tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרב פסיכופתים לא נצפתה מוליכות חשמלית מוגברת של העור לנוכח גירוי שהתלווה אליו כאב.
כמו כן בדימות מוח פונקציונלי לא נרשמה בזמן המשימה פעילות לימבית, אשר קשורה ברגיל ללמידה רגשית.
התניית פחד נורמלית מערבת את האמיגדלה, אך האמיגדלה של פסיכופתים אינה פועלת באופן רגיל.
ראוי להדגיש שוב כי בניגוד ללמידה הרגשית, העיבוד הקוגניטיבי של פסיכופתים בריא ברובו.
מחקרים נוספים תומכים בממצאים אלה, ומראים כי פסיכופתים אינם מפיקים לקחים מכאב.
באחד המחקרים קיבלו המשתתפים שוק חשמלי מתון שלפניו הושמע זמזום באורך של כחמש שניות.
הזעה כתוצאה משוק חשמלי היא תגובה אוטומטית, בעוד הזעה כתוצאה מגירוי מותנה, דוגמת הזמזום, היא נלמדת.
לאחר ניסיונות אחדים למדו משתתפי הביקורת הבריאים כי לאחר הישמע הזמזם הם יקבלו שוק חשמלי, והחלו להזיע מייד בהישמע הזמזם המתריע.
הפסיכופתים, לעומתם, הראו מוליכות חשמלית מופחתת של העור בהישמע הזמזם.
הם הזיעו פחות ממשתפי-הביקורת, והתחילו להזיע קרוב יותר למתן השוק החשמלי.
כן נמצא קשר בין פגיעות באמיגדלה וב-vmPFC לבין העדר יכולות לפתח מוליכות חשמלית מוקדמת של העור ובזמן התבלטות בבחירות מסוכנות.
עם זאת, פגועי vmPFC יכלו לחולל מוליכות חשמלית של העור כאשר קיבלו גמול או עונש (חיקוי כסף), בעוד בקרב פגועי-אמיגדלה לא נצפתה על עורם כל מוליכות חשמלית.
נוסף על כך, שלא כמו פגועי vmPFC, פגועי-אמיגדלה לא למדו דבר מהתניה פבלובית של גירוי חזיתי משולב ברעש חזק ואוורסיבי.
מחקר אחר משנת 2007 הראה כי אנשים עם פגיעה ב-vmPFC הם תועלתניים יותר מאנשים בריאים.
לפני המשתתפים במחקר הוצגו דילמות מוסריות של בחירה בין פעולה המקריבה את חייו של אדם אחד לשם הצלת חייהם של כמה אנשים אחרים לבין הימנעות מהקרבה כזו.
הטענה היא שכדי לבחור באפשרות ההקרבה, צריך להתגבר על תגובות רגשיות המתנגדות לגרימת פגיעה אישית בזולת.
בדילמה הראשונה רכבת שבלמיה פגומים דוהרת על מסילה.
באותה עת ניצבים על המסילה חמישה אנשים שלא יספיקו להימלט מפני הרכבת הדוהרת.
המסילה מסתעפת גם לימין, שם עומד אדם אחד בלבד.
המשתתף יכול לבחור ללחוץ על מתג המפנה את הרכבת למסילה הימנית, ובכך להציל את החמישה מוות ודאי אך לגרום למותו של אדם אחד, או להימנע מכל פעולה, ובכך לגרום למותם של חמישה אנשים.
בדילמה הראשונה, שהיא אישית פחות, משתתפים בריאים כמו-גם משתתפים עם פגיעות ב-vmPFC בחרו להציל את החמישה על-חשבון האחר.
מחקרים שנערכו בהשתתפות פסיכופתים הראו כי תפקוד ה-vmPFC שלהם לקוי.
אכן, התנהגותם דמתה לזו של אנשים עם פגיעה מוחית ב-vmPFC, מה שמוכיח כי לפסיכופתים יש פגם בהתייחסותם הרגשית למוסר.
כאמור, פסיכופתים נוטים לפגוע באחר ממניעים אינסטרומנטליים, כלומר, התנהגותם המקיאוולית תופסת את הזולת כאמצעי להשגת מטרה.
כמו כן, חוסר הרגישות של הפסיכופת למצוקתו של האחר אינו מאפשר לו למידה אוורסיבית.
הוא אינו לומד להימנע מהתנהגות שגורמת סבל לזולת.
על-כן סביר שתגובתו על הדילמות הנזכרות לעיל לא תושפע מרגשות, והוא לא יהסס להקריב אדם אחד לטובת חמישה, גם אם הוא עצמו יידרש לפעול באופן אקטיבי ולהרוג את האדם.
מחקר שהשווה בעיות מוסריות שעירבו פגיעות לא אישיות (כלומר, פגיעה מרוחקת כמו לחיצה על כפתור) ופגיעות אישיות (פגיעה פיזית ישירה) על מנת להשיג את הרווח המקסימלי מסיטואציה לא מצא הבדלים בין נבדקים עם ציונים גבוהים לבין נבדקים עם ציונים נמוכים.
עם זאת, מחקר נוסף באמצעות אותם בדיקות מצא כי אסירים שקיבלו ציון גבוה ברשימת הפסיכופתיה של הייר נטו לתמוך יותר בפגיעות לא-אישיות והפרת חוקים בניגוד לקבוצת הלא-פסיכופתים.
עבריינים עם פסיכופתיה וציונים נמוכים בחרדה תמכו יותר בגרימת נזק אישי על מנת להשיג את מטרותיהם.
הסטריאטום (או נאוסטריאטום), הוא חלק תת-קורטיקלי של המוח, שקשור בין השאר למסלול הגמול וההנאה.
מחקר משנת 2012 מצא שהעובי של כמה אזורים בקליפת המוח של פסיכופתים קטן יותר לעומת שאר האנשים.
באותו מחקר נמצא גם סנכרון נמוך יותר בין הפעילות באמיגדלה ובסטריאטום לבין הפעילות בקליפת המוח הקדם-מצחית, שעשוי להעיד על בעיה בקשר בין הרגש לקבלת החלטות.
מדובר בחיזוק לתוצאות של מחקר משנת 2009, שמצא אצל פסיכופתים בעלי היסטוריה של התנהגות אלימה סימנים לפגיעה בסיבי העצב שמקשרים בין האמיגדלה לקליפה הקדם-מצחית.
חומרת הפגיעה הזאת הייתה קשורה לחומרת הפסיכופתיה.
מעבר לשינויים הפיזיולוגיים, מחקרים מצאו הבדלים גם בפעילות הכימית במוחם של פסיכופתים, בהשוואה לאנשים רגילים.
לדוגמה, נמצאה אצלם עלייה בהיקף השחרור של המוליך העצבי דופמין במסלול העונג במוח לאחר שימוש בסמים כמו אמפטמין, וכן עלייה בפעילות חשמלית באזור הזה כאשר הם ציפו לגמול כספי.
נמצא גם קשר חיובי בין מידת החומרה של הפסיכופתיה לפעילות הזאת במוח, מה שמעיד אולי שפסיכופתים חשים מוטיבציה רבה יותר לבצע מעשים שיפעילו את אזור הגמול במוח, וייתכן שהיא באה על חשבון רגישות לרגשות הזולת ולתוצאות השליליות של מעשיהם.
מחקר אחר, שפורסם בשנה שעברה, מצא שמידת הרגישות של הקולטנים למוליך העצבי סרוטונין בקליפה הקדם-מצחית ובסטריאטום הייתה קשורה לחומרת הפסיכופתיה: ככל שהרגישות לסרוטונין הייתה גבוהה יותר, רמות הפסיכופתיה והכעס של הנבדקים הפסיכופתים גדלו גם הן.
אצל עבריינים "רגילים" לא נמצא קשר כזה.
הממצא הזה יכול לפתוח פתח לפיתוח טיפול תרופתי לפסיכופתיה, שיכוון לקולטני סרוטונין.
פיתול החגורה הקדמי אשר נמצא בקרבת מקום לקורטקס הפרה-פרונטלי הוונטרומדיאלי הוא אזור משמעותי בכל הקשור לקבלת החלטות, למידת הימנעות, ויסות רגשי ושליטה בדחפים (פיקוח על טעויות ושגיאות).
מטופלים עם נזק מוחי באזור זה מציגים שינויים בעכבות, אדישות ותוקפנות.
התנהגות אשר אופיינית גם לפסיכופתים.
סקירה ספרותית רחבה מצאה בעקביות הבדלים משמעותיים בחומר אפור ובחומר לבן בפיתול החגורה הקדמי אצל עבריינים עם ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר.
במשימות Go/No-Go המטרה היא פשוטה: על המסך מוקרנת סדרת אותיות וכשהמטרה, האות X, הופיעה, התבקשו ללחוץ על כפתור.
כאשר האות K הוצגה על המסך, התבקשו המשתתפים להימנע מלחיצה על הכפתור.
מכיוון שהמטרה הופיעה בתדירות של 86%, נוצרת נטייה לתגובה מוקדמת ולכן הלחיצה על הכפתור הופכת כמעט אוטומטית.
זהו אחד ממבחני העכבות הבסיסיים ביותר אך פסיכופתים שהשתתפו במחקר ביצעו טעויות רבות מקבוצת הבקרה.
סריקת ה-fMRI הראתה כי אסירים שבמוחם נמצאה פעילות עיצבית נמוכה באזור זה היו מועדים פי שניים לפשיעה חוזרת בהשוואה לאסירים שמוחם נצפתה פעילות עיצבית גבוהה באזור זה.
בתקופת המעקב בין 2007 לשנת 2010 הורשעו מחדש, לפחות בעבירה אחת, כמעט כל הפסיכופתים שהשתתפו במחקר.
גוף מחקר גדול מראה כי פסיכופתים משקרים באופן כרוני ומראים מעט מאוד חרטה או חרדה.
במחקר נוסף שבחן פעילות עיצבית נמוכה באזור זה נמצא כי עבריינים עם פסיכופתיה ופעילות עיצבית נמוכה באזור זה נוטים לקבל החלטות לא הגונות במהירות גבוהה יותר פי שניים בהשוואה לעבריינים רגילים.
תוצאות אלה מצביעות על סמן נוירו-קוגניטיבי אפשרי להתנהגות אנטי-חברתית מתמשכת ומחזקות את הראיות המעידות על קשר לקוי בין הרגש לקבלת החלטות אצל פסיכופתים.
לדעת חוקרים מסוימים בתחום הפרעת אישיות אנטיסוציאלית היא שכיחה בבתי סוהר משום שאחד הקריטריונים לאבחנה הוא היסטוריה של עבירות או התנהגות אנטי-חברתית, לכן האבחנה עשויה להינתן לאסירים בשוגג כי היא מזוהה עם אוכלוסיית הכלא יתר על המידה.
בדומה להפרעת אישיות אנטיסוציאלית, פסיכופתיה היא הפרעה שכיחה מאוד בבתי סוהר ומסגרות פורנזיות אחרות.
נערכו מחקרים אפידמיולוגיים רבים הבודקים את שכיחות הפסיכופתיה במדגמים פליליים.
אלה חושפים כי בעוד ש-80% מהאסירים בארצות הברית מתאימים לקריטריונים של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, רק כ-25-31% מהם עומדים בקריטריונים לאבחנה של פסיכופתיה כפי שהיא מוגדרת על ידי רשימת הפסיכופתיה המעודכנת.
כלומר, כרבע מהנבדקים שמקבלים את האבחנה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית עומדים בקריטריונים לאבחנה של פסיכופתיה.
בהתבסס על ממצאים אלה ועל שיעור השכיחות של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כ-3% מהאוכלוסייה הכללית כפי שנקבע על ידי המדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות ניתן להעריך כי שיעור הפסיכופתיה אצל גברים באוכלוסייה הכללית עומד על 0.75%.
במחקר שנעשה באנגליה, בוויילס ובסקוטלנד בקרב 638 אנשים בני 16–74, מצא כי פחות מאחוז אחד מהאוכלוסייה (0.6%) הם "פסיכופתים אפשריים" באמצעות חתך של 13 נקודות בשאלון PCL-SV.
המשתתפים נבדקו באמצעות ראיונות אישיים ומבחני אישיות.
יותר מחצי מכל המשתתפים במחקר היו נשים (56.7%).
הציונים הגבוהים שקיבלו בשאלון PCL:SV היו מתואמים עם: גיל צעיר, מין זכר; ניסיונות התאבדות, התנהגות אלימה, מאסר וחוסר בית, תלות בסמים, הפרעות אישיות אנטי-חברתיות, היסטוריוניות וגבוליות, ואצל מבוגרים פאניקה והפרעה טורדנית-כפייתית.
מחקר זה הראה, כפי שנמדד על ידי שאלון PCL-SV, כי פסיכופתיה היא נדירה ומשפיעה על פחות מ-1% מהאוכלוסייה הכללית, אם כי היא שכיחה בקרב אסירים, חסרי בית, ובאשפוזים פסיכיאטריים.
יש התפלגות חצי-נורמלית של תכונות פסיכופתיות באוכלוסייה הכללית, כאשר לרוב אין תכונות, שיעור גדול של אנשים עם ציונים שאינם אפסיים (1–3), ותת-קבוצה של אנשים עם בעיות חברתיות והתנהגויות רבות וחמורות.
אך עם זאת, הרף המקובל להימצאות פסיכופתיה בשאלון PCL-SV הוא 18 נקודות.
אם מחברי המחקר היו משתמשים ברף המקובל, שכיחות הפסיכופתיה בקרב המדגם הייתה 0.1% בלבד.
מהמחקר עולה כי מתוך 638 אנשים שנבדקו, רק אדם אחד קיבל ניקוד שמעיד על פסיכופתיה.
מחקר שנערך בשנת 2008 באמצעות שאלון PCL-SV מצא כי 1.2% מתוך מדגם של 514 אנשים באוכלוסייה הכללית של בריטניה קיבלו ציון של 13 מתוך 24 בשאלון, דבר אשר מעיד על "פסיכופתיה פוטנציאלית".
הציונים היו מתואמים באופן משמעותי עם אלימות, התמכרות לאלכוהול, ואינטליגנציה נמוכה.
ליותר מחצי מהמדגם היו ציונים של 0 או 1 בשאלון, ולשני שלישים היה ציון של 2 או פחות.
התפלגות הציונים במדגם זה עולה בקנה אחד עם ממצאים ממחקרים גדולים יותר שנערכו בקהילה.
בכל מחקר, לרוב המשתתפים היו ציונים נמוכים של עד 3 נקודות בסולם הפסיכופתיה, דבר המצביע על כך שרמות פסיכופתיה קליניות הם נדירות מאוד עבור אנשים באוכלוסייה הכללית.
מחקר שנערך על מדגם של 496 אסירים בכלא בבריטניה מצא כי 7.7% מהגברים, וכ-1.9% מהנשים שרואיינו קיבלו ציון של 30 ומעלה בשאלון PCL-R.
מחקר שנערך על פסיכופתיה אצל נשים מצא כי שיעור הפסיכופתיה של נשים בבתי הכלא הוא ש-11% עומדות בקריטריונים לאבחנה.
מחקר אחר מצא שיעורים מעט גבוהים יותר של 16% ומחקר אחר מצא שיעור של 17.4%.
נמוך יותר משמעותית מאחוז הפסיכופתיה אצל אסירים.
רווחת כיום הטענה שייתכן ופסיכופתיה אצל נשים היא שכיחה יותר ממה שדווח עד היום אך הטענות לא מגובות במחקרים ומבוססות במידה רבה על ספקולציות.
מחקר שנערך בכלא גדול בדק ומצא כי מתוך 199 אסירות, 6% מהן קיבלו ניקוד של בין 30–40 בשאלון PCL-R, הרף המסורתי להימצאות פסיכופתיה אצל נבדקים.
כשהורידו את החתך להימצאות פסיכופתיה ל-25 נקודות, בערך אחת מתוך כל חמש נשים זוהתה כפסיכופתית.
התכונות וההתנהגויות שבלטו אצל נשים כללו אימפולסיביות, שליטה עצמית נמוכה, מתירנות מינית, פשיעה מגוונת, מניפולטיביות, וחוסר במטרות מציאותיות לטווח ארוך.
ממצא זה הוא אחד מראיות רבות שטוענות כי נשים מציגות רמות פסיכופתיה נמוכות יותר מגברים.
לגבי שיעור הפסיכופתיה של נשים באוכלוסייה הכללית, הנתונים הם מינימליים בלבד, אך בהתחשב בשיעור השכיחות של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כ-1% אצל נשים בקהילה, חוקרים מעריכים כי שיעור הפסיכופתיה אצל נשים באוכלוסייה הכללית הוא 0.25%.
ישנם מספר אנשים הידועים לציבור, אשר אובחנו עם פסיכופתיה באמצעות רשימת הפסיכופתיה של הייר או באמצעות כלי אבחון אחרים:
הזוג המכונה "קן וברבי" אובחנו באמצעות רשימה הפסיכופתיה של הייר.
ג'ואנה דנהי, אובחנה עם הפרעת אישיות גבולית, אנטיסוציאלית, פסיכופתיה, ופאראפיליה סאדו-מזוכיסטית, אחת הנשים היחידות בבריטניה שנשפטו למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.
איילין וורנוס, אובחנה עם הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית ופסיכופתיה, אובחנה באמצעות רשימת הפסיכופתיה של הייר (32/40)
פיטר לנדין, הרוצח הסדרתי מדנמרק שהורשע בארבע עבירות רצח, בארצות הברית ובדנמרק, אובחן באמצעות רשימת הפסיכופתיה של הייר (39/40)
"ווין" בסרט התיעודי של ערוץ 4, פסיכופת, קיבל את התוצאה "הנדירה ביותר" של 40/40 ברשימת הפסיכופתיה של הייר
בריאן ג'יימס דוגאן, אנס ורוצח סדרתי שהיה פעיל בין השנים 1983–1985, אובחן באמצעות רשימת הפסיכופתיה של הייר (38.5/40)
קליפורד אולסון, עבריין מין ורוצח סדרתי אשר הודה ברצח של 11 בנים ובנות בתחילת שנות ה-80 וסחט את הרשויות לכופר של 10,000$ עבור כל הודאה וגופה, אובחן באמצעות רשימת הפסיכופתיה של הייר על ידי שלושה פסיכיאטרים שונים (38/40)
מרי פלורה בל, אישה בריטית שחנקה למוות שתי פעוטות כשהייתה בין הגילאים 10–11, הפסיכיאטרים שמונו על ידי בית המשפט טענו כי "היא מפגינה סימפטומים קלאסיים של פסיכופתיה".
בעניין מדינת ישראל נגד נ' זלנצקי הסכימו המומחים מטעם התביעה ומטעם ההגנה כי הנאשם אכן לוקה בהפרעת אישיות.
המומחה מטעם ההגנה טען כי הנאשם "בעל אישיות עם קווים פסיכופתיים מובהקים...
[ו]סבל [בעת ביצוע הרצח] מהפרעה נפשית חמורה ביותר".
שלמה חליווה, הפסיכיאטר מטעם ההגנה טען כי מדובר במקרה קלאסי של הפרעת באישיות מסוג פסיכופתיה קיצונית.
לטענתו "אין רואים בבדיקה שום רמז להרגשות אשמה או שום הבטחה כי אם תינתן ההזדמנות לא יחזור על אותה התנהגות…"
המונח פסיכולוגיית העצמי מתייחס לרעיונות שונים שהתפתחו מהתאוריה של היינץ קוהוט.
למרות הקושי למצוא מכנה משותף לכל הרעיונות האלה, אפשר לומר שהמשותף לכולם הם העקרונות של השתקעות אמפתית ממושכת בחוויה של המטופל והעברות של זולת-עצמי.
יש הרואים בפסיכולוגיית העצמי כאנטיתזה לפסיכואנליזה הפרוידיאנית בשלוש נקודות: היא אינה רואה את הטרגיות של הקיום האנושי כתוצר של קונפליקט בין הדחף ובִּיוּתוֹ; היא אינה רואה את ההתפתחות האנושית כמעבר מתלות לאוטונומיה; והיא לא רואה בנרקיסיזם שלב התפתחותי מוקדם אלא יסוד חשוב בהווייתו של האדם.
פסיכופריחה הוא רומן מאת רונן דוד, שיצא לאור בהוצאת "תמוז" בשנת 2006.
הספר מבוסס על קורות חייו של המחבר, ומתאר בגוף ראשון את התפתחותה של פסיכוזה מסוג מאניה.
הספר מביא את סיפורו של אורי, מפקד פלוגה בצה"ל, שבמהלך שירות מילואים קרבי לוקה בהתקף של פסיכוזה המערער את עולמו ומביאו לאשפוז כפוי ולמציאות שונה לגמרי מזו שאפיינה את חייו קודם לכן.
הספר פותח צוהר לעולם בריאות הנפש, ומאפשר היכרות עם החוויות העוברות על האדם בצל הפסיכוזה, ועם יחס החברה כלפיו.
פסיכולוגיית הגֶּשְׁטַלְט (מגרמנית: Gestalt; מילולית: צורה, תבנית, דפוס) היא אסכולה בפסיכולוגיה, שלפי תפיסתה העיקרון התפעולי של החשיבה הוא הוליסטי, מקבילי, אנלוגי ובעל מגמה לארגון עצמי.
אבי גישת הגשטלט, שצמחה במקביל לצמיחת אסכולת הביהביוריזם בארצות הברית, הוא מקס ורטהיימר (Max Wertheimer), שהגדיר את תופעת פי (Phi Phenomenon).
ורטהיימר ערך ניסוי לבדיקת תפיסת התנועה, שבו הקרין לנבדקיו בתנאי מעבדה שני הבזקי אור משתי נקודות שונות בפסקי זמן קרובים.
הנבדקים ראו את שני ההבזקים כנקודת אור בודדת, שנעה ממקום אחד למקום שני, אף על פי שלא התרחשה שום תנועה של האורות, שהודלקו כל אחד במקום אחר.
ורטהיימר הסיק מכך כי התודעה היא זו שהשליכה את התבנית שלה של תפיסת התנועה על הקלט החושי, והיא זו שנתנה פירוש לטבעם של גירויים אלו.
את התאוריה פיתחו שניים מתלמידיו של ורטהיימר: וולפגנג קלר וקורט קופקה, שפיתחו את הגישה שיש להבין התנהגות על פי המכלול ולא על פי מרכיביה הבודדים, וקורט לוין שלקח אלמנטים של הגשטלט אל הפסיכולוגיה החברתית.
ניתן להבין את תאוריית הגשטלט באמצעות משפט מפתח אחד, "השלם גדול מסכום חלקיו".
כוונת משפט זה היא שישנה באדם תבנית תודעתית ראשונית המפרשת את הגירויים החושיים, ואף רואה או משליכה את חוקיה על הקלט החושי, ופירוק תבנית זו לחלקיה, ובחינת הגירויים באופן מבודד ואטומיסטי כפי שעשו הסטרוקטורלים, אינו מסייע להבנת התבנית והמכלול.
טענתם של אנשי הגשטלט הייתה, כי אין טעם בפירוק התהליכים המנטליים למרכיביהם, כיוון שהתהליך המנטלי הוא 'יותר' מצירוף פשטני של מרכיביו.
החוויה בעצם תלויה בהכתבה של תודעת האדם לתנאי הסביבה, ואינה תוצר פשוט של צירופם יחד אפילו לא ב"סינתזה היצירתית" של וונדט, או ב"כימיה המנטלית" של ג'ון סטיוארט מיל.
אחד הרעיונות המשמעותיים בגשטלט הוא שבני האדם בנויים מהמון תבניות, אותן אספו במהלך חייהם.
חוויות, זיכרונות, פרשנויות של חוויות עבר, אפילו דעות של אחרים נכנסו לתוך התבניות של הפרט.
תרפיית הגשטלט עוסקת בעיקר בפנומנולוגיה - היא מדגישה את החוויה הסובייקטיבית של היחיד ותהליך צמיחתו, תוך יחסי גומלין מתמידים עם הסביבה.
העבודה בגשטלט היא בעיקר חווייתית התנסותית, ומדגישה את ה"כאן־ועכשיו".
הזמן הוא נושא חשוב ומרכזי בשיטת הגשטלט ועיקר ההתייחסות היא להווה.
העבר חשוב אך ורק לצורך ההווה והעתיד.
קירבה (או סמיכות) - עצמים או אנשים שקרובים לאדם בזמן ובמרחב נוטים להיות משויכים האחד אל השני, ולהניח את התשתית לסכמה.
לכן נקודות הסמוכות זו לזו נוטות להראות כקבוצה, בעוד שנקודות המרוחקות זו מזו אינן נוטות להראות כקבוצה.
באופן דומה, שלוש הקשות תכופות במצילה מתלכדות לקבוצה בעוד ששלוש הקשות בהפסקות ממושכות - נשמעות כהקשות נפרדות.
דמות/רקע - בתוך הסכמה יש משמעות רבה לפרטים, לתפאורה של האירוע ולכל מה שיש ברקע.
לפי ורטהיימר הרקע הזה משתלט בשלב מסוים על התמונה והופך לחלק משמעותי בתוך התבנית.
הרקע הופך להיות ה- תבנית.
דמיון - היצירה של תבנית של סכמה מנסה למצוא עיקרון משותף שיסביר את המציאות באופן שיהיה ברור יותר לפרט.
כל הסימנים והמידע שמועבר יטופלו תחת אותו עיקרון משותף.
סגירה (או סגירות) - גם כאשר המידע שמגיע אלינו הוא לא שלם, אנחנו ננסה לסגור אותו באופן שיתאים לנתונים שיש לנו כך שלתבנית יהיו גבולות ברורים ומוצהרים.
אם הסגירה שיצרנו תתנגש עם המציאות ישנה תחושה כבדה של דיסוננס.
פשטות - כל נתון שהפרט נחשף אליו מתורגם תמיד לרמה הכי פשוטה שאפשר, אם הפרט אינו מצליח לפשט את הנתון - הוא מתייחס אל המידע כאילו זה מידע מניפולטיבי.
צמצום הדיסוננס - מצב של חוסר איזון בין משמעויות.
במצבים שהפרט נאלץ להקנות משמעות באופן עצמאי למצב, הוא יפעל להפחתת הדיסוננס.
מאחר שחוסר איזון גורם לבלבול צריך ליצוק לתוך התבנית של התפיסה משמעות ייחודית שתפתור את הבעיה, בדרך כלל אנו נפנה לשדה של אמונות, תפיסות ומיתולוגיות במרחב האישי שלנו.
כאשר הפרט חווה חוסר איזון הוא יחפש תבנית שבתוכה יהיה הסבר, הוא בעצם יחזור לשורשים הבסיסים של המיתוס כדי לפתור את חוסר האיזון.
המשכיות או רציפות - הנטייה של בני אדם היא לייצר רצף, המשכיות בין אירועים.
אירועים לא מתנהלים באופן אקראי אלא יש ביניהם איזשהו רציונל מקשר.
כאשר מנסים לייצר רצף בדרך כלל אותה הדמות תשחק תפקיד במשחק והנטייה היא לא לערבב בין הדמויות.
בין התאורטיקנים הבולטים בתחום ניתן למנות את מקס ורטהיימר, קורט קופקה, ולפגנג קולר וקורט לוין.
תאוריית הגשטלט מצליחה להסביר הרבה תופעות בתחום התפיסה החזותית.
על פי עקרונות הגשטלט ניתן להבין הרבה על הצורה שבה בני אדם מפענחים או מנסים להסביר את מה שעיניהם רואות.
אנשים נוטים לקבץ יחדיו עצמים שסמוכים זה לזה.
לכן, בדימוי שיש בו פריטים רבים, נחפש משמעות לקרבה ביניהם.
לדוגמה, קו מרוסק נתפס בעינינו כקו, כי אנחנו מניחים שהקירבה בין נקודות משמעותה קו.
אם מסתכלים באיור 1, המוח מפענח את השרטוט כשורות של נקודות כחולות, מכיוון שיש יותר קרבה בין הנקודות באותה שורה, מאשר הקרבה בין הנקודות באותו טור.
לעומת זאת, באיור 2 המצב הפוך ולכן המוח שלנו יפענח את השרטוט כטורים של נקודות.
אנו מחליטים מה הדמות ומה הרקע בכל דימוי שבו אנחנו נתקלים.
החלק שאנו תופסים כדמות נראה כצורת עצם על גבי הרקע, בעוד שהחלק שאנו תופסים כרקע נראה בחלק האחורי של פניות בולטת הדמות.
בחלק מהמקרים אם היינו תופסים מה הדמות ומה הרקע באופן אחר היינו מפענחים את הדימוי כולו בצורה שונה.
הדוגמה הידועה ביותר היא הגביע שהרקע שלו יכול להתפרש כשתי דמויות בפרופיל.
ניתן להמחיש את ההשפעה של עקרון הדמות והרקע באמצעות איורים 3 ו- 4, אשר מכילים צורות זהות שצבועות בצבעים שונים.
הצבע הכהה יותר מגדיל את הנטייה לפרש את החלק הצבוע בו כדמות ואת השאר כרקע.
לכן באיור 3 הכד בולט יותר בהשוואה לפנים ובאיור 4 הפנים בולטות יותר בהשוואה לכד.
עקרון הדמיון מתייחס לנטייה לקבץ יחדיו את העצמים הדומים ביותר.
בהתאם לכך, אנחנו נוטים לצרף פריטים דומים לקבוצה ולתת לה משמעות.
מסיבה זו, "נעדיף" לפענח את השרטוט באיור 5 כטורים של נקודות באותו צבע, ולא כשורות בצבעים מתחלפים.
עקרון הדמיון פועל גם בחוש השמיעה.
זו הסיבה לכך שסדרת קולות המנוגנים באותו הכלי יכולים להתלכד יחדיו, גם בנוכחות של צלילים אחרים.
באופן דומה סדרת מילים שנאמרה על ידי אותו האדם מתלכדת בתוך המית שיחות, משום שלכולן יש מתכונות קולו של אדם אחד.
עקרון הסגירות מתאר את הנטייה למלא פערים קטנים על מנת לתפוס עצמים בשלמותם.
בעקבות זאת רוב האנשים יפענחו את איור 6 כמורכב מריבוע בין שני קווים .
זאת אף על פי שלכאורה אפשר היה לפענח את השרטוט כשתי אותיות "k" מחוברות .
דוגמה לעיקרון זה הוא החץ ש"כלוא" בין אותיות הלוגו של חברת פדקס: ברגע שגילינו אותו קשה לנו להתעלם ממנו.
אם נראה צורה שהיא כמעט סגורה, נשלים אותה במוחנו, כמו במקרה של דמות הפנדה בלוגו של הקרן העולמית לשימור חיות הבר.
אם ניתן לזהות סידור פשוט של אלמנטים בדימוי, כגון שורות, טורים, ריבוע וכו', נעדיף לתפוס את האלמנטים כמסודרים כך.
עקרון ההמשכיות הטובה מתייחסת לנטייה לתפוס קווים כרצופים, גם כאשר הם קטועים.
לכן אנו נוטים לחפש צורות זורמות, ללא שבירות פתאומיות.
זו הסיבה לכך שנחפש המשך של קווים וקשתות גם אם הם לא קיימים בדימוי.
לדוגמה, רוב האנשים יפענחו את איור 7 כקן מאוזן על קו מפותל .
זאת אף על פי שלכאורה אפשר היה לפענח את השרטוט כאוסף של צורות סגורות (איור 9), או כחיבור של שני קווים שבורים (איור 10).
עקרון הגורל המשותף מתייחס לנטייה לקבץ יחדיו אובייקטים שנתפסים כנעים לאותו הכיוון.
פסיכותרפיה המרוכזת באדם (Person-Centered Therapy), ידועה גם כטיפול ממוקד בלקוח (Client-centered therapy), היא שיטת טיפול שפותחה על ידי הפסיכולוג ההומניסטי קרל רוג'רס בשנת 1951. השיטה זוכה לשימוש נרחב בתחום בריאות הנפש ומהווה בסיס לאסכולת הפסיכותרפיה ההומניסטית.
רוג'רס מכנה את מקבל הטיפול בשם "לקוח", להבדיל מהמושגים "חולה", "פציינט" או "מטופל" אשר בעלי קונוטציה שללקוח יש מחלה או שבודקים אותו בניסוי.
זאת משום שלמילה "לקוח" יש משמעות של לקיחת אחריות אקטיבית ורצונית לטפל בבעיות של עצמו.
הטיפול בשיטה זו מתאים לאנשים בעלי שיקול דעת תקין היות שהטיפול בשיטה זו מונחה על ידי החלטות מקבל הטיפול ולא על ידי החלטות המטפל.
אחדים מרעיונותיו של רוג'רס ובייחוד עיקרון העל של השיטה, עקרון הלקוח במרכז, אומצו גם על ידי בעלי מקצועות טיפוליים מסוימים בתחומי הרפואה והפרא רפואה.
המשותף למקצועות מסוימים אלה ולשיטת הפסיכותרפיה המרוכזת באדם הוא שהם נותנים שירות לאנשים בעלי שיקול דעת תקין, בתחומים בהם למקבל השירות יש כלים לשפוט את השירות שהוא מקבל.
עקרון הלקוח במרכז - הטיפול מתנהל לפי דרישות הלקוח.
מרכיבי היסוד של הטיפול הנפשי על פי רוג'רס הם:
תפקיד המטפל ליצור מערכת יחסים חיובית וסביבת טיפול לא שיפוטית.
המטפל עושה זאת על ידי האזנה ושיקוף של רגשות ותחושות הלקוח.
במסגרת הטיפול המטפל מעודד את הלקוח לבטא ולחשוף את עצמו מבלי להשתמש במנגנוני הגנה.
מטרת הטיפול היא לטפל בחסכים ולערוך שינויים בדפוסי חשיבה תוך פיתוח הערכה עצמית גבוהה.
באופן זה גוברים סיכוייו של הלקוח לקבל את עצמו, להגיע למימוש עצמי ולתפקד בשלמות.
פסיכופיזיקה היא ענף בפסיכולוגיה, העוסק ביחס שבין הגירויים הפיזיים להם נחשף האדם לבין התחושות הפסיכולוגיות המתעוררות אצלו כתוצאה מחשיפה זו.
החוקרים בתחום עוסקים בקשר שבין הגירוי האובייקטיבי-כמותי לבין התחושות הסובייקטיביות שהוא מעורר אצל האדם באמצעות מערכות החישה והתפיסה.
הפסיכופיזיקה עוסקת בעיקר בחושי הראייה, השמיעה והמגע (לעיתים רחוקות יותר גם בחושי הטעם והריח), וכן בניתוח תחושות, כמו תפיסת זמן או תנועה.
השיטות המודרניות העיקריות לבחינת שאלות פסיכופיזיות הן בדיקות סיפים ותאוריית גילוי האותות.
פסיכופיזיקה היא אחד הענפים הראשונים שהתפתחו בפסיכולוגיה, ושהחלו את ביסוסה כתחום מדעי.
המונח נטבע לראשונה על ידי גוסטב פכנר ב־1860, כאשר תיאר בספרו, "Elemente der Psychophysik", את מחקריו בנושא הקשר שבין העולם הפיזי לבין האופן בו אנו תופסים אותו.
כפיזיקאי ופילוסוף, פכנר ניסה לספק שיטות לבחינת הקשר שבין העולם הנצפה והאובייקטיבי לבין התרשמותו ותחושותיו הפרטיות של האדם לגביו.
חשיבות מחקרו של פכנר נבעה מהעובדה שרבים מהמדענים והפילוסופים בני התקופה טענו כי אין אפשרות למדוד את תודעת האדם.
פכנר קיבל השראה למחקרו מתוצאות ניסוייו של ארנסט היינריך ובר, אשר בחן בשנות ה־30 של המאה ה־19 את האיכויות הפסיכופיזיות של חושי המגע והראייה ושאת ממצאיו תיאר פכנר בספרו.
באחד מניסוייו ביקש ובר מנחקר שעיניו כוסו להעריך את משקלו של חפץ שהחזיק בידיו: הנחקר התבקש להגיב כאשר הוא חש שהמשקל השתנה.
ובר הניח עבור פכנר את יסודות הפסיכופיזיקה, כשזיהה כי עבור כל אופנות חושית ישנו הבדל מינימלי בעוצמת הגירוי הנדרש על מנת שאדם יוכל לזהותו.
את ההבדל המובחן המזערי ביותר בעוצמת הגירוי ובר כינה JND (Just Noticeable DIfference) וטען כי הוא קבוע בעבור כל אחד מן החושים.
ובר ניסח את "חוק ובר" בצורה הבאה:
– כאשר k הוא קבוע המשתנה עבור כל חוש (קבוע ובר), S הוא גודל הגירוי ההתחלתי ו־dS הוא ה־JND.
כמו כן, ובר מצא כי ה־JND היה יחסי למשקל ההתחלתי שאותו נשא הנחקר בידיו.
כלומר, אם המשקל המקורי הוכפל, נדרשה תוספת כפולה של משקל כדי שהנחקר יבחין בהבדל בשנית, אך היחס בין הגירוי ההתחלתי לתוספת נותר קבוע ונבע מערך קבוע ובר עבור אותה אופנות חושית.
במחקרים מודרניים נמצא כי חוק ובר נכון לרוב החושים, כל עוד עוצמת הגירוי לא קרובה מדי לסף המוחלט.
מגילוייו אלו של ובר, פכנר פיתח סולם לוגריתמי, אשר ידוע בתור "סולם פכנר".
פכנר גילה בניסוייו כי לבני אדם שונים רגישות שונה לגירויים שונים.
לדוגמה, היכולת לתפוס הבדלים בעוצמת אור עשויה להיות קשורה ביכולת הראייה האינדיבידואלית של אדם ואינה זהה בין אנשים שונים.
הוא השתמש בגילוי זה על מנת לערוך במעט את חוק ובר והוסיף לו את מימד התחושה הסובייקטיבית.
הוא טען כי עוצמת התפיסה של גירוי נגזרת מהלוגריתם של עוצמת הגירוי האמיתית הנמדדת באמצעים טכנולוגיים שאינם אנושיים.
על כן, בשונה מוובר, פכנר טען כי הקשר בין הגירוי לתפיסה שלו אינו ישר, אלא לוגריתמי.
כלומר, בעוד שהתוספת הנדרשת לעוצמת הגירוי עולה ככל שעוצמתו ההתחלתית עולה, ה־JND, תחושת האדם כי דבר מה השתנה, נותרת זהה כל העת.
פכנר ניסח את החוק שלו, שנקרא כעת "חוק ובר-פכנר" בנוסחה הבאה:
– כאשר k הוא אותו קבוע ובר, p היא התחושה ו־S הוא העוצמה הפיזיקלית האמיתית של הגירוי.
ממצאיהם של ובר ופכנר היוו את אחד הבסיסים להפיכתה של הפסיכולוגיה למדע.
ב־1879 הקים אבי הפסיכולוגיה הניסויית, וילהלם וונדט, את המעבדה הראשונה לחקר הפסיכולוגיה באוניברסיטת לייפציג.
וונדט, שעסק גם בסטרוקטורליזם, חקר כיצד נותנת התודעה משמעות לגירויים השונים שהחושים מעבירים למוח.
אחת השיטות בהן בדק את הנושא הייתה האינטרוספקציה (התבוננות פנימה), עליה גם התבסס פכנר ושעמדה בסתירה לגישה הביהביוריסטית המתחרה.
ג'ורג' אליאס מילר (1860–1934) אף הוא ייסד מעבדה גדולה לחקר תחום זה, ותרומותיו שעיצבו תחום זה כפי שאנו מכירים אותו כיום, נופלות רק משל פכנר.
במהלך שנות ה־30 החל לתפוס תאוצה מודל הגירוי-תגובה, החוקר את תהליכי העיבוד והתודעה המודעים ושאינם מודעים.
בשיטה זו השתמשו צ'ארלס פרס ותלמידו ג'וזף ג'סטרו, כשניסו לחקור ולאשש מבחינה אמפירית את ממצאיו של פכנר והצליחו לעשות כן כמעט עם כל מסקנותיו.
השניים השתמשו במערך מחקר עם מדידות חוזרות וסמיות כפולה על מנת לבחון את יכולתם של הנבדקים לזהות שינויים במשקלה של משקולת שהונחה על ידם, בדומה לוובר ופכנר, אך באופן מקצועי ומהימן יותר.
גם גישות מודרניות לבחינת התפיסה החושית מודדות את יכולתו של הנבדק להבחין נכונה בקיומו של גירוי או בהבחנה שלו מגירוי אחר – אחת מהשיטות הנפוצות היא תאוריית גילוי האותות, שלוקחת בחשבון גם נטיות אישיות של הנבדק.
גישות אלו מתעלמות לרוב מעוצמת התחושה ועוסקות רק בקיומה או היעדרה.
הגישה הסובייקטיבית, שעמדתה מתבססת על מחקריו של סטנלי סמית' סטיבנס, עוסקת בתחושה גם באופן כמותי.
על אף שגם קודמיו עסקו בתפיסת עוצמה, רק סטיבנס ב־1957 המציא את מושג ה"סילום" או "הערכת עוצמה".
סטיבנס מצא כי עבור גירויים מסוימים (דוגמת בהירות) העלייה בעוצמה הנתפסת דומה לסולם הלוגריתמי שהמציא פכנר.
אולם, הוא מצא כי גירויים שונים יכולים להניב גם עקומות מסוג שונה – הוא מצא כי עוצמתו הנתפסת של זרם חשמלי למשל עולה באופן מעריכי, כלומר, עלייה דומה בעוצמת הגירוי מניבה בכל פעם עוצמה נתפסת גדולה יותר.
מנגד, הוא גם מצא כי בעבור גירויים מסוימים ישנו יחס ישר כמעט מושלם בין עוצמת הגירוי האמיתית לבין זו הנתפסת, כדוגמת אורך קו המצויר על מסך.
בניגוד לסולם הלוגריתמי של פכנר, סטיבנס המציא את חוק החזקה של סטיבנס, אשר מתאר באופן מעריכי את הקשר שבין עליה בעוצמת הגירוי הפיזי לעליה בעוצמתו הנתפסת.
סטיבנס ניסח את חוק החזקה שלו בצורה הבאה:
– כאשר p היא התחושה, k הוא קבוע מתכונתי ליחידות המדידה בשימוש, I היא העוצמה הפיזית האמיתית של הגירוי, והמעריך a הוא קבוע בהתאם לסוג הגירוי.
במהלך השנים פותחו שיטות נוספות לבחינת הקשר שבין גירוי לאופן בו הוא נתפס.
למשל, על פי הגישה הפנומנולוגית, מתבקשים הנבדקים להתריע כאשר הם מבחינים בגירוי כלשהו.
הבחינה יכולה להתבצע ברמה בסיסית מאוד, כמו להבחין בגירוי הקטן מהגירויים האחרים או בגירוי שצבעו שונה מהגירויים האחרים.
לחלופין, ניתן גם לבקש מהנבדק להבחין בין ריחות שונים או צלילים בתדרים שונים.
כמו כן, לעיתים נבדק גם זמן התגובה של הנבדק בהבחנה של גירויים או בזיהוי שלהם.
בפסיכופיזיקה בדרך כלל נעשה שימוש בגירויים שניתן למדוד בצורה אובייקטיבית, כמו טונים טהורים שעוצמתם מתופעלת, או אורות שבהירותם מתופעלת.
כל החושים נבחנו – ראייה, שמיעה, מגע, טעם, ריח ותחושות של זמן ותנועה.
אולם, ללא תלות בחוש הנבדק, ישנם שלושה תחומי מחקר עיקריים: הסף המוחלט, סף ההבדל וסילום.
סף מהווה את עוצמת הגירוי המזערית ביותר המפעילה תגובה אצל האדם – הסף המוחלט היא הנקודה שבה הגירוי יורגש אצל האדם וסף ההבחנה היא הנקודה שבה ההבדל שבין שני גירויים יורגש אצל האדם.
גירויים שעוצמתם נמוכה מן הסף הנבדק נחשבים ללא־ניתנים לזיהוי או תת־סיפיים.
גירויים שעוצמתם קרובה לסף הנבחן יהיו לרוב ניתנים לזיהוי בפרופורציה מסוימת של ניסיונות.
על כן, סף מחושב כנקודה שבה גירוי או שינוי בעוצמתו של גירוי מובחן בפרופורצייה p מתוך סך הניסיונות.
הסף המוחלט הוא, כאמור, עוצמת הגירוי המינימלית הנדרשת על מנת שנבדק יבחין בה בפרופורציה מסוימת של ניסיונות (פרופורציה של 50% מהניסיונות נפוצה במיוחד).
הסף המוחלט נקרא לעיתים גם סף הגילוי.
סף ההבדל (או JND - Just Noticeable Difference) הוא עוצמת ההבדל המינימלית בין גירויים שונים הנדרשת על מנת שהנבדק יבחין בה בפרופורציה מסוימת של ניסיונות.
ישנן מספר שיטות לבחינת הסיפים הללו, כאשר שלוש מהעיקריות שבהן נקראת "השיטות הפסיכופיזיות הקלאסיות" ואותן תיאר פכנר בספרו, Elemente der Psychophysik.
איכותן של השיטות באה לידי ביטוי בעובדה כי על אף שהומצאו במאה ה־19, הן נמצאות בשימוש גם כיום.
בנוסף לשימוש בהן במעבדות מחקר, הן נמצאות בשימוש גם כשעולה הצורך לבחון את הבריאות והתקינות של חושי האדם כמו בדיקות שמיעה סובייקטיביות או בדיקת שדה ראייה.
להלן שלוש השיטות הפסיכופיזיות הקלאסיות:
בשיטה זו מציג הנסיין לנבדק סדרת גירויים שעוצמתם עולה או כזו שעוצמתם יורדת.
כאשר סדרת הגירויים עולה, הגירוי או הגירויים הראשונים שיוצגו לרוב יהיו כאלו שעוצמתם ידועה כתת־סיפית.
לאחר מכן, יחל הנסיין להגביר את עוצמת הגירוי, ובכל העלאה יבדוק האם הנבדק חש בגירוי המוצג.
הנסיין ימשיך להציג גירויים עד שהנבדק יציין כי הוא חש בגירוי.
כאשר סדרת הגירויים יורדת, לרוב הגירויים הראשונים שיוצגו יהיו בעוצמה גבוהה ויונמכו עד אשר יעיד הנבדק כי אינו חש יותר בקיומו של הגירוי.
בשל תפיסתו של פכנר ושל רוב החוקרים בתחום כי הסף המוחלט אינו קבוע ועלול להשתנות בין בדיקה לבדיקה ובין נבדק לנבדק, הנסיין מציג לכל נבדק מספר סדרות של גירויים – חלקן יורדות וחלקן עולות.
עבור כל סדרה, הסף המוחלט מחושב על בסיס ממוצע בין עוצמת הגירוי שהנבדק הרגיש לבין זו שלא הרגיש.
לבסוף, הסף המוחלט של אותו הנבדק מחושב על בסיס ממוצע ממוצעי הסדרות שחושבו בניסוי כולו.
לדוגמה – הנסיין מציג לנבדק סדרה של גירויים עולה.
תחילה, יציג גירוי בעוצמה 90, שידועה כעוצמה תת־סיפית, אותה לא ירגיש הנבדק.
לאחר מכן יציג גירויים בעוצמות גבוהות יותר ויותר – 91, 92, 93, 94 ו־95. לבסוף, בגירוי בעוצמה 96 יעיד הנבדק כי חש בגירוי.
הסף המוחלט לאותה הסדרה ייקבע כ־95.5. בסולם יורד, יציג הנסיין תחילה גירוי בעוצמה 101 ולאחר מכן גירויים בעוצמה נמוכה יותר – 100, 99 ו־98. לבסוף, את הגירוי בעוצמה 97 יעיד הנבדק כי אינו חש בכלל.
הסף המוחלט לאותה הסדרה ייקבע כ־97.5. הסף המוחלט לאותו נבדק ייקבע כממוצע שני הממוצעים – 96.5. לרוב יוצגו סדרות רבות ולא שתיים.
חיסרון בולט בשיטה זו הוא שהנבדק עשוי להמשיך לדווח כי חש בגירוי מסוים גם לאחר שלא חש בו יותר או לדווח מוקדם מדי כי החל או הפסיק לחוש בגירוי.
דיווחים שגויים כאלו עשויים לנבוע ממנגנון ההביטואציה שגורם לבעיית ההתמדה, בה נבדק נוטה לדבוק בתשובה מסוימת ולכן ייתכן כי יעיד על תחושה או היעדר שלה ללא קשר לתחושותיו הפיזיות.
כמו כן, דיווחים שגויים עשויים לנבוע מציפייה של הנבדק לקיומו או הפסקתו של הגירוי.
בעיה נוספת שעלולה להשפיע על תוצאות שיטה זו היא הבדלים פיזיים אינדיבידואלים בין הנבדקים כדוגמת עייפות או קשב נמוך.
שיטת ההתאמה כמעט זהה לחלוטין לשיטת הגבולות וההבדל היחידי ביניהן הוא שהנבדק עצמו מגביר/מחליש את עוצמת הגירוי עד שהוא חש/מפסיק לחוש אותו.
כלומר, גם בשיטה זו משתמשים במספר סדרות עולות ויורדות וחישוב הסף המוחלט זהה.
החסרונות של שיטת הגבולות קיימים גם בשיטה זו.
שיטת הגירויים הקבועים נוצרה על מנת להתגבר על חסרונות השיטות הקודמות.
שיטה זו היא שיטה סטטיסטית, כך שבמקום להציג את הגירויים בסדרות קבועות ומוגדרות מראש, הגירויים מוצגים לנבדק באופן אקראי.
הצגה אקראית של הגירויים מנטרלת את בעיה הציפייה וההתמדה ומנטרלת הבדלים אינדיבידואלים בין הנבדקים, בשל ההקצאה האקראית.
לרוב יוצגו לכל נבדק בין חמישה לתשעה גירויים מספר רב של פעמים באופן אקראי.
עבור כל עוצמת גירוי מחושבת פרופורציית הניסיונות שבה הצליח הנבדק לזהות אותה.
הסף המוחלט יוגדר כעוצמת הגירוי שבה הנבדק הבחין בכ־50% מהמקרים.
שיטת הגירויים הקבועים היא המדויקת מבין השיטות מאחר שהיא מצליחה להתגבר על חסרונות השיטות האחרות ובשל הצגת מספר רב מאוד של גירויים לכל נבדק.
יתרונה הוא גם חסרונה – השיטה גוזלת זמן רב ולכן במחקרים מסוימים יעדיפו את אחת השיטות האחרות.
פְּסִיכוֹפָּתוֹלוֹגְיָה או פְּסִיכוֹלוֹגְיָה אַבְּנוֹרְמָלִית היא ענף מחקר במדעי ההתנהגות החוקר את תחום ההפרעות והמחלות הנפשיות והנמצא בשימוש יישומי בעיקר בתחומי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה.
הפסיכותפתולוגיה ממפה ומתארת את הסימנים והתסמינים של מצבים נפשיים אבנורמליים המצביעים על הפרעה נפשית, המתבטאת באחד או יותר מהתחומים הבאים: חשיבה חריגה, חווית רגשיות הגורמות למצוקה או חורגות מהנורמה, התנהגות לא מותאמת (אדפטיבית) של התפקוד בכלל ושל היחסים הבינאישיים בפרט.
התחום עוסק גם בגורמים, המהלך, ההתפתחות והטיפולים הקיימים למגוון ההפרעות הנפשיות.
פסיכופתולוגיה היא תחום מחקר אינטרדיסציפלינרי המשיק לתחומים של פסיכולוגיה קלינית, פסיכולוגיה חברתית, פסיכולוגיה התפתחותית, נוירופסיכולוגיה, קרימנולוגיה, עבודה סוציאלית, סטטיסטיקה ועוד.
המונח פסיכופתלוגיה מורכב מהמילים היווניות פסיכו (נפש), פתוס (סבל) ולוגיה (תורה).
בתחום זה ישנם שלושה צירי מחקר מרכזיים הקשורים זה בזה: פנומנולוגיה – אפיון, הבנה וסיווג הפרעות נפשיות.
הגדרת הסימפטומים האופיינים להפרעה, הבחנה בין רמות שונות של אותה ההפרעה הכוללת הבדלים בין-אישיים של אותם הסימפטומים.
כמו כן ישנו מחקר אפדימיולוגי של התופעה, אשר מטרתו להגדיר את רמת התפוצה של ההפרעה באוכלוסייה הכללית, ובתתי אוכלוסיות.
אטיולוגיה – חקר הסיבות להתפתחות ההפרעות הנפשיות – מהם גורמי הסיכון וגורמי החוסן הקיימים ביחס להפרעה כלשהי.
מחקר זה מתפזר על פני אסכולות שונות המדגישות מרכיבים תאורטיים שונים המשוערים כעומדים בבסיס מנגנוני התפתחות הפרעות נפשיות, לגישות השונות יש גם השלכה על הדרך לאבחון וסיווג ההפרעה וכן על דרך הטיפול בה.
ישנם חוקרים המתמקדים בגורמים ביולוגים, אחרים בגורמים פסיכולוגיים כמו קונפליקטים לא מודעים וגם ישנם חוקרים המתמקדים באפיון השפעות הסביבה על האדם.
ולבסוף חקר הכלים והתערבויות שבאים לטפל בהפרעות אלו, בין אם טיפולים פסיכולוגים, ביולוגיים או ארגוניים סביבתיים.
אחד הדיונים המרכזיים בתחום הפסיכופתולוגיה סובב סביב הניסיון להתוות אבני בוחן לגבי המושגים נורמליות לעומת אבנורמליות (בלתי-נורמלי).
בנוגע לתחום ההתנהגות, באמצעות כלים סטטיסטים נעשה ניסיון לאבחן כיצד מתנהגת רוב האוכלוסייה במקום ובזמן מוגדר במצבים מסוימים, וכך התנהגות שאינה תואמת את התנהגות הרוב נחשבת אבנורמלית (בין אם המדובר בהתנהגות שנתפסת לרוב "חיובית", כגון אלטרואיזם, ובין אם בהתנהגות "שלילית", כגון רצח).
עם זאת, לשם כך נדרשת גם התייחסות מורכבת למאפיינים כגון השונות התרבותית ותת-התרבות אליה משתייך האדם, התקופה המדוברת ועוד (למשל אוננות והומוסקסואליות נתפסות אבנורמליות ואף הוגדרו כהפרעות נפשיות במדריך האבחוני DSM, עד שנת 1968 ובהתאמה עד שנת 1973, אך מאז הן אינן נחשבות כהפרעה.
עם זאת, היחס כלפיהן עדיין שלילי בחברות רבות, בעיקר בחברות מסורתיות).
האבנורמליות נחשבת לקלינית או חולנית כשהיא נצפית על ידי האדם או סביבתו וכשהיא גורמת למצוקה וקשיי תפקוד לאדם או לסביבה.
בתחום המשפט מתקיים עיסוק בפסיכופתולוגיה, בין היתר, כאשר עולה שאלת השפיות, כלומר השאלה האם אדם מבחין בין טוב לרע, ומודע למעשיו באופן המספק את העמדתו לדין.
כיום ישנם כמה קטלוגים המאגדים בתוכם את ההפרעות הנפשיות השונות המשמשים בשדה הקליני על מנת לקבוע אבחנות.
תאוריה אקזיסטנציאליסטית – הפסיכופתולוגיה מתרחשת כשהאדם בורח מהחופש שלו למחלה, לסימפטום.
הם טוענים שכל אחד מאתנו הוא אחראי וחופשי לבחור את כל מה שמתאים לו, הם יוצאים מנקודת הנחה שטבע האדם הוא חיובי ולכן מה שיצא מאתנו זה יהיה דבר חיובי ולכן אנו יכולים לסמוך על עצמנו ועל ההחלטות שלנו כי מטבענו אנחנו טובים.
הפתולוגיה מתרחשת בגלל הבריחה מאחראיות.
התאוריה ההומניסטית של קארל רוג'רס – סתירות קיצוניות בין העצמי לחוויה האורגניזמית, כשנראה שיש סתירה בין החוויה הפנימית לבין הסביבה שאנחנו גדלים בה או בין העצמי הממשי לעצמי האידיאלי – במצבים כאלה האדם ישתמש יותר במנגנוני הגנה ויהיו יותר הפרעות נפשיות.
ביהביוריזם – פסיכופתולוגיה היא מאגר התנהגויות לקוי בעקבות היסטוריית חיזוקים לקויה.
למשל, אישה ההולכת עם בנה בן השנתיים לחנות משחקים והוא מתחיל לבכות ולכן אימו אומרת לו "תבחר מה שאתה רוצה ואני אקנה לך".
כאן מופיע בעצם חיזוק חיובי להתנהגות לא רצויה.
זוהי פתולוגיה כי התנהגות לא רצויה/מתסכלת מקבלת עידוד וחיזוק, החיזוק אומר לילד "תעשה את זה עוד פעם".
זהו חיזוק חיובי מצד הילד, הוא עושה התנהגות X ומקבל חיזוק לכן ההתנהגות הזאת מקבלת עידוד.
היינץ קוהוט – מתחת לקונפליקטים האינטרא-פסיכיים יש עצמי פגוע שלא התפתח (אינטרא-פסיכיים, בתוך נפשו של האדם).
העצמי הפגוע לא התפתח כי הוא לא קיבל את המושקעות הליבידינאלית מצד ההורה.
המטופלים רואים בקרובים להם (לדוגמה מטפל) שלוחה של עצמם שיש להם שליטה עליו ומביעים רצון לסיפוק צורכיהם.
קוהוט אומר שבמצבים פתולוגים האני והאחר (בתפיסה של המטפל) לא נפרדנו, אנחנו לא אנשים שונים ובעצם אני רואה באדם האחר כמו המשך של העצמי ולכן זה נקרא "זולת עצמי" – אני תופס את הזולת כחלק ממני.
המודל הביולוגי-פסיכולוגי-חברתי לאישיות של רוברט קלונינג'ר – אישיות היא מערכת אדפטיבית (הסתגלותית) מורכבת האישיות היא מערכת דינאמית עם מרכיבים המכוונים על ידי העצמי.
האדם מכוון את המערכת כדי שתהיה הסתגלותית, לאדם יש את היכולת להשפיע על אותה מערכת ועל מה שקורה בתוכו.
האפקטים בתוך המערכת הם גם top-down וגם bottom-up.
האפקטים יכולים ללכת לדוגמה מסיטואציה שהיא מאוד מפורטת שתשפיע על האישיות כישות, כמבנה, כארגון או להפך – מתוך הישות, מבנה, ארגון זה ישפיע על סיטואציה ספציפית.
האישיות, אם כן, חייבת להילמד כשלמה (whole) שבתוכה רשתות של יחסים הדדיים ואינטראקטיביים.
התפתחות האישיות יכולה לנוע בצורה ספיראלית למעלה (well-being) או צורה ספיראלית כלפי מטה (פסיכופתולוגיה) כתגובה להורות, השפעות חברתיות ותרבותיות והבדלים בין אישיים (למשל העדפות של פעילויות ועמדות).
המחקר נעשה בשיטות ניסוייות ותצפיתיות, כמותיות-סטטיסטיות ואיכותיות; המידע נאסף בדגימות מדידתיות בסקרים חדשים או מתוך נתונים טיפוליים קיימים, והמדידות עשויות להיות באמצעות מבחנים פסיכומטריים או בשימוש בבדיקות רפואיות.
פסיכולוגיית האגו או פסיכולוגיית האני היא גישה בתחום הפסיכואנליזה, שפותחה בסוף שנות ה-30 והתבססה על המודל הסטרוקטורלי של זיגמונד פרויד.
הגישה התמקדה בתפקידו המרכזי של המבנה התאורטי הקרוי אגו בנפשו ובהתפתחותו של האדם.
בניגוד לפרויד, שראה בדחפים הביולוגיים הבסיסיים של האיד כמרכזיים בהנעת האדם, ואת האגו כמתווך בינו לבין דרישות המציאות והסביבה - אנשי פסיכולוגיית האגו ראו באגו מבנה שמתפתח באופן עצמאי מהאיד, ולו תפקיד משמעותי בהסתגלות האדם לסביבתו.
הגישה התמקדה בהתפתחות הנורמלית ולא רק בפסיכופתולוגיה, וראתה במנגנוני ההגנה של האגו חשיבות גבוהה בפיתוח הסתגלות ובהגנה מפני דחפי תוקפנות, שהם הרסניים לאדם ולסביבתו.
פסיכוקיברנטיקה (Psycho-Cybernetics) ספר מסוגת עזרה-עצמית, מאת ד"ר מקסוול מלץ, המציג שיטת טיפול בדרכי החשיבה.
הספר יצא לאור בשנת 1960 בעזרת "הקרן לפסיכוקיברנטיקה" ארגון ללא מטרות רווח.
הרבה מהשיטות הפסיכולוגיות לאימון ספורטאים מתבססות על שיטת הפסיכוקיברנטיקה, השיטה משלבת בין טכניקת טיפול קוגניטיבי-התנהגותי לבין "הקיברנטיקה" של נורברט וינר וג'ון פון נוימן.
הספר מגדיר את הקשר גוף-נפש כמהותי להצלחה בהשגת המטרות האישיות.
ד"ר מקסוול מלץ, מנתח פלסטי במקצועו, מצא שלמטופליו היו לעיתים קרובות ציפיות שלא סופקו על ידי הניתוח הפלסטי.
בעקבות כך הוא חיפש אמצעי להציב להם כמטרה השגת תוצאה חיובית, באמצעות הדמיה ויזואלית של אותה תוצאה רצויה.
עם הזמן למד ד"ר מלץ את החוזק והמשמעות שיש להדמיה המחשבתית של מטופליו, והגדיר טכניקות לפיתוח המטרות הפנימיות של המטופל ככלי לפיתוח המטרות החיצוניות בחיי היום יום.
פסיכותרפיה גופנית היא ענף בתוך הפסיכותרפיה המתמקד בקשר בין נפש וגוף.
ההתנסות כוללת תנועה, משחק תפקידים, ציור וכן הלאה, האמורים לסייע למטופל להביע את עולמו הפנימי ואף להעלות רגשות מודחקים אל פני השטח.
לחלק מהתהליכים הנפשיים של האדם יש הקשרים גופניים, ולהפך.
חוויות מן העבר, טראומות אישיות ורגשות עשויים להשפיע על הדפוסים הרגשיים, ההתנהגותיים והגופניים.
הגוף מנסה לעיתים לאותת לאדם על רגשותיו דרך תחושות גופניות, כאבים, מיחושים ומחלות.
הפסיכותרפיה הגופנית מאפשרת את ההתבוננות, המגע, והקשר עם כל אלה, במטרה למצוא איזון וריפוי פנימי.
בשיטה זו המטופל מביע את עצמו באופן פעיל ויצירתי, וההתנסות החווייתית שלו בטיפול נועדה לתת לו תחושת שליטה ומסוגלות שבאמצעותה נועדה להשתפר התמודדותו עם קשייו.
שורשיה של גישה זו בהגותם של פייר ז'נה וזיגמונד פרויד.
הגישה פותחה על ידי וילהלם רייך, תלמידו של זיגמונד פרויד, ששם לב כי בזמן טיפוליו של פרויד מגיב גופו של המטופל במקביל ובהתאם להתרחשויות הרגשיות והמחשבתיות תוך כדי השיחות.
בטיפוליו היה רייך בין הראשונים שהתייחסו לתהליכים נפשיים וגופניים במקביל.
תלמידו, אלכסנדר לואן, פיתח את תורתו לזרם טיפולי בשם ביואנרגיה.
עבודתם של רייך, לואן ותלמידיהם, שהתקיימה בעיקר בארצות הברית, אופיינה בהתמקדות בעבודה חזקה על הגוף והדפוסים הגופניים, ובהסרת חסימות.
לעומתם, באירופה התפתחו זרמים מאופקים ועדינים יותר, שעסקו ב"המסת" השריון השרירי וב"פיתוי" ההגנות והחסימות.
מפתחים ידועים של הגישות האירופאיות הם גרדה בויסן, שפיתחה את העבודה הביודינאמית; ודייוויד בואדלה, שפיתח את הביוסינתזה.
פסיכולוגיית המעמקים היא שם כולל לגישות פסיכואנליטיות המדגישות את חשיבות הלא-מודע של האדם, והקשר בינו לבין המודעות.
במהלך טיפול ומחקר באמצעות גישות אלו, המטרה היא להעמיק את ההבנה על החוויה הפנימית של האדם.
המונח נטבע לראשונה על ידי אחד מראשוני שיטת הפסיכואנליזה, הפסיכיאטר הגרמני אויגן בלוילר, בסוף המאה ה-19, בהתייחס לגישות פסיכואנליטיות לטיפול ומחקר בתחום זה, המדגישות את חשיבות הלא-מודע.
לאורך השנים המונח התפתח על ידי תאורטיקנים ידועים כגון זיגמונד פרויד, ז'אן פיאז'ה וקרל גוסטב יונג, וכיום היא משמשת הן בגישה הפסיכואנליטית והן בגישה היונגיאנית.
כיום קיימות שלוש גישות שהתפתחו לאורך השנים והשתמשו ברעיונות מתוך פסיכולוגיית המעמקים: תאוריית יחסי אובייקט (של מלאני קליין, דונלד ויניקוט ואחרים), פסיכולוגיה אינדיבידואלית (של אלפרד אדלר), ופסיכולוגיה יונגיאנית (של קרל גוסטב יונג).
יש הכוללים גם את הגישה האקזיסטנציאלית, פסיכולוגיית הגשטאלט או הפסיכולוגיה ההומניסטית.
על פי פסיכולוגיית המעמקים, נפש האדם מורכבת מתהליכים נפשיים שחלקם מודעים, חלקם לא-מודעים, וחלקם מודעים באופן חלקי.
הלא-מודע כולל חוויות, רגשות ודחפים שהודחקו, מכיוון שהם לא נעימים ומפריעים לאדם בניהול שגרת חייו.
על פי יונג וממשיכי דרכו, שפיתחו והדגישו את רעיון פסיכולוגיית המעמקים, חלק מהתכנים הלא-מודעים מתקיימים באמצעות ארכיטיפים (רעיונות וסמלים המופיעים בכל התרבויות), המופיעים בלא-מודע הקולקטיבי של האנושות.
מטרת הטיפול באמצעות רעיונות של פסיכולוגיית המעמקים היא לחשוף את המניעים הנסתרים והלא-מודעים של האדם, כדי להבין את הבסיס לקשיים הרגשיים, הקוגניטיביים וההתנהגותיים שלו וכן את הבסיס להפרעות הנפשיות שיש לו.
לטענת העוסקים בשיטה, עצם חשיפת מניעים לא-מודעים אלו תורמת לשיפור מצבו של המטופל.
במהלך הטיפול משתדלים העוסקים בפסיכולוגיית המעמקים, יחד עם המטופל, לחדור אל נבכי נפשו באופן מעמיק יותר משיטות טיפול אחרות.
שיטות הטיפול כוללות שיחות מעמיקות עם המטפל, אסוציאציות חופשיות, פירוש חלומות ועוד.
פסיכותרפיה דינאמית קצרת טווח היא סוג של טיפול פסיכותרפי דינאמי קצר מועד שפותח באוניברסיטת מקגיל על ידי הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי הקנדי חביב דבנלו בין שנות ה-60 לשנות ה-90 של המאה ה-20.
מטרת הטיפול היא זיהוי רגשות חסומים, תוך עבודה עם מנגנוני הגנה וחרדה בזמן אמת, ומתן מענה ממוקד שמוביל את המטופל לעומק הרגשי שלו.
למשל ניתן לטפל בקונפליקט האדיפלי באמצעות שימוש בכעס של המטופל כגורם הנעה מרכזי בטיפול.
דבנלו התבסס על מספר עקרונות פסיכואנליטיים בסיסיים: שחרור רגשות חבויים באמצעות עבודה אקטיבית של פרשנות ההתנגדויות וההגנות, עבודה במפגש עם מערכת היחסים של ההעברה, וקישור בין תהליכי ההעברה לאנשים המשמעותיים בחייו העכשוויים ובעברו של המטופל.
באמצעות עקרונות אלו הקונפליקט הלא מודע עולה, נחלשים הסימפטומים שהיו קודם לכן וסבלו של המטופל פוחת.
לאורך עשרות שנותיה של הפסיכואנליזה, ניסו תאורטיקנים ומטפלים רבים להגות דרכים שיאפשרו לקצר את משך הזמן של הטיפול הפסיכולוגי.
פרויד (1905/53) בעבודותיו הראשונות השתמש בטכניקות של פסיכותרפיה קצרת מועד, הוא היה אקטיבי בניסיון להתעמת ולהתגבר על התנגדות המטופל.
אוטו ראנק ושנדור פרנצי (1925) האמינו כי ידע אינטלקטואלי ללא אפקט משרת את ההתנגדות בטיפול.
הם סברו כי המטפל חייב להיות אקטיבי במטרה לעורר את הרגש באמצעות הקתרזיס.
השינוי הוא תוצר של שילוב בין אפקט לבין הבנה אינטלקטואלית של הקונפליקט המקורי במהלך תהליך ההעברה.
פיטר סיפנוס (1979) סבר כי בפסיכותרפיה קצרת מועד יש להתמקד בתהליך ההעברה באמצעות שימוש בעימות ושאלות המעוררות חרדה.
דייוויד מאלאן (1976) מצא שככל שהמוטיבציה של האדם לטיפול גבוהה יותר, כן הצלחת הטיפול גבוהה יותר.
מאלאן טען כי כל קונפליקט פסיכולוגי כולל שלושה אלמנטים מרכזיים: דחף, חרדה והגנה.
על פי גישתו, הגורם הראשוני לקושי או קונפליקט בחיי המטופל הוא דחף בלתי מווסת ובלתי הולם.
הדחף מעורר חרדה, ולשם השקטת החרדה, משתמש המטופל במנגנוני הגנה.
למשל, המטופל כועס על המטפל (דחף), עקב כך מתעורר אצלו פחד שהמטפל ינטוש אותו אם הוא יעלה את התחושה הזו בפניו (חרדה), ולכן הוא מדחיק את הכעס, או אף מתנהג ביתר נחמדות כלפי המטפל (מנגנון הגנה של היפוך תגובה).
לאחר שבוססו פרשנויות ההעברה (על היחסים בין המטפל למטופל), ניתן לנסות ולהחיל אותם גם על יחסיו של המטופל עם דמויות משמעותיות בעבר (הורים) ובהווה (בני זוג, בוס בעבודה וכו').
מאלאן הציע למטפלים לערוך פרשנויות על המשולש הזה בסדר קבוע מראש: קודם לפרש את ההגנה, ולאחר מכן את החרדה הנלווית לביטוי של הדחף.
מוקד הטיפול הקצר מועד הוא קונפליקט פנימי הקיים מאז הילדות.
ניתן להסביר זאת על פי תאוריית ההתקשרות של ג'ון בולבי.
תאוריית ההתקשרות מבוססת על ההנחה שבנפש הפעוט טבוע הצורך ליצור קשר עם הדמות המטפלת בו לצורך הגנה.
הצורך בקרבה להורה כדי לקבל הגנה הוא ראשוני ואף מולד, דפוסי חיפושי הקרבה מעוצבים על פי הניסיון, ולפיכך קשר הינקות עם הדמות המטפלת ישפיע על הפרט לאורך כל חייו.
ההתנסות בראשית החיים תלמד את האדם על מידת ההערכה שהזולת רוחש לו ואיכות הקשר שיש לצפות ממנו.
טראומטיזציה של קשרי ההתקשרות בילדות עלולה לגרום לבעיות שונות בבגרות ביניהם דיכאון, חרדה, קשרים מעטים ואף עבריינות.
הטיפול של דבנלו נערך במפגשים של אחת לשבוע, בני 50 דקות כל אחד.
משך הטיפול אינו נקבע מראש, והוא נמשך 5–40 פגישות (בדרך כלל לא יותר מ-25 פגישות).
ככל שהמטופל מורכב יותר, כן נדרש טיפול ממושך יותר.
המטופל אינו יודע מראש כמה פגישות יידרשו, אלא רק כי מדובר בטיפול קצר טווח.
מדובר בטיפול פסיכודינמי במטרה להעלות את הקונפליקטים הלא מודעים של המטופל.
השיטה הזו מתבססת על עקרונות הטיפול הדינאמי הקצר מועד לפיו המטפל נדרש להיות אקטיבי בטיפול, לבחור במוקד טיפולי מרכזי, לפרש ולנתח את הגנות המטופל להשגת רמה גבוהה של מעורבות רגשית וקוגניטיבית ולהתבסס על קשר נרחב של יחסי מטפל-מטופל (העברה) לצד מערכות יחסים משמעותיות אחרות בחיי המטופל.
השימוש בפרשנות בטיפול הקצר של דבנלו
דבנלו סבר כי הפרשנות היא טכניקה בסיסית בטיפול.
על פי דבנלו המטפל צריך לעורר את זעמו של המטופל באופן מכוון, במטרה להעלות קונפליקטים לא מודעים.
בדומה לדייוויד מאלאן, גם דבנלו סבר כי הפרשנויות צריכות להתבסס על שני "משולשי פירוש".
המשולש הראשון כולל את תוכני הפירוש, ונקרא "משולש הקונפליקט" (הגנה, כעס וחרדה, דחף) והמשולש השני כולל את מושאי הפירוש, ונקרא "משולש האדם" (העברה, אב/אם, חוץ).
דבנלו סבר כי קיימת קשת רחבה של מטופלים היכולים להסתייע בשיטה זו.
המשותף לכל המטופלים הם המוטיבציה, קיומו של קשר משמעותי אחד לפחות בחייהם ויכולת התמודדות עם כעס וחרדה.
לפי דבנלו תרפיה זו יכולה לסייע למטופלים הסובלים מנוירוזות ארוכות טווח או מהפרעות אישיות, כלומר מטופלים הסובלים מדיכאון, התקפי חרדה, פוביות ספציפיות, הפרעות דיסוציאטיביות, הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות תלותית.
המטרה העיקרית בטיפול היא הפחתה מהירה של התנגדויות באמצעות שימוש זהיר במערכת מתוכננת של התערבויות אשר מאפשרות לחדור אל התת מודע ולהביא לשבירת ההתנגדויות תוך גיוס הברית הטיפולית הלא מודעת.
שלב הערכה המכונה גם תרפיה ניסיונית .
המטפל מנסה בשלב הזה להעריך האם המטופל יכול להיתרם מהטיפול הספציפי.
תחילה בוחנים את הקשיים הנוכחיים של המטופל על פי הפרשנות המתבססת על "משולשי פירוש" של דבנלו.
לאחר מכן המטפל מנסה להפעיל לחץ מתון במטרה להבהיר את הגנותיו של המטופל ולאחר מכן מפעיל לחץ אינטנסיבי יותר במטרה לשבור את התנגדויותיו.
שלב ההערכה הוא שלב חיוני לבדיקת הטכניקות והתאמתם למטופלים.
על המטפל להיות זהיר בהפעלת הלחץ וערני לתגובות המטופל.
הערכה מוצלחת מביאה להקלת הסימפטומים של המטופל, הגדלת חוויותיו הפנימיות, מודעות לגבי רגשות הזעם ואף קיים שינוי בדפוסי ההתנגדות וההגנה שלו.
שלב זה בדרך כלל נמשך במשך שני מפגשים של שעתיים, לעיתים הוא נמשך יותר תלוי בצרכי המטופל.
קיימים שמונה תתי שלבים המסייעים בשבירת ההתנגדויות המכונים "רצף דינאמי מרכזי".
תתי שלבים אלו שונים ומשתנים בין מטופלים שונים ושימוש בטכניקות אלו תלויה ברמת ההתנגדות של המטופל.
החקירה - בדיקת קשיים עכשוויים של המטופל וזיהוי הגנות שלו.
הפעלת לחץ במטרה להגביר את ההתנגדות ולאפשר למטופל לחוות את הרגשות הדואבים.
הבהרה ועימות מול ההגנות במטרה להפחית את ההתנגדות.
כאן ישנו ניסיון לידע ולהבהיר למטופל לגבי הגנותיו והתנגדותו אשר משתקים את תפקודו.
המטופל בשלב הזה חווה שני כוחות מנוגדים הקלה ברגשות הדואבים ויצירת ברית טיפולית מול ההתנגדות הקיימת לתהליך.
קריאת תיגר על התנגדות ההעברתית לעיתים באמצעות טכניקת "ההתנגשות החזיתית"
גישה ישירה לתת מודע באמצעות "התנגשות חזיתית" בה המטפל יוצר קונפליקט תוך נפשי אצל המטופל הגורם במקביל לתגובות ההתנגדות גם לתגובות אבל.
ניתוח שיטתי של ההעברה באמצעות "משולש הקונפליקט".
חקירה דינאמית של התת-מודע המתמקדת על קונפליקט פסיכודינמי.
גישה ישירה לליבה של מערכת תסביכים נוירוטיים וקישור לדמויות משמעותיות בחיי המטופל.
"התנגשות חזיתית" זוהי התערבות המכוונת לא רק להגנה אחת ספציפית, אלא למערך שלם של מערכת ההגנות של המטופל.
זוהי פנייה ישירה ומיידית במטרה להתגבר על ההתנגדות בצורה של אמירה המסכמת ומסבירה למטופל את ההשלכות של המשך ההתנגדות.
שלב זה מכוון לפתרון שיטתי של רגשות כואבים וקונפליקטואליים המתגלים במהלך שלב ההערכה.
כאן באים לידי ביטוי טכניקות של שלושת תתי שלבים האחרונים של שלב ההערכה.
שלב זה סובב סביב העברה של תגובות אבל פתולוגי לתוך תהליך אבל אקוטי.
המטפל צריך לשים דגש על תגובות ורגשות שקשורים לאבל, עצבות, זעם המלווים באשמה וחרטה עמוקה המופיעים באופן חוזר ונשנה.
בנוסף על המטפל להתמקד על אסוציאציות חופשיות שעולות למטופל, חלומות וזיכרונות הנחווים מחדש כתוצאה מפריצת מערכת ההתנגדות.
התמקדות בשני מוקדים מרכזיים אלה אפקטיבית להחלמה ומהווה התקדמות משמעותית בתהליך הטיפולי.
הצלחת הטיפול על פי דבנלו היא לא רק שהמטופל אינו חווה יותר את התסמינים שבגללם הגיע לטיפול, אלא גם קיים שינוי בהתנהגותו של המטופל מתוך הבנה קוגניטיבית ותובנה רגשית אודות הסיבות לקשייו.
במטרה לבחון את הצלחת הטיפול המטופל מרואיין בסוף הטיפול וחמש שנים לאחר מכן.
במהלך הראיון המטפל מנסה לזהות האם ההישג הטיפולי נשמר לאורך זמן.
דבנלו פרסם את שיטת פסיכותרפיה זו בשנת 1978 לאחר שטיפל בה בכ- 200 מטופלים.
מטפלים רבים משתמשים בשיטה זו לאורך עשרות שנים.
עם זאת, יש יחסית מעט מחקרים שבדקו את יעילות הטיפול.
מחקרים אלו הראו כי שיטת טיפול זו יעילה יחסית לאלו שאינם מטופלים כלל אבל השפעותיה דומות להשפעות של שיטות טיפול קצרות מועד אחרות.
טיפול זה אינו מתאים לחולי סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית, דיכאון חמור מג'ורי, הפרעות נפשיות אורגניות, מכורים, אחרי ניסיונות התאבדות, התנהגות של החצנת התנהגות ("Acting out").
בפילוסופיה של הלוגיקה, פסיכולוגיזם היא העמדה לפיה חוקי הלוגיקה נקבעים על פי מאפיינים אמפיריים של הנפש, וכי הפסיכולוגיה היא הבסיס להסבר עובדות וחוקים בתחומים רבים אחרים.
עמדה זו צמחה במדע הפסיכולוגיה האמפירי של אמצע המאה ה-19.
אחד המתנגדים הראשונים והנועזים ביותר לפסיכולוגיזם היה הלוגיקאי גוטלוב פרגה, שקבע את ההפרדה בין הלוגי והפסיכולוגי, ובין האובייקטיבי והסובייקטיבי, כעקרון הראשון שלו בהקדמה לספרו "יסודות האריתמטיקה".
לאחר תכתובת עם אדמונד הוסרל, בעקבות ספרו של הוסרל על יסודות המתמטיקה, שכנע פרגה את הוסרל להתנער מעמדותיו הפסיכולוגיסטיות.
הוסרל הפך לאחד המתנגדים הגדולים לפסיכולוגיזם, ומהתנגדות זו נולדה האסכולה שייסד, הפנומנולוגיה.
פסיכותרפיה בין-אישית (IPT) היא צורה של פסיכותרפיה לזמן מוגבל שפותחה בשנת 1970 על ידי ג'רלד קלרמן ועמיתיו.
התאוריה על פיה הוא מסתמך כי מחלות נפש מתפתחות בהקשר חברתי ובין-אישי (יחסים בין-אישיים), מתבססת על תאוריות כגון אלה של אדולף מאייר, ג'ון בולבי והנרי סאליבן, שבו היחסים הבין-אישיים שיחקו תפקיד מהותי בהתפתחות וברווחה הנפשית של הפרט.
פסיכותרפיה בין-אישית שונה משאר הגישות הפסיכודינמיות בכך שהיא מוגבלת בזמן ומתמקדת יותר בבעיות העכשוויות של המטופל ופחות באלו שבעברו.
כמו כן, תפקידה הוא לזהות, אך לא להתמקד במנגנוני ההגנה התוך-נפשיים ובקונפליקטים פנימיים.
ואכן, מטרתה של הפסיכותרפיה הבין-אישית היא לזהות ולשנות את הגישות השליליות הפנימיות (קוגניטיביות) שבעקבותיהם התפתחו הבעיות של המטופל.
לפי הפסיכותרפיה הבין-אישית, בעיות פסיכולוגיות יהיו קשורות לארבעה תחומים חברתיים: