tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו לו אח ושלוש אחיות.
מלונדון עברה משפחתו לפריז, ומשם לברלין, שם למד ברנייס ב־Köllnisches Gymnasium בשנים 1895–1907. בנעוריו עסק בנגינה בפסנתר ובהלחנה.
ב־1907 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין ולמד בה מתמטיקה אצל ישי שור, אדמונד לנדאו, פרדיננד גאורג פרובניוס ו, פילוסופיה אצל אלויס ריל, קארל שטומפף וארנסט קסירר ופיזיקה אצל מקס פלאנק.
בשנים 1910–1912 למד באוניברסיטת גטינגן – מתמטיקה אצל דויד הילברט, אדמונד לנדאו, הרמן וייל ופליקס קליין, פיזיקה אצל מקס בורן ופילוסופיה אצל .
ב־1912 קיבל תואר דוקטור, על עבודה בהנחיית אדמונד לנדאו שעסקה בתורת המספרים האנליטית ובתבניות ריבועיות בינאריות.
בסוף אותה שנה השלים הביליטציה באוניברסיטת ציריך.
בשנים 1912–1917 היה פריבט-דוצנט ועוזר לארנסט צרמלו באוניברסיטת ציריך, שם הכיר את ג'ורג' פוליה.
ב־1917 עבר לעבוד כעוזרו של הילברט במחקריו על יסודות המתמטיקה, ועסק בכך במשך 14 שנים.
במקביל לימד מתמטיקה באוניברסיטת גטינגן.
ב־1918 השלים שם הביליטציה נוספת, בעבודה על האקסיומות של תחשיב הפסוקים בפרינקיפיה מתמטיקה.
בשנת 1922 מונה לפרופסור ללא קביעות באוניברסיטת גטינגן.
לאחר חקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי ב־1933 הוא פוטר מחמת יהדותו.
לאחר חצי שנה שבה עבד באופן פרטי אצל הילברט, היגר עם משפחתו לשווייץ, שאת האזרחות בה ירש מאביו.
הוא הועסק במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH), היה אורח באוניברסיטת פנסילבניה, ובשנים 1935–1936 ו־1959–1960 היה מדען אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
ב־1959 פרש לגמלאות מ-ETH כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1976 העניקה לו אוניברסיטת מינכן תואר דוקטור לשם כבוד.
ברנייס לא נישא מעולם, ובציריך התגורר עם אמו ושתי אחיותיו.
עבודתו עם הילברט הניבה ספר בשני כרכים, "Grundlagen der Mathematik" ("יסודות המתמטיקה"), שיצא לאור בשנים 1934 ו-1939. בין השאר נכלל בעבודה זו .
בסדרה של שבעה מאמרים, שפורסמה בשנים 1937–1954 בכתב העת Journal of Symbolic Logic הציג ברנייס תורת קבוצות אקסיומטית ששורשיה בתאוריה של ג'ון פון נוימן משנות ה-20 של המאה ה-20. עבודתו זו, עם שינויים של קורט גדל, ידועה בשם (NBG).
בשנת 1976 יצא לאור ספרו Abhandlungen zur Philosophie der Mathematik ("מאמרים על הפילוסופיה של המתמטיקה").
במכון הטכנולוגי של ציריך מתקיימת מדי שנה סדרה של שלוש הרצאות על שמו, העוסקות בפילוסופיה של הלוגיקה, המתמטיקה או הפיזיקה.
מאז שנת 2011 מעניקה האגודה השווייצרית ללוגיקה ופילוסופיה של המדע את מדליית פאול ברנייס למדען צעיר שהרים תרומה יוצאת דופן ללוגיקה ופילוסופיה של המדע.
פאול ארנפסט (18 ביוני 1880 – 25 בספטמבר 1933) היה פיזיקאי עיוני יהודי ממוצא אוסטרי.
מחקריו של ארנפסט עסקו במכניקה סטטיסטית ובתרמודינמיקה ובתוכם במעברי פאזה.
חקר את מכניקת הקוונטים, שהייתה בחיתוליה בימיו, וניסח את משפט ארנפסט.
ארנפסט נחשב לידידם הקרוב של פיזיקאים רבים בתקופתו, בהם אלברט איינשטיין, נילס בוהר ואחרים.
פאול ארנפסט נולד לזיגמונד ויוהנה ארנפסט, משפחה יהודית, בעיר לושטיצה שבמוראביה (היום חלק מצ'כיה), בן זקונים שלו חמישה אחים.
בילדותו סבל ארנפסט מבריאות רופפת ומבריונות אנטישמית.
בשנת 1890 נפטרה אימו מסרטן השד ולאחר מותה נישא אביו בשנית לאחותה.
בשנת 1890 החל ארנפסט ללמוד בגימנסיה האקדמית (Akademisches Gymnasium) שבעיר וינה.
בשנת 1896 נפטר גם אביו ממחלה במערכת העיכול ואחיו הבכור, ארתור ארנפסט, מונה לאפוטרופוס שלו.
ב-1899 החל ללמוד לתואר ראשון במרכז הטכנולוגי של וינה ובמקביל למד מספר קורסים באוניברסיטת וינה, בהם קורס של לודוויג בולצמן בנושא התאוריה הקינטית של הגזים.
כפי שהיה נהוג בעולם דובר הגרמנית בתקופתו, ב-1901 עבר ארנפסט לאוניברסיטת גטינגן להמשך לימודיו האקדמיים, שם פגש לראשונה את טטיאנה אפנסייבה שלימים הייתה לאשתו.
שמונה עשר חודשים לאחר הגעתו לגטינגן חזר ארנפסט לווינה והחל לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחייתו של בולצמן, בנושא תנועה של גוף קשיח בנוזל.
ארנפסט סיים את עבודת דוקטורט שלו ב-23 ביוני 1904 אך בחר שלא לפרסמה כמאמר אקדמי.
ב-1904 עברה טטיאנה אפנסיבה לווינה.
מכיוון שפאול היה יהודי וטטיאנה נוצריה, ובעקבות החוק באימפריה האוסטרו-הונגרית, הם נאלצו לוותר על דתם כדי להתחתן.
השניים התחתנו ב-21 בדצמבר באותה שנה.
בעקבות מצבם הדתי התקשה ארנפסט למצוא משרה כחוקר בווינה.
הוא שב לגטינגן ב-1906 ואף שם לא קיבל משרה אקדמית.
ב-1907 עברו פאול וטטיאנה ארנפסט לסנקט פטרבורג שם התפרנסו ממשרות הוראה מזדמנות.
ב-6 בספטמבר 1906 לודוויג בולצמן שם קץ לחייו.
לפני מותו התחייב בולצמן לכתוב את הערך על מכניקה סטטיסטית באנציקלופדיה של מדעי המתמטיקה (Enzyklopädie der mathematischen Wissenschaften) בפני פליקס קליין, שהיה העורך של האנציקלופדיה.
קליין, שהכיר את ארנפסט מימיו בגטיגן, הציע לו לכתוב את הערך במקום בולצמן.
פאול וטטיאנה ארנפסט כתבו יחדיו את הערך במשך תקופה ארוכה, וזה לא התפרסם עד שנת 1911.
בינואר 1912 יצא ארנפסט למסע בין מספר אוניברסיטאות במטרה למצוא מקום שבו יוכל לקבל משרת הוראה.
במסגרת מסע זה פגש את מקס פלאנק בברלין, את ארנולד זומרפלד במינכן ואת אלברט איינשטיין בפראג.
לימים הפכו איינשטיין וארנפסט לחברים קרובים.
בתום המסע חזר ארנפסט לסנקט פטרבורג מבלי שהצליח למצוא מקום שיקבל אותו למשרה אקדמית.
ב-1912 סיים הנדריק לורנץ את תפקידו באוניברסיטת ליידן.
בעקבות כך המליץ ארנולד זומרפלד על ארנפסט למשרת הוראה באוניברסיטה.
ב-29 בספטמבר קיבל ארנפסט את ההודעה על קבלתו ובעקבות כך עבר לליידן, שם לימד למשך שארית ימיו.
ב-1919 פגש ארנפסט לראשונה את נילס בוהר בכנס בקופנהגן והשניים התחברו במהרה.
בוהר ואיינשטיין נפגשו רבות עם ארנפסט ושהו לזמנים ממושכים בביתו.
ב-1925 נערך באוניברסיטת ליידן כנס בניהולו של ארנפסט, לרגל חגיגות חמישים שנים לעבודת הדוקטורט של הנדריק לורנץ.
ארנפסט הזמין לכנס את חבריו בוהר ואיינשטיין.
במהלך הכנס ניהלו בוהר ואיינשטיין דיונים רבים בנושא פרשנות קופנהגן של מכניקת הקוונטים כפי שהגו אותה בוהר ותלמידיו.
איינשטיין התנגד נחרצות לפרשנות זו וטבע את המשפט "אלוהים לא משחק בקוביות".
תפיסתו של איינשטיין הייתה גישת המשתנים החבויים.
ארנפסט נאלץ לבסוף לתמוך בפרשנות של בוהר על פני זו של איינשטיין, והדבר הסב לו קושי רב.
לימים הופרכה גישת המשתנים החבויים של איינשטיין על-ידי אי-שוויון בל.
בשנותיו האחרונות סבל ארנפסט מדיכאון ומביטחון עצמי ירוד.
במכתב לתלמידיו לשעבר גרהרד דייק, סמואל גודסמיט וג'ורג' אולנבק כתב ארנפסט:
בתחילת שנות ה-30 קיים ארנפסט רומן עם היסטוריונית האומנות נלי פוסטמוס מייג'רס.
טטיאנה, אשתו של ארנפסט, ידעה על הרומן ובקיץ 1932 הגישה בקשה לגירושים.
פאול ביקש ממנה לבטל את הבקשה, וזו הסכימה בתנאי שיסיים את הרומן.
ארנפסט נענה בחיוב, אך ביולי 1933 הגיש בעצמו בקשה לגירושים.
שנה לפני מותו כתב ארנפסט מכתב התאבדות שמעולם לא נשלח:
ב-25 בספטמבר 1933 נסע ארנפסט למרכז לילדים עם צרכים מיוחדים, שם התגורר בנו הצעיר בן ה-15 וואסיק ארנפסט, אשר סבל מתסמונת דאון.
ארנספט נפגש עם בנו בחדר ההמתנה, שם ירה למוות בבנו ולבסוף בעצמו.
במהלך הקריירה האקדמית שלו כתב ארנפסט מספר מאמרים חשובים בנושא מכניקת הקוונטים.
רבים ממאמריו נועדו לבאר את התאוריה מבעד לניסוחים המתמטיים שבה.
בין המרכזיים שבתגליותיו הוא משפט ארנפסט, המתאר כיצד ערך תצפית של אופרטור קוונטי משתנה לאורך זמן בהינתן מערכת כלשהי.
בין השנים 1912 עד 1933 פרסם ארנפסט מספר מאמרים בנושא תהליכים אדיאבטיים, ובפרט באינווריאנטים אדיאבטיים, זאת במקביל לעבודתו של בוהר באותו הנושא.
במכתב ששלח בוהר לארנפסט בשנת 1918 הודה בוהר כי נעזר בעקרונות שניסח ארנפסט בעבודתו.
ב-1933 פרסם ארנפסט מאמר חשוב בנושא מעברי פאזה בו הסביר כיצד מעברי פאזה נובעים מאי רציפות באנרגיה החופשית של מערכת.
ארנפסט נחשב לאחד המרצים הטובים בתקופתו.
במכתב ההמלצה על ארנפסט לאוניברסיטת ליידן שכתב זומרפלד נאמר:
ארנפסט היה המנחה של סמואל גודסמיט וג'ורג' אולנבק, והוא שעודד אותם לפרסם את מאמרם אשר ניסח לראשונה את תכונת הספין של אלקטרון.
פאול בנקה היה אדמירל גרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובלט בעיקר בפיקודו על שייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח הגרמני במהלך קרב יוטלנד.
בנקה נולד ב-13 באוגוסט 1869 בליבק, ובגיל 14, בשנת 1883, הצטרף לצי הקיסרי הגרמני.
הוא קיבל את הכשרתו הבסיסית על ספינת ההדרכה SMS ניובה.
לאחר מכן שירת עד 13 באפריל 1886 בפריגטת הסיירת SMS אליזבת והועלה לדרגת אונטרלויטננט-צור-זי ב-17 באפריל.
במשך שנתיים הוא הוצב על סירת התותחים SMS וולף, שהוצבה במזרח אסיה.
שם הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ב-13 באפריל 1896. מאוקטובר 1897 עד 29 ביוני 1899 הוא היה באקדמיה הימית להכשרה נוספת, שהופסקה רק על ידי תפקיד של חודשיים כקצין ניווט ב-SMS המידאל.
אחר כך הוא שירת כקצין תותחנות על גבי האונייה מחופת שריון SMS באיירן ואוניית המערכה SMS קייזר וילהלם השני.
בנקה בילה את שבע השנים הבאות במחלקה הצבאית של משרד הצי הקיסרי בברלין.
במקביל מונה למפקד הסיירת הקלה SMS פאלקה מ-31 באוקטובר 1903 עד 3 בנובמבר 1905 ולדרגת קורבטנקפיטן ב-15 ביולי 1902. ב-12 בספטמבר 1908 הוא הועלה לדרגת קפיטן צור זי ומונה לראש המחלקה הצבאית.
ב-19 בספטמבר 1909 הוא מונה למפקד אוניית המערכה SMS וטין.
ב-15 בספטמבר 1910 הוא מונה למפקד אוניית המערכה דרדנוט SMS וסטפאלן.
ב-1 באוקטובר 1911 הוא הפך לראש מחלקה באדמירליות של הצי וב-14 ביולי 1914 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא התנגד לתיאוריות של אדמירל אלפרד פון טירפיץ על לוחמת צוללות, ומונה לראש שייטת אוניות המערכה השלישית, שהורכבה משמונה מתשע אוניות המערכה המודרניות ביותר של הצי הגרמני (מסדרות קייזר וקניג).
הוא הוביל את הספינות הללו על סיפון אוניית הדגל SMS קניג, והשתתף בקרב יוטלנד, שם נפצע קשה מרסיס פגז.
ב-25 בנובמבר 1916 הועלה בנקה לדרגת ויצה-אדמירל, ובמהלך קרב מון סאונד ב-1917 הוא מנע את נסיגת חלק מהצי הרוסי והטביע את אוניית המערכה הרוסית סלאווה.
בשנת 1918, לאחר ויתור האדמירל אדוארד פון קאפלה, הוא מונה למזכיר המדינה של משרד הצי הקיסרי, תפקיד בו מילא חודש אחד בלבד לפני ששוחרר מתפקידו.
בנקה חזר לתפקידו לאחר המלחמה, במקום האדמירל אדולף פון טרוטה, ופרש מהצי ב-1924. לאחר פרישתו שימש כנשיא החברה הגרמנית-יפנית.
ב-4 בינואר 1937 הוא מת בביתו בברלין.
פאול גיסלר (15 ביוני 1895 – 8 במאי 1945) היה נאצי ממייסדי האס אה בזיגן שכיהן כשר הפנים של בוואריה בדרגת אובר-גרופנפיהרר בתקופת הרייך השלישי.
הוא היה אחראי למספר פעולות ברוטליות, כולל הריגת מתנגדי המשטר בדרום גרמניה.
גיסלר נכלל בצוואה הפוליטית של היטלר כשר הפנים, מחליף את היינריך הימלר, בממשלה הקצרה של גבלס.
הוא התאבד יחד עם אשתו בימים האחרונים של המלחמה באירופה.
פול גיסלר נולד בזיגן בווסטפאליה בממלכת פרוסיה שבמסגרת הקיסרות הגרמנית , כבנם של אדריכל.
אחיו הצעיר, הרמן גיסלר, היה גם הוא אדריכל שזכה להערכתו של אדולף היטלר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס לצבא המלכותי הפרוסי ושובץ לגדוד של רגימנט רגלי המשמר הראשון.
הוא הגיע לדרגת לוטננט של מילואים, שירת כמפקד מחלקה ופלוגה של יחידת מוקשים יבשתית.
הועבר לרגימנט המשמר השני ב-1918, נפצע מספר פעמים וזכה בעיטורי צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי בסוף המלחמה, הצטרף לארגון הוותיקים הפרו-ימני, דר שטאלהלם.
הוא למד אדריכלות באוניברסיטת דארמשטדט ובאוניברסיטה הטכנית של דארמשטדט עד 1921, והפך לאדריכל עצמאי בזיגן בין השנים 1922 ל-1933.
גיסלר הצטרף לראשונה למפלגה הנאצית ב-1922, והיה ממייסדי האס אה בזיגן באותה שנה והפך לנואם המפלגה ב-1924, כשהמפלגה נאסרה לאחר פוטש מרתף הבירה.
הוא הצטרף מחדש ב-1 בינואר 1928, הפך לאורטסגרופנלייטר (מנהל קבוצת מקומית) ב-1929 והצטרף מחדש לאס אה בינואר 1931 עם דרגת שטורמבאנפיהרר.
כחבר מפלגה מוקדם, הוא נחשב לאלטר קמפפר וזכה בהמשך בתג הזהב של המפלגה.
בשנים הבאות התקדם בתפקידים שונים באס אה.
בתקופה זו ארגן גיסלר השתתף באופן אישי במתקפות ברוטליות על אויבי המפלגה, כולל קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים ואיגודים מקצועיים.
הוא יזם וביצע מהומות אלימות לקראת ולאחר תפיסת השלטון הנאצית בינואר 1933. ב-2 במאי 1933 השתתפו יחידותיו בהתקפה על משרדי האיגודים המקצועיים בזיגן, כאשר הנאצים דיכאו והוציאו מחוץ לחוק את איגודי העובדים הגרמניים.
גיסלר הועלה לדרגת בריגדפיהרר ב-20 באפריל 1934.
עם זאת, במהלך ליל הסכינים הארוכות בסוף יוני 1934, עקב היעדרותם לחופשה, נמלט גיסלר רק בקושי ממעצר, ואולי נרצח, גורל שפקד מנהיגי SA רבים אחרים.
הוא הודח מתפקידו כמפקד ס"א בווסטפליה, והוצב בתפקיד מטה בפיקוד מרכז ס"א.
הובא בפני בית המשפט העליון של המפלגה על ידי יוזף וגנר, גאולייטר מגאו וסטפאליה-דרום, באשמת תכנון מרד מזוין, גיסלר זוכה מאשמה בשל חוסר ראיות באפריל 1935. בחודש הבא הוא קיבל את הפיקוד על חטיבה 63 באולדנבורג - אוסטפרייסלנד.
לאחר מכן, בספטמבר 1936, תפקיד כראש הסגל של SA- Grupe Hochland עם המטה במינכן.
הוא נשאר שם עד יוני 1938, כאשר, בעקבות האנשלוס, הוא הואשם בארגון ה-SA בטריטוריה האוסטרית החדשה שנרכשה ומונה למנהיג SA- Grupe Alpenland בלינץ, תפקיד שיחזיק עד ספטמבר 1941.
במהלך שנים אלו פיתח גיסלר גם קריירה פוליטית.
למרות שהובס בבחירות לאספת הנבחרים של פרוסיה באפריל 1932, הוא שירת תקופת כהונה במועצת העיר זיגן מאפריל 1933 עד אפריל 1934. בנובמבר 1933 נבחר כסגן לרייכסטאג מהמחוז הבחירות 18 (וסטפאליה-דרום).
הוא שירת עד נפילת המשטר הנאצי, עובר למחוז 14 (וסר-אמס) בבחירות מרץ 1936 ואפריל 1938, וחוזר למחוז וסטפאליה-דרום במרץ 1942.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גיסלר התנדב לשירות בצבא והשתתף בקמפיינים של פולין וצרפת.
בדרגת האופטמן, היה מפקד פלוגת חי"ר, נפצע בצרפת וזכה בצלב הברזל מדרגה שנייה.
באוגוסט 1941, ביוזמת מרטין בורמן, ראש הקנצלריה של המפלגה, חזר גיסלר לתפקידים כמנהל מפלגה.
הוא הוקצה לקנצלריה של המפלגה בבית החום, בדרגת גאולייטר סגן, כדי להתאמן לתפקיד ניהולי גבוה יותר.
בשל עבודתו המלאה במפלגה, עזב את שירות ה-SA הפעיל בספטמבר 1941, ושמר על תפקיד מילואים ב-SA-גרופה אלפנלנד.
ב-9 בנובמבר 1941, על פי המלצת בורמן, החליף גיסלר את יוספ וגנר שהוסר מתפקידו כגאולייטר של וסטפאליה-דרום.
באותו זמן, מינה אותו ראש ממשלת פרוסיה, הרמן גרינג, למועצת המדינה של פרוסיה.
ב-23 ביוני 1942 מונה גיסלר לגאולייטר בפועל של מינכן-עילית בוואריה במהלך מחלתו של אדולף וגנר.
הוא החליף גם את וגנר כשר הפנים והחינוך והתרבות בפועל.
תוך שמירת תפקידו בווסטפאליה-דרום, פיקד גיסלר על שני גאוים עד שהעביר את התפקיד בווסטפאליה לאלברט הופמן ב-26 בינואר 1943. לאחר מות לודוויג זיברט ב-1 בנובמבר 1942, ירש גיסלר את מקומו כשר הכלכלה והפיננסים בפועל של בוואריה.
ב-16 בנובמבר 1942 מונה לקומיסר ההגנה הרייכית עבור שני גאיו.
ב-30 בינואר 1943 הועלה לדרגת SA-אוברגרופנפיהרר.
כשווגנר נפטר ב-12 באפריל 1944, הפך גיסלר לקבוע בכל תפקידיו המפלגתיים והממשלתיים במינכן.
ב-25 בספטמבר 1944 מונה גם למפקד כוחות המיליציה הנאציים, הפולקסשטורם, בגאו שלו.
גיסלר, שהיה חסיד בלתי פוסק של היטלר, שלט בבוואריה ביעילות אכזרית וכמעט בלתי מוגבלת בשנים האחרונות של המלחמה.
ב-13 בינואר 1943 נשא גיסלר נאום לרגל 470 שנה לייסוד אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן.
בקהל הייתה סופי שול, חברה בתנועת ההתנגדות הסטודנטיאלית "הוורד הלבן".
גיסלר ביקר את הסטודנטים הגברים שלא גויסו לשירות צבאי ואמר כי ימצא להם עבודה מתאימה שתתרום למאמץ המלחמתי.
הוא היה מזלזל במיוחד בסטודנטיות, וטען שעליהן ללדת תינוקות למען הפיהרר במקום לתפוס מקומות באוניברסיטה.
לאלו שלא יפות מספיק כדי למצוא בן זוג, אמר כי יקצה אחד מעוזריו כדי לבצע משימה זו, תוך הבטחת "חוויה נעימה".
דבריו עוררו סערה בקרב הסטודנטים, רבים מהם ניסו לעזוב את האולם, מה שגרם לתגרה עזה עם המשטרה.
בעקבות זאת נערכה הפגנה פומבית אנטי-נאצית של הסטודנטים ברחובות מינכן, הראשונה בגרמניה הנאצית.
הנאום תרם להחלטת הסטודנטים להפיק את החוברת השישית והאחרונה שגינתה את המשטר הנאצי ב-18 בפברואר.
לאחר לכידת סופי ושאר ראשי הוורד הלבן, כולל הנס שול וכריסטוף פרובסט, תמך גיסלר בעונש החמור ביותר, כולל הוצאה להורג פומבית.
הסטודנטים נשפטו במהירות והורשעו בפני נשיא בית הדין העממי, רולנד פרייזלר, ב-22 בפברואר ונשלחו לגיליוטינה באותו יום.
פעולות דיכוי לקראת סוף מלחמת העולם השנייה
כשהכוחות האמריקאיים התקרבו למינכן, דווח כי גיסלר תכנן את רצח האסירים ששרדו במחנה הריכוז דכאו ובמספר מחנות אחרים במרץ 1945, על פי הוראתו של ארנסט קלטנברונר.
באוגוסט 1946, העיד קרל פון אברשטיין, מפקד האס אס והמשטרה במינכן, במשפטי נירנברג כי קיבל פקודה מגיסלר להשתמש בהשפעתו על מפקד דכאו (אובר-שטורמבאנפיהרר אדוארד וייטר) כדי להורות על ירי 25,000 אסירים כשהצבא האמריקאי יתקרב.
אם זה לא ייעשה, אז גיסלר, בתפקידו כקומיסר ההגנה הרייכית, יורה ללופטוואפה להפציץ את המחנה.
אברשטיין סירב להורות על ירי האסירים וטען כי יהיה בלתי אפשרי למצוא כל מפקד לופטוואפה שייתן את הפקודה להפציץ.
גיסלר אז אמר שהוא ירעיל את האסירים.
אברשטיין טען שעצר את גיסלר על ידי קבלת צו מהימלר פשוט להיכנע למחנות.
גיסלר אז פיטר את אברשטיין בשל "תבוסתנות" ב-20 באפריל, על פי הוראות מבורמן.
באפריל 1945, מונה גיסלר לקומיסר ההגנה הרייכית-דרום ובנוסף לגאו שלו, הוצב אחראי על גאו שוואביה, רייכסגאו זלצבורג, רייכסגאו עילית הדנובה ורייכסגאו טירול-פוראלברג.
באותה תקופה, אישר חלק מהאלימות הקשה ביותר נגד "תבוסתנים" ומי שניסה להיכנע כדי למנוע מוות והרס נוספים.
כשהכוחות האמריקאיים התקרבו למינכן ב-27 באפריל, פרץ מרד הידוע בשם פעולה החירות הבווארית, בהנהגת האופטמן רופרט גרנגוס שתפס את תחנת הרדיו וקרא לחיילים להניח את נשקם ולעצור את מנהיגי הנאצים, ועודד אזרחים להציג דגלים לבנים של כניעה.
גיסלר לקח על עצמו לדכא את המרד באכזריות בעזרת הגסטפו ויחידות אס אס.
למרות שגרנגוס ואחרים נמלטו, כ-40 אנשים נהרגו.
באירוע אחר הידוע כליל רצח פנזברג, אזרחי פנזברג, 50 קילומטרים דרומית למינכן, בראשות ראש העיר הסוציאל-דמוקרטי לשעבר האנס רומר, התקוממו כדי למנוע את הרס מכרה הפחם המקומי, מעסיק עיקרי באזור.
גיסלר, בלילה של 28-29 באפריל, הורה לתלות ללא משפט 16 גברים ונשים, אחד מהם הייתה בהריון.
לאחר שהפגין נאמנות קנאית למשטר הנאצי, נבחר גיסלר להחליף את הימלר כשר הפנים בצוואתו של אדולף היטלר ב-29 באפריל 1945, אם כי מעולם לא קיבל את התפקיד בפועל.
כאשר דווח לגיסלר כי שלושה אנשים נורו באירוע אחר בבורגהאוזן הוא הגיב: "מה, רק שלושה?".
הדיווחים על מותו של גיסלר סותרים, אך הנפוץ ביותר הוא שהוא נמלט ממינכן לכיוון ברכטסגאדן ב-30 באפריל 1945, יחד עם אשתו וחמתו, כדי להימנע מנפילה בשבי הכוחות האמריקאיים.
ב-2 במאי, ירה גיסלר באשתו ובו, וחמתו נטלה רעל.
גיסלר בלבד שרד ונלקח לבית חולים צבאי בשטנגאס, שם מת מפצעיו ב-8 במאי 1945. רופא מקומי, בשם גוטשלק, אישר את מותו של גיסלר בתאריך זה, והוא נקבר בבית הקברות המקומי בברכטסגאדן ב-10 במאי.
שרידיו הוצאו מאוחר יותר ונקברו במקום אחר.
פאול בנדק (במקור בראון, בהונגרית: Benedek Pál; טוטקומלוש, ממלכת הונגריה, 27 ביולי 1931 – תל אביב-יפו, ישראל, 5 באוגוסט 1998) היה משפטן, עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי-ישראלי.
אחיו אישטוואן בנדק היה עיתונאי.
הוא קיבל את הדוקטורט במשפטים באוניברסיטת סגד ב-1955.
הוא עלה לישראל בישראל בשנת 1957. היה עמית, עורך בכיר ולאחר מכן עורך ראשי של העיתון הישראלי בשפה ההונגרית אוי קלט (בין כותביו היו ישראל קסטנר, אפרים קישון, טומי לפיד ועוד רבים אחרים).
בנדק היה אחת הדמויות המשמעותיות ביותר בעיתונות בשפה ההונגרית בישראל, הוא נודע בזכות מאמריו הציבוריים ובכתביו בנושאים פוליטיים פנימיים.
גם עבודתו כמתרגם הייתה משמעותית.
הראל: סיפור חייו של הגיבור הלאומי של ישראל, משה דיין.
מאחורי הקלעים של מבצע הקומנדו הישראלי.
תרגום עם אישטוואן ברזילי, (תל אביב, 1977)
כתבים נבחרים של פאול בנדק.
חובר ונערך על ידי: בנדק ארז'בט ובנדק זאב, (תל אביב, 2000)
פאול אוגורצוב היה אנס ורוצח סדרתי גרמני שפעל בברלין בתקופת השלטון הנאצי, בין 1939 ל-1941. הוא נהג לתקוף, לאנוס ולרצוח נשים בקרבת מסילת הרכבת הפרוורית S Bahn בברלין.
הוא נתפס על ידי המשטרה הפלילית, הורשע ונגזר עליו עונש מוות.
כונה בתקשורת "רוצח הרכבת העילית S-Bahn".
פאול סאגה נולד ב-29 בספטמבר 1912 בפרוסיה המזרחית (כיום חלק מפולין) כילד מחוץ לנישואים.
בגיל 12 אומץ על ידי יוהאן אוגורצוב, וקיבל את שם משפחתו.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לברלין.
הוא עבד במפעל מתכת ולאחר זמן מה החל לעבוד בחברת הרכבות הגרמנית דויטשה רייכסבאן כאיש תחזוקה ועוזר לאתת.
עבודתו אפשרה לו להכיר את האזורים המרוחקים והחשוכים סביב מסילות הרכבת, שבהם ביצע מאוחר יותר את פשעיו.
אוגורצוב הצטרף למפלגה הנאצית ב-1931 והיה חבר פעיל באס אה.
הוא תואר כבעל אישיות שקטה ומסוגרת, שלא עוררה חשד בקרב מכריו.
בשנת 1937 התחתן ולזוג נולדו בן ובת.
בשנת 1941 העידה אשתו במשפט כי לעיתים קרובות נהג כלפיה באלימות ובתוקפנות.
בין אוגוסט 1939 לפברואר 1941 ביצע אוגורצוב סדרת מעשי אונס בברלין, בעיקר ברובע ליכטנברג.
הוא נהג לתקוף נשים שחזרו מהעבודה לביתן בשעות החשיכה, תוך ניצול ההאפלה שהוטלה בברלין בזמן מלחמת העולם השנייה, דבר שהקשה על זיהויו.
למרות זאת, כל קורבנותיו העידו כי לבש את מדי שירות הרכבות הגרמני.
באוגוסט 1940 ניסה לרצוח כמה מקורבנותיו, ללא הצלחה.
ב-4 באוקטובר 1940 ביצע את הרצח הראשון: הוא אנס ורצח בדקירות סכין את גרטרוד דיטר, בת 20. לאחר מכן אנס ורצח מספר נשים נוספות במגוון שיטות, בהן חנק בכבל טלפון, מכות במוט ברזל והשלכה מרכבת נוסעת.
בעקבות פשעיו כונה "רוצח הרכבת העילית".
אוגורצוב אנס ורצח לפחות שמונה נשים, ואנס מעל ל-30 קורבנות ששרדו.
חוקרי המשטרה הפלילית והקריפו חקרו את הקורבנות ששרדו והבינו כי מדובר בעובד של חברת הרכבות דויטשה רייכסבאן.
הם חקרו כ-5,000 מעובדי החברה, וזיהו מספר חשודים שביטאו דחפים מיזוגיניים ונטייה לאלימות, בהם אוגורצוב.
חוקר משטרה שהגיע לביתו זיהה כתמי דם על מדיו, ועצר אותו.
לאחר חקירה ממושכת ועימות עם אחת מקורבנותיו הוא הודה בביצוע שמונה מעשי רצח, שישה ניסיונות לרצח ועוד 31 תקיפות מיניות.
להגנתו ניסה אוגורצוב לגייס את הלך הרוח הנאצי וטען כי התנהגותו התוקפנית כנגד נשים נבעה מטיפול לא-שגרתי נגד זיבה שקיבל מרופא יהודי, אך בית המשפט לא קיבל טענה זו.
אוגורצוב הועמד לדין בבית משפט בברלין והורשע ברצח, אונס וניסיון לרצח.
המשפט התנהל במהירות, כפי שהיה מקובל במערכת המשפט הנאצית, ונגזר עליו עונש מוות.
אוגורצוב הוצא להורג ב-26 ביולי 1941 באמצעות גיליוטינה בכלא פלצנזה, יומיים אחרי גזר דינו.
בשנים שלאחר המלחמה, מעשיו של אוגורצוב תועדו בספרים רבים, סרטים תיעודיים ומחקרים אודות רוצחים סדרתיים.
בין השאר הם מתוארים בספרו של רוג'ר מורהאוז "ברלין במלחמה: חיים ומוות בבירתו של היטלר".
אחד מאנשי צוות החקירה של אוגורצוב היה גאורג הויזר , שלאחר מכן הפך בעצמו לרוצח שפיקד על אייזנצגרופה, אחת מחוליות ההוצאה להורג הנאציות שטבחו ביהודי מזרח אירופה.
פאול ויטגנשטיין היה פסנתרן יליד אוסטריה.
ויטגנשטיין איבד את זרועו הימנית במלחמת העולם הראשונה, אך המשיך לנגן בקונצרטים כשהוא משתמש בידו השמאלית בלבד, ואף זכה שמספר מלחינים בולטים יכתבו יצירות במיוחד עבורו.
ויטגנשטיין נולד בווינה לתעשיין קרל ויטגנשטיין וללאופולדינה לבית קלמוס, במשפחה בת שמונה ילדים.
סבו מצד האב, היינריך כריסטיאן, המיר את דתו מיהדות לנצרות פרוטסטנטית, אולם הוא זכה לחינוך קתולי.
האם הייתה בת ליהודי-בוהמי ולאם סלובנית.
אביו נהג לארח אישים בולטים מהתרבות הגרמנית, ובהם המלחינים יוהנס ברהמס, גוסטב מאהלר וריכרד שטראוס, כאשר עם האחרון נהג פאול הצעיר לנגן דואטים.
הוא אחיו הבוגר של לודוויג, לימים, אחד מגדולי הפילוסופים של המאה ה-20.
פאול ויטגנשטיין למד אצל מלווין ברי ולאחר מכן אצל הפסנתרן הפולני הווירטואוזי תאודור לשטיצקי.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה ב-1913 וזכתה לביקורות אוהדות.
שנה אחר כך פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא נקרא לשירות צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא לחם בהתקפה האוסטרית על הצבא הרוסי בקרבת זמושץ' שבפולין, נפצע ונפל בשבי.
עקב פציעתו היה הכרח לקטוע את זרועו הימנית.
הודות לתוכנית חילופי שבויים שיזם הצלב האדום שוחרר ויטגנשטיין ממחנה שבויים באומסק וחזר לווינה ב-1915.
בזמן שהתאושש מהפציעה, גמר אומר להמשיך לנגן בפסנתר תוך שימוש בידו השמאלית בלבד.
למרות נכותו, הוא שירת עד 1918 במטה הפיקוד בחזית האיטלקית.
עם תום המלחמה החל ויטגנשטיין ליישם את תוכניתו כשהוא לומד בשקדנות, מעבד קטעי מוזיקה לנגינה ביד שמאל בלבד ולומד קטעים חדשים שחוברו עבורו על ידי אחד ממוריו, יוזף לבור, (שבעצמו סבל מעיוורון).
הוא שב להגיש קונצרטים, וזכה שנית באהבת הקהל ובפרסום.
לאחר מכן פנה למלחינים מפורסמים יותר בבקשה לכתוב יצירות במיוחד עבורו.
בנג'מין בריטן, אריך וולפגנג קורנגולד, פאול הינדמית וריכרד שטראוס כתבו יצירות עבורו, ומוריס ראוול כתב את היצירה עמה ויטגנשטיין מזוהה יותר מכל, הקונצ'רטו לפסנתר ליד שמאל.
גם סרגיי פרוקופייב כתב עבורו את הקונצ'רטו הרביעי, אך ויטגנשטיין הרגיש צורך לחכות עד שיבין אותה טוב יותר, ולבסוף לא ניגן אותה מעולם.
עם זאת ויטגנשטיין ופרוקופייב נשארו ביחסי ידידות טובים.
רוב היצירות שחוברו במיוחד לוויטגנשטיין מבוצעות כיום על ידי פסנתרנים ששתי ידיהם תקינות, כמו גם על ידי פסנתרנים שאיבדו את יכולת השימוש ביד ימין מסיבה זו או אחרת, כגון לאון פליישר.
בשל עליית המפלגה הנאצית לשלטון וסיפוח אוסטריה, על פי חוקי נירנברג סווגו בני המשפחה כיהודים.
פאול ניסה לשכנע את שתי אחיותיו הרמינה והלנה לעזוב את אוסטריה (לודוויג כבר התגורר כמה שנים באנגליה), ללא הצלחה, כיוון שסירבו להאמין כי "משפחה מכובדת" כשלהם מצויה בסכנה של ממש.
המשפחה שילמה הון רב (כ-1.8 מיליון פרנקים שווייצרים) כדי להגדיר את האחיות כ"בנות תערובת" ובכך לאפשר להן להמשיך להתגורר באוסטריה.
פאול סירב ל"עסקה" דומה עם הנאצים וכיוון שכבר לא הורשה להופיע בקונצרטים פומביים תחת המשטר הנאצי, היגר דרך שווייץ לארצות הברית ב-1938. משם, בצוותא עם לודוויג, עלה בידו תוך שימוש בהון המשפחתי (שרובו הוחזק מחוץ לאוסטריה) ובקשרים משפטיים להשיג לאחיותיו מעמד של אזרחים שאינם יהודים.
פאול ויטגנשטיין התאזרח בארצות הברית ב-1946. הוא בילה שם את שארית חייו, בעיקר בהוראה.
פאול הייזה היה סופר, משורר, מחזאי, בלשן ומתרגם יהודי-גרמני, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1910.
הייזה נולד בברלין לאב פרופסור באוניברסיטה.
הוא למד בלשנות קלאסית באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת בון וסיים את לימודיו בשנת 1852. עבודת הסיום שלו הייתה מחקר על שירת פרובאנס, שעורר את התעניינותו של מקסימיליאן השני מלך בווריה, שהזמין אותו לחצרו במינכן.
יחד עם חברו, המשורר עמנואל גייבל פרסם בשנת 1852 את האוסף שירים ספרדיים ובשנת 1860 את שירים איטלקיים (שהולחנו מאוחר יותר על ידי הוגו וולף).
במהלך שנות יצירתו פרסם למעלה מחמישים רומנים.
בשנת 1910, בגיל 80, הוענק לו פרס נובל לספרות על "אמנותו המושלמת והאידיאליסטית, שבאה לידי ביטוי בפעילות ממושכת וראויה לשבח בשטח השירה, הדרמה, הרומן וסיפורים קצרים בעלי שם עולמי".
הוא גם קיבל תואר אצולה.
Novellen 1855 נובלות (כולל הסיפור "L'Arrabbiata" המרוגזת)
Ludwig der Bayer 1862 לודוויג הבווארי
Maria Maroni 1865 מריה מרוני (טרגדיה).
Maria von Magdala 1899 מריה מגדלנה שנאסר על ידי הצנזורה.
פרופסור פאול זינגר (1934–2005) היה פיזיקאי ישראלי.
זינגר נולד בשנת 1934 ברומן שברומניה ועלה לישראל לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון.
את לימודיו לתואר ראשון בטכניון סיים בהצטיינות ב-1956. את עבודות המאסטר והדוקטורט עשה בהדרכת פרופסור נתן רוזן מהפקולטה לפיזיקה בטכניון.
זינגר קיבל את הדוקטורט בפיזיקה עיונית ב-1961, ושיתף פעולה עם עמיתו אשר פרס.
את שירותו הצבאי עשה זינגר תוך כדי לימודיו לתארים גבוהים בשנים 1956–1960, וסיים את שירותו בדרגת סרן.
ב-1958 נישא ליוכי, שליוותה אותו כל חייו.
לאחר השתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטאות נורת'ווסטרן וקולומביה חזר זינגר לטכניון בדרגת פרופסור חבר ב-1964, והקים את הפעילות הטכניונית בפיזיקה תאורטית של אנרגיות גבוהות.
הוא הוביל והנהיג את הקבוצה עד ליום פרישתו ב-2002.
עבודתו הראשונה של פרופ' זינגר בתחום האנרגיות הגבוהות עסקה בנושא תפיסת מואונים על ידי גרעינים.
ב-1961 פרשו פרופ' זינגר ועמיתו בראון את חלקיק הסיגמא בתור רזוננס של שני חלקיקים אחרים - פאיונים.
החלקיק סיגמא היה ידוע בזמנו בשם "בראון-זינגר רזוננס".
מאוחר יותר קנה פרופ' זינגר שם עולמי בשל עבודותיו בתחום הדעיכה הקרינתית של האדרונים והוזמן לכינוסים רבים להרצות על הנושא.
בשנים 1987–1990 השכיל להשתמש בדעיכה הקרינתית של מזוני K ומזוני B כדי לנבא את המסה של ה-Top quark שנתגלתה ב-1994. תרומה משמעותית זו זכתה להכרה בינלאומית רחבה ביותר.
הוא הופקד על הקתדרה לפיזיקה על שם צ'ארלס וולפסון שבה החזיק עד ליום פרישתו.
הוא הוזמן להשתתף בעבודות מחקר במקומות יוקרתיים כמו מעבדות CERN בשווייץ, מרכז לחקר הגרעין בסאקליי שליד פריז, מעבדת המאיץ SLAC, המעבדה הלאומית בארגון אילינוי, מעבדות לוס אלאמוס, אספן קולורדו, אוניברסיטת קרנגי מלון, פיטסבורג ומעבדות נוספות.
בתקופתו גדלה הפקולטה והועמק המחקר בנושאים חשובים כגון מצב מוצק, חלקיקים יסודיים ועוד.
הוא חינך דורות של תלמידי מחקר, שחלקם תופסים משרות אקדמיות בישראל ומחוץ לה.
ועידות מדעיות שארגן זכורות לחוקרים בהצלחתן המדעית והארגונית.
רבגוניותו של פרופ' זינגר לא הצטמצמה למחקר מדעי גרידא, הוא היה פעיל הן בטכניון והן במישור הארצי והבינלאומי בקידום החינוך המדעי והמחקר המדעי והיה במרכז העשייה המדעית והחינוכית במגוון של תפקידים.
כיהן כמשנה לנשיא הטכניון לפיתוח אקדמי (1976–1980), כמשנה הבכיר לנשיא הטכניון (1990–1994), חבר בוועדה המרכזת, חבר במועצת המנהלים של מוסד שמואל נאמן ומוסד הטכניון למחקר ופיתוח וחבר הוועד המנהל של הקורטוריון.
בכל אלה תרם רבות לדמותו של הטכניון ולעיצובו כמוסד מוביל במחקר והוראה.
בתפקידו כמשנה הבכיר לנשיא הטכניון, אז תפקיד חדש בטכניון, עיצב את תחומי הפעילות והמשימות של הטכניון ואת פיתוחו ארוך הטווח.
השנים שבהן שימש כמשנה הבכיר היו שנים שבהן עבר הטכניון תקופת גידול והתפתחות עם גל העלייה הגדול ממדינות ברית המועצות לשעבר.
תפקידו החשוב ביותר במישור הארצי היה יו"ר הנהלת הקרן הלאומית למדע בשנים 1995–2002 ויו"ר הנהלת תוכנית ביכורה מ-2002 עד לפטירתו.
בהנהגתו הפכה הקרן למדע למכשיר העיקרי למחקר הבסיסי בישראל ותקציבו הוגדל ביותר מפי 2 לסכום העולה על 50 מיליון דולר לשנה.
להגדלת מספר המענקים ונפחם הייתה השפעה משמעותית על היקף המחקר במדינת ישראל ועל איכותו.
פרופ' זינגר הפגין ראייה ארוכת טווח, כישרון ייחודי לשכנע את הרשויות המממנות בחשיבות גישתו, ותמיכה בהקצבת כספי המחקר תוך תחרות הוגנת ושקיפות מרבית.
פעילות כסגן יו"ר ועדת ההיגוי הישראלית לתוכנית המו"פ של הקהילה האירופית (מ-1997 ואילך) קידמה את מעמדה של ישראל בקהילה ותרמה להגדלת הנתח של ישראל במחקרים הממומנים על ידי הקהילה האירופית.
כנציג ות"ת האקדמיה הלאומית הישראלית פעל להגדלת ההשקעות הממשלתיות, מהלך שהביא תוך שנים ספורות להשתלבות המדע הישראלי באירופה ולשיתוף פעולה ענף עם חוקרים רבים באירופה.
קיבל על עצמו תפקידים אקדמיים וציבוריים רבים במישור הלאומי והבינלאומי ובין השאר היה פעיל בחבר הנאמנים במכללת תל חי ובוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית במשך 20 שנה.
היה חבר במשך שבע שנים (1984–1990) במועצה להשכלה גבוהה, שבה יזם ופעל רבות.
בין השנים 2002–2004 היה חבר בוועדה הבינלאומית לעתיד המאיצים בעולם.
לאות הוקרה על פעילותו הציבורית הענפה במוסדות מחקר וגופים אקדמיים.
פעילות שתרמה להשבחת החינוך האקדמי והמדעי בישראל ולהגדלת המימון למחקר בארץ, קיבל פרופסור זינגר ב-2003 את פרס קרן רוטרי.
פאול גיאורג יוליוס פרייהר הרנרייד ריטר פון ואסל-ולדינגאו היה שחקן קולנוע אוסטרי ובמאי קולנוע הידוע ביותר בשל תפקידיו בסרטים הוליוודיים החל משנות ה-40 כגון "קזבלנקה", וכאחד מראשוני במאי הטלוויזיה.
הנרייד נולד בעיר טריאסטה (כיום באיטליה) בעת שזו הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית, בן למשפחת בנקאים אריסטוקרטית ממוצא וינאי.
הוא למד תיאטרון בווינה והופיע על הבמה בהדרכת הבמאי הידוע מקס ריינהרדט.
החל בקריירת המשחק שלו בקולנוע בגרמניה בשנות ה-30, ובשנת 1935 היגר לבריטניה.
ב-1939 שיחק בסרט "היה שלום, מר צ'יפס" לצידם של רוברט דונאט וגריר גרסון.
בשנת 1942 הופיע בשני הידועים שבסרטיו.
בסרט "ועתה, הנוסע" שיחק גבר נשוי שבו מתאהבת אישה מעורערת בנפשה, אותה גילמה בטי דייוויס, אשר יצרה את אחת הדמויות הקולנועיות המזוהות ביותר עם אישיותה.
בסרט זה יצר הנרייד מחווה קולנועית עליה חזרו רבים, עת הצית שתי סיגריות, והעביר אחת מהן לדייוויס.
סרט נוסף מאותה השנה הוא "קזבלנקה", שבו שיחק הנרייד את דמותו של ויקטור לאזלו, לוחם חירות צ'כי ובעלה של אילזה (אינגריד ברגמן), המגיע ביחד עם אשתו לקזבלנקה הנשלטת על ידי צרפת של וישי, ומסתבך במשולש אהבים עם בעל מועדון לילה בשם ריק בליין (המפרי בוגרט), אהובה של אילזה מן העבר.
תפקידו של הנרייד זכור בשל הסצנה שבה הוא מסית את כל באי מועדון הלילה לשיר בקול רם את המנון צרפת, המרסייז, על מנת להשתיק את הנאצים המזמרים את השיר "משמר הריין".
לאחר שנת 1942 לא זכה עוד להצלחה דומה, והחל בקריירת בימוי בקולנוע ובטלוויזיה.
בטלוויזיה ביים את "אלפרד היצ'קוק מציג", סדרת סרטים קצרים שבהם הופיע אלפרד היצ'קוק בפתיח מעורר אימה, וסדרות כ"מאבריק", "בוננזה" ו"העמק הגדול".
ב-1947 שיחק בסרט "שיר אהבה בתפקיד רוברט שומן.
ב-1962 השתתף בסרטו של וינסנט מינלי, "ארבעת פרשי האפוקליפסה" וב-1965 בסרט "מבצע חץ מקשת".
הנרייד מת מדלקת ריאות בשנת 1992 בביתו, בסנטה מוניקה שבקליפורניה.
פאול הינדמית היה מלחין, מוזיקאי, מורה, תאורטיקן ומנצח גרמני.
הינדמית נולד בהנאו וכילד למד נגינה בכינור.
הוא נכנס לקונסרבטוריון הגבוה בפרנקפורט על נהר מיין, שם למד ניצוח והלחנה אצל ארנולד מנדלסון וברנהרד זקלס.
לפרנסתו ניגן בלהקות ריקודים ובקומדיות מוזיקליות.
הוא ניצח על תזמורת האופרה של פרנקפורט משנת 1915 עד 1923 וניגן ברביעיית המיתרים רבנר בשנת 1925 תחילה בתפקיד כינור שני ואחר כך בויולה.
בשנת 1929 ייסד את רביעיית אמאר, שעמה, כוויולן, סייר ברחבי אירופה.
בשנת 1922 בוצעו כמה מיצירותיו בפסטיבל האגודה הבינלאומית למוזיקה בת זמננו בזלצבורג, הופעה שהביאה אותו לראשונה לתודעת הקהל הבין-לאומי.
בשנה שלאחריה החל לעבוד כמארגן פסטיבל דונאואשינגן, שם הכניס לתוכנית יצירות משל כמה מלחיני אוואנגארד, בהם אנטון וברן וארנולד שנברג.
משנת 1927 לימד הלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, ובשנות ה-30 ביקר פעמים אחדות באנקרה, שם עמד בראש משימת הארגון מחדש של הוראת מוזיקה טורקית.
לקראת סוף שנות ה-30 ערך כמה סיורים בארצות הברית כוויולן וכנגן ויולה ד'אמורה.
על אף מחאות מצד המנצח וילהלם פורטוונגלר, גינה המשטר הנאצי את המוזיקה שלו כ"מוזיקה מנוונת", ובשנת 1940 היגר הינדמית לארצות הברית.
בזמן שעסק במיון שפתו המוזיקלית, החלו התאוריות שלו להשפיע על הוראתו.
בזמן ההוא לימד בעיקר באוניברסיטת ייל, שם היו בין תלמידיו מוזיקאים ידועי-שם כגון לוקס פוס, נורמן דלו ג'ויו, הרולד שפירא ורות שונטל.
באותה תקופה גם החזיק בקתדרת צ'ארלס אליוט נורטון בהארוורד, שהייתה המקור לספר "עולמו של מלחין".
הוא היה לאזרח ארצות הברית בשנת 1946, אך חזר לאירופה בשנת 1953, חי בציריך ולימד שם באוניברסיטה.
לקראת סוף חייו החל לעסוק יותר בניצוח.
הוא זכה בפרס בלצן בשנת 1962.
הינדמית מת בפרנקפורט מדלקת לבלב חריפה.
יש הרואים בהינדמית את המלחין המשמעותי ביותר בתקופתו.
יצירותיו המוקדמות נכתבו בניב רומנטי מאוחר, ובהמשך חיבר יצירות אקספרסיוניסטיות, קרובות יותר בסגנונן לזה של שנברג המוקדם, לפני שפיתח סגנון רזה יותר, מורכב קונטרפונקטית, בשנות ה-20, סגנון שחלק מן המאזינים מצאו (ועדיין מוצאים) קשה להבנה.
את הסגנון החדש הזה אפשר לשמוע בסדרת יצירות, "קאמרמוזיק" (מוזיקה קאמרית), שכתב בין 1922 ל-1927. כל אחת מן היצירות האלה כתובה להרכב כלי קטן, שונה, רבות מהן חריגות מאוד.
קאמרמוזיק מס' 6, למשל, הוא קונצ'רטו לוויולה ד'אמורה, כלי שלא היה בשימוש נפוץ מאז תקופת הבארוק, אבל הינדמית עצמו ניגן בו.
הוא המשיך לכתוב לקבוצות יוצאות דופן במשך כל ימי חייו, למשל, סונאטה לקונטרבס, שכתב בשנת 1949.
בסביבות שנות ה-30 החל הינדמית לכתוב פחות לקבוצות קאמריות ויותר להרכבי תזמורת גדולים.
בשנים 1933 עד 1935 כתב את האופרה שלו, "מאתיס הצייר", המבוססת על חיי הצייר מאתיאס גרינוואלד.
כמו רבות מיצירותיו של הינדמית, היא מכובדת בחוגים מוזיקליים אך אינה פופולרית בציבור הרחב, וכמעט אין מעלים אותה על הבמה.
היא משלבת את הנאו-קלאסיקה של היצירות המוקדמות עם שירי עם.
הינדמית הפך חלקים מן האופרה הזו לסימפוניה שכולה אינסטרומנטלית (שגם היא נקראת "מאתיס הצייר") והיא אחת מיצירותיו המבוצעות בתדירות הגבוהה ביותר.
בסוף שנות ה-30 כתב הינדמית ספר עיוני בשם "אמנות הקומפוזיציה המוזיקלית", שבו הוא מדרג את כל המרווחים המוזיקליים מן הקונסוננטי ביותר עד לדיסוננטי ביותר.
הספר גולל את טכניקת היצירה שהינדמית נקט בשנות ה-30 והמשיך בה עד סוף חייו, והוסיף לשם שיצא לו כמלחין מעניין מבחינה תאורטית, אך לוקה בחסר בכל הנוגע לעניין רגשי.
יצירתו לפסנתר מראשית שנות ה-40, "לודוס טונאליס", מחזקת, לדעת רבים, את ההשקפה הזאת.
היא כוללת שתים-עשרה פוגות, בדרכו של יוהאן סבסטיאן באך, מחוברות ביניהן באינטרלוד, שבמהלכו עוברת המוזיקה מן הסולם של הפוגה האחרונה לזה של הפוגה הבאה.
בשנת 1951 השלים הינדמית את הסימפוניה בסי במול מז'ור.
היצירה, לתזמורת קונצרטים קטנה, נכתבה לאירוע שבו ניצח כאורח על תזמורת של צבא ארצות הברית, Pershing's Own.
היצירה אופיינית ליצירותיו המאוחרות, בהציגה שורות קונטרפונקטיות חזקות מתחילתה ועד סופה, והיא אבן פינה ברפרטואר של התזמורת.
קונצ'רטו לפסנתר ביד שמאל, נכתב בשביל פאול ויטגנשטיין (1923)
מטאמורפוזות סימפוניות של נושאים מאת קרל מריה פון ובר
סונאטה לקרן אלט (גם לקרן יער או סקסופון אלט) ופסנתר (1939)
סונאטות לויולה, אופוס 11 ואופוס 25.
סימפוניה בסי במול מז'ור לתזמורת קטנה (1951)
"עת פרח הלילך בחצר (רקוויאם לאנשים שאנו אוהבים)" למקהלה ותזמורת, על פי שיר של וולט ויטמן
מחזור שירים "חיי מריה", לסופרן ופסנתר, על פי שירים של ריינר מריה רילקה, שקיים בשתי גרסאות.
יש גם תזמור של המלחין לשישה משירי המחזור, לסופרן ותזמורת.
פאול גרינינגר (; 27 באוקטובר 1891 – 22 בפברואר 1972) היה מפקד משטרת הגבולות של שווייץ בתחנת גבול בין שווייץ לאוסטריה שאיפשר מעבר פליטים יהודים מאוסטריה לשווייץ בזמן מלחמת העולם השנייה ובשל כך הוכר – כעבור 33 שנים – כחסיד אומות העולם.
גריניגר למד במכינה למורים בין השנים 1907–1911. ב-1913 הצטרף לקבוצת הכדורגל בריל סט.
גאלן , והיה חלק מהקבוצה בעת שזכתה באליפות היחידה בהיסטוריה שלה בעונת הספורט של 1914-15. בהמשך התגייס לצבא שווייץ, וב-1919 לאחר שחרורו מהצבא התגייס למשטרה של מחוז סנט גאלן.
באוגוסט 1938 שימש כמפקד משטרת הגבולות של מחוז סנט גאלן, לאחר סגירת גבולותיה של שווייץ בפני פליטים יהודים מגרמניה, איפשר לכ-3,600 יהודים לעבור את הגבול לשווייץ באזור קנטון סנט גאלן, ובכך הציל את חייהם.
בנוסף, רכש מכספו מעילים וציוד נוסף לפליטים שהגיעו חסרי כל.
גרינינגר פוטר מן המשטרה לאחר שנמצא אשם בהפרה מכוונת של הוראות חוקיות ממפקדיו, ונשללו ממנו דרגותיו, כל זכויות הפנסיה וכן פיצויי פרישה.
הוא עבד זמן מה בעבודות מזדמנות ואחר כך עבד כמורה במשרה חלקית.
במאי 1970 נדון עניינו בפרלמנט השווייצרי ובעקבות זאת, בדצמבר 1970 קיבל מכתב רשמי מממשלת הקנטון המודה לו על הגישה ההומנית שגילה כלפי פליטים שהיו שרויים בסכנת נפשות.
עם זאת, הממשלה סירבה לפתוח מחדש את המשפט מחדש ועל כן לא קיבל פנסיה.
בשווייץ וגרמניה נאספו תרומות עבורו ובמרץ 1971 קיים ארגון נפגעי הנאצים טקס הוקרה לכבודו.
בשנת 1971 הוא גם הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
גם לאחר מותו לא מיהרה ממשלת שווייץ להחזיר לגרינינגר את תוארו וזכויותיו.
רק בשנת 1995 טוהר שמו על ידי ממשלת שווייץ.
הערך הכספי של ההפסד שנגרם לו מפיטוריו ושלילת פיצויי הפיטורין שלו הועבר לידי יורשיו אשר השתמשו בכסף כדי להקים בשנת 1998 את קרן פרס גרינינגר, המעניקה אחת לשנה פרס כספי על מעשים הומאניים וגילויי אומץ לב יוצאי דופן.
בשנת 2004 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב שבצפון ירושלים.
כאשר נתבקשו נציגי שווייץ בישראל והשגריר השווייצרי להגיע לטקס סירבו מפני שהאזור ממוקם מחוץ לקו הירוק.
גם בשכונת קריית אלון (שבעבר הייתה ידועה כיישוב הערבי פג'ה ובמקור ככפר היהודי פוגה) שבפתח תקווה נקרא רחוב על שמו.
בשנת 2017 נקרא על שמו רחוב בראשון לציון בטקס שבו השתתפו שר מממשלת שווייץ, שגריר שווייץ בישראל, נציג העמותה על שמו וראש עיריית ראשון לציון.
פאול הרמן מילר היה כימאי שווייצרי וזוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1948, עבור תגליתו ב-1939 כי חומר הדי-די-טי (DDT) משמש כחומר מדביר חרקים יעיל למחלות המועברות על ידי פרוקי-רגליים, דוגמת: מלריה וקדחת צהובה.
נולד באולטן בקנטון זולותורן שבשווייץ.
לאחר שקיבל ב-1925 תואר דוקטור, עבר לבזל ועבד שם עבור חברת הכימיה גייג'י (שאחרי מיזוגים היום היא חלק מתאגיד התרופות נוברטיס).
ב-1935 פיתח חומר המסייע לעיבוד עורות.
בסתיו 1939, בעת עבודתו בגייג'י, גילה את תכונותיו של הדי-די-טי כקוטל חרקים.
פרס נובל ניתן לו עבור "גילוי יעילות הדי-די-טי כרעל ישיר כנגד מספר סוגים של פרוקי-רגליים".
הייתה זו הפעם הראשונה בה הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לאדם שאינו בעל תואר דוקטור לרפואה.
מילר רשם את הדי די טי כפטנט בשווייץ ב-1940, בארצות הברית ב-1942 ובאוסטרליה ב-1943.
פאול זאכר (גרמנית: Paul Sacher; 28 באפריל 1906 – 26 במאי 1999) היה מנצח, נותן חסות ואמרגן שווייצרי.
זאכר למד, בין השאר, אצל פליקס ויינגרטנר.
בשנת 1926 ייסד את התזמורת הקאמרית של בזל לנגינת מוזיקה מלפני התקופה הקלאסית ויצירות מודרניות.
הודות לעושרו הרב, יכול היה להזמין יצירות אצל מספר רב של מלחינים ידועי שם, ביניהם איגור סטרווינסקי (שכתב בשבילו את הקונצ'רטו ב-רה מז'ור), בלה בארטוק (דיוורטימנטו ו"מוזיקה לכלי-מיתר, כלי-הקשה וצ'לסטה"), ארתור הונגר (יצירות רבות, ביניהן הסימפוניות השנייה והרביעית ("מנעמי בזל"), פאול הינדמית,, אליוט קרטר והריסון בירטוויסל.
יצירתו של פייר בולז, Messagesquisse הייתה אחת ממספר יצירות לחגיגת יום הולדתו השבעים של זאכר.
אנדראס פאול ובר צייר ואמן ההדפס גרמני.
ובר נולד בשנת 1893 בעיירה ארנשטאדט בחבל תורינגיה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר החל ללמוד ציור בבית הספר לאמנות שימושית בארפורט.
בגיל צעיר הצטרף לתנועת "יונג וונדרפוגל" (ציפור הנדודים) תנועה רומנטית שקראה לשיבה אל הטבע, ובמקביל עבד כגרפיקאי מסחרי.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא גרמניה, ובמקביל לשירות תרם מרישומיו לעיתון צבאי.
ב-1917 החל בקריירת ציור ורישום.
איוריו ליוו ספרים רבים, בהם הוצאה של הספר טיל אוילנשפיגל שזכתה להצלחה רבה.
ובר זכה לשם כמאייר, ומהדורות לספרים "סיפורי הברון מינכהאוזן" ו"ריינקה השועל" באיורו נחשבות לקלאסיקה בגרמניה.
לזוג ובר חמישה ילדים, ובנם כריסטיאן המשיך בדרכו של אביו כאמן.
שירותו במלחמה הביא להדפסיו איכות קודרת, ומוטיב חוזר ביצירתו החל משנות ה-20, מיד לאחר המלחמה, הוא השחתת הסביבה הטבעית על ידי הטכנולוגיה, והמוות שהיא מביאה, המוצג באיוריו לעיתים קרובות בצורת ליצן.
מוטיב חוזר נוסף ביצירותיו הוא משחק השחמט, ולעיתים הציג משחקי שחמט בין דמויות היסטוריות וספרותיות ידועות.
החל משנת 1928 היה ובר פעיל בהתנגדות לימין הקיצוני ולהיטלר.
איור מפורסם מתקופה זו, המוכתר בכותרת - "היטלר - גורל גרמני", מראה המון אדם הצועד, כשהוא נושא את דגל צלב הקרס, ונופל לקבר ובו ארון מתים ענק המקושט אף הוא בצלב הקרס.
הדפסיו של ובר היו בעלי איכות סיוטית, וחזו, במלוא העוצמה, את העתיד לקרות לגרמניה אם יעלה היטלר לשלטון.
החל מ-1931 פרסם, במשותף עם ארנסט ניקיש עלון בשם "התנגדות" (Widerstand).
השלטון החדש החל להתנכל לוובר, והוא נעצר מספר פעמים, ונשלח למחנות ריכוז שונים באזורים שונים בגרמניה, החל משנת 1936. לאחר שחרורו חדל מפעילות פוליטית.
ב-1939 שב לגרמניה, ואף יצר מספר תדפיסים התומכים במטרה הגרמנית במלחמת העולם השנייה, ומבקרים את האימפריאליזם של בריטניה.
התעמולה הנאצית עשתה שימוש בתמונות אלו.
ב-1945 גויס לוורמאכט, ושוחרר עם תבוסת הנאצים.
לאחר המלחמה המשיך ובר בפעילותו האמנותית, ויצר תדפיסים וקריקטורות הנוגעים בענייני השעה, כאשר נושאים אקולוגיים זוכים לדגש.
בין היתר היה ובר מעורב בניסיון להחיות את העיתון הסאטירי זימפליציסימוס, ותרם באופן קבוע לגלגול החדש של העיתון בין השנים 1954 ל-1967. עבודתו זכתה להערכה רבה, והוא הציג בתערוכות במקומות שונים בגרמניה ומחוצה לה וזכה בפרסים אומנותיים, בהם "צלב השירות הפדרלי הגדול" מטעם ממשלת גרמניה.
בשנת 1973 הוקם ברטבורג "מוזיאון א.
ובר מת בשיבה טובה בשנת 1980. הותיר אחריו כ-3,000 תדפיסים, עשרות תמונות שמן, ואלפי יצירות אחרות שפורסמו בעיתונים ובמגזינים.
פאול אנטון דה לגארד היה חוקר מקרא ומזרחן גרמני.
לצד עיסוקו המדעי, היה דה לגארד מעורב גם בפוליטיקה, הוא השתייך למפלגה הפרוסית השמרנית והיה אנטישמי קיצוני.
מרירותו ושנאתו משתקפת בכתביו, במיוחד בספרו הלאומני "כתבים גרמניים".
דה לגארד היה הוגה תוכנית מדגסקר, לריכוז יהדות אירופה באי מדגסקר, תוכנית אשר הנאצים חשבו לבצעה בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
פאול גרימר היה צ'לן ראשי בתזמורת האופרה של וינה ונגן ויולה דה גמבה.
פאול גרימר, שגם שני אחיו היו מוזיקאים, למד מגיל 15 בקונסרבטוריון של לייפציג אצל יוליוס קלנגל, שהיה גם מורם של גיליירמינה סוז'ה, עמנואל פויירמן וויליאם פלית'.
בהמשך למד בפרנקפורט אצל הוגו בקר.
בשנת 1898 החל להופיע בקונצרטים בגרמניה ובארצות אחרות באירופה וניגן ברביעיית מיתרים שייסד יאן קובליק.
גרימר היה חבר ברביעיית בוש ועשה רבות להשבתה לרפרטואר החי של הויולה דה גמבה.
הוא יצר שיטת גמבה לביצוע בכלי, השתתף בקבוצות של מוזיקה עתיקה וניגן עם ונדה לנדובסקה, הצ'מבליסטית הנודעת.
כמו כן עיבד לויולה דה גמבה יצירות מן המאה ה-17 והמאה ה-18 וערך סוויטות ללא ליווי של באך (וינה, 1944).
בשנת 1905 התמנה לצ'לן ראשי בתזמורת וינה.
בשנים 1913 עד 1930 יצא למסעות קונצרטים רבים עם רביעיות קונצרטפריין ובוש.
כמו כן סייר בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 עם התזמורת הקאמרית שהקים בעצמו.
כמו כן ערך, יחד עם קרל הרמן, את השלישיות של לודוויג ואן בטהובן.
פאול גרימר כתב יצירות פדגוגיות לצ'לו ואוטוביוגרפיה בשם "מפגש" (Begegungen) (מינכן 1963).
הוא ניגן בצ'לו סטרדיוואריוס "שטאנליין", שהיה קודם ברשותם של ויצ'נצו מריגי, ז'אן-בטיסט וואיום (בונה כינורות צרפתי) וניקולו פגניני.
פאול דסאו (גרמנית: Paul Dessau; 19 בדצמבר 1894, המבורג – 28 ביוני 1979, קניגס ווסטרהאוזן) היה מלחין ומנצח יהודי-גרמני.
דסאו נולד בהמבורג למשפחה מוזיקלית.
סבו, מוזס ברנד דסאו, היה חזן, דודו, ברנהרד דסאו, היה כנר בבית האופרה של ברלין שב"אונטר דן לינדן", ודודנו, מקס וינטרפלד, נודע בציבור בשם ז'אן ז'ילבר כמלחין אופרטות.
משנת 1909 למד כינור בקונסרבטוריון קלינדוורט-שארוונקה בברלין.
ב-1912 קיבל עבודה כמדריך חזרות בתיאטרון העירוני בהמבורג, שם למד את יצירותיהם של המלחינים פליקס ויינגרטנר וארתור ניקיש וקיבל שיעורי הלחנה ממקס יוליוס לוונגארד.
משנת 1914 היה משנה למנצח בתיאטרון טיבולי בברמן, לפני שגויס לשירות צבאי ב-1915.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה למנצח ב"תיאטרון האינטימי" (Kammerspiele) בהמבורג ושימש מדריך חזרות, ואחר כך, בין 1919 ל-1923, כמנצח מקהלה באופרה של קלן עם אוטו קלמפרר.
ב-1923 היה למנצח מקהלה במיינץ ומשנת 1925 התמנה למנצח מקהלה ראשי באופרה העירונית של ברלין, שמנצחה הראשי היה ברונו ולטר.
בשנת 1933 היגר דסאו לצרפת וב-1939 המשיך משם לארצות הברית, שם התגורר תחילה בניו יורק ואחר כך בהוליווד.
דסאו חזר לגרמניה עם אשתו השנייה, הסופרת אליזבת האופטמן, והשתקע בגרמניה המזרחית ב-1948.
מ-1952 לימד דסאו בבית הספר הממלכתי למשחק (Staatliche Schauspielschule) בברלין המזרחית, והתמנה שם לפרופסור ב-1959. בשנת 1952 היה לחבר באקדמיה לאמנויות של ברלין, ובין 1957 ל-1962 כיהן כסגן נשיא של מוסד זה.
בשנת 1954 נשא לאישה את הכוריאוגרפית והבמאית רות ברגהאוס.
בנם, מקסים דסאו, הוא כיום במאי קולנוע.
דסאו חיבר אופרות, מחזות בימה, מוזיקה למחזות, באלטים, סימפוניות ויצירות אחרות לתזמורת וכן קטעים שונים לכלי סולו ומוזיקה ווקאלית.
מאז שנות ה-20 נמשך במיוחד למוזיקה לסרטים.
בין השאר כתב מוזיקה לסרטים מוקדמים של וולט דיסני, מוזיקת רקע לסרטים אילמים ולסרטים גרמניים מוקדמים.
בהיותו בגלות בפריז כתב את האורטוריה "הגדה של פסח" לליברית של מקס ברוד.
בשנות ה-50 עבד עם ברטולט ברכט על תיאטרון מוזיקלי, ובתקופה זו גם הופקו האופרות שלו.
דסאו כתב גם מוזיקה מגויסת (Gebrauchsmusik) לתעמולה של גרמניה המזרחית.
במקביל התגייס לקידום האוונגארד המוזיקלי (למשל ויטולד לוטוסלבסקי, אלפרד שניטקה, בוריס בלכר, הנס ורנר הנצה ולואיג'י נונו.
Die Verurteilung des Lukullus, בין 1949 ל-1951, על פי ברכט, הצגת בכורה עולמית ב-17 במרץ 1951 באופרה של ברלין.
"פונטילה", 1956-1959 (פטר פאליץ' ומנפרד וקוורת', על פי מחזה של ברכט), הצגת בכורה עולמית ב-15 בנובמבר 1966 באופרה של ברלין.
"יוהנה הקדושה מן המכלאות" (קטע), 1961 (על פי ברכט).
"לנצלוט" 1967-1969 (טקסט: היינר מילר וגינקה צ'ולאקובה), בכורה עולמית ב-19 בדצמבר 1969 באופרה של ברלין.
"אמא קוראז' וילדיה: כרוניקה של מלחמת שלושים השנים" 1946-1949
"הנפש הטובה מסצ'ואן" 1947-1948, המוזיקה של דסאו ליוותה גם את ההצגה העברית, התיאטרון הקאמרי, 1955. וכן את ההצגה בבית צבי, בעיבודה של שוש רייזמן, 2005.
"הכלל והיוצא מן הכלל" 1948
"אדון פונטילא ומאטי משרתו", מחזה עממי, 1949
"Herrnburger Bericht" למקהלת נוער, סולנים ותזמורת 1951
"מיזררה גרמני" למקהלה מעורבת, מקהלת ילדים, סולנים בקולות סופרן, אלט, טנור ובס, תזמורת גדולה, עוגב וטראוטוניום (1943-1944.
"Die Erziehung der Hirse", סיפור מוזיקלי לקריין, קול סולו, מקהלה מעורבת, מקהלת נוער ותזמורת גדולה (1952–1954.
"מצבה לגורקי" לקול או קולות גברים וכלי נשיפה ממתכת (1947)
"מצבה לרוזה לוקסמבורג" למקהלה מעורבת ותזמורת
פאול לאונהרדט , שחמטאי יהודי-גרמני.
אף על פי שבשיאו היה לאונהרדט מסוגל לנצח את עילית השחמטאים בתקופתו, הוא היה שחקן עם פרופיל נמוך וללא ניצחונות בתחרויות רבות, ולכן נשכח מרוב הספרים.
בין שחמטאי הצמרת שניצח בזכות סגנונו הפראי והתוקפני היו זיגברט טאראש, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, אהרון נימצוביץ', גזה מארוצי וריכרד רטי .
בין השנים 1905 ל-1920 זכה במספר פרסי יופי על משחקיו.
במספר תחרויות חזקות סיים לאונהרדט במקומות גבוהים: בתחרות קופנהגן 1907 ניצח, לפני גזה מארוצי וקרל שלכטר וכך זכה בתואר אלוף ארצות הצפון.
באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות קרלסבד 1907, אחרי עקיבא רובינשטיין וגזה מארוצי.
בתחרות גטבורג 1909 הגיע למקום השני, אחרי מילן וידמר.
באותה שנה הגיע למקום השני אחרי רודולף שפילמן בתחרות סטוקהולם.
כמומחה לשלב הפתיחה כתב לאונהרדט מונוגרפיה על הפתיחה הספרדית "Zur Spanischen Partie" בשנת 1913. מספר רב של הסתעפויות בפתיחה מיוחסות אליו בפתיחה הספרדית, הסיציליאנית, פונציאני, גמביט אבנס וההגנה הסקנדינבית.
פאול יונר היה שחמטאי שווייצרי.
יונר היה כנר מחונן, ואחיו הבכור של הנס יונר.
יונר שיחק בתחרויות בינלאומיות רבות.
בשנת 1905/06 הגיע למקום השני בתחרות ניו-יורק.
בשנת 1907 הגיע למקום ה-21 בתחרות קרלסבד (ניצח: עקיבא רובינשטיין.
בשנת 1908 הגיע למקום ה-14 בתחרות וינה (ניצחו: אולדריך דוראס, גזה מארוצי וקרל שלכטר).
באותה שנה הגיע למקום השמיני בתחרות דוסלדורף (ניצח: פרנק מרשל).
בשנת 1909 הגיע למקום הרביעי בתחרות ברלין.
בשנת 1911 חלק את המקום ה-19–21 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
יונר ניצח באליפות התשיעית של ארצות הצפון שהתקיימה בקופנהגן בשנת 1916 (ראה עמ' 9 ב-
הוא חלק את המקום הראשון-שני עם ולטר ג'ון בתחרות ברלין 1917. יונר ניצח בתחרות גטבורג 1920 (דרג ב'), וחלק את המקום הראשון-שני עם רודולף שפילמן בתחרות שבינגן 1923. בשנת 1923 ניצח יונר בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בטריסטיה.
ההצלחה השחמטאית הבולטת ביותר של יונר הייתה ניצחון בתחרות ברלין 1924, בהקדימו את עקיבא רובינשטיין, ריצ'רד טייכמן וז'ק מיזס.
יונר שיחק בלוח השני של נבחרת שווייץ באולימפיאדה הבלתי רשמית שהתקיימה בשנת 1936 במינכן +4 -7 =6 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בין ניצחונותיו באולימפיאדה יש לציין את ניצחונו על מיגל ניידורף ועל ולדאס מיקאנס.
פאול התְּמָנוּן היה תמנון החוף שהוחזק ב"מרכז חיי הים" שבאוברהאוזן, גרמניה.
התפרסם כאשר הצליח "לחזות" את תוצאותיהם של מספר משחקי כדורגל בין-לאומיים, כמעט כולם בהשתתפות נבחרת גרמניה.
לאחר שהתמנון "חזה" בהצלחה את המנצח ב-12 מתוך 14 משחקים, כולל כל שמונת המשחקים במונדיאל 2010 שעליהם נשאל, הודיעו אנשי המרכז שיפסיקו להציג לראווה את כישורי החיזוי שלו.
לצורך בחירה בין שתי נבחרות המשתתפות במשחק, הונחו בפני התמנון שתי תיבות מזון ועליהן דגלי המדינות המתחרות.
בחירתו באחת התיבות התפרשה כהצבעה על ניצחונה של הנבחרת המתאימה.
התמנון "חזה" נכונה 4 מתוך 6 משחקים של נבחרת גרמניה ביורו 2008; כשל בחיזוי הפסדיה של הנבחרת מול נבחרת קרואטיה בשלב הבתים ומול נבחרת ספרד בגמר היורו; במונדיאל 2010 דייק התמנון בכל שמונה "תחזיותיו", שעסקו בשבעת משחקי נבחרת גרמניה ובמשחק הגמר של האליפות.
ה"תחזיות" האחרונות, אשר שודרו בשידור חי ברשת NTV הגרמנית, העניקו לו מעמד של ידוען ברחבי העולם.
אנשי המדע שבחנו את התופעה מאוחדים בדעתם שיכולות ה"ניבוי" משקפות התרחשויות אקראיות כמו הטלת מטבע.
הסיכוי לבחירת התיבה הנכונה ב-12 מתוך 14 ניסיונות הוא כמחצית האחוז.
חישוב זה משקף כשל לוגי של חיזוי לאחור, משום שההצלחות הראשונות שימשו לברירת התמנון המסוים הזה מבין חזאים רבים אחרים; ההסתברות שאחד החזאים יצבור סדרה של הצלחות תלויה במספר החזאים ולא רק באורך סדרת ההצלחות.
לטענת ארגון זכויות בעלי החיים העולמי PETA, החזקת תמנון במכל קבוע היא מעשה אכזרי.
בתגובה השיב "מרכז חיי הים" כי שחרורו של התמנון אל הטבע הוא מעשה מסוכן, מכיוון שנולד בשבי ואינו רגיל להשיג מזון בכוחות עצמו.
התמנון חזה, כביכול, את ניצחונותיה של נבחרת גרמניה בגביע העולם 2010 במשחקיה נגד אוסטרליה, גאנה, אנגליה, ארגנטינה ואורוגוואי.
כמו כן הוא חזה גם את הפסדיה של הנבחרת הגרמנית לסרביה בשלב הבתים ולספרד בחצי גמר.
תחזיתו על הפסד הנבחרת הארגנטינאית גרמה לשף הארגנטינאי ניקולס בדורו לפרסם מתכון להכנת תמנון בפייסבוק.
פאול חזה נכונה את תוצאות חצי הגמר, כשבחר בקופסה שעליה דגל ספרד.
מעריציה של נבחרת גרמניה שאבו תקווה מתחזיתו השגויה של התמנון במשחק האחרון של גרמניה וספרד ביורו 2008, אך לאכזבתם התמנון צדק.
בעקבות התחזית קראו מעריצי נבחרת גרמניה לבשל את פאול ולאכול אותו.
בתגובה, ראש ממשלת ספרד חוסה ספאטרו התלוצץ והציע לשלוח לפאול חסות הגנה מדינית, ושר התעשייה מיגל סבסטיאן קרא להעניק לפאול מקלט מדיני בספרד.
קבוצות טורניר שלב תאריך תחזית תוצאת משחק תוצאת תחזית ספרד נגד הולנד מונדיאל 2010 גמר 11 ביולי 2010 ספרד 0-1 נכונה
לאחר גביע העולם סוכם כי פאול התמנון יושאל לגן חיות בספרד, שם הוא נחשב לגיבור מקומי.
זאת בתמורה לבעלי חיים אחרים אשר יעשו את הדרך ההפוכה לגרמניה.
תקופת ההשאלה נמשכה מספר שבועות ולאחריה שב פאול לארצו.
הפופולריות לה הוא זכה בספרד הביאה את העיר הספרדית O Carballiño אף להעניק לו אזרחות כבוד מטעמה.
ב-26 באוקטובר 2010 מת פאול באקווריום שלו בגרמניה.
לאחר מותו פורסמה תאוריית קשר, לפיה מת יומיים לפני גמר המונדיאל, והוחלף במתחזה כדי להמשיך להניב רווחים.
לקראת משחקי יורו 2012 ניסו במקומות רבים לשחזר את ההצלחה של פאול התמנון בעזרת בעלי חיים שונים, בהם חזיר, חמוס, ג'ירף פילה ודג.
התופעה חזרה על עצמה גם במונדיאל 2014 עם למור צווארון אדום וצב ים.
בשנת 2013 הופק סרט תיעודי באורך מלא על פאול.
במהלך מונדיאל 2014, הוצג דודל מונפש יומי בדף החיפוש של גוגל, בו הוצג באופן הומוריסטי פאול התמנון כמלאך בשמיים המתלבט בין הנבחרות ששיחקו באותו יום.
לאחר ניצחונה של על נראה פאול בתוך הקופסה של הנבחרת המנצחת.
פאול לודוויג טרוסט היה אדריכל גרמני אשר פעל בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית.
טרוסט למד בבית הספר הגבוה לאדריכלות בדרמשטט בתחילת המאה העשרים, ועסק באדריכלות כבעל משרד עצמאי עד שנת 1930. במשך השנים לא נחשב לאדריכל מוביל, אך בשנה זו נערכה לו היכרות עם אדולף היטלר אשר התלהב מסגנונו הנאו קלאסי ו"אימץ" אותו כאדריכל האישי שלו ולמעשה לאדריכל הראשי של הרייך השלישי.
ב-1924 עבר למינכן עם בת זוגו, גרדי טרוסט, מעצבת פנים בהכשרתה, וב-1925 נישאו השניים.
טרוסט קיבל מהיטלר כבר ב-1930 פרויקט לעיצוב דירה בברלין.