tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל כך הרבה מתנחלים נדדו מערבה דרך אגן הנהר של מיסיסיפי, כמו גם התיישבו בו, עד שצדוק קריימר (Zadok Cramer) כתב מדריך בשם "הנווט" (The Navigator), המפרט את המאפיינים והסכנות ואת נתיבי המים הניתנים לשיט של האזור.
הספר היה כל כך פופולרי שהוא עדכן והרחיב אותו ל-12 מהדורות על פני תקופה של 25 שנים.
הקולוניזציה של האזור כמעט שלא הואטה על ידי שלוש רעידות האדמה ב-1811 וב-1812, המוערכות בדרגה 8 בסולם ריכטר, שמרכזן היה ליד במיזורי.
הסופר מארק טוויין, שהתגורר ליד הנהר במאה ה-19 ועבד על ספינות קיטור ששטו עליו, תיאר את הווי החיים סביב הנהר ברבים מספריו ובמיוחד ב"הרפתקאותיו של תום סויר" וב"הרפתקאותיו של האקלברי פין".
ספרו "החיים על המיסיסיפי", תיאר את הסחר באמצעות ספינות הקיטור שהתרחש מ-1830 עד 1870 על הנהר לפני שספינות מודרניות יותר החליפו את ספינת הקיטור.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1875 כסדרה בת שבעה חלקים בהרפר'ס וייקלי.
הגרסה המלאה, כולל קטע מהספר הבלתי גמור "הרפתקאותיו של האקלברי פין" ויצירות של מחברים אחרים, פורסמה על ידי חברת James R.
ספינת הקיטור הראשונה ששטה לכל אורכו של המיסיסיפי התחתון מנהר אוהיו לניו אורלינס הייתה "ניו אורלינס" (New Orleans) בדצמבר 1811. הפלגת הבכורה שלה התרחשה במהלך סדרת רעידות האדמה בניו מדריד (1811–1812).
המיסיסיפי העליון היה בוגדני, בלתי צפוי, ויתר על כך, האזור לא מופה או נסקר כראוי.
עד שנות ה-40 של המאה ה-19, התבצעו רק שני שיוטים בשנה אל מיניאפוליס על ידי ספינות קיטור, מה שמרמז שהם לא היה רווחיים במיוחד.
תחבורה בספינות קיטור הייתה פעילה, הן מבחינת נוסעים והן מבחינת משאות עד סוף העשור הראשון של המאה ה-20. בין כמה מחברות ספינות הקיטור של מערכת נהר המיסיסיפי בלטה חברת "אנקור ליין" (Anchor Line), שהפעילה, בין השנים 1859 עד 1898, צי של ספינות קיטור יוקרתיות בין סנט לואיס לניו אורלינס.
החוקר האיטלקי ג'אקומו בלטראמי, כתב על מסעו ב"ווירג'יניה" (Virginia), שהייתה ספינת הקיטור הראשונה שהגיעה לפורט סנט אנתוני (Fort St.
הוא התייחס למסע שלו כטיול על המיסיסיפי.
עידן ספינות הקיטור שינה את הכלכלה והחיים הפוליטיים של המיסיסיפי, כמו גם את אופי המסע עצמו.
המיסיסיפי השתנה לחלוטין בעידן ספינות הקיטור כשהוא הפך למקור לתיירות משגשגת.
השליטה בנהר הייתה יעד אסטרטגי של שני הצדדים במלחמת האזרחים האמריקנית, והייתה חלק מתוכנית אנקונדה של צבא האיחוד.
בשנת 1862 כוחות האיחוד שנעו במורד הנהר טיהרו בהצלחה את המתחמים של צבא הקונפדרציה ב ובממפיס בטנסי, בעוד שכוחות הצי שהגיעו במעלה הנהר ממפרץ מקסיקו כבשו את ניו אורלינס בלואיזיאנה.
מעוז הקונפדרציה המרכזי שנותר היה על הרמות המשקיפות על הנהר ב במיסיסיפי, ומערכת ויקסבורג של האיחוד (דצמבר 1862 עד יולי 1863), וכניעתו של , השלימו את השליטה בנהר המיסיסיפי התחתון.
ניצחון האיחוד שסיים את המצור על ויקסבורג ב-4 ביולי 1863, היה מכריע לניצחון הסופי של האיחוד במלחמת האזרחים.
"הקיפאון הגדול" של 1918–1919 חסם את תנועת הנהרות מצפון לממפיס בטנסי, ומנע את הובלת הפחם מדרום אילינוי.
הוא גרם למחסור נרחב, מחירים גבוהים וקיצוב פחם בינואר ופברואר.
באביב 1927 הנהר פרץ את גדותיו ב-145 מקומות, במהלך והציף 70,000 קילומטרים רבועים לעומק של עד 30 רגל (9.1 מטרים).
בשנת 1930 היה פרד ניוטון (Fred Newton) לאדם הראשון ששחה לאורכו של הנהר, ממיניאפוליס לניו אורלינס.
המסע ארך 176 ימים לאורך 2,954 קילומטרים.
בשנת 1962 נשפכו עקב תאונה תעשייתית 3,700 מטרים מעוקבים של נפט לנהר המינסוטה (יובל של המיסיסיפי), שנה אחר כך ב-1963 נשפכו כתוצאה מתאונות נוספת 13,000 מטרים מעוקבים של שמן סויה לנהר מיסיסיפי.
השמן כיסה את נהר המיסיסיפי מסנט פול ועד אגם פפין, ויצר אסון אקולוגי ודרישה לשלוט בזיהום המים.
ב-20 באוקטובר 1976 נפגעה מעבורת המכוניות MV George Prince מספינה ששטה במעלה הזרם בזמן שהמעבורת ניסתה לחצות מדסטרהאן, לואיזיאנה, ללולינג, לואיזיאנה.
שבעים ושמונה נוסעים ואנשי צוות מתו; רק שמונה עשר שרדו את התאונה.
בשנת 1988 ירד מפלס המים של המיסיסיפי ל-3 מטרים מתחת לאפס במד ממפיס.
שרידי ספינות בעלות גוף עץ נחשפו בשטח של 18 דונם בקרקעית נהר המיסיסיפי במערב ממפיס בארקנסו.
הם מתוארכים לסוף המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20. מדינת ארקנסו, הסקר הארכאולוגי של ארקנסו והאגודה הארכאולוגית של ארקנסו הגיבו במאמץ של חודשיים לשחזור נתונים.
עבודת השטח זכתה לתשומת לב תקשורתית ארצית כחדשות טובות בעיצומה של בצורת.
בשנת 1993 התרחש השיטפון הגדול של 1993, שיטפון שאירע לאורך הנהרות מיסיסיפי ומיזורי והיובלים שלהם, מאפריל עד אוקטובר של אותה השנה.
השיטפון גרם לנזקים עצומים ברכוש, המוערכים ב-15 מיליארד דולר, ונחשב לאחד מאסונות הטבע הגדולים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
שני חלקים של המיסיסיפי הוגדרו כנהרות מורשת אמריקאית בשנת 1997: החלק התחתון סביב לואיזיאנה וטנסי, והחלק העליון סביב איווה, אילינוי, מינסוטה, מיזורי וויסקונסין.
הפרויקט של חברת שמירת הטבע בשם "יוזמת קו פרשת המים של הנהרות של אמריקה" (America's Rivershed Initiative) הכריז על הערכת גיליון ציונים של כל האגן באוקטובר 2015 והעניק את הציון D+ (סביב 68).
ההערכה ציינה את התשתית המזדקנת של השיט ובקרת שיטפונות יחד עם בעיות סביבתיות מרובות.
בשנת 2002 שחה השחיין הסלובני למרחקים ארוכים לכל אורכו של הנהר, ממינסוטה ועד לואיזיאנה, במהלך 68 ימים.
בשנת 2005, "משלחת מהמקור לים" (Source to Sea Expedition) חתרה על נהרות מיסיסיפי ואצ'אפלאיה לטובת מסע התעמולה "קמפיין נהר המיסיסיפי העליון" (Audubon Society's Upper Mississippi) של אגודת אודובון.
גאולוגים משערים שהמיסיסיפי התחתון יכולה לסטות למסלול חדש למפרץ.
כל אחד משני המסלולים החדשים - דרך אגן אטצ'אפלאיה או דרך אגם פונטצ'רטריין - עשוי להפוך לערוץ הראשי של המיסיסיפי אם המים יעברו מעל למבני בקרת שיטפונות, או שהמבנים ייפגעו קשות במהלך שיטפון חמור.
סביר להניח שכשל של מבנה הבקרה של הנהר הישן, מברץ מורגנזה או סוללות סמוכות, ינתבו מחדש את הערוץ הראשי של המיסיסיפי דרך אגן אטצ'אפלאיה של לואיזיאנה ובמורד נהר אטצ'פלאיה כדי להגיע למפרץ מקסיקו מדרום ל בדרום לואיזיאנה.
מסלול זה הוא נתיב ישיר יותר למפרץ מקסיקו מאשר ערוץ נהר המיסיסיפי הנוכחי דרך באטון רוז' וניו אורלינס.
בעוד שהסיכון להסטה כזו קיים במהלך כל אירוע שיטפון גדול, שינוי כזה נמנע עד כה על ידי התערבות אנושית אקטיבית הכרוכה בבנייה, תחזוקה ותפעול של סוללות שונות, מברצים ומבני בקרה אחרים על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
מבנה בקרת הנהר הישן, בין ערוץ נהר המיסיסיפי הנוכחי לאגן אטצ'אפלאיה, ממוקם בגובה המים הרגיל ומשמש בדרך כלל להסטת 30% מהזרימה של המיסיסיפי לנהר אטצ'אפלאיה.
יש כאן ירידה תלולה הרחק מהערוץ הראשי של המיסיסיפי לתוך אגן אטצ'אפלאיה.
אם המתקן הזה ייכשל במהלך שיטפון גדול, קיים חשש כבד שהמים ישחקו ויסחפו את קרקעית הנהר מספיק כדי לכבוש את הערוץ הראשי של המיסיסיפי.
המבנה כמעט אבד במהלך השיטפון של 1973, אך תיקונים ושיפורים בוצעו לאחר שהמהנדסים חקרו את הכוחות הפועלים.
חיל ההנדסה במיוחד ביצע שיפורים רבים ובנה מתקנים נוספים לניתוב מים בסביבה.
מתקנים נוספים אלו מעניקים לחיל הרבה יותר גמישות ויכולת זרימה פוטנציאלית מאשר ב-1973, מה שמפחית עוד יותר את הסיכון לכשל קטסטרופלי באזור זה במהלך שיטפונות גדולים אחרים, כמו זה של 2011.
מכיוון שמברץ מורגנזה מעט גבוה יותר ומרוחק מהנהר, הוא בדרך כלל יבש משני הצדדים.
גם אם מבנה זה ייכשל במהלך שיטפון חמור, מי השיטפון יצטרכו לשחוק לרמת מפלסי מים נורמליים לפני שהמיסיסיפי יוכל לדלג לצמיתות לערוץ אחר במיקום זה.
במהלך השיטפון של 2011 פתחו המהנדסים של חיל ההנדסה עד 1/4 מהיכולת שלו לאפשר ל-4,200 מטרים מעוקבים בשנייה של מים להציף את נתיבי הגאות של מורגנזה ואטצ'אפלאיה ולהמשיך ישירות למפרץ מקסיקו, תוך עקיפת באטון רוז' וניו אורלינס.
בנוסף להפחתת גובה המים בנהר המיסיסיפי במורד הזרם, הטיה זו הפחיתה את הסיכויים לשינוי ערוץ על ידי הפחתת הלחץ על שאר המרכיבים של מערכת הבקרה.
כמה גאולוגים ציינו שהאפשרות לשינוי מסלול לאטצ'אפלאיה קיימת גם באזור שמצפון למבנה הבקרה של הנהר הישן.
הגאולוג של חיל ההנדסה של הצבא פרד סמית' אמר פעם: "המיסיסיפי רוצה ללכת מערבה.
1973 הייתה שיטפון של ארבעים שנה.
השיטפון הגדול קיים שם בחוץ איפשהו - כשהמבנים לא יכולים לשחרר את כל מי השיטפונות והסוללה לא עומדת בלחץ.
זה הזמן שבו הנהר יקפוץ מעל גדותיו וינסה לפרוץ".
שינוי מסלול אפשרי נוסף עבור נהר המיסיסיפי הוא סטייה לאגם פונטצ'רטריין ליד ניו אורלינס.
נתיב זה נשלט על ידי "מברץ בונה קארה", שנבנה כדי להפחית את ההצפה בניו אורלינס.
מברץ זה וסוללה טבעית בלתי מושלמת בגובה של כ-4-6 מטרים הם כל מה שמונע מהמיסיסיפי לסטות למסלול חדש וקצר יותר דרך אגם פונטצ'רטריין למפרץ מקסיקו.
לסטייה של הערוץ הראשי של המיסיסיפי דרך אגם פונטצ'רטריין יהיו השלכות דומות להסטה לאטצ'אפלאיה, אך במידה פחותה, מאחר שערוץ הנהר הנוכחי יישאר בשימוש מעבר לבאטון רוז' ואל אזור ניו אורלינס.
ספורט סקי המים הומצא על הנהר באזור רחב בין מינסוטה לוויסקונסין המכונה .
מ במינסוטה, יצר ושכלל את טכניקת הסקי שלו בסוף יוני ובתחילת יולי 1922. מאוחר יותר הוא ביצע את קפיצת סקי המים הראשונה ב-1925, ונמשך במהירות של 130 קילומטרים לשעה על ידי סירה מעופפת של קרטיס מאוחר יותר באותה שנה.
ישנם שבעה אתרים של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית לאורך נהר המיסיסיפי.
הוא אתר של שירות הפארקים הלאומיים המוקדש להגנה ולהבנת נהר המיסיסיפי עצמו.
ששת האתרים האחרים של שירות הפארקים הלאומיים לאורך הנהר הם (מצפון לדרום):
הפארק הלאומי קשת השער (כולל קשת השער)
אגן המיסיסיפי הוא משכן למגוון גדול של בעלי חיים מימיים והוא מכונה "פאונת האם" (mother fauna) של המים המתוקים באמריקה הצפונית.
זוהו כ-375 מיני דגים באגן המיסיסיפי, מספר העולה בהרבה על אגני נהרות אחרים של חצי הכדור הצפוני, באזורים ממוזגים/סובטרופיים, מלבד היאנגצה.
בנהר המיסיסיפי עצמו זוהו לפחות 260 מיני דגים, המהווים כ-25% מכמות מיני הדגים באמריקה הצפונית.
בתוך אגן המיסיסיפי, נחלים שמקורם ברמות של הרי האפלצ'ים והרי אוזארק מכילים מינים רבים במיוחד.
בין מיני הדגים באגן יש מספר רב של מינים אנדמים, כמו גם משארים כמו חדקן שיניים אמריקאי, חדקן, דגי תנין וקשות-סנפיר.
בגלל גודלו ומגוון המינים הגבוה, אגן המיסיסיפי מחולק לרוב לתת-אזורים.
נהר המיסיסיפי העליון לבדו הוא משכן של כ-120 מיני דגים, לרבות , , בס גדול-לוע, בס קטן-לוע, , זאב נהרות צפוני, כחול-זים, , , שפמנון שטוח-ראש, , וסקפירינכוס פלטורינכוס.
בנוסף לדגים, מספר מינים זוחלים, בהם צבים (כגון צב נשכן מצוי, צב מצחין, , , , צבגון מצויר וצב רך אמריקני), אליגטור אמריקני, ודו-חיים מימיים (כגון סלמנדרת ענק אמריקנית, , ו, וסרטנים מהמשפחה (כגון ) הם מינים מקוריים של אגן המיסיסיפי.
בסך הכל יש מעל ל-50 מיני יונקים ו-145 מיני דו-חיים וזוחלים במיסיסיפי העליון.
60% מכל מיני העופות של אמריקה הצפונית (326 מינים) משתמשים באגן הנהר מיסיסיפי כנתיב הנדידה שלהם.
מינים מיובאים רבים נמצאים במיסיסיפי וחלקם מינים פולשים.
בהם ניתן למצוא דגים כמו כסיף שפל-עין וקרפיון גדול-ראש שידועים לשמצה בזכות יכולת התחרות עם דגים מקומיים והנוהג שלהם לקפוץ מהמים בשל בהלה וההתנגשות בינם לבין שייטים עלולה להיות מסוכנת.
הם התפשטו לאורך רוב האגן, אפילו התקרבו (אך עדיין לא פלשו) לימות הגדולות.
מחלקת המשאבים הטבעיים של מינסוטה (Minnesota Department of Natural Resources) הגדירה חלק גדול מנהר המיסיסיפי במדינה כמים שבהם שורצים המינים האקזוטיים של וצמח המים .
מיסיון (מלטינית: Missio – 'שליחות') הוא פעילות להפצת דת או אמונה (בדרך כלל הנצרות) בקרב בני דת אחרת או בקרב חסרי דת, כאשר המטרה היא על פי רוב לגרום להם להמיר את דתם.
מיסיון הוא גם ארגון, תנועה או גוף העוסקים בפעילות זו, וכן כינוי למקום שבו הם פועלים.
פעילות מיסיונרית קיימת בחלק מזרמי הדתות השונים גם כיום.
בתקופות מסוימות הייתה הפעילות חובה בדת הנוצרית הממוסדת ואף נכפתה על עמים שונים ברחבי תבל על ידי תנועות של נוצרים (מיסיונרים וצלבנים) במסעיהם, וכך גם באסלאם (דעוה או ג'יהאד).
היהדות היא אחת הדתות היחידות בעולם בהן נאסר על הפצת הדת דרך מיסיונריות למי שלא מוגדר יהודי , ובפרט היהדות האורתודוקסית שאף מערימה קשיים על המבקשים להתגייר.
בסוף המאה ה-20 כשליש מאוכלוסיית העולם הייתה שייכת לאחד מזרמי הדת הנוצרית.
הדת הנוצרית היא דינמית, וניתן לראות זאת למשל במעבר של המרכז הדמוגרפי של הנצרות ממדינות המערב לאמריקה הלטינית, אפריקה, אסיה ואזור האוקיינוס השקט, שם חיים למעלה ממחצית הנוצרים בעולם.
המקורות התאולוגיים לפעילות המיסיון הנוצרי
המילה "מיסיון" כתרגום ללטינית של המילה היוונית apostolē, "שליחות", מופיעה פעם אחת בלבד בברית החדשה: "הֲרֵי מִי שֶׁעוֹרֵר אֶת פֶּטְרוֹס לִשְׁלִיחוּת אֶל הַנִּמּוֹלִים עוֹרֵר גַּם אוֹתִי אֶל הַגּוֹיִם." (איגרת פאולוס אל הגלטים 2:8), אך הנוצרים מאמינים כי רמזים למצוות השליחות אל הגויים מופיעים מוקדם יותר, בתנ"ך.
ברשימת בני נח (שבע מצוות בני נח), בסיפורו של מגדל בבל ובברכת אלוהים אל אברהם ("ונברכו בך כל משפחות האדמה") רואים הנוצרים רמזים לדאגה שמגלה אלוהים לכל העמים.
מטרת עם ישראל להיות מופת של הרצון והמטרה האלוהיים מופיעה כמה פעמים בתנ"ך ובצורה הברורה ביותר בדברי הנביא ישעיהו: "ואתנך לברית עם לאור גויים".
בישעיהו מופיעה גם המשימה האוניברסלית של ישראל להושיע את העמים "ונתתיך לאור גויים להיות ישועתי עד־קצה הארץ".
כמו כן, יש נוצרים המצביעים על רצון האל, המובע לרוב בתנ"ך, שכל עמי העולם יסגדו לו.
ולכן, מיסיונים נוצריים נשלחים למקומות שבהם אין סוגדים לאלוהים במטרה לקיים את רצון האל ולהרחיב את הסגידה אליו.
פסוקים אלה הם המקור העיקרי לציווי על הפצת הדת הנוצרית בין העמים בברית החדשה.
המפיצים הראשונים של הנצרות היו שנים-עשר השליחים ובראשם פטרוס שהטיפו לדת החדשה בכל רחבי האימפריה הרומית, אבל מי שמקובל כי היה אחראי עיקרי לתפוצת הדת הנוצרית היה פאולוס (שאול התרסי) הנחשב למיסיונר הראשון.
בעזרת רשת של מסייעים, רבות מהם נשים, הצליח פאולוס לנצר קהילות באסיה הקטנה ודרום יוון ובסופו של דבר הגיע לרומא.
הנצרות, שהחלה ככת בין היהודים, רכשה מאמינים בין תושבי האימפריה הרומית במהירות, ובמאה הרביעית, כשהקיסר הרומי קונסטנטינוס הכריז על הנצרות כדת הקיסרות, כבר היוו הנוצרים כ-10 אחוז מאוכלוסיית האימפריה, ולדת החדשה כבר היה ממסד היררכי מסודר.
בסוף תקופת האימפריה הרומית החל המיסיון הנוצרי לפעול גם מחוץ לגבולותיה.
אולפילס האריאני (311–382), פעל בקרב הגותים הלומברדים והבורגונדים.
הכנסייה בעלת המסורת הקדומה ביותר, מהמאה ה-3 לספירה במאלאבר שבדרום הודו טוענת כי תומאס הקדוש היה מייסדה.
פרומנטיוס מצור פעל לנצר את האוכלוסייה באתיופיה והפך לפטריארך הראשון של כנסייה זו.
גרגוריוס המכונה "המאיר" פעל בארמניה.
במאה ה-5 הגיעו הנסטוריאנים לסין.
בשנת 476 התמוטטה האימפריה הרומית המערבית, אבל האימפריה המזרחית, שבירתה קונסטנטינופול, שהוקמה בידי קונסטנטינוס החזיקה מעמד כאלף שנים נוספות והייתה מרכז חשוב להפצת הנצרות במזרח הים התיכון.
למרות אובדן האימפריה הרומית המערבית, הייתה התקופה שאחריה תקופת פריחה והתפשטות מהירה באירופה לנצרות המערבית שמרכזה ברומא.
תקופה זו התאפיינה בפעילות מיסיונרים נמרצת שנחלה את ההצלחה הגדולה ביותר כשמלכי עמי אירופה השונים התנצרו, ובעקבותיהם עברה כל האוכלוסייה בשליטתם לנצרות.
בשנת 496 הוטבלו כלוביס הראשון מלך הפרנקים וחייליו לנצרות הקתולית.
בשנת 596 ניצר הנזיר אוגוסטינוס את המלך אתלברט הראשון שבקנט ובעקבותיו הוטבלו גם נתיניו.
בוהמיה – עברה לנצרות תחת שלטונו של המלך וונצ'סלאס הראשון (907–929).
התנצרות פולין החלה בימיו המלך מיישקו הראשון שהוטבל לנצרות ב-966 או 967, והושלמה תחת בנו בולסלאב הראשון.
הונגריה הפכה למדינה נוצרית בימיו של מלכה הראשון של הונגריה אישטוון הראשון (מלך 1000–1038).
קנוט הגדול, שמלך הן על אנגליה הנוצרית והן על דנמרק ונורווגיה הפגניות, חונך כנוצרי ופעל לנצר גם את דנמרק ונורווגיה.
אולאף הראשון מלך נורווגיה הוטבל בידי נזיר לנצרות ופעל לנצר את ממלכתו, משימה שהושלמה בידי יורשו אולאף השני.
שוודיה הפכה לנוצרית תחת שלטונו של סוורקר הראשון (1130–1156).
היו כמה סיבות להתפשטות הנצרות ולא תמיד הייתה הצלחה של המיסיונרים הגורם להתנצרותו של מלך או של עם.
לעיתים ראו השליטים יתרונות מדיניים בהתנצרות ולעיתים אולצו התושבים להתנצר בכפייה.
כך למשל קרל הגדול (מת 814) העמיד בפני הסקסונים את הברירה להתנצר או למות.
תושבי פינלנד התנצרו בכפייה לאחר כיבושה של פינלנד על ידי השוודים.
גם לכנסייה המזרחית שמרכזה היה בקונסטנטינופול היו הצלחות.
הקיסרות והכנסייה המזרחית יזמו פעולות מיסיון בבלקן ובקרב העמים הסלאביים.
ב-865 התנצר בוריס הראשון מלך בולגריה ועימו נתיניו.
הצלחה דומה הייתה למיסיון המזרחי בסרביה.
אבל ההצלחה המיסיונרית הגדולה ביותר של הכנסייה המזרחית הייתה אזורים שהפכו אחר־כך לרוסיה.
הנסיך ולדימיר הראשון מקייב (956–1015) הוטבל בטקס ביזנטי לנצרות ב-988 והוביל את עמו לעשות כמוהו.
לאחר שהשתחררו הרוסים מהשלטון המונגולי, הם העבירו את משכן המטרופוליט מקייב למוסקבה, וכנסייתם הפכה ונותרה גם כיום הגוף הנוצרי־אורתודוקסי הגדול ביותר, ולכן מגן ומוביל את הכנסיות האורתודוקסיות האחרות.
עם נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 הפכה מוסקבה למרכז הכנסייה היוונית אורתודוקסית וכונתה מאז "רומא השלישית".
אך עיקר המאמץ הצבאי הופנה לדרום מזרח ולמערב בשל עליית כוח חדש בזירה, האסלאם.
ממותו של מוחמד ב-632 ועד תבוסת הכוחות המוסלמיים בפואטייה שבגאליה בידי הכוחות הפרנקים בפיקודו של קרל מרטל ב-732 (קרב טור), כבשו המוסלמים את המזרח התיכון, את מצרים, את צפון אפריקה ואז פנו צפונה וכבשו את ספרד ולתקופה קצרה פלשו גם לדרום מערב צרפת.
תגובת העולם הנוצרי הייתה בעיקרה צבאית, מסעי הצלב (1095–1396) שנכשלו במטרתם להחזיר לנצרות את "ארץ הקודש" במזרח, וה"רקונקיסטה" (כיבוש מחדש) של חצי האי האיברי (742–1492) שהצליחה להחזיר לנצרות את ספרד במערב.
אך היו גם ניסיונות של מיסיונרים נוצריים (בעיקר פרנציסקנים ודומיניקנים) לפעול בדרכי שלום בארצות האסלאם.
גילוי יבשת אמריקה על ידי קולומבוס ב-1492 בשליחות ספרד וגילוי האזור באמריקה הדרומית שכיום מצויה בו ברזיל בידי פדרו קברל בשליחות פורטוגל ב-1500 אפשר לשתי האומות מסעות כיבוש שהסתיימו בשלטון על שטחים נרחבים ואוכלוסייה פגנית גדולה.
חלק מפעילותם של המיסיונרים הייתה הקמת כפרים מיוחדים להגנת האינדיאנים (ה"רדוקסיונס").
הדוגמה הבולטת ביותר לתופעה זו הייתה המדינה למחצה שהקימו הישועים בפרגוואי עבור האינדיאנים דוברי הגוארני.
כשקיבלו מדינות דרום אמריקה את עצמאותן במאה ה-19 הייתה הכנסייה הקתולית מבוססת היטב.
גם במושבה אחרת של הספרדים, הפיליפינים, הצליחו המיסיונרים ורוב האוכלוסייה התנצרה בהתאם.
למיסיון הקתולי באסיה היו במאות ה-16 וה-17 כמה הצלחות בעיקר בשל עבודת הישועים.
בין הישועים בולט המיסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר (1506–1552).
ב-1542 הגיע חאווייר לגואה בהודו שהייתה בשלטון פורטוגל, יסד קהילות נוצריות והקים בית ספר להדרכת כמרים.
ביפן הוא החל מיסיון משגשג עד כדי כך שבשנת 1600 כבר היו כ-300,000 נוצרים ביפן.
בעקבותיו הגיעו מיסיונרים נוספים והם זכו להצלחה חלקית.
בשלב מסוים גירשו הסינים את המיסיונרים ורדפו את הנוצרים.
בשל הרצון לפקח על פעולות המיסיון ולתאם בין הגורמים העוסקים, הקים האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר ב-1622 משרד מיוחד ("קונגרגציה" במינוח של הקוריה – החצר הרומית) (Sacra Congregatio de Propaganda Fide) או בקיצור ה"פרופגאנדה".
משרד זה קיים עד היום כאחת מתשע הקונגרגציות (מיניסטריונים) של הוותיקן, אם כי שמו שונה ב-1982 להקונגרגציה לבישור לאומות העולם (Congregatio pro Gentium Evangelizatione).
פירוקו של המסדר הישועי ב-1773, היחלשותן של המעצמות הקולוניאליות ספרד ופורטוגל יחד עם האווירה האנטי־דתית שליוותה את המהפכה הצרפתית ושלטונו של נפוליאון שיתקה כמעט כליל את פעילות המיסיון הקתולי.
לאחר מפלתו של נפוליאון החל המיסיון הקתולי להתאושש, ה"פרופגנדה" השתקמה, המסדר הישועי הוקם מחדש והאפיפיור גרגוריוס השישה עשר (כיהן 1831–1846) יצר עשרות דיוקסיות חדשות, ומינה הגמונים רבים שישמשו כמיסיונרים.
אגודות מיסיונריות רבות קמו בארצות אירופה ואף בארצות הברית.
הצלחת המיסיון הקתולי הביאה להתבססות הכנסיות על כוחות מקומיים ולכן צומצמו במהלך המאה ה-20 סמכויות הפרופגנדה במידה ניכרת.
ב-1517 התחיל מרטין לותר את תנועת הרפורמציה שהתפתחה עם השנים לכתות השונות של הנצרות הפרוטסטנטית, אבל רק כ-275 שנה אחר־כך בתקופת המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות החלו להופיע מיסיונים פרוטסטנטיים.
מייחסים את ההתעוררות לחוברת שהפיק הבפטיסיט האנגלי ויליאם קארי (1761–1834) ב-1792, שכותרתה "מחקר על חובתם של הנוצרים להשתמש באמצעים להמרת דתם של הכופרים", והפכה בזמן קצר לאמנה של המיסיונים הפרוטסטנטיים.
ב-1795 הוקמה "חברת המיסיון של לונדון" ותוך זמן קצר קמו גם "חברת המיסיון של סקוטלנד" (1796), "חברת המיסיון של הולנד" (1797) שפעלה באינדונזיה ו"חברת המיסיון של הכנסייה" (1799).
בארצות הברית, שבה הייתה נהוגה הפרדה בין דת למדינה, הבהירו הכנסיות כי המיסיון הוא באחריותו של כל אדם נוצרי, ולכן ההתאגדויות הראשונות היו של הקהילות.
ארגון המיסיון הראשון בארצות הברית היה "ועד הנציבים האמריקני למיסיונים בנכר" (1810) ואחריו קמו ארגונים רבים המבוססים על פעילות הקהילה.
עיקר פעילותם של ארגונים פרוטסטנטיים אלה התרכזה תחילה במהגרים החדשים ובאזורי הספר המערביים.
מ-1890 הופנתה פעילותם אל מחוץ לגבולות ארצות הברית, ובסוף המאה ה-20 היו כ-70% מהמיסיונרים הפרוטסטנטיים בעולם מאמריקה הצפונית.
המיסיון הפרוטסטנטי פעל ועדיין פועל בסין, בהודו, באינדונזיה, באיים שבאוקיינוס השקט, במזרח התיכון, באפריקה ובאמריקה הלטינית.
המיסיונרים הפרוטסטנטים היו מודעים לכך שהפיצול הרב בין הגופים הפרוטסטנטיים המיסיונריים (לפני מלחמת העולם הראשונה היו מעל 200 אגודות מיסיונריות שונות) מזיק למטרתם, ולכן החלו ניסיונות לשיתוף פעולה ששיאם בשנת 1910 בכינוס המיסיונרי של אדינבורו.
אחת מתוצאותיו הייתה הקמת "מועצת הכנסיות העולמית", גוף שחברים כיום כ-340 כנסיות אורתודוקסיות ותתי-זרמים פרוטסטנטיים.
במסגרת מועצת הכנסיות העולמית שולב ארגון נוסף שנוסד לאחר הכינוס באדינבורו, "המועצה המיסיונרית הבינלאומית".
התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה לא ניבאה טובות לפעילות המיסיון.
פעילות המיסיון נאסרה בכל המדינות שהפכו לקומוניסטיות כדוגמת סין וקוריאה, וגם המדינות שקיבלו את עצמאותן כדוגמת הודו וסרי לנקה הקשו על פעולת המיסיון שנחשב שריד מתקופת הקולוניאליזם.
ועם זאת, כיום מספר הנוצרים באסיה, איי האוקיינוס השקט, אפריקה ואמריקה הלטינית גדול יותר מאשר בבסיסו המקורי של העולם הנוצרי.
הגידול במספר הנוצרים בעולם כיום הוא באותו קצב של גידול האוכלוסייה במאה ה-20, ובאזורים מסוימים הגידול בכמות הנוצרים הוא פי שלושה מהריבוי הטבעי באוכלוסייה.
תקופה זו מאופיינת גם בשינוי היחס של הדת הקתולית כלפי האמונות האחרות.
שני מסמכים שעיצבו את מדיניות הכנסייה בנושא זה היו "Ad Gentes Divinitus" (1965) שהתקבל במועצת הוותיקן השנייה ו-"Evangelii Nuntiandi" ("בישור בעולם המודרני") אנציקליקה של האפיפיור פאולוס השישי (1975).
עיקר הפעילות המיסיונרית הפרוטסטנטית כיום מקורו בארצות הברית שממנה מגיעים רוב המיסיונרים והמימון לפעולתם.
בהשפעת בילי גרהם, אחד ממנהיגי התנועה האוונגליסטית בארצות הברית, נערכו שני כנסים גדולים שעסקו במיסיון ובפעילות המיסיונרית, בלוזאן שבשווייץ (1974) ובמנילה שבפיליפינים (1989).
כיום, עם התגברות החילון באירופה, וירידת מעמד הכנסיות הממוסדות, פחתה פעילות המיסיונים של הכנסיות הגדולות וכמעט נעלמה.
עם זאת עדיין קיימת פעילות מיסיונרית ענפה של כנסיות חדשות, בייחוד כנסיות שהוקמו לאחרונה בארצות הברית, למשל הזרם יוצא הנצרות הפרוטסנטית של הפנטקוסטליזם, הכנסייה המורמונית (LDS) ואחרות.
ב־1861 מינתה חברה רפואית-מיסיונרית, Edinburgh Medical Missionary Society (E.M.M.S), את הד"ר פקרדוני קלוסט ורטן לייסד ולנהל את בית חולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת.
משנת 1908 ניהל את בית החולים הד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר אשר הרחיב את בית החולים בעזרת כספי תרומות של המיסיון.
המיסיונרית אדית ג'ונקוק, האחות הראשית של בית החולים הסקוטי, ניהלה בפועל את בית חולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1917, ביחד עם סגניתה האחות ג'סי קרופט.
ישנן תנועות יהודיות כמו "יד לאחים" ו"להב"ה" שפועלות נגד פעולות מיסיונריות נוצריות ומה שהן רואות ככאלו ומפרסמות מידע על פעילויות אלו.
בשנת תשל"ח נוספו לחוק העונשין במדינת ישראל שני סעיפים (174א ו-174ב) שבאו למנוע המרת דת עקב פיתוי חומרי, אך אין בחוק איסור לשדל להמרת דת באופן התנדבותי (ללא שכר) ומבלי להציע פיתוי חומרי.
במסמך שהקריא בסוף 2015 הקרדינל קוך, הממונה על הוועדה האפיפיורית בוותיקן ליחסי יהודים-נוצרים, במלאת 50 שנה לנוסטרה אטאטה, הצהירה הכנסייה הקתולית רשמית כי היא תתנגד מעתה והלאה לתופעת המיסיון (הנוצרי) ככל שהיא מכוונת ליהודים.
בשנת 2021 דווח כי ועדת הכספים של הכנסת תבטל את זכותן של עמותות מיסיון נוצרי להטבות מס.
ביהדות נאסר על הפצת הדת בכפייה או באמצעות מיסיונריות בקרב הגויים, כשהיהדות האורתודוקסית אף מערימה קשיים על אלה מתוכם המבקשים להתגייר.
בעת העתיקה, בתקופה ההלניסטית והרומית, הופצה היהדות באופן פעיל בקרב עמים אחרים (גיור האדומים והיטורים).
ההלכה הורתה לעודד גויים לשמור את שבע (7) מצוות בני נח - ורק אותן (לעומת תרי"ג (613) המצוות החלות על יהודי), מה שמבטיח להם חלק בעולם הבא, ובתנאים מסוימים הם מקבלים אף מעמד גר תושב, שהוא מעין מעמד ביניים, בין יהודי לגוי.
ההלכה גם התירה בעבר להרוג גויים עובדי אלילים, אם נהיה צורך בכך, אבל אך ורק אם סירבו לקבל על עצמם לכל הפחות את שבע מצוות בני נח.
כיום קיימים ארגונים יהודיים הפועלים בשביל לעודד גויים ברחבי העולם לשמור את שבע מצוות בני נח, כשהשניים הבולטים הם חב"ד והמרכז העולמי לבני נח.
מיסיולוגיה או מדע המיסיון הוא תחום בתאולוגיה מעשית החוקר את עבודתו של המיסיונר, מטרותיו והמסרים אותם הוא מעביר.
מיסיולוגיה היא בחינה רב-תחומית ורב-תרבותית של כל היבטי הפצת האמונה הנוצרית המתבססת על תאולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה גאוגרפיה, תאוריה ושיטות תקשורת, השוואת דתות, מתודולוגיה נוצרית והיחסים בין הכתות בנצרות.
אדם העוסק במיסיולוגיה קרוי מיסיולוג.
מייחסים את יסוד מדע המיסיון למיסיולוג הגרמני גוסטב וארנק (Gustav Warneck 6 במרץ 1834 – 26 בדצמבר 1910).
מקצוע המיסיולוגיה נלמד בעיקר באוניברסיטאות נוצריות כדוגמת "האוניברסיטה הקתולית של אוסטרליה" או "Southern Nazarene University", אך גם באוניברסיטה כללית כדוגמת ה"אוניברסיטה של דרום אפריקה".
בחינה של האסטרטגיה והתוצאות (החיוביות וגם השליליות) של הפצת הדת הנוצרית.
מחקר על ההשפעה של הפצת הדת ועבודת הרווחה על הסביבה, כולל היבטים מעשיים של פוליטיקה בינלאומית והתפתחות כלכלית.
בחינה מהם כללי התנהגות נוצריים החיוניים לנצרות ולכן חלים על הנוצרים בכל התרבויות ובין ביטויים תרבותיים גרידא של הנצרות שניתן לשנותם ולהתאימם לתרבות אחרת.
הצעת הסברים תאולוגיים לתופעות כדוגמת הדיכוטומיה שבין הכנסייה המתוארת בברית החדשה שכל תפקידה לבשר (כלומר לגרום להתנצרות) ובין הכנסייה העכשווית שאינה עוסקת במיסיון, אלא העבירה תפקיד זה לסוכנות חיצוניות, קרי גופי המיסיון.
מיסטר סיניסטר הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #221 מספטמבר 1987 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר מארק סילבסטרי.
סיניסטר הוא אחד מבכירי הגנטיקאים ביקום בו מתרחשת עלילת אקס-מן.
הוא ידוע בניסיונות השיבוט שלו ובכך שחקר את השליטה ביכולות המוטאנטיות.
סיניסטר הוא אחד המוטאנטים החזקים ביותר.
כוחותיו כוללים את היכולת להחליף צורות, חוזק על אנושי, ריפוי מהיר ביותר, טלפתיה וטלקינזיס.
סיניסטר הוא למעשה כמעט בלתי ניתן להשמדה, כפי שנוכחו לדעת חברי האקס-מן במספר הזדמנויות בהן ניסו לסכל את תוכניותיו הזדוניות.
דמותו של מיסטר סיניסטר מדורגת במקום ה-29 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
ג'ון האם לוהק לגלם את הדמות בסצנה שאחרי הכתוביות בסרט הלייב אקשן "המוטנטים החדשים", אך חברת ההפצה פוקס המאה ה-20 החליטה לחתוך את הופעתו עוד בטרם היא צולמה.
מיסטרס (יוונית Μυστράς, ובעבר Μυζηθράς) הוא אתר ארכאולוגי בלקוניה בדרום הפלופונסוס שביוון.
מיסטרס העיר שוכנת על מורדותיה הצפוניים של שלוחה של הר טייגטוס (Ταΰγετος) בגובה הנע בין 330 ל-621 מטר מעל פני הים.
היא נמצאת כשבעה ק"מ צפונית-מערבית לספרטה, והיא צופה אל עמק הנהר אֶוּרוֹטַס ואל הדרך היחידה החוצה את מסיב טייגטוס העבירה לחיל פרשים.
האתר כמעט ואינו נגיש מכיוון דרום ומכיוון דרום-מערב, ושאר צדדיו סלעיים ותלולים ומספקים לו הגנה נוחה.
באתר שכנה עיר שהוקמה בתחילת המאה ה-13 על ידי אבירים צרפתיים שהשתתפו במסע הצלב הרביעי.
עשר שנים בלבד לאחר הקמתה, נאלצו האבירים הצרפתים לוותר על שלטונם במיסטרס ולמוסרה לידי האימפריה הביזנטית, ומאוחר יותר היא הייתה לבירת דספוטט מוראה.
העיר החזיקה בתואר זה עד לסופה של האימפריה הביזנטית.
תקופת הזוהר של העיר החלה ב-1348, ובחלק מהזמן הייתה מיסטרס העיר השנייה בגודלה באימפריה, אחרי קונסטנטינופול.
היא הייתה למרכז לימודי ותרבותי, ונודעה לה השפעה על הרנסאנס האיטלקי.
ב-31 במאי 1460 כבשו העות'מאנים את העיר, והיא שמרה על חשיבותה ושימשה כמקום משכנו של שליט הפלופונסוס מטעמם.
ונציה שלטה במיסטרס בין 1687 ל-1715, ובעת מרד אורלוב היא נכבשה על ידי האימפריה הרוסית שבאה לעזרת היוונים המורדים.
העות'מאנים שבו וכבשו את העיר, ואוכלוסייתה הצטמצמה, וב-1825 הרס אותה אבראהים פאשא כליל.
העיר ננטשה ותושביה עברו להתגורר בספרטה המודרנית שנוסדה ב-1834. כיום העיר אינה מיושבת למעט מספר נזירות המתגוררות במנזר פנדנאסס, אך הרשות המקומית שבתחומה היא שוכנת קרויה על שמה (Δήμος Μυστρά).
בשנת 1989 הכריז ארגון אונסק"ו על מיסטרס אתר מורשת עולמית.
לפני הקמת העיר הפרנקית נודע המקום בשם "מיזיתראס" (Μυζηθράς), וכך נקראה העיר בימי הביניים.
משם זה התפתח השם הנוכחי.
מקורו של השם מיזית'ראס אינו ידוע בוודאות, וייתכן שבא מכך שבעליו של השטח היה יצרן גבינת צאן מקומית המכונה "מיזיתרה" (Μυζήθρα).
לפי סברה אחרת קיבלה העיר את השם בשל כך שהצוק עליו היא שוכנת דומה לנתח גבינה מסוג זה, ואחרים טענו כי היה זה שמו של נציב מקומי.
אפשרות רביעית היא שהשם הוא שיבוש של המילה הצרפתית העתיקה "מסטרס" (Maistresse), היינו, "גבירה", והוא ניתן לעיר בשל כך שהיא שולטת על המישור שלרגליה.
במיסטרס התגלו כתובות ופיסות אבני שיש עתיקות, אך אין ראיה לכך שהמקום היה מיושב דרך קבע בעת העתיקה.
בקתדרלה ניצב סרקופג רומי וסרקופג נוסף ניצב בה בעבר, אך אין ראיה לכך ששני הפריטים נמצאו במקום לפני ייסוד העיר בידי הפרנקים.
צוק מיסטרס קשור לתולדותיה של ספרטה העתיקה, ושימש נקודת תצפית לעיר שלא הייתה מבוצרת ולא הייתה מוקפת בחומות.
הפלופונסוס נכבש במאה ה-2 לפנה"ס בידי הרומאים, ומאוחר יותר פלשו אליו ויזיגותים וסלאבים.
בראשית המאה ה-9 יושב האזור שוב על ידי יוונים וארמנים, אך שמה של מיסטרס לא נזכר לאורך מאות השנים האלה.
בשנת 1204 נכבשה קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי, והאימפריה הביזנטית התפרקה למספר מדינות.
הפלופונסוס היה לנסיכות אכאיה (Principauté d'Achaïe), שנודעה גם בשם "נסיכות מוראה" (Principauté du Morée).
הנסיכות הקדישה את השנים הראשונות לקיומה לחיזוק אחיזתה בחצי האי ולהרחבת שטחה.
ב-1210 כבשה הנסיכות את העיר המבוצרת, ששכנה באתר ההיסטורי של ספרטה, במערכה בת חמישה ימים.
ב-1249 הקים נסיך אכאיה גיום השני וילאהרדואין (Guillaume II de Villehardouin) מצודה במיסטרס, שנועדה להגן על דרום-מזרח הפלופונסוס.
עשר שנים לאחר מכן, בסתיו 1259, הובסה הנסיכות על ידי הביזנטים, וגיום השני נשבה.
תמורת שחרורו והמשך קיומה של הנסיכות, הוא הוכרח לוותר על שטחי דרום-מזרח הפלופונסוס ועל שלושה ממאחזיו החשובים, ובהם גם מיסטרס.
ב-1262 השתלטו הביזנטים על מיסטרס, אך הם התמקדו בעיקר במונמבסיה (Μονεμβασία) שהייתה עיר נמל חשובה, ובחרו בה כמקום מושבו של המושל הביזנטי.
באותה תקופה שכנה במיסטרס רק המצודה בראש הצוק וכן מספר בתי מגורים במחצית שיפולי המדרון, שבהם התגוררו החיילים ובני משפחותיהם.
בתקופה זו התיישבו במקום התושבים הראשונים, אשר הקימו את בתיהם בעיר התחתית, בקצהו הצפון-מזרחי של המדרון.
בסוף המאה ה-13 הפכה מיסטרס מכפר לעיר והארכיבישוף המטרופוליטני קבע בה את מקום מושבו.
בעיר הוקמה קתדרלה (מיטרופולי) ומספר כנסיות ומנזרים.
המושל הביזנטי עקר גם הוא ממונמבסיה ועבר למיסטרס ב-1264, ולפי דעות אחרות רק ב-1289. בד בבד, עזב נסיך אכאיה את האזור, והשבטים הסלאבים שישבו בצפונו של מסיב טאיגאטוס נסוגו צפונה.
ב-1295 הוקמה בעיר כנסיית תאודורוס הקדוש, הכנסייה הגדולה הראשונה במקום, ובשנים 1311–1312 נוסד בה מנזר ברונטוכיאון שהיה כפוף ישירות לקונסטנטינופול.
בשנות ה-30 של המאה ה-14 החלו פוקדים את הפלופונסוס שודדי ים טורקים.
בשנת 1332 הם בזזו את מונמבסיה, ובשנת 1334 הם פלשו למישור האורוטס ונעצרו לרגלי ביצורי מיסטרס.
לבסוף נסוגו השודדים לאחר שהמושל המקומי העניק להם מתנות.
ב-1348 שלח הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזנוס את בנו השני, מנואל קנטקוזנוס, לייצב את המצב הפוליטי בפלופונסוס.
צעד זה היווה את תחילתה של דספוטט מוראה (Δεσποτάτο του Μορέως) או "דספוטט מיסטרס" (Δεσποτάτο του Μυστρά), ישות אוטונומית במסגרת האימפריה אשר התקיימה עד שנת 1460. בתקופתו של מנואל התפתחה העיר, הארמון הורחב ונוספו לו אגף חדש, שני מגדלים וקפלה.
האזור ידע שקט ושגשוג, דבר שעמד בניגוד להידרדרותה של האימפריה הביזנטית.
ב-1383 תפסה השושלת הפלאיאולוגנית את השלטון במוראה, דבר שהביא להתקרבות בינה לבין השלטון המרכזי ולעליית חשיבותה של העיר.
הכוחות העות'מאנים שפלשו לפלופונסוס בשנים 1395–1396 לא הגיעו עד העיר, והיא ניצלה מגורלן של ערים אחרות בצפונו של חצי האי.
בשנת 1400 רכשו ההוספיטלרים את העיר מידי הדספוטים, אך עם הגיעם אליה בחודש מאי באותה שנה, התקוממה האוכלוסייה המקומית.
ארבע שנים לאחר מכן הושגה פשרה והאבירים עזבו את העיר.
השנים שלאחר מכן היו שנים של שלום בפלופונסוס, והיחסים בין הדספוטים של מוראה לבין הסולטאן העות'מאני מהמט הראשון, וכן עם הכס הקדוש ועם ונציה היו טובים.
בשנים אלה הייתה מיסטרס המרכז התרבותי של העולם הביזנטי, ומשכה אליה מדענים, אנשי דת ופילוסופים מהבירה קונסטנטינופול.
עם מותו של מהמט הראשון התחדשו הפשיטות העות'מאניות לפלופונסוס ב-1423, ומיסטרס הותקפה ונבזזה.
כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 וקיצה של האימפריה הביזנטית, לוו גם בהתקפה על הפלופונסוס ובהתקוממות התושבים האלבנים בחצי האי.
כל אלה החלישו את מוראה, וב-31 במאי 1460 נכנעה העיר לסולטאן מהמט השני ללא קרב, לאחר שזה הגיע באופן אישי אל העיר.
לאחר הכיבוש הטורקי איבדה מיסטרס את ייחודה התרבותי ואת מעמדה, אף ששימשה כבירת הפלופונסוס העות'מאני וכמקום מושבו של המושל עד 1540, ושוב מ-1574. המושל התגורר בארמון הדספוטים, והאליטה העות'מאנית התיישבה בעיר העילית במיסטרס.
כנסיית סופיה הקדושה הפכה למסגד וייתכן ששכנו בעיר מסגדים נוספים.
האצולה המקומית הוגלתה והאוכלוסייה היוונית המשיכה והתגוררה בעיר התחתית.
השלטון העות'מאני גילה סובלנות כלפי התושבים – אדמות העמק לא נמסרו לחיילים טורקים משוחררים כפי שנעשה במקומות אחרים, אלא נותרו ברשות החקלאים המקומיים, ונטל המסים היה קל מאשר בתקופת מוראה.
מאידך, כל משפחה נוצרית חויבה למסור את בנה החמישי לידי השלטונות, אשר דאגו להתאסלמותו ולגיוסו לחיל היניצ'רים הטורקי.
בתקופה זו התפתחה גם קהילה יהודית בסביבותיה של מיסטרס, וחבריה עסקו בעיקר במסחר.
תקופת השלטון העות'מאני התאפיינה בשקט ובשלום, למעט מצור שהטיל על העיר נסיך רימיני, סיגיסמונדו פנדולפו מלטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta), בשנת 1464. הוא הצליח לכבוש את מיסטרס אך לא את המצודה, ונאלץ לסגת לאחר שהעלה את העיר באש.
במחצית השנייה של המאה ה-17 שרר מאבק כמעט מתמיד בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית.
משנת 1685 החלו הוונציאנים להשתלט על ערי החוף בפלופונסוס, ובהמשך אף התקדמו לפנים הארץ.
מיסטרס נכבשה על ידי ונציה בקיץ 1687 לאחר מצור ששמו עליה כ-6,000 חיילים.
בתחילת 1688 אסר השלטון החדש כ-2,000 מהתושבים הבוגרים והפך אותם לעבדים כעונש על התנגדותה של העיר בזמן הכיבוש.
כמו כן הכתה מגפת דבר קשה בכל הפלופונסוס, וכל תושבי מיסטרס, החולים והבריאים, הושמו בבידוד בין חומות העיר.
הוונציאנים שלטו על התושבים ישירות, לא אפשרו להם כל אוטונומיה, הטילו עליהם מיסים כבדים, וענפי תעשייה שהתחרו בתעשייה הוונציאנית דוכאו באמצעות מיסוי כבד.
מדיניות זו פגעה קשות במיסטרס שבאופן מסורתי שגשגה בה תעשיית המשי, וייצורו הפך לבלתי כדאי.
מאידך, פיתח השלטון את החקלאות ואת ענפי התעשייה האחרים, והעיר שמרה על חשיבותה.
בסוף המאה ה-17 הוערכה אוכלוסיית מיסטרס בכ-40,000 תושבים, מהם כ-400 יהודים.
ב-1715 שלחו העות'מאנים אל הפלופונסוס צבא בן 100,000 חיילים שעשה את דרכו בדרך היבשה, ובמקביל חצה צי עות'מאני את הים האגאי, והעות'מאנים כבשו את הפלופונסוס מחדש והדפו ממנו את הוונציאנים.
מיסטרס הייתה שוב לבירה אזורית באימפריה העות'מאנית, אך השלטון המקומי היה מושחת ובלתי יעיל כמו קודם לכן.
לאחר פרוץ מלחמת רוסיה-טורקיה ב-1768, מרדו תושבי הפלופונסוס בעות'מאנים, במערכה שנודעה לימים כמרד אורלוב.
המרד פרץ ב-1770 ביוזמת אלכסיי אורלוב, קצין בצי הרוסי הקיסרי, אשר הגיע לחופי יוון מהים הבלטי דרך מצר גיברלטר.
הצבא הרוסי מלווה בתושבים מקומיים הטיל מצור על חיל המצב הטורקי במיסטרס, ולאחר מספר ימי התנגדות נכנעו הטורקים, והצרים טבחו בהם למרות ניסיונו של הארכיבישוף המקומי למנוע את ההרג.
לאחר שהרוסים עזבו את העיר, היא נותרה ללא הגנה וצבא של אלבנים מוסלמים כבש אותה, ובזז והרס את בתיה.
בתום עשר שנים סוערות הצטמצמה אוכלוסיית העיר לפחות מ-8,000 איש.
לקראת סוף המאה ה-17 התאוששה העיר מעט, ואוכלוסייתה מנתה כ-15,000 עד 18,000 תושבים, כשמינית מהם יהודים, ואף ייצור המשי התאושש.
כשפרצה מלחמת העצמאות של יוון ב-1821, התקוממו גם תושבי מיסטרס, אם כי האוכלוסייה הטורקית לא הותקפה וניתנה לה האפשרות לעזוב את העיר.
כאשר נראה היה כי המרד היווני מצליח, פנה הסולטאן מהמוט השני לעזרתו של אבראהים פאשא, אשר פלש לפלופונסוס והרס את כל שנקרה בדרכו.
איברהים החריב את מיסטרס לחלוטין ב-14 בספטמבר 1825 וטבח בתושביה.
העיר נותרה בהריסותיה ובמקום לשקמה הורה אותון, מלך יוון על הקמתה מחדש של ספרטה ב-1834. תושביה האחרונים של מיסטרס עזבוה ועברו להתגורר בעיר החדשה.
כיום נמצא במקום כפר קטן בשם מיסטרס החדשה (Νέα Μυστρά) השוכן סמוך לצידו הדרום-מזרחי של הצוק, ובו התגוררו 485 תושבים בשנת 2001, וברשות המקומית (Δήμος Μυστρά) חיו 4,608 תושבים.
מיסטרס מחולקת לעיר תחתית ולעיר עילית, ולעיתים מבחינים גם בחלק אמצעי בין שתי אלה.
העיר התחתית והעיר העילית הוקפו בחומות נפרדות וביניהן מקשר שער מונמבסיה (Μονεμβασία – "כניסה בודדת"; מפה – 1).
לרבעים הוליכו שערים שונים – הכניסה הראשית אל העיר התחתית (מפה – 6); ושער נאפפליו (Πύλη του Ναυπλίου – מפה – 9) אל העיר העילית.
שער הכניסה למצודה (πύλη του κάστρου – מפה – 10) נפער בחומה מאוחר יותר.
הקתדרלה (מיטרופולי – Μητρόπολη; מפה – 2) או כנסיית דמטריוס הקדוש (Άγιος Δημήτριος) שוכנת בעיר התחתית סמול לכניסה הראשית (מפה – 1).
למבנה שני שערים – הכניסה הראשית נמצאת בצידו הדרום-מערבי, והאחרת, עתיקה יותר, מובילה לאולם הנשים.
המבנה נוסד ב-1270 והנרתקס נוסף לו בשנת 1291. מועד זה נחשב בטעות למועד ייסודה של הכנסייה כולה.
המבנה מערב תוכנית של בזיליקה בקומת הבסיס עם זו של צלב עטור כיפות מעליה, וסגנון זה מוכר רק במיסטרס (בקתדרלה, באודיגיטרייה ובכנסיית מנזר פנדנאסס – ראו להלן).
התוכנית הבסיסית של הבזיליקה כוללת שלוש ספינות הנבדלות זו מזו על ידי שתי שורות של שלושה עמודים כל אחת, והספינה המרכזית גבוהה ביחס לשתי הצדדיות.
במאה ה-15 הוגבה המבנה ונוספה לו קומה נוספת בצורת צלב הנושאת את חמש הכיפות.
קו החיבור בין שתי קומות המבנה מודגש בשל אפריז לאורך הקירות הפנימיים, ובשל כך שראשיהם של חלק מהדמויות המצוירות על הקירות נחתכו.
הפרסקאות צוירו על קירות המבנה בעשורים האחרונים של המאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14, ככל הנראה ללא תוכנית ארגונית מוקדמת.
קירות האגף הצפוני מתארים את חייו ואת מותו בשל אמונתו של דמטריוס הקדוש שלו מוקדשת הכנסייה.
באפסיס הדרומי ציור של כיסא ריק ומעליו צלב, וזה מסמל את ההמתנה לביאה השנייה, ובנרתקס ציור של יום הדין.
ב-1754 נוספה למבנה חצר בצידו הצפוני ובה ניצבת מזרקה המעוטרת בסמל העיט הביזנטי.
סרקופג רומי הניצב בחצר מקושט בתבליט של משתה לכבוד האל בכחוס ובספינקסים מכונפים.
מנזר ברונטוכיאון (Μοναστήρι του Βροντοχίου) שוכן בקצה הצפוני של העיר, ובו שתי הכנסיות הגדולות במיסטרס – כנסיית תאודורוס הקדוש (מפה – 4) והאודיגיטרייה (מפה – 5).
שתי הכנסיות השוכנות בלב החורבות הן כל ששרד מהמנזר.
החורבות כוללות שרידים של חדר האוכל, תאי פרישה ומגדל התצפית.
כנסיית תאודורוס הקדוש (Άγιοι Θεόδωροι) בנויה בצורת צלב יווני ולה כיפה מתומנת.
בכיפה 16 חלונות והיא נשענת על שמונה עמודים.
מקורו של סגנון זה בקונסטנטינופול והוא מוכר גם ממקומות אחרים כמו מנזר דפני ומנזר הוסיוס לוקאס במרכז יוון.
הכנסייה נזכרה לראשונה בכתב יד מ-1296, וסביר שהוקמה ב-1295.
האודיגיטרייה המוקדשת ל"מרים אם האלוהים המורה על הדרך הנכונה", מכונה גם "אפנדיקו" (Αφεντικό), היינו השייכת לאדון (אפנדי).
היא נזכרה בחמישה מקורות מהמאה ה-14, לראשונה ב-1311, ואזכורים אלה מראים על חשיבותה.
חלק ממקורות אלה שעוסקים בהטבות ובזכויות שהוענקו למנזר הונצחו בצורת פרסקאות על קירות הכנסייה.
האודיגיטרייה נבנתה מיד לאחר כנסיית תאודורוס הקדוש, והיא דומה בתוכניתה לזו של הקתדרלה.
הקומה הראשונה בנויה כבזיליקה שבה שתי ספינות, ומעליה קומה בצורת צלב וחמש כיפות.
כל כיפה נתמכת בארבעה עמודים.
המבנה נשמר היטב עד סוף המאה ה-19, אך ב-1863 הוסרו ממנו רוב העמודים התומכים בו, והכיפה, כמו גם חלק מהקשת, קרסו.
הכנסייה שוחזרה החל ב-1938. חלק מהפרסקאות העשירים בכנסייה השתמרו במצב טוב, והם מתארים סצנות מחיי הצלוב והניסים שעשה, את הנביאים ובישופים שונים.
פרסקו שמור במיוחד מתאר את תהלוכת הקדושים המעונים הלבושים באדום.
ארמון הדספוטים (Δεσποτικό Ανάκτορο) שוכן בעיר העילית, בחצי גובהו של המדרון (מפה – 8).
הוא עשוי ממספר מבנים מתקופות שונות, המאורגנים בשני אגפים ניצבים זה לזה בצורת האות הלטינית "L".
הכיכר שבין שני המבנים שימשה כשוק, וכונתה "פורוס" (מילה שמקורה במילה הלטינית "פורום"), "הבזאר הגדול" (Büyük bzazr) או אגורה (Aγορά), הכל בהתאם לתקופה.
האגף הצפון-מזרחי הוא המוקדם בין השניים והוא הוקם בין 1249 ל-1262 על ידי גיום השני וילאהרדואין.
הוא מתאפיין בהשפעה גותית, וסמוך לו הוקם באותה תקופה מבנה נוסף שבו שכנו המטבח, המבואה והבארות.
במחצית השנייה של המאה ה-14 חוברו שני המבנים באמצעות מבנה נוסף, ומבנה רביעי כלל את דירות הדספוטים ובני משפחתם וכן קפלה.
בתחילת המאה ה-15 הוקם האגף הצפון-מערבי, שבו שלוש קומות – קומת מרתף השוכנת בחלקה מתחת לפני הקרקע, קומה ראשונה שבה שכנו שמונה דירות נפרדות, וקומה שנייה שבה הוקם אולם הכס הגדול.
אורכו של האולם 36.30 מטר ורוחבו 10.50 מטר, ובו התקיימו כל האירועים הממלכתיים.
לאורך קירותיו ספסל אבן ארוך והכס ניצב בגומחה במרכזו של הקיר המזרחי.
האולם מואר על ידי שתי שורות של חלונות שבכל אחת שמונה חלונות, וחלונות השורה העליונה הם בצורת עלה תלתן התחום בתוך עיגול.
בקיר המערבי קבועים שמונה קמינים ששימשו להסקה.
האולם נהרס כאשר העיר הועלתה באש על ידי מלטסטה ב-1464.
כנסיית סופיה הקדושה (Αγία Σοφία – מפה – 11) נבנתה בהשראת כנסיית איה סופיה בקונסטנטינופול, והיא מכונה לעיתים "כנסיית הצלוב מעניק החיים".
הקמתה מיוחסת למנואל קנטקוזנוס, ומתוארכת לשנים שבין 1361 ל-1365. צו מ-1365 אפשר את הפיכת הכנסייה לקתוליקון של מנזר.
היא שימשה ככנסיית הארמון הסמוך לה.
צורתה כשל צלב יווני הנושא כיפה נמוכה יחסית, וצמוד לה נרתקס גדול.
ממדיה קטנים יחסית וחדירת אור אל חלל המבנה מתאפשרת רק דרך מספר חלונות בכיפה ובארבע זרועותיה.
בצידה הצפוני של הכנסייה ניצב מגדל פעמונים שהתנשא לגובה של שלוש קומות, אך רק שתיים מהן שרדו.
בתקופה העות'מאנית הפכה הכנסייה למסגד והמגדל למינרט.
מצבה של הכנסייה התדרדר עם השנים, ואף על פי שהיא שוחזרה, שורת העמודים בחזית המערבית נותרה בהריסותיה, ורק חלק קטן מעיטוריה השתמר.
המצודה (Kάστρο – מפה – 13) ניצבת בשיא גובהו של הצוק, והיא חולשת על העיר ועל עמק האורוטס.
המצודה היא המבנה העתיק ביותר בעיר; בנייתה החלה ב-1249 והיא שופצה וחודשה מספר פעמים על ידי הביזנטים, הוונציאנים והעות'מאנים.
היא הוקפה בשתי חומות קונצנטריות – פנימית וחיצונית.
רק שער אחד מוביל אליה והוא מוגן במגדל רבוע, ומגדל תצפית נוסף הוקם בפינה דרום-מזרחית של המתחם.
החומה הפנימית מקיפה את החלק הצפון-מערבי של המתחם, הניצב בשיא גובהו של הצוק והוא הקשה ביותר לגישה.
כאן ניצבו מגדל העוז, מגדל תצפית נוסף, יחידות מגורים וקפלה.
מנזר פנדנאסס (Μοναστήρι της Παντάνασσας – מפה – 15) הוא המבנה השמור ביותר במיסטרס והוא היחיד שבו עדיין מתגוררות מספר נזירות.
הוא נוסד ב-1428 והוא נחשב למבנה הגדול האחרון שנוסד בתקופה הביזנטית.
המנזר מוקדש ל"מלכת הייקום" (פנדנאסה).
בשל צורתו של המדרון במקום זה, הוקם המנזר לאורך ציר שכיוונו מדרום לצפון.
הכנסייה נבנתה בדומה לקתדרלה ולאודיגיטרייה, וצורתה כשל בזיליקה בקומה הראשונה הנושאת עליה קומה נוספת בצורת צלב ושש כיפות.
מגדל הפעמונים חושף השפעה גותית והוא עשוי משתי קומות הניצבות מעל ארקאדה בקומה הראשונה.
בכל אחת מהקומות ארבע טריפורות, אחת בכל צד.
הגג עשוי מכיפת רעפים אדומים שסביבה שמונה מגדלים קטנים עם גגות משולשים.
פנים הכנסייה מעוטר בפרסקאות עשירים אך דהויים המתארים סצנות מחיי האדון, את הכניסה לירושלים ואת תחייתו של לזרוס.
מנזר פריבלפטוס (Περίβλεπτο – "הנצפה מכל כיוון") שוכן בפינה הדרום-מזרחית של העיר התחתית (מפה – 18), ומיקומו בקצה העיר נובע, ככל הנראה, מכך שבמערה במקום התקיים פולחן נוצרי מוקדם.
המנזר נבנה במאה ה-13 על ידי הפרנקים, ומעל המערה הוקמה קפלה.
הוא שופץ במאה ה-14 ואז נוספו לו הפרסקאות.
מבנה הכנסייה במנזר הוכתב על ידי אופיו של המדרון במקום, והיא הוקמה בתוך נקיק קטן בסלע.
שלושת האפסיסים בסגנון רומנסקי נדמים כאילו הם קורנים מהסלע, ובבסיסם נוספו שתי קפלות קבורה קטנות.
צורת הכנסייה היא כשל צלב יווני ומעליה כיפה הנתמכת בארבעה עמודים.
הפרסקאות בתוך המבנה מתארים את חיי הצלוב והבתולה והם שופצו ונוקו בשנת 1962.
התנאים הטופוגרפיים הכתיבו את אופן הקמתם של בתי העיר ואת אופיים.
ציר האורך של הבתים תואם את קווי הגובה של המדרון ופעמים רבות הם מחוברים זה לזה.
בשל מצוקת השטח, הוקמו מספר קומות בבניינים, וצידן האחורי של קומות הקרקע נחצב בתוך המדרון.
מסיבה זו לא היו בבתי העיר חצרות פנימיות או גנים, ואלה נוספו לחלק מהבתים רק בראשית המאה ה-19 כאשר אוכלוסיית העיר הצטמצמה ושוב לא היה מחסור בשטח.
בתי המגורים מתחלקים לשלושה סוגים – בתים פשוטים בני שתיים או שלוש קומות, בתים מורכבים יותר שבחזיתם לוג'יה הפונה אל עבר העמק ובתי אחוזה שלצידם מגדל שמירה.
קומת המרתף שימשה כאזור השירות של המבנה, ובה שכנו המטבח, המחסנים והאורוות.
הקומה שמעליה נבנתה בצורת חדר בודד ושימשה למגורים.
הגגות משופעים כדי למנוע הצטברות מי גשמים או שלג אשר יכבידו במשקלם על המבנים.
הבתים נתמכו על ידי קשתות אשר העניקו להם יציבות, ואפשרו שימוש בחומרי בנייה קלים יותר.
רק חלק קטן מבתי המגורים השתמרו במצב טוב.
המבנה הגדול והעתיק ביותר הוא הארמון הקטן (מפה – 12) שבו אגף מוקדם מהמחצית השנייה של המאה ה-13 ובית נוסף בן שלוש קומות מהמאה ה-14. בבית פרנגופולוס (מפה – 17) מהמאה ה-15, מרפסת שלה שתי קשתות גדולות, והוא מיוחס למייסדו של מנזר פנדנאסס.
בית נוסף הוא בית לסקאריס (מפה – 23) שבו שלוש קומות, והראשונה שימשה כאורווה.
מליסה ארנט "מיסי" אליוט , היא ראפרית, זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית, רקדנית וזמרת ספוקן אמריקאית, זוכת 5 פרסי גראמי.
נכון לשנת 2007 מכרה אליוט כ-7.6 מיליון עותקים מאלבומיה ולפיכך נחשבת כראפרית המצליחה והנמכרת ביותר בעולם.
אליוט נולדה וגדלה בפורטסמות', וירג'יניה, כבת יחידה לפטריקה ורוני.
בנעוריה החלה לכתוב שירים, וב-1990 הקימה עם חברותיה להקת בנות, ששרה בסגנון רית'ם אנד בלוז; המפיק היה ידיד של אליוט, טימותי מוזלי, שבהמשך הפך למפיק מצליח בשם טימבלנד.
ב-1991 הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים "אלקטרה", נקראה מחדש בשם "Sista", ואליוט עברה עימה לניו יורק.
הלהקה, שכללה כעת כ-20 חברים, הקליטה מספר סינגלים ואף אלבום מוזיקה, שלא יצא מעולם.
בסוף שנת 1995 עזבו מרבית חברי הלהקה; אליוט וטימבלנד החלו להפיק שירים לאמנים אחרים, כגון תשעה שירים לאלבומה השני של הזמרת אליה, שיצא ב-1996 וזכה להצלחה רבה.
בשנה זו החלה להתארח גם כזמרת, ברמיקסים של ראפרים כמו שון קומבס, שהציע לה לחתום בחברת התקליטים שלו.
אך אליוט הוחתמה בתקופה זו בחברת אלקטרה, על חוזה לפיו תקים חברת-בת להפקת תקליטים משלה, "The Goldmind", בה תפיק גם להיטים בכיכובה, כזמרת סולו.
אליוט צירפה את טימבלנד כשותף להפקה בחברה.
ב-1997 הוציאה אליוט את אלבומה הראשון, "Supa Dupa Fly", שהגיע למקום השלישי במצעד המכירות האמריקאי ועורר עניין רב.
באלבום התארחו מספר כוכבי היפ הופ ורית'ם אנד בלוז, ובהם באסטה ריימס, אליה, ג'ינוויין, דה בראט והמפיק השותף טימבלנד.
הפריצה באה בזכות הסינגל הראשון, "The Rain (Supa Dupa Fly)", והקליפ המיוחד שלו, עליו קיבלה אליוט שני פרסי בילבורד עבור הקליפ הטוב ביותר וכן הקליפ הטוב ביותר לאמן חדש; הקליפ נבחר גם לקליפ השנה של המגזין "רולינג סטון".
האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה לאחר שנמכרו כמיליון עותקים שלו ברחבי ארצות הברית, ואליוט הייתה מועמדת לפרסי גראמי ו-VMA עבורו.
גם הסינגל "Sock It To Me" שיצא מתוך האלבום הגיע למעמד סינגל זהב בארצות הברית.
ב-1999 הוציאה אליוט את אלבומה השני, "Da Real World", מתוכו יצאו הסינגלים "All N My Grill", "She's A Bitch" ו-"Hot Boyz", שעמד בראש מצעד ההיפ הופ והרית'ם אנד בלוז של מגזין הבילבורד במשך שישה שבועות, ועליו קיבלה אליוט סינגל זהב בארצות הברית.
האלבום היה מועמד לפרס גראמי עבור אלבום הראפ הטוב ביותר; בנוסף זכתה אליוט באותה שנה בפרסי בילבורד וסול טריין.
במקביל התארחה אליוט באותה שנה לצד דה בראט ברמיקס לסינגל "Heartbreaker" של מריה קארי.
ב-2001 הוציאה אליוט את האלבום "Miss E…So Addictive" שהגיע למעמד אלבום פלטינה, וכלל אמנים אורחים ידועים רבים.
מתוכו יצאו הסינגלים "Get Your Freak On", שזיכה את אליוט בשש מועמדויות ל-VMA, בפרס הסול טריין ובתואר סינגל השנה של המגזין רולינג סטון; ו-"One Minute Man" עם לודאקריס.
באותה שנה אליוט שיתפה פעולה עם ג'נט ג'קסון בסינגל "Son Of A Gun".
ב-2002 זכתה אליוט בפרס גראמי והייתה מועמדת לעוד שניים.
היא זכתה גם בפרסי סול טריין ו-BET.
אליוט הוציאה באותה שנה את האלבום "Under Construction", מתוכו הגיע הסינגל "Work It" למקום השני במצעד הבילבורד ולמעמד פלטינה בארצות הברית.
בנוסף הפיקה אליוט את החידוש ללהיט "Lady Marmalade" שבוצע על ידי כריסטינה אגילרה, פינק, מיה וליל קים.
השיר זכה בגראמי והגיע למקום הראשון בעשרות מדינות ברחבי העולם, בהן בריטניה וארצות הברית.
ב-2003 הגיע "Under Construction" למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית (מכירות של מעל 2 מיליון עותקים).
אליוט זכתה שוב בפרסי הסול טריין וה-BET ובפרס גראמי נוסף, והוציאה את הסינגלים "Gossip Folks" ו-"Pass That Dutch".
באותה שנה יצא אלבומה הרביעי, "This Is Not A Test!", שהגיע גם הוא למכירות פלטינה בארצות הברית.
אליוט הופיעה על במת ה-VMA בהופעה הפותחת של הטקס, יחד עם בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה ומדונה, שאיתה שיתפה פעולה ברמיקס ל-"American Life".
באותה שנה השתתפה בסרט "שחקי אותה מותק" בתפקיד עצמה.
ב-2004 זכתה אליוט בפרס גראמי נוסף בקטגוריית שיר הראפ הטוב ביותר לזמרת ("Work It"), והייתה מועמדת לארבעה נוספים.
היא זכתה שוב בפרס ה-BET, בקטגוריית אמנית ההיפ הופ של השנה, והייתה מועמדת לשני פרסי VMA על הקליפ ל-"I'm Really Hot".
כן התארחה בחידוש ל-"Car Wash" עם כריסטינה אגילרה (מקום רביעי במצעד הבריטי) ובשיר "1,2 Step" של סיארה (מקום שני בארצות הברית).
ב-2005 הוציאה אליוט אלבום חמישי, "The Cookbook", בו השתתפו אמנים אורחים ובהם מרי ג'יי בלייג' ו-M.I.A..
האלבום זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לפרס גראמי כאלבום הראפ הטוב של השנה; הוא הגיע למעמד של אלבום זהב במכירות בארצות הברית.
הסינגל הראשון מתוכו, "Lose Control" (בשיתוף עם פאטמן סקופ וסיארה), הגיע למקום הרביעי בארצות הברית וזכה בשני פרסי VMA.
בשנת 2006 הוציאה אליוט את אלבום אוסף הלהיטים הראשון שלה, "Respect M.E.".
בסוף 2007 חזרה להפיק, והפיקה לזמרת אוליביה את שני הסינגלים הראשונים שלה.
בנוסף, הפיקה לזמרת קישה קול את סינגל הבכורה שלה, בשיתוף פעולה עם ליל קים, "Let It Go".
ב-15 ביולי 2010 הופיעה אליוט בישראל, בגני התערוכה בתל אביב.
ב-2015 הופיעה אליוט יחד עם קייטי פרי בהופעת מחצית סופרבול XLIX.
בשנת 2021 שיחקה בסרט המוזיקלי "סינדרלה" המבוסס על האגדה באותו שם.
בספטמבר 2022, שיתפה פעולה עם הזמרת הישראלית נגה ארז לשיר "NAILS".
ב 2023 הפכה לאישה הראפרית הראשונה שנכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
נהר המיסיסיפי הוא יובל של נהר אוטווה במזרח אונטריו בקנדה.
אורכו של הנהר הוא 169 ק"מ, ומוצאו באגם מזינו העליון.
אגן הניקוז שלו 3,750 קמ"ר, וספיקתו היא 40 מ"ק לשנייה.
פלגים אחדים מתמזגים עם המיסיסיפי:
אזור השימור פורדון (Purdon), בית הגידול הלח הנמצא בקו פרשת המים של הנהרות האלו, כולל את המושבה הקנדית הגדולה של המין Cypripedium reginae – סחלב ורוד-לבן, המונה כ-16,000 פריטים.
בעבר השתמשו בנהר להנעת מכונות בתעשיית הטקסטיל, וכיום בנויה עליו תחנת כוח הידרואלקטרית.
מקור שמו של הנהר לא לגמרי ברור: שמו מאוית כמו נהר המיסיסיפי בארצות הברית, ולפי זה הוא שיבוש של שם אינדיאני מקורי – "המים הגדולים", שלא התייחס לפלג קטן זה, אלא לנהר אוטווה הגדול הזורם בסמוך.
אפשרות נוספת היא, אם כי אין לכך הוכחות, ששם זה הוא שיבוש של הניב האלגונקי (שפה אינדיאנית) שבו "Mazinaa[bikinigan]-ziibi" הוא "נהר הדמות [הצבועה]", המרמז על ציורי הסלעים האינדיאניים הקדומים, שנמצאו על "סלע מזינו", ליד אגם מזינו.
מיסיסוֹגה היא העיר השביעית בגודל האוכלוסייה בקנדה ונמצאת בפרובינציית אונטריו במחוז Peel.
אוכלוסיית מיסיסוגה מונה 717,961 תושבים נכון ל-2022. העיר היא חלק מהמטרופולין של טורונטו.
בקרב הציבור הקנדי העיר מזוהה בזכות ראשת עיריית מיסיסוגה לשעבר, הייזל מקקליון, אשר החזיקה בתפקידה משנת 1978 ועד שנת 2014 ונקראת בתקשורת ועל ידי תומכים "הוריקן הייזל" ("Hurricane Hazel").
במשך 36 שנות תפקידה, שמרה העיר על מאזן תקציבי חיובי.
בשנת 2010 בגיל 89, היא נבחרה לכהונתה ה-12 הרצופה ברוב של 76% מקולות התושבים ללא ניהול מסע בחירות, בשנת 2014 בגיל 93 לאחר 36 שנים בתפקיד החליטה הייזל לפרוש והחליפה אותה בוני קרומבי.
בשנים האחרונות יש ניסיון ליצור תדמית ייחודית לעיר.
בשנת 2006 נערכה תחרות ארכיטקטורה בינלאומית לעיצוב פרויקט של שני בנייני דירות בני 50 קומות, בעיצוב גוף אישה, אשר הוקמו בלב העיר ומשמשים כאחד מסמלי העיר Absolute World.
פרויקט זה הוא חלק מהמאמץ לפיתוח אזור מרכז העיר.
שבעה כבישים ראשיים חוצים את העיר, ומניחים תשתית לגישה תעבורתית נוחה ליעדים מרכזיים בקנדה ובארצות הברית.
בנוסף, שדה התעופה הבינלאומי פירסון (Toronto Pearson International Airport), שדה התעופה העיקרי של טורונטו, ממוקם בשטח השיפוט של העיר.
מיסיסוגה מהווה בית למשרדי ההנהלה הראשיים של חברות בינלאומיות רבות כגון מיקרוסופט, פפסיקו Pepsico, וולמארט, בל Bell, אמזון, אורקל, סימנס, החברה לאנרגיה אטומית של קנדה וחברות רבות נוספות.
מיסיסוגה כמעט והכפילה את אוכלוסייתה בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20. שיעור גידול האוכלוסייה הגבוה ביותר נרשם בשנת 1986-1991. 80,994 תושבים נוספו בין השנים 1991-1996, שיעור גידול של כ-17.5%.
על אף רב הגוניות התרבותית והאתנית העולה ממפקד האוכלוסין, העיר מסיסוגה שמרה על רוב נוצרי.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין לשנת 2001, 69.78% מאוכלוסיית העיר מזוהים עם הדת הנוצרית, 42% קתולים והשאר פרוטסטנטים וזרמים נוספים.
אוכלוסיית המוסלמים מונה כ-6.83% (לעומת 6.7% מוסלמים בטורונטו, העיר השכנה).
4.73% משתייכים לדת ההינדו, 3.82% לדת הסיקית, והשאר יהודים, בודהיסטים ואחרים.
כ-11% אינם שייכים לדת כלשהי.