tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסף המוזיאון כולל בסך הכול כ-400 אלף פריטים, ביניהם אוסף עשיר של איקונינות רוסיות החל מהמאה ה-12, וכן אוסף עשיר של תמונות של ציירים רוסים של המאה ה-18 וה-19: ולדימיר בורוביקובסקי, איליה רפין, דמיטרי לויצקי, איוואן מרטוס, אורסט קיפרנסקי, אלכסיי ונציאנוב, קארל ברולוב ואלכסנדר איוואנוב.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 צורפה טירת מיכאילובסקי למוזיאון ועתה מוצגות בה תערוכות מאוסף המוזיאון.
המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד הוא מוזיאון העוסק במזרח הקרוב שהוקם בשנת 1889. המוזיאון שוכן במבנה הנוכחי שלו, בתוך הקמפוס של הרווארד בקיימברידג' במסצ'וסטס משנת 1903.
המוזיאון הוקם על ידי יעקב שיף, אשר תרם לצורך הקמתו בשנת 1889 כ-10,000 דולר.
מטרת המוזיאון הייתה "להציג את המנהגים וההיסטוריה של העמים השמים ולהראות כיצד הם תרמו לציביליציה".
תחילה שכן המוזיאון ב-Peabody Museum והוא נפתח לקהל בשנת 1891. בשנת 1902 נפתח המוזיאון בבניינו החדש של המוזיאון, אשר גם הוא נתרם על ידי שיף בעבור 80 אלף דולר.
כיום אצורים במוזיאון כ-40,000 ממצאים ארכאולוגיים, רובם מחפירות שנעשו במימון המוזיאון במצרים, עיראק, ישראל, ירדן, סוריה ותוניסיה.
המוזיאון לאדריכלות הרוסית ע"ש שצ'וסב הוא מוזיאון לאומי במוסקבה, המוקדש לאדריכלות הרוסית, ומהווה מרכז מחקר ללימוד ולקידום המורשת האדריכלית והעירונית של רוסיה.
המוזיאון נוסד בשנת 1934, ונקרא על שמו של האדריכל הסובייטי הרוסי אלכסיי שצ'וסב, שתכנן מבנים בולטים רבים בתקופה הסובייטית.
האוספים שבמוזיאון כוללים למעלה ממיליון פריטים.
בעבר, הפעילות העיקרית של המוזיאון הייתה מחקר, איסוף, קידום ושיקום של מונומנטים.
בעשור האחרון, מארגן המוזיאון תערוכות ופעילויות מסחריות נוספות.
המוזיאון כולל ספרייה, ארכיון מדעי, וסדנאות שיקום ושיחזור אדריכלי.
המוזיאון המצרי (באיטלקית: Museo Egizio) הוא מוזיאון בעיר טורינו באיטליה אשר מכיל אוסף של ממצאים ארכאולוגיים ואנתרופולוגיים ממצרים העתיקה.
המוזיאון מכיל את האוסף השני בגודלו, אחרי המוזיאון המצרי בקהיר, של עתיקות ממצרים העתיקה.
בשנת 2006 פקדו את המוזיאון כחצי מיליון איש.
הכניסה המרשימה של המוזיאון שימשה תפאורה לסרט "הג'וב האיטלקי".
מקורו של המוזיאון באוסף עתיקות ממצרים העתיקה אותו רכשו המלכים מבית סבויה בפיימונטה במחצית השנייה של המאה ה-19.
המוזיאון הוקם בטורינו שהייתה אז בירת הממלכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועברו הפריטים היקרים באוסף למשמרת בעיר אז'ה (Agliè).
במהלך המאה ה-20 נוספו לאוסף פריטים רבים, ובכללם תרומת ממשלת מצרים בשנות ה-60. תרומה אשר ביטאה הכרת תודה של מצרים על הסיוע האיטלקי בשיקום עתיקות אבו סימבל.
ז'אן-פרנסואה שמפוליון נעזר רבות באוסף הפפירוסים שבמוזיאון כאשר החל את מחקרו בפיענוח כתב החרטומים.
אחד הפפירוסים החשובים במוזיאון הוא רשימת המלכים מטורינו, שגם הוא נחקר על ידי שמפוליון.
במוזיאון נמצאות שלוש גרסאות שונות של ספר המתים המצרי, ובכללם העותק העתיק ביותר של הספר.
במוזיאון נמצא גם קטע מהפואמה "ההוראה מפי דואה חתי" על גבי אוסטרקון.
המוזיאון הממלכתי במיידנק (בפולנית: Państwowe Muzeum na Majdanku) הוא מוזיאון זיכרון ומרכז חינוכי אשר נוסד בסתיו 1944 על אדמת מחנה ההשמדה מיידנק.
המחנה ממוקם דרומית מזרחית לפרוורי העיר לובלין שבמזרח פולין.
זהו המוזיאון הראשון מסוגו בעולם, והוא מוקדש כולו להנצחת הזוועות שהתחוללו במחנות העבודה וההשמדה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כיום המוזיאון פועל בין היתר בשמירה על שרידי המחנה, הצגת מיצגים נדירים מתקופת השואה (כולל תמונות ועדויות), מוציא לאור את "מחברות מיידנק" ועורך מחקר על אודות שואת יהודי פולין.
הכניסה למוזיאון אסורה לילדים מתחת לגיל 14. בסמיכות למוזיאון פועלת "החברה לחסות על מיידנק".
לאחר שחרור המחנה בידי הצבא האדום ב-23 ביולי 1944 הוכרז המתחם כמוגן באופן רשמי.
המוזיאון הופעל לראשונה באוקטובר 1944, בתור הדוגמה הטובה ביותר למחנה השמדה בתקופת השואה כאשר תאי הגזים והקרמטוריום הגדול שבו שלמים ובמצב תקין להפעלה.
אתר המחנה מיידנק (האדמה והצריפים) הוכרז כאתר זיכרון בצו משנת 1947 של הפרלמנט הפולני.
באותה השנה נחפרו כ-1,300 מטרים מעוקבים קרקע, מעורבבים עם אפר אדם ושברי עצמות ונאספו לגבעה גדולה מתוך רצון לסמן קבר סמלי.
לשם השוואה, מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ שוחרר כחצי שנה מאוחר יותר, ב-27 בינואר 1945 והוכרז לראשונה כאתר זיכרון באפריל 1946 אבל שוחרר לפולין מידי הצבא האדום רק ב-1947. הצהרת הפרלמנט הפולני הכריזה על שני האתרים יחד כאתרי זיכרון.
מוזיאון מיידנק קיבל את המעמד של המוזיאון הלאומי של פולין בשנת 1965.
הגרמנים נסוגו בחופזה ולכן לא היה להם הזמן הנדרש להרס יסודי של המחנה.
הקרמטריום הקטן (שני תנורים) ומסמכים חשובים הועלו באש, אך תאי האסירים ותאי הגזים נותרו כמעט במצבם המקורי.
מוערך כי במהלך 34 חודשי פעילות של ההשמדה, נרצחו באזור כ-130 אלף אנשים, מתוכם כ-18 אלף יהודים נרצחו במיידנק במהלך הטבח הגדול ביותר של יום אחד בתקופת השואה, ב-3 בנובמבר 1943, במבצע "חג הקציר" (סה"כ מוערך כי נרצחו במבצע 43,000 איש כולל בתת-המחנות).
ב-1969, כחלק מציון 25 שנים לשחרור המחנה, הוקמה במקום אנדרטה המוקדשת לקורבנות השואה.
האנדרטה עוצבה על ידי האדריכל הפולני ויקטור טולקין , וכוללת שלושה חלקים וכן חלק מאפר הנרצחים.
בבעלות המוזיאון גם רשומות של האס אס, שניצלו מניסיון של מפקד האדמיניסטרציה האחרון של מיידנק, אובר-שטורמפיהרר אנטון תרנס להשמידם במהלך משפטי מיידנק.
בשנת 2003 הוקמה במקום מצבת זיכרון גבוהה ומחודדת לזכר הנספים במבצע "חג הקציר".
ב-2004 נחנכה שלוחה חדשה של המוזיאון אשר הוקמה על שרידי מחנה ההשמדה בלז'ץ, הממוקם בסמיכות.
ב-2005 נעשו עבודות חפירה בהם נמצאו פריטים שנקברו על ידי אסירים יהודים בשנת 1943. ב-2009 זכה המוזיאון בפרס פולני על תרומה יוצאת מהכלל לתרבות הפולנית.
זוכים אחרים הם המוזיאון הממלכתי באושוויץ-בירקנאו ומוזיאון שטוטהוף.
באוגוסט 2010 פרצה שרפה באחד הצריפים.
השרפה הרסה כ-7,000 זוגות נעליים מתוך אוסף הנעליים של נרצחי המקום, לפי דיווח המוזיאון.
לא ידוע במה פגעה השרפה בנוסף.
במוזיאון קיימות ארבע תערוכות עיקריות:
תערוכה חיצונית - בשנת 2008 התקיימו עבודות חיזוק ושימור של המיצגים החיצוניים במחנה ובסופם נסלל נתיב מבקרים בסמוך לצריפי המחנה.
תערוכה היסטורית - התערוכה מתקיימת בצריפים 43 ו-44 של המחנה.
בתערוכה זו מוצגת היסטוריית מחנות הריכוז בפולין.
מיצג מולטימדיה - תערוכה אמנותית סמלית לזכר נרצחי המחנה היהודים, הרומנים, הפולנים והרוסים.
מוזיאון האמנויות היפות (בהונגרית: Szépművészeti Múzeum) הוא מוזיאון לאמנות בבודפשט, בירת הונגריה.
מבנה המוזיאון ניצב בכיכר הגיבורים בפתח הפארק העירוני של בודפשט, מול בניין היכל האמנות, שחזיתו דומה.
המבנה הוקם בין השנים 1900–1906 בסגנון נאו-קלאסי.
המוזיאון מיועד להצגת אמנות לא-הונגרית ומורכב משישה אוספים:
אמנות מצרים העתיקה - אוסף גדול (השני בגדלו במרכז אירופה) של אמנות מצרית בעיקר פרי מחקריו של האגיפטולוג ההונגרי אדוארד מאהלר שנרכש בשנות ה-30 של המאה ה-20
אמנות יוון העתיקה ואמנות קלאסית - האוסף מכיל בעיקר פסלי שיש, בהם "הרקדן מבודשט", פסל שיש מהמאה ה-3. כן מוצגים כלי קרמיקה וארד
ה"מאסטרים" (ציירי המאות 13 עד ה-18) - 3,000 ציורים המתארים את תולדות האמנות באירופה בהם ציורי מאיטליה, גרמניה, הולנד ופלנדריה, צרפת, בריטניה וספרד.
בין אוצרות האמנות "דיוקן איש צעיר" מאת ג'ורג'ונה, "המדונה של סטרהאזי" מאת רפאל, מספר ציורים של אניולו ברונזינו, טיציאן, טינטורטו, "דיוקן איש צעיר" של אלברכט דירר, "יוחנן המטביל" מאת פיטר ברויגל האב ויצירות מאת רובנס, פרנס הלס, אל גרקו, ולסקז וגויה.
פיסול מימי הביניים ועד המאה ה-17 - מכיל פיסול איטלקי ברובו שגולת הכותרת שלו היא פסל ארד קטן של פרש מאת לאונרדו דה וינצ'י.
כמו כן מוצגים פסלי עץ צבוע מגרמניה ואוסטריה.
אמנות המאה ה-19 וראשית ה-20 - רצף היסטורי של יצירות מאסכולת בידרמייר הפריזאית, דרך אמנות רומנטית המיוצגת על ידי יצירות של אז'ן דלקרואה, ז'אן-בטיסט קאמי קורו וגוסטב קורבה ועד האימפרסיוניזם (מאנה, פיסארו, רנואר וטולוז-לוטרק).
כמו כן מוצגים פסלים מאת אוגוסט רודן וקונסטנטן מנייה
אמנות גרפית - 10,000 רישומים ו-100,000 הדפסים המציגים את המסורת הגרפית של אירופה, ברובם מרכישות אוסף בית אסטרהאזי.
גולת הכותרת של האוסף הם רישומים לציור "קרב אניירי" של דה וינצ'י, 15 רישומים של רמברנדט, 200 רישומים ואקווטינטינות של גויה.
אוסף ויקטור וסרלי - אוסף יצירות גרפיות מאת האמן ההונגרי ויקטור וסרלי, חלק מהאוסף המוצג דרך קבע במוזיאון המוקדש לאמן זה באובודה
המוזיאון הפתוח של הולנד (בהולנדית: Nederlands Openluchtmuseum) הוא מוזיאון פתוח ופארק בקרבת ארנהם, במחוז חלדרלנד בהולנד.
זהו מוזיאון לאומי, שנועד לשמר את המסורת התרבותית ואת חיי היום-יום של העם ההולנדי.
המוזיאון מציג בתים, חוות ומפעלים מאזורים שונים של הולנד, כפי שהתקיימו במאות הקודמות.
המוזיאון הפתוח נוסד ב-1912 על בסיס אחוזת ואטרברך.
ב-1987 עמד המוזיאון בסכנת סגירה.
בזכות תמיכת הציבור, החל מ-1991 "קרן המוזיאון הפתוח של הולנד" היא האחראית על תחזוקתו המתמשכת של המוזיאון, בעוד נכסי המוזיאון שייכים למדינה.
ב-2005 הוכתר בתואר "המוזיאון האירופאי של השנה".
המוזיאון פרוש על שטחים נרחבים, בשטחו ישנם אגמים, תעלות, מפלי מים, חוות, כנסיות, טחנות רוח, בתי מלאכה וחנויות וכן בתי מגורים מטיפוסים שונים.
המבנים הובאו מאזורי המדינה השונים ונועדו להציג את מגוון המורשת ההולנדית.
במוזיאון נערכות הדגמות של עיסוקים שונים, באופן בו נעשו בעבר, ביניהם כביסה, מבשלת בירה, טווית פשתן.
מוצרים המיוצרים בהדגמות אלו נמכרים בחנות המזכרות של המוזיאון.
במוזיאון פעיל קו חשמליות עתיקות מאמסטרדם, ארנהם, רוטרדם והאג.
בין אוספי המוזיאון - תלבושות מסורתיות, צעצועים ותכשיטים.
המוזיאון הפתוח של עומר היה מוזיאון לאמנות, בפארק התעשייה בעומר.
המוזיאון הכיל גן פסלים, עם תערוכות מתחלפות, גלריה גדולה לתערוכות מתחלפות, בעיקר מתחומי הציור והפיסול, תערוכה קבועה של כלי רכב אספנות, שתי פינות מיצגים אינטראקטיביים לילדים וכיתת לימוד.
המוזיאון הוקם בידי סטף ורטהיימר, במתכונת דומה למוזיאון הפתוח של תפן.
המוזיאון הפתוח בהאקונה (ביפנית: 箱根 彫刻の森美術館 הקאונה צ'וקוקו נו מורי ביג'וצוקן) הוא המוזיאון הפתוח המוקדש לפיסול מסוף המאה ה-19 ואילך, הממוקם בהאקו֗נֶה, במחוז קנאגווה שביפן.
המוזיאון הפתוח בהאקונה נפתח בשנת 1969 בהאקונה, יפן והיה המוזיאון הראשון מסוגו ביפן.
הוא משתרע על שטח של כ-70 דונם.
חלקו העקרי של המוזיאון מוקדש לגן פסלים המכיל כ-120 יצירות המוצבות על רקע הנוף המקומי.
אוסף המוזיאון כולל למעלה מאלף פסלים ויצירות אמנות מאת אמנים אירופאים כאוגוסט רודן, אומברטו בוצ'וני, ז'ואן מירו, אנטוני גורמלי, הנס אשבכר, ברברה הפוורת', קונסטנטין ברנקושי ורבים נוספים.
בנוסף, מציג המוזיאון אמנים יפנים ואסייתיים.
בין העבודות פסלו של יגאל תומרקין - "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992).
בנוסף לגן הפסלים, מכיל המוזיאון מספר ביתנים.
בשנת 1984, על יסוד אוסף של 188 יצירות, הוקם ביתן המוקדש לפיקאסו.
הביתן כולל כיום אוסף של כ-300 יצירות של האמן בתחומי הציור, הפיסול, הפיסול הקרמי והדפס.
ביתן נוסף מוקדש לאוסף יצירותיו של הפסל מדרדו רוסו ולצידן אוסף דגמים מיצירותיו של הפסל האנגלי הנרי מור.
ביתן שלישי מציע תצוגה של מבחר פסלים מן המאה ה-20 ובהם יצירות של אלברטו ג'קומטי, ג'אקומו באלה ואחרים.
המוזיאון הפתוח בדטמולד הוא מוזיאון בעיר דטמולד שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
המוזיאון הוקם יחד עם המוזיאון הפתוח בהאגן בשנת 1960, ונפתח לקהל הרחב בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים.
המוזיאון מנוהל על ידי ה-LWL, רשות האזורית של וסטפאליה וליפה המזרחית.
המוזיאון נחשב לאחד מהמוזיאונים הפתוחים הגדולים והחשובים ביותר באירופה.
יותר מ-100 מבנים היסטוריים מרחבי מדינת נורדריין-וסטפאליה שונעו בשלמותם או בחלקים למוזיאון הפתוח, בו הוקמו מחדש.
המוזיאון משתרע על פני כקילומטר רבוע.
בין היתר מוצגים במוזיאון חוות, בתי ספר, טחנות רוח ותחנות מים.
המוזיאון כולל גם שדות, דרכים, מאגרי מים וגדרות אשר משמרים את הנוף הכפרי המקורי בנורדריין-וסטפאליה כמו גם יבולים וזני פירות וחיות משק מקומיים.
במוזיאון פועלים אומנים אשר מציגים בפני המבקרים מלאכות מסורתיות כקליעת סלים, נפחות וקדרות.
בעתיד צפויה להיבנות במרכז הכפר המשוחזר, המהווה את ליבת המוזיאון, כנסייה - זה יהיה המבנה היחיד שיבנה בשיטה מסורתית אך מבלי להשתמש במבנה היסטורי קיים.
כל קבוצת מבנים במוזיאון מרוהטת בהתאם לנהוג בתקופה אחרת, החל מהמאה ה-16 ועד לשנות ה-50.
מדי שנה מוצגת בשטחי המוזיאון תערוכה מתחלפת בנושא מרכזי.
אחד מהמבנים המשוחזרים במוזיאון הוא ביתה של משפחת אולמן היהודית.
הבית נבחר להקמה מחדש במוזיאון כיוון שהתגוררו בו יהודים מיום הקמתו בשנת 1805 ועד 1941. משפחת אולמן היהודית שהתגוררה בו עד לשנת 1941 נספתה בשואה.
בבית תצוגת קבע בנושא יהדות וגורל היהודים בגרמניה.
המוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד הוא המוזיאון הנשיאותי המנציח את שמו ואת פעילותו של נשיא ארצות הברית ה-38, ג'רלד פורד.
המוזיאון הנשיאותי נמצא בקמפוס ע"ש רוברט ק.
פיו של אוניברסיטת מישיגן שבגרנד ראפידס, מישיגן.
המוזיאון הנשיאותי אינו מחובר לספרייה הנשיאותית וזאת לאחר בקשתו של פורד.
הספרייה הנשיאותית נמצאת בעיר אן ארבור שבמישיגן.
המוזיאון הוא מקום קבורתו של פורד ושל רעייתו, בטי.
המוזיאון הנשיאותי הוא מקום מנוחתם של ג'רלד פורד ובטי פורד.
המוזיאון ממוקם בעיר גרנד ראפידס שבמישיגן.
הכספים לבניית המוזיאון נאספו על הוועדה להנצחת ג'רלד פורד.
שטח המוזיאון הוא בערך 44 אלף קילומטר רבוע, עלות המוזיאון נאמדת ב-11 מיליון דולר.
בוב הופ שימש כמנהל הטקס וחלק מחגיגות החנוכה שודרו בטלוויזיה.
במוזיאון ניתן לראות תמונות פספוסים של הנשיא פורד בבית הלבן עם בני משפחתו, עם עמיתיו ועם סגן הנשיא נלסון רוקפלר, מה שמאפשר למבקר לראות הצצה אישית על חייו של הנשיא.
באותה קומה ניתן לראות העתק מדויק של החדר הסגלגל בכהונתו של פורד.
חלק מהמוזיאון כולל הצגת תפקידיה המיוחדים של מי שהייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בכהונתו, בטי פורד.
במקום אפשר למצוא תצוגה של חדר הקבינט בכהונתו, מה שמאפשר למבקרים לקחת חלק בקבלת החלטות הנשיאותיות.
מבקרים יכולים לראות מתנות שהציגו ראשי מדינות ונכבדים זרים אחרים לפורד, כמו גם מתנות אישיות מהעם האמריקאי.
לאחר מותם של הזוג פורד
כאשר ג'רלד פורד הלך לעולמו ב -26 בדצמבר 2006, אלפי אנשים שילמו כניסה למוזיאון על מנת לחלוק לנשיא לשעבר כבוד אחרון.
מבקרים יצרו זיכרון ספונטני עם נרות, דגלים, פרחים, הערות בכתב יד בכניסת הרחוב שבו שוכן המוזיאון.
במהלך הלילה של 2 בינואר 2007, ועד הבוקר של 3 בינואר, כ-60,000 אנשים צפו בארון הקבורה של פורד שהוצב בלובי המוזיאון.
ב-3 בינואר 2007, נערך טקס הלוויה רשמי.
בטקס נכחו הנשיא דאז ג'ורג' ווקר בוש, הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר דונלד רמספלד, ועוד מספר אישים בכירים.
הנשיא פורד נטמן בחצר המוזיאון.
לאחר מותה של בטי פורד ב-8 ביולי 2011, המוזיאון נסגר למחרת היום כדי להתכונן להלווייתה.
בזמן שהמוזיאון נסגר, הלובי הראשי נשאר פתוח לאורחים כדי שיוכלו לחתום על ספר תנחומים.
מאוחר יותר באותו יום, הודיעה משפחת פורד כי ארון קבורתה יוחזר לגרנד ראפידס והוא יוצב במוזיאון בתאריכים 13-14 ביולי לרווחת הציבור עד לתפילה שנערכה בכנסיית גרייס האפיסקופלית השוכנת בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
לאחר התפילה הוחזר הארון למוזיאון והיא נקברה לצד בעלה.
המוזיאון הפתוח בנגבה הוא מקבץ של אתרים בקיבוץ נגבה.
בין האתרים, שחזור של "חומה ומגדל", הקרנת סרטים היסטוריים בצריף חדר האוכל, הטנק המצרי, מגדל המים הנקוב, האנדרטה בבית הקברות הצבאי, גבעת תום ותומר לזכר 73 חללי אסון המסוקים ועוד.
הקיבוץ הוקם על ידי גרעין "גבעת גנים" של חברי השומר הצעיר מפולין, אליו הצטרפו החברים הפולנים של גרעין "שמיר" שרוב חבריה עלו מרומניה.
היישוב הוקם ב-12 ביולי 1939 כיישוב חומה ומגדל, בסיוע חברי קיבוץ גבעת ברנר.
בעת הקמתה הייתה נגבה הנקודה היהודית הדרומית ביותר בכל ארץ ישראל, למעט סדום על חוף ים המלח.
כשפרצה מלחמת העצמאות היה נגבה היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל, למעט יישובי הנגב.
במקום נערכו קרבות כבדים נגד הצבא המצרי וערביי האזור.
למרות ההתקפות המצריות הכבדות שנסתייעו במטוסים, בטנקים ובתותחים, לא עלה בידם לכבוש את הקיבוץ.
נגבה נהרסה, אך מגיניה התחפרו בבונקרים, בתעלות ובעמדות, ומשם המשיכו בעמידתם האיתנה בפני ההתקפות החוזרות ונשנות, שנמשכו כשלושה חודשים.
במבצע יואב הובס הצבא המצרי, וב-9 בנובמבר 1948, לאחר כמה ניסיונות נפל, נכבשה משטרת עיראק סואידן על ידי כוחות צה"ל.
בכך באה הרווחה לחברי נגבה שהחלו מיד בשיקום הריסותיה.
עמידת הקיבוץ במערכה על נגבה, הפכה לסמל של עקשנות ונחישות בה עמדו מעטים מול רבים.
בשנת 1953 הוצבה במקום אנדרטה לזכר החללים בסמוך לבית העלמין הצבאי, המציינת את אחוות הלוחמים: חבר וחברה של הקיבוץ עם חיל לוחם.
אנדרטה זו פוסלה על ידי הפסל נתן רפופורט.
גם מגדל המים המנוקב בפגזי האויב נותר כזכר למערכה הכבדה.
מול האנדרטה ניצב טנק לוקסט M22 כתחליף לטנק המצרי שנבלם מדרום לקיבוץ ב-12 ביולי 1948.
ליד שער הקיבוץ נמצא שחזור של מבנה חומה ומגדל.
המוזיאון לאומנות חזותית (ברומנית: Muzeul de Artă Vizuală Galați), המתמקד באומנות מודרנית רומנית, שוכן ברחוב הגיבורים (Eroilor) מספר 6, בעיר גאלאץ, ברומניה.
המוזיאון הזה הוא המוזיאון הראשון לאומנות רומנית מודרנית ונוסד ב-1967. תחילה שוכן המוזיאון בהיכל הבישופות, אך לאחר מכן הועבר למבנה אחר וההיכל הושב לבישופות.
ברשות המוזיאון יש יצירות מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ומהמאה העשרים.
יש יצירות של ניקולאה גריגורסקו, ויקטור בראונר, מקסימיליאן הרמן מקסי, מרסל ינקו ורבים אחרים.
המוזיאון זכה לקבל שלוש תרומות גדולות ובהן יצירות רבות, האחת מאידל ינקלביץ', אמן יהודי בלגי יליד רומניה, השנייה מהזוג ג'ורג'טה וקונסטנטין אראמסקו, אמנים אמריקאים ילידי גאלאץ והשלישית של הציירת היהודיה ילידת גאלאץ לולה שמירר רות (Lola Schmierer Roth).
המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי (בהונגרית: Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár) הוא תערוכה מתמדת במתחם הבניינים של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהני ומציג את השרידים החומריים של התרבות וההיסטוריה היהודית הונגרית.
אחד מאוספי היודאיקה הבולטים ביותר במרכז אירופה נמצא בבעלות המוזיאון ובניהולו של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).בין יוזמי הקמת המוזיאון היה פרנץ מזאי.
פריטי פולחן יהודים הוצגו לראשונה בפומבי בהונגריה בשנת 1894 בתערוכת עבודות הצורפות ההונגריות.
בחגיגות האלף שנה (לכיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים) בשנת 1896, בתערוכה הלאומית של אלף שנים אלה הציגה הקהילה היהודית בהונגריה תשעים פריטים.
ההחלטה לגבי הקמתו הרשמית של המוזיאון היהודי הונגרי התקבלה ב־1 בדצמבר 1909. אז קיבלה האגודה הספרותית היהודית-הונגרית החלטה והחלה עבודת האיסוף.
התערוכה הראשונה לציבור נפתחה ב־23 בינואר 1916, בדירה שכורה ברחוב הולד 23. בשלב זה נאספו כבר קרוב ל-1,500 פריטים פולחניים יהודיים ושרידים היסטוריים.
פתיחת המוזיאון היהודי הונגרי לא פיגרה אחר פתיחת מוסדות אירופיים דומים (וינה 1895, פרנקפורט, המבורג 1898, פראג 1906, סנקט פטרבורג 1914).
בשנת 1932 הושלם בניין המוזיאון בצורה של אגף נוסף שהשתלב היטב בבניין הראשי של בית הכנסת.
תערוכת הקבע החדשה נפתחה ב-26 בדצמבר.
המוזיאון היהודי הונגרי מילא בהדרגה תפקיד חשוב יותר ויותר בחיים התרבותיים והאינטלקטואליים של יהדות הונגריה.
קהילות, משפחות, אנשים פרטיים תרמו לאוסף את הפריטים בעלי הערך שהיו בבעלותם.
עם זאת, האידאולוגיה האנטישמית של שנות השלושים, והאידאולוגיה האנטי דתית של שנות החמישים, היוו מכשול רציני בהתפתחות המוסד.
בשנת 1938, לאחר פרסום החוק היהודי הראשון, הציג המוזיאון, תערוכה בשם "תערוכת אמנציפציה", בה הוצגו הנסיבות סביב הולדתו של "חוק האמנציפציה" משנת 1867 וכן הוצג תהליך ההתבוללות של יהודי הונגריה.
בין השנים 1944-1939 אירח המוזיאון את תערוכות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, שהתקיימו על ידי אמנים שנאסר עליהם להציג בפורומים הרגילים בשל יהדותם.
בשנת 1940 אורגן על ידי אנשי המוזיאון סיורי איסוף מקיפים כדי לאסוף את זיכרונות הקהילות הכפריות שהלכו ודעכו.
בשל איום המלחמה הוצב חלק מחומר המוזיאון במרתפי המוזיאון הלאומי ההונגרי בשנת 1942. בשנת 1943 ביקשו לאחסן פריטים יקרי ערך נוספים בכספות בנקאיות, אולם לאחר מכן הם נעלמו במהלך המלחמה.
הארכיון היהודי הונגרי נפתח במכון הלאומי להכשרה רבנים בבודפשט בשנת 1972 ובשנת 1994 הוא מוזג עם המוזיאון, ושמו הרשמי של המוסד הפך למוזיאון והארכיון היהודי הונגרי.
בשנת 1993 נשדדו כמעט כל החומרים שהוצגו במוזיאון; הפריטים נמצאו רק בקיץ 1994 ברומניה.
המוזיאון המצרי הגדול , המכונה גם מוזיאון גיזה, הוא מוסד ריכוז ותיעוד האוסף הציבורי הגדול ביותר לתרבות מצרים העתיקה, מוזיאון העתיקות הגדול בעולם המוקדש לתרבות אחת, וחלק בתוכנית-על לעיצוב והנדוס מישור גיזה, במכלול מיזמי התפתחות עירונית של קהיר רבתי בירת מצרים.
המוזיאון נפתח ב-2023, אך הפתיחה הרשמית נערכה ב-1 בנובמבר 2025.
המתחם ממוקם על מדרון המגשר על פער גובה של 50 מטרים, מעמק הנילוס, היכן שממוקמת הכניסה הראשית, ועד למישור גיזה, היכן שנמצאים חללי התצוגה העיקריים וחתימת קצה זה בחלונות הצופים למתחם הפירמידות בגיזה.
שטח המוזיאון משתרע על פני 480,000 מטרים רבועים עם חלל תצוגה בסביבות 93,000 מטרים רבועים.
הגלריות יגיעו לגבהים של עשרות מטרים.
הבניין בצורת משולש משופע, עשוי בטון עם קירות זכוכית במסגרות משולשים כדימויי צורות פירמידה, עם ציוד במיטב החדשנות לאבטחה, למיזוג, לשימור המוצגים ולהצגת מציאות מדומה.
בכלל זה גם לראשונה במבנה מסוג זה, בניית הגג עם חומרים לקליטת ושימוש בכוח השמש כאנרגיה חלופית ומתחדשת.
שני חללי אולמות בגודל 7,000 מטרים רבועים הם אלו שיכילו את מוצגי תות ענח' אמון, גולת הכותרת של המוזיאון.
מרכז השימור של המבנה כולל 17 מעבדות המחולקות לפי חומרים שונים של הפריטים עם מתמחים וראשי צוות לכל סוג, דוגמת מעבדה לסוגי אבנים ומעבדה לעץ שבה מטופלים בין השאר מיטות ומרכבות תות ענח' אמון.
חלל נוסף יעשה שימוש "במופת אומנותי של אשליות חזותיות להסברת העולם המצרי העתיק לילדים".
בנוסף יכלול המתחם אולם קולנוע תלת-ממד עם 250 מושבים, 28 חנויות מזכרות, ושמונה מסעדות שכמה מהן צפויות להיות פתוחות מסביב לשעון.
לצד מבנה המוזיאון הוקם "גן הנילוס" רחב הידיים עם גינות פסלים, ומזרקות ועצי דקל כהוקרת הנהר על מימיו וצמחייתו שבבסיס גיבוש הישות המצרית.
שאר הפריטים הובאו ממוזיאונים ואוספים וגילויים חדשים בעיקר מהמקומות שהיו מרכזי התרבות העתיקה לאורך צפון הנילוס.
כך מוקם המבנה לאפשור אחסון כמות הפריטים הכה רבה לתרבות במקום אחד, לסדר היסטורי וחלוקה לנושאים, תחזוקה נאותה, וחוויית לימוד חדשנית דרך מסע במציאות מדומה לעולם התקופה, לרבות תצוגה ראשונה, מאורגנת ועם חוויית מסע מדומה, לכלל חפצי תות ענח' אמון.
המציאות המדומה צפויה להיכלל בחלק מהתצוגות עם אשליות חיזיון ושמע של לקיחת המבקר לצפייה בסביבה, בחפצים כפי שמוקמו, ובדמויות פועלות במטרת נגישות להתעמקות שמעבר לראייה הטיפוסית של פריטים דוממים דרך מעטי הזכוכית.
זאת עם אחסון מעל 100,000 פריטים בתצוגה ובמעבדות השימור וחללי עבודה, עם הצגת לפחות מחציתם, 50,000, ובהם מעל 20,000 פריטים שיוצגו לראשונה לציבור.
כן גם מתוך לערך 5,400 חפצי תות ענח' אמון, קרוב ל-4,000 יוצגו לראשונה, כלעומת תצוגת לערך 1,500 מתוכם במוזיאון הישן בלב קהיר, ובהתאם לסדר שבו נתגלו במבנה הקבורה.
פריטי תות ענח' אמון לבדם מהווים בסביבות עשרה אחוזים מכלל המוצגים וחמישה אחוזים מכלל האוסף.
הפריט הגדול ביותר הוא פסל המלך רעמסס השני, הניצב בחלל הכניסה הראשית כראשון המקבל את פני המבקרים.
גרם מדרגות ראשי הממשיך את חלל הכניסה ישמש כתכולה למעל 87 פסלי מלכים ואלים, שבהם כלל הפריטים הגדולים במוזיאון.
תכנון המוזיאון היה כרוך במחשבה לפיתוח סביבת מישור גיזה ולקישור תחבורתי והשתלבות בשיפור העיר והתיירות עם מיזמים נוספים שנבנו לפני ובמקביל בכרך קהיר.
אלו כוללים מגורים, בילוי ועסקים, ובעיקר ביחס לנגישות המוזיאון, אמצעי תחבורה יבשתיים ואוויריים שנבנו באותה תקופה של בניית המוזיאון.
קו רכבת תחתית חדש יעבור לצד המבנה עם תחנה למוזיאון, ויחבר אזורים נוספים ממערב לנילוס עם מרכז קהיר ועם דרכי המזרח המרוחק עשרות קילומטרים ממזרח לנילוס של שכונות ומתחמי העיר קהיר החדשה שגם בהקמתה הוחל בשנות האלפיים.
הרחבת הרכבת נועדה לעקיפת תנועת התחבורה האיטית מאוד בכבישים העמוסים במרכז קהיר, כמו גם הוספה בכלל של קווי תחבורה ציבורית שלא היו קיימים קודם לגישור בין אזורי הבינוי החדשים בכרך קהיר.
בצפי להגעת מיליוני מבקרים למוזיאון בכל שנה, משופרות גם דרכים קיימות המגיעות למתחם המוזיאון ולמתחם הפירמידות, ביניהן דרך "פאיום" שמסלול נתיביה יורחב פי ארבעה לכמות המכוניות הצפויות להגיע לשני המתחמים הקרובים.
המוזיאון גם הוקם סמוך לכביש הטבעת המהיר של כרך קהיר, ונסיעה קצרה מנמל התעופה הבינלאומי ספינקס שנפתח באופן רשמי לטיסות פנימיות בין ערי מצרים בראשית שנת 2019 ונפתח לטיסות בינלאומיות בראשית שנת 2020, כשנת הפתיחה המתוכננת הרשמית של המוזיאון.
מתואר כי גם הכבישים הפנים-ארציים הוותיקים יותר עושים את הנסיעה קלה דיה מהמוזיאון עד לחופי ים סוף במזרח המדינה, כך שמטיילים השוהים באתרי נופש לאורך חופים אלו הידועים כאהודים מאוד, ואלו השוהים בקהיר, יכולים גם לעשות טיול יום לכל אחד משני המקומות.
הקמת המוזיאון כרוכה בעלות שבסביבות מיליארד דולר.
ממשלת מצרים קיבלה הלוואה של 460 מיליון דולר מממשלת יפן.
המוזיאון הוכרז בשנת 1992, בחלקו כרעיון להתמודדות עם "מה שנחשב למבחר די לא מספק של מוסדות שהציגו את מורשת מצרים".
המיקום, בשולי כרך קהיר, נבחר על מנת לעקוף את חוויית ניידות המבקרים דרך "התנועה הידועה לשמצה של מרכז קהיר", אך גם בהתייחסות משרד הארכיטקטים מאירלנד "הנגאן פנג" לתנאים החיוניים לשמירה על הפריטים, ולמניעת צפיפות מבקרים ומתן תהודה טובה לשמע בחלל המבנה החדש.
טקס הנחת אבן הפינה, על ידי נשיא מצרים דאז חוסני מובארכ, נערך בשנת 2002, וב-2003 הוחל בתחרות להגשת תרשימים ועיצובים למבנה עם קבלת 1,557 הצעות מחברות מהנדסים ומעצבים מ-82 מדינות.
הבנייה נדחתה מ-2006 לאור מהומות ומצב ביטחוני עם דחיית הפתיחה במספר שנים.
הבנייה החלה ב-2012 בעבודה הכוללת 7,000 פועלים לערך בבינוי ו-400 במעבדות לשימור המוצגים
פתיחת המוזיאון הרשמית פורסמה, גם לאחר דחיות, ל-2022, עם ניצול ההזדמנות להכרזתה תחת מאה שנה לגילוי אוצרות תות ענח' אמון.
לבסוף הוקדם הצפי שוב, תוך הצלחת פתיחה מוגבלת לסיורים במוצגים שכבר הועברו ובעבודות השימור והבנייה המתמשכות מסוף 2018, ותכנון טקס פתיחה רשמי בקנה מידה עולמי בשטח המוזיאון בשנת 2020, בהשתתפות ראשי מדינות ואנשים חשובים נוספים מרחבי העולם.
הנהלת המוזיאון צופה הגעה של חמישה מיליון מבקרים כבר בשנתו הראשונה ושואפת בהמשך לעבור רף של שבעה מיליון בשנה, כמספר המשתווה והגובר על כמה מהמוזיאונים הגדולים והאהודים בעולם דוגמת מטרופוליטן בארצות הברית.
מחיר כרטיס יהיה כמה עשרות שקלים, בהתאם לדמי הכניסה הנגבים במוזיאונים הגדולים והמבוקרים בעולם שבתשלום קבוע דוגמת לובר בצרפת.
המוזיאון המצרי בכיכר תחריר בלב קהיר ימשיך להתקיים, וברגע שיסתיים תהליך ההעברה ההדרגתי של כמעט כלל מוצגיו למוזיאון החדש, גם למבנהו מתוכנן שיפוץ מקיף.
הוא צפוי לעורר פחות עניין בינלאומי ותיירותי, להיות מבוקר בעיקר על ידי אנשים עם עניין עמוק בתרבות מצרים העתיקה, ואנשים הלומדים והעוסקים בתחום.
עם זאת, הוא יאכלס כמות כלשהי של מוצגים בעלי ערך רב השווים בחשיבותם למוצגים בולטים במוזיאון החדש ובאמות המידה של מוזיאוני העתיקות החשובים בעולם.
ראש התחום הארכאולוגי של המוזיאון המצרי החדש, אלטייב עבאס, חווה כי "יהיה יותר ממספיק מקום בשבילנו לקבל בברכה את העולם ולהראות להם את מיטב תרבותנו העתיקה".
הפריט הראשון שהועבר לרשות המוזיאון ולמעשה נקבע באדמה החולית כשלאחריו וסביבו נבנה המוזיאון ואף הריצוף הסובב, הוא של רעמסס השני הניצב בחלל הכניסה ולאחריו העברה הדרגתית של פריטי תות ענח' אמון במקביל למוצגים אחרים.
טיפול דקדקני בשיקום ושחזור כל פרט ופרט על פני המוצגים נעשה במעבדות במרכז השימור של המוזיאון.
כן מתאפשרים סיורים בהזמנה לקבוצות קטנות, לצפייה בעבודת המעבדות שבמרכז השימור, בעיקר שחזור ושיקום פריטי תות ענח' אמון, צפייה בפסל רעמסס השני, ובעבודות הבנייה המתמשכות.
הממשלה ורשות העתיקות של מצרים עושות מאמצים להשיב למדינה פריטים שהועברו, נרכשו או נגנבו ממוזיאונים בעולם ומאוספים פרטיים, ולאסוף פריטים נוספים מחפירות לגילויים מתמשכים.
המוזיאון יאורגן בחלוקת ארבעה עידנים לקורות מצרים העתיקה ולחיי תות ענח' אמון, ולפי תצוגות לשלושת הנושאים דת-"אמונות ונצח", שלטון-"מלוכה וכוח" וציבור-"חברה", בצד שימוש בעזרים חזותיים ובהמחשות ממוחשבות למציאות מדומה ב"שיטוט" בין חפצים, דמויות, מבנים וסביבות מתרבות מצרים העתיקה.
זאת למיקוד במצגי מרכזי הפולחן האלילי, המדע והאומנות שבראשם בסדר היסטורי פיום, אבידוס, ממפיס, תבאי ואלכסנדריה בעמק לצפון נהר נילוס כעורק חיי סהרה ותשתית התרבות, עם התיישבות למזרח הנהר כעליית השמש לחיים וקבורה למערבו כשקיעתה למוות, לאורך תהפוכות שלושים ואחד שושלות שלטון, ועד המחשת המשכיות תחת שליטים מתרבות יוונית.
כל זאת עם הקדשת תצוגות ואשליות חזות ושמע לאלפי חפצי ותיעוד הסביבה, המלבושים, המזונות, ולוחות הזמנים של תות ענח' אמון שמלך במסגרת תקופת שיא מדינית ותרבותית של מצרים העתיקה.
תיעוד כלל מהלך האלף השישי לקצה האלף השלישי לפני הספירה שמן התקופה הקדם-שושלתית בהתקבצות שבטים לחקלאות ויישובי קבע במרחב צפון עמק נהר נילוס ותחילת קשרים עם השבטים הסובבים במדבר סהרה וחבלי לבנט ומסופוטמיה עד גיבוש לשתי ממלכות, איחודן כתקופה השושלתית המוקדמת לכדי הממלכה הקדומה, ועד התפרקות מדינית לתקופת ביניים ראשונה.
זאת במקביל לתחילת קשרי תרבות ומסחר עם שבטי נאות המדבר ממערב לנילוס, נוביה ופונת מדרום ועם אוכלוסיות אורוכ במסופוטמיה וכנען ופיניקיה בלבנט.
הפריטים והתיעוד כוללים קבוצות דוגמת מרימדה, פיום, התרבות הבדרית ועד שלב נקאדה, פריטים הממחישים שתי תרבויות חומריות שונות, ופריטי כלים וחפצי אומנות הכוללים והמושפעים סגנונית ממפגש אלו עם תרבויות שונות נוספות מאזורים אחרים.
כל זאת בזמן שנחשב עדיין כשלב טרומי לגיבוש ממלכה מצרית אחידה ראשונה, עד תום השושלת השנייה.
הפריטים והתיעוד כוללים את פולחן סגידת אלים ומלכים בתור אלים בעיר ממפיס בצפון, סגידה המתמקדת בחיים ובאחר המוות במבני קבורה ובעבודת האל אוזיריס בעיר אבידוס בדרום, והתחלת הכתב בציורים עד סימני אותיות לתקשורת כתוצאה מהשפעה גדולה על תחומים רבים באזור מצרים באמצעות מפגשים ומסחר עם תרבויות שומר ואכד מדרום מסופוטמיה.
מרכז העידן - הממלכה הקדומה, 500 שנים בקירוב, סביבות 2686 עד 2181 לפני הספירה: תיעוד שגשוג הנדסי ואומנותי מהמרשימים בעולם העתיק בתחילת מבני אמונת "חיי הנצח" לשליטים המכונים "פרעונים" ובסגידת העם להם כאלים, ועליית מפלס הנילוס וכן החקלאות.
זאת במסגרת השושלות השלישית עד השישית עם הגעה לשגשוג שלטוני יחד עם שיא תרבות ואומנות של בנייה ופולחן בשושלת הרביעית.
בתוך כך בנייה איכותית ועצומה בגודלה של פירמידות אבן שבראשן אלו שבגיזה וארונות קבורה מאבן.
בין מוצגי המוזיאון המרשימים של התקופה ושל העידן בכלל נמנית הספינה של ח'ופו, מלך השושלת הרביעית שלו נבנתה הפירמידה הגדולה ביותר בגיזה ובמצרים בכלל.
הספינה, באורך 43.6 וברוחב 5.9 מטר, הוטמנה בצד הפירמידות בגיזה באותה עת עתיקה ועד עת העברתה למוזיאון.
פריטים נוספים מתקופה זו המיוחסים בין החשובים במוזיאון כולו הם צלחת מלבנית לשבעה שמנים ששימשה לטקסי קבורה, עם שולחן מאבן גיר להגשת מנחות, ועליו שלושה פסלונים של מלכי השושלת הרביעית כשלושה דורות - של מייסד השושלת סנפרו, בנו מקים הפירמידה הגדולה ח'ופו, ובנו ג'דפרע.
יוצגו גם פסלים המתוארים בתור "דמויות מוארכות מוזהבות".
המצגים כוללים התייחסות לבנייה ציבורית-פולחנית מוגבלת מאוד תחת שלטונות בצפון ואיכות ירודה ומבנים קטנים בהרבה במסגרת בניית קברים פרטיים לעומת הממלכה הקדומה, בניית קברים חצובים בסלע וללא עיטורים לעומת ציורי דמויות בצבעים בהירים ובעיוותי גוף האדם להדגשת אומנות נבדלת תחת שלטונות הדרום.
תיעוד כלל מהלך קצה האלף השלישי עד אמצע האלף השני לפני הספירה.
מצגים למסגרת שמן ממלכה מאוחדת מחדש לישות מצרית אחת, עד נדודי אוכלוסיות להשתלטות זרה בצד שלטונות מקומיים עם הרחבת מרות על אזורים סמוכים לעומת מאבקים והתפרקות לתקופת ביניים שנייה.
זאת בתווך קשרי מסחר והשפעה בארץ פונת וסיפוח ואיבוד נוביה מדרום, בלימת שבטי ליבו שהם ייסוד מדינת לוב והתרחבות מערבה לנאות המדבר ולשטחם, השתלטות מזרחה דרך חצי האי סיני לקצה המערבי של חצי האי ערב, ולחימה מצפון עם דרום אזור לבנט לעומת ביסוס קשרים עד אזור סוריה בעיר אוגרית.
המצגים יתייחסו לפריחה מחודשת של בניית פירמידות מושקעת מלבנים עשויים חרס בחיפוי אבן גיר ופסלי אלים ומלכים בהשראת הנדוס פירמידות האבן וסגנון הפיסול בממלכה הקדומה, קבירת חפצים עם המתים וספרות הנכתבת לראשונה לא רק לאמונה ופולחן אלא גם לבידור ולהחכמה.
בין הפריטים פסלים הנחשבים ייחודיים בהיותם עשויים עץ צבעוני.
תקופת ביניים שנייה, 150 שנים בקירוב, סביבות 1700 עד 1550 לפני הספירה: תנאי רעב במהלך שושלות 13, 14, תיעוד חוזר לכך בשושלת 16, תוך נדידת אוכלוסיות ממערב אסיה, בהם כאלו שהתקבלו ככוח עבודה נוסף.
הפלת אלו כתום שושלת 17 היא שהחזירה שלטון מקומי מרכזי לאיחוד מחודש למצרים שהביא לעידן החדש.
מסגרת הממלכה החדשה כשיא מעצמתי דרך פילוג בצד שלטון זר לתקופת ביניים שלישית וכלה באיחוד שלטוני תחת מלכים מקומיים וזרים לתקופה המאוחרת.
המוצגים יתייחסו לשיא עוצמתה, גודלה, עושרה ואומנותה של מצרים העתיקה, עם חפצי ערך, איפור, בשמים ותכשיטים, תקופה של עבודת אל אחד לראשונה, וקברים ומקדשים ענקיים ומפוארים בעמק המלכים והמלכות לרבות קבר תות ענח' אמון ושטח הקבורה והפולחן הגדול בתולדות מצרים העתיקה.
בין המוצגים אבן חול עם דמות מלך השושלת ה-18 אחנתון אוחז בשרביט.
תקופת השיא של הממלכה החדשה מסתיימת כתום שושלת 20 תוך איבוד אחיזה בתבי שבדרום והפיכת טאניס בדלתה לבירת הצפון והמרכז הפולחני לאמון ולקבורה שאף מחליף את עמק המלכים בתבאי, בצידה בובסטיס כבירת הדרום למצרים העילית.
איחוד נוסף של מצרים תחת שושנק הראשון משבט "משווש" מאזור לוב לשושלת 22. התפרקות חוזרת לשתי ממלכות תחת המשך שליטים ממשווש בדרום כשושלת 23 ובמקביל לניצול הפילוגים במצרים גם לאורך שושלת 24 בצפון, והשתלטות ממלכת נוביה על דרום מצרים בידי פ-ענח'י כשושלת 25, ועד השתלטות אשור.
המוצגים יתייחסו לרמת פעילות ורושם המחווירה לעומת זו של שיא תקופת הממלכה החדשה הקודמת, אך ממחישים המשך ויצירת מרכזים חדשים במצרים לאומנות פולחן ומרכזי קבורה גדולים עם פולחן בולט לאל אמון.
התקופה המאוחרת, 330 שנים בקירוב, סביבות 664 עד 332 לפני הספירה: תהפוכות שלטוניות רבות ומהירות מתרבויות שונות, עם עתות סובלנות דתית לאורחות מצרים העתיקה לעומת התנכרות עם הגבלת הקצאת משאבים, ולקיחת כוח כישרוני מצרי לבנייה החוצה ממצרים, ולעומת עתות בהם המצרים רצו להראות נאמנות במראם ומנהגיהם לשליטים הזרים החדשים.
השתלטות אשור ממסופוטמיה כשושלת 26 תוך דחיקת השליטים מנוביה מדרום מצרים והשליטים המקומיים בצפון שעלו בתקופת הביניים הקודמת, במקביל להגעת יהודים רבים בבריחה מהתרחבות והשתלטות בבל ממסופוטמיה על ממלכת יהודה והגליית תושביה.
דחיקת האשורים בהשתלטות הממלכה האחמנית של פרס כשושלת 27 עם יחסה המשתנה לדת ואומנות מצרים ולקיחת כוח עבודה לבניית מקדשים בפרס.
דחיקת הפרסים בחזרת השתלטות מלכים מצרים תוך עזרת לוחמים יוונים כשושלות 28 עד 30. תום שלטון מקומי על מצרים העתיקה כסיום שושלת 30, בהתנכרות המצרים ליוונים, תגובת חבירת אלו כסיוע לפרס להשתלטות חוזרת כשושלת 31, והשתלטות יוונית הן על מצרים והן על פרס לפתיחת העידן הבא והאחרון.
המצגים יתייחסו לעתות פולחן עשיר יותר ופחות בבניית מקדשים ופסלי אלים, עתות התדרדרות באומנות הכללית ובהנדוס הבנייה, אומנות פולחן בולט של חניטת חיות, ולבוש והתקשטות המצרים בבגדים ובתכשיטים בסגנון הפרסים.
המצגים יתייחסו להמשך פולחן אלים, בניית מקדשים, פסלים, ועיטורים כבתקופות הקודמות, פיתוח הספרייה הגדולה בעולם העתיק באלכסנדריה ומדע ואומנות ענפים.
המצגים יתייחסו להתחלפות פולחן ובנייה אלילית בהקמת כנסיות קופטיות, בתי כנסת ומסגדים כמצע להתפשטות תרבויות ודתות האל האחד בכלל צפון אפריקה, מערב אסיה ודרום אירופה, אך עדיין עם השלכות הנדסיות ואומנותיות ניכרות של סגנונות בנייה וקישוט בהשראת תרבות מצרים העתיקה.
מלך זה אמנם לא בלט בחוזק ובהשפעה להתפתחות מדינית, בייחוד לעומת העתידים לבוא אחריו כשיא מעצמתי, אבל מבנהו הוא היחיד בקברי עמק המלכים לפרעוני הממלכה החדשה, שנמצא עם שלל חפצים שגם עשויים חומרים יקרים ועבודת מלאכת מחשבת.
התערוכה מציגה את 5,398 פריטי המלך שנמצאו בקברו ובסביבה עם פריטי משפחתו לרבות מומיות וחפצים מאבן, עץ, מתכות ובדים יקרים ואבני חן, שיהיו מסודרים ביחס נושאי לתיעוד מנהגיו, מלבושיו, מזונותיו וזמני אכילתו.
מסכת הקבורה להנצחת דמות המלך היא אחד מפריטי האומנות הידועים בעולם, וכן הפריט הבולט בתצוגה ראשית זו של המוזיאון.
פריטים בולטים נוספים יהיו ארונות-אבן לקבורה, לפחות שלוש מיטות-לוויה "לחייו לאחר המוות", תכשיטים דוגמת שרשראות, סנדלים משובצים בתכשיטים, מרכבות מוזהבות והכתר, שתי גופות בנותיו שמתו בלידה, וחפצי הסבתא רבתא והסבא-רבא שנמצאו בקבריהם.
מוצגים נוספים שנמצאו בקברו ויוצגו במוזיאון הם מזונות של גרגירים ופירות, צנצנות שהכילו משקאות בירה ויין ושמן, פפירוסים, ועורות ובדים לרבות בגדיו התחתונים של המלך.
המוזיאון הצ'יליאני לאמנות פרה-קולומביאנית (בספרדית: Museo Chileno de Arte Precolombino) הוא מוזיאון לאמנות המוקדש למחקר ותצוגה של ממצאים ארכאולוגיים של אמנות פרה-קולומביאנית מאמריקה המרכזית והדרומית.
המוזיאון שוכן במרכז העיר סנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה.
המוזיאון הוקם על ידי האדריכל הצ'יליאני ואספן העתיקות סרחיו לראין גרסיה-מורנו (Sergio Larraín García-Moreno), שחיפש אתרים לתצוגה ולשימור האוסף הפרטי שלו של חפצים פרה-קולומביאניים שנרכשו במהלך של כמעט חמישים שנה.
עם תמיכתה של עיריית סנטיאגו באותה תקופה, קיבל גרסיה-מורנו לרשותו את הבניין והקים את מוסד האוצרות של המוזיאון.
המוזיאון נפתח לראשונה ב-10 בדצמבר 1981 ונסגר משנת 2011 עד 2013 לשיפוץ.
החללים הפנימיים תוכננו מחדש על ידי האדריכל הצ'יליאני סמיליאן ראדיץ' (Smiljan Radic) ונוסף אולם חדש תת-קרקעי.
סך כל שטח המוזיאון 1,400 מטרים רבועים.
המוזיאון נחשב לאחד המוזיאונים הטובים ביותר בצ'ילה.
במשך יותר מחמישים שנה ליקט האדריכל והנדבן הצ'יליאני סרחיו לראין גרסיה-מורנו אוסף חשוב של חפצים פרה-קולומביאנים.
הקריטריונים שלפיהם רכש לראין את הפריטים היו אסתטיים גרידא ולא חשיבות אנתרופולוגית, ועם זאת הוא יצר אוסף שלם של חפצים המייצגים אמנות אמריקאית מקיפה.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 הורה לראין לעורך הדין חוליו פיליפי (Julio Philippi) להכין מודל משפטי שמטרתו ליצור מוסד שיכלול את החפצים מהאוסף הפרה-קולומביאני.
המודל הוביל להקמת קרן משפחתית (Fundación Familia Larraín Echeñique), שמטרתה להקים מוזיאון המיועד לשימור, מחקר והצגה של אוסף זה.
בראשית שנות השמונים חתמה הקרן הסכם עם עיריית סנטיאגו שבו נקבעו ההתחייבויות לתשלום הוצאות התשתיות וההוצאות הכלליות של המוזיאון, שפתח את שעריו לראשונה בדצמבר 1981.
הוצאות התפעול של המוזיאון מתחלקים בין עיריית סנטיאגו, משרד התרבות הצ'יליאני (Ministerio de las Culturas, las Artes y el Patrimonio) והכנסות המוזיאון.
הכרטיסים לתושבי צ'ילה מסובסדים, כך שתיירים משלמים מחיר שהוא פי 8 מהמחיר לתושבים המקומיים.
המוזיאון שוכן בפינת הרחובות בנדרה (Calle Bandera) וקומפנייה (calle Compañía), רחוב אחד מערבית מהכיכר המרכזית של סנטיאגו, במבנה בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית הקרוי "ארמון המכס המלכותי" (Palacio de la Real Aduana).
המבנה הוקם באתר שעליו הוקם ב-1555 ביתו של ראש העיר הראשון של סנטיאגו.
בתחילת המאה ה-19 הורה המושל הספרדי של צ'ילה לואיס מוניוס דה גוסמן להקים את בית המכס המלכותי במקום והסמיך את המהנדס הצבאי חוסה מריה דה אטרו (José María de Atero) לבנות אותו.
אטרו הקים את הבניין בין 1805 ל-1807. בניין זה התבסס על תוכניות שערך חואקין טואסקה (Joaquín Toesca), אדריכל יליד איטליה שהעבודות האחרות הקודמות שלו כללו את הכיכר המרכזית, ואת ארמון לה מונדה (Palacio de La Moneda).
בתקופת הרפובליקה השמרנית בצ'ילה שכנה בבניין הספרייה הלאומית, ובשנת 1845 הוא הפך למשכן של בית המשפט העליון של צ'ילה עד 1968, כאשר שרפה גדולה הרסה לחלוטין את הבניין ואת ארכיוניו.
בשנת 1969 הוכרז המבנה כמונומנט לאומי של צ'ילה (Monumento Nacional de Chile).
בשנות השמונים של המאה ה-20, נבנה בית המכס מחדש ושופץ לחלוטין באמצעות סדרת פרויקטים של שיקום, והפך למשכן המוזיאון.
מקורם של הפריטים באוספי המוזיאון מהתרבויות של התקופה הפרה-קולומביאנית ממסו-אמריקה ועד לדרום צ'ילה של ימינו.
במוזיאון למעלה מ-3,000 פריטים המייצגים כמעט 100 תרבויות פרה-קולומביאניות שונות מאמריקה הלטינית.
האוסף מכסה תקופה של כ-10,000 שנים.
האוסף המקורי נרכש על סמך איכותם האסתטית של החפצים, ולא בשל ההקשר המדעי או ההיסטורי שלהם.
האוסף הקבוע מוצג בשבעה אולמות המסודרים סביב שתי חצרות פנימיות, ואולם תת-קרקעי המוקדש לממצאים מצ'ילה גופא (צ'ילה לפני שקמה צ'ילה).
המבקרים יכולים לטעון לטלפון יישומון המסביר חלק מהמוצגים.
מסו-אמריקה (Área Mesoamérica) – מכסה את התרבויות באזור מסו-אמריקה שכיום מחולק בין המדינות מקסיקו, גואטמלה, בליז, הונדורס, אל סלוודור וחלק מניקרגואה.
בין הממצאים הבולטים: הפסל של שיפה טוטק (Xipe Totec), מבער קטורת מתרבות טאוטיווקאן, תכשיטי זהב אצטקים, חרסים אולמקים ותבליטים מתרבות המאיה.
אזור הביניים (Área Intermedia) – מכסה את התרבויות באזור שכיום מחולק בין המדינות ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, ונצואלה, קולומביה ואקוודור.
בין הפריטים הבולטים: פסלי חרס של דמויות מתרבות ואלדיביה (Valdivia) ותרבות קפולי (Capulí) לועסים עלי קוקה, וחפצים מזהב מאזור ורגואס (Veraguas) בפנמה ומתרבות דיקי (Diquis).
אזור הקריביים (Área Caribe) – מכסה את האיים הקריביים ומתמקד בפריטים הקשורים לשמאניזם של בני הטאינו.
אזור האמזונס (Área Amazonas) – מכסה את אזור ברזיל של ימינו, בעיקר חרסים מתרבות מרז'וארה (Marajoara culture) מהאי מרז'ו.
אזור מרכז האנדים (Área Andes Centrales) – אוסף עשיר מתרבויות האנדים: מסכות וצלמיות נחושת מקברים של תרבויות המוצ'ה, ודמויות חרס מתרבויות צ'אווין, נסקה, וארי וטיוואנאקו.
אזור דרום האנדים (Área Surandina) – חלק מהפריטים באולם בקומה השנייה והרוב באולם תת-קרקעי הקרוי "צ'ילה לפני צ'ילה"".
כדי חרס מתרבות אגואדה, מקטרות לעישון סמי הזיה מסן פדרו דה אטקמה, קיפו מתרבות האינקה ותלבושות של בני המפוצ'ה.
יצירות מופת (Obras Maestras) – באזור זה רוכזו יצירות האמנות המרשימות ביותר פסלי אדם ממסו-אמריקה, פעמון ארד מצפון-מערב ארגנטינה, בקבוקים אנתרופומורפיים ועוד.
גלריית הטקסטיל (Sala Textil) – בתנאי תאורה, חום ולחות מיוחדים נשמרים בדים צבועים פרה-קולומביאנים מאזורי החוף הצחיחים של פרו וצ'ילה.
בנוסף יש במוזיאון ספרייה עשירה בנושא, סרטי וידאו, הקלטות מוזיקה, צילומים ועוד.
המוזיאון הממלכתי לתולדות החלל על שם קונסטנטין אדוארדוביץ' ציולקובסקי בעיר קלוגה הוא המוזיאון הראשון בעולם לענייני חלל והמוזיאון הגדול ביותר ברוסיה בתחום זה, שהוקם בשיתוף פעולה עם המהנדס סרגיי קורוליוב וטייס החלל יורי גגארין.
ב-13 ביוני 1961 יורי גגארין הניח את אבן היסוד לבניית המוזיאון העתידי.
המוזיאון נפתח למבקרים ב-3 באוקטובר 1967. והיה לראשון מסוגו בעולם.
בשנת 1960 הוגדר המוזיאון כמרכז מדעי ומתודולוגי לתיאום פעילויות המוזיאונים בברית המועצות בחלל ובשנת 1979 הוא קיבל מעמד של מוסד מחקר.
בשנת 1993 סווג המוזיאון כאחד ממוסדות התרבות והחינוך הגדולים בעלי משמעות חברתית מיוחדת.
תערוכות המוזיאון חושפות את ההיסטוריה של האווירונאוטיקה, התעופה, הרקטות והטכנולוגיה בחלל.
מאז 21 ביוני 1973, הוצג בשטח המוזיאון עותק מקורי של טיל ווסטוק, שהוצא משירות במהלך שיגור ווסטוק 1.
כמו כן, באופן ממצה, מוצגת גם המורשת המדעית של קונסטנטין ציולקובסקי, מייסד האסטרונאוטיקה התאורטית, נחשב לממציא בולט, ומחברן של עבודות בנושאי פילוסופיה וסוציולוגיה.
במוזיאון מוצגות גם תמונות של טכנולוגית העתיד (מטוס, ספינת אוויר, רקטות, יישובים אתריים), והוא מכיל גם מוצגים עכשוויים שעודנם בשירות תעשיית החלל.
בין התערוכות ישנן גם התצוגות הבאות: ההיסטוריה של היווצרות טכנולוגיית הרקטות בברית המועצות, החל משנות ה-20 של המאה ה-20, ופעילותם של מהנדסים ראשיים (כמו קורוליוב, גלושקו, צ'לומיי, סמיון קוסברג, בבקין, אלכסיי איסאייב ואחרים).
כמו כן, מוצגים חקר הירח וכוכבי הלכת במערכת השמש באמצעות תחנות בין-כוכביות אוטומטיות, חקר חלל מאויש באמצעות טיסות ווסטוק ובוראן והיסטוריה של כלי שיגור, ואוסף מנועי טילים.
במוזיאון נמצא דגם של יחידת הבסיס של תחנת מיר, הפתוחה לקהל הרחב.
מאז 1966 המוזיאון מקיים קריאות מדעיות לזכרו של ציולקובסקי.
באולמות המוזיאון ניתן להכיר את ההיסטוריה הלאומית של האסטרונאוטיקה המעשית, החל מהלוויין המלאכותי הראשון וכלה בתחנות מסלוליות מודרניות לטווח הארוך.
בניית השלב השני של המוזיאון
בניית השלב השני של המוזיאון שהחל בשנת 2014 הושלמה בשנת 2021, במלאת 60 שנה לטיסה הראשונה של גגארין לחלל.
הוקם בניין מודרני חדש בשטח 12,5 אלף מ"ר, שהם כמעט פי ארבעה מהשטח הקיים.
שטח התצוגה של המוזיאון גדל פי חמישה.
במוזיאון יש גם אולם כנסים רב תכליתי ובית קולנוע.
פרשת שחיתות גדולה קשורה לבניית השלב השני של המוזיאון: סגן שר התרבות של הפדרציה הרוסית נעצר במסגרת חקירת מעילה בכספי ציבור שהוקצו לשיקום אתרי מורשת תרבות.
השלמת הבנייה נדחתה לא פעם, תחילה לחודש דצמבר 2017, אחר כך לחודש דצמבר 2019.
באוגוסט 2019 הקצה ראש הממשלה דמיטרי מדבדב, 500 מיליון רובל נוספים לשיפוץ המוזיאון.
בסתיו 2019 תאריך השלמת השיפוץ נדחה ל-12 באפריל 2021. אף שכבר בנובמבר 2019, שר התרבות של רוסיה, שביקר באתר הבנייה במהלך נסיעתו, הודיע על פתיחת המוזיאון למבקרים בספטמבר 2020, אך בפועל הבנייה אכן הושלמה באפריל 2021.
המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של הקוסמונאוטיקה על שם ציולקובסקי, בנוסף למוזיאון עצמו, כולל גם:
שםכתובת בית הזיכרון-מוזיאון ציולקובסקי קלוגה, רחוב ציולקובסקי 79 בית-מוזיאון צ'יז'בסקי קלוגה, רחוב מוסקבה 62 פלנטריום קלוגה קלוגה, רחוב האקדמאי קורוליוב, 2 נפת בורובסק, מחוז קלוגה מוזיאון דירת ציולקובסקי בורובסק, רחוב ציולקובסקי 49
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הוא מוזיאון להיסטוריה צבאית במוסקבה ברחוב הצבא הסובייטי בעיר, שנוסד בשנת 1919. שטח המוזיאון הוא 5000 מ"ר, ומחולק ל-24 אולמות.
בשטחו ישנה גם תצוגת רחוב של דגמי ציוד צבאי.
ישנן תוכניות להעברת המוזיאון לפארק פטריוט שבפרברי מוסקבה למתחם המוזיאון הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
המוזיאון נוסד ב-23 בדצמבר 1919 בהוראת המועצה הצבאית המהפכנית של הרפובליקה מספר 2207 ונקרא על שם הצבא האדום של הפועלים והאיכרים.
זהו המוזיאון ההיסטורי והמהפכני הראשון שנוצר לאחר מהפכת אוקטובר.
מועצת העיר מוסקבה העבירה למוזיאון את הקומות הראשונות של בית המסחר ומבנה בסמטת וטושני.
בשנת 1920 נפתחה שם התערוכה הראשונה "חיי הצבא האדום וחיל הים", שהתקיימה בכיכר האדומה.
ברחוב הוצגו תערוכות גדולות של מטוסים וציוד אספקה.
בקיץ 1921 שונה שמו של המוזיאון למוזיאון הצבא האדום וחיל הים, ובמרץ בשנה שלאחר מכן הוא הועבר לאחוזה ברחוב קרופוטקין (כיום פרצ'יסטנקה 12/2).
השטח החדש לא היה מוכן בזמן, ולכן חלק מהמיצגים הוכנסו לסככה או הוחזרו לבעליהם לשעבר.
המוזיאון היה כפוף למשרד לחקר ושימוש בחוויית המלחמה במטה הצבא האדום ובשנת 1923, לרגל יום השנה לצבא האדום, הכין המוזיאון את התערוכה "רכבת טרוצקי".
לא היה מספיק מקום לתערוכה באחוזה, ולכן הוא אורגן בבניין האקדמיה הצבאית בווזדוויצ'נקה.
בשנת 1924 עבר המוזיאון למתחם, במקביל הוא הועבר לכפיפות האקדמיה הצבאית של הצבא האדום, אך פחות משנה לאחר מכן הוחזר למקומו הקודם.
בפברואר 1927, על פי צו המועצה הצבאית המהפכנית, המוזיאון הועבר לאחריות המינהל הפוליטי של הצבא ועבר לבניין הבית המרכזי של הצבא האדום, שם הוא השתכן במשך 38 שנה.
לאחר מכן נוצרה במוזיאון תערוכת קבע בת שלושה חלקים: הכוחות המזוינים של המהפכה הפרולטרית בשנים 1905–1917, מלחמת האזרחים, תקופת בנייתו השלווה של הצבא האדום.
במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונו חלק מאוספי המוזיאון.
צוות המוזיאון לא הפסיק לחפש שרידים צבאיים: בשנים 1943 עד 1945 נערכו 20 משלחות חיפוש לחזית.
מנהיגי המוזיאון בשנות המלחמה היו הקומיסר הגדודי ולדימיר איוואנוביץ' פדיאנין (מ-17 בינואר 1940 עד נובמבר 1943), קולונל פיוטר ניקולאייביץ' לוגינוב (מנובמבר 1943 עד יולי 1944), קולונל איוואן אלכסייביץ' גוריושקין (מיולי 1944 עד מרץ 1949).
דגל הניצחון - דגל תקיפה שהונף ב-1 במאי 1945 על בניין הרייכסטאג - הועבר לחזקת המוזיאון ב-10 ביולי.
בשנת 1957 הוחלט על בניית בניין דו קומתי נפרד עבור המוזיאון בשטח של 10–15 אלף מ"ר.
הפרויקט הוכן על ידי האדריכלים בוריס בארחין וניקולאי גייגארוב, כמו גם המהנדסים אקסיונוב ובלוקורוב.
הבנייה הסתיימה ב-8 במאי 1965. בשלב זה, אוסף המוזיאון הכיל יותר מ-500,000 פריטים.
בשנת 1966 הוקמו במוזיאון קרן הקולנוע וקרן הנשק הזעיר, בשנה לאחר מכן נפתחה קרן החיות.
בשנת 1975 העניקה נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות למוזיאון את מסדר הכוכב האדום.
לאחר קריסת ברית המועצות, המוזיאון ערך תערוכת קבע בחדרים 22 ו-23, שתיאר את האירועים במדינה בתקופת הפרסטרויקה.
כדי להשלים את האוספים, צוות המוזיאון נסע למחוזות צבאיים ולשורות הצי.
בשנת 2002 הוקמה אנדרטה לצנחנים מול בניין המוזיאון.
בשנת 2006 הוחלף הציוד והאוסף הורחב.
הוצגו חומרים חדשים על השתתפות כוחות הצבא של ברית המועצות במלחמות בקוריאה, בווייטנאם ובמדינות אחרות.
בשנת 2008 נחנכה תערוכה בשם "קווקז.
חמישה ימים באוגוסט", המתאר את הסכסוך המזוין בדרום אוסטיה.
במאי 2021 סרגיי שויגו, שר ההגנה של רוסיה, חשף בפני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין תוכנית לבניית המוזיאון הראשי של הכוחות המזוינים סמוך לפארק פטריוט בפרברי מוסקבה.
המתחם יוקם בקובינקה שליד מוסקבה, בפארק פטריוט.
לרגל 75 שנה לניצחון הגדול הוקמה במקום הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
המוזיאון יהפוך לחלק מפרויקט רחב היקף המוקדש להיסטוריה הצבאית הרוסית ושטחו יהיה 150 אלף מ"ר.
התערוכה המרכזית תופסת 24 אולמות בשטח כולל של 5000 מ"ר.
בין המוצגים ישנן כרזות, פרסים, כלי נשק של מנהיגי צבא, חיילים ומדינאים.
שלושת האולמות הראשונים מוקדשים להיסטוריה של הצבא והצי הרוסי לפני 1917, הם מציגים כלי נשק, מדי צבא בתקופות שליטים שונים באימפריה הרוסית וחומרים המספרים על מלחמת העולם הראשונה.
אולמות מהרביעי עד השישי מציגים תערוכות הקשורות לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים וההתערבות הצבאית זרה.
בנוסף, הם מכילים שרידים ממהפכות 1917, חפצים אישיים של מנהיגי הצבא אנטון דניקין, סרגיי מרקוב ומשתתפים אחרים מהתנועה הלבנה.
האולמות השביעי והשמיני מציגים תערוכה בשם "הצבא האדום של הפועלים והאיכרים והצי של ברית המועצות".
הם מציגים חומרים על הנהגת ברית המועצות, סיוע צבאי בשנים שונות לשינג'יאנג ומידע על הקצינים של הצבא האדום בתקופת טיהורי סטלין.
אולמות 9 עד 18, מוקדשים לכוחות הצבא במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, הם מכילים מסמכים של גרמניה, דגמי נשק, שברי נשק, מספרים על קרבות מוסקבה, קורסק וסטלינגרד.
אולם הניצחון מכיל חומרים העוסקים במחזיקי פרסי מסדר התהילה, גיבורי ברית המועצות; באולם זה נמצא דגל הניצחון.
אולמות 19 עד 21 מוקדשים להיסטוריה של הצבא שלאחר המלחמה, אולמות 22 ו-23, ליצירתם ופיתוחם של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
תערוכות זמניות מתקיימות באולם 24. בשטח המוזיאון יש גם אזור תצוגה פתוח, בו מוצגים 154 דגמים של ציוד ארטילרי, טילים, שריון ותעופה.
המוזיאון המרכזי של חיל האוויר הוא מוזיאון המסונף להמוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית והוא אחד ממוזיאוני התעופה הגדולים באירופה.
המוזיאון ממוקם בכפר מונינו שבפרברי מוסקבה.
המוזיאון נוצר ב-28 בנובמבר 1958, ונפתח לקבלת מבקרים ב-23 בפברואר 1960. במוזיאון תערוכה עשירה של מסוקים ומטוסים למטרות אזרחיות וצבאיות, כמו גם כלי נשק, כלים שונים, מדים ועוד.
בשנת 2020, אוסף המוזיאון כלל יותר מ-54 אלף מוצגים, ביניהם: 194 מטוסים, 118 דגמים של מנועי מטוסים, ו-5,152 יחידות ציוד, כגון: מדחפים, ציוד מטוסים וכלי נשק ו-71 פריטי מוזיאון שונים.
התערוכות ממוקמות באוויר הפתוח, כמו גם בשלושה אולמות האנגר ושני אולמות נוספים במתחם המוזיאון.
בשנת 1956 פורק אגף התעופה מונינו.
שטחי האגף הועברו לארגון המוזיאון.
מטוסים ומסוקים, פעילים וניסיוניים, הועברו בהדרגה למוזיאון.
ראש המוזיאון הראשון היה רס"ן ק.
במשך שנה וחצי הכינו המארגנים את התערוכה לקראת הפתיחה, וב-23 בפברואר 1960 היא התקיימה וקיבצה מספר רב של צופים: אזרחיים וצבאיים כאחד.
בזמן הפתיחה, המוזיאון הכיל מטוסים ומסוקים מבצעיים וניסיוניים.
באמצע שנות התשעים, מוזיאון חיל האוויר במונינו שינה את הנהגתו לעיתים קרובות.
המוזיאון המשיך לשפר את המבנה הארגוני שלו, ונכון לשנת 2017 היו לו 3 מחלקות מוזיאון עיקריות: עבודה מדעית וקרנות, עבודות אקספוזיציה מדעיות ועבודה מדעית וחינוכית.
מספר המבקרים במוזיאון גדל ללא הרף, כולל אנשי צבא, עובדים ותלמידי בית הספר.
מדי יום מקיים המוזיאון סיורים לכולם; תיירים זרים הם משתתפים תכופים.
לדברי הנהלת המוזיאון, מאז פתיחת התערוכה ביקרו במונינו יותר משלושה מיליון איש.
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול הוא אחד המוזיאונים הוותיקים ביותר ברוסיה ואחד המוזיאונים הימיים הגדולים בעולם, הממוקם בסנט פטרסבורג ומהווה אתר מורשת היסטורית ותרבותית ימי.
מקורו של המוזיאון מחדר הדגמים הפטרבורגי שהיה מאגר של מודלים ורישומי בניית ספינות, שהוזכר לראשונה במכתבו של פיוטר הראשון ב-13 בינואר 1709.
האוסף המודרני של המוזיאון מונה למעלה מ-700,000 פריטים, כולל יותר מ-2,000 דגמי ספינות.
למוזיאון שישה סניפים: אברורה, צוללת D-2 נארודובולץ, מבצר קרונשטאדט בסנקט פטרבורג; "דרך החיים" (באגם לדוגה, שבמחוז לנינגרד), מוזיאון הצי הבלטי (בעיר בלטייסק בקלינינגרד), ספינת הטילים "מיכאיל קוטוזוב " (בעיר נובורוסייסק), מוזיאון צי הים השחור (בסבסטופול).
תחילת ההיסטוריה של המוזיאון מתוארכת לשנת 1709, כאשר פיוטר הראשון הזכיר לראשונה את תא המודלים (מהולנדית: Model-kammer - חדר הדגמים), שם הוחזקו רישומי ספינות ודגמים.
החדר היה ממוקם בבניין האדמירליות הראשי, שם נבנו ספינות הצי הבלטי.
בשנת 1722 פורסמה "התקנה לניהול האדמירליות והמספנה" ובה נכתב: "כאשר האונייה מתוכננת להיבנות, יש להורות לאדון שבונה את הספינה להכין חצי מודל על לוח, וזה יחד עם שרטוט הספינה, יש לתת אותו למועצת האדמירליות." ישנם כשמונים דגמים מהמאה ה-18, שנעשו בהתאם ל"תקנות" הללו ונשמרות באוספי המוזיאון.
התפתחות בניית הספינות הובילה לכך שמודלים של בניית ספינות הוחלפו בהדרגה בשרטוטים תאורטיים.
האוסף איבד את משמעותו המעשית ובשנת 1805 הפך ל"מוזיאון הימי".
המוזיאון נסגר בשנת 1827, הוא נבנה מחדש כמוזיאון ימי בשנת 1867. בסוף המאה ה-19 המוזיאון הימי הפך למרכז תרבותי ומדעי רוסי משמעותי וזכה לתהילה ברחבי העולם.
בשנים 1900–1904, תערוכת המוזיאון נבנתה מחדש והורחבה באופן משמעותי.
בשנת 1908, לפני החגיגות לציון 200 שנה למוזיאון, הוא נקרא על שם מייסדו - פיוטר הגדול.
לאחר ששינה מספר שמות, בשנת 1924 הפך למוזיאון הצי המרכזי.
באוגוסט 1939, אחד הבניינים היפים בלנינגרד - בניין הבורסה לשעבר - הועבר לאחריות מוזיאון הצי המרכזי.
שחזור השטח לתצוגת המוזיאון, אחסון אוספים ופרויקט המוזיאון פותחו על ידי האדריכל מודסט שפילבסקי.
בפברואר 1941 נפתחה תערוכה באולמות חדשים, אך כעבור ארבעה חודשים החלה המלחמה הפטריוטית הגדולה.
המוצגים היקרים ביותר פונו לאוליאנובסק.
ביולי 1946, המוזיאון פתח מחדש את שעריו למבקרים.
לאחר המלחמה החלה הקמת רשת סניפים מודרנית של מוזיאון הצי המרכזי.
בשנת 1956 נפתח סניף בסיירת אברורה, מוזיאון האוניות הראשון בברית המועצות.
בשנת 1972, בכפר אוסינובץ שעל שפת אגם לדוגה, נפתח סניף "דרך החיים".
בשנת 1980 החלה פעילותו של סניף מבצר קרונשטאט לפעול בבניין הקתדרלה הימית בעיר קרונשטאדט.
העבודה על יצירת סניף באחת הצוללות הראשונות שנבנו על ידי הסובייטים, ה-D-2 (נארודובולץ), הגיעה לשיאה בפתיחת מתחם הנצחה בשנת 1994, שהפך לצוללת-מוזיאון הראשונה ברוסיה.