tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה פקידים אמריקנים הדגישו את הצד החיובי, וציינו כי יפן אינה מסוגלת לשלוח כוחות צבאיים מסיבות חוקתיות, אך היא נתגמלה על ידי תמיכה בבניית מערכת ניווט במפרץ הפרסי, תוך מתן תמיכה גדולה יותר לאומה המארחת לכוחות ארצות הברית ביפן, ומתן הלוואות לעומאן ולירדן.
סירובה של יפן להצטרף אפילו למאמץ גורף במכרות במפרץ הפרסי היה אינדיקציה לכמה מאנשי ארצות הברית בחוסר נכונותה של טוקיו לשתף פעולה עם ארצות הברית בתחומי רגישות למנהיגים ביפן בביתם או בחו"ל.
התחום המרכזי של שיתוף הפעולה עם ארצות הברית בשנות השמונים היה ההתנגדות היפנית למאמצים חוזרים ונשנים של ארצות הברית להביא את יפן לפתוח את השוק שלה יותר לסחורות זרות ולשנות פרקטיקות כלכליות אחרות שנראו כמעוותות את האינטרסים הכלכליים של ארצות הברית.
ממשלת יפן הייתה רגישה ללחצים פוליטיים ממגמות ציבוריות חשובות, שייפגעו מפתיחות רבה יותר.
כדי להתמודד עם הלחצים הפנימיים, תוך כדי ניסיון להימנע מפריצת דרך עם ארצות-הברית, ניהלה ממשלת יפן משא-ומתן ממושך.
טקטיקה זו קנתה זמן לירידה בתעשיות כדי לבנות מחדש את עצמן ותעשיות חדשות כדי להתחזק.
תלות גוברת והולכת מלווה בנסיבות משתנות במידה ניכרת בבית ובחו"ל, שנראו באופן נרחב כשיצרו משבר ביחסי יפן-ארצות הברית בסוף שנות השמונים.
פקידי הממשל בארצות הברית המשיכו להדגיש את ההיבטים החיוביים של היחסים, אך הזהירו כי יש צורך ב"מסגרת רעיונית חדשה".
הוא הזהיר מפני "אורתודוקסיה חדשה" של "חשדנות, ביקורת והצדקה עצמית רבה", שלדבריו מסכנת את מרקם היחסים בין יפן לארצות הברית.
הכוח הכלכלי היחסי של יפן וארצות הברית עבר שינוי גורף, במיוחד בשנות השמונים.
שינוי זה היה הרבה מעבר להשלכות הגירעון המסחרי של ארצות הברית עם יפן, שנשאר בין 40 ל-48 מיליארד דולר בשנה מאז אמצע שנות השמונים.
הגירעון המסחרי והגרעון התקציבי של ארצות הברית בתחילת שנות ה-80 הובילו לסדרה של החלטות באמצע העשור, שהביאו לשינוי משמעותי בערכם של המטבעות היפנים וארצות הברית.
המטבע היפני החזק העניק ליפן את היכולת לרכוש יותר סחורות של ארצות הברית ולהשקיע השקעות חשובות בארצות הברית.
בשלהי שנות השמונים הייתה יפן הנושה הבינלאומית העיקרית.
ההשקעה הגוברת של יפן בארצות הברית (יפן הייתה המשקיעה השנייה בגודלה אחרי בריטניה) הובילה לתלונות של כמה מחוזות אמריקאים.
יתרה מזאת, התעשייה היפנית נראתה מוצבת היטב כדי לנצל את כוחה הכלכלי להשקיע במוצרים עתירי הטכנולוגיה, שבהם היצרנים בארצות הברית עדיין היו מנהיגים.
יכולתה של ארצות הברית להתחרות בנסיבות אלה נתפסה על ידי יפנים ואמריקנים רבים, שנגרמה על ידי חוב אישי כבד, ממשלתי ועסקי, ושיעור חיסכון נמוך.
בסוף שנות השמונים, פרידת הגוש הסובייטי במזרח אירופה והתעצמותם הגוברת של מנהיגים סובייטים בעלי קשיים פוליטיים וכלכליים פנימיים כבדים אילצו את ממשלות יפן וארצות הברית להעריך מחדש את הברית המתמשכת שלהם נגד האיום הסובייטי.
פקידי שתי המדינות נטו לאפיין את הברית הביטחונית כמעין הקשרים של היחסים, שעדיפותם תהיה על סכסוכים כלכליים ואחרים.
כמה פקידים ופרשנים ביפן וארצות הברית המשיכו להדגיש את הסכנות המשותפות לאינטרסים של יפן וארצות הברית שנוצרו על ידי המשך הנוכחות הצבאית הסובייטית החזקה באסיה.
הם הדגישו כי עד שמוסקבה תמשיך בעקבות התמתנותה באירופה, עם שחרור משמעותי והקטנת כוחותיה הממוקמים נגד ארצות הברית ויפן באוקיינוס השקט, נדרשו וושינגטון וטוקיו להישאר מוכנות וערניות צבאית.
עם זאת, גוברות ההטבות הנוספות של קשרי ביטחון קרובים ביפן וארצות הברית.
הברית נתפסה כגורמת להרתיע כוחות פוטנציאליים אחרים במזרח אסיה, ובראשם הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית).
כמה פקידים בארצות הברית ציינו כי הברית סייעה לשמור על הכוח הצבאי הפוטנציאלי של יפן לבדוק ובפיקוח של ארצות הברית..
המאה ה-21: ברית חזקה יותר
בסוף שנות ה-90 ומעבר ליחסי ארצות הברית-יפן שופרו והתחזקו.
הסיבה העיקרית לחיכוכים ביחסים, סכסוכי הסחר, נעשתה פחות בעייתית, שכן סין גירשה את יפן כאיום הכלכלי הגדול ביותר שנתפס לארצות הברית.
בינתיים, בתקופה שלאחר המלחמה הקרה סבלה הברית הביטחונית מחוסר איום מוגדר, הופעתה של קוריאה הצפונית כמדינה סוררת תוקפנית והרחבתה הכלכלית והצבאית של סין סיפקו מטרה לחזק את היחסים.
בעוד שמדיניות החוץ של ממשל בוש גרמה ללחץ על חלק מהיחסים הבין-לאומיים של ארצות הברית, הברית עם יפן התחזקה, כפי שמעיד על פריסת הכוחות היפנים לעיראק והפיתוח משותף של מערכות הגנה נגד טילים..
הרעיון כי יפן הופכת ל"בריטניה של האוקיינוס השקט", או לבעלת הברית המרכזית של ארצות הברית באזור, מוזכרת לעיתים קרובות במחקרים בינלאומיים, אך המידה שבה זה נכון היא עדיין נושא של דיון אקדמי.
בשנת 2009, המפלגה הדמוקרטית של יפן נכנסה לשלטון עם מנדט הקורא לשינויים בתוכנית ההתכנסות הביטחונית שאושרה לאחרונה ופתח סקירה כיצד הושג ההסכם, בטענה כי ארצות הברית הכתיבה את תנאי ההסכם, אך המזכיר האמריקני רוברט גייטס אמר כי הקונגרס האמריקני לא מוכן לשלם עבור כל שינוי.
כמה פקידים אמריקאים חששו שהממשלה בראשות המפלגה הדמוקרטית של יפן עשויה אולי לשקול שינוי מדיניות מארצות הברית ומדיניות חוץ עצמאית יותר..
בשנת 2013 ערכו סין ורוסיה תרגילי חיל הים משותפים במה שמכונה כתקשורת הסינית במדינה בניסיון לקרוא תיגר על הברית האמריקאית-יפנית.
ב-19 בספטמבר 2013, ישבה קרוליין קנדי בפני ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית והשיבה לשאלות של שני סנטורים רפובליקנים ודמוקרטים ביחס למינויה כשגרירת ארצות הברית ביפן.
קנדי הסבירה כי המיקוד שלה יהיה קשרים צבאיים, סחר, חילופי סטודנטים אם היא תאושר לתפקיד.
ארצות הברית היא השותפה הכלכלית הגדולה ביותר ביפן, והיא מייצאת 31.5% מהיצוא שלה, מייבאת 22.3% מהיבוא שלה, ומהווה 45.9% מהשקעתה הישירה בחו"ל בשנת 1990. נכון לשנת 2013, ארצות הברית לוקחת 18% מהיצוא היפני, ומספקת 8.5% מהיבוא שלה.
היבוא של יפן מארצות הברית כלל הן חומרי גלם והן מוצרים שיוצרו בה.
המוצרים החקלאיים של ארצות הברית היו היבוא המוביל בשנת 1990 (8.5 מיליארד דולר כפי שנמדד בנתוני הייצוא של ארצות הברית), המורכבים מבשר (1.5 מיליארד דולר), דגים (1.8 מיליון דולר), גרגרים (2.4 מיליארד דולר) ופולי סויה (8.8 מיליארד דולר).
ייבוא הסחורות היה בעיקר בקטגוריה של מכונות וציוד תחבורה ולא מוצרי צריכה.
ב-1990 ייבאה יפן מארצות הברית מוצרים בסך 11.1 מיליארד דולר, מתוכם מחשבים ומחשבים (3.9 מיליארד דולר) היוו את המרכיב הגדול ביותר.
בקטגוריה של ציוד הובלה ייבאה יפן 3.3 מיליארד דולר מטוסים וחלקים (מכוניות וחלקים היוו רק 1.8 מיליארד דולר).
הייצוא של יפן לארצות הברית היה כמעט כולו מוצרים שיוצרו בה (להבדיל מחומרי גלם).
כלי רכב היוו את הקטגוריה הגדולה ביותר, בהיקף של 21.5 מיליארד דולר בשנת 1990. חלקי הרכב היוו עוד 10.7 מיליארד דולר.
פריטים מרכזיים אחרים היו מכונות למשרד (כולל מחשבים), שהסתכמו ב-8.6 מיליארד דולר ב-1990, ציוד תקשורת (4.1 מיליארד דולר) ומכונות לייצור חשמל (451 מיליון דולר).
כמו במקומות אחרים, ההשקעה הישירה של יפן בארצות הברית התרחבה במהירות והיא מימד חדש חשוב ביחסים בין המדינות.
סך כל ההשקעות המצטברות מסוג זה הגיע ל-8.7 מיליארד דולר ב-1980. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר.
נתוני ארצות הברית זיהו את יפן כמשקיעה השנייה בגודלה בארצות הברית; היו לה כמחצית מערך ההשקעות של בריטניה, אבל יותר מאלו של הולנד, קנדה או מערב גרמניה.
רוב ההשקעות של יפן בארצות הברית בסוף שנות ה-80 היה במגזר המסחרי, המהווה את הבסיס להפצה ולמכירה של היצוא היפני לארצות הברית.
ההפצה הסיטונאית והקמעונאית היוו 32.2% מכלל ההשקעות היפניות בארצות הברית ב-1990, בעוד התעשייה היוו 20.6%.
הנדל"ן הפך להשקעה פופולרית בשנות ה-80, כאשר ההשקעות המצטברות עלו ל-15.2 מיליארד דולר ב-1988.
ארצות הברית ויפן מוצאות את עצמן במצבים שונים ביסודן בתחום האנרגיה.
שיתוף הפעולה באנרגיה עבר מסכסוך (אמברגו הנפט היפני היה הגורם שהפעיל את התקפת פרל הארבור) לשיתוף פעולה עם שני הסכמים משמעותיים שנחתמו במהלך שנות השמונים: הסכם שיתוף הפעולה בין רייגן-נקסון לאנרגיה ושיתוף פעולה גרעיני בין ארצות הברית ליפן של 1987 (המאפשר ליפנים לעבד מחדש דלקים גרעיניים).
שיתוף פעולה נוסף שאירע במהלך רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) כאשר חיילי ארצות הברית הגיעו לסייע לנפגעי אזור האסון.
בשנת 2013 אפשרה מחלקת האנרגיה לייצא גז טבעי אמריקאי ליפן.
הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי משנת 1952 סיפק את הבסיס הראשוני ליחסי הביטחון של המדינה עם ארצות הברית.
האמנה הוחלפה ב-1960 על ידי אמנת שיתוף הפעולה והביטחון ההדדי, הקובעת כי שתי המדינות ישמרו ויפתחו את יכולתן להתנגד למתקפה מזוינת משותפת, וכי כל אחת מהן מכירה בכך שתקיפה מזוינת על אחת מהן בשטחים שינהלו ביפן תהיה נחשב מסוכן לבטחו של האחר.
הדרישות המוסכמות לאמנה קובעות כי יש להתייעץ עם ממשלת יפן לפני שינויים משמעותיים בפריסת הכוח של ארצות הברית ביפן או לשימוש בבסיסים יפניים לפעולות לחימה, למעט בהגנה על יפן עצמה.
עם זאת, יפן חשה הקלה על ידי האיסור החוקתי שלה להשתתף בפעולות צבאיות חיצוניות מכל התחייבות להגן על ארצות הברית אם הותקפה מחוץ לשטחים היפנים.
בשנת 1990 הביעה ממשלת יפן את כוונתה להמשיך ולהסתמך על הסדרי האמנה כדי להבטיח את הביטחון הלאומי.
הפרוטוקול המוסכם לפי סעיף 6 לאמנת 1960 מכילות הסכם של מעמד כוחות על הצבת כוחות ארצות הברית ביפן, עם פרטים על מתן מתקנים ואזורים לשימושם ועל ניהול אזרחים יפנים המועסקים במתקנים.
הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי של 1952 כלל בתחילה תוכנית סיוע צבאי, שסיפקה לרכישת כספים, מטריאליים ושירותים לשלטון של המדינה.
על אף שיפן לא קיבלה עוד סיוע מארצות הברית עד שנות ה-60, ההסכם המשיך לשמש בסיס להסכמי רכש ורישוי, המבטיחים יכולת פעולה הדדית בין הנשק של שני העמים ולשחרור נתונים מסווגים ליפן, כולל בינה בינלאומית, דוחות ומידע טכני מסווג.
נכון לשנת 2014 היו בארצות הברית 50,000 חיילים ביפן, המפקדה של הצי השביעי של ארצות הברית ויותר מ-10,000 נחתים.
בחודש מאי 2014 נודע כי ארצות הברית שלחה שני מטוסי קרב לא חמושים של "גלובל הוק" ליפן, מתוך ציפייה שהם יעסקו במשימות מעקב על סין וקוריאה הצפונית.
אוקינאווה הוא האתר של בסיסי צבא אמריקניים גדולים שגרמו לבעיות, שכן היפנים והאוקינואנים מחו על נוכחותם במשך עשרות שנים.
במשא ומתן חשאי שהחל ב-1969 ביקשה וושינגטון שימוש בלתי-מוגבל בבסיסיה לפעולות לחימה קונבנציונליות בקוריאה, טאיוואן ודרום וייטנאם, וכן אישור לכניסות חירום וזכויות מעבר של נשק גרעיני.
עם זאת, סנטימנט אנטי-גרעיני היה חזק ביפן והממשלה רצתה שארצות הברית תסיר את כל הנשק הגרעיני מאוקינאווה.
בסופו של דבר הסכימו ארצות הברית ויפן לשמור על בסיסים שיאפשרו את המשך יכולות ההרתעה האמריקניות במזרח אסיה.
ב-1972 הורחבו איי ריוקיו, כולל אוקינאווה, לשליטה יפנית והורחבו הוראות אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לכסותם.
ארצות הברית שמרה לעצמה את הזכות להציב כוחות על האיים הללו.
היחסים הצבאיים השתפרו לאחר אמצע שנות השבעים.
בשנת 1960 הוקמה ועדת הייעוץ הביטחוני, עם נציגים משתי הארצות, תחת אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לדון ולתאם את ענייני הביטחון של שתי המדינות.
בשנת 1976 הכינה ועדת משנה של גוף זה את ההנחיות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית שאושרו על ידי הוועדה כולה ב-1978 ומאוחר יותר אושרו על ידי המועצה לביטחון לאומי והקבינט.
ההנחיות אושרו, והחלו פעולות בתכנון ביטחוני משותף, בתגובה להתקפה מזוינת על יפן, ושיתוף פעולה על מצבים באסיה ובאוקיינוס השקט, שעלולים להשפיע על ביטחונה של יפן.
סכסוך שגרם למתיחות בשנת 1996 בנוגע לבסיס עם 18,000 נחתים אמריקנים, נפתר באופן זמני בסוף 2013. הושג הסכם על מנת להזיז את חיל האוויר לאזור מאוכלס בצפיפות של אוקינאווה.
יכולת האיסוף המודיעינית המוגבלת של יפן ואנשי כוח האדם מתמקדים בסין ובקוריאה הצפונית, שכן האומה מתבססת בעיקר על הסוכנות האמריקאית לביטחון לאומי.
בנוסף לכך, מכיוון שמלחמת העולם השנייה הייתה מלחמה עולמית, היסטוריונים דיפלומטיים מתחילים להתמקד ביחסים בין יפן לאמריקה כדי להבין מדוע יפן תקפה את ארצות הברית ב-1941. דבר זה הוביל את ההיסטוריונים הדיפלומטיים להתחיל לנטוש את הגישה האירופית-מרכזית הקודמת לטובת גישה גלובלית יותר.
סימני הזמנים המשתנים היו עלייתם של היסטוריונים דיפלומטיים כגון ההיסטוריון היפני צ'יהירו הוסויה, ההיסטוריון הבריטי איאן ניש והיסטוריון האמריקני אקירה איריה, שהייתה הפעם הראשונה שמומחים אסיאתיים נהפכו להיסטוריונים דיפלומטיים.
לקהל הקוראים היפנים יש ביקוש לספרים על ההיסטוריה האמריקאית והסוציאטית.
יחסי ארצות הברית–טורקמניסטן הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת טורקמניסטן.
במשך מספר שנים, טורקמניסטן לקחה חלק ביוזמה האמריקנית "קרן האנרגיה הכספית", אשר תפקידה היה להקל על המשא ומתן בין השותפים המסחריים לבין ממשלות טורקמניסטן, גאורגיה, אזרבייג'ן וטורקיה כדי לבנות צינור מתחת לים הכספי ולייצא גז טורקמני לשוק האנרגיה הטורקי המקומי ומעבר לו - הנקרא צינור הגז הטרנס-כספי (TCGP).
עם זאת, ממשלת טורקמניסטן הוסרה למעשה מן המשא ומתן בשנת 2000 בגין סירוב כל ההצעות של השותפים המסחריים שלה והעלאת דרישות בלתי מציאותיות והוגנות.
בעקבות הפסגה המשולשת עם נשיאי רוסיה וקזחסטן במאי 2007 שבו הגז היה נושא מרכזי, הנשיא החדש ברדימוחמדוב העלה את רעיון צינור הגז, וסירב לשלול את האפשרות של בניית צינור כזה בעתיד.
ארצות הברית וטורקמניסטן ממשיכות להתווכח על דרכה של המדינה השנייה לקראת רפורמה דמוקרטית וכלכלית.
ארצות הברית דנה בפומבי בהפרטה תעשייתית, בליברליזציה של השוק וברפורמה הפיסקלית, וכן ברפורמות משפטיות ורגולטוריות לפתיחת הכלכלה לסחר חוץ ולהשקעות, כדרך הטובה ביותר להשיג שגשוג, עצמאות וריבונות אמיתיים.
שגרירות ארצות הברית, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי וחיל השלום ממוקמים באשגבאט שבטורקמניסטן.
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לבין ממלכת הולנד מתוארים כ"מצוינים" על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית ו"קרובים" על ידי משרד החוץ ההולנדי.
היחסים הרשמיים כוננו בשנת 1782, ושתי המדינות מעולם לא לחמו זו כנגד זו.
נשיא ארצות הברית רונלד רייגן אמר בשנת 1982 כי "זו מערכת היחסים השלווה הכי ארוכה ורצופה שיש לנו מאשר עם כל אומה אחרת." שתי המדינות שיתפו פעולה רבות בעשורים האחרונים, נגד טרור, נגד פירטיות, משימות שלום באירופה, המזרח התיכון ומרכז אמריקה (בעיקר באמצעות נאט"ו).
יחסי שתי המדינות ראשיתם במהלך המהפכה האמריקאית.
החל בשלהי המאה ה-16, הולנדים ואירופאים אחרים החלו ליישב את החוף המזרחי של צפון אמריקה, והולנדים קראו לטריטוריה שלהם הולנד החדשה, אשר הפכה מושבה של הרפובליקה ההולנדית בשנת 1624. היישוב הקולוניאלי ההולנדי בניו אמסטרדם, הפך לימים לעיר ניו יורק, ודגל העיר ניו יורק מבוסס על הדגל של הרפובליקה ההולנדית.
אף על פי שהממשלה ההולנדית התכחשה לפעולה, ב-16 בנובמבר 1776, מבצר סנט אוסטטיוס העניק את ההצדעה הרשמית הראשונה (שלוותה בתשעה מטחי תותחים) לספינה שהניפה את הדגל האמריקני.
ב-19 באפריל 1782, ג'ון אדמס התקבל על ידי הפרלמנט של הולנד בהאג כציר הרשמי של ארצות הברית, ובכך הפכה הולנד למדינה השנייה שהכירה בארצות הברית (לאחר צרפת).
הבית שאדמס רכש בהאג, הפך לשגרירות האמריקאית הראשונה בעולם.
בין השנים 1861–1863 חיפש ממשל לינקולן מקומות בחו"ל ליישוב העבדים המשוחררים שרצו לעזוב את ארצות הברית.
התקיים משא ומתן עם ממשלת הולנד בנוגע ליישובם במושבה ההולנדית בסורינאם בדרום אמריקה, אך ההצעה לא התקדמה ובשנת 1864 היא ירדה מהפרק.
ארצות הברית השתתפה באופן משמעותי בשחרור הולנד משליטת גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה שתי המדינות הצטרפו לנאט"ו.
ההולנדים היו בעלי ברית של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה ובמלחמת המפרץ, ואף שלחו כוחות במסגרת המאמצים הבין לאומיים במלחמות יוגוסלביה, מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק.
היחסים בין שתי המדינות מבוססים על קשרים היסטוריים ותרבותיים, וכן על מסירות משותפת לחירות הפרט וזכויות האדם.
הולנד חולקת עם ארצות הברית תחזית כלכלית ליברלית ומחויבת לסחר חופשי.
הולנד היא המשקיעה הזרה השלישית בגודלה בארצות הברית, והסחר וההשקעות ההולנדי-אמריקני תומכים בקרוב ל-860,000 משרות אמריקניות, וטקסס, קליפורניה ופנסילבניה הם המרוויחות ביותר מהקשרים הכלכליים האלה.
ארצות-הברית היא המשקיעה הזרה השלישית בגודלה בהולנד.
בארצות הברית ובהולנד יש עמדות דומות בנושאים שונים, והן פועלות יחדיו הן במישור הבילטרלי והן במישור הרב-צדדי במוסדות כמו האו"ם ונאט"ו.
ההולנדים עבדו עם ארצות הברית בארגון הסחר העולמי, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, וכן במסגרת האיחוד האירופי, על מנת לקדם את היעד המשותף של ארצות הברית לכלכלה פתוחה יותר בעולם.
נכון לשנת 2016, הולנד היא חלק מהקואליציה בראשות ארצות הברית נגד המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
ארצות הברית מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג (שגרירות ארצות הברית בהאג) וקונסוליה כללית באמסטרדם.
מאידך, הולנד מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-23 קונסוליות באטלנטה, בוסטון, שיקגו, קליבלנד, דנוור, דטרויט, גרנד רפידס, הונולולו, יוסטון, ג'קסונוויל, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, אורלנדו, פיניקס, פורטלנד, ראלי, סולט לייק סיטי, סן פרנסיסקו, סיאטל, וסנט לואיס.
יחסי ארצות הברית–טוגו הם היחסים ההדדיים בין טוגו וארצות הברית.
טוגו היא מדינה פרו-מערבית, ומקיימת כלכלת שוק מוכוונת המדינה.
היחסים בין המדינות היו בדרך כלל יחסים טובים מאז עצמאותה, אם כי ארצות הברית מעולם לא הייתה אחת משותפות הסחר העיקריות של טוגו.
היצוא האמריקני לטוגו כולל בעיקר בגדים ומוצרי טקסטיל.
היצוא מטוגו לארצות הברית כולל אורז, חיטה, נעליים, מוצרי טבק, מחשבים אישיים ומוצרי אלקטרוניקה שונים.
ממשלת טוגו, בתמיכת חברה להשקעות פרטיות בחו"ל (OPIC), הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), הקימה אזור סחר חופשי (EPZ) בטוגו ב-1989. האזור משך משקיעים פרטיים המעוניינים בייצור, הרכבה, עיבוד מזון, בעיקר עבור שוק הייצוא.
USAID סגרה את המשרד המקומי שלה בשנת 1994, ומפעילה תוכניות פיתוח מקומיות ממשרדה באקרה דרך ארגונים לא ממשלתיים בטוגו.
חיל השלום החל את שליחותו בטוגו בשנת 1962,ומאז יותר מ-2,200 מתנדבי חילות השלום שירתו בארץ.
כיום ישנם 114 מתנדבים בשירות טוגו.
למתנדבים יש היסטוריה מוצלחת של שיתוף פעולה, ומעורבות עם תושבי טוגו בכל הרמות.
מאמציהם מושתתים על יחסי עמיתים ומדגישים פתרונות זולים המנצלים את מרב המשאבים המקומיים.
שיתוף פעולה עם ארגונים מקומיים ובינלאומיים הוא מרכיב חשוב בפעילות הפרויקט.
מתנדבים פועלים כדי לקדם את העצמאות בתחום העסקים הקטנים, פיתוח, חינוך, סביבה, בריאות.
כל המתנדבים, ללא קשר למגזרם, עוברים הכשרה כיצד לקדם מודעות ומניעה לHIV/איידס.
טוגו מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
וקונסוליה כללית בלוס אנג'לס, ואילו ארצות הברית מחזיקה בטוגו שגרירות בלומה בלבד.
יחסי ארצות הברית–טנזניה הם היחסים ההדדיים בין טנזניה לבין ארצות הברית.
חלק ניכר מהיחסים בין שתי המדינות הושפע מהמלחמה הקרה, ולאחרונה גם מהמדיניות האמריקנית כלפי אפריקה ופיתוח.
לפעמים היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים, אם כי בשנים האחרונות שתי המדינות הקימו שותפות שהולכת וגדלה.
חלק מהמתיחות שהייתה בין המדינות, שורשיה הם מהמדיניות האנטי-קולוניאלית של טנזניה, לעומת האינטרס שהיה לארצות הברית בהגנה על השווקים ועל האינטרסים העסקיים באפריקה.
האינטרסים האלה גרמו לקונפליקט בשנת 1961, ובשנות ה-80 המאוחרות.
מאז היחסים בין המדינות השתפרו כתוצאה מאינטרסים משותפים בהפחתת חובות, משברי פליטים רצופים, שחרור מדינות דרום אפריקה ושיפור הכלכלה הטנזנית.
ב-7 באוגוסט 1998 פוצצו טרוריסטים הקשורים לאל-קאעידה את שגרירויות ארצות הברית בדאר א-סלאם ובניירובי, קניה, מה שגרם להרבה נפגעים הן טנזנים והן אמריקאים, וספג גינוי מכל רחבי העולם.
בעקבות הפיגוע, טנזניה החלה לקבל עזרה פיננסית מארצות הברית ללחימה בטרור ולהכשרה משטרתית.
בספטמבר 1999 ביקר הנשיא בנג'מין מקאפה בארצות הברית עם משלחת של אנשי עסקים בכירים, מה ששיקף את הרמה המוגברת של שיתוף הפעולה על סחר והשקעות של טנזניה ומחויבותה לליברליזציה כלכלית.
הנשיא ג'קיה קיקוואט ביקר בארצות הברית במאי 2006, ונפגש עם מזכירת המדינה רייס, סגן הנשיא דיק צ' ייני, ועם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
קיקוואט רוצה להרחיב את הקשרים של טנזניה עם ארצות הברית בכל התחומים, כולל פוליטיים, כלכליים, וצבאיים.
ממשלת ארצות הברית מספקת סיוע לטנזניה על ידי תמיכה בתחומי בריאות, איכות הסביבה, דמוקרטיה, ופיתוח של המגזר הפרטי.
בנוסף, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי משקיעה בטנזניה כ-20 מיליון דולר בשנה.
חיל השלום אשר פעל בטנזניה, והופסק בשל התנגדות טנזניה למעורבות במלחמת וייטנאם בשנות ה-60, הוקם מחדש בשנת 1979, והוא מספק סיוע בחינוך דרך ההוראה של המורים.
חיל השלום גם מסייע בבריאות וסביבה, וכיום 147 מתנדבים משרתים בטנזניה.
הגברת הראשונה, לורה בוש ביקרה בדאר א-סלאם ובזנזיבר באמצע יולי 2005.
טנזניה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-8 קונסוליות באלבקרקי, אטלנטה, דטרויט, מיניאפוליס, ניו אורלינס, פילדלפיה, סן פרנסיסקו וסנט לואיס, ואילו ארצות הברית מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם בלבד.
יחסי ארצות הברית–לסוטו הם היחסים ההדדיים בין ממלכת לסוטו ובין ארצות הברית של אמריקה.
ארצות הברית הייתה אחת מארבע המדינות הראשונות שהקימו שגרירות במסרו, לאחר שלסוטו קיבלה את עצמאותה מבריטניה ב-1966. מאז היחסים בין שתי המדינות נשמרים באופן עקבי באופן חיובי.
בשנת 1996 ארצות הברית סגרה את תוכנית הסיוע הדו-צדדית שלה בלסוטו.
המשרד האזורי הדרום אפריקאי של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) הממוקם בגאבורונה, בוצוואנה מנהל כיום את מרבית הסיוע האמריקני ללסוטו, אשר הסתכם בכ-2 מיליון דולר בשנת 2004. סך כל הסיוע האמריקני ללסוטו עולה על 10 מיליון דולר, כולל סיוע הומניטארי סיוע במזון.
חיל השלום פועל בלסוטו מאז 1967, וכ-100 מתנדבים מסייעים בעיקר בתחומי הבריאות והחינוך.
ממשלת לסוטו מעודדת השתתפות אמריקנית גדולה יותר בחיים מסחריים ומקבלת בברכה עניין ממשקיעים אמריקאים וספקים פוטנציאליים.
בשנת 2007 חתמה ממשלת לסוטו על הסכם עם המילניום תאגיד אתגר, שתספק 362.5 מיליון דולר לתמיכה בפיתוח ענף המים, הבריאות, והתשתיות, בסקטור הפרטי.
לסוטו מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-2 קונסוליות באוסטין ובניו אורלינס, ואילו ארצות הברית מחזיקה בלסוטו שגרירות במסרו בלבד.
יחסי ארצות הברית–כף ורדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של כף ורדה.
על פי מחלקת המדינה של ארצות הברית הקשר שבין שתי המדינות הוא "לבבי ויש לו שורשים היסטוריים חזקים".
בתחילת המאה השמונה עשרה ספינות ציד לווייתנים אמריקניות החלו לגייס צוותים מבראווה ופוגו לצוד לווייתנים שהיו רבים במים הסובבים את כף ורדה.
קשרים בין המושבות האמריקניות לבין כף ורדה מתועדים כבר ב-1740, כאשר ספינות אמריקאיות עגנו באופן שגרתי בנמלים של כף ורדה, כדי לסחור במלח או לקנות עבדים.
מסורת ההגירה הכף ורדית לארצות הברית החלה באותו זמן ונמשכת עד היום.
הקונסוליה האמריקנית הראשונה באפריקה שמדרום לסהרה הוקמה בכף ורדה בשנת 1818. הייצוג הקונסולרי של ארצות הברית בכף ורדה נמשך לאורך המאה התשע עשרה.
ארצות הברית בכף ורדה ביום בו קיבלה עצמאות ותמכה לאורך כל הדרך בתהליך קבלתה לאומות המאוחדות.
בשנת 1983 הועלה דרג הקונסוליה והיא הפכה לשגרירות ארצות הברית בכף ורדה.
ארצות הברית הגישה לכף ורדה סיוע הומניטרי בשווי מיליוני דולרים.
ארצות הברית מיוצגת בכף ורדה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפראיה, בירת המדינה.
כף ורדה מיוצגת בארצות הברית בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בוושינגטון הבירה.
כף ורדה מיוצגת בארצות הברית גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בבוסטון.
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה המרכז-אפריקאית הם היחסים הבילטרליים המתנהלים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
היחסים היו בדרך כלל חיוביים, אם כי החששות לגבי קצב הליברליזציה הפוליטית והכלכלית וזכויות האדם השפיעו על מידת התמיכה שסופקה על ידי ארצות הברית לרפובליקה המרכז-אפריקאית.
שגרירות ארצות הברית בבנגי נסגרה לתקופה קצרה בעקבות המרד בשנים 1996–1997. היא נפתחה מחדש ב-1998 עם צוות מוגבל, והסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) ומשימות חיל השלום שפעלו בעבר בבנגי לא חזרו.
שגרירות ארצות הברית בבנגי שוב השעתה באופן זמני את פעולותיה ב-2 בנובמבר 2002, בתגובה לשאלות ביטחוניות שהועלו בעקבות ההפיכה הצבאית של פרנסואה בוזיזה ב-2003.
השגרירות נפתחה מחדש בינואר 2005; עם זאת, כיום יש מוגבלות ייצוג דיפלומטי / קונסולרי בארצות הברית.
כתוצאה מכך, היכולת של השגרירות לספק שירותים לאזרחי ארצות הברית נותרה מוגבלת ביותר.
הסיוע האמריקני לרפובליקה המרכז-אפריקאית נאסר אלא בתחומי הסיוע ההומניטארי והתמיכה בדמוקרטיזציה.
ב-27 בדצמבר 2012 סגרה ארצות הברית את שגרירותה ברפובליקה המרכז-אפריקאית והחזירה את השגרירים שלה עקב עליית האלימות בעקבות המרד במדינה.
יחסי ארצות הברית–מאוריטניה הם היחסים ההדדיים, השיתופיים, המדיניים והפוליטיים המתנהלים בין מאוריטניה לבין ארצות הברית.
לאחר שמאוריטניה זכתה בעצמאותה ב-28 בנובמבר 1960, ארצות הברית שמרה על יחסים לבביים עם מאוריטניה ואף סיפקה לה סיוע כלכלי מועט.
במהלך מלחמת ששת הימים ביוני 1967, שברה מאוריטניה את היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים עם ארצות הברית, אך חידשה את הקשר כעבור שנתיים ושמרה על יחסים חיוביים יחסית עד סוף שנות השמונים, למרות המחלוקת על הסכסוך הישראלי-ערבי.
מאז 1981, ארצות הברית סיפקה למאוריטניה סיוע כלכלי ומזון על סך 130 מיליון דולר.
הקרע ב-1989 בין מאוריטניה לסנגל ("אירועי 1989") שהביאו לגירושם של עשרות אזרחים מאוריטנים לסנגל, השפיעו לרעה על יחסי ארצות הברית-מאוריטניה.
יתר על כן, התמיכה של מאוריטניה בעיראק לפני ובמהלך מלחמת המפרץ ב-1991 החלישה עוד יותר את הקשרים המתוחים.
היחסים בין ארצות הברית למאוריטניה הגיעו לשפל באביב 1991, עם גילוי הפרטים על תפקידו של הצבא המאוריטני בהפרות זכויות אדם נרחבות.
ארצות הברית הגיבה בהפסיקה רשמית של פעולות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי וכל סיוע צבאי למאוריטניה.
היחסים אף סבלו בשנות התשעים בעקבות דיווחים חוזרים ונשנים כי העבדות נמשכה בחלקים מסוימים של מאוריטניה למרות איסורים משפטיים.
בסוף שנות ה-90, הממשלה המאוריטנית אימצה מדיניות המאפשרת את החזרתם של המגורשים או שנמלטו במהלך אירועי 1989 וכן יזמה אסטרטגיה להפחתת העוני תוך הבטחת הקלה בחובות במסגרת היוזמה של קבוצת HIPC.
היחסים המשופרים עם ארצות הברית, כולל שיבת שיתוף פעולה צבאי ותוכניות הכשרה, ליוו את השינויים הללו.
מאוריטניה כוננה באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בשנת 2000 והפכה לרק אחת משלוש המדינות היחידות החברות בליגה הערבית שעשו זאת.
ארצות הברית גינתה את ההפיכה באוגוסט 2005 ואת ההנחה הבלתי חוקתית של השלטון על ידי המועצה הצבאית למען צדק ודמוקרטיה, וקראה לחזור לממשלה חוקתית באמצעות בחירות חופשיות והוגנות בהקדם האפשרי.
ממשלת ארצות הברית תומכת במעבר מאוריטניה לדמוקרטיה, ותמכה בבחירות לפרלמנט ב-2006 ובבחירות לנשיאות ב-2007. ארצות הברית סיפקה סיוע בבחירות לחינוך הבוחרים, להכשרת מפלגות פוליטיות ולבניית דמוקרטיה.
ארצות הברית מתכוונת כעת לעבוד עם ממשלת מאוריטניה כדי להרחיב את שיתוף הפעולה הבילטרלי בתחומי הביטחון התזונתי, הבריאות, החינוך, הביטחון, חיזוק המוסדות הדמוקרטיים וסיכול הטרור.
ארצות הברית מחזיקה שגרירות הממוקמת בנואקשוט, מאוריטניה.
עם שגרירי ארצות הברית הקודמים במאוריטניה נמנים מארק בולוויר, ג'וזף לברון, ג'ון לימברט, ריצ'רד ו.
יחסי ארצות הברית–הונג קונג (港美關係) הם היחסים הדו צדדיים, השיתופיים והפוליטיים שבין ארצות הברית לבין הונג קונג.
סי.העיר הגדולה ביותר שאטין ניו יורק סיטי ממשלה מערכת רב מפלגתית רפובליקה פדרלית, נשיאותית, חוקתיתמנהיג נוכחי קארי לאם ג'ו ביידן (נשיא)שפות רשמיותאנגלית, סיניתאנגלית דתות עיקריות47.5% חוסר דת והדת הסינית העממית
המדיניות האמריקנית כלפי הונג קונג, המבוססת על נחישות לקידום השגשוג, האוטונומיה ואורח החיים של הונג קונג, מוצגת בחוק המדיניות של ארצות הברית-הונג קונג משנת 1992, שקבע כי ארצות הברית תמשיך להתייחס להונג קונג בנפרד מהרפובליקה העממית של סין, גם לאחר העברת הריבונות של 1997 לסיום השלטון הבריטי.
ארצות הברית מקיימת אינטרסים כלכליים ומדיניים משמעותיים בהונג קונג.
ארצות הברית אף תומכת באוטונומיה של הונג קונג על ידי סיכום ויישום הסכמים בילטרליים; קידום סחר והשקעות; הסדרת ביקורים מדרג גבוה; הרחבת שיתוף הפעולה של אכיפת החוק; קידום קשרים חינוכיים, אקדמיים ותרבותיים; ותמיכה בקהילה הגדולה של אזרחים ומבקרים בארצות הברית.
הונג קונג היא חברה פעילה בקואליציה הגלובלית נגד הטרור, וזו הצטרפה ליוזמה לביטחון המכולות ונשארה שותפה חשובה בכל הנוגע לחיסול מימון של רשתות טרור ולמאבק בהלבנת הון.
הונג קונג עברה חקיקה שנועדה להעמיד אותה בדרישות החלות על החלטות האו"ם נגד הטרור והמלצות כוח המשימה.
לארצות הברית יש קשרים כלכליים וחברתיים משמעותיים עם הונג קונג.
יש כ-1,100 חברות בארצות הברית, כולל 881 פעולות אזוריות (298 מפקדות אזוריות ו-593 משרדים אזוריים) וכ-54,000 אזרחים אמריקאים בהונג קונג.
על פי נתוני ממשלת ארצות הברית, היצוא האמריקני להונג קונג הסתכם ב-17.8 מיליארד דולר ב-2006. ההשקעות הישירות של ארצות הברית בהונג קונג בסוף 2006 הסתכמו בכ-38.1 מיליארד דולר, מה שהפך את ארצות הברית לאחת המשקיעות הגדולות בהונג קונג, יחד עם סין, יפן והולנד.
ארצות הברית והונג קונג חתמו על הסכם תעופה אזרחי באוקטובר 2002, אשר ביטל באופן משמעותי את הגבלות שוק התעופה.
הונג קונג נהנית מאוטונומיה כשטח מכס נפרד, ללא שינויים בגבולות, כוח אדם או בקרות ייצוא טכנולוגיה מאז 1997. ההגנה על זכויות קניין רוחני (IPR) השתפרה באופן משמעותי בשנים האחרונות, והכנסת חקיקה יעילה חדשה לשליטה בהפקה אסורה ואכיפה משופרת הפכה את הונג קונג למודל אזורי להגנה יעילה על זכויות יוצרים.
נציג הסחר וסוכנויות אחרות בארצות הברית מציבים באופן קבוע את הונג קונג כדוגמה לאחרים.
ממשלת הונג קונג מחזיקה משרדים לכלכלה ומסחר בוושינגטון, ניו יורק, וסן פרנסיסקו.
הקונסוליה הכללית של ארצות הברית הונג קונג ממוקמת בגארדן רוד 26, הונג קונג.
למרות השם, הקונסוליה הכללית אינה כפופה לשגרירות ארצם בפני ה-PRC בבייג'ינג.
הקונסול הכללי של ארצות הברית הוא בעל דרגת שגרירים, ומדווח לעוזר מזכיר המדינה לענייני מזרח אסיה במשרד החוץ האמריקני.
לעומת זאת, הקונסול הכללי של ארצות הברית, שנמצא בצ'נגדו, גואנגג'ואו, שאנגחאי ושן-יאנג, מדווח לסגן שליחות השגרירות האמריקנית בבייג'ינג, הכפוף ישירות לשגריר ארצות הברית.
אירועי אדוארד סנודן בשנת 2013 היוו משבר דיפלומטי בין הונג קונג לארצות הברית.
ב-20 במאי 2013 הגיע אדוארד סנודן, עובד לשעבר של סוכנות הביון המרכזית (CIA), להונג קונג.
סנודן הדליף מידע מסווג מן הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) בהונג קונג בתחילת יוני.
סנודן חשף כי "ממשלות ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין ביצעו מספר עצום של פשעים נגד הונג קונג" והמשיך לזהות כתובות פרוטוקול אינטרנט סיניות, שה-NSA עוקב אחריהן וציין כי ה-NSA אסף נתוני הודעות טקסט לתושבי הונג קונג.
ב-22 ביוני, הפקידים האמריקניים ביטלו את הדרכון שלו.
ב-23 ביוני, עלה סנודן על טיסה מסחרית למוסקבה.
האירוע התברר כסכסוך דיפלומטי נדיר בין הונג קונג לארצות הברית.
לארצות הברית יש הסכמי הסגרה עם יותר מ-100 מדינות, להוציא את הרפובליקה העממית של סין ואת הרפובליקה של סין, אך כוללים את הונג קונג, בשל האוטונומיה של הונג קונג בפיתוח יחסים עם מדינות זרות במגוון רחב של תחומים מתאימים.
סנודן, לעומת זאת, לא נעצר על ידי הונג קונג כפי שביקשה ארצות הברית.
הרשויות בהונג קונג הצהירו כי הסיבה לכך היא שבקשת ההסגרה של ארצות הברית לא עמדה במלואה בחוק הונג קונג, ולא היה שום בסיס חוקי למנוע מסנודן לעזוב.
ב-24 ביוני אמר דובר משרד החוץ האמריקני, פטריק ונטרל, כי "אנחנו פשוט לא קונים שמדובר בהחלטה טכנית של פקיד הגירה בהונג קונג, זו הייתה בחירה מכוונת של הממשלה לשחרר את הנמלט על אף צו מעצר תקף ...
אף כי חוק הפרטיות אוסרים עלי לדבר על הדרכון של מר סנודן, אני יכול לומר שרשויות הונג קונג היו מודעים היטב לענייניו של מר סנודן והיה להם זמן רב לאסור את נסיעתו".
יחסי ארצות הברית–זימבבואה הם הדו-צדדיים בין ארצות הברית לזימבבואה.
אחרי הכרזת העצמאות החד-צדדית של רודזיה בנובמבר 1965, החזירה ארצות הברית את שגרירה מסולסברי (כיום הרארה), סגרה את ספריית סוכנות האינפורמציה של ארצות הברית (USIA - United States Information Agency) והוציאה מרודזיה את הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי ופקידי מסחר שונים.
לאחר שנת 1965, המשיך הצוות הקונסולרי האמריקאי שנותר בסולסברי לפעול תחת הרשאת סמכויות שניתנו לו בידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בעקבות הכרזת הרפובליקה של רודזיה, סגרה ארצות הברית את הקונסוליה הכללית שלה ב-17 במרץ 1970.
ב-1971, חרף התנגדות הקבינט של ארצות הברית, העביר הקונגרס של ארצות הברית חקיקה המתירה לארצות הברית לייבא מרודזיה חומרים אסטרטגיים, כגון כרום.
החקיקה, שנכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1972, לא הניבה תועלת כלכלית ממשית לכלכלת רודזיה, וארצות הברית המשיכה לתמוך ביציבות שנבעה מתוכנית הסנקציות על רודזיה.
לאחר שהחקיקה בוטלה במרץ 1977, שוב אכפה ארצות הברית את כל הסנקציות.
ארצות הברית תמכה בעקביות במאמצי האומות המאוחדות והממלכה המאוחדת להשפיע על שלטונות רודזיה כדי לקבל את עקרונות שלטון הרוב.
החל משנת 1976, החלה ארצות הברית לקחת חלק פעיל יותר בחיפוש אחר הסדר הפוליטי ברודזיה בשיתוף עם ממשלת בריטניה.
ההצעות האנגלו-אמריקאיות בשלהי 1977, שנועדו להביא למשא ומתן שישים קץ למבוי הסתום בסוגיית הסכסוך, סיפקו את מניעיה של ארצות הברית לחיפוש אחר הסדר שלום, במקביל לשימושן ברית המועצות וקובה בכוח צבאי כדי להגדיל את מעמדן באפריקה הדרומית.
בריטניה העניקה באורח רשמי את עצמאות לזימבבואה ב-1980, לאחר שנים של עימות בין שליטי המיעוט הלבן לבין תנועות הגרילה השחורות.
ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה שפתחה שגרירות במדינה החדשה, והיא התחייבה לסייע לפיתוח הכלכלי של זימבבואה.
רוברט מוגאבה נבחר לראשות הממשלה ב-1980 וב-1987 נבחר לנשיא זימבבואה, לאחר ששינויים בחוקה יצרו את מוסד הנשיאות.
באוגוסט 1980 נועד מוגאבה עם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר.
מאז, מוגאבה ביקר בוושינגטון הבירה בדצמבר 1980, וערך בארצות הברית ביקורים רשמיים בספטמבר 1983, יולי 1991 ו-1995, ונועד עם הנשיאים רונלד רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וביל קלינטון.
הוא גם הוביל את משלחת זימבבואה לאומות המאוחדות במספר הזדמנויות כשהאחרונה בהן היא ב-2006. בנובמבר 1982 ערך סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ביקור בהרארה במסגרת מסעו למספר ממדינות אפריקה.
ב-2001 החלה ארצות הברית להטיל הגבלות על התמיכה האמריקאית במימון רב-צדדי, ובעקבותיה נקבעו סנקציות כלכליות שהוטלו באופן סלקטיבי על אנשים רבים בזימבבואה.
למרות היחסים הפוליטיים המתוחים, ארצות הברית היא הספקית הגדולה ביותר של סיוע לפיתוח וסיוע הומניטרי לאזרחי זימבבואה.
בשנים 2000–2008, נטלה ארצות הברית תפקיד מרכזי בגינוי המתקפה ההולכת ומתגברת של ממשלת זימבבואה על זכויות האדם ושלטון החוק, והצטרפה לחלק גדול מהקהילה העולמית בקריאה לממשלת זימבבואה לאמץ דמוקרטיה ולקדם שלווה במדינה.
הבחירות לנשיאות זימבבואה ולפרלמנט הזימבבואי ב-2013 היו שנויות במחלוקת במידה רבה, וארצות הברית לצד מדינות אחרות בקהילה הבינלאומית הגיעו למסקנה שהסקרים אינם מייצגים את רצון העם בזימבבואה.
לארצות הברית יש אינטרס זהה לזה של אנשי זימבבואה: שמירה על יציבות בזימבבואה, שלווה ודמוקרטית המשקפת את רצון העם ומספקת את צרכם.
יחסי ארצות הברית-חוף השנהב הם היחסים בין ארצות הברית לבין רפובליקת חוף השנהב.
חוף השנהב היא אחת המדינות הפרו-אמריקאיות הדומיננטיות ביותר באפריקה ובעולם, כאשר נכון לשנת 2007 כ-88% מתושבי חוף השנהב תומכים בארצות הברית באופן נלהב (לעומת 85% בשנת 2002).
נשיא חוף השנהב הראשון פליקס הופואה-בואני ביקר בארצות הברית בשנת 1983, דבר שהוביל לביקור מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ באביג'אן בשנת 1986.
לחוף השנהב שגרירות בוושינגטון די.
ואילו לארצות הברית שגרירות באביג'אן.
ארצות הברית ווונואטו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 בספטמבר 1986 - שלושה חודשים לאחר שכוננה ונואטו יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
מערכות היחסים היו לעיתים קרובות מתוחות בשנות השמונים, תחת ממשלתו של וולטר ליני בוונואטו, אך לאחר מכן הפשירו.
נכון לעכשיו, היחסים הדו-צדדיים מורכבים בעיקר בסיוע אמריקני לוונואטו, והם לבביים.
ונואטו השיגה עצמאות מצרפת ובריטניה בשנת 1980, ובהנהגתו של ראש הממשלה וולטר ליני היא ביססה מדיניות חוץ משלה כמדינה עצמאית חדשה.
ליני, כומר אנגליקני, יצר את דוקטרינת הסוציאליזם המלנזי , וביסס את מדיניות החוץ של ממשלתו על אי-הזדהות עם הגושים הגדולים ועל תמיכה בתנועות עצמאות ברחבי העולם - מסהרה המערבית הרחוקה ועד קלדוניה החדשה השכנה.
ונואטו בשנות השמונים הייתה ייחודית באוקיאניה בכך שהתנגדה לצידוד בגוש המערבי בשלבים האחרונים של המלחמה הקרה.
המדינה הצטרפה לתנועת המדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1983 וכוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם קובה (1983) וברית המועצות (יוני 1986) לפני שכוננה יחסים עם ארצות הברית (ספטמבר 1986).
ונואטו קיים יחסים לבביים עם מדינות במזרח ובמערב כאחד.
בשנת 1986 גינתה ונואטו את הפצצת לוב על ידי ארצות הברית.
ליני כתב לנשיא לוב מועמר קדאפי כדי להביע את תנחומיו, בייחוד עם מותה של בתו בת ה-15 חודשים של קדאפי, ומורת רוחו כי "חייה התמימים ניטלו על ידי פצצות של מעצמה".
הפוליטיקאי הוונואטי ברק סופה הוסיף כי "ארצות הברית טעתה, הם התנהגו כטרוריסטים ותוקפנים", וכי "ה-CIA מעורב בכל מיני פעילויות דומות.
בניקרגואה האמריקנים תומכים בטרוריסטים." הצהרות אלה סימנו את נקודת השפל ביחסי שתי המדינות.
בינואר 1987 ביקרו ראש הממשלה וולטר ליני ושר החוץ סלה מוליסה בוושינגטון די.
ליני אמור היה לפגוש את הנשיא רונלד רייגן, אך הוכה בעקבות דימום מוחי זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית.
במקום זאת, פגש מוליסה את שר החוץ האמריקני ג'ורג' שולץ.
השניים דנו בראש ובראשונה ביחסי ברית המועצות–ונואטו, שהיוו דאגה לממשלת ארצות הברית, וביקשו לבנות ידידות בין ארצות הברית לוונואטו.
שולץ הצהיר כי הפגישה הייתה "לבבית", בעוד שמוליסה שיבח את ידיעותיו בנושאי פסיפיק.
באפריל אישרה ונואטו ספינות אמריקאיות לדייג באזור הכלכלי הבלעדי של ונואטו, לצד אוניות סובייטיות.
במאי ביקר ורנון וולטרס, שגריר ארצות הברית באו"ם.
בשנת 1991 איבד ליני את תפקידו לאחר אחת עשרה שנים כראש ממשלת ונואטו.
היחסים בין וושינגטון לפורט וילה נותרו לעיתים רחוקים אך לרוב לבביים.
בין 1977 ל-1987 קיבלה ונואטו מעט פחות משלושה מיליון דולר מהסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), כולל פרויקטים המתמקדים בסיוע למעבר לניהול מטעי ילידים.
ביוני 1994, משרד ה-USAID האזורי שנמצא בסובה, פיג'י, נסגר בגלל קיצוץ תקציבי של ממשלת ארצות הברית.
צבא ארצות הברית שומר על קשרי הכשרה ומבצע פרויקטים של סיוע אד הוק בוונואטו.
לאחר הבחירות הכלליות ב-1991, איחוד המפלגות המתונות הפך למפלגה הדומיננטית בפרלמנט של ונואטו, ומקסים קרלוט קורמן הפך לראש הממשלה דובר הצרפתית הראשון בוונואטו.
הוא הפסיק את התמיכה החד משמעית [במדינה] בחזית השחרור הלאומית של קאנאק בקלדוניה החדשה, את העוינות השיטתית כלפי צרפת, את היחסים עם משטרים רדיקליים ואת העמדה אנטי-אמריקאית של האוקיינוס השקט ללא נשק גרעיני.
דוברי הצרפתית החזיקו בשלטון, תחת קרלוט קורמן וסרז' ווהור, עד שנת 1998.
במרץ 2006 חתם תאגיד אתגר המילניום האמריקני על הסכם קומפקט של 65.69 מיליון דולר לחמש שנים עם ונואטו.
תוכנית אתגר המילניום צפויה להגדיל את ההכנסה הממוצעת לנפש ב-15% תוך חמש שנים ולהשפיע ישירות על חייהם של יותר מ-65,000 מהעניים הכפריים בוונואטו.
ונואטו זיהתה תשתיות תחבורה יקרות ובלתי אמינות כמעין מכשול משמעותי לצמיחה כלכלית.
כדי להתגבר על אילוץ זה, הקומפקט כולל 11 פרויקטים תשתיתיים - כולל כבישים, רציף, מנחת מטוסים ומחסנים - שיסייעו ליצרנים חקלאיים עניים וספקים של מוצרים ושירותים הקשורים לתיירים להפחית את עלויות ההובלה ולשפר את הגישה לשירותי התחבורה.
הקומפקט כולל גם מאמצי חיזוק מוסדיים ויוזמות רפורמה במדיניות במחלקת העבודות הציבוריות של ונואטו, כולל: אספקת מפעלים וציוד לתחזוקה; הצגת חוזי ביצוע שירות; הקמת תוכניות תחזוקה קהילתיות מקומיות; והצגת דמי משתמש.
ארצות הברית נותרה גם היא תורמת כספית משמעותית לארגונים בינלאומיים ואזוריים המסייעים לוונואטו, כולל הבנק העולמי, יוניצ"ף, ארגון הבריאות העולמי, קרן האו"ם לפעילות אוכלוסייה והבנק לפיתוח אסיה.
בשנת 1989, ארצות הברית סיכמה הסכם חיל השלום עם ונואטו.
בחיל השלום פועלים כיום מעל 80 מתנדבים במדינה.
ארצות הברית מספקת גם סיוע באימונים צבאיים.
לפני עצמאות ונואטו, ארצות הברית שמרה על בסיס ימי גדול בלוגנוויל, שאז היה חלק ממושבה בריטית-צרפתית בשם ההברידיים החדשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שכנו בו כ-250,000 חיילים.
ביוני 2018, הנשיא טאליס אובד מוזס ביקש שארצות הברית תשקול להקים מחדש בסיס צבאי בוונואטו.
שגרירות ארצות הברית בפפואה גינאה החדשה מקיימת אתר אינטרנט המוקדש ליחסים עם ונואטו בכתובת http://www.usvpp-vanuatu.org.
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הדו-צדדיים שבין ארצות הברית של אמריקה בין הרפובליקה הדומיניקנית.
על פי דו"ח המנהיגות העולמית האמריקנית לשנת 2012 של מכון גאלופ, 57% מאזרחי הרפובליקה הדומיניקנית הסכימו עם הקביעה כי ארצות הברית היא המנהיגה העולמית, 8% לא הסכימו ו-35% לא בטוחים; זהו השיעור השלישי בגובהו ביותר עבור כל מדינה שנבדקה באמריקה.
מעמדה של הרפובליקה הדומיניקנית ככלכלה הגדולה ביותר בקריביים, המדינה השנייה בגודלה מבחינת אוכלוסייה ושטח, היקף סחר גדול עם ארצות הברית וכן סמיכותה לארצות הברית ולמדינות אחרות בקריביים הופכות את הרפובליקה הדומיניקנית לשותפה חשובה של ארצות הברית בקרב המדינות המקיפות אותה.
בנוסף, בשגרירות ארצות הברית מעריכים כי ברפובליקה הדומיניקנית מתגוררים 100 אלף אזרחי ארצות הברית; רבים מהם אזרחים כפולים.
נדבך חשוב נוסף במערכת היחסים בין המדינות הוא העובדה כי למעלה ממיליון אנשים ממוצא דומיניקני מתגוררים בארצות הברית, רובם בצפון-מזרח ארצות הברית ואילו חלקם בפלורידה.
בעבר, ארצות הברית כבשה את הרפובליקה הדומיניקנית בין השנים 1916 עד 1924, וכן סייעה לממשלה במהלך מלחמת האזרחים הדומיניקנית.
הממשלה הדומיניקנית תומכת ביוזמות אמריקאיות רבות באו"ם והסוכנויות הנספחות אליו.
שתי הממשלות משתפות פעולה במאבק בסחר בסמים.
הרפובליקה הדומיניקנית עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם גורמי אכיפת החוק האמריקנית בנושאים כמו הסגרת מבוקשים ואמצעים למניעת הגירה בלתי חוקית.
נכון ל-2019, ארצות הברית תומכת במאמצים של ממשל לאונל פרננדס לשפר את התחרות ברפובליקה, למשוך השקעות פרטיות זרות, המלחמה בשחיתות והמודרניזציה של מערכות המס.
חברות אמריקאיות, לרוב יצרני מוצרי הלבשה, הנעלה, ואלקטרוניקה קלה, כמו גם חברות אנרגיה אמריקאיות, משחקות תפקיד חשוב בכלכלה הדומיניקנית, ומהוות חלק ניכר מההשקעה הזרה במדינה.
נכון לשנת 2012, היקף הסחר בין שתי המדינות עומד על כ-81 מיליון דולר.
יחסי ארצות הברית–הונדורס הם היחסים דו צדדיים בין הונדורס לארצות הברית, המקיימים יחסים רשמיים מאז 1830. קיים שיתוף פעולה הדוק בין שתי המדינות, במיוחד בתחום המלחמה בסמים בעוד שרשות הנמל הלאומית בפורטו קורטס היא חלק מהיוזמה לביטחון מכולות של סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית.
במהלך שנות השמונים תמכה הונדורס במדיניות ארצות הברית המתנגדת לממשלות בניקרגואה ומתנגדת למרדנות פעילה באל סלוודור.
ביוני 2005 הפכה הונדורס למדינה הראשונה בהמיספרה שחתמה על חשבון ה-Challenge Millennium Challenge (MCA) עם ממשלת ארצות הברית.
הונדורס נכשלה במדד השחיתות הנדרש להמשך המימון לשנת 2008. רשת MCC תעקוב מקרוב אחר התקדמותה של הונדורס בצמצום השחיתות במסגרת "תוכנית תיקון."
ארצות הברית הכירה בנשיא מנואל סלאיה, שהודח מהשלטון בהפיכה בהונדורס בשנת 2009, כנשיא החוקתי היחיד של הונדורס.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה אמר כי "אנו מאמינים כי ההפיכה לא הייתה חוקית וכי הנשיא סלאיה נשאר הנשיא שנבחר שם באופן דמוקרטי.
אף על פי שפקידי ארצות הברית אפיינו את האירועים כהפיכה, הושעו פעולות צבאיות משותפות וכל אשרות החירום, לכאלו שאינן מהגרים, והפסיקו כל סיוע לא הומניטרי שהיה מיועד להונדורס, הם מנעו מהכרה רשמית בהדחתו של סלאיה כ"הפיכה צבאית", שתדרוש מהם להפסיק כמעט את כל הסיוע להונדורס.
בהמשך, ארצות הברית הזהירה את ממשלת מישלטי כי היא עשויה שלא להכיר בתוצאות הבחירות ב-29 בנובמבר אם סלאיה לא יורשה לשוב תחילה לשלטון, ובסופו של דבר החליטה כי תוצאות הבחירות בנובמבר לא יוכרו, תוך שכנוע שלטון מישלטי להתייחס לחזרתו של סלאיה לקונגרס בהונדורס.
ארצות הברית שומרת על נוכחות בבסיס האוויר של סוטו קאנו בקומאיאגואה; שתי המדינות מנהלות תרגילי שמירת שלום משותפים, לחימה בסמים, פעולות הומניטריות, סיוע באסונות ופעולות אזרחיות.
חיילים אמריקאים מנהלים ומספקים תמיכה לוגיסטית במגוון תרגילים דו-צדדיים ורב-צדדיים - רפואה, הנדסה, שמירת שלום, לחימה בסמים וסיוע באסונות.
בשנת 2004 חתמה ארצות הברית על הסכם הסחר החופשי בין ארצות הברית ומרכז אמריקה (CAFTA) עם הונדורס, אל סלוודור, ניקרגואה, גואטמלה, קוסטה ריקה והרפובליקה הדומיניקנית.
המחוקקים של כל המדינות החותמות פרט לקוסטה ריקה אשררו את CAFTA בשנת 2005, וההסכם נכנס לתוקף במחצית הראשונה של 2006. CAFTA מבטלת מכסים וחסמים אחרים לסחר בסחורות, שירותים, מוצרים חקלאיים והשקעות.
בנוסף, CAFTA צפויה לחזק את הדמוקרטיה, לעודד שילוב אזורי רב יותר ולספק אמצעי הגנה לשמירה על איכות הסביבה וזכויות עובדים.
הסחר בין המדינות נשלט על ידי תעשיית הביגוד בהונדורס, המייבאת חוטים וטקסטיל מארצות הברית ומייצאת פריטי לבוש מוגמרים.
יצוא מוביל אחר של הונדורס לארצות הברית כולל קפה, בננות, פירות ים (במיוחד שרימפס), מינרלים (כולל אבץ, עופרת, זהב וכסף), ופירות וירקות אחרים.
המסחר הדו-כיווני עם הונדורס בשנת 2006 עמד על 7.4 מיליארד דולר, לעומת 7.0 מיליארד דולר בשנת 2005. בשנת 2007 עד אוקטובר, היצוא של הונדורס לארצות הברית גדל ב-6%, והייצוא האמריקני להונדורס גדל ב-18% בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2006.
משקיעים אמריקאים מהווים כמעט שני שלישים מההשקעה הישירה הזרה (FDI) בהונדורס.
מלאי ההשקעות הישירות של ארצות הברית בהונדורס בשנת 2005 היה 402 מיליון דולר, לעומת 339 מיליון דולר בשנת 2004. הזרם הכולל של ה-FDI להונדורס בשנת 2005 הסתכם ב-568 מיליון דולר.
ארצות הברית המשיכה כתרומה הגדולה ביותר של ה-FDI.
ההשקעות האמריקניות המהותיות ביותר בהונדורס הן בענף הקמילה, ייצור פירות (בעיקר בננות, מלונים ואננס), תיירות, ייצור אנרגיה, עופות מים, שרימפס, ייצור מזון לבעלי חיים, טלקומוניקציה, חלוקת דלק, ייצור סיגרים, ביטוח, מבשלת, ליסינג, עיבוד מזון וייצור רהיטים.
זיכיונות אמריקאיים רבים, בעיקר בתחום המסעדות, פועלים בהונדורס.
תקציב USAID להונדורס היה 37 מיליון דולר לשנת הכספים 2007. הוריקן מיץ' בשנת 1998 הותיר מאות אלפי חסרי בית, הרס את רשת הדרכים ואת התשתיות הציבוריות האחרות, ונכה מגזרי מפתח מסוימים במשק, וגרמו נזק של למעלה משלושה מיליארד דולר לבתים, בתי חולים, בתי ספר, כבישים, חוות ועסקים.
ארצות הברית סיפקה למעלה מ-461 מיליון דולר בסיוע מיידי לאסון ובסיוע הומניטרי שהתפשט במהלך השנים 1998–2001. חיל השלום פעיל בהונדורס מאז 1962, וכיום התוכנית היא מהגדולות בעולם.
בשנת 2005 פעלו במדינה 220 מתנדבי חיל השלום.
תפקידם של הכוחות המזוינים בהונדורס השתנה משמעותית בשנים האחרונות, מכיוון שמוסדות רבים שנשלטו בעבר על ידי הצבא נמצאים כעת תחת שלטון אזרחי.
תקציבי ההגנה והמשטרה השנתיים ריחפו סביב 35 מיליון דולר במהלך השנים האחרונות.
הונדורס מקבלת קרנות והדרכות סיוע ביטחוניות בארצות הברית.
בהיעדר תוכנית סיוע ביטחונית גדולה, שיתוף הפעולה הביטחוני קיבל את צורת ההשתתפות הגוברת של כוחות הצבא ההונדורסיים בתוכניות קשר צבאיות ובתרגילים משולבים דו-צדדיים ורב-צדדיים שנועדו לשמירת שלום, סיוע באסון, סיוע הומניטרי / אזרחי, וכדורגלנים.
כוח המשימה המשותף האמריקני בראבו (JTF-B), המוצב בבסיס האוויר בסוטו קנו בהונדורס, ממלא תפקיד חיוני בתמיכה בתרגילים משולבים בהונדורס ובמדינות מרכז אמריקה השכנות.
JTF-Bravo ממלאת תפקיד קריטי בסיוע לארצות הברית להגיב לאסונות טבע במרכז אמריקה על ידי כך שהיא משמשת במה למשימות הצלה, תיקון תשתיות קריטיות, ובמענה לצרכים בריאותיים ותברואיים בעדיפות גבוהה.
כוחות JTF-Bravo סייעו בהעברת סחורות שתרמו באופן פרטי למיליוני דולרים לנזקקים.
ניסיונותיו של ממשל אובמה ללחוץ על הונדורס לבטל את הדחתו של סלאיה בשנת 2009 הסתבכו בשל מאמצי המפלגה הרפובליקנית להושיט יד לממשלת רוברטו מישלטי, וכן על ידי דו"ח שהוזמן לאחרונה על ידי הרפובליקה מטעם ספריית הקונגרס האמריקנית, התומך בחוקתיות הדחתו של סלאיה מתפקידו, תוך שהוא מגנה את הגירתו.
בתורם, יושבי ראש ועדת יחסי חוץ של הסנאט הדמוקרטים ביקשו מספריית החוק לקונגרס לחזור בו מהדו"ח, וטוענים כי הוא "מכיל טעויות עובדתיות ומבוסס על ניתוח משפטי לקוי שהופרך על ידי מומחים מארצות הברית, ארגון המדינות האמריקאיות והונדורס.
ארצות הברית מחזיקה בהונדורס שגרירות בטגוסיגלפה בלבד.
מאידך, הונדורס מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי, ו-9 קונסוליות באטלנטה, שיקגו, דאלאס, יוסטון, לוס אנג'לס, מקאלן, מיאמי, ניו אורלינס וניו יורק.
יחסי ארצות הברית–זמביה הם היחסים הדו-צדדיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת זמביה.
את היחסים בין שתי המדינות ניתן לאפיין כטובים, ושתי המדינות משתפות פעולה בתחומים שונים.
מספר ממשלים אמריקאים שיתפו פעולה באופן הדוק עם נשיא זמביה הראשון, קנת קאונדה, בתקווה למצוא פתרונות לסכסוכים ברודזיה (זימבבואה), אנגולה ונמיביה.
כמו כן, ארצות הברית משתפת פעולה באופן הדוק עם ממשלת זמביה כדי להביס את מגפת האיידס בזמביה כדי לקדם את הצמיחה הכלכלית ופיתוח המדינה, וכן על מנת לסייע לרפורמה פוליטית.
ארצות הברית תומכת גם במאמצי הממשלה ומלחמתה בשחיתות.
בתחום הכלכלי, זמביה נהנית מחוק הצמיחה וההזדמנות האפריקאית (AGOA) שחוקקה ארצות הברית בשנת 2000. ממשלת ארצות הברית מספקת סיוע טכני ותמיכה אחרת המנוהלת על ידי מחלקת המדינה, הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי, המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, מחלקת האוצר, מחלקת ההגנה וחיל השלום.
מרבית הסיוע האמריקאי ניתן באמצעות תוכנית החירום של נשיא ארצות הברית למלחמה באיידס (PEPFAR), בתמיכה במאבק נגד נגיף ה-HIV.
בנוסף לתמיכה בפרויקטי פיתוח, ארצות הברית סיפקה סיוע משמעותי במזון בתקופות בצורת והצפות באמצעות תוכנית המזון העולמית (WFP) והיא התורמת העיקרית לתוכניות לפליטים בזמביה באמצעות נציבות האו"ם לפליטים.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID)
בשנת 2007, עלה היקף הסיוע האמריקאי לזמביה על 259 מיליון דולר.
התוכנית של USAID בזמביה כללה מעל 116 מיליון דולר לתוכניות למלחמה באיידס, בהן השתמשו במימון PEPFAR ו-11 מיליון דולר למאבק בשחיתות והגדלת הסחר במסגרת תוכנית MCA.
בנוסף לתוכניות הממומנות באמצעות PEPFAR, יוזמת המלריה של הנשיא, ותוכנית סף החשבון של המילניום, בתוכנית USAID בזמביה תמכו בהדרכה וסיוע טכני לקידום צמיחה כלכלית באמצעות סחר והשקעות; יצירת הזדמנויות לבריאות, חינוך ושיפור החיים; והקטנת השפעת של האיידס.
המתנדבים פועלים בכל תשעת המחוזות של זמביה כדי לבנות את היכולת המקומית לנהל חוות דגים משפחתיות, לפתח פרדיגמה חדשנית באמצעות טכנולוגיות מתאימות, לקדם ביטחון תזונתי ולקדם פרקטיקות ניהול משאבים, ליישם רפורמות בריאות בכפרים ולסייע במניעת התפשטות האיידס באמצעות השתתפות ב-PEPFAR.
המתנדבים גרים בעיקר בכפרים באזורים מרוחקים של המדינה ללא מים זורמים, חשמל או שירותים אחרים.
בדצמבר 2019 דווח כי ארצות הברית החזירה את השגריר שלה בזמביה לאחר שורת הרשעות של גברים שנידונו למאסר בזמביה בגין מעשים הומוסקסואליים בהסכמה.
נשיא זמביה אדגר לונגו הכריז על השגריר דניאל לואיס פו כאישיות בלתי רצויה מכיוון שמתח ביקורת על פסק הדין תוך שהוא מאשים את זמביה בכך שלא פעלה נגד ניכוס שגוי של סיוע בינלאומי.
יחסי ארצות הברית–טרינידד וטובגו הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו.
ארצות הברית וטרינידד וטובגו נהנות מיחסים לבביים.
האינטרסים של ארצות הברית כאן וברחבי חצי הכדור מתמקדים בהגדלת ההשקעות והסחר, והבטחת אספקת אנרגיה יציבה יותר.
הם כוללים גם שיפור היציבות הפוליטית והחברתית של טרינידד וטובגו ותפקידם האזורי החיובי באמצעות סיוע במאבק בסמים, בעיות בריאות ועניינים משפטיים.
שגרירות ארצות הברית הוקמה בפורט אוף ספיין בשנת 1962, והחליפה את הקונסוליה לשעבר.
תוכניות החינוך וההכשרה הצבאית הבינלאומית (IMET) ותוכניות המימון הצבאי הזר (FMF) הושעו בשנת 2003 בתנאים של חוק הגנת חברי השירות האמריקני (ASPA), מכיוון שטרינידד וטובגו, חברת בית הדין הפלילי הבינלאומי, לא חתמה על הסכם דו צדדי או כניעה או "סעיף 98" עם ארצות הברית.
עם זאת, כאשר הקונגרס ניתק את מימון ה-IMET מהסנקציות של סעיף 98, הוקצה הקצאה נומינלית בסך 45,000 דולר ב-IMET בסוף 2007. נכון לעכשיו, המקור העיקרי לסיוע הכספי הניתן לכוח ההגנה הוא באמצעות הלשכה של מחלקת המדינה לנרקוטיקה בינלאומית לאכיפת החוק, קרנות פעילויות המפקד המסורתית, תוכנית השותפות הממלכתית (עם דלאוור) וה-IMET.
הסיוע לטרינידד וטובגו מצבא ארצות הברית, רשויות אכיפת החוק, ובנושאי הבריאות נותר חשוב לקשר הדו-צדדי ולהגשמת יעדי המדיניות של ארצות הברית.
ממשלת ארצות הברית מספקת גם סיוע טכני לממשלת טרינידד וטובגו באמצעות מספר הסכמים קיימים.
למחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית צוות ייעוץ מכס העובד עם משרד האוצר כדי לעדכן את הנהלים שלו.
הקשרים המסחריים של ארצות הברית עם טרינידד וטובגו תמיד היו חזקים וצמחו באופן משמעותי בשנים האחרונות בעקבות הליברליזציה הכלכלית.
חברות אמריקאיות השקיעו יותר ממיליארד דולר בשנים האחרונות - בעיקר בענף הפטרוכימיה, הנפט / הגז והברזל / פלדה.
לרבים מהתאגידים הגדולים באמריקה יש קשרים מסחריים עם טרינידד וטובגו, ולמעלה מ-30 חברות אמריקאיות פעילות במדינה.
טרינידד וטובגו נהנית מיוזמת האגן הקריבי האמריקני (CBI).
שגרירות ארצות הברית מטפחת באופן פעיל את הקשרים הדו-צדדיים ומספקת מספר שירותים מסחריים למשקיעים וסוחרים פוטנציאליים.
הסכם כפל מס קיים מאז תחילת שנות השבעים.
הסכם חילופי מידע על מס נחתם בשנת 1989, ובשנת 1994 נחתמו הסכם השקעות דו-צדדי (BIT) והסכם זכויות קניין רוחני.
ה-BIT נכנס לתוקף בשנת 1996. הסכמים אחרים כוללים הסכמי הסגרה וסיוע משפטי הדדי, שהחלו את תוקפם מאז 1999. הסכם על שיתוף פעולה ימי נחתם בשנת 1996.
ישנו מספר גדול של אזרחי ארצות הברית ותושבי קבע ממוצא טרינידדי שחיים בארצות הברית (בעיקר בניו יורק ופלורידה), השומרים על קשרים תרבותיים חזקים.
כ-20,000 אזרחי ארצות הברית מבקרים בטרינידד וטובגו כחופשה או לעסקים מדי שנה, ויותר מ-4,600 אזרחים אמריקאים הם תושבים.
כיום, שגריר ארצות הברית בטרינידד וטובגו הוא ג'וזף מונדלו.
שגרירות ארצות הברית ברפובליקת טרינידד וטובגו שוכנת בנמל עיר הבירה, פורט אוף ספיין באי הראשי טרינידד.
יחסי ארצות הברית–ליבריה הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת ליבריה.
יחסי ארצות הברית עם ליבריה החלו בשנת 1819, אז הקצה הקונגרס האמריקני 100,000 דולר להקמת ליבריה.
עם זאת, אף על פי שליבריה הכריזה על עצמאותה בשנת 1847, סנאטורים של ארצות הברית ממדינות דרומיות מנעו את הכרתה כאומה ריבונית עד 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, לאחר שכל המשלחת הדרומית בקונגרס עזבה.
שתי המדינות חלקו קשרים דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים מאוד קרובים עד שנות התשעים.
לארצות הברית הייתה היסטוריה ארוכה של התערבות בענייניה הפנימיים של ליבריה, ושלחה מדי פעם ספינות ימיות כדי לסייע לאמריקו-ליבריאנים, שהרכיבו את המיעוט השליט.
עד שנת 1909, ליבריה התמודדה עם איומים חיצוניים חמורים על ריבונותה מהמעצמות הקולוניאליות האירופיות בגין הלוואות זרות שטרם שולמו וסיפוח ארצות הגבול שלה.
הנשיא ויליאם האוורד טאפט הקדיש חלק לא מבוטל מההודעה השנתית הראשונה שלו לקונגרס (7 בדצמבר 1909) לשאלה הליבריאנית, וציין את הקשרים ההיסטוריים ההדוקים בין שתי המדינות שנתנו פתח להתערבות רחבה יותר:
הצי האמריקאי הקים גם תחנת פחם בליבריה, וביסס את נוכחותה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הכריזה ליבריה מלחמה על גרמניה וגירשה את סוחריה הגרמנים התושבים, שהיוו את המשקיעים הגדולים במדינה ושותפי המסחר.
כתוצאה מכך סבלה ליבריה כלכלית.