tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת ששימש כקצין אמל"ח ביחידה, לקח חלק בפריצה ל"אוטובוס האמהות".
בהמשך שירת ביחידת המסתערבים של משמר הגבול שפעלה ברצועת עזה ופיקד על מרחב שרון במשמר הגבול.
בהמשך הקריירה שלו במשטרה פיקד על תחנת טייבה, ובשנת 2000 מונה למפקד מרחב יפתח.
בתקופתו התמודד עם התפרעויות ערביי ישראל במרחב, במהלך אירועי אוקטובר 2000, המהומות הקשות ביותר בתל אביב-יפו מאז קום המדינה.
ארביב כיהן בתפקיד עד 2002, תקופה בה נרשמה עלייה חדה במעשי הרצח ועלייה במקרי השוד ובעבירות הסמים במרחב, לצד ירידה בעבירות הרכוש.
בתפקידו הבא שירת כמפקד היחידה המרכזית של מחוז המרכז, בין השאר עמד בראש צוות חקירות מעובה שהביא לתפיסתו של רוצח השוטר אביב קרוזו.
בנובמבר 2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב השרון, תפקיד בו שירת עד יולי 2007, עת מונה לראש מנהלת תיאום פעילות אכיפת דיני מקרקעין (מתפ"א) באגף המבצעים של המשטרה.
ב-2008 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, וב-2011 שימש כממלא מקום מפקד המחוז עד לכניסתו לתפקיד של אהרן אקסול.
באוגוסט 2011 החליף את אורי בר-לב כנציג המשטרה בארצות הברית.
ביוני 2013 קודם לדרגת ניצב ובאוגוסט מונה למפקד יחידת להב 433.
בינואר 2014, במהלך פרשת הניצבים, יצא לחופשה עקב חקירת מח"ש בחשד שקיבל טובות הנאה מחסידיו של הרב יאשיהו פינטו.
ארביב הכחיש את החשדות נגדו, וטען "זהו ניסיון נפשע לתפור לי תיק".
ב-9 בפברואר הודיע על פרישתו מהמשטרה.
ב-5 במרץ 2017 הוגש נגדו כתב אישום על ידי מח"ש, בו הואשם במרמה, הפרת אמונים ואי מילוי חובה רשמית.
בפברואר 2018, במסגרת עסקת טיעון, הודה ארביב בעברה של אי-מילוי חובה רשמית והוסרו מכתב האישום עבירות המרמה והפרת אמונים.
בדצמבר 2018 נגזרו עליו ארבעה חודשי מאסר על תנאי ו־200 שעות שירות לתועלת הציבור.
ארביב נשוי בשנית ואב לחמישה.
מֶנקֶס (Menkes) הוא שם משפחה יהודי, אישים בולטים עם שם משפחה זה:
זיגמונד מנקס – צייר ממוצא יהודי פולני שהשתייך לאסכולת פריז בשנות ה-20 וה-30 ואחר-כך פעל בארצות הברית
מי-רן מנקס – דוגמנית ושחקנית ישראלית
נינה מנקס – קולנוענית יהודייה אמריקאית
סוזי מנקס - עיתונאית יהודייה אמריקאית
תיאודור מנקס – אדריכל ממוצא יהודי אוסטרי שפעל בארץ ישראל המנדטורית, בארצות הברית ובקנדה
מנקס (Manx) – גזע של חתול בית חסר זנב
מאנית (Manx) - השפה הלאומית המסורתית באי מאן
מנשה דוּבְשָׁנִי (לעיתים נכתב דֻּבשני; כ'/כ"ב בתמוז תרע"ד, 14/16 ביולי 1914 – י"ט באדר ב' תשמ"ד, 23 במרץ 1984) היה מחנך ומחבר ספרי לימוד ישראלי, מורה למקצועות הומניים, מנהל בית ספר תיכון ומנהל בית הספר הגבוה להשתלמות מורים.
חיבר עשרות ספרי עזר לבית הספר התיכון, ובזמנו היה שמו לשם נרדף לספרי עזר לבחינות הבגרות.
מנשה דובשני נולד בשנת 1914 בתל אביב וגדל בירושלים.
אמו, רבקה, הייתה דור שלישי בארץ ישראל, בת למשפחות ר' שניאור זלמן מנדלוביץ' ור' חיים "חוסיד" שמואלזון, ממייסדי חב"ד ועדות חב"ד בחברון וירושלים בשלהי המאה ה-18. אביו, יוסף, עלה ארצה ביחידות מפולין בשנת 1904 בתקופת העלייה השנייה.
למד בבית-ספר עממי בבית הספר תחכמוני בירושלים.
בשנת 1931 סיים את לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים (בין חבריו לספסל הלימודים היו רענן ויץ, מיכאל קון ואהרן קציר).
לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה כללית, פילוסופיה עברית וקבלה, ספרות עברית ומשפטיםואף סיים עבודה מעשית במשפטים.
בשנת 1938 סיים בה תואר מוסמך בפילוסופיה (במחזור השמיני, אצל פרופ' ח"י רות).
במשך שנות לימודיו עבד בכמה משרות פקידותיות.
באמצע שנות ה-40 היה מזכיר מועצת קריית מוצקין.
אולם אז החליט שפניו להוראה והחל ללמד בחטיבה העליונה בבית בירם - בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנות ה-50 היה מנהל מחלקת החינוך של הרצליה,לימד שנתיים במדרשה עברית בבואנוס איירס ואחר-כך ניהל את בית הספר התיכון בהרצליה כמו כן, כיהן כחבר מועצת עיריית הרצליה.
דובשני אהב את ההוראה לשמה ואת עיסוקי הרוח הקשורים בה.
בפרט אהב ללמוד את המקרא, שבו ראה יצירה ספרותית ישראלית נשגבת.
בשנת 1958 היה ממשתתפי גמר חידון התנ"ך הראשון, שבו זכה האוטודידקט עמוס חכם.
באמצע שנות ה-60 החל לכהן כמנהל בית הספר הגבוה להשתלמות מורים (שלוחה בתל אביב של האוניברסיטה העברית בירושלים).
הוא שימש כמנהלו במשך קרוב ל-18 שנה, עד פטירתו, זמן קצר לפני שעמד לסיים את תפקידו זה.
לאורך השנים הרבה להרצות בתחומי התמחותו.
הוא מצא את מותו ב-1984 בעת שנשא הרצאה במקרא.
מנשה דובשני היה נשוי ליהודית דובשני, גם היא מורה (נפטרה ב-2014), והתגורר בשכונת נוף ים בהרצליה.
היה אב לשתי בנות ובן: אביביה רז-דובשני (פסיכולוגית קלינית ואלמנתו של המחזאי אברהם רז (רוזנברג)), גלעד דובשני (אדריכל ופרופסור לאדריכלות בפקולטה לעיצוב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון) ואפרת לוריא (פסיכולוגית קלינית).
דובשני החל את דרכו הספרותית בצעירותו.
כבר בהיותו סטודנט החל לפרסם מאמרים מעל במות שונות, ובהמשך חייו פרסם מאמרים בעיקר בנושא המקרא בקבצים וכתבי עת כדוגמת "בית מקרא".
בנעוריו, בראשית שנות ה-30, פרסם ספורים בלשיים בשם "תער הדמים" ו- "המוות המעופף", שראו אור כחוברות ב"ספריית הבלש" (תרצ"ב).
מאוחר יותר באותו עשור, כשעבד כפקיד, פרסם בהוצאת מצפה ספר מקצועי, "ספר מכתבים מסחריים" (תרצ"ו), ובהמשך פרסם מהדורה חדשה שלו ("מכתבים מסחריים ומשרדיים", הוצאת מ.
כשנתיים לאחר מכן פרסם ספר מקצועי נוסף ללומדים את מקצועות הפקידות והמסחר, "משרדות ובנקאות" (הוצאת עבר, 1938).
בתוך כך תרגם מאנגלית (בשם העט "מנשה בן-לוי") ספר על "הצד המיני של הנישואין" (תרצ"ח).
באמצע שנות ה-40, בעת ששימש כמזכיר מועצת קריית מוצקין, פרסם את הספר "המועצה המקומית: חוקתה, סמכויותיה ופעולותיה" (י' צ'צ'יק; המחלקה לתרבות שליד הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים העברים בא"י, 1946), שזכה בפרס מטעם חבר המועצות המקומיות.
משנות החמישים ועד סוף חייו חקר, לימד, הרצה ופרסם מאמרים וספרים בנושאים בתחום המקרא והספרות העברית והכללית (ראה רשימת ספריו, בהמשך)
בספריו של מנשה דובשני ניכרת למדנותו ויסודיותו וכתיבה בשפה פשוטה, בהירה, מובנת וללא מליצות המאפשרת הנגשת החומר ללומד וקרובו לתכני הלימוד בספרות ותנ"ך.
בראשית שנות החמישים, בתקופת העלייה ההמונית של פליטי שואה ומגורשי ארצות ערב, שסבלו מהפסקת לימודיהם בעל כורחם, החל מנשה דובשני לעבוד במכון הישראלי להשכלה בכתב (משלב).
מכון "משלב" היה מיועד לענות על הצורך שהיה קיים אז בהשכלה לאותם רבים שלא היה באפשרותם לרכוש השכלה מסודרת.
הספרים ללימוד עצמי שכתב דובשני היו לעזר גם בקרב תלמידי בתי הספר התיכוניים, ובמקרים רבים יכלו אף לא לקרוא את ספרות המקור ועל כך עורר בקורת.
מנשה דובשני ראה בעבודתו שליחות.
הוא כתב במטרה לפתוח אפשרויות לאלה שלא יכלו לרכוש השכלה, וגם בשרות המילואים שלו בצה"ל לימד קורסים לשיפור העברית במפקדות שונות.
בתפקידו במחלקת החינוך של עיריית הרצליה ארגן את רשת החינוך בשתי מעברות העולים הגדולות שבמושבה.
תער הדמים (חוברת כג של ספרית הבלש), תל אביב: הבלש, תרצ"ב.
ספר מכתבים מסחריים, תל אביב: מצפה, תרצ"ו.
מכתבים מסחריים ומשרדיים, מהדורה חדשה, מתוקנת ומורחבת, תל אביב: מ.
(מהדורה חדשה, מתוקנת ומורחבת: תשי"ח)
משרדות ובנקאות: לבתי"ס למסחר לפקידים לסוחרים וללומדים בעצמם; עם 53 דוגמאות ו-3 טבלאות, ירושלים: עבר, 1938. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: 1951; מהדורה ג מתוקנת ומורחבת: 1955; מהד' ד מתוקנת: 1960)
המועצה המקומית: חוקתה, סמכויותיה ופעולותיה, תל אביב: י' צ'צ'יק; המחלקה לתרבות שליד הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים העברים בא"י, 1946. (הספר זכה בפרס קרוסבי מטעם חבר המועצות המקומיות)
הרמב"ם: חייו ומשנתו, תל אביב: דביר (דביר לעם), תשט"ו.
שִעורים בספרות עברית וכללית: לבתי ספר תיכוניים, 4 כרכים, תל אביב: יבנה, תש"ך 1959–תש"ל.
שיעורים בשירת טשרניחובסקי: לבתי-ספר תיכונים, בהתאם לתכנית הלימודים של משרד החינוך והתרבות, 2 כרכים, תל אביב: יבנה, תשכ"א–תשמ"ג.
שיחות חינוך: וחיבורים עיוניים, תל אביב: מסדה, 1962. (כולל דיונים ב-40 נושאים בתחומים שונים: המדינה, הארץ והעם; בית הספר והנוער; בעיות יחיד וחברה ונושאים כלליים שונים)
עיקרי הנבואה: שִעורים בנביאים אחרונים, 2 כרכים, תל אביב: יבנה, תשכ"ה–תשכ"ו.
מבוא כללי למקרא, תל אביב: יבנה, תשכ"ח 1967. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: לפי תכנית הלימודים החדשה של משרד החינוך והתרבות: תל אביב: יבנה, תשל"ח 1978)
[חמישה חומשי תורה]: מהדורה ספרותית עם ראשי פרקים ושאלות לכל פרק, 4 כרכים, תל אביב: יבנה, 1971–1975:
ספר בראשית;; בתוספת סדרת נושאים על "ספר בראשית והאדם בן דורנו", תל אביב: יבנה, תשל"א 1971. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת לבתי-ספר תיכוניים וגבוהים: תשמ"ג 1983)
שמות–ויקרא; בתוספת סדרת נושאים על "שמות-ויקרא מבחינת זמננו".
במדבר; בתוספת סדרת נושאים על "ספר במדבר מבחינת זמננו".
[4] דברים; בתוספת סדרת נושאים על "ספר דברים מבחינת זמננו", תשל"ה 1974.
ארבעים מזמורי תהילים: (התוכן, המבנה והאמנות), תל אביב: עם עובד, תשל"ז 1977.
דרכי הסיפור המקראי: נושא מסכם בתנ"ך לבתי-ספר על-יסודיים וגבוהים: עיקרי תכנם של מאמרים נבחרים בתוספת ביאורים, מילואים ומאמרים, תל אביב: עם עובד, תשל"ח 1977.
נביאים ומנהיגים במקרא: שני נושאים מסכמים בתנ"ך לבתי-ספר תיכוניים וגבוהים: עיקרי תוכנם של מאמרים נבחרים בתוספת ביאורים, מילואים ומאמרים, תל אביב: יבנה, תשל"ח 1978.
בעיית הגמול ואמונת הייחוד במקרא: שני נושאים מסכמים בתנ"ך לבתי-ספר תיכוניים וגבוהים ..., תל אביב: יבנה, תש"מ 1979.
ירושלים וארץ ישראל במקרא: שני נושאים מסכמים בתנ"ך לבתי-ספר תיכוניים וגבוהים: עיקרי תוכנם של מאמרים נבחרים בתוספת ביאורים, מילואים ומאמרים, תל אביב: יבנה, תש"מ 1980.
פרקי החוק בתורה: לבתי-ספר על-יסודיים ולבחינות בגרות, תל אביב: מישלב – מכון ישראלי להשכלה – מפעלי תרבות וחינוך, תש"מ 1980.
האדם במקרא: נושא מסכם לבתי-ספר תיכוניים וגבוהים, תל אביב: יבנה, תשמ"ג 1983.
נוסף על הספרים ברשימה שלעיל, דובשני פרסם עוד עשרות ספרי עזר לבית הספר התיכון ולהכנה לבגרות בנושאי ספרות עברית, המקרא ומחשבת ישראל.
מנוה צדק ועד נוה צדק: (סיפור חייו של מורה ומחנך בארץ ובתפוצות), תל אביב: אייר, תשמ"ד 1984.
מ"י אקסנר, הצד המיני של הנִשואין; תרגם מאנגלית: מנשה בן-לוי, תל אביב: בריאות, תרצ"ח.
ארנולד בנט , מלון בבל; עברית: מ' בן לוי, יפו: הספריה הקטנה, תשט"ז.
מנשה ברונשטיין (14 ביוני 1889, זכרון יעקב – 27 במאי 1939, חיפה) היה חקלאי בזכרון יעקב, חבר אגודת הגדעונים ושותף במחתרת ניל"י.
ברונשטיין נולד ב-1889 במושבה זכרון יעקב למרדכי צבי ובתיה ברונשטיין שעלו ארצה ב-1882 מבראילה שברומניה והיו ממייסדי המושבה.
למד בבית ספר יסודי במושבה וכבר בגיל 14 עזב את לימודיו והחל לעבוד במשק הוריו וכן ביקב המקומי.
ב-1911 נסע לפריז שם התאכסן אצל אחיו ואחותו והחל לעבוד בעיר אולם לאחר כשנה התגעגע לארץ והחליט לחזור.
במקביל התקבל ברונשטין לעבודה בחוות הניסיונות החקלאית של אהרון אהרונסון בעתלית.
ב-1914 הצטרף ברונשטיין לאגודת הגדעונים בזיכרון מיעקב מיסודו של אהרונסון.
חברי האגודה שאפו להחליף את השומרים הערבים במושבה בשומרים יהודים וברונשטיין החל לשמור בשדות.
עם ייסוד מחתרת ניל"י, ב-1915, היה ברונשטיין בין ראשוני המצטרפים אליה.
במשימתו הראשונה נשלח עם יצחק הלפרין ויוסף לישנסקי לרגל אחר הטורקים בדרום הארץ.
לאחר שחזר המשיך לפעול במסגרת המחתרת עד שנחשפה ב-1917 וברונשטיין נתפס על ידי הטורקים.
תחילה נחקר בעינויים כדי שיגלה את מקום מחבואו של יוסף לישנסקי ולאחר ששתק בחקירות נכלא בחיפה ולאחר שבועיים נשלח לכלא "חאן עלי באשה" בדמשק.
ברונשטיין שהה שנה בכלא בדמשק במהלכה המשיכו הטורקים לענותו.
שוחרר ב-1918, על ידי הבריטים, שהגיע במסעם לכיבוש ארץ ישראל עד דמשק.
לאחר שחרור חזר ברונשטיין למושבה ושיקם את משקו.
במקביל היה פעיל ציבור וחבר בגופים ציבוריים שונים (כמו הסתדרות בני המושבות בני בנימין).
כשהחלו מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פעל גם למען ביטחון המושבה.
לקראת סיום המאורעות (1939) נסע באוטובוס בחיפה ונפגע מירי ממארב.
לאחר 10 ימים בבית החולים הדסה נפטר מפצעיו והובא לקבורה בזכרון יעקב.
הוא נישא, ב-1916, לחסיה בת מרדכי קרניאל מזכרון יעקב (אחותם של ישעיהו קרניאל ויהודה קרניאל).
לזוג נולדו 2 בנים (מרדכי ונילי) ו-3 בנות (טובה, רות וגאולה).
היה רב, דיין ואדמו"ר בדור הרביעי בשושלת זידיטשוב.
נולד בזידיטשוב לרבי ישכר בעריש מזידיטשוב (בעל ה"מלבוש לשבת ויום טוב"), ולשיינדל בתו של רבי מנשה רובין מרופשיץ,.
בהיותו בן שבע שנים בלבד שידכו סבו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב עם שרה רעכיל בתו של רבי יהושע הורוביץ (בעל ה"עטרת ישועה").
אחר נישואיו נתמנה לרב ומו"צ בדז'יקוב, בה גם חיבר (בשנת תקנ"ה) את ספרו הראשון "אלפי מנשה" על שולחן ערוך חושן משפט.
בשנת תרנ"ז מינהו אביו למלא את מקומו ברבנות העיר וורצקי, וכעבור שנתיים נתמנה גם לראב"ד ברישא, וכדי לרצות את שתי הערים היה שוהה בחורף ברישא ובקיץ בוורצקי.
ברישא הדפיס (בשנת תרס"ה) את ספרו "תורת האשם" על ענייני טומאה וטהרה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט רבי מנשה לווינה בירת אוסטריה, משם עבר לגרוסוורדיין שם שהה אביו, ולאחר מכן חזר לרישא.
עם פטירת אביו בכ"א בניסן תרפ"ד במונקאטש, עבר למונקאטש למלא את מקומו כאדמו"ר מזידיטשוב ביחד עם אחיו רבי משה מסטרי.
בכך הפסיק לשמש כראב"ד רישא, אך עדיין המשיך לכהן ברבנות וורצקי עד שנתו האחרונה, אז מינה את נכדו רבי אברהם אליהו אייכנשטיין כממלא מקומו ברבנות העיר.
בכהונתו כאדמו"ר הדפיס (בשנת תרפ"ז) את ספרו "מטה מנשה" על המועדים.
נפטר במונקאטש בט"ז בתמוז תרצ"ד.
בנו רבי חיים יוסף מהוקליווא מילא את מקומו באדמו"רות.
לאחר פטירתו הדפיסו ילדיו את ספרו "אלפי מנשה" על התורה.
רבי חיים יוסף אייכנשטיין (תרמ"ג - ד' בסיוון תש"ד), אב"ד הוקליווא וממלא מקום אביו באדמו"רות.
נישא לציפורה בת רבי אלתר זאב הורוביץ מסטריזוב.
רבי מתתיהו אייכנשטיין (תרמ"ד - ה' באלול תשכ"ט), נישא לבינה בת רבי אברהם יעקב מהולושיץ - כיהן כאדמו"ר מדז'יקוב בהולושיץ ולאחר מכן בארצות הברית.
רבי דוד (נפטר בח' בסיוון תשמ"א), חתן הרב מטלין מדבלין שבאירלנד.
חיה דבורה (נפטרה בט' בחשוון תשמ"ב) נישאה לרבי חנוך דוב רובין מסאסוב.
מֶנְקֶנְט (נקרא גם θ (תטא) בקנטאור וכן גליזה 539 או LHS 2858) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים קנטאור והוא גם הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה שניתן לראות מהמזרח התיכון ומאירופה.
הכוכב נמצא בחלק הצפוני של קבוצת קנטאור, ושמו הוא קיצור ושיבוש של השם בערבית "אל-מנקיבּ אל-קנטוריס" (ألمنكب ألقنتوس) שפירושו הכתף של הקנטאור.
מנקנט הוא ענק כתום עם סיווג ספקטרלי K0 III במרחק של כ-60 שנות אור ממערכת השמש ובהירות נראיתו היא מדרגה 2.05. מסתו גדולה בקצת יותר מפעמיים מסת השמש ורדיוסו גדול מעט יותר מפי 10 מרדיוס השמש.
טמפרטורת פניו היא כ-4,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של למעלה מפי 40 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך הטמפרטורה הנמוכה שלו גורמת לכך שחלק משמעותי מקרינתו היא בתחום התת-אדום, כך שעוצמת הארתו הכוללת היא פי 60 מעוצמת ההארה של השמש.
מנקנט נמצא בשלב מתקדם של התפתחותו והוא מתיך הליום לפחמן ולחמצן לאחר שהמימן שבליבתו אזל.
לכוכב תנועה עצמית גדולה יחסית של כשלושת רבעי שניית קשת בשנה, ששקולה למהירות משיקה של כ-65 קילומטר בשנייה.
לעומת זאת, מהירותו הרדיאלית נמוכה בהרבה, כ-1.3 קילומטר בשנייה בלבד, כך שהכוכב נע כמעט בניצב לקו הראייה אליו, ולמרות שהוא נמצא קרוב יחסית למערכת השמש, הוא כנראה לא נוצר בסביבתה אלא חולף בסמוך.
מנשה הוא סרט קולנוע דובר יידיש שנוצר בארצות הברית בשנת 2017. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס ב-23 בינואר 2017.
עלילת הסרט מבוססת על חייו האמיתיים של הקומיקאי והשחקן משה מרדכי לאפפלער (המוכר בשם הבמה ), המגלם את התפקיד הראשי.
עלילת הסרט מתרחשת בשכונת בורו פארק, בברוקלין שבניו יורק.
מנשה הוא חסיד אלמן הנאבק להשיג משמורת על בנו בקהילתו החרדית, הדוחפת אותו לשאת אישה בשנית לאחר מות רעייתו ואינה מוכנה לאפשר לו לטפל בבנו עד שיתחתן שוב.
על הפקת הסרט נמנה הבמאי-מפיק דניאל פינקלמן.
מֶנְקָר (מערבית, منخر - מוּנחר - "נחיר") או α בלווייתן, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים לווייתן אחרי הכוכב דנב קאיטוס (β בלווייתן).
הסדר ההפוך של ציוני באייר נובע ככל הנראה ממיקומם של שני הכוכבים - מנקר צפוני בהרבה מדנב קאיטוס ולכן יותר קל לצפייה מאירופה.
לכוכב בהירות נראית מדרגה 2.53 והוא נמצא במרחק של כ-250 שנות אור ממערכת השמש.
בהירותו של מנקר משתנה באופן לא סדיר בין דרגות בהירות 2.45 ו-2.54 והוא מסווג כמשתנה לא-סדיר איטי.
מנקר נמצא בשלבים מתקדמים של התפתחותו והוא כבר סיים להתיך הליום לפחמן בליבתו.
הוא צפוי להתנפח עוד ולהתקרר תוך איבוד יציבות, מה שיגרום להגברת ההשתנות של בהירותו בדומה למירה, עד שלבסוף יאבד את שכבותיו החיצוניות ויהפוך לננס לבן.
מנשה אונגר (1899–1969) היה מחבר פורה (ביידיש אך גם בעברית) של ביוגרפיות וספרי כינוס בתחומי החסידות, השואה והיהדות, עורך העיתון היידי "מארגען זשורנאל".
נולד בז'אבנו (בין יהודים נקראה: דז'בנה) (גליציה) בן לרבי שלום דוד אונגר, נצר למשפחת אדמו"רים (חסידות דומברובה ענף דז'בנה).
למד בישיבה בעיר ברודי וזכה לסמיכה לרבנות בשנת 1917. התגורר בעיר ורשה עד לעלייתו לארץ בשנת 1925. בשנים 1931–1934 חזר לגור בפולין, ומשם היגר בשנת 1935 לארצות הברית.
תחילה התפרנס בתור מורה בבית ספר יהודי בעיר ניו יורק, ואחר כך הפך לכותב קבוע ביומון היידי דער טאג שם פרסם בעיקר על החסידות ובייחוד על תולדותיהם של אדמו"רים חסידיים.
היומון התמזג (בשנות החמישים) עם היומון האורתודוקסי מארגען זשורנאל ואונגר המשיך לכתוב ולפרסם שם, עד שהפך לעורך העיתון.
פרסם גם ב'אייניקייט' (ניו יורק), ביטאונה של אגודת הסופרים והאמנים ביידיש באמריקה.
לעיתים קרובות השתמש בשם עט: מ"א טורנער, מ"א גער.
מועדים לשמחה: מחזור סיפורים ומחזות לכל מועדי השנה
הבה נציגה: מחזות לבתי ספר, לנוער ולעם
היישוב הישן בארץ ישראל: שכונת מאה שערים בירושלים
ביבליוגרפיה של כתבי יעקב שאצקי, (ביידיש, בשיתוף עם קוסובר), ניו יורק 1939
חייקל הורוויצעס ייחוס בריוו, וילנה תרפ"ט
חסידות און לעבן, ניו יורק 1946
פשיסכע און קאצק, בואנוס איירס, 1949
די פעדעראציע [=הפדרציה: מה היתה, מהי כיום, ומה היא צריכה להיות], ניו יורק
גוט יום טוב קינדער, ניו יורק 1950
די חסידישע וועלט [=העולם החסידי: תולדות חצרות החסידים בפולין ובגליציה], ניו יורק 1955
חסידות און יום טוב, ניו יורק 1958
ר' ישראל בעל שם טוב, ניו יורק 1963
ספר קדושים: רביים אוף קידוש השם, ניו יורק 1967 תורגם לעברית: אדמו"רים שנספו בשואה, ירושלים תשכ"ט
דער גייסטיקער ווידערשטאנד פון יידן אין געטאס און לאגערען, תל אביב 1970 [=מרידות יהודים בגטאות ובמחנות]
מנשא לתינוק הוא אביזר המשמש לנשיאה של תינוקות על הגוף.
מנשא עשוי בדרך כלל מבד (עם או בלי אבזמים), ומאפשר לשאת את התינוק בצמוד לגוף ללא שימוש בידיים.
מנשאים משמשים הורים כבר מאות שנים בכל מקום בעולם.
מנשא מותאם יכול לתרום לתינוק, הן בהגברת המגע הפיזי עם הוריו, והן בהתפתחות פיזית (כמו חיזוק מפרק הירך).
באופן מסורתי, המנשא היה אותו הכלי ששימש לנשיאה של דברים כבדים, עם התאמתו לנשיאת תינוק.
מנשאים היו עשויים מעורות, סלים, קופסאות עץ, רשתות וכדומה.
בתרבות המערבית, נוהג זה הוביל ליצירת מנשא דמוי תיק גב.
לאורך ההיסטוריה תועדו גם מנשאים שנתלים מהראש, או מנשאים שנושאים על כתף אחת.
יש סוגים שונים של מנשאים.
המנשאים שונים זה מזה בצורתם, בחומרים מהם הם עשויים, ובתנוחות שהם מאפשרים.
יש להתאים את המנשא, לפי גודל הילד, והאופן שבו רוצים לשאת אותו.
מנשא עם טבעת, הבד עובר דרך הטבעת, מאפשר התאמה מרבית של הבד לגודל התינוק.
הטבעת עשויה אלומיניום או ניילון.
מנשא כיס, עם או בלי אבזמים, הוא חתיכת בד מרובעת שנקשרת סביב כתף אחת והבטן, כשהתינוק שוכב בתוך הכיס שנוצר.
במנשא כזה יש לשם לב במיוחד לכך שהפנים של התינוק גלויים ושהבד לא מכסה אותם.
מנשא מעטפת (נקרא גם "מנשא שבטי") הוא בד ארוך שנקשר סביב המחזיק והתינוק בקשירה מורכבת, כך שהבד יחזיק את התינוק בתנוחה הרצויה.
מנשא כזה מאפשר מספר תנוחות - בטן לבטן, פנים כלפי חוץ, נשיאת התינוק על הגב, ערסול, והוא עשוי להיות מבד גמיש או נוקשה.
מנשאים שונים מאפשרים תנוחות שונות לנשיאת התינוק.
האופן שבו התינוק יונח במנשא תלויה גם בגילו, גודלו, והנוחות של התינוק ושל מי שמרים אותו.
ערסול – תנוחה שטובה לתינוקות עד גיל חודש, המדמה את תנוחה שהתינוק היה בבטן
בטן לבטן – תנוחה שטובה לכל גיל, התינוק ניצב כשבטן שלו מול הבטן של מי שנושא אותו
גב – מתאימה לתינוקות קצת יותר גדולים, כאשר המשקל של התינוק מתחיל להיות משמעותי, ויותר קל לסחוב אותו על הגב.
תנוחות נוספות מוכרות הן, תנוחת צד, לוטוס ורגלי צפרדע.
כמו כל מוצר אחר המיועד לתינוקות, גם על המנשא לעבור מבדקי בטיחות רבים, ואם מתגלה פגם אז יש להחזירו ליצרן.
סכנה ספציפית שיש במנשאים היא סכנת החנק, כאשר הבד של המנשא כרוך סביב הפנים של התינוק.
יש להקפיד שהפנים של התינוק, ובפרט הפה והאף של התינוק גלויים בכל שלב.
מנשה היה כוהן גדול יהודי (245 - 240 לפנה"ס) בימי בית שני.
הוא היה בנו של ידוע הכהן ואחיו של חוניו הראשון.
שימש ככהן גדול לאחר אחיינו אלעזר.
יורשו בתפקיד היה בנו של אחיינו שמעון, חוניו השני.
מנשה גניש (נולד ב-14 בדצמבר 1960) הוא קצין בכיר בדימוס בשירות בתי הסוהר (שב"ס) בדרגת גונדר.
במהלך שירותו הממושך מילא שורה של תפקידים בכירים, ביניהם מפקד יחידת נחשון, ראש חטיבת הביטחון ומפקד מחוז מרכז.
גניש נולד בזכרון יעקב למרים (רמו) ושלום, שעלו מלוב בשנת 1949. את שירותו הצבאי עשה בחיל ההנדסה.
גניש התגייס לשירות בתי הסוהר בשנת 1983. בתחילת דרכו שימש כחובש, ולאחר מכן עבר לתחום המודיעין.
במסגרת תפקידיו בתחום המודיעין שירת כקצין מודיעין בשלושה בתי סוהר, כקצין מודיעין מחוזי וכסגן קצין המודיעין הראשי של שב"ס.
בהמשך דרכו פיקד על בית הסוהר כרמל ובית הסוהר עופר.
כראש חטיבת הביטחון וממלא מקום ראש אגף המבצעים הוביל רפורמה בתפיסת הביטחון, שכללה החלפת מערכת המנעולים המבוזרת למערכת מפתח מאסטר מאובטחת.
בתקופת פיקודו על יחידת נחשון הוביל תהליכי התייעלות בתחום ליווי האסירים ושיפור תנאי העבודה של הלוחמים.
בתקופה זו סיכלו לוחמי היחידה שני פיגועי טרור משמעותיים: חיסול המחבל בפיגוע המחפר בירושלים ונטרול מחבל בתל אביב במהלך פיגוע דקירה.
בינואר 2016 מונה למפקד מחוז מרכז של שב"ס, תפקיד אותו מילא עד פרישתו במרץ 2021.
גניש הצטרף למפלגת המילואימניקים בראשות יועז הנדל ונבחר בתחילת 2026 לחבר בהנהגת המפלגה.
גניש נשוי לאיריס ואב לשניים.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בלימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת חיפה.
המחזה מנשה (ברומנית: Manasse) נכתב על ידי המחזאי היהודי רומני רונטי רומאן (שם העט של ארון בלומנפלד) ופורסם לראשונה ב-1900, ברומנית, בבוקרשט.
המחזה הוסרט והיה נושא למחלוקת ציבורית.
את הצגת הבכורה של המחזה הכינו בברכת המועדון הציוני של יאשי, שגם דאגו להפיץ חלק מהכרטיסים.
לפי דיווח עיתונאי מהתקופה, היו אישים יהודים שהשיבו את הכרטיסים, שהוצעו להם, בטענה שמדובר במחזה מעודד התבוללות.
הבכורה הייתה ב-12 במרץ 1901 על בימת התיאטרון הממלכתי של יאשי.
ב-25 במאי 1904 הגיע המחזה "מנשה" לבוקרשט.
את המחזה הציגה קבוצת שחקנים בהנהגתו של השחקן בן יאשי, Gheorghe Cârje (גאורגה קרז'ה).
ההצלחה של המופעים עוררה את תשומת הלב של התיאטרון הממלכתי של בוקרשט, שהכניס את המחזה לרשימת המופעים של עונת 1904 - 1905. הצגת הבכורה בתיאטרון הממלכתי של בוקרשט הייתה ב-5 בפברואר 1905 ובמהלך שני החודשים עד סוף העונה ההצלחה הייתה גדולה.
לאור ההצלחה, אלכסנדרו דאבילה, מנהל התיאטרון, השאיר את ההצגה גם לעונה 1905 - 1906.
בלי קשר ישיר להצגה של המחזה "מנשה", ברומניה ובמיוחד בבוקרשט, היה מאבק של החוגים הלאומיים הרומנים נגד התופעה של הצגות תיאטרון צרפתיות, בצרפתית, בתיאטראות הרומניים.
החוגים הלאומיים הרומנים צירפו גם את המחזה "מנשה" לרשימת המטרות, שהותקפו על ידם, כמטרות לא רומניות.
המחזה "מנשה" נכתב ברומנית, הוצג ברומנית ועסק בעלילה המתרחשת ברומניה ולמרות כל אלה נכלל בין המחזות ה"לא רומניים" בגלל היות מחברו יהודי.
הצגה של המחזה, שתוכננה ל-12 במרץ 1906, בוטלה בלחץ הסטודנטים הרומנים המוסתים על ידי ניקולאה יורגה.
למחרת, ב-13 במרץ, בכיכר שלפני התיאטרון הלאומי, היה עימות אלים בין הסטודנטים, שחסמו את המעבר לתיאטרון ובין הצבא והמשטרה.
בנוסף לערכו הספרותי, למחזה זה הייתה השפעה ניכרת ביחסים שבין יהדות רומניה ודעת הקהל הרומנית והיה סיבה ישירה להפגנות סטודנטים, שהובילו לאיסור הצגת המחזה בתיאטרון הממלכתי של בוקרשט במחצית הראשונה של המאה העשרים.
המחזה, שבמרכזו סיפור אהבה בין משפטן רומני נוצרי צעיר וצעירה יהודייה, נוקט עמדה כלפי חוסר הסובלנות הדתי בשני הצדדים ובכך עורר נגדו ציבורים מסוימים.
מנשה הוא הסב היהודי הנזעק לנסות למנוע את הנישואים של נכדתו, לליה (לאה) עם עורך הדין מאתיי פרונזה.
מנשה כהן - הדמות המרכזית, יהודי השומר באדיקות על המסורת, מתגורר בעיר שדה
נסים כוחנוביץ', בנו של מנשה כהן ואביה של לליה, בנקאי בבוקרשט
אסתר כוחנוביץ', אשתו של נסחם ואם לליה
לליה (לאה) כוחנוביץ', בתו של נסים
לאזר כוחנוביץ', בנו של נסים
מאתיי פרונזה, עורך דין רומני נוצרי המקווה לשאת את לליה
נטליה פרונזה, אחותו של מאתיי
זליג שור, מתווך יהודי שופע הומור עממי
אמיל הורן, יהודי המקווה לשאת את לליה
רוזה בלום, סטודנטית יהודייה לרפואה
המחזה הוצג בהצלחה רבה בתיאטראות פרטיים ברומניה, תורגם ליידיש על ידי יעקב שטרנברג וב-1925 זכה לגרסה מוסרטת בבימויו של ז'אן מיכאיל ותסריט של סקרלט פרודה - ההפקה הייתה של איזידור גולדברג.
אחרי מותו של רונטי רומאן, ב-1915, פרסם אדריאן וראה מחזה המשך בשם "אחרי מות מנשה" (ברומנית: Dupa moartea lui Manasse) המציב את הדמויות במרחק של עשר שנים, לאחר מותו של מנשה.
מחזה זה מתמקד באווירה האנטישמית ויוצר דרמה הנובעת מהיותו של המשפטן הרומני נשוי ליהודיה, מכשול ענק ביכולתו להתקדם.
במקום דמותו של היהודי מנשה, השומר באדיקות על המסורת היהודית, מוסיף וראה את דמות בן דודו של מאתיי פרונזה, טנאסה פרונזה, אנטישמי המתנגד בתוקף למינוי בן משפחתו כשר, בגלל היותו נשוי ליהודיה.
מנשה גולדבלט (נולד ב-18 בדצמבר 1950) הוא קצין צה"ל בדימוס ומנכ"ל ישראלי.
סיים את שירותו בצה"ל בדרגת תת-אלוף, ובעל עיטור העוז על גבורתו במלחמת יום הכיפורים.
גולדבלט עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בחטיבה 500. גולדבלט הוביל את פלוגתו במלחמת יום הכיפורים, בין היתר בקרב בעיר סואץ.
בהמשך שירת כמפקד גדוד טנקים ובשנים 1990–1997 שימש כמפקד חטיבה 14. שימש סגן מפקד אוגדה 36 בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות, ומפקד אוגדה 440, בדרגת תת-אלוף.
מנשה הלפרן (ביידיש: האלפערן או היילפערן; באוקראינית: Менаше Галперн; 8 בנובמבר 1871 – 9 בינואר 1960) היה סופר, משורר, עיתונאי וכותב זיכרונות ביידיש, יליד אוקראינה.
פעל באימפריה הרוסית, בארצות הברית, בארץ ישראל ובברזיל, שבה היה מראשי התנועה הציונית ועיתונאות היידיש ונחשב ל'זקן סופרי היידיש' בדרום אמריקה.
מנשה הלפרן נולד בשנת 1871 בכפר קורשטפובקה שבווהלין, האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה, למשפחה אמידה של סוחרי עצים וחוכרי אחוזות.
מגיל 3 התגורר בבית סבו, נחמיה סטרניק, שהיה כדבריו "חוכר עשיר ולמדן" בכפר קליניני בווהלין, ובגיל 6 עבר להתגורר עם הוריו בכפר ברניבקה שבפודוליה, סמוך לפרוסקרוב (חמילנצקי).
ב-1881, בתקופת מגוריו בכפר, התרחשו ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני וגל הפוגרומים 'הסופות בנגב'.
חוויותיו מאירועים אלו מפורטות בספר הזיכרונות שלו.
לאחר בר המצווה נשלח לעיר גריידונג כדי להמשיך בלימודי יהדות במטרה להיות 'רב או רבינר' (כלומר רב מודרני).
בגריידונג התפרסם בשל כישורי הכתיבה שלו בעברית ובקיאותו ברומנים של שמ"ר, ולכן לבקשת חבריו החל לכתוב מכתבי אהבה עבור צעירי וצעירות העיר.
אך עקב מחלה חזר לגור עם הוריו בכפר והמשיך בלימודי היהדות בעזרת מורים שהוריו שכרו עבורו.
ב-1891, בגיל 20, נישא לתמה קורמנסקי, בתו של סוחר תבואות בשם נפתלי קורמנסקי ובת למשפחה של חסידי סדיגורה מבסרביה.
בעקבות נישואיו עבר להתגורר לצד משפחתה ביידניץ שבבסרביה, שם עסק בסחר בתבואות, אך עקב ירידת מחירים הפסיד את כספי הנדוניה שלו.
ביידניץ הוא פגש את יהודה שטיינברג, לימים סופר עברי נודע, שגם הוא הגיע לעיר עקב נישואים לבת למשפחה חסידית.
ביחד הם החלו בפעילות ציבורית ברוח 'משכילית' כאשר הלפרן פועל בגלוי ושטיינברג בסתר.
כך הם קבלו את האחריות ל'תלמוד התורה' המקומי ודאגו ל'מלמד דרדקים' לילדי העניים.
כמו כן ביחד עם בעלי המלאכה בעיר הם הדיחו את ראש הקהל ומינו ראש קהל 'משכילי'.
כמן כן הקימו ספרייה שבה צעירי העיר שאלו ספרים וביתו היה מוקד לפגישות של נערים שנטו להשכלה בלילות שבת.
בתקופה זו הלפרן סייע לפרסומו של שטיינברג כסופר עברי.
שטיינברג נואש מתקוותו להתפרסם כסופר עקב כישלון ספר הלימוד שהדפיס 'ניב שפתיים' והתפרנס כמורה.
אך הלפרן שהעריך את כישרונו הספרותי של חברו אסף משלים של שטיינברג, בעזרת תלמידיו ואשתו, ושכנע אותו כי הם ראויים לפרסום.
וכך ב-1893 נסע המשכיל והפעיל הציוני עזריאל איידלמן מידניץ לוורשה, ולקח עמו את כתב היד לספר המשלים 'בעיר וביער' של שטיינברג וכן דוגמאות מכתיבתו של הלפרן, כדי להראותם לי"ל פרץ ודוד פינסקי.
ובעקבות כך ספרו של שטיינברג הודפס בהוצאת תושיה והוא התפרסם כסופר.
בראש הספר הוא כתב הקדשה נרגשת להלפרן:
ב-1896 נסע הלפרן לסובאלק, בירת פלך סובאלק שבצפון-מזרח פולין, שם השתתף עם משפחת גיסו בבניית מחנות לצבא.
בתקופה זו השתתף בוויכוחים על הציונות שהתעוררו בעקבות פרסום הספר 'אלטנוילנד' של הרצל.
משם חזר ליידניץ ואחר כך אביו העביר אליו את החכירה של הכפר ברניבקה שבו הוא גדל.
למרות האיסור על מגורי יהודים בכפרים ( כנובע מ'תקנות מאי' 1882), הלפרן קיבל את זכות החכירה בעזרת שיחוד פקידי הממשל.
בתקופה זו עסק בתעמולה ציונית בעיר הסמוכה פרסקורוב, והשתתף ב'כנס הציוני הכלל אוקראיני הראשון' בקייב, ב-1898, בראשות דר' מקס מנדלשטאם .
לאחר חמש שנות חכירה בברניבקה מצבו הכלכלי התחזק והוא תכנן להעביר את עסקיו לבסרביה.
אך ערב נסיעתו נודע לו על הפוגרום בקישניב (1903).
הלפרן פעל לאיסוף מזון ובגדים לנפגעי הפוגרום.
כרבים אחרים מיהודי רוסיה הפוגרום בקישניוב עורר את הלפרן ובני ביתו להגר לארצות הברית שם עבד בבית מרקחת בניו יורק שם התיידד עם דוד פינסקי ועם מנהיגי פועלים יהודיים כיוסף שלוסברג ומיכאל זמטקין שלימדו את השפה האנגלית.
בתקופת שהותו שם הוא הוציא לאור שירים וסיפורי מעשיות במספר עיתונים יהודיים.
משם נסע לפרובידנס, ברוד איילנד, ופתח שם בית חרושת אך עסקיו נכשלו.
בעקבות כך, ובעקבות מכתב מהוריו שקרא לו לשוב החליט לחזור לאירופה ולנסות את מזלו בהקמת 'מכון לרפואת שיניים' בברלין.
בברלין השתתף בתעמולה סוציאליסטית בקרב מהגרים יהודיים מרוסיה שנמלטו מפני גיוס למלחמת רוסיה-יפן.
הוא הציג את עצמו כ'מהפכן בורגני' ופגש מחד תועמלנים סוציאליסטיים-ציוניים ומאידך בונדיסטים.
בעקבות מהפכת 1905 והשמועות על פרסום חוקה הלפרן הצטרף אל זרם של מהגרים יהודיים שחזרו לרוסיה.אך בסמוך לחזרתו התרחש הפוגרום של המאות השחורות באודסה.
בעקבות הפוגרום הלפרן קיבל את ברכת הוריו והיגר שוב לניו יורק ב-1.1906. שם רכש בשותפות בית מרקחת בברוקלין.
בתקופה זו פרסם מאמרים בעיתוני יידיש, ובהם 'צוקונפוט'.
לאחר שנתיים בניו יורק עקב לחץ של הוריו ואשתו החליט שוב לחזור לרוסיה, והתגורר בפרסקורוב סמוך להוריו שם עבד בחברת ביטוח.
אחר כך נסע לוורשה כדי לנהל מפעל מסחרי.
עם חזרתו מוורשה נפרד מאשתו הראשונה.
ב 1911 קיבל הכרה כ'סוחר מדרגה ראשונה' שאפשרה לו מגורים בערי רוסיה שמחוץ לתחום המושב, קיבל אישור לפתיחת בנק ופתח בנק במוסקבה.
הבנק ביצע פעילויות מסחריות עבור חברות מ'תחום המושב' ופירנס את בעליו עד ל'מהפכת פברואר' ב 1917.
בשנת 1914 הלפרן הגיש ספר שירים לבית דפוס בוורשה אך פרוץ מלחמת העולם מנע את הדפסת הספר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הלפרן נישא בשנית לדורה אוורבוך ממוסקבה.
למרות האישור של 'סוחר ממדרגה ראשונה' הם נתקלו בקשיים בקבלת 'זכות המגורים' במוסקבה, ולכן עברו לבית קיץ בעיר פודולסק כ 36 קילומטר ממוסקבה.
פעילות ספרותית בעת המהפכה הרוסית
בעקבות מהפכת פברואר 1917 הלפרן ואשתו חזרו למוסקבה.
בתקופה זו, כחלק מפריחת התרבות העברית במוסקבה עקב מהסרת הצנזורה הצארית התגברה גם פעילותו הספרותית של הלפרן.
במוסקבה הוא נפגש עם סופרי יידיש נודעים כ'בעל מחשבות' וש.
בהמלצתם הוא הוזמן לכתוב בעיתון "פעטראגראדער טאגבלעט" בעריכת יצחק גרינבוים, ועבר לפטרוגרד.
בעיתון זה הוא כתב פליטונים סיפורים ומאמרים.
בעת שהותו בפטרוגרד התרחשה המהפכה הבולשביקית, וכן הגיעו הידיעות על הכרזת בלפור שעוררו ויכוח חריף בקרב היהודים.
בפברואר 1918 חוגי היבסקציה הפריעו להוצאת העיתון ובמרץ 1918 הלפרן חזר למוסקבה, שם גרו אשתו ובתו רבקה (לימים , עורכת ומתרגמת סובייטית ידועה).
במוסקבה נפגש עם חוג של סופרים ואומנים יהודיים ובהם דניאל טשארני, משה ברודרזון, והאומן אל ליסיצקי.
מפגשים אלו הביאו להתאגדות פורמלית של חוג הסופרים והציירים במסגרת ה "מאָסקווער קרייז פון יידישע שרייבער און קינסטלער" (החוג המוסקבאי לסופרים ואומנים יהודיים) .
בחוג היו 35 חברים, כאשר הלפרן נבחר לראש הדירקטוריון של האיגוד וטשארני למזכיר.
האיגוד ארגן תערוכה של ציור ופיסול שבפתיחתה נכח דוד פרישמן ונאם מבקר הספרות שמואל ניגר (אחיו של טשארני).
תקופה זו היא תקופת שיא בפעילותו הספרותית של הלפרן בחלק הראשון של חייו.
כך תרגומים שלו לשירת המשוררים רבינדרנת טאגור ועומר ח'יאם הודפסו באנתולוגית תרגומי שירה כבר ב-1917 .
כמו כן מחרוזת שירי הצוענים שלו: 'ציגיינער לידער' נדפסו במאסף 'קונסטרינג' ('טבעת האומנות') .
וכן הוא הוציא ביחד עם חבריו לחוג משה ברודרזון, גרשון ברוידא ודניאל טשארני מאסף של שירים ליריים - 'זאלבעפארט'.
כחלק מפעילותו הספרותית הלפרן רכש מהרץ אקצין את בית הדפוס של הוצאת 'חבר' והוציא בו לאור את ספרו של סגלוביץ' 'די וואנט' וכן את ספר שירים משל עצמו בשם 'זילבער-האר' (חוטי הכסף).
ובנוסף הוציא לאור מחברת סיפורים וחרוזים לילדים מפרי עטו.
אך עם התחזקות הפיקוח של השלטון הסובייטי על התרבות היהודית הלפרן נאלץ למכור את בית הדפוס שלו ליבסקציה במחיר זעום, ואלו החרימו גם את כל הספרים שהיו בדפוס.
הלפרן חש כי הצ'קה, חושדת בו ולכן החליט ב 1922 לעבור לקייב.
שם קיבל משרה בבית חרושת סובייטי לבירה.
בתקופה זו הוא נזהר ממפגשים עם סופרי יידיש ופעילים ציוניים עקב חשש מהשלטונות.
הגירה לברזיל ופעילות עיתונאית, ספרותית וציונית בה
במרץ 1925 קיבל הלפרן אישור ליציאה מרוסיה והזמנה לקונגרס הציוני ה-14 בווינה, כנציג של שלושים וחמש נקודות היישוב הסודיות שנותרו באוקראינה.
הלפרן השתתף בוועדה הציונית הכלל-אוסטרית אך בעקבות החיפושים אחר יעד הגירה לא השתתף בקונגרס עצמו.
לאחר שקיבל מכתבי המלצה מהרב צבי פרץ חיות, ומהפעיל הסוציאליסטי-ציוני יעקב זאב לצקי-ברתולדי אל הפדרציה הציונית בריו דה ז'ניירו הוא החליט לנסות את מזלו בברזיל.
וכך ב-4.1.1926 הלפרן הגיע בספינה לריו דה ז'ניירו.
אשתו נותרה בשלב זה בווינה.
בריו דה ז'ניירו הוא התיידד עם אהרון קויפמן, עורך העיתון 'דאס אידישע וואכענבלאט' והחל להתפרנס מכתיבה של סיפורים, פליטונים ומאמרים עבור העיתון.
הלפרן הרצה בציבור והשתתף בפולמוס אודות שפת ההוראה בבתי הספר היהודיים.
למרות היותו סופר יידי הוא הגן על חשיבותה של העברית, בניגוד לעמדתם של היידישיסטים שסברו כי יש להתמקד ביידיש כשפת התרבות הבלעדית, וללמוד בבתי הספר היהודיים את התנ"ך בתרגום יהואש ליידיש וכך לוותר על העברית .
משם יצא לסבב הרצאות בנושאים של ציונות מחד וספרות מאידך בערי החוף האטלנטי של ברזיל (סאו פאולו, קורטיבה, פורטו אלגרה) ואף ביישובים הקטנים שבדרך.
לפי עדותו באחת התחנות המתינו לו התושבים ו'חטפו' אותו מהרכבת כדי שירצה בפניהם.
במסעו הוא הקים מועדוני נוער במקומות בהם ביקר אך אלו לא החזיקו מעמד לאחר עזיבתו.
משם המשיך לסיור בצפון ברזיל (באהיה ורסיפה)
עם הגעת אשתו לברזיל הם השתקעו בריו והלפרן קבל את משרת מזכיר התנועה הציונית בברזיל, וזאת במקביל להמשך כתיבתו ב'וואכענבלאט'.
בשנת 1931 התמודד בבחירות לנציג הפדרציה הציונית לקונגרס הציוני ה-17 כנגד דר ש.א.
בעד הלפרן הצביעו הציונים הכלליים, הרוויזיונסטים והמזרחי.
כלומר הוא נתפס כפעיל ציוני-כללי ללא השתייכות מפלגתית.
כשחזר לריו מהקונגרס התחלפה הבעלות על העיתון ומשרתו של הלפרן בו בוטלה.
בעקבות כך הוא נתקל בקשיי פרנסה, ואשתו עזרה בפרנסה על ידי מכירת אוכל שבישלה והשכרת חדרים.
ב 1934 הוציא את ספרו הראשון בברזיל 'אויסן אלטן ברונעם' (מן הבאר הישנה) שהוא "ספר סיפורים על חיי העבר".
עקב פעילותו ארוכת השנים בתנועה הציונית הלפרן ואשתו קיבלו סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל המנדטורית כ'ציוני וותיק'.
וכך בערב חנוכה 1935 הוא עלה לארץ והתגורר בחיפה.
אך לדבריו "הסוכנות היהודית לא הכינה מקומות עבודה עבור למעלה ממאתיים ציונים ותיקים ומצבם של תשעים וחמישה אחוזים מהם היה קשה".
הוא מצא עבודה זמנית ככתב ב'יומן' של נתן אקסלרוד.
לאחר כחצי שנה עבר לשכונת מוטניפיורי ומאוחר יותר לתל אביב.
שם הוא עבד עם נתן פרלרברג ב'עזרה וביצרון'.
כמו כן הוא ניסה לרכוש בית קפה ברחוב דיזנגוף אך הפסיד את כספי ההשקעה.
לפרנסתם אשתו בישלה ארוחות צוהריים לפועלים.
הלפרן חלה בריאותיו ונסע להתרפא בבית החולים לחולי שחפת בשכונת מקור חיים בירושלים אצל דר' וייזר.
לאחר שמונה חודשי טיפול הוא שוחרר וייעצו לו לחזור לברזיל.
אחותו רוזה ובנה יוסף שלחו לו כרטיסי נסיעה וב 12.5.1938 הם עלו על הספינה לברזיל "ובכינו כילדים על מר גורלנו לעזוב את ארץ ישראל".
וכך ערב מלחמת העולם השנייה הלפרן ודורה אשתו חזרו לריו שם קנו פנסיון לחוף הים שדורה הפעילה.
אך עקב בריאותו הוחלט שמזג האוויר החם בריו לא מתאים לו והם עברו לקורטיבה.
לא ידוע על פעילותו בתקופה זו ונראה כי מלחמת העולם השנייה והאיסור שהוטל על ידי ממשלת ברזיל על פעילות ציונית מחד ועיתונות יידיש מאידך גרמו לנסיגה בפעילותו הציבורית.
לאחר תקופה בסביבות קורטיבה הם עברו לסאו פאולו, שם מנשה קיבל משרה בבית האבות החדש.
הוא עבד שם במתן הרצאות והקראה לזקנים.
הלפרן תיאר תקופה זו כתקופת 'הסתיידות רוחנית' וחיים מתוך אינרציה בסביבת הקשישים.
בתקופה זו הוא הפסיק לכתוב.
עד שבשנות ה-40 הוא נפגש עם המלחין ברנרד הוף, כאשר השיחות ביניהם והתלהבותם המשותפת מ'הרוחני והיפה שבחיים' החזירו להלפרן את מרצו הרוחני.
גם הזמנתו לקונגרס התרבות היהודי בניו יורק ב 1948 סייע לתחייה הרוחנית שלו.
בקונגרס זה פגש מאות אנשי רוח יהודיים וראה את "המשך הספרות היהודית, את ההתנגדות לכליה בגלות ואת האפשרות לתחייה".
ככמו כן לדבריו גם הקמת מדינת ישראל תרמה להתעוררות כוחות היצירה שלו, ובעקבות אירועים אלו הוא ניגש לכתוב את הספר 'פארמעטן', שיצא לאור בסאו פאולו 1952. וכן ספר מקבץ של שיריו 'לידער'שיצא בסאו פאולו 1959. מנשה הלפרן נפטר ב-1960.
יצירתו החשובה ביותר של הלפרן היא ספר זיכרונותיו, 'פארמעטן: זכרונות און שילדערונגען'.
הספר נכתב באחרית ימיו כשהוא מתקשה בראייה ונעזר בצעירה שרה צ'רשנייה לשם הכתיבה.
למרות זאת הספר מלא בפרטי פרטים על חיי היהודים בתחום המושב בשלהי המאה ה-19.
את המניע לכתיבת ספרו הוא מציג כך:
חלקו הראשון של הספר הוא אוסף של פרקי הווי וזיכרונות.
הלפרן טוען שהמאה ה-19 החלה עבור היהודים בשנות ה-70 שלה, והוא מתאר מחד את ההווי המסורתי ומאידך את רוחות השינוי שהחלו מתקופת ילדותו.
בפרק הראשון 'בזמנים של לינצקי ושמ"ר' הוא מציג את השפעתם של שני הסופרים הללו על הפצת הקריאה ביידיש בקרב ההמון היהודי.
בניגוד לעמדה הביקורתית כלפי שמ"ר שהתקבעה מאז חיבורו הביקורתי של שלום עליכם 'שמרס משפט'.
הלפרן מציג את שמ"ר כמי שבזכות הרומנים מושכי הלב שלו בני המעמדות הנמוכים והנשים למדו לקרוא ובזכות חידושי הלשון שלו היידיש הפכה מז'רגון לשפה מכובדת.
כמו כן הרומנים שלו החדירו רוח של אהבה רומנטית לחברה היהודית השמרנית ונתנו לגיטימציה לבני הדור הצעיר למרוד כנגד נישואי השידוך שנכפו עליהם.
הפרק השני של הספר מתאר את חוכרי האדמה היהודיים, מעמד שלא נכתב עליו דיו בספרות שהתרכזה בחיי השטעטל.
החוכרים התגוררו בכפר בלא קהילה יהודית ועמדו בקשר יומיומי עם האיכרים.
לפי תיאוריו חייהם היו קרובים לטבע וספוגים ברוח של חריצות והשבחה של הנכסים שתחת ניהולם.
הפרק השלישי 'גלות צארית ופוגרומים' מתאר את המהפך שחל עם ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני והסופות בנגב.
הוא מתאר את חוויות ילדותו בעת הפוגרומים את המאמצים של מעמד החוכרים לשמר את בסיס פרנסתו למרות תקנות מאי.
הפרקים הבאים מתארים עוד מהווי היומיום היהודי: השטעטל, רכוש וטובין אצל היהודים, הבית היהודי, טיפוסים כגון בטלנים נצחנים ושלומיאלים, עוני, פרנסה וההבדל בין ימות השבוע לשבתות וחגים, מעשיות חילוניות ותענוגות, נוסעים וסנסציות, שמד, השכלה ומשכילים וזקנה.
חלקו השני של הספר הוא אוטוביוגרפיה קצרה של המחבר הכתובה בשפה תמציתית וממוקדת בחייו רבי הפעלים ברוסיה, ארצות הברית, ברלין, ברזיל וארץ ישראל.
בשנת 2014 הספר תורגם מיידיש לעברית על ידי אלתר אופיר והופיע בהוצאה עצמית.
הלפרן חותם את ספרו במילים:
זילבער האר, מוקבה: חבר, 1918. ספר שירים
זאלבאפערט, מוסקבה: לעבן, 1918. ספר שירים ביחד עם משה ברודרזון, גרשון ברוידא ודניאל טשארניי.
אויסן אלטן ברונעם, ריו דה ז'ניירו: גרופע פרניט, 1934. –'מן הבאר הישנה'.
("גווילים: זכרונות ותיאורים" – ספר זיכרונות ואטוביוגרפיה)
אונדזער בייטראג, ריו דה ז'ניירו: יידישן שרייבער-קרייז, 1956. אנתולוגיה של ספרות ידייש בברזיל ובה שני שירים של הלפרן.
לידער, סאו פאולו: ספרי, 1959 – ספר שירים.
מנשה קדישמן (21 באוגוסט 1932 – 8 במאי 2015) היה צייר ופסל ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום הפיסול.
מנשה קדישמן נולד בתל אביב לבלהה ובן-ציון קדישמן.
למרות הרוח החלוצית של המשפחה, הייתה בבית אווירה תומכת לעיסוק באמנות.
אביו נהג ליצור, כתחביב, חיתוכי אלומיניום בנושאי חלוצים.
בנעוריו למד קדישמן ציור אצל אהרון אבני.
לאחר מכן למד פיסול אצל משה שטרנשוס.
במקביל היה קדישמן פעיל בתנועת הנוער "גורדוניה" (התנועה המאוחדת).
קדישמן סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המקצועי ע"ש מקס פיין בתל אביב.
עם גיוסו לצה"ל הצטרף ליחידת הנח"ל הראשונה, שהוקמה באותה עת.
קדישמן הוצב בקיבוץ מעיין ברוך שבאצבע הגליל.
הוא היה רועה צאן, דבר שהשפיע רבות על יצירותיו.
זכרונותיו כרועה מתועדים וערוכים בדייקנות ברישומי פחם ועיפרון.
התוכן בדרך כלל עוסק בכבשים.
הכבשים צוירו בעיקר בסביבת גבול ישראל, גדרות תיל.
מה שהשפיע עליו ביותר זו העובדה שגם הכבשים למעשה מוגבלות בגבול בין-לאומי.
בשנים 1947–1950 למד פיסול אצל משה שטרנשוס, ולאחר מכן אצל רודי להמן.
היה חבר קיבוץ יזרעאל מספר שנים, אך עזב את הקיבוץ, בגלל שסירב לממן את לימודיו האקדמיים.
מרטינ'ס סקול אוף ארט אצל אנתוני קארו (למד שם יחד עם בוקי שוורץ), ובסלייד סקול; שני המוסדות בלונדון.
בשנות ה-60 חי ויצר בלונדון ואף החל להצליח שם.
בשנת 1968 ייצג את ישראל בדוקומנטה בקאסל, גרמניה, ובשנת 1978 הציג בביאנאלה של ונציה 18 כבשים שעל גבן צבע כחול בשם "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע".
מיצג זה שוחזר במוזיאון תל אביב לאמנות בתערוכה של יצירותיו שנפתחה בדצמבר 2005 ונקראה "צייר לי כבשה".
התפרסם גם בציורי דיוקנאות הכבשים הצבעוניים שלו, אותם החל לצייר בשנת 1995; מאז יצר אלפי דיוקנאות מסדרה זו.
בפסליו הוא נהג להשתמש בברזל ובחומרים נוספים כדי ליצור אמנות סביבתית אפית.
בתחילתה, בשנות ה-60, נהג לפסל בסגנון מופשט על ידי שימוש בצורות גאומטריות חדות, ובהמשך פיסל גם פסלים פחות מופשטים, בהם "עקדת יצחק", פסל רחוב עשוי פלדת קורטן שנמצא בתל אביב מול מוזיאון תל אביב ובניין בית המשפט.
פסל הרחוב שלו "התרוממות" עשוי פלדה וגובהו 15 מטר.
הפסל נמצא בסמוך לבית תיאטרון "הבימה" בתל אביב, והוא סימן היכר בולט של סביבתו.
בשנת תשנ"ה (1995) נבחר לחתן פרס ישראל בתחום הפיסול.
בשנת 2005 הוקרן בפסטיבל ירושלים הסרט "הכבשה הכחולה" (בבימוי דני דותן ודליה מבורך) המתעד את חייו ויצירתו.
בשנים 1976–1977 שיחק בסרטים בבימויו של זאב רווח "רק היום" ו"הגונב מגנב פטור" בתפקיד המהרישי.
קדישמן היה גרוש ואב לשניים.
בתו השחקנית מאיה קדישמן הייתה נשואה לאמן ערן שקין.
מנשה קדישמן נפטר ב-8 במאי 2015, בגיל 82, ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
גלריה לאמנות של אונטריו, טורונטו (קנדה);
אוסף המנזר הדומיניקני, בראונשווייג (FRG);
קולקציית גבי ועמי בראון, תל אביב (ישראל);
מוזיאון הארה לאמנות עכשווית, טוקיו (יפן);
קולקציית הלן וג'רום שטרן, ניו יורק (ארצות הברית);
קולקציית הרטה ופול אמיר, לוס אנג'לס (ארצות הברית);
מוזיאון להמברוק של העיר דואיסבורג (FRG);
קולקציית ליזי וזאב אברם, לונדון (בריטניה);
אוסף מוריאל ופיל ברמן, פנסילבניה (ארצות הברית);
מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק (ארצות הברית);
הגלריה הלאומית לאמנות, בייג'ינג (סין);
אוסף נילס סיטאלר, ברלין (FRG);
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב בר כוכבא 2.
1954 – פיסול, עם הפסל רודי להמן
1961 – אמנות, בית הספר לאמנות יפה סלייד, לונדון.
1960 – קרן התרבות אמריקה-ישראל
1961 – מלגה מטעם קרן סיינסבורי, לונדון
1967 – פרס ראשון לפיסול, הביאנאלה של פריז
1978 – פרס סנדברג מוזיאון ישראל, ירושלים
1980 – מלגה מטעם קרן תרבות אמריקה-ישראל
1981 – פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב
1981 – פרס חבר השופטים, הביאנאלה הנורווגית הבין-לאומית להדפס, פרדריקשטאט
1984 – פרס קרן מנדל פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב
1990 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1995 – פרס ישראל בתחום הפיסול
2002 – עמית כבוד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1960 – "מתח", בכניסה למוזיאון ישראל, ירושלים (תמונה)
1966 – "מתח" / "רחיפה גדולה", האוניברסיטה העברית, ירושלים
1967–1974 – "התרוממות", פלדת קורטן, כיכר התזמורת, תל אביב (תמונה)
1975 – "רחיפה גדולה", אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו (תמונה)
1975 – "רחיפה גדולה", רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה)
1977 – "מעגלים", האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים
1979 – "המשכיות", מכון ויצמן, רחובות
1982–1985 – "עקדת יצחק", רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (תמונה)
1984 – "גבעת הכבשים", המוזיאון הפתוח תפן (תמונה)
1975–1985 – "עצים", גן הפסלים ע"ש בילי רוז, מוזיאון ישראל, ירושלים
1985 – "עקדת יצחק", אוניברסיטת תל אביב", תל אביב-יפו (תמונה)
1989 – "לידה", המוזיאון הפתוח תפן (תמונה)
1990 – "לידה", ליד מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (תמונה)
1995 – כיכר המשפחה, יד ושם, ירושלים
1998 – "צעקה", גן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה)
2006 – אנדרטת המחתרות – אנדרטת זיכרון למחתרות האצ"ל, ההגנה והלח"י, רחוב אבא הלל, רמת גן (תמונה)
"קטעים", מרכז רפואי רבין, פתח תקווה (תמונה)
"סוס" (?), גן הפסלים ע"ש יואב דגון, רמת השרון (תמונה)
פסל אבן, גן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה)
פסל במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר (תמונה)
"עצים", גן דובנוב, תל אביב-יפו (תמונה)
"פרומתאוס", מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות, רח' דובנוב מס' 8, תל אביב-יפו (תמונה)ארצות הברית
1967 – שלוש דסקיות, אוניברסיטת ססקוהנה (Susquehanna University), סלינסגרוב (Selinsgrove), פנסילבניה
1968 – "קטעים", מרכז נאשר לפיסול (Nasher Sculpture Center), טקסס
1969 – "אום" (Om), אוניברסיטת יוסטון, יוסטון, טקסס
1970 – "היער", מרכז נאשר לפיסול (Nasher Sculpture Center), טקסס
1977 – "מתח II", מרכז האמנות סטורם קינג (Storm King Art Center), מאונטיינוויל (Mountainville), ניו יורק
1977 – "שמונה עצים פוזטיבים", מרכז סטורם קינג לאמנות (Storm King Art Center), מונטוויל (Mountainville), ניו יורק
1985 – "עקדת יצחק", מוזיאון פרד ג'ונס הצעיר לאמנות (Fred Jones Jr.
2001 – "עצים נגאטיביים", מוזיאון פילברוקס לאמנות (Philbrook Museum of Art), טולסה (Tulsa), אוקלהומה
1967 – "שלוש דסקיות", היי פארק (High Park), טורונטו (תמונה)
1974 – "עצים נגאטיבים", פארק וולדה (Wedau Sports Park), דיסבורג
1999 – "פייטה", Dominikanerkloster, בראונשווייג (תמונה)
"החלום", תבליט בכיכר בודינג 20, דורדרכט (תמונה)
1986–1987 – "פרומתאוס", מוזיאון הארה (Hara) לאמנות עכשווית, טוקיו
נורית שילה-כהן (אוצרת), מתקשרים עם קדישמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979.
אדוארד פריי (אוצר), מיתוס וגלגולו: ציור ופיסול מונומנטלי של מנשה קדישמן, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1987.
יגאל צלמונה, מנשה קדישמן: לידה ופסלים אחרים 1990-1988, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1990.
אירית מילר, מנשה קדישמן: מרישום לפיסול, אודיטוריום חיפה, עיריית חיפה, 1994.
פייר רסטאני, מרדכי עומר, קדישמן, הוצאת גוטסמן ומוזיאון תל אביב לאמנות, 1996.
ארטורו שוורץ, מרדכי עומר, דן מירון, אמנון ברזל ואחרים, Menashe Kadishman - Shalechet, הוצאת Charta, מילאנו, ומוזיאון Suermondt-Ludwig, אאכן, 1999.
מאירה פרי-להמן (אוצרת), מנשה קדישמן: עמק העצבות, סיכום ביניים, 2014-2012, גלריה עירונית כפר סבא, 2014.
דני דותן, דליה מבורך (בימוי), הכבשה הכחולה, 2005.
מנשְיַת זבדה הוא כפר ערבי בצפון עמק יזרעאל, ליד רמת ישי, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
כמחצית מתושביו בדואים והמחצית השנייה פלאחים.
הרוב המכריע של התושבים משתייך לאחת משלוש משפחות: עבד אל חלים, סעאידה וסולימני.
היישוב הוקם בשנת 1945 על ידי ג'אסם סעאידה ועבדלחלים שהגיע מעילוט ולאט לאט הצטרפו אליו עוד אנשים מעילוט במקום.
עם הזמן הצטרפו אחרים מיישובים נוספים.
היישוב הוכר רשמית בשנת 1979.
במנשית זבדה בית ספר יסודי בשם "אל רואא" (החיזיון), המפעיל שיטה של שילוב תלמידים בעלי צרכים מיוחדים מכל האזור עם תלמידים רגילים.
השיטה פותחה על ידי מנהלת בית הספר בשנים 1984–2006 ד"ר רחאב עבד אלחלים, תושבת הכפר.
בית הספר שוכן במבנה ייחודי וזכה לפני מספר שנים במקום הראשון הארצי בתחרות "בית הספר הנאה".
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2021 היו בכפר 1,471 תושבים.
רבי מנשה בן-פורת, הוא מנשה מאיליה (או מנשה מאיליא או מנשה אילייר, תקכ"ז, 1767 – ד' באב תקצ"א, יולי 1831) היה רב בליטא, תלמיד הגר"א, הוגה דעות וממציא.
נולד בעיירה סמרגון שבאזור גרודנו (היום בבלארוס) בה'תקכ"ז (1767).
אביו, ר' יוסף הדיין (על שמו קרא לעצמו אחר כך "בן-פורת") חינך אותו בחינוך התורני המקובל.
בגיל 15 השיאו לו אישה, אבל אחרי כשנתיים התגרש ממנה בעקבות חילוקי דעות והבדלי אופי.
בגיל 17 נשא אישה שנייה בשם שרה, עבר להתגורר בבית אביה בעיירה איליה שבאזור מינסק, ומאז נקרא מנשה מאיליה.
הוא התקרב ליהודי בשם ר' יוסף מזל שגר בעיירה סמוכה, ובספרייתו מצא ספרי מדע, מחקר, פילוסופיה ודקדוק, והחל לעיין בהם ולרכוש ידיעות כלליות לצד בקיאותו וחריפותו במקורות היהדות.
בבחרותו החל נוסע בכל שנה לשבועות אחדים אל הגר"א מווילנה והתקרב אליו.
הוא הושפע מנטייתו של הגר"א להתנגד לשיטת הפלפול והעדיף את הפירוש הפשוט והבהיר של המקראות והסוגיות.
כשהתפרסם כגדול בתורה החל להביע דעות לא-מקובלות בעולם הרבני, בהן דברי ביקורת על ההנהגה הרבנית, ואף החל לפרש משניות שלא על פי סוגיות הגמרא והמפרשים עליהן.
בספרו "סמא דחיי" כתב לימים: "ענייני מעודי להתפלא על כל דבר חדש, ולא להימשך כסומא בארובה אחרי דברי מי שקדמני", ובמקום אחר כתב: "ידוע לכל, מה שמבין האדם מדעתו הוא מבינו לעומקו יותר ממה ששומע ומקבל מאחרים".
בשיטתו ההלכתית התנגד לחומרות מיותרות וביקש להתאים את פסקי ההלכה "לפי עניין שינוי הדור".
חידוש הלכתי אחד שלו הובא בספר משנה ברורה (ביאור הלכה האחרון סי' שי"ט, מספרו 'אלפי מנשה').
היו שהסתייגו ממנו בגלוי כגון הרב יעקב'קע לנדא (בנו של הרב יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה), שעורר קפידא מאחר שהשיג על פירוש רש"י.
ואף ביקשו להחרים אותו, אך קרוביו וידידיו (בהם הרב יהושע צייטלין מחכמי שקלוב, ושמריהו לוריא ממוהילוב) הגנו עליו והחרמות לא הוטלו.
גם הגר"א הגן עליו כמה פעמים מפני רבנים שביקשו להצר לו.
עקב הרדיפה נגדו, אשתו-מפרנסתו נפגעה מהם עד כדי כך שהוכרחה להפסיק עבודתה.
הוא הוכרח לעזוב את עירו וכאשר עבר דרך העיר בריסק, שכר אותו רב העיר, הרב אריה ליב קצנלבוגן, כמלמד לילדיו, בתנאי שלא ילמד אותם פירושים אחרים לסוגיות מלבד דברי הפרשנים המקובלים.
אולם הוא לא הצליח לעמוד בתנאי זה, פוטר ממשרתו וחזר לאיליה.
בעת נדודיו ניסה להדפיס את ספרו "אלפי מנשה", אולם משגילה המדפיס שיש בו דברי ביקורת וחידושים לא-מקובלים שרף את כתב היד.
הוא נאלץ לכתוב מחדש את כל הספר, ובסופו של דבר יצא הספר לאור בווילנה (תקפ"ב, 1822).
את ספרו הקודם, "פשר דבר", החרימו ושרפו בכמה מקומות.
לא בכדי היה מורגל בפיו הפסוק: "חכמים המה להרע ולהיטיב לא ידעו (ירמיהו ד כב), דקאי על מי שסותר תמיד דברי שכנגדו, ואינו יודע לבנות רק לסתור".
הוא כתב גם ספרי לימוד במכניקה, מתמטיקה, אסטרונומיה ועוד, חלקם ביידיש, כדי להפיץ השכלה אצל היהודים.
בספריו הוא עוסק בעניינים רבים, גם בעולם היהודי וגם בעולם הרוח הכללי.
הוא דן בתפיסות עולם כלכליות, בענייני חינוך, בהנהגה הרבנית וההלכתית ואף במטאפיזיקה ובפסיכולוגיה.
הוא סבר שהמצב שבו רוב היהודים עוסקים במסחר, שהוא "אומנות ליסטות, אונאת ממון ודברים", ואחרים עוסקים בקבצנות ונסמכים על הציבור, בעייתי ודורש תיקון.
לשם פרנסתו הוא אף המציא כמה המצאות חקלאיות, בהן מכונה לחרישה ומכונה לטחינת טבק.
בשנת 1827 הסכים לקבל עליו את תפקיד רב העיר בעיר הולדתו סמרגון, אך לאחר כשנה וחצי התפטר משום שנדרש שלא לדבר כנגד גזרת הקנטוניסטים.
בד' באב תקצ"א (1831) הלך לעולמו ממגפת חולירע בגיל 64. רוב כתבי היד שהשאיר בעזבונו אבדו בשריפה שהייתה באיליה ב-1884.
עמדתו ביחס לחסידות, והביוגרפיה "בן פורת"
הוא לא נעשה חסיד, אולם מאז ואילך התייחס בחיוב אל החסידים, כששמע על כך הגר"א דחאו מעליו.
כמו כן, הוא תיאר את דמותו כ"משכיל" שהתנגד לקבלה, שלא כהגר"א שעסק רבות בקבלה.
עם צאת הספר התעורר פולמוס בעיתונות, ונתפרסם בעיתון המגיד תגובה חריפה לספר, ולפיו הספר סילף את דמותו והציגו כ"משכיל".
לאחר מכן נתפרסמו גם תגובות נגד לתגובה.
לגבי יחסו לקבלה, כבר הראו כי עסק רבות בספריו בקבלה.
וכן לגבי יחסו לחסידות, טענו כלפיו כי מעולם לא פגש רבי מנשה את בעל התניא, וכי יחסו האמיתי לחסידות היה דומה ליחסו של רבי חיים מוולוז'ין - יחס שלילי מתון, כפי שנראה בבירור מתוך ספריו.
על פי מסורת חסידית, ה"צמח צדק" אמר בשם סבו ה"בעל התניא", שכדאי להשתדך עם צאצאיו.
הוא ביקש לנסוע לברלין כדי להרחיב את השכלתו, אולם מתנגדיו הצליחו למנוע ממנו לקבל דרכון לנסיעה, והוא נאלץ ללמוד רק מן הספרים שהיו אז בליטא.
הוא אף למד גרמנית ופולנית כדי לקרוא ספרי מדע והגות.
כתב על הגר"א: "לולי הוא נשתכחה תורה מישראל, והוא החזיר עטרה ליושנה".
הרב אריה לייב שפירא - רבה של קובנה ואב בית הדין הראשון שלה.
הרב בער קאפוליער - רבה של קאפוליא.
הרב אריה לייב רבינוביץ (ר' לייב הומינר) - מרבני מינסק ומחבר ספר 'באר היטב'.
פשר דבר (וילנה תקס"ז) - ניסיון לתיווך ולפשרה בין החסידים והמתנגדים.
בינת מקרא (וילנה תקע"ח) - על טעמי המקרא ופרשנות המקרא.
אלפי מנשה (וילנה תקפ"ב) - חיבור פילוסופי שעניינו "תיקון עולם".
בסוף הספר חידושי המחבר על הש"ס, בהם הביא מדברי רבו הגר"א.
שקל הקודש (קאפוסט תקפ"ג, בעילום שם) - דברי התנצלות על שהוא "פורש מן הציבור בכמה דברים", והצעה לבירור ולדיון ברעיונות שונים.
סמא דחיי - ספר לימוד המיועד לעניים ולפשוטי העם.
הוא נדפס בגליונות נפרדים, כדי שלא יעלה הרבה, ולמעשה יצאו ממנו רק שני הגליונות הראשונים.
הספר כתוב בעברית וביידיש, עמוד כנגד עמוד.
מנשה לוין (1903, גרודז'ינסק – 12 באפריל 1981, ח' בניסן תשמ"א, תל אביב) היה סופר, מתרגם ומשורר עברי.
לוין (נדפס גם לווין על תרגומיו), נולד בסתיו שנת 1903 בעיירה גרודז'ינסק שבפולין הקונגרסאית, והחל כבר שם בכתיבה עברית.
בגיל 20 התפרסמו סיפוריו לראשונה בעיתון "קולות" שבעריכת אליעזר שטיינמן.
כילד, ספג חינוך יהודי מסורתי בצד לימודי העברית, אך בדומה ליוצרים יהודים רבים ממזרח אירופה בני התקופה שהגיעו לכרך הגדול, הושפע לוין מהתרבות האירופאית כפי שנחשפה בפניו בעיר ורשה, אליה עקרה משפחתו בנעוריו.
דן מירון מציין כי שם לוין למד מספר שפות ורכש ידע בתרבות האירופאית, שם גם החל את עבודתו הספרותית.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל כחלוץ בן העלייה הרביעית.
עם הגיעו לארץ השתקע בתל אביב הקטנה, והשתלב בחיי הרוח בעיר ובחוגי הבוהמה.
את ידיעותיו הרבות בתחום האמנות ספג, על פי דן מירון, לאחר שעלה לארץ ,מידידיו הפסלים והציירים עימם התחבר בצל חוסר עבודה וישיבה משותפת בבתי קפה בתל אביב.
בקיאותו בתחום תולדות האמנות ונהייתו אחר תורה זו באו לידי ביטוי בכל סיפוריו והעניקו להם קו ייחודי.
השתלבותו בבוהמה התבטאה גם באימוץ אורח חייהם הבוהמייני, שכלל ,בין היתר, אהבה חופשית, שיחות בית קפה על משמעות הספרות ואסקפיזם מבעיות השעה והזמן.
השקפותיו הספרותיות של לוין וקשריו עם אנשי כתב העת "הדים" שייכו אותו, מאוחר יותר לחבורת "כתובים", וכשזו התפרקה הצטרף לאנשי "יחדיו" בהוצאת כתב העת "טורים".