tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפשטות ייצור הבגדים בקנה מידה גדול, "ייצור המוני" הפכה את הלבוש לאחיד, לדוגמה: במאה ה-19, איכר ופקיד התלבשו אחרת, פקיד סיני וג'נטלמן אנגלי ממעמד הביניים התלבשו אחרת.
למראה הלבוש האחיד של היום, לעומת זאת, היה השפעה גם על במידות ועל הסדרות ובכך גם על הורדת המחירים.
יש לציין שמאז שנות ה-30 של המאה ה-20 התפתחה לדרגת מדע הפיזיולוגיה של הלבוש והתחום הזה בא לביטוי יותר ויותר בתעשיית הביגוד המסורתית.
הפיתוח הרחב של תקני הייצור ההמוני בתעשיית ההלבשה במאות ה-20 וה-21 נבע בעיקר מהשיפורים שנעשו בתחום ציוד הייצור.
הכנת חייטות ממוחשבת (למשל הכנת דוגמאות חייטות, שרטוטי פריסה, תיאורים טכניים, אוטומטיים חלקית).
מכונות תפירה ותפירה מבוקרות מחשב, מקומות עבודה אוטומטיים לתפירה, מכונות גימור מודרניות לתעשיית הבגדים (כגון מכונות גיהוץ, ציוד אידוי), פיתוחים בטכנולוגיית אריזה.
מידת האוטומציה הגבוהה של הייצור, פתרונות ארגון הייצור שמתבססים על כלי טכנולוגיית מידע השתרשו כולם בייצור המוני של בגדים והעלו משמעותית את תקני הפרודוקטיביות והאיכות.
כמו כן, כל אלה תרמו גם לאפשרות של שינויים מהירים במוצרים שנדרשו על ידי האופנה המשתנה.
אם במחצית הראשונה של המאה ה-20, שלטה בתעשייה עבודת הייצור לאורך מסוע מכני, הרי בשנות ה-2000 נעשה שימוש במערכות ארגון ייצור ממוחשבות הרבה יותר מודרניות.
מילוי הדרישה שיש צורך להסתגל אליה ככל האפשר - תוך שמירה על חסכון - היו בתחום שינויי אופנה מהירים ובהתאם לכך מספר הולך ופוחת של יחידות בסדרות שמיוצרות מכל דגם (בעבר היה נהוג לייצר סדרות של כמה אלפי או אפילו עשרות אלפים יחידות מאותו הדגם).
כיום סדרה הצטמצמה בדרך כלל לכמה מאות יחידות.
פתרון ממוחשב מדויק ביותר של עבודות הכנה לייצור ולתפירה (תכנון דפוסי הגזירה והחייטות, פריסת שרטוטי הביגוד, הרכבת ותיכנות התוכנית למכונות התפירה אוטומטיות וכו').
צמצום זמן האספקה (ההובלה) ליחידות, ולשם כך היה צורך להפחית ככל האפשר את הטיפול הידני.
היה צורך לתמוך בפעילותו של העובד "התופר" במכשירי עזר שונים (למשל שימוש במכשירי קיפול, הזנה וכו' של מכונות התפירה), וככל האפשר להכניס אוטומציה גם למשימות התפירה הבודדות (למשל בקווי המכונות הפועלים אוטומטית).
כאן המקום לציין שהאצה נוספת של קצב המכונות (מכונות תפירה מודרניות מהירות מסוגלות לייצר אלפי תפרים בדקה) אינה מתאימה יותר או אינה אפקטיבית, מכיוון שתהליך התפירה עצמו דורש מעט זמן יחסית לעבודות ההכנה הנעשות בהכרח ידנית (התאמת והנחת הבדים לתפירה, הסרתם וכו' שאת חלקם הגדול יש עדיין לבצע ידנית).
ארגון זרימת החומרים בצורה מושלמת ככל האפשר בין פעולות עוקבות, תכנון מערך מפעל כך שזמן העברת הבדים, חומרי העזר וסילוק התוצרת המוגמרת יהיו קצרים ככל האפשר ומיקום מקומות העבודה יהיה ניתן לסקירה כללית שקופה ככל האפשר.
שיפור מתמיד של תנאי העבודה ליד המכונות תוך התחשבות בהיבטים בריאותיים, חיסכון באנרגיה והיבטים ארגונומיים, לרבות "פעילויות העבודה החמות" (גיהוץ, אידוי);
בתנאי ייצור בקנה מידה גדול, היה צורך לאפשר שינוי של חלק אחד או כמה חלקים של הדגם בייצור בהתאם למידות בפועל של הלקוח הסופי בהתבסס על הזמנות בודדות.
זה האחרון התאפשר הודות לכך שקיימים כיום ניסיונות מוצלחים ומתקדמים למדוד את מידות הלקוח הבודד במצלמת וידאו ועל בסיס זה לייצר את תבנית התפירה בעזרת מחשב.
בתחום ייצור הבגדים - לכל הציוד המשמש בתהליך הייצור - נחווית פעילות פיתוח מהירה ביותר בהתאם להיבטים הנ"ל, הנעזרת רבות במערכות IT (כגון פתרונות נתמכי מחשב למשימות ניהול ייצור ומשימות לוגיסטיקה).
לפי נתונים שפורסמו על ידי EURATEX "ארגון ההלבשה והטקסטיל האירופי" (European Apparel and Textile Organisation) בשנת 2012 היו 127,457 חברות שפעלו בתעשיית ההלבשה של האיחוד האירופי המנתה אז 27 מדינות חברות, שהעסיקו בסך הכל 1.78 מיליון עובדים.
רוב המפעלים הללו שייכים לקטגוריית המפעלים הקטנים והבינוניים, עם מספר עובדים ממוצע של 14 למפעל.
גם במקרה של בגדים חשוב מאוד שהייצור שלהם לא יזהם את הסביבה ושלא יכיל חומרים מזיקים לבריאות.
למרבה הצער, לא כל היצרנים מנצלים את האפשרות הזו שלעיתים קרובות מתנגדים לה גם ארגוני טבע ושמירה על הסביבה (כגון גרינפיס).
תעשיית האפייה בישראל פועלת לשם אספקת צורכי תושבי המדינה במוצרי מאפה למיניהם: לחם לסוגיו, מוצרי מאפה מתוקים (עוגות ועוגיות) ומוצרי מאפה שאינם מתוקים (כגון בורקס וחטיפים מלוחים).
זו תעשייה ותיקה, ששורשיה במאה ה-19, בתקופה העות'מאנית.
עיקר הצריכה של מוצרי מאפה בישראל מיוצר בישראל.
יבוא מתקיים בתחומים מעטים, ובתחומים מעטים נוספים נעשה הייצור בישראל לפי זיכיון ממותג בינלאומי.
חלק קטן ממוצרי מאפה המיוצרים בישראל מיוצא מהארץ.
בישראל פועלות ארבע קבוצות עיקריות לייצור תעשייתי של לחם לסוגיו (לחם, חלות, פיתות):
מאפיית אנג'ל: נוסדה ב-1927 בירושלים.
כוללת מאפיות בירושלים, בלוד, בנתיבות ובכפר החורש.
מאפיית ברמן: נוסדה ב-1875 בירושלים.
כוללת את אתר הייצור בירושלים, הכולל 2 חנויות, ואתר ההפצה בבית שמש.
מאפיית דגנית עין בר: נוסדה ב-1952. בקיבוץ עינת.
מאפיית דוידוביץ': נוסדה ב-1957. כוללת את מאפיית דוידוביץ' בחיפה, מאפיית אחדות חיפה, מאפיית אלומות חולון ושותפות במאפיית דגנית עין-בר בקיבוץ עינת.
חלק ניכר ממוצריהן של מאפיות אלה (לחם אחיד וחלות רגילות) נמצא בפיקוח מחירים של משרד הכלכלה והתעשייה.
בעשור השני של המאה ה-21 הורשעו מאפיות אלה ומנהליהן בפרשת קרטל הלחם, באשמת יצירת הסדר כובל של חלוקת השוק ותיאום מחירים בתחום הלחם האחיד והחלות הנתונים לפיקוח מחירים.
למאפיות אלה קווי ייצור אוטומטיים, שתפוקתם היא אלפי מוצרי לחם (לחמים, לחמניות ופיתות) בשעה.
במרבית ימות השבוע קווי הייצור פועלים בתפוקה חלקית, אך כיוון שהם אינם פועלים בשבת ובחגי ישראל, במוצאי שבת ובמוצאי חג הם פועלים בתפוקה מלאה, וביום שישי ובערב חג הן פועלות בתפוקה כמעט מלאה.
בנוסף למאפיות גדולות אלה, שמוצריהן נמכרים ברחבי ישראל, פועלות מאפיות קטנות, בהן מאפיית הצבי, המייצרות לחמים מיוחדים הנמכרים באזור פעילותה של המאפייה.
בישראל פועלים כ-1,850 סניפי מאפיות וקונדיטוריות מתוכם כ-590 סניפים פועלים כחלק מרשתות בתי מאפה וקונדטוריות.
בין הרשתות הבולטות בענף: "מאפה נאמן", "לחם תושיה", "מאפיית אריאל" ו"שיבולת השרון".
על פי נתוני חברת סטורנקסט על השוק המבורקד, סך המכר הכספי של מוצרי הלחם שנמכר ברשתות השיווק הקמעוניות בשנים 2018–2020 היה כ-1.5 מיליארד ש"ח בשנה.
בשוק הבצק הקפוא פועלים שלושה יצרנים גדולים:
גידרון, חברה בת של שופרסל,
בונז'ור, חברה בת של אסם.
בנוסף פועלים בתחום זה יצרנים קטנים.
הבצק הקפוא מופץ לנקודות אפייה במרכולים, שבהן נשלמת אפייתו ומוצרי המאפה נמכרים לצרכנים.
בנוסף מוצרים חצי אפויים ואפויים משווקים קפואים לנקודות מכירה קמעונאיות, לבתי מלון ולמסעדות, שבהם הם מחוממים ונמכרים לצרכנים.
בתחום מוצרי המאפה המתוקים (עוגות, עוגיות וכדומה) פועלים יצרנים רבים, בהם אסם, שטראוס גרופ, רוקחמן, מנעמים, אחווה, אנטקוביץ', שפיצר, מאפיית אריאל ועוד.
קטגוריה זו כוללת קשת רחבה של מוצרי מאפה:
יצרנים בולטים: אסם, מאפיית דוידוביץ'.
יצרנים בולטים: עינת תעשיות (משווק על ידי אסם), מאפיית דוידוביץ'.
בורקס ומאפים נוספים מבצק עלים.
מיוצרים על ידי יצרנים קטנים רבים.
יצרנים בולטים: בייגל בייגל, מאיר בייגל, אסם.
יצרנים בולטים: מאפיית עבאדי, ששורשיה ב-1838 בחלב שבסוריה.
יצרנים בולטים: מאפיית אבולעפיה, שנוסדה ב-1879 ביפו.
ענף ייחודי של תעשיית האפייה הוא ענף המצות, שתוצרתו, לצריכה מקומית וליצוא, מיועדת בעיקר לצריכה בחג הפסח.
בתחום פועלות מאפיות אחדות, בהן מצות אביב, שנוסדה ב-1887 ביפו וב-1949 עברה לבני ברק, ומצות יהודה, שנוסדה ב-1921 בצפת וב-1949 עברה לירושלים.
בשנת 2012 ייצאה ישראל מצות בסך כ-19.4 מיליון דולר, מתוכם כ-11.5 מיליון דולר (כ-59%) לארצות הברית ומרבית הייצוא הנוסף, לקנדה (כ-5%), בריטניה (כ-8%) ואיטליה (כ-8%).
חומר הגלם העיקרי לתעשיית האפייה - קמח לסוגיו - מיוצר בטחנות הקמח בישראל, שהבולטת שבהן היא רשת שטיבל, המחזיקה גם ב-24% מהבעלות במאפיות אנג'ל.
חומרי גלם אחרים, בהם שמרים ומשפרי אפייה, מסופקים על ידי יצרנים מקומיים, בהם פוליבה, ויבואנים, בהם סורפול ו.
בפברואר 1951 אישרה הכנסת הראשונה את חוק איסור אפיית לילה, שהיה חוק העבודה הראשון שחוקק על ידי הכנסת.
החוק אסר אפייה מסחרית בשעות הלילה, משעה 22:00 ועד שעה 6:00 (בהמשך צומצם האיסור עד 4:00), בנימוק שאפייה בלילה מזיקה לבריאות העובד, ויש לה השפעה רעה על כל אורח החיים של העובד.
לא הייתה הקפדה על קיומו של החוק, והוא בוטל ביולי 1998. בדברי ההסבר לביטול החוק נכתב שמוצע לבטל את החוק בגלל התקדמות החקיקה הסוציאלית והסתירה בין החוק לחוק יסוד חופש העיסוק.
תעשייה כבדה היא ענף בתעשייה שיש בו אחד או יותר מהמאפיינים הבאים: ציוד ומתקנים גדולים וכבדים כגון ציוד מכני הנדסי, מכונות גדולות, מוצרים גדולים וכבדים; מבני ענק ותשתיות בקנה מידה גדול; או תהליכים מורכבים או רבים.
בגלל גורמים אלה, התעשייה הכבדה נזקקת לעוצמת הון גבוהה יותר מאשר התעשייה הקלה, והיא גם לעיתים קרובות מחזורית יותר בהשקעות ובתעסוקה.
התעשייה הכבדה מאתרת, מחלצת (מהקרקע או מהמים) ומעבדת כמויות גדולות של חומרי גלם, שעשויים לשמש לאחר מכן לתעשיות אחרות או לחקלאות, לדוגמה, ייצור הדשנים על ידי התעשייה הכימית או זיקוק הנפט למוצרים, שישמשו את .
תעשייה כימית הוא מונח מטרייה המתאר תעשייה של חברות, תאגידים וארגונים אחרים המפתחים ומייצרים כימיקלים תעשייתיים וכימיקלים אחרים.
תעשייה כימית היא ענף מרכזי בכלכלה העולמית המודרנית.
עם תרומה משוערת של 5.7 טריליון דולר לתוצר העולמי ותמיכה ב־120 מיליון משרות.
היא כוללת עיבוד של חומרי גלם (נפט, גז טבעי, אוויר, מים, מתכות ומינרלים) לכימיקלים עבור תעשייה ושימוש ביתי.
התעשייה הכימית כוללת תעשיות לפטרוכימיה כגון פולימרים לפלסטיק וסיבים סינתטיים.
כימיקלים אנאורגניים כגון חומצות ואלקליות.
כימיקלים חקלאיים כגון דשנים, חומרי הדברה וקוטלי עשבים.
וקטגוריות אחרות כגון גזים תעשייתיים, כימיקלים מיוחדים ותרופות.
אף על פי שכימיקלים יוצרו והיו בשימוש לאורך ההיסטוריה, הולדתה של התעשייה הכימית (ייצור כימיקלים בכמויות מסחריות למגוון שימושים) החלה במקביל לתחילתה של המהפכה התעשייתית.
אחד הכימיקלים הראשונים שיוצרו בכמויות מסחריות בתהליכים תעשייתיים היה חומצה גופרתית.
בשנת 1736 פיתח הרוקח ג'ושוע וורד תהליך לייצור חומצה גופרתית שכלל חימום גופרית עם מלח, מה שאפשר לגופרית להתחמצן ולהתאחד עם מים.
זה היה הייצור המעשי הראשון של חומצה גופרתית בקנה מידה גדול.
ג'ון רובק וסמואל גארבט היו הראשונים שהקימו מפעל בקנה מידה גדול בפרסונפאנס שבסקוטלנד, בשנת 1749, שהשתמש בתאי עיבוי עופרת לייצור חומצה גופרתית.
בתחילת המאה ה־18, הלבינו בדים על ידי טיפול בשתן מעופש או חלב חמוץ וחשיפתם לאור השמש לפרקי זמן ארוכים, אורך התהליך עיכב את אספקת הבדים ויצר צוואר בקבוק.
מאמצע המאה ה־18 החלו להשתמש בחומצה גופרתית ובסיד לצורך הלבנת בדים, אך גילוי אבקת ההלבנה על ידי צ'ארלס טננט הוא שהוביל ליצירת המפעל התעשייתי הכימי הגדול הראשון.
האבקה שלו נוצרה על ידי תגובת כלור עם סידן הידרוקסידי והוכחה כמוצר זול ומוצלח.
הוא פתח את St Rollox Chemical Works (מפעל הכימיקלים סנט רולוקס) , מצפון לגלאזגו, המפעל נחל הצלחה, והייצור במפעל עלה מ־52 טון בלבד ב־1799 לכמעט 10,000 טון רק חמש שנים מאוחר יותר, ב־1804.
נתרן פחמתי שימש מאז ימי קדם בייצור זכוכית, טקסטיל, סבון ונייר, ומקור האשלג לתהליך ייצורו היה באופן מסורתי אפר עץ במערב אירופה.
עד המאה ה־18, מקור זה הפך ללא חסכוני עקב כריתת יערות, והאקדמיה הצרפתית למדעים הציעה פרס של 2400 לירה צרפתית עבור מי שימצא שיטה להפקת אלקלי ממלח ים (נתרן כלורי).
בשנת 1791 רשם ניקולס לבלאן פטנט על תהליך לבלאן ובנה מפעל לייצור נתרן פחמתי בסן־דני.
מאוחר יותר, כספי הפרסים שלו נשללו ממנו בגלל המהפכה הצרפתית.
בבריטניה, תהליך לבלאן הפך לפופולרי.
ויליאם לוש בנה את מפעלי הסודה הראשונים בבריטניה במפעלי לוש, וילסון ובל על נהר טיין בשנת 1816, אך היא נשארה בקנה מידה קטן בשל מכסים גדולים על ייצור מלח עד 1824. כאשר בוטלו המכסים הללו, הצליחה תעשיית הסודה הבריטית להתרחב במהירות.
העבודות הכימיות של ג'יימס מוספרט בליברפול ובמתחם של צ'ארלס טננט ליד גלאזגו הפכו למרכזי הייצור הכימיים הגדולים ביותר בעולם.
בשנות ה־70 של המאה ה־20, תפוקת הסודה הבריטית הייתה 200,000 טון בשנה ועלתה על זו של כל שאר מדינות העולם יחד.
המפעלים הענקיים הללו החלו לייצר מגוון גדול יותר של כימיקלים עם התפתחות המהפכה התעשייתית.
בעקבות הייצור נוצרה בעיה – כמויות גדולות של פסולת אלקלית נוצרו מייצור נתרן פחמתי והושלכו ללא פיקוח, הדבר הוביל לחקיקת "חוקי אלקאלי (1863)" חוקים סביבתיים שהגבילו את הדבר.
החוק קבע בדיקה מדוקדקת של המפעלים והטיל קנסות כבדים על החורגים ממגבלות הזיהום.
בעקבות החוקים הומצאו שיטות להכנת תוצרי לוואי שימושיים מהאלקלי.
תהליך סולווה פותח על ידי הכימאי התעשייתי הבלגי ארנסט סולווה בשנת 1861. בשנת 1864 הקימו ארנסט ואחיו אלפרד מפעל בשרלרואה שבבלגיה.
בשנת 1874, הם התרחבו והקימו מפעל גדול יותר בננסי, שבצרפת.
התהליך החדש הוכח כחסכוני יותר ופחות מזהם משיטת Leblanc, והשימוש בו התפשט.
באותה שנה, לודוויג מונד נפגש עם סולווה כדי לרכוש את זכויות השימוש בתהליך שלו, והוא וג'ון ברונר הקימו את חברת Brunner, Mond &amp; Co., ובנו מפעל לתהליך סולווה בווינינגטון, אנגליה.
מונד היה מכריע בהפיכת תהליך סולווה להצלחה מסחרית.
הוא ביצע מספר שיפורים בין 1873 ל־1880 שהסירו תוצרי לוואי שיכולים לעכב את ייצור הנתרן קרבונט בתהליך.
יצור מוצרים כימיים מדלקים מאובנים החל בקנה מידה מסחרי בתחילת המאה ה־19. זפת הפחם ושאריות המשקאות האמוניות של ייצור גז פחם להדלקת גז החלו להיות מעובדות בשנת 1822 במפעל הכימיקלים של בונינגטון באדינבורו לייצור נפטה, שמן זפת (שנקרא מאוחר יותר קריאוזוט), זפת, שחור מנורה (פחמן שחור) וסל אמוניאק (אמוניום כלוריד).
מאוחר יותר נוספו לקו המוצרים דשן אמוניום סולפט, משטחי אספלט, שמן קוק וקולה.
בסוף המאה ה־19 נרשמה עלייה משמעותית הן בכמות הייצור והן במגוון הכימיקלים שיוצרו.
תעשיות כימיות גדולות קמו בגרמניה ואחר כך בארצות הברית.
ייצור של דשן מיוצר מלאכותי לחקלאות החל על ידי סר ג'ון לאוס במתקן המחקר שלו ברוטאמסטד.
בשנות הארבעים הקים מפעלים גדולים ליד לונדון לייצור סופר־פוספט של סיד.
צ'ארלס גודייר ותומס הנקוק רשמו פטנט על תהליכים לגיפור של גומי בארצות הברית ובאנגליה בשנות ה־40 של המאה ה־20. הצבע הסינתטי הראשון התגלה על ידי ויליאם הנרי פרקין בלונדון.
הוא הפך בחלקו את האנילין לתערובת גולמית, שכאשר מיצו אותה עם אלכוהול, יצרה חומר בעל צבע סגול עז.
הוא גם פיתח את הבשמים הסינתטיים הראשונים.
התעשייה הגרמנית החלה במהירות לשלוט בתחום הצבעים הסינתטיים.
שלוש החברות הגדולות BASF, באייר והוכסט ייצרו כמה מאות צבעים שונים.
עד 1913, תעשיות גרמניות ייצרו כמעט 90% מאספקת חומרי הצבע בעולם וייצאו כ־80% מהייצור שלהם.
בארצות הברית, השימוש של הרברט הנרי דאו באלקטרוכימיה לייצור כימיקלים ממלח זכה להצלחה מסחרית שעזרה לקדם את התעשייה הכימית במדינה.
ניתן לייחס את התעשייה הפטרוכימית ליצירות הנפט של הכימאי הסקוטי ג'יימס יאנג, ואברהם פינאו גסנר הקנדי.
הפלסטיק הראשון הומצא על ידי אלכסנדר פארקס, מטלורג אנגלי.
בשנת 1856, הוא רשם פטנט על Parkesine, צלולואיד המבוסס על ניטרוצלולוזה שטופל במגוון ממסים.
החומר הוצג לראשונה בתערוכה בלונדון בשנת 1862. הוא הקדים את זמנו וחזה את השימושים הרבים והמעשיים של הפלסטיק המודרני.
הייצור התעשייתי של סבון משמנים צמחיים הוחל על ידי ויליאם לוור ואחיו ג'יימס בשנת 1885 בלנקשייר בהתבסס על תהליך כימי מודרני שהומצא על ידי ויליאם הו ווטסון שעשה שימוש בגליצרין ושמנים צמחיים.
בשנות העשרים של המאה ה־20, חברות כימיקלים התאחדו לקונגלומרטים גדולים; IG Farben בגרמניה, Rhône-Poulenc בצרפת ואימפריאל תעשיות כימיות בבריטניה.
דופונט הפכה לחברת כימיקלים גדולה בתחילת המאה ה-20 באמריקה.
פולימרים ופלסטיק כגון פוליאתילן, פוליפרופילן, פוליוויניל כלוריד, פוליאתילן טרפתלט, פוליסטירן ופוליקרבונט מהווים כ־80% מהתפוקה של התעשייה ברחבי העולם.
כימיקלים משמשים במוצרי צריכה רבים ושונים, ומשמשים גם במגזרים רבים ושונים.
התחומים העיקריים כוללים חקלאות, תעשיית הבנייה ושירותים שונים.
לקוחות תעשייתיים עיקריים כוללים מוצרי גומי ופלסטיק, טקסטיל, ביגוד, זיקוק נפט, עיסת נייר ומתכות ראשוניות.
כימיקלים הם מפעל עולמי של כמעט 5 טריליון דולר, וחברות הכימיקלים של האיחוד האירופי וארצות הברית הן היצרניות הגדולות בעולם.
ניתן לחלק את המכירות של עסקי הכימיקלים לכמה קטגוריות רחבות, כולל כימיקלים בסיסיים (כ־35%–37% מהתפוקה בדולר), מדעי החיים (30%), כימיקלים מיוחדים (20%–25%) ומוצרי צריכה (בערך 10%).
כימיקלים בסיסיים, או "כימיקלים סחורות" הם קטגוריה כימית רחבה הכוללת פולימרים, פטרוכימיקלים בתפזורת וחומרי ביניים, נגזרות אחרות ותעשיות בסיסיות, כימיקלים אנאורגניים ודשנים.
פולימרים הם פלח ההכנסות הגדול ביותר וכולל את כל הקטגוריות של פלסטיק וסיבים תוצרת אדם.
השווקים העיקריים לפלסטיק הם אריזות, ואחריהם בנייה ביתית, מכולות, מכשירי חשמל, צינורות, תחבורה, צעצועים ומשחקים.
המוצר הפולימרי בעל הנפח הגדול ביותר, פוליאתילן (PE), משמש בעיקר בסרטי אריזה ובשווקים אחרים כגון בקבוקי חלב, מכלים ומקטרות.
פוליוויניל כלוריד (PVC), מוצר נוסף בנפח גדול, משמש בעיקר לייצור צנרות, רצפות וכיסויי קירות, עם שימוש מוגבל יותר למוצרים מותכים ובקבוקים.
ורצפות הם השימושים העיקריים, עם שימושים משניים כמתואר.
פוליפרופילן (PP), דומה בנפח ל־PVC, משמש בשווקים החל מאריזות, מכשירי חשמל ומכלים ועד בגדים ושטיחים.
פוליסטירן (PS), פלסטיק נוסף בנפח גדול, משמש בעיקר למכשירי חשמל ואריזות, כמו גם לצעצועים ולפנאי.
הסיבים המובילים מתוצרת האדם כוללים פוליאסטר, ניילון, פוליפרופילן ואקריליק, עם יישומים הכוללים ביגוד, ריהוט לבית ושימוש תעשייתי וצרכני אחר.
חומרי הגלם העיקריים לפולימרים הם פטרוכימיקלים בתפזורת כמו אתילן, פרופילן ובנזן.
פטרוכימיקלים וכימיקלים ביניים עשויים בעיקר מגז נפט נוזלי (LPG), גז טבעי ושברי נפט גולמי.
מוצרים בנפח גדול כוללים אתילן, פרופילן, בנזן, טולואן, קסילנים, מתנול, מונומר ויניל כלוריד (VCM), סטירן, בוטאדיאן ואתילן אוקסיד.
כימיקלים בסיסיים או סחורות אלו הם חומרי המוצא המשמשים לייצור פולימרים רבים וכימיקלים אורגניים מורכבים אחרים, במיוחד אלו המיוצרים לשימוש בקטגוריה כימיקלים מיוחדים.
נגזרות אחרות ותעשיות בסיסיות כוללות גומי סינתטי, חומרים פעילי שטח, צבעים ופיגמנטים, טרפנטין, שרפים, פחמן שחור, חומרי נפץ ומוצרי גומי ותורמים כ־20% מהמכירות החיצוניות של הכימיקלים הבסיסיים.
כימיקלים אנאורגניים (כ־12% מתפוקת ההכנסות) מהווים את הוותיקה ביותר מבין הקטגוריות הכימיות.
המוצרים כוללים מלח, כלור, סודה קאוסטית, נתרן פחמתי, חומצות (כגון חומצה חנקתית, חומצה זרחתית וחומצה גופרתית), טיטניום דו-חמצני ומי חמצן.
דשנים הם הקטגוריה הקטנה ביותר (כ־6 אחוזים) וכוללים פוספטים, אמוניה ואשלג.
מדעי החיים (כ־30% מתפוקת הדולר של עסקי הכימיה) כוללים חומרים כימיים וביולוגיים מובחנים, תרופות, אבחון, מוצרי בריאות לבעלי חיים, ויטמינים וחומרי הדברה.
מוצרי מדעי החיים מיוצרים בדרך כלל עם מפרט גבוה ונבדקים מקרוב על ידי סוכנויות ממשלתיות כמו מנהל המזון והתרופות.
חומרי הדברה, הנקראים גם "כימיקלים להגנת הצומח", הם כ-10% מקטגוריה זו וכוללים קוטלי עשבים, קוטלי חרקים ופטריות.
כימיקלים מיוחדים הם קטגוריה של כימיקלים בעלי ערך גבוה יחסית, צומחים במהירות עם שוקי מוצרים סופיים מגוונים.
שיעורי צמיחה אופייניים הם פי אחד עד שלושה מהתוצר עם מחירים מעל דולר לפאונד.
הם מאופיינים בדרך כלל בהיבטים החדשניים שלהם.
מוצרים נמכרים עבור מה שהם יכולים לעשות ולא עבור אילו כימיקלים הם מכילים.
המוצרים כוללים כימיקלים אלקטרוניים, גזים תעשייתיים, דבקים וחומרי איטום וכן ציפויים, כימיקלים לניקוי תעשייתי ומוסדי וזרזים.
בשנת 2012, לא כולל כימיקלים עדינים, השוק העולמי של כימיקלים מיוחדים בסך 546 מיליארד דולר היה 33% צבעים, ציפוי וטיפולי שטח, 27% פולימר מתקדם, 14% דבקים וחומרי איטום, 13% תוספים ו־13% פיגמנטים ודיו.
כימיקלים מיוחדים נמכרים ככימיקלים אפקטים או ביצועים.
לפעמים הם תערובות של ניסוחים, בניגוד ל"כימיקלים עדינים", שהם כמעט תמיד מוצרים חד־מולקולתיים.
מוצרי צריכה כוללים מכירת מוצרים ישירה של כימיקלים כגון סבונים, חומרי ניקוי ומוצרי קוסמטיקה.
שיעורי צמיחה אופייניים הם פי 0.8 עד 1.0 מהתמ"ג.
לעיתים רחוקות צרכנים באים במגע עם כימיקלים בסיסיים.
פולימרים וכימיקלים מיוחדים הם חומרים שהם פוגשים בכל מקום מדי יום.
דוגמאות לכך הן פלסטיק, חומרי ניקוי, קוסמטיקה, צבעים וציפויים, אלקטרוניקה, מכוניות והחומרים המשמשים בבניית בית.
חברות כימיקלים ממעטות לספק מוצרים אלה ישירות לצרכן.
מדי שנה המועצה האמריקאית לכימיה מציגה את נפח הייצור בארצות הברית של 100 הכימיקלים המובילים.
בשנת 2000, נפח הייצור המצרפי של 100 הכימיקלים המובילים הסתכם ב־502 מיליון טון, לעומת 397 מיליון טון ב־1990. כימיקלים אנאורגניים נוטים להיות הנפח הגדול ביותר אך קטן בהרבה בהכנסות הדולר בשל המחירים הנמוכים שלהם.
יצרניות הכימיקלים הגדולות כיום הן חברות גלובליות עם פעילות בינלאומית ומפעלים במספר מדינות.
להלן רשימה של 25 חברות הכימיקלים המובילות לפי מכירות כימיקלים ב־2015. (הערה: מכירות כימיקלים מייצגות רק חלק מסך המכירות עבור חברות מסוימות.)
חברות כימיקלים מובילות לפי מכירות כימיקלים בשנת 2015.
דירוגחברה2015 מכירות כימיקלים (דולר אמריקאי, במיליארדים)מטה1BASF$63.7לודוויגסהאפן, גרמניה2דאו כימיקלים$48.8מידילנד, מישיגן, ארצות הברית3סינופק (תאגיד הדלק והכימיקלים של סין)$43.8בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין4SABIC$34.3ריאד, ערב הסעודית5Formosa Plastics Corporation$29.2גאושיונג, טאיוואן6INEOS$28.5לונדון, הממלכה המאוחדת7אקסון מוביל$28.1אירווינג, טקסס, ארצות הברית8LyondellBasell$26.7יוסטון, טקסס, ארצות הברית.
לונדון, הממלכה המאוחדת9Mitsubishi Chemical$24.3טוקיו, יפן10דופונט$20.7וילמינגטון, דלאוור, ארצות הברית11LG Chem$18.2סיאול, קוריאה הדרומית12Air Liquide$17.3פריז, צרפת13The Linde Group$16.8מינכן, גרמניה
ניו ג'רזי ארצות הברית14Akzo Nobel$16.5אמסטרדם, הולנד15PTT Global Chemical$16.2בנגקוק, תאילנד16Toray Industries$15.5טוקיו, יפן17Evonik Industries$15.0אסן, גרמניה18PPG Industries$14.2פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית19Braskem$14.2סאו פאולו, ברזיל20Yara International$13.9אוסלו, נורווגיה21Covestro$13.4לברקוזן, גרמניה22Sumitomo Chemical$13.3טוקיו, יפן23ריליאנס אינדסטריז$12.9מומבאי, הודו24Solvay$12.3בריסל, בלגיה25באייר$11.5לברקוזן, גרמניה
מנקודת המבט של מהנדסים כימיים, התעשייה הכימית כוללת שימוש בתהליכים כימיים כגון תגובות כימיות ושיטות זיקוק להפקת מגוון רחב של חומרים מוצקים, נוזליים וגזים.
רוב המוצרים הללו משמשים לייצור פריטים אחרים, אם כי מספר קטן יותר מגיע ישירות לצרכנים.
ממיסים, חומרי הדברה, לוב, סודה וצמנט פורטלנד מספקים כמה דוגמאות למוצרים המשמשים צרכנים.
התעשייה כוללת יצרנים של כימיקלים תעשייתיים אנאורגניים ואורגניים, מוצרי קרמיקה, פטרוכימיקלים, אגרוכימיקלים, פולימרים וגומי (אלסטומרים), אולאוכימיקלים (שמנים, שומנים ושעוות), חומרי נפץ, ריח וטעם.
דוגמאות למוצרים אלה מוצגות בטבלה למטה.
תעשיות קשורות כוללות נפט, זכוכית, צבע, דיו, איטום, דבק, תרופות ועיבוד מזון.
תהליכים כימיים כמו תגובות כימיות פועלים במפעלים כימיים ליצירת חומרים חדשים בסוגים שונים של כלי תגובה.
במקרים רבים, התגובות מתרחשות בציוד מיוחד עמיד בפני קורוזיה בטמפרטורות ולחצים גבוהים עם שימוש בזרזים.
התוצרים של תגובות אלו מופרדים באמצעות מגוון טכניקות כולל זיקוק, במיוחד זיקוק חלקי, משקעים, התגבשות, ספיחה, סינון, סובלימציה וייבוש.
התהליכים והמוצרים או המוצרים נבדקים בדרך כלל במהלך ואחרי הייצור על ידי מכשירים ייעודיים ומעבדות בקרת איכות באתר כדי להבטיח פעולה בטוחה וכדי להבטיח שהמוצר יעמוד במפרטים הנדרשים.
ארגונים נוספים בתעשייה מיישמים תוכנת תאימות לכימיקלים כדי לשמור על איכות מוצרים ותקני ייצור.
המוצרים נארזים ומסופקים בשיטות רבות, לרבות צינורות, קרונות טנקים ומכליות (למוצקים וגם לנוזלים), צילינדרים, תופים, בקבוקים וקופסאות.
לחברות כימיקלים יש לרוב מעבדת מחקר ופיתוח לפיתוח ובדיקה של מוצרים ותהליכים.
מתקנים אלה עשויים לכלול מפעלי פיילוט ומתקני מחקר כאלה עשויים להיות ממוקמים באתר נפרד ממפעלי הייצור.
קנה המידה של ייצור כימיקלים נוטה להיות מאורגן מהנפח הגדול ביותר (פטרוכימיקלים וכימיקלים סחורות), לכימיקלים מיוחדים ולכימיקלים הקטנים והמשובחים ביותר.
יחידות הייצור הפטרוכימיים והכימיקלים הסחורות הן בסך הכל מפעלי עיבוד רציף של מוצר יחיד.
לא כל החומרים הפטרוכימיים או הסחורות הכימיים מיוצרים במקום אחד, אבל קבוצות של חומרים קשורים נועדו לעיתים קרובות לגרום לסימביוזה תעשייתית, כמו גם יעילות חומרים, אנרגיה ושימוש ויתרונות קנה מידה אחרים.
כימיקלים אלה המיוצרים בקנה מידה הגדול ביותר מיוצרים בכמה מיקומי ייצור ברחבי העולם, למשל בטקסס ולואיזיאנה לאורך חוף המפרץ של ארצות הברית, ב־Teesside (בריטניה) וברוטרדם בהולנד.
במקומות הייצור בקנה מידה גדול יש לעיתים קרובות אשכולות של יחידות ייצור החולקות שירותים ותשתיות בקנה מידה גדול כגון תחנות כוח, מתקני נמל ומסופי כבישים ומסילות רכבת.
כדי להדגים את הקיבוץ והאינטגרציה שהוזכרו לעיל, כ־50% מהכימיקלים הפטרוכימיים והסחורות של בריטניה מיוצרים על ידי אשכול תעשיית התהליכים בצפון־מזרח אנגליה ב־Teesside.
ייצור כימיקלים מיוחדים וכימיקלים עדינים מבוצעים בעיקר בתהליכי אצווה נפרדים.
יצרנים אלה נמצאים לעיתים קרובות במקומות דומים, אך במקרים רבים, הם נמצאים בפארקי עסקים רב־מגזריים.
בארצות הברית יש 170 חברות כימיות גדולות.
הם פועלים בינלאומית עם יותר מ-2,800 מתקנים מחוץ לארצות הברית ו־1,700 חברות בנות או שותפות זרות הפועלות.
התפוקה הכימית בארצות הברית היא 750 מיליארד דולר בשנה.
התעשייה האמריקאית רושמת עודפי סחר גדולים ומעסיקה יותר ממיליון עובדים בארצות הברית בלבד.
התעשייה הכימית היא גם צרכנית האנרגיה השנייה בגודלה בייצור ומוציאה מעל 5 מיליארד דולר בשנה על הפחתת זיהום.
באירופה, מגזרי הכימיקלים, הפלסטיק והגומי הם מהמגזרים התעשייתיים הגדולים ביותר.
יחד הם מייצרים כ־3.2 מיליון מקומות עבודה בלמעלה מ־60,000 חברות.
מאז 2000 המגזר הכימי לבדו מייצג 2/3 מכלל עודפי הסחר הייצור של האיחוד האירופי.
בשנת 2012, המגזר הכימי היווה 12% מהערך המוסף של תעשיית הייצור של האיחוד האירופי.
אירופה נותרה אזור הסחר הכימיקלים הגדול בעולם עם 43% מהיצוא העולמי ו־37% מהיבוא העולמי, אם כי הנתונים העדכניים מראים שאסיה מדביקה את הפער עם 34% מהיצוא ו־37% מהיבוא.
למרות זאת, לאירופה עדיין יש עודף סחר עם כל אזורי העולם מלבד יפן וסין שבהן ב־2011 היה מאזן סחר כימי.
עודף הסחר של אירופה עם שאר העולם מסתכם היום ב־41.7 מיליארד יורו.
במהלך 20 השנים שבין 1991 ל־2011, תעשיית הכימיקלים האירופית ראתה את מכירותיה גדלו מ־295 מיליארד יורו ל־539 מיליארד יורו, תמונה של צמיחה מתמדת.
למרות זאת, חלקה של התעשייה האירופית בשוק הכימיקלים העולמי ירד מ־36% ל־20%.
זה נבע מהגידול העצום בייצור ובמכירות בשווקים מתעוררים כמו הודו וסין.
הנתונים מצביעים על כך ש־95% מההשפעה הזו היא מסין בלבד.
בשנת 2012 נתוני המועצה האירופית לתעשייה כימית מראים כי חמש מדינות אירופיות מהוות 71% ממכירות הכימיקלים של האיחוד האירופי.
מדובר בגרמניה, צרפת, בריטניה, איטליה והולנד.
התעשייה הכימית ראתה צמיחה בסין, הודו, קוריאה, המזרח התיכון, דרום מזרח אסיה, ניגריה וברזיל.
הצמיחה מונעת משינויים בזמינות ובמחיר של חומרי גלם, עלויות עבודה ואנרגיה, שיעורי צמיחה כלכליים שונים ולחצים סביבתיים.
כשם שחברות מתגלות כיצרניות העיקריות של התעשייה הכימית, אנו יכולים גם להסתכל בקנה מידה עולמי יותר כיצד מדורגות המדינות המתועשות, ביחס לייצור בשווי מיליארדי דולרים שמדינה או אזור יכולים לייצא.
אף על פי שעסקי הכימיה הם כלל עולמיים בהיקפים, עיקר התפוקה הכימית של 3.7 טריליון דולר בעולם אחראית על ידי קומץ מדינות מתועשות בלבד.
ארצות הברית לבדה ייצרה 689 מיליארד דולר, 18.6% מסך התפוקה הכימית העולמית ב־2008.
תעשיות ברד'ר היא חברת אלקטרוניקה יפנית העוסקת בפיתוח, תכנון, ייצור ומכירה של ציוד הדפסה וציוד אלקטרוני אחר.
החברה נוסדה בשנת 1908 בנגויה, יפן, והחלה את דרכה כספקית שירותי תיקון למכונות תפירה.
עם השנים, התפתחה החברה והרחיבה את מגוון המוצרים שלה, הכולל כיום מדפסות, סורקים, פקסים, מכונות תפירה ביתיות ותעשייתיות, מכונות חיתוך וכלי מכונה.
החברה מפעילה מתקני ייצור, מכירות ושירות ברחבי העולם, כולל יפן, אמריקה, אירופה, אסיה, המזרח התיכון ואפריקה.
תעשיות ברד'ר מחויבת לאחריות חברתית וסביבתית, ופועלת לפי עקרונות הקיימות.
נכון לשנת 2023, הכנסות החברה עמדו על 6.1 מיליארד דולר
היסטוריית תעשיות ברדר החלה בשנת 1908 כשהחברה נקראה במקור "Yasui Sewing Machine Co" בנגויה, יפן.
שם החברה נגזר מדגם מוקדם של מכונת תפירה, ה-Brother, שנקראה על שם האחים יסואי, מסיושי וג'יצואיצ'י.
בשנת 1955 הוקם הסניף הראשון של תעשיות ברדר, וב-1958 הוקמה חברת מכירות אזורית באירופה בדבלין אירלנד.
שם החברה שונה לתעשיות ברדר בע"מ בשנת 1962. ברדר נכנסה לשוק המדפסות במהלך שיתוף הפעולה הארוך שלה עם מספר חברות בין-לאומיות.
בשנת 1968 העבירה החברה את המטה הבריטי שלה לאודנשאו, מנצ'סטר, לאחר רכישת חברת מכונות התפירה הבריטית הוותיקה "Jones".
במרץ 2005 נפתח "Brother Communication Space" (שהפך למוזיאון Brother), מוזיאון תאגידי המשמש גם כמתקן יחסי ציבור, בנגויה.
בדצמבר 2011 גיוונה ברד'ר את הצעותיה על ידי רכישת Nefsis, חדשנית בתוכנת שיתוף פעולה מרחוק ואמצעי ועידה מבוססי רשת.
ברד'ר התחרתה רבות בשוק מכונות הכתיבה העולמי, בתחילה עם מכונות הכתיבה הידניות האישיות שלה מהמפעל בנגויה ולאחר מכן עם מפעלים משלה בחו"ל.
בנובמבר 2012 הודיעה ברד'ר כי ייצרה את מכונת הכתיבה האחרונה שיוצרה בבריטניה במפעל בצפון ויילס.
היא ייצרה 5.9 מיליון מכונות כתיבה במפעל וורקסהאם מאז שנפתח ב-1985. ברד'ר תרמה את המכונה האחרונה למוזיאון המדע בלונדון.
בספטמבר 2022 חגגה ברד'ר אבן דרך של ייצור 70 מיליון מכונות תפירה ביתיות מאז שהחלה בייצור המוני ב-1932.
תעשיית הטקסטיל עוסקת בעיקר בעיצוב, ייצור והפצה של טקסטיל, כולל חוטים, בדים וביגוד.
תעשיית הטקסטיל ממלאת תפקיד מכריע באספקת חומרים למגוון רחב של מוצרים.
חומרי הגלם בהם נעשה שימוש בייצור טקסטיל יכולים להיות טבעיים, כמו כותנה, צמר ומשי, או חומרים סינתטיים כמו ניילון ופוליאסטר.
מבחינה היסטורית תהליך ייצור הטקסטיל היה כרוך בעבודה רבה במיוחד, כלל טוויה של סיבים גולמיים לחוטים, אריגה או סריגה, וצביעה ביד של הבדים.
התהליכים הללו בוצעו באופן מסורתי ביד או באמצעות מכונות פשוטות, לרוב בבתי מלאכה קטנים או בבתים של האנשים שעסקו בכך.
עם זאת, המהפכה התעשייתית במאות ה-18 וה-19 שינתה באופן מהותי את תעשיית הטקסטיל, והדבר הוביל לייצור המוני של טקסטיל במפעלים ולהפחתה עצומה בעלויות הייצור.
ההתקדמות הטכנולוגית הזו הביאה לצמיחתן של מפעלי טקסטיל, ובמיוחד בבריטניה, שהפכה באותה העת ליצרנית הטקסטיל המובילה בעולם.
במהלך המאה ה-20 תעשיית הטקסטיל הפכה ליותר ויותר גלובלית, והייצור עבר ברובו למדינות שונות, בעיקר באסיה, בהן שכר העובדים נמוך במיוחד.
בנוסף, תעשיית הטקסטים החלה להשתמש בחומרים סינתטיים שהיו זולים בהרבה מסיבים טבעיים.
מוקדי הייצור של תעשיית הטקסטיל המודרנית נמצאים כיום בעיקר במדינות סין, הודו, וייטנאם ובנגלדש.
במדינות הללו מיוצרות כמויות עצומות של טקסטיל לכל העולם.
תעשיית הטקסטיל היא אחת מהתעשיות המזהמות ביותר בעולם.
תהליכי ייצור הטקסטיל כרוך בשימוש נרחב במים בתהליכי הצביעה והגימור של בדים, וכתוצאה מכך מפעלים רבים מזרימים את הכימיקלים והצבעים הרעילים בהם הם השתמשו לנהרות ולנחלים.
פיזור החומרים המזהמים באופן הזה עלול במקרים רבים להוות סיכון בריאותי אמיתי לאוכלוסייה באותם האזורים.
תעשיית הטקסטיל גם מזהמת את הסביבה עם כמויות גדולות של מיקרופלסטיק.
למרות שישנן חלופות ידידותיות יותר לסביבה, חברות רבות בתעשיית הטקסטיל ממשיכות להסתמך על הטכניקות הישנות אשר גורמות לפגיעה בסביבה.
תעשיית הטקסטים עושה שימוש במעל ל-8,000 כימיקלים, ורבים מהם הם רעילים או שהנם כמיקלים שלא מתכלים.
חלק מהעובדים במפעלי הטקסטיל נחשפים מדי יום לכימיקלים מסוכנים, והדבר גורם בין היתר לעלייה בסיכון להתפתחות של לקות שמיעה, מחלות עור, ובעיות בראייה - במיוחד כאשר העובדים לא משתמשים בציוד מגן ראוי.
בנוסף, ישנו גם סיכון מוגבר שלעובדות טקסטיל בהריון אשר נחשפות לסיבים טבעיים וסינתטיים תהיה הפלה.
יש גם סכנה להתפתחות של מחלות אחרות כתוצאה מחשיפה תדירה לכימיקלים מסוכנים כולל סרטן.
בנוסף, ביצוע אותן התנועות הפיזיות במשך זמן רב מדי יום באופן חוזר ונשנה במסגרת תהליך ייצור הטקסטיל עלול לגרום לעובדים רבים לפתח בעיות בריאותיות שונות, ובמיוחד עבור מפעילי מכונות תפירה.
תעשיית האנרגיה כוללת את התעשיות העוסקות בייצור ומכירת אנרגיה, כמו הפקת דלק, ייצור, זיקוק והפצה.
החברה המודרנית צורכת כמויות גדולות של דלק, ותעשיית האנרגיה היא חלק מכריע בתשתית ובתחזוקה של החברה כמעט בכל המדינות.
תעשיות הנפט (חברות נפט, בתי הזיקוק והובלת דלק ומכירתו בתחנות דלק).
תעשיות הגז הטבעי, (הפקת גז טבעי, וייצור גז פחם, הפצתו ומכירתו).
תעשיית החשמל, (לרבות ייצור חשמל, ושיווק החשמל המיוצר).
תעשיית אנרגיה מתחדשת, הכוללת חברות אנרגיה חילופיות, ואנרגיות בנות קיימא, לרבות אלו העוסקות בכוח הידרואלקטרי, אנרגיה גאותרמית אנרגיית רוח אנרגיה סולארית, וייצור, הפצה ומכירה של אנרגיות אלו.
תעשיית האנרגיה המסורתית המבוססת על איסוף והפצה של עצי הסקה, שהשימוש בהם, לבישול ולחימום, נפוץ במיוחד במדינות עניות יותר.
התלות המוגברת במהלך המאה ה-20 במקורות אנרגיה פולטי פחמן, כגון דלקים מאובנים, ואנרגיה מתחדשת פולטת פחמן, כגון ביומסה, גורמת לזיהום והשפעות סביבתיות רבות.
עד לאחרונה, דלקים מאובנים היו המקור העיקרי לייצור אנרגיה ברוב חלקי העולם והם תורם משמעותי להתחממות העולמית ולזיהום הסביבה.
כלכלות רבות משקיעות באנרגיה מתחדשת ובת קיימא כחלק מהטיפול הבינלאומי במשבר האקלים.
השימוש באנרגיה הוא חלק מהתפתחות החברה האנושית, בכך שסייע לה לשלוט ולהסתגל לסביבה.
ובעולם המתועש פיתוח משאבי אנרגיה חיוני לחקלאות, תחבורה, טיפול בשפכים, טכנולוגיית מידע ותקשורת שהפכו לתנאי מוקדם של חברה מפותחת.
השימוש הגובר באנרגיה מאז המהפכה התעשייתית הביא עמו גם בעיות חמורות, שחלקן, כמו התחממות כדור הארץ, מהוות סיכון לקיימות העולם.
בתעשיות מסוימות, המילה אנרגיה משמשת כמילה נרדפת ל"משאבי אנרגיה", המתייחסת לחומרים כמו דלקים, מוצרי נפט וחשמל באופן כללי.
הסיבה לכך היא שחלק ניכר מהאנרגיה הכלולה במשאבים אלה ניתנים להפקה בקלות.
אך המשאב עצמו מתכלה עם הזמן.
מאז שהאנושות גילתה משאבי אנרגיה שונים הזמינים בטבע, הומצאו מכשירים ומכונות, שהופכים את החיים לנוחים יותר, תוך כדי שימוש במשאבי האנרגיה.
ייצור וצריכה של משאבי אנרגיה, חשובים מאוד לכלכלה העולמית.
כל פעילות כלכלית דורשת משאבי אנרגיה, בין אם לצורך ייצור סחורות, או לצורך התחבורה, וכן בשביל להפעיל מחשבים ומכונות אחרות.
ביקוש נרחב לאנרגיה מעודדת שימוש באנרגיות מתחדשות ויצירת שוקי אנרגיה קמעונאים.
יצרני האנרגיות השונות, זקוקים להעברת התוצרת למרחקים, וחלק חיוני בתעשייה הוא גם הובלת משאבי האנרגיה לשימוש הסופי.
היות שמשאבי האנרגיה ממוקמים בדרך כלל רחוק ממקום הצריכה.
משאבי אנרגיה מסוימים כגון דלקים נוזליים או גזים דורשים הובלה באמצעות מכליות נפט או צינורות, בעוד החשמל מועבר באמצעות כבלי רשת עיליים, תת-קרקעיים, או אפילו תת ימיים.
הולכת אנרגיה, בין אם באמצעות מכלית או באמצעות צנרת, מציבה אתגרים בפני מדענים, מהנדסים, קובעי מדיניות וכלכלנים להפוך אותה לנטולת סיכונים ויעילה.
מאחר שעלות האנרגיה הפכה לגורם משמעותי בכלכלות החברות, ניהול משאבי האנרגיה הוא חלק חשוב בחברות השונות.
ניצול יעיל יותר של משאבי האנרגיה הזמינים, במינימום עלויות.
טכניקות ניהול פשוטות יכולות לעיתים קרובות לחסוך בהוצאות אנרגיה אף מבלי לשלב טכנולוגיה חדשה.
ויש צורך בתהליכים המשלבים בין מודעות לחיסכון באנרגיה לשימוש באנרגיה מתחדשת.
צריכת משאבי אנרגיה (ואפילו הדלקת תאורה בבית), דורשת משאבים, ומשפיעה על הסביבה.
תחנת כוח רבות שורפות פחם, נפט או גז טבעי, על מנת לייצר חשמל לצורכי אנרגיה.
אך בעוד ששריפת דלקים מאובנים אלו מייצרת אספקה זמינה ומיידית של חשמל, היא גם מייצרת מזהמי אוויר לרבות פחמן דו-חמצני (CO2), גופרית דו-חמצנית ותלת חמצנית (SOx) וחנקן חמצני (NOx).
(פחמן דו-חמצני הוא אחד מגזי החממה הגורמים להתחממות הגלובלית).
מאז תחילתה של המהפכה התעשייתית, שיאי הטמפרטורה העולמיים גבוהים משמעותית משיאי הטמפרטורה בשנים שקדמו לה.
בנוסף, בשריפת דלקים מאובנים משחררים לסביבה מתכות קורט כמו בריליום, קדמיום, כרום, נחושת, מנגן, כספית, ניקל וכסף, הפועלות גם כמזהמים.
השימוש בקנה מידה גדול בטכנולוגיות אנרגיה מתחדשת מפחית במידה רבה מגוון רחב של השפעות סביבתיות ובעיות בריאות הנוצרים מהשימוש באנרגיה.
טכנולוגיות אנרגיה מתחדשת כוללות דלק ביולוגי, אנרגיה הידרואלקטרית, אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח גם שימוש יעיל באנרגיה מסייעת לכך.
עידוד ממשלתי בצורת סובסידיות ותמריצי מס למאמצים למעבר לאנרגיה מתחדשת, קידמה את החברות לחיסכון בכמות האנרגיה המנוצלת.
לזה מתווספת העובדה שעלויות האנרגיה בתעשייה מתומחרות לפי שעות ניצול יתר.
אחת המטרות של תשתית רשת חכמה היא לשנות את זמני הביקוש, כך שעקומות הקיבולת והביקוש יתאימו יותר.
חלק מתעשיות האנרגיה מייצרים זיהום ניכר, לרבות רעלנים וגזי חממה הנוצרים משריפת דלק, פסולת גרעינית, ונזילות נפט.
התקנות הממשלתיות להפנמת ההשפעות החיצוניות הללו מהוות חלק הולך וגובר בתעשייה, ובמסחר.
מערכת קיזוז הפחמן בשוק החופשי, אף היא עשויה לגרום לכך שאמצעי חיסכון באנרגיה ובקרת זיהום הופכים חשובים יותר לספקי האנרגיה.
בנוסף, נטען כי קיים גם פוטנציאל לפתח תחום אנרגיה יעיל יותר.
ניתן לעשות זאת על ידי:
מעבר דלק במשק החשמל מפחם לגז טבעי, שהוא פחות מזהם.
ייעול ושיפור תחנות כוח קיימות על ידי מחזור משולב המשלב את כח הקיטור שנוצר בייצור החשמל.
ניצול (בדומה לקיים במנוע טורבו במכוניות)
על ידי קוגנרציה, המשלבת כח וחום לייצור אנרגיה.
היתרונות היחסיים של שימוש בגז טבעי, בהשוואה לפחם, מושפעת מפיתוח שיטות ייצור יעילות יותר.
על פי הערכת השפעה שבוצעה עבור הנציבות האירופית, רמות היעילות של מפעלי פחם שנבנו בתחילת שנות ה-2000 הגיעו לשיעורי יעילות של 46–49%, בהשוואה למפעלי פחם שנבנו לפני שנות ה-90 (32–40%).
עם זאת, עם מעבר לשימוש בגז יכולות להגיע לרמות יעילות של 58–59% בטכנולוגיה הקיימת הטובה ביותר.
לעומת זאת, בקוגנרציה ניתן להגיע לשיעורי יעילות של 80–90%.
ביטחון אנרגטי הוא המפגש בין ביטחון לאומי וזמינות משאבי הטבע, לצריכת אנרגיה.
השימוש באנרגיה זולה הפכה חיונית לתפקודן של כלכלות מודרניות.
עם זאת, קיימים האיומים על ביטחון האנרגיה, הכוללים את חוסר היציבות הפוליטית של מספר מדינות המייצרות אנרגיה, התחרות על מקורות אנרגיה, התקפות על תשתיות אספקה, תאונות או אסונות טבע, מימון רודנים זרים, טרור גואה ודומיננטי, והסתמכות מדינות על אספקת נפט זרה.
כמו כן האספקה המוגבלת, והעליות העולות של דלקים מאובנים, כגון נפט וגז, מחייבים מעבר למקורות אנרגיה בנות קיימא בעתיד הנראה לעין.
אבטחת אנרגיה הפכה לאחד הנושאים המובילים בעולם כיום, עם והשימוש באנרגיה סולארית, אנרגיית רוח והידרואלקטרית, נחוצה מאי-פעם.
וככל שמחיר היצוא והיבוא של הנפט יעלו עקב הביקוש המוגבר, ומחיר האנרגיות המתחדשות יוזלו, יופנו כוחות נוספים לשימוש אנרגיה בת קיימא.
בבריטניה למשל, הוקם המשרד לביטחון אנרגטי ונטו אפס בדיוק למטרה זו.
הפקת אנרגיה לשמירה על צורכי האדם היא פעילות חברתית חיונית, ובעוד שעדיין מושקעים מאמצים רבים בהגברת ייצור החשמל והנפט, נבדקות במקביל דרכים חדשות יותר להפקת משאבי אנרגיה שמישים, מהמשאבים הזמינים בטבע.
אחת מהדרכים היא, הפקת דלק מימן ממים.
למרות שהשימוש במימן ידידותי לסביבה, ייצורו דורש אנרגיה רבה, ולכן אינו יעיל במיוחד.
ומתנהל מחקרים שונים כיצד ליצור דלק מימן מאנרגיות מתחדשות.
דרך נוספת היא שימוש בגז טבעי, המזהם פחות, במקום הנפט.
שימוש נוסף הוא האנרגיה גאותרמית, המשתמשת בחום הנמצא בקרום כדור הארץ לייצור אנרגיה, המשמשת לייצור חשמל, ובמדינות שונות גם לחימום בתים.
גם בישראל מנסים לפתח שימוש באנרגיה גאותרמית.
האנרגיה היא נושא לפעילויות מחקר משמעותיות ברחבי העולם.
דוגמה לכך היא , וגם באיחוד האירופי נערכים מחקים רבים בפלטפורמה של מדעי החברה ומדעי הרוח למחקר האנרגיה..
בישראל, בשנת 2022 הוקם באוניברסיטת בר-אילן על ידי פרופסור אריה צבן, מרכז קיימות ואנרגיה, שבו נערכים מחקרים בתחום האנרגיה, כשהמטרות העיקריות הם לייצר מוצרים חוסכי אנרגיה, ולטפח מנהיגים בתחום האנרגיה בישראל.
חוסר יציבות כלכלית ופוליטית יכולה להוביל למשבר אנרגיה.
משברי הנפט הבולטים הם משבר הנפט של 1973 והמשבר הנוסף ב-1979, שבהם עלו מחירי הנפט לשיאים.
משברים אלו זירזו את הקמת מאגר הנפט האסטרטגי של ארצות הברית להפחית את התלות ביבוא נפט, ויצרו צורך לשיתוף פעולה בינלאומי לצמצום פליטת גזי החממה, ולזרז את המעבר לשימוש באנרגיה מתחדשת.
כיום חלק מהאנרגיה לשימוש פרטי, שהייתה בעבר מגיעה מרחוק, דבר שדרש הוצאות אנרגיה נוספות של תובלה, מיוצרת יותר קרוב למשתמש הפרטי.
במקומות רבים מעודדים את הצרכן הפרטי להקים מערכות סולריות, שהן דו צידיות: מספקות חשמל ללקוח הסופי ומייצאות אנרגיה למערכת הסביבתית.
כך האנרגיה תלויה פחות בדלקים מתאנים, ועוברת להיות יותר נקייה.
במקביל פיתוח ודיגיטציה של מערכות האנרגיה, כדי לייעל את השימוש בה.
בין השאר על ידי תעריפים יקרים יותר לשעות עמוסות בשימוש באנרגיה, המסייעות לנטר את העומסים והצריכה בזמן אמת.
תעשיית הטבק כוללת את האנשים והחברות העוסקים בגידול צמחי הטבק, עיבודם לטבק כחומר גלם, ייצור מוצרי טבק ובפרט סיגריות, משלוח, פרסום, שיווק והפצה של מוצרי טבק.
מדובר בתעשייה עולמית – טבק יכול לגדול בכל סביבה חמה ולחה, ולכן ניתן לגדלו בכל היבשות פרט לאנטארקטיקה.
לאורך ההיסטוריה, חברות הטבק שיחקו תפקיד מרכזי בהתפשטות השימוש בטבק ברחבי העולם, והשפיעו באופן נרחב על בריאות הציבור, פוליטיקה, והכלכלה עולמית.
על פי אמנת מסגרת של ארגון הבריאות העולמי לבקרת טבק (WHO Framework Convention on Tobacco Control), "תעשיית הטבק" כוללת יצרני טבק, סיטונאים ויבואני מוצרי טבק.
אמנה מבוססת-ראיות זו מצפה מהמדינות החתומות עליה (181 מדינות) ליישם מדיניות בריאות ציבורית בנושא בקרת טבק "כדי להגן על הדורות הנוכחיים והעתידיים מפני ההשלכות הבריאותיות, החברתיות, הסביבתיות והכלכליות ההרסניות של צריכת טבק וחשיפה לעשן טבק".
על-פי ארגון הבריאות העולמי ומקורות נוספים נכון לשנת 2023, בכל שנה מתים כ-8 מיליון בני אדם כתוצאה ממחלות הנגרמות משימוש בטבק — זה כולל גם מעשנים פעילים וגם מי שנחשפו לעישון פסיבי.
במהלך המאה ה-20 כ-100 מיליון בני אדם מתו בטרם-עת כתוצאה מעישון מוצרי טבק.
הטבק, אחד מחומרי ההתמכרות הנפוצים ביותר בעולם, מגיע מצמח הטבק שמקורו באמריקות, והיה יבול החקלאי חשוב של חקלאים אמריקאים לאורך ההיסטוריה.
באופן ספציפי יותר, המונח "טבק" מתייחס למגוון מיני צמחים מהסוג ניקוטיאנה (במיוחד Nicotiana tabacum), שמקורם באזורים טרופיים באמריקה, והם מגודלים בעיקר בשל עליהם, שמיובשים ומעובדים לעישון באמצעות סיגריות, סיגרים או מקטרות.
העלים גם משמשים ליצירת טבק ללעיסה, טבק להסנפה או טבק לטבילה, וכן להכנות אחרות פחות נפוצות.
בין השנים 1617 ל-1793, הטבק היה היבול היצואי הרווחי ביותר מצפון אמריקה הבריטית ומארצות הברית.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, ארצות הברית הייתה המדינה המובילה בעולם בגידול, ייצור ויצוא של טבק.
הטבק נחשב למוצר חקלאי סחיר, בדומה למוצרי מזון חקלאיים – מחירו מושפע בין היתר מתפוקות היבול, שמשתנות בהתאם לתנאי האקלים המקומיים.
המחיר משתנה גם לפי מין או זן מסוים, הכמות הכוללת המוצעת למכירה בשוק, אזור הגידול, בריאות הצמחים ותכונות נוספות שמשפיעות על איכות המוצר.
במהלך המאה ה-20 חברות הטבק שיווקו טבק לקבוצות שונות והצליחו לגרום לעליה בשיעור המעשנים.
לפידי החירות לדוגמה היה קמפיין יח"צ ותעמולה במהלך הגל הראשון של הפמיניזם בתחילת המאה העשרים בארצות הברית, שעודד נשים מערביות לעשן על ידי קישור בין עישון לבין פמיניזם ועצמאות.
קמפיין שיווק אחר עודד חיילים לעשן על ידי חלוקת סיגריות חינם לחייילים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קמפיין נוסף קישר בין עישון לבין ענפי ספורט פופולרים כמו בייסבול.
החל משנות ה-20 ובאופן גובר מאמצע המאה ה־20, מחקרים רפואיים החלו לחשוף את הקשר הישיר בין עישון לבין סרטן ריאות, סוגי סרטן נוספים ומחלות קשות נוספות כמו מחלות לב.
הדו"ח של המנתח הכללי של ארצות הברית משנת 1964 היה נקודת מפנה, ומאז התרחב הידע המדעי בדבר נזקי הטבק.
עם זאת, תעשיית הטבק הגיבה בהכחשת נזקי העישון - הסתרת מידע, פרסום מידע מטעה, פיתוח סיגריות קלות והפעלת לוביסטים במטרה לעכב רגולציה.
המידע על המידע השקרי של חברות הטבק נחשף ברובו רק בסוף שנות ה-90 בעקבות הסכם הפשרה המרכזי עם תעשיית הטבק וחשיפת מסמכים שהוא גרר.
במדינות רבות קיימות הגבלות על מכירה ושיווק של סיגריות, והגבלת עישון במרחב הציבורי.
במדינות רבות קיים מס כבד על סיגריות הן במטרה לייצר לממשלות רווח על מוצר קשיח, הן כדי להיות מקור הכנסה להתמודדות עם נזקי הסיגריות והן כדי להרתיע אנשים מלצרוך סיגריות.
במדינות מערביות רבות כמו ארצות הברית, בריטניה וישראל נרשמה ירידה באחוז המעשנים במשך מספר עשורים.
עם זאת צריכה של סיגריות מתחילה בדרך כלל בגיל צעיר, בעיקר בשכבות חלשות וכן בקרב אנשים ממדינות עניות בעלי מודעות נמוכה לנזקי העישון ולבריאות באופן כללי.
הטבק הוא חומר ממכר מאוד וחברות הטבק מבצעות מניפולציה בניקוטין - הוספת מוצרים שונים לטבק ועיצוב הסיגריות כך שיהיה קל יותר להתחיל לעשן וקשה יותר להגמל.
נכון לשנת 2023, ברחבי העולם מיוצרים בכל שנה כ-6 טריליון סיגריות, עליה של כ-12% אחוז מאז שנת 2000. סין מייצרת כמעט 40% מסך הייצור של הסיגריות.
עם זאת ברוב מדינות העולם יש כנראה ירידה באחוז המעשנים הגברים (למעט מדינות כמו אינדונזיה וכמה מדינות במזרח התיכון) וירידה בעישון בקרב נשים ברוב המדינות בעולם.
קיימים מאבקים ציבוריים מול חברות הטבק ונגד בעישון משנות ה-50 של המאה ה-20, אבל מאבקים אלה התחזקו בעקבות ממצאים חדשים.
משנות ה-90 קיימים מאבקים ציבוריים בין גורמי בריאות, כמו משרדי בריאות, רופאים, עיתונאים ופעילים לבין חברות הטבק בניסיון לחשוף את נזקי העישון בצורה ברורה, לעודד מועדות להתמכרות לעישון, לעודד חקיקה להגבלת מכירה והפצה של סיגריות וכן כדי למנוע עישון פסיבי.
חלק מהמאבקים, כמו תביעה ציבורית נגד חברות הטבק, חשפו כמות גדולה של מסמכים פנימיים של חברות הטבק שמצביעה על הפצה של דיסאינפורמציה והשפעות של תאגידים על התקשורת ועל האקדמיה והממשלה.
חברות הטבק נקטו במשך עשרות שנים קו של הכחשת נזקי העישון ובלבול הציבור על ידי "פתרונות" כמו סיגריות קלות.
קיים ניסיון להתרחק מסוגיות נפיצות כמו שיווק טבק לבני נוער וסוגיות כמו כמה חופש ציבורי יש לחברות, ולהתנגד לצעדי מניעה וגמילה כמו חפיסה אחידה.
קשרי הון-שלטון ולובי פוליטי מסייעים לחברות לעצור מהלכים להקטנת העישון.
בעקבות התביעות והמידע ננקטו מספר צעדים נגד חברות הטבק בארצות הברית לדוגמה מכון הטבק שהוקם על ידי חברות הטבק פורק בשנת 1998 במסגרת "Tobacco Master Settlement Agreement" - הסכם הבוררות בתביעה בין תובעים ממדינות שונות בארצות הברית לבין חברות הטבק.
השימוש בטבק החל עוד בתקופות קדם על ידי עמים ילידיים באמריקה, אך לאחר גילוי אמריקה על ידי אירופאים במאה ה־15, הפך הטבק במהרה למוצר סחר בינלאומי.
במהלך המהפכה התעשייתית, ייצור הסיגריות עבר תהליך מיכון, במיוחד לאחר המצאת מכונת גלגול הסיגריות ב־1880, מה שהוביל לירידה בעלויות ועלייה עצומה בתפוצה.
בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20 החלו להתגבש תאגידי טבק גדולים, כמו British American Tobacco (BAT) שהוקמה ב־1902, ו־Philip Morris International, שמוצאה בבריטניה אך צמחה בארצות הברית.
חברות אלו התמקדו תחילה בשווקים מקומיים, אך עד אמצע המאה ה־20 הן הפכו לתאגידים רב-לאומיים הפועלים ברחבי העולם.
במהלך ראשית המאה ה־20, ועד לשנות ה־60 של המאה ה־20, חברות הטבק השקיעו סכומי עתק בשיווק, יחסי ציבור ופרסום, תוך קישור בין עישון לערכים של יוקרה, גבריות, נשיות, חירות ואף בריאות.
סיסמאות כמו "רופאים ממליצים על Camel" היו נפוצות, והתעשייה קידמה את מוצריה גם לנשים, חיילים, וצעירים.
חברות הטבק אימצו אסטרטגיות שיווק ממוקדות אוכלוסייה, שנועדו להרחיב את בסיס הלקוחות שלהן.
נשים, שבעבר ראו בעישון מעשה גס או לא מוסרי, הפכו למטרה שיווקית החל משנות ה־20 של המאה.
קמפיינים כמו לפידי החירות של אדוארד ברנייס בשירות Lucky Strike קשרו בין עישון נשי לבין שחרור האישה ואמנציפציה – כשהציגו נשים מעשנות כמודרניות, משוחררות ועצמאיות.
מאחורי המסר הפמיניסטי לכאורה הסתתר אינטרס מסחרי ברור: יצירת שוק חדש.
בפועל, נשים רבות הפכו מכורות לניקוטין ולכן תלויות בחברות הטבק, ולעיתים מבלי להבין את הסיכון.
העישון הוביל לעלייה חדה בתחלואה נשית בסרטן ריאות במחלות לב וסרטן צוואר הרחם, וגם השפיע לרעה על הריון ופוריות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, חילקו ממשלות ובמיוחד צבאות בריטניה וארצות הברית סיגריות לחיילים כחלק מהאספקה הצבאית השוטפת, בתמיכת חברות הטבק.
מהלך זה נתפס כתמיכה מורלית בלוחמים, אך גם ביסס את ההרגל בקרב דור שלם של גברים צעירים.
עד היום תחילת עישון מתחילה לעיתים קרובות בשירות הצבאי.
בתחום הספורט, חברות הטבק נקטו בטקטיקות של חסויות ופרסום באמצעות ספורטאים מפורסמים, עוד לפני איסור רגולציה.
בייסבול, פורמולה 1 ואיגרוף היו מוקדים בולטים לפרסום סמוי וגלוי של מותגים כמו Camel ו–מרלבורו.
פרסום הסיגריות פנה גם לילדים ובני נוער, באמצעות דמויות מונפשות, צבעים מושכים, ומבצעים של "איסוף קלפים" או צעצועים.
מותגים כדוגמת Joe Camel הפכו סמל תרבותי.
מחקר ידוע משנת 1991 מצא כי ג'ו קמל הפך לדמות מוכרת יותר ממיקי מאוס בקרב ילדים בארצות הברית.
במחקר זה נמצא כי 91.3% מהילדים בגילאי 6–5 זיהו את דמותו של ג'ו קמל, שיעור גבוה יותר מזה שזיהה את מיקי מאוס.
המסקנה עוררה סערה ציבורית והביאה לביקורת קשה על חברת RJ Reynolds, שיצרה את הדמות, בטענה שהיא מפרסמת סיגריות לילדים תוך שימוש באסוציאציות חביבות ומצוירות.
בעקבות הלחץ הציבורי והמשפטי, הופסק השימוש בג'ו קמל בשנת 1997. חברות הטבק הכחישו כי מדובר בפרסום מכוון לילדים, אך מסמכים פנימיים שפורסמו לימים הראו כי בני נוער נתפסו כפלח שוק חשוב - במטרה ליצור מעשנים חדשים שכן מעשנים מבוגרים שמפסיקים או מתים.
מחקרים רפואיים על הסיכון הבריאותי מטבק החלו להופיע כבר בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, כולל לדוגמה מחקריו של הרופא הארגנטינאי אנחל רופו.
בשנות ה-50 חוקרים רבים הגיעו למסקנה חד משמעית בנושא הסכמות הבריאותיות של עישון על ידי מחקרים על עשרות אלפי חולים.
בזמן זה חלה עליה בתשומת הלב של הציבור המערבי עקב פרסומים של המחקרים בעיתונות הפופולרית.
חברות הטבק הצליחו למסמס חלק גדול מהביקורת על ידי פרסום הודעה כנה למעשנים שהודיעה כי "המומחים" חלוקים בדעותיהם ביחס לנזקי העישון וכי הן יעשו הכל כדי לחקור ולוודא שהמוצרים שלהם בטוחים.
לימים הסתבר כי המסמך שקרי וכי חברות הטבק ידעו היטב על נזקי הטבק שנים רבות עוד לפני פרסום המחקר והמודעה מטעמם.
בשנת 1964 הכירו ממשלות מערביות וגורמי בריאות מרכזיים בנזקי הבריאות העצומים של מוצרי טבק.
הדבר הוביל לירידה בשיעורי העישון בקרב הציבור המערבי.
עם זאת חברות הטבק המשיכו להאבק בממצאים אלה בצורות שונות, על ידי גופים שקידמו פסאבדו מדע כמו מכון הטבק, באמצעות סוכניות יחסי ציבור, פרסום, חסויות ולובי פוליטי ארגסיבי.
משפט הסכם פשרה וחשיפת מסמכים פנימייים
החל משנות ה-60 ובעשורים לאחר מכן התנהלו מאבקים לרגולציה על טבק ולצמצום היכולת של החברות להגיע לקהלים פגיעים כמו בני נוער.
משנות ה־90 ואילך, גבר הלחץ המשפטי והציבורי על חברות הטבק.
תביעות ענק, כמו הסדר הפשרה ההיסטורי בארצות הברית (Master Settlement Agreement, 1998), חייבו את החברות לשלם מיליארדים ולהפסיק פרסום לבני נוער.
מאז, נאכפים ברחבי העולם צעדי רגולציה כמו אזהרות על מוצרי טבק, איסור עישון במקומות ציבוריים ומיסוי טבק מוגבר.
המשפטים גם חשפו מסמכים פנימייים רבים על החברות שהעידו כי הם שיקרו במגוון תחומים כמו סכנות בריאותיות של הטבק, הגברה מכוונת של התלות הגופנית במוצר, אסטרגיות שיווק לילדים, התמכרות ובטיחות לסיגריות קלות, עישון כפוי (עישון פאסיבי), מחקר על טבק ועוד.
ספרים על השקרים של חברות הטבק כמו שואה מוזהבת וסוחרי הספק הפכו את תעשיית הטבק לדוגמה מפורסמת של אגנוטולוגיה (זריעת ספק ובורות), תעמולה בחברה דמוקרטית, הנזקים של לובי פוליטי ביחס לכלכלה ולבריאות והשפעות מסחריות על המדע, העיתונות ועל בריאות הציבור.
במאה ה־21, חברות הטבק ממשיכות לפעול בזירה גלובלית, תוך מיקוד באזורים עם רגולציה חלשה יותר – במיוחד באפריקה, אסיה ומדינות מתפתחות.
במקביל, הן משקיעות בטכנולוגיות חדשות כמו סיגריות אלקטרוניות ומוצרי טבק מחומם, בניסיון לשמר רווחים תוך הצגת תדמית "בריאה יותר".
ההיסטוריון רוברט פרקטור, שחקר בצורה נרחבת את תעשיית הטבק, טוען כי אחד ההישגים של חברות הטבק בשנים האחרונות הן שהן הפכו את עצמם ל"בלתי נראים", כביכול בעיית הטבק נפתרה, כאשר בפועל החברות ממשיכות לשווק מוצר קטלני וממכר.
מאמצע המאה ה־20 הוגשו אלפי תביעות נגד חברות הטבק במדינות מערביות, בטענה לרשלנות, הונאה, הטעיית הציבור, וגרימת נזקי בריאות חמורים.
עם זאת רוב התביעות בארצות הברית נדחו.
אחת מנקודות המפנה הייתה בשנת 1998, כאשר נחתם הסכם הפשרה המרכזי (Master Settlement Agreement – MSA) בין 46 מדינות בארצות הברית לבין ארבע חברות הטבק הגדולות.
במסגרת ההסכם התחייבו החברות לשלם מעל 206 מיליארד דולר לאורך 25 שנה (ולמעשה — תשלומים קבועים לנצח), להגביל פרסום לנוער, ולחשוף מסמכים פנימיים.
ב־2006, פסקה השופטת גלדיס קסלר בתיק ארצות הברית נגד פיליפ מוריס כי חברות הטבק הפרו את חוק RICO (חוק למאבק בפשע מאורגן), לאחר שנמצאו אשמות בקנוניה מתמשכת להסתיר את נזקי העישון והתמכרות לניקוטין, כולל פרסום ממוקד לנוער והשמדת ראיות.
גם במדינות כמו קנדה, אוסטרליה, בריטניה, נורווגיה וישראל הוגשו תביעות ייצוגיות וחקיקות שהובילו לקנסות, הגבלות שיווק קפדניות, ואחריות מוגברת על חברות הטבק לחשיפת האמת והגנה על בריאות הציבור.
תעשיית הטלקום מתייחסת לשירותי תקשורת שמעבירים קול, מידע או וידאו דרך רשתות שונות, כמו קווים קבועים (למשל תשתיות טלפון או אינטרנט), או רשתות סלולריות ואלחוטיות.
מדובר בענף שכולל מגוון שירותים, שבעבר נחשבו לנפרדים, כמו שידורי רדיו וטלוויזיה מצד אחד, ואינטרנט או שירותי טלפון מהצד השני, אך קיימת נטייה לראות אותם כחלק מאותה מערכת כוללת של שירותי תקשורת.
עם זאת, הגדרות התחום משתנות ממדינה למדינה, ולא תמיד יש קו ברור שמבדיל בין התחומים השונים או בין הגופים שמפקחים עליהם.
בישראל התקיימו דיונים לגבי הצורך להקים רשות תקשורת אחת ואחידה שתפקח על כל התחום, כולל שידורים, אינטרנט, טלפוניה ועוד, אךבינתיים הוקמו גופים נפרדים שמטפלים רק בחלקים מסוימים מהתחום הזה.
התפתחות היסטורית של תעשיית הטלקום
ב-1858 הונח הכבל הטרנס-אטלנטי הראשון שנמתח לאורך קרקעית האוקיינוס אשר אפשר חיבור בין אירופה לאמריקה.
בהמשך המאה ה-19 התרחבו רשתות הכבלים התת-ימיים, שכללו קווים נוספים בין אירופה לאמריקה ועוד מקומות בעולם.
תהליך רשת הכבלים הימית הפך לאחד מיסודות תעשיית הטלקום המודרנית, שעליהם נבנו בהמשך גם פיתוח הטלפון, הרדיו והאינטרנט.
כאשר רשתות התקשורת נוצרו לראשונה, הן היו מונופולים בבעלות ממשלתית: חברה אחת ניהלה את תשתיות הכבלים והמתגים שמעבירים את השיחות.
בהתחלה התבצעו שיחות בצורת מברקים וקוד מורס, אך עם הזמן, מכשירי טלפון הפתחו.
לאחר מכן נוספו גם שירותי פקס ובהמשך גם העברת נתונים דיגיטלית.
ברוב המדינות נפתח שוק הסלולר לתחרות כדי להיטיב עם הצרכנים.
בתחילה סיפקו חברות הטלפון הקוויות הוותיקות את השירות, אך במהרה הופיעו מתחרים חדשים, והממשלות החלו למכור רישיונות לדורות מתקדמים של טכנולוגיה סלולרית במחירים גבוהים.
האסדרה התמקדה בשיתוף תשתיות, תמחור העברת שיחות בין רשתות, ושיחות נדידה בין מדינות.
עם הזמן גדל מספר החברות, אך נוצרה בעיה של ריכוזיות כשענקיות תקשורת שלטו בשווקים שלמים.
הרגולטורים ניסו למנוע חוזים כובלים ולעודד תחרות על בסיס ערך ללקוח, תוך פיקוח על הכנסות ממוצעות למשתמש ושיעורי נטישה.