tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2024 רכשה מגדל חברה לביטוח 10% מ"עמל ומעבר", ובינואר 2025 רכשה 6% נוספים.
בעקבות רכישה זו הרכב הבעלות בחברה הוא: פימי כ-51%, פועלים שוקי הון – 20%, מגדל – 16% ודליה קורקין כ-13%.
בסוף 2023 העסיקה החברה 30,000 עובדים (עובדים סיעודיים, אחיות, פיזיותרפיסטים ועובדים כלליים) להשגחה בעשרות מוסדות טיפוליים ובתי אשפוז פרטיים.
ברשות החברה ארבעה בתי אבות גדולים הכוללים מחלקות סיעודיות, לצד 16 בתי אבות קטנים בירושלים וב-15 קיבוצים בכל רחבי הארץ.
"עמל בשרון" ברעננה, שנוסד על ידי רשת משען וב-2009 עבר לידי עמל ומעבר.
בבית האבות ברעננה 11 מחלקות ו-400 מיטות, כולל מלונית המיועדת למטופלים המשתחררים מבתי חולים בעקבות מחלה או ניתוח.
הבית כולל מחלקות סיעודיות, מחלקות לתשושי נפש ומחלקה פסיכיאטרית.
הבית מקבל מטופלים בטרום קוד.
"עמל בטבריה" הוא בית אבות סיעודי ובו 5 מחלקות עם 250 מיטות.
הבית כולל מחלקות סיעודיות ומחלקה לתשושי נפש.
בבית משלבים פעילויות של הדיירים עם הקהילה ועם בעלי חיים.
"מזרע" – בית אבות סיעודי בצפון הארץ אשר הוקם בשותפות עם חברת מזרע התבור.
בבית קיימות 3 מחלקות ומעל ל-100 מיטות.
לדיירי הבית חיבור ייחודי עם חברי הקיבוץ.
הבית מציע חדר פיזיותרפיה עם ציוד חדש ומתקדם בתחום.
"עמל מעלה אדומים" – בית אבות בית חולים גריאטרי שיקומי במעלה אדומים.
המרכז הגריאטרי פועל בשיתוף עם בית חולים "הדסה הר הצופים" ומציע קשת של פתרונות תחת קורת גג אחת, על מנת להקנות למטופלים רצף טיפולי.
כחלק מדגש על בטיחות ואיכות הטיפול בדיירים, בכל החדרים והמרחבים הציבוריים מותקנות מצלמות.
צוות בכיר נמצא במקום 24 שעות ביממה כדי לתת מענה לכל צורך.
בכל הבתים מתבצע טיפול בשיטות חדשניות ומתקדמות: באמצעות מציאות מדומה, טיפול באומנות, טיפול בתנועה, טיפול בנגינה וטיפול באמצעות בובות.
עמל ומעבר היא החברה היחידה בישראל הפועלת בתחום בתי האבות בקיבוצים.
לרשותה 15 בתי אבות בקיבוצים, בעמיר, חולתה, חצור, גבעת ברנר, עין החורש ועוד.
המודל של בתי האבות בקיבוצים מחולק לשלושה מסלולים, בהתאם להחלטת הקיבוץ: הבית של הקשישים נשאר בקיבוץ ונחתם הסכם שכירות ארוך טווח כשהקיבוץ משלם עבור הטיפול בקשישים, או שלא משולמים דמי שכירות והשירות לחברים ניתן ללא תשלום תמורת העברת התשלום מהמדינה, ובאפשרות השלישית משולמת שכירות נמוכה יותר וניתנות הנחות לקשישים.
לרוב, 50% מהדיירים בבתי הסיעוד בקיבוצים הם בני המקום והוריהם של בני המקום, ו-50% מגיעים מבחוץ.
כמו כן, החברה מפעילה תוכניות לשיקום וטיפול בקהילה, כמו הפעילות של חברת "ידיד נפש" לטיפול וחונכות למשתקמים, חברת "תלמ" שמספקת שירות פסיכולוגי בכל רחבי הארץ.
ביוני 2024 רכשה החברה את חברת א.ד.נ.מ., המספקת שירותים אנשים עם מוגבלות, תמורת 51 מיליון ש"ח.
עמליה ארגמן ברנע (נולדה ב-14 ביולי 1950) היא עיתונאית וסופרת ישראלית.
הייתה חברת מערכת "ידיעות אחרונות" במשך 30 שנה.
ארגמן ברנע פרסמה 13 ספרים.
עמליה ארגמן ברנע נולדה ביולי 1950 בירושלים, היא בתו של עיתונאי ידיעות אחרונות והסופר מנחם ברש-רועי ואמה זהבה הייתה תופרת.
למדה בבית הספר הדתי "מעלה" ואת לימודי התיכון עשתה בגימנסיה העברית בירושלים, במגמה המזרחנית.
הייתה חניכה בשבט "משואות" של עדת הצופים.
את שירותה הצבאי עשתה ככתבת בביטאון הרבנות הצבאית "מחניים".
אחרי הצבא, למדה לשון וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב ומחשבת-ישראל ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
אחרי שירותה הצבאי שימשה כתבת לענייני בריאות בעיתון דבר ובעלת טור ועורכת בדבר לילדים, בין השנים 1973–1975.
בין השנים 1976–2003 הייתה חברת מערכת "ידיעות אחרונות".
תחילה כתבת לענייני אמנות ובידור ובנוסף, כתבה ביקורות על ספרות ילדים.
לאחר שחזרה משליחות בקהיר, ארגמן ברנע מונתה לכתבת בכירה בידיעות אחרונות וכתבה במוספים "זמנים מודרניים", "7 ימים" ו-"24 שעות" כמו כן הייתה כתבת שטח בדסק החדשות, ונודעה בכתבותיה הרגישות אודות נפגעי האינתיפאדה הראשונה ואירועי הטרור המרובים שפקדו את המדינה בשנות ה-80 וה-90.
ב-2004, עם פרישתה מ"ידיעות אחרונות" קיבלה טור שבועי בערוץ 10 שעסק בפעילות המגזר השלישי בישראל.
בשנת 2013 החלה לפרסם בלוג באתר "סלונה".
באותה שנה נחשף כי לאהרון ברנע נולדה ילדה נוספת, בתקופה בה היה נשוי לעמליה ארגמן ברנע.
ארגמן ברנע כתבה אז "מכתב גלוי לילדה סודית" שפורסם באתר סלונה במרשתת ועורר הדים רבים.
ארגמן ברנע מלמדת ב"מכללה למנהל" בראשון לציון וב"מכללת נתניה" כמרצה בתחום העיתונות הכתובה ותורת הראיון.
עמליה ארגמן ברנע עוסקת במהלך שנים רבות בפעילות התנדבותית רחבה, חברה בהנהלת עמותות שונות, ביניהן "משאלת לב" ו"קרן המשאלות של גילה אלמגור" ומתנדבת ב"אנוש", ב"רוח נשית" ובעמותת יוצאים בשאלה וחברה מן המניין באקדמיה הישראלית לקולנוע .
ברנע הייתה נשואה ליוסף ארגמן.
בנם רועי נספה ב-1976 בתאונת דרכים בהיותו בן ארבע.
בשנת 1977 היא התחתנה עם העיתונאי אהרון ברנע, ולהם בן ובת וארבעה נכדים.
בשנים 1980–1981 שהתה בשירות דיפלומטי בקהיר, כאשר אהרון ברנע, בעלה דאז, שימש נספח העיתונות בשגרירות הישראלית.
בתקופה זאת דיווחה על שנת השלום הראשונה בין ישראל למצרים.
הנישואין הסתיימו בשנת 1997. בנם הוא איש הפרסום אור ברנע (נשוי לאשת התקשורת אור אלתרמן ברנע).
בשנים האחרונות לחייה של המשוררת דליה רביקוביץ נרקמה בין שתי הנשים חברות אמיצה.
לאחר מותה של רביקוביץ, הקדישה לה ברנע את אחד מספריה.
במרץ 2022, בראיון נרחב ב"הארץ", לרגל הוצאת סיפרה האחרון "איך אשה יפה כמוך" חשפה ברנע כי הייתה אחת הנשים שמפיק-העל אלכס גלעדי הטריד.
ללכת שבי (יחד עם אהרון ברנע) (הוצ' ידיעות אחרונות משכל, 1986)
עדי אבא וארבעים המוצצים (ירושלים : כתר, 1989) <איורים – יוסי אבולעפיה>
שרק לא תרדמו לי באמצע השנה (ירושלים : כתר, 1994) <איורים – טלי קריבולט>
אמרתי מלאכים (תל אביב : ביתן, תשנ"ז 1996) <שירים> <ערכה – ניצה בן ארי>
הגוף זוכר (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2000) <שירים> <עריכה – אשר רייך>
ללכת שבי, אחרי (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2004)
חם כמוס: שירי אהבה (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2005)
עם סגירת הגיליון (ירושלים : כתר, 2008)
פיצה תות (ילדים, "הוצאת רימונים", 2013)
גומות ופסים (ילדים, "קוראים", 2015)
תאכלי שיהיה לך כח לסבול - ספר זיכרונות על אוכל ואימהות (הוצאת "אבן חושן" 2017)
ברקודה לארוחת בוקר (הוד השרון: הוצאת אגם, 2020)
איך אשה יפה כמוך (הוצ' אגם)
סיפרה "ללכת שבי" (שנכתב בשיתוף אהרן ברנע) הוא רומן תיעודי על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני בימי מלחמת לבנון הראשונה.
הספר מתאר מפגש בין ישראלים לפלסטינים, שפועלים לייצר גשר על התהום שבין שני העמים.
העלילה של הספר מתרחשת בסוף יוני 1982, וברקע מתנהל המשא-ומתן על יציאת אנשי אש"ף מביירות שהייתה במצור של כוחות צה"ל.
אהרון ברנע, כתב "קול ישראל" לעניינים ערביים, הולך לראיין בכלא הישראלי את סאלח תעמרי, סגן-אלוף בפת"ח, הבכיר מבין אנשי אש"ף שהיה בשבי בישראל.
המפגש בין עיתונאי ישראלי למחבל פלסטיני, הופך תוך כמה שעות, למפגש משמעותי.
עם פרסום הספר נחשף כי בני הזוג ברנע אכן נפגשו עם תעאמרי.
במהלך תקופת מאסרו של תעמרי במחנה אנצאר הוא נפגש עם ברנע מספר פעמים לראיונות לקול ישראל.
יום אחד גילה תעמרי לברנע את סקרנותו הגדולה בנוגע לשואה.
באישור שלטונות צה"ל, נטל ברנע את תעמארי השבוי וערך לו סיור מקיף בישראל, בין היתר ביקר באתר ההנצחה "יד ושם".
הוא ביקר בביתו של ברנע ברמת השרון, ונפגש גם עם עמליה ארגמן ברנע.
דינא, מלכת ירדן, אשתו הראשונה של חוסיין, מלך ירדן הייתה אשתו של צלאח תעאמרי (אזרחית מצרים), היא הגיעה לישראל כדי לדון בשחרורו מהשבי וגם נפגשה עם בני הזוג ברנע.
בשנת 2004 כתבה עמליה ארגמן ברנע גרסה עדכנית לספר שנקרא "ללכת שבי - אחרי".
עמל אהבה לשווא (תורגם גם שווא עמל האהבה, ייסורי אהבה לתוהו; באנגלית: Love's Labour's Lost) היא קומדיה מאת ויליאם שייקספיר, שנכתבה כנראה סביב 1596 והוצגה לכל המאוחר בחג המולד 1597, בפני אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
המחזה מתאפיין במשלב לשוני גבוה, בחידודים רבים וגם בסרבול; הסצנה הרציפה הארוכה ביותר בכל עבודותיו של שייקספיר, למעלה מ-900 שורות, נכללת בו, כמו גם המילה הארוכה ביותר: המילה הלטינית "Honorificabilitudinitatibus", צורת הרבים של "להיות במצב מסוגלות להשיג כבוד".
סרבול זה תרם לכך שזוהי אחת מהיצירות הפחות מבוצעות בקאנון השייקספירי.
בניגוד לרוב ההצגות האחרות של הכותב, מקורות ההשראה ל"עמל אהבה לשווא" נותרו לא ברורים, אם כי מוחוור שהדמויות הראשיות מבוססות על אישים היסטוריים: מלך נווארה הוא אנרי הרביעי, ברון הוא שארל דה בירון, דומן הוא שארל מלורן, דוכס מיין, ולונגוויל על אנרי, דוכס לונגוויל.
חוקרים העריכו כי ההקשר הקומי של הדמויות היה ברור לקהל הרחב באנגליה כל ימי מלכותו של אנרי הרביעי, אך הלך ונחלש עם הזמן.
פרדיננד מלך נווארה מחליט להקדיש את עצמו ללימוד והגות, ולפיכך נודר להתענות ולהימנע מנשים במשך שלוש שנים.
חצרניו ברון, לונגוויל ודומן מצטרפים אליו, והארבעה כופים את חומרותיהם על הסביבה: נאסר על נשים להתקרב למרחק של פחות ממיל מן הארמון.
המבקר הספרדי דון אדריאנו דה ארמאדו מוסר למלך על פרשת אהבים בין האיכר קוסטארד לצעירה ז'קנטה בניגוד לחוק החדש, וקוסטארד נענש.
ארמאדו מתוודה שהוא מאוהב בז'קנטה בעצמו ומוסר לאיכר מכתב מגושם אליה.
נסיכת צרפת ושלוש המלוות שלה מגיעות לנווארה כדי לדון בשאלת הבעלות על אקוויטניה, אך נאלצות לחנות מחוץ לטווח האיסור.
המלך ושלושת האצילים מגיעים כדי לקבל את פניהן ומתאהבים בהן, בהתאמה, עד כלות.
ברון נותן לקוסטארד שהשתחרר זה עתה מהצינוק מכתב לעלמה רוזלין, והאיכר מתבלבל בין האגרות שקיבל ומוסר אותו לז'קנטה תחת זה של ארמאדו.
היא מביאה אותו לשני מלומדים, הולופרנס ונתנאל, כדי שיקראו לה אותו, והם מסיקים שברון חיבר את המכתב ומורים לה לספר למלך שהלה הפר את שבועתו.
בינתיים, בשרשרת טעויות, המלך ושלושת רעיו שומעים במקרה איש את חברו, מלבד ברון, מתוודים על רגשותיהם בלא ידיעה שמאזינים להם.
ברון מאשים את שלושת האחרים בהפרת הנדר, ואז נכנסים ז'קנטה וקוסטארד ומספרים על המכתב.
המלך מתרתח, אך ברון משכנע את כולם שעליהם לזנוח את ההתנזרות ולספר לנסיכה הצרפתייה ולעלמותיה על מה שהם חשים.
הגברים מחליטים להתחפש למוסקובים ולחזר בהיחבא אחרי הנשים.
הצרפתי בואייה מצותת להם וחושף את מזימתם בפני הנסיכה, והיא ומלוותיה מערימות על הנווארים כשהן מתחזות זו לזו.
לאחר הבלבול והמבוכה, המלך ואציליו מתנצלים.
הם מבקשים את הולופרנס, קוסטארד והאחרים להציג מחזה על תשעת המכובדים כדי לשעשע את כולם.
קוסטארד מגלה באמצע ההצגה שארמאדו עיבר את ז'נקטה והשניים כמעט ומתקוטטים.
בסוף, מגיע שליח המוסר כי מלך צרפת מת.
הנסיכה מוסרת לפרדיננד כי עליו להמתין במשך שנת האבל כדי להוכיח את אהבתו, והוא ואנשיו מסכימים.
Schejter; נולד ב-16 בנובמבר 1961) הוא פרופסור מן המניין לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המכהן כראש בית הספר לרוח האדם ע"ש משפחת יאנג.
יו"ר הוועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח.
בעבר כיהן כראש המחלקה לתקשורת וכדקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכנשיא מכללת אורנים.
שכטר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית.
גדל ברמת השרון ולמד בתיכון ע"ש רוטברג.
היה פעיל מרכזי בתנועת הצופים.
אביו היה פרופ' שרגא שכטר.
הוא השלים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטת בוסטון ודוקטורט בלימודי מדיניות מידע ותקשורת באוניברסיטת ראטגרס.
בשנים 1988–1989 היה מנהל לשכת שר החינוך יצחק נבון ובשנים 1992–1993 יועץ בכיר לשרת החינוך והתרבות שולמית אלוני.
בין השנים 1993–1997 היה יועץ משפטי לרשות השידור ובין 2000–2004 כיהן כסמנכ"ל רגולציה בחברת סלקום.
במשך השנים כיהן במספר ועדות ציבוריות ומילא תפקידים ציבוריים: בראשית שנות ה-90 היה חבר ב"ועדת לבני" שבחנה את מבנה רשות השידור ועמד בראש "ועדת שכטר" לבחינת נושא הפרסומת בטלוויזיה בכבלים.
כן היה חבר בוועדה בראשות נחמן שי לבחינת ההפקה המקורית בטלוויזיה (1998), בוועדת סמסונוב לאיחוד הגופים המפקחים על ערוצי הטלוויזיה (2002), בוועדת אולניק לתכנון הקמת הרשות הלאומית לתקשורת (2003) וועדת פריש לבחינת ההסדרה של ערוץ הכנסת (2016).
ב-2014 עמד בראש ועדת שכטר לבחינת הרגולציה בתקשורת, והסדרת התוכן השיווקי בעידן האינטרנט בישראל.
שכטר הוא יושב ראש הוועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח ושל האגודה הישראלית לתקשורת, וחבר הנהלת התיאטרון הערבי-עברי ביפו.
עד 2022 היה חבר מועצת העיתונות בישראל ממנה פרש על רקע מינויו של יו"ר חברת מגדל, חנן מלצר, לנשיא המועצה .
ב-2018 הקים יחד עם מיכל רפאלי-כדורי את קרן פרס היצירה על שם שולמית אלוני.
נשוי לעיתונאית ג'ודי מלץ ולהם ארבעה ילדים.
בשנים 1997–2000 היה מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שעבר לארצות הברית בתום תפקידו בסלקום, היה פרופסור חבר במחלקה לטלקומוניקציה בביה"ס לתקשורת ומנהל-שותף במכון לחקר מדיניות המידע באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בשנים 2004–2012. הוא ממשיך לכהן שם כפרופסור אורח ולעמוד בראש המכון.
ב-2011 הקים במסגרת המכון את כתב העת "Journal of Information Policy" והוא משמש עורך-משותף ראשי.
ב-2012 שב ארצה והצטרף למחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-2015 קודם לדרגת פרופסור מן המניין, ובין השנים 2018–2020 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
באפריל 2020 נבחר לנשיא מכללת אורנים תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2023.
בין היתר שימש כיו"ר הוועד המנהל של כנס TPRC-The Research Conference on Communication, Information and Internet Policy בין השנים 2021-2024, כעמית במכון CITI - Columbia Institute for Tele-Information באוניברסיטת קולומביה בין השנים 2019-2025, וכחוקר אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מחקריו מתמקדים במדיניות תקשורת ובהשלכותיה על חלוקה בלתי-שוויונית של משאבי תקשורת והשתקת קולות ציבוריים עקב כך.
ספרו הערוך And Communications For All הוגש בשנת 2009 לממשלו החדש של ברק אובמה כבסיס למדיניות תקשורת פרוגרסיבית וצוטט בתוכנית הפס הרחב הלאומית שגיבש הממשל.
בשנת 2017 זכה ספרו, "A Justice-Based Approach for New Media Policy: In the Paths of Righteousness", שנכתב במשותף עם ד"ר נעם תירוש, בפרס הספר המצטיין של השנה מטעם האגודה הישראלית לתקשורת.
נקדימון רוגל ועמית שכטר, מסמך נקדי, ירושלים, 1995
עלי מוהר, התחזית: נפרק אותם, מיטב טורי בשער לכבוד מאה שנה להפועל תל אביב (עם אמיר דורון, אביעד צוק, אוריאל בן עמרם ואמיר יגל), 2024
עמלה עינת (שמה המקורי: עמלה כהן; נולדה ב-29 בדצמבר 1939, כפר סבא) היא סופרת, מחזאית, עורכת ואשת חינוך ישראלית.
אמה של עמלה עינת, מרים, היא ילידת הארץ, ואביה, שלמה כהן, יליד פולין, השתייך ל"" והיה חבר קיבוץ עין החורש.
כאשר קמה מדינת ישראל עברה עינת עם משפחתה לחולון, ולמדה בבית הספר ביאליק ובתיכון קוגל בעיר.
בגיל חמש-עשרה וחצי עברה לירושלים בשל מחלת האסתמה ממנה סבלה.
בירושלים המשיכה את לימודיה בתיכון ליד"ה (אז "תיכון בית הכרם").
כילדה הייתה חניכה בתנועת "הנוער העובד".
את שירותה הצבאי בצבא ההגנה לישראל עשתה בתור סמלת חינוך במפקדת קצין חינוך ראשי.
לאחר סיום שירותה השלימה עינת תואר בוגרת אוניברסיטה בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
תואר המוסמך שלה, בייעוץ פסיכולוגי חינוכי, ניתן לה גם הוא בתל אביב, בשנת 1964. תואר דוקטור בחינוך קיבלה באוניברסיטת ליברפול.
עינת כתבה ספרים מקצועיים בתחום החינוך, ועסקה גם בליקוי למידה (בעיקר בנושא הדיסלקסיה).
חיברה מחזות (למשל, "שיטת חנהלה" ו"סכין בסמטה") שהועלו על בימות שונות.
בשנים 1978–1991 הייתה עמלה עינת סגנית העורך של "עתון 77", ירחון לספרות ולתרבות, ולאחר מכן, בשנים 1991–1993, הייתה עורכת ראשית בהוצאת ידיעות אחרונות.
היא חיברה עשרות רשימות, ביקורת ומסות שהתפרסמו במוספים הספרותיים של עיתונים וכתבי-עת שונים.
עינת זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול בשנת 1983, בפרס הדסה לספרות ילדים ונוער (2004), בפרס אקו"ם לשנת 2017 על תרומתה ליצירה ולספרות הישראלית ובפרס על שם דבורה עומר לספרות לבני הנעורים (2023)
הייתה נשואה לאהרון, אם לשלושה.
נשים רוצחות מאת מישל חדד (תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1992)
תרת תרת: סיפורי עם מפי יהודי אתיופיה (תל אביב: המרכז לקליטת אמנים עולים, 1996; בשיתוף אחרים)
קולות מהכלא: אנתולוגיה של יצירות אסירים (ירושלים: כרמל, תש"ע 2009; בשיתוף תומר עינת).
עמיתים מומחים הוא תחום ידע חדש יחסית ומקצועי במערך בריאות הנפש, המשלב ידע מניסיון אישי, יחד עם ידע מקצועי בתחומי השיקום בבריאות הנפש, בו העמית המומחה חשוף בהתמודדות האישית שלו וכאמור, עושה בה שימוש כדי לתמוך תהליכי שיקום של אנשים המוכרים כמתמודדים עם רגישות נפשית.
תפקיד העמית המומחה החל בעיקר במחלקות שונות, במספר מצומצם של מרכזי בריאות הנפש, כחלק מהליך הטמעה ומחקר של התפקיד החדש (מרכז בריאות הנפש בבאר שבע למשל).
עם זאת, חברות המעניקות שירותים שונים לסל שיקום, החלו להגדיר בתוכן תפקיד חדש מתוך הכרה בייחודיות וחשיבות התפקיד הן כאלה שיש בידם לפתח ולעגן ידע מקצועי מבוסס ניסיון בשיקום בבריאות הנפש ובמקביל, שינוי עמדות התפיסות בקהילה, מעצם היותו של העמית המומחה חשוף לקהילה בהתמודדותו והידע המקצועי שבו.
עמליה מרגולין (8 במרץ 1959 – 28 בפברואר 2018) הייתה קולנוענית, במאית ויוצרת דוקומנטרית ישראלית.
מרגולין למדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2018 נפטרה מרגולין ממחלת הסרטן.
לאורך השנים שימשה, במקביל ליצירתה הטלוויזיונית והקולנועית, כמרצה לקולנוע.
החל משנת 2018 מוענק פרס לזכרה של הקולנוענית מרגולין, לתלמידים מצטיינים בבית הספר הירושלמי לקולנוע "מעלה".
מרגולין הייתה במאית ויוצרת מוערכת.
בין עבודותיה ניתן למנות את היצירות הבאות:
עמית תומר (נולדה ב-6 באפריל 1993) היא אשת תקשורת, עיתונאית, תסריטאית ומגישת רדיו ישראלית.
נולדה וגדלה בתל אביב לד"ר רון תומר, תעשיין והבעלים של חברת התרופות "אוניפרארם", אשר כיהן כנשיא התאחדות התעשיינים בישראל, ולאסתי, רוקחת במקצועה, ולמדה בתיכון אליאנס תל אביב.
תומר החלה את דרכה בתקשורת ב-2007, בגיל 14, ככתבת נוער בשבועון "מעריב לנוער".
לאחר מכן, החלה לעבוד ככתבת חינוך במקומון "זמן תל אביב" מקבוצת מעריב.
תומר שירתה בגלי צה"ל ככתבת לענייני בריאות, צרכנות ותקשורת, ולאחר מכן כעורכת ומגישה.
לאחר שהשתחררה מצה"ל ב-2014, החלה לעבוד ככתבת הבריאות של עיתון "מעריב סופהשבוע" וכן שימשה ככתבת מגזין.
במקביל, המשיכה לשמש כמגישת פינות בגל"צ, בדסק התרבות.
במקביל החלה ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא השלימה את התואר.
ב-2016 הצטרפה לתאגיד השידור הישראלי, ומיומו הראשון שימשה ככתבת הכלכלה.
ערכה והגישה תחקירים במסגרת מדור "בשביל הכסף" במהדורה המרכזית של כאן 11, עד לעזיבתה ביוני 2021.
בשנת 2018 אף החלה לכתוב טור קבוע בירחון "ליברל", עד לסגירתו.
בדצמבר 2021 הצטרפה תומר לגלי צה"ל והתמנתה לראש תחום כלכלה וחברה, שימשה כפרשנית בשידורים השוטפים, והגישה את הרצועה הכלכלית היומית כשלצידה היה שותף בהגשה לסירוגין, סמי פרץ.
בוגרת מסלול התסריטאות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה "סם שפיגל" ובעלת תואר ראשון בכלכלה וספרות באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2023 הודיעה כי תסיים את תפקידיה בגל"צ בסוף החודש, וזמן מה אחר כך הצטרפה לערוץ הטלוויזיה האינטרנטי "רלוונט", שם הגישה את התוכנית הכלכלית.
מסוף 2024 מגישה פינות בערוץ 12 בנושאי כלכלה ופוליטיקה, ביניהן "עבר מתחת לרדאר" בתוכנית שישי בבוקר ו"דיבורים כמו חול" בחדשות הבוקר.
עמית תומר נשואה לסתיו בלוגולובסקי, בנם של בעלי יקב ויתקין.
עמליה (ליכטנשטיין) פרנק (נולדה ב-8 בינואר 1941) היא לשעבר אתלטית ישראלית, אלופת ישראל (1959) בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק.
עמליה פרנק נולדה וגדלה בראשון לציון, בתם של אסתר וחיים ליכטנשטיין.
אסתר (לונדון) היא בת המושבה נצר למייסדי ראשון לציון וחיים ליכטנשטיין הגיע לארץ ישראל כחלוץ מפולין.
לעמליה אח אחד בשם מנחם.
בילדותה התגוררה המשפחה בדירה ישנה בת שני חדרים בבניין בן שתי קומות בחצר קמפינסקי בראשון לציון.
בגיל 7 עברה עם משפחתה לבית בראשון לציון, שבחצרו היה משק עזר.
היא למדה בבית ספר העממי "חביב" והייתה חברה בתנועת "השומר הצעיר".
בגיל 10 התאמנה בקבוצת הפועל ראשון לציון.
לאחר גיוסה לצה"ל שימשה פרנק כמדריכת ספורט ונהגה לשחק כדורעף לצד הבנים.
לאחר שרותה הצבאי היא למדה ב.
היא ייצגה את ישראל בתחרויות ביוון ובטורקיה.
לצד השתתפות בתחרויות ספורט עסקה שנים רבות בחינוך גופני בבתי ספר יסודיים ובחטיבת הביניים.
בנוסף עסקה גם בהדרכת אמנות.
פרנק השתתפה לראשונה בתחרות בינלאומית ב שנערכה בשנת 1953 בקפיצה לגובה.
ב שנערכה בספטמבר 1957 היא זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.2 שניות, אחרי ג'ניפר פרייזר מהממלכה המאוחדת (13.3 שניות) ואילנה קרשיק מישראל (14.2 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.53 מטר, תוצאה זהה למקום שלישי.
באליפות אס"א שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1959 זכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 5.24 מטר, שיפור לשיא של אהובה קריביצקי (4.76 מטר) ובקפיצה לגובה בהשוואת השיא הישראלי של קריביצקי 1.55 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה זכתה בשתי מדליות זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.50 מטר לפני עדינה קנצרשטיין מהפועל פתח תקווה (1.28 מטר) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.04 מטר לפני לאה לוי ממכבי תל אביב (5.04 מטר) ועופרה קופפר ממכבי רחובות (4.95 מטר).
באוניברסיאדה הראשונה שנערכה בטורינו שבאיטליה בספטמבר אותה שנה סיימה במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.45 מטר
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1960 זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.35 מטר, אחרי מיכל למדני מהפועל כפר חיים (1.40 מטר) ורינה גוטסמן ממכבי חיפה (1.40 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1961 זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.50 מטר, אחרי מיכל למדני מהפועל חדרה (1.50 מטר).
ב שנערכה בשנת 1961 זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר, אחרי מיכל למדני שקבעה שיא מכביה חדש של 1.53 מטר ולפני אנה מריה נורסה מאיטליה (1.40 מטר).
נוסף לכך, השתתפה בריצת משוכות, קפיצה לרוחק ובריצת שליחות 4x100 מטר.
נשואה לעמי פרנק אותו הכירה בשרותה הצבאי.
לזוג שתי בנות, עירית ילידת 1964 ועפרית ילידת 1968, שישה נכדים ונכדה.
עמית שרף (נולד ב-9 במרץ 1988) הוא מאמן כדורסל ישראלי המשמש כעוזר המאמן של נבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 20. שרף החל את דרכו בעירוני נס ציונה שם אימן במחלקת הנוער והיה עוזר המאמן של הקבוצה הבוגרת.
ב-2018 הגיע להפועל חולון וכעוזר המאמן היה שותף לזכייתה באליפות המדינה ב-2022. מאז שימש כמאמנן הראשי של הפועל חולון ועירוני נס ציונה.
שרף שיחק כדורסל עד שירותו צבאי ולאחר שהשתחרר החל לעבוד בעירוני נס ציונה.
הוא אימן במחלקת הנוער ובמקביל עבד גם בקבוצה הבוגרת.
בתחילה שימש שרף כמנהל לוגיסטי וסקאוט ובמשך שנתיים היה עוזר המאמן של הקבוצה, תחת רועי חגאי ונדב זילברשטיין.
ב-2017 היה שרף שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות הליגה הלאומית והעפלתה לליגת העל.
ב-2018 עבר שרף להפועל חולון ובמשך חמש עונות היה עוזרם של דן שמיר, שרון דרוקר, סטפאנוס דדאס, מאוריציו בוסקאליה וגיא גודס.
במהלך עונת 2019/2020 הושעתה פעילותה של הליגה עקב התפרצות הקורונה בישראל.
הליגה חידשה את פעילותה בקיץ 2020 ושרף שימש באופן זמני כמאמנה של הקבוצה, היות שהמאמן סטפאנוס דדאס שהה ביוון.
בהדרכתו הפסידה הקבוצה שבעה משחקים במסגרת העונה הסדירה והפסידה בסדרת רבע גמר הפלייאוף 1–2 להפועל גלבוע גליל.
שרף היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות הליגה הבלקנית ב-2021 ובאליפות ליגת העל ב-2022. ביוני 2023 התמנה למאמנה הראשי של הקבוצה במקומו של גיא גודס.
חולון סיימה העונה הסדירה במקום החמישי והודחה על-ידי הפועל ירושלים ברבע גמר הפלייאוף.
חולון הגיעה לשלב הטופ-16 בליגת האלופות ורבע גמר גביע המדינה.
ב-13 ביוני 2024 סיים את דרכו כמאמנה של חולון.
במקביל לעבודתו בחולון מונה שרף בינואר 2023 לעוזרו של אלעד חסין בנבחרת העתודה לצדו של שי סגלוביץ'.
הוא השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה שנערכה ביוון בקיץ 2023 שם הגיעה למקום השני.
בקיץ 2024 באליפות אירופה שנערכה בפולין הגיע עם הנבחרת למקום העשירי.
ביוני 2024 מונה למאמנה של עירוני נס ציונה במקומו של מאיר טפירו, שמונה למנהל המקצועי של נס ציונה, וחתם לעונה אחת.בהדרכתו סיימה הקבוצה את העונה במקום השביעי ועלתה לפלייאוף לאחר שבטורניר הפליי-אין הפסידה להפועל גלבוע גליל וגברה על הפועל באר שבע.
בפלייאוף הפסידה נס ציונה בסיבוב הראשון למכבי תל אביב 3-0. בתום העונה הוארך חוזהו של שרף בקבוצה בעונה נוספת.
בדצמבר 2025 סיים שרף את תפקידו כמאמן כאשר במאזן הקבוצה שלושה ניצחונות ושמונה הפסדים.
שרף נשאר במועדון וישמש כיועץ ומאיר טפירו התמנה למאמן הראשי.
שרף התגייס לגבעתי, סיים קורס קצינים והגיע לתפקיד סגן מפקד פלוגה.
הוא גויס למילואים עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
שרף הוא אב לשלושה ומתגורר בנס ציונה.
הוא איננו קרוב משפחה של מאמן העבר צביקה שרף.
עמית אניל צ'אנדרה שאה (נולד ב-22 באוקטובר 1964) הוא פוליטיקאי הודי המשמש כשר הפנים ושר הקואופרטיביים של הודו.
כיהן כנשיא העשירי של מפלגת העם ההודית ומכהן כיו"ר הברית הדמוקרטית הלאומית מ־2014.
שאה נחשב לאסטרטג ראשי של מפלגת העם ההודית ולאחד מהאנשים הקרובים לנרנדרה מודי.
עמית אניל צ'אנדרה שאה נולד בבומביי ב-22 באוקטובר 1964. הוא הגיע ממשפחה הינדואית-גוג'ראטית מקאסטת בניה אביו, אניל צ'אנדרה שאה, איש עסקים ממנסה , היה בעל עסק מצליח לצינורות פוליוויניל כלוריד.
שאה קיבל תואר בביוכימיה באחמדאבאד ולאחר מכן עבד בעסק של אביו.
הוא גם עבד כסוכן מניות ובבנקים שיתופיים באחמדאבאד.
שאה היה מעורב בראשטריה סוויאמסווק סאנג מילדותו, והמתנדב בראשטריה במהלך לימודיו במכללה באחמדאבאד.
ב-1982 הוא פגש את נרנדרה מודי, שהיה אז פעיל בראשטריה ואחראי לפעילות הנוער בעיר.
שאה החל את הקריירה הפוליטית שלו כמנהיג בתנועת הסטודנטים של הראשטריה, האקהיל בהראטיה וידיארטי פרישד, בשנת 1983. הוא הצטרף למפלגת העם ההודית ב-1987 הוא הפך לפעיל באגף הנוער של המפלגה, בהרטיה ג'נטה יווה מורצ'ה .
הוא נודע בכישורי הניהול שלו כשהיה מנהל קמפיין הבחירות של לאל קרישנה אדוואני בגנדינגאר במהלך הבחירות ללוק סבהה ב-1991.
ב־1995 הוקמה הממשלה הראשונה בראשות המפלגה בגוג'ראט, כשקשובאי פאטל עומד בראשה.
באותה תקופה, הקונגרס הלאומי ההודי היה בעל השפעה רבה באזורים הכפריים של גוג'ראט.
מודי ושאה פעלו יחד כדי לחסל את התמיכה בקונגרס באזורים הכפריים.
האסטרטגיה שלהם הייתה למצוא את המנהיג השני הכי משפיע בכל כפר ולצרף אותו למפלגה.
בדרך זו הם יצרו רשת של 8,000 מנהיגים כפריים משפיעים שהפסידו בבחירות לתפקיד הפראדאן (ראש הכפר) בכפרים שונים.
מודי ושאה השתמשו באותה אסטרטגיה כדי לצמצם את השפעת הקונגרס על הקואופרטיבים החזקים במדינה, שמילאו תפקיד חשוב בכלכלת המדינה.
בשנת 1999, שאה נבחר לנשיא הבנק הקואופרטיבי המחוזי של אחמדאבאד (ADCB), הבנק הקואופרטיבי הגדול ביותר בהודו.
בגוג'ראט, בחירות כאלה זכו באופן מסורתי משיקולי קסטה, והבנקים השיתופיים נשלטו באופן מסורתי על ידי פאטלים, גדריאים וקשאטריאים.
למרות שלא השתייך לאף אחת מהקאסטות הללו, שאה ניצח בבחירות.
באותו זמן, הבנק היה על סף קריסה, מכיוון שהוא צבר הפסדים של קרור (עשרה מיליון) רופי.
שאה הפך את מצבו של הבנק תוך שנה; בשנה שלאחר מכן, הבנק רשם רווח של קרור רופי.
שאה גם הבטיח ש-11 מתוך 22 הדירקטורים של הבנק היו נאמני המפלגה.
מודי ושאה ביקשו לצמצם את אחיזתו של הקונגרס בגופי הספורט במדינה.
שאה שימש כנשיא איגוד השחמט של מדינת גוג'אראט.
ב-2009 הוא הפך לסגן הנשיא של התאחדות הקריקט של גוג'אראט, בעוד מודי שימש כנשיא האיגוד.
ב-2014 שאה הפך לנשיא האיגוד.
מודי, שהפך למזכיר כללי ביחידת גוג'ראט של המפלגה בתחילת שנות ה-90, השתמש בהשפעתו כדי להעניק תפקידים גדולים יותר לשאה.
הוא שכנע את ראש השרים של גוג'ראט קושאבי פאטל למנות את שאה ליו"ר התאגיד הפיננסי של מדינת גוג'אראט, מוסד פיננסי במגזר הציבורי המממן ארגונים קטנים ובינוניים.
לאחר שכמה מנהיגים במפלגה התמרמרו על הפופולריות הגוברת של מודי בממשלת גוג'אראט, הנהגת המפלגה העבירה את מודי למטה המפלגה בדלהי.
במהלך תקופה זו (1995–2001), שימש שאה כאיש סודו של מודי בגוג'ראט.
שאה נבחר לראשונה לאספה המחוקקת של גוג'אראט בבחירות מיוחדות שנערכו בפברואר 1997, לאחר שמודי פעל להשיג את תמיכת המפלגה בשאה.
באוקטובר 2001, מפלגת העם מינתה את נרנדרה מודי למנהיגה בגוג'ראט לאחר שהוחלט להדיח את קשובאי פאטל בעקבות האשמות בממשל לא יעיל.
במהלך 12 שנות כהונתו של מודי כראש השרים של גוג'אראט, שאה היה אחד השרים החזקים בממשלותיו, והחזיק במספר רב של תיקים.
שאה הואשם בהדחת השוטרים שהעידו נגד ממשלת גוג'ראט במקרים הקשורים למפגשים המזויפים ולהתפרעויות ב-2002. ונטען שהשתמש בכוחו כדי להטות את קביעת מחוזות הבחירה בגוג'ראט לטובת המפלגה.
בשנת 2010, שאה הואשם בתכנון רציחתו של סוהרבודין שייח', ושניים מאנשיו.
לפי לשכת החקירות המרכזית של הודו, שייח' הטריד כמה סוחרי שיש מראג'סטאן בדרישה לדמי חסות, ושניים מסוחרי השיש שילמו לשאה ולשני מפקדי משטרה כדי לחסל את שייח'.
שאה כפר בכל האישומים נגדו וטען כי הם נובעים ממניעים פוליטיים.
שאה נעצר ב-25 ביולי 2010 בעקבות הפרשה.
כאשר שאה הגיש בקשה לשחרור ערבות, לשכת החקירות המרכזית התנגדה מתוך חשש ששאה ישתמש בכוחו הפוליטי כדי להימלט ממשפט.
ב-29 באוקטובר 2010, שלושה חודשים לאחר מעצרו, בית המשפט העליון בגוג'אראט אישר את שחרורו בערבות.
עם זאת, למחרת, כשבתי המשפט נסגרו, השופט אפטאב עלאם קיבל במעונו עתירה לאסור את כניסתו לגוג'אראט.
בעקבות כך הוגלה שאה מהמדינה מ-2010 עד 2012, והוא ואשתו עברו לחדר בדלהי.
מאוחר יותר, בית המשפט העליון ביטל את השחרור בערבות בעקבות בקשת לשכת החקירות.
בספטמבר 2012 בית המשפט העליון שחרר אתו בערבות והתיר לו לחזור לגוג'אראט.
לאחר מכן הוא התמודד וניצח בבחירות לאספה בשנת 2012 ממחוז נרנפורה.
בשנת 2014 שאה נוקה מההאשמות על ידי בית משפט מיוחד של לשכת החקירות המרכזית, תוך שהוא מציין חוסר ראיות ונימוקים פוליטיים להאשמות.
לאחר שמודי הפך למועמד לראשות הממשלה של מפלגת העם ההודית ב־2013, גברה השפעתו של שאה גם במפלגה.
שאה מונה למזכיר הכללי של המפלגה וקיבל את האחריות על אוטר פרדש.
הוא נבחר על ידי נשיא המפלגה ראג'נאת' סינג, שהתרשם מהכישורים שהפגין שאה בהשתלטות על ארגונים שונים שהיו בשליטת הקונגרס.
הקריירה הפוליטית של שאה, שדעכה לאחר מעצרו ב-2010, התחדשה לאחר ניצחון מפלגת העם ההודית בבחירות הכלליות ב-2014. באוטר פרדש, שם שאה היה הממונה, המפלגה ובעלות בריתה זכו ב-73 מתוך 80 מושבים בלוק סבהה.
שאה בילה זמן רב באוטר פרדש, במטרה להבין את הסיבות שהובילו לניצחון מפלגת סמג'וואדי בבחירות לאספה המחוקקת של אוטר פרדש ב-2012. שאה הבין שהבוחרים לא מרוצים ממפלגת סמאג'וואדי, שלדעתו לא עמדה בהבטחות הבחירות שלה לאחר הניצחון.
שאה פיקח על בחירת המועמדים, תוך שימת דגש על הפופולריות המקומית של המועמד ופוטנציאל הזכייה כקריטריונים היחידים לבחירה, בניגוד לנאמנות המפלגתית או האידאולוגיה של המועמד.
שאה התמקד בקמפיין מדלת לדלת.
הוא הקים ועדת ניהול בת 7 עד 10 חברים לכל אחד מ-140,000 הקלפיות במדינה.
שאה שכנע את מודי להשתמש במתנדבי ראשטריה סוויאמסווק סאנג עבור הקמפיין.
למרות שהראשטריה לא הייתה מעורבת באופן רשמי בבחירות, שאה השתמש במתנדביה כדי לגייס מצביעים ולבצע תעמולת בחירות.
שאה הואשם בימי מתנגדיו בניסיון ציני להתסיס ולקטב את מצביעי אוטר פרדש בהתאם לקווים הדתיים.
בעת ביקור באיודיה לפגישה עם הוועדה המקומית של המפלגה, הוא העלה את סכסוך איודיה.
הוא גם ניצל את חוסר האהדה השיעית לסונים בלאקנאו.
ביולי 2014 אישר הדירקטוריון הפרלמנטרי המרכזי של המפלגה פה אחד את מינויו של שאה לנשיא המפלגה.
הוא נבחר מחדש לנשיא המפלגה פה אחד ב-24 בינואר 2016. לאחר שהפך לנשיא המפלגה, שאה החל במסע חברות אגרסיבי, ועד מרץ 2015, הצטרפו למפלגה 100 מיליון חברים חדשים.
ב-2017 נבחר שאה לרג'יה סבהה מטעם גוג'ראט.
בבחירות כלליות ב-2019 התמודד ונבחר ללוק סבהה.
בעקבות כך פרש מתפקידו כנשיא המפלגה.
מונה לשר הפנים בממשלתו השנייה של מודי, ונכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2019. במסגרת תפקידו, הודיע שאה ב-5 באוגוסט 2019 ל כי ממשלת הודו מבקשת לבטל את סעיף 370 בחוקת הודו, שהעניק אוטונומיה לג'אמו וקשמיר ולחלק את המדינה לג'אמו וקשמיר ולדאק יהיו שתי טריטוריות איחוד נפרדות.
ב-19 בנובמבר 2019 הכריז שאה ברג'יה סבהה כי המרשם האוכלוסין הלאומי ייושם בכל המדינה.
בדצמבר 2019 הציג שאה תיקון לחוק האזרחות, המעניק אזרחות הודית לקהילות מיעוטים דתיות נרדפות שהיגרו למדינה לפני 2015 ממדינות בעלות רוב מוסלמי (פקיסטן, בנגלדש ואפגניסטן).
בצפון-מזרח הודו, החוק עורר חששות לגבי השפעת ההגירה על התרבות והפוליטיקה המקומית, מה שגרם למחאות נגד החוק.
במקומות אחרים, מפלגות האופוזיציה מתחו ביקורת על הדרת המוסלמים בחוק כפוגעת בחילוניות של הודו.
שאה התעקש שהצעת החוק אינה אנטי-מוסלמית, משום שהיא לא שינתה את דרכם הקיימת לאזרחות.
ביולי 2021 מונה שאה לשר לענייני קואופרטיביים.
עמליה רוזן (12 בספטמבר 1928 – 14 במאי 2024) הייתה עורכת מוזיקלית ומלחינה ישראלית, שעבדה למעלה משישה עשורים בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
עמליה רוזן נולדה בעיר גאלאץ שברומניה בשם אמילי מרקוזון, בתם היחידה של מריאטה, רוקמת שניהלה חנות סדקית קטנה, ושל מוריץ, סוחר יינות.
ב-1942, כחלק מהגזרות שהשיתו הנאצים על יהודי רומניה, גורשה מהגימנסיה בה למדה.
אביה נשלח לעבודות כפייה בצפון המדינה, והיא נשארה בגאלאץ עם אמה.
בתום מלחמת העולם השנייה החלה ללמוד באקדמיה למוזיקה בבוקרשט, ובמקביל למדה פסיכולוגיה ופדגוגיה באוניברסיטה.
ב-1951 עלתה לישראל והגיעה למעברת קריית עמל בטבעון.
הוריה, שבתחילה לא הורשו לעלות לישראל, עלו בעקבותיה.
ב-1952 התגייסה לצוות הווי גולני.
לתחנת גלי צה"ל, שזה מקרוב נוסדה, הגיעה רוזן ב-1953 לאחר מפגש מקרי עם מפקד התחנה בנו צור, ששמע אותה מנגנת באקורדיון בהופעה במחנה ביל"ו.
הוא הציע לה לעבור לגלי צה"ל בתור פקידת תקליטייה והיא נענתה.
ב-1956 הנחתה תוכנית בשם "פרפראות".
לאחר שילדה את בנה ב-1957 עזבה את גלי צה"ל ופנתה ללימודים במדרשה למורים, אך שבה לתחנה שנתיים מאוחר יותר בהמלצת רס"ר התחנה, יעקב הראל.
במרוצת השנים היא ערכה בין היתר את התוכניות "שבע אפס שבע" עם אלכס אנסקי, "שעה היסטורית" עם פרופ' מיכאל הרסגור, "מעל ומתחת לשמיכה" עם פנחס עידן, "שניים לדרך" עם חיים קינן, "מצעד המרגנית", "צלילי שבת", "אולדיז" ו"קלאסי כאן".
רוזן גם בחרה פתיחים מוזיקליים ידועים לתוכניות ובהן "שאלות אישיות" עם יעקב אגמון, "האוניברסיטה המשודרת" ו"פרקי אבות".
רוזן התמחתה בתחומי המוזיקה הקלאסית, ג'אז, שירי עמים, "אולדיז", הזמר העברי וההיסטוריה של המוזיקה הקלה בעולם.
בגלי צה"ל כינו את רוזן "החיילת הכי ותיקה בצה"ל" (בפועל, לא הייתה חיילת אלא אזרחית עובדת צה"ל.
היא סיימה את עבודתה בתחנה ב-2020, שנים רבות לאחר גיל הפרישה הנהוג.
רוזן הוזכרה כמופת לעורכת מסורה (לא בשמה האמיתי, אך בזיהוי ברור) במונודרמה "נפילה בשידור חי" מאת אריה קרישק ואשר העלה אלכס אנסקי בשנים 2014–2015.
רוזן גם הלחינה שירים, ובהם "אני מצטערת" בביצוע חוה אלברשטיין, "סיגליות" ו"כאשר ירח מחייך" בביצוע אילן ואילנית, "בחום הזה" בביצוע דני גרנות, "זה לא בוער" בביצוע להקת גייסות השריון ו"פונדק האהבה" בביצוע אפי וייס.
רוזן קיבלה עיטור מטעם אקו"ם וכן אות מפעל חיים על תרומתה להפצת הזמר העברי.
ב-2007 זכתה בפרס יקירת הרדיו של גלי צה"ל וב-2010 הוענק לה פרס מפעל חיים בכנס אילת לעיתונות.
עם פרישתה ב-2020, נערך לכבודה בגלי צה"ל מופע מחווה בשם "זר מרגניות".
הלכה לעולמה ביום העצמאות ה-76 למדינת ישראל, ונטמנה בבית העלמין פינסקר בהרצליה.
במותה, ספדו לה עמיתיה ומפקדי גלי צה"ל לדורותיהם.
הייתה נשואה לסנדו רוזן (רוזנברג) מ-1958 ועד פטירתו ב-2010. להם בן אחד, ד"ר הראל רוזן, כימאי.
התגוררה בשכונת הצפון הישן בתל אביב.
עמליה עמקי היא אמנית, היסטוריונית אמנות, מחנכת, מבקרת אומנות ואוצרת אפרו-אמריקאית, שהתגוררה לאחרונה בטוסקלוסה, אלבמה, שם הייתה פרופסור לאמנות מודרנית ועכשווית ב-אוניברסיטת אלבמה בטוסקלוזה מ-2007 עד 2012.
לינדה פיי פיק נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה, הרביעית מתוך שש בנות.
אביה, נורמן ואנס פיק, היה זמר בלהקת Deep South Boys ממייקון, ג'ורג'יה.
היא הייתה ילדה יצירתית וידעה מגיל צעיר שהיא רוצה להיות אמנית.
כשהייתה כבת 10, פגשה את הצייר האפרו-אמריקאי הייל וודרוף, אותו ציינה כבעל השפעה על עבודתה ועשתה את המכירה הראשונה שלה בגיל 13. היא יצרה טבע דומם מחוט ותיקי יוטה שנכללו בתצוגת רהיטים בחנות הכל-בו ריץ' באטלנטה.
כאשר לקוחה רכשה את הרהיטים, היא הניחה שעבודתה כלולה במכירה.
פיק סיימה את לימודיה באוניברסיטת ג'ורג'יה, באטלנטה בשנת 1971 עם תואר ראשון בעיתונאות ופסיכולוגיה.
היא שינתה את שמה ל- עמליה עמקי ב-1978 ממש לפני שעברה לניו מקסיקו, שם קיבלה ב-1980 תואר ראשון מאוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי, ניו מקסיקו, בצילום ותולדות האמנות.
עמקי סיימה את התואר השני שלה (1992) באמנות אירופית ואמריקאית מודרנית ותואר דוקטור (1994) באמנות ותרבות אמריקאית של המאה העשרים באוניברסיטת אמורי באטלנטה.
עמקי לימדה תולדות האמנות במכללת ספלמן, מכללת מורהאוס ואטלנטה קולג' לאמנות באטלנטה, ג'ורג'יה; אוניברסיטת קנסאו סטייט בקנסאו , ג'ורג'יה; ומכללת צפון ג'ורג'יה ואוניברסיטת המדינה בדהלונגה , ג'ורג'יה.
בשנת 2001, היא הפכה לאוצרת של אוסף פול ר.
ג'ונס לאמנות אפריקאית אמריקאית באוניברסיטת דלאוור בניוארק, דלאוור, שם הייתה בפקולטה במחלקות לתולדות האמנות ולימודים אפרו-אמריקאים עד 2007. לאחר שעזבה את התפקיד, היא לימדה אמנות, תולדות האמנות ולימודי חזותיים באוניברסיטת אלבמה בטוסקלוסה, אלבמה עד 2012.
לאורך השנים היו לעמקי תפקידים רבים בתחום המוזיאונים.
גם בתפקידי ניהול וגם בתור אוצרת תערוכות במוזיאונים שונים.
עמקי הראתה בעזרת האמנות שלה את חייהן ותרבותן של נשים אפריקאיות במקומות שונים ואת ההבדל בין המציאות וההיסטוריה של נשים אלו לבין הדרך בה הן מוצגות בתקשורת.
עבודת האמנות של עמקי חוקרת את החיים והתרבות האפרו-אמריקאית באמצעות שימוש בצילום המשובץ לעיתים קרובות בקופסאות, שמיכות ומניפות.
היא מייפה את החלקים האלה בחפצים רדי מייד, כמו כפתורים, חרוזים, פרחים ופיסות בד.
אמאקי התחילה לעבוד עם כפתורים בילדותה, כשאמה נתנה לה כפתורים לשחק איתם כי גולות היו נערי מדי.
עבודתה כוללת גם שמיכות צילום (ציאנוטייפ) ותצלומים דיגיטליים בקנה מידה גדול על בד, שבהם הדיוקן משמש כצינור לדיונים על פרופיל מסחרי, מיתוג תרבותי ושיטות לקידום הנחות תרבותיות.
ניתן למצוא את יצירות האמנות של עמקי באוספים פרטיים רבים ברחבי העולם, והן נכללות, בין היתר, באוספים הקבוע של
המוזיאון לאמנויות יפות, ביוסטון, טקסס
המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, ג'ורג'יה
מוזיאון מינסוטה לאמנות אמריקאית בסיינט פול, מינסוטה
מוזיאון ג'יבס לאמנות בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה
מוזיאון אולבני לאמנות באולבני, ג'ורג'יה
מוזיאון בית האמונדס באטלנטה, ג'ורג'יה
המוזיאון לאמנות עכשווית של ג'ורג'יה (MOCA-GA) באטלנטה, ג'ורג'יה
המוזיאון האפרו-אמריקאי טובמן במייקון, ג'ורג'יה
"עמליה עמקי: קופסאות, כפתורים והבלוז", תערוכה הכוללת 80 עבודות מדיה מעורבת, נוצרה משיתוף פעולה בין המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות ומוזיאון לאמנות של מכללת ספלמן.
היא נפתחה בוושינגטון הבירה, במוזיאון הלאומי לנשים באמנויות, שם הוצגה ב-10 ביוני עד 25 בספטמבר 2005 ולאחר מכן עברה לאטלנטה, שם הייתה ב-מכללת ספלמן מ-26 בינואר עד 13 במאי 2006.
"הומאז': שירים ודימויים של תודה וחיבה", התארחה בגלריה לאמנות ארנולד באוניברסיטת שורטר בשנת 2011 ומאוחר יותר בגלריה לאמנות בקמפוס אייסי, פאלם ביץ' סטייט קולג', 2014.
פרס Sigma Delta Chi לכתיבת פיצ'רים (1970).
פרס האמן הלאומי של פסטיבל לאמנות שחורה
פרס לארי ד' וברנדה א' תומפסון, תמיכה שלהם באמנות ובאמנים אפרו-אמריקאים (2015)
מלגת הקרן הלאומית לאמנויות בצילום, מענק אמן מטעם מועצת ג'ורג'יה לאמנויות (2020)
פרס ההצטיינות לבוגרי אוניברסיטת אמורי
המאה של אמנות אפריקאית אמריקאית: אוסף פול ר.
ניוארק, דל: מוזיאון האוניברסיטה, אוניברסיטת דלאוור, 2004.
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות (ארצות הברית), ג'ודי ל.
לרסון, אנדריאה ברנוול בראונלי, גלוריה ג'ין ווייד גיילס, לסלי קינג-האמונד ואמליה ק.
עמליה עמקי: קופסאות, כפתורים והבלוז .
וושינגטון הבירה: המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות, 2005.
הייל וודרוף, ננסי אליזבת הנביאה והאקדמיה .
סיאטל, וושינגטון: מוזיאון ספלמן לאמנות יפה עם הוצאת אוניברסיטת וושינגטון, 2007.
צ'ארלסטון, דרום קרוליינה: הוצאת ארקדיה, 2015.
עמל אהבה לא לשווא (Love's Labour's Won) הוא מחזה אבוד המיוחס לוויליאם שייקספיר, שנכתב לפני 1598 ופורסם עד 1603. לא ידוע על עותקים ששרדו.
החוקרים חלוקים האם יצירה זו הייתה קיימת, אולי כהמשך לעמל אהבה לשווא, או שהיא שם חלופי למחזה אחר של שייקספיר.
המחזה מוזכר לראשונה בספר הביקורת הספרותית "Pladis Tamia, Wits Treasury" (1598), מאת פרנסיס מירס.
בספר מופיעה רשימת קומדיות שייקספיריות שמזכירה בין השאר את שני אדונים מוורונה, את הקומדיה של הטעויות, את עמל אהבה לשווא ואת "עמל אהבה לא לשווא".
ברשימת הספרים של כריסטופר האנט, שהתפרסמה באוגוסט 1603, המחזה מופיע למכירה כמודפס לצד יצירות שייקספיריות אחרות, כולל "עמל אהבה לשווא".
בסיום המחזה "עמל אהבה לשווא" החתונות שחותמות את רוב הקומדיות של שייקספיר נדחות במפתיע ללא שום מטרה עלילתית ברורה, מה שמשאיר מקום להמשך.
תיאוריה אחת היא ש"עמל אהבה לא לשווא" הייתה ההמשך הזה.
עם זאת, מחזאים אליזבתניים כמעט ולא כתבו המשכים לקומדיות; המשכים נכתבו בדרך כלל למחזאות היסטוריים או לטרגדיות.
תיאוריה נוספת היא ש"עמל אהבה לא לשווא" היה שם חלופי למחזה אחר של שייקספיר, מה שמסביר מדוע המחזה לא הודפס במהדורת הפוליו הראשונה שהכילה את כל יצירות שייקספיר.
למשך שנים התיאוריה החזיקה ש"עמל אהבה לא לשווא" הוא שם חלופי ל"אילוף הסוררת", מחזה שנכתב מספר שנים קודם ושחסר מרשימת המחזאות של פרנסיס מירס, שם הוזכרה "עמל אהבה לא לשווא".
עם זאת, בשנת 1953 נתגלתה רשימת הספרים של כריסטופר האנט מ-1603, שם מופיעים שתי המחזאות הללו אחד לצד השני.
תגלית זו היוותה ראיה לקיום המחזה כיצירה אבודה, ולא ככותרת מוקדמת של מחזה אחר, אולם זו אינה ראיה מכרעת.
מחזאי אחר כתב מחזה בשם "אילוף הסוררת" שיצא לאור בשנת 1594, בעוד המחזה בעל אותו השם של שייקספיר לא פורסם עד 1623. ייתכן ששייקספיר כינה את המחזה שלו "עמל אהבה לא לשווא" כדי להבדיל אותו מהמחזה המתחרה, ומאוחר יותר שינה את השם.
ייתכן גם שהשם הוא כותרת חלופית לקומדיה שייקספירית אחרת.
המחזה "מהומה רבה על לא דבר", שנכתב בסביבות 1598, הוא מועמד מקובל.
החוקר לזלי הוטסון הציע ש"עמל אהבה לא לשווא" הייתה הכותרת הקודמת של טרוילוס וקרסידה, מחזה שלא הופיע ברשימתו של מירס.
החוקר קנת פאלמר ביקר את התיאוריה בטענה שהיא כופה פרשנות על המחזה.
בנוסף, מקובל לחשוב ש"טרוילוס וקרסידה" נכתב בסביבות 1602, מאוחר מדי כדי להופיע ברשימתו של מירס.
החוקר דייוויד גרוט טען שהכותרת האלטרנטיבית היא של כטוב בעיניכם.
הוא מסביר שכותרות לקומדיות היו לרוב כלליות, ומספר מחזאות יכלו להיקרא באותו שם.
המחזה "כטוב בעיניכם", לשיטתו, התחיל כמחזה המשך ל"עמל אהבה לשווא" ונערך לאחר מכן כדי להתאים לשחקן הראשי החדש בחברת התיאטרון של שייקספיר, אנשי הלורד צ'מברלין.
בשנת 2014, חברת שייקספיר המלכותית ציינה את יום המאה לתחילת מלחמת העולם הראשונה באמצעות ביצוע של שתי המחזאות "מהומה רבה על לא דבר" ו"עמל אהבה לשווא".
"מהומה רבה על לא דבר" הוצג תחת הכותרת "עמל אהבה לא לשווא (ידוע גם כ'מהומה רבה על לא דבר')".
המחזה "עמל אהבה לשווא" הוצג כמתרחש בתחילת המלחמה, בעוד "עמל אהבה לא לשווא" הוצג כמתרחש בסיומה.
בפרק "קוד שייקספיר" של סדרת הטלוויזיה "דוקטור הו", משנת 2007, כתיבת המחזה היא אירוע מרכזי לעלילה.
המחזה הופיע בסדרת הספרים "39 רמזים", בספר האחרון של הסדרה הראשונה.
עמית שריקי (נולדה בשנת 2010) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית.
שריקי מתאמנת באגודת מעופפי חיפה תחת המאמן ינאי כלפה.
באליפות אירופה שנערכה בלוקסמבורג שבלוקסמבורג סיימה בתחרות לזוג מעורב במקום שישי במוקדמות תרגיל שיווי המשקל בתוצאה של 27.340 נקודות, יחד עם איליי קדוש.
עמיתי ברונפמן היא תוכנית חינוכית בסבסוד מלא וללא כוונות רווח המיועדת לנוער יהודי בישראל ובצפון אמריקה.
העמותה הוקמה בשנת 1987 על ידי הפילנתרופ האמריקאי אדגר ברונפמן, והיא ממונת חלקית על ידי הקרן שלו "The Samuel Bronfman Foundation".
לאחר תהליך מיון ארוך, נבחרים 26 צעירים מארצות הברית ו-22 צעירים מישראל.
שתי הקבוצות מתנסות בלימוד טקסטים, פגישות עם אישיים, היכרות עם תפיסות עולם ולימוד משותף.
הקבוצה האמריקאית טסה ל-5 שבועות בישראל בחודשי יולי ואוגוסט, והקבוצה הישראלית יוצאת לכשבועיים בארצות הברית במהלך כיתה י"ב.
התוכנית נועדה לתת כלי הובלה, לעזור עם חינוכם היהודי, ולעזור לצעירים יהודים יוצאי דופן מרקעים שונים לצמוח להיות מנהיגים בעלי זהות יהודית ומחויבות לפלורליזם.
למעלה מ-1,400 בוגרים חברים ברשת הבוגרים של התוכנית, ביניהם שמונה מקבלי מלגת רודס, ארבעה לבלרים בבית המשפט העליון של ארצות הברית, ושמונה עשר מקבלי מלגת פולברייט.
התוכנית הוקמה בשנת 1987 על ידי אדגר ברונפמן, בתגובה למה שהוא תפס כחוסר בדיאלוג בין קהילות יהודיות בצפון אמריקה.
ברונפמן חלם על "רנסאנס של לימוד התורה", בו יהודים יהיו מסוגלים ללמוד ולהשתמש בספרות היהודית .
ב-1998, הארגון השיק את "עמיתי ברונפמן", התוכנית שלו לנוער ישראלי.
התוכנית הישראלית מורכבת ממספר סמינרים בהם נפגשים העמיתים עם אנשים מעוררי השראה, קוראים טקסטים יהודים, מתנסים במגוון תחומים, מטיילים ברחבי הארץ ולומדים להכיר את מגוון רבדיה של היהדות המודרנית.
במהלך הקיץ, נפגשים חברי התוכנית הישראלית עם מקביליהם בתוכנית האמריקאית ובחודש מרץ הם טסים לשבועיים בארצות הברית במסגרתם הם לומדים להכיר את יהדות ארצות הברית לעומק בעזרת חוויות ופגישות עם מנהיגיה.
בית הספר התיכון עירוני מקיף י"ט רב תחומי עמל ליידי דייוויס תל אביב, הוא בית ספר על יסודי, שש שנתי השייך לרשת "עמל" ונמצא בשכונת נאות אפקה ברחוב בני אפרים שבצפון תל אביב.
בית הספר נחנך במרץ 1972. במקור נבנה כבית ספר מקצועי אולם לאחר מספר שנים הפך לבית ספר על יסודי רגיל.
מדובר באחד מבתי הספר הגדולים בתל אביב עם כ-1700 תלמידים.
חלק מפרסומו של בית הספר הוא בשל תכנונו האדריכלי של הקמפוס שלו, שתוכנן על ידי צוות שבראשו עמד רם כרמי.
הוא נחשב לאחד המבנים הברוטליסטיים המפורסמים שתכנן כרמי.
בית הספר נקרא על שם הנדבנית היהודית, הנרייטה מארי מאייר, הידועה בכינוייה, ליידי דייוויס, שתרומותיה הביאו להקמת רשת בתי הספר "עמל" ומספר בתי ספר ומוסדות קרויים על שמה.
בקמפוס בית הספר מצוי מכון לבון, ארכיון ומכון מחקר לתולדות תנועת העבודה היהודית בארץ ישראל ובפזורה היהודית.
תכנון בית הספר על ידי משרד "כרמי ושות'" בא בעקבות זכייה של המתכננים במקום ראשון בתחרות אדריכלים פומבית שתוצאותיה פורסמו בפברואר 1966. בצוות התכנון היו: רם כספי, עדה כרמי-מלמד, חיים קצף ובן פלג.
עבודות הקונסטרוקציה תוכננו על ידי מהנדס משרד "כרמי ושות', פנחס ברוש, והקבלן המבצע היה "סולל בונה".
עבודות הבנייה התבצעו מסוף שנות ה-60. בית הספר נחנך במרץ 1972, (ייתכן שתוכנן להיפתח עוד בספטמבר 1971).
מעבר לנראותו של בית הספר כ"מבצר", האלמנטים הבולטים בבית הספר הם החצר המרכזית ואגף בתי המלאכה.
בתי המלאכה אופיינו בגג קעור דמוי חבית.
זו אחת מהעבודות השלמות והמורכבות שתכנן ברוח זו כרמי ומכאן חשיבותה."
מבנה בית הספר זכה להנצחה על בול של השירות הבולאי ב-1974 בסדרת בולים שהוקדשה למבנים אדריכליים בולטים בישראל.
עמך לשחרך היא סליחה שחוברה בידי צדוק עמאני או אביו, אהרן אלעמאני.
הסליחה מצויה בסידור שפתי רננות, סדר הסליחות כמנהג ג'רבה ולוב, והעתקות שלה נתגלו גם בגניזת קהיר.
בפיוט חמש סטרופות מרובעות, שתחילתן מרכיבות את האקרוסטיכון: עמאני.
משקלו של הפיוט, הוא עשר הברות לכל טור, כשבדרך כלל, להוציא חלק מהסיומות המקראיות, חמש הברות לכל צלע.
כל סטרופה נחתמת בשיבוץ מקראי, החורז בהברה: "הֵם".
במחרוזת הראשונה מתאר הפייטן את המתפללים, שקמו במיוחד בחצות ליל ומשבחים את אלוהיהם ואת השבת שנתן.
במחרוזת השנייה, עד האחרונה, עובר הפייטן להתחנן לפני האל: הוא מבכה את חורבן בית המקדש, את צרות עמו בגלות (אשר את נקמתם הוא מבקש), וקורא לאל שיפעל לקיבוץ גלויות ישראל.
הפיוט נחתם בשיבוץ מפתיחתה של פרשת ברכת כהנים (), כלומר בקריאה לשלום.
בפיוט מוזכרים שלושה אישים; שניים כדי להזכיר את זכויותיהם, שבגינן יושיע האל את עמו: יקותיאל (אחד משמותיו של משה, על פי המדרש) ו'תם עבר פנואל' (כינוי ליעקב, על פי ).
השלישי הוא בן עמיאל, כלומר המשיח (על פי המדרש).
המחקר מסופק בנוגע לזהות מחבר הפיוט, שחתום באקרוסטיכון 'עמאני'.
הוא יוחס על ידי יום-טוב ליפמן צונץ לצדוק אלעמאני, אך ישראל דוידזון כתב, על פי קטע גניזה שראה, כי את הפיוט חיבר אביו של צדוק, אהרן אלעמאני.
שרה כהן טענה כי חתימתו של הבית הראשון, המרמזת כי הפיוט חובר לשבת, היא ראייה לבעלותו של הבן, הואיל ורק אצלו ידועים פיוטי סליחה לשבת.
יחד עם זאת, ייתכן שכוונתו של הפייטן הייתה ליום הכיפורים, המכונה שבת שבתון.
החתימה "עמאני" לבדה אינה מוכרת משיריו של צדוק, וגם לא מפיוטי אביו.
עמית שגב (נולד ב-22 ביולי 1946) הוא גאולוג ישראלי בעל תואר דוקטור, חוקר אמריטוס במכון הגיאולוגי לישראל במשרד האנרגיה והתשתיות.
מחקריו עוסקים במגוון תחומים: היווצרות מינרליזציות מתכתיות וגאולוגיה כלכלית, פעילות פלומים מן המעטפת, מגמטיזם־וולקניזם פאנרוזואי במזרח התיכון, טקטוניקת הלוחות, מבנה קרום כדור הארץ במזרח הים התיכון, העתק ים המלח, וכן גאופיזיקה וגיאודינמיקה.
שגב פרסם למעלה מ־140 מאמרים, מפות גאולוגיות ודוחות מדעיים, אשר תרמו רבות להבנה העולמית של התפתחות קרום כדור הארץ במזרח התיכון ותולדות אזור הים התיכון המזרחי.
עמית שגב נולד בטבריה בשם עמית פרנק וגדל בקיבוץ שער הגולן.
הוא בנם של יהודה (במקור יוראי) פרנק, ניצול שואה יליד נובה זמקי, סלובקיה שעלה לישראל לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה ב־1939, ושל שושנה לבית יגן (במקור יגניטינסקי), ילידת חיפה.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר החקלאי "בקעת כנרות" בשנת 1964.
בצה"ל שירת בחיל ההנדסה והשתתף במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, בין היתר כקצין הנדסה במילואים בחטיבה 9 ובאוגדה 36. השתחרר בדרגת רס"ן.
שגב הינו בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 השלים תואר שני בגאולוגיה בהדרכת פרופסור יעקב בן-תור.
עבודת המוסמך שלו עסקה במבנה הגאולוגי של סינקלינת נחל צין ובתהליכי היווצרות שכבות הפורצלניט המשולבות בין שכבות הפוספטים.
בשנת 1975 הצטרף למכון הגיאולוגי לישראל.
ב־1986 השלים את עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת הפרופסורים איתן שש וצבי גרפונקל, שעסקה במבנה הגאולוגי של בקעת תמנע ובהיווצרות מרבצי הנחושת והמנגן שבה.
בשנת 1987 זכה במלגת "מינרווה" לפיתוח שיטה חדשה של תיארוך אשלגן–ארגון במינרלי מנגן.
בין 1987–1988 שהה בגרמניה, במסגרת שנת שבתון לטובת מחקר פוסט־דוקטורט באוניברסיטת היידלברג.
בשנים 1992–1997 כיהן כמנהל אגף מחצבים ומקורות אנרגיה של המכון הגיאולוגי לישראל.
בין 2009–2010 נסע לשבתון נוסף בדנידין, ניו זילנד, שם חקר את מבנה קרום כדור הארץ והתפתחות דרום־מערב האוקיינוס השקט במכון GNS Science.
לשגב שלושה ילדים ושישה נכדים מנישואיו הראשונים, והוא בזוגיות עם שירלי שאיאק, לה שלושה ילדים ושמונה נכדים נוספים.
מרבית מחקריו של שגב נעשו בשיתוף פעולה עם חוקרים נוספים.
מרבצי נחושת ומנגן באזור תמנע
שגב הוביל מיפוי גאולוגי ומחקר סטרטיגרפי מקיף של בקעת תמנע – מן המחקרים הראשונים שם, לאחר עשרות שנים של כרייה אינטנסיבית.
מחקריו גיבשו מודל רב־שלבי להתעשרות נחושת ומנגן: החל בשקיעה סדימנטרית ראשונית מתקופת הקמבריון (לפני כ־510 מיליון שנים), דרך התעשרויות הידרותרמליות הנלוות לפעילות טקטונו־מגמטית, וכלה בתהליכי קרסט מאוחרים הקשורים להיווצרות העתק ים המלח הסמוך.
שגב פיתח שיטות תיארוך K–Ar במינרלי מנגן, שיושמו גם במקומות נוספים, ביניהם היער השחור בגרמניה.
על-ידי שילוב בין שיטות גאולוגיות, גאופיזיות וגאוכרונולוגיות, חשף שגב מרכזי התפרצות וולקנית ומחדרים מגמטיים מתקופת הקרטיקון התחתון ואת השפעתם על היווצרות מרבצי המתכות.
מגמטיזם פאנרוזואי בלבנט והקשר לפלומים מן המעטפת
שגב יזם ב-1998 מחקר רב־שנתי לשחזור סדרת האירועים הוולקניים והמגמטיים בלבנט לאורך הפאנרוזואיקון.
על בסיס תיארוכים חדשים בשיטת ארגון-ארגון, בשילוב נתוני גיל קודמים, יצר מסגרת כרונולוגית רציפה של 17 אירועים מגמטיים מלפני 202 ועד ל־5 מיליון שנים.
בשילוב של גילים בשיטות תיארוך אחרות הוא הראה את פעילותם של ארבעה פלומים בלבנט שגרמו למתיחת הקרום וביקוע שלו:
פלום מתקופת הפרם שגרם להיווצרות בקע "פלמירה".
פלום מסוף תקופת הטריאס ועד ליורה התיכון, שהוביל לפתיחת שלוחת אוקיינוס התטיס הדרומי ואגן הלבנט.
פלום מתקופת הקרטיקון, שהמשיך את ביקוע אגן הלבנט.
פלום מתקופת האוליגוקן, שגרם לביקועים בין הלוחות אפריקה–ערב–סיני.
עבודותיו ההשוואתיות הצביעו על הקשר בין פעילות פלומים מן המעטפת לבין הביקועים של יבשת גונדוואנה.
מבנה הקרום במזרח הים התיכון
החל מראשית שנות האלפיים שגב פיתח מודל תלת-ממדי חדש למבנה הקרום בישראל, ירדן ואגן מזרח הים התיכון, באמצעות שילוב כבידה, מגנטיות וסייסמיקה.
ממצאיו הראו כי אגן הלבנט אינו אוקייני טהור ואינו יבשתי טהור, אלא מבנה "היברידי" המשלב קרום יבשתי מתוח ודק יחד עם קרום אוקייני צעיר יותר.
מסקנות אלו שופכות אור על התפתחות השוליים היבשתיים של הלבנט, על תהליכי שקיעה ואיזון איזוסטטי ועל היציבות המבנית של האזור.
בחישובי איזון איזוסטטי, שגב הראה כי מעמס קונוס הסדימנטים של הנילוס גרם להיווצרות רצועות קונצנטריות של מגבהים ושקעים.
הים האדום, מפרץ אילת והעתק ים המלח
החל מ-2010 שגב חקר את הביקועים שהתפתחו בין הלוח הטקטוני של אפריקה לבין זה של ערביה.
מחקריו הראו כי הביקועים של הים האדום ומפרץ אילת החלו כבר לפני כ־25 מיליון שנים, בניגוד לדעה שרווחה לפניו.
הוא הגדיר את התפתחות בקע אירביד וכן הראה כי תחילתו קדמה להעתק ים המלח.
שגב חקר את מאפייני העתק ים המלח מצפון ישראל ועד טורקיה.
הוא הציע כי רק לפני כ־5 מיליון שנים התייצב המבנה הנוכחי של העתק ים המלח בצפון הארץ כמערכת של Paired Band Strike Slip fault.
הוא ציין כי קצהו הצפוני ביותר של העתק ים המלח טרם התחבר להעתק המזרח־אנטולי בטורקיה, ולכן הגדרתו כ"העתק טרנספורם" אינה מדויקת.
גאולוגיה כלכלית ומיפוי משאבי טבע
בשנים 1975–1993 השתתף שגב בסקרים גיאוכימיים וגיאופיזיים בסיני ובנגב.
בהמשך הוביל שני פרויקטים לאומיים במסגרת תמ"א 14 למיפוי משאבי חומרי הגלם לבנייה ולתעשייה.
שגב גם יזם את בחינת תחום החציבה שהובילה להקמת יחידת הפיקוח על המכרות במשרד האנרגיה.
דרום מערב גרמניה: פיתח שיטה מורכבת לתיארוך רדיומטרי בשיטת אשלגן-ארגון של ביצרי תחמוצות מנגן ביער השחור.
דרום־מערב האוקיינוס השקט וזילנדיה: הכין מפות גרביטי ומפות עובי קרום שחשפו אזורים נרחבים של יבשת זילנדיה השקועים מתחת פני הים.
פגיעת אסטרואיד צ'יקסולוב: הוביל מחקר חלוצי שהציע כי פגיעת האסטרואיד צ'יקסולוב לפני 66 מיליון שנים גרמה לשינויים גאודינמיים שהשפיעו על פעילות הפלומים וטקטוניקת הלוחות.
מנהל אגף מחצבים ומקורות אנרגיה במכון הגאולוגי לישראל (1992–1997).
מוביל ומרכז פרויקטים במסגרת תמ"א 14 – מסדי נתונים ומפות של תפוצת משאבי חומרי הגלם הלאומיים.
יוזם הקמת יחידת הפיקוח על המכרות במשרד האנרגיה.
חבר ועדות בין־משרדיות בתחומי פיקוח חציבה והגנת הטבע.
מחבר ושותף למיפוי גאולוגי של ארץ ישראל בקנ"מ 1:50,000 - באר אורה, הר שגוב, עתלית וחיפה) ובקנ"מ 1:20,000 - בקעת תמנע.
בשמות כריש לבן או קרחה לבנה (ידוע גם בשמו העממי "כריש גדול לבן" עקב פלג גופו התחתון הלבן.
מאנגלית: "Great White Shark"), הוא מין של כריש ממשפחת העמלציים והמין היחיד ששרד בסוג קרכרודון.
העמלץ הלבן נחשב לדג הטורף הכבד ביותר כיום.
הוא טורף על בעל אופי אגרסיבי הנחשב לקטלני שבכרישים לאדם עם התקיפות המרובות ביותר מכל הכרישים.
הדבר גם זכה לייצוג בתרבות ממספר סרטים וספרים, אף שתקיפות כאלה נדירות יחסית ולרוב מבוססות על טעויות זיהוי.
תפוצתו גלובלית והוא נודד באוקיינוס הפתוח לאורך מרבית האוקיינוסים הממוזגים והסובטרופיים, לרוב סביב קו 12 ל-24.00 מעלות כשאוכלוסיות גדולות מצויות לאורך חופים בהם מושבות גדולות של טורפים ימיים או טרף דומה.
לרוב הכריש מצוי בסמוך לפני המים אך הוא יכול לצלול עד לעומק 1,200 מטר.
כיום העמלץ מצוי בסכנת הכחדה עקב דיג יתר, רבייה נמוכה ועקב זיהום הים.
העמלץ הלבן, לא נראה בחופי ישראל אך הוא נראה בים התיכון.
משמעות שמו המדעי הוא "שן-כריש" ולעיתים נכתב ומבוטא "קַרְכַּרוֹדוֹן" בהתאם להגייה האנגלית.
שמו העממי האנגלי הוא "Great White Shark" (אף שטקסונומית איננו מין בסוג כריש ואף לא במשפחת הכרישיים).