tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית המאה ה-21 צצו עדויות שהיה זה מהנדס יהודי-גרמני בשם יוזף גנץ שעיצב את החיפושית "המקורית", ופורשה לכל הפחות קיבל מהעיצוב השראה, אם לא העתיק אותו במלואו.
נושא זה עדיין נמצא במחלוקת קשה.
עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון הוא פנה לפרדיננד פורשה במפרט דרישות ליצור מכונית שתוכל להסיע 5 אנשים, להגיע למהירות של כ-100 קמ"ש, לצרוך לכל היותר 6 ליטר ל־100 ק"מ ובעיקר לעלות פחות מ־1,000 מארקים של הרייך.
פרדיננד פורשה הרים את הכפפה, חבר לתעשיין הגרמני ד"ר פריץ נויימאייר וכך נוצרה ה"חיפושית" המפורסמת, במסגרת תוכנית "כוח באמצעות שמחה" (שפעלה תחת חזית העבודה הגרמנית).
קווי היצור של החיפושית מוקמו ב־Fallersleben סקסוניה.
זוהי גם תחילתה של חברת פולקסווגן, שהוקמה כדי לייצר "מכונית עממית".
חברות מתחרות אחדות יצרו גם הן מכוניות לפי המפרט המבוקש, חברת "טטרה" וחברת "רוייטר", אך דגמיהן זכו להצלחה מועטה ביותר ואף לא קיבלו את ברכתו של הפיהרר.
פורשה החל לעבוד על תכנון המכונית שסימנה היה V1. היטלר דרש גם מכונית פתוחת גג שסימנה נקבע ל־V2. הסדנא התקשתה לעמוד בלוח הזמנים ועד 1935 יוצרו שלוש מכוניות מטיפוס v1 בלבד.
ב־1936 הושק דגם V3 שהוא הגרסה ששימשה לייצור מסיבי של החיפושית.
לדגם זה נבחנו מנועים אחדים ולבסוף נבחר מנוע בוקסר מקורר אוויר בעל ארבעה צילינדרים, המבצע עבודה בארבע פעימות.
המנוע הותקן מאחור, שלא כמקובל, כדי להפחית את העומס על המתלים והסרנים.
הורכבו מיתלים נפרדים עצמאיים וסרן אחורי אינטגרלי.
במתכונת הזו, יוצרה המכונית במיליוני יחידות, בגרמניה, ברזיל ומקסיקו, ואפילו בדרום אפריקה וניגריה וזכתה למעריצים ואהדה רבה, ונחשבת לאחד מסמלי המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרו במפעלי החברה טנקים מסוגים שונים ולקחו חלק בפיתוח טכנולוגית רקטות ה-V1 ששוגרו אל עבר מטרות אזרחיות בלונדון.
במהלך תקופת השואה התבססה החברה על עבודת כפייה של אסירים יהודים, שהיוו ארבעה מכל חמישה עובדים בה.
בזכות קשריו האישיים של פורשה עם צמרת המפלגה הנאצית הוא זכה לאספקה קבועה של עובדי כפייה אלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נתפסה חברת פולקסווגן על ידי בעלות הברית והושבה לגרמניה רק ב־1949. לאחר המלחמה המשיכה חברת פולקסווגן לייצר את ה"חיפושית" כמו גם מגוון דגמים חדשים.
בשיתוף פעולה עם יצרן הכרכרות לשעבר "קארמאן" יוצרה מכונית הספורט קארמאן גיאה, שהיא וריאציה על החיפושית.
כשהתעורר הצורך במכונית מסחרית חזקה, אמינה ויעילה תוכנן ה"טרנספורטר" שהושק בשנת 1950. אחר כך הופיעו דגמים כדוגמת הוואריאנט.
בשנת 1965 רכשה פולקסווגן את יצרן כלי הרכב הגרמני "אוטו יוניון" וב-1969 רכשה את NSU.
היא החייתה מותג בשם אאודי שהיה בבעלות אוטו יוניון וכך החלה לסלול את הדרך להקמת קבוצת פולקסווגן.
רכישת יצרנים אלו סיפקה גם את הידע ההנדסי שהיה חסר לפולקסווגן בייצור מנועים מקוררי מים.
עד אותה עת היו כל מנועי החברה מבוססים על גרסאות שונות של המנוע מקורר האוויר של החיפושית.
תחילה הוצג דגם הפולו שהיה למעשה העתק של אאודי 50 ורק ב־1974 הוצג לראשונה דגם בעל מנוע מקורר מים שתוכנן כולו על ידי פולקסווגן.
פולקסווגן יעדה את הגולף כמחליף לחיפושית, שהיוותה את עיקר מכירותיה מאז היווסדה.
הגולף הוצג בתערוכת פריז של 1974 ונועד להיות הרכב העממי החדש של המשפחה הגרמנית הממוצעת, בדומה לחיפושית.
במהלך השנים הוא שינה את מראהו מספר פעמים והשיג נתוני מכירות מצוינים.
עד היום נמכרו 23 מיליוני גולף והוא מהמכוניות הנמכרות בעולם.
בשנת 1980 יוצרה החיפושית ה־20 מיליון במקסיקו והיצור נמשך ואף גבר.
מאוחר יותר הושקו דגמי הפאסאט.
מאז העשור הראשון של המאה ה-21 פונה פולקסווגן גם לנישות ייחודיות ומייצרת רכבי פאר כפולקסווגן פייטון, ורכבי שטח ופנאי מדגם פולקסווגן טוארג.
מכוניותיה ודאי אינן ראויות עוד לתואר "מכונית עממית" והן זוכות לתדמית של איכות גבוהה ומתומחרות במחיר גבוה יחסית.
החברה נכנסת לתחום של מכוניות חשמליות.
ביולי 2024 הוכרס על חתימת הסכם עם QuantumScape על ייצור סוללות בהשיף שנתי שיספיק למיליון מכוניות.
בספטמבר 2015 הורתה הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית לפולקסווגן לבצע קריאה לתיקון לקרוב לחצי מיליון מכוניות, בטענה שבדגמי הדיזל של החברה מותקנת תוכנה המזייפת נתוני זיהום אוויר.
התוכנה מותקנת על גבי יחידת הבקרה האלקטרונית (ECU) של המנוע וכאשר מזוהה שהרכב נמצא בבדיקה תקופתית לזיהום אוויר, מקטינה את רמת הפליטה של הרכב ובכך מציגה תמונת שווא.
ממצאי החקירה העידו על רמת פליטה של פי 40 מרמת הזיהום המותרת בחוק.
בעקבות זה החברה הודתה בקיום התוכנה, הקצתה צוות חקירה חיצוני לטיפול בבעיה, ומנכ"ל החברה, מרטין וינטרקורן, התפטר מתפקידו.
כתוצאה מהפרשה שווי השוק של החברה ירד בעשרות מיליארדי דולרים תוך ימים בודדים והחברה דיווחה על הפסד של 3.48 מיליארד אירו ברבעון השלישי של 2015.
משווקת עם מנוע בנפח 1.0 ליטר.
משווקת לא רק כמותג פולקסווגן, אלא גם כסקודה סיטיגו וסיאט מיי.
בעבר הייתה קיימת בגרסת סדאן אשר כונתה "פולו קלאסיק" אשר שווקה בדור השלישי בישראל וכיום אינה משווקת בישראל, וכיום בגרסת GTI ספורטיבית עם מנוע 2.0 ל' טורבו בנזין בעל הספק של 200 כ"ס.
מיוצרת בספרד, ומתחרה בדגמים כגון רנו קליאו ויונדאי i20.
הגולף הוא הרכב הנמכר ביותר בגרמניה מזה שנים - מוכר בזכות היותו בעל עיצוב פשטני ומהונדס היטב.
מקביל לסיאט לאון ולאאודי A3. קיים גם בגרסת GTI ספורטיבית עם 230 או 247 כ"ס ובגרסת R קיצונית עם 310 כ"ס והנעה כפולה.
מתחרה בדגמים כגון סוזוקי קרוסאובר וטויוטה אוריס.
גרסה מוגדלת לגולף, שנקראה בדגמה הקודם "גולף פלוס".
תא הנוסעים בספורטסוואן מעט שונה מזה שבגולף הרגילה.
בדגמים הקודמים התבססה על הגולף, כעת כבר לא.
פאסאט - מכונית מנהלים (משפחתית גדולה) המיוצרת מאז 1973. מקבילה לסקודה סופרב ולאאודי A4 וקיימת בתצורות סדאן וסטיישן (בישראל נמכרת רק גרסת הסדאן).
ארטאון - גרסת קופה-סדאן המבוססת על הפאסאט.
החליפה את ה-CC ומקבילה לאאודי A5.
יכול להכיל עד 7 נוסעים.
שאראן - מיניוואן בגודל מלא.
נמכר בארץ תחת מיתוג שונה - סיאט אלהמברה.
אמאו - משפחתית קומפקטית שיוצרה בין השנים 2016–2020 בהודו.
ונטו - משפחתית קומפקטית המיוצרת משנת 2010 בהודו, רוסיה ומלזיה
פולקסווגן חיפושית חדשה - גרסה חדשה לחיפושית של פולקסווגן בשתי גרסאות - קבריולה וקופה (בארץ - קופה בלבד).
נחשבת למכונית המזוהה ביותר עם חברת פולקסווגן ואייקון בעולם המוטורי.
פולקסווגן איוס - קבריולה 2 דלתות קומפקטית.
מבוססת על השלדה של הגולף, קיימת גם גרסת R קיצונית שלא משווקת בישראל.
פולקסווגן SP2 - מכונית ספורטיבית מתוצרת "פולקסווגן ברזיל" אשר יוצרה בין השנים 1972–1976 והייתה מיועדת לשוק הדרום אמריקאי
פולקסווגן EA489 בסיס-טרנספורטר (יוצרה בין השנים 1975–1979)
טי-רוק - קרוסאובר עירוני, הראשון בתולדות החברה.
הוצג באוגוסט 2017 ומציע הנעה קדמית או כפולה (בניגוד לחלק ממתחריו).
מתחרה בעיקר ברנו קפצ'ור ובטויוטה CH-R.
מוצע עם מנועי טורבו-בנזין (TSI) בנפחים 1.4 או 2.0, כאשר ה-2.0 מצויד במערכת הנעה כפולה.
במדינות מסוימות מוצע גם בגרסת All-Space מוארכת עם שבעה מושבים, אך לא בישראל.
ממתחריו: טויוטה ראב-4, מיצובישי אאוטלנדר.
טוארג - רכב הכביש-שטח הגדול והמפואר של החברה.
חולק פלטפורמה עם קאיין של פורשה ובאופן חלקי עם אאודי Q7.
אטלס - רכב שטח גדול בעל 7 מקומות ישיבה.
מתחרה בדגמים כגון טויוטה היילנדר ופורד אקספלורר.
טרמונט - רכב שטח המיוצר בסין.
ניבוס - SUV המיוצר בברזיל משנת 2020.
פולקסווגן תלאגון - קרוסאובר בעלת שישה או שבעה מקומות, שמיוצרת מאפריל 2021.
פולקסווגן סוג 2 - מסחרית, טנדר, מיניבוס - מיוצרת משנת 1949 ועד היום
פולקסווגן סוג 147 - מסחרית קטנה אשר יוצרה בין השנים 1964–1974
פולקסווגן קאדי - מסחרית קטנה המיוצרת משנת 1980 ועד היום, כדוגמת הסיטרואן ברלינגו ופורד טורנאו.
טרנספורטר - הוואן הוותיק של החברה, המוצע כוואן להסעת נוסעים (עד 12), וואן סגור עם שני מושבים או וואן עם שני מושבים ואפשרות להרכבת ארגז אחורי.
קראוול - גרסה מפוארת של הטרנספורטר.
קיים בגרסת מולטיוואן ופאן אמריקנה (גרסת שטח למולטיוואן).
אמארוק - טנדר מסחרי (פיק אפ).
פולקסווגן מולטיוואן T7 - מסחרית במרכב מיניוואן.
פולקסווגן קראפטר - מסחרית גדולה המיוצרת משנת 2006. מתחרה במרצדס ספרינטר.
בדגמו הקודם של הקראפטר, הוא התבסס על אותה פלטפורמה של הספרינטר ואף יוצר על ידי מרצדס עבור פולקסווגן.
פולקסווגן L80 - משאית קלה אשר יוצרה בין השנים 1994–2000, ושווקה באירופה.
פולקסווגן Delivery - סדרת משאיות בעלי כושר העמסה של 5–8 טון אשר מיוצרות מאז 1998.
פולקסווגן שווימווגן (כלי רכב אמפיבי)
היבואן הרשמי של החברה בישראל הוא "צ'מפיון מוטורס", שהוא היבואן גם של עוד ארבע חברות אירופאיות: אאודי, סקודה, סיאט וקופרה.
עצם היותה חברה גרמנית, בכלל, ומקורותיה הנאצים, בפרט, העיבו על מכירותיה בישראל.
בשנים הראשונות למדינה היו כלי רכב תוצרת החברה ומשרדיה יעד לונדליזם, ופעמים רבות צוירו עליהם צלבי קרס.
מאז סוף המאה ה-20 נמכרות בישראל מכוניות פולקסווגן בהיקף נרחב, ואף יש לה מספר לקוחות רשמיים קבועים במדינה, ובכללם צה"ל, שמעניק מכונית מדגם פולקסווגן לכל אלוף בצבא.
עם זאת, בשנת 2011 סירב המפקד הנכנס של חיל האוויר, האלוף אמיר אשל, לקבל מכונית מתוצרת החברה, היות שמקורה גרמני.
אתר החברה בעברית אינו מציין את פעולותיה של החברה בתקופת השואה, את הרקע הנאצי שלה, או את העובדה שהתבססה בשנותיה הראשונות על עבודת כפייה יהודית.
פולקיזם הוא זרם בהגות בספרות ובפוליטיקה הגרמנית מאז המאה ה-19.
התנועה הפולקיסטית היא הגרסה הגרמנית של התנועה הפופוליסטית (עממית).
הפולקיזם כולל דגש רומנטי על פולקלור ועל הפן ה'אורגני' של העם.
המונח 'פולקיסט' מקורו במילה הגרמנית Volk, 'עם'.
בגרמנית יש כאן גם קרבה לשונית למובן 'כח העם', עממי, פולקלורי.
שורשי התנועה הפולקיסטית בלאומיות הרומנטית כפי שזו נתנסחה בכתביהם של רומנטיקנים מוקדמים כמו פיכטה בחיבורי הפנייה שלו אל האומה הגרמנית (נתפרסמו החל משנת 1808 ואילך, בימי מלחמות נפוליאון) ובייחוד במסה השמינית 'מהו עם, במובן העמוק ביותר, ומהי אהבת המולדת?' - שם ענה פיכטה על השאלה המופיעה בכותרת המסה.
בתשובה לשאלה 'מה יכול להעניק משמעות נאצלת למאמצי הפרט ול'אמונתו בנצחיות פועלו'?
ענה שם פיכטה שזו תוכל להיות אך ורק במסגרת 'טבעה הרוחני המיוחד של הסביבה האנושית אשר בתוכה הוא עצמו, בכל פעולותיו ומחשבותיו...נוצר, דהיינו העם ממנו הוא הגיע ובו עוצבה אישיותו'.
התנועה הפולקיסטית שילבה עניין פטריוטי-סנטימנטלי בפולקלור הגרמני, בהיסטוריה לוקאלית ובמגמה עממית ואנטי-אורבנית של 'שיבה אל האדמה' לה מקבילות רבות גם בכתביו של ויליאם מוריס.
החזון הזה כיוון אל חיים עצמאיים ומספקים הכרוכים בזיקה מיסטית אל האדמה.
הייתה זו תגובת-נגד לניכור התרבותי שהמהפכה התעשייתית הביאה בכנפיה.
(ואגב, תחושות דומות בוטאו גם בארצות הברית בשנות השלושים של המאה העשרים בכתביהם של סופרים 'אגרריים' בדרום).
פולקסאופר של וינה הוא בית אופרה חשוב בווינה, אוסטריה.
הוא מעלה כ-300 הצגות של עשרים וחמש הפקות מדי עונה, הנמשכת מספטמבר עד יוני.
התיאטרון מכיל כ-1,473 מקומות ישיבה ועוד כ-102 מקומות עמידה.
בית האופרה נבנה בשנת 1898 בתור תיאטרון היובל העירוני של הקיסר (Kaiser-Jubiläums-Stadttheater).
במקור הוצגו בו רק מחזות, אבל משנת 1903 הוכנסו גם אופרות ואופרטות לרפרטואר.
הפולקסאופר הוא אולם ההצגות הגדול ביותר בווינה לאופרות, אופרטות, מחזות-זמר ותיאטרון מחול.
ההופעות הראשונות בווינה של "טוסקה" (פוצ'יני) ו"סאלומה" (ריכרד שטראוס) התקיימו בפולקסאופר בשנים 1907 ו-1910, בסדר זה.
זמרים בעלי שם עולמי כמו מריה יריצה וריכרד טאובר הופיעו שם; המנצח אלכסנדר זמלינסקי היה לקאפלמייסטר הראשון ב-1906. בשנים עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה רכש הפולקסאופר מעמד כבית האופרה השני ליוקרה בווינה, אבל אחרי שנת 1929 מיקד את הרפרטואר שלו באופרה קלה.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה הפולקסאופר של וינה לאתר חלופי לאופרה של וינה, שמשכנה נהרס.
בשנת 1955 חזר הפולקסאופר לתפקידו הקודם בהצגת אופרה, אופרטה ומחזות-זמר.
עונת 07–2006 מייצגת נאמנה את אופיו של בית האופרה בשבע האופרטות שהוצגו בה, ביניהן חביבות הקהל כמו "האלמנה העליזה" ו"הרוזן מלוקסמבורג" של פרנץ להאר ו"ברון הצוענים" ו"העטלף" של יוהאן שטראוס הבן, ועוד שני מחזות-זמר פופולריים, "כלוב העליזים" ו"צלילי המוסיקה", ותוכניות מחול.
בספטמבר 2003 התמנה רודולף ברגר, לשעבר מנהל האופרה של שטרסבורג, למנהל הלהקה, ומארק פיולט היה למנהל מוזיקלי.
נכון לשנת 2023, מנהלה המוזיקלי כיום של בית האופרה הוא המנצח בן גלסברג ואחת ממנצחות הבית היא קרן קגרליצקי.
פולקְסְאֶמפּפנגֶר היה סדרה של מקלטי רדיו שפותחה בגרמניה על ידי אוטו גריסינג (Otto Griessing) על פי בקשתו של יוזף גבלס.
מטרת תוכנית הפולקְסְאֶמפּפנגֶר הייתה להפוך את טכנולוגיית קליטת הרדיו לזמינה לציבור הרחב.
גבלס השכיל להבין את הפוטנציאל התעמולתי הגדול של מדיום חדש יחסית זה, ולכן העריך את האפשרות להפוך את מקלטי הרדיו לזמינים לציבור הרחב כחשובה ביותר.
הפולקְסְאֶמפּפנגֶר דגם VE-301 הוצג ב-8 באוגוסט 1933 בתערוכת הרדיו הבינלאומית בברלין (Internationale Funkausstellung Berlin), וכבר במהלכה נמכרו כמאה אלף מכשירים.
ה-VE-301 עלה 76 רייכסמארק, מחיר שווה לכל נפש, והדגם הזול יותר, ה-DKE38 (שכונה לעיתים על ידי הציבור Goebbels-Schnauze – בתרגום מקורב "הפה של גבלס"), שיוצר מאוחר יותר, עלה רק 35 רייכסמארק.
במקביל יוצרו דגמים נוספים תחת מותגים כדוגמת פולקְסְאֶמפּפנגֶר, גמיינשפטסאמפפנגר (Gemeinschaftsempfänger), KdF (ראשי תיבות של Kraft durch Freude – כוח באמצעות שמחה), DKE (Deutscher Kleinempfänger) ואחרים.
כל מכשירי הפולקְסְאֶמפּפנגֶר תוכננו בכוונה לקלוט תחנות מקומיות, על מנת להבטיח ששידורי התעמולה הנאצית יוכלו להישמע בקלות, ולהקשות על קליטת שידורים אחרים, דוגמת ה"שידורים הבינלאומיים" של ה-BBC.
לשם כך לא קלטו מכשירי הפולקְסְאֶמפּפנגֶר ערוצים של גלים קצרים ויצרני המכשיר נמנעו מהמנהג, המקובל בקרב יצרני מכשירי רדיו בתקופה זו, לסמן את מיקומן המשוער של התחנות האירופאיות העיקריות על סקלת כוונון התחנות.
בדרך כלל סומנו רק תחנות גרמניות (ומאוחר יותר, לאחר האנשלוס, גם אוסטריות), ולמודלים הזולים לא הייתה אפילו סקלת כוונון (בתצלום למעלה לדוגמה יש על כפתור הכוונון מספרים שרירותיים במקום אורכי גל או קילוהרצים).
רגישות הקליטה הייתה נמוכה יותר מאשר ברדיו רגיל, אם כי עדיין ניתן היה במאמץ מסוים לקלוט במכשיר תחנות זרות (כולל ה-BBC), בייחוד כשתחנות אלו הגבירו את עוצמת השידור במהלך מלחמת העולם השנייה, וזאת חרף מאמצי המשטר הנאצי למנוע זאת.
כחלק ממאבקו של המשטר הנאצי בהאזנה לתחנות הזרות, נקבעה פעולה זו כעבירה פלילית בגרמניה הנאצית, ובחלק מהשטחים הכבושים, כדוגמת פולין, נאסרה הקשבה לכל סוגי שידורי הרדיו על כל מי שלא היה אזרח גרמני (מאוחר יותר בזמן המלחמה הורחב איסור זה לרוב המדינות הכבושות יחד עם החרמה מסיבית של מקלטי רדיו).
העונשים בגין הפרת החוק נעו בין החרמה של מכשירי רדיו, למאסר, ועד עונש מוות, בייחוד בשלבים האחרונים של המלחמה.
עם זאת, האזנה חשאית זו הייתה נפוצה ברוב המדינות הכבושות ובגרמניה עצמה (בייחוד בשלהי המלחמה).
הנאצים ניסו לשבש את קליטת השידורים של חלק מתחנות השידור של האויב, בהצלחה חלקית בלבד.
משרד התעמולה הנאצי בראשותו של גבלס הנהיג מדיניות מכוונת של הגברת ההאזנה לרדיו בקרב הציבור הגרמני.
עם פרוץ המלחמה עלתה ההאזנה לרדיו ממילא, כי הציבור היה צמא למידע מן החזית.
בצד יתרונות התעמולה המובהקים, הרוויחה קופת המדינה, ובמיוחד תקציבו של משרד התעמולה, מאגרת רדיו בת שני רייכסמארק בחודש שהיה על כל בעל מקלט רדיו לשלם.
אגרה זו הייתה מרכיב חשוב ביותר בתקציב משרד התעמולה.
רבות נאמר על היעילות של הפולקְסְאֶמפּפנגֶר ככלי תעמולה.
את התיאור הידוע ביותר סיפק אלברט שפר, האדריכל של היטלר ושר החימוש והייצור המלחמתי, שאמר בנאומו האחרון במשפטי נירנברג:
המקבילה הבריטית לפולקְסְאֶמפּפנגֶר הייתה ה-"Utility Radio" (הרדיו השימושי), שיוצר על ידי קונסורציום של יצרנים, על פי תכנון סטנדרטי שאושר על ידי הממשלה, תוך שימוש ברכיבים סטנדרטיים, במטרה לעשות את התיקונים קלים יותר.
עם זאת, המטרה העיקרית של התכנון הבריטי הייתה לחסוך בחומרי גלם שהיו בצמצום ולפשט תיקונים, ולא למנוע האזנה לתחנות זרות (המדיניות הרשמית הייתה נגד האזנה כזו, אך היא לא נאסרה בפועל בממלכה המאוחדת).
על עטיפת האלבום Radio-Activity, שיצא לאור ב-1975, בביצוע קרפטוורק, הרכב מוזיקלי מגרמניה מחלוצי המוזיקה האלקטרונית, מופיע הפולקְסְאֶמפּפנגֶר של חברת DKE (מדגם 38).
הלהקה הגרמנית Welle:Erdball הפיקה שיר שכותרתו "פולקְסְאֶמפּפנגֶר VE-301", שהופיע לראשונה באלבומם Die Wunderwelt Der Technik מ-2002.
פולקה (בצ'כית: Polka) היא ריקוד וז'אנר מוזיקלי שמוצאו בבוהמיה (בתחומי צ'כיה של ימינו).
הריקוד הופיע לראשונה בשנות השלושים של המאה ה-19. מקור השם בשפה הצ'כית בה "פולקה" פירושו "חצי", זאת עקב הצעדים הקטנים המאפיינים ריקוד זה, המכונים "חצי צעד".
הריקוד העממי התפרסם מאוד והגיע במהרה לסלונים של אירופה המערבית ולאמריקה בהופכו מריקוד עם לריקוד סלוני.
הריקוד שולב גם ביצירות מוזיקה קלאסית כגון על ידי סמטנה באופרה שלו "הכלה המכורה".
מבחינה מוזיקלית לפולקה יש משקל זוגי וטמפו מהיר.
קיימת גם פולקה-מזורקה שבה המשקל הוא משולש עם דגש על התו השלישי.
השם "פולקה", מקורו בשפה הפולינית במילה "Pulka" שפירושה חצי, כאשר הכוונה לצעדים הקטנים ("חצאי צעדים") של הריקוד.
יש הטוענים שמקור השם הוא בקצב - בטמפו של הריקוד שהוא קצב של חצי - 2/4. סברה פחות מקובלת על החוקרים היא שמקור השם במילה "פולנייה" (אישה ממוצא פולני) בשפה הצ'כית, זאת במטרה לנכס את הפולקה למורשת התרבותית הפולנית.
המצאת הריקוד מיוחסת לרקדנית עממית בוהמית בשם אנה סלזקובה - Anna Slezakova, בשנת 1830, בבוהמיה.
מורה וחוקר המוזיקה יוסף נרודה - Josef Neruda, ראה ושמע את הרקדנית, רשם את התווים והחל מלמד את תלמידיו את צעדי הריקוד.
חוקרים אחרים שוללים סיפור זה וטוענים שמקור הפולקה הוא בריקוד עממי כפרי בבוהמיה.
בכל אופן, הריקוד זכה להצלחה גדולה וכבר בשנת 1835 הופיע במועדוני הריקודים בעיר פראג וב-1839 בעיר הבירה וינה.
שנה לאחר מכן, ב-1840, הוא הפך לריקוד האופנתי ביותר בפריס ובלונדון ובשנת 1844 הופיע בארצות הברית.
הפופולריות של הריקוד הייתה כה גדולה, עד כי אותה תקופה כונתה "תקופת הפולקומניה".
בהדרגה, לקראת סוף המאה ה-19, הפופולריות של הריקוד החלה שוקעת.
תהילתה של הפולקה עלתה שוב במאה ה-20, בייחוד עקב גל המהגרים שזרמו ממזרח אירופה, בייחוד מפולין, לארצות הברית ולדרום אמריקה.
החל ממחצית השנייה של המאה ה-19, מספר מלחינים השתמשו בקטעי פולקה ביצירותיהם.
באופן כללי, הפולקה במוזיקה הקלאסית, מורכבת מפתיחה של מספר צלילים מהירים ולאחריהם, שני נושאים מוזיקליים ברצף, במקצב הפולקה.
בהמשך, מופיע טריו המורכב אף הוא משני נושאים ברצף ולבסוף, חזרה על שני הנושאים הראשונים.
המלחין בדז'יך סמטנה השתמש בפולקה במערכה הראשונה של האופרה "הכלה המכורה".
גם אנטונין דבוז'אק השתמש בקטעי פולקה בחלק מיצירותיו (למשל בסוויטה הצ'כית אופוס 39).
מלחיני הואלסים המפורסמים של וינה, משפחת שטראוס, חיברו גם פולקות רבות, במקצב המקורי שלהם של 2/4 אך גם במקצב של 3/4. ביניהן, הפולקה המפורסמת של יוהאן שטראוס הבן - טריץ'-טרץ' פולקה .
במחצית הראשונה של המאה ה-20, אנו יכולים למצוא עדיין פולקות ביצירותיהם של סטרבינסקי (ב-"פולקה לפיל צעיר") ושוסטקוביץ'.
הפולקה הגיעה לארצות הברית עם גלי ההגירה ממזרח אירופה בתחילת המאה ה-20. להקות הפולקה הראשונות החלו להופיע כבר בשנות ה-20 של המאה, בייחוד בעיר קליבלנד שהפכה למרכז מוזיקת הפולקה בארצות הברית.
למרות מוצאה הצ'כי, הפולקה אומצה על ידי קהילות מהגרים רבות בארצות הברית ובייחוד על ידי המהגרים מפולין, אשר החלו לראות בריקוד ובמוזיקת הפולקה חלק מהמורשת התרבותית שלהם.
בעיר שיקגו הוקמה "האגודה הבינלאומית לפולקה" כחלק ממאמץ שמירת מורשת תרבותית זו.
אך גם קהילות אחרות אימצו את הפולקה כחלק מתרבותן.
כך נוצרו גם תת-סוגים שונים ורבים של פולקה כגון פולקה סלובקית, פולקה נורווגית, פולקה-מזורקה ועוד.
באזורים שונים של ארצות הברית נוצרו תת-סוגי פולקה אזוריים כמו פולקה-שיקגו, פולקה טקסס ועוד.
פסטיבלי ותחרויות פולקה נערכו במקומות רבים בארצות הברית.
בשנת 1985, החלו בחלוקת פרס גראמי למבצעי ואלבומי פולקה.
הזוכה הראשון היה פרנקי ינקוביץ' (Frankie Yancovic) אשר הוכתר באותה שנה גם כ-"מלך הפולקה" (במשך השנים היו מבצעי פולקה נוספים שקיבלו את אותו תואר).
אחד מעשרת שיאני פרסי גראמי עד ימינו, הוא ג'מי סטור (Jimmy Sturr) אשר אלבומי הפולקה שלו זכו ב-18 פרסי גראמי.
בשנת 2009, בוטל פרס גראמי למוזיקת פולקה ומאז, הפופולריות של סוגת מוזיקה זו הלכה ושקעה.
אך גם היום, עדיין קיימים מבצעי פולקה בודדים, בעיקר בקליבלנד ובטקסס.
בטקסס גם קיים המוזיאון למוזיקת פולקה - Texas Polka Music museum.
פולקו או פולכר משארטר (לטינית: Fulcherius Carnotensis, צרפתית: Foulcher de Chartres, או פוּשֶה Foucher; בסביבות 1059 – אחרי 1127) היה הכומר של בלדווין הראשון, מלך ירושלים, וכרוניקן בתקופת מסע הצלב הראשון.
פולקו נולד בעיר שארטר או בסמוך אליה.
למד והוכשר לתפקידו כאיש כנסייה בבית הספר של קתדרלת שארטר.
עם זאת לא נמנה עם נושאי משרות בקתדרלת שארטר, שכן אינו מופיע ככזה ברשומותיה.
המסמכים של ועידת קלרמון מצביעים על כך שפולקו עצמו השתתף בוועידה, או הכיר מישהו שנכח בה.
ייתכן כי היה זה הבישוף איבו משארטר , שהשפיע על דעתו של פולקו לגבי הרפורמה בכנסייה הקתולית הרומית ולגבי מחלוקת ההסמכה עם האימפריה הרומית הקדושה.
פולקו היה חלק מהפמליה של רוזן בלואה ודוכס נורמנדיה רובר השני שעברו בשנת 1096 דרך דרום צרפת ואיטליה וחצו את האימפריה המזרחית הרומית, מבארי עד הגעתם לקונסטנטינופול בשנת 1097, שם הצטרפו אל גייסות מסע הצלב הראשון.
פולקו עבר באסיה הקטנה והגיע למראש זמן קצר לפני הגעתו של הצבא לאנטיוכיה בשנת 1097, שם הוא מונה לכומר של בלדווין מבולון.
הוא המשיך עם מעסיקו החדש, בלדווין, שנפרד מהכוח הצלבני הראשי, אל העיר אדסה , שם הקים בלדווין את רוזנות אדסה.
לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1099, עלו בלדווין וצבאו לרגל לירושלים ובכך קיימו את הנדר שלהם.
כאשר בלדווין הפך בשנת 1100 למלך ירושלים, הגיע איתו פולקו לירושלים וככל הנראה המשיך לשמש ככומר שלו עד 1115. משנת 1115 היה הכומר של כנסיית הקבר, וככל הנראה הופקד על אוצרות הכנסייה.
פולקו היה תושב ירושלים לפחות עד שנת 1127. מעבר לתאריך זה אין מידע על מעשיו ועל מותו.
פולקו החל את הכרוניקה שלו של מסע הצלב הראשון, "ההיסטוריה הירושלמית" (Historia Hierosolymitana) או "עלילות הפרנקים שעלו לרגל לירושלים" (Gesta Francorum Iherusalem peregrinantium), לכל המוקדם בשלהי סתיו 1100, או לכל המאוחר באביב 1101. גרסתו לא שרדה, אבל ההעתקה שלה הגיעה לאירופה במהלך שנות חייו.
גרסת ההעתקה הושלמה ככל הנראה בשנת 1106 והיא שימשה כמקור עבור ההיסטוריון גיבר מנוז'ן, בן-זמנו של פולקו שפעל באירופה, בחיבורו "מעשי האל בידי הפרנקים" (Dei gesta per Francos).
פולקו החל את עבודותיו בעצת חבריו, ביניהם ייתכן גם בלדווין.
לרשותו עמדה לפחות ספרייה אחת בירושלים, דרכה הייתה לו נגישות אל מכתבים ומסמכים שונים ממסע הצלב הראשון.
בספרייה זו היו כפי הנראה "היסטוריה של הפרנקים שכבשו את ירושלים" (Historia Francorum) של ריימון מאגילר ו"עלילות הפרנקים", ששימשו כמקורות לחלק גדול מהמידע הספציפי בחיבורו על אודות אירועים שבהם לא נכח.
ככל הידוע כתב פולקו שלושה ספרים:
הספר הראשון – מתאר את ההכנות למסע הראשון בקלרמון, שנת 1095 ועד כיבוש ירושלים והקמת ממלכת ירושלים בידי גוטפריד מבויון.
הספר כולל גם תיאור נלהב של העיר קונסטנטינופול.
הספר השני – מתאר את מעשיו של בלדווין, המלך השני על ממלכת ירושלים בין 1100–1118. זוהי למעשה מהדורה מחודשת של הספר הראשון.
הספר השלישי – הספר האחרון מתאר את חייו של בלדווין השני, מלך ירושלים עד 1127, שנה שבה הייתה מגפה בירושלים, ומשערים שבמהלכה מת פולקו.
הספר השני והשלישי נכתבו ככל הנראה בין השנים 1109–1115 ובין השנים 1118–1127, ולוקטו בידי פולקו למהדורה שנייה.
עבודתו של פולקו שימשה היסטוריונים רבים אחריו, בהם ויליאם מצור וויליאם ממלמסברי אשר השתמשו בכרוניקה שלו כחלק ממקורותיהם.
הכרוניקה שלו בדרך כלל מדויקת.
היא פורסמה ב"פטרולוגיה לטינה" וב-"Recueil des historiens des croisades" וכן במהדורה ביקורתית של היינריך הגנמאייר מ-1913.
פוֹלְקְסבִּינֶה הוא תיאטרון בברלין, גרמניה.
הוא נמצא בכיכר רוזה לוקסמבורג, במרכז שכונת מיטה, היכן ששכנה בירתה של גרמניה המזרחית.
פולקסבינה נבנה בשנים 1914-1913 ותוכנן בידי האדריכל היהודי-הונגרי אוסקר קאופמן, אליו חבר הפסל פרנץ מצנר.
שורשיו בארגון Freie Volksbühne (התיאטרון החופשי של העם) שראה בחזונו ב-1892 "תיאטרון של העם".
מטרת הארגון הייתה להציג הצגות חברתיות-ריאליסטיות אקטואליות במחיר שווה לכל נפש.
הסיסמה המקורית שנכתבה על הבניין הייתה Die Kunst dem Volke (אמנות העם).
במהלך מלחמת העולם השנייה, ניזוק התיאטרון קשות, בדומה ליתר ברלין.
בשנים 1954-1950 הוא נבנה מחדש בהתאם לתכנונו של הארכיטקט הנס ריכטר.
פולקסווגן CC (Volkswagen CC) היא מכונית משפחתית גדולה המיוצרת על ידי חברת פולקסווגן החל משנת 2008. ה-CC היא למעשה גרסת ה-"קופה-סדאן" לפאסאט, איתה חולקת את תא הנוסעים והיצע המנועים.
בשנת 2017 הוצגה מחליפה - הארטאון.
התרבות והפולקלור הברזילאי היא הגדרה רחבה למכלול אלמנטים תרבותיים עממיים שנפוצים במדינה ומרכיבים את התרבות הברזילאית העממית.
הפולקלור מכיל מגוון רחב של אגדות עם, מסורות, אמונות לגבי דמויות ומקומות, עמים, מקצבים מוזיקליים, חגים, דתות, אמנויות לחימה, מילות סלנג, דיאלקטיים שפתיים וגופים ומוסדות תרבותיים שונים.
התרבות העממית הברזילאית היא תוצר של מאות שנים בהם מהגרים מכל רחבי העולם התיישבו בחלקים שונים במדינה וקיימו בה את תרבותם המקורית, כשבמהלך הזמן סופחו אליהם אמונות נוספות שייצרו לבסוף תרבות נבדלת וייחודית לברזיל.
התרבות הברזילאית היא פסיפס תרבותי מהעשירות ומהמגוונות ביותר בעולם, וכוללת חלוקה ברורה לאזורים ולעמים שונים שלכל אחד מהם ייחוד משלו.
המדינה מתחלקת לשישה אזורים עיקריים:
דרום המדינה - אזור דרום מרכיב את המדינות (או "סטייטים", מקביל פחות או יותר בהגדרה ל"סטייט" בארצות הברית) פרנה, סנטה קטרינה וריו גראנג'י דו סול.
אזור זה עשיר ומשגשג וחלק גדול מתושביו הם צאצאים של מהגרים אירופאים שהתיישבו ביבשת החדשה במהלך המאה השמונה והתשע עשרה.
מרבית המהגרים היגרו מגרמניה ואיטליה ואחרים היגרו מפולין, אוקראינה, הולנד, אוסטריה, בולגריה, הונגריה, יון, רומניה ועוד, ומאוחר יותר הגיעה אוכלוסייה גדולה מיפן.
בנוסף אליהם הגיעו גם בוקרים מארגנטינה ואורוגוואי שהתיישבו בריו גראנג'י דו סול.
דרום מזרח המדינה - מורכב ממדינות המחוז סאו פאולו, ריו דה ז'יינרו, אספיריטו סנטו ומינאס ג'ראייס.
האזור מהווה את המרכז הכלכלי של ברזיל והאוכלוסייה מונה כ-80.3 מיליון בני אדם.
אזור דרום מזרח מושך אליו מהגרים רבים והוא מהווה את "כור ההיתוך" של המדינה כולה, אך כל אחת ממדינות המחוז נהנית מתרבות ייחודית ונבדלת.
צפון מזרח המדינה - מורכב ממדינות המחוז באהיה, אלגואס, סרג'יפה, פרנמבוקו, פאראיבה, ריו גראנה דו נורטה, סיארה, פיאואי ומרניאו.
צפון מזרח ברזיל הוא בעל השפעה אפריקאית מובהקת, יש בה רוב של שחורים ומעורבים שהובאו באניות מאפריקה לברזיל בתקופת העבדות.
האזורים הפנימיים של צפון מזרח ברזיל – הקרוי "סרטאו" (שם המתאר את כלל אזורי הערבה השונים שנמצאים באזורים הפנימיים של ברזיל) ובו יש אזור מדברי צחיח למחצה של צמחיית קוצים וקקטוסים שנקרא קאצ'ינגה, אזור זה מיושב בדלילות רבה והתיישבה בה אוכלוסייה של רועי צאן שמכונים ואקיירו.
המערב המרכזי - מורכב ממדינות המחוז גויאס, מאטו גרוסו, מאטו גרוסו דו סול והמחוז הפדרלי של ברזיליה - המערב המרכזי הוא חלק מהשטחים מבודדים ששייכים לסרטאו, ומשתרעת בו סוואנה רחבת ידיים שנקראת סראדו.
במחזות מאטו גרוסו ומאטו גרוסו דו סול שוכנות ביצות הפנטנל.
האזור מיושב בעיקר על ידי בוקרים בשם קאייפרס שגרים בעיירות נידחות, חוות ועיירות קולוניאליות עתיקות.
צפון ברזיל - מורכב ממדינות המחוז אמזונאס, טוקנטינס, פארה, אמאפה, רוריימה, אקרי, רונדוניה.
צפון המדינה חולש על יערות האמזונס וחיים בו קהילות של אינדיאנים, האזור עמוס מאוד במיתולוגיות, דתות, אמנויות לחימה, בפסטיבלים ופולקלור.
גאושוס (Gaúcho) - הגאושס הם בוקרים שמתגוררים במישורים של ריו גראנדה דו סול שהוא המחוז הדרומי ביותר בברזיל הגובל באורוגוואי וארגנטינה.
הלבוש המסורתי של הגאושוס מתאפיין במגפי עור, כובע בוקרים רחב שוליים, מכנסי עור פשתן או משי רחבים בשם בומבשה (bombacha) ובחולצה מכופרת ומטפחת הכרוכה סביב הצוואר, בחורף לובשים גם פונצ'ו.
הנשים לובשות שמלות פשתן לבנות עם פסים בצבעים שונים עם עיטורים של פרחים או ציורים אחרים.
בעבר רוב הגאושוס נדדו יחד עם הצאן והסוסים שלהם במישורים של אגן ריו דה לה פלטה שנקראים פמפס, אך היום הם חיים בחוות ועיירות קטנות.
המטבח של הגאושוס כולל בשר צלוי על אש שנקרא צ'ורסקו, ונהוג לשתות שימאראו (chimarrão או בספרדית mate) שהוא משקה של עלים יבשים מרים שנלגם בהוספת מים רותחים.
המשקה נשתה בתוך כוס עץ דלעת דרך קש מתכת בשם בומביג'ה והוא אחד הסמלים הבולטים ביותר על התרבות בריו גראנדה דו סול ונהוג לשתות אותו במפגשים חברתיים כשטקס השתייה המשותף מעיד על הכנסת אורחים.
העובדה שריו גראנדה דו סול גובלת באורוגוואי וארגנטינה הביאה אותה להיות קרובה תרבותית לארצות אלה, והגאושוס הם בהירי עור עם מטבח בעל מורשת איטלקית שכוללת מאכלים כגון פסטות, יין ועוד.
גם בשפה ישנה השפעה מובהקת והדיאלקט אותו הם מדברים כולל מילים ואלמנטים מהשפה הספרדית האיטלקית.
כיום השם גאושוס נועד לתאר את כל תושביה הילידים של מדינת ריו גראנדה דו סול ללא קשר לאורח חייו.
קאטארינז (Catarinense) - כינוי לתושבי מדינת סנטה קטרינה בדרום המדינה, הקאטרינז הם בני מהגרים איטלקים וגרמניים שהיגרו אל דרום המדינה במהלך המאה התשע עשרה.
המחוז מאופיין בצביון אירופי מובהק והעיר בלמנאו היא בעלת סגנון בנייה ואופי גרמנים, ומדי שנה נערך בה פסטיבל בשם אוקטוברפסט- פסטיבל בירה שנחגג עד היום גם בגרמניה.
רבים מתושבי סנטה קטרינה מדברים בניב גרמני מיוחד.
קאיפרס (Caipiras) - שם כולל לתושבי ברזיל החיים באזורים הכפריים בשטח רחב בפנים המדינה ובסרטאו במדינות סנטה קטרינה, פרנה, סאו פאולו, מינאס ג'ראייס, גויאס, אספריטו סנטו, מאטו גרוסו ומאטו גרוסו דו סול.
לקאיפרס אורח חיים של בוקרים, וחלקם הגדול עוסק בחקלאות ותעשייה.
לקאיפירס יש קרבה תרבותית מסוימת לגאושוס והם שייכים לאותה תת-תרבות מבחנת הלבוש והמנהגים, אך הם שונים מהם, ותרבותם ואופי חייהם משתנים ממקום למקום בהתאם למדינה בה הם חיים, כלומר שהקאיפירס ממינאס ג'ראיס יהיו שונים מאלה המתגוררים בפרנה.
סגנון המוזיקה השולט באזור זה הוא הסרטנג'ו - מעין מוזיקת קאנטרי-בלוז ברזילאית מסורתית שהיא גם למוזיקה הפופולרית ביותר במדינה כולה.
מיניירוס (Mineiros) - כינוי לתושבי מינאס ג'ראייס, מדינה זה היא גדולה ומשגשגת, ולמנייארוס היסטוריה אורכה של אמנים, מוזיקאים ואנשי רוח רבים ותרבות מגוונת ומפוארת.
בבירה בלו הריזונטה מתקיימת אוכלוסייה גדולה של מעמד ביניים חזק.
דילמה רוסף, נשיאת ברזיל לשעבר, ילידת מחוז זה.
פאוליסטס (Paulistas) - תושבי מדינת סאו פאולו, תושבי הערים וישובים שמחוץ לעיר עצמה.
פאוליסנטוס (Paulistanos) - כינוי לתושבי העיר סאו פאולו.
סאו פאולו היא מרכז התרבות, הכלכלה והתעשייה של המדינה ובשל ההגירה ההמונית אליה יש בה מגוון רחב של עמים ותרבויות, אך עם זאת לפאוליסטנוס סגנון ייחודי ומובהק שמושפע מהמורשת האיטלקית ומתבטא גם בניב בה התושבים מדברים, וגם במטבח המקומי שהוא אחד מיצרני הפיצות הגדולים בעולם.
בעיר שפע עצום של פסטיבלים ואירועי תרבות מסורתיים ומודרניים ותושבי העיר הם היצרנים הגדולים ביותר של התרבות הברזילאית הפופולרית והם נחשבים למתוחכמים וקוסמופוליטיים ובעלי דימוי של אנשים רציניים חרוצים ואלגנטים.
פלומיננזס (Fluminense) - תושבי מדינת המחוז ריו דה ז'יינרו.
לצד סטראוטיפ זה, ריו מהווה חלק חיוני בעמוד השדרה של התרבות הברזילאית וברחבי העיר מצויים אינספור מוזיאונים, אתרי מורשת היסטוריים, פסטיבלים, ואירועי תרבות ברמה בינלאומית יחד עם תעשייה ענפה של קולנוע תיאטרון וטלוויזיה, מעבר לכך ריו היא ביתה של סצנה מוזיקלית איכותית מגוונת ועשירה מאוד כבר מעל לשמונים שנה.
נורדשט (Nordest) - כינוי שמתייחס לכלל התושבים שחיים באזור צפון מזרח ברזיל, הנורדשט מורכבים מרוב של שחורים ומולאטים והאזור מהווה את מרכז הפולחן האפרו-ברזילאי ונהנה מפולקלור ותרבות עשירים.
התרבות המסורתית מגוונת ביותר וארוכת שנים, וכמה מהייצוגים הבולטים היא דת הקנדומבלה שמכילה טקסים, חגים, תלבושות, תפילות ומיתולוגיה שנוצרה כתוצאה מההיתוך בין דתות אפריקאיות לנצרות הקתולית.
צפון מזרח ברזיל הולידה במהלך השנים שפע אדיר של אמנים ואנשי תרבות, סופרים (כגון ז'ורז'י אמדאו) ואנשי רוח.
האזור מרובה בחגים ומחולות עממים כמו פורו, (Nordestinos do forró) פרבו (frevo), מאראקטו (maracatu), ברגה (brega), קוקו (coco), שוטצ'י (xote), שאשאדו (xaxado), בהאייאו (baião), מאשישי (maxixe) ועוד.
מבאהיה הגיעו משוררים ויוצרים של מוזיקת MBP קלאסית כגון דוריבאל קאיימי, ואמנים וסגנונות פופ כמו תנועת הטרופיקליה (tropicalia), המרגרביט (שלוב של רוק וראפ יחד עם מוזיקה מסורתית מהאזור) טכנוברגה (tecno brega) ואשה באהיה (Axé Bahia).
קשה לסכם באופן אחיד חלק זה של המדינה בשל הגוון והייחוד של כל אחת מתשע המדינות שמרכיבות אותה.
צפון מזרח ברזיל הוא גם מולדתו של אמנות הלחימה הקפוארה.
פרנסתם העיקרית של הואקיירו היא מגידולים של צמחי קאסבה שמהם הם גם מפיקים מאכלים וחומרים לצרכים שונים.
שתי הדמויות הבולטות ביותר שהגיעו מאזור זה הם לואיס גונזגה אחד מזמרי הפורו הגדולים והקלסיים ביותר בברזיל, והדמות המיתית למפיאו שלדמותו נחגגים חגים ושירים רבים ושונים בעיקר בסגנון מחול ומוזיקה שנקרא שאשאדו.
הואקיירו שחיים באזורים מבודדים, סובלים מעוני חמור ולעיתים גם מבצורות קשות ורעב, ורבים מהם חיים ללא הספקה של מים וחלק אף אינו מחובר לחשמל, בגלל כל אלה אזור הקאצ'ינגה סובל מאחוזים גבוהים מאוד של הגירה שלילית אל הפאבלות בערים הגדולות באזור.
בשנים האחרונות נעשה מאמץ רב לצמצם את ממדי העוני הקיצוני באזורים אלה.
עולם המוזיקה והמחול הברזילאי הוא כמעט אינסופי, בין הסגנונות העממיים-מסורתיים העיקריים ניתן למנות כמה סוגות עיקריות:
סרטנג'ו (sertanejo) - מוזיקת בוקרים עממית, שהתפתחה בסוף המאה התשע עשרה ומבוססת על בלדות שקטות ונוגות מלוות באקורדיון, גיטרה קלאסית, תופים וגיטרה אקוסטית מיוחדת (גיטרה קאיפרה).
הסגנון נפוץ בעיקר בפנים ברזיל: באזור דרום, המערב המרכזי ודרום מזרח המדינה ומייצג במידה רבה את תרבותם של הקאיפרס (אך לא אהוב רק על ידם) וניתן להקביל אותו למוזיקת הקאנטרי של ארצות הברית.
השירה בסרנטג'ו היא מחוספסת במקצת והזמר שר בצליל נמוך ונוטה להדגיש סיומות של משפטים על ידי הרעדה של הקול ושמירת האוויר.
בסרטנג'ו הקלסי האמנים מופעים עם הלבוש המסורתי של הקאיפרס - כובע בד רחב שוליים, חולצת כפתורים, מכנסיים הדוקים, מגפי עור וגיטרה וזאת גם כדי להעביר את החספוס והרגישות שבמוזיקה.
סמבה - מוזיקה עממית ברזילאית, שנשענת על מקצבים אפריקאים וכוללת ריקוד מיוחד לבנים ובנות.
הסמבה מתחלקת לאינספור תתי-סגנון שונים ומשמשת לריקוד ולחגים וכדי להעביר מסרים שונים.
סמבה די ראיז (סמבה שורשית) הוא שם כולל לאמנים שיצרו סמבה בין שנות השלושים לשנות השמונים שהלחינו קלאסיקות רבות (שחלקן אף תורגמו לעברית) וזמרים אלה נחשבים לכוהני הסמבה הגדולים ביותר כמו מרטינו דה וילה, בזארה דה סילבה, כרמן מירנדה, קלרה נונאיס, אדירן ברבוזה, ג'קי פגדוג'ניו ועוד רבים אחרים.
(נקראים סמביסטס) חלק מריטואל השירים של הסמבה די ראיז משמש את עיקר המוזיקה בקרנבל ברחובות של ריו דה ז'יינרו (בלוקוס).
סמבה אנרדו (samba enrdo) - סגנון נבדל של מוזיקת סמבה שמנוגנת רק בבתי הספר לסמבה ברחבי ברזיל בעת התהלוכות בקרנבל באצטדיונים (סמבה-דורום) ונסובים סביב נושא מסוים.
פורו - סגנון מוזיקה שהתחיל כסגנון פופולרי מאוד בצפון מזרח המדינה.
תחילה הפורו המסורתי היה מאופיין בנגינת אקורדיון תזזיתית מלווה בתיפוף חזק במיוחד של תוף בס גדול (זבומבה) ומשולש, ואופי הריקוד הוא צמוד ומהיר.
בעבר המוזיקה דיברה בעיקר על נושאים שונים בתרבות ובמיתולוגיה הברזילאית, על הנופים בצפון המדינה ועל הרעב והסבל של תושבי צפון מזרח ברזיל, אך כיום היא מתמקדת גם בנשואים כמו רומנטיקה ובשגרת חיי היומיום.
אופי ריקודי הוא צמוד ומהיר מאוד.
המושג פורו הלך והתרחב בצורה ניכרת עם השנים וספח לתוכו סגנונות אחרים שהרחיבו מאוד את המושג עד כדי כך שהיא פשוט יכולה להיחשב גם כ"מוזיקה שמחה" שאין לה סגנון מוזיקלי מבוהק של ממש, וניתן להתווכח על שיר מסוים אם הוא נחשב כפורו או לא.
לרוב פורו מתאר מוזיקת בוקרים שהיא המקבילה הקופצנית והשמחה לסרטנג'ו.
ויחד עם סרטנג'ו הם מהווים את שני הסגנונות הפופולריים ביותר בברזיל כולה, שמשאירה את הפופולריות של הסמבה הרבה מאחור.
פורו יכול להיות גם להישען יותר על סגנון האשה באייה, וגם הוא להיקרא פורו.
לאחרונה התפרסם הסגנון בעקבות הלהיט Hi se eu te pego של Michel Teló.
שוטצ'י (xote) - סגנון מוזיקה וריקוד שקרוב אל הפורו אך בעל קצב אטי יותר, והוא מהווה מעין גרסה שקטה ונוגה יותר של פורו.
השוטצ'י פופולרי בכל רחבי ברזיל אך המילים והשפה התרבותית משתנים מאוד ממקום למקום.
בריו גראנדה דו סול הסגנון נקרא "שוטצ'י גאושוס".
קאטצ'ירה (Catira) - ריקוד נפוץ מאוד בתרבות של הקייפרס.
הריקוד כולל לבוש מסורתי של בוקרים, ומתבצע על ידי שני טורים של כ-4–5 אנשים העומדים פנים מול פנים ורוקעים ברגליים באופן מתואם בריקוד שדומה מעט לריקוד הסטפס .
שאשאדו (xaxado) - סגנון שהתפתח ממוזיקת הפורו, וכולל גם ריקוד מיוחד.
השאשאדו נוצר בקאנצ'ינגה של פרנמבוקו והוא היה אהוד על כנופיית הקנגסיירוס ועל מנהיגם המיתולוגי למפיאו, משמעות השם מתייחס לרעש הסנדלים שתושבי האזור עשו בזמן הריקוד.
היום השאשדו משמש כריקוד קבוצתי בו המשתתפים מחופשים לחברי הכנופיה, ללמפיאו ולמריה היפה ודרך הצגה וריקוד מהללים את גבורתו יחד עם מחוות שונות והתייחסויות הומוריסטיות למעלליו.
פרבו (frevo) - מוזיקה טיפוסית של מדינת פרנמבוקו.
הפרבו מבוסס על ניגון תזזיתי של כלי נשיפה יחד עם תופים וכלי הקשה שונים.
הפרבו היא מוזיקה דומיננטית בקרנבל באולינדה ורסיפה בצפון מזרח המדינה, וריקוד הפרבו נעשה בעזרת מטרייה זעירה וצבעונית שאתה הרקדן מנתר וזורק בין ידיו ומתחת לרגליו, הפרבו מלווה בביגוד מיוחד שכולל בגדי גוף צמודים או חצאיות קצרות, בדרך כלל בצבעי הדגל של מדינת פרנמבוקו.
ביאהו (Baião) - סגנון פורו אטי יחסית שמנוגן במקצב של ארבע על ארבע וכולל אלתורים רבים.
קוקו (coco) - מוזיקה שמבוססת על מקצב של כלי הקשה מעץ ופח ומזמורים ארוכים שלעיתים קרובות גם מלווים באקורדיון.
במחול הקוקו קבוצת רקדנים רוקדת במעגל כשהם מסתובבים ומרחבים ומקטנים את המעגל, וכל אחד מחזיק שתי קוביות עץ ומשפשף אותם בהתאם לקצב.
בהרבה מהמקרים זוג נכנס למרכז המעגל ורוקד בתאום סולו.
הרקדנים לובשים בגדים פרחוניים כובעי קש והבנות שמות לעיתים פרח בשיער.
מאראקטו (maracatu) - סגנון שמוצאו מהתרבות האפרו-ברזילאית.
המראקאטו היא מוזיקה איטית וכבדה בעלת מקצבים אפריקאים חצוצרות או מזמורים דתיים ומצואה מפארנמבוקו והיא מנוגנת בתהלוכות דתיות בקרנבלים.
התהלוכה מורכבת מקבוצות נגנים שונות ודמויות ומהווים מעין משמר הנסיכה איזבל שחתמה על חוק הזהב, המובלת לכנסייה.
קרימבו (Carimbó) - סגנון מוזיקה ממדינת פרה שצפון ברזיל, הקרימבו הוא שילוב בין קומבה, זוק, פורו ושירים אינדיאנים, הריקוד הוא ריקודי זוגות והנשים לבושות בשמלות מכווצות מלאות פרחים עד הברכיים חולצות לבנות וצמידים עטורי זרעים.
מהקרימבו והלונדו שהובאו לבהאייה התפתח מאוחר יותר סגנון הלמבדה.
לונדו (Lundu) - ריקוד סלוני זוגי ממחוז פרה, בעל אופי חושני מאוד ונועז.
הריקוד מלווה במוזיקת באיהו ובנעימת גיטרה שקטה ולווי כלי תיפוף נמוכים, האישה לבושה חצאית ארוכה ורחבה אותה היא מנפנפת והגבר רוקד סביבה וצמוד אליה לפרקים, הריקוד כולל הזזה מעגלית של תנועות אגן, ותנועות מיניות ומשחק בין הריחוק לתשוקה שבין גבר לאישה.
סירנדה (ciranda) - מוזיקה העוסקת בתרבות המלחים בצפון מזרח ברזיל בעיקר בבהאיה פרנמבקו ובאלאגוס וסרג'פה.
המוזיקה היא שירת האהבה, געגועים או קינה למלחים היוצאים לדוג במי האוקיינוס בספינות דייגים (נקראות ג'אנגדה- Jangada).
מקור הסגנון הוא מהישוב איטמראקה (Itamaracá) שמפרנמבוקו.
הריקוד קושר את גורל המלחים גם ליאמנז'ה, אלת הים במיתולוגיה בדתות האפרו-ברזילאיות, כשמהלחים טובעים אלה נחשבים כמי שנלקח על ידה לעולמים.
הביגוד כולל בגדים לבנים בדרך כלל, הגברים לבושים כדייגים והמחול כולל ריקוד במעגל גדול של צדדים מתואמים כשלאופי הריקוד יש דמיון מסוים לריקודי ההורה.
ספריו של ז'ורז'ו אמדאו ושיריו של דוריוואל קאיימי מושפעים במידה רבה מתרבות הסירנדה.
שורו - סגנון מוזיקה שהתפתח בתחילת המאה העשרים ומשלב כלי נגינה של סמבה כגון קווינקניו, פאנדיירו וטמבורין יחד עם מקצבים ותבניות מהמוזיקה הקלאסית והג'אז וכלי נגינה כגון טמבורין, מנדולינה, גיטרה קלאסית וקלרינט.
משמעות השם שורו הוא בכי וזאת בשל הצליל ה"בכייני" שמשמיע הקווקיניו בעת נגינתו.
ואנראו (Vanerão) - סגנון שקרוב באופיו לשוטצ'י, הסגנון הוא ייחודי לריו גראנדה דו סול ונחשב למרכיב חשוב מאוד בזהות של הגאושוס.
הקרנבל הברזילאי - חג נוצרי עולמי אותו נהוג לחגוג כפורקן אחרי תענית.
בעבר הקרנבל בברזיל היה מיועד לאליטות אך עם הזמן עבר לעם וספג השפעות רבות מאוד, כיום הקרנבל הוא חג מרכזי בברזיל, וכל אזור במדינה חוגג את הקרנבל באופן שונה וייחודי לו בהתאם להשפעות מסוימות, גם סגנון המוזיקה והאסתטיקה של הקרנבל שונה מאוד מאזור לאזור.
קונגאדו (Congado) - חג שנערך בחודש אוקטובר לזכרו של הדמות המיתולוגית שיקו ריי, שהיה אחד ממנהיגי השבטים בממלכת קונגו באפריקה ושועבד לעבדות במכרות הזהב במינאס ז'ראיס.
האגדה מספרת ששיקו ריי הפיק זהב שעזר לו לשחרר את בניו מעבדות ואחר כך גם את בני השבט האחרים, ולהקים כנסייה שנמצאת היום בעירייה אורו פרטו.
החג בנוי מתהלוכות בהם מתחפשים לשיקו ריי ונערך טקס הכתרה, לחג קיים גם פן פוליטי מסוים כשריי מסמל את שחרור העם השחור שעוד לא הושג במלואו.
חגיגות בוי - חגיגות שנערכות בחודש יוני ונסבות סביב אגדה עממית על שור שנגנב על ידי כומר והוחזר לתחייה.
פסטה דו ג'יויניו (Festa do Divino) - חג עממי המתרחש במועד הפסחא ונפוץ בעיקר במערב המרכזי של המדינה, החג מתבטא בתהלוכות סוסים תיאטרליות של תחפושות מוזיקה, תפילות ומיסות.
מקור החגיגה היא מפורטוגל והיא מציינת את ירדת רוח הקדושה על עשרת השליחים.
במהלך התהלוכות וההצגות מומחזים על פי המסורת הקרבות בין הנוצרים למורים.
חגיגות יוני (festa junina) - חג נוצרי בינלאומי שמתקיים בברזיל בחודש יוני.
החג נקרא גם פסטה דו סאו ג'ואו על שם הקודש הנוצרי יוחנן המטביל והוא כולל אוסף רחב של חגיגות, מופעים, מצעדים וטקסים שונים שנערכים במהלך חודש יוני.
מנהגי החג משתנים מאזור לאזור, ובצפון מזרח מתקיימות חגיגות המוניות של פורו, וריקודי שאשאדו, קוקו ג'י רודה, ושוטצ'י.
יוני היא גם תקופת הקציר של התירס השעועית והבוטנים ומקובל לברך ולהכין מאכלים מיוחדים כגון עוגות מקמח תירס, פשטידת התירס, פופקורן ויין חם ומתובל.
יסוד האש הוא חשוב בחגיגות יוני, ונהוג להכין מדורות גדולות ולפידים כדי להאיר את שעות הלילה הארוכות בעונה זו.
באינה-ביגוד שנועד לטקסים דתיים או לחגים בקנדומבלה ודתות אפרו ברזילאיות נוספות, הלבוש כולל שמלה מנופחת בצבע לבן כחול או זהב, מחרוזות ומטפחת על הראש.
הלבוש המסורתי של הגאושוס דומה לזה של הבוקרים באגן ריו דה לא פלטה ולבוקרים בארצות הברית, באזורים המסורתיים בריו גראנדה דול סול הגאושוס הולכים עם התלבושת באופן חלקי או מלא, יחד עם בגדים אחרים ובטקסים וחגיגות מסורתיים.
בומבשה (bombacho) - מכנסים רחבים שמגעים עד הקרסול, עשויים בד או פשתן, המכנסיים הם בצבעים קרים, ומוכנסים לתוך המגפיים.
ברביטאשו (Barbicacho) - רצועת עור דקה.
לנסו (lenço gaucho) - צעיף עשוי פשתן בדרך כלל בצבע אדום שקשור בקשר פרפר לצוואר.
גוייאקה (Guaiaca) - חגורת עור בעלת כיס קטן תלוי עליו, ואיתו גם שוט הנועד לסוסים.
פונצ'ו קרוי בברזיל פאלה (pala) .
צ'ירדור (Tirador) - אבזם ברזל או מתכת משמש לנשיאה של סכינים או כלים אחרים.
הנשים לובשות חצאיות שמלות תחרה ארוכות וחצאיות לבנות.
בומבישנייה- מכנסיים רחבים לנשים, בעיקר בגדי עבודה.
נחשב לא מקובל לענוד עגילים מפלסטיק או שעונים בצבעים חמים, צמידים, צלליות בעניים, שפתונים או צבעים "חריגים" בציפורניים ונעלי התעמלות.
סביב דת הקנדומבלה האומבנדה הקמבונדה והדתות האפרו-ברזילאיות האחרות התפתחה מיתולוגית אלים והיא משמשת כפולחן בטקסים הדתיים, המיתולוגיה הגיעה ממערב אפריקה וקיימת גם שם עד היום, וכך גם בקובה אך המיתולוגיה בברזיל עברה שינויים שונים והמיתולוגיה קיבלה בידול משלה.
הפולחן הוא אנימיסטי וכולל פולחן אלים וסיפור בריאה.
אורישס - שם כולל לאלים בדת הקנדומבלה.
ימאנז'ה - בניגריה אלת המים המתוקים בברזיל אלת הים, נהוג להניח לכבודה מנחות לים כגון פרחים, סרטים אורז ולשיר לכבודה מזמורים.
אולרום ואושו - אולרום הוא אל עליון ויוצר כל שאין לו קשר יחיד לני אדם בשל נחיתותם, ואושו הוא אל המקשר בין האדם לשאר האלים.
שנגו (xango) - אל הרעם נשוי שלוש נשים: ינסאן (Yansan) אלת הסערות אובה (Oba) ואושון אלת האהבה והנחלים.
אוקסמארה - אל הגשם והקשת בענן, אוסיים אל הקדושה ויודע הסוד מגן על החיות והעיר.
קפוארה - אמנות לחימה שמשלבת קצב ריקוד מוזיקה ואקרובטיקה
ג'ו ג'יטסו ברזילאי - אמנות לחימה יפנית שפותחה בברזיל על ידי מהגרים ברזילאים-יפניים
מקוללה - אמנות לחימה וסגנון מחול שמשלב מוזיקה קצב וקרב עם מקלות.
היאבקות קרקע חופשית (Luta livre esportiva) - אמנות לחימה שפותחה בריו דה ז'ניירו לקראת אמצע המאה העשרים, המטרה היא להוריד את היריב על ידי הפעלת לחץ על אזור הצוואר והגב העליון.
ואלי טודו (Vale tudo) - פירוש השם הוא "הכול כולל".
בעבר הקרב היה חופשי, אך עם הזמן נכנסו חוקים שונים ששילבו סוגים שונים של אמנויות לחימה.
אוקה-אוקה (huka-huka) - סגנון היאבקות מסורתי בשבט הילדים שינגו (xingu) שחי במדינת מאטו גרוסו, שני המתחרים נאבקים בתוך זירה מוקפת עיגול כשהמטרה היא הוא לדחוף את היריב החוצה על ידי הפעלת כוח וזריזות.
הקרבות גם משמשים כטקס התבגרות.
לוטה מאראג'ורה (luta marajoara) - היאבקות מסורתית באיליה דו מארג'ו שבפארה.
הקרבות הם חלק מטקסים וחגיגות של הכפרים באזור, וכיום נערכים גם תחרותיות מאורגנות.
הקרבות מתנהלים פנים מול פנים, והמטרה היא להפיל ולהשכיב את היריב על הגב דרך מרכז הבטן.
המתחרים משתמשים גם בחמר כדי להפחית את הסיכון לפציעות.
ליטראטורה דה קורדל (Literatura de cordel) הם ספרונים המכילים פואמות ושירה אפית בנושאים שונים כמו מיתולוגיה ופולקלור, הלול נופיה של ברזיל, סיפורים מקראיים, נרטיבים היסטוריים וסיפורי גבורה.
השירים מרוכזים בחוברות הכוללות בדרך כלל שירים קצרים יחסית עם שפה מגוונות וחרוזים.
הספרונים הגיעו מאירופה והם היו נפוצים אף מימי הביניים.
ליטראטורה דה קורדל משמש גם כביקורת חברתית שנכתבת באופן מרומז, וחלק מהשירים מכילים תוכן תמים לכאורה שמסתיר מסרים נוספים.
בדיחות עדתיות נפוצות ואהודות מאוד בברזיל, קיים שפע עצום של בדיחות על הפורטוגלים שנובע מהשלטון הקולוניאלי והבדלי התרבויות.
בדיחות על העמים הברזילאים השונים גם הם נושא אהוב מאוד, והבדיחות עוסקות בסטיגמות אשר דומיננטיות אצל כל אחת מהקבוצות השונות בברזיל: בהאיינוס- עצלנים ומדברים לאט.
קריוקאס-נהנתנים ומוחצנים, מדברים בשפת רחוב.
והגאושוס שהחזות המחוספסת שלהם מעוררת הרבה בדיחות שמטילות ספק בגבריותם ובנטיותיהם המיניות.
גם בדיחות על שחורים נפוצות ומקובלות יותר ממקומות אחרים.
ברזיל רוויה בחוכמה עממית הבאה לידי ביטוי בפתגמים רבים כגון:
"הרעב הוא הרוטב הטוב ביותר של הלחם"
"כסף קונה לחם אבל לא הכרת תודה"
"גרגר אחר גרגר תתמלא גם הבטן של התרנגולת"
סאסי פררה (Saci Pererê) - על פי המיתולוגיה סאסי פררה הוא שדון יערות שנחשב לאחד הסמלים הלאומיים הבולטים ביותר של ברזיל, מקורו מאגדות אינדיאניות של שבטי הטופי, ולאחר הכיבוש הפורטוגלי והבאת השחורים מאפריקה הוא עבר שנויים.
ססי הוא מעין תערובת תרבויות: הוא לבוש מגבעת אדומה והוא קטן מאוד כמו שדוני היער מהאגדות האירופאיות, יש לו מקטרת עץ שבאה מהמסורות הילידיות במקום, גופו כהה או שחור כמו השחורים והמולטים, והוא בעל רגל אחת והוא נע במערבולת כמו טאז.
יש סביב דמותו אגדות וסיפורים רבים, אבל תפקידו דומה לזה של שדוני היער מהאגדות באירופה- הוא מציק לבוקרים ולאיכרים ואוהב לעשות תעלולים, לשחרר את הפרות, להרגיז את הפרים להקים מהומה בלולי התרנגולות ועוד.
סמלם של קבוצת הכדורגל אינטרנציונל שבפורטו אלגרי הוא סאסי פררה.
על פי האגדה הוא מופיע הרבה בלילות ירח מלא, ויש לו כוחות להפוך ציידים לחזירים ולהפיח חיים בחיות שניצודו.
קורופירה יכול גם להשמיע שריקות ורעשים שיבלבלו את הפולשים לטבע ובכך לגרום להם להיאבד בסבך הצמחייה או להיכנס לצרות.
דמותו של קורופירה משתנה מאזור לאזור, בחלק הוא מתואר יותר כמו קוף או דמות חייתית בעלת תבונה אנושיות, בחלק כגמד יערות, וחלק כיצור אנושי של ממש.
למפיאו (Lampião) - וירגוליניו פריירה דה סילבה, המכונה למפיאו, הוא הגיבור העממי המפורסם ביותר בברזיל ואחד מהסמלים הבולטים של תושבי צפון מזרח ברזיל (נורדשט) ויחד עם זה גם דמות שנויה מאוד במחלוקת.
למפיאו ומריה דאו המכונה מריה היפה היו מנהגי כנופיה שנקראה הקנגאסירוס שפעלו בערבות המדבריות של פנים צפון מזרח ברזיל.
קאיפורה (caipora) - שומר יערות נוסף, קאיפורה הוא אינדיאני חמור סבר ונחוש שרוכב על חזיר בר ושומר באדיקות על ההרמוניה בין האדם לטבע ומעניש את האדם כשתאוותו גורמת לו לנצל את הטבע לצרכיו באופן דורסני, הוא נוהג לעשן מקטרת ולשתות קשאסה.
בויטאטא (boitata) - נחש אש אגדי שמקורו גם ממיתוסים אינדיאנים, אך הוא נפוץ בכל רחבי ברזיל וכרוכות בו אגדות רבות שמשתנות מאזור לאזור.
הנחש נחשב למגן השדות ומשמש כמיתוס גם לחקלאים ויש לו כוח להצית ולכבות שרפות כשהוא חי גם במים וגם באש, יש לו אלפי עיניים וקיימות סביבו מונות שהוא יכול להתחפר במעמקי האדמה ולראות בחשוך בזמן מבול (ברזיל סובלת מהמון שיטפונות וזה אסון טבע מאוד נפוץ).
לארה (Lara) - בנות הים של ברזיל, המיתוס נפוץ יותר בפנים ברזיל והם נפוצות בנהרות או אגמים מתוקים, בנות הים הם בעלות כוח רב ומענישות את מי שמפר את החוקים או רודף אחר בצע כסף כשהם מפתות אותו ומשוכות ביופיין וקולן הקסום להיכנס למים בכוח שאי אפשר לעמוד בו.
המיתוס נוצר כנראה בתקופות החיפוש לזהב בימי ברזיל הקולוניאלית ומזהיר מפני הרדיפה אחרי בצע ואבני חן ומהשתעבדות לתאוות אחרות.
האגדה על קבוקלו ג'יאגואה היא במקור אירופאית כנראה, ויש לה דמיון רב לסיפור המפלצת מאגם לוך נס שבסקוטלנד, וגם בנהר סאו פרנסיסקו כמו בלוך נס ונכתבו תילי תילים של סיפורים, עדויות ואף צילומים של אנשים שנשבעו שנתקלו באותו יצור מסתורי.
פאי דו מאטו (pai do-mato) – פירוש השם הוא "אב היער" וזו דמות מיתית שנופצה במחוז אלאגואס, זוהי חיית יערות גדולה ושעירה במיוחד שכל גופה מכוסה שיער פרא, היא בטלנית ובעלת צחוק מתגלגל, הדמות שאולה כנראה מהמיתוס האירופאי של הטרול.
המילה מאטו היא גם כאמור יער והיא גם מרמזת על היותה שעירה למדיי, וגם על מקום מחייתה, הדמות הפכה לדרך ביטוי לילד או אדם שמסרב להסתפר, וכדי לשכנע אותו אומרים "אתה רוצה להיות כמו פאי דו מאטו"?
מטינטה פריירה (Matinta Perera) - דמות המכשפה הזקנה בפולקלור הברזילאי, מטינטה פריירה היא זקנה בעלת מראה קלאסי, לבושה בברדס שחור ויודעת להפוך את עצמה לנשר, האמונה היא שבלילות ירח מלא יש לשים מתנות בחוץ כדי שתיקח אותם בעת מעופה כנשר כדי שלא תחטוף ילדים.
בגרסאות יותר מודרניות מטינטה מתוארת כאישה בודדה שרוצה חברה ושאין מאחורי מעשיה כוונות זדון.
מאפינגוארי (mapinguari) - יצור מיתי שדמותו גם היא שאולה מהטרול האירופאי, ועברה שינויים כנראה בהשראת העצלן הענקי שהיה נפוץ ביערות האמזונס אבל ככל הנראה נכחד.
המפינגוארי הוא בעל שיער אדום פראי קשה ארוך ומדובלל והוא בגובה של 4 או 5 מטרים, הוא ישן ביום, ער שעות מועטות בלילה, מסריח מאוד ועלול לגרום לסחרחורת ובלבול של הקורבן כאשר הוא מפיץ את ריחו המצחין.
הוא אוהב לאכול ראשים של בעלי חיים ובני אדם בעזרת שני פיות שיש לו, אחד מהם בטבורו.
ישנן גרסאות שונות לדמות זו ובחלקן הוא מתואר כציקלופ בעל שלושה פיות, גם כאן אחד מהם נמצא בטבור ועוד אחד בלב, הפיות נפתחים בצורה אנכית, הדרך היחידה להורגו היא על ידי תקיעת חרב בלבו כאשר הוא פוער את פיו.
רומאוזיינו (Romãozinho) - רומאוזיינו הוא ילד פראי בעל חוש הומור רשעי ואכזרי שהתייחס רע אל הבריאות וקיים דמיון מסוים אל סיפורי מקס ומוריץ הגרמניים וייתכן שהם מעין הכלאה של הסיפורים יחד עם העוני הרב והמצב של ילדי הרחוב הרבים מאוד שקיימים בברזיל ועושים הכול כדי לשרוד.
בשנים האחרונות עיריית ריו הפיקה סדרה של סרטוני אנימציה בשם "נשבע שראיתי" (juro que vi) שבהם מסופרים כמה מאגדות הפולקלור האהובות.
בברזיל קיימים סיפורי מעשיות ואגדות שנפוצות במסורת העממית:
אומרים שבתקופה שלאחר המקרה פעמוני הכנסייה צלצלו לעיתים מעצמם ונראה שרוחו של פרצ'ינו הזיזו את הפעמונים כי הוא היה נאמן עדיין אל תושבי הכפר.
נחש הקוברה וביתה של המלכה לוזייאה (cobra grange)
השחרחר מהמרעה (negrinho do pastoreio) - אגדה שהייתה אהובה מאוד במהלך תקופת העבדות בעיקר בדרום המדינה, ונחשבת לכוח שהניע את ביטול העבדות.
האגדה מספרת על בחור שחור צייתן וחרוץ שעבד בחווה בשביל אדונו שהתייחס אליו באופן אכזרי ומרושע.
יום אחד איבד הנער את הסוס האהוב ביותר של אדונו, וכשהוא גילה זאת הוא העניש אותו בחומרה והצליף בו.
ביום למחרת ניגריניו מצא את הסוס האבוד בשדה בזמן שהשתוללה סופה חזקה, הוא ניסה לתפוס את הסוס ולקשור אותו אך נכשל והסוס הצליח לברוח.
האדון האכזר רצה להעניש את ניגרניו על הטעות שעשה, וקשר אותו אל גזע עץ מעל קן נמלים ...
הנער המסכן בכה וצרח, ולאחר שסבל סבל נורא במשך כל הלילה, נפח את נשמתו.
למחרת, כשהחוואי האכזרי התעורר והלך לראות מה עלה בגורלו של הילד הוא נדהם לראות אותו עומד זקוף, ללא שריטה או צלקת אחת מהמכות הרבות שקיבל וללא סימני עקיצות הנמלים.
ממש לידו עמד המלאך הקדוש עם סוסו האהוב של החוואי, יחד עם עוד עשרים ותשעה סוסים יקרי ערך.
האיכר הבין שהמלאך הקדוש עומד להעניש אותו וזה התחנן לרחמים, ניגרניו לא הוציא עוד מילה אחת, טפס על הסוס ונעלם, אף אחד לא יודע לאן....יש אנשים שמעידים שהם ראו את נגירניו דוהר על סוסו במרחבי הפמפס.
ויטוריה-ראג'ייה (vitória-régia) - אגדה אינדיאנית שמקורה מיושבי הנהרות באמזונס.
הסיפור מספר על שאמן שמגלה לנערה צעירה בשם ויטוריה שכל הנשים הצעירות והיפות שמתאהבות בירח נהפכות לכוכבים, ושכל כוכב שמופיע בשמי הלילה היה פעם אישה יפה.
ויטוריה שהייתה נערה יפה מאוד, הוקסמה מהסיפור ורצתה גם היא להפוך להיות כוכב והחלה לרדוף אחרי הירח.
היא נהגה לצאת מאוהל שלה ולטפס על סלעים גבוהים ועצים כדי לנסות להיות קרובה לירח אך ללא הועיל.
הנערה הצעירה לא הייתה מכונה לוותר, והירח ושהשמים נשארו רחוקים ולא הבחינו בקיומה, עד שיום אחד, היא נגישה למי הנהר והבחינה בהשתקפותו של הירח המלא במים, היא ידעה שהירח נענה לחיזוריה והנערה צללה על תוך מי הנהר ונעלמה לנצח.
הירח רצה לפצות אותה על שהקריבה את חייה, ובמקום ממנו קפצה אל המים צמח פרח יפה בשם ויטוריה-ראג'ייה המכונה גם "כוכב המים", צמח לבן ממשפחת הנופריים הגדל על מי נהר האמזונס, ופותח את עליו בזמן ירח מלא.
המטבח הברזילאי מגוון וכולל השפעות מהקהילה הילידה, מאירופה, אפריקה, יפן, ארגנטינה, המזרח התיכון ועוד, לכל אזור מאכלים ייחודים.
במטבח הברזילאי יש מוצרים ומאכלים בולטים שנפוצים בכל רחבי המדינה כגון שימוש בשורש הקאסבה, בשעועית, אורז, מאכלי ים, בשר, עוף וכן אסאי, גוארנה, קאשסה, מאפים ובירות מקומיות.
כיום ההגדרה המדויקת של מלאכה היא רחבה, גבולותיו מעורפלים ומבולבלים לעיתים קרובות עם אמנות גבוהה.
האומנות העממית כוללת מלאכה ואמנות פלסטית שעוסקות בתרבות המסורתית ובמיתולוגיות וייצור מלאכות לצורכי פולחן כגון פסלונים, קמעות, מחרוזות ועוד.
כגון בייצור אגרטלים, סירים וכלי חרס מקושטים, אמונות גוף, העבודות בעור וקרן, תחרה, רקמה ובדי אריגה; צורות של ייצור תעשייתי בתוצרת הבית כמו בייצור של קמח קאסבה, כלי נגינה, צעצועים, פסלים וגילופים, בתכשיטים, ובאינספור דרכים אחרות.
המלאכה הברזילאית היא בין העשירות בעולם, כאשר יש לכל אחד תכונות, שימושים, מנהגים ומסורות שאופייני למקום.
בשנים האחרונות המלאכה השיגה הכרה לאומית גדולה, גם מחוץ לגבולות המדינה וזה מהווה תפקיד חברתי וכלכלי חשוב, בכך שהיא מבטיחה את פרנסתן של משפחות רבות בקהילה.