tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה חשובה מבחינה אסטרטגית, ישבה בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, ושלטה על רשתות סחר אזוריות וכבישים שכללו עיירות משמעותיות כמו נרבון, קאור, אלבי, נים וקרקסון.
הסכסוכים החוזרים של האנגווינים עם טולוז כונו "מלחמת ארבעים השנים" על ידי ויליאם מניובורג.
ביוני 1159, כוחותיו של הנרי השני התאספו בפואטייה.
הם כללו חיילים מכל מחוזותיו מגסקוניה ועד אנגליה, ותגבורות שנשלחו על ידי תיירי ומלקולם הרביעי, מלך סקוטלנד.
אפילו נסיך וולשי הצטרף למאבק.
הצבאות הגדולים היחידים באותה תקופה היו אלה שנשלחו למסעות צלב גדולים.
הנרי השני תקף מצפון; בני בריתו הטרנקוול ורמון ברנגואר פתחו חזית שנייה.
הנרי השני לא יכול היה ללכוד את טולוז ממש, שכן האדון שלו, לואי השביעי, מלך צרפת, היה חלק מההגנה והוא לא רצה להוות דוגמה לווסאלים שלו או להתמודד עם החזקת השבוי הריבוני שלו.
הנרי השני אכן כבש את קאור יחד עם טירות בעמק גארון באזור קרסי.
הנרי השני חזר ב-1161, אך בהיותו עסוק מדי בסכסוכים במקומות אחרים בנחלותיו, הוא הותיר את בעלי בריתו לבדם בלחימה נגד טולוז.
אלפונסו השני, מלך אראגון, שהיה בעצמו בעל אינטרסים שם, הצטרף למלחמה.
בשנת 1171 חוזקה הברית של הנרי השני על ידי אויב אחר של רמון החמישי, אומברטו ממורין.
בשנת 1173, בלימוז', רמון ויתר סופית לאחר למעלה מעשור של קרבות מתמידים.
הוא נשבע אמונים להנרי השני ולבני, הנרי וריצ'רד, דוכס אקיטן.
ההתקפות על טולוז הבהירו ששלום בין לואי השביעי להנרי השני אינו שלום כלל אלא רק הזדמנות עבור הנרי לערוך מלחמה במקום אחר.
לואי היה במצב מביך: הווסאל שלו, הנרי, היה חזק יותר ממנו, וללואי לא היה יורש זכר.
קונסטנס, אשתו השנייה, מתה בלידה בשנת 1160 ולואי השביעי הודיע שיתחתן מחדש מיד, בשל הצורך הדחוף ליורש זכר, עם אדל משמפנאן.
בנו של הנרי השני, הנרי, שהיה בן שנתיים, התחתן לבסוף עם מרגרט בלחץ הנרי השני, וכפי שהוכרז ב-1158, הווקסין הנורמני ניתן לו כנדוניה של מרגרט.
אם לואי השביעי ימות ללא יורש זכר, הנרי יהיה מועמד חזק לכס המלכות הצרפתי.
בשנת 1164, לואי מצא בעל ברית מסוכן בארכיבישוף תומאס בקט.
לואי ובקט נפגשו קודם לכן ב-1158, אך כעת הנסיבות היו שונות; צרפת כבר הייתה מקלט לכמה פקידים פליטים, ולואי היה ידוע בתור "רקס כריסטיאניסימוס" (המלך הנוצרי ביותר), לאחר שכונה כך על ידי ג'ון מסולסברי.
בקט מצא מקלט בצרפת, ובעקבות כך התגברו הסכסוכים בין הנרי השני לבקט.
הנרי לבסוף הביא לרצח בקט ב-1170 כשהכריז: "איזה בוגדים אומללים הזנתי בבני ביתי שהובילו את אדונם שיתייחסו אליו בבוז מביש שכזה על ידי פקיד נמוך!" הנצרות האשימה את הנרי, ואילו לואי זכה לאישור נרחב בשל הגנתו על בקט.
כוחו החילוני של לואי היה חלש בהרבה מזה של הנרי, אך כעת היה ללואי את היתרון המוסרי.
בשנת 1165, התקוות לעלייה עתידית של בנו של הנרי השני לכס המלכות הצרפתי נכזבו כאשר אדל ילדה בן, פיליפ.
בעקבות כך הסתיים השלום האנגלו-צרפתי השברירי.
ב-1167 צעד הנרי השני לתוך אוברן, וב-1170 הוא תקף גם את בורז'.
לואי השביעי ענה בפשיטה על הווקסין הנורמני, ואילץ את הנרי השני להזיז את חייליו צפונה, מה שנתן ללואי את ההזדמנות לשחרר את בורז'.
בשלב זה, ג'ון גילינגהם מזכיר ב"אימפריית אנגווין" כי הוא מאמין שלואי "בטח תהה אם יהיה אי פעם קץ למדיניות ההתפשטות האגרסיבית של הנרי".
הנרי השני לא התייחס לטריטוריות שלו כאימפריה קוהרנטית כפי שהמונח "האימפריה האנגווינית" מרמז, אלא כאל נכסים פרטיים ואינדיבידואלים שהוא תכנן לחלק לילדיו.
לאחר הכתרתו, בשנת 1173, ביקש הנרי, "המלך הצעיר", חלק מירושתו, לפחות את אנגליה, נורמנדי או אנז'ו, אך אביו סירב.
לאחר מכן הצטרף הנרי הצעיר ללואי בחצר הצרפתית כדי להדיח ביחד את אביו, ואמו, אלינור, הצטרפה למרד החדש נגד הנרי השני.
גם ריצ'רד וגם ג'פרי הצטרפו עד מהרה לאחיהם.
אויבים שהנרי השני הקים עליו בעבר הצטרפו כעת לסכסוך עם לואי, כולל ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד, הרוזן פיליפ מפלנדריה, הרוזן מתיו מבולון והרוזן תאובלד מבואה.
הנרי השני יצא מנצח; העושר שלו הביא לכך שהוא יכול היה לגייס מספר גדול של שכירי חרב.
הוא לכד וכלא את אשתו אלינור בשלב מוקדם, ולכידתו של המלך ויליאם אפשרה לו לאלץ את סקוטלנד להצטרף להסכם פאלז.
הנרי קנה את רוזנות לה מרשה, ואז הוא טען שיש להחזיר את הווקסין הצרפתי ואת בורז' מיד.
עם זאת, הפעם לא נערכה פלישה שתגבה את התביעה.
לואי השביעי מת בשנת 1180 ובנו בן ה-15 ירש אותו, והוכתר כפיליפ השני.
האיש שלימים יהפוך ליריבו העיקרי של פיליפ, ריצ'רד הראשון לעתיד, ניהל את אקוויטניה מאז 1175, אך המדיניות הריכוזיות שלו של ממשלת אקוויטניה הפכה לא פופולרית בחלק המזרחי של הדוכסות, בעיקר בפריגור ולימוזין.
ריצ'רד נהיה עוד יותר לא פופולרי באקיטן בשל התעלמותו לכאורה ממנהגי הירושה של אקוויטניה, כפי שהראו אירועים באנגולם ב-1181. אולם גם אם ריצ'רד לא היה פופולרי באקוויטניה, פיליפ לא היה אהוב באותה מידה על בני דורו עם הערות שתיארו אותו כ"שליט נבון, מניפולטיבי, מחושב, דפוק וחסר ביטחון".
בשנת 1183, הנרי המלך הצעיר הצטרף למרד כדי להפיל את הדוכס ריצ'רד הלא פופולרי, בראשות הוויקונט של לימוז' וז'ופרואה מלוסיניאן, שם יתפוס הנרי את מקומו של ריצ'רד.
הצטרפו לפיליפ השני, רמון החמישי, רוזן טולוז ואיג השלישי, דוכס בורגונדי, הנרי מת בפתאומיות ממחלה קטלנית בשנת 1183, והציל את מעמדו של ריצ'רד.
ריצ'רד, בנו הבכור של הנרי השני ששרד, הפך ליורש של הנרי.
הנרי הורה לו למסור את אקוויטניה לאחיו, ג'ון, אך ריצ'רד סירב.
הנרי התמודד עם נסיכים וולשים שהתחרו על סמכותו, ויליאם האריה ביקש להחזיר את הטירות שלו שנלקחו בהסכם פאלז, הנרי המלך הצעיר מת, ופיליפ רצה שיחזירו את הווקס הנורמני.
הנרי השני החליט במקום זאת להתעקש שעל ריצ'רד למסור באופן נומינלי את אקוויטניה לאמו בעוד שריצ'רד ישמור על השליטה בפועל.
ובכל זאת, בשנת 1183, הרוזן רמון כבש את קאור בחזרה ולכן הנרי השני ביקש מריצ'רד לשגר משלחת כדי להשתלט מחדש על העיר.
בזמנו, ג'פרי מברטאן הסתכסך באלימות עם ריצ'רד ופיליפ תכנן להשתמש בזה, אבל מותו של ג'פרי ב-1186 בטורניר ביטל את העילה.
בשנה שלאחר מכן, פיליפ וריצ'רד הפכו לבעלי ברית חזקים.
בשנת 1188, רמון תקף שוב, ואליו הצטרפו הליזיניאנים, הווסאלים של ריצ'רד.
השמועה הייתה שהנרי עצמו מימן את המרידות.
פיליפ תקף את הנרי בנורמנדי וכבש מעוזים בברי, ולאחר מכן הם נפגשו כדי לדון שוב בהסכם שלום.
הנרי סירב להפוך את ריצ'רד ליורש שלו, כשסיפור אחד דיווח שריצ'רד אמר "עכשיו סוף סוף, אני חייב להאמין למה שתמיד חשבתי שהוא בלתי אפשרי".
ריצ'רד נשבע אמונים לפיליפ על הנחלות היבשתיות שאביו החזיק ולאחר מכן הם תקפו את הנרי ביחד.
האקוויטנים סירבו לעזור בעוד שהברטונים ניצלו את ההזדמנות לתקוף גם אותו.
מקום הולדתו של הנרי, לה מאן, נכבש וטור נפלה.
הנרי כותר בשינון ונאלץ להיכנע.
הוא העניק מחווה גדולה בכסף לפיליפ ונשבע שכל נתיניו בצרפת ובאנגליה יכירו בריצ'רד כאדון שלהם.
הנרי מת יומיים לאחר מכן, לאחר שנודע לו שג'ון, הבן היחיד שמעולם לא בגד בו, הצטרף לריצ'רד ופיליפ.
אלינור, שהייתה בת הערובה של הנרי מאז המרד של 1173–1174, שוחררה בזמן ש-Rhys ap Gruffydd, שליט דהייברת' בדרום ויילס, החל לכבוש מחדש את חלקי ויילס שהנרי סיפח.
ריצ'רד הוכתר למלך אנגליה במנזר וסטמינסטר בנובמבר 1189, ומונה כדוכס נורמנדי, רוזן אנז'ו ודוכס אקוויטניה.
ריצ'רד דרש מפיליפ למסור את הווקסין הנורמני אבל לאחר מכן הנושא הוסדר כאשר ריצ'רד הודיע שהוא יתחתן עם אליס, אחותו של פיליפ.
ריצ'רד גם הכיר באוברן כנמצאת באדמות הכתר של צרפת ולא כחלק מדוכסות אקוויטניה, כפי שטען הנרי.
שני המלכים, ויליאם האריה, מלך סקוטלנד וריצ'רד, פתחו במשא ומתן לביטול הסכם פאלז והושג הסכם אחר.
מסע הצלב, למעט מחלוקות בצרפת, היה הסיבה העיקרית להיעדרותו של ריצ'רד מאנגליה; הוא בילה פחות משישה חודשים מתקופת שלטונו באנגליה.
לפני שעזב, ריצ'רד חיזק את שלטונו על האימפריה.
הוא חשד שהרוזן רמון ירחיב את אדמותיו לאקיטן ולכן חבר אל סנצ'ו השישי, מלך נווארה, על ידי נישואין עם בתו, ברנגריה, כדי להתמודד עם האיום.
הם נישאו בשנת 1191 בלימסול, קפריסין, ולכן ריצ'רד התכחש לאליס, אחותו של פיליפ, אך הנושא הוסדר קודם לכן במסינה.
כדי להרגיע את פיליפ, ריצ'רד נתן לו 10,000 מארק והסכים שאם יהיו לו שני בנים, שניהם יחזיקו בנחלות בצרפת ישירות תחת פיליפ.
הממשל שריצ'רד השאיר מאחור עבד בצורה ניכרת, שכן התקפה של רמון נהדפה בעזרתה של נווארה.
המצור על עכו, שהייתה המעוז הנוצרי האחרון בארץ הקודש, הסתיים ביולי ופיליפ החליט לחזור לצרפת.
לא ברור אם פיליפ חזר עקב דיזנטריה, כעס כלפי ריצ'רד, או שהוא חשב שיוכל לזכות בארטואה בעקבות מותו של הרוזן מפלנדריה, שכן נישא לבתו של הרוזן.
בעודו בצרפת, פיליפ התגאה שהוא "הולך להרוס את מלך ארצות אנגליה", ובינואר 1192, הוא דרש מהסנשאל של נורמנדי, ויליאם פיצראלף, את הווקסין, בטענה שההסכם איתו חתם ריצ'רד במסינה הכיל את כוונתו של ריצ'רד, שכיוון שה-Vexin היה נדוניה של אליס ומאחר שריצ'רד התחתן עם ברנגריה, הוא זכאי לקרקע.
למרות שפיליפ איים בפלישה, אלינור מאקוויטניה התערבה בעצירת בנה, ג'ון, מוויתור על האדמות.
האצילים של פיליפ סירבו לתקוף את אדמותיו של צלבני נעדר, אם כי פיליפ זכה במקום זאת באדמות בארטואה.
חזרתו של פיליפ אכן הביאה לכך שטירות ברחבי האימפריה היו ב"מצב של מוכנות".
הברית עם נווארה עזרה שוב כאשר פיליפ ניסה להסית מרד באקיטן אך נכשל.
המלך ריצ'רד עזב את ארץ הקודש יותר משנה אחרי פיליפ באוקטובר 1192, ואולי היה יכול להחזיר את האימפריה שלו בשלמותה אילו הגיע לצרפת זמן קצר לאחר מכן.
עם זאת, במהלך מסע הצלב לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה, נעלב מריצ'רד, ולכן הוא עצר את ריצ'רד ליד וינה, בדרכו הביתה.
ריצ'רד נאלץ לעבור דרך אוסטריה מכיוון שהמעבר דרך פרובנס נחסם על ידי רמון בטולוז.
לאופולד גם האשים את ריצ'רד בשליחת מתנקשים לרצוח את בן דודו קונרד, ולאחר מכן מסר את ריצ'רד לידי האדון שלו, הקיסר היינריך השישי.
בינואר 1193, אחיו של ריצ'רד, ג'ון, זומן לפריז, שם נשבע אמונים לפיליפ על כל אדמותיו של ריצ'רד, והבטיח להתחתן עם אליס עם ארטואה כנדוניה.
בתמורה, הווקסין וטירת גיסור יימסרו לפיליפ.
בעזרתו של פיליפ, ג'ון פנה לפלוש לאנגליה ולהסית מרד נגד שופטיו של ריצ'רד.
ג'ון נכשל ולאחר מכן היה לו מזל גרוע יותר כאשר התגלה שריצ'רד חי, דבר שלא היה ידוע עד לנקודה זו.
בחצר הקיסרית בשפייר, ריצ'רד הועמד למשפט, שם דיבר טוב מאוד בשמו:
ריצ'רד היה אמור להשתחרר לאחר תום העסקה ביוני 1193. עם זאת, בזמן שהדיונים התנהלו, פיליפ וג'ון כוננו מלחמה בשלושה אזורים שונים של האימפריה האנגווינית.
ראשית, באנגליה, ג'ון ניסה להשתלט, בטענה שריצ'רד לא ישוב לעולם.
השופטים דחפו אותו ואת כוחותיו בחזרה לטירות טיקהיל ווינדזור, שהיו נצורות.
נעשתה עסקה שאפשרה לג'ון לשמור על טיקהיל ונוטינגהאם, אך להחזיר את רכושו האחר.
שנית, באקוויטניה, אדמר מאנגולם טען שהוא מחזיק במחוז שלו ישירות כפייף של פיליפ, ולא כוואסל של דוכס אקוויטניה.
הוא פשט על פואטו אך נעצר על ידי הפקידים המקומיים ונלכד.
שלישית, ולבסוף, בנורמנדי, פיליפ כבש את גיסור ונופל, והלורדים של אאומל, איו ולורדים קטנים אחרים, כמו גם הרוזנים של מיולאן ופרצ'ה, נכנעו לפיליפ.
פיליפ לא הצליח להשתלט על רואן באפריל אך זכה בטירות אחרות; ג'ילינגהם סיכם ואמר כי "אפריל ומאי 1193 היו חודשים טובים להפליא עבור פיליפ".
כשפיליפ שמע על העסקה של ריצ'רד עם הקיסר היינריך, הוא החליט לגבש את הישגיו על ידי אילוץ עוצריו של ריצ'רד לחתום על הסכם במנטס ביולי 1193. ראשית, ג'ון קיבל בחזרה את אחוזותיו באנגליה ובצרפת.
שנית, הרוזן אדמר היה אמור להשתחרר ולא היה ניתן להאשים או להעניש וסאלים אקוויטניים.
שלישית, ריצ'רד היה אמור להעניק ארבע טירות גדולות לפיליפ ולשלם את עלות חיל המצב שלהן, יחד עם פיצויים אחרים.
ריצ'רד לא הצליח להתפייס עם אחיו, ג'ון, ולכן ג'ון הלך לפיליפ וכונן הסכם חדש בינואר 1194, בו מסר את כל נורמנדי ממזרח לסן מלבד רואן וטור והטירות האחרות של טוראן לפיליפ, את ונדום ללואי הראשון, רוזן בלואה, ומולן ובונסמולן לרוזן ג'פרי מפרשה.
רוזנות אנגולם הייתה אמורה להיות עצמאית מדוכסות אקוויטניה.
אימפריית אנגווין התפצלה לחלוטין על ידי מעשיו של ג'ון.
פיליפ המשיך להתמקח עם הקיסר היינריך, והקיסר חתם עסקה חדשה עם ריצ'רד לאחר שהוצעו לו סכומי כסף גדולים על ידי פיליפ וג'ון.
ריצ'רד היה אמור למסור את ממלכת אנגליה להיינריך, שלאחר מכן יחזיר אותה כפייף של האימפריה הרומית הקדושה.
ריצ'רד הפך לווסאל של היינריך.
ריצ'רד שוחרר, ובעודו בגרמניה הוא שילם עבור הארכיבישופים של מיינץ וקלן, הבישוף של ליאז', דוכס בראבנט, הדוכס מלמבורג, רוזן הולנד, ואדונים פחותים אחרים.
בעלות ברית אלו היו תחילתה של קואליציה נגד פיליפ.
למרות שפיליפ קיבל שטחים נורמנים רבים, זה היה רק באופן רשמי.
בפברואר הוא כבש את אוורה, נויבורג, וודרוי וערים אחרות.
הוא גם זכה לשבועת אמונים של שניים מהווסאלים של ריצ'רד, ג'פרי דה רנקון וברנרד מברוס.
פיליפ ובני בריתו שלטו כעת בכל נמלי פלנדריה, בולון ומזרח נורמנדי.
ריצ'רד חזר לבסוף לאנגליה ונחת בסנדוויץ' ב-13 במרץ 1194.
ריצ'רד היה במצב קשה; פיליפ השני השתלט על חלקים נרחבים מנחלותיו היבשתיות וירש את אמיין וארטואה.
אנגליה הייתה הנחלה הבטוחה ביותר של ריצ'רד; הוברט וולטר, שהיה במסע הצלב עם ריצ'רד, מונה לשופט שלו.
ריצ'רד כיתר את הטירה שנותרה שהכריזה נאמנות לג'ון ולא נכנעה: טירת נוטינגהאם.
לאחר מכן הוא נפגש עם ויליאם האריה באפריל ודחה את הצעתו של ויליאם האריה לרכוש את נורת'מבריה, אשר לוויליאם הייתה תביעה עליה.
מאוחר יותר, הוא השתלט על הלורדות של ג'ון באירלנד והחליף את השופט שלו.
ריצ'רד הראשון רק חצה את תעלת למאנש כדי לתבוע בחזרה את השטחים שלו וג'ון בגד בפיליפ השני על ידי רצח חיל המצב של אוורה ומסר את העיר לריצ'רד הראשון.
"הוא בגד תחילה באביו, אחר כך באחיו ועכשיו במלך שלנו" אמר ויליאם הברטוני.
סנצ'ו החזק, מלך נווארה לעתיד, הצטרף לסכסוך ותקף את אקוויטניה וכבש את אנגולם וטור.
ריצ'רד עצמו היה ידוע כמפקד צבאי גדול.
החלק הראשון של מלחמה זו היה קשה עבור ריצ'רד שסבל מכמה כישלונות, שכן פיליפ השני היה, כפי שתיאר ג'ון גילינגהם, "פוליטיקאי ממולח וחייל מוכשר".
אבל עד אוקטובר הרוזן החדש מטולוז, רמון השישי, עזב את הצד הקאפטינגי והצטרף לצד של ריצ'רד.
אחריו בא בולדווין הרביעי, רוזן פלנדריה, הקיסר הלטיני לעתיד, שכן הוא היה נתון לתחרות בין ארטואה לפיליפ השני.
בשנת 1197, היינריך השישי מת והוחלף באוטו הרביעי, אחיינו של ריצ'רד הראשון.
רנו דה דמרטין, הרוזן של בולון ומפקד מיומן, נטש גם הוא את פיליפ השני.
בולדווין הרביעי פלש לארטואה וכבש את סן-אומר בזמן שריצ'רד הראשון ערך מסע בברי והנחיל תבוסה קשה לפיליפ השני בגיסור, קרוב לפריז.
שביתת נשק התקבלה, וריצ'רד הראשון כמעט החזיר לעצמו את כל נורמנדי וכעת החזיק יותר שטחים באקיטן ממה שהיה לו קודם לכן.
ריצ'רד הראשון נאלץ להתמודד עם מרד פעם נוספת, אבל הפעם מלימוזן.
הוא נפגע מחץ באפריל 1199 בשאלו-שאברול ומת מזיהום לאחר מכן.
גופתו נקברה בפונטברוד כמו אביו.
עלייתו של ג'ון לכס המלכות
בעקבות החדשות על מותו של המלך ריצ'רד הראשון ב-1199, ג'ון ניסה לתפוס את האוצר האנגוויני בשינון כדי לכפות את שליטתו בממשל האנגוויני.
מנהג אנגווין, לעומת זאת, העניק לאחיינו של ג'ון, הדוכס ארתור, בנו של ג'פרי מבריטני, תביעה חזקה יותר על כסאו של ריצ'רד, והאצילים של אנז'ו, מיין וטורן הכריזו לטובת ארתור ב-18 באפריל 1199. פיליפ השני, מלך צרפת כבש את אוורה ואת הווקסין הנורמני וצבא ברטוני כבש את אנז'ה בשלב זה.
לה מאן סירבה להצהיר אמונים לג'ון, אז הוא מיהר לנורמנדי, שם הוכתר כדוכס ברואן ב-25 באפריל.
הוא חזר ללה מאן עם צבא שם העניש את אזרחיו ולאחר מכן עזב לאנגליה.
אנגליה הצהירה על תמיכתה בג'ון בזכות תמיכתם של ויליאם מרשל והארכיבישוף הוברט וולטר מקנטרברי.
הוא הוכתר ב-27 במאי במנזר וסטמינסטר.
בשל תמיכתה של אמו, אקוויטיניה ופואטו תמכו בג'ון, ורק אנז'ו, מיין, טוריין וברטאן נותרו במחלוקת.
במאי, איימרי, הוויקונט של ת'ואר, שנבחר על ידי ג'ון להיות הסנשל שלו באנז'ו, תקף את טור בניסיון ללכוד את ארתור מבריטני.
איימרי נכשל, וג'ון נאלץ לחזור ליבשת על מנת להבטיח את שלטונו, באמצעות שביתת נשק עם פיליפ השני, לאחר שפיליפ פתח בהתקפות על נורמנדי.
פיליפ נאלץ להיכנס להפוגה בשל תמיכה בג'ון של חמישה עשר רוזנים צרפתים ותמיכת רוזנים בריין התחתון, כמו גם הרוזן בולדווין מפלנדריה, אותו פגש באוגוסט 1199 ברואן, ובולדווין נשבע אמונים לג'ון.
מעמדת כוח, ג'ון הצליח לצאת למתקפה, והוא ניצח את גיום דה רושה, מועמדו של ארתור לסנשל של אנגווין, למטרתו בעקבות תקרית עם פיליפ.
גיום דה רושה הביא גם את הדוכס ארתור ואמו, קונסטנס, כשבויים ללה מאן ב-22 בספטמבר 1199, ונראה היה שהירושה הושגה לטובת ג'ון.
למרות בריחתם של ארתור וקונסטנס עם איימרי מת'ואר לפיליפ השני, ורבים מבעלי בריתו הקודמים של ריצ'רד בצרפת, כולל רוזני פלנדריה, בלואה ופרשה, יצאו לארץ הקודש, ג'ון הצליח להשכין שלום עם פיליפ שהבטיח את עלייתו לכס אחיו.
ג'ון נפגש עם פיליפ וחתם על הסכם לה גולה במאי 1200, שם קיבל פיליפ את ירושה של ג'ון לאימפריית אנגווין, וארתור הפך לווסאל שלו, אך ג'ון נאלץ לבטל את הבריתות עם בעלי בריתו הגרמנים, לקבל את הישגיו של פיליפ בנורמנדי, ולוותר על אדמות באוברן וברי.
ג'ון היה אמור לקבל גם את פיליפ כאדון הסוזר שלו ולשלם לפיליפ 20,000 מארק.
כפי שוויליאם לואיס וורן מציין, חוזה זה החל את הדומיננטיות המעשית של המלך הצרפתי על צרפת, והשליט של אימפריית אנגווין כבר לא היה האציל השולט בצרפת.
ביוני 1200, ג'ון ביקר באנז'ו, מיין וטורן, לקח בני ערובה מאלו שהוא לא בטח בהם, וביקר באקיטן, שם זכה לשבועת אמונים מהוואסלים של אמו, וחזר לפואטו באוגוסט.
לאחר ביטול נישואיו הראשונים של ג'ון לאיזבל מגלוסטר, ג'ון התחתן עם איזבל מאנגולם, בתו ויורשתו של איימר, רוזן אנגולם, ב-24 באוגוסט 1200. לאנגולם הייתה משמעות אסטרטגית ניכרת, והנישואים היו בעלי "היגיון פוליטי טוב מאוד", לפי וורן.
עם זאת, איזבל הייתה מאורסת לאיג מליזיניאן, ויחסו של ג'ון לאיג בעקבות הנישואים, כולל תפיסת לה מרשה, הוביל את איג לפנות לפיליפ השני.
פיליפ זימן את ג'ון לחצרו, וסירובו של ג'ון הביא להחרמת נחלותיו היבשתיות של ג'ון למעט נורמנדי באפריל 1202 ופיליפ קיבל את שבועת האמונים של ארתור לאדמות ביולי.
פיליפ המשיך לפלוש לנורמנדי עד ארקס במאי, וכבש מספר טירות.
ג'ון, בעקבות הודעה מאמו, אלינור, מיהר מלה מאן למירבו, ותקף את העיירה ב-1 באוגוסט 1202, עם גיום דה רושה.
גיום הבטיח לכוון את המתקפה בתנאי שייוועץ בו על גורלו של ארתור, וכבש בהצלחה את העיירה יחד עם למעלה מ-200 אבירים, כולל שלושה לוזיניאנים.
ג'ון גם לכד את ארתור ואלינור מבריטני אחותו של ארתור, אך התנגד לגיום, כשלא התייעץ איתו לגבי עתידו של ארתור, וגרם לו לעזוב את ג'ון יחד עם איימרי מת'ואר ולצור על אנז'ה.
תחת שליטתו של איבר דה בורג בפאלז, ארתור נעלם וג'ון נתפס כאחראי לרציחתו, ואילו אחותו, מעולם לא שוחררה.
אימפריית אנגווין הותקפה בכל האזורים, כאשר השנה שלאחר מכן, 1203, תוארה כ"שנת הבושה" על ידי וורן.
בדצמבר 1203, ג'ון עזב את נורמנדי כדי לא לחזור, וב-24 ביוני 1204, נורמנדי נכנעה עם כניעת ארקס, רואן וורנויל.
טור, שינון ולושה נפלו עד 1205.
בליל ה-31 במרץ 1204, אמו של ג'ון, אלינור מאקוויטניה, מתה, מה שגרם לחיפזון של "רוב פואטו...
אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה פלש לגסקוניה, תוך שימוש בטענתה של אשתו, אחותו של ג'ון אלינור.
כאשר ג'ון הגיע ליבשת ביוני 1206, רק ההתנגדות בראשות הלי דה מלמור, הארכיבישוף של בורדו מנעה את הצלחתו של אלפונסו.
עד סוף המשלחת של ג'ון ב-26 באוקטובר 1206, רוב אקוויטינה הייתה מאובטחת.
שביתת נשק נעשתה בין ג'ון לפיליפ שתימשך שנתיים.
אימפריית אנגווין הצטמצמה לאנגליה, גסקוניה, אירלנד וחלקים מפואטו, וג'ון לא יחזור לנחלותיו היבשתיות במשך שמונה שנים.
עד סוף 1212, פיליפ השני הכין פלישה לאנגליה.
פיליפ התכוון להכתיר את בנו, לואי, למלך אנגליה, ובמועצה בסואסון באפריל 1213, הוא ניסח מערכת יחסים אפשרית בין צרפת לאנגליה לעתיד.
ב-30 במאי, ויליאם לונגספי, רוזן סולסברי, הצליח לרסק את צי הפלישה הצרפתי בקרב דאם ולמנוע את הפלישה הצרפתית.
בפברואר 1214, נחת ג'ון בלה רושל לאחר יצירת בריתות בראשות אוטו.
המטרה הייתה שהרוזן מסולסברי ובעלי בריתם הגרמנים של ג'ון יתקפו את פיליפ מצפון, בעוד שג'ון יתקוף מדרום.
עד יוני 1214 זכה ג'ון לתמיכת בתי ליזיניאן, מולאון ות'ואר, אך כאשר ג'ון התקדם לתוך אנז'ו, וכבש את אנז'ה ב-17 ביוני, עריקת בעלי בריתו הפואטווינים אילצה נסיגה חזרה ללה רושל.
ב-27 ביולי, בנות בריתו הגרמניות של ג'ון הפסידו בקרב בוביין, עם שבויים רבים שנלקחו, כולל הרוזן מסולסברי.
ב-18 בספטמבר, ג'ון ופיליפ הסכימו להפוגה שתימשך עד חג הפסחא 1220. באוקטובר 1214 חזר ג'ון לאנגליה.
בעקבות ההסכם ברונימד ביוני 1215, ברונים אנגלים מורדים הרגישו שג'ון לא יקיים את תנאי מגנה קרטה, והציעו את הכתר האנגלי לבנו של פיליפ, לואי.
לואי תפס את רוצ'סטר, לונדון ווינצ'סטר, בעוד ג'ון ננטש על ידי כמה אצילים, כולל הרוזן מסולסברי.
באוגוסט, רק דובר, לינקולן ווינדזור נשארו נאמנים לג'ון במזרח, ואלכסנדר השני, מלך סקוטלנד נסע לקנטרברי כדי להישבע אמונים ללואי.
בספטמבר 1216, ג'ון החל בהתקפה שלו, צעד מהקוטסוולדס, מעמיד פנים למתקפה כדי להקל על טירת ווינדזור הנצורה, ותקף מזרחה מסביב ללונדון עד קיימברידג' כדי להפריד בין האזורים שבשליטת המורדים של לינקולנשייר ומזרח אנגליה.
בקינגס לין, ג'ון חלה בדיזנטריה ומת ב-18 באוקטובר 1216.
לואי הובס פעמיים בעקבות מותו של ג'ון בשנת 1217, בלינקולן במאי, ובסנדוויץ' באוגוסט, וכתוצאה מכך נסוג מתביעותיו לכס המלכות ולאנגליה עם הסכם למבת' בספטמבר.
ההמשך וההתרחבות ההיפותטיים של האימפריה האנגווינית במשך כמה מאות שנים היו נושא למספר סיפורים בהיסטוריה חלופית מבחינה היסטורית, היסטוריונים אנגלים וצרפתים כאחד ראו את הצירוף של אנגליה ואדמות צרפת שבשליטת אנגווין כמשהו של סטייה ופגיעה בזהות הלאומית.
להיסטוריונים אנגלים היו האדמות בצרפת נטל, בעוד שהיסטוריונים צרפתים ראו את האיחוד כאימפריה אנגלית.
המעמד השליט של האימפריה האנגווינית היה דובר צרפתית.
גילינגהם מציע שרק "עיצוב מטבחים" היה סגנון אנגוויני מובהק.
מגנו האישי של ריצ'רד הראשון, שלושה אריות "מוזהבים שומרים" על שדה אדום, ממשיכות להופיע ברוב ההרלדיקה המלכותית האנגלית שלאחר מכן, ובווריאציות על דגלי נורמנדי ואקוויטניה כאחד.
מבחינה פוליטית, בתקופת האימפריה האנגווינית, נושאים יבשתיים זכו לתשומת לב רבה יותר על ידי המלכים האנגווינים של אנגליה מאשר נושאים בריטיים שזכו לתשומת לב בעבר על ידי המלכים הנורמנים.
תחת השלטון האנגוויני, מאזן הכוחות עבר באופן דרמטי לצרפת, כאשר המלכים האנגווינים מבלים לעיתים קרובות יותר זמן בצרפת מאשר באנגליה.
עם אובדן נורמנדי ואנז'ו, האימפריה נחתכה לשניים, מה שהותיר את צאצאי הפלנטאג'נט להיות מלכים אנגלים בלבד עם שלטון נוסף על גסקוניה.
האימפריה האשנטית, הידועה גם בשם ממלכת אשנטי, הייתה מדינה אקאנית שהתקיימה בין השנים 1701 ל-1901 באזור שכיום ממוקמת גאנה.
הממלכה התפשטה מאזור אשנטי וכללה חלקים נרחבים מגאנה וכן חלקים מחוף השנהב וטוגו.
בשל עוצמתה הצבאית, עושרה, ארכיטקטורה מרשימה, היררכיה מתוחכמת ותרבות עשירה, נחקרה אימפריית האשנטי באופן נרחב ונכתבו עליה יותר תיעודים היסטוריים על ידי כותבים אירופים, בעיקר בריטים, מאשר על כל תרבות ילידית אחרת באפריקה שמדרום לסהרה.
בשלהי המאה ה-17, ייסדו אוסיי טוטו (1695 – 1717 לערך), מלך האשנטי, ויועצו אוקומפו אנוקיה את ממלכת האשנטי, כשכס הזהב של האשנטי משמש כסמל מאחד ייחודי.
אוסיי טוטו פיקח על התרחבות טריטוריאלית נרחבת של ממלכת האשנטי, ובנה צבא על ידי ארגון חדש שהפך צבא מלכותי ומשמר פרה-צבאי לדיסציפלינה צבאית יעילה ביותר.
בשנת 1701, כבש צבא האשנטי את ממלכת דנקיירה, ובכך קיבלה ממלכת האשנטי גישה למפרץ גינאה ולסחר החופים באוקיינוס האטלנטי עם האירופים, בעיקר עם ההולנדים.
כלכלת אימפריית האשנטי התבססה בעיקר על סחר בזהב וביצוא חקלאי, כמו גם על סחר בעבדים, מלאכות יד וסחר עם שווקים בצפון.
אימפריית האשנטי ניהלה מספר מלחמות עם ממלכות שכנות ועם קבוצות פחות מאורגנות, כגון הפאנטה.
האשנטי הצליחו לעמוד בפני הבריטים בשתי המלחמות הראשונות מתוך חמש מלחמות האנגלו-אשנטי, והרגו את גנרל הצבא הבריטי סר צ'ארלס מקרתי בשנת 1824, תוך שהם שומרים את גולגולתו ככוס שתייה עם עיטור זהב.
מאוחר יותר, כוחות בריטיים שרפו והרסו את בירת האשנטי, קומאסי, ולאחר התבוסה הסופית של האשנטי במלחמת האנגלו-אשנטי החמישית, הפכה ממלכת האשנטי לחלק ממושבת חוף הזהב הבריטית ב-1 בינואר 1902. כיום, ממלכת האשנטי קיימת כמדינה מסורתית, מוגנת בחוק במסגרת איחוד עם רפובליקת גאנה.
המלך הנוכחי של ממלכת האשנטי הוא אוטומפו אוסיי טוטו השני.
ממלכת האשנטי היא ביתו של אגם בוסומטווי, האגם הטבעי היחיד בגאנה.
ההכנסות הכלכליות הנוכחיות של המדינה מגיעות בעיקר מסחר במוטות זהב, קקאו, אגוזי קולה וחקלאות.
הארגון הפוליטי של אשנטי היה במקורו ממוקד בתת שבטים שבראשם עמד צ'יף עליון או אומנהנה.
שבט האויוקו התיישב באזור יערות הסובטרופיים של אשנטי והקים מרכז בעיר קומאסי.
בתחילה היו האשנטי משועבדים לממלכת אקאן אחרת, דנקיירה, אך באמצע המאה ה-17 החלה אויוקו, בהנהגת הצ'יף אוטי אקנטן לאחד את שבטח האשנטי לקונפדרציה כנגד דנקיירה.
בשנות ה-70 של המאה ה-17, אוסיי קופי טוטו הראשון, ראש קלן אויוקו, החל באיחוד מהיר נוסף של עמי האקאן באמצעות דיפלומטיה ולוחמה.
המלך אוסיי קופי טוטו הראשון ויועצו הראשי, אוקומפו קוואמה פרימפונג אנוקיה, הובילו קואליציה של ערי מדינה חשובות של אשנטי נגד דנקיירה, שהייתה מדכאת את ממלכת אשנטי.
במלחמת פייאסה, הביסו האשנטי את דנקיירה והכריזו על עצמאותם בשנת 1701. בעקבות הניצחון הצליחו לגרום למנהיגי ערי המדינה האחרות להצהיר נאמנות לקומאסי, בירת אשנטי.
מההתחלה, עקבו טוטו ואנוקיה אחרי מדיניות חוץ פרובינציאלית אימפריאליסטית ושתלטנית.
תחת שלטונו של אוסיי טוטו
בהבינו את כוחה של פדרציה רופפת של מדינות אקאן, חיזק אוסיי טוטו את המרכזיות של הקבוצות האקאניות סביב קומאסי והרחיב את סמכויות מערכת המשפט במסגרת הממשל המרכזי.
הפדרציה הרופפת של ערי המדינה הקטנות גדלה לממלכה ובסופו של דבר לאימפריה ששאפה להרחיב את גבולותיה.
אזורים שנכבשו חדשים היו יכולים לבחור להצטרף לאימפריה או להפוך למדינות מס ציות.
המגע האירופי הראשון עם אשנטי באזור חוף מפרץ גינאה שבאפריקה החל במאה ה-15. מגע זה הוביל לסחר בזהב, שנהב, עבדים וסחורות אחרות עם הפורטוגלים.
ב-15 במאי 1817, הגיע האנגלי תומאס באודיץ' לקומאסי.
הוא נשאר שם במשך מספר חודשים, התרשם מאוד, ובחזרתו לאנגליה כתב ספר בשם "משלחת מטירת קייפ קוסט לאשנטי".
השבחים שלו כלפי הממלכה התקבלו בספקנות כיוון שהם סתרו את הדעות הקדומות ששררו באותה תקופה.
ג'וזף דופיס, הקונסול הבריטי הראשון בקומאסי, הגיע לשם ב-23 במרץ 1820. גם באודיץ' וגם דופיס הצליחו להבטיח הסכם עם אשנטהנה, אך המושל, הופ סמית', לא עמד בציפיות האשנטי.
בין השנים 1824 ל-1899, התרחשו חמש מלחמות אנגלו-אשנטי בין אימפריית אשנטי לבריטניה ובעלי בריתה.
הבריטים הפסידו או ניהלו משא ומתן להפסקת אש במספר מלחמות אלו, כאשר המלחמה האחרונה הסתיימה בשריפת קומאסי על ידי הבריטים ובכיבוש הרשמי של אימפריית אשנטי בשנת 1900. המלחמות נבעו בעיקר מניסיונות האשנטי לבסס אחיזה באזורים החופיים של גאנה המודרנית.
תושבי החוף כמו הפאנטה והגא (Ga) החלו להסתמך על הגנת הבריטים מפני פלישות האשנטי.
כצעד התנגדות אחרון, שארית בית המשפט של אשנטי שלא הוגלתה לאיי סיישל פתחה במתקפה נגד התושבים הבריטים במצודת קומאסי.
ההתנגדות הובלה על ידי יאה אשנטוואה, המלכה האם של אדג'יסו.
מ-28 במרץ ועד סוף ספטמבר 1900, היו מעורבים האשנטי והבריטים במלחמה שתיקרא לימים מלחמת כיסא הזהב.
בסופו של דבר, הבריטים ניצחו; הם הגלו את אשנטוואה ומנהיגים נוספים לאיי סיישל כדי להצטרף למלך אשנטי פרמפה הראשון.
האימפריה הבריטית הייתה אימפריה שנשלטה בידי בריטניה.
באימפריה נכללו שטחים בעלי מעמדות שונים, בהם מושבות, דומיניונים, מדינות חסות, מנדטים.
תשתיתה של האימפריה התבססה על המושבות ועמדות המסחר שיצרה ממלכת אנגליה בשלהי המאה ה־16, ותחילת המאה ה־17. בשיאה, הייתה האימפריה לגדולה ביותר מסוגה בהיסטוריה, ולמשך יותר ממאה שנים הייתה לכוח הגלובלי הדומיננטי.
ב־1922 חיו תחת חסות האימפריה כ-458 מיליון נפש לערך, שהיוו כחמישית מאוכלוסיית העולם, ושטחה השתרע על כ-35.5 מיליון קילומטר רבוע – כרבע משטחו היבשתי של כדור הארץ.
כתוצאה מכך, המורשת, מערכות המשפט והחוק, הפוליטיקה, השפה והתרבות האנגלית נפוצו ועדיין הנפוצות ביותר ברחבי העולם.
בשיא כוחה נאמר עליה שהיא "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" מפני ששליטתה ברחבי הגלובוס הבטיחה שבכל עת תזרח השמש לפחות על חלק משטחיה.
במאות ה־15 וה־16, היו ספרד ופורטוגל לחלוצות המחקר והמיפוי הגלובלי דבר שהביא אותן להקמת אימפריות מעבר לים.
לנוכח הצלחותיהן הראשונות של האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית, ביקשו גם אנגליה, צרפת והולנד לקבל נתח מהסחר והעושר שהעניקו אימפריות אלו.
הן החלו להקים מושבות ורשתות מסחר משלהן באסיה ובאמריקה, בעוד הן נאבקות זו בזו ובספרד ובפורטוגל, שאיבדו את ההגמוניה שלהן בתחום לאחר כניסת הכוחות החדשים ובעקבות מהלכים פוליטיים שונים שהתרחשו בתוך מדינותיהן.
סדרת מלחמות עם הולנד וצרפת הותירו את אנגליה (ולאחר חוקי האיחוד של 1707, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה) ככוח הקולוניאלי הדומיננטי בצפון אמריקה.
גם בהודו הפכה בריטניה לכוח הקולוניאלי המרכזי לאחר קרב פלסי, מפלתה של האימפריה המוגולית וההשתלטות על בנגל.
אובדן שלוש עשרה המושבות לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית בשלהי המאה ה־18 הייתה מפלה וזעזוע קשה בבריטניה, שאיבדה את המושבה המאוכלסת והחזקה ביותר שלה.
על מנת להתאושש, תשומת הלב הבריטית כוונה במהרה אל עבר אפריקה ואסיה, שם היא הקימה לה אימפריה חדשה.
בהמשך, בעקבות ניצחונה על צרפת הנפוליאונית ב-1815, נהנתה האימפריה הבריטית ממאה של דומיננטיות לא מעורערת, הודות לכלכלתה המתפתחת ולצי המלכותי החזק שלה, שלא היו לו מתחרים.
במהלך המאה ה־19, בריטניה מיסדה והרחיבה את שטחי שליטתה באסיה, באפריקה, בהודו והאוקיינוס השקט, והעניקה רמה גבוהה של אוטונומיה למושבות המתיישבים הלבנים שלה (קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, ניופאונדלנד ולתקופה קצרה, גם אירלנד), שנודעו כדומיניונים.
צמיחתן והתפתחותן של גרמניה ושל ארצות הברית בשלהי המאה ה־19, הפריעה את העליונות הכלכלית והצבאית של בריטניה והיא יותר לא הייתה לכוח הדומיננטי היחידי.
המתח הכלכלי והצבאי המתמשך בין בריטניה וגרמניה היה אחד מהנסיבות העיקריות לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
המלחמה, במהלכה נתמכה בריטניה רבות על ידי האימפריה שלה, דרשה ממנה מאמץ כלכלי, צבאי ואנושי גדול מדי, ועל אף שהאימפריה שלה הגיעה לשיא גודלה מיד לאחריה, היא כבר לא הייתה כוח תעשייתי וצבאי שאין דומה לו.
על אף שבריטניה והאימפריה שלה סיימו כמנצחות גם במלחמת העולם השנייה, חלק ממושבותיה באסיה נכבשו על ידי יפן, דבר שתרם לירידת קרנה ולדעיכתה המואצת.
לאחר שנתיים מתום המלחמה, העניקה בריטניה עצמאות ל'יהלום שבכתר', הודו.
בהמשך המאה ה־20, רוב הטריטוריות של בריטניה הפכו עצמאיות כחלק מהדה-קולוניזציה שסחפה את העולם.
בעיני רבים, סופה המוחלט של האימפריה היה עם השבתה של הונג קונג לרפובליקה העממית של סין ב-1997. לאחר קבלת העצמאות, הצטרפו רבות מהמושבות לשעבר של האימפריה לחבר העמים הבריטי, ארגון חופשי למדינות עצמאיות.
חלקן אף הכריזו על המלוכה הבריטית, כיום צ'ארלס השלישי, כראש המדינה שלהן ולכן נמנות עם ממלכות חבר העמים הבריטי.
כ-14 טריטוריות נותרו תחת השלטון הבריטי, והן הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
יסודותיה של האימפריה הבריטית נטועים עוד לפני שבריטניה הפכה לישות פוליטית אחת, כשאנגליה וסקוטלנד היו ממלכות נפרדות.
בעקבות הצלחתן של ספרד ופורטוגל בחקר הגלובלי, מינה מלך אנגליה הנרי השביעי ב-1496 את יורד הים הוונציאני ג'ון קבוט להוביל מסע לגילוי נתיב ימי לאסיה דרך צפון האוקיינוס האטלנטי.
קאבוט הפליג ב-1497, ועל אף שנחת בהצלחה על חופי ניופאונדלנד (שהאמין כי הם חופי אסיה, בדומה לאמונתו של כריסטופר קולומבוס חמש שנים לפניו), לא היה שום ניסיון מצידו להקים בה מושבה.
קאבוט יצא למסע שני בשנה שלאחר מכן אך ספינותיו נעלמו בים.
לא היו עוד ניסיונות להקמת מושבות עד לתקופת כהונתה של אליזבת הראשונה, בעשורים האחרונים של המאה ה־16. הרפורמציה הפרוטסטנטית באנגליה קנתה לה יריבות חדשה עם ספרד הקתולית.
ב-1562, הורתה אליזבת לפריבטירים ג'ון הוקינז ופרנסיס דרייק לתקוף ספינות עבדים פורטוגזיות וספרדיות שיוצאות מחופי מערב אפריקה לאמריקה, במטרה להשתלב בסחר העבדים האטלנטי שהנהיגו.
ניסיונות אלו נכשלו לרוב, ועם פרוץ מלחמת אנגליה-ספרד ב-1585, עודד הכתר האנגלי מתקפות פיראטיות נוספות על נמלים ספרדיים בחופי אמריקה ועל ספינות ספרדיות העושות את דרכן דרך האוקיינוס האטלנטי, עמוסות אוצרות מן העולם החדש.
באותו הזמן, סופרים ויוצרים רבי השפעה כריצ'רד האקלוט וג'ון די (שהיה הראשון להשתמש בביטוי "האימפריה הבריטית") החלו ללחוץ להקמתה של אימפריה קולוניאלית אנגלית.
באותה התקופה, הספרדים התבצרו בנחישות באמריקה, הפורטוגזים הקימו שרשרת של עמדות מסחר ומבצרים מחופי ברזיל לאפריקה ולסין, והצרפתים הקימו התיישבות באגנו של נהר סנט לורנס, שמאוחר יותר תהפוך לצרפת החדשה.
על אף שפיגרה מאחורי המעצמות האירופיות האחרות בהקמת מושבות ברחבי העולם, הייתה אנגליה עסוקה בקולוניזציה של ישות הקרובה לביתה, אירלנד.
הקולוניזציה החלה בה בתקופה הנורמנית, המשיכה עם הכיבוש הטיודורי המחודש ועם כיבושי אוליבר קרומוול.
ניתן לראות בקולוניזציה של אירלנד כמבוא לאימפריה העולמית שתקום, ובחלקה היו פעילים אנשים שמאוחר יותר פעלו בקולוניזציה של צפון אמריקה.
בפרט הקבוצה שנודעה כ"אנשי המדינה המערבית", שכללה את המפרי גילברט, וולטר ראלי, פרנסיס דרייק, ג'ון הוקינז, ריצ'רד גרנוויל, וראלף ליין.
ב-1578 הופקד סר המפרי גילברט על ידי המלכה אליזבת הראשונה על מסעות התגלית מעבר לים.
גילברט הפליג בשנה שלאחר מכן לאיי הודו המערביים במטרה להטריד את הנמלים הספרדיים, וכדי להקים מושבה בצפון אמריקה; אך המשלחת בוטלה עוד לפני שחצתה את האוקיינוס האטלנטי.
ב-1583 יצא גילברט למסעו השני, אל האי ניופאונדלנד, שם באופן רשמי טען בעלות אנגלית על מפרץ סנט ג'ון, על אף שלא הותיר שום מתיישבים מאחור.
גילברט לא שרד את מסע החזרה לאנגליה, והוחלף על ידי אחיו למחצה, וולטר ראלי.
ב-1584 הקים ראלי את מושבת רואנוק על חופה של צפון קרוליינה המודרנית, אך מחסור באספקה גרם לכישלון ההתיישבות.
ב-1603 ירש ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד את הכתר האנגלי וב-1604, נחתם חוזה לונדון שסיים את מלחמת אנגליה-ספרד.
לאחר שהשיגה שלום עם אויבתה העיקרית, תשומת הלב האנגלית פנתה מהריסת תשתיות קולוניאליות של אומות אחרות להקמת מושבות משלה.
על אף שניסיונותיה הראשונים נחלו כישלון, האימפריה הבריטית החלה ללבוש צורה במהלך השנים המוקדמות של המאה ה־17, עם ההתיישבות הבריטית בצפון אמריקה ובקריבים, ובהקמתה של חברה פרטית, חברת הודו המזרחית הבריטית שנוסדה כדי לסחור באסיה.
תקופה זאת, עד לאובדן שלוש עשרה המושבות לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית לקראת סוף המאה ה־18 נקראת "האימפריה הבריטית הראשונה".
תחילה, סיפקו הקריבים את אנגליה כמושבות הרווחיות והמשתלמות ביותר, אך לא לפני שמספר ניסיונות להתיישבות נכשלו.
הניסיון להקים מושבה בגיאנה ב-1604 נמשך שנתיים בלבד, ונכשל מפני שלא סיפק את תכליתו העיקרית, להכיל מרבצי זהב.
ההתיישבויות בסנט לוסיה (1605) ובגרנדה (1609) נכשלו גם הן, אך התיישבויות מוצלחות הוקמו בסנט קיטס (1624), ברבדוס (1627) ונוויס (1628).
במושבות אימצו את מערכת מטעי הסוכר, שנחלה הצלחה גדולה בברזיל הפורטוגזית.
תחילה, הותר לספינות הולנדיות לסחור בעבדים ולקנות סוכר במושבות האנגליות, אולם ב-1651 הכריז הפרלמנט האנגלי שרק ספינות אנגליות יוכלו לסחור במושבותיהן, כדי להבטיח שהרווח מהסחר יישאר בידיים אנגליות.
הדבר הוביל לעוינות בין אנגליה לרפובליקה ההולנדית, ולסדרת מלחמות בין השתיים, ובסופן להתחזקות העמדה האנגלית באמריקה, על חשבון זו ההולנדית.
ב-1655 סיפחה אנגליה את האי ג'מייקה מספרד, וב-1666 הצליחה בהתיישבות בבהאמה.
התיישבות הקבע האנגלית הראשונה נוסדה ב-1607 בג'יימסטאון, בהנהגתו של הקפטן ג'ון סמית' ובניהולה של חברת וירג'יניה.
זכויות החברה נשללו ב-1624, והמושבה הועברה לשליטתו הישירה של הכתר האנגלי, שהכריז על הקמת המושבה של וירג'יניה.
חברת ניופאונדלנד נוסדה ב-1610 במטרה להקים יישוב קבע בניופאונדלנד, אך לא הייתה מוצלחת במידה רבה.
ב-1620, נוסדה מושבת פלימות' כמקלט למאמינים מהזרם הפוריטני, שמאוחר יותר נודעו כפילגרימים.
בריחה מרדיפות על רקע דתי הפכה למניע לאנגלים רבים לעבור את הסכנות שבחציית האוקיינוס האטלנטי: מרילנד נוסדה ב-1634 כמקלט לנצרות הקתולית, רוד איילנד נוסדה ב-1636 כמושבה המקבלת את כל הדתות, וקונטיקט נוסדה ב-1639 לקונגרגטיונליסטים.
פרובינציית קרוליינה נוסדה ב-1663, וב-1664 אנגליה קיבלה את השליטה על הולנד החדשה (ניו יורק) בתמורה לסורינם, לאחר הסכם שנחתם בסופה של המלחמה ההולנדית-אנגלית השנייה.
ב-1681 נוסדה המושבה של פנסילבניה על ידי ויליאם פן.
המושבות בצפון אמריקה ייצאו טבק, כותנה ואורז, אך היו פחות רווחיות מהמושבות שבקריביים, על אף שהיו עשירות באדמה חקלאית טובה, שמשכה מספר רב של מהגרים אנגלים.
ב-1670, העניק צ'ארלס השני זכויות לחברת מפרץ הדסון, מהלך שהעניק לה מונופול על הסחר בפרוות, במה שנודע אז כארץ רופרט, שטח נרחב שמאוחר יותר יהפוך לחלק עיקרי מקנדה.
המבצרים ועמדות המסחר שהוקמו בידי החברה היו תכופות קרבן לתקיפות הצרפתים, שהקימו מושבה לסחר בפרוות משלהם בצפון אמריקה – צרפת החדשה.
שנתיים מאוחר יותר, הוקמה חברת אפריקה, שקיבלה מונופול ממלכותי מטעם צ'ארלס השני על הסחר לאספקת עבדים למושבות האנגליות בקריביים.
מתחילתו, הסחר בעבדים היה מרכיב בסיסי לכלכלה האנגלית באיי הודו המערביים.
עד לביטול סחר העבדים ב-1807, העבירו ספנים בריטיים כשלושה וחצי מיליון אפריקאים לעבדות באמריקה, כשליש מהעבדים שהועברו אליה דרך האוקיינוס האטלנטי.
כדי להקל על הסחר, הוקמו מבצרים על חופה של מערב אפריקה, כמו באיי ג'יימס, אקרה ואיי בונס.
בקריביים הבריטים אחוז האוכלוסייה השחורה עלה מ-25% ב-1650 ל-80% ב-1780. בשלוש עשרה המושבות עלו אחוזי השחורים מ-10% ל-40% בערך באותן תקופות (בעיקר בדרום).
לסוחרי העבדים, הסחר היה רווחי מאוד, והפך לכלכלה המובילה לערים אנגליות מערביות כמו בריסטול וליברפול, מה שיצר את פינתו השלישית של מה שנקרא "משולש הסחר" עם אפריקה ואמריקה.
אך למועברים מאפריקה, התנאים הקשים והלא היגייניים בספינות העבדים והתזונה הדלה גרמו לתמותה ממוצעת של אחד מכל שבעה עבדים במהלך המסע.
ב-1695, אישר הפרלמנט הסקוטי את הקמתה של חברת סקוטלנד, שהקימה ב-1698 התיישבות במפרץ פנמה, במטרה לבנות באזור תעלה.
אך בשל המצור הספרדי ממלכות המשנה של גרנדה החדשה, ובשל מחלת המלריה, המושבה ננטשה שנתיים לאחר מכן.
ההתיישבות הייתה אסון כלכלי לסקוטלנד – כרבע מההון הסקוטי הושקע בפרויקט, וניתץ את התקוות הסקוטיות להקמת אימפריה גלובלית משלה.
הכישלון הביא גם לאיחוד בין סקוטלנד לאנגליה שתי בחוקי האיחוד של 1707, שהקים את ממלכת בריטניה הגדולה.
מסוף המאה ה־16, החלו אנגליה והולנד לערער את המונופול הפורטוגזי על הסחר באסיה, עם הקמתן של חבַרות הון משותף, חברת הודו המזרחית הבריטית וחברת הודו המזרחית ההולנדית, שהוקמו בשנים 1600 ו-1602. מטרתן העיקרית של החברות הללו הייתה להיכנס לסחר המשתלם בתבלינים, ולהתמקד במקורו, אינדונזיה, ובמרכזו שבהודו.
הקרבה בין לונדון לאמסטרדם והתחרות המתמשכת בין אנגליה להולנד הובילה לעימות בין שתי החבַרות, לאחר הכיבוש ההולנדי של איי מאלוקו (שלפני כן היה מעוז פורטוגזי) לאחר נסיגת האנגלים מהאזור ב-1622, והצלחת האנגלים בהודו, בסוראט, לאחר הקמת מפעל במקום ב-1613.
אף על פי שאנגליה תנצח את הולנד בסופו של דבר כאימפריה קולוניאלית, לתקופה קצרה המערכת הפיננסית המתקדמת של הולנד ושלוש מלחמות הולנד-אנגליה במאה ה־17 הותירו את הולנד בעמדה חזקה מזו של אנגליה באסיה.
העוינות פסקה לאחר המהפכה המהוללת ב-1688, בה ויליאם מאורנג' ההולנדי עלה לכתר האנגלי, והביא שלום בין אנגליה להולנד.
הסכם בין שתי המדינות השאיר את הסחר בתבלינים האינדונזי להולנדים ואת תעשיית הטקסטיל ההודית לאנגלים.
בסופו של דבר עתיד הטקסטיל לעלות על התבלינים מבחינה כלכלית, והחל מ-1720 גם מבחינה שיווקית, וההסכם נתן בסופו של דבר יתרון לחברת הודו המזרחית האנגלית על זו ההולנדית.
חברת הודו המזרחית האנגלית העתיקה את מוקדה מסוראט – מרכז הסחר בתבלינים – לפורט סנט ג'ורג' (שבעתיד יקרא מדרס), בומביי (נמסרה מידי הפורטוגזים לצ'ארלס השני מלך אנגליה ב-1661 כנדוניה לקתרינה דה ברגנסה) וסוטנוטי (שעתידה להתאחד עם שני כפרים אחרים לעיר קולקטה).
השלום בין הולנד לאנגליה ב-1688 גרם לכך ששתי המדינות נכנסו למלחמת תשע השנים כבעלות ברית.
אך העימות – שהתנהל באירופה ומעבר לים בין צרפת, ספרד והברית האנגלו-הולנדית – הותיר את בריטניה ככוח קולוניאלי חזק יותר מההולנדים, שנאלצו להקדיש חלק גדול יותר מצבאם באירופה.
במאה ה־18 הפכה בריטניה לכוח הדומיננטי בעולם, וצרפת הפכה ליריבתה העיקרית.
בשל מותו של קרלוס השני, מלך ספרד ב-1700 הועברו הכתר הספרדי והאימפריה הקולוניאלית שלו לפיליפ דוכס אנז'ו, נכדו של מלך צרפת.
עלייתו של פיליפ לכתר הספרדי העלה את הרעיון של איחוד צרפת, ספרד והאימפריות הקולוניאליות שלהן, דבר ממנו חששו בריטניה ושאר הכוחות באירופה.
ב-1701, צידדו בריטניה, פורטוגל והולנד באימפריה הרומית הקדושה נגד ספרד וצרפת במלחמת הירושה הספרדית.
המלחמה, בה צרפת וספרד הפסידו, נמשכה עד 1714 ובסופה, בהסכם אוטרכט, ויתר פיליפ על זכויותיו ועל זכויות צאצאיו על הכתר הצרפתי.
האימפריה הבריטית הרחיבה את חזקותיה: היא קיבלה את ניופאונדלנד ואקדיה מצרפת, ואת גיברלטר ומינורקה מספרד.
גיברלטר, שהיא עדיין אחת מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים, הפכה לבסיס ימי חשוב ואיפשרה לבריטניה לשלוט במצר גיברלטר המחבר בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון.
מינורקה הוחזרה לספרד בהסכם אמיין ב-1802, לאחר שעברה פעמיים מיד ליד.
ספרד נתנה לבריטניה גם את הזכויות לאסיאנטו (אישור למכור עבדים באמריקה הספרדית).
מלחמת שבע השנים שהחלה ב-1756, הייתה המלחמה הראשונה שהתנהלה ברחבי הגלובוס – באירופה, בהודו, בצפון אמריקה, בקריביים, בפיליפינים ועל חופי אפריקה.
לחתימת חוזה פריז ב-1763 הייתה השפעה גדולה על עתידה של האימפריה הבריטית.
עתידה של צרפת ככוח קולוניאלי בצפון אמריקה למעשה נגמר עם ההכרה בדרישות הבעלות של בריטניה על ארץ רופרט ומסירתה של צרפת החדשה (והשארת מאות דוברי צרפתית בשליטה בריטית), ומסירת לואיזיאנה לספרד.
ספרד מסרה את פלורידה לבריטניה.
בהודו, המלחמה הקרניתית השאירה את צרפת בשטחיה, אך עם מגבלה צבאית והתחייבות לתמוך בקולוניות הבריטיות, ובעצם עזיבת עתידה של הודו לבריטניה.
הניצחון הבריטי על צרפת במלחמת שבע השנים הותיר למעשה את בריטניה ככוח הדומיננטי בעולם.
עלייתה של "האימפריה הבריטית השנייה" (1783–1815)
לאורך עשורים אלו העמיקה האימפריה את שליטתה באוקיאניה, אמריקה הצפונית ובאסיה.
בתקופה זו האימפריה אימצה עקרונות מדיניות שמטרתם להקטין את ההתנגדות בשטחים הכבושים, ובין היתר אסרה על פעילותם של מיסיונרים נוצרים מסיבה זו.
בעשורים שלאחר מכן, המשיכה החברה להגדיל את שטחי שליטתה בהודו, עד שמרבית תת-היבשת ההודית נמצאה תחת שליטתה באופן ישיר או עקיף בשנת 1857.
אובדן שלוש עשרה המושבות באמריקה
במהלך העשור השישי והשביעי של המאה ה־18, המתיחות בין שלוש עשרה המושבות לבריטניה עלתה בהדרגה, בעיקר בשל הכעס על ניסיונות הפרלמנט הבריטי למשול ולמסות את המתיישבים האמריקאים ללא הסכמתם.
הוויכוח על זכויותיהם של המתיישבים האמריקאים הפך לאלים, וב-1775, פרצה מלחמת העצמאות האמריקאית.
בשנה שלאחר מכן, הכריזו המתיישבים על עצמאותה של ארצות הברית, ועם סיוע מספרד, צרפת והולנד, המשיכו במלחמה וניצחו בה בשנת 1783.
ההפסד של חלק כה עיקרי מאמריקה הבריטית, ובאותו הזמן המושבה המאוכלסת ביותר של בריטניה, נראה בידי מספר היסטוריונים כנקודת המפנה בין האימפריה הבריטית ה"ראשונה" והאימפריה ה"שנייה", שבמהלך אותו השינוי העבירה בריטניה את התמקדותה מאמריקה לאסיה, לאוקיינוס השקט ומאוחר יותר לאפריקה.
ספרו של אדם סמית, עושר העמים, גרס כי קולוניות הן מיותרות, וכי סחר חופשי צריך להחליף את משטר המרקנטיליזם הישן שאפיין את תקופת הקולוניאליזם הראשונית של ספרד ופורטוגל.
צמיחת המסחר בין ארצות הברית לבין בריטניה לאחר 1783 אישר את ראייתו של סמית כי שליטה פוליטית היא לא הכרחית להצלחה כלכלית.
המתח בין שתי האומות החריף במהלך המלחמות הנפוליאוניות, עם ניסיונותיה של בריטניה להפריע לסחר בין צרפת וארצות הברית.
ארצות הברית הכריזה מלחמה, מלחמת 1812, במהלכה ניסו שני הצדדים לכבוש כמה שיותר שטחים מהצד השני.
הניסיונות נכשלו, והסכם גנט, שנחתם ב-1815, השיב את הגבולות שלפני המלחמה.
המאורעות בשלוש עשרה המושבות, השפיעו על המשטר הבריטי בקנדה, אליה היגרו בין 40,000 ל-100,000 לויאליסטים מובסים, לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית.
משנת 1718, גירוש למושבות באמריקה היה עונש על מספר עבירות פליליות בבריטניה, ובסך הכל הועברו כאלף פושעים לאמריקה מדי שנה.
משנצטרכה למצוא תחליף לאחר אובדן שלוש עשרה המושבות ב-1783, פנתה הממשלה הבריטית לתגלית החדשה – אוסטרליה.
חופה המערבי של אוסטרליה התגלה על ידי החוקר ההולנדי וילם יאנסזון בשנת 1606. מאוחר יותר, נקרא החוף המערבי ניו הולנד על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית, אך לא היה שום ניסיון ליישב אותו מצידם.
ב-1770, גילה ג'יימס קוק את חופה המזרחי של אוסטרליה במהלך מסעו המדעי בדרום האוקיינוס השקט.
הוא קרא לה ניו סאות' ויילס, וטען עליה בעלות בריטית.
ב-1778, הבוטנאי של קוק, ג'וזף בנקס הגיש לממשלה הבריטית עדויות על התאמתו של מפרץ בוטאני להקמת התיישבות פלילית, וב-1787 המשלחת הראשונה של אסירים יצאה מבריטניה לכיוון אוסטרליה.
בריטניה המשיכה לשלוח אסירים לניו סאות' ויילס עד לשנת 1840, עת התגוררו בה כ-56,000 תושבים, רובם אסירים, אסירים לשעבר או צאצאיהם.
המושבות האוסטרליות הפכו יצואניות רווחיות של זהב וצמר.
במהלך מסעו, ביקר קוק גם בניו זילנד, שהתגלתה על ידי שייטים הולנדיים בשנת 1642. קוק טען בעלות בריטית על האי הצפוני והדרומי בשנים 1769 ו-1770 בהתאמה.
תחילה, יחסי הגומלין בין הילידים המאורים לבין האירופים היו מוגבלים לסחר בלבד.
אך ההתיישבויות האירופיות התרחבו במהלך העשורים הראשונים של המאה ה־19, עם הקמתן של מספר תחנות סחר באיים, במיוחד בצפוני.
ב-1839, חברת ניו זילנד הכריזה על תוכניתה לקנות שטחים נרחבים במטרה להקים מושבות בניו זילנד.
ב-6 בפברואר 1840, קפטן ויליאם הובסון ובערך 40 צ'יפים מאורים חתמו על הסכם ואיטנגי.
ההסכם הזה נחשב על ידי רבים כמסמך המייסד של ניו זילנד, אך השוני בין הגרסה האנגלית לזו המאורית ממשיך להוות מקור מחלוקת.
ב-1789 בריטניה נקראה תיגר פעם נוספת על ידי צרפת, אך הפעם במסגרת המלחמות הנפוליאוניות.
במאבק זה, שלא בדומה לקודמיו, הייתה תחרות אידאולוגית בין שתי האומות.
לא רק מושבותיה של בריטניה היו בסכנה; נפוליאון איים לפלוש לבריטניה עצמה, בדומה לארצות אירופה הקונטיננטלית שצבאו פלש אליהם.
ולכן, השקיעה בריטניה הון ומשאבים רבים כדי לנצח בהן.
בריטניה החזירה לצרפת את גוואדלופ, מרטיניק, גורה, גיאנה הצרפתית ואת ראוניון; ולהולנד החזירה את ג'אווה ואת סורינם.
תחת לחץ עולה וגובר מצד התנועה לביטול העבדות, הוציאה הממלכה המאוחדת מחוץ לחוק את הסחר בעבדים בשנת 1807. ב-1808, הפכה סיירה לאון למושבה בריטית רשמית לעבדים משוחררים.
אמנת ביטול העבדות שעברה בפרלמנט ב-1833, הפכה לא רק את סחר העבדים ללא חוקי, אלא גם את העבדות עצמה ללא חוקית, וגרמה לשחרור כל העבדים בשטחי האימפריה ב-1 באוגוסט 1834.
במהלך התקופה שבין 1815 ו-1914, הנקראת בידי מספר היסטוריונים "המאה האימפריאלית" של בריטניה, התווספו לאימפריה בערך 25,000,000 קילומטרים רבועים של שטח, ובערך 400 מיליון תושבים.
הניצחון על נפוליאון ב-1815, הותיר את בריטניה ללא אויבים משמעותיים, מלבד רוסיה במרכז אסיה.
מאחר שלא הייתה מאותגרת כלל מבחינה ימית, אימצה בריטניה את תפקיד השוטר העולמי, מצב עניינים שמאוחר יותר נודע כ"פאקס בריטניקה".
כמו כן, אימצה בריטניה משטר חוץ של בידוד בינלאומי.
מלבד השלטון הישיר שהפעילה בריטניה במושבותיה, מעמדה הדומיננטי בסחר העולמי גרם לכך שהיא שלטה בפועל בכלכלותיהן של מדינות עצמאיות רבות כמו סין, ארגנטינה וסיאם, שלטון שאופיין בידי מספר היסטוריונים כ"אימפריה לא רשמית".
בתקופה זו השתנתה מדיניותה של בריטניה כלפי המיסיונרים, בעקבות התחזקותם הפוליטית של הנוצרים האוונגליסטים באנגליה, והאימפריה אימצה מדיניות נייטרליות לנושא, שבפועל איפשרה פעילות מיסיונרית וגרמה להשפעה נוצרית ברבות מהקולוניות הבריטיות.
חוזקה האימפריאלי של בריטניה נתמך בידי אוניות הקיטור והטלגרף – טכנולוגיות חדשות שהומצאו במחצית השנייה של המאה ה־19, ואיפשרו לבריטניה להגן על האימפריה שלה.
ב-1902, הייתה מחוברת כל האימפריה הבריטית ברשתות טלגרף, מה שנקרא "אל רד ליין".
המשטר הבריטי באסיה במהלך המאה ה־19, התמקד בעיקר על הגנה ועל הרחבת הודו, שנראתה בבריטניה כמושבה החשובה ביותר שלה, וכמפתח לשאר אסיה.
חברת הודו המזרחית הבריטית הובילה את התפתחותה של האימפריה הבריטית באסיה.
תחילה, שילבה החברה כוחות עם הצי המלכותי במהלך מלחמת שבע השנים, והשתיים המשיכו לשתף פעולה גם בזירות שמחוץ להודו: גירושו של נפוליאון ממצרים (1799), כיבוש ג'אווה מהולנד (1811), רכישת סינגפור (1819) ומלאקה (1824), ונפילתה של בורמה (1826).
מבסיסיה בהודו, החלה החברה להיכנס לסחר האופיום המשתלם בסין בעשור השלישי של המאה ה־18. הסחר, שהוצא מהחוק בסין על ידי שושלת צ'ינג ב-1729, עזר לייצב את חוסר האיזון המסחרי שנוצר עקב ייבוא הענק הבריטי של התה מסין, שהזרים כמויות אדירות של כסף מבריטניה לסין.
ב-1839, ההחרמה של 20,000 תיבות אופיום בידי הרשויות הסיניות, גרמו לבריטניה לפתוח במלחמת האופיום הראשונה, ולכיבושו של האי הונג קונג, באותו הזמן, התיישבות מינורית.
סופה של החברה הואץ בשל מרד של חיילים הודים במפקדיהם הבריטים, בשל ניסיונותיה של בריטניה להפוך את הודו למערבית.
לקחו כשישה חודשים לדכא את המרד, עם הפסדים בנפש של שני הצדדים.
לאחר מכן, השליטה הממשלה הבריטית שלטון ישיר על הודו, ופתחה בתקופה שנקראה הראג' הבריטי.
במהלך אותה התקופה הוצב בהודו מושל שניהל ופיקח על המושבה, והמלכה ויקטוריה הוכתרה כקיסרית הודו.
חברת הודו המזרחית הבריטית נסגרה בשנה שלאחר מכן, ב-1858.
הודו סבלה מסדרה של בצורות בשלהי המאה ה־19, מה שגרם לרעב גדול, במהלכו מתו בערך 10 מיליון אנשים.
חברת הודו המזרחית הבריטית נכשלה ביישום משטר מתאים להתמודדות עם הבצורת במהלך תקופת שלטונה.
אך הדבר השתנה במהלך הראג', שהפקיד משלחות למחקר לאחר כל בצורת, כדי לבדוק מה גרם לה.
הבצורות נמשכו עד לתחילתה של המאה ה־20, עת מצא הראג' פתרון לבעיה.
במהלך המאה ה־19, התחרו בריטניה והאימפריה הרוסית על תפיסתו של החוזק השלטוני באסיה, עם דעיכתן של האימפריות העות'מאנית, הסינית והפרסית.
היריבות ביניהן באירואסיה נודעה מאוחר יותר כ"המשחק הגדול".
חששותיה של בריטניה לגבי רוסיה התגשמו, עם הניצחונות של רוסיה על טורקיה ופרס, שהראו את שאיפותיה האימפריאליות של רוסיה ואת יכולתה לממשן, והפיצה חשש ברחבי בריטניה לפלישה יבשתית להודו.
ב-1839, ניסתה בריטניה להגן על הודו בכיבוש אפגניסטן, אך המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה הייתה מפלה גדולה לבריטניה.
כשפלשה רוסיה לבלקן הטורקי ב-1853, החששות מפני שלטון רוסי בים התיכון ובמזרח התיכון הובילו את צרפת ובריטניה לפתוח במלחמת קרים בשיתוף פעולה עם האימפריה העות'מאנית, כדי להרוס את יכולותיה הימיות של רוסיה.
המלחמה הייתה מפלה כללית לרוסיה; היא כללה טכניקות חדשות מהלוחמה המודרנית, והייתה המלחמה הגלובלית היחידה בה השתתפה בריטניה במהלך הפאקס בריטניקה.
המצב במרכז אסיה נותר לא פתור למשך שני עשורים נוספים, כשסיפחה בריטניה את באלוצ'יסטאן, וכיבושן של קירגיזסטן, קזחסטן וטורקמניסטן על ידי רוסיה.
למשך זמן מסוים, היה נראה כי מלחמה נוספת עומדת לפרוץ בין השתיים, אך הן הגיעו להסכם בקשר לשטחי ההשפעה שלהן באזור ב-1878, ובקשר לשאר המחלוקות ביניהן בשנת 1907, עם חתימתה של האמנה האנגלו-רוסית.
ההרס של הצי הרוסי בקרב פורט ארתור במהלך מלחמת רוסיה–יפן, גם הורידה את חששותיה של בריטניה לגבי רוסיה.
בשנת 1652 הקימה חברת הודו המזרחית ההולנדית את מושבת הכף בקצה הדרומי של אפריקה.
היא הקימה את המושבה כתחנת דרך לספינותיה ששטו לכיוון איי הודו המזרחיים וחזרה מהם.
בריטניה סיפחה רשמית את השטח ואת אוכלוסיית הבורים ("חקלאים" בהולנדית/אפריקנס) הגדולה שלה ב-1806, לאחר שכבשה אותה ב-1795 במטרה למנוע מצרפת הנפוליאונית לכבוש אותה.
ההגירה הבריטית למושבת הכף התגברה לאחר 1820, מה שדחק את אלפי הבורים שהתגוררו בה צפונה, להקמת רפובליקות עצמאיות משלהם, כחלק מהטרק הגדול של שנות ה-30 וה-40 של המאה ה־19. במהלך התהליך הזה התנגשו הוורטרקרים רבות עם הבריטים, להם היו תקוות להרחבת ההתיישבות בדרום אפריקה, כולל שטחיהן של אומות הזולו והסותו.
בסופו של דבר הקימו הבורים שתי רפובליקות יותר יציבות; הרפובליקה הדרום-אפריקאית (1852–1877, 1881–1902) ומדינת אורנג' החופשית (1854–1902).
בשנת 1902 השלימה בריטניה את ההשתלטות הצבאית על שתי רפובליקות הבורים, וחתמה על הסכם עימן לאחר מלחמת הבורים השנייה.
ב-1869 פתח נפוליאון השלישי את תעלת סואץ למעבר ספינות, ובכך חיבר את האוקיינוס ההודי לים התיכון.
תחילה, התנגדו הבריטים לחפירת התעלה, אך במהרה הם הבינו את חשיבותה האסטרטגית.
ב-1875, רכשה ממשלתו השמרנית של בנג'מין דיזראלי כ-44 אחוז ממניותיה של תעלת סואץ ממנהיגה של מצרים, איסמעיל פאשה, בתמורה לכארבעה מיליון לירות שטרלינג.
על אף שהרכישה לא העניקה לבריטניה שליטה מוחלטת על נתיב המים, היא כן נתנה לה תנופה באזור.
השליטה הכלכלית האנגלו-צרפתית במצרים הסתיימה עם כיבושה של מצרים על ידי בריטניה ב-1882. הצרפתים עדיין היו מחזיקי המניות הדומיננטיים בתעלה, וניסו להחליש את הדומיננטיות הבריטית בה.
שני הצדדים הגיעו לפשרה ב-1888 באמנת קושטא.
האמנה יצאה לפועל ב-1904 והפכה את התעלה לשטח נייטרלי, אך נשלטה דה פקטו על ידי הבריטים שכוחותיהם נשארו בה עד לשנת 1954.
כשפעילותן של צרפת, בלגיה ופורטוגל בנהר הקונגו התחתי איימה לערער את הסדר באפריקה הטרופית, ועידת ברלין ב-1884–1885 ביקשה להסדיר את התחרות בין הכוחות האירופים במה שנקרא כיום "המרוץ לאפריקה".
הוועידה קבעה את כלל ה"כיבוש האפקטיבי" כקריטריון להכרה בינלאומית לסיפוח שטחים.
במסגרת הסדרת הקולוניאליזם באפריקה הוקם גם הפרוטקטורט של מזרח אפריקה הבריטית (קניה וחלק מאוגנדה המודרניות).
הכיבושים הבריטיים בדרום ומזרח אפריקה עודדו את ססיל רודס, חלוץ ההתפשטות הבריטית באפריקה, להגות את רעיון "מהכף לקהיר" – מסילת רכבת שתחבר את תעלת סואץ האסטרטגית לדרום אפריקה העשירה במינרלים.
ב-1888 רודס וחברתו הפרטית, חברת דרום אפריקה הבריטית, כבשה וסיפחה שטחים צפונית לדרום אפריקה, שנקראו על שמו – רודזיה.
מעמדן המשתנה של המושבות הלבנות
הדרך לעצמאות של מושבות המתיישבים הלבנים באימפריה הבריטית החלה ב-1839, עם דיווח דורהאם, שהציע איחוד וממשל עצמי לשתי הפרובינציות הקנדיות, קנדה העילית והתחתית, כפתרון לחוסר השקט הפוליטי שהיה באזור.
הצעות הדיווח החלו להיות מיושמות עם העברת חוק האיחוד של 1840, שיצר את פרובינציית קנדה המאוחדת.
ממשלה אחראית יושמה לראשונה בנובה סקוטיה ב-1848, ובמהרה יושמה גם בשאר הפרובינציות הצפון אמריקאיות.
ב-1867, פרובינציית קנדה, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה אוחדו ליצירת הדומיניון של קנדה, שנהנתה משלטון עצמאי מלא פרט ליחסי חוץ בינלאומיים.
אוסטרליה וניו זילנד קיבלו אותה רמה של ממשל עצמאי לאחר 1900, כשאוחדו כל המושבות באוסטרליה ליצירת פדרציית אוסטרליה ב-1901. המושג "מעמד דומיניון" הוצג בצורה רשמית בוועידה האימפריאלית של 1907, כדי להעניקו רשמית לקנדה, ניופאונדלנד, ניו זילנד ואוסטרליה.
בשנת 1910 ניתן מעמד הדומיניון לאיחוד דרום אפריקה, אשר נוצר מאיחודן של מושבת הכף, מושבת נטאל, מושבת טרנסוואל ומושבת נהר האורנג' (שעקב כך הפכו לארבע הפרובינציות כף התקווה הטובה, נטאל, טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית).
בעשורים האחרונים של המאה ה־19 החל מאבק פוליטי למען הקמתו של בית לאומי אירי.
אירלנד הוטמעה לתוך הממלכה המאוחדת בחוק האיחוד של 1800, לאחר המרד האירי של 1798. אירלנד סבלה מבצורת חמורה בין השנים 1845–1852. שלטון עצמאי אירי נתמך בידי ראש הממשלה הבריטי, ויליאם גלאדסטון, שקיווה שאירלנד תלך בעקבותיה של קנדה כדומיניון בתוך האימפריה.
אך הצעת החוק שניסה להעביר ב-1886, לא עברה בפרלמנט, מאחר שרבים מחבריו חששו שאירלנד עצמאית למחצה עלולה להוות סכנה לבריטניה או להוות את תחילתה של התפרקות האימפריה.
הצעת חוק שנייה בנושא לא עברה מאותן הסיבות.
הצעת חוק שלישית כן עברה בפרלמנט בשנת 1914, אך לא יושמה עקב פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, מה שהוביל למרידת חג הפסחא ב-1916.