tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנסיך קרל (לימים הוקון השביעי) שנבחר, התנה את הסכמתו לשמש כמלך נורווגיה בעריכת משאל עם שבו יאושר המשך קיומה של מונרכיה בנורווגיה העצמאית.
לאחר שמוסד המונרכיה זכה לתמיכה של 79% מהבוחרים במשאל, הוכתר הוקון רשמית כמלך נורווגיה ב-22 ביוני 1906.
במשאל העם ביוון שנערך ביולי 2015 דנו בהחלטה האם לקבל את תנאי החילוץ למשבר החוב של המדינה, המוצעים במשותף על ידי הנציבות האירופית (EC), קרן המטבע הבינלאומית (IMF) והבנק המרכזי האירופי (ECB).
ב-2 ביוני 1946 נערך באיטליה משאל עם אודות שיטת המשטר לאחר מלחמת העולם השנייה.
הבחירה הייתה בין רפובליקה או מונרכיה בראשות בית סבויה.
תוצאות ההצבעה אישרו רוב לתומכי הרפובליקה, ולפיכך ממלכת איטליה נהפכה לרפובליקה האיטלקית.
ב-4 דצמבר 2016 ערכה איטליה בהובלת ראש הממשלה מתיאו רנצי משאל עם שעסק בשינוי החוקה באופן שיעביר סמכויות מידי הרשות המחוקקת לרשות המבצעת.
כ-59% אחוזים מכלל 51 מיליון המצביעים התנגדו להצעת המשאל, ודגלו בהשארת הסטטוס הקיים.
בספטמבר 2020 נערך משאל עם שבו אזרחי איטליה תמכו בקיצוץ מספר חברי הפרלמנט במדינה מ-945 חברים ל-600. כ-70% מהבוחרים הצביעו בעד ההחלטה הזו.
מספר משאלי עם נערכו בנושא הפלות מלאכותיות.
בנובמבר 1992 משאל עם שאישר את התיקון הארבעה עשר לחוקה.
וב-2002 נערך משאל עם שביקש למנוע מנשים הרות המאיימות להתאבד את הזכות להפיל.
ביוני 2008 במשאל עם שנערך בנוגע לאימוץ אמנת ליסבון של האיחוד האירופי, התנגדו 53.4 אחוז מהמצביעים, ואילו 46.6 אחוז מהמצביעים תמכו בקבלתה.
ביוני 2012 במשאל עם בנוגע לאמנת התקציב האירופית, 60% מהמצביעים הצביעו בעד.
במשאל עם שנערך במאי 2015 בהכרה בנישואים חד מיניים, הצביעו בעד 62.3% לעומת 37.7% שהתנגדו.
אחוז ההצבעה עמד על כ-60%, והשתתפו בו 3.2 מיליון אזרחים.
במשאל עם שנערך בסוף מאי 2018 בוטל הסעיף בחוקה שאסר על הפלות מלאכותיות ברוב של כ-70%.
ב-26 במאי 2019 פורסמו תוצאות משאל עם בנושא הקלות הגירושים לאלו שירצו בכך.
עד למשאל זוגות נשואים היו צריכים לחיות לפחות ארבע שנים בנפרד בטרם יוכלו להתגרש.
השתתפו במשאל 50 אחוז מהאוכלוסייה, ומתוכם 82% הצביעו בעד שינוי החוקה.
בינואר 2013 לאחר מחלוקת גדולה בין שתי מפלגות יריבות, נערך משאל עם האם להמשיך בגיוס חובה או לפנות לצבא מקצועי.
במשאל בחרו 59.8 אחוז מהמצביעים להמשיך במודל הקיים.
במשאל העם על עצמאות אלג'יריה (1962) שהתקיים באלג'יריה הצרפתית ב-1 ביולי 1962. בדבר הפיכתה של אלג'יריה למדינה עצמאית - 99% מהמצביעים החליטו בעד.
דבר שסלל את עצמאותה של אלג'יריה.
משאל עם בצרפת על אישור אמנת מאסטריכט שנערך בשנת 1992 נתמך ברוב קטן מאוד של 51.05%.
במאי 2005 נערך משאל עם בצרפת האם לקבל את חוקת האיחוד האירופי שהשתתפו בו כ-70 אחוז מבעלי זכות ההצבעה.
קבלת החוקה נדחתה לאחר ש-54.87 אחוזים הצביעו נגדה לעומת 45.13 אחוזים שהצביעו בעדה.
דחיית החוקה על ידי צרפת והולנד גרמה לגניזתה, וליצירת אמנת ליסבון.
במשאל העם על עצמאות קטלוניה שהתקיים, ב-1 באוקטובר 2017, 90% מהמשתתפים בו הצביעו בעד כינון רפובליקה עצמאית בקטלוניה והיפרדות החבל מספרד.
את המשאל יזמה ממשלת קטלוניה.
ממשלת ספרד שהתנגדה למשאל מאחר שהוא נוגד לחוקה(שבה נכתב שספרד חייבת להישאר מאוחדת), פעלה בצעדים שונים נגד מנהיגי קטלוניה והמצדדים בהפרדות מספרד.
על פי החוק בהולנד יש לקיים משאל עם אם נאספו 300 אלף חתימות לקמפיין כלשהו.
הולנד קיימה שני משאלי עם בתחילת המאה ה-21. הראשון ב-2005 שבו דחתה ברוב של 62 אחוז את החוקה האירופית לאחר שצרפת עשתה כן.
והשני ב-2016 שבו דחתה את הסכם הסחר האירופי עם אוקראינה.
ב-10 בספטמבר 1967 נערך משאל עם בגיברלטר שבו נדרשו תושבי גיברלטר להכריע בסוגיית הריבונות בגיברלטר: לעבור לריבונות ספרדית או להישאר תחת ריבונות בריטית ולקבל אוטונומיה.
ספרד של פרנקו ביטלה את התוצאה של משאל העם, וכינתה את תושבי העיר "פסאודו-גיברלטרים".
ב-17 במרץ 2014, בעקבות משאל עם שהתקיים בחצי האי קרים שתוצאותיו הראו מובהקות שכ-95% מתושבי חצי האי קרים אשר בריבונות אוקראינה רוצים להסתפח לשלטון הפדרציה הרוסית, הכריז הפרלמנט של חצי האי על עצמאותו ומיד ביקש להסתפח אל השלטון הרוסי.
רוסיה קיבלה את הבקשה וסיפחה את חצי האי קרים.
בנוסף, כוחות צבא רוסיים הוזנקו לקרים עוד לפני משאל העם, ב-20 בפברואר אותה שנה.
בהצבעה באו"ם רוב מדינות העולם (100 למול 11) התנגדו למהלך הרוסי.
ב-25 ביוני 2020 נערך משאל עם לשינויים מהותיים בחוקת רוסיה, שיאפשרו בין השאר לחזק את סמכות הקבינט והפרלמנט על חשבון סמכויות הנשיא ולא יאפשרו לנשיא לכהן מעבר לשתי קדנציות, לא בהכרח רצופות.
עם זאת, התיקונים הוחרגו מהנשיא המכהן, ולדימיר פוטין.
בקנדה נערכו מספר משאלי בקשר להבדלות של חבל קוויבק, חבל שגרים בו למעלה מ-8 מיליון אזרחים דוברי צרפתית והפיכתה למדינה עצמאית.
בשנת 1980 יזם רנה לווק ראש-מממשלת קוויבק משאל עם בו הבוחרים נתבקשו להחליט בשאלת העצמאות של הפרובינציה, אולם 60% מהבוחרים הצביעו נגד.
ב-30 באוקטובר 1995 נערך משאל העם השני בקוויבק, שגם בו הצביעו הבוחרים נגד עצמאות, אם כי ברוב קטן יותר של 50.6% קולות.
בנובמבר 2012 נערכו במדינות וושינגטון וקולורדו משאלי עם שהתירו שימוש של קאנביס לצורכי הנאה.
משאל עם נערך בנובמבר 2014 באלסקה שהצטרפה לשתי המדינות הקודמות, והתירה שימוש בקאנביס לצורכי הנאה.
בבחירות האמצע בנובמבר 2018 הצביעו בארצות הברית במשאלי עם ב-37 מדינות על לא פחות מ-155 יוזמות.
רוב ההצעות הוגשו על ידי חברים בבתי המחוקקים, אבל 64 מהם היו יוזמות של אזרחים.
בין ההצעות בארקנסו ומיזורי הוחלט להעלות את שכר המינימום.
במסצ'וסטס הוחלט לא לפגוע בזכויות של טרנסג'נדרים.
בפלורידה הוחלט להחזיר את זכות הבחירה ליותר ממיליון אסירים לשעבר.
פלורידה גם אסרה על הימורים במרוצי הכלבים החל מ-2021, במטרה להפסיק את מרוצי הכלבים.
השימוש בקאנביס לצורכי הנאה הותר במישיגן אך נאסר בצפון דקוטה.
באוהיו נדחתה הצעה להפוך אחזקה של סמים לעבירה קלה.
באלבמה ובמערב וירג'יניה, אישרו הצעות שיטילו הגבלות נוספות על הפלות.
בנברסקה ובאיידהו אישרו להרחיב את ביטוח הבריאות לרבבות תושבים בעלי הכנסה נמוכה.
באורגון האזרחים אשררו חוק שמאפשר למדינה לממן הפלה מלאכותית לנשים עם הכנסה נמוכה.
הם גם אשררו את חוק "מדינת המקלט", שאוסר על רשויות החוק לעצור אנשים שהעבירה היחידה שנרשמה לרעתם היא שהות בלתי חוקית בארצות הברית.
באריזונה האזרחים התנגדו להחלטה שעד 2030 יופק 50% מהחשמל ממקורות אנרגיה חלופיים.
קולורדו דחתה את ההצעה להרחקה של בארות נפט וגז חדשים מאזורי מגורים.
עם הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במסגרת משאלי עם האזרחים הצביעו בעד לגליזציה של מריחואנה באריזונה, מונטנה, ניו ג'רזי ודרום דקוטה.
במונטנה הצביעו על הפיכת המריחואנה לחוקית לשימוש בני 21 ומעלה.
בדרום דקוטה אושרה מריחואנה רפואית.
באורגון הצביעו בעד דה-קרימינליזציה של כל סוג של סם בכמויות אישיות.
בוושינגטון די.סי הוחלט על צעד של דה-קרימינליזציה לסמי הזיה.
במיסיסיפי אושרה הצעה לאישור רחב היקף של מריחואנה רפואית, כמו גם הצעה להחלפת דגל המדינה, שהיה האחרון באיחוד לכלול בתוכו את דגל הקונפדרציה, דבר שעורר מחלוקת ציבורית עזה.
הצטרפות פוארטו ריקו לארצות הברית.
לאחר מספר משאלי עם ששללו את הצטרפות מדינת האי לארצות הברית, במשאל עם שנערך בשנת 2012 תמכו לראשונה זה שנים רבות רוב המצביעים בשינוי המצב הקיים ובהצטרפות לארצות-הברית כמדינה ה-51.
במשאל העם בצ'ילה (1988) נשאלו אזרחי צ'ילה האם הם תומכים בהמשך שלטונו של אוגוסטו פינושה ל-8 שנים נוספות.
ב-25 באוקטובר 2020 נערך משאל עם בצ'ילה, שבו קרוב ל-80% מהמצביעים החליטו לבטל את החוקה שנקבעה בימי אוגוסטו פינושה ולנסח חוקה חדשה בוועדה מיוחדת שתורכב מאזרחים בלבד.
בפברואר 2009 התקיים בוונצואלה משאל עם ביוזמתו של הוגו צ'אבז לביטול ההגבלה של כהונת נשיא לשתי קדנציות בלבד.
54% מהמצביעים אישרו את ההצעה, שמשמעותה שצ'אבז היה יכול להעמיד את עצמו לכהונה נוספת.
באוקטובר 2016 נערך משאל עם בקולומביה שנועד לאשרר את הסכם השלום שנחתם בסוף יוני בין הממשלה לבין FARC, ונועד לשים סוף לחמישים שנות מלחמה.
במשאל שבו השתתפו 13 מיליון מצביעים, הציבור ברוב זעום החליט שלא לקבל את ההסכם.
באוקטובר 2006 נערך בפנמה משאל עם, שבו תמכו כ-80% מאזרחי פנמה בהשקעת תקציב מיוחד של מיליארדי דולרים בהרחבת תעלת פנמה.
ב-1960 נערך בדרום אפריקה משאל עם, והבוחרים הלבנים החליטו בו ברוב של 52 אחוזים על ניתוק הקשר עם בריטניה והקמת הרפובליקה של דרום אפריקה.
ב-1992 דרום אפריקה הכריעה במשאל עם על סיום 300 שנה של דומיננטיות לבנה וכמה עשורים של הפרדה מוחלטת.
שנתיים לאחר מכן נבחר נלסון מנדלה לנשיאות.
בעקבות לחץ שהופעל על נשיא סודאן על ידי ארצות הברית ומדינות המערב ועל פי הסכם עם ממשלת סודאן מ-2005, נערך בינואר 2011 משאל עם בחבל ארץ זה, שתוצאותיו ברוב של כמעט 99% קבעו את הפיכתו למדינה עצמאית.
באוסטרליה השימוש במשאל עם הוא הליך נפוץ.
מאז 1900 בוצעו במדינה כ-44 משאלי העם.
ב-6 בנובמבר 1999, נערך באוסטרליה משאל עם שכלל שתי שאלות בעניין שינוי החוקה של אוסטרליה.
הפיכת אוסטרליה ממונרכיה חוקתית לרפובליקה עם נשיא נבחר שממנה את הפרלמנט הבא על פי המודל הדו-מפלגתי.
תוצאות המשאל דחו את ההצעה והוחלט להשאיר את הכתר הבריטי כראש המדינה ברוב של 54.87 אחוז.
ב-15 בנובמבר 2017 הוחלט במשאל עם בעד חקיקה שתתיר בחוק נישואים חד-מיניים, ברוב של 61.6%, מול 38.4%.
כ-80 אחוז מבעלי זכות הבחירה הצביעו במשאל.
מדובר במשאל עם מייעץ שהמחוקקים הודיעו כי יממשו אותו בחקיקה.
במהלך שנות קיומה של ניו זילנד בוצעו משאלי עם רבים.
שני משאלי העם לבחירת דגל ניו זילנד, 2015–2016 עסקו בהחלפת דגל המדינה.
במשאל העם הראשון בחרו עיצוב דגל חלופי, ובמשאל העם השני הכריעו בין שני הדגלים.
לבסוף הוחלט להשאיר את הדגל הקיים ברוב של 56.74 אחוזים.
באוקטובר 2020 ביחד עם הבחירות לראשות הממשלה נערכו שני משאלי עם בעניין המתת חסד ושימוש בקנאביס.
התוצאות היו בעד לגליזציה של המתות חסד, ונגד לגליזציה של שימוש בקנאביס.
בתום שנת 2019 נערך בפפואה גינאה החדשה משאל עם על מעמד האי בוגנוויל אשר מהווה מחוז אוטונומי של המדינה.
במשאל העם נשאל את תושבי האי האם הם מעדיפים שבוגנוויל יהפוך למדינה עצמאית או שימשיך להתקיים תחת השלטון של פפואה גינאה החדשה.
רובם המוחלט של תושבי בוגנוויל (כ-98%) הצביעו בעד עצמאות בוגנוויל.
בשנת 2021 הודיעה פפואה גינאה החדשה שהיא מסכימה לתנאים עבור עצמאות בוגנוויל ואישרה שהמחוז האוטונומי של בוגנוויל יהפוך למדינה עצמאית בשנת 2027.
בתחילת אוקטובר 2020 נערך משאל עם בקלדוניה החדשה על התנתקות מצרפת.
כ־53% הצביעו בעד המשך השתייכותם למדינה.
צרפת משקיעה כמיליארד וחצי יורו בשנה,
באזור שבו מתגוררים כ־180 אלף תושבים.
במדינת ישראל לא נערך מעולם משאל עם.
בשנות ה-50, נערכו בישראל דיונים בשאלה האם להסכים לקבלת הסכם השילומים, ובמהלכם הציע חבר הכנסת מנחם בגין לערוך משאל עם בנושא זה.
הרב אליעזר יהודה ולדנברג התנגד למשאל עם בטענה שיש צורך במומחיות של נבחרי הציבור כדי לקבל החלטות מושכלות.
בשנת 2004, עת החלו הדיונים על תוכנית ההתנתקות, הציע שר האוצר בנימין נתניהו לערוך משאל עם בנושא, אולם ראש הממשלה שרון דחה הצעה זו, והיא לא הוגשה לכנסת.
במשך השנים הוצע לערוך משאלים על שינויים בשיטת הבחירות לכנסת, על הפרדת הדת מהמדינה ובנושאים שונים.
כל ההצעות הללו למשאלי עם לא התקבלו.
ב-22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת לראשונה חוק הדורש משאל עם.
על פי תיקון זה, לחוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), הסדר מדיני שיכלול נסיגה משטחים תחת ריבונות ישראלית יובא להכרעה במשאל עם ובכנסת.
חודשיים לאחר חקיקתו של החוק הוגשה עתירה לבג"ץ שטענה שלא ניתן לחייב עריכת משאל עם באמצעות חוק רגיל, אלא באמצעות חוק יסוד, משום שהדבר סותר חוקי יסוד אחרים.
אף שבג"ץ לא קבע עדיין את גורלו של החוק, במפלגות הימין החליטו שלא לקחת סיכון ולקדם את חקיקתו של חוק יסוד בנושא, ולמנוע אפשרות שיבוטל.
ב-12 במרץ 2014 אישרה הכנסת את חוק יסוד: משאל עם, המחייב את הממשלה להביא למשאל עם, הסכם מדיני שיש בו מסירה לריבונות זרה של שטחי מדינת ישראל שבגבולות הקו הירוק, מזרח ירושלים ורמת הגולן.
משאלות הוא מופע זיקוקים הנערך בפארק ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה וכן בפארק דיסנילנד שבפריז.
המופע נערך בממלכת הקסם מאז 9 באוקטובר 2003 והחליף את המופע פנטזיה בשמים שקדם לו.
בפריז נפתח המופע לקהל ב-16 ביולי 2005. בהלואין ובחג המולד נערכות וריאציות מיוחדות של המופע הנקראות "משאלות הלואין" (HalloWishes) ו-"משאלות החג" (Holiday Wishes) בהתאמה.
מופע הלואין נקרא: "משאלות הלואין: רוחות רציניות צוחקות מפחידות בשמים" (Happy HalloWishes: A Grim Grinning Ghost Spooktacular in the Sky) נערך מדי שנה במהלך מסיבת ההלואין הלא כל כך מפחידה של מיקי.
מופע חג המולד הנקרא: "משאלות החג: חוגגים את רוח החג" (Holiday Wishes: Celebrate the Spirit of the Season ) נערך במהלך מסיבות חג המולד המאוד שמח של מיקי (בחודש דצמבר ונובמבר) וכולל בעיקר שירי חג המולד.
מופע משאלות מוצג מדי לילה גם בפארק דיסנילנד שבפריז.
המופע הוצג בין ה-16 ביולי 2005 ועד ה-28 באוגוסט 2005 לרגל חגיגות ה-50 לדיסנילנד שבקליפורניה.
המופע צפוי להציג שוב בקיץ 2006.
המופע בדיסנילנד פריז נערך בתקציב נמוך יותר, אולם דווקא בשל התקציב נוצר מופע הנחשב טוב מזה המוצג בפלורידה.
בשל קשיי השפה, מוקרנות הדמויות בלייזרים על גבי הטירה.
הבדל נוסף בין המופעים, שהעלילה שבפלורידה מסופרת על ידי ג'ימיני, בפריז מסופרת בחלקה באנגלית על ידי ג'ימיני ובחלקה בצרפתית על ידי הפיה הכחולה.
משאללה (ערבית مَا شَاءَ ٱللَّٰهُ מא שאא אללה, טורקית Maşallah, בוסנית MašaAllah) היא מילה שמקורה בערבית, השגורה בפי מוסלמים גם במדינות שערבית אינה מדוברת בהן, ולעיתים אף בפי לא-מוסלמים במדינות אלה.
המילה מבטאת הערכה לאדם או לאירוע, ובה בעת משבחת את שם האל ומרחיקה מנשוּא המילה את עין הרע.
במובן זה היא דומה לביטוי "בלי עין הרע" בעברית.
משמעותה המילולית של המילה היא "מה שאלוהים רצה" או "כך רצה אלוהים", והיא מכוונת לרצונו וליכולתו של האל לעשות כול ולהיטיב.
למילה "משאללה" הקשרים חברתיים שעשויים להיות מחייבים.
בטורקית, לדוגמה, "משאללה" היא הנוסחה המקובלת היחידה להביע התפעלות מתינוק או ילד, גם בקרב חילוניים.
הביטוי נפוץ כיום גם בקרב יהודי ארצות האסלאם וצאצאיהם.
משאללה אבן את'רי היה אסטרולוג ואסטרונום יהודי-פרסי שפעל במאה השמינית לספירה.
מכתש משאללה על הירח נקרא על שמו.
משאללה היה אסטרולוג ואסטרונום פרסי-יהודי, שפעל בעיר בצרה.
הוא היה בין האסטרולוגים הבולטים של סוף המאה השמינית לספירה בזמן הח'ליפים אל-מנסור עד אל-מאמון.
תרגום השם משאללה הוא "מה שאלוהים רצה" או "כך רצה אלוהים".
בלטינית שמו נכתב "מסלה" (Messala) והמכתש Messala שבירח נקרא על שמו.
יחד עם א-נאובח'ת הפרסי היה משאללה בין האסטרולוגים המובילים שבחרו, בשנת 762 לספירה, את היום המתאים ביותר (מבחינה אסטרולוגית) לייסוד העיר בגדאד.
ההיסטוריון השיעי מהמאה העשירית אבן א-נדים מייחס לו 21 ספרים, רובם באסטרולוגיה, אבל חלקם גם על אסטרונומיה, וספריו מלמדים אותנו מה היה ידוע במאה השמינית אודות האסטרונומיה של היוונים, הפרסים והסורים.
חלק מספריו של משאללה ידועים לנו רק מתרגומים ללטינית, והמקור אבד.
ספריו הפכו עם הזמן לספרי יסוד בכל המזרח התיכון, ולאחר תרגומם ללטינית במאה ה-12 - גם באירופה.
ההיסטוריון אבן א-נדים כתב ששמו היה מישה, ולכן משערים ששמו העברי היה מנשה או יתרו.
הספר "De scientia motus orbis" (על המדע של תנועת הגלגלים) שנודע לנו דרך תרגומו הלטיני.
הספר כולל מבוא לאסטרונומיה ולפיזיקה של אריסטו, שניהם מבוססים על מקורות בשפה הסורית.
הוא מזכיר בו את תלמי ותיאון מאלכסנדריה, אבל המודלים שהוא משתמש בהם עבור תנועות כוכבי הלכת הם מלפני תלמי, ודומים לאלו שנמצאים בכתבים בשפת סנסקריט מהמאה החמישית לפני הספירה.
הספר: "כִּתאב פי אל-קִראנאת ואל-אַדיאן ואל-מִלַל" (ספר על התקבצויות, דתות ועדות) שבונה היסטוריה אסטרולוגית של האנושות ומנסה להסביר כל שינוי גדול כתוצאה של התקבצות של שבתאי וצדק
ספר בנושא ליקויי מאורות, שנשמר בתרגומו ללטינית על ידי יוחנן מסביליה ותרגומו לעברית על ידי רבי אברהם אבן עזרא
משאלה היא תקווה או רצון לדבר מה.
לרוב התרחשות חיובית עבור האדם המבקש אותה.
בסיפורת על פי רוב המשאלה היא אמצעי המניע את העלילה, אם לטובת או לרעת הדמויות.
בתרבויות מסוימות קיימים מנהגים בהם אנשים מעודדים לבקש משאלה, כגון במהלך מנהג כיבוי הנרות הדולקים על עוגת יום הולדת; כשרואים כוכב נופל בלילה; כשנופל ריס; ובזריקת מטבע לתוך באר או מזרקה.
בתחילת שנה חדשה יש המכינים רשימת יעדים ומשאלות אותם הם מתכוונים להגשים במהלך השנה.
משאלה בסיפורת היא בקשה המהווה את מרכז הסיפור.
לרוב היא בבסיס מחזה מוסר בו הפרוטגוניסט נדרש לבחור בין הטוב לרע.
לעיתים היא חלק קטן מהסיפור, אך לרוב משמשת כאמצעי המניע את העלילה.
במרבית הסיפורים העוסקים במשאלות, מי שמגשים אותם הם שדים, רוחות או בעלי חיים הניחנים בכוחות מיוחדים אך נאלצים להיות מוגבלים לאובייקטים שגרתיים (כגון השד במנורה של אלאדין).
שחרור הישות מאפשר למשחרר להגשים משאלה.
סיפורי אלף לילה ולילה מבוססים על משאלות ובפרט סיפורו של אלאדין, בו הוא מוצא מנורת קסמים ומשפשף אותה כדי לנקותה, ולפתע יוצא מתוכה ג'יני, שד המגשים את משאלותיו בעזרת כוחות נסתרים והופך את אלאדין לאיש עשיר.
הוא אף נישא לבת המלך, והשד מקים עבורם ארמון מפואר.
הדייג ודג הזהב היא אגדה של אלכסנדר פושקין המבוססת על האגדה "הדייג ואשתו" של האחים גרים, בה דג הזהב מבטיח הגשמת משאלות בתמורה לשחרורו.
כל משאלה שהוגשמה הגבירה את חמדנות הגיבורים, עליה נענשו בסופו של דבר כשאיבדו את כל שהשיגו.
ספקי משאלות אחרים יכולים להיות חפצים דוממים.
דוגמה לכך היא כפת הקוף בסיפור של ו.
הסיפור עוסק בכפת הקוף המשמשת כחפץ קסם המעניק שלוש משאלות, אשר פונות נגד מביען.
אופן הגשמת המשאלות מציג את רעיון הגורל ככח עליון קבוע מראש ובלתי ניתן לשינוי.
מספר המשאלות הניתנות בסיפורים משתנה.
אלדין קיבל בסיפור מספר בלתי מוגבל של משאלות.
אולם המספר הנפוץ ביותר הוא המספר הטיפולוגי 3, כדוגמת "שלוש המשאלות המגוחכות" של שארל פרו.
בסיפורים רבים המשאלה מוגשמת באופן מילולי מדי או באופן זדוני, שיוצר מצוקה בעבור מבקשה.
לדוגמה, בקשה לעושר המוענקת על ידי ביטוח חיים של אדם אהוב היא הגשמה זדונית של המשאלה.
דוגמאות להתייחסות מילולית מדי הן בקשה המנוסחת "הלוואי שהייתי עשיר" ומוגשמת כך שהאדם היה עשיר בתקופה מסוימת בעבר, אך כיום הוא כבר לא, או המשאלה "אני רוצה להיות עשיר" שמובילה לכך שהאדם יהיה עשיר בעתיד, אך לא בהכרח בהווה.
אופן זדוני נוסף של הגשמה הוא הגשמת משאלה שהנמען לא ביקש, רק מכיוון שהשתמש בפועל "רוצה".
הגשמת משאלות מהווה גם נושא לרומנים כגון משאלה אחת ימינה ולסרטי קולנוע וטלוויזיה, כגון עץ המשאלות, 16 משאלות והמשאלה.
"משאלה אחת ימינה" הוא ספר מאת הסופר הישראלי אשכול נבו.
הספר הוא ספרו הרביעי של הסופר, ובדומה לספריו האחרים, מבקש לתאר את חיי הגיבורים על רקע חיי היום יום בישראל, תוך הדגשת האקלים התרבותי והשפעתו על חיי הגיבורים.
עלילת הספר עוסקת בחוויותיהם של ארבעה חברים, אופיר, עמיחי יובל ויואב (המכונה צ'רצ'יל), חברי ילדות חיפאיים, אשר עברו לתל אביב לאחר הצבא וכעת הם בגילאי ה-20 המאוחרות.
עלילת הספר נפתחת בתיאור פגישתם של ארבעת החברים בשנת 1998, והחלטתם לכתוב על דף נייר את משאלותיהם לעתיד, לקראת המונדיאל הבא, מתוך רצון לפתוח את הפתקים כעבור ארבע שנים.
הסיפור עצמו מתאר את קורות חייהם של ארבעת החברים מנקודת מבטו של יובל פריד, המספר, יחד עם הערות שוליים מטעם יואב עלימי.
במהלך הספר מתואר כיצד ארבע השנים החולפות מעצבות את אישיותם של ארבעת הגברים, וכיצד שינויים אלו, יחד עם אהבותיהם וחוויותיהם במהלך התקופה, משפיעים על המקום בו כל אחד מהחברים מוצא עצמו בסוף התקופה.
במהלך התקופה לומד כל אחד מהגיבורים כי מטרותיו בחיים השתנו באופן קיצוני.
עם זאת, חרף השינויים, חברותם של הארבעה ממשיכה להתקיים, ובאה לידי ביטוי בדרך מפתיעה ולא צפויה.
כאמור, הספר מסופר מנקודת מבטו של יובל פריד.
בתחילת הסיפור, מסביר יובל כי חוסר אמונתו בעצמו וביכולתו להיות מאושר ולמצוא את מקומו בחיים טמון בספקנותו לגבי האפשרות של בני אדם להשתנות.
למספר ישנה בעיה ביכולת לחוש סיפוק ואושר, ובהמשך העלילה נחשף שמקורה באירוע שהתרחש בעת שירותו הצבאי ובו המחלקה שלו פשטה על בית פלסטיני על-מנת לצפות במשחק כדורגל, תוך שהם בוזזים את מזון המשפחה ומפעילים אלימות על בני הבית.
המספר מסביר כי לו היה מאמין ביכולתם של אנשים להשתנות, הרי שיכול היה לטפל בעצמו, למצוא את מקומו בחיים ולחוש מסופק.
במשתמע, המספר תופס את האפשרות להשתנות כאפשרותו להשלים ולאשר לעצמו שהוא יכול להניח את מה שעשה בשטחים מאחור, ולהרגיש שלא נגזר עליו להישאר בדמות הרשע.
חוסר האמונה ביכולתם של אנשים להשתנות מומחשת בהמשך גם באמצעות שאר החברים.
כך, כשאופיר מתחיל להשתנות, שלושת החברים הנותרים חשדנים כלפי התהליך, וגישתם אליו מסויגת וסקפטית.
כשעמיחי יוצא ביוזמה החדשה שלו ומשתנה, יערה, אשתו של יואב עלימי, מעירה להם כי הם לא פתוחים לאפשרות שאנשים יכולים להשתנות, אלא נעולים בתבניות המוכרות שלהם בשיפוטו.
כחוט השני לאורך הספר, מתקיים ניגוד בין עמדתו של יובל פריד לבין כמיהתו להבין את התהליך שמאפשר לאנשים להשתנות, כמו מבקש למצוא את תהליך השינוי בעצמו, ואף כותב את התזה שלו בנושא "הוגי דעות ששינו את דעתם".
התזה אותה הוא ביקש לכתוב התחקתה אחר השינויים של הוגי הדעות מנקודת מבט פסיכולוגית אישית.
ואולם, משחבריו משתנים בזה אחר זה, בחר פריד לגנוז את התזה, ובספר נותרים שרידים ממנה.
עדות נוספת לכמיהתו של יובל פריד לשינוי ניכרת באובססיה אותה הוא חש כלפי יערה.
יערה, לימים אשתו של יואב עלימי, הייתה בת זוגו, והראשונה בה התאהב.
ניכר כי יובל פריד מזהה בהתאהבות שינוי בעצמו, שכן היה בטוח שהוא מסוג האנשים שאינם יכולים להתאהב, ומתחיל לפתח תקווה שיוכל להשתנות.
משיובל פריד לא יכול לממש את אהבתו ליערה, הרי הוא חש כמי שאיבד את התקווה שישתנה.
לקראת סוף העלילה, המחבר רומז לכך שההתאהבות ביערה מושתתת על יסודות פסיכולוגיים עמוקים ולא על הקשר ביניהם כשלעצמו, כאשר במהלך סדנת כתיבה אחת המשתתפות מעירה כי אינה מבינה מה הדמות של יובל מוצאת בה.
כשאופיר חוזר מהודו, הוא מסביר לחבריו כי אינו מעוניין עוד להגשים את משאלתו, והציפייה שיעמוד בה היא חולי מערבי לפיו אנו מסמנים לעצמינו מטרות ואז משתעבדים להן, במקום למצוא אחר המתאים לנו.
בסוף העלילה, כל הארבעה מתנערים ממשאלותיהם, ומגשימים את המשאלה של חבר אחר בשינוי כלשהו, תוך שהם עוברים שינוי משמעותי בעצמם.
לקראת תום העלילה, יובל פריד חושש כי בעוד חבריו משתנים, הוא עצמו לא יזכה לחוות שינוי כזה.
כדי להצדיק את חששו, יובל מזכיר כי אילנה, אשתו של עמיחי, הסבירה כי עד גיל 32 מתעצב האופי של האדם.
אילנה טענה כי בספרות מקובל לראות בשנות הגיל הללו "שנות הגבס", משום שעד לגיל הזה מתעצבים קווי האישיות של האדם.
בשלב מסוים בעלילה, שלושת חבריו של יובל מגשימים כל אחד את משאלתו של רעיהו: צ'רצ'יל הופך לבעלה של יערה והיא נכנסת להיריון ממנו, ובכך מגשים את חלומו של יובל.
עמיחי פותח עמותה ומביא לשינוי חברתי משמעותי, ובכך מגשים את חלומו של צ'רצ'יל.
אופיר הופך להיות מטפל אלטרנטיבי ובכך מגשים את חלומו של עמיחי.
יובל חש כי הוא עומד במקום במשך ארבע שנות העלילה, וחושש לסיים את שנות הגבס שלו מבלי להתקדם ולעבור שינוי.
הדבר מביא אותו לפיתוח תסמינים בגוון דיכאוני, עד שבסופו של דבר הוא מצליח לאזור כוחות ולכתוב את הספר, ובכך להגשים את משאלתו של אופיר לכתוב ספר.
על שם הגשמת המשאלות הצולבת הזו, מכנה יובל פריד את הספר אותו הוא כותב "משאלה אחת ימינה", שהוא למעשה הסיפור בו הוא נמצא להוציא עריכות לשוניות והערות של צ'רצ'יל.
משאל העם על עצמאות סקוטלנד הוא משאל עם לעצמאות שנערך ב-18 בספטמבר 2014, ובו נשאלו תושבי סקוטלנד אם ישות זו תהפוך למדינה עצמאית או תישאר חלק מן הממלכה המאוחדת.
השאלה שנשאלה במשאל העם הייתה "האם על סקוטלנד להיות מדינה עצמאית?" (במקור: "?Should Scotland be an independent country").
ב-28 במרץ 2017 הוחלט בפרלמנט הסקוטי לקיים משאל עם נוסף אודות השאלה האם סקוטלנד תיפרד מבריטניה.
זאת עקב השינויים שחלו מאז משאל העם ב-2014, ביניהם ההחלטה על פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי.
החלטה זו הייתה הצהרתית בעיקרה, מאחר שלפי החוק הקיים, אין לפרלמנט הסקוטי סמכות לקבל החלטה כזו על משאל עם נוסף.
בשנת 843 לספירה אוחדה סקוטלנד בכך שקנת הראשון, מלך סקוטלנד הוכרז גם כמלך הפיקטים.
864 שנים לאחר מכן, בשנת 1707, ממלכות אנגליה וסקוטלנד אוחדו מבחינה חוקית במסגרת חוקי האיחוד של 1707, ובכך הסתיים חלקה של סקוטלנד כמדינה עצמאית והיא הפכה להיות חלק מהממלכה המאוחדת.
לאחר חודשים רבים של דיונים, ב-15 באוקטובר 2012 נחתם באדינבורו הסכם בין ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, לבין ראש ממשלת סקוטלנד אלכס סלמונד, אשר במסגרתו הוסכם כי משאל עם על עצמאות סקוטלנד ייערך בסקוטלנד בסתיו 2014. בהמשך נקבע מועד המשאל ל-18 בספטמבר 2014.
בנוסף סוכם שתוצאת המשאל תהיה סופית ולא יערך בעתיד אי פעם עוד דיון בנושא.
תחילה ביקש אלכס סלמונד שבמשאל יהיו שלוש תשובות: כן, לא ולא עם הרחבת הסמכויות של סקוטלנד, אך קמרון סירב והסכים רק לשתי תשובות: כן ולא.
תוצאות המשאל פורסמו למחרת ההצבעה, ב-19 בספטמבר, בשעות הבוקר.
ב-28 מחוזות נרשם רוב למתנגדים לעצמאות, כשב-4 בלבד הובילו התומכים.
בגלאזגו, העיר הגדולה בסקוטלנד, נרשם רוב לתומכי העצמאות, ואילו באדינבורו, הבירה הסקוטית והעיר השנייה בגודלה בחבל, נרשם רוב למתנגדים לעצמאות.
אחוז המתנגדים הגבוה ביותר נרשם באיי אורקני (כ-67.2%), ואחוז התומכים הגבוה ביותר נרשם בדנדי (כ-57.3%).
אחוז ההצבעה הגבוה ביותר נרשם במזרח דנברטונשייר (91.0%), והנמוך ביותר בגלאזגו (75.0%).
משאלוגיה היא טרילוגיית סרטי-טלוויזיה מצוירת ואחת מהסרטים המבוססים על סדרת האנימציה "קסם של הורים".
היא נכתבה על ידי קווין סאליבן, סקוט פלווס ובוץ' הארטמן ובוימה על ידי גארי קורנד.
אורכה של הטרילוגיה הוא 135 דקות בסך הכל והיא הפרקים 95-100 בסדרה.
החלק הראשון, "ההתחלה הגדולה", שודר לראשונה בארצות הברית ב-1 במאי 2009, החלק השני, "החלק האמצעי המלהיב", שודר ביום למחרת, והחלק השלישי, "הסוף הסופי" שודר ביום אחרי כן.
לפי מדד נילסן, החלק הראשון נצפה על ידי כארבעה מיליון איש החלק השני נצפה על ידי כ-3.6 מיליון איש.
המלחין גיא מון זכה ב-2010 בפרס אנני עבור כתיבת המוזיקה לחלק הראשון של הטרילוגיה.
הטרילוגיה עוסקת בטימי טרנר, ילד בן 10 ובסנדקי הפיות שלו, וונדה וקוזמו, אשר תפקידם להגשים כל משאלה שיבקש.
יום אחד, בעיר בה מתגורר טימי, דימסדייל, מופיעים רובוטים שנקראים "המחסלים" ונשלחים לחסל את "הנבחר" - טימי.
בהמשך הטרילוגיה, על מנת לנצח את המחסלים, נדרש טימי לחבר 3 שרביטים שאמורים ליצור כוח מספיק חזק בשביל להביס את האויב הראשי בסיפור אשר שולט במחסלים - החושך.
בנוסף לצוות השחקנים המקורי מהסדרה, משתתפים בסרט גם ג'ין סימונס ופול סטנלי מלהקת קיס בתפקיד עצמם.
פטריק וורברטון וברנדן פרייזר, שאינם מדבבים דמויות בסדרה, דיבבו בטרילוגיה את הדמויות "המחריב" ו"טורבו רעם", ששימשו כדמויות ראשיות בסרט.
הסרט מכיל גם פארודיות רבות על סרטים אחרים וביניהם המטריקס, שר הטבעות, הארי פוטר, גברים בשחור ומלחמת הכוכבים.
המחסלים - רובוטים שנשלחו על מנת לתפוס את טימי.
המחסלים מסוגלים לשאוב כל כוח שפועל עליהם לגוף הרובוטי שלהם, ובכך הכוח הזה נהיה חלק מהגוף שלהם, מה שנותן להם את האופציה להשתמש באותו הכוח שהופעל עליו נגד טימי וסנדקי הפיות.
המחסל הראשי - מהמחסלים שהחושך ניסה להשמיד עקב מרדנות, אך רצף אירועים מסוים הוביל לכך שכל מקורות הנפץ בעולם נשאבו אליו, מה שהביא לשליטתו בכדור הארץ.
החושך -היוצר של המחסלים, מטרתו היא לשאוב לתוכו את טימי על מנת שטימי בתוכו ירצה אותו בכך שפשוט ישהה בו, מה שיוביל לסיפוקו
בוץ' הארטמן, יוצר הסדרה ומפיקה בפועל כתב את הטרילוגיה יחד עם סקוט פלווס וקווין סאליבן שהצטרפו לסדרה בעונה החמישית.
הטרילוגיה בוימה על ידי גארי קונארד שהחל לביים פרקים בעונתה השנייה של הסדרה.
המוזיקה נכתבה על ידי המלחין גיא מון, שכתב את המוזיקה לפרקים רבים בסדרה מאז יצירתה.
כמו כל הפרקים בסדרה, הפרק משאלוגיה הופק באנימציה מצוירת ידנית בשילוב עם אנימציה ממוחשבת בידי החברות פרדראטור וביליונפולד עבור ניקלודיאון.
הפקתם של שלושת חלקי הטרילוגיה ערכה 18 חודשים.
במקור, שלושת חלקי הטרילוגיה היו צפויים להיות משודרים ביום שישי, ה-1 במאי 2009 ובשני ימי השישי שלאחריו.
עם זאת, בסופו של דבר הוחלט לשדר את שלושת חלקי הטרילוגיה בתאריך זה ובשני הימים הבאים לו.
ב-3 ביוני 2011 שוחררה הטרילוגיה בגרסת DVD.
משאלי העם לבחירת דגל ניו זילנד נקבעו על ידי פרלמנט המדינה ביוזמת הממשלה על מנת להכריע בהצעה להחליף את דגלה הלאומי.
המשאל הראשון נערך מה-20 בנובמבר ועד 11 בדצמבר 2015 ובו נבחר עיצוב אלטרנטיבי לדגל הנוכחי.
המשאל השני נערך מ-3 עד 24 במרץ 2016 ובו נקבע ברוב של 57% כי הדגל הנוכחי יישאר כפי שהוא ולא יוחלף על ידי החלופה שנבחרה במשאל הראשון.
ההליך כולו היה שנוי במחלוקת בציבור הניו זילנדי.
דגל ניו זילנד הנוכחי אומץ כדגל המדינה בשנת 1902. במהלך השנים החל מימי מלחמת העולם השנייה הועלו מספר פעמים הצעות להחליפו בדגל אחר, אך אף אחת מהן לא התקדמה לכדי מימוש.
לקראת הבחירות הכלליות בניו זילנד ב-2014 הכריז ראש הממשלה ג'ון קי מהמפלגה הלאומית כי אם מפלגתו תזכה שוב בבחירות ייערך בניו זילנד משאל עם אודות החלפת הדגל בתוך שלוש שנים.
לאחר ניצחונו בבחירות הוא החל במימוש הרעיון.
לאחר הבחירות הוקמה קבוצה רב-מפלגתית של פוליטיקאים על מנת להתחיל בהכנת החקיקה הדרושה למשאל עם וכדי להרכיב ועדה ציבורית (Flag Consideration Panel), שתנהל את המהלך לבחירת עיצובים אפשריים לדגל.
בראש הקבוצה עמד שר האוצר ביל אינגליש והשתתפו בה נציגים מכל המפלגות שבפרלמנט למעט מפלגת New Zealand First, שסירבה להשתתף בה.
החוק לעריכת משאלי העם נתקבל בפרלמנט ב-29 ביולי 2015. במהלך הליכי החקיקה הציעו מתנגדי החלפת הדגל שתחילה יכריעו המצביעים האם להחליף כלל את הדגל.
כמו כן הוצע שמשאל העם השני ייערך בתנאי ששיעור ההשתתפות במשאל העם הראשון יהיה 50% לפחות מכלל בעלי זכות ההצבעה.
למשאלי העם קדמו 16 משאלי עם אחרים שנערכו בניו זילנד במהלך שנות קיומה.
עבודת הוועדה הציבורית ובחירת עיצובי הדגל המתחרים
הוועדה הציבורית שהורכבה על ידי הקבוצה הפוליטית כללה 12 אישי ציבור, וביניהם אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, ספורטאים, סופרת ואיש צבא בדימוס.
הוועדה החלה את עבודתה במאי 2015. היא פנתה לציבור בבקשה לקבל הצעות לעיצובי דגלים, סיירה ברחבי המדינה ופגשה אזרחים במסגרת כינוסים וסדנאות על מנת לקבל משוב מהציבור אודות הנושאים הרלוונטיים לטעמו לעיצוב הדגל הלאומי.
ההשתתפות בפגישות אלו הייתה מועטה יחסית, והשתתפות ערה יותר נרשמה דרך האינטרנט - בגלישה לאתר משאל העם ובעיסוק בסוגיה ברשתות החברתיות.
בסך הכל הוגשו לוועדה 10,292 הצעות לעיצוב הדגל.
היא דיווחה כי הצבעים השכיחים בהצעות שהוגשו לה היו לבן, כחול, אדום, שחור וירוק.
המרכיבים העיצוביים השכיחים שהופיעו בהצעות היו הצלב הדרומי, שרך הכסף (Silver Fern) - צמח ילידי של ניו זילנד וסמל הקורו (Koru) המאורי.
מתוך ההצעות שהוגשו לה בחרה הוועדה 40 עיצובים לרשימת ביניים (Long List), שנחשפה לציבור ב-10 באוגוסט 2015. אחד מהם הושמט מהרשימה לאחר מכן בשל טענה להפרת זכויות יוצרים בעיצובו.
ב-1 בספטמבר הכריזה הוועדה על ארבעה עיצובים מתוך רשימת הביניים אשר יועמדו להכרעת הציבור במסגרת משאל העם הראשון.
אלו כללו שלוש גרסאות של דגלים הנושאים את לוגו שרך הכסף, שעוצבו על ידי קייל לוקווד (Kyle Lockwood) (חלופות A ו-E להלן) ואפורי קאנטר (Alofi Kanter) (חלופה D).
העיצוב הרביעי התבסס על סמל הקורו בעיצובו של אנדרו פייף (Andrew Fyfe) (חלופה C).
בעקבות פרסום ארבע החלופות שנבחרו על ידי הוועדה נפתח מסע תמיכה ברשתות החברתיות בהוספת חלופה חמישית - דגל הפסגה האדומה (חלופה B).
עיצוב זה היה פופולרי מאוד בקרב ציבור התומכים בהחלפת הדגל.
במחצית ספטמבר הוגשה לפרלמנט עצומה החתומה על ידי 50 אלף איש (חתימות שנאספו דרך האינטרנט) להכללת חלופה זו במשאל העם הראשון.
חבר פרלמנט מהמפלגה הירוקה הודיע שיגיש הצעת חוק לשם כך, מול התנגדות של מפלגת New Zealand First.
המחלוקת הוכרעה לטובת תומכי הפסגה האדומה לאחר שראש הממשלה קי הודיע שמפלגתו תאמץ את הצעת החוק.
משאל העם הראשון נערך מ-20 בנובמבר ועד 11 בדצמבר 2015, לשם בחירת אחת מחמש החלופות שנקבעו:
שיטת ההכרעה שאומצה למשאל העם הראשון הייתה כדלקמן: כל מצביע התבקש לדרג את העדפותיו לחמש החלופות המוצעות.
נקבע שתחילה ייספרו הקולות שניתנו לחלופות בעדיפות ראשונה.
אם אף חלופה לא תשיג תמיכה מינימלית של למעלה מ-50% מהקולות, יושמטו הקולות שיינתנו לחלופה שזכתה לתמיכה המעטה ביותר בשלב זה, ותיערך ספירה נוספת כאשר המצביעים לטובת החלופה שהושמטה ייחשבו כמי שתמכו בחלופה שאותה הגדירו כעדיפות הבאה אחריה.
סיבובי ספירה כאמור ייערכו עד אשר אחת החלופות תשיג את התמיכה המינימלית הדרושה.
שיעור ההשתתפות במשאל העם הראשון הגיע ל-48.78 אחוזים מכלל בעלי זכות ההצבעה.
שיעור הקולות הפסולים הגיע ל-9.9 אחוזים.
מרביתם נפסלו משום שלא ניתן היה לקבוע מטופס ההצבעה את העדפותיו של המצביע.
נדרשו ארבעה סיבובי ספירה על מנת להכריע בין חמש החלופות.
לסיבוב הספירה האחרון העפילו חלופות A ו-E, אשר מתחילת הספירה הובילו על פני שלוש האחרות.
חלופה A נבחרה ברוב של 50.58 אחוזים לעומת 49.42 אחוזים שניתנו לחלופה E.
משאל העם השני החל ב-3 במרץ ונמשך עד 24 במרץ 2016; במשאל זה התבקשו המצביעים לבחור באחת משתי אפשרויות - הדגל הנוכחי או החלופה שנבחרה במשאל העם הראשון.
במשאל העם השני השתתפו 2,124,507 מצביעים - 63.7% מבעלי זכות ההצבעה.
מבין 71 מחוזות הבחירה במדינה הושג רק בשישה רוב לטובת החלפת הדגל הנוכחי בדגל האחר.
במידה והיה מוחלט במשאל העם השני להחליף את הדגל הנוכחי, היה מתוקן החוק בנדון בהתאם וההחלטה הייתה נכנסת לתוקף שישה חודשים לאחר המשאל.
אולם כאמור במשאל העם נקבע כי הדגל הלאומי יישאר כפי שהוא.
מפלגות האופוזיציה בפרלמנט מתחו ביקורת על היוזמה לעריכת משאלי העם.
לטענתן ניתן דגש לנושא על פני עיסוק בשורה ארוכה של עניינים ציבוריים בוערים אחרים, מה גם שסקרי דעת קהל הראו לטענתן שהציבור ברובו איננו מעוניין כלל להחליף את הדגל.
כן נטען כי משאלי העם כרוכים בהוצאה של כ-26 מיליון דולר ניו זילנדי, סכום שניתן היה לנצלו לצרכים דחופים אחרים.
על כך השיבו תומכי המשאלים כי מדובר בהוצאה חד פעמית, שעשויה גם לייצר מותג ניו זילנדי ברור יותר, שיעודד את התיירות למדינה.
טענות אחרות היו שההליך כולו היה חפוז מדי וכי הוא ננקט בקרבה בלתי ראויה ליום השנה לציון מאה שנים לפתיחת מערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה.
ביקורת נמתחה גם על עבודת הוועדה הציבורית לבחירת עיצובי הדגלים החלופיים והחלטותיה.
מבקרים טענו שנבחרו עיצובי דגל משעממים וקלישאיים, הדומים זה לזה יתר על המידה.
נטען שבין חברי הוועדה היה מספר לא-מידתי של חברים שנבחרו על ידי מפלגת השלטון.
כמו כן נטען שחברי הוועדה לא היו כשירים לקבל החלטות על עיצובים חליפיים לדגל, כיוון שלאיש מהם לא היו הכשרה או ניסיון בעיצוב גרפי, אמנות או וקסילולוגיה.
חבר פרלמנט לשעבר של המפלגה הירוקה של ניו זילנד טען שהוועדה מנעה למעשה מהציבור לבחור עיצובים חלופיים המקובלים עליו, ושהבחירה שעשתה הייתה כה גרועה עד כדי שהיא עשויה להביא לסיכול הניסיון להחליף את הדגל במשאלי העם הנוכחיים.
כמו כן נטען שהוספת עיצוב הפסגה האדומה לרביעית החלופות העיצוביות שבחרה הוועדה היה היענות בלתי ראויה לקריאה בלתי מייצגת של דעת הקהל בנדון, וכן שמספר החתימות על העצומה שהביאה לכך ניתן להטייה בקלות.
השאלה הראשונה הייתה האם אוסטרליה צריכה להפוך ממונרכיה חוקתית לרפובליקה עם נשיא נבחר שימונה על ידי הפרלמנט הבא על פי המודל הדו-מפלגתי.
השאלה השנייה, הנחשבת לרוב למהותית הרבה פחות, היא האם אוסטרליה צריכה לשנות את החוקה כדי להכניס בה מבוא (Preamble).
למרות שרוב הסקרים המוקדמים הראו על תמיכה ברפובליקה, הרי שתוצאות המשאל דחו את ההצעה והוחלט להשאיר את הכתר הבריטי כראש המדינה.
על פי החוקה שאומצה בשנת 1901, אוסטרליה היא מונרכיה חוקתית, כאשר החובות המלכותיות מבוצעות בידי מושל כללי הנבחר בידי ראש ממשלת אוסטרליה.
עוד בימי שלטון האימפריה הבריטית באוסטרליה, צצו תנועות שקראו להחלפת המונרכיה ברפובליקה, אולם במשך רוב המאה ה-20 המלוכה נותרה פופולרית באוסטרליה.
בתחילת 1990 הפך הרפובליקניזם האוסטרלי לגורם פוליטי שיש להתחשב בו, בבחירות שנערכו ב-1996 ניצחה המפלגה הליברלית של אוסטרליה שתמכה באופן עקרוני ברעיון הרפובליקה, והוחלט להעלות את הנושא לדיון בפברואר 1998.
ב-1988 התכנסה ועדה מיוחדת שדנה בשינוי החוקה של אוסטרליה אשר יסיר מהמלוכה אפשרות למלא תפקיד בממשלה האוסטרלית.
הוועדה הציעה שלושה מודלים שעל פיהם תוקם הרפובליקה האוסטרלית: בחירה ישירה, בחירת רוב בפרלמנט, ומינוי מועצה מיוחדת בידי ראש הממשלה.
באופן עקרוני הושגה הסכמה בידי מרבית הצירים בוועדה על הפיכת אוסטרליה לרפובליקה (היה מיעוט קטן של מלוכנים מתנגדים).
הוועדה המליצה להציב את העניין בפני משאל עם שייערך ב-1999.
רוב הניתוחים המאוחרים העלו שתי סיבות עיקריות לכישלון הרפובליקנים במשאל: ראשית כל, ניסיון העבר הוכיח שהציבור האוסטרלי מעדיף את הישן ונמנע מלקבל שינויים.
רוברט מנזיס הצהיר פעם שלהצליח במשאל עם באוסטרליה זהו אחד מהאתגרים של הרקולס.
שנית, דעת הקהל השתנתה מאוד בנושא והיו מעט מאוד תגובות שליליות או חיוביות נחרצות.
המלוכנים המסורתיים – תמכו בהשארת המונרכיה החוקתית על כנה.
רוב המצביעים מציבור זה היו מבוגרים יחסית והשתייכו לאוכלוסייה הכפרית ולא העירונית.
המלוכנים הפרגמטים – הללו לא היו תומכים של בית המלוכה, אולם טענו שהמונרכיה ממלאת את תפקידה היטב ואין סיבה רצינית להחליף אותה.
הם השתמשו בסיסמאות כגון "אם זה לא שבור, אל תתקן את זה!".
רפובליקנים מינימליים – הללו תמכו בהחלפת המלוכה בנשיאות, אולם גרסו שחוץ מזה לא צריך לשנות דבר הם תמכו בהפיכת אוסטרליה לרפובליקה פרלמנטרית.
רפובליקנים רדיקלים – הללו סברו שאין די בהחלפת המלך בנשיא, ודרשו שינוי גורף במדיניות.
בוחרים טקטיים – הללו לא היו מרוצים מההצעות שהוצעו, ולרוב הצביעו נגד האידאולוגיה שלהם רק מתוך תקווה שבמשאל אחר תהיינה הצעות טובות יותר.
לדוגמה: מלוכנים פרגמטיים רבים הצביעו "כן" לשינוי, בשל חשש שבמשאל אחר עלולה להיות מוצעת רפובליקה רדיקלית יותר.
לעומת זאת רפובליקנים רדיקלים שלא היו מרוצים מהצעת שינוי המשטר הצביעו "לא" לשינוי, מתוך תקווה שבמשאל אחר תנצח רפובליקה פופוליסטית יותר.
במקביל, הוצע גם לשנות את החוקה כדי להכניס בה מבוא כדלהלן:
המצביעים נשאלו האם הם מאשרים:
המצביעים נשאלו שאלה נוספת האם הם מאשרים:
במשאל העם על רשות לונדון רבתי החליטו תושבי לונדון רבתי על הקמת רשות לעיר, הכוללת ראש עיר הנבחר בבחירה ישירה ואספה מחוקקת נבחרת.
משאל העם נערך ביוזמת מפלגת הלייבור, שהתנגדה לביטול מועצת לונדון רבתי ב-1986 על ידי ממשלתה של מרגרט תאצ'ר.
המשאל נערך ב-7 במאי 1998, שנה לאחר ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות ב-1997. הוא נערך במקביל לבחירות לאיוש מועצות רובעי לונדון.
בעלי זכות ההצבעה, כ-5 מיליון תושבים ברובעי לונדון השונים, נתבקשו להשיב בחיוב או בשלילה על השאלה הבאה:
האם את/ה תומכ/ת בהצעות הממשלה להקים רשות ללונדון רבתי, שתורכב מראש עיר נבחר ומאסיפה שתיבחר בנפרד ?
במשאל השתתפו 1,735,350 מצביעים, שהיו 34.6% מבעלי זכות ההצבעה.
אומרי ההן היוו רוב בקרב המצביעים בכל אחד מרובעי לונדון.
עם זאת, ככלל שיעור התמיכה בהצעה שבמשאל היה גבוה יותר ברבעים הפנימיים של המטרופולין מאשר ברבעיו החיצוניים.
בעקבות המשאל יצר הפרלמנט בנובמבר 1999 את תפקיד ראש עיריית לונדון ואת מוסד האספה הנבחרת שלה על ידי חקיקת חוק רשות לונדון רבתי, 1999. הבחירות הראשונות לתפקיד ולמוסד אלו נערכו במאי 2000.
משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי , הידוע גם כמשאל האיחוד האירופי (EU referendum) בממלכה המאוחדת, הוא משאל עם שהתקיים ב־23 ביוני 2016, אשר תוצאותיו אינן מחייבות חוקית, בו הצביעה הממלכה המאוחדת האם להישאר באיחוד האירופי או לפרוש ממנו.
עזיבת האיחוד קיבלה את הכינוי Brexit (הלחם בסיסים של המילים בריטניה ו-Exit, יציאה).
זכות ההצבעה ניתנה לאזרחים בריטים, לתושבי חבר העמים הבריטי ולאירים בני 18 ומעלה המתגוררים במדינה, וכן לאזרחים בריטיים שמתגוררים מחוץ למדינה, אך הם רשומים כמצביעים בממלכה במשך 15 השנים האחרונות; במשאל ניצח המחנה שתמך בפרישה מהאיחוד, עם 17,410,742 (51.9%) ממניין הקולות לעומת 16,141,241 (48.1%) שבחרו להישאר באיחוד.
היה זה משאל העם הארצי השלישי בתולדות הממלכה, והשני שבו נקראו אזרחי בריטניה לחוות דעתם בנידון זה.
במשאל העם הקודם בנדון, שנערך ב־1975, תמכו 67% מהמצביעים בהישארות בשוק האירופי המשותף, שמאוחר יותר הפך לאיחוד האירופי.
חברות באיחוד האירופי הייתה נתונה לדיון ציבורי רחב בממלכה המאוחדת מאז הצטרפותה של המדינה לשוק האירופי המשותף (EEC) ב־1973, שהוקם ב־1957 ומאוחר יותר הפך ל"איחוד האירופי" ב־1993. הממלכה המאוחדת הייתה המדינה הראשונה לבקש להצטרף לארגון ב־1961, אך בקשתה נחסמה על ידי צרפת.
כשנתיים לאחר הצטרפותה לארגון ערכה משאל עם, בו תומכי ההישארות זכו עם כ-67% ממניין הקולות.
ראש הממשלה דייוויד קמרון הבטיח עוד בינואר 2013 כי אם תנצח המפלגה השמרנית בבחירות הכלליות במאי 2015, תשאף ממשלת בריטניה לקבל תנאי חברות חדשים באיחוד האירופי, וכן לערוך משאל עם בנושא הישארותה בארגון.
על רקע התחזקות גורמים לאומיים ואירו-סקפטיים, כגון ניצחונה של מפלגת UKIP בבחירות לפרלמנט האירופי במאי 2014 – בהן סיימה המפלגה השמרנית במקום השלישי – ולאחר ניצחונם של קמרון ומפלגתו בבחירות ב-2015, הבטיח ראש הממשלה כי משאל עם על עתידה של בריטניה באיחוד האירופי יערך "עד 2017", בהתאם למצע מפלגתו.
עם זאת, התחייבות זו גובתה בהבטחה של קמרון כי המשאל יערך רק אם יושגו תנאי חברות חדשים במסגרת הישארותה של בריטניה באיחוד האירופי, אשר ישפרו את מצבה בארגון ויפחיתו את הסיכוי לעזיבתה.
בעקבות כך הונחו היסודות החוקיים לעריכת משאל העם בפרלמנט הבריטי בשנת 2015 דרך החוק "European Union Referendum Act 2015".
עם זאת, החוק אינו מחייב את בריטניה לקיים את תוצאות המשאל.
בפברואר 2016 נחתם הסכם שבמסגרתו הושגו הסכמות על רפורמות בנושאי הגירה, כלכלה וחוקי עבודה, אשר יעניקו לבריטניה עצמאות רבה יותר ו"מעמד מיוחד" באיחוד האירופי, אם תבחר להישאר.
תאריך המשאל נקבע בהסכם ל־23 ביוני 2016.
הם טענו בפרט כי ברקזיט תוביל לאובדן מקומות עבודה, עיכובים בהשקעות למדינה וכן תסכן עסקים.
באנגליה ובוויילס תמכו רוב המצביעים ביציאה מהאיחוד האירופי, ואילו בסקוטלנד ובצפון אירלנד תמכו רוב המצביעים בהישארות באיחוד.
לאור הצבעתם של רוב תושבי סקוטלנד וצפון אירלנד בעד הישארות באיחוד האירופי, בניגוד ליתר הממלכה המאוחדת, עולות קריאות בתוך ארצות אלה לעשות שוב משאל עם לעצמאות מבריטניה.
בבוקר שלאחר המשאל הודיע ראש הממשלה, דייוויד קמרון, כי יתפטר עד כ-3 חודשים ממועד המשאל, כדי לאפשר לחברי המפלגה השמרנית לבחור לו מחליף כראש הממשלה, אשר יוביל את המדינה בתקופת המעבר לעזיבת האיחוד, שתיקח מספר שנים.
במפלגת הלייבור החלו מהלכים פוליטיים לערוך בחירות פריימריז כדי להחליף את יו"ר המפלגה, ג'רמי קורבין, שתמיכתו הפושרת להישארות באיחוד האירופי נתפסה כאחראית להצבעתם של מצביעי לייבור רבים בעד עזיבת האיחוד.
ראש מפלגת UKIP, נייג'ל פרג', התפטר מספר ימים לאחר תוצאות המשאל.
במהלך השנים שלאחר משאל העם, איבדה לונדון את מעמד הבכורה כמרכז פיננסי בינלאומי.
מעורבות חברת קיימברידג' אנליטיקה בתעמולה
במהלך משאל העם ב-2016 חברת שירותים דיגיטליים שמקושרת לקיימברידג' אנליטיקה בשם (AggregateIQ (AIQ קיבלה תשלום של 625,000 לירות שטרלינג מארגון שתמך בברקזיט, ככל הנראה באופן שהפר את הכללים שקבועים בחוק לגבי סכומי הכסף שהיו מותרים במסגרת משאל העם.
מִשאל העם בקולומביה התקיים ב-2 באוקטובר 2016 ובו נשאלו אזרחי המדינה אם הם מקבלים את הסכם השלום שנחתם בין ממשלו של הנשיא חואן מנואל סנטוס לבין מנהיג מחתרת FARC רודריגו לונדוניו.
ההסכם נדחה ברוב זעום כש-50.2% הצביעו "לא" ואילו 49.8% הצביעו "כן".
אחוז ההצבעה היה נמוך ורק 37.44% מבעלי זכות הבחירה השתתפו במשאל.
על מאמציו לקידום השלום ולסיום מלחמת האזרחים בקולומביה קיבל הנשיא סנטוס פרס נובל לשלום באותה שנה.
הוא הבטיח לתרום את הפרס למען קורבנות הסכסוך.
המשא ומתן בין הממשלה בבוגוטה לבין המורדים החל בהוואנה, בירת קובה, בנובמבר 2012, במטרה לסיים את המלחמה שהחלה ב-1964 וגבתה את חייהם של כ-220 אלף בני אדם.
כעבור ארבע שנים, ב-24 באוגוסט 2016, חתמו הצדדים על הסכם השלום, שהעמדתו למשאל עם אושרה על ידי בית המשפט החוקתי של קולומביה ב-18 ביולי אותה שנה.
עיקרי ההסכם כללו את פירוק לוחמי FARC מנשקם בפיקוח האו"ם, הפיכת המחתרת למפלגה פוליטית שתקבל שריון בפרלמנט, פיצויים לקורבנות, רפורמה חקלאית והקמת בתי דין מיוחדים.
במשאל העם נשאלו האזרחים "האם הם תומכים בהסכם השלום?" והם נדרשו לבחור בין "כן" ו"לא".
הנשיא חואן מנואל סנטוס היה ממובילי מחנה ה"כן", שקיבל תמיכה נרחבת גם מצד מפלגות רבות בקולומביה, מכל קצוות הקשת הפוליטית, בהן המפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית, מפלגת הירוקים, התנועה הילידית לשינוי חברתי ואחרות.
על אף שרוב הדמויות הציבורית במדינה סירבו להכריז מפורשות אם הן בעד הסכם השלום עם המורדים או נגדה, רבים הצביעו על כך שהם תומכים בו באמצעות הודעות שונות.
הזמרים המפורסמים ביותר במדינה כמו שאקירה, קרלוס ויווס, חואנס ופונסקה הביעו תקווה לשלום בחשבונות הטוויטר שלהם.
הכדורגלן רדאמל פלקאו כתב מכתב לעיתון "אל טיימפו" ובו סיפר כי הוא מדמיין מדינה "עם היכולת לסלוח" ואילו כדורגלן העבר קרלוס ולדרמה היה נחרץ יותר, והופיע בעצרת של מחנה ה"כן" ובה הצהיר כי הוא רוצה עתיד טוב יותר לילדיו.
הדמות הבולטת ביותר בקרב מחנה המתנגדים היה הנשיא לשעבר אלווארו אוריבה, ששימש סנאטור בזמן הקמפיין.
אוריבה הבטיח להילחם עד חורמה ב-FARC במהלך שתי הקדנציות שלו והפך למבקר בולט של יורשו סנטוס, מאז החל במשא ומתן עם המחתרת.
בכירים במפלגת "המרכז הדמוקרטי" הצטרפו אל אוריבה, בהם המועמד לנשיאות ב-2014 אוסקר איוואן סולואגה וסגנו המיועד קרלוס הולמס טרוחיו.
הם התנגדו לחנינת המורדים, לשריון המקומות בקונגרס, טענו כי ההסכם יעניק לגיטימציה לסחר בסמים וכי הנשיא סנטוס חרג מסמכותו במהלך השיחות.
הנשיא סנטוס הודיע כי ישאיר את הפסקת האש בתוקף למרות דחיית ההסכם.
כמו כן הצהיר כי ימשיך לחתור לשלום עד לרגע האחרון של כהונתו, ואמר כי יתייעץ עם האופוזיציה ועם מנהיגי המורדים לגבי המשך פעולה.
גם מפקד FARC לונדוניו אמר כי הארגון ממשיך לרצות בשלום, והבטיח כי השלום ינצח.
ב-24 בנובמבר נחתם בבירה בוגוטה הסכם שלום מתוקן, הכולל שינויים שהציעו מתנגדי ההסכם הקודם.
בניגוד לנוסח הקודם, הנוסח החדש לא הוצג להצבעה במשאל עם נוסף, אלא הועבר לאישור הקונגרס, וזכה לאישורו.
משאל העם על עצמאות קטלוניה הוא משאל עם לעצמאות שהתקיים בקטלוניה, קהילה אוטונומית בצפון-מזרח ספרד, ב-1 באוקטובר 2017, ואשר במסגרתו נשאלו המצביעים האם הם תומכים בהיפרדות חבל הארץ מספרד והפיכתו לרפובליקה עצמאית.
שיעור ההצבעה במשאל היה 42.34%, ו-90% מהמשתתפים בו הצביעו בעד כינון רפובליקה עצמאית בקטלוניה.
המשאל הורכב על ידי המפלגה הקטלונית האירופאית-הדמוקרטית (PDeCAT), השמאל הרפובליקני של קטלוניה (ERC), ועצמאיים אחרים, עם הסכם תמיכה (confidence and supply) עם מפלגת השמאל הפרו-קטלאנית PAC.
מפלגות האופוזיציה החרימו את המשאל וטענו שאין לו בסיס, כיוון שחוקי קטלוניה דורשים רוב של שני שלישים בפרלמנט המקומי לכל שינוי במצב החוקי והמדיני של האזור.
בית המשפט החוקתי של ספרד פסק כי המשאל אינו חוקתי, וממשלת ספרד הודיעה כי אינו לגיטימי ולא תכיר בו, משום שחוקת ספרד אינה מאפשרת לשום אזור לקיים משאל לעצמאות החבל ללא הסכמת ממשלת ספרד.
קיום המשאל הוביל למשבר חוקתי בספרד.
ממשלת ספרד התנגדה לכל עריכת משאל עם בנושא עצמאות מחוזית, בטענה כי חוקת ספרד אינה מתירה הצבעה על עצמאות ולפיכך מגדירה את הפעילות כבלתי חוקית ללא הסכמתה.
מאז מרץ 2017, עמדה בעינה החלטת ממשלת קטלוניה לקיים את משאל העם והיא דאגה להציע מעטפות ופתקי הצבעה עבור ההצבעה שהתקיימה ב-1 באוקטובר 2017.
ב-24 במרץ הודיע משרד התובע הכללי הספרדי בקטלוניה על חקירה האם משאל עם כזה נמצא בתכנון, עם השאלה .
ב-28 ביולי ממשלת ספרד עתרה לבית הדין החוקתי של ספרד בבקשה להטיל וטו על קיום משאל העם שאמור להתקיים באוקטובר.
לאחר מכן הצהיר ראש ממשלת ספרד, מריאנו רחוי, במסיבת העיתונאים כי "לא ייערך שום משאל עם".
בית המשפט נענה לעתירת הממשלה ופסק כי המשאל אינו-חוקתי.
על פי החלטת הממשלה כי משאל העם אינו חוקי, ובהתאם לפסק הדין של בית המשפט, המשטרה חסמה 1,300 מתוך 2,315 תחנות הצבעה.
מאותה סיבה האופוזיציה לא לקחה בו חלק.
– ב-16 ביוני, נשיא צרפת עמנואל מקרון הכריז שהוא רואה את שאלת עצמאותה של קטלוניה כעניין פנימי של ספרד.
– ב-7 בספטמבר, שר החוץ הכריז שסרביה לא תוכל לקבל מודל כזה (הכרזת עצמאות מבלי הסכמת הממשלה המרכזית) ושזה לא עניין פוליטי אלא בעיה של חוק בינלאומי".
– ב-8 בספטמבר, הדובר של קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, הצהיר שגרמניה מעוניינת ביציבות בספרד, ושבשביל מטרה זו צריכים החוק והחוקה להישמר בכל הדרגים.
– ב-18 בספטמבר, דובר ממשלת הונגריה הצהיר שהונגריה "תכבד את רצון העם", אך הצהיר גם שהוא רואה בשאלת העצמאות (של קטלוניה) "עניין פנימי של ספרד וקטלוניה".
– ב-30 בספטמבר, יושב ראש הפרלמנט הכריז ש"לקטלוניה יש זכות להגדרה עצמית".
סין – ב-28 בספטמבר, בתגובה לשאלת עיתונאי, דובר משרד החוץ הצהיר שהרפובליקה העממית של סין מאמינה ש"העניין של קטלוניה שייך לענייני הפנים של ספרד".
– ב-1 באוקטובר, שר החוץ תיאר את משאל העם כעניין פנימי של ספרד, אמר ש"ספרד היא בעלת ברית קרובה וידידה טובה, שחוזקה ואחדותה חשובים לממלכה המאוחדת", ועמד על כך שהחוק יישמר.
– ב-13 באפריל, שגרירות ארצות הברית במדריד הצהירה שארצות הברית רואה את שאלת עצמאותה של קטלוניה כעניין פנימי של ספרד.
ב-26 בספטמבר, במהלך פגישתו עם מריאנו רחוי, הצהיר הנשיא דונלד טראמפ כי "ספרד היא מדינה גדולה ועליה להישאר מאוחדת", אבל הביע ספק בנוגע לעצם קיום משאל העם, "אני חושב שאיש לא יודע אם הם יערכו הצבעה".
מוקדם יותר באותו חודש, דוברת מחלקת המדינה התעקשה ש"משאל העם הוא עניין פנימי של ספרד, וארצות הברית תעבוד עם כל ממשלה או ישות שתקום כתוצאה ממנו".
– יושב ראש הוועדה לעניינים בינלאומיים במועצת הפדרציה (הבית העליון של הפרלמנט) קרא לממשלת ספרד לנהל דיאלוג עם הקטלנים.
"אחרת הסתירות רק יעמיקו, דבר שעשוי להוביל להתפרקות המדינה, כמו שקרה גם באוקראינה".
המשאל הזה, כמו המשאל בכורדיסטן העיראקית, הוא "סימן נהיר וברור להתנגשות שבעקרונות האנושיים הבסיסיים: שלמות הטריטוריה והזכות להגדרה עצמית".
"מדינה אמורה לדבר עם אזרחיה, אמורה להגיע להסכמות.
– ב-7 בספטמבר הצהיר נשיא הפרלמנט האירופי, אנטוניו טייאני, שהסדר החוקתי בכל אחת ממדינות האיחוד האירופי חייב להישמר בכל עת.
הוא הצהיר גם שכל טריטוריה שתפרוש ממדינה שחברה באיחוד האירופי, תהפוך למדינה אחרת מבחינת האיחוד, ואמנות האיחוד לא יחולו בה.
ב-14 בספטמבר, נשיא הנציבות האירופית, ז'אן קלוד יונקר, הכריז שהאיחוד האירופי "יכבד את פסקי הדין של בית המשפט החוקתי של ספרד והפרלמנט".
בנוסף, יונקר הצהיר שאפילו אם תומכי העצמאות יזכו לרוב במשאל, קטלוניה לא תהפוך לחברה באיחוד האירופי ביום שלאחר ההצבעה.
– קבוצה של חברי פרלמנט מכל המפלגות במועצת המדינות שלחו מכתב לממשלת ספרד, ובו הם מצהירים ש"מבלי לנקוט עמדה בסוגיה שעומדת על הפרק, אנו מאמינים שאין לפגוע בזכותו של העם הקטלני לקבוע את עתידו", ומגנים את המעצרים והחרמת ציוד הקלפיות כדבר "לא ראוי במדינה מודרנית ודמוקרטית".
– ג'רמי קורבין, מנהיג מפלגת הלייבור, פרסם הצהרה שמגנה את האלימות בקטלוניה וקוראת לממשלת בריטניה לפנות לממשלת ספרד לסיים את הדיכוי בקטלוניה.
מאוחר יותר, המנהיג הקודם של מפלגת הלייבור, אד מיליבנד, פרסם הצהרה דומה ובה אמר ש"ממשלת בריטניה לא יכולה פשוט לשתוק".
ראש עיריית דבלין, במכתב לראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי, הביע צער על האישומים נגד למעלה מ-700 ראשי ערים קטלנים והפציר בו "למצוא פתרון פוליטי לטענות הקטלנים ללגיטימיות ולהפסיק לאיים על עמיתיי ראשי הערים".
במהלך משאל העם התקבלו דיווחים על מהומות אלימות וירי של המשטרה, ולפחות 884 איש נפצעו בעת ההצבעה.
כן הגיעו דיווחים נוספים על כך שהמשטרה מונעת מאזרחים להצביע.
נמסר כי המשטרה הספרדית סגרה והחרימה 319 קלפיות מתוך כ-2,300.
אחוז ההצבעה עמד על 42%.
ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי טען שלא התקיים שום משאל עם.
הוא שיבח את המשטרה על כך שפעלה ב"תקיפות וביטחון".
שר החוץ אלפונסו דסטיס אמר שפעולות המשטרה היו "מצערות" ו"לא נעימות", אבל "מידתיות".
הוא אמר ל-AP שכל האשמה באלימות מוטלת על פוג'דמון והממשלה המחוזית: "אם אנשים מתעקשים לא להקשיב לחוק ולעשות דברים שהחוקה מגדירה כבלתי-חוקיים ובלתי-חוקתיים, כוחות אכיפת החוק יצטרכו לאכוף את החוק".
יומיים לאחר משאל העם נשא פליפה השישי מלך ספרד נאום מיוחד לאומה שבה תקף את מנהיגי הקטלונים והאשים אותם בבגידה ובסיכונה של כלכלת ספרד.
המזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית (ומנהיג האופוזיציה) פדרו סנצ'ס אמר שההצבעה "סילפה את מושג הדמוקרטיה", ודחק בממשלה המרכזית לנהל משא ומתן עם מנהיגי המחוז הקטלניים.
את האשמה ב"משבר החוקתי החמור" הטיל גם על הממשלה המרכזית וגם על הממשלות המחוזיות של קטלוניה.
הוא גינה בתוקף את קבינט רחוי על כך שהורה למשטרה להסתער על המפגינים כדי לעצור את ההצבעה, אך הוסיף שיעמוד לצידו של רחוי כדי לתמוך ביציבות של ספרד במשבר חמור.
ב-5 באוקטובר 2017 השעה בית המשפט לחוקה הספרדי את כינוס הפרלמנט בקטלוניה, לאחר שהכריזו שבכוונתם להכריז על עצמאות קטלוניה.
יו"ר הפרלמנט הקטלוני טען בתגובה שהדבר מהווה פגיעה בחופש הביטוי.
ב-27 באוקטובר 2017 הצביע הפרלמנט של קטלוניה בעד הכרזת עצמאות מספרד.
בתגובה שלל הפרלמנט של ספרד את האוטונומיה של קטלוניה והדיח את ממשלת קטלוניה.
לאחר מכן, נשיא קטלוניה קרלס פוג'דמון הואשם במרידה בספרד.
ב-28 באוקטובר 2017, הודיעה ממשלת ספרד כי סגנית ראש הממשלה הספרדי, סוראיה סאנס דה סנטה מריה, תיקח את השליטה על קטלוניה.
בנובמבר 2017 נעצרו חברי הממשלה הקטאלונית שתמכו בהיבדלות, ורובם נותרו במעצר עד למשפטם.
בפברואר 2019 החל משפטם של מנהיגי קטלוניה.
משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית הוא משאל עם שהתקיים בכורדיסטן העיראקית ב-25 בספטמבר 2017 ובו הצביעו הכורדים תושבי צפון עיראק על השאלה האם ברצונם לכונן מדינה עצמאית ולהיפרד מהשלטון העיראקי.
המשאל תוכנן להיערך ב-2014 לאור מחלוקות בין הממשלה האזורית של כורדיסטן (KRG) לבין הממשלה הפדרלית של עיראק.
קריאות ותיקות בשנים לעצמאות כורדית צברו תנופה מחודשת בעקבות המלחמה בצפון עיראק.
במלחמה זו, המדינה האסלאמית כבשה אזורים נרחבים שהיו בשליטת כוחות עיראקיים וננטשו, עיראק הייתה על סף התפרקות והכח היחיד היעיל שהיווה משקל נגד להתקדמות המדינה האסלאמית היו כוחות פשמרגה כורדיים.
הכוחות כבשו מידי ארגון הטרור אזורים בצפון עיראק שמאוכלסים על ידי כורדים ומיעוטים אחרים, והם הפכו לאזורים בשליטה כורדית דה-פקטו.
הפתק היה זמין בכורדית, ערבית, טורקית ואשורית.
נוסח השאלה תורגם כ"האם אתה רוצה שאזור כורדיסטן והאזורים הכורדיסטנים מחוץ לאזור יהפכו למדינה עצמאית?"
כשבועיים לאחר פרסום תוצאות משאל העם, החלו טורקיה, איראן, ועיראק בהפעלת סנקציות מסוימות על כורדיסטן העיראקית, כדוגמת סגירת המרחב האווירי והפרעה במסחר הנפט על מנת לגרום לברזאני לחזור בו מצעדיו בדרך לעצמאות.
ב-16 באוקטובר צבא עיראק והמליציות השיעיות הנתמכות בידי איראן איימו בפלישה לכירכוכ על מנת לכבוש אותה בחזרה.
תחילה נערכו כוחות הפשמרגה להגנה על כירכוכ, ואף הצטרפו אליהם כוחות מה-PKK, אך בשלב מסוים ומסיבות שטרם הובהרו, כל הכוחות הכורדיים נסוגו וכיבוש כירכוכ הושלם בפחות מיממה, עם מספר הרוגים בודדים לשני הצדדים.
בבוקר שלאחר מכן נסוגו הכורדים גם מהעיר סינג'אר, וכך חזרה למעשה כורדיסטן העיראקית לגבולות שלפני 2014 בתוך יומיים.
משאל העם היה למוקד מחלוקת בינלאומית.
מרבית המדינות האסלאמיות התנגדו לקיום המשאל.
ההתנגדות החריפה ביותר למשאל הייתה מצד ממשלת עיראק, אך גם מצד ממשלות טורקיה ואיראן, אשר בשטחן מתגורר מיעוט כורדי, התנגדו לו מחשש לפתיחת פתח לעצמאות כורדית בתחומן.
מרבית המדינות המערביות נקטו במדיניות דיפלומטית מהוססת.
בישיבתה ב-21 בספטמבר 2017 הביעה מועצת הביטחון של האו"ם את דאגתה מקיום משאל העם על עצמאות כורדיסטן.
מדינות אחרות, ובכללן ישראל, פולין, יוון, שוודיה והונגריה הביעו תמיכה פומבית בזכות של הכורדים לקיום המשאל.
ב-30 בספטמבר טען נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן שהמוסד מעורב במשאל העם, זאת בשל הנפת דגלי ישראל בהפגנות למען עצמאותה של כורדיסטן.