tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאן גם החל במחקריו בחקר תולדות יהדות מזרח אירופה, מכיוון שהתחום המזרח אירופי של ההיסטוריה היהודית קופח במחקרים הקיימים.
בשנת 1892 פרסם ב"פרדס" בעריכת רבניצקי את הכרוז שלו: "נחפשה ונחקורה", בו הוא קרא אל "הנבונים בעם" לאסוף חומר לתולדות ישראל בפולין וברוסיה.
הוא שב ופרסם את קריאתו ב"לוח אחיאסף", ובעקבות כרוזים אלו הוקמה ועדה היסטורית-אתנוגרפית לריכוז החומר שנאסף בתחום.
ב-1897 החל לפרסם בירחון "ווסחוד" את ה"מכתבים על היהדות הישנה והחדשה"; ב-1907 נאספו המכתבים לספר בשם זה.
באסופה זו פיתח דובנוב את השקפתו אודות הפזורה הלאומית של היהודים, השקפה שהוותה בסיס להשקפה האוטונומיסטית.
במכתבים, שהראשון מהם יצא בזמן הקונגרס הראשון של ההסתדרות הציונית, הוא התפלמס הן עם הציונות והן עם גישת הבונד.
כבר במכתב הראשון שכותרתו "תורת הלאומיות הישראלית" טען שבקהילה היהודית יש שלוש גישות: הגישה הטריטוריאלית - המיוצגת על ידי הציונות, הגישה הסוציאליסטית של הבונד, והגישה - הנכונה ביותר לדעתו - היא הגישה האוטונומיסטית.
תחילה החל דובנוב לתרגם את ספר ההיסטוריה הפופולרי של צבי גרץ, אך לא השלים אותו, ואז פנה לתרגום ספרו ההיסטורי של בראנן-בק, בו החל לפרט את התאוריה האוטונומיסטית שלו, אותה פיתח בסדרת "מכתבים על היהדות הישנה והחדשה".
דובנוב דגל בשלטון אוטונומי בגולה, דוגמת ועד ארבע הארצות.
אחד העם התנגד לתאוריה של דובנוב, והביע את דעותיו השונות במאמריו: "שלוש מדרגות", ו"שלילת הגלות".
ב-1902 החל את מפעלו ההיסטוריוגרפי הגדול בכתיבת תולדות האומה בכל מרכזיה, מזרח ומערב, ובכל זמניה - מימי קדם ועד יום הכתיבה: "דברי ימי עם עולם"; הוא התעסק במפעל זה עד סוף ימיו.
הספר נכתב ברוסית, השפה בה פרסם את רוב כתביו, והסתיים בתחילת שנות העשרים; לאחר מכן באו התרגומים לגרמנית ולעברית וההשלמות.
ב-1912 עמד עם ד"ר י"ל קצנלסון בראש המפעל האנציקלופדי "ייברסקיה אנציקלופדיה" ("האנציקלופדיה היהודית", בשפה הרוסית).
אנציקלופדיה זו התבססה על האנציקלופדיה היהודית, אך באה להשלים את החסר בה, והדגישה גם את חשיבותן של קהילות ישראל במזרח אירופה.
ב-1917 הביע דאגה להשלכות המהפכה הרוסית על עתיד היהודים, אך שאב עידוד מפעולתם הציבורית הלאומית של אישים כמו ישראל זנגוויל.
ב-1922 עזב דובנוב את רוסיה – מאוכזב מכל ההגבלות וההפרעות שנגרמו לו בעבודתו המדעית - והגיע לקובנה בירת ליטא.
כאן הוצעה לו ראשות הקתדרה לדברי ימי ישראל באוניברסיטה הליטאית, אולם הפרופסורים הנוצרים לא ראו את מינויו בעין יפה, ולכן עקר לברלין, וישב שם כ-11 שנה.
שם השלים את מפעלו החשוב כהיסטוריון, חיבורו המקיף בן 11 הכרכים, "דברי ימי עם עולם" (תורגם לעברית ב-1923–1939).
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עבר לגור בלטביה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הפצירו בו מכריו לעלות לארץ ישראל, אולם בתחילת שנת 1940 הוא סירב והעדיף להישאר בלטביה עם ידידיו.
בראשית שנת 1941 ניסתה רוזה גינוסר להשיג עבורו סרטיפיקט, לאחר שהביע הסכמה להגר מלטביה.
היא פנתה למנחם אוסישקין, אשר אמר שיש להעדיף לתת את מעט הסרטיפיקטים לפעילים ציוניים.
לעומתו, יהודה לייב מאגנס פעל להשיג עבור דובנוב סרטיפיקט, אולם השעה נתאחרה ודובנוב לא הספיק לצאת לפני שהנאצים כבשו את לטביה.
כאשר כבשו הנאצים את ריגה נכלא דובנוב עם שאר יהודי העיר בגטו ריגה.
ב-8 בדצמבר 1941 הובל עם אלפי יהודים למותם בגיא ההריגה ביער רומבולה, שם נטבחו אלפי יהודים.
מחמת מחלתו נחסך ממנו המסע המפרך – שוטר לטבי ירה בו והרגו.
טענה אחרת היא שנרצח בדרך על ידי אחד מתלמידיו לשעבר, שהיה קצין גסטפו.
דובנוב היה נשוי לאידה לבית פריידלין (1860–1934) והיו להם שלושה ילדים:
סופיה (סוניה) דובנוב-ארליך (1885–1986) הייתה משוררת ומתרגמת.
הייתה נשואה להנריק ארליך, מנהיג הבונד.
בזמן מלחמת העולם השנייה גרה עם בניה ועם כלותיה בליטא, ומשם נמלטו בני המשפחה לארצות הברית דרך יפן כשבידיהם אשרות יפניות שקיבלו מהקונסול צ'יאונה סוגיהארה.
בנה הבכור של סופיה דובנוב-ארליך אלכסנדר ארליך (1912–1985) היה חוקר כלכלה באוניברסיטת קולומביה, ובנה הצעיר ויקטור ארליך (1914–2007) היה חוקר ספרות באוניברסיטת ייל.
אולגה דובנוב-איוונוב (1886–1944) התגוררה בלנינגרד ונפטרה בעקבות פגיעת הרעב שספגה בעת המצור על לנינגרד.
הייתה נשואה לפועל רוסי מיכאיל איוונוב, שנפטר בגיל צעיר.
בניהם התאומים ולדימיר וסרגיי נולדו בווילנה בשנת 1906 ונפטרו בברית המועצות בשנות השמונים.
יעקב חיים דובנוב (1887–1957) חוקר גאומטריה, פרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בתו מנישואיו הראשונים לנינה פפר, ילנה דובנוב (1912–2004), ובתו מנישואיו השניים לבתיה פיכמן, ויקטוריה דובנוב (1925–2009), התגוררו במוסקבה.
נכדתה של ויקטוריה קרן דובנוב היא מזכירה מדעית באקדמיה ללשון העברית.
השמועה הנזכרת בכתבה של אייזיק רמבה בעיתון מעריב על נישואי יעקב דובנוב לאישה לא יהודייה אינה מבוססת.
אחיו הגדול זאב דובנוב היה חבר ביל"ו.
שמואל אבא הורודצקי חקר את שושלת היוחסין של דובנוב.
דובנוב היה ממקימי התנועה האוטונומיסטית, שעיצבה תפיסה הסוברת שהיהודים הם "עם שכל העולם הוא מקומו" - ולכן פתרון הבעיה היהודית, לפי דובנוב, הוא הענקת אוטונומיה ליהודים בגולה.
דובנוב ראה את הגולה כמציאות ההיסטורית, והוא סבר שהיהודים התפתחו לעם ללא-טריטוריה; עדות לכך היא המרכזים היהודיים הגדולים בארצות הגולה, ובהם המרכז הרוחני בבבל (בין המאה ה-4 והמאה ה-11), המרכז בספרד (מן המאה ה-11 ועד 1492) ועוד.
יחסו לציונות היה אמביוולנטי, והוא גרס כי הציונות אינה בהכרח פתרון, הן מפני שהפתרון הוא הענקת אוטונומיה בגולה, והן מכיוון שהציונות יכולה לפגוע במאבק להשגת אותה אוטונומיה.
עם זאת, הוא ראה בכינונו של מרכז יהודי בארץ–ישראל תהליך רצוי.
מרכז זה תאם את תפיסתו בדבר התפתחות מרכזים רוחניים בתולדות היהודים.
ואולם, הוא האמין שרוב מניינו של העם היהודי ימשיך לחיות את חייו בתפוצות.
להערכתו של דובנוב משנת 1900, בשנת 2000 יהיו מערבית לירדן כ-500,000 יהודים.
דובנוב דבק בשפת היידיש העממית; הוא לא התנגד לשפה העברית אך טען כי זוהי שפת האליטות, המיעוט.
דברי ימי עם עולם - דובנוב כתב את דברי ימי עמו בראייה המיוחדת לו וחילק אותם לפי סדר המרכזים הרוחניים של עם ישראל: ישראל בארצו, בבל, אפריקה הצפונית, ספרד, ארצות אשכנז, מזרח אירופה, ארצות הברית וחוזר חלילה לארץ ישראל, שנעשתה בדורו למרכז רוחני חשוב של עם ישראל.
היסטוריה של יהודי מזרח אירופה (מקור ברוסית, תורגם גם לאנגלית)
היסטוריה יהודית לילדים: עם מפות, תמונות וציורים
קובץ כתבים כרוזים ואגרות בעניין המחלוקת בין החסידים והמתנגדים בתקופת צמיחת החסידות, קונטרס מקוון באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
מסה פילוסופית -היסטורית מאת ש.מ.
דובנוב תרגם ד"ר יעקב מיטלמן
אלגעמיינע אידישע געשיכטע : פון דעם אור-עלטער ביז דער נייער צייט.
די אידישע געשיכטע פאר שולע און פאלק.
אלגעמיינע אידישע געשיכטע :פון די עלטעסטע צייטען ביז דער נייער צייט.
די נייסטע געשיכטע פונם יידישן פאלק :...
פון דער פראנצויזישער רעוואלוציע <1789> ביז דער וועלט מלחמה <1914> : אין דריי בענד.
פון "זשארגאן" צו יידיש און אנדערע ארטיקלען :ליטערארישע זכרונות.
געשיכטע פון חסידיזם :אויפן יסוד פון אריגינעלע מקורים, געדרוקטע און כתב-ידן, ווילנע 1930–1933.
אידישע געשיכטע :דערציילט פאר קינדער, מיט 70 אילוסטראציעס און קארטעס.
אידישע געשיכטע פאר שול און היים.
על שמו של דובנוב רחובות בירושלים, בתל אביב, בחיפה, ברעננה, בנתניה, בהרצליה, בלוד, בבאר שבע, בראשון לציון וברחובות.
בתל אביב הוקם בית ספר יסודי על שמו.
גינת דובנוב, גינה רחבת ידיים בתל אביב קרויה על שמו.
זכרו של דובנוב הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-10 באפריל 2002, הנפיק דאר ישראל סדרה של 4 בולי דאר על היסטוריונים יהודים שעסקו בהיסטוריה של היהודים בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל, בהם בול לזכרו של שמעון דובנוב שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "דברי ימי עם עולם ".
דאר ישראל מכר 834,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.
הרב שמעון גרשון רוזנברג (13 בנובמבר 1949, כ"א בחשוון ה'תש"י – 11 ביוני 2007, כ"ה בסיוון ה'תשס"ז), המכונה גם הרב שג"ר, היה ראש ישיבה והוגה דעות, יוצר הגות בעלת מאפיינים נאו-חסידיים ופוסטמודרניים.
בשנת ה'תשנ"ו הקים את ישיבת שיח יצחק ועמד בראשה עד פטירתו.
נולד וגדל בירושלים, לשלום זליג ולסאסי, ניצולי השואה.
אביו היה אחד מפועליו של אוסקר שינדלר.
למד בבית הספר נווה עציון בשכונת בית וגן, והמשיך בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת ההסדר כרם ביבנה.
את הכינוי שג"ר שבו הוא מוכר קיבל בישיבה התיכונית, כאשר אחד מחבריו ראה את ראשי התיבות על נרתיק הטלית שלו, וכינה אותו כך בתור הלצה.
בשנת ה'תשל"ג (1972) החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, ובמקביל למד אצל הרב שלמה פישר ומקובלים נוספים.
באותה שנה נישא למרים זיו והם קבעו את מגוריהם בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל של ישיבת הכותל.
במלחמת יום הכיפורים, בשנת ה'תשל"ד (1973) נפצע קשה בקרבות הבלימה ברמת הגולן, כאשר הטנק שבו לחם ספג פגיעה ישירה ושניים מחבריו מהישיבה שהיו אתו בטנק נהרגו במקום.
הוא עצמו נכווה קשה, ורק בקושי הצליח להיחלץ.
לאחר שהחלים מפציעתו חזר ללימודיו בישיבת הכותל, ובסוף אותה שנה מונה לר"מ בישיבה.
בתחילת שנת ה'תשל"ו (1975) הוסמך לרבנות על ידי הרב נסים דוד עזראן.
בשנת ה'תשמ"ב מילא את מקומו של ראש הישיבה, הרב ישעיהו הדרי, שיצא לשבתון.
הוא כיהן כר"מ בישיבה עד סוף שנת ה'תשמ"ד, אז פרש מתפקידו בעקבות התלכדותה של קבוצת תלמידים סביבו ומתחים פנימיים.
בשנת ה'תשמ"ה (1984) היה ממקימי ישיבת מקור חיים (שפע).
בראשות הישיבה עמד הרב עדין שטיינזלץ והיא הוקמה במטרה לתת מקום לתפיסות חדשניות יותר.
יחד אתו עברו אליה קבוצה מתלמידיו בישיבת הכותל.
בהמשך התגלעו מחלוקות חינוכיות והישיבה נסגרה בסוף זמן קיץ בשנת ה'תשמ"ח (1988).
בשנת ה'תשמ"ו עבר לגור בשכונת קריית משה בירושלים.
בשנת ה'תשמ"ט (1989) עמד במשך שנה אחת בראש בית המדרש של מעלה - המרכז לציונות דתית, יחד עם הרב יואל בן נון ופרופ' שלום רוזנברג.
בשנת ה'תש"ן (1990) ייסד פרופסור בנימין איש שלום את בית המדרש של בית מורשה ומינה אותו לראש בית המדרש יחד עם הרב אליהו בלומנצוייג.
הוא שימש בתפקיד זה עד שנת ה'תשנ"ה (1995).
בסוף אותה שנה הקים את ישיבת שיח יצחק יחד עם הרב יאיר דרייפוס, שם שימש ראש ישיבה עד פטירתו.
כמו כן כיהן כראש בית המדרש 'עורי', לימד בישיבת הר עציון ובמדרשת לינדנבאום.
בחודש שבט ה'תשס"ז (פברואר 2007) התגלה כי הוא חולה בסרטן הלבלב.
הוא כינס את תלמידיו והודיע שהוא חולה בסרטן סופני.
בעקבות החולי עזב את הישיבה לצורך טיפולים.
הוא ורעייתו עברו להתגורר במושב גבעת ישעיהו, בכך מימש חלום רב שנים.
את הטיפול בכתביו מסר לעמיתו בראשות הישיבה, הרב יאיר דרייפוס, לצורך טיפול בהכנתם לדפוס.
בערב שנערך לרפואתו בד' בסיוון ה'תשס"ז (21 במאי 2007), הוכרז על הקמת מכון להוצאת כתביו לאור.
הרב שג"ר הלך לעולמו כחודש לאחר מכן, בכ"ה בסיוון ה'תשס"ז, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
ד"ר אהוד פירר, שהיה תלמידו של הרב שג"ר בישיבת שיח יצחק, הגדיר כי "השאלה שעמדה ביסוד מפעלו ההגותי של הרב שג"ר, ואשר כל הגותו יכולה להיתפס כסדרה של ניסיונות לענות עליה", היא שאלת נוכחותו של האלוהים בעולם במובן של שאלת החלל הפנוי.
את אישיותו כפי שהשתקפה בעיניו כתלמיד, תיאר: "ראש הישיבה מיוסר ומתלבט, זה שלעולם לא אמר דברים נחרצים וששיעוריו תמיד הכילו הרבה יותר שאלות מתשובות".
הרב שג"ר דגל באי הסתרת הערעור האמוני שבו הוא חי, ולאור זה הוא ניסח לעיתים מחדש עיקרי אמונה מסורתיים.
הוא ראה זאת כחלק מהתקדמות ומשכלול הכלים הדתיים לאור התגמשותם (שבירת הכלים), כפי שמתואר בספרו כלים שבורים.
תפיסתו של הרב שג"ר מדגישה את הפן הרוחני-אינדיבידואלי של החיים בישראל, ולא רק את הפן הלאומי שלהם.
הוא ראה צורך בכך שבני תורה ישתלבו בתחומים רבים, ולאו דווקא בצבא או בתפקידים מנהליים.
הרב שג"ר עודד את תלמידיו לעסוק באמנות והוא עצמו כתב ופרסם שירה.
הרב שג"ר שאב רבות מתורת החסידות.
הקשר לחסידות מאפיין את רוב תלמידיו.
הרב שג"ר הדגיש את חשיבותו של לימוד התורה בכלל, ולימוד הגמרא בפרט, כאמצעי מרכזי לכריתת ברית עם הקב"ה.
עם זאת, הוא ראה צורך בפיתוח שיטה חדשה ללימוד הגמרא, משום שחש כי ישנו משבר ביחס ללימוד הגמרא בישיבות הדתיות-לאומיות.
שיטתו משלבת חיפוש משמעות ושימוש בכלי מחקר מדעיים עם דרך הלימוד הישיבתית הקלאסית.
את שיטתו פירט והדגים בספרו בתורתו יהגה.
ב-2005, על רקע תוכנית ההתנתקות, חתם על גילוי דעת של קבוצת רבנים מן הציונות הדתית שהביע התנגדות לסרבנות בצה"ל.
השתתף בפעילות בארגון במעגלי צדק.
ברובד הפוליטי התנגד הרב שג"ר לנסיגות משטחי יש"ע, במקביל להכרה ב'כיבוש כמשחית' ובצורך הכן בשלום.
העיד על עצמו: "אינני מגדיר את עצמי כימני או כשמאלני, אלא כענייני".
כהמשך לראייה ההיסטוריוסופית מבית מדרשו של הרב קוק, בדרשותיו ליום העצמאות בספרו "ביום ההוא" זיהה הרב שג"ר את הדמוקרטיה הישראלית הרב-תרבותית והלאומית כשלב נוסף בתהליך הגאולה.
הרב תרבותיות והרב לאומיות הן לדידו מבוא לתודעה מיסטית של הכלת הריבוי והמחלוקת.
כמו כן, הוא מייחל לשבירת הבינאריות שבין ימין לשמאל בשיח הישראלי.
הרב שג"ר היה דמות רוחנית מקורית בהגות הציונית דתית.
תפיסותיו לגבי פוסט-מודרניות עוררו מחלוקת.
ספרו כלים שבורים: תורה וציונות דתית בסביבה פוסט מודרנית הוא ניסיון לתת מענה דתי להלכי הרוח המנשבים היום בעולם הכללי, בטענה כי תפיסה תורנית יכולה להכיל תפיסות מורכבות אלה.
הרב שג"ר קיבל חלק מהטיעונים הפוסט-מודרניים וזיהה בהם רעיונות ומושגים המופיעים בקבלה ובחסידות.
הוא טען כי דווקא הדקונסטרוקציה, שאותה זיהה עם שבירת הכלים הקבלית, פותחת פתח לאופציה דתית, בכך שהיא נותנת לאדם את היכולת ליצור בחופשיות את עולמו הדתי.
עמדה זו עוררה התנגדות מצד הרואים בפוסט-מודרניזם רוח זרה ליהדות ולכן מתנגדים גם להכנסתו לבית המדרש.
בשנת 2012 יצא סרטו של תלמידו הרב מרדכי ורדי, "לרדוף אחרי הצל", העוסק בדמותו של הרב שג"ר.
באביב תשס"ז (2007), כאשר נודע לרב שג"ר על דבר מחלתו, הוא בחר ועד להוצאת כתביו, שכינס את כתביו, לצד הקלטות וסיכומים של שיעוריו.
המכון, בראשות הרב שמעון דויטש, הוציא כעשרים ספרים.
הוא פועל גם לתרגום כתביו לשפות זרות, לקיום ערבי עיון ולניהול הארכיון.
הסדרה לזמן הזה – דרשות למועדי השנה:
זיכרון ליום ראשון – דרשות לחודש אלול וראש השנה, 2000
על כפות המנעול – דרשות לימי התשובה וליום הכיפורים, 2004
פור הוא הגורל – דרשות לחג הפורים ולחודש אדר, 2005
זמן של חירות – דרשות לחג הפסח, תש"ע
בצל האמונה – דרשות לחג הסוכות, תשע"א
ביום ההוא – דרשות ומאמרים על יום השואה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום העצמאות ויום ירושלים, תשע"ב
להאיר את הפתחים – דרשות ומאמרים לימי החנוכה, תשע"ד
שארית האמונה – דרשות פוסטמודרניות למועדי ישראל, הוצאת רסלינג, תשע"ה
לוחות ושברי לוחות: הגות יהודית נוכח הפוסטמודרניזם, תשע"ג
בריתי שלום: ימין ושמאל, מלחמה ושלום, בעריכת זוהר מאור, אורי ליפשיץ ועוזי פוקס, תש"ף
זאת בריתי – מאמרים על גרות, חילוניות ונישואין אזרחיים, תשע"ב
הליכות עולם – הלכה והיסטוריה, בעריכת איתן אברמוביץ, תשע"ו
שמיטה – שיעורים בגמרא, בעריכת איתן אברמוביץ, תשע"ה
יומא | סוכה | ראש השנה – שיעורים בגמרא, בעריכת עמיחי רוזנפלד, תשע"ז
ברכות – שיעורים בגמרא, בעריכת עמיחי רוזנפלד, כרך א: תש"ף (על פרקים א–ב); כרך ב: תשפ"ב (על פרקים ג–ד)
הסדרה נמתיק סוד – עיונים חדשים בחסידות:
שיעורים על ליקוטי מוהר"ן, בעריכת נתנאל לדרברג, כרך א: תשע"ג; כרך ב: תשע"ה
שיעורים על ספר התניא, בעריכת אלחנן ניר וזוהר מאור, תשפ"א
שיעורים באגדה, בעריכת איתן אברמוביץ, תשפ"ה
הסדרה חכמת לב: עיונים בהגות יהודית:
שיעורים על תורת הרב קוק, בעריכת חיים וידל ותומר יהוד, חלק א, תשפ"ו
שובי נפשי – קובץ פרקי עיון על דרכי התשובה, 2001
כלים שבורים: תורה וציונות דתית בסביבה פוסט מודרנית, 2003
אהבוך עד מוות – עיון רב תחומי בסוגיית קידוש השם במסכת סנהדרין, בעריכת נעם סמט, 2004
רעים האהובים – דרשות חתונה של הרב שג"ר והרב יאיר דרייפוס, 2008
נהלך ברג"ש – אסופה ממאמריו שיצאה לכבוד יום השנה לפטירתו, התשס"ח
פניך אבקש – דרשות שנאמרו בישיבת הכותל בשנת תשמ"ב, תשס"ח
בתורתו יהגה – לימוד גמרא כבקשת אלוקים, תשס"ט
על פי שיעוריו הוציא שלמה שוק את הספר תאנים מתוקות – אוספים בחסידות כפי שלמדתי מהרב שג"ר
הרב יהושע אנגלמן – מלחין ורב קהילת 'יקר' בתל אביב
הרב פרופ' יהודה ברנדס – ראש המכללה האקדמית הרצוג וראש בית המדרש של בית מורשה
הרב דוב זינגר – ראש ישיבת מקור חיים
הרב אהד טהרלב – ראש התוכנית הישראלית במדרשת לינדנבאום
ישי מבורך – תאולוג שפיתח את משנת רבו לכיוונים רדיקליים יותר, השואבים השראה רבה מהשיח הפסיכואנליטי הלאקאניאני, בסדרת ספרים שפרסם בהוצאת רסלינג
הרב ד"ר צבי לשם – מנהל ספריית גרשם שלום בספרייה הלאומית
ד"ר זוהר מאור – מרצה להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן והעורך הראשי של ספרי הרב שג"ר
פרופ' צבי מרק – ראש הקתדרה לחקר החסידות ע"ש ר' לוי יצחק מברדיטשב, אוניברסיטת בר-אילן.
הרב ד"ר נעם סמט – ראש ישיבת שיח יצחק ומרצה במכללת הרצוג.
הרב ד"ר אורי ליפשיץ – ראש ישיבת שיח יצחק, ורב קיבוץ טירת צבי לשעבר.
הרב בני פרל – ראש הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן
הרב בני קלמנזון, והרב עמי עולמי – מקימי וראשי ישיבת ההסדר בעתניאל
הרב שמואל אריאל – ראש כולל הלכה בישיבת ההסדר בירוחם
המשוררים ד"ר אבישר הר-שפי, יורם ניסינוביץ, נחום פצ'ניק
אורי אלון – במאי ויוצר טלוויזיה, מיוצרי הסדרה שטיסל
הרב אמנון דוקוב – ר"מ בישיבת עתניאל
הרב מומי פאלוך – ר"מ בישיבת אורות שאול
הרב נחמיה רענן – ראש ישיבת שדמות נריה בשדמות מחולה, ור"מ בישיבת הר עציון לשעבר
הרב אלחנן ניר – סופר, משורר, עורך מוסף 'שבת' במקור ראשון, מלמד בישיבת שיח יצחק
הרב ד"ר ראובן הכהן אוריה – ראש אולפנת 'נהורא'-מטה יהודה וראש ישיבת 'בית יהודה' בכפר מימון לשעבר
ד"ר אביחי צור - עורך, מתרגם וחוקר משנת רבי צדוק הכהן מלובלין
שמעון גרשון (נולד ב-6 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בהפועל תל אביב, בית"ר ירושלים ונבחרת ישראל.
גרשון החל לשחק כדורגל מגיל צעיר במחלקות הילדים והנוער של הפועל תל אביב.
את משחקו הראשון של גרשון בקבוצת הבוגרים של המועדון עשה בעונת בתפקיד בלם אחורי במשחקה של הקבוצה נגד בני יהודה תל אביב ומאז לא השתנה תפקידו.
במהלך השנים צבר גרשון הישגים רבים בקבוצה, ביניהם אליפות ליגת העל (), שלושה גביעי המדינה (1999, 2000, 2006), גביע הטוטו (2002) והעפלה לרבע גמר גביע אופ"א באותה עונה, כאשר לגרשון מניות רבות בניצחונות השונים של הקבוצה.
במשך שבע שנים שימש גרשון כקפטן הקבוצה.
ב-29 במאי 2006 הודיע גרשון במסיבת עיתונאים על עזיבת הפועל תל אביב, המועדון בו שיחק מילדות (מתוכן 10 שנים במחלקה הבוגרת) ומעבר לקבוצת בית"ר ירושלים תמורת חוזה של 400,000 דולר לעונה.
לאור היריבות בין המועדונים, גרמה ההודעה לכעס רב בקרב אוהדי הפועל תל אביב, שראו בגרשון סמל של המועדון וחלקם אף ראה במעבר לבית"ר, אחד המועדונים השנואים עליהם, סוג של בגידה תמורת בצע כסף והם נטרו לו טינה על כך.
בבית"ר, ביסס גרשון את מעמדו כבלם הקבוע בהרכבה.
וזכה עמה במספר תארים, בתקופתו בבית"ר בלט שיתוף הפעולה שלו עם חברו להגנה, אריק בנדו.
צמד הבלמים גם שיתפו פעולה באותן עמדות בנבחרת ישראל.
בעונת זכה באליפות, בעונת זכה בדאבל, בעונת בגביע המדינה, ובעונת בגביע הטוטו.
גרשון היה שחקן סגל קבוע בנבחרת ישראל, בה צבר 50 הופעות וכבש ארבעה שערים.
בכמה משחקים אף שימש כקפטן הנבחרת.
ב-15 בספטמבר 2010 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בעקבות בעיות בלב.
שמעון גרשון נולד וגדל, בשכונה ד' ביפו, הצעיר מבין שלושה אחים, שגודלו על ידי אם חד הורית אשר גידלה לבדה את ילדיה מגיל 28. אביו שירת כבלש משטרה ונהרג בתאונה כששמעון היה בן שלוש., אחיו הגדול הוא השחקן והבמאי מורדי גרשון.
אחיו האחר הוא סבי גרשון, שאיתו היה לו שיתופי פעולה מוזיקליים.
ב-2003 נישא לשחקנית מלי לוי, ולהם שלושה ילדים.
בנוסף להיותו כדורגלן מקצועי, גרשון פנה גם לכיוון המוזיקלי.
בשנת 1999 שר גרשון את שיר הגביע של הפועל תל אביב, ובשנת 2008 שר את שיר הדאבל של בית"ר ירושלים.
בשנת 2003 הוציא אלבום שירים במסגרת הרכב "המשולש" במשותף עם אשתו, מלי לוי, ואחיו סבי גרשון.
אלבום זה כלל את הלהיט "שמיים כחולים".
בתקופת התמקדותו בקריירה המוזיקלית שלו ספג גרשון ביקורת מצד אוהדי הקבוצה שטענו כי אינו משקיע את מרב מאמציו בקריירה הספורטיבית שלו.
בתחילת שנות ה-2000 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "ספורט.טי.וי" ששודרה ב-"חינוכית 2".
במאי 2010 התפרסם ספר ראשון פרי עטו - "סודות הכדורגל של נועם" בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר זכה באות ספר הזהב של התאחדות הוצאות הספרים בישראל על מכירת 20,000 עותקים.
בשנת 2011 שימש גרשון לתקופה קצרה כפרשן בערוץ הספורט.
ב-2015 יצאו גרשון ואשתו בפרויקט מוזיקלי משותף, "ביחד או לחוד", מתוכו התפרסם השיר "פתאום את לבד" שמבצעת לוי, המילים והלחן הם פרי יצירתו של גרשון.
ב-2016 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "אלישע" בערוץ הילדים, שבה משחקת גם אשתו מלי לוי בתפקיד המורה שני קלצ'ינסקי.
ב-2019 התפרסם ספרו השלישי לנוער "המכשף מברזיל", מתוך סדרת הספרים "סודות הכדורגל של נועם".
הספר התפרסם גם בגרסת האודיו בוק.
שמעון (סמיון מרקוביץ') דימַנְשטיין היה מנהיג קומוניסטי בברית המועצות, עורך עיתונים וראש היבסקציה.
שאף להשתלבות היהודים במערכת הלאומים הסובייטית כעם יידישיסטי-חילוני.
שמעון דימנשטיין נולד בשנת 1886 (תאריך לא בדוק) בסבז', עיירה יהודית במחוז ויטבסק, למשפחה מסורתית.
הוא למד בתלמוד תורה ואז בישיבת טלז, אך עזב אותה בעקבות ההאפקע, שביתה של התלמידים נגד סדרי הישיבה.
לאחר מכן עבר לישיבת סלובודקה.
הוא התמיד בלימודיו והוסמך לרבנות, בין השאר על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בתקופה זאת הוא חי בעוני ולן ברחובות.
בשנת 1903 החליט דימנשטיין לעזוב את הדת.
על פי עדות אחת, היה זה בעקבות קריאת הספר "הסוסה" של מנדלי מוכר ספרים.
הוא נדד זמן רב עד שהגיע לריגה, שם הצטרף בשנת 1904 למפלגה הבולשביקית.
הוא הפך לפעיל בארגונים קומוניסטיים בליטא ובלארוס, ונאבק נגד הבונד ומפלגות ציוניות.
בשנת 1908 נאסר דימנשטיין ונשלח לסיביר.
בשנת 1913 הצליח לברוח מסיביר והגיע לפריז, שם היה נציג המפלגה.
לאחר מהפכת פברואר ב-1917, חזר דימנשטיין לרוסיה והיה לעורך העיתון "אמת בחזית" (Окопной правды), עיתון שהתנגד להשתתפות רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, מונה דימנשטיין לוועד לעניינים יהודיים, וערך את העיתון "דער עמעס" (יידיש: "האמת").
דימנשטיין כיהן כראש היבסקציה, המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, עד סוף 1919, כסגנו של סטלין השר לענייני לאומים.
נחום ניר-רפאלקס העיד עליו: "עם דימנשטיין ניהלתי עוד משא ומתן לא פעם במשך שנת 1918, ותמיד התייחס אלינו ואל שאלות היהודים בזהירות ובתבונה".
כן סיפר שבסוף שנת 1918 פעל דימנשטיין להפסיק מאסר של מנהיגים ציוניים בסנקט פטרבורג.
ככל היידישיסטים, הוא ראה בעברית "שפה ריאקציונרית", מכיוון שהייתה לשון הקודש של היהדות וגם משום קשריה עם הציונות, אותם שאפה היבסקציה לדכא.
העברית נאסרה באופן רשמי על ידי הנרקומפרוס (קומיסריון החינוך).
בימיו החלו בהקמת רשת בתי-ספר עממיים ביידיש, ששאפו לשרש את הדת ולטפח זהות יידית-סובייטית.
בשנות ה-20 עבד דימנשטיין במוסדות מפלגתיים שונים, והיה אחד התאורטיקנים בשאלת הלאומיות בברית המועצות.
בשנת 1929 הוא היה אחד משלושה יהודים שהיו בוועד הפועל של ברית המועצות.
בשנת 1930 חזר דימנשטיין לעסוק בעניינים יהודיים, וכיהן כיושב ראש ועד אוזט, שנועד לקדם את הקמת האזור היהודי האוטונומי בברית המועצות.
במקביל ערך את הספר "יידן אין פססר" ("יהודים בברית המועצות") שיצא ב-1935.
דימנשטיין נאסר בפברואר 1938 במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, והוצא להורג בירייה ב-25 באוגוסט 1938, בגיא ההריגה בקומונרקה שמוסקבה.
רק בשנת 1955, לאחר מות סטלין, נסגר תיקו של דימנשטיין וטוהר שמו.
שמעון דז'יגאן (בפולנית: Szymon Dżigan; ביידיש: שמעון דזשיגאן; 1 באפריל 1905 – 14 באפריל 1980) היה שחקן תיאטרון, זמר וקומיקאי ישראלי דובר יידיש.
נולד למשפחה מסורתית בעיר לודז', שבפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא היה חובב ספורט בצעירותו ושיחק כדורגל בקבוצה פולנית.
דז'יגאן היה מן השחקנים הצעירים בקליין קונסט טעאטער שהוקם על ידי משה ברודרזון בפולין שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1927 הכיר דז'יגאן לראשונה את ישראל שומאכר, שהצטרף לתיאטרון עם סיום לימודיו בתיכון.
באותה שנה הגיעה "הבימה" לסיבוב הופעות בפולין והציגה את "הדיבוק".
בעקבות מסע ההופעות הזה החליטו דז'יגאן ושומאכר להקים יחד את "תיאטרון אררט".
בשנת 1931 עבר התיאטרון לוורשה.
השניים הופיעו על בימות אירופה ואף צילמו מספר סרטים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (למשל, הסרט על חטא).
ב-1946 זכו לחנינה ושבו להופיע במוסקבה וב-1948 הורשו השניים לצאת את ברית המועצות ושבו לפולין.
כאן המשיכו להופיע ביחד וקצרו הצלחה רבה אולם עקב הגבלות שהטילה המדינה על הופעות בשפה היידית נאלצו לעזוב לארגנטינה.
לבסוף הושגה בין הצמד למדינה פשרה לפיה הותר להם להמשיך ולהופיע, ובלבד שישלבו קטעים בעברית שאורכם יהיה שליש ממשך כל הופעה.
השניים לא הספיקו להשלים ביניהם ושומאכר נפטר בשנת 1961 ולאחר מכן הקים דז'יגאן תיאטרון קאמרי ברחוב מנדלי בתל אביב, והעלה בו את המופע "אל תמשכני בלשון", ולאחריו מופעים נוספים.
בשנת 1975 הפיקה הטלוויזיה הישראלית את התוכנית 'דז'יגאן' בבימויו של אירווינג קפלן ובהשתתפות מוסקו אלקלעי, שמעון ישראלי, חוה אלברשטיין ועוד.
ב-1977 הפיקה הטלוויזיה הישראלית תוכנית נוספת "הערב עם דז'יגן" בבימויו של אנדריי קלראשו, בה השתתף דז'יגאן ושחקני יידיש אחרים.
בסתיו 1978 ובשנה לאחר מכן העלה בניו יורק מערכונים עם בדרני יידיש מקומיים.
בשנת 1976 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
שמעון דז'יגאן לקה בלבו ב-5 באפריל 1980, במהלך הופעת הבכורה של מופע חדש שלו.
הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, בכ"ט בניסן תש"מ בבית החולים איכילוב שבתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
עיריית תל אביב קבעה לזכרו לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב גליצנשטיין 6.
שמעון גרידי (כ"ו בכסלו ה'תרע"ג, 6 בדצמבר 1912 – י"ב בשבט ה'תשס"ג, 15 בינואר 2003) היה מורה, חוקר ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השנייה ונשיא התאחדות התימנים.
גרידי נולד בדמאר שבתימן לאביו יחיא (שו"ב וסופר סת"ם, בנו של הרב יחיא גרידי (אל-גרידי), אב"ד קהילת דמאר) ולאמו נעמה בת יהודה עצטה.
בילדותו, בשנת 1920 (תר"ף), עלה לארץ ישראל עם הוריו.
התחנך בתלמוד תורה לתימנים בתל אביב ובבית הספר תחכמוני בעיר.
בהמשך למד באוניברסיטה העברית בירושלים מדעי האסלאם ומדעי היהדות וקיבל תואר מוסמך.
פרסם מאמרים חשובים בנושא יהדות תימן וערך ספרים רבים בנושא יהדות תימן.
בשנת תרצ"ח הוציא עם ישראל ישעיהו קובץ מאמרים בשם "מתימן לציון".
באותה שנה ערך את עיתון "המזרח" – העיתון הסדיר הראשון שיצא ליהודי תימן בארץ ישראל.
כעבור שנה ערך בעיתון "הארץ" מדור בשם "במערכות התימנים".
כן פרסם מאמרים בעיתונים "דבר הפועלים", "הד החינוך", ו"הבקר".
בין השנים 1932–1944 שימש כמורה לעברית.
גרידי היה פעיל בארגון הנוער יוצא תימן "בני שלום" בירושלים, וכן פעיל במרכז התאחדות התימנים בישראל ומזכירהּ הכללי של ההתאחדות בין השנים 1940–1944.
בבחירות לכנסת השנייה עמד בראש רשימת התאחדות התימנים בישראל, ונבחר מטעמה לכנסת כחבר כנסת יחיד.
במהלך כהונת הכנסת הצטרף לסיעת הציונים הכלליים, אך לקראת הבחירות לכנסת השלישית פרש ממנה, אף על פי שהפרישה לא אושרה על ידי ועדת הכנסת.
בבחירות לכנסת השלישית כשלה המפלגה בניסיונה להיבחר, וכהונתו תמה.
במהלך הכנסת השנייה כיהן כחבר בוועדת העבודה, ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות.
בשנת תשמ"ז-1987 הוענק לגרידי תואר יקיר העיר תל אביב.
היה נשוי לסגולה לבית נהורא (משנת תש"ט) ואב לשלושה ילדים, סעדיה (עדי), נורית ויחיאל (חיקי).
שמעון גרידי נפטר ב-15 בינואר 2003 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
יהודי תימן וחנוך בניהם בארץ, תל אביב: [חמו"ל], תש"ב.
מגנזי היהודים בתימן / מאת שמעון גרידי, תל אביב: קרן תרבות ליהודי תימן, תש"ח.
למוד תורה בתימן: הווי ומסורת / מאת שמעון גרידי, תל אביב–יפו: קרן התרבות ליהודי תימן, תש"ל-1969. (יצא שוב ב-1987.)
מגלת אסתר: עם פירוש המגלה להרמב"ם שנמצא בלשון ערבי בשם שרח אלמגלה / הוגה ותורגם לעברית על ידי שמעון גרידי, ירושלים: י' חסיד, תש"ם.
מתימן לציון: קובץ / הוכן והובא לבית הדפוס על ידי: שמעון גרידי, ישראל ישעיהו, תל אביב: מסדה, תרצ"ח.
התאג': חומש לפי מסורת יהודי תימן (ספר בראשית), ת"ש.
סערת תימן / חיבור הרה"ג עמרם בהרה"ג יחיא קרח; בעריכת שמעון גרידי ובתוספת ביבליוגרפיה עברית נבחרת וההערות, ירושלים: י"ע קרח, תשי"ד.
מצפונות יהודי תימן / מאת יהודה לוי נחום; בעריכת שמעון גרידי, תל אביב: י"ל נחום, 1962.
בתלאות תימן וירושלים / מאת יוסף שלום חבארה; בעריכת שמעון גרידי, ירושלים: הוצאת המחבר, תש"ל.
חשיפת גנוזים מתימן / מאת יהודה לוי נחום; בעריכת שמעון גרידי, חולון: מפעל חשיפת גנזי תימן, תשל"א.
ספר למען יהודי תימן / מאת זכריה גלוסקא; בעריכת שמעון גרידי, תל אביב: יעקב בן דוד גלוסקא, תשל"ד-1974.
מאוצר נעימות יהודי תימן [תווים]: אוסף יחיאל עדאקי / יזם, ליקט והוסיף דברי רקע: יחיאל עדאקי; פיענוחים, מבוא, הסברים ועריכה מוזיקלית: אורי שרביט; עריכת הביאורים וההקדמות לשערים: שמעון גרידי, ירושלים: המכון הישראלי למוזיקה דתית, תשמ"א-1981.
מני תימן ובשעריים: רחובות, שבעים שנה (תרס"ז-תשל"ז, 1977–1907) / פנחס קפרא; בעריכת שמעון גרידי, רחובות: פ' קפרא, תשמ"א-1981.
כתבים / זכריה קלזאן; בעריכת שמעון גרידי, ירושלים: [חמו"ל], תשמ"ג-1983.
מעשים, תשל"ו-תשמ"ב, ואישים / בעריכת שמעון גרידי, ירושלים: הוועד הכללי לקהלת התימנים בירושלים, תשמ"ג-1983.
שמעון היבש (נולד ב-23 באפריל 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
היבש נולד ב-1948 לבתיה ואהרון.
הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי פתח תקווה בשנת 1956 ושיחק בעמדת הקשר המרכזי, ולעיתים תפקד גם בעמדת הקיצוני.
בין השנים 1964 ל-1975 היבש שיחק בקבוצת הבוגרים של מכבי פתח תקווה, עמה זכה ב-1973 בגביע 25 שנים למדינת ישראל, לאחר ניצחון על מכבי חיפה.
לאחר מכן עבר למכבי הרצליה בה שיחק 5 עונות, עד ל-1981.
ב-1964, למרות גילו הצעיר, הוא נכלל בסגל נבחרת ישראל במשחקי גביע אסיה אך לא זכה לדקות משחק.
ב-1965, הוא ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת במשחק ידידות לא רשמי נגד קבוצת ספרטק מוסקבה, בו שותף לאורך כל 90 הדקות.
ב-1966 הוא זכה עם נבחרת ישראל בטורניר אליפות אסיה לנוער עד גיל 20 במנילה, ואף שיחק במשחק הגמר מול הנבחרת המקבילה מבורמה, שהיה הפעם השלישית ברציפות שבה התמודדו שתי הנבחרות במשחק הגמר של הטורניר.
ב-1968 סיים עם הנבחרת במקום הרביעי בטורניר זה בסיאול.
היבש משמש כיום כיו"ר ועדת הביקורת של מכבי פתח תקווה, והיה ממארגני כנס כדורגלני ופעילי מכבי פתח תקווה לדורותיהם (2002).
הוא הפיק וערך את "אלבום כדורגלני ופעילי מכבי פתח תקווה לדורותיהם 1912–1992".
שימש שנים רבות כמנהל משאבי אנוש בחברת אמרז.
היבש משמש כיו"ר ארגון יוצאי בוצ'אץ' ופעיל בנושאי הנצחת זיכרון השואה.
היבש נשוי בשנית ואב לשתי בנות.
הרב שמעון דַסְבֶּרְג (דסברק) (Dasberg; תרס"ב, 1902 – י"א באדר תש"ה, 24 בפברואר 1945) היה רב ומחנך, ממנהיגי "המזרחי" בהולנד.
כרב פעל בעיקר במחוז פריסלנד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נבחר לכהן כרבה של אמסטרדם לאחר שרבני העיר נשלחו להשמדה, והיה הרב האחרון שלה.
נולד לשמואל דסברג ודינה לבית דה-פריס ברוטרדם רבתי בעיירה דורדרכט מדרום לעיר.
סיים בהצטיינות את לימודי הרבנות בבית המדרש לרבנים באמסטרדם, וקיבל תואר ראשון בשפות שמיות מאוניברסיטת אמסטרדם.
בתקופת לימודיו העביר שיעורים לקבוצות הנוער "זכרון יעקב" והנערים חיבבוהו מאוד.
במשך זמן קצר ניהל בית ספר יהודי בדרום אמסטרדם, ובגיל 26 קיבל מלגה והשתלם באוניברסיטאות בגרמניה.
לאחר כמה חודשים, בתרפ"ט (בסוף 1928), נישא לאיזה לבית פרנק, וזמן לא רב לאחר מכן בכ"ד בטבת תרפ"ט (ינואר 1929) מונה לרבה של לייוורדן, בירת מחוז פריסלנד, והחליף במשרה זו את הרב אהרן יששכר דוידס.
הוא עסק באותה תקופה בחינוך בבית הספר, העביר הרצאות רבות ליהודים וגויים ופרסם מאמרים רבים, וכתב מחקר על חיי הרבנים שכיהנו באזור.
כן היה פעיל בתנועת המזרחי, ובייחוד באספות ובהרצאות במחנות הקיץ של הנוער.
בי"ב באדר ב' תרצ"ב הוכתר לרבה של חרונינגן, בירת מחוז חרונינגן, והחשובה בערי צפון הולנד, הסמוכה לגבול עם גרמניה.
בתקופת כהונתו זו העביר שיעורים לזוגות צעירים, עודד תלמידים מצטיינים והרצה לרבנים זוטרים.
היה פעיל בולט בוועדה לעזרת הפליטים שבאו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון, וכן יעץ לרבנים מעבר לגבול שקראו לעזרה.
בחורף תרצ"ח (1938) ביקר בארץ ישראל כשבראש מעייניו החינוך בבתי הספר.
לאחר חזרתו מהביקור בארץ כתב ספר על צניעות וטהרת המשפחה, שיצא לאור חודש לאחר המלחמה והוקדש לזכרו.
בכ"ד בתמוז ת"ש (30 ביולי 1940), כחודש וחצי לאחר הכיבוש הנאצי, נפגש בגיבוי הנהלת איגוד הקהילות האשכנזיות עם אחד ממנהיגי "האיחוד ההולנדי", תנועה פוליטית שקמה לאחר פלישת הנאצים להולנד, במטרה ליצור שיתוף פעולה בהתמודדות עם מה שהנאצים עלולים לעשות.
לא היה המשך לקשר הזה.
בתחילת כסלו תש"ב (סוף נובמבר 1941) נבחר לעמוד בראש סניף המועצה היהודית של האזור שייצגה את היהודים כלפי הגרמנים.
בכל התקופה הזו בלט במנהיגותו הרוחנית והפוליטית.
דאג לפתור בעיות הלכתיות שונות ועודד את בני קהילתו.
בתחילת המלחמה פרסם בשנתון היהודי "מנורה" שיצא לאור בהוצאת ההסתדרות הציונית בגיליון שיצא בחנוכה מאמר על קידוש השם.
במאמר כתב בין השאר: "ההד של קידוש השם הוא קול הגאולה שבא אלינו ולעולם כולו מארצנו הנבנית, וזה מעודד אותנו ומחזק את אמונתו בימים הקשים".
בתשרי תש"ב הוציא לאור חוברת על חגי החודש שבה כתב: "התפילות מנחמות אותנו להמשיך קדימה אל העתיד היהודי.
ממרחקים אנו דורשים בשלום ארצנו הישנה החדשה".
כן ביקר אצל יהודים שפוטרו מעבודתם וארגן להם שיעורים תורניים.
נשא דרשות שהלהיבו את שומעיהן ובהן קרא לשוב בתשובה שלמה ולהיות מוכנים לסבול בעבור האמונה הדתית המקודשת.
מבין העניינים ההלכתיים, עסק בייחוד בנושא השחיטה.
בכ"ז באב ת"ש (31 באוגוסט 1940) נאסרה השחיטה היהודית, והרב דסברג נשאל לדעתו לגבי שחיטת בהמה לאחר הימום חשמלי.
הרב חקר את הנושא לעומק, והתיר להשתמש במכשיר שהוזמן ושוכלל בידי חברת החשמל העירונית.
החלטתו אושרה בידי הרבנים הראשיים של הולנד.
בתחילה האמין הרב שבאמסטרדם בטוח יותר והפקיד שם ספרי תורה של משפחת אורי פרנק מהארלם שנורה למוות, אך גם שם הובלו היהודים להשמדה.
באמצע תש"ג (תחילת 1943) מונה למשרת רבה של אמסטרדם, לאחר שרבניה נשלחו להשמדה.
הוא דאג לארגון בתי הכנסת, וכן ליווה את היהודים בדרך לרכבות הגירוש ועודד את רוחם.
סידר תפקידים בעבור רבנים פליטים מגרמניה, כדי להשיב את כבודם הרבני ככל האפשר.
היה מרבני הולנד שסידרו גטין על תנאי כדי למנוע עגינות.
לקראת פסח תש"ג (26-20 באפריל 1943) פרסם הנחיות מיוחדות.
בראש השנה תש"ד (30 בספטמבר-1 באוקטובר 1943) נעצר עם משפחתו ונשלח עימה למחנה המעבר וסטרבורק בהולנד.
היה המנהיג והרב של אסירי המחנה, והמשיך ללמד תלמוד ואף לערוך חופות.
באביב תש"ד (1944) הועברה משפחת דסברג לברגן-בלזן, כשחשבו שהם עוברים משם לארץ ישראל תמורת גרמנים שנאסרו בארץ.
שם המשיך לשמש כרב בפועל של היהודים במחנה.
לא הסתיר את זהותו כרב והתעקש ללכת בלבושו הרבני.
דבר זה גרר השפלות ואף הוכרח לגלח את זקנו.
הוא אולץ לעבוד בניקוי ביב השופכין בברגן-בלזן.
ההנהלה היהודית דאגה לסדר לו תפקיד של מדריך רוחני בצריף הזקנים.
באותה תקופה למד תורה מספרי-קודש שהשיג בדרכים שונות ובהם משניות, גמרות, וספר העיקרים (שחיבר רבי יוסף אלבו).
בליל הושענא רבה תש"ה העביר שיעור עיון במסכת ראש השנה.
הוא עבד 12 שעות ביום בניסור עצים, ובשבת סירב להשתמט מהעבודה כיוון שחשש שאחרים עלולים לעבוד יותר אם יעשה כן.
במהלך המפקדים בברגן-בלזן הספיק לכתוב רשימות ובהם שירים ששרדו שכתבם בדרך אקרוסטיכון.
באחד השירים שכתב בטבת תש"ד ויוצר בראשי שורותיו את המילה עתיד, הביע תקווה לבניין קרוב שיצא מתוך החורבן:
עולם בנוי והפוך ראו בעין,
יש ויש שכר ושבו לגבולם,
דור חדש קם לבנות העולם.
הרב דסברג הבריח למחנה ספר תורה זעיר ועימו ערך באחד הלילות באמצע תש"ד (תחילת 1944) טקס עלייה לתורה וקריאת התורה וההפטרה לחתן הבר מצווה יהויכין יוסף בצריפו של הנער, כמה ימים לפני מלאת לו 13 שנים.
אמו של יהויכין שהייתה במחנה אחר ולא היה ידוע היכן היא הגיעה גם היא לטקס, לאחר שהרב עלה על עקבותיה בעזרת שליחים שהבריחו אותה ממחנה למחנה עד שהובאה לברגן-בלזן למקום שבו התקיים טקס הבר-מצווה.
הרב דסברג העניק במתנה ליהויכין את ספר התורה הזעיר תוך שהוא מבקש ממנו לספר את מה שראה במחנה.
הרב נחלש יותר ויותר עד שנפטר בשבת זכור תש"ה (1945).
היו לו ארבעה אחים ושתי אחיות: נתן (הביא לכפר בתיה שאותו ניהל כמה שנים את ריהוט בית הכנסת בלייוורדן שבה כיהן אחיו), יצחק, מנחם, אליעזר, יטה ורוזט.
רעייתו ילדה לו שני בנים ושתי בנות:
רפאל - נפטר בגיל 9 בתש"ה.
פאני (ציפורה) - נישאה לפליקס שטאל, ילדיהם - שאול, אורה, שמעון וחנן.
דיני - נישאה לאהרן בן-זאב והולידה ממנו את עדנה רפאל וטוביה.
שמואל דביר - נישא לרבקה רנדולף שנפטרה בגיל 30 בשנת 1964 לאחר שילדה לו את עוזיה ושירה.
התחתן בשנית עם לני בולחראף שילדה לו את נועם.
אחיינו, בנו של נתן דסברג, הוא הרב אורי דסברג.
הרב שמעון הוברבנד (כ"ח בניסן תרס"ט, 19 באפריל 1909- 18 באוגוסט 1942) היה רב, סופר והיסטוריון.
הוא פעל רבות בגטו ורשה ובין השאר ניהל את המדור הדתי של החברה היהודית לעזרה הדדית ונבחר למועצת הרבנים של גטו ורשה, היה חבר הנהלה של ארכיון עונג שבת בניהולו של עמנואל רינגלבלום.
נולד בחנצ'ין ליד קיילצה בפולין.
התחנך אצל אבי אמו, האדמו"ר ר' שמואל חיים הלוי הורביץ מחנצ'ין, שהסמיכו לרבנות.
כתב כבר בצעירותו סיפורים בעברית וביידיש.
לאחר שעבר לפיוטרקוב שבמחוז לודז' ייסד את "החברה למדע יהודי" שבמסגרתה עסק בשאלות על עיקרי האמונה לאור המדע המודרני.
בנוסף לימד תולדות ישראל, וכתב מאמרים שונים בתולדות ישראל כמו על חיי היהודים בפולין ורופאים יהודיים, בדת ומדע.
בתחילת המלחמה בהיותו בפיוטרקוב הפולנים ריכזו את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר לבית כנסת אחד.
בכ"ז בטבת ת"ש (8 בינואר 1940) הרב הוברבנד וחברים נוספים פרצו את דלת בית הכנסת שבו רוכזו ספרי התורה, והצילו כ-300 ספרי תורה.
רעייתו ובניו נהרגו בהפצצות על פיוטרקוב וסביבתה באותו זמן, והוא החליט לעבור לוורשה.
בגטו ורשה סייע במתן עזרה ומילא תפקידים חשובים.
היה מנהל המדור הדתי של חברת 'יס"ס', חברה יהודית לעזרה הדדית, ומאוחר יותר נבחר למועצת הרבנים של הגטו.
בנוסף שימש כחבר הנהלה של ארכיון "עונג שבת" בניהולו של ד"ר עמנואל רינגלבלום.
תפקידו היה לאסוף עדויות מאנשי הגטו על חייהם בו ולרשום רשימות משלו.
בייחוד התייחס לחיים הדתיים בגטו.
המשיך בכתיבת העדויות והרשימות גם בתנאים הקשים ביותר, ועל עבודתו זו זכה בפרס מטעם "הארגון היהודי לתרבות".
רינגלבלום הטיל עליו גם לרכז את החומר ההיסטורי המופיע בספרות השו"ת של רבני פולין.
הוא הספיק לכתוב רק את החלק הראשון שיצא לאור לאחר המלחמה ביידיש, תורגם לעברית בזמן מאוחר יותר והודפס בספר "קידוש השם - כתבים מימי השואה" כמו כתביו האחרים.
בגטו חלה בטיפוס הבהרות אך החלים ממנה.
זמן די קצר לאחר שקם מחוליו נשלח לטרבלינקה בה' באלול תש"ב (18 באוגוסט 1942) ושם נספה יחד עם רעייתו השנייה.
הרב שמעון דייטש (תקע"ד, 1814 - ט' בשבט תרל"ח, 15 בדצמבר 1877) היה מתלמידי החתם סופר בפרשבורג, וממנהיגיה הבולטים ביותר של עליית תלמידי החתם-סופר לארץ-ישראל.
דייטש נולד בעיר רודניץ שבבוהמיה, נחשב לאחד מתלמידיו המובהקים של החתם סופר, ובמו ידיו העתיק ספרים רבים מחידושיו של החתם סופר.
מנעוריו השתוקק לעלות לארץ ישראל, ובשנת תר"ב הגשים את חזונו ועלה לארץ, שם נשא אישה מבנות העדה הספרדית, אך הנישואין לא עלו יפה והם התגרשו, והוא נישא שוב ליענטא רייכל בת ר' יחזקאל מפרשבורג (אמה, חיה, הייתה בתו של ר' אליעזר קרא מסומפולנה, ובעלה השני היה רבי נחום משאדיק).
בארץ, נודע בשם "רבי שמעון מפרשבורג", הוא התפאר בכך שמעולם לא יצא מארץ ישראל מיום שעלה אליה.
היה ממייסדי כולל שומרי החומות, שבראשו עמד שנים לאחר מכן חתנו הרב משה נחום ולנשטיין.
נפטר בשנת תרל"ח, והותיר אחריו את הקונטרס "דרש לציון על ענייני ירושלים".
בשנת תשס"ה יצא לאור הספר על מסכת ברכות "ברכות מציון - אמרי שפר", על פי כתב יד שהשאיר.
אחיו הרב אהרון דוד דייטש אב"ד יארמוט מחבר הספר "גורן דוד"
חתנו היה הרב משה נחום ולנשטיין המנהל הראשון של רשת כולל שומרי החומות.
מצאצאיו, רבי מאיר צבי ברגמן, זקן חברי מועצת גדולי התורה.
אחד מבניו היה יחיאל דוד והוא פעל ליישוב שכונת בתי אונגרין בירושלים.
שמעון גנס (גן) (כ"ה בכסלו תרס"ח, 1 בדצמבר 1907, וילנה – י"ג באב תשכ"ז, 19 באוגוסט 1967, תל אביב) היה סופר ועיתונאי ישראלי יליד ליטא.
שמעון גנס נולד בשנת 1907 בעיר וילנה, בן לשמואל וחנה גנס.
קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בנערותו, עבר לקובנה.
שם סיים את לימודיו בסמינר למורים עבריים של "תרבות", והמשיך ללמוד באוניברסיטת קובנה.
בקובנה היה גנס חבר בחבורת המשוררים העבריים "פֶּתַח", שייסדו דו-שבועון ספרותי בשם זה, יחד עם לאה גולדברג, א.
שפירא (לימים שפיר), ארי גלזמן (שנספה בשואה), ישראל קפלן ונתן גרינבלאט (לימים גורן).
בשנת 1935 (תרצ"ה), בטרם סיים את לימודיו האקדמיים, עלה גנס לארץ ישראל.
אליו התלוותה לאה גולדברג, שלשם קבלת סרטיפיקט נישאה לו נישואים פיקטיביים.
לימים הציגה עצמה לאה גולדברג כמה וכמה פעמים כגרושתו.
בארץ המשיך בחבורת "יחדיו" ובכתב העת שלה, "טורים", השתתף בבמות ספרותיות נוספות כמו "כתובים".
ואולם, בארץ לא עלה בידו של גנס, שהיה טיפוס נוגה ונחבא אל הכלים, למצוא את מקומו מבחינה ספרותית ולממש את כישוריו.
גנס התפרנס כעיתונאי בעיתונים "הארץ", "על המשמר" ו"האמץ", ובעשר השנים האחרונות לחייו ב"דבר" ו"אומר".
כתב ביקורות קולנוע ותיאטרון ופיליטונים על התרחשויות בשדה התרבות.
בשנת 1940 פרסם ספר סאטירי קצר בשם "היטלר קורא בתנ"ך" (תל אביב: קו מג'ינו, ת"ש).
כן תרגם מרוסית ספר לבני הנעורים מאת טייס חיל האוויר הסובייטי גיבור ברית המועצות גנרל מיכאיל וודופיאנוב (Водопьянов) בשם "טייסי הקוטב" (מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942).
במשך ארבע השנים האחרונות לחייו סבל גנס ממחלה ממושכת, ולא היה פעיל כלל.
נפטר בתל אביב בגיל 59.
עורך העיתון דבר, יהודה גוטהלף, שהיה מקורב לו, ספד לו.
היה נשוי לרקדנית והכוריאוגרפית יורקיה חייבי ואב לנעמי.
שמעון דותן (נולד ב-23 בדצמבר 1949) הוא במאי קולנוע ישראלי.
דותן מתגורר בניו יורק ומלמד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
דותן נולד ברומניה ב-1949, עלה לארץ בגיל 8 וגדל במושב ערוגות.
שירת בקומנדו הימי ולמד במחזור הראשון של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת החוג ביים את הסרטים הקצרים "מסיבת כפר" ו"מאיר בשבע תמונות".
סרטו הראשון באורך מלא צלילה חוזרת (1982) עוסק בהווי השייטת.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין.
ב-1983 ביים שני סרטים תיעודיים קצרים ("מזכרות מתל אביב" ו"מזכרות מחברון") הכלולים בסרט "ישראל 83" שהופק על ידי צוותא.
ב-1986 ביים את הסרט חיוך הגדי על פי ספרו של דויד גרוסמן, שספג ביקורות שליליות.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1986), זכה השחקן הראשי טונג'ל קורטיז בפרס "דב הכסף", ושמעון דותן היה מועמד לפרס "דב הזהב".
ב-1991 ביים עבור מנחם גולן את סרט הפעולה "שעתנו היפה ביותר" בכיכובו של רוב לאו, שצולם בחלקו בישראל.
בהמשך עבר דותן למונטריאול וביים מספר סרטי פעולה נוספים.
ב-1998 ביים את דרמת הקולנוע "You Can Thank Me Later".
בעת שהותו בישראל ב-2006 יצר סרט תעודה בשם "הביטחוניים" שנושאו הוא האסירים הביטחוניים בישראל.
הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס.
הסרט היה גם מועמד ל"פרס וולג'ין" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט נמכר לשידור בערוץ HBO.
ב-2010 יצא לאקרנים סרטו "לראות טלוויזיה עם סיני אדום".
סרט המתרחש בניו יורק ב-1980 ומציג את סיפורו של גבר אמריקאי צעיר שמתיידד עם שלושה משכניו: סטודנטים מסין שהגיעו לניו יורק כחלק מתוכנית לחילופי סטודנטים.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן ופסטיבל הקולנוע בירושלים.
במאי 2016 יצא לאקרנים סרטו התיעודי "המתנחלים".
הסרט זכה לביקורות מעורבות, נבחר על ידי מגזין וראייטי כאחד הסרטים הטובים ביותר של השנה, והיה מועמד לפרס בפסטיבל סאנדנס בקטגוריית סרט דוקומנטרי בינלאומי.
ב-2007 זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס, עבור סרטו "הביטחוניים".
שמעון (שימי) דניאל (נולד ב-1962) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כקצין הנדסה ראשי.
משנת 2008 מכהן כמנכ"ל החברה הממשלתית להגנות ים המלח (חל"י).
דניאל נולד בבאר שבע, התגייס לצה"ל ב-1982 ושירת בחיל ההנדסה הקרבית, עבר קורס מ"כים וקורס מש"קי הנדסה.
לחם במלחמת לבנון הראשונה יחד עם חבריו לקורס, יצא לקורס קצינים ובמהלכו השתתף בכניסת כוחות צה"ל לביירות.
במהלך ההשלמה החילית של חיל ההנדסה, מונה למפקד מחלקה בגדוד סדיר של החיל שנלחם בלבנון, לאחר כחודש סיים באופן רשמי את הקורס בהצטיינות.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה, וכן כמפקד סיירת יעל במשך כשלוש שנים.
השתחרר משירות הקבע ובמהלך שירות המילואים מונה לסגן מפקד יחידת מיתר וחזר לשירות הקבע.
בהמשך שירותו שירת כראש ענף מפקדים בבית הספר להנדסה צבאית, כמפקד גדוד הנדסה 601, מפקד חטיבה מרחבית אפרים וקצין ההנדסה של פיקוד הצפון בתקופת הנסיגה מלבנון בשנת 2000. בתפקידו הבא שירת כמפקד בית הספר להנדסה צבאית (בהל"צ).
ב-2003 מונה לקצין ההנדסה הראשי, בתקופתו חלה רוויזיה בהכשרות בחיל ההנדסה הקרבית, כולל איחוד מסלולי איתור כוח האדם וההכשרות של הפלוגות השונות ביחידת יהל"ם והגדלת מצבתה וכן הוקמה יחידת סמו"ר להתמודדות עם מנהרות ההברחה של רצועת עזה.
בשנת כהונתו האחרונה מונה בנוסף גם לראש מטה פיקוד הדרום.
באוגוסט 2007 הוחלף על ידי תא"ל משה שלי.
לאחר שחרורו מונה לראש מנהלת ים המלח שהפכה בתקופתו לחברה ממשלתית במטרה לרכז את התכנון והביצוע של ההגנה על מלונות ים המלח ותשתיות החוף מפני הצפה כתוצאה מעליית מפלס המים בחוף המערבי של בריכת מפעלי ים המלח.
דניאל בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדעי המדינה, הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי והמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
שמעון דוד יפה (לעיתים דוד יפה) (כ"ח בשבט תרמ"ט, 30 בינואר 1889 – 29 בספטמבר 1957) איש העלייה השנייה, עורך כתב העת החקלאי "השדה" (1923–1957), סופר ועורך, מראשוני המפקדים בארגון "ההגנה".
שמעון דוד בן ראובן יפה נולד בכפר יאנואוצי שבמחוז חוטין, בבסרביה (רוסיה).
אחיו הצעיר של איש תנועת העבודה אליעזר יפה.
אחר כך עבד בבית חרושת כפועל.
עלה לארץ ישראל בשנת 1908, בתקופת העלייה השנייה.
עבד כשומר במושבות העבריות בשפלת יהודה ובגליל.
כאשר עלה אליעזר אחיו לארץ, לאחר השתלמות בחקלאות בארצות הברית, עברו השניים יחדיו להתגורר ולעבוד בפרדסים בעין גנים ואחר כך עבדו לעבוד בכפר תבור.
במלחמת העולם הראשונה גויס לעבודות כפייה שהטילו השלטונות העות'מאניים על אוכלוסיית הארץ.
בשלהי תקופת המלחמה התנדב לשרת בגדודים העבריים, בגדוד הארצישראלי, שאליו התנדבו רבים מצעירי היישוב.בשנת 1920, לאחר שפרש מהגדודים, הצטרף לארגון "ההגנה" שהוקם בקיץ אותה שנה.
שימש כמפקד בכיר ב"ההגנה" במחוז תל אביב, והיה ידוע בכינויו "החקלאי".
בשנת 1921 נישא למרים ברדיצ'בסקי מניקולאייב.
בראשית שנות הארבעים, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נתמנה יפה לאחד משלושת השופטים ב"בית דין גבוה" חשאי שהקימה "ההגנה" (שופט נוסף היה הרב אברהם יעקב שפירא).
המינוי נקבע על ידי מפקדת "ההגנה" והיה ביטוי לאימון ולהערכה הרבה שרכשו לשיקול דעתו.
במשפט נתבעו לדין פנימי חברי "ההגנה" אחדים ובהם יוסף הכט מפקד ב"הגנה".
הליכי המשפט החלו ב-22 במרץ 1942, והסתיימו ב-2 באוגוסט 1943. לאחר הקמת המדינה, בשנות החמישים, תרם יפה עדויות רבות להקמת המחקר על תולדות כוח המגן העברי בארץ ישראל; מחקר תקדימי בהיקפו שנערך על ידי פרופ' בן-ציון דינור עם צוות חוקרים ואנשי ההגנה; עדויותיו נמצאות בארכיון בית גולומב בתל אביב.
מאז שנות החמישים, התגורר ברח' בארי 30 בתל אביב.
נפטר בסתיו 1957. נקבר בנהלל, לצד קברו של אחיו אליעזר, בהלוויה רבת משתתפים.
יפה התמחה בנושאי חקלאות לענפיה השונים בארץ ישראל.
הוא השתתף בעריכת "השדה" – כתב עת לחקלאות שהופיע משנת 1920. ב-1923 התמנה לעורכו, וערך אותו עד סמוך לפטירתו.
הוא חקר ופרסם רבות על חקלאות ארץ ישראל הקדומה והמודרנית.
וערך עשרות ספרים בנושאים שונים בחקלאות, שהופיעו ב"ספריית השדה".
לצד עבודתו בחקר החקלאות, חיבר ותרגם שירים אחדים שהולחנו ונעשו אהודים, בהם תרגם מיידיש את שיר האהבה "הרכבת" שכתב יוסף רולניק והלחינה ברטה קלינג, שממנו נולד שיר הילדים "בין הרים ובין סלעים", וחיבר את השיר העממי "ידידי החלוץ", שהלחין יצחק פירוז'ניקוב.
החקלאות העברית הקדומה בארץ ישראל
שמעון דוד יפה, מפתח-תקוה לכנרת, בתוך: ברכה חבס (עורכת), ספר העליה השניה, תל אביב, הוצאת עם עובד, תש"ד-1944, עמ' 367–371.
שמעון גפסו (נולד ב-15 בספטמבר 1959) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית נצרת עילית בשנים 2008–2015 (בפועל, בין 2013–2015 היה מושעה מספר פעמים והותיר את התפקיד לממלא מקומו).
הורשע בלקיחת שוחד במהלך כהונתו ונגזר עליו מאסר בפועל.
עבר עם משפחתו לצרפת, ומשם עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בנצרת עילית.
שירת בצה"ל בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
ניהל את מפעל התכשיטים "האחים לדר" בנצרת עילית.
בשנת 2001 הצטרף למרכז הליכוד.
בשנת 2002 נבחר למועצת עיריית נצרת עילית, ומשנת 2003 היה ראש האופוזיציה במועצה.
עבד כיועץ לשר עוזי לנדאו.
בשנת 2005 השתתף עם לנדאו בניהול מטה המאבק בתוכנית ההתנתקות.
בשנים 2006–2008 שימש כמנהל במפעל "תוסף" שבאזור התעשייה אלון תבור.
ב-2008 התמודד על ראשות העירייה מטעם סיעת "עורי עיר" ונבחר לראש עיריית נצרת עילית.
במהלך כהונתו נאבק לשמור על צביונה היהודי של העיר, שכ-20% מתושביה הם ערבים ולשנות את מגמת העלייה בהגירת תושבים יהודים ממנה.
במסגרת זו, ענה בשלילה לבקשת תושבים ערבים נוצרים להציב בעיר עצי אשוח בחג המולד (אך סייר בגני ילדים נוצריים והעניק לילדים בובות סנטה קלאוס משוקולד), וכן דחה דרישה לפתוח בעיר בית ספר לילדים ערבים.
גפסו הבליט את גישתו זו במסע הבחירות שניהל בשנת 2013, שבו השתמש בסיסמה: "נצרת עילית יהודית לנצח!".
גפסו פעל בתקופת כהונתו ליצירת מרכיבי התחדשות עירונית בדמות קבוצות קהילתיות מעורבות אשר ביוזמתו ובסיועו בחרו להתיישב בעיר.
בהן הקיבוץ העירוני "משעול" מטעם תנועות מחנות העולים והבונים דרור, ישיבת ההסדר נוף הגליל של מרכז ישיבות בני עקיבא, לצד גרעין תורני-ציוני והמכינה הקדם צבאית "תבור".
ב-17 ביוני 2013 הוגש נגד גפסו כתב אישום בחשד של לקיחת שוחד (התניית שוחד).
מועצת עיריית נצרת עילית התכנסה ב-13 באוגוסט והחליטה, ברוב דעות, שלא להעביר את גפסו מתפקידו.
על כך הוגשו עתירות לבג"ץ, שהורה להפסיק את כהונתו של גפסו כראש העירייה, אך התיר לו להתמודד בבחירות לראשות העירייה.
ועדת הפנים של הכנסת קיימה דיון סוער בנסיבות הדחתו של גפסו.
ב-5 בנובמבר נעצר גפסו בחשד לעבירת שוחד נוספת, ונשלח לארבעה ימי מעצר בית.
ב-13 בנובמבר 2013 הוציא מבקר המדינה, יוסף שפירא, צו הגנה ליועצת המשפטית של העירייה, עקב כוונת גפסו לפגוע במעמדה.
במרץ 2014 החליטה ועדת ההשעיה של משרד הפנים להשעות את גפסו לארבעה חודשים מכהונת ראש העירייה, ובתום תקופה זו הוארכה השעייתו בשלושה חודשים נוספים.
בזמן השעייתו, מילא את מקומו במינוי זמני של מועצת העירייה אלכס גדלקין כראש העירייה בפועל.
ב-19 בפברואר 2015 הרשיע אותו בית המשפט המחוזי בחיפה בלקיחת שוחד בהמשך נגזר עליו עונש של 6 חודשי עבודות שירות וקנס בסך 20 אלף ש"ח, ללא קלון.
כיוון שלא הוטל עליו קלון, חזר גפסו לכהן כראש העירייה וביטל את סמכויותיו של ממלא מקומו, אלכס גדלקין.
ב-7 בדצמבר 2015 זוכה על ידי בית המשפט המחוזי בחיפה מאשמת מתן שוחד בחירות בפרשה אחרת במערכת הבחירות ב-2008. כשבוע לאחר הזיכוי חזר לכהן כראש העירייה.
על פסק הדין שבו הורשע גפסו בלקיחת שוחד (פסק הדין מ-19 בפברואר 2015) הוגשו ערעורים על ידי גפסו ועל ידי הפרקליטות.
ב-3 ביולי 2016 החל לרצות את מאסרו בכלא חרמון.
לאחר שוועדת השחרורים החליטה על ניכוי שליש ממאסרו, שוחרר מהכלא ב-18 באוקטובר 2016.
רבי שמעון גרינפלד (מהרש"ג; 20 באוקטובר 1860, ד' בחשוון תרכ"א – 17 בפברואר 1930, י"ט בשבט ה'תר"ץ) היה רב, ראש ישיבה ופוסק הלכה הונגרי, דיין במונקאטש ורבה של סמיהאלי במשך עשרות שנים.
נולד בעיר חוסט לרב יהודה גרינפלד שנעשה לימים (1875–1907) רבה של סמיהאלי ומחבר הספר "קול יהודא".
למד במשך תשע שנים אצל רבי משה שיק ("המהר"ם שיק") שכיהן אז כרבה של חוסט ועמד בראשות הישיבה בעיר, והיה לתלמידו המובהק.
לישיבת חוסט נכנס כבר בגיל 11, ואת תשובתו ההלכתית הראשונה כתב בחוסט בגיל ארבע עשרה שנים בלבד.
בגיל עשרים ואחד כתב את חידושיו למסכת שבועות שנדפסו שנים לאחר פטירתו ("חידושי מהרש"ג" – שבועות, ירושלים תשל"ד).
נישא לבתו של יהודי עשיר ממונקאטש ולאחר נישואיו עבר לגור בעיר זו.
הוא התמנה לדיין ומורה הוראה במונקאטש וגם הקים בה ישיבה ועמד בראשה.
לאחר פטירת אביו בתרס"ז התמנה תחתיו כרבה של סמיהאלי וראש הישיבה בה.
בישיבתו למדו את כל המסכת בתלמוד הבבלי לפי סדרה, סוגיה אחר סוגיה בלימוד שיטתי של הפשט, בניגוד למקובל באותם ימים ברבות מישיבות הונגריה להקיף בכל נושא את כל הסוגיות הקשורות אליו במישרין ובעקיפין ברחבי התלמוד.
בישיבתו לא הוקדשו זמנים מיוחדים ללימוד ספרי חסידות או ספרי מוסר, הוא הסביר כי נהג להתפלל שתלמידים כאלו ש"הוויות דאביי ורבא" לא מספיקות כדי להבעיר בקרבם יראת שמים, לא יבואו אליו.
ב-1929 למדו בישיבתו כמאה בחורים, לאחר פטירתו הצטמצם מספר התלמידים והישיבה התקיימה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ושואת יהדות אירופה.
בנו רבי מרדכי גרינפלד מסווידניק – הכין לדפוס את החלק הראשון של "שו"ת מהרש"ג", וחיבר את הספר "זהב שבא" על התורה.
נספה בשואה במחנה ההשמדה חלמנו.
בתו חיה – נישאה לרב שלמה אליעזר רוטנברג שכיהן כדיין ומו"צ בסמיהאלי, הם נספו באושוויץ עם שמונת בניהם ובנותיהם.
רבי שמעון בן שאול הלוי איש הורוביץ (כ' בטבת ה'תק"ף, 7 בינואר 1820 - ה' באדר ב' ה'תר"ס, 6 במרץ 1900) היה מו"ץ בעיר לייפציג, מהדיר וכותב ספרות תורנית.
התפרסם במיוחד בשל מהדורתו למחזור ויטרי.
נולד ב-7 בינואר 1820 (כ' בטבת ה'תק"ף) בשקוד שבליטא.
כשנישא עבר לעיר זאגר חדש שם יסד ישיבה ועסק במסחר.
בתקופה ההיא חיבר הערות לספר הפלאה שבערכין (נדפס בוינא 1859).
בהמשך עבר לכהן כמו"ץ בלייפציג.
בשנת תרל"א (1871) הוציא לאור בלייפציג, בחתימה "שמו פלאי", את החוברת "מהלמות לגו כסילים" נגד אספת המתקנים השנייה באאוגסבורג בראשותם של אברהם גייגר ויוסף אוב.
בשנת תרל"ה נדפסו הערותיו לתלמוד ירושלמי מסכת ברכות.
ובשנת תרל"ט יצא לאור בוארשא ספר תניא רבתי עם ביאוריו.
בשנת 1893 יצא לאור בברלין מחזור ויטרי עם הערות ומבוא שנכתב.
שמעון דרעי (נולד ב-26 בנובמבר 1955) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל שמכהן כמפקד טקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות.
דרעי השתחרר מצה"ל ב-2006. בתפקידו האחרון היה ראש ענף משטר ומשמעת באכ"א.
פיקד על טקסים רבים, בהם ביקורי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין והאפיפיור.
ב-2016 פרש אלוף-משנה דוד רוקני לאחר 34 שנים שבהן ניהל את הטקס.
דרעי ערך איתו חפיפה, וב-2017 ביום העצמאות ה-69 למדינת ישראל החל למלא את התפקיד.
ב-8 במאי 2019 (מספר דקות טרם החל טקס הדלקת המשואות) הועלה לדרגת אלוף-משנה, כקודמו בתפקיד.
הרב שמעון דיין (ה'תרע"ז - ה' בניסן ה'תשל"ה, 1917 – 17 במרץ 1975) היה רב, פוסק הלכה, דיין בבתי הדין הרבניים בדמנאת, במרקש ובקזבלנקה שבמרוקו.
אחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרב ראשי של היישוב כפר יונה.
שמעון דיין נולד בשנת ה'תרע"ז (1917) בכפר בני צביח במרוקו להוריו פרחה והרב אליהו.
במשפחתו היה בן יחיד לצד שלוש אחיות.
מגיל צעיר למד תורה מפי רבו המובהק הרב יעקב בן חמו, שהיה גם גיסו (נשוי למרים - אחותו של הרב שמעון) ולימים נהפך להיות גם שותפו למסחר.
בשנת ה'תרפ"ה (1925), נסע לעיר ארפוד במחוז תפילאלת והחל ללמוד בישיבתו של בבא סאלי, כאשר הלה היה מכנהו 'שמעון בני'.
כשחזר הרב דיין לכפרו בני צביח, נשא לאישה את סעדה טנג'י.
הרב דיין המשיך את לימודיו בעיר מרקש בישיבת הרב יעקב דהאן, והוסמך לרבנות על ידי הרבנים: ישראל אבוחצירא (בבא סאלי), מכלוף אבוחצירא, ומסעוד הכהן מחבר הספר 'פרחי כהונה'.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) נסמך לשוחט ובודק על ידי הרב יצחק אביחצירא (בבא חאקי), ובשנת ה'תש"א (1941) על ידי ראש אבות בתי הדין של העיר מרקש, הרב חיים סירירו.
בשנת ה'תשט"ו (1955) הוסמך לדיין על ידי הרב הראשי למרוקו הרב שאול אבן דנאן, והחל לשמש בדיינות בתחילה בעיר דמנאת, לאחר מכן, בשנת ה'תש"ך (1960) בעיר מרקש ובשנת ה'תשכ"ז (1967) עבר לעיר קזבלנקה, שם שימש אב בית הדין.