tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם גאורג קורץ, פריץ גרבר ופליקס זימנאואר בתוצאה של 43.2 שניות, לפני ארצות הברית (43.6 שניות) וארץ ישראל (44.4 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.78 מטר
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ביחד עם חברו זיגי גרוס (1912–2006) ושינה את שם משפחתו לדינר.
השניים קנו לפני נסיעתם לארץ מצלמת לייקה.
הוא התגורר ברחוב דיזנגוף 116 בתל אביב והחל לעבוד בצילום.
לאחר זמן רכש אופנוע, צילם והחל למכור את תצלומיו להערב, דבר, הארץ ופלסטיין פוסט ולעיתונות הבינלאומית.
בתחרות שנערכה בנס ציונה בינואר 1934 סיים פעמיים במקום שני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.40 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.20 מטר.
בשנת 1935 הוא תיעד את אירועי המכביה השנייה.
הוא צילם עבור בעיתון החיים הללו.
בשנת 1936 חזר לברלין כדי לצלם את המשחקים האולימפיים.
בזכות זה שנחשב לגרמני, התאפשר לו לצלם את המנהיג הנאצי הרמן גרינג בבית היער שלו.
תצלומיו הנועזים נרכשו גם על ידי סוכנויות העיתונים האמריקאים: הפורוורד, Associated Press,
דינר היה נועז בדרכים שבהן צילם את תמונותיו וכך הצליח לצלם את המופתי בירושלים, צלפים ערביים שיורים על חיילים בריטיים וקרבות רחוב ביפו.
באומץ ובתעוזה הצליח לצלם גם מנהיגים של המורדים הערביים.
הוא הסתבך עם המנצח ארטורו טוסקניני, כשהמבזק ממצלמתו הפריע למאסטרו באמצע קונצרט.
לקראת סוף שנות ה-30 החל לעסוק בצילום ובימוי סרטים בשרות קק"ל, קרן היסוד והדסה.
הוא הפיק סרטים דוקומנטריים על ארץ ישראל, ומאוחר יותר על ישראל.
בסרטים הללו עבד, בין היתר, עם אדגר הירשביין, פרד צ'סניק והיינץ וולמן.
היה חבר בהתאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל.
בספטמבר 1938 יצא למסע באירופה ובארצות הברית, להרצאות מצולמות מטעם ההסתדרות הציונית על המרד הערבי הגדול (1936–1939), ביחד עם אחיו, ד"ר יוסף דונר.
במאי 1939 ערכה הבולשת הבריטית חיפוש בדירתו ברחוב פינסקר 10, תל אביב, והחרימה צילומים שלו.
בשנת 1943 התגורר ברחוב בן יהודה 35 בירושלים.
בשנת 1958 היגר לארצות הברית והתגורר בניו יורק, שם המשיך להפיק סרטים לטובת מדינת ישראל.
הוא נפטר בניו יורק בשנת 1994.
סרטים עבור קק"ל, קרן היסוד והדסה
במשך שלושה עשורים שימש בתור קולנוען בשירות קק"ל.
הוא הכין את יומני קק"ל, ביניהם סרטים על מעלה החמישה, גן מאיר, ילדי טהרן, ייסוד כפר בלום, התחנה המרכזית בתל אביב, תחרויות ספורט של חיילי הבריגדה, צליחת הכנרת הראשונה ב-1943 ועוד.
הוא השתמש בפילם צבע להסרטת סרטיו (16 מ"מ).
נוסף לכך, הכין סרטים לקרן היסוד ולהדסה.
לזר דינר, שהיה שייך לדור המייסדים של הצילום העיתונאי המודרני בישראל, נמנה עם עשרת הצלמים הגדולים שצילמו לקק"ל מתחילת המאה העשרים ועד לשנות השישים, עליהם נמנים: זולטן קלוגר, שמואל יוסף שוויג, יעקב רוזנר, אברהם מלבסקי, ורנר בראון, טים גידל, פרד צ'סניק, אלכס סטרז'מיסטר, ודוד חריס.
1945 – Land of Hope - סרט על עמק החולה
תסריט: הרברט פרידן, צילום: אדגר הירשביין
גבעה ביהודה: סיפורו של נווה אילן
כל עוד נשמתי בי – 18 דק', סרט תעודי צבעוני על חיי הדת בישראל בראשית שנות ה-60. במאי: לזר דינר, צלם: אדגר הירשביין, תסריט: מ.
זוכה פרס לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר על היהדות מטעם הוועדה לענייני החינוך היהודי בארצות הברית
1937 – "שנה אחת של ארץ ישראל בתמונה", בגלריה בך לאמנות ברחוב הס 1 בתל אביב.
2000 – מסגרת זמן: מאה שנות צילום בארץ-ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
2005 – העברים החדשים: 100 שנות אמנות ישראלית, מרטין-גרופיוס-באו, ברלין, גרמניה
2009 – שירת האגם: היסטוריה צילומית של אגם החולה, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
לחג' או אל-חאוטה היא עיר בתימן, השוכנת בין תעז לעדן והיא בירת המחוז בעל אותו השם.
ב-2003 לפי ההערכות מספרם הוא מעל 27,000. במאות 20-18 לחג' הייתה בירת הסולטנות לחג' שהפכה במאה ה-19 למדינת חסות בריטית.
היא הוקמה על ידי משפחת אל-עבדלי שהייתה ענף של שבט אל סאלמי ,הידועים כחלק מאהל אל-בית, המיוחסים לנביא מוחמד.
האזור בפנים הארץ לא היה מוכר זמן רב לזרים, עד למיזם בניית מסילת הרכבת ב-1907 שנועד לחבר את עדן דרך לחג' עם א-דאלע וצנעא.
ב-1967 הסולטן של לחג' הודח והעיר הייתה לחלק מרפובליקת דרום תימן הדמוקרטית והעממית.
דרום תימן התאחדה עם הרפובליקה הערבית של תימן ב-22 במאי 1990.
העיר לחג' נמצאת בדלתא של ואדי טובאן על הדרך הראשית בין עדן מחד ותעז, איב וצאנע מאידך.
היא ידועה במתחם הקודש לזכרו של אל-סאלח מוזאחם ג'עפר המושך בחודש רג'ב עולי רגל מכל רחבי תימן.
לכן קוראים לה "אל חאוטה אל ג'עפרייה" לזכרו.
ב-1161 כבש את העיר אל-מהדי אבן עלי וסיפח אותה למדינתם של בני מהדי שכבשה במהרה את כל מערב תימן.
ב-1174 שטחי מדינתם של בני מהדי נכבשה על ידי האיובים.
בשנים 1967-1728 הייתה לחג' לבירת הסולטנות בעלת אותו השם - לחג'.
בתקופה זו נשלטה העיר והמדינה על ידי שושלת אל-עבדלי וגם על ידי המשפחות אל-סלאמי, אל-רמאדה, אל-סינדי ואל-עקרבי שטענו לייחוס לאהל אל-בית, משפחת הנביא מוחמד.
ב-1967 בתום החסות הבריטית על האזור גורש הסולטאן והמדינה סופחה הסולטנות לחג' למדינת דרום תימן העצמאית שנקראה תחילה רפובליקת תימן העממית
לחג' ממוקמת בדרום-מערב של תימן, 45 ק"מ צפונית לעדן.
היא שוכנת במישור החוף של מפרץ עדן על גדות הוואדי טיבאנו.
בעיר יורדים ממטרים מועטים בעיקר בעונת החורף
בסביבת העיר נמצא אחד האזורים החקלאיים החשובים ביותר של תימן
בין היתר מפורסם בגידול הקוקוס ובשוקי היסמין.
דרך לחג' עוברת דרך המחברת את עדן עם הערים בצפון המדינה
ב-11 בפברואר 1919 נחנכה מסילת רכבת בין לחג' לעדן.
היא הורחבה אל אל חודאד בינואר 1920. פעלו שתי רכבות שהובילו אנשים וסחורות בכל כיוון .
ב-2019-2017 פעלו בלחג' בית ספר טרום-יסודי אחד, 11 בתי ספר יסודיים, 2 בתי ספר תיכון.
בגלל המלחמה הממושכת תנאי הלמידה והמחייה בבתי הספר אינם טובים, קיים מחסור במורים ששכריהם קטנים ולא משולמים בזמן.
אחוז הבנות בין התלמידים הוא נמוך יחסית לבנים.
החל מ-1969 פעלה בעיר מכללת נאצר למדעי החקלאות הממוקמת בארמון הסולטן לשעבר.
תוכנית הלימודים הושאלה מאוניברסיטת זגזיג במצרים.
לימים ב-1996 הייתה המכללה אחד משלושת המרכיבים שעמדו ביסוד אוניברסיטת עדן.
ב-2015 כשהמלחמה התפשטה אל המחוז לחג' המכללה נשדדה ונהרסה.
נשדד גם הרבה חומר דידקטי כולל בעלי חיים, מינים נדירים של צפורים, ציוד מעבדה וכלים.
עד 2020 בשטח המכללה לשעבר נבנו בתים פרטיים.
בלחג' פועלים 39 מסגרות טיפול, לרבות 4 ממשלתיות ו-35 פרטיות.
ברשות הממשלה עומד בית חולים ציבורי, בית יולדות עם מרכז לבריאות הילד, בנק דם ולשכת בריאות.
המסגרות הפרטיות כוללות 16 מרפאות פרטיות ו-19 בתי מרקחת.
במרץ 2020 עדיין פעלו במלואם.
קיים מחסור בתקציב, בכוח אדם, בתרופות וציוד רפואי אחר.
מלחמת האזרחים גרמה להפסקות חשמל רבות, ולתנועות גדולות של בני אדם.
פרצו מגפות בגלל אי חיסון.
התרבו המקרים של תת-תזונה בגלל מחסור במזון.
בית החולים הציבורי אבן חלדון נבנה ב-1990 וכולל 250 מיטות.
אושפזו בו הרבה פליטים מתוך המדינה.
השירותים מספוקים חינם ובית החולים פועל ללא רווחים.
אין בו מיזוג אוויר ורוב הרופאים המומחים נמלטו מהמדינה.
לַזַרוֹס שְׁטְרַאוּס היה סוחר ויזם גרמני-אמריקאי יהודי.
הוא ייסד את חברת L.
Straus & Sons, ולאחר מותו של , הפך לבעלים של חנות הכלבו מייסיס.
לזרוס שטראוס נולד ב-25 באפריל 1809 ב.
הוא היה בעל קרקעות ב וב במה שהיום היא ריינלנד-פפאלץ (אז תחת דגל צרפת) והיה סוחר תבואה.
הוא לא לקח חלק פעיל במהפכת 1848, אך היה ליברלי והזדהה איתה.
שטראוס חש מאוים מאפליה, חשד ותביעה משפטית מתקרבת ב, שבה היה אמור לתת דין וחשבון על תמיכתו הכספית במהפכה.
מכיוון שתקוותו לאזרחות מלאה לבעלי אמונה יהודית לא התגשמה עקב דיכוי המהפכה, הוא היגר לארצות הברית, שם הגיע לפילדלפיה בשנת 1852, שהייתה באותה תקופה מרכז ליהודים גרמנים בארצות הברית.
לזרוס שטראוס פעל לפי המלצה שימצא הזדמנויות טובות יותר בדרום ונסע למדינת ג'ורג'יה, שם עבד בתחילה כרוכל באוגלת'ורפ.
הוא השתמש במריצה כדי לספק סחורה לבעלי מטעים ולמשפחותיהם וגם מסר הודעות.
שטראוס השתמש במהרה ברווחים ממכירת נכסיו בגרמניה כדי לפתוח חנות כללית בעיירה הקטנה , ובשנת 1854 הצטרפו אליו אשתו ובניו.
בתו קרולינה מנישואיו הראשונים נשארה בגרמניה.
משפחת שטראוס הייתה המשפחה היהודית היחידה בעיירה.
אף על פי שהוא עצמו החזיק בעבדים, לזרוס שטראוס היה מתנגד לעבדות בארצות הברית.
כאשר מדינות הדרום התאחדו בקונפדרציה ופרשו ממדינות הצפון (מדינות האיחוד), פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, שבעקבותיה האספקה הפכה דלילה והמחירים עלו.
חבר מושבעים גדול בטלבוטון קבע שהמחירים הגבוהים הם באשמת הסוחרים היהודים וגינה אותם על "התנהגותם המרושעת והבלתי פטריוטית".
אף על פי שהוא מעולם לא גורש מהעיירה, שטראוס היה כל כך לא פופולרי בקרב התושבים האנטישמיים של העיירה, שמזגם התלהט כל כך עקב המלחמה, שהוא ברח מטלבוטון עם משפחתו בשנת 1863 ועבר לקולומבוס.
שטראוס לא רצה להמשיך ולחיות בקהילה שהטילה צל כבד כל כך על אופיו.
כמה מתושבי טלבוטון ניסו לשכנע את שטראוס להישאר.
הוא השאיר את השליטה על בית המשפחה לבנו נתן, שבסופו של דבר החליף את הבית תמורת סוס.
בקולומבוס סחרה החברה בבעלותו, "חברת הייבוא והייצוא של ג'ורג'יה", במוצרי יום-יום מאירופה, תוך עקיפת המצור של מדינות הצפון.
בסוף מלחמת האזרחים, הסתערו הפרשים תחת פיקודו של הגנרל ובזזו את העיירה.
שטראוס ניבא אז שלדרום ייקח כמה עשורים להתאושש, ולכן עזב את ג'ורג'יה בשנת 1865 ועבר לניו יורק.
הוא נפטר משארית מלאי הכותנה שלו, שהיה הנכס החשוב ביותר שלו, ושילם חובות בניו יורק ובפילדלפיה.
עם 25,000 הדולרים שנותרו לו ודירוג האשראי הטוב שלו, הוא רצה להתחיל מחדש שם.
יחד עם בנו איזידור, ייסד לזרוס שטראוס עסק לכלי זכוכית וכלי שולחן ברחוב צ'יימברס 165. עם הצטרפותם של שני בניו האחרים לחברה, היא פעלה בשם L.
במהרה נוספו למגוון מוצרי הצריכה חרסינה יקרה מחו"ל, שעונים, אגרטלים וחפצי נוי מברונזה.
בשנת 1873, משפחת שטראוס פתחה מחלקה משלה במרתף חנות הכלבו של ברחוב 14. בשנת 1882 הוא ייסד את חברת New York and Rudolstadt Pottery Co.
Inc, שייצרה כלי חרסינה איכותיים ברודולשטאדט וייבאה אותם לאמריקה.
לאחר מותו של מייסי בשנת 1877, שטראוס רכש תחילה מניות בחנות של מייסי בשנת 1884, ואז את כל חנות הכלבו בשנים 1895–1896, אותה פיתחה המשפחה לחנות הכלבו הגדולה ביותר בארצות הברית.
בשנת 1895, חברת שטראוס הפעילה שני מפעלים אירופיים נוספים בנוסף לרודולשטאדט בקרלובי וארי ובלימוז'.
מייסיס הייתה רק אחת מרכישותיה הרבים של משפחת שטראוס בתחום הקמעונאות וחנויות הכלבו.
בשנת 1876, שנת של פילדלפיה, הם פתחו שם אולם תצוגה סיטונאי וחנות קמעונאית.
לאחר התערוכה, שטראוס התקשר בחוזה עם ג'ון ואנאמייקר כדי לאחסן את מלאי החברה בחנות הכלבו של ואנאמייקר בפילדלפיה.
Straus & Sons במחלקות גדולות בחנויות כלבו מרכזיות כמו בבוסטון (.RH White Co ו-.Jordan Marsh & Co), שיקגו (.JH Walker & Co ו-.Mandel Bros), בולטימור (.Joel Gutman & Co), פילדלפיה (Strawbridge & Clothier, לאחר סכסוך חוזי עם ואנאמייקר), וושינגטון די.
בנוסף, החזיקה חברת שטראוס בסניפים בלונדון, פריז, בוהמיה ובמקומות אחרים.
כפילנתרופ שטראוס תמך, בין היתר, בפרויקטים מדעיים ובמוסדות חינוך, כגון פרויקט המחקר של מאיר קייזרלינג על תולדות יהודי ספרד בחצי האי האיברי.
הוא היה חבר ב ונחשב כבעל שורשים עמוקים בקהילה היהודית של ניו יורק; הנרי הול כינה אותו "יהודי בולט" בספרו "אנשי העסקים המצליחים של אמריקה: העיר ניו יורק"; בית ההיסטוריה הבווארי תיאר אותו כ"אבי יהדות גרמניה בניו יורק".
הוא תרם תרומות לתחזוקת בית החולים מאונט סיני ו"בית מונטיפיורי למחלות כרוניות".
שלושה מבניו "זכו למוניטין ניכר בחברה בתפקידים חשובים".
לזרוס שטראוס נפטר ב-14 בינואר 1898, בגיל 88 במעונו ברחוב 56 מערב 23 במנהטן, ניו יורק.
סיבת המוות נקבעה כאי-ספיקת מסתם אבי העורקים, שחמת הכבד, כליה מצומקת ואי-ספיקת לב.
הוא היה מעורב בעסקי החברה עד השבועות האחרונים לחייו.
מורשתו הכתובה מאוחסנת בספריית העיר ניו יורק.
לאון האריס כתב בספרו "נסיכי הסוחרים" משנת 1979: "משפחת הסוחרים היהודית היחידה באמריקה הדומה לרוטשילדים של אירופה היא משפחת שטראוס.
זו המשפחה היחידה, מלבד , שצברה הון עצום ויצרה אורח חיים מרשים לא פחות מבחינת יוקרה, פאר ושירות מאשר זה של הרוטשילדים".
בספרו על אתרי ההיסטוריה היהודית של בוסטון, כינה מייקל א.
רוס את משפחת שטראוס "טיטאן בין מפעילי חנויות הכלבו האמריקאיות".
לזרוס שטראוס היה הבכור מבין ארבעה עשר ילדיו של יצחק שטראוס, אשר בשנת 1806 הזמין את נפוליאון בונפרטה לפתח קונספט לאמנציפציה של יהודים בבוואריה בגדה השמאלית של הריין, ואשתו יוהאנטה.
יצחק שטראוס אימץ את שם המשפחה שטראוס בשנת 1808 בעקבות צו נפוליאוני.
בתו הראשונה הייתה קרולינה שטראוס (1838–1880), בתו השנייה הייתה הרמין שטראוס (1846–1922), ובנו הרביעי היה יעקב אוטו שטראוס (1849–1851), אשר נפטר באופן טראגי כתינוק בגיל שנה וחצי בלבד.
לזר בוריסוביץ' זלקינד היה מחבר בעיות שחמט ואמן שחמט רוסי-סובייטי.
הוא חיבר יותר מ-150 בעיות שחמט, שרבות מהן זכו בפרסים בתחרויות בינלאומיות.
זלקינד נולד בחרקיב, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
הוא למד כלכלה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה ולאחר שסיים לימודיו עבד כפרופסור חבר בכלכלה.
הוא הוטבל לנצרות כשנישא לנ.
אנדריבה בשנת 1909. הוא המשיך את הקריירה שלו ככלכלן בקומיסריון המסחר העממי, שם קודם לראש מחלקת החשבונאות והסטטיסטיקה בסוף שנות ה-20.
זלקינד החל להתעניין בשחמט כשהיה בן חמש עשרה.
הוא פרסם את יצירת השחמט הראשונה שלו בשנת 1903, ועד מהרה ביסס את מעמדו כמחבר בעיות שחמט מוביל ברוסיה בשנות ה-1910 וה-1920 של המאה ה-20. הוא יצר יותר מ-500 יצירות, וערך את טורי הבעיות במגזינים "שחמטני וסטניק" (1913–1916) ובין השנים Shakhmaty v SSSR" בבטאון (1922–1929).
משנת 1926 עמד בראש אגודת חובבי בעיות ואטיודים בשחמט.
את עיקר פרסומו זכה בזכות תרומתו לתחום בעיות השחמט.
הוא חיבר מגוון רחב של בעיות, כולל בעיות מט בשלושה וארבעה מהלכים.
עבודותיו הצטיינו במקוריות, אלגנטיות וקושי רב.
בשנת 1927, זלקינד חיבר את אחת הבעיות המפורסמות ביותר שלו, שהתפרסמה במגזין "Shakhmaty v SSSR" (שחמט בברית המועצות).
בעיה זו נחשבת לקלאסיקה בז'אנר.
הוא היה חבר פעיל באגודת מחברי בעיות השחמט במוסקבה ושיתף פעולה עם מלחיני בעיות ידועים אחרים בני זמנו.
בשנת 1930 נעצר זלקינד בשל מעורבותו במזימה לכאורה להסתנן לממשלה הבולשביקית עם פרו-מנשביקים.
הוא הורשע במשפט המנשביקים בשנת 1931 ונידון לשמונה שנות מאסר בכלא הפוליטי של ה-OGPU בוורכנאורלסק.
לאחר מכן בילה חמש שנים נוספות במחנה עבודה בקומסומולסק על אמור.
לבסוף שוחרר בשנת 1943, אך לא הורשה לעזוב את קומסומולסק.
בשלב זה נודע לו שבנו בן ה-18 בוריס מת בחזית המזרחית.
זלקינד נפטר מהתקף לב בשנת 1945.
אטיוד משנת 1916, הלבן מתחיל וזוכה.
אטיוד משנת 1916, ההסבר מתחיל אחרי 12:30 דקות, יוטיוב
לזרוס וייטהד פאוול היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קנטקי ה־19 בין השנים 1851–1855, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי בין השנים 1859–1865.
הרפורמות שפאוול הנהיג בתקופת כהונתו הפכו את מערכת החינוך של קנטקי לאחת הטובות בדרום ארצות הברית שלפני מלחמת האזרחים.
הוא שיפר את מערכת התחבורה של המדינה, והטיל וטו על חוקים שלדעתו היו מביאים להקמת מספר מופרז של בנקים.
בחירתו למושל סימנה את סוף שליטתה של המפלגה הוויגית בקנטקי — קודמו, ג'ון קריטנדן, היה האחרון מהמפלגה של "בנה האהוב" של המדינה, הנרי קליי.
לאחר כהונתו כמושל, נבחר פאוול לסנאט.
לפני שיכול היה להיכנס לתפקיד, הנשיא ג'יימס ביוקנן שלח אותו ואת מייג'ור בנג'מין מקולוק לטריטוריית יוטה כדי להפיג מתיחות עם בריגהאם יאנג והמורמונים.
פאוול נכנס לתפקידו בסנאט עם שובו, זמן קצר לפני בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות.
הוא הפך למבקר חריף של ממשל לינקולן — עד כדי כך שהאספה הכללית של קנטקי ביקשה ממנו להתפטר, וחברי סנאט אחרים ניסו להדיחו.
שתי הקבוצות נסוגו לבסוף מדרישתן.
פאוול היה גם בעל עבדים.
הוא נפטר בביתו סמוך לעיר הנדרסון שבקנטקי, זמן קצר לאחר שניסיון לחזור לסנאט בשנת 1867 כשל.
פאוול נולד ב־6 באוקטובר 1812 ליד הנדרסון שבקנטקי, והיה בנם השלישי של לזרוס ואן מקמהון פאוול.
סביו מצד אביו היגרו מאלסטר (אירלנד של היום) ב־1771. הוא למד בבתי הספר המקומיים והיה תלמידו של ג'ורג' גייל.
בשנת 1833 סיים תואר ראשון בקולג' סנט ג'וזף שבברדסטאון, ולאחר מכן למד משפטים אצל ג'ון רואן.
בהמשך למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טרנסילבניה, אצל השופט ג'ורג' רוברטסון והשופט דניאל מייס.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1835, ופתח משרד עורכי דין בשותפות עם ארצ'יבלד דיקסון — שותפות שנמשכה עד 1839.
ב־8 בנובמבר 1837 נישא להארייט אן ג'נינגס.
נולדו להם שלושה בנים, עד מותה של ג'נינגס ב־30 ביולי 1846.
פאוול היה דמוקרטי במחוז שהיה מעוז של הוויגים.
דרכו הפוליטית החלה ב־1836, כשנבחר במפתיע לבית הנבחרים של קנטקי לאחר שקמפיין אגרסיבי שלו גבר על יריב שהתבסס בעיקר על תמיכה מפלגתית.
ב־1838 הפסיד בבחירות באותו מחוז.
שש שנים מאוחר יותר היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית ותמך בג'יימס פולק.
ב־1848 רצתה המפלגה הדמוקרטית להריץ את כמושל, אך הוא סירב.
פאוול נבחר במקומו, בעיקר בזכות השפעתו של ג'יימס גתרי, אך הפסיד בסופו של דבר לג'ון קריטנדן מועמד המפלגה הוויגית.
ב־1851 שוב היה מועמד המפלגה הדמוקרטית, והפעם ניצח — בהפרש של 850 קולות בלבד — את חברו ועמיתו, ארצ'יבלד דיקסון, מועמד הוויגים.
בכך היה פאוול הדמוקרטי הראשון שנבחר למשרת המושל כמעט מזה שני עשורים.
במהלך כהונתו היו לו עימותים עם בית המחוקקים הנשלט בידי הוויגים.
כאשר נעשתה חלוקה מחדש של מחוזות הקונגרס בעקבות מפקד 1850, הטיל פאוול וטו בטענה שהגבולות שורטטו כך שיטיבו עם הוויגים; הווטו בוטל.
מנגד, הצליח לחסום חקיקה שהייתה גורמת לפתיחת מספר רב מדי של בנקים.
בתחום החינוך הוביל מהפכה משמעותית: הוא הורה להשתמש בקרן השקיעה של המדינה לתשלום ריבית על איגרות החוב של מערכת החינוך, מה שעיכב קודמו בתפקיד.
בשנת 1855 אישרו תושבי קנטקי ברוב גדול העלאה במס החינוך — מהלך שנתמך בידי פאוול ומפקח החינוך רוברט ג'פרסון ברקינרידג'.
כתוצאה מכך הפכה מערכת החינוך של קנטקי לאחת המובילות בדרום.
פאוול עודד גם פיתוח תחבורה פרטית ומימן סקר גאולוגי ב־1854. בתקופתו גדל אורך מסילות הברזל מ־78 מייל ל־242 מייל.
ב־1858 נבחר פאוול לסנאט של ארצות הברית.
ב־1858–1859 שימש כנציג הנשיא ג'יימס ביוקנן בטריטוריית יוטה, שם סייע להשגת הסדר של שלום עם המורמונים.
במלחמת האזרחים תמך במדיניות הנייטרליות של קנטקי.
הוא האמין בממשלה פדרלית חזקה אך התנגד להפעלת כוח נגד הדרום.
הוא ביקר חריפות את מדינות הצפון שלא קיימו את חוק העבד הנמלט.
ב־1861 גינה פאוול את החלטת לינקולן להשעות את צו הביאס קורפוס.
ב־1862 תקף מעצרים שנעשו בדלאוור כבלתי חוקיים.
בשל עמדותיו דרשו ממנו מחוקקי קנטקי להתפטר, וחברי סנאט בראשות גארט דייוויס ניסו להדיחו — אך מאוחר יותר כולם חזרו בהם.
פאוול המשיך למתוח ביקורת על מה שראה כפגיעה בזכויות חוקתיות.
ב־1863 גינה את צו מספר 11 של הגנרל יוליסס ס.
גרנט, שאסרה על יהודים לשהות במחוז הצבאי של טנסי.
הוא תקף גם התערבות צבאית בבחירות בקנטקי.
ב־1864 התנגד לתיקון החוקה לביטול העבדות.
עם סיום כהונתו בסנאט חזר להנדרסון ועסק בעריכת דין.
ב־1866 היה ציר בוועידת האיחוד הלאומי.
ב־1867 הוצע מחדש לסנאט, אך לאחר חודשים של הצבעות ללא הכרעה, סבר שהרכב האספה הכללית הושפע מהתערבות צבאית צפונית.
הוא ביקש מהדמוקרטים להסיר את מועמדותו — והם בחרו במקומו את גארט דייוויס, שנבחר.
פאוול נפטר ב־3 ביולי 1867 כתוצאה משבץ, ככל הנראה בשל השפעות שנים של מחלת שיגרון.
הוא נקבר בבית העלמין פרנווד שבהנדרסון.
בשנת 1870 הוצבה על קברו מצבת שיש גבוהה (כ־6.7 מטר).
מחוז פאוול בקנטקי נקרא על שמו.
לחות היא מידת הרטיבות שנמצאת באוויר.
היא יכולה להימדד כלחות מוחלטת שהיא מסת המים המצויה בנפח אוויר מסוים, או כפי שלרוב משתמשים כלחות יחסית, שהיא היחס של הלחות המוחלטת מחולקת בלחות המוחלטת שתייצר טל באותה טמפרטורה.
לחות מוחלטת היא המסה של אדי המים הנמצאת בכמות מוגדרת של אוויר או גז אחר.
בדרך כלל מודדים לחות מוחלטת בגרמים למטר מעוקב.
במטאורולוגיה נהוג להשתמש בגודל "יחס עירוב" שהוא מסת האדים ביחס למסת האוויר.
האוויר משנה את כושר נשיאת הלחות שלו בהתאם לטמפרטורה וללחץ הברומטרי, ועל כן, כמות מסוימת של לחות מוחלטת לא מתבטאת בהכרח באותו אחוז של לחות יחסית.
לחות יחסית היא יחס המבוטא באחוזים בין כמות האדים שבאוויר בטמפרטורה נתונה, לבין כמות האדים שאוויר בנפח זה יכול להכיל במצב של רוויה.
קצב ההתנדפות של המים באוויר תלוי בלחות היחסית.
לדוגמה אם כ-15% מהאדים של המים נחשבים כלחות המוחלטת הלחות היחסית תהיה יותר גבוהה.
לאחר מחקרים שנערכו בנושא התגלה קשר בין מולקולות האוויר ללחות היחסית כך שהרכבם משתנה עם כמות הלחות.
כמות אדי המים המקסימלית שיכול האוויר להכיל תלויה בטמפרטורה שלו: ככל שהטמפרטורה תהיה יותר גבוהה, יוכל האוויר להכיל יותר אדי מים, ולהפך: ככל שתרד הטמפרטורה שלו, יוכל האוויר להכיל כמות קטנה יותר של אדי מים.
זאת מכיוון שהלחות היחסית מתקבלת כתוצאה משיווי המשקל בין קצב האידוי לקצב העיבוי של מולקולות המים.
ככל שהטמפרטורה נמוכה גובר קצב העיבוי על קצב האידוי, ולהפך.
בכל טמפרטורה ישנה נקודת שיווי משקל בה מתאזנים קצבים אלו, וכל ניסיון להרוות את האוויר בכמות נוספת של אדים תגרור עיבוי של מולקולות מים בכמות שתחזיר את המצב לקדמותו.
הלחות היחסית ממלאת תפקיד בתהליכים הכרוכים בהיווצרות ערפל ועננות.
כמו כן, חישוב הלחות היחסית הוא גורם מרכזי בחישוב עומס החום, בפרט בעונת הקיץ.
בני אדם, כמו גם יונקים אחרים, מצננים את גופם באמצעות הפרשת זיעה על העור.
הזיעה מכילה בעיקר מים, והתנדפותה לאוויר מביאה להתקררות הגוף.
ככל שהלחות היחסית גבוהה יותר, כך התנדפות הזיעה אורכת זמן רב יותר, ולפיכך יעילות מנגנון קירור הגוף יורדת.
עומס חום כבד הוא מצב שבו טמפרטורת האוויר גבוהה וגם הלחות היחסית גבוהה, ולפיכך יש נטייה לגוף להתחמם בשעה שמנגנון הקירור שלו פועל באופן בלתי-יעיל.
מזג אוויר כזה מכונה הביל.
מצב כזה שורר בישראל לאורך מישור החוף, בעיקר בחודשים יולי-אוגוסט, ומכביד על היכולת לעבוד מחוץ לחדרים ממוזגים.
הטמפרטורה שבה מגיעה הלחות היחסית למצב של רוויה בלחץ נתון ובכמות נתונה של אדי מים נקראת נקודת הטל.
מכשיר המודד לחות נקרא היגרומטר או מד לחות.
היגרומטר פשוט בנוי על העיקרון ששיער מתארך כשהלחות גבוהה ומתכווץ כשהלחות יורדת, במכשיר יש שיער המחובר לקפיץ והשינויים באורך השיער מועברים באמצעות מנגנון מכני פשוט למחוג המראה את הלחות.
המדידה המדעית יותר והמקובלת ללחות יחסית היא באמצעות חישוב הפרש הטמפרטורות בין שני מדי חום סמוכים זה לזה כאשר האחד עטוף בד רטוב במים.
מאחר שאידוי המים היא פעולה אנדותרמית (צורכת חום) תהיה הטמפרטורה הנמדדת במד חום הרטוב נמוכה מזה היבש, ירידת הטמפרטורה תלויה בלחות היחסית באוויר במקום הבדיקה.
באמצעות תחשיב שמשקלל את הטמפרטורות ואת הפרשן אפשר למצוא את הלחות היחסית, התחשיב מבוצע על בסיס טבלה פסיכרומטרית.
כיום נוהגים למדוד את הלחות על פי השינוי בתכונות החשמליות של חומרים המושפעים מהלחות.
מצב שבו האוויר לח, הוא למעשה מצב שבו יש באוויר הרבה מולקולות מים.
במצב של לחות, חלבון הקרטין שמצוי בשיער נקשר למולקולות המים שמסתובבות באוויר, והן משפיעות עליו.
ככל שיש יותר קשרים בין הקרטין למולקולות המים, כך השערה מסתלסלת, כמו קפיץ מכווץ.
לכן במצב של לחות שיער שהוא חלק הופך להיות יותר מתולתל.
לחיות את חייה הוא סרט קולנוע משנת 1962 המשויך לסגנון הגל החדש הצרפתי.
הסרט נכתב ובוים על ידי ז'אן-לוק גודאר והוא נחשב על ידי מבקרים רבים לסרטו הטוב ביותר.
הסרט מגולל את סיפורה של ננה, צעירה שחלומה הוא להיות שחקנית, המדרדרת בהדרגה לעולם הזנות.
את דמותה של ננה, גילמה השחקנית/במאית, אשתו של גודאר, אנה קארינה.
לחיי האהבה היא טלנובלה ישראלית יומית, אשר הופקה על ידי חברת דרסט הפקות ושודרה במהלך השנים 2001–2002 בערוץ 3 של חברות הטלוויזיה בכבלים, ובהמשך שודרה בשידור חוזר בערוץ 10 ובערוץ HOT בידור ישראלי.
את שיר הנושא של הסדרה כתב אהוד מנור, הלחין מיקי גבריאלוב וביצעו מיקי גבריאלוב ויפעת תעשה.
הסדרה עלתה לאוויר בדצמבר 2001 ושודרה בשידור יומי, כל ימי א'-ה' בשעה 20:05, שידור חוזר למחרת בצהריים, ושידור רצוף של כל פרקי השבוע ביום ו'.
הסדרה נהנתה מעלייה רצופה ברייטינג המצטבר, כאשר בחודש השידור האחרון (מאי 2002) השיגה רייטינג של 19%, עם נתח של 47% בקרב מנויי הכבלים.
ערוץ 3 וחברת דרסט הפקות ייצרו גם שיתוף פעולה עם חברת הסלולר סלקום, שהציעה ללקוחותיה, שירות תוכן באמצעות מערכת טלכלל, במסגרתו פעלו פורום לצופי הסדרה בו התקיים צ'אט יומי עם כוכבי הסדרה, חידון טריוויה נושא פרסים על הסדרה, ותקצירים של פרקים עתידיים שסופקו בלעדית.
הסדרה עוקבת אחר רונה מאירי (סופי צדקה), בעלת קייטרינג משכונת מצוקה ואחותו של גידי (יהודה לוי), אשר מסתבכת עם חברה העבריין, אלי מרקו (מתי אטלס).
בעודה מנסה לברוח ממנו, היא נתקלת בדורון קדמי (גיל פרנק), אשר עוזר לה לצאת מן הצרה.
מאוחר יותר, נשכרת רונה לטפל במאיה קדמי (דניאלה וירצר), בתו הנכה זמנית של דורון, מנהל בכיר ביקב יוקרתי.
דורון נשוי בשנית לסמדר קדמי (יעל הדר), בחורה תככנית ומניפולטיבית, שרצחה את אשתו הראשונה של דורון.
בעזרת קסמה האישי ואופייה החיובי, כובשת רונה את דורון ובתו.
סמדר מנסה להפליל את רונה באמצעות פריצה ליקב המשפחתי ("יקבי קדמי"), וכך רונה נהפכת לחשודה המרכזית בפשע.
רונה נמלטת מהמעצר ומנסה לגלות מי הם מבצעי הפשע האמיתיים על מנת להוכיח את חפותה.
אלכס קדמי (רפי תבור): מנכ"ל היקב.
בעלה של שלומית, אביו של יונתן ואביו המאמץ של דורון.
כל חייו קיפח את יונתן, והדבר התבטא בכך שאשתו גלית העלילה עליו שהוא מכה אותה, ואלכס האמין לגלית ולא שמע את גרסתו של יונתן.
תמיד הפגין כלפיו פחות אהבה מאשר כלפי דורון, אותו העריץ ובו התגאה.
לאורך רוב הסדרה, הוא בגד בשלומית וניהל רומן עם ורדה, ומאוחר יותר היא מגלה זאת, אך לקראת סוף הסדרה חווה אירוע לב וכשהוא מתאושש הוא מתפטר מהיקב ורוצה להוריש אותו ליונתן, אך זה מסרב.
אלכס מבין שהמשפחה היא הכי חשובה, ולכן נפרד מורדה וחוזר לשלומית.
שלומית קדמי (אסתי קוסוביצקי): אשתו של אלכס, במשך 30 שנים, אמו של יונתן ואמו המאמצת של דורון.
אישה נאמנה, הגיונית, חזקה ומחושבת.
עוסקת באירועי צדקה, ועקב כך מתחברת אל ורדה שמסייעת לה בכך, בלי לדעת שהיא ואלכס מנהלים רומן בסתר במשך שנתיים.
כאשר מגלה זאת, נפרדת מאלכס ועומדת להתגרש ממנו, אך אירוע הלב שחווה לקראת סוף הסדרה, מקרב ביניהם, והשניים שבים להיות זוג.
דורון קדמי (גיל פרנק): סמנכ"ל השיווק של היקב.
בנם המאומץ של אלכס ושלומית, אחיו של יונתן, בעלה של סמדר ואביה של מאיה.
סמדר קדמי (יעל הדר): אישה מרשעת, תככנית ודו פרצופית, מנהלת יחסי הציבור של היקב.
רצחה את איריס אשתו הראשונה של דורון בכך שדחפה אותה מגג היקב, ולאחר מכן התחתנה איתו, הוא בטוח שאיריס התאבדה.
שונאת את מאיה בתו של דורון ואת רונה ומתנגדת להעסקתה של רונה כמטפלת של מאיה.
כשסמדר מגלה שלרונה יש עבר פלילי, היא מסלקת אותה מהבית.
בהמשך היא תופסת את דורון ורונה שוכבים בחדר של מאיה, וברגע של חולשה שוכבת עם יונתן ונכנסת ממנו להריון.
כשסמדר מגלה שדורון עומד לעזוב אותה בשביל רונה, היא משקרת לו שהיא בהריון ממנו כדי שלא יעזוב אותה.
בסוף דורון מגלה שההריון מיונתן ונפרד מסמדר.
בנוסף, סמדר נאלצת להפיל את התינוק מכיוון שהיא ויונתן נשאים של גן הטאי זקס.
בהמשך הסדרה סמדר רוקמת מזימה שטנית להפריד בין דורון ורונה, כשהיא פונה לאלי מרקו ומציעה לו סכום גדול של כסף כדי שיפליל את רונה בפריצה ליקב.
עם הזמן מצטברות יותר ויותר ראיות נגד רונה, עד שלבסוף דורון לא מאמין לה יותר ונפרד ממנה.
לאחר זמן מה הוא וסמדר חוזרים, אבל באותו לילה דורון שומע שיחה בין סמדר לאלי מרקו ומגלה את כל האמת על הפריצה ליקב ועל ההפללתה של רונה.
דורון מסלק את סמדר מהבית אבל היא מאיימת עליו שתספר למאיה את האמת (לכאורה) על המוות של אמא שלה אם יעזוב אותה.
לאחר לבטים רבים, דורון נפרד מסמדר ומחליט לספר למאיה הכל בעצמו, אבל סמדר מקדימה אותו.
בסוף הסדרה, ורדה, שהיא היחידה שראתה את סמדר דוחפת את איריס מגג היקב, מספרת לדורון ומאיה את האמת לאוזני השוטרים, שעוצרים את סמדר גם בגלל הפריצה ליקב וגם בגלל הרצח של איריס.
מאיה קדמי (דניאלה וירצר): בתם של דורון ואיריס.
מאוהבת בגידי אחיה הצעיר של רונה.
רונה נשכרה לטפל במאיה, מכיוון שהיא נפצעה בגבה והייתה בכיסא גלגלים.
חברותיה הטובות ביותר הן ספיר ורונה.
מתאהבת בגידי אך במהלך הסדרה כלנית, אבנר וספיר הפרידו בינה לבין גידי, כאשר כלנית שיקרה לה כשאמרה שהיא וגידי שכבו, ובגלל זה מאיה שכבה עם אבנר.
בסוף הסדרה התוודו כלנית וספיר על כל מזימותיהן, והיא וגידי חזרו להיות זוג.
איריס קדמי (מאיה לבנדובסקי): אשתו הראשונה של דורון ואמה של מאיה.
במהלך מסיבה ביקב, שלוש שנים לפני תחילת העלילה, איריס תפסה את דורון וסמדר ביחד בחדר הטעימות ועלתה לגג כדי להירגע.
סמדר התגרתה באיריס והטיחה בה עלבונות, ואיריס ביקשה ממנה להפסיק, עד שהתפתחה ביניהן קטטה פיזית, שבסופה סמדר דחפה את איריס מהגג ורצחה אותה בדם קר.
במהלך הסדרה כולם בטוחים שאיריס התאבדה.
גלית קדמי (מיכל קפטה): אשתו של יונתן, לה שני ילדים.
אישה תומכת, סובלנית ומנסה לעודד את יונתן ולעזור לו להתגבר על משברים אך הוא דוחה אותה ואף כמעט הכה אותה (ניצלת בעת שדורון הגן עליה).
בעלת קשר חזק עם שלומית, אמא של יונתן ומשתפת אותה בקשיים.
בהמשך הסדרה מגלה כי יונתן בגד בה עם סמדר ומעולם לא אהב אותה באמת ובגלל שלא רצה שהיא תגלה את זה הוא מפטר אותה מהיקב.
לאחר שנודע על זה לדורון הוא מעסיק אותה מחדש בתור העוזרת האישית שלו.
ניהלה רומן קצר עם עמרם ולבסוף היא ויונתן התגרשו.
יונתן קדמי (נתי רביץ): סמנכ"ל הייצור של היקב.
בנם של אלכס ושלומית, אחיו של דורון בעלה של גלית ואבא של איתי ויולי.
במהלך הסדרה מוצג כדמות מקופחת, אשר אביו אלכס רואה בו אכזבה ובושה למשפחה, ואף פעם לא מרוצה ממנו, הן בתחום המשפחתי והן בהישגים המקצועיים, והעדיף את דורון על פניו, למרות שדורון הוא בנו המאומץ ואילו יונתן הוא בנו הביולוגי, אך אמו שלומית אוהבת אותו ותומכת בו.
במהלך הסדרה, פעמים רבות נראה כי הוא כמעט ומפעיל אלימות פיזית על גלית עקב רגשות נחיתות מצד המשפחה, אך ברגע האחרון נעצר על ידי אחד מבני המשפחה.
מאחר שבאמצע הסדרה, גלית גילתה כי יונתן מעולם לא אהב אותה, אלא את סמדר, ואף שכב איתה פעמיים בעת נישואיהם, כאשר בפעם השנייה סמדר נכנסת ממנו להיריון, אולם לבסוף היא עברה הפלה.
גלית מחליטה לנקום בו ולנצל את הצטיירותו כאיש אלים בעיני המשפחה, כדי להרחיק ממנו את בני משפחתו, לשים אותו במעצר ולהוציא נגדו צו הרחקה מביתו ומילדיו כדי לשכב עם עמרם, ובכך יונתן נכנס למשבר נפשי קשה.
בעיצומו של משבר הנישואין שלו עם גלית, פוגש יונתן את אתי, והשניים מתחברים מיד.
הודות לאתי, גלית ביטלה את צו ההרחקה נגדו, ויונתן שב הביתה.
הוא נפרד מגלית, ונעשה בן זוגה של אתי, אך בעקבות אירוע הלב של אלכס ופרישתו מהיקב, אלכס הציע לו לנהל את היקב, בתנאי שיחזור לגלית.
יונתן, לאחר התלבטויות רבות, החליט לחזור לגלית, אך כשמבין שאתי היא בחירת ליבו, עוזב סופית את היקב, נפרד מגלית, וחוזר לאהובתו אתי.
איתי קדמי (תומר בר) בנם של יונתן וגלית ואחיה הגדול של יולי.
יולי קדמי (פז ארליך): בתם השנייה של יונתן וגלית ואחותו הקטנה של איתי.
מיכאל מאירי (אבי פניני): אביהם של רונה וגידי.
במהלך הסדרה הוא ואתי הופכים לבני זוג אך הם נפרדים.
מנהל מסעדה כושלת ונתקל בחובות קשים (שאף גרמו לו לרצות להתאבד) ולבסוף עובד ביקבי קדמי כאיש תחזוקה ומתחבר לורדה.
רונה מאירי (סופי צדקה): הגיבורה הראשית של הסדרה.
בתו של מיכאל ואחותו הגדולה של גידי.
בתחילת הסדרה היא בת הזוג של אלי מרקו אך בורחת ממנו לאחר שראתה אותו כמעט הורג מישהו.
רונה פוגשת את דורון, שמשכן אותה בבית מלון בו היא מתחבאת מאלי מרקו שרודף אחריה.
בהמשך, היא מגיעה לביתו של דורון כדי לדבר איתו, וסמדר חושבת שהיא אחת המטפלות שהגישו מועמדות לטפל במאיה.
רונה מעמידה פנים שהיא מטפלת ומתחברת עם מאיה.
בהמשך העלילה מתפתח רומן בינה ובין ודורון, וכשסמדר מגלה על כך היא עושה הכל כדי להפריד ביניהם.
סמדר מפלילה את רונה בפריצה ליקב, ומסכסכת בין דורון לרונה על מנת להתקרב לדורון עד שהוא יהיה שוב שלה.
המשטרה תופסת את רונה ומפצירה בה להודות באמת, רונה לא נשברת ונלחמת עד הסוף, היא נמלטת מהמעצר ומנסה לגלות מי הם מבצעי הפשע האמיתיים על מנת להוכיח את חפותה, לבסוף האמת מתגלה על ידי אלי מרקו שמספר לדורון שסמדר חייבת לו הרבה כסף ושהיא זו שתכננה את הפריצה ליקב.
דורון מגלה שרונה חפה מפשע ונפרד מסמדר.
מאיה סולחת לדורון, דורון מציע נישואין לרונה והיא מסכימה.
גידי מאירי (יהודה לוי): אחיה הקטן של רונה.
בן זוגה של כלנית, אך במהלך הסדרה מתאהב במאיה והשניים נהיים זוג.
אלי מרקו משכנע את גידי לעבוד אצלו בפריצות וגנבות כדי לעזור לאבא שלו עם החובות.
כשגידי מתחרט ואומר לאלי שהוא רוצה להפסיק לעבוד אצלו, אלי מסרב לשחרר אותו, ובתור עונש על החוצפה שלו, הוא מכריח אותו לשמור בשבילו על תכשיטים גנובים בשווי עשרים אלף שקל, עד שימצא להם קונה.
גידי מחביא את התכשיטים בנעליים ישנות, ובאותו יום מיכאל תורם אותן לצדקה מבלי לדעת שהתכשיטים נמצאים בתוכן.
מאיה מגייסת בשביל גידי עשרים אלף שקל, וגידי נותן את הכסף לאלי ואומר לו שהוא מכר אותם בשבילו.
בסוף רונה מגלה על כך ומפצירה באלי לשחרר את גידי מהעבודה ולהחזיר לו את הכסף.
בהמשך הסדרה כלנית רוקמת מזימה בעזרת ספיר ואבנר להפריד בין מאיה וגידי כדי שהוא יהיה שוב פנוי בשבילה, אך בסוף גידי ומאיה מגלים את האמת וחוזרים להיות ביחד.
אתי אינדיבו (איריס מרטינז): חברתה הטובה ביותר של רונה, אישה טובה, הגונה ונעימה.
בתחילת הסדרה עוזרת לאביה של רונה, מיכאל, במזנון, ומתקרבת אליו כאשר היה במצב קשה, כלכלית ונפשית, ותוך כדי מתאהבת בו והשניים נהפכים לזוג.
במהלך הסדרה, אתי הכירה את יונתן, ועקב ההתקרבות שלה ליונתן, היא נפרדת ממיכאל, ובסוף הסדרה, השניים נעשים זוג.
אליהו (אלי) מרקו (מתי אטלס): פושע, בעל ספריית וידאו ובן זוגה לשעבר של רונה.
בתחילת הסדרה, אלי כמעט הורג במכות את יוסי ציגלר שחייב לו כסף.
רונה שרואה הכל בורחת ממנו, והוא רודף אחריה ומחפש אותה מחשש שתפנה למשטרה.
בסוף הוא מבין שרונה לא תסגיר אותו למשטרה אם יעזוב אותה בשקט ומפסיק לחפש אותה.
בהמשך הסדרה אלי משכנע את גידי לעבוד אצלו בפריצות כדי לעזור לאבא שלו להחזיר את החובות שלו לנושיו.
בהמשך, הוא מחליט להפסיק עם הפשע כדי להחזיר אליו את רונה, אבל כשרונה בוחרת בדורון, סמדר פונה אליו ומציעה לו סכום כסף גדול בתמורה לכך שיעזור לה להפליל את רונה בפריצה ליקב, והוא מסכים.
אלי פורץ ליקב וגונב בקבוקי יין יקרים מאוד, ושותל ראיות נגד רונה.
בהמשך, רונה בורחת מהמעצר ומגלה את כל האמת, וגידי מסגיר את אלי למשטרה, אבל אלי מצליח להתחמק.
הוא מנסה לנקום בגידי על כך שהסגיר אותו, אבל רונה עוצרת אותו ומטיחה בו האשמות חמורות.
אלי מתחרט על מעשיו, וכדי לפצות את רונה על העוול שגרם לה הוא מגלה לדורון את כל האמת על הפללתה של רונה.
לאחר מכן הוא בורח לחו"ל, לא לפני שהוא שותל את הבקבוקים הגנובים בבית של ההורים של סמדר.
ורדה לאופר (שרון הכהן-בר): חברתה הטובה ביותר של סמדר, המזכירה של היקב והמאהבת של אלכס, על אף שיש לה בעל וילדים, אלכס מציע לורדה נישואים אך לבסוף מחליט להישאר עם אשתו שלומית, בפרק האחרון של הסדרה סיפרה ורדה לכולם על פשעיה של סמדר.
עמרם מור (קובי שטמברג): עובד ביקב.
התחיל עם רונה בניגוד לרצונה אבל לבסוף השניים יצאו עד שנפרדו, ובהמשך עזר לגלית להעליל על יונתן שהוא מכה אותה וניהל רומן איתה.
יותם (גיל בר סלע): ברמן ומנהל בית-הקפה בו עובדות ספיר וכלנית.
מנהל רומן עם ספיר אבל מאוהב במאיה ומאוחר יותר מתאהב בכלנית.
ספיר (יעל דואני): חברתה הטובה ביותר של מאיה.
מנהלת רומן עם יותם בתחילת העונה ועובדת בקפה שלו.
כלנית אפרתי (יסמין דאימונד): בת זוגו של גידי.
בחורה קנאית, הפרידה בין גידי ומאיה במהלך הסדרה.
אבנר (עומר ברנע): המדריך במועדון הנוער שמאיה הקימה.
התאהב במאיה ואף שכב איתה כמה פעמים.
עזר לכלנית וספיר להפריד בין גידי ומאיה.
רפי (בצלאל מזרחי): בריון, אחד מהאנשים של אלי מרקו.
בהמשך אלי מפטר אותו ואת סוסו, בשביל לפתוח דף חדש.
סוסו (יוסי לוי): בריון, אחד מהאנשים של אלי מרקו.בהמשך אלי מפטר אותו ואת רפי, בשביל לפתוח דף חדש.
שלמה קבלי (שמעון מימרן): חוקר משטרה שחקר את הפריצה ליקב.
רוחמה (יעל עמית): עובדת משק הבית שעבדה בפרקים הראשונים אצל דורון וסמדר.
ענת (עידית נוידרפר): קרובת משפחתו של עמרם שאותה ניסה לשדך לדורון לקראת הפרקים האחרונים.
בהמשך, דורון נפרד ממנה וחזר לסמדר.
לסדרה נוצרה פרודיה בערוץ הילדים, שם היא נקראה "לחיי הערבה" ובסדרה יש נושא שמתקשר: שני ילדים של משפחות שכנות ויריבות המעוניינים להינשא זה לזה.
אושר (מיקי גבע), הבן של מנוחה (סיון ששון) וצירלר (קובי מחט) ושלומית (עדי עזרוני), הבת של הדסה (טל מוסרי) ושלמה (עודד מנשה).
בסדרת הטלוויזיה "שמש" אתי (גלית גיאת) משחקת בתפקיד הראשי בטלנובלה "לחיי הלגעת" שזוהי פרודיה על "לחיי האהבה" ו"לגעת באושר".
מספר תוכניות של העונה הרביעית של "רק בישראל" ששודרה בשנת 2001, התייחסו בין היתר לשתי הטלנובלות ששודרו באותה שנה: "לחיי האהבה" ו"סיטי טאוור".
השחקנים של לחיי האהבה השתתפו בתוכניות האלה במספר קטעים שכללו ביניהם: את הרומן הכפול שניהלה לימור במקביל עם אלי מרקו ועם גידי ואת הקטע שבו דורון וסמדר צופים בלימור ושמעון בטלוויזיה בביתם ותוך כדי מנהלים שיחה עמם דרך מסך הטלוויזיה.
ב"שידורי המהפכה" שרו הדמויות בטלנובלה הפיקטיבית "אהבות ושקרים" את שיר הנושא של הטלנובלה שלהם, דבר שהיווה פרודיה לשיר הנושא של "לחיי האהבה" שהושר על ידי שחקני הסדרה בסוף הפרק האחרון של הטלנובלה.
לחיות כדי לספר (בספרדית: Vivir para contarla), הוא ספר אוטוביוגרפי של גבריאל גארסיה מארקס, שבו הוא מספר על תחילת חייו.
הספר יצא לאור בספרדית בשנת 2002 ותורגם למספר שפות, בהן עברית.
הספר עוסק בחייו עד לאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, אז הפסיק את לימודי המשפטים שלו, והחל לעבוד בעיתונות.
מבחינת סגנונו, הוא ברובו ישיר ועובדתי, אך יש בו גם נגיעות של הריאליזם הפיוטי המאפיין את ספריו.
את הספר החל מארקס לכתוב בשנת 1999, לאחר שנודע לו כי לקה בסרטן.
מארקס סיפר כי צמצם את קשריו עם העולם החיצון למינימום, נסגר בחדרו וכתב ללא הפסקה.
על מנת לכתוב נעזר, כמו שעשה עבור כתיבת ספריו האחרים, בידידים, מכרים ובני משפחה, מהם דלה פרטים וזכרונות.
הספר ראה אור בעברית בשנת 2003, במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד, בתרגום טל ניצן.
לחזור (בספרדית: Volver) הוא סרט קולנוע משנת 2006, שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט מגולל את סיפורן של שתי אחיות, ריימוּנדה (פנלופה קרוז) וסוֹלֶה (לולה דואניאס), אִמן (כרמן מאורה), ובתה של ריימונדה, הנערה פאולה (יוהנה קובו) – שלושה דורות של נשים שסבלו משוביניזם גברי והתמודדו אתו, כל אחת בדרכה.
כמעט כל הדמויות בסרט הן נשיות, וגברים מופיעים בו רק דקות מעטות.
שורשי עלילת הסרט נמצאים בסרט קודם של אלמודובר, "פרח הסוד שלי", שבו מסופר על רומן שאינו מתקבל לפרסום, אך נגנב ומשמש בסיס לתסריט לסרט בשם "המקפיא".
הסרט זכה לתגובות חיוביות מצד המבקרים ובפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2006 זכה אלמודובר בפרס לתסריט הטוב ביותר וכן זכה אנסמבל השחקניות של הסרט בפרס משותף עבור השחקנית הטובה ביותר.
ריימונדה וסולה (קיצור של סולדד) הן שתי אחיות המתגוררות במדריד, אך מוצאן מכפר במחוז לה מנצ'ה.
הסרט מתחיל בסצנה שבה המוני נשים, מרביתן אלמנות, עוסקות בניקוי מצבות בבית הקברות, כל אישה והקבר של יקירה.
במנקות גם ריימונדה, סולה ופאולה (בתה של ריימונדה), המנקות את קבר הוריהן של ריימונדה וסולה, שנספו בשרפה שפקדה את כפרן, שנים אחדות קודם לכן.
מבית הקברות הן נוסעות לכפר הולדתן, ומבקרות אצל דודתן הזקנה פאולה (צ'וס למפראבה), שמתקשה לזהותן עקב בריאותה הרופפת.
פאולה מעניקה לאחיות מאכלים שהכינה להן.
כן מבקרות האחיות אצל שכנתה של פאולה, אגוסטינה (בלנקה פורטיו), שאמהּ נעלמה לפני יותר משלוש שנים.
ריימונדה ובתהּ חוזרות לביתן, ושם הן פוגשות את פאקו, בעלה של ריימונדה ואביה של פאולה, שפוטר מעבודתו ועוסק בשתיית בירה תוך כדי צפייה במשחק כדורגל בטלוויזיה.
ניכר בפאקו שהוא נמשך מינית אל בתו.
למחרת, כאשר ריימונדה חוזרת באוטובוס מעבודתה ככובסת, בשעת לילה מאוחרת, בתה מחכה לה בתחנת האוטובוס ונראית נסערת.
הן הולכות לביתן, שם מוצאת ריימונדה את גופתו של פאקו במטבח, בתוך שלולית דם.
פאולה מספרת לאמהּ שדקרה את פאקו בסכין מטבח, לאחר שזה ניסה לאנוס אותה, בנימוק שאין בכך חטא משום שאינו אביה.
ריימונדה מחבקת את פאולה, ואומרת לה: "תזכרי: אני זאת שהרגה אותו, ואת לא ראית כלום כי לא היית פה".
בעוד ריימונדה עוסקת בניקוי הדם ובפינוי הגופה, מתרחשות שתי הפרעות:
אמיליו, בעליה של מסעדה סמוכה, דופק בדלת ומעניק לריימונדה את המפתחות למסעדתו, כדי שתציג אותה לקונים פוטנציאליים, וזאת משום שהוא סגר אותה ונוסע לברצלונה.
אמיליו רואה פס של דם על צווארה של ריימונדה ושואל אותה האם נפצעה, וריימונדה עונה שאלה "בעיות נשים".
סולה מטלפנת ומספרת לריימונדה שדודתן פאולה נפטרה.
ריימונדה אומרת שלא תוכל להגיע ללוויה, ומציגה כתירוץ ניתוח דחוף שעליה לעבור.
בעזרת פאולה סוחבת ריימונדה את גופתו של פאקו ומסתירה אותה במקפיא שבמסעדה הסגורה.
בזמן שריימונדה שוהה במסעדה מגיע נציג של צוות צילום סרט השוהה באזור, ושואל האם ניתן יהיה לקבל במסעדה ארוחת צהריים לצוות הסרט, המונה כשלושים איש.
אף שהמסעדה אינה בבעלותה, ריימונדה שמחה להזדמנות לפרנסה טובה ומהירה, ועונה בחיוב.
היא מגייסת חומרי גלם משכנותיה ומאכילה את הצוות במשך כל תקופת הצילום.
טרם לווייתה של הדודה פאולה נכנסת סולה לביתה, ונתקלת ברוח הרפאים של אמהּ, אירנה (כרמן מאורה).
רוח הרפאים, הנראית בדיוק כמו האם, פונה אל סולה בבקשה לדבר אתה, אך סולה, היראה מהמתים, נמלטת ממנה בבהלה, ומצטרפת אל קהל האבלים.
שם מספרת אגוסטינה, כי בעת ששהתה בביתה שמעה קול הקורא לה, אך כשניגשה לדלת לא ראתה איש.
עם זאת, הבחינה שדלת ביתה של פאולה פתוחה והלכה לשם, וכך גילתה שפאולה מתה.
הקול שקרא לאגוסטינה מיוחס לרוח הרפאים המתגוררת בביתה של פאולה.
סולה חוזרת לביתה במדריד, ומגלה שרוח הרפאים מסתתרת בתא המטען של מכוניתה.
אירנה משכנעת את סולה שתארח אותה בביתה ושתלון אצלה במשך תקופה מסוימת.
סולה מפעילה מספרה בביתה, והיא ואירנה מחליטות שאירנה תוצג בפני הלקוחות כקבצנית רוסייה שסולה אספה לביתה ובתמורה היא מסייעת בעבודות המספרה.
סולה שואלת את אירנה מה גרם לה לחזור מעולם המתים, והאם הותירה במותה בעיה בלתי פתורה שעליה לפתור?
אירנה מאשרת שאכן ישנה בעיה כזו, הקשורה בשנאתה של ריימונדה אליה.
עוד מספרת אירנה שנישואיה לא היו מאושרים כפי שנראו, משום שבעלה בגד בה ללא הרף, עד סוף ימיו.
בשיחת טלפון מספרת ריימונדה לסולה שפאקו עזב אותה לתמיד.
מתברר שגם בעלה של סולה נטש אותה שנתיים קודם לכן.
פאולה מדוכדכת ומסבירה לאמהּ: "את לא מבינה מה זה לדעת שהרגת את אבא שלך".
בתגובה ריימונדה מגלה לה שפאקו אכן לא היה אביה הביולוגי, אך נאות להכיר בה כבתו, ומבטיחה שאת יתר הפרטים תספר לה במועד מאוחר יותר.
בשלב זה היא מספרת שהאב היה איש מהכפר שמת בינתיים.
צוות הצילום עורך במסעדה מסיבה לכבוד סיום צילומי הסרט, ובמסיבה שרה רימונדה את השיר Volver.
(למעשה שרה את השיר הזמרת אסטרלה מורנטה, ופנלופה קרוז רק התאימה את תנועות שפתיה לשיר הנשמע.) אירנה צופה בסתר בריימונדה השרה ופורצת בבכי.
לאגוסטינה נודע שהיא חולה בסרטן, והיא פונה אל ריימונדה, שבאה לבקרה בבית החולים, בבקשה: כאשר תפגוש את רוח הרפאים של אמה, שתשאל אותה על נסיבות היעלמה של אמה של אגוסטינה.
ריימונדה, שאינה מאמינה ברוחות רפאים, אך יודעת שנשות הכפר מאמינות בכך, מתייחסת בספקנות לבקשה זו, ואומרת: "אם אשמע משהו אגיד לך, אבל לא נראה לי שאשמע".
בכל פעם שריימונדה באה לביקור אצל סולה, אירנה מסתתרת מפניה.
ריימונדה משאירה את פאולה אצל סולה, ובזמן זה אירנה מתוודעת לפאולה, נכדתה, ומתיידדת אתה.
אירנה מספרת לפאולה על ריימונדה: "בילדותה היא הייתה בבת-עיני, אבל כשהתבגרה, בנעוריה, מסיבה שלא ברורה לי התרחקנו בהדרגה, עד שאיבדתי אותה לגמרי.
אמא שלך לא אהבה אותי.
זה כואב מאוד כשבת לא אוהבת את אמא שלה".
ריימונדה מסתייעת בשכנתה, ובאמצעות מכונית מסחרית ששכרה מעבירה את המקפיא שבו גופתו של פאקו לשפת הנהר שאהב, וקוברת אותו שם (בתוך המקפיא הסגור).
אגוסטינה מגיעה למסעדה של ריימונדה, וחוזרת על בקשתה שריימונדה תברר עם רוח הרפאים של אמה את נסיבות היעלמותה של אמה של אגוסטינה.
לחיזוק הבקשה היא מגלה שני סודות: אביה של ריימונדה ואמה של אגוסטינה ניהלו רומן, ואמה של אגוסטינה נעלמה בדיוק ביום שבו נספו הוריה של ריימונדה.
לאחר שריימונדה מגיעה לביתה של סולה ומספרת לה סיפור זה, סולה מגלה לה שאכן פגשה את רוח הרפאים של אמן, ושהיא נמצאת ברגע זה בחדר הסמוך, צופה בטלוויזיה בחברת פאולה.
ריימונדה ניגשת לחדר הסמוך, ושם אומרת לה אירנה: "חזרתי לבקש את סליחתך, לא ידעתי כלום, בתי".
ריימונדה הנסערת לוקחת את בתה ומסתלקת מהדירה.
לאחר דקות אחדות, בעידודה של פאולה, הן חוזרות.
למעשה, בקברה כביכול מצויה גופתה של אמה של אגוסטינה.
מחשש שתיאסר הסתתרה אירנה בבית אחותה פאולה (דודתן של ריימונדה וסולה) וטיפלה בה.
כאשר בני הכפר הבחינו בה, לעיתים רחוקות, התייחסו לכך, עקב האמונות הטפלות שלהם, כאל ביקור של רוח רפאים.
ארבע הנשים – אירנה, ריימונדה, סולה ופאולה – נוסעות לכפר.
ריימונדה, הנהגת, עוצרת בדרך ליד קברו של פאקו, ומראה אותו לפאולה.
הן ממשיכות לכפר ועורכות סעודה משפחתית בביתה של דודה פאולה המנוחה.
אגוסטינה מגיעה לביקור, ואירנה מסתתרת מפניה.
מאוחר יותר ניגשת אירנה לביתה של אגוסטינה ומציגה עצמה בפניה כרוח רפאים, ומציעה לטפל בה בעת מחלתה הסופנית.
"אל תספרי לאף אחד שחזרתי", היא מבקשת.
ריימונדה קופצת לביקור אצל אמהּ בביתה של אגוסטינה, והשתיים מביעות אהבתן זו לזו.
"אני זקוקה לך, אמא", אומרת ריימונדה.
פנלופה קרוז: מגלמת את ריימוּנדה, הדמות הראשית בסרט.
היא נשואה לפאקו, ומעלימה את גופתו כדי להגן על בתם, פאולה, שהרגה אותו בצעד של הגנה עצמית לאחר שניסה לאנוס אותה.
קרוז הופיעה בשני סרטים קודמים של אלמודובר, "אהבת בשר ודם" ו"הכל אודות אמא", וגם בסרטו הבא, "חיבוקים שבורים".
קרוז היא כלת פרס באפט"א ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור השתתפותה בסרטו של וודי אלן "ויקי כריסטינה ברצלונה".
לולה דואניאס: מגלמת את סוֹלֶה, אחותה של ריימונדה.
הופיעה גם בסרט קודם של אלמודובר, "דבר אליה".
כרמן מאורה: מגלמת את אירנה, אמן של ריימונדה וסולה, שלכאורה נספתה בשרפה לפני שנים אחדות.
היא מופיעה כרוח רפאים, ולאחר מכן מתברר שלא נספתה.
על דמותה בהופעתה הראשונה בסרט זה אמרה: "כשראיתי את עצמי בפעם הראשונה על המסך ב'לחזור', בלי איפור ועם השיער האפור הדליל, הייתי בהלם.
שאלתי את עצמי, 'מי זאת האשה הזאת?' פחדתי שאנשים יחשבו שכך אני באמת נראית.
לכן היה לי חשוב, בכל אירועי יחסי הציבור שליוו את יציאת הסרט בספרד, שבה הוא היה להיט גדול, ועכשיו כאן, בפסטיבל, להיראות מטופחת ככל האפשר".
מאורה הופיעה בסרטים קודמים של אלמודובר, "פפי, לוסי, בום", "הרגלים מגונים", "מה עשיתי שזה מגיע לי?", "חוק התשוקה" ו"נשים על סף התמוטטות עצבים", שהופעתה בו בתפקיד הראשי זיכתה אותה בפרס "פליקס" (פרס הקולנוע האירופי) כשחקנית הטובה ביותר.
היא מזוהה עם סרטיו של אלמודובר ונחשבת "נערת אלמודובר".
בסרט היא חוזרת לשתף עמו פעולה, לאחר 17 שנות נתק ביניהם.
צ'וס למפראבה: דודה פאולה, דודתן הזקנה של ריימוּנדה וסוֹלֶה.
בלנקה פורטיו: מגלמת את אגוסטינה, שכנתה של דודה פאולה, החפצה מאוד לדעת את נסיבות היעלמה של אמה, לפני שנים אחדות.
הופיעה גם בסרטו הבא של אלמודובר, "חיבוקים שבורים".
יוהנה קובו: מגלמת את הנערה פאולה, בתה של ריימונדה.
שם הסרט, "Volver", הוא כשמו של טנגו שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-30 של המאה ה-20, במילותיו של אלפרדו לה פרה ולחן של קרלוס גרדל.
את השיר "Volver" מבצעת בסרט ריימונדה בליפ-סינק, במסיבה הנערכת במסעדה.
בארצות הברית ובממלכה המאוחדת הופץ הסרט בשמו הספרדי המקורי (בניגוד לסרטים אחרים של אלמודובר, ששמם תורגם לאנגלית).
בישראל תורגם שמו לעברית, "לחזור".
ענבל יונה לוי מציעה שלל משמעויות לשמו של הסרט:
אורי קליין מציע שלל פרשנויות אחרות:
שמו של הסרט, "לחזור", מתייחס לפיכך לא רק לכמה מפרטי העלילה של הסרט, אלא אף לכמה מהמרכיבים המאפיינים את תהליך עשייתו.
"העבר לגבי הוא אמי", אמר אלמודובר לעיתונאים.
גם לשמוליק דובדבני שלל פרשנויות לשם הסרט:
"לחזור", סרטו החדש והמקסים של פדרו אלמודובר, עוסק בהיבטים שונים של חזרה.
ראשית לכל, זוהי שיבתו הביוגרפית של אלמודובר עצמו אל חבל לה מנצ'ה שבאחת העיירות בו הוא נולד וגדל.
שנית, זו הופעתה המחודשת, כרוח רפאים שובבה, של אם המשפחה שנספתה יחד עם האב בתאונה שנסיבותיה אינן ברורות.
חלק מרכזי מעלילת הסרט מתרחש בכפר במחוז לה מנצ'ה, שבו נולדו וגדלו ריימונדה וסולה, ובו מתגוררות דודה פאולה ואגוסטינה.
זהו גם אזור הולדתו של אלמודובר.
את פרסומו קנה המחוז בזכות "דון קיחוטה איש לה מנצ'ה".
את טחנות הרוח שבהן נלחם דון קיחוטה מחליפות בסרט טורבינות רוח, הנראות בו פעמים אחדות, בעת נסיעתן של גיבורות הסרט ממדריד ללה מנצ'ה ובחזרה.
לעומת התחדשות זו, אמונתם של בני הכפר ברוחות רפאים ממשיכה להיות נטועה בעבר.
הכפר שבסרט קרוי אלקנפור דה לאס אינפאנטאס, והסצנות המתרחשות בו צולמו בעיירה אלמגרו שבקסטיליה-לה מנצ'ה.
עיירה זו שימשה את אלמודובר גם לצילומי סצנות הכפר בסרטו "פרח הסוד שלי".
ברבים מסרטיו של אלמודובר, כגון "נשים על סף התמוטטות עצבים" ו"הכל אודות אמא", לנשים מקום בולט ביותר.
"לחזור" הגיע לשיא מבחינה זו.
לגברים מקום זניח למדי בסרט, והמעטים שמופיעים בו נעלמים תוך דקות מעטות מרגע שהופיעו.
עם זאת, הגברים מהווים רקע לעלילה, העוסקת בשלושה דורות של נשים שסבלו משוביניזם גברי והתמודדו אתו, כל אחת בדרכה.
כן עוסק הסרט ביחסי אם-בת: יחסיה של אירנה עם בנותיה ריימונדה וסולה, ויחסיה של ריימונדה עם בתה פאולה.
בסרט ישנו עיסוק תדיר במוות, שמהווה מרכיב בסיסי ביצירתו של אלמודובר.
נושא מרכזי בסרט הוא חזרתה של האם, שנחשבה מתה, לחיק משפחתה ובנותיה, וכן מתוארות דרכי ההתמודדות של בני לה מנצ'ה עם המוות.
יאיר הוכנר, בביקורת באתר "סרט", כתב כי:
אין כמעט סרט של אלמודובר שלא נפטר בו אדם או מתבצע בו רצח.
האירועים תמיד נראים מורכבים ומסובכים כאילו הם לא חלק טבעי מהחיים.
בסרט "לחזור" המוות הוא חלק בלתי נפרד מחייהן של הדמויות.
המתים אף פעם לא מתים, הם מהלכים בין החיים והזיכרונות ממשיכים ללוות את הגיבורות לכול אורך הסרט, מסרבים להרפות.
תושבי הכפר קונים חלקות קבורה מראש לפני מותם ומנקים אותם כאילו היו בית שני.
הם מאמינים שהמתים ממשיכים להלך ביניהם ומדברים עליהם כאילו הם עדיין בחיים.
כשנשאל אלמודובר בראיון האם החיפוש בסרט אחר מישהו שיהיה אתנו ברגע מותנו, משקף את הפחד שאנו חשים מהמוות, ענה:
הסרט התקבל באופן חיובי בידי קהל המבקרים, ובאתר Rotten Tomatoes, שמאגד ביקורות קולנוע, מסווג הסרט נכון ל-2020 כסרט "טרי" עם 91% ביקורות חיוביות מבין 170 הביקורות שנמנו.
כמו כן, 89% מגולשי האתר ציינו את הסרט לחיוב.
לפי נתוני האתר Box Office Mojo, בקופות הקולנוע צבר הסרט הכנסות בסך $85,585,177.
מבקר הקולנוע אורי קליין כתב על הסרט:
הישגו הגדול ביותר של הסרט הוא הצלחתו להפוך את העלילה מרובת האירועים לדימוי לתהליך הנפשי והרגשי, תהליך של טיפול פסיכואנליטי אפילו, שהדמויות עוברות ביחסן זו לזו וביחסן אל עברן המשותף.
אין ספק שלגבי אלמודובר עצמו יצירת הסרט הייתה מעין תהליך פסיכואנליטי שכזה, שעסק ביחסו שלו לעברו, למשפחה שבה גדל ולדמותה של אמו, והתוצאה היא פיקציה המתגלגלת להיות דיוקן עצמי חושפני ונועז.
יאיר הוכנר, בביקורת באתר "סרט", שיבח את "לחזור" ודירג אותו בציון 5 כוכבים מתוך 5. הוא כתב "בדיוק כמו בסרטיו הגדולים ביותר גם הפעם מצליח אלמודובר לנוע בקצב מסחרר מסצנות מצחיקות, מרגשות ומותחות בלי שהדבר יראה לא טבעי".
כן שיבח את הופעתה של פנלופה קרוז וכתב כי הסרט "הוא קודם כול הזדמנות לצפות בכוכבת הקולנוע הספרדייה פנלופה קרוז בהופעה קולנועית אינטנסיבית ובוגרת".
בביקורת באתר Pixelsurgoen, נכתב כי הסרט מדגים שוב את בגרותו של אלמודובר ביצירתו, לעומת סרטיו בשנות ה-80 המאוחרות ובתחילת שנות ה-90, אז היו ידועים סרטי הקומדיה שיצר בהתמקדותם באלמנטים המתקבלים בזעזוע, בבלתי רלוונטי ובקיטש (כדוגמת הסרט "קיקה").
בסרט מצליח אלמודובר לחשוף כל סיפור לאיטו, ולחבר את כל הסיפורים לידי רקמה אחת של מערכות יחסים בין הדמויות.
כן צוין, כי ניכרות בסרט השפעותיהן של יצירות מלודרמה קלאסיות, החל מיצירותיו של דאגלס סירק וג'ורג' קיוקור, וכלה בסגנון הנאו-ריאליזם האיטלקי של שנות ה-50.
פרס התסריט הטוב ביותר לפדרו אלמודובר.
פרס השחקנית הטובה ביותר לשחקניות הסרט: פנלופה קרוז, כרמן מאורה, צ'וס למפראבה, לולה דואניאס, בלנקה פורטיו ויוהנה קובו.
הבמאי הטוב ביותר (פדרו אלמודובר)
השחקנית הטובה ביותר (פנלופה קרוז)
הצלם הטוב ביותר (חוסה לואיס אלקאין)
הפסקול הטוב ביותר (אלברטו איגלסיאס)
לְחוּח הוא סוג לחם שטוח ודק שמקורו ב.
המאכל פופולרי גם בישראל, אליה הובא עם עלייתם לישראל של יהודי תימן.
ללחוח מרקם ספוגי ולח והוא נאכל בדרך כלל עם מרק או חילבה.
ללחוח קיימות גרסאות במדינות נוספות, הדומות בשמן אך שונות במרקמן ובטעמן.
הלחוח המקורי יוצר בתימן מדורה, מדוחן או משילוב של שניהם.
מרכיבי הלחוח כיום הם קמח, סולת, שמרים, ומעט מלח וסוכר אשר מעורבבים יחד ליצירת בלילה אחידה.
הכנת הלחוח כיום מתבצעת על ידי יציקת מנה מדודה של בלילה על משטח מתכתי (כגון מחבת) המחומם לטמפרטורה גבוהה.
בחימום המהיר של הבלילה נוצרות בועות קיטור המקנות ללחוח מרקם ספוגי ורך בצידו העליון, שנותר בגוון בהיר, בעוד שצידו התחתון, שבא במגע עם המשטח המחומם, משחים.
בעבר הכינו את הלחוח על משטח מיושר (ממתכת או אבן) אשר חומם מעל למדורה.
מהבצק של לחוח עשו יהודי תימן גם גֶ'ליטה וכָ'וִיץ שהם רביכות עבות יותר מהלחוח.
לצורך כך השתמשו בכמות גדולה יותר של בצק ובטכניקות שונות של אפייה.
לחיות הוא סרט הישרדות משנת 1993, שבויים בידי פרנק מרשל והופק על ידי זוגתו, קתלין קנדי.
הסרט מבוסס על ספרו של פירס פול ריד - "לחיות: סיפורם של ניצולי האנדים" (ספר שנכתב על סמך ראיונות שערך המחבר עם ניצולי התרסקות מטוס חיל האוויר האורוגוואי ב-13 באוקטובר 1972).
אחד הניצולים, ננדו פראדו (בגילומו של אית'ן הוק), שימש כיועץ טכני במהלך הפקת הסרט.
הסרט מלווה בקריינות של ג'ון מלקוביץ'.
הסרט מגולל את סיפורם של חברי נבחרת רוגבי (ממכללת סטלה מאריס שבמונטוידאו, אורוגוואי), חבריהם ובני משפחותיהם, שנקלעו להתרסקות טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי, בהרי האנדים ב-13 באוקטובר 1972.
16 מתוך 45 נוסעי הטיסה ניצלו, וסיפור הישרדותם עדיין מעורר פליאה.
רוי, אחד הניצולים, נכשל בניסיונו לתקן את מכשיר הקשר של המטוס, אף על פי שמעולם לא התנסה באלקטרוניקה.
הניצולים לא היו מודעים לכך שמכשיר הקשר ניזון ממנוע המטוס, כך שהסוללות בהן ניסו להשתמש היו חסרות תועלת ממילא.
בסרט מתוארות סצנות שמעולם לא התרחשו במציאות, ומטרתן להגביר את המתח בסרט.
אחד המבקרים קטל את הסרט ותיאר אותו כ"נערי עמק מורעבים באנדים".
כן ביקר את האמינות הלקויה הגלומה בליהוק שחקנים אמריקניים לדמויות לטיניות מובהקות דוגמת ננדו וקרליטוס.
מאידך, המבקר ריי גרין גרס כי "מרטיט ומאלף ככל שיהיה, "לחיות" הוא יותר מעוד סרט פעולה - בדרכו הייחודית הוא גם דרמה של הרוח האנושית".
סרט תיעודי בשם "לחיות: 20 שנה אחרי" יצא לאקרנים במקביל לסרט, וכולל ראיונות עם הניצולים, וכן קטעי ארכיון של החילוץ.
הסרט התיעודי לווה בקריינות של מרטין שין.
לחי (ריבוי: לחיים) היא האזור בפנים המכסה את הפה.
מבחינה אנטומית, הלחיים נמצאות בין עצם הלחי לבין הלסת התחתונה.
הן נמצאות מתחת לארובת העין ובין האף והאוזן הימנית או השמאלית, בכל אחד מצדי הפנים.
בבסיס לפעולת הלחיים שריר, שריר המחצצר, המסייע בפתיחת וסגירת הפה ובלעיסה.
השריר מכוסה בעור כלפי חוץ; וכלפי פני הפה בקרום רירי של חלל הפה.
על פנים הלחי קיימות בלוטות רוק, בלוטות הלחי.
מבנה הלחיים ותפקודן גם משפיע על הבעות הפנים ועל ההבעה המילולית.
לחלק מבני האדם ישנה "לחי קשורה"- שכבה של קרום מולד בתוך הלחי הפנימית שמחבר בין פנים הלחי לבין החניכיים באזור הטוחנות והמלתעות , בדומה ללשון קשורה או שפה קשורה.
בתרבות האנושית, צבען של הלחיים מסמל את מצב הבריאות, ולחיים אדומות נחשבות למשקפות בריאות ונעורים, בעוד שלחיים חיוורות משקפות חולשה או חולי.
לעיתים אנשים מאפרים את לחייהם בסומק, דבר אשר מזוהה בעיקר עם נשים אך לא רק.
אצל בעלי חיים בעלי חוליות, סימנים על הלחי יכולים לשמש להבחנה בין מין למין ובין יחידים בתוך אותו מין.