tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמו מתה זמן מה לאחר היוולדו, ואביו מת באופן טראגי ב-1934, כחמש שנים לאחר מכן, והותיר את חאפז ואחיו יתומים.
חאפז עבר לגור בבית דודו.
הוא התגבר על המכשולים, והיה לאחד מגדולי הזמר הערבי והקולנוע המצרי בכל הזמנים.
שיריו המפורסמים ("سواح"; "נודד") "זאי אל הווא" ("زي الهوا"; "כמו האהבה") ו"גאנא אל הווא" ("جانا الهوا"; "אהבה בואי אלינו"), הם רק מבחר ממאתיים ושישים השירים שהקליט בימי חייו.
בשנת 1953, עת הופיע במועדונים בקהיר, גויס עבד אל חלים כתחליף של הרגע האחרון לזמר כארם מחמוד לשיר בתוכנית הופעות חיות ברדיו.
ביצועים של עבד אל חלים הושמעו אצל מוחמד עבד אל-והאב, המפקח על תוכניות המוזיקה ברדיו הלאומי המצרי.
עבד אל חלים השתמש בשם "חאפז" - השם הראשון של עבד אל ווהאב, כשם הבמה שלו מתוך הוקרה על החסות שלקח עליו עבד אל ווהאב.
השניים שיתפו פעולה ביצירת הרבה שירי אהבה פופולריים כגון "אהוואכ" ("اهواك"; "אני אוהב אותך"), "נבתדי מנין אל-חכאיה" ("نبتدي منين الحكاية"; "מהיכן נתחיל את הסיפור"), וכן "פאתת גנבינא" ("فاتت جنبنا"; "היא חלפה על פנינו").
במהלך הקריירה שלו היה פופולרי מאוד והופיע בהופעות גדולות בזירות ואצטדיונים.
למרות הפופולריות שלו, הוא בקושי הוציא אלבום אולפן אחד בחייו משום שהוא היה זמר הופעות.
חלים הביא כלי נגינה חדשים רבים למוזיקה הערבית.
הוא ניגן על כלי נגינה רבים מאוד כולל אבוב, תופים, פסנתר, עוד, גיטרה, קלרינט, והיה מעורב בכל ההיבטים של יצירת השירים שלו.
סגנון שירתו נודע בהבעת רגשות עזים, והוא נערץ על ידי מיליונים בעולם הערבי ובעולם כולו, ובהם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר אשר הביע אליו את הערכתו, כשם שהביע לאום כולתום.
חאפז הופיע כמעט בכל מדינה בעולם הערבי בנוסף לכמה הופעות מחוץ לעולם הערבי, כולל מספר הופעות באירופה.
הוא נהג לעודד ולסייע לאמנים צעירים רבים ושחקנים להצליח.
הוא שיחק בשישה עשר סרטי קולנוע, ובהם "דלילה" (1956), שהיה הסרט המצרי הראשון בצבעים.
בשיא הקריירה הקולנועית שלו כונה "נער הזהב של הקולנוע המצרי".
חאפז סבל כל ימי חייו מבילהרציה, בה לקה בעודו ילד.
הוא מת מסיבוך של המחלה בגיל 47 בבית החולים "קינגס קולג'" בלונדון.
מותו הכה בהלם את מיליוני מעריציו, ונודע כי כמה נערות מצריות התאבדו לשמע הידיעה.
הוא נקבר בהלוויה המונית בקהיר בה השתתפו כ-3 מיליון אבלים.
הזמרת הערבייה ילידת בלגיה נטשה אטלס קראה לאלבומה משנת 1997 "חלים" על שמו.
בשנת 2010 חידש הזמר הישראלי שלומי סרנגה את שירו של חאפז "אולו לו" ("قولوا له"; "תגידו לו"), וביצע אותו בעברית בשם "גלו לו".
חאפז מעולם לא נישא, אך הייתה שמועה נרחבת שהיה נשוי בסתר לשחקנית המצרית הפופולרית סועאד חוסני; עם זאת השמועה מעולם לא אומתה, ומקורביהם של השניים הכחישו אותה.
עבד אל-חכים עאמר היה איש צבא ומדינאי מצרי, רמטכ"ל צבא מצרים בתקופת מבצע סיני, מלחמת האזרחים בתימן ומלחמת ששת הימים, וסגן נשיא מצרים מ-1958 ועד 1965.
עבד אל-חכים עאמר נולד בכפר איסטאל שבמחוז אל-מיניא שבמצרים העליונה ב-11 בדצמבר 1919. לאחר שסיים את לימודיו הצטרף לאקדמיה הצבאית בקהיר והוסמך כקצין בצבא מצרים בשנת 1938. בזמן לימודיו התיידד עם גמאל עבד אל נאצר, ולאחר שסיימו את לימודיהם שירתו יחד מספר שנים בסודאן.
לאחר שסיים את השירות בסודאן חזר עאמר למצרים ושימש כמדריך צבאיה.
ב-1948 בהיותו בדרגת רב-סרן נלחם נגד ישראל בזמן מלחמת העצמאות כחלק מחיל המשלוח המצרי.
נלחם בקרב יד מרדכי והגיע עם חיל המשלוח עד גשר עד הלום עאמר הצטרף לאגודת הקצינים החופשיים שקמה על רקע הרצון לרפורמות במצרים והתחזקה בעקבות תחושת ההשפלה המצרית לאחר המלחמה נגד ישראל.
לאחר המלחמה שימש עאמר כראש לשכתו של מוחמד נגיב, ופעל ביחד עם שאר הקצינים החופשיים לחיזוק מעמדו של נגיב מול מועמדים אחרים אותם ניסה לקדם המלך פארוק.
לעאמר היה תפקיד מפתח בהפיכת הקצינים החופשיים בשנת 1952, שהפילה את המלך פארוק הראשון והעלתה לשלטון את נגיב ולאחריו את גמאל עבד אל נאצר.
בליל ההפיכה השתלט על בניין המטה הכללי של צבא מצרים כשהוא חמוש באקדח ומספר כדורים בלבד ועצר את קציני הצבא הבכירים שבו.
הוא היה חבר במועצת פיקוד המהפכה, ששלטה במצרים לאחר הדחתו של המלך, וכעבור שנה קודם מדרגת רב-סרן לדרגת אלוף והתמנה ביוני 1953 לרמטכ"ל הצבא המצרי.
בשנת 1956 פיקד עאמר על הכוחות המצריים במלחמת סיני.
ערב מלחמת סיני ניסה צה"ל להורגו באמצעות הפלת המטוס שבו טס מעל הים התיכון ("מבצע תרנגול"), אך לאחר שהופל המטוס התברר שהיו בו 16 קצינים בכירים של הצבא המצרי אך עאמר עצמו נמנע ברגע האחרון מלעלות לטיסה.
בפברואר 1958 הקימו מצרים וסוריה את הרפובליקה הערבית המאוחדת, ועאמר מונה לסגן נשיא מצרים וכן למפקד הפיקוד המאוחד של הצבא המאוחד של שתי המדינות.
בתפקידים אלו החזיק עד לפירוק האיחוד בספטמבר 1961 במהפכת נגד שחולל סגנו.
בשנת 1962, לאחר התבוסה במלחמת סיני וההסתבכות במלחמת האזרחים בתימן, ניסה נאצר לכרסם במעמדו והקים מועצת נשיאות שכללה בנוסף לנאצר עצמו גם את חבריו להפיכה.
בראשית דרכה של מועצת הנשיאות קבע נאצר כי המועצה תעסוק במינוי הקצינים הבכירים של הצבא.
עאמר, שנכח בישיבה, עזב אותה בכעס וכתב מכתב התפטרות שבו האשים את המשטר ב"אי הגשמת יסודות דמוקרטיים".
עאמר הכין עותקים רבים מהמכתב וחילקם למקורביו.
לבסוף, לנוכח גילויי התמיכה בעאמר, חזר בו נאצר מהחלטתו עד להחזרת הכוחות מתימן.
נאצר לא העלה שוב את הנושא ובכך נסתיים המשבר בין השניים.
עאמר היה דמות מפתח ביחסים בין מצרים לבין ברית המועצות ובין היתר חתם על עסקאות רבות לרכישת נשק סובייטי.
בשל קשריו הטובים עם הסובייטים קיבל את העיטור הגבוה "מסדר לנין" שאותו קיבל יחד עם נאצר.
עאמר נחשב לבעל נטיות ליברליות, והסתכסך לא אחת עם הדמויות הסוציאליסטיות יותר בשלטון.
נאצר נהנה ממאבקים אלו, ודאג ליצור איזון בין עאמר שעמד בראשות הצבא לבין עלי צברי שעמד בראש האיחוד הסוציאליסטי הערבי, המפלגה היחידה שקיומה הותר בחוק.
עאמר מונה לסגן הנשיא בשנת 1964 וסומן כיורשו של נאצר.
ב-2 ביוני, ערב פרוץ מלחמת ששת הימים, הכריז כי יש לו אמון מלא בניצחונה של מצרים.
כתוצאה מהתבוסה במלחמת ששת הימים הסתגר בביתו הכפרי ורק לאחר מכן חזר לקהיר.
ב-8 ביוני, ביום בו הוסכם על הפסקת אש, ניסה להתאבד לראשונה, אך ידידיו הצילוהו.
ב-11 ביוני 1967, עאמר פוטר על ידי נאצר מכל תפקידיו כחלק מהדחת הקצונה הבכירה של צבא מצרים.
במקומו מינה נאצר את מוחמד פאוזי.
עאמר סירב לקבל אחריות מלאה לכישלון הצבאי וטען שיש אחרים שצריכים לשלם את המחיר.
גם הפעם הוא ערך מכתב תוכחה והכין ממנו כ-2,000 עותקים, שאותם חילק לתומכיו בתקוה לבטל את הפיטורים שלו ושל הקצינים הבכירים שפוטרו עמו.
בתגובה ללחצו הציע לו נאצר את תפקיד סגן מפקד הכוחות המזוינים.
אך עאמר לא הסתפק בכך, והתנה את הסכמתו בהחזרת כל הקצינים המודחים.
נאצר סירב לתנאי וביקש ממחליפו פאוזי לחסל את מוקדי הכוח של עאמר בצבא.
בעקבות זאת ב-23 ביוני ביצע פאוזי שורה של הדחות ומעצרים של מקורבי עאמר.
חלק מהקצינים המודחים וכאלה שנמלטו ממעצר החליטו לפעול בכוח נגד נאצר, חלקם מצאו מקלט בביתו של עאמר.
הקצינים הצליחו לאסוף נשק רב, בחלקו נשק כבד כגון תותחים נגד מטוסים וטילים נגד טנקים.
הקצינים בחנו חלופות שונות לפעולה נגד נאצר, בין היתר ליזום התקוממות בצבא, לחטוף את נאצר במעונו באיומי נשק, ועוד.
לבסוף הוחלט לחולל הפיכה צבאית ב-27 באוגוסט, לפני יציאתו המתוכננת של נאצר למחרת היום לוועידת פסגה בחרטום ובכך להדיח את משטר נאצר.
אולם מאחר שנאצר הצליח להחדיר איש אמונו בקרב הקצינים המתקוממים, ידע על ההתארגנות נגדו והורה לעצור מבעוד מועד את עאמר ועמו כ-50 קציני צבא מתקוממים ושני שרים לשעבר, באשמה של תכנון הפיכה נגד נאצר.
הצבא פרץ לביתו של עאמר ב-25 באוגוסט ועצר את המתבצרים.
בזמן חקירתו נכחו מקורביו הבכירים של נאצר.
בביתו של עאמר נמצא נשק שלדברי פאוזי יכול היה למלא 13 משאיות בעלות קיבולת 3 טונות כל אחת.
קציני צבא מצריים שביקרו את עבד אל-חכים עאמר בכלאו ב-14 בספטמבר 1967 נתנו לו ברירה, לעמוד למשפט ולהיות מורשע ומוצא להורג כבוגד, או לטרוף את נפשו בכפו ולמות מוות מכובד.
עאמר בחר באפשרות השנייה, וזכה להלוויה צבאית מלאה.
לאחר התאבדותו היה נאצר לראשונה מאז מהפכת הקצינים החופשיים של שנת 1952 המנהיג הבלעדי של מצרים, פוליטית וגם צבאית.
בתקופה שלאחר הסתלקותו הרבה נאצר לבקר בבסיסי צבא ולגלות מעורבות רבה בעניינים צבאיים שקודם לכן הותיר אותם לעאמר.
לעאמר הוענק עיטור גיבור ברית המועצות ב-13 במאי 1964.
עבד אל-והאב דראושה הוא חבר הכנסת לשעבר, אשר כיהן בכנסת בין השנים 1984–1999, תחילה מטעם המערך עבודה-מפ"ם ולאחר מכן מטעם המפלגה הדמוקרטית הערבית (מד"ע).
דראושה נולד בכפר אכסאל וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון נצרת.
הוא בוגר סמינר למורים ביפו ובעל תואר בוגר מאוניברסיטת חיפה בהיסטוריה כללית ובחינוך.
הוא מחנך במקצועו והיה מנהל בית ספר תיכון באיכסאל ומפקח ראשי לחינוך העל־יסודי במגזר הערבי של משרד החינוך והתרבות.
בין תפקידיו הציבוריים של דראושה ניתן למנות את חברותו בוועד הפועל של המועצה לחינוך ליד המרכז הבינלאומי לשלום, בהנהלת המכון לחינוך לדו־קיום יהודי–ערבי, בהנהלת מרכז הסתדרות המורים, בהנהלת ועדת המעקב ובהנהלת המרכז לשלום, וכן את היותו יו"ר העמותה הערבית להשכלה ולמלגות בנצרת.
ב-1965 הצטרך דראושה למפא"י, ועמד בראש מחוז הגליל המזרחי במפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה נבחר מבין ארבעים מועמדים לשריון הערבי ברשימת העבודה.
הוא נבחר לראשונה לכנסת בכנסת ה-11 מטעם המערך כנציג מפלגת העבודה הישראלית.
ב-24 בינואר 1988 פרש דראושה מהמפלגה, בין היתר על רקע סירוב המפלגה לתמוך ברשימת לווין בראשותו אך ועדת הכנסת הכירה בדראושה כסיעת יחיד רק ב-15 בפברואר 1988. דראושה הכריז על פרישתו מהעבודה במהלך עצרת בנצרת במחאה על טיפולה של ממשלת ישראל באינתיפאדה.
במרץ קיבלה המפלגה את השם "המפלגה הדמוקרטית הערבית".
בבחירות לכנסת ה-12 התמודד דראושה במקום הראשון מטעם רשימתו, מד"ע, וזכה ב-1.8% מקולות הבוחרים, דבר שהעניק לו ולמפלגתו מנדט אחד.
בכנסת ה-13 הכפילה מפלגתו את כוחה, ודראושה נבחר לכנסת יחד עם טלב א-סאנע.
בכנסת זו היה קולם של דראושה וטלב א-סאנע לשון המאזניים שהעניקה ליצחק רבין את הרוב הדרוש של 61 מנדטים להקמת ממשלה, והוא שימש יו"ר ועדות המשנה לחינוך ערבי ולקידום מעמד האישה הערבייה.
בבחירות לכנסת ה-14 התמודדה מד"ע ברשימה משותפת עם הרשימה הערבית המאוחדת (רע"ם).
דראושה נבחר לכנסת במקום השלישי ברשימה משותפת זו, מד"ע-רע"ם, ובמהלך כהונת הכנסת שימש יו"ר הסיעה.
באותה הכנסת הציע עצמו לתפקיד יו"ר הכנסת, באומרו:
ב-1994 ארגן דראושה את המשלחת הראשונה של ערבים אזרחי ישראל שנסעה לסוריה כדי לנחם את הנשיא חאפז אל-אסד על מות בנו.
במהלך הביקור נפגש דראושה עם מנהיגי הטרור הפלסטיני, אחמד ג'יבריל וג'ורג' חבש ונאיף חוואתמה.
ב-1996 נסע יחד עם טלב א-סאנע לביקור בתימן.
בביקור נוסף שערך בסוריה ב-1997 נפגש עם אסאד ואמר לו "אתה הגדול מכולם, הבכיר ביותר בין מנהיגי העולם".
את רשמי ביקורו תיאר בריאיון לעיתון "מעריב": "מי שבא ורואה כאן את המציאות, את הכמיהה לשלום - שלום אמת ולא שלום של כיבוש ושקרים כמו שישראל רוצה - אינו יכול שלא להתפעל.
עד היום היינו שבויים בפרופגנדה של ישראל כאילו שסוריה מדינה מפגרת.
בוא ותראה את ההתקדמות כאן.
כהונתו של דראושה בכנסת ה-14 הייתה כהונתו האחרונה בכנסת.
בבחירות לכנסת ה-15 ולכנסת ה-18 הוא הוצב במקום ה-119 של רע"ם ורע"ם-תע"ל (בהתאמה).
ב הוצב במקום ה־118 ברשימת רע"ם-תע"ל, ובבחירות לכנסת העשרים הוצב במיקום סמלי ב.
דראושה מסתייג מההגדרה "ערבי ישראלי" ומעדיף להגדיר את עצמו "ערבי-פלסטיני אזרח מדינת ישראל".
בראיון שנתן לעיתון סעודי ב-1989 אמר "כל צעדיי בפנים נעשים בהוראות מיאסר ערפאת וכמה ממנהיגי הארגון [אש"ף], והם יודעים עליהם".
הוא דוגל בביטול אופייה היהודי של מדינת ישראל והפיכתה ל"מדינת כל אזרחיה".
לדבריו, מדינת ישראל במצבה הנוכחי "אינה דמוקרטית אלא אימפריאליסטית, כובשת, מדינת אפרטהייד גזענית המפלה מיעוט של 20 אחוזים".
בריאיון לביטאון הרשות הפלסטינית "אל-חיאת אל-ג'דידה" קבע כי כל ערבי שמשרת בצה"ל מבצע "פשע מתועב נגד החברה".
בנאום שנשא ב-1998 בפני סטודנטים באוניברסיטת אל-אסרא שברבת עמון אף התגאה בהצלחת מפלגתו בשכנוע צעירים בדואים לעזוב את צה"ל ולהצטרף ל"אנשי שורות בני-עמם".
עבדֻ אל-בהאא (פרסית וערבית عبد البهاء; נקרא בעברית גם עבדול בהאא; נולד בשם עבאס אפנדי; 23 במאי 1844 - 28 בנובמבר 1921) היה מנהיגה של הדת הבהאית לאחר מות אביו, בהאא אללה, מייסד הדת, שנפטר ב-1892. הקדיש את חייו לקידום אמונתו של אביו ועודד הקמה של מוסדות בהאיים מקומיים.
לאחר שחרורו ממאסר יצא עבד אל-בהאא לסדרת מסעות במערב על מנת להפיץ את הדת מחוץ לגבולות המזרח התיכון.
הוא מינה את נכדו שוגי אפנדי ליורשו.
נולד ב-1844 בטהראן כבנו הבכור של בהאא אללה, באותו יום שבו התרחשה הכרזת הבאב.
שמו המקורי היה עבאס אפנדי, אך עם הזמן החליט לכנות את עצמו 'עבד אל-בהאא'- "משרתו של בהאא".
הרדיפות שהיו מנת חלקה של המשפחה, וכן מעצרו של אביו, עיצבו את אישיותו.
בדצמבר 1852, לאחר ארבעה חודשים שוחרר בהאא אללה מהכלא, וגורש מאיראן עם בני משפחתו.
זמן קצר לאחר שהמשפחה הגיעה לבגדאד, נפרד בהאא אללה ממשפחתו ונדד להרי כורדיסטן לתקופה של שנתיים.
באותה תקופה עבד אל-בהאא הקדיש את זמנו למדיטציה ולקריאה של כתבי הבאב.
עבד אל-בהאא המשיך את נדודיו יחד עם אביו כשזה נשלח לאיסטנבול ב-1863, ולאחר מכן לאדירנה ולעכו.
בתקופה זו היה עבד אל-בהאא לעוזרו המרכזי של בהאא אללה, והחל לרכז את מגעי הקהילה הבהאית עם העולם החיצוני.
בשנים שלאחר חזרתו של בהאא אללה מכורדיסטן, עבד אל-בהאא הפך לנציגו ולמזכירו האישי.
הוא היה צעיר משכיל שידע ערבית, פרסית וטורקית על בוריין.
עבד אל-בהאא היה בעל תכונות דיפלומטיות מולדות ומילא בשביל אביו תפקיד של מעין שר חוץ הן ברמה של אדמיניסטרציה מקומית והן ברמה של השלטון המרכזי באיסטנבול.
הוא הגן על אביו מפני מבקשי רעתו, ונהייה לדמות אהודה בקרב החסידים הבהאים.
בעקבות הנדודים הרבים של משפחתו, עבד אל-בהאא חווה באופן אישי את הקשיים שהערימו מולם הרשויות המקומיות, ולכן פעל למען הצדק אל מול סוהרים אלימים ופקידים עוינים.
נדיבותו, שירותו הבלתי-אנוכי ודבקותו בעקרון הצדק, הפכו אותו לדמות אהודה ונערצת.
עבד אל-בהאא ומירזא מוחמד עלי, בניו של בהאא אללה, יועדו לרשת את אביהם בזה אחר זה.
בהאא אללה הועיד את השניים לתפקיד בדברים שכתב בצוואתו "כתאב עהדי"- "ספר צוואתי".
בהאא אללה כינה את עבד אל-בהאא "ע'צנ-י-אעט'ם", כלומר: ענף האל העצום ביותר, ואת מירזא מוחמד עלי "ע'צנ-י-אכבר", כלומר: הענף הגדול ביותר.
בהאא אללה השתמש בשני שמות התואר הללו כדי לרמוז שעבד אל-בהאא יהיה ראשון יורשיו, וזאת משום שבערבית "אעט'ם" מייצג מימד גדול יותר מ"אכבר".
מירזא מוחמד עלי פירש אחרת את צוואת אביו ולאחר פטירת בהאא אללה ב-1892, פרצה מחלוקת עזה בין עבד אל-בהאא ובין מירזא מוחמד עלי בעניין הירושה.
מסופר שבאחד מביקוריו בחיפה, לאחר שנפגש עם מאמיניו, צעד עבד אל-בהאא חזרה למעונו.
לא פעם, על-אף התנגדותו, מאמיניו שחששו לחייו התלוו אליו על-מנת לספק לו ביטחון.
באחד הלילות, ניסה אדם בשירות מירזא מוחמד עלי להתנקש בחייו של עבד אל-בהאא.
אחד ממלוויו הניס את המתנקש ורץ לבדוק לשלומו של עבד אל-בהאא.
עבד אל-בהאא לא הראה שביב של פחד והמשיך בדרכו באצילות ובצניעות.
בתחילת דרכו כיורש בהאא אללה, עבד אל-בהאא היה צריך להתגבר על האופוזיציה של אחיו מירזא מוחמד עלי ושל מתנגדים אחרים, אך לבסוף הצליח לבסס את מעמדו כמנהיג התנועה הבהאית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, עסק עבד אל-בהאא בפעילות הומניטרית.
אזור ארץ-ישראל סבל רבות מפגעי המלחמה; חלקים רבים של האוכלוסייה היו בלי אוכל ומים והיו חוסרים רפואיים.
עבד אל-בהאא דאג לא רק לקהילה הבהאית הקטנה בארץ אלא היה פטרון של כל האזור הצפוני.
הוא אפשר מעבר של סחורות בגשרים שהיו בשליטתו, תרם כסף לכל תושבי האזור והיה מאוד פעיל ברווחה היומיומית הבסיסית המקומית.
בעקבות הפעילות הזו הוא קיבל את תואר האבירות הבריטי ב-27 באפריל 1920. עבד אל-בהאא פיקח על התפשטות הדת הבהאית לטריטוריות חדשות, כגון צפון אמריקה ואירופה, קיבל זרם קבוע של עולי רגל מהמזרח ומהמערב וביצע התכתבות ענפה עם הבהאים וחוקרים בכל חלקי העולם.
בניית היכל הבאב והבאתו לקבורה
ב-1891, במהלך ביקורו השלישי בחיפה, בהאא אללה הפנה את תשומת לבו של עבד אל-בהאא לקבוצת עצים, והורה לו לקבור את שרידי הבאב בסמוך אליה.
ב-1898, שש שנים לאחר מות בהאא אללה, החל עבד אל-בהאא בקיום צוואת אביו: קבורת הבאב על הר הכרמל הוא קנה את הקרקע על הר הכרמל, וניגש למלאכת בניית ההיכל.
מאז שהבאב הוצא להורג ב-1850, שרידיו נשמרו באופן חשאי על ידי מאמינים בהאים באיראן.
לאחר מסע מורכב וקשה, הגיעו לבסוף שרידי הבאב לעכו בינואר 1899, הודות לסיועם של מאמינים בהאים בטהראן.
בעקבות היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, חשש הסולטאן עבד אל-חמיד השני ממרידות פוליטיות.
לכן כאשר מירזא מוחמד עלי, אשר התנגד לעבד אל-בהאא, דיווח לשלטונות העות'מאניים שמאחורי הקמת ההיכל על ידי עבד אל-בהאא יש כוונות זדוניות, נפתחה חקירה בעניין.
עבד אל-בהאא הוגדר כעציר פוליטי ונאסר עליו לצאת מתחומי העיר עכו.
ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים אשר הובילה לשחרור העצירים הפוליטיים, השתחרר עבד אל-בהאא מההגבלות שהוטלו עליו, וסיים את מלאכת בניית היכל הקבר של הבאב על הר הכרמל.
מסעותיו של עבד אל-בהאא אל המערב
בשנת 1908, המהומות בבירה העות'מאנית הגיעו לשיאן בהפיכת הטורקים הצעירים.
בעקבות המהפכה, שחרר הסולטן עבד אל-חמיד השני את כל האסירים הפוליטיים והדתיים של האימפריה.
לאחר עשרות שנים של מאסר וגלות, עבד אל-בהאא היה אדם חופשי.
ב-1910 יצא עבד אל-בהאא למסע ארוך, כשהמוקד הראשון היה מצרים.
הוא שהה שם שנה, תוך שהוא מבלה את ימיו בפגישות עם דיפלומטיים, אנשי רוח, מנהיגים דתיים ועיתונאים.
בשלהי הקיץ של 1911, הוא הפליג לאירופה.
שהותו באנגליה הייתה מלאה בפעילות בלתי פוסקת שכללה קידום תורתו של בהאא אללה ויישומם לנושאים עכשוויים.
בשנת 1912 הוא הגיע לדרום אפריקה ועזר להתבססות הקהילה הבהאית בדרום אפריקה.
ב-1912 נסע עבד אל-בהאא לארצות הברית ולקנדה, שם שהה כתשעה חודשים.
הוא נסע מחוף לחוף, ופנה לקהלים רבים במטרה להפיץ את התורה הבהאית.
לאחר מסע ארוך שכלל את מצרים, אירופה ואמריקה, שב עבד אל-בהאא לארץ ישראל.
מסעותיו של עבד אל-בהאא תרמו באופן משמעותי להתפשטות תורתו של בהאא אללה ולהקמת קהילות בהאיות באירופה ובאמריקה.
הוא זכה להערכה רבה בקרב הציבור בשל פעילותו למען קידום השלום, זכויות נשים, שוויון ועוד.
כבר מגיל צעיר, עבד אל-בהאא הפגין יכולות מחשבתיות מרשימות.
ב-1861, כשהיה בן 17, חיבר את החיבור הראשון שידוע לנו עליו, פרשנות על החדית' "הייתי אוצר גנוז" ("I was a Hidden Treasure").
המסורת מספרת שזהו משפט שנאמר מפי האל, ועבד אל-בהאא חיבר פרשנות ארוכה ומעמיקה עליו.
מעמדו של עבד אל-בהאא כמנהיג הקהילה הבהאית התחזק מאוד, הן בזכות תובנותיו הדתיות שיוחס להן מקור אלוהי, והן בזכות יכולותיו לפרש את יצירות אביו באופן שנגיש יותר למאמינים.
יצירותיו של עבד אל-בהאא, אשר קיבלו תוקף של דברי נבואה, כוללות יותר מ-27,000 חיבורים שונים.
הן כוללות כתבים ישירים שלו, הרצאות ונאומים שלו שסוכמו בידי אחרים ושיחות עמו שהועלו על הכתב.
יצירותיו עסקו בביטול הפערים התהומיים בין עושר ועוני, שוויון בין גברים לנשים, הנהגת חינוך חובה, השכנת שלום אוניברסלי כמטרה עליונה ועוד.
תשובות לכמה שאלות ("Some Answered Questions") יצא לאור בשנת 1908, והוא מכיל שאלות ששאלה לורה קליפורד ברני את עבד אל-בהאא בנושאי דת, פילוסופיה ועוד.
שיחות שערך בפריז בתחילת מסעו למערב, בהן שטח את עקרי האמונה הבהאית, נאספו והפכו לספר שיצא לאור ב-1912 הנקרא שיחות פריז ("Paris Talks").
על-אף שעבד אל-בהאא לא אימת את הכתוב בספר, נכדו שוגי אפנדי טען כי הקהילה הבהאית יכולה להתבסס על הטקסטים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, חיבר עבד אל-בהאא את אחת היצירות החשובות ביותר שלו: לוחות התוכנית האלוהית ("Tablets of the Divine Plan"), שיועדה לבהאים של צפון אמריקה.
בחיבורו פירט את התכונות הרוחניות כמו גם הפעולות המעשיות הדרושות כדי להפיץ את התורה הבהאית ברחבי העולם.
בזכות כושר הביטוי העילאי של עבד אל-בהאא ונגישות כתביו ונאומיו למאמין הבהאי המערבי, הוא הפך למנהיגם הרוחני המרכזי של המאמינים הבהאים במערב.
בזקנותו עבד אל-בהאא נשאר נמרץ להפליא.
הוא היה אב אוהב לא רק לקהילה הבהאית בחיפה, אלא לקהילה הבהאית הבינלאומית המתפתחת.
בתוך כתביו נמצאות הנחיות להקמת מסגרת ארגונית לקהילה הבהאית העולמית.
ב-28 בנובמבר 1921 נפטר עבד אל-בהאא.
בחייו הספיק לראות כיצד הדת הבהאית מתרחבת ומתקיימת ברחבי העולם.
בהלווייתו השתתפו אלפי מאמינים בעלי רקע דתי שונה, וזאת כאות הערכה לפעילותו ולמאמציו לקידום אחדות האנושות.
לפני מותו הוא מינה את שוגי אפנדי נכדו בן בתו הבכורה ליורשו.
עבד אל-בהאא הובא לקבורה באחד מחדרי מקדש הבאב שעל הר הכרמל.
הדת הבהאאית וכתב הקדש שלה - הספר הקדוש ביותר (אל-כתאב אל-אקדס) לבהאא אללה.
עבד אל-חלים ח'דאם היה פוליטיקאי סורי, ששימש במשך שנים רבות כסגן נשיא סוריה, ואף כיהן למשך כחודש כנשיא סוריה בפועל בתקופת המעבר לאחר מותו של חאפז אל-אסד ועד למינויו של בנו בשאר אל-אסד לתפקיד.
ח'דאם נולד ב-15 בספטמבר 1932 בעיר החוף בניאס שבקרבת העיר טרטוס, למשפחה מוסלמית סונית.
ח'דאם הוא אחד הסונים הבודדים אשר הצליחו להשתלב בצמרת המשטר הסורי העלווי, ובמשך שנים רבות היה נאמן לנשיא חאפז אל-אסד.
בשנת 1970, עם מינויו של אסד לנשיא סוריה, התמנה ח'דאם לתפקיד שר החוץ, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 1984. בשנה זו התמנה ח'דאם לתפקיד סגן הנשיא, ובמרוצת השנים עסק בעיקר בנושאים הקשורים למדיניות החוץ של סוריה.
ח'דאם שימש בתפקיד סגן הנשיא עד למותו של אסד בשנת 2000, והמשיך לשאת בתואר סגן הנשיא עד לשנת 2005, תחת משטרו של היורש בשאר אל-אסד.
במסגרת מהלכיו של הנשיא בשאר אל-אסד לבסס את אחיזתו במוסדות המדינה המרכזיים, פחתה ההשפעה הפוליטית של "הגוורדיה הוותיקה" בסוריה, ובתוכה גם השפעתו של ח'דאם.
ב-6 ביוני 2005, לאחר 21 שנה בתפקיד סגן הנשיא, הודיע ח'דאם על התפטרותו מהתפקיד במהלך כינוס של מפלגת הבעת'.
ההתפטרות הגיעה לאחר מספר מהלכים פוליטיים וביורוקרטיים בהם נקט הנשיא בשאר, אשר דחקו את רגלי ח'דאם מהשלטון וכרסמו בסמכויותיו בתחום מדיניות החוץ.
לאחר פרישתו, עבר ח'דאם להתגורר בפריז, צרפת, תוך שהוא מצהיר כי המעבר הוא לטובת כתיבת האוטוביוגרפיה שלו.
בראיון שהעניק לרשת הטלוויזיה "אל-ערביה" ב-30 בדצמבר 2005, גינה ח'דאם ממקום מושבו בפריז את "שגיאותיו הפוליטיות" של הנשיא בשאר אל-אסד בכל הנוגע לקשר של סוריה ללבנון.
ח'דאם, שהיה בעבר אחד מהגורמים המעורבים ביותר בנעשה בלבנון מטעם הסורים, תקף בראיון גם את רוסתם ע'זאלה, מי שהיה בעבר האחראי המבצעי של סוריה בלבנון, תוך שהוא מגן על מחליפו ע'אזי כנעאן, אשר התאבד באוקטובר 2005 בעקבות החשדות נגדו על מעורבותו ברצח רפיק אל-חרירי.
ח'דאם, שהיה ידוע כמקורב מאוד לרפיק אל-חרירי, טען עוד בראיון כי אל-חרירי "קיבל איומים רבים" מהנשיא בשאר אל-אסד לפני שנרצח.
הראיון שהעניק ח'דאם התפרש בציבור כאצבע מאשימה שהפנה ח'דאם כלפי השלטון הסורי, על מעורבותו הישירה ברציחתו של אל-חרירי.
כבר ביום המחרת נערך דיון בפרלמנט הסורי, ובו נקבע כי נגד ח'דאם יוגש כתב אישום באשמת בגידה.
כמו כן, הודח ח'דאם מחברותו במפלגת הבעת'.
בעקבות הראיון הודיעה הוועדה הבינלאומית מטעם האו"ם לחקירת רצח רפיק אל-חרירי כי היא מעוניינת לחקור באופן אישי את נשיא סוריה בשאר אל-אסד ואת שר החוץ הסורי פארוק א-שרע.
ח'דאם עצמו נתן את עדותו בפני הוועדה ב-5 בינואר 2006.
ב-14 בינואר באותה השנה הודיע ח'דאם כי הוא מקים "ממשלה גולה", תוך שהוא חוזה את סיום שלטונו של הנשיא בשאר אל-אסד עד לסוף שנת 2006. מאוחר יותר טענותיו בגנותו של הנשיא בשאר אף הוחרפו, והוא טען כי הוא מאמין שבשאר עצמו נתן את ההוראה לרצוח את אל-חרירי.
ח'דאם הקים את תנועת האופוזיציה "חזית השחרור הלאומית בסוריה" , אשר שמה לה למטרה להחליף בדרכי שלום את השלטון בסוריה.
בכינוס האחרון של התנועה, ב-16 בספטמבר 2007, נכחו כ-140 אנשי אופוזיציה סורים.
ב-16 בפברואר 2008 האשים ח'דאם את השלטון הסורי על כך שעמד מאחורי ההתנקשות בחיי עימאד מורנייה, לדבריו "עבור מדינת ישראל".
ח'דאם נפטר ב-31 במרץ 2020. בשנותיו האחרונות נתפס כאופוזיציונר למשטר הסורי, והוא התגורר בגלות מחוץ למדינה.
עבד אל-ואחד מֻחמד נור הוא מייסד ומנהיג התנועה לשחרור סודאן (Sudan Liberation Movement/Army, SLM/A).
נולד בעיירה זאלינג'יי שבמערב דארפור.
למד משפטים באוניברסיטת ח'רטום, ובשנת 1995 סיים את לימודיו והחל לעבוד כעורך דין.
ביוני 1992, בעת לימודיו, ייסד נור את התנועה לשחרור סודאן, במטרה "לעצור את ההרג הבלתי-פוסק" במדינה.
עבד אל-אילה בן עלי אל-האשמי היה נסיך מן השושלת ההאשמית.
עבד על-אילה היה בן דודו וגיסו של ראזי, מלך עיראק, ולאחר מותו של ראזי, בשנת 1939, שימש כעוצר לבנו, פייסל השני, מלך עיראק שהיה אך פעוט כאשר מת אביו, וב-1943 הוכרז ליורש העצר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל מדיניות פרו-בריטית שהביאה להדחתו על ידי רשיד עאלי אל-כילאני ב-1941, ולשובו לתפקידו רק לאחר כיבוש עיראק על ידי בריטניה במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית.
ב-1953 הגיע פייסל לבגרות, ועבד אל-אילה פרש מתפקידו, אך המשיך להיות בעל השפעה בענייני הממלכה.
ב-1958, כאשר התחוללה ההפיכה שהעלתה לשלטון בעיראק את עבד אל-כרים קאסם, נרצח, ביחד עם המלך פייסל, וגופתו הושחתה בידי ההמון.
עבד אל-אילה נולד לעלי בן חוסיין מחיג'אז, בן השושלת ההאשמית בשנת 1913. עלי היה אחיו הבכור של פייסל הראשון, מלך עיראק.
אחותו של עבד אל-אילה, המלכה עליה בינת עלי התחתנה עם בן דודה, ראזי, מלך עיראק.
לשניים נולד בן בשם פייסל.
ענף זה של השושלת ההאשמית הגיע לעיראק, לאחר שפייסל גורש מסוריה על ידי הצרפתים, והומלך בשנת 1921 על עיראק, שהייתה אז תחת שלטון בריטי, במסגרת מנדט של חבר הלאומים.
בשנת 1939 מת המלך ראזי בתאונת דרכים.
מכיוון שהמלך פייסל היה אז בן ארבע שנים בלבד, מונה עבד אל-אילה לעוצר.
ב-6 באפריל 1939 אושר מינויו של עבד אל-אילה על ידי הפרלמנט העיראקי, בברכתו של ראש הממשלה הפרו-בריטי נורי סעיד.
במהלך מלחמת העולם השנייה פסחה עיראק על שתי הסעיפים.
מחד, הייתה מחויבת כלפי בריטניה לברית צבאית על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. מאידך, רבים מהעיראקים אהדו את מדינות הציר וחשו טינה כלפי בריטניה שנתפסה ככוח קולוניאלי.
נורי סעיד ובני משפחת המלוכה ההאשמית הפגינו יחס פרו-בריטי ברור, אך לא הצליחו להביא להכרעה ברורה על לחימה לצד בריטניה, ועיראק לא הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית או על איטליה הפשיסטית.
באפריל 1941 עלה לשלטון בהפיכה צבאית רשיד עאלי אל-כילאני שהיה מדינאי עיראקי פרו-נאצי.
אל-כילאני הדיח את עבד אל-אילה, שנמלט לעמאן אל קרובו המלך עבדאללה הראשון, ולאחר מכן שהה בירושלים, במלון המלך דוד בלוויית פוליטיקאים בכירים -נורי סעיד, ג'מיל אל-מדפעי, עלי ג'וודאת אל-איובי ודאוד אל-חיידרי.
בתקופה זו ניהלו עבד אל-אילה ומקורביו מגעים עם אנשי הסוכנות היהודית ובראשם משה שרת על מנת להביא לשיתוף פעולה בין היישוב ובין העיראקים המתנגדים לכילאני.
על אף מגעים אלו, היה עבד אל-אילה, בין השנים 1941–1948 מהמתנגדים התקיפים ביותר בעולם הערבי להקמת המדינה היהודית בארץ ישראל.
עיראק הצביעה נגד החלטת החלוקה, ושלחה חיל משלוח להילחם במלחמת העצמאות.
אל-כילאני שמר על מראית עין של חוקיות, ומשל, כקודמיו, בשמו של המלך פייסל השני, בן השש לו מינה עוצר חדש, קרוב משפחה רחוק מן השושלת ההאשמית בשם שריף שראף בין פואז.
אל-כילאני דרש את עזיבת כל החיילים הבריטים מעיראק, ופעולותיו הביאו לפריצת המלחמה האנגלו-עיראקית במאי 1941. במהלך המלחמה תמך עבד אל-אילה בבריטים, ויצא בקריאה לעיראקים לשתף עמם פעולה.
לאחר כיבוש עיראק על ידי הבריטים ובעלי בריתם, בתחילת יוני 1941, שב עבד אל-אילה לבגדאד וקיבל שוב את סמכויות העוצר.
מייד עם שובו לבגדאד ביצעו חיילים עיראקים, והמון עיראקי מוסת, פוגרום ביהודי בגדאד המכונה "הפרהוד" בו נרצחו 179 יהודים.
עבד אל-אילה לא שיתף פעולה עם המתפרעים, ניסה לעצרם, ואף הורה לפתוח עליהם באש, אך זאת באיחור, כ-30 שעות לאחר תחילת האירועים.
במהלך המלחמה ניהל עבד אל-אילה מדיניות פרו-בריטית, ופעל לקיום מחויבויות עיראק בנוגע לסיוע לבריטניה בשעת מלחמה.
הוא ביקר בלונדון ובארצות הברית ונחשב למדינאי פרו-מערבי.
הוא זכה לעיטורים בריטיים רמי-מעלה, ובין היתר היה חבר במסדר האמבט, מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והמסדר הוויקטוריאני המלכותי.
כן נשא דרגת "מרשל אוויר" של כבוד ב-RAF.
עיראק הובילה את התנגדות מדינות הליגה הערבית לתוכנית החלוקה, ולאחריה היה עבד אל-אילה בין הכוחות המניעים לייזום פלישת מדינות ערב לישראל לאחר הכרזת העצמאות.
באפריל 1948 נועד עבד אל-אילה עם המלך עבדאללה ועם פארוק מלך מצרים, על מנת להביאם להסכים לתוכנית הפלישה.
עבד אל-אילה הפך לכוח הדוחף לפלישה מזוינת של הכוח הצבאי של מדינות ערב למדינה היהודית, כשזו תוקם.
חיל המשלוח העיראקי שכלל כוחות בסדר גודל של דיוויזיה ולמעלה מטייסת של מטוסי קרב והפצצה, לחם במלחמת העצמאות לצד מדינות ערב, והשתתף בקרב בקיבוץ גשר ובקרב ג'נין.
בשנת 1952 אישרה ממשלת עיראק את יציאת יהודי עיראק לארץ ישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
המשטר שהנהיג עבד אל-אילה בעיראק היה דיקטטורה של השושלת ההאשמית, שדיכאה את האופוזיציה, ובשעת הצורך אסרה על קיומן של מפלגות, או כפי שאירע בנובמבר 1952, מסרה את השלטון לידי הצבא.
ב-1953 בגר המלך פייסל השני, וקיבל לידיו את סמכויות המלוכה המלאות.
עבד אל-אילה התפטר מתפקיד העוצר, אך נותר בעל השפעה רבה בחצר המלוכה.
עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים, לאחר מהפכת הקצינים החופשיים הביאה לגל של רגשות אנטי-מערביים בעולם הערבי, ולתחושה כי הנעשה במצרים, הדחתו של המלך והחלפתו בקבוצת קצינים לאומנים ופאן-ערבים, היא אות לנעשה בעולם הערבי כולו.
לאחר ההודעה על יצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת של מצרים וסוריה בפברואר 1958 יזמה אף עיראק איחוד דומה עם ממלכת ירדן שכמותה, נשלטה על ידי מלך צעיר מן השושלת ההאשמית, חוסיין מלך ירדן.
במאי הושלם האיחוד, בראשו אמור היה לעמוד פייסל השני.
ב-14 ביולי 1958 תקפה קבוצת קצינים נאצריסטים בראשות עבד אל-כרים קאסם את ארמון המלוכה, ותפסה את השלטון.
המלך פייסל, נורי סעיד, ועבד אל-אילה נרצחו, וההמון התעלל בגופותיהם ולבסוף שרף אותן.
עבד-אל-והאב מדב היה הוגה, סופר, משורר, מסאי, מתרגם ומפיק תוכניות רדיו צרפתי, ממוצא ערבי-תוניסאי.
מדב ניהל את כתב העת הבינלאומי והרב-תחומי "דדאל" (Dédale), כיהן כמרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת פריז X - נאנטר והפיק את התוכנית השבועית "תרבויות האסלאם" (Cultures d'islam) בערוץ הרדיו הצרפתי "France Culture".
התפרסם במיוחד בביקורתו החריפה של האסלאמיזם והאלימות והקנאות הקשורה אליו.
הוא ראה בהם "מחלה של האסלאם" בן זמננו ודגל ברפורמה של הדת והפוליטיקה בחברות הערביות והאסלאמיות באמצעות אימוץ עקרונות החופש והזכות על הגוף, המעוגנות בתרבות המודרנית החילונית המערבית, ושאינן להערכתו מנוגדות למסורות נאורות שהיו קיימות בהיסטוריה של הערבים ושל האסלאם.
עבד-אל-והאב מדב נולד בעיר תוניס בשנת 1946 כבן לאם שמוצאה במשפחה תוניסאית בעלת שורשים רחוקים לוביים (טריפוליטנים - דרך הסב, בלחאג') ותימניים (דרך הסבתא בת למשפחת לאסרם) ולאב צאצא למשפחה של נכבדים מלומדים בתוניס, אנשי רוח, חכמי דת ואנשי מסחר.
לדברי הסופר, אבותיו מצד האב נמנו, במאה ה-17, עם המוריסקים שגורשו מספרד לפי הצו מ-1609 של המלך פליפה השלישי.
הם מצאו מקלט קודם במרוקו שבה חיו כמאה שנה, ולאחר מכן התיישבו ברבע האחרון של המאה ה-18 בשטח תוניסיה של היום, בזר'ואן ואחר כך בתוניס.
הסב מצד האב, שייח מוכתאר מדב, היה מורה (מודאריס) (מֻדַרִס) לחכמת קריאת הקוראן (עֻלֻם אל-קיראעאת) באוניברסיטת אז-זיתונה העתיקה, ואבי הסופר, השייח מוסטפא מדב, תאולוג (עאלם), היה פרופסור למשפט מוסלמי (אוּצוּל אל-פיקה) באותה האוניברסיטה.
בשנות ה-1930 הוא היה ידוע גם כמשורר, שקיבל השראה מהקבוצה הקהירית "אפולו".
עבד-אל-והאב מדב גדל באווירה דתית ושמרנית.
בגיל 4 התחיל ללמוד קוראן אצל אביו, ובגיל 6 התקבל לבית הספר הצרפתי-ערבי שליד מכללת סאדיקי.
בגיל 14 גילה בהתלהבות את הקלסיקונים של הספרות הצרפתית, כשבמקביל קנה ידע רחב גם בספרות הקלאסית הערבית.
אחרי שלוש שנות לימוד באוניברסיטת תוניס, התחיל מדב בפריז לימודי ספרות ותולדות האמנות באוניברסיטת סורבון-פריז IV.
בשנת 1967 הוא השתקע באופן קבוע בבירת צרפת, בה סיים את התואר הראשון בשנת 1969 ואת התואר השני בספרות בשנת 1970.
באמצע שנות ה-1970 פרסם את מסותיו הראשונות בכתבי העת הצרפתיים "קאייה די סינמה",
Les Cahiers du cinéma ו"טאן מודרן" (Les Temps modernes - "זמנים מודרניים"), כמו כן כתב שירים - בכתב-העת "שאנז' ("Change" - "שינוי").
בין השנים 1972–1973 שיתף מדב פעולה עם ההוצאה לאור "דיקסיונר לה רובר" בחיבור ערכים בתחום האסלאם ותולדות האמנות בלקסיקונים והמילונים שלה.
בין השנים 1973–1974 עבד כעורך בהוצאה לאור "סיי" (Seuil).
בהמשך, בין 1988 ל-1974, היה יועץ ספרותי ומנהל סדרה בהוצאה לאור "סינדבד" והיה אחראי להפצה בצרפת של יצירות רבות של גדולי הספרות הקלאסית הערבית והפרסית, כמו כן של כתבי החכמים הסופים.
ב-1983 תרגם לצרפתית את הרומן של הסופר הסודני א-טייב סאלח, "עונת הנדידה אל הצפון".
בין השנים 1987–1995 לימד מדב כמרצה אורח באוניברסיטאות ז'נבה, ייל, פירנצה ופריז-דקארט קורסים לספרות השוואתית, לספרות ערבית פרנקופונית ולתולדות הסופיות.
בשנת 1991 סיים מדב את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת אקס-מרסיי בנושא "כתיבה והגנאלוגיה הכפולה", כשהגנאלוגיה הכפולה היא זיקתו של הסופר לאירופה של עידן האורות ולעולם הערבי-מוסלמי בעת ובעונה אחת.
באותה תקופה לימד מדב ב"בית הספר הנורמלי לחשמל" וניהל תוכנית מחקרים בקרן "טרנסקולטורה".
יחד עם הפסיכואנליטיקאי פתהי בנסלאמה ניהל מדב בין השנים 1992–1994 את כתב העת "אנטרסין" (Intersignes) ובשנת 1995 הקים כתב עת משלו, "דדאל" (Dédale).
באותה שנה ייסד גם סדרת ספרים באותו שם בהוצאת הספרים "מזונב - לארוז" (Maisonneuve et Larose).
החל משנת 1995 מרצה עבד-אל-והאב מדב ספרות השוואתית (אירופה והעולם האסלאמי) באוניברסיטת פריז X-נאנטר-לה דפאנס.
לפי בקשתו של פייר ז'לינה, אז מנהל בתחנת הרדיו "פראנס קולטור", יזם מדב באוקטובר 1997 תוכנית שבועית בשם "תרבויות האסלאם".
במחבר וחוקר, השתתף מדב בפנלים וסמינרים רבים המוקדשים ליחסים בין האסלאם ובין אירופה וכתב לכתבי עת רבים, כמו "אספרי" ("Esprit") ו"קומוניקסיון" (Communication).
לקח חלק בהפקת שני סרטים: "הקליגרפיה הערבית" של מוחמד שרבאגי (1986), ו"מראות בתוניס" (1993).
הוא תרגם מכתביהם של הוגים סופיים רבים, למשל, אל-סוהרווארדי ואבו יאזיד אל בסטאמי.
עבד-אל-והאב מדב חילק את זמנו בין פריז לספרד.
הוא נפטר בשנת 2014 מסרטן ריאות, בקליניקת ביזה בפריז.
בנו, הינד מדב, הוא עיתונאי.
החל ממסותיו, הרומנים, שיריו ועבודתו העריכה הראשונים בשנות ה-70, כתיבתו של מדב הייתה תמיד רב-גונית ורבת-פנים, ויצרה פרויקט ספרותי ייחודי שבו השתלבו סוגות ספרותיות שונות.
פולימאת, הוגה בעל ידע רחב, כתביו הושפעו על ידי מה שהוא קרא "הגנאלוגיה הכפולה" שלו כאינטלקטואל מערבי ובו זמנית בעל תרבות מוסלמית, צרפתי ובו זמנית ערבי.
תנועות משפטיו ומקצביהם בצרפתית התאימו למסַפֵּר סיפורים המתהלך לו ("פלאנר" flâneur) ברחובות העיר, ולהרהורים של משורר חסר גבולות.
דימויים אסוציאטיביים איפשרו לסיפוריו לנדוד מעל זמנים ומרחבים, לשוחח עם סופרים כמו דנטה ואבן ערבי, עם פילוסופים כמו ההוגים הקדם-סוקרטים, עם המשוררים הסופיים, או עם מלארמה, שפינוזה, אריסטו ואבן רושד, ואף עם המשוררים הקלאסיים של סין ויפן.
באופן פורמלי, השתמש מדב במה שהוא כינה "אסתטיקת ההטרוגניות" ושיחק בסוגות ספרותיות ממסורות שונות, כמו הרומן המודרניסטי האירופי, השירה הערבית הטרום-אסלאמית, השירה המסיטית האסלאמית, ההייקו היפני וכו'.
אף על פי שהוא כתב רק בצרפתית, עבודות התרגום שלו מיצירות המשוררים שכתבו בערבית בימי הביניים יחד עם שאיפתו הספרותית המודעת "לשחרר את הרפרנס האסלאמי מההקשר הצר שלו, על מנת לנוע בשיח הצרפתי בן זמננו",הביאו לכתיבתו את העקבות המסתוריות של תרבות ה"האחר".
העדפת הסופר את פורצי הדרך שבתרבות הערבית והפרסית אפשרה לו לחקור את המשאבים התרבותיים הקדומים שבבסיס הצורות הספרותיות הפוסט מודרניות תוך שימת דגש על ההיבטים האסתטיים, הרוחניים והאתיים של האסלאם.
יצירתו של מדב, שתורגמה ללמעלה מ-12 שפות, פתחה והעשירה את הדו-שיח עם הספרות המודרנית בת זמננו.
בפולמוס עם טריק רמדאן במסגרת התוכנית "הערב או...
אף פעם" בערוץ הטלוויזיה "צרפת 3" (France 3) ב-30 בינואר 2008, הסביר מדב מהו, מבחינתו, התנאי הנדרש לפיוס בין האסלאם למודרניות.
לדעתו, רק ההתקדמות אל עבר החילוניות עשויה לשחרר את האסלאם מהיסודות הארכאיים העומדים בדרכו.
מדב קרא לאסלאם הרשמי (של המדינות) לוותר על יישום השרייה ולביטול הג'יהאד (לרבות הגרסה הקרויה "הגנתית").
לדידו, הגישה למודרניות דורשת ניתוק מן המקור, עבודת אבל (הידועה בשפה הפסיכואנליטית) ועמידה בסבל הניתוק (לפי מילותיו של הגל).
רק בדרך זו ראה מדב אפשרות להציל את המימד הרוחני של האסלאם והאתיקה שלו, בהתאם לניואנסים שנוסחו תאורטית ונחוו על ידי מורי הסופיות.
מורשת רוחנית כזאת תוכל להסתגל לחיים המודרניים ולתרום אף להעשרתם.
מדב קרא למוסלמים לבצע "העברת ערכים" לפי מושגיו של ניטשה, כך שיפסיקו לשפוט כל מעשה ומילה לפי אמת המידה הדיכוטומית של עונש ותגמול, של גיהנום וגן עדן.
הפנייה לרפרנסים קדומים כאלה מרוששים, בעיניו, את שדה ההוויה הפנימית ומורידות אותה לרמת "מיקוח של שוק", תוך חיזוקן של הצנזורה החברתית ו"משטרת המוסר והצניעות".
לפי מדב, אלו נטיות פונדמנטליסטיות (או אינטגריסטיות) הפוגעות בחופש הפרט ובזכות לשלמות הגוף, שהם שני ההישגים העיקריים של המודרניות, שעל האסלאם לאמץ ללא התחמקויות או דיחוי.
מדב היה מאוד מאוכזב מהיעדרותה בארצות האסלאמיות בימינו של אליטה משכילה המסוגלת לנהל דיון חופשי, סובלני, על הדוקטרינות של האסלאם, כפי שהתקיים פעם בבגדאד או בתוניס של ימי הביניים.
מדב סבר שדוגמת החברות החופשיות יותר, כמו בטורקיה הרפובליקנית ובמרוקו המלוכנית עשויה לתת תקווה לאבולוציה של החברות האסלאמיות לכיוון המודרניות.
משום כך הביע תמיכה בלתי מסויגת בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי.
מדב ביקר בחריפות את ישראל ואת המנהיגים והתקשורת הערביים כאחד, על התנהלותם בימי אירועי מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בדצמבר 2008.
2002 פרס ע"ש פרנסואה מוריאק בשביל הספר "מחלת האסלאם" (La Maladie de l'islam)
2002- פרס ע"ש מקס ז'אקוב בשביל הספר "חומר של צפורים"„(Matière des oiseaux)
2007 - הפרס הבינלאומי לספרות פרנקופונית ע"ש בנז'אמן פונדאן - על ספרו "הטפות נגדיות ("Contre-prêches")
2010 - פרס דוחה, בירת התרבות הערבית, למפעל חייו - יחד עם אדואר גליסאן
Fayard, Paris, 1989 (אמרות בסתאמי)
En Tunisie, 1998 (בתוניסיה) עם ג'לאל גסטלי ואלבר ממי
du Seuil, Paris, 2002 (מחלת האסלאם) ניתוח שורשי האלימות האסלאמיסטית; הדגשת הניגוד בין המסורת השירית של הוגים חופשיים ומיסטיקנים מימי הביניים ובין המסורת הלוחמנית של הוגים דוגמטיים וטהרנים קנאים, בו זמנית - בקורת על ההצגה הפשטנית של האסלאם כאויב מוות של המערב.
Tchétchénie surexposée, 2005 (צ'צ'ניה בחשיפת-יתר), עם מריבון ארנו
Bayard, Paris, 2007 (ועידת רגנסבורג: אתגרים ומחלוקות)
du Seuil, Paris, 2008 (השחרור מן הקללה.
האסלאם בין ציוויליזציה ובין ברבריות) - לימוד סנגוריה על אסלאם נאור, פתוח אל עולמו העצמי ומאמץ את היסודות המודניות שלו משני מקורות: המסורת הרציונית והנאורה שלו, תכופות בלתי ידועה למוסלמים של היום, והרפרטואר האוניברסלי לו תורמות כל התרבויות.
Albin Michel, Paris, 2011 (האביב של תוניס, מטמורפוזיה של ההיסטוריה)
שייח עבד אל-באסט עבד א-סמד או עבד אל-באסט בן מוחמד בן עבד א-סמד בן סלים היה אחד מגדולי ה - המדקלמים של הקוראן (قارئ القرآن), מצרי בלאומו.
היה הקארי היחיד שזכה בשלוש תחרויות עולמיות לקריאת הקוראן בשנות ה-1970 המוקדמות.
שייח עבד אס-סמד נולד בשנת 1927 בכפר אל אמראזה, הסמוך לעיר ארמנט במחוז קינא במצרים העליונה (דרום מצרים).
אביו, שייח מוחמד עבד א-סמד היה בעצמו מדקלם של הקוראן בכפרו וסבורים שהיה ממוצא כורדי .
אחיו הגדולים, מחמוד ועבד אל-חמיד נסעו ללמוד לימודים אסלאמיים באוניברסיטת אל אזהר בקהיר.
בילדותו היה הולך עבד אל-באסט ברגל עד לכפר השכן כדי להאזין בבית קפה ממקלט רדיו, לשידורי רדיו קהיר עם הקריאות בקוראן של השייח מוחמד רפעת והשייח שאשאעי ברדיו קהיר.
סיים את לימוד הקוראן בגיל 10 בבית הספר הקוראני בכפר, כשמורו היו שייח מוחמד אל-אמיר.
גם אביו עזר לו עד אז ללמוד את הקוראן בעל פה ולהפוך ל"חאפז" (אדם השולט על קוראן בעל פה, ברבים: חופאז).
בראותו מתלהב מאמנות דיקלום הקוראן, שלח אותו אביו ליישוב אחר באזור, אצל המורה מוחמד סלים חמדה, שהגיע לשם ממצרים התחתונה.
אצל מוחמד סלים למד עבד אל-באסט את התג'ויד, כולל "שבע הקריאות" הקאנוניות של הקוראן.
המורה עודד אותו לדקלם את הקוראן בפומבי, כך שבגיל 14 אמנותו מצאה במה, בייחוד בלילות הרמדאן והתחילה להיות מוכרת ונערצת על ידי המוני המאמינים ברחבי מצרים העליונה.
אביו לקח אותו גם לטנטא, מרכז מפורסם ללימודי האסלאם, לרבות בתחום דיקלום הקוראן.
פריצת הקריירה שלו אירעה לרגל ביקורו בחגיגות במאוזוליאום של סיידה זיינב בקהיר, שאורגנו על ידי ה"קארי" הגדולים, השייחים עבד אל-פתאח אל שעשאעי, מוסטפא אסמעיל, עבד אל-עדים זאהר, אבו ל-עינין שעישע ואחרים.
נדרש אז על ידי אימאם המסגד לדקלם את הפסוק מ"ו מסורת "אל-אחזאב".
היה אמור לקרוא רק למשך דקות ספורות אבל ריתק כל כך את הקהל שהתבקש להמשיך בקריאת הקוראן עוד ועוד עד שעברה שעה וחצי.
בשנת 1951 התקבל אחרי מבחן קפדני לעבודה ברדיו קהיר ובכניסתו לתפקיד קרא את הסורה "פאטר".
בערבי יום ראשון קולו התחיל לבקוע מן מקלטי הרדיו מדי שבוע ושבוע.
כעבור שנה נוספת התמנה עבד אל-באסט למדקלם במסגד אימאם שאפעיי.
בשנת 1985 ירש את תפקידו של אחד מהמפורסמים שבמדקלמי הקוראן, שייח מחמוד עלי אל באנא ששרת במסגד אל חוסיין.
שייח עבד אל-באסט עבד א-סמד כיהן כיושב ראש הראשון של אגודת מדקלמי הקראן במצרים החל משנת 1984 וזכה בפרסים ואותות כבוד רבים.
שייח עבד אל באסט הצטיין במגוון צבעי קולו, בגובה הצלילים, ובשליטתו המושלמת של הצד המוזיקלי ושל הדיקציה בדקלום הקוראן.
היה בין ה"חופאז" הראשונים שהשאירו הקלטות רדיו ומסחריות של דקלום הקוראן, בסגנון מוראתל ובמיוחד בסגנון מוג'וואד.
נשמרו הקלטות שביצע בעת החאג' בשנת 1952 כשקרא במכה ואל-מדינה, כמו כן הקלטות עבור תחנות הרדיו של סוריה, איחוד האמירויות הערביות, פקיסטן, הודו, אינדונזיה
דרום אפריקה, צרפת, בריטניה, ארצות הברית וארצות רבות אחרות.
נותרו בזיכרון הקולקטיבי הופעתו במסד אל בדשאהי בלאהור בפקיסטן וביקורו בברית המועצות, כחבר בפמלייתו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בשנת 1961.
קיימות הקלטות של קריאתו בקוראן במסגד אל-אקצא בירושלים ובמסגד אל אברהימי בחברון.
עבד אל-באסט עבד א-סמד השאיר בנים - יאסר, הישאם וטאריק.
שלושתם הלכו בעקבותיו והם ידועים באמנותם בדקלום הקוראן.
1956 - אות ההצטיינות של סוריה
פרסים ממלכתיים של סנגל ומרוקו*
1990 לרגל חגיגות הליל הקדוש – פרס אחרי מותו - מידי נשיא מצרים, חוסני מוברק.
עבד אל-באסֶט סיידא (; נולד ב-22 ביוני 1956) הוא פוליטיקאי סורי-כורדי, נשיא המועצה הלאומית של סוריה.
סיידא הצטרף למועצה הלאומית של סוריה כפעיל עצמאי שאינו חבר מפלגה פוליטית, ונבחר לוועד הפועל.
הוא היה ראש מחלקת זכויות האדם שלה.
ביוני 2012 הוא נבחר להחליף את בורהאן ע'ליון בראש המועצה הלאומית.
לאחר בחירתו הוא הודיע על הרחבת הרפורמות במועצה, מה שהפך אותו ליותר ליברלי ודמוקרטי.
הוא גם חיזק את הקשרים עם הצבא הסורי החופשי.
עבד אל-חכים חאג' יחיא הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם רע"מ וכראש עיריית טייבה.
כשהיה בן 15 הציע מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הישראלית לאביו, שתממן עבור בנו לימודי רפואה במוסקבה אם יצטרף למפלגה.
האב, מוסלמי אדוק, ויתר על ההצעה מחשש שהדבר ירחיק את בנו מהדת.
בעל תואר בהנדסה אזרחית מהטכניון.
הצטרף לתנועה האסלאמית ב-1981. כיהן כראש עיריית טייבה לתקופה של כחצי שנה ב-1998 ובין השנים 2005–2007. ביוני 2007, לאחר שעיריית טייבה הייתה נתונה כעשור במשבר כלכלי, החליט שר הפנים, רוני בר-און, להדיח את חאג' יחיא מתפקידו ולמנות ועדה קרואה לעיר, בראשות שלמה טוויזר.
עתירה לבג"ץ שהגיש חאג' יחיא נגד ההחלטה - נדחתה.
בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נבחר חאג' יחיא בבחירות המקדימות למקום השני ברשימת התנועה האסלאמית (המיוצגת בכנסת תחת רע"מ), בהפרש של קול אחד (51-50) מול וואליד טהאא המתמודד נגדו.
במסגרת איחוד הרשימות הערביות לקראת הבחירות, הוצב במקום השישי של הרשימה המשותפת.
יחיא מתח בכנסת ביקורת על כך שהחלטת הממשלה 922, תוכנית החומש לצמצום פערים בחברה הערבית, לא לוותה באישור תוכניות מתאר ליישובים הערביים, ולפיכך לא ניתן היה לנצל כספים רבים שהוקצו במסגרתה והם הושבו לאוצר.
בנאום שנשא בכנסת בדצמבר 2016 אמר: בריאיון לאתר דבר ראשון בדצמבר 2018 סירב לגנות את ארגון הטרור חמאס, ואמר .
על אף שלא היה חבר ועדת העבודה והרווחה, הצטרף ליו"ר הוועדה בכנסת ה-20 ח"כ אלי אלאלוף ולצד ח"כ איל בן ראובן בהקמת 'צוות משימה' פרלמנטרי לטיפול בריבוי התאונות בענף הבניין.
במסגרת פעולתם יצאו השלושה לסיורי פתע באתרי בניה, ויזמו חקיקה לשיפור הבטיחות בענף.
בין החוקים שהובילו השלושה: חוק הקובע כי אתרי בניה בהן אירעו תאונות קשות או קטלניות יסגרו מיידית למשך יומיים, חוק המחייב מינוי עוזרי בטיחות באתרי בניה גדולים וחוק האוסר להעסיק מנופאים שלא בהעסקה ישירה או באמצעות חברות ייעודיות ועוד.
במאי 2017 מונה חאג' יחיא לראשות ועדת משנה לוועדת העבודה והרווחה בנושא הבטיחות בענף.
הוא נבחר גם לכנסת ה-21 מטעם רע"מ-בל"ד במקום ה-3 ברשימה וכנציג השני של מפלגת רע"מ ברשימה.
בבחירות הפנימיות שנערכו בתנועה האסלאמית לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הודח חאג' יחיא ממקומו ברשימה על ידי וליד טאהא, שזכה למקום ה-6 ברשימה המשותפת.
חאג' יחיא מתגורר בטייבה, נשוי ואב לארבעה.
עבד אל-באקי סחראוי היה אחד ממייסדיי חזית הישועה האסלאמית.
לאחר מכן עבר לאלג'יר, שם היה מעורב באגודת המלומדים המוסלמים.
ב-1990, היה בין מקימי חזית הישועה האסלאמית (FIS).
אחרי שהחלה מלחמת האזרחים האלג'יראית, הוא ברח לפריז, משם הוא הטיף לג'יהאד כנגד ממשלת אלג'יריה, אך התנגד להרחבתו לצרפת, מה שהיה הסיבה להתנקשות בו ב-11 ביולי 1995 על ידי הקבוצה האסלאמית החמושה (GIA).
בעקבות מותו אירעה סדרת פיגועים בצרפת.
עבד אל-אילה בן כיראן הוא פוליטיקאי מרוקאי שכיהן כראש ממשלת מרוקו בשנים 2011–2017, וכמנהיג מפלגת הצדק והפיתוח המרוקאית.
בן כיראן נולד ב-1954 בעיר רבאט שבמרוקו.
מוצא משפחתו מן העיר פאס.
בן כיראן היה בגיל 16 כשמת אביו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה בן כיראן פעיל שמאל.
ב-14 בנובמבר 1997 נבחר לפרלמנט המרוקאי כנציג העיר סלא.
ביולי 2008 נבחר למנהיג מפלגת הצדק והפיתוח, מפלגת אסלאם מתון, במקומו של סעד א-דין אל-עות'מאני.
בבחירות לפרלמנט המרוקאי שנערכו בנובמבר 2011, זכתה מפלגתו של בן כיראן למספר המושבים הרב ביותר בפרלמנט, וב-29 בנובמבר 2011 מונה לראש ממשלת מרוקו, לאחר שהרכיב קואליציה ביחד עם שלוש מפלגות נוספות בפרלמנט.
בן כיראן מגלה הן עמדות דמוקרטיות-ליברליות, והן עמדות אסלאמיסטיות.
בראיון ב-2011 אמר: "אם אכנס לממשלה, לא יהיה זה כדי שאוכל לומר לנשים צעירות בכמה סנטימטרים של חצאית עליהן לכסות את רגליהן.
אף אדם אינו יכול, ממילא, לקרוא תיגר על חירויות הפרט במרוקו".
ואולם, בעבר תיאר את החילוניות כ"תפיסה מסוכנת עבור מרוקו", וב-2010 פעל, ללא הצלחה, לאסור הופעה של הזמר הבריטי אלטון ג'ון ברבאט, עקב היותה "מקדמת הומוסקסואליות".
באשר ליחס לישראל, נוקטים בן כיראן וחברי מפלגתו בעמדות אנטי-ישראליות, הבאות לידי ביטוי בהתנגדות לכניסת אזרחים ישראלים למרוקו ולמכירת מוצרים של חברות ישראליות במדינה.
בן כיראן נשוי לנבילה, פעילה במפלגתו, ואב לשישה.
עבד אל-בארי עטוואן הוא עיתונאי ועורך בריטי ממוצא פלסטיני.
העורך הראשי של אתר החדשות והדעות ראי אל-יום.
עטוואן היה עורכו הראשי של העיתון הפאן-ערבי אל-קודס אל-ערבי הרואה אור בלונדון, מיום הקמת העיתון בשנת 1989 ועד להתפטרותו ביולי 2013.
עטוואן הוא יליד מחנה פליטים בפאתי דיר אל-בלח.
הוא בוגר לימודי תקשורת באוניברסיטת קהיר ולאחר קריירה קצרה כעיתונאי בערב הסעודית היגר ללונדון, שבה עבד לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20 עבור העיתון "אל מדינה" ועבור היומון א-שרק אל-אווסט.
כשהוקם העיתון אל-קודס אל-ערבי בידי גולים פלסטינים בלונדון, הוצע עטוואן לשמש עורך ראשי, תפקיד בו החזיק עד 2013. הוא פרסם מאמרים בגופי תקשורת בינלאומיים רבים והיה לדמות ציבורית ולאורח קבוע בתוכניות אירוח פוליטיות.
עטוואן מעביר הרצאות ברחבי העולם וכן פרסם ארבעה ספרים.
הוא ידוע כמבקר חריף של מדינת ישראל ושל ערבים מתונים שאינם רואים בישראל אויב.
כך, למשל, בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן, הציע עטוואן לישראלים "ללמוד לשחות" לקראת היום שבו תעזוב ארצות הברית גם את ישראל, ובהיעדר תמיכתה של ארצות הברית תהיה "האפשרות היחידה שלהם להימלט לים התיכון כמו חולדות מספינה טובעת".
עבד אל-חמיד מוחמד א-דבייבה הוא פוליטיקאי לובי המכהן כראש ממשלה של הממשלה הלאומית הזמנית של לוב.
מינויו ב-5 בפברואר 2021 הגיע במסגרת הפורום לדיאלוג הפוליטי בלוב, והוא היה צפוי לכהן בתפקיד זה עד לבחירות שתוכננו לדצמבר 2021, ונדחו.
בפברואר 2021 הוסכם שדבייבה ימשיך לנהל את הממשלה המאוחדת, בעוד שבראש מועצת הנשיאות יעמדו מוחמד אל-מנפי כיושב ראש ומוסא אל-קוני כסגן יושב ראש.
ממשלת א-דבייבה היא הממשלה המאוחדת הראשונה מאז 2014 בלוב.
הוא נולד ב-13 בפברואר 1958 בעיר מיסראתה במערב המדינה.
הוא קיבל תואר שני בהנדסה מאוניברסיטת טורונטו בקנדה.
דבייבה חזר למיסראטה במהלך תנופת בנייה, וזכה לאמונו של מנהיג לוב מועמר קדאפי, שמינה אותו לראש חברת ההשקעות והפיתוח של לוב, חברת בנייה גדולה.
לפני הקריירה שלו כפוליטיקאי, דבייבה היה מנהל מועדון הכדורגל אל-איתיחאד טריפולי.
הוא אינו חבר מפלגה ומתואר כעצמאי.
במהלך הקריירה שלו כאיש עסקים היה מעורב בפוליטיקה כאדם מהימן במפלגת השלטון האיחוד הסוציאליסטי הערבי.
הוא רכש את אמונו של קדאפי, שבשנת 2007 הטיל עליו את המשימה לנהל את "חברת ההשקעות והפיתוח הלובית (LIDCO) שבבעלות המדינה, האחראית על כמה פרויקטים גדולים של עבודות ציבוריות במדינה, כולל הקמת 1,000 יחידות דיור, בעיר הולדתו של המנהיג, סירת.
בשנת 2020 הקים את תנועת לוב אל-מוסתקבל (עתיד לוב).
דבייבה נבחר לראש ממשלת לוב בפברואר 2021. הרשימה של דבייבה השיגה 39 קולות, חמישה יותר מאלה של אגילה סאלח עיסא ופתחי בשאגה.
דבייבה התמודד עם האשמות כי ניסה לשחד כמה מהצירים בפורום לדיאלוג פוליטי של לוב באמצעות בן דודו, איש העסקים עלי דבייבה.
על פי ההסכמים שנערכו על ידי הפורום לדיאלוג פוליטי נדרש דבייבה למנות קבינט שרים ולהציע את המועמדים לתפקידי שרים לבחירת בית הנבחרים בהצבעת אמון עד 26 בפברואר 2021, כדי להקים את ממשלת האחדות הלאומית.
דבייבה נותר ראש ממשלת טריפולי.
ב-10 בפברואר 2022 נורה רכבו של דבייבה בניסיון להתנקש בחייו, אך הוא לא נפגע.
וולפגנג פוסטאי, דיפלומט אוסטרי לשעבר שחי בלוב, אמר כי המוניטין של דבייבה שנוי במחלוקת כראש ממשלה, שכן נטען כי הוא מעורב ב"שחיתות, הלבנת הון, מימון האחים המוסלמים וקניית קולות".
עבד אל-ג'ליל חאדה (ערבית: عبد الجليل حدا) מכונה גם "קמאצ'ו", הוא כדורגלן מרוקאי לשעבר ששיחק כחלוץ.
חאדה נולד במקנס, החל לשחק ב-CODM המקומי, בשנת 1996 עבר לשחק ב- אל-איתיחאד שבערב הסעודית, שם שיחק כשנה.
בשנת 1997 עבר לשחק בתוניסיה תחת קבוצת קלאב אפריקן.
ב-1998 הוא חתם בספורטינג חיחון שבספרד ושיחק בה עד 2001. לאחר מכן חזר שוב לקלאב אפריקן ושיחק בה כונה אחת נוספת.
בהמשך חזר לארצו והמשיך לחשק שם בקבוצות מקומיות.
לחאדה 48 הופעות בנבחרת מרוקו, הוא כבש 19 שערים תחתיה.
הוא שיחק במונדיאל 1998, שם כבש שני שערים מול נורווגיה וסקוטלנד.
הוא גם השתתף בגביע אפריקה לאומות ב־1998 ו-2000.
עבד אל-אילה הארון חסן היה אתלט קטרי יליד סודאן, סגן אלוף העולם באולם (פורטלנד 2016) וזוכה מדליית ארד באליפות העולם (לונדון 2017) בריצת 400 מטר.
הארון נולד בסודאן, והגיע לקטר בגיל צעיר.
בחודש פברואר 2015 קיבל אישור לייצג את קטר.
ב-26 ביוני 2021 מת הארון בגיל 24 בתאונת דרכים בדוחה שבקטר.
באליפות אסיה שנערכה בחודש יוני בווהאן שברפובליקה העממית של סין זכה הארון במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.68 שניות, לפני יוסף מסרחי מערב הסעודית (45.14 שניות) וקנטרו סאטו מיפן (46.09 שניות).
בנוסף, זכה עם נבחרת קטר במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא אליפות חדש של 3:02.50 דקות, לפני נבחרות ערב הסעודית (3:02.62 דקות) ויפן (3:03.47 דקות).
באליפות אסיה באולם שנערכה בחודש פברואר בדוחה שבקטר זכה הארון במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אליפות של 45.88 שניות, לפני עבאס אבובכר עבאס מבחריין (46.60 שניות) ומיכאיל ליטבין מקזחסטן (46.80 שניות).
בנוסף, זכה עם נבחרת קטר במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא אליפות של 3:08.20 דקות, לפני נבחרת איראן (3:11.86 דקות).
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ בפורטלנד שבארצות הברית זכה הארון במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.59 שניות, אחרי פאבל מסלק מצ'כיה (45.44 שניות) ולפני דיון לנדור מטרינידד וטובגו (46.17 שניות).
אלוף העולם עד גיל 20
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בחודש יולי בבידגושץ' שבפולין זכה הארון במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.81 שניות, לפני וילברט לונדון מארצות הברית (45.27 שניות) וקרברו סיבנדה מבוטסואנה (45.45 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה בחודש אוגוסט בריו דה ז'ניירו שבברזיל סיים הארון במקום 23 בחצי גמר ריצת 400 מטר בתוצאה של 46.66 שניות, ולא העפיל לגמר.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת זכה הארון במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.48 שניות, אחרי וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה (43.98 שניות) וסטיבן גארדנר מאיי בהאמה (44.41 שניות).
באליפות אסיה באולם שנערכה בחודש פברואר בטהראן שבאיראן זכה הארון במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.37 שניות, לפני יוסף כרם מכווית (46.66 שניות) ובן ארצו מוחמד נאסר עבאס (46.76 שניות).
בנוסף, זכה עם נבחרת קטר במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:10.08 דקות, לפני נבחרות קזחסטן (3:11.68 דקות) ואיראן (3:11.74 דקות).
במשחקי אסיה שנערכה בחודש אוגוסט בג'קרטה שבאינדונזיה זכה הארון במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.89 שניות, לפני מוהמד אנס מהודו (45.69 שניות) ועלי ח'מיס מבחריין (45.70 שניות).
בנוסף, זכה עם נבחרת קטר במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא אסיה חדש של 3:00.56 דקות, לפני נבחרות הודו (3:01.85 דקות) ויפן (3:01.94 דקות).
באליפות העולם שנערכה בחודש אוקטובר בדוחה שבקטר סיים הארון במקום 37 במוקדמות ריצת 400 מטר בתוצאה של 47.76 שניות, ולא העפיל לחצי הגמר.
עבד אל-אילה עלי אל-עמרי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-עמרי גדל במחלקות הנוער של וג' וא-נסר.
ב-14 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של א-נסר, בתיקו 1-1 נגד אל-פייסלי במסגרת המחזור ה-14 בליגת העל הסעודית לעונת .
ב-27 במאי 2018 הושאל אל-עמרי למשך עונה אחת לאל-וחדה מליגת העל הסעודית.
ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אל-קאדסיה במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת .
ב-16 במאי 2019 הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בהפסד 2–5 לאל-פייחה במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
לאחר תקופת ההשאלה חזר אל-עמרי לא-נסר.
אל-עמרי היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר גביע אסיה 2019.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורנירי גביע אסיה עד גיל 23 בשנים 2018 ו-2020.
ב-25 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–1 על נבחרת כווית במשחק ידידות.
בנוסף היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
עבד אל-אילה סעד חמיד אל-מאלכי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-מאלכי גדל במחלקת הנוער של אל-וחדה.
הוא ערך 84 הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסעודית וליגת המשנה הסעודית, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-2 ביולי 2019 חתם אל-מאלכי באל-איתיחאד מליגת העל הסעודית.
הוא ערך 63 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-22 בינואר 2022 חתם אל-מאלכי על חוזה לארבע עונות באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-10 באוקטובר 2019 ערך אל-מאלכי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–3 על נבחרת סינגפור במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.