tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרוכרוניזם (מהיוונית: πρό – "לפני", χρόνος – "זמן"), בעברית: מַעַתַּק לֶעָתִיד או הָטְרָמָה הופעה מוקדמת מדי של דבר מה, כלומר מצב של אנכרוניזם בלתי אפשרי – כזה שטרם הומצא או נוצר באותה תקופה, ולכן לא יכול היה להתקיים בה כלל הוא ייחוס זמן מוקדם מדי לאנכרוניזם.
למשל תיאורהּ של דמות היסטורית בת המאה ה-15, כאשר היא עונדת על ידה שעון דיגיטלי.
גזע של חיה שטרם התפתח או שטרם בוית
שימוש בטכנולוגיה מוסד חברתי או שיטה שטרם נוצרה.
מטאכרוניזם (מהיוונית: μετά – "אחרי", χρόνος – "זמן") מתאר מצב שבו חפץ או רעיון מאוחר יותר מוצג בתוך הקשר מודרני, באופן שעשוי להיראות לא מתאים.
למשל, הצגה של אדם בימינו כשהוא חובש כובע צילינדר או כותב בעט נוצה תיחשב למטאכרוניסטית – כלומר, שימוש בפרטי תרבות ישנים בתוך הקשר עכשווי שאינו טבעי להם.
היסטוריונים וחוקרי ספרות משתמשים באנכרוניזם כדי לנסות לתארך טקסטים עתיקים שמקורם לוט בערפל.
לדוגמה חוקרים רבים סבורים כי בספר בראשית יש היבטים אנכרוניסטים.
לדוגמה הפלשתים עוד לא הגיעו לארץ ישראל בתקופה המתאורת, וכך גם ביות הגמל התרחש רק בתקופה מאוחרת יותר.
לפיכך הגיעו החוקרים למסקנה כי דמוית האבות בתורה הן דמויות מיתולוגיות.
דוגמה נוספת לאנכרוניזם בתורה מופיעה בתיאור העיר חרן, שממנה, לפי המסופר בבראשית, יצאו אברהם ויעקב.
חרן שוכנת בצפון סוריה, ובספר בראשית היא מכונה גם "ארם נהריים".
אולם, על פי חוקר המקרא ישראל קנוהל, הארמים החלו לשלוט באזור רק במאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס – תקופה מאוחרת לזו שבה מתרחשת עלילת סיפורי האבות.
בעת כתיבת הטקסט, ככל הנראה במאה ה-8 לפנה"ס, הייתה העיר כבר בשליטת הארמים.
מסיבה זו גם מתוארים לבן ובני משפחתו כ"ארמים" – תיאור שהוא למעשה אנכרוניסטי.
קנוהל עצמו, בספרו מאין באנו, מסכים כי סיפורי המקרא מכילים היבטים אנרכוניסטים וכי הם אכן נכתבו מאות שנים לאחר הזמן המתואר במקרא עצמו.
לדבריו גם בשירת הומרוס יש היבטים אנכרוניסטים.
הומרוס מתאר לדוגמה לוחמים המשתמשים בשתי חניתות, שיטת לחימה שהתפתחה רק במאה ה-9 לפני הספירה, גם הפיניקים המופיעים בסיפוריו הופיעו בים האיגאי במאה זו, זמן רב אחרי גיבוריו סיפוריו.
קנוהל טוען כי בשני המקרים קיום האנכרוניזם אינו מעיד בהכרח כי אין לדברים יסוד היסטורי כלשהו.
בשני המקרים הדבר מעיד על מועד כתיבת הדברים, אך אין נובע מכך בהכרח שאין לדברים יסודות היסטוריים.
לצד זה הוא מציג בספר פרשנות שונה מהפרשנות המקראית, לפיה מקורות עם ישראל הגיעו ממספר קבוצות אתניות שרוסקו ונדדו בעקבות משבר תקופת הברונזה המאוחרת - חלקם הגדול כנעני, חלקם מאזור מצרים וחלקם מאזור סוריה, ואלו התגבשו יחד הן כעם והן כדת לאחר תקופה זו.
בכתיבה אקדמית, אנכרוניזם נחשב לשגיאה מתודולוגית שאין לה מקום.
אנכרוניזם שכזה יכול להיות, למשל, ייחוס מושג מסוים לתקופה מוקדמת יותר בטרם נעשה בו שימוש.
כגון הגדרת עליית מגורשי ספרד כגל הגירה ציוני, שכן מושג הציונות אינו רלוונטי למאה ה-15. דוגמה אחרת יכולה להיות התייחסות למערכת החברתית-כלכלית של בני האינקה כצורה מוקדמת של קומוניזם, שכן התורה הקומוניסטית מתמקדת בתנאי העבודה והייצור שהיו קיימים במאה ה-19 באירופה, ולא במאה ה-15 בדרום אמריקה.
עם זאת, הגבולות אינם ברורים.
למשל יש הטוענים שייחוס מחשבה פמיניסטית לכותבת בת המאה ה-12 הוא אנכרוניזם, בעוד שמיעוט מהחוקרים טוענים שתובנות על הקיום האנושי ישׂימות בכל זמן ובכל תרבות.
שיפוט העבר לפי נורמות של ההווה – היא תופעה המכונה לעיתים אנאכרוניזם מוסרי (moral anachronism).
בניגוד לסוגי אנרכוניזם אחרים, אין מדובר בשגיאה עובדתית, אך הוא עלול להוות שגיאה בפרשנות היסטורית או בהבנה תרבותית.
לדוגמה הספר הרפתקאותיו של האקלברי פין של מארק טוויין מציג את תפיסת העבדות של השחורים שהייתה במדינות הדרום ומבקר אותה בצורות שונות.
לדוגמה לקראת סוף הספר, גיבור הספר, פין מגיע למסקנה כי הוא אדם נורא ואיום, ושככל הנראה הוא יגיע לגיהנום, משום שהוא עוזר לעבד נמלט.
בחלק אחר של הספר טווין מציג כיצד בעיני אנשי הדרום, למרות היותם בעלי אמונה נוצרית הדוקה והקפדה על מצוות רבות, אינם מצליחים להכליל את השחורים כבני אדם תפיסות זו שונה לגמרי מהתפיסה המודרנית שבה התנגדות לעבדות היא הנורמה.
למרות שהספר מבקר את העבדות יש כיום אנשים הטוענים כי יש להחרים אותו משום שלדעתם הוא מציג בצורה משפילה את השחורים.
אנאכרוניזם מוסרי יכול להיות בעייתי ממספר סיבות:
הקשר היסטורי חסר – כאשר שופטים דמויות או חברות מהעבר לפי ערכים בני-זמננו, מתעלמים מההקשר התרבותי, הפוליטי והחברתי והכלכלי שבו פעלו.
זה עלול להוביל לעיוותים בהבנת מניעיהם או מעשיהם.
פשטנות מוסרית – גישה כזו עלולה להוביל להכללות שיפוטיות, למשל: "כולם אז היו רעים/פרימיטיביים/לא מוסריים", בלי להבחין בין השקפות שונות שהתקיימו גם אז.
פוגעת בדיון ביקורתי עמוק – במקום להבין איך ולמה ערכים השתנו עם הזמן, מתקבעים בשיפוט נחרץ שמונע בירור אמיתי.
לדוגמה, שיפוט היסטורי של נישואי קטינים לפי ערכים מודרניים הוא לעיתים אנכרוניסטי, שכן הוא מתעלם מההקשרים הכלכליים, החברתיים והתרבותיים שבהם התופעה התקיימה.
היום אנו רואים נישואי קטינים כהפרה חמורה של זכויות הילד, ולעיתים קרובות ככפייה מינית.
לכן, קל לשפוט תופעה זו בהיסטוריה כבלתי מוסרית באופן חד־משמעי — אך גישה זו עלולה להתעלם מההקשרים החברתיים והכלכליים שהובילו לתופעה.
בחברות חקלאיות או מסורתיות, נישואין בגיל צעיר נחשבו לאמצעי לגיבוש בריתות משפחתיות, הבטחת ביטחון כלכלי לבנות, ולעיתים אף להגנה על עתידן ועל עתיד ילדיהן – ולאו דווקא לפגיעה בהן.
תוחלת החיים הנמוכה, היעדר מוסדות רווחה והגבלות על השכלת נשים יצרו תנאים שבהם נישואין מוקדמים נתפסו כהכרח חברתי.
הבנת ההקשר ההיסטורי אינה הצדקה לתופעה, אלא מאפשרת פרשנות עשירה ומדויקת יותר של המציאות ההיסטורית.
שיפוט מוסרי של מוסד העבדות לפי ערכים בני-זמננו עלול להיות אנכרוניסטי, משום שהוא מתעלם מההקשר החברתי-כלכלי שבו התקיים.
ברבות מהחברות בעת העתיקה – כמו יוון, רומא, או המזרח הקדום – עבדות לא נתפסה כעוולה מוסרית, אלא כבסיס הכרחי לכלכלה, לחקלאות, ולמעמד החברתי.
בעל עבדים שהיה משחרר את עבדיו עלול היה להיתפס כמי שמפר את הסדר החברתי, מאיים על ביטחונו הכלכלי ואף פוגע ביציבות הפוליטית.
הבנת ההקשר הזה אינה מצדיקה עבדות, אלא מסייעת להבין מדוע מוסד זה היה כה מושרש – וכמה רדיקלית הייתה הפעולה של התנועה לביטול העבדות.
אנאכרוניזם יכול להיות לגיטימי, בדיון מוסרי עכשווי – כאשר המטרה היא ללמוד לקחים מוסריים מהעבר, או לבחון את שורשי עוולות היסטוריות (כגון עבדות, גזענות, שוביניזם), השוואה לערכים מודרניים יכולה להיות מוצדקת כחלק מתהליך מוסרי עכשווי.
אנכרוניזם כזה יכול לשמש לצורכי ביקורת או חינוך מוסרי – למשל, כשבוחנים איך עוולות בעבר התקבלו כנורמה (נניח הצדקת העבדות), ומנסים לשאול אילו עוולות היום עלולות להתקבל כך.
לכן אנאכרוניזם מוסרי אינו שגיאה עובדתית, אבל היא עלולה להיות שגיאה מתודולוגית או פרשנית, אם לא מודעים לפער התרבותי וההיסטורי שבין תקופות.
היסטוריונים שואפים להבין את העבר "כפי שהיה", בעוד שפילוסופים מוסריים עשויים לרצות לדון בו "כפי שאנו רואים אותו היום" — שתי גישות שונות, שיש ליישם אותן בזהירות.
בהשאלה, משתמשים בביטוי זה לתיאור מוסדות וארגונים מיושנים שכביכול קיימים בזמננו.
לדוגמה, משרד שמשתמש בשנת 2020 במחשבים עם מערכת הפעלה Windows 98, הוא אנכרוניסטי.
פסיכיאטר שעדיין מאמין בשנת 2020 שאוטיזם נגרם בשל אי גילוי של רגשות האם לתינוק (תאוריה שנשללה כבר בשנת 1950), הוא רופא אנכרוניסטי.
אניש מיכאל קאפור הוא פסל יהודי-בריטי יליד-הודו.
קאפור נולד במומבאי שבהודו לאם יהודייה מיהדות בגדאד שבהודו, ולאב הודי בן דת ההינדואיזם מחבל פנג'אב, אשר שירת בצי ההודי כפיזיקאי.
סבו מצד אימו היה חזן בבית כנסת בעיר פונה.
הוא למד בבית הספר דון שבדרה דון, פנימייה לבנים במדינת אוטר פרדש.
בשנת 1971 עבר לישראל עם אחד משני אחיו, בתחילה התגורר בקיבוץ גן שמואל כסטודנט באולפן לעברית.
החל ללמוד הנדסת חשמל, אך התקשה במתמטיקה והפסיק לאחר חצי שנה.
בישראל הוא החליט להיות אמן ובשנת 1973 הוא עזב לבריטניה, לאחר שלא התקבל ללימודים בבצלאל.
למד אמנות ב"מכללת הורנסי לאמנות" ובבית הספר לעיצוב בצ'לסי שבלונדון.
בין השנים 1979–1981 לימד אמנות במכללה בעיר וולברהמפטון, ובשנת 1982 היה אמן הבית בגלריה ווקר לאמנות, בליברפול.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפרסם קאפור בשל פסליו הגאומטריים או הביומורפיים, שיצר בחומרים פשוטים דוגמת גרניט, גיר, שיש, פיגמנט וטיח.
פסלים מוקדמים אלה הם לעיתים קרובות צורות פשוטות ומעוקלות, בדרך כלל מונוכרומטיות או בצבעים עזים, באמצעות פיגמנט אבקה קאפור הגדיר את הצורה של הפסלים.
שימוש זה בפיגמנט אפיין את התערוכה הראשונה והמתוקשרת שלו במסגרת תערוכת הפיסול החדשה בגלריה הייוורד בלונדון בשנת 1978. ב-1983 השתתף בתערוכה בגלריית טייט שכללה את אמני הפיסול הבולטים באירופה באותה עת, יחד עם יוזף בויס, ריצ'רד לונג, רוברט מוריס ואחרים.
בסוף שנות השמונים ותחילת התשעים זכה קאפור לשבחים על עבודותיו שחקרו את "החומר" מול ה"לא-חומר", בהן הדגיש את הריק הן ביצירות פיסול חופשיות והן במיצבים שאפתניים.
נראה כי רבים מפסליו באותה תקופה נסוגים למרחוק, נעלמים בקרקע או מעוותים את החלל סביבם.
בשנת 1987 החל לעבוד גם באבן.
עבודות האבן המאוחרות שלו עשויות אבן מוצקה וחצובה, שברבים מהם נחצבו חללים, לרוב הם רומזים ומשחקים בדואליות (אדמה-שמיים, חומר-רוח, קלילות-חושך, גלוי-בלתי נראה, מודע-לא מודע, זכר-נקבה וגוף-נפש).
בשנת 1993 הציג תערוכה במוזיאון תל אביב שכללה פסלים אבסטרקטיים מאבן.
בשנת 1995 החל קאפור לעבוד עם משטחים מבריקחם ומלוטשים של פלדת אל-חלד.
עבודות אלה דומות למראה, המשקפות או מעוותות את הצופה וסביבתו.
במהלך העשור שלאחר מכן התפתחו הפסלים של קאפור למניפולציות שאפתניות יותר של צורה ומרחב.
הוא ייצר מספר עבודות גדולות, בהם "טאראטאנטארא" (1999) - כדור שקוטרו 35 מטרים שמוצג בגלריה הבלטית בגייטסהד (טחנת קמח שהוסבה לגלריה לאומנות), ו"מרסיאס" (2002) יצירה ענקית של פלדה ופוליוויניל כלוריד שהותקנה באולם הטורבינה הגדול של מוזיאון טייט מודרן שקיבלה את התואר "הפסל הגדול ביותר בעולם".
"מרסיאס" היה אובייקט עשוי בד אדום שריחף מעל האולם העצום ובו שלושה פתחים דמויי אפרכסת של גרמופון.
בשנת 2000 הוצגה יצירתו של קאפור - "מים פאראבוליים" שכללה מים צבעוניים הנעים במהירות גבוהה בכיפת המילניום שבלונדון וב-2001, הוצגה יצירתו "מראת השמים" בנוטינגהאם.
השימוש בשעווה אדומה הוא גם חלק מהרפרטואר של קאפור, המרמז על בשר, דם ושינוי צורה.
בשנת 2007 הוא הציג את הפסל את Svayambh (שפירושו מתרגום מסנסקריט הוא "ייצור עצמי"), גוש שעווה אדומה באורך 1.5 מטר שעבר על מסילות, במוזיאון נאנט; יצירה זו הוצגה שוב במינכן, ובשנת 2009 באקדמיה המלכותית בלונדון.
חלק מיצירותיו של קאפור מטשטשות את הגבולות בין אדריכלות לאמנות.
בשנת 2008, קאפור יצר מיצב זיכרון בברלין ובניו יורק עבור קרן גוגנהיים, היצירה הראשונה שלו בפלדת בליה, עם ציפוי מגן של חלודה.
הפסל שוקל 24 טון ומורכב מ-156 חלקים, והוא מזכיר את עבודות הפלדה הענקיות והחלודות של ריצ'רד סרה, שמזמינות גם את הצופים לחללי פנים מבולבלים מבחינה תפיסתית.
בשנת 2009 מונה קאפור למנהל האמנותי הראשון של פסטיבל האמנות בברייטון.
קאפור הציג ארבעה פסלים במהלך הפסטיבל, שאחד מהם נוצר בשיתוף פעולה עם הסופר סלמאן רושדי.
בספטמבר 2009, קאפור היה האמן החי הראשון שהציג תערוכת יחיד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בנוסף לרטרוספקטיבה של הקריירה שלו עד אז, התערוכה כללה גם יצירות חדשות.
בין השאר את היצירה "Shooting Into the Corner" ("לירות אל הפינה"), תותח היורה צבע ארגמן על פינת החדר.
במאי 2011, עבודתו של קאפור "לויתן", הייתה המיצב השנתי באירוע האמנות "מונומנטה" שנערך בגראנד פאלה בפריז.
קאפור תיאר את היצירה כ: "אובייקט יחיד, צורה אחת, צבע יחיד...השאיפה שלי היא ליצור חלל עם מרחב המגיב לגובה ולבהירות של הגן בגראנד פאלה.
המבקרים יהיו מוזמנים ללכת בתוך היצירה, לטבול את עצמם בצבע, וזו, אני מקווה, תהיה חוויה מהורהרת ופואטית".
היצירות המוזמנות (Public commissions) המוקדמות ביותר של קאפור כוללות את הר הברזל היצוק בפרויקט האמנות Tachikawa ביפן, ויצירה ללא כותרת משנת 1995 שהותקנה בכיכר בטורונטו ודומה לפסגות ההרים.
בשנת 2001 יצא את "מראת השמיים" - "Sky Mirror", חתיכת מראה גדולה המשקפת את השמים והסביבה, לאתר מחוץ לתיאטרון בעיר נוטינגהאם.
ב-2004, פסלו "שער העננים", העשוי מ-110 טונות של פלדת אל חלד הוקם בפארק המילניום שבשיקגו.
הצופים מסוגלים ללכת מתחת לפסל ולהביט מעלה.
בסתיו 2006 הוצב פסלו - "מראת השמים" במרכז רוקפלר שבניו יורק, מאוחר יותר הוצגה עבודה זו בגני קנסינגטון בשנת 2010.
ב-2009 יצר קאפור את היצירה "Earth Cinema" - "Cinema di Terra" (קולנוע כדור הארץ) עבור הפארק הלאומי פוליאנו, הפארק הלאומי הגדול ביותר באיטליה, כחלק מהפרויקט ArtePollino.
היצירה עשויה מבטון ואדמה באורך של 45 מטר, ברוחב 3 ועומק של 7 מטר.
אנשים יכולים להיכנס משני הצדדים וללכת לאורכה, לראות את האדמה הריקה מבפנים.
ב-2010 הזמין מוזיאון ישראל מקאפור את פסלו "היפוך העולם, ירושלים", לכבוד סיום שיפוץ המוזיאון.
ב-2012 נבחר קאפור ליצור פסל סביבתי במרכזו של הפארק האולימפי בלונדון.
הפסל קרוי "אורביט", אך מטעמי חסות נקרא ארסלורמיטאל אורביט על שם חברת הפלדה ארסלורמיטאל שמימנה את הקמתו הוא מגדל תצפית, המתנשא לגובה של כ-115 מטרים, וממוקם בין האצטדיון האולימפי ומרכז ספורט המים.
טיפוס במדרגות הלולייניות אל חלקו העליון של המגדל חושף בפני מבקריו את הנוף המרהיב של הפארק האולימפי על רקע לונדון כולה.
בקיץ 2015 פסל של קאפור, שהוצב בגני ורסאי, עורר שערורייה בצרפת עוד לפני שהוצג רשמית לציבור.
הפסל, מעין שפופרת מתכת גדולה שסביבה מפוזרות אבנים שבורות, זכה לכותרת "פינה מלוכלכת", ותואר על ידי קאפור עצמו כ"וגינה של המלכה".
הפסל רוסס בכתובת אנטישמית כמה ימים לאחר שהוצב במקום.
קאפור ביקש לא למחוק את הכתובת בטענה שהפכה לחלק מהיצירה, אך בית המשפט סירב לבקשתו.
לאורך הקריירה שלו עבד קאפור פעמים רבות עם אדריכלים ומהנדסים.
קאפור אומר כי גוף העבודה הזה אינו פיסול טהור ואינו אדריכלות טהורה.
הפרויקטים האדריכליים הבולטים שלו כוללים:
"ארק נובה" - אולם קונצרטים מתנפח נייד שהובא לאזורים שנפגעו מרעידת אדמה ביפן, תוכנן בשיתוף האדריכל אראטה איזוזאקי.
"אורביט" - מגדל התצפית בפארק האולימפי בלונדון, נוצר בשיתוף עם המהנדס ססיל באלמונד.
"טמנוס" - היצירה הראשונה מתוך חמישה שהיו אומרים להיות הגדולים בעולם, בשיתוף פעולה עם ססיל בלמונד.
טמנוס ממוקם ב-מידלסברו (ארבע הפסלים האחרים לא הוקמו לבסוף).
בניין רחוב לאונרד 56, בניו יורק, תוכנן בשיתוף עם משרד האדריכלים הרצוג ודה מורון.
שתי תחנות רכבת תחתית בנאפולי במונטה סן אנג'לו וטריאנו, בשיתוף עם חברת ההנדסה Future Systems.
פרויקט לא ממומש עבור כיפת המילניום, לונדון, (1995) בשיתוף פעולה עם פיליפ גומוצ'דג'יאן.
בניין הריק - נוצר עבור התערוכה העולמית "אקספו 92", בסביליה, בשיתוף פעולה עם דייוויד קונור.
בשנת 2014 קאפור החל לעבוד עם "ונטאבלאק" (Vantablack), המכונה גם צבע "השחור הכי שחור".
הפיגמנט פותח על ידי חברת ננו סיסטמס מחלקים זעירים של פחם.
הצבע פותח לטובת שימושים צבאיים ומחקר החלל, והוא מצליח לבלוע 99.96% מהאור המוקרן לעברו.
פירוש הדבר שעצמים שצבועים בוונטאבלאק נראים דו־ממדים, או חסרי תווים, כי העין אינה מצליחה לזהות בהם אור וצל.
הצבע גם הוכנס לספר השיאים של גינס כשחור הכי שחור.
לסטודיו של קאפור הוענק רישיון לשימוש אמנותי בפיגמנט באופן בלעדי.
רישיונו הבלעדי לחומר ספג ביקורת בעולם האמנות, אך הוא הגן על ההסכם באומרו: "למה בלעדי?
כי זה שיתוף פעולה, כי אני רוצה לדחוף אותם לשימוש מסוים עבורו.
שיתפתי פעולה גם עם אנשים שעושים דברים מנירוסטה במשך שנים וזה היה בלעדי".
אמנים כמו כריסטיאן פור וסטיוארט סמפל מתחו ביקורת על קאפור על מה שהם תופסים כניכוס של חומר ייחודי, להדרת אחרים.
כנקמה, סמפל פיתחה פיגמנט המכונה "הוורוד הוורוד ביותר" והעמידה אותו לרשות כולם, למעט אניש קאפור וכל מי שקשור אליו.
מאוחר יותר הצהיר כי המהלך עצמו נועד להיות מעין אמנות פרפורמנס וכי לא צפה את מידת תשומת הלב שקיבל.
בדצמבר 2016 פרסם קאפור, במופע קטנוני של אופנה, פוסט באינסטגרם של אצבעו האמצעית טבול בוורוד של סמפל שאותו רכש.
סמפל פיתח מוצרים נוספים כמו "Black 2.0" ו-"Black 3.0", בעלי תכונות דומות ל"ונטאבלאק" למרות היותם אקריליים, ו-"Diamond Dust", נצנצים רפלקטיביים במיוחד עשויים רסיסי זכוכית, כולם שוחררו באותה הגבלה נגד קאפור כ"ורוד הורוד ביותר".
אחיו הוא הפרופסור אילן קאפור המתגורר בקנדה.
בשנת 1995 נישא קאפור לאשתו הראשונה הגרמנייה ההיסטוריונית סוזאן ספיקל ממנה נולדה בתו אלבה ובנו אישן, הזוג התגרש בשנת 2013.
הוא נישא בשנית למעצבת הנוף סופי וולקר וממנו נולדה לו בת נוספת, הזוג התגרש בשנת 2022.
בשנת 2023 נישא לאשתו השלישית אומיימה בואומוסאויי.
ב-1990 ייצג קאפור את בריטניה בביאנלה של ונציה בה זכה בתואר "פרמיו דואמילה".
ב-2013 הוכתר לאביר הממלכה הבריטית.
ב-2017 זכה בפרס בראשית בסך מיליון דולר.
לבקשתו הטקס שבו היה אמור לקבל את הפרס בוטל.
והוא העניק את כספי הזכייה לפליטים מהמלחמה בסוריה.
אֶנכּידוּ (Enkidu; פירוש שמו בשומרית הוא "יצירו של אנכי") הוא גיבור בעל עוצמה במיתולוגיה המסופוטמית.
על פי האגדה, אנכידו נברא על מנת להאבק בגילגמש על מנת להסיר את עולו של גילגמש מעל תושבי ארך, העיר עליה שלט.
אנכידו חזק כגילגמש, ואף דומה לו.
אנכידו ירד לעולם, התנהג כחיה וחי בחברת החיות.
כמו כן, ניצל את יתרונו על מנת להפריע לפעולת הציידים, בכך שפינה את המלכודות שטמנו לחיות.
הצייד, שמקור פרנסתו נפגע, ביקש למתן את התנהגותו של אנכידו בכך שקרבו לחברה האנושית: הוא הביא עמו את שמחת הקדשה, כוהנת לאלה אשתר, ותוצאת המעשה היא יחסי מין שנמשכו שבעה ימים ושישה לילות.
אנכידו עבר לחיות עם הציידים שהתגוררו מחוץ לעיר ולמד לחיות כבן אדם.
בשלב הבא שמחת הקדשה הביאה את אנכידו העירה והוא נאבק עם גילגמש, בלא הכרעה.
לאחר המאבק צמחה ביניהם ידידות מופלאה ושותפות גורל, והם יצאו להיאבק יחדיו במפלצת חמבבה ששכנה ביער הארזים.
השניים הביסו את המפלצת וכרתו את העץ שבמרכז היער, והביאו אותו חזרה לארך.
בארך הם נאבקו עם מפלצת מיתולוגית נוספת – "שור השמיים", שנשלח על מנת להטיל רעב וצמא על הארץ, בתגובה על סירובו של גילגמש לחיזורי אשתר.
לבסוף, אנכידו חלה לפתע על מנת להבהיר להם את מעמדם כבני תמותה וכך סיים את חייו.
בעקבות מותו יצא גילגמש למסע אל עבר גילוי סוד חיי הנצח.
אָנִיתָה או אַנִיתַש היה מלך החתים ובנו של פיתחנה באמצע המאה ה-17 לפנה"ס, אשר מלך מהעיר קוּשַרַה/קושרש (עיר בדרום-מזרח אנטוליה שטרם נחשפה).
אניתה היה השליט החתי הראשון שהותיר אחריו מסמכים רבים בשפה החתית אודות תקופתו, ואלה נודעו כ"כתבי אַנִיתַה".
המסמכים נחשבים יקרי ערך מכיוון שזהו גם האזכור הראשון בהיסטוריה של שפות הודו-אירופיות.
המסמכים מספרים בעיקר על כיבושי פיתחנה של העיר כנש (נשש), שהפכה בהדרגה לעיר הבירה החתית.
בתקופת שלטונו של אניתה פרצה מלחמה בינו לבין המלך החתי פיוסתי.
אניתה הביס אותו וכבש את עיר בירתו חתושה שעתידה להפוך לבירת החתים בבוא הימים.
לאחר כיבוש העיר, הרס אותה אניתה וקילל את המקום.
שמו של אניתה התגלה חרוט על פגיון יחד עם שם אביו באתר קילטפה סמוך לכנש.
בגאומטריה, אנך אמצעי הוא ישר המאונך לקטע נתון וחוצה אותו (כלומר עובר בנקודת האמצע שלו).
האנך האמצעי הוא גם המקום הגאומטרי של כל הנקודות שמרחקן מקצה קטע נתון שווה למרחקן מקציהו האחר של קטע זה.
במשולש, שלושת האנכים האמצעים נפגשים בנקודה אחת, המהווה מרכז המעגל החוסם את המשולש ונמצאת על ישר אוילר.
אם המשולש שווה-שוקיים, אז האנך האמצעי לבסיס מגיע מהקודקוד שמולו.
אם במרובע אחד האלכסונים הוא האנך האמצעי של השני, אז המרובע הוא דלתון (האנך האמצעי הוא האלכסון הראשי והקטע הוא האלכסון המשני).
אם ישר הוא אנך אמצעי לקטע שמחבר שתי נקודות כלשהן, אז הנקודות הללו סימטריות ביחס לשיקוף על ציר הישר הזה.
בניית אנך אמצעי בסרגל ומחוגה היא מן הבניות הפשוטות והבסיסיות ביותר: יש להעביר שני מעגלים זהים שמרכזיהם בקצות הקטע (ורדיוסיהם גדולים מחצי הקטע), ואז הישר המחבר את נקודות החיתוך שלהם הוא האנך האמצעי.
אנכיות היא הכיוון הניצב לאופק, להבדיל מאופקיות, שהיא הכיוון המקביל לאופק.
קו אנכי משתרע מלמעלה למטה, בעוד שקו אופקי משתרע משמאל לימין (או להפך).
בקואורדינטות קרטזיות מהצורה (x,y), הציר האנכי משמש לרוב כציר ה-y, כשהמספרים החיוביים נמצאים בצד העליון של הציר.
המשוואה x = c, כאשר c הוא קבוע, מייצגת קו אנכי, המקביל לציר ה-y.
במישור המרוכב, הציר האנכי משמש לייצוג הרכיב המדומה.
אַנְכֵי שֶׂנָה-אָמוֹן (בהגייה אחרת: עַנְחֵס אֶן-אָמוֹן) (1348-1322 לפנה"ס) מלכת מצרים בשושלת פרעוני השושלת ה-18. השלישית משש הבנות הידועות של אחנתון.
הייתה נסיכה מצרית שבשלב כלשהו נישאה לתות ענח' אמון, כפי שאנו יודעים מממצאים בקברו: דיוקן שלה נמצא מצויר על כיסא הזהב שלו, וכן נמצאה תמונה מטקס נישואיהם.
משמעות שמה במצרית: חייה הם של אמון.
ייתכן שקיימה יחסי גילוי עריות עם סבה, פרעה עי, ממשיכו של תות אנך אמון, וכן עם אביה.
בקבר KV63 שבקרבת קבר אחנתון - ובעל סגנון דומה לקברו, נמצאו שני ארונות מתים, אחד מהם של אישה, חלקי בגדים ותכשיטים, וכן כתובת עם השם 'פתן'.
מכאן יש המסיקים שזוהי קברה של אנכי שן-פתן, אולם הקבר נשדד, לא נמצאו מומיות ואין ממצא גנטי שיוכיח זאת.
בקבר תות נמצאו שני עוברים מהפלות.
בבדיקות גנטיות הוכח שאלו בניו.
בקבר KV21 שבעמק המלכים נמצאו שתי מומיות של מלכות מצריות.
אחת המומיות היא אמה של אחד העוברים בקבר תות.
אך מהממצא הגנטי בקבר זה, שנחקר החל מ-2010, נמצא שאביה של האישה אם העובר, אינו המומיה שנמצא ב-KV56 ושזוהה עד אז עם עכן-אתון.
יש הקושרים את ה'שונמית' ו'שולמית' שבשיר השירים עם מלכה זו.
דמותה של אנכי הונצחה בסרט המומיה משנת 1932, שנוצר לאחר הפרסום וההד הציבורי הרב בעקבות גילוי קברו של תות ענח' אמון.
דמותה של אנכי הונצחה בסרט המומיה משנת 1999 כאהובתו של אמחותפ, בבימויו ועל פי תסריטו, הבדוי, של סטיבן סומרס, שם היא גולמה על ידי פטרישה ולאסקז.
הסרט מהווה מהדורה מחודשת לסרט הקודם בעל אותו השם, ודומה לו במידה רבה אך בעל שוני בעלילה ובדמויות.
חלק מהסרט מציג התרחשויות שקרו במצרים בשנת 1290 לפנה"ס בעוד שאנכי חיה בשנים 1348 - 1322 לפנה"ס, דמויות נוספות בסרט לקוחות מתקופות שונות בהיסטוריה המצרית ללא התאמה ביניהן ונראה כי הדמויות אינן קשורות אלא באופן רופף להיסטוריה המצרית, לעיתים בשמן בלבד או בתפקידם.
דמותה המשיכה להופיע גם בסרט ההמשך המומיה חוזרת.
במהדורה זו אוית שמה כאָנָך-סוּן-אָמוּן או אָנָך-סוּ-נָמוּן.
אנכרטא (Encarta) הייתה אנציקלופדיה ממוחשבת שיצאה לאור על ידי חברת מיקרוסופט והייתה פעילה בין השנים 1993–2009, תחילה בהפצה על גבי CD-ROM, אחר כך על גבי DVD, ולבסוף כאתר אינטרנט למנויים.
אנכרטא הייתה אנציקלופדיית מולטימדיה מודרנית המהווה למעשה מיזוג של שלוש אנציקלופדיות מודפסות: פאנק וונגליס, קולייר וה-New Merit Scholar.
אנכרטא הייתה אנציקלופדיית המולטימדיה הנמכרת ביותר, בהתבסס על נתוני המכירות בארצות הברית בין ינואר 2000 לפברואר 2006. בשנת 2008 הכילה האנציקלופדיה כ-66,000 ערכים, שכללו טקסט תמונות, סרטונים, קטעי מוזיקה, איורים, מפות, תוכן מקוון, ועוד.
האנציקלופדיה יצאה לאור בשפות אנגלית, ספרדית, הולנדית, איטלקית, פורטוגזית, יפנית, גרמנית, וצרפתית.
בין השפות היה קיים שוני מסוים, באשר לאופי הערכים שהופיעו בהם.
במהלך שנת 2009 החלה מיקרוסופט בתהליך סגירה לאנציקלופדיה, שהגיע לסיומו בשנת 2011. קיימת סבירות גבוהה כי דעיכתה וסגירתה של אנכרטא נבעה בין היתר ובעיקר מצמיחתה והתפשטותה של ויקיפדיה, אך דובר מטעם מיקרוסופט סירב לענות כאשר נשאל לחלקה של ויקיפדיה בעניין.
אנכיצרטופס (שם מדעי: Anchiceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון.
פירוש השם הוא "כמעט פנים בעלי קרניים" (אנכי αγχι - כמעט או קרוב, צראט/קראט κερατ - קרן, אופס ωψ - פנים).
האנכיצרטופס חי בקרטיקון העליון כ-72.5-71 מיליון שנה לפני זמננו באמריקה הצפונית, דינוזאור צמחוני הולך על ארבע.
כמו שאר הצרטופסיים בתת-המשפחה כסמוזאורים היה בעל עטרה ארוכה בחלק האחורי של הגולגולת, ו-3 קרניים: 2 קרניים ארוכות מעל אזור הגבות וקרן קצרה מעל האף.
אורכו היה בין 4.5 ל-6 מטר ומשקלו נע בין 2 ל-3 טון.
הפלאונטולוג האמריקאי בארנום בראון סיווג ותיאר את האנכיצרטופס ב-1914. הוא האמין שהאנכיצרטופס הוא צורת מעבר בין מונוקלוניוס לטריצרטופס.
כיום יש רק מין אחד תקף (A.
ornatus), ששמו "ornatus" (מקושט) מתייחס לקשקשי ה-epoccipitals שקישטו את שולי העטרה.
צ'ארלס מורטרם שטרנברג נתן שם למין נוסף, A.
longirostris, ב-1929, אך כיום מין זה נחשב כפרט צעיר של A.
ornatus ולא כמין נפרד תקף.
השרידים הראשונים של אנכיצרטופס נתגלו ב-1912 בנהר רד דיר באלברטה שבקנדה על ידי משלחת שהנהיג בארנום בראון.
ההולוטייפ הוא חצי החלק האחורי של גולגולת, כולל העטרה הארוכה, וכן מספר גולגולות חלקיות שנמצאו באותו זמן, וכיום מאוחסנות במחסני המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק.
צ'ארלס מורטרם שטרנברג גילה גולגולת שלמה ב-1924 ו-5 שנים מאוחר יותר סיווג אותה כמין חדש A.
ממצא אחר, שאסף שטרנברג ב-1925 לא כולל גולגולת אך מלבד פרט זה זהו השלד השלם ביותר של דינוזאור צרטופסיי הידוע כיום, וכולל עמוד שדרה שלם עד לחוליה האחרונה של הזנב.
המאובנים שגילה שטרנברג נמצאים כיום במוזיאון הקנדי לטבע באוטווה.
מאז נתגלו עוד ממצאים, כולל מספר מצעי עצמות באלברטה, אך רק מהם תוארו מדעית.
העטרה של האנכיצרטופס ייחודית לו.
היא מלבנית בצורתה, בעלת קשקשי epoccipitals בולטים בשולייה, ובעלת "חלונות" קטנים הקטנים יותר מאלה של הכסמוזאורים אחרים כגון כסמוזאורוס, פנטצרטופס וטורוזאורוס.
עוד מאפיין הוא מעין עצמות בולטות בשני צידי הקורה האמצעית (זו שבין ה"חלונות"), באזור סוף העטרה.
רוב מאובני האנכיצרטופס נתגלו בתצורת קניון פרסת הסוס (Horseshoe Canyon Formation), ושייכים לחלק המאוחר של הקמפן בתקופת הקרטיקון העליון (שרידי אנכיצרטופס נתגלו בחלק הנמוך יותר של התצורה, וטווח גילם נע בין 75.2 ל-71 מיליון שנה לפני זמננו).
שברי עטרה נמצאו במאאסטריכטיאן המוקדם בתצורת אלמונד בוויומינג שבארצות הברית דומים לאלה של אנכיצרטופס.
ברם, חלק של עטרה נמצא בשני מקומות בתצורת אולדמן הקדומה יותר, ובתצורות פארק דינוזאור (קמפן מאוחר, 76.5-75 מיליון שנה לפני זמננו) עם תבניות אופייניות לאלה של אנכיצרטופס.
ייתכן שממצאים אלה מייצגים עדויות קדומות יותר ל-A.
ornatus או אולי מין אחר, קדום יותר.
אנכיצרטופס לא היה נפוץ כמו צרטופסיים אחרים באזור, ונמצא בדרך כלל ליד משקעים ימיים, הן בתצורת קניון פרסת הסוס והן בתצורת פארק דינוזאור.
זה מרמז שאנכיצרטופס חיי ליד שפכי נהרות שם צרטופסיים אחרים לא חיו.
צמחים בעלי פרחים התרבו בקצב מהיר, אך עדיין היו נדירים יחסית למחטניים, ציקסינים ושרכים.
האחרונים היוו כנראה היו רוב המזון שאכלו הצרטופסיים.
שטרנברג סיווג גולגולת קטנה יותר של אנכיצרטופס שמצא כמין חדש Anchiceratops longirostris, בגלל גודלה וגם בגלל החוטם הארוך יותר שלה והקרניים הקצרות יותר שכוונו קדימה ולא למעלה.
ברם, פלאונטולוגים מודרניים גילו שהגודל והצורה של הגולגולת הנ"ל מתאימה לווריאציות שנצפו ב-A.
ornatus ולכן כנראה מדובר בפרט מאותו מין ולא במין חדש.
פלאונטולוגים שיערו שאנכיצרטופס היה בעל דו-צורתיות זוויגית, כאשר הגולגולת של A.
גולגולות אחרות של אנכיצרטופסים גדולות יותר וקצרות יותר, בעלות חוטם מוצק יותר וקרניים ארוכות הרבה יותר המכוונות יותר למעלה.
צורה זו כנראה מייצגת את הזכרים.
דו-צורתיות זוויגית נראית גם בסוגים אחרים של צרטופסיים מתת-משפחת הכסמוזאורים, בעיקר בפנטצרטופס וטורוזאורוס וייתכן שגם בטריצרטופס (טענה זו עדיין נחקרת) ובאופן פחות בולט גם בכסמוזאורוס.
גם פרוטוצרטופס מראה דו-צורתיות זוויגית.
אַנַכַרְסִיס היה נסיך סקיתי בן המאה השישית לפנה"ס ופילוסוף.
הוא נחשב ברברי חכם שהרבה לנסוע ליוון והיה ממעריציה של התרבות היוונית.
הרודוטוס מספר כי משחזר לסקיתיה ניסה להביא אליה את פולחנה של אם האלים (מטר תאון; קיבלי) ומשהתגלה הדבר הוצא להורג.
התיידד עם סולון איש אתונה.
דיוגנס לארטיוס מיחס לו אמרות שונות, ובהן: .
משנשאל מה אצל בני האדם הוא בה בעת טוב וגם רע?
אנכיאורניס (שם מדעי: Anchiornis, "אנכי" מיוונית="קרוב", "אורניס" מיוונית ="עוף") הוא סוג נכחד של דינוזאור זעיר מענף אביאלאה, שחי בתקופת היורה, 161 עד 151 מיליון שנה לפני זמננו.
אנכיאורניס היה דינוזאור מנוצה, והמאובנים שלו מראים נוצות מפותחות על זרועותיו, רגליו האחוריות וזנבו.
הוא נחשב לאחד הדינוזאורים הנכחדים הקרובים ביותר לעופות, וייתכן אף שהיה אב קדמון שלהם.
מאובני אנכיאורניס התגלו החל משנת 2009 בתצורת טיאוג'ישאן במחוז ליאונינג שבסין.
עד שנת 2012 תוארו שלושה מאובנים מפורטים שלו בכתבי-עת מדעיים מובילים, על ידי צוות בראשות הפלאונטולוג שׂ'וּ שִׂינְג מן המכון הפלאונטולוגי של בייג'ינג.
המאובן שלפיו הוגדר הסוג (מאובן ה"הולוטייפ") ידוע בספרות המדעית בסימון הקטלוגי IVPP V14378, אך במאובן זה שרדו רק רישומי נוצות מעטים ומטושטשים.
מרבית הידע לגבי נוצות אנכיאורניס מקורו במאובן מפורסם יותר המסומן LPM-B00169, שבו הן נראות בפירוט רב, וצבעי הנוצות של אנכיאורניס פוענחו באמצעות מאובן המסומן BMNHC PH828. לפי דיווחים וצילומים ישנם מאות מאובנים נוספים של הסוג במוזיאונים ובאוספים פרטיים בסין, אשר לא תוארו עדיין בפרסומים רשמיים.
המגלים העניקו לסוג את השם המדעי "אנכיאורניס", שפירושו ביוונית "קרוב לעוף", עקב דמיונו וקרבתו הרבה לעופות.
שם המין "האקסלייאי" ניתן לכבודו של תומאס הנרי האקסלי, אשר כבר בשנת 1868 הציע את השערת המוצא הדינוזאורי של העופות.
כל מאובני אנכיאורניס התגלו בתצורת טיאוג'ישאן, המתוארכת בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של כ-161 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון.
תיארוכים של השכבה בשיטות נוספות נתנו תוצאות דומות, בין 168 ל-151 מיליון שנה לפני זמננו.
אנכיאורניס הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר הידועים למדע, בערך בגודל של תרנגולת קטנה.
משקל הגוף הוערך ב-110 גרם בלבד, ואורך הגוף ב-34 סנטימטרים, לא כולל הזנב.
אורך הזנב היה ככל הנראה דומה לאורך הגוף, אך במאובנים שתוארו הוא לא שרד לכל אורכו.
בדומה לארכאופטריקס ולמיקרורפטור, לאנכיאורניס היו זרועות ארוכות יחסית, כ-80% מאורך הרגליים האחוריות.
התארכות הזרועות בדינוזאורים תרופודים נחשבת בדרך-כלל כהתאמה לתעופה.
גם אצבעות הזרועות ארוכות במיוחד, והן נפרדות (בניגוד לאצבעות המאוחות של עופות בני זמננו) ומצוידות בטפרים.
במאובני אנכיאורניס נראים בבירור רישומי 11 אברות יד ו-10 אברות אמה על כל זרוע, בדומה לנוצות התעופה של עופות בני-ימינו.
אך שלא כמו בעופות בני-ימינו, אברות התעופה של אנכיאורניס היו קצרות, וסימטריות סביב הציר המרכזי שלהן (במונחים אווירודינמים הן חסרות "שפת התקפה" ו"שפת זרימה" ייעודיות).
בכך הן מצביעות על כישורי תעופה ודאייה חלשים יחסית.
לאנכיאורניס היו נוצות תעופה גם על רגליו האחוריות, כך שהתקבלה תצורה של "ארבע כנפיים" בדומה לזו של מיקרורפטור.
אך נוצות הרגליים האחורית קצרות בהרבה מאלו של מיקרורפטור, וגם בכך מצביעות על כישורי תעופה חלשים.
זנב אנכיאורניס היה ארוך ובתצורה הטיפוסית למיקרורפטור, לארכאופטריקס ולדינוזאורים מנוצים אחרים: השלד שלו בעל חוליות רבות בלתי-מאוחות (ולא קצר ומאוחה כמו אצל עופות בני ימינו) עם נוצות לכל אורכו בצורת מניפה.
כמה מן המאובנים גם מראים בבירור ציצית נוצות על הראש.
בדומה לארכאופטריקס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים הקרובים לעופות, גולגולת אנכיאורניס היא בעלת מעין מקור המצויד בשיניים קטנות וחדות.
בשנת 2010 היה אנכיאורניס לסוג דינוזאור המנוצה השני (לאחר סינוזאורופטריקס) שבו פוענחו צבעי הנוצות.
זאת באמצעות סריקה במיקרוסקופ אלקטרונים של רישומי הנוצות באחד המאובנים שלו, וגילוי מלנופורים - אברוני תא המכילים מלנין כמו אלו הנמצאים בנוצות של עופות בני-ימינו.
הסתבר שגופו וכנפיו היו בדגם מפוספס בשחור-לבן (או אפור כהה ולבן), וציצית הראש שלו הייתה בצבע חום-אדמדם.
צבע הזנב עדיין אינו ידוע בביטחון, שכן נוצות הזנב לא שרדו במאובן שבו התבצעה בדיקה זו.
לאחר פרסום גילוי זה נודע על מאובן אנכיאורניס שבו ניתן לראות דגם פספוס על הנוצות אף בעין בלתי-מזוינת.
לאנכיאורניס היו רגליים אחוריות מפותחות וארוכות, בתצורת שלד הנחשבת לרוב כמעידה על התאמה לריצה מהירה.
אך רגליים אלו היו מכוסות בנוצות תעופה שקרוב לוודאי הפריעו להליכה וריצה, ולכן יש המשערים שהוא טיפס על עצים.
בהשערה זו תומכות גם זרועותיו ואצבעות היד הארוכות שלו.
מגלי אנכיאורניס סברו שהוא פרש את נוצות הזרועות והרגליים שלו על-מנת לגלוש באוויר למרחקים קצרים בין ענפים, בדומה לאופן שבו סנאים מעופפים בני-ימינו משתמשים בקרום העור המתוח בין רגליהם.
אורח חיים דומה מיוחס גם למיקרורפטור המאוחר יותר, אך אברות התעופה הקצרות והסימטריות של אנכיאורניס מצביעות על כישורי גלישה נחותים בהרבה משל מיקרורפטור.
יש המעריכים שאברות אלו עברו ניוון חלקי יחסית לאלו של אב קדמון מעופף, כתוצאה מהסתגלות משנית של אנכיאורניס לאורח-חיים קרקעי, בדומה למינים רבים של תרנגולאים ועופות אחרים בני-ימינו.
מגליו של אנכיאורניס סיווגו אותו למשפחת הטרודוניים.
זוהי משפחת דינוזאורים מנוצים הקרובה מאוד לקבוצת האביאלאה, אשר על פי הגדרתה כוללת את העופות ואת הדינוזאורים שהיו אבותיהם הישירים.
לעומת זאת, חוקרים אחרים סיווגו את אנכיאורניס לקבוצת האביאלאה, או למשפחת הדרומאוזאוריים (כמו מיקרורפטור ודינוניכוס).
חילוקי דעות אלו נובעים קרוב לוודאי מקדמוניותו של אנכיאורניס באבולוציה - הוא חי ככל הנראה רק זמן קצר לאחר הפיצול בין הטרודוניים, הדרומאוזאוריים והאביאלאה, בתקופה שבה ההבדלים בין שלוש הקבוצות האלו היו עדיין קטנים מאוד.
חשיבותו המרובה של אנכיאורניס לפיענוח האבולוציה של העופות נובעת מן התיארוך הקדום שלו, כ-161 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון.
בניגוד למרבית סוגי הדינוזאורים המנוצים שהתגלו עד היום, אנכיאורניס קדום מארכאופטריקס, הנחשב לרוב לעוף הראשון, ומתוארך לתקופה של 150 עד 145 מיליון שנה לפני זמננו.
למעשה, אם נכונה המסקנה שהייתה לאנכיאורניס יכולת מסוימת של תעופה או דאייה, נובע מכך שהוא הדינוזאור המעופף הקדום ביותר המוכר למדע.
תצורת נוצות התעופה של אנכיאורניס פחות מתקדמת מזו של ארכאופטריקס, שאברות הכנף שלו הן כבר ארוכות ואסימטריות בדומה לאלו של עופות בני-זמננו, וגם זה מצביע על מעמדו הקדום יותר באבולוציה של תעופת העופות.
בשנת 2011, חישוב עץ פילוגנטי אשר התבסס על מאפייני שלד רבים של דינוזאורים ועופות קדומים מצא שאנכיאורניס קרוב מאוד לארכאופטריקס, וייתכן שהוא אף אב קדמון שלו, אך הוציא את שניהם מקבוצת האביאלאה, כלומר מן השושלת הישירה המובילה לעופות בני-ימינו.
ואולם בשנת 2013, חישוב מקיף יותר שנערך בעקבות גילוי המאובן של אורורניס החזיר גם את אנכיאורניס וגם את ארכאופטריקס אל בסיסה של קבוצת האביאלאה.
לפי מיון מעודכן זה, ייתכן איפוא שאנכיאורניס הוא אב קדמון ישיר של כל העופות בני ימינו:
אנך עומק הוא מכשיר למדידה ידנית של עומק המים בהם שטה ספינה ולזיהוי סוג הקרקעית.
הוא נחשב לעזר הניווט הקדום ביותר הידוע לנו, שראשית הופעתו בים התיכון במאה ה-6 לפנה"ס ואולי אף קודם לכן.
האנך בנוי ממשקולת עופרת בצורת חרוט קטום – עגול או מתומן – הקשור לקצה חבל ארוך.
בתחתית המשקולת שקע, בתוכו מורחים מנה גדושה של חֵלֶב (tallow), אליו תידבק דגימה מן הקרקעית כשהמשקולת תפגע בה.
החבל מסומן במרחקים שווים באמצעות קשרים ופיסות אריג, כדי להקל על המדידה.
משקלו של האנך הפשוט נע בין 3 ל-5 ק"ג בקירוב, ואורך החבל כ-20 פאדום (30 מטרים), בעוד משקל האנכים למים עמוקים נע בין 13 ל-25 ק"ג ואורך החבל שלהם 100-200 פאדום (180-360 מטרים).
עומק מים הנופל מ-100 פאדום מציין בדרך כלל את קרבתה של יבשה, ואונייה שגיששה את דרכה באפילה יכולה הייתה על ידי מדידה חוזרת ונשנית של עומק המים לנווט את דרכה אל החוף.
המדידה הבטיחה גם שהספינה בהתקרבה למים רדודים לא תפגע בקרקעית ותינזק.
סוג הקרקעית (בוץ, חול, צרורות חצץ, סלעים ועוד) היה גם הוא סימן עזר לניווט, וידיעתו הייתה נחוצה כדי להבטיח שהעוגן שיוטל המיימה ייאחז היטב בקרקעית.
אנך העומק מילא את שלושת התפקידים הללו מאז ירד האדם לים ועד תחילת המאה העשרים, אז הוחלף במדי עומק חדישים ומשוכללים פי כמה, וכיום הוא נותר בשימושם של כלי שיט קטנים בעיקר.
אנכימוליוס (המאה ה-6 לפנה"ס) היה מצביא ספרטני ששרת את המלך קלאומנס הראשון.
לאחר רציחת הטיראן האתונאי היפרכוס, עלה לשלטון אחיו היפיאס.
אולם מורדים אתונאים שיחדו את האורקל בדלפי, כדי שתגיד לכל ספרטני שיבוא לדלפי לשאול שאלה אצל האורקל; "שחררו את אתונה".
מלך ספרטה קלאומנס הראשון התרשם מאוד מכך, ושלח את אנכימוליוס שהיה בנו של ספרטני בשם אסטיר, בראש צבא לכבוש את אתונה ולגרש את הטיראן משם.
אנכימוליוס הגיע דרך הים ונחת בפלרון, אולם היפיאס הזעיק את בן בריתו התסאלי קניאס שהגיע בראש 1,000 פרשים תסאלים לאזור.
תומכיו של היפיאס הכינו מבעוד מועד את הקרקע כדי שתתאים לקרב פרשים.
התסאלים תקפו בהפתעה והנחילו לספרטנים תבוסה מוחצת, אנכימוליוס עצמו נהרג, וקברו נמצא על פי עדותו של הרודוטוס, באטיקה ליד מקדש הרקולס.
מאוחר יותר הגיע קלאומנס עצמו בראש צבא גדול יותר וגרש את היפיאס.
אניקשט (בליטאית: Anykščių rajono savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
מחוז-משנה אניקשט משתרע על פני 1,765 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, קרוב ל-27,000 תושבים.
העיר הגדולה ביותר במחוז המשנה היא העיר אניקשט, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
מחוז המשנה גובל במחוזות המשנה פוניבז' (מחוז פוניבז') ואוקמרגה (מחוז וילנה).
אניקה קרהאן היא כדורגלנית עבר גרמניה.
אניקה קרהאן התחילה לשחק כדורגל בגיל 4. היא שיחקה 8 עונות בדיסבורג 2001 ובמהלכם כבשה 8 גולים ב-146 משחקים.
קרהאן הגיעה עם המועדון חמש פעמים למקום השני בבונדסליגה לנשים, כולל ארבע עונות ברציפות בין השנים 2005–2008. היא זכתה בגביע הגרמני פעמיים עם המועדון ובגביע ליגת האלופות לנשים של אופ"א בעונת 2008–2009.
במהלך טורניר המוקדמות לאליפות נשים של אופ"א נגד גלאזגו סיטי באוגוסט 2010, קרעה קרהאן את הרצועה הצולבת הקדמית בברך שמאל.
היא החמיצה את כל העונה 2010–2011 בבונדסליגה ובשנת 2012 לאחר שמונה שנים עם דיסבורג 2001 עזבה את הקבוצה לטובת פריז סן-ז'רמן בה שיחקה 3 עונות, כבשה 2 שערים ב-52 משחקים והגיעה עם הקבוצה לגמר ליגת האלופות.
ב-2015 חתמה קרהאן על חוזה עם באייר לברקוזן בה שיחקה עד פרישתה ממשחק פעיל בשנת 2017.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה בכדורגל נשים עשתה במשחק נגד אוסטרליה ב-2005.
הטורניר הגדול הראשון שלה היה גביע העולם בכדורגל נשים ב-2007 בו הבקיעה את גול הבכורה שלה במשחק נגד קוריאה הצפונית.
היא זכתה עם הנבחרת הגרמנית במדליית ארד בכדורגל באולימפיאדת בייג'ינג ב-2008 ובמקום השביעי באליפות אירופה בכדורגל נשים 2009. היא שיחקה בנבחרת הגרמנית בגביע העולם בכדורגל נשים 2011. היא זכתה במדליית זהב עם הנבחרת הגרמנית בכדורגל באולימפיאדת ברזיל ב-2016.
באוגוסט 2016 פרשה מהשתתפות בנבחרת גרמניה.
אנכסנדרידס השני היה מלך ספרטה משנת 560 לפנה"ס עד שנת 520 לפנה"ס.
אביהם של קלאומנס הראשון ולאונידס הראשון.
אנכסנדרידס היה בנו של לאון, מהשושלת האגידית שהתייחסה עד הרקולס.
הוא הוכתר כמלך בשנת 520 לפנה"ס לאחר מות אביו.
מעט מאוד ידוע על חייו, הרודוטוס מספר שהוא יצא למלחמה על טיגיאה, אולם נכשל.
על כן פנה אל האורקל מדלפי, בבקשה לדעת מה עליו לעשות כדי לנצח.
האורקל השיבה לו שעליו להביא לקבורה את עצמות אורסטס, ולאחר שהובאו העצמות לקבורה ניצח במלחמה.
על פי ההשערות המלחמה היא היסטורית, אולם שאר הפרטים הם כמובן אגדה.
הרודוטוס מוסר סיפור נוסף אודות אנכסנדרידס.
לפי טענת הרודוטוס, אשתו האהובה של אנכסנדרידס לא ילדה לו ילדים, והאפורים דרשו ממנו להיפטר ממנה ולשאת אחרת.
אולם הוא סרב, על כן הרשו לו האפורים לשאת אישה נוספת, מנהג שחרג מהכללים המקובלים.
האישה החדשה ילדה לו את קלאומנס.
אולם לפתע ילדה הקודמת את דוריאיוס, ואחר כך את לאונידס, ואת קלאומברוטוס, אולם החדשה לא ילדה עוד.
על כל פנים ברור שהיו לו ארבעה ילדים.
קלאומנס הראשון ולאונידס הראשון, שהפכו למלכי ספרטה.
בין נכדיו הבולטים ניתן למנות את גורגו, פליסטרכוס ופאוסניאס.
בחיבורו "ספרטה - אמרות ומנהגים" מוסר פלוטרכוס מספר ציטוטים מפי אנכסנדרידס.
סר אנירוד ג'וגנת היה מדינאי מאוריצי, ששימש כראש ממשלת מאוריציוס.
בין השנים 1976 ו-1982 שימש כמנהיג האופוזיציה.
הוא נבחר לראשונה לראש הממשלה בשנת 1982, תפקיד אותו שמר עד 1995 ושוב בין השנים 2000 ו-2003.
ב-2003 נבחר לתפקיד נשיא המדינה עד שנת 2012.
בעקבות זכיית מפלגתו מחדש בבחירות בשנת 2014, נתבקש לחזור לתפקיד ראש הממשלה בפעם השישית.
מעבר לתפקידו כראש הממשלה, שימש גם שר לענייני איים אחרים , ביטחון, ביטחון פנים ופיתוח פנים.
כראש ממשלה, אנירוד שימש גם כחבר פרלמנט המייצג את אזור הבחירות מספר 7.
בשנת 1983 הקים את התנועה הסוציאליסטית של מאוריציוס (MSM) בעקבות ויכוחים חוזרים ונשנים עם חברי מפלגתו הקודמת (MMM).
בהמשך זכה בפרס פראבאסי בראטיה סמאן עבור תמיכתו ופיתוח הקשרים עם הודו.
מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1988)
דוקטורט כבוד מאוניברסיטת אקס-מרסיי (1985)
קצין גבוה בלגיון הכבוד (1990)
מפקד בכיר של מסדר הכוכב והמפתח של האוקיינוס ההודי (התואר הכי גבוה במאוריציוס - 2003)
אֶנְכִּי הוא אל החכמה, הכישרונות, האומנויות והמאגיה במיתולוגיה השומרית.
הוא ידוע גם כפטרון המים המתוקים, ואכן בחותם גליל אכדי מסוף האלף השלישי לפנה"ס מצויר אנכי כשנחלי מים עם דגים זורמים מכתפיו כייצוג של שלטונו על המים המתוקים.
ייתכן שהקישור בין המים לבין החכמה והאומניות נוצר בעקבות היכולת ליצור מתוך מים וחומר לבנים ופסלונים - יכולת שיוצרת אומנות ודורשת חכמה.
בת-זוגו הייתה האלה האם נינחורסג, בסיפורי בריאה מן המיתולוגיה השומרית כמו "אנכי ונינחורסג".
בתקופה הבבלית הקדומה (1600-2000 לפנה"ס) התאחדה דמותו של אנכי עם דמותו של האל הקדום אֶאָה בתהליך הקרוי סינקרטיזם – זיהוי של אל אחד עם אל אחר, שהיה נפוץ מאוד בעולם הקדום.
פירוש המילה En הוא אדון, והמילה Ki מציינת ארץ או אדמה.
אפשר לתרגם ביתר דיוק ל: "כל העולם הנמצא מתחת לפני האדמה" מפני שאנכי קשור למים המתוקים שמתחת לפני האדמה ושם הוא שוכן.
הפולחן של אנכי התפשט ברחבי דרום מסופוטמיה לאורך האלף השלישי לפנה"ס וכבר בסוף האלף השלישי היה לאנכי מקדש גדול בעיר אור.
גם לאחר הכיבוש של שומר על ידי בבל בתחילת האלף השני לפנה"ס אנכי אומץ על ידי הבבלים ונבנה לו מקדש בעיר בבל, מקדש שנאמר עליו שהיה הקשר בין האדמה לבין המים המתוקים שמתחת לפני האדמה.
אנכי המשיך לשמש כאל מרכזי ומקדשיו המשיכו להיות פעילים לאורך התקופה האשורית והתקופה הבבלית המאוחרת.
אנכי נחשב כאל הפטרון של העיר ארידו, שהייתה גם המרכז הפולחני שלו, שם שכן מקדשו המרכזי שנודע בשם אֶ-אֶנְגֻר וגם בשם אֶ-אָבְּזוּ, ובנוסף היו לו מקדשים רבים בכל דרום מסופוטמיה.
פולחנו של אנכי מתואר בצורה עמומה במעשה על אַדַפּה, כוהן של אנכי, שבו מסופר כיצד הכוהן אופה לחם ודג דגים כחלק מפולחנו של אנכי, ובנוסף ישנן עדויות כיצד המלך השומרי שולגי השתמש במים מעירו של אנכי, ארידו, בטקסי היטהרות.
מקום משכנו של אנכי הוא באבזו - המים מתחת לפני הקרקע שמקושרים אל בארות, מעיינות ומקווי מים מתוקים, ואחרי התאחדותו של אנכי עם אאה מקום משכנו של אנכי מקושר גם לחושך ולחימר.
תיאורים קדומים מתארים את אנכי כאל של כישורים טכניים, שפע וסדר, וגם כבעל יחס נדיב ודואג לאנושות, וייתכן שמשום כך אנכי היה אל מרכזי בהשבעות לחשים עתיקים וטקסי היטהרות.
בנוסף לכך, לאנכי מיוחסים כוחות ריפוי קסומים, וישנם סיפורים על אנכי שהדריך את בנו באומנות הרפואה ונתן לו עצות כיצד לטפל באיש חולה.
אנכי הושפע גם מהפוליטיקה המקומית של עירו – ארידו, שהייתה ביריבות עם העיר ניפור.
התחרות בין הערים יצרה יריבות בינו לבין האל אנליל, האל המרכזי של ניפור, ושכתוב של המיתוסים המקומיים.
במיתוס ציפור האנזו מסופר שציפור האנזו המיתית גנבה את לוחות הגורל מאנליל ואחר כך הובסה על ידי בנו של אנליל, נִנֻרְתַּ, שהשיב את סדר העולם לכנו.
הסיפור הזה שוכתב מחדש באנומה אליש שם מתואר איך היה זה דווקא האל מַרְדוּךְ, מצאצאיו של אנכי, שהביס את תיאמת וקינגו שהחזיקו באותם לוחות גורל, במקומו של ננרת המקושר לעיר ניפור.
במיתולוגיה המסופוטמית אנכי מוזכר ומופיע במיתוסים רבים.
בסיפור אנכי ונינמח' אנכי מתואר כאל הבורא את האדם כדי להקל על מלאכתם של האלים הסובלים מעבודות הפרך הארציות.
בסיפור המבול הבבלי "אתרח'סיס", האל אנליל מבקש להשמיד את בני האדם שטורדים את מנוחת האלים על ידי מבול, ואנכי מתגלה בחלום אל את'רחסיס ומצווה עליו לבנות ספינה כדי להציל את עצמו מהשיטפון וכך אנכי מציל למעשה את המין האנושי מכליון.
עוד מסופר על אנכי שהוא השקה את האדמה והפרה את העולם כשהיה העולם עקר ושומם ושזרעו שנשפך על האדמה הצמיח צמחים רבים.
מיתוס נוסף מספר על אדפה, בן העיר ארידו, מכשף וכוהן של אנכי, שהסתכסך עם האל אַנוּ אדון השמיים, לעזרתו נחלץ אנכי שמדריך אותו בהתמודדות מול אנו.
גם בסיפור הבריאה הבבלי, "אנומה אליש", אנכי (שמופיע בשם אאה) משחק תפקיד מרכזי, ובעזרת לחש הורג את אפסו שתכנן להשמיד את האלים.
אנכי ידוע גם כאל שברא את "שבעת חכמי קדם", יצורים מיתולוגיים שחציים דג וחציים אדם שנשלחו מאנכי לחצרות המלכים לפני המבול כדי ללמד את האנושות את ערכי הציוויליזציה ולגלות לבני האדם סודות חכמה ומאגיה, ובעיקר-כיצד לעבוד את האלים.
המשרת של אנכי היה הווזיר איסימוד (או אוסמו/אסימו), האל בעל שני הפנים (כמו האל הרומאי יאנוס כמה מאות שנים אחר-כך).
שמו החורי של איסימוד הוא Izzumi או Ushmu.
הוא התגורר מתחת לאדמה במים המתוקים של אאה, אבל משמש גם כשליח של אאה לעולם שמעל האדמה, כלומר עבר בין שני העולמות, גם בעולם השאול וגם בעולם החיים.
דמותו מופיעה בחותם הגליל של הסופר אדה (Adda).
איסימוד הוא המלח המשיט את סירתו של אנכי במיתוס המסופוטמי 'אנכי ונינחורסג'.
אניש גירי (נולד ב-28 ביוני 1994 בסנקט פטרבורג) הוא שחמטאי הולנדי בדרגת רב-אמן, אותה השיג בגיל 14 שנים ושבעה חודשים.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-12 בעולם לפי מד כושר.
בחודש זה זכה בתחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה ובזכות כך העפיל לתחרות המועמדים 2026.
אניש גירי נולד לסנגיי מנפאל ולאולגה, מרוסיה.
בשנת 2002 עקרו הוריו לסאפורו ביפן.
בשנת 2008 היגרה המשפחה להולנד, בה עובד אביו כחוקר.
ביוני 2013 סיים גירי את בית הספר התיכון בדלפט.
המקצועות החביבים עליו היו פיזיקה ומתמטיקה.
ב-8 ביולי 2015 התחתן עם סופיקו גורמישוילי, שחמטאית גיאורגית בדרגת אמן בינלאומי.
גירי שולט היטב ברוסית, אנגלית והולנדית, ובעל ידע טוב ביפנית, נפאלית וגרמנית.
תחביביו הם כדורגל ופינג פונג.
מועדון השחמט הראשון שבו שיחק גירי היה מועדון הנוער 'DYUSH-2' בסנקט פטרבורג.
בשנים שהיה בסאפורו היה חבר באיגוד השחמט היפני ובמועדון השחמט בסאפורו.
גירי התפתח במהירות ומד הכושר שלו טיפס במהירות בין אפריל 2006 ליולי 2010 (מ-2114 ל-2672).
גירי חלק מקום ראשון בתחרות לנערים מתחת לגיל 14 בליגה הרוסית עם 6.5/9, ניצח באליפות הנערים עד גיל 16 בסנקט פטרבורג ובשנת 2007 סיים במקום השלישי בתחרות לנערים עד גיל 18 (גירי היה אז בן 13).
בשנת 2008 ניצח בתחרות הפתוחה של סנקט פטרבורג עם 8.5/9. באפריל אותה שנה השיג את הציון הראשון לרב-אמן בתחרות הפתוחה Intomart GfK עם 7/9, הציון השני הושג בתחרות חרונינגן עם 6.5/9.
בינואר 2009 חלק גירי את המקום שני בתחרות קורוס בקבוצה C, בעקבות זאת קיבל את הציון השלישי והאחרון הדרוש לתואר רב-אמן.
באותה שנה חלק מקום שני באליפות הפתוחה של הולנד, ניצח באליפות הולנד וחלק מקום שני בתחרות Unive.
התוצאה בהתחרות קורוס בקבוצה C בשנת 2009 הקנתה לו מקום בתחרות קורוס בקבוצה B בשנת 2010. גירי ניצח בתחרות זו בתוצאה של 9/13, מחצית הנקודה לפני ארקדי ניידיץ'.
גירי סיים בתיקו דו-קרב עם נייג'ל שורט וניצח בתחרות Sigeman & Co עם 4.5/5
, הגיע שני באליפות הולנד לאחר ארוין לאמי והיה בין הבולטים בתחרות כוכבים עולים מול השחמטאים המנוסים.
גירי לא הצליח להעפיל לתחרות Melody Amber כאשר הפסיד בשובר שוויון מול היקארו נקמורה.
מאמנו של גירי הוא השחמטאי ולדימיר טוקמקוב.
בחודש מאי 2010 דווח כי גירי סייע לוישוואנתן אנאנד בהכנותיו לאליפות העולם בשחמט 2010 כנגד הטוען לכתר וסלין טופאלוב.
אנאנד זכה בדו-קרב 6.5-5.5 ושמר על תוארו כאלוף העולם.
בהופעת הבכורה של גירי בתחרות טאטא סטיל בשנת 2011 השיג 6.5/13 וניצח בכלים השחורים את מגנוס קרלסן ב-22 מסעים.
באותה שנה ניצח בפעם השנייה באליפות הולנד וחלק מקום ראשון בתחרות Sigeman & Co עם וסלי סו והנס טיקנן.
למרות היותו בעל מד הכושר הנמוך ביותר, ניצח גירי בתחרות Reggio Emilia בשנת 2012, זכה בפעם השלישית באליפות הולנד
וחלק מקום שלישי בתחרות העל בביל 2012. הישגיו המרשימים נמשכו עם מקום רביעי בתחרות הפתוחה ברייקיאוויק וניצחון על וסילי איוונצ'וק בדו-קרב שהתקיים בשנת 2013. .
גירי השתתף בתחרויות המוקדמות של פיד"ה לקביעת המועמדים על אליפות העולם הן בסבב 2012–2013 והן בסבב 2014–2015 אך לא הצליח להעפיל לתחרות המועמדים.
בשנת 2014 גירי סיים במקום השני בתחרות טאטא סטיל , זכה במדליית ארד על ביצוע מעולה בלוח הראשון באולימפיאדת השחמט 2014 וסיים במקום השני בתחרות החזקה של אליפות האמנים של קטר.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2015 הוא הודח בחצי הגמר.
בשנת 2016 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 21).
בשנת 2016 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השישי.
גירי סייע לולדימיר קראמניק בהכנותיו לתחרות המועמדים 2018.
בשנת 2025 זכה במקום בתחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה, וכך היה לשחקן השני המבטיח את מקומות בתחרות המועמדים שתתקיים בשנת 2026.
תחרות השחמט לזכר טל 2016
תחרות העל סופר יונייטד קרואטיה מהיר ובזק 2025
בין השנים 2010 ל-2024 השתתף אניש גירי ב-7 אולימפיאדות שחמט:
אנישוארה קושמיר-סטנצ'ו (ברומנית: Anișoara Cușmir-Stanciu נולדה ב-28 ביוני 1962) היא אתלטית רומניה בעברה.
היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984), סגנית אלופת עולם (הלסינקי 1983) ושיאנית עולם (1983 - 1985) בקפיצה לרוחק.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1981 זכתה קושמיר-סטנצ'ו במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.77 מטר.
בתחרות שנערכה בבוקרשט, רומניה ב-1 באוגוסט 1982 קבעה קושמיר-סטנצ'ו בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.15 מטר, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של וילמה ברדוסקיינה מברית המועצות (7.09 מטר).
שיאה זה החזיק מעמד מספר דקות ונשבר על ידי בת ארצה ואלי יונסקו (7.20 מטר).
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.73 מטר, אחרי ואלי יונסקו (6.79 מטר) ולפני ילנה איבנובה מברית המועצות (6.73 מטר).
בתחרות שנערכה בבוקרשט ב-15 במאי 1983 קבעה קושמיר-סטנצ'ו בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.21 מטר.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה אף היא בבוקרשט ב-4 ביוני היא שיפרה פעמיים את שיאה העולמי, 7.27 מטר ו-7.43 מטר.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ו-3 חודשים ונשבר על ידי הייקה דרקסלר ממזרח גרמניה (7.44 מטר).
חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון קנדה ביולי היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.06 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט אותה שנה זכתה קושמיר-סטנצ'ו במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר, אחרי הייקה דרקסלר (7.27 מטר) ולפני קרול לואיס מארצות הברית (7.04 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה קושמיר-סטנצ'ו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר, לפני ואלי יונסקו (6.81 מטר) וסוזן הירנשו מבריטניה (6.80 מטר).
אניקשט (, אניקשצ'יאי) היא העיר הגדולה במחוז המשנה אניקשט במחוז אוטנה שבמזרח ליטא.
העיר נוסדה ב-1440 וקיבלה זכויות עיר ב-1516. נחרבה לחלוטין בימי מלחמת העולם הראשונה ושוקמה בתקופת ליטא העצמאית.
בשנת 1897 היוו יהודי העיר כ-70% מכלל התושבים.
אחוז היהודים בעיר ירד בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וב-1921 התגוררו בה 1,800 יהודים, שהיוו 45% מכלל האוכלוסייה.
בין רבני העיר נודעו: ר' גרשון ב"ר אבלי איסרליס מלובלין, אבי סבו של ר' אברהם אבלי פאסוועלער; ר' אריה לייב בן נתן נטע אב"ד ברודי, אחיו של ר' דוד טבל בן נתן נטע מליסא; ר' אליהו רגולר; ר' משה יואל גוריון; ר' אברהם אהרן בורשטין; ור' שמואל אביגדור פייבלזון.
רבה האחרון של העיר היה ר' קלמן יצחק קדישביץ, "הצדיק מלוטובה", הוא נספה בשואה.
אנכילותריום (שם מדעי: Ancylotherium; מילולית: "בהמה מאונקלת") הוא סוג נכחד של מפריט פרסה מסוף המיוקן עד תחילת הפליסטוקן.
האנכילותריום הגיע לגובה שני מטרים ושקל 450 קילוגרם.
בצורתו דמה לסוס בעל זרועות וטפרים ארוכים כשל עצלן, ודמה לעצלני הקרקע הנכחדים באורח חייו.
הוא היה מגושם ואיטי וניזון מעלי עצים.
האנכילותריום חי בסוואנות של אירואסיה ושל דרום ומזרח אפריקה בתקופות המיוקן עד הפליסטוקן.
מאובניו נמצאו בחפירות באתיופיה, טנזניה, דרום אפריקה וקניה, אך גם באפגניסטן, טורקיה, יוון וסרביה.
יונק זה הופיע בסדרה ללכת עם חיות.
אנכודוס (שם מדעי: Enchodus) הוא סוג של דג מקרין סנפיר קדום שחי בעידן המזוזואיקון בתור הקרטיקון ובעידן הקנוזואיקון עד סוף האאוקן, והוא אחד היצורים הבודדים ששרדו את הכחדת הקרטיקון.
זה היה דג קטן עד בינוני, עד לאורך 1.5 מטר, שהתאפיין בזוג ניבים ים ארוכים מאוד בקצה פיו שלעיתים הגיעו לאורך 6 סנטימטר.
הוא היה בעל עיניים גדולות וגוף צר וזרים כך שכנראה היה אוכל בשר.
בתחילה סברו שהוא קרוב לסרדינים, אך מחקרים מאוחרים יותר העריכו שהיה קרוב יותר לסדרה דגי-לטאים החיים ברובם על קרקעית הים.
מראה הגולגולת מזכיר דגים החיים במעמקי הים כמו חכאים או לועיתיים כך שייתכן שחי באופן דומה.
שיניו עזרו לו להרוג טרף קטן שמצא כמו דגים אחרים וסרטנים.
למרות ניביו הגדולים וגודלו הוא נמצא פעמים רבות בבטנם של טורפים ימיים כמו מוסזאוריים, פלזיוזאורים, עופות ימיים כמו הבפטורניס, דגים אחרים וכרישים.
דג זה הופיע בסרט מפלצות ים.
אנכיאורניטיים (שם מדעי: Anchiornithidae) היא משפחה של דינוזאורים מקבוצת הפאראבס.
בעבר רבים ממיני המשפחה היו שייכים למשפחות אחרות כמו דרומאוזאוריים או טרודוניים, הקרובים אליהם יחסית.
הם חיו בין היורה העליון לקרטיקון התחתון ביערות סין.
דינוזאורים אלה היו קטנים בגודלם ודמו לעופות מודרניים.
הם היו בעלי מקור, כסות נוצות לצידי גופם וייתכן שיכלו לדאות אך כנראה שלא לעוף.
רבים מהם היו טורפים בעלי טפרים גדולות בדומה לולוצירפטור.
במראם הם הזכירו מעט את הסקנסוריופטריגיים וחלקם היו במקור חלק מהמשפחה האחרונה.
ככל הנראה הם היו מאבות העופות האמיתיים, שכמותם היו חלק מהקבוצה אביאלאה.
אנכיתריום (שם מדעי: Anchitherium; משמעות השם: "בהמה קרובה") הוא סוג פרסתן נכחד ממשפחת הסוסיים.
הוא חי באמריקה הצפונית במשך המיוקן והיגר גם לאירופה ולאסיה.
הוא הוגדר ב-1844 בידי החוקר כריסטיאן אריך הרמן פון מייר.
האנכיתריום היה קרובם של ההיפוהיפוס והמיוהיפוס, שחיו באותה תקופה.
הוא דמה לסוסים המודרניים, אך היה בעל שלוש פרסות דמויות אצבעות בכל רגל, והיה בעל שיניים טוחנות בעלות כתרים נמוכים, כך שהוא הותאם רק לאכילת עלים, אשר ניזון בדומה לאיילים או לאוקפי משיחים או ענפים נמוכים.
הוא הגיע לאורך 1.5 מטר, לגובה 60 סנטימטרים בכתפיו ולמשקל 40 קילוגרם.
האנכיתריום היה איטי יותר מרוב הסוסים, מאחר שרגליו היו קצרות יותר ובעלות יותר אצבעות, כך שהוא התאים לחיים ביערות או ביצות ולא בערבות הפתוחות.
הוא התפתח לסינוהיפוס שחי באירואסיה בהמשך המיוקן.
מאובניו של הסוס התגלו בין היתר בארצות הברית, ספרד, פורטוגל ורוסיה.
אנכליסיכטיס (שם מדעי: Anachlysictis) הוא סוג נכחד של יונק שנחרבי, שהשתייך למשפחת התיילוקוסמיים מסדרת הספרסודונטה הקדומה, באמריקה הדרומית בתקופת המיוקן שלפני 13.8 עד 11.8 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורת לה ונטה שבקולומביה, לצד פאונה נכחדת רבה.
הממצאים כללו בעיקר לסת תחתונה שבורה ושרידי שיניים טוחנות ומלתעה.
הסוג הוגדר ב-1997 בידי החוקר פרנסיסקו ס.
במקור הוא נחשב לסוג של אופוסום קדום אך בהמשך מאובנים דומים למאובני Hondadelphys מסדרתו התגלו והקשר ביניהם הוביל לשיוכו לסדרת הספרסודונטה.
יונק זה היה הקדום שבבני משפחתו, אשר כללה את התיילקוסמילוס בעל הניבים הענקיים שהגיע למשקל של יגואר ועד לגילוי הסוג פטגוסמילוס (Patagosmilus) מפטגוניה הוא נחשב למין היחיד במשפחה שלא השתייך לסוג תיילקוסמילוס.
הטורף הקדום הגיע לאורך 90 סנטימטרים ולמשקל של 18 קילוגרם בממוצע.
כמו קרובו הגדול הוא היה בעל זוג ניבים ארוכים שיועדו להרג טרף.
בדומה לתיילקוסמילוס הוא היה בעל לסת תחתונה שנפערה לאורכה כדי להחיל את הניבים וגם היו לו זוג "נדנים" מוזרים בקצה הלסת.
הגולגולת הייתה מעט שטחית עם ארובות עיניים קטנות יחסית עקב המבנה.