tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זני בר של האתרוג נמצאו בהודו, אוסטרליה פפואה ניו גינאה, ואף באיי קלדוניה החדשה שבאוקיינוס השקט.
החוקר ג'וזף הקר זיהה עצי אתרוגי בר בשנת 1850 בכפר צ'רפונג'י שבמדינת מגהלאיה ההודית, למרגלות רכס ההימלאיה.
יש עדויות ארכאולוגיות לכך שהאתרוג נדד לבבל ופרס אלפי שנה לפני הספירה, ולמצרים כאלף וחמש מאות לפני הספירה.
הפילוסוף היווני תאופרסטוס מכנה את האתרוג בשם "תפוח מַדַי".
באתרוג קיימים כיום מספר זנים מתועדים:
etrog Engler או ethrog) הפרי וכן העץ קטנים ביחס לזנים האחרים, ציפת הפרי חמוץ ומעט מר, לענפי העץ ניחוח חזק.
הפיטמה שלו מתקיימת באחוזים גבוהים.
הפרי נאה ורבים משתמשים בו לצורך ארבעת המינים.
vulgaris Risso או diamante) הוא אתרוג רגיל גדול וחמוץ.
נקרא על שם העיר דיאמנטה בקלבריה, איטליה, שהיא מרכז גידולו.
סוג של אתרוג הנפוץ במזרח הרחוק וגדל בצורת אצבעות.
באתרוג זה כל שקיק עטוף בקליפה נפרדת.
זהו פרי דקורטיבי, בעל ריח נעים.
אולם כמו האתרוג התימני, הפרי לא מכיל מיץ כלל.
dulcis Risso & Poit) אתרוג ענק מזן מתוק.
מקור הגידול שלו באי קורסיקה.
המינים הבאים נחשבו בעבר לזנים של האתרוג, אבל כיום סווגו כהיברידים של אתרוג עם הדרים אחרים:
קיימים עוד טיפוסים רבים של אתרוג, אבל טרם סווגו כזנים בשיטה מדעית, כגון אתרוג מרוקאי מהזנים המתוקים.
בדרך כלל האתרוג אינו משווק למאכל טרי.
יש הנוהגים להכין ריבה מקליפות אתרוגים לאחר סוכות.
השכבה התיכונה של האתרוג (האלבדו) משמשת להכנת קליפות מסוכרות ("סוכייד").
באי היווני נקסוס מיוצר ליקר אתרוגים kitron.
בשמן האתרי המופק מקליפתו החיצונה (הפלבדו) של האתרוג, משתמשים כיום בתעשיית הבשמים וארומה.
ברפואה העממית יוחסו לאתרוג סגולות רפואיות שונות כבר בתקופות קדומות.
ישנן עדויות לשימושים רפואיים באתרוג הן בתקופה הקלאסית והן בימי הביניים.
בין השימושים שנזכרו בספרות הקלאסית נמנים למשל הנחת פירות האתרוג בין הבגדים לשם מניעת כרסומם על ידי עש ודחיית חרקים ומזיקים.
האתרוג שימש גם לשמירה על הגיינת הפה, כסממן נגד רעל, לחיזוק מערכת העיכול, ולאכילה על ידי נשים הרות כאמצעי לדיכוי תשוקתן למאכלים מסוימים ואכילת זרעי האתרוג לשם הקלה לבחילות הריון.
בחז"ל מוזכרת אכילת 'אתרוג מתוק' ("אתרוגא חליתא") ממולא בדבש שנצלה על גחלים לוחשות כתרופה למי ששתה מים מגולים וקיים חשש שמא שתה מהם נחש והטיל בהם ארס.
האתרוג מצוין גם כמאכל קשה לעיכול וכמאכל המרבה את הזרע, ומחשש לקרי נאסר על הכהן הגדול לאכול ממנו בערב יום הכיפורים.
סגולותיו מוזכרות גם בספרות ימי הביניים.
בחיבורו של אסף הרופא מתואר האתרוג כמועיל לכאב כליות וכאבי אוזניים.
הרמב"ם המליץ על האתרוג כתרופה לעקיצות ונשיכות בעלי חיים, וכותב שמשקה העלים עוזר לחלישות.
מסורות יהודיות רואות באכילת אתרוג, או ריבה הנעשית ממנו, או אפילו רק נשיכה שלו או של הפיטם שלו, כדבר העשוי לסייע לפוריות, להריון וללידה קלה.
בקרב יהודי אתיופיה נהגו לצחצח שיניים בענפי עץ האתרוג לאחר שנחשפו סיביהם הפנימיים, וייחסו לו תכונות של חומר מחטא, הבונה מחדש את חומר השן שנהרס.
ביהדות, לאתרוג חשיבות מיוחדת מכיוון שהוא אחד מארבעת המינים הניטלים בסוכות לשם קיום מצוות נטילת לולב.
וזה על פי מאמר הכתוב ():
במדרש, האתרוג משמש כמשל לאותו חלק בעם ישראל שיש בו גם תורה וגם מעשים טובים, בשל העובדה שיש לו גם טעם (משל לתורה) וגם ריח (משל למצוות).
לדעת האמורא רבי אבא דעכו, פרי עץ הדעת היה אתרוג.
במשך החג האתרוג נשמר בקפדנות כדי שלא ייפגם ולעיתים אף מושם בקופסה מהודרת כדי להדר את המצווה.
לאחר החג יש הנוהגים לחנוט את האתרוג.
יש הנוהגים להכין ממנו ריבת אתרוגים ולאכלו בט"ו בשבט.
ויש שנהגו למצוא לו שימושי מצווה נוספים כדי לא לזרוק אותו בהיותו כתשמיש קדושה, כמו שאר המינים דוגמה לולב המשמש לביעור החמץ.
על כן יש שנהגו להכין ממנו ריבה ובכך לברך עליו פעם נוספת ובפרט בסדר טו בשבט, ויש שנהגו לאוכלו מיד עם סיומו של תפילת הושענא רבה ובכך ראו דרך לזכות במקצת במצוות שהחיינו על אכילת פרי האתרוג עליו כבר ברכו ביום הראשון לנטילה.
אפשרות אחרת היא שימוש בו לבירכת בשמים הנאמרת בין יתר בהבדלות.
זיהוי האתרוג כ"פרי עץ הדר"
האתרוג אינו מופיע במקרא בשמו, אלא כ"פרי עץ הדר" בין ארבעת המינים שניטלים בחג הסוכות ().
ברוב התרגומים הקדומים מתורגם באופן כללי: "פרי יפה", "פרי משובח".
חוקרי המקרא חלוקים בדעתם בנוגע לזיהוי האתרוג עם 'פרי עץ הדר' ומועד הגעתו לארץ ישראל, שכן מוצא העץ מדרום מזרח אסיה, והוא גדל באזורנו רק באמצעות השקיה וטיפוח חקלאי מסור.
יש ממצאים המצביעים על כך שהאתרוג הגיע לאזור עוד בתקופת המקרא:
יש חוקרים הטוענים שנמצאו זרעי אתרוגים בעיר הבבלית ניפור מהתקופה השומרית.
בקפריסין נמצאו זרעים שזוהו כזרעי הדר בשכבה המתוארכת לשנת 1200 לפנה"ס.
ההנחה של החוקר היא שהאתרוג הוא פרי ההדר היחיד שהיה "ידוע" באזור הים תיכוני בעת העתיקה, ועל כן זוהו הזרעים כזרעי אתרוג, אך הזיהוי אינו ודאי.
בגן המלכותי שבאתר רמת רחל (ירושלים), בארמון בו נמצאו בעבר החותמות למלך, מתקופת המלך חזקיהו (המאה ה-8 לפנה"ס), נמצאו שרידי אבקת צמחים (Pollen) של אתרוג, כנראה מהתקופה הפרסית, עדות הבוטנית הישירה הקדומה ביותר לגידולו של עץ זה במרחב הלבנטיני.
בחפירות בגן נמצאו גם שרידי ערבה והדס.
האגיפטולוג וִיקְטוֹר לוֹרֶה טען שזיהה תיאורים של אתרוג בקבר במצרים מהמאה ה-12 לפנה"ס, ובמקדש מימי תחותמס השלישי מהמאה ה-15 לפנה"ס.
נמצאו כמה שרידים בוטניים של אתרוג מיובא, אלא שתיארוכם המדויק איננו ידוע.
החוקרים סבורים כי האתרוג יובא לארץ מפרס.
חוקרים אחרים דוחים את הראיות הנ"ל וטוענים שהפרי הידוע בימינו בשם "אתרוג" הגיע לאזור רק בתקופה הפרסית.
הם מחזקים טענה זו במקורה הפרסי של המילה אתרוג (تُرُنْج - תֻרֻנְג'), ובכך שבכתבי היוונים בני התקופה האתרוג נקרא "תפוח מדיי" או "תפוח פרסי".
יש שזיהו את פרי ההדר עם האצטרובל פריו של הארז.
לטענתם במילה "הָדָר" הה' היא ה' הידיעה, מכיוון שבדרך כלל נוספת ה' הידיעה לשמות עצים במקרא, כגון "עֵץ הַזַּיִת" (חגי ב,יט), "עֵץ הַגֶּפֶן" (יחזקאל טו,ב), ואילו הה' מגוף השם היה צריך לומר "פְּרִי עֵץ הֶהָדָר".
אם כן שם העץ הוא "דָּר", מסנסקריט: दारु (dā́ru) - עץ, בול עץ (מפרוטו-הודו-איראנית: dā́ru - עץ), ובייחוד: देवदारु (devadāru) - מילולית: עץ קדוש, שמו של הארז ההימלאי ששימש לפולחן בהודו (השוו גם לשמו הלטיני הארז - Cidrus).
יש שחיזקו זיהוי זה בכך שהאצטרובל שימש בבבל לפולחן פריון יחד עם ענפי התמר.
הקושי עם זיהוי זה שלא נמצא באכדית רמז לשם "דר" לעץ הארז בהקשר פולחני, ואם הפולחן הגיע לישראל דרך בבל היה מתבקש למצוא רמז לשם זה באכדית.
בנוסף במקרא הארז אינו נחשב כעץ פרי, השוו: "עֵץ פְּרִי וְכׇל אֲרָזִים" (תהלים קמח,ט).
ועל עצם הטענה שמדובר בה' הידיעה ניתן להשיב שלא תמיד שמות עצי פרי מופיעים עם ה' הידיעה במקרא, השוו: "וְלָקַח לַמִּטַּהֵר..
אחרים זיהו את "עץ הדר" המקראי עם עץ הזית בשל תיאוריו במקרא כבעל הוד והדר - "כַזַּיִת הוֹדוֹ, וְרֵיחַ לוֹ כַּלְּבָנוֹן" (הושע יד,ז).
הפרשן הקראי לוי בן יפת הלוי זיהה את "פרי עץ הדר" עם עץ הארז והזית, ששניהם מתוארים כבעלי יופי והוד (הושע שם; יחזקאל לא,ג), אולם הוא אמר כן בעקבות ההלכה הקראית המפרשת שבמצוות ארבעת המינים המצוה היא לבנות מהם סוכה ולא ליטול אותם ביד.
הדיון בזיהוי כל ארבעת המינים בקרב חז"ל הוא על פי מדרשי פסוקים, שכן קיימת באתרוג מסורת זיהוי קדומה וברורה, עליה יש תמימות דעים בקרב החכמים.
גם לפי התרגומים הארמיים המאוחרים (החל מהמאה הראשונה), הממצא הנומיסמאטי והאיורים בפסיפסים של בתי כנסת, ברור לגמרי שחז"ל זיהו את "פרי עץ הדר" כפרי הידוע בימינו בשם אתרוג.
בתלמוד () מבואר שפרי עץ הדר הוא פרי האתרוג, ומובאים לכך טעמים שונים:
נאמר "פרי עץ", דהיינו שטעם הפרי כטעם העץ; והאתרוג הוא פרי שטעם עצו כטעם פריו.
המילה "הדר" מזכירה "דיר", שמאכסן בו גדולים עם קטנים, כמוהו כעץ האתרוג, אשר בו יש פירות גדולים (פירות השנה שעברה) יחד עם פירות קטנים (פירות השנה).
המילה "הדר" מזכירה את המילה היוונית "הידרו" (hydro), מים, והאתרוג הוא פרי "הגדל על כל מים".
נאמר "פרי עץ הדר" - "הדר באילנו משנה לשנה", דהיינו, פרי אשר נשאר על העץ כל השנה; וגם תנאי זה מתקיים באתרוג.
הרמב"ן פירש ששורש המילה "אתרוג" בארמית הוא רג"ג - מלשון "חמדה" ו"נעים למראה", כלומר, "הדור" (אונקלוס מתרגם את האיסור "לא תחמוד" - לא תרגג).
עמנואל לב מציין (צמחיית היהודים, Flora der Juden 1924-34) כי, פרי עץ הדר הוא פרי המשמש לנוי, כלומר להדר בו, ולא למאכל, והרי אתרוג איננו נאכל ללא עיבוד רב.
הרמב"ם מדגיש שטעמים אלו הם טעמים שבדיעבד.
נוטלים אתרוג ולא פרי אחר מפני שזו המסורת המקובלת שפרי עץ הדר הוא האתרוג.
אתרוגי ארץ ישראל בתקופות הקדומות
אתרוגי ארץ ישראל נלקחו למצווה בתקופות קדומות, ונידונים אודותם הוזכרו במשנה ובתלמוד.
הרמב"ם כתב במורה נבוכים שטעם נטילת ארבעת המינים הוא לציין את השמחה את הכניסה לארץ ישראל בה גדלו אילנות והיא מקום מים, לעומת המדבר.
בדומה לכך גם כתבו בספר מעשה נסים מתקופת הראשונים ובספר צדה לדרך לרב מנחם בן זרח, שנטילת ארבעת המינים היא למטרת שבח ארץ ישראל על גידוליה הטובים.
טיפוח ענף האתרוגים בעת החדשה
בתקופת היישוב הישן מקובל היה, שהאתרוגים הבלאדים, שגודלו בארץ בשיטות פרימיטיביות על ידי הפלחים הערבים, נקיים הם מחשש הרכבה.
לכן שומרי המצוות, ובמיוחד המהדרים שבהם, העדיפו לקחתם לשם מצווה, אף על פי שצורתם לא תמיד הייתה מהודרת.
המקומות שבהם גודלו אתרוגים אלו הם אזור הגליל העליון הלבנוני וצפת, נצרת, שכם ואום אל-פחם, יריחו וכפרים שבסביבות ירושלים (ליפתא, קאלוניה, בית נקובא, סובא, אל-קבו וארטאס).
היו סוחרים שסבבו בכפרי הערבים והביאו משם אתרוגים.
המסחר באתרוגים היה לעיתים עיסוק משפחתי.
בתחילה רוב המסחר נשלט על ידי הספרדים, אך בעקבות העלייה הגדולה של האשכנזים לירושלים לאחר רעש האדמה בשנת תקצ"ז, גדלה קהילתם והם החלו לעסוק בכך בנפרד.
כך למשל סיפר הרב יעקב הלוי ספיר שביקר באום אל-פחם ב-1853:
ומוסיף יואל משה סלומון בשנת 1878:
בשנות החמישים של המאה התשע עשרה החלו לגדל ביפו אתרוגים מהודרים בצורתם, בעלי פיטם, מגרעיני אתרוגי האי קורפו ועיירת החוף פארגה שביוון.
בעקבות זאת נתגלעה מחלוקת על כשרותם של האתרוגים החדשים.
היו רבנים שאסרו אתרוגים אלו מחשש להרכבה וביכרו את האתרוגים המקומיים.
בין המעודדים לגידול אתרוגים מקומיים על פני אתרוגי חו"ל נמנה הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אשר הקדיש לנושא את ספרו "עץ הדר".
בסופו של דבר מחלוקת זו דעכה בעקבות חזרתם של מרבית הרבנים מאיסורם, ובראשם הרב מאיר אוירבך - מגדולי הרבנים האשכנזיים בירושלים.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובמהלך המאה העשרים חלו תמורות רבות בגידול האתרוגים בארץ ישראל.
האתרוגים נעלמו כמעט מהבוסתן הערבי.
פרדסי אתרוגים רבים ניטעו במושבות הראשונות בשרון ובשפלה, שאף הם נעקרו ובמקומם נטעו פרדסים חדשים.
בשוק ארבעת המינים קיימים כיום כמה טיפוסים, שהתפתחו בגלגולים שונים מתוך האתרוגים הערביים המקומיים:
אתרוגים אלו גודלו בחצר ביתם של משפחת ברוורמן בפתח תקווה בתחילת המאה ה-20, על ידי רבי ישראל דוד ברוורמן בנו של רבי זרח ראובן ברוורמן, והופצו אחר כך למגדלים שונים.
מוצאם הוא מהבוסתנים הערביים בארץ, ולדברי רבי יצחק ורבי נחום בניו של רי"ד ברוורמן, מוצאם הוא מהפרדסים באזור שכם, שהיו מקובלים בירושלים כבלתי מורכבים.
נהוג לייחסם למהרי"ל דיסקין, ובשל כך הם נחשבים בחוגי המהדרים במצוות, ומועדפים במיוחד בחוגי "בריסק", אך לדברי בני משפחת ברוורמן אין שום ידיעה על שייכות זן זה למהרי"ל דיסקין.
לאחר שיבשו עצי הפרדס, החלו בני משפחת ברוורמן לשווק גם מזן קיבלביץ'.
האתרוג מטיפוס זה הוא לרוב חסר פיטם, מחוספס ובעל גבשושיות.
הוא קשה לגידול, יחסית לזנים אחרים, ובעל נגיעות גבוהה לחרקים.
כיוון שהדרישה בשוק לאתרוג זה היא קטנה, ממעטים לגדלו.
תחילת גידולם על ידי פנחס גלובמן בפתח תקווה בתחילת המאה ה-20. השתילים הובאו מוואדי קלט שבחבל בנימין.
חתנו יחיאל מיכל קיבילביץ' המשיך לגדלם, תחילה בפתח תקווה ואחר כך בבת ים (בעבר 'בית וגן').
שתיליו הופצו במקומות שונים – קיבוץ חפץ חיים, מושב בית מאיר (אצל המגדל יצחק קלי, ממייסדי המושב) וכפר סבא (אצל המגדל נח מרגלי).
אתרוגי קיבילביץ' אינם מהודרים במראם, הם בעלי בליטות ושקעים גדולים.
אתרוגים אלו גודלו על ידי שרגא פייבוש אורדנג בפרדס שניטע בעיר חדרה בשנת תרפ"ז (1927).
יש הטוענים שמקורם הוא מהגידולים המקומיים בשכם.
אך, צורתם המהודרת, שאינה אופיינית לאתרוגים המקומיים של הארץ, מעלה סברה שהם צאצאי האתרוגים שיובאו ליפו מאיי יוון.
ייתכן שעצי האתרוגים שהובאו משכם, שימשו כנות לזנים מיפו שהורכבו עליהם.
את אתרוגי אורדנג המשיכו לגדל אחדים מתושבי חדרה, מי בגינות פרטיות ומי בחלקות קטנות, ביניהם: מנחם אריאלי, יצחק ליפשיץ, הרב זבולון גרז (לימים אב בית דין ברחובות) ואחיו יצחק ברית ועוד.
מגדל אתרוגים נוסף הוא אברהם גרוס, שעלה לארץ אחרי השואה והתיישב בחדרה, והחל לגדלם באופן מסחרי בשם "אתרוגי גרוס".
פרדסנים נוספים מגדלים את צאצאי אתרוגי אורדנג תחת שמות שונים – "אתרוגי סוקולובסקי" (נלקחו מהעץ שגידל החסיד ר' דב סוקולובסקי בירושלים), לדוגמה.
האתרוג מטיפוס זה מאופיין בפרי קטן יחסית, בעל בליטות עדינות ומסודרות, חוטם מחודד ובקצהו פיטם.
אף על פי שאתרוגי אורדנג זכו להכרה רחבה, ולהכשר של הבד"ץ העדה החרדית בירושלים, בספרי הלכה אחדים מובאת שמועה מפי הרב דוד פרנקל, מקורבו של "החזון איש", ש"החזון איש" פקפק בכשרותם.
על כן יש שנמנעים מלהשתמש בהם למצווה.
לפי תלמידי החזון איש, הוא נהג להשתמש בזני אתרוגים שהיו מקובלים אצל בני ירושלים כבלתי מורכבים, והשתמש בזן אתרוג שהביא מפרדס של ערבי באזור נחל עמוד, וכן באתרוגים מאזור שכם, או באתרוגי ברוורמן שמקורם גם משכם, ולא הייתה לו העדפה בין זנים אלו.
בחודש אב תרצ"ה (1935), שהה החזון איש בצפת לצורך הבראה, וביחד עם תלמידו רבי משה יונה הופמן ואחרים התלוו לערבי בעל פרדס באזור נחל עמוד ליד צפת, ומשם לקחו ענפים ואתרוגים שהביאו איתם.
לאחר מכן מסר החזון איש למקורבו יעקב הלפרין, שנטע אותם בחצר ביתו.
בנוסף קיבל החזון איש מרבי חיים יוסף דינקלס, אתרוגים מאזור שכם שהיו מוחזקים כבלתי מורכבים, וגם מהם היה נוהג החזון איש ליטול, וגם מהם ניטעו אתרוגים על ידי ר' יעקב הלפרין ב'פרדס הלפרין' מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-20. לאחר מכן נפוצו שתילים מאתרוגי הלפרין, ונודעו כזן חזון איש הלפרין.
אתרוגים אלו תחילתם בעץ שגידל תלמידו המובהק של החזון-איש רב מיכל יהודה ליפקוביץ בחצרו בבני ברק מהזרעים שמסר לו "החזון-איש" לשם הנבטה, לאחר חג הסוכות של שנת תש"ד (1943).
מכיוון שהחזון איש נהג ליטול אתרוגים צפתיים ושכמיים, לא ידוע מאיזה מהם מסר החזון איש לתלמידו, ואף ייתכן שהיו מעורבים בהם שני הזנים.
האתרוג מטיפוס לפקוביץ' הוא בעל פרי מאורך עם חוטם חרוטי, בעוד האתרוג מטיפוס הלפרין הוא בעל פרי רחב יותר בראש.
בשל טיפוח אינטנסיבי, ריסוס מבוקר למניעת נשירת הפיטם וטיפול בחומרי דישון, ניתן למצוא היום בשוק צורות שונות ומגוונות של אתרוגי "החזון-איש".
חסידי חב"ד מעדיפים את האתרוגים מזן קלבריה כדי להשתמש בהם עבור ארבעת המינים.
אתרוגים מסוג זה גודלו על ידי אליהו-לייב ריבקין לאחר התיישבותו בכפר חב"ד.
הוא נטע עצים בחצר ביתו ומשנת תשי"ט היה שולח אתרוג לרבי מלובביץ' לחג הסוכות.
בשנת תשכ"ז החזיר לו הרבי, לבקשתו, את האתרוג שעליו בירך.
ריבקין נטע בנוכחות שני עדים, בהם הרב מרדכי שמואל אשכנזי, ארבעה עצים מפלחי אותו אתרוג.
מאז פטירתו בתשמ"ג ממשיך חתנו נחום לוריא לגדל את האתרוגים.
אתרוגים אלו גודלו על ידי שרגא פייבל שלומאי (שלומוביץ') לאחר התיישבותו בכפר הרא"ה.
חלק מהם מקורם משכם וחלקם מאום אל-פחם (הייחורים מאום אל-פחם הובאו על ידו באופן אישי בשנת תשכ"ו (1966)).
הוא הנהיג שיטות טיפול שונות, שבהם שיפר את צורתו של הפרי.
גלגוליהם של אתרוגי שלומאי הם רבים.
למשל הם מגודלים עד היום בקיבוץ טירת צבי וכן בכפר מימון על ידי יעקב ציפילביץ'.
האתרוג מטיפוס זה הוא בעל מתאר מעוגל וחוטם מחודד, חסר פיטם לרוב.
כיום פותחו ממנו זנים מוארכים יותר.
פיטם — ברוב האתרוגים הארץ ישראליים הפיטם נושר לאחר תהליך חניטת הפרי.
גודל — אתרוגי ארץ ישראל מגיעים לשיא גידולים לאחר מחזור גידול של 9–10 חודשים ואף עשויים להישאר על העץ כשנה ויותר.
משקל הפירות הבשלים הוא כרגיל 1–2 ק"ג, אך עשויים להתקבל פירות במשקל גדול מזה.
צורה — מצורה כדורית כאבטיח או מוארכת, לרוב חסר סימטריה מלאה ולעיתים בעל מתאר גס עם בליטות ושקיעות גדולות, לעיתים עמוקות.
צבע — צבעו של האתרוג הבשל הוא צהוב, והקליפה היא לרוב מגובששת או חלקה.
בחלק מהטיפוסים הוא נראה במבט חיצוני כמו אתרוג גדול מהזן התימני, אך הוא נבדל ממנו במבנה הפנימי.
מועד הבשלה — אם החניטה של הפירות היא מוקדמת (למשל בחודשים אדר-ניסן), הקטיף נעשה בסוף חודש סיון לערך ואז ניתן לשמר את הפירות בקירור עד לחודש תשרי.
הפרי שעדיין לא הבשיל לגמרי הוא קטן יחסית ובשלב זה ניתן לקבל אתרוג מהודר יותר, אך הוא בוסרי, לרוב מריר ואינו ניתן לאכילה כשהוא חי ללא התקנה מוקדמת.
כשאתרוג הוזכר בחז"ל בהקשר של אכילה הוזכר אתרוג גדול וטוב (משנה, מעילה ו,ד).
מבנה פנימי — בחתך של הפרי של האתרוג הבשל ניתן להבחין בשלוש שכבות עיקריות:
החלק החיצוני, הקליפה (אקסוקרפ) שעוביה כ־3-2.5 מ"מ.
שכבה זו ריחנית ביותר משום שהיא מכילה בלוטות של שמנים אתריים.
הוא אינה משמשת לאכילה, אלא רק למרקחת.
החלק האמצעי (מזוקרפ) הלבן עשוי רקמה בשרנית ועדינה.
הוא תופס את מרבית נפחו של הפרי, עוביו באתרוגים הגדולים הוא כ־4-3 ס"מ.
החלק הפנימי (אנדוקרפ) מכיל שקיקי המיץ ועוטף את הזרעם המסודרים לאורכו של הפרי.
זוהי למעשה, ציפת הפרי שהיא כרגיל חמוצה מאוד ואינה נאכלת.
טעם — החלק האמצעי הוא החלק הנאכל חי כאשר הפרי בשל לגמרי, ואינו דורש התקנה מיוחדת (בישול והמתקה).
הוא בעל מרקם רך, עסיסי ובעל מתיקות מעודנת, לעיתים מעט תפל.
האתרוג התימני, הוא זן שהובא ארצה על ידי עולי תימן.
הוא מתאפיין בגודלו, בכך שאין לו פיטם ונחשב מהודר ובלתי מורכב, והשתמשו בו רבנים דוגמת הרב איסר זלמן מלצר, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב עובדיה יוסף.
באוסף מיני הדר שעל ידי אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד ארצות הברית, נמצא עותק של אתרוג תימני, מורכב על כנה של לימון פונדרוסה.
פירות האילן הם חסרי מיץ.
האתרוג המרוקאי גדל באזור מרוחק על הרי אנטי אטלס שבמרוקו.
פרופסור אליעזר גולדשמידט מהאוניברסיטה העברית ביקר במקום ביחד עם משלחת רבנים, בציווי הפוסק הרב יוסף שלום אלישיב, ואישר שהמקום נקי מחשש הרכבה, והאתרוג גדל שם באופן מסורתי רק בשביל שימוש המצווה, בהיעדר הדרים אחרים.
בהזדמנות אחרת בדק גולדשמידט את הדנ"א של 12 טיפוסי אתרוגים, ומצא שהם קרובים יחסית זה לזה.
על פי ממצאים אלו, הוא הציע שכולם הם בחזקת אתרוג טהור ונקי מחשש הרכבה.
הסוגים שנבדקו: אתרוגי כפר חב"ד שניטעו משתילי קלבריה, הם זהים לאתרוגי קלבריה, זה מצביע על היותם נאמנים למקורם.
האתרוג התימני זהה ביותר מבחינת הדנ"א שלו לאתרוג המרוקני, וכן לאתרוג ברוורמן, יותר מאשר לשאר אתרוגי א"י, המהווים קבוצה נפרדת.
שני טיפוסי החזון איש, הלפרין ולפקוביץ, הם קרובים ביותר במבנה הדנ"א שלהם, ויש להם פס מיוחד של דנ"א, שלא נמצא בשאר האתרוגים.
אתרוג קיבלביץ' קרוב במקצת לאתרוגי חזון איש.
מכיוון שנאמר בתורה "פרי עץ הדר" נוהגים רבים לקנות אתרוג מהודר ולא להסתפק בכשר בלבד.
אי לכך מחיר אתרוג מהודר יכול לנוע בין 40 שקלים לבין למעלה מ-1000 שקלים.
בשולחן ערוך (סימן תרנ"ו) הובאה דעה הסוברת שאם לאדם מוצעים שני אתרוגים השונים בהידורם עליו לקנות את המהודר יותר ולהוסיף על כך עד שליש מהערך של הראשון.
אסור שקליפת האתרוג תהיה סדוקה, יבשה או מקולפת.
נפח האתרוג חייב להיות לפחות כביצה.
אתרוג נפסל אם הפיטם או העוקץ נופלים בתהליך הקטיפה או לאחריו.
אמנם כבר מזמן הראשונים היה כמה פירושים מהו הפיטם ומהו העוקץ.
השיטה העיקרית (רבינו חננאל והרי"ף) שהפיטם הוא בראשו והעוקץ למטה.
אם נשבר הפיטם - פסול, לפחות ביום הראשון.
לעומת זאת, אתרוג שהפיטם נושר בו מאליו בתהליך הגדילה איננו פסול.
יש מהדרים לקחת בעיקר אתרוג כזה כיוון שאין בו חשש שהפיטם יפול לאחר מכן והאתרוג יפסל, אך יש המעדיפים דווקא אתרוג עם פיטם.
אתרוג שחסר חלק ממנו (גם מעט) נפסל לברכה ביום הראשון של חג הסוכות וכשר לשאר הימים.
אם חזותו של האתרוג מעוות הוא נפסל.
אתרוג מורכב: אתרוג נפסל אם הוא מורכב עם פרי הדר אחר (דוגמת לימון).
שינוי מראה האתרוג: כאשר צבעו של האתרוג משונה מן הצבע הרגיל של אתרוג הרי הוא פסול.
לדוגמה אם יש על האתרוג כתם או נקודה שחורה (המכסה את רובו של האתרוג או מספר נקודות התופסות את רובו של שטח האתרוג או היקפו, או בחלק העליון המשופע של האתרוג) האתרוג פסול.
שינוי מראה נוסף העומד במחלוקת הפוסקים באשר למעמדו הוא כתם הנוצר מנגיעת עלה או קוץ בזמן גדילת האתרוג (המכונה 'בלעט"ל') תופעה זו וכן הופעת כתמים שחורים (הנגרמת לעיתים על ידי ריסוס של עץ האתרוג) נפוצה מאוד ומהווה אתגר משמעותי למגדלי האתרוגים המהודרים.
עדיף שצבעו יהיה קרוב יותר לצהוב מאשר לירוק.
בשיח היהודי נכנס לשימוש המושג "אתרוג", בהתייחס לאופן שבו שומרים שמירה רבה על האתרוג כדי שלא יפגע במהלך ימי החג, ועוטפים אותו בפשתן, צמר גפן, או קלקר.
שימושים מושאלים נמצאים גם בפוליטיקה הישראלית.
כך, לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות אמר הפרשן אמנון אברמוביץ', בדיון במכון ון ליר: "צריך לשמור על שרון כמו על אתרוג".
שרון היה באותה העת ראש ממשלת ישראל ומובילה העיקרי של התוכנית.
כנגד שרון עמדו מספר האשמות פליליות, ורבים טענו שיש להתעלם מהאשמות אלה, על מנת שהתוכנית תצא לפועל.
אברמוביץ' הבהיר כי באמירתו התכוון שהפרשנים לא יציגו את שרון באור שלילי, לעומת זאת בטורי הידיעות "יש להתייחס אליו כמו אל חושחש".
עמיתיו של אברמוביץ', למשל נחום ברנע, ביקרו עמדה זו.
בשל השימוש שעשה בה אברמוביץ', הפכה המילה "אתרוג" סמל להטיות פוליטיות בתקשורת, ואף נלווה לה פועל - "לאתרג".
תָּרֹג (ללא ניקוד: תרוג), צבע צהוב-ירוק, מושאל משמו ומצבעו של האתרוג.
אתר סקי הוא מתחם המאפשר עיסוק בספורט הסקי והסנובורד.
תנאי הכרחי לקיומו של אתר סקי הוא הימצאותם של תנאים המאפשרים הצטברות שלג: בראש ובראשונה תנאי אקלים מתאימים.
תנאי נוסף, ההכרחי לסקי "אלפיני", הוא טופוגרפיה הררית.
יש אתרים מעטים בעולם אשר מספקים מגוון רב של מסלולים ותנאי אקלים המאפשרים גלישה לאורך מספר חודשים בשנה.
אלו נמצאים בעיקר בהרי האלפים, הפירנאים והרי סקנדינביה באירופה, הרי הרוקי בצפון אמריקה והאלפים היפניים ביפן.
במקומות בהם יש אקלים קר גם בגבהים נמוכים יחסית יש אתרי סקי גם על גבעות בגבהים של פחות מ-1,000 מטר מעל פני הים כמו בצפון מזרח ארצות הברית.
כמעט כל אתרי הסקי בעולם ממוקמים בקווי רוחב שגבוהים מ-30 מעלות, מפני שהרים מושלגים בקווי רוחב נמוכים יותר כמו הרי האנדים או הרי ההימלאיה הם בגבהים בהם כמות החמצן דלילה ויכולה לגרום למחלת גבהים ולסיכון בריאותי.
במקומות כמו מדינות המפרץ הפרסי שבהן אין תנאים גאוגרפיים ואקלימים כדי לקיים אתר סקי, יש אתרי סקי מקורים.
דוגמה לכך היא "סקי דובאי" הנמצא בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות המשתרע על 22,500 מ"ר ויש בו שלג מיובא כל ימות השנה.
מבנה וגודל של אתר סקי
אתרי סקי נבדלים זה מזה בגודלם ובמגוון האפשרויות אותם הם מציעים לגולשים.
ישנם מספר מאפיינים לאתר סקי:
מסלולי סקי: בדרך כלל מסלולים אלו "מוסדרים", כלומר מסומנים, מתוחזקים ולרוב אף נסרקים בקביעות על ידי מנהלי האתר.
המסלולים בדרך כלל מחולקים לפי רמות קושי, הנקבעות על פי שיפוע המסלול, רוחבו ונתונים נוספים.
אמצעי שינוע: מטרת אמצעים אלה היא לרוב להעביר את הגולשים לנקודות ההתחלה של המסלולים.
ישנם סוגים רבים של אמצעים כאלה.
חתולי שלג: רכב שבעיקרו משמש להידוק השלג על המסלולים, אך עבירותו הגבוהה מאפשרת גישה ממונעת במקרה הצורך כמעט לכל נקודה.
תותחי שלג: מערכת שמאפשרת ייצור שלג "מלאכותי".
מסעדות, בתי מלון ושאר מוקדי מסחר ופעילות פנאי.
באתרי סקי רבים ניתן למצוא "בתי ספר" לסקי, המספקים שירותי הדרכה בענפי הסקי השונים.
מקובל כי גודלו ואיכותו של אתר סקי נובעים בעיקר מכמות המרכיבים הללו: מספר מסלולי הסקי ואורכם הכולל, לאחר מכן כמות ואיכות אמצעי השינוע, ולבסוף גם מגוון הפעילויות הנוספות שמציע האתר.
גורם נוסף המשפיע על איכותו של אתר סקי הוא התנאים האקלימיים השוררים בו, המשפיעים על מספר הימים בשנה בהם ניתן לגלוש.
בישראל אתר סקי אחד – אתר החרמון, על הר החרמון.
אתרי קרוואנים היו שכונות של קרוואנים למגורים, שהוקמו בישראל כפתרון זמני לעלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, מאתיופיה בראשית שנות ה-90 ובעקבות תוכנית ההתנתקות (2005), כאמצעי דיור זמני לאלפי משפחות מגוש קטיף וצפון השומרון.
ברוב אתרי הקרוואנים התקיימו מגורים במשך תקופה שמעבר למתוכנן, בשל אוזלת יד בתכנון ובביצוע פתרון קבוע למצוקת הדיור.
כיום רוב אתרי הקרוואנים נסגרו וקיומם תם.
בשנת 1990, ערב הגעתה של העלייה העצומה מברית המועצות ומאתיופיה, פנתה מדינת ישראל אל האדריכל יונה פיטלסון, אשר היה בעל ידע וניסיון מוכח בכל הנוגע ליחידות מתועשות ולמהירות תכנון וביצוע, ומינתה אותו כראש צוות תכנון פרויקט המגורים הזמניים, לפתרון מצוקת הדיור.
מצוקת הדיור עלתה עם בואם של מאות אלפי העולים החדשים, אשר הגדילה את האוכלוסייה היהודית במדינת ישראל ביותר מ-10% בתוך פרק זמן קצר.
תחילה נהגתה תוכנית המתאר הארצית (תמ"א) 33 לדיור מיידי וזמני, אשר אושרה בזמן שיא של כ-5 חודשים ופתחה מסלול ישיר לוועדות המקומיות להוצאת היתרי בנייה.
תמ"א 33 לדיור מיידי וזמני הקיפה 55 אתרים ובהם 24,406 יחידות דיור.
27,000 קרוואנים ומגורונים הוצבו תוך שנתיים כפתרון דיור מיידי וזמני, עד להשלמת בניית הקבע של משרד הבינוי והשיכון.
על פי "תוכנית הצל" אשר הגה צוותו של יונה פיטלסון, היו אתרי הדיור הזמני אמורים להתפנות בתוך תקופה שלא תעלה על חמש שנים, ועל מקומם יוקמו פונקציות שונות: מגורים, אזורי מלאכה ותעשייה, אזורי נופש וכדומה.
תוכניות אשר לא מומשו לבסוף, בשל אוזלת יד אשר הביאה לדחיית פינויים של האתרים.
הצורך הדחוף בקרקע זמינה תוך הישענות על אוכלוסיות חזקות ותשתיות על קיימות (כבישים ארציים, מערכות קליטת ביוב ואספקת מים, וקווי הולכת חשמל), היוו התניה לאיתור האתרים.
הצורך להישען על ערים גדולות במגבלות שטחים זמינים הוליד את הפריסה הסופית.
פיזור באוכלוסיות כפריות של מושבים וקיבוצים, יש"ע ומועצות קטנות איפשר פיזור של חלק קטן מהצורך הכולל והיווה פתרון משני.
בהתפלגות יחידות הדיור לפי אזורי הארץ נמצא כ-30% מהן במרכז הארץ ועוד כ-30% מצפון לנתניה.
שאר היחידות נבנו בנגב ובישובי יש"ע.
האתרים הגדולים ביותר הם בבאר שבע (שכונת נחל בקע, שם הוצבו 2308 יחידות דיור), בסמוך לעכו (חצרות יסף, שם הוצבו 1658 יחידות דיור), בסמוך לבסיס חצור (בת חצור או חצורית, שם הוצבו 918 יחידות דיור) וכן בסמוך לחיפה (נוה כרמל, שם הוצבו 914 יחידות דיור).
הרצון לפיזור גדול ככל שניתן, יצר גם אתרים קטנים בהם האתר "חצר בארותיים" שהיה בסמוך לבארותיים וכן האתר אתגר בסמוך לעצמון-שגב של מספר עשרות יחידות דיור, וסך כל השכונות שהוקמו הוא כ-430.
מלכתחילה לא נקבעו אתרים מיוחדים עבור עולי אתיופיה, אך כאשר הגיעו אלו ארצה במבצע מהיר, אוכלסו במלואן שכונות אחדות, אשר בהן לא התגוררו אוכלוסיות עולים אחרות.
שכונות הקרווילות בישראל הוקמו בעקבות תוכנית ההתנתקות (2005), כאמצעי דיור זמני לאלפי משפחות מגוש קטיף וצפון השומרון.
הקרווילות הוצגו כפתרון מעבר לשנים אחדות בלבד, עד לסיום בניית יישובי הקבע.
בפועל, רבות מהמשפחות חיו בקרווילות במשך עשור ואף שניים, עד תחילת מעבר הדרגתי לבתים קבועים.
ביישוב ניצן הוקמה השכונה הגדולה ביותר בחולות ניצנים וקלטה מאות משפחות.
המקום כונה על ידי חלק מהמפונים "המערב הפרוע", בשל תחושת בלבול, היעדר מסגרות ותנאים זמניים ממושכים.
בכרמיה הוקמה השכונה בתוך הקיבוץ, אך סבלה מקרבה לרצועת עזה וחשיפה לירי רקטות.
משפחות התמודדו עם תחושת חוסר ביטחון מתמשך.
ביד מרדכי, בסמוך לתחנת הדלק ליד הקיבוץ הוקמה עיר אוהלים זמנית, שבה חיו משפחות מפונים במשך כ-11 חודשים, עד שהועברו לקרווילות.
בקיבוץ נווה ים הוקמה השכונה על שטח שיועד במקור למלון בחוף הכרמל.
המפונים רכשו מכספי הפיצויים קרווילות והקימו את המקום בעצמם, מתוך כוונה זמנית לחמש שנים, אך בפועל משפחות חיו שם קרוב לשני עשורים.
שכונות הקרווילות סבלו ממחסור בתשתיות בסיסיות – חשמל לא יציב, בעיות ביוב ומים, צפיפות, חוסר שטחי ציבור מוסדרים, והיעדר פתרונות תעסוקה.
המגורים התאפיינו בתחושת זמניות מתמשכת, מלווה בחוזי שכירות בני חמש שנים בלבד ובאיומים בצווי פינוי.
משפחות רבות נאלצו להחזיק מכולות אחסון לציוד מבתיהן הגדולים בגוש קטיף, לעיתים במשך עשרים שנה.
הזמן הממושך בקרווילות פגע במרקם החברתי: חלק מהמשפחות התפרקו, היו מקרי גירושין רבים, ונוצרה תחושת אובדן אמון כלפי המדינה.
שכונות הקרווילות שימשו מוקד של מצוקה אך גם של יצירה קהילתית.
לצד הקשיים, הוקמו מוסדות חינוך ובתי כנסת, נערכו פעילויות קהילתיות, וחלק מהמפונים ניסו ליצור מחדש את חיי החברה שאפיינו את היישובים שמהם פונו.
יוזמות חדשות, כמו "גרעין אל הים", צמחו משכונות אלו.
המעבר לבתי הקבע התעכב שנים רבות בשל בעיות בירוקרטיות, עיכובים בתשתיות וחוסר שיתוף פעולה בין המדינה למפונים.
רק לאחר כ-15–18 שנה החלו חלק מהמשפחות לעבור לבתים חדשים, בעוד אחרות נותרו בקרווילות גם שני עשורים לאחר פינויין.
אתר פעיל הוא אזור באנזים שאליו מתקשר הסובסטרט (או הסובסטרטים), ובו מתרחשת התגובה הכימית המזורזת על ידי אותו אנזים.
האתר הפעיל מכיל בתוכו שני אתרים שונים: האחד הוא אתר הקישור שאליו נקשר הסובסטרט, והשני הוא האתר הקטליטי שאחראי על השינוי הכימי בסובסטרט.
האתר הפעיל מורכב לרוב מחומצות אמינו יחידות, אשר מקורן בשרשרת הפוליפפטידית כולה.
קיפול החלבון ומבנהו התלת-ממדי מקרבים את חומצות האמינו אחת לשנייה ויוצרים את האתר הפעיל.
לרוב, אחוז ניכר מהשרשרת החלבונית מהווה "פיגום" בלבד אשר תפקידו ליצור את האתר הפעיל.
מוטציה באתר הפעיל תשנה כמעט בוודאות את פעילות החלבון ואף תשתק אותה לגמרי.
לעומת זאת מוטציה מחוץ לאתר הפעיל, לא בהכרח תשנה את פעילות האנזים, בעיקר אם היא לא גרמה לשינוי המבנה המרחבי של החלבון.
חומצות האמינו השכיחות באתרים פעילים הן החומצות הטעונות או הפולאריות.
בביוכימיה, אתר קשירה, או, אתר קישור (Binding site), הוא אזור בחלבון, RNA, או DNA שאליו נקשרים יונים או מולקולות ספציפיים אשר מכונים ליגנד.
הליגנדים נקשרים לרוב בקישור לא קוולנטי, קישור חלש יחסית, אשר מאפשר להם היקשרות ושחרור (דיסוציאציה).
מספר מודלים הוצעו לקישור בין אנזים וליגנד:
מודל התאמה מושרית: לפי מודל זה, לאחר הקישור בין הסובסטרט לאנזים מתרחש שינוי קונפורמציה מקומי באתר הקישור באנזים אשר גורם להתאמה מבנית בין אתר הקישור לסובסטרט.
מודל מנעול מפתח, אשר טוען כי האתר הקושר והסובסטרט התאימו אחד לשני עוד לפני התחברות הסובסטרט.
מודל ההתאמה המושרית הוא המודל המקובל היום.
מספר האתרים הקשורים מתוך סך האתרים בזמן נתון נקראים רוויה או סטורציה.
כאשר לאתר קישור ישנה זיקה ליותר מליגנד אחד (כמו במקרה של נוירוטרנסמיטר ואגוניסט שלו) עשויה להתרחש תחרות על מקום באתר הקשירה, יש ספציפיות כימית לליגנדים אשר יקשרו באתר הקשירה וישנה זיקה לכל ליגנד שמבטאת את החוזק של הקישור.
קיים מצב של שיווי משקל בין מספר האתרים הקשורים והלא קשורים לליגנד.
סוג נוסף של אתר קשירה ספציפי הוא גורם שעתוק שנמצא ב-DNA.
גורם שעתוק הוא חלבון הנקשר לרצף DNA ספציפי, הנמצא לפני החלק המקודד של הגן, ובכך משפיע על שעתוק הגן ל-mRNA.
ביחד עם פרומוטורים להליקאז, גורמי שעתוק הם הבסיס לרשת הוויסות והבקרה הגנטית.
אתר ניסוי הוא פסל מעשה ידי הפסל קרסטן הלר, אשר הוצג באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון שבממלכת המאוחדת בין אוקטובר 2006 וה-9 באפריל 2007. פסל זה היה השביעי מבין הפסלים של "סדרת יוניליוור" שהוכנו עבור אולם זה במימון חברת יוניליוור.
היצירה כללה חמש מגלשות מתכת ופיברגלס שקוף – שתי מגלשות מהקומה השנייה של המוזיאון, אחת מהקומה השלישית, אחת מהרביעית ואחת מהחמישית.
המגלשות המתפתלות אפשרו למבקרים לגלוש במורדן עד לאולם הטורבינה הנמצא בקומת הקרקע של המוזיאון.
היצירה היוותה למעשה יצירה המשלבת את הצופה עם המתקן – הצופה המביט ביצירה חווה למעשה את היצירה כיצירה דינמית – הכוללת כאחד המרכיבים בה את הגולשים מחד, או כיצירה רגשית – ההנאה של הגלישה ביצירה (תוך שהצופה מהווה אחד ממרכיבי היצירה).
אַתְרָא קַדִּישָׁא (בארמית: "מקום קדוש") הוא ארגון חרדי הפועל להגנתם ושימורם של קברי יהודים בישראל ובעולם, מתוך אידאולוגיה הלכתית של כבוד המת.
הארגון הוקם בשנת ה'תשי"ט (1959) בעקבות מאבקים שהתנהלו בין חרדים וארכאולוגים בנושאי חפירה ארכאולוגית בקברים עתיקים לצורך חקירתם – פעולות האסורות ברוב המקרים על פי ההלכה, ואשר נתפסו בעיני רוב הציבור החרדי וחלק מהציבור הדתי כחילול כבודם של הנפטרים.
יוזם הקמת הארגון היה חיים ראטה, חסיד סאטמר מארצות הברית.
לאחר שקיבל את הסכמת רבו, רבי יואל טייטלבוים, נסע לישראל והעלה את היוזמה בפני הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק".
הרב סולובייצ'יק פרס את חסותו על הארגון והתווה את דרכו, ואף היה זה שהציע את שמו.
נשיאי הארגון היו הרב דב בריש וידנפלד, הרב אליעזר יהודה פינקל והרב יחזקאל אברמסקי.
לאחר פטירתם של שני הראשונים התמנו כחברי הנשיאות הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, בנו של הרב מבריסק.
היו"ר הראשון של הארגון היה אברהם ברוך ארטן ובין חברי ההנהלה היה נחום יואל הלפרין.
גזבר הארגון היה איש העסקים יחיאל בנדיקט (חמיו של הרב מאיר סולובייצ'יק) ואחריו הרב משה יהושע לנדא.
בתחילת שנות ה-70 פרש ארטן ובמקומו התמנה הלפרין.
ארטן המשיך בפעילותו כחבר הנהלה.
כעבור כמה שנים התמנה כיו"ר הרב דוד שמידל, ומאז הוא הדמות המרכזית של הארגון.
לאורך השנים היה הארגון הקול החרדי הבולט ביותר בנושא זה, והיה מעורב בכל פרשיות החפירות הארכאולוגיות שהיו במדינת ישראל.
בעקבות זאת הוכר על ידי שר הפנים כבעל זכות להגיש התנגדות לתוכנית מתאר שיש לו עניין ציבורי בה.
רשות העתיקות, המהווה סמכות בכל הנוגע לחפירות ארכאולוגיות, לא הכירה תחילה ברעיון של כבוד המת בהגדרתו ההלכתית, כערך בעל משקל במערכת שיקוליה.
לאורך השנים ובעקבות המאבק הציבורי שהובילו פעילי הארגון, נאלצה הרשות לקחת בחשבון את פעולות ההתנגדות לפני כל חפירה ארכאולוגית.
בצו שהוציא שר הפנים אריה דרעי, בשנת 1993, צורף "אתרא קדישא" לרשימת הגופים הרשאים להגיש התנגדות לתוכנית מתאר מחוזית, מקומית או מפורטת, שיש להם עניין ציבורי בה.
נוהל של רשות העתיקות קובע כי במקרה של מציאת קברים שיש יסוד להניח שהם קברי יהודים, יש לדווח על המציאה למשרד הדתות ול"אתרא קדישא".
הארגון נחשב לקיצוני יחסית, גם בתוך הציבור החרדי, והוא הואשם במקרים רבים בהתנהלות אלימה בדרך להשגת מטרותיו.
בסוף שנות התשעים חל בו פילוג, וקבוצה מפעיליו הקימה ארגון דומה – "האגודה למניעת חילול קברים", שניהם לא מייצגים את כל החרדים, ואף נמתחה עליהם ביקורת.
מרבית פעילי הארגון נמנים עם חוגי העדה החרדית מירושלים, ודרכי המאבק שלו דומות לדרכי המאבק הכלליות של העדה החרדית.
בתחילת 2011 התמנה הרב יצחק טוביה וייס גאב"ד העדה החרדית לנשיא הארגון.
בשנת 2013 פורסם תחקיר של אתר וואלה ולפיו כאשר נודע לאנשי הארגון על אתרי בנייה שבהם קיים חשש של הימצאות קברים, הם פונים ליזמים ומבקשים לפקח על הבנייה בתשלום.
כאשר היזמים מוכנים לשלם להם - מסייעים אנשי הארגון בפינוי קברי יהודים משטחים המיועדים לבנייה.
אהרלה יקטר, שפרש מ"אתרא קדישא" והקים את "האגודה למניעת חילול קברים" אמר בתחקיר שמי שמסרב לשלם - "הם ידאגו למרר לך את החיים ויפגינו לך מתחת לבית, יאיימו על הילדים שלך ויעשו הכול כדי לעצור את העבודות".
שלום פריד, יועץ משרד הדתות לענייני קברים שעבד גם הוא בעבר במשך שנים רבות בארגון, אמר שאנשי הארגון קוברים בעצמם עצמות בבית קברות ביסודות, בניגוד לחוק הדורש את העברת העצמות לידי משרד הדתות.
על פי תפיסת ההלכה, הוצאת מת מקברו ללא סיבה – אסורה.
התלמוד רואה בפתיחת קברים עונש חמור לחיים ולמתים, ובלשונו: .
ישנם מקרים שבהם מותר לפנות מתים מקבריהם, כך נאמר בברייתא: .
המפרשים מסבירים כי "קבר הנמצא" הוא קבר שהתגלה בתוך שדה פרטי, והמת נקבר שם ללא רשותו של בעל השטח.
הלכות אלו נפסקו בשולחן ערוך, ללא חולק.
קברים עתיקים של יהודים המתגלים באקראי תוך כדי עבודות בינוי בהווה אינם נחשבים כ"קבר הנמצא" המותר בפינוי, כיוון שהאפשרות הסבירה היא שהם נקברו בעבר בהיתר ולא בגזילה, ולכן מוסכמת ההלכה שאין כל היתר לפנות קברים אלו לצורך בנייה פרטית או מסחרית וכי יש למצוא פתרון למקום הקברים ללא הזזתם.
שונה הדין כאשר מדובר בפרויקט ציבורי, כגון סלילת כביש, המיועד לשימוש הרבים.
מצד הלכות טומאה וטהרה הקבר אינו גורם נזק, משום שבימינו נחשבים כולם טמאי מת, ואף שלכהנים אסור להיטמא שוב בטומאת מת, הם טרם הורגלו לעבור במקום זה, ולכן הקבר אינו נחשב ל"קבר הנמצא".
עם זאת, נגרם לציבור נזק ודאי במניעת התועלת העשויה לבוא על ידי סלילת הכביש או המבנה הציבורי.
הפוסקים דנו בסוגיה זו – האם מניעת תועלת מסוג זה נחשבת ל"קבר המזיק את הרבים".
מתנגדי "אתרא קדישא" טוענים כי כל אימת שמתגלים קברים בישראל טוען הארגון כי הקבורים הם יהודים גם כאשר ישנם ממצאים סותרים.
חלק ממתנגדי הארגון טוענים כי רק ארכאולוגים מוסמכים לחוות דעה בשאלת זהות הקבורים, בעקבות הכשרתם המקצועית וניסיונם בשטח.
ב"אתרא קדישא" הודו כי אכן בכל מקרה של קבר לא מזוהה הם חוששים שמא מדובר בקברי יהודים, אך לעומת זאת במקרים שבהם הקבורים ודאי אינם יהודים, הם מסכימים לפינוים.
במהלך שנות פעילותו הארגון נטל חלק בשורה ארוכה של מאבקים.
פעילות הארגון התבצעה בעיקר בישראל, והחל משנות התשעים החל הארגון לפעול גם באירופה, כנגד חפירה לצורך בנייה בבתי קברות יהודיים.
בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל החלו ארכאולוגים ישראלים לחפור במקומות רבים במדינה.
חלק מאתרי החפירות היו בתי קברות עתיקים ידועים, וחלקם היו אתרים מסוגים שונים – אך היו בהם גם קברים עתיקים.
בספרות חרדית נטען כי החוקרים נהגו לקחת עצמות לבדיקות שונות, ולזרוק את העצמות שלא היה בהן צורך מדעי.
ההתנגשות הראשונה בין החרדים לבין הארכאולוגים הייתה סביב קבר הרמב"ם בטבריה.
בסוף 1955 החלו באתר עבודות פיתוח מטעם משרד הדתות, ועד מהרה התגלו קברים רבים מסביב לקברו של הרמב"ם.
עובדי מע"ץ המשיכו בעבודות למרות הימצאות הקברים, ומאוחר יותר הצטרפו לחפירות באתר עובדי אגף העתיקות והמוזיאונים ונטלו מהמקום ארונות קבורה ועצמות.
לאחר מספר שבועות של עבודות באתר, ב-1 בינואר 1956, הוזמנו למקום אנשי חברה קדישא מטבריה, והם הובילו לקבורה את שאריות העצמות שהיו פזורות בשטח.
ידיעה קצרה שפורסמה ב-2 בינואר בעיתון "הארץ" על "טיהור חצר קבר הרמב"ם מטומאת הקברים הלא-ידועים שנתגלו בו" ועל "טקס שנערך לקבורת העצמות שנאספו מתוך הסרקופגים והקברים והועברו בטקס לוויה לקבורה ליד בית העלמין היהודי בגלל הספק בדבר יהדותם", עוררה סערת רוחות בקרב החוגים החרדיים בישראל ובחו"ל.
למול הפרסום בעיתון על "ספקות בדבר זהותם של מתים אלו אם הם 'בני ברית' או לא", טען רבה הראשי של תל אביב - הרב יעקב משה טולידנו - כי "סביבת קבר הרמב"ם מלאה לה קברי גדולי ישראל...
ואף אחד לא פקפק בזה לחשוב שיש שם קברים של לא-יהודים".
אחד מהמנהיגים הבולטים של הציבור החרדי אז, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הזדעזע מחילול כבוד המתים.
הוא פנה לרבני העדה החרדית ונטורי קרתא – הרב עמרם בלוי והרב אהרון קצנלנבוגן – וביקש מהם לארגן הפגנות ולמנוע ככל יכולתם את המשך העבודות בקברים שבטבריה.
הם יצאו עם מספר רב של פעילים לאתר קבר הרמב"ם ומחו על הריסת הקברים.
המחאות השפיעו, ומשרד הדתות ומחלקת העתיקות נרתעו והחליטו להקפיא זמנית את העבודות באתר.
הקפאת העבודות הביאה לשתי שאילתות בכנסת, שלהן השיב סגן שר הדתות זרח ורהפטיג.
לאחר תקופת-מה חודשו הפעולות שנתפסו בעיני החרדים כחילולי הקברים, ועִמן המחאות וההפגנות מצד החרדים.
אנשי נטורי קרתא הציבו משמרות סביב הקברים לאורך כל היממה על מנת למנוע בגופם מהפועלים ומהארכאולוגים להתקרב אל הקברים.
למחאה הצטרפה קבוצת חרדים מבני ברק, בהם הרבנים חיים שאול קרליץ, שמריהו יוסף גריינמן ודוד שמידל.
קבוצות המוחים מנו מאות אנשים, והם ערכו גם הפגנות ברחובות טבריה.
אנשי נטורי קרתא פרסמו כי הם שוקלים פנייה לאו"ם על מנת שיתערב בפרשה זו.
באחד הימים פגע אחד הטרקטורים שעבדו במקום בקברו הסמוך של השל"ה.
אף כי הפגיעה הייתה בשוגג, פרצה במקום סערת רוחות, ונהג הטרקטור מיהר להימלט על נפשו.
בעקבות תקרית זו התחוללה מהומה קשה, והמחאה הקיצונית שהתרחשה ביום ההוא הביאה להחלטה הסופית להשעות את העבודות באתר קבר הרמב"ם.
נציגי משרד הדתות והרבנות הראשית התחייבו ששום עבודת חפירות לא תתבצע עוד במקום.
החרדים החלו מיד בליקוט העצמות המפוזרות וקבורתן – מלאכה שארכה שבועות אחדים.
העצמות נקברו בסמוך לקבר הרמב"ם, והוקמה עליהן מצבה שעליה הכיתוב: "ליקוט עצמות".
מעט אחרי שהסתיימה פרשת קבר הרמב"ם פרצה פרשה חדשה סביב החפירות הארכאולוגיות בבית שערים.
בעונות החפירה של 1956 ו-1957 נמצאו במקום גלוסקמאות וקברים רבים, והעצמות שהיו בהם נלקחו על ידי החוקרים למטרות מחקר.
כאשר התפרסמו הדברים בקרב הציבור החרדי הם עוררו סערת רוחות, ובעקבות כך התקיימו הפגנות וננקטו פעולות מחאה.
בבית שערים, שלא כבטבריה, לא יכלו החרדים לשהות במקום עקב מחסור בתנאי שהייה ולינה, ומסיבה זו התנהלה רוב הפעילות בדרך של שדלנות – פניות לגורמים בכנסת ובמשרדי הממשלה הנוגעים בדבר.
בקיץ 1981, לאחר שתי עונות חפירה קודמות, נערכו חפירות ארכאולוגיות בעיר דוד, בסמוך לירושלים העתיקה.
בצפון מתחם החפירות (שטח G) התגלו קברים ועצמות, ומשרד הדתות הורה לצמצם את החפירות.
הוראה זו לא סיפקה את פעילי "אתרא קדישא", והם הגיעו לאתר החפירות כדי למחות כנגדן ולמנוע את המשכן.
הארכאולוג האחראי, ד"ר יגאל שילה, טען שהקברים אינם קברי יהודים, אך פעילי הארגון ואנשי משרד הדתות טענו כי הקברים הם קברי יהודים מתקופות קדומות.
גם הרבנים הראשיים שלמה גורן ויצחק נסים סברו כן ופרסמו פסק הלכה לפיו אין להמשיך את החפירות.
לאור כל זאת החליט שר החינוך והתרבות, זבולון המר, להפסיק את הפעילות הארכאולוגית באתר.
המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ויגאל שילה עתרו לבג"ץ נגד החלטת השר, ועתירתם התקבלה.
בית המשפט קבע כי .
לאור הפסיקה התחדשו החפירות ועמן ההפגנות והמחאות האלימות.
בסופו של דבר נחל מאבקו של "אתרא קדישא" כישלון, והקברים שבאתר נחפרו כרצון הארכאולוגים.
בסוף שנת 1984 היה מקרה נוסף שנחשב בעיני הארגון לחילולי קברים – פרשה בעלת השלכות עד היום (2010) – כאשר הנהלת מלון "גני חמת" (כיום הולידיי אין) בטבריה החליטה להוסיף אגף חדש לבית המלון.
בחפירות שנערכו לצורך יציקת היסודות נתגלו עצמות וקברים רבים.
במקרה זה לא היה ספק שמדובר בעצמות יהודים, עקב העובדה שמיקומו של בית המלון נשק לבית העלמין העתיק של טבריה.
המלון היה בבעלותה של חברת אפריקה ישראל, שהייתה אז חברה בת של בנק לאומי לישראל.
הופעלו לחצים רבים על בנק לאומי כדי שיורה ל"אפריקה ישראל" להפסיק את הריסת הקברים, אך ללא הועיל.
מכיוון שהנדון היה בניית מלון ולא חפירות ארכאולוגיות, הוצעו להנהלת המלון פתרונות הלכתיים-טכניים לפיהם יישארו הקברים במקומם, ובניית האגף תתבצע על הגבהה מיוחדת.
"אפריקה ישראל" סירבה גם לזאת, והמחאה נמשכה בעוצמה רבה.
תפנית משמעותית התרחשה כאשר החליטו מנהיגים בולטים בציבור החרדי דאז – הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך ואחרים – לקרוא לחרם צרכני כנגד בנק לאומי.
הרבנים פרסמו מכתב שבו נאמר בין השאר: .
הקריאה הבלתי שגרתית קוימה על ידי הציבור החרדי, שמשך בהמוניו את פיקדונותיו מבנק לאומי והעביר את חשבונותיו לבנקים אחרים.
גם מיליונרים חרדים שניהלו פעילות כלכלית ענפה באמצעות בנק לאומי, הפסיקו את קשרי המסחר שלהם עם הבנק.
החרם הכלכלי הביא את הנהלת הבנק להגמיש במידת מה את עמדותיה, והיא הורתה להנהלת המלון למצוא פשרה שתהיה מקובלת על "אתרא קדישא".
לאחר משא ומתן שנמשך ללא תוצאות, פורסמה הודעה מטעם הרבנות הראשית לישראל, שבה נאמר ש"אפריקה ישראל" קיבלה על עצמה להפסיק את הריסת הקברים.
"אתרא קדישא" לא אישר את נכונות הדברים, ומבחינתו נותרה הפרשה ללא פתרון ראוי.
כתוצאה מכך ממשיכים בציבור הליטאי את החרם על הבנק, ואילו קבוצות חרדיות אחרות, בעיקר חסידי גור, הסירו את החרם נגד הבנק וחזרו להשתמש בשירותיו הכלכליים.
בעקבות הקמתו של פרויקט הבנייה הגדול בממילא נערכה במקום חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות.
תחילה נערכה חפירה על ידי אהרון מאיר (1989).
החפירה העיקרית נערכה בין השנים 1989–1992 בהנהלתו של הארכאולוג פרופסור רוני רייך.
מהתקופה הביזנטית נחשפו באתר קברי שוחה אחדים.
במרחק מה משער יפו נחשפה בנובמבר 1992 קפלת תפילה נוצרית קטנה, עם אפסיס הפונה למזרח, ובו עקבות פרסקו המתאר את סצנת הבשורה.
בקיר הצדדי נפער פתח אל מערה ובה נמצאו מושלכות כמויות ניכרות של עצמות אדם.
לפני הפתח נמצאו שרידים של כתובת יוונית עשויה ברצפת הפסיפס ובה נאמר: – נוסח הידוע מכנסיות נוצריות אחרות בנות התקופה.
צלבים תוארו גם ברצפה וגם על משקוף הפתח למערה.
ניפוי ממצא העצמות העלה תליונים אחדים דמויי צלב ומטבעות שהמאוחרת ביותר מביניהן היא מימיו של הקיסר הביזנטי פוקאס (602–610).
וכן, שהמערה הזו הייתה אחד ממקומות הקבורה, והמקום הראשון בסדרה זו שהתגלה בחפירות.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים בדקה גם היא את הממצאים ממערת הקבורה וקבעה שמדובר במתים נוצרים.
בסיום החפירות הועברו העצמות למוזיאון רוקפלר ונשמרו במחסן מיוחד במוזיאון.
המאבק על עצמות מערת הקבורה בקפלה הנוצרית
מב-22 בנובמבר 1992 גילו החרדים את החפירות ותוך זמן קצר התארגנה במקום הפגנה.
הארכאולוגים עזבו את המערה והחפירות הופסקו.
מסקנתם של הארכאולוגים ושל הכנסייה היוונית אורתודוקסית לא התקבלה על דעת "אתרא קדישא", שסבר שקיים היה סיכוי סביר שמדובר במערת קבורה מתקופת בית ראשון שבה נקברו נוצרים בקבורה משנית.
לפני מערה זאת נמצאו באזור ממילא יותר מ-60 מערות קבורה שפונו בהסכמת "אתרא קדישא".
ב-21 בנובמבר 1992, במוצאי שבת לאחר חצות, הגיעו הארכאולוגים החופרים רוני רייך ואלי שוקרון אל מערת הקבורה כדי לאסוף מתוכה מטבעות וממצאים ארכאולוגיים נוספים, וכששבו למכוניותיהם גילו ששמונת הצמיגים במכוניותיהם נוקבו.
ב-3 בינואר 1993 הסתיימו החפירות במערת הקבורה, והוצאו ממנה מאות שקי עצמות.
בעקבות כך פרצו באותו יום לפנות בוקר הפגנות חרדים נרחבות בירושלים שנמשכו כל היום.
המפגינים תקפו שוטרים, חילונים והפכו מכוניות של בני מיעוטים.
כיכר השבת נחסמה, מדי פעם נחסמו גם עורקי תנועה בעיר.
ההפגנות כללו גם יידוי אבנים והצתת עגלות אשפה.
6 שוטרים נפצעו מיידוי האבנים וחלקם נזקקו לאשפוז.
המשטרה הפעילה גז מדמיע וירתה כדורי גומי במטרה לפזר את ההפגנות.
ב-21 בנובמבר 1993 החליט מנהל רשות העתיקות אמיר דרורי להעביר את עצמות המערה לידי משרד הדתות וזאת על סמך הבטחתם להעביר את העצמות לידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית.
למחרת הגיעו נציגי משרד הדתות עם עשרות פעילי "אתרא קדישא" למוזיאון, פתחו את המחסן והעמיסו שקים של עצמות.
דרורי, שהיה עסוק באותו זמן במאבק דומה בתל שבע, הורה למנוע מהחרדים לעזוב את המקום עם העצמות.
לעזרת אנשי "אתרא קדישא" הגיעו למקום עשרות תלמידי ישיבות ובמקום התפתחה מהומה שבמהלכה הגיעו למקום שוטרים.
כדי לסיים את המהומה הסכים דרורי לשחרר את העצמות תמורת מכתב ממנהל אגף הקבורה במשרד הדתות זליג ברוורמן שבו נאמר: "בתור נציגי המשרד, אני מקבל מרשות העתיקות עצמות של נוצרים ביזנטיים מממילא למשמרת עד שיוחלט על ידי הגורמים המוסמכים מה לעשות בהם".
למרות המכתב פעילי "אתרא קדישא" נסעו עם העצמות למקום מחבוא בבני ברק.
הם לא הסכימו להחזיר את העצמות למשרד הדתות אלא אם העצמות יובאו לקבורה יהודית מלאה.
העצמות נקברו בליל 24 בנובמבר 1993 בבית קברות שהוגדר כיהודי בסמוך למושב יסודות.
בשנת 1995 נערכו ביפו חפירות מטעם רשות העתיקות, כהכנה לבניית פרויקט המגורים "גבעת אנדרומדה".
במקום נתגלו קברים רבים ופעילי "אתרא קדישא" דרשו את הפסקת החפירות.
פעילי מנוף - המרכז למידע יהודי עתרו לבג"ץ נגד המשך העבודות, אך בית המשפט דחה את העתירה והחפירות נמשכו.
במקום החלו הפגנות סוערות, והמשטרה הפעילה כוח רב במטרה לפזר אותן.
בסופו של דבר הוכתר המאבק בהצלחה חלקית, כאשר נמנעו היזמים מבניית החניון התת-קרקעי שתוכנן באזור הקברים.
כך ניצלו קברים רבים מפגיעה.
החרדים הטילו על המעורבים בפרשה זו קללת "פולסא דנורא", וזקפו לקללה זו את מותם של שלושה מעובדי הפרויקט.
בשנת 2010 חודשו העבודות במקום, לשם בניית בית מלון, ובמקביל גם המחאות, במהלכן נרשמו מספר ימים סוערים באתר העבודות עם מספר רב של עצורים, במהלכן הוחלט לאיים בחרם על חברת "אלקטרה", שרשומה כיזם מרכזי באתר הבנייה (אף שחדלה להיות מעורבת במיזם), איום שגרם לעצירת העבודות במקום.
לאחר מכן חודשו שוב העבודות ובעקבות כך יצא בג' תמוז תש"ע, כרוז מטעם רבנים אחדים "להימנע מקשרי מסחר עם חברת אלקטרה - עד שיחזרו בתשובה".
עתירה לבג"ץ להפסקת העבודות נדחתה.
ביום 27 במרץ 2011 דיווחה רשות העתיקות שבקברים נמצאו פגרי חזירים שהוטמנו לצד הנקברים, עובדה זו היא הוכחה שהקברים הם קברי פגאנים ולא מדובר בקבורה של יהודים.
בשנת 1997 נערכו בתל אל פול חפירות מטעם רשות העתיקות, כהכנה לסלילת דרך עוזי נרקיס ליד פסגת זאב.
החפירות במקום נוהלו על ידי ד"ר יובל ברוך מטעם רשות העתיקות שגילה באתר עשרות קברים.
עם גילוי הקברים, דרשו פעילי "אתרא קדישא" את הפסקת החפירות.
עסקנים חרדיים בראשותו של הרב מיכה רוטשילד מירושלים נקראו למצוא פתרון לבעיה.
בסיועו של הרב רוטשילד הגיע הרב אלישיב לפתרון, לפיו לצד כל קבר יערך קידוח ממפלס הקרקע לתוך מעבי הסלע.
לתוך הצינור הקדוח יוכנסו העצמות כשהן ארוזות בכדי חרס.
כך האמין הרב אלישיב שלא יוזזו העצמות ממקום קבורתם.
פתרון זה לא התקבל על ידי אנשי "אתרא קדישא" ואלה ארגנו הפגנות אלימות קשות, שגרמו לשינוי תוואי הכביש המוצע והפסקת החפירות.
בקיץ 2004, במהלך חפירות הצלה שערכה רשות העתיקות בסמוך לגבעת נפוליאון לצורך הקמת מעבר תת-קרקעי מתחת לפסי הרכבת ברחוב בן עמי בעכו (חלקו המערבי של כביש עכו-צפת), התגלו במקום קברים עתיקים.
הארכאולוג שחפר במקום טען כי מדובר בקברי חיילים רומאים מהעת העתיקה, אך "אתרא קדישא" ו"האגודה למניעת חילול קברים" (ארגון שהתפלג מ"אתרא קדישא") טענו כי מדובר בבית קברות יהודי עתיק, שבו טמונים חלק מבעלי התוספות שעלו לארץ ישראל.
הם הסתמכו על עדותו של תלמיד הרמב"ן שכתב: , על מקורות נוספים שלפיהם באזור זה נהגו יהודי עכו לקבור את מתיהם ואף על דברי יוסף ברסלבי שחקר את המקום ב-1946 וכתב כך בספרו.
אנשי האגודות הציעו להקים במקום גשר במקום מעבר תת-קרקעי, אך חברת יפה נוף שביצעה את הפרויקט התנגדה לכך מנימוקים כלכליים.
מהנדס העיר עכו הביע אף הוא התנגדות להצעה, בעיקר מטעמים אסתטיים.
בעקבות כך פרצו שוב הפגנות מחאה בירושלים ובאתר החפירות בעכו.
המשטרה פעלה באלימות והנושא אף עלה לדיון בוועדת הפנים של הכנסת.
בסופו של דבר הקפיא ראש הממשלה אריאל שרון את עבודות החפירה.
בדצמבר 2004, במהלך עבודות בקטע 18 שבכביש 6, התגלו בסמוך לקיבוץ רגבים מערות קבורה.
"אתרא קדישא" ו"האגודה למניעת חילול קברים" החלו למחות נגד מה שנחשב בעיניהם חילול הקברים, ומאות חרדים באו למקום לנסות למנוע את המשך העבודות.
פשרה שגובשה אפשרה את המשך העבודות, אך תוך זמן קצר נתגלו מערות קבורה נוספות והעבודות הופסקו בשנית.
המאבק נמשך זמן רב, ומשרד התחבורה וחברת דרך ארץ הציעו פתרונות שונים שנדחו על ידי "אתרא קדישא".
בירושלים ובאתר העבודות התקיימו הפגנות סוערות והועמדו משמרות קבועות מצד החרדים.
מחלוקת חדשה שהתעוררה בין הצדדים נסבה סביב השאלה האם ניתן לסלול את הכביש במקום שממנו פונו הקברים.
היזמים טענו שמכיוון שכרגע אין במקום קברים אין מניעה לסלול שם כביש, ואילו אנשי "אתרא קדישא", שחששו מקביעת תקדים, טענו ש"לא יהא חוטא נשכר", ואין להתיר את הסלילה על גבי המערות המרוקנות.
גם בקרב פוסקי הלכה התעורר ויכוח, והרב ישראל רוזן טען כי אין מניעה הלכתית להמשיך עבודות שכבר החלו.
לפי הערכות שפרסמה חברת דרך ארץ, הנזק הכלכלי שנגרם כתוצאה מההפגנות והעיכוב בבניית הכביש עומד על 150 מיליון ש"ח המהנדס הראשי של כביש 6, ראובן לב-און, העריך את הנזק הכלכלי שנגרם ב-80 או 90 מיליון ש"ח.
לדבריו, פעילי "אתרא קדישא" נהגו באלימות קיצונית, שכללה איומים טלפוניים ברצח ותקיפה של בתי מנהלי חברת דרך ארץ.
בדבריו הוא משווה את התנהלותם של פעילים ירוקים לפעילותם של פעילי "אתרא קדישא", וקובע כי האחרונים נהגו באלימות רבה וכי "אנחנו נמצאים עמוק בתוך מלחמת תרבות".
מנגד נטען כי פעילותם של הירוקים לא נשאה פרי, ולולי אלימות מצד פעילי "אתרא קדישא" לא היו הרשויות נענות לדרישותיהם.
לאחר יותר משנתיים של השעיה הוחלט להסיט את תוואי הכביש במספר מטרים, וכך התאפשרה סלילתו של הקטע הצפוני בכביש.
אחרי שבמבצע עופרת יצוקה פונו רוב המטופלים ממרכז הרפואי ברזילי באשקלון, משום שהוא אינו ממוגן נגד רקטות, החלו תוכניות הרחבה לבית החולים.
רשות העתיקות ביצעה סקר ארכאולוגי מקדים באתר הבנייה, ובו התגלו קברים מהתקופה הביזנטית, על סמך מיעוט הממצאים לא היה ניתן לקבוע בוודאות את זהות הנקברים, אך להשערת הארכאולוגים הקבר הוא חלק ממערך של קברים של לא יהודים מהתקופה הרומית והביזנטית.
עם זאת לא נשללה האפשרות שמדובר בקברי יהודים .
"אתרא קדישא" ו"האגודה למניעת חילול קברים" טענו כי מחמת הספק יש לנהוג בקברים שנמצאו כקברי יהודים, ופעלו למניעת המשך העבודות.
משרד ראש הממשלה הורה לרשות העתיקות להפסיק את העבודות בשטח הקברים עד למציאת פתרון מוסכם לבעיה.
הרב הראשי האשכנזי יונה מצגר קבע "לאור העובדה שכל שינוי במקומו של הבניין יעכב את הקמתו בכמה שנים ומכיוון שבפיקוח נפש עתידי וצורכי רבים עסקינן, ומכיוון שהקברים אשר נמצאו הם ספק קברי יהודים...
יש להתיר את פינוי הקברים אשר נמצאו באתר למקום מכובד וראוי".
חשובי הפוסקים החרדים חלקו על היתרו של הרב מצגר, וטענו כי "הזכרת היתר פיקוח נפש לדברים עתידיים כאלה הוא סילוף שיש בו עקירת התורה...
ולפי מה ששמענו שישנה אפשרות לבנות את בית החולים מצד אחד שבו לא תהיה פגיעה בקברים, הרי כל הדיון הוא ללא צורך", כתבו הרב ניסים קרליץ והרב שמואל הלוי ואזנר.
הוסיף על כך הרב יוסף שלום אלישיב: "על פי הבירורים והנתונים שהוצגו לפניי, אין מקום להתיר לפנות המתים במתחם בית החולים באשקלון, ויש להקים את האגף החדש בצורה שלא יפגעו בבית הקברות".
לעומת זאת רבנים אחרים הביעו את דעתם שמותר לפנות את הקברים אף אם יוברר שאלו קברי יהודים, לדוגמה רבני צֹהר והרב מאיר מאזוז.
סגן שר הבריאות יעקב ליצמן החליט, חרף העמדה שהביע מנכ"ל משרדו, לקדם את העברת בניית האגף החדש של בית החולים לצד צפון של המבנה הקיים, ובכך למנוע את הפגיעה בקברים.
במרץ 2010 אישרה הממשלה את תוכניתו של ליצמן.
הפרשה הסתיימה לאחר שהממשלה החליטה לפנות את הקברים מהמתחם.
הפינוי בוצע תחת אבטחה משטרתית, שמנעה מפעילי "אתרא קדישא" להפריע לעבודות הפינוי.
בפרויקט בנייה המיועד לציבור החרדי בבית שמש התגלו מערות שלדברי אתרא קדישא ייתכן שהן קברי יהודים עתיקים.
הארגון נאבק במטרה למנוע את הבנייה.
בין רבני העדה החרדית נתגלעו חילוקי דעות, כאשר הגאב"ד, הרב יצחק טוביה וייס, אסר את הבנייה והראב"ד, הרב משה שטרנבוך, התיר אותה.
במקום התגלה שדה קבורה גדול, אולם הרב שטרנבוך ואחרים סברו שאין איסור לבנות במקום משום שאין מדובר בקברי יהודים.
בעקבות המחלוקת התפטר היזם, אברהם סלונים, והרוכשים החליטו בהצבעה למנות ועדה שתקדם את המשך הבניה.
אנשי הארגון הפגינו במשך תקופה ארוכה במקום.
הם תקפו את היזמים אריה גולובנציץ ואברהם סלונים והשמיצו את הרב שטרנבוך.
מאבק זה החליש את הארגון וגרם להתנגדות לו בקרב חלק מהקבוצות השייכות להעדה החרדית, כמו תולדות אהרן וחסידות דושינסקי, שלהן חסידים רבים שרכשו דירות בפרויקט.
ב-2019, פורסמו מכתבים מחלק מרבני העדה החרדית, שבהם נקרא הציבור להחרים את המתחם.
מנגד פורסם מכתב מהרב חיים קניבסקי שלפיו מותר להתגורר שם אף לכהנים.
כחלק מפעילויות שימור הקברים, מסייע "אתרא קדישא" בשיקום ושימור בית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו פעילי הארגון במיון העצמות שהתפזרו בשטח ההר בתקופת שלטונם של הירדנים.
הפעילים סייעו גם באיתור קברים נעלמים של העדה הבוכרית, ופיקחו על הקמת המצבות המחודשות.
הארגון גם מפקח על פעולות שיקום המצבות שמבצעת החברה לפיתוח מזרח ירושלים בהר הזיתים.
במקביל לפעילות "אתרא קדישא" בישראל, עוסק הארגון בשמירה על קברי יהודים גם באירופה ובמקומות נוספים.
הארגון היה פעיל במאבק הציבורי למען שמירת בתי עלמין בוויניצה, באומן ובברדיצ'ב שבאוקראינה, בווילנה שבליטא, בפלזן שבצ'כיה, בברצלונה שבספרד ובאיסטנבול שבטורקיה.
הפעילות נעשית בשיתוף פעולה הדוק עם מרכז רבני אירופה ואגודת "אהלי צדיקים".
לרוב נושאת הפעילות בחו"ל אופי של שדלנות ולחצים דיפלומטיים, ולא הפגנות המוניות והפרעות פיזיות לעבודות.
היחסים בין הארגון לבין רשות העתיקות
היחסים בין "אתרא קדישא" לבין רשות העתיקות – הגוף הממונה על ביצוע חפירות הצלה במדינת ישראל מכוח חוק – ידעו במשך השנים עליות ומורדות.