tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזיהום פגע קשות בעופות הימיים ומעריכים כי 3,600 מתו כתוצאה מהזיהום.
היה זה זיהום הנפט הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית אחרי דליפת הנפט במפרץ מקסיקו ואסון הנפט של אקסון ואלדז.
ב-1938 הוכרזו האיים סנטה ברברה ואנאקפה מונומנט לאומי.
ב-1947 הרחיב הנשיא הארי טרומן את גבולות המונומנט למייל ימי מסביב לשני האיים.
ב-1980 נחקקה בקונגרס של ארצות הברית ההחלטה להפוך את המונומנט הלאומי לפארק לאומי מספר 40, ולצרף אליו את האיים סן מיגל, סנטה קרוז וסנטה רוזה.
במשך השנים הבאות רכש שירות הפארקים שטחים באיים השונים או קיבלם כתרומה.
האיים שבתוך הפארק משתרעים לאורך חופה של דרום קליפורניה מפוינט קונספשן (Point Conception) סמוך לסנטה ברברה עד סן פדרו, פרוור של לוס אנג'לס.
מטה הפארק ומרכז המבקרים שוכנים בעיר ונטורה שביבשת.
הפארק משתרע על שטח של 1,009 קילומטרים רבועים, שמחציתם בים, וכולל את האיים:
סן מיגל – 37 קילומטרים רבועים
סנטה קרוז – 245 קילומטרים רבועים, 76% בבעלות ארגון "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) ו-24% שייכים לפארק הלאומי.
סנטה רוזה – 213 קילומטרים רבועים
סנטה ברברה 2.6 קילומטרים רבועים
אנאקפה – 2.8 קילומטרים רבועים
האקלים הוא ים-תיכוני (Csb על פי שיטת קפן) כשהחורפים קרירים וגשומים, והקיצים יבשים וחמימים, כאשר הים הקר מסביב ממתן את הטמפרטורות בקיץ.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 355 מילימטרים, אבל כתלות במבנה הטופוגרפי יכולה כמות המשקעים לנוע מפחות מ-250 מילימטרים ועד 500 מילימטרים.
95% מהגשמים יורדים בין נובמבר לאפריל, כשינואר ופברואר הם החודשים הגשומים ביותר (45% ממוצע השנתי).
מרבית הגשמים יורדים במהלך סופות גדולות שנמשכות כמה ימים.
העונה היבשה נמשכת ממאי לאוקטובר כשיוני, יולי ואוגוסט הם החודשים היבשים ביותר (1% מהממוצע השנתי).
ערפל הוא תופעה נפוצה מאוד באיים בייחוד באביב ובקיץ.
בתחומי הפארק נמנו יותר מ-2,000 מינים של צמחים ובעלי חיים.
שירות הפארקים מחלק את חגורות הצמחייה השונות באיים לחמש חברות:
חזזיות – כארבע מאות מינים של חזזיות גדלים באיים, כרבע ממספר המינים של חזזיות בקליפורניה.
באי סנטה רוזה לבדו נמנו למעלה מ-300 מינים.
ב-2007 גילה קרי קנודסן, חוקר מאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, מין חדש של חזזית וקרא לו Caloplaca obamae לכבודו של הנשיא ברק אובמה.
ערבות עשב (Grasslands) – חברת הצומח הנפוצה ביותר באיים.
ערבות עשב מצויות בכל האיים, בייחוד במדרונות הפונים אל החוף ששימשו בעבר כשטחי המרעה העיקריים.
מרבית הצמחים בחברה זו הם מינים זרים (מיובאים או פולשים) וכוללים בין השאר ברומית דו-אבקנית (Bromus diandrus), שיבולת-שועל שוטה (Avena fatua), זון רב-פרחים (Lolium multiflorum), ברומית ספרדית (Bromus madritensis Rubens) ושעורת העכבר (Hordeum murinum).
לעיתים משתלבים בערבות העשב עצים כדוגמת אוג תמים (Rhus integrifolia) או אלונים המעידים ככל הנראה על הצמחים המקוריים בחברה זו.
שיחי המרווה החופיים (Coastal Sage Scrub) – חברה זו נפוצה בכל האיים, אם כי פחות מערבות העשב, בייחוד במורדות הדרומיים, הצחיחים יותר.
חברה זו נפגעה בעבר מעשרות שנות מרעה, ולכן רק אזורים שלא נפגעו, בעיקר באי סנטה קרוז, מייצגים חברה זו היטב.
סבך שיחים בגובה העולה על מטר, שכמעט שלא ניתן לעבור דרכו.
צמחים בולטים במקומות מסוימים הם אנדמיים לאי שבו הם גדלים כדוגמת מין הלענה Artemisia nesiotica.
צמחים אלו מתאפיינים בהתאמה לסביבות צחיחות ובמערכת שורשים עמוקה שנועדה לספוג לחות ובמקביל שומרת על הקרקע מסחיפה.
צ'פארל (Chaparral) – צ'פארל הוא הכינוי המקומי לחברת הצומח של שיחים מעוצים המותאמים היטב לאקלים הים-תיכוני, הגדלה בעיקר בקליפורניה ובצפון באחה קליפורניה.
חברה זו מצויה בפארק בשלושת האיים הגדולים: סנטה רוזה, סנטה קרוז וסן מיגל.
בניגוד לחברת שיחי המרווה החופיים השיחים בצ'פארל הם ירוקי-עד.
השיחים בחברה זו מסתמכים על שריפות על מנת לשגשג.
מינים רבים זקוקים לעשן, חום או אפר על מנת לנבוט.
השריפות לא צריכות להיות תכופות, זרעים של המין הטרומליס קטלבי (Heteromeles arbutifolia) חייבים לשהות קבורים לפחות 30 שנים מתחת לפסולת העלים על מנת לנבוט, ודבר זה לא היה מתאפשר אלמלא אש המכלה את פסולת העלים בתוך 30 שנים אלו.
חורשות (Woodlands) – חורשות, בהם העצים הם המין הדומיננטי, נדירות למדי ומצויות בעיקר בסנטה רוזה וסנטה קרוז.
חורשות אלו גדלות בעיקר במורדות הצפוניים המוצלים יותר.
זוחלים - לטאה דוקרנית מערבית של איי התעלה (Sceloporus occidentalis becki), תת-מין אנדמי לאיי התעלה, לטאה מכותמת-צד (Uta Stansburinia), קמטן האליגטור הדרומי (Elgaria multicarinata), ותת-המין נחש גופר של האי סנטה קרוז (Pituophis catenifer pumilis) של נחש גופר פסיפי האנדמי לאיים סנטה קרוז וסנטה רוזה.
תת-המין Selasphorus sasin sedentariusis של קוליברי חלודי (Allen's hummingbird) שהיה פעם אנדמי לאיים התפשט משנות ה-60 של המאה ה-20 לפרוורי לוס אנג'לס.
יונקים - חמישה עשר מינים של יונקים חיים על האיים, אחד עשר מתוכם הם עטלפים, בהם מין הנשפון הנדיר Corynorhinus townsendii (באנגלית Townsend's big-eared bat).
שלושת האחרונים אנדמיים לאיי התעלה.
יונקים נוספים שוכנים בים וחלקם עולים על החוף (בייחוד באי סן מיגל) למטרות רבייה וגידול צאצאים וכוללים: אריה ים קליפורני, פוקת המפרץ, פיל ים צפוני, דוב ים צפוני, דוב ים גואדלופה, אריה ים שטלר, לווייתן אפור, לווייתן גדול-סנפיר ולווייתן כחול.
מספר המבקרים השנתי הממוצע במרכז המבקרים של הפארק על היבשת היה סביב 300,000 בתקופה מ-2007 עד 2016, כשב-2016 היו 364,807 מבקרים.
מרכז המבקרים שוכן בכפר ונטורה הרבור (Ventura Harbor Village).
מרכז המבקרים כולל כמה תערוכות המספקות מידע על כל חמשת האיים, צמחייה מקומית, בעלי חיים ימיים והיסטוריה תרבותית.
כמו כן, המבקרים יכולים ליהנות מסרט קצר, ללא תשלום, המעביר סקירה של כל חמשת האיים.
מרכז המבקרים פתוח מדי יום, למעט חג ההודיה וחג המולד.
באיים עצמם יש מעט מבקרים.
כ-30,000 שטים לאיים, ו-60,000 נוספים השטים אל הים הסובב את האיים בלבד.
אף שמרבית המבקרים מגיעים בקיץ, מגיעים מבקרים גם בחורף ובאביב על מנת לצפות בלווייתנים באפורים הנודדים דרומה ובפריחה המרהיבה של פרחי הבר.
הסתיו הוא זמן מצוין להגיע לפארק, כמו גם לצלול במימיו.
הימים הם בדרך כלל שמשיים, עם רוחות מינימליות ומי האוקיינוס הם אז צלולים.
מחנאות היא פעילות פופולרית על האי סנטה קרוז, כשהמבקרים המגיעים אל "פריזונרס הרבור" (Prisoners Harbor - נמל האסירים) על החוף הצפוני, ולנים בעמק שמעבר לרכס.
מרכז מבקרים חדש נפתח ב"סקורפיון רנץ'" (Scorpion Ranch - חוות העקרב) על האי סנטה קרוז ב-6 באפריל 2009.
הפארק הלאומי איי התעלה מציע מגוון רחב של פעילויות נופש, שיט קיאקים דרך מערות הים הוא אחד הפופולריים ביותר.
תרמילאות, מחנאות, סיורים רגליים ביום, צלילת סקובה ודיג באמצעות רובה צלצל הם בין הפעילויות הזמינות למבקרים.
הפארק הלאומי איי התעלה ידוע במספר גדול של מכלולים של מערות ים יפות.
האזור המבוקש ביותר בפארק כתלות בתנאי האוקיינוס וזמינות המעבורת הוא מעגן סקורפיון (Scorpion Anchorage) על האי סנטה קרוז, הן עבור מבקרים ליום אחד, והן עבור מבקרים המתכוננים ללון באתר המחנאות.
מומלץ לאורחים לא מנוסים לנקוט זהירות בעת ביקור בפארק הלאומי עקב שינוי תנאי האוקיינוס במערכת האקולוגית הייחודית הזו.
שירות הפארקים הלאומיים מסמיך מספר קטן של חברות המספקות הדרכה ומוכרות ציוד.
הפארק הלאומי אייל רויאל הוא פארק לאומי של ארצות הברית על האי אייל רויאל (Isle Royale) והאיים הסמוכים בימת סופיריור במדינת מישיגן.
הפארק הלאומי אייל רויאל הוקם ב-3 באפריל 1940, הוגדר כאזור טבע בראשיתי ב-1976 וכשמורת ביוספרה בינלאומית (International Biosphere Reserve) ב-1980. הפארק משתרע על שטח של 2,314 קילומטרים רבועים, כש-540 מתוכם הם יבשה.
בגבול ארצות הברית–קנדה פוגש הפארק באזור השימור הימי הלאומי ימת סופיריור (Lake Superior National Marine Conservation Area) של קנדה.
כמויות גדולות של חפצי נחושת שנמצאו ביישובים ובתילי אינדיאנים, חלקם מתוארך עד 5,000 שנה לפני זמננו, מעידים ככל הנראה על כריית נחושת באייל רויאל ובחצי האי קוויינו (Keweenaw Peninsula) הסמוך.
באי יש מאות בורות שנכרו על ידי העמים הילידים, רובם באזור מקקרגו קוב (McCargoe Cove).
תיארוך פחמן-14 של גזעי עצים מפוחמים שנתגלו באחד מבורות אלה תיארך אותם לכ-3,500 שנה לפני זמננו.
בשנת 70–1669 פרסם המיסיונר הישועי דבלון (Dablon) דו"ח על "אי בשם מנונג המפורסם בשל הנחושת שבו".
מנונג (Menong) או מינונג (Minong), היה השם בו קראו הילידים לאי, והוא המקור לשם רכס מינונג (Minong Ridge).
באמצע שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה, גרם דו"ח של דאגלס הוטון (Douglass Houghton; 1845-1839) הגאולוג הראשון של מדינת מישיגן, לבהלה לנחושת במדינה, ומכרות הנחושת המודרניים הראשונים נפתחו על האי.
כורים פשטו על האי מיד כאשר בני עם האוג'יבווה ויתרו על זכויותיהם באי בשנת 1843, ורובם התחילו בבורות המקוריים של הילידים.
עדויות למאמצי הכרייה הקודמים היו בכל מקום, בצורת פטישי אבן רבים, חפצי נחושת מסוימים, ומקומות שבהם הנחושת נחצבה חלקית מתוך הסלע, אך נותרה במקומה.
הבורות והחפירות הקדומים הובילו לגילוי של רבים ממרבצי הנחושת שנכרו במאה ה-19. פעילות זו הסתיימה בשנת 1855, כאשר לא נמצאו מרבצים בעלי ערך כלכלי.
מכרה מינונג ומכרה האי היו תוצאה של פעילות מחודשת, אך קצרת מועד, בין השנים 1873 ל-1881.
ב"כריית נחושת פרהיסטורית באזור ימת סופיריור" (Prehistoric Copper Mining in the Lake Superior Region) שיצא לאור ב-1961 העריכו דרייר ודו טמפל שסך כל הנחושת שנכרתה באזור הייתה מעל ל-630,000 טון.
עם זאת דייוויד ג'ונסון וסוזן מרטין טוענים שההערכה שלהם הייתה מבוססת על הנחות מוגזמות ובלתי מדויקות.
האי היה פעם אתר של קהילת נופש.
תעשיית הדיג הצטמצמה במידה ניכרת, אך היא עדיין קיימת במתקני הדיג ב"אדיסן פישרי" (Edisen Fishery) שעל האי.
מכיוון שאיים קטנים רבים מקיפים את אייל רויאל, ספינות כוונו פעם דרך האזור על ידי מגדלורים שהוצבו ב"פסג' איילנד" (Passage Island), "רוק הרבור" (Rock Harbor), "רוק אוף אייג'ס" (Rock of Ages) ומגדלור אייל רויאל על "מנאג'רי איילנד" (Menagerie Island).
בתוך מימי הפארק הלאומי אייל רויאל שקועות מספר ספינות טרופות.
מזג האוויר הקשה של האזור, טופוגרפיה תת-מימית דרמטית, מיקומו המרכזי של האי על נתיבי שיט היסטוריים, והמים הקרים המתוקים, שימרו היטב את שברי הספינות הטרופות בכל רחבי הפארק.
אלה תועדו בשנות השמונים, ונחקרו שוב בשנת 2009, על ידי "מרכז המשאבים התת-מימיים" (Submerged Resources Center) של שירות הפארקים הלאומיים.
אייל רויאל הוא האי הגדול ביותר בימת סופיריור.
אורכו 72 קילומטרים ורוחבו, בנקודה הרחבה ביותר, 14 קילומטרים.
הפארק כולל את האי אייל רויאל וכ-400 איים קטנים יותר יחד עם איים שקועים מתחת למים בתחום 7.2 קילומטרים מסביב לאיים.
בתי הגידול העיקריים של הצמחייה באייל רויאל הם בתחומי פרובינציית היער המעורב הלאורנטיני (Laurentian Mixed Forest Province).
האזור הוא ביומה של יערות רחבי עלים ומעורבים של אקלים ממוזג (Temperate broadleaf and mixed forests), אזור מעבר בין טייגה אמיתית שמצפון ויערות העצים הגדולים (Big Woods) שמדרום, עם מאפיינים משניהם.
יש בו אזורים של יערות הן של עצים רחבי עלים והן מחטניים, וגופי מים שבין ביצות כבול של מחטניים לביצות.
המחטניים כוללים את אורן בנקס (Pinus banksiana), אשוחית שחורה, אשוחית לבנה, אשוח ריחני וערער וירג'יניה (Juniperus virginiana).
עצים נשירים יכולים לכלול את צפצפה רעדנית, אלון אדום (Quercus rubra), שדר הנייר (Betula papyrifera), בן-חוזרר אמריקני (Sorbus americana), אדר אדום (Acer rubrum), אדר הסוכר ומין האדר Acer spicatum.
הפארק הלאומי אייל רויאל ידוע בשל אוכלוסיות הזאב בן הכלאים בין זאב מצוי לזאב מזרחי (Canis lupus lycaon) המכונה "זאב הטייגה של הימות הגדולות" (Great Lakes boreal wolf) ואוכלוסיות האייל הקורא שנחקרו על ידי מדענים שחקרו את יחסי טורף-נטרף בסביבה סגורה.
מחקר זה נעשה קל יותר משום שבאייל רויאל התיישבו רק שליש ממיני היונקים שביבשת, בשל ריחוקו.
בנוסף, הסביבה ייחודית בכך שהיא המקום היחיד הידוע שבו מתקיימים זאבים ואיילים קוראים בצוותא בלא נוכחות של דובים.
בעבר הרחוק לא חיו איילים או זאבים באייל רויאל.
לפני שהפך לפארק לאומי היו שונר קנדי ותת-המין Rangifer tarandus caribou של אייל הצפון היונקים הגדולים על אייל רויאל.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך ששני מינים האלו התקיימו באייל רויאל במשך 3,500 שנים לפני שסולקו ממנו על ידי פעולות אנושיות ישירות (ציד, לכידה, כרייה, כריתת עצים, שריפות, תחרות על משאבים מול מינים אקזוטיים ואולי על רקע מחלה שהביאו מינים פולשים).
הפעם האחרונה שתועד אייל הצפון על האי רויאל הייתה בשנת 1925. אף על פי שהשונר קנדי סולק מהאי בשנות ה-30 הצליחו פרטים בודדים לחצות מעת לעת את גשר הקרח מאונטריו בקנדה.
הפעם האחרונה שנראה שונר קנדי היה ב-1980. אף שהשונר כבר לא מצוי באי, הטרף העיקרי שלו, ארנבת השלג, נשארה.
לפני הופעתם של הזאבים היו זאבי ערבות טורפים נוספים על האי.
זאבי הערבות הופיעו סביב 1905 ונעלמו זמן קצר לאחר שהגיעו הזאבים בשנות ה-50 של המאה ה-20.
עדויות נוספות הראו גם כי למועדון הנמל של וושינגטון (Washington Harbor Club), קבוצה של אנשי עסקים אמידים, הייתה בעלות על מבנים שונים על אייל רויאל, בנוסף על מסילות רכבת שנעו מבאודט (Baudette) אל דולות וטו הרבורס (Two Harbors), ולכן גם האמצעים להעברת האיילים מצפון-מערב מינסוטה לטו הרבורס.
בדרך כלל היו על האי סביב 25 זאבים ו-1,000 איילים קוראים, אבל המספרים משתנים מאוד משנה לשנה.
באביב 2008 נמנו 23 זאבים ובערך 650 איילים קוראים.
בשל הריבוי בתוך קבוצה קטנה סגורה התמעטה אוכלוסיית הזאבים, וב-2016 היו רק 2 פרטים, מה שמרמז על כך שהאוכלוסייה תכחד לחלוטין.
עם זאת, בדצמבר 2016 הכין שירות הפארקים הלאומיים תוכנית על פיה יתווספו 20 עד 30 זאבים לאי על מנת למנוע מחבורת הזאבים להיעלם כליל.
שני מקבצי הסלעים העיקריים המצויים באי כוללים את הסלעים הגעשיים של פורטג' לייק (Portage Lake) והקונגלומרטים של קופר הרבור (Copper Harbor), שניהם מעידן העל של הפרקמבריון.
הסלעים הגעשיים הם בעיקר משטח בזלת נרחב במרקם אופיטי, כ-100 קילוחי בזלת נפרדים הצטברו לעובי של לפחות 3,000 מטרים.
מחשופי הקונגלומרטים שוכנים בחלק הדרום-מערבי של האי ובנויים מסלעי משקע שמקורם בסלעים געשיים ממינסוטה של ימינו.
סחיפה קרחונית חידדה את הטופוגרפיה של הרכס והעמקים שעברו קודם סחיפה קודמת מנהרות.
סימני חריצה קרחונית מסמנים את התנועה הכללית מערבה של הקרחונים כפי שעושים זאת גם מורנות נסיגה מערבית לאגם דסור (Lake Desor).
דרומלינים מצויים מערבית לאגם סיסקיוויט (Siskiwit Lake).
אנליזות שבוצעות על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית של בזלת שאינה בנויה ממינרלים וסלע שבו מינרלים של נחושת מעידים שכמות קטנה כספית קשורה לתהליך המינרליזציה.
נחושת שהתגבשה בטבע וכלורסטרוליט, אבן החן הרשמית של מישיגן, הם מינרלים שניוניים שמילאו נקבוביות שנוצרו בשל בועיות גז ושברים בתוך הסלעים הגעשיים.
גם פרהניט ואגט אמיגדלואידיים הם אבני חן נפוצות באי.
רכס גרינסטון (Greenstone Ridge) הוא רכס גבוה במרכז האי, ועליו משתרע שביל ההליכה הארוך ביותר בפארק, גרינסטון רידג' טרייל (Greenstone Ridge Trail) לאורך 64 קילומטרים מקצה אחד של האי אל הקצה השני.
הליכה לכל אורכו אורכת בדרך כלל בין ארבעה לחמישה ימים.
ספינה השטה בין שני קצות השביל יכולה להשיט את המטיילים חזרה לנקודת המוצא שלהם.
בסך הכול יש בפארק 266 קילומטרים של מסלולי הליכה.
יש גם מסלולים לקאנו או קיאקים לאורך המפרצים בחוף והאגמים בתוך האי.
רבים מהם כוללים ירידה מהסירה ונשיאתה על פני מרחק קצר ביבשה.
הפארק כולל שני אזורי שירותים:
תחנת הריינג'רים וינדיגו (Windigo Ranger Station) – בקצה הדרום-מערבי של האי (אתר עגינה למעבורות ממינסוטה): חנות, מקלחות, אתרי מחנאות, בקתות כפריות לאלו שלא רוצים לישון על הקרקע ומזח לסירות.
רוק הרבור (Rock Harbor) בצד הדרומי של הקצה הצפון-מזרחי (אתר עגינה למעבורות ממישיגן): חנות, מקלחות, מסעדה, אכסניה, אתרי מחנאות ומזח לסירות.
לינה שלא באתרי מחנאות אפשרית בפארק רק בבקתות שבווינדיגו ובאכסניה ברוק הרבור.
בפארק יש 36 אתרי מחנאות מסודרים בטבע.
חלק מהאתרים בתוך בפנים האי נגישים רק באמצעות שבילים או שיט בקאנו או בקיאק על אגמי האי.
אתרי מחנאות אחרים נגישים רק בסירה פרטית.
השירותים המוצעים באתרי המחנאות שונים בין האתרים, אך בדרך כלל כוללים כמה מבני עץ להגנה ממזג האוויר הבנויים מקירות עץ משלושה צדדים (הקיר הרביעי סגור במסך) שבהם יש רצפה וגג, וכמה אתרים בודדים המתאימים להקמת אוהל קטן.
כמה מאתרי אוהלים מכילים מקום לקבוצות של עד 10, והם משמשים עבור מצבים שכל האתרים האחרים מלאים.
המתקנים היחידים בקמפינגים הם שירותי כריעה, שולחנות פיקניק ואזורים להדלקת מדורות במקומות מסוימים.
מדורות אינן מותרות ברוב המחנות; מומלץ להביא כירות הפועלות על גז או אלכוהול.
מים לשתייה ובישול חייבים להישאב ממקורות מים מקומיים (ימת סופיריור ואגמים פנימיים) לסננם, או להרתיחם, כדי למנוע הידבקות בטפילים.
אסור לצוד אבל מותר לדוג ומותר לקטוף פירות יער אכילים (אוכמניות ופטל תימבלברי (Rubus parviflorus)) מהשביל.
לפארק אפשר להגיע במעבורות, מטוסים ימיים ואוניות נוסעים במהלך חודשי הקיץ – מהאוטון (Houghton) וקופר הרבור (Copper Harbor) במישיגן ומגרנד פורטג' (Grand Portage) במינסוטה.
סירות פרטיות שטות לאי מחופי מישיגן, מינסוטה ואונטריו.
האי רויאל הוא פופולרי למדי בקרב מבקרים לכמה שעות בסירות פרטיות, ויש שירות מעבורת אל הפארק וממנו מקופר הארבור וגראנד פורטג' למבקרים כאלו.
הפארק הלאומי אייל רויאל הוא הפארק הלאומי היחיד מבין כל הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הסוגר את שעריו לגמרי בחודשי החורף מ-1 בנובמבר ועד 15 באפריל, בשל תנאי מזג האוויר הקיצוניים ולשמירה על ביטחונם של המבקרים.
עדיין, הפארק הלאומי אייל רויאל הוא הפארק שבו מספר המבקרים הקטן ביותר בכל בפארקים הלאומיים בתחומי 48 המדינות של ארצות הברית שבין קנדה למקסיקו.
הסיבות הם הסגירה בחורף והשיט הארוך הנדרש בימת סופיריור על מנת להגיע לאי.
רק בשלושה מתוך הפארקים הלאומיים המרוחקים ביותר באלסקה: ימת קלארק, עמק קובוק ושערי החוג הארקטי יש פחות מבקרים.
הפארק הלאומי בדלנדס הוא פארק לאומי בדרום-מערב מדינת דקוטה הדרומית בארצות הברית, בין הנהרות וייט (White River) ושאיין (Cheyenne River), המגן על שטח של קרוב ל-1,000 קילומטרים רבועים של הרי כפתור, פסגות וצריחים שעברו סחיפה קיצונית, והכולל ערבת העשב המעורב הגדולה ביותר בארצות הברית שלא נפגעה מיד אדם.
אזור הטבע הבראשיתי בדלנדס מגן על שטח של 260 קילומטרים רבועים בתחומי הפארק כאזור טבע בראשיתי והוא האתר שבו הושב לטבע החמוס שחור-הרגל - מין היונקים השרוי בסכנת הכחדה הגדולה ביותר באמריקה הצפונית.
הפארק הלאומי בדלנדס עשיר באתרים פלאונטולוגיים.
באזור יש מאובנים רבים מתקופת האוליגוקן (23-35 מיליון שנה לפני זמננו).
הם מאפשרים למדענים ללמוד על האבולוציה של מינים רבים של יונקים כגון סוסים, כבשים, חזירים וקרנפים.
האתר הוגדר תחילה כמונומנט לאומי ב-4 במרץ 1929, אבל רק ב-25 בינואר 1939 אושר מעמד זה.
האתר הוגדר מחדש כפארק לאומי ב-10 בנובמבר 1978.
בשנים 58–1957, תחת תוכנית משימה 66, נבנה מרכז המבקרים בן ראיפל (Ben Reifel) עבור המונומנט.
הפארק גם מנהל את האתר ההיסטורי הלאומי טיל המינטמן (Minuteman Missile National Historic Site)
הפארק שוכן על מישור שעבר סחיפה.
המישור נוצר החל מקרטיקון העליון (מלפני כ-75 מיליון שנה ועד לפני 67 מיליון שנה), דרך אאוקן עליון (מלפני כ-34 מיליון שנה ועד לפני 37 מיליון שנה) וכלה באוליגוקן (מלפני כ-26 מיליון שנה ועד לפני 34 מיליון שנה).
תהליך הבנייה התחולל בעיקר על ידי משקעים (חול, חרסית, וטין) שעברו תהליך מילוט, התקשו והפכו לסלעי משקע.
סביבות שונות: ים רדוד, יער טרופי וערבות ובהן נהרות מתפתלים, גרמו למשקעים שונים להצטבר בתקופות שונות.
חקר השכבות השונות של סלעי המשקע אפשר לעקוב אחר ההיסטוריה של האזור הזה.
להלן פירוט התצורות באתר מהתצורה הקדומה ביותר:
פצלי פייר (Pierre Shale) – התצורה הקדומה ביותר שוכנת בבסיס המחשופים, ומתוארכת לקרטיקון העליון (בין לפני 75 מיליון ועד לפני 69 מיליון שנים).
במהלך תקופה זו הצטברו משקעים בים רדוד שכיסה את האזור שכיום שוכנים בו המישורים הגדולים.
עיקר המשקעים היו חרסית שחורה, שעברה התמרה לפצלים שחורים ובהם מאובנים של אמוניטים, זוחלים ימיים וקונכיות של צדפות המעידים על המקור הימי.משקעים אלו נחשפו כשהתרוממו הגבעות השחורות והרי הרוקי.
השכבות העליונות עברו סחיפה ויצרו קרקע צהובה המכונה "תילים צהובים" (Yellow Mounds), דוגמה לקרקע קדומה המכונה פלאוסול.
תצורת צ'דרון (Chadron Formation) – תצורה שהושקעה בפריאבוניאן (אאוקן עליון, בין לפני 37 מיליון ועד לפני 34 מיליון שנים), באזור שהפך לפשט הצפה נרחב, משקעים חדשים ממקור יבשתי שהובאו על ידי הנהרות במהלך שיטפונות.
בשכבת המשקעים האפורה המקבילה לתקופה זו נתגלו מאובנים של אליגטורים המעידים על כך שהאקלים בתקופה זו היה סובטרופי והסביבה הייתה מיוערת.
נתגלו גם מאובנים רבים של יונקים, כדוגמת הברונתותריומים דמויי הקרנפים.
תצורת ברולה (Brule Formation) – תצורה מהרופליאן התחתון (אוליגוקן תחתון, מלפני 34 מיליון שנים עד לפני 30 מיליון שנים).
האקלים הפך צחיח והיערות התחלפו בסוואנה.
הגוון של המשקעים הפכו חומים יותר, והמאובנים הכלולים בהם הראו שינוי בבעלי החיים, מאובנים של יונקים החיים בעדרים (תת-משפחת Merycoidodontoidea דמויי ההיפופוטם, אבל בגודל של כבש הבית).
השכבות המשולבות של אבן החול מסמנות את נתיבם של הנהרות קדומים שזרמו מהגבעות השחורות.
שכבות אדומות שנמצאו בתצורה זו הם קרקעות מאובנות.
בין שכבה זו של סלעי המשקע לשכבה הבאה יש שכבה עבה המכונה "אפר רוקיפורד" (Rockyford Ash) הבנויה מאפר געשי, ממקור לא מזוהה, קרוב לוודאי ממקום מרוחק במערב.
תצורת שרפס (Sharps Formation) – נוצרה ברופליאן העליון (מלפני 30 מיליון שנים עד לפני 28 מיליון שנים).
שכבת משקעים בהירה הושקעה מפעילות של מים ורוח באקלים צחיח אף יותר.
בין שכבות אלו יש שכבות של אפר געשי.
שכבה זו היא השכבה הצעירה ביותר בפארק.
תצורות שרפס וברולה יוצרים את הפסגות המשוננות והקניונים של אזור הבתרונות.
פשט ההצפה הנרחב החל להתרחב בהשפעת הפעילות של ערוצי המים החל מלפני חצי מיליון שנים והוא נמשך בימינו.
משקעים אלו העשירים במאובנים יצרו אחרי סחיפה את הנוף המיוחד המכונה בדלנדס.
הסחיפה העזה באדמות חרסיות או חרסיות-חוואריות גילפה את המדרונות של הסלעים הרכים המקיפים עמקים קדומים, כיום יבשים.
סחיפה זו מהירה (2.5 סנטימטרים לשנה), בשל הפריכות היחסית של סלעי החרסית.
בקצב נוכחי זה יסחפו כל הבתרונות כליל תוך חצי מיליון שנים נוספות.
המשקעים שנסחפים מוסעים בסופו של דבר על ידי הנהרות וייט (White), שאיין (Cheyenne) ובד ביוור (Bad Biver), חלק מאגן הניקוז של הנהר מיזורי, שהוא יובל של המיסיסיפי.
בפארק נתגלו מאובנים רבים מהאאוקן העליון והאוליגוקן.
דיניקטיס, הופלופונאוס ואאוסמילוס, משפחת הנימרווידיים
מריכוידון, אפוראודון ו-Miniochoerus, משפחת המריקואידודונטידים
האקלים בפארק משתנה במהלך השנה, והוא בלתי צפוי במהלך היממה.
הטמפרטורות השנתית יכולות לנוע בין 40°C- ל-47°C.
הקיצים לוהטים ויבשים, כשמדי פעם יש סופות ברד או טורנדו שבהם יורדת כמות גדולה של גשם, הגורמות לזרמים עזים ולהעמקת הערוצים.
החורפים בדרך כלל קרים, כשכמות השלג נעה בין 30 ל-60 סנטימטרים בשנה, כמות גדולה יחסית לאזור מדברי למחצה זה.
יוני הוא החודש הגשום ביותר, כשדצמבר וינואר הם החודשים השחונים ביותר.
הרוח באזור זה עזה למדי.
הפארק הלאומי בדלנדס משמר את אחד השטחים הגדולים ביותר של ערבת עשב מעורב (Mixed-grass prairie) בארצות הברית.
הכינוי מעורב מתייחס לכך שיש בה הן עשבים בגובה הקרסול והן עשבים המגיעים עד גובה המותניים, והיא שלב ביניים בין ערבת העשבים הגבוהים באזור הגשום יותר ממזרח לערבת העשב הקצר באזור הצחיח ממערב.
הביולוגים זיהו יותר מ-400 מינים של צמחים בפארק הלאומי בדלנדס.
צמחים אלו מותאמים לתנאי האקלים הקיצוניים בפארק: חום, קור, יובש, סופות שלג, שיטפונות, בצורת ואש.
יש אומנם עצים ושיחים ברחבי הפארק, אבל העשב שולט בנוף.
סוג העשב הדומיננטי בפארק הוא Pascopyrum (באנגלית Western wheatgrass) ממשפחת הדגניים הצומח לגובה שבין 30 ל-60 סנטימטרים והוא משגשג באדמות החרסית של הפארק.
כל אלו הם מזון חשוב ללוחכי העשב דוגמת הביזון האמריקאי.
הנהלת הפארק עושה מאמצים לנכש עשבים שאינם מקומיים ולשתול מחדש מינים מקומיים ממקומות שמהם הם נעלמו.
ערבת העשב המעורבת היא משכן למינים רבים של בעלי חיים.
החוקרים זיהו בפארק 39 מיני יונקים, 9 מיני זוחלים, 6 מיני דו-חיים 206 מיני עופות ו-69 מיני פרפרים.
בעלי החיים מותאמים לאקלים ולסביבה.
מרבית היונקים הקטנים חופרים מחילות או משתמשים במחילות של בעלי חיים אחרים.
חלק מהחיות נכנסות לתרדמת חורף במזג האוויר הקר מאוד בחורף.
היונקים הגדולים מוצאים מפלט בקניונים או במקומות נמוכים.
חלק מהפרסתנים מתגוננים באמצעות התקבצות בעדרים בזמן שהם לוחכים עשבים במהלך השנה.
פרפרים – מתוך כ-14,500 מיני הפרפרים בעולם, 177 מינים חיים בדקוטה הדרומית ו-69 מתוכם זוהו בשטח הפארק.
הפרפרים תלויים למחייתם בסוג הצמחייה המשמשת כמזון למבוגרים או לזחלים.
דנאית מלכותית למשל ניזונה מצמחי מרבה-חלב כשהיא חסינה לרעלים של הצמח המצטברים בגופה ומגנים עליה מטורפים.
זנב סנונית כפול-זנב (Papilio multicaudata), פרפר שמוטת כנפיו הצהובים שחורים מגיעה עד ל-16 סנטימטרים, אחד הפרפרים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית מעדיף עצים דוגמת Prunus virginiana (באנגלית chokecherry), מילה פנסילוונית (Fraxinus pennsylvanica) או שזיף אמריקני (Prunus americana).
Nymphalis antiopa (באנגלית Mourning cloak), פרפר בגוון חום-סגול מעדיף את עצי הערבה והצפצפה.
דו-חיים – חיים בפארק למרות הסביבה הצחיחה, ומנצלים פלגים, שלוליות וביצות עונתיים על מנת להתרבות משלהי האביב ועד אמצע הקיץ וקרקוריהם נשמעים למרחוק.
בפארק יש שישה מינים, והם: סלמנדרה מנומרת (Ambystoma tigrinum), קרפדת המישורים הגדולים (Anaxyrus cognatus), קרפדת וודהאוז (Anaxyrus woodhousii), צפרדע שור אמריקנית (מין פולש), צפרדע האחו (Lithobates pipiens) ומין החפרית האמריקנית Spea bombifrons (באנגלית Plains spadefoot toad).
זוחלים – החורפים הארוכים והקרים אינם מתאימים בדרך כלל לזוחלים.
לכך יש להוסיף את העובדה שהערבה הפתוחה והטופוגרפיה של אזור הבדלנדס מקשים על מציאת מקלט מטורפים.
בפארק זוהו תשעה מינים של זוחלים בלבד.
נחשים ולטאות פעילים בשעות הקרירות יותר של היום ובחורף הם מוצאים מקלט מתחת לקרקע, וקצב חילוף החומרים שלהם מואט מאוד.
בדומה, צבים קרובים למקורות מים בקיץ ובחורף הם קוברים את עצמם בבוץ בתחתית הפלגים או השלוליות.
בין מיני הנחשים הכלולים בפארק: זעמן אמריקאי מזרחי, נחש סלוד-אף מערבי ממשפחת הדיפסדידיים, נחש גופר פסיפי, נחש בירית מהמין Thamnophis radix (באנגלית Plains Garter Snake), ועכסן הערבות (Crotalus viridis), הנחש הארסי היחיד בפארק.
מיני הזוחלים הנוספים שזוהו בפארק הם מין הצב צבגון מצויר ומין הלטאה Sceloporus undulatus (באנגלית Eastern fence lizard).
עופות – הפארק הלאומי בדלנדס שוכן בצומת שבו נפגשים עופות ממזרח ארצות הברית עם עופות ממערבה.
ברחבי הפארק זוהו 206 מיני עופות, 69 מתוכם מקננים בפארק.
בבתרונות שנתנו לפארק את שמו צומחים עצי ערער המושכים אליהם עופות שונים.
מין הקיכלי Myadestes townsendi (באנגלית Townsend's solitaire) ניזון בחורף מפירות הערער.
ציצנית הארז (Bombycilla cedrorum) ממשפחת הציצניתיים שוכנת קבע באזור והיא מפיצה את זרעי הערער בלשלשת.
עוף נוסף המקנן על הקרקע הוא חופמי כפול-צווארון.מושבות של נובחניות מתאפיינות באזור נקי מעשב בשל פעילות מכרסמים אלו.
צחיחנית החרמון (Eremophila alpestris) תרה בעפר אחר זרעים.
הנובחניות הם טרף מועדף על עקב פרוגינוס, התר אחריהם ביום ועל ינשוף השדות לעת ערב.
כוס המחילות, דורס לילה הפועל בכל שעות היממה מנצל מחילות ישנות של נובחניות בתקופת הקיץ.מינים נוספים נפוצים כוללים: תורית אמריקנית (Zenaida macroura), Petrochelidon pyrrhonota (באנגלית American cliff swallow), סנונית הרפתות, דרור בנטינג (Calamospiza melanocorys), Ammodramus savannarum (באנגלית Grasshopper sparrow), ממשפחת הפסרליים ופזאי אדום-כנף.
המינים עגור קנדי ודרור עצים אמריקאי (Spizella arborea), אף שהם נפוצים בעונות מסוימות, אינם מקננים בשטח הפארק.
יונקים – 39 מינים יונקים חיים בשטח הפארק מחדפים זעירים ועד ביזון אמריקאי השוקל מעל לטון.
תנאי האקלים: קיץ לוהט, חורף קר מאוד ורוחות עזות בכל עונות השנה מאתגרים את בעלי החיים.
היונקים הקטנים ביותר חייבים להשתמש במחילות או מקומות מסתור אחרים.
הנובחניות מהמין נובחנית שחורת-זנב (Cynomys ludovicianus) חופרות מחילות על פני שטח נרחב המכונה באנגלית "עיר הנובחניות" (Prairie dogs towns).
המחילות מגינות על הנובחניות הן מפגעי מזג האוויר והן מטורפים.
מינים רבים נוספים מנצלים את המחילות של הנובחניות, ולכן הן מין קריטי באקולוגיה של ערבת העשב המעורבת.
גירית אמריקאית, שונר מצוי, זאב ערבות, שועל מהיר וחמוס שחור-רגל הם חלק מהטורפים המצויים לעיתים קרובות בקרבה לנובחניות.
פרסתנים גדולים כוללים: ביזון אמריקאי, אייל פרדי שחור-זנב, אייל פרדי לבן-זנב, כבש גדול-קרניים ואנטילוקפרה אמריקנית.
כבש גדול-הקרניים, הביזון, השועל והחמוס שחור-הרגל הושבו לאזור לאחר שנכחדו ממנו.
הכבש נעלם מהאזור במשך 40 שנים.
הפרט האחרון שצפה בבדלנדס ניצוד ב-1926. ב-1964 הוא הושב לפארק.
הביזון נעלם מהאזור בשנות ה-80 של המאה ה-19 והושב לאזור ב-1963, אחרי יותר מ-80 שנים שבהן ריחפה מעליו סכנת ההיכחדות.
החמוס שחור-הרגל היה היונק בדרגת הסיכון הגבוהה ביותר באמריקה הצפונית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוגדר מצבו כ"נכחד בבר".
ב-1981 נתגלתה אוכלוסייה קטנה בוויומינג.
הכלאה עם פרטים בשבי יצרה אוכלוסייה בריאה שהושבה לטבע באזורים ספציפיים (אזורים מוגנים שבהם מושבות של נובחניות, הטרף המועדף על החמוס).
הם הושבו לפארק הלאומי בדלנדס ב-1994, והאוכלוסייה מונה מעל ל-300 פרטים.
השועל המהיר הושב לאזור בסתיו 2004, לאחר שנעדר ממנו במשך 40 שנים.
האוכלוסייה מונה בין 60 ל-80 פרטים.
במשך 11,000 שנים השתמשו העמים הילידים של אמריקה באזור זה כשטחי הציד שלהם.
הרבה לפני שבני עם הלקוטה התיישבו באזור ישבו בו פלאו-אינדיאנים, שעליהם יש מעט מידע, ואחריהם בני האריקרה.
צאצאיהם חיים כיום בדקוטה הצפונית כחלק משלושת השבטים המסונפים (Three Affiliated Tribes).
ממצאים ארכאולוגיים בשילוב עם מסורות בעל פה מצביעים על כך שאנשים אלה יישבו בעמקים מבודדים שבהם היו מים מתוקים וחיות ציד זמינים כל השנה.
שרידי הגחלים של המדורות שלהם והסלעים שהקיפו אותן מבצבצים בגדות הפלגים העוברים סחיפה, כמו גם ראשי החצים וכלי האבן ששימשו לשחוט ביזונים, ארנבות, וחיות ציד אחרות.
מפסגות חומת בדלנדס (Badlands Wall, הרכס המרכזי העובר בפארק) הם יכלו לסרוק את האזור ולתור אחרי אויבים ועדרים של פרסתנים נודדים.
אם הציד היה טוב, הם נהגו להישאר באזור עד החורף, לפני שחזרו אל כפריהם לאורך נהר המיזורי.
לפני מאה וחמישים שנה, דחקה האומה הגדולה של הסו המורכבת משבעה שבטים, כולל "אוגללה לקוטה", את השבטים האחרים מהערבה הצפונית.
השינוי הגדול הבא הגיע לקראת סוף המאה ה-19 כאשר מתיישבים לבנים התנחלו בדקוטה הדרומית.
ממשלת ארצות הברית נישלה את האינדיאנים מרוב שטחיהם והכריחה אותם לחיות בשמורות.
בסתיו ובתחילת חורף 1890 הפכו אלפי אינדיאנים, כולל בני אוגללה לקוטה, לחסידיו של הנביא האינדיאני וובוקה.
הוא קרא לילידים לרקוד את ריקוד הרוח (Ghost Dance) וללבוש חולצות רפאים (Ghost shirt), אשר תהיינה חסינות לכדורים.
וובוקה ניבא שהאדם הלבן ייעלם ושטחי הציד של האינדיאנים ישובו אליהם.
אחד מריקודי הרוח האחרונים נערך על הר השולחן Stronghold Table בחטיבה הדרומית של הפארק הלאומי בדלנדס.
בסיום החורף שבו רקדני הרפאים לשמורת האינדיאנים פיין רידג'.
שיאו של המאבק הגיע בסוף דצמבר 1890. חבורה של בני שבט המינקונג'ו (Minneconjou) מאומת הסו בהנהגתו של הצ'יף אייל מנומר (בשפת לקוטה Uŋpȟáŋ Glešká, באנגלית Spotted Elk) פנתה דרומה מנהר שאיין וחצתה את המעבר בחומת בדלנדס, כשהם נרדפים על ידי יחידות של הצבא האמריקני.
הם חיפשו מקלט בשמורת פין רידג'.
הם נלכדו בסופו של דבר בסמוך לערוץ וונדד ני (Wounded Knee Creek) ונצטוו לחנות שם למשך הלילה.
למחרת בוקר ניסו החיילים לפרוק את הלוחמים האינדיאנים מנשקם.
אחד האינדיאנים פתח באש, ובמהרה החל קרב שבו השתמשו החיילים בתותחי הרים כנגד האינדיאנים.
בקרב נהרגו כמעט שלוש מאות אינדיאנים, רובם נשים וילדים, ושלושים חיילים.
טבח וונדד ני היה ההתנגשות הגדולה האחרונה בין האינדיאנים של המישורים לבין הצבא האמריקני עד להופעת התנועה האינדיאנית האמריקנית בשנות השבעים של המאה ה-20, בעיקר בתקרית וונדד ני ב-1973 בדקוטה הדרומית.
אתר הטבח בוונדד לא שוכן בתחומי הפארק הלאומי בדלנדס, אלא כ-70 קילומטרים דרומית לפארק בשמורת באינדיאנים פיין רידג'.
בני האוגללה לקוטה מהשמורה ובני המינקונג'ו משמורת האינדיאנים סטנדינג רוק (Standing Rock Indian Reservation) אחראים לתחזוקת האתר ולתיאור מה שאירע במקום למבקרים מזדמנים.
ההיסטוריה של בתרונות הנהר וייט (White River Badlands) כמקור פלאונטולגי משמעותי החלה עוד בתקופתם של האינדיאנים.
הלקוטה מצאו מאובנים של עצמות גדולות, קונכיות מאובנות ושריונות צבים.
הם הסיקו נכונה שהאזור היה פעם תחת מים, ושהעצמות השתייכו ליצורים שאינם קיימים עוד.
העניין של פלאונטולוגים באזור התעורר בשנות ה-40 של המאה ה-19. ציידים וסוחרי פרוות נהגו לעשות את הדרך בת ה-500 הקילומטרים בין פורט פייר (Fort Pierre) בדקוטה הדרומית לפורט לרמי (Fort Laramie) בוויומינג שנתיבה עקף את הקצה של מה שהוא כיום הפארק הלאומי בדלנדס.
מדי פעם נאספו מאובנים במקום, וב-1843 מצא מקטע של לסת מאובנת, שנאסף על ידי אלכסנדר קלברטסון מחברת הפרוות האמריקנית (American Fur Company), את דרכו לרופא בסנט לואיס בשם ד"ר היראם פרואוט (Dr.
ב-1846 פרסם פרואוט מאמר על הלסת בכתב העת האמריקני למדע (American Journal of Science) שבו טען כי מקורה מיצור אותו כינה פאלותריום (Paleotherium).
זמן קצר לאחר פרסום המאמר הפכו בתרונות הנהר וייט אתר ציד מאובנים פופולרי, ובתוך כמה עשרות שנים נתגלו מיני מאובנים חדשים רבים בבתרונות הנהר וייט.
Joseph Leidy) מאמר על הגמל מהאוליגוקן ושינה את שמו של הפאלותריום של פרואוט ל-Titanotherium prouti.
עד 1854 שבה הוא פרסם סדרת מאמרים על המאובנים שנתגלו באמריקה הצפונית, נתגלו באמריקה הצפונית 84 מיני מאובנים, שמתוכם 77 נתגלו בבתרונות הנהר וייט.
Marsh), פרופסור מאוניברסיטת ייל, והוא פיתח שיטות טובות יותר לחילוץ והרכבה מחדש של המאובנים לשלדים כמעט שלמים.
מ-1899 ועד ימינו שולח בית הספר למכרות של דקוטה הדרומית (South Dakota School of Mines) מדי שנה אנשים לאתר והוא עדיין אחד ממוסדות המחקר הפעילים ביותר העובדים בבתרונות הנהר וייט.
במהלך שלהי המאה ה-19 ועד ימינו הפיקו מדענים ומכונים ברחבי העולם תועלת מהמאובנים של בתרונות הנהר וייט.
בתרונות הנהר וייט כוללים את המרבצים העשירים ביותר הידועים של יונקים מהאוליגוקן, המשקפים את החיים באזור לפני 33 מיליון שנים.
אמריקנים ממוצא אירופי החלו להתיישב במערב ארצות הברית עוד בטרם פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית.
עם זאת, תופעה זו לא השפיעה על אזור הבדלנדס עד המאה ה-20. ואז, חקלאים רבים מלאי תקווה הגיעו לדקוטה הדרומית מאירופה או ממזרח ארצות הברית כדי לנסות למצוא מחייה באזור.
הגודל הסטנדרטי של חלקת הקרקע שקיבלו היה 650 דונם.
בהיותה בסביבה צחיחה למחצה, סחופת רוח, היה זה נכס קטן מדי על מנת שיוכל לכלכל משפחה.
בשנת 1916, הוגדל במערב דקוטה שטח החלקה ל-2,600 דונם.
בקר רעה בשטחי המרעה, וגידולים כגון חיטה וחציר נקצרו מדי שנה.
עם זאת, אירועי אגן האבק של שנות ה-30, בשילוב עם להקות של ארבה היו מעבר לכוחם של רוב המתנחלים בבדלנדס.
הבתים, שנבנו מגושי אדמה וחוממו באמצעות גללים של ביזונים ננטשו.
המתיישבים שנשארו חיים כיום בחוות ומגדלים חיטה.
המטווח בשמורת האינדיאנים פיין רידג'
כחלק ממאמץ המלחמתי בתקופת מלחמת העולם השנייה השתלט חיל האוויר של ארצות הברית על קרקעות בשמורת האינדיאנים פיין רידג', ביתם של האינדיאנים משבט לקוטה אוגללה, כמטווח לתותחנות.
קרקעות אלו שימשו בשנים 1942–1945 למטווח של הטלת פצצות וירי בתותחים.
לאחר המלחמה, שימשו חלקים של מהמטווח לאימוני ארטילריה של המשמר הלאומי של דקוטה הדרומית.
בשנת 1968 הכריז חיל האוויר האמריקני על רוב המטווח כרכוש עודף.
אף על פי שחיל האוויר מחזיק עדיין ב-10,000 דונם הוא אינו משתמש בהם.
השאר הועבר לשירות הפארקים הלאומיים.
הירי בוצע בתוך מרבית החטיבה הדרומית של הפארק בימינו.
הקרקע נרכשה או הושכרה מבעלי קרקעות בודדים ומהשבט במטרה לפנות אותה מבני אדם.
מרכבים ישנים של כלי רכב או חביות של 55 גלונים צבועים בצהוב בהיר שימשו מטרות.
מטרות ברוחב 75 מטר נחרשו בקרקע עבור המפציצים.
פיסת בד באורך 18 מטרים וברוחב 2 מטרים שנגררה על ידי מטוס שימשה כמטרה ניידת.
עד היום הקרקע זרועה בתרמילי פגזים שנזרקו ובתחמושת שלא התפוצצה.
בשנות ה -40 הועברו בכוח כ-125 משפחות מחלקותיהם ומחוותיהם, כולל דיואי בירד (Dewey Beard), ניצול מטבח וונדד ני.
אלה שנשארו בקרבת מקום נזכרים בפעמים שבהם הם היו צריכים לצלול תחת הטרקטורים תוך כדי קציר החציר, כדי להתחמק בפצצות שהוטלו על ידי המטוסים קילומטרים מחוץ לגבולות המטווח.
בעיירה אינטריור (Interior), הן הכנסייה והן הבניין שבו שוכן כיום סניף הדואר נפגעו מפגזי שישה אינץ' (152 מילימטרים) שחדרו דרך הגג.
טייסים שפעלו מבסיס חיל האוויר אלסוורת בסמוך לרפיד סיטי (Rapid City) התקשו לזהות את הגבולות המדויקים של המטווח.
למרבה המזל לא היו נפגעים אזרחים.
עם זאת, לפחות תריסר אנשי צוות הטיסה איבדו את חייהם בתאונות טיסה.
בתחומי הפארק פועלת אכסניה (Cedar Pass Lodge) המציעה לינה בבקתות ובמקום פועלת גם מסעדה.
בנוסף פועלים באתר שני אתרי מחנאות.
אחד המציע שירותים מינימליים ובשני יש תנאים ספרטניים.
צפייה בנוף מתוך הרכב – כביש טבעת מספר 240 (Highway 240 Badlands Loop Road) שהגישה אליו מתוך כביש בין-מדינתי 90 מקיף את החטיבה הצפונית של הפארק.
דרך עפר מספר 590 (Sage Creek Rim Road) עוברת בקצה הצפוני של האזור הבראשיתי בדלנדס.
כביש זה סגור לאחר גשמים או שלגים.
ביקור במרכזי המבקרים – מרכז המבקרים בן ראיפל (Ben Reifel Visitor Center) שוכן בחטיבה הצפונית ובו חנות ספרים, מופע אורקולי, מוצגים ושירותים.
מרכז המבקרים וייט ריוור (White River Visitor Center) שוכן בחטיבה הדרומית של הפארק ובו מודיעין, מוצגים, שירותים, מים ושולחנות פיקניק.
שבילי טיול – בין השבילים, "שביל הדלת" (Door Trail) עשוי קורות עץ (boardwalk) המוביל לפרצה בחומת בדלנדס וממנה משקף נוף הבתרונות ושביל מוצגי המאובנים (Fossil Exhibit Trail) גם הוא על קורות עץ ולאורכו העתקים של מאובנים ובעלי חיים נכחדים שפעם שוטטו באזור.
שבילים נוספים מובילים לערבת העשב ולמפגש עם חיות הבר.
צפייה בכוכבים – בשל ריחוקו של הפארק ממקומות יישוב הוא אינו סובל מזיהום אור.
והפארק מציע למבקרים לצפות בשמי הלילה כשהוא מחלק טלסקופים והדרכה.
הפארק הלאומי "אלניה" הוא פארק לאומי ברוסיה שהוקם ב-18 בפברואר 1998 "על מנת לשמר את הטבע הייחודי שבאזור הדרום-מערבי של הרפובליקה של צפון אוסטיה — אלניה, לצורך שימושם בתחומי סביבה, חינוך, מדע ותרבות, יצירת תנאים לפיתוח של התיירות באזור זה".
הפארק מנוהל על ידי המשרד למשאבי טבע של רוסיה.
הפארק הלאומי "אלחנאי" (בבוריאטית: Алхана; אלחנה) הוא שמו של פארק לאומי שהוקם על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית מס' 533 מה-15 במאי 1999 לצורך הגנה וביצוע מחקר אקולוגי של נופיה ההרריים של הטייגה באזור עבר הבאיקל וכדי להגן על המקומות הקדושים של בוריאטים.
הפארק הלאומי אמבסולי הוא פארק לאומי הנמצא במחוז קאג'יאדו בקניה.
שטח הפארק הוא 39,206 דונם (392 קילומטרים רבועים) הנפרשים בגבול קניה-טנזניה.
הפארק ממוקם כ־240 ק"מ דרומית-מזרחית לניירובי.
זהו הפארק הלאומי השני הפופולרי ביותר בקניה לאחר שמורת מאסאי מארה.
בשנת 1883, ג'וזף תומפסון היה האירופי הראשון שחדר לאזור "מעזאי" (המכונה אמפוסל).
גם הוא נדהם מהמערך הפנטסטי של חיות הבר ומהניגודיות בין האזורים הצחיחים של מצע האגם היבש לבין נווה המדבר בביצות, ניגוד שנמשך בימינו.
חלק מהמשקיפים ראו בכך טובה פוליטית לקראת הצבעה על חוקה קנייתית חדשה; אתגרים משפטיים נמצאים כיום בבית המשפט.
ככל הנראה השפלה תסיט את דמי הכניסה לפארק ישירות למועצה המחוזית עם הטבות משותפות למאזאי שמסביב לפארק.
הפארק הלאומי אברדרה היא שמורת טבע עצומה במדינת קניה, במרכז מזרח המדינה.
הפארק, כמו שמורות טבע נוספות בקניה, ידוע בשל בעלי החיים הייחודיים שנמצאים בו: מבקרים רבים מגיעים כדי לצפות בפילים, אריות, זברות, ג'ירפות ועוד חיות בר רבות הנמצאות כיום בסכנת הכחדה.
הפארק גם מכיל את רכס הרי אברדייר, שפסגתו הגבוהה ביותר מגיעה לגובה של כמעט 4,000 מטר.
באזור הפארק מתגוררים בעלי חיים רבים.
חיות הבר הקיימות באזור המוגן כוללות אריות, נמרים, פיל, כלבי בר מזרח אפריקנים, חזירי יער ענקיים, באפלו, זברות, בבונים ומיני קופים.
תצפיות נדירות יותר כוללות את חתולי הזהב האפריקאים והבונגו.
הפארק הלאומי אברדרה מארח גם אוכלוסיית קרנפים שחורים שהובאו לשם מארצות המזרח ומעל 250 מיני ציפורים הכוללים את הציפור הייחודית לפארק, סיסטולת אברדרה, שנמצאת בסכנת הכחדה.
מלבד חיות, הפארק מורכב מכמה סוגים של שטח: חלק מהפארק, כמו רוב מדינת קניה, הוא מישורי והצמחייה בו דלילה ולא מגוונת, כמו בסוואנה, ומתאפיין בעשבים גבוהים ועצים אחדים המזדקרים ממנו.
רוב הפארק הוא מיוער (חלק זה מכיל מינים רבים של קופים) והעצים בו סבוכים בדומה לג'ונגלים במזרח אסיה.
אזור היערות הוא גבוה יותר מהסוואנה והרבה יותר גבוה מהחלק המדברי.
החלק המדברי של הפארק, והוא גם הנמוך ביותר בו, נמצא במרכזו והוא דומה במראהו ובאקלימו למדבר הנגב הישראלי, אם כי הוא חם יותר והטמפרטורות בו, כמו ברוב חלקי קניה, מסוגלות לטפס בקיץ עד לכארבעים מעלות צלזיוס.
החלק הגבוה והקר ביותר בפארק הוא הר אברדייר שנמצא בתוך תחומי השמורה.ההר, שפסגתו הגבוהה ביותר מגיעה לכ-4,000 מטר, נמצא בשטחו הדרום מרכזי של הפארק, ומתגוררים בו אזרחים קניינים.
על ההר משתלבת הטמפרטורה החמה של קניה יחד עם הגובה העצום של ההר ונוצר מזג אוויר ממוזג, לכן ניתן לקיים בו חיים נוחים.
המבקרים בפארק יכולים למצוא סוגים שונים של מגורים אפשריים, החל מבקתאות על צמרות העצים, ועד לארון קודש מאולתר - שנבנה בצורת תיבת נוח.
בשמורה שלושה אתרי צימרים לשהייה ממושכת, שמונה מתחמי 'קמפינג' מיוחדים ומתחם מחנאות ציבורי באזור האגם.
ישנם גם חמישה אתרי פיקניק.
כל מתחמי השהייה מספקים צפייה לילית בבעלי החיים שמסתובבים באופן חופשי ברחבי השמורה.
בעלי החיים שנראו כוללים פילים, תאו וקרנף, שנצפו נכנסים לאזור המחנאות ושותים ממקורות המים.
הפארק כולל גם שני שדות תעופה בשוליו ביישובים מוויגה ובנייר.
הפארק פתוח מדי יום משעה 6:00 בבוקר עד 19:00 בערב.
הכניסה ברגל אסורה בעקבות סכנה מפגיעה בידיי בעלי חיים, והמבקרים מפונים מהאזורים הלא-בטוחים לאחר השעה 18:15. הכניסה לפארק היא באמצעות כרטיס חכם בלבד, טכניקה שנכנסה לשימוש בפארק ב-2011, וניתן לרכוש ולהטעין כרטיס כזה בשער הראשי של הפארק.
להל"ן תשלומים עבור שהייה בפארק:
סוג הכרטיסתשלוםאזרחי מזרח אפריקה (מבוגרים)300 שילינג קנייתיילדים או סטודנטים מזרח אפריקאים200 שילינג קנייתיתושבי מזרח אפריקה ללא אזרחות (מבוגרים)1500 שילינג קנייתיתלמידים או סטודנטים מזרח אפריקאים ללא אזרחות500 שילינג קנייתימבוגרים תיירים/מערב אפריקאים$52ילדים או סטודנטים תיירים/מערב אפריקאים$26
הפארק הלאומי אבאקו הוא פארק לאומי בדרום אבאקו, איי אבאקו, איי בהאמה.
בפארק כ-20 קמ"ר יער אורנים, בעיקר של אורן קריבי.
חיות הבר והעופות בפארק כוללות את תוכי בהאמה, סנונית בהאמה, גרון צהוב בהאמה, מוקינגבירד בהאמה ("Mimus gundlachii"), טירנית בהאמה ("Tyrannus caudifasciatus"), זן של סבכי העולם החדש, נקר מערב הודו ויונת כתר-לבן.
הפארק הלאומי בוקורנין הוא פארק לאומי, המשתרע על שטח של 19.39 קילומטר רבוע בסמוך לעיר תוניס שבתוניסיה.
הפארק, המהווה יער גדול והררי לחופי מפרץ תוניס, הוא לא פארק טבעי אלא מלאכותי, קרי מעשה ידי אדם.
הפארק נשטל בשנות ה-80 ונפתח רשמית כפארק לאומי ב-12 בפברואר 1987. הפארק ממוקם על רכס הררי קטן בצמוד לכפר חמאם-ליף ובמרחק של 18 ק"מ מתוניס, בירת המדינה.
הוא מוגדר כפארק עירוני בנוסף להיותו לאומי, והבעלות עליו שייכת לעיריית תוניס.
למעשה, הרכס הוא האחרון בשורה של רכסים המהווים את הקצה המזרחי של הרי האטלס.
הגובה המרבי בפארק בוקורנין הוא 576 מטר, הנמצא בפסגת ההר בורג' קדריה.
ברחבי הפארק שוכנים מינים רבים של צמחים (על פי מנהלת הפארק למעלה מ-525), חלקם נדירים ביותר בתוניסיה, בהם רקפות, סחלביים וצבעוני ההרים.
מבין 25 מיני היונקים הקיימים בפארק הנפוצים ביותר הם חזירי בר, תנים, חתולי בר ודורבנים.
הפארק הוא גם ביתם של מספר רב של עופות דורסים ועופות נודדים המקננים באזור במהלך החורף, בעיקר על צוקי ההרים.
בפארק ניתן למצוא גם כמה מיני זוחלים, כגון זיקית, צב היבשה ונחשים שונים.
האזור בו נמצא הפארק מכיל מספר אזכורים להיסטוריה העתיקה של המקום.
למשל, בפארק נמצאו מאובנים רבים של יצורים ימיים המעידים על כך שלפני 150 מיליון שנה האזור כולו היה מתחת לים.
גם הקרתגים והרומאים ששלטו באזור הותירו עקבות לנוכחותם באזור בצורת מקדשי אבן עתיקים ופסיפסים.
הפארק הלאומי אל-פייג'ה הוא פארק לאומי בתוניסיה, הממוקם במחוז ג'נדואובה, למעלה מ-200 ק"מ מערבית לבירה תוניס.
הפארק נמצא בקצה הצפון-מערבי של תוניסיה, והוא הפארק המערבי במדינה.
מקומו על רכס הררי של הרי האטלס תרם לעובדת היותו האזור הגשום ביותר בתוניסיה כולה.
הפארק גובל בצידו המערבי באלג'יריה.
ב-28 במאי 2008 ממשלת תוניסיה הציעה את הפארק למועמדות עבור תואר אתר מורשת עולמית של אונסקו; נכון להיום (ינואר 2021) הוא עודנו מוצב ברשימת ההמתנה.
ממצאים ארכאולוגים של אבני צור מגולפות ואובסידיאנים חתוכים מעידים על התיישבות אנושית פרה-היסטורית עוד לפני 10,000 שנה.
עוד נמצאו ציורי קיר במערת ק'ף נגצ'ה, שמעיד אולי על מקום פולחן עתיק של ילידים ברברים.
מבצרים עתיקים שנמצאו ברחבי הפארק מגלים התיישבות עתיקה באזור של ממלכות קדומות מלפני 2,000 שנה ויותר, בהם מבצרים המשויכים אל ממלכת נומידיה.
במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה בנו המורדים האלג'יראים מאהלים וביצורים בין עצי היער, והשתמשו באזור זה כמקלט סודי מפני הכוחות הצרפתים.
הבונקר הידוע ביותר מתקופה זו הוא המקלט של קולונל הווארי בומדיין ששכן בין רכסי ההרים של האזור.
בעלי החיים בפארק מגוונים מאוד, וקיימים בו למעלה מ-20 מינים של יונקים, 70 מינים של עופות ו-20 מינים של זוחלים.
בין היונקים הנפוצים בפארק נמצאים אייל ברבארי, חזיר בר, זאב זהוב אפריקאי, שועל, גחן מצוי, סמור אירופי, קיפוד, חתול בר אפריקני, נמייה, ארנבת, דורבן, עטלף, חדף ויערון קטן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו ניסיונות הנמשכים עד היום להחדרת אוכלוסיית סרוואלים אל שטח הפארק.
בעבר היו בפארק, כמו במקומות נוספים בהרי האטלס התוניסאים, גם יונקים גדולים כדוגמת אריה ברברי ונמר ברבארי.
הכחדתם של יונקים אלו מיוחסת לקולוניאליזם הצרפתי, כאשר השלטונות הצרפתים צדו כמויות גדולות של יונקים מקומיים בארצות שאותם כבשו, ובהן גם תוניסיה, וגרמו להכחדה כמעט מוחלטת של מינים רבים.
הפארק הוכרז כפארק לאומי בשנת 1990, הוכרז על ידי IUCN כגן לאומי ונכנס לרשימת ההמתנה של אונסק"ו בדרך לתואר אתר מורשת עולמית (כשהוא עונה על קריטריונים vii ,viii ו-x בקטגוריית טבע).
הפארק הלאומי בו-הדמה הוא פארק הממוקם במחוז גפסה ובמחוז סידי בוזיד בתוניסיה.
הפארק הוקם ב-18 בדצמבר 1980, והוגדר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית מאז 28 במאי 2008.
הפארק הלאומי חשוב בעיקר בשל החי והצומח שלו.
מינים שנמצאים בסכנת הכחדה שמצאו במקום מקלט הם אנטילופת אדקס (Addax nasomaculatus), יען דרום אפריקנית וצבי יחמורי.
בו-הדמה נחשב לאתר ארכאולוגי חשוב בשל שרידים של יישובים רומיים עתיקים שהיו במקום, כגון שרידי כפרים רומאיים, הגשר הרומי של ואדי בוטיסטה, הבריכות הרומיות העתיקות, ושאר האמה הרומית.
הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא פארק לאומי, השוכן בצפון-מערב מדינת אינדיאנה שבארצות הברית ומנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הקונגרס של ארצות הברית קבע אותו בשנת 1966 כחוף הימה הלאומי הדיונות של אינדיאנה (Indiana Dunes National Lakeshore) והוא הוגדר מחדש כפארק הלאומי ה-61 של ארצות הברית ב-15 בפברואר 2019. הפארק משתרע לאורך כ-32 קילומטרים לאורך החוף הדרומי של ימת מישיגן.
הפארק הלאומי משתרע על פני 62.12 קילומטרים רבועים, כולל 8,830 דונם של ו, הנמצאים בבעלות מחלקת משאבי הטבע של אינדיאנה ומנוהלים על ידה.
בפארק כלולים דיונות חול, ביצות, ערבות, נהרות ומערכות אקולוגיות של יערות.
הפארק הלאומי מחולק ל-15 חלקות שגודל שטחן משתנה.
לאורך שפת הימה, האזור המזרחי הוא בערך חוף האגם מדרום ל או בין העיר במזרח לבין מפעל הפלדה של חברת במערב.
הרחבה קטנה מדרום למפעל הפלדה ממשיכה מערבה לאורך ערוץ היובל סולט קריק עד כביש 249 של אינדיאנה.
האזור המערבי הוא בערך קו החוף דרומה עד כביש 12 של ארצות הברית בין ברנס דיץ' (Burns Ditch) מערבה לרחוב ברודוויי במרכז העיר גארי.
בנוסף, ישנם כמה אזורים מרוחקים, כולל פינהוק בוג (Pinhook Bog), ב שבמזרח; ב, מרכז הפארק; ושמורת הטבע המדינתית של ערבת קלומט (Calumet Prairie State Nature Preserve) וחורשת ערבות הובארט (Hobart Prairie Grove), שניהם ב, בקצה המערבי של הפארק.
הפארק הלאומי ממוקם בצפון אינדיאנה ונמצא ברובו במחוז פורטר, חלקים קטנים יותר במחוזות לייק ולאפורט.
הוא שוכן כ-50 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר שיקגו ומשתרע לאורך כ-32 קילומטרים לאורך החוף הדרומי של ימת מישיגן, בין העיר במזרח לבין גארי במערב, אך רוחבו הוא רק כמה קילומטרים.
הפארק הלאומי משתרע על פני 62.12 קילומטרים רבועים, שטח הפארק מחולק לשני חלקים המופרדים זה מזה.
הוא מקיף כמה מקומות וכן את ו, הנמצאים בבעלות מחלקת משאבי הטבע של אינדיאנה ומנוהלים על ידה, ולא על ידי הממשל הפדרלי.
בנוסף ישנם כמה אזורים מרוחקים, כולל פינהוק בוג (Pinhook Bog), במחוז לאפורט שבמזרח, ו.
ערבת קלומט (Calumet Prairie) – מיזם משותף בין שירות הפארקים הלאומיים למחלקת משאבי הטבע של מדינת אינדיאנה.
שמורת הטבע המדינתית ערבת קלומט (Calumet Prairie State Nature Preserve) שוכנת בחלק הצפוני של החלקה בין מצפון לבין נהר קלומט הקטן בדרום.
הפארק הלאומי הוא הבעלים של המחצית הדרומית של חלקה זו.
ביצת קאולס (Cowles Bog) – אתר טבע לאומי (National Natural Landmark) שהוא מתחם של בתי גידול של ביצות מסוגים שונים (ביצת כבול, ביצת עשב, אחו מוצף ובריכות).
הביצה קרויה לכבוד הביולוג והאקולוג .
היא ממוקמת דרומית ומערבית לכפר הנופש באינדיאנה.
ביצת קאולס היא השריד היחיד שנותר מ"הדיונות המרכזיות" (Central Dunes), שם ביצע קאולס את מחקריו החלוציים בסוקצסיה ומגוון המינים.
המתחם מנוקז על ידי הנחל דונס קריק, שזורם לימת מישיגן בחוף השחייה של הפארק המדינתי אינדיאנה דונס.
שביל הפארק הלאומי עובר מכביש מינרל ספרינגס לתוך ביצת קאולס.
ביצת העשב הגדולה (Great Marsh) – היא ביצה בין-דיונות מדרום לרכס הדיונות המשקיף על ימת מישיגן.
היא משתרעת ממפעלי הפלדה ביישוב באינדיאנה, 19 קילומטרים מזרחית מכביש קאונטי ליין (County Line Road) בקצה העיר מישיגן סיטי.
לפני מאה שנה היה זה מקום הקינון והנדידה של ציפורים רבות, שהיו תלויות במגוון הצמחים.
הביצה נוקזה בסוף המאה ה-19 באמצעות סדרת תעלות, תוך יצירת שלושה קווי פרשות מים והנמכה של מפלס מי התהום.
כאשר מפלס המים השתנה, החלו לגדול במקום מינים חדשים של צמחים ועצים חדשים תוך יצירת בית גידול שונה שגרם להגירה החוצה של חיות הבר שהיו תלויות בשטחי הביצות הקיימים.
החל משנת 1998, החל שירות הפארקים הלאומיים בשיקום הביצה על ידי סגירת תעלת דרבי ושיקום מחדש של 2,000 דונם.
העבודה מורכבת מסתימת תעלות וחפירים, יצירת סוללות עם מברצים, שתילת צמחים מקומיים, כזרעים או כשתילים קטנים וסילוק צמחים ועצים שאינם מקומיים.
מושבת קינון האנפות (Heron Rookery) – ממוקמת לאורך הנהר איסט ארם ליטל קלומט בפינה הצפון-מזרחית של מחוז פורטר.
המושבה מופרדת פיזית מהחלק העיקרי של הפארק.
היא נגישה מכביש המחוזי 600 מזרח, דרומית לכביש המחוזי 1400 צפון.
המושבה היא יער עצים רחבי עלים.
קני האנפה הכחולה הגדולה שבשם האתר אינם עוד מאפיין של האזור.
באביב פורחים במקום מגוון פרחי בר.
ערבת הוזייר (Hoosier Prairie) – אתר טבע לאומי (National Natural Landmark) שהוא פרריה בשטח של 1,700 דונם של עשב גבוה סמוך לעיירה באינדיאנה.
זוהי יחידה מבודדת גאוגרפית של הפארק, בבעלות מחלקת משאבי הטבע של אינדיאנה כשמורת טבע מדינתית.
כ-574 מינים של צמחים נצפו גדלים בחלקת פרריה זו.
יער מילר (Miller Woods) – שוכן בשכונת מילר ביץ' שבעיר גארי באינדיאנה.
הגישה אליו דרך המרכז לחינוך סביבתי על שם פול ה.
האזור נשלט על ידי טופוגרפיה של רכסים ושקעים (ridge and swale topography).
הרכסים הם דיונות חוף ודיונות חול.
הם מתוארכים לכ-3,000 שנה לפני זמננו.
השקעים הם האזורים בין הרכסים.
בתוכם יש בדרך כלל בריכות או ביצות.
ערבת מנו-קה (Mnoké Prairie) – פרויקט שיקום ערבות פעיל לאורך רחוב בים (Beam Street) בחלק המרכזי של הפארק.
שמה של הערבה הוצע על ידי זקני הקבוצה האתנית של ה; "מנו" פירושו טוב, "קה" פירושו אדמה.
הר בולדי (Mount Baldy) – דיונת חול השוכנת בקצה המזרחי של הפארק.
זו אחת דיונות החול הגבוהות ביותר בחוף הדרומי של אגם מישיגן.
זוהי דיונה נודדת הנעה בממוצע 1.2 מטרים מדי שנה, ולכן קרויה "דיונה חיה".
ניתן להגיע אל הר בולדי מכביש 12 של ארצות הברית (המכונה באינדיאנה גם Dunes Highway, כלומר הכביש המהיר של הדיונות) בין העיירה טאון אוף פינס לגבול המערבי של העיר מישיגן סיטי.
המבקרים הורשו בעבר לטייל לאורך 1.1 קילומטרים במעלה הדיונה.
נכון ליולי 2018, חלק גדול מהדיונה עצמה, כולל הפסגה, נסגר על מנת לאפשר לעשבי חוף ולצמחים מקומיים אחרים להתחדש, ולמנוע שמבקרים יפצעו.
שביל חלופי המוביל לחוף לוקח את המבקרים ממש דרך הדיונה, ומתנשא מעט מתחת לפסגה עצמה.
ביום בהיר יש מנקודה זו נוף של ימת מישיגן, קו הרקיע של שיקגו והחוף הדרומי.
ביצת פינהוק (Pinhook Bog) – אתר טבע לאומי (National Natural Landmark) שהוא יחידה מבודדת גאוגרפית של הפארק הלאומי.
ביצת הכבול הרוטטת ממוקמת בסמוך לכביש 421 של ארצות הברית, כ-14 קילומטרים דרומית לעיר מישיגן סיטי.
הביצה נוצרה משקע קרחוני של מורנה שנשארה כ-14,000 שנים לפני זמננו כתוצאה מהמסת יריעת הקרח בסוף תקופת הקרחונים האחרונה.
הביצה החומצית ידועה כבית גידול לצמחים טורפים ומינים אחרים של צמחי ביצות.
הגישה לביצה מוגבלת לסיורים מודרכים בהנהגת שומרי הפארק.
דונס קריק (Dunes Creek, "נחל הדיונות") – נחל באורך 6.9 קילומטרים הזורם צפונה ומנקז את הנחלים הזורמים צפונה, תחילה את היובל גרייט מארש (Great Marsh) ממזרח, ואז את היובל וסט בראנץ' (West Branch) המנקז את ביצת קואלס.
דונס קריק עובר בדיונות החול של החוף ונשפך לימת מישיגן.
איסט ארם ליטל קלומט (East Arm Little Calumet River, "הזרוע המזרחית של נהר קלומט הקטן") הוא חלק באורך 35.6 קילומטרים של נהר קלומט הקטן שמתחיל ממש ממזרח להולמסוויל (Holmesville) במחוז לאפורט, זורם מערבה למחוז פורטר, ושם מוסט לנתיבי המים של נמל אינדיאנה-ברנס (Port of Indiana-Burns Waterway) וימת מישיגן.
סולט קריק (Salt Creek, "נחל המלח") הוא יובל באורך 38.6 קילומטרים של איסט ארם ליטל קלומט.
הוא מתחיל דרומית לוואלפראיסו שבמחוז פורטר, אינדיאנה, וזורם צפונה עד שהוא נשפך לנהר איסט ארם ליטל קלומט ממש לפני השפך של האחרון לימת מישיגן דרך נתיבי המים של נמל אינדיאנה-ברנס.
טרייל קריק (Trail Creek, "נחל השביל") הוא נחל באורך 11.7 קילומטרים הזורם צפונה עד צפון-מערב שחלקו העיקרי מתחיל במפגש הנחלים וסט בראנץ' טרייל קריק ואיסט ברנץ' טרייל קריק במחוז לאפורט, והוא זורם דרך הנמל של מישיגן סיטי אל ימת מישיגן.
על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, האקלים בפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא אקלים יבשתי לח וקיץ חם (Dfa).
אזור עמידות הצמחים בפארק הלאומי אינדיאנה דונס בגובה 187 מטרים מעל גובה פני הים הוא 6a על פי הגדרות מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
טמפרטורת המינימום הקיצונית השנתית הממוצעת בפארק היא 23°C- מעלות צלזיוס.
המאפיין העיקרי של הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא ימת מישיגן.
הימה היא מקור לכמה תנאים הקשורים למזג האוויר העלולים ליצור סכנות למטיילים בפארק.
חורף: חודשי החורף מביאים את הסיכון לנחשולי קרח.
זהו מצב בו רוחות החורף דוחפות קרח מימת מישיגן לחופים.