tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2019 הוערך ש16% מהמבוגרים בארצות הברית מחזיקים בשעון חכם.
החל משנת 2014, עם כניסת החברות הגדולות לשוק השעונים החכמים, החלו להימכר שעונים המציעים קישוריות סלולרית על רשתות 3G או 4G, ובכך לאפשר קיום שיחות טלפון וגישה לאינטרנט גם ללא חיבור לטלפון.
בספטמבר 2014 הודיעה אפל על השקת שעון חכם משלה, Apple Watch.
השעון עובד בסינכרון עם האייפון, החל מאייפון 5 ומעלה.
השעון אינו כולל מצלמה, הוא בנוי על אפליקציות שונות, וניתן לתכנת בו אפליקציות באופן פרטי.
הוא כולל הקפצת התראות מהסמארטפון, אפשרות לשליחת הודעות לשעון אחר מתוך רשימה מובנית של הודעות, איתור מיקום וניווט שמסתנכרן מהאייפון, מדי דופק ותנועה, ואפליקציות שנועדו לעקוב אחרי כלל הפעולות היומיות ולהגדיר יעדי פעילות המחולקים לזמנים-השעון של אפל מבוסס מערכת הפעלה watchOS המפותחת על ידי אפל.
בספטמבר 2022 הוכרזה גרסה 8 (וכן גרסת SE ואולטרה), כשהחידושים העיקריים יחסית לגרסה הקודמת הם חיישן טמפרטורה חדש, מדי תאוצה וגירוסקופים מדויקים יותר, המאפשרים לזהות אירוע של תאונת דרכים.
בספטמבר 2013 השיקה סמסונג את השעון החכם Samsung Galaxy Gear.
השעון מיועד לפעולה מסונכרנת עם מכשירי הסמארטפון של סמסונג, הוא כולל מצלמה, מערכת הפעלה אנדרואיד, הקפצת הודעות מווילון ההתראות של הסמארטפון, נגן מוזיקה, מד דופק ותנועות, ועוד אפשרויות שונות.
באוגוסט 2023 הושקה גרסה 6 של שעוני Samsung Galaxy Watch הכוללת 4 תתי דגמים.
סוני היא הראשונה שהכריזה על שעונים חכמים מודרניים, השעון הראשון שלה נקרא Sony smartwatch והוא מבוסס אנדרואיד עם התאמה, המכשיר החדש ביותר בסדרה הוא smartwatch 3.
בחודש אוגוסט 2014, המוצר החל להימכר באתר אמאזון ובסט ביי (Best Buy) ואף הופיע בסדרת הטלוויזיה אקסטנט, בסרט הפעולה מהיר ועצבני 8 ובקליפ של השיר סמארטפון (Smartphones) של הזמר טריי סונגז.
"שעון ספורט" הוא תת-קטגוריה בעולם השעונים החכמים.
שעון ספורטיבי עוקב אחר הפעילות הגופנית, ומיועד לאימוני ספורט כמו ריצה, צלילה, שחיה, רכיבה על אופניים וכדומה.
בין התכונות השונות אפשר למצוא מידע על זמן וקצב ריצה, תצוגת מהירות, קאדנס, מעקב אחר המסלול, שריפת קלוריות ומעקב אחר קצב הלב.
בנוסף, שעונים חכמים מתקדמים יודעים לספק מידע ולתת המלצות ייעול בהתחשב באימונים קודמים.
שעונים אחרים מתממשקים לאפליקציה בטלפון החכם, המקשרת אליו את כל הנתונים.
בנובמבר 2019 פורסם מחקר שבוצע בשיתוף פעולה של אוניברסיטת סטנפורד עם חברת הטכנולוגיה המוכרת אפל (באנגלית, Apple) אשר מייצרת ומשווקת רבים מהשעונים החכמים המוצעים היום בשוק העולמי.
מטרת המחקר הייתה לבדוק האם שעונים חכמים תוצרת אפל, Apple Watch, מסוגלים לאתר הפרעות בקצב הלב של האנשים שעונדים אותם.
כידוע, רבים מהשעונים החכמים, כמו שעוני ספורט חכמים, מיועדים לשימוש בזמן ספורט ומודדים דופק ונשימה.
המחקר בדק יותר מ-419 אלף אנשים שענדו את השעון החכם של אפל למשך תקופה של ארבעה חודשים.
יחד עם השעון, הנבדקים נשאו איתם מכשיר אק"ג המשמש צוותים רפואיים למדידת קצב פעימות לב.
בהשוואת התוצאות בין השעון החכם ומכשיר האק"ג, נמצא במחקר שב-84% מהמקרים השעון החכם הצליח לאתר הפרעת קצב לב חמורה מסוג פרפור פרוזדורים ולהתריע עליה בפני המשתמשים.
לאחר קבלת ההתרעה, המשתמשים היו יכולים ללכת לקבל טיפול רפואי מתאים לפני שמצבם ידרדר.
במחקר של אוניברסיטת נוטרדאם שפורסם ב-2024 התגלה כי חלק מרצועות הפלסטיק בשעונים חכמים מכילות ריכוז גבוה של PFAS, תרכובות כימיות המכילות אטומי פלואור הקשורים לשרשרת אלקיל.
תרכובות אלה נחשבות לרעילות, והן עלולות לחדור מתחת לעור ולגרום לסרטן.
החוקרים ממליצים להחליף רצועות המכילות לרצועות עשויות סיליקון, שאינו מכיל תרכובות אלה.
שעון בן 12 שעות הוא מוסכמת זמן שבה 24 שעות היממה נחלקות לשתי יחידות זמן:
AM (קיצור של הביטוי הלטיני Ante meridiem – "לפני חצות היום"), במילים אחרות, לפני 12 בצהריים (התחלת יחידת זמן זו היא בחצות הלילה).
PM (Post meridiem – לאחר חצות היום), במילים אחרות, אחרי 12 בצהריים.
כל יחידה מורכבת מ־12 שעות שמספרם הוא 12 (המשמש גם כ־0), ו־11. מחזור השעון בן 24 השעות, מתחיל ב־12 בלילה (לפעמים נכתב כ־12 a.m), ממשיך ל־12 בצהרים (לפעמים נכתב כ־12 p.m), ומסתיים עד 12 בלילה בסוף היום.
שעון 12 השעות פותח מאמצע האלף השני לפנה"ס, עד המאה ה־16 לספירה.
שעוות הגבינה או שעווה לציפוי גבינה הוא חומר המיועד לציפוי גבינות מסוימות.
מטרת השעווה היא למנוע התייבשות של הגבינה וכמו כן למנוע היווצרות בקטריות בזמן ההבחלה על גבי הגבינה המיוצרת.
מראה השעווה הגולמי הוא בדרך כלל גרגירי ואותו הופכים למצב נוזל על ידי התכה.
הצבעים הנפוצים של השעווה הם: אדום, שחור וצהוב שהוא טבעי ולא צבוע.
אין לאכול את השעווה, אלא להסירה ולהשליכה.
סוגי הגבינות הנפוצות ביותר המצופות בשעווה הן גבינת גאודה וגבינת אדם.
אפשר לחלק את אופן הציפוי בשעוות הגבינה לארבעה שלבים עיקריים:
ייבוש הגבינה היטב על ידי מטלית סופגת על מנת למנוע התפתחות בקטריאלית.
התכת גרגירי השעווה לנוזל בטמפרטורות הנעות בין 92 ועד 95 מעלות צלזיוס.
השיטה הרצויה להתכה הנה העמדת צנצנת עם השעווה בתוך סיר מים וחימומו עד לרמה הרצויה.
מריחה מהירה של השעווה באמצעות מברשת.
הטבלה נוספת של הגבינה בשעווה ללא המברשת.
לאחר כלל השלבים הללו הגבינה צריכה לנוח מספר שבועות או חודשים בתנאים של טמפרטורה ולחות מסוימים, המתאימים לכל סוג של גבינה באופן ספציפי, וזאת עד אשר תבחיל ותהייה ראויה למאכל.
"שעווה קשה" או "קרומית קשה" היא טכניקת הדפס הפועלת בצורה של דפוס שקע.
טכניקת השעווה הקשה היא טכניקת הדפס שראשיתה במאה ה-16 באירופה.
טכניקה זו היא הטכניקה הבסיסית ליצירת תצריב.
היא מבוססת על כיסוי לוח ההדפסה וחשיפת חלקים ממנו, שיהפכו בתהליך כימי של צריבה על ידי חומצה לשקעים בלוח.
לשם יצירת הגלופה מורחים את לוח ההדפסה בתחליב של שעוות דבורים, אספלט (ביטומן) ואבקת שרף עצים (קליפורניום).
שיטה אחרת ליצירת התחליב היא להמיס דונג בטרפנטין.
בשלב השני, לאחר המריחה, מחממים את לוח ההדפסה כך שהתערובת מתקשה ויוצרת ציפוי קשה למחצה על גבי הלוח.
בדרך כלל גם נוהגים לפייח את הלוח בעזרת נר, על מנת להעניק למשטח צבע כהה.
בשלב הרביעי יוצרים את הדימוי על ידי חריטה בשכבת השעווה בעזרת חרטים שונים.
בשלב האחרון טובלים את לוח ההדפסה באמבט של חומצה, המאכלת את המקומות שנחשפו על ידי פעולת החריטה.
הדימוי המתקבל בטכניקה זו הוא בעל אופי קווי.
צפיפות הקווים, כמו גם זמן הצריבה, קובעים את כהות הדימוי המתקבל.
יישום השעון הוא יישומון המותקן מראש במכשירי אייפון החל מ-iPhone OS 1, ובמכשירי אייפד החל מ-iOS 6.
היישום מכיל בתוכו מסכים שונים: שעון עולמי, שעונים מעוררים, שעון עצר וספירה לאחור.
ב-iOS 10, נוסף מסך חדש בשם "שעת שינה".
שעון עולמי הוא מסך ביישום השעון המאפשר למשתמשים לקבל מידע אודות הטמפרטורה, שעה נוכחית ולחץ של ערים מרכזיות לפי בחירתם.
ביכולתו של המשתמש להוסיף ערים נוספות כרצונו על ידי הקשה על לחצן ההוספה בראש המסך והקלדת שם העיר שהמשתמש מתכוון להוסיף לרשימת הערים במסך השעון העולמי.
ניתן אף להסיר ערים שכבר נוספו לרשימה על ידי החלקת האצבע שמאלה על גבי העיר שהמשתמש רוצה להסיר והקשה על לחצן ההסרה.
מסך השעונים המעוררים ביישום השעון מאפשר למשתמש לצפות בכל השעונים המעוררים שלו בתצוגה שבועית, ליצור שעונים מעוררים נוספים, וכיבוי והפעלה מחדש של שעונים מעוררים קיימים מתוך הרשימה.
מסך שעון העצר ביישום השעון מאפשר למשתמש למדוד זמנים ואירועים ולדעת את משך הזמן שלהם.
בנוסף, היישום מאפשר למשתמש להשהות או לאפס את שעון העצר, וכן למדוד מספר הקפות במדידה אחת.
מסך הספירה לאחור ביישום השעון מאפשר למשתמש לקבוע טיימרים המודדים זמנים בכיוון ההפוך עד לשעה מסוימת.
כאשר הספירה לאחור מגיעה לאפס, היישום מציג בפני המשתמש התראה המתלווה עם צליל שהמשתמש יכול לקבוע באפשרויות הטיימר.
ב-iOS 10, נוסף מסך חדש ליישום השעון הנקרא "שעת שינה" - תכונה המבטיחה למשתמש שינה טובה יותר.
הדבר מתבצע על ידי שאילת המשתמש שאלות לפני קביעת התכונה, וביניהן: מתי המשתמש מעוניין להתעורר, באילו ימים המשתמש מעוניין שהשעון המעורר לא יהיה מופעל, למשך כמה שעות המשתמש מעוניין לישון והאם המשתמש מעוניין לקבל תזכורת המודיעה לו כי עליו ללכת לישון.
תכונה זו משתפת מידע אודות השינה של המשתמש עם יישום הבריאות על מנת לעקוב אחר נתוני השינה שלו.
ב-iOS 7, סמליל מסך הבית של היישום מציג את השעה הנוכחית באופן דינאמי.
ב-iOS 10 ערכת הממשק של היישום הפכה מבהירה לחשוכה ותצוגה חדשה של שעון העצר זמינה על ידי החלקת האצבע שמאלה על גבי שעון העצר הקודם, תצוגה המזכירה שעון עצר טיפוסי.
Watchdog הוא טיימר חומרה שמשולב במעגלים אלקטרוניים, ונועד לאושש מערכת במקרה שהתוכנה נתקעת בלולאה אינסופית בגלל באג.
כשהטיימר פוקע הוא לרוב מאתחל חומרתית את המערכת.
בפעולה תקינה המערכת מאתחלת טיימר פנימי יורד שכאשר הוא מגיע לאפס מתריע או מטפל בתקלה, בדרך כלל על ידי אתחול כלל המערכות.
כל עוד המערכת בה נמצא ה-Watchdog תקינה, היא אמורה לאתחל את השעון לערך ההתחלתי שלו כל כמה זמן כדי למנוע את אתחול המערכות, פעולה זו מכונה לעיתים האכלה של ה-Watchdog ולעיתים בעיטה ב-Watchdog.
ניתן לממש Watchdog גם בתוכנה על ידי יצירת תהליכון שמתעורר כל כמה זמן ובודק שהוא 'אותחל' מאז הפעם הקודמת שהוא נקרא.
בלינוקס קיימת אפשרות להריץ תהליכון ברקע, שבודק את תקינות המערכת כגון זמינות של משאבים ועומס העבודה של המעבד, על מנת למנוע קיפאון והרעבה, וכל פעם שהוא מופעל הוא מאתחל את ה-Watchdog, שיכול להיות חומרתי או תוכנתי.
שעון אטומי אופטי הוא שעון אטומי רגיל, מלבד העובדה שהוא משתמש בלייזר ובמסרק תדרים במקום גלי מיקרו ומונה שבהם משתמשים בשעון אטומי.
כמו כל שעון אטומי אחר, הוא מורכב ממתנד (קוורץ), ממונה וממערכת משוב עצמי, העוזרת לשעון לתקן את עצמו במקרה של פגיעה או אי-דיוק מצד אחד המרכיבים שלו.
הפיתוח של מסרק התדרים ושל מעבר מגלי מיקרו לגלי אור בטווח אופטי זיכה את ג'ון הול ותאודור הנש בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2005.
השעון מורכב ממספר רכיבים שונים:
לייזר פולסים – לייזר הפולט אור בהפרעות בודדות, קצרות ויחסית חזקות.
הלייזר מכוון לתדר המעבר הקוונטי של האלקטרונים באטום.
הוא מחובר במעגל סגור למונה וללייזר.
בעל מערכת משוב עצמית המבוססת על התכונות הפיאזואלקטריות, הפעלת לחץ גורמת ליצירת מתח חשמלי, של הקוורץ.
מונה – מכשיר הקולט את הלייזר ואחראי להעברת פולס חשמלי לקוורץ אם התדר שונה במקצת, כדי שהתדר יחזור לתפקודו המקורי ויתקן את השגיאה בלייזר.
בשביל לפתח שעון זה היה הצורך בטכנולוגיות חדשות, כמסרק התדרים וסריגים אופטיים.
מכשול מרכזי בפיתוח שעון אטומי אופטי היה הקושי שיש במדידה ישירה ומדויקת של תדרים אופטיים.
בעיה זו נפתרה בעזרת לייזר פולסים במהוד אופטי שיינעל על התדר של האטום.
נעילה – שינוי תדר המתנד על ידי שינוי הטמפרטורה, יצירת שדה חשמלי ובדיקה של תגובת האטום; אם האטום מגיב ויש מעבר קוונטי באלקטרונים, ניתן לדעת שהתדר נכון.
התדרים שיוצרים התאבכות בונה במהוד צריכים להיות כפולה שלמה של תדר בסיסי.
לייזר יכול להציג תחום נרחב של תדרים שונים בבת אחת, שניתן להציגם כמטוטלות, ושכולם כפולה שלמה של תדר בסיסי, ולכן לאחר זמן המחזור של התדר הבסיסי כל ה"מטוטלות" יתנדנדו ביחד, וזה מתבטא כפולס.
את התדרים האלו ניתן לייצג כגרף שנראה כמו מסרק, ומכאן השם "מסרק תדרים".
המרחק בין "שיני" המסרק הוא התדר הבסיסי.
"גלגל השיניים" יכול לחלק למספרים גבוהים בכל פעם, ולכן אם התדר של אחת מהמטוטלות יינעל לתדר האטום, ניתן יהיה לספור ולחשב אותו ביתר קלות על ידי מסרק תדרים.
במקום שהאטומים יתנדנדו בתדר של 9,192,631,770 פעמים בשנייה, שזהו התדר של גלי מיקרו, כמו בשעון אטומי רגיל, האטומים בשעון אטומי אופטי מתנדנדים בקצב של כ-5*10^15 פעמים בשנייה.
ככל שטכנולוגיה זו "מפלחת" את השנייה לפרוסות דקות יותר, כך גובר דיוק השעון.
צוותי מחקר רבים מנסים להפוך את השעון האטומי האופטי לשמיש במטרה להכניס אותם לתחנות קרקע לווייניות, ובעתיד גם ללוויינים וחלליות.
בלוויינים יש שעונים אטומיים, וכל כמה זמן הלוויינים שולחים אותות זמן אחד לשני, ועל ידי הפרשי הזמנים ומיקום הלוויינים ניתן לדעת את המיקום של חפץ כלשהו, כמו בשימוש במערכת ה-GPS.
ככל שהשעון יהיה יותר מדויק- כך גם מיקום החפץ יהיה יותר מדויק, עד לרמת דיוק של סנטימטרים ואף מילימטרים.
שעון השמש הפיניקי הוא שעון שמש קעור בן 2,000 שנה שהתגלה בחמון.
על השעון כתובת פיניקית, אחת מכתובות חמון, והוא מתוארך ל־150–100 לפנה"ס.
השעון התגלה בשני שברים, במרווח של שמונים שנה; השבר הראשון מוצג במוזיאון הלובר, והשני במוזיאון הלאומי של ביירות.
הכתובת על השבר הראשון פורסמה בקורפוס הכתובות השמיות, תחת הסימון CIS I 9. הכתובת על שני השברים יוצרת כתובת נדר פיניקית, ותוכנה הוא:
"מלך־עשתרת" הוא זוג אלוהי, שבכתובת זאת ובכתובת נוספת מזוהה בפירוש כאלוהי היישוב חמון.
שעון תחנה הוא שעון בתחנת רכבת המספק חיווי סטנדרטי של זמן הן לנוסעים והן לעובדי הרכבת.
בתחנת רכבת יהיו לרוב מספר שעוני תחנות.
ניתן למצוא אותם במגדל שעון, באולם ההזמנות או במשרד, באולם המתנה, על רציפי התחנה או במקומות אחרים.
העיצוב של שעוני תחנות באירופה היה בעבר מגוון למדי.
כיום, עיצוב של רובם נגזר מדגם שעון הרכבת השווייצרי שתוכנן על ידי הנס הילפיקר, מהנדס שווייצרי, בשנת 1944 כשהיה עובד של הרכבות הפדרליות של שווייץ.
ב-1953 הוסיף הילפיקר ללוח שעון מחוג שניות שעוצב בצורת דיסק איתות אדום של קונדוקטור רכבת.
היישום הטכני של שעון הרכבת ומנגנון הסנכרון המרכזי על ידי שעון מאסטר, תוכנן יחד עם חברת Mobatime, יצרנית שעונים, שגם היום ממשיכה לייצר את שעוני הרכבת מהדגם השווייצרי וגם את שעוני רכבת מהדגם הגרמני וגם דגמים רבים אחרים.
עיצובים מודרניים של שעוני תחנות רכבת הם סטנדרטיים, לשעון בתחנת רכבת אירופאית יש לוח שעון לבן ומואר, סימני שעות ודקות הם בצורת פס שחור (ללא מספרים), מחוגי שעות ודקות בצורת פס שחור, מחוג שניות מעוצב כפס דק עם דיסק בקצה, ולעיתים קרובות הדיסק הוא בצבע אדום.
עיצוב כזה של שעונים מבטיח קריאת זמן מרחוק.
שעון הקסמים הוא ספר חרדי שסיפורו מתרחש בעיירה היהודית, הספר נכתב על ידי מאיר ברעם בהוצאת תבונה - מכון ספרותי חרדי, בשנת 1984 - התשד"מ בישראל.
העלילה מתרחשת בשטעטל בעיירה זיכלין שבפולין.
בתחילת הסיפור בקיץ שנת ה'תר"ה ר' מוניש - המלמד המובחר בעיירה, מתחיל את השיעור בתלמוד תורה כשהוא מלמד שמונה נערים:
נחמיה ואברמי שני ה"עילויים" של העיירה, "צמד חמד העתיד לפאר כל ישיבה",
לידם יושב חיים אשר "המתמיד" שלא מוציא את ראשו מהגמרא,
לצידו ישבו פסח והרשל "סמל להתגלמות האדישות",
נפתלי ומשה אפרים שרגילים לעשות "סחר חליפין" בשיעור,
לייבלה גיבור הסיפור, שראשו עסוק בדמיונות כל הזמן ואינו מקשיב בשיעור.
בתחילה מסופר שבהפסקה (שמטרתה לחזרה ולא למשחק) המלמד ישן וליבלה יצר מרכבת חיפושיות, המורה התעורר וכששאל את ליבלה אם למד, לייבלה לא ענה "לייבלה אינו משקר לעולם", המורה בא להכותו, לייבלה הרים את ידיו ומידיו התעופפו החיפושיות, והמורה נבהל, והורה לו להתיר את החיפושיות משום צער בעלי חיים.
המלמד התיישב וסיפר להם על עלילות אלכסנדר מוקדון, במחשבה שזה יתיר את כבלי הדמיונות של לייבלה ללא הצלחה.
בסוף השיעור מופיעה בחלון מרכבה, בהתחלה לייבלה חושב שזהו הפריץ.
"שעון בארוקי" (1957) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הפסל, מן העבודות המוקדמות של האמן, מעוצב כמעין שעון בסגנון אירופי, מן הסוג שהיה נהוג להניח על מבנה אח.
בספרו משנת 1981 מתאר תומרקין את הפסל כמחווה לאמן בנוונוטו צ'ליני, שנודע ביצירותיו העשירות בפרטים.
הפסל עשוי בטכניקה של ריתוך מוטות ברזל דקים.
תומרקין החל לעבוד בטכניקה זו בשנת 1956, בהשפעה ישירה של יצחק דנציגר, ופסלי קבוצת אופקים חדשים, שאימצו טכנקה זו באותה תקופה.
עם זאת, תומרקין יצר את הפסל באירופה.
בעת שהותו בשנת 1957 באמסטרדם.
טכניקת הריתוך יצרה דימוי קווי, הרוטט באקספרסיביות.
במידה רבה הוא שיקף את השפעת תנועת קוברה, אליה נחשף תומרקין בתקופה זו.
במרכז ניצב שעון עגול, שעליו סימני ספרות רומיות, המסמנות את השעות 3, 6, 9 ו-12. מבנה השעון עומד על שלוש רגליים, ובקודקודו יש ידית נשיאה קטנה.
משני צידי השעון נמצאות שתי דמויות של מלאכים, המתוארים עם חזה נשי וכנפיים משוננות.
הפסל נוצק בתקופה מאוחרת יותר במהדורה בת 10 עותקים.
שעון אפיגנטי הוא שיטת ניתוח המשמשת כסמן ביולוגי של הזדקנות לצורך הערכת "גיל ביולוגי".
השיטה מתבססת על שינויים אפיגנטיים ב-DNA המתרחשים לאורך זמן ומבקרים את אופן הביטוי של הגנים.
שעונים אפיגנטיים רבים מבוססים על ניתוח של מתילציית דנ"א, ומודדים את ההצטברות של קבוצות מתיל באתרי CpG ב-DNA.
על אף שמתילציות באתרי CpG היו השיטה הנפוצה בתחילתו של תחום השעונים האפיגנטיים, עם הזמן התפתחה גם שיטה של שעונים אפיגנטיים חדשים המבוססים על הקוד ההיסטונים, נגישות הכרומטין ומיקום נוקלאוזומים.
המתאם הגבוה בין תהליכי הזדקנות לבין רמות מתילציה של ה-DNA מוכר במחקר המדעי כבר מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. מאז פורסמה ספרות ענפה המתארת קבוצות של אתרי CpG שרמות המתילציה בהן נמצאות במתאם ישיר עם גיל האורגניזם.
בשנת 2011 פרסם צוות חוקרים מ-UCLA, שכלל את סוון בוקלנדט, סטיב הורבאט ואריק ויליין, הוכחה לכך שניתן לנבא את גיל הנבדק על סמך רמות מתילציה בדגימות רוק, עם טעות מוחלטת ממוצעת (MAE) של 5.2 שנים.
בשנת 2013 הוצגו שעוני "הדור הראשון": מעבדותיהם של טריי אידקר וקאנג ג'אנג מ-UCSD פרסמו את "שעון האנום" (Hannum clock), שהתבסס על 71 סמנים בדם, ובמקביל פיתח סטיב הורבאט את השעון האפיגנטי הראשון המתאים לרקמות מרובות (Multi-tissue clock).
השעון של הורבאט תוקף באמצעות כ-8,000 דגימות, והוא איפשר לראשונה להעריך גיל ביולוגי של מגוון רקמות ותאים ללא צורך בכיול מחדש לפי סוג הרקמה.
זמן קצר לאחר מכן פותחה נגזרת בשם IEAA (האצה אפיגנטית פנימית של הגיל), המבוססת על הרכב התאים בדם.
"הדור השני" של השעונים האפיגנטיים הציג שיפור משמעותי בדיוק הניבוי על ידי מעבר מניבוי הגיל הכרונולוגי בלבד לניבוי "הזדקנות ביולוגית מואצת".
שיפור זה הושג הודות לשילוב של משתנים סביבתיים (כגון חשיפה לעשן סיגריות) ונתונים קליניים לצד מדידות המתילציה.
הוספת משתנים אלו אפשרה לשעונים לזהות "טביעות אצבע" אפיגנטיות של נזקים מצטברים בגוף, ובכך לשפר את היכולת לחזות תחלואה ותוחלת חיים.
PhenoAge: משקלל גיל כרונולוגי עם סמנים פנוטיפיים (ביטויים פיזיים של מצב בריאותי ותפקודי).
GrimAge: משתמש במדדי סיכון לתמותה ובנתוני עישון כגורמי סיכון.
שילוב המשתנים הסביבתיים מאפשר ל-GrimAge להציג ביצועים עדיפים בחיזוי תוחלת חיים ("ניבוי מוות") ובקביעת הסיכון למחלות.
במקביל לשיפור הדיוק בבני אדם, החלו להתפתח מודלים המכונים "פאן-יונקיים" (Pan-mammalian), הניחנים ביכולת לאמוד גיל ביולוגי בקרב מגוון מיני יונקים בו-זמנית.
יכולת זו נשענת על ניתוח של אזורי DNA שמורים מאוד — רצפים גנטיים שנותרו ללא שינוי לאורך מיליוני שנות אבולוציה ומשותפים למינים רבים.
החל משנת 2024 החלו להתפתח שעונים המבוססים על מדדים חלופיים, כגון מיקום נוקלאוזומים המופקים מ-DNA חופשי בתא (cfDNA - מקטעי DNA שמשתחררים לזרם הדם לאחר מות תאים).
בשנת 2025 נעשה שימוש בשינויים בסימון היסטונים לפיתוח סוג חדש של שעונים.
כלים אלו מסייעים בחיזוי מחלות תלויות גיל וחומרתן, ומהווים חלופה למדידות המתילציה המסורתיות.
השעון האפיגנטי נחשב לאחד הסמנים הביולוגיים המדויקים ביותר הקיימים כיום להערכת גיל ביולוגי.
בעוד שמדדים קודמים, כגון אורך טלומרים, הראו מתאם חלש יחסית לגיל הכרונולוגי של סביב 0.5, השעון האפיגנטי של הורבאט הציג במחקריו המקוריים מתאם יוצא דופן של 0.96 עם הגיל הכרונולוגי, עם חציון טעות של כ-3.6 שנים בלבד.
הגישה הסטטיסטית: מודל הרשת האלסטית
הדיוק הגבוה של השעון הושג בזכות מעבר מניתוח של אתרים גנטיים בודדים לשקלול סטטיסטי של מאות אתרי מתילציה מסוג CpG הפזורים ברחבי הגנום.
לצורך בחירת האתרים המנבאים ביותר מתוך מסדי נתונים עצומים, נעשה שימוש בשיטת למידת מכונה מסוג רגרסיה נענשת, ובאופן ספציפי במודל ה-Elastic Net.
מודל ה-Elastic Net משלב שתי טכניקות סטטיסטיות המכונות Lasso ו-Ridge regression, המאפשרות ברירת משתנים אוטומטית ומניעת התאמת-יתר של המודל לנתונים.
המודל "מעניש" על הוספת משתנים מיותרים, ובכך מבטיח שהשעון יהיה תקף לא רק על נתוני המעבדה המקוריים, אלא גם על דגימות DNA חדשות ממקורות שונים.
אחד הממצאים המרכזיים הוא שקצב התיקתוק של השעון אינו מושפע רק מגורמים חיצוניים, אלא ניחן במרכיב גנטי משמעותי.
מחקרי תאומים הראו כי הסטייה מהגיל הכרונולוגי, המוגדרת כהאצה אפיגנטית, היא בעלת תורשתיות של כ-40% באוכלוסייה הבוגרת, ונתון זה גבוה אף יותר בקרב יילודים.
השעון מתאפיין ביכולת עבודה רב-רקמתית, המאפשרת להעריך גיל ביולוגי של רקמות שונות תחת אותה נוסחה מתמטית.
עם זאת, רמת הדיוק נוטה לרדת מעט בקרב קבוצות גיל מבוגרות מאוד, מעל גיל 80, שם השעון נוטה להציג הערכת חסר של הגיל הכרונולוגי.
המושג "האצה אפיגנטית" מתייחס להפרש שבין הגיל האפיגנטי לבין הגיל הכרונולוגי.
כאשר הגיל האפיגנטי גבוה מהגיל הכרונולוגי, הנבדק נמצא במצב של האצה אפיגנטית, דבר המעיד על כך שהרקמות או התאים שלו "זקנים" יותר מהמצופה לגילו.
מצב זה נמצא כבעל יכולת ניבוי לתמותה מכל הסיבות בחיים המאוחרים, ללא תלות בגורמי סיכון ידועים אחרים.
קצב התיקתוק של השעון האפיגנטי משתנה בין קבוצות אוכלוסייה ומושפע מגורמים ביולוגיים וסביבתיים:
הבדלים בין המינים: גברים נוטים להציג האצה אפיגנטית גבוהה יותר מאשר נשים בדם, ברוק וברקמות המוח.
הפרדוקס ההיספני: נמצא כי דמם של אנשים ממוצא היספני ושל בני שבט הצ'ימאנה (Tsimané) מזדקן לאט יותר מאשר אצל קבוצות אתניות אחרות.
ממצא זה עשוי להסביר ברמה המולקולרית את "הפרדוקס ההיספני" – תופעה אפידמיולוגית שבה היספנים בארצות הברית מציגים תוחלת חיים גבוהה מהצפוי ושיעורי תמותה נמוכים בהשוואה ללבנים, למרות מצב סוציו-אקונומי ממוצע נמוך יותר.
השמנה: קיים מתאם חיובי משמעותי של 0.42 בין מדד מסת גוף (BMI) גבוה לבין האצה אפיגנטית של רקמת הכבד, בעוד שהקשר בדם נמצא כחלש יותר.
השעון האפיגנטי משמש ככלי רגיש לזיהוי השפעתן של מחלות על הגיל הביולוגי:
HIV: הדבקה בנגיף ה-HIV נמצאה כגורם המאיץ את הגיל הביולוגי של הדם והמוח ב-5 עד 7 שנים בממוצע.
תסמונת דאון: בקרב אנשים עם תסמונת דאון נצפתה האצה אפיגנטית משמעותית של כ-6.6 שנים בממוצע בדם וברקמות המוח.
גיל המעבר: מנופאוזה מוקדמת, בין אם טבעית ובין אם כתוצאה מהליך כירורגי, קשורה להאצה של השעון האפיגנטי בדם.
המחקר המדעי טרם קבע בוודאות מהו התהליך הביולוגי המדויק אותו מודד השעון האפיגנטי, אך קיימות מספר השערות מרכזיות בנושא.
סטיב הורבאט הציג את "תיאוריית השעון האפיגנטי של ההזדקנות", לפיה הגיל האפיגנטי הוא תוצר לוואי של מערכת תחזוקה אפיגנטית המותירה "טביעות רגל" של מתילציה על ה-DNA בעקבות תהליכי פיתוח ותחזוקה תאיים.
לפי הצעה זו, השעון אינו מודד נזק מקרי אלא את התוצאה המצטברת של פעילות מערכות הבקרה של התא.
הסבר משלים מקשר את תקתוק השעון להצטברות של נזקי DNA בלתי מתוקנים.
במהלך תיקון שברים בגנום, מנגנוני התיקון התאיים עלולים להכניס שינויים אפיגנטיים מקריים (סטוכסטיים) שנותרים קבועים, ובכך יוצרים את ה"תקתוק" המצטבר של השעון לאורך זמן.
בניגוד לשעוני מתילציה, שעונים המבוססים על מיקום נוקלאוזומים קשורים למנגנון מכני של הגדלת המרחקים הגנומיים הממוצעים בין נוקלאוזומים ככל שהאורגניזם מזדקן.
אתרים גנטיים בעלי המתאם הגבוה ביותר לגיל
בעוד שמרבית השעונים האפיגנטיים מבוססים על שקלול סטטיסטי של מאות ואף אלפי אתרי מתילציה הפזורים ברחבי הגנום, המחקר זיהה מספר אתרים גנטיים ספציפיים (Loci) המפגינים מתאם גבוה במיוחד לתהליך ההזדקנות.
אתרים אלו, שבהם שינויי המתילציה הם עקביים וצפויים ברמת דיוק גבוהה, משמשים כסמני ליבה במחקר האפיגנטי ומאפשרים לבחון את המנגנונים הביולוגיים הישירים המושפעים מהזדקנות התא.
הגן ELOVL2 (קיצור של Elongation Of Very Long Chain Fatty Acids-Like 2) מקודד לחלבון טרנס-ממברני הממלא תפקיד מרכזי בסינתזה (ייצור) של חומצות שומן ארוכות-שרשרת (VLCFAs).
חשיבותו של גן זה לתהליכי הזדקנות בולטת במיוחד במערכת הראייה: מחקרים מצאו כי עיכוב בביטוי של ELOVL2 קשור להזדקנות מואצת של הרשתית בעכברים, בעוד שביטוי-יתר שלו הוביל להאטה משמעותית של תהליכים אלו.
מבחינה אפיגנטית, אתרי המתילציה באזור הפרומוטר של הגן – אזור הבקרה האחראי על הפעלתו – זוהו בעקביות כאחד הסמנים המדויקים ביותר לניבוי גיל במגוון רחב של מחקרים.
עם ההזדקנות, רמת המתילציה באתרים אלו עולה באופן הדרגתי, תהליך המוביל להשתקת הגן ולירידה ברמת הביטוי שלו.
הגן FHL2 (קיצור של Four-and-a-Half LIM domain protein 2) מקודד לחלבון המעורב בתהליכי העברת אותות בתוך התא, וביטוי מוגבר שלו נמצא קשור במחקרים שונים למצבי השמנת יתר.
בדומה ל-ELOVL2, גם רמת המתילציה באזור הפרומוטר של גן זה נחשבת לאחד המנבאים החזקים והעקביים ביותר לגיל בשורה ארוכה של מחקרי מתילציה.
עם זאת, המנגנון האפיגנטי של FHL2 מציג מורכבות ביולוגית רבה יותר: אף על פי שרמת המתילציה שלו עולה באופן עקבי עם הגיל, השפעתה על ביטוי הגן אינה אחידה.
בעוד שבמקרים מסוימים העלייה במתילציה קשורה לעלייה בביטוי הגן, ברקמות מסוימות תועדה דווקא ירידה בביטוי שלו.
שונות זו מדגימה כיצד השעון האפיגנטי עשוי להשפיע באופן שונה, ולעיתים אף מנוגד, על תפקודם של תאים ורקמות שונים.
שעון קיץ הוא קביעה של תזמון שעות היממה, הנהוג באופן מקומי למשך תקופה מסוימת בשנה (בדרך כלל, מעונת האביב עד הסתיו), בשונה מן השעון הנהוג באותו מקום בשאר ימות השנה לפי זמן אוניברסלי מתואם, המכונה גם "שעון חורף".
השינוי בקביעת הזמנים מתבטא לרוב בהזזת השעון שעה אחת אחורה.
בתחילת תקופת שעון הקיץ מכוונים את השעון שעה אחת קדימה (ולכן משכימים לקום מוקדם יותר בשעה אחת ביחס לשעון גריניץ'), ובסיומה מכוונים בחזרה שעה אחת אחורה (חוזרים לקום מאוחר יותר בשעה אחת).
מטרתה העיקרית של הנהגת שעון הקיץ, במקורה, הייתה להביא לחיסכון של כ-29 מיליון ק"ג שעוות נרות.
ההיגיון מאחורי הזזת השעון היה לצורך התאמת שעות הערנות של האזרחים לשעות זריחת השמש כדי לחסוך את האנרגיה המתבזבזת על תאורה.
בישראל שעון קיץ מעביר שעה אחת מתוך היממה מתחילת היום לסוף היום.
זאת מתוך ההנחה כי התועלת בהוספת שעת אור בסוף היום גבוהה מזו שבתחילת היום, בסמוך לזריחה.
בכך יופחת הצורך בתאורה מלאכותית, הצורכת אנרגיה.
עם זאת, כיום קיימים מחקרים ותוצאות סותרות בשאלת החיסכון באנרגיה בעת הנהגת שעון קיץ.
במשך השנים הביעו גורמים שונים התנגדות לרעיון מסיבות כלכליות, חברתיות, דתיות או בריאותיות.
ההמלצה המדעית הגורפת בעולם היא לבחור בשעון חורף קבוע.
התאמת השעון לשעות האור הטבעי רווחה במספר מקומות ב והדבר נבע, בין היתר, ממעמדה המרכזי של החקלאות בחברה, אשר עבודותיה נערכות בעיקר בשעות האור.
ברומא העתיקה, למשל, חולקו שעות האור לשתים-עשרה יחידות שוות והראשונה החלה בזריחה.
דבר זה חייב לשנות את אורך ה"שעות" בהתאם לעונת השנה – בקיץ הן הגיעו למשך מרבי של 75 דקות מודרניות ובחורף הן הצטמצמו לכדי 44 דקות בלבד (ההפרש גדל עם הקרבה לקטבים).
גם בהלכה היהודית מוגדרות שעות זמניות, שאורכן משתנה לפי עונות השנה.
ב-1784, בעת שכיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת, הציע בנג'מין פרנקלין לצרפתים לחסוך בנרות בדרך של קימה מוקדמת עם הזריחה.
פרנקלין חישב בחיבורו ומצא כי אם כל 100,000 תושבי פריז ינהגו לפי הצעתו, יחסכו 64,050,000 אונקיות של שעוות נרות וסכום של 96,075,000 לירות.
עם זאת, לא דובר בהצעה לשינוי במובנו המקובל של שעון קיץ כיום.
עד אמצע המאה ה-19 (ואף לאחר מכן) נעשתה קביעת השעה בכל עיר בנפרד.
היא הייתה גמישה והסתמכה על מיקום השמש בשמיים.
בנוסף, עובדים רבים עדיין עבדו סמוך לבתיהם בשעות שקבעו לעצמם.
עם הנהגת הזמן התקני (Standard Time) בארצות הברית ובאירופה והתגברות התיעוש, כך שרוב העובדים עבדו במפעלים ובמשרדים לפי סדר יום אחיד, נוצר פער בין שעת זריחת השמש לשעת תחילת העבודה.
פער זה הביא להגברת השימוש בתאורה מלאכותית בשעות הערב ולבזבוז אנרגיה.
הראשון שהעלה את רעיון הנהגתו של שעון קיץ כפי שהוא מוכר כיום היה הניו זילנדי ג'ורג' ורנון הדסון (George Vernon Hudson), אשר ב-16 באוקטובר 1895 הציע להקדים את השעה בשעתיים במשך חודשי הקיץ.
ב-1907 הועלה הרעיון גם בבריטניה על ידי ויליאם וילט, שהשקיע מאמץ רב בקידומו עד מותו ב-1915, אך ללא הצלחה.
ב-1909 הוגשה הצעת חוק בנושא לפרלמנט הבריטי אולם היא נדחתה, וכך קרה גם בשנים 1911–1914. גם בארצות הברית נדחתה הצעה דומה בשנת 1909.
רק המחסור בפחם, שהורגש ביתר שאת בימי מלחמת העולם הראשונה, הביא את גרמניה לאמץ בפעם הראשונה את רעיון שעון הקיץ בדומה להצעתו הראשונה של בנג'מין פרנקלין.
רעיון זה הונהג בשטחה של גרמניה ובשטחים שכבשה באירופה ב-30 באפריל 1916.
בריטניה אימצה את הרעיון זמן קצר אחר כך, ב-21 במאי 1916, כדי לחסוך בפחם ובשל שעות ההאפלה הארוכות בעת המלחמה.
רוסיה הצטרפה ב-1 באפריל 1917 ובארצות הברית שותקה ההתנגדות לשעון קיץ לאחר הצטרפותה למלחמה ב-1917 ומחוגי השעון הוזזו בה קדימה לראשונה באביב 1918.
לאחר המלחמה חדלו מספר מדינות מהנהגת שעון קיץ וארצות הברית, לדוגמה, לא שבה להנהיגו במישור הלאומי כבר ב-1919, אם כי מספר ערים אמריקאיות הנהיגו שעון קיץ באופן מקומי.
לעומת זאת, בבריטניה הונהג שעון קיץ ללא הפסקה מאז 1916.
אימוץ שעון הקיץ במדינות העולם
סוגיית שעון הקיץ עלתה ועולה לדיון שוב ושוב במדינות רבות במהלך המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, וזה הונהג ובוטל חליפות באזורים שונים.
כיום, מונהג שעון קיץ כמעט בכל מדינות אירופה, ברוב מדינות אמריקה הצפונית, בכמה מדינות בדרום מזרח אוסטרליה, בניו זילנד ובמספר מדינות בדרום אמריקה וב.
באירופה ובצפון אמריקה מונהג כיום שעון הקיץ במרבית ימות השנה – כשבעה חודשים, לפחות.
במדינות מסוימות, כמו רוסיה ואיסלנד, שונה אזור הזמן לחלוטין, כך, שכביכול, מונהג בהן "שעון קיץ" בכל ימות השנה.
בארצות הברית היה נהוג עד שנות ה-80 של המאה ה-20 שעון קיץ מסוף חודש אפריל עד סוף אוקטובר.
מאז, הונהג שעון הקיץ מתחילת אפריל והחל מ-2007 הוא מונהג כבר מאמצע חודש מרץ ועד תחילת נובמבר.
במרכז אירופה היה נהוג שעון קיץ מסוף מרץ עד סוף ספטמבר, אך בשנות ה-90 החלו להנהיגו עד סוף אוקטובר.
בשנת 2011 ביטלה רוסיה את שעון החורף לטובת קיץ נצחי (בחרה בשעון קיץ), אך בשנת 2014 החזיר אותו הנשיא פוטין בעקבות חוסר שביעות רצון בציבור.
שעון הקיץ התקבל במרבית המדינות המתועשות.
עם זאת, הוא פחות מקובל ב וביפן הוא אינו נהוג כלל.
שעון הקיץ אינו מקובל באזורים חקלאיים, שכן בהם ממילא שעות העבודה אינן קבועות, והעבודה החקלאית מתחילה סמוך ככל האפשר לזריחת השמש, בלא תלות בשעה הרשמית, והיא גם תלויה בעונות השנה.
חקלאים מתלוננים ששעון הקיץ מסב להם אי-נוחות רבה והם אינם מפיקים ממנו כל תועלת.
שעון הקיץ אינו מונהג במדינות הקרובות לקו המשווה, משום שבהן אין כמעט הבדל בין אורך היום לבין אורך הלילה במשך כל ימות השנה.
בבריטניה ובאירלנד בוטל שעון החורף בין השנים 1968–1971, אך הנוהג פסק בשל מחאה ציבורית.
ב-2011 בוטל שעון החורף ברוסיה בהוראת צו של הנשיא דמיטרי מדבדב.
ב-2014 הועבר השעון כך שהפעם שעון קיץ בוטל לצמיתות.
סין הנהיגה שעון קיץ החל מ-1986, אך נטשה את הרעיון ב-1992, מאחר שלמרות גודלה, נמצאת סין כולה באזור זמן אחד (UTC+8).
הלכה למעשה, נהוג ברוב שטחה שעון קיץ קבוע במשך כל ימות השנה ובמערבה מקדימה השעה את קו האורך הגאוגרפי בעד שלוש שעות.
שעון קיץ נהוג במרכז אמריקה במקסיקו, בקובה ובהאיטי, ובדרום אמריקה בצ'ילה ובפרגוואי, וכן נהג בחלק משטחה של ארגנטינה בשנים 2007–2009. עם זאת, שעון הקיץ בארגנטינה לא התחדש בקיץ 2009-2010. בברזיל, שעון הקיץ לא התחיל באוקטובר 2019, אחרי שבוטל באפריל של אותה שנה על ידי נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו.
הסיבות להנהגת שעון קיץ במקורן הן בעיקר כלכליות: חיסכון באנרגיה והגברת פריון העבודה.
שעון הקיץ גורם להתאמה קרובה יותר בין שעת ההשכמה לשעת זריחת השמש.
לדוגמה, אם אדם נוהג לקום מדי יום בשעה 6:00 בבוקר, בעוד השמש זורחת ב-5:00, מתבזבזת שעת אור-יום בשינה.
אם מזיזים את השעון שעה קדימה, שעת הזריחה נקבעת ל-6:00 בבוקר, כך שהאדם מתעורר עם הזריחה.
כיוון שהעבודה מסתיימת שעה מוקדם יותר על פי שעון הקיץ, ניתן לנצל את הזמן שנותר עד השקיעה לפעולות באור יום ואין צורך בחשמל לתאורה.
הנהגת שעון קיץ נעשתה נפוצה יותר בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20 ותקופת הנהגתו התארכה בהדרגה באירופה ובארצות הברית.
הסיבות לכך מגוונות: השימוש בנפט ובפחם לצורך הפקת חשמל גדל במידה ניכרת ומחירי הנפט עלו במידה רבה, בייחוד במהלך שנות ה-70. שעות העבודה, המסחר והבילוי השתנו בהדרגה החל משנות ה-60, עת החלה הגמשה בשעות העבודה כדי למנוע עומסי תנועה בשעות הבוקר ובשעות הערב המוקדמות.
במשך הזמן גילו מקומות עבודה כי שעות עבודה מאוחרות עדיפות להם.
כיום נפוץ הדבר בייחוד בחברות היי-טק.
איחור שעות העבודה מביא להגדלת הפער בין שעת הזריחה לבין שעת תחילת העבודה, ולפיכך לשימוש יתר בתאורה מלאכותית בשעות הערב.
שעון הקיץ נעשה, אם כן, יעיל למשך תקופה ממושכת יותר בשנה.
עם זאת, כיום השימוש בתאורה מלאכותית ובמכשירים חשמליים נעשה כה נפוץ, הן ביום והן בלילה, עד שמידת התרומה של שעון הקיץ לחיסכון נתונה בספק: השימוש בתאורה מלאכותית עולה והעובדה שבמקומות עבודה משתמשים בה גם בשעות היום מפחיתה את יעילותו של שעון הקיץ.
בנוסף, בניגוד למצב בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, תאורה מלאכותית אינה האחראית לעיקר צריכת החשמל.
כיום ישנם שימושים בחשמל הצורכים אנרגיה גדולים בהרבה, למשל השימוש ההולך וגובר במזגנים, שתופסים נתח גדול בצריכת האנרגיה.
השינויים בהרגלי צריכת האנרגיה, כמו גם מחסור במחקרים עדכניים וחד-משמעיים, מקשים על הערכת יעילותו של שעון הקיץ.
שעון הקיץ יוצר לעיתים קונפליקט בין האינטרס של אנשים פרטיים לבין בעלי העסקים והמערכות הממשלתיות: עקב שעון הקיץ, העבודה והלימודים מתחילים בשעות הקרירות יותר של הבוקר, וכך אפשר לחסוך שעה שלמה בהפעלת המזגנים היקרה במקומות העבודה ובבתי הספר באזורים שבהם המזגן אינו פועל לאורך כל היום.
מחיסכון זה נהנים המעסיקים והממשלה.
מאידך, שעת כיבוי המזגנים לפנות ערב מתאחרת לשעה שבה רוב האנשים בביתם וכך הם נאלצים לשלם עבור שעה נוספת.
גם בשאלת ההשפעה של שעון הקיץ על הבריאות ואיכות החיים ישנן תוצאות סותרות ולא מוחלטות.
נטען כי שעון הקיץ משפר את איכות השינה, כיוון שהוא מאפשר שינה ממושכת יותר בשעות החשכה שבהן השינה עמוקה יותר.
עובדה זאת משפרת לכאורה את הערנות ואת פריון העבודה.
פרופ' דב אשבל טען, לעומת זאת, בטרם כניסת המזגן לשימוש נרחב, ששעון הקיץ אינו מתאים לאקלים בישראל, שבה בגלל החום הכבד אנשים אינם מצליחים להירדם עד שעה מאוחרת, כאשר הבתים מתקררים, ועל כן הקימה המוקדמת יותר פוגעת באיכות השינה.
מידת השפעתו של שעון קיץ על הלוקים בדיכאון עונתי נמצאת עדיין במחלוקת בקרב חוקרים.
מאידך גיסא, הזזת השעון עשויה להשפיע על השעון הביולוגי משך מספר שבועות, ומחקרים שונים טענו כי עצם השינוי מעלה את שכיחותם של התקפי לב ושל מקרי התאבדות.
עוד נטען כי בעת הפעלת שעון קיץ יש יותר אור שמש בשעות שבהן הכבישים עמוסים, ועל-כן ההערכה היא שבכוחו של שעון הקיץ לסייע גם במלחמה בתאונות הדרכים, משום שבשעות אור פחותה סכנת התאונות מאשר בזמן חשכה.
מאידך גיסא, קיימת סכנה מוגברת לתאונות דרכים בימים הראשונים שלאחר שינוי השעה, כיוון שהנהגים עלולים לסבול מחוסר שינה בטרם התרגלו לשעון החדש.
ממשלת קזחסטן ביטלה את שעון הקיץ לחלוטין ב-2005, כאשר טענה כי הוא מביא לעלייה בתחלואה, בעיקר בקרב זקנים וילדים ולעלייה בשכיחות תאונות עבודה.
טענות נוספות כנגד שעון הקיץ נוגעות לטרחה ולשכחה שבשינוי השעה.
בארצות הברית ובקנדה (למעט אריזונה, הוואי, ססקצ'ואן ומספר אזורים נוספים) - שעון הקיץ מונהג מאז 2007, מיום ראשון השני של חודש מרץ עד ליום ראשון הראשון של חודש נובמבר.
חוק שהתקבל בארצות הברית ב-1966 קבע כי כל מדינה רשאית להחליט האם להנהיג שעון קיץ, אולם היא חייבת לדבוק במועדים הקבועים, כדי למנוע בלבול בתיאום הזמן בין המדינות השונות.
ב-29 ביולי 2005, בשל העלייה התלולה במחירי הנפט, הועבר בארצות הברית חוק שנועד לעודד חיסכון באנרגיה באמצעים שונים.
בין היתר, האריך החוק את תקופת שעון הקיץ משנת 2007 ואילך (עד אז חל שעון הקיץ מיום ראשון הראשון של אפריל עד יום ראשון האחרון של אוקטובר).
קנדה, שמערכת קביעת הזמן שלה מתואמת עם זו של ארצות הברית, אימצה את השינוי.
אולם מקסיקו, שעד אז הייתה מתואמת עם שכנותיה מצפון, עדיין נוהגת לפי הכללים הישנים.
באירופה (למעט איסלנד) שעון הקיץ מונהג החל מיום ראשון האחרון של חודש מרץ ועד יום ראשון האחרון של חודש אוקטובר.
בירדן שעון הקיץ מונהג מיום שישי האחרון במרץ עד יום שישי האחרון באוקטובר.
טורקיה, סוריה ולבנון אימצו את מועדי שעון הקיץ של אירופה, אך קיימת בטורקיה יוזמה שמטרתה להנהיג זמן אחיד ייחודי לה במשך כל ימות השנה (UTC+2.5) ולבטל את הנהגתו של שעון הקיץ.
בשנים 2006–2007 הוקדמה החזרה לשעון חורף במצרים, בסוריה ובירדן בשל צום הרמדאן שהחל בחודש ספטמבר.
במצרים הוקדמה החזרה לשעון חורף מסיבה זו גם בשנת 2008 וחלה בסוף אוגוסט במקום בסוף ספטמבר.
בשנת 2011 ביטלה מצרים את שעון הקיץ עד לשנת 2023, בה הודיעה על החזרתו.
מרוקו ופקיסטן, שתי מדינות שבהן לא מונהג בדרך-כלל שעון קיץ, החליטו ב-2008 להנהיגו בתקופת שיא הקיץ עקב העלייה התלולה במחירי הנפט.
ממשלת מרוקו הודיעה כי שעון קיץ יונהג למשך כארבעה חודשים מ-1 ביוני ועד 27 בספטמבר 2008, אולם בסוף אוגוסט הודיעה הממשלה על קיצור התקופה וחזרה לשעון חורף כבר ב-1 בספטמבר.
כדי למנוע בעיות בתיאום לוח הטיסות למרוקו וממנה, הוסיפו חברות התעופה של מרוקו לנהוג לפי שעון קיץ עד התאריך המקורי – 27 בספטמבר.
ממשלת פקיסטן הנהיגה את שעון הקיץ במשך שלושה חודשים, מ-1 ביוני עד 30 באוגוסט 2008.
בחצי הכדור הדרומי מתחיל האביב בחודש ספטמבר והסתיו – בסוף מרץ.
באוסטרליה מונהג שעון הקיץ רק בחלק מהמדינות, מיום ראשון הראשון באוקטובר עד יום ראשון הראשון באפריל.
בניו זילנד מונהג שעון קיץ מסוף ספטמבר עד תחילת אפריל.
בעשר מהמדינות הדרומיות של ברזיל ובבירה ברזיליה, מונהג שעון הקיץ מאמצע אוקטובר ועד אמצע פברואר.
בדרום אפריקה לא נהוג שעון קיץ, אך בנמיביה הסמוכה הוא מתחיל ביום ראשון הראשון בחודש ספטמבר ומסתיים ביום ראשון הראשון בחודש אפריל.
ברוב המדינות המנהיגות שעון קיץ, מקובל שינוי של שעה בודדת, אם כי באי הלורד האו שבאוסטרליה לדוגמה, נהוג שינוי של חצי שעה בלבד.
שעון הקיץ מתחיל ומסתיים בדרך כלל ביום המנוחה לפנות בוקר, וזאת כדי למזער את אי-הנוחות הנובעת משינוי השעה.
בעיה מיוחדת קיימת בתיאום לוחות הזמנים של חברות התעופה, וכן קיימת סכנה כי אנשים יסבלו מחוסר שינה בימים הראשונים לאחר השינוי.
לפיכך, נעשה השינוי בשעות שבהן מידת הפעילות של התחבורה ומקומות העבודה היא מזערית.
היממה בה מתרחש המעבר לשעון קיץ היא יממה קצרה שאורכה 23 שעות, ואילו היממה בה מוחזרים מחוגי השעון לאחור נמשכת 25 שעות.
באירופה ובארצות הברית השינוי מתבצע בין שני ימי סוף השבוע, כלומר בין יום השבת ליום ראשון.
בישראל, בה מסיבות דתיות קיימת בעיה לבצע את העברה בין שני ימי סוף השבוע (ליל שבת), היה נהוג בעבר לערוך את השינוי בשעת חצות של מוצאי שבת.
מהסיבות שלעיל, ולאור העובדה שבמקומות עבודה רבים הונהג שבוע עבודה מקוצר, הוחלט לקבוע את המעבר לשעון קיץ לשעה 02:00 בלילה שבין יום חמישי ליום שישי.
המעבר לשעון חורף מתרחש באותה שעה במוצאי שבת.
מדינת ישראל ממוקמת בסביבות קו רוחב 32°, מצפון לחוג הסרטן, אך עדיין קרוב יחסית לקו המשווה.
מספר שעות האור בישראל הוא כ-10 בשיא החורף, ויותר מ-14 בשיא הקיץ.
ישראל שוכנת בחלק המזרחי של אזור הזמן שלה, ולפיכך, שעת זריחת השמש מוקדמת ממילא, אפילו בחורף, ובשיא הקיץ זורחת השמש מעט אחרי השעה 04:30 על פי שעון החורף.
הפעלת שעון קיץ לתקופה ממושכת מאזנת את המצב הזה, ומקרבת את שעות הפעילות לשעות האור.
מועד הפעלת שעון הקיץ בישראל השתנה פעמים רבות בשנות קיומה של המדינה.
החל משנת 2013 מופעל שעון הקיץ בישראל בין יום שישי שלפני יום ראשון האחרון בחודש מרץ בשעה 02:00, לבין יום ראשון האחרון של חודש אוקטובר בשעה 02:00.
שעון שמש הוא שעון המשתמש בתנועת הצל הנופל מעצם דק המוצב באור השמש כדי להציג את השעה המקורבת.
שעון השמש הראשון שבנה האדם הוא אובליסק שהומצא ככל הנראה במצרים העתיקה, והשימוש בו נעשה החל מכ-3,500 לפנה"ס.
עם תנועת השמש בשמיים נע הצל שמטיל החרוט הגדול.
את המסלול שתיאר הצל חילקו מראש לסקאלה קבועה, דבר שאפשר לאנשים להבחין ביתר קלות בחלוף הזמן.
בשנת 1,500 לפנה"ס נעשה שימוש בשעון שמש מתקדם יותר: השעון חולק ליחידות זמן קטנות יותר – השעה.
החלוקה התבצעה לעשר יחידות יום ולעוד שתי יחידות, נפרדות, שיוחסו לזמן בין הערביים, מעבר בין יום ללילה ומהלילה חזרה ליום.
כמו כן סומנו היום הארוך והקצר ביותר בשנה וימי שוויון הסתיו והאביב, שנתפסו אז כ"ימי זעם האלים".
"שעון אחז" – בתקופת בית ראשון פעל שעון שמש על פי המסופר בספר מלכים: "ויקרא ישעיהו הנביא אל ה' וישב את הצל במעלות אשר ירדה במעלות אחז".
השעון היה עשוי ממדרגות (מעלות) אשר הראו את השעה.
שעוני השמש המשיכו להתפתח עם הזמן ודיוקם הלך והשתפר.
שעוני השמש התפתחו משטוחים ואופקיים למשטחים דמויי כדור.
במאה השלישית לפנה"ס הומצא שעון שמש דמוי קערה החצוב בסלע, נושא עמוד אנכי ומחולק לשעות.
200 שנה לאחר מכן כבר השתמשו בשעוני שמש כאלו בכל רחבי אירופה ואף באסיה.
בחפירות העיר העליונה של ירושלים נמצא שעון שמש קטן ונייד מהמאה ה-1 לספירה, שבראשו תקוע מוט מתכת, המטיל את צלו על החלק הקעור שמחולק באמצעות קווים חרותים ל-12 גזרות.
מוט זה מכונה במשנה "מסמר של אבן שעות".
מדובר בשעון קטן ונייד, שככל הנראה הוחזק בתוך הבית, ובעת הצורך הוצא החוצה אל השמש והוצב במקומו המיועד הקבוע.
שני שעונים קטנים נוספים נתגלו בחפירות שליד הר הבית ובחפירות העופל.
"כיוון השעון" המקובל היום הוא תולדה של כיוון תנועת הצל בשעוני שמש שהיו בשימוש באירופה.
לעומתם, כיוון ההתקדמות של הצל בשעוני שמש שנמצאים בחצי הכדור הדרומי הוא מנוגד לכיוון השעון.
אופן הפעולה של שעון שמש
כשכדור הארץ סב סביב צירו, נראה כאילו השמש נעה במסלול סגלגל בשמיים.
אילו הייתה השמש זורחת ושוקעת בכל יום באותו המועד ובאותו המקום בשמיים, די היה לעקוב אחרי צילו של מקל כלשהו (הנקרא גנומון) כדי לקבל שעון שמש מדויק.
אך נתיבה של השמש בשמיים אינו זהה מדי יום, אלא משתנה משום שציר הסיבוב של כדור הארץ אינו ניצב למישור המלקה אלא נטוי אליו בזווית.
במסלול כדור הארץ מסביב לשמש, חציו הצפוני מוטה לכיוון השמש במשך חצי שנה, ולכיוון הנגדי במשך חצי השנה השני.
בחצי הכדור הדרומי התופעה היא דומה, במועד מנוגד.
תוצאתה של תנועה זו היא שהשמש מתארת בשמיים מסלול שצורתו משתנה, ומשום כך דיוקם של שעוני שמש פשוטים הוא גרוע, שכן אין בהם התיקון הגאומטרי הנדרש.
במאה השמונה עשרה החלו להוסיף לציור עקומת אנלמה שמאפשרת לחשב את אי-הדיוק ובכך לבטלו.
מקור נוסף לאי-דיוק הוא העובדה שהקרקע בקווי רוחב שונים נמצאת בזווית שונה לקרני השמש בהשוואה לקו המשווה.
עובדה זו גורמת לכך שקצב התנועה של הצל אינו אחיד במהלך היום, כך שאת חלוקת הזמן לשעות לא ניתן לקבל על ידי חלוקת הקשת שמתאר הצל לזוויות זהות.
ישנן כמה דרכים לפתור בעיה זו.
ביניהן לבנות את משטח השעון אופקי אך להטות את הגנומון (המקל מטיל הצל), כך שיעמוד במקביל לציר הסיבוב של כדור הארץ.
דרך נוספת היא להטות את משטח השעון בזווית זהה לזוויתו של קו הרוחב, ולהציב את הגנומון בניצב אליו, כך שיהיה מקביל לציר הסיבוב של כדור הארץ.
שיטה נוספת היא לכלול על גבי גנומון אנכי שירטוט של חלוקה שונה עבור חודשים שונים.
שיטה זו, הקרויה "שעון רועים" מניבה תוצאה מדויקת עבור קו אורך אחד בלבד.
שעונית נאכלת (שם מדעי: Passiflora edulis; שם עממי: פסיפלורה) הוא צמח מטפס, שמגודל מסחרית לשם פריו האכיל.
מקור הצמח באזורים הטרופיים והסובטרופיים של אמריקה הדרומית ויער האמזונאס ומגדלים אותו בהיקף נרחב במספר גדל והולך של מדינות כדוגמת הודו, ניו זילנד, הקריביים, ברזיל, אקוודור, קליפורניה, פלורידה, הוואי, אוסטרליה, מזרח אפריקה, דרום אפריקה וישראל.
ידועים מעל 400 זנים של פסיפלורה.
בישראל נפוצה בעיקר השעונית הסגולה, שהובאה לארץ מאוסטרליה בתחילת המאה ה-20, ותפוצתה בכל אזורי הארץ.
מקורו של השם העברי, שעונית, הוא ככל הנראה בצורת הפריחה של הפרח, המזכירה את לוח השעות של השעון.
השם הלטיני Passiflora, ניתן על ידי מיסיונרים בברזיל בעת שניסו להמיר את התושבים הילידים לנצרות; שמו היה Flor das Cinco Chagas או "פרח חמשת הפצעים" כדי לתאר את הפסיון, מסכת הייסורים שעבר ישו בדרכו אל הצליבה.
לפרי השעונית הנאכלת צורה עגולה עד אובלית, קוטר הפרי 4–10 ס"מ, צבעו סגול או צהוב כאשר הוא בשל בהתאם לזן, תוכנו רך עד קשה, נוזלי ובו גרגרים שחורים רבים.
טעמו מתוק חמצמץ, ויש המייחסים לו תכונות מרגיעות.
ניתן לגדל את הפרי לשם מאכל או להפקת מיץ, שלעיתים קרובות משמש כתוספת למיצים אחרים בשל הארומה שלו.
הדרך הנפוצה לאכילת הפרי היא בחצייתו לשניים והוצאת הזירעונים בכפית.
קיימים שני זנים של השעונית, והם נבדלים בצבע ובגודל הפרי אחד מהשני.
edulis) הוא קטן מלימון, ובעל קליפה חלקה, מבריקה, וניתן לאכול אותו גם כאשר קליפתו יבשה ומקומטת בבגרותו.
זן זה הוא דו-מיני (יכול להפרות את עצמו).
flavicarpa) יכול להגיע לגודלה של אשכולית, והוא בעל קליפה חלקה, מבריקה, קלילה ואוורירית, ובאוסטרליה הוא משמש ככנה לסוג הסגול.
זן זה הוא חד-מיני (נדרשת הפריה חיצונית מצמח אחר).
הפסיפלורה היא שיח מטפס בעל קנוקנות המאפשרות לו להיאחז בעצמים קרובים, כמו: גדר, שיח אחר, קיר ועוד, ולטפס עליהם.
פסיפלורה היא ירוקת עד, הפרחים בקוטר של 5 עד 8 ס"מ, צבעם לבן והמרכז סגול.
זמן הפריחה בארץ הוא אפריל–מאי.
הפסיפלורה בעלת צמיחה אגרסיבית ולכן יש לגזום אותה מדי פעם ולהכווין את צמיחתה.
באוסטרליה הפרי זמין מסחרית טרי ומשומר.
בנוסף להיותו מוסף לסלטי פירות, הפרי נפוץ בקינוחים כגון פבלובה (עוגת מרנג), עוגות גבינה, וקרם שניט.
בנוסף הפרי משמש לגיוון משקאות קלים.
ברפובליקה הדומיניקנית הפרי משמש למיצים, ריבות וסירופים.
בפוארטו ריקו, הפרי נקרא פָרצַה, וההנחה הרווחת היא שהוא מוריד לחץ דם.
בברזיל, מוס פסיפלורה הוא קינוח שכיח, והזרעים משמשים לעיתים לעיטור סוגים מסוימים של עוגות.
מיץ פסיפלורה גם כן מאוד נפוץ.
עם זאת, מאוד מקובל לסנן את הפרי לקבלת מיץ, ולבשל אותו עם סוכר לקבלת סירופ סמיך.
לאחר מכן הוא מעורבב עם מים וקרח לשם הכנת משקה.
בהוואי הפרי נקרא ליליקוי, ולרוב נצרך טרי.
סירופ פסיפלורה מקובל כתוסף לברד, גלידות, מוצ'י (עוגיות אורז) ושאר קינוחים.
פרי טרי אינו נמצא לרוב בשווקים, ולכן רוב הפירות הטריים הנאכלים גדלים בחצרות פרטיות.
מיץ וסירופ הפסיפלורה הם מרכיב חיוני במספר קוקטיילים, כגון הוריקן.
בדרום אפריקה הפסיפלורה משמשת לתיבול יוגורט.
לפסיפלורה בשלה יש ארומה חזקה וטעם מתוק-חמצמץ.
חוצים עם כפית ואוכלים את התוכן, הכולל גרעינים קטנים, מוסיפים לשייק חלב או יוגורט, או יוצרים ממנו סירופ שמשמש לרטבים, לקינוחים, ציפוי לעוגות, למרק פירות קר או לקוקטיילים.
מבחינה תזונתית, פרי טרי מכיל רמות גבוהות של ויטמין A, אשלגן, וסיבים תזונתיים.
הסוג הצהוב משמש להכנת מיצים, ואילו הסגול נמכר טרי בשווקים.
המיץ הוא מקור טוב לחומצה אסקורבית (ויטמין C).
הפסיפלורה דלת קלוריות (רק כ-50 ב-100 גרם) ומכילה גם כמויות מרשימות של ויטמינים C ,B, A ו- E .
הפרי הוא מקור טוב לברזל, אשלגן וסיבים תזונתיים.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית סיכם את האפקטיביות הרפואית של הפסיפלורה.
בסיכום נרשם שלא נערכו מספיק מחקרים כדי לטעון שלפסיפלורה ישנן השפעות רפואיות.
ייתכן שפסיפלורה יכולה להפחית חרדה, אך הממצאים עדיין אינם חד-משמעיים.
אין עדיין מספיק עדויות כדי לומר אם פסיפלורה מסייעת לבעיות רפואיות אחרות כגון הפרעת קשב, נדודי שינה ומתח.
אף על פי שאין עדיין ביסוס מדעי לאפקט התרפויתי של הפסיפלורה, הפסיפלורה משווקת בתכשירים טבעיים המבוססים עליה, כדוגמת הקלמנרבין, תערובת של צמחי הולריאן והפסיפלורה.
מיצוי פסיפלורה עלול לגרום לעייפות, בלבול ואטקסיה בקרב חלק מהמשתמשים.
אין להשתמש בתוספי תזונה המכילים פסיפלורה במהלך ההיריון, שכן היא יכולה לעורר התכווצויות רחמיות.
אין די מידע לגבי מידת הבטיחות של השימוש בפסיפלורה בזמן ההנקה.
פוסקי ההלכה היהודית דנו אודות צמח זה, האם להחשיבו כעץ אשר נוהג בו דין ערלה, או כירק אשר לא נוהג בו דין ערלה.
דעת הרב אלישיב, שנוהג בפסיפלורה ערלה כמו באילן, וכן פסקו הרב יואל פרידמן והרב מצליח מזוז, כי צמחים המתקיימים כמה שנים נחשבים ירק רק אם כמה קריטריונים מצטרפים יחד: מוציא פרי תוך שנתו ואינו מתקיים יותר משלוש שנים ובפסיפלורה זה לא מתקיים.
מנגד דעת הרב עובדיה יוסף שדינו כירק ואין נוהג בו איסור ערלה, וכן דעת הרב שניאור רווח, כיוון שמוציא פירות בתוך שנתו הראשונה.
לעניין ברכת הפסיפלורה הנידון אותו נידון, אם זה עץ מברכים בורא פרי העץ, ואם זה אדמה ברכתו בורא פרי האדמה, אך מכיוון שאם בירך על פירות האילן בורא פרי האדמה יצא, על כן הורו על הפוסקים לברך כך.
שְעוֹנִית או פָּסִיפְלוֹרָה (שם מדעי: Passiflora) הוא סוג במשפחת השעוניתיים המונה מעל 200 מינים, ואין-ספור זנים והכלאות.
רוב המינים בסוג מטפסים, ולצדם קיימים מספר מינים שיחיים ומספר עשבוניים.
רוב המינים מטופחים למטרת נוי בלבד, רק מספר מינים בודדים מטופחים לשם מאכל, כגידול פרטי או מסחרי; המין הנפוץ והמוכר ביותר מביניהם הוא השעונית הנאכלת.
לרוב שעוניות הנוי מבנה פרח ייחודי, הזקוק לדבורה גדולה לשם האבקה יעילה.
באמריקה הטרופית מקבעים מוטות עץ בקרבת מטעי שעונית כדי לעודד קינון של דבורת העץ.
עם זאת, יש שוני גדול בצורתו ובגודלו של הפרח בין המינים.
מינים מסוימים מואבקים על ידי קוליברים ודבורת עץ, או על ידי צרעות, או על ידי עטלפים, בהתאמה, וישנם מינים המתרבים בהאבקה עצמית.
מיני השעונית אהובים על זחלי עש ושאר פרפרים ארוכי כנף דוגמת ההליקוניה.
חָפִים של שעונית מבאישה מכוסים בשערות המפרישות נוזל דביק הגורם להילכדותם של חרקים רבים.
ישנם מחקרים המבססים את ההשערה שהתנהגות זו מהווה הסתגלות בדומה לצמחים טורפים.
נמלים וצמח השעונית פיתחו יחסי גומלין מיוחדים.
בליטות על פטוטרת העלה וחלקם התחתון של החפים הן כנראה חלק ממנגנון הגנה שפיתח הצמח להגנה ממזיקים.
בליטות אלו מפרישות נוזל מתוק – צוף – והן נקראות צוּפָנים חוץ-פרחיים.
נמלים הנמשכות לנוזל זה, מעוניינות לשמור על 'ארוחת החינם' שלהן, ותוך כדי כך טורפות ביצים וזחלים של מזיקים, דוגמת פרפרי ההליקוניה.
משפחת השעוניתיים נפוצה ברוב יבשות העולם, מלבד אירופה ואנטארקטיקה.
תשעה מינים של שעונית מקומיים לארצות הברית, ונמצאים מאוהיו שבצפון, ועד קליפורניה שבמערב והפלורידה קיז שבדרום.
רוב מיני השעונית נמצאים במרכז אמריקה, וכמו כן בסין, דרום אסיה, ניו גינאה, אוסטרליה וניו זילנד.
באפריקה קיימים צמחים רבים מסוגים שונים במשפחת השעוניתיים (כדוגמת האדניה), אך לא צמחים מהסוג שעונית.
מיני השעונית התאקלמו מעבר לתחום תפוצתם הטבעי.
לדוגמה, השעונית הכחולה גדלה כיום בר בספרד.
השעונית הנאכלת בעלת הפירות הסגולים והשעונית הצהובה מטופחים כיום באזורים סובטרופיים וטרופיים בהתאמה, לשם פירותיהם.
שני מינים אלה התגלו כמינים שונים, אשר מקורם מאזורי אקלים שונים, והם פורחים בשעות שונות ביום.
מין השעונית הנאכלת הוא בעל הפריה עצמית, בעוד השעונית הצהובה היא בעלת אי התאם עצמי, ונדרשים שני צמחים שונים להפריה.
בזמן התקופה הוויקטוריאנית הפרח (שפריחתו, מלבד כמה מינים בודדים, נמשכת יום אחד) היה מאוד מקובל, ונוצרו הרבה הכלאות בין המינים שעונית תכולה ושעונית חיקית ומינים טרופיים אחרים.
מאות הכלאות נקראו בשם, וכיום נעשות הכלאות באופן נרחב לשם פרחים, פירות ועלווה.
מספר מיני שעונית הוכלאו מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי, משום פרחיהם היפים.
מטפס הפסיפלורה למאכל, או המרקוזה, השעונית הנאכלת, מטופחת בהיקף נרחב בקריביים, פלורידה ודרום אפריקה לשם פריו, אשר משמש כמקור למיץ.
שעונית רפואית או מייפופ הוא מין נפוץ בדרום-מזרח ארצות הברית.
זהו נציג סובטרופי של משפחה אשר טרופית ברובה.
עם כך, בשונה מקרוביו הטרופיים, מין זה עמיד מספיק כדי לשרוד בטמפרטורות של עד 20- מעלות צלזיוס לפני ששורשיו ימותו.
הפרי מתוק, צהוב, ולערך בגודלה של ביצת תרנגולת.
בננה פוקה או קורובה (Passiflora tarminiana), אשר במקור הגיעה ממרכז ברזיל, היא עשב פולש, במיוחד באיי הוואי, היכן שהפירות נאכלים על ידי חזירי בר.
הצמח מתפשט ומדכא צמחייה מקומית, בעיקר בצידי דרכים.
הפרי אכיל, אך אינו נחשק כמו פרי המרקוזה.
שעונית צ'יליאנית (Passiflora pinnatistipula), גדלה בהרי האנדים, מוונצואלה ועד צ'ילה, בגובה שבין 2500 ל-3800 מטר, וגם לחופי מרכז צ'ילה, היכן שקיים מטפס בסכנת הכחדה מיערותיה העבותים והלחים הים-תיכוניים של צ'ילה.
מרבית השעוניות חובבות הקור מהרי האנדים ניתנות לגידול בהצלחה לשם פרחיהן היפים ופירותיהן באזורים ים-תיכוניים קרירים, כדוגמת מפרץ מונטריי, סן פרנסיסקו בקליפורניה ולאורך חופיה המערביים של ארצות הברית ועד לקנדה.
מרבית המינים בעלי פרי מאורך באורך של 5–20 ס"מ וברוחב של 2–5 ס"מ, בהתאם למין או לזן.
לעליי ושורשיי שעונית רפואית היסטוריית שימוש רחבה על ידי האינדיאנים באמריקה הצפונית.
בשעונית נאכלת ובכמה מינים נוספים משתמשים במרכז ודרום אמריקה.
העלים הטריים או היבשים משמשים להכנת מרקחת, תה אשר משמש לטיפול בנדודי שינה, היסטריה ומחלת הנפילה, ובנוסף מוערך בשם תכונותיו כיעיל נגד כאבים.
נמצא שהוא מכיל חומרים בעלי תכונות נוגדות דיכאון.
אמנם בפרח ישנם רק שרידים של חומרים אלו, אך בשורשים ועלים של מספר מינים ישנן כמויות גדולות שלהם, והם היו בשימוש כדי להעצים את ההשפעה של סמי הזיה.
לאחר ייבוש, העלים ניתנים גם לעישון.
השעונית מוכרת בשם פרח התאווה או פרח התשוקה, אך זהו שם שגוי.
טעות זו נובעת במקור מתרגום לקוי מלטינית לאנגלית, ועקב כך השתרשה הטעות גם לשפות אחרות כולל העברית.
תאווה אינה מתייחסת לאהבה אלא לסמל התאולוגי הנוצרי של הפסיון של ישו על הצלב.
במאה ה-15 וה-16 מיסיונרים ספרדים נוצרים גילו את הפרח ואימצו את מבנהו הייחודי, ובמיוחד את מספריהם של חלקיו, כסמלים לימיו האחרונים של ישו, ובמיוחד לצליבה.
לדוגמה, זירי העטרה המעגליים, אשר מספרם כמאה ויותר, ומשתנים מצמח לצמח, נלקחו כדי לסמל את כתר הקוצים.
עשרת עלי הגביע והכותרת יכולים לסמל את עשרת השליחים הנאמנים (מתוך שנים עשר).
שלוש הצלקות יכולות לסמל את שלושת המסמרים (מסמר אחד לשתי הרגליים), וחמשת המאבקים את חמשת הפצעים (ארבעה בגפיים ואחד מהחנית).
הפרח קיבל שמות הקשורים לסמלים אלו ברחבי אירופה מאז אותה תקופה.
בספרד הפרח מוכר כ'קוץ של ישו'.
בגרמניה הפרח היה מוכר כ'הכוכב של אמו של אלוהים'.
פרחי השעונית, ובמיוחד הפרי, מקושרים באופן קבוע עם רמיזה רומנטית או מינית, אשר מספקים עילה לשימושים מסוימים, כגון משקה קל בשם 'תאווה סגולה'.
אהרן אהרנסון הביא את השעונית כאחת מהדוגמאות ליצירת שמות המוניים (כלומר עממיים) לצמחים, במאמר שפרסם ועד הלשון בשנת תרע"ג (1913):
בעולם מוכרים מעל 200 מינים, מהם קיימים בישראל מספר מינים:
שעונית אנטיוקה (Passiflora antioquiensis) – פרחים אדומים עדינים, משמש לנוי
שעונית התות (Passiflora morifolia) – גדלה בר בארץ, נחשבת כעשב פולש
שעונית כחולה (Passiflora caerula) – מין עמיד לקור, די נפוץ, בעל אי התאם עצמי, זקוקים לשני צמחים להפריה
שעונית לימונית (Passiflora citrina) – פריחה בצהוב כל ימות השנה, ללא פרי
שעונית לשונה (Passiflora ligularis) – מין טרופי, פרי בעל קליפה קשה ופריכה בצבע כתום עם נקודות לבנות, תוכן הפרי מתוק ודביק מאוד בצבע ירוק-שקוף, נחשב לזן האכיל הטעים בעולם
שעונית מבאישה (Passiflora foetida) – חפי הפרי מכוסים בשערות
שעונית מרובעת (Passiflora quadrangularis) – פרי ענק המגיע ל-30 ס"מ ומשקל מעל ק"ג אחד
שעונית נאכלת (Passiflora edulis) – המין הנפוץ ביותר, הכולל עשרות זנים והכלאות, ומטופח לשם פריו האכיל
flavicarpa) – מין בעל פרי צהוב ואכיל
שעונית רפואית (Passiflora incarnata) – חלקי הצמח השונים משמשים לרפואה
שעון מטוּטלת היא קבוצת כוכבים קטנה וקשה למציאה בשמי הדרום, דרומית מזרחית לקבוצת ארידנוס.
הקבוצה מורכבת מכוכבים עמומים במיוחד.
שם הקבוצה ניתן לה על ידי האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי כמחווה לכריסטיאן הויגנס ממציא שעון המטוטלת.
מכיוון שהקבוצה הוגדרה רק במאה ה-18 אין סיפורים מיתולוגיים הקשורים אליה.
α בשעון מטוטלת הוא ענק כתום במרחק של כ-115 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 3.85. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה והיחיד עם בהירות מדרגה מתחת ל-5, כלומר כל שאר כוכבי הקבוצה ניתנים לראיה רק בתנאי צפייה מיטביים.
R בשעון מטוטלת הוא ענק אדום משתנה מאותו סוג כמו הכוכב מירה בלווייתן.
בהירות הכוכב משתנה במחזוריות של כ-408 ימים בין דרגה 4.7, אז ניתן לראותו בעין, (בתנאי צפייה מיטביים) ובין דרגה 14, אז ניתן לראותו רק באמצעות טלסקופ בינוני.