tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דורי אנרגיה מחזיקה בכ-18.75% מהפרויקט, כך שחלקה של אלומיי קפיטל בפרויקט כולו היה באותה עת 7.5%.
במרץ 2007, פרסם העיתון גלובס תחקיר על דוראד, בו חשף שאורי אדלסבורג מבעלי דוראד, הואשם בעבר בהונאה בכספי הסיוע הביטחוני ברכישת מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר עבור צה"ל.
בתגובה מסר אורי אדלסבורג כי תיק החקירה בעניינו בארץ נסגר.
למרות זאת ועדת המכרזים של משרד הביטחון אישרה פטור ממכרז לצורך רכישת חשמל מדוראד.
בדצמבר 2007, עתרה חברת או.פי.סי אנרגיה לבג"ץ נגד ממשלת ישראל, חברת קצא"א וחברת דוראד אנרגיה.
במסגרת העתירה ביקשה להורות על ביטול הקצאת השטח במתחם קצא"א לתחנת הכוח דוראד, ולבטל את ההסכם של משרד הביטחון לרכישת חשמל מדוראד, בטענה שנחתמו ללא מכרז.
התעשייה האווירית לישראל גם היא חתמה על הסכם ללא מכרז.
ביולי 2008 דחה בג"ץ את העתירה.
בספטמבר 2008, הוציא בית המשפט המחוזי בתל אביב צו האוסר על חברת מקורות להמשיך בהליך המכרז לצורך רכישת חשמל מיצרן חשמל פרטי.
זאת לבקשת חברת "דליה אנרגיות כח" שהקימה את תחנת הכוח דליה, בטענה שהמכרז תפור לטובת דוראד.
דוראד זכתה לבסוף במכרז של מקורות, אך ב-2016 חשף העיתון כלכליסט כי דוראד זכתה אף על פי שקיבלה הצעה זולה ב־10% מהמתחרה או.פי.סי אנרגיה.
באוקטובר 2013, פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חריף על הפרויקט.
מהדו"ח עלו חששות לאי סדרים מנהלתיים, ניגודי עניינים, תפירת חוזים, התחמקות מעריכת מכרזים והפרת נוהלי צינון.
הדו"ח מתח ביקורת חריפה במיוחד על מינהל מקרקעי ישראל, שמסר את הקרקע, שטח של כ-74 דונם, לידי היזמים ללא תמורה.
בעקבות דו"ח מבקר המדינה והטענה כי המדינה מצויה בניגוד עניינים בשל אחזקותיה בתחנה (באמצעות חברת קצא"א הממשלתית), הורה משרד האוצר לחברת קצא"א למכור את חלקה בתחנה.
נכון לשנת 2023, המכירה טרם בוצעה.
בינואר 2016, הגישה חברת דורי אנרגיה תביעה נגד שתי השותפות בפרויקט החברות אדלקום וזורלו, בטענה כי קשרו קשר עם הקבלן שהקים את התחנה, חברת וודגרופ, לניפוח סכום חוזה ההקמה של התחנה.
מודל ההפעלה של דוראד הוא אספקת חשמל לצרכנים גדולים במחיר נמוך ממחיר החשמל של חברת החשמל (כ־7% הנחה).
דוראד עושה שימוש במערכת ההולכה והחלוקה של חברת החשמל, ומשלמת לה על שימוש במרכיב זה בתוספת תשלום על עלויות מערכתיות וגיבוי מצד חברת החשמל במקרה של תקלה בתחנת הכוח.
הלקוחות העיקריים של דוראד הם משרד הביטחון, מקורות, שטראוס, אלביט, אוסם, תעשייה אווירית, בנק הפועלים, אמות השקעות, מלונות ישרוטל, מלונות פתאל, מד 1, חברת ג'י ישראל מרכזים מסחריים ועוד.
כאחת מ־3 תחנות הכוח הפרטיות הראשונות בישראל, נהנית דוראד מהגנות כלכליות שונות (הגנת ינוקא) על ידי מדינת ישראל.
במחצית השנייה של 2016, כשנתיים לאחר שהחלה לפעול, הרווחים הגבוהים שהציגה התחנה אפשרו לבעלי המניות בה להחזיר את רוב ההלוואות שהעמידו להקמתה.
בשנת 2018, ביקשה לראשונה לספק חשמל לצרכנים ביתיים, תחילה כפיילוט ל-15 אלף בתים באזור הדרום, במחיר נמוך ב-10%-5% ממחיר חברת החשמל.
כאמור בשנת 2004 חתמה דוראד על הסכם אספקה עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרי מרי ונועה.
אך העיכובים בהשלמת הפרויקט הפכו את ההסכם ללא רלוונטי.
הגז במאגרי מרי ונועה התכלה בשנת 2012, ואליו התחנה החלה לפעול רק בשנת 2014. למעשה עבר בשנת 2006, שותפות ים תטיס חתמה על הסכמים למכירת רוב הגז שבחזקתה ללקוחות אחרים, בעיקר לחברת החשמל.
הסכם עם EMG לאספקת גז מצרי
בשנת 2005 החל משא ומתן עם חברת EMG, לאספקת גז טבעי ממצרים לתחנה.
במהלך השיחות שנערכו בקהיר הודיעו נציגי דוראד לאנשי החברה המצרית כי אם לא יקבלו מחיר אטרקטיבי, בדומה לזה שקיבלה חברת החשמל מ-EMG, חברת קצא"א לא תאפשר לצינור הגז בין ישראל למצרים לעבור בשטחה.
פעולה שלא תאפשר לבנות את הצינור ותעכב משמעותית את אספקת הגז לישראל, כולל לחברת החשמל.
בדצמבר 2007 חתמה דוראד על עסקה עם חברת EMG, לאספקת גז טבעי לתחנה ל-15 שנה, בהיקף כ־2 מיליארד דולר.
לאחר שהשלמת התחנה התעכבה ההסכם נפתח מחדש ו-EMG דרשה מחיר יקר יותר.
החוזה אמור היה לאפשר לתחנה לפעול במשך 17 שנה החל מ-2013 ולספק כ־860 מגה־ואט חשמל, שהם כ־7% מכושר הייצור של חברת החשמל.
אולם צינור הגז ממצרים לישראל חובל ב-2011 מספר פעמים והזרמת הגז נעצרה.
באפריל 2012, הודיעה דוראד ל-EMG על ביטול חוזה הגז.
באוקטובר 2012 חתמה דוראד על עסקה עם שותפות תמר לאספקת גז טבעי לתחנה בהיקף של כ־11.2 BCM (מיליארד מ"ק).
החוזה, בהיקף של כ-4 מיליארד דולר, היה למשך 16 שנים החל מ-2013.
באוגוסט 2017 חתמה דוראד על עסקה עם כריש ותנין שבבעלות חברת אנרג'יאן לאספקת גז טבעי לתחנה בהיקף של כ־5.5 BCM (מיליארד מ"ק).
החוזה לתקופה של 14 שנים ובהיקף של כ־0.7 מיליארד דולר, יאפשר לדוראד להוזיל את עלויות הגז בהתאם למתווה הגז שאושר בממשלה, המאפשר לחתום על הסכם עם ספק גז נוסף ולהפחית את כמויות הגז בחוזה עם תמר.
במאי 2023 אישרה הממשלה את הרחבת תחנת הכוח דוראד במטרה להתמודד עם המחסור החמור הצפוי בחשמל.
הרחבת תחנת הכוח תכלול הוספת יחידת ייצור בהספק של כ-650 מגה-ואט נוספים בתוך שטח התחנה הקיימת, וללא צורך בהקמת תשתיות חדשות.
התחנה החדשה, בהשקעה של כ-3 מיליארד ₪, צפויה לפעול באמצעות גז טבעי, בנצילות של כ-62% ולדברי המנכ"ל הטורבינה שלה תהיה מותאמת לעבודה עם מימן עד שנת 2030.
תחנת הכוח הגרעינית בלויארסקי היא תחנת כוח גרעינית במחוז סברדלובסק, 50 ק"מ מזרחית לסברדלובסק, רוסיה, בעיר זרצ'ני.
תחנת הכוח מורכבת מארבעה כורים גרעיניים שהראשון שבהם פעל החל מ־1964 והרביעי נמצא בבנייה.
זו הייתה תחנות הכוח הגרעינית הראשונה בברית המועצות שמטרתה העיקרית הייתה ייצור חשמל בהיקף משמעותי.
החלטה על בניית תחנת כוח חדשה התקבלה ביוני 1954 ובאוגוסט 1955 החלו עבודות הבנייה.
בשנת 1957 הוחלט שתחנת הכוח תהיה גרעינית, ונקבעה המתכונת הבסיסית של המתקן.
הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1963, והחל מ־26 באפריל 1964 הוא מייצר חשמל לרשת החשמל הארצית.
ב־27 בדצמבר 1967 הופעל הכור השני, וב־8 באפריל 1980 הופעל הכור השלישי.
בשנת 1987 החלו עבודות של הקמת כור רביעי באתר, אך עבודות אלו לא הסתיימו עד היום ולפי התכנון המעודכן צפויות להסתיים בשנת 2014. לאור תקופת הבנייה הארוכה ביותר במהלך תקופה זו השתנה באופן מהותי תכנון הכור ועתה מתוכנן להתקין באתר כור מתכנון מתקדם.
שלושה כורים גרעיניים פועלים בתחנה:
כור מס' 4 בהספק של כ-800 מגוו"ט - עבודות בנייה החלו בשנת 1987 וצפויות להסתיים בשנת 2014
30 בדצמבר 1978 - שרפה באולם המכונות.
כיבוי השרפה הסתיים לאחר 10 שעות.
1977 - תקלה בכור מס' 2. תיקון התקלה נמשך כשנה.
22 בדצמבר 1992 -דליפה חומר רדיואקטיבי לקרקע.
6 ביוני 1994 - שרפה במהלך שיפוץ כור מס' 2. חלק מהחומר הרדיואקטיבי נפלט לאוויר ונשקל פינוי אזרחים מסביבת התחנה.
בסופו של דבר העובדים הצליחו למזער את הנזק ולמנוע צורך בפינוי אוכלוסיית האזור.
תחנת הכוח הגרעינית נובו-וורונז' היא תחנת כוח גרעינית במחוז וורונז', 45 ק"מ מזרחית לוורונז', רוסיה.
במהלך הקמת המתקן הוקמה העיר נובו-וורונז' לבוני ומתחזקי התחנה.
תחנת הכוח מורכבת חמישה כורים גרעיניים שהראשון בהם פעל החל מ-1964 והחמישי פועל משנת 1980. בקרבת תחנה הכוח נבנתה היחידה הראשונה של תחנת הכוח הגרעינית נובו-וורונז' 2 והיחידה השנייה נמצאת בשלבי בנייה.
עבודות הבנייה של תחנת הכוח החלו בשנת 1957. הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1964 והחל מספטמבר 1964 הוא מייצר חשמל לרשת החשמל הארצית.
בשנת 1969 הופעל הכור השני.
בשנת 1967 החלו עבודות הקמה של היחידה השלישית והרביעית.
הם התחילו לעבוד בשנים 1971-1972. בשנת 1974 החלו עבודות בהקמת היחידה החמישית באתר זה.
היא התחילה לפעול בשנת 1980.
תחנת כוח זה מהווה המקור העיקרי לאספקת חשמל וחום למחוז וורונז'.
סביב המתקן הוקמו 33 תחנות מדידת קרינה רדיו-אקטיבית.
כול הכורים המופעלים במתקן הם מתכנון של אנטולי אלכסנדרוב.
קירור הכורים מתבצע במי נהר דון הזורם בקרבת תחנת הכוח ומים שנאגרים באגם מלאכותי שנבנה במהלך בנייה של כור מס' 5 של תחנת הכוח.
לא ידוע על תקלות משמעותיות שקשורות עם הכורים בתחנות כוח זו.
נכון ל-3.2018 באתר פועל כור גרעיני בודד:
תחנת הכוח הגרעינית רובנו (באוקראינית: Рівненська АЕС) היא תחנת כוח גרעינית הראשונה שנבנתה בשטח אוקראינה הסובייטית, 150 ק"מ צפונית לרובנו, אוקראינה.
לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, קוזנצובסק (על שם אנטולי קוזנצוב; ב-2016 שמה שונה לוורש).
תחנת הכוח מורכבת מארבעה כורים גרעיניים שהראשון שבהם פועל החל מ-1980 והרביעי מ-2004.
ההחלטה על בניית תחנת כוח חדשה התקבלה ביוני 1971 ובשנת 1973 החלו עבודות הבנייה.
הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1980 והשני בשנת 1981. הכור השלישי החל לפעול בשנת 1986. הקמת הכור הרביעי החלה בשנת 1986 ויועד להתחיל לפעול בשנת 1991, אך בנייתו הוקפאה.
בשנת 1989 תחנת כוח רובנו, הראשונה בברית המועצות, עברה בדיקות של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית וקיבלה ציון בטיחותי גבוה.
בשנת 1993 הוחלט על חידוש עבודות הקמה של הכור הרביעי והוא נכנס לבדיקות לקראת הפעלה בשנת 2004.
סביב המתקן הוקמה מערכת בקרת איכות הסביבה שכוללת 16 תחנות ניטור באתר התחנה ו-13 בקרבתה.
התחנה מייצרת כ-10% מכלל יצור החשמל באוקראינה.
התחנה נמצאת בבעלות אנרגואטום, חברה ממשלתית שבבעלותה כל תחנות כוח גרעיניות הפועלות בתחום אוקראינה.
בהתאם לתכנון המקורי בשנים 2010 ו-2011 היה צורך לסגור שני הכורים הראשונים.
בהתאם להחלטת הממשלה בתחנה בוצעו עבודות שדרוג נרחבות שאפשרו להאריך הפעלת הכורים עד לשנת 2030. בתחנת הכוח מועסקים כ-8,400 עובדים.
תוכניות הקמה של כורים מספר 5 ומספר 6 בוטלו בשלב זה.
תחנת הכוח הגרעינית מצאמור (בארמנית: Մեծամորի ատոմային էլեկտրակայան) היא תחנת כוח גרעינית היחידה שנבנתה בשטח ארמניה הסובייטית, 35 ק"מ מירוואן.
לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, מצאמור.
תחנת הכוח הייתה מורכבת מזוג כורים גרעיניים בהספק של 400 מגאווט כ"א אך נכון לשנת 2014 פועל רק כור גרעיני בודד.
החלטה עקרונית על הקמת התחנה התקבלה באוגוסט 1967. בתכנון התחנה השתתפו מספר משרדי תכנון של ברית המועצות תחת אחריות כוללת של המשרד לתכנון תחנות כוח גרעיניות שבגורקי.
כבסיס לתכנון נלקח תכנון כור מס' 3 של תחנת הכוח הגרעינית נובווורונז'.
אחד הבעיות התכנוניות המרכזיות היה בהתאמת התכנון לאזור בעל רגישות סייסמית גבוהה.
בסופו של דבר הוחלט שתכנון התחנה תבטיח את עמידתה ברעידת האדמה בעוצמה של 8 לפי סולם ריכטר.
הבנייה באתר התחילה בשנת 1970. הכור הראשון הופעל בדצמבר 1976 והשני בינואר 1980. ב-15 באוקטובר 1982 התרחשה שרפה גדולה שכובתה רק לאחר 7 שעות.
בשנת 1983 החלו עבודות בהקמת השלב השני של תחנת הכוח שהיה צריך לכלול כור מס' 3 וכור מס' 4 מאותו דגם כמו הכורים הקיימים.
אומנם בעקבות אסון צ'רנוביל העבודות הוקפאו ולא חודשו.
ב-7 בדצמבר 1988 בארמניה התרחשה רעידת אדמה חזקה בחוזק של מעל 7 בסולם ריכטר.
מתקני התחנה עמדו ברעידה, אך לאור החשש לרעידות משנה פעילות תחנת הכוח הופסקה באופן הדרגתי והיא עברה לעתודה.
לאחר הפסקת פעילות תחנת הכוח במתקני הכור מס' 1 בוצעו קידוחים בקוטר של כמטר לבדיקת המצב הפנימי.
בעקבות הקידוחים לא ניתן לחדש פעילות הכור ללא הכנסת ציוד להחלפת הציוד שנקדח.
ב-7 באפריל 1993 הממשל הארמני החליט על חידוש פעילות כור מס' 2. זאת לאור חוסר ביכולת ייצור אנרגיה חשמלית במדינה בעקבות המצב הגאו-פוליטי באזור.
ב-5 בנובמבר 1995 פעילות כור מס' 2 חודשה.
נכון לשנת 2014 התחנה מייצרת כ-20% מהאנרגיה חשמלית הנצרכת בארמניה.
החל משנת 2003 אחריות על פעילות תחנת הכוח הועברה לחברה רוסית המתמחה בתחום.
בהתאם לחוות דעת מומחים תחנת הכוח יכולה לפעול עד לשנת 2016. הקהילה האירופית מעוניינת בסגירת התחנה ואף הייתה מוכנה להקצות לכך סכום משמעותי.
במקביל לסגירת המתקן נדרש להקים תחנת כוח בהספק דומה לייצור החשמל לצורכי המשק הארמני.
בשנת 2010 נחתם חוזה עם חברה רוסית להקמת תחנת הכוח הגרעינית החדשה.
בשנת 2013, בעקבות תקלה בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1, הפעולות להקמת תחנת הכוח החדשה הופסקו.
ביוני 2011 מומחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בדקו את מתקני תחנת הכוח והגיעו מסקנה שהיא עונה לדרישות בטיחות של הארגון וניתן להמשיך ולתפעל אותה עד לשנת 2017.
תחנת הכוח הגרעינית קורסק (רוסית: Курская АЭС) הייתה תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח מחוז קורסק, כ-40 ק"מ מקורסק.
לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, קורצ'טוב (על שם הפיזיקאי הסובייטי איגור קורצ'טוב).
תחנת הכוח הייתה מורכבת מ-4 כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגוו"ט כ"א.
החלטה עקרונית על הקמת התחנה התקבלה בשנת 1965 לאור מחסור בדלק לתחנות כוח קיטוריות המוסקות בדלק פוסילי במרכז ברית המועצות.
בתכנון התחנה השתתפו מספר משרדי תכנון של ברית המועצות תחת אחריות כוללת של מכון לתכנון תחנות כוח גרעיניות במוסקבה.
בניית תחנת הכוח החלה בשנת 1972. בתחנת כוח זה הותקנו כורים גרעינים זהים לאלו שהותקנו קודם לכך בתחנת הכוח הגרעינית של לנינגרד.
היחידה הראשונה הופעלה בסוף 1976 וב-12 באוקטובר 1977 החלה הפעלה מסחרית שלה.
הפעלה מסחרית של היחידה השנייה הייתה בשנת 1979, השלישית ב-1984 ורביעית ב-1986.
לצורכי הוצאת אנרגיה מתחנת כוח נבנו מספר קווי מתח 330-750 ק"ו.
באמצעותם תחנת הכוח קשורה גם עם מערכת החשמל של אוקרינה ומזינה עומסים בתחומה.
רוב האנרגיה מועברת לצרכנים בתחום רוסיה.
בשנת 1986, במקביל לעבודות של הקמת כורים מס' 3 ומס' 4 החלו עבודות בהקמת יחידות נוספות (כור מס' 5 וכור מס' 6).
הקמת יחידה מס' 6 הופסקה כליל בשנת 1993. עבודות הקמה יחידה מס' 5 הופסקו וחודשו מספר פעמים.
בשנת 2011, לאחר תהליך בנייה של 25 שנים התברר שעד לסיום הבנייה נדרשות עוד כ-3.5 שנים.
בשנת 2012 הוחלט סופית על הפסקת בניית יחידה זו זאת עקב התכנון המיושן, אי-כדאיות של התאמת המתקנים הקיימים לתכנון חדש ותוכניות להקמת תחנת הכוח חדשה בקרבת מקום.
סביב המתקן הוקמה מערכת בקרת איכות הסביבה שמנטרות תנאים סביבתיים באזור של כ-30 ק"מ מתחנת הכוח.
ב-31 בינואר 2024 נסגרה תחנת הכוח קורסק, לאחר כ-45 שנה של פעילות.
הסגירה בוצעה למרות שתחנת כוח קורסק-2 עדיין בבנייה.
בשנת 2013 החלו עבודות מוקדמות להקמת תחנת כוח נוספת - קורסק-2 בקרבת התחנה הקיימת.
תחנת כוח זו צפויה לכלול 4 יחידות ולאחר הפעלתם תחנת הכוח הקיימת תיסגר.
סיום עבודת יחידות ייצור בתחנת הכוח קורסק מתוכננת לקראת שנת 2025.
תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה (בליטאית: Ignalinos atominė elektrinė) היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח ליטא הסובייטית ופעלה בשנים 1984-2009. לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, סנייצ'קוס (על שמו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ליטא, אנטנס סנייצ'קוס).
ב-1992 שונה שם העיר לוויסגינס.
תחנת הכוח הייתה מורכבת משני כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגה-וואט כל אחד.
תחנת הכוח ממוקמת על שפת אגם דריסביאטי.
תחילה תוכנן להקים את המתקן בצד הבלארוסי של האגם, אך לאחר בדיקת הקרקע הוחלט להזיז את מיקום תחנת הכוח לצד המערבי של האגם.
עבודות מוקדמות החלו בשנת 1974. התכנון המקורי כלל תחנת כוח בעלת 4 כורים גרעיניים, זהים לאלו שהותקנו בתחנות כוח אחרות שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, לרבות כורים שגרמו לאסון צ'רנוביל.
בשנת 1984 הכור הראשון החל לעבוד בצורה מסחרית.
הכור השני תוכנן להתחיל לעבוד זמן קצר אחריו.
אולם, בעקבות אסון צ'רנוביל עבודות ההכנסה לניצול הוקפאו והוא נכנס לניצול מסחרי רק במהלך שנת 1987. בסוף אותה שנה, לאור החששות בציבור מתחנת הכוח, הוחלט על עצירת בניית הכור השלישי וביטול תוכניות להקמת כור גרעיני רביעי.
כמו כן, סוכם שהכורים הקיימים יעבדו בהספק של כ-85% מיכולתם.
לאחר שליטא קיבלה את עצמאותה, תחנת הכוח איגנלינה הייתה ספקית החשמל העיקרית של המדינה.
היא סיפקה 70-80% מסך האנרגיה הנצרכת במדינה ואפשרה לליטא להסתמך על מקורות חשמל עצמאיים.
לאור בעיות בטיחות הקיימות בתכנון התחנה, דרשה הקהילה האירופית את סגירת המתקן כאחד מהתנאים לקבלת ליטא בארגון.
ב-19 בפברואר 2001 אישרה ממשלת ליטא תוכנית לסגירת התחנה.
בסוף דצמבר 2004 הופסקה פעילות הכור הראשון ובסוף 2009 הושבת גם הכור השני.
בהתאם לתוכנית שאושרה מתוכנן לפרק את כל המתקנים במתחם.
התוכנית צפויה להתבצע במהלך העשור 2010-2020 וחולקה לשני שלבים.
מימון העבודות באתר מבוצע בעיקר על ידי גופים בינלאומיים.
נכון לינואר 2014, מועסקים באתר כ-2,100 עובדים.
באתר מצוי בשלבי בנייה מתקן לאחסון פסולת גרעינית.
מתקן זה מתוכנן ונבנה על ידי חברה גרמנית המתמחה בתחום, ובונה מתקנים דומים גם בתחנות כוח סובייטיות אחרות בעלות תכנון דומה.
קיימת מחלוקת כספית בין הצדדים המעורבים בבנייה וזה מעכב את המשכה.
מאז סגירת התחנה בוצעו עבודות הקמת מקום קבורה לחומר רדיואקטיבי.
העברת חומר זה מתבצעת בהדרגה.
עבודות פירוק הציוד מתוכננות להתחיל בשנת 2027 ולהסתיים בשנת 2038.
בשל דמיונה של תחנת הכוח איגנלינה לכור בצ'רנוביל, יוצרי הסדרה "צ'רנוביל" השתמשו בה כאתר צילומים.
בעקבות הסדרה נרשמה עלייה חדה במספר התיירים שביקרו בה.
תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה (באוקראינית: Запорізька АЕС) היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח אוקראינה הסובייטית, לא רחוק מזפוריז'יה, אוקראינה על הגדה המזרחית של נהר הדנייפר.
לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, אנרהודר.
לאחר סיום הקמתה היא הפכה לתחנת הכוח הגדולה בשטח אירופה.
ב-4 במרץ 2022 התחנה נפלה לידי רוסיה כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה.
בספטמבר 2022 תחנת הכוח נותקה מרשת החשמל, והכורים הוכנסו לכיבוי קר בכדי למזער סכנות עקב הלחימה באזור.
החלטה על בניית תחנת כוח חדשה התקבלה בשנת 1978 ובשנת 1979 החלו עבודות הבנייה.
בהתאם לתכנון המקורי התחנה הייתה צריכה לכלול 4 כורים, ובשנת 1988 הוחלט על הוספת שני כורים נוספים.
הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1984 והרביעי בשנת 1987. הכור החמישי החל לפעול בשנת 1989. הפעלת הכור השישי הייתה מתוכננת לשנת 1990 אך הוקפאה בעקבות אסון צ'רנוביל.
העבודות באתר הוקפאו וחודשו רק בשנת 1993. הכור הופעל בשנת 1995.
תחנת הכוח כוללת שישה כורים זהים שמוציאים את האנרגיה לרשת החשמל באמצעות 3 קווי 750 ק"ו וקו 330 ק"ו נוסף.
סביב המתקן הוקמה מערכת בקרת איכות הסביבה שכוללת 13 תחנות ניטור באתר התחנה ו-16 בקרבתה.
לאחרונה נבנה באתר מתקן לאחסון פסולת גרעינית.
התחנה מייצרת כ-20% מכלל יצור החשמל באוקראינה וכמחצית מייצור אנרגיה בתחנות הכוח הגרעיניות האוקראיניות.
התחנה נמצאת בבעלות "אנרגואטום", חברה ממשלתית שבבעלותה כול תחנות כוח גרעיניות הפועלות בתחום אוקראינה.
בתחנת הכוח מועסקים כ-11,500 עובדים.
בפברואר 2022, לראשונה בהיסטוריה, החל סכסוך צבאי בשטח מדינה עם מתקני גרעין גדולים.
תחנת הכוח בזפוריז'יה הפכה לתחנת הכוח הגרעינית הפעילה הראשונה, שהושפעה מכך ישירות.
ב־1 במרץ הודיע הצד הרוסי כי כוחותיו המזוינים שלו השתלטו על השטחים סביב תחנת הכוח הגרעינית זפורוז'יה.
באותו יום, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) איבדה קשר עם תחנות הניטור של תחנת הכוח.
בלילה שבין ה-3 ל-4 במרץ, הודיע הפיקוח הממלכתי על רגולציה גרעינית של אוקראינה (SNNRU) לסבא"א כי תחנת הכוח הגרעינית הופגזה, מה שהצית בניין בסמוך לאחד הכורים, וכן למחרת בבוקר עדכו שכוחות רוסים כבשו את תחנת הכוח הגרעינית.
מנהל סבא"א ערך מסיבת עיתונאים וקבע כי "הפגזה באזור תחנת כוח גרעינית מפרה את העיקרון הבסיסי של הגנה על מתקנים גרעיניים".
שני בני אדם נפצעו במהלך האירועים הללו; השריפה בבניין כובתה ולא התרחשה פליטת קרינה.
ב-4 במרץ, התחנה נכבשה על ידי חיילים רוסים.
לפי The Insider, הרוסים חוטפים, מענים והורגים עובדים של תחנת הכוח ותושבי אנרהודאר.
גורמים רשמיים של התחנה דיווחו שהצבא הרוסי מפגיז קווי חשמל, מנסה לנתק את התחנה מרשת החשמל האוקראינית, כדי שבהמשך ניתן יהיה לחבר אותה לרשת הרוסית.
הצבא הרוסי הקים מחסן תחמושת בתוך תחנת הכוח הגרעינית, שבמקרה של פיצוץ עלול להוביל לאסון גרעיני.
ב-6 במרץ קיבלה סבא"א הודעה שהפיקוח הממלכתי על רגולציה גרעינית של אוקראינה (SNNRU) איבד קשר עם תחנת הכוח זפוריז'יה באמצעות טלפון קווי, פקס ודואר אלקטרוני והצליחה לקבל מידע על מצב המתקן רק באמצעות הטלפון הנייד, אך איכות התקשורת ירודה.
גם ראש סבא"א, רפאל מרינו גרוסי, הביע דאגה עמוקה מהמסר מהצד האוקראיני לפיו הפיקוד הרוסי דורש תיאום איתם של כל אינטראקציה עם המתקן.
עוד נמסר מהסוכנות האוקראינית לאנרגיה אטומית (אנרגואטום) כי הצוות חזר לעבודה בשלוש משמרות, אך יש בעיות בהשגת מזון בקביעות הנדרשת.
למחרת, הפיקוח הממלכתי על רגולציה גרעינית של אוקראינה (SNNRU) שלח מידע לסבא"א לפיו התחנה לא הצליחה להעביר את חלקי החילוף והתרופות הנדרשים.
סבא"א גם הפסיקה לקבל נתונים ממערכת ניטור הבטיחות.
בנוסף, לטענת הפיקוח הממלכתי על רגולציה גרעינית של אוקראינה (SNNRU) נפגעו שניים מתוך ארבעת קווי המתח הראשיים המובילים לתחנת הכוח הגרעינית והשנאי של יחידת הכוח מס' 6 נשלח לתיקון חירום עקב נזק למערכת הקירור שזוהתה לאחר אירועי ה-4 במרץ.
לפי הפיקוח הממלכתי על רגולציה גרעינית של אוקראינה (SNNRU), החל מ-11 במרץ, אנשי התחנה עבדו במשמרות, הפיקוד הרוסי לא התערב בעבודתם, אך לנוכחותם הייתה השפעה שלילית על מצבם הפסיכולוגי של העובדים.
התקשורת עם מערכות ניטור התחנה שוחזרה.
למחרת, הצד האוקראיני הודיע לסבא"א כי רוסיה מתכננת לבסס שליטה קבועה על התחנה ולהעביר אותה לשליטת התאגיד הרוסי לאנרגיה אטומית (רוסאטום), ולאחר מכן פנה רפאל גרוסי למנכ"ל רואטום אלכסיי ליכאצ'וב בטלפון.
האחרון הצהיר שרוסאטום לא מתכוונת לנהל את התחנה.
מנהל המפעיל האוקראיני של תחנת הכוח הגרעינית אנרגואטום העריך את מספר חיילי הצבא הרוסי במתקן ב-400 איש.
הצד הרוסי הודיע לסבא"א כי מספר מומחים רוסים עובדים בתחנת הכוח הגרעינית.
גרוסי שוב קבע שמצב כזה מפר את עקרונות היסוד של בטיחות גרעינית.
ב-14 במרץ, הודיעה סבא"א כי היא מודעת להאשמות על תחמושת שלא התפוצצה שפוצץ הצבא הרוסי בתחנה וחיפשה פרטים נוספים על כך.
ב-16 במרץ ניזוק קו המתח הגבוה השלישי, אך לפי נתוני סבא"א, הדבר לא איים על בטיחות תחנת הכוח הגרעינית.
ב-18 במרץ הודיע הצד האוקראיני לסבא"א כי מומחים אוקראינים החלו בתיקון הקווים שניזוקו.
ב-16 במאי 2022, סגן ראש ממשלת רוסיה, מראט חוסנולין, אמר כי תחנת הכוח הגרעינית זפורוז'יה תעבוד עבור רוסיה, ותספק חשמל לאוקראינה רק תמורת כסף.
לדבריו, רוסיה לא "תדאג לאן למכור חשמל".
על פי המידע של ראש הסוכנות האוקראינית לאנרגיה אטומית (אנרגואטום) פטר קוטין, לאחר תחילת הכיבוש, היו כל הזמן 10-15 מומחים רוסים בשטח התחנה.
לדבריו, הם לא הפריעו לתפעול תחנת הכוח הגרעינית, אך הם מעוניינים בתיעוד הפעילות שלה.
לדברי מומחים אוקראיניים, עובדי רוסאטום ניסו להשיג גישה לטכנולוגיות של חברת Westinghouse Electric האמריקאית, שהדלק שלה משמש בתחנה, שלדעתם היא הפרה של חוקי הקניין הרוחני.
בתחילת יוני 2022, חברת הגרעין הממלכתית של אוקראינה אנרגואטום גינתה את כוונותיה של סבא"א לשלוח משלחת לתחנת זפורוז'יה.
מוקדם יותר הודיע ראש הארגון הבינלאומי, רפאל גרוסי, כי מתנהלת עבודה לשליחת משלחת מומחים לתחנה, ממנה הפסיקו להתקבל נתונים על מצב החומרים הגרעיניים.
אנרגואטום הדגישה כי אוקראינה רואה בתוכניותיו של ראש סבא"א ניסיון להגיע לתחנת הכוח הגרעינית זפורוז'יה בכל אמצעי על מנת "להעניק לגיטימציה ולמעשה לאשר" את כל פעולות הצד הרוסי.
לטענת אנרגואטום ועיריית אנרהודאר, בתחילת יולי מת עובד מתחנת הכוח הגרעינית לאחר שעונה על ידי הצבא הרוסי.
לדברי קוטין, כ-500 אנשי צבא רוסים, כמו גם נשק וציוד צבאי, כולל טנקים וכלי רכב לחי"ר, הוצבו בתחנה.
הוול סטריט ג'ורנל דיווח כי הצבא הרוסי הופך את התחנה לבסיס צבאי ומשתמש בו כ"מגן", תוך חפירת תעלות סביב התחנה.
בתחילת אוגוסט, ה"ניו יורק טיימס" הצהיר כי ארטילריה רוסית מפגיזה חטיבה של חיילים אוקראינים, שמסתתרת מאחורי תחנת הכוח הגרעינית זפורוז'יה.
עד 13 באוגוסט, על פי גורמים מקומיים, המצב בתחנת הכוח היה קרוב לקריטי.
היו דיווחים על חטיפות ורצח של עובד תחנת כוח גרעינית על ידי חיילים רוסים.
ב-14 באוגוסט, 42 מדינות דרשו מרוסיה להסיג מיד את חייליה מהתחנה ולהחזירה לשליטתם של מומחים אוקראינים.
ב-21 באוגוסט הודיע המודיעין הבריטי כי הרוסים מחזיקים בציוד צבאי במרחק של 60 מטרים מתחנת הכוח הגרעינית זפורוז'יה.
ב-1 בספטמבר, ועדה של סבא"א בראשות רפאל גרוסי הגיעה לתחנת הכוח זפורוז'יה.
ב-30 בספטמבר עצר הצבא הרוסי את מנהל התחנה, איגור מוראשוב.
בשעה 16:00 שעון מקומי נעצרה מכוניתו של מוראשוב בכביש המוביל מהתחנה לאנרהודר.
על פי אנרגואטום, מוראשוב הושם במעצר באנרהודר.
בערב ה-3 באוקטובר נודע כי מורשוב שוחרר ממעצר, אך הוא התחייב לעזוב את השטח שבשליטת הרוסים.
ב-5 באוקטובר 2022, פוטין הוציא צו על העברת תחנות כוח גרעיניות לבעלות רוסיה.
עובדים אולצו לעבור לעבוד עבור רוסאטום תחת האיום להישלח לחזית.
הרשויות הכובשות מינו מנהל חדש של תחנת הכוח הגרעינית והוקמה חברה לניהול תחנת הכוח הגרעינית זפורוז'יה.
ב-13 באוקטובר 2022, גורמים רוסיים, בהתייחסם לנציגי רוסאנרגואטום, הודיעו כי לאחר מיצוי המשאב של מכלולי הדלק של Westinghouse Electric, התחנה תחזור לדלק רוסי.
ב-23 בנובמבר 2022, לראשונה מזה 40 שנה, התחנה נותקה מאספקת החשמל החיצונית, אולם ב-24 בנובמבר התחנה חוברה שוב לרשתות החשמל של אוקראינה.
תחנת הכוח הגרעינית בלקובו היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח מחוז סראטוב, כ-8 ק"מ מבלקובו.
תחנת הכוח מורכבת מ-4 כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגוו"ט כ"א ומייצרת בשנה מעל ל-30 מיליארד קווט"ש של אנרגיה חשמלית (כ-20% מסך הייצור של תחנות כוח גרעיניות ברוסיה).
החלטה עקרונית על הקמת התחנה התקבלה בשנת 1977. התחנה ממוקמת על שפת אגם סראטוב, אגם מלאכותי שנוצר בעקבות הקמת תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית במקום.
בתכנון התחנה השתתפו מספר משרדי תכנון של ברית המועצות תחת אחריות כוללת של מכון לתכנון תחנות כוח בסברדלובסק.
בניית תחנת הכוח החלה בשנת 1980. במהלך הכנסת היחידה לניצול התרחשה תאונת עבודה קשה בה נהרגו 14 מעובדי התחנה.
בתחנת כוח זה הותקנו כורים גרעינים זהים לאלו שהותקנו קודם לכך בתחנת הכוח הגרעינית של לנינגרד.
היחידה הראשונה הופעלה בסוף 1985 והחלה לעבוד באופן מסחרי ב-23 במאי 1986. הפעלה מסחרית של היחידה השנייה הייתה בשנת 1988, השלישית ב-1989 ורביעית ב-1993 (בנייתה הופסקה לאחר אסון צ'רנוביל).
מייד לאחר הפעלת היחידה השלישית באתר החלו עבודות בהקמת יחידות מס' 5 ומס' 6. עבודות אלו הופסקו בשנת 1992. בשנת 2007 תוכנן לחדש את הבנייה לאור תוכנית של חברת רוסאל להקים בקרבת תחנת הכוח מפעל חדש לייצור אלומיניום.
בסופו של דבר תוכניות אלו לא מומשו.
להוצאת אנרגיה מהתחנה נבנו קווי 220-550 ק"ו המקשרים את תחנת הכוח עם הרשת הארצית.
בתחנת הכוח עובדים כ-4,500 אנשים.
באתר התחנה ממוקם גם מרכז הדרכה לעובדי תחנות הכוח.
במרכז זה עוברים הדרכה עובדי תחנות כוח גרעיניות של רוסיה ומדינות נוספות.
תוכניות הדרכה הוכנו בהתחשב בניסיון התפעולי ותקלות שהתרחשו בכול העולם.
במתקני תחנת הכוח בוצעו עבודות מחקריות שאישרו יכולת הציוד להגדיל את ייצור החשמל ב-4%.
לאחר אישור הממצאים הוחלט ליישם את ההמלצות בכול תחנות הכוח מאותו סוג הקיימות ברוסיה.
בשנים 2008 ו-2011 באתר ביקרו מומחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
בהתאם לממצאי הדו"ח הם אישרו שרמת הבטיחות באתר היא גבוהה.
תחנת הכוח באטרסי הייתה תחנת כוח פחמית הממוקמת על הגדה הדרומית של נהר התמזה בתחומי שכונת באטרסי שברובע וונדסוורת' בלונדון.
מבנה התחנה מורכב משתי תחנות כוח עצמאיות שנבנו בשני שלבים תחת קורת גג אחת.
תחנת הכוח באטרסי A נבנתה בשנות השלושים של המאה העשרים בעוד תחנת הכוח באטרסי B נבנתה ממזרח לה כעשרים שנים מאוחר יותר.
שתי התחנות תוכננו ועוצבו באופן זהה וסימטרי המקנה להן את המראה בעל ארבע הארובות המפורסם.
התחנה הפסיקה לייצר חשמל עבור העיר בשנת 1983, אך היוותה בשישים השנים האחרונות את אחד מסמלי העיר הידועים ביותר והיא בניין רשום בעל חשיבות ארכיטקטונית בדרגה II*.
התחנה התפרסמה בזכות הופעתה באירועים תרבותיים כדוגמת הסרט Help!
משנת 1965 של להקת הביטלס, הקליפ לשיר 'You've Got Another Thing Comin משנת 1982 של להקת ג'ודס פריסט ותמונתה המתנוססת על עטיפת אלבום Animals משנת 1977 של להקת פינק פלויד.
באוקטובר 2022 נחנכה התחנה כמרכז קניות, בילוי, עסקים ומגורים, לאחר שעברה שיפוץ ושימור בעלות של כ-9 מיליארד פאונד.
המתחם המחודש כולל מרכז קניות ובו מעל 100 חנויות, שש קומות משרדים ושתי קומות מגורים שבהן 254 דירות.
בנוסף לשיחזור מבנה התחנה עצמו, מוקמת סביבו שכונת מגורים שחלקה תוכנן על ידי האדריכלים פרנק גרי ונורמן פוסטר.
4 ארובות המבנה שומרו, כשאחת משרתת תחנת כוח ירוקה והשנייה משמשת כעמדת תצפית.
במסגרת הפרויקט נבנתה במקום תחנת רכבת תחתית חדשה וכן הוארכה טיילת התמזה שמאפשרת כעת מעבר של הולכי רגל בחזיתה של התחנה.
דליה היא תחנת כוח פרטית לייצור חשמל שהוקמה בצמוד לתחנת הכוח צפית של חברת החשמל (ליד כפר מנחם), שפועלת בטכנולוגיית מחזור משולב.
התחנה בעלת הספק מקסימלי של כ-900 מגה-ואט, ומופעלת בגז טבעי (ובסולר בשימוש משני).
הקמת התחנה החלה בסוף 2010 על ידי תאגיד אלסטום, לאחר שזכה במכרז להקמתו.
התחנה שהוקמה על שטח של 64 דונם, החלה לספק חשמל ביוני 2015. התחנה כוללת שתי יחידות ייצור בטכנולוגיית טורבינות גז במחזור משולב, בהספק של כ-450 מגה-ואט כל אחת, ובסך הכל 912 מגה-ואט.
היעילות האנרגטית של התחנה הוא כ-58%.
התחנה היא תחנת הכוח הפרטית הגדולה בישראל וסיפקה ב-2019 8.4% מתצרוכת החשמל בישראל.
בדצמבר 2024, חתמה דליה אנרגיה על מזכר הבנות עם בנק לאומי ובנק דיסקונט להעמדת מימון של כ-4.25 מיליארד ש"ח לצורך הקמת יחידת ייצור חדשה באתר צפית, בהספק של 630 עד 900 מגה-ואט.
התחנה היא בבעלות של חברת "דליה אנרגיות כח בע"מ", שהיא חברה בת של דליה חברות אנרגיה.
חברת אלסטום סיפקה לדליה שירותי EPC (קבלנות תכנון והקמה) מלאים, וכן שירותי תפעול ותחזוקה (O&M).
במסגרת זו תוכנן הפרויקט, סופקו טורבינת הגז, בוצעו פעולות הקמה והחל תפעול למשך 20 שנה.
היקף הפרויקט למעלה ממיליארד דולר.
תחנת הכוח דוד לוי, שעד שלהי 2024 נקראה "חגית", היא אחת מתחנות כוח פנים-ארציות של חברת החשמל לישראל.
זאת תחנת כוח במחזור משולב, המייצרת חשמל באמצעות גז טבעי.
התחנה, המבוססת טורבינות גז, בעלת כושר ייצור בהספק 840 מגה-ואט.
בסמוך לה נמצאת תחנת כוח הפרטית "אורות פנינה" ("חגית מזרח" בעבר) שהיא תחנת כוח במחזור משולב מייצרת חשמל באמצעות גז טבעי בעלת כושר ייצור בהספק 660 מגה-ואט.
לפני הפיצול וההפרטה בשנת 2022, תחנת הכוח "אורות פנינה" ותחנת הכוח "תחנת הכוח דוד לוי" היו תחנת כוח אחת בעל כושר ייצור בהספק 1,500 מגה-ואט.
התחנה ממוקמת בסמוך לצומת אליקים, בין רכס הכרמל מצפון לבין רמות מנשה מדרום, בתחום המוניציפלי של המועצה האזורית חוף הכרמל.
לתחנה המשתרעת על שטח של 0.6 קמ"ר, כושר ייצור של 1,500 מגה-ואט וההספק מותקן ב-2017 הוא 1,394 מגה-ואט.
סך כל יחידות הייצור (טורבינות גז וטורבינות קיטור) הוא תשע: שתי יחידות ייצור במחזור משולב (מחז"מ) תלת-צירי בהספק חשמלי כולל של 680 מגה-ואט, ויחידת ייצור מחז"מ חד-צירית בהספק חשמלי של כ-350 מגה-ואט.
מקור האנרגיה הוא גז (דלק ראשי) וסולר (דלק משני), הנצילות הדלק (תרמודינמי) עומדת על 55%-48% וזמן התנעה הוא בינוני-ארוך.
בתחנת דוד לוי פועלות טורבינות גז במחזור משולב.
מדובר בשילוב של טורבינות גז תעשייתיות וטורבינת קיטור.
פעולה זו תורמת לחיסכון בניצול הדלק ולשמירה על איכות הסביבה מאחר שהיא מגדילה את כושר הייצור מבלי להגדיל את פליטת המזהמים לאוויר, ובכך מופחתים גזי החממה.
בתחילת שנות ה-90, בעקבות העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר והגידול המהיר באוכלוסיית ישראל, גדל מאוד הביקוש לחשמל בארץ.
כדי לטפל בהגברת הביקוש הוחלט על בניית מערך טורבינות הגז: תחנות כוח בפנים הארץ שיפעלו באמצעות טורבינות גז תעשייתיות.
לצורך הקמת מערך טורבינות הגז נבנה קו מתח על-עליון 400 קילו-וולט, המקשר בין תחנות הכוח הגדולות לתחנות המיתוג.
במסגרת תוכנית הרחבה זו נבנתה תחנת הכוח חגית וכמו כן התחנות: אלון תבור, צפית, גזר, רמת חובב ואילת.
מערך טורבינות הגז הוקם במקור כדי לשמש גיבוי למערכות הראשיות בתחנות הכוח הקיטוריות, וכן כפתרון לזמנים של ביקוש שיא.
עם השנים הלך והתרחב מערך טורבינות הגז וכיום הוא מהווה חלק מרכזי במערך ייצור החשמל בישראל.
בשנת 2009 אמר עוזי לנדאו, שר התשתיות, שישנה חשיבות רבה בקידום של פרויקטים מבוססי גז טבעי בענף החשמל בארץ.
לנדאו, במעמד השקת תחנת הכוח:
תחנת הכוח חגית הוקמה בשנת 1995. בעת ההקמה היו בה ארבע טורבינות גז, שהוסבו בשלב מאוחר יותר (בשנים 2001–2003) ליחידות משולבות המייצרות חשמל במערכת טורבינת גז ובמערכת קיטורית.
בתחילת שנת 2004 החל בישראל ייצור של חשמל באמצעות גז טבעי, מהלך שחסך למשק בארץ כמיליון דולר ביום.
בשנת 2008 אושרה הרחבה של התחנה בהיקף של 375 מגה-ואט.
בתחילה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה לא אישרה את ההרחבה, אך בעקבות פנייה של בנימין בן אליעזר, שכיהן אז כשר התשתיות, אושרה הרחבה זו.
בשנת 2009, לאחר עיכוב של כמה שבועות בשל עיצומי העובדים שמנעו את המשך העבודות באתר (מה שהסב לחברה נזק כספי של כ-30 מיליון דולר בשל השימוש בדלקים יקרים יותר כמו סולר), חוברה התחנה לגז טבעי.
כיום, לאחר השלמת חיבורה של התחנה לקו הגז החופי, התחנה ניזונה מקו הגז הטבעי.
בדצמבר 2024 הוסב שמה לתחנת הכוח דוד לוי, על שם השר וחבר הכנסת לשעבר דוד לוי, על פועלו ותרומתו למדינה.
בעת הקמת התחנה ננקטו פעולות שונות למזעור הפגיעה בטבע ובנוף שנגרמה בעקבות הקמת התחנה.
הנמכת פני הקרקע (חפירה לעומק של 25 מטר) והוצאת מאות טונות של עפר כדי שהתחנה וארובותיה לא יבלטו בקו הנוף.
הקמת סוללת עפר סביב התחנה ושחזור הצמחייה הטבעית של האזור לשם הצנעת הסוללה.
העתקת עצי זית שהיו בשטח ונטיעתם מחדש במיקום מתאים ודרומי יותר.
כמו כן, באתר נעשה שימוש בטכנולוגיות הכוללות מערכת ניקוזים משולשת לאיסוף שפכים וטיפול במים ומערכות לצמצום רעש ותאורה.
מאחר שמקורות שונים הצביעו על כך שבשטח שבו אמורה לקום התחנה מצויים ככל הנראה שרידים ארכאולוגיים מהתקופה המקראית והצלבנית, הוחלט לערוך במקום חפירות ארכאולוגיות.
במהלך החפירות נחפרו כמה אזורים בפיקוח רשות העתיקות.
הממצאים שאותרו בשטח נבדקו והוחלט כיצד לנהוג בהם.
נחל חגית, שהתוואי המקורי שלו עבר בשטח התחנה, הצריך הסדרת ניקוז כך שתוואי זרימתו יישמר.
לשם כך נחפרה תחת האתר תעלה ובה צינור בקוטר 2 מטרים לזרימת מי הנחל.
בהתאם להוראות תוכנית מתאר ארצית, היחידה הסביבתית ברשות הטבע והגנים מבצעת ניטור מים בנחל חגית והסביבה, כדי לבדוק את השפעת תחנת הכוח על איכות המים באזור.
פקחי הרשות דוגמים ממי הנחל במיקומים ובמועדים שונים כדי לוודא את ניקיון מי הנחל והיעדרותם של מי שפכים תעשייתיים.
קרן קיימת לישראל, במימון חברת החשמל, פיתחה לאחר הקמת התחנה אזור המיועד למטיילים בסמוך לה.
במקום הוצבו מתקנים שונים המיועדים למטיילים והוסדרו מסלולי הליכה בדרגות קושי שונות וכן מסלולי אופניים.
כמו כן הוצבו באזור שלטים ובהם הסבר על אפשרויות שונות להפקת אנרגיה ממקורות מתחדשים.
באזור הוסדר גם מסלול מונגש - "שביל האנרגיות המתחדשות", המותאם לאנשים עם מוגבלויות.
על הדרך המגיעה מבסיס אליקים לתחנה, הוקם מצפור המשקיף על התחנה וסביבתה.
הקמתה של התחנה במיקום זה לוותה במחאות מצד תושבי האזור, הרשויות, וארגונים הפועלים למען איכות הסביבה.
אף על פי שנעשו ניסיונות מצד חברת החשמל לשמירה על איכות הסביבה, נמתחת ביקורת ציבורית נרחבת על התחנה.
בתחילת שנת 2013 שלחה עיריית יקנעם התנגדות להקמת המתקן לזיקוק גז טבעי באתר חגית.
במועצה הארצית הוחלט על הקמת המתקן במיקום זה, לאחר שהמועצה האזורית חוף הכרמל סירבה לאפשר את הקמתו במחצבת עין אילה, שהייתה החלופה העיקרית.
במסגרת הרפורמה במשק החשמל, בנובמבר 2020 חברת החשמל יצאה לתהליך המכירה של תחנת הכוח חגית מזרח.
מדובר על 6 טורבינות בהספק כולל 660 מגה-ואט.
ארצות הברית התנגדה לשיתוף חברה סינית במכרז לבעלות על תחנת הכוח, והחברה הסינית פרשה.
ב-9 בדצמבר 2021 פורסם שקבוצה המשותפת לאדלטק ושיכון ובינוי זכתה במכרז לרכישת תחנת הכוח חגית מזרח, מידי חברת החשמל, תמורת 1.6 מיליארד שקל.
ב-1 ביוני 2022 הועברה החזקה על תחנת הכוח חגית מזרח לבעליה.
שם התחנה שונה מ"חגית מזרח" ל"אורות פנינה".
תחנת הכוח הסולארית שמס מעאן היא תחנת כוח לייצור חשמל באמצעות אנרגיה סולארית הממוקמת במחוז מעאן שבדרום ירדן.
לתחנה כושר ייצור חשמל של 160 מגוואט.
התחנה ניצבת בקרבת העיר מעאן, כ-210 קילומטר מדרום לעיר עמאן.
היא מתפרסת על פני שטח של 1.9 קילומטר רבוע.
בניית התחנה החלה בשנת 2014. היא נבנתה בתוך 30 חודשים והופעלה ב-8 באוקטובר 2016. עלות הקמתה הגיעה ל-160 מיליון דולר.
תחנת הכוח בוג'גלי היא תחנת כוח הידרואלקטרית, הממוקמת מעבר לנהר הנילוס הלבן, הרותמת את האנרגיה של מפלי בוג'גלי, אוגנדה.
הבנייה החלה בשנת 2007 והסתיימה בשנת 2012. היא נחנכה רשמית ב־8 באוקטובר 2012 על ידי נשיא אוגנדה יוורי מוסווני ואגא חאן הרביעי, בנוכחות פוליטיקאים ומשקיעים אפריקאים.
הקיבולת של תחנת הכוח היא 250MW.
התחנה היא מקור האנרגיה ההידרואלקטרית הגדול ביותר באוגנדה, אף על פי שתחנות כוח מתוכננות בשמות קארומה ואיאגו תהיינה גדולות יותר.
המימון לתחנה היה מקור לדאגה מסוימת, מכיוון שהמשקיעים הצטרפו לפרויקט והתרחקו ממנו.
נכון ליולי 2014, המפעל נוהל על ידי בוג'גלי אנרגיה בע"מ, שבחרה את הקבלן האיטלקי סליני אימפרילילו לפיתוח הפרויקט.
תחנת הכוח שוכנת על פני הנילוס של ויקטוריה, 8 ק"מ צפונית-מערבית לעיירה ג'ינג'ה וצפונית למיקום הקודם של מפלי בוג'גלי.
היא שוכנת בגבול שבין מחוז בויקווה ממערב למחוז ג'ינג'ה ממזרח.
כבר בשנת 2001 ממשלת אוגנדה החלה לתכנן את הקמת תחנת הכוח ההידרואלקטרית במפלי בוג'גלי.
בין המפתחים המקוריים נכללו AES Energy מארצות הברית וקבוצת Madhvani מאוגנדה.
בעיצומן של חקירות הונאה, הפרויקט הראשון היה נטוש ב-2003 כאשר AES Energy נסוגה מהעסקה, בשל תהליך ממושך שספג התנגדות של סביבתנים.
הפרויקט התעכב בשל משא ומתן בין משקיעים ונציגים של כת בשם סוגה (Soga) של רוח המים בודהגלי, שהמקדשים העיקריים שלהם נתפסו כקשורים בצורה בלתי ניתנת לחיבור לכוח המפל.
בסופו של דבר הושג הסכם בין הצדדים.
שותפות חדשה, Bujagali Energy Limited, נוצרה על ידי Sithe Global Power LLC מארצות הברית, ו־Industrial Promotion Services, חטיבה של קרן אגא חאן לפיתוח כלכלי, והוטל עליו לפתח את הפרויקט.
בניית הסכר והחממה החלה ביוני 2007. סאליני אימפרילילו נבחר להיות הקבלן הראשי.
תחנת הכוח החלה בפעילות מסחרית ב־1 באוגוסט 2012. בשיא פעילות הבנייה העסיק הפרויקט מעל 2,500 עובדים, בהם כ־2,200 אזרחים אוגנדים.
נכון לספטמבר 2016, בעלי המניות ב־Bujagali Energy Limited היו כפי שמתואר בהפניה זו.
במאי 2018, העיתון Daily Nation דיווח כי Jubilee Holdings Limited היה מוכן להשקיע נוסף 4.4 מיליארד שילינג קנייתי (44 מיליון דולר) בעסק, בנוסף ל־5.5 מיליארד שילינג קנייתי (55 מיליון דולר) שכבר היו מושקעים.
+ החזקת מניות ב־Bujagali Energy Limited דרגה שם הבעלים אחוז בעלות 1 חברת ההשקעות ג'ובילי (Jubilee Investment Company) 2 ממשלת אוגנדה 3 סית'ה גלובל פאוור (Sithe Global Power) 65.0 4 שירותי קידום תעשייתי (Industrial Promotion Services) 5 קרן אגא חאן לפיתוח כלכלי סה"כ 100.0
העלויות המשוערות עבור תחנת הכוח והסכר היו 800 מיליון דולר.
62 מיליון דולר נוספים הושקעו בבניית קו שידור מתח גבוה מג'ינג'ה לקוונדה, ליד קמפלה, מרחק של כ־80 ק"מ.
Bujagali Energy Limited השקיע כ־190 מיליון דולר מכספו הפרטי.
שאר הכספים הושאלו מהמלווים הבינלאומיים הבאים:
התאגיד הבינלאומי למימון (IFC), חבר בקבוצת הבנק העולמי
במרץ 2018, מועצת המנהלים של התאגיד הבינלאומי למימון ו־MIGA אישרו את מימון התוכניות מחדש בסכום של 400 מיליון דולר בחוב בנייה של Bujagali Energy Limited.
האישור כולל ערבויות של 423 מיליון דולר, בתמיכת הפרויקט.
המימון מחדש יאריך את הטנור של הלוואות קיימות שנעשו ב־2007, על ידי המלווים המפורטים לעיל.
זה, יחד עם מס ויתורים מממשלת אוגנדה, יפחית את עלות החשמל לצרכן ויעורר צמיחה כלכלית במדינה, שבה רק ל־26% מכלל האוכלוסייה (8% באזורים כפריים) הייתה גישה לרשת החשמל באותו זמן.
הפרויקט הושלם בשנת 2012, אם כי ייצור חשמל חלקי החל בשנת 2011.
באפריל 2010, השבועון The EastAfrican שמוצא לאור בקניה, ציין כי פתיחת הסכר תיעשה בהדרגה, יחידה אחת בכל פעם.
ב־2 בפברואר 2012 דיווחו עיתוני אוגנדה על הזמנת הטורבינה הראשונה של תחנת הכוח.
במאי 2012 הוזמנה הטורבינה השלישית של 50 מגה-ואט, שהביאה את התפוקה ל־150 מגה-ואט.
ב־15 ביוני 2012 דיווחו בעיתונות העיתונאית באוגנדה כי הטורבינות הרביעיות והחמישית חוברו, והביאו את התפוקה הכוללת ל־250 מגה-ואט.
המפעל החל לפעול באופן מסחרי ב־1 באוגוסט 2012.
החל מאוקטובר 2016, שיעור ניצול הסכר הוערך בכ-70%.
הכוח שנוצר עלה למשתמש הקצה בערך 0.11 דולר לקילוואט-שעה, אשר היה השיעור הגבוה ביותר באזור הקהילייה המזרח-אפריקנית.
בספטמבר 2016, ממשלת אוגנדה החל במשא ומתן עם שותפים ומלווים כדי לבנות מחדש מימון של הסכר כדי להפחית את העלות של משתמש הקצה לבערך 0.072 דולר לקילוואט-שעה.
תחנת הכוח בטבריה היא אחת משלוש תחנות הכוח הראשונות שבנה פנחס רוטנברג בשנות העשרים של המאה ה-20 ובדומה לתחנת הכוח בחיפה, נחשבת אחד מהמבנים הראשונים שנבנו על פי עקרונות התנועה המודרנית באדריכלות.
התחנה ייצרה בסך הכל 60 קילוואט, הופעלה ב-10 ביוני 1925 וסיפקה חשמל לטבריה והסביבה עד שנת 1932, עם הפעלתה של תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים.
ערב קום המדינה היא הופעלה שוב לפרק זמן קצר.
פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, בחר בטבריה, לצד תל אביב וחיפה, להקמת תחנת כוח על אף שהיא לא הייתה בין הערים המרכזיות בארץ ישראל.
הבחירה נבעה משני טעמים מרכזיים: האחד, קשור בהקמת תחנת הכוח בנהריים.
התחנה בטבריה נועדה לשמש כגיבוי וחיזוק לתחנה שתוכננה בנהריים.
השני קשור לכך שבטבריה, בה היה רוב יהודי, כיהן ראש עיר יהודי, יצחק זכי אלחדיף, מה שהקל על רוטנברג לקדם את הקמת התחנה בעירו.
על אף זאת, גם בטבריה, הייתה התנגדות ערבית, לחשמל של רוטנברג, בדומה להתנגדות שהתרחשה, שנתיים קודם, בקרב ערביי יפו, עם הקמת תחנת הכוח הראשונה של תל אביב.
העבודה על התחנה החלה באיתור מגרש שהיה בבעלות המופתי של טבריה, עבד אל-סלאם טברי, שהיה מעשירי האזור.
יצחק חייט, שהיה ממקימי התחנה ומונה למנהלה, מסר בעדותו שרוטנברג שנתקל בקשיים במסגרת המשא ומתן בני משפחתו של המופתי.
כדי להתגבר על המכשול, גייס חייט שני אנשי מפתח בעיר: מושל המחוז, גרו קריצ'בסקי ומהנדס העירייה, יצחק חוט.
השלושה ערכו ביקור אצל המופתי והתקבלו כאורחים נכבדים עם קבלת הפנים המסורתית.
עוד סיפר חייט ש"בין יתר הדברים, התפתחה השיחה גם בעניין המגרש של חוג'ה רוטנברג.
המופתי כשלעצמו הושפע משיחה זו.
ניצלנו את ההזדמנות שבנו, סודקי אפנדי, נעדר מהבית בגלל לימודיו בקולג' בבירות שבלבנון, כי הוא היה המתנגד העיקרי למכירה, העסקה נעשתה והמגרש נרשם בטאבו לשביעות רצונו הגמורה של רוטנברג".
העבודות להקמת התחנה החלו בשנת 1924 ונמשכו כשלושה חודשים עד לפתיחה שנקבעה ל-10 ביוני 1925, ובה נכחו מושל המחוז הבריטי, ראש העיר, נכבדי המקום ועובדי התחנה.
במקביל החלה הפעלת תחנת הכוח בחיפה וכך, שלוש התחנות הראשונות נחנכו ב-10 ביוני בהפרש של שנתיים ושלושתן יחד ייצרו פחות מ-2 מגוואט.
בטקס הופעל הדיזלגנרטור של התחנה אך לאחריו כובה, ולא פעל עד סוף השנה בשל התנגדות ערביי טבריה שהשתמשו בחשמל שסופק על ידי הגנרטור הישן של העירייה, שסיפק כ-25 קילוואט.
החוזה בין העירייה לחברת החשמל נחתם רק לאחר שאירעה תקלה בגנרטור הישן, שלא ניתן היה לתקנה.
חייט שהיה אחראי לפעולת הגנרטור, במקביל לעבודתו בתחנת הכוח של רוטנברג, הואשם כאחראי לתקלה ואף פוטר מעבודתו בעירייה, וזו חתמה על החוזה עם חברת החשמל.
מאותה עת, התחנה פעלה עד הפעלת תחנת הכוח בנהריים, ביוני 1932.
התחנה שבה לפעול למשך כשנה לפני קום המדינה, אך מאז 1948 אינה מייצרת עוד חשמל.
חברת החשמל שיקמה את מבנה התחנה בשנת 1995 והפכה אותו למבנה משרדים.
באולם הגדול נותרו כמה שרידים מייעודו הקודם, ביניהם פסי הברזל הצמודים לתקרה, עליהם נע בשעתו מנוף ענק.
החלונות שהוגדלו בעבר - הושבו לממדיהם המקוריים.
מעל לבניין השאירו את מגדל המים שנוסף במהלך השנים.
אגף חדש שנוסף לבניין נבנה בסגנון תואם למבנה ההיסטורי, עד כי קשה להבדיל בין השניים.
על פי העדויות הנפרשות בעבודת המרכז למחקר מורשת הארכיטקטורה של הטכניון בחיפה, עולה כי הארכיטקט אלכסנדר ברוולד תכנן את מבנה תחנת הכוח בטבריה, והאדריכל ריכרד קאופמן היה מעורב בתכנון התחנה בשלבים המוקדמים.
קאופמן תכנן תחנה כוח מסיבית אך תכנונו לא התקדם מעבר למספר שרטוטים מצומצם.
אין עדות להמשך הטיפול בעבודתו והתכנון הועבר לברוולד.
צילום של התחנה מופיע במאמר על האדריכלות של ברוולד שפורסם במגזין אדריכלות – Zentralblatt der Bauverwaltung" .
קביעת החוקרים בנוגע לזהות המתכנן נשענת גם על מספר שרטוטים בארכיון חברת החשמל, ששורטטו במשרד התכנון של החברה וחתומים על ידי מהנדס הבניין שלה – ס.ד.
בשרטוטים אלו מופיעה תוספת "על פי הארכיטקטורה של אלכס ברוולד".
כמו כן, חתם סורסקי על התכנון הכולל והסופי והוסיף לו הערה: "אלכס ברוולד, ארכיטקט".
הקרדיט המוזר והבדלים הסגנוניים בין אדריכלות התחנה המודרניסטית במובהק, לפרויקטים אחרים של ברוולד שאופיינו באקלקטיקה סגנונית המשלבת מוטיבים אירופאים עם מזרחיים, הביאו את החוקרים לקבוע שברוולד לא היה מתכנן האתר בפועל, אולם מעמדו המקצועי הביא לקבלת ההכרה על התכנון.
נראה שהיה מעורב בפרויקט ונחשף לתכנון של האדריכל אריך מנדלסון לתחנת הכוח בחיפה והושפע ממנו.
כאשר תוכניותיו עברו תהליך עיבוד נוסף על ידי סורסקי, כפי שקרה עם תוכניותיו של קאופמן לאתר בחיפה.
עיבוד שיצר דמיון מובהק בין תחנת הכוח בחיפה לזו שבטבריה.
בקומה השנייה של מבנה התחנה המקורי הוקמה דירת מגורים ששימשה את חייט, מנהל התחנה ומשפחתו עד שנות השישים.
מדובר בעדות היחידה להימצאות דירת מגורים במבנה של תחנת כוח בישראל.
תחנת הכוח הראשונה בחיפה הייתה תחנת כוח בהספק קטן מאוד (כ־0.5 מגה-ואט) שפעלה באמצעות דיזל-גנרטורים.
התחנה החלה לפעול ב-10 ביוני 1925 במעמד פנחס רוטנברג, מנהלי חברת פיק"א, סולל בונה ומועצת פועלי חיפה.
את הממשל הבריטי ייצג מר נובל, מנהל מע"צ במחוז הצפון.
ב-25 ביוני התקיים טקס החנוכה של התחנה במעמד הנציב העליון הרברט סמואל.
התחנה נחשבת לאחת הדוגמאות הראשונות של אדריכלות מודרנית בארץ ישראל
תחנת הכוח הראשונה בחיפה הוקמה במקביל לתחנת הכוח בטבריה, והופעלה באותו יום.
בדומה לטבריה, גם חיפה, בזמן הקמת התחנה, לא הייתה עיר גדולה במיוחד.
בטבריה הבחירה להקים את התחנה נבעה מתוך רצון ליצור חיבור לעורף העירוני של תחנת הכוח העתידית בנהריים.
במקרה של חיפה הבחירה נבעה מאמונה בעתידה של העיר.
כבר בספרו "אלטנוילנד" כינה הרצל את חיפה "עיר העתיד" וגם הבריטים הפכו אותה לצומת חשוב בפרישת קווי הרכבת שתכננו במזרח התיכון.עיתון "דבר" דיווח שבערב הפעלת התחנה לראשונה הודלקו אלפי נורות שנתלו על חזיתה והמראה זכה לתשואות מהקהל שהגיע לצפות באירוע.
ההשקה הרשמית של התחנה נדחתה ל-25 באותו החודש כיוון שבאותו הזמן ביקר הנציב העליון בארץ ישראל, ורוטנברג היה מעוניין בנוכחותו בטקס.
עם הפעלת התחנה החלו ועדי השכונות בחיפה (בת גלים, נווה שאנן, אחוזת הרברט סמואל, והר הכרמל) לפנות להנהלת חברת החשמל בבקשה להארכת קווי החשמל לשם חיבור המבנים בשכונות.
החוזים בין ועדי השכונות לבין החברה כללו תשלום על הקמת רשת החשמל או על הצבה וחיבור של טרנספורמטורים והתחייבות לשימושים מינימליים שנקבעו באותם חוזים.
החברה העמידה לטובת ועדי השכונות הלוואה למימון חלקי של החוזים.
בשנים הבאות גדל הביקוש ונוספו לקוחות חדשים וביניהם, מפעלים וחברות תעשייתיות, כמו מפעל "שמן" וחברת "של".
כדי לעמוד בביקוש שהלך וגבר, הוקמו קווי חשמל חדשים שקישרו את התחנה בחיפה לתחנה בתל אביב ולתחנת הכוח ההידרואלקטרית שנבנתה בנהריים.
בתחילת שנות ה-30 הודממו שלוש תחנות הכוח שפעלו באמצעות דיזל-גנרטורים, בתל אביב, בחיפה ובטבריה, והן שימשו רק כעתודה ולמקרי חרום.
במרץ 1935 הוקמה תחנת הכוח הקיטורית הראשונה בחיפה, שנקראה לימים, תחנת הכוח חיפה א'.
עבודות תכנון התחנה החלה ב-1924 לאחר שפנחס רוטנברג קיבל את תמיכת הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל.
תמיכת הנציב הייתה חשובה לרוטנברג שניסיונו בזמן הקמת תחנת הכוח הראשונה בתל אביב, לימד אותו שתמיכת הבריטים היא הפתרון המרכזי לחשש בוועד הפועל הערבי מ"החשמל היהודי".
רוטנברג בחר להקפיד על איכות תכנון אדריכלית בכל תחנות הכוח שהקים באותן שנים וגם במקרה של תחנת הכוח בחיפה פנה לאדריכלים מהשורה הראשונה כדי שיעצבו את המבנה.
ב-1923 פנה רוטנברג לאדריכל היהודי גרמני אריך מנדלסון וביקש ממנו לתכנן את תחנת הכוח ההידרואלקטרית על הירדן ואת תחנת הכוח בחיפה.
מבחינתו של מנדלסון ההזדמנות לתכנן תחנת כוח הייתה מימוש של אידיאל המודרניות הן כמתכנן והן כציוני נלהב.
בעקבות הפניה הגיעה מנדלסון לביקור בישראל שבמסגרתו יצר סקיצות לשני הפרויקטים ולמד את האתרים.
הסקיצות כללו פרספקטיבה אקספרסיבית, תוכניות וחתכים.
על בסיס התכנון שיצר מנדלסון החלו במחלקת התכנון של חברת החשמל בשרטוט תוכניות, חזיתות וחתכים של התחנות.
התכנון המוצע התבסס על מבנה נקי קווים עם גג שטוח, תוכנית מלבנית קומפקטית ואסימטריות בביטוי התלת־ממדי.
תכנון המזכיר את תחנת הכוח שתכנן מנדלסון במפעל הטקסטיל "מאייר – קאופמן" בגרמניה.
עבודת התכנון נתקלה בקשיים בגלל התנגדות הוועד הפועל הערבי ומנדלסון, ממקום מושבו בברלין, הרגיש שהעיכוב בתכנון אינו מוגבל לסוגיה הפוליטית.
במכתב שכתב לאדריכל ריכרד קאופמן, מתלבט מנדלסון בסוגיה.
למרות זאת בסוף 1923 העביר מנדלסון לרוטנברג סדרת שרטוטים סופיים לתחנה בחיפה.
בתגובת רוטנברג, שנשלחה למנדלסון במכתב מתחילת 1924, נכתב שהצעתו תעלה לדיון במועצת המנהלים של החברה אך לא סביר שתתקבל בגלל המודרניות המובהקת של התכנון.
לטענתו של רוטנברג הבריטים העדיפו תכנון שמכונה בתאוריה האדריכלית, רגיונליזם קולוניאליסטי, על פני המודרניזם האירופאי.
חוקרי מרכז המחקר למורשת האדריכלות בטכניון כותבים בספר המוקדש לפרויקטים האדריכליים של חברת החשמל, שנראה שרוטנברג שהעדיף להיות הפוסק האחרון בנושאי התכנון בחברה, השתמש בהתנגדות הבריטית כדי לוותר על שירותיו של מנדלסון ולהימנע מהתנגשות בין רצונותיהם.
עוד לפני תום ההתקשרות עם מנדלסון פנה רוטנברג לקאופמן שביקש ממנו לתכנן את התחנה.
קאופמן, אף על פי שהיה בקשר אישי עם מנדלסון, ושתכנון תחנת הכוח בתל אביב עלה על שרטון, לקח על עצמו את התפקיד.
הוא עדכן את מנדלסון במכתב והחל להכין מספר גרסאות לתכנון.
אך גם במקרה זה, התכנון לא יצא לפועל.
ביולי 1924 כתב לו רוטנברג שבגלל התנאים הטופוגרפיים שאתר, נאלצו בחברה לשנות את התכנון ובגלל קוצר הזמן האחריות על התכנון הועברה למחלקת התכנון של החברה.
באוגוסט 1924 החלה עבודת התכנון בחברה וחלק מן השרטוטים שהופקו באותה התקופה חתומים על ידי מתכנן החברה ש.ד.
סורסקי וחלק על ידי רוטנברג עצמו.
מקורות ההשראה לתכנון הסופי היו הן עבודתו של קאופמן והן עבודתו של מנדלסון.
הכניסה לבניין הייתה מגרם מדרגות רחב שנוצר בגלל התנאים הטופוגרפיים.
הבניין עצמו היה מודרני במובהק עם קווים נקיים ומגדל בולט ששובר את הסימטריה.
הגג התבסס על מערכת מסבכים שיצרה שיפוע קל שהוסתר בחזית על ידי מעקה הגג המוגבה.
תחנת הכוח הגרעינית קולה, היא תחנת כוח גרעינית הממוקמת 12 ק"מ מפוליארניה זורי, שבמחוז מורמנסק בצפון מערב רוסיה.
התחנה מופעלת על ידי רוסאנרגואטום, חברה האחראית לתפעול תחנות הכוח הגרעיניות ברוסיה ומהווה חלק מחברת אטום-אנרגופרום שהיא חברת בת של רוסאטום, התאגיד הפדרלי לאנרגיה אטומית.
בלוק 1 (הכולל את כורים 1 ו-2) בתחנת הכוח הגרעינית קולה נכנס לשירות בשנת 1973 וב-1974 בהתאמה והם חלק מהדור הראשון של כורי PWR של רוסיה (סוג VVER 440/230).
כורי בלוק 1 תוכננו לעבוד במשך 30 שנה ובמקור אמורים היו להיות מושבתים בשנת 2003 וב-2004, אולם ההשבתה לא בוצעה.
במקום זאת, הורחבה תוחלת החיים המבצעית של שני הכורים, לאחר מאמץ שדרוג בטיחות מאסיבי שכלל כ-200 פרויקטים לשדרוג מערכות בטיחות שמומן בחלקו על ידי ממשלות נורווגיה, שוודיה, פינלנד וארצות הברית.
תחנת הכוח מייצרת כמחצית מהאנרגיה של מחוז מורמנסק.
הכור הוא מהסוג הדומה שפועל בתחנת הכוח הגרעינית לובייסה (Loviisa) בפינלנד, התואם את דרישות הרגולציה הנחשבות בדרך כלל למחמירות בעולם.
בתחנת הכוח הגרעינית קולה ארבע יחידות כור:
כמה תנועות סביבתיות וארגונים הכוללים אקולוגים מנורווגיה ורוסיה תומכים בקמפיין תקשורתי שנועד לסגור את תחנת הכוח הגרעינית קולה תוך ציון חששות לרמת הבטיחות בכורים שבבלוק 1 והפרות לכאורה של החוק הרוסי להגנת הסביבה, במהלך השדרוגים שנועדו להאריך את תוחלת החיים שלהם.
רישיון הכורים בבלוק 1 אפשר להאריך את עבודת הכורים בחמש שנים נוספות.
הרישיון שהוענק על ידי השירות הפדרלי לפיקוח אטומי, טכנולוגי ואקולוגי, הרגולטור הגרעיני האזרחי של הפדרציה הרוסית, הוענק מבלי לערוך מחקר לבדיקת ההשפעה על הסביבה.
ביצוע מחקרים ברמה הפדרלית מעוגנים בסעיף 11 לחוק "אודות מחקרים על השפעה על הסביבה".
באפריל 2005 פרסם התובע המחוזי של מורמנסק המלצה לפתור את ההפרות סביב הארכות תוחלת החיים של הכורים ולכפות על גופי הרגולציה ורוסאנרגואטום, קונצרן תחנות הכוח הגרעיניות ברוסיה, לבצע את מחקרי ההשפעה על הסביבה.
התובעים במורמנסק הורו שוב לגופי הממשל למלא את הצו, אך שוב לא צלחו.
מגזין הטבע והנוער של נורווגיה ומגזין "סביבה וזכויות" של בלונה הנורווגי, הפנה לראשונה את תשומת לבם של התובעים לחוקיות הבעייתית בהארכת משך החיים של הכורים בשנת 2004.
לאחר מכן הוציא רוסטחנדזור רישיון להארכת תוחלת החיים של הכורים בחמש עשרה שנים נוספות של הכורים בבלוק 1, ביוני 2008, לאחר בדיקות נוספות ועבודות שדרוג.
בשנת 2016 הוכרזו התוכניות הראשוניות לבנות כור מדגם VVER-600 עד שנת 2030. ה-VVER-600 מהווה גרסת קירור קטנה יותר של שני מעגלי הקירור של הכור מדגם VVER-1200 הנוכחי, המיועדת לאזורי ושווקים קטנים יותר.
תחנת הכוח הגרעינית רוסטוב היא תחנת כוח גרעינית רוסית הממוקמת על הגדה השמאלית של מאגר צימליאנסק בזרם הנמוך של נהר הדון ליד וולגודונסק, שבמחוז רוסטוב.
ההתחדשות התעשייה הגרעינית לאחר נפילת ברית המועצות התרחשה ברוסטוב בראשית שנות האלפיים, עם סיום בניית יחידה 2 בשנת 2010, יחידה 3 בשנת 2015 ויחידה 4 בשנת 2017. יחידה 4 הייתה הכור האחרון מדגם VVER-1000 / V-320.
תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד-2 היא תחנת כוח גרעינית שנמצאת בבנייה בעיר סוסנובי בור, שבמחוז לנינגרד.
אתר הבנייה ממוקם 35 ק"מ מערבית לעיר סנקט פטרבורג וכ-70 ק"מ מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג.
הפעלת יחידת הכור הראשונה וחיבורה למערכת האנרגיה המאוחדת של המדינה בוצעה ב-9 במרץ 2018. הפעלת יחידת הכור השנייה בוצע בשנת 2021.
הפרויקט להקמת תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד-2 נכלל בתוכנית ארוכת טווח של התאגיד הלאומי לאנרגיה אטומית רוסאטום.
הנחת אבן הפינה התקיימה ב-30 באוגוסט 2007, בהשתתפות יושב ראש הדומה בוריס גריזלוב, ראש התאגיד סרגיי קיריינקו ומושל מחוז לנינגרד ולרי סרדיוקוב.
ב-28 בפברואר 2008 הוכרזה חברת SPbAEP כזוכה במכרז הפתוח לבחירת קבלן להקמת שתי יחידות הכוח הראשונות של לנינגרד-2 וב-14 במרץ נחתם חוזה לתכנון, סקירה, בנייה והזמנה וכולל גם אספקת ציוד, חומרים ומוצרים לתחנה.
הפרויקט עומד בדרישות הבטיחות הבינלאומיות המחמירות ומשתמש בארבעה ערוצים פעילים של מערכות בטיחות הכולל מכשור מקומי שנועד לסייע הסרת חום פסיבית מתחת למעטפת הכור במקרה של התחממות יתר ומערכת להסרת חום פסיבית מחוללת אדים.
ההספק החשמלי של כל יחידת כוח מסוג VVER-1200 עומד על 1,198.8 מגה וואט ויכולת החימום היא 250 גיגה קלק"ש.
חיי השירות המשוערים של התחנה הם 50–60 שנה.
הזמנת יחידת הכוח הראשונה נקבעה לשנת 2015. עם זאת, בשל הביקוש הנמוך לחשמל נדחתה השקת יחידת הכוח לשנת 2018. ב-9 במרץ 2018 הושלם שלב חיבור יחידת הכוח הראשונה לחשמל.
תחנת הכוח בעזה היא תחנת הכוח היחידה ברצועת עזה.
התחנה היא מקור אספקת החשמל השני בחשיבותו בעזה, והיא מספקת כשליש מצריכת החשמל של תושבי עזה.
את היתר, מספקת חברת החשמל לישראל.
התחנה מושבתת לעיתים קרובות בגלל משבר החשמל בעזה, וכן בגלל העימותים בין ישראל לחמאס לאורך השנים.
מאז העברת השליטה ברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית, הרשות הפלסטינית רכשה את החשמל לרצועת עזה מחברת החשמל הישראלית באופן בלעדי.
הרשות ביקשה להקים יכולת ייצור חשמל עצמאית.
במקביל להקמת תחנת הכוח תוכנן להקים קו מתח עליון (161 קילו-וולט) חדש, בין ישראל לעזה, כדי להגדיל ולשפר את אספקת החשמל שהתבססה על קו מיושן.
לצורך הקמת התחנה הוקם ב-1998 מיזם משותף כשותפות פלסטינית-אמריקנית.
שכללה את חברת אנרון מארצות הברית שהחזיקה 30% מהמיזם וקבוצה של חברות פלסטיניות שכללה את חברת "פדיקו" של מוניב אל-מסרי, חברת CCC של משפחת ח'ורי וקרן ההשקעות הפלסטינית.
עלות הקמת התחנה נאמדה בכ-150 מיליון דולר.
ההסכם להקמתה נחתם ב-18 ביוני 1999 על ידי יושב ראש הרשות יאסר ערפאת, יו"ר אנרון במזרח התיכון, דייוויד האוג, והיזם סעיד חורי.
התחנה תוכננה במקור לפעול בגז טבעי, ולהיות בעלת הספק של 140 מגה-ואט, כמחצית מצריכת החשמל של עזה באותה עת.