tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טונאליות מורחבת ניתן למצוא ברבות מהיצירות שנכתבו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשימוש נפוץ וספציפי יותר, טונאליות היא רשת מורכבת של יחסים בין צלילים ודרגות הרמוניות במערכת הסולמות המז'ור והמינור (הרמוניה טונאלית פונקציונלית).
לעיתים משתמשים במונח על-מנת להבדיל בין מערכת זו לבין המערכת המודלית שהייתה מקובלת באירופה עד לתקופת הבארוק, במהלכה חל המעבר ממודליות לטונאליות ופונקציונליות הרמונית.
ההרמוניה הטונאלית פונקציונלית משמשת בסיס לרוב המוזיקה שנכתבה באירופה החל באמצע המאה ה-17 ועד לסוף המאה ה-19, וכן לרוב המוזיקה המערבית הפופולרית במאה ה-20 ובימינו.
טונאליות (או טוניקה) היא גם כינוי למרכז הטונאלי של יצירה מוזיקלית או חלקים ממנה.
לדוגמה, הקונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת מס' 23 מאת מוצרט הוא בסולם לה מז'ור, לכן הטונאליות של הקונצ'רטו בכללותו היא הצליל לה.
הפרק השני בקונצ'רטו הוא בפה דיאז מינור, ולכן הטונאליות של פרק זה היא פה דיאז.
בתנאים מסוימים מעבר בין טונאליות אחת לאחרת נקרא מודולציה.
מודולציות מתרחשות לא פעם בגוף הפרק, כאשר חטיבות יציבות יותר מאופיינות במודולציות מעטות, בעוד חטיבות "מתוחות" מבחינה הרמונית מאופיינות במודולציות רבות ותכופות.
בחלקים משמעותיים מן התקופות הבארוק והרומנטית, ובאופן מובהק בתקופה הקלאסית, נהוג היה לחשוב על הטונאליות כעל "בית"; דהיינו, היא נקודת ההתחלה ביצירה ואליה יש לחזור בסופה.
ניתן לומר כי טונאליות במובן הרחב היא מאפיין של כל מוזיקה ברמות שונות, הנעות בין מובהקות לבין עמימות.
במקרים של עמימות קיצונית מדובר במוזיקה שאינה טונאלית, או א-טונאלית.
נהוג לחשוב כי טונאליות היא מאפיין טבעי במוח האדם, וכי בני אדם מחפשים, גם אם אינם חפצים בכך, אחר מרכזים טונאליים בהאזנתם למוזיקה כלשהי.
עד סוף המאה ה-19 לערך, כל מוזיקה – כתובה, עממית או מאולתרת - הייתה טונאלית במובן הרחב, ולכן לא היה צורך במילה שתגדיר זאת.
החל בסוף המאה ה-19 קמו מלחינים שאחת ממטרותיהם הייתה לכתוב מוזיקה הנמנעת מקשרים היררכיים ברורים בין הצלילים, וכך נוצר הצורך בהגדרה שתפריד את המוזיקה הטונאלית מהבלתי טונאלית.
דביסי, ראוול וסטרווינסקי התרחקו מטונאליות במידת מה, ושנברג משלב מסוים נמנע ממנה לחלוטין, כאשר השתמש בשיטה המשליטה סדר ב-12 הצלילים הכרומאטיים באוקטבה, בעוד חשיבותו של כל צליל זהה.
שיטה זו נקראת שיטת שנים-עשר הטונים.
טון (בעברית: נֶגֶן) הוא תכונה פונמית המצויה בחלק ניכר משפות העולם, בהן שינויים בגובה הקול משמשים בשביל להבדיל בין פונמות, כלומר שפות בהם גובה הצליל הוא חלק בלתי נפרד מהיכולת להבין את משמעות המילים המדוברות.
שפות המשתמשות בטונים מכונות שפות טונאליות.
לפי הערכות, לפחות מחצית משפות העולם הן טונאליות.
השפות הטונאליות הנפוצות ביותר הן ממשפחת השפות הסינו-טיבטיות.
שפה טונאלית כוללת מספר טונים, כלומר מספר מסוים של הבחנות בין תדירויות-צליל.
מערכת פשוטה של טונים תכלול הבחנה בין טון גבוה, טון נמוך וטון נייטרלי.
ההבחנה ביניהם היא יחסית, כלומר ייתכן שהטון הגבוה אצל גבר יהיה זהה לטון הנמוך אצל אישה, אולם הוא יזוהה כטון גבוה בהשוואה לטון הנמוך בדיבורו של אותו גבר.
מערכות טונאליות מורכבות יותר כוללות הבחנות דקות יותר, למשל חמש רמות של גובה צליל במקום שלוש, או "טונים מעורבים" (contours), למשל טון המתחיל גבוה והופך נמוך.
הטון נשמע בעיקר תוך הגיית תנועה או עיצור הברתי, אולם למעשה היחידה הנושאת את הטון (Tone Bearing Unit) היא ההברה כולה, ולפעמים אף יחידות פונולוגיות גדולות יותר.
בחלק ניכר מהשפות הטונאליות רוב המילים הן בנות הברה אחת, כך שהטון הוא רכיב קריטי להבחנה בין המילים.
האלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA) מסמן טונים באמצעות סימנים דיאקריטיים על גבי סימני התנועות.
חלק מסימני הטונים זהים לסימני ההטעמה.
כיוון שבשפות טונאליות ההטעמה אינה משמעותית, הזהות בין הסימנים אינה מפריעה, אולם יש לדעת מראש מהו אופי השפה כדי לדעת איך לפרש את הסימנים הדיאקריטיים.
סימון הטונים באמצעות סימנים דיאקריטיים מעל סימני התנועות אומץ בשיטות כתיבה מודרניות של שפות טונאליות, בפרט אלה שאימצו את האלפבית הלטיני.
כך, למשל, בכתב של וייטנאמית ושל יורובה.
שפה טונאלית טיפוסית בעלת מערכת טונים פשוטה היא יורובה המדוברת בניגריה, בבנין ובטוגו.
זו כוללת הבחנה בין שלושה טונים בלבד.
בשמה של השפה Yorùbá נהגית כל הברה בטון שונה.
ההברה הראשונה בטון נייטרלי, ההברה השנייה בטון נמוך, וההברה האחרונה בטון גבוה.
שפות טונאליות נפוצות מאוד במזרח אסיה וכוללות בין היתר את השפות הסיניות (ארבעה עד תשעה טונים), וייטנאמית (שישה טונים), תאית ולאוטית (ארבעה טונים), בורמזית (שלושה טונים), ניבים שונים של טיבטית ושפות מיעוטים רבות.
בכמה שפות סקנדינביות יש שימוש מוגבל בטונים.
כך לדוגמה בנורווגית המילה bære ("לשאת") נהגית כמילה bæret ("התות"), וההבדל היחיד ביניהן הוא הטון השונה.
על כל פנים, צמדי מילים כאלה הם נדירים.
יש להבחין בין טון לבין אינטונציה.
גם אינטונציה נוצרת בשינוי של גובה הקול, אך היא תכונה של המשפט כולו, והיא יוצרת הבחנה בין סוגים שונים של משפטים, ולא בין מילים.
בשפות טונאליות רבות אין אינטונציה מיוחדת לסימון משפטי שאלה, אולי משום שהגיית הטונים מתנגשת לעיתים קרובות עם האינטונציה.
לעומת זאת, בשפות שאינן טונאליות נעשה שימוש נרחב באינטונציה.
למשל, בעברית ישראלית וברוסית ההבחנה בין משפט חיווי לבין שאלה נעשית באמצעות אינטונציה, אולם המילים עצמן אינן משתנות עקב השינוי בגובה הקול.
חקר הטונים בבלשנות הביא לפיתוח תאוריות פונולוגיות חדשות, בפרט בבלשנות גנרטיבית.
בשפות טונאליות, בהן הטון הוא תכונית מבחינה, שינוי הטון גורר שינוי משמעות.
להלן 5 צורות למילה ma במנדרינית, כל פעם בטון אחר ובמשמעות שונה:
mā (טון גבוה ארוך) = "אמא"
má (טון עולה) = "מריחואנה"
mǎ (טון יורד ועולה) = "סוס"
ma (ללא טון) = רכיב דקדוקי המשמש במבנים של
טונואקסודוס (מלטינית: tonus – טון, exodus – יציאה) הוא מונח בבלשנות היסטורית המתאר תהליך שבו שפה טונלית, מאבדת את ההבחנות הטונליות שלה ומתפתחת למערכת לא-טונלית או למערכת מבוססת מתח (stress) או תכונות פונטיות אחרות.
תהליך זה מתרחש לעיתים כתוצאה מהשפעות חיצוניות (כמו מגע עם שפות לא-טונליות), שינויים פונולוגיים פנימיים, או התפתחויות תחביריות ומורפולוגיות שמפחיתות את הצורך בהבחנות טונליות.
טונואקסודוס מתאפיין בדרך כלל במיזוג של טונים שונים (למשל, טון גבוה ונמוך הופכים לצליל אחד), הפיכת טונים למתח (stress) או לאורך תנועה, או החלפת ההבחנות הטונליות במבנים לקסיקליים או תחביריים.
התהליך עשוי להתרחש על פני מאות שנים ומושפע מגורמים כמו מגע בין-תרבותי, הגירה, או שינויים סוציו-בלשניים.
סווהילי: שפה ממשפחת הבנטו, שהייתה טונלית בפרוטו-בנטו (שפת האב הקדומה).
במאות הראשונות לספירה, ככל הנראה בהשפעת מגע עם שפות לא-טונליות כמו ערבית, איבדה הסווהילי את ההבחנות הטונליות שלה.
כיום היא מבוססת על מתח ולא על טונים, בניגוד לשפות בנטו אחרות כמו זולו ששמרו על טונליות.
קוריאנית: הקוריאנית התיכונה (Middle Korean, מאה 15) כללה מערכת טונלית עם הבחנות של טון גבוה, נמוך ועולה.
במהלך המאות ה-16–17, הטונים התמזגו, והשפה הפכה ללא-טונלית ברובה, כאשר ההבחנות הוחלפו לעיתים באורך תנועה או תכונות אחרות.
עם זאת, יש עדויות לטונוגנזה (התפתחות טונים מחדש) בניבים מסוימים.
שפות סלאביות השפה הפרוטו-סלאבית כללה מערכת של הטעמת גובה (pitch accent) (הבחנה טונלית על הברה מסוימת).
ברוב השפות הסלאביות המודרניות, כמו רוסית ופולנית, מערכת זו התפתחה למערכת מתח קבועה, והטונליות נעלמה.
סרבו-קרואטית אף שהיא שפה לא טונאלית, היא יוצאת דופן בכך ששמרה על שרידי הטעמת גובה.
מגע לשוני: שפות טונליות במגע עם שפות לא-טונליות עשויות לאבד טונים, כפי שקרה בסווהילי בהשפעת הערבית.
פישוט פונולוגי: מיזוג של טונים או הפיכתם לתכונות אחרות (כמו מתח או אורך תנועה) מפחית את המורכבות.
שינויים סוציו-בלשניים: התפתחויות תרבותיות, הגירה או סטנדרטיזציה של שפה עשויות להוביל לאובדן טונליות.
טונואקסודוס נחקר בהקשר של בלשנות היסטורית ופונולוגיה השוואתית.
הוא מסייע להבין כיצד שפות מתפתחות ומשתנות לאורך זמן, וכיצד מערכות פונולוגיות מורכבות הופכות לפשוטות יותר או מתחלפות במערכות אחרות.
התהליך גם מדגיש את ההשפעה ההדדית בין שפות במגע.
טונאלמאטל (בנאוואטל: Tonalamatl) הוא אלמנך מקודש שהיה בשימוש במרכז מקסיקו בעשורים, ואולי אף במאות, שקדמו לכיבוש מקסיקו.
משמעות המילה בשפת הנאוואטל היא "דפי הימים".
הטונאלמאטל נבנה סביב טונאלפוואלי, השנה המקודשת בת 260 ימים.
שנה זו הורכבה מ-20 טרסנות (trecena) בנות 13 יום כל אחת.
כל עמוד בטונאלמאטל מציין טרסנה אחת, והוא מקושט בציור הישות האלוהית שנתנה את חסותה לטרסנה זו, ומעוטר בסימני 13 הימים וקישוטי דמויות נוספות.
סימני ימים וקישוטים שלו נועדו לכתיבת הורוסקופ ולניבוי העתיד.
הטונאלמאטל הטובים ביותר ששרדו עד לימינו הם קודקס בורבוניקוס וקודקס בורג'ה.
טומשפיל או טומשפול (פולנית: Tomaszpol, אוקראינית: Томашпіль, רוסית: Томашполь) היא עיר באוקראינה, במחוז ויניצה, שבו היא משמשת כמרכז אזורי.
נמצאת על הנהר טומשובקה, יובלו של רוסבה, שהוא יובלו של הדניסטר.
המרחק מוויניצה הוא 120 ק"מ.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2001, מונה אוכלוסייתה 6068 איש.
ב-1998 התגוררו בעיר 57 יהודים.
העיר נזכרת לראשונה ב-1616. שמה ניתן לה על שמו של טומש זמויסקי, מושל האזור.
לפני פרוץ מרד הקוזקים בעיר היו כ-2,500 תושבים.
ב-1648 העיר נכבשה על ידי חיילותיו של בוגדן חמלניצקי, שטבחו ביהודים והחריבו את העיר.
ב-1672 העיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
ב-1699 העיר חזרה לפולין ובתחילת המאה ה-18 העיר התחילה להיבנות מחורבותיה, והתחדשה בה גם קהילה היהודית.
ב-1873 בעיר נפתח בית החרושת לסוכר על ידי משפחת ברודסקי.
בית החרושת נהפך לאחד מהמפעלים הגדולים של כל המחוז.
בבית החרושת זה עבד בין 1887 ל-1918 אחד ממייסדי חובבי ציון הסופר והמשורר, יהודה ליב לוין (יהל"ל).
בסוף המאה ה-19 התפשטה בעיר חסידות, על ידי נצר של בית חב"ד- רבי מרדכי דב טברסקי בנו של ר' מנחם נחום מנז'ין, בנו של ר' דב בער מליובביץ'.
לאחריו בראש החצר עמד בנו ר' חיים משה יהושע טברסקי (1857–1959), שב-1924 היגר לארצות הברית.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בברית המועצות בשנת 1939 התגוררו בעיר 1863 יהודים (63% מהאוכלוסייה).
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 גויסו מרבית הגברים היהודים של טומשפול לצבא האדום.
הצבא הגרמני כבש את העיר ב-20 ביולי 1941. זמן קצר לאחר כיבוש העיר ערכו הגרמנים ביחד עם משתפי הפעולה האוקראינים פוגרום ביהודי טומשפול, במהלכו נרצחו בין 150 ל 240 איש.
בדצמבר 1941 הועברה טומשפול לשליטה רומנית (היא נכללה באזור כיבוש שנקרא טרנסניסטריה).
הרומנים הקימו בעיר גטו, שלשם נאספו כל היהודים מטומשפול, מכפרי הסביבה ואף הובאו אליו יהודים מבסרביה.
היהודים הועסקו בעבודות כפייה ורבים מהם מתו ממחלות.
היהודים שנותרו בחיים בגטו שוחררו על ידי הצבא האדום ב-16 במרץ 1944.
לאחר המלחמה המשיכו להתגורר יהודים בעיר.
בתחילת שנות ה-90 יהודי העיירה הקימו קהילה מאורגנת מחדש.
ב-1998 היו בה 57 יהודים, רובם בגיל מבוגר.
100 קהילות יהודיות באוקראינה מאת אלכסנדר גרשט
מחוז טומסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
ההתיישבות רוסית באזור החלה במאה ה-16. העיר טומסק הוקמה בשנת 1604. בחנינה מנהלית האזור היה חלק יחידה מנהלית עם מרכזה בטובולסק.
בשנת 1804 הוקמה גוברניית טומסק.
בשנת 1878 בטומסק נפתחו מוסדות להשכלה גבוהה לראשונה באזור מזרחית לנהר וולגה.
העברת דרך המחוז של הרכבת הטראנס-סיבירית תרמה לפיתוח האזור.
בשנת 1918 האזור עבר לשליטה של הצבא הלבן ורק בשנת 1920 האזור עבר לשליטה של הממשל הסובייטי.
עד לשנת 1944 האזור היה חלק של יחידות מנהליות שונות.
בשנת 1944 הוקם מחוז טומסק.
בעקבות הקמת בשטח המחוז מחנות גולאג רבות אוכלוסיית המחוז גדלה באופן משמעותי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 באזור הוקמו מספר מתקנים של פרויקט הגרעין הסובייטי.
משנת 1963 במשך כ-20 שנים ראש סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות היה יגור ליגצ'וב והוא תרם רבות לפיתוח האזור.
הרשות המחוקקת היא "הדומה המחוקקת של מחוז טומסק" שכוללת 42 חברים.
בספטמבר 2022 לתפקיד נבחר ולדימיר מזור.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-16 ראיונים ו-4 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
בנוסף לכך קיימת עיר סגורה סברסק (בעבר טומסק-7) בה ממקום מפעל לייצור מרכיבים של פצצות גרעיניות.
היקף אוכלוסייה יציב החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. כ-73% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה – טומסק – מתגוררים כ-500 אלף תושבים.
האוכלוסייה המקורית של האזור היא טטרית.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-76% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-1.1% והטטרים כ-1.6%.
בעקבות העברת גרמנים מחלקים אחרים של ברית המועצות לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה בשנת 1959 במחוז התגוררו 21 אלף גרמנים (כ-2.8% מכלל אוכלוסייה) בשנת 2021 התגוררו כ-4 אלף גרמנים.
בשנת 1959 במחוז התגוררו מעל ל-3 אלף יהודים, בשנת 2021 היו 344 יהודים בלבד.
יהודים החלו להתיישב בטומסק בתחילת המאה ה-18, בעיר היו שלושה בתי כנסת, וגם כיום פועלת קהילה יהודית.
בשטח המחוז ישנם שדות נפט וגז טבעי רבים.
בנוסף לכך, קיימים מרבצים גדולים של ברזל.
בשנות ה-50 הוקם מפעל לייצור פלוטונים
שטחים משמעותיים של המחוז מכוסים ביערות.
דרך שטחי המחוז עוברת מסילת ברזל של הרכבת הטראנס-סיבירית.
כביש ארצי R-255 "סיביר" נובוסיבירסק-אירקוטסק עובר דרך העיר טומסק.
נמל התעופה של טומסק קיבל מעמד בין-לאומי בשנת 2013.
דרך נמלים בנהרות המחוז במבוצעת אספקת סחורות לאזורים צפוניים של סיביר.
טון קאנן (הולנדית: Ton Caanen; נולד ב-18 במרץ 1966) הוא מאמן כדורגל הולנדי.
בעבר אימן את קבוצות בית"ר ירושלים ומכבי תל אביב הישראליות.
משמש כיום כמנהל הטכני של קבוצת רודה ההולנדית.
קאנן החל את קריירת האימון שלו בקבוצת חאלין זייד החובבנית בליגות הנמוכות בהולנד.
בתחילה אימן את קבוצת הנוער ולאחר מכן מונה למאמן הקבוצה הבוגרת בליגות הנמוכות.
בעונת 2001/02 עבר לאחד המועדונים הגדולים בהולנד, רודה, בו שימש כמגלה כישרונות.
בעונת 2003/04 עבר קאנן לאוקראינה לקבוצת מטאלורג דונייצק, בה שימש כמאמן ותחתיו שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א פעמיים.
בעונת 2005/06, לאחר שהמאמן אלי אוחנה התפטר מאימון בית"ר ירושלים לאחר המחזור הראשון, הובא קאנן למועדון כיועץ חיצוני עד למציאת מאמן חדש, כאשר את התפקיד מילא זמנית עוזר המאמן, גיא עזורי.
קאנן קיבל במהרה את תפקיד המאמן, אך הקבוצה לא הצליחה והוא פוטר עוד באותה עונה, כאשר לואיס פרננדז הצרפתי הובא במקומו.
למזלו של קאנן, זמן מועט לפני כן פיטרה מכבי תל אביב את מאמנה, ניר קלינגר ובמקומו החזיק בתפקיד חבר ההנהלה אלי דריקס.
עם פיטוריו מבית"ר, מונה קאנן למאמנה של מכבי תל אביב במהלך "עונת הגלאקטיקוס", בה הציגה הקבוצה יכולת ירודה וספגה הפסדים רבים, כגון ההפסד 3:1 למכבי נתניה, וכן סיימה מספר משחקים בתיקו לאחר שכבר נמצאה בפיגור.
את אותה העונה סיימה מכבי תל אביב במקום השישי בטבלה, וקאנן פוטר מתפקידו והוחלף על ידי אלי כהן.
אחד משחקניו של קאנן במערך של מכבי תל אביב היה אייל ברקוביץ', שבסיומה של אותה העונה פרש ממשחק פעיל, והתמנה למנג'ר קבוצת מכבי נתניה, שנרכשה באותה העת על ידי דניאל יאמר.
עם מעברו של ברקוביץ' להנהלת נתניה, הוא החתים מספר שחקנים ממכבי תל אביב ואף מינה את מאמנו לשעבר, קאנן, כמאמן הקבוצה.
קאנן לא הספיק לאמן ולו אימון אחד בנתניה, שכן כבר באותו שבוע התפרסמה הודעה בעיתונות על כך שבתקופה בה אימן בבית"ר, קאנן הטריד מינית את אשתו של עוזר המאמן, גיא עזורי, ולכן פוטר מתפקידו.
לאחר שהותו הקצרה בנתניה, עבר קאנן לאימון קבוצת סטאל אלצ'בסק האוקראינית, שאומנה עד אותו הזמן על ידי המאמן האוקראיני מיקולה פבלוב, וירד עם הקבוצה לליגת המשנה באוקראינה באותה העונה.
לדבריו, לא הוא בנה את סגל הקבוצה, והוא קיבל אותה לידיו במצב קשה.
לאחר מכן עבר לאמן את קבוצת ולטה מליגת העל המלטזית, כאשר צירף את ז'ורדי קרויף כעוזרו.
בקיץ 2010 מונה קרויף למנהל הקבוצה א.א.ק.
לרנקה מהליגה הראשונה בקפריסין והחתים את קאנן למאמן באותה קבוצה.
הצמד הוביל את לרנקה לליגה האירופית.
בשנת 2012 מונה למאמן קבוצת אנוסיס נאון פראלימני מקפריסין ובשנת 2013 עבר לאמן את קבוצת וריה מיוון ואחר כך את קבוצת אריס לימסול מקפריסין.
בשנת 2014 אימן את קבוצת דה טרפרס מהליגה ההולנדית השלישית, ובשנת 2015 אימן את קבוצת אפולון לימסול.
טון TNT הוא יחידת מידה לאנרגיה המשמשת למדידת עוצמתן של פצצות, ובעיקר עוצמתן של פצצות גרעיניות.
עוצמתה של פצצת ביקוע גרעיני נמדדת בקילוטון TNT (ובקצרה קילוטון) ועוצמתה של פצצת מימן נמדדת במגהטון TNT (ובקצרה מגהטון).
טון TNT הוא כמות האנרגיה הנפלטת בעת פיצוץ TNT במשקל של טון אחד (אלף קילוגרם).
קילוטון הוא אלף טון, ומגהטון הוא מיליון טון.
פיצוץ גרם TNT שווה לאנרגיה של 4184 ג'ול.
טון TNT שווה לפיכך ל-4.184 מיליארד ג'ול ().
עוצמתה של "ילד קטן", פצצת האטום הראשונה, שהוטלה על הירושימה, הייתה כ-13 עד 16 קילוטון TNT.
עוצמתה של "איש שמן", פצצת האטום השנייה, שהוטלה על נגסאקי, הייתה כ-21 קילוטון TNT.
עוצמתה של פצצת המימן הראשונה, שפוצצה ארצות הברית בניסוי שנערך באחד מאיי מרשל שבאוקיינוס השקט ב־1 בנובמבר 1952, הגיעה ל-10 מגהטון.
פצצת הצאר הייתה פצצת המימן הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם.
הפצצה, פרי פיתוחה של ברית המועצות, יצרה פיצוץ בעוצמה של כ-50 מגהטון (שווה ערך לכ-3,300 פצצות "ילד קטן").
ניסוי הפצצה נערך ב-30 באוקטובר 1961 בנוביה זמליה, ארכיפלג באוקיינוס הקרח הצפוני.
יחידת מידה זו משמשת גם למדידת עוצמתן של פצצות קונבנציונליות (כלומר לא גרעיניות) רבות עוצמה.
עוצמתה של הפצצה הקרויה Father of all bombs, הנחשבת לפצצה הקונבנציונלית העזה ביותר, היא כ-44 טון TNT.
כן משמשת יחידת מידה זו לתיאור עוצמת הפגיעה של מטאוריט בכוכב לכת.
למשל, עוצמת פגיעת המטאוריט שהביא להכחדת הדינוזאורים מוערכת כשוות ערך לכ-100 טרה-טון TNT, יותר מפי מיליארד מעוצמת הפצצות שהוטלו על יפן.
טוֹמְסְק היא בירת מחוז טומסק שבמחוז הפדרלי הסיבירי שברוסיה.
העיר שוכנת על גדת הנהר טום, כ-60 ק"מ מנהר האוב.
אוכלוסיית העיר מונה כיום למעלה מחצי מיליון בני אדם.
העיר מהווה מרכז תרבותי ותעשייתי חשוב.
בינואר 1604 הגיעו לחצרו של בוריס גודונוב שליחים ובראשם נסיך טטרי עם בקשה לצרפם לרוסיה הצארית ולהקים מבצר להגנת האזור מפולשים.
בהתאם להחלטת הצאר, יצאה משלחת צבאית במטרה להקים באזור מבצר ולהביא לצירופו של האזור לרוסיה.
ב-7 באוקטובר 1604 הסתיימו עבודות הקמת המבצר, ויום זה נחשב ליום הקמת העיר.
עד מהרה הפך המבצר למרכז צבאי חשוב ולמרכזו של המערך הצבאי שהיה באזור במהלך כל המאה ה-17.
במהלך המאה ה-18 התרחקו גבולות המדינה מאזור העיר, והיא איבדה את חשיבותה צבאית.
החל ממחצית המאה ה-18 הייתה העיר למקום הגליית מתנגדי השלטון.
עם סיום בניית הדרך הסיבירית החדשה בשנת 1738, הייתה העיר למרכז תחבורתי חשוב.
בשנת 1804 נוסדה גוברניית טומסק רחבת הידיים, ששטחה היה כ-900 אלף קמ"ר.
במהלך הקמת מסילת הברזל הטרנס-סיבירית, נקבע שתוואי המסילה יעבור הרחק מדרום לעיר, ובמקום נבנה גשר חדש מעל הנהר אוֹבּ.
עם הזמן התפתחה במקום זה עיר חדשה – נובוסיבירסק, שהיא כיום העיר הגדולה בסיביר.
העיר טומסק איבדה את מרכזיותה, על אף שעם הזמן נבנתה מסילת ברזל מיוחדת אשר עוברת דרך העיר.
תקופת 1918–1944 הייתה תקופת השפל בפיתוח העיר, כאשר הורגשה בריחת אוכלוסין לערים הממוקמות לאורך מסילת הברזל הסיבירית ובמיוחד לנובוסיבירסק.
העיר לא הייתה עוד מרכז מחוזי, אלא חלק ממחוז נובוסיבירסק.
בתקופה זו העיר התבססה רק על נוכחות מוסדות להשכלה גבוהה שהוקמו בעיר עוד במאה ה-19.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הועברו לעיר מפעלי תעשייה רבים, וב-13 באוגוסט 1944 נוסד מחוז טומסק.
למרות הקמת מחוז מיוחד, עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 היה פיתוח העיר איטי יחסית.
תנופת פיתוח העיר החלה עם הגעת יגור ליגצ'וב לתפקיד ראש המחוז.
בתקופתו נבנו בעיר בתי זיקוק, מפעלי תעשייה ביטחונית רבים וכו'.
את העיר משרת נמל התעופה בוגשבו המקשר אותה עם ערים אחרות ברחבי רוסיה.
בטומסק פועלת קהילה יהודית גדולה ויש בה בית חב"ד מאז שנות ה-90. בית הכנסת המרכזי שוחזר בשנת 2010.
התנאים האקלימיים באזור העיר קשים למדי.
רק בכ-100 ימים בשנה עולה הטמפרטורה מעל האפס.
במהלך החורף הטמפרטורה צונחת עד למינימום של 55 מעלות מתחת לאפס (נרשם בשנת 1969).
לעומת זאת, בקיץ עלולה הטמפרטורה לנסוק עד ל-37 מעלות.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא כ-18 מעלות.
עוד בסוף המאה ה-19 הוקמו בעיר מוסדות להשכלה גבוהה – אוניברסיטת טומסק ואוניברסיטה טכנית.
עתה פועלים בעיר שבעה מוסדות להשכלה גבוהה.
בעקבות זאת, ממוקמים בעיר גם סניף של האקדמיה הרוסית למדעים ומספר מכוני מחקר.
טומס (טומי) לייטרסדורף (31 ביולי 1937 – 11 באוקטובר 2022) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
נולד בישראל לאדריכל אנדריי לייטרסדורף ולאופנאית אדולפינה (פיני) לייטרסדורף.
בשנות ה-60 ולאחר שנשא לאישה את בת משפחת מאייר (מבעלי מגדל שלום), החל לייטרסדורף לעבוד מחוץ לישראל בפרויקטים של תכנון עירוני בערים שונות בהזמנת משפחת מאייר, בין השאר בפלורידה ובחוף השנהב, שם תכנן את הכפלת שטחה של עיר הבירה אביג'אן.
בשנות ה-70 חזר לישראל, פתח משרד בתל אביב ומאז ועד לפטירתו ב-2022 עבד על מגוון רחב של פרויקטים.
בשנות ה-80 תכנן משרדו תוכניות מתאר ומבנים רבים בהתנחלויות.
ניצנית (יישוב עתידי) שבחולות חלוצה
תוכנית מתאר לשכונת עיר ימים בנתניה
רבעים באשדוד, בראשון לציון ובחדרה
היה נשוי לרינה מאיר, בתו של משה מאיר, מקים מגדל שלום.
בנם הוא האדריכל ואיש העסקים יונתן לייטרסדורף.
בתם היא המסעדנית ואשת העסקים אנדריאה "דושי" לייטרסדורף (נשואה לשחקן אנחל בונני), בעלת מתחם "דלאל" בנווה צדק.
טומי נישא בשנית לגיל, בנם הוא איש העסקים גיא לייטרסדורף (נשוי לצלם ההולנדי רובן ואן שחלם).
אחיו הם פרופ' ערן לייטרסדורף, דקאן הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, ואיש העסקים גיורא לייטרסדורף.
טונאלפוואלי (Tonalpohualli; מנאוואטל: "ספירת הימים") הוא לוח שנה בן 260 ימים שהיה נהוג במסו-אמריקה הפרה-קולומביאנית, במיוחד בקרב האצטקים.
לוח השנה לא התבסס על השמש או הירח, וחולק שרירותית ל-20 תקופות בנות 13 ימים.
כל תקופה כזו נקראת טרסנה (מספרדית: trecena).
כל טרסנה הוקדשה לישות אלוהית אחרת.
לוח השנה כלל 20 סימני ימים, וציון התאריך היה שילוב שלהם ושל מספרים.
הטרסנה הראשונה החלה בסימן הראשון, הקיימן ("סיפאקטלי"), והסתיימה בסימן ה-13, הקנה ("אקאטל").
היום הראשון בטרסנה זו נקרא 1-סיפאקטל והיום האחרון 13-אקאטל.
הטרסנה השנייה החלה בסימן ה-14, האוצלוט ("אוסלוטל"), והסתיימה בסימן השישי, הגולגולת ("מיקיסטלי").
היום הראשון בטרסנה השנייה נקרא 1-אוסלוטל והיום האחרון 13-מיקיסטלי; וכן הלאה.
לא ידוע מדוע החל השימוש דווקא בלוח שנה זה, אך יש מספר סברות.
לפי גישה אחת, הוא מבוסס על מחזוריו של כוכב הלכת נוגה, בדומה ללוח השנה של המאיה.
לפי סברה אחרת, 260 הימים מייצגים את משך תקופת ההיריון.
תומפסון העלה השערה לפיה אין מדובר במחזור המבוסס על הטבע, והוא נובע מחשיבותם של המספרים 13 ו-20 בתרבות המסואמריקנית.
לוח שנה נוסף שהיה בשימושם של האצטקים, השיופוואלי, התבסס על השמש: שנה בת 360 ימים, שנחלקה 18 תקופות של 20 ימים.
לוחות השנה התאחדו אחת ל-52 שנים, אז היה המועד לטקס האש החדשה.
טון קוֹפְּמן (בהולנדית: Ton Koopman; נולד ב-2 באוקטובר 1944) הוא מנצח ונגן עוגב וצ'מבלו הולנדי.
קופמן, יליד זוולה, למד לימודים קלאסיים ולאחר מכן למד באמסטרדם נגינת עוגב (עם סימון יאנסן), צ'מבלו (עם גוסטב ליאונהארדט) ומוזיקולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1968 קיבל תואר ראשון במוזיקולוגיה.
הוא התמחה במוזיקה קלאסית מתקופת הבארוק.
בשנת 1968 זכה בפרס הראשון לבאסו קונטינואו בפסטיבל למוזיקה עתיקה בברוז'.
ב-1972 זכה ב"פרס ההצטיינות לנגינה בעוגב" וב-1974 היה להולנדי הראשון שזכה בפרס זה על נגינה בצ'מבלו.
ב-1979 ייסד את תזמורת הבארוק של אמסטרדם, וב-1992 צירף אליה גם את מקהלת הבארוק של אמסטרדם.
הוא מתמקד בביצוע יצירות מתקופת הבארוק ובעיקר של יוהאן סבסטיאן באך.
נחשב לדמות חשובה באסכולת הביצוע האותנטי.
בשנים 1994–2004 השלים את הפרויקט היומרני שלו - הקלטת כל הקנטטות של באך.
על עבודתו זו זכה במגוון פרסים.
בדומה לכך, הקליט את כל יצירותיו של דיטריך בוקסטהודה והוא משמש כנשיא "החברה הבינלאומית של דיטריך בוקסטהודה".
בנוסף, הקליט את מתאוס פסיון, יוהנס פסיון, המיסה בסי מינור, אורטורית חג המולד, שחזור שלו ליצירה האבודה מרקוס פסיון ועוד יצירות רבות של באך, מוצרט, אנטוניו ויוואלדי וגאורג פרידריך הנדל.כמו כן הקליט מיצירות יאן פיטרסון סוולינק לכלי מקלדת.
קופמן הוא פרופסור בקונסרבטוריון המלכותי של האג, מלמד מוזיקולוגיה באוניברסיטת ליידן וחבר כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
ב-2003 קיבל תואר אביר במסדר האריה ההולנדי ובמספר מדליות אזרחיות אחרות בהן "מדליית באך" של העיר לייפציג ב-2006.
טונאקאטקוטלי (באצטקית: "אל הקיום") הוא אל הפריון במיתולוגיה האצטקית.
על פי המיתולוגיה האצטקית, טונאקאטקוטלי אחראי על פריון האדמה, ועל היבולים.
במיתולוגיה האצטקית טונאקאטקוטלי הפריד בין האדמה לבין הים בעת בריאת העולם, ולאחר הפרדה זו ברא את אומטקוטלי ואומקיהואטל.
המיתולוגיה האצטקית מספרת כי טונאקאטקוטלי הפך את האלה צ'נטיקו לכלבה כעונש על אכילת פפריקה בזמן צום.
על פי המיתולוגיה האצטקית טונאקאטקוטלי נשוי לאלה טונאקאקיהואטל, והם מתגוררים באומיוקן (בשמיים העליונים).
טומשוב לובלסקי (בפולנית: Tomaszów Lubelski, באוקראינית: Томашів) היא עיר בדרום מזרח פולין ובה 19,991 תושבים (2009).
היא נמצאת בפרובינציית לובלין (מ-1999).
לפני כן הייתה בפרובינציית זמושץ (1975- 1998).
היא בירתו של מחוז טומשוב לובלסקי.
העיר נוסדה בסוף המאה ה-16 על ידי יאן זמויסקי (Jan Zamoyski; 1605-1542) בשם יליטובו (Jelitowo).
היא ידועה בשמה הנוכחי מ-1613 כאשר נקראה על שם בנו, טומאש זמויסקי (Tomasz Zamoyski; 1638-1594).
היא קיבלה את כתב הזכויות שלה ב-1621. באזור סביב העיר התחולל קרב קשה ב-1914 בזמן מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם השנייה העיר הופצצה ומצאה עצמה תחת כיבוש גרמני אחרי הפלישה לפולין.
בעיר נמצאות שתי פקולטות של האוניברסיטה הקתולית של לובלין (משפטים וכלכלה).
יש שני בתי ספר תיכוניים, שלוש מכללות טכנולוגיות, שתי גימנסיות ושני בתי ספר יסודיים.
לאורך קיומה כעיר הייתה בה קהילה יהודית גדולה שמנתה יותר מ-5,000 איש ב-1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהיוו כמחצית מתושבי העיר.
בעיר פעלו רבי מנחם מנדל מורגנשטרן, אבי חסידות קוצק, רבי יוסף מיאריטשוב וצאצאיו שכיהנו ברבנות ואדמו"רות במקום, אדמו"רי שושלת חלם ממשפחת פרישרמן, שכיהנו ברבנות בעיר ורבי אריה לייביש רובין מגזע גלגוב-צישינוב שכיהן כרב ואדמו"ר בעיר.
כמו כן כיהן ברבנות בעיר רבי משה רויגנפיש, בנו של רבי פישל רבה של קונסקובולה.
בעיר נולדו רבי מרדכי יוסף ליינר, אבי שושלת איזביצה, ויהודה לייב פינסקר.
בזמן השואה העבירו הגרמנים, בתחילה, את היהודים לגטו שהוקם בעיר ואחרי כן השמידו אותם ב-1942 במחנה השמדה בלז'ץ שמוקם קילומטרים ספורים דרומית לעיר.
טוֹמָשׁוּב מזובייצקי (בפולנית: Tomaszów Mazowiecki) היא עיר במרכז פולין בה מתגוררים 65,375 תושבים (2010).
לפני כן הייתה חלק ממחוז פיוטרקוב (województwo piotrkowskie) (1975–1998).
על פי סקר שנעשה ב-2002 היא משתרעת על פני שטח בן 41.3 קילומטרים רבועים.
העיר שוכנת על חופי שלושה נהרות – פיליצה (Pilica), וולבורקה (Wolbórka) וצ'רנה ביילינה (Czarna Bielina) ליד מאגר זאלב סוליובסקי (Zalew Sulejowski).
ההתפתחות של טומשוב מזובייצקי קשורה למהפכה התעשייתית של המאה ה-19. היישוב נוסד על ידי הרוזן אנטוני אוסטרובסקי (Antoni Jan Ostrowski; 1845-1782), שקרא לכפר על שם אביו, טומאש אוסטרובסקי (Tomasz Adam Ostrowski; 1817-1735).
הגרעין של היישוב קם קודם לכן ב-1788 כשהופעלו תנורים לייצור פחם ביערות הסמוכים לפיליצה.
התפתחות משמעותית של העיר התרחשה בשנים 1822–1823 כאשר הרוזן אוסטרובסקי הקים מפעלי טקסטיל.
טומשוב מזובייצקי קיבלה מעמד של כפר העוסק בתעשייה ומסחר ב-1824 וקיבלה מעמד רשמי כעיר ב-6 ביולי 1830.
העיר הפכה לאחד מהמרכזים החשובים ביותר של תעשיית הטקסטיל במחוז התעשייתי של לודז'.
עם עצמאות פולין ב-1918 החלה תנופת בנייה ותיעוש.
בעיר היו 12,000 מועסקים ב-126 מפעלים קטנים וגדולים, שלושה מפעלי שטיחים שסיפקו 70% מהתוצר הלאומי של פולין, תעשיית טקסטיל מפותחת, כמו גם תעשיות כימיות, עץ ומתכת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בטומשוב כ-45,000 תושבים, מהם כ-13,000 יהודים.
בעיר הייתה גם אוכלוסייה גדולה של תושבים ממוצא גרמני, וב-1924 הוקמה בעיר מפלגה גרמנית ימנית בשם "האיחוד של הגרמנים בפולין" , בראשי תיבות DVP.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939 לאחר שדיוויזיית חיל הרגלים ה-13 של הצבא הפולני שניסתה להקים קו הגנה לפני העיר הובסה על ידי שתי דיוויזיות פנצר, קרב שכונה אחר-כך בשם "קרב טומשוב מזובייצקי".
באמצע 1940 החלו להגיע לעיר משלוחים של פולנים שגורשו מהאזור של פולין שסופח לגרמניה הנאצית שנקרא ורתגאו, ושכלל את לודז'.
בעיר הוקם גם גטו .
הצבא האדום שחרר את העיר ב-18 בינואר 1945.
לאחר המלחמה, העיר התאוששה, הוקמו בנייני מגורים חדשים שבהם שוכנו משפחות רבות כמו גם בית בודדים.
כמו כן הוקמו כמה מפעלי תעשייה חדשים, ומפעלים קיימים עברו מודרניזציה.
מ-1990 החלה העיר להידרדר, ומספר התושבים הלך וירד בהדרגה, וב-2010 נסגרו מרבית מפעלי התעשייה שפעלו בעיר, כדוגמת ZWCH Wistom או CTM Mazovia SA.
מבני התעשייה נהרסו ונשארו רק מבני המגורים.
יש בעיר 8 בתי ספר יסודיים, 8 גימנסיות, 4 בתי ספר תיכוניים וסניף של אוניברסיטת לודז'.
מאגר זאלב סוליובסקי הוא מאגר מים גדול שנבנה בשנים 1969–1973 כדי לסייע בביקוש למי שתייה בערים לודז' וטומשוב מזובייצקי.
המאגר נמצא בשטח של שלוש גמיני: טומשוב, פיוטרקוב (Piotrków) ווולבוש (Wolbórz).
בטומשוב מזובייצקי התגוררו בין שתי מלחמות העולם כ-10,000 יהודים שהיוו כשליש מן האוכלוסייה.
היו בעיר שלושה בתי ספר ממשלתיים ליהודים וכן תלמוד תורה ובית ספר של אגודת ישראל.
הייתה גם גימנסיה יהודית שלמדו בה בעברית ובפולנית.
בעיר פעלו מפלגות ציוניות ולא ציוניות כמו הבונד, אגודת ישראל וכן מפלגה קומוניסטית שרבים מחבריה היו יהודים.
בעיר התקיימה חצר חסידית של רבי שלמה זלמן וולטפרייד, משושלת פשדבורז'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בטומשוב מזובייצקי כ-13,000 יהודים.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939. ב-13 בספטמבר באותה שנה עצרו הגרמנים 1,000 מתושבי העיר ובתוכם 300 יהודים.
בנוסף הם חטפו יהודים לעבודות כפייה.
בסוף 1939 הוקם בעיר יודנראט.
יהודים רבים ברחו מערים אחרות לטומשוב מזובייצקי וכך עלה מספרם של היהודים ביוני 1940 ל-16,500. ב-20 בדצמבר 1940 הוקם בעיר גטו.
ב-1941 פרצה בגטו מגפת טיפוס בשל תנאי התברואה הירודים.
בסוף אפריל ותחילת מאי 1941 רצחו הגרמנים 100–200 יהודים וביניהם רוב אנשי היודנראט.
ב-31 באוקטובר 1942 התחילו לשלוח יהודים לטרבלינקה.
מספר המגורשים היה כ-15,000 ועוד כמה מאות נרצחו במקום.
אחר האקציה נשארו בגטו בין 900 ל-1,300 יהודים.
ב-31 במאי הועברו רוב היהודים למחנה העבודה בליז'ין (Blizyn).
לאחר השואה שבו לעיר כ-150 יהודים, אך רובם עזבו אותה במהרה, לאחר שכמה מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים לאומנים.
שרגא גרשוני (טרדייקה), 2013-1926. ממקימי עיירת הפיתוח - אופקים ומפעל הטקסטיל אופ-אר.
שחקן כדורגל ב"ליגת מקומות עבודה" (כשעבד באופ-אר), אימן את קבוצת "הפועל אופקים", יזם והקים קבוצת כדורגל (נוער) משותפת של נערי אופקים והקיבוצים בסביבה.
שחקן כדורגל בכפר אתא (= קריית אתא).
ג'נינגס טופל (יהודה אידל טפלביץ) (1891–1959) — צייר יהודי – פולני – אמריקאי, משורר ומסאי
משה דלוז'נובסקי — עיתונאי, סופר ומחזאי יידיש
שמחה פלפן — היסטוריון ופעיל פוליטי ישראלי.
הוא נחשב לאחד מראשוני ההיסטוריונים החדשים
אוסקר לנגה (Oskar Ryszard Lange) — כלכלן פולני שפיתח תאוריה על כלכלת שוק כחלק מהסוציאליזם
טומסטון הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיע בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Web of Spider-Man #36 ממרץ 1988 ונוצרה על ידי הכותב גרי קונוויי והמאייר אלכס סאביוק.
טומסטון הוא האלטר אגו של לוני תומפסון לינקולן, לבקן שנולד וגדל בהארלם שבניו יורק.
בילדותו סבל לוני מבריונות בשל גוון עורו, אם כי ילד אחד מכיתתו נחלץ לעזרתו, ג'ו "רובי" רוברטסון.
לוני הבודד התייחס לרובי בבריונות שאותה החשיב בצורה מעוותת לידידות.
הצקותיו נפסקו כשרובי פרסם את מעלליו בעיתון בית-הספר והשניים נפרדו בסיום הלימודים.
בעוד רובי נעשה לעיתונאי במערכת העיתון "הדיילי ביוגל", לוני נעשה ללוחם בקרבות רחוב לא-חוקיים בכינוי "טומסטון".
הוא נעשה בהמשך לאוכף חוק להשכרה הפועל בשירות ראשי העולם התחתון.
לאחר שהושכר להרוג אדון פשע מקומי בפילדלפיה, לוני התגלה בידי אחד מאנשי-הקשר של רובי, שיידע אותו על מעשיו של לוני.
בהגיעו למקום גילה רובי כי טומסטון הרג את איש-הקשר ונמלט מהמקום.
רובי שמר על שתיקה במשך עשרים שנה, שבמהלכן נעצר לוני כמה פעמים ושוחרר כאשר עדי התביעה נעלמו או שינו את דעתם.
לבסוף הושכר לוני בידי האמרגן, שליחו של הקינגפין, לשמש כאוכף חוק בניו יורק.
רובי החליט לשבור שתיקה, הקליט קלטת אודות מעשיו של לוני וקבע עמו פגישה בפארק באטרי.
לוני שבר את גבו של רובי אחרי שהוא הציע לו להסגיר את עצמו לרשויות החוק, אך לא הרג את ידידו בשל עברם המשותף.
הקלטת שהקליט רובי הגיעה לידיו של הצלם פיטר פארקר, ולוני בתגובה איים על חייה של אשתו, מרי ג'יין ווטסון-פארקר.
פארקר, למעשה גיבור-העל ספיידרמן, לחם בלוני באטלנטה והצליח להביס אותו.
הודות לקלטת ולעדותו של רובי, לוני נשלח למאסר.
בכלא ניסה להפליל את רובי ברצח, אך רובי זוכה במשפט.
לאחר שברח מהכלא חבר לוני לנבל-על בשם מולטן מן והחליט לנקום בספיידרמן.
הוא החליט לארוב לרובי במתקן של תעשיות אוסקורפ, אך התגלה בידי ספיידרמן ונורה בידי רובי.
לוני נאלץ להימלט לחדר ששוחרר בו כימיקל ניסיוני, שהעניק ללוני יכולות פיזיות על-אנושיות.
בשנים הבאות המשיך לוני במעשיו, שהובילו אותו לעימותים עם גיבורי-על דוגמת לוק קייג' ואיירון פיסט, דרדוויל, המעניש, מון נייט, דדפול וגמביט.
בהמשך התגלה כי ללוני בת בשם ג'ניס, שנעשתה לחיפושית השישית והצטרפה לקבוצת ששת המרושעים.
דמותו של לוני לינקולן תערוך את הופעת הבכורה שלה בסרט היקום הקולנועי של מארוול "ספיידרמן: יום חדש לגמרי", בגילומו של מרווין ג'ונס השלישי.
טון קיטור הוא מונח הנדסי המשמש בחישובי אנרגיה למערכות קיטור ומייצג את האנרגיה הנדרשת לאידוי טון מטרי בלחץ מסוים.
טון קיטור הוא מונח המציין את האנטלפיה של 1 טון מטרי של מים (אשר נמדד לפי המשקל שנשקל בעת היותו במצב נוזלי רווי) בעת חימום ממצב של נוזל רווי למצב של אד יבש רווי.
ניתן לראות בדיאגרמות למטה את אזור הפרבולה ההפוכה שהוא האזור המתואר על ידי המונח טון קיטור.
בדיאגרמת הלחץ-אנטלפיה הקווים הכחולים בתוך הפרבולה ההפוכה (קרובים לאנכיים) אלו קווי השתנות הלחות בתוך האד, ואילו בדיאגרמת הטמפרטורה-אנטלפיה הקווים האופקיים בתוך הפרבולה ההפוכה אלו קווי השתנות הלחות בתוך האד.
1 מטר מעוקב של מים אשר מקובל ככלל אצבע כי מסתו היא 1,000 ק"ג.
נפח זורם זה מסתו בגבול הרוויה כנוזל היא כ-959 ק"ג בלבד.
לחישוב האנטלפיה של טון קיטור באמצעות טבלאות אנטלפיה (או לחלופין חישוב באמצעות אתרים מתאימים), מביא לערך של כ-2007.05 [קילו-ג'אול\ק"ג] ומכאן: 2007.05 [קילו-ג'אול\ק"ג] * 959 [ק"ג\מ"ק] = 6^10*1.925[קילו-ג'אול\טון-קיטור].
דיאגרמת לחץ-אנטלפיה (p-h) בקיטור דיאגרמת טמפרטורה-אנטלפיה (T-h) בקיטור
במיתולוגיה האצטקית, טונאטיאו (Ōllin Tōnatiuh "תנועת השמש") היה אל שמש.
העם האצטקי ראה בו כמנהיג של טולן, העולם הבא.
אל זה היה ידוע כשמש החמישית, משום שהאצטקים האמינו כי הוא היה השמש שהחליפה את השמש הרביעית לאחר שזו גורשה מהשמים.
על פי המיתולוגיה האצטקית כל שמש היא אל עם עידן קוסמי משלו, האצטקים האמינו שהם עדיין בעידן של טונאטיאו.
לפי מיתוס הבריאה האצטקית, האל דרש קורבנות אדם כמחווה ובלעדיה יסרבו להעביר דרך השמים.
נהוג לחשוב כיום כי 20,000 בני אדם הוקרבו בכל שנה לטונאטיאו ואלים אחרים, אם כי ייתכן שמספר זה מנופח על ידי האצטקים, שרצו לעורר פחד באויביהם, או על ידי הספרדים, שרצו להכפיש את האצטקים.
האצטקים היו מוקסמים מהשמש וצפו בה בזהירות, והיה להם לוח שנת שמשי דומה לזה של המאיה.
ברבים מהמונומנטים האצטקים שנותרו היום יש מבנים מיושרים עם השמש.
על פי המיתולוגיה האצטקית, טונאטיאו נודע בשם "השמש החמישית", מתוך חמש השמשות, חמישה ניסיונות בריאה.
טונאטיאו מתואר כאל עז ולוחמני, הוא נראה לראשונה באמנות הפוסט-קלאסית הקדומה של הציוויליזציה הפרה-קולומביאנית המכונה .
הקשר הסימבולי של טונאטיאו עם הנשר רומז לאמונה האצטקית במסעו כשמש הנוכחית, הנוסע על פני השמים בכל יום, שם ירד במערב ועלה במזרח.
האצטקים סברו כי מסעו מתקיים על ידי הקרבה יומיומית של בני אדם.
טונאטיאו נחשב לאל המרכזי באבן לוח השנה האצטקי.
בתרבות הטולטקית, טונאטיאו מזוהה לעיתים קרובות עם כוכב הלכת ונוס.
דוקטור טומאש ארתור מקובסקי (בפולנית: Tomasz Artur Makowski, נהגה: ; נולד ב-1970) הוא ספרן והיסטוריון פולני, מנהל הספרייה הלאומית של פולין, ראש המועצה הלאומית לספריות, ראש מועצת משאבי הספרייה הלאומית וראש ועדת דיגיטציה במשרד התרבות והמורשת הלאומית.
מקובסקי עבד בספרייה הלאומית מאז 1994. לפני שהפך למנהל בשנת 2007, הוא היה סגן מנהל אקדמי וגם ראש אוספים מיוחדים.
הוא חבר מועצת המנהלים של מספר ארגונים חשובים ומוסדות בפולין ומחוצה לה.
הוא חיבר שלושה ספרים ומספר מאמרים, ומתמחה בהיסטוריה של ספריות, מחקר כתבי יד והיסטוריוגרפיה.
בשנת 2005 הוא היה אוצר התערוכה המונוגרפית הראשונה על ספריית זמוייסקי.
טומס ריבר היא עיר במחוז אושן, מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
בעבר הייתה ידועה העיר כעיירת דובר.
שינוי השם הוחלט באמצעות בחירות ב-14 בנובמבר 2006. נכון למפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-91,000 תושבים, מה שהופך את טומס ריבר לעיר השמינית בגודלה במדינה (לאחר שהייתה ממוקמת במקום השביעי בשנת 2000).
בשנת 2006 דורגה העיר במקום ה-15 בדירוג הערים הבטוחות ביותר בארצות הברית.
בשנת 2007 העיר דורגה במקום ה-14 בדירוג זה.
ישנן מחלוקות בכל הקשור להיסטוריה המוקדמת של ההתיישבות באזור ולגבי מקור השם.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית התרחשו מספר תקריות אלימות באזור והתקיימה מתיחות רבה אל מול הבריטים.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 העיר גדלה והתפתחה באופן משמעותי.
רק בשנות ה-90 אוכלוסיית העיר גדלה בכ-20,000 תושבים חדשים.
נכון למפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-91,239 תושבים בכ-34,760 משקי בית.
הצפיפות היא כ-870 נפש לקמ"ר.
לאחרונה אף החלו לגור בעיר יהודים חרדים המסונפים ללייקווד הסמוכה.
הגיל החציוני הוא 43. ההכנסה החציונית היא 71,934$.
כ-4.5% מהמשפחות ו-5.7% מכלל האוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את בריאן גראתי, פייפר פראבו, ג'ון הולמס ונורטון שוורץ.
מועצת העיר מורכבת מכ-7 נציגים, כאשר 4 מהם נבחרים במחוזות בחירה, ושלושת האחרים נבחרים על ידי כלל התושבים.
ראש העיר וחברי מועצת העירייה נבחרים בחודש נובמבר אחת לארבע שנים, כחלק ממערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
נכון למרץ 2018, ראש העיר וארבעה מחברי המועצה משויכים למפלגה הרפובליקנית, לעומת שלושה חברי מועצה מן המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות 2012, המועמד הרפובליקני מיט רומני קיבל כ-57% מקולות תושבי העיר, לעומת 42% שהצביעו עבור ברק אובמה הדמוקרטי כאשר שיעור ההצבעה עמד על כ-64%.
טונברוד (בשוודית [²tɵnːbrøːd]; משמעות התרגום במילים: "לחם דק") הוא מאכל נפוץ בשוודיה, הגרסה השוודית ללחם שטוח השייך למטבח הצפון שוודי בו עקרות בית חלקו בעבר מאפייה קהילתית משותפת לייצורו.
טונברוד יכול להיות רך או פריך, ומגיע בגרסאות רבות המשתנות בהתאם לסוג הדגן הנבחר, החומר המתפיח / המחמצת (או היעדרם) וצורת הרידוד במערוך.
הבצק יכול להיות עשוי משילובים שונים של חיטה, שעורה ושיפון ; החומר המתפיח (או המחמצת) יכול להיות גם שמרים וגם אמוניום פחמתי.
טונברוד רך משמש בדרך כלל כבצק עוטף לראפים, כריכים ועוד כמו סוגי לחם אחרים, למשל: קרפ או טורטייה.
מנה פופולרית של מזון מהיר היא טונברוד רך המגולגל סביב מחית תפוחי אדמה (פירה) ונקניקייה בלחמנייה, המכונה בשוודית tunnbrödsrulle (רול-טונברוד).
שיטה שוודית מסורתית נוספת לאכילת טונברוד רך היא טונברוד בסגנון בוריטו, בשילוב פירה והרינג קלוי.
באופן מסורתי, הטונברוד נאכל ביחד עם סורסטרומינג (הרינג חמוץ/מותסס) וכמו כן עם dopp i grytan (לחם ה"נטבל בסיר") - לרוב משמש לצורת הגשה זו לחם רך מתובל - שם הלחם ספוג בציר שנותר מבישול חזיר חג המולד.
טונברוד פריך שונה מקנברברוד בהיותו לרוב דק וקומפקטי יותר, ומכיל פחות בועות אוויר.
תכולת המרכיבים והטעם של הטונברוד יכולים להשתנות משמעותית.
לרוב זה מכיוון שמתכונים להכנת הלחם וצורת ההכנה יכולים להשתנות בהתאם למאפייה המכינה אותו.
בעבר עקרות בית היו שומרות על המתכונים כסוד שמור מאוד וחלקו אותם אך ורק עם בני משפחה קרובים.
טון מרטי היא סדרת הנפשה קנדית לילדים מסוגת קומדיה והרפתקאות, אשר בוימה על ידי שון סקוט והופקה על ידי Sardine Productions, הידועה בהפקת הסדרה "הדג שלי שטן".
הסדרה שודרה לראשונה בקנדה בערוץ Teletoon החל מה-1 במאי 2017 עד ה-25 במאי באותה שנה.
בישראל, כאשר חלק מפרקי הסדרה שודרו בה לראשונה, הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ ניקלודיאון ב-9 באפריל 2017, והסתיימה באותה שנה.
לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 40 פרקים באורך 11 דקות.
הסדרה עוסקת במרטי, פסל שהתעורר לחיים לאחר שפגע בו ברק, אשר בכל יום עובר הרפתקה מצחיקה ומשוגעת יחד עם חבריו.
מרטי - פסל אשר התעורר לחיים לאחר שפגע בו ברק.
ברני - החבר הטוב ביותר של מרטי.
שונא את הולי, ובנו של ברנטרון.
החכמה בחבורה, ושונאת את ברני.
ג'ק - הבוס של מרטי.
סוקי - ילדה בה מרטי מאוהב.
סופר סיימון - גיבור על שתמיד מציל את העיר.
ברנטרון - אבא של ברני.
הסדרה בדיבוב העברי בוימה על ידי תומר שביט, והופקה על ידי ענבר שטגר עזרא.
צביקה פורמן - ברני / ג'ק / סופר סיימון / דמויות שונות
מונה מור - הולי / סוקי / תרנגולת / דמויות שונות
אלונה אלכסנדר - הולי / דמויות שונות
אמנון וולף - ברנטרון / שף / דמויות שונות
"טונאס סמודרה" היא ספינת מפרשים דו-תורנית מסוג בריגנטינה של חיל הים המלכותי המלזי .
היא משמשת כספינת לימוד להכשרת קדטים לקצונה בצי.
הספינה תוכננה על ידי הארכיטקט הימי קולין מודי , זוכה פרס RDI לשנת 1995. היא נבנתה במספנת החברה Brooke Yachts בלואסטוף, בסאפוק שבאנגליה, והושקה ב-4 באוגוסט 1989. בטקס ההשקה השתתפו המלכה אליזבת השנייה ומלך מלזיה (יאנג די-פרטואן אגונג) טואנקו ג'עפר.
נמל הבית של הספינה הוא לומוט במדינת פראק במלזיה.
ב-2007–2008 ביקרה במספר נמלים באירופה כולל ברסט (צרפת) ושרבור.
הספינה האחות שלה היא "יאנג אנדוור" המשרתת בצי המלכותי האוסטרלי משנת 1987.
טון דוק תאנג (בוייטנאמית: Tôn Đức Thắng; 20 באוגוסט 1888 – 30 במרץ 1980) היה פוליטיקאי וייטנאמי שכיהן כנשיא צפון וייטנאם השני והאחרון לאחר מותו של הו צ'י מין בשנת 1969 ועד איחודה של וייטנאם בשנת 1976. משנה זו ועד מותו בשנת 1980 כיהן טון כנשיא וייטנאם המאוחדת הראשון.
בזמן נשיאותו, היה טון ראש המדינה הוותיק ביותר בעולם, עם מותו התואר עבר לנשיא מלאווי הייסטינגס באנדה.
טון נולד ב-20 באוגוסט 1888 בדרום וייטנאם, עוד כשהייתה למעשה הודו-סין הצרפתית.
בצעירותו רכש השכלה רבה בסינית, פילוסופיה והיסטוריה.
עד תקופה זו פיתח עמדות אנטי-קולוניאליסטיות.
בשנת 1906 עבר עם הוריו לסייגון.
בשנת 1919 החל בפעילות פוליטית, וכעשר שנים לאחר מכן נעצר ונכלא על ידי הצרפתים.
הוא השתחרר מן הכלא רק בשנת 1945. עם שחרורו מהכלא, הפך טון לדמות פוליטית מובילה, עם חבירתו להו צ'י מין.
בשנים שלאחר מכן הוביל את הפעילות הקומוניסטית בווייטנאם, ובשל כך זכה בשנת 1955 בפרס לנין לשלום.
טון ירש את הנשיאות עם מותו של הן צ'י מין בשנת 1969. למעשה, תפקידו של טון בשנים אלו כבר היה סמלי בלבד, והוא לא היה מבין מקבלי ההחלטות במדינה.
מרבית הכוח הפוליטי היה אצל לה דואן.
לאחר נפילתה של דרום וייטנאם ואיחודה של וייטנאם כמדינה קומוניסטית אחת, טון ניסה להוביל את שיקומה של הארץ באמצעות פרויקטים רבים בתחומי הכלכלה והתשתיות.
מאורע משמעותי נוסף בזמן נשיאותו של טון היה פרוץ מלחמת סין–וייטנאם אשר הובילה לנפילתו של שלטון הקמר רוז' בקמבודיה.
במרץ 1980, כשנה לאחר סיום המלחמה, נפטר טון בהאנוי כתוצאה מהתקף לב בגיל 91. למרות שהיה הנשיא הראשון של וייטנאם המאוחדת, הוא לא זכה בהוקרה כמו קודמו הו צ'י מין.
טון קופמיינרס (בהולנדית: Teun Koopmeiners; נולד ב־28 בפברואר 1998 בקסטריקום שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת יובנטוס מהסרייה א' ובנבחרת הולנד.
קופמיינרס גדל במחלקות הנוער של ויטסה '22 ושל א.ז.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של א.ז.
אלקמאר במסגרת ליגת העל ההולנדית, וערך 116 הופעות ליגה, בהן הבקיע 35 שערים.
ב-30 באוגוסט 2021 חתם באטאלנטה מהסרייה א'.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לפיורנטינה, במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2021/2022.
קופמיינרס היה חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-7 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו נבחרת הולנד, בהפסד 0–1 לנבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת הולנד בטורניר יורו 2020 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
ב-8 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת ויילס במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת הולנד לטורניר יורו 2024. אך נפצע בהכנות ליורו ונגרע מהסגל.
טומפוס (בהולנדית: Tompoes; בצרפתית בלגית: Tompouce) הוא מאפה בהולנד ובבלגיה.
זהו הסוג המקומי של עוגת נפוליאון, שהוצג על ידי אופה המאפים (אופה וקונדיטור) באמסטרדם ונקרא על שמו של "אדמיראל טום פוס", שם הבמה של הגמד הפריזי יאן האנמה (Jan Hannema).
בהולנד, הטמפוס הוא אייקוני, והשוק מאפשר וריאציות מועטות בצורה, בגודל ובצבע.
זה חייב להיות מלבני, עם שתי שכבות של בצק עלים.
הציפוי חלק וורוד, או מדי פעם לבן.
עם זאת, במשך שנים רבות, השכבה העליונה הייתה כתומה בקונינגסטאג (יום המלך), וכמה ימים לפני כן.
הוא עשוי להיות גם בצבע כתום כאשר נבחרת הכדורגל הלאומית משחקת בטורנירים בינלאומיים גדולים.
המילוי הוא תמיד חביצה מתוק וצהוב.
וריאציות עם מילויים שונים או עם ג'לי נדירות יחסית ואינן נקראות טומפוס.
זיגוג לבן מלמעלה הוא הנורמה, לפעמים עם דפוס שוקולד דומה לעוגת נפוליאון.
העוגה עשויה להיות בעלת גימור סוכר ויכולה להיות מרובעת.
הבלגים משתמשים גם באיות tompouce או קוראים לה גלאסה (הכוונה לזיגוג).
העוגות מוגשות בדרך כלל עם תה או קפה, ובמסגרות רשמיות נאכלות עם מזלגות מאפה.
אבל השכבות הקשות דמויי ביסקוויט, שמועכות את קרם המאפה כשמנסים לחתוך חתיכה, הופכות את העוגה לקשה ומבולגנת, ומעוררות השראה למאמר ההומוריסטי "Hoe eet je een tompoes?" ('איך אוכלים טומפוס?').
טומס קורנר היה צייר ישראלי אקספרסיוניסטי, יליד גרמניה.
קרונר נולד במינכן בשנת 1909 למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו קורט קרונר (1929-1885 Kurt Kroner; גר', אנ'), היה פסל מוכר ואמו אלה (1942-1885 Ella Amalie Beherendt) הייתה ציירת.
בשנת 1912 עברה המשפחה לברלין וטומס למד בגמנסיה הריאלית ע"ש פלק.
בשנת 1928 הוא עבר לדרזדן ולמד שם באקדמיה לאמנות שימושית.
עם פטירתו הפתאומית של אביו בשנת 1929 חזר טומס לברלין ולמד סמסטר בטכניון שרלוטנבורג.
הוא עבר לשטוטגרט ולמד במשך שנתיים אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בעיר.
בסוף 1932 החל לעבוד אצל צייר תפאורות הבמה עבור תיאטרון האמנים הגרמני בברלין .
בסתיו 1934 הצטרף המנחה לתיאטרון הממלכתי הגרמני, אשר שרת כבר את המפלגה הנאצית וקרונר נאלץ להפסיק את עבודתו שם.
בשנים 1934–1937 היה בהכשרה חקלאית בחוות של החלוץ בגרמניה.
קרונר עלה לארץ בשנת 1938 והצטרף לקיבוץ תל יוסף.
בסוף 1940 התגייס לצבא הבריטי ושרת בו עד 1946. כשחזר לקיבוץ עבד בענפים שונים ללא קביעות.
במלחמת העצמאות לחם בקרבות הגלבוע ובהגנה האזורית.
בשנת 1952, בזמן הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר לקיבוץ בית השיטה.
רק בשנת 1956 התחיל טומס לצייר, ובשנת 1962 הוצגו ציוריו לראשונה בגלריה בירושלים.
בשנות החמישים הוא הרבה לנסוע לירושלים כדי לטפל באוסף הפסלים של אביו, שאמו העבירה לבצלאל עוד לפני המלחמה.
בשנות השבעים עבר טומס לגור בירושלים.
הוא ראה בהן את השנים המאושרות בחייו, אם כי אנשים שפגשו בו חשבו שהוא חסר בית וקנו את ציוריו כדי לתמוך בו כלכלית.
כשחלה, נסעו חברים מהקיבוץ והחזירו אותו לבית השיטה, ושם חי עד מותו בשנת 1992.
טומס היה אדם בודד, מעולם לא הקים משפחה, וחייו בקיבוץ היו בשוליים החברתיים.
הוא היה רחב אופקים, מעמיק ומתעניין– אולם לא התאים באופיו לרוח היישוב שדגל בעבודה יצרנית ובתרומה לקהילה.
לא היה לו מקום עבודה קבוע, אך הוא זכה להכרה כאמן, והיה מיודד עם אמנים אחרים בקיבוץ, בעיקר עם האדריכל שמואל ביקלס.
בתל אביב, חיפה וירושלים היו לו ידידים מעולם האמנות הישראלית.
אורי ליפשיץ קנה עבודות שלו, הצייר יוסל ברגנר היה אחד המכרים הקרובים ואף הוא ציין שרכש מקרונר עבודות שלו, בין השאר כדי לתמוך בו כלכלית.
ברגנר כתב פרק שלם על קרונר בספרו "עיקר שכחתי" והציג בבית השיטה את אוסף העבודות של טומס שרכש במהלך השנים.
רב העבודה של קרונר היא רישומים ע"ג נייר או קרטון.
הוא כמעט לא עבד בצבעי שמן.
כלי הרישום העיקרי שלו היה עטים שחורים, דיו או עטי לבד, לעיתים הוסיף כתמי צבע בגואש או בצבעי מים.
סגנונו האמנותי הושפע מהאקספרסיוניזם הגרמני, אך היה לו קו ייחודי ואופייני שאינו דומה לאמנים אחרים.
באופן כמעט בלעדי היה מרוכז בדמות האדם, כיחיד או בקבוצה.
לעיתים נראו בציור גם חתול או כלב.
הרישום שלו ניסה להתחקות אחר נפש האדם ולא לתאר בקו ריאליסטי את תווי הפנים.
הוא אהב לצייר זקנים וילדים, בעיקר בעת נסיעות באוטובוס בירושלים, או תוך ישיבה על ספסל בתחנה המרכזית.
בקיבוץ הוא הרבה לצייר חברים וילדים, ולחלק בנדיבות את עבודותיו לכל חבר ומכר.
לעיתים נדירות ביותר רשם על גבי הדף את שם האדם או כותרת כלשהי לעבודה.
חתימה ותאריך הופיעו בצורה לא עקבית.
גם התערוכות שלו לא זכו לשמות מיוחדים, על פי רוב רק תיאור כללי כגון "רישומים", או "עבודות חדשות".
אין יצירה אחת משמעותית שתכניס את קרונר לקאנון הישראלי, אך התבוננות במגוון עבודות רב יאפשר לצופה להבין את ייחודו של האמן ולזהות "כתב יד" אמנותי מובהק.
בעשור האחרון לחייו חווה קרונר אירוע מוחי שגרם לשיתוק בצידו הימני.
הוא עבר לצייר ביד שמאל, ובהתאמה נעשה הקו שלו עוד יותר מקוטע והדמויות מופשטות.
אבל הדחף האמנותי ליצור רק התחזק והוא יצר מאות רישומים בשנים אלו.
הצייר מרדכי ארדון כתב כי ככל שנכנסים אל סוד היצירות של קרונר, כך הן נעשות מרשימות יותר.
מתגלה בהן עולם של כנות ואמת, "עולם של ערכים פנימיים היקרים לאדם המסוגר והמתבודד".
המבקרת מרים טל ראתה ביצירתו "מראה לדור, דור אומלל, מעונה, מחפש, מתייאש וצמא חיים", היא מוסיפה באותו מקום וכותבת כי ציוריו מזכירים את סגנון הציור האקספרסיוניסטי של מיטב הציירים הגרמנים של שנות העשרים והשלושים, אלא שקרונר דומה וגם שונה "שכן יש בו יסוד אישי משלו".
נעמי בנצור במעריב כותבת כי הטשטוש המכוון מעניק לדמויות מימד אנושי– כללי ומעמיד אותם מעבר לתחומי מקום וזמן.
האב קורט קרונר היה פסל מוכר בגרמניה, חניך של אסכולת רודן בפאריס.
הוא פיסל דמויות אדם ביציקות ובסיתות אבן.
נערכו לו תערוכות בגרמניה וחלק מפסליו הוצבו במקומות ציבוריים.
בגלל מותו הפתאומי בגיל 42, ועקב עליית הנאצים לשלטון, ניסתה רעייתו אלה להעביר חלק מהם לארץ ישראל, בכוונה שיוצגו באוסף בצלאל.
היא ביקרה בארץ בשנים 1935–1936 אך חזרה לגרמניה ונלכדה שם עד מותה במחנה ריכוז בשנת 1942. מספר מצומצם מעבודותיו נמצא באוסף המשכן לאמנות עין חרוד.
אחותו היחידה דורותיאה (דודו) קרונר (2006-1912) הייתה אף היא אמנית, ציירת וקרמיקאית.
היא הצטרפה אל טומס וניסתה לחיות בקיבוץ בשנות החמישים, אך חזרה לגרמניה ופעלה בשטוטגרט עד מותה.
יצירותיהם של קורט, טומס ודודו הוצגו ביחד במספר תערוכות בישראל.
העזבון האמנותי של קרונר מנוהל על ידי הגלריסטית טובה אוסמן.
לאורך כל שנותיו חתם טומס את שמו בט' אך התעתיק הנכון מהשם הלטיני הוא תומאס.
המקורות השונים מרבים לערבב בין שתי צורות הכתיב, ובמקרים רבים הוא מופיע כתומס קרונר.
1962 אנשים, גלריה רנה, רחוב שלומציון, ירושלים.
1964 בדרך, Wandering ציורי גואש ורישומים, גלריה רנה, ירושלים (קטלוג)
1967 טומס קרונר, גלריה אורית, שדרות רוטשילד 103, תל אביב.
1968 טומס קרונר ציורים, קורט קרונר פסלים, גלריה נורה, ירושלים
1971 טומס קרונר רישומים, הגלריה הקטנה, ירושלים
1973 טומס קרונר, רישומים וציורים, גלריה אנגל, ירושלים
גלריה גידא, ירושלים (מאמר של מרים טל בידיעות אחרונות 26.2.1976)
1977 טומס קרונר רישומים, הגלריה הקטנה, ירושלים
1986 קרונר: קורט, טומס, דודו, משכן לאמנות עין חרוד, אוצרת גליה בר אור (קטלוג)
1989 תומאס קרונר, עבודות חדשות, בצלאל אקדמיה לאמנות, גלריית המחלקה לאמנות (מאיר רונן, ג'רוזלם פוסט 15.12.1989)
1990 דודו וטומס קרונר רישומים וציורים, קורט קרונר פסלים, גלריה נורה ירושלים (מאמר של מאיר רונן, ג'רוזלם פוסט 12.1.1990 עמ' 12)
1993 טומס קרונר ציורים, מאוספו הפרטי של יוסל ברגנר, גלריה המרח"ב, בית השיטה
2010 טומס קרונר, גלריה טובה אוסמן, בן יהודה 100, תל אביב
2013 טומס קרונר, עבודות נייר, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2024 תערוכת רישומים + השקת ספר, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1995 עבודות נייר: הופשטטר, ינקו, קרונר.
גלריה טובה אוסמן, בן יהודה 100, תל אביב
1997 תזמור ציורים לכלל תערוכה מנגנת, הסדנה החדשה לאמנות, ראשון לציון.
2003 פנים מול פנים, דמויות ודיוקנאות.
2007 דמיון– תערוכת אמנות ישראלית, בנין ההנהלה הראשית של בנק הפועלים, תל אביב
2011 אמנות הדיוקן, גלריה נורה ירושלים
מלכה שפיגל נוימן, אורנה שניאורסון פסקל, טומס קרונר, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2017 עיניים אל תרדפו אותי, יאיר גלריה לאמנות, תל אביב
2020 שמש בשעה שאיננה, טומס קרונר וחן שיש, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2022 "דור לדור ישבח מעשיך", טומס קרונר, שמעון אבני, שרון רשב"ם, סדנה לאמנות יבנה
טומפה (בהונגרית: Tompa) היא עיר בדרום הונגריה, במחוז באץ'-קישקון, סמוך לגבול עם סרביה.
העיר מהווה נקודת מעבר גבול מרכזית בין הונגריה לסרביה, וחשיבותה האסטרטגית בולטת הן בתחום התחבורה והן בכלכלה האזורית.
בטומפה מתגוררת אוכלוסייה בעלת רוב הונגרי, לצד מיעוטים אתניים שונים, והיא משקפת את הרב־תרבותיות המאפיינת את אזור דרום אלפלד.
לאורך השנים עברה העיר תהליכי שינוי דמוגרפיים, חברתיים וכלכליים, ונחשבת לעיר קטנה עם תשתיות מודרניות וחיי קהילה מקומיים פעילים.
טומפה היא עיר המונה כ-5,000 תושבים, הממוקמת במישור באצקה, בחלקה הדרומי של מחוז באץ'-קישקון.
היא שייכת למיקרו-אזור קישקונאלאש, ונמצאת כ-28 קילומטרים דרומית לקישקונאלאש.
היישובים השכנים בצד ההונגרי של הגבול הם: קישסאלאש מצפון, קלביה ממזרח, צ'יקריה מדרום-מערב, ומליקוט ממערב.
מדרום גובלת טומפה בשטחים השייכים לסובוטיצה.
הדרך הראשית להגעה לטומפה היא כביש ראשי מספר 53, המוביל מסולט עד לגבול המדינה.
בעבר עבר הכביש דרך מרכז העיר, אך כיום הוא עוקף אותה ממערב.
יתרון תחבורתי נוסף הוא הקרבה, כ-7 קילומטרים דרומית, לצומת הכבישים הראשיים 53 ו-55, המאפשרת גישה נוחה ממזרח וממערב, מסגד ומבאיה וכן מדרום-טרנסדנוביה.
דרומית למרכז העיר עובר כביש משני מספר 5501, המקשר בין טומפה לקלביה ולצ'יקריה.
עם מליקוט מחבר כביש משני מספר 5502.
ההיסטוריה של טומפה מתחילה בתקופות קדומות, כאשר כבר במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס התגוררו באזור עמים שונים.
באזור טומפה נמצאו מספר בתי קברות מתקופת ההונים.
השם "טומפה", כשם פרטי של גבר, מופיע כבר משנת 1055. ייתכן כי מקור השם הוא בלאסלו טומפה, קפטן קומאני שהוזכר במסמך משנת 1370. בשנת 1439 העניק המלך אלברט את טומפה ואת האזורים הסמוכים – כולל סובוטיצה, קישקונאלאש ומאדאראש – ליאנוש הוניאדי כחלק מעסקת חכירה.
משנת 1572 הפכה טומפה לחלק מסובוטיצה ונקראה "טומפה-פוסטה" (מישור טומפה).
ההיסטוריה העצמאית של טומפה החלה לאחר חוזה טריאנון.
הגבול החדש ניתק את המישור מעיר האם שלו, סובוטיצה, ובשנת 1922 הפכה טומפה לקהילה עצמאית וצורפה למחוז באץ'-בודרוג.
בשנת 2004, ב-1 ביולי, זכתה טומפה למעמד של עיר.
במפקדי האוכלוסין של 2011 ו-2022 נרשמה ירידה קלה בהזדהות הלאומית כהונגרית בעיר טומפה – מ-87.6% ל-85.3%.
מיעוטים בולטים כוללים סרבים, קרואטים, גרמנים וצוענים, כאשר שיעור הלא מצהירים עמד על כ-12.3% ב-2011 ועל 14.4% ב-2022.
אחוז הלא מצהירים בענייני דת זינק מ-21.2% ל-38.9%, מה שמעיד על מגמה של התרחקות מדתות ממוסדות.
לטומפה, כקהילה צעירה יחסית, אין היסטוריה ארוכה של אתרים היסטוריים, ולכן היא אינה עשירה במבנים בעלי ערך מורשתי.