tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה כוללים הברות עם צלילים יציבים יותר, וביטויים עם התפלגות קבועה יותר של מבטאים.
הסברים אחרים מתייחסים למבנה וזיכרון מוזיקלי ברמה גבוהה יותר.
המאזינים מסוגלים להבחין טוב יותר בגובה הצלילים בביטויים חוזרים מאשר בכאלו שאינם חוזרים, כאשר גובהי הצליל מפרים את המבנה של המוזיקה הטונאלית המערבית.
זיכרון ארוך טווח למנגינות עשוי להיות מעורב גם: אם התכונות הפרוזודיות של ביטוי מדובר דומות לאלו של מנגינה ידועה, ניתן להפעיל את מעגלי המוח שבבסיס דפוסי הגובה והמקצבים המוזיקליים, כך שהביטוי יישמע כשיר.
מלחינים רבים, כולל ג'זואלדו, מונטוורדי ומוסורגסקי, טענו שניתן להפיק אקספרסיביות במוזיקה מהטיות בדיבור, והם כללו תכונות של דיבור במוזיקה שלהם.
מערכת יחסים נוספת הועלתה על ידי סטיב רייך, ביצירות שלו כמו Come Out ו - It's Gonna Rain.
הוא הציג ביטויים מדוברים בסטריאו והעביר אותם בלולאה, תוך קיזוז הדרגתי של הצלילים משני המקורות כדי ליצור אפקטים מוזיקליים, ואלה הוגברו ככל שהאי-התאמה התרחבה.
יתרה מכך, בחיבורו של רייך רכבות אחרות הוטמעו קטעי דיבור קצרים במוזיקה אינסטרומנטלית כדי להביא לידי ביטוי את איכותם המוזיקלית.
כיום, הרבה מוזיקה פופולרית, במיוחד מוזיקת ראפ, מורכבת משיר דיבור קצבי בליווי מוזיקלי.
אשלי ניקול ריקרדס היא שחקנית אמריקאית, הידועה בתפקידה כג'נה המילטון בסדרת הדרמה "אוקוורד" של MTV, וכסמנתה "סם" ווקר, נערה צעירה בעייתית בסדרת דרמת הנעורים של CW, "מגרש ביתי".
היא גם שיחקה בסרט הדרמה העצמאי 2011 "לעוף הביתה" בתור מנדי, ילדה אוטיסטית.
ריקרדס נולד בסרסוטה, פלורידה וגדלה בחוות סוסים ששילבה ילדים עם צרכים מיוחדים.
היא למדה בבית ספר מקומי במונטסורי, שם, בגיל שלוש-עשרה, החלה לשחק בהפקת אופרה.
ריקרדס סיימה את בית הספר התיכון בגיל חמש-עשרה, והיא חברה במנסה.
לאחר שהשתתפה במופע כישרונות מקומי, שאורגן על ידי לו פרלמן, נסעה ללוס אנג'לס.
עם סיום הלימודים, החלה להופיע במספר תפקידים משניים, בעוד שחוקי עבודת הילדים בעיר הגבילו את מספר השעות שבהן היא יכולה לעבוד.
הדמות שלה לא חזרה בעונה שלאחר מכן, בעוד שבאותה שנה היה לה ביט בסרט העלילתי הראשון שלה, "גיימר".
בשנת 2009 השתתפה באודישנים שונים.
ב-2010, היא הופיעה לצד השחקן האמריקאי ג'ימי סמיטס בפרק של הדרמה המשפטית Outlaw בזמן שהיא גם נבחנה לאודישן לתפקיד הראשי בסדרה, "אוקוורד".
לאחר שנדחתה בהתחלה, המנהל שלה אדם גריפין שלח למפיקים קלטת שריקרדס הכינה עבור "לעוף הביתה" במקור, במטרה "להראות איך היא יכולה לעשות כל דבר".
השחקנית קיבלה את שני התפקידים וצילמה את הפיילוט לסדרה של MTV לפני "לעוף הביתה".
בתור השחקנית הראשית ב"אוקוורד", זכתה ריקרדס לתשואות וכתוצאה מכך, נתנו לה לביים פרק בעצמה.
בשנת 2012, היה לה תפקיד משנה בקומדיה המצליחה Struck by Lightning ועוד סרט התבגרות, Sassy Pants.
בשנת 2014 עברה השחקנית לתפקידים בסוגת האימה, עם תפקיד ראשי בסרט "דלת השטן" וכבת מתבגרת בסרט "הבית הרדוף 2".
ב-2015 היא השתתפה בעונה החמישית והאחרונה של "אוקוורד".
באוגוסט 2016 הוכרז שריקרדס תגלם את רוזלינד "רוזה" דילון/הטופ בסדרה, "הפלאש".
בשנת 2011, ריקרדס עזרה להשיק את קרן Project Futures Somaly Mam, הפועלת למניעת ומיגור סחר בבני אדם ועבדות מינית בדרום מזרח אסיה.
במהלך הקריירה שלה, היא גם הופיעה בקליפים שונים כמו " How to Save a Life " של דה פריי, "She Doesn't Get It" של הפורמט ו-"Claudia Lewis" של M83.
אשלי קופר היה טניסאי אוסטרלי.
הוא זכה במקום ראשון בתחרויות גברים באליפות וימבלדון, אליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות צרפת הפתוחה בטניס ובסך הכול זכה ב-7 ניצחונות בתחרויות גראנד סלאם.
בשנת 1954 הוא שיחק בתחרות וימבלדון לצעירים והגיע למשחק הגמר בו הפסיד.
באליפות אוסטרליה הפתוחה של שנת 1954 הוא הודח ברבע הגמר של תחרות הגברים.
בתחרויות הגברים אשלי ניצח בשנים 1957 ו-1958. בתחרויות זוגות גברים הוא הפסיד בגמר תחרות 1957 וניצח בתחרות 1958 (לצד ניל פרייזר)
באליפות צרפת הפתוחה אשלי לא הצליח לעלות מעל למשחקי רבע הגמר בתחרות הגברים.
בתחרות זוגות גברים הוא הפסיד במשחק הגמר בשנת 1956 (שיחק עם לו הוד) וניצח בתחרות 1957 ו-1958.
באליפות וימבלדון 1957 הוא הפסיד בגמר ללו הוד.
קופר ניצח בשנת 1958 את ניל פרייזר וזכה בתחרות הגברים.
באותה שנה הוא ניצח בתחרות זוגות גברים (שיחק עם ניל פרייזר).
באליפות ארצות הברית הפתוחה הוא הפסיד בגמר תחרות הגברים בשנת 1957 וניצח בשנת 1958. בשנת 1957 הוא ניצח בתחרות זוגות גברים.
קופר היה חבר נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה וזכה עם הנבחרת בתואר בשנת 1957.
בשנת 1959 קופר עבר לקריירה מקצועית וחתם על החוזה עם ג'ק קרמר ל-100 אלף דולר.
עקב פציעות הוא פרש בשנת 1962.
לאחר פרישה קופר פעל במערכת מועדוני טניס באוסטרליה.
על תרומתו בתחום זה בשנת 2007 הוא התקבל למסדר אוסטרליה.
בשנת 1955 הוא התחתן עם טניסאית אוסטרלית.
אשלי קופר נפטר בשנת 2020 לאחר מחלה ארוכה.
אשלי ברוק מוּדי היא פוליטיקאית ומשפטנית אמריקאית המכהנת כחברת הסנאט של ארצות הברית מאז 2025. קודם לכן כיהנה כתובעת הכללית של מדינת פלורידה, בין השנים 2019–2025. טרם היבחרה לתובעת הכללית של פלורידה הייתה מודי עוזרת התובע הפדרלי במחוז המרכזי של פלורידה ושופטת במחוז הילסבורו.
במהלך כהונתה כתובעת הכללית של פלורידה תמכה מודי בתביעות לביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, התנגדה להשבת זכויות ההצבעה של מורשעים בפשעים חמורים, והתנגדה ללגליזציה של סמים קלים לשימוש פנאי.
מודי הייתה תומכת בולטת של הנשיא דונלד טראמפ בפלורידה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, והצטרפה לתביעה "טקסס נגד פנסילבניה" שניסתה לערער על תוצאות הבחירות.
בינואר 2025 הודיע מושל פלורידה רון דה-סנטיס על כוונתו למנות את מודי למלא את מקומו של מרקו רוביו בסנאט של ארצות הברית, והיא הושבעה לתפקיד ב-21 בינואר 2025.
מודי נולדה בפלנט סיטי שבפלורידה ב-28 במרץ 1975. היא הבכורה מבין שלושת ילדיהם של קרול מודי והשופט ג'יימס ס.
בשנת 1993 השלימה מודי את לימודיה התיכוניים בתיכון פלנט סיטי.
לאחר מכן השלימה לימודי תואר ראשון ותואר שני בחשבונאות באוניברסיטת פלורידה.
במהלך לימודיה שם שימשה מודי כנשיאת "Florida Blue Key", ארגון הכבוד האקדמי של הסטודנטים באוניברסיטת פלורידה.
בהמשך קיבלה תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטטסון, ותואר דוקטור במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פלורידה.
בראשית דרכה המשפטית התמחתה מודי אצל מרתה ברנט, נשיאת לשכת עורכי הדין האמריקאית, ולאחר מכן הצטרפה למשרד עורכי הדין "הולנד אנד נייט" והתמקדה בליטיגציה אזרחית.
בינואר 1998 הצטרפה מודי אל המפלגה הרפובליקנית, שנים אחרי שהייתה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית.
בראשית 2001 מינה אותה המושל ג'ב בושלנציגת הסטודנטים במועצת הנאמנים של פלורידה, המנהלת ומקחת על המערכת האוניברסיטאית במדינה.
בהמשך מונתה מודי לעוזרת התובע הפדרלי במחוז המרכזי של פלורידה.
בשנת 2006 נבחרה לכס השיפוט בבית המשפט המחוזי ה-13 של פלורידה שבמחוז הילסבורו.
ב-28 באפריל 2017 התפטרה מודי מבית המשפט המחוזי כדי להתמודד על תפקיד התובעת הכללית של פלורידה בבחירות 2018. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית ניצחה מודי את חבר בית הנבחרים של פלורידה פרנק וייט, שתקף את מודי על היותה דמוקרטית לשעבר.
בבחירות הכלליות גברה מודי על מועמד המפלגה הדמוקרטית שון שו, אחרי שגרפה 52% מהקולות לעומת 46 האחוזים של שו.
בבחירות 2022 נבחרה לתקופת כהונה שנייה בפער של כ-21%.
בראשית כהונתה השאירה מודי את פלורידה בתובענה ייצוגית המבקשת להכריז על חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה כבלתי-חוקתי.
מודי התנגדה להשבת זכויות ההצבעה למורשעים בעבירות חמורות.
לאחר שהיוזמה להשבת זכויות ההצבעה לפושעים עברה ב-2018, מודי, יחד עם המושל רון דה-סנטיס, פעלו להעביר חוק בסנאט של פלורידה המשיב את זכויות הצבעה רק לפושעים שישלמו את כל הוצאות משפטם.
בספטמבר 2020, לאחר שהמיליארדר מייקל בלומברג גייס 16 מיליון דולר אמריקאי עבור תשלום הוצאות המשפט של 32 אלף פושעים על מנת לאפשר להם להצביע בבחירות 2020, דרשה מודי מה-FBI וממחלקת אכיפת החוק של פלורידה לחקור את בלומברג בטענה שהוא עשוי להפר את חוקי הבחירות.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 תיאר ארגון התקשורת "פוליטיקו" את מודי כ"אחת התומכות הגדולות של דונלד טראמפ בפלורידה".
לאחר שג'ו ביידן הביס את טראמפ בבחירות והאחרון מיאן להודות בהפסדו, מודי הובילה ניסיונות אחדים של טראמפ לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ב-2020.
ב-9 בדצמבר 2020, חברה מודי ל-15 תובעים כלליים במדינות אחרות בהודעה על תמיכה בתביעתו של התובע הכללי של טקסס קן פקסטון , שביקש מבית המשפט העליון של ארצות הברית לפסול את תוצאות הבחירות לנשיאות בג'ורג'יה, בוויסקונסין, בפנסילבניה ובמישיגן בהן ניצח ביידן את טראמפ.
פקסטון והתובעים כשלו בלהוכיח הונאת בחירות נרחבת, ובית המשפט העליון פסל ברוב של 2–7 את זכות העמידה של טקסס.
מודי הייתה חברה במועצת המנהלים של "קרן ההגנה על שלטון החוק".
בינואר 2021 הארגון עודד התכנסות בקומפלקס הקפיטול של ארצות הברית כדי לבלום את ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, בטענת שווא שהם מזויפים.
לאחר ההסתערות על הקפיטול הסירה מודי על אזכור למעורבותה בקרן ההגנה על שלטון החוק מהביוגרפיה שלה במרשתת.
ב-2021, במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, תבעה מודי את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית ואת המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן על שהטילו דרישות כי כלי שיט יחייבו מ-95% מנוסעיהם להיות מחוסנים באופן מלא כדי להפליג.
ב-16 בינואר 2025 הודיע מושל פלורידה רון דה-סנטיס כי ימנה את מודי למלא את מקומו של מרקו רוביו בסנאט של ארצות הברית, בעקבות מינויו למזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו השני של הנשיא דונלד טראמפ.
היא האישה השנייה המייצגת את פלורידה בסנאט, אחרי פאולה הוקינס.
היא הושבעה ב-21 בינואר 2025, יחד עם סגן מושל אוהיו לשעבר, ג'ון יוסטד, על ידי סגן הנשיא ג'יי.
היא לוותה על ידי עמיתה הסנאטור מפלורידה ריק סקוט .
אֲשָׁלִים הוא יישוב קהילתי הממוקם על כביש 211 בין משאבי שדה לניצנה, סמוך לגדתו המזרחית של נחל הבשור.
שייך למועצה אזורית רמת הנגב.
היישוב ממוקם בנקודת גבול גאוגרפית בין צפון הר הנגב לבין מישורי חולות חלוצה.
מקור שמו בהיאחזות הנח"ל אשלים - אחת משלוש היאחזויות שהוקמו בשנת 1956 בין משאבי שדה וניצנה (אשלים, שיזף ומבוא שבטה).
ההיאחזות נקראה על שם עצי האשל הנפוצים בנגב.
הגרעין המייסד של אשלים התגורר במשך כשנתיים באתר קראוונים ליד משאבי שדה וצומת טללים, כ-12 קילומטר מנקודת הקבע.
בשנת 1979 עברו המתיישבים לנקודת הקבע.
היישוב הוקם כמושב שיתופי אשר השתייך לתנועה הקיבוצית.
לאחר מכן הפך המושב השיתופי ליישוב קהילתי, החלה בו תנופת בנייה, ומספר התושבים עולה בהתמדה.
כמו כן, הוקם ביישוב כפר סטודנטים של עמותת איילים.
בסמוך ליישוב נבנה מתחם תחנת הכוח באשלים ובו ארבע תחנות כוח.
בקרבת היישוב עברה מסילת הרכבת הטורקית מבאר שבע לקוסיימה.
במקום נמצאים שרידי תחנת רכבת וגשר מעל נחל הבשור.
אַשְׁמְדַאי הוא מלך השדים במסורות העממיות היהודיות והנוצריות.
מקורו מהשפה הפרסית; אזמידאן - שטן (מילולית: aesma-כעס; daeva-דיווה, מעין רוח רעה או שד בדת הפרסית העתיקה).
ניתן למצוא את גזרון השם אשמדאיוס (ασμοδαιοσ) לראשונה מהלחם של שתי מילים בשפת הפרסיים המזרחיים - אווסטית aesma ו daēuua, או בשפה הפרסית/פהלווית xem-dew משמעותם זהה בשני הלשונות והיא: שד-הזעם.
היהדות העממית מזהה באשמדאי את השורש ש.מ.ד, קרי הרס; הכחדה.
לפי ספר הזוהר, אשמדאי היה מתמיד מלך השדים - והוא מלכם עד היום, כשמעולם לא הוחלף בשד אחר.
אמו של אשמדאי היא נעמה, ואביו - שמדון.
לעומת זאת, במקורות קבליים אחרים מסופר שנפטר, וצאצאיו מושלים כעת על השדים, זאת בהתאם לקביעת הגמרא שהשדים מתים כבני אדם.
בספר הזוהר נזכר שהוא עלה ללמוד ב"מתיבתא דרקיע", הישיבה שזוכים להיכנס אליה רק הנשמות שבגן העדן העליון (מופיע גם בתלמוד, במסכת גיטין, בסיפור על לכידת אשמדאי בידי המלך שלמה).
בתלמוד הבבלי, וכן במדרש, מסופר כי שלמה המלך תפס את אשמדאי בעת שהחל לבנות את בית המקדש, כשרצה לגלות את מיקומו של השמיר.
שר צבאו, בניהו בן יהוידע, לכד את אשמדאי, ואף למד ממנו אחרי לכידתו דברי חכמה.
אשמדאי הצליח להערים על שלמה, וזרק אותו למרחק ארבע מאות פרסה.
אשמדאי מָלַךְ במקומו של שלמה, עד אשר שב שלמה מן הגלות.
כשראה אשמדאי את שלמה, הוא ברח ממנו למקום בו שהה מלכתחילה.
גם לאחר כן, פחד שלמה מאשמדאי, ומינה שישים גיבורים לשומרו חמושים בחרבות ומגינים, ככתוב בשיר השירים, המיוחס לשלמה.
בכתבי הדת הזורואסטרית נאמר כי ביכולתו של אותו שד לעורר כוחות רשע ומגפות, aeshma הוא השד היחיד שמוזכר בגאת'ות, לדוגמה ב-Yasna 57:10 הוא מזמור המהלל את Sraosha הגיבור שמסייע ועוזר לעניי המקום לבנות את ביתם, ומביס את השד באבחת גרזן.
ההתייחסות המוקדמת ביותר אליו מצויה בספר טוביה מתקופת בית שני, שם אשמדאי תורגם בעברית ל"רוח המשחית": "וייקח רפאל (מלאך) את רוח המשחית וינדהו המדברה במצרים" (פרק ח פסוק ג).
הדבר דומה מאוד לכליאת עזזאל (שגם מזוהה עם שדים) בספר חנוך א', פרק י', פסוק ד': "ועוד אמר "אל-רפאל אסר את-עזזאל ידיו ורגליו והשלכתו אל-החשך ועשית פתח אל-המדבר אשר בדודאל והשלכתו שמו." ומכך עולה הקבלה בין שתי הדמויות.
אשמדאי נזכר גם בכתבי הבשורות האפוקריפיות (הבשורות על חיי ישו שלא נכללו בקאנון הברית החדשה).
בתלמוד הבבלי נאמר כי אשמדאי ממונה להזיק מי שאוכל או שותה זוגות.
במדרש איכה זוטא מובא המעשה הבא:
כשהוצרכו רבי שמעון בר יוחאי ורבי אליעזר בן רבי יוסי לילך אצל הקיסר לבטל גזירות על ישראל, בא אשמדאי לעשות להם נס, ונכנס בגופה של בת הקיסר והיא צווחה "הביאו לי את ר' שמעון", וכשבא לחש באוזנה "צא!", ויצא - וביטל המלך את הגזרות.
גרסה אחרת לסיפור זה הובאה בתלמוד, אך שם הסיפור נסוב על שד בשם 'בן תמליון'.
אגדות יהודיות מימי הביניים סיפרו על מותו של אשמדאי בגזירות תתנ"ו, בשעה שיצא בראש צבא השדים להציל את קהילות אשכנז מפני הצלבנים.
התוספות כתבו שאשמדאי הביא למלך שלמה אדם עם שני ראשים, מבני בניו של קין.
בספר הזהר, נזכר כי אשמדאי כתב לשלמה המלך 'ספר טומאה' שהיו בו 1,405 דברי טומאה, ואף נזכרו שני דברים בשמו:
כל המצוות צריך לשלם עליהם שכר מלא, ואם קבלם בחינם, שורה עליהם רוח טומאה.
הרוצה שלא תידבק לילית בזרעו, צריך לכסות את ראש אשתו שלושים יום, ולא שלושה כפי שנכתב לפני.
בעץ חיים נזכר שאשמדאי הוא מקליפת נוגה, ושאשתו היא השדה לילית.
הרמ"ק מרחיב בפרדס רימונים על אשמדאי, לפיו לאשמדאי הייתה אשה בשם 'לילית זעירתא', ואף שנשלט על ידי סמאל הייתה להם מריבה על שדה בשם 'לילית עולמתא'.
מלילית זעירתא נולד חרבא דאשמדא "אלפפוניא" וכן נקרא "גור אריה" ממונה על שמונים אלף מלאכי חבלא, ובאותו זמן נולד מלאך "חרבא דמלכא משיחא".
בסדרת ספרי "האלף האפל", כת של מתנקשים הסוגדת לאליל-שד אשמדאי/אסמודאוס.
אשמדאי הוא שם של נחש צפע ענק בסדרת ספרי "רדוול".
אשליית כסף (Money Illusion) היא הנטייה האנושית לחשוב על כסף במונחים נומינליים במקום ריאליים.
המונח נטבע על ידי ג'ון מיינארד קיינס בראשית המאה העשרים ופותח על ידי אירווינג פישר בספרו The Money Illusion שיצא ב-1928.
ישנם כלכלנים הטוענים כי התופעה אינה קיימת כלל.
לפי הגישה המוניטריסטית החשיבה האנושית היא תמיד רציונלית במובן זה שהערך הריאלי ולא הנומינלי הוא העומד לנגד עיני המעריך.
למרות זאת, מחקרים אמפיריים רבים הראו כי המציאות היא אחרת.
אלדר שפיר, פיטר דיאמונד ועמוס טברסקי (1997) ריכזו מספר רב של עדויות מניסויים ומחיי היום יום לכך שאשליית הכסף קיימת בפועל.
אנשים רבים רואים בקיצוץ של שני אחוזים בשכרם פעולה לא הוגנת, בסביבה של יציבות מחירים.
אולם רבים מאותם נשאלים לא הגדירו כלא הוגנת העלאת שכר של שני אחוזים בתנאי אינפלציה של ארבעה אחוזים.
זאת למרות שההשפעה הריאלית של שני התרחישים כמעט זהה.
שפיר, דיאמונד וטברסקי מבחינים בין אנשים שפשוט אינם מבינים את המושגים של מחירים ראליים וכח קנייה (שבאחד מניסויהם הגיעו לכ-29% מהאוכלוסייה), למי שמסוגלים להבין את המושגים הכלכליים אך אינם מגבילים את חשיבתם לפרמטרים כלכליים גרידא.
אדם ה"סובל" מאשליית כסף אינו חושב באופן רציונלי, בניגוד להנחה שהייתה מקובלת בעבר במחקר כלכלי של רציונליות מושלמת.
לאשליית כסף השפעות כלכליות מהותיות: היא גורמת לקשיחות מחירים, כלומר מאטה את תגובתם של המחירים הנומינליים של מוצרים לשינויים במחירי תשומות הייצור.
היא הסיבה לכך שסכומים הנקובים בחוזים ובחוקים בהרבה מקרים אינם צמודים למדד כלשהו.
כלכלנים המאמינים בקשר ההפוך בין אינפלציה לאבטלה המתבטא בעקומת פיליפס, מסתמכים למעשה על אשליית הכסף של העובדים המוכנים לעבוד יותר בשכר ראלי זהה או נמוך יותר בהיותם מסונוורים על ידי השכר הנומינלי הגבוה.
אשמורות הלילה כלשון המקרא, או משמרות הלילה כלשון המשנה, הן חטיבות זמן אליהן מתחלק הלילה על פי היהדות.
אשמורה אחת היא כשיעור זמן עמידתם של אנשי משמרת לילה עד בוא המשמרת הבאה.
להלכה הלילה נחלק ל-3 אשמורות שוות.
רבי חזקיה בר מנוח מחבר ספר החזקוני סובר כי השם אשמורה מקורו מלשון ציפייה והמתנה, שכן בלילה ישנן משמרות מלאכים האומרים שירה לפני האלוהים על פי חלוקת משמרות, כשכל משמר מצפה ומייחל לבוא תורו.
ישנן דעות בהלכה הסוברות כי ראשיתן של האשמורות בשקיעת החמה וסופן בהנץ החמה, אולם רש"י ותוספות סוברים כי ראשיתן בצאת הכוכבים וסופן בעלות השחר.
בספר הזוהר נכתב כי משכן של שלוש האשמורות בכל ימות השנה שווה - 12 שעות שוות, וישנן דעות שונות להבנת דברי הזוהר.
בתלמוד בבלי, מסכת ברכות (ג, א) נאמר:
לאחר מכן מובאת ברייתא בה מוצגת דעתו של רבי שהלילה נחלק לארבע אשמורות, וכן דעתו של רבי נתן שהלילה נחלק לשלוש אשמורות.
החוקר חיים יחיאל בורנשטיין מציין כי הבבלים חילקו את הלילה ל-3 בעוד שאצל היוונים והרומים חילקו את הלילה ל-4. בורנשטיין אף שיער שרבי, שחי בארץ ישראל בתקופה שזו הייתה תחת שלטון רומי, מתאר את החלוקה הרווחת בסביבתו, בעוד שרבי נתן, שחי בבבל, תיאר מצידו את החלוקה הרווחת בסביבתו.
הלכה למעשה נקבעה חלוקת הלילה ל-3 אשמורות שוות.
כך למשל, בהקשר למשנה ב, , פוסק הרמב"ם:
אַשְׁלִיל שעיר (שם מדעי: Reaumuria hirtella) הוא מין בסוג אשליל, בן שיח רב שנתי.
עליו הקיציים קטנים, צומחים בבסיס הענפים בני השנה הקודמת.
עליו החורפיים גדולים, וצומחים על גבי ענפים צעירים, צרים וארוכים, שחתכם בצורת חצי גליל.
הפרחים גדולים – 15 עד 25 מ"מ קוטרם, צבעם לבן עד כחול, בעלי אבקנים רבים.
הפרי הוא הלקט מוארך, כ-5 ס"מ אורכו, נפתח בחמש קשוות לאחור.
בתוך הלקט זרעים שעירים רבים, המופצים על ידי הרוח.
ככל מיני האשליל, מצטיין גם מין זה ביכולת להיפטר מעודפי מלחים על ידי הפרשתם מבלוטות מיוחדות בעליו.
משרעת תפוצתו של האשליל השעיר אירנו-טורנית וסהרו-ערבית.
לאשליל השעיר שלושה זנים, הנבדלים אחד מהשני מורופולוגית ופנולוגית.
זן שעיר – גבעוליו, עליו ופרותיו שעירים, נפוץ בסיני ובדרום הנגב, בעיקר על סלעי אבן חול וגרניט.
זן ארצישראלי – קרח, נפוץ במדבר יהודה.
זן קצר חפים – חפי הפרחים קצרים, קרח, נפוץ בהר הנגב הצפוני והמרכזי.
דוקטרינת האשם התורם היחסי היא דוקטרינה הקובעת שהגנת אשם תורם מקטינה באופן יחסי את החבות של המזיק בדיני נזיקין, בהתאם לעצמת האשם התורם.
על פי הדוקטרינה, הגנת האשם התורם אינה פוטרת את המזיק מחבותו באופן מוחלט כלפי הניזוק, אלא מצמצמת את חובת הפיצוי אותה חב המזיק לניזוק.
האשם התורם היחסי בפקודת הנזיקין
פקודת הנזיקין קובעת כי אם המזיק גרם לנזק באשמתו, אולם התנהגות הניזוק היא שהביאה לידי האשם, רשאי בית המשפט לפטור את המזיק מחבותו, או לפסוק פיצויים מוקטנים כפי שייראה לצודק.
על מנת להוכיח קיומו של אשם תורם, מוטלת על המזיק החובה להוכיח כי הניזוק סטה בהתנהגותו מסטנדרט התנהגותו של האדם הסביר.
סטייה מהתנהגות האדם הסביר נתפסת כהתנהגות רשלנית.
כשבית המשפט קובע שיש אשם תורם של הניזוק, עליו להעריך את מידת האשם התורם, ועל פיה להפחית את הפיצויים להם הוא זכאי בגין האירוע.
התפתחות דוקטרינת האשם התורם היחסי
התפתחותה העיקרית של דוקטרינת האשם התורם חלה במשפט המקובל האנגלי.
עד למחציתה של המאה ה-20, שלט בכיפה עיקרון האשם התורם המוחלט, שעיקריו היו כי המזיק יוכל להיות פטור מאחריות בגין הנזק שגרם, אם יוכיח, כי הניזוק תרם בהתנהגותו להיווצרות הנזק.
הסוגיה לא הייתה מוגבלת לעוולת הרשלנות בלבד, היות שאשמו של המזיק יכול לחול גם במשטר אחריות חמורה ולא רק תחת משטר של רשלנות.
עם זאת, כיוון שתחום פעולתה העיקרי של דוקטרינת האשם התורם הוא במסגרת הרשלנות - היא כונתה בשם "תרומת רשלנות".
במרוצת השנים, בתי המשפט האנגליים חשו אי נחת מהסדר זה.
הקושי היה בכך שהמזיק היה פטור מכל אחריות, על אף הנזק שגרם.
אי הנחת של בתי המשפט גרמה לשאיפה לסייג את הכלל.
בדיני האדמירליות הבריטית, הייתה הכרה באפשרות חלוקת הנזק שנגרם מהתנגשות אניות בין המזיק לניזוק כבר במאה ה-19, במסגרתה חולק הנזק בצורה שווה בין האניות הניזוקות.
ב-1911 נקבע חוק מיוחד אשר הרחיב את סמכות בתי המשפט לימאות, והעניק להם את הכוח לחלק את הנזק על פי מידת האשמה של המעורבים בתאונה.
בארץ ישראל, במהלך השנים 1942 – 1947 הוצעו מספר הצעות חוק לשינוי פקודת הנזיקין.
ההצעות הראשוניות ביטאו את גישת המשפט המקובל האנגלי בדבר חיוב מלא או פטור מלא של המזיק.
לאחר מכן הוצעה הצעת חוק לאימוץ החוק האנגלי בענייני אדמירליות, אולם תחולתה נגעה רק לעוולת הרשלנות.
ההצעה הסופית משנת 1947 העתיקה בשינויים קלים את הסעיף הנ"ל מן החוק האנגלי אשר התחדש ב-1945, החוק בדבר תרומת הרשלנות.
חוק זה הרחיב את תחולת רעיון האשם התורם לכל העוולות ולא רק לעוולת הרשלנות.
בישראל, יושמה שיטת האשם התורם היחסי באופן מלא, כאשר חלוקת עלויות הנזק בין הניזוק למזיק היא יחסית ותואמת את מידת אשמתם.
הדעה הרווחת כיום, היא כי דוקטרינת האשם התורם היחסי, מעבר להיותה מוסרית יותר, היא היעילה ביותר כלכלית כיוון שהיא מתמרצת את שני הצדדים, הניזוק והמזיק, לנקוט באמצעי זהירות.
דוקטרינת האשם התורם בארצות הברית
המשפט האמריקאי מיישם את דוקטרינת האשם התורם כהגנה יחסית בצורה חלקית בלבד.
עיקרון האשם התורם היחסי התפתח כבר ב-1908 בחוק אחריות המעבידים הפדרלי.
ב-1980, אומצה הדוקטרינה של אשם תורם יחסי אל הפרקטיקה המשפטית ב-46 מדינות.
הדוקטרינה אומצה על ידי שתי שיטות:
לפי שיטה זו, אין הנתבע יכול להיות זכאי לפטור מלא מתשלום פיצויים, עקב רשלנות תורמת של התובע.
המשמעות היא כי שיעור הפיצויים בהם יישא הנתבע יוכל להיות מופחת עקב רשלנות תורמת של התובע.
עם זאת, הנתבע תמיד יידרש לשלם סכום פיצויים כלשהו.
לעולם לא יוכל הנתבע להיות פטור מתשלום כלל הסכום בעקבות רשלנות תורמת של התובע.
כתריסר מדינות בארצות הברית, כמו גם חוקים פדרליים, אימצו שיטה זו.
שיטה זו משתמשת ברף אשמה מסוים, במסגרתו יהיה זכאי הנתבע לפטור מלא מתשלום פיצויים לתובע.
שיטה זו מיושמת בשתי דרכים.
הראשונה, "גדול מ-", קובעת כי אם אשמתו של התובע עולה על אשמת הנתבע הוא לא יהיה זכאי כלל לפיצוי.
שיטה זו אומצה על ידי 20 מדינות לערך.
השיטה השנייה, "שווה ל-", קובעת כי אם רמת האשמה של התובע גדולה או אף זהה לרמת האשמה של הנתבע, אזי לא יהיה התובע זכאי כלל לפיצוי.
כ-12 מדינות לערך, אימצו שיטה זו בארצות הברית.
4 ממדינות ארצות הברית ממשיכות לדבוק בעיקרון אשם תורם כהגנה מוחלטת (אלבמה, מרילנד, קרוליינה הצפונית, וירג'יניה ומחוז קולומביה).
מבחינה כלכלית, לשתי השיטות, הישראלית והאמריקאית, חסרונות.
חסרונות השיטה האמריקאית הם כדלקמן: מחד, השיטה השלמה מפחיתה את התמריצים של התובע לנקוט אמצעי זהירות, כיוון שברירת המחדל היא כי התובע יזכה לפיצויים כלשהם.
ייתכן ששיטה זו תוביל להרתעת חסר מצד התובע.
במצב זה, התובע ישקיע פחות באמצעי מניעת הנזק כיוון שיובטח לו פיצויי מינימלי כלשהו.
מאידך, תמריץ הנתבע להשקעה באמצעים למניעת הנזק יפחת היות שתמיד ישלם סכום פיצויים מינימלי.
ייתכן גם שבמקרים מסוימים יוותר הנתבע על פעילות מסוימת לחלוטין.
חסרונות השיטה הישראלית הם: מחד, תיתכן הרתעת יתר לתובע כיוון שהוא עלול להשקיע יתר על המידה באמצעי מניעה משום שקיים הסיכוי שלא יזכה כלל בפיצויים.
מאידך, ייתכן ולנתבע קיימת הרתעת חסר כיוון שיוכל להשקיע פחות באמצעי מניעה ולנסות לגלגל את האשמה לפתחו של התובע וכך להימנע מתשלום פיצויים.
במקרים של נתבעים "חזקים כלכלית" חשש זה גובר עוד יותר.
השינוי בדין בעקבות הצעת הקודיפיקציה
לדעתנו, הצעת הקודיפיקציה מציעה להחליף בפועל את המבחן ממבחן אשמה מוסרי למבחן אשמה חברתי.
המונחים "נכון וצודק" הושמטו מלשון ההצעה, ובמקומם, הוכנס מבחן אופי אחריות המפר ומטרותיה, מבחן חברתי.
למעשה, ניתן לפרש זאת כשכלול של מבחן האדם הסביר.
אנו סבורים כי על בית המשפט יהא להתאים את מבחן האדם הסביר לתחום אחריותו של המקרה הרלוונטי.
בית המשפט יוכל להשתמש בכלים הניתנים לו בחוק ביתר בהירות, ושיקול הדעת שנתון לו יצטמצם לכדי קריטריונים ספציפיים המפורטים בהצעת הקודיפיקציה.
קריטריונים אלו יחליפו את המושגים הערטילאיים הקיימים בחוק נכון להיום.
הסרתם של מושגי השסתום בדמות ה"נכון" וה"צודק" יוכלו לצמצם את פרשנותו ומרחב תמרונו של בית המשפט.
אנו חושבים כי מבחן שכזה יוכל ליצור ודאות משפטית, שתתמרץ את הצדדים לנקוט באמצעי זהירות על פי אחריותם הצפויה, יותר מאשר מבחן המסתמך על שיקול דעתו של בית המשפט וראות עיניו על פי כל מקרה קונקרטי.
קבלתה של עמדתנו בנוגע לאופי מבחן האשמה ואימוץ המבחן העיקרי כמבחן חברתי תגרור את שינוי ההלכה מפרשת שור.
שינוי זה מתאים, לדעתנו, לאופייה של עוולת הרשלנות, היות שהיא מתבססת על אשמה חברתית ולא על אשמה מוסרית.
הלכה זו תעלה בקנה אחד עם אופי עוולת הרשלנות ותתאים לעקרונות היסוד הגלומים מאחורי דיני הנזיקין.
דוקטרינת האשם התורם היחסי – יעילות כלכלית מוטלת בספק
עלייתה של דוקטרינת האשם התורם היחסי נתמכת על ידי ניתוחים כלכליים הטוענים כי כאשר אין בידי בתי המשפט מידע מושלם בנוגע לאירוע, תיחשב זו כגישה היעילה ביותר.
בן שחר ובר גיל מעמידים עובדה זו למבחן ומגיעים לשתי מסקנות.
הראשונה היא כי קיימים מקרים של חוסר ודאות ראייתי בהם העלויות הכוללות יהיו פחותות יותר בשימוש בדוקטרינת האשם התורם המוחלט מאשר בשימוש בדוקטרינת האשם התורם היחסי.
המסקנה השנייה היא כי היעילות הכלכלית במצב של פערי מידע, קרי, כאשר המזיק/ניזוק אינו יודע מה מפעולותיו ייחשב כרשלנות, אינה תלויה בדוקטרינת האשם המיושמת, אלא בתהליך בחירתו העצמית של כל מזיק/ניזוק לאמצעי הזהירות בהם ינקוט.
הכוונה היא כי לא ניתן לתלות במצבים של פערי מידע את אימוץ דוקטרינת האשם התורם היחסי ביעילותה הכלכלית.
אשם תורם כהגנה מוחלטת היא גישה בדיני נזיקין על פיה כאשר טענת אשם תורם מתקבלת ובית המשפט מקבל שהניזוק אחראי חלקית לנזקיו, הניזוק אינו זכאי לפיצוי כלל, ובכך הנתבע זוכה להגנה מוחלטת.
בעבר, שלטה גישת "אשם תורם כהגנה מוחלטת" במדינות המשפט המקובל.
אולם במהלך המאה ה-20 אומצה גישה שונה וכיום רוב מדינות העולם נוקטות בגישה ההפוכה של אשם תורם כהגנה יחסית.
ההתפתחות ההיסטורית של האשם התורם כהגנה מוחלטת
במאה ה-16 מושג הרשלנות כמקור לאחריות עשה את דרכו אל תוך המשפט המקובל.
עם ההכרה ברשלנות כמקור להטלת אחריות התפתחה פרקטיקה שבה תובע אינו יכול לתבוע פיצויים כאשר הוא עצמו אשם בהתנהגות רשלנית.
הדין במשפט מקובל היה, כי אשמו התורם של הניזוק מעניק הגנה מלאה למזיק, וכך גם היה המצב המשפטי ששרר עד תחילת המאה ה-20 באנגליה ובארצות הברית.
הגנת האשם התורם לא נתפסה כהגנה המביאה לידי חלוקת אחריות, אלא כהגנה מלאה שתוצאות החלתה היא העברת נטל הנשיאה מן המזיק אל הניזוק.
כך היה המצב המשפטי באנגליה עד שנת 1945, עת נחקק חוק האשם התורם הנזיקי, המאפשר חלוקת אחריות במקרים של אשם תורם.
שורשי הדוקטרינה נעוצים בתביעה אנגלית משנת 1806 בשם Butterfield v.
התובע נפצע כשסוסו נתקל במוט שהניח הנתבע שלא כדין.
חבר המושבעים קבע כי התובע רכב מהר מדי מלכתחילה בצורה שבה לא היה יכול לבלום את סוסו גם אילו היה מבחין במוט בזמן, ולכן ייחס לו אשם תורם ושלל את זכאותו לפיצויים.
השופט Ellenborough אף אמר כי "אשמתו של מזיק לא מסירה מן הניזוק את אחריותו לנהוג בזהירות כלפי עצמו".
דהיינו, ביהמ"ש ייחס רשלנות לתובע עצמו אשר מונעת ממנו פיצוי מן הנתבע.
חמישים שנה לאחר קבלת הדוקטרינה באנגליה הפכה טענת האשם התורם לטענת הגנה נפוצה של מזיקים בבתי המשפט האמריקאיים, ואילו בתי המשפט חיפשו דרך להגביל את אחריותם של התעשייה המתפתחת לעובדיהם הנפגעים, ואת הפתרון מצאו בשימוש בדוקטרינה הנ"ל.
בתי המשפט טענו שיש ליישם את האשם התורם כהגנה מוחלטת מפני שהמושבעים התקשו לכמת את אשמו של תובע בגרימת נזקו, ולכן הטילו עליו את מלוא האחריות ושללו ממנו פיצויים.
בנוסף בית המשפט השתמש בהנמקה כללית כי יש להעניש את התובע הרשלן על מנת ליצור סטנדרט זהירות אחיד בחברה.
ההכרה הראשונה בדוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת הגיעה בשנת 1824 בפס"ד Smith v.
Smith, אשר ציטט את ההנמקה שניתנה בפס"ד Butterfield לאחר מכן אומצה השיטה בידי כל המדינות בארצות הברית.
בשנת 1908 הקונגרס של ארצות הברית חוקק את "חוק אחריות המעביד", אשר עסק בעובדי מסילות הרכבת.
החוק קבע את העיקרון שמכונה היום אשם תורם כהגנה יחסית, בעקבותיו נחקקו חוקים נוספים שתמכו בעיקרון האשם התורם היחסי.
מדינות ארצות הברית החלו לנטוש את דוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת, והראשונה שבהן הייתה מיסיסיפי בשנת 1910 כאשר אימצה את שיטת האשם היחסי ודחתה לחלוטין את האשם התורם.
שלוש שנים לאחר מכן מדינת נברסקה נקטה בשיטת אשם יחסי מרוככת יותר, ובשנת 1931 היה זה תורה של מדינת ויסקונסין.
תהליך ההתנערות מהדוקטרינה נמשך וכיום רוב המדינות דחו לחלוטין את האשם התורם כהגנה מוחלטת.
לעיתים בתי המשפט חשו שלא בנוח להחיל את דוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת, ופיתחו מבחני משנה שתוצאותיהם האופרטיביות אפשרו "ריכוך" הדין עבור תובעים שאשמתם היחסית בגרימת הנזק הייתה נמוכה, ואולי לא הצדיקה שלילת פיצוי מהניזוק.
המבחן הראשון הוא "מבחן הסמיכות" Proximate Cause .
הנחת הבסיס היא שלנזק גורמים רבים, אשר מהווים חלק מהשתלשלות אירועים ספציפית שסופה נזק, מתוך הגורמים הללו יש לאתר גורם יחיד שאירע בסמיכות להתרחשות הנזק, והוא יהווה את הגורם שלו נייחס את האשם התורם.
מבחן זה קשור בקשר הדוק למבחן כלל ההזדמנות האחרונה Last Clear Chance.
ביישום המבחן יש לבדוק למי מהצדדים הייתה ההזדמנות האחרונה למנוע את היווצרות הנזק.
קרי, האשם התורם של התובע הניזוק לא תהווה הגנה לנתבע אם לנתבע הייתה ההזדמנות האחרונה למנוע את הנזק שנגרם תוך שימוש באמצעי סביר, ובאותו הזמן ידע, או שהיה אמור לדעת על הסכנה שבהתנהגותו של התובע.
אולם למבחן זה נתגלו חסרונות רבים.
לשם המחשת הטיעון נתאר מצב היפותטי בו A הולך על פסי רכבת במודע ובמתכוון בעוד B, נהג הקרון מבחין ב-A אך אינו מספיק לבלום בזמן, B מתנגש ב-A ופוצע אותו.
אם ניישם את מבחן ההזדמנות האחרונה כפשוטו, נוכל לקבוע בוודאות ש-B, הנתבע, הוא בעל ההזדמנות האחרונה למנוע את הנזק שאירע ל-A.
אך ביישום המבחן אין התחשבות ברשלנותו החמורה של A והתחושה העולה מן הדברים היא שאין זה מן הצודק להטיל אחריות מוחלטת על B, חסר האשמה לכאורה.
שנית, זמן התגובה במקרים שכאלו הוא קצר מאוד, האם באמת ניתן לאמוד מי מהצדדים בעל ההזדמנות האחרונה למנוע את הנזק?
ניתן לומר באותה מידה כי לתובע הייתה ההזדמנות האחרונה לזוז מדרכה של הרכבת.
סעיף 68 לפקודת הנזיקין קובע שאל אשם תורם יש להתייחס על פי דוקטרינת אשם תורם כהגנה יחסית, וכך פוסקים בתי המשפט בישראל.
עם זאת, היו מקרים שבהם שופטים הביעו עמדה ממנה משתמעת תמיכה בדוקטרינת אשם תורם כהגנה מוחלטת.
למשל, בפס"ד קריאל נ' קיבוץ משמר העמק נדון מקרהו של עובד חוץ בקיבוץ שקפץ קפיצת ראש אל מים רדודים בחוף הים בכורסי, ובעקבות זאת נגרם לו שיתוק מהכתפיים ומטה.
במקרה זה קבע השופט ש' ברילנר כי לתובע יש אשם תורם של 100% ובכל מקרה לא פחות מ-50% ולכן תביעתו נדחית.
מדבריו של השופט משתמע כי גם אם יש לתובע אשם תורם של 52% התביעה הייתה נדחית, דבר אשר סותר את ההסדר החלוקתי אשר נקבע בס' 68 לפקודה.
עם זאת זוהי פסיקה חריגה אשר אינה מייצגת כלל את הרוח הפסיקתית אשר מיישמת את ההסדר החלוקתי.
הצעת הקודיפיקציה (חוק הממונות החדש) שומרת על ההסדר של אשם תורם כהגנה יחסית.
השינוי המשמעותי בהסדר שמציע חוק הממונות הוא מבחן נוסף לקביעת האשם התורם: מבחן הקשר הסיבתי.
ייתכן כי מבחן זה יוביל לקביעה כי כאשר אשם התורם הוא באחוז ניכר יש להפחית לחלוטין את פיצוייו של התובע.
הצעת הקודיפיקציה מגדירה את האחריות בנזיקין כאחריות לנזק שנגרם עקב התנהגות עוולתית או אחריות להתנהגות עצמה.
מכיוון שהתנהגות עוולתית תיחשב כגורמת לנזק אם היא הייתה הגורם העובדתי לנזק, דהיינו, בלעדיה לא היה הנזק נגרם, ואם סוג התהליך של גרימת הנזק וסוג הנזק היו בתחום הסיכון שמפניו באה העוולה להגן.
כפי שפורט קודם לכן, רוב מדינות ארצות הברית עברו לשיטת האשם התורם היחסי, אולם גם בשיטת האשם היחסי ישנה האפשרות שביהמ"ש ישלול לחלוטין מתן פיצויים, וזאת אם הוכח כי האשם התורם של הניזוק התובע נאמד ב-50% ויותר.
לפי גישה זו יחושב סכום הפיצויים לו זכאי התובע, לפי גובה אשמתו היחסי בגרימת הנזק.
לדוגמה, אם האשם התורם היחסי של הניזוק הוא 25%, ביהמ"ש לרוב יפסוק כי הוא זכאי ל-75% מהפיצויים.
אך למרות הביקורות שספגה דוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת, ישנן עדיין מדינות בארצות הברית שעד לא מזמן יישמו אותה בבתי המשפט, דוגמת מדינת צפון קרוליינה.
בתי המשפט בשנת 1994 הצדיקו את השימוש בדוקטרינה בהקשר של תביעות בגין רשלנות רפואית, דוגמת רופאים אשר מטופליהם ביצעו ניסיון התאבדות ותבעו את רופאיהם על טיפול רשלני שגרם לנזק.
הטענה שהועלתה כנגדם על ידי הרופאים הייתה כי התנהגותם הרשלנית כלפי עצמם היא שגרמה לנזק ולא הטיפול שהוענק על-ידם, וכאמור האשם התורם של המטופל שולל ממנו כליל את הזכות לפיצויים.
דוגמה נוספת לביטוי הדוקטרינה ברשלנות רפואית נוגעת למטופל אשר לא מילא אחר הוראות הרופא המטפל וכשתבע פיצויים מצא עצמו ניצב מול טענת אשם תורם שהעלה הרופא כנגדו.
כיום ישנן ארבע מדינות בהן עדיין נהוגה הדוקטרינה ומחוז קולומביה, ב-20 מדינות נהוגה הדוקטרינה של הגנה יחסית מוגבלת של 50% וב־13 מדינות 49%.
הדעות חלוקות בשאלת ההסדר העדיף של שקלול האשם התורם בקביעת הפיצויים בתביעת נזיקין.
השאלה העסיקה מומחים רבים באקדמיה הן מהתחום המשפטי והן מהתחום הכלכלי, שדנו בשיקולי צדק, יעילות יחסית של שני ההסדרים, בהרתעה ובהכוונת ההתנהגות החברתית הרצויה.
פרופ' גרי שוורץ טען שיש לתת קדימות למטרה של צדק מתקן בדיני נזיקין, וכפועל מכך עדיף לנקוט בגישה של אשם תורם כהגנה יחסית.
אחרים גורסים שיש לבחור בהסדר יעיל כלכלית שיפנה את המידה הראויה של משאבים במניעה מראש של הנזק.
מתוך שיקול זה, הם מעדיפים את הגישה של אשם תורם כהגנה מוחלטת, הקובע שכל האחריות תיפול על ישות אחת ועל כן לישות זאת יהיה אינטרס גבוה יותר להסיר את המכשול הגורם לנזק.
נטען גם שהסדר זה מונע השקעה כפולה ומיותרת באמצעי זהירות על ידי המזיק הפוטנציאלי והניזק הפוטנציאלי במקביל.
גישה זו חוזקה על ידי מחקרם של פרופסור קלבריזי ופרופסור פוזנר.
במסגרת זאת, נקבע שראוי להטיל את האחריות על זה שבידו למנוע את הנזק במחיר הזול ביותר.
מאידך יש מומחים רבים הסוברים כי הסדר ההגנה היחסית יעיל יותר במקרים של העדר מידע מדויק על הסטנדרטיים החוקיים ומידת הזהירות שכל אדם צריך לנקוט.
הצדדים נוהגים לחרוג מהסטנדרט הרצוי של מידת הזהירות על מנת לאפשר לביהמ"ש מרחב תמרון בקביעת האשם.
נטייה זו בולטת במיוחד במקום בו נהוג הסדר ההגנה המוחלטת.
הסדר ההגנה היחסית נותן תמריץ מתון לנקיטת אמצעי זהירות סבירים.
מחקר שהתבסס על נתוני מועצות הביטוח בארצות הברית לא מצא הבדל משמעותי בהרתעה בין מחוזות אשר בהם מיושם ההסדר המשפטי של "הגנה יחסית" ובין מחוזות אשר בהם מיושם ההסדר המשפטי של "הגנה מוחלטת".
בעבר התפיסה ששלטה בקרב המלומדים הייתה שהסדר "ההגנה המוחלטת" יעיל יותר בהכוונת ההתנהגות החברתית הרצויה ובהרתעה.
תפיסה זו התבססה על שתי הנחות יסוד מרכזיות חלופיות:
כאשר ישנה חלוקת אחריות של עלויות הנזק בין שני הצדדים, לאף אחד מהצדדים לא יהיה תמריץ משמעותי לנקוט באמצעי זהירות ובכך להימנע מעשיית הנזק.
אף אם הדבר יוביל לנקיטת אמצעי זהירות, אמצעי הזהירות שינקטו יהיו כפולים.
אמנם הנזק ימנע אך מבחינה כלכלית חברתית ההסדר לא ישתלם.
במאמרו "עלות התאונות" (The Costs of Accidents) נתן פרופסור גווידו קלברזי (Guido Calabresi) דוגמה על מנת להמחיש כי חלוקת אחריות מובילה לתמריץ לא יעיל של נקיטת אמצעי זהירות.
נניח תאונה אשר ערך הנזק בכל פעם שהיא מתרחשת הנזק הוא - 80$.
הנחה נוספת – התאונה יכולה להימנע על ידי השקעה באמצעי זהירות בערך של - 60$.
אם רק אחד מהצדדים יישא בעלות הנזק ישתלם לו להשקיע את ערך מניעת הנזק (60$), לעומת זאת אם האחריות תחולק בין שני הצדדים, לא יוציא אף צד יותר מ-40$ על מנת להימנע מהנזק, והנזק לא יימנע.
על כן, בהיעדר אפשרות של מיקוח והחלטה משותפת על חלוקה בנקיטת עלות אמצעי הזהירות, לא ישתלם לצדדים להימנע מהנזק.
ניתוח נוסף נעשה על ידי ריצ'רד פוזנר.
נניח תאונה שערך הנזק שלה הוא 1000$.
התאונה יכולה להימנע בוודאות על ידי השקעה של הנתבע בערך של 50$ ושל התובע בערך של 100$, לדעת פוזנר אם רק אחד מהצדדים ישא בעלות הנזק ישתלם לו להשקיע ולנקוט באמצעי הזהירות.
אם שניהם יישאו בעלות הנזק, לשניהם ישתלם להשקיע בנקיטת אמצעי הזהירות מה שיביא לידי כך ש- 100$ של ההשקעה יהיו מיותרים.
ייתכן גם שאף צד לא ישקיע את עלות נקיטת אמצעי הזהירות בשל הסתמכות על הצד השני.
לעומת הטענות הנזכרות לעיל אשר תומכות בכך שהסדר ההגנה היחסית אינו מוביל להרתעה יעילה, ישנם רבים הסוברים כי הסדר ההגנה היחסית יעיל ומרתיע יותר במקרים של העדר מידע מדויק על הסטנדרטיים החוקיים ועל מידת הזהירות שעל אדם לנקוט.
במחקר אמפירי שנעשה על יעילות ההסדרים על ידי שימוש בנתונים סטטיסטיים של מועצת הביטוח בארצות הברית והשוואה בין מחוזות בהן נהוגים הסדרים שונים בשני פרקי זמן (שנת 80 ושנת 98) המסקנה שעלתה היא כי לא ניתן להצביע על הבדל ברור ומשמעותי בהרתעה בין המחוזות השונים.
ההסדר של אשם תורם כהגנה יחסית מביא לפיזור הנזק בין המזיק לניזוק ובכך הוא עדיף בעיני אלו הרואים חשיבות בפיזור הנזק.
התחשבות בעלויות החברתיות של האחריות בנזיקין
יש הטוענים בעד הגישה של אשם תורם כהגנה מוחלטת, לפחות במקרים בהם יש אשם תורם בשיעור גבוה, כהסדר המצמצם את כמות תביעות השווא המעמיסות על מערכת המשפט ומשיתות עלויות התנצחות משפטית מיותרת על החברה.
על פי גישה זאת, אדם שאשם במידה רבה בנזקיו, כמו למשל רעול פנים שזרק אבנים ונפגע מחיילים, לא יטריח את מערכת המשפט בתביעתו ביודעו שסיכוייו לזכות בפיצויים נמוכים.
אריאל פורת, הגנת אשם תורם בדיני חוזים, 13-16. (תשנ"ז).
גד טדסקי (עורך), דיני הנזיקין – תורת הנזיקין הכללית 234-276 (תשל"ז).
ישראל גלעד, "דוקטרינת הנזק הראייתי : האם הורם נטל השכנוע?" משפטים ל 317, 319-320 (תש"ס).
ת"א 12286/01 אילוז נ' עיריית ירושלים (פדאור לא פורסם).
"אשם תורם" היא אחת מטענות ההגנה העומדות לזכותו של נתבע בתביעה נזיקית כדי להפחית את סכום הפיצויים שעליו לשלם לתובע.
הטענה מתבססת על הנימוק כי התובע (כלומר, הניזוק) תרם בהתנהגותו הרשלנית להיווצרות הנזק שנגרם לו.
במקרה של אשם תורם וקטינים עולה השאלה האם ניתן לייחס לילד אשם תורם על התנהגותו, שתרמה להיווצרות הנזק שנגרם לו על ידי אדם אחר, וכמו כן - מהו היחס המיוחד הניתן לקטינים בסוגיה זו.
על פי עקרון אשם תורם, מזיק אשר נתבע על נזק שגרם לאחר יוכל לטעון להגנתו שלהתנהגותו הרשלנית של הניזוק היה חלק בנזק שנגרם לו.
תרומתה של התנהגות הניזוק לנזק תפחית את מידת הפיצויים המגיעים לו.
היקפה של הגנה זו אינו קבוע מראש, אלא נתחם בכל מקרה ומקרה על פי הנסיבות ועל פי מידת האחריות שיקבע בית המשפט לצדדים השונים.
ההפחתה של מידת הפיצויים שנדרש המזיק לתת לניזוק עשויה להגיע אפילו עד למאה אחוז (כלומר - מלוא הנזק), מה שלמעשה פוטר את המזיק ממתן פיצוי כלשהו לניזוק.
קטינים במשפט נתונים ליחס שונה מבגירים.
הנחת המוצא היא שלקטינים יכולות שונות מאשר לבגירים הנובעות מדרגת התפתחותם השונה וניסיון חייהם הפחות.
בענפי משפט רבים קיימת הגנה לילדים ולקטינים ומוענק להם פטור מאחריות בשל קטינותם.
ברוב שיטות המשפט החוק קובע כי קטין מתחת לגיל מסוים לא ישא באחריות למעשים פליליים אותם ביצע.
בהתאם לכך, אין להעמידו לדין ואין להטיל עליו עונש.
בישראל, גיל הסף להעמדה לדין הוא 12. מדרגת הגיל הבאה בישראל היא ארבע עשרה שנים: קטין שבשעת גזירת דינו טרם מלאו לו ארבע עשרה שנים לא יוטל עליו מאסר.
מעל גיל ארבע עשרה שנים כבר קיימים לא מעט מקרים של מאסר בפועל, אולם החוק מאפשר גמישות רבה ביחס לקבוצת גיל זו, ומאפשר לשופט להמיר את עונש המאסר באחת מדרכי הטיפול המנויות בחוק, כגון: תקופת מבחן או קבלת התחייבות על התנהגות נאותה בעתיד.
ס' 9 לפקודת הנזיקין, קובע חסינות מפני תביעות בנזיקין לילד מתחת לגיל 12. מחסום הגיל הוא מחסום דיוני ולא מהותי, ועל כן במקרה כזה ניתן לנסות ולתבוע נזיקית את הוריו או את האפוטרופוס שלו.
אחריותו בנזיקין של קטין נקבעה על ידי החוק על סמך קנה מידה ביולוגי פשטני: גיל שתים עשרה, שאינו תואם תמיד את מצב נפשו האינדיבידואלי של הקטין.
קטין שגילו מעל שתים עשרה אינו מוגן על ידי המחסום הדיוני ולכן לכאורה תוטל עליו אחריות כעל אדם מבוגר.
עם זאת נראה כי הפסיקה דורשת מקטינים רמת זהירות פחותה מזו הנדרשת ממבוגרים.
דין זה שונה מהנהוג באנגליה ובארצות הברית בן אין פטור מאחריות לקטינים, אך במקרים רבים נוהג בית המשפט לייחס לקטינים חובת זהירות בהתאם לילד סביר בגיל הקטין.
המצב בישראל שונה בסוגיית האשם התורם מבדין הפלילי והנזיקי.
בחוק אין גיל סף לעניין אשם תורם, כך שניתן לייחס אשם תורם גם לילדים מתחת לגיל שתים עשרה, כאשר התנהגותו של קטין תרמה לנזק שנגרם לו, אף על פי שהחוק פוטר אותו מכל נזק שהוא גרם לאחר.
אולם בתי המשפט מכירים בכך שצעירים אינם זהירים די הצורך ביחס לביטחונם האישי: הם חסרים את הידע לזהות את הסכנות או להעריך נכונה את התוצאה הצפויה של מעשיהם בסיטואציה נתונה ועל כן מייחסים להם אשם תורם בהתאם לגילם.
שיטות המשפט השונות נקטו בגישות שונות ביחס להחלת מידת אשם תורם על קטינים.
ניתן לסווג אותן ל-2 קבוצות עיקריות:
גישת "הגיל הרך" (הנקראת גם בשם "גישת הפטור המוחלט") – גישה זו מאמצת קו גיל ברור, שרירותי כביכול, שמתחת לו לא ניתן לייחס לקטין מידה של אשם תורם.
מגיל 14 ההנחה היא כי ניתן לייחס להם מידת אשם תורם ונטל ההוכחה להפריך זאת מוטלת עליהם.
נראה שגישה זו מבוססת על הפטור שניתן במשפט המקובל לילדים לעניין האחריות הפלילית.
מבקרי הגישה טוענים שההסדר הוא שרירותי ואינו משקף את הצדק.
לדוגמה, ילד שגילו פחות רק בימים ספורים מגיל הפטור יהיה זכאי לפיצוי מלא, בעוד חברו המבוגר ממנו בימים מועטים יקבל פיצוי נמוך בהרבה.
יתרונותיה של גישה זו הם החיסכון בהתדיינות וכן העקביות והוודאות של התוצאות המשפטיות שיתקבלו.
הגישה "המודרנית" – גישה זו מתנגדת לקביעת גיל קבוע בתשובה לשאלת ייחוס מידת האשם התורם לקטין.
לפי גישה זו, המבחן הראוי לקביעת אשם תורם הוא: האם ההתנהגות הספציפית של הקטין היא מתחת לסטנדרט הסביר המצופה מילד בגיל שלו, האינטליגנציה המצופה והניסיון בנסיבות הספציפיות.
בגדר הנסיבות הספציפיות לעיתים יוכנסו אף יכולותיו השכליות, ניסיונו וכושר שיפוטו.
לפי גישה זו כל מקרה ומקרה ייבדק לגופו והבחינה היא בחינה עובדתית.
הגישה "המודרנית" נקראת כך בשל אימוצה בשלהי המאה שעברה במדינות שונות בארצות הברית במקום גישת הפטור מאחריות.
תומכי גישה זו טוענים שבגמישותה היא מביאה לפתרונות צודקים יותר.
הגישה המודרנית מותאמת לגישות עכשוויות בתחום זכויות הילד.
"עקרון הכשרים המתפתחים" מניח שיש להתייחס לילדים בהתאם לשונותם וייחודם כבני אדם בתהליך של התפתחות כושריהם ויכולתם, זאת גם משום שכל פגיעה בילד במהלך התפתחותו היא בעלת השלכות מרחיקות לכת על עתידו.
הספרות המשפטית פירשה סעיף זה כמקנה הגנה מוחלטת מטענת אשם תורם לילד שגרם לנזק עצמי במקרים שבהם הוזמן הילד או הורשה לשהות במקרקעין או בקרבתו של מיטלטלין גדול (כמו עגלה או מכונית) או אף קיבל לידיו חפץ מסוכן.
לעומת זאת, בגלל התנאים המסוימים המנויים בו, נקבע שבמקרים אחרים, שאינם נכללים בתנאי הסעיף, ניתן להחיל על ילד אשם תורם בגדרו של סעיף 68 לפקודת הנזיקין.
בהתייחס לקטינים צעירים מאוד, ישנם מקרים בהם פטר בית המשפט הישראלי את הילד הניזוק מאחריות לאשם תורם ללא דיון.
בעבר הוחלט שילד בן שלוש, שנפגע מרוכב קטנוע בכביש, הוא צעיר מכדי שיהיה ניתן לייחס לו אשם תורם כלשהו.
במקרה אחר, בית המשפט המחוזי בחיפה פסק שלא ניתן לייחס תרומת רשלנות כלשהי לילדה, שנפגעה מנפילה עקב משחק של היתלות על מעקה של מדרגות נעות, בגין גילה הצעיר (8 שנים).
לגבי קטינים בוגרים יותר אימצו בתי המשפט בישראל גישת ביניים בין גישת הגיל הרך והגישה המודרנית.
על פי גישת ביניים זו, במקרים בהם אין לקטין פטור גורף מאשם תורם לפי סעיף 64, מידת הזהירות שלאורה ייבדק קטין בסוגיית האשם התורם היא מידת הזהירות הנדרשת מקטין סביר בגילו, ללא התחשבות במאפייניו הספציפיים של הילד הניזוק.
הנימוק שנותן בית המשפט לנוהג לייחס לקטינים פחות אחריות לאשם תורם הוא שלקטינים יש יכולת פחותה להעריך סיכונים.
בפס"ד ע"א 361/59 צוקרמן נ' שנברגר קבע השופט ברנזון כי גם ילד בגיל 10, אף כי אינו נושא עדיין באחריות נזיקית שהוא גורם לאחרים, חייב להראות זהירות ראויה בשמירה על ביטחונו הוא, כלומר, מידת זהירות שאפשר באופן סביר לצפות לה מילד בגילו בעל כושר רגיל של הבנה ושיפוט.
כמו כן מוסיף השופט ברנזון ואומר כי גם ילד בגיל נמוך בהרבה מגיל שתים-עשרה (גיל החבות הנזיקית) חש בסכנות האורבות לו ויודע אינסטנקטיבית שעליו להיזהר מפניהן ולשמור על נפשו.
פסק דין שעסק בסוגיה זו הוא ע"א 61/89 מדינת ישראל נ' שלום אייגר (קטין).
בפסק דין זה נדונה האחריות לתאונה אשר אירעה לקטין כשהיה בן תשע וחצי בלבד לאחר ששיחק עם חברו במצבור אמצעי לחימה מוסתר שמצאו על גג ביתם המשותף.
במהלך המשחק התפוצץ טיל לאו ורגלו של הקטין נקטעה על למעל לברך.
השופט גולדברג ציין שהמקובל בפסיקה הוא לבחון את האשם התורם של הקטין תוך התחשבות בכושר שיפוט ממוצע של ילד בגילו של הניזוק אך הוסיף בהערת אגב שאולי יש מקום לבחון הלכה זו ולהמירה במבחן סובייקטיבי יותר שיתחשב גם במידת התפתחותו המנטלית והרגשית של הקטין הספציפי.
נראה שאפשרות זו שנרמזה על ידי השופט גולדברג לא מומשה עד היום בפסיקה בישראל.
זהירותו של אדם מבוגר לגבי קטין היא רבה מזו שיצטרך לנקוט לגבי בגיר
בפס"ד ע"א 361/59 צוקרמן ו-2 אח' נ' שנברגר של בית המשפט העליון, בו דובר על אדם שדרס ילד בן אחת עשרה שנים, קבע השופט צבי ברנזון שהזהירות המספיקה כלפי מבוגרים לא יכולה להספיק כלפי ילדים ונמצאת ביחס הפוך מזו שאפשר לצפות מהקטין.
בעוד שאחריותו של הקטין קטנה ככל שגילו פוחת, אחריותו של הבוגר גדלה.
לכן כל אדם הבא במגע עם ילדים או עלול לבוא במגע צריך לכלכל את צעדיו בהתאם.
דוגמה למגמה זו ניתן לראות בפסק דין של בית המשפט העליון ע"א 326/88 צימרמן נ' גבריאלוב, שדן במקרה בו נכנס ילד בן ארבע וחצי לחצר בית כדי לחפש עצים ושם הותקף על ידי כלבו של בעל הבית.
בית המשפט קבע שעל בעל הבית לנקוט אמצעי זהירות יעילים יותר משנקט כדי שימנעו גם מילדים קטנים להיכנס לחצרו.
בהצעת הקודיפיקציה הישראלית הוצע לבטל את הפטור שמופיע בסעיף 9(א) לפקודת הנזיקין, לפיו לקטין בן פחות משתים עשרה שנים ישנו פטור מאחריות בנזיקין ובמקביל בוטל הפטור מאשם תורם לילד מתחת לגיל שתים עשרה בתנאים שצוינו בסעיף 64(3) לפקודה.
עם זאת, סעיף הרשלנות התורמת בהצעת הקודיפיקציה, סעיף 461, קובע ש"בית המשפט רשאי להפחית מהפיצויים הניתנים לניזוק בהתחשב באשמתם היחסית, בתרומתם היחסית לקרות הנזק ובאופי אחריותו של המזיק ומטרותיה של אחריות זו".
לשון סעיף זה מהווה בסיס להמשך קיומו של אחריות מופחתת לקטין במקרי אשם תורם, שכן גילו של הקטין הוא ללא ספק שיקול מכריע בקביעת אשמתו וכושר הבנתו הפחותה מקטינה את אשמתו המוסרית ובכך מעבירה את האחריות לעברו של המבוגר המזיק.
נראה שהכוונה בהצעה זאת, היא החלת גישת הביניים הסובייקטיבית אובייקטיבית הנהוגה לגבי אשם תורם, גם לגבי נזקים שקטין גורם.
כלומר, בכל מקרה שקטין גורם נזק לעצמו או לאחרים, תבדק אחריותו של הקטין לעומת חובת הזהירות של ילד סביר בגילו בנסיבות העניין.
לגבי סוגיית האשם התורם של קטינים לא ברור מה תהיה השפעת הקודיפיקציה אם תאומץ.
ייתכן שהמצב הנוכחי יישאר על כנו, כפי שלשון החוק מאפשר או לחלופין שביטול ההגנה שמקנים סעיף 9(א) לקטינים מאחריות בנזיקין וסעיף 64(3) לאשם תורם של קטינים בתנאים המנויים יעבירו מסר של הטלת אחריות רבה יותר על קטינים.
לפי ההלכה, אחריות של מבוגר על נזק שיצר קטן היא רק במקרה והמבוגר הביא לו את החפץ המסוכן באופן שראוי להזיק, כמו הבאת לפיד בוער, אך אם הוא הביא לו גפרורים שאינם דולקים והקטן הוא זה שהדליקם והזיק בשרפה, המבוגר פטור מאחריות על הנזק.
אשם תורם (Contributory Negligence) בדיני נזיקין היא טענת הגנה משפטית של נתבע בעילה נזיקית, שיש באפשרותו להעלותה כנגד התובע במהלך המשפט.
נטל הוכחת האשם התורם מוטל על כתפיו של הנתבע.
על ההשפעה הראויה של התקיימות אשם תורם על תוצאות התביעה קיימות דוקטרינות שונות.
על פי דוקטרינת אשם תורם כהגנה יחסית, הנהוגה בישראל וברוב מדינות העולם, האשם התורם מפחית את היקף הפיצויים המגיע לניזוק, בהתאם לחומרת אשמתו התורמת.
לעומת זאת, על פי דוקטרינת אשם תורם כהגנה מוחלטת, משנקבע שהניזוק אחראי באופן חלקי לנזקיו, במידה שמעל סף כלשהו, הרי שאין המזיק חייב כלל בפיצויו של הניזוק.
לפי פקודת הנזיקין; "אשם הוא מעשהו או מחדלו של אדם שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה שיש בצידה נזק או שהן התרשלות שהזיקה לעצמו".
פקודה זו נוסחה לפי ההגדרה המקבילה מן החוק האנגלי.
הגדרת האשם מתייחסת לשני חלקים.
בחלק הראשון האשם מוגדר ככזה היוצר אחריות כאשר ההתייחסות הראשונית היא למזיק.
החלק השני מתייחס למעשה או מחדל שהם התרשלות שהזיקה לאדם עצמו ולכן, הוא מתייחס בעיקר להתנהגות הניזוק.
חלק זה, נוגע לאשם העצמי של הניזוק וההתנהגות הדרושה לקיומו הנה התרשלות.
על-כן, מרכיב יסודי במשטר האשם העצמי התורם הוא יסוד הרשלנות.
ההתרשלות, על פי הפקודה, נבחנת על פי מבחן אובייקטיבי חיצוני הוא מבחן האדם הסביר.
הגדרת ההתרשלות חלה על שני סוגי האשמים; האשם יוצר האחריות שבחלק הראשון, והאשם העצמי שבחלק השני.
למרות זאת, קיים שוני בין הנסיבות בהם אדם מתרשל ובכך מביא נזק לאחר, לעומת אדם אשר נבחנת רמת הזהירות שלו כלפי עצמו ורכושו.
בסוגיית האשם התורם, השאלה הנבחנת היא מידת הזהירות שאדם צריך לנהוג כלפי עצמו וכלפי רכושו (תוך בדיקת סבירות ההתנהלות), בעוד לגבי אשם יוצר אחריות הדגש הוא בבחינת ההתנהגות אל מול אדם אחר.
קיים הבדל מהותי בנקודת המוצא, ושוני מהותי בתפקיד החברתי שממלאים מושגים אלו.
השוני ביניהם מביא למסקנה כי ייתכן והאדם הסביר נוהג, וצריך היה לנהוג, ביתר זהירות כלפי אדם אחר מאשר כלפי עצמו.
בפועל, הופחתה רמת הזהירות הדרושה לשמירה עצמית לגבי ניזוקים מסוימים אשר המשפט ביקש להגן עליהם.
שלושה סוגים שכאלו זכו ליחס מועדף; עובדים, ילדים ולקויי דעת.
במידה ומתקיים אשם עצמי בהתנהגות הניזוק, על מנת שיחול סעיף 68 נדרש כי אשם זה תרם לנזק העצמי.
מכאן, כי יש צורך בקשר סיבתי בין ההתרשלות העצמית ובין הנזק שנגרם.
ההתפתחות ההיסטורית של האשם התורם במשפט המקובל
עם ההכרה ברשלנות כמקור להטלת אחריות התפתחה פרקטיקה שבה תובע אינו יכול לתבוע פיצויים כאשר הוא עצמו נהג ברשלנות.
הדין במשפט המקובל היה, בהתאם לדוקטרינת אשם תורם כהגנה מוחלטת, כי אשמו התורם של הניזוק מעניק הגנה מלאה למזיק, וכך גם היה המצב המשפטי ששרר באנגליה ובארצות הברית עד לאמצע המאה ה-20.
עם זאת, לא כל אשם תורם נחשב כמספיק כדי לשלול את אחריות המזיק לנזקי התובע.
בתי המשפט קבעו שרק אשם תורם שאירע בסמיכות להתרחשות הנזק הוא כזה אשר שולל את הפיצוי מהתובע.
עם תחילתה של המאה ה-20 החלה מתקפה על דוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת.
מדינות ארצות הברית החלו לנטוש את דוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת, והראשונה שבהן הייתה מיסיסיפי בשנת 1910 כאשר אימצה את שיטת האשם היחסי.
תהליך ההתנערות מהדוקטרינה נמשך וכיום רוב המדינות דחו לחלוטין את אשם תורם כהגנה מוחלטת.
בשנת 1945, חוקק באנגליה חוק האשם התורם הנזיקי, המאפשר חלוקת אחריות במקרים של אשם תורם, בהתאם לדוקטרינת אשם תורם כהגנה יחסית.
נימוקים שונים נתנו להגנת האשם התורם אך ההצדקה העיקרית שלו היא היותו "הרע במיעוטו".
עם זאת, ישנם הטוענים, כמו גרי שוורץ, שמטרת הגנת האשם התורם אינה יעילות, אלא הגינות.
גם המשפט העברי מכיר באופן כללי בטענת אשם תורם, אלא שכאשר ישנה הגנה ספציפית על היזק מסוים (למשל: פטור של אב הנזק 'בור' מנזקי כלים) היא גוברת על האשם התורם ויכולה להשית את האחריות על אחד הצדדים בלבד.
אשמה היא מצב רגשי בו אדם מאמין שהפעולות, המחשבות, הרגשות וכל התנהגות אחרת שלו אינם מוסריים.
הוא מאמין שהוא עשה מעשה שלא היה צריך לעשות (או לחלופין לא עשה מעשה שהיה צריך לעשות), ומצב זה מעורר בו רגש שלילי שאינו חולף במהירות.
רגש האשמה הוא ממשפחת "הרגשות של המודעות העצמית", ביחד עם בושה, גאווה ומבוכה.
אדם המרגיש אשמה מצוי בקונפליקט פנימי בין התנהגותו לבין ערכים מוסריים שהוא מאמין בהם, המכונים גם מצפון.
בהתאם לכך, רגשות אשמה, בושה וחרטה נוטים להופיע יחד לעיתים קרובות.
אשמה קשורה גם עם כעס ושנאה עצמית.
אשמה היא תחושה של אחריות או חרטה לפגיעה, פשע, מעשה רע או פעילות מנטלית כמו דמיון של מעשה כזה.
אדם מרגיש תחושה זו בעקבות: משהו שעשה, משהו שלא עשה אבל רצה לעשות, משהו שחשב שהוא עשה (גורם דמיוני), כאשר מרגיש שלא עזר מספיק למישהו, או כלפי עצמו - כשלא הגשים יעדים שרצה להשיג או הזיק לעצמו.
כמו כן, לפעמים אנשים מרגישים אשמה מאחר שמצבם טוב יותר מאחרים - אשמת השורדים.
הבעות הפנים של תחושת האשמה בולטות כשהאדם נתפס במעשה לא מוסרי/ רע וכו', או כשהאדם בעצמו קולט שהוא עשה משהו רע.
רגש האשמה דומה בהבעות הפנים לרגשות שליליים אחרים כמו בושה, השפלה, באופן שהגבות מתקמרות כלפי חוץ, הפה נופל כמו בעצב העיניים מסתכלות למטה והצידה בשביל להימנע ממבטים והמבט הוא מבט עצוב או מודאג.
תנועות הגוף של רגש האשמה מעורבות עם תנועות גוף של רגשות שליליים אחרים (בושה, דאגה, דיכאון וכו'), כך שאנשים המרגישים אשמה מתנועעים בעצבנות, כאשר תנוחות הגוף שלהם שליליות, הראש מוטה למטה או מורכן והידיים תופסות את הראש.
רגש האשמה מגביר את הורמוני הלחץ (קורטיזול) כך שאדם המרגיש אשמה יהיה מתוח, יסמיק, יזיע בצורה מוגזמת ויסבול מדופק לב מואץ, לחץ דם גבוה ותחושה של הצטמקות בבטן.
כמו כן, רגש האשמה יכול להוביל לאינסומניה ולאיבוד התיאבון.
תחושה של אחריות או חרטה לפגיעה/פשע/מעשה רע וכו' - בין אם אמיתי או מדומיין.
התנהגויות בעקבות אשמה נוטות להיות:
חרטה והתנצלות בפני הגורם כדי לכפר על ההתנהגות ולתקן את העוול, או הימנעות מהגורם הנפגע.
חלק מן הפסיכולוגים האבולוציונים טענו כי אשמה היא רגש אנושי רציונלי שהתפתח במהלך האבולוציה.
אם אדם חש אשמה לאחר שפגע באדם אחר, או כאשר השיב רעה תחת טובה, רבים יותר הסיכויים כי לא יפגע באדם נוסף או שיתנהג באנוכיות.
באופן כזה, הוא מפחית את הסיכוי לפעולות נקמה מצד חבריו לשבט ובכך מגביר את סיכוייו לשרוד.
בעקבות זאת, ניתן לעורר אשמה אף באמצעים מניפולטיביים כדי להשפיע או לשלוט על אחרים.
היו הוגים שטענו כי רגש האשמה הוא כלי לשליטה חברתית.
כיוון שאנשים בעלי רגשות אשמה חשים שאינם זכאים, פוחתים אף הסיכויים כי יעמדו על זכויותיהם.
לכן, אלה המחזיקים בעמדת כוח בחברה שואפים לעורר רגשות אשמה בנתונים למרותם, כדי שניתן יהיה לשלוט בהם בקלות רבה יותר.
העדר רגש האשמה אצל פסיכופתים
רגש האשמה נחווה כעונש להתנהגות לא מוסרית/ לא נכונה אך אנשים חווים את עוצמת ורמות הרגש באופן שונה.
פסיכופתים לא מרגישים תחושה של אשמה וחרטה במקרים בהם הם פוגעים במישהו, במקום זאת, הם מצדיקים את התנהגותם בכך שהם מאשימים אחרים, אדם שאינו מרגיש אשמה או חרטה לא יראה את עצמו כאשם בהתנהגות שכוונתה לפגוע באחר.
רגש האשמה כמקדם התנהגויות מוסריות
רגש האשמה מעודד התנהגויות מוסריות ולקדם התנהגות חברתית רצויה.
לעיתים תכופות, אנשים שמרגישים אשמה: מבצעים מעשים טובים בלי הקשר ומתאפיינים כאנשים מאופקים, פחות ממוקדים בעצמם ופחות גזעניים.
כמו כן, אנשים שנוטים יותר להרגיש אשמים: טובים יותר בקריאת הרגשות של אנשים אחרים (בדגש על רגשות בעלי עוררות נמוכה), עובדים יותר קשה לשמר קשרים זוגיים ויותר טובים בניהול וויסות הכעס שלהם.
אשמה היא קיומה של אחריות פלילית למעשה המהווה עבירה.
עקרון עתיק יומין לפיו חשוד, ואף נאשם, בפלילים, זכאי הוא, וחף מפשע, כל עוד לא הוכחה אשמתו.
עקרונות נגזרים מעקרון יסוד זה הם: כי על התביעה הכללית רובץ נטל ההוכחה להוכיח את כל יסודות האחריות הפלילית של הנאשם, באמת מידה מחמירה של מעבר לספק סביר, על מנת שיוטל קלון פלילי.
עם זאת, על מי שהוגש נגדו כתב אישום חלות הגבלות שונות.
בחוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, תשנ"ח-1998, למשל, נקבע שלא יינתן היתר לניהול אתר לאומי לתאגיד שהוגש נגדו או נגד נושא משרה בו או נגד מנהלו כתב אישום בעבירה שמפאת מהותה, חומרתה או נסיבותיה אין התאגיד ראוי לניהול אתר לאומי.