tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עזב את החברה ב-2003 לאחר תשעה חודשים בעבודה וקיבל 1.7 מיליון דולר אמריקני כפיצוי.
החברה נסגרה חודשים אחדים מאוחר יותר, כש-7,650 עובדים יצאו ממעגל העבודה ונותרו מובטלים.
לאחר שעזב את פילוטקס, הפך פרדו למנכ"ל דולר ג'נרל.
לאחר סגירה ראשונית של מאות חנויות של החברה, הכפילה החברה את מחיר המניות שלה ופתחה כ-2,600 חנויות חדשות לפני שנמכרה ב-2007 למשקיעים פרטיים.
ב-2014 הכריז על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
הוא התמודד בבחירות מול מועמדת המפלגה הדמוקרטית מישל נאן, בת למשפחת פוליטיקאים מקומית שניסתה למשוך את קולות האפרו-אמריקאים והקהילה ההיספנית במטרה להיבחר לסנאט מטעם המדינה השמרנית.
ממוצע הסקרים בבחירות הצביע על פער של פחות מאחוז בין שני המועמדים.
בבחירות הכלליות ניצח ברוב של 53%.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית בנובמבר 2020 התמודד פרדו לכהונה שנייה.
במהלך הקמפיין, טען פרדו ללא ראיות כי יריבו הדמוקרטי בבחירות, ג'ון אוסוף, "קיבל את תמיכתה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית".
בנוסף, הריץ פרדו סרטון תעמולת בחירות בו אפו של אוסוף הוגדל בצורה מלאכותית בעזרת עריכה גרפית.
תשדיר זה - לאור העובדה שאוסוף הוא יהודי - עורר סערה ותגובות המאשימות את פרדו באנטישמיות.
בבחירות אלה, לא הצליח פרדו לחצות את רף חמישים האחוזים שהיו מונעים ממנו להתמודד בסיבוב שני ומכריע, שבו לבסוף גבר עליו אוסוף בפער בן 1.2% (55,232 קולות).
ב-3 בינואר 2021 תמה תקופת כהונתו בסנאט באורח רשמי.
בראשית דצמבר 2021 הכריז פרדו על מועמדתו לתפקיד מושל ג'ורג'יה, תוך קריאת תיגר על המושל המכהן בריאן קמפ בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
דווח כי הנשיא לשעבר דונלד טראמפ דרבן את פרדו להתמודד על רקע יחסיו העכורים עם קמפ.
במהלך בחירות אלו טען באופן שקרי כי בחירות 2020 - בהם הפסיד פרדו את מושבו בסנאט וטראמפ את המשך כהונתו כנשיא - "נגנבו".
בחודש מאי 2022 הביס קמפ את פרדו עם 52% מהקולות, על אף שתחילה נחשב כי הבחירות ביניהם יהיו הרבה יותר צמודות מזה.
פרדו בירך את קמפ מעט מאוחר יותר, והביע תמיכה בו בבחירות הכלליות.
ב-5 בדצמבר 2024 הכריז הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו למנות את פרדו לשגריר ארצות הברית בסין.
השימוע לאישור מינויו נערך ב-3 באפריל 2025 בפני ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
ב-29 באפריל 2025 אישר הסנאט את מינויו ברוב של 67 תומכים מול 29 מתנגדים.
ב-7 במאי 2025 הושבע פרדו לשגריר בידי הנשיא דונלד טראמפ בטקס שהתקיים בחדר הסגלגל.
ב-15 במאי הגיע לבייג'ינג כדי להתחיל בכהונתו, ולמחרת היום הגיש את כתב האמנתו לשר החוץ הסיני הונג ליי.
דייוויד פרנקל (נולד ב-9 בדצמבר 1983) הוא שף ישראלי, בעבר השף הראשי של מסעדת "פרונטו".
פרנקל נולד וגדל בקריית טבעון להורים ממוצא דרום אמריקאי, והחל לעבוד במטבחים בגיל 15. שירת כלוחם בסיירת יעל ובתום שירותו הצבאי, עבר פרנקל לתל אביב ושימש כסו־שף של מסעדת "אורקה" ו"כתית".
בגיל 23 עבר לניו יורק שם עבד במסעדת "פלאי" וסיים לימודי קונדיטוריה ב-fci בהצטיינות.
לאחר מכן המשיך לסטאז' במסעדה היוקרתית מוגריץ בעיירה סן סבסטיאן בספרד ואף שימש שם שנה כשף־מנהל של מחלקת הדגים.
בין לבין עבד במסעדת "קורטון " הניו-יורקית וב'"פרסה" של תומאס קלר, ועשה סטאז' במסעדת "נומה" הדנית שנחשבה אז למסעדה הכי טובה בעולם על פי מדריך 50 המסעדות הטובות בעולם של סן פלגרינו.
ב-2011 לאחר סיום עבודתו ב'נומה' שב פרנקל ארצה, והצטרף למסעדת פרונטו שהעתיקה את מקומה מאחד העם לרחוב הרצל בתל אביב, כשף המוביל.
פרונטו קטפה פרסים ותארים רבים לאורך השנים.
דייוויד אף הוא זכה בתחרות השף הצעיר של סן פלגרינו בשנת 2012 ושנתיים לאחר מכן זכה בפרס שף השנה של מגזין Time Out.
בשנת 2016 ספג פרנקל ביקורת על כך שסילק את נוחי דנקנר ממסעדתו, לטענתו בעקבות התנהגות מבזה כלפי עובדי המקום.
כשלושה חודשים לאחר המקרה התנצל פרנקל בפני דנקנר.
ב-2019 פתח פרנקל את הלאונג' בר laylah באיביזה.
ביולי 2022 השתתף בתוכנית "שף מתחלף" שמשודרת ברשת 13, והחליף מסעדה עם השף שחף שבתאי.
פנואלו הוא פוליטיקאי מיקרונזי, שכיהן כנשיא התשיעי של מיקרונזיה.
פנואלו נולד בטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט.
למד במכללה הממלכתית באורגון, ובשנת 1987 סיים תואר ראשון במדעי המדינה.
בשנת 1988 עבר הכשרה דיפלומטית באוסטרליה, ולאחר מכן עבד במשרד החוץ של מיקרונזיה.
בבחירות שנערכו במיקרונזיה בשנת 2011 נבחר פנואלו לתפקיד חבר קונגרס כנציג פוהנפי.
במרץ 2019 הוא נבחר מחדש, ב-11 במאי 2019 מונה לנשיא התשיעי של מיקרונזיה, כשהוא מחליף את הנשיא הקודם פטר כריסטיאן.
ב-11 במאי 2023 סיים את תפקידו כנשיא מיקרונזיה.
דייוויד קבואה הוא פוליטיקאי מאיי מרשל שכיהן כנשיא איי מרשל מ-13 בינואר 2020 עד ל-3 בינואר 2024.
בנו של הנשיא הראשון אמאטה קבואה ושל הגברת הראשונה של איי מרשל ומעצבת הדגל של המדינה אמליאן קבואה .
קבואה סיים את לימודיו התיכוניים בבית הסיפור התיכון קסבייה במיקרונזיה ולאחר מכן באוניברסיטת הוואי.
בין השנים 2008 ל-2011 הוא כיהן כסנטור מטעם ווטו אטול .
בשנים 2012 ו-2013 כיהן כשר הבריאות, ובשנת 2014 כיהן כשר הפנים לאחר שקמה ממשלה חדשה.
בהמשך היה השר המקשר לנשיא איי מרשל קסטן נמרה .
ב-6 בינואר 2020, קבואה נבחר לנשיא התשיעי של איי מרשל על ידי הפרלמנט של איי מרשל בהצבעה ברוב של 12–20 עם נמנע אחד.
הוא החליף את הנשיאה הקודמת הילדה היינה לאחר קדנציה אחת.
קבואה הציב בראש סדר העדיפויות שלו כנשיא את המאבק בשינויי האקלים, משא ומתן עם ארצות הברית בנוגע להארכת הסדר המימון שיפוג תוקפו בשנת 2023 וכן טיפול בנושא הפסולת בכיפת רונית .
ב-13 בינואר 2020, נכנס קבואה רשמית לתפקידו.
ב-3 בינואר 2024 הילדה היינה החליפה אותו בתפקיד הנשיא.
דייוויד פרנקלין יוסטון היה איש אקדמיה, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מהאגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן בממשלו של הנשיא וודרו וילסון כמזכיר החקלאות החמישי וכמזכיר האוצר ה-48 של ארצות הברית.
דייוויד יוסטון נולד במונרו, קרוליינה הצפונית.
הוא היה בנם של ויליאם הנרי יוסטון, סוחר סוסים ובעל חנות, ושל רעייתו, פמלה אן לבית סטיבנס.
ב-1887 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הדרומית והמשיך את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, שם הוא קיבל ב-1892 תואר שני במדע המדינה.
ב-1895 הוא נשא לאישה את הלן ביל, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
יוסטון לימד מדע המדינה באוניברסיטת טקסס באוסטין.
ב-1894 הוא היה לחבר קבוע בסגל ההוראה של האוניברסיטה וב-1899 הוא מונה כדקאן.
בשנים 1902–1905 הוא היה נשיא המכללה לחקלאות ומכונות של טקסס (כיום אוניברסיטת טקסס A&M).
לאחר מכן הוא שב לאוניברסיטת טקסס והיה לנשיאה עד ל-1908. במהלך כהונתו בתפקיד זה פתחה האוניברסיטה מסלול לדוקטורט ונפתח בה בית ספר למשפטים.
ב-1908 עזב יוסטון את אוניברסיטת טקסס כדי לשמש כנגיד אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, משרה בה החזיק עד 1913. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא הקים את בית הספר לחקלאות של האוניברסיטה וקידם את בית הספר לרפואה בשותפות עם בית החולים לילדים של סנט לואיס ובית החולים ברנס שבעיר.
בתקופת נשיאותו של ויליאם מקינלי היה יוסטון חבר במועצת המבקרים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בשלב מאוחר יותר בחייו הוא היה מפקח באוניברסיטת הרווארד וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1913–1920 כיהן יוסטון כמזכיר החקלאות בממשלו של הנשיא וודרו וילסון.
במהלך תקופת כהונתו בתפקיד זה העביר הקונגרס חוקים רבים וחשובים הקשורים לתחום החקלאות.
עם זאת, בעקבות חקיקת "חוק השליטה במזון ובדלקים" , הועברה האחריות על תחום המזון להרברט הובר במנהל המזון של ארצות הברית הובר קיבל את התפקיד על סמך ההבטחה שהוא יהיה חופשי מהתערבותו של יוסטון.
בשנים 1920–1921 כיהן יוסטון כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
תקופת כהונתו הקצרה הזו עמדה בסימן של מחלוקות סוערות על המדיניות המוניטרית.
הוא פרסם אזהרות והגדיל את תעריפי הבנקים המסחריים כדי למנוע אינפלציה שאותה חווו מדינות אירופה.
יוסטון חזה את נפילת השערים בארצות הברית, במיוחד של מוצרי החקלאות, בעקבות האופטימיות שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא דחף למתן אשראי נוח יותר לחקלאים ועודד אותם לייצר פחות.
אך כאשר המחירים ירדו באופן דרמטי יותר מהתחזית של 1920, האשימו דוברי המגזר החקלאי את יוסטון על שחיבל בכוונה בשיגשוגם.
הממלכה המאוחדת וצרפת שאפו לבטל את חובות המלחמה שלהן.
יוסטון, הקונגרס והנשיא, שהתנגדו לכך, המירו את החובות לטווח קצר לחובות לטווח ארוך.
בתום נשיאותו של וילסון התפטר יוסטון מתפקידו לאחר שנה בתפקיד.
לאחר סיום כהונתו בממשל הפדרלי, היה יוסטון לנשיא חברת Bell Telephone Securities ולסגן נשיא AT&T.
דייוויד פרנקלין יוסטון נפטר כתוצאה מאוטם שריר הלב ב-2 בספטמבר 1940 בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק.
הוא נטמן לצד רעייתו בכנסיית סנט ג'ון שבאויסטר ביי שבמדינת ניו יורק.
דייוויד פיטר פקוסקה הוא פקיד ממשל אמריקאי שהיה תת אדמירל במשמר החופים של ארצות הברית.
הוא משמש כיום כמנהל הסוכנות לביטחון תעבורתי ושימש עבר כסגן מזכיר ביטחון המולדת מאפריל 2019 עד נובמבר של אותה שנה.
בינואר 2021 נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן מינה אותו להיות מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית בפועל עד שהסנאט אישר את מועמדתו של אלחנדרו מיורקס לתפקיד.
פקוסקה נולד במרידן שבקונטיקט, את התואר הראשון שלו במדעי הנדסת הים קיבל באקדמיה של משמר החופים האמריקאי, ב-1989 עשה את התואר השני שלו במינהל ציבורי בבית הספר ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת קולומביה.
פקוסקה פיקד על קבוצת משמר החופים שיושבת בניו הייבן בין 1999 ל-2001, לאחר מכן שימש כמפקד כוחות ההגנה של אזור האוקיינוס השקט ופיקח בעיקר על הפעלת יחידות שמטרתן לבצע משימות בתחומי הביטחון הימי, הגנה על משאבי טבע ועוד.
סגן אדמירל פקוסקה כיהן כסגן מפקד משמר החופים של ארצות הברית החל מאוגוסט 2009 ועד למאי 2010. שבע שנים לאחר מכן, ביוני 2017 הכריז נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ כי בכוונתו למנות את פקוסקה למנהל הסוכנות לביטחון תעבורתי .
מספר חודשים לאחר אותה הכרזה אישר הסנאט את מעמדותו ובאוגוסט 2017 הושבע לתפקיד.
באפריל 2019 מונה להיות ממלא מקומו של סגן המזכיר לביטחון לאומי וזאת במקביל לכהונתו כמנהל הסוכנות לביטחון תעבורתי אך בפועל הסוכנות הייתה תחת פיקודה של בכירת הסוכנות, פטרישיה קוגסוול.
עד נובמבר של אותה שינה כיהן כממלא מקום אז הוחלף על ידי קן צ'וצ'ינלי, עם חילוף התפקידים חזר פקוקסה לתפקידו כמנהל הסוכנות לביטחון תעבורתי.
ב-2 בפברואר תמה כהונתו כמזכיר המחלקה בפועל, לאחר השבעתו של אלחנדרו מיורקס לתפקיד.
דֵּיְיווִיד גְּלָאזְגוֹ פַרָאגוּת' היה איש צבא אמריקאי בדרגת אדמירל, ממפקדיו הראשיים של הצי האמריקאי (הזרוע הימית של צבא האיחוד) במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
פראגות' החל בקריירה צבאית במהלך מלחמת 1812 על אף גילו הצעיר ובהמשך היה מעורב בזירה הימית של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
פראגות' זכור בתור אחד האישים החשובים במלחמה בין תושבי הדרום שתמכו באיחוד והתנגדו לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
פראגות' פיקד על חלק נרחב מהמצור הימי שהוטל על הקונפדרציה באוקיינוס האטלנטי והוא כמו כן גם יזם ופיקד על מספר קרבות ימיים נגד ערי נמל של הקונפדרציה.
החשוב במבצעים אלו הייתה ההתקפה והכיבוש של העיר ניו אורלינס במדינת לואיזיאנה, שישבה על הדלתא של נהר המיסיסיפי.
ג'יימס גלאזגו פראגות' (כפי שנודע בשמו בשנות צעירותו) נולד בשנת 1801 בקמפבל (כיום קרויה על שמו) במדינת טנסי, ארצות הברית.
אביו של פראגות', חורחה גלאזגו פראגות' (אנ'), היה מפקד ספינת סוחר ספרדי, יליד מנורקה, ששירת בצבא האמריקאי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ומלחמת 1812. בהיותו צעיר, נשלח פראגות' ממקום הולדתו במדינת טנסי לגור אצל קפטן דייוויד פורטר בווירג'יניה כדי ללמוד מסחר ימי.
בשנת 1812 הוא שינה את שמו הפרטי המקורי, "ג'יימס", ל"דייוויד" לכבוד אביו המאמץ.
"אימוץ" זה הפך את דייוויד פראגות' לאחיו החורג של אדמירל מפורסם אחר ממלחמת האזרחים, דייוויד דיקסון פורטר, בנו של דייוויד פורטר.
פראגות' החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 9 בלבד כאשר הוא הצטרף לחיל הים האמריקאי בדצמבר 1810. הוא התגייס כמלח בספינת סוחרים; הוא היה מעורב בניהולה של אונייה קלה במהלך מלחמת 1812 כשהיה בן 12 בלבד.
הוא סבל מצרות גדולות בהרפתקאותיו המוקדמות, אך שב לארצות הברית עם יכולת ומיומנות רבה.
בחזרתו לחיל הים של ארצות הברית, פראגות' המשיך להילחם בשודדי ים, בעיקר בתוך הים הקריבי והמשיך בפעילותו הצבאית.
כמו כן היה מעורב פראגות' במלחמות הברבריות ובשנת 1818 למד תשעה חודשים במוסד חינוך מערבי בתוניס, באותם הימים תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
בגיל 20 הוא כבר היה קצין ומפקד אונייה מוכשר.
בשנת 1823 שירת תחת אחיו החורג פורטר בשיירת אוניות מלחמה שדיכאו שודדי ים באיים הקריביים.
הוא קיבל את הפיקוד העצמאי הראשון שלו על אוניית מלחמה בשנת 1824. במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו היה אחראי על בניית בסיס ימי על האי מארה לחופי קליפורניה בתוך מפרץ סן פרנסיסקו שדרכו נשלחו רוב כוחות הצי דרך האוקיינוס השקט אל מקסיקו אשר החלו בכיבוש באחה קליפורניה הדרומית.
הודות לפועלו לאורכה של המלחמה, הועלה פראגות' לדרגת קפטן.
עם פרוץ מלחמת האזרחים התגורר פראגות' בנורפוק, עיר במדינת וירג'יניה.
רבים ממקורביו ומתומכי הקונפדרציה ציפו ממנו שיצדד עם פרישת הדרום עקב מקום מגוריו ויתמוך בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
פראגות' נולד במדינת טנסי (אשר פרשה מהאיחוד והצטרפה לקונפדרציה רק לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בקרב פורט סאמטר).
פראגות' היה תושב וירג'יניה לפי בחירה והתחתן עם גברת ממדינות הדרום אשר נותרה נאמנה לווירג'יניה ולקונפדרציה.
ובכל זאת זמן שירותו הממושך הביא את פראגות' לנאמנות מלאה לאיחוד.
כשווירג'יניה פרשה גם כן מהאיחוד, פראגות' שב הביתה לאשתו לויאל פראגות'.
הוא אמר לה שהוא חייב, "להישאר עם הדגל [האיחוד]".
הוא הציע לה את האפשרות לחזור למשפחתה שתמכה בקונפדרציה או לצאת איתו צפונה.
הזוג החליטו, ביחד עם בנם הצעיר לעבור צפונה ושטו בספינה לבולטימור.
בהמשך התיישבה המשפחה מחדש בניו יורק.
פראגות' הפגין נאמנות רבה לאיחוד של ארצות הברית בכך שעזב את ביתו וכל מה שהיה בבעלותו, אך עדיין היה אמון על ידי חלק מהמפקדים במטה הכללי של הכוחות המזוינים בתחילת המלחמה שחשדו במורשתו הדרומית.
הוא נדחה עקב חשדות אלו לגביו מעמדות פיקוד קרבי בחצי השנה הראשונה למלחמת האזרחים.
עם זאת, הצי האמריקאי התרחב במהירות והוא נזקק לכל המנהיגים המיומנים שהוא יכול להשיג.
מחלקת חיל הים התגברה על חוסר הרצון שלה להקצות את פראגות', לאחר המלצות עמיתיו של פראגות' בנוגע לנאמנותו לאיחוד, לגבורתו ולמיומנותו.
בינואר 1862 הוטל על פראגות' לפקד על כל הספינות של האיחוד במפרץ מקסיקו שהיו מעורבות בהטלת המצור הימי על הקונפדרציה כדי למנוע ממנה מלסחור עם גופים חיצוניים ובכך להרעיב אותה מבחינה כלכלית.
פראגות' הוכיח את עצמו במהירות כמנהיג פעיל אשר בראש מעייניו אסטרטגיית המתקפה על האויב.
הוא הוביל את טייסתו על פני מבצרי הקונפדרציה וסירות התותחים לכבוש את ניו אורלינס באפריל 1862. העיר, בירת לואיזיאנה, ישבה על לוע נהר המיסיסיפי שהיווה את כלי התחבורה החשוב ביותר של סחורות בתוך הקונפדרציה.
כיבוש ניו אורלינס היה אחד הניצחונות הגדולים הראשונים של האיחוד במלחמת האזרחים.
לאחר הניצחון וכיבוש העיר המשיך פראגות' באסטרטגיית המתקפה וקידם את כוחותיו לתוך הנהר.
כוחות הצי תחת פיקודו היו אחראיים ללכידת מבצר באטון רוז' והפצצת ויקסבורג במסגרת המערך הימי של המצור על ויקסבורג.
פראגות' התייחס בכבוד לאזרחים בערים שכבשו כוחותיו וראה אותם כמורדים אך עדיין אזרחים אמריקאים.
לכבוד ניצחונותיו קידם הנשיא אברהם לינקולן את פראגות' לדרגת תת-אדמירל.
פראגות' היה בכך התת-אדמירל הראשון בתולדות הצי האמריקאי.
לאחר סופה של המלחמה הועלה פראגות' שוב והיה לאדמירל הראשון בתולדות הצי האמריקאי.
קודם למינויו נחשבה הדרגה למקושרת אל האריסטוקרטיה האירופאית, תדמית שהשתנתה עם מינויו.
הפעילות החשובה ביותר של פראגות' במלחמת האזרחים באה ב-5 באוגוסט 1864. באותו יום הוביל תת-אדמירל פראגות' את הצי האמריקאי למובייל ביי כדי לסגור את הנמל הגדול האחרון של הקונפדרציה במפרץ מקסיקו, על חופיה של טקסס.
בהובלת ספינת הדגל שלו ארצות הברית הרטפורד, הוביל פראגות' צי המונה שמונה עשרה אוניות למובייל ביי.
הצי האמריקני נאלץ להפיל סדרת מצודות של הקונפדרציה, להימנע ממוקשים (אשר כונו טורפדויים באותה העת) וספינות מלחמה של הקונפדרציה, כולל איל הברזל העוצמתי, "CSS טנסי".
כשאחת הספינות המובילות, "USS טקומסה", פגעה בטורפדו ושקעה עם מרבית צוותה, צי האיחוד נתקע באמצע דרכו.
דרכם נחסמה על ידי שדה מוקשים, אך להישאר מתחת לירי הממושך מהמצודות היה לפעולת התאבדות.
האפשרויות היחידות היו לסגת או להפליג בתוך שדה המוקשים.
על מנת לגייס את המורל באנשיו, פראגות' יצא מחדר הפיקוד ועמד בראש הטורן של "USS הרטפורד", לעיניהם של אנשיו וגם אנשי האויב.
לאחר שעבר את אזור המוקשים ללא פגע, פראגות' הביא את "USS הרטפורד" לקרב הדוק עם "טנסי CSS".
האחרונה נפגמה קשות על ידי אש הצי האמריקאי במשך שלוש שעות, ונכנעה.
נמל הקונפדרציה הגדול האחרון במפרץ מקסיקו נסגר בסוף הקרב.
פראגות' ואשתו יצאו לטיול מסביב לעולם לאחר המלחמה שהיוו מעין משלחת דיפלומטית.
אשתו של פראגות', לויאל, קיבלה אישור מיוחד מהנשיא אנדרו ג'ונסון להצטרף לבעלה במסעו על ה-"USS בפרנקלין", כיוון שפראגות' השתתף באירועים חברתיים עם ראשי מדינות ברחבי אירופה.
בני הזוג ביקרו במנורקה הספרדית בה נולד אביו של פראגות', וכן בממלכת פורטוגל, גיברלטר, ממלכת איטליה, מלטה הבריטית, הולנד, בלגיה, ממלכת יוון, האימפריה העות'מאנית, הקיסרות הצרפתית השנייה, שווייצריה, האיחוד השוודי-נורווגי, הממלכה המאוחדת והאימפריה הרוסית.
בנסיעה חזרה פראגות' חלה ואף על פי שהוא החלים, הוא נשאר במצב תשוש מספר שנים עד לפטירתו.
תת-אדמירל פראגות' המשיך לכהן כקצין הבכיר ביותר בחיל הים האמריקאי לאחר סופה של מלחמת האזרחים בניצחון האיחוד.
פראגות' היה למפקד חיל הים האמריקאי וביולי 1866 הועלה לדרגת אדמירל.
הוא מת בעודו בתפקיד מפקד חיל הים האמריקני ב-14 באוגוסט 1870. עשרת אלפים אבלים כולל הנשיא המכהן יוליסס ס.
גרנט (אשר לחם לצידו מצד כוחות הרגלים במהלך המצור על ויקסבורג) השתתפו בהלווייתו של פראגות' בעיר ניו יורק.
11 שנה לאחר מותו של פראגות', נבנה לזכרו פסל בוושינגטון די.
הפסל נעשה מברונזה שנלקחה מציפוי ספינת הדגל של פראגות' עצמו במהלך מלחמת האזרחים, ה"USS הרטפורד".
אחיו החורג, דייוויד דיקסון פורטר, היה האמריקאי השני אי פעם להיות לאדמירל.
דייוויד יוג'ין פרייס הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 2023-1997, תפקיד שהוסיף למלא בעבר השנים 1987–1995. פרייס, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג מחוז קונגרס שבשטחיו שוכנים מרבית עיר הבירה ראלי, חלקים מדרהאם, וכל שטחי הערים קרי וצ'אפל היל.
פרייס היה בעת פרישתו הוותיק ביותר מבין חברי הקונגרס מטעם קרוליינה הצפונית.
פרייס, יליד העיירה ארווין שבטנסי, למד במכללת מארס היל בטרם הפיכתה לאוניברסיטה.
כעבור זמן מה המשיך את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל לאחר שזכה במלגה, והיה חבר באגודות הפילנתרופיה והדיאלקטיקה.
בשנת 1961 השלים לימודי תואר ראשון.
בין השנים 1979–1984 עבד פרייס במפלגה הדמוקרטית של קרוליינה הצפונית.
הוא חיבר ספר לימוד למדע המדינה בשם "חוויית הקונגרס" (The Congressional Experience), ששטח את נקודת מבטו על הפוליטיקה של ארצות הברית כמועמד לתפקיד ציבורי וכחבר הקוגרס.
פרייס הוסיף לכהן כמנהל הכללי של המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית בטרם היבחרו לקונגרס.
ב-1987 נבחר לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית אחרי שגבר על הנציג המכהן מטעם מחוז הקונגרס הרביעי, ביל קובי , עם 56% מקולות הבוחרים.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1994, שנת "המהפכה הרפובליקנית", הפסיד פרייס לפרד היינמן , לשעבר מפקד המשטרה בראלי, פער של פחות מאחוז בודד אחד.
בשנת 1996 גבר פרייס על היינמן בהתמודדות חוזרת, כשהוא גרף 54% מהקולות לעומת 46 האחוזים להם זכה היינמן.
לניצחונו סייעו בוחרים שלא היו מרוצים מחוסר ההתקדמות של הרפובליקנים הטריים בקונגרס בכל הנוגע למיסוד האג'נדה החקיקתית של הסיעה הרפובליקנית.
ב-3 בינואר 1997 החל ממחדש את כהונתו בבית הנבחרים, שנמשכת גם בהווה.
פרייס מהמתנגדים הראשונים למלחמת עיראק, ונתן את חסותו להצעת חוק שביקשה להחיל את החוק האמריקאי על חברות צבא פרטיות שפעלו בעיראק.
הוא גם הציג חקיקה האוסרת על קבלנים לחקור אסירים שנמצאים בחזקת סוכנויות ביון.
כיו"ר ועדת המשנה של בית הנבחרים האחראית על קביעת התקציב עבור המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, ביקש פרייס למקד את מאמצי אכיפת ההגירה למורשעים פליליים.
ב-2009 תמך בחוק דוד-פרנק ובשנה הקודמת לה הצביע בעד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. בשנת 2013 הצביע פרייס נגד תיקון לחוק הפטריוט שעשוי היה לבטל את סעיף 215 ולצמצם את תוכנית איסוף הנתונים השנויה במחלוקת של הסוכנות לביטחון לאומי.
פרייס תומך בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
ב-18 באוקטובר 2021 הכריז פרייס על פרישתו מן החיים הפוליטיים, וכהונתו נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
דייוויד רולנד פרנסיס היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי.
הוא כיהן במגוון תפקידים, כולל ראש עיריית סנט לואיס, מושל מיזורי ומזכיר הפנים של ארצות הברית.
בשנים 1916–1917, במהלך המהפכה הרוסית, הוא היה שגריר ארצות הברית ברוסיה, האחרון עד חידוש יחסי ארצות הברית–ברית המועצות ב-1933. פרנסיס היה איש הסיעה הוילסונית במפלגה הדמוקרטית.
דייוויד פרנסיס נולד בריצ'מונד, קנטקי, כבנם של אלייזה קלדוול (לבית רולנד) ושל ג'ון בראודוס פרנסיס.
ב-1870 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם הוא שימש במספר תפקידים באחוות בטא-תטא-פאי.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה, היה פרנסיס לאיש עסקים מצליח בסנט לואיס ושימש כנשיא בורסת סוחרי התבואה.
ב-1880 היה פרנסיס אחד החברים המייסדים של בורסת הכרייה של סנט לואיס (St.
ב-1885 נבחר פרנסיס למשרת ראש עיריית סנט לואיס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1888 הוא נבחר כמושל מיזורי, ובכך היה ראש עיריית סנט לואיס היחידי שנבחר כמושל המדינה.
ב-1896 מונה פרנסיס כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של קליבלנד ב-1897.
פרנסיס היה אחד האישים המרכזיים שקידמו את התערוכה העולמית של סנט לואיס ב-1904, ושימש כנשיא תערוכת רכישת לואיזיאנה.
בשילוב עם התערוכה התקיימה אולימפיאדת סנט לואיס, וכמי שפיקח על טקס הפתיחה של המשחקים, היה פרנסיס האמריקאי היחידי שפתח משחקים אולימפיים שלא היה נשיא או סגן נשיא.
ב-1905, לאחר שהיה נשיא התערוכה, נשלח פרנסיס לאירופה על ידי מועצת המנהלים של התערוכה כדי להודות למלכים, קיסרים ושאר שליטים על חלקם בהפיכת התערוכה להצלחה.
הוא עוטר באותו כבוד על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ווילהלמינה, מלכת הולנד.
ב-1910 נעצר פרנסיס על אי תשלום מיסים, אך שוחרר בערבות.
בשנים 1916–1917 כיהן פרנסיס כשגריר ארצות הברית באימפריה הרוסית לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא וודרו וילסון.
במהלך תקופה זו היא כמעט ומונה כסנאטור מטעם מיזורי.
פרנסיס כיהן כשגריר במהלך המהפכה הרוסית של 1917.
ב-1876 נשא לאישה את ג'יין פרי, בתו של ג'ון דיץ פרי ונכדתו של ג'יימס איריקסון, לשעבר הגזבר של מדינת מיזורי.
ג'יין פרנסיס נפטרה ב-1924. דייוויד פרנסיס נפטר בסנט לואיס ב-15 בינואר 1927. הוא נטמן בבית הקברות בלפונטיין שבעיר.
דייוויד פישר (נולד כחיים דייוויד פישר בערך ב-1949) הוא אדריכל איטלקי-ישראלי שבסיסו בפירנצה, איטליה.
הוא ידוע בתכנון המגדל הדינמי, גורד שחקים מסתובב שהוצע לבנייה בדובאי.
פישר נולד בתל אביב-יפו, ישראל, בערך בשנת 1949. ב-1970 עזב את ישראל כדי ללמוד באוניברסיטת פירנצה.
לאחר סיום לימודיו שימש כמרצה לארכיטקטורה והנדסת מבנים באותה אוניברסיטה.
פישר השיקה את חברת Fiteco Ltd בניו יורק באמצע שנות ה-80, תוך שהיא מעורבת גם בפיתוח ובניית בתי מלון.
הוא עיצב חדרי אמבטיה שהורכבו מראש לבתי יוקרה ולמלונות.
המגדל זיכה את פישר במקום ה-16 ברשימת ההמצאות הטובות ביותר של 2008 של מגזין טיים.
דייוויד פלאץ היה בכיר בתעשיית המוזיקה הבריטית.
דייוויד פלאץ נולד בהנובר בשנת 1929 למשפחה יהודית.
בגיל 10 הוא נשלח עם אחותו מגרמניה הנאצית לבריטניה.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לעבוד כשליח בחברת תקליטים.
הוא עלה בסולם התפקידים ומונה למנהל הקלטות של מוזיקה לטינית.
בשנת 1955 דייוויד פלאץ עזב את החברה ומונה למנהל חברה Essex Music, Ltd.
פעילות החברה הייתה מוצלחת והיא הייתה סוכנות של "הרולינג סטונז", "המודי בלוז", דאדלי מור ורבים נוספים.
לכל אמן הוקמה מחלקה נפרדת בתוך החברה.
דייוויד פלאץ עזר בהפקת הופעות מחזמר.
בשנת 1970 הוא הקים Fly label.
חברה זו הפיקה תקליטים ראשונים של טי רקס.
בהמשך, הקים את "Cube Records" בשנת 1972. בחברה זו הוא הפיק תקליטים של ג'ואן ארמטריידינג, מארק בולאן, ראלף מקטל, JSD Band ואמנים נוספים.
בשנים 1973–1986 פלאץ היה מנהל הפקה של Performing Right Society.
פלאץ נפטר בשנת 1994 מטרשת אמיוטרופית צידית ממנה הוא סבל תקופה ארוכה.
דייוויד ברטרם אוגילבי פרימן־מיטפורד, ברון רידסדייל השני היה אציל אנגלי ואבי האחיות מיטפורד, שתיארו אותו ברומנים ובזיכרונות שונים שחיברו.
במיטפורד ניכרה תמהונות כבר מגיל צעיר.
כילד היה נוטה להתקפי זעם פתאומיים.
הוא לא גילה כל עניין בקריאה או ברכישת השכלה ורצה רק לבלות את זמנו ברכיבה.
לימים הוא אהב להתפאר בכך שקרא רק ספר אחד בחייו, הרומן פנג הלבן מאת ג'ק לונדון, וטען שנהנה ממנו כל כך שנדר שלעולם לא יקרא ספר אחר, אבל לאמיתו של דבר, קרא את רוב הספרים שחיברו בנותיו.
הישגיו הנמוכים בלימודים גרמו לכך שלא נשלח לאיטון קולג' עם אחיו הגדול, אלא לבית הספר ראדלי, מתוך כוונה שימשיך לקריירה צבאית.
עם זאת, נכשל מיטפורד בבחינת הכניסה לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובמקום זאת נשלח לסרי לנקה לעבוד אצל בעל מטעי תה.
לורד רידסדייל היה בנם השני של אלג'רנון ברטרם פרימן־מיטפורד, הברון רידסדייל הראשון, ושל ליידי קלמנטיין גרטרוד הלן אוגילבי, בתו של דייוויד אוגילבי, הרוזן העשירי מאֶרלי.
שושלת מיטפורד היא אצולה כפרית מנורת'מברלנד שראשיתה במאה ה־14. סבא רבא של רידסדייל היה ההיסטוריון ויליאם מיטפורד.
אביו, ברטרם, שכּונה ברטי, היה דיפלומט, פוליטיקאי וסופר, והחזיק באחוזות גדולות שעברו בירושה בגלוסטרשייר ובאוקספורדשייר, וכן בנורת'מברלנד.
הוא הועלה לדרגת ברון בשנת 1902 ולכן זכה בנו בשם דייוויד פרימן-מיטפורד המכובד, על אף שבדרך כלל השתמשו רק בשם המשפחה מיטפורד.
בתחילת 1900 חזר מיטפורד לאנגליה מסרי לנקה, וב־23 במאי 1900 הצטרף לחטיבת הרובאים של נורת'מברלנד כסגן משנה.
הגדוד שלו שירת במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה, ומיטפורד הצטרף עד מהרה ללחימה, שירת בה בהצטיינות, נפצע שלוש פעמים, ואיבד ריאה אחת.
הוא נלקח לזמן קצר בשבי על ידי הבורים ביוני 1900, אך נמלט.
במאי 1901 מונה כשליש ללורד מת'ווין, מפקד בכיר במלחמה, וב-10 באוגוסט 1901 הועלה לדרגת סגן.
הוא הוצב בפלוגה ה־40 (מאוקספורדשייר) של הפרשים המתנדבים הקיסריים (Imperial Yeomanry), וחזר לממלכה המאוחדת באפריל 1902. לאחר שובו, הוחזר כסגן רגיל לגדוד שלו ביולי 1902, אך התפטר מהצבא כעבור שלושה חודשים, באוקטובר 1902.
במשך זמן מה עבד מיטפורד אצל חמיו בניהול כתב העת "הגברת", אבל הוא לא גילה בזה עניין, ולא היה מוכשר לכך.
בני הזוג מיטפורד נסעו בקביעות לקנדה, שם החזיק מיטפורד זיכיון חיפוש זהב ליד סוואסטיקה, אונטריו: מעולם לא נמצא שם זהב, אבל מיטפורד נהנה מהשהות בטבע.
בתו יוניטי מיטפורד הצהירה כי היא נהרתה בסוואסטיקה (שפירוש שמה "צלב קרס") ושיתפה את היטלר בטענה זו, לאחר שהצטרפה לחוג מקורביו הבריטיים.
שכנו של רידסדייל, הארי אוקס, הצליח לגלות זהב בקרבת מקום בשנת 1912, והפך לבעל אדמות עשיר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב־1914, מיהר מיטפורד להצטרף לרובאי נורת'מברלנד מחדש.
הוא הוסמך בדרגת סגן ושירת כקצין לוגיסטיקה בפלנדריה, וזכה בעיטור אוזכר בשדרים על גבורתו בקרב איפר השני, שם גם נהרג אחיו הבכור, קלמנט מיטפורד.
עם ריאה אחת בלבד, וכבר בדרגת סרן, הוא נפסל משירות פעיל ב־1916. לאחר מות אביו באוגוסט 1916, קיבל את השם והתואר לורד רידסדייל, ומונה לזמן קצר לתפקיד ה"פרובוסט מארשל" של מחוז אוקספורדשייר, כלומר מפקד המשטרה הצבאית במחוז, שבאחריותו להבטיח גיוס מתגייסים חדשים.
בשנים 1918–1919 שירת כקצין קרקע בחיל האוויר המלכותי.
בשבתו בבית הלורדים כלורד רידסדייל נהג לשתוק בדרך כלל, אך ב־1925 הצטרף לוועדה המצומצמת של בית הלורדים לענייני תוארי אצולה תלויים ועומדים (כלומר שלגביהם לא ניתן לקבוע מי אמור לרשת את התואר).
אף על פי שרידסדייל היה כעת בעל קרקעות מרובות, לא היה אדם עשיר: האחוזות היו בלתי־מפותחות, והתקבולים מהאוכלוסייה על אדמותיו היו נמוכים.
הכנסותיו לא הספיקו לכלכלת שבעה ילדים וחמישה משרתים, ולכן ויתר על ביתו הגדול בבאטספורד שבקוטסוולדס.
הוא קנה והרחיב את אחוזת אסטהול ולאחר מכן עקר לכפר הסמוך סווינברוק.
כאן סיפק את תשוקתו לבנייה כשניהל בניית בית גדול חדש, הקרוי על שם הכפר, ומופיע כבית המשפחה בספרי בנותיו ננסי וג'סיקה.
ההוצאות הללו כמעט רוששו את רידסדייל, שלא הצטיין בניהול כספים.
מצוקה כלכלית זו, לצד אכזבתו הגוברת מכך שכל ילדיו המאוחרים יותר היו בנות, הובילו להידרדרות במצבו הנפשי, שהפכה לאגדית באמצעות תיאורי בנותיו את התקפי הזעם התכופים והנוראים שלו.
בתור אציל שמרן, רידסדייל היה חבר בבית הלורדים, שאז עדיין הכילה מושבים עוברים מאב לבן, מלבד הבישופים וראשי מערכת החוק.
הוא נכח בבית הנבחרים באדיקות, אך לא התעניין בחקיקה מלבד התנגדותו לכמעט כל רפורמה פרוגרסיבית.
עם זאת, בשנות ה־30 פיתחה אשתו אהדה עזה לפשיזם, והוא נטה לגישת הפייסנות של נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית.
בתו ג'סיקה, קומוניסטית מגיל העשרה שלה, תיארה אותו כ"אחד הפשיסטים של הטבע", אבל לא ידוע על הצטרפות רשמית שלו לשום מפלגה פשיסטית.
בשל נטייה זו, נותק הקשר שלו עם בתו ג'סיקה, ובמידה חלקית גם עם בתו הבכורה ננסי, שהייתה מאוד אנטי-פשיסטית, וסוציאליסטית מתונה, אך לא שמאלנית כמו ג'סיקה.
רידסדייל היה שונא־זרים (קסנופובּ) אינסטינקטיבי, וחזר ממלחמת העולם הראשונה עם סלידה מצרפתים ושנאה עמוקה לגרמנים.
כפי שניסח זאת "הדוד מתיו", הדמות שעוצבה על בסיס רידסדייל, ברומן של בתו ננסי "המרדף אחר האהבה": "צפרדעים [כינוי גנאי לצרפתים] קצת עדיפים על הוּנים [כינוי גנאי לגרמנים] ועל ווֹפּס [כינוי גנאי לאיטלקים], אבל חו"ל זה מחורבן שאי־אפשר לתאר, וזרים הם שדים".
בתחילה זלזל רידסדייל בהתלהבות שהפגינו בנותיו דיאנה (אשתו של מנהיג איגוד הפשיסטים הבריטי, אוסוולד מוסלי) ויוניטי כלפי גרמניה הנאצית ואדולף היטלר: שהרי היטלר היה, בעיניו, "הוני".
בנובמבר 1938, לעומת זאת, התלוו בני הזוג רידסדייל לבנותיהם בנסיעה לגרמניה, שם השתתפו בעצרת בנירנברג ופגשו את היטלר, שאותו יוניטי ודיאנה כבר הכירו.
שני הרידסדיילים נשבו מייד בקסמו של היטלר ונהנו מהערצתו לאימפריה הבריטית.
מאוחר יותר דיבר רידסדייל בבית הלורדים בעד האנשלוס והחזרת מושבות גרמניה, והפך לתומך נלהב יותר במדיניות הפייסנות של צ'מברלין כלפי גרמניה.
ליידי רידסדייל חיברה מאמרים בשבחו של היטלר ובתמיכה בנאציזם.
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1939 גרם סדרה של משברים במשפחת מיטפורד.
רידסדייל היה, מעל הכל, פטריוט, ומיד עם הכרזת המלחמה חזר בו מתמיכתו בהיטלר והפך לאנטי־גרמני חריף.
ליידי רידסדייל דבקה באהדתה לנאצים; כתוצאה מכך, התקלקלו היחסים בין בני הזוג, והם נפרדו ב־1943. יוניטי, שהייתה מאוהבת בהיטלר, ניסתה להתאבד במינכן ביום הכרזת המלחמה, וסבלה מנזק מוחי חמור.
היא הושבה לאנגליה נכה, וליידי רידסדייל טיפלה בה עד מותה ב־1948. דיאנה ואוסוולד מוסלי נכלאו במאי 1940 בנימוק שהיוו סיכונים ביטחוניים, וריצו יותר משלוש שנות מאסר עד שחרורם בנובמבר 1943. בעלה של ג'סיקה, אסמונד רומיי, נהרג בקרב בשנת 1941, מה שהעמיק את מרירותה כלפי "הענף הפשיסטי" במשפחה.
ג'סיקה לא שבה לדבר עם אביה, אף על פי שהשלימה עם אמה בשנות החמישים.
עם דיאנה לא שבה ג'סיקה לדבר עד 1973, וגם אחר כך נותרו מנוכרות לצמיתות בגלל המשך ההבדלים הפוליטיים החריפים ביניהן.
בפברואר 1904 התחתן מיטפורד עם סידני בולס (1880–1963), שאותה פגש לראשונה עשר שנים קודם לכן, כשהיה בן 16 והיא בת 14. היא הייתה בתו של תומאס גיבסון בולס, עיתונאי וחבר פרלמנט שמרני, שב-1863 ייסד את המגזין ואניטי פייר, וכמה שנים מאוחר יותר את מגזין הנשים "הגברת" ("The Lady").
לזוג נולדו בן אחד ושש בנות, וכולם השתמשו בשם המשפחה מיטפורד ולא בפרימן־מיטפורד:
ננסי מיטפורד (1904–1973), שנישאה לפיטר רוד, חייל, עובד סיוע, יוצר סרטים ובנו של הברון רנל הראשון, ב־1933. הם התגרשו ב־1957.
פמלה מיטפורד (1907–1994), שנישאה לדרק ג'קסון, פיזיקאי ובנו של סר צ'ארלס ג'קסון.
תומאס דייוויד מיטפורד (1909–1945), שנהרג בקרב בזמן מלחמת העולם השנייה, בדרגת רב-סרן
ג'סיקה לוסי מיטפורד (1917–1996), שנישאה לאסמונד רומיי, פעיל אנטי־פשיסט, ב־1937. לאחר מותו ב־1941, היא נישאה לרוברט טרויהאפט, עורך דין אמריקאי, ב־1943.
דבורה ויויאן מיטפורד (1920–2014), שנישאה לדוכס ה-11 מדבונשייר, בנו הצעיר ויורשו של הדוכס העשירי מדבונשייר, ב־1941.
בתעודת הלידה של ננסי, רשם מיטפורד בשדה "עיסוק" את התשובה: "מכובד".
ב־1945 נהרג בנו, טום מיטפורד, בפעולה בבורמה.
לורד רידסדייל, שכבר היה מדוכא מפירוק נישואיו, מעולם לא התאושש ממכה נוספת זו.
על פי הביוגרפיה שלו מאת ננסי מיטפורד: "אף על פי שהיא [ננסי] הצטערה עמוקות על מותו, לא היה עבורה פירוש הדבר, כפי שהיה עבור הוריה, שכל ההנאה בחיים נגמרה".
רידסדייל הסתגר באינצ'קנת', אי בהברידיים הפנימיים מול החוף המערבי של סקוטלנד, שאותו רכש ב־1938. מאוחר יותר הוא עבר לרידסדייל בנורת'מברלנד, רכוש אבות משפחתו, וחי שם כמתבודד.
כשביקרה אותו בתו ננסי בשנת 1950, תיארה אותו כ"שברירי וזקן".
הוא מת בנורת'מברלנד בשנת 1958 ונקבר בבית הקברות של כנסיית סנט מרי בסווינברוק, באוקספורדשייר, שם קבורות גם ארבע מבנותיו (ננסי, דיאנה, יוניטי, ופמלה).
תואר האצולה שלו עבר לאחיו, ברטרם פרימן־מיטפורד, הברון רידסדייל השלישי.
דמותו הבדיונית – "הדוד מתיו"
רידסדייל הוא המודל לדמות "הדוד מתיו, לורד אלקונלי מאלקונלי, ברומנים של ננסי מיטפורד "המרדף אחר האהבה" (The Pursuit of Love, 1945) ו"אהבה באקלים קר" (Love in a Cold Climate 1949).
קטע אופייני מהספר הראשון: "ברגע שארוחת הבוקר הסתיימה, היה מתחיל לצעוד ברחבי החדר, שואג לעבר הכלבים 'בואו הנה, מנוולים!
'מספיק עם הרעש הזה, לעזאזל איתך!' - צועק שיביאו לו את הרובה, מקלל ומנאץ כל מי שפזיז דיו כדי להיקרות על דרכו." הוא שמר את כלבי הדם שלו בכושר בכך ששלח אותם לעקוב אחר ילדיו.
גם "הדוד מתיו" החזיק על הלִזבֵּז כלי חפירה צבאי מימי שירותו במלחמה, ועליו עדיין שערות וחלקי מוח של האויב.
אף על פי כן, התיאורים שכתבו שתי בנותיו של רידסדייל בסיפורת שלהן מבהירים שבין התקפי זעם היה רידסדייל אב מפנק שאהב לרכוב ולצוד עם ילדיו.
את הדוד מתיו גילם מייקל אולדריג' בסדרת הטלוויזיה מ־1980 Love in a Cold Climate.
בסדרה על בסיס אותו ספר של ה־BBC משנת 2001, גילם אותו אלן בייטס.
דייוויד אדוארד קארד הוא כלכלן קנדי-אמריקאי ופרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא זכה במחצית מפרס נובל לכלכלה לשנת 2021 "על תרומותיו האמפיריות לכלכלת העבודה", כאשר ג'ושוע אנגריסט וחידו אימבנס זכו במשותף במחצית השנייה.
דייוויד קארד נולד בגואלף, אונטריו שבקנדה, בשנת 1956 להורים רפתנים.
קארד קיבל את התואר הראשון שלו באמנויות מאוניברסיטת קווינס ב-1978 ואת הדוקטורט בכלכלה בשנת 1983 מאוניברסיטת פרינסטון.
קארד החל את הקריירה שלו בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו, שם היה עוזר פרופסור לכלכלה עסקית במשך שנתיים.
הוא החל לעבוד בפרינסטון משנת 1983 עד למעברו לאוניברסיטת ברקלי ב-1997. בשנים 1990–1991 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1993–1997 קארד היה עורך שותף של Econometrica.
קארד עסק במחקריו במיוחד בשכר המינמום, ההגירה ואי השוויון.
למרות העובדה שקארד חוקר לעיתים נושאים בעלי השלכות פוליטיות, הוא אינו נוקט עמדה פומבית בנושאים פוליטיים או מציע מדיניות שנויה במחלוקת.
עם זאת, עבודתו מצוטטת רבות על ידי תומכי הגברת ההגירה ושכר המינימום.
הוא זכה במדליית ג'ון בייטס קלארק לשנת 1995 הניתנת לכלכלנים אמריקניים מתחת לגיל 40. קארד זכה במדליה זו בגין מחקריו על שכר המינימום.
קארד נבחר לכהן כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית בשנת 2021. הוא זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 2021.
דייוויד סטיבן קול (נולד ב-14 באוגוסט 1982) הוא שחקן אמריקאי.
הוא בוגר תואר שני מטעם בית הספר טיש לאמנויות ובית הספר למשחק של חברת התיאטרון האטלנטי .
תפקיד המשחק הראשון של קול היה בסרט בטי פייג' הידועה לשמצה מ-2005, ושנה לאחר מכן שיחק בסרטי הקולנוע "The Architect" ו-"Beautiful Ohio".
בשנת 2007, הוא הופיע בסרט הדרמה הרומנטי "לפנות ערב" בכיכובה של גלן קלוז.
הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרת הטלוויזיה חוק וסדר: כוונה פלילית בתור ריקי מוס בפרק Neighborhood Watch, ובסדרת הדרמה "נשות קבע".
בשנת 2009, הוא הופיע בחמישה פרקים של סדרת הדרמה "הצילו" בתור קונור גאוויר.
הוא שיחק בדרמה הרפואית Mercy.
בשנת 2099 שיחק בסרט על הזוג מורגן שמעתם?
בכיכובם של שרה ג'סיקה פארקר ויו גרנט.
שנה לאחר מכן הופיע בסרט רהיטים זעירים.
ביולי 2010, שיחק קול בתפקיד חוזר בדרמת הנעורים אחת שיודעת בתור בן דונובן, המחוברת לשתי דמויות אחרות - "ג'ולייט שארפ" ( קייטי קסידי) ו-"קולין פורסטר" (סמואל פייג').
קול גילם את התפקיד החוזר של ניק ליין, בסדרת המדע הבדיוני של רשת פוקס, פרינג'.
בשנת 2013, הוא הופיע בסדרת הדרמה סמאש בתור אדם, אחיו הגדול של ג'ימי קולינס, ובסדרה צווארון לבן של ערוץ USA.
דייוויד האמפטון פריור היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינתו בשנים 1979–1997, כמושל ארקנסו ה-39 בשנים 1975–1979, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ארקנסו בשנים 1966–1973 וכחבר בית הנבחרים של ארקנסו בשנים 1961–1967.
דייוויד פריור נולד בעיר קמדן, מקום מושב מחוז ואשיטה שבדרום ארקנסו, לוויליאם אדגר פריור ולסוזן (לבית ניוטון) פריור.
לשני הוריו היו שורשים עמוקים בארקנסו, ונישואיהם איחדו שתיים מהמשפחות החלוציות של המדינה.
ויליאם פריור עבר לקמדן מהולי ספרינגס ב-1923 והחל לעסוק במכירת מכוניות.
ב-1933 הוא רכש את חלקיהם של שותפיו בעסק והיה הבעלים היחידים של החברה שנקראה על שמו והייתה סוכנות נודעת באזור למכירת מכוניות שברולט.
המשפחה גם הייתה מעורבת בחיים האזרחיים, הדתיים והפוליטיים של קמדן, וויליאם קמדן שירת כשריף המחוז בשנים 1939–1942.
דייוויד פריור היה דור שלישי לתושבי מחוז אוצ'יטה.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיר, למד בקולג' הנדרסון המדינתי למורים בארקדלפיה (כיום אוניברסיטת המדינה הנדרסון), וב-1957 סיים את לימודיו באוניברסיטת ארקנסו בפאייטוויל.
לאחר סיום לימודיו ועד 1960 הוא היה המייסד והמוציא לאור של העיתון ואשיטה סיטיזן (Ouachita Citizen).
במהלך שיא תקופת כהונתו של המושל אורוול פובוס שימש העיתון כאמצעי להתנגדות אליו בחלק הדרום-מזרחי של המדינה.
פריור המשיך את התנגדותו למנגנון המפלגתי של פובוס לאחר שב-1960, בגיל 26, נבחר לבית הנבחרים של ארקנסו.
בבית הנבחרים, הוא הצטרף לחברים הרפורמיסטים שפעלו לשינוי במספר תחומים של החיים הציבוריים.
הקבוצה כונתה "הטורקים הצעירים" ועליה נמנו הארדי ו.
קרורקסטון, הייז מקקלרקין וג'ים ברנדון.
בעת כהונתו בבית הנבחרים, שב פריור לאוניברסיטת ארקנסו, שם סיים ב-1964 לימודים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ארקנסו, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשל הזדמנויות פוליטיות אחרות שצצו אז, הוא עסק בעריכת דין במשך שנה אחת בלבד לפני שהחל קריירה פוליטית מלאה.
ב-1966 פרש מכהונתו החבר הוותיק של בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ארקנסו, אורן האריס.
פריור התמודד בבחירות על מושב זה, כאשר בסך הכול התמודדו עליו חמישה חברי המפלגה הדמוקרטית ורפובליקני אחד, ונבחר לאחר בחירות מקדימות בהן המתחרה המאתגר ביותר מולו היה מי שכיהן לימים כשופט פדרלי, ריצ'רד ארנולד.
על אף עדויות שהוא היה יותר ליברלי בסוגיות גזעיות בהשוואה לציבור הבוחרים שלו, לא ניצבו מולו מתמודדים נוספים בשתי מערכות הבחירות הבאות שלו לבחירה מחדש לבית הנבחרים.
ב-1972 התמודד פריור בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן, ג'ון ל.
מקללן, שביקש להיבחר לתקופת כהונתו השישית בסנאט.
גילו הצעיר של פריור, שהיה אז בן 37, וסגנונו הדינמי, היוו ניגוד למקללן הזקן.
בבחירות המקדימות זכה פריור ב-16,530 קולות בלבד בסיבוב הראשון.
בשל העובדה שהמועמד הרציני האחר, טד בוזוול, שלא הצליח להעפיל לסיבוב השני, היה פרוגרסיבי יותר בהשוואה למקללן, נכנס פריור לסיבוב השני כמועמד מועדף, אך בבחירות אלו, שהיו האחרונות לפני שבוצע שינוי כולל בחוקי מימון הבחירות הפדרליים, מספר אנשי עסקים, כולל ויט סטיבנס, השקיעו כספים רבים במסע הבחירות של מקללן.
נקודת המפנה במערכת הבחירות חלה בעימות בחירות, מעמד שהיה נדיר לאותה תקופה, בו תקף מקללן באגרסיביות את פריור על קשריו עם ארגוני העובדים.
מקללן ניצח בסיבוב השני של הבחירות המקדימות לאחר שזכה ב-52 אחוזים מקולות הבוחרים.
הייתה זו התבוסה האחרונה בקריירה הפוליטית של פריור.
ב-1974, לאחר שנתיים בהן שב לעסוק בעריכת דין, נכנס פריור למרוץ למשרת מושל ארקנסו.
כמה מועמדים נוספים הצטרפו למרוץ, אך יריבו הוותיק של פריור, המושל לשעבר אורוול פובוס, היה היריב הקשה ביותר.
הפוליטיקה של ארקנסו השתנתה באופן דרמטי בשמונה השנים מאז סיים פובוס את כהונתו כמושל, ופריור ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים בהפרש קולות קטן.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את המועמד הרפובליקני, קן קון, ובינואר 1975 הושבע כמושל ארקנסו ה-39.
ארבע שנות כהונתו של דייל במפרס, שקדמו לבחירתו של פריור, היו תקופה של שינוי פתאומי בממשלת ארקנסו, עם העברת מספר צעדי רפורמה משמעותיים במגוון רחב של נושאים פוליטיים, העלאה היסטורית בשיעור מס ההכנסה, וארגון מחדש של הממשלה.
פריור המשיך בתהליכים אלו, כולל קריאה לכינוס ועידת חוקה לביצוע רפורמות בחוקת ארקנסו, והקמת מחלקה למורשת הטבע ומורשת תרבותית.
נראה שהתרומה המשמעותית ביותר שלו הייתה מינוי מספר גדול של אפרו-אמריקאים ונשים לתפקידי מפתח.
כישלונו הגדול ביותר של פרויר כמושל הייתה אי הצלחתו להעביר את "תוכנית ארקנסו", שאותה הוא הגיש בסוף 1976 והייתה מרכז פעילותו בחודשים שלאחר בחירתו לתקופת כהונתו השנייה בנובמבר הקודם.
התוכנית קראה להעלאה קבועה של 22 אחוזים במס ההכנסה המדינתי ולהגבלת הרחבת מס המכירות המדינתי.
כדי להרחיב את תפקידיהם של גופי השלטון המקומי, הם היו אמורים לקבל סמכות משופרת באופן דרמטי להעלות את הכנסותיהם באמצעות מגוון של מיסים.
בתמורה, היה אמור להילקח מגופי ממשל מקומיים אלו המימון של המדינה.
פריור השקיע אנרגיה מרובה במאמצים להעביר את התוכנית, שאותה הוא הציג כדרך לקרב את הממשל לעם, וקיים פגישות בבנייני העיריות בכל רחבי המדינה.
הערה שנאמרה באחת הפגישות הללו העניקה לתוכנית את הכינוי שלה, שמתנגדיה השתמשו בה ככינוי גנאי - תוכנית ה"קון דוג" .
באחת הפגישות אמר פרויור לאזרחים שהמדינה תוכל להחליט אם הכספים העודפים שיתקבלו כתוצאה מהקיצוץ במס ההכנסה יוכלו לשמש להעלאת המיסים המקומיים או ל"רובה צייד חדש או לקון דוג (סוג של כלב ציד)".
החשש שהמצביעים המקומיים יבחרו באפשרות השנייה העלה את רמת העוינות כלפי התוכנית מצד פקידי הממשל המקומיים ותומכי מערכת החינוך.
השמרנות הפיסקלית שהובעה בתוכנית הייתה שימושית מבחינתו של פריור כאשר הוא הצטרף למרוץ על המושב בסנאט של ארצות הברית שאליו הוא כשל מלהיבחר ב-1972. שניים מחברי בית הנבחרים של ארצות הברית המכהנים, שנהנו ממימון גבוה למדי, ג'ים גאי טאקר וריי תורנטון, התמודדו גם הם בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
המרוץ המשולש הזה היה לאחת ממערכות הבחירות הקלאסיות בהיסטוריה של ארקנסו.
היה ברור שיתקיים סיבוב שני, אך אף אחד לא יכול היה לצפות מי יהיו השניים שיתמודדו בו.
פריור הוביל בקצת יותר מ-10,000 קולות ובסיבוב השני ניצב מולו טאקר.
במסע בחירות קצר זה, תקף פריור בהצלחה הן את הליברליזם של טאקר והן את העובדה שהוא נעדר מהצבעות רבות בבית הנבחרים.
פריור ניצח בסיבוב השני לאחר שגרף כמעט 55 אחוזים מהקולות, ובבחירות הכלליות ניצח בפער גדול ועשה את דרכו אל הסנאט.
המושל החדש שנבחר באותה מערכת בחירות היה ביל קלינטון, שהוא, במפרס ופריור כונו על ידי אשת מדע המדינה דיאן בלייר "שלושת הגדולים" של הפוליטיקה המודרנית של ארקנסו.
שלושת הפוליטיקאים הדמוקרטים המצליחים הללו חלקו בסיס משותף של פרוגרסיביות שהייתה נדירה בדרום שהפך אז בהדרגה לשמרני ורפובליקני.
לפריור היה סגנון אישי שקישר אותו מאוד לציבור הבוחרים בארקנסו.
איש מדע המדינה ריצ'רד פנו סיפר על פריור כאשר היה חוזר הבייתה מוושינגטון: "להגיע מהדרך ולשבת אתו במשך שעה בלובי של מלון בליטל רוק ולאכול ארוחת ערב אתו ועם כמה ידידים בסטייקיה בליטל רוק זה לחוות זרימה קבועה של חילופי דברים עם אנשים...
שעצרו כדי לומר שלום, להציג את עצמם, לדבר על חברים משותפים, לחלוק זיכרונות, לבקש חתימה, להציג בעיה, לתת עצה, או לספר סיפור...
לא יהיה זה נכון לקרוא להם מטרידים או מפריעים, שכן כסנאטור הוא היה להוט לשמור על קשר איתם".
סגנון אישי זה הועיל לפריור כאשר ב-1984 התמודד על תקופת כהונתו השנייה בסנאט מול אד בת'ון, הנציג המרכזי של ארקנסו בבית הנבחרים.
מסע הבחירות של בת'ון תוגבר על ידי ביקורים של הנשיא הפופולרי רונלד רייגן.
פריור ניצח לאחר שזכה ב-57.3 אחוזים מהקולות, וב-1990 נבחר שוב לאחר שלא ניצב מולו שום מועמד מתחרה.
בעת כהונתו בסנאט נודע פריור בשל שני תחומים של העבודה הפוליטית: הגינות כלפי האוכלוסייה הבוגרת וכלפי משלמי המיסים.
בסופו של דבר הוא היה ליושב ראש של הוועדה המיוחדת להזדקנות של הסנאט, בה הוא התמקד בפיקוח על מחירי התרופות.
מעמדתו כחבר בוועדת הכספים של הסנאט, דאג פריור שמשלמי המיסים לא יוטרדו על ידי שירות הכנסות הפנים, כפי שהודגש במגילת הזכויות של משלמי המיסים שעברה לראשונה ב-1988, ושכספי המיסים ינוצלו באופן זהיר, במיוחד על ידי הפנטגון.
הפופולריות של פריור בקרב עמיתיו השתקפה בבחירתו לתפקידי הנהגה של המפלגה, כולל כמזכיר הוועידה הדמוקרטית, התפקיד השלישי בחשיבותו במפלגה.
בשלבים המאוחרים יותר בקריירה שלו הוא היה לתומך פעיל במסע הבחירות לנשיאות של קלינטון, ולאחר בחירתו של קלינטון ב-1992, הוא היה לאיש קשר חשוב בין הסנאט לבין הבית הלבן.
ב-1996, לאחר תום תקופת כהונתו השלישית בסנאט, החליט פריור לפרוש מכהונתו.
זמן קצר לאר מכן הוא נכנס לאקדמיה, לימד מספר קורסים באוניברסיטת ארקנסו, וב-2000 הוא היה למנהל המכון לפוליטיקה בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הוא גם תרם מעודפי כספי מסעות הבחירות שלו לאוניברסיטת ארקנסו לצורך ארגון מסמכיו מתקופות כהונתו כמושל וכסנאטור ולמטרות נוספות.
ב-2005 הפכה תוכנית זו למרכז דייוויד וברברה פריור להיסטוריה קולית וויזואלית.
ב-2002 שב פריור לפעילות בבחירות בארקנסו, הפעם לא כמועמד, אלא כמסייע בתשדירי התעמולה של מסע הבחירות של בנו, מארק פריור.
פריור הצעיר נבחר למושב שאויש בזמנו על ידי אביו.
ב-2004 נבחר דייוויד פריור לדקאן של בית הספר לשירות ציבורי על שם ביל קלינטון באוניברסיטת ארקנסו, תפקיד בו הוא שימש עד 2006. ב-2008 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, A Pryor Commitment, שנכתבה בשיתוף פעולה עם דון הארל.
באותה שנה הוא מונה ליושב הראש הזמני של המפלגה הדמוקרטית בארקנסו בעקבות רציחתו של ביל גווטני.
ב-2009 מונה פריור לחבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת ארקנסו על ידי המושל מייק ביבי.
במהלך תקופת כהונתו בתפקיד הוא תהה על ההיגיון שבהרחבת האצטדיון של המוסד וההוצאה על הספורטאים.
ב-1957 נשא פריור לאישה את ברברה ג'ין לנספורד, שבאותה עת הייתה סטודנטית שנה ראשונה בת 19 באוניברסיטת ארקנסו.
בשל אי יכולתה לשאת את הלחצים של חיי הציבור, חיה ברברה בנפרד ממשפחתה בשנים 1975–1977, בעת שבעלה כיהן כמושל.
באותן שנים היא למדה במספר קורסים באוניברסיטה והתמודדה עם קשיים במציאת עבודה, ובסופו של דבר שבה למעון המושל.
באוקטובר 2016 לקה פריור בשבץ מוחי שהצריך ניתוח, אך החלים.
דייוויד קמפ קארנס היה פוליטיקאי, איש עסקים ועורך דין אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה בין השנים 1987 ל-1989, ושימש כנשיא ומנכ"ל The Fairmont Group Incorporated, חברת בנקאות מסחרית/ייעוץ שלה משרדים באומהה ובמחוז קולומביה.
במקביל שימש כיועץ משפטי בכיר במשרד עורכי הדין הארצי Kutak Rock, ועבד הן בסניף אומהה והן בוושינגטון די.
מעבר לפעילותו הפוליטית והעסקית, קרנס היה פעיל מרכזי במגוון רחב של ארגונים קהילתיים, חינוכיים וצדקתיים, הן במדינת נברסקה והן בארצות הברית כולה.
קארנס נולד ב-12 בדצמבר 1948 באומהה שבנברסקה.
הוא למד בתיכון בנסון ובאוניברסיטת נברסקה–לינקולן, שם היה חבר בקבוצת השחייה והשלים את לימודיו בשנת 1971. הוא נשאר בלינקולן כדי ללמוד בבית הספר למשפטים.
בשנת 1981, נבחר קארנס ל"עמית הבית הלבן", והיה השני מנברסקה שהשיג את הכבוד הזה.
לאחר סיום כהונתו בבית הלבן, בשנת 1982, מונה קארנס לעוזר בכיר למזכיר השיכון והפיתוח העירוני תחת הנשיא רונלד רייגן, ולאחר מכן שימש כיועץ מיוחד למועצת הבנקים הפדרליים להלוואות.
בשנת 1983 מונה ליושב ראש מועצת המנהלים של בנק ההלוואות הפדרלי של טופיקה, וכיהן בתפקיד זה עד 1987. במהלך תקופה זו, גם שימש כיועץ משפטי בכיר לחברת חקלאות ומסחר.
ב-11 במרץ 1987, מינתה אותו המושלת קיי אור כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית על מנת למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של אדוארד זורינסקי, אשר כהונתו הייתה אמורה להסתיים ב-3 בינואר 1989. המינוי הפתיע רבים, שכן קארנס, בן 38, היה די אנונימי בחוגים הפוליטיים של נברסקה.
המושלת אור הכירה אותו בעקבות השתתפותו במסע הבחירות שלה לתפקיד המושלת בשנה שלפני כן.
במהלך כהונתו בסנאט, כיהן קארנס כחבר בוועדת הבנקאות, כולל בוועדות המשנה שלה לניירות ערך ולצרכנות ואשראי, וכן בוועדת החקלאות ובוועדת העסקים הקטנים.
תחומי הפעילות העיקריים של קארנס כללו קשרים פדרליים, מדינתיים ובינלאומיים, דיני תאגידים, נדל"ן ומוסדות פיננסיים.
ניסיונו הממשלתי והעסקי המאוחר כלל תחומים רבים הקשורים לפיננסים ולעסקאות מובנות, כמו גם עבודה עם מגוון רחב של לקוחות ונושאים מיוחדים.
הוא גם היה אחד מהמובילים בקבוצת ההתמחות הלאומית של החברה בטכנולוגיה, הון סיכון וחברות מתפתחות.
קארנס כיהן בתפקידי ניהול בכירים בגופים פדרליים, רגולטוריים ולמחוקקים, ורכש ידע נרחב על פעולתם של סוכנויות פדרליות ומדינתיות, כולל הבית הלבן, מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, ומועצת הבנק הפדרלי להלוואות.
ברמה המדינתית, כיהן קארנס כעורך הדין האחראי על ייצוג המשרד כיועץ מס מיוחד של בית המחוקקים של נברסקה, בעת שזה בחן מחדש את מערכת מס רכוש אישי של המדינה.
בהמשך שימש כיועץ משפטי של המדינה בפיתוח ויישום תוכנית החיסכון ללימודים בקולג' של נברסקה.
בנוסף כיהן כחבר בדירקטוריון של הבנק הפדרלי להלוואות בטופיקה, שהיקף הנכסים שלו עומד על 35 מיליארד דולר, ומספק אשראי מובטח לבנקים, חברות ביטוח, אגודות חסכון והלוואות, בנקים מסחריים ואגודות אשראי בנברסקה, קולורדו, אוקלהומה וקנזס.
בשנת 1988 זכה קארנס במועמדות הרפובליקנית מול חבר הקונגרס האל דאוב, אך הפסיד בבחירות הכלליות למועמד המפלגה הדמוקרטית, המושל לשעבר בוב קרי.
במהלך עצירה ביריד המדינה של נברסקה שנערכה במהלך מסע הבחירות, קארנס עשה טעות כשאמר, "מה שהאומה הזו צריכה זה פחות חקלאים".
על אף שנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש עודד אותו באופן אישי לרוץ שוב בבחירות לסנאט ב-2006, קארנס לא התמודד שוב למשרה ציבורית.
קארנס כיהן במועצות המנהלים של חברות ציבוריות אמריקאיות הנסחרות בבורסה, או ייעץ להן.
בנוסף, כיהן במועצת רשות התעופה של אומהה, ושימש כדירקטור בכמה חברות פרטיות.
קארנס כיהן כחבר בוועדה המייעצת של ארצות הברית למדיניות סחר ומשא ומתן.
ועדה זו מונתה על ידי הנשיא והיא מורכבת ממנכ"לים של 40 מהתאגידים הגדולים בארצות הברית וכן נשיאים של ארגוני חקלאות ועבודה מרכזיים.
הוועדה, שהוקמה על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1974, מהווה את קבוצת הייעוץ המסחרית העיקרית המייצגת את המגזר הפרטי של ארצות הברית בפני הנשיא והקונגרס בנוגע לכל ענייני הסחר, כולל סבב אורוגוואי של ההסכם הכללי על מכסים וסחר (GATT), ארגון הסחר העולמי והסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
בינואר 2016 תמך קארנס במושל ניו ג'רזי כריס כריסטי כמועמד לנשיאות בבחירות של אותה שנה.
הוא היה נשוי לאליזבת קארנס מ-1971 ועד למותה ב-2003; היו להם ארבע בנות.
ב-14 ביוני 2008, קארנס התחתן עם קריסטין דורן, שותפה במשרד "קוטאק רוק" ובוגרת בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קרייטון משנת 1998. נולדו להם שני ילדים משותפים.
בשנת 2019, אובחן קארנס כחולה בסרטן תאי עור קשקשיים גרורתי.
הוא היה חלק מניסוי קליני בבוסטון, מסצ'וסטס, אך הטיפול לא צלח, והוא נפטר שם ב-25 באוקטובר 2020, בגיל 71.
דיווויד אלן צ'יפרפילד הוא אדריכל בריטי זוכה פרס פריצקר לשנת 2023.
צ'יפרפילד נולד בלונדון ב-1953, וסיים את לימודיו ב-1980 בבית הספר לאמנות קינגסטון בלונדון.
ובבית הספר לאדריכלות של איגוד האדריכלים (AA) בלונדון.
לאחר מכן עבד תחת מספר אדריכלים בולטים, ביניהם דאגלס סטיבן, נורמן פוסטר וריצ'רד רוג'רס.
הקים את משרדו, דייוויד צ'יפרפילד אדריכלים, ב-1985.
צ'יפרפילד כיהן כפרופסור לארכיטקטורה באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בשטוטגרט בין השנים 1995 ל-2001. בנוסף, צ'יפרפילד נשא את הקתדרה על שם מיס ון דר רוהה ב־Escola Técnica בברצלונה, ספרד.
צ'יפרפילד הוא פרופסור אורח באוניברסיטת לונדון לאמנויות ונאמן של מוזיאון סר ג'ון סואן בלונדון.
צ'יפרפילד הוא הזוכה בפרס פריצקר לשנת 2023. קודם לכן זכה בפרסים רבים ביניהם פרס וולף לשנת 2010, מדליית הזהב המלכותית לשנת 2011, ופרס הפרמיום אימפריאלה לשנת 2013.
מוזיאון הנהר והחתירה, הנלי-און-תמז, בריטניה (1989–1997)
מוזיאון הנהר והחתירה בהנלי-און-תמז המוקדש לענפי ספורט החתירה.
הבניין בנוי בשילוב של צורות וחומרים מודרניסטיים ומסורתיים, ונוצר בהשראת הצורה של מחסני סירות ואסמים מסורתיים של אוקספורדשייר.
הבניין מתפרס על שטח של 2,300 מ"ר ומורם מעל פני הקרקע על עמודי בטון כדי למנוע הצפה.
חלקו החיצוני וחלק מחלל הפנים מחופים בקרשי עץ אלון לא מעובד, התואמים את האדריכלות הכפרית המקומית.
הספרייה הציבורית של דה מוין, איווה, ארצות הברית (2002–2006)
הספרייה הציבורית של דה מוין, איווה, הוא מבנה דו קומתי ללא חזיתות מוגדרות אלא נפח בעל שלושה אגפים.
מנהרת זכוכית מאפשרת לעוברים ושבים לטייל בספרייה.
הבניין בולט בזכות חיפוי רשת הנחושת על גבי קירות המסך.
הרשת חוסמת שמונים אחוז מאור השמש, תוך שהיא מאפשרת מבט החוצה אל הפארק שמסביב לספרייה.
בראיון לניו יורק טיימס אמר צ'יפרפילד: "הארכיטקטורה היא נייטרלית ואמורפית; כמעט ללא ארכיטקטורה בכלל, ורשת הנחושת היא ניסיון להסוות את הבניין כמה שיותר תוך מתן אפשרות מבחוץ פנימה".
המוזיאון לספרות מודרנית, מרבאך, גרמניה (2002–2006)
המוזיאון לספרות מודרנית ממוקם בעיירה מרבאך, ונהנה מנוף פנורמי של נהר נקאר.
הוא ממוקם סמוך לבניין האמנויות היפות של מוזיאון שילר הלאומי, שנבנה ב-1903, ולבניין מודרני יותר של ארכיון הספרות הגרמני, משנות ה-70. המבנה נבנה בסגנון מודרניסטי.
המבקרים נכנסים דרך ביתן בקומה העליונה ויורדים לחדרי הקריאה למטה.
בעוד התאורה בפנים היא מלאכותית לחלוטין, כדי להגן על כתבי היד, לכל מפלס יש מרפסת המשקיפה על האזור הכפרי.
הבניין זכה בפרס סטרלינג בשנת 2007.
בניין גביע אמריקה (Veles e Vents), ולנסיה, ספרד (2005–2006)
צ'יפרפילד זכה בתחרות בשנת 2005 לבניית מטה חדש עבור גביע אמריקה על החוף בולנסיה, ספרד.
הבניין מורכב משלושה מפלסים אופקיים העולים על המרפסת שמתחת ב-15 מטרים, ומספקים צל ונוף לים ללא הפרעה.
וצבע לבן השולט מבפנים ומבחוץ.
ב-1997 זכה צ'יפרפילד, יחד עם ג'וליאן הראפ, בתחרות לשחזור המוזיאון החדש בברלין שנפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה.
המשימה הייתה לשחזר את המבנה המקורי של המוזיאון, הן על ידי שחזור חללים מקוריים והן על ידי הוספת חללים חדשים שיכבדו את המבנה ההיסטורי של המבנה.
בטון חשוף משמש לגלריות החדשות ולגרם המדרגות המרכזי החדש, בעוד לבנים ממוחזרות משמשות בחללים אחרים, בעיקר באגף הצפוני ובכיפה הדרומית.
כמו כן, השתמרו חלק מפגעי המלחמה על קירות המבנה כחלק מהותי מההיסטוריה שלו.
כפי שהסביר צ'יפרפילד, כך ש"החדש ישקף את מה שאבד, מבלי לחקות אותו".
הבניין קיבל את פרס האיחוד האירופי לאדריכלות עכשווית בשנת 2011. בשנת 2018, השלים צ'יפרפילד את גלריית ג'יימס סימון הסמוכה.
הפוורת' וייקפילד היא גלריה המוקדשת לעבודתה של הפסלת ברברה הפוורת'.
הוא מורכב מעשרה בלוקים טרפזיים, כשהגלריות במפלס העליון מוארות באור טבעי החודר דרך חלונות גדולים בגגות המשופעים.