tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הראיון האחרון שהעניק היה בשנת 1989 לעיתונאי שמעון סאמט, בכותרת "מילה גינזבורג שחקן הנבחרת הארץ ישראלית בשנות ה-30 וה-40, מספר על המירוץ אחר הכדור ולא אחר הכסף בימים שלפני הטוטו."
רבי שמואל ברוך ורנר (כ"ה בטבת ה'תרע"א, 25 בינואר 1911 – ל' בסיון ה'תשנ"ג, 19 ביוני 1993) היה אב"ד בתל אביב במשך עשרות שנים.
מחבר, מהדיר ועורך תורני, מראשי מכון ירושלים.
נולד בירושלים לרב חנוך הניך (תרל"ד-ה'תשט"ז) ודינה ורנר (נפטרה בתרפ"ז).
סבו הוא הרב משה מנחם מנדל ורנר, מבוני ירושלים, מייסד שכונת בתי ורנר בירושלים שיועדה למגורי תלמידי חכמים.
למד בישיבת מאה שערים ובישיבת ציון, והחל מתרפ"ו בישיבת עץ חיים.
באותה תקופה למד בחברותא עם הרב דב בער אליעזרוב.
באדר ה'תר"צ (1930) נישא לקיילה יהודית (נפטרה בתשמ"ט), בתו של הרב יעקב משה חרל"פ, והתגורר בשכונת שערי חסד.
באותה תקופה למד בקביעות עם חותנו, שהכין עמו את השיעור הכללי בישיבת מרכז הרב.
נסמך לרבנות בידי הרב יצחק יעקב וכטפוגל והרב אבא יעקב בורוכוב.
רבותיו המובהקים היו הרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, וכן חותנו הרב חרל"פ אותו שימש כעשרים שנה.
בהדרכת חותנו העמיק בלימוד כתבי המהר"ל.
החל משנת תרצ"ג היה מראשוני הלומדים במכון הארי פישל בנשיאותו של הראי"ה קוק, שם למד בחברותא במשך כעשור עם הרב חיים שרגא פייבל פרנק.
במסגרת המכון הוציא לאור עם הרב פרנק את חידושי הר"ן למסכתת מועד קטן.
כן עסק בכתיבת ביאור הלכה על הפרק השלישי במסכת ביצה.
לאחר סגירת המכון שימש מפקח רוחני ובוחן בישיבות רשת מפעל התורה של תנועת המזרחי, בנשיאות הרב עוזיאל והרב פרנק.
בשנת תש"ה (1944) פרסם במוסד הרב קוק על פי כתב יד את "יקר תפארת" – פירוש הרדב"ז על הלכות שלוחין ושותפין והלכות עבדים ברמב"ם.
באותה שנה נמנה בין מייסדי בית המדרש "בית זבול" בראשות חותנו הרב חרל"פ ולימד בו.
סייע לשלמה זלמן אריאל בכתיבת ערכים באנציקלופדיה מאיר נתיב.
בשחר ימיו היה חבר "חבר הרבנים של המזרחי והפועל המזרחי".
לאחר מלחמת ששת הימים כתב כי "ראינו במו עינינו הנסים הגלויים שעשה ה' לנו בארצנו", ולפיכך ראה בחיוב קריאת הלל.
בשנת ה'תשי"ב (1952), לבקשת הרב הראשי הרב הרצוג ושר הדתות הרב יהודה ליב מימון, נעתר להתמנות כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
בתחילת כהונתו כדיין התגורר בבני ברק, תחילה לבדו – לעיתים בדירת ידידו הרב ראובן מרגליות – ובהמשך הצטרפה אליו משפחתו.
באותה תקופה התקרב לחזון איש והתפלל בביתו בקביעות.
בהמשך קבע את תפילותיו בישיבת פוניבז' והיה דמות קבועה באירועיה.
החל מתשט"ז (1956) כיהן כאב בית דין רבני בתל אביב.
הוא שימש כאב"ד כשלושים שנה, עד פרישתו לגמלאות.
לצד דיינים נוספים, דוגמת הרבנים אליעזר גולדשמידט, בצלאל ז'ולטי, שלמה קרליץ, שלמה טנא, יוסף שלום אלישיב, אליעזר יהודה ולנדברג ועוד, נחשבת עבודתו כדיין כתשתית החלוצית הראשונה למערך בתי הדין הרבניים במדינת ישראל.
שימש חבר ועדת השופטים של פרס הרב קוק.
במסגרת תפקידו, התפרסמה התנגדותו החריפה להענקת הפרס לרב פרופ' שאול ליברמן, בשל עבודתו של האחרון בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק המשתייך לתנועה הקונסרבטיבית, אף שליברמן עצמו קיים אורח חיים אורתודוקסי אדוק.
בשנת תשל"א, לצד עמיתו הרב יצחק קוליץ, נסע מטעם מועצת הרבנות הראשית לווינה ופרסם דו"ח על פרשת גיורי וינה בעיר.
בשנת ה'תשל"ג (1973) זכה בעצמו בפרס הרב קוק (פרס כבוד) על ספרו "משפטי שמואל".
הספר זכה בשנת ה'תשל"ח גם בפרס הרב מימון, ונחשב פרויקט חלוצי המתאים את עקרונות חושן משפט לדין בבתי הדין הרבניים המודרניים.
לצד עבודתו בהוראה ובבית הדין, עסק במפעלי חסד ונדבנות רבים.
פרסם מספר ספרים תורניים וכן מאמרים בנושאי הלכה ומשפט בבמות שונות.
במקביל לעיסוקו בתחום ההלכה והדיינות עסק בעריכת תורתם של הראשונים.
בעשרים השנים האחרונות לחייו עמד בראש המחלקה לכתבי יד של "מכון ירושלים".
הרב ורנר נפטר בל' בסיוון ה'תשנ"ג ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
לאחר פטירתו יצא לכבודו "ספר הזיכרון למרן הגרש"ב ורנר" על ידי מכון ירושלים בעריכת הרב יוסף בוקסבוים.
היה נשוי לקיילא יהודית, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ.
הרב דוד יחיאל ורנר, רב העיר חדרה.
פסיה פעשא - אלמנת הרב דב צבי קרלינשטיין, ראש ישיבת גרודנא באשדוד.
מרים - אשת הרב מנחם שיף, ראש כולל ברעננה.
הרב שמעון מאיר ורנר, כיהן שנים רבות כראש כולל 'הרמב"ם' בישיבת תפארת חיים בתל אביב, וכיום כראש קיבוץ בישיבת עטרת שלמה.
דודו הרב שמחה בונם ורנר כיהן כחבר הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים.
בני דודיו הם הרב אברהם ורנר רבה של נתניה והרב אשר זאב ורנר רבה של טבריה.
משפטי שמואל – פסקים ובירורי הלכות באבן העזר ובחושן משפט (תשל"ב, תשמ"ד).
על ספר זה זכה בפרס הרב מימון לשנת תשל"ח
בירורי הלכות – בזכויות עובד ומעביד, שכיר וקבלן
חידושי הר"ן – למסכתות שבת, מועד קטן ומגילה
יקר תפארת – לרדב"ז על משנה תורה הלכות שלוחין ושותפין והלכות עבדים, תשכ"ד
ארבעה טורים – מהדורת אל המקורות, בעריכתו, עם הערות המהרש"ל, מהר"ן שפירא והמהר"ל, תשי"ח
שמואל גרונם גריינימן (1889, תרמ"ט – 14 בפברואר 1957, י"ג באדר א' תשי"ז) היה עסקן ציבור בליטא, בארץ ישראל ובארצות הברית.
עוזרם הקרוב של החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזנסקי, ממייסדי ועד הישיבות בווילנה ומפעיליו המרכזיים, מייסד "מרכז חינוך התורה" בארץ ישראל והמוציא לאור של ספרי גיסו החזון איש.
ערך את הספר "חפץ חיים על התורה".
נולד בדז'יסנה שבאימפריה הרוסית לרב יוסף יצחק גריינימן.
בגיל צעיר התייתם מאמו ועבר לווילנה, שם למד בישיבה שהקים הרב מאיר קרליץ, לימים גיסו.
לאחר נישואיו עם צביה קרליץ, בתו של הרב שמריהו יוסף קרליץ, עבר לראדין, שם התקרב לחפץ חיים והיה מתלמידיו ועוזריו הקרובים.
כמו כן היה מקורב לרב חיים עוזר גרודזנסקי והיה שליחו בעניינים ציבוריים שונים שעלו על הפרק.
ליווה את שני הרבנים האלו בנסיעותיהם הרבות, ובין השאר ליווה את הרב גרודזנסקי בשתי הכנסיות הגדולות הראשונות.
מספר פעמים נסע בשליחותם לארצות הברית וביקר בקהילות יהודיות מקומיות.
בשנת תר"פ (1920) התמנה למזכיר "ועד העזרה למוסדות הדתיים" שהוקם ביוזמת הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בשנת תרפ"ד (1924) היה שותף בהקמת ועד הישיבות בווילנה והיה מפעיליו המרכזיים.
תקופה מסוימת ניהל את ישיבת מיר.
היה ממייסדי העיתון "דאס ווארט" והשתתף בו בקביעות בכתיבת מאמרי הגות והשקפה, וכן ביומון "דער יוד" של אגודת ישראל.
היה המוציא לאור והמפיץ של ספרי גיסו החזון איש.
הספרים יצאו בעילום שמו של המחבר, ושמו של המוציא לאור הרב גריינימן הופיע בשער הספרים.
כמו כן סייע בעריכתו והוצאתו של הירחון התורני "כנסת ישראל" שיצא בווילנה על ידי גיסו הרב משה קרליץ.
בשנת תרצ"ה (1935), שנתיים אחרי עליית גיסו החזון איש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בארץ ישראל הקים את "מרכז חינוך התורה", שאיגד עשרות מוסדות תורניים ודתיים.
הוציא לאור את כתב העת "לפיד" שעסק בענייני חינוך.
יזם הקמת יומון חרדי על-מפלגתי ולשם כך פנה לראשי אגודת ישראל בירושלים, אך החליט שלא להוציאו לאחר שנדחתה דרישתו שהעיתון יהיה חרדי כללי ועל-מפלגתי.
בתקופה ששהה בארץ ישראל המשיך להוציא לאור ולהפיץ את ספרי החזון איש ודאג למחייתו ולמחיית גיסיו האחרים.
כיהן כנשיא כבוד של ישיבת תפארת ציון.
כעבור תקופה נסע לארצות הברית, שם התמנה לנהל את ישיבת תפארת ירושלים.
בתקופת שהותו בארצות הברית קירב את גדולי התורה המקומיים לאגודת ישראל.
בשנת תרצ"ז (1937) ליווה את הרב אליעזר סילבר, רבה של סינסינטי, לכנסייה הגדולה השלישית, והרב גריינימן אף נאם בפני צירי הכנסייה.
הוא יזם את הוועידה הראשונה של אגודת ישראל בארצות הברית והיה הרוח החיה בה.
בשנת תש"ח (1948) שב והשתקע בארץ ישראל.
עמד לימין גיסו החזון איש וסייע לו בהחזקת כולל האברכים שהקים בשכונת זיכרון מאיר ונקרא על שמו - כולל חזון איש.
לאחר פטירת החזון איש הקים את "קרן חזון איש" לסיוע לעניים ויתומים.
השתתף בוועידות וכינוסים של ארגונים חרדיים שונים ונאם בפני המשתתפים.
בכנסייה הגדולה הרביעית, שהתכנסה בירושלים בשנת תשי"ד (1954), נעל נאומו את הכנסייה.
נפטר בשנת תשי"ז, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק, בסמוך לקברו של החזון איש.
בתקופת שהותו בארצות הברית פרסם הרב גריינימן את הספר "חפץ חיים על התורה", ובו ליקט פירושים וביאורים ששמע מרבו החפץ חיים וסידר אותם לפי סדר פרשיות השבוע.
בשולי הספר הוסיף חידושים והערות משלו, בשם "מעשי למלך".
תוך זמן קצר נעשה הספר לרב-מכר.
כמו כן פרסם ספר בשפת היידיש בשם "הונדערט מעשיות און משלים פון חפץ חיים" ("מאה סיפורים מהחפץ חיים").
היה נשוי לצביה (לבית קרליץ).
הרב שמריהו - הוציא לאור את ספרי החזון איש לאחר פטירת אביו.
הרב חיים שאול - מגדולי התורה בבני ברק.
הרב פנחס דוד - עסקן ואיש ציבור בירושלים.
הרב מאיר - מחבר ספרי "אמרי יושר" והספר "דינים והנהגות למרן החזון איש".
אסתר - נישאה לרב בנימין ביינוש פינקל, ראש ישיבת מיר בירושלים.
יוספה - נישאה לרב שרגא וילמן, שעסק בההדרת ספרי ראשונים.
שמואל "שְמֶלֶק" ברקוביץ (נולד ב-14 בפברואר 1947, ירושלים) הוא דוקטור למשפטים, מומחה בנושא המקומות הקדושים לדתות השונות בישראל מבחינה היסטורית, דתית, מדינית ומשפטית.
כמו כן, הוא מומחה בעל שם גם לענייני ירושלים (המזרחית והמערבית).
ברקוביץ הוא מרצה, חוקר ויועץ בנושאים הנ"ל, וגם מדריך סיורים בירושלים.
בנוסף, ברקוביץ הוא גם עו"ד פעיל, ובעל משרד עורכי דין בירושלים, העוסק בעיקר בתחום האזרחי, כולל הופעות בבתי משפט.
שמואל ברקוביץ נולד בירושלים, כבנם היחיד של שאול וטובה ברקוביץ אשר עלו לארץ מפולין וליטא בהתאמה, ממניעים ציוניים.
אביו של ברקוביץ היה מפקד בית"ר בעיירה איישישוק בליטא, עלה לארץ בשנת 1930, עבד בייבוש ביצות ובסלילת כבישים ולחם בשורות האצ"ל לפני קום המדינה.
לאחר קום המדינה התפרנס מסוכנות למכירת דבקים וכימיקלים.
נפטר בשנת 2007 ונקבר בחלקת חללי האצ"ל בבית הקברות בגבעת שאול בירושלים.
אמו של ברקוביץ עלתה בגפה לישראל בשנת 1936, והייתה דמות מרכזית בחייו.
ברקוביץ עצמו גדל בשכונת נחלאות ובשכונת רחביה בירושלים, והתחנך בבית הספר "הגימנסיה העברית" בשכונת רחביה בירושלים.
ברקוביץ שיחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
בנעוריו היה ברקוביץ פעיל בולט בתנועת הצופים בירושלים: מדריך, חבר משלחת הצופים לתנועת "יהודה הצעיר" בארצות הברית, מרכז וראש שבט מודיעין - צופי ירושלים.
הוא יזם וקבע את סדרי טקס ערב יום הזיכרון של שבט "מודיעין" באתר ההנצחה של פלוגת התובלה היהודית 462 בצבא הבריטי, בבית הקברות הצבאי, בהר הרצל בירושלים, טקס שמתקיים באותה מתכונת מ-1966 עד היום.
את רוב שירותו הצבאי העביר ברקוביץ בחיל ההנדסה הקרבית.
לאחר סיום שירותו הסדיר, התנדב ברקוביץ לקורס קצינים קרביים וחזר לשרת כמפקד פלוגה מבצעית ביחידתו.
הוא סיים את שירותו בצה"ל בדרגת רס"ן.
ברקוביץ לחם במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת ההתשה, מלחמת לבנון הראשונה ובאינתיפאדה הראשונה.
ברקוביץ למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במחזור הראשון בהר הצופים, וסיים את התואר הראשון בהצטיינות וכתלמיד המצטיין של מחזורו בשנת 1971. הוא הוסמך כעו"ד בפברואר 1973. כהמשך ישיר ללימודיו, הוא המשיך לתואר שני, "קפץ כיתה" ועבר למסלול הישיר לדוקטורט.
סיים את התואר השלישי בהצטיינות יתרה בשנת 1978. נושא עבודת הדוקטורט היה: "המעמד המשפטי של המקומות הקדושים בארץ ישראל".
ברקוביץ נשוי לאילנה (צוקרמן), מנהלת המחלקה לגיל השלישי בעיריית ירושלים.
לבני הזוג 2 ילדים: עופר וכרמל.
עופר הוא יו"ר תנועת "התעוררות בירושלים", שימש סגן ראש העיר בין השנים 2013–2017 והתמודד על ראשות עיריית ירושלים ב-2018.
ברקוביץ עובד כעורך דין מאז שנת 1973 ועד היום (נכון ל-2025), בעל משרד עורכי דין העוסק בתחום המשפט האזרחי, ומתמחה בנזיקין, עבודה, ליקויי בנייה, חוזים, נדל"ן, סכסוכי ירושה, צוואות, חוזים, משפט מסחרי והופעות בבית המשפט בנושאים האלה.
עבודת הדוקטורט של ברקוביץ, "המעמד המשפטי של המקומות הקדושים בארץ ישראל", שימשה כמסמך עזר חשוב לצוות הישראלי בשיחות השלום בין ישראל לבין מצרים, בשנת 1978, בקמפ-דייוויד שבארצות הברית.
צוות המשא ומתן של ישראל בוועידת קמפ-דייוויד השנייה (יולי 2000), התייעץ עם פרופ' רות לפידות וד"ר ברקוביץ בקשר לסעיפים של מתווה קלינטון, הנוגעים להצעה להסדר שלום בירושלים ובהר הבית.
בשנים 2003–2006 היה ברקוביץ חבר בצוות מחקר של מכון ירושלים לחקר ישראל, אשר גיבש מספר חלופות להסדר שלום בירושלים ובהר הבית, והגיש אותן בכתב לראש ממשלת ישראל.
בשנים 2006–2007 ייעץ ברקוביץ לעמותת "מרכז שמעון ויזנטאל", הבונה את מוזיאון הסובלנות בשכונת ממילא בירושלים, בעניין מעמדו המשפטי בהלכה המוסלמית של בית הקברות המוסלמי לשעבר בשכונת ממילא, בירושלים, אשר בתחומו נבנה מוזיאון הסובלנות.
חוות הדעת, שכתב ברקוביץ בנדון, ואשר שללה את מעמדו של המתחם הנדון כ"בית קברות מוסלמי" לפי פסיקת חכמי האסלאם, הוגשה לבית המשפט העליון, וסייעה לדחיית העתירה שהגישו המוסלמים נגד בניית המוזיאון.
בעקבות מינוי מבקר המדינה לחקור את פעילות הרשויות השונות בעקבות הפגיעות החוזרות ונשנות של הפלסטינים בעתיקות בהר הבית, הגיש לו ברקוביץ, ביום 15.1.2008, דו"ח מקיף בנושא זה.
הדוח הזה שימש בסיס לביקורת החריפה, שמתח מבקר המדינה, בדוח המסכם שלו בנידון, על פעולות הרשויות הישראליות בהר הבית, שהוגש לוועדת הכנסת לביקורת ענייני המדינה בסוף שנת 2010.
בשנים 2009–2010 ייעץ ברקוביץ לעדה הנוצרית הארמנית בעניין סדרי טקס "האש הקדושה" בשבת האור, בכנסיית הקבר הקדוש, בעיר העתיקה בירושלים, והמחקר ההיסטורי – המשפטי, שכתב ברקוביץ בנידון הוגש לבג"ץ ולממשלת ישראל, וסייע ליישוב הסכסוך בין הארמנים לבין היוונים האורתודוקסים לגבי הטקס הזה.
ברקוביץ היה חבר הנהלת "הוועד למניעת הרס העתיקות בהר הבית" במשך 14 שנה (2000–2014).
בוועד הזה חברים אישי ציבור מכל קצווי הקשת הפוליטית.
הוועד פעל לשכנע את ממשלת ישראל ואת משטרת ישראל להפסיק את הפגיעות החוזרות ונשנות של הפלסטינים בעתיקות הר הבית, ולפקח בקפדנות על העבודות הפלסטיניות באתר הקדוש.
בשנת 2015 הזמין הנשיא רובי ריבלין את ברקוביץ לשלוש פגישות ייעוץ: הראשונה בעניין תנאי החיים במזרח ירושלים, השנייה בעניין הר הבית והשלישית בעניין היחסים בין ישראל לבין הוותיקן.
בשנים 2016–2018 ייעץ ברקוביץ לעדה הנוצרית האתיופית בעניין הסכסוך שבינה לבין העדה הנוצרית, הקופטית לגבי שיפוץ מנזר הסולטאן שעל גג כנסיית הקבר הקדוש.
במרץ 2020 הגיש ברקוביץ לפרקליטות מחוז חיפה, חוות דעת בעניין העתקת בתי קברות או קברים בודדים לפי ההלכה המוסלמית וההלכה היהודית.
חוות הדעת הזאת הוגשה לבית משפט השלום בחיפה במסגרת תביעה של רשות מקרקעי ישראל להעתקת 3 קברים של חמולה בדואית, שבהסתמך עליהם התנגדו הבדואים לבנייתו של פרויקט דירות למגורים ליד כרמיאל.
ברקוביץ הוא גם חוקר ידוע בענייני ירושלים והמקומות הקדושים בישראל.
הוא כתב מאמרים רבים וחיבר ארבעה ספרים בנושאים הנ"ל.
שניים מהספרים האלה: "מלחמות המקומות קדושים" ו- "מה נורא המקום הזה" הם ספרי יסוד בתחום הנ"ל, ומהווים ספרי לימוד בחוגים שונים באוניברסיטאות.
הספר הראשון קיבל את הפרס הראשון של מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת ת"א למחקר המצטיין בתחום ביטחון ישראל בשנת 2001.
באמצע שנת 2018 יצא לאור מחקרו האחרון של ברקוביץ על "המעמד של ירושלים במשפט הבינלאומי והישראלי".
במחקר הזה טוען ומוכיח ברקוביץ, בניגוד לדעה המקובלת באו"ם, כי שלטונה של ישראל בירושלים השלמה הוא חוקי גם לפי המשפט הבינלאומי.
ברקוביץ הוא גם מרצה מבוקש, ומרצה מזה שנים רבות בנושא ירושלים והמקומות הקדושים בישראל (מבחינה היסטורית, דתית, מדינית ומשפטית) בצה"ל, במכון יד בן צבי, בהשתלמויות של משרד התיירות למורי דרך, בתוכניות העשרה לגמלאים ובחוגי בית ברחבי הארץ.
בשנים 2018–2020 העביר ברקוביץ סדרה של הרצאות בנושאים הנ"ל, והדריך בהתנדבות סיורים בירושלים לניצולי שואה בארגון "עמך" בירושלים.
המעמד של ירושלים במשפט הבינלאומי והישראלי
במאמרו זה מפרט ברקוביץ את עמדה בה מחזיקים מומחים בעלי שם עולמי למשפט בינלאומי על מעמדה המשפטי של ירושלים לפיה מבחינת המשפט הבינלאומי לישראל יש ריבונות בשני חלקיה של ירושלים.
עם סיום המנדט הבריטי ב-1948, נוצר שטוח ובו ריק מדיני - שטח ללא ריבון - שבו ניתן לרכוש ריבונות בפעולה חוקית.
כך עשתה ישראל במהלך השנים 1948-1949. יש הסבורים שבאותו האופן רכשה ישראל את הריבונות גם בירושלים המזרחית, כאשר תפסה את השטח תוך פעולת הגנה עצמית מפני מתקפה של ירדן עליה במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
הזכות להגנה עצמית מוכרת במשפט הבינלאומי כחריג לגיטימי לאיסור על שימוש בכוח.
על פי העמדה הזו, הגנה עצמית היא גם חריג לאיסור על רכישת ריבונות בשטח באופן צד צדדי בעקבות שימוש בכוח.
לפי העמדה שמפרט ברקוביץ, לישראל זכות עדיפה במזרח ירושלים על פני זו של ירדן, שכן פעולתה של ירדן להשגת השליטה במזרח העיר ב-1948 היה בפעולה תוקפנית, בעוד שישראל תפסה את השליטב ב-1967 בפעולת הגנה עצמית.
המעמד של ירושלים במשפט הבינלאומי והישראלי, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 2018
מה נורא המקום הזה: קדושה, פוליטיקה ומשפט בירושלים ובמקומות הקדושים בישראל, ירושלים, כרטא, תשס"ו 2006
הר הבית והכותל המערבי במשפט הישראלי, מכון ירושלים לחקר לישראל, 2002
מלחמות המקומות הקדושים, מכון ירושלים לחקר ישראל, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2000
המעמד המשפטי של המקומות הקדושים בירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1997
הכותל המערבי או קיר אל-בוראק?!: המאבקים על זהות הר הבית, הכותל המערבי ומסגד אל-אקצא וסוגיות אחרות, [אזור תעשייה לב הארץ]: סטימצקי הוצאה לאור, 2025
שאלת ניתוחי מתים בישראל, דיני ישראל, כרך ז' (תשל"ז) עמ' קמג
הצעות להסדר מעמדם של המקומות הקדושים במסגרת הסכם שלום, בתוך: ירושלים-היבטים משפטיים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, מהדורה שנייה, 1983
המעמד של הר הבית והכותל המערבי במשפט הישראלי, בתוך: ריבונות האל והאדם, 2001
עמדת הוותיקן בשאלת ירושלים והמקומות הקדושים, מחניים, 2004
המעמד המשפטי של האגן ההיסטורי של ירושלים, בתוך: האגן ההיסטורי של ירושלים בעיות וחלופות לפתרונן, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2006
ברקוביץ, ביחד עם דר' י.
רמון, חלופות להסדר בהר הבית ובכותל המערבי, בתוך: האגן ההיסטורי של ירושלים בעיות וחלופות לפתרונן, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2006
שמואל גליק (נולד ב-1948) הוא חוקר וביבליוגרף של ספרות השאלות והתשובות ומתעד שרידי תשובות קדומים מכתבי יד שלא זכו לפרסום.
מחברם של ספרי יסוד בחקר תולדות החינוך היהודי, ספרות המנהגים וספרי ביבליוגרפיה לספרות השאלות והתשובות.
כיהן כראש מכון שוקן למחקר היהדות ופרופסור לספרות ההלכה ותולדות החינוך היהודי במכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור בתלמוד וספרות ההלכה, מבית המדרש לרבנים באמריקה שבניו יורק על עבודתו בנושא "דינים ותקנות בחינוך בהשוואה לספרות השו"ת ותקנות קהל".
גליק עמד בראש מכון שוקן למחקר היהדות שליד בית המדרש לרבנים באמריקה והיה מנהלו משנת 1987 עד סוף שנת 2024. משנת 1990 מלמד ספרות הלכתית, תולדות החינוך היהודי, אתיקה רפואית הלכה בקץ החיים במכון שכטר למדעי היהדות.
לאורך השנים עסק בחינוך והוראה ושימש בתפקידי ניהול שונים, עסק בהכשרת מורים ושימש גם מרכז פדגוגי במכללת הרצוג שעל יד ישיבת הר עציון.
היה מנכ"ל המוסד האקדמי בית המדרש לרבנים באמריקה בירושלים ומנכ"ל בית המדרש ללימודי היהדות ומדרשת ירושלים לחינוך יהודי בגולה.
בשנים 1988–1989 ניהל גם תוכנית להכשרת מורים בשיתוף הסמינר לרבנים אמריקאים-לטינים בבואנוס איירס.
גליק הוא ממחיי ההוראה באוניברסיטה ללימודי היהדות בבודפשט (OR-ZSE - The Budapest University of Jewish Studies).
הוא הקים בה בשנת 1989 את מדרשת ירושלים - פדגוגיום להכשרה מורים, והוביל להכרתה על ידי המועצה להשכלה ההונגרית כתוכנית מוכרת לתואר ראשון.
שימש שם עד שנת 2011 כפרופסור אורח לספרות המנהג וההלכה, בבית הספר לתלמידי התואר השלישי.
משנת 1990 שימש בתפקידים אקדמיים נוספים: ראש המרכז להגות בחינוך יהודי ע"ש דב רפל שליד מכללת ליפשיץ; עורך עמית של כתב העת "הגות", ושל כתב העת האלקטרוני "Quntress"; ומרכז מחקר על "שרידי תשובות" שבכתבי יד של הגניזה הקהירית ביחידת המחקר ע"ש טיילור-שכטר בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 2009 נבחר גליק לנשיא מכללת ליפשיץ, מכללה דתית להוראה בירושלים.
לאחר זמן קצר בוטל המינוי על ידי האספה הכללית של העמותה בלחץ רבנים חרדים לאומיים שהתנגדו לכך שמי שעבד במכון שכטר למדעי היהדות המזוהה כמוסד קונסרבטיבי, יעמוד בראש מכללה דתית והוא בתגובה התפטר מכל תפקידיו במכללה.
תחומי ההוראה של גליק מתמקדים בשלושה תחומים בתוך הספרות היהודית:
עיונים בספרות השו"ת: על סוגי שואלים ומשיבים; שינויים ותמורות בתכנים וסגנון של תשובות; עריכה וצנזורה בספרות התשובות; תשובות פולמוסיות ותרומתן למחקר ההיסטורי.
מנהגי ישראל: תולדותיהם והתפתחותם; היחס בין מנהג, הלכה ומעשה; מנהגי אבלות וזיקתם למנהגי הנישואין בישראל.
תולדות החינוך היהודי: חובות וזכויות ההורים בחינוך ילדיהם מימי הביניים ועד תקופת ההשכלה בהשוואה לחוק ופסיקת בתי המשפט בישראל.
בשנות התשעים התמקד בעיקר בחקר תולדות המנהגים ותולדות החינוך היהודי.
בשנות האלפיים, עוסק גליק בחקר ספרות השאלות והתשובות והמנהגים.
ספריו החשובים שהתפרסמו בשני העשורים האחרונים הם:
אור נגה עליהם: הזיקה שבין מנהגי נישואין למנהגי אבלות במסורת ישראל - הספר במהדורתו החדשה דן בהתפתחותם של מנהגים מתחומי הנישואין והאבלות בתפוצות ישראל ובזיקה שביניהם.
למרות הניגודים הקוטביים שבין שני אירועים אלו, בספרות ההלכה נידונו מנהגים אלו בסמיכות זה לזה.
המחבר דן ומתחקה אחר אותם הטעמים הישירים והעקיפים שניתנו למנהגים אלו בספרות ישראל ובתרבויות אחרות.
חמודות מצרים: כרך א - תשובות חכמי מצרים האחרונים מגניזת קהיר - הספר מתעד תשובות מחכמי מצרים מהמאה הט"ז ועד המאה הי"ח שנמצאו בגניזת קהיר בספריות העולם, כולל מבוא על חכמי מצרים שחברו ספרי שו"ת שאבדו או נגנזו ולא ראו אור.
חמודות מצרים: כרך ב - תשובות רבי משה יהודה עבאס - רבי משה יהודה עבאס תלמידו של ר' יוסף מטראני, חכם מלא דעת וחכמת השיר, חי ופעל במצרים במאה הי"ז, תשובותיו יוצאות לאור לראשונה במהדורה מדעית בשני כרכים מתוך כתבי יד שהשתמרו בספריית הבודליאנה שבאוקספורד.
מהדורה זו כוללת מדור להשוואת שינויי נוסח, ומבוא רחב על המחבר, על תשובותיו, על יצירותיו ועל חכמים מבני חוגו.
חמודות מצרים: כרך ג - ממלכת כהנים: תשובות רבי בנימין ורבי חיים שלום מעלי הכהן - רבי בנימין מעלי הכהן ובנו רבי חיים שלום, ילידי ירושלים ומחכמי ירושלים ומצרים במאה הי"ח, שמשו כשרדי"ם ופוסקי הלכה במצרים במשך שנים רבות.
תשובותיהם שהשתמרו בכתבי יד בספריות: הבודליאנה שבאוקספורד; אוסף גינצבורג שבספריה הממלכתית של רוסיה ובספריה הלאומית בירושלים, רואים אור לראשונה במהדורה מוערת.
שרידי תשובות מחכמי האימפריה העות'מאנית מגניזת קהיר שבאוסף א"נ אדלר שבספריית ביהמ"ד לרבנים באמריקה - הספר מתעד שרידים של 48 תשובות מהמאה הט"ז ועד המאה הי"ט שנמצאו בגניזת קהיר שבאוסף אלקן נתן אדלר שבספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, כולל מבוא על דרך זיהוי תשובות בקטעים בלתי מזוהים.
שרידי תשובות מחכמי האימפריה העות'מאנית מגניזת קהיר ומכתבי יד שבאוספי הספריות שבאוניברסיטת קיימברידג' - הספר מתעד שרידים של 115 תשובות שנמצאו בגניזת קהיר שבאוספי הספריות שבאוניברסיטת קיימברידג' מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19. חלק מן המשיבים שזוהו הם פנים חדשות ומפתיעות בספרות השו"ת.
שרידי תשובות מאוסף ז'אק מוצרי שבספריית אוניברסיטת קיימברידג' - הספר מתעד שרידים של שבעים וחמש תשובות שנמצאו בגניזת קהיר מתקופת הגאונים ועד המאה הי"ח.
קונטרס התשובות החדש: אוצר ביבליוגרפי של ספרות השאלות והתשובות מראשית הדפוס ועד תש"ס - שלושת הכרכים הראשונים כוללים מחקר מקיף על תולדות ספרות השו"ת, ובהם תיאורים של מאות רבות של תשובות ייחודיות שיש בהן תרומה למחקר ההיסטורי ולחקר התפתחות ההלכה והמשפט העברי.
הכרך הרביעי יצא לאור בשנת תש"ע (2010) והוא כולל 12,000 ערכים המתמקדים בהיבטים הלכתיים-היסטוריים וביוגרפיים שנסקרו בג' הכרכים הראשונים וביבליוגרפיה רחבה ומקיפה בחקר ספרות התשובות הכוללת לראשונה רשימה ממוינת של מאמרים, מחקרים ומונוגרפיות בעברית ובלועזית שנתפרסמו מראשית המחקר בספרות התשובות בשנת 1823 ועד 2010.
קונטרס על עניין שבת החתונה - עותק יחידי ששרד ונתגלה בספריית מכון שוקן שליד ביהמ"ד לרבנים באמריקה לאחר כמאתיים ושישים שנה.
ספר זה נתגלה במסגרת מחקר על ספרי שו"ת נדירים בראשותו של גליק.
הקונטרס הוא עותק יחידי (Unicom) ששרד מחיבור שנדפס באמשטרדם בשנת תק"ב (1742) לערך, על ידי ר' אליעזר סופינו.
ספר קטן זה לא זכה בשעתו לתשומת לבם של תלמידי החכמים בישיבות איטליה – עודנו באיבו נגזרה עליו גזרת כליה, זאת לא מפני שחשדו את המחבר במינות, אפיקורסות או שבתאות, אלא בשל מנהג שאינו מעיקרי היהדות שנהוג בכמה מקהילות הספרדים ב"שבת שלאחר החתונה", שהיה שנוי במחלוקת בין המחבר לעמיתיו הרבנים.
הקצף יצא על הספר שהעלימוהו ועל מחברו שהשתדלו להסתיר שמו ולא להשאיר לו זכר.
פירושים וחידושים בירושלמי / לוי גינצבורג, מהדורה מוערת, בעריכת שמואל גליק (בסיוע יעקב שורץ ואיתן ברקוביץ), בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, מכון שכטר למדעי היהדות, מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים תשפ"ד.
אור במושבותם: חכמי מצרים יצירתם ופועלם במאות השבע-עשרה – התשע עשרה (בעריכת שמואל גליק וחנן גפני) מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים תשפ"ד.
אור במושבותם: חכמי קושטא, שאלוניקי ואיזמיר, יצירתם ופועלם במאות השבע-עשרה – התשע-עשרה (בעריכת שמואל גליק וחנן גפני) מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים תשפ"ה.
אור נגה עליהם: הזיקה שבין מנהגי נישואין למנהגי אבלות במסורת ישראל, מהדורה שנייה עם תיקונים והוספות, מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים תש"פ.
מחווה למנחם - אסופת מאמרים לכבוד מנחם חיים שמלצר (עורך עמית ומלבה"ד), מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים תשע"ט.
חמודות מצרים: כרך א - תשובות חכמי מצרים האחרונים מגניזת קהיר, מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים תשע"ח.
חמודות מצרים: כרך ב - תשובות רבי משה יהודה עבאס מכתבי יד שטרם ראו אור, מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים תשפ"א.
חמודות מצרים: כרך ג - ממלכת כהנים: תשובות רבי בנימין ובנו רבי חיים שלום מעלי הכהן מכתבי יד שטרם ראו אור, מכון שוקן למחקר היהדות, ירושלים 2025 (תשפ"ה)
חמודות מצרים: כרך ד - כיסא כבוד: פירוש למסכתות הקטנות, לרבי משה יהודה עבאס מכתבי יד שטרם ראו אור מכון שוקן למחקר היהדות, [בהכנה].
יובלי אהבה, קובץ זיכרון ליובל הימן הי"ד, בעריכת יוסף יובל טובי, שמואל גליק ורינה לוין מלמד, ירושלים תשע"ז.
שרידי תשובות מחכמי האימפריה העות'מאנית מגניזת קהיר שבאוסף א"נ אדלר שבביהמ"ד לרבנים באמריקה, א-ב, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ובית המדרש לרבנים באמריקה, רמת-גן ירושלים וניו יורק תשע"ו.
שרידי תשובות מחכמי האימפריה העות'מאנית מגניזת קהיר ומכתבי יד שבאוספי הספריות שבאוניברסיטת קיימברידג', בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה והיחידה לחקר הגניזה ע"ש טיילור-שכטר אוניברסיטת קיימברידג', א-ג, ירושלים תשע"ג-תשע"ד.
שרידי תשובות, מאוסף ז'אק מוצרי שבספריית אוניברסיטת קיימברידג', בסיוע דותן ארד ואחרים, הוצאת בריל, ליידן ובוסטון, תשע"ב.
אשנב לספרות התשובות, בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה, ירושלים וניו יורק תשע"ב.
קונטרס התשובות החדש – אוצר ביבליוגרפי לספרות השאלות והתשובות מראשית הדפוס ועד תש"ס, כרכים א'-ג', בהוצאת הפקולטה למשפטים אוניברסיטת בר-אילן, מכון שוקן למחקר היהדות, מכון שכטר למדעי היהדות, ירושלים תשס"ו-תשס"ט; כרך ד' בהוצאת מכון שוקן למחקר היהדות, מכון שכטר למדעי היהדות, ירושלים תש"ע.
מקורות לתולדות החינוך בישראל / שמחה אסף – מהדורה חדשה בתוספת הערות והשלמות, בעריכת שמואל גליק, כרכים א'-ג', הוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה, ניו יורק וירושלים תשס"א-תשס"ב.
מקורות לתולדות החינוך בישראל – שאלות ותשובות מארצות האסלאם והאימפריה העות'מאנית מהמאה הט"ו ועד ראשית המאה הכ', כרך ד', הוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה והמכללה האקדמית ע"ש רא"מ ליפשיץ, ניו יורק וירושלים תשס"ו.
מקורות לתולדות החינוך בישראל – שאלות ותשובות מארצות מרכז אירופה ומזרחה מהמאה הט"ו ועד ראשית המאה הכ', כרכים ה'-ו', הוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה והמכללה האקדמית ע"ש רא"מ ליפשיץ, ניו יורק וירושלים תשס"ט.
קונטרס על עניין שבת החתונה – עותק יחידי ששרד ונתגלה בספריית מכון שוקן שליד ביהמ"ד לרבנים באמריקה לאחר כמאתיים ושישים שנה, בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ז.
זכֹר דבר לעבדך – אסופת מאמרים לזכר דב רפל (עורך) – בהוצאת בית הספר לחינוך ע"ש פ' חורגין, אוניברסיטת בר-אילן והמכללה האקדמית ע"ש רא"מ ליפשיץ, ירושלים תשס"ז.
אתר אוצרות החינוך היהודי – מחקרים ומקורות - בית המדרש לרבנים באמריקה והמכללה האקדמית ע"ש רא"מ ליפשיץ, 2007.
החינוך בראי החוק וההלכה - מכון שכטר למדעי היהדות, א-ב, ירושלים תשנ"ט.
שמואל גליק תושב אפרת, נשוי למרגלית ולהם ארבעה ילדים: אוֹריאל יצחק (אוֹרי) גליק, שנפל בשירותו הצבאי בעת מילוי תפקידו; ד"ר ציפורית גליק-מרקוביץ, פסיכולוגית ארגונית מומחית; ד"ר אלון גליק, חוקר מדעי הצומח; וד"ר עמרם (עמי) גליק, רופא מומחה בכירורגית הפה והלסתות.
שמואל גלינקא (4 ביולי 1927 – 11 בנובמבר 1956) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה שנפל במלחמת סיני בה פיקד על חטיבה 37 המשוריינת.
שמואל גלינקא נולד ב-4 ביולי 1927 בעיירה אוסטרוב-מזוביצקי שבפולין.
אביו, חיים, היה פעיל ציוני ואמו, לאה, הייתה מחנכת עברית.
בילדותו התחנך גלינקא בגן ילדים ובבית ספר עברי ציוני.
בגיל 11 עלה עם משפחתו לארץ, שהתיישבה בכפר יהושע.
למד בבית ספר החקלאי הראשון בארץ, מקוה ישראל.
לאחר לימודיו במקווה ישראל הצטרף להגנה ובמסגרתה הדריך ילדים צעירים.
בשנת 1946 התנדב לפלמ"ח בפלוגה הימית ולמד קורס ימאות שנועד להכשירו כימאי על מנת לסייע בהעפלה ארצה.
ב, 29 ביוני 1946, נעצר גלינקא יחד עם רבים מחברי ההגנה והועבר למחנה המעצר בעתלית ולאחר מכן לרפיח ולאחר שישה שבועות שוחרר ושב לפעילות.
במלחמת העצמאות שירת כמ"פ בגדוד החמישי של חטיבת הראל, ובקרב על הראדאר נפגע קל אך המשיך בלחימה.
לאחר המלחמה הצטרף לשירות קבע ונשלח לקורס מג"דים ומיד לאחר מכן מונה למפקד ענף-נשק בבית הספר לחיל הרגלים.
בשנת 1950 קודם לדרגת סגן-אלוף ופיקד על גדוד בחטיבת גבעתי.
בשנת 1955 שימש כקצין האג"ם של פיקוד הדרום ובשנת 1956 שימש כראש ענף המבצעים במטכ"ל.
היה נשוי לשרה ואב לשלושה ילדים.
אחד מילדיו הוא תת-אלוף רן גלינקא שהיה מפקד שייטת 13 וקצין חינוך ראשי.
שמואל גורדון (נולד ב-7 במאי 1944) הוא איש צבא ישראלי בדימוס, ששירת 27 שנים בחיל האוויר הישראלי, כטייס קרב, מפקד יחידות מבצעיות וקצין מטה עד דרגת אלוף-משנה.
הוא חוקר העוסק במחקרים אסטרטגיים, ביטחון לאומי, מאבק בטרור ועשיית הסדרים בין ישראל לשכנותיה.
גורדון נולד בקיבוץ משמר העמק.
התגייס לחיל האוויר ובשנת 1963 סיים קורס טיס במגמת קרב.
לאחר מכן שימש כמדריך בבית הספר לטיסה.
במלחמת ההתשה לחם כטייס מיראז' בטייסת הקרב הראשונה.
בהמשך עבר הסבה למטוס "פנטום", ושירת כסמ"ט ב' ואחר כך סמ"ט א' בטייסת אבירי הזנב הכתום שבפיקודו של יפתח ספקטור.
במסגרת זו השתתף ב-2 בינואר 1973 בהפלה הראשונה של מטוס בידי הטייסת.
במלחמת יום הכיפורים טס בטייסת זו בהצבת חירום.
לאחר מכן שימש מפקד טייסת 105, של מטוסי פנטום.
בשנים 1977–1979 היה ראש הענף לאימון והדרכת מטוסי קרב במפקדת חיל האוויר, ובשנים 1978–1979 היה ראש פרויקט תוכנית האימונים של חיל האוויר לאחר החזרת סיני.
בשנים 1982–1984 שימש מפקד מוצב השליטה המרכזי של חיל האוויר, בדרגת אלוף-משנה, בין היתר במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1985–1988 היה מדריך במכללה לביטחון לאומי וראש צוות מחקר בנושא שדה הקרב העתידי.
במהלך שירותו הצבאי השלים בשנת 1980 לימודים לתואר ראשון (בהצטיינות) במדעי הרוח, ובשנת 1982 השלים לימודים לתואר שני (בהצטיינות) במדעי המדינה, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שחרורו מצה"ל שהה בשנים 1988–1991 בתאגיד ראנד בקליפורניה, שם עסק, בין היתר בסימולציות מתקדמות של היבטים מערכתיים בשדה הקרב העתידי ובאפיון מערכות נשק.
בשנים 1986–1995 היה בעל תוכנית קבועה בגלי צה"ל בנושאי ביטחון.
בשנת 1996 השלים דוקטורט בהיסטוריה צבאית באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא התזה שלו הוא "עוצמה צבאית : טכנולוגיה צבאית ומלחמה קונבנציונלית במזרח התיכון".
עוסק, בין היתר, במחקר, בייעוץ לתעשיות הביטחון ולקהילת הביטחון בנושאים כמו מערכות נשק, ייעוץ ארגוני, ניתוח מערכות וקבלת החלטות.
היה מעורב בצורה אינטנסיבית במערכת לוחמה נגד טק"ק ובמיוחד במערכת השו"ב עבור מערכת טיל נגד טילים.
ערך, בשיתוף צוות מחיל האוויר, פרויקט השוואה לבחירת מטוס הקרב העתידי.
פיתח מודל להערכת עוצמה צבאית ומדידת הצרכים התקציביים של משרד הביטחון וצה"ל.
פרסם מספר ספרי עיון, העוסקים בקובעי ההחלטות המדיניות והצבאיות.
משמש מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ופובליציסט.
בשנת 1998 זכה ספרו "קשתו של פאריס" בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
בנוסף פרסם ספר שירה ושני רומנים.
עימות באוויר - פרקים באסטרטגיה האווירית של גרמניה ובריטניה 1945-1914, מערכות, 1985
קשתו של פאריס - טכנולוגיה דוקטרינה וביטחון ישראל, ספרית פועלים, 1997
מסדר האבירים האחרון: אסטרטגיה אווירית מודרנית, רמות-אוניברסיטת ת"א, 1998
ישראל נגד הטרור - הערכת מצב לאומית, א' מלצר - מחקר, עיתונאות והוצאה לאור, 2002
מבט אישי: עיראקים, פלסטינים ואנחנו צה"ל, 2003
מנהיגות אווירית - תרבות מבצעית מודרנית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003
30 שעות באוקטובר - החלטות הרות גורל על הפעלת חיל האוויר בתחילת מלחמת יום כיפור, ספריית מעריב, 2008
מ'חניבעל' למלחמה - החלטות אסטרטגיות במלחמת לבנון השנייה, מודן הוצאה לאור, 2012
כחלום יעוף : שירים, ספרית פועלים, 1995
דורי, הוצאת חבר לעט, 2016
שמואל (מילק) גולן (גולדשיין) (2 במרץ 1901 – 26 במרץ 1960) היה איש חינוך, מתרגם ופסיכואנליטיקאי, ממנהיגי תנועת "השומר הצעיר", ממייסדי קיבוץ בית אלפא, תאורטיקן של החינוך המשותף ומאבותיו, ממייסדי ומכווני מפעל החינוך בקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
גולן בנם של פניה ופסח גולדשיין, נולד בעיירה פודוולוצ'יסקה (Podwołoczyska) שליד העיר טרנופול שבגליציה המזרחית, אוסטריה (כיום במערב אוקראינה).
בילדותו קיבל חינוך מסורתי וכללי.
היה ממנהיגי השומר הצעיר בגליציה, ראש קן בלבוב שבפולין, חבר "ההנהגה הראשית" של השומר הצעיר, וראש קבוצה בקן בווינה.
ביוני 1920 עלה לארץ ישראל.
היה חבר בקבוצת החלוצים חניכי השומר הצעיר שעבדה בביתניה עילית, ויחד עם חבריו הקים את קיבוץ בית אלפא ב-1923. גולן עבד כמורה ומחנך בחברת הילדים הראשונה בין השנים 1924–1928, וכן פעל בוועדת החינוך המשותף של הקיבוץ הארצי והיה ממייסדי מפעל החינוך המשותף בגיל הרך.
בסוף שנת 1929 נשלח לברלין ללמוד את תורת הפסיכואנליזה על פי זיגמונד פרויד בפוליקליניקה הפסיכואנליטית (או המכון הפסיכואנליטי; Berliner Psychoanalytisches Institut) של מקס אייטינגון, מתלמידי פרויד.
הוא למד בהדרכת משה וּולף (Wulff), ובמסגרת הכשרתו עבר אצלו אנליזה.
בעת לימודיו פעל להקמת "הסתדרות השומר הצעיר בגרמניה".
בברלין הכיר בקומונה של השומר הצעיר את יונה בן-יעקב (1909–2004), שנסעה לשם ללמוד סוציולוגיה וכלכלה מדינית באוניברסיטת ברלין.
השניים נישאו בשנת 1931. היא שבה לארץ ב-1932 והצטרפה לקיבוץ משמר העמק.
זמן קצר לאחר מכן, עם הקמת המוסד החינוכי שומריה בקיבוץ, הצטרף אליה גולן.
ב-1933 ייסד והפעיל בארץ עם מורו ווּלף תוכנית להכשרת מחנכים של "השומר הצעיר" בפסיכואנליזה.
ב"שומריה" התחנכו ילדי חברי משמר העמק, היישוב וחניכי השומר הצעיר שהגיעו מאירופה.
בעבודתו הדגיש גולן את חינוך האישיות, את הקשר בין החניכים והתמיכה בהם.
בנוסף, לימד לפי נושאים תוך ייעוץ הן של החניכים והן של המחנכים, כאשר תורתו מתבססת על מציאות הקיבוץ בארץ, תנועת הנוער החלוצית בגולה, ניסיונות עבר של מתקני החינוך הגדולים בעולם ופסיכואנליזה.
גולן שילב בין רעיונות שונים ואף מנוגדים לכאורה, כגון המשימתיות התנועתית של השומר הצעיר והחינוך לעבודה, ציונות, סוציאליזם ומרקסיזם, לבין התפיסות הפסיכואנליטיות.
הוא תמך בלינה משותפת ובמקלחת משותפת, שהיו, לשיטתו, חלק מהקניית הרגלים של שיתוף וחיי צוותא לבני הנוער, שעתידים להיות חברי קיבוץ או להקים קיבוצים חדשים בבגרותם.
היה חבר הוועד הפועל של הקיבוץ הארצי, ומאוחר יותר נמנה עם מייסדי סמינר הקיבוצים, לימד בו והיה חבר הנהלתו.
הוא הרבה לפעול במוסדות החינוך של התנועה הקיבוצית וההסתדרות הכללית, והיה חבר פעיל בארגון "ההגנה".
פרסם מאמרים רבים בנושאי הקיבוץ והחינוך ב"אפקים", ב"הדור", בביטאון השומר הצעיר ובביטאונים חינוכיים נוספים.
לאחר מותו ראו אור בספריית פועלים שני קבצים ממאמריו: "החינוך המשותף" ו"סוגיות הקיבוץ".
גולן נפטר במשמר העמק ב-1960, בן 59 במותו.
הותיר אחריו את רעייתו יונה, בנו רן ובני משפחתו.
ב-1962 קיבל את פרס ירושלים לחינוך על ספריו "החינוך המשותף" ו"סוגיות הקיבוץ".
על שמו נקראה הספרייה בסמינר הקיבוצים וכן אולם כנסים ומופעים בגבעת חביבה.
אשתו יונה, ילידת עיירה ליד קייב, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בילדותה, למדה בגימנסיה הרצליה והשתייכה לחוג שייסד את תנועת המחנות העולים.
הייתה ממנהיגות משמר העמק, עסקה בענייני ציבור ופעילה בתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, במחלקה לחברה של הקיבוץ הארצי ובמפ"ם.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשלחה ללא משפחתה לפעול בתנועת השומר הצעיר בניו יורק, ושבה ב-1947. הייתה חברת מועצת הפועלות, חברת מועצת ההסתדרות מטעם מפ"ם, חברת הוועד הארצי למען השלום בישראל ומזכ"לית הליגה לידידות ישראל–ברית המועצות.
ערכה עם מנחם רוזנר ושמעון שופטי את הקובץ "האשה בחברה המודרנית" (תל אביב: המחלקה לחברה של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר וספריית הפועלים, 1966).
צבי זהר, שמואל גולן, החנוך המיני, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים'), 1941.
צבי זהר, שמואל גולן, תוכנית לחינוך המיני בחברות הנוער, ירושלים: הלשכה לעלית ילדים ונוער, תש"ד.
שיחות על חינוך, 2 כרכים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: שבילי חינוך'), 1946–1949.
לאחר מותו ראו אור שני כרכים מכתביו, בהוצאת ספריית פועלים:
החינוך המשותף, מרחביה: ספרית פועלים (שמואל גולן: כתבים, כרך א), 1961. (ראה אור בתרגום לאנגלית ב-1961)
סוגיות הקיבוץ, מרחביה: ספרית פועלים (שמואל גולן: כתבים, כרך ב), 1961. (ראה אור בתרגום לספרדית ב-1964).
of the Kibbutz-Artzi, Hashomer Hatzair, 1961. (תרגום לאנגלית של שלושה מאמרים שפרסם גולן בכתבי עת שונים בשנים 1957–1959)
מכס הודן, בחור ובחורה: שיחות חברים בשאלות המין; תרגם: מילק גולדשיין; בצירוף תוספת חוקים אשר לחיי המין הנוהגים בארץ ישראל; לוקטו ותורגמו ופורשו בידי י[שראל] בר-שירה, ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי ('לכל'), תר"ץ.
וילהלם שטקל, מכתבים לאם; עברית: ש[מואל] גולן, י[צחק] מן; ערך והתאים לקורא העברי: צ[בי] זהר; חלק ב תורגם על ידי ריקל לב, 2 כרכים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: שבילי חינוך'), 1945–1948. (הדרכה בחינוך הילדים)
זיגמונד פרויד, חיי ופעלי; עברית: ש[מואל] גולן, צ[בי] זהר, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: דורון') 1947.
ארנולד גזל, ילדים בין זאבים; עברית: ש[מואל] גולן, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: למחנך'), 1948.
שמואל גולן, ברטה חזן [ועוד] (עורכים), דור לדור: ספר המוסד החינוכי של השומר הצעיר במשמר העמק, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים'), 1948. (החינוך המשותף)
סוזאן אייזיקס, הילד בגיל הרך; תרגם ש[מואל] גולן; ערך: יעקב לוי, תל אביב: הוועדה הבינקיבוצית לחינוך ('חוברות לחינוך'), תש"ט.
שמואל גולן (עורך ומתרגם), פסיכולוגיה של גיל הנעורים: קובץ, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: השכלה וחינוך'), 1953.
אוטו פניכל, לקראת פסיכולוגיה דיאלקטית-מאטריאליסטית; עברית: ש[מואל] גולן, י[צחק] מן, תל אביב: ספרית פועלים, 1954.
שמואל גיליס (10 באפריל 1959 - 1 בפברואר 2001) היה המטולוג בכיר בבית החולים הדסה עין כרם.
הוא היה אחראי על תחום הקרישה בבית החולים, ובמקביל עסק במחקרים חדשניים בתחום ההמטולוגיה.
שירת בצה"ל כרופא סדיר ומילואים ביחידת שלדג.
נרצח בפיגוע ירי בשובו ממשמרת בבית החולים לביתו בכרמי צור.
שמואל נולד בסנדרלנד שבאנגליה, בן בכור לדורין וד"ר אהרן גיליס.
הוא למד בבית הספר היהודי מנורה בסנדרלנד.
בגיל 11 עלה לארץ עם הוריו ושני אחיו לירושלים, שם למד בבית ספר יסודי "נוה עציון" ובתיכון הימלפרב.
בגיל 17 החל גיליס בלימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
עם סיום הלימודים, בקיץ 1983, התגייס ד"ר גיליס לצה"ל.
לאחר קורס קציני רפואה והשלמה חילית שובץ כרופא גדוד 931 בחטיבת הנח"ל.
לאחר כשנה בתפקיד מונה לרופא החטיבתי (קרפ"ח) של חטיבת הנח"ל.
ב-1986 התקבל לתפקיד רופא ביחידת שלדג על ידי מפקד היחידה דאז, אליק רון.
בין השאר, השתתף ד"ר גיליס בפעילות היחידה במסגרת המבצע להעלאת יהודי אתיופיה, מבצע משה.
כן השתתף במבצעים רבים נוספים של היחידה, רבים מהם יחד עם איל איזנברג שהיה באותה תקופה מפקד פלגת הלוחמים ביחידה.
לאחר סיום שירות הקבע ביחידה המשיך לשרת בה במילואים, והשתתף במבצעים רבים.
בסוף שנת 1986 נשא לאישה את רותי לבית קרשנר, ולזוג נולדו שתי בנות ושלשה בנים.
המשפחה התגוררה תקופה קצרה בבית יתיר, ולאחר מכן עברה לירושלים.
בשנת 1990 השתקעה המשפחה בכרמי צור שבגוש עציון.
ד"ר גיליס היה מעורב בחיי הקהילה ביישוב הן כרופא שסייע בהתנדבות לחולים, והן כחבר מזכירות היישוב.
בחייו הפרטיים היה מעורב בחיי משפחתו ובגידול הילדים.
היה חובב טיולים, ארכאולוגיה והיסטוריה של ארץ ישראל.
בראש השנה תשס"א, ספטמבר 2000, פרצה ברחבי הארץ האינתיפדה השנייה.
אחד האיומים המרכזיים על התושבים היהודיים ביהודה שומרון ועזה באותה תקופה היה פיגועי ירי בצירי התנועה, שבוצעו בידי ארגוני הטרור הפלסטיניים, (בעיקר החמאס והפת"ח).
ביום חמישי, ח' שבט, 1 בפברואר 2001, סיים ד"ר גיליס את עבודתו בבית החולים בשעה 7 בערב, ויצא לעבר ביתו בכרמי צור.
כמאה מטרים לפני מחנה הפליטים אל-ערוב עקף אותו רכב ובו מחבלים.
הם ירו לעברו צרור, ואחד עשר קליעים פגעו ברכבו.
ד"ר גיליס נפגע באורח קשה מאוד, וכשכוחות ההצלה הגיעו אליו, דקות ספורות לאחר מכן, הוא כבר לא היה בחיים.
ד"ר גיליס נטמן בבית העלמין בכפר עציון.
לווייתו, בה השתתפו אלפים, יצאה מבית החולים הדסה עין כרם.
לאחר הרצח התקשר לפרופ' אליעזר רחמילביץ סגנו של בכיר ברשות הפלסטינית, שטופל על ידי ד"ר גיליס בבית החולים בשבועות שקדמו לרצח, ואמר לו: "לא התכוונו לרצוח את ד"ר גיליס".
כתגובה לרצח, הוקמה בכרמי צור שכונה חדשה בשם צור שלם, בתוך ימי השבעה.
גיליס החל ללמוד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בקמפוס הדסה עין כרם, במסגרת העתודה האקדמית, בשנת 1976. גיליס הצטיין בלימודיו ולקראת סוף לימודיו נשלח לשלושה חודשי השתלמות לסטודנטים מצטיינים בארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1983, בגיל 24. בשנת 1987, במקביל לשירותו הצבאי, החל להתמחות ברפואה פנימית במחלקה פנימית ב' בבית החולים הדסה עין כרם, שנוהלה על ידי פרופ' יחזקאל שטיין.
בשנת 1990 קיבל תקן של מדריך והחל ללמד סטודנטים לרפואה.
בשנת 1992 החל תת-התמחות במחלקה ההמטולוגית שנוהלה על ידי פרופ' אליעזר רחמילביץ.
בתקופה זו נוצר קשר קרוב בין ד"ר גיליס לבין ד"ר חוסיין עליאן, תושב בית ג'אלה.
במקביל לעבודתו הקלינית, עסק ד"ר גיליס גם במחקר בתחום ההמטולוגיה בכלל ובתחום קרישת הדם בפרט.
בין השאר, פרסם מספר עבודות הנוגעות לשימוש בתרופה נוגדת קרישה מסוג Low-Molecular-Weight Heparin (קלקסן), במושתלי מח עצם ובנשים הרות הסובלות מקרישיות יתר בהיריון.
לאחר סיום ההתמחות בהמטולוגיה בהדסה עין כרם, זכה ד"ר גיליס במלגת פוסט-דוקטורט קליני (fellowship) בבית החולים האוניברסיטאי Tufts בבוסטון, מסצ'וסטס, בו נמצא אחד ממרכזי המחקר החשובים בעולם בתחום קרישת הדם.
המלגה אפשרה לו לרכז את זמנו במחקר ללא צורך לעבוד גם במחלקות הקליניות בבית החולים.
נושא אחד בו התמקד מחקרו היה פקטור 9, חלבון המשתתף בתהליך קרישת הדם .
אחד המאמרים החשובים ביותר שפרסם באותה תקופה עסק ביחסי הגומלין בין תאי דם מסוג נויטרופילים לבין חלבוני הקרישה, עבודה אשר הצביעה על קשרים בין מערכת הקרישה לבין מנגנוני דלקת.
בשנת 1996 חזר ד"ר גיליס לבית החולים הדסה, והשתלב כרופא בכיר במחלקה ההמטולוגית.
עבודתו הקלינית כללה ייעוץ במכלול נושאים הקשורים בקרישיות הדם, והוא פיתח מערכת של איתור מוקדם וטיפול בנשים שסבלו מהפלות חוזרות עקב קרישיות יתר.
בנוסף לעיסוק בתחום הקרישה, היה מעורב גם בטיפול במחלות המטולוגיות ממאירות.
במקביל לעבודתו הקלינית, ד"ר גיליס הקים מעבדת מחקר עצמאית, על מנת להמשיך את מחקריו מתקופת עבודתו בבוסטון.
הוא המשיך לפרסם מאמרים רבים, ובשנת 2000 התקדם לדרגת מרצה בכיר.
לאחר הירצחו התפרסמו עוד מספר עבודות שהוא היה שותף בהן, והוא נמנה ברשימת מחבריהן.
השכונה שהוקמה ביישוב כרמי-צור כתגובה לרצח נקראה לזכרו בשם צור שלם, כאשר השם שלם רומז לשמואל.
כמו כן, נכתב לזכרו ספר תורה שהוכנס לבית הכנסת ביישוב בתרומת משפחת רעננערט.
בצומת גוש עציון הוקמה לזכר שמואל ולזכר צחי ששון שנהרג שבוע אחריו, פינה חמה לחיילים, ובה מוגשים שתייה חמה, עוגות לחיילי צה"ל ולכוחות הביטחון.
כמו כן מתקיימים בה אירועים שונים, כמו הדלקת נרות חנוכה משותפת לחיילי צה"ל ולתושבי גוש עציון.
המחלקה להמטולוגיה בבית החולים הדסה מקיימת אחת לשנה, טקס והרצאת זיכרון, במהלכו מוענקת מלגה לרופא בתחום ההמטולוגיה.
במהלך השנים נערכו ימי עיון לזכרו ביחידת שלדג, בה שירת בסדיר ובמילואים.
הספר "רופא בדם: סיפורו של ד"ר שמואל גיליס" הוא ביוגרפיה של ד"ר שמואל גיליס שנכתבה על ידי העיתונאי אלישיב רייכנר, ופורסמה בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2011. הספר מכיל 13 פרקים המתארים את חייו של ד"ר גיליס - משורשיו המשפחתיים באנגליה, בה נולד, עד להירצחו, ואף את פעולות ההנצחה לאחר מותו.
הספר סוקר את קורות חייו של גיליס לאורך הפרקים המשמעותיים בחייו.
לצד התיאור העובדתי משולבים בספר ראיונות וסיפורים אישיים אשר מציגים את אישיותו הייחודית של ד"ר גיליס.
זו התאפיינה מחד גיסא ברגישות רבה ובמסירות שחרגה מעבר לחובותיו הפורמליות, ומאידך גיסא בהצבת סטנדרטים גבוהים לעצמו ולסביבתו.
הספר נחתם בנספח רפואי-מדעי מאת פרופ' ראובן בן אור.
כן מופיעה בסוף הספר רשימת פרסומיו המדעיים של ד"ר גיליס הכוללים למעלה מ-50 עבודות, אחדות מהן פורסמו לאחר מותו.
הרב רפאל שמואל ברנבוים (אדר תר"פ, 1920 - כ"ח בטבת תשס"ח, 6 בינואר 2008) היה ראש ישיבת מיר בארצות הברית, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
נולד בקנישין שבפולין לגיטל ולרב אריה לייב ברנבוים שנספו בשואה יחד עם שני בניהם וארבע בנותיהם.
לאחר המלחמה המשיך הרב ברנבוים יחד עם חלק מישיבת מיר לארצות הברית שם נשא לאשה את בתו של ראש הישיבה הרב אברהם קלמנוביץ והשתקע בברוקלין ניו יורק.
בשנת 1964 לאחר פטירת חמיו מונה יחד עם גיסו הרב שרגא משה קלמנוביץ לכהן כראש ישיבת מיר.
הרב ברנבוים נפטר בכ"ח בטבת ה'תשס"ח בביתו בברוקלין, ניו יורק.
הלווייתו יצאה למחרת היום מישיבת מיר והשתתפו בה עשרות אלפים, לאחר מכן הוטס ארונו לארץ ישראל שם יצא מסע הלווייה מישיבת מיר בירושלים ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
הרב שמואל גדליה ניימן (ו' בטבת ה'תרמ"ח, 21 בדצמבר 1887 - כ"א בתשרי ה'תשי"ט, 5 באוקטובר 1958) היה רב ירושלמי ממוצא פולני, ראש ישיבה בישיבת עץ חיים במשך 40 שנה.
מחבר סדרת ספרי "גידולי שמואל" על התלמוד הבבלי.
נולד בלומז'ה לרב יוסף ולליבה בריינה ניימן.
סבתו, אם אביו, הייתה גולדה לאה ניימן לבית לאווסקי, אחותו של הרב ברוך לאווסקי.
בשנת 1891, בגיל שלוש, עלה עם הוריו לארץ ישראל.
מיד עם הגיעם לארץ ישראל נסעו לירושלים, ואביו שכונה "ר' יוסף לומז'ער" על שם עיר מוצאו, התמנה כמלמד בתלמוד תורה עץ חיים.
בצעירותו הוכר כילד כשרוני וזכה לקרבתו של הרב מבריסק, הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין.
בבחרותו למד אצל הרב יונה ראם בישיבת "אור חדש" שבחצר שטרויס, מאוחר יותר זכה למלגת לימודים מיוחדת שניתנה לעילויים בירושלים, כדי לאפשר להם לימודים בכפר מוצא, בתוספת שכר מלבד מלגת הקיום.
בשנת ה'תרס"ה (1905) נישא לחיה פעשא בת שמעון גְלַצֶר.
בתקופה הראשונה לאחר נישואיו פירנס אותו חמיו והוא התמקד בלימוד תורה.
הוא זכה פעמיים ברציפות ב"פרס פרסיץ", בשנתו הראשונה של הפרס (תרע"ב) זכה במקום השלישי למלגה של 50 רובל, ובשנה השנייה במקום הראשון עם מלגה של 300 רובל על "ידיעה יסודית בשני הסדרים נשים ונזיקין עם כל המפרשים".
בסביבות שנת ה'תרע"ח התמנה לעמוד בראשות ישיבת עץ חיים לצד ידידו הקרוב הרב מרדכי דוד לוין, שניהם ניהלו את הלימודים בישיבה במשך שנים, ומאוחר יותר הצטרף אליהם הרב איסר זלמן מלצר.
בחודש טבת תרפ"ח היה בין החותמים על מכתב האיסור של רבני ירושלים החרדים, בראשות הרב יוסף חיים זוננפלד על השתתפות בוועד הלאומי.
בכ"ט באייר תרפ"ט נפטר בנו חיים מאיר בגיל 12. הוא התגורר בשכונת מאה שערים, ולימד בישיבת עץ חיים שהייתה אז בעיר העתיקה, שיעוריו היו עיקר מפעלו התורני ומהם הדפיס מאוחר יותר את סדרת ספריו "גידולי שמואל".
בשל חשיבותם בעיניו, הגיע לישיבה להעביר את שיעוריו גם בימי המאורעות, למרות הסכנה שהייתה כרוכה במעבר בין העיר החדשה לעיר העתיקה של ירושלים באותו זמן.
בי"א בניסן תרצ"ב נפטרה אשתו, ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים ליד קברו של בנם.
הרב שמואל גדליה ניימן נפטר כ"א בתשרי ה'תשי"ט, 5 באוקטובר 1958 לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בהר המנוחות.
שנה לאחר פטירתו יצא לזכרו ספר זיכרון בשם "גן שמואל".
ספריו "גידולי שמואל" על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, ובבא בתרא התפרסמו כבר בחייו בעולם הישיבות בישראל ובארצות הברית, וזכו לכמה מהדורות.
בשנים ה'תשנ"ט-ה'תשס"ה הודפסה מהדורה חדשה של כל כתביו, הכוללת גם את חידושיו למסכתות מסדר נשים ולמסכת ביצה.
על שמו רחוב בירושלים, בשכונת נווה יעקב בירושלים.
על תלמידיו נמנו רבנים ירושלמים רבים, מהם:
הרב אליהו זלוטניק - רב וראש ישיבה ירושלמי
הרב דב בער אליעזרוב - רבה של שכונת קטמון ומחבר "דובר מציון".
ובנו, הרב שמואל ברוך אליעזרוב - מחבר "דבר שמואל"
הרב עמרם יצחק זקס ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק
הרב חיים אורי פריינד ראש ישיבת תולדות אהרון
הרב בן-ציון פריימן רב ירושלמי
הרב יהודה טרגר ראש ישיבת "עץ חיים" בווילרייק
הרב שמואל אהרן יודלביץ - רב ירושלמי
שמואל גָדוֹן (1914 – יוני 1982) היה חבר קיבוץ נצר סרני, מפקח, סופר, עורך, מרצה וחוקר בנושאי הקיבוץ ותנועת העבודה.
גדון נולד בליטא, הצעיר משלושת ילדיהם של פרידה (פריידל) לבית זקה"ם וישעיהו (שעיה) גדון, מחנך עברי.
עלה לארץ ישראל והיה חבר קיבוץ גבעת ברנר עד 1952, אז עבר עם הפילוג בקיבוץ המאוחד לנצר סרני.
היה פעיל בתנועת העבודה ובמפעלי החינוך של ההסתדרות, ובמסגרת זו היה אחראי על החינוך התנועתי ברשת "עמל".
ערך בין היתר את "ניב הקבוצה", ביטאון איחוד הקבוצות והקיבוצים.
נפטר בשנת 1982, ונקבר בבית העלמין בקיבוצו נצר סירני.
לאחר מותו נפתח בקיבוצו בית ספר תעשייתי של "עמל", שנקרא על שמו.
שמואל גדון נשא אלמתיו: משלו ועליו; ערכו והביאו לדפוס: מאיר גבעתי, מלכיאל סבלדי, נצר סרני: נצר סרני, תשמ"ה 1984.
הרב שמואל ברנד (ט"ו בסיוון ה'תשי"ז, 14 ביוני 1957 - י"ח בסיון ה'תשע"ז, 13 ביוני 2017) היה מגיד שיעור ירושלמי ומחבר ספרים על סוגיות בתלמוד הבבלי.
נולד בט"ו בסיוון ה'תשי"ז בירושלים למאטיל ולרב חיים אשר זעליג ברנד מראשי ישיבת איתרי ולשעבר ר"מ בישיבת לוצרן שבשווייץ.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת פוניבז', שבה היה ממקורבי הרב שמואל רוזובסקי.
בשנת ה'תשל"ז נשא את מרים בת הרב אליעזר אייכלר, רב בית המדרש של חסידות בויאן בארצות הברית, ולהם חמישה ילדים.
לאחר נישואיו מונה כ"משיב" בישיבת קול תורה.
ולאחר מכן שימש במשך שלוש שנים כר"מ בישיבת תורת ירושלים - ישיבת המתמידים בירושלים, ולאחר עזיבתו למד בחברותא עם דודו הרב נתן יהודה לייב מינצברג רב קהילת המתמידים.
בשני העשורים הבאים למד באופן עצמאי ועם חברותות ולימד "חבורות" לבחורים בביתו ובבתי מדרש סמוכים לישיבות שבהן למדו.
חבורות כאלה התקיימו לבחורים סמוך לישיבת חברון, ישיבת קמניץ וישיבת פוניבז'.
נפטר לאחר מחלה, בי"ח בסיון ה'תשע"ז, ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
הרב ברנד הוא נכדו של הרב אליעזר דוד ברנד, מראשי מערכות אוצר הפוסקים ומפעל הש"ס.
אחות אביו היא לאה, אשת הרב שלמה פישר.
חלק מחידושיו נדפסו בספריו "ביאורי עדות" ו"ביאורי מרובה", וחידושי תורה משלו נמסרו בישיבות גם על ידי חבריו הקרובים, בהם: הרב חיים מן ההר, ראש הישיבה הגדולה רמות, והרב דוד מילר, מראשי ישיבת חיי משה ור"מ בישיבת פוניבז'.
שיעוריו על מסכת בבא קמא יצאו לאור בה'תשפ"ד בספר ביאורי רבי שמואל.
שמואל גורן (1928 – 20 ביולי 2025) היה בעל תפקידים בכירים בתחום המודיעין, בצה"ל ובמוסד.
גורן נולד בשנת 1928 בעין חרוד.
מרבית ילדותו עברה עליו בעפולה, והיה חניך הנוער העובד.
בגיל 17 נאסר על ידי שלטונות המנדט הבריטי לאחר שנתפס חמוש באקדח, ושוחרר לאחר שלושה ימים.
במלחמת העצמאות השתתף בקרבות לטרון כמ"כ ומאוחר יותר כמ"פ.
עם הקמת המדינה התגייס לצה"ל.
שירת בגדוד 72 של חטיבה 7, ומשם עבר לגדוד 89 בפיקודו של משה דיין.
בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פיקד גורן על מבצע להבה, שורה של מבצעים להעלאת יהודי סוריה לישראל.
בני זאבי קיבל את התפקיד אחריו.
בהמשך מונה גורן למפקד בסיס צפון של יחידה 154 (למים יחידה 504).
במהלך מלחמת ששת הימים, יום לאחר כיבוש ירושלים נקרא גורן לראש הממשלה לוי אשכול ובנוכחות יגאל ידין הוטלה עליו ועל יחידה 154 לאתר סוחר עתיקות שהחזיק בכמה מהמגילות הגנוזות.
קציני היחידה, בראשות המפקד גורן, מפקד בסיס ירושלים רפי סיטון, איתרו את הסוחר חליל איכסנדר שהין ("כנדו"), בעל חנות עתיקות בירושלים המזרחית ויחד עם גורן, סמי נחמיאס ויגאל סימון, החרימו את המגילות מביתו בבית לחם.
בשנות ה-60 וה-70 התרחבה פעילות יחידות היומינט של אמ"ן (154) ושל המוסד ("צומת").
לאחר מלחמת ששת הימים התאחדה יחידה 154 עם יחידה 560 שעסקה בחקר שבויים וקיבלה את המספר 504.
גורן מונה בשלהי שנות הששים לסגן נספח צה"ל בארצות הברית.
הוא סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אל"ם.
לאחר מכן גייס צבי זמיר את גורן ל"מוסד".
גורן ניהל את המפגש הראשון עם אשרף מרואן.
העיתונאי יוסי מלמן מציין: "ראש האגף באותה תקופה היה שמואל גורן.
לזכות גורן, לזכות האגף שניהל ולזכות דובי, הקצ"א שעליו הוטלה המשימה, אפשר לזקוף את הפעלתו של אשרף מרוואן, הסוכן הטוב ביותר שהיה עד אז לישראל במצרים.
זה שהעביר לישראל את ההתרעה כי "מחר (6 באוקטובר 1973) תפרוץ מלחמה"".
גורן מונה בראשית 1970 לראש מוקד אירופה ב"אגף צומת" (האגף שמגייס ומפעיל סוכנים), ולאחר מלחמת יום הכיפורים כמפקד אגף צומת – במהלך פעילותו במוסד פיקד על ארבעה אגפים בהמשך התבקש על ידי ראש המוסד להתמנות למפקד "קשת" למשך שנה (היום "נביעות").
גורן כיהן כסגנו של ראש המוסד נחום אדמוני.
באפריל 1984 מונה על ידי שר הביטחון משה ארנס למתאם פעולות הממשלה בשטחים, לאחר התפטרותו של בנימין בן אליעזר.
גורן היה האזרח השלישי לכהן בתפקיד, שאוזרח ב־1981, אך שימש כחבר המטה הכללי של צה"ל בתקן אלוף.
גורן כיהן בתפקיד במהלך האינתיפדה הראשונה, שהביאה להארכת כהונתו.
ב־1991 הוחלף על ידי אלוף דני רוטשילד.
גורן התגורר בגבעת עדה והיה נשוי לחדוה לבית תשבי (1931–2017), אשר שירתה כקשרית בפלמ"ח במטה חטיבת הנגב והשתתפה בכיבוש באר שבע ואילת.
נפטר ב-20 ביולי 2025 בגיל 97, והובא למנוחות לצד אשתו בבית העלמין בגבעת עדה.
שמואל גל (נולד ב-1940) הוא מתמטיקאי וסטטיסטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה.
גל סיים בשנת 1962 בהצטיינות יתרה את התואר השני במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים עם עבודה על אפרוקסימציות סטוכסטיות בהדרכתו של ה.
ב-1972 סיים שם עבודת דוקטורט על "פתרון מינימקס לכמה בעיות חיפוש" בהדרכתו של אריה דבורצקי.
בשנים 1965–1973 עבד כמתמטיקאי בכיר בתעשייה האווירית.
במקביל', בשנים 1970–1973 לימד כמדריך במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב ובשנים-1973–1975 היה מדריך בכיר בתחום באוניברסיטת חיפה.
אחרי שעבד כחוקר אורח ב-IBM במרכז למחקר ווטסון ביורקטאון הייטס בשנים 1977–1978, בשנים 1981–1990 עבד בהוראה בטכניון.
בשנת 1994 התמנה לפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1995–1998 שימש ראש המחלקה לסטטיסטיקה.
גל המציא טבלאות דיוק לשם הערכה ממוחשבת של פונקציות יסודיות.
יחד עם צבי יהודאי פיתח בשנת 1993 אלגוריתם חדש למיון ששימש את חברת IBM.
גל פתר את משחק הנסיכה והמפלצת ותרם תרומות משמעותיות בתחום משחקי החיפוש.
כמו כן עסק בתחום "שאלות המפגש" ביחד עם עמיתיו סטיב אלפרן, ויק בסטון וג'ון הווארד.
שמואל גולדנברג נולד בעיירה אולטניצה (Oltenița) שבמחוז אילפוב (Ilfov) בדרום רומניה למשפחה יהודית בורגנית.
למד בבית הספר היסודי לבנים Luca Moise בעיר פלוישט.
שם הוא למד בין היתר אצל מנהל בית הספר ועורך העיתונים הרב אברהם שלמה גולד (Abraham Shlomo Gold).
את לימודי התיכון סיים בבית הספר Sf.
Petru și Pavel אשר גם בפלוישט.
כבר בהיותו תלמיד תיכון כתב מאמרים בשבועון Vocea Sionului שיצא לאור בפלוישט בעריכתם של א.
בין השנים 1898–1903 היה חבר התאחדות תלמידי התיכון "בני ציון".