרחק של כ- 100 קילומטרים מים אזוב.
סוורסקי דונץ הוא הנהר הרביעי בגודלו באוקראינה ומהווה מקור מים חשוב במזרח המדינה.
מקור שמו של הנהר היא העובדה שמוצאו באזור שהיה ידוע בשם "סוורסקי" (צפוני), והוא מזין את הנהר הגדול יותר - הדון.
היה ידוע גם בשם "טנאיס הקטן" (טנאיס היה שמו של הדון בפי הרומאים ועמי מערב אירופה בימי הביניים).
ההתיישבות המוקדמת ביותר סמוך לנהר מתוארכת לתקופת האבן.
נהר הסוורן הוא הנהר הארוך ביותר בממלכה המאוחדת, מוצאו בהרי קמבריה שבוויילס והוא נשפך לים בתעלת בריסטול.
הנהר זורם ממערב ויילס לכיוון מזרח ודרום מזרח.
הוא זורם לסירוגין באנגליה ובוויילס, כאשר חלקים ממנו אף מהווים את הגבול ביניהם.
סוורן, שאורכו 354 קילומטרים, הוא הנהר הארוך ביותר בממלכה המאוחדת והשני באורכו באיים הבריטים אחרי השאנון באירלנד.
הוא עובר דרך שרוסברי, עמק איירונברידג', ווסטרשייר וגלוסטר.
סוזן רשל פלר לנגלן הייתה טניסאית צרפתייה.
שש פעמים אלופת וימבלדון, פעמיים אלופת אליפות צרפת הפתוחה וארבע פעמים אלופת העולם במגרשים קשיחים, בעלת שתי מדליות זהב ומדליית ארד באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
אתר היכל התהילה של הטניס מכנה אותה הטניסאית הגדולה ביותר של המחצית הראשונה של המאה ה-20. עבור לנגלן הומצא למעשה המושג "ספורטאי-ידוען", היא הפכה את ענף טניס הנשים מענף ספורט זניח לענף ספורטיבי בעל עניין ומעריצים רבים ומסורים והייתה הספורטאית הבינלאומית המוכרת הראשונה בהיסטוריה.
בעיתונות התקופה כונתה "האֵלָה" .
העיתונות היהודית בתקופתה טענה שהייתה יהודיה, כך למשל העיתון העברי דאר היום, שכינה אותה "שושנה לנגלן", אולם לנגלן לא הייתה יהודייה.
כיוון שבילדותה הייתה כחושה וחלושה וסבלה מבעיות בריאות, החליט אביה ללמדה טניס ואף אימן אותה בעצמו.
עד מהרה הצטיינה הילדה במשחק ובשנת 1914, בגיל 14 בלבד, התחרתה באליפות צרפת ואף הגיע לגמר, בו הפסידה.
במלאת לה 15 ניצחה באליפות העולם בטניס במגרשים קשיחים (תחרות רשמית גדולה שהתקיימה בפריז בין השנים 1912–1924 והקדימה את אליפות צרפת הפתוחה).
היא הזוכה הצעירה ביותר מאז ומעולם בתחרות טניס רשמית גדולה.
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא התקיימו תחרויות טניס בינלאומיות עד 1919. ב-1919 השתתפה לנגלן לראשונה באליפות וימבלדון.
בגמר, לראשונה על דשא, ניצחה את דורותי דאגלס צ'יימברס, שהייתה אלופת וימבלדון שבע פעמים בעשור הקודם.
משחק הגמר היה הארוך ביותר עד אז, הוא ארך 44 משחקונים צמודים לפני ניצחונה של לנגלן 8–10, 6–4, 9–7. לנגלן עוררה תשומת לב של הקהל והעיתונות לא רק בשל ניצחונה הדרמטי אלא גם ובעיקר בשל הופעתה.
בניגוד לטניסאיות הבריטיות שלבושן היה צנוע ושמלותיהן כיסו את הזרועות והגיעו עד הקרסוליים, הייתה שמלתה של לנגלן בעלת שרוולים קצרים והסתיימה במחצית הירך.
בניגוד להתנהגות המאופקת שהפגינו הבריטיות, ביטאה לנגלן בגלוי את רגשותיה, צחקה בהישגים ובכתה בהפסדים.
בין השנים 1919 עד 1925 ניצחה לנגלן בווימבלדון בכל שנה, פרט לשנת 1924 בה לא התחרתה עקב מצב בריאותי.
עם ניצחונה ב-1925 הייתה הטניסאית הצרפתייה האחרונה שזכתה בטורניר עד לזכייתה של אמלי מורסמו ב-2006.
באולימפיאדת אנטוורפן ניצחה לנגלן בקלות בגמר הבודדות ויחד עם מקס דקוג'י (Max Décugis) ניצחה גם בגמר הזוגות המעורבים.
בתחרות הזוגות הגיעה לנגלן עם בת זוגה אליזבת ד'איין (Élisabeth d'Ayen) למקום השלישי לאחר שהצמד הפסיד בחצי הגמר לצמד הבריטי ויניפרד מק'ניר וקתלין מקיין.
בשנת 1921 לא הצליחה להעפיל לשלבי הגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
על אף שסבלה משיעול טורדני קשה (ככל הנראה שעלת), נדחפה לשחק בשל לחצי מערכת יחסי הציבור.
לנגלן הפסידה במשחקה הראשון בשתי מערכות, פרצה בשיעולים קשים ובבכי ונאלצה לפרוש, לקול לגלוג הקהל וביקורת התקשורת האמריקאית שלא העריכו את הקרבתה.
בשנה שלאחר מכן, ניצחה את יריבתה האמריקאית מלורי בגמר וימבלדון 6–2, 6–0 ב-26 דקות בלבד, גמר הנשים המהיר ביותר בטורניר מאז ומעולם.
בשנת 1925 צולמה לסרט ההדרכה How I Play Tennis ("כיצד אני משחקת טניס").
ב-16 בפברואר 1926 נפגשה לנגלן עם הלן וילס בת העשרים, בעלת מדליית זהב באולימפיאדת פריז (1924) ואלופת אליפות ארצות הברית הפתוחה באותה שנה למשחק במועדון קרלטון בעיר קאן שבריביירה הצרפתית.
המשחק סחף התעניינות בינלאומית נרחבת באופן יוצא-דופן לטניס נשים עד אותה עת ודווח אף בעיתונות העברית.
המשחק היה צמוד ומותח ובסופו ניצחה לנגלן 6–3, 8–6 כשהיא קרובה לאפיסת כוחות.
מאוחר יותר באותה שנה הודחה מאליפות וימבלדון בשל אי-הבנה שנגרמה כאשר לנגלן איחרה להגיע למגרש וגרמה למלכה מרי, אשת המלך ג'ורג' החמישי לחכות לה, דבר שנחשב כעלבון למשפחת המלוכה.
בשנת 1938 נפטרה לנגלן עקב אנמיה ממארת.
לפני עידן לנגלן משכו משחקי טניס הנשים קהל מועט יחסית, אחריה, במידה רבה בזכות הופעתה ומזגה, הפכו המשחקים למושכי קהל והחלה להתפתח תופעה של הערצה, אותה המשיכה יריבתה האמריקנית הלן וילס.
בשנת 1997 נקרא המגרש השני באצטדיון רולאן גארוס על שמה.
הגביע המוענק לנשים באליפות צרפת הפתוחה נקרא גביע סוזן לנגלן (Coupe Suzanne Lenglen).
סוורודונצק היא עיר במחוז לוהנסק, אוקראינה.
תחילתו של היישוב היא בתור מושבת פועלים.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-20. במקום נבנה מפעל כימי ועובדיו הקימו את סוורודונצק.
בספטמבר 1935 נפתח בית הספר הראשון.
שמו הראשון של היישוב היה ליסכימסטרוי.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה רוב מפעלי המקום התפנו.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-11 ביולי 1942 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 בפברואר 1943.
ב-1950 קיבלה את שמה הנוכחי, סוורודונצק.
ב-1958 קיבלה מעמד של עיר.
ב-2022, כחלק מהסכסוך האוקראיני-רוסי, הצבא הרוסי וכוחות הבדלנים באוקראינה החלו במצור על העיר העיר ב-6 במאי, וכבשו באופן מלא את העיר בשם הרפובליקה העממית של לוחנסק ב-25 ביוני.
ניקולאי דווידנקו - טניסאי רוסי.
סוורקר הזקן או סוורקר הראשון (בשוודית עתיקה: Swærkir konongær gambli; מת ב-25 בדצמבר 1156) היה מלך שוודיה משנת 1130 ועד למותו.
סוורקר היה בעל אדמות חשוב באסטריֶטלנד.
על פי המסמך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) היה שמו של אביו קורנובה (Cornube), אך על פי "רשימת משוררי החצר" (Skáldatal) היה שמו של אביו קול (Kol).
הוא הוכר כמלך בראשית שנות השלושים של המאה ה-12, כבש את וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד והביס את מגנוס הראשון ששלט בו.
סוורקר מלך במשך כ-26 שנים, אך לא ידוע רבות אודותיו.
בתקופתו נוסדו המנזרים אלווסטרה, נידלה וורנהם.
על פי כרוניקה רוסית, רפובליקת נובגורוד שנוסדה אז והעימות הצבאי הראשון שלה עם שוודיה ב-1142, במהלך תקופת מלכותו של סוורקר, פתחה תקופה ארוכה של כמאה שנים של שלום בין שתי המדינות שהובטחה על ידי נישואים בין שתי המשפחות השליטות.
סוורקר נרצח במרכבתו כשעשה את דרכו דרך גשר אלבק שליד מנזר אלווסטרה אל טקסי חג המולד של 1156. רצח זה נחשב לפשע מזעזע, גם במושגים של ימי הביניים.
החשוד במעשה הרצח היה הטוען לכתר, מגנוס הנריקסון.
אשתו הראשונה של סוורקר הייתה אולבהילד, אלמנתו של אינגה הצעיר, שנמלטה מבעלה השני, נילס, מלך דנמרק.
יוהאן (יון): נהרג בידי איכרים זועמים באספת עם בתחילת שנות החמישים של המאה ה-12. ככל הנראה אביה של סיסיליה שהייתה רעייתו של קנוט הראשון, מלך שוודיה ואמו של אריק העשירי.
אינגגרד: מתה ב-1204. אם המנזר של מנזר ורטה.
הלנה: נישאה לקנוט החמישי, מלך דנמרק.
אשתו השנייה של סוורקר הייתה ריצ'זה שאותה הוא נשא לאישה לאחר מותה של אולבהילד.
ריצ'זה הייתה קודם לכן רעייתו של מגנוס הראשון, מלך שוודיה ושל וולודר ממינסק.
מנישואים אלו נולד לו בן בשם בולסלב.
בנוסף, נולד לו מאחת משתי הנשים הללו או מאישה בלתי ידועה בן בשם סון (Sune) בשנת 1154 לערך.
סוורקר השני, או סוורקר הצעיר (בשוודית: Sverker den yngre, או סוורקר קרלסון, בשוודית: Sverker Karlsson; לפני 1167 – 17 ביולי 1210) היה מלך שוודיה מ-1195 או 1196 ועד 1208.
סוורקר היה בנם של קרל השביעי, מלך שוודיה ושל רעייתו המלכה כריסטינה, שהייתה בת אצולה דנית.
מצד אמו היה סוורקר קרוב משפחתם של מלכי דנמרק קנוט השישי וולדמר השני.
כאשר נרצח קרל, אביו של סוורקר, באי וויסינגאֶה ב-1167, ככל הנראה על ידי עושי דברו של המלך הבא, קנוט הראשון, נלקח סוורקר לדנמרק והוא גדל אצל משפחתה של אמו, שהייתה המשפחה השלטת בזילנד.
בבגרותו הוא כרת ברית עם מנהיגי שבט גלן בסקונה שהיו מקורבים למשפחת אמו ונשא לאישה את בנדיקטה, בת השבט.
המלך הדני תמך בתביעתו של סוורקר לכתר השוודי וכך ערער את יציבות השלטון במדינה השכנה.
ניתן להבחין ביחסים המעורערים באותה תקופה שבין שוודיה לדנמרק על ידי תמיכתם של קנוט הראשון, מלך שוודיה ושל האציל בירגר ברוסה במורדים כנגד ולדמר הראשון, מלך דנמרק ובנו, קנוט השישי.
עם מותו של קנוט הראשון, מלך שוודיה ב-1195 או ב-1196, היו בניו כבר מעבר לגיל הילדות, אך עדיין צעירים.
אחד מהם מונה להיות יורש העצר אך בבחירת המלך פסחו עליו.
סוורקר נבחר להיות המלך הבא של שוודיה, למרבה ההפתעה ללא התנגדות.
בחירתו זו יוחסה ככל הנראה לתמיכתו של בירגר ברוסה שבתו, אינגגרד, נישאה לסוורקר זמן קצר לאחר מות אשתו הראשונה.
במכתבים שכתב הדגיש סוורקר את זכותו למלוכה מתוקף מוצאו: "בנו של המלך קרל, מלך השוודים, מחזיק הכתר של אותה ממלכה על פי חוקי הירושה בחסד האל".
סוורקר אישר והרחיב את הזכויות של הכנסייה השוודית ושל ולריוס, הארכיבישוף של אופסלה.
כתב הזכויות של 1200 הוא כתב הזכויות הכנסייתי העתיק ביותר הידוע בשוודיה.
ב-1202 מת בירגר ברוסה ואת תוארו ירש נכדו יוהאן, בנו בן השנה של סוורקר, שהעניק לבנו את התואר "יארל" (jarl).
מהלך זה נועד לחזק את מעמדו כיורש בכוח לכתר.
במקביל, שימש בנו של בירגר ברוסה, קנוט, כיארל בפועל של הממלכה.
לוחמה בלתי רציפה נגד העמים שממזרח לים הבלטי נמשכה במהלך תקופה מלכותו של סוורקר.