tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבו ל-רבי המוזרעבי (Abu-l-Rabbi) - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-5
הספר נחשב לאבן דרך בעיצוב ההגות השמרנית-קהילתנית בארצות הברית; ראסל קירק כינה אותו "ספר מכונן לדור שלם".
רוברט אלכסנדר ניזבט נולד בלוס-אנג'לס, שירת בצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה ולימד שנים רבות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כמי שהושפע מאלכסיס דה-טוקוויל ומאדמונד ברק, פיתח ניזבט את תפיסת הפלורליזם השמרני – הדגשת האגודות והמוסדות האורגניים כמשקל-נגד לשלטון מרכזי מתעצם.
החתירה לקהילה היה ספרו הראשון, ואחריו פרסם עבודות בולטות נוספות ובהן Tradition and Revolt (1968) ו־The Present Age (1988).
ניזבט חיבר את החתירה לקהילה מתוך תחושה שהוגי המאה ה-20, מימין ומשמאל, מתעלמים מן הכמיהה האנושית היסודית לשייכות.
חלקים מן הספר נשענים על עבודת הדוקטור שלו (1939) ונסמכים על מחקר סוציולוגי כאשר החל ללמד בברקלי בשנות ה-40. הספר ראה אור ב-Oxford University Press ונחטף עוד במהדורתו הראשונה, חרף התחרות שסיפקו באותה שנה ספרים קנוניים אחרים כגון The Conservative Mind של קירק.
ניזבט משרטט את המעבר מחברות אורגניות בנות-ימי-הביניים לחברת האינדיבידואלים של העת החדשה, ומזהה את המדינה הריבונית (homo-nullius) ככוח המארגן הדוחק מוסדות קודמים.
התפוררות המסגרות הקהילתיות, טוען ניזבט, מותירה את הפרט חסר הגנות מול המדינה; הצורך בביטחון ובזהות דוחף אותו לחפש "קהילה חלופית" במנגנון הפוליטי עצמו – תהליך המוליד צורות טוטליטריות רכות וקשות כאחת.
המשפחה, הקהילה המקומית, המקצוע והכנסייה מוצגים כמקור לסולידריות, לפלורליזם ולהגבלת הכוח.
איבודם כרוך, לדעת ניזבט, בהעמקת הניכור ובצמיחת "יחיד רופף".
במקום אינדיבידואליזם חסר-שורשים או קולקטיביזם ריכוזי מציע ניזבט מדיניות המאפשרת לאגודות וולונטריות לפרוח: ביזור סמכויות, העדפת ממשל מקומי, ועמידה על זכויות קניין "קשות" (landed property) המשמרות אחריות ושייכות.
למרות שב-1953 יצאו לאור גם The Conservative Mind של קירק ו-הזכות הטבעית וההיסטוריה (Natural Right and History) של ליאו שטראוס, זכה ספרו של ניזבט לשבחי ביקורת רחבים.
קירק תיאר אותו כ"חשוב שבספרי דורנו", ו-ט"ס אליוט סבר אף הוא שמדובר ביצירה קריטית.
בשנות ה-60 אומץ הספר במפתיע גם בידי השמאל החדש, שגילה בו ביקורת חריפה על הביורוקרטיה והריכוזיות.
מהדורת 2010, שלה הקדים העיתונאי רוס דאות'ט מבוא נרחב, חידשה את הדיון ביצירה נוכח עליית הרשתות החברתיות והפוסט-מודרניזם.
בנוסף אומר רוס, ש"החתירה לקהילה", הוא אולי החיבור החשוב ביותר בסוציולוגיה השמרנית של המאה ה-20.
אלן וולף ביקר את ניזבט.
לדעתו, החתיקה לקהילה הוא יותר תיעוד אינטלקטואלי של שנות החמישים מאשר יצירה על-זמנית.
רעיונות רבים בו (למשל, ניכור, פחד מהטוטליטריות) היו תגובה להקשרים היסטוריים ייחודיים ולא תמיד רלוונטיים במדויק היום.
עם זאת, הרגישות של ניזבט לסכנות המדינה הריכוזית וההכרה ש"אינדיבידואליזם קיצוני הוא תוצר המדינה, לא נוגדן לה" הן תובנות חשובות.
גם אחרים חשבו שהספר מרתק וטקסט קלאסי ותקני בתחום, אבל מזהיר מפני הנטייה לחשוב שהעבר היה טוב יותר בלי לראות גם את בעיותיו.
לי אדוארדס שיבח את ניזבט.
לדעתו, החתירה לקהילה היא יצירה יסודית של ההגות השמרנית האמריקנית, שהדגימה כיצד הכמיהה האנושית לקהילה מסבירה גם את עליית המדינה הריכוזית.
מושגי "מוסדות הביניים" ו"הפלורליזם השמרני" של ניזבט השפיעו על מדיניות רונלד רייגן (New Federalism) ועל המיזם Faith-Based and Community Initiatives בתקופת ג'ורג' ו' בוש.
הספר נכלל דרך קבע ברשימות קריאה בתוכניות לסוציולוגיה, מדע המדינה והגות שמרנית.
חוקרים בני-זמננו רואים בו טקסט נבואי באשר להשפעת גלובליזציה ורשתות חברתיות על תחושת הניכור בדור ה-Z.
נכלל ב-100 ספרי העיון הטובים ביותר של המאה.
הטאו של פו הוא ספר משנת 1982 שנכתב על ידי בנג'מין הוף.
הספר נועד לשמש כמבוא למערכת האמונות המזרחית של הדאואיזם עבור אנשי המערב.
הוא משתמש באופן אלגורי בדמויות הבדיוניות מסיפורי פו הדב מאת אלן אלכסנדר מילן כדי להסביר את העקרונות הבסיסיים והפילוסופיה של הדאואיזם.
הספר היה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 49 שבועות.
הוף כתב מאוחר יותר את "הטאו של חזרזיר", ספר נלווה.
הוף כתב את הספר בלילות ובסופי שבוע בזמן שעבד כגזם עצים בגן היפני של פורטלנד בפארק וושינגטון בפורטלנד, אורגון.
הספר מתחיל בתיאור של טועמי החומץ, שהוא ציור המתאר את שלושת ההוגים המזרחיים הגדולים, קונפוציוס, בודהה ולאו דזה, מעל מכל חומץ.
כל אחד שטועם את חומץ "החיים", קונפוציוס מוצא אותו חמוץ, הבודהה מוצא אותו מר, אך לאו דזה, המייסד המסורתי של הדאואיזם, מוצא אותו משביע רצון.
לאחר מכן מתפתח הסיפור התומך באנלוגיה זו.
הוף מציג את פו הדב ודמויות קשורות אחרות מסיפוריו של מילן כדמויות המקיימות איתו אינטראקציה בזמן שהוא כותב את "הטאו של פו", אך גם מצטט קטעים מסיפוריהם מספריו האמיתיים של מילן "פו הדב" ו"הבית בקרן פו", כדי להמחיש את נקודותיו לקורא ולדמויות.
הוף משתמש ברבות מדמויותיו של מילן כדי לסמל רעיונות השונים או מדגישים עקרונות דאואיסטיים.
פו הדב עצמו, למשל, מגלם את עקרונות ה"וו-ויי", המושג הדאואיסטי של "עשייה ללא מאמץ", ופו, המושג של להיות פתוח לחוויה, אך משוחרר ממנה, וזו גם מטאפורה לטבע האדם הטבעי.
לעומת זאת, דמויות כמו ינשוף וארנב מסבכות יתר על המידה בעיות, לעיתים קרובות חושבות יתר על המידה עד כדי בלבול, ואיה מתלונן בפסימיות ודואג לקיום, אינו מסוגל פשוט להיות בהווה.
הוף רואה באופיו הפשוט של פו, בתפיסת עולמו הלא מתוחכמת ובשיטות פתרון הבעיות האינסטינקטיביות שלו, כמייצגים בצורה נוחה את היסודות הפילוסופיים הדאואיסטיים.
הספר משלב גם קטעים מתורגמים מטקסטים דאואיסטיים בולטים שונים, מאת סופרים כמו לאו דזה וג'ואנג דזה.
עם זאת, שיר אחד הכלול בספר המיוחס ללו יו משושלת טאנג נכתב למעשה על ידי משורר שושלת סונג לו יו.
הספר היה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך 49 שבועות.
הוא שימש כקריאת חובה בקורסים מסוימים באוניברסיטאות.
הוא הצליח לבסוף להחזיר את זכויות היוצרים.
הוף פרסם את כל ההתכתבויות בנוגע לתהליך זה באתר האינטרנט האישי שלו.
הטבח באל-פאשר הוא טבח מתמשך ושיטתי במלחמת האזרחים בסודאן אשר מתבצע על ידי כוחות ה־RSF (כוחות התמיכה המהירה) הנלחמים בצבא סודאן בראשות עבד אל-פתאח אל-בורהאן בעיר אל-פאשר בחבל דארפור שבמערב סודאן, מאז כיבושה ב־26 באוקטובר 2025, הנחשב על ידי רבים לרצח עם וטיהור אתני.
על פי ההערכות, מאז נרצחו באכזריות כ-60,000 איש, רובם אזרחים, נשים וילדים, ביניהם כ־460 בבית חולים במימון סעודי על ידי המיליציה.
קצב הטבח בטווח הזמן המיידי שלאחר כיבוש העיר הושווה ל־24 השעות הראשונות של רצח העם ברואנדה ב־1994. ב-16 בנובמבר 2025 החוקר לענייני סודאן אריק ריבס תיאר את כוחות ה־RSF כ"כוח מיליציה ג'נוסיידי", ואת הטבח כ"רצח עם".
המניעים לטבח הם בעיקר גזעניים מובהקים, על רקע עליונות ערבית וגזענות קשה כלפי השבטים הלא ערבים באזור דארפור.
עדות לכך ניתן לראות בסרטונים שפרסמו חברי המיליציה, כאשר הם צועקים קריאות גזעניות לעבר האזרחים הלא-ערבים של העיר.
אזור דארפור והעיר אל-פאשר בפרט חוו רצח עם על רקע גזעני בין השנים 2003 ל־2021 (בעיקר בין 2003 ל־2005), כאשר נרצחו בו בין 200 ל־300 אלף איש מבני השבטים הלא ערבים של האזור על ידי כוחות הג'נג'וויד, אשר לפי דעת רבים מגובים על ידי ממשלת סודאן.
אל-פאשר משמשת כעיר מרכזית וחשובה באזור דארפור, וכבירת מדינת צפון דארפור.
עקב מלחמות קודמות שהתרחשו באזור, ובראשן המלחמה בדארפור ורצח העם בה, כחלק ממלחמת האזרחים הסודאנית השנייה (עד 2005), אוכלוסיית העיר השתנתה במהירות, והגיעה עד ל־500,000 איש ב־2009, ביחס ל־178,500 איש ב־2001.
ב-11 באפריל 2019 הופל מהשלטון הרודן עומר אל-בשיר, ששלט בסודאן מ־1989. לאחר הדחתו נעשה ניסיון של מעבר לדמוקרטיה, אך ב־2021 הצבא בראשות ראש מועצת המדינה הזמנית עבד אל-פתאח אל-בורהאן וסגנו דאז מוחמד חמדתי ביצע הפיכה ועצר את תהליכי הדמוקרטיזציה במדינה.
חמדתי, שפיקד על כוחות התמיכה המהירה (RSF) כבר אז, היה במתיחות עם אל-בורהאן על רקע רצונו של האחרון להחזיר פקידים איסלאמיסטיים מתקופת ממשלתו של אל-בשיר.
חמדתי ראה בכך ניסיון של אל-בורהאן לשמור על הדומיננטיות של האליטה המסורתית, אשר בין השאר היו עוינות לחמדתי בשל מוצאו כערבי מדארפור.
לאחר שהתחרט על ההפיכה יחד עם אל-בורהאן, המתחים ביניהם הלכו וגברו.
בפברואר 2023 המתחים הסלימו משמעותית, וכוחות התמיכה המהירה החלו לגייס חברים ברחבי סודאן.
במרץ הכוחות החלו להתחזק בבירה ח'רטום, אך ב־11 במרץ הושגה עסקה עם אל-בורהאן והצבא, והכוחות נסוגו.
ביניהם נרשמו מחלוקות חריפות על השילוב המיליציה בצבא הסדיר, מעמד קציני המיליציה בהיררכיה העתידית, ושאלת הפיקוד: ראש הצבא, או המפקד העליון של סודאן, אל-בורהאן.
ב-15 באפריל 2023 החלה מלחמת האזרחים, כאשר כוחות התמיכה המהירה תקפו בסיסים של צבא סודאן, כולל בבירה ח'רטום, ואת נמל התעופה בה.
המיליציה השתלטה על דארפור ומדינת קורדופאן, וביצעה מעשי טבח רבים בשבטים לא ערביים, ביניהם הטבח במחנה הפליטים זמזם, הטבח בבני המסאלית ועוד.
המערכה על אל-פאשר החלה עוד ב־13 באפריל 2023, אך המערכה המשמעותית והעיקרית החלה ב־13 באפריל 2024 ונמשכה עד ל־26 באוקטובר 2025, אז כבשה המיליציה את העיר, והחלה בטבח המוני.
המערכה גרמה למשבר הומניטרי קיצוני, כאשר העיר כולה נמצאת תחת רעב המוני.
מאז כיבושה של העיר על ידי כוחות התמיכה המהירה ב־26 באוקטובר, מקורות רבים, ביניהם האו"ם וארגונים לא ממשלתיים, החלו לדווח על מעשי טבח המוניים נגד אזרחים לא חמושים, כאשר לפי הדיווחים כ-60,000 אזרחים נרצחו, רבים מהם נשים, ילדים ומבוגרים, 150,000 עדיין נעדרים וכ-238,00 עד 576,000 נעקרו מהעיר.
מעשי הטבח כללו פשיטות על בתים אשר במהלכם אזרחים נרצחו, באמצעות כלי רכב, גמלים או רגלית.
בנוסף, אזרחים נרצחו גם סביב מקלטים למשפחות עקורות, בתי חולים ובתים, ועל פי עדי ראייה ושורדי הטבח, החמושים ביצעו אלימות מינית קשה נגד נשים ונערות, ופיצוץ גולגולות של נרצחים.
בנוסף דווח על שימוש בארטילריה ורחפנים במהלך הטבח.
דיווחים נוספים העידו על אנשים שנשרפו בעודם בחיים, הוצאות להורג ללא משפט והתקפות מכוונות נגד קבוצות אתניות לא ערביות, כאשר דיווח אחד העיד כי 60 איש, ביניהם 22 נשים ו־17 ילדים נרצחו במהלך הוצאה אחת להורג.
עובדי סיוע העידו לרויטרס כי גברים הופרדו בכוח מנשותיהן, עונו והוצאו להורג לאחר ש"סירבו לגיוס בכפייה לכוחות התמיכה המהירה".
תמונות רבות מהשטח הראו חמושים של המיליציה מסמנים תנועת ניצחון (תנועת V) מעל גופות או מוצאים להורג.
ב־31 באוקטובר, אחד מארבעת שורדי הטבח העיד על הבאת מאות בני ערובה למאגר מים סמוך לעיר, ושם רצחו אותם באכזריות.
לפי ההערכות, רוב מתוך 260,000 תושבי העיר נותרו נצורים, ורבים נתפסו והוחזקו כבני ערובה בידי המיליציה, ומשפחותיהם נדרשו לשלם כופר של אלפי דולרים בתמורה לשחרורם.
בין 460 ל־500 רופאים ואזרחים (על פי הערכות) נרצחו במהלך טבח שביצעו כוחות התמיכה המהירה בעת כיבוש העיר, כאשר בית היולדות היה המוסד הרפואי האחרון שתפקד בעיר.
ארגון הבריאות העולמי האשים את המיליציה בחטיפת שישה אנשי רפואה כבני ערובה, בתמורה לכופר של 150,000$ דולרים.
סרטונים מהזירה תיעדו רצח המוני של המוני אזרחים, ואיחוד הרופאים הסודאני מעריך כי סביב 1,200 אזרחים נרצחו במתקנים רפואיים אחרים.
תמונות לוויין ועדויות הראו על קברי אחים, הרס נרחב, ושלוליות דם שנראו מהלוויין, בנוסף לשקיות של גופות.
חוקר מאוניברסיטת ייל אף טען כי ייתכן שנהרגו במהלך 10 הימים הראשונים של הטבח יותר אנשים מאשר ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, וכי הערכה זו "אינה בגדר הגזמה".
בעקבות הטבח, העיר כולה נצורה, ו-260,000 התושבים בה מצויים ברעב המוני אשר שרר עוד לפני הטבח בעקבות הקרבות בעיר.
על פי ארגון רופאים ללא גבולות, ילדים רבים אשר הגיעו למחנה הפליטים טווילה סבלו מתת תזונה חמורה, כאשר רבים מהילדים הופרדו מהוריהם או שהגיעו ללא ליווי.
רבים לא יכלו לברוח מהעיר בשל הסגר הנרחב שהטילו כוחות התמיכה המהירה על העיר, ודווח כי לא היו נתיבים בטוחים לפליטים, ועל פי דיווחים אזרחים שניסו להימלט נחטפו ונדרש כופר לשחרורם.
סוכנות האו"ם לפליטים העריכה ב-4 בנובמבר כי רבים מאוד נותרו נצורים ללא אוכל, מים ושירותים רפואיים.
כוחות התמיכה המהירה הכחישו את קיום הטבח, וטענו כי הסרטונים "מזויפים" ומפיצים תעמולה.
מפקד המיליציה מוחמד חמדתי הודה כי נעשו "הפרות" על ידי המיליציה, וכי החקירות בעניין "נמשכות".
הוא התנצל על מותם של אזרחים פוטנציאליים וטען כי הכוחות "יגנו על האזרחים", וכי סודאן תהיה מאוחדת "בשלום או במלחמה".
הנהגת המיליציה טענה כי עצרה מספר לוחמים, וכי הלוחמים עזרו לאזרחים לצאת מן העיר, עם "הוכחות" של סרטוני וידאו שבהן נראים לוחמי המיליציה מעניקים סיוע לאזרחים, וקוראים לארגוני סיוע לעזור למי שנותר.
מפקד המיליציה חמדתי קרא ללוחמיו לעשות כן, ולשחרר את כל החטופים והעצורים.
מפקד בכיר במיליציה טען כי כוחות הצבא בראשות אל-בורהאן הפיצו "היסטריה תקשורתית" בכדי לכסות על הפסדם בקרב על אל-פאשר, וכי "לא נרשמו הרוגים כפי שתואר".
עם זאת, רויטרס תיעדה שלושה סרטונים של לוחמי המיליציה מוציאים להורג, וסרטון של המפקד הבכיר אבו לולו מתגאה בכך שרצח 2,000 אזרחים.
תקשורת המזוהה עם המיליציה פרסמה תמונה שלו כשהוא עצור, אך פעילים סודאנים תיארו את המעצר כ"תעלול יחסי ציבור".
מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש כינה את כיבוש אל-פאשר "הסלמה מדאיגה באלימות" ודחק במדינות זרות שלא להעביר סיוע לצדדים הלוחמים,וביקש כי ייפתחו נתיבים פתוחים לאזרחים.
הנציבות העליונה של האו"ם לזכויות אדם אמרה כי דווחו מקרים של הוצאות להורג ללא משפט ורציחות על רקע אתני.
נציבות האו"ם לפליטים הזהירה כי "האלימות המתגברת באל-פאשר כפה על אלפים לעזוב את בתיהם, בזמן שאחרים נקלעו ללחימה עצימה ותת מזכ"ל האו"ם לעניינים הומניטריים תומאס פלטצ'ר השווה בין הטבח באל-פאשר לרצח העם בדארפור בין 2003–2005.
שליח נשיא ארצות הברית לעניינים ערביים ואפריקאיים מסעד בולוס הביע דאגה עמוקה מהטבח, וכינה אותו "מתועב ובלתי מקובל".
הוא הפציר בכוחות התמיכה המהירה "להגן על אזרחים, לעצור את ההתקפות, ולאפשר מעבר בטוח לאזרחים נמלטים".
מחוקקים אמריקאיים הביעו תמיכה בהגדרת המיליציה כארגון טרור, והסנאטורית הדמוקרטית ג'ין שאהין אמרה כי היא תתמוך בצעד שכזה.
ב-10 ביולי 1941 נטבחו יהודי העיירה יֶדוַובּנֶה (Jedwabne) הסמוכה לעיר לומז'ה שבמזרח פולין על ידי שכניהם הפולנים.
במשך שנים יוחס המעשה לגרמנים, אך בשנת 2001 חשף ההיסטוריון יאן טומאש גרוס כי הפולנים הם שביצעו את
החוקר דריוש סטולה מעיר כי בניגוד למעשי טבח קודמים שהיו במזרח אירופה, לדוגמה הפוגרומים באוקראינה בשנים 1918-1920, הטבח בידוובנה הוא בעל מאפיינים ייחודיים כמו תכנון מראש של השמדת כלל היהודים במקום.
בניגוד לפוגרומים רבים של התקפות זועמות שבהן רוב המשפחות לא נפגעו, טבח זה היה אחד המקרים הראשונים שבהם כמעט כל היהודים במקום נרצחו.
בסתיו 1939 הפכה ידוובנה לשטח כיבוש סובייטי במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ביוני 1941 תקפה גרמניה את ברית המועצות וכבשה ממנה שטחים נרחבים.
יחידות השמדה גרמניות מיוחדות, האיינזצגרופן, החלו לפעול בשטחים אלו, כמו גם בשטחי בלארוס, אוקראינה, רוסיה, ליטא ולטביה.
היחידות הללו החלו להשמיד את האוכלוסייה היהודית בכל מקום שאליו הגיעו, ובמסגרת פעולתן, הן הפיצו תעמולה שהציגה את היהודים כמשתפי פעולה עם המשטר הסובייטי השנוא.
בשטחי הכיבוש הגרמני נכלל גם אזור מזרח פולין ובו ידוובנה, שהייתה עיירה בת 2,500 תושבים.
פלישת הגרמנים לאזור הטילה אימה על יהודי העיירה.
כמה ימים לפני הפוגרום בידוובנה נערכו פוגרומים אכזריים ביהודים בעיירות סמוכות, ובהן וונסוש, סטאוויסקי ורדז'ילוב.
כמו כן, בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, החלו הפולנים המקומיים בביצוע מעשי שוד ורצח אקראיים בקרב יהודי העיירה, וביניהם קבורת קבוצת גברים יהודים בחיים והטבעת שתי נשים יהודיות עם תינוקותיהן בזרועותיהן באגם המקומי.
בבוקר הטבח, 10 ביולי 1941, התכנסו גברים פולנים בידוובנה בבית העירייה, והחלו לאסוף את יהודי העיירה לשם בטענה שהם צריכים לעסוק שם בניקיון.
מאחר שהיהודים כבר אולצו בעבר לבצע עבודות משפילות ניתן היה לחשוב כי מדובר במעשה השפלה רגיל, אולם במהרה הבינו היהודים כי הפעם מדובר במצב שונה.
בתחילת הרצח הובלו הגברים היהודים אל בית הקברות וחפרו בור.
עם סיום חפירת הבור נרצחו הגברים והושלכו לבור שחפרו.
צעד זה סייע לרוצחים, מכיוון שעם מות הגברים לא נשארו יהודים שיוכלו להתנגד לפולנים בהמשך הרצח.
לאחר מכן נלקחו שאר יהודי העיירה, בעיקר נשים, זקנים וילדים, אל אסם בקצה העיירה.
הפולנים המקומיים הציתו את האסם, ורוב הנוכחים באסם נשרפו חיים.
הערכות ההיסטוריונים למספר הנרצחים נעות בין 380 ל-1,600. מן הטבח נותרו רק כשבעה ניצולים, ובהם יעקב (פצינוביץ') צופן.
חלקם הגדול עמדו והסתכלו מהצד.
כמה עשרות פולנים לפחות השתתפו במעשי ההרג עצמם.
מספר קטן של פולנים התחבאו ולא השתתפו בטבח כצופים, ואילו מעט מהם הסתירו יהודים.
אף פולני לא הביע התנגדות פומבית לרצח - הן מפחד מפני הגרמנים והן מפחד מפני שכניו.
בשנת 1949 נערך משפט לעשרים ושניים נאשמים, שמתוכם זוכו שמונה.
באותם ימים לא ניתנה לפרשה חשיבות מיוחדת, וחקירתה נמשכה כשבועיים בלבד.
בין ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש (Strzembosz) לבין ההיסטוריון הישראלי פרופ' ישראל גוטמן התקיימה מחלוקת בסוגיית הנרטיב הפולני בנוגע לטבח בידוובנה ובעיירות הסמוכות לה בזמן הכיבוש הנאצי על אדמות פולין.
ויכוח זה תועד בכתב במאמרים: "זעקה ודממה", "פרופסור גוטמן, לרישום ביומנך!" ו"הם ואנחנו".
עיקרו של הוויכוח נסוב סביב הטבח בידוובנה.
סטשמבוש וגוטמן מתפלמסים בשאלה מי היו אחראים לשריפת היהודים באסם בידוובנה ב-10 ביולי 1941.
סטשמבוש מתאר את היחסים שבין היהודים לפולנים ערב תקרית ידוובנה, ומאשים את היהודים בשיתוף פעולה עם הסובייטים.
בכך הצהירו היהודים על עצמם כאויבי פולין.
סטשמבוש מונה, מתוך תעודות שנמצאו בארכיונים סובייטיים, 16 עיירות באזור המכונה ביילורוסיה המערבית, ששם לפי עדויות שונות עשו אזרחים פולניים ממוצא יהודי שימוש בנשק נגד אזרחי מדינתם ונגד המדינה הפולנית.
סטשמבוש מציין כי יחידת פולק מספר 110 נשלחה לדכא תקריות קומוניסטיות חתרניות שבהן היו מעורבים כלי נשק כבדים ומרידה עזה, בשטחים שהיו מיושבים ביהודים רבים.
לאחר מכן יהודים משטחים אלו סייעו לאויב הסובייטי, "צדו" נערים פולניים וירו בהם למוות.
לדברי סטשמבוש, היהודים הפולנים שיתפו פעולה עם הסובייטים, לא רק לפני כיבוש פולין בידי הסובייטים, כמתואר לעיל, אלא אף לאחריו: היהודים, שהיו האוכלוסייה הדומיננטית בערי ביילורוסיה המערבית, הקימו שער ניצחון לכובש ואף נישקו את הטנקים הסובייטיים.
פרופ' סטשמבוש כותב על פי דבריו של יאן טומאש גרוס, כי הצבא האדום המתקדם התקבל בשמחה בידי היהודים.
בנוסף, סטשמבוש מביא עדויות מחוקרים יהודים כדוגמת תקווה פתל-כנען.
פתל-כנען מסבירה כי קבוצות של לוחמים יהודיים שתקפו מרכזי שלטון פולניים ופרצו את בית הכלא בגרודנה, הביאו לתגובה פולנית של פוגרום ביהודים, ומשנענשו "הפוגרומצ'יקים" בידי הסובייטיים, שמחו היהודים על עונשם.
בהמשך המאמר מביא סטשמבוש עדויות נוספות לשיתוף פעולה מוגזם של היהודים עם הסובייטים נגד הפולנים, אשר התבטא גם בשיתוף פעולה עם הנ.ק.וו.ד.
גוטמן מתנגד להכללת היהודים כמשתפי פעולה עם הסובייטים, וכופר בעמדתו של סטשמבוש בטענה שהיא שטחית ולא מבוססת.
ראשית, גוטמן מסביר כי אומנם היהודים נשאו נשק, אך לא עשו זאת נגד מולדתם, פולין.
יהודים רבים אשר נשאו נשק, הוצאו להורג על ידי יחידות פולניות ללא בירור הסיבה לנשיאתו.
הייתה זו שעת צרה לעם היהודי, ולפיכך מסתבר, ללא שום הוכחה נגדית, כי נשיאת הנשק הייתה לצורך הגנה עצמית בלבד.
לטענה זו מביא גוטמן סימוכין מדברי סטשמבוש עצמו.
גוטמן אף מציין כי ישנו חוסר היגיון בקיום אותן מרידות יהודיות שמציג סטשמבוש.
לדוגמה, סטשמבוש מתאר את היהודים במרד גרודנה כיורים ללא אבחנה באנשים, ביום שבו נכנס הצבא הסובייטי לפולין, ב-17 בספטמבר.
גוטמן שואל בגיחוך איך ידעו היהודים שהסובייטיים יגיעו עד גרודנה כבר ביום שבו נכנסו לפולין, ומדוע ירו ללא אבחנה בעיירה אשר מחצית מתושביה יהודיים?
גוטמן רואה בטענות מרידות היהודים כסילופים וכשיבושים של המציאות.
היו יהודים מזוינים אשר התאספו, אך דבר זה היה לצורכי הגנה עצמית.
בתגובה לטענות כי היהודים קידמו את הצבא הסובייטי בשמחה, גוטמן טוען בפשטות, כי קבלת פני הצבא הסובייטי בשמחה נבעה מהיסק פשוט ומהעדפת הגרוע על הנורא: הברירה הייתה בין הצבא הסובייטי לצבא הנאצי, ובתנאים אלו ברור איפוא מדוע הועדף הסובייטי.
לא הייתה כאן חגיגה, אלא מעין שמחה קלושה אשר ניתן לתארה בבדיחה, "היינו נידונים למוות.
בתגובה לטענה כי היהודים שיתפו פעולה עם הנ.ק.וו.ד טוען גוטמן כי כך פעלו היהודים והפולנים כאחד, ואין ללמוד מכך דבר.
גוטמן מותח ביקורת חריפה על תחקירו של סטשמבוש.
לטענתו, המאמר חד צדדי ואינו טורח לברר את הנרטיב היהודי כלל.
גוטמן טוען כי סטשמבוש אינו מומחה ליחסים שבין היהודים לפולנים במלחמת העולם השנייה, ולכן הוא מותח עליו ביקורת על הפרחת מילים בנושא שבו אינו מתמחה.
"שכנים" מאת יאן טומאש גרוס (2001)
במשך שנים רבות יוחס טבח ידוובנה לאיינזצגרופן.
בשנת 2001 פרסם ההיסטוריון האמריקני ממוצא יהודי-פולני יאן טומאש גרוס את ספרו "שכנים".
בספרו הוא טען כי נרצחו 1,600 יהודים בידי שכניהם הפולנים.
גרוס תיאר כיצד השכנים הפולנים הכו, ביתרו ושרפו את היהודים למוות, ללא כל מעורבות גרמנית.
פרסום הספר עורר סערה בפולין.
רבים חלקו על מסקנותיו, בהם ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש, שקבע כי אף על פי שמספר פולנים היו מעורבים בטבח, היוזמה לו, ואף רוב ביצועו, היו בידי הגרמנים.
לאחר חקירה מקיפה פרסם המכון הפולני לחקר ההיסטוריה דין וחשבון שבו תמך ברוב מממצאיו של גרוס, אם כי קבע כי באירוע נרצחו 380 אנשים, ולא 1,600, כטענת גרוס.
כן טענו כי במקום נכחו אנשי משטרה גרמנים, וכי ישנם עדים המאשרים את נוכחותם של חיילים גרמנים במקום, בעוד עדים אחרים טוענים כי גרמנים כלל לא היו במקום.
כיום אין מטילים ספק במעורבותם של פולנים לא-יהודים ברצח בידוובנה, אך שאלת המעורבות הגרמנית ברצח נותרה פתוחה.
תושבי העיירה עצמם מכחישים את מעורבותם, אך מרבית הציבור הפולני מקבל את גרסתו של גרוס.
בשנת 2001 השתתף נשיא פולין אלכסנדר קוואשנייבסקי בטקס לציון 60 שנה לטבח, בנוכחות שגריר ישראל בפולין דאז, הפרופ' שבח וייס.
במעמד זה הכיר קוואשנייבסקי באחריות הפולנים לטבח, באמרו:
רבים, בעיקר מחוץ לפולין, מתחו ביקורת על קוואשנייבסקי על נאום זה, שכן לטענתם עדיין לא ניתן לדעת מה בדיוק אירע בידוובנה.
מנגד, בלחץ תושבי ידוובנה, נאלץ ראש העירייה להתפטר מתפקידו, עקב עצם השתתפותו בטקס.
עד שנת 2001 שבה הושלמה חקירת המכון לזיכרון לאומי את הטבח, הוא יוחס לחיילים נאצים, וכך גם נכתב באנדרטה לזכר הנרצחים אשר הוקמה במקום.
בשנת 2001 הוסרה אנדרטה זו, ובמקומה נבנתה אנדרטה אחרת, וחומת אבנים הוצבה כדי לסמן את השטח שבו עמד האסם שבו נרצחו היהודים.
על האנדרטה כתובות זיכרון לזכר הנרצחים, בעברית ובפולנית.
העיתונאי חיים הכט יצר את הסרט "שני אסמים" (ישראל, 2014).
בסרט מתואר הטבח בידוובנה, עם מעשי טבח רבים הדומים לו בכך שכולם התרחשו ברחבי פולין וביוזמה של פולנים בני אותה תקופה.
לעומת מעשה הטבח מן האסם בידוובנה, מתואר מעשה באסם אחר, בעיר בוריסלב, שבו ניצלו חיי שבח וייס ומשפחתו בזכות משפחה פולנית.
המחזה "הכיתה שלנו" (2008) מאת המחזאי הפולני טדאוש סְלוֹבּוֹדז'אנק
מותחן הדרמה "אחרי הקציר" (2012) מאת הבמאי הפולני ולדיסלב פָּשיקובסקי
הטבח בגאלאץ הוא מעשה טבח של מאות יהודים שהתרחש בגאלאץ, רומניה, ב-30 ביוני 1940.
בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית המועצות תבעה באולטימטום מרומניה לפנות את צבאה ומוסדות השלטון שלה מבסרביה ומחלק מבוקובינה.
רומניה נכנעה לתביעה וצבאה נסוג מאזורים אלה.
יחד עם הצבא נסוגו גם תושבים מקומיים שחששו מהשלטון הסובייטי החדש.
בנוסף, היו רבים שניצלו את ההזדמנות כדי לבחור באיזה מדינה לחיות, בברית המועצות הקומוניסטית או ברומניה האנטישמית.
תנועת רבה של היוצאים אל המחוזות האלה הצטלבה בתנועה רבה לא פחות של העוזבים את המחוזות האלה.
בין היוצאים אל המחוזות, שעמדו לעבור לשלטון ברית המועצות, בלט מספרם הגדול של היהודים העניים, שמאסו באנטישמיות הרומנית וקיוו לחיים טובים יותר מעבר לגבול.
גאלאץ, עיר רומנית, הגדול בנמלי הדנובה וצומת מרכזי של דרכים בקרבת הגבול החדש עם ברית המועצות, היוותה מקום ריכוז למסות העוברים לשני הכיוונים.
אין דיווח מדויק על המתרחש, אך משערים שיחידות הצבא שנסוגו מבסרביה, דרך גאלאץ, כעסו בראותם את המוני האנשים המנסים להגיע למקום ממנו גורשו והגיבו על כך בירי על ההמון.
בדו"ח שנשלח למטכ"ל הרומני ביום הטבח צוין שנורו אנשים שברחו משמירה.
בהודעה רשמית, שהוציאו השלטונות הרומניים, נטען שכאלפיים איש, שהמתינו תחת שמירה למעבר לצד הסובייטי, התמרדו משום שלא ניתן להם לעבור מהר.
לטענת השלטונות הם ניסו לברוח מהמשמר והחיילים פתחו עליהם באש בגלל סירובם להישמע להוראות וגם מפני ש"השיבו אש" (טענה זו צצה רק בהודעה המאוחרת).
לדברי עד ראייה יהודי, ברחוב הרכבת וברחוב הנמל שכבו מאות יהודים מתים.
הערכות נעות סביב 400 נרצחים, אך המספר המדויק מעולם לא נודע.
הנרצחים היו יהודים מקרב יהדות בסרביה, יהדות שזמן קצר לאחר מכן הושמדה כמעט כליל, לכן הטבח בגאלאץ נבלע ולא בלט על רקע שואת יהודי בסרביה.
גם במקרה זה, כמו בפרעות דורוחוי לפניו ופרעות יאשי מאוחר יותר, איש לא נענש על ידי השלטונות.
הטבח בגאלאץ זכה לפרסום בשידורי רדיו מוסקבה, רדיו קייב ורדיו בודפשט וגם בעיתונות הארץ ישראלית.
המקרה חייב הודעה רשמית, אך העיתונות הרומנית המצונזרת המעיטה בחשיבות המקרה.
הגדיל לעשות עיתון שהופיע בגאלאץ, שקרא לקוראיו "שלא להאמין לשמועות מעוררות חרדה".
העיתון התייחס אל מקרה זה כמקרה בודד ומצער.
זה היה פרסום מועט וחסר, אך עצום ביחס להשתקה המוחלטת של פרעות דורוחוי שנודעו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
הטבח בווירג'יניה טק התרחש ב-16 באפריל 2007 בקמפוס אוניברסיטת "וירג'יניה טק" בעיר בלקסבורג שבמדינת וירג'יניה, ארצות הברית, ובמהלכו רצח בירי סונג-הוי צ'ו, סטודנט באוניברסיטה חמוש בשני אקדחים חצי אוטומטיים, 32 תלמידים ומרצים והתאבד בירייה.
צ'ו סונג-הוי נולד בקוריאה הדרומית והיגר עם משפחתו לארצות הברית כשהיה בן 8. בעת הטבח הוא היה בן 23, תלמיד השנה הרביעית באוניברסיטה.
מסע הרצח החל בשעות הבוקר במעונות הסטודנטים, שם נורו למוות שני סטודנטים.
כוחות משטרה הגיעו למקום אך לא עצרו חשודים.
כשעתיים לאחר מכן חדר הרוצח לבניין הלימוד "נוריס הול" והחל יורה בכל מי שנקרה בדרכו.
עדים סיפרו כי הרוצח היה יסודי: לאחר ששמע כי נותרו ניצולים באחת הכיתות בהן עבר, הוא שב על עקבותיו וביקש להיכנס אליה שוב, אך הסטודנטים שנותרו באותה כיתה חסמו את הדלת בגופם.
לאחר שנאבק בהם, החל הרוצח לירות דרך הדלת.
חלק מן הפצועים היו תלמידים אשר קפצו מחלונות המבנים כדי להימלט על נפשם.
הטבח במכון הטכנולוגי היה מסע הירי הקטלני ביותר שידעה ארצות הברית עד לפיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו שאירע ב-2016. בנוסף ל-32 בני אדם שנרצחו, 17 נוספים נפצעו מהירי ועוד 6 נפגעו במהלך בריחתם כשקפצו מהקומה השנייה.
הטבח עורר דיון ציבורי בקשר לקלות בה ניתן להשיג אקדחים חצי אוטומטיים בווירג'יניה.
סונג-הוי צ'ו (בקוריאנית: 조승희) נולד ב-18 בינואר 1984, בסיאול, קוריאה הדרומית.
משפחתו של צ'ו גרה בדירת מרתף בסיאול.
אביו היה בעל חנות ספרים, אך לא הצליח להתפרנס מעיסוק זה.
בעקבות כך, ומתוך רצונו לתת עתיד טוב יותר לילדיו ולהקנות להם אפשרויות רבות יותר למימוש עצמי, החליט אביו של צ'ו להגר לארצות הברית יחד עם משפחתו כשצ'ו היה בן 8.
המשפחה עברה לגור בפיירפאקס, וירג'יניה לאחר שגילתה כי שם נמצאת קהילה קוריאנית גדולה.
התנהגותו של צ'ו בילדות ודאגות משפחתו
כמה מקרובי משפחתו של צ'ו שנשארו בקוריאה הדרומית, הביעו דאגה בנוגע להתנהגות שהפגין בילדותו.
הם חשבו כי סבל מאילמות סלקטיבית, או מהפרעה נפשית.
על פי דיווחים של דודו, צ'ו "לא הרבה לדבר, ולא התחבר טוב עם ילדים אחרים." סבתו, קים יאנג-סון, תיארה אותו כ"קר" ואמרה כי שאר בני המשפחה הביעו דאגה בנוגע להתנהגותו כבר בגיל 8. יאנג-סון הוסיפה לומר שצ'ו היה ביישן בצורה קיצונית ובקושי דיבר.
היא הרגישה שמשהו לא היה בסדר איתו לאחר שהמשפחה עברה לארצות הברית, משום שהייתה שומעת חדשות רבות על אחותו, אך מעט מאוד עליו.
למרות זאת, צ'ו נחשב לבן טוב שנשמע להוראות הוריו ועשה את המוטל עליו.
במהלך ריאיון עם רשת ABC אמר סבו של צ'ו שהיה מודאג מהתנהגותו בילדות.
על פי דיווחו, צ'ו מעולם לא הסתכל עליו כדי ליצור קשר עין, ומעולם לא חיבק אותו.
צ'ו למד בבית הספר היסודי "פופלאר טרי" בווירג'יניה.
הוא היה ידוע בתור תלמיד מצטיין במתמטיקה ובאנגלית.
על פי עדותו של חברו לספסל הלימודים, קים ג'ואנג-וון, צ'ו סיים את תוכנית הלימודים שהייתה אמורה להתפרס על גבי שלוש שנים, בשנה וחצי בלבד.
צ'ו היה ידוע בתור "ילד בעל ידע, לבוש בצורה הולמת, ופופולרי בקרב הבנות".
למרות זאת, מכר של צ'ו דיווח כי כאשר היה חוזר הביתה בסיום יום הלימודים, היה מתפרץ בזעם ואומר כי אינו רוצה לחזור יותר לבית הספר.
ב-20 באפריל 1999, כשצ'ו היה בכיתה ח', הטבח בתיכון קולומביין הדהד ברחבי ארצות הברית, ונסקר באופן נרחב על ידי כל ערוצי החדשות במדינה.
צ'ו היה מוקסם מהטבח, וכתב בכורכנו כי היה רוצה לחזור עליו.
בעקבות כך, נשלח צ'ו לאבחנה פסיכיאטרית, שם התגלה כי הוא אכן סובל מאילמות סלקטיבית.
אי יכולתו של צ'ו לדבר כרגיל, גרמה לכך שסבל מבריונות ומהצקות.
כריס דייווידס, חברו לכיתה בתיכון, סיפר כי בשעורי אנגלית, מבטו של צ'ו היה מופנה מטה באופן תמידי, וכי הוא סירב לדבר ולהשתתף בשיעור.
דייווידס סיפר כי כאשר המורה איימה לתת לצ'ו ציון נכשל בשיעור, הוא החל לקרוא ב"קול עמוק ומוזר, שנשמע כאילו היה לו משהו בפה.
[...] כולם התחילו לצחוק ולהצביע עליו, ואמרו לו 'תחזור חזרה לסין'".
צ'ו נהג ללכת לבית הספר לבדו, כשהוא סוחב את הטרומבון שלו, דבר שמשך לעברו הצקות נוספות, כשהוא מכונה בלעג "ילד הטרומבון" על ידי מציקיו.
חבריו לספסל הלימודים העידו כי הוטחו בו כינויי גנאי נוראיים, וכי הוא סבל מבריונות, בעיקר כי היה לבדו.
כאשר החל את לימודיו בתיכון, הושם צ'ו בכיתת חינוך מיוחד תחת הסיווג "הפרעות רגשיות".
הוא היה פטור ממצגות בדיבור ומהשתתפות בשיחות בשיעורים.
בנוסף, קיבל צ'ו טיפול פסיכולוגי וטיפול אצל קלינאי תקשורת עד כיתה י"א.
בגלל חוקי פרטיות, תיכון וסטפילד, בו למד צ'ו, לא יכול היה להעביר את המידע על מצבו הרגשי לאוניברסיטת וירג'יניה טק.
צ'ו לקח קורס על טכנולוגיית מידע עסקית, שכללה לימודים על מדעי המחשב וניהול עסק.
לקראת שנתו האחרונה באוניברסיטה, החליט להחליף את מסלול לימודיו לאנגלית.
הוא למד ספרות אנגלית אצל הפרופסורית והמשוררת הידועה ניקי ג'ובאני.
במהלך השנתיים האחרונות שלו באוניברסיטה, צ'ו החל לכתוב מחזות אלימים שהפחידו את ג'ובאני.
בנוסף, היה מפחיד סטודנטיות על ידי צילום רגליהן מתחת לשולחנות בהם ישבו.
לאחר שהוצא משיעוריה של ג'ובאני, צ'ו החל ללמוד אצל רוי, שתיארה אותו בתור "בחור חכם, חסר ביטחון עצמי ומוזר, שלעולם לא הוריד את משקפי השמש שלו".
רוי דיווחה כי צ'ו לקח 20 שניות לענות על שאלה, וכשענה, לחש את תשובתו.
בנוסף אמרה כי צ'ו נהג לצלם אותה במהלך השיעור.
בעקבות התנהגותו של צ'ו, רוי החלה להיפגש עמו לשיעורים פרטיים.
לאחר מספר מפגשים, היא החלה לחשוש לביטחונה, והורתה לעוזרה לקרוא לשירות הביטחון אם תמלמל את שמו של פרופסור שנפטר.
רוי הודיעה לרשויות המקומיות על התנהגותו ובעיותיו של צ'ו, ולחצה עליו ללכת לייעוץ.
על פי דבריה, צ'ו לא קיבל את הצעתה.
בפני הסטודנטים בווירג'יניה טק, צ'ו היה ידוע בתור "ילד סימן השאלה".
זאת בעקבות מקרה שקרה בשיעור ספרות.
בתחילת השיעור התבקשו הסטודנטים להציג את עצמם בפני חבריהם ללימודים, אולם כאשר הגיע תורו של צ'ו, סירב להגיב ולהציג את עצמו.
הפרופסור הסתכל בדף הנוכחות כדי לגלות את שמו.
בעוד ששאר הסטודנטים רשמו את שמם, צ'ו רשם סימן שאלה.
חבריו לחדר במעונות בשנים 2005–2006, אנדי קוץ' וג'ון אייד, דיווחו כי צ'ו היה מקשיב לשיר "Shine" של להקת הפוסט-גראנג' קולקטיב סול שוב ושוב ושוב, וכי הוא רשם חלק ממילות השיר "למד אותי לדבר, למד אותי לחלוק, למד אותי לאן עלי ללכת" על הקיר בחדרו.
קוץ' דיווח עוד על מספר פעמים בהם ראה את צ'ו עומד בפתח חדרו (של קוץ') באמצע הלילה ומצלם אותו, וכי צ'ו נהג להתקשר אליו ולהעמיד פנים שהוא "אח של צ'ו, סימן שאלה".
אייד וקוץ' הודאגו מהתנהגותו המטרידה של צ'ו, והפסיקו לדבר עמו.
בנוסף אמרו לחבריהם, בעיקר לסטודנטיות, לא לבקר בחדרם בגלל צ'ו.
צ'ו הואשם גם בשלושה מקרים של הטרדה מאיימת נגד סטודנטיות.
בכל שלושת המקרים, הוא קיבל אזהרה ממשטרת הקמפוס.
בעקבות האזהרה השלישית שקיבל, צ'ו היה מדוכא ושלח מסרון לקוץ', בו אמר "אולי פשוט אתאבד וזהו."
קוץ', שנבהל ופחד שצ'ו מתכוון להרוג את עצמו, התקשר לאביו (של צ'ו) כדי לבקש את עזרתו.
השניים דיווחו על כך לאוניברסיטת וירג'יניה, ששלחה שוטרים לחדרו.
כתוצאה מהמקרה, צ'ו נשלח לבדיקה פסיכיאטרית, בה נמצא כי הוא סובל מדיכאון, מהפרעה חשיבתית ומהווה איום ישיר על עצמו ועל אחרים.
אף על פי שנמצא כי הוא מהווה איום על עצמו, הוחלט כי יעבור טיפול בתור מטופל חיצוני.
בגלל שלא אושפז בכפייה, צ'ו עדיין היה זכאי לקנות ולהחזיק נשק על פי חוקי מדינת וירג'יניה.
הטבח בווירג'יניה טק החל בשעה 7:15 (EDT) בבוקרו של יום שני, 16 באפריל 2007. הרוצח, צ'ו, ביצע את הטבח באמצעות שני אקדחים חצי אוטומטיים, האחד בקוטר 9 מ"מ והשני בקוטר 0.22 אינץ'.
בחלק הראשון, צ'ו רצח שני אנשים במעונות הסטודנטים.
בחלקו השני של הטבח, צ'ו הסתובב בין הכיתות בקומה השנייה של בניין הלימודים המרכזי "נוריס הול", רצח 30 תלמידים ומרצים, ולבסוף התאבד בירייה.
בשעה 6:45 בבוקר, צ'ו נראה מסתובב ליד בניין מעונות הסטודנטים "וסט אמבלר ג'ונסטון".
הבניין היה מוגן מכניסה לא מאושרת על ידי כרטיס מגנטי.
ההגנה פעלה כל יום משעות הלילה עד 10 בבוקר.
תיבת הדואר של צ'ו הייתה בלובי של הבניין, כך שהיה לו אישור כניסה משעה 7:30 בבוקר כל יום.
עם זאת, לא ברור כיצד הצליח להיכנס לבניין לפני שעה זו.
בשעה 7:15 צ'ו נכנס לחדרה של הסטודנטית אמילי הילשר וירה בה.
סטודנט נוסף, ריאן קלארק, שמע את הירייה ורץ לעזור להילשר.
כאשר צ'ו ראה אותו, ירה בו והרג אותו.
הילשר נשארה בחיים למשך שלוש שעות אחרי שנורתה, אך לבסוף מתה בבית החולים.
צ'ו נמלט מהמקום, וחזר לחדרו במעונות.
הוא החליף בגדים, מחק את חשבון הדואר האלקטרוני שלו, והוציא את הכונן הקשיח ממחשבו האישי.
באותו הזמן, כוחות משטרה וטיפול נמרץ הגיעו לחדרה של הילשר.
עדים דיווחו כי ראו את צ'ו ליד אגם הברווזים בקמפוס כשעה לאחר הירי.
אף על פי שהרשויות המקומיות חשבו שצ'ו זרק את הכונן הקשיח והטלפון הסלולרי שלו לאגם, חיפוש שנערך במקום לאחר הטבח העלה חרס.
כשעתיים לאחר אירוע הירי הראשוני, צ'ו נראה שולח חבילה של מכתבים והקלטות וידאו למסוף החדשות של רשת הטלוויזיה NBC.
ההקלטה שהוא צירף, 10 דקות אורכה, הייתה מעין מניפסט שבו הסביר צ'ו את מניעיו לביצוע המעשים.
החבילה נשלחה בשעה 9:01 בבוקר.
צ'ו עזב את סניף הדואר, והחל ללכת לכיוון בניין הלימודים המרכזי של וירג'יניה טק, "נוריס הול".
הוא לקח איתו תיק גב שבו סחב מספר שרשראות, מנעולים, פטיש, סכין, שני אקדחים וכ-400 כדורים.
לאחר שחזר מסניף הדואר, צ'ו הגיע ונכנס לבניין הלימודים "נוריס הול", כשעתיים לאחר הרצח במעונות.
הוא נעל את דלתות הבניין עם שרשראות ומנעולים שהיו ברשותו, והשאיר מכתב בו כתב שכל ניסיון לפתוח את הדלתות יגרום לפצצה בתוך הבניין להתפוצץ.
אחד מחברי צוות האוניברסיטה מצא את הפתק ולקח אותו למשרד ההנהלה בקומה השלישית של הבניין.
למרות זאת, לא דווח לרשויות על האיום לפוצץ את הבניין.
באותו זמן, צ'ו כבר החל לירות בסטודנטים בקומה השנייה, וחברי צוות האוניברסיטה התקשרו ל-9-1-1, מספר החירום של ארצות הברית.
ההתקפה הראשונית של צ'ו הייתה בכיתה בה נערך שיעור להנדסה היידרולוגית מתקדמת, בחדר 206. צ'ו ירה בפרופסור והרג אותו.
צ'ו המשיך לירות, והרג 9 מתוך 13 הסטודנטים שהיו בכיתה.
לאחר מכן המשיך ללכת במסדרון, עד שהגיע לכיתה בחדר 207, בו הפרופסור כריסטופר ג'יימס בישופ לימד גרמנית.
צ'ו החל לירות והרג את הפרופסור ועוד ארבעה תלמידים.
בנוסף פצע 6 תלמידים ששהו בחדר.
צ'ו המשיך במסע הרצח שלו והגיע לחדרים 204 ו-211. בתחילה, לא הצליח להיכנס לכיתות אלה בגלל שסטודנטים ופרופסורים חסמו את דלתותיהן.
בחדר 204, הפרופסור ליביו ליברסקו, ניצול שואה ממוצא רומני שחי שנים אחדות בישראל ולימד 20 שנה במכון, חסם בגופו את הדלת ולא אפשר לצ'ו להיכנס.
ליברסקו אפשר למרבית תלמידיו לברוח דרך החלונות, אך נהרג לאחר שצ'ו ירה בו מספר יריות דרך הדלת.
צ'ו הספיק לרצוח תלמיד אחד של ליברסקו, שלא הצליח להימלט בזמן.
בחדר 211, צ'ו רצח תלמיד ומרצה שניסו לחסום את הדלת כדי למנוע את כניסתו.
הוא טען את אקדחיו וחזר לכיתות בהן נותרו ניצולים.
בחדר 207, מספר תלמידים חסמו את הדלת ואחרים החלו לטפל בפצועים.
צ'ו חזר לחדר מספר דקות לאחר הפעם הראשונה שהיה בו, ירה בשני תלמידים ופצע אותם בעודם חוסמים את הדלת בגופם.
לאחר מכן המשיך בדרכו חזרה לחדר 206. על פי דיווח של עד ראייה, תנועותיו של הסטודנט הפצוע ואליד שא'אלן הסיחו את דעתו של צ'ו מסטודנט אחר.
הוא ירה בשא'אלן פעם נוספת והרג אותו.
צ'ו החל ללכת לכיוון חדר 205, אך לא הצליח להיכנס אליו בגלל שסטודנטים חסמו את דלת החדר.
הוא ירה מספר יריות לעבר הדלת, אך לא פגע באף אחד.
בקומה השלישית, הפרופסור קווין גרנטה, שמע את המהומה בקומה מתחת.
הוא לקח איתו 20 סטודנטים מכיתה קרובה, הורה להם להיכנס לאחד מחדרי המשרדים של הקומה השלישית ונעל אותם בפנים.
גרנטה ירד לקומה השנייה כדי לראות מה קורה, אך כשהגיע, מיד נורה על ידי צ'ו ומת.
הסטודנטים שננעלו במשרד בקומה השלישית נותרו ללא פגע.
בשלב הזה, כעשר דקות לאחר שהטבח בנוריס הול החל, שוטרי משטרת וירג'יניה הגיעו למקום וניסו לפרוץ את דלתות הבניין בעזרת רובה ציד.
צ'ו שמע את הירייה, לקח את אקדחו וירה לעצמו בראש.
יומיים לאחר האירוע פרסמה רשת הטלוויזיה NBC קטע וידאו ותמונות ששלח סונג-הוי בדואר, מיד לאחר הרצח במעונות הסטודנטים ולפני החדירה לבנייני הלימוד.
הרוצח נראה ונשמע שם מקריא את מניעיו למעשה, כשעיקר דבריו הם התקפה על החומרנות של חבריו ללימודים ותיאור מצוקות וכאבים.
בציבור ובתקשורת האמריקנית נשמעו קולות אשר מחו נגד שידור הקטע, וזאת בטענה שהשידור משרת את רצונו של הרוצח בפרסום לאחר מותו וכי הוא עלול ליצור הזדהות בקרב בני-נוער.
עם הזמן צ'ו הפך בקרב צעירים אסיאתים ובפרט קוריאנים, ובפרט אלו שחיים בארצות הברית, למעין גיבור או מושיע, כשלטענתם הוא נחשב כלוחם צדק שלחם נגד הבריונות שממנה סבל, וכפעיל נגד גזענות כלפי אסיאתים.
הם אף מתייחסים אליו בכינויים דוגמת: "גנרל צ'ו" ("General Cho", 제너럴 조), "ישו של המזרח", ועוד.
ב-22 באוגוסט 2007 פורסם דו"ח החקירה הרשמי של ועדת בדיקה שמינתה אוניברסיטת וירג'יניה טק לבדיקת נסיבות הטבח.
דו"ח הוועדה מתח ביקורת על איטיות התגובה של משטרת האוניברסיטה וחברי הנהלתה לאחר שהתגלו מעשי הרצח הראשונים של צ'ו סונג-הוי.
בין היתר הדו"ח המליץ על:
החלפת כל דלתות הכניסה החיצוניות למבנים באוניברסיטה כך שיקשה לפורצן
התקנת מנעולי דלתות פנימיים בכיתות הלימוד
הנהגת שימוש בכרטיסים אלקטרוניים לצורך כניסה לחלק ממבני האוניברסיטה
בדיקת שימוש במצלמות מעקב בנקודות מפתח בקמפוס
התקנת לוחות הודעות אלקטרוניים במקומות שבהם ניתן להתריע בפני הסטודנטים על מצב חירום
התקנת מערכת איתור אלקטרונית לחברי קהילת האוניברסיטה.
חלק מהמלצות אלה כבר יושמו בשטח הקמפוס בעת פרסום הדו"ח.
הטבח בטבריה היה התקפה של פורעים ערבים על היהודים תושבי שכונת קריית שמואל בטבריה, שאירעה בליל 2 באוקטובר 1938 (ח' בתשרי ה'תרצ"ט), כחלק ממאורעות תרצ"ט.
בתקיפה נרצחו 19 יהודים, מתוכם 11 ילדים.
בתקופת המנדט הבריטי הייתה טבריה עיר בעלת אוכלוסייה מעורבת, של יהודים וערבים.
בתקופה הקודמת להתקפה, ההגנה בטבריה לא הייתה מאורגנת כיאות.
בשכונת קריית שמואל התגוררו 2,000 תושבים, כשמתוכם רק 36 חברי הגנה פעילים.
בליל ההתקפה היו בשכונה רק 15 מגינים ולא היה ניתן לאייש את כל העמדות.
כתוצאה מכך, הופקרו העמדות בצד הצפוני-מזרחי של העיר, מתוך הנחה שההתקפה מצד זה הפונה לים הכנרת תהיה קשה ביותר.
כוחות פלוגות הלילה של אורד וינגייט היו עסוקות בפעולות בגליל התחתון, וכפי הנראה וינגייט הוטעה באותו יום על ידי מידע מסולף שסופק לו על ידי מארגני ההתקפה על טבריה.
עם רדת הלילה חסמו ערבים את כל הדרכים המובילות לטבריה במחסומי אבנים.
בשעה 21:00 החלו לירות על העיר מכל עבריה, ובו בעת חדרה לעיר קבוצה של כ-70 ערבים מכיוון צפון-מזרח.
הקבוצה שחדרה התחלקה לשתיים: חלקם חדרו לשכונת קריית שמואל, וחלקם התקיפו את בית הממשלה, והציתו אותו ואת המחסן של מחלקת העבודות הציבוריות.
הקבוצה שחדרה לשכונת קריית שמואל לא נתקלה בשום הפרעה.
הם התחילו את מעשיהם בבית השמש ברחוב הרצל פינת רחוב אוהל-יעקב תוך התקדמות במורד רחוב הרצל כשהם פורצים לבתים, טובחים בתושבים ושורפים את המבנים.
בבית אחד נרצחו אם וחמשת ילדיה, ובבית אחר נרצחה משפחה של ארבע נפשות.
בית הכנסת הועלה באש ושַׁמָּשׁוֹ נרצח ליד ספר התורה.
האירוע כולו נמשך כארבעים דקות ובסיומו יצאו הפורעים מהשכונה ללא התנגדות.
שני נוטרים שחשו לעזרת השכונה נתקלו במארב ונהרגו.
ליד היישוב מצפה נתקלו הפורעים הנסוגים במארב של פלוגות הלילה שהרג חמישה מהם.
ב-27 באוקטובר 1938, כשלושה שבועות לאחר פעולה זו, התנקשו ערבים בחייו של ראש העירייה היהודי של טבריה, זאכי אלחדיף.
בעקבות הטבח ארגון ההגנה הקים ועדת חקירה בראשות יוסף אבידר, שחשפה כשלים רבים בהגנת העיר והמליצה על צעדים שיש לנקוט.
מיכל גרבוביץ, תושבת העיר עזרה לפעילי ההגנה לחשוף פעילות עוינת של ערבים בעיר.
הטבח ביהודי יורק היה אירוע מוות על קידוש השם שהתרחש בז' בניסן ד'תתק"ן (16 במרץ 1190) בעיר יורק שבאנגליה, כשהמון צר על חלק מיהודי העיר ודרש שימירו את דתם.
בתגובה, העדיפו היהודים למות על קידוש השם מלהתנצר.
בפוגרום נספתה קהילת היהודים בעיר, בהם כ-150 יהודים שהתבצרו במצודת קליפורד וביניהם רבי יום טוב בן יצחק מיואני ורבי אליהו מיורק מבעלי התוספות.
בימי הביניים פעלה בעיר יורק קהילה יהודית מבוססת.
ההגבלות על היהודים ועיסוקיהם היו רבות, ובין העיסוקים הבודדים שהיו מותרים ליהודים הייתה חלפנות כספים והלוואה בריבית, שהייתה אסורה לנוצרים.
באמצעות מערכת הכספים שלוו יהודי יורק מבעלי הון ואצולה, והלוו לתושבים הנוצרים ולאצולה, והריבית על הלוואות אלה, נוצר הון זמין לצורכי בית המלוכה והממלכה; כמו כן, הוזרם כסף רב לקופת המלוכה באמצעות מיסים על הריבית שהיו היהודים גובים.
בית המלוכה ניצל את התלות של האצילים בו - דרך היהודים - לשם שליטה בכלכלה הפיאודלית באזור.
המצב ליבה שנאה כלפי היהודים מצד האצולה שהייתה תלויה בחסדיהם; אולם כל עוד המלך נוכח באי, הייתה האצולה מנועה מלפעול כנגד היהודים.
למעשה, האצולה איימה להתמרד בכל רגע, כלפי בית המלוכה במכלול נושאי חלוקת השליטה בממלכה; עד שלבסוף המתיחות הובילה לחתימת המגנה כרטה.
בתקופה שבין מסע הצלב השני והשלישי, ולאחר שבשנת 1187 ספגו הנוצרים תבוסה בקרב קרני חיטין מול צלאח א-דין, הם ניסו לכבוש את ירושלים מידי המוסלמים, ובשנת 1190 החליט ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה, להצטרף למסע הצלב השלישי, ובכך הוסר המחסום האחרון שמנע מהאצולה לשפוך זעמם על היהודים.
בערב שבת הגדול, יום ז' בניסן, 16 במרץ 1190, החל המון, בהנהגת כמרים ואצילים, לפרוע בבתי היהודים וברכושם, ולפגוע בגופם.
רבים מיהודי העיר ובראשם אחד מתלמידיו של רבינו תם - רבנו יום טוב בר יצחק מיואני - נמלטו והתבצרו במצודת קליפורד שבעיר.
היהודים ביקשו את עזרתו של מפקד המחוז, והפקיד האחראי מטעמו הסכים ליטול אחריות על היהודים - אך לזמן מועט בלבד; מפקד המחוז נכנע ללחץ הנוצרי, ולאחר שהסתיימה ביזת הרכוש התכנס ההמון סביב המצודה, וצר עליה.
ליהודים ניתנה הברירה להתנצר או למות.
ובינתיים רבי יום טוב בר יצחק, שמונה זמן מה לפני כן לרב הקהילה, פנה ליהודים והזכיר להם מעשי אבותיהם שקידשו את השם בנסיבות דומות בשו"ם.
שמעון דובנוב שם בפיו את הנאום הבא:
לאחר שסיים רבי יום טוב בר יצחק את נאומו, אלו מבין היהודים המתבצרים שלא הסכימו הורשו לעזוב.
השוהים הציתו את המגדל, שהיה עשוי באותה תקופה מעץ, עליהם, ונפנו להרוג את נשיהם וילדיהם; על פי המסופר, נותר רבי יום טוב אחרון, והוא היה היחיד שנאלץ לטרוף את נפשו בכפו.
מעטים מהיהודים הצליחו להימלט, ונרצחו בידי ההמון המתפרע.
בפוגרום נספו לפי אחת העדויות כ-150 יהודים.
בעקבות הטבח זעם ויליאם דה לונגשאם, שליט הממלכה בהיעדרו של ריצ'רד, על הפגיעה בכבוד המלוכה שהיהודים היו תחת הגנתה.
הוא הגיע ליורק והטיל קנסות כבדים על 52 אזרחים בכירים בעיר, וגירש את מנהיגי המהומות, שהיו כולם בעלי חוב ליהודים.
עדות נוספת לטבח נכתבה על ידי רבי אפרים מבונא, שכתב על כך בספרו "ספר הזכירה":
רבי יוסף מקרטרש חיבר קינה בשם "אלוהים בעלונו זולתך אדונים", וסופד בה לרבנו יום טוב בר יצחק:
הקהילה היהודית התחדשה מספר שנים לאחר הטבח אך היא באה לקיצה מאה שנה מאוחר יותר, ב-1290 עם גירוש יהודי אנגליה, שנותר בתוקף עד למאה ה-17.
מאז אותו פוגרום קיבלו על עצמם יהודי אנגליה שלא ללון בעיר יורק, ומנהג זה מוזכר אף בספרי הלכה שונים, למשל בשאלה שנשאל הרב יצחק זילברשטיין: לפחות בקרב יהודים דתיים, המנהג נהוג עד עצם היום הזה, כשיהודים רבים העוסקים במסחר בעיר יורק, נוסעים לפרבר מרוחק מן העיר ללון, ושבים בבוקר לעבודתם.
בשנת 1978 הוצב במצודת קליפורד שלט המנציח את האירוע.
הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק היה אירוע ירי בבית ספר שהתרחש ב-14 בדצמבר 2012 בניוטאון שבמדינת קונטיקט, ארצות הברית, ובמהלכו נרצחו 27 בני אדם.
הרוצח, אדם לאנזה בן ה-20, שהיה חמוש בשני אקדחים ורובה, רצח תחילה את אמו בביתה ולאחר מכן 20 ילדים בגילאי חמש עד שבע ושישה מבוגרים בבית הספר היסודי סנדי הוק, זאת בטרם התאבד בירייה.
זהו מסע הירי הקטלני ביותר במוסד חינוכי בארצות הברית לאחר הטבח בווירג'יניה טק, שבו נרצחו 32 תלמידים ומרצים.
מסע ירי זה עורר מחדש את השיח בארצות הברית לגבי הגבלת נשק.
נכון ל-30 בנובמבר 2012 למדו בבית הספר היסודי "סנדי הוק" שבקונטיקט 456 תלמידים.
בית הספר כלל תלמידים מגיל הגן ועד כיתה ד'.
במכתב שנשלח להורי התלמידים בתחילת שנת 2012 ציינה הנהלת בית הספר כי נוהלי האבטחה של בית הספר שודרגו לאחרונה וכי מעתה המבקרים יכנסו לבניין בנפרד רק לאחר בדיקה ויזואלית ובדיקה של התעודה המזהה שברשותם אשר תבוצע באמצעות צג וידאו.
כמו כן, הדלתות לבניין בית הספר היו ננעלות בכל יום בשעה 9:30 לאחר שכל התלמידים הגיעו למוסד.
הכפר ניוטאון, אשר ממוקם בפרברי מחוז פיירפילד של העיר ניו יורק, היה ידוע כמקום שליו ופופולרי במיוחד בקרב משפחות.
עד לאירוע זה, מעשי האלימות בתחום היישוב היו נדירים במיוחד - מתוך 28,000 התושבים שחיים בעיר היה רק מקרה רצח אחד בתחום היישוב במהלך עשר השנים שקדמו לטבח בבית הספר.
מסע הרצח החל מעט לפני 9:30 בבוקר של 14 בדצמבר 2012, כאשר היורה אדם פיטר לאנזה ירה למוות באמו ננסי לאנזה בת ה-52, בביתם המשותף שבעיירה ניוטאון שבמדינת קונטיקט.
לאחר מכן, בעודו חמוש ברובה סער "בושמאסטר XM-15" ושני אקדחים שהיו רשומים על שמה של אמו, לאנזה נסע עם רכב ההונדה סיוויק של אימו למקום עבודתה - בית הספר היסודי "סנדי הוק".
בסביבות 9:35, לאנזה השתמש ברובה של אימו על מנת לירות בדלת הזכוכית הנעולה שעמדה בדרכו בחלקו הקדמי של בניין בית הספר היסודי סנדי הוק.
לאנזה לבש באותה העת בגדים שחורים בסגנון צבאי, אפוד מגן ומסכה והיה מצויד ב-10 מחסניות בנות 30 כדורים כל אחת.
חלק מהנוכחים דיווחו כי היריות הראשונות נשמעו בבית הספר דרך מערכת האינטרקום.
המנהלת דון הושספרונג (Dawn Hochsprung) והפסיכולוגית של בית הספר מרי שירלעך (Mary Sherlach) היו באותה העת בפגישה עם חברי סגל אחרים, כאשר הם שמעו את היריות הראשונות.
הושספרונג ושירלעך עזבו באופן מיידי את החדר ומיהרו למקור הירי.
השתיים נתקלו בלאנזה והוא ירה בשתיהן.
ייתכן שהושספרונג הייתה זו שהפעילה את האינטרקום ברגעיה האחרונים על מנת להזהיר את הנוכחים בבניין.
ילד בן 9 אשר שהה באותה העת באולם הספורט דיווח כי שמע שהיורה צעק "תרימי את הידיים שלך!" במערכת האינטרקום בעוד שהוא שמע בבירור קול אחר אומר "אל תירה!" הילד דיווח שהוא שמע גם אנשים צועקים ויריות רבות באינטרקום.
הוא, חבריו לכיתה, והמורה שלהם התחבאו בעקבות כך בארון באולם הספורט.
דיאן דיי, מטפלת בבית ספר שנכחה גם בישיבת הסגל, דיווחה כי שמעה צעקות, ולאחר מכן יריות נוספות.
כמו כן, בעקבות ההתפתחויות, נטלי המונד, מורה שנכחה גם כן בישיבת הסגל, חסמה את הדלת באמצעות גופה.
לאנזה ירה דרך הדלת של המשרד ופצע את המונד ברגל וביד.
בעקבות ההתפתחויות, המורה ויקטוריה סוטו ניסתה להסתיר מספר ילדים בארון.
מספר רגעים לאחר מכן לאנזה נכנס לכיתה כאשר סוטו ציינה בפניו כי הילדים נמצאים באולם הספורט.
אף על פי כן חלק מהילדים, בהם ג'סי לואיס בן ה-6, יצאו ממקום המחבוא שלהם וניסו לברוח מהכיתה כאשר לאנזה ירה בכולם למוות.
סוטו ניסתה לגונן על תלמידיה כאשר נעמדה ביניהם לבין היורה אך הוא ירה בה.
שישה מתלמידיה של סוטו ששרדו את הטבח זחלו מתוך הארונות לאחר הירי ונמלטו מבית הספר.
הם ונהג האוטובוס של בית הספר מצאו מקלט בבית סמוך השייך לפסיכולוג בגמלאות.
אן מרי מרפי, שעבדה כעוזרת מורה עם קבוצת תלמידים בעלי צרכים ייחודיים, ניסתה להגן באמצעות גופה על דילן בן ה-6 מפני הירי אף על פי כן לאנזה ירה בשניהם למוות.
המורה רייצ'ל דה'אבינו (Rachel D'Avino) שעבדה גם כן עם קבוצת התלמידים בעלי הצרכים הייחודיים, נרצחה גם כן בעת שניסתה להגן בגופה על תלמידיה.
לאחר מכן היורה נכנס לחדר הסמוך בו שהו תלמידי כיתה א', ירה למוות במורה המחליפה לורן רוסו ולאחר מכן ירה למוות בכל תלמידי הכיתה מלבד תלמידה אחת – ילדה בת 6 אשר הייתה הניצולה היחידה מהטבח שלאנזה ביצע באותה הכיתה.
אביה ציין בהמשך בפני התקשורת כי בתו שרדה את הטבח ההמוני בכיתתה משום שהעמידה פנים שהיא מתה ורק זמן רב לאחר מכן, כאשר הייתה דממה והיא הבינה שהאירוע הסתיים, היא קמה וברחה מבית הספר, מכוסה בדם, והייתה אחת מהילדים הראשונים בבית הספר שהצליחו להימלט מהבניין.
התפתחות האירוע בחלקים האחרים של בניין בית הספר
אחות בית הספר שרה קוקס (Sarah Cox) בת ה-60 התחבאה מתחת לשולחן במשרדה וציינה כי לאנזה נכנס למשרד, עמד 6 מטרים לפניה ולא ראה אותה, וכי לאחר מכן הוא הסתובב ועזב את החדר.
בעקבות כך היא ומזכירת בית הספר ברברה הלסטד התחבאו בארון אספקת העזרה הראשונה.
בנוסף לכך, בעת התפתחות האירוע אחד מעובדי בית הספר רץ במסדרונות של הבניין בעודו מנסה להזהיר את כל הנוכחים בבניין.
בינתיים, המורה קייתלין רויג בת ה-29, אשר לימדה תלמידים בכיתה א', הצליחה להסתיר את 14 התלמידים שלה בחדר שירותים צפוף, חסמה את הדלת, וביקשה מתלמידיה לשמור על שקט מוחלט.
כמו כן, הספרניות איבון צ'ך ומאריאן ג'ייקוב החביאו 18 תלמידים ששהו באותה העת בספרייה באחד מהחדרים של הספרייה, אך לאחר שהם גילו שלא ניתן לנעול את הדלת של אותו החדר מבפנים הם העבירו את התלמידים למחסן של הספרייה כאשר הספרניות חסמו את הדלת מבפנים באמצעות ארון.
המורה למוזיקה מרירוז קריסטופיק בת ה-50, התבצרה יחד עם ארבעת תלמידיה בארון ציוד לאורך כל האירוע.
לאנזה אשר הגיע למקום דפק על הדלת של הארון וצעק "תנו לי להיכנס", בעוד שקריסטופיק ותלמידיה שמרו על שקט מוחלט.
שני תלמידי כיתת ג', אשר מונו באותו היום כעוזרים למורה, צעדו במהלך ההתרחשות במסדרונות של הבניין לאחר שנשלחו למשרד הנהלת בית הספר על מנת להעביר לשם את גיליון הנוכחות של כיתתם.
המורה אבי קלמנטס הצליחה להציל את חייהם כאשר משכה את שני הילדים לתוך כיתתה, ושם הם התחבאו במהלך האירוע יחד עמה.
לאחר ששמעה לראשונה יריות, המורה לורה פיינשטיין לקחה שני תלמידים ששהו בעת ההתרחשויות מחוץ לכיתתה והסתתרה עמם מתחת לשולחנות כיתתה.
פיינשטיין התקשרה למשרד ההנהלה של בית הספר וניסתה לחייג 9-1-1 אך לא הצליחה לעשות זאת משום שלא הייתה קליטה לטלפון הנייד שלה.
פיינשטיין הסתירה את התלמידים במשך כ-40 דקות, לפני שרשויות אכיפת החוק הגיעו למקום.
המשטרה הוזעקה כחמש דקות לאחר תחילת הירי.
כוחות רבים הגיעו לבית הספר, עסקו בסריקה אחר יורים נוספים וחומרי נפץ, וסייעו בחילוץ התלמידים.
לאנזה הפסיק את הטבח במועד מסוים בין 9:46 – 9:53, לאחר שירה בקורבנותיו בסביבות 50 - 100 כדורים, כאשר כוחות המשטרה החלו להיכנס לבניין.
לאנזה ירה בכל הקורבנות מספר פעמים, ובאחד מהקורבנות, נוח פוזנר בן ה-6, ירה 11 פעמים.
עיקר הטבח בוצע בשתי כיתות א' בהם לאנזה רצח 14 בני אדם בחדר אחד ושישה בני אדם בחדר השני.
סך הקורבנות באירוע כללו 27 בני אדם, בהם 20 ילדים בגילאי חמש עד עשר, 5 מורים, מנהלת בית הספר והפסיכולוגית הראשית של בית הספר.
הנספים כוללים שני ילדים שהועברו לבית החולים במצב אנוש, ומתו שם מפציעותיהם.
אדם פיטר לאנזה נולד ב-22 באפריל 1992 ביישוב אקסטר שבניו המפשייר.
ג'נט רובינסון, המפקחת על בתי הספר הציבוריים בניוטאון, ציינה כי לאנזה למד בעבר בבית הספר היסודי סנדי הוק שבו בוצע הטבח.
בהמשך לאנזה למד בחטיבת הביניים הקתולית "סנט רוז" שבניוטאון.
ולאחר מכן הוא למד בתיכון של ניוטאון, שם הוא היה תלמיד מצטיין.
דודתו, מרשה לאנזה, ציינה כי במהלך ילדותו אמו הוציאה את לאנזה ממערכת החינוך הציבורית של ניוטאון משום שהיא לא הייתה מרוצה מהאופן שבו טיפלו בבנה.
בעקבות כך לאנזה למד בבית במשך תקופה ארוכה.
לאנזה אף למד באוניברסיטת מערב קונטיקט (Western Connecticut State University) בשנים 2008 ו-2009. ללאנזה לא היה עבר פלילי.
הוריו של לאנזה התגרשו בספטמבר 2009 כאשר אביו של לאנזה, אשר מתגורר בעיר סטמפורד והוא מנהל בכיר של חברה, נהג לשלם לננסי דמי מזונות.
לאנזה התגורר יחד עם אמו בביתם המשותף הממוקם בסביבות 8 קילומטרים מבית הספר היסודי סנדי הוק.
אימו של לאנזה החזיקה ברשותה עשרות כלי נשק.
לדברי מכר של המשפחה, ננסי לאנזה נהגה לקחת את שני הבנים למטווח מקומי לעיתים קרובות.
גיסתה של ננסי לאנזה, מרשה לאנזה, ציינה שננסי הקדישה את מרבית זמנה בטיפול באדם בביתם.
מרשה ציינה גם שננסי הביעה עניין רב בשרדנות (Survivalism) ובעקבות כך היא הפכה את ביתה ל"מבצר" שבו היא אגרה כלי נשק רבים ומזון רב כדי להתכונן לאירוע אפוקליפטי.
לטענתה של מרשה, ננסי השתייכה לתנועת "Doomsday Preppers movement" אשר חבריה מאמינים כי יש להתכונן לסוף העולם.
מספר ימים לפני הטבח אדם לאנזה פנה לחנות לציוד ספורט ביישוב דנבורי שבקונטיקט, שם הוא ניסה לרכוש רובה.
בקשתו נדחתה מפני שהוא סירב לעבור בדיקת רקע.
תלמידים ומורים שהכירו את לאנזה בתקופת התיכון תיארו אותו בתור אדם "אינטליגנטי, אך עצבני וחסר מנוחה", ואמרו שהוא בדרך כלל נמנע מלמשוך תשומת לב.
הפסיכולוגית המקומית ג'יני פסקרטה, אשר בנה למד בעבר יחד עם אדם לאנזה, ציינה כי היא זוכרת שאדם נהג להתבודד וכי הוא לא התנהג באופן חריג, אך היא ציינה שכאשר אנשים סובלים מ"בעיות נפשיות בשקט יחסי, הדבר לא מושך את תשומת הלב של הסביבה".
אחיו של לאנזה ציין בפני רשויות אכיפת החוק כי הוא מאמין שאדם סבל מהפרעת אישיות והיה "מעט אוטיסט".
גורם בכיר ברשויות אכיפת החוק, אשר הכיר את ננסי לאנזה, דיווח כי אדם אובחן עם תסמונת אספרגר.
אף על פי כן, בעקבות הטבח מומחים בכירים שונים הדגישו בתקשורת כי אין קשר בין הטבח לתסמונת אספרגר או אוטיזם.
בעת האירוע נשא עליו לאנזה תעודה מזהה של אחיו, ובשל כך רשויות אכיפת החוק סברו בתחילה כי ראיין הוא היורה.
הדבר פורסם בתקשורת, ובמקביל לכך פורסמו תמונות מפרופיל הפייסבוק של ראיין.
תושבי העיר ניוטאון הצביעו במשאל מיוחד בעד הריסת בית הספר ובנייתו מחדש.
בסוף אוקטובר 2013 החלה הריסת בית הספר.
ב-17 באפריל 2018 מגיש הרדיו אלכס ג'ונס נתבע בגין לשון הרע על ידי שלושה מההורים שילדיהם נרצחו בטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק בגין הפצה של תאוריות קונספירציה על הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק.
ג'ונס הצהיר בעבר שהירי בבית הספר היסודי סנדי הוק היה "מזויף לחלוטין" ו"מתיחה ענקית" שבוצעה על ידי מתנגדים לתיקון השני לחוקת ארצות הברית אשר תומכים בהטלת מגבלות על נשק חם.
ג'ונס הצהיר באותה העת כי "אף אחד לא מת" בירי בבית הספר בסנדי הוק.
בשנת 2018 שש משפחות של קורבנות של הירי בבית הספר היסודי סנדי הוק כמו גם סוכן FBI שהגיע למקום הירי הגישו תביעת דיבה נגד ג'ונס, על חלקו בהפצת תאוריות קונספירציה שגרמו להטרדות, איומים ומעקבים אחר ניצולי הטבח.
מאוחר יותר נדרש ג'ונס לתת תשאול תחת שבועה.
השופט פסק גם כי עוד שלושה נאשמים צריכים לעבור תשאול על החלק שלהם באתר הקונספירציה InfoWars שמפעיל ג'ונס.
כתוצאה מכך, ג'ונס ו-InfoWars נקנסו בסך כולל בגין 126,000 דולרים באוקטובר ובדצמבר 2019.
באפריל 2022 ג'ונס הכריז על פשיטת רגל כתוצאה מתביעות לשון הרע שהוגשו נגדו.
ב-4 באוגוסט 2022 ג'ונס חויב לשלם פיצויים בסך 4.1 מיליון דולרים בפיצויי נזיקין להוריו של ילד בן 6 שנרצח בבית הספר היסודי סנדי הוק.
ב-5 באוגוסט 2022 ג'ונס חויב לשלם בנוסף לכך גם פיצויים בסך 45.2 מיליון דולרים לאותם ההורים.