tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחורף ישנה עונה גשומה שנייה (דצמבר עד מרץ), אז לעיתים רחוקות גם יורד שלג בעמק.
העמק הוא אגן היקוות לשטח גדול.
מי גשמים ומי הפשרת שלגים מגיעים אל העמק בדמות מספר נהרות ומתנקזים לנהר הבגמטי הזורם מהעמק דרומה.
עובדה זו הפכה את העמק לשטח חקלאי מרכזי.
העיר קטמנדו נמצאת במפגש הנהרות בישנומטי ובגמטי.
העיר פטן צמודה אליה, מצידו השני של הבגמטי.
שתי הערים הן הגדולות ביותר באזור והן מוקפות בכביש טבעת אחד (תרומת ממשלת סין).
רשת של כבישים סלולים נוספים מקשרת בין היישובים העיקריים (בניגוד למצב במרבית שטח מדינת נפאל הענייה, בה מרבית הדרכים הן דרכי עפר).
חשיבותו התרבותית והמסחרית של עמק קטמנדו קודמת בהרבה לגבולות המודרניים ולהיותה של נפאל ישות מדינית.
עד המאה ה-19, התייחס השם "נפאל" רק לעמק עצמו.
תרבויות הודו היו הגורם המשפיע ביותר, הן על תרבות העמק והן על השלטון בו.
עם זאת, מסורות שמקורן בהודו השתנו והשתמרו בנפאל בצורה שונה.
מצב זה הגיע לשיאו בתקופת השלטון האסלאמי בהודו החל מהמאה ה-13. השלטון המוסלמי (שלא הגיע לנפאל) השפיע רבות על פניה של הודו, כך שבמקרים מסוימים מסורות אמנותיות וארכיטקטוניות קדומות שמקורן בהודו נשתמרו טוב יותר דווקא בנפאל.
מיתוסים רווחים מספרים כי בעבר היה העמק אגם גדול, מקום מרבצם של נחשי נאגה (נחש קדוש דמוי קוברה ענקית במיתולוגיה ההודית), עד שנוקזו המים דרך הערוץ שהיום הוא נהר הבגמטי.
גרסה בודהיסטית של המיתוס מתוארת בסווַיאמבהוּ פּוּראנה, טקסט בודהיסטי מהמאה ה-16 המתאר ככל הנראה מיתוס עתיק בהרבה.
על פי מיתוס זה, הופיע פרח לוטוס על פני האגם (במקום הידוע כיום כסוויאמבהונאת), כאות של סוויאמבהו, התגלמות קדומה של בודהה שקדמה אף לגאוטמה בודהה עצמו.
הגיבור הבודהיסטי הבודיסאטווא מנג'ושרי פתח פתח בדרום העמק בעזרת חרבו, כדי לנקז את מי האגם ולאפשר לבני האדם להגיע למקום ולעבוד את סוויאמבהו.
קיימים גם מיתוסים הינדים המייחסים את ייבוש האגם לוישנו, לאל קרישנה או לבנו פראדיומנה.
ממצאים גאולוגיים מעידים כי אכן היה בעמק אגם בתקופת הפלייסטוקן, עובדה שתרמה רבות לפוריות הקרקע.
על היסטוריית העמק הקדומה כמעט ולא קיימות עדויות כתובות, והרבה מהידוע מבוסס על מסורות שהועברו בעל פה, ומידת ודאותן מוטלת בספק.
תיארוכם של אתרים שונים מראה כי העמק היה מיושב כבר במאות הראשונות לפני הספירה.
על ממצאים אלו נמנות ארבע סטופות בעיר פטן לגביהן נטען כי נבנו על ידי אשוקה הגדול, קיסר מאורי ששלט במאה השלישית לפני הספירה.
המסורת מיחסת לו את ייסודה של פטן, בניית הסטופות והבאתו של הבודהיזם לעמק.
אף על פי שלסיפור זה לא קיימות עדויות, בירת האימפריה המאורית שכנה במרחק של כמאתיים ק"מ בלבד מהעמק (בעיר שכיום שמה פַּאטנה), ובהחלט ייתכן שהעמק הושפע משלטונו של אשוקה.
שליטיו הידועים הראשונים של העמק הם הקיראטים, אוסף קבוצות אתניות ממוצא צפון אסיאתי שהתיישבו בשטחים נרחבים ברכס ההימלאיה, ובין השאר במזרח נפאל.
מעט ידוע על מקורם או על תקופת שלטונם.
קיימת סברה לפיה בני אחת מקאסטות הנווארים הם צאצאיהם.
תל שמאמינים כי הוא שרידיו של ארמון המלוכה הקיראטי נמצא בפַּטוּקוֹ סמוך למרכז העיר פטן.
היסטוריה כתובה קיימת בעמק רק החל מהמאה החמישית לספירה.
בתקופה זו שלטה שושלת ליקצָ'בּי, שליטים שהגיעו מצפון-מזרח הודו והביסו את הקיראטים במאה הרביעית או החמישית.
שלטונם נמשך עד אמצע המאה השמינית.
בראש הממלכה עמד מהראג'ה, ומרכזה היה ככל הנראה באזור הערים קטמנדו או פטן של ימינו.
כלכלת הממלכה התבססה על חקלאות (בעיקר אורז) עם מערכת מיסוי מסודרת.
כמו כן התקיים סחר עם טיבט ועם הודו תוך ניצול מיקומו של העמק על נתיב הסחר ביניהן.
המבנה החברתי התבסס על אצולה, וראשי כפרים שהיו אחראיים על מנהל מקומי.
מלכי הליקצ'בי בנו מקדשים במקומות קדושים ברחבי העמק, ביניהם מקדש שיווה בפשופטינאת, סטופות בבודנאת ובסוויאמבהונאת, ומקדש וישנו בצ'אנגו נראיאן.
למעט האחרון, המבנים המקוריים לא שרדו (המבנים העומדים במקומות אלו כיום הם מתקופה מאוחרת יותר), אולם פסלי אבן רבים נותרו ברחבי העמק.
הבודהיזם וההינדואיזם היו כבר אז שתי הדתות העיקריות.
הן התקיימו לרוב בסובלנות דתית ומקומות מסוימים אף שמשו לפולחן שתי הדתות.
על תקופת טקורי, הנחשבת כשנים 879 עד 1200 לספירה, ידוע מעט מאוד.
בתקופה זו השלטון הריכוזי נחלש או אף התפרק.
חלק ממלכי תקופה זו היו ממשיכי הליקצ'בי, ואחרים היו בני אצולה שונים.
בתקופה זו התחזקה ההשפעה התרבותית של אסכולת הוג'ריאנה בבודהיזם ושיטות טנטרה, בעקבות קשרים עם ביהר שבהודו ועם בנגל.
פטן נהפכה למרכז לימודים בתחום, והסטופה בסוויאמבהונאת התפתחה.
הבודהיזם הטנטרי קסם גם למאמינים הינדים שפנו אליו באופן שחיזק את שילובן של שתי הדתות.
בין המאות ה-12 וה-18 נשלט העמק בידי מלכים ממוצא נווארי הידועים כשושלות מאלה.
שליטים אלו הנהיגו מבנה חברתי פיאודלי, והתקינו את שיטת הקאסטות בקרב הנווארים.
בתקופה זו נבנו רוב הארמונות והמקדשים בהם מפורסם העמק.
חשיבותה של תרבות הנווארים ושפתם גדלה, דבר שבא לידי ביטוי בשירה ובדרמה.
התפתחו גם צורות אמנות ייחודיות: העמק נודע בחרשות המתכת שהשפעתה הגיעה עד סין וטיבט, והתפתח סגנון ציור נווארי שמצא מקומו בעיקר על קירות ארמונות התקופה.
שלטון הממלכה התחזק בימי שלטונו של סְטהִיטִי מאלה שהחלו בשנת 1370. סטיהיטי מאלה נחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של נפאל: הוא חיזק את הממלכה, הפך את השלטון לריכוזי יותר ובנה ותיקן ברחבי העמק.
הבירה בתקופה זו הייתה בהקטפור.
החל מסוף המאה ה-15, מאבקי ירושה בין בני השושלת גרמו לפיצול הממלכה לשלוש ערי-מדינה נפרדות, שבראשה של כל אחת מהן עמד שליט מהשושלת: בהקטפור, קטמנדו ולליטפור (פטן).
גבולותיהן של שלוש הממלכות השתנו בהתמדה עקב מאבקים פוליטיים ומזוינים.
לעומת זאת, התחרות בין שלוש הממלכות יצרה את המקדשים והארמונות המפוארים בעמק, הניצבים ברובם עד ימים אלו.
החל מסוף המאה ה-17 היו ממלכות העמק נתונות להתקפות מצד שושלת שאה, ששלטה על נסיכות זעירה באזור גורקה כשישים קילומטרים ממערב לעמק.
בשנים 1744 עד 1769, פריטוי נראיאן שאה, שליט גורקה ניצל את פיצול השלטון בעמק כדי להשתלט בהדרגה על השטחים הסובבים את העמק ולבסוף כבש אותו כליל.
כיבוש קטמנדו אירע בעיצומו של חג האינדרה-ג'טרה, שבמרכזו הקומארי המלכותית והמלך, ובו תפס שאה את השלטון וקיבל את ברכת הקומארי.
במהלך השנים הבאות נמשכו כיבושיו מזרחה עד ששלט על שטח של כשליש מנפאל המודרנית.
נראיאן שאה נחשב כיום למאחד נפאל, ויום הולדתו הוא יום חג בה.
תרבות הגורקה, שמוצאם מהגבעות, הייתה שונה מתרבות העמק העירונית יותר, ונראיאן שאה אף תיאר את ערי העמק כ"אבן קרה".
למרות זאת, פרשו מלכי השושלת את חסותם על התרבות הנווארית שקדמה להם, לקחו חלק בחגיהם ושימרו את המבנים, גם אם כמעט ולא תרמו להם.
השפעתם העיקרית של שליטי השושלת הייתה בהרחבת גבולות ממלכת נפאל, ובהבטחת עצמאותה מהשלטון הבריטי ששלט בהודו.
בשנת 1846 נרצחו למעלה מחמישים בני אצולה בארמון הנומן דהוקה בקטמנדו באירוע הידוע כטבח קוֹט על ידי כמה אצילים ממשפחת ראנה.
כוחו של המלך נפגע אנושות, ואת השלטון תפס ג'אנג בהאדוּר קוּנוָואר, פוליטיקאי למשפחת ראנה שהעביר מרבי חייו כאיש צבא.
מלכי שושלת שאה המשיכו למלוך באופן רשמי אך ללא סמכויות, והשלטון נותר עד שנת 1951 בידי משפחת ראנה.
בתקופה זו נכרתו בריתות עם השלטון הבריטי בהודו, והשפעה חזקה של תרבות אירופה החלה לתת אותותיה באדריכלות ובאומנות.
פסלי ברונזה של המנהיגים הוצבו במקומות מרכזיים ונבנו ארמונות בסגנון אירופאי.
לרבים בנפאל זכורה תקופה זו כתקופה של עוני ועריצות שלטונית, וסיומה נחשב נקודת המפנה שיצרה את נפאל המודרנית.
בשנת 1951 הפיכה נוספת, בתמיכתה של הודו, סיימה את שלטון ראנה ועיקר הכוח חזר לבית המלוכה.
השנים הבאות התאפיינו בניסיונות לגבש מבנה שלטוני המשלב דמוקרטיה עם שלטון מלוכני.
שיטת הקאסטות איבדה את מקומה המעוגן בחוק (אם כי היא עדיין משמעותית תרבותית וסוציו-אקונומית).
עד שנת 1990 עברה נפאל שינויים דרמטיים שנתנו את אותותיהם על פני העמק: מערכת כבישים נסללה וקישרה את העמק לחלקים שונים של נפאל ולהודו.
מערכת חינוך חדשה העלתה את אחוז יודעי הקרוא וכתוב מ-2% בשנות ה-50 ל-40%.
בנוסף, התיירות לנפאל מהודו וממדינות המערב התפתחה וארגוני סיוע בינלאומיים החלו לפעול בה.
השפעת המערב ביחד עם גידול האוכלוסייה שינו באופן דרמטי את אופיו של עמק קטמנדו.
מבני בטון נבנו באופן נרחב, השימוש ברכבים ממונעים גדל במהירות, יוצר מערכת תחבורה עמוסה, מזהמת ורועשת.
אוכלוסיית העמק מוערכת בכמיליון וחצי נפשות, כ-5% מאוכלוסיית נפאל.
חלקה הגדול של האוכלוסייה חי באחת משלוש הערים.
צפיפות האוכלוסין באחדים מהחלקים האורבניים היא מהגבוהות בעולם.
בנוסף לשלוש הערים בעמק נמצאים היישובים קירטיפור, טהימי, בנֶפָה ופנאוטי, כפרים רבים קטנים יותר, שעיקר יושביהם נווארים, והתיישבויות חקלאיות קטנות של אחרים.
העמק מגוון מאוד מבחינה אתנית ולשונית, בגלל מיקומה של נפאל בין הודו לבין טיבט וסין, ובגלל גלי הגירה מאזורים שונים לאורך ההיסטוריה.
הקבוצה הדומיננטית כיום מבחינה מספרית ופוליטית הם ממוצא אתני הודו-ארי הידועים בשם פַּרְבָּטִייָא.
השלטון המלוכני היה נתון בידי בני קבוצה זו מאז כיבוש העמק על ידי נאראיאן שאה.
דתה של אוכלוסייה זו היא הדת ההינדית, והיא מחולקת לווארנות המחולקות בעצמן לקאסטות שונות.
הווראנות הדומיננטיות הן הברהמינים והקשטרייה (המכונים בנפאל צֶ'טְרִי).
שפתם של בני פרבטייא היא השפה הנפאלית המשמשת במדינה כלינגואה פרנקה.
קבוצה חשובה אחרת הם הנווארים, קבוצה ממוצא אתני טיבטו-בורמזי שהעמק הוא מקום מושבה העיקרי והם נחשבים כתושביו המקוריים.
שפתם נקראת נפאל בהאסה (או נווארית).
בתקופת שלטון שושלת מאלה בה נבנו המקדשים והארמונות בכיכרות דורבר, התרבות הנווארית הייתה הדומיננטית בעמק.
בתרבות הנווארים מקום חשוב גם לדת הבודהיסטית וגם להינדית.
בעמק מתגוררת אוכלוסייה לא מבוטלת של מהגרים מטיבט, מרביתם באזורי המנזרים.
ניתן לפגוש בעמק גם בניהן של קבוצות אתניות נפאליות אחרות שמושבן בדרך כלל בגבעות נפאל, כמו בני המגאר, הגורונג והטמאנג.
לשונותיהם המקוריות הן לשונות סינו-טיבטיות או טיבטו-בורמזיות, ודתם היא בדרך כלל בודהיזם.
הדתות המרכזיות של תושבי העמק הם הינדואיזם ובודהיזם.
הפולחן בעמק מגוון ביותר: קיימים עשרות אלים ודמויות פולחניות חשובות.
מאפיין ייחודי לאזור הוא בכך שבמקרים רבים הגבולות בין שתי הדתות אינם ברורים ומוגדרים: שתי הדתות התקיימו זו לצד זו במשך אלפי שנים, לאורכן התפתחה השראה הדדית ולפעמים גם שילוב של שתיהן (סינקרטיזם).
מאמינים רבים, בעיקר נווארים מקיימים מנהגים שמקורם בשתי הדתות, וישנם גם מנהגים אחרים המבוססים על שילוב דתות אלו עם אמונות קדומות יותר שמקורן בעמק עצמו.
הדת ההינדית בעמק קטמנדו נפוצה בקרב הפרבטייא, הנווארים ואחרים.
כמו במקומות רבים, גם בעמק קטמנדו לדת אופי מקומי ייחודי.
עבור מרבית המאמינים ביטויה העיקרי של הדת הוא הקדשת מנחות וקורבנות לאלים ולדמויות המיתיות.
טקסים אלו מתבצעים בעיקר במקומות קדושים מסוימים ובימים מיוחדים של השנה.
האל ההינדי הדומיננטי הוא שיווה, יחד עם זוגתו פרוואטי.
במעמד דומה גם וישנו (שכינויו השכיח בעמק הוא נראיאן) וזוגתו לאקשמי.
בגלל מעמדם הרם, אלים אלו מקבלים רק מנחות טהורות שאינן כרוכות בהקרבת קורבנות, כמו חלב, פירות ופרחים.
פולחנם של אלים אלו מתבצע בדרך כלל בחגים או אירועים מיוחדים, ואין פונים אליהם בענייני היום-יום.
אלים מדרגה פחותה הם גאנש בעל ראש הפיל, סקאנדה אל המלחמה, באיראב, התגשמותו האימתנית של שיווה, והאלה דורגה, התגשמותה הלוחמת של פרוואטי.
אלים אלו טהורים פחות, ועל כן מקריבים להם קורבנות (גם לגאנש, בניגוד לנהוג בהודו) וגם מנחות אלכוהוליות.
הַנוּמָן, האל בעל ראש הקוף, הוא אל חשוב נוסף בעמק.
דמותו של הנומן בדרך כלל מכוסה בד אדום, והוא נחשב פטרונם של נסיכים ולוחמים, כמו גם של שושלת מאלה.
פולחן לאלים נוספים נהוג במקומות שונים.
ישנם אלים רבים הקשורים למקומות מסוימים או לתחום מסוים, כמו ריפוי כאבים באזורים שונים של הגוף.
בנוסף לאלים קיימות דמויות חשובות אחרות, כמו נחשי נאגה ואבות קדמונים שפולחנם שונה ממקום למקום, וכן רוחות ושדים להם מגישים מנחות של שאריות מזון וכדומה כדי שימנעו מפגיעה.
מאמיניו של הבודהיזם בעמק קטמנדו הם בעיקר נווארים, מהגרים ופליטים טיבטים ובני שבטי הגבעות הסובבות.
עמק קטמנדו הוא המקום העיקרי בדרום אסיה בו עדיין מתקיימת קהילה גדולה החיה במסורת ענף המהיינה.
הבסיס לכל ענפי הבודהיזם הוא האמונה כי התורה והטכניקה שלימד גאוטמה בודהה שחי בסביבות המאה השישית לפני הספירה הן הדרך להשיג הארה, ולהיחלץ ממעגל הסבל והלידה מחדש.
המסורות המשתייכות לזרם המהיינה, הזרם המקובל בנפאל, כוללות אלמנטים פולחניים רבים.
מטרתם היא בדרך כלל צבירת קארמה חיובית וחיזוק מצבים נפשיים של המאמין שיובילו אותו אל ההארה.
מושג מרכזי בזרם זה הוא בוֹדִהיסתוַוא: ישות מוארת או קרובה להארה הנמנעת ממצב נירוואנה כדי להשתמש בחכמתה כדי לסייע לאחרים להשיג הארה.
במהייאנה ישנן מספר ישויות אשר קיבלו מעמד של בוֹדִהיסתוַוא עם מעמד פולחני.
הבודהיסטווה החשוב ביותר בתרבות נפאל הוא אוולוקיטשוורה, התגלמות החמלה, אותו ניתן לזהות על פי פרח הלוטוס שבידו והכתר שלראשו.
פסטיבל מוקדש לו בקטמנדו ובפטן, ומעמדו רם בעיקר בקרב הטיבטים, המאמינים כי הוא מגינה של טיבט וכי הדלאי לאמה הוא גלגול שלו.
בודהיסתווא חשוב אחר הוא מנג'ושרי, התגלמות החוכמה המתואר כשהוא אוחז בספר ובחרב .
בודהיסתווא שלישית היא טארה, הגואלת, הפופולרית בעיקר בקרב הנווארים.
זרם בודהיסטי אחר שהתפתח מהמייאנה הוא הוג'ריאנה, הידוע גם כבודהיזם טנטרי, והוא נפוץ בעיקר בטיבט ונפאל.
תורה זו מלמדת טכניקות לימוד מדיטציה אינטנסיביות שתכליתן הגעה להארה בגלגול הנוכחי.
לזרם זה שורשים גם בפולחן הטנטרי ההינדי, וחלק מהדמויות הקדושות משותפות לשתי הדתות.
הבודהיזם הנווארי משלב בתוכו יסודות הינדים (מעבר לעובדה כי חלק מהנווארים הם הינדים).
כך למשל שיטת הקאסטות קובעת את מעמדו של האדם (בניגוד לענפים אחרים של הבודהיזם) וכוהנים באים תמיד מקאסטה מסוימת.
דמויות נוואריות הנחשבות לאחד מסמלי העמק, הן האלות החיות — קומארי — ילדות בנות הקאסטות הבודהיסטיות העליונות הנבחרות לשמש כאלות, ומשמשות בתפקיד זה עד הגיען לבגרות.
מאמיני הקומארי, נמנים עם בני שתי הדתות, לאו דווקא נווארים.
הקומארי המלכותית של קטמנדו היא הידועה והחשובה שבהן.
ישנם אלים נוספים הייחודיים לעמק קטמנדו, המשלבים מוטיבים הינדים ובודהיסטים ומאמינים בהם בני שתי הדתות.
כך האל לוֹקֶשווארה הוא שילוב שיווה ההינדי עם אוולוקיטשוורה הבודהיסטי.
טַלֶג'וּ, האלה הפטרונית של שושלת המאלה גם משותפת לנווארים כולם.
אלת הפריון גוּהֶסוָרי אף היא משותפת לשתי הדתות, כאשר ההינדים רואים בה התגלמות אחת של האלה קאלי, והבודהיסטים רואים בה את בסיס השורש של פרח הלוטוס של סווימבהו, שבישר את ראשית העמק .
לוח השנה הנפאלי המסורתי משופע בפסטיבלים.
חלק מהחגים נחגגים בנפאל כולה, אחדים מקומיים לאזור העמק ורבים מקומיים לעיירה או כפר מסוימים.
החגיגות כוללות מקורם של פסטיבלים רבים הוא במסורת הנווארית, והגדולים שבהם אומצו גם על ידי שאר האוכלוסייה.
מרבית החגים מוקדשים לאל מסוים, והחגיגות כוללות עלייה לרגל למקומות קדושים, ולעיתים גם פסטיבלים המוניים של ריקודים, תחפושות ותהלוכות מרכבות ברחובות ובאתרים מרכזיים.
חגים אחרים נחגגים בימי הולדתם של מלכי עבר חשובים, ביניהם פריטווי נראיאן שאה, מאחד נפאל והמלך טריבהוואן ששחרר את המדינה משלטון שושלת ראנה.
בקטמנדו, החג המקומי הגדול ביותר הוא חג האינדרה-ג'טרה (יאניה-פונהי בנווארית) הנחגג בדרך כלל בסוף ספטמבר.
עיקר החג הוא הודיה לאלים על הגשמים שירדו בעונת המונסונים שנסתיימה, והוא מוקדש לאל הגשם אינדרה.
החגיגה כוללת יציאה של הקומארי המלכותית ממשכנה במרכבה גדולה (בעבר היא הייתה נותנת ברכתה לשלטון המלך) והופעת רקדנים מחופשים המתארים את מיתוס החג.
בפטן, הפסטיבל הגדול ביותר הוא פסטיבל המוקדש למטסינדרנאת, אחד משמותיו של אוולוקיטשוורה, הנחשב גם לאל התורם לפוריות ולגשמים.
פסטיבל זה אורך חודש שלם בתקופת האביב.
חלקו העיקרי הוא מעבר של מרכבה עם גג גבוה ומחודד דרך רחובות העיירה.
בנוסף לחגים המקומיים, נחגגים החגים הנפאליים, המקושרים לעיתים קרובות לחגים מקבילים בהודו.
החג הנפאלי העיקרי הוא חג הדסֵין, הנחגג בכל נפאל בדרך כלל בתחילת אוקטובר ונמשך חמישה-עשר יום.
החגיגות כוללות פסטיבלים ברחובות, הקרבת קורבנות וחגיגות במשפחה.
מעט אחריו נחוג ברחבי המדינה חג הטיהאר (דיוואלי בהודו, סְוַונטי בנווארית), הנחגג במשך חמישה ימים.
רוב המבנים הבולטים בעמק משמשים לצורכי דת.
הנפוצים ביותר הם מקדשי הפגודה ההינדים והסטופות הבודהיסטיות.
רוב המקדשים נמצאים בכיכר דורבר של כל אחת משלוש הערים.
סגנון הפגודה הגיע לעמק מהודו במאות הרביעית או החמישית, והשתנה והתפתח בו.
בהודו הסגנון נעלם במאות השנים שחלפו ונותר דומיננטי בנפאל בלבד.
מרבית המבנים העומדים כיום הם מהמאות ה-16 וה-17, אך מבוססים על מבנים קדומים יותר.הפגודות מאופיינות במבנה של טראסות מדורגות, עם מדרגות המובילות לכניסה שבטראסה העליונה.
הגג נתמך על ידי עמודים, והוא בנוי קומות-קומות, שמספרן גדול יותר ככל שגדולה חשיבותו של המבנה.
על עמודי העץ מגולפים דמויות אלים הודים, במקרים רבים בתנוחות ארוטיות.
מול מקדשים לאל מסוים, בדרך כלל יש פסל של דמות החיה עליה נוהג האל לרכב: הציפור גארודה מול מקדשי וישנו, ודמות השור ננדין מול מקדשי שיווה.
מקדשי שיווה מתאפיינים גם בפסלי לינגם, סמל פאלי עתיק המייצג את שיווה.
המונומנטים הבודהיסטים הנפוצים ביותר הן הסטופות, שצורתן ייחודית לאזור ושונה מאוד מסטופות באזורים שונים של אסיה.
הסטופות בעמק בנויות כמבנה סגור, הבנוי ככיפה לבנה גדולה על בסיס מרובע.
בראש הכיפה צריח ממנו נשקפות עיני בודהה אל ארבע רוחות השמים, ובקצהו שלוש-עשרה טבעות המסמלות את שלושה-עשר שלבי ההטהרות במהאיינה.
הסטופות מוקפות בגלגלי תפילה בודהיסטים, בהתאם למסורת הבודהיזם הטיבטי, ובראשן הן מעוטרות בדגלי תפילה צבעוניים אותם ניתן לראות ממרחקים.
חלק גדול מהפוקדים אותן הם טיבטים.
הסטופות החשובות ביותר נמצאות בסוויאמבהונאת ובבודנאת, ותשע סטופות גדולות ממדים אחרות קיימות בעמק.
בתי מגורים נווארים בדרך כלל בנויים בצורה בסיסית אחידה של מבנה לבנים מלבני מאורך, עם גג רחב שוליים הבנוי על תמוכות עץ.
אצל משפחות עשירות, הרחבת המבנה במקרה הצורך נעשית על ידי הוספת יחידות דומות עד להיווצרות חצר פנימית הכלואה בין ארבעה מבנים.
מרבית הארמונות שבעמק נבנו בארכיטורה נווארית בתקופת המאלה, וצורתם דומה לבתי עשירים עם ארבעה חלקים (או חיבור מספר מתחמים כאלה בארמונות גדולים) כאשר בנוסף הם כוללים מקדשים פרטיים.
אלמנטים ארכיטקטוניים נוספים שאולים ממקדשים כמו צריחים בפינות ושימוש רחב בעץ מעוטר בגילופים.
הארמונות הידועים ביותר נבנו בכיכרות דורבר של שלוש הערים הגדולות, אך ארמונות עתיקים נוספים של משפחות אצולה קיימים גם בכפרים.
ארמונות נוספים הם אלו שנבנו בתקופת שלטון ראנה, ומזכירים באופיים ארמונות אירופאיים.
גם אם חלק ממבנים אלו עדיין עומדים על תלם, לא מושקעים בהם כמעט מאמצי שימור.
חלקם משמשים כבתי מלון, ואחרים כמבני ממשל וחינוך.
עד תקופת המאלה, מקור ההשראה העיקרי של אמנות עמק קטמנדו היה אסכולות אמנותיות הודיות שונות.
דרך עמק קטמנדו עברה ההשפעה גם לטיבט.
החל מהמאה ה-14 האמנות בעמק החלה להיות בעצמה מושפעת מאמנות טיבט, וביצירות רבות מופיעות דמויות מפנתיאון הבודהיזם הטיבטי.
לאורך כל התקופות וגם כיום האמנות היא בעיקרה דתית: מטרת היצירה היא בדרך כלל להוות השראה למאמין.
היצירות הבולטות ביותר בעמק הם פסלים של אלים ודמויות מיתולוגיות אחרות, הנמצאים בשפע במקדשים וסביבותיהם.
פסלי האבן העתיקים ביותר נמצאים במוזיאון הלאומי בו ניתן להתרשם מסגנונות התקופות השונות.
פסלים עתיקים נוספים נמצאים במקדש צ'אנגו נראיאן ובאזור פשופטינאת.
החל מתקופת שושלת מאלה חלה ירידה בחשיבותה של אומנות הפיסול באבן לטובת חומרים אחרים, והפסלים מהתקופות המאוחרות יותר מרשימים פחות.
מקורן של יצירות רבות הוא בבודהיזם הטנטרי, שנתן אותותיו בעיקר בתחום הציור.
ליצירה במסורת זו יכולים להיות מספר רבדים: דמות אל או בודהיסתווא בפילוסופיה הטנטרית יכולה לייצג רעיון מופשט המובן לעיתים רק ליודעי דבר ההולכים בדרך שמתווה הטכניקה.
עם זאת, עבור מרבית המאמינים מייצגות הדמויות ישויות אמיתיות בהן תלוי גורלו של האדם.
סגנון הציור הנקרא טהאנג-קא, המזוהה עם הבודהיזם הטיבטי, הוא סגנון הציור החשוב ביותר בתרבות העמק.
הטכניקה, שלה שורשים הן בהודו והן בסין, היא טכניקת ציור בצבעים עזים וחוטי זהב.
הנושאים הנפוצים הם חמש בודהות החוכמה, דמויות בודהיסטווא, מנדלות וגלגל הקיום.
בסגנון זה תמיד תהיה דמות מרכזית, אותה סובבות דמויות וסצנות אחרות ערוכות בצורה מדויקת וסימטרית.
סגנון זה הגיע לדרגת אמנותית גבוהה כבר במאה העשירית, אז פרחה האמנות בפטן ואמנים נפאלים הוזמנו לטיבט לעטר את מקדשיה.
בגלריית האמנות של בהקטפור ניתן להתרשם ממגילות מהמאות התשע-עשרה והעשרים, ובבתי ספר לאומנות בעיר ניתן לראות את תהליך ציור המגילות.
התהליך הוא תהליך מסודר הנעשה בשלבים, כאשר מספר ציירים שונים בדרך כלל עובדים לפי הסדר על כל מגילה.
נושא בולט באומנות זו הוא ארוטיקה ומיניות.
בניגוד לדתות רבות אחרות, במסורת הטנטרית (ההינדית והבודהיסטית כאחת), הדחף המיני אינו מודחק אלא משמש כאמצעי להגשמת האמונה ולהתקרבות אל ההארה.
לאיחוד המיני משמעות סימבולית של איחוד בין צדדים זכריים ונקביים של האלוהות, ושל פולחן פוריות.
לכן, בדומה להודו, שכיח לראות סצנות ארוטיות מצוירות על מגילות דתיות ומגולפות על קירות מקדשים.
האמנות הנווארית של תגליפי עץ היא אמנות המהווה מזה מאות שנים מקור גאווה ייחודי לעמק קטמנדו.
באופן מסורתי העץ הוא חומר בנייה מרכזי המשמש לעמודים, לקורות תומכות, לדלתות ועוד.
מאז המאה ה-12 עיטורי עץ מגולף מופיעים במקדשים, ארמונות ובתים.
עיטורים אלו בדרך כלל עשויים באופן עדין ביותר.
הם כוללים ברובן דמויות אלים, אך בניגוד לצורות אמנות אחרות, מופיעים גם תגליפים של נושאים שאינם דתיים כמו חיות וצורות גאומטריות.
בטבורה של כל אחת מהערים קטמנדו פטן ובהקטפור נמצא ארמון שהיווה את מרכז השלטון בתקופה שהן היו ערי מדינה נפרדות.
מחוץ לכל אחד מן הארמונות ישנה תמיד כיכר עם מקדשים ומונומנטים רבים שנועדו להדגיש את אדיקותם של השליטים מחד ולפאר כל אחת מהערים לעומת האחרות מאידך.
כל אחת משלוש הכיכרות קרויה כיכר דוּרבַּר (מילה שמקורה פרסי ומשמעותה ארמון).
בנוסף לשלושה מתחמים אלו, גם מקדש צ'נגו נריאן, מקדש פשופטינאת, והסטופות בבודנאת ובסוויאמבהונאת והאזורים שסביבן מוכרזים כאתרי המורשת העולמית של העמק על ידי אונסק"ו.
אתר חשוב נוסף הוא מנזר קווה בהא בפטן, המנזר החשוב ביותר לנווארים.
כיכר דורבר בקטמנדו וארמון הנומן דהוקה
הארמון והכיכר שמחוצה לו משתרעים על שטח של כ-40 דונם במרכז קטמנדו, וניצבים בהם כ-60 מבנים היסטוריים.
עדויות כתובות וארכאולוגיות מראות כי ארמונות קדומים היו קיימים במקום כבר בתקופת מלכי שושלת ליקצ'בי במאה השביעית, אך המבנים הקדומים ביותר העומדים כיום על תלם הם מהמאה ה-11 או ה-12, מראשית תקופת המאלה.
מרבית המונומנטים הגדולים נבנו בתקופת שלטונו של פראטאפ מאלה ששלט בקטמנדו בשנים 1641–1674, ואף דאג לשימורם של פסלים מתקופת שושלת ליקצ'בי שהעביר לארמונו.
הארמון, הנומן דהוקה, קיבל את שמו מהאל הנומן, האל בעל פני הקוף, שדמותו מתנוססת מעל השער הראשי (משמעות המילה דהוקה היא דלת).
הוא היווה את משכנם של המלכים לשושלת מאלה ובהמשך לשושלת שאה עד 1896. בתקופה המלוכנית בנפאל המודרנית הארמון שימש בעיקר לצרכים טקסיים ודתיים.
מתחם הארמון כולל עשרות מבנים ומקדשים שכל אחד מהמלכים ששלטו לאורך מאות השנים הותיר בהם חותם בבנייה או בשיפוץ.
הארמון העתיק בפַּטַן ממוקם במרכזה הגאוגרפי של פטן הקדומה, ומולו נמצאת כיכר דורבר.
מתחם הארמון והמקדשים שבכיכר נבנו ברובם במאות השש-עשרה והשבע-עשרה, בעת שפטן הייתה עיר-מדינה עצמאית תחת שלטון בני שושלת מאלה.
המבנים הבולטים בכיכר הם מספר מקדשים הינדים בסגנון פגודה.
שני מקדשים חריגים בדמותם הם צָ'יסינג דֶוַואל — המקדש המתומן — המוקדש לאל קרישנה, ומקדש בהאי דוואל, שנבנה בשנת 1678 כהעתק של מקדש וישוונאת בעיר ורנאסי בהודו.
בישראל התפרסמו מספר מונומנטים מהכיכר שבעקבותיהם נכתב "נפאל", שירה של רחל שפירא המבוצע על ידי גלי עטרי .
העיירה בהקטפור שמרה על צביון עיירה נווארית מסורתית: בנויה ברובה לבנים אדומות, ללא בנייה מודרנית וללא עומס כלי רכב.
כיום היא שונה מאוד באופייה משתי ערי העמק האחרות.
בהקטפור הייתה הבירה הראשונה של מלכי שושלת מאלה, עוד בטרם פיצול הממלכה, ולכן הארמון וחלק מהמקדשים בה עתיקים יותר מאלו שבקטמנדו ופטן.
בהקטפור גם הייתה העיר הנווארית הקרובה ביותר לסין בנתיב הסחר העתיק מהודו, ולכן ניתן להבחין בה גם בהשפעות אמנותיות סיניות.
מתחם כיכר דורבר מוכרז כאתר מורשת עולמית לשימור, ובעיירה אתרים היסטוריים נוספים.
הארמון בבהקטפור נבנה במאה ה-12 והתפתח במהלך שלטון שושלת מאלה.
ידוע כי בעבר הוא היה גדול בהרבה מגודלו הנוכחי.
הוא כולל אגף קטן המשמש כמוזיאון, ואגף אחר משמש כמקדש ומקום מגוריה של הקומארי של בהקטפור.
חצר המקדשים שמחוץ לארמון נקראת גם בבהקטפור כיכר דורבר.
חצר מקדשים גדולה וחשובה ממנה בשם טאומדהי טוֹל נמצאת כמאתיים מטרים דרומית מזרחית אליה.
כיכר טצ'פאל טוֹל היא כיכר גדולה מוקפת מקדשים ומבנים מרשימים נוספים הנמצאת בצפון מזרח העיירה, כקילומטר מהארמון.
המקדש הגדול ביותר בעיר הוא מקדש נְיָאטפּוֹלָה מקדש בן חמישה גגות השוכן בטאומדהי טוֹל, .
באופן מסתורי, מקדש זה מוקדש לאלה בהַגַוַאתי, אלה זניחה יחסית לאלים אחרים שזכו למקדשים קטנים יותר.
בהגואתי מזוהה עם האלה טלג'ו, פטרונית שושלת מאלה.
מסורת מקומית אומרת שיש לה השפעה מרגיעה על בהאירב, האל צמא הדם לו מוקדש המקדש שממול.
המקדש ההינדי הקדוש והחשוב ביותר בנפאל נמצא כ-3 ק"מ מצפון-מערב לקטמנדו ביישוב קטן בשם דאופטן.
פאשופטי - אדון החיות, נחשב כיום לאחד מכינוייו של שיווה, לו מוקדש המקדש, אך יש חוקרים המאמינים כי מדובר באל מקומי קדום יותר.
פאשופטי מוזכר בטקסטים מהמאות הראשונות, ועל פי האמונה הרווחת באזור המקדש נבנה כבר במאה השלישית, אם כי אין ממצאים התומכים בכך.
המקדש נבנה ושופץ פעמים רבות במהלך השנים, כאשר מבנהו הנוכחי הוא משנת 1697.
על פי האגדות המופיעות בטקסטים מקומייםמספרת ששיווה נמלט למקום זה מאלים אחרים, מחופשׂ בדמות צבי.
האלים, שזיהו אותו, תפסו אותו בקרנו שנשברה ונותרה במקום כסימנו של שיווה (לינגם).
המקום מהווה מוקד עלייה לרגל למאמינים מרחבי המדינה, והכניסה למקדש עצמו מותרת להינדים בלבד.
המקדש נמצא לגדת נהר הבגמטי (נהר), לו מיחסים ההינדים קדושה (בדומה לגנגס בהודו), ולמרגלותיו נמצא אתר שריפת הגופות המרכזי בעמק.
באזור מקדשים אחרים, ביניהם מקדש ואטסלה לאלה פרוואטי, הידוע בשל קורבנות האדם שהקורבו בו בעבר הרחוק.
בסמוך נמצאת הסטופה של צ'באהיל, הנחשבת על פי המסורת לסטופה העתיקה בעמק יחד עם ארבע הסטופות המקיפות את פטן.
זוהי הסטופה הגדולה ביותר בנפאל, ידועה גם בשם בַּאוּדהַה.
מיתוס טיבטי מיחס את הקמתה לגורו רימפוצ'ה במאה השמינית.
המבנה הנוכחי ככל הנראה נבנה על בסיס סטופה עתיקה ממאה החמישית לספירה.
אך מאז עברה שינויים ושיפוצים רבים.
כיום הסטופה מהווה בעיקר מוקד של בודהיזם טיבטי ובסביבתה הוקמו מנזרים בודהיסטים רבים.
מקדש צ'אנגו נראיאן ממוקם על ראש גבעה בולטת בשולי העמק.
מיתוסים מספרים כי במקום זה שהה האל וישנו (נראיאן), ראשו נערף אך הוא חזר לחיים.
הבודהיסטים מזהים את דמותו עם אוולוקיטשוורה.
הסברה היא כי זוהי נקודת ההתיישבות הקדומה ביותר בעמק.
המקדש נבנה לראשונה במאה השלישית או הרביעית.
מאז הוא נפגע פעמים רבות ברעידות אדמה ושריפות.
כיום יש בו שרידים מכל התקופות, החל מתקופת הליקצ'בי.
מבנה המקדש עצמו מעוטר בעיטורי נחושת ועץ מורכבים, והוא מוקף בפסלים מהעתיקים והמרשימים בעמק.
סוויאמבהונאת, הידוע גם כמקדש הקופים, הוא אתר מרכזי לבודהיסטים, ואחד האתרים החשובים לנווארים.
המקום, הנמצא בראש גבעה המתנשאת לגובה של שלוש-מאות מטרים מתחתית העמק, מקודש כבר לפחות 1600 שנים.
המקום הוא מקום מרכזי במיתוס הבודהיסטי על ייבוש האגם שבעמק .
המונומנט המרכזי הוא סטופה גדולה, ובסביבתה מתחם גדול של סטופות קטנות יותר ומקדשים וגם מוזיאון וספריה.
הסמלים העיקריים בסטופה ובסביבתה הם סמלים שמקורם בוג'ריאנה.
פגודה קטנה בסמוך מוקדשת להַריטי, שֶׁדה שנהפכה לבודהיסטית, ונחשבת לישות המגוננת מפני מגפת האבעבועות השחורות, מגפה שהפילה אלפי קורבנות באזור בהתפרצויותיה בימי הביניים.
מרבית הזמן האתר הומה מנזירים החיים באזור, עולים לרגל, תיירים וגם קופים רבים.
בעת רעידת האדמה בנפאל בשנת 2015, נחרבו כ-70% מהמקדש.
עמק צורים הוא גן לאומי מצפון-מזרח לעיר העתיקה בירושלים, בגודל 170 דונם, באפיק נחל קדרון, למרגלות הר הצופים.
הגן הלאומי הוכרז בשנת 2000, על מנת ליצור רצועת גנים החובקת את חומות ירושלים, לשמר את מרקמו ההיסטורי של הר הזיתים ולמנוע בנייה במקום.
קרוי על-שם אבני הצור הרבות יחסית במקום.
האזור מצפון וממערב לעיר העתיקה כבר היה בנוי.
התוכנית ברובה הגדול לא יושמה, מאחר שהיה צורך להפקיע אדמות כדי לממשה, והשטח הבנוי של העיר התפתח בהדרגה גם לאזור זה.
כמה ימים לאחר תום המלחמה נהרסו קירות הבטון שחצו את העיר מאז מלחמת העצמאות במתחם ממילא, בכיכר צה"ל ובאזור מוסררה, וכן כל הבתים ההרוסים למחצה מקרבות 1948 שלאורך החומה.
ביולי 1967 הוחלט בישיבה, שבה השתתפו ראש הממשלה לוי אשכול, טדי קולק וחברי הנהלת רשות הגנים הלאומיים, להקיף את חומת העיר העתיקה בגן לאומי.
במשך 15 שנים הוכשר הגן הלאומי סובב חומות ירושלים עד השלמתו, במימון תרומות שגייסה הקרן לירושלים.
באזור שלמרגלות הר הצופים לא מומשה התוכנית, מאחר שהשטח ברובו כבר היה בנוי, חלק מאדמות באזור הן בבעלות הווקף המוסלמי חלקן אדמות פרטיות בבעלות פלסטינים וחלקן בבעלות העדות הנוצריות השונות.
בשנת 2000 הוכרז, ביוזמת חבר הכנסת בנימין אלון, שטח בן כ-170 דונם כ"גן לאומי עמק צורים".
רשות הטבע והגנים הסבירה כי הגן הוכרז בשטח זה "כדי ליצור רצף גאוגרפי עם גן לאומי סובב חומות ירושלים", וכן כדי לשחזר "נקודת תצפית של עולי הרגל בתקופה הקדומה", ואת "נוף התרבות החקלאי של ספר המדבר".
בשטח הגן לא נעשו עבודות פיתוח באותה עת, אך ההכרזה הביאה לכך שבעלי הקרקעות לא יכולו לקבל אישורי בנייה.
החל משנת 2004 הופעל במקום פרויקט סינון עפר הר הבית.
בינואר 2017, הוציא עיריית ירושלים לשטח "צו גינון", צו שאפשר לעירייה ולרשות הטבע והגנים לבצע עבודות גינון סלילת שבילים והקמת מתקני משחקים במקום.
עם זאת רוב השטח עדיין בבעלות הווקף.
הגן הלאומי משמר דוגמאות לחקלאות הררית המאופיינת בכרם זיתים גדול, טרסות וחורש ים תיכוני.
בין השנים 2004 ל-2017 הופעל במקום מיזם לסינון שפכי העפר שהוצאו מהר הבית בחפירות שונות שנערכו על ידי הווקף.
העפר סונן על ידי מתנדבים, בהנחיית אנשי הצוות, ותחת חסותם של הארכאולוגים גבריאל ברקאי ויצחק דבירה (צויג)מאוניברסיטת בר-אילן.
בסינון נמצאו, בין היתר, חותם של כהן מימי בית המקדש הראשון, מטבעות מימי המרד הגדול, שרידי אבנים מעוטרות וחרסים רבים וכן מגוון ממצאים מכל התקופות שלאחר חורבן בית שני.
כיום מקיימת עמותת אלע"ד במקום סינון של עפר מחפירות שונות מירושלים ומחוצה לה, ופעילויות חינוכיות ותרבותיות לקהל הרחב, כולל התנסות עצמית בגילוי ממצאים, הסברים על ממצאים ארכאולוגיים וכדומה.
פעילות סינון העפר מהר הבית עברה להתקיים במתחם מצפה המשואות המצוי מעל הגן הלאומי.
בשנת 2018 נחשף מטבע ברונזה מהשנה הרביעית למרד הגדול בפרויקט סינון העפר הארכאולוגי בגן הלאומי עמק צורים.
עמק עִיוֹן הוא עמק קטן בדרום־מזרח לבנון, סמוך לגבולה עם ישראל, מצפון למטולה.
פירוש שמו בערבית "עמק המעיינות".
משמר את שמה של העיר עִיוֹן הנזכרת במקרא כעיר בנחלת שבט דן ובתלמוד, המזוהה בתל דיבּין שבצפונו.
העמק הוא אגן ההיקוות של נחל עיון, הזורם ממנו דרומה לעבר עמק החולה שבשטח ישראל.
עמק עיון הוא קצהו הדרומי של האזור ההררי המכונה "סף הבקעות", המפריד בין עמק החולה לבין בקעת הלבנון ובכך קוטע את רצף העמקים של השבר הסורי-אפריקני.
שטח העמק כ־10 קמ"ר, אורכו המרבי מדרום לצפון כ־6 קילומטרים ורוחבו 1–2 קילומטרים.
חלקו הדרומי מישור בגובה 490–500 מטרים מעל גובה פני הים, וחלקו הצפוני מתרומם במתינות עד לגובה 750 מטרים.
הוא תחום על ידי שלוחות של רכסי ההרים – שלוחת אל-ח'יאם ממזרח, שלוחת מרג' עיון־קליעה מצפון וממערב, ושלוחת מטולה מדרום.
עמק עיון נהנה מכמות משקעים שנתית גבוהה, כ־900 מ"מ בשנה ממוצעת, והוא עשיר בקרקעות אלוביאליות שרובן מעובדות בידי חקלאי הכפרים הסמוכים.
חלק מהקרקעות בדרומו הן בבעלות איכרי מטולה, שעיבדו אותן גם כאשר הגבול בין המנדט הבריטי למנדט הצרפתי על סוריה ולבנון הפריד בינן לבין המושבה עצמה.
הותיר את אדמות החקלאים של מטולה בעמק עיון הרשומים על שמם במרשם המקרקעין של צידון מחוץ לגבולות המדינה.
העמק מנקז את הגבעות סביבו, ומספר מעיינות נובעים בשוליו.
המים הזורמים בו מנותבים ברשת תעלות המתנקזות לערוץ נחל עיון.
בחודשי החורף זורמים המים במורד הנחל לעבר עמק החולה.
בחורף גשום במיוחד המים מתנקזים לאיטם ונוצר מקווה מים עונתי, שעשוי לכסות את רוב שטחו של העמק.
בקיץ מנצלים חקלאי העמק את כל ספיקת המים במעיינות להשקיית שדותיהם.
אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים בעמק קואה שבפורטוגל כוללים אלפי ציורי תחריט של סוסים, בקר ובעלי חיים אחרים, בני אדם ודמויות אחרות, והם נמנים עם האתרים הגדולים ביותר מסוגם, הפתוחים לציבור הרחב.
הציורים מרוכזים ב-16 אתרים שונים המתפרסים על פני קטע באורך של 17 ק"מ בעמק נהר קואה התחתון, ליד העיירה וילה נובה דה פוש קואה בצפון-מזרח פורטוגל.
הציורים התגלו לראשונה בשנות ה-80, והם נחקרו וקוטלגו על ידי קבוצה של ארכאולוגים.
על מנת להתמודד עם מספר המבקרים הוחלט להקים במקום פארק.
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1998.
ההתיישבויות המוקדמות באזור נהר דורו מתוארכות לתקופה שלפני 90,000 שנים, וקיימים מספר ציורי סלע ונקודות יישוב לאורך הדורו ויובליו, בהם נהר קואה.
ההתיישבויות שזוהו בעמק קואה שוכנות בקטע שבין קינטה דה בארקה לבין סאלטו דו בוי, אך בשל פעילויות עיבוד שונות שבוצעו באזור בשנים האחרונות, נהרסו חלק מהיישובים העתיקים, ללא כל יכולת לשחזרם.
בבדיקה של השרידים הארכאולוגיים התברר כי העמק אוכלס באופן מחזורי בתקופה הפלאוליתית.
האנשים התיישבו על מצע של חלוקים וצפחה, עליהם נמצאה פסולת סיתות של כלי אבן.
שרידים אורגניים לא השתמרו עקב חומציות הקרקע.
הפעילות העיקרית של תושבי המקום באותה תקופה כללה, בין היתר, שחיטת בעלי החיים הניצודים וסיתות אבנים.
לפי פיזור מקורות חומר הגלם לסיתות הוסק כי תושבי האזור התפרסו על פני שטח שאורכו כ-200 קילומטרים.
צורת ההתיישבות הזו התקיימה החל משנת 22,000 לפנה"ס, וככל הנראה נמשכה עד סביבות שנת 10,000 לפנה"ס.
לאחר מכן אין עדויות להתיישבות כלשהי של בני אדם עד לאלף ה-6 לפנה"ס, כאשר מהגרים מצפון-מערב חצי האי האיברי הגיעו לעמק והחלו לעסוק בחקלאות.
רוב הציורים מתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה, והקדומים שבהם מתוארכים ל-30,000 שנים לפני זמננו.
בשנות ה-90 התעוררה מחלוקת בנוגע לגיל הציורים, וחלק מהמומחים הביע ספק באשר לדיוק התארוך.
בעקבות מחקרים נוספים שנערכו במקום ותיארוך פחמן-14 המחלקות יושבה, וכיום סוברים רוב החוקרים כי תיארוך זה נכון.
לא כל הציורים משתייכים לתקופה הפלאוליתית.
חלקם מתוארכים לתקופה הנאוליתית ואף לתקופה מאוחרת עוד יותר.
חלק מהדמויות שצוירו בתקופה הפלאוליתית מכוסות על ידי דמויות מתקופות מאוחרות יותר.
החוקרים יכולים להבחין בין ציורים פלאוליתיים לציורים מאוחרים יותר, ואף להבחין בין תקופות זמן שונות בתוך התקופה הפלאוליתית העליונה.
הציורים נוצרו בארבע דרכים: חיתוך עדין על משטח קשה על מנת ליצור קווי מתאר, נקירה בסלע, שריטה של הסלע לצורכי הדגשת הדמות, וקירצוף של שכבות שונות על מנת ליצור אפקט של צבע.
האתרים בקואה מחולקים לשלוש קבוצות ראשיות.
בדרום העמק שוכנת קבוצה קטנה של מקלטי-סלע גרניט, המכונה פאיה.
במרחק 8 קילומטרים במורד הזרם שוכנת קבוצת ציורי השיסט קינטה דה בארקה ופֶנַשְׁקוֹזָה, ובין ריביירה דה פִּישְׁקוּשׁ להצטלבות עם הדורו נמצאת הקבוצה השלישית.
עד כה התגלו 214 פאנלים מקושטים ב-22 קבוצות נפרדות, ומתוכן 17 נמצאות בגבולות השטח שהוכרז על ידי אונסק"ו.
15 פאנלים מתוך הקבוצה הזו כוללים בסך הכל 184 ציורים פלאוליתיים, שעליהם יש כ-1,200 דמויות של בעלי חיים.
הדמויות המיוצגות בציורים הללו הן בקר-בר, סוסים, איילים אצילים, יעלים, ודגים.
לא נמצא מתאם בין אופי הציורים בפאנלים ובאתרים השונים.
אחד המאפיינים הייחודיים של ציורי קואה הוא ההוספה של יותר מראש אחד לגוף בודד, בניסיון לדמות תחושה של תנועה.
אלמנט זה נפוץ בעיקר בציורי הסוסים.
במקרים אחדים התגלו רק קווי המתאר של הציורים, והחוקרים שיערו כי צביעת הציורים נעשתה עם צבעים מינרליים שונים שדהו עם הזמן.
התחריטים נמצאים תמיד על משטחי סלע אנכיים, ולא ברור האם היו תחריטים גם על פני סלע אופקיים או משופעים.
עַמְר אבן אל-עָאץ , ערבי-מוסלמי, אחד מקבוצת הצחאבה (ערבית: الصحابة), בני לווייתו של מוחמד והמוסלמים הראשונים.
לאחר התאסלמותו הוא היה למפקד צבאי ולקח חלק פעיל וחשוב בהתפשטות האימפריה המוסלמית מחצי האי ערב בימי הנביא מוחמד וכיבוש הלבנט.
הישגו הגדול ביותר היה כיבוש מצרים מידי האימפריה הביזנטית בשנת 641 וייסוד העיר פוסטאט - שממנה צמחה קהיר של ימינו.
תאריך לידתו של עמר אבן אל-עאץ איננו ידוע.
הוא נולד במכה, במהלך העשור השמיני של המאה השישית בן לשבט קורייש (ערבית: قريش) מחמולת בנו סהם (ערבית: بنو سهم)
ידוע כי שמה של אמו ליילה בנת הרמלה אך לא ידועים פרטים על ילדותו.
ידוע כי בבחרותו ובטרם התאסלם עסק עמר במסחר והצטרף לשיירות מסחר של גמלים שהובילו סחורות ברחבי המזרח התיכון.
מהלך חייו של עמר השתנה עם הופעתו של מוחמד בן שבטו בעיר מכה, ששימשה גם מוקד פולחן פגאני, לשבטים בחצי האי ערב.
לאחר סדרה של עימותים בין מוחמד ותומכיו תפסו המוסלמים את השליטה במכה, טיהרו את הכעבה מן הפסלים האליליים ושמו את היסודות לפולחן המוסלמי המונותאיסטי.
לאחר הסכם חודיבייה בשנת 628, הצטרף עמר לקבוצת תומכיו של הנביא - על פי המסופר הוא התרשם מתפילתם ודבקותם וביחד עם מצביא ערבי אחר, ח'אלד בן אל-וליד, התאסלם.
באותו זמן התאסלמה אום כולתום בנת עוקבה, בתו של אחד מאויבי מוחמד משבט קורייש.
היא התחתנה עם שלושה מנאמני הנביא שמתו בקרבות, ולאחר מכן נישאה לעמר, אך נפטרה חודש לאחר מכן.
כוכבו של עמר אבן אל-עאץ דרך עם יציאת הכוחות המוסלמים מתוך תחומי חצי האי ערב לכבוש את הלבנט.
הצבא המוסלמי תחת הח'ליף אבו בכר יצא בארבעה ראשים לכיוון ארץ ישראל, שהייתה אז תחת שלטון ביזנטי.
כוח צבאי בראשות עמר אבן אל-עאץ יצא לכיוון הנגב, ולאחר כיבוש אילת המשיך צפונה דרך הערבה ובעקבותיו גדוד נוסף בפיקודו של יזיד בן אבו סופיאן.
כוחות אלו נתקלו בגדודים ביזנטיים באזור עזה ויריחו ונעצרו.
שרחביל בן חסנה נע בעבר הירדן בעקבות גדוד בפיקודו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח עד שהתארגנות ביזנטית עצרה כוחות אלו.
המצביא המוסלמי ח'אלד בן אל-וליד נצטווה לצאת לעזרת הצבא המוסלמי, במסע נועז בתוך המדבר כבש את מרבית סוריה והתאחד עם צבאו של עמר.
הצבא המוסלמי המאוחד כבש את ערי ארץ ישראל בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה, סבסטיה.
אבו בכר נפטר ב-634 באל-מדינה.
הוא מינה את עומר אבן אל-ח'טאב ליורשו זמן קצר לפני מותו.
חילופי השלטון גררו חילופי גברי בצבא המוסלמי, ואבו עוביידה התמנה לתפקיד אמין אל-אומה - מגן העם- וכמפקד צבאי עליון של הצבא הערבי-מוסלמי.
בסדרת קרבות בשנת 635 נכבש עבר הירדן.
בחודש מרץ נכבשה חומס, שהייתה אחד מהמרכזים הביזנטיים החשובים, לאחר מצור של 4 חודשים, ומיד לאחר מכן יצאו גדודים מוסלמים לכוון חלב, אך נסוגו משנודע להם כי צבא ביזנטי גדול נאסף באנטיוכיה.
הצבא הביזנטי קבע את מפקדתו הראשית באנטיוכיה ואת ריכוז הכוחות העיקרי סמוך לנהר הירמוך ברמת הגולן - נקודה אסטרטגית המגנה על התקשורת בין לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן ומאיימת על נתיבי התנועה המוסלמים.
קרב הירמוך (ערבית: معركة اليرموك) היה קרב מכריע שנערך בחודש אוגוסט 636, בין הצבא של האימפריה הביזנטית לכוחות המוסלמים של צבאות הראשידון.
שמו של הקרב ניתן מזירת הקרב - בסמוך לנהר הירמוך, על גבול ממלכת ירדן וסוריה של ימינו.
הניצחון בקרב פתח בפני הצבאות המוסלמים את הדרך לכיבוש המזרח התיכון והווה את אבן הפינה לבניין האימפריה המוסלמית שבתקופת השיא שלה שלטה על המזרח התיכון וצפון אפריקה.
עם עלייתו לשלטון מינה הח'ליף עמר את אבו עוביידה בן אל-ג'ראח כמפקד הכוחות המוסלמיים על בסיס נאמנותו ודבקותו הדתית.
אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר לח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם, וידוע כי מעולם לא הובס בקרב.
הוא היה דמות מורכבת ,רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ.
תחת ח'אליד בן וליד בלטו שלושה מפקדים: עמר אבן אל-עאץ- מפקד האגף הימני בקרב הירמוך, ולאחר מכן כובש מצרים הביזנטית, שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה המוסלמית לארץ ישראל, ויזיד בן אבו סופיאן מפקד האגף השמאלי של הצבא המוסלמי.
לאחר שישה ימי לחימה הובס והושמד הצבא הביזנטי.
הצבא המוסלמי, שנע במהירות ומבלי להיתקל בהתנגדות של ממש וחזר ותפס את דמשק וחומס.
לאחר כיבושה מחדש של סוריה הופנה המאמץ המוסלמי לארץ הקודש.
בסוף 637, לאחר מצור ממושך, תחת פיקודו של עמר אבן אל-עאץ נכנעה ירושלים בפני הח'ליף עומר שנכנס בשערי העיר וקיבל את כניעת העיר באופן אישי.
קיסריה - בירת הפרובינציה והנמל החשוב לאורך החוף הארץ ישראלי, שקיבלה אספקה דרך הים, נכנעה למצור יבשתי בשנת 640 - ביחד עם שאר ערי הנמל הביזנטיות לאורך החוף המזרחי של הים התיכון.
על פי הנטען העיר נכנעה לאחר מספר התקפות על חומות העיר שהביאו את תושביה לידי יאוש.
לפי המסורת המוסלמית הגיע הח'ליף עומר אבן אל-ח'טאב לקבל את כניעת העיר מאחר שהמגינים ניאותו להיכנע רק בפניו.
בחודש דצמבר 639 יצא עמר אבן אל-עאץ מאל עריש, דרך מדבר סיני לכבוש את מצרים עם גדוד של 4000 חיילים ערבים, וככל הנראה כוח נוסף של חיילים ביזנטים ופרסים שהתאסלמו.
בתחילת 640 הופיעו המוסלמים מול חומות פלוסיום העתיקה ששרידיה נמצאים במרחק 30 קילומטר מהעיר המודרנית פורט סעיד.
לאחר מצור של כחודשים וחצי נכבשה העיר בהסתערות על החומות, חומות העיר, כנסיות, הנמל והספינות שעגנו בו נשרפו.
שורות הצבא המוסלמי שהדלדלו במהלך המצור התמלאו על ידי בדואים תושבי חצי האי סיני שהשמועה על כיבוש פלוסיום והתקווה לבזוז את אוצרות מצרים העבירו את נאמנותם לצד המוסלמי.
לאחר כיבוש פלוסיום הגיע הצבא המוסלמי אל המבצר בלביס, בקרב קצר מול חומות העיר נהדף חיל המצב אל תוך העיר ולאחר מצור של כחודש נפלה העיר לידי המוסלמים - בתאריך לא ידוע בחודש מרץ 640. בסמוך לעיר המודרנית פיום נתקל עמר אבן אל-עאץ בהתנגדות ביזנטית נמרצת והתקדמותו נבלמה.
תגבורות שזרמו מרחבי האימפריה המוסלמית העלו את מספר הלוחמים הערבים ל 12,000. לאחר מספר קרבות ללא הכרעה הצליח אבן אל-עאץ לכבוש את העיר המבוצרת און (הליופוליס) ולאחר מכן את מבצר בבל ביום 21 בדצמבר.
ביום המחרת חתם סירוס מאלכסנדריה הנציב הביזנטי עם הסכם עם המוסלמים ולפיו מצרים תעבור לשלטון הח'ליף.
הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית דחה את ההסכם והורה למפקד הצבאי הביזנטי להדוף את הצבא המוסלמי ממצרים, הקופטים נותרו נאמנים לחוזה ועברו לצד המוסלמי.
במרץ 641 הופיע הצבא המוסלמי מול חומות אלכסנדריה, לאחר חצי שנה של מצור נפל מורל המגינים עם מות הקיסר וההכרה כי תגבורת או חילוץ לא יגיעו מקונסטנטינופול.
במקביל פקעה סבלנותו של הח'ליף עומר ועמר אבן אל-עאץ הודח מתפקידו כמפקד הצבא.
בחודש ספטמבר 641 נכנעה אלכסנדריה וכיבוש מצרים הושלם.
לפי אגדה אחת, הספרייה הגדולה של אלכסנדריה שהייתה בעת העתיקה הספרייה הגדולה והמפורסמת בעולם, נחרבה וספריה נשרפו על פי הוראת הח'ליף עומר אבן אל-ח'טאב, לו מיוחסת האימרה: "אם מה שכתוב סותר את הקוראן, אז דינו להישרף, ואם הכתוב מתאים לכתוב בקוראן, אז הוא מיותר, וראוי להישרף".
עמר אבן אל-עאץ מונה למושל מצרים וייסד את עיר הבירה החדשה של הפרובינציה המוסלמית - פוסטאט, חלק מקהיר המודרנית, המבנה הראשון בעיר היה מסגד הקרוי על שם מקימו "מסגד עמר אבן אל-עאץ", שהוקם בשנת 642 והוא המסגד הראשון במצרים ובאפריקה.
בשנת 643 יצא הצבא המוסלמי וכבש קירנאיקה שבלוב המודרנית מבלי להתקל בהתנגדות.
בשנת 644 יצא עמר אבן אל-עאץ למסע כיבושים נוסף ולאחר מצור קצר כבש את טריפולי וקיבע את גבולות מצרים המוסלמית כנגד הפרובינציה הביזנטית של תוניס המודרנית.
בשנת 644 נרצח הח'ליף עומר ועל כיסא השלטון עלה עות'מאן בן עפאן, מדיניותו העצמאית של עמר אבן אל-עאץ במצרים הייתה לצנינים בעיני החליף החדש וכתוצאה מכך הוחלף השלטון במצרים, עמר אבן אל-עאץ נקרא חזרה למכה ולמצרים נשלח עבדאללה בן סעד.
מותו של הח'ליף עותמאן הביא למלחמה פנימית באימפריה המוסלמית בין הח'ליף הנבחר עלי בן אבי טאלב, לבין מועאויה בן אבו ספיאן שעתיד להיות הח'ליף הראשון לבית אומיה, מלחמות הירושה קרעו את האסלאם והביאו ליצירת פלג השיעה.
עמר אבן אל-עאץ היה בין תומכי מועאויה, משנאות עלי לקיים בוררות בינו ובין מועאויה.
הוא מינה כנציג מטעמו חכם הלכה חשוב מתימן ומנגד מינה מעוויה את עמר אבן אל-עאץ.
כשנפגשו שני הצדדים לבוררות, טען עמר שלא ייתכן כי שני הצדדים ייפגשו כשעלי בעמדת הח'ליף ולכן ביקש שעלי יוותר על הח'ליפות כך שהוא ומעוויה יעמדו כשווים בפני הבוררים.
עלי הסכים לוותר על החליפות, ומשעשה כך, הכריז עמר שעכשיו כשהח'ליפות "פנויה" הוא לוקח אותה ונותן אותה למועאויה.
עלי המושפל לא יכול היה לשאת את התוצאות המביכות של הבוררות, וניסה לאסוף את צבאו ולכפות את חליפותו בכוח, אך בינתיים נפוץ מחנהו לכל עבר.
האימפריה המוסלמית נקרעה ובשנות שלטונו של עלי נערכו קרבות ועימותים ברחבי האימפריה בין 3 ח'ליפים שטענו לכתר.
מצרים הייתה שדה קרב חשוב ובשנת 658 מינה עלי את מקורבו מוחמד בן אבו בכר לתפקיד מושל מצרים, בתגובה שלח מועאויה את עמר אבן אל-עאץ לכבוש את מצרים בשנית.
צבא בית אומיה בפיקודו של אבן אל-עאץ פלש למצרים בשנת 658, ובקרב מכריע סמוך לפוסטאט הובס הצבא המוסלמי-מצרי.
אבן אל-עאץ חזר להיות מושל מצרים עד מותו, בשנת 664.
עמק שווה הוא שמו של מקום פגישתם של אברהם ומלך סדום עם מלכי-צדק מלך שלם לאחר מלחמת ארבעת המלכים את החמישה, והוא מזוהה בתורה עם עמק המלך: .
"עמק המלך" מוזכר במקום אחד נוסף במקרא - מקום הצבתה של יד אבשלום על ידי אבשלום.
אין ידיעה ברורה היכן נמצא אותו עמק, אך נראה שמקומו באזור ירושלים.
יוספוס פלביוס כתב שהוא מרוחק שתי סטדיה (ריס) מירושלים.
במגילה החיצונית לבראשית מזוהה המקום עם "בקעת בית הכרם".
באנציקלופדיה המקראית הוצע זיהוי במקום הקרוב ל"גן המלך" בירושלים, ליד מקום המפגש של גיא בן הינום ונחל קדרון.
ישעיהו פרס זיהה אותו עם עמק רפאים, ויהודה אליצור טען שמקומו הוא צפונית לשער שכם.
מאידך מסורת הכנסייה היוונית אורתודוקסית מזהה את "עמק שווה" ואת מקום פגישתם של אברהם ומלכיצדק דווקא באזור הר תבור.
על פסגת התבור נבנתה משום כך "קפלת מלכיצדק".
הפסוק הנ"ל הוא מקור הביטוי "הגיעו לעמק השווה" במשמעות של "הסכימו, הגיעו לפשרה".
מעבר לביטוי "הגיעו לעמק השווה", קיים גם ארגון בשם זה, הפועל למען זכויות תרבות ומורשת ושמירה על אתרי עתיקות כנכס ציבורי, ונאבק נגד השימוש באתרי מורשת ובשרידים ארכאולוגיים ככלי פוליטי בסכסוך בין ישראל והפלסטינים.
עֵמֶק פּרי (1 בנובמבר 1932 – 19 ביוני 2001) היה שדרן וקריין בקול ישראל, ולאחר מכן שדרן, מפיק ובמאי בטלוויזיה הישראלית.
נחשב לאבי סגנון ההגשה האישית בקריינות הרדיו בישראל.
עמק פרי נולד בשנת 1932 בפולין, ובגיל שנתיים עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בחיפה.
בשנות ה-50 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1956, במקביל ללימודיו האקדמיים, החל לעבוד בקול ישראל.
במשך כמה שנים שימש עורך וכתב חדשות.
בשנת 1961 יזם מנהל קול ישראל חנוך גבתון הגשת ארבע מהדורות חדשות יומיות בסגנון אישי על ידי עורכי החדשות עצמם.
בשנת 1963 צומצמו ארבע המהדורות לשתיים, ואותן ערך והגיש במשך תקופה ארוכה עמק פרי.
שתי מהדורות החדשות היו בשעות קבועות - בעשר בבוקר ובשש בערב.
המהדורה הוגשה בסגנון אישי וקליל, בניגוד לסגנון הרשמי של קריינים אחרים ובראשם משה חובב.
בסוף כל מהדורה נהג להוסיף סיפור אנושי משולי אירועי היום.
לימים סיפר כי רבים מסיפוריו לא אירעו במציאות והוא בדה אותם מלבו.
בספר "פרידה משרוליק" מנתח הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג את השפעתו של פרי על סגנון ההגשה בקול ישראל:
בספר "איפה היינו ומה עשינו", העוסק בנוסטלגיה של מדינת ישראל משנות ה-50 וה-60, נכתב בערך עמק פרי:
באפריל 1968, בעקבות מגבלות שונות שהטילו עליו הממונים ושמנעו ממנו להמשיך בסגנונו האישי, החליט להפסיק לשדר את מהדורות החדשות ה"אישיות".
במשך תקופה המשיך כעורך חדשות, אשר הוקראו על ידי קריינים אחרים בסגנון רשמי.
בסוף אותה שנה היה אמור לעבור לטלוויזיה הישראלית, אך לבסוף החל את עבודתו בטלוויזיה ב-1970. במשך תקופה הגיש מהדורת חדשות יומית קצרה, ולאחר מכן עבר לעסוק בהפקה ובבימוי סרטים דוקומנטריים בטלוויזיה ובנוסף ביים בשנת 1984 את הדרמה הטלוויזיונית "מתבן במנהטן" על פי "שונאים – סיפור אהבה" של יצחק בשביס-זינגר.
בשנת 1985 היגר ללוס אנג'לס.
בתקופת מגוריו בלוס אנג'לס פרסם מספר ספרים, בהם שיבץ רבים מן הסיפורים שסיפר למאזיניו במהדורות החדשות בקול ישראל.
כמו כן פרסם את הספר "הוליבוד הוליבוד", הכולל ראיונות אישיים עם צמרת תעשיית הקולנוע של הוליווד.
פרי נפטר בלוס אנג'לס בשנת 2001.
באמצע שנות ה-50 נישא למיכאלה, ונולדה בתם רותי.
לימים נישאה בתו בארצות הברית, ונולדו לה בן ובת.
בסוף שנות ה-60 נישא לנערת הזוהר והדוגמנית שרונה מרש (Marash), כלת תחרות "נסיכת הנעורים הבינלאומית" (International Teen Princess) לשנת 1969, שהייתה אז תלמידת תיכון בת 18. כעבור זמן קצר נפרדו.
שקרים לבנים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('אות הזמן': סיפורת), 1995
הוליווד הוליווד, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1997
רגליים-משוגעות' המופלאה: וסיפורי אהבה אחרים: רומן, תל אביב: י.
עמק קוקורה (בספרדית: Valle de Cocora), הידוע גם בכינויו "עמק הקפה", הוא עמק במחוז קינדיו בקולומביה.
הוא ממוקם בתוך הקורדילרה סנטרל שבהרי האנדים.
השם קוקורה היה שמה של נסיכה, בתו של צ'יף מקומי של שבט קימבאיה (Quimbaya), ופירושו "כוכב של מים" (בספרדית: Estrella de Agua).
העמק הוא חלק מהפארק הלאומי הטבעי לוס נוואדוס, שהוקם בשנת 1985. זהו המקום העיקרי של העץ הלאומי וסמל של קולומביה, דקל שעווה קינדיו (Ceroxylon quindiuense), כמו גם מגוון רחב של חי וצומח אשר מוגנים כולם תחת סטטוס לאומי.
העמק והעיירה הקרובה לה, סלנטו, הם בין אתרי התיירות הפופולריים ביותר בקולומביה.
העמק ממוקם בחלקו העליון של נהר קינדיו, הנהר הראשי של מחוז קינדיו, בגובה של 1,800 עד 2,400 מטרים.
העמק ממוקם כ-24 ק"מ צפון מזרחית לבירת המחוז ארמניה, וניתן להגיע אליו דרך הכביש המהיר ארמניה-פריירה.
רכבים יכולים לנוע לאחר מכן 11 ק"מ במעלה העמק עד ל"קוקורה", אזור שהוא אוסף של מסעדות ומחנות.
חלקים אחרים של העמק ניתן לעשות בהליכה או על גבי סוסים.
עמק הקוקורה הוא חלק מהפארק המורחב, הפארק הלאומי הטבעי לוס נוואדוס (בספרדית: Parque Nacional Natural de Los Nevados).
הפארק משתרע על פני 580 קמ"ר, כולל החלק הצפון-מזרחי של קינדיו.
העמק מאופיין באקלים ממוזג, הודות לגובה שלו.
הרוחות המערביות מהאוקיינוס השקט נעצרות על ידי האנדים, דבר היוצר סביבה לחה המתאימה לגדילה של יער עננים בגובה רב יותר.
גשם יורד כמעט מדי יום.
הטמפרטורות משתנות בצורה דרסטית, אפילו במהלך היום.
הטמפרטורה הממוצעת היא 15 מעלות צלזיוס, עם מקסימום של 25 מעלות ומינימום של 2- מעלות.
העמק הוא אתר פופולרי בקרב התיירים בקולומביה.
מרבית המבקרים מגיעים ליום טיול מסלנטו, או שמגיעים לתקופה ארוכה יותר תוך ניצול המחנות הרבים הקיימים ואפשרויות ההליכה הרבות שבעמק ובפארק הלאומי.
אטרקציות שכיחות אחרות בתוך הפארק הם צפרות, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, רפטינג, טיסות נוף ושחייה בנהרות.
המסעדות המקומיות מתמחות בהכנת טרוטה, המצוי שם בשפע.
עַמקוּ (גם עַמְקִי, במכתבי אל-עמארנה בתעתיק עַמְקֻ ו-עַמְקִ) היה אזור בדרום הבקאע בקעה במזרח לבנון.
האזור מופיע במכתבי אל-עמארנה כ"ארץ עמקו", תוך התייחסות לערי המלך השוכנות באזור.
באזור שכנו מספר ערים, שהיו תחת שליטת מצרים בתקופת אל-עמארנה המאה ה-14 לפנה"ס.
מושלי הערים נפגעו מניסיון ההשתלטות של האימפריה החתית, ומפעילותם של עזירו מממלכת אמורו, ואיתגמה מקדש שפעלו להתנתק ממצרים ולהסתפח כמדינות חסות של האימפריה החתית, תוך פגיעה בערי עמקו ושרפת הערים.
מכתב 53 הוא מכתבו של אַכִּיזִי מושל קַטנַה, לאמנחותפ הרביעי מלך מצרים שניסה להישאר בחסות מצרים ולא להיכנע לשופילוליומש הראשון מלך האימפריה החתית, במכתבו הוא מתייחס למושלי ערים שכנות שנכנעו לשופילוליומש, תוך התייחסות גם לדַשַה מעמקו.
מכתבים 140 ו-170 שייכים לפרשת ניסיון ההשתלטות של עזירו מלך בממלכת אמורו על גבל.
במכתב 140 מתלונן אילרפא מושל גבל למלך מצרים, על עזירו שפלש לצומור ואולסה שתיהן ערים בצפון חוף לבנון, ששכנו אחת ליד השנייה.
ומתלונן שעזירו שלח את אנשיו אל איתגמה מושל קדש והתקיף את כל ארצות עמקו, ארצות המלך.
במכתב 170, כותבים אחי עזירו אליו בהיותו במצרים ומספרים לו שהצבא החתי כבש את ארצות עמק עמקו.
מכתבים 174, 175, 176 ו-363 שייכים לפרשת איתגמה מושל קדש שכמו עזירו פעל כנגד האינטרסים של מצרים ונכנע למלך החתי.
המכתבים הם מכתבי מושלי ערים שונות היושבים בעמקו למלך מצרים, והמתלוננים על פעילותו ועל כך שהעלה באש את ערי המלך.
מכתב 175 הוא מכתבו של אַילדַיַה מושל חַסִי (אולי תל חִזין מדרום לבעלבכ).
מכתב 175 נכתב ממושל ששמו לא מופיע, הוא גם מבקש שמלך מצרים יישלח צבא סדיר כדי שיוכלו לשקם את ערי המלך שנשרפו והם יוכלו לגור בהם.
מכתב 363 (שנמצא מאוחר יותר באתרו), הוא מכתב שנמצא בשלמותו.
זהו מכתבו של עַבּדִירִישֵה מושל עין-שַסִי למלך מצרים והוא נכתב משני צידי הלוח.
עמק רייט הוא הגדול מבין העמקים היבשים מקמרדו, עמק יבש הממוקם על החוף של מצר מקמרדו, בארץ ויקטוריה, מול האי רוס, באוסטרליה.
בעמק רייט זורם הנהר אוניקס, הגדול בזרמי המים המתוקים של אנטארקטיקה וממוקמים בו גם האגם ונדה והאגם דון חואן הקטן יותר.
אורך העמק הוא כ-60 קילומטרים ורוחבו כ-8 קילומטרים.
בחורף, בין אפריל ובין נובמבר, הטמפרטורה במקום יורדת עד 70- מעלות צלזיוס, אך בקיץ, על חוף אגם ונדה, ביום 5 בינואר 1974, נמדדה הטמפרטורה הגבוהה ביותר באנטארקטיקה, 15 מעלות צלזיוס.
בעמק לא יורדים ממטרים והרוח מורידה את לחות האוויר, כך שהעמק הוא אחד האזורים המדבריים היבשים ביותר על פני כדור הארץ.
עמק שילה הוא הדרומי בין עמקי השומרון הגדולים.
נחל שילה מתחיל בצפון–מערב העמק ומנקז אותו, ועל-כן העמק וסביבתו הם האזורים המזרחיים ביותר באגן ניקוז הירקון.
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור העמק היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל.
העמק מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים, שהעיקרי בהם הוא "חירבת אִסתוּנא", במזרחו.
בסמוך נמצא גם מבנה מקאם "שייח מוחמד".
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן במקום וכתב: .
דרך ההר (שנקראת היום כביש 60, בתוואי המקורי) בעוברה בשומרון, עוברת בעיקר בעמקים המישוריים הנוחים לתנועה, ולכן מתאמצת ועוברת גם בתוואים קשים (כמו פיתולי מעלה לבונה) בשאיפתה לחבר עמק אחד למשנהו.
היא נמתחת לאורך כ-80 ק"מ, מעמק שילה בדרום עד לעמק דותן ועמק יזרעאל בצפון.
יש המזהים אותו עם האתר בו היו בנות שילה מחוללות בכרמים ולכן העמק נקרא בערבית (בין השאר) "סהל אל בנאת" (עמק הבּנות).
עֵמֶק עָכוֹר הוא כינוי שניתן במקרא לעמק באזור יריחו, בו נסקל עכן בן כרמי.
לפי המתואר בספר יהושע, יהושע בן נון הורה על סקילת עכן בן כרמי וחמורו ושורו, אשר מעלו בחרם העיר יריחו, וכינה את העמק בו בוצעה הסקילה בשם "עמק עכור", בשל התנהגותו העכורה של עכן:
העמק נזכר גם בתיאור גבולות נחלות שבט יהודה ושבט בנימין בספר יהושע: .
מאוחר יותר, העמק נזכר בספרי הנביאים, כמשל לתקומת ישראל.
כך, בספר ישעיהו: , וכך, בספר הושע: .
יש לציין כי הפסוק האחרון שימש מקור לשמה של המושבה פתח תקווה, הואיל ובתחילה חשבו מייסדיה להקימה בסביבות יריחו.
במגילת הנחושת שנמצאה בקומראן, ומתוארכת לשלהי תקופת בית שני, הוזכרו אוצרות שנטמנו ב"חרובא שבעמק עכור" ו"בין שני הבינין שבעמק עכור".
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי העמק שוכן מצפון ליריחו.
עם זאת, הדעה המקובלת כיום היא שעמק עכור המקראי שכן דרומית ליריחו, ויש המציעים את בקעת הורקניה ("אלבקיעה"), השוכנת כחמישה ק"מ מערבית לקומראן.
עמק קאראסו (ברומנית: Valea Carasu) הוא מבנה גאוגרפי ברמת דרום דוברוג'ה, בחבל דוברוג'ה, ברומניה, שדרכו נחפר קטע גדול של תעלת דנובה-הים השחור.
העמק מפריד בין הרמות הצפוניות לבין הרמות הדרומיות של דוברוג'ה.
העמק יורד מגובה 140 מטר מעל פני הים במערב ל-56 מטרים במזרח.