tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת כהונתו החלה רכישת קרקעות באזורים שעד אז לא הייתה בהם דריסת רגל ליהודים, כמו הרי יהודה, הגליל המערבי, עמק החולה ודרום הנגב.
עד קום המדינה רכשה קק"ל כ-940,000 דונם בארץ ישראל, שלושה רבעים מהם בתקופת כהונתו של ויץ כמנהל מחלקת הקרקעות שלה.
המדינה "צריכה לבוא בבת אחת, בחינת גאולה, וכאן סודו של רעיון 'המשיח'".
ועד שתגיע השעה החל וייץ להתמסר לעניין ההתיישבות ועיבוד הקרקעות, נוסף על גאולת הקרקע וקק"ל הפכה לשותפה ביחד עם הסוכנות היהודית במפעל זה.
במסגרת זו היה ויץ מעורב מטעם הקרן בהקמתם של יישובי "חומה ומגדל" בתקופת המאורעות, הקמתן של ארבע "מצודות אוסישקין" באצבע הגליל בשנים 1939–1943, העלאתם על הקרקע של שלושת המצפים בנגב בשנת 1943, עלייתם על הקרקע של היאחזויות הפלמ"ח בשנת 1945 ובהקמתן של אחת עשרה הנקודות בנגב בשנת 1946.
ויץ יזם סיור בערבה שנערך בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 בהשתתפות 12 איש ובהם ד"ר אברהם גרנות, יו"ר הקרן הקיימת ומהנדס המים שמחה בלאס, בלאס מצא סימנים ברורים למים, בניגוד למשתתפים אחרים שהיו מיואשים מסיכויי ההתיישבות במקום.
את משנתו בעניין הקשר בין קרן קיימת לישראל לבין ההתיישבות, הוא הציג בכינוס בו השתתף בשנת 1944:
בתקופה זו טבע בלקסיקון ההתיישבותי והפוליטי של ישראל את המונח "היאחזות" כתקיעת יתד יישובית גם בהיעדר תנאים לכך.
לאורך תקופת המנדט וגם לאחר קום המדינה הוא מיקד את עיקר פעילותו להתיישבות באזורי ההר.
תחום נוסף שבו התמקד היה ייעור הארץ.
הוא למד את נושא הייעור לעומק, נעשה למומחה בתורת העץ והייעור והיה אחראי לכיסוייה של הארץ במעטה של יערות.
הוא החזיק בדעה כי הייעור יוצר תנאים להיאחזות בקרקע ועל כן פעל רבות בתחום זה.
מיד לאחר קום המדינה נבחר לעמוד בראש ועדת הרצל מטעם מנהיגי התנועה הציונית כדי לאתר מקום קבורה ממלכתי עבור בנימין זאב הרצל.
המקום שבחר בו הייתה גבעה במערב ירושלים בו שכן בית הקברות הצבאי הראשי של מדינת ישראל.
לאחר שנבחר המקום היה בין מקימי האתר ובין מתכנניה של רחבת הר הרצל, בה נערך כמדי שנה ביום העצמאות "טקס הדלקת המשואות".
לאחר הבאתו של הרצל לקבורה בארץ הפך האתר להיות בית הקברות הלאומי של ישראל.
לאחר מותו הוחלט לקרוא לכביש המקיף את הר הרצל ואת יד ושם בשם: "דרך יוסף וייץ".
ב-25 ביולי 1948, בתגובה ללחץ גובר מצד המדינות הערביות על פולקה ברנדוט לאפשר חזרת הפליטים לבתיהם מטעמים הומניטריים, פנה וייץ לשר החוץ משה שרת, אשר מונה זה מכבר על ידי בן-גוריון לטפל בבעיות שיצרה בריחת התושבים במהלך המלחמה, במילים הבאות:
לאחר קום המדינה, הוסיף ויץ לכהן בתפקידו כמנהל מחלקת הקרקע והייעור, ובשנת 1950 נבחר לדירקטוריון הקרן הקיימת.
במסגרת תפקידו עסק בניהול מרבית השטח החקלאי של מדינת ישראל, עמד בראש הוועדה העליונה לקביעת שימושי הקרקע במדינה, עסק בהסדרי קרקעות לשם הכנת משבצות קרקע חקלאיות רציפות להתיישבות הקיימת ולהתיישבות החדשה, עסק ברכישות קרקע נוספות ובהרחבת השטח החקלאי של מדינת ישראל, בעיקר על ידי הכשרת קרקעות באזורי ההר.
כן המשיך בייעור הארץ והביא לידי ביטוי את ידיעותיו בתחום זה בספריו.
הוא ביקש, בעיקר ממניעים מדיניים וביטחוניים, לחזק באמצעות ההתיישבות את ריבונות המדינה באזורים שנכבשו מעבר לתוכנית החלוקה, מתוך רצון לבסס את גבולות ישראל שלאחר מלחמת העצמאות.
בנוסף לכך, הוא הוזמן לעמוד בראש ועדות שונות שסייעו לממשלה בנוגע לבעיית הפליטים הפלסטינים, כגון ועדת הטרנספר (השנייה) שהוקמה באוגוסט 1948. ב-1952 הגה ויץ את "מבצע יוחנן" אשר נועד להעביר אלפי ערבים נוצרים תושבי הגליל, אשר עזבו את בתיהם במלחמת העצמאות אך המשיכו לחיות בתחומי מדינת ישראל, לארגנטינה ולברזיל.
ויץ אף נסע למדינות אלו, על מנת לקדם את הוצאתו לפועל של הטרנספר.
בנובמבר אותה שנה התבשר ויץ על ידי משה שרת כי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, אישר את התוכנית.
עם זאת, בתחילת 1953 בוטלה התוכנית.
ביומניו של ויץ נמצאות התייחסויות רבות לנושא הטרנספר כשויץ מביע תמיכה ברעיון לצורך קידום גאולת קרקעות ופינוי הארץ כולה מתושביה הערבים להתיישבות יהודית.
כך למשל תיעד ויץ ביומנו ב-20 בדצמבר 1940 דברים שאמר לזלמן ליפשיץ:
בנוסף, היה ויץ חבר בוועדת השמות הממשלתית.
במהלך שנות החמישים הגה ויץ את רעיון כפרי העבודה ליישובם של העולים החדשים באזורי ההר בהרי יהודה והגליל ולקראת סוף שנות החמישים עמד מאחורי הקמת ראשון המצפים בגליל – מצפה יודפת.
בראשית שנות השישים היה שותף בהקמת מינהל מקרקעי ישראל, מונה למנהלו הראשון ונטל חלק מרכזי בגיבושה של האמנה שנחתמה בשנת 1961 בין ממשלת ישראל לבין קק"ל על הגדרת מעמדה החדש של הקרן במדינת ישראל.
במקביל לכהונתו כמנהל מינהל מקרקעי ישראל, שימש גם כמנהל מחלקת פיתוח קרקע בקק"ל.
במסגרת זו תפקידו זו הביא להקמתם של מצודות הספר – 6 יישובים חדשים שהוקמו באזורי ההר שלאורך הגבולות על ידי קק"ל בשיתוף עם הצבא בדומה למתכונת של היאחזויות הנח"ל.
מתפקידו במינהל מקרקעי ישראל פרש בשנת 1964 ולאחר כשנתיים פרש גם מהנהלת מחלקת פיתוח קרקע בקרן קיימת לישראל.
גם לאחר צאתו לגמלאות המשיך לכהן כחבר בדירקטוריון קק"ל, כממלא מקום היושב ראש שלו ולשמש כיועץ במשימות פיתוח קרקע והתיישבות בהיאחזויות.
בערב סוכות שנת 1972 הלך יוסף ויץ לעולמו כשהוא בן 82 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים, לצד בנו יחיעם ויץ.
על שמו נקרא המושב תלמי יוסף אשר היה בסיני אך פונה לאחר הסכמי קמפ דייוויד, תושביו הקימו מושב חדש באותו השם, תלמי יוסף בחבל שלום אשר סמוך לגבול עם מצרים ועם רצועת עזה.
על שמו נקראים גם מצפה רביבים בנגב הצפוני, רחוב בירושלים המחבר את הר הרצל עם שכונת קריית משה ומועצה אזורית מעלה יוסף אשר נמצאת בלב הגליל המערבי.
יוסף ויץ נישא לרוחמה אלטשולר, בתו של יצחק זאב אלטשולר, איש העלייה הראשונה ומראשוני רחובות.
אחותה של רוחמה, יהודית, נישאה לגרו גרא, שהיה נציב שרות בתי הסוהר הראשון בישראל.
אחיה, נקדימון אלטשולר, היה ידיד נעורים הקרוב של רחל המשוררת והוא שהה לצדה ברגעיה האחרונים.
בנו הוא גדעון אלטשולר, ונכדתו היא ד"ר מור אלטשולר.
אחותו של ויץ, מרים, נישאה לסופר והעיתונאי בן רחובות זאב סמילנסקי, אביו של הסופר ס.
לזוג יוסף ורוחמה ויץ נולדו שלושה בנים: פרופ' רענן ויץ שכיהן כמנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, שרון ויץ (1916–1987), שכיהן כמנהל אגף היעור של הקרן הקימת לישראל, וצעיר הבנים יחיעם ויץ.
בהתבשרו ב-18 בספטמבר 1918, כמה חודשים לאחר הצהרת בלפור, על לידת בנו השלישי בהיותו בסג'רה פרץ בתרועה "יחי-עם" וכך קראו הוא ורוחמה אשתו לבנם ומכאן והלאה היה השם "יחיעם" לשם ישראלי נפוץ.
יחיעם, נהרג בפעולת פיצוץ גשר א-זיב בליל הגשרים ב-16–17 ביוני 1946. קיבוץ יחיעם שבגליל המערבי עלה על הקרקע באותה שנה, ונקרא על שמו.
בנו של שרון ויץ הוא שדרן הספורט רמי ויץ.
בנו של רענן הוא ההיסטוריון יחיעם ויץ.
בנו של יחיעם ויץ, ההיסטוריון, הוא העיתונאי גידי וייץ.
הבמאית מיכל ויץ היא בתו של רמי ויץ ונינתו של יוסף ויץ.
ב-2021 יצא סרטה "קופסה כחולה".
הסרט מעמת בין הנרטיב המקובל בחוג משפחתה של הבמאית, ובין הנרטיב שמשתקף ביומניו האישיים של ויץ.
יוסף ויץ נפטר לאחר שהטביע את חותמו על מפת ההתיישבות של מדינת ישראל והותיר אחריו כ–30 ספרים בנושאים חקלאיים והתיישבותיים.
ספריו הביוגרפים המתעדים את תולדות היישוב ואת משנתו: "התנחלותנו בתקופת הסער", "בחבלי-נחלה", "דרכי בהתיישבות", "ההר", "בנתיבי", חמישה כרכי "יומני ואגרותי לבנים" (כרך שישי ראה אור בשנת 1973, לאחר מותו), "יוסף נחמני איש הגליל" ומאמרים רבים בנושאים חקלאיים-ישוביים בעיתונות הפוליטית המקומית ובנושאים מקצועיים בכתבי עת המקצועיים.
נתן ביסטריצקי (עורך), בנתיב ההגשמה: קובץ לכבוד יוסף וייץ ליובלו הששים, ירושלים: הקרן הקיימת לישראל, תש"י 1950.
אדם עם עצמו: קובץ מוקדש ליוסף ויץ ופעלו, תל אביב: מסדה, תשכ"ו 1966 (ליובל ה-75), ובו:
ומאמרים עליו, בהם: אוריאל אופק, "אדם מיער", עמ' 130–148 (מונוגרפיה על יוסף ויץ).
"יוסף וכתונת הפסים המשגעת" הוא מחזמר, הראשון שנכתב בידי הצמד אנדרו לויד ובר וטים רייס.
סיפור המחזמר הוא סיפורו התנ"כי של יוסף, בנו של יעקב.
המחזמר הוצג לראשונה במרץ 1968 בפני תלמידי בית ספר, ועם השנים התרחב והתפתח עד שהפך לאחד ממחזות הזמר המצליחים והאהובים ביותר בכל הזמנים.
המחזמר פותח בארץ כנען, שם נמצאים יעקב, ארבע נשותיו ושנים-עשר בניו.
את יוסף, נער מרשים ויפה, הוא אוהב יותר מכולם - יוסף הוא בנה של רחל, אשתו האהובה ביותר של יעקב, שנפטרה.
יעקב מכין עבור בנו האהוב כתונת פסים צבעונית ומשגעת, שמעוררת את קנאת אחד-עשר האחים האחרים.
מה שמרגיז את האחים עוד יותר, הוא נטייתו של יוסף לחלום חלומות, ולספר אותם לאחיו.
בחלומות אלו, מתגלה יוסף כאח הנישא מעל כולם, השליט עליהם.
האחים מטכסים עצה ומחליטים, למחרת בבוקר, להיפטר מיוסף ולזרוק אותו לבור.
למחרת בבוקר, האחים משליכים את יוסף לבור.
אך לפתע עוברת במקום שיירת ישמעאלים בדרכם למצרים.
האחים מחליטים למכור את יוסף לעבד לישמעאלים.
האחים מבצעים את העסקה, וקורעים מיוסף את כותנתו.
הם טובלים אותה בדם של עז, כדי להביא אותה כראיה לאביהם על מות בנו האהוב.
יוסף מגיע למצרים, ומיד נשלח לביתו של פוטיפר, עסקן מצרי עשיר ובכיר בבית המלך פרעה.
יוסף, שמתחיל שם כעובד זוטר, הופך לבכיר בבית פוטיפר.
אשתו של פוטיפר, אישה חלקלקה וערמומית, מגלה עניין ביוסף, אך כשזה לא מסכים לשכב איתה, מעלילה אשת פוטיפר על יוסף שניסה לתקוף אותה.
פוטיפר הזועם משליך את יוסף לכלא.
בכלא, מדוכא ובודד, פוגש יוסף בשניים משריו לשעבר של פרעה, גם הם אסירים - שר האופים ושר המשקים.
שניהם חולמים חלום משונה, ובאים ליוסף לבקש פתרון לחלום.
יוסף פותר להם את החלום: שר האופים נתלה על עץ, כפי שיוסף חזה, ושר המשקים משתחרר מהכלא.
דרך שחרורו של יוסף מהכלא היא מקרית: פרעה, מלך מצרים, חולם שני חלומות משונים ומחפש להם פותר.
שר המשקים נזכר ביוסף ומציע לפרעה להיעזר בו.
הוא פותר את החלום, וחוזה שבע שנות שובע ושבע שנות רעב שיבואו על מצרים.
פרעה מחליט למנות את יוסף בעל החלומות למשנה למלך.
באותן שנים הכה רעב בארץ.
יעקב, אביו של יוסף, שולח את בניו למצרים להשיג אוכל.
האחים מגיעים אל יוסף, שמזהה אותם, אך הם לא מזהים אותו.
בתחילה מסרב יוסף לתת להם אוכל בטענה שהם מרגלים, ולאחר מכן אף מפליל אותם בגנבת אחד מגביעיו.
יוסף מפליל את בנימין, בן הזקונים של יעקב, בגנבת אחד מגביעיו כמבחן לאחים.
האחים מסרבים לתת ליוסף לאסור את בנימין ומתחננים על חייו.
יוסף רואה שאחיהם שינו את דרכיהם ומסרבים להפקיר את אחיהם וחושף בפניהם את זהותו האמיתית.
יוסף והאחים סולחים זה לזה ומתפייסים.
יעקב, האב הזקן, מובא גם הוא למצרים לראות - ולו בפעם האחרונה - את בנו יוסף שאבד.
בקיץ 1967 נתבקש המלחין אנדרו לויד ובר לכתוב מחזמר לכבוד מסיבת הסיום של בית הספר של אחיו, ג'וליאן.
וובר פנה מיד לפזמונאי והמחזאי טים רייס, וב-1 במרץ 1968 המחזמר, באורך של עשרים דקות, הוצג לראשונה.
המחזמר היה להצלחה כל כך גדולה, עד שהופעה נוספת נקבעה לתאריך 12 במאי בפני כ-2,500 צופים.
בקהל היה גם מבקר המוזיקה של ה"סאנדיי טיימס", דרק ג'ואל, שכתב ביקורת חיובית מאוד על המחזמר.
ב-9 בנובמבר 1968 המחזמר הופיע בפעם השלישית, וכלל שירים נוספים.
אחרי הביקורת של ג'ואל, הוציא טים רייס תקליט ובו שירי המחזמר.
התקליט קיבל ביקורות טובות מאוד, אך נכשל מבחינה מסחרית.
הצמד וובר ורייס חיפשו מפיק שיתמוך בהם כלכלית בשביל שיוכלו להמשיך לכתוב יחד.
וובר מצא את ספטון מאיירס, מפיק רעב לפרויקט מוצלח.
שותפו של מאיירס, דייוויד לאנד, שמע את התקליט של "יוסף" שהוציא רייס ומיד החתים את השניים על חוזה שהבטיח להם תמיכה כלכלית במשך 3 שנים תמורת חלוקה ברווחים.
אך הצמד וובר-רייס לא המשיך לפתח את "יוסף" אלא פנה למחזמר אחר, "ישו כוכב עליון", שמספר את סיפורו של ישו.
השניים התפרסמו מאוד בזכות המחזמר המצליח החדש, ובזכותו קפצו המכירות של התקליט "יוסף".
"יוסף" הופק לראשונה בצורה מקצועית על ידי פרנק דונלופ ב-1972. ב-1982 כבר עבר לפסגה: בימות ברודוויי.
סגנון השירים שהלחין וובר הוא מגוון: וובר משנה סגנון כמעט בכל שיר, ומשתמש בסגנון רוקנרול בהשראת אלביס פרסלי; סגנון שנסונים צרפתיים; סגנון המערב הפרוע; ג'אז של שנות העשרים ודיסקו.
המחזמר הוצג בבימות בארצות רבות בעולם, ויצא על תקליטים ותקליטורים.
בשנת 1999 יצאה גרסת DVD של המחזמר, בכיכובו של דוני אוסמונד.
בישראל המחזמר הוצג לראשונה ב-1975 בבית העם בירושלים, על ידי תיאטרון "בימתנו" של הסתדרות הנוער העובד והלומד, בתרגומו של אלכס אנסקי.
בנוסף עלתה גרסה של המחזמר, בתרגומו של יהונתן גפן ובכיכובם של חברי מועדון התיאטרון, בשם "הרביעייה בכתונת פסים" (מפיק: יעקב אגמון).
מאז עלה המחזמר פעמים נוספות בארץ, וזכה להצלחה רבה.
ב-1980, עלה המחזמר בתיאטרון "הקאמרי" בתרגומו של אהוד מנור ובבימויו של צדי צרפתי.
בין משתתפי ההפקה היו שלמה ארצי / ששי קשת (יוסף), תיקי דיין (המספרת), אלברט כהן (פרעה), עמי ויינברג וירון כהן (לימים דנה אינטרנשיונל) בתור נער מקהלה.
בשנת 1981, הועלה המחזמר בערד, בהפקה משותפת של "הקאמרי" עם קבוצת תיאטרון ערד, תזמורת ערד ואנשי ערד.
מטעם הקאמרי השתתפו ששי קשת, תיקי דיין ואלברט כהן.
ההצגה עלתה 5 פעמים באולם "אורון" בערד ואחר כך גם בתל אביב בתיאטרון הקאמרי עצמו.
בשנת 1984 המחזמר שוב הועלה בתיאטרון "הקאמרי" והפעם בפארק הירקון.
בתפקיד יוסף שיחק אליל נוער נוסף, דני בסן.
בשנות התשעים העלה את ההפקה המחודשת של המחזמר אברהם דשא (פשנל) פעמיים, בעקבות הצלחת המחזמר בלונדון בכיכובו של ג'ייסון דונובן.
בפעם הראשונה, ב-1992, עם שי זורניצר (יוסף), חוה אלברשטיין (המספרת) ומקסים לאונידוב (פרעה).
בפעם השנייה, העלה פשנל את המחזמר בשיתוף עם יוכלמן-אשר הפקות בתיאטרון "מקסים", בין היתר עם אלון ריינהורן (יוסף) וליאת אחירון (המספרת).
בשנת 2001 עלה המחזמר בתיאטרון הספרייה ברמת גן, ושוב בסוף 2002, בהשתתפות יגאל מזרחי, צאלה אחרק, יובל כספין, מאיה מעוז, גיל קפטן.
בנוסף הועלה המחזמר בבית הספר "בית צבי" מספר פעמים (בין היתר בהשתתפות מיה דגן, יגאל מזרחי, הילה מערבי, גלעד שמואלי, יובל כספין ואחרים) ובאקדמיה לאומנויות הבמה בניהולו של עופר שפריר.
בנובמבר 2016, עלה המחזמר בבית צבי פעם נוספת.
ביולי 2008, הועלה המחזמר כהפקה של הבימה, במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב, בכיכובם של יהודה לוי בתפקיד יוסף, מירי מסיקה בתפקיד המספרת וניקי גולדשטיין בתפקיד פרעה.
המחזמר ירד מהבמה, מוקדם מהמתוכנן, לאחר 40 הצגות בלבד.
בשנת 2013 הועלה המחזמר כהפקת מטעם "תיאטרון זרקור" על במות ישראל בכיכובם של לירי אור בתפקיד יוסף ורועי פרילינג בתפקיד פרעה.
והועלה כהצגת ילדים בחנוכה מטעם בימת הנוער העירונית ברחובות בכיכובם של יונתן מלס / דניאל כהן בתפקיד יוסף, נמרוד פלד בתפקיד פרעה, ושינוי שנעשה בתיאטרון זה ספציפית, כאשר המספרת של הסיפור, נהפכה לשלוש מספרות אשר מלוות את המחזמר לכל אורכו.
בשנת 2019 הייתה אמורה לעלות הפקה נוספת ב"תיאטרון תל אביב".
בעבר רועי ניק גילם את דמותו של יוסף במחזמר.
אך בשל הקורונה המחזמר לא עלה ו "תיאטרון תל אביב" נסגר
רבי יוסף זונדל מסַלַנְט (1786, ה'תקמ"ה – אוקטובר 1865) היה איש תורה מוסר וחסידות, וממנהיגי העדה האשכנזית בירושלים.
היה מגדולי תלמידי תלמידיו של הגר"א.
תלמידו, רבי ישראל מסלנט, ייסד בהשראתו את תנועת המוסר.
נולד בשנת 1786 (תקמ"ו) לרבי בנימין ביינוש צאצא של רבי אורי שרגא פיבוש אשכנזי שכיהן כאב בית דין בווילנה ולאחר מכן נשיא עדת האשכנזים בירושלים.
התחנך אצל אביו, ובישיבת וולוז'ין תחת הנהגתו של רבי חיים מוולוז'ין ונחשב לגדול תלמידיו, ועקב כן כונה 'פה שלישי לאליהו' כשהכוונה לרבי אליהו מווילנה 'הגאון מווילנה'.
הוא התגורר רוב ימיו בעיירה סלנט.
בצעירותו עסק במסחר כשעה-שעתיים ביום, ואת שאר הזמן הקדיש ללימוד תורה בבית המדרש בסלנט ולמעשים טובים.
דרך לימודו היה שונה משל חבריו, בשל העובדה שהיה מתבודד ולומד ביחידות.
לעיתים קרובות היה נוסע לוולוז'ין, לרבו רבי חיים מוולוז'ין, לקבל ממנו הוראות בדרכי הלימוד והיראה.
לאחר פטירת רבי חיים מוולוז'ין, עבר לעיר פוזנה אל רבי עקיבא איגר, ללמוד משיטת לימודו וחסידותו.
בח' בכסלו תקצ"ח (1837) בהיותו בן 52 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
מכל העדות פנו אליו בשאלות "איסור והיתר", וכך למעשה הפך למורה הוראה.
בשנת ת"ר (1840), בהסכמתו, התמנה חתנו, רבי שמואל סלנט, למורה הוראה ואב בית דין של העדה האשכנזית בירושלים.
גם לאחר עליית הגאונים מקוטנא ומקאליש לירושלים, היו מביאים לרבי יוסף זונדל שאלות קלות וקשות, ובפועל היה מורה הוראה כל ימיו בירושלים.
רבי יוסף זונדל היה למדן מובהק ובקיא בהליכות עולם, פרוש המלומד בחסידות שהיה קובע מדי יום עיתים ללימוד מוסר.
הוא התרחק משררה כל ימיו, ועל-כן דחה הצעות לקבל על עצמו משרת רב או דיין.
היה מתלבש כאחד מפשוטי העם, ולא נהנה מכספי "החלוקה".
לפרנסת הבית אשתו עסקה במכירת חומץ.
ר' יוסף זונדל מסלנט היה שוקד על התורה, עוסק בגמילות חסדים, ונחשב בירושלים לאיש פלאי בעל מידות תרומיות.
ר' יוסף זונדל נספה במגפת הכולרה (), אור לג' מרחשון בשנת תרכ"ו (1865) בגיל 79, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בספר "נוברדוק" כתב שמואל בן ארצי את המסה "אראלים" בו הוא מתאר את חייו של ר' זונדל לאחר העלייה לירושלים, את געגועיו לנכר (ופגישותיו עם ר' ישראל מסלנט) ואת ימיה האחרונים של אשתו רבקה.
אחד מתלמידיו היה רבי נתן פרידלנד.
רבי יוסף זונדל קבע לו דרך לימוד מיוחדת, שלא כדרך החידוד והפלפול הכוללת חידוש חידושים מופלאים בתורה ופלפולים ארוכים ומסובכים, שיטת לימוד נפוצה בזמנו.
כן ר' יוסף זונדל לא הלך בדרכי אלה העסוקים רק בפסיקת הלכה, מבלי לחקור ולחדור לעומק העניינים במקורותיהם ובשורשיהם.
הוא אחז בשיטת הבנת הלימוד הישרה בכל עומק עיונה, אך לא לשם ה'פלפול' כי אם לשם הסקת הלכה למעשה.
ר' ישראל מסלנט תיאר את לימודו של ר' יוסף זונדל כך:
שיטת לימודית זו מיוחדת לגר"א ש"הזהיר שלא לעסוק בפלפול אשר סופו להינטל...
והפלפול טוב לכוון אל ההלכה".
גם ר' חיים מוולוז'ין, תלמידו המובהק של הגר"א, הלך בדרך זו של הגר"א, ובדרך זו הלך גם ר' יוסף זונדל.
כמו בדרך הלימוד, כך גם הייתה לו שיטה מיוחדת בהיקף הלימוד, גם היא מיסודה של הגר"א.
ר' יוסף זונדל לא הצטמצם בלימוד המקורות הידועים וההלכות המקובלות.
הוא עבר על התורה לארכה ולרוחבה, על כל חלקיה ומקצועותיה, ולא השאיר שום מקור הלכה שלא עסק בו.
גם דרך זו נבעה מתוך גישתו המעשית אל התורה, המשליכה את הלימוד אל פסיקת ההלכה למעשה, ועל כן יש לדעת את כל חלקי התורה.
שיטת לימודו העיונית של ר' יוסף זונדל חלה, כפי דברי ר' ישראל לעיל, גם על תנ"ך, מדרשים וזוהר.
הוא התעמק בנביאים, מדרשים וזוהר באותו עיון והחריפות כמו בתלמוד ופוסקים, ובאותה מגמה של הלכה למעשה.
בדרך זו יש משום חידוש גדול, אשר לא רבים נהגו בה.
בשיטה לימודית זו טמונה מהפכה שלמה ביחס לספרים אלה, ההופכים מספרי קריאה או דרש בלבד לספרי עיון והלכה.
שיטה לימודית זו ניכרת בכל המאמרים וחידושי התורה המעטים שנותרו מר' יוסף זונדל לפליטה.
למעשה, בכל דבריו הוא מסתמך על מקומות נדחים ומפוזרים בכל ספרות הקודש, שברובם לא מקובל להשתמש להלכה, כגון: נביאים וכתובים, זוהר, ספרי המדרשים השונים, ספרי, תוספתא, מכילתא, פרקי דרבי אליעזר, תנא דבי אליהו ועוד.
עניינים קשים ומסובכים, שאחרים היו בונים עליהם בניינים שלמים ועוקרים הרים בחריפותם כדי ליישבם, היה ר' יוסף זונדל מפרש כפשוטם, מתוך ראיות גלויות ממקורות התורה השונים.
על גדלותו בתורה של ר' יוסף זונדל כתב רבי שמואל סלנט:
לר' יוסף זונדל הייתה ידיעה רבה בתחום ההנדסה, ובקיאות רבה בחשבון.
כמו כן היה שלט בשפות רבות והיה בקיא בהיסטוריה הכללית והיהודית והוא החשיב מאוד את נושא הדקדוק.
כשאחד הרבנים נסע לווילנה, ר' זונדל ביקש ממנו שבחזרתו יביא משם ספרי "שפה לנאמנים" – קצור כללי מלעיל ומלרע.
הוא כתב קונטרס "קיצור כללים בדקדוק", המתאימים לכללי הדקדוק של הגר"א.
בכל לימודיו היה ר' יוסף זונדל משתמש בשיטות פדגוגיות מנוסות, כדי לחקור את עומק עניין הלימוד, לקלוט אותו קליטה נאמנה ולהטביעו בנפש.
כאמור, בשעת לימודו היה מדמיין לעצמו כאילו בא הדין לפניו למעשה, שעל ידי כך הלימוד נעשה חי ומוחשי, וכן גורם להתאמצות ולהתעמקות יתרה בדין.
הוא היה מוציא מכל ההלכות והעניינים את תמציתם ועיקרם, ומסדר אותם לפניו בקצרה כדי לזכרם היטב.
היה אוחז בשיטת לימוד הדרגתי, "לא לבלוע הכל בבת אחת, כי אם לבוא מהמעט אל המרובה ומן הקל אל המרובה, והכל בדרך של מתינות הדעת ובהמשך זמן רב".
ר' יוסף זונדל החשיב מאוד את השינון המרובה, ודווקא בביטוי שפתים ולא בחשיבה בלבד.
הוא עצמו דבק בשיטה זו, ודרכו הייתה לשנן את כל לימודיו בעל פה.
מאידך גיסא, הזהיר מפני הפרזה והגזמה בשיטות אלה ויעץ לתלמידיו להימנע מחזרה בבת אחת יותר מעשר פעמים, כי החזרה המופרזת לפעמים מבלבלת, וכן כל חזרה ככלל צריכה לבוא מתוך חשק, ולא מתוך הרגל וחוק קבוע.
רב זונדל מוזכר בשיר "ירושלים של אז" שכתב דן אלמגור, הלחין נועם שריף ושר מוטי פליישר:
זו ירושלים של רב שלום "תהילימזייגער"
ושל למד ווניק כמו רב זונדל הצדיק
של נגר בעיר העתיקה, שמואל-ליזר
של "פורים אליגרה" ומשלוח "פורימדיקס"
יוסף ויתקין (בכתיב יידי: וויטקין; 2 באוגוסט 1876, מוהילב – 22 בינואר 1912, ראשון לציון) היה איש חינוך, מראשוני תנועת העבודה, חבר במפלגת הפועל הצעיר ודמות מפתח במעבר מהעלייה הראשונה לעלייה השנייה.
יוסף ויתקין נולד בעיר מוהילב שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית).
הוריו, שמעון ופייגה לאה, נמנו עם המעמד הבינוני.
להוריו נולדו עשרה ילדים, אך רק יוסף ושתיים מאחיותיו שרדו את תקופת הילדות.
אביו היה אדם דתי ולימים גם ציוני, וכך חונך גם יוסף, אשר התחנך ב"חדר" ולא קיבל חינוך פורמלי כלשהו.
בגיל 14 החל בלימודי השפה העברית, והרחיב ידיעותיו בתורה ובלימודי טבע.
בגיל 17 למד הנהלת חשבונות ואף עסק בתחום זה כאשר הגיע לגיל 18, בבית מסחר לתבואה, בו עבד במשך שלוש שנים.
בליבו של ויתקין גמלה ההחלטה לעלות לארץ ישראל, על-מנת להגשים את תחושת קרבתו הרבה לציונות.
מאחר שהיה מסור למשפחתו, היה חשוב לו לקבל את הסכמת הוריו והוא לא רצה לעלות לארץ ללא הסכמתם.
הוא ניסה לשכנע את אביו בכך שטען כי הוא רוצה לממש את ציונותו.
הוריו התנגדו בתחילה עקב היותו בן יחיד וחששו לגורלו, אך לבסוף בגיל 21 קיבל את הסכמת הוריו ועלה לארץ.
בשנת 1897, בגיל 21, עלה ויתקין לארץ ישראל לבדו.
תחילה השתכן בראשון לציון, בצריף פועלים, ועבד כסבל הסוחב אבנים ליקב.
לאחר חצי שנה בראשון לציון עבר לגדרה ונעשה למורה.
ויתקין ראה בהוראה את ייעוד חייו.
הוא לימד בעיקר את המקצועות העבריים, והנהיג טיולים לתלמידים כאמצעי לימוד.
נוסף על כך, כמורה לתנ"ך ביקש להחדיר את ערכי התנ"ך בתלמידים.
ויתקין לימד גם בבית ספר הברון יק"א בפתח תקווה.
בשנת 1902 עבר ללמד בבית ספר חביב בראשון לציון, והתעקש במסגרתו על השרשת השפה העברית ועל טיולים בטבע.
בסוף שנת 1903 עזב את בית הספר בראשון לציון, ועבר למסחה, שם מונה למנהל בית הספר.
ויתקין נהג לעודד את האיכרים, הוא היה מופיע בפניהם ומשכנעם כי עליהם להתמיד בעבודה קשה על מנת להשיג את המטרה - בניין הארץ.
באותה העת היה לו סדר יום עמוס ביותר.
בבית הספר היה עובד עד השעה ארבע אחר הצוהריים.
לאחר מכן, היה נותן שיעורים לילדים הגדולים יותר, ממשיך את סדר יומו בלמידת השפה הצרפתית, ואת שאר זמנו היה מקדיש לכתיבה, לעיתים עד השעות הקטנות של הלילה.
ויתקין הצליח לעצב את בית הספר במסחה על-פי רוחו – הדיבור בשפה העברית והחינוך בחיק הטבע.
בשנה השנייה ריחפה סכנת פירוק על המוסד.
"שומרי התורה", קנאי הדת מבחוץ, הסיתו את המתיישבים נגד המוסד המקומי.
ויתקין חשש מתוצאותיו של פילוג כזה, הוא פחד כי אם תהיה ידם של החרדים על העליונה, בית הספר עלול להתרוקן מחלק מתלמידיו, ופילוג בחינוך עלול לפלג גם את המושבה הקטנה.
על אף שאופי פעילויותיו של ויתקין התאים לאופיים של אנשי העלייה השנייה, היו בו גם מיסודות חובבי ציון והעלייה הראשונה שאליה השתייך מבחינה כרונולוגית.
כציוני מעשי עסק בשני תחומי פעולה מרכזיים: ההתיישבות בארץ והחינוך בארץ ובגולה.
עם זאת, לדעתו של ויתקין היו הפועלים נושאי הציונות, ובכך התקרב בדעותיו לאנשי העלייה השנייה.
ניתן לומר כי ויתקין גישר בין שתי העליות, הראשונה והשנייה – הוא נטל מיסודות העלייה הראשונה ויישם אותם בעלייה השנייה.
השקפתו של ויתקין התגבשה מתוך ניסיון אישי.
היה ברור לו כי ללא עזרה מבחוץ לא תתגשם ההתיישבות גם על ידי הדור החדש, הצעיר והבריא.
ויתקין נחשב כחלוץ במחשבתו בשלושה דברים: "בעצם הקריאה לדור הפועלי הצעיר לעלות ולתקן את הקלקולים בארץ; בקריאה לכיבוש הקרקע בצד כיבוש העבודה; במחשבה שבראש ההתיישבות צריך לעמוד גוף לאומי, הקרן הקיימת".
לאחר קונגרס אוגנדה בשנת 1903, הרגיש ויתקין כי חובתו לאמץ את כל כוחו על-מנת להשפיע על שינוי פני הדברים.
הוא חש שיש צורך בפעולה מאורגנת בחוץ לארץ כדי להכשיר אנשים לטובת הפיכת פני היישוב.
לפי משנתו, יעלו רק את הצעירים המסוגלים למאמץ שהוכשרו לו בחוץ לארץ.
הוא טען כי אנשים מחוסרי אמצעים מסוג אחר רק יפריעו.
בד' בשבט תרס"ה, 22 בינואר 1905, שלח ויתקין, שניהל את בית הספר בכפר תבור, אל מנחם אוסישקין את כרוז ה"קול קורא".
ה"קול קורא: אל צעירי ישראל אשר לבם לעמם ולציון", שנשא עליו את הסיסמה "בשם עמנו וארצנו", נועד ליהודים בגולה, קרא להם לעלות לארץ ישראל ולבנות את הארץ למרות הקשיים הרבים: רעב, מחלות ומחסור.
ויתקין קרא נגד הירידה מן הארץ ונגד התבססות היישובים על עבודת פועלים ערבים.
הוא אמר לעם שבגולה שעליו "להקריב" את עצמו למען הציונות ולמען ארץ ישראל.
ב"קול קורא" דיבר ויתקין על כך שהמטרה הציונית ברורה, אך דרכי ביצועה שגויות.
הוא טען כי מה שדרוש הוא "כח, מרץ, סבלנות אין-קצה ומסירות נפש".
ויתקין דיבר על הקמת מושבות בנוסח חדש לגמרי, מושבות "אשר תהרוסנה את כל ההשקפות המוטעות של העם בכלל ושל יושבי הארץ עצמה, על היישוב הנוכחי".
כוונתו היא שהמושבות החדשות תהיינה פרי יצירתם של המתיישבים עצמם.
ויתקין מדבר על הקמת "מסדרה", כלומר, הסתדרות, "בעלת משמעת חזקה ולהתמכר לעבודת העם".
עוד הוסיף ויתקין ודיבר על הקמה של אגודות, אשר יאורגנו מחוץ לארץ וחבריהן יבואו לארץ ויעבדו בה כפועלים היכן שתימצא העבודה.
לאחר מכן, כאשר יסתגלו לתנאי הארץ, יקימו מושבות על אדמה שתושג בכל מקום שיתאפשר: יק"א, קרן קיימת לישראל, הממשלה והערבים.
כרוז זה היה שונה מכל מה שנאמר עד כה בדבר העשייה למען ארץ ישראל.
בסיומו של ה"קול קורא" הגיעה קריאתו של ויתקין אל אלה בעלי הנכונות והיכולת "לעבוד עבודת העם": "קול קורא לכם מהרי ישראל: עורו, עורו, צעירי ישראל, קומו לעזרת העם!
עמנו גווע, ארצנו עוד מעט ותחמוק ממנו לנצח, מהרו לעזרתו".
למעשה, ויתקין תובע ויתור על הכול, ויתור לנצח וללא חרטה.
ויתקין חתם על הכרוז בשם "חבורת צעירים מארץ ישראל".
למעשה זה קיימות מספר פרשנויות.
הראשונה גורסת כי הוא חשש מאוד מהפרסום בארץ.
הוא חשש שהכרוז עלול להתפרש על ידי השלטונות כניסיון למימוש יומרות יהודיות לאומיות.
יומרות כאלו התעוררו כבר בעבר, עם ראשית העלייה הראשונה, וגרמו לממשלה העות'מאנית להחיל בשנת 1882 איסור על עלייה.
ויתקין חשש כי הוא עלול להיות מזוהה כמסית לעניין זה ולכן לא חתם בשמו.
פרשנות נוספת מסבירה את מהלך זה בצניעותו הרבה של ויתקין אשר רצה להסתיר את שמו.
הסבר נוסף היה כי ויתקין לא האמין שבשמו בלבד יצליח להרשים את הקוראים.
קריאתו של ויתקין לא הולידה תנועה המונית, ונראה כי לא תרמה תרומה של ממש לעלייה ארצה באותם ימים.
עם זאת, תוך זמן לא רב הפך ה"קול קורא" לאחת מאבני היסוד בתורת העלייה השנייה, לא מבחינת הפרטים אלא בהלך הרוח ובמגמה הכללית.
בשנת 1907 לקה ויתקין בסרטן הגרון ונסע לווינה כדי לקבל טיפול רפואי.
על מחלתו וייסוריו אמר: "אנוכי סובל ייסורים יותר גדולים מאלה של איוב.
לאיוב היה, לכל הפחות, על מי להתרעם".
כחצי שנה לאחר מכן יצא לשליחות ברוסיה מטעם "חובבי ציון".
בשנת 1909 חזר לנהל את בית הספר בראשון לציון, אך בעקבות תלונות סגל המורים וסכסוכים עימם, הוא פוטר מתפקידו כמנהל.
עם זאת, המשיך ללמד בבית הספר.
במאי 1911 החמירה מחלת הסרטן בגופו של ויתקין והוא חזר שוב לווינה לקבלת טיפול רפואי הולם, אך הטיפול נכשל והוא חזר לארץ חלש ותשוש והשתקע בתל אביב.
יוסף ויתקין נפטר אחרי ייסורים גדולים בדירה הקטנה של אמו בתל אביב ביום ד' בשבט תרע"ב, 22 בינואר 1912, בגיל 35. יצוין כי באותו היום ממש, שבע שנים קודם לכן, הוא שלח לאוסישקין את ה"קול קורא" שלו.
ויתקין נקבר בראשון לציון על-פי בקשתו.
על שמו נקראו כפר ויתקין, אשר הוקם בשנת 1930, מספר בתי ספר ברחבי הארץ, כולל אחד בעיר ראשון לציון, העיר אליה הגיע עם עלייתו ארצה ובה נקבר, וכמו כן רחובות רבים בערי הארץ.
יוסף ונונו (נולד ב-7 באוגוסט 1945) הוא כלכלן ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם העבודה בכנסת ה-13. דוקטור לכלכלה בהכשרתו.
נולד באלקלעא שבמרוקו, ועלה לישראל ב-1955. השתחרר מצה"ל בדרגת סמל.
למד לימודי כלכלה וחקלאות באוניברסיטה העברית, ומאוחר יותר סיים לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
במסגרת מפלגת העבודה, כיהן ונונו כחבר מרכז וחבר מוסד הביקורות של המפלגה, והיה נציגה בוועד הפועל הציוני, במועצת הסתדרות העובדים הכללית ובהנהלת המועצה הציונית.
ונונו שימש ראש מועצת קריית מלאכי, והיה יו"ר ועדת הביקורת של מרכז השלטון המקומי.
בשנים 1992–1996 ונונו כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם סיעת העבודה, והיה חבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, ועדת הכלכלה, ועדת הכספים ועמד בראש השדולה למען השלטון המקומי.
הוא התמודד בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת ה-14 במפלגת העבודה על המקום המשוריין למחוז הדרום, והגיע רביעי עם 2,469 קולות, ועל כן שובץ במקום לא-ריאלי ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-14.
ב-1997 הרשיע אותו בית המשפט המחוזי בעבירות של שוחד ומרמה והפרת אמונים, שביצע ב-1989, בזמן כהונתו כראש המועצה המקומית קריית מלאכי.
ונונו נידון לעונש מאסר לתקופה של 12 חודשים, מהם שישה חודשים לריצוי בדרך של עבודות שירות, ושישה חודשי מאסר על-תנאי.
כן הוטל עליו קנס בסך 40 אלף ש"ח, ערעורו לבית המשפט העליון נדחה ב-1998.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-55 הסמלי ברשימת מפלגת העבודה לכנסת.
כיום הוא משמש יועץ עסקי.
יוסף זונדל וסרמן (ה' באלול תר"ס 30 באוגוסט 1900 – י"ב בטבת תשל"ט 11 בינואר 1979) היה מורה וסופר ישראלי.
וסרמן נולד בקהיר בשנת 1900 למשפחה שהייתה מקושרת עם היישוב הישן בירושלים ועסקה רבות בהכנסת אורחים.
בהיותו בן שנה וחצי חלה והרופאים יעצו למשפחה לעבור למקום עם אוויר יותר בריא.
בעקבות זאת עלתה המשפחה לירושלים, שם פתח האב מכולת ברחוב יפו, בשכונת אבן ישראל.
בגיל עשר התייתם מאביו ובשנת תרע"ג (1913) יצא עם אימו לאמריקה.
אך אימו מתה שם מספר שבועות אחרי הגיעם והוא שב לקרוביו בירושלים ולמד בישיבת עץ חיים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה החל ללמוד ב"ישיבת המשתלמים" בה ניתנה לתלמידים גם השכלה כללית ופדגוגית כדי להיות מורים בבתי ספר דתיים.
המוסד התמזג עם בית המדרש למורים של תנועת המזרחי ובו המשיך ללמוד, עד שהוסמך למורה בתרפ"ב.
בשנת 1923 נשא לאישה את חנה בת אליהו לנדא "נכד הגר"א" ובמשך עשר שנים היה מורה בתלמוד תורה שערי תורה.
הצטרף למזרחי הצעיר והשתתף עם חבריו בייסוד החלק שלהם בשכונת מונטיפיורי שליד תל אביב, שם בנה את ביתו בין הראשונים בשכונה.
בתרפ"ד היה מיוזמי ובוני בית הכנסת שבשכונה "בני ציון" ואחר כך שימש כגבאי בית הכנסת.
בשנת 1932 ייסד וניהל בית ספר פרטי שמומן כנראה על ידי מסדר אחים נאמנים.
בהמשך הוכנס בית הספר לרשת החינוך של הוועד הלאומי.
הוא היה פעיל בחיים הציבוריים והחברתיים בשכונה, חבר מועצה, וחבר ועדת הביקורת.
השתתף בייסוד הארגון הספורטיבי הדתי אליצור והתמסר ביחד לניהול הפעולות התרבותית שבו.
היה מזכיר סניף המזרחי בשכונה וחבר סניף "התאחדות בני היישוב" בשכונה.
כן היה ממקימי ומנהלי סניף האגודה החשאית "אחים נאמנים" (בני ציון) בתל אביב, לאחר שהקים סניף של הארגון בניו יורק בעת שהותו שם.
עסק במחקר גנאלוגי וחיבר את הספרים:
מגילת היחס: שישה דורות לבית רבי מאיר ומרת מנדל מנדלמן: למלאת מאה שנה לעלייתם ארצה, תרי"ז–תשי"ז, הוצאת "ציון" תשי"ז
"רשימת היחס 140 שנה בירושלים – 8 דורות מצאצאי הגאון הצדיק רבי יוסף זונדל סלנט זצ"ל תקצ"ח–תשל"ח, ירושלים תשל"ח שבו הציג את רשימת צאצאיו של הרב הראשי של ירושלים במאה ה-19 יוסף זונדל מסלנט.
"מיקירי ירושלים: דמויות מתלמידי הגר"א מווילנא, ותלמידי הראי"ה קוק ואחרים, הוצאת מסלול תשל"ג 1973 (הספר כלל נספחים: בתי הכנסת הגדולים בעיר העתיקה, סיפורים קטנים על אישים גדולים).
היה שותף בפעילות ספרותית ותרבותית עם שכנו בשכונת מונטיפיורי, הסופר יעקב רימון וביחד ערכו את ירושלים העתיקה : לקט ספורים, אגדות ותאורי חיים, בהוצאת המכון לאיסוף סיפורי א"י ואגדותיה, ירושלים, תשי"ח.
ביחד כתבו וסרמן ורימון את "שמואל בדורו: רבי שמואל סלנט, זצ"ל רבה של ירושלים תר"א–תרס"ט: חייו ופעלו / הוצאת מסלול, תשכ"א 1961
כן עסק בהכנת רשימות גנאלוגיות על בני משפחות נוספות כמו צאצאי הרב ישעיה ברדקי ובני משפחת וולפנזון ולוריא.
אך אלו לא יצאו לאור כספר ונשארו בכתובים.
בנו הוא משה אשד מלוחמי מלחמת העצמאות וממגלי דרך בורמה לירושלים.
מנכדיו הוא "בלש התרבות" אלי אשד.
יוסף זבינסקי (בפולנית: Józef Żabiński; 1860, ורשה – 27 בדצמבר 1928) היה שחמטאי פולני ומחבר בעיות שחמט.
זבינסקי סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה הקיסרית של ורשה בשנת 1886.
זבינסקי ניצח באליפות השחמט השנייה שהתקיימה בעיר ורשה בשנת 1884. הוא סיים בתיקו 1-1 דו-קרב קצר עם שמעון אלאפין, הדו-קרב התקיים בורשה בשנת 1888.
בשנת 1899 התמנה זבינסקי ליו"ר הראשון של התאחדות השחמט של ורשה (Warszawskie Towarzystwo Zwolenników Gry Szachowej).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ארגן תחרויות שחמט ברחבי פולין, וכיהן כיו"ר התאחדות השחמט של פולין בין השנים 1926–1928.
אטיוד משנת 1890. הלבן נוסע וזוכה.
בשלב הזה הגענו לעמדת הנגדה שבה הזכייה ברורה.
הסיבה שיש לשחק 1. ו3 ולא 1. ו4 מוסברת מטה.
יוסף (יוסי) ונגר (נולד ב-24 בינואר 1954) הוא מתרגם ישראלי ובעל חברה הפועלת בתחום.
בעברו היה שחיין ומרים משקולות פאראלימפי, זוכה תחרויות רבות.
ונגר חלה בפוליו בגיל שנה ובגיל שש החל לעסוק בספורט נכים.
גדל בברזיל ובשנת 1968 עלה לישראל והמשיך בפעילות ספורט במסגרת מרכז הספורט לנכים.
הוא אלוף פאראלימפי, בעל 19 מדליות פאראלימפיות, מהן 10 מדליות זהב (ייצג חמש פעמים את ישראל במשחקים הפאראלימפיים, 1972–1988).
מדורג במקום השלישי בכל הזמנים בקרב הספורטאים הפאראלימפיים הישראלים במספר מדליות הזהב בהן זכה (אחרי ציפי רובין - 15 ואורי ברגמן - 12), במקום השני בכל הזמנים בקרב הספורטאים הפאראלימפיים הישראלים במספר המדליות הכללי אותן צבר (אחרי ציפי רובין - 30) ובמקום 22 בעולם בכל הזמנים בקרב הספורטאים הפאראלימפיים.
הוא זכה בתחרויות בינלאומיות שונות בהן השתתף, שבר 16 שיאי עולם וזכה ב-7 מדליות זהב נוספות.
מאמניו בהרמת משקולות היו יוסף רומנו ודוד ברגר, מנרצחי י"א חללי מינכן.
החל משנת 1972 עבד ונגר בתרגום.
בתחילה, באוניברסיטת תל אביב ובהמשך, בכתר פלסטיק ובגופים מסחריים נוספים.
במרוצת השנים שימש כמרצה לאנגלית במכללה למנהל וכמנהל אקדמי בסמינר התיכוני האמריקני על שם מוס.
בשנת 1988 נוסדה על ידו חברה לשירותי תרגום בשם "אופיסרוויס ונגר בע"מ", הפועלת מאז בבעלותו ובהנהלתו.
ונגר שימש כיו"ר הוועדה המקצועית לענייני שחייה במסגרת ההתאחדות הישראלית לספורט נכים והוא חבר בעמותת "אתגרים" לספורט שיקומי הישגי.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בביולוגיה ולמד שם גם לתואר שני.
נשוי לנורית, אב לשלוש בנות וסב.
יוסף זוסמן (י בניסן תרמ"ב, אפריל 1882 – כ"ב בטבת תשכ"ב, 1962), מעולי העלייה השנייה, ממקימי המושבה באר יעקב.
נולד בעיירה רומנובקה (רומנובסק)שבמחוז גליציה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), ליצחק זוסמן ומרים זוסמן.
נשא לאישה את יונה לבית גוטליב.
לזוג נולדו מספר ילדים: צבי, לאה, רבקה (לימים בן-עמי), יפה (לימים שקובסקי), יהודית (לימים יזהר), דברה (לימים (סרולביץ') אישראליביץ') וחנן (לימים בן-יוסף).
בעירו התפרנס מנגרות והיה שוליית-נגר לאביו בנגרייה שהייתה בבעלות המשפחה.
היה מחובבי ציון ופעיל בצעירי ציון.
בשנת 1905 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, התיישב בראשון לציון ועבד כנגר ביקב עם אביו.
ב-1907 היה מראשוני קוני האדמות באזור באר יעקב משפחתו קנתה 75 דונם והייתה שותפה לייסוד המושבה.
המשפחה התיישבה במקום יחד עם קבוצה של משפחות ורווקים עולי מזרח אירופה, פרס וארגנטינה, וגרעין חקלאי של יהודים-קווקזים מדאגסטן בהנהגת הרב יעקב יצחקי.
כחבר ועד השמירה השתתף בהגנת המקום ובמאורעות תרכ"ו (1926).
נפטר ב-1962 ונקבר בבאר יעקב.
הרב יוֹסֵף זוּנְדְל הוּטְנֶר (ידוע בכינויו: ר' זונדל איישישוקר; תר"ו, 1846 - כ"ז בשבט תרע"ט, 1919) היה רבה של איישישוק שבליטא.
נולד וגדל בדווינסק (אז באימפריה הרוסית; כיום בלטביה) לרב חיים הוטנר מביאליסטוק.
למד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו של הנצי"ב מוולוז'ין, שהיה קרוב משפחתו.
נישא בראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשנת תר"ל (1870) מתה אשתו, ובאותה שנה נישא בשנית להנדל, בת ר' אריה לייב קרצ'מר מביאליסטוק.
לאחר נישואיו התגורר בביאליסטוק ולמד שם עם הרב מאיר שמחה הכהן.
ראשי קהילת דווינסק הציעו לרב הוטנר את כהונת הרבנות בעירם, אולם הוא סירב באמרו שהדבר יגרום לו לביטול תורה.
לבסוף נבחר הרב מאיר שמחה כהן לרבה של דווינסק.
לימים נענה הרב יוסף זונדל לקבל עליו את עול הרבנות.
בשנת תרמ"א (1881) התמנה כרב בעיר דרטשין, הסמוכה לסלונים, וכיהן בה שש עשרה שנה.
בשנת תרנ"ז (1897) עבר לשמש כרבה של איישישוק שבפלך וילנה, שם כיהן במשך 22 שנה, עד לפטירתו בשנת תרע"ט.
במלחמת העולם הראשונה התקרבה החזית לאיישישוק ורבים מבני העיר נמלטו מן האזור, אך הרב יוסף זונדל נשאר עם היהודים שנותרו במקום.
חיבר מספר ספרים על סוגיות התלמוד וכן על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
נודע גם כצדיק ויהודים מליטא נהגו לנסוע להתברך מפיו.
רבי מרדכי מאושמינא, שנחשב 'בעל מופת' ושימש גם הוא ככתובת לקבלת ברכות, היה שולח את הפונים אליו לרב הוטנר.
כך נהג גם החפץ חיים אשר החשיב עצמו כתלמידו ואף נהג לבקש את ברכתו.
כשהוציא את ספרו "ליקוטי הלכות" נטל החפץ חיים הסכמה מהרב הוטנר.
אשתו של הרב יוסף זונדל, הרבנית הנדל, הייתה בקיאה בהלכה, כמו גם בתנ"ך ובדקדוק.
במקרים רבים הייתה משיבה על שאלות שהופנו לבעלה, באומרה שבשאלות מן השורה אף היא יכולה להשיב ואין צורך לבטל את הרב מלימודו.
היא אף טיפלה בהוצאת ספריו.
בשנת תרפ"ג (1923), ארבע שנים לאחר מות בעלה, עזבה את איישישוק ועברה להתגורר במשך שנה בוורשה, ליד בנה, הרב יהודה לייב הוטנר.
בשנת תרפ"ד עלתה לארץ ישראל והתגוררה בירושלים.
נפטרה ב-ו' בחשוון תרפ"ח (1927) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
אחותה, גיטל, נישאה לרב חיים אריה לייב מישקובסקי בנישואיו השניים.
הרב יהודה לייב הוטנר, נישא לבת שבע סגל, בתו של הרב יהודה סגל, מרבני ורשה.
לאחר חתונתו עבר לוורשה, עירו של חותנו, וכיהן בה כדיין ומו"ץ.
בבעלותו היו בית דפוס ובית מסחר לספרים.
נפטר בשנת תרפ"ז, 1927. בנו הוא הרב יהושע הוטנר וחתנו הוא הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הרב נפתלי מנחם (הערץ מנדל) הוטנר, נישא לקריינא גולדה אפשטיין, אחותו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
כיהן כרב בטלושטש הסמוכה לוורשה, ולאחר פטירת אביו מילא את מקומו ברבנות באיישישוק.
נפטר בשנת תרצ"ה, 1934. אחד מחתניו הוא הרב מאיר חדש, שכיהן כמשגיח ישיבת חברון.
ביכורי יוסף – על סוגיות התלמוד.
הספר יצא לאור מחדש בישראל עם הוספות מכתב ידו, ופרקים לתולדות חייו ובני משפחתו בשנת 2015.
ארבעה ספרים על ארבעת חלקי שולחן ערוך, שנקראו בשם כללי חבל יוסף:
גנזי חיים - על שולחן ערוך אורח חיים
אולם המשפט - על שולחן ערוך חושן משפט
חדרי דעה – על שולחן ערוך יורה דעה
חוק העזרה על הלכות גיטין משולחן ערוך אבן העזר
הרב אברהם קלמנוביץ' אב"ד טיקטין וראש ישיבת מיר בארצות הברית.
הרב מרדכי דוב איידלברג אב"ד פלאצק
נץ או יוסף לוי, היה עיתונאי,
פובליציסט, עורך, סופר ומתרגם ישראלי.
נודע ככתב העיתונים "הירדן", "המשקיף" (בו היה גם חבר מערכת), "חרות" ו"ידיעות אחרונות" (גם בו היה חבר מערכת).
מוותיקי הפיליטוניסטים בישראל, נודע בשל הפיליטונים השנונים שלו נגד השלטונות הבריטיים בארץ ישראל בתקופת המנדט.
היה העיתונאי היחיד שנעצר לתקופה ממושכת על כתיבתו והוגלה לאריתראה, סודאן וקניה.
ערך במחנות המעצר את עיתוני הגולים והוחזק שם במשך כל תקופת מלחמת העצמאות, עד ליציאת הבריטים מהארץ והקמת המדינה.
במדורו השבועי ב"ידיעות אחרונות" בשם "הצד השני של המטבע" וכן באמרות הכנף היומיות הסאטיריות הקצרות שלו, ביקר ויניצקי בחיוך תופעות שונות במדינה.
כמו כן כתב מערכונים ביידיש לדז'יגאן ושומאכר, טור בשבועון "לאשה" ומאמרים ביידיש ל"לעצטע נייעס".
פרסם ארבעה ספרים, מהם שני קבצים של פיליטונים ושניים הסוקרים את תקופת גלותו באפריקה.
ויניצקי שלט בשפות עברית, יידיש, גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית, ותרגם מאמרים מהעיתונות הזרה.
יוסף ויניצקי נולד בפתח תקווה למרים בת משה לישבסקי ולליפא ויניצקי, יליד רוסיה, שעסק בחקלאות במושבה הצעירה והיה מעסקניה הבולטים, סגן ראש ועד המושבה ופעיל ציבור, ממייסדי שכונת מאה שערים שהוקמה בסוף שנות ה-20 בתל אביב.
ליוסף ויניצקי היו שישה אחים, בהם ברוך ויניצקי.
הוא קיבל חינוך דתי ותיכוני, ובצעירותו הצטרף למפלגת הצה"ר והיה פעיל במוסדות המפלגה כחבר הוועד העליון של הצ"ח.
הוא החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "הירדן" ולאחר מכן היה לחבר מערכת בעיתון "המשקיף".
בשנת 1934 נשא לאישה את יוכבד בת דוד וביילה וקסלר.
ויניצקי כתב פיליטונים סאטיריים שבהם הושמעה ביקורת חריפה על ממשלת המנדט ועל המשטר הפנימי ביישוב העברי.
על מאמריו וספריו חתם בשם י.
בשנת 1938 פרסם חיבור סאטירי קצר בשם "רוויזיוניסט בעד "חלוקה"!
(וידוי פומבי)", בו טען כביכול, בעזרת טיעונים מופרכים, בעד רעיון חלוקת הארץ.
לאורך שנות המלחמה עמד העיתון על סף סגירה מפאת מצוקה כלכלית ומינהלית, ובאפריל 1940 הפסיק ועד המורשים של הצ"ח את ההקצבה לעיתון.
בהמשך המכתב הציע את אחיו כמנהל.
ב-17 באפריל 1944, עם שובו של ארגון האצ"ל לפעולות אלימות כנגד השלטון הבריטי, נעצר ויניצקי על ידי הבריטים ליד שולחן עבודתו במערכת ה"משקיף", לאחר שנעצרו שישה חברי מערכת נוספים.
הוא הועבר לבית הסוהר ביפו ומשם למחנה המעצר בלטרון.
ב-19 באוקטובר הוגלה יחד עם כ-250 עצורים, ביניהם שניים מששת אחיו, ברוך ודב, מהארץ בדרך האוויר לאריתראה, משם למחנה קרתגו בסודאן, חזרה לאריתראה, ואחר כך לקניה.
בשנות המעצר המשיך בעבודתו העיתונאית; ארבעה ימים בלבד לאחר הגעת העצירים לאריתראה, הוציא עיתון ראשון, כתוב בעיפרון על נייר טואלט, תוך שהוא מתרגם מידיעותיו של עיתון מקומי שהוברח למחנה.
ויניצקי היה עורך העיתון היומי של מחנה הגולים, שהופיע בשמות שונים: "ידיעות אסמרה", "בגלות סודאן", "בגלות אסמרה" ו"בגלות קניה".
כמו כן היה חבר בוועדות פעולה שונות במחנה.
בסך הכל היה עצור ארבע וחצי שנים עד לחיסול מחנה המעצר וחזרת הגולים, לאחר הקמת המדינה, ב-13 ביולי 1948. לאחר חזרתו המשיך ויניצקי בפעילותו העיתונאית והיה מזכיר מערכת העיתון "חירות" ועורך המדור הערבי בו.
ב-1938 ערך ויניצקי את הספר "קו לקו", הכולל גזרי קריקטורות של יהושע אדרי, שפורסמו בעיתון "הירדן".
בהקדמה לספר כתב ויניצקי "...לכן מיותר להרבות בדברים על ערכו ומקומו של ספר זה במערכת הכוחות הלוחמים לטיהור האווירה במחננו ולבעור השחיתות והקורפורציה.
ואם יעורר הספר אי אלו מחשבות והרהורים בלב אחד ה'רובוטים' מאנשי התנועה המתנוונת – והיה זה שכרו".
ב-1950 פרסם ויניצקי את ספרו "מאתיים חמישים ואחד", מיומנו של גולה ציון במחנות המעצר הבריטיים באפריקה.
בספר זה ובספר ההמשך "משבי לשבות" אשר פורסם ב-1952, תיאר ויניצקי את קורותיו וקורות חבריו הגולים בארבע שנות שהייתם באפריקה.
מנחם בגין כתב דברי הקדמה לכל אחד מהספרים.
בנוסף לתיעוד גלות אפריקה, פרסם ויניצקי ב-1951 את הספר "הנצו הרימונים", שכלל מבחר מערכונים מפרי עטו כפי שהתפרסמו בעיתונים בהם כתב.
ויניצקי כתב מאמרים ביידיש לעיתון "לעצטע נייעס" וכן קטעי מערכונים לצמד הבדרנים דז'יגאן ושומאכר.
ב-1961 היה ויניצקי בין כותבי הקטעים הסאטיריים בהצגה "אל תמשכני בלשון", בבימויו של שרגא פרידמן, שהועלתה בחודש מרץ של אותה שנה.
ההצגה כללה פזמונים ביידיש ובעברית ומערכונים.
כן כתב ויניצקי פיליטון שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות" בימי שישי, תחת שם העט יוסף הלוי.
ב-1963 פרסם ויניצקי את הספר "נץ או פלסטיין", שהיה לספרו המוכר ביותר.
הספר כולל מערכונים העוסקים בכל קשת החיים במדינה הצעירה.
ויניצקי נפטר ב-1965 ברמת גן ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
לאחר מותו הנציחה עיריית רמת גן את זכרו וקראה רחוב על שמו (רחוב נץ) בשיכון ותיקים, סמוך לביתו.
מצפון - פנימי לחברי התנועה הלאומית.
מאתיים חמישים ואחד - מיומנו של גולה ציון במחנות המעצר הבריטיים באפריקה.
הוצאת ידידים, תל אביב תשי"א 1950. הקדמה מאת מנחם בגין.
הנצו הרימונים - מבחר פיליטונים.
הוצאת ידידים, תל אביב תשי"ב 1951. דברי ברכה מאת פרופסור יוסף קלאוזנר, הקדמה מאת מנחם בגין.
משבי - לשבות - מיומנו של גולה ציון במחנות המעצר הבריטיים באפריקה.
הוצאת ידידים, תל אביב תשי"ב 1952. הקדמה מאת מנחם בגין.
נץ או פלסטין - הצד השני של המטבע הישראלי, מבחר פיליטונים.
הוצאת עי"ן תל אביב תשכ"ג 1963. ציורים של ג'קי ג'קסון.
קו לקו (עריכה) - אוסף קריקטורות של יהושע אדרי שהופיעו בעיתונות העברית בארץ.
הוצאת תעמולה, תל אביב תרצ"ט 1938. הקדמה מאת יוסף ויניצקי.
אנו ממשיכים להשקיף, המשקיף, 1 בנובמבר 1939
יוסף וַלְק היה מחנך והיסטוריון ישראלי יליד גרמניה.
שימש כמורה וכמפקח מחוז ירושלים, פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן וראש מכון ליאו בק ירושלים.
היה איש הציונות הדתית, אידאולוג בולט של השמאל הציוני-דתי עד שנות ה-70 וממייסדי עמותת "עוז ושלום".
יוסף נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה למקס (מתתיהו) ומרגרט ולק.
סבו, יהודה ולק, היה יהודי ליטאי שהיגר לגרמניה עם ילדיו.
אביו הצטרף לתנועה הציונית בגיל 20, וחינך את בנו לערכי הציונות הדתית.
ולק התחנך ברוח תורה עם דרך ארץ, ולמד בבית הספר התיכון היהודי בעיר, שאביו היה ממייסדיו.
בין מוריו שם היה אריך קליבנסקי.
בהשקפת עולמו הלך ולק בדרכו של עקיבא ארנסט סימון (ולימים הכירו והיה לידידו).
בעת שלמד בכיתה י' היה ממארגני סניף של "ברית הנוער של צעירי המזרחי" בברסלאו.
עם סיום לימודיו בתיכון היהודי (שהיה בית ספר שש-שנתי, עד כיתה י') למד בגימנסיה ריאלית גרמנית בעיר, ובמהלך לימודיו בחר במקצוע ההוראה וקיווה לעלות לארץ ישראל ולהיות בה למחנך.
בשנת 1932 סיים את בחינות הבגרות ונסע ללמוד בסמינר היהודי למורים בקלן.
בסמינר הכיר את רבקה (פרידה) וייל (1913–1958) מדיסלדורף, בתם הרביעית של רוזֶה לבית הורוויץ והרב ד"ר חיים יהודה אריה וייל.
ב-1933 שב לעיר הולדתו ולימד בבית ספר עממי ותיכון יהודיים ציבוריים.
בני הזוג רצו להינשא בארץ, אך מתוך התחשבות במשפחותיהם, נישאו בברלין בינואר 1936. לאחר כשבוע עלו השניים לארץ ישראל באונייה מטריאסט, שבה השגיחו על קבוצה של עליית הנוער הדתי.
בארץ התיישבו במושב הדתי שדה יעקב שבעמק יזרעאל.
במשך חמש שנים עבד ולק כמדריך בקבוצות של עליית הנוער.
לאחר מכן היה מורה בשדה יעקב ובעפולה.
במלחמת העצמאות התגייס לחיל המשמר של "ההגנה", ולקח חלק בכיבוש בית לחם הגלילית וולדהיים וגירוש תושביהם הטמפלרים מהארץ.
בעקבות חוויותיו מהגירוש החל לכתוב מדור קבוע ב"הצופה לילדים", שאותו כתב במשך שנים (בתחילה נקרא "מה דעתך", ואחר-כך "לדעת").
בשנים 1947–1948 כיהן כמנהל בית הילדים במארקין, בלגיה, ליתומים ניצולי השואה.
עם שובו לארץ הוסיף להורות, ומ-1952 ועד 1954 כיהן כמפקח מחוז ירושלים במשרד החינוך.
בשנת תשי"ד פרסם בהוצאת המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית ספר לימוד השפה העברית בשם "צא ולמד".
לאחר מכן למד חינוך ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל ללימודי התואר הראשון (1956), השני (1964) והשלישי (1971), משנת תשט"ו עד תשט"ז מילא את מקומו של יהודה מוריאל כמנהל הסמינר הדתי למורות "תלפיות" בתל אביב.
לאחר מכן ניהל את הסמינר למורות "אפרתה" בירושלים במשך כשש שנים.
בשנת תשל"א קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על הדיסרטציה: "חינוכו של הילד היהודי בגרמניה הנאצית: החוק וביצועו".
עוד לפני כן, בתש"ל, ראה אור חלק מהמחקר במאמרו 'התחיקה הנאצית בתחום חינוכו של הילד היהודי בגרמניה', בשנתון "בר-אילן".
בהמשך עיבד את עבודתו לספר, שראה אור בירושלים בשנת תשל"ו בהוצאת יד ושם, וב-1991 בפרנקפורט בתרגום לגרמנית.
מחקריו של ולק התמקדו בשואה ובפרט בחינוך היהודי בשנותיה.
בנוסף פרסם מאמרים בנושאי חינוך והוראה.
ולק לימד חינוך ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, עד פרישתו 1981 כפרופסור אמריטוס.
במקביל לכהונתו בבית הספר לחינוך כיהן כראש המכון לחקר יהדות הגולה.
לאחר פטירתו של מרק (מאיר) דְבוֹרְזֶ'צְקי בשנת 1975 החליפו לתקופה קצרה כמופקד הקתדרה להוראת השואה.
משנת 1978 החליף את יוחנן גינת כראש מכון ליאו בק.
ולק היה מהקולות הבולטים בשמאל הציוני-דתי, היה ממייסדי עמותת "עוז ושלום".
בשנת 1996 זכה במדליית בובר-רוזנצווייג, המוענקת לאישים שהרימו תרומה משמעותית לדיאלוג היהודי-נוצרי.
כעבור שנה מנישואיו לרבקה נולדו התאומים זאב ולק ושושנה – לימים שושנה שטאל, אשתו של המחנך והסופר אברהם שטאל.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נולדה בתם השלישית, שולמית – לימים שולמית מלמד, מחנכת, תושבת בית אל, ממייסדי ערוץ 7 וראשיו, ואשתו של הרב זלמן מלמד, מחנך ואיש ציבור, רב היישוב בית אל ב' לשעבר וראש הישיבה הגבוהה ישיבת בית אל.
בנם הרב אליעזר מלמד הוא רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה.
בשנת 1958, כשהיה ולק בן 44, נפטרה אשתו רבקה.
כעבור שנתיים נישא לעדה, ולזוג נולדה בת נוספת.
לעדה היו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים, הגדול שבהם היה לימים הרב איתן איזמן, ראש רשת החינוך הציונית-דתית נעם-צביה.
יוסף ולק היה סב לעשרות נכדים ונינים.
ולק נפטר בישראל בסוף מאי 2005 בשיבה טובה, בן 91 במותו.
בניסן תש"ע (מרץ 2010) נפטרה אלמנתו עדה.
חינוכו של הילד היהודי בגרמניה הנאצית: החוק וביצועו, ירושלים: יד ושם, תשל"ו.
שאול אש, עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו; ערך יוסף ולק; הביא לדפוס מאיר חובב, ירושלים: המכון ליהדות זמננו – האוניברסיטה העברית, יד ושם, מכון ליאו בק, תשל"ג.
יוסף ולק (עורך), גרמניה, כרך ב: וירטמברג, הוהנצולרן, באדן (חלק 2 של פנקס הקהילות), ירושלים: יד ושם, תשמ"ה.
כיום אתמול: מסות, מאמרים וזכרונות, ירושלים: ששר, 1997.
יוסף זבדיה (בשמו האמהרי: אספה גטה; 1946 – 9 במרץ 2022) היה מחנך, פעיל עלייה ואסיר ציון.
נולד בכפר מיליקו שבאזור וגרה אשר במחוז בגמדר שבאתיופיה לדבתרה גטה אסרסה ולאדיס ראדה ונקרא בשם "אספה".
בילדותו עברה המשפחה אל הכפר אמבובר, וזבדיה החל ללמוד בבית הספר העברי במקום.
בשלהי 1956 נשלח לתוכנית הכשרת מורים בכפר בתיה, שבה עוברת שמו ל"יוסף", ושבסיומה המשיך בלימודיו בבית ספר התיכון אורט שבנתניה.
בראשית דצמבר 1964 חזר לאתיופיה, ולאחר כשמונה חודשים החל לעבוד כמורה ברשת בתי הספר של ביתא ישראל.
בעת שלטון החונטה הצבאית האתיופית הקומוניסטית באתיופיה הוא נעצר כשלימד עברית בכיתה.
הוא ריצה שלוש שנות מאסר, במהלכן עונה, תוך פגיעה בבריאותו.
לימים הוכר בשל כך כאסיר ציון.
זבדיה עלה לישראל באוגוסט 1984. חצי שנה לאחר מכאן החל לעבוד בסוכנות היהודית, שבמסגרתה פעל לקליטתם של עולי אתיופיה, תוך חירוף נפש וסיכון רב במבצעי עלייה חשאיים וחשובים של יהדות אתיופיה.
יוסף היה אחיה של בליינש זבדיה, שגרירת ישראל באתיופיה לשעבר.
נפטר ב-9 במרץ 2022. הותיר אישה, ילדים ונכדים.
ב-2021 נערך לכבודו ערב הוקרה בסוכנות היהודית.
יוסף זוהר (נולד ב-18 באפריל 1948 בישראל) הוא פסיכיאטר ישראלי, פרופסור לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
נודע במחקריו בתחום הפרעת הדחק הפוסט טראומטית, ההפרעה הטורדנית-כפייתית והדיכאון העמיד.
הוא מנהל מחלקה בבית החולים שיבא בתל השומר וכיהן כיושב ראש "הקולגיום הנוירו-פסיכו-פרמקולוגי האירופי".
יוסף זוהר סיים בשנת 1973 את לימודיו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך עבר התמחות בפסיכיאטריה באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, בארצות הברית.
לאחר מכן עמד בראש היחידה לדיכאון עמיד במרכז לבריאות הנפש בירושלים.
בשנת 1984 הצטרף למעבדתו של דניס מרפי במכון הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית בבתסדה, מרילנד.
וניהל שם את המרפאה להפרעה טורדנית-כפייתית.
בשנת 1986 עמד זוהר בראש הפנל להפרעה טורדנית-כפייתית של כוח המשימה של איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי לטיפול בהפרעות פסיכיאטריות.
באותה שנה הוא היה חבר בתת-הוועד להפרעה הטורדנית-כפייתית במסגרת עריכת ספר האבחנות הפסיכיאטריות,DSM IV, של איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי.
בשנת 1992 הקים יוסף זוהר את המועצה הבינלאומית לחרדה ולהפרעה טורדנית-כפייתית, בימינו המועצה העולמית לחרדה.
הוא התמנה ליושב ראש המחלקה להפרעות חרדה ולהפרעה טורדנית-כפייתית של האיגוד הפסיכיאטרי העולמי.
במקביל היה במשך 9 שנים יושב ראש המועצה העולמית לחרדה.
בשנת 1994 זוהר נבחר לנהל את הכנס השביעי של הקולגיום הנוירו-פסיכו-פרמקולוגי האירופי.
בשנת 1996 נבחר לוועד הפועל של הקולגיום וליושב ראש האיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית.
ב-1996 הוא היה חבר בפאנל היועצים המומחים במדעי המוח של ארגון הבריאות העולמי.
כעבור שנה נבחר לוועד הפועל של הפדרציה העולמית של החברות לפסיכיאטריה ביולוגית.
בשנת 2010 ייסדו בריאן לאונרד, ס.וו.
טאנג ויוסף זוהר את המכון לרפואת המוח (Brain Medicine Institute), ארגון חינוכי בינלאומי שנועד לקדם את המחקר והחינוך בתחום רפואת המוח במזרח אסיה.
יוסף זוהר התמנה לפרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הקים וניהל את הקונסורציום הישראלי להפרעת דחק פוסט טראומטית ועמד בראש המתקן של צה"ל לטיפול בנכי תגובות קרב.
הוא יועץ של משרד הביטחון הישראלי בנושא הפרעת הדחק הפוסט טראומטית.
לאחרונה יוסף זוהר הוא פרופסור אורח באוניברסיטת מאסטריכט.
1996 - הפרס לילי- ושל הקולגיום הנוירו-פסיכו-פרמקולוגי למחקר קליני במדעי המוח
2001 פרס הפדרציה העולמית של החברות לפסיכיאטריה הביולוגית להצטיינות בהוראה
2002 היה שותף למחקר בנושא יצירת מודל להפרעת דחק פוסט טראומטית בחיות - שזכה לפרס א.
יוסף זוהר כתב מעל 300 מאמרים מדעיים וערך 18 ספרים בתחום ההפרעה הטורדנית כפייתית, הפרעת הדחק הפוסט טראומטית והדיכאון העמיד ובנושאים אחרים.
Obsessive Compulsive Disorder Wiley 2003 -(יחד עם מריו מאי, נורמן סרטוריוס ואחמד אוקאשה)
סירובאטקה, דארל רגייה) - איגוד הפסיכיאטרים האמריקאים - 2010
רבי יוסף זוסמנוביץ (ביידיש: זוסמאנאוויץ; תרנ"ה (1895), מינסק - אב תש"א (1941), וילקומיר) היה רב ליטאי, שימש כרב בסלובודקה וכרבה של וילקומיר.
נולד במינסק בשנת תרנ"ה, לרב אשר דוב זוסמן.
שמשפחתו מיוחסת למשפחת די ליאון הספרדית.
בהיותו ילד עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים; לימים דבק בו הכינוי "הירושלמי", בו השתמש כפסבדונים.
לאחר עלייתם ארצה שינה אביו את שם המשפחה הרשמי ל"די ליאון", אך במקביל נעשה גם שימוש בשם זוסמן.
אחותו, פועה מרים זוסמן-די ליאון, נישאה לרב דוד יונגרייז.
בהיותו בן 17 ו-18 זכה ב"פרס פרסיץ" שנתיים ברציפות.
בשנת תרע"ט (1919) בשל אירועי מלחמת העולם הראשונה שהסתיימה, שהה לזמן מה בישיבת טלז, ולאחר תקופה שב לסלובודקה.
הוא נישא ללאה בתו של רבי משה מרדכי אפשטיין ראש ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה ובחברון.
בנו של "הסבא", רבי משה פינקל, שהיה גם חתנו של רבי משה מרדכי אפשטיין, היה המועמד הטבעי לניהול הישיבה, אולם לאחר שנה עלה גם הוא כאביו וחותנו לארץ ישראל, ונפטר שנה לאחר עלייתו.
המועמדים שנותרו היו הרב יצחק אייזיק שר, חתנו של הסבא, והרב זוסמנוביץ, חתנו של הרב אפשטיין.
שניהם כבר העבירו שיעורים בישיבה בתקופות קודמות, וכעת פרצה מחלוקת.
למרות ניסיונות למקד את המחלוקת בשאלת רבנות הפרבר הקובנאי, סלבודקה, ולא בשאלת הנהגת הישיבה, כדי שלא להכניס את המחלוקת אל כותלי בית המדרש, נוצרו בישיבה שני מחנות כשכל רב זוכה לתמיכת חלק מהתלמידים.
מחלוקת זו הייתה בבואה של פולמוס המוסר שהתנהל שנים קודם לכן, כי הרב זוסמנוביץ נודע כמי שהמעיט במרכזיותו של לימוד המוסר במסגרת הישיבה.
בסופה של המחלוקת, התמנה הרב שר כראש הישיבה.
למצער, ביקש הרב זוסמנוביץ לקבל את משרת חמיו ברבנות הפרבר, אם לא בראשות הישיבה.
טענתו הייתה שאין לראשי הישיבה כל סיבה להתנגד לכהונתו כרב, והוא מבקש רק לממש את זכותו בירושה.
ראשי הישיבה התנגדו כי לטענתם מסתבר שאם ישב בעיר בקביעות ינהו אחריו בחורים שיהנו מהלימוד עמו, וסמכות הנהלת הישיבה תיפגם.
לאחר שחלק מבני הקהילה המקומית הסכימו למינויו של הרב זוסמנוביץ, פרשה ישיבת סלובודקה מהקהילה והקימה קהילה עצמאית שבראשה התמנה הרב זלמן אוסווסקי.
בתקופה זו (ראשית חורף תרצ"ד) (1934) נפטר הרב מאיר שפירא מייסד ישיבת חכמי לובלין, והרב זוסמנוביץ הוצע לשמש כראש הישיבה במקומו, למרות הרקע ממנו בא שהיה שונה בתכלית מאופיה החסידי של הישיבה.
הוא הגיע ללובלין לתקופת ניסיון והעביר שיעורים בישיבה במשך שבועות מספר, בהיותו בלובלין לבש לבוש חסידי כדי להתאים את עצמו לנוף האנושי, אך לאחר שלא הסתגל לסגנון החסידי של הישיבה, חזר לסלובודקה.
בקיץ שנת תרצ"ה (1935) שהה בארץ ישראל אצל אביו, במשך כמה חודשים.