tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות לכך כוללות את השמדת אתרי מורשת בעולם הערבי והאיראני על ידי דאעש או התערבות בנושאים של זהות מיעוטים במדינות עם שלטון דיקטטורי.
טרור פסיכולוגי: טרור פסיכולוגי נועד לגרום לקורבנות לחוות פחד, חרדה או תחושת אובדן שליטה מבלי להפעיל בהכרח אמצעים אלימים פיזית.
מדובר במניפולציות רגשיות שמטרתן להחליש את יכולת ההתנגדות של הקורבן.
דוגמאות לכך כוללות איומים, סחיטה פסיכולוגית, או יצירת תחושות של פחד ובלבול בקרב אוכלוסיות שלמות באמצעות אמצעי מדיה או תקשורת.
טרור דתי: פעולות אלימות שמבוצעות בשם אידאולוגיות דתיות.
דוגמאות כוללות את אל-קאעידה ודאעש, שמבצעים פיגועים במטרה להקים מדינה דתית לפי פרשנותם הדתית.
טרור פוליטי: נועד לשנות את מבנה הממשל השלטוני או הפוליטיקה של מדינה.
קבוצות כמו הצבא האירי הרפובליקני בצפון אירלנד חתרו לשינוי פוליטי בדרכים אלימות.
טרור אתני: פעולות אלימות נגד קבוצות אתניות אחרות במטרה להשיג עליונות אתנית או לשמר גבולות גזעיים, כפי שקרה ברצח העם ברואנדה ובמלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים.
טרור אידאולוגי: קבוצות המזוהות עם רעיונות פוליטיים מסוימים, כמו טרור שמאל רדיקלי או ימין רדיקלי.
לדוגמה: קבוצות כמו החזית האדומה שפעלו בגרמניה מתוך אידאולוגיה אנטי-קפיטליסטית.
טרור לאומי: כשקבוצות אתניות או לאומיות פועלות נגד מדינה כדי להשיג עצמאות או אוטונומיה, כמו הכורדים, צפון אירלנד והאט"א.
כל סוג טרור, בין אם הוא אלים ובין אם הוא פסיכולוגי או מוסדי, נועד להפעיל כוח ושליטה על אוכלוסיות או קבוצות; ועושים בו שימוש בדרך כלל מדינות, קבוצות פוליטיות או גופים פרטיים במטרה להשיג מטרות פוליטיות, כלכליות או אידאולוגיות.
ניסיונות לקבוע הגדרה לטרור החלו בשנות ה־30 של המאה ה־20. בתקופה זאת נעשה ניסיון לגבש אמנה בין־לאומית שתחייב את המדינות החברות בה להילחם בגלוי בטרור ולהעניש את מבצעיהן של פעולות טרור.
המאמץ לא נשא פרי ואמנה זאת לא נכנסה לתוקף.
מרבית ההגדרות כנגד טרור עוסקות בשאלת החוסר בזכות לגיטימית לשימוש בכוח כנגד אזרחים.
ארגוני הטרור חולקים על הגדרה זאת וקובעים שפעילותם לגיטימית ומבוצעת כלפי מטרות צבאיות ומקובלת מתוקף דיני הלחימה.
לכן מגדירים עצמם "ארגון גרילה" או "לוחמי חופש".
פרופסור בועז גנור, מגדיר טרור "כשימוש מכוון או איום להשתמש באלימות, נגד אזרחים או מטרות אזרחיות, במטרה להשיג מטרות פוליטיות".
ההגדרה המקובלת לטרור במשפט הישראלי, מצומצמת יותר ומקורה ב.
הגדרה זאת דומה במהותה להגדרה בדין האנגלי, אולם היא חלה רק על איסור מימון ולכן אינה בעלת תחולה גורפת.
הדין הצרפתי מגדיר טרור כמעשי הפחדה המכוונים כלפי אוכלוסייה ומטרתם להפריע לסדר הציבורי.
הדין הטורקי מגדיר טרור כמעשה שנעשה על ידי אדם אחד או יותר השייכים לארגון במטרה לשנות את מאפייניה של הרפובליקה כמפורט בחוקה באמצעות לחץ, כוח ואלימות, הפחדה, דיכוי או איום.
לשימוש בהגדרה בין־לאומית מוסכמת קיימות השלכות על מעמדה המשפטי ועל היכולת וההשפעה של הקהילה הבין־לאומית להתמודד עם התופעה.
היתרונות באמנה בין לאומית כנגד הטרור הם התגייסות בין־לאומית בהתמודדות מול מדינות תומכות טרור, הסגרת טרוריסטים, מיגור יכולתם של ארגוני טרור להעביר כספים, גיוס פעילים חדשים ועוד.
התשתית שתעוגן תיצור מסגרת נורמטיבית שמלבד להיותה משרתת צרכים פוליטיים וחשובים לשיח הציבורי, תגדיר את המותר והאסור, הלגיטימי והלא לגיטימי במאבקים פוליטיים.
החיסרון הבולט בהיעדרה של הגדרה כנגד הטרור הוא החלטות שרירותיות של מקבלי החלטות ומנהיגים פוליטיים על הגדרתם של ארגונים כארגוני טרור.
חסרונות נוספים הם חוקים מדינתיים ואזוריים שונים כנגד ארגוני טרור ושימוש בטרור.
על אף היעדר הסכם רשמי בין המדינות על הגדרה בין-לאומית כוללת של הטרור, קיים קונצנזוס ביחס למספר אך לא לכל מרכיבי הגדרת הטרור.
המספר של אמנות בין-לאומיות שאומצו במידה מסוימת עם הטרור הוא אינדיקציה ברורה להסכם המשותף שעליו ניתן לראות את הפעילויות שיוגדרו כטרור ולפיכך אסורות על פי המכשירים המשפטיים הרלוונטיים.
בחודש פברואר 2011, הטריבונל המיוחד בלבנון קבע פה אחד כי כלל מנהגי התפתח במשפט הבין־לאומי ביחס לטרור בעת שלום וזוהו שלושה מרכיבים מרכזיים להגדרת הטרור כפשע בין-לאומי.
אין הגדרה אחת כוללת לטרור שמקבלת הסכמה כלל עולמית ולפיה מונחה המשפט הבין־לאומי.
אולם, החל משנות ה־70 של המאה הקודמת, החלו בכתיבתן של 13 אמנות בין־לאומיות האוסרות על גילויי טרור מסוימים.
בכך נראה כי הקהילה הבין־לאומית אימצה גישה סקטוריאלית לזיהוי עבירות שנראות כמתקשרות לפעילות טרור ובפיתוח הסכמים, בדמות אמנות, שיטפלו בקטגוריות מסוימות בלבד.
העיקרון העומד מאחורי הגישה הסקטוריאלית הוא ההימנעות מהגדרת הטרור, שכן נדרשת הגדרה רק עם העונש על העבירות הרלוונטיות הותנה בקיומה של כוונה "טרוריסטית" ספציפית.
בצד אמנות "גלובליות" אלה קיימות גם אמנות אזוריות נגד טרור, שנוסחו בחסותם של ארגונים אזוריים, כגון הליגה הערבית, מועצת אירופה וועידת המדינות האסלאמיות.
העושים שימוש בטרור מוגבלים לחובת השמירה על זכויות אדם, שיתוף פעולה עם הצלב האדום, כמו גם מוגבלים לדיני המשפט הבינלאומי והאומות המאוחדות ובתוך כך לעונשים החלים על אלו העושים שימוש בטרור ואלימות נגד אוכלוסייה אזרחית וחיילים.
ומכאן כך חובת השמירה על עקרונות האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים, אמנת החטופים, האמנה נגד עינויים, אמנת ז'נבה הראשונה, אמנת ז'נבה השלישית, אמנת ז'נבה הרביעית ופסיקות בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
בכלל זה נכללים גם אלו הרואים עצמם לוחמי החופש.
במהלך השנים הועלו מספר הצעות לאמנות מקיפות בנושא טרור: טיוטת האמנה למניעת וענישה של טרור, 1937: אמנה זאת לא נכנסה לתוקף.
סעיף 1.1 הגדיר מעשי טרור כמעשים פליליים מכוונים נגד מדינה ומכוונים ליצור מצב של טרור במוחם של אנשים מסוימים או קבוצת אנשים או בקרב הציבור הרחב.
סעיף 2 כלל מעשי טרור באם הם היו מכוונים נגד מדינה אחרת ואם הם מהווים פעולות טרור לפי סעיף 1.
מאז שנת 2000 האספה הכללית של האו"ם מנהלת משא ומתן על אמנה מקיפה בנושא הטרור הבין־לאומית הצעת האו"ם המקיפה על הטרור הבין לאומי שטרם נסתיימה: ההגדרה של פשע הטרור אשר נמצאת על שולחן המשא ומתן מאז 2002 היא כדלקמן:
הגדרת הטרור בהחלטות של האו"ם
הפאנל בדבר איומים, אתגרים ושינויים והמזכיר הכללי
בשנה שלאחר מכן אישר המזכיר הכללי של האו"ם, קופי אנאן, את ההגדרה של "פאנל ברמה גבוהה" לטרור וביקש מהמדינות לשים בצד את חילוקי הדעות ביניהן ולאמץ הגדרה זאת במסגרת אמנת הטרור המקיף המוצעת לפני סוף אותה שנה.
ההצעה להכללת ההגדרה הזאת לטרור לאמנה הכללית נדחתה.
מדינות אחדות של האומות המאוחדות טענו כי הגדרה כמו זאת המוצעת על ידי הפאנל העליון לאיומים, אתגרים ושינויים, שאושרה על ידי המזכיר הכללי, חסרה את הדרישות הנדרשות כדי להשתלב במשפט הפלילי.
קרלוס דיאז־פאניאגואה, שתיאם את המשא ומתן של האמנה הכוללת המוצעת בנושא הטרור הבין-לאומי, קבע כי הגדרה כוללת של הטרור שייכלל באמנת החוק הפלילי חייבת להיות "מדויקת מבחינה משפטית, ודאית ובעלת תווית הוגנת של ההתנהגות הפלילית – כל אלה נובעים מחובתה הבסיסית של זכויות האדם לקיים הליך הוגן".
האיחוד האירופי מגדיר את הטרור למטרות משפטיות או רשמיות בסעיף 1 להחלטת המסגרת למאבק בטרור (2002) דבר זה קובע כי עבירות טרוריסטיות הן עבירות פליליות מסוימות המפורטות ברשימה המורכבת בעיקר מעבירות חמורות נגד אנשים ורכוש;
מילון המונחים של נאט"ו AAP-06 מגדיר טרור כ"שימוש בלתי חוקי או איום בכוח או באלימות נגד יחידים או רכוש בניסיון לכפות או להפחיד ממשלות או חברות להשגת מטרות פוליטיות, דתיות או אידאולוגיות".
מבין המדינות שהיו פעילות בתחום החתירה להגדרת הטרור מצויות מדינות הידועות בתמיכתן המובהקת בטרור – סוריה ולוב.
באוגוסט 1987 כונסה ועידה של הליגה הערבית בדמשק במטרה לנסח הגדרה למושג טרור לשם הגשתה למושב העצרת הכללית של האו"ם.
במושב הפתיחה של המפגש אמר שר החוץ הסורי בנאומו כי "הקמת הוועדה היא נקודת מפנה חיונית בהגנת האומה הערבית מפני ההסתערויות המרושעות האימפריאליסטיות-ציוניות".
באוקטובר של אותה שנה, שגריר לוב הציע באופן רשמי שהאו"ם ייזום כינוס של ועידה בין־לאומית שתשקוד על הגדרתו מחדש של המונח טרור.
יוזמות אלה, כך לפי פרופ' בועז גנור, מלמדות על החשיבות הרבה שמדינות תומכות טרור מייחסות להגדרת המושג וכן על הניסיון להגיע להגדרה שתאפשר להן להסיר מעצמן אחריות ישירה ולחמוק מעונש.
לשיטת המתנגדים להגדרה הטרור, המערכת הבין־לאומית וגורמי הביטחון יכולים להסתדר ללא הגדרה מכיוון שהטרוריסטים מבצעים למעשה פשעים פליליים רגילים, האסורים לפי קודקס החוקים הרגיל.
מגמה זאת גורסת כי ניתן להתמודד עם תופעת הטרור באמצעות חקיקה בין־לאומית שתאסור פעולות ספציפיות וניתן להתחמק מהמימד הפוליטי של ההגדרה.
התכנס במרץ 2009, ע"ר אירועים כנגד פוליטיקאים ואנשי רוח בלבנון.
נתן התייחסות להגדרת הטרור במשפט הבין לאומי וקבע כי על פי המשפט הבין לאומי המנהגי, פעולה תיחשב לפעולת טרור כאשר תענה על שלושה קריטריונים:
ביצוע או איום בביצוע פשע פלילי כמו רצח, חטיפת אזרחים, הצתה וכו'.
כוונה ברורה להשליט פחד על האוכלוסייה, כזה אשר עשוי לגרום לממשלה או לגורם בין לאומי לפעול.
מובן כי עקרונות אלה זוהו על ידי בית הדין לאחר שזה פנה לאמנות שנחקקו בין המדינות.
בית הדין הרחיב את פרשנות המשפט המקומי המדינתי והוסיף לה את המימד השלישי – ההשפעה על מדינות נוספות.
עצם העובדה כי בית הדין נוטל על עצמו הגדרת טרור בין לאומית, מגבירה את הצורך כי הגדרה זאת תוסדר בחקיקה ומאותתת למדינות העולם כי הגיעה העת לקבוע הגדרה מקובלת ולנסחה תחת אמנה.
ביקורת ישראלית על החוסר באמנה בין-לאומית המגדירה טרור
לא אחת נשמעה ביקורת ישראלית על חוסר הפעילות של הקהילה הבין-לאומית לנקוט עמדה ברורה כנגד הטרור והשלכותיו.
ביקורת זאת נשמעת גם מצידו של גנור בספרו.
ביקורת נוספת נשמעה מצידו של בנימין נתניהו בספרו "הטרור, כיצד יוכל המערב לנצח".
לטענתו, לא זאת בלבד שהאמנות לא החלישו את פעילות הטרור אלא אף חיזקו והעצימו אותו.
ארגוני הטרור זכו להשגת יעדים פוליטיים ותמיכה מצידן של מדינות המספקות חסות וכלי נשק.
נתניהו שם דגש בספרו על חשיבותה של אמנה בין-לאומית אחת, בעלת הגדרה אחת למעשי טרור, אשר תחייב את כלל המדינות לחתום עליה ותהיה בבחינת Pacta sunt servanda (הסכמים יש לקיים).
אמנה זאת תחזק את רוחן של מדינות קטנות יותר לצאת באופן רשמי כנגד הטרור ובאופן ממשי תתמרץ מדינות לפעול כנגד הטרור.
בנוסף, מציע את האפשרות להקמת ארגון בין־לאומי שיפעל כנגד הטרור ולו ארבעה תפקידים עיקריים:
ב, "מעשה טרור" מוגדר כמעשה המהווה עבירה שנעשה מתוך מניע מדיני או אידאולוגי, וכולל פגיעה חמורה באדם, בציבור, בתשתיות או בקודשי דת.
ההגדרה החוקית אינה כוללת את דרישת קהל היעד שבהגדרת גנור – "נגד אזרחים או מטרות אזרחיות", ואינה מכילה את מטרת הפעולה שבהגדרת גנור – "במטרה להשיג מטרות פוליטיות".
לפי הפסיקה, פ"ד נועם פדרמן נ' ממשלת ישראל, המבחן להגדרת ארגון כארגון טרור זה מבחן "הוודאות הקרובה".
יש הגדרה נוספת לטרור בחוק ישראלי, ב: ההגדרה מכילה את מטרת פעולה, אך לא כוללת את קהל היעד – לא מבחינה בין אזרחים לחיילים.
ההגדרה מוסיפה על הגדרתו של גנור – כולל עבירות רכוש, ולא רק אלימות או איום באלימות.
פעולות טרור בדרך כלל אינן ממוקדות, כלומר אינן מכוונות כלפי אדם מסוים, אלא כלפי אוכלוסייה שלמה, כך שהטרוריסט לרוב אינו מייחס חשיבות לזהות קורבנותיו.
אשר על כן, רצח של אדם מסוים, גם אם הוא מבוצע בידי ארגוני טרור או בשיטות טרור, נחשב על ידי מרבית החוקרים כרצח פוליטי ולא כפעולת טרור.
כך, למשל, רציחותיהם של ג'ון פיצג'רלד קנדי, יצחק רבין, רחבעם זאבי ולואיס קאררו בלאנקו אינן מעשה טרור (אם כי בשני המקרים האחרונים היו המבצעים חברים בארגון טרור).
בצה"ל מקובל לעיתים לכנות אירועי טרור בשם "פח"ע", ראשי תיבות של "פעילות חבלנית עוינת".
סכסוך לאומי או אתני: במסגרת סכסוך על קרקעות ושליטה בין לאומים או בין קבוצות אתניות.
בקטגוריה זאת נכלל הטרור הבסקי בספרד, הטרור הצ'צ'ני ברוסיה, הטרור הכורדי בטורקיה, המורדים הטמילים בסרי לנקה והטרור הפלסטיני בישראל.
מאבק על שלטון וניסיון לשינוי שיטת ממשל: רצון להפיל את השלטון ולהחליפו בצורת שלטון אחרת.
טרור מסיבות אלה כמעט שאינו קיים במדינות המערב, אלא רק במדינות המזרח כדוגמת נפאל, שם מבוצעות פעולות טרור על ידי המורדים המאואיסטים, שרוצים להחיל שלטון קומוניסטי במדינה הדיקטטורית.
וכן של האחים המוסלמים שניסו לתפוס את השלטון במספר ממדינות ערב בדרך אלימה, ולהפוך את המדינות לאסלאמיות אדוקות.
בין היתר נזקפים לחובתם של האחים ולפלגים שיצאו מהם, פיצוץ אוטובוסים של תיירים מערביים במצרים, רצח אנואר סאדאת וניסיון ההתנקשות בחוסני מובארכ באדיס אבבה, במטרה למוטט את המשטר.
סכסוך על רקע אידאולוגיה דתית: סכסוך שנובע בשל התנגשות של דתות שונות, או אידאולוגיה ששואפת להשליט דת מסוימת על פני האחרות.
בקטגוריה זאת נכלל הטרור הפונדמנטליסטי הגלובלי של אל־קאעידה, שמכוון נגד העולם הנוצרי והיהודי ובני בריתם בעולם המוסלמי, והמדינה האיסלאמית שנלחמת ברוב הדתות האחרות שאינן סונה קיצונית.
ניתן גם לציין את חלק מארגוני הטרור שנלחמים כנגד ישראל כגון חזבאללה, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני החורתים על דגלם לנהל מלחמת קודש איסלמית ("ג'יהאד") נגד היהודים בישראל.
ההפרדה בין המניעים אינה הפרדה מוחלטת, ובמקרים רבים ניתן למצוא ארגונים המפעילים טרור מיותר ממניע אחד.
קבוצות רבות בעולם חשות שהן רוצות לגרום לשינוי, אולם עם זאת, הן מרגישות שאין להן יכולת לבצע את השינוי בדרכים אחרות (כמו שכנוע, הסברה, הפעלת לחץ כלכלי, וכו') היות שדרכים אלה חסומות בפניהן.
במשטרים דמוקרטיים המקפידים על זכויות אדם ועל חופש הדיבור ועל חופש התארגנות, יש לאזרחים תקווה לשנות את פני הדברים בדרכים לא אלימות.
תחת משטרים אחרים, כגון משטר צבאי, פעמים רבות תקווה כזאת קלושה יותר, וגדל הפיתוי להשתמש בטרור או אלימות נגד הצד השני.
רוב ארגוני הטרור באים מקבוצות החיות תחת משטר מדכא, או לפחות מתוך קבוצה המאמינה בכך שהיא חיה בחברה מדכאת.
עם זאת כאשר המשטר מספיק נחוש הוא יכול לדכא את פעילות הטרור כפי שירדן עשתה בספטמבר השחור.
נגד טענה זאת שדיכוי מעורר טרור, ניתן לטעון כי יש קבוצות מדוכאות, שלא בוחרות בדרך של טרור.
למשל הטיבטים שנכבשו באופן ברוטלי על ידי סין, ההינדים, שחיו תחת משטרים מדכאים של מוסלמים ובריטים, והיהודים שהיו לעיתים קרובות קבוצות מדוכאות ומושפלות באוכלוסיות שחיו בקרבן, שהעדיפו להצהיר על נאמנות למשטר הקיים, ולא פנו אל דרך הטרור, גם כאשר סבלו מרדיפות קשות ופוגרומים.
גם השחורים באמריקה שדוכאו רבות באופנים קשים ביותר, בדרך כלל לא פנו אל פעילות טרור.
טענה נוספת היא כי דווקא במשטרים טוטליטריים שהטילו טרור על אזרחיהם ודיכאו אותם, כמו ברית המועצות של סטלין, גרמניה של היטלר, עיראק של סדאם חוסיין וקוריאה הצפונית של ימינו, לא צמחו ארגוני טרור.
נגד זאת ניתן לטעון שטרור המופעל נגד אזרחים (לפי ההגדרה המופיעה בערך) אינו הגיוני ביותר תחת משטר אשר בנוי בצורה היררכית, ושבו חיי אדם אינם חשובים ביותר.
במשטרים אלה, התארגנויות לשם השגת שינוי אלים פועלות בדרך כלל נגד מטרות צבאיות, בניסיון להחליש את המשטר, או בניסיון לבצע התנקשות בחיי המנהיג, שמותו עשוי לשנות את המשטר במדינה.
במדינות אלה בדרך כלל מופעלת משטרה חשאית רבת כוח שמטילה פחד ו"טרור" בעצמה על האוכלוסייה.
ישנם הטוענים שעוני מהווה קרקע נוחה לצמיחת טרור.
על פי סברתם, הטרור קשור לעוני היות שלאדם עני יש סיכוי גדול יותר למות, ובחברות רבות חייו של עני חשובים פחות מחייו של איש עשיר.
בנוסף, בחברות עניות רבות, חיי האדם אינם נחשבים ערך מרכזי, או שחיי אדם נחשבים פחות מאשר בחברות מערביות מודרניות.
לאדם עשיר יש הרבה להפסיד אם ייחשד בתמיכה בטרור (שכן ניתן להחרים את רכושו), ואילו לאדם עני אין הרבה מה להפסיד בהקשר זה, ויש רווח פוטנציאלי אפשרי (אם הטרור ישא פרי, ייתכן שמעמדו הכלכלי ישתפר).
בנוסף, עניים רבים בחברות מדכאות מרגישים כי העוני שלהם מתקיים הודות לסדר הפוליטי הקיים, ולכן הם מתנגדים לסדר זה.
שוב ניתן לראות שמספר האנשים התומכים בטרור או חברים בארגוני טרור באים מחברות עניות (שבדרך כלל יש קורלציה בינן לחברות החיות תחת דיכוי), או מחברות בהן יש אי שוויון גדול (כאשר הטרור מופנה אל תוך אותה חברה).
בעקבות טענות אלה ישנן קריאות בארצות הברית להגדיל את סיוע החוץ כדרך להילחם בטרור.
לעומת זאת, ישנם הטוענים שלא ניתן למצוא קשר בין עוני לטרור.
אוסאמה בן לאדן וקרלוס התן באו ממשפחות עשירות מאוד.
תמים בן חמד אאל ת'אני שהוא מהאנשים העשירים בעולם, תומך כלכלית בארגוני טרור.
לטענתם, לאדם עני אין זמן, כוחות ומשאבים לפעילות פוליטית או אידאולוגית שכן כל מרצו או לפחות רובו הגדול מוקדש למלחמת הקיום.
כאשר האדם נאבק על הצרכים הבסיסיים של החיים, קשה לו "להרים את הראש" ולארגן או להשתתף בפעילויות נוספות, שדורשים חשק, מרץ ומוטיבציה.
כאשר בוחנים ארגוני טרור רבים, ניתן להבחין שלא תמיד הם צמחו מתוך עוני ומסכנות, ולעיתים רבות נתמכו בידי מנהיגים בעלי משאבים או מנגנונים משומנים של מדינות חסות שחימשו והנחו אותם, שכן ניהול וארגון פעולות טרור דורש ידע, ציוד ומשאבים רבים שעולים ממון רב.
דוגמאות בולטות לכך הם מנהיגי אל־קאעידה ופריצת האינתיפאדה השנייה בתקופת פריחה כלכלית אצל הפלסטינים.
אולם התמיכה העממית בארגונים אלה, כמו מקור גיוס מתנדבים, או גיוס תמיכה בצורות אחרות (כמו הסתרה, הברחת חומרים, תעמולה וכו') מבוצעת לעיתים קרובות על ידי אנשים שבאו מחברות עניות, או שהם פועלים בשמם של אנשים מרקע עני, גם אם ההנהגה הפוליטית או הפעילים המרכזיים אינם בהכרח מרקע עני.
אדרבה, באופן כללי נפוץ יותר שאנשים מרקע אמיד או מקרב המעמד הבינוני באותה חברה הם אלה המהווים את עמוד השדרה של התארגנויות פוליטיות, ונראה שארגוני טרור אינם יוצאים מהכלל במובן זה.
סדרת מחקרים נערכו על הקשר בין עוני לטרור בהקשר הפלסטיני.
קרוגר ומלקובה מצאו בשנת 2002 שאין קשר בין ביצוע פיגועי טרור למצב כלכלי.
לפי ממצאיהם, גם תמיכה ציבורית בטרור ביהודה ושומרון ורצועת עזה איננה מושפעת ממצב כלכלי.
גם פיאז'ה מצא בשנת 2006 שלפי ניתוח מאגר נתונים עולה שבניגוד לדעה הרווחת, לא ניתן לקבוע קשר מובהק בין אף מדד של עוני ומצב כלכלי ירוד לטרור.
את מורכבות הדברים ביטא נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש באומרו:
רבים מאמינים כי ייאוש הוא אחד הגורמים לבחירה בטרור.
כל עוד יש תקווה לחיים נורמליים, כפי שהם מוגדרים באותה חברה, הבחירה בטרור כדרך חיים, או התמיכה בטרור מתוך אמונה שהוא יגרום לשיפור החיים, אינה דבר הגיוני כל כך.
מצד שני, אם שוררת אמונה חזקה שאין תקווה לגבי העתיד, לא לקבוצה המדוכאת, ולא לגבי כל אחד מחבריה; או שיש אמונה כי ממילא הסיכוי למוות בגיל צעיר הוא גדול, ואילו בדרך האלימות יש סיכוי לשיפור העתיד, אזי הגיוני יותר לתמוך בטרור או להצטרף לפעילות טרור.
כדוגמה לטיעון זה, אחד הטיעונים של חלק מהפלסטינים לכך שהם עצמם חברים בארגון טרור, הוא שממילא סביר שהם ימותו בגיל צעיר, בגלל פעילות צה"ל.
ולכן, הם טוענים, עדיף כבר למות תוך מאבק, תוך שהם הורגים כמה שיותר אנשים שהם תופסים כאויב, ועל ידי כך לנסות לגרום לשינוי.
יש הרואים בטיעון זה טיעון דמגוגי, שכן פלסטיני שאינו מתעמת עם כוחות צה"ל, יכול להגיע לגיל שיבה, ומבחינה סטטיסטית הסיכוי הרבה יותר גדול שימות ממחלה ולא מירי של חיילי צה"ל.
בנוסף ניתן להצביע על כך כי רמת הטרור נגד ישראל עלתה מאוד דווקא לאחר הסכמי אוסלו (בארבע השנים שלאחר הסכמי אוסלו, 1993–1996, היו יותר הרוגים מאשר בשנים שקדמו להם) עם פתיחת אופק מדיני ותקווה לפלסטינים.
קפיצת מדרגה נוספת בטרור, הייתה בשנת 2000 שבה פרצה האינתיפאדה השנייה, והיא החלה דווקא מתוך חופש תנועה, צמיחה כלכלית שהואצה, ורמת חיים הגבוהה ביותר שהפלסטינים הצליחו להגיע אליה אי פעם.
ולכן ניתן לטעון כי לעיתים הטרור יכול לנבוע לא בגלל ייאוש והיעדר תקוה לחיים אלא מתוך מצב של התעצמות צבאית ותחושת ביטחון גדולה, שניתן להתעמת עם האויב ולגרום לו לנזקים קשים, מבלי להיפגע יתר על המידה.
לעיתים נראה כי עצם האמונה והתקווה שניתן לשנות את צורת השלטון בכוח היא גורם בטרור.
במדינות חזקות מאוד אף שהן מדכאות ומביאות על תושביהן עוני ונחשלות, בדרך כלל לא יתעורר טרור, כי לתושבים אין תקווה לבצע שינוי, והמחיר שישלמו יהיה גבוה מדי.
לעומת זאת במדינות שלא מדכאות ואף דמוקרטיות עלול להתעורר טרור, כאשר אנשי הטרור מספיק חדורי אמונה ומאמינים שיש להם מספיק עוצמה וכוח לגרום לשינוי פוליטי.
ארגוני טרור קומוניסטים שרכבו על הגל הסוציאליסטי, כמו סיעת הצבא האדום בגרמניה, הבריגדות האדומות באיטליה, הצבא האדום היפני, והנתיב הזוהר בפרו, ניסו לשנות בכוח את צורת המשטר לשיטה קומוניסטית, משום שהייתה להם סיבה מספיק טובה להאמין כי הם יכולים להצליח בכך.
ארגוני טרור אסלאמיסטיים שרוכבים על הגל הזה, חשים כי יש להם שעת כושר, וישנה אפשרות לשנות את המשטרים בכוח.
לעיתים הצלחה בזירה אחת מעודדת ומהווה מקור השראה לפעילות בזירה אחרת.
ישנם גורמים הטוענים כי פריצת האינתיפאדה השנייה ארבעה חודשים לאחר הנסיגה החד צדדית של ישראל מלבנון לא הייתה מקרית, וכי ערפאת שאב עידוד מנסיגת ישראל ושאף לגרום לנסיגה חד צדדית מיש"ע באותו האופן שחזבאללה עשה.
לדברי בכירים בחמאס, גם ההתעמתות של הארגון עם פת"ח בעזה, לא הייתה מקרית במועד בה התקיימה, חודשים ספורים לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה, בה חזבאללה נתפס כמי שעמד בהצלחה נגד ישראל.
אמונה קיצונית בצדקת הדרך יכולה להיות מנוע חזק בדחף לטרור.
במיוחד הדבר נכון אם אמונה זאת משולבת בחזון שונה מהותית מהמצב החברתי הקיים.
היות שיש פער תפיסתי גדול בין הקבוצה לבין החברה או השלטון בו היא חיה, הגיוני שיתקיים דיכוי או רדיפה מצד השלטון או החברה בה חיה הקבוצה , ומניעתה מקידום רעיונותיה בדרכים לא אלימות.
דבר זה כאמור מגביר את הסיכוי לפניה לטרור.
במיוחד, גדול הפיתוי לקיים טרור במצבים בהם נראה שדרכים אחרות אינן יעילות, או שיש פער תקשורתי בין הצדדים.
גורם נוסף המחזק את הנטייה לשימוש בטרור הוא כאשר הצורך בשינוי נתפס על ידי הקבוצה כצורך דחוף, שיש להשיגו במהרה, וש"אין זמן" להשיגו בדרכים שלוות יותר.
כבר בתקופת בית שני היו קבוצות קיצוניים בעם היהודי שנקראו סיקריים שהרשו לעצמם לרצוח את מתנגדיהם בדרך לעצמאות יהודית.
קבוצות טרור באירופה כדוגמת הבריגדות האדומות ניזונו מהחזון הקומוניסטי וניסו להגשימו.
ארגון כמו הצבא האדום היפני שאף להחליף את המשטר היפני.
לעיתים האמונה אינה חייבת להיות דתית אלא יכולה להיות לאומית גזענית כמו אירוע הטרור שבוצע באוקלהומה סיטי או קומוניסטית כשל ארגון הטרור בקולומביה או הנתיב הזוהר בפרו.
ועם זאת קשה להגיד מהי אידאולוגיה קיצונית.
מנקודת המבט של תרבויות שונות, נקודות מבט אחרות הן קיצוניות ומוזרות.
נראה שהלגיטימיות של שימוש באלימות באותה השקפת עולם, היא זאת שמקדמת אלימות, יותר מאשר המרחק בינה לבין השקפת העולם לה היא מתנגדת, ראו פסקה הבאה.
בקרב קבוצות רבות, רווחת הדעה כי עבור השגת מטרה צודקת, כדאי להפעיל אמצעים קיצוניים.
האמירה "המטרה מקדשת את האמצעים" מיוחסת למשנתו של מקיאוולי והיא רווחת למדי בתרבות המערבית, גם אם האמצעים אינם בהכרח אלימות והרג.
חברות רבות לא מהססות להפעיל אמצעים אלימים, או איומים באלימות כדי לנסות להשיג את מטרתן הפוליטית, וקבוצות הבוחרות בטרור אינן יוצאות מהכלל, אף שקיים קו תוחם ברור בין אלה שאינם נוקטים בטרור לאלה שנוקטים בו.
כנגד זאת, ניתן להתבונן בחברות המאמינות כי הדרך היא חלק מהמטרה, וכי בחירה באמצעים פסולים תגרום לכך שגם אם תושג המטרה כביכול, היא תתגלה ככלי ריק, ולא כחזון אליו שאפו להגיע התומכים בדרך.
בתרבות ההינדית, אמונה זאת רווחת, ואכן, גם תחת המשטרים המדכאים של המוסלמים ושל הבריטים, המגמה הכללית הייתה של התנגדות לא אלימה.
רוב ארגוני הטרור צריכים חסות של קהילה לצורך גיוס אנשים ותרומות לביסוס והרחבת הפעילות.
באין אפשרות להיטמע בקהילה המקומית ולהסתייע בעזרתה, המשטר השולט ידביר את הארגונים ויחשוף את אנשיהם.
התמיכה הממשית והמורלית שמעניקות אוכלוסיות מקומיות כמו בפעילות ה־IRA והצ'צ'נים, אפשרו קיומם של ארגונים אלה.
לעומת זאת ישנם ארגוני טרור כמו בחבל הבסקים וקבוצות איטלקיות, גרמניות ויפניות שלא זכו לתמיכת אוכלוסייה מקומית.
ואולם היעדר תמיכה כזאת מקשה מאוד על הפעילות של ארגון הטרור, ומחייב בדרך כלל גרעין קטן של מתנדבים נחושים, בעלי קשר מועט עם החברה מסביב, שיש להם מקורות מימון משל עצמם, היות שהתארגנויות גדולות יותר ופחות סגורות, יחשפו במהרה.
יש גם מקרים של טרור בין-לאומי, לדוגמה, בפיגועי 11 בספטמבר, או בפיגוע בלוקרבי, לא זכו הטרוריסטים בתמיכת האוכלוסייה המקומית.
אולם אז האוכלוסייה המקומית אינה במדינה בה בוצע הטרור, אלא במדינה בה מתבצעת רוב עבודת הארגון, הגיוס וההכשרה.
הטרוריסטים של ארגוני אל־קאעידה, לדוגמה, מקבלים תמיכה רחבה למדי במדינות איסלאמיות מהן מגויסים מתנדבי ותומכי הארגונים, גם אם הם פועלים בסופו של דבר במדינה אחרת.
בנוסף יש ארגוני טרור השולטים בשטחים, למשל חמאס בעזה, הטליבאן באפגניסטן ודאעש בסוריה ועיראק
רבים מארגוני הטרור נתמכו ודורבנו בידי מדיניות עוינות והיוו יד ארוכה ולא רשמית של מדינה אחרת.
מטריית ההגנה והחסות של מדינות שכללו תמיכה המורלית, מימון, חימוש ואימון אפשרו לארגוני טרור להתקיים.
ניתן לציין לדוגמה את השימוש שעשו צפון וייטנאם וברית המועצות בווייטקונג בדרום וייטנאם, תמיכתה של לוב בארגון ה־IRA, סוריה במחתרת הכורדית נגד טורקיה, מדינות ערב באש"ף נגד ישראל, השימוש שעושות איראן וסוריה בחזבאללה ובג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נגד ישראל והסיוע של ונצואלה בראשות צ'אבס במחתרת ה־FARC הקולומביאנית.
פעולת טרור יכולה להיות פעולה מן המארב, בה המבצע מיידה אבנים, משליך בקבוקי תבערה או יורה מהמארב ונמלט מיד (סוג זה של פעולה נפוץ ביהודה ושומרון), או פעולה גלויה בנשק קר או חם, בה למפגע ברור שייתפס או יהרג תוך כדי פעולתו או סמוך לה.
סוגים שונים של פעולות טרור שהופעלו בעולם כוללים:
פיגוע ישיר: פעולה בה מתבצע שימוש בנשק קר, ירי מנשק קל, זריקת בקבוק תבערה, השלכת רימון יד או דריסה באמצעות כלי רכב.
הפגזת אזרחים: ירי של פגזים, פצצות מרגמה, רקטות או טילים על אוכלוסייה אזרחית או מבנים.
הפת"ח והחזבאללה בדרום לבנון עשו שימוש ברקטות רוסיות בינוניות (נקראו בטעות "קטיושות"), ומעזה נעשה שימוש דומה ברקטות קסאם וגראד נגד גוש קטיף ונגד שדרות, אשקלון, באר שבע, אשדוד ויישובי עוטף עזה.
הטמנת מטעני חבלה וחומרי לוחמה:
הטמנת חומרי נפץ וחומרי לוחמה ביולוגיים באביזרים שונים: מלכוד של אביזרים שונים בחומרי נפץ, ממעטפת נפץ ומקרר תופת ועד למכונית תופת ולמשאיות תופת.
הטמנת מטעני חבלה במקומות הומי אדם.
שליחת מעטפות שמזוהמות בחיידקים כמו שליחת מעטפות שבהן חיידקי אנתרקס.
נעשה גם שימוש בהטמנת מזוודת נפץ במטוסים ופיצוצם באוויר.דוגמאות בולטת לשימוש בשיטה זאת, הן פיצוץ מטוס פאן אם, שבו נהרגו 270 איש – בשנת 1988 מעל לוקרבי שבסקוטלנד בידי לוב.
ופיצוץ מכונית תופת ב־18 ביולי 1994 סמוך למרכז התרבות של הקהילה היהודית בבואנוס איירס, פיגוע שבו נרצחו 86 אנשים.
מטען צד: הטמנה של חומר נפץ בצורות שונות בשבילים, דרכים ובכבישים, ופיצוצם באמצעים חוטיים או אלחוטיים בזמן שכלי רכב או בני אדם עוברים במקום.
בשיטה זאת נעשה שימוש נרחב על ידי חזבאללה בדרום לבנון, על ידי החמושים בעיראק אחרי כיבוש עיראק ב־2003 והיא משמשת לעיתים קרובות גם ברצועת עזה וביהודה ושומרון אף נגד טנקים.
יירוט אמצעי הסע: השמדת כלי תחבורה ציבורית כאשר נוסעיהם עליהם, באמצעות כלי ירייה (כגון מקלעים, רקטות נ"ט או טילים).
לדוגמה: באינתיפאדה השנייה ירו ארגוני הטרור רקטות RPG על אוטובוסים ישראלים שהובילו ילדים לבית הספר ואילו במומבסה, קניה ירתה חוליה של אל־קאעידה שני טילי קרקע-אוויר שהחטיאו את מטוס ארקיע.
פיגוע מיקוח וחטיפה – חטיפת אזרחים לצורכי מיקוח – שיטה זאת מיושמת בעיקר כדי לשחרר אנשים כלואים.
ארגוני הטרור בקולומביה התפרסמו לאחרונה כאשר עשו שימוש באמצעי זה.
ב־4 בספטמבר 2004 הסתיים לאחר שלושה ימי התבצרות פיגוע מיקוח של המחתרת הצ'צ'נית בבית ספר בבסלאן שברוסיה במותם של למעלה מ־325 בני ערובה, זהו פיגוע המיקוח רב הנפגעים שידע העולם.
כשנתיים לפני כן, באוקטובר 2002 השתלטו כ־50 טרוריסטים צ'צ'נים על התיאטרון במוסקבה כשבו כ־700 אזרחים, לאחר ארבעה ימים התבצעה פעולת חילוץ שבה הוזרם גז רעיל שגרם למותם של 67 בני ערובה ו־34 טרוריסטים.
בשני המקרים לא הצליחו הצ'צ'נים להשיג את מטרתם ולשחרר את חבריהם מהכלא.
כמו כן, זכורה חטיפת האונייה אקילה לאורו.
פיגוע התאבדות: בדרך כלל פיגוע ההתאבדות נעשה בידי מחבל שחוגר חגורת נפץ ומגיע למקום הומה אדם, שם הוא מפוצץ את עצמו.
בגרסתו המורחבת כולל הפיגוע גם נהיגת כלי רכב (בדרך כלל ממולכד או עמוס בחומר נפץ) וריסוקו על מטרה אזרחית.
פיגוע ההתאבדות הגדול ביותר בהיסטוריה, היה פיגועי 11 בספטמבר בו נחטפו בארצות הברית ארבעה מטוסים, ורוסקו על סמלים לאומיים אמריקנים (מגדלי התאומים והפנטגון), פיגוע שנהרגו בו כשלשת אלפי אנשים.
בארצות הברית לאחר פיגועי התאומים עלה החשש כי עלול להתבצע פיגוע התאבדות באמצעות אונייה עמוסה באלפי טונות של חומר נפץ בעיר נמל, דבר שעלול לגרום לנזק כשל פצצת אטום טקטית.
פיגוע התאבדות בו המחבל מפוצץ את עצמו בלב אוכלוסייה אזרחית הפך לאמצעי הטרור הקטלני ביותר באינתיפאדה השנייה והיה אחד המאפיינים של עימות זה ביו ישראל לפלסטינים.
פיגועי נב"ק: פיגועים המשתמשים בנשק בלתי קונבנציונלי דוגמת נשק כימי (כגון גז) או נשק ביולוגי (חיידקים, מחלות, הרעלת מקורות שתייה), אחד מהפיגועים הבולטים ביותר בתחום זה היה הפיגוע ברכבת התחתית של טוקיו.
בניגוד לדימוי הרווח, הקמת ארגון טרור וביצוע פיגועים באופן שיטתי דורשים מימון רב.
המימן לטרור מגיע ממספר מקומות:
מימון בידי מדינה תומכת טרור (כגון איראן או הרשות הפלסטינית).
פשע כגון סחר בסמים, סחר באמצעי לחימה, סחר בבני אדם, ספסרות ופרוטקשן.
עמותות וקרנות "צדקה" שמתחזות לארגונים הומניטריים אך מעבירות את הכספים שנתרמו לארגוני הטרור, אפיק זה רווח במיוחד בקרב ארגוני טרור אסלאמיים שמגייסים כספים באמצעות עמותות דתיות שפועלות במסגדים.
העברת כספים בין חלפני כספים כאמצעי להלבנת הון.
ארגוני טרור, שהם הצורה הנפוצה ביותר ליזום טרור ולביצועו – ארגונים אלה יכולים להיות מאורגנים היטב, בעלי שטח פעולה ספציפי (טריטוריה), מטרות מוגדרות, היררכיה ברורה, מדים, המנון, מבנה וכול מה שמאפיין צבא מודרני (המחתרת האירית, למשל).
יכולים להיות גם אגד מעורבב ומפוזר של אנשים שרק לשם אינטרס משותף חברו יחד.
קבוצות אלה אינן מאורגנות, חסרות טריטוריה מוגדרת, מדים, שיטת פעולה, חוקים ומנהיג ברור (אל־קאעידה, למשל).
טרור ספורדי ("זאב בודד"), בידי יחידים שאינם חברים בארגון טרור – דוגמה לכך הוא טבח מערת המכפלה, שבו נרצחו 29 מתפללים ערבים, אותו עשה דוקטור ברוך גולדשטיין ב־25 בפברואר 1994. דוגמה נוספת היא טד קזינסקי, היונבומבר, שפעל בארצות הברית במשך 18 שנה.
עם זאת, בארצות הברית נחשבות פעולות אלימות ספורדיות ובלתי מתוכננות של אזרחים בודדים נגד אזרחים מקבוצה אתנית אחרת כפשע שנאה (Hate Crime) ולא כטרור.
מדינות, המבצעות פעולות טרור באמצעות גופי המודיעין שלהן, מה שעשוי להיחשב כ"טרור מדינתי", או באמצעות ארגוני טרור שהן תומכות בהם, מממנות ומגבות אותם – דוגמה לכך היא התמיכה של איראן וסוריה בחזבאללה בלבנון, וכדוגמת התמיכה של סוריה במחתרת הכורדית בטורקיה.
פעולות אלה מבוצעות לעיתים על ידי המדינות באופן סמוי, ומבלי שיודו במעורבותן בכך.
העסק הביש הוא דוגמה לניסיון של ישראל להפעיל טרור כזה באופן שישרת את האינטרסים שלה בערעור היחסים בין מדינות המערב ומצרים.
יש שפעולות אלה גלויות יותר, כך הצהירה מצרים בגלוי כי היא מפעילה את הפדאיון נגד ישראל בשנים 1955–1956 ואילו סוריה תמכה במוצהר בפעולות הפתח בשנים 1966–1967 (התמיכות הנ"ל תרמו תרומה משמעותית להתדרדרות למלחמת סיני ולמלחמת ששת הימים בהתאמה).
לארגוני הטרור השונים יש בדרך כלל קשרים מסועפים בינם לבין עצמם, ולעיתים הם עוסקים בעסקים בלתי־חוקיים נוספים, כגון סחר בסמים והברחות למיניהן, כדי לממן את פעולתם.
לחלק מארגוני הטרור (למשל חמאס והמחתרת האירית) יש גם זרוע פוליטית "לגיטימית", המשתתפת בפעולות הסברה, חינוך ורווחה ואף נוטלת חלק במערכת הפוליטית.
אחד האתגרים של מדינות העולם במאה ה־21 הוא הלוחמה בטרור.
ממשלות הקימו ארגונים ייעודיים ללוחמה בטרור או מרכזי תיאום למאבק בארגוני טרור.
הבולטות שבהן הן, הכנעת מחתרת המאו מאו הקנייתית על ידי בריטניה בסוף שנות ה־60 של המאה ה־20. ההתמודדות של ירדן בניסיון ההפיכה של אש"ף במאורעות ספטמבר השחור בספטמבר 1970, ודיכויים וגירושם של אנשי אש"ף הטרוריסטים ללבנון.
מחיצת המחתרת הצ'צ'נית בידי רוסיה במה שכונה מלחמת צ'צ'ניה השנייה בשנת 2002, פירוק מנשק של הצבא האירי הרפובליקני באירלנד הצפונית ביולי 2005, והכנעתם המוחלטת של נמרי השחרור של טאמיל אילם במאי 2009, בידי כוחות הצבא של סרי לנקה.
הכנעת ארגון אט"א בספרד ב-20 באוקטובר 2011 לאחר הודעת הארגון כי חדל באופן סופי משימוש באלימות.
ופירוקו הרשמי ב-3 במאי 2018.
הכנעת מחתרת PKK על ידי טורקיה ב־2013. גם ישראל רשמה הישגים בלחימה מול הטרור, כאשר דיכאה את הטרור מרצועת עזה ב־1970, את סילוק אש"ף מלבנון במלחמת לבנון הראשונה, ואת גל הטרור מאיו"ש בזמן האינתיפאדה השנייה באמצעות מבצע חומת מגן, אחרי מאבק ממושך.
בעקבות פיגוע התאומים יצאה ארצות הברית (ובעלות בריתה) ללוחמה בין-לאומית בטרור, ובין היתר הפילה את משטר הטליבאן באפגניסטן ואת משטרו של סאדם חוסיין בעיראק.
בסוף העשור הראשון של המאה ה־21 קיימים עימותים קשים בין כוחות הקואליציה שגיבשה ארצות הברית לבין כוחות גרילה וטרור הפועלים בעיקר באפגניסטן, פקיסטן ועיראק.
חזית אסלאמית עיקרית נוספת פועלת במזרח התיכון באמצעות חזבאללה וחמאס המכוונים את עיקר מאמציהן כנגד מדינת ישראל.
ישנם מומחים הסוברים כי לחימה של צבאות קונבנציונליים בטרור איננה אפקטיבית וכמעט שאי אפשר לנצח את הטרור, בשל השיטות שהוא פועל, נחישותו הבלתי נדלית, ונכונותו להקרבה עד מוות, ומצד שני בשל חוסר יכולות מצד מדינות דמוקרטיות לשלם בנפגעים בשל דעת קהל רגישה, וחוסר נכונות לשלם ב"מחיר מוסרי" גבוה מדי.
לעומתם ישנם מומחים הסוברים כי הדבר אפשרי.
לדעתו של יעקב עמידרור לחימה קונבנציונלית בצירוף של פעולות אזרחיות כמו מודיעין וחסימת מקורות מימון יכולה לנצח את הטרור.
לטענתו מקור התפיסה כי צבא קונבנציונלי איננו מסוגל למגר טרור נעוץ בדיסאינפורמציה שהפיצה במערב ברית המועצות, כחלק מהניסיון שלה להשלטת הקומוניזם בעולם.
כדוגמה לניצחון על הטרור, הוא מביא את דיכוי הטרור הערבי על ידי הבריטים בשנת 1936, דיכוי הטרור בעזה בשנת 1970, ואף דיכוי הטרור ביהודה ושומרון לאחר מרץ 2002, בעקבות מבצע חומת מגן, טרור שירד מרמה של מאות הרוגים בשנה ל־11 בלבד.
לעומת ניצחון מוחלט כפי שהיה במלחמת העולם השנייה מצד בנות הברית על יפן וגרמניה, הוא מדבר על "ניצחון מינימלי" שבו המוטיבציה של הטרור והניסיונות ימשיכו להתקיים, אבל יחסמו על ידי המערכות הצבאיות, באופן שהאזרחים יוכלו לתפקד בשגרת חייהם הרגילה.
הלחימה בטרור כוללת מאבק במספר מישורים:
פגיעה במימון: בניגוד למיתוס מקובל ארגוני טרור נזקקים למימון רב לצורך פעולותיהם, לרכישת כלי נשק, חומרי חבלה, כלי רכב, מימון פעילים, רכישת מקומות מחבוא, שינוע אנשים ממקום למקום ועוד.
על ידי מעקב בין־לאומי על העברות כספים ארגוני חוק לאומיים ובין-לאומיים מחרימים כספים המיועדים לטרור וסוגרים ארגונים המשמשים להלבנת והעברת כספים לטרור (כגון בנקים, חברות קש וקרנות "צדקה").
ניתוק ארגון טרור מתומכיו: ארגוני טרור מתבססים על מאגר אזרחים גדול שנותן להם מחסה ותמיכה.
על ידי צעדים מדיניים, צבאיים וכלכליים, אפשר להבאיש את ריחו של הארגון בקהל שמהווה לו בסיס פעולה.
מודיעין: סוכנויות ביון של מדינות רבות פעילות בניסיון לאתר וגם לחדור לארגוני טרור, כדי לחשוף אותם מבפנים.
לעיתים נתפסים אנשי מפתח שמוסרים מידע על פעילות הארגון ועוזרים למפותו.
סוכנויות מודיעין של מדינות רבות משתפות פעולה בענייני טרור.
בנוסף, מידע מודיעיני משמש לסיכול פיגועים.
מעצרים: מעצר פעילים – החל מהדרג המפקד, עבור בדרג הלוגיסטי וכלה בדרגי השטח (המחבלים היוצאים לפגע) – הכרחי על מנת למנוע פעולות טרור ולפגוע בתשתית ארגוני הטרור.
חלק גדול מהמעצרים נעשה בעקבות מודיעין מוצלח.
פעולות צבאיות ישירות: דרך נפוצה להילחם בטרור היא באמצעות פעולות צבאיות ישירות, מתפיסת אנשי הטרור ועד לפגיעה פיזית בהם (כגון בסיכול ממוקד), וכן הריסת תשתיות ורכוש של ארגוני טרור ופעיליהם (כגון הריסת בתי מחבלים).
הפעולות הצבאיות כוללות החל ממבצעים נקודתיים לתפיסת או חיסול איש טרור, דרך מבצעים רחבי היקף הכוללים כניסה קרקעית למעוזי הטרור, ועד למערכות גדולות ומלחמות של ממש.
יחידות מיוחדות ללוחמה בטרור: הפעלה של יחידות מיוחדות של משטרה, ז'נדרמריה וצבא המצוידות בנשק ואמצעים מיוחדים, וזוכות להכשרה גבוהה ואימונים ייעודיים של לוט"ר ולש"ב, ללוחמה בטרור.
יחידות אלה כוללות יחידות השתלטות/התערבות שתפקידן להגיב לאירועי טרור ובפרט לפיגועי מיקוח וחטיפה (למשל: הימ"מ של ישראל) ויחידות שתפקידן לתקוף את ארגוני הטרור בשטחם שלהם וליירט פעילי טרור (למשל: מסתערבים).
מוזיאונים ואתרי זיכרון המוקדשים לטרוריזם ולזכר קרבנותיו
בעולם הוקמו חמישה מוזיאונים וידי זיכרון המוקדשים לטרור ולזכר קרבנותיו:
הממוריאל והמוזיאון הלאומי של 11 בספטמבר בניו יורק
המרכז לזיכרון 22 ביולי באוסלו.
המרכז-ממוריאל לקורבנות הטרוריזם בויטוריה-גסטייס בחבל הבסקים בספרד.
המוזיאון - אתר הזיכרון בפרו.
צרפת מתכננת פתיחת מוזיאון-ממוריאל של הטרוריזם בבית הספר לשעבר בסירן, על מון ולריין, קרוב לממוריאל צרפת הלוחמת ולקרחת היער של הירויים.
טרור יהודי בישראל כולל פעולות טרור שבוצעו על ידי יהודים אחרי הקמת מדינת ישראל, ביוזמת יחידים או התארגנויות מקומיות.
מרבית מעשי טרור אלו כוונו כלפי ערבים ישראלים או כלפי פלסטינים ממניעים לאומניים, כנקמה על מעשי טרור, מתוך כוונה לסכל מהלכים מדיניים עבור הפלסטינים, או בכדי לגרום לעזיבת מקומות יישוב (טרנספר).
היו גם מקרים שבהם כוון טרור יהודי נגד יהודים ממחנה השמאל ונגד חיילי צה"ל, המדינה והתקשורת לא מגדירים זאת "טרור יהודי", אלא "אלימות פוליטית".
בנוסף לאחריות המשטרה לתפוס מפגעים, מפעיל השב"כ מחלקה ייעודית למניעה, סיכול ופענוח של מעשי טרור המבוצעים על ידי יהודים.
הטרוריסטים היהודים שנתפסו הועמדו לדין ונידונו למאסר.
לעיתים הם זכו להקלות בעונשיהם.
לדוגמה, בשנות ה-90 קוצרה תקופת מאסרם של מפגעים יהודיים בעקבות לחצים פוליטיים שהופעלו על נשיא המדינה.
ארגוני טרור יהודי נגד ערבים
הרב מאיר כהנא הקים את תנועת "כך" בשנת 1971; האידאולוגיה שאימץ כללה טרנספר של הערבים, הקמת מדינת הלכה בישראל ועידוד אלימות של יהודים נגד גויים.
ב-1984, יהודה ריכטר, פעיל בתנועת כך שבין השאר הופיע במקום השני ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה, היה שותף לפיגוע ירי על אוטובוס שהסיע פועלים פלסטינים ליד מזרעה א-שרקיה.
ריכטר נלכד, הגיע לעסקת טיעון עם התביעה, נידון לחמש שנות מאסר, ושוחרר לאחר שריצה שלוש וחצי מהן.
ב-1988 נפסלה תנועת כך מלהתמודד בבחירות, לאחר שהוכנסו תיקונים לחוק יסוד: הכנסת וחוק הבחירות לכנסת המונעים מרשימות המסיתות לגזענות להתמודד.
"הוועד לביטחון בכבישים", בהנהגת ברוך מרזל, שמואל בן ישי ואחר כך טירן פולק, נחשבה ל"זרוע המבצעית" של כך.
הארגון ערך פעולות נקם בשכונות ערביות בעקבות יידוי אבנים על רכבי יהודים, ובהן הצתת בתים וניקוב צמיגי מכוניות.
ב"וועד לביטחון בכבישים" היו כ-350 חברים, אך ב"עת הצורך" הצטרפו אליו מתנדבים נוספים.
ב-1993, לדוגמה, חטף הארגון נער בן 17 בחברון והכה אותו קשות, לאחר ש"סיור של הוועד תפס את הנער בבית הקברות היהודי בעיר, וחשד בו בחילול קברים".
ב-1994 נרצחו שלושה פלסטינים באזור תרקומיא, ו"הוועד לביטחון בכבישים" של כך נטל על עצמו את האחריות לרצח.
באותה השנה ביצע ברוך גולדשטיין את הטבח במערת המכפלה, בו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים.
בשנת 2001 נטל "הוועד לביטחון בכבישים" אחריות על פיגוע ירי בו נרצחה תינוקת בת כחודשיים וחצי ושני קרובי משפחתה; באותה השנה לקח הארגון אחריות גם על מספר פעולות טרור נוספות, כולל פיגוע ירי נוסף, הצתת 43 מכוניות, יידוי אבנים על עשרות כלי רכב, והכאת ארבעה ערבים שנזקקו לטיפול רפואי.
בראשית שנות השמונים התארגנה קבוצה של יהודים, שכונתה בעיתונות המחתרת היהודית.
ב-2 ביוני 1980, כחודש לאחר שנרצחו שישה מתלמידי ישיבה בחברון, ניסו חברי הארגון להתנקש בחייהם של שלושה ראשי ערים פלסטינים החברים בוועדה להכוונה לאומית.
התקיפה גרמה לפציעתם הקשה וכריתת רגליהם של שניים מהם.
חבלן משמר הגבול שניסה לפרק מטען שלישי איבד בפיצוץ את מאור עיניו.
ביולי 1983 תקפו כמה מאנשי המחתרת את המכללה האסלאמית בחברון בירי ורימונים, רצחו באופן אקראי שלושה סטודנטים ופצעו שלושים נוספים.
באפריל 1984 תכננו חברי החוליה לפוצץ חמישה אוטובוסים במזרח ירושלים, אך נתפסו על ידי השב"כ בסמוך להטמנת חומר הנפץ.
נגד 29 אנשים הוגשו כתבי אישום בגין השתייכות לארגון, ו-15 מהם הורשעו לימים חנן הנשיא חיים הרצוג את אנשי המחתרת, בתנאי שלא יהפכו את שחרורם לאירוע תקשורתי.
טרור נגד טרור (או ט.נ.ט.) הוא שם שנתנו לעצמן מספר התארגנויות של יהודים שביצעו פעולות טרור ונקם נגד פלסטינים בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, בהשראת הרב מאיר כהנא.
בדצמבר 1983 וינואר 1984 אירעו כמה מקרים של הטמנת רימונים ממולכדים במסגדים באזור ירושלים.
ב-9 באפריל 1984 נעצרו חברי הארגון החשודים במעשים.
עמרם דרעי, דוד דרעי ואורי בן-עיון נידונו ב-21 בנובמבר 1984 לשש שנות מאסר בפועל.
הרביעי, אברהם דרעי, שימש עד מדינה במשפט.
בינואר 1984 נחשפה התארגנות יהודית לפוצץ את מסגדי הר הבית.
חברי הכנופיה, שהתגוררו בכפר הנטוש ליפתא, חדרו בליל 26 בינואר לרחבת הר הבית עם מטעני חבלה, אך התגלו לפני שהצליחו לבצע את הפעולה.
שניים מחברי ההתארגנות נמצאו בלתי כשירים לעמוד לדין, אחד נמלט מהארץ והרביעי, שמעון ברדה נשפט ל-8 שנים בכלא.
ב-1988 נמלט ברדה מכלאו ונלכד כעבור יותר מחודשיים כשברשותו אמצעי לחימה.
לאחר רצח מאיר כהנא ב-1990, התארגנו ארבעה בני נוער חברי כהנא חי בקבוצה שקראה לעצמה "סיירת הנקמה" ושמטרתה הייתה לנקום את הירצחו של כהנא.
חברי הקבוצה היו טל שחר, זאב וולף, נחמיה משבאום וגרשון הרשקוביץ.
ביום השנה השני להירצחו של הרב כהנא, בנובמבר 1992, הם זרקו רימון בשוק הקצבים שברובע המוסלמי בעיר העתיקה, ירושלים.
כתוצאה מהתפוצצות הרימון, נרצח עבד אל-ראזק מרזוק דקידק, בן 65 תושב א-ראם מצפון לירושלים, ורבים נפצעו.
שמונה חודשים מאוחר יותר נעצרו חברי ההתארגנות על ידי השב"כ והורשעו ברצח, כשהם נידונים לחמש עד חמש עשרה שנות מאסר.
שניים מהם קיבלו חנינה מהנשיא עזר ויצמן כ"משקל נגד" לשחרור השייח' אחמד יאסין בעקבות ניסיון ההתנקשות בחאלד משעל והשלישי שוחרר לאחר ניכוי שליש ב-2002.
בשנת 2002 נעצרה קבוצה שכונתה מחתרת בת עין לאחר שניסו להניח מטען חבלה ליד בית ספר לבנות בא-טור.
הם הורשעו בניסיונות לביצוע פעולות טרור ובאחזקת אמצעי לחימה שנגנבו מצה"ל.
"פעולת תג מחיר" הוא הכינוי שניתן לפעולות אלימות של יהודים שהחלו בשנת 2008, שברובן הן השחתת רכוש ערבים, צה"ל ומשטרת ישראל (בעיקר בכלי רכב) והצתת מסגדים, כתגובה לאירועי טרור פלסטיני או הריסת מבנים במאחזים על ידי משטרת ישראל וצה"ל.
כמה אישים הגדירו את הפעולות כטרור, בהם יו"ר הכנסת, רובי ריבלין, בשנת 2011 וכן שרת המשפטים ציפי לבני, השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ וראש השב"כ יורם כהן.
עם זאת, הקבינט המדיני-ביטחוני הסמיך את שר הביטחון להכריז מבחינה משפטית על מבצעי אירועים אלה התאחדות בלתי מותרת, ולא טרור.
גישה זו השתנתה לאחר שנחקק חוק המאבק בטרור ביוני 2016, ומאז נעשה בו שימוש במשפטיהם של נאשמים בפעולות "תג מחיר", וקבוצות מנוער הגבעות שביצעו מעשים אלה הוגדרו כארגון טרור.
במרץ 2018 נגזרו עונשי מאסר של שנתיים וחצי עד חמש שנים על שלושה נאשמים שהורשעו בפעולות "תג מחיר", ובהן עבירות של חברות בארגון טרור, הצתה, תקיפה בנסיבות מחמירות ממניע גזעני, חבלה בכוונה מחמירה, השחתת פני מקרקעין ממניע גזעני.
מורשעים אלה ושני מורשעים נוספים ערערו לבית המשפט העליון, אך זה דחה את ערעורם (פרט למורשע אחד שקיבל הקלה בעונשו).
בפסק הדין נקבע כי מעשיהם של שניים מהמערערים "מהווים מעשי טרור במסגרת ארגון טרור, הן לפי ההגדרות הרחבות של פקודת מניעת טרור והן לפי ההגדרות הממוקדות של חוק המאבק בטרור."
במשפטו של הקטין א' מפרשת הפיגוע בדומא נקבע כי קבוצה אלימה מנוער הגבעות היא ארגון טרור.
על פי עדותו של א' המתוארת בפסק הדין, הוא היה שייך לקבוצה ובה כ-100 חברים מ"נוער הגבעות" המבצעים פעולות "תג מחיר" ביישובים פלסטיניים, בהן פעולות תקיפה, גניבה והצתת מבנים ורכבים באופן העלול להביא לפגיעה בגוף ובנפש.
הנאשם הבהיר כי מטרתה של הפעילות האלימה היא לערער את הסדר והביטחון הציבורי.
בין החברים בקבוצה נמנו גם רוצחי מוחמד אבו ח'דיר ומציתי כנסיית הלחם והדגים.
לדברי השופטים, קבוצה זו עונה על ההגדרות של ארגון טרור, ודבריו של א' מוכיחים מעבר לספק סביר כי יש להרשיעו בעבירה של חברות בארגון טרור, לפי הגדרתו בחוק המאבק בטרור.
א' ביקש לערער על הרשעתו בחברות בארגון טרור, אך ערעורו נדחה.
בנימוקים לדחייה כתב השופט יוסף אלרון: "דפוסי הפעילות של המערער וחבריו זהים לאלו של ארגוני טרור אחרים, המבקשים לקדם סדר מדיני וחברתי חדש בהתאם להשקפת עולמם, תוך ביצוע פעולות אלימות כלפי הציבור".
ב-26 בפברואר 2023 נכנסו מאות פעילי ימין קיצוני לעיירה הפלסטינית חווארה, תקפו תושבים בעיירה ובכפרים סמוכים, העלו באש בתים ומכוניות, ופגעו בבעלי חיים.
המהומות התרחשו כתגובה לפיגוע ירי שהתרחש באותו יום בעיירה, בו רצח מחבל פלסטיני שני יהודים תושבי הר ברכה.
בשל המהומות, עשרות מתושבי העיירה נמלטו מבתיהם כדי להינצל מהאש.
עשרות נפצעו במהומות, רובם משאיפת עשן.
פעולות נקם בעקבות פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי
בעקבות פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי ערכו ישראלים פעולות נקם של פגיעה ברכוש ביישובים פלסטיניים בשומרון.
בעקבות אירועים אלה פרסמו ב-24 ביוני 2023 הרמטכ"ל הרצי הלוי, ראש השב"כ רונן בר ומפכ"ל המשטרה קובי שבתאי הודעה משותפת שתחילתה: "בימים האחרונים מתבצעות בשטחי יהודה ושומרון תקיפות אלימות של אזרחים ישראלים נגד פלסטינים חפים מפשע.
המתקפות הללו נוגדות כל ערך מוסרי ויהודי והן גם טרור לאומני לכל דבר, ואנו מחויבים להילחם בהן".
פעולות בעקבות טבח שבעה באוקטובר
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, חלה עליה במספר האירועים של פגיעה באוכלוסייה פלסטינית על ידי יהודים באזור יהודה ושומרון.
עקב כך, הביע ראש השב"כ חשש שאירועים אלה מפריעים למיקוד של מערכת הביטחון בשמירה על הביטחון ביתר חלקי המדינה, בין היתר בלחימה בעזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בחודש אפריל 2024, בעקבות רצח בנימין אחימאיר, מתנחלים החלו בהתקפה של כפרים פלסטינים סמוכים, שבמהלכה נהרגו ארבעה פלסטינים והוצתו כ-26 בתים.
לפי ארגון זכויות האדם הישראלי "יש דין", לפחות עשרה כפרים הותקפו, כאשר בתים וכלי רכב ניזוקו.
עוד טרם טבח שבעה באוקטובר דווחו אירועים רבים בהם מתנחלים התנכלו לקהילות פלסטיניות קטנות ומבודדות באופן מתמשך, במטרה לגרום להן לעקור ממקום ישובן.
האירועים כללו איומים, דרישות לעזוב, תקיפות שדרשו טיפול רפואי, ירי באוויר, גניבה, פגיעה ברכוש, הצתה, הטרדה והפחדת עדרים באמצעות שיסוי כלבים ובאמצעות רחפנים.
הנפגעים העיקריים היו קהילות רועים פלסטינים בשטחי C, במיוחד באזורי צפון בקעת הירדן ממזרח לציר אלון, וכן בדרום הר חברון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התגברה מאד פעילות זו, ודווח על עשרות רבות של קהילות שעזבו את מקום מגוריהם.
בחלק מהמקרים נעשה שימוש בהתחזות לאנשי שב"כ ומשטרה וכן בלבישת מדי צה"ל.
בנובמבר 2023 חשפה אילנה דיין מסמך שהגיש אלוף פיקוד המרכז לרמטכ"ל בו הוא מתריע כי בהוראת השר בן גביר, משטרת מחוז ש"י אינה אוכפת כמעט אירועי טרור יהודי.
למסמך מצורפת חוות דעת תומכת של בכירים בשב"כ, ביניהם ראש הארגון רונן בר.
לפי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, מאז תחילת המלחמה הפכה אלימות מתנחלים לגורם המרכזי לעקירת פלסטיניים, בעוד טרם המלחמה היו אלו הריסות בתים בגין היעדר היתרי בניה.
ב-5 באפריל 1978 היה בשירות מילואים של הג"א במזרח ירושלים.
יום קודם לכן נרצח במקום חברו ליחידה, , על ידי פלסטינים.
לדרמן הגיע לצומת מוזיאון רוקפלר ושם רצח את סמיר טחאן, צעיר פלסטיני בן 20. לדרמן טען שפעל מתוך הגנה עצמית, אך עדותו הייתה מרובת סתירות, ובית דין צבאי, בראשות יורם גלין ובהשתתפות מרדכי קרמניצר, הרשיעו ברצח וגזר עליו 20 שנות מאסר.
בית דין לערעורים, בהרכב של חמישה שופטים, בראשות אהרן ברק, הפחית את עונשו ל-10 שנים, לאחר שקבע שלא הוכח שהרצח תוכנן מראש.
לאחר מכן הפחית הרמטכ"ל רפאל איתן את עונשו לשלוש שנים, בצעד שעורר מחאה בקרב משפטנים בצה"ל וביקורת ציבורית.
לאחר שנוכה לו שליש ישב בפועל כשנתיים בכלא.
בנו של טחאן (שנולד לאחר הרצח) תבע את לדרמן בבית משפט אזרחי.
לדרמן הוחזר לאחר מאסרו לשירות מילואים, ובשנת 1985 הניף את דגל ישראל על הר הבית בזמן מילואים במקום.
על כך נעצר לכמה ימים.
בשנת 1988 חטף תינוק פלסטיני בבית לחם ולאחר מכן תקף חייל.
על כך נידון למאסר על תנאי.
באוקטובר 1996, בעת שח"כ יעל דיין ביקרה בחברון שפך עליה לדרמן כוס תה חם.
על כך נידון לשלוש שנות מאסר והוגשה נגדו תביעת פיצויים אזרחית.
בפברואר 2013 הורשע לדרמן בשפיכת כוס תה רותח על פעילי שמאל זרים בעת סיור בחברון בחודש יוני 2008, ונגזרו עליו עבודות שירות בלבד בשל מצבו הרפואי.
נולד ב-1944 במרילנד, ארצות הברית, עלה לישראל ב-1980 והיה תומך של תנועת "כך".
ב-11 באפריל 1982, בעת שהיה חייל סדיר בצה"ל, הוא עלה לאזור רחבת הר הבית בירושלים חמוש ברובה M-16, הרג את חאג' סאלח ימאן, שומר של הווקף, ואת איחאד באדר, ופצע 4 נוספים.
הנימוק שנתן למעשה היה נקמה על פיגוע כביש החוף שהתרחש ארבע שנים קודם לכן.
באפריל 1983 הוא נידון למאסר עולם ועוד 40 שנה.
ב-1988 נקצב עונשו ל-32 שנה וב-1996 הפחית הנשיא עזר ויצמן בעונשו ל-24 שנים.
באוקטובר 1997, לאחר שריצה 15.5 שנים, הוא שוחרר וגורש לארצות הברית.
יהודה ריכטר, פעיל בתנועת כך, יליד שנת 1962, ירה ב-4 במרץ 1984 על אוטובוס שהסיע פועלים פלסטינים ליד מזרעה א-שרקיה.
הוא נלכד, הגיע לעסקת טיעון עם התביעה, נידון לחמש שנות מאסר, ושוחרר לאחר שריצה שלוש וחצי מהן.
שותפיו לירי, מאיר ליבוביץ' וחזן לוי, נידונו לתקופות מאסר קצרות יותר; קרייג לייטנר, שהיה אמור להיות עד מדינה במשפט, נמלט לחו"ל.
ריכטר והאחרים גם הורשעו בהצתת מערכת העיתון אל-פג'ר.
בבחירות לכנסת ה-11, שהתקיימו ביולי 1984, היה ריכטר מועמד מס' 2 ברשימת כך.
הוא מתגורר ומלמד באלון מורה ובישיבת הרעיון היהודי בירושלים שמפיצה את רעיונותיו של הרב כהנא.
ניר עפרוני ואלי וענונו היו תושבי קיבוץ דליה (וענונו היה באותה עת אסיר משוחרר שמשפחת עפרוני אימצה; עפרוני היה חייל), שרצחו ב-14 בדצמבר 1984 את עומר עודה, תושב כפר מנדא שעבד בתחנת דלק בזכרון יעקב, כנקמה על רצח החיילת הדס קדמי כמה ימים קודם לכן.
לאחר הרצח שדדו את התחנה כדי שהמעשה יחשב לשוד.
הרצח פוענח רק ב-1990, כאשר וענונו, שנעצר על עבירה אחרת, הודה במעשה.
בעקבות הגילוי סולק עפרוני מהקיבוץ.
שניהם נידונו למאסר עולם ב-1991.
ב-1996 קצב הנשיא ויצמן את עונשו של עפרוני ל-20 שנה וכעבור שנה ל-15. הוא שוחרר ב-1999 לאחר ניכוי שליש.
וענונו, שדקר אסיר פלסטיני בכלא, נדקר על ידי אסיר פלסטיני אחר ב-1993 ונפצע קשה.
ב-1997 נקצב עונשו ל-20 שנה, שעליהן נוספו לו עוד שנתיים על הדקירה שביצע.
ב-2009 הוא שוחרר ממאסרו בשחרור מוקדם, אך בעקבות ביצוע שוד הוא הוחזר לכלא לריצוי 10 שנות מאסר, בנוסף ליתרת מאסרו הקודם.
דוד בן-שימול נולד בישראל בשנת 1965. תושב שכונת הקטמונים בירושלים.
בזמן שהיה חייל, ב-28 באוקטובר 1984, ירה רקטת לאו שגנב מצה"ל על אוטובוס פלסטיני במזרח ירושלים.
מהירי נהרג ג'מאל אל מטור ונפצעו עשרה נוספים.
בן-שימול ביקש לנקום את רצח הסטודנטים ליד מנזר כרמיזן שאירע באותו חודש.
הוא נידון למאסר עולם בשנת 1985. בן-שימול ערער על ההרשעה, בטוענו כי רצה רק ליצור הד פרסומי ולא לפגוע בחיי אדם.
הוא טען שאילו רצה לפגוע בחיי אדם, הוא היה יורה באותו אוטובוס בעזרת רובה הסער שהיה עמו.
עונשו של בן-שימול נקצב ל-17 שנה ולאחר ניכוי שליש שוחרר בספטמבר 1995, לאחר שריצה 11 שנה.
דני אייזנמן, גיל פוקס, מיכל הלל
דני אייזנמן, יליד 1960, היה תושב מעלה אדומים שעבד במשטרה וגם כמוזג בפאב ירושלמי.
ב-1985 הכיר אייזנמן בפאב בו עבד את החייל הירושלמי גיל פוקס ואת הסטודנטית הירושלמית מיכל הלל.
אייזנמן שיקר לחבריו וסיפר להם שהוא איש שב"כ.
אייזנמן שאף לנקום על פיגועים שבוצעו בשל תחושה של חוסר תגובה מצד כוחות הביטחון ולאחר רצח נהג המונית היהודי דוד כספי בשועפאט, והחליט להגיב ברצח נהג מונית פלסטיני.
הוא שכנע את גיל ומיכל כי הוטל עליו מטעם השב"כ לבצע הריגת אדם חשוד בטרור וגרר אותם אחריו לביצוע הרצח.
בלילה של 22 באפריל 1985 עצרו אייזנמן והלל במזרח ירושלים מונית בה נהג חמיס טוטנג'י.
פוקס נסע אחריהם ברכבו של אייזנמן.
בדרך למעלה אדומים ביקשה הלל מהנהג לעצור כדי להקיא.
פוקס עצר אחריהם, ניגש אל המונית וביקש מטוטנג'י את תעודותיו.
אייזנמן נטל את נשקו של פוקס ורצח את טוטנג'י.
כעבור כחודש נתפסו השלושה, כנראה לאחר שהפסיכולוג של הלל דיווח למשטרה.
הם הורשעו ונידונו למאסר עולם.
בגלל מצבה הרפואי הקשה שוחררה הלל לאחר 5 שנים.
ב-1999 נרצחה הלל על ידי בעלה, יוסף קהתי.
פוקס שוחרר לאחר 9 שנים ואייזנמן לאחר 11 שנה, בעקבות חנינה שקיבל מהנשיא עזר ויצמן.
הסרט "משאללה" של הבמאי איתן חריס, אשר יצא ב-2004, עוסק ברצח, ומרואיינים בו קרוביו של טוטנג'י לצד דני אייזנמן.
סלומון, תלמיד ישיבת עוד יוסף חי בשכם, הגיע ב-21 במאי 1989 לצומת גהה ושם ירה בשני פלסטינים ופצע אותם.
הרקע למעשה היה רצח תושב אריאל באותו שבוע.
סלומון נידון ל-6 שנות מאסר, מהן ריצה 4.
ב-20 במאי 1990, רצח עמי פופר, שבעה פלסטינים מעזה ופצע 11 בשעה שהמתינו לעבודה בצומת גן הוורדים בראשון לציון.
הרצח עורר סערה אדירה בישראל ובשטחים, שם פרצו מהומות שבהן נהרגו מפגינים מאש צה"ל.
פופר נעצר בו ביום וטען תחילה שהמניע הוא חברתו שעזבה אותו.
אחר כך טען שבגיל 13 נאנס על ידי ערבי וביקש לנקום.
בית המשפט הרשיע אותו ברצח ודן אותו לשבעה מאסרי עולם מצטברים ועוד 20 שנה חופפות.
בפברואר 1999 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-40 שנה.
אריה שלוש איבד את אחיו, לוחם הימ"מ צ'רלי שלוש, בפיגוע בשכונת בקעה בירושלים באוקטובר 1990. ב-27 בדצמבר 1990 ירה אריה שלוש על מכונית פלסטינית סמוך לגוש עציון.
הוא נידון ל-7 שנות מאסר אך שוחרר לאחר שנתיים וחצי.
ב-6 באוגוסט 1990 ירה נחשון וולס, גר שעלה מארצות הברית, על מכונית נוסעת ליד קריית ארבע.
לדבריו עשה זאת כנקמה על רצח ליאור טובול ורונן קרמני.
מן הירי נהרגה עזיזה סאלם ג'עבר, תושבת חברון בת 25. וולס נעצר ב-1991, הורשע בביצוע הרצח בבית המשפט המחוזי בירושלים ונידון ב-1992 למאסר עולם.
ב-1996 נקצב עונשו לראשונה וכעבור שנה נקצב עונשו שוב, ל-13 שנה.
הוא שוחרר בניכוי שליש ב-1999.
ב-2 בדצמבר 1993 יצא דוידי, בן 16 תושב שילה, כשהוא חמוש בתת-מקלע עוזי, אל שדות הכפר הסמוך תורמוס עיא, ושם ירה למוות בחמיס מחמוד אבו עוואד, פלסטיני שעיבד את אדמתו.
הקטין הורשע ברצח בכוונה תחילה ונגזרו עליו 16 שנות מאסר.
הוא השתחרר ב-11 ביולי 2006 בתום 13 שנות מאסר לאחר שקיבל חנינה.
בפורים תשנ"ד (25 בפברואר 1994), בשעה 5 לפנות בוקר, הגיע ברוך גולדשטיין למערת המכפלה כשהוא לבוש מדי צה"ל ונושא דרגות סרן.
ב"אולם אברהם" שבמערה התפללו 13 יהודים, ובהם גולדשטיין, וב"אולם יצחק" התפללו באותה עת כ-800 מוסלמים, בתפילת יום שישי שלפני תחילת צום הרמדאן.
באמצעות רובה "גליל" שהיה ברשותו, רצח גולדשטיין 29 מתפללים מוסלמים ופצע 125 מהם.
לאחר שאזלה התחמושת שהייתה ברשותו, השתלטו עליו המתפללים המוסלמים והרגוהו.
זהו המקרה הקשה ביותר של טרור יהודי בישראל.
ב-25 במרץ 1994 ירה מורלי למוות בנהג משאית פלסטיני בצומת בית ג'וברין.
מאוחר יותר באותו יום הסגיר עצמו למשטרה.
מורלי ביצע את המעשה ככל הנראה כנקמה על מות אחיו, שוטר מג"ב, שנרצח על ידי ערבי בפיגוע דריסה שנה קודם לכן.
מורלי נידון למאסר עולם, שנקצב ב-1999 ל-20 שנה.
לאחר שנוכה שליש מעונשו, שוחרר מהכלא במאי 2007.
דוקר סדרתי באזור מאה שערים שלא נתפס
בין פברואר 1998 לבין ינואר 1999 נרצחו שלושה ערבים, ונפצעו עוד שישה מדקירות באזור מאה שערים ובית ישראל בירושלים.
המשטרה ייחסה את הדקירות לאדם אחד, ולנקמה על שני מקרי רצח של יהודים במזרח ירושלים.
במהלך השנים נעצרו כמה חשודים במעשי הרצח, בהם איש "כהנא חי", חיים פרלמן, שנעצר ב-2010. אולם אף אחד מהמעצרים לא הסתיים בכתב אישום.
ב-2023 ביצע הנכד של אחד מהנרצחים פיגוע ירי בשכונת נווה יעקב בו הוא רצח שבעה אנשים.
גור המל, חסיד ברסלב, נולד בקיבוץ סעד ב-1970 והתגורר באיתמר עד מעצרו.
ב-26 באוקטובר 1998 רצח באבנים את מוחמד סוליימן א-זלמוט חטאטבה, בן 68, תושב הכפר בית פוריכ.
המל הואשם והורשע ברצח ונידון למאסר עולם.