tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אושר אסייג – ליאור בודנהיימר, בנם הבכור של אילנה וגידי ואחיה הבכור של שירן.
דניאל אסייג – שלום אסייג, בנם האמצעי של פרוספר וליליאן ואחיהם של אילנה ומני.
נחטף יחד עם משפחתו לעזה.
שלומי קוריאט – מרדכי (מורדי) אוחנה .
בנו של רבי מאיר ואחיה של חנה הנחטף יחד עם אביו לעזה.
לינור אברג'יל – רבקה קורקוס.
אשתו של קורקוס הצליחה להימלט מהחוטפים.
צחי נוי – יהודה, נהג אוטובוס.
מבוסס על דמותו בסרטי "אסקימו לימון".
אריק משעלי – מרסל אוחנה.
התחזה לחייל ובעקבות כך נחטף לעזה.
אוראל צברי – ציון קורקוס.
גרא סנדלר – ממוקה חונדיאשווילי.
התחפש לחייל ובעקבות כך נחטף לעזה.
חי דוידוב – ויטלי יושבייב
מוריס כהן – גבי פנסו
הרצל טובי – יהושע "שוקי" חלבי, בעלה של חיה ואביהם של ששי ומומי.
עדי אלון – מנחם (מני) אסייג, בנם הצעיר של פרוספר וליליאן ואחיהם של אילנה ושלום.
הצליח להמילט מהחוטפים ובעקבות כך לא נחטף עם משפחתו.
מוטי בן ישי – רבי מאיר אוחנה
שרלין חזיזה – אילנה בודנהיימר-אסייג, אשתו של גידי ואמם של ליאור ושירן.
נחטפה לעזה עם משפחתה בלי בעלה גידי.
אלכסנדר סנדרוביץ' – גרישה טרטמן
יגאל עדיקא – יעקב (קוקו) עובדיה
פולי סלונים – חיה חלבי, אשתו של חלבי ואימם של ששי ומומי.
יאיר פורטל – חנניה קורקוס
ירון לוי סבג – פיטוסי
אדמונד גיגי – ימין שוקרון
ענבל גלאם – אירמה חונדיאשווילי
יפה לוי – רחל (רשל) עובדיה-טוויטו, אשתו של קוקו.
דניאל סוויסה – מוניה הקווקזי
ביינה גטהון – טמנו בריהון
יוסי וידר – מנדל לייבוביץ'
מחמוד אבו ג'אזי – טנזאוי, מנהיג ארגון טרור.
עלי עלי – אחמד, אחד מחוטפי האוטובוס.
ראמא נסראללה – עביר, אשתו של אחמד בהריון מתקדם.
בכל פעם שחשבנו לקדם את הנושא, רשת [חברת תוכן שהסדרה שודרה בערוצה, רשת 13] החליטה להזמין עוד עונה וכך העניין נדחה ונדחה.
בעבר אפילו כתבתי תקציר מורחב לסרט, שכבר היה אצל אדרי, שהמרתי אותו לשני פרקים שהוקרנו בעונה 4".
מפיקי הסרט שיתפו שהם מעוניינים שהסרט יופק באופן עצמאי ושאינם מתכוונים לפנות לקרנות או לחברות הפצה מובילות שיעזרו בהפקתו, על מנת שיוכל להיות "ללא צנזורים או סרוסים" במטרה "ליצור את אחד הסרטים הישראלים המצחיקים בכל הזמנים".
על מנת לקבל כסף להפקת הסרט, הוקם אתר לגיוס מימון המונים, בו יכלו לתרום כסף להפקה ולקבל תמורה, כמו כרטיס מוזל לסרט או מרצ'נדייז.
דווח שמעבר להיותו סרט הוא גם פרויקט חברתי, ולכן תוכנן לשתף פעולה עם החברה למתנ"סים שיקרינו אותו בערים פריפריאליות בהן אין אולמות קולנוע מסחריים, כמו כן שעשרה אחוזים מרווחיו ייתרמו לעמותת "להושיט יד".
עוד נודע שבסרט ישתתפו כל כוכבי הסדרה, ושלפי ההערכות לסרט יש סיכוי להיות שובר קופות.
ביוני 2020 דווח שהסדרה לא תחודש לעונה חדשה, כאשר בחודש אוגוסט נודע שספין אוף בשם "שנות ה-90" נמצא בפיתוח.
ב-4 באוקטובר 2020 כתב מני אסייג פוסט ברשת החברתית פייסבוק, בו נודע שהוא לא ייקח חלק בכתיבת הספין אוף, ועדכן "את סרט הקולנוע כבר כתבתי והתסריט ממתין על המדף ליום פקודה שיגיע בע"ה מתישהו".
הספין אוף החל את שידוריו ב-17 בפברואר 2022, כאשר הוא ממשיך את מאורעות סדרת המקור בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בעקבות מגפת הקורונה בישראל, הפקת הסרט במימון המונים השתבשה והוחלט שהוא יופק בשיתוף קרנות וחברות הפצה.
בפאנל שהתקיים בוועידת התחזיות של כלכליסט והפניקס בדצמבר 2022, שיתף משה אדרי שהוא מתכנן להביא קהל לבתי הקולנוע, בין היתר, באמצעות הפקת סרט שמבוסס על הספין אוף, אשר עוקב אחר "חבר'ה שיוצאים מנתיבות לבאבא סאלי ובדרך טועים ונכנסים לעזה".
בתחילת ינואר 2023 דווח על הסרט באופן רשמי, כאשר הוא הופק על ידי סרטי יונייטד קינג בשיתוף יואב גרוס הפקות ושלום אסייג הפקות, כאשר דרכן הפיקו בהתאמה את הפרויקט משה אדרי, לאון אדרי, יואב גרוס ושלום אסייג.
הסרט בוים על ידי שלום אסייג ואריאל בנבג'י.
תסריט הסרט נכתב על ידי דניאל אסייג ואור כהן, על פי סיפור המסגרת של הסרט שמבוסס על סדרת המקור שנכתב על ידי מני אסייג ושלום אסייג.
דניאל אסייג אמר על כתיבת התסריט "השתדלנו לעשות עבודה כדי שזה לא יראה כמו פרק ארוך של הסדרה, אלא משהו שעומד בפני עצמו".
תסריט הסרט כולל מחוות לסרטים ישראלים מהעבר, ביניהם "גבעת חלפון אינה עונה", "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר" ו"אסקימו לימון", כשבאחרון כיכב צחי נוי בתפקיד יודל'ה, כאשר בסרט זה הוא מגלם את יהודה נהג האוטובוס ולבקשת המפיקים הוא עשה זאת עם התספורת של הדמות.
עם ההכרזה על הסרט בינואר 2023, נודע שצפויות להיות בו דמויות חדשות לצד הדמויות המוכרות מהסדרה.
בהמשך החודש פורסם שמחפשים ליהוק לדמויות החדשות שיופיעו בסרט, כאשר נאמר שהדמויות ברובן צריכות להיות דוברות ערבית.
השחקנים החדשים שלא הופיעו בסדרה ומגלמים דמויות חדשות כוללים את צחי נוי, אדם הלון, אליאס עבוד, חמוד ברכאת, מחמוד אבו ג'אזי, עלי עלי וראמא נסראללה.
השחקנים נפגשו להקראה של התסריט לקראת סוף ינואר 2023, כאשר הצילומים החלו חודש לאחר מכן והסתיימו בחודש מרץ.
הצילומים התרחשו בלוקיישנים שונים ברחבי הארץ, ביניהם קבר הבאבא סאלי בנתיבות ובשומרון, שם היו צילומים כדי לקבל תמיכה מקרן הקולנוע שומרון, כאשר זה "הפרויקט בפרופיל הכי גבוה שהיא השקיעה בו עד כה".
אחד המיקומים שמופיעים בסרט הוא קבר יוסף שנמצא בבלאטה אל-בלד שבשכם.
תחילה, צוות ההפקה היה מעוניין לצלם באזור המקורי, אף על פי הסיכון הביטחוני, אך פעמיים ביטל צבא הגנה לישראל ברגע האחרון את הכניסה המאובטחת לשם.
בעקבות אירועים אילו הוחלט לבנות את הקבר במרפסת של המדינה שבפדואל.
תיירות שומרון החליטה לשמר את סט הצילום לכבוד פסטיבל "המרפסת של המדינה" שהתרחש באפריל 2023.
נודע שהסרט יוקרן בבתי הקולנוע בקיץ 2023. באפריל 2023 פורסם שהסרט יחל את הקרנתו ביולי של אותה שנה.
ב-15 ביוני 2023 פורסמה כרזת הסרט ואיתו תאריך הבכורה, 13 ביולי, כאשר ב-19 ביוני הופץ הטריילר שלו.
כחלק מקידום הסרט השתתף שלום אסייג במשימה בעונה ה-13 של התוכנית "האח הגדול".
ב-3 ביולי 2023 התקיימה הקרנת הטרום-בכורה של הסרט.
ב-18 ביולי 2023 מני אסייג קרא למתנגדי הרפורמה המשפטית בישראל שלא לצפות בסרט, וציין שהוא "לא רוצה להתפרנס ממי שהורס את המדינה היהודית".
בתגובה לאמירה זו, אחיו, שלום אסייג, ציין "לסרט שלי כולם מוזמנים, הפוליטיקה נשארת בחוץ".
מאיגוד אקט, המייצג את עובדות ועובדי הקולנוע והטלוויזיה בישראל, נמסר "בשום אופן לא נסכים לדברי בלע שכאלה ולא ניתן יד להכפשות".
ב-21 ביוני 2023 יצא לאור שיר הנושא של הסרט, "בהילולה שלנו", אשר הופק על ידי מתן דרור ומבוצע על ידי שחקני הסרט דניאל אסייג ועדי אלון, אשר גם כתבו והלחינו אותו.
אלון שיתף על העבודה על השיר:
"אני ודניאל אוהבים מאוד מוזיקה [...].
כששמענו שצריך להיות שיר נושא לסרט, ישר העלנו את הרעיון שאנחנו נכתוב, נלחין, נבצע אותו ושלום אמר 'יאללה בואו, נראה מה תביאו'.
אני ודניאל עשינו הכל מאפס וראוי לציין את מתן דרור, שהפיק את השיר על הצד הטוב ביותר.
לא יכולנו למצוא מפיק יותר טוב ממנו, הוא הבין אותנו, את הכיוון שלנו מההתחלה ונתן חיים לדבר הזה.
כולם עפו על השיר והחלטנו שיהיה שיר הנושא של הסרט".
הסרט הופץ בבתי הקולנוע בישראל, כאשר הוא הצליח בכל האולמות בארץ מלבד בתל אביב-יפו.
ב-17 ביולי 2023, ארבעה ימים מאז הקרנת הבכורה של הסרט, נודע שצפו בו יותר ממאה אלף צופים, שזהו שיא פתיחה בקולנוע הישראלי שמצטרף לשיאים הגדולים של "לשחרר את שולי", "מכתוב" ו"זוהי סדום".
ב-24 ביולי 2023 נודע שצפו בסרט כרבע מיליון צופים, כשהוא מתחרה בקופות מול הסרטים "ברבי" ו"אופנהיימר".
ב-9 באוגוסט 2023 נודע כי צפו בסרט כחצי מיליון צופים, דבר שממקם אותו במקום ה-38 ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
ב-23 באוגוסט 2023 דווח שצפו בסרט כ-600 אלף צופים, ולכן הוא עלה למקום ה-26 ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
ביום הקולנוע הישראלי התשעי שהתרחש ב-13 בספטמבר 2023, סרט זה נמנה כאחד משלושת הסרטים הכי נצפים, יחד עם "שבע ברכות" ו"גן קופים".
ב-18 בספטמבר 2023 נודע שצפו בסרט כ-700 אלף צופים, שזהו מספר הצופים השני הגבוה ביותר בקולנוע הישראלי מאז שנת 2003, כשהראשון הוא הסרט "לשחרר את שולי".
מספר הצופים החדש מיקם את הסרט במקום ה-15 ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
על אף הצלחת הסרט בקופות, יוצריו לא הגישו את מועמדתו לפרס אופיר, פרס קולנוע ישראלי שמוענק על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
אבנר שביט כתב באתר "וואלה!" כי הסרט "מלמד על המהפכה התרבותית, התחלפות ההגמוניה והניצחון של ישראל השנייה", שלדבריו "משלים סופית את הניצחון התרבותי של הבאבא סאלי על הגרבוזים והקוטלרים".
כמו כן, הוא ביקר את איכויותיו הקולנועיות של הסרט, וציין שרובו "מתרחש באוטובוס או במחסן", והצופים רואים את הדמויות "על גבי רקעים מכוערים במיוחד".
בהמשך שביט ציין בתוכנית רדיו של איריס קול ב-103fm שרמת העשייה של הסרט מאוד נמוכה, וש"נראה כאילו לא היה שם במאי אחד".
בנוסף הוא שיבח ואמר ש"הסרט מרתק ומעניין לצפייה, ובעיניי הרבה יותר מעניין מכל סרט ישראלי שראיתי בזמן האחרון".
שמוליק דובדבני כתב באתר ynet כי "הסרט הזה הוא רוח הזמנים האלה, ועל כן הוא לא רק לא מצחיק אלא גם מטריד".
לדבריו, "הסיטואציות הקומיות דלות" והסרט משעמם.
פבלו אוטין כתב על הסרט באתר "הארץ" שהוא "משחזר את ההומור של סרטי הבורקס מפעם".
זוהר צלח כתב באתר "מאקו" שהסרט "לא מחדש כלום" ושההומור שבו "נמוך ועדתי".
עם זאת, הוא שיבח את רגעי הנוסטלגיה המופיעים בו.
נחום מוכיח כתב באתר "הבמה" שאף סצנה בסרט לא הצחיקה אותו, אך שיבח את המשחק של אוולין הגואל ולינור אברג'יל.
בביקורת על הסרט באתר "מקור ראשון" נכתב על ידי שיראל דילר שהסרט בתחכום רב "מרדים את החלק הפוליטי שבוער במוחו של כל ישראלי ממוצע", והוסיפה ש"הגזענות והפוליטיקה נעשות בין רגע מחיות טרף לחיות מחמד פרוותיות שכיף לחבק".
היא סיכמה שהסרט "הוא לא חידוש מתוחכם, ולא בשורה חדשה בקולנוע הישראלי".
יעל שוב ציינה באתר "Time Out תל אביב" שהיה ניסיון לדחוף את כל דמויות הסדרה בסרט, אך הוא נכשל מפני ש"זה יותר מדי דמויות בשביל סרט באורך 100 דקות".
יאיר רוה כתב באתר "כלכליסט" שמבחינת כתיבה לסרט יש "אוסף של החמצות", כמו כן שהוא מזכיר לו את הסרט "ביקור התזמורת" בהיפוך תפקידים.
תומר קמרלינג טען באתר "מאקו" שהסרט לא הצחיק אותו, ושיתף שלפי דעתו "הדיאלוגים היו עובדים הרבה יותר טוב אם השחקנים היו מגלמים את הדמויות ברצינות במקום לנסות להצחיק באמצעות מבטאים וכיוצא בזה".
אביב עגיב כתב על הסרט באתר "אייס" ש"הוא מבדר, משעש ויודע לקחת את עצמו בפרופורציות הנכונות כבידור אסקפיסטית וקליל לקיץ".
ב-18 ביולי 2023 שלום אסייג הכריז שבמידה והסרט יגיע למיליון צופים יצולם לו המשכון במרוקו, אך לאחר אסון טבח שבעה באוקטובר האנטישמיות במרוקו גברה, ואסייג הודיע שאם הם יעשו סרט המשך, הוא יהיה במקום אחר.
לאחר מכן הסרט הגיע למיליון צופים, אותו הרף שהציב אסייג, ובכך הוכרז סרט המשך רשמי.
בתחילת חודש אוקטובר 2024 הייתה ההקראה הראשונה של תסריט סרט ההמשך, אשר נקרא "ההילולה 2 – החתונה".
ההמשכון נוצר על ידי שלום אסייג, שהוא משמש גם כתסריטאי נוסף של הסרט יחד עם אור כהן.
דניאל אסייג הוא התסריטאי הראשי ועורך התסריט הוא עמית ליאור.
כל ימי הצילום של ההפקה היו בגאורגיה.
סרט ההמשך יצא לאקרנים ב-12 ביוני 2025.
ההינדו (במקור באנגלית: The Hindu) הוא עיתון יומי הודי באנגלית בבעלות קבוצת ההינדו העיתון החל כשבועון ב-1878 והפך ליומון ב-1889. העיתון הוא העיתון האנגלי השני בתפוצתו בהודו, אחרי הטיימס אוף אינדיה.
ההינדו הוא בבעלות משפחתית מאז 1905, אז נרכש על ידי ס.
קאסטורי רנגה איינגאר מהמייסדים המקוריים.
כיום הוא בבעלות משותפת של צאצאיו של איינגאר, המכונים "משפחת קסטורי", המכהנים כדירקטורים של חברת האחזקות.
וראדרג'אן כיהן כעורך העיתון, תפקידי העריכה הבכירים של העיתון היו תמיד בידי בני משפחת איינגאר המקורית או על ידי מי שמונו על ידם.
ההינדו נוסד במדרס ב-20 בספטמבר 1878, על ידי קבוצה של שני מרצים וארבעה סטודנטים למשפטים שביקשו להביע תמיכה במינויו של סר ט' מוטוסוואמי אייר לכהונת שופט בבית המשפט העליון במדרס ולהתנגד לקמפיין נגדו שבוצע על ידי העיתונות האנגלו-הודית.
ההינדו היה אחד העיתונים של התקופה שהוקמו כדי למחות המדיניות של הראג' הבריטי.
העיתון עבר להופעה שלוש פעמים בשבוע ב-1883 וליומון שהופיע מידי ערב ב-1889. ב-1883 פתח העיתון בית דפוס עצמאי בשם "העיתונות הלאומית" (The National Press).
ב-1987 התפרסם בעיתון הדיווח הראשון בהודו על שערוריית בופורס, במהלכה שיחדו אנשי חברת בופורס השוודית אנשי ממשל בהודו על מנת להביא לחתימה על חוזה נשק עם צבא הודו.
מפלגת השלטון, הקונגרס הלאומי ההודי, לחצה על העיתונות למנוע את פרסום הסיפור, ונטען כי הוא סייע בתבוסת המפלגה בבחירות הכללית בהודו ב-1989.
ההינדו היה העיתון הראשון בהודו לפתוח אתר אינטרנט ב-1995.
ב-15 באוגוסט 2022, לראשונה בתולדותיו, החל ההינדו לפרסם מאמרי מערכת בתרגום להינדי באתר האינטרנט שלו.
בשנת 1965, הטיימס ציין את ההינדו כאחד מעשרת העיתונים הטובים בעולם.
בדיונים על כל אחת מהבחירות שלו במאמרים נפרדים, כתב ה"טיימס" : " ההינדו לוקח את הרצינות הכללית עד חומרה...
שפורסם במדרס, זהו העיתון היחיד שלמרות שהוא מתפרסם רק בבירת מחוז מתפרסם בקביעות.
הוא נקרא לא רק כקול מרוחק וסמכותי בעניינים לאומיים אלא כביטוי לגישות הדרום הליברליות ביותר - והפחות פרובינציאליות.
הלשכה של דלהי מעניקה לה שליחות פוליטיות וכלכליות יוצאות דופן והיא נושאת דיווחים שוטפים ותכופים מכל בירות המדינה, כך שהיא מספקת יותר חדשות ממדינות, מלבד שלה, מאשר רוב העיתונים בהודו.
אפשר לתאר אותו כקול לאומי עם מבטא דרומי.
ההינדו יכול לטעון שהוא הנייר המכובד ביותר בהודו."
בשנת 1968, איגוד מוציאי העיתונים האמריקאי העניק להינדו את פרס ההישג העולמי לעיתונות.
ההימור האחרון הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של ג'ון דאל ובכיכובם של מאט דיימון, אדוארד נורטון וג'ון מלקוביץ'.
הסרט עוסק בעולם הפוקר המקצועי ומספר את סיפורו של שחקן פוקר לשעבר שנאלץ לחזור לשולחן המשחק כדי לעזור לחברו לשלם את חובו למאפיה הרוסית.
מייק מקדרמוט (מאט דיימון) הוא סטודנט למשפטים ושחקן פוקר לשעבר שהפסיק לשחק לאחר הפסד כואב ל"טדי ק.ג.ב." (ג'ון מלקוביץ'), בכיר במאפיה הרוסית.
כאשר חברו הקרוב לספסל הלימודים, לסטר "וורם" מרפי (אדוארד נורטון), משתחרר מהכלא ונקלע לחובות כבדים, מייק מחליט לחזור לעולם הפוקר במטרה לזכות בכסף הדרוש כדי לשלם את חובו של וורם ולהציל את חייו.
מייק מוצא את עצמו נמשך בחזרה לתשוקה שלו למשחק, אך בו זמנית מתמודד עם סיכונים אישיים וחברתיים כבדים.
מאט דיימון בתפקיד מייק מקדרמוט – סטודנט למשפטים ושחקן פוקר לשעבר שמנסה להציל את חברו מחובות.
אדוארד נורטון בתפקיד לסטר "וורם" מרפי – חברו של מייק שמשתחרר מהכלא ומסתבך בחובות.
ג'ון מלקוביץ' בתפקיד טדי ק.ג.ב.
– מנהל מאפיה רוסי ושחקן פוקר מקצועי.
גרטשן מול בתפקיד ג'ו – חברתו של מייק שמנסה להרחיק אותו מעולם הפוקר.
ג'ון טורטורו בתפקיד ג'ואי קניש – שחקן פוקר ותיק שמנסה לעזור למייק.
הסרט "ההימור האחרון" קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות מהמבקרים.
בעוד שהמבקרים שיבחו את הביצועים של מאט דיימון ואדוארד נורטון, ואת האותנטיות שבה תואר עולם הפוקר, חלקם מתחו ביקורת על העלילה של הסרט, שלדבריהם הייתה צפויה מדי.
עם זאת, הסרט צבר מוניטין עם השנים והפך לסרט פולחן בקרב חובבי הפוקר.
הסרט קיבל ציון של 65% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 60 ביקורות, וציון של 54 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
אחת ההשפעות הניכרות ביותר של ההחלפה הקולומביאנית הייתה מעבר של יבולים שונים בין העולם הישן והעולם החדש.
מהעולם החדש הובאו לאירופה, אפריקה ואסיה יבולים כמו תירס, תפוחי אדמה, עגבניות, קקאו וטבק, שהפכו עם השנים למרכיבים פופולריים במיוחד בכלכלות ובתזונה של המקומיים.
לדוגמה, בתקופה מסוימת תפוחי האדמה הפכו למקור המזון העיקרי באירופה, ובמיוחד במדינות כמו אירלנד.
באופן דומה, יבולים מהעולם הישן, כמו חיטה, אורז, קנה סוכר וקפה, הובאו מהעולם הישן לאמריקה, ושם הם הפכו למרכיבים פופולריים במיוחד בכלכלות ובתזונה של העמים הילידים.
קנה הסוכר, במיוחד, מילא תפקיד מפתח בפיתוח הכלכלות של האיים הקריביים ואמריקה הדרומית, והוביל בהמשך לעלייה בביקוש לעבדים לצורך הפיתוח של אותם היבולים.
במסגרת ההחלפה הקולומביאנית היה גם מעבר של בעלי חיים שונים בין העולם הישן והעולם החדש.
המתיישבים האירופאים הביאו עימם לעולם החדש סוסים, בקר, חזירים, כבשים ותרנגולות.
הסוסים חוללו מהפכה אמיתית באורח החיים של אוכלוסיות ילידים רבות בעולם החדש, אשר החלו בעקבות כך להשתמש בסוסים לציד, לוחמה ומסחר.
במקביל, תרנגול הודו הובא מהעולם החדש אל העולם הישן והפך במהרה פופולרי במטבחים המקומיים.
להחלפה הקולומביאנית היו גם השפעות תרבותיות, חברתיות וכלכליות מרחיקות לכת.
המתיישבים האירופים הביאו לעולם החדש טכנולוגיות חדשות, טכניקות חקלאות ודתות.
ההחלפה הקולומביאנית הובילה גם לצמיחה של סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, ולהגירה הכפויה של מיליוני אפריקאים לאמריקה במטרה להעביד אותם בגידולים של היבולים השונים.
המונח ההחלפה הקולמביאנית נטבע על ידי ההיסטוריון אלפרד קרוסבי בספרו המכונן "ההחלפה הקולומביאנית" משנת 1972 שעסק בההשפעות מרחיקות הלכת של ההחלפה הקולומביאנית, שלטענתו הייתה מהאירועים המשמעותיים ביותר בהיסטוריה האנושית.
דוגמאות לאורגניזמים שהועברו בין העולם הישן והעולם החדש במסגרת ההחלפה הקולומביאנית
+ סוג האורגניזם מהעולם הישן לעולם החדש מהעולם החדש לעולם הישן חיות מבויתות בקר
ברווז מוסקובי (מקסיקו ואמריקה הדרומית) צמחים שקדים
קדחת צהובה עגבת (לפי ההערכות)
ההיילנדס בברזיל (בפורטוגזית: Planalto Brasileiro) היא אזור גאוגרפי נרחב המשתרע ברוב חלקיה המזרחיים, הדרומיים והמרכזיים של ברזיל, בשטח כולל של כ־4.5 מיליון קילומטרים רבועים – כ־50% משטחה של המדינה.
מרבית אוכלוסיית ברזיל (203,062,512 נפש, נכון למפקד 2022) מתגוררת בתחומי הרמה או לאורך רצועת החוף הצרה הסמוכה לה.
חלק ניכר מהרמה נוצר מזרמי לבה בזלתיים קדומים.
אף שפעילות גאופיזית עזה אפיינה את האזור בעבר, כיום אין בו פעילות סיסמית או געשית משמעותית.
תהליכי בליה ממושכים עיצבו את פני השטח של הרמה ויצרו מרבצים משקעיים נרחבים, לצד שחיקה של תצורות הרריות.
הרמה מתאפיינת במגוון ביולוגי רחב במיוחד, וכוללת מספר ביומות שונות, תנאי אקלים משתנים, סוגי קרקע מגוונים, וכן אלפי מיני בעלי חיים וצמחים.
בשל שטחה הנרחב ומאפייניה המגוונים, נהוג לחלק את הרמה הברזילאית לשלושה אזורים עיקריים:
הרמה האטלנטית – משתרעת לאורך החוף המזרחי של ברזיל וכוללת מספר רכסי הרים.
בעבר כוסה כמעט כל האזור ביער האטלנטי, אחת מהמערכות האקולוגיות העשירות בעולם, שממנה שרדו כיום כ־7.3% בלבד.
הרמה הדרומית – משתרעת אל פנים היבשת, בחלקים הדרומיים והדרום-מרכזיים של ברזיל.
האזור מאופיין בסלעים משקעיים המכוסים בחלקם בזרמי בזלת, היוצרים קרקע פורייה הידועה בכינויה "אדמה סגולה".
שטח זה היה בעבר מכוסה ברובו ביער האטלנטי, כאשר יער ארוקאריה ומישורי סראדו תופסים כיום חלק ניכר ממנו.
הרמה המרכזית – ממוקמת במרכז ברזיל, וכוללת תצורות משקעיות וגבישיות.
בעבר כ־85% מהאזור כוסו בצמחיית סראדו, אך כיום שרדו ממנה רק חלקים מצומצמים.
ההילולה 2 – החתונה הוא סרט קולנוע קומי ישראלי, המשמש כהמשכון לסרט "ההילולה" המבוסס על סדרת הטלוויזיה "שנות ה-90", המהווה ספין אוף של הסדרה "שנות ה-80".
הסרט בוים על ידי יריב הורוביץ ושלום אסייג, המככב בתפקיד הראשי כפרוספר אסייג ומשמש כתסריטאי נוסף לצד אור כהן.
התסריט נערך על ידי עמית ליאור, כאשר התסריטאי הראשי הוא דניאל אסייג, שגם משחק בסרט בתור שלום אסייג.
הסרט הופק בעקבות הצלחת הסרט הקודם, כשצפו בו כ-700 אלף צופים.
צילומי הסרט התרחשו בנובמבר ובדצמבר 2024 על ידי אוריאל סיני, כאשר רובו צולם בטביליסי, עיר הבירה של גאורגיה.
הסרט הופק על ידי סרטי יונייטד קינג, יואב גרוס הפקות ושלום אסייג הפקות, כאשר דרכן הפיקו בהתאמה את הפרויקט משה אדרי, לאון אדרי, יואב גרוס ושלום אסייג.
הסרט באורך מלא של כ-95 דקות, והוא יצא לבתי הקולנוע ב-12 ביוני 2025.
הסרט נמצא במקום ה-76 כיום (יחד עם "קומפוט נעליים" ו-"בופור") ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים, בעל 300,000 צופים.
קודמו, "ההילולה", ממוקם במקום ה-16 כיום באותה רשימה.
ביום הולדתה ה-40, אירמה מקבלת הצעת נישואין, שמובילה את פרוספר, המשפחה והחברים לחגוג בגאורגיה.
אך במקום חגיגה נוצצת, הם מתמודדים עם מבחני גיור, הימורים, חובות, מסעות בלתי צפויים ואיומים בלתי פוסקים המסכנים את החתונה.
אוולין הגואל – ליליאן אסייג
עפר שכטר – גידי (פריזר) בודנהיימר
דניאל אסייג – שלום אסייג
שלומי קוריאט – מרדכי (מורדי) אוחנה
אריק משעלי – מרסל אוחנה
אוראל צברי – ציון קורקוס
גרא סנדלר – ממוקה חונדיאשווילי
הרצל טובי – יהושע "שוקי" חלבי
עדי אלון – מנחם (מני) אסייג
לירז עוזרי – אמונה קורקוס, אשתו השנייה של ציון.
שרלין חזיזה – אילנה בודנהיימר-אסייג
רמי קאשי – פרדי "פלאברה" עובדיה
דובר קוסאשווילי – דדה מרבי חונדיאשווילי
יפה לוי – רחל (רשל) עובדיה-טוויטו
הסרט "ההילולה" יצא לאקרנים בשנת 2023, כשצפו בו כ-700 אלף צופים, והוא ממוקם במקום ה-16 ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
הסרט מבוסס על סדרות הטלוויזיה "שנות ה-80" ו"שנות ה-90" ששודרו ברשת 13. בעקבות הצלחת הסרט, ב-18 ביולי 2023 שלום אסייג הכריז שאם הסרט יגיע למיליון צופים יצולם לו המשכון במרוקו.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, שלום אסייג שינה את סיפר הסרט, מפני שהמצב במרוקו היה לא בטוח ובוטלו הטיסות לשם.
הוא החליט שהסיפור החדש יתרחש בגאורגיה, בה צולמה הסדרה "פטריק" בכיכובו.
הצילומים זזו מפני שענבל גלאם הייתה בהיריון.
במהלך הצילומים יריב הורוביץ, שביים את הסרט לצד שלום אסייג, וסיני לא הסתדרו ביניהם, לכן הוחלט לפטר אותם מההפקה.
ב-15 במאי 2025 יצא שיר הנושא של הסרט, "חתונה מתונה", אשר כתבו, הלחינו וביצעו דניאל אסייג ועדי אלון, שגם משחקים בסרט.
דניאל אסייג הוא גם התסריטאי הראשי של הסרט.
הקרנת הטרום-בכורה של הסרט התרחשה ב-10 ביוני 2025, כאשר ב-12 ביוני הסרט יצא לאקרנים.
הסרט יצא לאקרנים יום לפני מבצע עם כלביא, שבעקבותיו בתי הקולנוע נסגרו.
עם סיום ההגבלות, הסרט המשיך להיות מוקרן באקרנים, כאשר בשבוע הראשון צפו בו 100 אלף צופים.
ב-6 באוגוסט 2025 נודע כי צפו בסרט 300 אלף צופים.
אבי לודמיר כתב באתר "סרוגים" שהסרט מצליח להתעלות על הקודם, שהוא מהיר וצילומו איכותי.
הוא שיבח את הקומדיה, אך טען "לפעמים הוא נופל לקלישאות ולפעמים לא, אבל זה לא רלוונטי כשהסרט מצחיק וכיף".
שמוליק דובדבני ציין באתר "ynet" שהסרט "תקוע עמוק בעידן שבו מבטאים היו אמורים להצחיק", וסיכם ש"הוא בפירוש לא עלבון לקולנוע הישראלי".
תומר קמרלינג קבע באתר "מאקו" שהסרט "איום ונורא", "הכתיבה עצלה", "הדמויות מוגזמות" ו"שלמרות הפוטנציאל הקומי - הוא פשוט לא מצחיק".
עידן בן חמו כתב באתר "רשת 13" שההחלטה להפוך את דמותו של מורדי למשנית "עלולה לאכזב לא מעט מהצופים", כמו כן הוא שיבח את הרפרנסים לסרטים "בדרך לחתונה עוצרים בווגאס" ו"הישראלים".
אבנר שביט כתב באתר "וואלה" שהסרט "נמשך רק כשעה וחצי ובכל זאת יש בו אינספור התרחשויות".
עוד הוא ציין שהסרט "מושקע, מהנה ומעניין", ושרגעי השיא שלו "מתכתבים באופן מובהק" עם הסרטים "חגיגה בסנוקר" ו"חתונה מאוחרת".
כשנשאל שלום אסייג אם יופק לסרט המשכון, הוא ציין שהוא שואף להפיק את הסרט שעלילתו תוכננה להיות במרוקו.
ההיכל האולימפי או אולימפיהאלה הוא אולם ספורט באינסברוק, אוסטריה.
אולם הספורט נבנה ב-1961–1963 תחת האדריכל האנס בוחייינה.
המבנה, שנפתח באופן רשמי ב-9 בנובמבר 1963, שופץ והורחב מספר פעמים נוספות, ב-1976 ו-2001–2005. האולם מספק מקומות ישיבה ל-8,000 צופים ביציעים ול-4,000 צופים במגרש המשחקים.
האולם אירח את תחרויות ההחלקה האמנותית על הקרח וההוקי קרח באולימפיאדת אינסברוק (1964) ואולימפיאדת אינסברוק (1976).
כמו כן, אירח את תחרויות ההחלקה האמנותית על הקרח וההחלקה המהירה על הקרח במסלול קצר באולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012).
כמו כן, האולם אירח את אליפות העולם בהוקי קרח לשנת 2005 , אליפות אירופה בכדוריד לשנת 2010, לשנת 2011 ואליפות אירופה בכדוריד נשים לשנת 2024 .
ההיסטוריה המטורפת של העולם הוא סרט קולנוע משנת 1981 שבוים ונכתב על ידי מל ברוקס, שגם שיחק בו בחמישה תפקידים ראשיים: משה, קומיקוס פילוסוף הסטנד-אפ, תומאס דה טורקמדה, המלך לואי ה-16 וז'אק לה גרסון דה פיס.
בשנת 2023 הופצה סדרת טלוויזיה המשמשת לסרט כהמשך, בשם "ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2".
הסרט מהווה פרודיה על ז'אנר הסרטים התקופתיים ההוליוודי.
הוא מורכב מארבעה חלקים נפרדים שכל אחד מציג ולועג לתקופה אחרת בהיסטוריה האנושית, ולדימויים המקובלים שלה בקולנוע.
כך למשל בחלק המציג את האימפריה הרומית הם לועגים לבלבול בינה לבין יוון העתיקה בהצגת מודלים יוונים מובהקים, כגון דרכמות.
ארבעת החלקים הם: שחר האדם, תקופת האימפריה הרומית, האינקווזיציה הספרדית והמהפכה הצרפתית.
בנוסף לכך ישנו קטע קצר יותר, המכונה הברית הישנה, שמציג את גרסתו ההומוריסטית של ברוקס למעמד הר סיני.
בסופו של הסרט מופיע קדימון להיסטוריה של העולם: חלק שני, המציג הלוויה ויקינגית, היטלר על הקרח, ויהודים בחלל.
קדימון זה נחשב למהתלה, מכיוון שרובו של ה"קדימון" מכיל בדיחות ויזואליות.
המנגינה עבור "יהודים בחלל" מוחזרה לאחר מכן על ידי ברוקס עבור הקטע המוזיקלי "גברים בגטקעס" בסרטו "רובין הוד: גברים בגטקעס".
אורסון ולס מופיע בקולו הרציני כקריין.
בין השאר מופיעים בסרט גם יו הפנר ובארי לוינסון.
הברוקלין דודג'רס היא קבוצת בייסבול אמריקאית שהייתה פעילה במייג'ור ליג בייסבול בין השנים 1884 ל-1957. בסוף התקופה עברה הקבוצה לעיר לוס אנג'לס והמשיכה כקבוצת הלוס אנג'לס דודג'רס.
שמה של הקבוצה נובע מן המילה האנגלית Dodged-התחמקות ומתייחס להולכי הרגל המתחמקים מקרוניות הנוסעים באזור ברוקלין.
הדודג'רס שיחקו בשני אצטדיונים בדרום ברוקלין, (Washington Park & Eastern Park) לפני שעברו ב-1913 לאבטס פילד השוכן בקראון הייטס.
הקבוצה ידועה בכך שהייתה הקבוצה הראשונה שהחתימה שחקן שחור (ג'קי רובינסון ב-1947).
המהלך היה אירוע מכונן מבחינת שילוב השחורים בספורט וזכויות האדם בארצות הברית.
לברוקלין היו מספר קבוצות בשנות ה-50 של המאה ה-19. שמונה מתוך 16 הקבוצות של הליגה הראשונה (National Association of Base Ball Players) הגיעו מאזור ברוקלין.
ברוקלין עזרה בהפיכת הבייסבול למסחרי, דוגמה לכך ניתן להביא בשלושה משחקי אול-סטאר בין ניו יורק לברוקלין שהיוו את המשחקים הראשונים אליהם נדרש תשלום על-מנת להיכנס.
השנים המוקדמות של ברוקלין דודג'רס
הקבוצה שכיום ידועה כדודג'רס נוסדה בתחילה כברוקלין גרייס בשנת 1883 על ידי אייל הנדל"ן וחובב הבייסבול צ'רלי ביירן אשר שכנע את גיסו ג'וסף דויל ואת בעל הקזינו פרדיננד אבל לעזור לו בהקמת הקבוצה.
ביירן הקים בשדרה החמישית יציע בשם Washington Park על שמו של ג'ורג' וושינגטון.
הברוקלין גרייס שיחקו בתחילה בליגה הבינלאומית ((International League (IL).
במשחק הראשון אשר נערך ב-12 במאי 1883 מול טרנטון הגיעו 6000 אוהדים.
בסוף אותה עונה זכו הברוקלין באליפות הליגה לאחר לקיחת מספר שחקנים ממועדון קמדן-מריט שהתפרק.
בסוף אותה שנה הוזמנו הברוקלין גרייס להצטרף לליגת האגודה האמריקנית ((American Association (AA).
אחרי זכייה באליפות הליגה (AA) בשנת 1889, עברה הקבוצה לנשיונל ליג שם זכתה באליפות הליגה בשנת 1890 אולם סיימה בתיקו עם לואיוויל קולונלס במשחקי הוורלד סיריס.
בשנת 1899 התאחדה הקבוצה עם הבולטימור אוריולס כאשר מנג'ר הבולטימור, נד הנלון נהפך למנג'ר הקבוצה וצ'ארלס אבטס נהיה לבעל הקבוצה.
שם הקבוצה ברוקלין טרולי דודג'רס (Brooklyn Trolley Dodgers) נטבע בשנת 1895. במהלך אותה עונה שיחקה הקבוצה באצטדיון ה-Eastern Park וזאת לאחר שעברה אליו בשנת 1891 מאצטדיון ה-Washington Park שנהרס במהלך שרפה.
חלק מן המקורות דיווחו בטעות כי השם "Trolley Dodgers" מתייחס להולכי הרגל המתחמקים (Dodged) מן קרוניות הנוסעים (Trolley) המהירות שנוסעות בשני צדדי האצטדיון על אף שבפועל לא היו סביב האצטדיון קרוניות נוסעים פעילות והגישה אליו וממנו נעשתה באמצעות מסילת ברזל.
השם עצמו "Trolley Dodgers" מתייחס לסכנה ולהתחמקות של הולכי הרגל מן קרוניות הנוסעים בכל אזור ברוקלין וזאת במיוחד לאחר שהקרוניות עצמן נהפכו לחשמליות בשנת 1892 ובכך נהיו למהירות ומסוכנות יותר.
השם עצמו קוצר תוך זמן קצר לברוקלין דודג'רס.
באותה תקופה המשיכו האוהדים והעיתונאים לקרוא לקבוצה במספר כינויים ושמות נוספים פרט לדודג'רס, כאשר השם הרשמי של הקבוצה היה "מועדון הבייסבול של ברקולין" (Brooklyn Base Ball Club).
הקבוצה עצמה לא השתמשה בדודג'רס כשם רשמי עד שנת 1932 במהלכה החלו שחקני הקבוצה ללבוש במשחקים בייתים חולצות עליהן מופיעה המילה דודג'רס.
בשנת 1933 הוסף השם גם עבור החולצות של משחקי החוץ.
היריבות בין הדודג'רס לג'ייאנטס היא בת יותר ממאה שנים.
זה התחיל כאשר הדודג'רס והג'איינטס התמודדו ראש בראש על אליפות בשנת 1899, כאשר הדודג'רס מייצגים את אזור ברוקלין של ניו-יורק ואילו הג'ייאנטס מייצגים את ניו-יורק סיטי ומנהטן.
לאחר ששתי הקבוצות עברו למדינת קליפורניה בשנת 1957 היריבות נשארה בין לוס-אנג'לס דודג'רס לסן-פרנסיסקו ג'איינטס.
במרבית המחצית הראשונה של המאה ה-20 לא הועסקו שחקנים שחורים על ידי קבוצות בייסבול מקצועניות מן המייג'ור-ליג.
במקביל התנהלה ליגה של שחורים, אולם מרבית השחקנים שם לא זכו להזדמנות להופיע מול קהל לאומי.
ג'קי רובינסון היה השחקן השחור הראשון אשר שבר את מחסום הגזע שחתם בקבוצת הברוקלין דודג'רס.
הופעתו הראשונה הייתה ב-15 באפריל 1947. הסיבה המרכזית לכך שרובינסון הוחתם הייתה בזכות מאמציו של המנג'ר-ג'נרל של הקבוצה, בראנץ' ריקי.
המוטיבציה מאחורי המהלך של ריקי נובעת בעיקר מסיבה מוסרית, אולם נהוג להניח שהיו לו גם מניעים כלכלים מאחורי ההחתמה של רובינסון.
רובינסון עצמו מעבר לכישורי המשחק שלו היה בעל אישיות חזקה, תואר מאוניברסיטה ודרגת קפטן בצבא.
דבר זה נלקח בחשבון מאחורי ההחתמה מכיוון שההנחה הייתה שבתחילת הדרך רובינסון עצמו יהיה נתון לביקורת גוברת מקרב הקהל, השחקנים והתקשורת בשל צבע עורו דבר שעלול לגרום לבעיות עבור שחקנים עם מבנה אישיות חלש יותר.
הכנסתו של רובינסון לקבוצה הובילה את הדודג'רס לשינוי המיקום בו עשו את אימוני טרום העונה.
לפני 1946 הדודג'רס התאמנו בטרום עונה בג'קסונוויל, פלורידה.
לאחר ההחתמה של רובינסון סירב בעלי האצטדיון, לאפשר לדודג'רס לערוך שם משחק ראווה להתאמן שם בהתבסס על חוקי ההפרדה שהיו מונהגים במקום באותה תקופה.
לבסוף לאחר שעוד מספר אצטדיונים באזור סירבו, בעלי האצטדיון שנמצא בחוף-דייטונה, פלורידה הסכימו לאפשר משחק של הדודג'רס בהשתתפות ג'קי רובינסון.
בשנה שלאחר מכן, 1947, הקבוצה ערכה את אימוני טרום העונה של בהוואנה, קובה.
על אף שבשנים בין 1948 ל-2008 נערכו אימוני טרום העונה באצטדיון הולמן הנמצא בחוף וורו, פלורידה, ניתן לאצטדיון המצוי בחוף-דייטונה את השם "אצטדיון ג'קי רובינסון" מתוך הוקרה על המעשה.
אירוע זה היה תחילת שילובם של שחורים בליגות הספורט המקצועניות בארצות הברית ואירוע מכונן בהיסטוריה האמריקאית מבחינת זכויות אדם.
רובינסון היה שחקן בעל יכולות גבוהות, היה מועמד לשחקן רוקי השנה, פרס שכיום קרוי על שמו.
הנכונות של הדודג'רס לשלב שחקנים שחורים בזמן שמרבית הקבוצות האחרות סירבו, היוותה תפקיד מרכזי בהצלחת הקבוצה בין השנים 1947–1956. רובינסון עצמו היה השחקן האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר להיכל התהילה של הבייסבול בשנת 1962.
בשנת 2013 יצא הסרט 42 המבוסס על סיפורו של ג'קי רובינסון.
אחרי תקופת המדבר בשנות ה-20 וה-30 של המאה הקודמת, הדודג'רס נבנו להתמודדות על התואר על ידי הג'נרל מנג'ר לארי מקפאייל והבא אחריו בראנץ' ריקי.
הדודג'רס הצליחו בשנות להגיע לסדרת הגמר בשנים 1941, 1947, 1949, 1952 ו-1953 כאשר בכולן הן הפסידו לניו יורק יאנקיס.
ההפסד בכל אותן שנים במהלך סדרת הגמר גרם לאכזבה בקרב אוהדי הקבוצה שטבעו את הביטוי שישמש כסלוגן הלא-רשמי של הדודג'רס: "חכו עד שנה הבאה!" ("Wait 'til next year!").
על אף שבאותה תקופה הדודג'רס נהנו מהצלחה חלקית, בשנת 1951 הם נפלו לאחת מן ההתמוטטויות הגדולות ביותר בהיסטוריית הבייסבול.
ב-11 באוגוסט 1951 הובילו הברוקלין את הנשיונל ליג בהפרש עצום של ½13 משחקים על פני יריביהם הג'ייאנטס.
בעוד הדודג'רס הלכו למאזן של 22–26 מאותה תאריך עד לסוף העונה, הצליחו הג'ייאנטס לנצח 37 מתוך 44 המשחקים שנותרו להם כולל ניצחון רצוף של שבעת המשחקים האחרונים בעונה.
בסיום העונה ניצבו הג'ייאנטס והדודג'רס בתיקו צמוד על המקום הראשון, דבר שאילץ סדרה של הטוב משלוש בין הקבוצות על מנת להכריע.
הג'ייאנטס ניצחו במשחק הראשון בתוצאה 3-1. במשחק השני הביסו הדודג'רס בתוצאה של 0–10. במשחק השלישי והמכריע נראה שהברוקלין בדרך לניצחון בעת שהובילו 2–4 בתחילת הסיבוב התשיעי, עם זאת הצליח שחקן הג'ייאנטס, בובי ת'ומסון לחבוט הום-ראן שהביאה שלושה רצים של הג'ייאנטס הביתה ועל ידי כך לזכייה של הג'ייאנטס באליפות הנשיונל ליג.
חבטת ההום-ראן של בובי ת'ומסון זכתה לכינוי ה"יריה שנשמעה מסביב לעולם" ("Shot Heard 'Round The World").
בשנת 1955 ביטוי "חכו לשנה הבאה!" זכה לשימוש מעשי.
הברוקלין דודג'רס ניצחו בסדרת הגמר את הניו יורק יאנקיס בשבעה משחקים.
בעיקר זכור מהסדרה היא נקודת הניצחון שנעשתה במשחק השביעי.
הנקודה נעשתה על ידי פסילה כפולה באמצעות תפיסה מרהיבה של הכדור על ידי סנדי אמורוס (שרף את החובט יוגי ברה) וזריקת הכדור לעבר התחנה הראשונה שם נשרף שחקן היאנקיס גיל מקדונלנד.
המהלך שמר על הובלת הדודג'רס בתוצאה 0–2. בשנה שלאחר מכן הפסידו הדודג'רס את האליפות ליאנקיס גם כן בסדרה של שבעה משחקים.
בשנת 1950 נהפך איש העסקים והנדל"ן וולטר אומאלי לבעל הרוב מבין הנהלת הדודג'רס לאחר שקנה את החלק בבעלות המשותפת של בראנץ' ריקי ואת העזבון של ג'ון ל.
במשך תקופה ארוכה עמל אומאלי על הניסיון של קניית חלקת אדמה חדשה בברוקלין בה יוקם אצטדיון חדיש יותר מן Ebbets Field שהיה ישן ולא התאים עבור אירוח משחקים יותר.
רכז הבנייה של ניו יורק סיטי, רוברט מוזס, ביקש לכפות על אומאלי לקנות אדמה באזור פארק פלאשינג מדוז (האזור בו הוקם לבסוף אצטדיון שיי) ושהאצטדיון יהיה בבעלות העירייה ולא בבעלות פרטית של אומאלי.
לאחר שאומאלי הבין שהוא לא יוכל לקנות חלקת אדמה באזור ברוקלין עבור האצטדיון, הוא התחיל לשקול העתקה של מיקום של הקבוצה.
באותה תקופה החלה התפתחות התעופה האזרחית לאחר מלחמת העולם השנייה, דבר שגרם לכך שמיקום הקבוצות לא הוגבל יותר על פי מסלולי מסילות הרכבת ואפשר לקבוצות להתמקם במקומות רחוקים יותר כגון מערב קליפורניה תוך כדי שמירה על זמני לוח המשחקים הצפוף.
כאשר השתתפו פקידי לוס-אנג'לס בסדרת הגמר ב-1956 תוך כדי חיפוש קבוצה שתעבור לעיר המלאכים, הם אפילו לא היו בכיוון של פנייה לדודג'רס.
המהלך המתוכנן שלהם היה לפנות לקבוצת Washington Senators (אשר לבסוף בשנת 1961 עברה לבלומינגטון, מינסוטה ונהפכה לקבוצת מינסוטה טווינס).
באותו זמן חיפש אומאלי פתרון לבעיית קניית האדמה באזור ברוקלין תוך כדי שהוא מזמין את הפקידים מלוס אנג'לס לשיחה על אפשרות מעבר קבוצה.
לוס אנג'לס הציעה לו את מה שניו יורק התנגדה לו: סיכוי לקניית אדמה והקמת אצטדיון בבעלות פרטית תוך כדי שכל בקרת הכספים תהיה תחת פיקוחו.
כמו הדודג'רס, בעלי הג'איינטס, הוראס סטונהאם, נתקל בקושי דומה במציאת מיקום לבניית אצטדיון חדש שיחליף את האצטדיון הישן של הקבוצה – Polo Grounds.
סטונהאם שקל בהתחלה להעביר את הג'איינט למיניאפוליס אולם שוכנע לבסוף להעתיק את מיקום הקבוצה לסן פרנסיסקו דבר ששמר על היריבות בין הקבוצות לאחר מעבר הקבוצות מן מדינת ניו יורק.
הברוקלין דודג'רס ערכו את משחקם האחרון ב-Ebbets Field ב-24 בספטמבר 1957, במשחק עצמו גברה הדודג'רס בתוצאה 0–2 על פיטסבורג פיירטס.
ב-18 באפריל 1958, התקיים במשחק הראשון של הלוס אנג'לס דודג'רס בלוס אנג'לס כאשר הם מנצחים בתוצאה 5–6 את הג'ייאנסט שעברו מניו יורק לסן פרנסיסקו והנפכו לסן פרנסיסקו ג'איינטס.
המשחק נערך בלוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום אל מול קהל שהכיל 78,672 אוהדים.
בשנת 2007 יצא הסרט הדוקומנטרי Brooklyn Dodgers: Ghosts of Flatbush, הסרט מתאר את ההיסטוריה של הדודג'רס מן הימים המוקדמים ועד המעבר ללוס אנג'לס.
בסרט עצמו נטען שאומאלי עצמו היה כה שנוא על ידי אוהדי הדודג'רס לאחר המעבר לקליפורניה כך שנאמר: "אם תשאל אוהד ברוקלין דודג'רס, יש לך אקדח רק עם שני כדורים ואתה באותו חדר עם היטלר, סטלין ואומאלי במי תירה?
הסרט 42 שיצא לאקרנים בשנת 2013 מתאר את חייו של ג'קי רובינסון.
הסרט הדוקומנטרי Brooklyn Dodgers: Ghosts of Flatbush, שיצא בשנת 2007 מתאר את ההיסטוריה של הדודג'רס מן הימים המוקדמים ועד המעבר ללוס אנג'לס.
הספר The Boys of Summer שנכתב על ידי רוג'ר קאהן ופורסם בשנת 1972 מתאר את קבוצת הברוקלין דודג'רס מן השנים המוקדמות ועד הזכייה ההיסטורית באליפות בשנת 1955.
ההיסטוריה של המחר הוא ספר מדע פופולרי מאת פרופסור יובל נח הררי מהחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים שיצא לאור בהוצאת דביר בשנת 2015.
כמו בספרו הקודם, קיצור תולדות האנושות, בוחן הררי את מהלך ההיסטוריה תוך תיאור של השתלשלות האירועים ועוסק בחוויה האנושית האינדיבידואלית ובסוגיות אתיות העולות מן ההיסטוריה.
"ההיסטוריה של המחר", בניגוד לקודמו, עוסק יותר ביכולות שפיתח האדם (הומו ספיינס) לאורך שנות קיומו, ביסוס מעמדו כחיה השולטת בעולם ומנסה לצייר תמונה עתידית באשר להמשך קיומו של המין האנושי, אם בכלל.
במהלך הספר נבחנים גם היבטים פילוסופיים רבים כמו החוויה האנושית, אינדיבידואליות, הרגש האנושי ותודעה.
כמו כן, מציג הספר תמונה עכשווית באשר ליכולותיו והישגיו של האדם.
הספר זכה בפרס יאן מיכלסקי לשנת 2018.
מאז המהפכה הלשונית (או הקוגניטיבית, שיצרה מודרניות התנהגותית) לפני כ-70,000 שנים - חיים בני האדם ב"סדרים מדומיינים" דוגמת מדינות, גבולות, דת וכסף.
את כולם יצר האדם כדי לאפשר שיתוף פעולה רחב היקף בין פרטי בני האדם השונים.
יכולתו הכבירה של האדם לתת משמעות למעשיו ולמחשבותיו אפשרה לו להגיע להישגיו הרבים.
הומניזם, פולחן האדם, שיסד האדם בעצמו ואשר העמיד את האדם ורצונותיו בראש סדר העדיפויות העולמי תוך ביסוס מעמדו כחיה השלטת בעולם הוא הדת (לפי הגדרתו של הררי לדת) השלטת החל מהמאה ה-20.
הדת ההומניסטית מחולקת למספר זרמים: הליברליזם, הסוציאליזם וההומניזם האבולוציוני.
זרמים אלו נלחמו זה בזה (מלחמות העולם) אך הליברליזם נטל את הבכורה רק בשלהי המאה ה-20.
מחקרים עדכניים במדעי החיים, לדבריו של הררי, מערערים את יסודות ההומניזם ומטילים ספק בקיומם של נשמה, אני ורצון חופשי.
לדבריו, בני האדם הם לא יותר מ"אלגוריתמים ביוכימיים" עם תודעה.
האיום שיש לקדמה הטכנולוגית על האדם וההומניזם והעמדת שאלות לגבי המשך יכולתו של האדם לתת משמעות לחייו בתנאים החדשים שנוצרים וכן באה לנבא את החלפתו ההולכת וקרבה של האדם (הומו ספיינס) באדם-על או אדם-אל (הומו דאוס) אשר ניחן ביכולות על-אנושיות כחיי נצח, ובתודעה רחבה יותר.
ההיסטוריה הסודית של המונגולים (במונגולית: , Монголын нууц товчоо) הוא המקור הספרותי הקדום ביותר הידוע למחקר המודרני, אשר השתמר בשפה המונגולית.
הטקסט חובר במאה ה-13, כאשר רובו נכתב, ככל הנראה, בין השנים 1227 ל-1228. החיבור נכתב עבור משפחת המלוכה המונגולית על ידי מלומד או מלומדים מונגוליים בני שבט בורז'יגין (שבטו של ג'ינגיס חאן) שזהותם אינה ידועה ונשמרה בסוד.
"ההיסטוריה הסודית" כתובה במונגולית תיכונה בתעתיק אויגורו-מונגולי, ונחשבה אבודה, עד שעותק שלה נתגלה מחדש בבייג'ינג במאה ה-19 על ידי נזיר מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
מלבד היותה ביוגרפיה אותנטית של ג'ינגיס חאן, "ההיסטוריה הסודית של המונגולים" היא מקור חשוב להבנת מציאות חיי הנוודים של מונגוליה במאה ה-13, כמו גם ללימוד אלמנטים מיתיים ופולקלוריים בתרבותם.
"ההיסטוריה הסודית של המונגולים" מחולקת ל-12 פרקים.
רובו של הטקסט מוקדש לסיפור חייו של החאן הגדול – עלייתו לגדולה, כיבושיו ואופן שלטונו – דגש נרחב ניתן למבנה הארגוני של האימפריה ולרשימות היררכיות של נושאי תפקידים.
לצד אלו, החיבור מתאר גם את המקורות וההיסטוריה של שבט הבורז'יגין, חלקם דמיוניים, והפרק האחרון בחיבור עוסק בתקופת שלטונו של בנו של ג'ינגיס – אוגדיי חאן.
מלבד היות החיבור ביוגרפיה של החאן הגדול, היא מתפקדת גם כמעין "יומן חצר" עבור שושלת המלוכה המונגולית, שמטרתו לחנך את יורשי העצר.
הבלעדיות של נמעניה – בני משפחת המלוכה, משתקפת בין היתר בעובדה שמתוארים בה אירועים מסוימים שקשורים בחייו של ג'ינגיס חאן ונתפסים כלא ראויים או פוגעניים כלפי המוסר והערכים המונגוליים, כמו התנהגות לא נאותה של אביו של טמוג'ין, השפלתו של החאן לעתיד וסכסוכים קטנוניים בין יורשיו.
יש להניח שאירועים מעין אלה היו נערכים אל מחוץ לטקסט אם היה מיועד לתפוצה רחבה.
רשימות גנאלוגיות הקשורות במוצאו של טמוג'ין, היסטוריה שקודמת ללידתו וילדותו וסיפורי פולקלור הנוגעים לה או לשבט.
נעוריו של טמוג'ין, דגש ניכר על ההתעמרות שהוא ובני משפחתו סובלים מידי בני מרקיט (Merkit) – בראש ובראשונה – חטיפת בורטה (Borte) אשתו הצעירה וההרה.
טמוג'ין מקבל סיוע ולוחמים ממנהיגים מקומיים, משיב לידיו את בורטה ומשמיד את בני המרקיט.
מנהיגים רבים נשבעים אמונים לטמוג'ין ומעניקים לו את השם "ג'ינגיס חאן".
ג'ינגיס חאן מסתכסך עם חברו איתו כרת ברית דמים – ג'אמוקה (Jamuqa).
ג'ינגיס חאן וטוגרול ה"וונג חאן" (Ong Khan), מנהיג שבט החריידים נלחמים בטטרים.
ג'ינגיס חאן משמיד את הטטרים, מסייע לאונג חאן, וחומק ממזימתם של בניו הקנאים של הוונג חאן ללכוד אותו.
ג'אמוקה ובניו של הוונג חאן מסיתים את הוונג חאן כנגד טמוג'ין והללו יוצאים לתקוף אותו.
הוונג חאן המובס נמלט משדה הקרב ונהרג על ידי שומר בן שבט הנאימן (Naiman) שטעה בזיהויו או שסירב להאמין לו כשהלה הזדהה.
ג'ינגיס חאן לוכד את ג'מוקה ומוציאו להורג.
ג'ינגיס חאן גומל טובות לאלופיו הנאמנים ומחלק תחומי אחריות, בפרט בתחום הפיקוד על הצבא והמשמר הקיסרי.
טמוג'ין מפרט הנחיות ללוחמי המשמר הקיסרי.
המונגולים מכניעים שבטים נוספים ומטמיעים אותם באימפריה.
דגש מיוחד ניתן להבסתם של "שבטי היער" ו"עם תשע הלשונות".
כיבושים נרחבים של הצבא המונגולי ברחבי סין, סארטול (ח'ווארזם), הסהר הפורה ורוסיה.
מסע נקמה בממלכת הטנגוט (tangqut).
אחרי ביזת ממלכתם ושעבודם של הטנגוט, ג'ינגיס חאן מת ואת מקומו תופס בנו, אוגדיי חאן, אשר ממשיך יחד עם אחיו ומפקדי הצבא במסעות הכיבושים.
אין ודאות במחקר לגבי התאריך המדויק בו החלה והסתיימה כתיבת הטקסט, אולם הדעה הרווחת נוקבת בשנים 1227–1228 כשנות כתיבתו של רוב הטקסט, בעיקר החלקים בו שמתארים את חייהם של אבותיו של ג'ינגיס חאן וחייו שלו עצמו.
החלק השני, שמתאר את מותו של טמוג'ין ואת שלטונו של בנו – אוגדיי חאן, נכתב כנראה בין השנים 1228 ועד 1258 או מאוחר יותר.
בסוף "ההיסטוריה הסודית של המונגולים" מופיעה הפסקה הבאה, עליה הסתמכו רוב המלומדים בבואם להעלות השערות לגבי תארוך "ההיסטוריה": "סיימנו לכתוב [את החיבור] בזמן הקורילטאי [אספה גדולה של ראשי השבטים], בשנת העכברוש ובחודש האייל כאשר הארמונות הוקמו בדוֹלוֹאַנבּוׂלְדָאק שבקוׂדֶאֶה-אראל על נהר קֶלוּרֵן בין שני [מקומות שנקראים] שילגינצֵ'ק ".
הקורילטאי הראשון נערך ב-1206, ובו בחרו המונגולים את טמוג'ין כחאן הגדול.
האספה הגדולה הבאה נערכה כמעט בוודאות ב-1228, בקוׂדֶאֶה-אראל שבמזרח מונגוליה, ובה בחרו ראשי השבטים את אוגדיי-חאן כחאן הגדול.
עובדות אלו מאששות את הסברה שהחלק ב"היסטוריה הסודית" שעוסק בחייו של טמוג'ין אכן נכתב במהלך השנה.
מלומדים אחרים טוענים שכתיבת ההיסטוריה הסתיימה ב-1240, שנת העכברוש הבאה, בתקופת שלטונו של אוגדיי חאן (שלט בין 1228 ל-1241), היות שמותו לא מוזכר בה ושאזכור הקורילטאי הוא אנאכרוניזם, שכן באותה שנה לא נערכה אספה גדולה.
היות שההיסטוריה הסודית של המונגולים דנה באירועים שהתרחשו במהלך תקופת שלטונו של אוגדיי-חאן, חזקה עליה שנכתבה לפחות בחלקה במועד מאוחר יותר משנת 1228 – שנת מותו של ג'ינגיס-חאן.
זהות המחבר אינה ידועה, אבל הוא השתייך ככל הנראה לשבטו של ג'ינגיס חאן, הבורז'יגין.
לפי המסורת, רק לבן השבט הותר לתעד את ענייני השבט.
בניגוד לחיבורים היסטוריים רבים, "ההיסטוריה הסודית של המונגולים" כתובה בגוף ראשון מנקודת המבט של המתעד.
ידוע שכל חאן מונגולי החל מתקופתו של ג'ינגיס חאן נהג להזמין חיבור שמתעד את האירועים ההיסטוריים החשובים בתקופתו, אולם "ההיסטוריה הסודית" היא החיבור היחיד מעין זה ששרד.
הדעה המקובלת היא שגם בתקופת שלטון שושלת יואן המונגולית בסין, שהעתיקה את מרכז הכוח של האימפריה המונגולית מחרחורין לבייג'ינג, המונגולים השאירו את החיבור במקום סודי במולדתם, היכן שנמצאו אלמנטים קיסריים חשובים נוספים כמו קברות החאנים, סמלי האימפריה ומסמכים שלטוניים אחרים.
זמן מועט אחרי נסיגת המונגולים מסין ב-1368, הגיע עותק של החיבור ממונגוליה לממלכה הסינית בה שלטה שושלת מינג אשר ירשה את שושלת יואן המונגולית.
במהלך המאות שאחרי המאה ה-13 אבד הטקסט, עד אשר נתגלה עותק מקורי של החיבור במאה ה-19. בשנת 1866 התגלה בבייג'ינג, על ידי נזיר מהמיסיון הרוסי אורתודוקסי, עותק של הטקסט שנכתב בסימניות סיניות.
אותן סימניות ייצגו הגאים של השפה המונגולית מן המאה ה-13, עובדה שהפכה את משימת הפענוח של הטקסט למורכבת.
משך רוב המאה העשרים, הסתירו השלטונות הקומוניסטיים במונגוליה את הטקסט מעיני הציבור בכלל, ומאקדמאים בפרט, מחשש שהם יושפעו בצורה בלתי ראויה מנקודת המבט המיושנת, הלאומית והבלתי סוציאליסטית שלו.
בעקבות מותו של סטלין ב-1953 וקבלתה של מונגוליה לאו"ם בשנת 1961, התרחשה ליברליזציה פוליטית קצרה במונגוליה שאפשרה לזמן מה מחקר גלוי של "ההיסטוריה הסודית של המונגולים".
עם זאת, בעקבות החשש שמדינת הלווין שלהם תבקש להגדיל את עצמאותה או לחזק את קשריה עם סין, פעלו לבסוף השלטונות הקומוניסטיים במונגוליה להשתקת הטקסט והחוקרים אותו כ"גורמים אנטי-מפלגתיים" במהלך שנות ה-60.
בשנות השבעים פוענח המסמך בהדרגה על ידי צוות בפיקוחו איגור דה רכבילץ' – חוקר אוסטרלי שהקדיש עצמו לחקר השפה המונגולית העתיקה, ובשנת 1982 יצא לאור תרגום נוסף בהוצאת הספרים של אוניברסיטת הרווארד.
מאז תורגם הטקסט במספר מהדורות לשפות רבות, בהן אנגלית, יפנית, צרפתית, גרמנית, סינית ורוסית.
ההיסטוריה הסודית, הוא רומן הבכורה של הסופרת דונה טארט, אשר פורסם על ידי אלפרד א.
קנופף ב-1992. הספר הפך לרב מכר, ונכח ברשימת הניו יורק טיימס למשך 13 שבועות.
עלילת הספר מתרחשת בניו אינגלנד, ומספרת את סיפורם של קבוצת חברים שהם סטודנטים ללימודים קלאסיים במכללה עלית פרטית בוורמונט - הדומה למכללת בנינגטון, שם טארט הייתה סטודנטית משנת 1982 עד 1986.
הסיפור הוא "סיפור בלשי הפוך", בו הרצח נגלה בתחילת הספר, ובעצם מטרת הסיפור היא ההבנה איך ולמה הוא קרה, ולא פתרון לתעלומה.
אחד מששת הסטודנטים הוא המספר, ריצ'רד פפן, המעלה כעבור שנים רבות את זכרונותיו מהתקופה.
בפתיחת הספר כבר מסופר על הירצחו של אדמונד "באני" קורקורן, ובמהלך הנרטיב מסופר על הנסיבות וההשפעות של מותו על חברי הקבוצה.
ריצ'רד פפן, המספר, הוא צעיר מעיירה קטנה בקליפורניה.
הוא מגיע ממשפחה ממעמד הביניים-נמוך, עם הורים מנותקים וזועמים.
הוא למד בבית ספר ציבורי בינוני, וכאשר מזדמנת לו מלגה למכללת המפדן, מכללה פרטית בוורמונט, הוא שש להתחיל בפרק חדש ולהתרחק מהמוכר והדל.
ריצ'רד, המתעניין בלימודים קלאסיים, רוצה להמשיך בלימודי היוונית הקלאסית, וכך הוא מכיר את הפרופסור האקסצנטרי לשפות ג'וליאן מורו, אשר השיג מעמד מיוחד במכללה, ומלמד רק קבוצה מובחרת של סטודנטים.
מורו מסכים לצרף את ריצ'רד לקבוצה, ומסביר לו שמשמעות הדבר היא שהוא ילמד כמעט אך ורק אצלו, ויוותר על קורסים אחרים במכללה אלא במקרים מיוחדים.
בעיניו, "מבחר רחב של מרצים הוא פוגעני ומבלבל עבור השכל הצעיר".
אמירה זו, כמו הרבה אמירות שפר של הפרופסור, מתגלה כאירונית, מכיוון שמורו עצמו, בשיטה שכופה על הצעירים שלומדים אצלו, בסופו של דבר גורם לנזק לרבים מתלמידיו.
חבריו של ריצ'רד ללימודים באים כולם מרקע עשיר וממעמד גבוה: הנרי וינטר הוא בלשן מבריק המתרגם טקסטים קלאסיים מיוונית ולטינית.
הנרי נישא לגובה רב, ומאמץ סטייל אנכרוניסטי, כאשר הוא מתלבש בחליפות אנגליות יוקרתיות ונושא עמו מטרייה.
אך הוא אינו קל דעת - הוא המנהיג הבלתי-מוצהר של הקבוצה, והוא מסוכן בכעסו, ומכה קשות חבר בכנופיית אופנועים שהתגרה בו.
פרנסיס אברנאתי הוא הומוסקסואל, שמאמץ גישה קלילה לחיים.
התאומים, קמילה וצ'ארלס מקולי, גם הם מאמצים דימוי רומנטי ואזוטרי, ומנסים להידמות לדמויות מתקופה אחרת.
אך כל הדמויות הציוריות הללו מתחוורות לעומת אדמונד "באני" (ארנבון) קוקורן, בעל האופי המוחצן, ההומור החד, וגישה גזענית ופריווילגית.
באני לוקח את הלימודים פחות ברצינות מאשר חבריו, ומתעקש שהם ישלמו עליו תמיד בכל מצב.
כדי להשתלב בקבוצה, ריצ'רד משקר על מוצאו, ומספר שהוריו אמידים ומצליחים מאוד בתעשיית הקולנוע.
חברי הקבוצה מצד אחד מהווים סוג של אליטה אינטלקטואלית, אך בו זמנית הם מאמצים גישה מתהוללת וכן בדלנית - שותים הרבה, בולעים כדורים, ואינם מכירים תרבות פופולרית או משתתפים באירועים של הקמפוס בו הם לומדים.
החברות השורה בין באני להנרי מבלבלת את ריצ'רד.
מצד אחד, נראה שהנרי בקושי סובל את באני.
מאידך, השניים מודיעים שיבלו יחדיו את חופשת הסמסטר ברומא, על חשבונו של הנרי.
בינתיים, ריצ'רד לוקח עבודה בקמפוס במשכורת זעומה, ומתגורר במחסן, כדי לחסוך כסף ולהתמיד בשקר לגבי אמצעיו ומעמדו.
החורף הוא הקר ביותר בהיסטוריה של ורמונט, וריצ'רד כמעט מת מדלקת ריאות והיפותרמיה.
הוא ניצל על ידי הנרי, שמוצא אותו מאחר שהקדים לשוב מאיטליה.
כאשר חוזרים הסטודנטים ללימודים, ריצ'רד מרגיש שהמתח בין באני ושאר החברים גובר.
בסופו של דבר, פרנסיס והנרי מספרים לו את האמת: במהלך בכחנליה שערכה הקבוצה (ממנה גם באני וגם ריצ'רד הודרו בכוונה), הנרי הרג בשוגג איכר שחי בסמוך לאחוזת משפחתו של פרנסיס.
באני, שחשד לאורך תקופה שאירע שם משהו לא תקין, גילה את האמת כאשר קרא בימונו האישי של הנרי, ומאז הוא סוחט את חברי הקבוצה.
מצידם, החברים כעת רואים בבאני מקור לסכנה, והתנהגותו של באני - שאוהב להקניט ולגרום לחבריו אי נוחות וחוסר ביטחון - לא מועילה למצב.
כאשר החברים כבר אינם יכולים לעמוד בדרישותיו של באני, ומתוך הפחד שילשין עליהם, הם מגיעים למסקנה שעליהם להרוג אותו.
הם מתכננים מספר פעולות ולא מסכימים על ביצוען, אך נאלצים לפעול כאשר בשכרותו, באני מספר לריצ'רד על הריגת האיכר.
הקבוצה אורבת לבאני כאשר הוא יוצא לטיול רגלי ביער, והנרי דוחף אותו מראש צוק למותו.
החצי השני של הספר מתאר את ההשפעה של המעשה על הקבוצה, אשר מביאה להתפרקותה.
העלילה עוקבת אחר המתח הפסיכולוגי, האשמה, והניסיון לשמור על סודיות, בעת שסטודנטים מחוץ לקבוצה מתחילים לדרוש תשובות.
בין אלה נמנית ג'ודי פובי, שהיא גם ספקית הסמים של באני.
החברים מנסים להתנהג כאילו הכל רגיל, ומצטרפים לצוותי החיפוש אחר באני.
בינתיים, צ'ארלס מפתח בעיית שתייה, ומתחיל להתעמר באחותו, קמילה.
פרנסיס מספר לריצ'רד שהתאומים שוכבים אחד עם השנייה.
פרנסיס עצמו מתחיל לחוות התקפי חרדה.
מורו מוצא מכתב ששלח לו בזמנו באני, בו הוא מתחנן לעזרה.
מורו אינו מדווח על הפשע שהוא כעת מבין שאירע, אלא עוזב את המכללה.
דבר זה גורם למצוקה נוספת לחברי הקבוצה, מאחר שאין הם לומדים בקורסים מן המניין, ואין להם איך להשלים את שנת הלימודים שלהם.
ריצ'רד במיוחד מושפע מכך, מכיוון שהוא היחיד מביניהם ללא המשאבים הכספיים לעמוד בתפנית הקשה.
ככל שהקבוצה מתפרקת, על כל אחד מחבריה להתמודד עם בעיותיו לבדו.
הנרי מתחיל מערכת יחסים מינית עם קמילה, ומתגורר עמה, דבר שדוחף את צ'ארלס עמוק יותר לתוך האלכוהוליזם.
הנרי רואה בעזיבתו של מורו אקט של פחדנות וצביעות.
כשצ'ארלס נעצר לאחר תאונה בה נהג שיכור במכוניתו של הנרי, הנרי פוחד שהוא יגלה בטעות משהו מפליל לשוטרים.
אך השפל ביחסים מגיע כאשר צ'ארלס מתפרץ לחדר הפונדק בו מתגוררים הנרי וקמילה, ומנסה להרוג את הנרי באמצעות אקדחו של פרנסיס.
במאבק, הנרי מצליח לקחת מצ'ארלס את האקדח, אך בינתיים גם החברים האחרים הצטרפו למהומה, ובמאבק, צ'ארלס יורה לריצ'רד בבטנו.
בעל הפונדק שומע את הירייה, ופורץ לחדר.
אך בינתיים, הנרי מנשק את קמילה לשלום, ויורה בעצמו.
לפני שנופח נשמתו, הנרי מסביר שאינו מוכן לוותר על העקרונות שאימץ ממורו, למרות שמורו עצמו בגד בהם.
הוא מחפה על מעשו של צ'ארלס ולוקח את האשמה על הפגיעה בריצ'רד.
התאבדותו מאששת בעיני המשטרה שאכן הוא היורה.
עם מותו של הנרי, הקבוצה מתפרקת לגמרי.
פרנסיס מנסה גם הוא להתאבד, וכשנכשל, נאלץ על ידי סבו להינשא לאישה, למרות נטייתו המינית.
קמילה מתחילה לטפל בסבתה הזקנה, ומתבודדת מהקבוצה ובכלל.
צ'ארלס בורח ממוסד השיקום ששכן בו יחד עם אישה נשואה.
ריצ'רד, לאחר שהחלים מפצעיו, הופך לאקדמאי בודד ומתבוסס באהבתו הנכזבת לקמילה.
הוא רואה במותו של הנרי כריתת החבל שקשר את כולם יחד, וכעת כל אחד מהם נסחף בדד בזרם.
הספר מסתיים כשריצ'רד מספר על חלום בו פגש את הנרי במבואה מהודרת, ומוצא עצמו נכשל להביע עצמו כפי שהוא רוצה, ומסתפק בשאלה הפשוטה, "האם אתה מאושר כאן?" הנרי עונה לו, "לא במיוחד.
אך גם אתה אינך מאושר איפה שאתה", ומסתובב והולך משם.
הספר נותן תמונה מתעמקת לחיי קמפוס של שנות השמונים בארצות הברית, אך לא מנקודת מבט של תרבות מיינסטרים, אלא במעטפת של ספרות יוונית קלאסית.
לא רק שהסטודנטים לומדים את הקלאסיקות, אלא הם עצמם סוג של דמויות מטרגדיה יוונית, והספר מלא ברפרנסים לספרות ולתקופה העתיקה.
שזורה בתוך השילוב הזה של ניו אינגלנד הקרה ויוון העתיקה, היא הגותיקה הדרומית שהיא המורשת של הסופרת.
בנוסף, הספר נוגע במספר סוגיות פילוסופיות.
ה"כת" של פרופסור מורו מנסה להתעלות על מונחים פשוטים כמו "טוב ורע", ורוצים להגיע למישור קיומי אחר.
המחויבות הזו שלהם מצדיקה בתורה כל דבר - כולל רצח.
לא נעלם מעיני המספר וכך מעיני הקוראים, שהגישה הזאת טמונה עמוק במעמדם הפריווילגי והגישה המתנשאת של חברי הקבוצה.
השאלה שאינה נענית, היא האם התעלות אינטלקטואלית היא יותר חשובה מחיי האחר?
תמה נוספת שהספר עוסק בה היא הניגוד בין לוגיקה ורציונליות לבין תשוקה וטבע.
הדמות של הנרי מגלמת את הקו בין ניגודים אלו - הוא אינטלקטואל מחויב, הטומן ראשו תמידית בספר קלאסי כלשהו, עד כדי כך שמוחו הופך לסוג של כלא, והקיום הגשמי שלו לאכזבה מתמדת איתו אין לו יכולת להתמודד.
הוא מייחל לעצמו להגיע למצב בו הוא יכול לחיות "מבלי לחשוב", ומודה שברגע של הרצח של באני, הוא חווה לרגע את המצב המיוחל.
גם הניגוד בין התעלות לגשמיות הוא מרכזי לסיפור.
לימודי הקלאסיקה וההוראה הייחודית של פרופסור מורו מייצגים התעלות, ומורו מעודד אותם לאמץ מנהגים וגישות שיפרידו בינם לבין כל שאר בני גילם, בזמן שהם בפועל עושים מעשים המיועדים לגרום להם למעבר למצב תודעתי אחר, כמו הבכחנליה.
אך בפועל, אין ביכולתם של חברי הקבוצה פשוט לבחור להשיג התעלות במקום גשמיות - ריצ'רד כמעט מת בגלל תנאי מחייתו, באני נרצח, והאחרים מושפעים לרעה מאלכוהול, סמים וסקס.
ובסופו של דבר, אפילו מורם ורבם בורח ונוטש אותם במצב שהוא ההפך מהתעלות, וגורם להם להגיע לשפלים שלא תיארו.
המנחה של טארט בעת לימודיה, בארי האנה, היה משוכנע שפגש בגאונת הדור הספרותית, וגם חברה ללימודים ברט איסטון אליס הכיר אותה לסוכן הספרותי שלו, וכולם הסכימו שהספר שבהתהוות חייב לצאת לאור.
על הספר, שלקח לה שמונה שנים לכתוב, היא קיבלה מקדמה של $450,000, והספר פורסם על ידי הוצאת אלברט א.
קנופף ב-1992, במהדורה ראשונה של 75,000 עותקים - בשונה מרוב ספרי הבכורה שמודפסים ב-10,000 עותקים בלבד.
למעשה, הספר היה לסנסציה עוד לפני שיצא, והקהילה הספרותית חיכתה לו בכיליון עיניים.
הספר הפך לרב מכר, ונכח ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 13 שבועות.
מאז, הספר הפך לספר קאלט, ונמכר במיליוני עותקים ברחבי עולם, וגם כעבור מספר עשורים הוא עדיין נמכר ונקרא בהפצה נרחבת.
הביקורות על הספר היו בעיקר נלהבות, כאשר רק מבקרים מועטים התלוננו על הקצב האיטי של הספר וההתמקדות ביופי ותאוריות, במקום בקידום העלילה, וכן על חוסר אמינות בעלילה.
כתר ספרים, 2004; תרגום לעברית: ורד שוסמן
הספר מוזכר בעונה השנייה של הסדרה "השמיניה", כשאיה (אחת מגיבורות הסדרה) קוראת את הספר בזמן שאחיה ניני מגיע לבקר והיא אומרת לו שהספר דומה למה שהם עברו כשהיו בעצמם בכיתת מחוננים.
ההיסטוריה של העם הפלשתיני: מהעת העתיקה ועד לעת החדשה הוא ספר ריק שלא כתוב בו דבר (בכך, בא לידי ביטוי המסר שלטענת הכותב, הוא שהעם הפלסטיני הוא מומצא ואין לו היסטוריה לפני העת החדשה).
היוצר והמוציא לאור הוא אסף וול.
הספר פורסם ב-2017. ספרים ריקים סאטיריים הופיעו כבר במאה ה-19.
מלבד העטיפה הקדמית, האחורית, ודף כותרת, הספר מכיל רק משפט אחד והוא ציטוט מדבריה של הדמות ג'ורג' קוסטנזה מסיינפלד: "זה לא שקר, אם אתה באמת מאמין בזה".
הגרסה העברית של 120 עמודים קצרה יותר מאשר 132 העמודים באנגלית.
הספר תואר בהומור על ידי המחבר בראיונות שנתן עם פרסום הספר, כ"פרי מחקר בן עשרות שנים, במהלכו אלפי מקורות נבחנו בקפידה בספריות וארכיונים ברחבי העולם.