tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה היה יום חם והמלך, שכרע תחת משקל התלבושת המפוארת שלו, נראה מזיע בכבדות לאורך כל הטקס ומאוחר יותר העיר; "לא הייתי סובל שוב את הסבל של אותו יום למען ממלכה אחרת!".
סעודת ההכתרה או המשתה תועדה לראשונה בהכתרתו של ריצ'רד הראשון ב-1194, אך זו של 1821 הייתה אמורה להיות האחרונה.
המלך חזר לאולם בתהלוכה בסביבות השעה 15:30. המחזה נפגם במקצת על ידי הברונים של נמלי סינקה, אשר מימשו את זכותם המסורתית לשאת חופה מעל המלך, הנתמכת על ארבעה עמודים.
המלך, שאולי רצה להיראות על ידי ההמונים המביטים מחלונות וגגות, החליט ללכת לפני החופה מה שגרם לברונים הקשישים לנסות ללכת מהר יותר, אך נדנוד החופה הדאיג את המלך שהאיץ את קצבו בתורו, והביא בסופו של דבר ל"ריצה קצת לא ראויה" לפי דיווח בעיתונות.
המלך פרש לחדר כדי לנוח עד 18:00 כשהחגיגה החלה.
האולם היה מואר על ידי 2,000 נרות ב-26 נברשות ענקיות, אך בשל חום היום, העמיתים ובני המלוכה למטה נפגעו ללא הרף מכדוריות גדולות של שעווה מותכת.
המלך קם לבסוף משולחנו בשעה 20:20 ועזב בכרכרה לבית קרלטון.
הצופים מהגלריות הורשו לרדת לרצפת האולם והמשיכו לפנות את השולחנות, לא רק משאריות אוכל, אלא גם לקחו לעצמם סכו"ם, כוסות, מגשי כסף וקישוטי השולחן.
לורד גווידיר הצליח למנוע מלוחות הכתרת הזהב שלא יסולא בפז להיבזז וחיילים חמושים הגיעו בזמן כדי למנוע את המשך האירוע.
האולם פונה רק בשעה 3 בצהריים למחרת, כאשר נאלצו לשאת חלק מהאנשים שנרדמו על הרצפה למרכבותיהם.
כמו בהכתרות קודמות, היו מספר ניסיונות לערב את הציבור הרחב באירוע.
בלונדון, המון שתומך במלכה קרוליין השתולל ושבר חלונות בווסט אנד ופוזר על ידי פרשים.
במקום אחר, קהל רגוע יותר צפה בעליית כדור פורח מגרין פארק אשר הוטס על ידי צ'ארלס גרין, ולאחר מכן המשיך להייד פארק בו התקיים מרוץ סירות ובערב, העצים ואגם הסרפנטיין היו מוארים בפנסים ותצוגת זיקוקים אורגנה על ידי סר ויליאם קונגריב.
סופרים בני זמננו מתארים "מקבץ עצום של אנשים" ו"המונים ללא תקדים".
כל התיאטראות של לונדון היו פתוחים ללא תשלום על חשבון המלך.
לפי הלונדון גאזט אילו היו האורחים:
הדוכס מיורק ואלבני, אחיו של המלך
הדוכס מקלרנס וסנט אנדרוז, אחיו של המלך
הדוכס מקיימברידג', אחיו של המלך
הדוכס מגלוסטר ואדינבורו, גיסו ובן דודו הראשון של המלך
הנסיך לאופולד מסקסוניה-קובורג-זאלפלד, חתנו של המלך (אחיו של הדוכס מסקסוניה-קובורג-זאלפלד)
הכתרתם של ג'ורג' השלישי ואשתו שרלוט למלך ומלכת בריטניה הגדולה ואירלנד התקיימה במנזר וסטמינסטר, לונדון, ביום שלישי, 22 בספטמבר 1761, כשבועיים לאחר שנישאו בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס.
ההכתרה כללה תהלוכה לפני הטקס מארמון וסטמינסטר אל המנזר, לאחר מכן טקס הכתרה בן שש שעות ולאחר מכן משתה שהסתיים לבסוף בשעה עשר בלילה.
מיד לאחר מות סבו, ג'ורג' השני, עלה ג'ורג' לכס המלכות ב-25 באוקטובר 1760 בגיל 22. המלך הצעיר עדיין לא היה נשוי, ולכן הוא שאל את לורד בוט על נסיכות גרמניות פרוטסטנטיות מתאימות להיות אשתו.
ביולי 1761, הוחלט שהמלך יתחתן עם הנסיכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ בת ה-17, שלשמחתו של ג'ורג' לא הראתה עניין בתחומים פוליטיים.
ב-8 בספטמבר 1761 הגיעה שארלוט לארמון סנט ג'יימס מלווה באחיה, הדוכס אדולפוס פרידריך, כדי לפגוש את המלך, והם נישאו בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס באותו היום.
הם נישאו בדיוק בזמן לטקס ההכתרה שנערך שבועיים לאחר מכן.
לפי המסורת, ההכנות הטקסיות היו אמורות להתבצע על ידי הרוזן אדוארד הווארד, הדוכס ה-9 מנורפוק.
אך בעקבות קתוליותו של הרוזן התפקיד הועבר לקרוב משפחתו הרחוק, תומאס הווארד, הרוזן השני מאפינגהם.
הטקסטים של טקס ההכתרה היו באחריות הארכיבישוף מקנטרברי, תומאס סקר, שערך שינויים מזעריים בלבד מהטקס הקודם, בעיקר כדי להתאים את ההכתרה לבת הזוג ולשקף את העובדה שבריטניה הייתה נתונה במלחמת שבע השנים עם צרפת.
בבניין המנזר נבנו מספר רב של גלריות עץ שהוקמו עבור חברי פרלמנט, שגרירים ומוזיקאים, בעוד שבחלל המרכזי נבנו שלוש קומות של גלריות לציבור.
כרטיסים למושב קדמי עלו 10 גינאות כל אחד, בעוד שישבה בנושב גבוה יותר עלתה 50 גינאות.
הבנאים התפארו בכך שפגעו ב"לגיון שלם של מלאכים" במהלך עבודות הבנייה.
אולם וסטמינסטר עבר גם הוא שינוי, מכיוון שהוא חולק בדרך כלל על ידי מחיצות עץ לאולמות משפט שונים.
באולם הותקנה רצפת עץ לצד שלוש קומות של גלריות לצופים.
הגבוהה שבהן הוצמדה לקורות הגג, ואילו הנמוכה ביותר הייתה מצוידת בפתח "לקבלת הפרשות שתן".
מעל הדלת הצפונית הוקמה קשת ניצחון בעיצובו של ויליאם אורם, עליה מרפסת לנגנים ועוגב.
תאורה סופקה על ידי עשרים וחמש נברשות ענקיות.
בחוץ, עמדות זמניות הנותנות תצפית על התהלוכה בין האולם למנזר הוקמו חלקם כללו עד 1,500 מושבים, בעוד שכירת בית שהשקיף על המקום לאותו היום, הייתה עשויה לעלות עד 1,000 פאונד.
כרכרת הזהב, כרכרה סגורה רתומה לשמונה סוסים, הוזמנה תמורת 7,562 ליש"ט (3.54 מיליון ליש"ט = 4.188 מיליון דולר ב-2022, מותאם לאינפלציה) עבור ההכתרה ב-1760 על ידי פרנסיס רודון הייסטינגס, המרקיז הראשון של הייסטינגס, ועוצבה על ידי סר וויליאם צ'יימברס.
היא נבנתה בבתי המלאכה בלונדון של סמואל באטלר.
הכרכרה לא הושלמה עד 1762, ושימשה להכתרת כל מלכי בריטניה מוויליאם הרביעי ב-1831.
ההכתרה הייתה אירוע שעורר ציפייה רבה.
באותו בוקר הרחובות המו בני אדם שהמתינו להופעתם של המלך והמלכה החדשים.
בסביבות השעה 9:00 בבוקר, ג'ורג' ושרלוט יצאו מארמון סנט ג'יימס, כל אחד על גבי אפיריון לאולם וסטמינסטר, שם התאספו בני אצולה מוזמנים, פקידי ממשל ובני בית המלוכה.
בעקבות מסורת עתיקה, המשתתפים שנאספו באולם חיכו לבואה של תהלוכת בכירי הדת מהמנזר הנושאים את הכתרים.
לאחר מכן חולקו אלה לבעלי הזכות לשאת אותם בתהלוכה הראשית מהאולם למנזר.
בהזדמנות זו, היה עיכוב ממושך כי סגן הרוזן מרשל שכח כמה דברים חשובים; לא סופקו כיסאות למלך ולמלכה, לא הייתה חרב מדינה, והיה צריך לשאול אחת מהלורד ראש העיר של לונדון, ולא הייתה חופה שמתחתיה היו אמורים המלך והמלכה ללכת לכן גם זו אולתרה.
התהלוכה הקצרה ברגל בין וסטמינסטר הול למנזר וסטמינסטר הייתה החלק היחיד בטקס שהיה גלוי לקהל הרחב וקהל עצום מילא לא רק את המדרכות אלא גם את החלונות והגגות של הבתים שמסביב, ביחד עם טריבונות עץ שנבנו במיוחד.
המסלול עבר מניו פאלאס יארד, לאורך רחוב הפרלמנט, רחוב ברידג' ורחוב קינג עד לדלת המערבית של המנזר, שלאורכה נבנה שביל עץ זמני רחב כך שניתן יהיה לראות את המשתתפים ביתר קלות.
עם זאת, 2,800 החיילים שעמדו משני הצדדים חסמו את הנוף והם נאלצו לדחוף לאחור את ההמונים הנלהבים עם הצד השטוח של חרבותיהם ובקתות רובי המוסקטים שלהם.
המלך והמלכה נכנסו למנזר מעט אחרי 13:30 כאשר "תשומת הלב והכבוד ששניהם הקדישו לטקס" זכו להתייחסות חיובית.
התהלוכה והטקס היו כל כך ארוכים שהמלך לא הוכתר עד 15:30 באותו אחר הצהריים.
את טקס ההכתרה ערך הארכיבישוף סקר.
החלק הראשון של הטקס, ההכרה והשבועה, חייבו את הקהילה לתת את הסכמתה בקריאה "אלוהים ישמור את המלך ג'ורג'", ולאחר מכן נשבע המלך וחתם על שבועת ההכתרה.
בשלב זה ניתנה דרשה קצרה בת 15 דקות על ידי הבישוף של סולסברי, רוברט היי דראמונד (כמה מקורות קובעים בטעות שהיא ניתנה על ידי הארכיבישוף).
לאחר מכן החלה המשיחה בשמן קדוש ובשיאו של הטקס, הוכתר מלך בריטניה ואירלנד על ידי הארכיבישוף.
חלק זה של הטקס לווה בתרועות חצוצרה במנזר ואדם שישב גבוה על הגג נתן אות לירי של תותח בגרין פארק ובצד השני של העיר במצודת לונדון.
לאחר מכן, הוצעה הכתרה קצרה יותר של המלכה ולבסוף קיבלו המלך והמלכה את האוכריסטיה.
לאחר שהחליפו את הגלימות הטקסיות שלהם, המלך, המלכה האצילים והבישופים חזרו לאולם וסטמינסטר באותו סדר שבו הגיעו; הטקס נמשך שש שעות והיה חושך כשהם עזבו את המנזר.
1761 היא ההכתרה היחידה הידועה שבה כמעט כל המוזיקה נכתבה על ידי אותו מלחין, ויליאם בויס, שהיה המאסטר של המוזיקה של המלך.
בויס האמין, כנראה בטעות, שהוא הוזמן לכתוב הגדרות מוזיקליות חדשות לכל טקסטי ההכתרה המסורתיים.
למרות שהשלים שמונה קטעי מקהלה לטקס, הוא כתב לארכיבישוף סקר מכתב בו סירב לשכתב את הלחן להמנון "צדוק הכהן" מכיוון ש"אי אפשר לקבע אותה בצורה נכונה יותר ממה שכבר נעשה על ידי מר הנדל" (הנדל כתב ארבעה מההמנונים בהכתרה הקודמת).
הארכיבישוף כתב בחזרה ואמר שהמלך מסכים, ומאז נעשה שימוש בהמנון "צדוק הכהן" של הנדל בכל הכתרה.
הטקס הסתיים במשתה הכתרה, הלורד סטיוארד, הלורד הקונסטבל העליון וסגן הרוזן מרשל הגיעו על גבי סוס.
הסועדים הנכבדים נאלצו לשבת בחושך עד שבכניסתם של המלך והמלכה, כל 3,000 הנרות הודלקו כמעט בבת אחת באמצעות רשת של יריעות פשתן שאמנם היו מרהיבות, אך הרעיפו על האורחים פתיתים של אֵפֶר.
כאן שוב התגלה ארגון לקוי כיוון שלא סופקו שולחנות לברונים של נמלי סינק ולראשי המועצות של העיר לונדון, שהיו צריכים לקבל קומות מכובדים.
ראשי המועצות קיבלו את השולחן של מסדר האמבט אשר בתורם תפסו את מקומם של קציני המדינה הבכירים.
הברונים של סינק פורט הושתקו רק על ידי לורד טלבוט שאתגר אותם לדו-קרב.
טלבוט אימן בקפידה את סוסו ללכת אחורה הרחק מכיסאות המלכות, אולם לא ניתן היה למנוע מהסוס להיכנס שוב ושוב לאולם בהליכה לאחור כשאחוריו לעבר המלך, מה שגרם לשמחה רבה בקרב המתבוננים.
המשתה הסתיים לבסוף בשעה 22:00 כשהמלך והמלכה יצאו בכיסאות האפיריון שלהם; כפי שדרשה המסורת, דלתות האולם נפתחו אז לציבור, שלקח את כל מה שנשאר מאחור, לרבות צלחות, סכו"ם ומפות שולחן.
בלונדון חגג קהל רב ברחובות.
למרות שהמועצה אסרה על הדלקת מדורות בליל ההכתרה מטעמי בטיחות, נראה שהדבר זכה להתעלמות רחבה, זאת למרות חיילי הפרשים שסיירו בעיר.
ראש הממשלה, הדוכס מניוקאסל, הדליק אחת מחוץ לביתו בלונדון ונתן בירה להמונים, בעוד אחרים האירו את בתיהם בפנסים.
במקומות אחרים, יום ההכתרה צוין על ידי שירותי הודיה בכנסיות, נשפים אזרחיים, זיקוקי דינור ומשתה שנערכו לעניים על ידי נדיבים עשירים.
בשבועות שלאחר מכן הציגו התיאטראות בווסט אנד של לונדון שחזורים של ההכתרה; ההצגה בתיאטרון דרורי ליין הסתיימה עם "מדורה אמיתית ואספסוף אמיתי" על הבמה, בעוד ההפקה בתיאטרון רויאל, קובנט גארדן כללה את המקהלה האמיתית של מנזר ווסטמינסטר.
הכתם השחור הוא ציור שמן משנת 1887 מאת האמן הצרפתי אלבר בטאניה , המתאר שיעור גאוגרפיה בכיתה בצרפת ובמרכזו מפת צרפת שעליה מסומן כתם שחור באזור אלזס ולורן – סמל לאובדן המחוזות לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
המורה מצביע על הכתם במקל, ואחד התלמידים רוכן לעבר השולחן כאות של עצב.
הציור מבטא את השפעת אובדן המחוזות על מערכת החינוך של הרפובליקה השלישית, ושימש ככלי להעברת רגשות לאומיים ודחף לנקמה בקרב ילדים.
הדמויות הלבושות בפשטות, כלי הנשק והתוף שבכיתה, והמפה המופשטת יוצרים יחד מסר של תודעה לאומית מגויסת, שהופצה גם באמצעים חזותיים ומערכתיים.
הציור הכתם השחור צויר בידי אלבר בטאניה בשנת 1887, בתקופה שבה גברה בצרפת התחושה של השפלה לאומית לאחר סיפוח אלזס ולורן לגרמניה.
בטאניה עצמו נולד במץ, עיר שהפכה לגרמנית בעקבות ההפסד במלחמה, והביע ביצירתו את רוח ה־revanche – קריאת הנקמה להשבת המחוזות האבודים.
הוא תיאר את המצוקה שנגרמה כתוצאה מהשינוי במעמדה של מץ כ"עונש של אדם שחי בגלות במדינתו שלו".
הציור, שגודלו כ־150×110 ס"מ, מציג ילדים בכיתה מול מפת צרפת ו"כתם שחור" באזור שסופח, וכולל סמלים צבאיים כמו תוף ורובים.
באמצעות ציור זה ועוד רבים, ביטא בטאניה את תחושת האובדן הלאומית ואת הנחלתה כבר מגיל צעיר.
בהסכם פרנקפורט שנחתם ב־10 במאי 1871, הועברו חבלי אלזס ולורן לידי גרמניה, והסיפוח נתפס בצרפת כפגיעה חמורה ב"גרנד ניסיון" ("האומה הגדולה").
הציור "הכתם השחור" משקף את הדרך שבה הונחלו תחושות של טינה ורוח נקמה כבר בשנות הילדות.
הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק, שהיה מודע לסכנה שבצרפת נקמנית, מימש את הסיפוח וניסה לאחר מכן לבסס מערכת של בריתות כדי למנוע קואליציות אנטי-גרמניות.
לאחר פרישתו ב־1890, אפשרה גרמניה את פקיעת חוזה הביטוח מחדש עם רוסיה – מהלך שסימן את ראשית היציאה של צרפת מהבידוד.
הכתם השחור הוא ציור שמן על בד, שגודלו כ־110.5×150.5 ס"מ, ומוצג כיום במוזיאון הגרמני להיסטוריה בברלין.
חלק מהפרשנויות מציינות כי הציור נתפס כמעט כנבואה: תלמידי הכיתה יהפכו לחיילים במלחמת העולם הראשונה, שיילחמו כדי להשיב את אותו חבל ארץ שאבד.
הל-ויל היא היישוב הגדול והמרכזי באי נוסי בה, ומשמשת כבירת האי השייך למדגסקר.
הל-ויל נקראה על שמו של האדמירל הצרפתי אן כרטיין לואי דה אל, שהיה מושל האי ראוניון.
הל-ויל היא אחת הערים הקולוניאליות העתיקות ביותר במדגסקר.
בשנת 1960, לאחר העצמאות של מדגסקר, שונה שם העיר הל-ויל רשמית לשם אנדואני (Andoany) על שם פרבר בעיר, אך תושבי נוסי בה כמעט ולא משתמשים בשם הרשמי ועדיין קוראים ליישוב "הל-ויל".
העיר נוסדה על ידי הצרפתים בשנת 1841 כנמל צבאי במקומו של פור לואי, שאבד בעקבות סיפוח מאוריציוס על ידי בריטניה.
בית הכלא שלה, משנת 1855, הוא אחד העתיקים ביותר במדגסקר.
בקרבת העיר הוקם מרכז תיירות של בעלי חיים ששמו למוריה לנד, המרכז בתוכו בעלי חיים שונים כגון: למוריים, זיקיות וצבים גדולים, באתר המוקף מים וגשרים.
בקרבתו נמצא מפעל לייצור תמצית בושם מצמחי אילונג אילונג.
הכתרת הבתולה הוא ציור מאת פטר פאול רובנס, שנוצר בסביבות השנים 1613–1620. היצירה נמנית עם קבוצת סקיצות שמן שצוירו כהכנה לציורי תקרה רחבי היקף, ומאופיינת בביצוע חופשי ובפורמט המותאם לצפייה מלמטה.
הציור מצוי כיום באוסף גלריית קורטולד בלונדון.
היצירה מתארת סצנה מן הברית החדשה שבה ישו מכתיר את אמו מרים כמלכת השמים בעת עלייתה השמיימה.
הסצנה מהווה את החלק הימני של צמד אפיזודות מחיי ישו, אשר נכללו יחד באותו מכלול רעיוני.
הסקיצות שימשו בסיס ליצירת ציורים סופיים שבוצעו בידי עוזריו של רובנס.
ציורים אלה נכללו בסדרה רחבה של שלושים ותשעה ציורי קנבס גדולים, אשר עיטרו את תקרת כנסיית איגנטיוס הקדוש בלובויולה שבאנטוורפן.
הסדרה הושלמה בשנת 1621, אך נהרסה כליל כעבור כמאה שנה, לאחר שברק פגע בכנסייה וגרם לשריפה.
היצירה נחשבת לחשובה בשל השתייכותה למכלול זה, אשר אבד ואינו קיים עוד.
הציור היה בבעלותו של הבנקאי היהודי הגרמני הרברט גוטמן, בנו של אויגן גוטמן, מייסד בנק דרזדנר.
גוטמן היה אספן פעיל של אמנות אסלאמית ושל ציורי אמני עבר אירופיים, וכיהן כדירקטור בבנק דרזדנר לאחר מות אביו.
בעקבות המשבר הבנקאי בגרמניה בשנת 1931 נאלץ לפרוש מתפקידו, ובשנת 1934 מכר את אוסף האמנות שלו במכירה פומבית בברלין.
לאחר המכירה הגיע הציור לבריטניה, כאשר נרכש במכירה פומבית בבית סותבי'ס בידי הרוזן אנטואן זיילרן, אספן אמנות ידוע.
זיילרן החזיק באוסף נרחב של יצירות מאת רובנס, וראה חשיבות מיוחדת ברכישת סקיצות כהכנה לשחזור פרויקטים ציוריים שאבדו.
היצירה נכללה באוספו עד שהועברה למכון קורטולד במסגרת עיזבון בשנת 1978.
בשלהי המאה העשרים ובראשית המאה העשרים ואחת העלו צאצאיו של הרברט גוטמן תביעה להשבת היצירה, בטענה כי מכירתה בשנת 1934 נעשתה בכפייה על רקע רדיפה אנטישמית מצד המשטר הנאצי.
נטען כי גוטמן נאלץ למכור את אוסף האמנות שלו בטרם יוחרם בידי הנאצים, ולכן היה על מכון קורטולד להשיב את היצירה למשפחה.
הדיון בתביעה התקיים בפני ועדת הייעוץ להשבת נכסים תרבותיים של הפרלמנט הבריטי.
במהלך הדיון הוצגו ראיות לכך שבנק דרזדנר עבר תהליך נאציפיקציה וכי הופעלו לחצים כלפי עובדים יהודים, אך במקביל נשמעו עדויות שלפיהן גוטמן צבר חובות כבדים בעקבות השקעות כושלות, ובהן מסחר עתידי בכותנה מצרית, אשר פגעו במצבו הכלכלי.
הוועדה קבעה כי אין די בראיות כדי להוכיח שמכירת היצירה בוצעה כתוצאה ישירה של רדיפה אנטישמית, וכי עוצמת הטענה המוסרית של התובעים אינה מספקת להמלצה על השבת היצירה או על פיצוי כספי.
לפיכך הוחלט כי היצירה תישאר בבעלות מכון קורטולד.
הכתרת נפוליאון, או בשמו המלא הכתרת נפוליאון והקיסרית ז'וזפין בכנסיית נוטרדאם דה פארי ב־2 בדצמבר 1804, הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ז'אק-לואי דויד, המתאר את טקס הכתרתו של נפוליאון בונפרטה כקיסר צרפת ואת הכתרת רעייתו ז'וזפין לקיסרית.
היצירה נחשבת לאחת היצירות המרכזיות של האמנות הנאו-קלאסית, ומוצגת דרך קבע במוזיאון הלובר בפריז.
גודלה של היצירה הוא 9.79 מטרים רוחב ו־6.21 מטרים גובה.
הציור הוזמן על ידי נפוליאון הראשון בספטמבר 1804, כחלק מסדרה של ארבע יצירות שתיעדו את אירועי ההכתרה והחגיגות שנערכו בפריז בין 2 ל־5 בדצמבר באותה שנה.
רק שתיים מהן הושלמו: "הכתרת נפוליאון" ו"השבעת הצבא לאחר חלוקת הנשרים" שנשמר כיום בארמון ורסאי.
היצירה צוירה על פני כשנתיים, מדצמבר 1805 ועד נובמבר 1807, על קנבס ענק שהוכן במיוחד לשם כך.
האמן עבד בסטודיו שהוקצה לו בכנסיית קלוני שברובע הלטיני בפריז, אשר הוסבה לסדנת ציור רבת ממדים.
במהלך תהליך העבודה נעזר דויד בשני שותפים עיקריים: איגנאס אז'ן דגוטי, שהתמחה בעיצוב תפאורות תיאטרון, עסק בציור הארכיטקטורה והפרספקטיבה, ואילו ז'ורז' רוז'ה, תלמידו של דויד, היה אחראי על דמויות המשנה, הלבוש והאביזרים.
היצירה כוללת כ־190 דמויות, מתוכן 93 נחשבות לפורטרטים מדויקים של אישים שהשתתפו בטקס או שצולמו במיוחד לציור.
מרבית המצולמים הגיעו לסטודיו עם התלבושות והתכשיטים שלבשו ביום ההכתרה.
עם השלמת הציור בנובמבר 1807, הוזמן נפוליאון לראותו בליווי ז'וזפין ובכירים מחצרו.
הקיסר ביקש לבצע שינוי אחד: להגביה את זרועו של האפיפיור פיוס השביעי, כך שיברך את הסצנה.
דרישה זו נענתה, אף על פי שבמציאות האפיפיור שמר על פאסיביות במהלך הטקס.
הציור הוצג לראשונה לציבור בלובר (אז מוזיאון נפוליאון) בפברואר 1808 וזכה לתשבחות נרחבות.
במהלך השנים עבר הציור בין אתרי תצוגה שונים.
לאחר התפטרות נפוליאון ב־1815 ותחילת הרסטורציה, לא הוצג הציור במשך תקופה ארוכה, אך נשמר באוספים המלכותיים ונרשם כאחד מנכסי הכתר.
ב־1837 הועבר לארמון ורסאי והוצג באגף ההיסטורי שהקים המלך לואי פיליפ.
בשנת 1889 הוצג בפריז בתערוכה העולמית לציון מאה שנה למהפכה הצרפתית, ולאחריה הועבר למוזיאון הלובר, שם הוא מוצג דרך קבע משנת 1890 ועד היום, למעט תקופות מלחמה שבהן הוסתר לצורכי הגנה.
נפוליאון עומד על מדרגות המזבח, לבוש בגלימה אימפריאלית אדומה רקומת דבורים מוזהבות, וידיו מונפות מעלה כשהוא אוחז בכתר.
ז'וזפין כורעת ברך על כרית סגולה ולבושה בלבן, ואחריה נושאות הגלימה, שתי מלוות בלבן אף הן.
מאחורי נפוליאון יושב האפיפיור פיוס השביעי על כסאו, ומבצע תנועת ברכה בידו הימנית – מחווה שנוספה לציור לבקשת נפוליאון, אף כי בפועל האפיפיור ישב כפוף ושתק במהלך הטקס.
סביבם מצוירים למעלה מ-200 איש, חלקם דמויות היסטוריות שזוהו בבירור, ובהם בני משפחת בונפרטה, קצינים, אנשי כמורה, נציגים דיפלומטיים, ואף האמן עצמו – דויד – המופיע בגלריה העליונה לצד אשתו ובנותיו.
הקומפוזיציה כולה מתוכננת בקפידה: ההצללה הטבעית מכוונת את מבט הצופה אל מרכז התמונה, אל הזוג הקיסרי והצלב המוזהב שמעליהם, המדגיש את האופי הסימבולי של הרגע.
למרות המיקום המדויק בקתדרלה הגותית, דויד מצייר תפאורה מעובדת – קירות השיש, הווילונות והקישוטים מבוססים על עיטורים זמניים שהוקמו במיוחד לטקס.
בנוסף, שולבו בציור דמויות שלא נכחו בפועל בטקס, כגון אימו של נפוליאון, לטיציה, שנעדרה עקב ריב משפחתי, והאמן שילב אותה במרכז התמונה כאילו ישבה בשורה הראשונה – מהלך תעמולתי ברור.
נפוליאון הורה לדוד להוסיף את דמות אמו בציור, אף שלא נכחה בטקס ההכתרה, כמחווה להעצמת תדמיתו המשפחתית וההורית.
הצבתה במקום כה בולט – מעל האפיפיור – סימלה את עליונות הקיסרות והמשפחה הבונפארטית על פני הסמכות הדתית.
דמותו של יוליוס קיסר אף נוספה בדיעבד כדי למלא חלל ריק שנותר בעקבות שינוי בתנוחת נפוליאון.
הציור יוצר אפקט דרמטי ומכונן, שבו נפוליאון מופיע כשליט על-זמני, המקשר בין המסורת הקתולית לבין הסמכות המדינית החדשה של צרפת, באופן שמשרת את הנרטיב הפוליטי והאישי שלו.
כפי שנפוליאון עצמו תיאר בהתפעלות: "זה לא ציור – זה עולם שבו מהלכים".
הדמויות על פי מוזיאון הלובר:
1. נפוליאון בונפרטה – עומד במרכז התמונה, מכתיר את אשתו בעצמו.
במקור, דויד צייר אותו עונד את הכתר על ראשו, אך שינה את הקומפוזיציה.
2. ז'וזפין דה בוארנה – כורעת ברך ומקבלת את הכתר מבעלה.
לבושה לבן, גלימתה נישאת על ידי נשות החצר.
3. לטיציה רמולינו – אמו של נפוליאון, מוצגת בציור בתא המרכזי, אף שבפועל נעדרה מהאירוע במחאה.
4. לואי בונפרטה – אחיו של נפוליאון, לימים מלך הולנד.
5. ז'וזף בונפרטה – אחיו הבכור של נפוליאון, הוכתר לאחר מכן למלך נאפולי וספרד.
6. נפוליאון שארל בונפארט – בנם של לואי בונפארט ואורטנס דה בוארנה.
7. אחיותיו של נפוליאון – אחת מהן מוצגת בלבוש ורוד ברפליקה של היצירה.
8. שארל-פרנסואה להברן – אוחז בשרביט, הנושא את תואר הארכיטרזורר של האימפריה.
9. ז'אן-ז'אק-רז'יס דה קמבאסרס – אוחז ביד הצדק, נשיא הסנאט ושר המשפטים.
10. לואי-אלכסנדר ברתייה – מחזיק בגלובוס שמעליו צלב, שר המלחמה.
11. שארל-מוריס דה טליראן – מופיע כחלק מהפמליה הבכירה, שימש כקנצלר ושר החוץ.
12. ז'ואקים מירא – גיסו של נפוליאון, לימים מלך נאפולי.
13. פיוס השביעי – האפיפיור, נראה מברך את המעמד.
ידו הימנית הורמה לפי דרישת נפוליאון.
14. ז'אק-לואי דויד – הצייר, נראה בגלריה העליונה יחד עם בני משפחתו ומקורביו.
יש הסבורים כי הציור מבקש להציג את נפוליאון לא רק כקיסר אלא גם כיוצר הסמכות, באמצעות בחירת הרגע בו הוא מעניק את הכתר לז'וזפין – ולא את רגע המשיחה בשמן או את ההכתרה העצמית שתוכננה תחילה.
שינוי זה יוחס לרצונו של נפוליאון להופיע כמי שמעניק את הכוח, ולא ככפוף לסמכות הכנסייה, והוא תואם את מחיקת הדימוי המקורי שבו נראה נפוליאון מכתיר את עצמו.
עקב השינוי, נוצר רווח בין גבו של הקיסר לבין האפיפיור, ודוד מילא אותו בדמות ראשו של יוליוס קיסר, שנוספה לציור בהשראת פסל עתיק.
לטענת חוקרים מסוימים, תוספת זו נועדה לרמוז לדמיון בין נפוליאון לקיסר הרומי כמשליט צבאי־פוליטי המסמל המשכיות היסטורית ואף אזהרה מרומזת מפני גורל דומה.
הציור כולל גם דמויות שנעדרו בפועל מן הטקס, בהן אמו של נפוליאון לטיציה רמולינו ואחיו ז'וזף בונפרטה.
שילובם בציור פורש לעיתים כתוספת מכוונת שנועדה לבטא לכידות משפחתית ולחזק את דימוי המשטר החדש, גם אם באופן לא תואם למציאות ההיסטורית.
על פי מקורות אחדים, שילוב זה שיקף את רצונו של נפוליאון עצמו, שביקש מדוד להוסיף את הדמויות כמעשה של מחווה תעמולתית .
יש שסברו כי הופעתו של דויד עצמו בציור, יחד עם משפחתו ועוזריו ביציע העליון, מדגישה את המקום שהוא ראה לעצמו – לא רק כמתעד אלא גם כעד לאירוע וכמשתתף פעיל בהבניה של נרטיב היסטורי חדש.
מבחינה סגנונית, הציור משקף את עקרונות הנאו-קלאסיציזם, זרם המבוסס על השראה מהאמנות היוונית והרומית.
חוקרים ציינו את השימוש בקווים ברורים, משטחי צבע חלקים, קומפוזיציה מאוזנת, ציר מרכזי ותאורה מדודה, וכן את הייצוג הפורמלי של הדמויות בלבוש טקסי.
יש שהצביעו על כך שהמבנה הכללי והסגנון הוויזואלי נועדו לא רק לפאר את הרגע, אלא גם להקנות לו אופי נצחי ודמוי־מיתוס.
יש שסברו כי הציור משמש לא רק כתיאור של מאורע היסטורי, אלא ככלי ליצירת תודעה ציבורית.
האופן שבו נאצר הרגע, והאופן שבו מוצגים המשתתפים בו, ממחישים את השימוש באמנות ככלי תעמולה וכאמצעי לעיצוב תדמית הקיסר ושל משטרו.
הציור הוזמן על ידי נפוליאון הראשון שלושה חודשים לפני טקס ההכתרה, ללא ציון יעד תצוגה מוגדר וללא מחיר שנקבע מראש.
הוא נמסר לידי האמן ז'אק-לואי דויד בספטמבר 1804, כחלק מקבוצת ציורים שתיעדו את אירועי ההכתרה.
עם סיום העבודה בשנת 1807, הועבר הציור למוזיאון נפוליאון (כיום מוזיאון הלובר) והוצג לציבור לראשונה בפברואר 1808. במהלך תקופת הרסטורציה השנייה (1815–1830) הוסר מהתצוגה, אך נותר ברשות המדינה והוגדר כרכוש הכתר.
בשנת 1837 הועבר הציור לארמון ורסאי והוצג בגלריות ההיסטוריות ביוזמת לואי-פיליפ, מלך צרפת.
ב-1889 הועבר לפריז והוצג בתערוכת האמנות הצרפתית במסגרת התערוכה העולמית, ומאז אוגוסט 1890 הוא מוצג דרך קבע במוזיאון הלובר, למעט תקופות מלחמה בהן פונה מטעמי שמירה.
הציור "הכתרת נפוליאון" מאת ז'אק-לואי דויד זכה לאזכורים בתרבות הפופולרית, ובפרט בעיבודים קולנועיים שעסקו בדמותו של נפוליאון.
בסרט "נפוליאון" משנת 2023 בבימוי רידלי סקוט, משוחזרת סצנת ההכתרה באופן חזותי זהה כמעט לציורו של דויד.
בסצנה, נפוליאון, בגילומו של חואקין פיניקס, מניח את הכתר על ראשה של ז'וזפין, תוך הדגשה של שליטתו המוחלטת, כפי שתועד גם בציור המקורי.
הבחירה לשחזר את הקומפוזיציה מהווה התייחסות ברורה למשמעות התעמולתית של הציור, והיא מדגישה את הדרך שבה הפכה היצירה לאיקונית ולמקור השפעה חזותי לאורך מאות שנים.
הלב (באיטלקית: Cuore) הוא ספר מאת אדמונדו דה אמיצ'יס, שיצא לאור בשנת 1886. הספר נחל הצלחה מסחרית ניכרת (משנת פרסומו ועד לשנת 1900 נמכרו ממנו כמיליון עותקים), והפך את דה אמיצ'יס לסופר הנקרא ביותר באותה תקופה באיטליה.
הספר כתוב כיומנו של ילד איטלקי בן 11, בשם אנריקו בוטיני.
אנריקו לומד בבית ספר יסודי בטורינו ומגיע משכבה סוציו-אקונומית גבוהה, אך בכיתתו לומדים גם ילדים ממעמדות נמוכים.
הספר מתעד שנת לימודים אחת בבית ספר יסודי, ומתאר את מרקם החיים בכיתה ואופיים של הילדים השונים.
הספר מיועד לקהל צעיר ונכתב ברוח הערכים המסורתיים: פטריוטיות, דרך ארץ, הירואיות, כבוד למדינה ולמשפחה.
שלד הספר הוא כתיבה יומנית המתארת את חיי היום-יום בבית הספר.
בנוסף, הספר מביא גם סיפורים, המתוארים כסיפורים שמורהו של אנריקו גולל באוזני תלמידיו פעם בחודש.
סיפוריו של המורה הם בעלי אופי חינוכי ונסובים על מעשיהם של ילדים המקריבים את עצמם או את בריאותם למען משפחתם, למען מולדתם או ערכים אחרים.
אחד מסיפורים אלה והמפורסם שבהם הוא "מהאפנינים עד האנדים".
גיבורו הוא מרקו, ילד איטלקי קטן, שיוצא לבדו מאיטליה לחפש את אמו בארגנטינה, אליה נסעה לחפש פרנסה.
לפי התוכנית המקורית, האם הייתה אמורה לחסוך כסף כדי לשקם את משפחתה העניה, אך המשפחה מאבדת כל קשר איתה לאחר המכתב בו היא מספרת שהיא חולה.
לשם כך הוא שט באוניה, נוסע ברכבת וממשיך ברגל עד העיר טוקומאן, שם מתגוררת משפחת מקינז, אשר אצלם עבדה האם.
הסיפור מתאר את הקשיים הרבים איתם מתמודד מרקו עד פגישתו עם אמו.
סיפורים בולטים נוספים הם "שומר מיטת אביו" או "צ'יצ'יליו שומר על אביו החולה", על נער שמלווה גוסס בבית חולים בימיו האחרונים, ו"הלבלר הפלורנטיני הקטן", על נער שמשלים את עבודת אביו ללא ידיעתו, על מנת לסייע לפרנסת המשפחה.
הספר תורגם לעברית פעמים רבות.
בגלל האופי המגויס והפטריוטי של הספר, סיפורים רבים מתוכו שולבו במהלך השנים בחומר הלימוד בספרות בבתי הספר בארץ.
גארונה - חברו הטוב של אנריקו שעוזר לכולם ומגן על החלשים.
ארנסטו דרוסי - תלמיד מחונן שזוכה תמיד במקום הראשון בלימודים ומעורר עליו את קנאתם של מספר תלמידים, שמתוארים בספר כצרי עין.
קרלו נוביס - בן-עשירים גאוותן
ווטיני - בן עשירים, מהמתקנאים בהצלחתו של דרוסי.
פייטרו פרקוסי - בן נפח, ילד מוכה שבהתמדתו בלימודים מצליח לגרום לאביו להפסיק לשתות ולחזור לעבוד.
לואיג'י קרוסי - בן ירקנית, ילד בעל זרוע משותקת שאביו לכאורה באמריקה (בפועל הוא בכלא).
קורטי - ילד חרוץ ועליז, בנו של סוחר עצים שהיה חייל.
סטארדי - ילד קשה-תפיסה, בנו של מקיז דם, שבכוח ההתמדה והעקשנות מצליח בלימודיו.
הבנאי הקטן (שמו האמיתי: אנטוניו ראבוקו) - בנו של בנאי, ילד קטן מהאחרים בכיתה.
נלי - ילד גיבן, חלש מהאחרים.
גארופי - סוחר באופיו, עוסק בלי הרף במסחר, מאסף בולים.
פראנטי - ילד מושחת שמסולק מבית הספר, מוחזר לאחר תחנונים של אמו החולה, חוזר לסורו ומסולק לצמיתות.
לפי סיפור זה נוצרה סדרת הטלוויזיה "הלב".
ישנם כמה הבדלים בין הסיפור (הקצר מאוד) לבין הסדרה המתמשכת - בדומה לסדרות רבות המיועדות לילדים.
מרקו מקבל חיית מחמד כ"סיידקיק", מראו החיצוני בסיפור (בהיר שיער, גבוה, עם אף נשרי) שונה מבסדרה (קטן, כהה ועגלגל), גילו שונה (מרקו בסיפור בן 11 כשאמו נסעה ובן 13 כשיצא בעקבותיה לארגנטינה), נוספו דמויות ועלילות משנה רבות, ואופיין של כמה סצנות שונה לחלוטין.
בישראל הוצג מחזמר על בסיס הסיפור שאותו כתב אסף לוין, כאשר את מרקו שיחק גיל סגל ואת אמו שיחקה ליאת אחירון.
בנוסף כיכבו במחזמר גם ששי קשת (בתור קוסם בשם מוצוני) וטוביה צפיר, בתפקיד המלאך השומר על מרקו.
המחזמר עלה בחנוכה 1997. מחזמר זה הועלה מחדש בחנוכה 2025 בכיכובם של מיכל ינאי בתפקיד אימו של מרקו, ושלמה בראבא בתור המלאך השומר של מרקו.
בחנוכה 2011, עלה עיבוד לסיפור מאת אבי דור ובהשתתפות תומר אופנר בתור מרקו, חני נחמיאס כאימו, אורי בנאי והדר שחף מעיין.
הַלְאָמָה היא נטילת קניין מידי בעליו על ידי המדינה והפיכתו לרכוש ציבורי.
המונח מתאר לרוב נטילת קניין פרטי, אבל לעיתים הוא מתייחס גם לנטילת קניין של רשויות מקומיות או גופים אחרים.
המונח ההפוך להלאמה הוא הפרטה.
פעולה של הלאמה אחרי הפרטה מכונה "הלאמה מחדש".
ישנם שני סוגים עיקריים מוכרים של הלאמה:
האחד הוא הפקעת חברה פרטית מתוך שיקול אידאולוגי, לפיו מוטב מבחינה עקרונית וללא קשר למצבה בזמן נתון, שתהיה ברשות המדינה.
הלאמה זו נעשית לעיתים קרובות ללא תמורה הולמת או ללא תמורה כלל.
השני הוא הלאמת חברה המצויה בקשיים כלכליים ונתפסת כחשובה לחברה כולה, מתוך מחשבה שפשיטת-רגל שלה תפגע קשות במשק כולו.
הדוגמאות המובהקות ביותר לפעולה של הלאמת-הפקעה הן הפעולות המאפיינות משטרים סוציאליסטים וקומוניסטים רבים, שכן הלאמת הקניין הפרטי היא אחד מעיקרי התורה המרקסיסטית.
על-פי התורה המרקסיסטית, קניין פרטי הוא גזל ועל כן הלאמתו אינה עוול אלא תיקון עוול.
פעולות של הלאמה קיימות לעיתים גם תחת משטרים שאינם סוציאליסטים, במיוחד אחרי מהפכות, שבעקבותיהן הולאמו נכסיו הפרטיים של השליט הקודם ומקורביו.
במדינות שהשתחררו משליטתן הישירה או
העקיפה של מעצמות קולוניאליות, הולאמו לעיתים נכסים ציבוריים (כגון בארות נפט) מידי חברות זרות, בטענה שהם נעשקו מן העם ללא תמורה הוגנת.
דוגמה בולטת היא הלאמת תעלת סואץ על ידי שליט מצרים נאצר.
מספר משטרים לאומניים וגזעניים הלאימו את נכסיהם של מיעוטים אתניים.
בין אלה, גרמניה הנאצית הפקיעה את רכושם של היהודים, וזימבבווה בהנהגת רוברט מוגאבה הפקיעה את חוותיהם של מתיישבים ממוצא אירופי.
בהלאמה מסוג זה הבעלות הממשלתית היא לרוב רק שלב-מעבר, והנכסים מועברים בהמשך לבעלות פרטית של בני הקבוצה השלטת.
פעולות הלאמת-הצלה מתרחשות ברוב המקרים כאשר חברה גדולה ובעלת מוניטין עומדת לפשוט רגל.
פעולת ההלאמה מכוונת להצילם ממצב זה.
פעולות הלאמה נפוצות במיוחד כאשר החברה נתפשת כבעלת חשיבות לכלכלה ולחברה, או כאשר מספר חברות במגזר מסוים עומדות בפני סכנת הליך פירוק בו-זמנית.
בישראל, לדוגמה, הולאמו הבנקים העיקריים בשנת 1983 אחרי "משבר הבנקים" כדי להצילם מפשיטת רגל.
במקומות רבים נגעה ההלאמה לחברות רכבות, תעופה, משאבי-טבע, ובנקים.
המשבר הפיננסי שהחל בסוף שנת 2007 בארצות הברית והתדרדרותו לאורך שנת 2008 הביאו לקריסה של בנקים למשכנתאות כגון פרדי מק ופאני מיי וגופים פיננסיים מרכזיים, והביא לסדרה של מהלכי הלאמה של סוכנויות משכנתאות וביטוח והזרמת כספים למערכת הפיננסית בידי הממשלה הפדרלית.
מהלכים אלו סיימו כ-20 שנה בהן הסתמן כי ההלאמה הופכת להיסטוריה נשכחת, והציתו מחדש את הדיון בבעלות ציבורית מול פרטית.
ישראל – הלאמת חברת החשמל בשנת 1954. הלאמת בנק הפועלים, בנק לאומי, בנק דיסקונט ובנק מזרחי בעקבות משבר המניות בשנת 1983. הלאמת 20,000 דונם אדמות של אזרחים ערבים בגליל בשנת 1976 .
בריטניה – הלאמת חברת הודו המזרחית במאה ה-18, והלאמת חברות הפחם, הגז, הנפט, הרכבות, הפלדה, בריטיש ליילנד, בריטיש איירוויז וחטיבת הטלפונים של משרד הדואר במאה ה-20. חברות אלה הופרטו בתקופת שלטון השמרנים תחת מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור בין 1979 ו-1997.
קנדה – חברת הרכבות הקנדית שנוצרה מכמה חברות רכבות שפשטו רגל אחרי מלחמת העולם הראשונה והלאמת אספקת החשמל ליצירת "הידרו-קבק" (קוויבק).
ארצות הברית – חברת הרכבות "אמטרק".
חברות המשכנתאות "פאני מיי" ו"פרדי מאק" וחברת הביטוח "AIG" בעת משבר הסאב-פריים בשנת 2008.
כווית, מקסיקו, ערב הסעודית, ונצואלה, בוליביה – הלאמת תעשיית הנפט.
אלבניה, יוגוסלביה, סין, בולגריה, פולין, צ'כוסלובקיה, קובה, ברית המועצות, גרמניה המזרחית, קוריאה הצפונית ועוד – מדינות קומוניסטיות שבהן הולאם למעשה כל הרכוש הפרטי.
נורווגיה – הלאמת מגזר האנרגיה.
צרפת – הלאמת מפעלי רנו מבעליהם לואי רנו אחרי מלחמת העולם השנייה, משום שיתוף פעולה עם הנאצים.
החברה הופרטה בשנת 1996. הלאמת בנקים בשנת 1982, אחרי עליית הסוציאליסטים לשלטון.
צ'ילה – הלאמת מכרות הנחושת תחת שלטון סלבדור איינדה בשנת 1971.
מצרים – הלאמת תעלת סואץ תחת שלטון נאצר בשנת 1956. ההלאמה הייתה הרקע למבצע מוסקטר ולמבצע קדש.
ליטא – הלאמת הרכוש היהודי על ידי הרוסים ב 1940
הבמאי והתסריטאי איסאו טאקאהטה עיבד וביים את סדרת האנימה.
בשנת 1980 הפיק טאקאהטה גרסת סרט המסכם את הסדרה.
בשנת 1999 הופק על ידי קוזו קאזואה סרט אנימה באורך מלא בשם "מרקו – הסרט" שהיה גרסה מקוצרת לסדרה ובנוסף כלל קטעים חדשים שהופקו במיוחד לסרט.
בין ה-4 בספטמבר 1983 ל-1 באוקטובר 1984 שודרה הסדרה לראשונה בישראל, בטלוויזיה החינוכית, ומאז שודרה פעמים רבות בשידורים חוזרים באותו ערוץ, בערוץ הילדים ובערוץ ג'וניור, והפכה לאחת מסדרות הילדים המוכרות והפופולריות ביותר בישראל בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרם ואף בשנים הראשונות של העשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
לשיר הפתיחה "הלב", שיר הפתיחה של הסדרה שהולחן על ידי יקויצ'י סקטה, חוברו מילים בעברית על ידי לאה נאור, והשיר בוצע על ידי אילנית.
באוגוסט 2010 יצא בישראל מארז DVD מבית קלסיקלטת, הכולל את כל פרקי הסדרה בדיבוב העברי המקורי.
הסדרה מתמקדת בסיפורו של מרקו רוסי, ילד איטלקי צעיר ואנרגטי החי עם משפחתו בעיר הנמל גנואה שבאיטליה במהלך תקופת השפל בשנת 1881. פייטרו, אביו של מרקו, הוא מנהל מרפאה הנותנת בין היתר טיפול ללא תשלום לחולים עניים, משום כך המשפחה נמצאת בקשיים כלכליים.
אמו האהובה של מרקו, אנה רוסי, נאלצת לנסוע לארגנטינה להרוויח כסף כשבנה הצעיר הוא ילד קטן הזקוק לאמו.
שנה חלפה, ועל מנת לזרז את שובה של אמו, מחליט מרקו לעזור להוריו להרוויח כסף נוסף ויוצא לעבוד.
הוא מתחיל עבודה בחלוקת מכתבים לאחר שעות הלימודים, אך מאוחר יותר עובר לעבוד במשרה מלאה ברחיצת בקבוקים ללא ידיעת משפחתו.
בינתיים, מתיידד מרקו עם מפעיל הבובות פפינו ושלוש בנותיו: קונצ'טה, פיורינה וג'ולייטה.
במיוחד מתיידד מרקו עם פיורינה והשניים נעשים חברים טובים.
קופיפו, הקוף החביב השייך לאחיו של מרקו, משתתף בהופעות של פפינו ולהקתו ובזכותו הם זוכים להצלחה גדולה.
פפינו ולהקתו מתכננים להגר אף הם לארגנטינה, ואדון פפינו בשכרותו מזמין את מרקו וקופיפו להצטרף אליהם לנסיעה.
מרקו מתרגש מהרעיון שיוכל לפגוש את אמו, אך אביו מתנגד לכך שבנו יסע לבדו.
מאוחר יותר, פפינו חוזר בו מהצעתו והוא ומשפחתו נפרדים ממרקו ומפליגים בלעדיו.
מרקו לא מוותר על רעיון הנסיעה, ומחליט לחסוך בעצמו כסף לכרטיס.
בזמן שעבר, הקשר עם אנה נקטע, במשך מספר חודשים לא מגיע ממנה מכתב, ובמכתבה האחרון כתבה להם שהיא חולה.
מרקו חושש לבריאותה של אמו ומאמין כי מצבה קשה מאוד ולכן הפסיקה לשלוח אליהם מכתבים.
כיוון שאביו עסוק מדי בעבודתו במרפאה, ואחיו הגדול טוניו, עסוק בלימודי נהיגת קטר במילאנו, מחליט מרקו הצעיר לצאת לבדו לחפש את אמו בארגנטינה.
מרקו לוקח עמו את קופיפו, הקוף של אחיו טוניו, ומתגנב בלילה כנוסע סמוי על אוניית המסע החדישה 'פורגולה' (במקור 'Folgore') שמפליגה לברזיל.
למחרת בבוקר רב החובל מוצא את מרקו ומזמן את אביו.
לאחר התעקשותו של מרקו, אביו מרשה לו לנסוע ורב החובל מסכים בתנאי שישמש כעוזר טבח באונייה בתמורה, ומרקו מפליג לברזיל.
מרקו מתיידד עם צוות האוניה, ובמיוחד עם הטבח הראשי לאונרדו ועם מלח בשם רוקי.
האונייה מגיעה לריו שבברזיל, שם לאונרדו מסדר למרקו מקום על אוניית מהגרים המפליגה מנאפולי לבואנוס איירס ומצייד אותו באוכל.
כשמרקו עולה על סיפון אוניית המהגרים הוא מוצא כי התנאים עליה קשים, וכי הנוסעים בה חולים ושרויים ברעב.
מרקו חולק את האוכל שלו עם נוסעי האונייה ומתיידד עם אדם זקן בשם פרדריקו ועם משפחתו.
האונייה נקלעת לסערה ונגרם לה נזק רב, אך היא מגיעה לבסוף לחוף בשלום.
כשמרקו מגיע לבואנוס איירס, הוא ממיר את כל כספו לפסו ארגנטינאי, אך לאחר ההמרה גנב מתנגש במרקו ומכייס את כל כספו.
מרקו ניגש לביתו של פרנצ'סקו מללי, קרוב משפחה שדרכו אנה הייתה שולחת את המכתבים אבל מגלה שהוא כבר לא גר שם.
בעלת הבית החדשה מספרת שמללי נקלע לחובות כבדים וברח מהעיר ככל הנראה לבאיה בלנקה שנמצאת בדרום הרחוק.
מרקו מבין שעל מנת למצוא את אמו עליו למצוא קודם את אדון מללי משום שהוא לבדו יודע את כתובתה, על כן מחליט לנסוע לשם כדי למצוא את מללי, ומתוך תקווה שאולי אפילו אמו נסעה איתו לשם.
אך כשמגיע לתחנת הרכבת הוא נוכח לגלות כי כל כספו נגנב ממנו והוא איננו יכול לרכוש כרטיס נסיעה.
מרקו נשאר בבואנוס איירס ולאחר כמה ימים הוא פוגש את פפינו ובנותיו, מכריו הוותיקים מגנואה.
ביחד עמם הוא יוצא למסע ארוך לכיוון באיה בלנקה בעגלה.
לאחר תלאות רבות, הם מגיעים לבאיה בלנקה, אך שם מרקו לא מצליח למצוא זכר לאמו או למללי.
הוא פוגש אדם המציג את עצמו כספרדי בשם מרסל ליסטרון שטוען שהכיר את מללי ומוסר לו מכתב הנכתב בכתב ידה של אנה עם כתובת עדכנית בבואנוס איירס בבית משפחת מקינז, ואומר לו שישיג לו כסף לכרטיס נסיעה ברכבת.
לאחר מכן, מתברר שמרסל הוא בעצם מללי ששינה את שמו, ולאחר שפשט רגל, הוא גנב את הכסף שאנה שלחה יחד עם המכתבים ולכן לא שלח אותם, וזו מתגלה להיות הסיבה לכך שהמכתבים שלה חדלו להגיע.
כמו כן מסתבר שמשפחת מקינז עברה יחד עם אנה לעיר קורדובה.
כשמרקו מגיע לבואנוס איירס, הוא מגלה לחרדתו שמשפחת מקינז עברה ומקבל מבעלת הבית החדשה את כתובתם בקורדובה.
בהנחיית 'מרסל' הוא ניגש לפדובני שמבין שמרסל הוא מללי ואת מניעיו ומספר על כך למרקו המזועזע.
פדובני מחליט לעזור לו ומעלה אותו על ספינה קטנה בשם 'אנדריאה דוריה' לרוסאריו ונותן לו כתובת של אדם בשם בריינטוס ומכתב בו הוא מבקש שיעזור למרקו להגיע לקורדובה.
לרוע מזלו, כשמרקו מגיע לביתו של בריינטוס ברוסאריו, מסתבר שבריינטוס נסע לבואנוס איירס יום לפני כן ויחזור רק בעוד חודש, מרקו מתחנן בפני המשרת שפתח לו את הדלת לעזרתו כי אין לו לאן ללכת אך המשרת מגיב בגסות וזלזול ומגרש את מרקו מהמקום.
מרקו ביאושו מחליט ללכת לקורדובה ברגל ובדיוק אז למרבה המזל פוגש במקרה את פרדריקו שהפליג איתו באונייה מברזיל לבואנוס איירס.
הוא לוקח אותו למסעדה איטלקית בשם כוכב איטליה, שם מהגרים איטלקים מארגנים עבורו מגבית - סכום כסף לנסיעה ברכבת לקורדובה, לאחר מכן כולם פוצחים בשירת הפזמון בלה צ'או.
בעזרת המגבית עולה מרקו על רכבת לקורדובה.
בקורדובה, מגלה מרקו כי מקינז עבר דירה והשלט עליו השאיר את כתובתו החדשה נמחק.
מרקו מסתובב בעיר בחיפוש אחר אוכל ורואה ילד עני בשם פאבלו מחפש אוכל בפחים.
בגלל קופיפו, פאבלו חושב שמרקו הוא ילד עשיר שמסתכל עליו בלעג ובין השניים מתפתחת תגרה אלימה, אך לאחר שמרקו אומר שאין לו לאן ללכת, פאבלו מתרכך ומלין אותו בביתו.
לאחר כמה ימים, במהלך דיג, רואה פאבלו עגלת סוס שרשום עליה השם מקינז.
פאבלו עוקב אחריה ומוביל את מרקו אל מר מקינז.
מתברר שמר מקינז שגר שם הוא ויקטור מקינז ואנה מועסקת אצל בן דודו רמון מקינז בטוקומאן.
ויקטור מקינז נותן למרקו כסף לכרטיס נסיעה ברכבת ואת כתובת המפעל של רמון בן דודו.
כשהם חוזרים לביתו של פאבלו, הם מגלים כי חואנה, אחותו הקטנה של פאבלו חולה בדלקת ריאות, ומרקו משתמש בכל הכסף שקיבל מוויקטור כדי לשלם לרופא אשר מציל את חייה.
מאחר שהוציא את כספו שהיה מיועד לכרטיס נסיעה, נאלץ מרקו להתגנב לרכבת משא כנוסע סמוי, אך הוא מתגלה על ידי עובדי הרכבת בגלל קופיפו, ולכן מורד מהרכבת באמצע הנסיעה במרחק רב מכל מקום ישוב.
מרקו מתחיל ללכת משם ברגל אך למזלו הוא פוגש בשיירת שוורים נודדת המצילה אותו, איתם הוא נוסע כמה ימים וכשהם נפרדים ממנו הם מציידים אותו ונותנים לו את חמוריקו – חמור זקן שנותרו לו כמה ימים בלבד לחיות – בתור אמצעי תחבורה כדי להגיע בשלום לטוקומאן.
לאחר מספר ימי מסע חמוריקו מת, ואת שארית הדרך לטוקומאן עושה מרקו ברגל, במהלך המסע, האוכל שלו הולך ואוזל, הנעל שלו נקרעת והוא נפצע ברגלו.
בינתיים בבית מקינז בטוקומאן אנה חולה ונמצאת במצב אנוש מחוסרת הכרה, הרופא שלה מאבחן שרק ניתוח יציל אותה אבל חושש שגופה חלש מדי כדי להחזיק מעמד בניתוח.
באחד הלילות, פורצת סופת שלגים ומרקו התשוש והפצוע מתמוטט וכמעט קופא למוות בשלג, אך עובר אורח שנוסע מטוקומאן מוצא אותו ומציל אותו.
בעזרתו, מרקו מתאושש וממשיך עד שמגיע למפעל בטוקומאן, שם הוא מתבשר על מצבה של אנה ורץ לבית מקינז שנמצא במרחק של יום הליכה שלם משם.
בשארית כוחותיו הוא מגיע לבית וסוף סוף פוגש את אמו.
בהתחלה היא חושבת שהיא הוזה או חולמת אך בסוף מתעשתת והכרתה שבה אליה והם נופלים זה לזרועות זו.
כתוצאה מכך, מצבה משתפר משמעותית והרופא מחליט שהיא חזקה מספיק בשביל הניתוח, היא עוברת את הניתוח בהצלחה ומבריאה.
בסוף הסדרה מרקו ואנה נוסעים יחד חזרה הביתה, בדרך הם פוגשים בשנית מרבית מהאנשים שעזרו למרקו לאורך הדרך עד שמגיעים לגנואה ומתאחדים עם פייטרו וטוניו.
מרקו רוסי - ילד קטן, הדמות הראשית בסדרה.
עבר דרך ארוכה על-מנת להגיע אל אמו.
אנה רוסי - אמו של מרקו.
בסיפור המקורי שמה הוא ג'וזפה.
פייטרו רוסי - אביו של מרקו.
אנטוניו רוסי - אחיו הבכור של מרקו.
קופיפו - קוף המחמד של אנטוניו שמצטרף אל מרקו למסע.
בגרסה המקורית שמו הוא אמדאו.
פפינו - אדם אשר מפעיל תיאטרון בובות למחייתו, יחד עם שלוש בנותיו קונצ'טה, פיורינה וג'ולייטה.
פיורינה - ידידתו של מרקו באיטליה ובתו של פפינו.
דודה קטרינה - שכנתו של מרקו.
דוד לוקינו - שכנו השיכור של מרקו ובעלה של קטרינה (מוזכר רק בפרקים הראשונים).
אמיליו - חברו הטוב של מרקו מאיטליה.
קונצ'טה - בתו הבכורה של פפינו.
סבא פרדריקו - אדם שעוזר למרקו להגיע לקורדובה.
ג'ינה קריסטיני - עובדת בחברת הספנות (חלוקת הדואר) והמעסיקה הראשונה של מרקו.
אדון ג'ירוטי - שוטף בקבוקים, מעסיקו השני של מרקו.
חמוריקו - חמור זקן שמרקו רוכב עליו לטוקומאן.
דוד פרנצ'סקו מללי - דודו של מרקו אשר גנב את כספיהם מהמעטפות שנשלחו לאיטליה.
פוסקו - בעל פונדק בבואנוס איירס.
ג'ולייטה - אחותה הצעירה של פיורינה.
הדיבוב המקורי לעברית הופק בתחילת שנות ה-80, בוים על ידי שפרירה זכאי והופק על ידי מרקו סימיונוביץ' וחסיה ורטהיים.
הסדרה מבוססת על הסיפור "מן האפנינים עד האנדים" מתוך הספר "הלב" (באיטלקית: "Cuore") מאת אדמונדו דה אמיצ'יס.
חצי האי הל (בפולנית: Mierzeja Helska, בגרמנית: Halbinsel Hela) הוא חצי אי צר עשוי חול (לשון חול) שאורכו 35 ק"מ, בצפון פולין.
חצי האי מפריד בין מפרץ פק מהים הבלטי וממוקם במחוז פק.
רוחבו של חצי האי נע בין 300 מטרים באזור יוראטה ל־100 מטרים בנקודה הצרה ביותר, ומתרחב לרוחב של קילומטר באזור העיר הל .
מאחר שחצי האי עשוי חול, סופות החורף הסוחפות את החול הופכות אותו לעיתים לאי.
עד המאה ה-17 היה חצי האי למעשה רצועה של איים, שרק בקיץ הפכה למעשה לחצי אי רציף.
במהלך קרב הל בשנת 1939 פוצץ צבא פולין את חצי האי והפך אותו לאי.
לאורך חצי האי עוברת דרך המקשרת את היבשה לעיר הל, וכן לאתרי נופש ותיירות פופולריים לאורך חצי האי, בהם יורסטה, יאסטארניה, קוז'ניקה, צ'לופי וולאדיסלאוו.
חצי האי הל שוכן בסמיכות לעיירה שטוטאו שבצפון פולין, בה הוקם ב־1939 מחנה הריכוז וההשמדה שטוטהוף.
עם התקדמות צבאות בעלות הברית אל המחנה, הוצאה קבוצה של כ־4,000 אסירים בסירות מהחוף על חצי האי.
הסירות הגיעו אל חצי האי ב־26 באפריל 1945, עם הירידה מהסירות נערכה סלקציה.
האסירים החולים והקשישים הוצאו להורג וגופותיהם כוסו בחול, ואילו האסירים שהיו כשירים להמשך עבודה הועלו למחרת אל דוברות במטרה להישלח אל חופי גרמניה לצורך המשך כליאה במחנות עבודה.
האסירים לא הגיעו אל חופי גרמניה, מי שנותר בחיים לאחר מסע ימי של שבוע שוחרר על ידי צבאות בעלות הברית.
בספרו "נעורים בתופת", מתאר ניצול השואה חיים קוז'ניצקי את השהות בחצי האי הל: .
הלאופריניים היא משפחה בסדרת חסרי הזנב.
משפחה זו מכילה 2 סוגים: הלאופרין (Heleophryne) והלאופרין נאטל (Hadromophryne) ובהם שבעה מינים.
ההלאופריניים חיים בסמוך לנחלים ונהרות שזרימתם מהירה, הנמצאים באזורים הרריים בדרום אפריקה.
החיים בסביבה זו גרמו להם לפתח התאמות מורפולוגיות לסביבה הסלעית שבקרבת מקורות המים.
גודלם בינוני והם מגיעים לאורך של כ-6 סנטימטרים.
ההלאופריניים קרובים למשפחת הסוגלוסיים, שנפוצה באיי סיישל, הקרובים לחופי דרום אפריקה.
סוג ומין יחיד הלאופרין נאטל (Hadromophryne natalensis)
הַלָא TV הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי, שאולפניו הראשיים נמצאים מטייבה, והמשניים מחיפה, והמשדר בשפה הערבית.
הערוץ החל את שידוריו בשנת 2012.
שידורי הערוץ מועברים על-גבי שלוש פלטפורמות: הלוויין עמוס בתדר 11635V FEC: 1497, חברת הכבלים HOT וחברת הלוויין yes.
הקמת הערוץ לוותה בתלאות וקשיים רבים במשך מעל לעשור.
לאחר שני מכרזים כושלים שהוצאו על-ידי מועצת הכבלים והלוויין, פורסם מכרז נוסף, שלישי, ובו תנאים מקלים ביותר לטובת הזוכה.
עם זכייתה של הקבוצה "Hala TV", החל הערוץ לשדר במרץ 2012.
בשנת 1995 הודיעה שרת התקשורת, שולמית אלוני, על תוכנית להקמת שני ערוצים ייעודיים - ערוץ ערבי, וערוץ דת.
שמימונם היה אמור להיות מפרסומות ומטרתם הייתה לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כבשאר ערוצי הברודקאסט הגדולים.
במאי 1996 פרסם משרד התקשורת מכרז לרישיון להפעלת ערוץ בשפה הערבית בטלוויזיה בכבלים בישראל.
ההחלטה נבעה מהצורך החברתי בשילובם של ערביי ישראל בחברה הישראלית.
האוכלוסייה דוברת הערבית בארץ מגיעה לשיעור של כעשרים אחוזים מכלל האוכלוסייה בארץ ועל כן הוחלט להוציא לפועל ערוץ שיפנה אל פלח האוכלוסייה הזה.
את טופסי המכרז רכשו 12 קבוצות.
בעלי הזיכיונות של ערוץ 2 עתרו לבג"ץ נגד המכרז, בטענה, כי המכרז סותר את חוק הבזק שמתיר רק להם לשדר פרסומות.
עקב כך נחקק בכנסת באפריל 1997 תיקון לחוק הבזק, שמאפשר שידור ערוצים ייעודיים בכבלים.
ומשרד התקשורת הודיע שפרסם מחדש בקרוב את המכרז.
התיקון בחוק קבע גם כללים מחייבים על אופי השידורים, לאחר מאבק קשה מול זכייני ערוץ 2. לפי הכללים לפחות 50% מהתוכניות, כולל בפריים טיים, חייבות להיות בשפה הערבית, ולא בתרגום.
עוד נקבעה מכסה של הפקה מקורית בהיקף של 20%.
גם הפרסומות היו חייבות להיות בשפה הערבית.
משרד התקשורת לא פרסם מחדש מכרז לערוץ ערבי, לאחר שבאוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש.
הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית, שתושתת על העיקרון של "שמיים פתוחים" לכל.
הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה מלוויינים - YES), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ 10) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט.
ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית, ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת.
אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ התעכב במשך מספר שנים.
בשנת 2004, החליטה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין להוציא לפועל מכרז נוסף ולנסות להקים את הערוץ.
את ספר המכרז רכשו מספר קבוצות ולבסוף בחרו כולם לא לגשת ולהתמודד על הזכייה במכרז, למעט מתמודדת אחת "ענני תקשורת".
ביוני 2004 קיבלה "ענני תקשורת" את הרישיון להקים את הערוץ.
ביוני 2005 הודיעה חברת "ענני תקשורת" למועצה לשידורי כבלים כי לא תממש את הרישיון שקיבלה משום שלא גייסה שותפים ערבים, ולאור חוסר הכדאיות הכלכלית.
במקביל החליטה המועצה לבטל את הזכייה לאחר שהחברה לא עמדה בלוחות זמנים.
על אף כישלונם של שני המכרזים הקודמים, החליטה מועצת הכבלים והלוויין בפברואר 2008 להוציא מכרז נוסף, שלישי במספר, להקמת הערוץ.
המכרז פורסם ב-14 באפריל 2010, כשבהמשך החודש ניתנה אפשרות לקבוצות הרוצות לגשת אל המכרז לרכוש את ספר המכרז הכולל את תנאי הזיכיון.
המועד האחרון לגישה אל המכרז נדחה מספר פעמים ונקבע בספו של דבר ל-12 בדצמבר.
מתוך הבנה כי שוק התקשורת השתנה עם השנים ובעקבות החשש כי גם המכרז הנוכחי ייכשל, החליטה מועצת הכבלים והלוויין בראשות יו"ר המועצה, ניצן חן, להקל באופן משמעותי את תנאי המכרז ולהטיב עם הזוכה תוך כדי הבטחה לרישיון שיהיה תקף לעשר שנים.
בנוסף, הובטח לזוכה כי הערוץ ייכנס לחבילת ערוצי ה-DTT "עידן+" וחבילות הערוצים הבסיסית בחברות הכבלים והלוויין.
בתנאי הזיכיון, שפורסמו בספר המכרז ונקנו על ידי שמונה קבוצות, נקבע כי על הזוכה במכרז לשדר בשנה הראשונה לשידורי הערוץ במשך שש שעות ביום.
בשנה השלישית, נכתב בספר, יחויב הזכיין לשדר שמונה שעות ביום שכוללים גם מהדורת חדשות בת 20 דקות לפחות.
בכל השנתיים הראשונות להפעלת הערוץ, יחויב הזכיין בהשקעה של כ-2 מיליון ש"ח בהפקה מקומית, ובשנה הרביעית - לסכום כפול.
עם פקיעתו של המועד להגשת הצעות למכרז, התקבלה רק הצעה אחת של קבוצת "הלא TV" שנוסדה כתוצאה משיתוף פעולה של מספר גורמים ובניהם: זכיינית ערוץ 2, רשת, חברת "ענני תקשורת", בעלי האתר הערבי-ישראלי פאנט ואנשי עסקים נוספים.
לאחר קבלת הצעתה של הקבוצה, נקבע במועצת הכבלים והלוויין כי לאחר מספר חודשים, עם סיום בחינת ההצעה, תיפול ההחלטה לגביה.
עם תום הדיונים במועצת הכבלים והלוויין, הוחלט לאשר לשפה אחת - את ההצעה היחידה שהוגשה - וחברת "הלא TV" היא זו שהוגדרה כזוכה במכרז לרישיון הפעלת הערוץ הייעודי בשפה הערבית.
בחודש ספטמבר 2011, קיבלו נציגי החברה את הרישיון של שר התקשורת, משה כחלון לידיהם.
עם זכייתה של קבוצת "הלא TV", הכריזו אנשי החברה כי הערוץ יעלה לאוויר בחודש מרץ 2012, תוך ניהול סדר זמנים קדחתני.
במקביל, החלו בערוץ לגבש לוח שידורים כולל וגייסו מגישים ומנחים.
בנוסף, צולמו פיילוטים לתוכניות שונות וגובשו רעיונות לתכנים חדשים.
ראשי החברה פנו גם לחברות פרסום ישראליות בבקשה להפנות אליהם חלק מתקציבי הפרסום ולהעלות קמפיינים רחבים גם על גלי הערוץ.
את פנייתם זו נימקו בכך שהם הערוץ היחיד בישראל הפונה לאוכלוסייה הערבית - שהם כ-20% מכלל תושבי המדינה.
הערוץ עלה בסופו של דבר לאוויר ב-12 במרץ 2012 לאחר מספר ימים של שידורי ניסיון, כשהוא קיבל לידיו את אפיק 131 בשידורי "HOT" ואפיק 169 בשידורי "yes".
זמן קצר אחר כך החלו החברות לשדר את הערוץ באפיק 30 (ב-yes הערוץ משודר במקביל גם באפיק 141).
ב-10 ביוני 2012 הערוץ עלה לאוויר באופן נרחב יותר, לאחר תקופת השקה של 3 חודשים.
כחודש לאחר מכן, ב-10 ביולי הערוץ השיק את לוח השידורים שלו בהשקעה המוערכת ב-16 מיליון שקלים.
בשנתיים הראשונות לפעילותו הערוץ היה שרוי בקשיים כלכליים ובמאבק בין בעלי המניות הרבים שלו.
בנוסף, הערוץ זכה לאחוזי צפייה ומדרוג נמוכים.
במרץ 2015 אישרה מועצת הכבלים והלוויין את העברת הבעלות בערוץ לאיש העסקים והעיתונאי באסם ג'אבר, בעליה של קבוצת פנורמה, תאגיד תקשורת בולט במגזר הערבי המפעיל את העיתון "פנורמה" ואת אתר האינטרנט "פאנט".
ב-24 בנובמבר 2015 הושק הערוץ מחדש עם השלמת תהליך העברת הבעלות לבסאם ג'אבר.
במסגרת ההשקה הוכרז כי במרכז לוח השידורים תשודר רצועת אקטואליה מרכזית תוך שיתוף פעולה עם אתר Panet.co.il מקבוצת פנורמה, ושחלק ניכר מתוכניות האולפן יועלו לאתר.
אף פורסם כי מערכת החדשות של אתר Panet תספק עדכונים ומבזקים לערוץ.
לוח השידורים החדש שהושק שהכפיל כמעט פי 4 את ההשקעות בהפקות מקור, עד ל-96 שעות.
בשנת 2016 היה הערוץ על סף סגירה בגלל הפסדים מצטברים של עשרות מיליונים, וגם בשל אי־עמידתו בדרישות התוכן שהתחייב להן בתנאי הרישיון.
לאחר שערוץ 20, המזוהה עם הימין בישראל, גם חרג מתנאי הרישיון שלו, שלפיהם היה אמור להיות ערוץ למורשת ישראל, בכך ששידר בעיקר תוכניות חדשות ואקטואליה.
הממשלה וחברי הכנסת מהימין התגייסו לסייע ובמהלך 2017 עברה חקיקה ששינתה את הרגולציה על הערוצים הייעודיים ושחררה אותם בפועל כמעט מכל מחויבויות התוכן המהותיות שהיו להם.
כתוצאה מכך, גם הלא TV שנכלל בהגדרה זו זכה להקלות מהותיות שאושרו בחקיקה, ובכך למעשה ניצל מסגירה.
לפי סקרים של לשכת הפרסום הממשלתית, הלא TV הוא (נכון לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21) ערוץ הטלוויזיה הנצפה ביותר בקרב ערביי ישראל.
מועדון הכדורגל הלאס ורונה (נקראת גם הלאס ורונה או פשוט ורונה) היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר ורונה שבמחוז ונטו, המתמודדת בליגה האיטלקית הראשונה, הסרייה א'.
הישג השיא של המועדון הוא זכייתה ב"סקודטו" - אליפות איטליה בעונת 1984/1985.
קבוצת הכדורגל הוקמה בשנת 1903 על ידי קבוצת תלמידי תיכון, ובתחילה נקרא המועדון הלאס - "Hellas" (המילה היוונית לשם המדינה יוון), במסגרת שיעור לימודים קלאסיים.
בזמן זה הכדורגל שוחק באופן רציני ומקצועני רק בערים הגדולות בצפון מערב איטליה, כך שבעיר עצמה לא הייתה התעניינות מיוחדת בענף.
אולם, ב-1906 התאחדו שני המועדונים בעיר וכשהציגו את הענף בתוך אמפיתיאטראות ישנים בעיר, החלה ההתעניינות לגבור בעיר.
בשנים אלו הייתה הלאס אחד מארבעה מועדונים באזור ששיחקה כדורגל והתחרתה ברמה עירונית, כשהיריבה העיקרית הייתה קבוצה בשם בנטגודי.
בשנים אלו התמודדה הלאס בליגות מקומיות.
בשנת 1911 עזרה העירייה להלאס לעבור למשכן ראוי יותר ממתקני האימון שהיו לה.
בשנת 1919 חזר הכדורגל האיטלקי לפעילות לאחר 4 שנות הפסקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וקבוצת הלאס התאחדה עם היריבה העירונית בשם "ורונה", ושינתה את שמה ל"הלאס ורונה".
בין 1926 ל-1929 השתתפה הקבוצה המאוחדת של הלאס ורונה ב"Campionato Nazionale", אך ללא הישגים מיוחדים.
בשנת 1963 הקבוצה הגיעה לחצי גמר ה"קופה איטליה" (הגביע האיטלקי), וב-1968 חזרה לסרייה א'.
מאמצע שנות ה-70 החלה תקופת הזהב של המועדון, שהחל להשתפר ולהתמודד יפה בעיקר בטורנירי הגביע.
בתחילת שנות ה-80 המועדון סיים במקום הרביעי, ולאחר מכן הגיע לגמר הקופה איטליה, כאשר בסך הכל התמודד בגמר שלוש פעמים (בעונות: 1975/1976, 1982/1983, 1983/1984).
מלבד הישגים אלה החלה הקבוצה להתמודד במפעלים האירופיים בעונות אלה, אבל לא הגיעה להישגים מיוחדים.
הזכייה באליפות לא איחרה להגיע, ובעונת 1984/1985, אף על פי שלא סומנה מראש כמועמדת, זכתה הקבוצה באליפות הסרייה א' כשהקדימה יריבות כמו טורינו, אינטר וסמפדוריה.
בדרך ניצחה הקבוצה באופן משכנע את יובנטוס, אודינזה ועוד קבוצות שהופתעו מיכולתה של ורונה.
השחקנים הבולטים בעונה זו היו הקשר הנס-פיטר בריגל והחלוץ הדני פרבן אלקיאר לארסן שהובאו כרכש חיזוק בקיץ, והאיטלקים: הקיצוני פייטרו פנה, הקשר אנטוניו די ג'נארו והחלוץ ג'יוזפה גלדריסי.
לאחר מכן, מלבד עונות בודדות, הצליחה להישאר הקבוצה בסרייה א' עד 1990.
התנדנדות בין הליגה הראשונה לשנייה
בשנים שלאחר מכן ירדה הקבוצה לליגה השנייה 3 פעמים והצליחה לחזור חזרה לסרייה א'.
בעונת 2001/2002 סיימה הקבוצה במקום ה-15 וירדה לליגה השנייה, ובסיום עונת 2012/2013 שבה ורונה לסרייה א' אחרי 11 שנות היעדרות.
בעונת 2015/2016 נשרה הקבוצה חזרה לסרייה ב' אחרי 3 שנים בליגה הראשונה.
שנה מאוחר יותר חזרה הקבוצה לסרייה א', לאחר שסיימה במקום השני בסרייה ב'.
בעונת 2017/2018 ירדה הקבוצה שוב לסרייה ב' ועלתה עונה לאחר מכן דרך הפלייאוף.
ביולי 2019 החתימה את המאמן איבן יוריץ', איתו הצליחה הקבוצה לסיים בחצי העליון של הטבלה בניגוד לציפיות.
עונה לאחר מכן הקבוצה המשיכה את היכולת הטובה וסיימה שוב בחצי העליון של הטבלה.
גם בעונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום ה-9 בליגה, עונה שלישית ברציפות בחלק העליון של הטבלה.
בסיום עונת 2022/2023 סיימה במקום ה-18 בשיוון נקודות עם ספציה.
הקבוצות שיחקו ביניהן משחק על ההישארות בליגה, ורונה ניצחה 3-1 ונשארה בליגה.
משנת 1963 משחקת הלא ורונה באצטדיון מארקאנטוניו בנטגודי, אשר מכיל 39,211 מקומות ישיבה, והיא חולקת אותו עם היריבה העירונית קייבו ורונה, אשר הפסיקה קיומה בשנת 2021 (נשארה רק כקבוצת נוער).
למעשה, זהו הדרבי הכמעט יחידי של הלאס, והמשחקים בין שתי הקבוצות נקראים "דרבי דלה שאלה", על שם המשפחה האריסטוקרטית דלה-שאלה מהמאה ה-13 וה-14, ששלטה באזור ורונה בימי הביניים ותקופת הרנסאנס המוקדמת.
בעונת 2001/2002 היריבות הגיעה לשיאה כאשר שתי הקבוצות שיחקו בסרייה א', כשבאותה העונה למעשה התקיים הדרבי הראשון בין הקבוצות בו ניצחה הלאס 2–3 את קייבו, שהצליחה לנצח את ורונה 1–2 במשחק השני ביניהם.
מפגש זה הפך את ורונה לעיר החמישית בסרייה א' שהיה לה (עד 2021, השנה בה קייבו הפסיקה פעילותה כקבוצת בוגרים מקצוענית)דרבי עירוני מקומי, ביחד עם: מילאנו, רומא, טורינו וג'נובה.
במיתולוגיה הנורדית, הל (בנורדית עתיקה: Hel) היא שליטת הלהיים, עולם המתים הנורדי הקרוי על שמה.
כמו כן יש לה שליטה על ניפלהיים, המשמש גם הוא בחלקו כעולם מתים.
הל היא בתם של לוקי התכסיסן ושל אנגרבודה – ענקית.
אחיה של הל הם הזאב המפלצתי פנריר והנחש המקיף את העולם יורמונגנד.