tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוניסיה הייתה המדינה המוסלמית היחידה בעולם שנכבשה ונשלטה באופן ישיר על ידי גרמניה הנאצית.
לאחר סדרת התבוסות שנחל אל מול הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי ביצר גנרל פלדמרשל ארווין רומל את תוניסיה והפך את הריה הדרומיים למעוז בו קיווה לעצור את בעלות הברית.
עליונות בריטית מכרעת הביאה לבסוף לפריצת קו ההגנה ולגירוש הגרמנים מתוניסיה, ב־13 במאי 1943, וזאת לאחר שכבר הקימו מחנות ריכוז לתושביה היהודים של המדינה.
תוניסיה הפכה למעוז של בעלות הברית, ושימשה כבסיס היציאה למבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, אחת מנקודות המפנה החשובות בלחימה.
אל מונסף החזיק בתפקידו, כאשר ארצו הפכה לשדה קרב בין בעלות הברית ובין כוחות הציר, עד לכניעת הגרמנים.
ב־14 במאי 1943 הודח אל מונסף, והוצא לגלות.
אנשי צרפת החופשית ששלטו בתוניסיה, העלו על כס הביי את בן דודו מוחמד אל אמין.
לאחר סיום המלחמה, עמד הממשל הצרפתי בפני התנגדות עממית גוברת.
פעולתו של בורגיבה הביאה לתסיסה.
בורגיבה עצמו נמלט ב־1945 לקהיר, אך את תנועתו לא ניתן היה לדכא.
ב־1947 החל תהליך הדרגתי של העברת השלטון לידיים מקומיות.
בורגיבה שב לתוניסיה ב־1949, וקרא לזירוז תהליכי העצמאות.
בפברואר 1950 כשלו הליכי המשא ומתן בין הצדדים, ובורגיבה שב ונעצר.
בין 1951 ל־1954 ניהלו התוניסאים מאבק מזוין כנגד השלטון הצרפתי.
ביולי 1954 הבטיח ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס פראנס כי לתוניסיה תינתן עצמאות.
ביוני 1955 הסכימו הצדדים על עצמאותה של תוניסיה, לה תינתן חסות צרפתית בענייני ביטחון ומדיניות החוץ.
ב־20 במרץ 1956 הוכרז על עצמאותה של תוניסיה.
תוניסיה הפכה למונרכיה קונסטיטוציונית בראשות הביי אל אמין, שהיה למלך, וראש ממשלתו חביב בורגיבה.
ב־25 ביוני 1957 הכריז בורגיבה על ביטולה של המלוכה, ועל הקמת רפובליקה, שהוא נשיאה.
הוא שלט במדינה במשך 31 שנים.
חזונו של בורגיבה היה תוניסיה חילונית, מודרנית, השרויה בשלום עם שכניה, מדינה רפובליקנית במובן הצרפתי של המילה.
החוקה שהנהיג ב־1960 הותירה את האסלאם כדת המדינה, אך העניקה שוויון מלא לנשים, וביססה את סמכותה החילונית של המדינה.
סוציאליזם לא היה חלק ממדיניותו של בורגיבה בתחילה, אך מדיניותו הכלכלית נטתה לריכוזיות.
בשנת 1964 עברה תוניסיה תקופה סוציאליסטית קצרה, שהסתיימה בתחילת שנות ה־70.
בורגיבה לא היה מיליטריסט ברוחו.
הוא טען כי לעולם לא תוכל תוניסיה הקטנה להתחרות בשכנותיה בכוחן הצבאי, והקמתו של ממסד צבאי תגזול משאבים הדרושים להתפתחות המדינה, תוביל להתערבות צבאית בפוליטיקה.
קולו של בורגיבה היה ייחודי אף בכל הנוגע ליחסו לישראל.
על אף שהתבטא כנגדה בחריפות, היה בורגיבה הראשון מבין מנהיגי ערב שקרא להכרה בישראל, עוד ב־1965, וזאת בתמורה לחזרתה לגבולות החלוקה, והשבת הפליטים על פי החלטות האו"ם 181 ו־194. "יזמת בורגיבה" לא נענתה בצעדים ממשיים על ידי ישראל, ומלחמת ששת הימים וועידת חרטום שבאו בעקבותיה מנעו את מימושה.
בורגיבה הודח מנשיאותו, כפי הנראה בשל תפקוד לקוי בעת זקנתו, ב־7 בנובמבר 1987, לאחר 31 שנות שלטון.
ההדחה בוצעה על ידי הפיכה צבאית ללא שפיכות דמים, בהנהגתו של זין אל־עאבדין בן עלי, שמונה להיות הנשיא החדש.
בן עלי לא שינה הרבה במדיניות קודמו, פרט לשינוי שם המפלגה השלטת, מ"מפלגת החוקה", ל"מצעד הדמוקרטי החוקתי" (בראשי התיבות בצרפתית – RCD).
בן עלי ניסה גישה שונה לקיצונים האסלאמים בארצו.
ב־1988 שחרר אחדים מהם מן הכלא, ואף חתם על אמנה עם המפלגה האסלאמית המקומית, ששינתה את שמה ל"א־נהדה", התחייה.
בבחירות שנערכו ב־1989 זכתה א־נהדה להישגים, בעקבותן אסר בן עלי על קיומן של מפלגות אסלאמיות, ואסר 8,000 פעילים אסלאמים.
האיסור לווה בדיכוי הקיצונים האסלאמים באמצעות הצבא ושירותי הביטחון.
בסוף שנת 2010 פרץ במדינה גל מהומות, במחאה על האבטלה, המצוקה הכלכלית והדיכוי.
ב־14 בינואר 2011, לאחר שבועות של הפגנות המונים והתקוממות עממית, עזב בן עלי את המדינה והותיר אותה לשלטון הממשלה בראשות מוחמד ע'אנושי.
בספטמבר 2021 הכריז קייס סעיד על רפורמה קרובה בחוקת 2014 ועל הרכבת ממשלה חדשה.
מונתה נג'לא בודן רמדאן לראשות ממשלת המעבר.
על פי מחקר גנטי, החלו בני אדם מודרניים להתיישב בתת-היבשת ההודית בתקופה שבין 55,000 ל-73,000 לפני זמננו.
עם זאת, עדויות פיזיות לנוכחות אנושית בתת-היבשת ההודית קיימות מלפני 30,000 שנה.
העידן ההיסטורי מתחיל בהדרגתיות בין המאה החמישית והמאה השלישית לפני הספירה.
בתקופה זו הייתה תת-היבשת מאוחדת תחת האימפריה המאורית.
הודו התיכונה הייתה נתונה לסדרה של מסעות כיבוש מוסלמים שהובילו לחלוקה למספר ממלכות, עד לאיחוד המחודש תחת המוגולים במאה ה-17 לספירה, שהוחלפו בתורם על ידי הבריטים אחרי 1858.
הודו זכתה שוב בעצמאות ב-1947, לאחר החלוקה לרפובליקה של הודו ולפקיסטן.
שתי המדינות החלו מייד להילחם זו בזו, ופקיסטן המזרחית השיגה את עצמאותה כבנגלדש ב-1971.
עדויות פלאונטולוגיות מצביעות על הגירה של הומינינים לתת היבשת ההודית מאפריקה, לפני כ-2.2 מיליון שנה.
הומינינים אלו הגיעו לתת היבשת ההודית בנדודים יבשתיים, אולי אף בתקופות בהן היו מחוברים חלקי יבשת שהיום הם מופרדים זה מזה.
הפרה־היסטוריה המוקדמת ביותר של הודו, הידועה למחקר נכון לשנת 2005, מתחילה בתקופת האבן הקדומה.
הודו נמצאת אומנם בגבול המזרחי של תפוצת גרזן היד, אך יש בה אתרים רבים של נתזי צור.
בהאת'נורה, בעמק הנרמדה, נמצאו שרידי הומינינים מתקופת הפליסטוקן התיכונה.
ממצאים מהתקופה האחרונה כוללים מחצבה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה בעמק הקלאדאגי בדרום הודו.
קיימת גם מסורת של אמנות סלע מלפני 40 אלף או 50 אלף שנה.
תרבות המרגרה – תקופת האבן החדשה
התקופה הנאוליתית המוקדמת מיוצגת על ידי תרבות המהרגר באלף ה-7 לפנה"ס, בצפון מערב הודו.
מידע שנתגלה במפנה המאה ה-21, הנתמך בידי תמונות לוויין ומחקרים ימיים, מציע כי תרבות זו פרחה כבר מהאלף ה-9 לפנה"ס.
החברה העירונית הראשונה הידועה בהודו היא תרבות עמק האינדוס, הקרויה גם תרבות האראפּא (Harapa), שפרחה בין 3300 לפנה"ס ל-1700 לפנה"ס.
תרבות זו הייתה מרוכזת לאורך נהר האינדוס ויובליו, והתמשכה לתוך הגנגס-ימונה דואב, גוג'ראט, וצפון אפגניסטן.
התרבות ידועה בעריה הבנויות לבנים.
הערים החשובות שהתגלו הן האראפה שעל שמה קרויה התרבות, מואנג'ודארו, קאלי בנגה ולוטהל.
השפה שדוברה בידי אנשי עמק האינדוס אינה ידועה; יש מלומדים הסבורים כי היא הייתה שפה דראווידית, ואחרים סוברים כי היא הייתה שפה אינדו־ארית.
אנשי עמק האינדוס היו קשורים באופן הדוק לסביבתם.
הודו מגוונת מאוד מבחינה גאוגרפית וכוללת מדבריות, מישורים, עמקי נחלים והרים מיוערים.
בכל הסביבות האלה מתקיימות תקופות לא צפויות של שיטפונות, בצורת, ומונסון.
על אף שלהודו יש תכונות גאולוגיות ואקלימיות קיצוניות, תנאים קשים אלה הועילו להתפתחות תרבויות קדומות.
הרי ההימלאיה הגנו על התושבים מפני פלישות מהצפון, הג'ונגלים שבמזרח ורכסי הרים אחרים הגנו ממערב וממזרח.
הנהרות של עמק האינדוס סיפקו אמצעי מעולה למסחר במשך כל ההיסטוריה של הודו, והם היו חיוניים לציוויליזציות בכל חלקי האינדוס.
כפי שאנו מוצאים ברוב החברות המצויות ברמת המדינה, עלייה בכמות ובאיכות המשאבים החקלאיים, ושיפורים בשיטות הגידול (ובמיוחד התמקצעות), יוצרים עודף מזון שמביא לגידול האוכלוסייה.
המצב בעמק האינדוס היה דומה למדי.
הארכאולוגיה מראה, כי הגאוגרפיה המגוונת של הודו העתיקה הייתה עדה לעודף ולהתמקצעות בייצור החקלאי בין 2400 לפנה"ס עד ל-1000 לפנה"ס.
ההתמקצעות הזו מראה כי תרבויות עמק האינדוס עיבדו היטב את אדמת הסחף הפורייה של נהר האינדוס, והפיקו יבולים גדולים של תבואה.
החל ב-2700 לפנה"ס, יש עדויות לקיומה של חברה ברמת מדינה, עם שלטון היררכי ומוסדות ציבוריים בקנה מידה גדול (השקיה וכדומה).
את ההתפתחות המרשימה תוך פרק זמן כה קצר ניתן לייחס לשני גורמים, תרבות מאורגנת שהשתלטה על סביבתה, והמשאבים הסביבתיים המיוחדים והעשירים שהודו סיפקה.
נכון לשנת 2005, רוב החוקרים סוברים כי התקיימה הגירה של עמים הודו-ארים אל תוך הודו בתחילת התקופה, בעיקר לאזורים הצפון-מערביים של תת-היבשת ההודית.
החברה הוודית המוקדמת הייתה מורכבת מקבוצות של נוודים, לאחר שהערים של תרבות עמק האינדוס ננטשו מסיבות שאינן ברורות לחלוטין.
לאחר התקופה שבה נכתבה הריג ודה, החברה הארית נעשתה חקלאית יותר ויותר, מבחינה חברתית וכלכלית התארגנו ארבע הווארנות והתקבע מעמדם של הברהמינים.
בנוסף לטקסטים העיקריים של ההינדואיזם (הוודות), גם מקורם של האפוסים הגדולים (הראמאיאנה והמהאבאראטה) הוא בתקופה זו.
התרבות ההודו-ארית המוקדמת מקבילה כנראה לנוכחות של כלי חרס אדומים בממצא הארכאולוגי.
ממלכת קורוס מקבילה לתחילת תקופת הברזל בצפון-מערב הודו, סביב 1000 לפנה"ס (האתהרוה ודה, הטקסט ההודי הראשון שמזכיר ברזל, חובר כנראה בתקופה זו).
תרבויות של חרס אפור צבוע היו קיימות ברוב צפון הודו בערך מ-1100 לפנה"ס עד ל-600 לפנה"ס.
תקופה מאוחרת זו גם מקבילה לשינוי במערכת השבטית המקובל, דבר שהוביל להקמתן של ממלכות המכונות מהג'נאפאדאס.
בתקופה הוודית המאוחרת, גל שני של עיור אירע ברחבי הודו, כשהוא מתפשט מאפגניסטן עד בנגל.
בתקופה זו קמו במישור האינדו־גנגי ובדרום הודו מספר ממלכות ורפובליקות מהאג'נאפאדות.
חלק מהמלכים הורישו את ממלכותיהם לבניהם, ובממלכות אחרות השליטים היו נבחרים.
השפה המדוברת הגבוהה באותו הזמן הייתה סנסקריט, ואילו הדיאלקטים של רוב האוכלוסייה בצפון הודו כונו פראקריטים.
עד 500 לפנה"ס נותרו רק ארבע מתוך 16 הממלכות המקוריות, כנראה בשל מלחמות.
הריטואלים ההינדיים בתקופה זו היו מורכבים ונערכו על ידי המעמד הכוהני.
מקובל לחשוב כי האופנישדות שהן טקסטים וודיים מאוחרים שעוסקים בעיקר בפילוסופיה, נוסחו בתקופה הוודית המאוחרת, ובראשית תקופת המהג'נאפאדאס (בערך בין 800 ל-500 לפנה"ס).
לאופנישדות הייתה השפעה חזקה על הפילוסופיה ההודית.
בתקופה זו נוצרו הבודהיזם והג'ייניזם כתגובת נגד להתגבשות חברת הקאסטות, ולפיכך תקופה זו נחשבת ל"תור זהב" מבחינת התפתחות הדת והמחשבה.
בערך ב-537 לפנה"ס, גאוטמה בודהה הגיע להארה וייסד את הבודהיזם, שהיווה בתחילתו השלמה לדהרמה הוודית הקיימת.
בערך באותה התקופה, ב-510 לפנה"ס, מאהאווירה ייסד את הג'ייניזם.
לשתי הדתות היו תורות פשוטות יחסית והן הופצו בפראקריט, דבר שהקל עליהן להתקבל בשכבות נרחבות של האוכלוסייה.
בעוד שההשפעה הגאוגרפית של הג'ייניזם הייתה מוגבלת, נזירים בודהיסטים הפיצו את תורות הבודהה לכל מרחבי דרום ודרום-מזרח אסיה.
חלק גדול מצפון-מערב תת-היבשת ההודית (אפגניסטן המזרחית של ימינו, ופקיסטן מערבית לאינדוס) נשלטו למשך 200 שנה על ידי האימפריה האחמנידית הפרסית מ-520 לפנה"ס.
ב-334 לפנה"ס אלכסנדר הגדול כבש את אסיה הקטנה ואת האימפריה האחמינידית, והגיע לגבול הצפון-מערבי של תת-היבשת ההודית.
שם הוא הביס את המלך פורו בקרב הידספס (בפקיסטן של היום) וכבש חלק גדול מהפנג'אב.
אולם חייליו סירבו לחצות את נהר הביאס ליד ג'אלאנדאר שבפנג'אב.
אלכסנדר יישב מקדונים רבים באזורים שנכבשו; הוא עצמו חזר לכיוון דרום מערב וכעבור כשנתיים נסוגה שארית צבאו מהמקום.
לפלישות היווניות והפרסיות הייתה משמעות חשובה בתרבות ההודית.
המערכות הפוליטיות של הפרסים השפיעו על צורות הממשל בתת-היבשת, כולל המנהל של השושלת המאורית.
בנוסף, אזור גנדהרה, במזרח אפגניסטן וצפון-מערב פקיסטן של היום, נעשה לכור היתוך של תרבויות הודיות, פרסיות, מרכז-אסיאניות ויווניות ונוצרה בו תרבות יוונית-בודהיסטית, שהתקיימה עד למאה החמישית לספירה והשפיעה על ההתפתחות האמנותית של הזרם המהיאני בבודהיזם.
במשך כ-200 שנה, בשתי המאות האחרונות לפני הספירה, התקיימה ממלכה הודו-יוונית (Indo-Greek kingdom) , אותה יסד אלכסנדר מוקדון לאחר פלישתו להודו וכיבושה.
זו הייתה ממלכה הלניסטית, שהתפרשה על צפון מזרח תת-היבשת ההודית, וכללה חלקים משטחי אפגניסטן המודרנית, פקיסטן וצפון מערב הודו.
במהלך שתי המאות האחרונות לפני הספירה היא נשלטה על ידי יותר משלושים מלכים, שלעיתים קרובות התנגשו זה עם זה.
הממלכה האינדו-יוונית בתת-היבשת ההודית התחלקה בסופו של דבר למספר ממלכות משנה.
שפת השלטון הייתה יוונית, בעוד העם המשיך לדבר בשפה המקומית.
המלכים המקומיים קיבלו עליהם את התרבות ההלניסטית ונשארו בתפקידם.
השלטון היה סובלני לדתות המקומיות, ובלבד שהמקומיים יכבדו גם את האמונות ההלניסטיות.
במהלך שתי מאות שנות שלטונם, שילבו המלכים ההודו-יוונים את השפות והסמלים היוונים וההודים, כפי שניתן לראות על מטבעותיהם, ושילבו רעיונות יוונים והודים, כפי שנראו בשרידים הארכאולוגיים.
לפיזור התרבות ההודו-יוונית היו השלכות שמורגשות עד היום, בעיקר בהשפעת האמנות היוונית-בודהיסטית.
נראה כי האתניות של ההודו-יוונית הייתה היברידית.
החיילים והמתיישבים ההלניסטיים נישאו למקומיים, ולאחר כמאתיים שנות שלטון הייתה כבר היטמעות מוחלטת של המתיישבים היווניים באוכלוסייה המקומית.
האימפריה הגדולה והידועה ביותר מהממלכות הקדומות הייתה אימפריית מגדהה שמרכזה היה בביהר המודרנית, ובירתה פאטאליפוטרה (פטנה), במאה הרביעית שלטה מאגאדה ברוב שטחי צפון הודו, למעט שטחים שנשלטו על ידי הפרסים.
הייתה השפעה והפריה הדדית בין השלטון הפרסי ששלט על מדינת פנג'ב ומחוז סינד לבין השלטון המאגאדי.
ידוע הרבה על שושלת שישונאגה ההינדית של מגדהה הודות ל (טקסט הינדי ארוך), הייקאטות הודהיסטיות, וטקסטים ג'ייניים.
הקיסרים בימביסארה ואג'אטאשטרו קשורים לחייו של גאוטמה הבודהה.
הפוראנות מייחסות לשושלת את התקופה שבין השנים 684 לפנה"ס – 424 לפנה"ס.
לאחר שושלת שישונאגה עלתה שושלת ננדה ששלטה קרוב ל־100 שנה.
ב-321 לפנה"ס, המלך ההינדי צ'אנדרגופטה הראשון מאורייה, ייסד את השושלת המאוריינית של מאגאדה בעזרת צ'אנקיה, מחברו של הטקסט ההינדי הקדום על ממשל ופוליטיקה הידוע כ"ארטשסטרה".
רוב תת-היבשת אוחדה תחת שלטון אחד בפעם הראשונה תחת המאוריים.
האימפריה אף התרחבה אחרי שהיוונים והפרסים סולקו מהאזורים שכבשו וכן כתוצאה מכיבוש שטחים בפרס ובאסיה המרכזית.
בנו של צ'נדרגופטה, בינדוסארה, הרחיב את הממלכה לכמעט כל הודו של היום, למעט קלינגה, והדרום והמזרח המרוחקים ביותר.
נכדו של אשוקה, סאמפראטי, אימץ את הג'ייניזם וסייע להתפשטותו.
שושלת שונגה נוסדה ב-185 לפנה"ס, בערך 50 שנה לאחר מות אשוקה, כאשר המלך בריהדרטה, אחרון השליטים המאוריים, נרצח על ידי שר צבאו, פושיימיטרה שייסד את השושלת.
שושלת זו שלטה במזרח הודו עד 75 בערך לפני הספירה.
תקופת אימפריית שונגה ידועה באמנות ובפיסול שלה, ובהתפתחותן של מסורות רפואיות מוקדמות, שכללו ניסיון מוקדם למיון צמחי מרפא, ותהליכים יעילים מאוד לתקופתם לטיפול במספר תופעות, כמו אבנים בכליות וקטרקט.
שושלת קאנאבה החליפה את השונגה, ושלטה במזרח הודו מ-71 לפנה"ס עד 26 לפנה"ס.
ב-30 לפנה"ס, מעצמה דרומית הביסה את השונגה והקאנאבה גם יחד.
לאחר התמוטטות שושלות אלה, שושלת סאטווהאנה של ממלכת אנדהרה החליפה את ממלכת מאגאדה כמדינה ההודית החזקה ביותר.
שושלת זו שלטה בצפון הדקאן ומערב הודו.
מלכי שושלת סאטווהאנה יזמו את בניית המערות החצובות בסלע במרכז הודו.
הקושאנים, שפלשו לצפון מערב הודו בערך באמצע המאה הראשונה לספירה, ממרכז אסיה, בנו אימפריה ששלטה מפשאוור ועד לגנגס התיכון, ואולי עד למפרץ בנגל.
היא כללה גם את באקטריה הקדומה (בצפון אפגניסטן המודרנית).
כוחה הגיע עד לטורקסטן ועזר להפיץ את הבודהיזם לסין.
במקביל לקושאנים ולסאטווהאנה, שלטו האחדרשפנים המערביים (35–405 לספירה) במערב ובחלקים ממרכז הודו.
הם ירשו את ההודו-סקיתים והושפעו מהם.
המונומנטים הקדומים ביותר בדרום הודו הם של התרבות המגליתית, רובם מרוכזים ברמת דקאן.
מהמאה ה-16 לפנה"ס, כמה ממלכות קמו בדרום הודו, כשהן בונות מערכות השקיה שאיפשרו את חקלאות האורז בעמקי הנהרות, ותומכות בערים הגדולות.
המוקדמות מבין ממלכות אלה הייתה ממלכת פנדייה בדרום טמיל נאדו, כשבירתה מאדוראיי.
מאוחר יותר, ממלכת צ'ולה התפתחה בחוף המזרחי, בערך בתחום צפון טמיל נאדו של ימינו, וממלכת צ'רה באזור בו נמצאת היום מדינת קרלה.
במאה הראשונה לפנה"ס השירים הסנגמיים של ממלכת פנדייה נכתבו בשפה הטמילית.
הנמלים של דרום הודו היו מעורבים בסחר באוקיינוס ההודי, בעיקר בתבלינים, לאימפריה הרומית ממערב ולדרום-מזרח אסיה ממזרח.
חלקים שונים של הודו מתאחדים לפרקי זמן תחת שלטון מרכזי, וממלכות מתרחבות ומתכווצות בהתאם לכיבושים, בריתות ומפלות.
בתקופה זו, הידועה כתור הזהב ההודי, הכלכלה שגשגה ובעקבותיה פרחו התרבות, המדע, המנהל הפוליטי והדתות השונות (הינדואיזם, ג'יניזם ובודהיזם)
מאותה תקופה שרדו יצירות (בעיקר פורנות ושירה) המעידות על הפריחה התרבותית שהתרחשה.
סופה של הממלכה הגיע אחרי פלישת ההונים הלבנים (ההונים ההפתליטים) בשנת 530.
מהמאה השביעית ועד לתשיעית, שלוש שושלות נלחמו ביניהם על השליטה בהודו הצפונית: הפרטיהרים ממלווה ואחר כך מקאנאווג'; שושלת פאלה מבנגל, והראשטראקוטה מדקאן.
אחריו מלך בנו, ראג'נדרה הראשון.
בממלכת הצ'ולה התפתח הדקדוק הטמילי, הטולקאפייאם.
אחרי פלישת ההונים הייתה תקופה של חוסר יציבות מדינית ופוליטית עד שהמלך הרשה ורדהנה מקאנאווג' הצליח לאחד את הודו הצפונית בתקופת שלטונו במאה השביעית.
הממלכה שלו שהתקיימה בשנים 606–647 התמוטטה לאחר מותו.
הממלכות הראג'פוטיות הראשונות הידועות נוצרו בראג'סטאן במאה השישית, והשושלות הראג'פוטיות מאוחר יותר ברוב הודו הצפונית, כולל גוג'ראט, מאלווה, בונדלקהנד, והריאנה.
נראה שלא היו קבוצה אתנית אחת אלא התגבשו במקביל.
האחים האריהרה הראשון ובוקה הראשון ייסדו את אימפריית קרנאטקה, הידועה כאימפריית ויג'איאנגר, ב-1336. אימפריית ויג'איאנגר פרחה בתקופת מלכותו של קרישנה דווה ראייה.
היא הובסה ב-1565 ובירתה הוחרבה, אך המשיכה לשרוד לעוד מאה שנה באופן מוקטן.
אחרי שהאסלאם התבסס בפרס החלו ניסיונות התפשטות מזרחה לכוון הודו שהייתה התרבות הקלאסית העשירה ביותר, עם מכרות היהלומים היחידים הידועים בעולם.
בשנת 711 כבש כוח מוסלמי שמנה כ-15,000 לוחמים בפיקודו של האמיר הסורי בן בית אומיה מוחמד בן חאזים אל תקאפי (محمد بن قاسم) את עיר הנמל דבאל ומשם, ב-712 כבש את מחוז סינד (אחד מארבעת מחוזות פקיסטן המודרנית) וחלק מפאנג'ב.
עוד לפני הפלישות הטורקיות, קהילות סחר מוסלמיות פרחו בחופה של דרום הודו, במיוחד בקרלה בה קיים מסגד שמבנהו מתוארך ל-629 (אם כי נראה שבעברו היה לו שימוש אחר).
לאחר התנגדות של כמה מאות שנים של הממלכות ההודיות הצפוניות, האימפריה הע'זנית הטורקית-פרסית הצליחה בסוף המאה ה-10 לפלוש מכיוון אפגניסטן (חוראסאן) ליבשת הודו.
הסולטאן מחמוד מע'זנה חצה את נהר אמו, ניהל מספר קרבות מול הכוחות בפיקודו של מושל פנג'אב והצליח, אחרי 17 פעמים שהן פלש לתוך שטחי הודו, לחדור אל עמק האינדוס, שם יצר ממלכה איסלאמית שהלכה והתפשטה אל תוך הודו עצמה.
הממלכה בתקופתו הגיעה לחופי האוקיינוס ההודי, שלטה על אפגניסטן, רוב איראן, חלקים מאוזבקיסטן, טג'יקיסטן ועוד.
כאשר הפסיד הסולטאן מסעוד הראשון בקרב דנדנקאן כנגד הסלג'וקים, התמקדו הע'זנים בהודו עצמה, כתוצאה מאבדן כוחם, השתלטו הע'ורים על שטחי האימפריה.
בתחילת המאה ה־13, קוטאב-א-דין אייבק אחד ממפקדי הצבא של מוחמד ע'ורי, הכריז על עצמו כסולטאן הראשון של הסולטנות של דלהי.
הסולטנות סימנה תקופה של רנסאנס תרבותי משמעותי.
החיבור ההודי-איסלאמי הותיר אחריו יצירות אדריכליות, מוזיקליות, ספרותיות ודתיות יוצאות-דופן.
נראה ששפת האורדו (שפירושה "מחנה" בכמה דיאלקטים טורקיים) נוצרה בתקופת סולטנות דלהי כתוצאה מערבוב של ניבים סנקריטיים והפרסית, הטורקית והערבית בהן השתמשו השליטים המוסלמיים.
תיאור של הודו בתקופה זו מביא הנוסע המוסלמי אבן בטוטה (1304–1377), שהגיע להודו בשנת 1334.
אבן בטוטה מצא את הודו של אותם הימים בחלקה תחת השפעת האסלאם.
מאוחר יותר החלו המושלים המוסלמים לנהוג כבמקומות אחרים: ההודים הורשו לעבוד את אלוהיהם אך נדרשו לשלם מיסים כבדים.
הסולטאן החליט לשכור עובדי ציבור, אנשי חינוך ושופטים מארצות מוסלמיות כדי להפוך את ההודים למוסלמים, וכך הגיעו להודו עיראקים, פרסים ואחרים, עד כדי כך שהפרסית הפכה לשפה הרשמית.
לפקידות המוסלמית הבכירה ניתנו תנאים מועדפים כדי שיתבססו בהודו ויעשו את מלאכתם נאמנה.
הסולטאן מוחמד אבן טוגלג התמסר לתפקידו בתור ממיר לדת האסלאם, אבל החלטותיו המדיניות הביאו למלחמות, לרעב ולחוסר שביעות רצון מצד האוכלוסייה.
הסולטאן היה עריץ ונקט עונשים חמורים כלפי האוכלוסייה: הוציא להורג, תלה ראשים על כידונים והורה לדרוס נידונים למוות באמצעות פילים.
מוחמד אבן טוגלג החליט להגביר את השליטה בדרום החצי-אי, בנה עיר בירה חדשה, 1,500 ק"מ דרומה מדלהי, וקרא לה בשם "דאולאטאבאד" ( Daulatabad) היום במדינת מהאראשטרה.
הוא ציווה על פקידי הממשל ועל כל אוכלוסיית דלהי לעבור לעיר החדשה.
טלטולי הדרך גרמו למותם של רבים מתושבי העיר.
בעיר החדשה נוצר מחסור במים וכעבור שנתיים נאלץ טוגלג להסכים להחזרת התושבים לדלהי.
להודו היו אז שתי ערי בירה: הראשית, דלהי בצפון והמשנית, דאולאטאבאד בדרום - במטרה להדק את השליטה על הטריטוריות הדרומיות בהודו.
אבן בטוטה מספר כי לטוגלג היה עניין רב בהטבעת מטבעות.
מלבד יציקת מטבעות זהב בגדלים שונים - לנוחיות הסוחרים - הוא הנהיג בהודו לראשונה שימוש באסימונים ממתכות זולות כאמצעי תשלום.
רק מעטים הסכימו להחלפה של המטבעות באסימונים.
כשנגנזה התוכנית היו ערמות של אסימוני נחושת פזורות ליד משרדי הממשל.
טוגלג המשיך לעסוק בהטבעת מטבעות ויצק מטבעות זהב שונים.
הוא נחשב לאחד מיצרני המטבעות החשובים בהיסטוריה של הודו.
המוניטין שרכש בהטבעת מטבעות גרם לכך שהזהב זרם למדינה וכך יכול היה להגדיל את משקל הדינר ההודי בכ-15%.
בימינו מוכרים כשלושים סוגי מטבעות זהב שהוא הטביע בתקופתו.
אכיפתו את השימוש במטבעות שהנפיק הייתה כה חזקה עד שהצליח לקבוע תקנים שונים למטבעות בשתי הבירות.
ססמתו לרכישת אמון הציבור הייתה: "מי שמציית לסולטאן זוכה לרחמים".
בראשית המאה ה־16, צאצאיו של טימור לנג שטפו את מעבר ח'ייבר, וייסדו את השושלת המוגולית, ששרדה עשרים שנה.
שושלות צ'ולה וויג'איאנגר ההינדיות נאבקו עם השלטון האסלאמי, והפגישה בין שתי המערכות השונות גרמה לעירוב, שהותיר השפעות תרבותיות לטווח ארוך על שתיהן.
גם השלטון המוגולי היה מלווה בהשפעות כאלה, כשגוג'ראט ורג'אסטן תרמו לזאת.
ב-1526 באבור, צאצא של טימור לנג, עבר את מעבר ח'ייבר וייסד את האימפריה המוגולית, שהייתה קיימת למשך יותר מ-200 שנה.
עד 1600, השושלת שלטה כבר על רוב תת-היבשת היא החלה לדעוך לאחר 1707 ונוצחה לבסוף במרד ההודי הגדול של 1857 על ידי הבריטים.
בתקופה זו היו שינויים חברתיים עמוקים, כאשר רוב האוכלוסייה הייתה הינדית בדתה ואילו השליטים היו מוסלמים, שחלקם היו סובלנים מבחינה דתית ותמכו בתרבות ההינדית, ואילו אחרים השמידו מקדשים היסטוריים והטילו מיסים על הלא-מוסלמים.
אכבר הגדול היה ידוע באינטגרציה שהוא ניסה ליצור עם התרבות ההודית.
כך למשל הוא הכריז על איסור הריגת בעלי חיים בימים הקדושים לג'ייניזם, ביטל את המס על הלא-מוסלמים, נישא לאישה ראג'פוטית הינדית ולאישה נוצרית.
הקיסרים המוגולים בעצמם נישאו לאצילים המקומיים וכרתו בריתות עם המהארג'ות המקומיים.
המדיניות הלא-סובלנית של חלק מהקיסרים (למשל אורנגזב), תרמו לנפילתה של האימפריה.
בתקופת ההידרדרות של האימפריה המוגולית נוצרו כמה אימפריות קטנות יותר שמילאו את הוואקום, או שהיו שבעצמן מהגורמים שתרמו להידרדרות.
ב-23 ביוני 1757 התנהל קרב פלסי בין כוח של חברת הודו המזרחית האנגלית, בפיקודו של רוברט קלייב לבין כוח הודי בתמיכה צרפתית בפיקודו של מושל בנגל מטעם האימפריה המוגולית - סיראג' אוד-דואלה.
קרב זה הסתיים בתבוסה של הכוח ההודי והביא להשתלטות חברת הודו המזרחית על בנגל.
האימפריה המראטהית נוסדה בידי הקיסר שיוואג'י ב־1674, כאשר הוא סיפח חלק מסולטנות ביג'פור.
הפשווה באג'י ראו הראשון הרחיב בהרבה את שטחיה, לאחר שנלחם בכוחות האימפריה המוגולית בהצלחה.
גם לאחר מותו בשנת 1740 נמשכה התרחבות האימפריה.
בשנת 1760, האימפריה שלטה כמעט בכל תת-היבשת.
ההתרחבות נבלמה עם תבוסת כוחות האימפריה המראטהית בידי צבא אפגאני בקרב השלישי של פניפאט ב־1761. הפשווה האחרון, באג'י ראו השני, נוצח בידי הבריטים במלחמה האנגלו-מרתית השלישית.
גילוי האירופים את הנתיב החדש להודו בידי ואסקו דה גאמה ב־1498 הביא לראשית קולוניאליזציה אירופית של הודו.
הבריטים ייסדו את התחנה הראשונה שלהם בדרום אסיה ב־1619 בסוראט בחוף הצפון מערבי של הודו, כשהם מגיעים לאחר הפורטוגזים וההולנדים.
מאוחר יותר במאה זו, פתחה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנות סחר קבועות בצ'אנאי (מאדראס בעבר), מומבאי (בעבר בומביי) וקולקטה (בעבר כלכותה), תחת ההגנה של השליטים המקומיים.
הפורטוגזים ייסדו בסיסים בגואה, דאמאן, דיו ובומביי.
הם נותרו כשליטים הקולוניאליים באזורים אלה במשך 500 שנה, עד לשנת 1962.
הצרפתים ייסדו בסיסים יחד עם הבריטים במאה ה־17. הם החזיקו בחלקים גדולים מדרום אסיה, אך מלחמות עם הבריטים הובילו לאיבוד של כמעט כל הטריטוריה שלהם.
הם המשיכו להחזיק בקולוניות של פודוצ'רי וצ'דרנגור.
הנוכחות ההולנדית בתת-היבשת כונתה הודו ההולנדית ובתחומיה נכללו קורומנדל, מאלאבר ההולנדית (באזור קוצ'י של ימינו), בנגל וסוראט.
בנוסף שלטה הולנד בסרי לנקה (ציילון ההולנדית), ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (אינדונזיה של ימינו).
הם היו אחראים להכשרת הצבא של הנסיכות קרלה.
גם לדנמרק הייתה קולוניה אחת, טרנקוובר, ובשנת 1845 היא נמכרה לבריטניה.
הבריטים הרחיבו את השפעתם מראשי גשר אלה, עד שבשנות ה־50 של המאה ה־19 הם שלטו ברוב תת-היבשת ההודית, כולל בבנגלדש ופקיסטן של היום.
ב־1857, מרד בצפון הודו שהובל בידי חיילים הודים מורדים, הוביל להעברה של הכוח בהודו מחברת הודו המזרחית לכתר.
בשנת 1861 מונה "המשנה למלך" ובשנת 1877 הוכתרה מלכת בריטניה כקיסרית הודו.
בריטניה החלה לנהל את רוב הודו באופן ישיר, ועל השאר שלטה בעזרת הסכמים עם השליטים המקומיים.
מ־1830 הפסדם של הבריונים שיחק תפקיד בהבטחת שליטה רבה יותר של הבריטים במחוזות ההודיים השונים.
בסוף המאה ה־19 הודו הבריטית צעדה את צעדיה הראשונים לכיוון ממשל עצמי, עם מינויים של יועצים הודיים למשנה למלך הבריטי, ועם ייסודן של מועצות מקומיות עם חברים הודיים; לאחר מכן הבריטים הרחיבו את ההשתתפות למועצות מחוקקות.
על פי "חוק ממשלת הודו" מ-1935, הבריטים חילקו את הודו ל-11 פרובינציות, בכל פרובינציה היו ממשלה מקומית ובית מחוקקים שנבחר על ידי העם.
מ־1919, המנהיג ההודי מוהנדס גנדי (המכונה "מאהטמה" - נשמה גדולה) הפך את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לתנועת המונים להפגנה נגד השלטון הקולוניאלי הבריטי.
התנועה פעלה להבאת עצמאות על ידי פעולה פרלמנטרית, התנגדות לא אלימה ואי שיתוף פעולה עם הבריטים.
הדרישה לעצמאות לא תמיד נעשתה בדרכי שלום.
בניגוד לגנדי, אחרים כגון באגט סינג ראו צורך באלימות כדרך להיפטר מן הבריטים.
הוא הטמין פצצה במרכז ישיבת המחוקקים.
הוא נתפס על ידי הבריטים ונתלה על מעשיו.
לאחר קבלת העצמאות, רחובות רבים ברחבי הודו נקראו על שמו, ויש מוזיאון המוקדש לו במדינת פונג'ב.
מנהיג אחר היה סובהאז צ'נדרה בוסה שהקים את הודו החופשית ונלחם לצד היפנים במלחמת העולם השנייה כדי לשחרר את הודו מהבריטים.
ב־15 באוגוסט 1947 נהייתה הודו לדומיניון בתוך חבר העמים הבריטי תחת הנהגתו של ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו.
החלק המוסלמי הצפון-מערבי והצפון-מזרחי של הודו הבריטית התבדל ויצר את פקיסטן.
התנגשויות אלימות בין הינדים, מוסלמים, וסיקים הביאו לחלוקה זו.
אזור קשמיר בקצה הצפוני של הודו נעשה למקור של ויכוחים, והדבר הביא למלחמת הודו-פקיסטן הראשונה, שנמשכה מ־1947 ועד 1949. בסופו של דבר הוסכם על הפסקת אש שהותירה בידי הודו שני שלישים מהשטח.
האספה החוקתית של הודו קיבלה את החוקה ההודית, שנוסחה בידי בהימראו ראמג'י אמבדקר, ב־26 בנובמבר 1949. הודו נהייתה לרפובליקה חילונית בחבר העמים, לאחר שאישרה את החוקה ב־26 בינואר 1950.
לאחר העצמאות שלטה בהודו מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, מפלגתו של ג'ווהרלל נהרו, תחילה בראשותו של נהרו ואחר כך גם של בתו אינדירה גנדי ושל נכדו רג'יב גנדי, חוץ מאשר במספר תקופות בשנות השישים השבעים והשמונים.
ראש הממשלה נהרו משל במדינה עד למותו ב־1964. תחת נהרו נקטה המדינה מדיניות של התרחבות תעשייתית המבוססת על תעשייה כבדה, על ידי סדרת תוכניות חומש.
ב־1961, לאחר עצומות חוזרות להעברה שלווה, פלשה הודו אל הקולוניה הפורטוגזית בגואה, בחוף המערבי של הודו, וסיפחה אותה.
ב־1962 פרצה מלחמת הודו–סין בה פלשה סין להודו לזמן קצר בשל סכסוך גבול בהימלאיה.
תוצאות המלחמה היו הפסד גמור עבור ההודים והביאה להתמקדות בהתחמשות ולשיפור היחסים עם ארצות הברית.
ב-1964 מת נהרו, ולראשות הממשלה מונה לאל בהדור שסטרי.
ב־1965 נלחמו הודו ופקיסטן את מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, והודו ניצחה שוב.
ב־1966 מת שסטרי הפתאומיות במהלך ביקור בטשקנט והשלטון עבר לידיה של אינדירה גנדי, והיא שירתה כראש ממשלה עד 1977. ב־1971 התערבה הודו במלחמת אזרחים במזרח פקיסטן הבנגלית; המאבק הביא לעצמאות של מזרח פקיסטן, מדינה ששמה היום בנגלדש.
במשאל עם הצביעו אנשי סיקים בעד הפיכתה למדינה ה־21 של הודו, וב־26 באפריל 1975 נהייתה סיקים באופן פורמלי לחלק מהודו.
ב־1975, בשל בעיות פוליטיות וכלכליות מתגברות וכן בשל איומים על כוחה, הכריזה גנדי על מצב חירום, במהלכה נאסרו מנהיגי האופוזיציה והושעו זכויות אזרחיות רבות.
היא העמידה את מדיניותה להכרעת העם בבחירות ב־1977, אך הפסידה למורארג'י דסאי, ראשה של מפלגת ג'נטה.
דסאי הפך לראש הממשלה הראשון של הודו שלא שייך למפלגת הקונגרס, אולם גנדי חזרה לשלטון ב-1980.
ב־31 באוקטובר 1984, נרצחה אינדירה גנדי בידי מתנקשים, ומפלגת הקונגרס בחרה בבנה רג'יב גנדי כיורש.
ממשלתו נפלה ב־1989 תוך האשמות בשחיתות.
סינג ולאחר מכן צ'אנדרה שקאר נהיו לראשי ממשלה.
לאחר הבחירות ב־1989 הג'נאטה דאל, איחוד של מפלגות אופוזיציה, יצרה ממשל בעזרת המפלגה ההינדו־לאומית מפלגת העם ההודית מימין והמפלגה הקומוניסטית של הודו והמפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) משמאל.
קואליציה זו התפרקה בנובמבר 1990, ולזמן קצר פלג של ג'נטה דאל שנתמך בידי מפלגת הקונגרס שלט בממשלה, עם צ'אנדרה שקאר כראש ממשלה.
ב־27 במאי 1991 נרצח רג'יב גנדי בפיגוע התאבדות שבוצע על ידי קיצונים טמילים.
בבחירות זכתה מפלגת הקונגרס, שחזרה לשלטון תחת הנהגתו של פ"ו נרסימהה ראו.
בחודשים האחרונים של ממשלתו באביב 1996, הממשלה סבלה מכמה סקנדלים בשל שחיתות, שהביאו לתבוסתה בבחירות.
מפלגת העם ההודית הייתה לאחר הבחירות במאי 1996 המפלגה הגדולה ביותר בלוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט), אך לא הצליחה להרכיב קואליציה, וראש הממשלה מטעמה, אטאל ביהארי ואג'פאיי, התפטר לאחר 13 ימים.
כשכל המפלגות שואפות להימנע מבחירות חוזרות, קואליציה בת 14 מפלגות מונהגת בידי הג'אנאטה דאל קמה ויצרה ממשלה הידועה כחזית המאוחדת, תחת ראש השרים של קרנאטקה, ה.
בחירות חדשות הביאו למפלגת העם ההודית את מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט, והיא הצליחה להקים קואליציה בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי.
בין מאי ויוני 1999 אירעה בחבל קשמיר מלחמת קרגיל בין הודו לפקיסטן, לאחר שחיילים ופעילים פקיסטנים חמושים עברו את קו הפסקת האש בין המדינות.
בקרבות נהרגו מאות חיילים פקיסטנים והודים ובסיומם נסוגו הפקיסטנים בלחץ אמריקני לגבול הבינלאומי, והצדדים חתמו על הפסקת אש.
מפלגת הקונגרס זכתה ברוב המושבים בבחירות שנערכו במאי 2004, ומאנמוהאן סינג ממפלגת הונגרס נעשה לראש ממשלה.
סינג כיהן כראש הממשלה עד 2014, אז ניצח נרנדרה מודי ממפלגת העם ההודית.
הִיסְטוֹרְיוֹגְרַפְיָה היא "כתיבת דברי הימים" או "עריכת ספרי היסטוריה".
המונח מציין מחקר היסטורי או ספרות המתארת את ההיסטוריה.
ההיסטוריוגרפיה כוללת תתי־סוגות על פי התחומים בהם היא עוסקת, כגון: היסטוריוגרפיה של המדע, היסטוריוגרפיה של תולדות אתר או של מגדר, או של קבוצה אתנית.
מחקר של ההיסטוריוגרפיה, או ההיסטוריוגרפיה של ההיסטוריוגרפיה, בוחן את האופן שבו מיוצגים אירועים היסטוריים על ידי היסטוריונים בחיבורים ההיסטוריים, את הדרכים שבהן הם בוחרים לספר ולפרש את מהלך האירועים על פי תפיסת עולמם, את אופני השימוש שלהם במקורות העומדים לרשותם ואת השיטות והגישות השונות לכתיבת היסטוריה שבהן עשו שימוש.
מוקד תשומת הלב של ההיסטוריוגרפיה הוא בשימוש שעושים היסטוריונים במקורות ראשוניים — פריטים או תיאורים בני התקופה — במהלך כתיבת התיאור ההיסטורי.
כתיבת היסטוריה היא למעשה שורה של בחירות מושכלות של ההיסטוריון באילו מקורות ראשוניים או שניוניים להשתמש, באיזה היקף ובתוך איזו מערכת התייחסות.
לדוגמה, תוכנו של ספר על תולדות מלחמת העצמאות עשוי להיות שונה מאוד אם יסתמך בעיקר על ראיונות עם מפקדי צבא וחיילים ישראליים, עיון בארכיונים ישראלים וערבים, ראיונות עם אזרחים ישראלים וערבים באותה תקופה, מקורות זרים או כולם גם יחד.
גם היקף השימוש במקורות השונים עשוי להשפיע במידה ניכרת על תוכן הדברים.
לדוגמה, בספר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי" של ויליאם שיירר ניתן מקום נרחב ליומניו של הרוזן צ'אנו, חתנו של מוסוליני.
דבר זה, יוצר רושם שלצ'אנו הייתה חשיבות רבה מזו שככל הנראה הייתה לו.
היבט אחר של היקף שימוש קשור ביחסי ההיקף בין מקורות שונים ומנוגדים.
אצל היסטוריונים של העולם העתיק, לדוגמה, מקובל לתאר את הצדדים החיוביים והשליליים לכאורה אצל אדם.
ההיסטוריון הקדום פלוטרכוס יכול לתאר איש שם מסוים כמי שאמרו עליו שהיה נגוע בצרעת ובזימה, ומאידך כמי שאמרו עליו שהיה חנון וחסוד ואיש ספרות ושירה.
עובדתית, הטענה הראשונה, השנייה, אף אחת מהן או כל שילוב של חלק מהן עשויים להיות נכונים, ופלוטרכוס בחר מי מהן להבליט ומי מהן להבליע, באמצעות היקף ההתייחסות לסוג מסוים של טענות.
היסטוריונים אחרים, עלולים להבליע עובדה מסוימת או לציינה כבדרך אגב ובמרומז, ולהרחיב בדיון בעובדה אחרת, ובכך ליצור הטיה ברורה באמצעות היקף ההתייחסות.
המקורות שבוחנת ההיסטוריוגרפיה היא מסגרת ההתייחסות, תפישת העולם והמטרות שאליהן כיוון ההיסטוריון.
לדוגמה, כאשר קוראים את החיבור "גרמאניה" של ההיסטוריון הקדום טקיטוס, חשוב לדעת כי התיאור ההיסטורי של טקיטוס מושפע מאוד מהאידיאלים הרפובליקניים שלו, ומראייתו את הפשטות של הגרמאנים כאידיאל שיש לשאוף אליו.
כאשר קוראים היסטוריון מרקסיסטי, היסטוריון פוליטי או היסטוריון מאסכולת ה"אנאל", גם כאן קיימת השקפת עולם המשפיעה במידה ניכרת על אופן הצגת הדברים.
בעשורים האחרונים, התמקד חלק ניכר מהעוסקים בהיסטוריוגרפיה, כמו בענפי חקר מקבילים, בהטיות שגרמו לאי–הכללתן של קבוצות שונות בסיפור ההיסטורי.
היבט מיוחד המקושר לקבוצות לא מוכללות הוא היעדר מקורות ראשוניים בהיקף מספיק.
היסטוריונים בעבר 'הואשמו' בכתיבת היסטוריה שלא הייתה יותר מאשר תיאור תולדות החזקים והשולטים: המלכים, הנסיכים, העשירים, וכדומה.
ההיסטוריה של תאילנד מתחילה עם ההגירה של התאים אל מה שהיום קרוי תאילנד באלף הראשון.
לפני תקופה זו, תרבויות ברזל וברונזה היו קיימות לכמה אלפי שנים, ומאוחר יותר ממלכות של הקבוצות האתניות מון, מאלאי וקְמֶר.
התאים ייסדו את הממלכות שלהם, כשהבולטת ביניהם הייתה ממלכת סוקותאי, ובאופן מאריך ימים יותר – ממלכת איותאיה.
ממלכות אלה היו תחת איומים קבועים מבורמה ווייטנאם, וכן מיריבים תאים ומלאוס.
הכוחות הקולוניאלים האירופאיים איימו במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך תאילנד שרדה כמדינה היחידה בדרום-מזרח אסיה שהצליחה להימנע משלטון קולוניאלי.
לאחר סיומה של המלוכה התאית האבסלוטית ב-1932, תאילנד הייתה תחת שלטון צבאי כמעט ברצף למשך שישים שנה עד למעבר לשיטת משטר דמוקרטית.
האתר הארכאולוגי החשוב המוקדם ביותר בתאילנד הוא באן צ'יאנג; תארוך הממצאים מהאתר נתון לוויכוח, אך מוסכם כי באלף הראשון לפנה"ס היושבים במקום כבר פיתחו כלי ברונזה והחלו לגדל אורז לח, וכך אפשרו ארגון פוליטי וחברתי.
מאוחר יותר, תרבויות המאלאי, המוֹן והקְמֶר התפתחו באזור לפני השלטון של התאים, בעיקר בממלכת סריוויג'יה בדרום, דוורווטי במרכז תאילנד ואימפריית הקְמֶר ב"אנגקור".
התאים קרובים מבחינה לשונית למספר קבוצות שמקורן בדרום סין.
הגירות מדרום סין לדרום מזרח אסיה אירעו בעיקר באלף הראשון לספירה, כנראה דרך צפון לאוס.
התאים מתארכים את ייסוד מדינתם למאה ה-13. לפי המסורת, ראשי השבטים התאים הפילו את אדוניהם הקְמֶרים בממלכת סוקותאי ב-1238 וייסדו את הממלכה התאית.
העיר שלטה לזמן קצר על האזור של תאילנד המודרנית תחת המלך ראמקאמהֶנג, אך לאחר מותו היא הידרדרה והייתה לנתינה של ממלכת אַיוּתַּאיָה ב-1365, ששלטה בדרום תאילנד ומרכזה עד למאה ה-18.
מדינות תאיות קטנות רבות היו קיימות במקביל לסוקותאי, כמו הממלכה הצפונית לאנה-תאי או לאנה.
מדינה זו עלתה בערך באותה תקופה שבה עלתה סוקותאי, אך היא התקיימה תקופה ארוכה יותר.
ההיסטוריה של לאנה כמדינה עצמאית הסתיימה ב-1558, כאשר הבורמזים כבשו אותה.
היא נשלטה על ידי בורמה עד לשחרור בתקופת נאריסואן הגדול.
השליט העתידי של ממלכת איוטהאיה, המלך ראמאתיבּוֹדי הראשון, תרם שתי תרומות חשובות להיסטוריה התאית: ייסוד והפצה של הבודהיזם התראוואדי כדת הרשמית – על מנת להבדיל את ממלכתו מהממלכה הקְמֶרית ההינדית השכנה שמרכזה ב"אנגקור"; והניסוח של הדהרמאשסטרה, מערכת חוקית המבוססת על מקורות הינדיים והמנהג התאי.
הדהרמאשסטרה נותרה ככלי של החוק התאי עד לתוך המאה ה-19. לאיוטהאיה היה קשר מסוים עם המערב החל מהפורטוגלים במאה ה-16, אך עד לתחילת המאה ה-19 יחסיה עם המדינות השכנות, וכן עם סין והודו, היו בחשיבות העליונה.
איוטהאיה שלטה על אזור נרחב, מהמדינות האיסלאמיות בחצי האי המאלאי ועד לצפון תאילנד.
אף-על-פי-כן הבורמזים, ששלטו על לאנה ושאיחדו את ממלכתם בהנהגת שושלת חזקה, ניסו לפלוש כמה פעמים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה–18. לבסוף, ב-1767, הבורמזים התקיפו את העיר וכבשו אותה.
משפחת המלוכה ברחה מהעיר, והמלך מת מרעב לאחר עשרה ימים.
השושלת המלכותית של איוטהאיה נגדעה לתמיד.
לאחר יותר מ-400 שנים של שלטון, ב-1767, ממלכת איוטהאיה נפלה בשל כיבוש צבאות בורמה, עיר הבירה נשרפה והטריטוריה שלה חולקה.
באותה השנה הוא ייסד את עיר הבירה החדשה, המכונה כיום בפי זרים "בנגקוק", בצידו השני של נהר הצַ'או פְּרַאיָה.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 בורמה נוצחה וגורשה מסַיָאם, כפי שנקראה הממלכה אז.
לאנה גם נכבשה מידי הבורמזים, אך המלך של השושלת החדשה שנוסדה בה היה למעשה שליט "בובה" בידי מלך סַיָאם.
היורשים של ראמה הראשון דאגו יותר ויותר מפני איום של קולוניאליזציה אירופית לאחר ניצחונות בריטניה בבורמה השכנה ב-1826. ההכרה התאית הראשונה במעצמה אירופית באזור הייתה באמנת החברות והסחר עם בריטניה ב-1826. ב-1833, קשרה ארצות הברית קשרים דיפלומטיים עם סַיָאם, כפי שתאילנד נקראה עד שנת 1939 (ושוב בין 1945 ו-1949).
אולם רק בתקופת המלך מוֹנגקוּט (ראמא הרביעי, 1851–1868) ובנו צ'וּלָאלוֹנגקוֹן (ראמה החמישי, 1868–1910) הצליחה תאילנד להתקרב באופן משמעותי למעצמות המערב.
התאים מאמינים כי הכישורים הדיפלומטיים של המלכים האלה, יחד עם רפורמות המודרניזציה של הממשלה התאית, הם שהביאו לכך כי סַיָאם הייתה המדינה היחידה בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה שהצליחה לחמוק מקולוניאליזציה אירופית.
עובדה זו משתקפת גם בשם המודרני של המדינה - "פְּרַאתֵט-תאי" (על-פי אחד הפרושים - "מדינה חופשית"), ששימש באופן בלתי רשמי בין 1939 ל-1945 ובאופן רשמי לאחר 11 במאי 1949.
האמנה האנגלו-סַיָאמית של 1909 יצרה את הגבול המודרני בין סַיָאם לבין מאלאיה הבריטית בכך שהעבירה את המחוזות פאטאני, יאלה, נאראתיווט וסאטון, שקודם לכן היו חלק מהסולטאנויות המאלאיות העצמאיות למחצה פאטאני וקדה, לידי תאילנד.
סדרה של אמנות עם צרפת קבעה את הגבול המזרחי הנוכחי עם לאוס וקמבודיה (שטחים שסַיָאם טענה קודם לכן לסמכות עליהם ואף שלטה בהם במידה מסוימת).
ההפיכה הצבאית הסַיָאמית ב-24 ביוני 1932 הפכה את תאילנד ממלוכה אבסולוטית למלוכה חוקתית.
המלך פראצ'אתיפוק (ראמה השביעי) קיבל בתחילה את השינוי אך לאחר-מכן התפטר והוריש את כס המלוכה לאחיינו בן העשר, אַנַנדָה מַהידוֹן .
עם התפטרותו אמר כי חובת המלך למלוך עבור טובתם של כל העם ולא עבור כמה יחידים.
המלך אננדה מהידון (Annada Mahidol בכתיב המסורתי הפאלי/הודי, ראמה השמיני) מת ביריה ב-1946 בנסיבות מסתוריות למדי.
אחריו הומלך אחיו פּוּמִיפּוֹן אַדוּנְיַאדֵט (Bhumibol Adulyadej בכתיב המסורתי הפאלי/הודי), שהיה מלך פופולרי ביותר ומלך למשך תקופה של כ-70 שנה, מהארוכות ביותר בקרב שליטי העולם.
אם כי מבחינה רשמית תאילנד הייתה למלוכה חוקתית, למעשה היא נשלטה בידי סדרה של ממשלות צבאיות (הבולטות שבהן הונהגו בידי לואנג פִּיבּוּן-סוֹנגקְרָם וסַרִיט תאנאראט), וביניהן תקופות קצרות של דמוקרטיה.
ב-1992 השליט הצבאי האחרון, סוצ'ינדה קרפריון, ויתר על כוחו בשל מחאה עממית חזקה שנתמכה בידי המלך.
מאז תאילנד היא דמוקרטיה עם החלפת ממשלות על פי החוקה.
ב-8 בדצמבר 1941, כמה שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור, יפן דרשה את הזכות להעביר חיילים דרך תאילנד אל הגבול המאלאי.
היפנים נחתו בבנגקוק ובכמה נקודות לאורך החוף המזרחי של דרום תאילנד שם הם לחמו נגד הצבא התאי במשך שש עד שמונה שעות, אז הגיע הצבא התאי למסקנה כי לא תהיה באפשרותו להגן על הממלכה.
זמן קצר לאחר מכן ניתנה זכות מעבר חופשי ליפנים, וב-21 בדצמבר 1941, חתמו תאילנד ויפן ברית, עם פרוטוקול סודי שבו טוקיו הסכימה לסייע לתאילנד לקבל חזרה טריטוריות שצרפת ובריטניה הקולוניאליות לקחו ממנה, ותאילנד הסכימה לסייע ליפן במלחמתה נגד בעלות הברית.
לאחר תבוסת יפן ב-1945 זכתה תאילנד בעצמאות בעזרתה של קבוצת תאים שהייתה ידועה כ"סי תאי" ושנתמכה בידי ארצות הברית.
הבריטים והצרפתים התייחסו לתאילנד כאל מדינה שהובסה, אך האמריקאים השתדלו לרכך את תנאי סיום המלחמה.
תאילנד לא נכבשה על ידי בעלות הברית אך הוכרחה להשיב את הטריטוריות שלקחה מידי הבריטים והצרפתים.
לאחר המלחמה נהנתה תאילנד מיחסים קרובים עם ארצות הברית, אותה היא ראתה כמגינה מפני המהפכות הקומוניסטיות במדינות השכנות.
ב-16 בדצמבר 1946 הצטרפה תאילנד לאו"ם כחברה ה-55.
באוקטובר 1973 נערכו הפגנות עצומות בבנגקוק, שדרשו כי השלטון הצבאי יגיע לקיצו.
הגנרל תאנום קיטיקאצ'ון הגיב בעוצמה, ומעל 70 מפגינים נהרגו ברחובות – דבר שתאילנד לא ראתה כמוהו מזה שנים רבות.
תגובה זו גרמה למלך ראמה התשיעי להתערב בפוליטיקה בפעם הראשונה בכך שהכריז שאינו תומך בשלטון הצבאי, וב-14 באוקטובר 1973 תאנום פרש ועזב את המדינה.
האירועים של אוקטובר 1973 היו למעשה מהפכה בפוליטיקה התאית.
בפעם הראשונה, המעמד הבינוני העירוני, מונהג בידי הסטודנטים, ניצח את המעמדות השליטים הישנים ואת הצבא, וקיבל את ברכתו של המלך למעבר לדמוקרטיה מלאה, שסימלה החוקה החדשה שבה הובטח מוסד מחוקק נבחר.
אך תאילנד עדיין לא פיתחה את המעמד הפוליטי שיכול להביא לדמוקרטיה פעילה כיאות.
הבחירות בינואר 1975 לא הצליחו להביא לרוב מפלגתי יציב, ובחירות חדשות באפריל 1976 הביאו לתוצאה דומה.
הפוליטיקאי סני פראמוט ואחיו קונקריט פראמוט התחלפו ביניהם בשלטון אך לא יכלו לבצע תוכנית רפורמה ברורה.
העלייה החדה במחירי הדלק ב-1974 הביאה לאינפלציה והאטה בצמיחה, דבר שהחליש את עמדת הממשלה.
המעשה הפופולרי ביותר של הממשלה הדמוקרטית היה ההבטחה לנסיגת הכוחות האמריקאיים מתאילנד.
ההיסטוריה של תאילנד מאז 1973 הייתה מאופיינת במעבר קשה ולעיתים אלים משלטון צבאי לאזרחי, עם כמה מהפכים לאורך הדרך.
המהפכה של 1973 הביאה אחריה תקופה קצרה ובלתי יציבה של דמוקרטיה, אך לאחר הפיכה ב-1976 החל שוב שלטון צבאי.
גם הוא היה בלתי יציב, עם כמה הפיכות וניסיונות הפיכה.
לאורך רוב שנות ה-80, תאילנד נשלטה בידי פרם טינסולנונדה, גנרל שהיה בראשה של ממשלה צבאית אך קיבל מנדט דמוקרטי ב-1983. לאחר מכן נותרה המדינה כדמוקרטיה, לבד מתקופה קצרה של שלטון צבאי בשנים 2–1991. המפלגה הפופוליסטית "תאי ראק תאי", שבראשה ראש הממשלה תאקסין צ'ינוואט, עלתה לשלטון ב-2001.
עד סוף 1976 דעתו של המעמד הבינוני נעשתה פחות ופחות נוחה מהרדיקאליזם, לאחר שהסטודנטים, שבסיסם היה באוניברסיטת תאמאסאט, הפכו מיליטנטים יותר.
הצבא והמפלגות הימניות לחמו נגד הרדיקלים דרך קבוצות פרה-צבאיות כמו "סיירי הכפרים" (Village Scouts).
המצב הידרדר באוקטובר, כאשר תאנום שב לתאילנד על מנת להתקבל למנזר.
מחאות סטודנטים אלימות הביאו למחאות-נגד אלימות גם כן.
ב-6 באוקטובר 1976 העניק הצבא יד חופשית לקבוצות הפרה-צבאיות, וכתוצאה מכך נהרגו מאות סטודנטים תוך כדי מהלך של ביטול החוקה וחזרה לשלטון, עם מה שנראה כהסכמה של המלך.
הצבא מינה שופט-לשעבר שמרן ביותר, תאנין קראביקסין, כראש ממשלה, וביצע טיהור רחב באוניברסיטאות, באמצעי התקשורת ובמשרדי הממשלה.
אלפי סטודנטים ושמאלנים אחרים ברחו מבנגקוק והצטרפו לכוחות המפלגה הקומוניסטית בצפון ובצפון-מזרח, כשהם פועלים מבסיסים בלאוס.
הכלכלה גם היא הייתה נתונה בבעיות רציניות.
המשטר החדש לא היה יציב יותר מהדמוקרטיה.
באוקטובר 1977 ביצע הצבא הפיכה נוספת והחליף את תאנין בגנרל קריאנגסק צ'ומננג.
הגנרל מונה מחדש לאחר בחירות כלליות ב-1979, אך היה חייב לפרוש פחות משנה לאחר-מכן בעקבות משברים בנושאי מחירי הנפט ופליטים.
הפרלמנט מינה את הגנרל פרם טינסולנונדה, רמטכ"ל לשעבר של הצבא התאי ובאותו הזמן שר הביטחון, כראש ממשלה ב-1980.
בהנהגת פרם היה על הכוחות התאים להתמודד עם המצב שנבע מהפלישה הווייטנאמית לקמבודיה.
היה עוד שיטפון של פליטים, כשכוחות וייטנאמיים ושל הקְמֶר רוּז' חוצים בקביעות את הגבול לתאילנד ונלחמים לאורך הגבולות.
על מנת לחזק את ביטחון המדינה הזמין פרם את ארצות הברית חזרה לתאילנד וגם כרת ברית עם סין.
הממשלה הסינית הסכימה להפסיק את תמיכתה במפלגה הקומוניסטית התאית; התאים הסכימו להעניק מקלט בטוח לכוחות הקְמֶר רוּז' הבורחים מערבה לאחר הפלישה לקמבודיה.
גם גילוי הפשעים של הקְמֶר רוּז' המנוצחים הפחיתו את המשיכה של הקומוניזם בקרב הקהל הרחב בתאילנד.
ב-1981 קצינים ימניים קיצוניים ניסו להפיל את ממשלתו של פרם, אך נכשלו כשהמלך סירב להסכים להפיכה שלהם.
אפיזודה זו העלתה את המוניטין של המלוכה עוד יותר וגם חיזקה את המעמד של פרם כשמרן יחסית.
לפיכך הגיעו לסוג של פשרה - המרידה הסתיימה ורוב הסטודנטים הלוחמים שבו לבנגקוק בחנינה, הצבא שב לבסיסיו ונוסחה חוקה חדשה, שיצרה סנאט ממונה כשיווי משקל לאספה הלאומית הנבחרת.
בחירות נערכו באפריל 1983 והעניקו לפרם, כעת פוליטיקאי אזרחי, רוב גדול בפרלמנט.
פרם גם הרוויח רבות מהמהפכה הכלכלית ששטפה את דרום-מזרח אסיה.
לאחר ההאטה של אמצע שנות ה-70 החל גידול כלכלי.
בפעם הראשונה תאילנד נעשתה לכוח תעשייתי משמעותי, ותוצרים תעשייתיים כמו חלקי מחשב, טקסטיל ונעליים עלו על האורז, הגומי והפח כמוצרי היצוא המובילים.
עם סיומן של המלחמות באזור הודו-סין גם התיירות התפתחה במהירות ונעשתה לגורם הכנסה חשוב.
האוכלוסייה העירונית המשיכה לגדול במהירות, אך שיעורי הגידול הכללי באוכלוסייה ירדו, מה שהביא לעליה באיכות החיים אפילו באזורים הכפריים, אם כי האזור הצפון-מזרחי המשיך לפגר.
אם כי תאילנד לא גדלה במהירות כמו ה"נמרים האסיאתיים" טאיוואן וקוריאה הדרומית היא הגיעה לצמיחה כלכלית ארוכת טווח.
פרם היה בראשות המדינה שמונה שנים נוספות, לאחר שניצח בבחירות ב-1983 וב-1986, ונותר פופולרי באופן אישי, אך ההתחדשות של פוליטיקה דמוקרטית הביאה לתביעה למנהיג הרפתקני יותר.
ב-1988 בחירות חדשות העלו את הגנרל לשעבר צ'טיצ'אי צ'ונהוון לשלטון, אך התברר שאינו מוצלח ואף מושחת.
בכך שאפשר לפלג אחד של הצבא להתעשר בחוזים ממשלתיים, הוא גרם לפלג המתחרה לבצע הפיכה בפברואר 1991. הצבא הציב בשלטון ראש ממשלה אזרחי, אנאנד פניאראצ'ון, שהיה עדיין אחראי לצבא במועצה הלאומית לשמירת השלום.
האמצעים של אנאנד נגד שחיתות היו פופולריים.
בחירות נוספות נערכו ב-1992, כפי שהיה נהוג לאחר הפיכה בתאילנד.
במרץ 1992 קיבל הגנרל סוצ'ינדה הזמנה ממפלגות הקואליציה להיות ראש ממשלה, וכך למעשה הפר הבטחה שנתן קודם לכן למלך, ואישר חששות רחבים כי הממשלה החדשה תהיה שלטון צבאי בתחפושת.
אולם, תאילנד של 1992 לא הייתה סַיָאם של 1932. פעולתו של סוצ'ינדה הוציאה לרחובות מאות אלפי אנשים באחת מההפגנות הגדולות ביותר שהיו אי-פעם בבנגקוק, מונהגות בידי המושל לשעבר של בנגקוק, צ'מלונג סי-מואנג.
סוצ'ינדה הכניס יחידות צבאיות שהיו נאמנות לו לעיר והביא לטבח בלב העיר שבו נהרגו מאות.
הצי התמרד בתגובה, ונראה היה כי המדינה נמצאת על סף מלחמת אזרחים.
במאי התערב המלך, הוא הזמין את סוצ'ינדה וצ'מלונג לפגישה ששודרה בטלוויזיה.
התוצאה הייתה התפטרותו של סוצ'ינדה.
המלך מינה מחדש את אנאנד פניאראצ'ון כראש ממשלה עד שיערכו בחירות בספטמבר, שהעלו לשלטון את המפלגה הדמוקרטית תחת צ'ואן ליקפאי, שייצגה בעיקר את הבוחרים הליברליים מבנגקוק והדרום.
צ'ואן היה שליט מוצלח שאחז בשלטון עד 1995, כאשר הפסיד בבחירות לקואליציה של מפלגות שמרניות ומחוזיות בראשות באנהאן סילפה-אצ'ה.
ממשלתו של באנהאן נפלה ב-1997, בעקבות המשבר הכלכלי האסייתי.
בתחילה קרס המטבע ובעקבותיו קרסה הכלכלה, ממשלתו של באנהאן נפלה ונורשה על ידי ממשלה בראשות הגנרל צ'אוואליט יונגצ'איוט.
נסיונותיו של צ'אוואליט להתמודד עם המשבר לא היו מוצלחים, ובנובמבר צ'ואן חזר לשלטון.
צ'ואן הגיע להסכמה עם קרן המטבע הבינלאומית שייצבה את המטבע, וכך אפשר לכלכלה להתאושש.
בניגוד למה שהיה מקובל בהיסטוריה של המדינה, המשבר כולו נפתר על ידי שליטים אזרחיים ובאמצעים דמוקרטיים.
בראשית המאה ה-21, הפוליטיקה התאית נשלטה בידי המפלגה הפופוליסטית "תאי ראק תאי" ("תאים אוהבים תאים") של מיליונר התקשורת תאקסין צ'ינוואט.
ממשלתו השנייה של צ'ואן נחשבה מוכשרת כמו הראשונה, אך לא יכלה לעמוד בפני משיכת הקהל הרחב לדמגוגיה של תאקסין.
תאקסין העמיד קמפיין מוצלח נגד הפוליטיקה הישנה והשחיתות (למרות שהוא עצמו אינו פטור מחשדות בנושא זה), ובינואר 2001 זכה בניצחון מוחץ בקלפיות וקיבל מנדט גדול יותר מכל ראש ממשלה אחר באספה לאומית שנבחרה בחופשיות.
בשלטון ניהל תאקסין את ההתאוששות הכלכלית המהירה של תאילנד.
עד 2002 תאילנד, ובנגקוק במיוחד, כבר פרחו שוב.
ייצור תעשייתי מתוחכם פחות החל לעבור לסין ולכלכלות אחרות בעלות שכר נמוך, ותאילנד התקדמה בייצור מתוחכם יותר, המצריך עובדים בעלי הכשרה רבה יותר, לשוק המקומי ולייצוא.
תיירות, ובעיקר תיירות מין, גם היא נותרה גורם הכנסה גדול מאוד, למרות הניסיון הממשלתי להשתלט על חיי הלילה במדינה.
ב-2004 הכלכלה הדמוקרטיה והשגשוג התאי נראו מבוססים, אך השלטון של תאקסין, שהוא אישי מאוד ובאופנים מסוימים אוטוריטי, נראה בעיני רבים כהתפתחות שאינה בריאה.
תאקסין זכה ברוב גדול עוד יותר בבחירות בפברואר 2005, אך ב-19 בספטמבר 2006 הודח בהפיכה צבאית.
מנהיגי ההפיכה מינו ראש ממשלה חדש, סוראיוד צ'ולאנונט, והודיעו כי בחירות חדשות יתקיימו באוקטובר 2007.
בתקופה האחרונה תאילנד הייתה חברה פעילה בליגת מדינות דרום-מזרח אסיה, במיוחד לאחר שנוסד השלטון הדמוקרטי ב-1992.
ב-19 בספטמבר 2006 הדיח צבא תאילנד את ראש הממשלה תאקסין צ'ינוואטה, ששהה בחו"ל באותו הזמן, ואת ממשלתו.
לטענתם, צ'ינוואט, מיליארדר שזכה לכינוי "ברלוסקוני של אסיה" וממשלתו, היו מושחתים.
החוקה הדמוקרטית בוטלה, ומשטר צבאי מלא הוטל על המדינה.
הצבא מינה לראש הממשלה הזמני את אחד ממפקדיו הקודמים של צבא תאילנד, צ'ולנונט סוריוד, והכריז על חוקה חדשה, באישור המלך.
בשעה שראש ממשלת תאילנד תאקסין צ'ינוואט שהה באספה הכללית של האו"ם בניו יורק, נכנסו כוחות צבא גדולים לבנגקוק ולערים המרכזיות במדינה, ומפקדיו הכריזו על הפיכה צבאית.
המהפכה הושלמה מבלי שנורה אף כדור.
יתרה מזאת, בכמה מקומות קיבלו התושבים את הצבא בפרחים.
המהפכנים, כמו עשרות אלפי המפגינים בחודשים שלפני המהפכה, האשימו את תאקסין בשחיתות.
לדבריהם הוא זייף את תוצאות הבחירות ב-2005, וגם את הבחירות החוזרות שעליהן הכריז בעקבות ההפגנות ההמוניות, ושנפסלו על ידי בית המשפט העליון.
הרמטכ"ל סונדהי בונייארטקלין, שהוביל את המהפכה, אמר שתאקסין היה מעורב במעשי שחיתות חמורים, העליב את המלך וניסה לקעקע במעשיו את מוסדות הדמוקרטיה.
מלך תאילנד פומיפון אדוניאדט, שכונהראמה התשיעי, מתערב לעיתים רחוקות במהלכים פוליטיים אולם נחשב בעל סמכות קובעת.
המלך לא התנגד למהפכנים, וכעבור יום הכריז על הרמטכ"ל המוסלמי סונדהי כראש המדינה הזמני.
הצבא הכריז על משטר צבאי, ביטל את החוקה הדמוקרטית ואסר על התכנסויות של יותר מחמישה בני אדם.
מספר מדינות בעולם הגיבו בחומרה וגינו את המהפכה.
חלק השעו את הקשרים הדיפלומטיים "עד שיתבהר המצב".
ארצות הברית, שתמכה באיל ההון תאקסין, הודיעה מיד על השעיית הסיוע הצבאי, וישראל הפסיקה את מתן אשרות העבודה לתאילנדים שהיו אמורים לעבוד בה בחקלאות.
המצב בתאילנד נרגע לאיטו, ומרבית האזרחים ומדינות העולם מקבלים את המהפכה כעובדה מוגמרת.
בבנגקוק ניסו, ללא הצלחה, לארגן כמה הפגנות נגד ביטול החוקה והממשל הצבאי.
ההפגנה הגדולה ביותר מנתה פחות מאלף איש, לעומת מאות אלפים, בהפגנות נגד תאקסין.
הוא עצמו נותר בגלות בלונדון.
באוקטובר 2006 הציג ראש הממשלה החדש, הרמטכ"ל לשעבר צ'ולנונט סוריוד, את ממשלתו הזמנית.
למרות היותה ממשלה ממונה ולא נבחרת היא זכתה לאישור המלך, בין השאר בזכות התחייבות מנהיגי המהפכה לערוך בחירות דמוקרטיות במדינה בתום שנה.
מנהיגי הצבא גם התחייבו לנסח חוקה חדשה תוך תשעה חודשים.
בנובמבר 2006 הסירה הממשלה את המשטר הצבאי ב-41 מתוך 76 המחוזות, ובכך נעשתה לגיטימית יותר בעיני העולם.
אפילו ארצות הברית, שהחוק בה אוסר על קשרים עם מדינות ששליטן הנבחר הודח בהפיכה צבאית, שלחה את הנשיא לשעבר ג'ורג' בוש האב לסיור במדינה.
ארצות הברית עדיין קוראת לתאילנד לחזור לשלטון דמוקרטי בכל הזדמנות, אבל בוש האב לחץ את ידו של ראש הממשלה סוריוד ואמר לו, באופן רשמי קצת פחות, כי הוא "מבין" את המצב בתאילנד.
כדי להבטיח את המשך שלטונם, הגדילה החונטה השלטת את תקציב הצבא ב-66 אחוזים לשנת 2007, התקציב צפוי לגדול לחמישה מיליארד דולר ב-2008.
תוצאת לוואי של ההפיכה הייתה תקווה להפסקת הפיגועים בדרום המדינה.
מנהיגי הצבא הצהירו שהם מוכנים לשאת ולתת עם המורדים בשלושת המחוזות המוסלמים בדרום.
המיעוט המוסלמי, 4% מול 95% בודהיסטים בתאילנד - דורש עצמאות למחוזות שבגבול מלזיה, שסופחו לתאילנד לפני מאה שנים.
תאקסין היה שנוא על המוסלמים, בשל ניסיונותיו לדכא את המרד בכוח.
רבים העריכו שהמשבר לא ייפתר כל עוד הוא בשלטון, וראו בהדחתו הזדמנות לשלום – גם משום שהרמטכ"ל, שעמד בראש המהפכה, הוא מוסלמי.
אולם, השיחות לא הובילו לפתרון, ובאמצע אוקטובר 2006 חודשו הפיגועים.
לאחר למעלה משנה במהלכה הוטל שלטון צבאי במדינה, נערכו בחירות כלליות במסגרתן זכתה מפלגת PPP של תומכי ראש הממשלה לשעבר, תאקסין.
שנה מאוחר יותר בוטלו תוצאות הבחירות בטענת זיופים ומרמה, כשהמפלגה הדמוקרטית (DP), אשר עמדה בראש קואליציה בת 6 מפלגות, תפסה את רסן השלטון.
מנהיג המפלגה הדמוקרטית, אבהיסיט וג'ג'יווה, מכהן כיום כראש הממשלה, מדצמבר 2008, כשהבחירות הבאות צפויות להיערך ב-2011.
אי היציבות הפוליטית במדינה צפויה להימשך, על רקע המחלוקות והשסעים החברתיים השוררים בין השכבות בחברה.
חוסר היציבות בולט במיוחד על רקע מצבו הבריאותי הרעוע של המלך, כשמותו הקרוב עלול להביא להתערערות נוספת של היציבות השברירית ולהתפרצויות אלימות נוספות במדינה.
בבחירות הכלליות שנערכו ביולי 2011 זכתה מפלגת האופוזיציה פהו תאי בראשותה של אחות ראש הממשלה המודח, יינגלאק צ'ינוואט, ברוב של 265 מתוך 500 מושבי הפרלמנט.
ראש הממשלה המכהן, אבהיסיט וג'ג'יווה הודה בתבוסתו וקיבל את תוצאות הבחירות.
צ'ינוואט תהיה האשה הראשונה המכהנת בתאילנד בתפקיד ראש הממשלה.
ב-2 בפברואר 2014 נערכו בחירות במדינה, אולם האופוזיציה החרימה את הבחירות.
ב-21 במרץ 2014 הודיע בית המשפט לחוקה במדינה על ביטול תוצאות הבחירות.
() ב-7 במאי 2014 הורה בית המשפט החוקתי לראש הממשלה יינגלאק צ'ינוואט להתפטר מתפקידה.
בהמשך חודש מאי הכריז צבא תאילנד על שלטון צבאי.
וכעבור כמה ימים עצר את ראש הממשלה, והעביר אותה למתקן צבאי.
בשנת 2022 התרחש הטבח בנונג בואה למפו בו נהרגו 38 אנשים.
היסטוריציזם (מגרמנית: Historizismus) הוא מונח המתייחס לתאוריות של התפתחות תרבותית, הגורסות כי ההתפתחויות ההיסטוריות נובעות זו מזו באופן אורגני, כשלעיתים נלווית להשקפה זו גם הטענה כי ההתפתחויות ההיסטוריות מתפתחות בכיוון מוגדר מסוים, לפי דפוסים מוגדרים או ריתמוס מסוים, או מכוחו של עיקרון מנחה מסוים.
ההגות ההיסטוריציסטית החשובה והמשפיעה ביותר נוצרה במאה התשע עשרה, תחילה בכתביו של הגל, ומאוחר יותר אצל קרל מרקס, שהושפע עמוקות מהגל, מהאסכולה ההיסטורית הגרמנית, מההיסטוריציזם האנגלי ומהאסכולה המוסדית בארצות הברית.
גרסה חדשה של הגישה ההיסטוריציסטית שעלתה בשנות החמישים ידועה בשם היסטוריציזם חדש.
עם המתנגדים המוכרים ביותר לאסכולה נמנים האסכולה האוסטרית בכלכלה וקרל פופר בספרים "דלות ההיסטוריציזם" ו"החברה הפתוחה ואויביה".
התפישה ההיסטורית של הגל, השמה דגש בעיקר על החברה האנושית כיישות חיה וממשית ולא על הפרט, פותחה במספר כיוונים בקרב ההוגי ההגליאניזם.
חלק מן ההגליאנים הימניים פיתחו את רעיונותיו של הגל כדרך להצדיק את הייעוד ההיסטורי של המוסדות הלאומיים הקיימים.
הם ראו במדינה הפרוסית תחת שלטון בית הוהנצולרן את ההתגלמות המושלמת והאידיאלית של הייעוד ההיסטורי.
ההגליאנים השמאליים, לעומתם, לא קיבלו את הדעה כי הרייך הפרוסי הוא התגלמות האידאה המושלמת וקץ ההיסטוריה.
אחד מהם, קרל מרקס, בנה על בסיס פולמוס עם השיטה ההגליאנית את המטריאליזם ההיסטורי.
היסטוריציזם וגישות היסטוריציסטיות היו המתודה המובילה בכמה וכמה תחומי חקר חשובים, ובמיוחד באלו שהתפתחותם אירעה בסוף המאה ה-19.