tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרי סינתיה רוש (נולדה ב-1934), התחתנה עם סר אנתוני ברי, ולאחריו התחתנה עם דניס גאוגגן, ולאחריו התחתנה עם מיכאל גנינגהם
פרנסס רות רוש (1936–2004), התחתנה עם ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר השמיני, ולאחריו התחתנה עם פיטר שאנד קיד
אדמונד רוש, ברון פרמוי החמישי (1939–1984), התחתן עם לביניה פיטמן
מוריס קליינהאוז (1927 – פברואר 2014) היה פסיכיאטר ומהפנט ישראלי.
קליינהאוז נולד בסנטיאגו בירת צ'ילה.
שם למד רפואה והתנסה לראשונה בהיפנוט.
הוא עלה לישראל בשנת 1952, התגורר בקיבוץ נירים ועד לשנת 1957 עבד כרופא כפרי ביישובי האזור.
התמחה בפסיכיאטריה במרכז לבריאות הנפש באר יעקב.
בשנת 1962 הקים את האגודה הישראלית להיפנוזה.
בהמשך מונה למנהל המרכז הקהילתי לבריאות הנפש ביפו ולראש שירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות.
היה מרצה בכיר בפסיכיאטריה באוניברסיטת תל אביב.
בשנותיו האחרונות היה מנהל השירות להיפנוזה ופסיכופיזיולוגיה במרכז הרפואי שיבא.
קליינהאוז קידם בישראל את אפשרות הטיפול בהיפנוזה ולימד רופאים רבים את שיטת ההיפנוט.
במהלך חייו נעזרו בו השב"כ, "המוסד" ומשטרת ישראל.
לדוגמה, תרומתו של קליינהאוז הייתה ניכרת בתפיסת "צלפת הטוּטוּ" – אישה שירתה בעוברי אורח מאקדח טוטו שהחזיקה בארנקה.
הוא היפנט שני עדי ראייה וכך הצליח לגרום להם לתאר את דיוקנה של הצלפת.
בשנת 1975 הופנטה תלמידת התיכון יפה סויסה על ידי המהפנט אבישלום דרורי.
היא נכנסה לתרדמת שנמשכה ימים אחדים ורק ד"ר קליינהאוז הצליח בעזרת היפנוזה להעיר אותה.
בעקבות אירוע זה נחקק בשנת 1984 חוק השימוש בהיפנוזה שקידם קליינהאוז.
ישראל הייתה למדינה הראשונה בעולם שמגבילה את השימוש בהיפנוזה למטפלים מורשים בלבד.
בשנת 2000 קיבל פרס מטעם האגודה הבינלאומית להיפנוזה.
מוריס קליינהאוז נפטר בפברואר 2014, נקבר בבית העלמין של קיבוץ מעברות והותיר אחריו אישה ושני ילדים.
מוריס ראסל פיטרסון הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2011. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 10.7 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
פיטרסון נולד בעיר פלינט שבמישיגן, ובשנת 1995 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
בעונת 1998/1999 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, אליו העפילה לראשונה מזה 20 שנה, כשהוליך את קלעיה עם 13.6 נקודות בממוצע למשחק.
במשחק חצי הגמר הפסידה מישיגן מול אוניברסיטת דיוק, בתוצאה 62–68. בעונת 1999/2000 קלע פיטרסון 16.8 נקודות למשחק, זכה בתואר שחקן העונה של "מחוז Big Ten" והצעיד את קבוצתו לזכייתה השנייה אי פעם בטורניר אליפות המכללות.
פיטרסון הוביל את קלעי קבוצתו בכל ארבעת המשחקים האחרונים של העונה, כולל תצוגה של 21 נקודות במשחק הגמר מול אוניברסיטת פלורידה.
בדראפט ה-NBA 2000 נלקח פיטרסון בבחירה ה-21, על ידי טורונטו ראפטורס.
כבר במהלך עונת הרוקי קיבע את מעמדו כשחקן חמישייה קבוע, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שקלע 9.3 נקודות בממוצע למשחק.
ב-6 העונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של הראפטורס, ואחד מקלעי השלשות הבולטים ב-NBA, עם ממוצעים של 12.4 נקודות ו-1.6 שלשות למשחק.
אחד הרגעים הזכורים ביותר מהקריירה של פיטרסון הגיע במשחק מול וושינגטון ויזארדס ב-30 במרץ 2007; כאשר קבוצתו ביתרון 109–106, עם כ-3 שניות לסיום המשחק, תפס שחקן הוויזארדס מייקל ראפין את הכדור וזרק אותו באוויר, בניסיון לבזבז את הזמן שנותר עד לסיום המשחק.
לרוע מזלו, פיטרסון תפס את הכדור כשנייה אחת לסיום, וקלע שלשה אשר שלחה את המשחק להארכה.
בסופו של דבר ניצחה טורונטו בתוצאה 123–118.
בעת עזיבתו את הראפטורס בשנת 2007, הוביל פיטרסון את שחקני המועדון במספר משחקים (542) ובמספר שלשות (801) בקבוצה, וניצב במקום השני בנקודות (6,498), אחרי וינס קרטר.
לקראת עונת חתם פיטרסון על חוזה ל-4 עונות בניו אורלינס הורנטס, עבור כ-23 מיליון דולר.
בשלוש עונותיו בניו אורלינס פתח ב-124 מתוך 165 המשחקים בהם שותף, וקלע 6.8 נקודות בממוצע למשחק.
ביוני 2010 הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, במדיה שיחק ב-4 משחקים בלבד.
בפברואר 2011 נשלח בטרייד לשארלוט בובקאטס, ממנה שוחרר כעבור 4 ימים מבלי ששיחק במדיה.
מוריס "טאבי" רסקין היה מאמן כדורסל יהודי-אמריקאי.
מאמנה הראשון של נבחרת ישראל בכדורסל.
רסקין נולד בברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית.
בצעירותו היה כדורסלן בולט בתיכון דוויט קלינטון בברונקס, ניו יורק.
לאחר מכן שיחק במשך שלוש שנים בנבחרת הסיטי קולג' של ניו יורק החל מעונת 1919/1920, תחת המאמן נאט הולמן .
לאחר שסיים את הקולג', שיחק רסקין בקבוצות כדורסל עצמאיות בניו יורק.
בעונת 1925/1926 הצטרף לקבוצת ברוקלין ארקדיאנס מליגת ה-ABL , שם קלע בממוצע של 2.6 נקודות למשחק.
במלחמת העולם השנייה שירת רסקין בצי ארצות הברית.
בגמר המלחמה בשנת 1944 התמנה רסקין למאמן של נבחרת הכדורסל של ברוקלין קולג'.
בשנת 1949 מונה למאמן קבוצת הרטפורד הוריקנס מליגת ה-ABL, ובשנת 1950 חזר לברוקלין קולג'.
באפריל 1952 מונה למאמן נבחרת ישראל לקראת אולימפיאדת הלסינקי והיה למאמן נבחרת ישראל הראשון.
רסקין הובא לישראל באמצעות הוועד האמריקאי למען הספורט בישראל.
במהלך הטורניר הסתכסך רסקין עם השחקנים, ובתוך כך השעה את אליהו עמיאל ופרדי כהן ונטש את הנבחרת באמצע הטורניר.
במקומו אימנו את הנבחרת עמיאל ואברהם שניאור.
בסופו של דבר, הפסידה ישראל את שני משחקיה בשלב המוקדמות והודחה, ובסך הכל דורגה בסיום הטורניר במקום ה-20 מתוך 23 נבחרות.
בגמר הטורניר התפטר רסקין באופן רשמי.
כעבור כמעט שני עשורים כתב עליו שמעון שלח:
באוגוסט 1953 אימן את נבחרת ארצות הברית בכדורסל במכביה הרביעית.
בשנת 1960 חזר לאמן את ברוקלין קולג' למשך שנתיים.
בשנת 1981 הלך רסקין לעולמו.
מוריס קומרשל J4 היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars, בקונצרן הרכב הבריטי British Leyland עד שנת 1968, ומשנת 1968 בקונצרן הרכב הבריטי The British Motor Corporation Limited (BMC) שהייתה חברת בת של British Motor Holdings , אשר יוצרה בין השנים 1960–1974 בבריטניה.
דגם ה"מוריס קומרשל J4" עבר 2 מתיחות פנים עד שנת 1974.
מתלים: מתלה עצמאי קדמי שילב קפיצי סליל ובולמי זעזועים הידראוליים מסוג "מנוף" ואילו הקפיצים האחוריים הושגו באמצעות קפיצי עלים חצי אליפטיים.
דגמי "מוריס קומרשל J4" שירתו כרכבי תובלה של דברי דואר בדואר המלכותי הבריטי.
דגם "מוריס קומרשל J4" בתצורת מנוע דיזל בלבד, יוצר בספרד בין השנים 1965–1989 על ידי יצרנית הרכב הספרדית Sava (Spain) (שם רשמי: "Sociedad Anónima de Vehículos Automoviles"), ושווק בשמות: "SAVA J4" ו-"Pegaso J4".
מוריס פרחי היה סופר בריטי ממוצא יהודי-טורקי.
פרחי נולד למשפחה יהודית ספרדית באנקרה, טורקיה, בשנת 1935. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הפרטי רוברט קולג' באיסטנבול בשנת 1954 והגיע לבריטניה באותה שנה.
למד ב אקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, סיים את לימודיו בשנת 1956 והתיישב בלונדון.
אחרי קריירה קצרה כשחקן, הוא החל לכתוב.
הוא כתב כמה רומנים, בהם ילדי הקשת ומסע דרך השממה.
שיריו הופיעו בפרסומים רבים בבריטניה, בארצות הברית ובאירופה ובאנתולוגיה של משוררים יהודים מהמאה העשרים, "קולות בתוך התיבה" (1979).
פרחי גם פרסם סיפורים קצרים באנתולוגיות ובמגזינים בבריטניה, בארצות הברית ופולין.
עבודותיו של פרחי תורגמו לערבית, הולנדית, צרפתית, גליציאנית, גרמנית, יוונית, עברית, איטלקית, פולנית, רומנית וטורקית.
הוא תרם חלק מהספרייה האישית שלו, המורכבת מ-19,000 ספרים, לאוניברסיטת בואזיצ'י.
ילדי הקשת בענן, תרגום מאנגלית בועז וייס, ספריית מעריב, הד ארצי הוצאה לאור, 2001.
טורקי צעיר, תרגום מאנגלית יפתח הלרמן-כרמל, הוצאת כרמל, 2010.
מוריס שומאן (Maurice Schuman; 10 באפריל 1911 – 9 בפברואר 1998) היה פוליטיקאי, עיתונאי, סופר וגיבור מלחמה צרפתי ממוצא יהודי, שזכה לכינוי "קולה של צרפת".
הוא כיהן כשר החוץ של צרפת בממשלתו של ז'ורז' פומפידו מה-22 ביוני 1969 עד ה-15 במרץ 1973. שומאן היה חבר בתנועה הרפובליקנית העממית של צרפת.
מוריס שומאן נולד ברובע השישה עשר של פריז, צרפת ב-10 באפריל 1911 לאב יהודי תכשיטן מחבל אלזס ולאם נוצרית-קתולית מבלגיה.
בשנת 1937 הוא התנצר לבקשת אמו, והיה אנטי-פשיסט נלהב.
הוא תואר כתלמיד מבריק וקיבל תואר בספרות מאוניברסיטת סורבון בפריז.
בשנות ה-30 עבד כעיתונאי בסוכנות הידיעות "Havas" שם הכיר את הגנרל שארל דה גול.
בשנת 1939 התגייס לצבא הצרפתי והפך לקצין.
הוא נשבה על ידי כוחות גרמנים שפלשו לצרפת, אך הצליח לברוח, והתגייס לכוחות צרפת החופשית של הגנרל דה-גול.
הוא החל לשדר בצרפתית מלונדון ברדיו של כוחות צרפת החופשית, הרדיו שידר בתחילה רק מספר דקות, וכשגדל היקף השידור ולבקשתו של הגנרל דה-גול, הפך שומאן לדובר הראשי בתוכנית הערב "הצרפתים מדברים לצרפתים".
קולו המאנפף, הרהיטות שלו והטון המרגיע שלו התפרסמו מאוד בצרפת הכבושה, והוא נודע כ"דובר של צרפת הלוחמת".
בתוכניתו הוקיע וגינה את האזרחים הצרפתים ששיתפו פעולה עם הכוחות הנאצים.
מספר פעמים לא מועטות גינוייו הובילו לרצח של משתפי פעולה צרפתים על ידי חברי המחתרת בצרפת.
במלחמת העולם השנייה שידר יותר מאלף דיווחים ושידורי חדשות דרך שידורי ה-BBC בצרפתית לצרפת הכבושה בידי הנאצים ובשל כך זכה לכינוי "קולה של צרפת".
העיתון הצרפתי לה מונד תיאר את שנות שידורו במלחמת העולם השנייה :"החל מסתיו 1940, התפרסם לפתע קולו של הדובר הרשמי של הגנרל.
אדם זה היה בתחילה קול.
"קולה של צרפת", שבמשך ארבע שנות מלחמה שמר על האומץ והזין את התקווה של האוכלוסייה הצרפתית, שנמצאה ישירות תחת כיבוש גרמני או נשלטה על ידי ממשלת וישי, כלי של הגרמנים".
פול ריינו שהיה ראש ממשלת צרפת בתחילת המלחמה ולאחר מכן נכלא אמר:" בכבודה שלי היה רדיו אלחוטי קטן, איזה אושר נגרם לי מדיבורו הרהוט של מוריס שומאן שביטא מלונדון במהלך שנות המלחמה, את הרוח של צרפת הלוחמת" .
בשנת 1944 כאשר בעלות הברית פלשו לצפון צרפת שירת שומאן ביחידת טנקים ועל כך עוטר.
זמן לא רב לאחר מכן ביצע דה-גול תהלוכת ניצחון בעיר באייה, 7 ק"מ מתעלת למאנש.
אחרי המלחמה הקים ועמד בראש התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית-דמוקרטית.
הוא שירת שנים סגן נציג באספה הלאומית של צרפת, שם ייצג מצביעים הגרים סמוך לגבול עם בלגיה.
בנוסף שירת כשר למחקר מדעי והשר ליחסים חברתיים.
בשנת 1969 מונה לשר החוץ של צרפת תחת הנשיא ז'ורז' פומפידו, תפקיד אותו מילא עד שנת 1973. בנוסף היה סופר שעסק בענייני דת ונושאים אחרים.
בשנת 1974 הוא מונה לאקדמיה הצרפתית ומאותה שנה ועד מותו היה בעל מושב בסנאט הצרפתי.
שומאן היה נשוי ללוסי דניאל ולהם שלוש בנות.
הוא נפטר בפריז בפברואר 1998.
מוריס פרנדרגאסט היה אמן פוסט-אימפרסיוניסטי אמריקאי, שעבד בשמן, בצבעי מים ובהדפסים.
הוא הציג כחבר ב-"שמונה", אם כי עדינות הקומפוזיציות שלו והיופי דמויי הפסיפס בסגנונו נבדלו מהכוונות האמנותיות והפילוסופיה של הקבוצה.
מוריס פרנדרגאסט ואחותו התאומה, לוסי, נולדו, ב־10 באוקטובר 1858, בעמדת המסחר הסובארקטית של משפחתם בעיר סנט ג'ון, בניופאונדלנד, אז מושבה בצפון אמריקה הבריטית.
לאחר כיבוש עמדת המסחר, המשפחה עברה לבוסטון.
הוא גדל בסאות' אנד והוסמך כחניך לאמן מסחרי.
הוא קיבל השראה מהדוגמה של הצייר מבוסטון האימפרסיוניסט צ'ילדה חסאם.
פרנדרגסט, היה אדם ביישן שחווה חירשות גוברת בשנותיו המאוחרות, נשאר רווק לאורך חייו.
הוא שמר קשר הדוק לאחיו הצעיר צ'ארלס, שהיה גם צייר פוסט-אימפרסיוניסטי.
פרנדרגאסט למד בפריז בין השנים 1891 - 1895, אצל גוסטב קורטויס וג'ין ג'וזף בנג'מין-קונסטנט ובאקדמיה ז'וליאן.
במהלך שהות מוקדמות שלו בפריז, הוא פגש את הצייר הקנדי ג'יימס מוריס, שהכיר לו את אמני האוונגרד האנגלים ולטר סיקרט ואוברי בירדסלי, כולם מעריצים נלהבים של ג'יימס מקניל ויסלר.
היכרות נוספת הייתה עם אדוארד ויילארד ופייר בונאר, הציבה אותו היטב במחנה הפוסט-אימפרסיוניסטי.
הוא למד גם את עבודותיהם של וינסנט ואן גוך וז'ורז' סרה בתערוכות הרטרוספקטיביות שהתקיימו בפריז בשנת 1891 ו-1892. פרנדרגאסט היה בנוסף אחד האמריקאים הראשונים שתמכו בעבודתו של פול סזאן והבינו את השימוש הבולט שלו בצבע.
פרנדרגאסט חזר לבוסטון בשנת 1895 ועבד בעיקר בצבעי מים.
נסיעה לוונציה בשנת 1898 חשפה אותו לסצנות הז'אנר של ויטור קרפצ'יו ועודד אותו להתנסות בעיבודים מורכבים וקצביים עוד יותר.
צבעי המים שלו מוונציה הם מהיצירות המוערכות ביותר שלו.
בשנת 1900 היו לו תערוכות גדולות במכון האמנות בשיקגו ובגלריות מקבת בניו יורק, מה שזכה לשבחי הביקורת עליו.
הוא הציג בתערוכה של מועדון האמנות הלאומי בשנת 1904, דרכה התיידד עם הציירים ויליאם גלקנס, רוברט אנרי וג'ון סלואן.
הוא הציג עימם בשנת 1908 בגלריות מקבת, יחד עם ג'ורג' לוקס, אברט שין וארתור דייוויס, קבוצה הידועה באופן קולקטיבי לאחר המופע בשם "השמונה", שהפכו לחברים לכל החיים.
למרות בריאותו הלקויה שהפריעה לעבודתו, פרנדרגאסט המשיך להציג בתערוכות מרכזיות לאורך כל שארית חייו.
אספנים חשובים כמו אלברט בארנס ופרדיננד האוואלד הפכו לפטרוניו לאחר הופעותיו בגלריית קרול ובגלריית דניאל.
שבע עבודותיו בתערוכה הארמרי המפורסמת ב-1913 הציגו דוגמאות לבגרותו הסגנונית.
בשנת 1916 השתתף ב"חמישים במונטרוס", תערוכה בגלריה מונטרוס, שכללה גם יצירות של סזאן, מאטיס, סורה, ואן גוך.
עבודתו הייתה נושא לרטרוספקטיבה בגלריה ג'וזף ברמר בשנת 1921, אך המוזיאון המטרופוליטן לאמנות סירב לארח תערוכה לזכר פרנדרגאסט לאחר מותו ב-1 בפברואר שנת 1924. באותה תקופה, אומנותו עדיין נתפסה כמתקדמת מדי עבור נאמני המטרופוליטן.
תערוכת הזיכרון הראשונה שלו בניו יורק נערכה עשר שנים אחר כך במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
פרנדרגאסט הוצג בגלריות מקבת בשנת 1908 עם קבוצת האמנים המכונים "השמונה" מכיוון שתמך במחאתם נגד ההטיה האקדמית ומדיניות התערוכה המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא האמין בפתיחות שופטים וללא פרסים, שתאפשר לאמנים עצמאיים או לא שגרתיים הזדמנות גדולה למצוא קהל רחב ומעריך יותר לעבודותיהם.
התערוכה זכתה למעמד אגדי בהיסטוריה של האמנות האמריקאית, נתפסת כאירוע מכריע בתגובה הציבורית לריאליזם של אסכולת אש קאן - שדגלה בייצוגית עירונית כסגנון שבו עבדו חמישה מהמשתתפים, אבל פרנדרגאסט הציג איתם, אף על פי שלא היה דבר משותף ביניהם בסגנון או בתוכן .
פרנדרגאסט היה מודרניסטי בהרבה מכל אחד מחברי הקבוצה האחרים.
קשריו לשמונה לא בהכרח עזרו למוניטין שלו בטווח הרחוק.
הוא היה עצמאי אמיתי, ולא השתלב בשום קטגוריה מסוימת של אמנות אמריקאית מודרנית.
עבודתו של פרנדרגאסט נקשרה מאוד מההתחלה בסצנות נינוחות בחופים ובפארקים.
עבודתו המוקדמת הייתה בעיקר בצבעי מים והדפסים והוא ייצר למעלה ממאתיים כאלה בין 1895 ל־1902. הוא גם עשה ניסויים בציור שמן בשנות התשעים של המאה העשרים, אך לא התמקד במדיום הזה עד תחילת המאה העשרים.
הוא התפתח בתחילת הקריירה שלו והמשיך לאורך כל חייו לפתח את סגנונו האישי מאוד, עם צבעים מנוגדים, וצורות שטוחות, דפוסיות, מסודרות בקצב על בד.
ציוריו תוארו כפסיפסים דמויי שטיח.
מוריס משה רומני הוא פרופסור לפוליטיקה ויחסים בינלאומיים, דת וחברה במזרח התיכון ומייסד מרכז אלישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא מתמחה ביחסים בין עדתיים בישראל, יהודי מדינות ערב, הסכסוך במזרח התיכון, ומומחה לתולדות יהודי לוב, יחסי יהודים-מוסלמים וההשפעה של מדיניות השואה בצפון אפריקה.
רומני למד בבית הספר העברי בבנגאזי וב-Istituto De La Salle.
בשנת 1960 קיבל את מלגת וינה ללימודים באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית.
עם ההחמרה במצב הפוליטי בלוב הצטרפו אליו בני משפחתו לארצות הברית.
את התואר הראשון סיים באוניברסיטת ברנדייס ואת התואר בשני באוניברסיטת שיקגו, שם למד יחסים בינלאומיים והמזרח התיכון אצל הנס מורגנטאו ו.
לאחר לימודיו בבית הספר ינוביץ, בינדר ושילס בשיקגו המשיך בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) באוניברסיטת לונדון.
נושא הדוקטורט שלו היה קליטתם ושילובם של קבוצות חברתיות שונות, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בתפקידים הלא-צבאיים של צבא ההגנה ישראל.
בשנת 1977 מילא משרת הוראה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם הקים בשנת 1981 את מרכז אלישר לחקר מורשת ספרד.
המרכז הציע קורסים בהיסטוריה ספרדית, ספרות, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, פילוסופיה, לאדינו ומוזיקה.
בנוסף לאוניברסיטת בן-גוריון, מילא רומני תפקידי הוראה באוניברסיטת ג'ורג וושינגטון, באוניברסיטה האמריקאית, באוניברסיטה העברית (מכון טרומן), באוניברסיטת מרילנד, באוניברסיטת אוקלהומה, באוניברסיטה די רומא, קולג' גראץ ובקולג'יו רביניקו איטליאנו ברומא, איטליה.
כמו כן מילא תפקידי מחקר במכון המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד, במרכז לפיתוח בינלאומי וניהול קונפליקטים (CIDCM) של אוניברסיטת מרילנד, במרכז אוקספורד ללימודי עברית לתארים מתקדמים של אוניברסיטת אוקספורד.
מחקריו של רומני עסקו בנושאים שונים וביניהם: לוב ויהדות לוב, תפקיד הקולוניאליזם והלאומיות הערבית בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, הסכסוך הערבי-ישראלי, יחסים עדתיים, יישומי מדיניות השואה בצפון אפריקה ויחסי יהודים-מוסלמים בתקופה המודרנית.
עמית מחקר בפרויקט של הקהילה האירופית בשיתוף מדינות: איטליה, גרמניה, יוון וצרפת.
נושא המחקר:" זהות אירופית, מדינת רווחה ודתות", 2000-2002.
יועץ לענייני דתות, משרד החוץ, ירושלים.
ביקורים מטעם באינדונזיה ומלזיה, 1994-1996.
יועץ לקבוצות ממשלתיות ופרטיות, על המזרח התיכון וצפון אפריקה בנושאי חברה, תרבות ופוליטיקה.
שליחות לאומות המאוחדות (UNITED NATIONS), קיץ 1977.
שליחות מטעם הסוכנות היהודית לקהילות יהודיות באירן, 1975-1976.
יהודי לוב: דו-קיום, רדיפות, עלייה, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2017
אתניות וקטגוריות אתניות: ניתוח ביקורתי של ספרות על הפער החברתי בישראל, 1980
החברה האזרחית ואתגר המודרניזציה: המקרה של העולם המוסלמי, 2001
"יהודי לוב בראי המחקר והספרות" בתוך יהודי אלג'ריה ולוב, בעריכת: משה חלמיש, משה עמאר, מוריס רומני, מרכז דהאן, אוניברסיטת בר-אילן.
"היהודים בסביבתם", בתוך: לוב, בעריכת חיים סעדון, משרד החינוך התרבות והספורט, מנהל חברה ונוער, מכון בן-צבי, ירושלים.
"יהדות לוב: המשכיות והסתגלות", בתוך עדות – עדות לישראל: גלות, עליות, קליטה, תרומה ומיזוג, בעריכת אבשלום מזרחי ואהרן בן-דוד, אגודה לטיפוח חברה ותרבות, תיעוד ומחקר, נתניה.
"מאבק הציונים לשינוי פני הקהילה בלוב בראשית שנות העשרים", מקדם ומים ב, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה.
"ניסיון לקידום אוכלוסיות חלשות בצה"ל", בתוך מחצית האומה: עיונים בתרבות ובמעמד של יוצאי המזרח בישראל, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן.
היהודים מארצות ערב: נושא מוזנח.
תורגם לשלוש שפות ומספר מהדורות.
מוריס קולן היה אמן נוף אימפרסיוניסטי קנדי, שנודע בעיקר בזכות ציורי השלג שלו ובמראות קצירת הקרח שבו מזחלות סוסים עוברות על פני המים הקפואים של קוויבק.
קולן נולד ב־6 ביוני 1866 בסנט ג'ון, ניופאונדלנד.
בשנת 1870 עברה משפחתו למונטריאול, קוויבק.
הוא נסע לפריז בגיל 22 כדי ללמוד ציור באקול דה ביו-ארטס ובאקדמיה ז'וליאן.
בהיותו בפריז הוא הושפע מהאימפרסיוניסטים, ובמיוחד מקלוד מונה.
בשנת 1910 הוא התחתן עם ברברה מרצ'נט פיילוט, אלמנה שבנה, בנו החורג, גדל לאמן רוברט פיילוט.
באותה שנה הוא הוזמן להיות חבר במועדון האמנותי הקנדי המתקדם.
החל מינואר 1918, שירת קולן עם כוחות קנדיים במלחמת העולם הראשונה.
הוא הגיע לתשומת ליבו של לורד ביברברוק, שארגן את הזמנתו כאחד מאמני המלחמה הרשמיים בקנדה יחד עם פרדריק וארלי ואחרים.
קולן נפטר ב־28 במרץ 1934 בצ'אמבלי, קוויבק.
ויליאם רובינסון ווטסון (1887–1973) במונטריאול, מגלריית ווטסון לאמנות, ייצג את קולן ופרסם עליו ספר בשנת 1931.
מורשת האימפרסיוניזם בקנדה: שלוש תערוכות - נערכה בין התאריכים 31 בינואר ל -19 באפריל 2009 בגלריה לאמנות בוונקובר.
בשנת 2019, המוזיאון הלאומי של קנדה, קנדה ואימפרסיוניזם: אופקים חדשים, נפתחה במינכן.
מוריס שוורץ (נולד בשם אברהם משה שוורץ, באנגלית: Maurice Schwartz; 18 ביוני 1890 – 10 במאי 1960) היה שחקן, במאי ותסריטאי יהודי-אמריקני יליד רוסיה, מגדולי התיאטרון והקולנוע בשפת היידיש.
מנהל "תיאטרון היידיש האמנותי" בניו יורק, אותו ייסד ב-1918. שוורץ שיחק גם בשפה האנגלית.
שוורץ נולד בסודילקוב, עיירה קטנה בתחום המושב (כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
אביו היה יצחק שוורץ, אשר עבד כסוחר דגנים ותבואה, ואימו רויזע שוורץ.
למוישה היו שני אחים ושלוש אחיות.
בדומה למשפחות רבות, משפחת שוורץ החליטה להגר לארצות הברית בדירוג בכדי לשפר את מצבם הכלכלי.
בשנת 1898 יצחק שוורץ היגר לארצות הברית עם שלוש בנותיו המתבגרות, כדי להתחיל חיים חדשים בניו יורק, ולחסוך כסף לטובת סידור הגירתם של אשתו ושלושת בניהם הקטנים העירה.
שנה לאחר מכן שלח יצחק לאשתו ובניו כרטיסים לנסיעה.
הם הגיעו עד ליברפול, ומשם היו אמורים להפליג לארצות הברית, אך הופרדו.
רויזע נאלצה להמשיך ללא משה.
חסר כל ידע בשפה האנגלית, הצליח הילד לעשות דרכו ללונדון, שם התגורר שנתיים והצליח לשרוד בעזרת זרים.
בשנת 1901 אביו איתר אותו, והם הגיעו יחד לניו יורק כאשר אברהם משה היה בן 12.
כששב לחיק משפחתו בלואר איסט סייד שבניו יורק, החליט הנער לאמץ את השם המאונגלז "מוריס".
אביו רשם אותו לבית הספר "ברון דה הירש", שיועד למהגרים יהודים מזרח-אירופאים.
לאחר הלימודים עבד בסדנת מחזור הסחבות הקטנה של אביו.
אחד מדודיו חשף אותו לסצנת התיאטרון היידי בניו יורק.
שוורץ העריץ את השחקנים דוד קסלר ויעקב אדלר.
הוא החל לקרוא בהרחבה, בייחוד מחזות קלאסיים של מחזאים כמו ויליאם שייקספיר והנריק איבסן.
מכיוון שאביו המסורתי התנגד לשאיפתו לעסוק במשחק, שוורץ עזב את הבית ועבד במגוון עבודות מזדמנות כדי לפרנס את עצמו, עד שלבסוף מצא עבודה כשחקן.
הוא הצטרף ללהקות תיאטרון שונות, כולל אחת שערכה סיבוב הופעות במערב התיכון.
עד מהרה חתם על חוזה עם תיאטרון גרין סטריט של מייקל טומשבסקי בפילדלפיה.
שוורץ היה נשוי לזמן קצר לאווה רפאלו, זמרת קונטרה אלט ילידת סינסינטי, אותה פגש במהלך סיבוב הופעות עם להקת שחקנים נודדים.
השניים התגרשו בשנת 1911, והוא שב לניו יורק.
אווה ואחותה הגדולה קלרה רפאלו היו שחקניות בתיאטרון היידיש.
לאחר הגירושין התחתנה אווה עם הנרי (צבי הירש) פישמן, שחקן יידי אחר.
בשנת 1914 התחתן שוורץ עם אנה בורדופסקי, צעירה בת 24 מברסט-ליטובסק שבבלארוס, ששהתה בארצות הברית כעשור.
היא הועסקה גם כן בתיאטרון היידיש של קסלר.
היא הפכה לשותפתו העסקית של שוורץ ועזרה בניהול התיאטרון.
השניים נשארו נשואים עד למותו של שוורץ.
בשנת 1947 אימצו בני הזוג שני ילדים ניצולי שואה מפולין, משה ופני אנגלנדר, בני 9 ו-8, שהוחבאו בזמן המלחמה על ידי משפחות נוצריות בבלגיה.
ההורים המאמצים שינו את שמותיהם למרווין וריסה.
שוורץ החל לשחק בגיל צעיר, ועבד במשך שש שנים במקומות ובחברות שונות מחוץ לניו יורק: פילדלפיה והמערב התיכון.
בשנת 1911 הועסק בחברה בתיאטרון השדרה השנייה של דוד קסלר.
בשנת 1913 התקבל לאיגוד השחקנים העבריים, לאחר שנאלץ לעבור מבחן במה פעמיים ולהתחבב על אברהם קאהאן, עורכו רב-ההשפעה של העיתון היהודי "פארווערטס".
בשנת 1918 ייסד שוורץ את "תיאטרון היידיש האמנותי".
הוא חכר לצורך כך את מבנה תיאטרון האירווינג פלייס, בשכונת יוניון סקוור בניו יורק.
הוא שאף ליצור "תיאטרון לעם" שיציג קלאסיקות, וישפר את תדמיתו הבידורית הזולה של התיאטרון היידי.
שוורץ אף הקים בית-ספר למשחק שהיה מסונף למוסד, בו השקיע רבות מזמנו בטיפוח שחקנים צעירים.
"התיאטרון האמנותי היידי" פעל במשך יותר משלושה עשורים, עד שנת 1950, והציג רפרטואר מתחלף של מאה וחמישים הצגות, יידיות וזרות, החל מעבודותיו של שלום עליכם ועד יצירות של ויליאם שייקספיר.
שוורץ ערך עם התיאטרון סיבוב הופעות באירופה בשנת 1924, ואחד בנוסף בדרום אמריקה בשנת 1929.
תפקידי המשחק המוערכים ביותר של שוורץ היו רבי מלך, במחזה "יושֶה עגל" (בתרגום לאנגלית: The sinner) מאת ישראל יהושע זינגר; לוקה, במחזה "בשפל" מאת מקסים גורקי; אוסוולד במחזה "רוחות" מאת הנריק איבסן; שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה", מאת וויליאם שייקספיר, שהוצג בתיאטרון הארמון, ואת התפקיד הראשי במחזה "המלך ליר".
בתקופה בה הופיע בסרט האידי "דוד משה", בשנת 1932, הוא נחשב ל"גדול שחקני היידיש" ובעידן זה כונה גם "אוליבייה של בימת היידיש".
בשנות ה-30, בעת שאוכלוסיית המהגרים היהודים הלכה ונטמעה, קהלו של התיאטרון היידי פחת בעקביות".
שוורץ הופיע גם בשפה האנגלית בברודוויי ובמקומות נוספים.
בשנת 1928 הוא הופיע בברודוויי בהצגות "רביזור" ו"אנאתמה".
בין השנים 1931-1952 הופיע בארבע הפקות תיאטרון ברודוויי בניו יורק שאת חלקן הפיק בעצמו, וכן הפיק הצגות נוספות.
לדוגמה, בשנת 1931 הופיע בברודוויי בתיאטרון ברחוב 49 במחזה האקספרסיוניסטי מאת ארנסט טולר "צחוק מדמם" (הינקמן) באנגלית (Bloody Laughter-Hinkemann) שתורגם ליידיש כ"הצחוק האדום".
המחזה, שנעשה ברוח האקספרסיוניזם הגרמני ועסק במלחמת העולם הראשונה, זכה לתגובה פושרת מהקהל.
בהמשך הגיע שוורץ למדינת ישראל הצעירה והופיע על בימותיה.
עם הצלחתו כשחקן, שוורץ הגיע גם להוליווד, והופיע בסרט האילם הראשון שלו בשנת 1910. בין 1910 ל-1953 הוא הופיע ביותר מ-20 סרטים, כאשר מרביתם היו אילמים.
בנוסף הוא כתב, הפיק וביים מספר סרטים.
בין תפקידיו המרכזיים היו בסרטים "לבבות שבורים" (1926), "דוד משה" (1932), "טוביה" (1939), "שליחות למוסקבה" (1943), וחבר הסנהדרין עזרא המייעץ להורדוס אנטיפס בדרמה המקראית "שולמית" (1953).
שוורץ נפטר מהתקף לב בבית החולים בלינסון פ"ת, ישראל.
הוא אושפז חודש לפני כן ועבר מספר התקפים עד פטירתו.
הוא נקבר בחלקת תיאטרון היידיש בבית הקברות מאונט היברון, בשכונת פלאשינג שברובע קווינס בעיר ניו יורק.
+שנהשם הסרטתפקידהערות1924יזכורלייבקה1926לבבות שבוריםבנימין רזנוב1932דוד משהמשה1936האיש שמאחורי המסיכההמאסטר1939טוביה החולבטוביה1943שליחות למוסקבהדוקטור בוטקין1951ציפור גן העדןהקהונה1953סלומהעזרא1953עבדי בבלדניאל הנביאתפקיד אחרון בסרט
ג'אנג ג'ואומואו או בשמו המערבי מוריס צ'אנג (בסינית: 張忠謀, פיניין: Zhāng Zhōngmóu; נולד ב-10 ביולי 1931) הוא מיליארדר טייוואני-אמריקאי שבנה את הקריירה שלו בארצות הברית ובטייוואן.
הוא המייסד, כמו גם יו"ר ומנכ"ל לשעבר, של יצרנית השבבים הגדולה בעולם, TSMC, שהיה גם מפעל יציקת הסיליקון הראשון והגדול בעולם.
הוא ידוע כמייסד תעשיית המוליכים למחצה של טייוואן.
נכון לדצמבר 2021, הונו הנקי נאמד ב-2.8 מיליארד דולר.
מוריס קייט היה חלוץ פעילי זכויות הלהט"ב בעולם ופעיל שלום אמריקאי.
קייט נחשב לאחד המייסדים של התנועה לזכויות האזרח של הומוסקסואלים ולסביות בארצות הברית.
קייט נולד וגדל במחוז קומנצ'י, טקסס.
בשנת 1941 סיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס הנוצרית, עם תואר במנהל כוח אדם ומנהל ציבורי.
מ-1941 עד 1958, חי בצפון ניו מקסיקו, שם הוא ועוד הומוסקסואלים רבים היו פעילים בקמפיין של עדלי סטיבנסון בבחירות לנשיאות ב-1952.
בזמן שהותו בניו מקסיקו, התחתן ונולדו לו שתי בנות, קרול קייט-פיי ואנג'לה צ'נדלר.
קייט שיתף את עובדה זו עם חבריו הקרובים ביותר, אשר ככל הנראה האמין שהפצתה תפחית את אמינותו כפעיל בולט לזכויות הומוסקסואלים.
בזמן שהותו באלבקרקי, קייט עסק גם כן במשחק.
מ-1950 עד 1955 היה מעורב ב-"תיאטרון סאמרהאוס" וב-"שחקני העיר העתיקה".
שתי החברות הביאו שחקנים רבים מקליפורניה, וקייט הצליח לקרוא כמה מהחוברות והמחזורים החדשים של ארגוני ההומופילים שהביאו איתם שחקנים.
זו הייתה החשיפה הראשונה שלו לקבוצות כגון אגודת מאטאשין.
קייט היה פעיל גם כן בקבוצות פוליטיות, זכויות אזרח וזכויות עובדים רבות.
כבר בשנות הארבעים של המאה הקודמת היה מעורב בארגון האיגוד הבינלאומי של עובדי הנפט, הכימיקלים והאטומים.
לאחר שעבר ללוס אנג'לס, הוא המשיך במעורבותו בקבוצות למען זכויות מגוונות.
עבודה זו הובילה לקבוצות המחאה הראשונות שהוא עצמו ייסד, "ועדת הפעולה של דאו" בשנת 1967. הוועד מחה על חברת הכימיקלים, לרבות ייצור התרכבות אייג'נט אורנג' והשימוש בה, במהלך מלחמת וייטנאם.
בשנת 1977, קייט החל במה שהפך לחרם לאומי של חברת בירה קורס כדי לחשוף כיצד השתמשה במיליונים שלה כדי לממן חקיקה של פוליטיקאים הומופובים.
הוא ארגן הפגנה מול משרדיה, תוך שהוא מנצל את ההזדמנות כדי להציג בפני חברי קהילת הלהט"ב על הדרכים שבהן מנסים תאגידים אנטי-הומוסקסואלים לנקות את התדמית הציבורית שלהם על ידי מימון ארגונים ואירועים הומוסקסואלים חסרי תקציב.
בשנת 1958, קייט עבר ללוס אנג'לס, שם היה המייסד או פעיל של ארגונים רבים למען זכויות הומואים ולסביות.
הארגון הראשון מסוג זה היה הוועדה המיליטנטית לחופש הומוסקסואלי (CHF), עם ליאו לורנס, גייל וויטינגטון, מודאר בואט ואחרים.
לאחר מכן שונה שמה לחזית לשחרור להט"ב (GFL) באוקטובר 1969, "GLF" השלישי במדינה לאחר העיר ניו יורק וברקלי.
השם שימש להפגנת סולידריות עם החזית הלאומית לשחרור וייטנאם.
שנה לאחר מכן, היו מעל 350 ארגוני "GLF" ברחבי ארצות הברית.
קייט הוא שותף גם כן להקמת מצעד הגאווה הראשון של רחוב כריסטופר בלוס אנג'לס ב-1970, הקמת הארגון למאבק במחלת האיידס "Aid For AIDS" ב-1983 ואת המרכז הקהילתי הגאה ב-1971, (כיום המרכז הגאה ולסביות בלוס אנג'לס), את המועדון הדמוקרטי סטונוול ב-1975, וכן רבים אחרים.
קייט ציין כי יצירת המרכז הקהילתי היה להישג שבו "היה גאה ביותר".
קייט הביא את חוויותיו בפעולה פוליטית לתחום זכויות ההומואים.
אחת הפעולות הראשונות של "GLF" בלוס אנג'לס הייתה נגד מסעדה מקומית בשם "Barney's Beanery".
למסעדה, הממוקמת במערב הוליווד, היה לא רק שלט מעל הבר שאומר "Fagots [sic] Stay Out" (מתרוממים חולים תישארו בחוץ, כינוי גנאי נגד הומוסקסואלים), אלא גם הדפיסו כריכות של גפרורים עם אותה אמרה.
קייט, יחד עם טרוי פרי ו-100 פעילים הפגינו מחוצה לה, ושלחו מדי פעם מפגינים להזמין קפה ולתפוס מקום ליד השולחנות.
המחאה הצליחה בתחילת לאחר שהבעלים העביר בסופו של דבר לקייט את השלט מול מצלמות חדשות.
אם כי לאחר שהתקשורת עזבה, הבעלים החליף את השלט, שם הוא נשאר עד שראש העיר הלסבית הראשון של מערב הוליווד, ולרי טריניו, הורידה אותו כאשר מועצת העיר העבירה צו נגד אפליה.
פרי נשבע במחאה הראשונית כי "לעולם לא ידרוך שוב במקום עד שהבעלים יתנצל", מה שקרה לבסוף בשנת 2005. הבעלים החדש, דייוויד יוסטון, התנצל, ובין שאר פעולותיו עבור קהילת הלהט"ב המקומית, מקיים ארוחות צהריים חודשיות לנוער הומוסקסואלי מוחלש.
קייט היה אחד ממנהיגי המצעד הלאומי השני ב-1987 בוושינגטון למען זכויות לסביות והומואים.
לאחר מכן הוא היה אחד המארגנים של מצעד סקרמנטו למען זכויות לסביות והומואים ב-1988, שבו נשא הפעיל לאונרד מטלוביץ' את נאומו הפומבי האחרון, שכשנה לאחריו, נפטר בגיל 44.
קייט שירת גם כן בוועדת יחסי האנוש של מחוז לוס אנג'לס במשך שני עשורים.
בשנת 2003 העיר לוס אנג'לס כינתה את פינת שדרות הוליווד ומקאדן פלייס, בהוליווד, קליפורניה על שמו של קייט כ-"כיכר מוריס לייט".
מיקום זה נבחר מכיוון שהיה לנקודת היציאה לרחוב כריסטופר ווסט, מצעד הגאווה הראשון שכיסה רחוב בעולם.
בספטמבר 2001, הוא יצר סרט וידאו תיעודי עם מארח הגישה הציבורית של מערב הוליווד, ג'יימס פיהרמן, בשם "היסטורית הומואים ולסביות מוקדמת בלוס אנג'לס", שכלל את זיכרונותיו ממחאתו נגד מסעדת "Beanery" ופעולות אחרות.
שלושה ימים לפני מותו, הוא תרם את מזכרותיו והארכיונים שלו לארכיון הלאומי להומואים ולסביות בלוס אנג'לס.
אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מחזיקה גם כן בחלק מהארכיונים שלו.
קייט נפטר בשלווה בבית החולים קארל בין בלוס אנג'לס, ב-19 בינואר 2003.
ב-16 בנובמבר 1998, רגע לפני יום הולדתו ה-79, העניקה לקייט מועצת העיר של מערב הוליווד פרס מפעל חיים.
במשולש לזכרו של מתיו שפרד במערב הוליווד, קיים עץ מגנוליה סיני ושלט ברונזה המוקדש לקייט.
הוא נהג לבקר בפארק מדי שבוע כדי לסדר את האזור, להשקות ולשתול פרחים חדשים.
פרק 8 מטעם העונה 3 של הפודקאסט "Making Gay History" עוסק במורשתו של קייט.
מוריס סזאר ז'וזף פלה (; 18 באפריל 1863 – 16 במרץ 1924) היה גנרל צרפתי שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה סייע בהקמתו של צבא צ'כוסלובקיה ושימש כרמטכ"ל הראשון שלו.
פלה נולד בדואה ב-18 באפריל 1863. אביו, שארל פלה, היה גנרל בצבא צרפת.
ב-1882 הוא התגייס לצבא צרפת והחל ללמוד באקול פוליטקניק.
בשנים הבאות הוא למד בבית הספר לארטילריה ולאחר מכן בבית הספר לפרשים.
בספטמבר 1885 הוא מונה למפקד מחלקה ברגימנט התותחנים ה-12. בדצמבר 1888 הוא מונה למדריך בבית הספר לארטילריה.
בנובמבר 1891 הוא הועבר לרגימנט הארטילריה ה-11. באפריל 1892 הוא מונה לסגן מפקד רגימנט התותחנים ה-16. ב-1900 הוא נשלח למדגסקר ומונה לראש מטהו של הקולונל ז'וזף ז'ופר.
בין 1909–1912 הוא שימש כנספח הצבאי בברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נשלח פלה לחזית כמפקד הבריגדה המרוקאית ה-2. עם זאת, ז'ופר, שהעריך אותו מאוד, הוציא אותו מהחזית והציב אותו במטה הכללי.
בדצמבר 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-153 והשתתף עמה בקרב השני על האן.
ב-2 במאי 1917 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה ומונה למפקד הקורפוס ה-5. הוא פיקד על הקורפוס במהלך מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים.
לאחר המלחמה, פלה נשלח לצ'כוסלובקיה במטרה לסייע בהקמת הצבא הצ'כוסלובקי.
ב-17 בדצמבר 1919 הוא הפך לרמטכ"ל הראשון של הצבא הצ'כוסלובקי, והוביל אותו במהלך מלחמה קצרה נגד הונגריה.
ב-31 בדצמבר 1920 הוא פרש מהתפקיד לטובת גנרל צרפתי אחר - אז'ן מיטלהאוזר.
פלה מונה לשגריר צרפת בקונסטנטינופול, וחתם מטעם צרפת על שביתת הנשק של מודניה.
כמו כן, הוא הוביל את המשלחת הצרפתית לוועידת לוזאן שהגדירה את גבולות טורקיה המודרנית.
מוריס "באד" פישר היה קלע יהודי-אמריקאי.
אלוף אולימפי זוכה 5 מדליות זהב משתי אולימפיאדות (3 באנטוורפן 1920 ו-2 בפריז 1924), אלוף עולם (1923 ו-1924) ושיאן עולם (קבע חמישה שיאי עולם) ובכך היה לאחד היורים האמריקאים המצליחים ביותר בהיסטוריה האולימפית.
פישר נולד וגדל בינגסטאון, אוהיו בן למהגרים יהודים מהונגריה.
ובהמשך ניגן בכינור כדי להירגע.
בשנת 1911 התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ובשנת 1916 הוענק לו אות הצלף המכובד.
לאחר מכן התחרה בירי תוך כדי מילוי תפקידו.
באולימפיאדת אנטוורפן הוא היה מאוד עצבני בתחרות הראשונה שלו ונשאר בעמדת עמידה במשך כעשרים דקות בעודו מכוון למטרה.
מאמנו הורה לו לירות, גם אם יחטיא את המטרה.
הוא ירה והמשיך לנצח בתחרות.
הוא זכה ב-3 מדליות זהב, בתחרות לירי בשלושה מצבים מ-300 מטר ובתחרות הקבוצתיות בירי בשכיבה מ-300 מטר ובירי חופשי.
באליפות העולם שנערכה ב-1923 זכה ב-3 מדליות זהב, ברובה חופשי מ-300 מטר בשלושה מצבים, 40 כדרורים (שיא עולם), רובה חופשי מ-300 מטר בכריעה ורובה חופשי מ-300 מטר בנטייה (שיא עולם).
באליפות העולם שנערכה ב-1924 זכה במדליית זהב ברובה חופשי מ-300 מטר בשלושה מצבים, 40 כדרורים.
באולימפיאדת פריז זכה ב-2 מדליות זהב, בירי מ-600 מטר ובתחרות הקבוצתית בירי חופשי.
פישר סיים את הקריירה האולימפית שלו ב-1924, מכיוון שירי תחרותי לא התקיים באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
הוא פרש מתחרויות ירי ב-1934 ומאוחר יותר אימן יורים בחיל הנחתים האמריקאי ובמשטרת טולידו.
בשנת 1941 פרש משירות צבאי בדרגת סמל יורה.
הוא נקרא לשירות במלחמת העולם השנייה כמדריך ירי.
במלחמה נהרג בנו ויליאם, בקרב אוקינאווה ב-1945.
פישר פרש סופית בשנת 1946, והתגורר תחילה בלה הויה שבקליפורניה ולאחר מכן בהונולולו שבהוואי שם נפטר בשנת 1968. הוא נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי פורט רוזקרנס בסן דייגו שבקליפורניה.
בשנת 2009 נכנס פישר להיכל התהילה של חיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 1991 נכנס להיכל התהילה של ירי התחרותי של ארצות הברית.
מוריס קנה (נפטר בינואר 2013) היה רואה חשבון ישראלי, מייסד שותף של פירמת הייעוץ פאהן קנה.
כיהן כנשיא לשכת רואי חשבון בישראל בין השנים 1971 ל-1973. מבולטי רואי החשבון בישראל.
קנה נולד בעיראק ועלה לישראל אחרי קום המדינה.
נישא לעליזה, ילידת ירושלים שגדלה בשכונת בת גלים בחיפה, אותה הכיר במהלך עבודתו במשרד רואי חשבון בעיר.
ב-1955 הקים את משרד רואי החשבון פאהן קנה עם שותפו משה חיים פאהן שהיא מאז אחד ממשרדי רואי החשבון הגדולים בישראל.
הוא נמנה עם מייסדי הפדרציה הבין־לאומית לרואי חשבון (IFAC) בישראל.
בשנת 1971 מונה כנשיא לשכת רואי חשבון בישראל, תפקיד בו כיהן כשנתיים.
קנה כיהן כמרצה בכיר בחוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן וכמרצה לחשבונאות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1998. בנו יזהר קנה מונה כשותף מנהל בפירמה וכיהן אף הוא כנשיא הלשכה.
בינואר 2013 נפטר קנה בגיל 84. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
מוריס למונט צ'סטנאט הוא שחקן אמריקאי.
צ'סטנאט נולד ב-1 בינואר 1969, בסוריטוס, קליפורניה, והוא בנם של מוריס ושירלי צ'סטנאט.
אמו הייתה מורה, בעוד אביו עבד כמוכרן.
הוא למד פיננסים ודרמה באוניברסיטת קליפורניה סטייט, נורת'רידג'.
צ'סטנאט עבד כפקיד בנק לפני שהיה שחקן.
הוא התפרסם לראשונה בזכות תפקידו בתור ריקי בסרט "החבר'ה מהשכונה" משנת 1991. הוא הופיע בסרטים עלילתיים כמו "ג'י איי ג'יין", "האחים", "שחק אותה כמו מייקל", "תחנה 49", "תוכנית משחק", "הקריאה", ו"קיק אס 2" .
הוא גילם את לאנס סאליבן בסרט "סודו של שושבין", ושיחזר את התפקיד בסרט ההמשך שעלה לאקרנים בשנת 2013, ובסדרת ההמשך "סודו של שושבין: הפרקים האחרונים".
בין עבודותיו בטלוויזיה ניתן למנות תפקידים קבועים שגילם בתור ריאן ניקולס בסדרת הטלוויזיה "V" של ABC, אייק פרנטיס ב"האחות ג'קי" של שואוטיים, חאקים רשד ב"גוליית" של פריים וידאו, ובארט קיין בסרט "המתמחה" של פוקס.
בשנת 2011 גילם את לוק בסדרת האנתולוגיה של ראיין מרפי, "אימה אמריקאית: בית הרצח".
בשנת 2024 החל לשחק בעונה השנייה של סדרת הדרמה המשפטית "Reasonable Doubt" בשירות הסטרימינג "הולו" בתור התובע קורי קאש.
בשנת 2025 החל לגלם את הדמות הראשית בסדרת הדרמה של CBS, "ווטסון".
הוא היה מועמד לשישה פרסי NAACP Image, וזכה פעם אחת עבור "האחות ג'קי".
במרץ 2022, קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מוריס פליישר היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף ארצות הברית (1948) בהליכה תחרותית ל-20 ק"מ, אלוף ארצות הברית בהליכה תחרותית ל-25 ק"מ (1933) ו-3 פעמים אלוף ארצות הברית (1937, 1945 ו-1946) בהליכה תחרותית ל-30 ק"מ.
פליישר התאמן בקבוצת מכבי ברוקלין ובמרכז התרבות היהודי "92nd Street Y" בניו יורק.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה ב-4 במאי 1929 הוא זכה במדליית כסף בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ בתוצאה של 5:48:55 שעות, אחרי מארק וייס (4:52:45 שעות) ולפני קרל פישבק (5:03:00 שעות).
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-10 בדצמבר 1933 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-25000 מטר בתוצאה של 2:17:17 שעות, לפני מוריס דייוויס.
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-2 ביולי 1937 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-30 ק"מ בתוצאה של 2:48:17 שעות
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-24 בספטמבר 1940 הוא זכה במדליית ארד בהליכה תחרותית ל-20 ק"מ בתוצאה של 2:05:55 שעות
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-1945 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-30 ק"מ בתוצאה של 2:52:22 שעות
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה ב-4 ביולי 1946 הוא זכה במדליית כסף בהליכה תחרותית ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:58:50 שעות
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-30 ק"מ בתוצאה של 3:05:18 שעות
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-12 באוקטובר 1947 הוא סיים במקום רביעי בהליכה תחרותית ל-20 ק"מ
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה ב-5 ביולי 1948 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-20 ק"מ בתוצאה של 2:10:07 שעות
פליישר מהנדס ומתגורר בלונג איילנד.
מוריס רג'ואן (1924–2010) היה איש עסקים, קבלן בניין, פעיל מרכזי ב, חבר מועצה וסגן ראש עיריית ירושלים.
רג'ואן נולד בבגדד, אביו עבדאללה רג'ואן היה בן למשפחת סוחרים יהודים עשירים שמוצאה מממלכת פרס, שהיייתה שותפה בעסקים ובקשרי משפחה עם משפחת כדורי ומשפחת ששון.
המשפחה סחרה בתה, תבלינים וטקסטיל בין הודו וציילון הבריטית, המזרח התיכון וארצות הים התיכון.
בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, שלא מתוך טעמים ציוניים אלא בעקבות צורך בטיפול רפואי, הגיעה משפחת רג'ואן לירושלים.
היא הביאה איתה הון רב ובנתה וילה ברחוב ארלוזורוב בשכונת רחביה, רכשה קרקעות לבניה ובתים בירושלים, בתים בתל אביב ופרדסים בשרון.
המלחמה צימצמה את היקף עסקיה הבין-לאומיים, אך יבוא סחורות עבור הצבא הבריטי החליף פעילות זו.
בתקופה זו גם הקימה עם שותפים חנויות במרכז ירושלים.
לקראת תום המלחמה חידש עבדאללה רג'ואן את הסחר בתה ובאורז, בתבואות ובטקסטיל.
לאחר שחודש הקשר עם בגדד והודו.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הבנים - מוריס, ששון, אלפרד, אפרים ועזרא נכנסו לעסקי אביהם.
מוריס, הבכור, התגלה מיד כמי שירש את כישרונו העסקי הרב של אביו.
בשנת 1945 מוריס הקים באותה תקופה, יחד עם משפחת דג'אני ושותף אנגלי חברה להפקת סרטים בערבית בשם "Jerusalem Film Filming Company Ltd"; את הסרטים נהגו להקרין בקולנוע רקס במרכז העיר.
פריצת מלחמת העצמאות הזיקה מאוד לעסקי הסחר של המשפחה.
בנוסף הוחרם חלק מרכוש המשפחה לצורכי צה"ל.
פריצת הדרך העסקית של מוריס ואחיו החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20, אז פנו לעסקי קבלנות בנין ובנו בתי דירות בשכונות קטמון, בית הכרם, תלפיות, ארנונה, רסקו ובית וגן.
בהמשך גם בנו בנייני משרדים, מבני תעשייה ומסחר.
החל משנות ה-60 במשך כ-20 שנה עמד בראש הסניף הירושלמי של המפלגה הליברלית.
ב־1969 נבחר לראשונה למועצת העיר ומאז ועד 1985, במשך 16 שנה היה חבר בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
דבר שהביא לביקורת נגדו על ניגוד עניינים.
בנובמבר 1986 נעצר במסגרת חקירת פרשת המעילה בבנק צפון אמריקה.
לאחר חקירה סמויה, במהלכה עלו נגדו חשדות שבנובמבר 1983 הבריח לבנק שווייצרי המחאה על סכום 1.3 מיליון דולר, שנגנבו מבנק צפון־אמריקה.
לטענת המשטרה, רג'ואן קיבל את ההמחאה מאחד המנהלים של בנק צפון־אמריקה, ביודעו שהכסף גנוב.
הוא נעצר בשדה התעופה בן-גוריון, לפי טענת המשטרה בעת שניסה לברוח לקנדה.
לאחר שנעצר מצאה המשטרה במזוודתו, תיק ובו מסמכי הגירה לו ולאשתו, ובהם אשרות לשהיית קבע בקנדה.
לטענת רג'ואן הוא היה מיודד עם יושב הראש הבנק יהושע הלפרין והפקיד בו כספים, אך לא היה קשור בשום אופן למעילה.
ההמחאה שקיבל הייתה תשלום על חוב של הלפרין.
בסופו של דבר שימש כעד ולא הועמד לדין, אך נדרש לשלם מס על הכספים שהחזיק בשווייץ.
באוקטובר 1949 נשא מוריס רג'ואן את גיאורה־גוגה לבית מינסקי, בתו של בעל סוכנות נסיעות במרכז ירושלים, שבעצמה הייתה אשת־עסקים שירשה את סוכנות הנסיעות של אביה, שפעלה אחר כך בשם "סוכנות נסיעות רג'ואן", והפכה אותה לגדולה בירושלים.
גוגה נפטרה באופן פתאומי ביוני 1987. בספטמבר 2019 החליטה עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שם בני הזוג בשכונת רמת שרת.
סטיבן פטריק מוריסי , הידוע בשם מוריסי, הוא זמר בריטי וסולנה לשעבר של להקת האינדי המצליחה הסמית'ס.
לאחר פירוק הלהקה בשנת 1987, פתח מוריסי בקריירת סולו מצליחה, שבמהלכה הפך לאחד מהאמנים המעטים שסינגלים ואלבומים שלהם הגיעו ל"עשרת הגדולים" במצעד הבריטי בשלושה עשורים שונים.
מוריסי נולד בטראפורד, פרוור של מנצ'סטר שבאנגליה, למשפחת מהגרים אירים קתולים.
אביו היה שוער בבית חולים, ואמו הייתה ספרנית.
הוריו ואחותו הגדולה והיחידה היגרו לאנגליה בסמוך ללידתו.
מוריסי גדל בעיירת הפועלים סטרטפורד, שאליה עבר עם משפחתו בהיותו בן עשר.
את תקופת גיל ההתבגרות שלו תיאר לאחר מכן כתקופה שבה מצא עצמו פעמים רבות בודד ומדוכא.
בהיותו נער החל לקחת תרופות נגד דיכאון.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, עבד זמן קצר במשרד ממשלתי האחראי על איסוף מיסים.
במהלך שנות ה-70 עמד בראש מועדון המעריצים הבריטי של ה"ניו יורק דולס", להקה שאותה המשיך להעריץ גם בבגרותו.
ב-1978 הפך לזמן קצר לסולנה של להקת "The Nosebleeds" ("הנוזבלידס"), להקת פאנק רוק (Punk rock) ממנצ'סטר שנוסדה ב-1976, ובה היה חבר גם בילי דאפי, לימים חבר להקת "The Cult" ("הקאלט").
לאחר פירוק הלהקה באותה שנה, הצטרף עם בילי דאפי ללהקת "Slaughter & the Dogs", שעימה הקליט מספר שירים.
בתחילת שנות ה-80 פרסם שני ספרים: "The New York Dolls" ("הניו יורק דולס") (1981), על הלהקה האהובה עליו, ו-"James Dean Is Not Dead" ("ג'יימס דין לא מת") (1983), על הקריירה קצרת-הימים של השחקן ג'יימס דין.
ספר נוסף שכתב ב-1980, "Exit Smiling", שעסק בשחקני B-Movies, נדחה על ידי הוצאות הספרים, ופורסם רק ב-1998.
ב-1982 פגש מוריסי את הגיטריסט ג'וני מאר, והשניים החלו לכתוב שירים.
בתקופה זו החל מוריסי להשתמש בשם משפחתו בלבד, ובו הוא נודע בציבור עד היום.
בשיתוף עם המתופף מייק ג'ויס ונגן הבס אנדי רורק, הם הקימו את להקת "הסמית'ס" והוציאו מספר סינגלים לרדיו במהלך 1983, הראשון שבהם "Hand in Glove", במאי אותה שנה.
ב-1984 יצא אלבומה הראשון של הלהקה, "The Smiths", והגיע למקום השני במצעד המכירות הבריטי.
קולו הלירי והייחודי של מוריסי כסולן הלהקה משך את תשומת לבם של רבים.
במיוחד בלט באלבום השיר "Suffer Little Children", שעוסק בסדרת רציחות מפורסמות שכונו "Moors Murders" בשנות ה-60 המוקדמות, בהן בני זוג אנסו ורצחו באכזריות מספר ילדים באזור מנצ'סטר.
הרציחות השפיעו בזמנו על מוריסי, ובשיר טען שגם הוא היה יכול להיות אחד מאותם ילדים שנפלו קורבן לרציחות.
בין השנים 1985 ל-1987 הוציאה הלהקה מספר אלבומים מצליחים: "Meat Is Murder", "The Queen Is Dead", שנחשב לאלבומם הטוב ביותר וזכה להצלחה רבה.
"הסמית'ס" נחשבים בעיני רבים לאחת הלהקות המשפיעות ביותר בתקופת הפוסט-פאנק של שנות ה-80. נטייתו המינית המעורפלת של מוריסי, יחד עם נטייתו לשחוט פרות קדושות בקומפוזיציות ליריות מתוחכמות, השתלבה עם כתיבת השירים המלודית של הגיטריסט ג'וני מאר, ותרמה למכירת תקליטים רבים.
הלהקה זכתה להצלחה גדולה בבריטניה, באירלנד ובאוסטרליה, והפכה ללהקת פולחן בקרב סטודנטים בארצות הברית.
הלהיטים "?How Soon Is Now" ו-"Panic" זכו להשמעות רבות ברדיו ברחבי העולם.
בשיריהם יצאו מוריסי וחבריו כנגד גזענות, אלימות, אכילת בשר ועוד, ושרו על מוות, אהבה נכזבת והומוסקסואליות.
ב-1987 יצאו שני אלבומי אוסף של הלהקה, "Louder Than Bombs" ו-"The World Won't Listen", אחד בבריטניה ואחד בארצות הברית.
בספטמבר אותה שנה יצא אלבום האולפן הרביעי והאחרון של הלהקה, "Strangeways, Here We Come".
בתקופה זו הגיעו לשיאם חילוקי הדעות שהתגלעו בין חברי הלהקה, בעיקר בין מוריסי למאר, והלהקה התפרקה זמן קצר לפני יציאת האלבום.
מיד לאחר פירוקה של להקת "הסמית'ס" פתח מוריסי בקריירת סולו, שהניבה אף היא מספר אלבומים מצליחים.
במרץ 1988, שישה חודשים בלבד לאחר יציאת האלבום האחרון של "הסמית'ס", הוציא מוריסי את אלבום הסולו הראשון שלו, "Viva Hate" ("תחי השנאה").
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, ושני הסינגלים שיצאו מתוכו, "Suedehead" ו-"Everyday Is Like Sunday", הגיעו ל"עשרת הגדולים" במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנים 1991-1990 הוציא מוריסי חמישה סינגלים שלא מתוך אלבום, וכן הוציא אלבום אוסף של סינגלים ושירי בי-סייד.
אלבום הסולו השני שלו, "Kill Uncle", יצא במרץ 1991, והגיע בשיאו למקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי.
לאחר שהסתכסך עם סטפן סטריט, בחר מוריסי הפעם לעבוד עם המפיק המוזיקלי קלייב לאנגר.
שני הסינגלים שיצאו מתוך האלבום, "Our Frank" ו-"Sing Your Life", זכו להצלחה בינונית ולא הצליחו להיכנס ל-"20 הגדולים" במצעד הבריטי.
ביולי 1992 יצא אלבומו השלישי, "Your Arsenal", שזכה להצלחה והגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי.
האלבום הופק על ידי מיק רונסון, הגיטריסט לשעבר של דייוויד בואי, והיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר.
הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום היה "We Hate It When Our Friends Become Successful", שהגיע למקום ה-17 במצעד הבריטי.
במרץ 1994 הוציא מוריסי את אלבומו הרביעי, "Vauxhall and I", שהפך לאלבום הסולו השני שלו שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום זכה להצלחה גם בארצות הברית, והגיע שם למקום ה-18 במצעד האלבומים.
שנים לאחר צאת האלבום התבטא מוריסי כי בעיניו זהו אלבומו הטוב ביותר.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "The More You Ignore Me, the Closer I Get", הגיע למקום השמיני במצעד הבריטי.
באותה שנה יצא כסינגל שלא מתוך אלבום דואט של מוריסי עם הזמרת הבריטית סוזי סו, סולנית להקת "סוזי והבנשיז".
הסינגל, "Interlude", הגיע למקום ה-25 במצעד הסינגלים בבריטניה.
באוגוסט 1995 יצא האלבום "Southpaw Grammar", שהצליח אף הוא והגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי.
עם זאת, שני הסינגלים שיצאו מתוכו לא זכו להצלחה רבה.
האלבום היה שונה באופיו מאלבומיו הקודמים של מוריסי.
מבחינה מוזיקלית, נכללו בו שני שירים שאורכם עלה על 10 דקות, שיר עם סולו תופים באורך של שתיים וחצי דקות, וסימפול של סימפוניה של שוסטקוביץ'.
חלק ממבקרי המוזיקה אהבו את ניסיונו של מוריסי להשתנות ולחדש, בעוד שאחרים התלהבו פחות.
ב-1996 הגיש מייק ג'ויס תביעה לבית המשפט נגד מוריסי ומאר, חבריו לשעבר ללהקת "הסמית'ס", בטענה שהם קיפחו אותו בחלוקת התמלוגים על ההקלטות וההופעות של "הסמית'ס".
עד להגשת התביעה קיבלו מוריסי ומאר 40% כל אחד מהתמלוגים על ההקלטות וההופעות, בעוד ששני חברי הלהקה האחרים, ג'ויס ורורק, הסתפקו ב-10% כל אחד.
בית המשפט קיבל את תביעתו של ג'ויס, פסק לו פיצויים של מעל מיליון לירות שטרלינג, וקבע שמעתה והלאה כל אחד מארבעת חברי הלהקה יקבל 25% מהתמלוגים העתידיים.
מוריסי ערער על פסק הדין, אך ערעורו נדחה.
אלבום האולפן השישי של מוריסי, "Maladjusted", יצא באוגוסט 1997 בחברת תקליטים חדשה, "מרקורי רקורדס".
האלבום הגיע למקום השמיני במצעד הבריטי, והסינגל הראשון מתוכו, "Alma Matters", הגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
ביוני 2003 הכריזה חברת התקליטים "סנקצ'וארי רקורדס" על עסקה שנעשתה עם מוריסי, שבמסגרתה היא העניקה לו את לייבל הרגאיי לשעבר "אטאק רקורדס" ("Attack Records"), כפלטפורמה להקלטת חומרים חדשים ולהחתמת אמנים חדשים.
לאחר הפסקה של קרוב לשבע שנים, שבמהלכן לא הקליט ולא הוציא שירים חדשים, הוציא מוריסי ב-17 במאי 2004 את אלבום האולפן השביעי שלו, "You Are the Quarry".
הגיטריסט אלן וייט, שניגן באלבום ואף היה אחראי לכתיבת חלק גדול משיריו, תיאר את האלבום כשילוב בין "Your Arsenal" ו-"Vauxhall and I".
האלבום קיבל ביקורות מצוינות ממבקרי המוזיקה, וזכה להצלחה מסחרית רבה.
הוא הגיע למקום השני במצעד הבריטי, הפך למצליח ביותר מכל אלבומיו של מוריסי עד היום, כולל אלבומיו עם הסמית'ס; מכר מעל מיליון עותקים והיה לאלבומו היחיד שהגיע למעמד של אלבום פלטינה.
גם בארצות הברית היה זה אלבומו המצליח ביותר עד היום, שם הגיע למקום ה-11 במצעד האלבומים.
ארבעת הסינגלים שיצאו מתוך האלבום זכו אף הם להצלחה רבה, והגיעו כולם ל"עשרת הגדולים" במצעד הסינגלים הבריטי.
הסינגל הראשון מהאלבום, "Irish Blood, English Heart", הגיע למקום השלישי במצעד בשבוע הראשון לצאתו.
זהו המקום הגבוה ביותר שבו דורג שיר של מוריסי במצעד הסינגלים בכל הקריירה שלו, הן כזמר סולו והן כסולן של הסמית'ס.
עם יציאת הסינגל "I Have Forgiven Jesus" בדצמבר 2004, הפך מוריסי לאמן היחיד באותה שנה שהצליח להכניס ארבעה סינגלים שונים ל"עשרת הגדולים" של המצעד הבריטי.
ב-22 במאי 2004, הופיע מוריסי לראשונה לאחר 10 שנים במנצ'סטר ארנה, בעיר הולדתו.
ההופעה יצא אחר כך כ-DVD בשם: "מי שם את ה-M במנצ'סטר?".
אלבום האולפן השמיני של מוריסי נקרא "Ringleader of the Tormentors".
האלבום, שהוקלט ברומא, יצא ב-3 באפריל 2006, והיה לאלבומו השלישי שהצליח להגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
בארצות הברית הגיע האלבום למקום ה-27. האלבום זכה להצלחה גם במספר מדינות באירופה, והגיע למקום הראשון בשוודיה.
את האלבום הפיק טוני ויסקונטי, שעבד בעבר עם טי רקס ועם דייוויד בואי.
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום, "You Have Killed Me", הגיע למקום השלישי במצעד הבריטי, ושלושת הסינגלים שיצאו אחריו הגיעו כולם ל-"20 הגדולים" במצעד.
לאורך מעל 20 שנות פעילותו כסולן, בין השנים 1988–2009, הוציא מוריסי רק תשעה אלבומי אולפן, לעומת אחד-עשר אלבומי אוסף והופעות חיות.
ב-11 בפברואר 2008 יצא אלבום האוסף "Greatest Hits", שהתרכז בעיקר בשיריו של מוריסי מהמאה ה-21: מתוך 15 השירים באלבום, רק ארבעה הם מתקופה מוקדמת יותר.
באוסף הופיעו גם שני שירים חדשים: "All You Need Is Me" ו-"That's How People Grow Up", שאף יצא כסינגל, וכן גרסת כיסוי בהופעה חיה ל-"Redondo Beach" של פטי סמית'.
בחוברת האוסף שצורפה לדיסק הופיע תצלום עירום של מוריסי, כשעל ישבנו הכיתוב "Your Arse An' All" - מחווה עצמית לצילום העטיפה חשופת-החזה של האלבום "Your Arsenal".
לאחר מספר ניסיונות שכשלו להביאו להופעה בישראל, הופיע מוריסי ב-29 ביולי 2008 בגני התערוכה בתל אביב, במופע שחתם את סיבוב ההופעות העולמי שלו.
"Years of Refusal", אלבום האולפן התשיעי של מוריסי, יצא ב-16 בפברואר 2009, לאחר מספר דחיות, שנבעו בין היתר ממותו הפתאומי של מפיק האלבום, ג'רי פין.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד הבריטי ולמקום ה-11 במצעד האמריקאי, וזכה לתשבחות רבות מצד מבקרי המוזיקה.
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "I'm Throwing My Arms Around Paris", שהגיע למקום ה-21 במצעד הבריטי.
בעקבות האלבום יצא מוריסי לסיבוב הופעות עולמי נרחב, שנקרא "Tour of Refusal", במסגרתו הופיע ברחבי ארצות הברית וגם, לראשונה בקריירה שלו, ברוסיה.
ב-21 ביולי 2012 הופיע שנית בישראל, גם הפעם בביתן 1 בגני התערוכה בתל אביב.
ב-16 במרץ 2013 נאלץ מוריסי לבטל סיבוב הופעות שלם בצפון אמריקה, שכלל 20 הופעות, וזאת בשל בעיות בריאות.
רופאיו המליצו לו לפרוש לצמיתות מהופעות חיות.
באוקטובר 2013 יצאה האוטוביוגרפיה של מוריסי בהוצאת פנגווין שנקראת בפשטות "מוריסי - אוטוביוגרפיה".
האוטוביוגפיה בת 457 העמודים, שחשפה לראשונה ממנו מערכת יחסים הומוסקסואלית וגם הטרדה מינית בבית הספר בגיל 14, זכתה לביקורות מעורבות, אך הפכה לרב-מכר.
ב-15 ביולי 2014 יצא, לאחר הפסקה של כחמש שנים, האלבום העשירי של מוריסי, "World Peace is None of Your Business".
באוגוסט 2015 הודיע כי יפרסם רומן ראשון, "List of the Lost", בהוצאת פנגווין.
באוגוסט 2016 חזר להופיע בישראל בפעם השלישית, ב-23 באוגוסט בהיכל התרבות בתל אביב וב-24 באוגוסט בתיאטרון קיסריה.
בנובמבר 2020, פוטר מוריסי מחברת התקליטים BMG.
הוא ייחס את הפיטורים לרצונה של BMG לגוון את אמניה, ולדבריו, אף לשלוט בהם.
"איני רוצה להיות חלק מחברה שמכתיבה למוזיקאים איך להתנהג, אבל לא דורשת מהם כישרון", כתב באתר הבית שלו.
מוריסי נחשב כבר שנים רבות לאומן משפיע, השפעה שניכרה הן בקריירת הסולו שלו והן בשנותיו עם "הסמית'ס".
ה-BBC כינה אותו "אחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הפופ הבריטי".
מגזין המוזיקה הבריטי NME בחר ב-2002 בסמית'ס כלהקה הבריטית המשפיעה ביותר בכל הזמנים, לפני הביטלס, והגדיר את מוריסי כ"אחד האמנים המשפיעים ביותר של כל הזמנים".
בעיתון הבריטי The Independent נכתב עליו: "רוב כוכבי הפופ צריכים למות לפני שהם זוכים לסטאטוס האייקוני שלו זכה מוריסי עוד בחייו".
באוקטובר 2008 דורג מוריסי במקום ה-92 ברשימת "100 הזמרים הגדולים של כל הזמנים" שפרסם מגזין המוזיקה האמריקאי "רולינג סטון".
הרשימה הורכבה על ידי פאנל של 179 מומחים בתחום.
בשנות ה-90 המאוחרות עזב מוריסי את ביתו באנגליה ועבר לגור בלוס אנג'לס, שם יצר קשרים חזקים עם הקהילה ההיספנית הגדולה, שרבים מחבריה הפכו למעריציו.
נראה כי שיריו של מוריסי על התבודדות וניכור תרגמו עצמם מרחובות מנצ'סטר לפרוורים של לוס אנג'לס, עובדה שמוריסי עצמו הביע את הפתעתו והכרת תודתו עם גילויה.
מאז שנת 2006 מתגורר מוריסי ברומא.
באוקטובר 2014, בריאיון לעיתון ספרדי, חשף מוריסי כי הוא נאבק במחלת הסרטן ועובר טיפולים רבים בשל כך.
בנוסף מוריסי הוא בן דודו של כדורגלן העבר האירי רובי קין ומאמן מכבי תל אביב בכדורגל.
מיניותו של מוריסי מעורפלת ונתונה במחלוקת.
מוריסי עצמו מרבה להצהיר הצהרות מנוגדות ומסרב להתייחס בראיונות לחייו הפרטיים.
בראיונות שונים בשנות ה-80 וה-90 הכריז על עצמו כרווק א-מיני המתנזר ממין, וטען שגם גברים וגם נשים משעממים אותו.
רבים האמינו באותה תקופה כי הוא הומוסקסואל, מאחר שהמילים שכתב לשירים של הסמית'ס נטו תמיד למיניות מעורפלת.
במסגרת ריאיון למגזין "רולינג סטון" בשנת 1984 אמר: "אני עליז?
בראיון בשנת 1994 ציין: "האמת היא שסקס זה משהו שאינו חלק מהחיים שלי, ולכן אין לי מיניות".
כאשר נדרש שוב לנושא בסרט תיעודי של ערוץ 4 הבריטי בשנת 2003, "The Importance of Being Morrissey", ענה: "לי לא באמת אכפת מה אנשים חושבים – זה לא משנה לי כלל, ואני לא מסתיר שום דבר".
בריאיון למגזין המוזיקה הבריטי NME בשנת 2006 אמר, כי הוא כבר לא מתנזר יותר ממין אך סירב למסור פרטים נוספים על העדפותיו המיניות.
בפוסט שפרסם באוקטובר 2013 באתר שלו כתב "למרבה הצער, אני לא הומו.
מוריסי מתח ביקורת נוקבת על זמרים מפורסמים כגון מדונה, אלטון ג'ון וג'ורג' מייקל, טען שמילות השירים שלהם שטחיות וחסרות משמעות, ושהם מתעניינים יותר בלהיות סלבריטאים מאשר בלהיות מוזיקאים.
באחת מהופעותיו ב-1992 פנה לקהל ואמר: "הביאו לי את ראשו של אלטון ג'ון".
מוריסי גם הסתכסך עם רוברט סמית', סולנה של להקת הקיור, שאמר עליו: "אם מוריסי אומר לא לאכול בשר, אז אני אוכל בשר.