tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זר היא יו"ר המחלקה לרפואת ילדים בבית החולים של הצלב האדום (RCH) ומנהלת את היחידה SA-MRC באוניברסיטה לבריאות הילד והמתבגר של קייפטאון (UCT), דרום אפריקה.
הת'ר זר למדה תואר רפואי באוניברסיטת וויטווטרסרנד ובמהלכו גם עזרה להקים מרפאות באזורים עניים.
בבית החולים כריס האני-בראגוואנת, המשיכה לעבור הכשרה רפואית בדגש על רפואת ילדים.
היא רצתה להעמיק את ניסיונה בתחום ולכן בסוף שנות ה-80 עזבה זר להכשרה נוספת בארצות הברית.
תחילה הייתה במרכז הרפואי היהודי בלונג איילנד והתעסקה ברפואת ילדים.
לאחר מכן, המשיכה את הכשרתה בבית החולים לילדים של המרכז הרפואי אוניברסיטת קולומביה, שם התמחתה ברפואת ריאות ילדים.
עם סיום הדוקטורט החליטה זר לחזור לאפריקה, יחד עם בעלה דן שטיין.
עבודתה של זר התמקדה בדלקת ריאות, אסתמה, שחפת ומחלות ריאה הקשורות ב-HIV.
מחלות בדרכי הנשימה, כגון דלקת ריאות, שחפת ואסתמה, הן גורמי תחלואה ותמותה מובילים בקרב ילדים ברחבי העולם, אך במיוחד אצל ילדים באפריקה.
זר השקיעה יותר מעשור בפיתוח אסטרטגיות להתמודדות עם התנאים הללו ומדגישה את הצורך בהתקדמות הגישה והטיפול בנוגע לבריאות הילדים באפריקה.
הקריירה שלה הדגישה את האתגרים הרבים בתחום של בריאות הילד בעולם המתפתח, אך גם הראתה, כיצד מחקר קליני והסברה יכולים לעשות הבדל משמעותי.
מחקריה יצרו את ההבנה שבריאות הילד בדרום אפריקה לא חייבת להישאר ירודה כל כך, ושיש דרכים לפתור בעיות הבריאות אפילו באזורים העניים ביותר.
לאחר שחזרה מארצות הברית לאפריקה, לקחה זר תפקיד ב-RCH - בית החולים הגדול ביותר בדרום אפריקה עם כ-25,000 ילדים מאושפזים מדי שנה.
לאחר זמן מה, זר שמה לב שבבית החולים נותנים לילדים תרופות בליעה במקום משאפים כדרך לטיפול באסתמה, בין היתר בגלל העלות הגבוהה של מרווחים (spacers).
כתוצאה מכך, הטיפול באסתמה של הילדים לא היה מיטבי.
כדי לטפל בבעיה פיתחו זר וצוותה חלופה בעלות נמוכה.
החלופה בנויה מבקבוק פלסטיק של 500 מ"ל ולאחר עיצוב מחדש של הבקבוק ניתן להשתמש בו כמרווח.
לאחר מספר מחקרים וניסויים קליניים הוכח שהמכשיר יעיל, וכעת הוא מיושם באופן נרחב ומהווה חלק מהיוזמה העולמית לאסתמה.
בנוסף, תרומתה של זר התבטאה גם בחקר דלקת ריאות בילדות והשפעת HIV.
מחקריה בנושא שיפרו את ההבנה של הגורמים לדלקת ריאות וגם של אסטרטגיות למניעה וטיפול.
עוד מוקד בו פעלה היה שחפת.
זר וצוותה היו הראשונים להוכיח שליחה יכולה להיות דרך יעילה לזיהוי שחפת.
בנוסף, במחקר שערכה הראתה כי מתן איזוניאזיד לילדים הנגועים ב-HIV הפחית את שכיחות השחפת בכ-70% ואת התמותה בכ-60%.
זר הצליחה למצוא ולהוכיח דרכים יעילות לזיהוי שחפת ולטיפול בה.
זר היא נשיאה לשעבר של הפורום הבינלאומי לנשימה, נשיאה לשעבר של האגודה הפאן-אפריקנית לחזה, ומשמשת כיועצת ל-WHO (ארגון הבריאות העולמי), UNICEF (קרן החירום הבינלאומית של האו"ם לילדים) וקרן גייטס.
היא יושבת ראש הוועדה הטכנית המייעצת של ארגון הבריאות העולמי להתערבויות מונעות של RSV.
· 2010- פרס בקונגרס הבינלאומי לרפואת ריאות ילדים על מנהיגות יוצאת דופן ושירות מכובד לילדים עם הצורך הגדול ביותר.
· 2014- פרס בריאות הריאות העולמי על ידי האגודה האמריקאית לחזה.
המומחה הראשונה מאפריקה שקיבלה פרס זה והראשונה שמתמחה בבריאות ילדים.
· 2018- פרס L'Oréal-UNESCO לנשים במדע עבור אפריקה ומדינות ערב.
· 2018- פרס אלן פיפר שהוענק על ידי אוניברסיטת קייפטאון.
· 2020- מדליית הפלטינום SA-MRC עבור תרומות לאורך החיים.
הת'ר מוריס היא סופרת אוסטרלית ילידת ניו זילנד.
התפרסמה בעקבות רומן הביכורים שלה מ-2018, "המקעקע מאושוויץ".
הת'ר מוריס נולדה ב-1953 בטה אוומוטו , באי הצפוני של ניו זילנד.
בהמשך גרה עם משפחה בעיירה הקטנטונת פירונגיה וסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון טה אוואמוטו.
בראיונות ציינה שבילדותה לא ידעה דבר על השואה.
ב-1971 עברה למלבורן, אוסטרליה, שם פגשה והתחתנה עם בעלה סטיב מוריס ב-1973. ב-1975 חזרו היא ובעלה לניו זילנד והתגוררו בכרייסטצ'רץ'.
היא החלה ללמוד באוניברסיטת קנטרברי, ניו זילנד ב-1986 אך חזרה למלבורן ב-1987 וסיימה את לימודיה באוניברסיטת מונש עם תואר ראשון במדעי המדינה וסוציולוגיה ב-1991.
ב-1995 החלה לעבוד כמנהלת משרד במחלקה לעבודה סוציאלית במרכז הרפואי מונש במלבורן, שם עבדה עד 2017.
בשנת 1996, היא החליטה לממש את חלומה לספר סיפורים ונרשמה לקורס כתיבה מקצועית במכללה האוסטרלית לעיתונאות.
היא השתתפה במספר רב של הרצאות תסריטאות, סמינרים וסדנאות יצירה הן באוסטרליה והן בארצות הברית.
התסריט הראשון שלה נבדק על ידי הסופרת והתסריטאית זוכת האוסקר פמלה וואלאס .
ב-2003 היא הכירה והתיידדה עם לאלי סוקולוב, לאחר מות אשתו, ובמשך שלוש שנים הוא סיפר לה פרטים על חייו בתקופת השואה ועל עבודתו כמקעקע במחנה הריכוז אושוויץ, זאת עד למותו ב-2006. בהתבסס על סיפוריו, היא כתבה מאוחר יותר את "המקעקע מאושוויץ" כתסריט.
הוא נבחר בתחילה לעיבוד קולנועי, אך לאחר שנדחה, נכנס לתחרויות בינלאומיות וזכה בפרסי הסרטים העצמאיים הבינלאומיים בשנת 2016.
בשנת 2018, הסיפור עובד מחדש ויצא כרומן הביכורים שלה, "המקעקע מאושוויץ".
הספר הפך לרב-מכר, פורסם בלמעלה מ-50 מדינות ברחבי העולם ונמכר בעשרות מיליוני עותקים.בשנת 2018, הוא היה מספר 1 ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" ומספר 1 ברשימת רבי-המכר הבינלאומית של "הניו יורק טיימס".
ב-2024 עובד הספר לסדרת הטלוויזיה "המקעקע מאושוויץ", עם הארווי קייטל כלאלי סוקולוב ומלאני לינסקי בתור מוריס.
ספרה השני, ספר ההמשך ל"המקעקע מאושוויץ", "המסע של צילקה", יצא ב-2020 ומספר את סיפורה של צציליה קובצ'ובה, שהייתה בת 16 כאשר הגיעה לאושוויץ והפכה לפילגש של מפקד המחנה.
לאחר שחרורה מהמחנה נאסרה ונשלחה לגולאג ברוסיה.
כחלק מעבודת המחקר לקראת הספר ביקרה בסלובקיה ארבע פעמים וחקרה על חייה של צילקה.
בנוסף ביקרה ביד ושם על מנת לחקור את נושא השואה.
בנה החורג של צילקה, החי בקליפורניה, תבע את מוריס עם הוצאת הספר, כיוון שלטענתו הסיפור פוגע בזכרה של אמו החורגת, וכי הוא רצוף בשקרים.
הספר השלישי בטרילוגיה "שלוש אחיות", על שלוש אחיות השורדות יחד את אושוויץ, מגיעות לסלובקיה ולבסוף עולות לישראל, יצא ב-2021.
ספרה האחרון מ-2023, "אחיות תחת השמש העולה" (Sisters Under the Rising Sun), מתרחש במחנות השבויים היפניים שהוקמו באינדונזיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הת'ר התחתנה עם סטיב מוריס ב-1973. בנה הראשון נולד ב-1976, בנה השני ב-1980, ובתה ב-1985. מוריס גרה עם משפחתה באוסטרליה.
השתנות גאומגנטית שנתית היא השינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ בסקאלות זמן של כשנה או יותר.
שינויים אלו משקפים בעיקר שינויים בפנים כדור הארץ, בעוד ששינויים מהירים יותר מקורם בעיקר ביונוספירה או במגנטוספירה.
השדה הגאומגנטי משתנה בסקאלות זמן שנעות בין מילישניות למיליוני שנים.
טווחי זמן קצרים נובעים בעיקר מזרמים ביונוספירה ובמגנטוספירה, וניתן לייחס חלק מהשינויים לסערות גאומגנטיות או לשינויים יום-יומיים בזרמים.
שינויים לאורך שנה או יותר משקפים בעיקר שינויים בחלק הפנימי של כדור הארץ, במיוחד הליבה העשירה בברזל.
שינויים אלה מכונים וריאציה שנתית.
ברוב המודלים, ההשתנות השנתית היא נגזרת הזמן המופחת של השדה המגנטי , .
הנגזרת השנייה, היא התאוצה השנתית.
ניתן לראות שונות שנתית במדידות במצפה כוכבים מגנטי, שחלקם פועלים כבר מאות שנים (מצפה קיו (Kew), למשל).
על פני קנה מידה כזה, הנטייה המגנטית משתנה על פני עשרות מעלות.
הסרט מראה כיצד השתנתה הנטייה בקנה מידה גלובלי במאות השנים האחרונות.
כדי לנתח דפוסים גלובליים של שינוי בשדה הגאומגנטי, גאופיזיקאים מחשבים את נתוני השדה לפי התפשטות הרמוניות ספריות (לפי חישוב ותקנון (סטנדרטיזציה) של שדה ההתייחסות הגאומגנטי הבין-לאומי).
ניתן לחלק את המונחים לחלק דו-קוטבי, כמו השדה שסביב מגנט מוט, וחלק לא דו-קוטבי.
החלק הדו-קוטבי שולט בשדה הגאומגנטי וקובע את כיוון הקטבים הגאומגנטיים.
הכיוון והעוצמה של הדו-קוטביות משתנים עם הזמן.
ב-200 השנה האחרונות חוזק הדו-קוטביות ירד בשיעור של כ-6.3% למאה.
בקצב הירידה הזה, השדה יגיע לאפס בעוד כ-1,600 שנה.
זהו חוזק ממוצע במשך 7,000 השנים האחרונות, וקצב השינוי הנוכחי אינו יוצא דופן.
מאפיין בולט בחלק הלא דו-קוטבי של השונות השנתית הוא סחיפה מערבה בקצב של כ-0.2 מעלות בשנה.
הסחף הזה אינו זהה בכל מקום ומשתנה עם הזמן.
הסחף הממוצע העולמי היה מערבה מאז שנת 1400 לספירה בערך, אך מזרחה בין כ-1000 לספירה ל-1400 לספירה.
שינויים שקדמו לקיומם של מצפי מגנטים מתועדים בממצאים ארכאולוגיים וגאולוגיים.
שינויים כאלה מכונים "וריאציה שנתית פליאומגנטית" או וריאציה פליאו-סקולרית (paleosecular variation – PSV).
הרשומות כוללות בדרך כלל תקופות ארוכות של שינויים קטנים עם שינויים גדולים מדי פעם, המשקפים סטיות גאומגנטיות והיפוכים גאומגנטיים.
אנומליה מתקופת הברזל במזרח התיכון הייתה אנומליה גאומגנטית חיובית מהירה ומקומית מבחינה מרחבית שהתרחשה בלבנט, עם נטייה מקסימלית בערך בשנים 950, 750 ו-500 לפני הספירה.
השפעה על נדודי בעלי חיים
במהלך 83 מיליון השנים האחרונות, השדה הגיאומגנטי התהפך 183 פעמים.
הצפון המגנטי הפך לדרום מגנטי ולהפך.
ההיפוכים האלה מתרחשים ככל הנראה במהלך אלפי שנים ויותר, כך שמיני בעלי חיים שמסתמכים על השדה הגיאומגנטי של כדור הארץ לשם נדודים, כנראה חוו היפוכים מגנטיים רבים במהלך ההיסטוריה האבולוציונית שלהם והמפות המגנטיות שלהם כנראה התאימו את עצמן.
הת'ר מוד האמפריז היא פוליטיקאית אירית ממפלגת פינה גייל, שכיהנה בתפקידים שונים בקבינט בין השנים 2014 ל-2025. היא הייתה חברת בית הנבחרים של מחוז קוואן-מונהאן בין השנים 2011 ל-2024, וכיהנה כסגנית פינה גייל מאפריל עד אוקטובר 2024. היא מועמדת המפלגה לבחירות לנשיאות אירלנד ב-2025.
הת'ר מוד סטיוארט נולדה בכפר דראם, שבמחוז מונאהן, בשנת 1963. היא פרסביטריאנית.
אביה היה חבר במסדר אורנג', בעוד סבה, רוברט ג'יימס סטיוארט, חתם על אמנת אלסטר שהתנגדה לשלטון עצמי בשנת 1912. היא תיארה את עצמה כרפובליקנית אירית גאה.
האמפריס התחנכה בבית הספר המקיף סנט איידן בקוטהיל.
לאחר מכן למדה ביוניברסיטי קולג' גאלוויי.
במשך מספר שנים עבדה כפקידה בבנק אלסטר ובאיגוד האשראי.
מאוחר יותר מונתה למנהלת Credit Union קוטהיל, תפקיד שמילאה בין השנים 1999 ל-2011.
היא הושפעה לדבריה ממותו במרץ 1974 של בילי פוקס, פוליטיקאי פרוטסטנטי ממפלגת פינה גייל ממונהאן, שנרצח על ידי ה-IRA בבית חברתו.
לאחר תקופה ראשונית בספסלים האחוריים, במסגרת שינוי בקבינט ביולי 2014, מונתה האמפריס לשרת האמנויות, המורשת והגאלטכט.
לאחר מספר חודשים בלבד בתפקיד היא הסתבכה במחלוקת סביב מינויו של ג'ון מקנולטי לדירקטוריון המוזיאון האירי לאמנות מודרנית (IMMA) ב-12 בספטמבר 2014, רגע לפני מועמדותו לבחירות ביניים בסנאט לוועדת התרבות והחינוך.
מנהיג פינה פייל, מייקל מרטין, אמר "ברמה הבסיסית ביותר, עליה לומר מה פקידים בפינה גייל ביקשו כדי למנות את מר מקנולטי לדירקטוריון של Imma".
אף על פי שהאמפריז אמרה שג'ון נולטי נבחר "על סמך כישוריו", היא הודתה מאוחר יותר שהיא מצטערת על ההחלטה.
לאחר הקמת ממשלת מיעוט של פינה גייל במאי 2016, היא מונתה לתפקיד מורחב של שרת האמנויות, המורשת, האזור, הכפר והגאלטקט.
היא מונתה לשרת התרבות, המורשת והגאלטקט בממשלתו של ליאו ורדקר ביולי 2017.
ב-30 בנובמבר 2017 מונתה לשרת העסקים, היזמות והחדשנות.
היא החליפה את פרנסס פיצג'רלד, שהתפטרה ב-28 בנובמבר.
ב-5 באפריל 2024 מונתה לסגנית מנהיג מפלגת פינה גייל.
האמפריז שללה בתחילה את עצמה כאשר פינה גייל פתחה את המועמדויות לבחירתה כמועמדת המפלגה לנשיאות אירלנד בבחירות 2025. עם זאת, לאחר שמייריד מקגינס פרשה, האמפריז הודיעה כי תתמודד לנשיאות.
ב-2 בספטמבר, אישרה מפלגת פינה גייל את מינויו של האמפריס כמועמד המפלגה לבחירות לנשיאות.
ב-13 בספטמבר, השיקה האמפריס את הקמפיין הלאומי שלה באירוע בקמפוס השלום במונהאן.
היא האמינה שהמקום משקף את חזונה לנשיאות, כולל בניית גשרים וחיבור אנשים.
התאבדות היא פעולה שבה אדם שם קץ לחייו ומביא למותו בכוונה תחילה.
ההערכות מדווחות על כ-800,000 בני אדם המתים כל שנה כתוצאה מהתאבדות בקרב כלל אוכלוסיית העולם, מספר הגבוה ממקרי המוות הנגרמים ממלחמות ומקרי רצח.
בעולם המערבי, אחוז המתאבדים גבוה משמעותית (פי 3.5 ויותר) בקרב גברים לעומת נשים, על אף שבקרב נשים מתבצעים יותר ניסיונות התאבדות.
השיעור גבוה במיוחד בקרב צעירים ומתבגרים בגילאי 15–30, ובקרב זקנים בני 70 ומעלה.
כ-1.5% מכלל מקרי המוות ברחבי העולם הם כתוצאה מהתאבדות.
הפרעות נפשיות (כולל דיכאון, הפרעה דו-קוטבית, הפרעות על הספקטרום האוטיסטי, סכיזופרניה, הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעות אישיות, הפרעות חרדה), בדידות, הפרעות גופניות (כגון תסמונת עייפות כרונית) והפרעות בשימוש בסמים (כולל הפרעת שימוש באלכוהול) מהווים גורמי סיכון.
ההתאבדות נתפסת בחברה כמעשה קיצוני.
היא אסורה באיסור חמור בדתות האברהמיות.
גורמי סיכון להתאבדות וגורמים מגוננים
נתיחות פסיכולוגיות מאמצע המאה הקודמת ואילך גילו כי רוב האנשים שמתו בהתאבדות סבלו מהפרעות נפשיות.
בישראל סביב 2010, למעלה מ-90% מהאנשים שהתאבדו סבלו מהפרעות נפשיות שונות וכ-60% מהם סבלו מדיכאון.
מצד שני, רוב האנשים עם הפרעות נפשיות אינם מתאבדים.
הסיכון להתאבדות הוערך ב-5-8% עבור מספר הפרעות נפשיות, כגון דיכאון וסכיזופרניה.
אנשים שביצעו ניסיון התאבדות מסבירים במקרים רבים את מעשיהם במשברי חיים אליהם נקלעו (אישיים, זוגיים, משפחתיים, כלכליים וכו').
לצד זאת, גורם הסיכון העיקרי להתאבדות הוא דיכאון.
על פי פרופ' ישראל אור-בך, "כל התאבדות קשורה לאובדן מסוג זה או אחר: אובדן אוהב, אהוב, הערכה עצמית, דימוי עצמי, חלק אחר מן האני, מעמד, רכוש או חלק מהגוף, שלו מתלווה האימה שמבלי להשיב את האובדן, אין עוד טעם לחיים ואין כל סיכוי לאושר".
מספר מחקרים מקשרים בין רמות נמוכות של המוליך העצבי סרוטונין להתאבדות; מוליך עצבי זה קשור למניעת דיכאון ולהפחתת אגרסיביות.
נטען שתרופות נגד דיכאון, בעיקר מהדור הישן, עלולות להעלות את סכנת ההתאבדות, כי לעיתים הן משפרות את יכולת הפעולה ואת האנרגיה של הלוקים בדיכאון עוד לפני שמשתפר מצב רוחם והרגשתם (בדרך כלל מתקשים הלוקים בדיכאון לתכנן התאבדות בשיא האפיזודה הדיכאונית, בשל היעדר הכוחות הנפשיים שנוצר במצב זה).
כיום מקובלות תרופות חדישות מקבוצת SSRI (מעכבי ספיגת סרוטונין בררניים), אשר מעכבות את הספיגה מחדש של הסרוטונין ובכך מגדילות את כמותו במוח.
אין מידע מוצק על קווים תורשתיים בנטייה ההתאבדותית.
התאבדות אינה עוברת מדור לדור ברמה הגנטית, היא אינה תכונה המאפיינת אדם אלא צורת התנהגות חברתית נרכשת.
עם זאת, ידוע על משפחות שהתאבדו בהן אנשים בדורות שונים.
כמו כן המתאם בין תאומים זהים בניסיונות התאבדות הוא גבוה מאוד יחסית - 23%.
בכחמישה אחוזים מניסיונות ההתאבדות המסתיימים במוות לא נמצאה בדיעבד פסיכופתולוגיה כלשהי כגורם לפעולה זו.
בין אלה נמנים כנראה מקרי התאבדות קבוצתית של לוחמים בהיסטוריה האנושית, דוגמת מצדה, טייסי הקמיקזה היפנים במלחמת העולם השנייה, המחבלים המתאבדים בפיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, ועוד.
ממחקרים שונים שנערכו לאורך השנים עולה כי ישנם גורמים המעלים את הסיכון להתאבדות, וישנם גם גורמים המורידים את הסיכון להתאבדות.
האחרונים נקראים גם גורמים מגוננים (Protective factors).
מגדר: במרבית התרבויות והמדינות גברים מתאבדים יותר מנשים, אך נשים מנסות יותר.
גיל: בקבוצות גיל מסוימות יש יותר ניסיונות מאשר באחרות.
נוער בגיל בי"ס וצבא, וגם אנשים מבוגרים (65+).
קיום של הפרעה נפשית, במקרים רבים דיכאון לסוגיו, אך גם הפרעות אחרות.
נתון עדכני מצביע על כך שלמעלה מ-90% מהאנשים שהתאבדו סבלו מהפרעות נפשיות שונות וכ-60% מהם סבלו מדיכאון.
קיום כאב נפשי משמעותי לרוב כתוצאה מאירוע שלילי יחיד או מתמשך, יחד עם קושי בוויסות כאב זה.
הכאב הנפשי וגם הקושי לווסת אותו הם גורמים מתווכים בין האירוע השלילי ובין ניסיון האדם להתאבד.
היסטוריה של קשיים משפחתיים: התעללות, ניצול מיני, נטישה, הזנחה.
אורח חיים הכולל צריכת סמים, בעיקר כאלה המשפיעים על כושר השיפוט
זמינות אמצעי התאבדות קטלני: נשק וכדומה
התאבדות במשפחה: מי שאירעה במשפחתו התאבדות נמצא בסיכון מוגבר להתאבדות.
גורמים אישיותיים: חשיבה נוקשה ומתבצרת, גישה פסימית לחיים, פרפקציוניזם, אימפולסיביות, תחרותיות רבה.
אירועי חיים שליליים בהווה: הסתבכות בפלילים, ביוש, בריונות לסוגיה, גירושין, אובדן אדם קרוב, הגירה לארץ אחרת, קבלת בשורה על מחלה חמורה.
אפיגנטיקה: תחום מחקר חדש יחסית בחקר האובדנות, ממנו עולה כי לאירועים לאורך כל החיים יכולה להיות השפעה על שפעול או השתקה של גנים שונים, המשפיעים יחד על מאפייני אישיות של האדם
גורמים גאוגרפיים: מדינות צפוניות (איסלנד, גרינלנד, פינלנד, רוסיה) מדינות מתפתחות ועוד.
אמונה דתית, מחקרים מצאו שלא משנה באיזו אמונה דתית מדובר (נבדקו נצרות, יהדות ואסלאם) – אמונה דתית מקטינה את הסיכון להתאבדות.
השתייכות לקהילה קרובה ותומכת, בה מתקיימים יחסי גומלין תומכים בין אנשים וחברי הקהילה הזו אינם חשים בודדים.
אפיגנטיקה: גם כאן, כמו בגורמי סיכון (כפי שצוין לעיל), אירועים שונים לאורך החיים עשויים לתרום לביטוי של תכונות אופי המושפעות משפעול של גנים מסוימים.
ניבוי של התאבדות הוא בעייתי ביותר מבחינה סטטיסטית, בעיקר כיוון שכפי שניתן לראות לעיל, גורמי הסיכון הם לפחות בחלקם גורמים שכיחים ביותר: גיל, מגדר ועוד.
התאבדות לעומת זאת היא עדיין מעשה חריג ונדיר בהשוואה לגורמים אלה.
לכן לא כל מי שמתקיימים אצלו גורמי הסיכון הללו, בהכרח יתאבד.
למעשה ההתאבדות בדרך כלל קיימים סימנים מקדימים.
על פי ד"ר חוה אנקור, קיימים סימנים רבים, ואדם שמגלה את חלקם ראוי להתייחסות כזולת שנמצא בסיכון גבוה לביצוע התאבדות:
מראה עצוב או דיכאוני או עצבני
שינוי בהרגלים כך שמתרחשת ירידה בתפקוד בתחומים כגון: שינה מרובה, הרגלים והשקפות דתיות, ירידה בתיאבון, אי הקפדה על מראה חיצוני, ירידה בכמות הדיבור, הזנחת תחביבים, התבודדות, חוסר התעניינות לגבי המתרחש בסביבה ובחיים, הזנחת/שינויים בהרגלים ופעילויות יום יומיות
הבעת תחושת היות האדם לטורח על חבריו ומשפחתו, או שינוי לרעה ביחסו אליהם
נטייה לבכי, לכעס ולצעקות לעיתים קרובות
דיבור בחופשיות, בחוסר פחד ואף במשיכה אל המוות ואל נושאים שקשורים אליו
פיזור דיבורים המבטאים חוסר ערך עצמי ותחושת אשם
אמירות המבטאות תפיסה פסימית על החיים או תחושת חוסר-מוצא
נטייה להסתכן באמצעים מסוכנים כגון: כלי נשק ועבודה, חלון, כביש, אמצעי עישון, אלכוהול
ד"ר אבשלום אליצור ופרופ' חיים עומר מציעים במאמרם "מה תאמר לאדם שעל הגג?" שני מאפיינים פסיכולוגיים עיקריים אצל המתאבד.
המאפיין הראשון הוא תחושת בדידות וניתוק, האדם מרגיש כי הוא ניצב לבד מעבר לכל הישג יד של עזרה; שום אדם לא מסוגל לעמוד לצידו ולהבין את עוצמת סבלו, הוא קיים בודד עם כאב אינסופי מול עולם אינסופי.
המאפיין השני הוא צמצום המרחב המנטלי שלו - האדם מסתגר בתוך מנהרה צרה ואפלה (tunnel vision) שבה הוא מזהה את קיומו עם סבלו, וכל הווייתו מצטמצמת רק לעניין הזה, ללא כל דרך מילוט או מוצא.
אליצור ועומר מניחים שאם האדם בחר לעשות את מעשהו בפרהסיה ובציבור, יש בו קונפליקט בין שני קולות והם מנסים לעורר את רצון החיים על פני הרצון להרס.
המחברים מציעים להתייחס לאדם העומד או מנסה להתאבד עמדה מזדהה-מתעמתת, שבה בשלב הראשון הזולת מנסה לתאר למתאבד את עומק ייאושו ויגונו, ולאחר מכן להתעמת עם מסקנתו האובדנית בנימוקים רציונליים.
באמצעות שני מהלכים אלו סוברים אליצור ועומר כי ניתן להתגבר על הבדידות באמצעות הזדהות וניתן לחלץ את האדם מצמצומו המנטלי באמצעות התעמתות עם טיעוניו.
לעומתם מציע פרופ' ישראל אור-בך, מגדולי המומחים בישראל בתחום, עמדה מזדהה טוטלית, גישה של אמפתיה קיצונית עד גבול ההזדהות ממש.
אור-בך בעקבותיו של שניידמן מוסיף מאפיין שלישי של העומד להתאבד, והוא סבל של "כאב נפשי בלתי נסבל, בשל ההרגשה כי הצורך החשוב לו ביותר נחסם או שאיבד את היקר לו מכל, ועל כן אין טעם לחייו".
אור-בך סבור "כי המתאבד בכוח הוא אדם נסער ביותר והמרחב הפנימי שלו עמוס בנסערות זו", ולכן נימוקים רציונליים לא בהכרח ידברו על ליבו.
אור-בך טוען כי יש לרדת לעומק הנרטיב של המנסה להתאבד "בהקשבה רגישה", לדובב את הכאב שבו, לגעת בנפשו ולנסות להתחלק איתו חווייתית ולמוסס בכך את בדידותו; בהמשך להציע לו פתרון ומשמעות חיים בהתאם לנרטיב שלו, ולא על פי נרטיב חיצוני שהמתאבד מנוכר אליו.
אור-בך מציין עוד כי לעיתים המנסה להתאבד נותן הזדמנות לאחרים לדבר, לאו דווקא כדי לשכנעו, "אלא כדי להקל על עצמו לקרוע את החוטים המחברים אותו לחיים", ואם הוא נתקל בגישה ישנה ומוכרת שלא מדברת אל הנרטיב שלו, הדבר עלול לחזק את החלטתו הנחרצת.
לעומתם, ד"ר זאב ברגמן מציין כי יש גישות נוספות כמו העמדה הסמכותית-כריזמטית, שמביאה מסכת טיעונים כדי לגרום לאדם לוותר על כוונתו, והעמדה המעורבת שבה האדם מדגיש במפורש את מעורבותו הרגשית של המציל, ומצהיר במפורש כי הוא רוצה בהצלתו של המנסה להתאבד.
לתפיסתו של ברגמן על המציל לנווט בין הגישות השונות לפי אישיותו של המנסה להתאבד ולפי ההתפתחויות בשיחה.
התאבדות אינה מאפיינת חברות נחשלות דווקא.
בקוריאה הדרומית, ביפן, בהונגריה, בבלגיה ובפולין שיעורי ההתאבדות הם מן הגבוהים בעולם.
לפי תאוריה מפורסמת של הסוציולוג אמיל דורקהיים, שיעור ההתאבדות הוא פונקציה של הלכידות החברתית.
התאבדות אגואיסטית: האדם האובדני כמעט ואינו נמצא בקשר עם הסביבה, ושליטתה בו היא חלשה מאוד.
התאבדות כזאת נובעת מרצונות נרקיסיסטיים שלא מומשו.
האדם מרגיש שהוא חייב להצליח בכוחות עצמו, שכן חסרה לו החברה כמשענת תומכת.
הקשר עם החברה חזק כל כך עד כי האדם מרגיש שהוא נעלם בתוכה - הוא מרגיש חוסר זהות אינדיבידואלית, ומבקש להימלט מהחנק החברתי.
האדם מוגדר כאובדני, על אף שלהתאבדותו ישנה מטרה - להגן או להילחם למען חברתו.
יש חברות ותרבויות המעודדות התאבדות מטעמים אידאולוגיים במקרים מסוימים.
התאבדות חיילים על מנת לא ליפול בשבי (כמו שאול הנופל על חרבו)
התאבדות על רקע דתי: נכונות של האדם למסור את נפשו עבור אמונתו.
לדוגמה יהרג ואל יעבור (קידוש השם) ביהדות, מרטיריון (קדוש מעונה) בנצרות, או מקרים מסוימים של שהיד (באסלאם)
ספוקו - התאבדות טקסית יפנית, הידועה גם בשם "חרקירי"
סאטי - התאבדות טקסית של אלמנות בהודו
הצתה עצמית כמחאה (נזירים בודהיסטים במזרח, בהם טיק קואנג דוק, במערב יאן פאלאך ובישראל ילנה בוסינובה ומשה סילמן)
התאבדות כמחאה פוליטית, במטרה למשוך תשומת לב ציבורית.
דוגמה לכך היא התאבדותו של שטפן לוקס באולם הישיבות של חבר הלאומים בשנת 1936, או רוברט באד דווייר, סנאטור אמריקני שהואשם בשוחד וירה בעצמו בשידור חי לעיני המצלמות.
רצח והתאבדות הוא מעשה שבו אדם הורג אדם אחד אחר או יותר, לפני או באותו הזמן שהוא הורג את עצמו.
השילוב של רצח והתאבדות יכול לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות.
מאפייניו של המתאבד הטרוריסט שונים מאלו של המתאבד הרגיל.
לא ברור, עם זאת, עד כמה המוטיבציה הרעיונית שולטת בפעולותיו של מתאבד אופייני, ועד כמה פעולתו היא תוצאה של ליקוי נפשי או משבר חיים, כאלו הפוקדים מתאבדים רגילים.
נראה שהתשובה אינה חד משמעית ואינה תקפה לגבי כל המחבלים המתאבדים.
מדינה שעשתה שימוש נרחב בטקטיקות התאבדותיות במלחמה הייתה האימפריה היפנית, שבמלחמת העולם השנייה הכשירה טייסים מתאבדים; 2,500 "קמיקזות" ריסקו עצמם על אוניות מלחמה אמריקניות.
מאפיין ידוע פחות של הלוחמה ההתאבדותית היפנית היה צורת לחימה שבה חיילי חי"ר הסתערו על עמדות מקלעים ובכך אפשרו לחבריהם להתקדם.
ברומא הייתה ההתאבדות פעולה שנועדה להציל את רכושו של אדם שעמד להיות מורשע בבגידה בקיסר ולאפשר לו להעביר אותו ליורשיו.
בין אלו שנאלצו לשים קץ לחייהם מסיבה זו היה הפילוסוף סנקה.
גם הנאצים עשו שימוש בשיטה זו.
לאחר שהגנרל ארווין רומל מבכירי צבא הוורמאכט, נחשד בקשר לרצוח את אדולף היטלר, היטלר לא רצה להעמידו לדין בשל הפופולריות שבה זכה, הועמדו לפניו שתי ברירות.
להתאבד ולזכות בקבורה ממלכתית, או להיענש בהוצאה להורג ולחשוף את משפחתו לנקמה.
רומל סיים את חייו בבליעת גלולת רעל.
חוקרים מצאו כי שיעוריהן של התאבדויות ונטיות אובדניות בקרב לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים וקווירים (להטב"ק) ובני נוער בפרט מוגדרים מהגבוהים ביותר בקרב כלל האוכלוסייה.
לאורך השנים, הוכח כי דכדוך, דיכאון ושימוש בסמים גברו בצורה משמעותית לאחר חקיקת חוקים חדשים המפלים את מי שמשתייכים לקהילת הלהט"ב.
נמצא כי בריונות כלפי בני נוער ואלימות נגד להט"ב הנובעת לעיתים מסטריאוטיפים על להט"ב, הם גורמים התורם להתאבדויות רבות, גם אם לא כל ההתקפות התייחסו באופן ספציפי לנטייה המינית או לזהות המגדרית של המותקפים.
לאחר סדרה של התאבדויות בתחילת שנות ה-2000, תשומת לב רבה התמקדה יותר בסוגיות ובגורמים הבסיסיים, במאמץ להפחית את ההתאבדויות בקרב בני הנוער המוגדרים כלהט"ב.
מחקר של "פרויקט הקבלה המשפחתית" ציין כי "קבלה של הורים, ואפילו הבעת נייטרליות ביחס לנטייה המינית או זהותם המגדרית של ילדיהם" יכולות להוריד את שיעור האובדנות.
התאבדות בקרב קבוצות אוכלוסייה נוספות
לבד מאוכלוסיית הלהט"ב כפי שפורט לעיל, ישנן אוכלוסיות נוספות הנמצאות בסיכון מוגבר להתאבדות: מהגרים ופליטים (במדינות שונות בעולם), חוזרים בשאלה (בישראל) וחיילים, בעיקר בתחילת השירות הצבאי.
בעבר היו במדינות המערב חוקים שלפיהם היוותה ההתאבדות עבירה פלילית.
חוקים אלו בוטלו, באשר אין הם הולמים את ההשקפה המודרנית המקנה לאדם אוטונומיה על גופו ונפשו.
אף על פי כן, גם כיום אין המשפט סבור שלאדם זכות להתאבד, וחשד כי אדם עומד לשים את נפשו בכפו, מהווה עילה להטלת הגבלות על חירותו במטרה למנוע ממנו לעשות זאת.
בפקודת החוק הפלילי 1936 שחוקק בימי המנדט הבריטי, נקבע עונש של עד שלוש שנות מאסר על ניסיון התאבדות.
בנוסף, בישראל נקבע ב: "המביא אדם לידי התאבדות, בשידול או בעצה, או מסייע אדם להתאבד, דינו - מאסר עשרים שנים".
לגבי מניעת התאבדות, בית המשפט בישראל בוחר שלא להתערב בבחינה של קשר סיבתי כמו בפרשה של מצ"ח בה הואשמו שני חיילים בכך שלא מנעו התאבדות ובית המשפט זיכה אותם בפסיקתו של בית המשפט העליון בגץ 6745/19.
כאשר אדם סובל מייסורים קשים וממחלה סופנית מקובל שלא לכפות עליו טיפול שיאריך את חייו, אך כמעט בכל מדינות העולם חל איסור לסייע לו בדרך אקטיבית למות.
בהולנד קיימות תקנות מקלות בעניין זה, אך הן מותקפות בחריפות, ונטען שהן מובילות למדרון חלקלק שסופו בזילות מוחלט של ערך החיים וברצח שרירותי.
ההתאבדות היא אחת הסוגיות החשובות בפילוסופיה, וכבר אפלטון דן בה בשני חיבורים - ושולל אותה, למעט ארבעה מקרים יוצאי דופן.
הפילוסוף המודרני הראשון שהתייחס להתאבדות בחיוב הוא ג'ון דון, במסה בִּיאַתָאנַטוֹס (1607).
נושא ההתאבדות ריתק גם את האקזיסטנציאליסטים במאה העשרים.
אלבר קאמי, בפתיחת ספרו המיתוס של סיזיפוס, מצהיר כי "ישנה רק שאלה פילוסופית אחת רצינית, והיא איבוד-עצמי-לדעת.
לשפוט האם החיים ראויים או אינם ראויים שנחיה אותם פירושו לענות על השאלה הבסיסית של הפילוסופיה".
ההלכה היהודית רואה בהתאבדות מעשה אסור.
יש מפרשים שמיחסים את המקור לכך בפסוק () ומיחסים לו משמעות של איסור על אדם לשפוך את דמו שלו.
ישנם מפרשים שסבורים שמקור האיסור הוא הדיבר לא תרצח ורואים בהתאבדות רצח עצמי.
ביחסה למתאבד, עושה ההלכה הבחנה בין "מאבד עצמו לדעת" שזוכה ליחס שלילי ביותר לבין "מאבד עצמו שלא מדעת" שזוכה ליחס יותר מקבל ואנוס שזוכה לעיתים ליחס חיובי.
מאבד עצמו לדעת הוא אדם שהכריז על כוונתו לשים קץ לחייו סמוך לביצוע המעשה ועשה זאת בדעה צלולה.
לעומת זאת אדם שלא הכריז על כוונתו זו בסמוך למעשה יחשב לאדם שניתן להטיל ספק בשאלה האם עשה זאת בדעה צלולה או האם התכוון באמת לשים קץ לחייו וההלכה תראה בו כמאבד עצמו שלא מדעת.
אנוס הוא אדם שנקלע למצב קיצון שלא מותיר לו הרבה ברירה אלא להתאבד כדוגמת שאול המלך שנפל על חרבו כדי שלא ליפול בידי הפלשתים.
חכמי ישראל ביקשו להוקיע את מעשהו של המאבד עצמו לדעת ולכן קבעו כי במתאבד מדעת אין נוהגים דיני אבלות - לא מספידים אותו ולא מתאבלים עליו.
המתאבד נידון להיקבר מחוץ לגדר, ואין יושבים עליו שבעה.
בימינו בדרך כלל אין מקיימים דינים אלו, מקובל לתת למושג מאבד עצמו לדעת פרשנות מצמצמת וללמד על המתאבד זכות, היכן שניתן, ולהניח כי לקה בנפשו, או שהספיק לחזור בו מכוונתו למות בזמן שחלף מביצוע פעולת ההתאבדות ועד למוות.
יש מצבים קיצוניים שבהם התורה מצווה על אדם למות על קידוש השם ולא להסכים לעבור עבירה.
למשל, אם יוכרח אדם לעבור על אחת משלוש העבירות החמורות: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים - ייהרג ואל יעבור.
בפרוש התוספות למסכת עבודה זרה מצוטט רבנו תם שקובע שמצוה להתאבד אם האדם חושש שלא יעמוד בייסורים וייכנע ללחץ לעבור על איסור המוגדר "ייהרג ואל יעבור".
בימי קדם, הועלתה על נס אגדת חנה ושבעת בניה, שבה שבעת הבנים מסרו את נפשם כדי לא לעבוד עבודה זרה לפני אנטיוכוס המלך הסלווקי ואמם התאבדה מרוב צער.
ביהדות אשכנז בימי מסעי הצלב אירעו התאבדויות על קידוש השם.
לדבר זה ניתנה ההצדקה שמכיוון שממילא היו המתאבדים נהרגים על ידי רודפיהם בגלל סירובם להמיר את דתם, שכן על עבודה זרה מצווים היהודים להיהרג ולא לעבור (הנצרות נחשבת עבודה זרה בגלל האלהת ישו), אין לגנות אותם על כך שהרגו את עצמם.
בביצוע ההתאבדות הצילו את עצמם מהייסורים או לחלופין מנעו מעצמם את הפיתוי להסכים לעבור עבירה כדי להתחמק מהייסורים.
באחת מאגדות החורבן, מעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון, מסופר על 400 ילדים וילדות שהובלו בשבי באונייה, כדי לשמש כעבדי מין - ילדים למשכב זכר וילדות לפילגשים, והתאבדו בקפיצה לים כדי להימנע מגורל זה.
הרב שלמה גורן הצדיק מקרים בהם חייל מתאבד כדי למנוע נפילת סודות לידי האויב ומקרים בהם חייל יוצא למשימת התאבדות כדי להציל את חבריו.
בישראל המודרנית הועלו על נס סיפורי התאבדות שנתפסו כהרואיים במיוחד: למשל, מגיני מצדה, שרה אהרנסון, משה ברזני, מאיר פיינשטיין, אורי אילן.
על פי פרופ' מאיר שורץ בגרמניה הנאצית הממסד הרבני נהג באופן סלחני כלפי מתאבדים, גם משום שהשלטונות הגרמנים תייגו מקרי רצח כהתאבדויות, וגם מתוך התחשבות בתנאי החיים הקשים והבלתי נסבלים של היהודים.
הרב מרדכי אליהו כתב בספר דרכי הלכה בשם הבן איש חי שיש חמישה תנאים שבהתקיימם ניתן לקבוע שאדם התאבד:
שאמר בפה או כתב שהוא רוצה להתאבד.
שמיד יבצע את מה שאמר.
שהפעולה תעשה בדרך של כעס.
שלא התברר שעשה תשובה על ההתאבדות באמצע.
שלא התאבד מתוך חולי או מתוך צער מיוחד.
בספרי המקרא מתוארים מספר אירועי התאבדות:
על אבימלך מסופר כי לאחר שנפצע קשה בקרב על העיר תֵבֵץ, כששכב פצוע מפלח רֶכֶב שהושלך לעברו בידי אשה, חשש מהבושה הנובעת מכך, וביקש מנערו לדקרו: ().
למרבה האירוניה, מאוחר יותר מוזכר אבימלך כמי שנהרג על ידי אשה ().
שאול המלך התאבד פן יפול לידי הפלשתים.
התאבדות זו הייתה למטרת קיצור סבלו, כמתואר: ().
בנוסף, בעקבות ביקורו אצל בעלת האוב, ידע שאול עוד מליל אמש שעתיד הוא למות בקרב.
יש אומרים שסבר שהפלשתים יעבירו אותו על דתו, או שיהיה חילול השם מכך שיתעללו בו, ולכן התאבד.
אחיתופל, ככל הנראה, התאבד בחניקה, כשהבין שאבשלום לא הלך בעצתו ודוד יוכל להביס אותו ().
ייתכן שהוא חשש פן יומת על ידי דוד כמורד במלכות ורכושו ילקח לאוצר המלך.
זמרי התאבד בשריפת הארמון על עצמו כאשר גילה שהמרד שלו באלה בן בעשא נכשל והוא כנראה ייהרג על ניסיון המרד ().
שמשון הפיל על עצמו ועל פלשתים רבים את הבית שבו כבלו אותו לאחר שניקרו את עיניו, באמצעות הפלת עמודי התווך של הבית כפי שמתואר בפסוקים בספר שופטים, פרק ט"ז.
בישראל מתאבדים בממוצע כ-500 אנשים מדי שנה.
מספר ניסיונות ההתאבדות גדול פי עשרה ויותר משיעור ההתאבדויות בפועל.
בשנת 2022, נרשמו 6,861 פניות למיון בבתי החולים הכלליים עקב ניסיונות התאבדות, 2,559 גברים ו-4,302 נשים.
בקרב צעירים בגילאי 15–24 שיעור הניסיונות גדול פי כמה וכמה.
ההערכה היא שמספר ניסיונות ההתאבדות בגילאים האלה גדול פי 100–200 ממספר ההתאבדויות, ורק על מקצתם מגיע דיווח לרשויות.
שיעור ניסיונות ההתאבדות ירד בקרב בני הנוער בגיל 15–17 ועלה בשאר הגילים בשנים.
על פי נתוני משרד הבריאות, שיטת ההתאבדות הנפוצה ביותר הייתה תלייה או חנק, ולאחר מכן נשק לסוגיו, קפיצה מגובה, ולאחר מכן הרעלה ומינון יתר של תרופות, לפי סדר זה.
בקרב המנסים להתאבד, גבוה הרבה יותר שיעור הנוטלים מינון יתר של תרופות.
הגוף המטפל בנושא במשרד הבריאות הוא המועצה הלאומית למניעת אובדנות, בראשות פרופ' גיל זלצמן.
הצידוק העיקרי במדינת ישראל לחוק טיפול בחולי נפש הוא מניעת הסכנה שמהווה לעצמו אדם הלוקה בנפשו.
במשך השנים התפרסמו מספר פרשיות שבהם התאבדו אישים בכירים בישראל, לרוב בעקבות לחץ כלכלי או משפטי שפגע בשמם, ולעיתים היו מעורבים גם צדדים משפחתיים או מיניים.
נמצא כי לרבים מהמתאבדים בישראל היו מחלות המחזקות נטיות דיכאוניות אובדניות (כמו צליאק וסוכרת), או נטילת סמים ומזון המעודדים נטייה זו.
היו גם כמה מקרים בהם המתאבדים רצחו אחרים כנקמה או עונש, ואחר כך נטלו את חייהם עצמם.
רשימת מדינות לפי שיעור ההתאבדות
בהתאם לממצאי הדוח שיעור הגבוה ביותר נרשם בלסוטו (72.14 ל-100 אלף).
בין המדינות המפותחות, השיעור הגבוה ביותר הוא בקוריאה הדרומית (28.57 ל-100 אלף).
שכיחות ההתאבדות נוטה להיות בלתי מתועדת בשל לחצים דתיים וחברתיים, וייתכן ובלתי מתועדת כלל באזורים מסוימים.
מאחר שהנתונים עשויים להיות מוטים, השוואת שיעורי ההתאבדות בין מדינות שונות תהא לקויה מבחינה סטטיסטית.
לדוגמה, ניסיון התאבדות הוא מחוץ לחוק בנפאל, על כן אנשים אשר מנסים להתאבד ונתפסים נידונים למאסר, קנס או שניהם; משום כך, נתוני שיעור ההתאבדות בנפאל קטנים בהשוואה לשכיחותם.
שיעורי ההתאבדות של גברים ונשים הם מתוך אוכלוסיית הגברים הכוללת ואוכלוסיית הנשים הכוללת בהתאמה (כלומר, מספר שיעורי התאבדות הגברים הכולל חלקי אוכלוסיית הגברים הכוללת).
שיעור ההתאבדות הכולל מבוסס על מספר ההתאבדויות חלקי האוכלוסייה בכללותה, במקום רק ממוצע שיעורי ההתאבדות של הנשים והגברים, משום שהיחס בין המינים ברוב המדינות אינו 1:1. ה"שנה" מתייחסת לשנה המאוחרת ביותר בו זמינים הנתונים במדינה המסוימת.
שיעור התאבדות לכל 100,000 אנשים בשנה
הנתונים בטבלאות הבאות מבוססים על הפרסום האחרון של ארגון הבריאות העולמי מ-2019.
מדינות עם שיעור התאבדות גבוה מאד
את שיעור ההתאבדות הגבוה ביותר במדינה עצמאית מציגה לסוטו, עם ממוצע של 72.44 (גברים ונשים יחד).
את השיעור הגבוה ביותר של התאבדות בטריטוריה שאינה מדינה עצמאית מציגה גרינלנד, עם ממוצע התאבדויות של 81.3 לגברים ונשים יחד.
לסוטו: לפי פרסומים מדעיים עדכניים, שיעור ההתאבדות הגבוה במדינה הוא תוצר של שילוב בין מספר גורמים:
נישואין בגיל צעיר (גיל העשרה), האשה נדרשת לקחת על עצמה את ניהול המשפחה, גידול הילדים וכדומה, כשהיא עצמה עדיין נערה צעירה.
זו אחת הסיבות לכך שבלסוטו בניגוד למרבית מדינות העולם, נשים מתאבדות יותר מגברים.
האיידס, מחלה נפוצה ברבות ממדינות אפריקה, גורם לא רק לחוויית אובדן אלא גם לכך שבן או בת הזוג נותרים לבדם וכל עול הפרנסה וגידול הילדים נופל על הורה אחד.
המצב הכלכלי הקשה, האבטלה, העוני והעובדה שאדם צריך להתאמץ מאד כדי להתפרנס גורמים בתורם לתחושה של חוסר תקווה.
קיריבטי: המחקר מצביע על כך שהתאבדות באיי דרום האוקיינוס השקט בכלל ובקיריבטי בפרט היא סוגיה של צעירים בעיקר.
חלק מהאיים ובהם קיריבטי סובלים מעלייה מתמדת בגובה פני הים, ההופכת אזורים באיים לבלתי ראויים למגורים עקב הצפות.
מציאות זו גורמת לתחושת יאוש וחוסר מוצא, בעיקר אצל צעירים.
בנוסף, האיים עוברים שינויים תרבותיים מהירים המגבירים את הלחץ הפסיכולוגי.
ההתאבדות מלווה בקרב תושבי קיריבטי בדיכאון וכן בשימוש לרעה בחומרים (אלכוהול בעיקר).
גרינלד: תהליכי שינוי תרבותיים של תרבות האינואט, קשיי פרנסה (בעיקר בתקופת החורף), בדידות, וכן שינויים באורך היום והלילה האופייניים לאזור הארקטי, כל אלו תורמים לשכיחות גבוהה של דיכאון עונתי, המלווה ברמה גבוהה מאד של התאבדויות.
מדינות עם שיעור התאבדות גבוה
מדינות עם שיעור התאבדות מתון
ישראל: בשנת 2020 התאבדו 437 בני אדם, כאחוז אחד מכלל הפטירות של בני 15 ומעלה.
מתוך מספר זה 45 היו ערבים (אצלם ההתאבדות היא בעיקר של בני נוער), ו-392 יהודים.
עולים: 11 עולים ממדינות מזרח אירופה התאבדו בשנה זו.
בשנים קודמות היה שיעור גבוה יותר של התאבדויות של עולים ממזרח אירופה, וכן מאתיופיה.
יש לציין כי שיעור ההתאבדות באתיופיה כמעט זהה לזה שבישראל.
לעומת זאת ברוב מדינות מזרח אירופה שיעור ההתאבדות גבוה.
מצב משפחתי: עיקר המתאבדים היו רווקים (גברים) 144 התאבדויות אחריהם נשואים (120 התאבדויות).
גם אצל נשים נשמר סדר זה, אך המספרים נמוכים יותר.
אזור גאוגרפי: בתל אביב ובמחוז דרום מתאבדים יותר ממחוזות אחרים בארץ.
בירושלים מתאבדים פחות מהממוצע הארצי.
שיטה: השיטה הנפוצה בהתאבדויות בארץ היא תליה וחנק.
בשנים האחרונות ניכרת ירידה בהתאבדויות בעזרת נשק חם.
עונתיות: יש שכיחות גבוהה של התאבדויות בחודש מאי, ומעט פחות מכך בספטמבר ומרץ.
באוקטובר ודצמבר השכיחות נמוכה יותר.
הקבלה ללוח השנה העברי מצביעה על כך שפחות מתאבדים בתקופת חגי תשרי ובחנוכה.
השכיחות של התאבדויות גבוהה יותר בסיוון ואייר.
מבחינת ימי השבוע שכיחות נמוכה יותר של התאבדויות נרשמה בסופי שבוע, בהשוואה לשאר ימי השבוע.
מדינות עם שיעור התאבדות נמוך:
טענות על התאבדות בקרב בעלי חיים
על פי הידע המדעי כיום, תופעת ההתאבדות ייחודית לבני אדם בלבד, עם זאת, קיימות מיתות משונות של בעלי חיים אשר ניתנות לפירוש כהתאבדות.
הלמינג הוא מכרסם אשר סיפרו עליו בעבר כי הוא נוהג לקפוץ, ללא סיבה נראית לעין, מעבר לצוקים במין התאבדות המונית.
מיתוס ההתאבדות של הלמינג ניזון מסרט הטבע "White Wilderness" שהופק על ידי אולפני דיסני ב-1958. בסרט נראתה להקת למינגים גדולה "מתאבדת" בקפיצה מצוק אל הים.
לימים הסתבר שהסצנה הזאת הייתה מבוימת: למינגים לא חיים כלל באזור בו צולם הסרט (אלברטה שבקנדה), וכמה עשרות למינגים הובאו לאתר ונדחפו לתהום.
כאשר צפיפות האוכלוסייה גדלה בטבע, יוצאות להקות למינגים למסע נדודים בחיפוש אחר טריטוריה חדשה.
במסע זה עלולות להיספות חיות רבות, חלקן גם בנפילה מצוקים או טביעה במקווי מים שאין הן מצליחות לצלוח.
הלמינגים נעים באזורים שאינם מכירים: אין סימן לכך שהמכרסם ידע מראש שבקצה הדרך מחכה לו תהום או ים.
חוש הראיה של הלמינגים חלש מכדי להבחין בין נחל, שניתן לחצות אותו, לפיורד - בו קרוב לוודאי יטבעו.
מראה להקות למינגים טובעים בים הזין את המיתוס עוד לפני שדיסני הפך אותו לפופולרי.
חלק מן היונקים הימיים, בעיקר לווייתנים ודולפינים, עולים על החוף וכתוצאה מכך מתים לעיתים קרובות, תופעה המכונה החפת לווייתנים.
גם במקרה זה אין כל עדות להתאבדות מכוונת.
מיתוס אחר גורס כי עקרב המוקף בטבעת אש יעקוץ עצמו למוות.
למיתוס אין בסיס: העקרב אינו רגיש לארס של עצמו.
ייתכן שעוויתות זנב עקב התכווצות שרירים מחום המדורה יצרו רושם מוטעה של עקיצה עצמית וכך נולד המיתוס.
מחקר על התאבדות מתקיים בתחומי ידע מגוונים ושונים, בהם פסיכולוגיה ופסיכיאטריה, פסיכולוגיה חברתית, וגם בפילוסופיה ודיסציפלינות אחרות.
לאורך השנים, פורסמו בישראל מחקרים בנושא מהאספקט של בריאות הנפש.
במרכז האקדמי רופין פועל גוף מחקר בשם "המרכז לחקר האובדנות והכאב הנפשי".
משרד הבריאות מפרסם אחת לתקופה חוברת בשם "אובדנות בישראל" בה מרוכז מידע סטטיסטי על התאבדויות בארץ לאורך השנים.
אחד החוקרים הראשונים שעסקו בחקר האובדנות בעולם היה אדווין שניידמן.
הוא הנחיל לתחום מספר מושגי מפתח, בהם "", דפוס חשיבה בו האדם רואה רק פתרון אחד למצוקתו והוא ההתאבדות.
מחקרים על התאבדות מתפרסמים במספר גדול של כתבי עת רפואיים.
בארצות הברית פועל מוסד מחקר בשם (IASP), הפועל להעלאת המודעות לנושא האובדנות באמצעות ארגון כנסים בינלאומיים והסברה.
בשנת 1774 יצא לאור ספרו של וולפאנג גתה, "ייסורי ורתר הצעיר", בו מתואר בחור צעיר המאוהב בנערה המאורסת לאחר ושאינה נענית לחיזוריו, עד שהוא מחליט לשים קץ לחייו.
בעקבות גל ההתאבדויות ההמוני של צעירים, נאסר הספר שנים אחדות להפצה.
תופעה זו נקראת "אפקט ורתר".
רומיאו מונטגיו ויוליה קפולט ב"רומיאו ויוליה" (שייקספיר)
אותלו ב" אותלו: המורי מוונציה" (שייקספיר)
אנטיגונה, הימון ואורידיקה ב"אנטיגונה" (סופוקלס)
אנה קארנינה ב"אנה קארנינה" (טולסטוי)
נאפטא ופפרקורן ב"הר הקסמים" (תומאס מאן)
גרף ב"תוף הפח" (גינטר גראס)
אמה בובארי ב"מאדאם בובארי" (פלובר)
ורתר ב"ייסורי ורתר הצעיר" (גתה; ראו גם אפקט ורתר)
אתוס פדיגאטי ב"משקפי הזהב" (ג'ורג'ו באסאני)
סימור גלאס ב"יום מושלם לדגי בננה" (ג'רום דייוויד סלינג'ר)
מחשב ספינת חלל (לאחר שיחה עם "מרווין הרובוט הפרנואידי") ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" (דאגלס אדמס)
מולטיבאק (מחשב) ב"כל צרות העולם", אייזק אסימוב
ראפאניילו ב"הר אדוני" (ארי דה לוקה)
אביו של צ'ינטו ב"הירח והמדורות" (צ'זרה פבזה)
ספטימוס ב"מרת דאלאוויי" (וירג'יניה וולף)
יאקופו אורטיס ב"מכתביו האחרונים של יאקופו אורטיס" (אוגו פוסקולו)
האב אסף ב"מיי פירסט סוני" (בני ברבש)
גולדמן ב"זיכרון דברים" (יעקב שבתאי)
ג'ו קלר ולארי קלר ב"כולם היו בניי" (ארתור מילר)
וילי לומן ב"מותו של סוכן" (ארתור מילר)
אחיות ליסבון ב"חמש ילדות יפות" (ג'פרי יוג'נידיס)
חואניטו, בנו של המרקיז דה לאגנז, ואימו, בספר "התליין", מאת אונורה דה בלזאק
אלון ב"התגנבות יחידים" מאת יהושע קנז
האנה בייקר ב"13 סיבות" מאת ג'יי אשר
ג'ורג' ברישה ב-"אפריל שבור" מאת איסמעיל קאדרה
ז'אבר ב"עלובי החיים" (ויקטור הוגו)
טורין טורמבר ואחותו ניינור ב"ילדי הורין" מאת ג'.
דנתור ב"שר הטבעות" מאת ג'.ר.ר.
טולקין מנסה להתאבד במוקד עם בנו מחוסר ההכרה, פאראמיר.
כשנמנע ממנו לקחת את חיי בנו עמו הוא מצית את עצמו ונשרף למוות.
גידי שנהב ב"דרך הרוח" (עמוס עוז)
מר זומר ב"סיפורו של מר זומר" (פטריק זיסקינד)
כורה האופאל ב"האוקיינוס בקצה המשעול" (ניל גיימן)
לוק בן הרמס בפרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס
הִתְאַבְּכוּת היא תופעה פיזיקלית, המתרחשת כאשר גלים נפגשים במרחב.
משוואת הגלים היא משוואה ליניארית הומוגנית, ועל כן, כתוצר של סופרפוזיציה, הגודל הפיזיקלי הנובע ממקורות גליים שונים מתנהג כגל שעוצמתו בכל נקודה במרחב שווה לסכום הגדלים שנובעים מכל מקור.
אם הגודל הפיזיקלי הוא גודל וקטורי מתקבל סכום וקטורי.
על מנת לקבל תבנית התאבכות שאינה משתנה בזמן, על הגלים המתאבכים להיות קוהרנטיים.
הגל הפשוט ביותר לתיאור הוא גל סינוסי, שבנקודה קבועה במרחב מתואר על ידי הפונקציה:
כאשר A משרעת הגל, התדירות הזוויתית שלו, t הזמן ו- מופע התחלתי כלשהו.
במערכת שבה שני מקורות של גלים סינוסיים, הערך y יהיה סכום הערכים הנוצרים על ידי כל מקור.
סכום זה יהיה גל סינוסי בעצמו רק אם התדירויות של שני הגלים זהות במדויק, אז נקראים הגלים קוהרנטיים.
אם גם המשרעות של שני הגלים שוות, ניתן בעזרת זהויות טריגונומטריות לראות שסכומם הוא גל סינוסי באותה התדירות, שהמשרעת והמופע ההתחלתי שלו נקבעים על ידי הפרש המופע בין שני הגלים בלבד:
הגל הכולל הוא בעל משרעת מקסימלית כאשר הפרש המופע בין שני הגלים היוצרים אותו הוא אפס (אז הם נקראים שווי מופע).
התאבכות כזו נקראת התאבכות בונה, ובה השיאים של שני הסינוסים נפגשים כך שהשיא של סכומם גדול פי שניים מהשיא של כל אחד מהם.
אם הפרש המופע בין שני הגלים הוא 180 מעלות (אז הם נקראים הפוכי מופע), השיא של הגל האחד נפגש עם השפל של הגל האחר וכתוצאה מהתבטלות הדדית סכומם מתאפס וההתאבכות נקראת התאבכות הורסת.
תבנית התאבכות היא המשרעת הכוללת של גלים מתאבכים בנקודות שונות במרחב.
כל מקור יוצר גל שבו נקודות שוות מופע נעות במרחב, כך שהפרש המופע בין שני גלים תלוי במיקום המקורות.
הדוגמה הפשוטה ביותר להתאבכות היא זו המתקבלת משני מקורות נקודתיים המקרינים אור מונוכרומטי.
כל אחד מהם יוצר סביבו גל כדורי, והשדה החשמלי הכולל הוא סכום של שני גלים סינוסיים כדוריים.
בנקודות שבהן הסינוסים הם שווי מופע תתקבל התאבכות בונה ועוצמת האור שם תהיה גבוהה יותר מזו שמתקבלת מכל מקור לחוד.
בנקודות שבהן הגלים משני המקורות הם הפוכי מופע תתקבל התאבכות הורסת ותראה החשכה.
מיקום נקודות ההתאבכות ההורסת ונקודות ההתאבכות הבונה שבתבנית ההתאבכות תלוי בהפרש המופע ההתחלתי בין שני המקורות, באורך הגל שלהם ובמרחק ביניהם.
ישנן תופעות שונות בהן מתרחשת התאבכות בין כמה מקורות גלים, ובהן מאפייני המערכת השונים קובעים את תבנית ההתאבכות.
פעמים רבות, במקום לחשב את סכום הגלים כתלות בהעתק מגדירים את תבנית ההתאבכות לפי הנקודות בהן ישנה התאבכות בונה והורסת, ומודדים בניסוי את הנקודות שבהן מתקבלת עוצמה מקסימלית ומינימלית.
בניסוי שני הסדקים מתקבלת תמונת התאבכות של גל מישורי הפוגע במחסום בעל שני סדקים, המשמשים כשני מקורות קוהרנטיים.
בעברו השני של המחסום מתקבלת תבנית התאבכות התלויה בצורה הגאומטרית של הסדקים, במרחק ביניהם ובאורך הגל.
בשנת 1801 בוצע הניסוי לראשונה באור על ידי הפיזיקאי תומאס יאנג.
בשנת 1961 הוא בוצע לראשונה עבור אלקטרונים, שם ההתאבכות היא של פונקציות הגל שלהם.
עקיפה - כאשר גל מישורי פוגע במחסום כללי, לאו דווקא שני סדקים, אז התבנית המתקבלת בעברו השני, לפי עקרון הויגנס, היא תבנית ההתאבכות שהייתה מתקבלת אילו מכל נקודה במיפתח המחסום היה בוקע גל כדורי.
תבנית כזו נקראת תבנית עקיפה.
למשל, סריג עקיפה הוא מחסום בעל מספר רב של חריצים מקבילים וצפופים.
התבנית המתקבלת תלויה באורך הגל, וכך ניתן להפריד גל למרכיביו השונים ולכן סריגים משמשים ככלי חשוב בספקטרוסקופיה.
הצבע הנראה מנוצות של ציפורים רבות נובע מתוך המבנה הסריגי של הנוצות, כתוצאה מהתאבכות קרני האור הפוגעות בהן.
אינטרפרומטרים הם מכשירים שבהם גל מפוצל לשניים ולאחר מכן שני הגלים מתאחדים שוב ומתאבכים זה בזה.
אינטרפרומטרים מאפשרים לבצע מדידות של מרחק מדויקות מאוד, ברזולוציה קטנה מאורך הגל הנכנס.
הניסוי המפורסם ביותר שהשתמש באינטרפרומטר היה ניסוי מייקלסון מורלי שניסה למדוד את השינוי במהירות האור כשהוא עובר בכיוונים שונים באתר, והכישלון שלו היה אבן דרך חשובה בדרך לפיתוח תורת היחסות הפרטית.
התאבכות משכבות דקות נוצרת כתוצאה מהחזרת אור מכמה שכבות של חומר, למשל בכתמי שמן על שלוליות מים.
פוטואלסטומטריה - מדידת מאמצים בחומרים שקופים באמצעות התאבכות, הנגרמת מתופעת הפוטואלסטיות בה מקדם השבירה של חומר משתנה כתוצאה מהמאמצים בו.
קריסטלוגרפיה - בדומה לאופן פעולת הסריג, כאשר גל פוגע במשטח, נוצרת תבנית התאבכות שהיא למעשה טרנספורם פוריה של המשטח, ולכן ניתן ללמוד ממנה על מבנה המשטח.
בקריסטלוגרפיה נעשה שימוש במדידות מהסוג הזה על מנת לחקור גבישים ומולקולות.
הת'ר נובה היא זמרת רוק, אשר כותבת ומלחינה את מרבית שיריה בעצמה.
להיטה המפורסם ביותר הוא השיר "Walk This World" משנת 1994.
הת'ר נובה נולדה בשם הת'ר אליסון פרית' בברמודה, לאם ממוצא קנדי ולאבא יליד ברמודה.
את מרבית שנות ילדותה העבירה ביחד עם משפחתה (הוריה, אחותה ואחיה) על סירה באורך 12 מטרים שבנה אביה.
במשך רוב שנות השבעים וחלק משנות השמונים הפליגה המשפחה במרחבי האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי.
נובה החלה לנגן בגיטרה ובכינור בגיל צעיר, ואת שירה הראשון כתבה בגיל 12. בשנות נעוריה היגרה משפחתה לניו אינגלנד, והיא למדה בבית ספר תיכון בורמונט.
כשסיימה את לימודי התיכון נרשמה ללימודים בבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, שם סיימה את לימודיה בשנת 1989.
לאחר סיום לימודיה ברוד איילנד היא התגוררה זמן קצר בניו יורק, שם היא נכשלה במאמציה לעניין חברות תקליטים בשירים שכתבה והקליטה.
לאחר מכן עברה להתגורר בלונדון, שם נשארה במשך 12 שנים (היא החזיקה כבר באזרחות בריטית, בשל מוצאה הברמודי).
ב-1990 היא הוציאה מיני-אלבום ראשון שנקרא בפשטות "Heather Frith".
בתקופה זו היא עדיין לא שינתה את שמה.
שינוי השם הגיע שנה לאחר מכן, במטרה ליצור לעצמה שם קליט יותר.
שמה החדש נחשף לראשונה ב-1993, שנה שבה היא הוציאה מיני-אלבום שני בשם "Spirit in You", וכן אלבום מלא ראשון בשם "Glow Stars", שזכה לביקורות נלהבות.
הצלחת האלבום הובילה אותה להקליט ולשחרר אלבום ראשון בהופעה חיה, "Blow", ולצאת לסיבוב הופעות ראשון באירופה.
בשנת 1994 יצא לאור אלבומה המצליח ביותר מבחינה מסחרית, "Oyster", שבו נכלל גם הלהיט "Walk This World".
בעקבות הצלחת האלבום היא יצאה לסיבוב הופעות עולמי שנמשך שנתיים.
אלבום נוסף בהופעה חיה, "Live from the Milky Way", יצא ב-1995. אלבום האולפן הבא שלה, "Siren", יצא ב-1998. האלבום עורר ציפייה רבה, אך לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
לאחר מסע הופעות עולמי לקידום האלבום "Siren", נובה לקחה הפסקה מהקלטות והופעות.
בשנת 2001 יצא לאור אלבומה "South".
באלבום נכללה גרסת כיסוי שהקליטה לשיר "Gloomy Sunday".
השיר זכה להצלחה גדולה בגרמניה והגיע שם למקום הראשון במצעד מכירות הסינגלים, לאחר שנכלל גם בפסקול של סרט קולנוע גרמני שעסק במלחמת העולם השנייה.
ב-2002 הוציאה לאור בעצמה ספר, "The Sorrowjoy", שהכיל שירים ואיורים פרי עטה.
ב-2006 הוציאה גם אלבום באותו שם, שבו היא מקריאה את שיריה מהספר לצלילי מוזיקת אמביינט.
את האלבום ניתן היה לרכוש רק בהופעות החיות שלה, באתר האינטרנט הרשמי שלה ובשני אתרי מעריצים.
כמו כן, היא שיתפה פעולה עם אומן הדאנס הגרמני ATB בשירים "Love Will Find You" ו-"Renegade".
אלבום האולפן האחרון שלה, "The Way It Feels", יצא במאי 2015. ב-11 בנובמבר 2015 הופיעה לראשונה בישראל, במועדון הבארבי.
נובה מתגוררת כיום בברמודה עם בעלה, המפיק המוזיקלי פליקס טוד, ועם בנם סבסטיאן, שנולד ב-2004.
התאבכות משכבות דקות היא תופעת התאבכות המתקבלת כתוצאה מהחזרה ושבירה של קרני אור בשכבה דקה של חומר.
בהקשר זה, שכבה דקה היא שכבה שעובייה הוא מסדר גודל של אורך הגל של האור.
בתופעה זו ניתן להבחין בחיי היום יום, כגון: בצבעים המופיעים על פני בועות סבון או בכתם שמן על כביש.
לתופעה חשיבות בתחום תעשיית האופטיקה, לדוגמה בתכנון ציפויים לעדשות או מראות.
איור 1 מדגים כיצד קרן אור העוברת מחומר אחד לאחר, מוחזרת באופן חלקי (הקו AD), ונשברת באופן חלקי (הקו AB).
אם החומר השני דק מספיק, חלק מהקרן הנשברת שעברה דרך השכבה תוחזר מן הצד השני (בנקודה B), תישבר שוב במשטח הראשון (נקודה C), ותתאבך עם הקרן המוחזרת.
תתקבל התאבכות בונה או הורסת בהתאם להפרש הדרכים האופטיות שעברו שתי הקרניים.
הפרש זה תלוי בזווית הפגיעה של האור, עובי השכבה, ומקדמי השבירה של החומר ממנו עשויה השכבה ושל התווך ממנו מגיע האור.
בהנחה כי מקדם השבירה של החומר ממנו עשויה השכבה גדול ממקדם השבירה של התווך, תתקבל התאבכות בונה אם הפרש הדרכים האופטיות שווה לכפולה חצי שלמה של אורך הגל של האור, והתאבכות הורסת אם הפרש הדרכים שווה לכפולה שלמה של אורך הגל.
אם מקור האור אינו מונוכרומטי, ולחומר מקדמי שבירה שונים לאורכי גל שונים (כפי שקורה לרוב), הצבעים השונים ייצרו התאבכות בונה במקומות שונים, כתלות ביחס בין אורך הגל והפרש הדרכים האופטיות שנקבע על פי זווית ממנה מסתכלים ועובי שכבת החומר.
עובדה זו גורמת למראה האופייני של התופעה .
אחת הדוגמאות המפורסמות לתופעה ההתאבכות משכבות דקות היא טבעות ניוטון.
ניתן לקבל טבעות ניוטון כאשר משטח קמור (כדורי) מונח על גבי משטח שטוח וביניהם מפרידה שכבת אוויר דקה .
במקרה זה עובי שכבת האוויר הדקה גדל ככל שמתרחקים מנקודת המגע בין המשטחים ומתקבלת תבנית התאבכות של אזורים מוארים וחשוכים כתלות בעובי השכבה.
עקב הסימטריה, תבנית ההתאבכות היא בצורת טבעות.
התופעה הובחנה לראשונה בשנת 1664 על ידי רוברט הוק, אך קרויה על שם אייזק ניוטון שחקר וניתח אותה.
טיילר קלמנטי היה סטודנט אמריקאי בן 18, תלמיד שנה א' באוניברסיטת רטגרס שבניו ג'רזי, ארצות הברית שהתאבד בקפיצה מגשר ג'ורג' וושינגטון ב-22 בספטמבר 2010, לאחר ששותפו לחדר ותלמידה נוספת צפו בשידור סטרימינג שלו ללא ידיעתו ובו נראה קלמנטי, שהיה הומוסקסואל בארון, מקיים יחסי מין עם גבר בחדרו שבמעונות הסטודנטים.
לאחר שניסו השניים לעשות כן פעם נוספת ופרסמו בקרב מכריהם לינק לשידור סטרימינג משולב בצ'אט, איתר קלמנטי את המצלמה הנסתרת והתוודע לפרסום הסרטון, ובבוקר למחרת התאבד.
נגד המעורבים הוגש כתב אישום בגין חדירה לפרטיות, והתביעה הודיעה כי שקלה להאשימם גם בביצוע פשע שנאה, במקרה שיוכח כי מעשיהם נועדו לבזות אותו על רקע נטייתו המינית.
פרשת ההתאבדות סוקרה בהרחבה בכלי התקשורת בארצות הברית ועוררה דיון ער בדבר בריונות על רקע נטייה מינית בקרב בני נוער, בדבר בריונות אינטרנט וכן אודות אאוטינג והשלכותיו.
הטרגדיה הביאה, יחד עם פרשות דומות שהתרחשו תוך זמן קצר, לתגובות נרחבות של פוליטיקאים וידוענים, ליוזמות חקיקה, ולהשקתו של קמפיין תמיכה נרחב לבני נוער להט"בים בו לקחו חלק ידוענים רבים, כמו גם הילרי קלינטון וברק אובמה.
המקרה הפך למקרה מייצג של תופעת ההתאבדויות בקרב בני-נוער להט"בים בעקבות בריונות והטרדה על רקע נטייה מינית.
טיילר קלמנטי נולד בכפר רידג'ווד במחוז ברגן שבמדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית.
הוא למד בבית-ספר מקומי והיה כנר מחונן והנגן הראשי בתזמורת ברגן ובתזמורת רידג'ווד.
בשנת 2010 החל את לימודיו באוניברסיטת רטגרס, הגדולה ביותר בניו ג'רזי.
במהלך שנת הלימודים התלונן בפני הממונה על המגורים המשותפים באוניברסיטה ובפני שני גורמים רשמיים נוספים של המוסד ששותפו לחדר, דארון רייבי (Dharun Ravi), מרגל אחר חיי המין שלו ואף צילם אותו במצלמת אינטרנט ושידר את הצילומים ברשת בסטרימינג.
במעשיו של רייבי הייתה מעורבת סטודנטית נוספת בשם מולי ויי (Molly Wei), ופעולות השידור והצפייה נעשו מהחדר שלה במעונות.
קלמנטי כתב על תלונותיו באתר האינטרנט "Just Us Boys" ובאתר Yahoo!, ותיאר את הגשת התלונות בערוצים הרשמיים של האוניברסיטה.
בהודעות שכתב באתרים טען קלמנטי שהוא אינו מעוניין להמשיך ולהתגורר עם רייבי.
טיילר טען שפנה לממונה על המגורים המשותפים באוניברסיטה וביקש לעבור חדר לאחר שגילה על הפרת פרטיותו לראשונה.
קלמנטי כתב 15 שעות בטרם התאבד כי "נראה שהממונה על המגורים לקח את התלונה ברצינות", וציין שהתלונן גם בפני שני עובדי האוניברסיטה "בדרגות הגבוהות".
באותו ערב, שב קלמנטי וביקש משותפו שיותיר אותו לבד.
בתגובה, פרסם השותף בטוויטר שלו הודעה הקוראת לחבריו להצטרף אליו לצפייה בשידור דרך הווידאו-צ'אט "iChat" כי "כן, זה קורה שוב!".
ב-22 בספטמבר בשעה 8:42 כתב קלמנטי בדף הפייסבוק שלו "קופץ מגשר GW.
מצטער" וקפץ אל מותו מגשר ג'ורג' וושינגטון.
הארנק שלו נמצא על מדרכה בסמוך לגשר לאחר שעדי ראייה דיווחו שראו אדם קופץ מהגשר.
שבוע לאחר מכן, ב-29 בספטמבר, מצאה המשטרה גופה בנהר הדסון מצפון לגשר.
הגופה זוהתה יום לאחר מכן כגופתו של קלמנטי.
באותו חודש ספטמבר אירעו בארצות הברית ארבעה מקרי התאבדות על רקע זהה של בני נוער נוספים: בילי לוקאס בן ה-15, אשר בראון בן ה-13, ריימונס צ'ייס בן ה-19 וסת' וולש בן ה-13. כל הארבעה התאבדו לאחר שחוו בריונות והטרדה על רקע נטייתם המינית מצד חבריהם לבית הספר.
בשנים קודמות נודעו גם פרשות ההתאבדות של אריק מוהט בן ה-17, וקארל ג'וזף ווקר-הובר בן ה-11.
מולי ויי הסגירה עצמה למשטרה ב-27 בספטמבר ושוחררה באותו היום ולאחר שחתמה על כתב התחייבות שלא לעזוב את ניו ג'רזי.
דארון רייבי הסגיר עצמו יום לאחר מכן ושוחרר בערבות של 25,000 דולר.
מעשיהם של השניים היוו עבירה על קוד ההתנהגות של אוניברסיטת רטגרס, דבר שעלול להוביל להרחקה מהלימודים.
בהמשך פרשו השניים מהאוניברסיטה ביוזמתם.
ב-28 בספטמבר 2010 הודיע התובע של מחוז מידלסקס שדארון רייבי ומולי ויי הואשמו בשידור יחסי מין ברשת האינטרנט ללא הסכמת המצולם ובחדירה לפרטיות שהתרחשו ב-19 בספטמבר.
רייבי הואשם גם במקרה שבוצע ב-21 בספטמבר.
במדינת ניו ג'רזי איסוף או צפייה בתמונות או וידאו המציגים עירום או תוכן מיני של אדם ללא הסכמתו, נחשבים לפשע מדרגה רביעית.
שידור או העברה של תוכן כזה ללא ידיעת המצולם נחשבים לפשע מדרגה שלישית.
הרשעה בפשע מדרגה שלישית יכולה להביא לעונש מאסר של עד חמש שנים.
התובעים שקלו להוסיף לאישומים גם סעיף של ביצוע פשע שנאה במידה וייקבע כי מעשיהם נועדו לבזות אותו על רקע נטייתו המינית, מה שיכול להכפיל באופן פוטנציאלי את משך ריצוי עונש המאסר של השניים לעשר שנים.
ב-14 באוקטובר 2010 הודיע התובע בתיק, ברוס קפלן, כי הוא אינו סבור שיהיו מספיק הוכחות להאשים את השניים בביצוע פשע שנאה.
ב-15 באוקטובר פרסמו עורכי דינה של ויי הצהרה הטוענת לחזקת החפות מפשע בעניינה.
התובע הפדרלי של ניו ג'רזי לשעבר, הנרי קלינגמן, אמר בנושא: "אין כל עדות לכך שגברת ויי עשתה משהו.
אני סקרן באשר לסיבה שבגינה התובע מוצא אותה אחראית בכל צורה שהיא, שכן פשוט רייבי השתמש במחשב שלה".
ב-1 בנובמבר פורסם כי דארון רייבי ומולי ויי טוענים שלא שידרו באינטרנט את החומרים שהקליטו, ושחוץ מהם לא צפה בהם אף אחד.
על שידור הווידאו, עורך הדין של רייבי אמר: "דבר לא שוגר אל מחוץ לאותו מחשב יחיד, ומה שנראה בווידאו נצפה למשך שניות בודדות בלבד".
בנוגע לתוכנו של הווידאו אמר עורך הדין של ויי: "אינני מודע לאף עדות בנוגע לתוכן מיני.
החוק המגדיר תוכן מיני מתייחס לעירום וחלקים פרטיים, למיטב ידיעתי תכנים כאלה אינם נראים בווידאו.
בנוסף אינני יודע על כל הקלטה, שכפול או שידור של הווידאו בכל דרך שהיא".
ב-20 באפריל 2011 מצא חבר מושבעים במחוז מידלסקס את דארון רייבי אשם ב-15 סעיפים, לרבות איום להסתה (bias intimidation), חדירה לפרטיות, הטרדת עד והעלמת ראיות.