tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המבוא, מופיעים שלושה נושאים, לא שניים כמקובל בסימפוניה קלאסית, והנושאים גם אינם עוברים פיתוח כנהוג בסימפוניות של בטהובן או ברהמס; אף על פי כן, צ'ייקובסקי, בדרכו הייחודית, הולך בדרכם של המוזיקאים הגרמנים.
מהנושא הראשון עולה וצומח הנושא השני ומן הנושא השני עולה וצומח הנושא השלישי.
הפיתוח משלב בין כל הנושאים יחדיו והמעבר החוזר (רקפיטולציה) מציג את הנושאים במדויק כפי שהופיעו בתחילה.
מוטיב זה איננו דרמטי ואיננו זועק כמו בסימפוניה הרביעית, הוא מרוכך ואם כי הוא בנוי על סולם מינורי, אין הוא מביע עצב עמוק ויגון.
צ'ייקובסקי משנה את הקצב ואף את המפעם ל-6/8. המלודיה הראשונה מנוגנת פעם ראשונה על ידי הקלרינטים והבסונים ולאחר מכן הקלרינטים והחלילים.
עם כל הנינוחות שבמלודיה, היא בנויה על מוטיב קל לשינוי ולפיתוח.
לאחר סיום התצוגה הראשונה (תיבות 38-57), עוברת המלודיה אל כלי המיתר, המנגנים אותה בליווי תרוצות עולות ויורדות העוברות לסירוגין בין הבסונים והקלרינתות (תיבות 58-65).
צייקובסקי איננו מסיים את המלודיה כמו בפעם הראשונה, אלא מפתח אותה ברחבות (תיבות 66-107), עד לחזרה פעם נוספת בכל כלי התזמורת בפורטיסיסימו (תיבות 108-115).
הפעם המלודיה נשמעת כהצהרה בוטחת.
ללא הקדמה או הכנה מראש, מופיע הנושא השני על הדומיננטה במינור.
נושא שני זה מוצג בפעם הראשונה (תיבות 116-131) על ידי כלי הקשת בליווי מינימלי של כלי הנשיפה מעץ.
אופי נושא זה שירתי ונוגה.
התצוגה השנייה של הנושא (תיבות 132-151) ניתנת לכלי הנשיפה מהעץ וכלי הקשת מנגנים פיציקטו בתרוצות עולות ויורדות, כך שנושא זה מקבל נופך אחר.
הנושא השני איננו עובר פיתוח, ובסופו כותב צ'ייקובסקי מעבר אל הנושא השלישי, הנשמע כהמשך ישיר לנושא השני.
הנושא השלישי (תיבות 152-169) נפתח במעבר, המנוגן עלי ידי כלי הקשת בפיציקאטו.
חלקו הראשון של הנושא (שתי תיבות) מנוגן על ידי כלי הנשיפה מעץ, וחלקו השני (שתי תיבות) מנוגן על ידי כלי הקשת.
נושא זה מנוגן בשלמותו ארבע פעמים, ולבסוף מוליך אותו צ'ייקובסקי אל הפיתוח (תיבות 170-193), המפתח לכאורה את הנושא השני והשלישי גם יחד ויוצר ביניהם אחדות.
פיתוח זה מאפשר לצ'ייקובסקי להשמיע מלודיה מתמשכת, יפה ונוגה באופיה.
העוצמה מתגברת אט אט, עד להופעת הסיכום (תיבות 194-213).
הנושא הראשון נשמע בקרנות והטרומבונים, ולאחר מכן בחצוצרות כהכנה להופעת הנושא השלישי, הבנוי על מקצב הנושא הראשון.
האזכור של הנושא בתרועה, מהווה את הבסיס המקצבי עליו נשען הסיכום של הנושא השלישי.
קטע מעבר הבנוי על הנושא השלישי (תיבות 214-225) מוביל אל הפיתוח (תיבות 226-320), הנשען על כל שלושת הנושאים אותם הציג צ'ייקובסקי בתחילה.
הקודה מסכמת נושאים אלו ומסתיימת בפיאניסימו כמו בתחילת הפרק, בבחינת סגירת מעגל.
"אנדאנטה קאנטאבילה, קון אלקונה ליצ'נצה":
פרק זה, בסולם רה מז'ור, הוא אחד הפרקים האיטיים הגדולים, הארוכים והגרנדיוזים, אותם כתב המלחין מעודו.
פרק זה כתוב במבנה א-ב-א-קודה.
אך צ'ייקובסקי איננו מקפיד על הדיוק ברקאפיטולציה כאשר חלק "א" חוזר פעם שנייה.
הפרק נפתח במעבר (תיבות 1-8) בכלי הקשת בצליליהם הנמוכים, המקשר בין סיום הפרק הראשון לפרק השני.
לאחר המעבר נשמעת מלודיה ענוגה בקרן היער הראשונה (תיבות 8-23) בליווי כלי הקשת.
בסימן A מצטרפת קלרינט סולו בפיתוח הנושא, עדיין בליווי חרישי ומרומז של כלי הקשת - נושא זה מזכיר את המוטיב והמלודיה בפרק השלישי (האיטי) בסימפוניה התשיעית ברה מינור של בטהובן, שגם בו מוצגת המלודיה בכלי הנשיפה בליווי כלי הקשת.
בהמשך מצטרפים לנגינת הנושא גם יתר כלי הנשיפה מעץ.
לאחר סיום תצוגת המלודיה הראשונה, צ'ייקובסקי מציג אך כהקדמה את המלודיה השנייה (תיבות 24-32,) אשר מנוגנת באבוב כאשר קרן היער מנגנת את המענה ואת הליווי מנגנים כלי הקשת.
מעבר מוביל אל חזרתה של המלודיה הראשונה (תיבות 33-44) הנשמעת הפעם כשיר נוגה בצ'לים, מלווה מלודיות משניות בקרן היער, הקלרינט, האבוב והחלילים.
הליווי המעודן ניתן לכלי הקשת.
אקורד בעל אופי אפל מוביל אל המלודיה השנייה (תיבות 45-65) המנוגנת הפעם בשלמותה בכלי המיתר.
את המלודיה המשנית מנגנים כלי הנשיפה מעץ כאשר הליווי ניתן לכלי הנשיפה ממתכת.
אט אט נבנה מתח הבא לכדי שיא, הדועך בהדרגה.
החלק השני (תיבות 66-98) פותח עם הקלרינט במלודיה רכה ונעימה.
הפרק השלישי מהווה את נקודת האיזון.
זהו ואלס עדין, הכתוב אף הוא במבנה של: א-ב-א-קודה.
ואלס זה לא היה מתאים לאחד הבלטים או האופרות של צ'ייקובסקי.
זהו פרק סימפוני, על אף האופי הקליל של חלקו המרכזי.
בסיום הפרק מופיע מוטיב הגורל בצלילים הנמוכים של הקלרינטים והבסונים.
נושא הוואלס מופיע תחילה בכינורות הראשונים, אליהם מצטרפים בתיבה התשיעית יתר כלי המיתר.
כלי הנשיפה מעץ מפתחים את הנושא בליווי כלי הקשת.
בסימן B מופיע הנושא הראשון בקלרינטים ובסונים ואליהם מצטרפים בסימן C גם החלילים והאבובים, על רקע סולם כרומטי עולה בכלי הקשת.
אחרי סימן D נכנס הבסון בקטע סולו בליווי פיציקטו בכלי הקשת.
בתיבה 73 מצטרפים לבסון החלילים והקלרינטים וכלי הקשת חוזרים לנגינת קשת בסטקטו חריף (ספיקאטו), העובר לסירוגין בין כלי הנשיפה (אליהם מצטרף גם פיקולו בתיבה 93) לכלי הקשת עד סימן F.
כלי הקשת מובילים לקראת הסיום בפיאניסימו (תיבות 256-163), שמתפרץ בבת אחת בסדרת אקורדים בפורטיסימו, בכל כלי התזמורת, החותמת את הפרק.
הפרק הרביעי נפתח במוטיב הגורל, העובר טרנספורמציה ממינור למג'ור.
הפעם מוטיב הגורל נשמע כתרועת ניצחון.
נוצר זיכוך ויחד עם זאת השלמה עם הגורל, הלובש בפרק זה אופי מנחם, שכן האדם אינו עומד עוד חסר אונים אל מול גורלו שלו, אלא אוזר אומץ להתמודד עם החיים.
לאחר ההקדמה, בה מופיע מוטיב הגורל בוריאנטים שונים, מתחיל הפרק, המציג גם הוא אחדות בין שלושת נושאיו ואף התפתחות בין הנושאים השונים.
פרק זה נכתב במבנה המקובל של צורת סונאטה, על אף כי צ'ייקובסקי איננו שומר בקפדנות על מבנה זה אלא משנה אותו על פי צרכיו.
לאחר התצוגה של שלושת הנושאים, צ'ייקובסקי שב להציג את נושא הגורל בכלי הנשיפה ממתכת בליווי תרוצות בכלי הקשת וכלי הנשיפה מעץ.
לאחר שצ'ייקובסקי מציג את הנושאים, מפתח אותם ומציגם בשנית במעבר החוזר, מופיע מוטיב הגורל בקצב המארש ושוב בכמה וריאנטים, המובילים היישר אל הקודה, אשר בסיומה מופיע הנושא הראשון מתוך הפרק הראשון בתרועת קרנות וחצוצרות.
כך, בחזרה אל הפרק הראשון, נסגר מעגל שלם.
בפרק זה התיר צ'ייקובסקי את הרסן.
הדבר בא לביטוי בשימוש נרחב ביותר בכלי הנשיפה ממתכת, והמוזיקה גולשת לעיתים אל בומבסטיות מחרישת אוזניים.
יחד עם זאת, התיזמור של צ'ייקובסקי מרשים ומלוטש.
השימוש הנרחב בכלי הנשיפה מעץ, הדיאלוגים בין חטיבות התזמורת השונות, הנושאים העוברים חליפות בין כלי התזמורת השונים והאחדות אשר מתבטאת אף בתיזמור, כל אלה מקנים לפרק זה מצלול שונה וייחודי.
מן העולם החדש או סימפוניית העולם החדש הוא שמה של הסימפוניה מספר 9 במי מינור (Op.
95), מיצירותיו הידועות ביותר של המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק.
דבוז'אק כתב את הסימפוניה בתחילת 1893, בעת שהותו בארצות הברית כמנהל הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה בשנים 1892–1895. השמעת הבכורה הייתה ב-16 בדצמבר 1893, על ידי הפילהרמונית של ניו יורק ובניצוחו של אנטון זיידל, באולם קרנגי הול.
נגינת הסימפוניה אורכת ארבעים ושבע דקות.
כתב היד של הסימפוניה שמור במוזיאון הלאומי בפראג.
2 חלילים (חליל שני מתפקד גם כפיקולו בפרק הראשון בלבד)
2 אבובים (אבוב שני מתפקד גם כקרן אנגלית בפרק השני בלבד)
הסימפוניה בנויה כמקובל מארבעה פרקים בעלי מוטיבים חוזרים:
אדג'ו – אלגרו מולטו (adagio – allegro molto; איטי – מהיר מאוד) – שלוש עשרה דקות
לארגו (largo; איטי ורחב) – שתים עשרה וחצי דקות
סקרצו: מולטו ויוואצ'ה – פּוֹקוֹ סוסטנוטו (Scherzo: Molto vivace – Poco sostenuto; משועשע: מלא חיים – מעט מתמשך) – שמונה וחצי דקות
אלגרו קון פואוקו (מהיר ומשולהב) – שתים עשרה דקות
היצירה נפתחת באדג'ו חרישי, הנקטע בתרועת קרנות בטוניקה.
התרועה מתחילה בספורצנדו ויורדת מיד לפיאניסימו.
הנושא עובר מכלי מיתר אל כלי נשיפה מעץ, אך נקטע כבר בתיבה התשיעית במטחי פורטיסימו קצרים ומקוטעים, היוצרים מתח לקראת הבאות.
החלילים והאבובים ממשיכים בסטקטו מהיר, שוב פיאנו, על רקע טרמולו חרישי בוויולות, שאליהן מצטרפים שאר כלי המיתר.
המבוא מסתיים בתיבה 23 בטרמולו של הכינורות, העובר בבת אחת ממשקל 4/8 למשקל 2/4 ומאדג'ו לאלגרו מולטו.
הנושא עובר בחילופין מהירים בין כלי נשיפה ממתכת, כלי נשיפה מעץ וכלי מיתר, ומסימן המקום 2 הוא דועך בהדרגה עד לפיאניסיסימו בהכנה לכניסת הנושא השני בסימן 3, בסולם סול מינור.
לנושא זה, המופיע תחילה בחלילים ובאבובים ובהמשך בכלי המיתר, אופי ברור של מחול עממי צ'כי.
בסימן 5 מופיע הנושא השלישי בחליל סולו, בסולם סול מז'ור, עובר לכלי המיתר ומגיע לשיא ברצף אקורדים בפורטיסימו בכל כלי התזמורת שהמשכו, לאחר סימן החזרה בפיתוח סוער בכלי המיתר והנשיפה לסירוגין, משובץ בתרועות קרן וחצוצרה.
בסימן 10 חלים שינויי סולמות, ממי מינור לסי מז'ור וממנו אל לה במול מז'ור, עד לחזרה בסימן 13 אל סולם מי מינור המקורי, בו מסתיים הפרק.
בספרו "רבגוניותה של המוזיקה" מערער ליאונרד ברנשטיין על הניסיונות למצוא בסימפוניה "מן העולם החדש" אופי אמריקאי ומוצא בפרק זה דמיון רב לסימפוניה הראשונה של ברהמס, שהשפיע רבות על דבוז'אק (עמ' 136).
ברנשטיין מציין, כי השימוש בסינקופות, המזכיר לכאורה מוזיקה אמריקאית, מופיע לא רק אצל ברהמס, אלא גם אצל באך, מוצרט, בטהובן ועוד.
גם הנטייה לייחס אופי אינדיאני למוזיקה המבוססת על סולם פנטטוני כושלת, משום שהשימוש בסולם זה רווח גם במוזיקה עתיקה של עמים אחרים ובמוזיקה כנסייתית גרגוריאנית, מה גם שבהמשך הוא מוסיף עוד טון לסולם הפנטטוני ובכך חוזר לסולם המז'ורי.
נושא הפרק השני, בסולם רה במול מז'ור, הוא שיר לירי בעל אופי צ'כי, המופיע לראשונה בסולו של קרן אנגלית, בליווי חרישי של כלי מיתר מעומעמים (קון סורדינו).
אל הקרן האנגלית מצטרפים הקלרינטים ואחריהן הבסונים, המביאים את הנושא אל שיאו בקרשנדו קצרצר וחזרה לפיאניסימו.
אחרי סימן 1 מצטרפים כלי הנשיפה ממתכת ואז נכנסים כלי המיתר לבדם, בפיתוח של הנושא.
בסימן 2 משתנה הסולם למי מז'ור והמהירות משתנה, מהאצה לכמה תיבות להאטה וחוזר חלילה.
אחרי קטע סוער מסימן 4, העובר בין כלי הנשיפה מעץ לכלי המיתר, חלה האטה בסימן 5, עם חזרת הנושא בסולו לקרן אנגלית, כמו בראשית הפרק.
כלי המיתר המעומעמים, שניים-שניים בלבד, נוטלים את הנושא בפיאניסימו דועך עד לסולו חרישי, הגואה לקרשנדו קצר בהרכב מלא וחוזר ודועך בכלי נשיפה מעץ ובכינור בלבד, נחלש ומואט עד למולטו אדג'ו חרישי בסיום הפרק.
לגבי פרק זה ניסו הטוענים ל"אמריקאיותה" של הסימפוניה לייחס את הנעימה, המוכרת כשיר "חזרה הביתה", לשיר נשמה אפרו-אמריקאי, אבל האמת היא שהשיר הנודע נכתב על יסוד הנעימה של דבוז'אק, ולא להפך.
כמו כן, טוען ברנשטיין, לו הוצמדו מילים צ'כיות לנעימה, הייתה נשמעת צ'כית ולאו דווקא אמריקאית.
הפרק השלישי, בסולם מי מינור, הוא מולטו ויוואצ'ה – מהיר מאוד ומלא חיים – ונושאו מצטיין בתזזיתיות קופצנית ומקוטעת בכלי הנשיפה מעץ ובכלי המיתר.
אחרי מעבר קצר לאחר סימן החזרה שאחרי סימן 1, מופיע הנושא השני בסולם מי מז'ור בקצב איטי יותר (פוקו סוסטנוטו).
נושא זה בולט באופיו הצ'כי-עממי.
לאחר חזרה לסולם הטוניקה ווריאציות על הנושא הראשון והשני מסתיים הפרק בקודה, הדועכת והולכת לפיאניסימו עד לשתק מלא של תיבה שלמה ואחריו אקורד סיום בפורטיסימו על הטוניקה.
גם בפרק זה מוצא ברנשטיין השפעות אוסטריות וצ'כיות מובהקות, ואילו בפרק הרביעי, האחרון, ניכר דמיון למוזיקה של מוסורגסקי הרוסי.
דבוז'אק הגיע לניו יורק לפי בקשתה של ג'נט ת'רבר, אשת חברה ניו-יורקית שביקשה מלחין ידוע שינהל את הקונסרבטוריון הלאומי.
התנאי של דבוז'אק היה שתלמידים שחורים ואינדיאנים מוכשרים שלא יוכלו לשלם את דמי הלימוד ילמדו ללא תשלום.
הוא אף התבטא כי המוזיקה הילידית והשחורה מעניינת אותו:
דבוז'ק טען שלא ציטט ביצירה נעימות מהמוזיקה האמריקאית, אלא חיבר מלודיות משלו באותו הסגנון.
כיום ידוע שדבוז'אק כתב תשע סימפוניות.
עם זאת, בראשית המאה ה-20, עד זמן קצר לאחר מותו של המלחין, היו ידועות רק חמש הסימפוניות המאוחרות, היות שדבוז'אק גנז את ארבע הסימפוניות הראשונות שלו.
לכן עד אז הייתה ידועה הסימפוניה התשיעית כסימפוניה החמישית של המלחין.
אף לאחר פרסומן של ארבע הסימפוניות הראשונות, ב-1912, לא הייתה אחידות במספור, ובהוצאות ישנות היא עדיין ממוספרת כסימפוניה החמישית של דבוז'אק.
הסימפוניה הלירית אופוס 18 של אלכסנדר פון זמלינסקי חוברה בשנת 1922. ביצוע הבכורה היה ביוני 1924 בפראג, בניצוח המלחין.
הסימפוניה הלירית היא יצירתו המוכרת ביותר של זמלינסקי.
לסימפוניה שבעה פרקים מקושרים והיא כתובה לזמרי בריטון וסופרן סולו נוסף לתזמורת סטנדרטית; מקור הטקסטים המושרים ביצירתו של המשורר הבנגלי זוכה פרס נובל רבינדרנת טאגור, בתרגום לגרמנית של האנס אפנברגר.
"אני חסר מנוחה, אני צמא לדברים רחוקים"
"שחרר אותי מכבלי מתיקותך, אהוב"
"השלם אם כן את השיר האחרון"
אלבן ברג הצהיר על הסימפוניה כמקור השראה לכתיבתו וציטט את הפרק השלישי בסוויטה הלירית שלו לרביעיית מיתרים.
סופרן, בריטון ותזמורת גדולה בהרכב הבא:
4 חלילים (החלילנים ה-3 וה-4 מנגנים גם בפיקולו
3 קלרינטים בלה (הקלרינטן השלישי מנגן גם כקלרינט במי במול)
כלי הקשה (כולל תוף גדול, טאמטאם, מצלתיים וקסילופון)
ביצירה זו עושה זמלינסקי שימוש ראוי לציון באפקט הגליסנדו הן בכלי הקשת והן בטרומבונים.
הסימפוניה השנייה בדו מינור, אופוס 17 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, המכונה "הרוסייה הקטנה", נכתבה ותוזמרה בין יוני ודצמבר 1872, כשצ'ייקובסקי שהה ב"קמנקה", האחוזה של אחותו אלכסנדרה דווידובה ובני משפחתה.
סימפוניה זו נכתבה שש שנים לאחר כתיבת הסימפוניה הראשונה.
לאחר הבעיות בכתיבת הסימפוניה הראשונה ואף התמוטטות העצבים שעברה על צ'ייקובסקי במהלך כתיבתה, חשש לא מעט לחזור לסוגה זו.
בתחילת דרכו לא חשב על כתיבת סימפוניה כהכרח וכהוכחה להיותו מלחין, אף כי ציין, כי הוא רוצה להביא לכדי שלמות את כתיבתו הסימפונית.
את השם "רוסיה הקטנה", הכינוי שהרוסים נתנו לאוקראינה, קיבלה הסימפוניה לא מן המלחין, אלא מרימסקי קורסקוב, מלחין, מורה למוזיקה ומבקר מוזיקה, שהיה שותף לקבוצת החמישה וחבר קרוב של צ'ייקובסקי.
ביצירה זו השתמש צ'ייקובסקי בשירי עם ושירי רחוב אוקראיניים בכל פרקי הסימפוניה.
לאחר סיום כתיבתה היה צ'ייקובסקי עצמו בדעה, שהיצירה איננה אחידה ואיננה יוצרת לכידות בין פרקיה השונים.
הוא הרהר באפשרות לשכתב אותה, אבל בביצוע הבכורה שלה במוסקבה ב-7 בפברואר 1873, בקונצרט של החברה המוזיקלית הרוסית בניצוח ניקולאי רובינשטיין, זכתה הסימפוניה להערכה והתפעלות מצד המאזינים והמבקרים גם יחד, וצ'ייקובסקי זנח את כוונות השכתוב.
כה גדולה הייתה ההצלחה, שהנהלת החברה שינתה את תוכנית הקונצרטים חודשיים לאחר מכן כדי לחזור ולבצע את הסימפוניה.
השימוש שעשה צ'ייקובסקי בשירי עם אוקראיניים מסביר מדוע קירבה יצירה זו את צ'ייקובסקי אל לב קבוצת החמישה, שדגלה בחזרה למוזיקה רוסית מקורית.
חבריה ברכו אותו על הצלחתו וקיבלו אותו אל חבורתם.
עוד ב-26 בדצמבר 1872, במסיבה בביתו של רימסקי קורסקוב, ישב צ'ייקובסקי אצל הפסנתר וניגן את הפרק האחרון מתוך הסימפוניה השנייה, שאך זה סיים.
"כל החבורה כמעט קרעה אותי לגזרים מרוב התלהבות ומאדאם קורסקובה התחננה אלי בדמעות בעיניה, שאעבד את הפרק הזה לנגינה בפסנתר בארבע ידיים", כתב צ'ייקובסקי במכתב מ-13 בפברואר 1873 לאחיו מודסט.
פרק ראשון: אנדנטה סוסטנוטו - אלגרו ויוו (דו מינור)
פרק שני: אנדנטינו מרציאלה, קוואזי מודראטו (מי במול מז'ור)
אלגרו מולטו ויוואצ'ה (דו מינור)
מודראטו אסאי - אלגרו ויוו (דו מז'ור)
צ'ייקובסקי איננו נחשב אולי למלחין לאומי כמו קבוצת המלחינים הרוסים הנודעים בשם החמישה, או "האגרוף החזק".
אף על פי כן, אהבתו לשיר העם הרוסי ולמזמורי התפילה האורתודוקסיים לא פגה כל ימי חייו.
הקרבה שחש לשיר העממי הניעה אותו לפרסם בשנים 69–1868 "חמישים שירי עם רוסיים" לדואו פסנתר.
כל השירים, מלבד אחד שעיבד בעצמו, מקורם באוספים של וילבואה ובאלאקירב.
צ'ייקובסקי כתב חלק גדול מן הסימפוניה "רוסיה הקטנה" בחופשת קיץ באחוזת קמנקה (קמיאנקה באוקראינית) באוקראינה, עם משפחת אחותו אלכסנדרה דווידובה.
אחוזת דווידוב הייתה לאתר הנופש והמרגוע החביב על צ'ייקובסקי..
אלכסנדרה עודדה את אחיה לעשות את קמנקה לביתו השני.
חיבתו לאחוזה באה לביטוי בשירים מקומיים ששילב בסימפוניה, שעליה עבד אותו זמן..
פעם אף כתב, דרך לצון, שהקרדיט לפינאלה של ה"רוסייה הקטנה" מגיע ל"מלחין האמיתי של היצירה, הלא הוא פטר גראסימוביץ'" גראסימוביץ', המשרת הראשי הקשיש בבית דווידוב, שר לצ'ייקובסקי את שיר העם "העגור" כשהמלחין עבד על הסימפוניה..
אחת האנקדוטות החביבות על צ'ייקובסקי נולדה מן התקרית, שבה כמעט ואיבד את הטיוטות ל"רוסייה הקטנה" בדרכו לשוב למוסקבה.
כדי לשכנע מנהל תחנת-דואר עקשן לרתום את הסוסים למרכבה שבה נסעו הוא ואחיו מודסט, הציג עצמו צ'ייקובסקי בשם "הנסיך וולקונסקי, שר לשכתו של הצאר." בהגיעם אל חניית הערב, ראה שמטענו, הכולל גם את כתב היד של הסימפוניה, חסר.
כיוון שחשש, שמנהל תחנת הדואר פתח את המזוודה ועמד על זהותו האמיתית, שיגר שליח להשיבה אליו.
אולם המנהל היה מוכן להחזיר את המזוודה רק לנסיך עצמו והשליח חזר בידיים ריקות.
צ'ייקובסקי, נבוך וחושש, שב בעצמו לקבל את המטען לידיו ומצא שהמנהל לא הרהיב עוז לגעת במטענו של הנוסע רם המעלה, וכבודו של המלחין לא נפגע.
כששאל לשמו של המנהל, השיב זה: "צ'ייקובסקי".
המלחין היה בטוח, שהתרמית התגלתה והמנהל מלגלג עליו, אך בירור העלה, כי זה אכן שמו של האיש.
את הפרק הראשון פותח אקורד מאסיבי בכל כלי התזמורת.
צליל קרן הולך ודועך לאטו.
הקרן מנגנת את המלודיה, המבוססת על שיר עם ידוע, "על יד נהר הוולגה".
צ'ייקובסקי לא היה נאמן למלודיה של שיר זה בשלמותה וערך אותה על פי רצונו, בעיקר כדי להתאים אותה למבנה הסימפוני של הפרק הראשון.
המלודיה מופיעה בהקדמה בכמה וריאנטים עד לסיום תצוגת הפתיחה וכן בהמשך בפיתוח ובקודה של הפרק הראשון.
את הפרק השני כתב צ'ייקובסקי בקצב המארש.
בפרק זה השתמש במלודיה מתוך אופרה, שכתב כשלוש שנים קודם לכן, "אונדין".
הוא השמיד אופרה זו והשאיר רק כמה מתפקידי הכלים ומלודיות.
החלק המרכזי בפרק זה מבוסס על שיר עם - "סוב-הסתובב גלגל כישור הטוויה שלי".
גם בחלקו האמצעי של הסקרצו משתמש צ'ייקובסקי בשיר עם אוקראיני.
מעניין הדבר, שכעבור כמה שנים אסף צ'ייקובסקי עצמו שירי עם אוקראיניים ורוסיים, אותם קיבץ יחדיו לקובץ: "50 שירי עם רוסיים לפסנתר בארבע ידיים".
צ'ייקובסקי עצמו כתב את ההרמוניות לשירים וביניהם נמצא השיר: "סוב-הסתובב גלגל כישור הטוויה שלי" כמו עוד רבים אחרים, שאפשר למצוא ביצירות שונות, מהן של צ'ייקובסקי ומהן של מחבריו מקבוצת החמישה.
פרק שלישי: אלגרו מולטו ויוואצ'ה (דו מינור)
את פרק הסיום מבסס צ'ייקובסקי על שיר עם ידוע, "העגור", הפעם ללא שינויים במלודיה.
צ'ייקובסקי כתב אומנם מנגינת ביניים, אשר מופיעה לאורך הפרק כולו, אך הפרק מבוסס כולו על השיר.
אפשר לראות בכך וריאציות על שיר זה, אלא שהווריאציות אינן על המלודיה.
המלודיה נשארת כשהייתה, והווריאציות חלות על הליווי ועל ההרמוניות.
בכל פעם שהמלודיה מופיעה, צ'ייקובסקי משנה את הליווי, את ההרמוניות ואת התיזמור ונע בין סולמות שונים עד להופעת צליל הטאם טאם (גונג), אשר מוביל אל הקודה הזוהרת בצלילי דו מז'ור, המביא את היצירה אל סיום מפואר.
פרק רביעי: פינאלה, מודראטו אסאי - אלגרו ויוו
הפינאלה הוא גם שיאה של הסימפוניה וגם הדוגמה הברורה ביותר של המלחין לכתיבה במסורת של גלינקה, כפי שאימצה אותה קבוצת החמישה.
הוא מציג את שיר העם "העגור" במבוא גרנדיוזי, בסגנון דומה לזה שבו יכתוב כעבור שנתיים מוסורגסקי את "השער הגדול של קייב" ליצירתו תמונות בתערוכה.
הגרנדיוזיות אינה אלא מסכה רגעית, הנושרת עם צליליו הראשונים של ה"אלגרו ויוו".
המוזיקה נעשית מלאת חיים ושובבה גם יחד, ככל שצ'ייקובסקי מתיר ל"עגור" להשתלט למעשה על שתי הדקות הבאות.
על רקע משתנה והולך ברצף.
פיתוח נרחב כזה איננו מותיר זמן למעבר לנושא שני, רגוע יותר; צ'ייקובסקי מאפשר לו להופיע ללא הודעה מוקדמת, ומחליף אותו חיש מהר בעוד וריאציות על "העגור".
הפיתוח הוא שילוב בלתי מקובל של שני הנושאים הללו, מלווים שורה של צלילי בס המתקדמים בזה אחר זה ברווחים גדולים, כמין ענק פוסע ועובר.
הנושא השני מתעוות לפעמים באמצע הופעתו ואפילו מאמץ לו את האישיות הסוערת והקולנית של "העגור", לקראת שיא כביר.
בגרסה של 1872, השיא הוביל אל "העגור" בסדרה מסחררת עוד יותר של ליוויי רקע מתחלפים.
לאחר כשש שנים, מימש צ'ייקובסקי מימש את כוונתו לשכתב את הסימפוניה.
הוא שכתב רבות מהפיסקאות בפרק הראשון, הוציא קטעים שלמים וחתך רבים אחרים.
כך עשה גם בפרק השלישי.
בפרק האחרון, "הפינאלה", חתך והוציא קטעים רבים על מנת לשוות לפרק יתר לכידות ואחדות עם שאר הפרקים.
לאחר השכתוב נוגנה היצירה בביצוע בכורה בסנקט פטרבורג, ב-12 בפברואר 1881, ורכשה מאזינים חדשים נלהבים.
הסימפוניה הרביעית בפה מינור, אופוס 36 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי חוברה בשנת 1877. כתיבתה החלה בחודש מאי, חודשיים לפני נישואיו החפוזים והטראומטיים של צ'ייקובסקי.
זו יצירה דרמטית, המבשרת את הסימפוניה השישית, "הפאתטית", בגישה האינטימית והרגשית, המאפיינת את שתי הסימפוניות האלה ונושאת רמזים ברורים לחייו של צ'ייקובסקי.
ניכר בה עיסוק אובססיבי בנושא "הגורל, החיים והמוות", הבא לביטוי בתרועת הקרנות בפתיחת הסימפוניה, כעין מוטו ליצירה כולה.
במכתב שכתב צ'ייקובסקי לנדז'דה פון מק, לה הקדיש את הסימפוניה, ניסה להסביר:
צ'ייקובסקי התחיל את מלאכת ההלחנה של הסימפוניה במהלך חודש מאי של שנת 1877, חודשיים לפני שנישא בחיפזון (אירוע שהשפיע עליו עמוקות מאחר שהיה בעל נטיות הומוסקסואליות).
באחד ממכתביו לידידתו נדז'דה פון מק (שהייתה בעלת חסותו, והוא הקדיש לה את הסימפוניה) הסביר צ'ייקובסקי את הרעיון העומד מאחורי הסימפוניה כולה.
במכתבו הסביר כי הנושא הראשי שמופיע בתחילת הפרק הראשון, וששב להופיע אחר כך בשאר פרקי הסימפוניה, בא לתאר את הגורל האכזר שמפריע לאושר שבו כה חפץ צ'ייקובסקי.
מכך ניתן להבין כי צ'ייקובסקי היה מושפע באותה התקופה מהסימפוניה החמישית של בטהובן, אשר גם בה מופיע מוטיב הגורל בפרק הראשון, ואף שב ומופיע בשאר פרקי הסימפוניה (לפי דעותיהם של מוזיקולוגים שונים).
הסימפוניה הרביעית של צ'ייקוסקי היא סימפוניה המדגימה בצורה הטובה ביותר את בסיס עקרונות של התקופה הרומנטית במוזיקה הקלאסית.
בסימפוניה יש טווח רגשות עצום ורחב: מהעוז והדרמטיות של ההקדמה בפרק הראשון, למלנכוליות והעצב של הפרק השני ועד לדוחק והלחץ של הפרק הרביעי.
בנוסף, בעצם העובדה שצ'ייקובסקי מצטט את המוטיב הראשי שהופיע בהקדמה לפרק הראשון בהמשך הסימפוניה הוא יוצר מעין מקשה סימפונית אחת ואחידה, שבה ארבעת הפרקים אינם עצמאיים ועומדים כל אחד לחוד, אלה הם כולם חלק מאותו הרעיון שעומד מאחורי הסימפוניה כולה, ומכאן שהם קשורים זה לזה באופיים.
הרכב התזמורת הדרוש לביצוע הסימפוניה הוא:
בסימפוניה זו פועל צ'ייקובסקי על פי הדגם הסימפוני הקלאסי.
הפרק הראשון הוא הארוך ביותר וכתוב כפרק בצורת סונאטה.
פרק זה נפתח במוטו, אשר יחזור ויופיע לאורך כל הפרק וגם בפרק האחרון.
הפרק השני נכתב כקנצונה (שיר).
הפרק השלישי נכתב כסקרצו והפרק האחרון אף הוא כתוב בצורת סונאטה עם קודה.
יחד עם זאת, אף שיצירה זו בנויה על פי המבנה הקלאסי, צ'ייקובסקי יוצר, בתהליכים הרמוניים פנימיים, חידושים מעניינים בכל אחד מהפרקים.
הפרק הראשון נבנה על הרמוניות המשתנות על פי מודולציות היוצרות כעין סולם.
החלק השני נכתב בסולם לה במול מינור, טרצה קטנה מעל סולם הטוניקה.
החלק השלישי כתוב בסולם סי מז'ור, טרצה קטנה למעלה (סולם לה במול מינור משתנה באנהרמוניה לסול דיאז מינור).
הפיתוח של הסימפוניה, אף כי הוא נע בין סולמות שונים, עדיין שומר על הצליל סי כטוניקה.
הרקאפיטולציה של הנושא הראשון מתבססת על הסולם רה מינור, טרצה קטנה מעלה.
הקודה של הפרק כתובה בתחילה בסולם פה מז'ור, טרצה קטנה מעלה ולאחר מכן משנה צ'ייקובסקי את המז'ור למינור (פה מינור) כבתחילת היצירה.
הפרק השני כתוב בסולם סי במול מינור וכתוב בצורת שיר (א-ב-א עם קודה).
הנושא השני של פרק זה כתוב בפה מז'ור (הדרגה החמישית בסולם סי במול מינור).
הפרק השלישי נכתב כסקרצו במבנה: א-ב-א עם קודה וכתוב בסולם פה מז'ור .
בחלק הראשון צ'ייקובסקי כותב את המלודיה אך ורק לכלי הקשת בפיציקטו.
בזמן בו כתב צ'ייקובסקי את היצירה היה זה מעשה נועז.
נגינה בפיציקטו מעייפת ומתישה את נגני כלי המיתר.
צ'ייקובסקי בכתיבתו איפשר בזמן הנגינה זמני מנוחה קצרים לחטיבות השונות בכלי המיתר (כנורות ראשונים, שניים, ויולות וכדומה) כך שהנגינה איננה מעייפת ומתישה.
החלק המרכזי כתוב לכלי נשיפה מעץ וממתכת.
הפרק הרביעי והאחרון כתוב בסולם פה מז'ור.
בפרק זה מוסיף צ'ייקובסקי לכלי הנגינה גם תוף גדול, מצלתיים ומשולש.
לאחר תצוגת הנושא הראשון, השני, פיתוח קצר וחזרה על הנושא הראשון, הנושא השני וכו'.
צ'ייקובסקי בונה מעבר על הפיסקה הראשונה מנושא ב' אל עבר תצוגת המוטו אשר נוגן בתחילת היצירה.
לאחר התצוגה הקודה בפה מז'ור.
סימפונית "הצהריים" בדו מז'ור (הובוקן 7/I) היא מן הסימפוניות המוקדמות שכתב יוזף היידן.
היא נכתבה יחד עם הסימפוניות מס' 6 ("הבוקר") ומס' 8 ("הערב") זמן קצר לאחר שהיידן נשכר כעוזר קאפלמייסטר בחצר אסטרהאזי.
הריבוי הלא רגיל של קטעי סולו לכלים שונים אינו מיקרי; הנגנים בתזמורת החצר קיבלו "בונוסים" למשכורתם על הפגנת וירטואוזיות בנגינתם.
נגינת סימפוניות אלה בוודאי גרמה לכך שהנגנים קיבלו יותר תוספות למשכורתם, דבר שהוביל לכך שהיידן התחבב על ידי נגני התזמורת, שאיתם רק התחיל לעבוד.
שלוש הסימפוניות הללו מתארות את מחזור היום.
היצירות הוזמנו על ידי הנסיך אסטרהאזי בעצמו, שביקש שהיידן יכתוב את היצירות להרכב התזמורת שהייתה ברשותו.
היצירה נכתבה בקרוב בשנת 1761, כאשר היידן זה אך הגיע לבית אסטרהאזי.
הסימפוניה כתובה במבנה הנפוץ של התקופה הקלאסית, ופרקי היצירה הם:
1. אדאג'יו-אלגרו - הפרק נפתח בהקדמה איטית ומלכותית, שאמורה לדמות יום קיץ שטוף שמש וחמימות.
אקורדים חגיגיים בצעדים איטיים נשמעים בזה אחר זה.
היידן עושה שימוש באפקט של החלשת והגברת הצלילים, למען יצירת רשמיות, הוד והדר.
חלק האלגרו שמיד לאחר ההקדמה בנוי בצורת סונאטה.
הוא נפתח לאחר אוניסון קצר בכינורות, שמתפצל לשני כיוונים מנוגדים.
התזמורת כולה עונה לכינורות בקטע פורטה חגיגי.
כמו בסימפוניית הבוקר היידן מעביר את המלודיה מכלי לכלי, ובכך יוצר קטעי סולו רבים לכלים שונים, למרות שבניגוד לסימפונייה הקודמת, כאן אין כלי שבולט במיוחד (בסימפוניה הקודמת היה זה החליל).
חלק הפיתוח נפתח בקטעי סולו קצרים לכינורות לאבובים, ומעברים הרמוניים חגיגיים.
הפיתוח ארוך יחסית, וכולל בתוכו תוכן רב מן האקספוזיציה.
בפיתוח היידן גם מעביר את המלודיה מכלי לכלי ויוצר צורה שדומה לפרק במבנה קונצ'רטו גרוסו בארוקי.
לאחר הפיתוח מופיעה הרפריזה, ואת הפרק מסיימת קודה קצרה.
2. רצ'יטטיב-אדג'יו - כותרת הפרק משונה במעט, מפני שרצ'יטטיב הוא קטע אופראי שנועד לחיקוי דיבור של האדם, ולכן לא מתקבל על הדעת שיהיה רצ'יטטיב בסימפוניה קלאסית, שבנויה לפי מבנה מוקפד וחמור.
הפרק נפתח במהלך הרמוני ארוך, שלמעשה אין לו כל מלודיה בולטת לאוזן.
עם כניסת הכינורות בארבעה "מונולוגים" דרמטיים שנשמעים ממש כמו מוזיקה אופראית, מובנת כותרת הפרק הלא שיגרתית.
בחלק השני של הפרק, נכנסים החלילים, והרצ'יטטיב הופך למוזיקה סטנדרטית ולא חופשית.
גם כאן, הסולנים מחליפים בינם לבין עצמם את המלודיות השונות.
לאחר קטע מעבר עם טריולות, מופיעה קדנצה ווירטואוזית במיוחד של הכינור והצ'לו, שקוטעת את המנגינה התזמורתית.
3. מנואט וטריו - זה מנואט איטי חגיגי ומלכותי.
הקרנות עונות על המשפט הראשון ביחד עם הצ'לו.
בפרק יש תנועות מהירות רבות ומפתיעות.
בראשית הטריו הצ'לו זוכה לקטע סולו ואילו הקרנות זוכות לסולו בחלק השני של הטריו.
לאחר מכן המנואט חוזר ונגמר בקטע חגיגי.
4. אלגרו - פרק זה גם כן בנוי בצורת סונאטה.
בתצוגה יש קטעי סולו ווירטואוזים לכינורות ולחלילים, שלאחר מכן הופכים לקטע ווירטואוזי אחד ארוך שמנוגן בידי כל התזמורת.
צורת הקונצ'רטו גרוסו חוזרת גם כאן, עם ריבוי של סולנים.
בחלק הפיתוח חוזר היידן על מוטיבים שונים מהפרק, ומפתח אותם בעזרת הסולנים.
לאחר הריפריזה, הפרק ואיתו כל הסימפוניה, נגמר.
הכינוי של הסימפוניה (במקור Le midi) איננו מאת היידן, אך ניתן לה זמן קצר לאחר השמעתה הראשונה, כנראה על ידי הנסיך אסטרהאזי, שביקש מהיידן לכתוב יצירות שמתארות את מחזור היום: שמש, צהריים וערב.
עוד סיבה לשם הזה היא בהקדמה: הפתיחה האיטית של הסימפוניה, שכנראה הזכירה למאזיניה הראשונים יום שטוף שמש, או שעת צהריים חמה.
ביצוע טיפוסי נמשך בין 45 ל-50 דקות.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום השמיני ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
הסימפוניה היא בעלת ארבעה פרקים:
און פוקו סוסטנוטו - אלגרו - מנו אלגרו (די לאט - מהיר - מהיר פחות) (דו מינור)
אנדנטה סוסטנוטו - (בקצב הליכה איטי) (מי מז'ור)
און פוקו אלגרטו א גרציוזו (די מהיר וחינני) (לה במול מז'ור)
אדג'ו - פיו אנדנטה - אלגרו נון טרופו, מה קון בריו - פיו אלגרו (איטי - בקצב הליכה מוגבר - לא מהיר ביותר, אך בהתלהבות -מהר יותר (דו מז'ור)
ביצירה זו ניתן למצוא קשר ישיר לסימפוניות של בטהובן, ובעיקר החמישית והתשיעית.
אותו קשר בא לידי ביטוי בדמיון בין הנושא הראשי בפרק האחרון בסימפוניה של ברהמס לאודה לשמחה בפרק האחרון בתשיעית של בטהובן, ובעיקר בתוכן הפואטי.
המאבק העיקש בין כוחות הנפש השונים והבאתו לכדי העצמה ופתרון באמצעות דחף וכוח יוצר.
תחושה של מלחמה בין הטוב לרע, בין דיכוי לשחרור, שראשיתו בפרק הראשון של הסימפוניה וסופו בתחילת הפרק האחרון, כאשר מופיעה קרן היער ומביאה רווחה מן המתח בתרועתה הצלולה.
שני הפרקים האמצעיים מהווים ניגוד גמור לשני הפרקים החיצוניים.
זוהי אתנחתא קלה מהמאבק ההירואי בגורל.
ברהמס החל לחבר את הסימפוניה בשנת 1854, אבל הרבה מן היצירה עבר שינויים רדיקליים.
את תהליך ההבשלה הארוך של הסימפוניה אפשר לייחס לשני גורמים.
ראשית, הביקורת העצמית חסרת הפשרות של ברהמס הניעה אותו להשמיד רבות מיצירותיו המוקדמות.
שנית, מקורביו של ברהמס והציבור בכללו ראו את ברהמס כמיועד להמשיך את "מורשת בטהובן" וציפו שיוציא מתחת ידיו סימפוניה, שתשווה בהדרת הכבוד ובמרחב אינטלקטואלי לסימפוניות של בטהובן - ציפייה שברהמס לא הרגיש שיוכל להגשים בקלות, לאור המוניטין המונומנטליים של בטהובן.
ערכם וחשיבותם של הישגי ברהמס זכו להכרתו של המבקר החזק והחשוב ביותר של וינה, אדוארד הנסליק, שמרן אדוק ואיתן בדעתו.
המנצח הנס פון בילו חש צורך לכנות בשנת 1877 את הסימפוניה "העשירית של בטהובן", מחמת נקודות דמיון בין היצירה ליצירות שונות של בטהובן.
לעיתים קרובות מצביעים על הדמיון המובהק בין הנושא הראשי של פרק הסיום בסימפוניה הראשונה של ברהמס לנושא הראשי בפרק הסיום של הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
זאת ועוד, ברהמס עושה שימוש במקצב מוטיב "הגורל" הפותח את הסימפוניה החמישית של בטהובן.
בילו עשה זו מתוך הערכה לברהמס אותו כלל בשלושת ה-B יחד עם בטהובן ובאך, אך השוואות אלה הכעיסו את ברהמס; הוא ראה בהן האשמות בפלגיאט, בעוד שבעיניו היה השימוש בניב של בטהובן בסימפוניה זו מעשה של הוקרה מדעת.
ברהמס עצמו אמר, בתשובה להערה על הדמיון לבטהובן, "כל חמור יכול לראות את זה." אף על פי כן, הסימפוניה הראשונה עדיין מכונה לעיתים קרובות "העשירית של בטהובן".
במכתב אל קלרה שומאן (מ-1868) מוזכר נושא "הגורל" של ברהמס, שנשמע במקרה בקרן-אלפים.
פריץ זימרוק, ידידו של ברהמס והמו"ל שלו, לא קיבל את הפרטיטורה אלא לאחר ביצוע היצירה בשלוש ערים (וברהמס עדיין רצה ביצועי ניסיון נוספים בעוד שלוש ערים לפחות).
כתב היד של הפרק הראשון אבד ככל הנראה, אבל רפרודוקציה של שאר פרקי הסימפוניה יצאה בפקסימיליה ממוזערת בהוצאת דובר.
הסימפוניה מתחילה במבוא רחב-יריעה, ששלושה יסודות מפתח נשמעים בו בעת ובעונה אחת: התיפוף הנמוך, התבנית העולה בכלי המיתר והתבנית היורדת בכלי הנשיפה מעץ.
המבוא הזה נוצר אחרי ששאר היצירה הועלה על הכתב.
חלק האלגרו של הפרק הוא סונאטה תזמורתית גדולה, שהרעיונות המוזיקליים שבה מוצגים, מפותחים ומוצגים מחדש ביחסים משתנים ביניהם.
הפרק השני והשלישי קלים יותר בנימה ובמתח מן הפרק הראשון והאחרון.
הפרק האיטי, אנדנטה סוסטנוטו, מציג ליריות עדינה בשלושה חלקים, שהשלישי בהם מטפל בצורה חדשה בנושאים שהובאו בראשון.
הסולו הארוך לכינור מזכיר כמה מיצירותיו המאוחרות של בטהובן: הרביעיות האחרונות והמיסה סולמניס.
הפרק השלישי, דמוי הסקרצו, קל ברוחו ועם זאת מלא מקצבים מורכבים ומרקמים שזורים זה בזה.
הפרק הרביעי מתחיל במבוא איטי, שבו מתחרה מלודיה חדשה ב"רטוריקה דרמטית קודרת".
בקטע הפיו אנדנטה מציגים הקרנות והטימפני נעימה, שברהמס שמע מרועה אלפיני במילים "ממרומי הגבעה, ממעמקי הגיא, אלפי ברכות לך אשלח!" הקטע האחרון - אלגרו נון טרופו, מה קון בריו - מכיל מלודיה רבת-רושם בסולם מז'ור, כנושא הראשי החדש, הבטהובני באופיו, של הפינאלה הכביר.
הסימפוניה השלישית ברה מינור של גוסטב מאהלר, נכתבה בין 1895 ל-1896 ובוצעה לראשונה ב-9 ביוני 1902, באולם קונצרטים בעיר קרפלד שבגרמניה, בניצוח מאהלר עצמו.
הסימפוניה השלישית היא הסימפוניה הארוכה ביותר שמאהלר כתב, ובכלל זוהי היצירה הארוכה ביותר שכתב אי פעם.
משך נגינתה נע בין 90 דקות ל-100 דקות, ואף יותר.
בין השאר, הסימפוניה ידועה גם במספר פרקיה החריג מן המקובל (שישה פרקים) ובגודל התזמורת הענקית שנדרשת לנגן את הסימפוניה.
כמו בסימפוניה השנייה של מאהלר (וגם בעוד סימפוניות אחרות, כמו הסימפוניה הרביעית והשמינית), גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקולות שירה: בסולו אלט ובשתי מקהלות: מקהלת ילדים ומקהלת נשים, בשני פרקים.
הסימפוניה השלישית ידועה באופטימיות שלה, בניגוד לרובן של שאר יצירותיו של מאהלר (ובכללן 9 הסימפוניות שלו) אשר לרוב הן יצירות פסימיות, אשר מדברות הרבה על המוות.
הסימפוניה השלישית מדברת על החיים, ועל התעוררותם של החיים והטבע.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום העשירי ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
מאהלר החל לכתוב את הסימפוניה רק שנה לאחר שגמר את הסימפוניה הקודמת שלו, סימפוניית ה"תחייה", אך בין שתי היצירות ישנו ניגוד חריף באופי ובמשמעויות הנסתרות.
סימפוניית התחייה (אשר מייצגת את המוות) מדברת כל כולה על המוות ועל החיים שלאחר המוות, אך בניגוד לפסימיות שבסימפוניה השנייה עומדת האופטימיות הזוהרת של הסימפוניה השלישית (אשר מייצגת את החיים).
מאהלר חיבר את הסימפוניה בהשראת הטבע וכל אשר בו: הצמחים, האדמה, האנשים, ילדים, אמונות, תקוות ואכזבות.
בניגוד לשתי הסימפוניות הראשונות של מאהלר, אשר להן נתן מאהלר כינוי מכליל ליצירה בשלמותה, בסימפוניה השלישית החליט מאהלר לתת כותרת לכל פרק בנפרד, וכותרות אלה נושאות אופי תיאורי.
"התעוררות פאן, הקיץ הולך ובא"
"מה סחים לי פרחי האחו"
"מה סחות לי חיות היער"
בסופו של דבר השמיט מאהלר את הכותרות כאשר הסימפוניה כולה יצאה לאור (בשנת 1899), משום שחשש כי הן עלולות להוליך שולל את המאזינים, ובמקום להתייחס אל המוזיקה הצרופה יראו ביצירה מעשה פיוט.
כמו בסימפוניות הקודמות של מאהלר, וגם באלו שיבואו אחריהן, לביצוע הסימפוניה נדרשת תזמורת גדולה הרבה מעבר למקובל, וכמו בסימפוניית התחייה גם בסימפוניה השלישית נעשה שימוש בקול האדם (סולו אלט, מקהלת ילדים ומקהלת נשים), וכן באפקט של "נגינה ממרחק", כאשר מספר כלים נשלחים לנגן מאחורי הקלעים של במת הקונצרט.
בסימפוניה השלישית מספר הכלים אשר נשלחים אל מאחורי הכלים הוא קטן יותר מבסימפוניות אחרות, וכמו כן קטן יותר גם מספר הקולות.
4 אבובים (אבוב 4 עובר לקרן אנגלית לפי הצורך)
3 קלרינטים בסי במול (הקלרינט ה-3 עובר לקלרינט בס)
2 קלרינטים במי במול (קלרינט 2 במי במול עובר לקלרינט 4 בסי במול לפי הצורך)
4 בסונים (בסון 4 עובר לקונטרה-בסון)
4 חצוצרות בפה ובסי במול (חצוצרה עוברת לקורנט בפרק 1)
שני פעמוניות (יש אפשרות ששני נגנים ינגנו על אותו הכלי)
קרן דואר (במידה ואין בנמצא קרן דואר ניתן להחליפו בפלוגלהורן בסי במול) (בפרק השלישי בלבד)
מספר תופי סנר (בפרק הראשון בלבד)
נהוג ששתי המקהלות, מקהלת הילדים ומקהלת הנשים, שרות על בימה גבוהה, ורק סולו האלט שרה על הבימה הרגילה.
אלט סולו (בפרק הרביעי והחמישי בלבד)
מקהלת ילדים (בפרק החמישי בלבד)
מקהלת נשים (בפרק החמישי בלבד)
"הרכב גדול מאוד של כל כלי הקשת"
לסימפוניה השלישית יש מספר חריג של פרקים, אפילו ביחס לסימפוניות של מאהלר, שאופייני להן מספר פרקים שונה מן המקובל.
בחלקן מדובר בחמישה פרקים (כמו בסימפוניה השנייה, החמישית והשביעית) בשונה מן המספר המקובל, שהוא ארבעה פרקים (כפי שכתובות הסימפוניות הראשונה והשישית (המכונה הטראגית)).
שישה פרקים, כמו בסימפוניה השלישית, הוא מספר יוצא דופן אף יחסית ליתר הסימפוניות של מאהלר.
במקור היו אמורים להיות לסימפוניה השלישית שבעה פרקים, אך הפרק השביעי (אשר קיבל את התיאור: "מה סח לי הילד") נהפך לבסוף לפרק האחרון של הסימפוניה הרביעית של מאהלר.
ייתכן שהפרק האחרון הושמט, משום שאלמלא כן הייתה נגינת הסימפוניה נמשכת קרוב לשעתיים, (כ-110 דקות), זמן בלתי סביר בעליל לנגינה בקונצרט חי, הן מצידם של המבצעים (נגני התזמורת), הן מצידו של המנצח והן מצידם של מאזיני הקונצרט.
Entschieden (בחוזקה ובהחלטיות) כתוב בסולם רה מינור.
Tempo di Menuetto (בקצב של מנואט) כתוב בסולם לה מז'ור.
Comodo Scherzando (בנינוחות, כמו סקרצו) כתוב בסולם דו מינור.
Sehr langsam—Misterioso (לאט מאוד, במסתוריות) כתוב בסולם רה מז'ור.
Lustig im Tempo und keck im Ausdruck (עליז בטמפו ולגלגני בהבעה) כתוב בסולם פה מז'ור.
Langsam—Ruhevoll—Empfund (באיטיות, בשקט, בהבעה עמוקה) כתוב בסולם רה מז'ור.
היצירה מחולקת לשני חלקים גדולים: החלק הראשון כולל את הפרק הראשון בלבד, והחלק השני כולל את חמשת הפרקים הבאים.
נהוג לערוך הפסקה קצרה בין החלק הראשון לחלק השני.
אורכו של הפרק הראשון (אשר ממלא את כל נפחו של החלק הראשון) גדול מאוד, ובביצוע רגיל הוא נמשך בין 30 ל-40 דקות.
במקור הוא נכתב כיצירה בפני עצמה (כנראה פואמה סימפונית, כמו פרקה הראשון של סימפונית התחייה), אך בהמשך קבע אותו מאהלר כפרק הראשון של הסימפוניה השלישית.
בפרק הראשון מתאר מאהלר את התעוררותו של האל המיתולוגי פאן (אל הרועים והטבע במיתולוגיה היוונית), התעוררות הטבע והחיים עצמם.
מאהלר מדמה את התעוררות הטבע בתזמורו הייחודי, ומצליח לדמות את תחושת ההתעוררות של הטבע ושל היצורים החיים.
מאהלר כתב על הפרק באחד ממכתביו:
הפרק השני הוא מינואט חינני, הפרק השלישי הוא מעין רונדו, שנושאו מבוסס על שיר הומוריסטי מתוך קובץ השירים: "קרן הפלא של הנער", שמאהלר הלחין בתקופה מוקדמת יותר.
השיר נקרא: "החלפת תפקידים בקיץ" ("Ablösung im Sommer").
זהו שיר טבע, המתאר כיצד מתה הקוקייה אשר תוהה מי ינעים את הקיץ במקומה, עד שלבסוף ציפור הזמיר העליזה, ששמחה כאשר הציפורים האחרות שותקות, מחליפה ברצון את הקוקייה המתה.
הפרק הראשון כתוב בסולם רה מינור.
הפרק בנוי פחות או יותר לפי העקרונות של צורת הסונאטה.
בפרק הראשון, פאן מעיר לחיים את הטבע ומאהלר מעיר למעשה את הטבע בעזרת מוזיקה: כלי נגינה המחקים ציוצי ציפורים וחיות אחרות, תיאור חיי הכפר במוזיקה עממית, תיאור קרני השמש הראשונות לאחר החורף וכו'.
את הסימפוניה פותחות הקרנות עם נושא קצר ברה מינור.
לאחריו מופיע הנושא הראשון (בסימון המקום 2 בפרטיטורה.), שהוא ארוך ובעל אופי מאוד רצ'טטיבי וחופשי, ברה מינור, אשר מנוגן בקרנות ובחצוצרות.
לאחר מכן ישנו נושא שני (בסימון המקום 11), ברה מז'ור אשר מופיע תחילה בסולו הכינור.
מייד לאחריו ישנה חזרה על האקספוזיציה (בסימון המקום 13), אשר מופיעה בצורה שונה ומורחבת יותר: הנושא הראשון מופיע בסולו טרומבון ונעשים בו שינויים קלים.
לאחר מכן חוזר הנושא השני (בסימון המקום 17) אשר בהופעתו השנייה מורחב הרבה יותר מתצוגתו הראשונה, והוא עובר סולמות רבים ומוטיבים רבים אשר כולם יחדיו מהווים את הנושא השלם.
לאחריו מופיעות קבוצות סיום (בסימון המקום 27) שלא הופיעו בתצוגה הראשונה, בסולם רה מזור.
לאחר סדרת אקורדים חזקים מתחיל הפיתוח (בסימון המקום 29), שפותח בחזרה על הנושא הראשון בסולם רה מינור, אשר מתפתח בהרחבה על ידי כלים שונים.
לאחר מכן מתפתחים מוטיבים שונים אשר מרכיבים את הנושא השני (בסימון המקום 35).
לאחר מכן מופיע נושא חדש (בסימון המקום 43) שמבוסס פחות או יותר על נושאים שכבר הוצגו.
הנושא מוצג בקונטרבסים ובצ'לי, בסולם סי במול מינור.
לאחריו מפותחים (בסימון המקום 44) פחות או יותר כל הנושאים שהוצגו בפרק, עם ליווי כפרי (צלילי דרון בטרומבונים ובטובה) שנותן למוזיקה תחושה של מוזיקה עממית.
לאחר מכן ישנו קטע מעבר סוער בכלי הקשת (בסימון המקום 51) ובכלי הנשיפה מוצגים נושאים קצרים חדשים, עד אשר לאט לאט נרגעת המוזיקה.
לאחר מכן חוזרת בשלמותה ההקדמונת מתחילת הפרק (בסימון המקום 55), ולאחריה מופיעה הנושא הראשון, ישירות בסולו הטרומבון בקיצוצים נרחבים למדי (בסימון המקום 57).
לאחר מכן חוזר הנושא השני (בסימון המקום 64) יחד עם כל המוטיבים השונים אשר מרכיבים אותו בסולם פה מז'ור, אשר מופיע בצורה פחות או יותר זהה לתצוגתו השנייה מהאקספוזיציה.
לאחר מכן חוזר מוטיב קבוצות הסיום (בסימון המקום 72) והאקורדים החזקים (בסימון המקום 74), ובקודה קצרה נגמר הפרק הראשון בסולם פה מז'ור, הסולם המקביל לסולם הפרק רה מינור.
הפרק השני כתוב בסולם לה מז'ור.
הוא מתוזמר בדלילות הרבה יותר גדולה מאשר הפרק הראשון, ורוב הזמן מנגנים רק כלים מעטים בו זמנית.
לפני שניתן לו תיאורו הנוכחי ("מה פרחי האחו מספרים לי") מאהלר נתן לו את התיאור: "מחזה הפרחים".
הפרק ברובו הוא רגוע ושליו.
זהו למעשה פרק המינואט הראשון שמאהלר משלב בסימפוניה, ובשתי הסימפוניות אשר קדמו לסימפוניה השלישית נהג מאהלר לשים במשבצת פרק הריקוד בסימפוניה לנדלר, ריקוד אוסטרי בעל אופי עממי, המזכיר ואלס.
המינואט בסימפוניה השלישית כלל לא מזכיר מינואט "קלאסי" מן המאה ה-18, אך יש לו צורה כללית שמזכירה את מבנהו של המינואט ה"קלאסי": ישנו נושא ראשי אשר חוזר פעמיים (בשינויים) ולאחריו מעיין קטע פיתוח קצר (בסימון 1) על הנושא ולאחריו חזרה של הנושא (מעט לאחר סימון 2).
לאחר מכן מופיע נושא חדש ומהיר יותר במשקל שלוש שמיניות (סימון מקום 3), ולאחריו שוב משתנת המוזיקה בפיתאומיות עם נושא חדש במשקל שני רבעים (בסימון 4).
לאחריו חוזר הנושא הקודם אך הפעם לא במשקל שלוש שמיניות אלא משקל תשע שמיניות (בסימון 4) ומתפתח מעט, עד אשר לפתע חוזר הנושא הראשי (בסימון 6) והפיתוח שלו, יחד עם שינויים והרחבות קלים.
לאחר מכן חוזרים הנושאים של שלוש השמיניות (סימון 9) והשני רבעים (בסימון 10) ושנייהם מתפתחים לסירוגין.
לבסוף חוזר הנושא הראשי (בסימון 14) עם הרחבות קלות, והפרק החינני מגיע אל סיומו.
נגינת הפרק נמשכת כ-10 דקות.
הפרק השלישי של הסימפוניה בא לתאר את חיות היער (כפי שמתאר הכינוי שניתן לו על ידי מאהלר).
הפרק כתוב בסולם דו מינור.
בפרק השלישי מצוטטות שורות רבות משיר מתוך "קרן הפלא אשר לנער" שמאהלר הלחין שנים רבות לפני כן: "החלפת תפקידים בקיץ" ("Ablösung im Sommer") והוא שיווה לו מנגינה שמתארת את יצורי היער ובעיקר את חיי החיות המסתובבות על הארץ.
הפרק הזה נגוע בלא מעט כלי נשיפה המחקים בעיקרון בתוך המלודיה והשבירות החרישיות והענוגות את רחשי היער, חיות הבר ועוד.
הכינורות הראשונים והשניים מחולקים לשתי קבוצות.
הפרק בנוי בצורת רונדו, כאשר בו יש נושא ראשי (רפרן) שחוזר ובכל פעם בין הופעותיו מפריד נושא חדש.
לאחר מכן מופיע נושא חדש (סימון 4) ומעט פראי יותר, במשקל שש שמיניות.
לאחר מכן חוזר נושא הפרק (בסימון 6) עם מספר שינויים והרחבות, בעיקר בתזמור שנעשה "כבד" יותר ומגוון יותר.
לאחר קטע מעבר עוצמתי מופיע נושא חדש (סימון 9) ועדין יותר.
לאחריו חוזר הנושא הראשי (סימון 12), עוד הפעם עם שינויים והרחבות חדשים.
לאחריו מנגן הפוסט הורן (קרן דואר) מאחורי הקלעים (סימון 14), בתרועה, שלאחריה מלודיה איטית ובעלת תחושת טבע חזקה.
לאחר מכן חוזר הנושא הראשי (סימון 17) אשר מתפתח ומשתנה.
לקראת הסוף נשמעים שוב קריאת קרן הדואר והנושא הראשי, ולאחריו נגמר הפרק בסולם דו מז'ור.
נגינת הפרק אורכת בין 15 ל-20 דקות.
שני הפרקים, הרביעי והחמישי, הם הפרקים היחידים בסימפוניה אשר נעשה בהם שימוש בקול האדם.
הטקסט של סולו האלט מהפרק הרביעי לקוח מתוך היצירה הגדולה של פרידריך ניטשה: "כה אמר זרתוסטרא".
השיר נקרא: "בחצות הלילה" והוא מתאר המתאר את חיי הלילה, הרחשים והקולות שמתעוררים דווקא בחשכה, בחצות הלילה.
הפרק מאוד שליו ורגוע, והוא מצליח להעביר את קולות הלילה המנומנמים בפרק רך ונוגה, בעל אופי רצ'טטיבי, כמעין הקדמה לפרק החמישי.
בפרק משולבים בעורמה גם מספר מוטיבים מן הנושא הראשון של הפרק הראשון בסימפוניה.
הפרק הרביעי כתוב אומנם בסולם רה מז'ור, אך הפרק נגמר בסולם לא ברור, ולמעשה נדמה כאילו כלל אין לו סיום ושהוא ממשיך ישירות אל הפרק החמישי, העליז ממנו לאין שיעור.
נגינת הפרק הרביעי נמשכת כעשר דקות.
בפרק החמישי נעשה השימוש במקהלת הילדים והנשים יחד עם סולו האלט.
נהוג ששתי המקהלות שרות ממקום גבוהה יותר מבמת הקונצרט ורק סולו האלט עומד על הבימה.
בפרק נעשה שימוש נרחב בפעמונה (גלוקנשפיל, בגרמנית: Glockenspiel) ובפעמונים, והמוזיקה נושאת אופי מאוד רך, עדין ועליז.
מנגינת הפרק מבוססת פחות או יותר על שיר מתוך קובץ שירים אחר שמאלהר הלחין: "קרן הפלא של הנער", מחזור שירים שמאהלר שילב גם בסימפוניה השנייה ובסימפוניה הרביעית.
השיר נקרא: "Es sungen drei Engel", כלומר: "פצחו בשיר ערב שלושה מלאכים".
המוזיקה של הפרק מאוד נוגה ו"מלאכית".
הפרק החמישי כתוב בסולם פה מז'ור.
זהו הפרק הקצר ביותר בכל הסימפוניה, והוא נמשך בין ארבע לחמש דקות.
הפרק השישי והאחרון הוא גם, במפתיע, הפרק האיטי ביותר בסימפוניה (פרק סיום דומה בטמפו איטי חריג הוא פרק הסיום של הסימפוניה האחרונה של מאהלר, הסימפוניה התשיעית).
הוא כתוב בסולם רה מז'ור.
נושאו הראשי של הפרק השישי מזכיר במקצת את נושא ההקדמה הקצרה שנוגנה בקרנות היער, בתחילת הפרק הראשון של הסימפוניה.
תחילה מופיע הנושא השקט והאמוציונאלי רק בתזמורת מיתרים מצומצמת.
הפעם ישנה חלוקה לא רק בכינורות הראשונים והשניים, אלא גם בויולות ובצ'לים.
עם התקדמותו של הפרק לאט לאט נוספים כלים חדשים ושונים, שמעצימים את מלודיית הפרק הלירי, עד אשר לבסוף מנוגן הנושא ברוב חגיגיות בכל התזמורת כולה, עד לסיום האופטימי באקורד רה מז'ור רם, על רקע נקישות עוצמתיות מהטימפאני.
נגינת הפרק אורכת בין 25 דקות לחצי שעה, ומכאן שהוא הפרק השני באורכו בסימפוניה.
הטקסט לקוח מתוך כה אמר זרתוסטרא של פרידריך ניטשה: "שיר חצות".
אבל החדווה נצח תבקש - ,
- נצח עמוק, עמוק תבקש!"O Mensch!
הטקסט מתוך קרן הפלאים של הנער תרגום לעברית המקור הגרמנישלושה מלאכים שיר נלבב זימרו
צהלה ברכתם ובקול אז בישרו:
ובשבת ישוע אל שולחנו לעת ערב
עם תריסר תלמידיו לסעודת הרעים,
אני מביט בכם ואתם בוכים."
"איך לא אבכה, אדון רחום וחנון,
ואני את עשרת הדיברות הפרתי.
"אם את עשרת הדיברות הפרת,
על ברכיך פול ולאל שא תפילה.
אהב את האל תמיד בכל עת,
וחדוות מרומים לך תהיה נחלה."
חדוות מרומים היא עיר מבורכת,
חדוות מרומים אין לה קץ ותכלה.
חדוות מרומים נתן ישוע לפטרוס
ביצוע בכורה עולמי (בקונצרט נוגנו רק הפרק השני, השלישי והשישי): 1897, ברלין, בניצוחו של פליקס ויינגרטנר.
ביצוע בכורה עולמי (מלא): 9 ביוני 1902, קרפלד גרמניה, בניצוח המלחין.
ביצוע בכורה בארצות הברית: 9 ביוני 1914, סינסינטי, בניצוחו של ארנסט קונוואלד.
הסימפוניה הרביעית בסול מז'ור של גוסטב מאהלר נכתבה בין 1899 ל-1900. ביצוע הבכורה היה ב-25 בנובמבר 1901, במינכן שבגרמניה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית של מינכן ובניצוחו של מאהלר עצמו.
היא הקצרה ביותר בתשע הסימפוניות שכתב מאהלר, למעט אולי הסימפוניה הראשונה, והיא באה לאחר הסימפוניה הארוכה ביותר של מאהלר, הסימפוניה השלישית, שהזמן הדרוש לביצועה קרוב לשעתיים.
משך נגינתה של הסימפוניה הרביעית נע בין 50 ל-60 דקות.
לסימפוניה ארבעה פרקים, המבנה המקובל עוד מהתקופה הקלאסית, אך לנגינתה נדרשת תזמורת גדולה יחסית, אף כי חסרים בה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כגון טוּבּות וטרומבונים.
לעומת זאת, פרטיטורת הסימפוניה מכילה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות של מאהלר, כגון פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי ונבוב, אפל משהו.
כמו בסימפוניה השנייה של מאהלר וכן בשלישית ובשמינית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקולות שירה: סולו סופרן בפרק האחרון.
פרק זה, שהסימפוניה נוצרה בהשראתו וסובבת עליו, נכתב עוד בשנת 1892. הסימפוניה הרביעית ידועה באופייה הקלאסי והעדין, בניגוד לרוב יצירותיו של מאהלר (ובכלל זה שאר הסימפוניות שלו), הנוטות לפסימיות ואף לאלימות מסוימת בתזמורן, ומרבות לעסוק במוות.
גם בסימפוניה זו מוקדש פרק שלם לנושא המוות, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן מוצג המוות לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
הסימפוניה הרביעית היא האחרונה מבין ארבע סימפוניות קרן הפלא של הנער.
בשלוש הסימפוניות הבאות לא השתמש מאהלר בקול שירה, עד הסימפוניה השמינית, שחיבר כחמש שנים מאוחר יותר.
זו הסימפוניה הראשונה של מאהלר שלא קיבלה כינוי כולל (כמו בסימפוניה הראשונה "טיטאן" והשנייה "התחייה"), או כינויים לפרקים נפרדים (כמו בסימפוניה השלישית).
ניצניה הראשונים של הסימפוניה נוצרו זמן רב לפני שמאהלר החל לכתוב את פרקיה הראשונים.
הפרק הרביעי בה הוא שיר לסולו סופרן בשם "החיים בשמיים" ("Das himmlische Leben").
אחרי שמאהלר הלחין את השיר הוא חשב לכלול אותו בסימפוניה השלישית שלו כפרק שביעי, תחת הכותרת: "מה סח לי הילד", אך בסופו של דבר חזר בו מכוונתו זו.
ייתכן שהפרק האחרון של הסימפוניה השלישית הושמט, משום שאלמלא כן הייתה נגינת הסימפוניה נמשכת קרוב לשעתיים, (כ-110 דקות), משך נגינה בקונצרט שהיה מכביד הן על המבצעים והן על המאזינים.
לאחר שמאהלר הוציא את הפרק מתוך הסימפוניה השלישית, בשנת 1899, הוא החל להלחין סביב הפרק הבודד הזה (הכולל בין השאר סולו סופרן ופעמוני מזחלת) את שאר שלושת פרקי הסימפוניה.
הסימפוניה הרביעית היא הקלאסית ביותר של מאהלר מבחינת אופייה, והעדינה ביותר.
בדומה ליצירות אחרות של מאהלר, היצירה עוסקת בנושא המוות.
בסימפוניה מוקדש פרק שלם לנושא, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן הוא מוצג לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
התזמורת הדרושה לנגינת הסימפוניה קטנה מזו של הסימפוניות האחרות אך עדיין גדולה יחסית.
היא חסרה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כמו טובּות וטרומבונים.
לעומת זאת, נכללים בה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות, כמו פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי, נבוב ואפל.
תפקידי הכלים פשוטים יותר ותובעניים פחות מבשאר הסימפוניות של מאהלר וגם זמן נגינתה (50-60 דקות) הוא הקצר ביותר.
כל אלה תרמו לכך, שהסימפוניה זכתה לביצוע תדיר יותר מכל סימפוניה אחרת של מאהלר.
הסימפוניה יצאה לאור לראשונה בשנת 1905, בחברת ההוצאה לאור האוסטרית יוניברסל.
בשנת 1943, יצאה מהדורה נוספת של הסימפוניה, הפעם בחברת ההוצאה לאור אוילנבורג הגרמנית.
בשנת 1963 הוציאה חברת יוניברסל מהדורה נוספת של הסימפוניה.
הייתה זו מהדורה רחבה וביקורתית, שהייתה חלק מהוצאות ביקורתיות נוספות של הסימפוניות של מאהלר שיצאו לאור במהדורות מחודשות באותה תקופה, כמו למשל המהדורה הרביעית של הסימפוניה השנייה שיצאה בשנת 1970.
כמו בסימפוניות הקודמות של מאהלר, וגם באלו שיבואו אחריהן, לביצוע הסימפוניה הרביעית נדרשת תזמורת גדולה הרבה מעבר למקובל, אף כי בסימפוניה הרביעית התזמורת יחסית קטנה יותר: ישנם פחות אבובים, קלרינטים, בסונים, קרנות יער, חצוצרות ונבלים, אך בעיקר בולט חסרונם של הטובה והטרומבונים.
למעשה, זוהי הסימפוניה היחידה של מאהלר שאין בה טובה ו-3 טרומבונים לפחות.
בנוסף, כמו בסימפונית התחייה ובסימפוניה השלישית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקול האדם: (סולו הסופרן בפרק הרביעי והאחרון של הסימפוניה).
הרכב התזמורת הדרוש לביצוע הסימפוניה כולל:
4 חלילים (חלילים 3 ו-4 עוברים לפיקולו לפי הצורך)
3 אבובים (אבוב 3 עובר לקרן אנגלית לפי הצורך)
3 קלרינטים בדו, בלה ובסי במול (הקלרינט ה-3 עובר לקלרינט בס, והקלרינט ה-2 עובר למי במול לפי הצורך)
3 בסונים (הבסון ה-3 עובר לקונטרה-בסון)
3 חצוצרות בפה ובסי במול
סופרן סולו (בפרק הרביעי בלבד)
לסימפוניה הרביעית יש כמקובל ארבעה פרקים (כמו בסימפוניות הראשונה והשישית, ה"טראגית"), אך בשונה מרוב הסימפוניות של מאהלר, שלהן מספר פרקים שונה מהמקובל, אם חמישה (כמו בסימפוניה השנייה, החמישית והשביעית), ואם שישה (כמו בסימפוניה השלישית והשיר על הארץ).
.Bedächtig, nicht eilen (במתינות, לא למהר) כתוב בסולם סול מז'ור.
.In gemächlicher Bewegung, ohne Hast (בתנועה רגועה, ללא חיפזון) כתוב בסולם דו מינור.
.Ruhevoll, poco adagio (רגוע, איטי במקצת) כתוב בסולם סול מז'ור.
.Sehr behaglich (נינוח מאוד) כתוב בסולם סול מז'ור.
כל ארבעת הפרקים כתובים בטמפו מתון יחסית, והם בעלי אופי שליו, נינוח ורגוע, לא מהירים או פרועים מדי.
הפרק הראשון של הסימפוניה כתוב בסולם מז'ור, ונאמן פחות או יותר לכללי צורת הסונאטה, שהיו הבסיס לכל הסימפוניות מהתקופה הקלאסית ועד תחילת התקופה המודרנית.
התזמור ברוב הפרק עדין מאוד, ורק חלק מהתזמורת מנגן ביחד, למעט הפיתוח שהוא החלק הסוער ביותר בפרק, ואולי אף בסימפוניה כולה, שבו גם מנגנת כל התזמורת יחד.
הפרק השני הוא מעין סקרצו מתון, באופי קונטרפונקטי מאוד.
כאמור, כינור הסולו המנגן טון אחד מעל לתזמורת מקנה לפרק זה אופי אפל מעט, אך הפרק נשאר זוהר וחינני.
הפרק השלישי הוא מעין הקדמה, ארוכה אומנם, לפרק האחרון של הסימפוניה, בבחינת חיץ בין שלושת הפרקים האינסטרומנטליים של הסימפוניה, לבין הפרק האחרון, שבו מצטרפת אל התזמורת זמרת הסופרן.
פרק זה, שעל בסיסו נכתבה הסימפוניה כולה, מולחן על פי שיר מתוך קרן הפלא של הנער, שעוסק בחיים הנפלאים בגן העדן.
את מילות השיר של הפרק הרביעי ניתן לפרש בשני אופנים שונים.
כאשר מתוארת בשיר סעודה שמימית שלשמה נהרגים בעלי חיים רבים, מה שמשווה לשיר המלאכי כביכול, העוסק גם הוא במוות - כפי שמאהלר עצמו נהג לעשות באובססיביות - אופי זדוני ואפוף מסתורין.
לכן כותב מאהלר במפורש בפרטיטורה של הסימפוניה בפרק הרביעי, שעל הזמרת לשיר את מילות השיר ב"אופי ילדותי, ובשום פנים ואופן ללא פרודיה".
הפרק האחרון כולל מלודיות רבות אשר הופיעו בסימפוניה השלישית, בפרקים השני והחמישי (שגם בו יש שימוש בקול האדם לצד התזמורת, במקרה הזה בסולו אלט ומקהלת נשים וילדים.
בנוסף, גם הפרק החמישי של הסימפוניה השלישית עוסק בטקסט "מלאכי" מגן העדן), קשר המוסבר בכך, שבתחילה הפרק האחרון של הסימפוניה הרביעית היה אמור לשמש כפרקה השביעי של הסימפוניה השלישית.
מאהלר עצמו ציין את הסימפוניה הרביעית כסימפוניה העדינה והרגועה ביותר שכתב אי פעם, והוא מכנה אותה "הומוריסטיקה".
לפרק הראשון של הסימפוניה נתן מאהלר את השם: "העולם כהווה נצחי".
המוטיבים הרבים שמופיעים בשלושת הפרקים הראשונים של הסימפוניה שבים ומופיעים (בצורות שונות ומפותחות יותר) בשיר המסכם שבפרק האחרון של הסימפוניה.
הפרק נפתח במוטיב פשוט בסולם סי מינור שמנוגן בחלילים, בקלרינטים ובפעמוני מזחלת.
מוטיב זה שב ומופיע פעמים רבות בפרק הראשון, ואף בפרק האחרון.
לאחריו מופיע הנושא הראשון של הפרק, שהוא בעל אופי "מוצרטי" בילדותיות ובחן שלו.
הנושא מורכב ממספר רב של מוטיבים שמופיעים בכינורות, בקונטרבסים, בצ'לי ובקרנות היער.
כל המוטיבים הרגועים והעדינים הללו מרכיבים יחד את הנושא הראשון.
לאחר שהנושא מופיע מספר פעמים על שלל המוטיבים שלו, מתחיל הגשר הסוער (בסימון המקום 2), המתחיל בקלרינטים וממשיך בכלי הקשת.
לאחר הגשר הקצר והסוער מופיע בסימון המקום 3 הנושא השני של הפרק, שהוא כתוב, כמקובל בתקופה הקלאסית, בסולם הבנוי על הקווינטה של סולם סול מז'ור - סולם רה מז'ור.
הנושא השליו והרגוע מופיע תחילה בכלי הקשת הנמוכים, ולאחר מכן באבובים.
הנושא שופע רוגע ונינוחות, והוא מורכב משני משפטים שונים, כאשר המשפט הראשון מופיע שלוש פעמים, והשני (הכולל מעברים מינוריים) פעם אחת.
לאחריו (בסימון המקום 4) מופיע נושא שמשמש כנושא קבוצות הסיום של הפרק.
הנושא כתוב למספר כלים מצומצם מאוד, וגם הוא, כמו כל הנושאים בפרק הראשון, בעל אופי רגוע ונינוח.
לאחר הזכרה של המוטיב הפותח עם פעמוני המזחלת והחלילים והמוטיבים של הפרק הראשון ומעין קודטה קצרה, מתחיל הפיתוח של הפרק, שהוא, ככל הנראה, החלק הסוער והעוצמתי ביותר בפרק הראשון, ואולי אף בסימפוניה כולה.
הפיתוח נפתח גם הוא עם מוטיב החלילים ופעמוני המזחלת, ולאחר מכן הוא מתחיל לפתח את כל שלל המוטיבים שמרכיבים את הפרק הראשון.
התזמור נעשה יותר ויותר רחב עד למעין נקודת שיא קטנה, שלאחריה המוזיקה נרגעת.