tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיהן כפרופסור באוניברסיטת אינדיאנה משנת 1946 ועד מותו.
צורן היה נגן גיטרה נלהב.
תמונה שלו מנגן בגיטרה תלויה בבניין הפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
מֶקְנֶס היא עיר במחוז פאס-מקנס שבצפון מרוקו.
העיר שוכנת בגובה של כ-560 מטרים מעל פני הים, כ-120 ק"מ מזרחית לבירה רבאט וכ-50 ק"מ דרום-מערבית לעיר פאס.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו במקנס כ-551,503 בני אדם, והיא העיר השישית בגודלה במרוקו (אחרי קזבלנקה, טנג'יר, פאס, מרקש וסלא).
מקנס נוסדה ב ושמה נגזר משמו של שבט "מקנסה" (Meknassa) הברברי שייסד אותה.
שמו של השבט נגזר מהמילה הברברית שמשמעותה "לוחם".
העיר שימשה בירת מרוקו בימי אסמאעיל מלך מרוקו (המוכר גם בשם "מולאי אסמאעיל"), והיא ידועה בשל רובע המדינה והעיר הקיסרית שלה, וכן בנייניה המונומנטאליים.
מקנס נחשבת לאחת מארבע "הערים הקיסריות" (Les quatre villes impériales) של מרוקו, ובשנת 1996 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
מקנס שוכנת בגובה של כ-560 מטרים ברמת סאיס (Saïs), בין הרי האטלס המרכזי מדרום והגבעות שמדרום להרי הריף מצפון.
העיר נחלקת לשניים על ידי ואדי בופקראן (oued Boufekrane), החוצץ בין רובע המדינה והעיר הקיסרית מדרום-מערב, לבין העיר החדשה (la ville nouvelle), המכונה גם "חמריה", מצפון-מזרח.
האקלים בעיר הוא ים תיכוני עם השפעה יבשתית.
הטמפרטורות הממוצעות בחודש אוגוסט נעות בין 18 °C ל-36 °C בעוד שבחורף הן נעות בין 2 °C ו-7 °C.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 400 עד 500 מ"מ בממוצע, ואלה יורדים בין חודש אוקטובר לחודש מאי, שבכל אחד מהם בין תשעה ל-14 ימים גשומים.
עיקר הגשמים יורדים באביב ובסתיו, וסך הכל יש באזור 84 ימים גשומים בשנה בממוצע.
ייסודה של מקנס מיוחס לשבט המקנסה הברברי שהעניק לה את שמה.
בני השבט הגיעו ממזרח והקימו במקום יישוב כפרי לא מבוצר במאה ה-10. ייסודה של העיר ממש מתוארך לשנת 1063, עת שושלת אלמורביד (المرابطون, Almoravides) הקימה מעוז צבאי לא מבוצר במקנס, אשר שימש כמקום לאחסון מזון וכלי נשק.
בתחילה נקראה העיר בשם "טגרארט" (Tagrart), דהיינו "קסרקטין", וסביבו קמו שווקים שעסקו בסחר במוצרי מתכת, כלי נשק ומוצרי עץ.
העיר בוצרה לקראת סוף תקופת שושלת אלמורביד בתחילת המאה ה-12. שושלת אל-מוואחידון (الموحدون, Almohades) השתלטה על מקנס ב-1150, ושליטיה הרחיבו את העיר והקימו מערכת שהובילה אליה מים וארבעה בתי מרחץ.
שליטיה הבאים של העיר היו בני שושלת מריניון (مرينيون, Mérinides) שהשתלטו עליה ב-1244. בתקופתם המשיכה העיר להתפתח ובלעה את הפרברים שקמו סביבה.
בתקופה זו גדלה אוכלוסיית העיר כתוצאה מהגירה של מוסלמים ויהודים אשר נמלטו מפני הרקונקיסטה בספרד, ונוסדה הקהילה היהודית בעיר.
בעיר נבנו קסבה (מצודה), וב-1350 נוסדה בה המדרסה הראשונה והידועה מבין שלוש - "מדרסת בו ענאניה" (المدرسة البوعنانية, Médersa Bou Inania).
תקופת הזוהר של מקנס החלה במאה ה-15, כאשר אסמאעיל מלך מרוקו עשה אותה לבירת מרוקו ב-1672. בתקופה זו שנמשכה עד מותו ב-1727 הוקמו בעיר רוב מבניה המונומנטאליים והעיר הקיסרית ובה הארמון המלכותי נוסדו מדרום לרובע המדינה.
רובע חדש זה נבנה בסגנון ספרדי-מורי, והוקמו בו אורוות, מאגרי מים, מזרקות ומבנים נוספים.
אסמאעיל הקיף את העיר בחומות באורך של 40 ק"מ וקבע בהן כעשרים שערים מפוארים.
עם מותו של אסמאעיל ירדה העיר מגדולתה, ומאוחר יותר הועברה הבירה אל מרקש.
רעידת האדמה שהחריבה את ליסבון ב-1755 פגעה גם במקנס, ואוצרותיה, כולל עיטורי מבנים, נלקחו ממנה ונקבעו בערים אחרות.
ב-1912 קבעו הצרפתים את מפקדתם הצבאית במרוקו.
רק בעשורים האחרונים, ולאור הפוטנציאל התיירותי הגלום באתרי העיר, החלו נערכות בה עבודות שיפוץ מקיפות במבניה החשובים.
רוב תושבי העיר וסביבתה הם ברברים המדברים בניב ברברי בשפת יום-יום, לצד ערבית שהיא השפה הרשמית במדינה.
כלכלת העיר נסמכת על התיירות, המסחר, התעשייה הזעירה, והשירותים, ובה מרוכזים מוסדות השלטון המחוזיים.
למרות אתרי העניין הרבים שבעיר, מבחינה תיירותית מקנס עדיין שוכנת בצילה של פאס, שכנתה ממזרח.
כ-140 מפעלים שוכנים בעיר, ומחצית מהם מתמקדים בעיבוד תוצרת חקלאית ומזון, ובעיבוד טקסטיל ועור.
השטח מסביב לעיר פורה, ואוכלוסיית הכפרים והיישובים בסביבתה עוסקת בחקלאות, ומגדלת זיתים, הדרים, ענבים וירקות וכן במשק החי.
בעיר נערכת תערוכה בינלאומית שנתית המוקדשת לחקלאות (le Salon international de l'agriculture), ומאז 2001 נערך בה גם ה"פסטיבל הבינלאומי לסרטי הנפשה של מקנס" (festival international du cinéma d'animation de Meknès או FICAM).
מקנס היא מקום מושבה של "אוניברסיטת מולאי אסמאעיל" (Université Moulay-Ismaïl) שהוקמה ב-23 באוקטובר 1989 על בסיס שתי פקולטות שנוסדו ב-1982. באוניברסיטה פקולטות למדעים, משפטים, כלכלה ומדעי החברה ולספרות ולמדעי הרוח.
עוד פועלים במסגרת המוסד שני בתי ספר גבוהים - "בית הספר הלאומי המקצועי הגבוה" (L'École Nationale Supérieure d'Arts et Métiers או ENSAM) מאז 1997, ו"בית הספר הגבוה לטכנולוגיה" (École Supérieure de Technologie) מאז 1993.
בעיר שתי תחנות רכבת והיא מקושרת אל הבירה רבאט שממערב לה ואל פאס ממזרח באמצעות כביש מהיר A2 החולף מדרום לה.
שדה תעופה קטן עם מסלול בודד (09/27) באורך של 9,252 רגל (2,820 מטר) שוכן בפאתיה המזרחיים של העיר.
חלקה ההיסטורי של העיר, השוכן בצידו המזרחי של ואדי בופקראן (oued Boufekrane), כולל את רובע המדינה מצפון, את המלאח (השכונה היהודית) הישן והחדש ממערב, ואת העיר הקיסרית והארמון המלכותי מדרום.
העיר הקיסרית וארמון המלך נבנו על ידי אסמאעיל מלך מרוקו, שהעריץ את תרבות צרפת, בהשראתו של ארמון ורסאי.
שטח העיר העתיקה שהוכרז כאתר מורשת עולמית, מקביל לשטחה של העיר בתחילת המאה ה-18, עת מקנס הייתה לבירת מרוקו.
בהכרזה כלולים למעלה משמונים מבנים, ובהם אמת המים של שער ברדאין בצפון המדינה, 18 בתי מגורים, 25 מסגדים, תשעה משערי העיר ועשרה בתי מרחץ.
רובע המדינה הוא המקום בו החלו תולדותיה של מקנס.
בצידה הדרומי שוכנת כיכר אל-הדים (Place el-Hédim), היינו "כיכר ההרס", המכונה כך בשל הרס הבתים שניצבו במקום על ידי מולאי אסמאעיל.
הכיכר המלבנית נבנתה כדי לשמש רחבת כניסה לשער מנסור הנמצא מדרום לה, והיא הייתה בעבר מקום מפגש ומסחר.
מצפון לכיכר ניצב מבנה מ-1882 המשמש כמשכנו של "מוזיאון דאר ג'מאי" (Musée dar Jamaï).
הוא הוקם על ידי בני משפחת ג'מאי שירדו מנכסיהם, ועם תחילת השלטון הצרפתי הפך לבית חולים.
ב-1920 הוסב המבנה למוזיאון שנוסד באופן רשמי ב-1926, והוא משנה את תצוגתו לפי עונות השנה.
במבנה מוצגים שטיחים, תכשיטים, כלי קדרות, בדים, עבודות מעץ ומוצגים תרבותיים ואומנותיים נוספים.
בצידו השני של השער נמצאת: כיכר ללה עוודה ששימשה בעבר את "מגרש המסדרים הגדול" של הסולטאן.
במרכזה של המדינה ניצבים המסגד הגדול שצריחו קרס בעת תפילת יום שישי ב-19 בפברואר 2010 והביא למותם של עשרות מתפללים, וכן מדרסת בו ענאניה.
המדרסה נוסדה ב-1350 ובנייתה נמשכה עד 1358. היא נחשבת למבנה המרשים ביותר שהותירה שושלת מריניון בעיר.
יש בה אולם תפילה, אגן טהרה וכיתות לימוד, והיא מעוטרת בעושר גג המבנה עשוי מרעפים ירוקים ואדומים.
מדרסה בשם דומה נוסדה מספר שנים לאחר מכן גם בפאס.
המסגד הגדול (La grande mosquée) שוכן בסמוך למדרסה.
הוא הוקם במאה ה-11 על ידי שושלת אלמורביד.
יש בו 11 שערים וארקאדה עם 143 קשתות וב-1203 נוסף לו המיחרב.
מינרט המסגד רבוע ומצופה באריחים ירוקים, וקבועים בו חלונות ביפוריים .
שווקיה של העיר שוכנים בין כיכר אל הדים ובין המסגד הגדול.
על אלה נמנים שווקים המוכרים מוצרי טקסטיל ושטיחים, שוק "אוקשן" (Okchen) המתמחה ברקמה, שוק "קיסריאת א-דאהב" (Qissariat ad-dahab) המתמחה בתכשיטים, שוק פשפשים ושוק לתבלינים ולעשבי תיבול.
העיר הקיסרית (ville impériale) שוכנת מדרום לרובע המדינה, ושער מנסור (Bab Mansour) מוביל אליה מכיכר אל הדים.
השער הוא הידוע משערי מקנס, ואחד הידועים והמפוארים במרוקו כולה.
גובה המבנה 16 מטר וגובה המעבר הקבוע בו הוא כשמונה מטרים.
השער מצופה באריכי טרקוטה מזוגגים באמייל ("זליג'", Zellige, الزليج) ובכתובות.
בנייתו של המבנה הקרוי על שם האדריכל שהקים אותו, החלה ב-1697 והושלמה בשנת 1732, היינו, לאחר מותו של מולאי אסמאעיל.
בשער שלושה פתחים - המרכזי שבהם גדול משני האחרים שאינם משמשים כמעברים אלה לקישוט בלבד.
הפתח המרכזי מוליך כיום אל גלריית אומנות התופסת את שטחו של המעבר ההיסטורי, באורך של 17 מטר וברוחב של 6.2 מטרים, ועל כן לא ניתן לעבור דרכו.
מיד מדרום לשער ובתחומיה של העיר הקיסרית שוכנת כיכר לאלה אאודה (Place Lalla Aouda) ששימשה כרחבת מצעדים, ובצידה המזרחי שוכן מסגד הנושא את אותו שם.
סמוך מדרום-מערב לכיכר ניצבים שני מבנים.
רוב העבדים היו נוצרים ועל כן מכונה המבנה גם בשם "כלא הנוצרים" (Prison dse chrétiens).
המבנה האחר הוא "המאוזוליאום של אסמאעיל" (Mausolée Moulay Ismaïl), המשמש גם כמסגד.
אסמאעיל דאג לבנייתו של המבנה עוד בחייו, והוא חודש במאה ה-20 בתמיכתו של המלך מוחמד החמישי.
המבנה מקיף מספר חצרות ואולם הקבר ותקרתו מעוטרים בעושר רב.
חומה נוספת חוצצת בין חלק זה של העיר הקיסרית לחלקה הדרומי הגדול בהרבה.
כאן משתרע "מגרש הגולף המלכותי", שרכש את ייעודו זה ב-1971, והוא הוקם מחרס על חלק משטח הגנים המלכותיים.
מדרום לו שוכנים מאגר אגדאל (Bassin de l'Agdal) ואסמי התבואה.
הוא הוזן במים שהובאו ממרחק של עד 25 ק"מ, והוא שימש הן כמאגר מים והן כבריכת נופש למשפחת המלוכה.
האסמים צמודים למאגר מדרום והם שימשו לאחסנת תבואה שנועדה להזין את 12,000 סוסיו של המלך.
חלק מהקשתות הנושאות את התקרה שוחזרו אך היתר עומדות בהריסותיהן.
קירותיו העבים של המבנה שמרו על טמפרטורה קבועה אשר סייעה בשימור התבואה.
ממזרח למגרש הגולף שוכן הארמון המלכותי (Palais Royal), המכונה גם "דאר אל-מאחזן" (Dar El Makhzen).
הארמון רחב ממדים אך בנייתו מעולם לא הושלמה.
תחילתה של הקהילה היהודית במקנס עם הגיעם של יהודי גירוש ספרד לעיר, והיא מנתה 30,000 איש בשיאה.
בתקופת מולאי אסמאעיל זכו היהודים להגנה, אך הוטלו עליהם מסים כבדים.
ב-1679 הכריח אסמאעיל את יהודי העיר לעבור להתגורר במלאח הישן שהוקם בצמוד ממערב לרובע המדינה.
בסוף המאה ה-18 היו יהודי מקנס, כמו יהודי פאס, לקורבן של פוגרום קשה, ובשנת 1911 שוב נערכו בהם פרעות, והמלאח הושם במצור משך שלושה חודשים, וזה נפסק רק לאחר התערבות הצרפתים.
פוגרום קשה ממנו אירע ב-17 באפריל 1912, בתגובה לתחילת השלטון הצרפתי במרוקו באופן רשמי.
כ-150 יהודים נרצחו ורבים נפצעו, אך מרבית האוכלוסייה היהודית נמלטה לארמון המלכותי ומצאה בו מסתור עד שחרורם על ידי תגבורת של הצבא הצרפתי ב-28 באפריל 1912.
באמצע שנות ה-20 הוקם המלאח החדש ממערב לקודמו, והוא התאפיין ברחובות רחבים וישרים ובבתי מידות.
ברובע זה הוקם בית הכנסת של רבי יהושע ב-1926 וב-1930 נפתח בו תלמוד תורה.
הרובע הוקף בחומה ושעריו ננעלו מידי לילה, כלקח מהפרעות שהתרחשו בעיר בעשור הקודם.
ברשות הקהילה היו שני בתי קברות - בית הקברות ישן במלאח הישן ובית הקברות חדש בקצהו המערבי של המלאח החדש, והיא הפעילה את המוסדות היהודיים המקובלים.
הקהילה החלה להצטמצם עם הגירת יהודי העיר מחוץ למרוקו במהלך המאה ה-20, והתחסלה כמעט לחלוטין לאחר שמרוקו זכתה לעצמאותה ב-1956. כיום מתגוררים כ-200 יהודים במלאח החדש.
מקס ארנסט היה אמן גרמני מהזרם הדאדאיסטי והסוריאליסטי.
ארנסט נולד בבריהל שמדרום לקלן.
הוא נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בון אך נשר מלימודים אלה במהרה.
ב-1918 הוא התחתן עם ההיסטוריונית לואיז שטראוס, אך מערכת יחסים סוערת זו לא האריכה ימים.
שנה לאחר מכן פגש את פול קלי וצייר את ציוריו הראשונים, הדפסים וקולאז'ים על מגוון תווכים.
בימי מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא הגרמני.
בתום המלחמה ייסדו ארנסט, ז'אן ארפ והאקטיביסט אלפרד גרינוולד את קבוצת הדאדא הגרמנית בקלן.
אולם שנתיים לאחר מכן, ב-1922 חזר לקהילה האמנותית במונפרנס, פריז.
ארנסט הרבה לנסות ולחדש וב-1925 המציא את טכניקת הפרוטאז'.
שנה לאחר מכן הוא וז'ואן מירו יצרו ביחד עיצובים עבור סרגיי דיאגילב.
יחד עם מירו הוא פיתח את טכניקת הגרטאז', שכללה גירוד של צבע מבד.
ארנסט עורר עליו מחלוקת רבה כשצייר ציור בשם "הבתולה מכה את ישו הילד לפני שלושה עדים: אנדרה ברטון, פול אלוארד והאמן".
ארנסט היה מי שהוליד בברטון את הרצון לנדות את אלוארד, חברו של ארנסט.
ב-1927 נישא בשנית, למרי-ברת אורנש.
ב-1934 החל לפסל ועבד זמן מה עם אלברטו ג'קומטי.
ארנסט פיתח עניין מיוחד בציפורים, שהיו למוטיב חוזר ביצירותיו.
ציפור שכונתה על ידו לופלופ ייצגה אותו בתמונותיו.
בשנת 1937 עזב את אשתו לטובת קשר שנמשך כשלוש שנים עם הציירת והפסלת הבריטית לאונורה קרינגטון.
מלחמת העולם השנייה תפסה אותו בצרפת והוא נעצר כזר עוין, אך שוחרר בהתערבותם של אלוארד וקרינגטון.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים הוא נרדף על ידי הגסטפו, כאחד שאומנותו נחשבה כמנוונת ולא רצויה לשלטונם.
הוא נכלא במחנה קמפ דה מיל.
קרינגטון לא מצאה בצרפת מוצא, ונאלצה למכור את ביתם ולשלם חובותיהם, ונסעה לספרד כדי לנסות להמציא לארנסט דרכון.
שם היא חוותה התמוטטות נפשית ואושפזה.
בצרפת, בעזרת ארגון וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) ובעזרת חירם בינגהאם (הרביעי) הוא נמלט מהנאצים ב-1941 לארצות הברית, יחד עם פגי גוגנהיים, שהייתה לאשתו זמן קצר לאחר הגעתם.
באמריקה היה לו חלק, יחד עם אמנים כמרסל דושאן ומארק שאגאל שנמלטו לשם גם הם מצרפת, בתנועת האקספרסיוניזם המופשט בניו יורק.
נישואיו לגוגנהיים גם הם לא החזיקו מעמד וב-1946 הוא התחתן עם דורותיאה טנינג בטקס כפול בבוורלי הילס יחד עם מאן ריי שנישא לג'ולייט באוזר.
ארנסט התגורר בארצות הברית, בעיקר בסדונה שבאריזונה.
פרסומו קנה לו הצלחה כלכלית.
ב-1963 הוא וטאנינג עברו לגור בדרום צרפת.
ב-1 באפריל 1976 מת בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז.
בשנת 1991 יצא בגרמניה סרט תיעודי על חייו של ארנסט, שהופק מחומרים הקשורים בחייו כמו תמונות וקטעי וידאו ומזכרונות של קרובי משפחתו.
בשנת 2005 נפתחה תערוכה בשם "מקס ארנסט - רטרוספקטיבה" של חלק מיצירותיו של ארנסט במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
באותה שנה נחנך "מוזיאון מקס ארנסט לאמנות" , בעיר הולדתו של ארנסט, בריהל.
מקס איט פיננסים בע"מ, שנקראה עד מרץ 2019 "לאומי קארד בע"מ", היא אחת משלוש חברות כרטיסי האשראי בישראל.
החברה מציעה הנפקת כרטיסי אשראי של ויזה ומסטרקארד וכן שירותי סליקת כרטיסי תשלום ופתרונות אשראי, תחת המותג "MAX".
החברה מפעילה חיובים של כ-2.6 מיליון כרטיסים תקפים ומשרתת למעלה מ-40 אלף בתי עסק.
משרדי החברה ממוקמים ברחוב בן-גוריון בבני ברק ומועסקים בה כ-1,600 עובדים.
יושבת ראש הדירקטוריון היא עו"ד מיה ליקוורניק.
בשנת 1996 הקימו הבנק הבינלאומי וקבוצת עורק חברה לכרטיסי אשראי שנקראה "אלפא קארד".
החברה השיקה כרטיס אשראי ויזה חדש, "ויזה אלפא", שהתחרה בכרטיסי הויזה של כ.א.ל.
ללא תמיכה של אף אחד משלושת הבנקים הגדולים במדינה, חדירתה לשוק הייתה מצומצמת.
לאחר שהבעלות על חברת כרטיסי האשראי "כאל", שהייתה משותפת לבנק לאומי ולבנק דיסקונט עברה במלואה לבנק דיסקונט - הקים בנק לאומי, ב-15 בפברואר 2000, את חברת "לאומי קארד".
מנהלה של החברה החדשה היה יהושע אגסי.
באפריל 2000 רכש לאומי את הפעילות של חברת "אלפא קארד", והעביר אותה לחברה החדשה.
צעד זה הביא לפרישתו של אגסי ולהחלפתו באריה היילוייל, שעמד בראש החברה עד לפטירתו באוקטובר 2008. מותג "אלפא קארד" הפסיק להתקיים ביוני 2000, וחברת לאומי קארד החלה לפעול ב-3 בינואר 2001.
בשנת 2003 ניסתה לאומי קארד לרכוש את מלוא מניות חברת גמא ניהול וסליקה, אך לא קיבלה לכך את אישור רשות התחרות.
בשנת 2006 רכשה לאומי קארד 20% ממניות גמא, וניסתה שוב להגדיל את החזקותיה בחברה, אך לא קיבלה לכך את אישור רשות התחרות.
בשנת 2008 נמכרו לקבוצת הפניקס 49% מהון המניות של גמא (20% מהון מניות גמא אשר הוחזקו על ידי לאומי קארד ו-29% נוספים).
ביוני 2007 נפתח ממשק משותף בין שלוש חברות כרטיסי האשראי בישראל בסליקת שוברי מסטרקארד וויזה.
צעד זה אפשר תחרות מלאה: לאומי קארד וכאל החלו לסלוק כרטיסי מסטרקארד, וישראכרט החלה לסלוק כרטיסי ויזה.
80% נותרו בבעלות בנק לאומי.
בשנת 2010 הגיע מחזור העסקאות בכרטיסי האשראי שהונפקו על ידי לאומי קארד ל-48 מיליארד ש"ח ונתח השוק שלה היה השני בגודלו בארץ.
באוגוסט 2011, בעקבות חקיקה שמטרתה הייתה לפתוח את שוק האשראי לתחרות, נשבר המונופול שהיה לחברת האשראי "ישראכרט" על סליקת מותג כרטיסי האשראי הפרטי שלה הקרוי על שמה.
בחוק נקבע כי כל חברה המנפיקה מעל 10% מסך כרטיסי האשראי בארץ מחויבת לתת גם לחברות אשראי אחרות לסלוק את המותג שלה.
בכך, התאפשר גם לחברת לאומי קארד להתחיל לסלוק את כרטיסי האשראי מסוג "ישראכרט".
נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21, כ-40 אלף בתי עסק מבצעים את סליקת כרטיסי האשראי באמצעות שירותיה של החברה.
בנובמבר 2014 עובד שפרש מהחברה, אלירן רוזנס, והעתיק טרם פרישתו נתונים מבסיס הנתונים של החברה, ניסה לסחוט את בנק לאומי באמצעות איום לפרסם את הנתונים אם לא ישולם לו כופר בסך שלושה מיליון דולר.
דרישת הכופר עוררה חרדה בבנק ובמטה הסייבר הלאומי, ונשמרה בסוד כדי שלא לעורר בהלה בקרב לקוחות הבנק.
במאמץ משותף של יחידת הסייבר של משטרת ישראל וגורמי ביטחון נוספים הסוחט אותר בתאילנד וגורש לישראל.
הוא הועמד לדין, הורשע בשלל עבירות, בהן סחיטה באיומים, פגיעה בפרטיות וקבלת דבר במרמה, ונדון ל-11 שנות מאסר ולתשלום פיצוי של עשרת אלפים ש"ח ל"לאומי קארד".
לרכישה הצטרפו חברות נוספות, וביוני 2019 החזיקה קרן ורבורג פינקוס ב-75% מהבעלות, קבוצת כלל החזקות וקבוצת מנורה מבטחים החזיקו ב-10% כל אחת, וקבוצת אלייד החזיקה ב-5% הנותרים.
במרץ 2019, בעקבות המכירה, עברה החברה מיתוג מחדש.
כעת היא ממותגת בשם "MAX".
ב-2021 הטיל הפיקוח על הבנקים עיצום כספי בסכום של 900 אלף ש"ח על החברה בעקבות מקרים שבהם החברה אישרה חיובים שהתקבלו על כרטיסי אשראי לאחר ביטולו.
באפריל 2022 כלל החזקות רכשה את חברת MAX לפי שווי של 2.47 מיליארד ש"ח, והעסקה הושלמה במרץ 2023.
החברה מספקת מגוון של שירותי הנפקה, סליקה פתרונות אשראי, כגון הלוואות ואפשרויות תשלום גמישות וכן ביטוח.
השירותים הדיגיטליים של החברה מאפשרים, בין היתר, קבלת מידע שוטף על הפעולות ומצב החשבון, רכישת הטבות, העברה וקבלת כספים.
באמצעות האינטרנט, החברה מאפשרת ללקוחותיה ביצוע פעולות וקבלת מידע במגוון נושאים, כמו גם פירוט חיובים ומכתבים למייל, מידע על עסקאות באמצעות מסרונים וכו'.
החברה מנפיקה ומתפעלת מגוון כרטיסי אשראי בשתי קטגוריות:
כרטיסים בנקאיים - אותם היא מנפיקה בשיתוף בנקים שונים, עקב רפורמת שטרום שמחייבת בנקים לעבוד עם מספר מנפיקים.
כרטיסים חוץ בנקאיים - אותם היא מנפיקה ללקוחות כל הבנקים, רובם בשיתוף פעולה עם גורמים חיצוניים.
הכרטיסים המונפקים על ידי החברה מסווגים באופן נוסף:
כרטיסי חיוב נדחה - כל העסקות שהלקוח מבצע בכרטיס נדחות למועד החיוב לפי בחירתו (2, 10, 15 בחודש)
כרטיסי אשראי מתגלגל - הלקוח בוחר בסכום החודשי בו הוא מעוניין להיות מחויב, ויתרת חובו נדחית לחודש הבא וצוברת ריבית
כרטיס נטען - הסכום שניתן לבצע באמצעותו פעולות בכרטיס זה נטען בכרטיס מראש.
בשנת 2020 החלה החברה לשווק מוצרי ביטוח והראשון שבהם, ביטוח רכב.
מקס ארליך היה במאי תיאטרון, במאי קולנוע וקומיקאי גרמני-יהודי, מהיוצרים המוערכים ביותר בשנות ה-30 של המאה ה-20, לפני מלחמת העולם השנייה.
מקס ארליך נולד ב-7 בדצמבר 1892 בברלין, ובצעירותו הושפע ממקס ריינהרדט והופיע בקברטים שכתב.
בראשית שנות ה-30 החלה להתפתח הקריירה של ארליך, שהגיעה לשיאה בסתיו 1932, וכללה הפקת מחזות תיאטרון, הפקת סרטי קולנוע, הקלטת שנסונים ואופרטות, רישום קומיקס, חיקוי דמויות ואף כתיבת רב-מכר הומוריסטי בשם "From Adelbert to Zilzer".
בשנת 1933. בשל עליית הנאצים לשלטון והתגברות האנטישמיות בגרמניה, חדלו מקס ריינהרדט ועמיתיו להמשיך לעבוד בגרמניה, והם עקרו לווינה.
גם בווינה לא מצא ארליך מנוחה ולאחר רדיפות אנטישמיות המשיך להולנד, כשהוא עובר דרך שווייץ.
בשנת 1935, שב ארליך לגרמניה, שם נשאר עד שנעצר בידי הנאצים בשנת 1942, ונכלא במחנה ריכוז וסטרבורק.
במחנה זה הפעיל תיאטרון, באופן מרשים לתנאים הקשים שבהם היה שרוי, כשרבים משחקניו היו יהודים שנכלאו אף הם במחנה.
אך גם תיאטרון זה בא אל קיצו, ובשנת 1944 נשלח ארליך לאושוויץ, שם הומת בתאי הגזים ב-30 באוקטובר, והוא בן 51.
מקס איזידור (יצחק) בודנהיימר היה מנהיג ציוני בגרמניה, יושב ראש התאחדות ציוני גרמניה, ממייסדי ההסתדרות הציונית העולמית, ויושב הראש השני של קק"ל.
מקס בודנהיימר נולד בשטוטגרט שבגרמניה למשפחה יהודית מתבוללת.
לאחר שקרא עלון מאת תיאודור הרצל, מקס בודנהיימר התרשם עמוקות מדעותיו והשקפתו, והחל בהתכתבות עמו.
בשנת 1891 פרסם בודנהיימר בשבועון ההמבורגי Die Menorah (גרמנית: "המנורה") את מאמרו הציוני הראשון, "האם יהודי רוסיה הם אומה?" , ובעקבותיו, באותהּ שנה, את המנשר "יהודי רוסיה לאן?" .
בשנת 1897 בודנהיימר נטל חלק בקונגרס הציוני הראשון, שנערך בבזל.
הוא נבחר להיות אחד מחברי המועצה הציונית הכללית (תפקיד שבו שימש עד שנת 1921).
מסופר כי בודנהיימר הציע להרצל בשנת 1898 לקשט את הדגל הלאומי בשנים עשר כוכבים כסמל לשנים עשר השבטים והרצל ענה לו ששנים עשר השבטים רמוזים במגן דוד עצמו בשתים עשרה הנקודות שעליו.
בשנת 1898 הצטרף ד"ר בודנהיימר למשלחתו של הרצל לארץ ישראל על תקן יועץ משפטי כדי לפגוש את הקיסר וילהלם השני בירושלים ב-2 בנובמבר.
בודנהיימר היה עורך דין זהיר שפעל לכך שהפעילות הציונית תהיה מגובה משפטית.
בעת הקמת האגודה הציונית בברלין נסחו המקימים תקנות לאגודה שלא תואמו עם ההנהלה הציונית המרכזית של יהודי גרמניה ששכנה בקלן, ובודנהיימר הזהיר מפני ההשלכות של פירוד בין ציוני גרמניה בגלל חוסר התאמה בתקנות.
בקונגרס הציוני החמישי הוא התעמת עם תיאודור הרצל סביב הקמת הקרן הקיימת, כי חשש שהבסיס החוקי של הקרן לא הוכן כיאות.
בשנת 1907 התמנה בודנהיימר ליושב ראש השני של הקרן הקיימת לישראל.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא העביר את משרדי קרן קימת מקלן להאג, וייסד ועד למען שיפור חיי היהודים בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני והאוסטרי.
בישיבות הוועד הפועל הציוני ב-12 פברואר 1920 תבע בודנהיימר "לכשידובר על המקומות הקדושים, עלינו לתבוע זכותנו על הר הבית".
כמו פעילים ציונים אחרים מתקופת הרצל, מעמדו של בודנהיימר התרופף בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1921 לא נבחר מחדש לראשות הקרן הקיימת.
לאחר מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, הצטרף בודנהיימר לתנועה הרוויזיוניסטית בראשותו של זאב ז'בוטינסקי.
הוא נמנה עם חברי המשלחת הרוויזיוניסטית לקונגרס הציוני ה-17 שהתקיים בשנת 1931. בקונגרס זה התחוללה מחלוקת בין מרבית חברי הקונגרס לרוויזיוניסטים בנוגע למטרות התנועה הציונית ובעקבותיה עזבו הרוויזיוניסטים את הקונגרס.
זהו הקונגרס הציוני האחרון שבו השתתף מקס בודנהיימר.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב את גרמניה, דרך הולנד והגיע ב-1935 לארץ ישראל, וקבע את ביתו בירושלים, שם החל לכתוב את זכרונותיו.
בשנת 1896 התחתן עם רוזה דלברג, ולזוג נולדו שלושה ילדים: שמעון-פריץ ב-1897, חנה הנרייטה ב-1898 ורות ב-1900.
בודנהיימר נפטר בשנת 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
על קברו נחקקו המילים: "למען ציון לא אחשה, ארץ ישראל, לעם ישראל, היו חייו".
בתו, חנה הנרייטה בודנהיימר, כתבה ביוגרפיה על אביה לאחר מותו.
ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו נקרא קיבוץ בית ניר (תרגום מגרמנית של שם משפחתו) ורחובות בירושלים, חיפה, תל אביב, ובאר שבע.
עם מותה של בתו, ב-1992, היא מסרה את כל רכושה להקמת עמותה להנצחתו ולטיפול בכל המסמכים שהשאיר אחריו.
מאקס בודנהיימר, הנרייאטה חנה בודנהיימר, הציונים וגרמניה הקיסרית: בעקבות נסיעתו של וילהלם ה-II לפלשתינה (תרגם מגרמנית דב קווסטלר), ירושלים: קריית ספר, 1980.
בודנהיימר, יהודי רוסיה לאן (מבוא ועריכה מאת הנרייטה חנה בודנהיימר), ירושלים: ר' מס, תשנ"א 1991.
דרכי לציון: זכרונות יהודי גרמני (תרגם: מאיר מוהר) ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי"ג 1952.
מקס בגינסקי היה אנרכיסט גרמני-אמריקאי.
בגינסקי נולד בשנת 1864 בעיירה ברטנשטיין הסמוכה לקניגסברג, אז חלק מפרוסיה המזרחית וכיום בצפון פולין.
אביו היה סנדלר ופעיל במהפכות אביב העמים.
פעילות זו גרמה לתושבי הכפר השמרנים להתרחק ממנו.
בצעירותו בגינסקי שימש כשוליה של אביו, ותחת השפעתו קרא ספרים וכתבי-עת רדיקלים רבים, ביניהם את כתב העת של האנרכיסט יוהאן מוסט.
בשנת 1882, בגינסקי עבר לגור בברלין.
בשנת 1891 נידון לשנתיים וחצי מאסר בגין "הפרת חוקי העיתונות" וב-1893 היגר לארצות הברית.
החל משנת 1894 ועד שנת 1901, שימש כעורך של העיתון, "The Chicago Worker".
בשנים 1906–1907 הוא עזר בהוצאה לאור של המגזין, "חירות" וכתב מאמרי מערכת לכתב העת, "אמא אדמה" של אמה גולדמן.
בגינסקי נפטר בניו יורק ב-24 בנובמבר 1943.
אופולס נולד בזארבריקן בשם מקסימיליאן אופנהיימר, אך אימץ את שם העט אופולס (Ophüls) על מנת למנוע מבוכה ממשפחתו אם ייכשל בניסיונותיו כבמאי.
בסרטיו המאוחרים, שהופקו בארצות הברית, השמיט את האומלאוט משמו, ומופיע בקרדיטים בשם Ophuls או Opuls.
הוא החל את דרכו כשחקן בשנת 1919 ולאחר מכן עבר לבימוי.
אופולס מונה למנהל האמנותי של ה'בורגתיאטר' בווינה, ושם ביים יותר מ-200 מחזות.
סרטו הראשון, אותו ביים ב-1931, היה הסרט הקומי הקצר Dann schon lieber Lebertran (מילולית: 'אז כבר עדיף שמן דגים').
ב-1948 ביים את הסרט "מכתב מאישה אלמונית" עם ג'ואן פונטיין ולואי ז'ורדאן בתפקידים הראשיים.
ב־1949 ביים את "במלכודת" ואת "רגע של פזיזות" שהיה סרטו האחרון בארצות הברית.
בנו של אופולס הוא הבמאי מרסל אופולס.
על שמו מתקיים בעיר זארבריקן פסטיבל הסרטים, למעלה מ-40 שנה.
שני בתי ספר יסודיים על שמו, בשתי שכונות בזארבריקן: אם רוטנברג, ואם הומבורג.
מקס אייטינגון היה רופא ופסיכואנליטיקאי יהודי-גרמני יליד רוסיה הלבנה, מייסד המכון הפסיכואנליטי בירושלים.
אייטינגון גם ניהל ומימן, במשותף עם אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד, את ההוצאה לאור שהוקמה על ידי פרויד.
מקס אייטינגון נולד כילד רביעי למשפחה יהודית עשירה, במוהילב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
אמו הייתה חסיה אלכסנדרה לבית ליפשיץ, ואביו, חיים אייטינגון, היה תעשיין וסוחר פרוות.
מאוחר יותר, בשנת 1891, עת גורשה המשפחה מרוסיה ובדרכה ללייפציג גרמניה, חנתה המשפחה פרק זמן בבוצ'אץ' שם נסתייעה בקשריה של משפחת אמו של שמואל יוסף עגנון, משפחת פארב, אף היא בעסקי הפרוונות, בהשגת אזרחות אוסטרו-הונגרית.
באותה ההזדמנות התוודעו זה לזה אייטינגון ועגנון, קשרים שנמשכו, גם עם אסתר, אשת עגנון, שנעזרה בכישוריו של אייטינגון כפסיכואנליטיקאי להקל על בעיות הזוגיות עם בעלה, עד מותו של אייטינגון.
בלייפציג רכש אביו מעמד נכבד בקהילה היהודית המקומית, תרם לבניית בית כנסת אורתודוקסי ולהקמת בית חולים יהודי מודרני ופתוח לבני כל הדתות.
אייטינגון סבל בילדותו מגמגום קשה שגרם לו לעוגמת נפש רבה ולעזיבת בית הספר.
הוא המשיך את לימודיו בתיכון במסלול של בית ספר אקסטרני.
על מנת להשלים את בחינות הבגרות למד אייטינגון בכמה אוניברסיטאות - בהאלה, היידלברג ומרבורג (שם זכה לשמוע הרצאות מפי הפילוסוף הרמן כהן).
הוא השקיע בלימוד שפות, ובבגרותו שלט בעשר שפות.
בין השנים 1902–1909 למד רפואה באוניברסיטת מרבורג.
בתום לימודי הרפואה, עבד אייטינגון בבית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי (המסונף לאוניברסיטת ציריך) "בּוּרְגְהֶלְצְלִי" (Burghölzli) שבציריך, תחת הדרכתו של אויגן בלוילר.
הודות לו ולקרל גוסטב יונג, נשלח אייטינגון בינואר 1907 להתיעצות עם פרויד בקשר לחולה רב-בעיות, ונכח לראשונה בישיבות של החברה הפסיכואנליטית בווינה.
להיכרותו עם זיגמונד פרויד היו השלכות משמעותיות עבורו.
בשנת 1908–1909 עבר אייטינגון בעצמו טיפול פסיכואנליטי לימודי אצל פרויד, במשך כחמישה שבועות.
הטיפול התנהל בדרך לא קונבנציונלית - פריפתטית, והיווה מעין התמחות אינטנסיבית בשיטה זו.
בעידודו של פרויד, אייטינגון הפך לחסיד נלהב של התאוריה הפסיכואנליטית ולאחד מראשוני תלמידיו.
אחרי הקשיים הראשונים, הצליח אייטינגון לסיים את עבודת הגמר שלו ברפואה, על "ההשפעה של התקף אפילפטי על האסוציאציות החופשיות".
סייע לו בכך יונג (בהמשך נראה כי אייטינגון התנגד לדעותיו של יונג, כפי שעולה ממכתביו לפרויד).
עם קבלת התואר, השתקע אייטינגון בברלין, שם נהנה גם מתמיכתו הכספית של אביו העשיר.
אייטינגון נישא בשנת 1913 למירה יעקובלבנה (לבית בורובסקי) ראיגורודסקי, נישואיה השלישיים, שחקנית בתיאטרון האמנותי המוסקבאי ואמו של יולי חריטון, לימים אבי פצצת המימן הסובייטית.
הוא הפך לאחד מאנשי האליטה האינטלקטואלית של בירת גרמניה, וסייע בידי קרל אברהם להביא את בשורת הפסיכואנליזה לברלין.
ניסיונו הטיפולי במלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס אייטינגון כאזרח אוסטרי לשרת כרופא צבאי.
הוא שירת בתפקיד זה באזור בוהמיה, מוראביה, סלובקיה והונגריה - בפראג, בקושיצה, באיחלבה (אז איגלאו) ובמישקולץ.
בעת שהייתו במישקולץ, המליץ על עמיתו, הפסיכואנליטיקאי יליד המקום שנדור פרנצי, לתפקיד של עד מומחה במשפט צבאי.
באותה תקופה התחזק שיתוף הפעולה בינו ובין פרנצי - הם השתתפו בישיבות של החברה הפסיכואנליטית בבודפשט ואף עבדו ביחד.
בימי המלחמה צבר אייטינגון ניסיון רב בטיפול בנפגעי הלם קרב.
הוא טיפל בהם בעזרת היפנוזה וזכה לעיטורים על פועלו.
אשתו, מירה, התלוותה אליו כאחות מתנדבת בכל מקום בו שירת.
בתום המלחמה חזר אייטינגון לברלין, שם הקדיש עצמו להתפתחות הפסיכואנליזה.
ב-1910, בדומה לפרנצי, הפך לידיד נפש של פרויד ותמך במורו בשעת משבר, לעיתים גם בהלוואת כסף ובמשלוחי מזון.
הוא היה מעורב בניהול כמה ממפעליה החשובים של הפסיכואנליזה, כולל החברה הפסיכואנליטית בציריך ובבודפשט.
אייטינגון נכנס במקומו של אנטון פון פרוינד לוועד הסודי של תומכי פרויד.
הוא מימן מכיסו את הפוליקליניקה הפסיכואנליטית שנבנתה בברלין, בשיתוף בנו של פרויד, האדריכל ארנסט פרויד.
אחרי פתיחתה בשנת 1920, ניהל אותה יחד עם קרל אברהם ועם ארנסט זימל.
המרפאה שלהם היה למרכז הראשון בעולם לטיפול בשיטת הפסיכואנליטית, ולמכון הפסיכואנליטי הראשון המיועד להתמחות פסיכואנליטיקאים צעירים.
איינטינגון השקיע מאמצים רבים בהוראת הפסיכואנליזה ובסטנדרטיזציה של הוראתה.
לפי המתכונת שהציע בשנת 1922, ההתמחות בפסיכואנליזה הייתה אמורה להימשך שנתיים; לאחר מכן הוארך משך ההתמחות לשלוש שנים, והיא כללה שלושה מסלולים נפרדים: סמינרים לתאוריה, אנליזה לימודית (דידקטית) אישית והדרכה של המטפלים ("סופרויזיה") על האנליזה שלהם במטופליהם.
אייטינגון הדגיש את קשר ההעברה בין המתמחה המודרך לבין המדריך, והמליץ שההעברה תהווה נושא לאנליזה האישית ולהדרכה גם יחד.
כתביו בעניין יחסי ההעברה תוך כדי הדרכה הפכו לקלאסיים.
החינוך הפסיכואנליטי לפי גישתו של אייטינגון מקובל עד ימינו באיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה, עם כמה שינויים שהוצעו מאוחר יותר על ידי אוטו קרנברג.
העלייה לארץ ישראל והקמת המכון הפסיכואנליטי בירושלים
אחרי מות אביו בשנת 1933, לאחר המשבר הכלכלי העולמי שרושש את משאבי המשפחה - לקה מקס אייטינגון באירוע מוחי שגרם לשיתוק בידו השמאלית.
עם זאת, הוא המשיך בפעילותו הארגונית והחינוכית.
ב-13 ביוני 1933 לקח חלק בהלוויה של שנדור פרנצי בבודפשט ונאם שם דברי הספד לזכרו.
אחרי עליית הנאצים לשלטון ב-1933, זיהה אייטינגון את הסכנה להמשך קיומה של התנועה הפסיכואנליטית בגרמניה הנאצית (בניגוד לתחזיות של ארנסט ג'ונס ושל פרויד עצמו), ועלה לארץ ישראל.
יש הטוענים כי הרעיון לעלות לארץ ולהקים בה מכון לפסיכואנליזה העסיק אותו עוד קודם לכן, בשנות העשרים.
בספטמבר 1933 עזב אייטינגון את גרמניה, הגיע לישראל והתגורר בירושלים, ברחוב בלפור.
הוא הקים את החברה הפסיכואנליטית לפלשתינה" (Palestinian Psychoanalytical Society) ועם הקמת מדינת ישראל שינתה שמה להחברה הפסיכואנליטית בישראל.
הוא הקים את המכון הפסיכואנליטי בירושלים, לפי הדגם של המכון בברלין.
עם זאת, למרות מאמציו ותמיכתו של פרויד, לא הצליח אייטינגון בזמנו לשכנע את הנהלת האוניברסיטה העברית להקים בה קתדרה לפסיכואנליזה.
בשנת 1938 נחשד אייטינגון בצרפת בפעילות ריגול למען ברית המועצות ("פרשת פלביצקאיה").
עמיתיו הצרפתים מרי בונפרט ורנה לאפורג העידו לטובתו.
אייטינגון זוּכה, והשלטונות הודו לאחר מכן כי זו הייתה "טעות אסטרטגית" מצדם.
הפרשה היוותה בהמשך השראה עבור הסופר ולדימיר נבוקוב, בכתיבת הסיפור הקצר "סגן המפיק".
עשרות שנים לאחר מותו של אייטינגון, הוא הואשם שוב בריגול סובייטי, הפעם בארצות הברית על ידי החוקר סטיבן שוורץ ואחרים.
שוב לא נמצאו הוכחות לטענה זו.
בין אלו שחקרו את הנושא ודחו את הטענות היו ההיסטוריונים פיטר גיי ווולטר לאקוויר.
החשדות נגדו בפרשות אלו הועלו ככל הנראה בשל הטענה כי הוא בן דודו של איש המודיעין הסובייטי נחום אייטינגון, המוכר גם כלאוניד אלכסנדרוביץ' אייטינגון (1899 - 1981).
נחום אייטינגון היה יליד שקלוב בבלארוס, והוא הגיע לדרגת גנרל מיור בנ.ק.וו.ד) והיה שותף במזימות רצח בשירותו של סטלין, למשל ברצח לב טרוצקי.
נטען גם כי מקס אייטינגון עצמו נקרא ברוסית "מרק ייפימוביץ' אייטינגון" או "מרק יעקובלביץ' אייטינגון".
עם זאת, בספר "סיור בשטח האויב והקרמלין: רישומיו של עד בלתי רצוי", שנכתב על ידי איש המודיעין הבכיר, הגנרל פאבל א.
סודופלאטוב (1907 - 1996) והופיע ברוסיה בשנת 1996 - קיים אמנם אזכור של קרוביו העשירים של סגנו, נאום אייטינגון, שחיו בארצות שונות, אך לא צוין כלל שמו של הפסיכואנליטיקאי הירושלמי מקס אייטינגון.
לעומת זאת, בשנות ה-80 התגלה כי מקס אייטינגון היה אחד התורמים החשובים ביותר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ).
אך נדבנותו של אייטינגון לא באה לידי ביטוי רק בתחומים פוליטיים.
למשל, הוא תרם יצירות אמנות רבות שהיו ברשותו לאוסף של בית הספר לאמנויות בצלאל, בעיקר יצירות דפוס של אמנים גרמנים ויהודים גרמנים כמו שטרוק, קורינת, שלפוגט, שפירו ואחרים, אשר נכנסו מאוחר יותר לאוסף של מוזיאון ישראל.
על פי מחקרם של איזבלה גינור וגדעון רמז ניתן לומר, שלכל הפחות, כף הראיות הנסיבתיות נוטה לכך, שאייטינגון שיתף פעולה עם המודיעין הסובייטי גם לאחר עלייתו לפלשתינה-א"י ב-1933. מעבר להיותו אחד מהתורמים הראשיים לפ.ק.פ, ביתו שימש מעון לפגישות חשאיות, לינה, ונקודת מישלש לדואר.
כיום אין ספק בקשר המשפחתי (בני דודים) של מקס לנחום אייטינגון, בכיר בשרותי המודיעין הסובייטיים, והיותו של יולי חריטון, אבי פצצת המימן הסובייטית, בנה של אשתו, מירה, כאשר האם ובנה שמרו על קשר לאורך השנים.
מקס אייטינגון נפטר בירושלים בשנת 1943, ונקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
אלמנתו מירה הסכימה להשאיר את הבניין של המכון הפסיכואנליטי בירושלים, לרשות מוסד זה שהקים בעלה, אולם סירבה למסור את ספריית המנוח.
משה וולף היה מחליפו של אייטינגון בראש החברה הפסיכואנליטית הארצישראלית.
אייטינגון פרסם בחייו כשלושים מאמרים, בהם:
כמו כן הציג 15 מחקרים בפני קונגרסים בינלאומיים לפסיכואנליזה (מברלין 1922 ועד פריז 1938).
מקסימיליאן פול דיארמויד "מקס" איירונס הוא שחקן קולנוע ודוגמן אנגלי.
איירונס בנו של כוכב הקולנוע זוכה פרס האוסקר ג'רמי איירונס, התפרסם בזכות תפקידו בסרט "ירח אדום" (2011), בשל תפקידו בתור אדוארד הרביעי, מלך אנגליה בסדרה "מלכה לבנה" (2013) ובזכות תפקידו בתור ג'ו טרנר במותחן הריגול "קונדור" (2020-2018) ברשת Epix.
איירונס נולד בקמדן, לונדון, אנגליה לשחקן הקולנוע האנגלי ג'רמי איירונס ולשחקנית האירית שינייד קיוזאק.
לאיירונס ישנו אח גדול, סמואל, צלם במקצועו.
איירונס הוא נכדם של השחקנים האיריים סיריל קיוזאק ומורין קיוזאק (אנ') ואחיינם של השחקניות ניב קיוזאק, סורשה קיוזאק והוא אחיינו של מפיק התיאטרון פדרייג קיוזאק (אנ').
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בריאנסטון (אנ') בדורסט הוא למד בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה; שם סיים את לימודיו ב-2008.
איירונס דגמן עבור חברת האופנה הבריטית ברברי" ועבור חברת אופנה הספרדית מנגו.
בשנת 2011 הופיע בסרטם של קתרין הארדוויק ולאונרדו דיקפריו "ירח אדום" בתפקיד הנרי לייזר, איתו מיועדת גיבורת העלילה ואלרי (אמנדה סייפריד) להינשא.
בשנת 2016 שיחק בדרמה הרומנטית "קציר מר" בתפקיד יורי.
בשנת 2017 שיחק בתור הבלש צ'ארלס במותחן הרומנטי "בית המזימות" שכתב ג'וליאן פלוז; המתבסס על רומן באותו שם מאת אגאתה כריסטי שיצא לאור ב-1949.
+שנהסרטתפקידהערות2004להיות ג'וליהילד בהופעה2009Unrequited Loveטוםדוריאן גריילוסיוס2011ירח אדוםהנרי2013גוף מארחג'ארד האו2014The Riot Clubמיילס ריצ'רדס2015האישה בזהבפרדריק אלטמן2017Bitter Harvestיוריהאישהדייוויד קסטלמןבית המזימותצ'ארלס הייווארד2018טרמינלאלפרד
+שנהסדרהתפקידהערות2011הנמלטת (אנ')טומי פסקואלינו3 פרקים2013מלכה לבנהאדוארד הרביעי, מלך אנגליה9 פרקים2016Tutankhamun הווארד קרטרמיני-סדרה2018המתופפת הקטנהאל2 פרקים2018-2020קונדור (אנ')ג'ו טרנרתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2022Flowers in the Attic: The Originמלקולם פוקסוורת'מיני-סדרהTBAנוירומנסר (אנ')ג'ין טאסייר-אשפולסדרה עתידית של אפל TV פלוסMiss Austenמיני-סדרה עתידית של BBC
מקס אולארצ'יק (נולד ב-8 בספטמבר 1987) הוא מוזיקאי, שחקן ומדבב ישראלי.
אולארצ'יק הוא בנם של הזמר אלון אולארצ'יק ודיאנה, במאית ומורה לאנגלית.
סבו מצד אביו היה המוזיקאי אדוארד אולארצ'יק.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 2004 בתפקיד רוני קמפיאנו בסדרת הטלוויזיה "אדומות" ששודרה במשך שתי עונות בערוץ הילדים.
בשנת 2005 גילם את דמותו של אדם צוקרמן בסדרת הדרמה-הקומית "פיק אפ" בערוץ 10.
בשנת 2008 התארח בסדרת הטלוויזיה "100 בתנ"ך" ששודרה בערוץ לוגי, גילם את אלון.
בשנים 2008–2009 השתתף בתוכנית הילדים "א-בה-גא-ד!" ששודרה בערוץ הופ!.
בשנת 2009 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אלכס בעד ונגד" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את ירדן.
באותה שנה הופיע במופע "מותק של פסטיבל 2".
בשנת 2010 השתתף בפרסומת של "סלקום".
בשנים 2011–2012 שיחק בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הנוער "אליפים" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את משה דינר.
בשנת 2012 גילם את דמותו של אורי בסרט הקולנוע "בקבוק בים של עזה".
בשנים 2012–2013 דיבב בסדרת האנימציה "טבע תום".
בשנת 2013 דיבב בסדרת האנימציה "גוליית חברי הענק", וכן תרם את קולו לסדרת האנימציה "גרוג'בנד" ששודרה בערוץ זום.
מדצמבר 2013 עד פברואר 2014 השתתף בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" בהוט 3.
מאז 2015 מתגורר בניו יורק ולשעבר בסיסט בלהקת האינדי Big Thief.
הלהקה הוציאה עד כה שני אלבומים בלייבל סאדל קריק, ושלושה אלבומים בלייבל 4AD.
בשנת 2019 הייתה הלהקה מועמדת לפרס הגראמי בקטגוריית האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר על אלבומם "U.F.O.F.".
ביוני 2022 ביטלה הלהקה הופעה בישראל בעקבות לחץ מתנועת ה-BDS לחרם.
בשנת 2024 סירבה הלהקה בשנית להופיע בישראל בעקבות תמיכה ב-BDS, וכתוצאה מכך, עזב אולארצ'יק את הלהקה.
בהנדסת אווירונאוטיקה, נקודת הלחץ הדינמי המקסימלי, הנקראת גם maximum Q או max Q, היא נקודת הגובה שבה העומס האווירודינמי על כלי רכב חללי בטיסה אטמוספירית הוא מקסימלי.
זהו פקטור חשוב בתכנון המבני והמשימתי של רקטות, טילים, וכלי רכב חלליים אחרים שמטיילים דרך האטמוספירה.
לחץ דינמי, , מוגדר מתמטית כ:
כאשר היא צפיפות האוויר המקומית, ו־ היא המהירות של כלי הרכב.
עבור משימת שיגור טיפוסית מהקרקע אל החלל, הלחץ הדינמי הוא:
אפס, בנקודת השיגור, כאשר צפיפות האוויר היא גבוהה, אבל מהירות הרכב היא .
אפס מחוץ לאטמוספירה, כאשר המהירות v היא גבוהה, אבל צפיפות האוויר היא .
לפיכך, על פי משפט רול, יש תמיד נקודה שבה הלחץ הדינמי הוא במקסימום.
הנקודה בה זה קורה נקראת max Q.
במילים אחרות, בגובה מתחת ל־max Q, ההשפעה של תאוצת כלי הרכב מתגברת על הירידה בצפיפות האוויר כך שנוצר יותר לחץ דינמי (אנרגיה קינטית מתנגדת) הפועל על כלי הרכב.
בגובה מעל max Q, ההפך הוא הנכון.
הלחץ הדינמי שפועל נגד כלי הרכב יורד כשצפיפות האוויר יורדת, ובסופו של דבר מגיע ל־0 כאשר צפיפות האוויר הופכת לאפס.
לדוגמה, במהלך שיגור של מעבורת חלל ה־max Q מתרחש בגובה של בערך 11 קילומטר (35,000 רגל).
נקודת ה־max Q היא נקודת מפתח במהלך שיגור רקטה, שכן זו הנקודה בה השילדה חווה עומס מכני מקסימלי.
מקס ולדימירוביץ' אַלפֶּרט היה צלם ועיתונאי יהודי-סובייטי, שהנציח בעבודותיו את ההיסטוריה של ברית המועצות, בעיקר לפני ובעת מלחמת העולם השנייה ובאמצע המאה העשרים.
אלפרט נולד ב-1899 למשפחה יהודית בסימפרופול שבחצי האי קרים, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
ב-1914 עברה המשפחה להתגורר בעיר אודסה, ואלפרט בן ה-15 החל לעבוד יחד עם אחיו, מיכאיל אלפרין, כשוליה לצלם.
ב-1919 התגייס לצבא האדום, שהיה אז עדיין בעיצומה של מלחמת האזרחים.
אלפרט תיעד את "האדם הסובייטי החדש" ואת חייו של הפועל הסובייטי הנאמן למפלגה הקומוניסטית ולמנהיג סטלין.
הוא הִרבה לצלם את תהליך הקולקטיביזציה הרצחני שביצע הרודן הסובייטי, בחקלאות והנציח פרויקטים סובייטיים גדולים של בנייה מסוגים שונים.
במסגרת האדרת שמו של סטלין התפרסם גם אלפרט, לראשונה באופן משמעותי, עם סדרת תצלומים שעשה בסכר הידרואלקטרי ובמפעל שלצידו, על נהר הדנייפר.
סדרת תצלומים מפורסמת אחרת שלו הייתה סדרה בשם "ענק ובונה", שהתפרסמה ב-USSR in Construction בינואר 1932, ואשר התמקדה בפועל בנייה פשוט ואנאלפבית בשם ויקטור קלמיקוב, שעבד במפעלי הפלדה של מגניטוגורסק.
עוד סדרה מפורסמת שעשה, הפעם עם שני צלמים יהודים סובייטים מפורסמים אחרים, ארקדי שַייחֶט (Аркадий Самойлович Шайхет; 1898–1957) וסולומון טולס (Тулес), נקראה "24 שעות בחייה של משפחת פיליפוב" (24 часа из жизни Филипповых).
הסדרה התפרסמה ב-1931 דווקא בעיתון גרמני, פרו קומוניסטי, Arbeiter-Illustrierte-Zeitung, שהופיע אותה תקופה בברלין.
היא הִשוותה בין חייהם המאושרים והבטוחים לכאורה של העובדים הסובייטים, לאלה של מקביליהם האומללים במדינות הקפיטליסטיות.
אלפרט אימץ את הסגנון הריאליסטי הסוציאליסטי.
הוא האמין שלצילום יש תפקיד חשוב בתיעודה ובעיצובה של המציאות בברית המועצות של תקופתו, וסבר שלסדרה המצולמת יש איכויות מיוחדות, משום שהיא נותנת מגוון אפשרויות קומפוזיציוניות ויכולה לאפשר ביטוי של נרטיב מתמשך, שתצלום בודד אינו יכול להשיגם.
עבודתו השפיעה רבות על צילום העיתונות הסובייטי וזכתה להכרה בינלאומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה אלפרט כתב-צלם עבור סוכנות הטלגרף של ברית המועצות (TASS), סוכנות הידיעות הרשמית של ברית המועצות, ולאחר המלחמה עבד בתפקיד זה עבור סוכנות הידיעות נובוסטי עד סמוך לפני מותו.
אלפרט היה נשוי לגלפירה בוריסובנה בליץ-גיימן.
נפטר במוסקבה ב-1980, בגיל 81. יצירותיו מוצגות ונמכרות גם כיום.
ב-2007 למשל, מכרה חברת המכירות הפומביות הידועה סות'ביס תצלום שלו שצולם ב-1936 וקרוי "פרשית קירגיזית", תמורת כ-6,600 דולר.
ב-2010 התקיימה תערוכת יחיד מיצירותיו, בגלריה בבוורלי הילס ותערוכות קבוצתיות בהשתתפות יצירותיו מתקיימות מדי שנה כמעט, במקומות רבים ברחבי העולם.
אלפרט ויצירותיו זכו בפרסים ואותות כבוד רבים, בהם אות מסדר הכוכב האדום, אות מסדר המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור פועלי הדגל האדום.
מקס אאושניט (Max Auschnitt, נכתב לעיתים גם כ-Ausschnitt, Auschnit או Aușnit; 14 בפברואר 1888–1957) היה תעשיין יהודי רומני, שהמיר דתו לנצרות קתולית.
הוא היה הטייקון הגדול ביותר ברומניה שלפני מלחמת העולם השנייה וכונה "מלך הברזל".
מקס אאושניט נולד בגאלאץ, רומניה, כבנו הבכור של אוסיאס אאושניט, בעל מפעל מתכת קטן, שהיגר אל גאלאץ מלבוב וייסד את מפעלו על גדת הדנובה עוד ב-1875. מקס נשלח ללימודים גבוהים באקדמיה ללימודי מסחר גבוהים בווינה.
עם שובו לרומניה ב-1910 קיבל לידיו את ניהול בית החרושת המשפחתי לחוטי מתכת, שרשראות ומסמרים.
כעבור שנתיים, בשותפות עם הפירמה הלונדונית Bässler & Wächtur, הקים מפעל לפח מגולוון.
הוא שירת בצבא רומניה במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הקים יחד עם אחיו אדגר את קבוצת Titan-Nădlac-Călan (טיטאן-נדלאק-קלאן), שכללה את מפעלי Oţelu Roşu, Nădrag ו-Călan (הפלדה האדומה, נדראג וקלאן).
הוא התמנה לתפקיד סגן נשיא ההתאחדות הכללית של תעשייני רומניה וסנאטור מטעם לשכת המסחר והתעשייה של גאלאץ.
הוא קיבל לניהולו את מפעלי Reşiţa (רשיצה), שהעסיקו 22,000 עובדים, ולקח חלק בהנהלתן של פירמות נוספות ובהן חברת הטלפון של רומניה ובנק Chrissoveloni (כריסובלוני).
הוא התארס ללאונורה ברוק, בתו של מהראג'ה, אך לא נישא לה, אלא לבתו של נשיא הסנאט הרומני, ליביה פורדאה (Livia Pordea), בת למשפחה קתולית ולשם כך המיר דתו לנצרות קתולית.
אאושניט ייצר במפעליו, בין היתר, נשק עבור הצבא הרומני והיה בתחרות וגם בשיתוף פעולה מתמיד עם הטייקון השני של רומניה, ניקולאה מאלאקסה.
שניהם היו חברים בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, איתו נהגו לשחק פוקר ולהפסיד לו סכומי ענק, בפרט לאחר שהמלך לקח לעצמו סמכויות של דיקטטור ופיזר את המפלגות.
להדגמת התחרות, כאשר גילה אאושניט את אהבתו של המלך למרוצי סוסים, הוא רכש לו במתנה סוס מרוצים גזעי; בתגובה קנה מאלאקסה למלך אורווה מודרנית מצוידת היטב.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר החליט המלך להתקרב לגרמניה הנאצית, הוא הרחיק את אאושניט מחוג מקורביו והפעיל עליו לחצים כדי שיעביר את מניותיו במפעלים בחו"ל לידי מאלאקסה.
אאושניט נכנע והעביר את הבעלות, אך כאשר הלחצים התחדשו, כדי שיעביר גם את הבעלות על המפעלים ברומניה, תבע בתמורה לוויתורו מכתב מהמלך בו יודיע שאין עוד שום תביעות כלפיו.
המכתב לא ניתן לו, והוא נעצר והושלך לכלא בטענה שעבר על חוקי המטבע.
המלך לחץ על שר המשפטים לשנות תקנות בדחיפות, כדי שיוכל להאשים את אאושניט בעבירות ולהביא אותו למשפט.
אאושניט נשפט לשש שנות מאסר והביע נכונות לחתום על הוויתור שנדרש ממנו, אך למרות חתימתו לא שוחרר.
לפני שנעצר דאג אאושניט לשלוח את בני משפחתו לחו"ל וכנראה צייד אותם במסמכים שיפגעו במלך אם זה יחליט לחסל אותו פיזית.
בשנת 1940 הדיח יון אנטונסקו את המלך ותפס את השלטון.
אנטונסקו היה מאוד מעוניין ש"תרומתו" של אאושניט תעבור לרשות המדינה והאיץ בשרים הנוגעים בדבר ובמנהל הבנק הלאומי להזדרז בשינוי התקנות, שיאפשרו את ה"תרומה".
בינתיים הועבר אאושניט לבית החולים וזה הציל את חייו, כי התרחשה רעידת אדמה חזקה בבוקרשט ובמהלכה נהרס בית הכלא על האסירים.
מבית הכלא הועבר אאושניט למאסר בביתו והתחיל לתכנן את בריחתו לחו"ל, כי הגרמנים תבעו אותו לעצמם, בגלל ידיעותיו בתחום תעשיית הנשק, ידיעות שחששו מהעברתן לאויביהם.
אאושניט הצליח לשכור מטוס וטייס ולהימלט למצרים, מחוץ להישג ידם של הגרמנים והגיע לארצות הברית.
אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 חזר אאושניט לרומניה והשיב לידיו את מפעלי רשיצה.
משפטו נערך מחדש והוא זוכה לחלוטין.
כשהבין מה העתיד הצפוי לרומניה עזב אותה ונסע למערב, כשהוא ממשיך בעסקיו בצרפת ובארצות הברית, שם גם התגורר עד מותו.
ב-1948 החרים המשטר הקומוניסטי את כל רכושו ברומניה.
גם מתחרהו הוותיק, ניקולאה מאלאקסה, נמלט מהמשטר הקומוניסטי של רומניה והגיע לארצות הברית ושם נמשכו המאבקים ביניהם.
אחרי המהפכה הרומנית (1989) הגיע בנו של מקס אאושניט, סטיבן אאושניט, לרומניה ותבע את רכוש אביו וקיבל עשרות מיליוני יורו במניות ובעלות על מבנים.
הבן, סטיבן, היה מיליארדר בדולרים גם לפני כן.
פרשת חייו ובמיוחד משפטו המתוקשר שימשו חומר רקע לכתיבת ספרי פרוזה ובהם ספרים של פטרו דומיטריו (Cronica de familie) ואוליביה מנינג (Marea Şansă).
הפרשה מסוקרת ומצונזרת ביומני המלך וגם ביומנו של מי שהיה ראש ממשלת רומניה.
חרף המרת הדת, אאושניט שמר על קשרים עם הקהילה היהודית, מאחורי בית הספר המקצועי צ'יוקאנול הקים אאושניט את מועדון מכבי בוקרשט תחת הסיסמה "Mens sana in Judeo sano" (רוח בריאה ביהודי בריא) והיה נשיאו.
מקס אימלמן היה הטייס הראשון שהוכרז כאלוף הפלות בשירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
אימלמן רשם לזכותו 15 הפלות של מטוסים של מדינות ההסכמה והיה, בנוסף, הטייס הראשון (יחד עם אוסוואלד בלקה) אשר זכה לעיטור פור לה מריט, וזאת בעבור ביצועיו בעת המלחמה.
כן קרוי על שמו, ככל הנראה בטעות, תמרון אווירי ידוע (נסיקה תוך העלאת הזווית עד כדי התהפכות, ואז גלגול כדי להתיישר בגובה רב יותר, וכשהחרטום בכיוון ההפוך).
אימלמן נהרג במהלך קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
מקס אימלמן נולד בדרזדן לאב תעשיין אשר מת בעוד אימלמן צעיר.
אימלמן נותר עם אמו, ושמר איתה על קשר הדוק עד יום מותו.
בשנת 1905 החל אימלמן ללמוד בבית ספר לצוערים בעיר הולדתו.
בשנת 1911, עם סיום לימודיו, הוא הצטרף לגדוד מסילות ברזל כתת-קצין.
במרס 1912 פרש אימלמן מהצבא כדי ללמוד הנדסת מכונות, וחזר לצבא עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
תחילה הוצב בגדוד מסילות ברזל כקצין מילואים, תוך המתנה למינוי.
בנובמבר 1914 החל אימלמן בלימודי טיס, הוסמך כטייס והחל מפברואר 1915 הוצב בצפון צרפת.
ב-3 ביוני 1915 נפגע מטוסו של אימלמן על ידי מטוס צרפתי, אך הוא הצליח להנחיתו בטריטוריה בשליטה גרמנית, ועל כך עוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה.
בסוף יולי החל אימלמן להטיס גרסה מוקדמת של מטוס מדגם פוקר איינדקר, ובכך בעצם הפך לאחד מטייסי הקרב הראשונים, על אחד ממטוסי הקרב הייעודיים הראשונים.
זמן קצר אחר כך, ב-1 באוגוסט, נרשמה לזכותו הפלת המטוס הראשונה.
הטייס היריב, וויליאם רייד (Reid), שסבל מארבע פציעות בידו השמאלית ומנוע מטוסו שבת, נחת נחיתת אונס.
אימלמן נחת לידו, שבה אותו והגיש לו עזרה ראשונה.
בעבור קרב זה הוענק לאימלמן עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה.
בספטמבר הפיל אימלמן עוד שלושה מטוסים.
שתי הפלות נוספות בהמשך אותו חודש, לאחר שהופקד על הגנתה האווירית של ליל, הפכו אותו לאלוף ההפלות הגרמני הראשון (אלוף הפלות, באנגלית: Ace, נחשב מי שהפיל חמישה מטוסים או יותר).
מכאן ואילך אימלמן ואוסוואלד בלקה הובילו לסירוגין את רשימת ההפלות של מטוסי אויב.
ב-15 בדצמבר הפיל אימלמן את המטוס השביעי וב-12 בינואר 1916, את השמיני.
באותו יום עצמו אימלמן ובלקה קיבלו את העיטור הגרמני הגבוה ביותר: פור לה מריט.
עד ל-23 באפריל הפיל אימלמן עוד שישה מטוסים ובסך הכול 14 (אחד יותר מבלקה באותו מועד).
יומיים אחר כך מטוסו נפגע קשה בקרב עם שני מטוסים בריטיים, והוא נאלץ לנחות נחיתת אונס.
ב-18 ביוני הוביל אימלמן מבנה של ארבעה מטוסי פוקר לאיתור גף של שמונה מטוסים בריטיים.
אלה חצו את קווי הגרמנים באזור אראס, למטרת סיור וצילום, עת נתקלו במבנה שהוביל אימלמן.
בקרב שהתפתח נרשמה לזכות אימלמן הפלה בלתי מאושרת.
בשעה 21:45 לחם אימלמן שנית ליד הכפר לנץ (Lentz).
המטוס אשר נגדו לחם תחילה הופל, אך ההפלה נזקפה לבסוף לזכות טייס גרמני אחר.
בהמשך הקרב הופל מטוסו של אימלמן על ידי מטוס בריטי נוסף, ואימלמן נהרג.
הוא נקבר בעיר הולדתו דרזדן.
מקס ארבה היה חסיד אומות העולם מצרפת.
ארבה היה סוכן ביטוח ולאחר מכן מנהל בית מלון ומסעדה שהשתייכו לאביו, ושכנו על גבול צרפת-שווייץ.
ארבה העביר יהודים וכן פעילי תנועת ההתנגדות הצרפתית מצרפת הכבושה בידי הנאצים אל אזור צרפת שהיה בשלטון משטר וישי וכן אל מעבר לגבול עם שווייץ.
בין הפליטים היו יהודים גרמנים שברחו לצרפת ומשם ביקשו לברוח לשווייץ.
יהודים אלה הגיעו לארבה לאחר שניסו לברוח לשווייץ בעזרת גיסו של ארבה, מקס דבו (Devaux), בעלה של לוסיין (Lucienne) אחותו של ארבה.
מקס דבו ניהל בית מלון בבזאנסון וסייע ליהודים בניסיונותיהם לעבור את הגבול.
ניסיונם של חלק מהיהודים לחצות את הגבול כשל, והם הוחזרו לצרפת על ידי שומרי הגבול השווייצריים.
הם פנו לארבה והוא סייע להם לחצות את הגבול.
בשנת 2012 הוכר ארבה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
מקסטון גיג "מקס" ביזלי הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בתפקיד צ'ארלי אדוארדס בסדרת הדרמה "מלון בבילון", והופיע במגוון תוכניות טלוויזיה כגון "Bodies", עיבוד לרומן "קורות טום ג'ונס", "London Ink", "ניצולים", "כלבים משוגעים", "Suits" וב-"Ordinary Lies".
ביזלי נולד בבורנייג' , פרוור של העיר מנצ'סטר.
אביו, מקסטון ביזלי האב, היה מתופף ג'אז מקצועי, ואמו הייתה זמרת ג'אז שהופיעה בשם הבמה "כריס מרלו".
הוריו התגרשו כשהוא היה תינוק.
שמו האמצעי הוא בהשראת השם של השחקן האמריקאי גיג יאנג.
אביו הופיע במופע של טד רוג'רס ביצע חיקויים והשתתף במערכונים.
ביזלי זכה להכרה ב-1997 כששיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "קורות טום ג'ונס", עיבוד לספר באותו שם מאת הנרי פילדינג.
ב-2001 הופיע בסרט "כל מה שנוצץ", שהיה כישלון מסחרי וביקורתי, ועליו היה מועמד לפרס ראזי לשחקן המשנה הגרוע ביותר.
עוד הופיע בסרט "הרוג אותי אחר כך".
בשנים 2004 ועד 2007 כיכב ביזלי בסדרת הדרמה הרפואית "Bodies" של BBC Three.
מ-2006 ועד 2008 כיכב בסדרת הדרמה "מלון בבילון" של BBC One.
במרץ 2008 עזב את הסדרה, וחזר בהמשך לשחק בתפקיד אורח בפרק אחד.
ביוני 2007 כיכב ביזלי בסדרה "דבר איתי" של רשת ITV.
בספטמבר התארח בתוכנית "Ant & Dec's Saturday Night Takeaway" וזכה בתחרות "Beat the Boys" יחד עם ג'ונתן וילקס מול אנט & דק .
באוקטובר 2008 הופיע בתפקיד טום פרייס, הפושע לשעבר, ברימייק של BBC One לסדרת הדרמה "ניצולים" ששודרה בשנות השבעים.
הסדרה כללה שישה פרקים, והעונה השנייה בת שישה פרקים אף היא שודרה בינואר 2010. באפריל 2011 כיכב בדרמה "The Reckoning" של ITV.
לקהל האמריקאי הוא נחשף כשהחל להופיע בסדרת הטלוויזיה "Suits", ומאוקטובר 2015 החל לשחק בסדרת הריגול הפופולרית "הומלנד" בתפקיד שומר הראש מייק בראון.
ביזלי היה הקריין בפרסומות טלוויזיה אחדות בהן של ITV, חברת הביטוח NFU Mutual, סוללות אנרג'ייזר ורשת החנויות PC World.
ב-2011 הופיע במסע פרסום של חברת jobsite.
ב-2012 היה הקריין בתוכנית הדוקומנטרית "Chatsworth" ששודרה בערוץ BBC One.
לפני היותו שחקן הייתה לביזלי קריירה מוזיקלית מצליחה.
הוא היה נער מקהלה בקתדרלת מנצ'סטר ולמד בבית הספר למוזיקה צ'טהאמס.
הוא גם למד לנגן בכלי הקשה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה יחד עם זמר הסול אומר , וניגן במקלדת וכלי הקשה בסיבוב הופעות עם להקת "Brand New Heavies".
ביזלי היה נגן כלי הקשה ופסנתרן בקונצרט עם רובי ויליאמס, טייק ד'את, ג'מירוקוואי ופול ולר (Paul Weller Movement).
בקיץ 2003 ניגן בכלי הקשה ובפסנתר במופע של ויליאמס בנבוורת , ובהייד פארק בקונצרט לייב 8 בלונדון.
עוד ניגן בתופים בקונצרט השני של ויליאמס בבריזביין במסגרת מופע "Electric Proms" של ה-BBC.
ביזלי היה חבר בלהקת הג'אז "אינקוגניטו" , אבל אחר סיור הופעות של שמונה חודשים עם הלהקה החליט לסיים את הקריירה המוזיקלית ולהתחיל לשחק.
ב-28 באוקטובר 2006 הופיע ביזלי כפסנתרן אורח במופע של ג'יימס בראון בראונדהאוס בלונדון, כחלק מפסטיבל "Electric Proms".
ביזלי הוא תומך של מועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
אחיו החורג, ג'ייסון מיליגן, גם הוא שחקן.
מקס ארצט היה רב קונסרבטיבי בארצות הברית ופרופסור לתאולוגיה בבית המדרש לרבנים באמריקה, נשיא כנסת הרבנים ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת בארצות הברית ("Synagogue Council of America").
ארצט נולד בסטניסלב שבפולין (אז חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית).
בגיל ארבע היגרה משפחתו לארצות הברית.
בשנת 1921 הוסמך לרבנות ב"בית המדרש לרבנים באמריקה".
באותה תקופה גילה עניין בציונות.
באמצע שנות ה-20 מונה לרב קהילת "טמפל ישראל" ("Temple Israel") בסקרנטון, פנסילבניה, וכיהן בתפקידו חמש עשרה שנה.
בשנת 1939 הוא החל את פעילותו הרשמית בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 1951 התמנה לסגן נגיד "בית המדרש לרבנים".
בשנת 1962 מונה לפרופסור לתאולוגיה מעשית.
בשנת 1963 פרסם את ספרו "צדק ורחמים" ("Justice and Mercy"), פירוש על ראש השנה ויום כיפורים.
כמו כן פרסם חיבורים תלמודיים שונים.
היה מעורכי "סידור השבת והחגים" ("Sabbath and Festival Prayer Book"), שבמשך שנים היה סידור התפילה הפופולרי בקהילות היהודיות הקונסרבטיביות בארצות הברית.
ארצט היה חבר ועדת העריכה של "The Jewish Publication Society of America", שעסקה בהכנת תרגום חדש של התנ"ך.
הוא שימש נשיא "כנסת הרבנים" ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית ("Synagogue Council of America").
מקס בוכמן (14 בפברואר 1896 – 7 בינואר 1972) היה מומחה ברפואה פיזיקלית, שיקום וראמטולוגיה, מנהל מחלקה פנימית בבית החולים על שם שוויצר בטבריה, רופא מחוזי של קופת חולים בגליל, מראשוני חוקרי הבלנאולוגיה והראומטיזם בארץ-ישראל ומחלוצי טיפולי ההידרותרפיה בארץ ישראל.
בוכמן נולד ברגנסבורג שבגרמניה למיטה (לבית רוזנברג) ולסטפן.
במלחמת העולם הראשונה גויס, ונשלח לחזית צרפת ועיראק.
בשנת 1917 נשלח כחובש לארץ ישראל.
שירת בצמח, עפולה, נצרת, ירושלים ולבסוף בבית חולים שדה בשכם, שם הועלה לדרגת סמל.
בוכמן נפל בשבי והועבר למחנה שבויים בתל אל כביר, (במצרים).
במחנה השבויים היה אחראי בוכמן על תוכנית ההרצאות בספרות ופילוסופיה גרמנית.
במחנה השבויים קיבל את ההחלטה לעלות לארץ-ישראל.
בוכמן למד רפואה במינכן, פרייבורג ונירנברג.
בשנת 1924 סיים את לימודיו והתחתן עם מרים.
בוכמן ביקר בארץ ישראל והחליט להשתקע בטבריה.
קופת חולים הציעה לבוכמן משרה של רופא בבית החולים על שם שוויצר.
בוכמן חזר לגרמניה והשתלם במחלות פרקים.