tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתו המוקדמת של דה הוך הציגה בעיקר סצנות של חיילים ואיכרים באורוות ובמסבאות בסגנונו של אדריאן ואן אוסטד, אם כי הוא השתמש בנושאים אלה כדי לפתח מיומנות רבה באור, צבע ופרספקטיבה במקום להתעמק במושאי ציוריו.
בקומפוזיציות אלו, המוקד אינו מפוזר בין קבוצות דמויות רבות, בניגוד לציורי החיילים של אמנים אחרים.
במקום זאת, הדגש הוא על קבוצה עיקרית המוארת ישירות על ידי השמש, הבולטת על רקע כהה, בסגנון קיארוסקורו.
יצירות אלו מציגות לעיתים קרובות שילובי צבעים האופייניים לתקופתו המאוחרת של האמן, כגון שני או אדום חי וצהוב לימוני, לעיתים קרובות מושלמים על ידי ירוק או כחול כהה חם בצללים.
מדי פעם, ברקע נפתחים חדרים סמוכים מוארים, ודמויות מוארות עשויות להיות ממוסגרות במשקופי הדלתות של החדרים.
הניגוד בין אור וצל נוטה להיות מודגש, כאשר חלקי הבד המוארים על ידי השמש של נראים קרירים וחיוורים יותר בהשוואה לעבודותיו המאוחרות יותר.
שליטתו של דה הוך בולטת ביותר כאשר מציגים דמויות במנוחה, כמו אלה המופיעות בשתי יצירות מופת שצוירו בסביבות 1654 - האחת שוכנת ב והשנייה בגלריה הלאומית של לונדון - המציינות את שיאה של תקופתו המוקדמת
ההתפתחות האמנותית המוקדמת של דה הוך מעידה על הבגרות שמאפיינת את ציוריו מסביבות 1655. ב-1654, הוא הגיע לשיא בתיאור סצנות חיילים, שבהם התמקד בשנים הראשונות של נישואיו.
לאחר שהקים את משפחתו באמצע שנות ה-50, הוא שינה את המיקוד שלו לסצנות ביתיות אלה היו אולי ממשפחתו שלו, אם כי ציוריו של נשים אמידות שמניקות ומטפלות בילדים יכולות גם להצביע על כך שהוא השתתף עם אמו בביקורי היולדות שערכה כמיילדת.
עבודתו העידה על התבוננות חדה בפרטים הארציים של חיי היומיום ובמקביל תפקדה כמספרת כסיפורי סדר מוסרי מיטבי.
מהעובדה שציין תאריכים בסדרה שלמה של ציורים בשנת 1658, בעוד שהוא ציין מעט מאוד תאריכים בציורים אחרים, עולה שהוא עצמו הכיר בחשיבותם של ציורים אלה
ציורים אלה הציגו לעיתים קרובות טיפול מתוחכם ועדין באור הדומה לאלו של ורמיר, שחי בדלפט באותו זמן עם דה הוך.
גם הנושאים וקומפוזיציות דומים מאוד בין ציוריו של דה הוך לאלה של וורמיר.
היסטוריונים של האמנות מהמאה ה-19 הניחו כי ורמיר הושפע מעבודתו של דה הוך ואכן דה הוך הפגין מהתחלה עניין מיוחד בשילוב הדמות עם גאומטריה של פנים החדר (ראה "פנים עם אם וילד ומשרת" מ-בערך 1656 וציורים אחרים).
צילום רנטגן של פנים עם אישה שוקלת מטבע זהב מראה שדה הוך ניסה תחילה לצייר דמות אחרת בכיסא הריק, וזה מצביע על כך שהציור שלו הוא הדגם המקורי יותר שוורמיר ציטט.
בשנות ה-60 של המאה ה-17 הוא החל לצייר עבור פטרונים עשירים יותר באמסטרדם, וידוע בציורי סצנות חברות עליזות ודיוקנאות משפחתיים בחללי פנים מפוארים עם רצפות שיש ותקרות גבוהות.
במהלך שהותו באמסטרדם, הוא המשיך ליצור את הסצנות הביתיות שלו, אבל גם הפנים של הבתים וגם הנמצאים בתוכם נראים עשירים יותר.
מכיוון שברור שלדה הוך לא הייתה גישה לבתי האצולה, הוא הגה את הרעיון לנצל את אולמות השיש של בניין העירייה החדש שנבנה כרקע לסצנות החברתיות שלו.
כך התאפשר לו ליצור סביבה אדריכליות מדויקות, והפנים של המבנים, ובמידה מסוימת מערכות האור והצבעים בציורים אלה מוצלחים ביותר.
דה הוך תיאר גם זוגות אוהבים שמשחקים סוג של כדורת ("Ninepins").
את הגרסה האיכותית ביותר ניתן לראות באוסף הציורים של מאסטרים הולנדים עתיקים ב.
הציור נוצר זמן קצר לאחר דה-הוך עבר לאמסטרדם והוא דוגמה טובה לתיאורים שלו של גנים כפריים מוקדמים שהחליפו את החצרות הפשוטות שלו בדלפט.
הנושא של המשחק הזה קשור לדימויים של 'גן האהבה' ו'משחק האהבה' המצויים הן באמנות גבוהה והן בתרבות הדפוס הפופולרית.
האישה עם הפנים לצופה היא הגיבורה בספורט האהבה הזה
רוב החוקרים מעריכים שעבודתו של דה הוך לאחר 1670 לערך הפכה למסוגננת יותר והידרדרה באיכותה.
ייתכן שעבודתו הושפעה ממצוקתו ממות אשתו בשנת 1667 בגיל 38 שהותירה אותו עם משפחה צעירה.
בתקופת אמסטרדם שלו, דה הוך נחל פחות הצלחה כשחזר על מוטיבים מתקופת דלפט שלו, כמו תיאורים של אם צעירה עם ילדה ומשרתת, או כשחזר על סצנות החיילים שהזכירו את ימיו ההתחלתיים כצייר.
במקרים אלה של חזרה עצמית, נטולי התרשמויות רעננות, הציורים נראים כבעלי גוון כללי כהה יתר על המידה, וצבעים בולטים מסוימים, בעיקר שני זועף וכחול קר הרווחים בצללים, נראים צורמים.
בנוסף, יצירות אלו נראות חסרות חיים ומסורבלות בקו המתאר, עם זיוף ניכר בהרכבן המבני.
את מרבית עבודותיו של הצייר אפשר לראות ברשימת ציורים מאת פיטר דה הוך.
פיטר גרין היה שחקן אופי אמריקאי.
הוא היה ידוע בעיקר בזכות גילום נבלים.
תפקידיו הבולטים בסרטים היו "המסכה" מ-1994 בו גילם את האנטגוניסט הראשי דוריאן טירל, ו"ספרות זולה" מאותה שנה, בו גילם את זד, מאבטח סדיסטי.
פיטר גרין נולד ב-8 באוקטובר 1965 במונטקלייר, ניו ג'רזי והיה אחד משלושה אחים ואחיות.
הוא ברח מהבית בגיל 15 והיה חסר בית במשך מספר שנים.
הוא פתח בקריירת משחק רק באמצע שנות ה-20 לחייו הוא קיבל מספר תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה בתחילת שנות ה-90.
גרין ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ב-1992 בסרט "Laws of Gravity".
ב-1993 הוא גילם את פיטר וינטר הסכיזופרן בסרט "Clean, Shaven", ואת הנבל בסרט "יום הדין" ב-1994 הוא שיחק בסרט המצליח "ספרות זולה" בתור זד, מאבטח סדיסט וב"המסכה" בתור דוריאן טירל הנבל.
ב-1995 גילם את רדפו ב"החשוד המיידי" ושיחק בסרט "תחת מצור 2".
ב-2001 שיחק גרין קצין מסומם ומושחת בסרט "יום אימונים מסוכן".
הוא המשיך לעבוד בעיקר כשחקן אופי גם בדרמות טלוויזיה, בין השאר גרין הופיע בסצנת הפתיחה של הסדרה "צדק פרטי".
וב-2010 שיחק בסרט "אקסית במצור".
תפקידיו המאוחרים יותר כללו את הסרט "ניו יורק ניו יורק" מ-2016 ואת המיני-סדרה "הקונטיננטל" מ-2023.
גרין הופיע במספר וידאו קליפים ביניהם בקליפ של פרודיגי' ממוב דיפ לשיר "A,B,C's".
לפי הסוכן שלו, גרין היה עתיד לשחק בסרט "Mascots" עם מיקי רורק והיה מעורב בלפחות שני פרויקטים נוספים.
הוא נאבק במשך שנים בהתמכרות להרואין וקוקאין החל משנות ה-90. בשנת 1998 נעצר גרין בגין עבירות הקשורות לסמים, הוא עבר גמילה וניסה לחזור לשחק בסרטים.
הוא נעצר בגין החזקת קראק בשנת 2007.
גרין נמצא מת בדירתו בלואר איסט סייד ברובע מנהטן, ניו יורק, ב-12 בדצמבר 2025. הוא היה בן 60. השכן שגילה את גופתו של גרין סיפר לניו יורק דיילי ניוז כי "היה מלא בדם, פיטר היה פצוע בפניו ולצידו פתק מוזר".
אושר גם פתק שבו גרין כתב "I'm still a Westie ." כאשר הוא מתייחס לכנופיה האירית-אמריקאית שפעלה בשנות ה-70 בניו יורק.
שנה סדרה תפקיד הערות 1990Hardball -בפרק: "Prescription for Murder" 1992 כשהעולם מסתובב מתנקשבפרק: "בפרק #1.9169" & "#1.9170" 1998Black Cat Run די ג'יי ווילרסרט טלוויזיה 2001 חוק וסדר פרנסיס "טאז" פרטלבפרק: "Bronx Cheer" 2005H.
שנה אמן שיר תפקיד 1996House of Pain"Fed Up" מכונאי 2008Prodigy"ABC" בלש 2017 נקרו"Dead Body Disposal" רוצח 2019 ג'יידאקיס"Me" שודד בנק 2022R.A.
פיטר פדריקו גונסאלס קרמונה (בספרדית: Peter Federico González Carmona; נולד ב-25 ביולי 2002 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן דומיניקני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ריאל ואיאדוליד, בהשאלה מחטאפה ובנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית.
פיטר גדל במחלקות הנוער של חטאפה אולימפיקו וסיודאד חטאפה, ובשנת 2015 הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של ריאל מדריד, ריאל מדריד קסטיליה, במסגרת הליגה הספרדית השלישית, וב-22 בדצמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–2 על אתלטיק בילבאו במסגרת המחזור ה-21 בלה ליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך שלוש הופעות במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 ללאס פאלמאס במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
ב-4 ביולי 2024 חתם על חוזה לארבע שנים בחטאפה מלה ליגה.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל לריאל ואיאדוליד.
גונסאלס נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של הרפובליקה הדומיניקנית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-21 במרץ 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית, בתיקו 2-2 נגד נבחרת פוארטו ריקו במשחק ידידות.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע הזהב 2025.
פיטר גולט גרי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ובהמשך כסנאטור מטעם רוד איילנד.
הוא האדם היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית שהפסיד את מושב הסנאט – ואז הצליח לחזור ולנצח מחדש את אותו יריב שהדיח אותו.
גרי נולד ב־18 בספטמבר 1879 במנהטן, ניו יורק, לאלברידג' תומאס גרי וללואיזה מטילדה ליווינגסטון גרי.
הוא היה נינו של אלברידג' גרי, סגן נשיא ארצות הברית החמישי.
אביו היה בעל הון גדול, שהוערך בשנת 1912 בכ־25 מיליון דולר (כ־814 מיליון דולר בערכים של 2025).
מצד סבתו, האנה גרין גולט, היה נין של משקיע הנדל"ן פיטר גולט.
אביו היה בן דוד של אילי הנדל"ן רוברט גולט ואוגדן גולט.
בקיץ 1899 קיבלו גרי ואחיו רוברט קיבלו שיעורים פרטיים מוויליאם ליון מקנזי קינג – מי שיכהן לימים לראש ממשלת קנדה.
ב־1901 השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, למד משפטים, וב־1906 הוסמך לעריכת דין ברוד איילנד.
לאחר מות אמו בשנת 1920 ירש גרי נכסי נדל"ן גדולים, והוא ואחיו הסכימו למכור אותם בשנת 1922. בהסכם נאמנות משנת 1918 הוסדר כי כל האחים – פיטר, רוברט ואחיותיהם אנג'ליקה ומייבל – יכולים להמיר את חלקם בנכסי המשפחה למניות בחברת Gerry Estates Inc.
גרי נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של רוד איילנד כמועמד המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בתפקיד בשנים 1913–1915.
הוא היה הסנאטור הראשון מרוד איילנד שנבחר בבחירה ישירה על ידי הציבור, בעקבות התיקון ה־17 לחוקה.
הוא היה גם הסנאטור הדמוקרטי הראשון של המדינה מאז 1859.
בין 1919 ל־1929 כיהן כ"מצליף הדמוקרטי" בסנאט, ותואר כ"מוסריסט וילסוניאני".
ב־1928 הפסיד את מושבו לרפובליקני פליקס הברט.
אך ב־1934, בהתמודדות חוזרת, ניצח שוב את הברט – ובכך הפך לאדם הראשון שחזר לסנאט וניצח את אותו יריב שהדיח אותו.
הוא נבחר שוב ב־1940, אך לא התמודד לכהונה נוספת ב־1946.
למרות הפערים הגדולים בין דמוקרטים לרפובליקנים בתקופתו, שמר על יחסים טובים עם "מצליף הרוב" הרפובליקני, הסנאטור צ'ארלס קרטיס – שלימים היה מנהיג הרוב וסגן נשיא ארצות הברית.
ב־1910 התחתן עם מתילדה סקוט טאונסנד (1885–1949), בתו של ריצ'רד טאונסנד, נשיא מסילות הרכבת Erie and Pittsburgh Railroad, ונכדתו של איל הפחם והרכבות , שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מפנסילבניה.
לזוג לא היו ילדים, והם התגרשו ב־1925. באותה שנה נישאה מתילדה ל – תת-מזכיר המדינה לעתיד.
בוושינגטון נפוצו שמועות כי השניים ניהלו רומן שהרס את שתי נישואיהם.
ב־22 באוקטובר 1925 התחתן גרי עם אדית סטייווסנט דרסר (1873–1958), אלמנתו של ג'ורג' וושינגטון ואנדרבילט השני.
אדית הייתה אימה של קורנליה סטייווסנט ואנדרבילט, שנישאה לג'ון פרנסיס אמרסט ססיל – בנו של הלורד ויליאם ססיל.
גרי נפטר ב־31 באוקטובר 1957 בפרובידנס שברוד איילנד.
אחיו הבכור, רוברט ליווינגסטון גרי, נפטר כמה שעות אחריו בדלהי, ניו יורק.
פיטר גרי נקבר בבית העלמין סנט ג'יימס בהייד פארק, ניו יורק.
פיטר פרדיננד דרוקר היה הוגה דעות יהודי-אמריקני יליד אוסטריה, אבי תורת הניהול המודרנית.
דרוקר נולד וגדל בפרברי וינה למשפחה יהודית, למד בגרמניה משפט בינלאומי פרטי ועבד שם כעיתונאי.
עם עליית הנאצים לשלטון ברח מהרודנות ההיטלריסטית לארצות הברית.
בתחילת הקריירה האקדמית שלו בארצות הברית, ב-1947, כתב ספר "העתיד של האדם התעשייתי", ובו פיתח את רעיונותיו מספרו הקודם (1939) "האדם הפוסט-כלכלי: שורשי הטוטליטריות".
את הספרים לא כתב ככלכלן או כמומחה למנהל עסקים (תחום שעוד לא היה קיים), אלא כפרופסור לפילוסופיה ומחשבה פוליטית באוניברסיטת ורמונט.
בין קוראי "העתיד של האדם התעשייתי" היה גם מנכ"ל ג'נרל מוטורס, אלפרד סלואן, שהתרשם מהספר עד כדי כך, שהזמין את דרוקר ליישם למעשה את רעיונותיו האקדמיים, כיועצו ביצרנית המכוניות, שהייתה אחד התאגידים הגדולים בעולם.
דרוקר נענה להצעה ואמר שמה שמשך אותו בהצעת המנכ"ל הייתה האפשרות "למפות את היבשת האפלה והבלתי נודעת של הניהול".
את מסעו זה סיכם בשני ספרים: "מושג הארגון" מ-1950 ו"פרקטיקת הניהול" משנת 1954.
בשנות ה-80 הוזמן על ידי מנכ"ל ג'נרל אלקטריק, ג'ק וולש, לשמש כיועץ בחברה, שהתקדמה למעמד של החברה הגדולה בעולם לפי שווי השוק.
לאורך כל חייו קידם רעיונות מהפכניים כגון הגבלת שכר המנכ"ל לפי 20 מהשכר הנמוך ביותר בחברה שלו.
"עובדי הידע", כך אמר, מונעים בעיקר על ידי הרצון לסיפוק ויצירה, ולכן אי אפשר לפקח עליהם ולנהל אותם בשיטות הישנות של פס הייצור.
תפקיד המנכ"ל אליבא דדרוקר, הוא לאפשר לעובדיו לעשות עבורו 99% מהעבודה וגם להודות בכך בגלוי.
ב-2005 דורג על ידי ה"Financial Times" כ"הגורו המושלם מספר 1" (במקום השני דורג ביל גייטס ובשלישי ג'ק וולש) .
דרוקר נישא את דוריס שמיץ' ב-1937 ולהם 4 ילדים.
הוא נפטר ב-2005 בשיבה טובה בביתו בפרבר של לוס אנג'לס.
דויס נפטרה באוקטובר 2014, בגיל 103.
ניהול הלכה למעשה תרגום: יוסף עוזיאל, הוצאת "יחדיו", תשכ"ו.
מניהול של אתמול למנהיגות של מחר, תרגום: ברוך קורות, הוצאת מטר, 1992.
על הניהול כמקצוע תרגום: ברוך קורות, הוצאת מטר, 1998.
אתגרי הניהול במאה ה-21, תרגום: יעל זיסקינד-קלר, הוצאת מטר, ספריית המרכז הישראלי לניהול, 2000.
פיטר דייוויסון הוא שחקן אנגלי, ידוע בעיקר בזכות תפקידו כטריסטן פרנון בסדרת הטלוויזיה "כל היצורים גדולים כקטנים" לפי ספרו של ג'יימס הריוט ובתפקיד הדוקטור החמישי בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
פיטר דייוויסון נולד בלונדון בשם פיטר מופט.
הוא בחר בשם הבמה דייוויסון כי השם פיטר מופט היה שמם של שחקן אחר ובמאי שעבד אחר כך בהפקות רבות יחד עם דייוויסון.
אביו היה מהנדס חשמל ומוצאו היה מגיאנה.
דייוויסון למד בבית ספר לביטוי ולדרמה (Central School of Speech and Drama), והופיע בהצגות ובתפקידים קטנים בטלוויזיה.
פריצת הדרך שלו הייתה בשנת 1978, אז הופיע בתפקיד טריסטן פרנון בסדרת הטלוויזיה "כל היצורים גדולים כקטנים" והפך למוכר בכל בית באנגליה.
באותה שנה התחתן עם השחקנית האמריקאית סנדרה דיקנסון, ממנה התגרש ב-1994. דייוויסון ודיקנסון הופיעו יחד בפרק בסדרת הטלוויזיה "אנשי המחר" ויחד גם ביצעו את שיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה לילדים "Button Moon" ששודרה בשנות השמונים.
הוא שיחק בגרסה טלוויזיונית של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", כמו כן הופיע בקומדיות מצבים בריטיות אחדות ובתפקידים דרמטיים.
ב-1981 חתם דייוויסון על חוזה לשחק בתפקיד הדוקטור החמישי בסדרה "דוקטור הו" למשך שלוש שנים.
הוא החליף את טום בייקר והיה בן שלושים, השחקן הצעיר ביותר שגילם את הדוקטור עד אז.
על אף שהמפיקים החשיבו כהצלחה ליהוק שחקן אופי ברמתו, הוא לא חידש את החוזה לתקופה נוספת כיוון שחשש להיות מזוהה עם תפקיד יחיד.
הוא גילם את תפקיד הדוקטור גם בתוכנית צדקה מיוחדת בשנת 1993, בפרק מיוחד של הסדרה המחודשת בשנת 2007, ובמחזות אודיו שהופקו על פי הסדרה.
בתו של פיטר, ג'ורג'יה, גילמה בדוקטור הו המחודש את בתו של הדוקטור והופיעה בפרק אחד.
ב-1986 שיחק דייוויסון בסדרה פופולרית נוספת, "A Very Peculiar Practice" שכתב אנדרו דייוויס בתפקיד ד"ר סטיבן דייקר.
הוא חזר וגילם את אותו תפקיד בסדרת המשך של הדרמה-הקומית הסוריאליסטית "A Very Polish Practice".
דייוויסון הופיע בתפקיד הראשי בסדרה "קמפיון", המבוססת על סדרת ספרים מז'אנר "מי עשה זאת" של הסופרת מרג'רי אלינגהם.
בתחילת שנות התשעים הוא נעלם בהדרגה מהמסכים, פרט להופעות אורח אחדות בתוכניות טלוויזיה.
בשנת 2000 חזר להופיע בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "At Home with the Braithwaites".
במהלך שנות התשעים השתתף דייוויסון בתוכניות רדיו אחדות ובסדרת דרמה קומית של רדיו-4 של ה-BBC.
ב-2006 הופיע בסדרה " The Complete Guide to Parenting" בה שיחק בתפקיד פרופ' ג'ורג' האנטלי.
לדייוויסון בת אחת מנישואיו לסנדרה דיקנסון, ג'ורג'יה מופט, אשר שיחקה את בתו של הדוקטור העשירי, ג'ני, בסדרה דוקטור הו, והתחתנה עם דייוויד טננט - ששיחק את הדוקטור העשירי.
נכדו, בנה של מופט הוא השחקן טיי טננט.
כמו כן יש לו שני ילדים מאשתו הנוכחית, אליזבת מורטון, לואי דייוויסון וג'ואל ג'יימס דייוויסון.
ב-2013 כתב והשתתף בפרק פארודיה על הספיישל 50- The Five(ish) Doctors Reboot לצד קולין בייקר וסילבסטר מק'קוי.
פיטר האוסון הוא צייר אנגלי.
האוסון נולד בלונדון ועבר עם משפחתו לפרסטוויק, דרום איירשייר, כשהיה בן ארבע.
הוא שירת זמן קצר בצבא הבריטי, אבל עזב ב- 1979, כדי ללמוד בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
לצד אמנים נוספים בני זמנו, כגון אדריאן וישנייבסקי, סטיבן קמפבל וקן קרי, שעסק גם באמנות צורנית, הם נודעו כ- "נערי גלאזגו החדשים".
עבודותיו המוקדמות מאופיינות בגברים מאוד שריריים, והמפורסמת בהן היא "הנווד הגיבור" (1987).
מאוחר יותר, הוא היה אמן המלחמה הרשמי של מלחמת האזרחים בבוסניה ב- 1993. הוא יצר בה את כמה מעבודותיו המזעזעות ומעוררות המחלוקת, המפרטות את הזוועות שהתרחשו באותה התקופה.
במיוחד ציור אחד "קרואטית ומוסלמי", שתיעד מעשה אונס, עורר מחלוקת, בחלקו בגלל תוכנו אבל גם משום שהאוסון צייר אותו לפי עדות הקרבן, מבלי שנכח באירוע.
הרבה מעבודותיו מציירות את המעמדות הנמוכים באופנים סטראוטיפיים.
הוא צייר מריבות בין שיכורים בעלי גופים מעוותים, המעבירים מסרים שליליים, כנראה בגלל ניסיונו שלו.
בשנים האחרונות כוללות עבודותיו נושאים דתיים; בשנות ה-2000 המיר את דתו לנצרות, לאחר תהליך גמילה מאלכוהול ומסמים, בשנת 2000. האוסון הוא גם איש תסמונת אספרגר, אחת מתסמונות הקשת האוטיסטית.
עבודותיו הופיעו במדיות שונות, כולל בבול בריטי שעיצב ב-1998, החוגג את ההישגים ההנדסיים של תום האלף, שכנראה הרגיז את המלכה, מכיוון שהוא מציג את ראשה מבצבץ מתוך ארובה.
בנוסף, עבודותיו הופיעו על עטיפות אלבומים של לייב, הביוטיפול סאות', וג'קי לבן.
עבודותיו מוצגות בהרבה אוספים חשובים והוא חביב במיוחד על דייוויד בואי, סילבסטר סטאלון ומדונה, שהיוותה השראה לכמה מציוריו בשנת 2002.
פיטר קורנליס מרטין ואן דן הוחנבאנד (בהולנדית: Pieter Cornelis Martijn van den Hoogenband; נולד ב-14 במרץ 1978) הוא שחיין עבר הולנדי, אלוף אולימפי בעל 7 מדליות מהן 3 זהב, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי במשחה ל-100 מטר חופשי.
הוא בעל 10 מדליות מאליפות העולם, 8 כסף ו-2 ארד ושיאן העולם בעבר במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חופשי.
היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה את המשחה ל-100 מטר חופשי מתחת ל-48 שניות.
ואן דן הוחנבאנד זכה למספר כינויים, בהם: "ההולנדי המעופף" (The Flying Dutchman), "הדולפין ההולנדי" (The Dutch Dolphin), ו"הוגי" (Hoogie).
ואן דן הוחנבאנד נולד במאסטריכט, לקייס-ריין ואן דן הוחנבאנד (Cees Rein van den Hoogenband) ואסטריד ורוור (Astrid Verver), לשעבר זוכת מדליית כסף באליפות אירופה בשחייה במשחה ל-800 מטר חופשי.
הוא גדל בחלדרופ, שם שחה במסגרת מועדון הספורט פ.ס.וו.
איינדהובן, שבו עבד אביו כרופא של קבוצת הכדורגל השייכת למועדון, פ.ס.וו.
לפני אולימפיאדת אטלנטה ב-1996, אמו, אסטריד, אימנה את נבחרת השחייה ההולנדית.
בהיותה מאוכזבת מהיעדר תמיכה הולמת לשחיינים המייצגים את הולנד, ביקשה אסטריד את עזרתו של בן זוגה, קייס-ריין.
קייס-ריין ואן דן הוחנבאנד החליט לייסד קרן קטנה ובעזרת קשריו המקצועיים הצליח לגייס בשלב הראשון 20 נותני חסות; כל אחד מהם שילם 2,500 דולר כדי לממן מדריך לקבוצה.
נבחרת השחייה ההולנדית הצליחה לבסוף לחתום על חוזה עם פיליפס, נייק וספידו.
בסופו של דבר, הזוג ואן דן הוחנבאנד הצליח להביא למימון פתיחת בית ספר לשחייה במקום מגוריהם, איינדהובן, שם גם התאמן בנם, פיטר.
פריצתו של ואן דן הוחנבאנד לתודעה הבינלאומית התרחשה באולימפיאדת אטלנטה.
הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.13 שניות, כשהמנצח במשחה בתוצאה 48.74 שניות, היה האלוף האולימפי אלכסנדר פופוב מרוסיה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה, בשנת 1998 זכה ואן דן הוחנבאנד בשתי מדליות.
במדליית הכסף הוא זכה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.77 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא תחרות חדש (7:12.48 דקות) ולפני בריטניה (7:17.33 דקות).
במדליית הארד הוא זכה במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.65 דקות, אחרי מייקל קלים מאוסטרליה (1:47.41 דקות) ומאסימיליאנו רוסולינו מאיטליה (1:48.30 דקות).
ב-1999 זכה ואן דן הוחנבאנד ב-6 מדליות זהב באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה.
באולימפיאדת סידני (2000), זכה ואן דן הוחנבאנד ב-4 מדליות, שתיים מזהב ושתיים מארד.
במשחה ל-200 מטר חופשי בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 1:45.35 דקות.
בשלב הגמר הוא זכה במדליית זהב באותה תוצאה בדיוק והקדים את שיאן העולם הקודם איאן ת'ורפ מאוסטרליה (1:45.83 דקות) ורוסולינו מאיטליה (1:46.65 דקות).
בשלב חצי הגמר במשחה ל-100 מטר חופשי, קבע שיא עולם חדש נוסף בתוצאה של 47.84 שניות והיה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-48 שניות.
בשלב הגמר זכה ואן דן הוחנבאנד במדליית זהב בתוצאה של 48.30 שניות, לפני פופוב, האלוף האולימפי מברצלונה ואטלנטה (48.69 שניות) וגארי הול ג'וניור מארצות הברית (48.73 שניות).
שיאו העולמי החזיק מעמד עד 2008. בנוסף, זכה ואן דן הוחנבאנד בשתי מדליות ארד.
אחת, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.03 שניות, אחרי האמריקאים אנתוני ארווין והול שזכו בצוותא במדליית זהב (21.98 שניות).
השנייה, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:12.70 דקות, תוך שהוא קובע את הזמן המהיר בתחרות בזינוק שליחים (1:44.88 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:37.53 דקות.
ואן דן הוחנבאנד היה לשחיין הראשון מאז מארק ספיץ ב-1972, שזכה במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חופשי באותה אולימפיאדה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן, בשנת 2001 זכה ואן דן הוחנבאנד ב-4 מדליות כסף.
במשחה ל-50 מטר חופשי הוא זכה במדליה כשהשיג תוצאה של 22.16 שניות אחרי ארווין (22.09 שניות) ולפני רולנד סקומן מדרום אפריקה וטומוהירו יאמאנוי מיפן (22.18 שניות).
מדליה נוספת קיבל ואן דן הוחנבאנד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.43 שניות, אחרי ארווין (48.33 שניות) ולפני לארס פרולאנדר משוודיה (48.79 שניות).
במשחה ל-200 מטר חופשי זכה במדליית כסף עבור תוצאה של 1:45.81 דקות, אחרי ת'ורפ (1:44.06 דקות) ולפני קליט קלר מארצות הברית (1:47.10 דקות).
במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי זכה ואן דן הוחנבאנד במדליה כשנבחרת הולנד זוכה בתוצאה של 3:14.56 דקות, אחרי אוסטרליה (3:14.10 דקות) ולפני גרמניה (3:17.52 דקות).
ב-2003, בגביע העולם לבריכות קצרות, ואן דן הוחנבאנד ניצח את איאן ת'ורפ במשחה ל-100 מטר ואילו ת'ורפ ניצח את ואן דן הוחנבאנד במשחה ל-200 מטר.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד, בשנת 2003 זכה ואן דן הוחנבאנד ב-3 מדליות, 2 כסף ואחת ארד.
הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.68 שניות אחרי פופוב (48.42 שניות) ולפני ת'ורפ (48.77 שניות).
מדליית כסף נוספת קיבל ואן דן הוחנבאנד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.43 דקות, אחרי ת'ורפ (1:45.14 דקות) ולפני גרנט האקט מאוסטרליה (1:46.85 דקות).
את מדליית הארד הוא השיג במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.29 שניות, אחרי פופוב שקבע שיא תחרות חדש (21.92 שניות) ומארק פוסטר מבריטניה (22.20 שניות).
באולימפיאדת אתונה (2004), זכה ואן דן הוחנבאנד בשנית במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.17 שניות, לפני סקומן (48.23 שניות) ות'ורפ (48.56 שניות).
הוא קבע את התוצאה הטובה ביותר בהיסטוריה, בזינוק שליחים - 46.79 שניות.
תוצאה זו נשמרה עד אולימפיאדת בייג'ינג (2008), עת ג'ייסון ליזאק מארצות הברית קבע תוצאה של 46.06 שניות.
תוצאות אלו אינן מוכרות כשיאים עולמיים רשמיים אלא כזמנים המהירים ביותר שהושגו.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-17 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.56 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה ואן דן הוחנבאנד במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.28 דקות, אחרי פלפס שקבע שיא עולם חדש (1:43.86 דקות) ולפני טיי וואן פארק מקוריאה הדרומית (1:46.73 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה ב-2008 השתתף ואן דן הוחנבאנד במטרה לזכות במדליית זהב שלישית במשחה ל-100 מטר חופשי תוך ויתור על משחה 200 מטר חופשי.
בגמר, סיים ואן דן הוחנבאנד במקום החמישי בתוצאה של 47.75 שניות, כשהמנצח במשחה היה הצרפתי אלן ברנאר עם 47.21 שניות.
זמן קצר לאחר המשחה, הודיע על פרישתו משחייה תחרותית.
בפרישתו אמר ון דן הוחנבאנד כי:
בנוסף, הוא סיים במקום העשירי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.90 דקות.
ב-2005 נישא ואן דן הוחנבאנד לשחיינית מינוש סמיט (Minouche Smit), לזוג שני ילדים.
ב-2012 הודיעו בני הזוג על פרידה וואן דן הוחנבאנד הפך לבן זוגה של השחיינית ראנומי קרומווידג'ויו.
ואן דן הוחנבאנד קבע שני שיאי עולם, אחד במשחה ל-100 מטר חופשי ואחד במשחה ל-200 מטר חופשי.
ואן דן הוחנבאנד זכה ב: 7 מדליות אולימפיות, מתוכן 3 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
10 מדליות באליפות העולם בשחייה, מתוכן 8 כסף ו-2 ארד.
19 מדליות באליפות אירופה בשחייה, מתוכן 10 זהב, 5 כסף ו-4 ארד.
בשנת 2000 זכה ואן דן הוחנבאנד בתואר שחיין השנה בעולם.
פיטר ג'וזף אנדרו האמיל הוא מלחין ונגן בריטי.
מאז אלבומו הראשון בשנת 1968, לא חדל האמיל מפעילות מוזיקלית, ושיתף פעולה עם נגנים נוספים כדוגמת רוברט פריפ, פיטר גבריאל ודייוויד קרוס.
לעיתים הוצמד לו התואר "מוזיקאי של מוזיקאים", זאת עקב השפעותיו על יוצרים אחרים, כמו להקת מריליון, דייוויד בואי והסקס פיסטולז.
האמיל ולהקת ואן דר גראף
חלק ניכר מפעילותו של האמיל היה במסגרת להקת ואן דר גראף ג'נרייטור, לה היה מייסד, יוצר ומוביל.
חברי הלהקה (כולל האמיל עצמו) הביאו עמם השפעות של ג'אז, ריתם אנד בלוז ומוזיקה קלאסית, אותן יצקו ליצירות רוק מתקדם.
בהמשך דרכה, הלהקה התנערה מהתווית "רוק מתקדם" לטובת ארט-רוק שכן לטעמם של חברי הלהקה הרוק המתקדם קפא על שמריו והפך ליומרני ונפוח, בעוד שחברי הלהקה העדיפו להמשיך לבחון סגנונות חדשים מבלי להתאימם בכוח לתיוג קיים.
אנשי הלהקה טענו שההחלטה אם אלבום זה או אחר יצוין כיצירה של ואן דר גראף או של האמיל אישית נקבעה רק על פי השאלה "למי היה כסף באותו רגע לשלם עבור שעות אולפן", אך למרות טענה זו קיים הבדל סגנוני מובהק בין אלבומי הלהקה לבין אלבומי סולו של האמיל.
באלבומי הלהקה התזמור בדרך כלל עשיר יותר ומורכב יותר, ואילו אלבומיו של האמיל נוטים להיות אישיים הרבה יותר.
מבין אלבומי הלהקה, אחד בלבד יצא ללא תרומה מהאמיל (The Long Hello).
בכל השאר הוא היוצר העיקרי.
מנגד, כמעט כל חברי הלהקה מופיעים באלבומי סולו של האמיל.
האמיל מנצל מנעד רחב ביותר ויכולת שליטה מופלאה בקולו.
יכולתו המרשימה לעבור משירה אופראית קלאסית לצווחות רוקיסטיות ונהמות פאנק היא מאפיין ייחודי של עבודותיו.
היו שהשוו את זמרתו של האמיל לנגינתו של הנדריקס.
הנושאים עליהם שר האמיל השתנו אך מעט במהלך השנים.
מתחילת הדרך נטה להתמודד עם שאלות קיומיות, אהבה ויחסי אנוש, דת ופוליטיקה.
בתקופה המוקדמת נטה לעיסוק בולט במדע בדיוני (למשל באלבום H to He) שנזנח.
נושאים נפוצים נוספים הם שירים של חרטה אישית, וגם שירי קינה על ידידים ובני משפחה שאבדו, אם בשל מוות ואם בשל אובדן קשר מסיבות פרוזאיות יותר.
עיסוקו המתמיד בנושאים קודרים אלו יצרו להאמיל תדמית של אדם עגום וזועף, שהוא מתכחש לה: "בחיי הפרטיים אני אדם רגיל ומאושר למדי.
אפשר לומר שמפני שאני מטפל בנושאים אלו ומתמודד עמם אני פטור מעונשם".
מאז תחילת שנות ה-80 הופיע זרם נוסף ביצירתו של האמיל - ביקורת אישיותית נוקבת על אישה או נשים מתעשיית הבידור, שזהותה אינה ידועה.
האמיל מתנגד למתן פרשנות מילולית ישירה לרוב יצירתו.
"שירים הם עניין שיש בו מן המסתורין" הוא אומר, ומוסיף: "אין זה סביר שמישהו יקלוט את כל מגוון האלוזיות שאני מצייר (בשיר), וכך זה צריך להיות".
עבור האמיל, שיר הוא יצירה מונוליתית, וכל ההפרדה בין התמליל לנגינה היא בהכרח כפויה ומלאכותית.
1968–1970 – תקופת בוסר בה יצאו שני אלבומים בלבד.
הצליל הייחודי - הן של האמיל עצמו כזמר והן של הלהקה מתחיל להתגבש.
1971–1981 – שנות היצירה הידועות ביותר של האמיל.
האמיל והלהקה עסקו בניסיונות מוזיקליים רבים, שרובם תויגו כרוק מתקדם.
אחרים הובילו למבוי סתום וננטשו על ידי האמיל עצמו, ומאלה חלק זכו להמשך אצל מוזיקאים אחרים.
1982 - 1984 - תקופת The K group הרכב שהוציא שלושה אלבומים.
חברי ההרכב אימצו כינויים: פיטר האמיל עצמו את הכינוי K, שניתן לו על ידי כריס ג'דג' סמית ומתאר את האדם האנליטי שהוא הגרסה הבוגרת של ריקי נאדיר.
גאי אוואנס כונה "מוח", ג'ון אליס "זעם" וניק פוטר "מוצרט".
בתקופה זו האמיל חדל לחדש, מוזיקלית, אך המשיך להפיק אלבומים איכותיים ומגובשים.
האמיל ניסה להתאים את עצמו לרוח התקופה ונטש את הצליל הייחודי לו.
אלבומיו מתקופה זו מוערכים פחות מאלו של שנות ה-70.
האמיל פנה לדרך מוזיקלית אישית הרבה יותר.
בהתאם לתיאוריו של האמיל עצמו, הצליל שלו אינו ניתן להגדרה ואינו נופל לאף קטגוריה, למעט ארט רוק הכוללנית.
למרות זאת קל מאוד למאזין לזהות איכות "האמילית" בלתי ניתנת להגדרה שנמצאת בכל עבודותיו.
בשל היקף ומגוון יצירתו של האמיל לאורך השנים קשה מאוד לדעת מראש למה לצפות בהופעות שלו.
הוא נמנע בעקביות מלערוך סבב הופעות בעקבות אלבומים.
כך למשל בשתי הופעות עוקבות בישראל ביצע בראשונה בלדות עצובות כגון שיר על אישה מוכה - Like Veronica - ובלדה על זכר השואה - Primo on the parapet.
בשנייה לעומת זאת (ייתכן שבעקבות הערה בראיון בגלי צה"ל) ביצע חומרים ישנים הרבה יותר מיצירתו בשנות ה-70. ככלל, הוא מכין לכל מסע הופעות מעין מאגר של עד 70 משיריו, וההחלטה אילו מהם יכללו בהופעה בפועל נשמרת לרגע האחרון.
לעיתים קרובות ביצועי ההופעה החיה שונים מאוד מביצועי האולפן.
בפרט נוטה האמיל בהופעותיו לצליל מלודי פחות ומחוספס יותר.
באוגוסט 1983⁩ הופיע במועדון "קולנוע דן" בתל אביב.
שנה אחר כך הופיע שוב ב"קולנוע דן".
פיטר דניס היל-ווד היה איש עסקים בריטי ששימש כיושב-ראש מועדון הכדורגל ארסנל.
אביו, שלושת דודיו וסבו היו שחקני קריקט מקצועניים במועדון הקריקט דרבישייר.
היל-ווד למד באיטון קולג' ביחד עם סר רוג'ר גיבס שהיה דירקטור בהנהלת ארסנל.
לאחר שסיים את איטון הוא שירת בצבא הבריטי, ולאחר שחרורו החל לעבוד בתחום הבנקאות כאשר בסופו של דבר הוא מגיע למשרת סגן היושב-ראש של בנק המברוז.
לאחר שפרש מהמברוז הוא החל לעבוד כדירקטור בחברת קאוונהאם בע"מ ובקרן הלניק אנד ג'נרל.
היל-ווד נישא ב-1971, והיה אב לשלושה ילדים.
הוא החליף את אביו שהלך לעולמו ב-1982, אך כיושב ראש הוא לא היה אחראי על הפעילויות העסקיות הקבועות של ארסנל; בדרך כלל המועדון נוהל על קן פריאר כאשר המאמן ארסן ונגר היה אחראי על תחום הכדורגל והנושאים הנוגעים לסגל השחקנים הבכיר.
היל-ווד הביא לארסנל את צ'יפס קסוויק שעבד עמו בהמברוז על מנת לנצל את קשריו לתועלת המועדון שהיה זקוק למימון לצורך בניית האצטדיון החדש.
היל-ווד מכר את רוב האחזקות של משפחתו בארסנל לדייוויד דין (לשעבר סגן יושב-ראש ארסנל) בשנות ה-80 ובשנות ה-90.
פיטר דיאמנדיס הוא דמות מרכזית בתחום יוזמות החלל הפרטיות - הוגה רעיון Google Lunar X PRIZE, פרס כספי בן עשרה מיליון דולר שהוצע לקבוצה פרטית שתבנה ותטיס בביטחה על פני הירח רובר רובוטי.
דיאמנדיס עומד בראש קרן פרס האיקס, המעודדת יזמות ויצירת פתרונות טכנולוגיים בתחומי מחיה שונים ובהם רפואה, אנרגיה ירוקה וחינוך.
על פעילותו זו זכה ב-2006 בפרס היינליין.
דיאמנדיס וסטיבן קוטלר, עולם של שפע, הוצאת מטר, מאנגלית: אסתי וכטל, 2014.
האנט היה עורך סרטים, מפיק טלוויזיה ובמאי.
האנט היה ידוע בשל עבודתו על סדרת סרטי "ג'יימס בונד" וסגנון העריכה החדשני שלו.
פיטר רוג'ר האנט נולד בלונדון, אנגליה.
דודו עבד בתעשיית הסרטים, ומצא עבורו עבודה בכמה מהם.
האנט התחיל כעוזר עורך תחת אלכסנדר קורדה.
הוא התגייס לצבא הבריטי בגיל 17 במטרה לעבוד ביחידת ההסרטה של הצבא הבריטי, אולם הפך לחייל רגלי שהשתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה ונלחם בקרב על מונטה קאסינו.
הוא השתחרר מהצבא בדרגת סמל ראשון ב-1947, למד אמנות באוניברסיטת רומא ואז שב לאנגליה, שם הוא מצא עבודה בצוותי הסרטה (כ-clapper boy) באולפני דנהאם (Denham Studios).
האנט היה עורך משנה בסרט "האיש שצפה ברכבות" (The Man Who Watched Trains Go By) ב-1952, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך ב"זר מוונוס" (Stranger From Venus) (1954).
כעורך בסרטי "ג'יימס בונד" הראשונים, זכה להכרה בשל טכניקות עריכת הסרטים שלו, בהן השתמש בחיתוך מהיר, אפשר למצלמה לנוע במהלך הפעולה והכניס מרכיבים אחרים לתוך התמונה.
האנט שימש בסרטים בתור במאי משנה או במאי קטעי פעולה עד לבימוי הבכורה שלו, בסרט בונד השישי, "בשירות הוד מלכותה".
הוא גם עבד עם הארי זלצמן ואלברט ברוקולי בסרט "Call Me Bwana" של בוב הופ משנת 1963, הסרט היחיד של חברת ההפקה של סרטי בונד, "EON Productions", שאינו סרט בונד.
כן עבד עם זלצמן וכמה יוצאי סרטי בונד במותחן "תיק איפקרס", שלא יצא בחברת EON.
האנט גם ביים מספר פרקים בסדרת הטלוויזיה הבריטית "המשכנעים" (1971), בה כיכבו טוני קרטיס וכן רוג'ר מור, שהיה כוכב בונד בהמשך.
לאורך שנות ה-70 וה-80 ביים האנט מספר סרטי פעולה ומתח נוספים, בהם "זהב" (1974) ו-"Shout at the Devil" (1976) בהם כיכב מור.
ב-14 באוגוסט 2002 מת האנט כתוצאה מאי-ספיקת לב בביתו בסנטה מוניקה, קליפורניה, בגיל 77.
אתה חי רק פעמיים (1967) (במאי משנה ועורך)
פיטר ארתור דיאמונד הוא כלכלן יהודי אמריקאי הידוע בניתוחיו את מדיניות הביטחון הסוציאלי בארצות הברית ועל עבודתו כיועץ למועצה המייעצת לביטחון סוציאלי בסוף שנות ה-80 ושנות ה-90. בשנת 2010 הוענק לו פרס נובל לכלכלה יחד עם דייל מורטנסן וכריסטופר פיסרידס על מחקרם בתחום הפערים בין הביקוש להיצע בשוק העבודה.
דיאמונד הוא מרצה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס במעמד האקדמי הגבוה ביותר, "פרופסור המוסד".
דיאמונד נולד ב-1940 בניו יורק, להורים יהודים, צאצאי מהגרים יהודים ממזרח אירופה מראשית המאה העשרים.
הוריה של אימו היגרו לארצות הברית מפולין, יחד עם ששת ילדיהם, כאשר אימו של דיאמונד נולדה כבר בניו יורק.
הורי אביו של דיאמונד היגרו מרוסיה (אימו של האב) ומרומניה (אביו של האב) ונפגשו בניו יורק.
הוריו נולדו שניהם בניו יורק ב-1908, ובה גדלו ונפגשו.
האב למד בערבים משפטים, בבית הספר למשפטים של ברוקלין, בעודו עובד בימים כמוכר נעליים.
הם נישאו ב-1929. בנם הבכור ריצ'רד נולד ב-1934 ודיאמונד הוא בנם השני.
דיאמונד סיים לימודי תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת ייל בשנת 1960 וסיים לימודי דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1963. בין השנים 1964–1965 הוא עבד כמרצה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר בפועל באותו מוסד בטרם הצטרף לסגל ההוראה ב-MIT בשנת 1966. בשנת 1969 בילה שבתון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1970 קיבל דרגת פרופסור מן המניין ושימש כראש המחלקה לכלכלה בין השנים 1985–1986. בשנת 1997 קודם לדרגה האקדמית הגבוהה ביותר ב-MIT, "פרופסור המוסד".
בשנת 1968 הוא נבחר כחבר בחברה האקונומטרית האמריקאית ושימש אף כנשיאה.
בשנת 2003 שימש כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה.
מאז שנת 1978 הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1984 התמנה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), וב-1994 הוענק לו פרס נמרס לכלכלה.
דיאמונד הוא חבר מייסד של האקדמיה הלאומית לביטוח לאומי בארצות הברית.
בשנת 2008 זכה בפרס ע"ש רוברט מ.
בול על הישגים יוצאי דופן בתחום הביטוח הלאומי.
דיאמונד כתב ספר על ביטחון סוציאלי יחד עם פיטר אורסג, שהיה ראש משרד הניהול והתקציב (OMB) בממשלו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה.
ב-29 באפריל 2010 הכריז הנשיא אובמה כי דיאמונד הוא אחד ממועמדיו למועצת המנהלים של הבנק הפדרלי, אולם בחודש אוגוסט השיב הסנאט האמריקאי את המינוי לנשיא, ולמעשה דחה את מועמדותו.
ב-13 בספטמבר 2010 שב הנשיא והעלה את מועמדות דיאמונד לתפקיד.
בן ברננקי, יו"ר הפדרל ריזרב לשעבר, היה בעבר תלמידו של דיאמונד.
דיאמונד תרם מספר תרומות יסודיות בהבנת היבטים שונים של הפעילות הכלכלית.
ביניהם, החוב הלאומי וצבירת הון, שוק ההון וחלוקת סיכונים, מיסוי אופטימלי, חיפוש משרות בשוק העבודה והתאמת משרות לעובד, וביטוח לאומי.
על שמו נקראות "משוואות דיאמונד" העוסקות במחיר תשומות.
פיטר היידן דינקלג' הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו כטיריון לאניסטר בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" (2019-2011) של רשת HBO; עבורו זכה בארבעה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.
דינקלג' נולד עם אכונדרופלזיה, הגורמת לגמדות.
נולד במוריסטאון שבניו ג'רזי, בארצות הברית.
בנם של דיאן, מורה בבית הספר היסודי למוזיקה, וג'ון קרל, סוכן ביטוח בגמלאות.
שני הוריו הם בגובה ממוצע.
דינקלג' הוא בוגר בית הספר דלברטון בניו ג'רזי בשנת 1987; ומיד לאחר מכן החל ללמוד תואר באמנויות הבמה בבנינגטון קולג', שם סיים את לימודיו בשנת 1991.
בשנת 1995 שיחק בקומדיה העצמאית "רעש, מצלמים" לצד סטיב בושמי.
בשנת 1996 שיחק בתפקיד קטן בסרט הפשע "הקליע" בכיכובם של מיקי רורק וטופאק שאקור.
בשנת 2002 שיחק בדרמה "13 ירחים" לצד ג'ניפר בילס.
בשנת 2005 שיחק כאיש יער בסרט "לאסי" ושיחק ובסדרת הטלוויזיה של CBS "על הסף".
בשנת 2006 שיחק את הפרקליט בן קלאנדיס בסרט הדרמה המשפטי "משפטו של ג'קי די", ושיחק בסרט "חדר הלימבו" לצדה של מליסה לאו.
בשנת 2007 שיחק את דמות הנבל בסרט "אנדרדוג".
בשנת 2008 שיחק דינקלג' בתפקיד טרמפקין בסרט "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן".
בשנת 2010 שיחק בקומדיה האוסטרלית "גם אני אוהב אותך" לצד השחקניות רוז ביירן ואיבון סטרהובסקי, בסרט "הטקסים האחרונים של כופר גאה" לצד ג'ון פוסטר, בסרט "ג'ון הקדוש של לאס וגאס" לצד סטיב בושמי ובסרט "פיט סמולס מת" לצד מארק בון ג'וניור.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "פיסת גן עדן" לצד קייט הדסון וגאל גרסיה ברנאל.
בשנים 2011–2019 שיחק בסדרת הפנטזיה המצליחה של HBO "משחקי הכס" המבוססת על סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
דינקלג' גילם במשך שמונה עונות את דמותו של טיריון לאניסטר "השימדון".
טיריון הוא גמד עוקצני וערמומי שמתעב יחס לא הוגן כלפי חפים מפשע.
על תפקיד זה זכה להערכה רבה, פרסום רב ופרסים בהם ארבעה פרסי אמי (מתוך שמונה מועמדויות) ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2014 שיחק דינקלג' בתפקיד ד"ר בוליבר טראסק בסרט "אקס-מן: העתיד שהיה".
ושיחק בסרט הביוגרפי "Low Down" בכיכובו של ג'ון הוקס.
בשנת 2015 שיחק דינקלג' בסרט "פיקסלים" לצד אדם סנדלר בתפקיד אדי פלאנט, אלוף במשחק דונקי קונג.
בשנת 2016 שיחק בקומדיה הפרועה "הבוסית" בכיכובה של מליסה מקארתי.
בשנת 2017 שיחק בדרמת המסתורין של הבמאי מארק פלנסקי, "זיכרון מחדש" בתפקיד סאם בלום, ושיחק בדרמת זוכת הפרסים "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי" שביים מרטין מקדונה.
בשנת 2018, דינקלג' שיחק את דמותו של איטרי, בשובר הקופות "הנוקמים: מלחמת האינסוף" מבית מארוול קומיקס, ובהמשך כיכב בסרט הפוסט-אפוקליפטי "עכשיו אנחנו לבד" של הבמאי ריד מורנו.
שיחק גם בדרמת הטלוויזיה של HBO, "ארוחת ערב עם הרווה", לצד ג'יימי דורנן ואנדי גרסיה.
באוגוסט וספטמבר של שנת 2018 כיכב בעיבוד המוזיקלי של המחזה סיראנו דה ברז'ראק.
הוא צפוי לחזור לתפקיד בהפקה של אוף-ברודוויי במהלך 2019-2020. ב-2020 שיחק לצדו של ריצ'רד גיר בסרט הדרמה "שלושה משיחים".
בשנת 2021 הופיע בסרט הקומדיה מבית נטפליקס, "I Care a Lot", לצדה של רוזמונד פייק.
בשנת 2022 שיחק בסרט הדרמה הרומנטית "סיראנו" שביים ג'ו רייט, בו גילם דינקלג' את הסופר והמחזאי הצרפתי סיראנו דה ברז'ראק.
בשנת 2023 שיחק בסרט "משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר", וכן דיבב את סקוארג' בסרט "רובוטריקים: עליית החיות".
בשנת 2005 נישא לאריקה שמידט, במאית תיאטרון.
מנהל אורח חיים טבעוני, ופעיל למען זכויות בעלי חיים.
כשנשאל על ההתמודדות עם גובהו בראיון ב-2003 אמר: "...
כשהייתי צעיר יותר, כמובן, נתתי לזה להשפיע עליי.
כנער מתבגר הייתי מריר וכועס.
אבל ככל שאתה מתבגר, אתה מבין שאתה פשוט צריך חוש הומור.
אתה יודע שזו לא הבעיה שלך אלא שלהם".
+שנהסדרהתפקידהערות2001אוזקורבן רצחפרק: "Even the Score"The $treetפירסון הצעירפרק: "Junk Bonds"2002משמרת שלישיתסוחר סמיםפרק: "The Long Guns"כשהעולם מסתובבמורליןפרק: "#1.11756"2004אני איתהאליוט רוזן3 פרקים2005Life as We Know Itד"ר בלבר2 פרקיםהפמליהעצמופרק: "The Sundance Kids"2005–2006על הסףארתור ראמזיתפקיד ראשי; 13 פרקים2006ניפ/טאקמארלו סוייר (אנ')7 פרקים2009רוק 30סטיוארטפרק: "Señor Macho Solo"2011–2019משחקי הכסטיריון לאניסטרתפקיד ראשי (8 עונות); 67 פרקים
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (אנ') (2019)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (אנ') (17-2013)2013רחוב סומסוםסימוןפרק: "Simon Says"2014ממלכות נסתרותקרייןמיני-סדרה תיעודית2018ארוחת ערב עם הרווההרווה וילשז (אנ')סרט טלוויזיה של HBO
גם מפיק בפועל2021איך להפוך לרודןקרייןסדרה תיעודית; 6 פרקים
גם מפיק בפועל2022ריק ומורטיצ'אנסדיבוב; פרק: "Rick: A Mort Well Lived"2023איך להפוך למנהיג כתקרייןסדרה תיעודית; 6 פרקים
גם מפיק בפועלאיך להפוך לבוס מאפיה
דוסברג (2 בדצמבר 1936 - 13 בינואר 2026) היה דמות מרכזית בקהילת מכחישי האיידס, הטוענים כי ה-HIV אינו קשור למחלת האיידס.
היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ופרופסור מן המניין באוניברסיטת קליפורניה בברקלי לביולוגיה מולקולרית ולביולוגיה של התא.
דוסברג קיבל תשואות בתחילת הקריירה שלו עקב מחקרו בנושא האונקוגן ובמחקר הסרטן, שכן היה הראשון שבודד גן סרטן.
בעזרת פיטר וגט, הוא דיווח בשנת 1970 על ממצאים חשובים בקשר לסרטן ציפורים.
בגיל 36, דוסברג קיבל את פרס "Tebure" מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובגיל 49 נבחר להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
בנוסף קיבל בשנת 1986 את מענק החוקר המצטיין (OIG) מהמכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
בשנת 1987 החל לקבל בציבור שמות גנאי רבים בגלל מאמריו הרבים שהכחישו את גורמי האיידס הרגילים והעלו על המוקד גורמי איידס אחרים ולא מוכרים כמו צריכת סמים וצריכה ארוכה של תרופות, ובהם טען כי ה-HIV הוא וירוס מזיק בלבד, בניגוד לקונצנזוס המדעי שאומר ש-HIV הוא פתוגן מוביל איידס.
ההשערה נדחתה על ידי רוב הקהילה המדעית.
דוסברג פרסם מגוון דעות בנושא בכתבי עת מדעיים, כגון Science וNature.
הוא גדל בזמן מלחמת העולם השנייה, כקתולי בגרמניה הנאצית.
הוא עבר לברקלי, קליפורניה ב-1964 כדי לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1970 זכה דוסברג להערכה בינלאומית על עבודתו פורצת הדרך בחקר הסרטן.
עבודתו המוקדמת במחקר הסרטן כללה את גילוי האונקוגן v-src מהגנום של וירוס Rous sarcoma, וירוס עופות, הגורם לגידול.
פיטר וויר היגס היה פיזיקאי בריטי ופרופסור באוניברסיטת אדינבורו, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2013.
פיטר היגס נולד ב-1929 בניוקאסל, לאב שהיה מהנדס קול ב-BBC.
עקב מחלת אסתמה ונדודי המשפחה בעקבות עבודת אביו החמיץ היגס חלק מהלימודים בבית הספר ולמד בביתו.
בחלק מילדותו ונעוריו התגורר עם אמו בבריסטול, בזמן שאביו שהה בבדפורד לרגל עבודתו.
בשנת 1947 החל ללמוד בקינגס קולג' לונדון, ושם קיבל בשנת 1950 תואר ראשון בפיזיקה ובשנת 1952 – תואר שני.
בשנת 1954 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה מולקולרית על עבודה שכותרתה 'Some problems in the theory of molecular vibrations'.
את עיקר הקריירה האקדמית שלו עשה באוניברסיטת אדינבורו, ממנה פרש בשנת 1996 כפרופסור אמריטוס.
היגס ידוע בעיקר בזכות הצעה שהעלה בשנות השישים של שבירת סימטריה ספונטנית של הכוח האלקטרו-חלש אשר מסבירה את מקור המסה של חלקיקי יסוד ושל בוזוני W ו-Z.
תאוריה זאת, הקרויה על שמו "מנגנון היגס", הוצעה על ידי מספר פיזיקאים במקביל, וחזתה את קיומו של חלקיק חדש, בוזון היגס.
ב-4 ביולי 2012 הודיעו קבוצות מחקר במרכז המחקר CERN שצפו בחלקיק בעל המאפיינים המשוערים של בוזון היגס.
היגס זכה למספר פרסים על עבודתו, בהם מדליית דיראק (1997), פרס וולף (2004), מדליית אוסקר קליין (2009) ומדליית קופלי (2015).
היגס סירב לקבל את פרס וולף במחאה על "הכיבוש הישראלי בשטחים".
לאחר גילוי החלקיק במאיץ החלקיקים ב-CERN, הוענק להיגס פרס נובל לפיזיקה, יחד עם פרנסואה אנגלר.
פיטר המבלטון הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ובמאי ניו זילנדי.
התפרסם בתפקיד הגמד הלוחם גלוויין ב"טרילוגיית ההוביט".
המבלטון שחקן תיאטרון מוערך מאוד במולדתו החל את דרכו כשחקן בניו זילנד בשנות ה-90 בסרטים "הקעקוע האחרון" בתפקיד משנה עליו זכה להערכה ו"לוחם הקשת בענן".
בשנת 2010 השתתף בסרט המלחמה הרומנטי "Home by Christmas" שזכה להצלחה רבה בניו זילנד.
ב-2012 התפרסם המבלטון בתפקיד הגמד הלוחמני גלוויין בסרט הפנטזיה שובר הקופות של פיטר ג'קסון "ההוביט: מסע בלתי צפוי".
סרטתפקידשנהההוביט: מסע בלתי צפויגמד, טרול2012ההוביט: מפלתו של סמאוגגמד2013ההוביט: קרב חמשת הצבאות גמד2014
פיטר הילמן (4 בדצמבר 1928 - 20 ביוני 2013) היה פרופסור במכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית ומייסד מוזיאון המדע בירושלים.
הוא קיבל תואר דוקטור לפיזיקה גרעינית באוניברסיטת הרווארד בשנת 1953. כשסיים את לימודי החל לעבוד במכון המחקר לאנרגיה באנגליה (AERE).
משם עבר בשנת 1956 למחלקה לאסטרונמיה ופיזיקה ב-אוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1958 ועד עלייתו לארץ עבד הילמן במכון לחקר חלקיקים CERN.
הוא עלה לישראל בשנת 1960. בשנת 1964 נתמנה לעמוד בראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן למדע.
בשנת 1967 החל לעסוק בנוירוביולוגיה ומדעי המוח.
בשנת 1969 התמנה להיות פרופסור מן המניין במכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1980 הגה הילמן את רעיון הקמתו של מוזיאון למדע בירושלים, בעקבות ביקור במוזיאון המדע בסן פרנסיסקו, וכצעד ראשון במימוש חזונו הקים באוניברסיטה העברית את "עין רואה – סדנא למדע" אשר פעלה באוניברסיטה במשך כעשר שנים.
פעילות הסדנה נעשתה במקביל לקידום הרעיון של הקמת מוזיאון מדע גדול ומבוסס, רעיון אשר זכה לתמיכה של האוניברסיטה העברית והקרן לירושלים וזכה לידי מימוש בשנת 1992 עם חנוכתו של מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד ירושלים.
הילמן שימש בהתנדבות כמנהלו הראשון של המוזיאון במשך כשלוש שנים ועם צאתו לגמלאות בשנת 1995, המשיך עד ימיו האחרונים לשמש כמנהל מדעי בהתנדבות.
פיטר הינווד הוא שחקן אנגלי, המוכר בשל גילום דמותו של רוקי בסרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי" (1975).
הינווד עבד גם כצלם וכמודל מקצועי כאשר קידם את קריירת המשחק שלו.
ב-1975 גילם את דמותו הבריאה, המשומנת, השרירית והאילמת של רוקי, בסרט פולחן אימה קלאסי, "מופע הקולנוע של רוקי".
קול השירה של רוקי דובב בשלב הפוסט-פרודקשן על ידי הזמר האוסטרלי טרוור ווייט.
וייט והינווד רואיינו על כך על ידי סקוט מייקלס, בספרו משנת 2002 - "Rocky Horror: From Concept to Cult".
דמות "היצירה" של ד"ר של פרנק נ' פורטר היה התפקיד המשמעותי ביותר בקריירת המשחק הקצרה של הינווד.
הינווד גילם בעבר את האל הרמס היווני ב"הרפתקאותיו של יוליסס", מיני סדרה בטלוויזיה בריטית, בשנות ה-1960 המאוחרות.
הוא הופיע בסרט אימה אחר לפני רוקי, בדמותו של גאי במקאברה "טאם לין" של רודי מק'דאוול.
אחרי "רוקי" הופיע בדרמה הרומית ההיסטורית "סבסטיאן" של פול המפריס ודרק ג'רמן.
כיום, הינווד הוא סוחר עתיקות בלונדון.
בשנת 2000 אמר למגזין People שהיו שלוש סיבות לכך שבחר שלא להמשיך לחלוב את התהילה מ"מופע הקולנוע של רוקי": "אחת, אני לא יכול לשחק.
שתיים, אני מתכווץ במבוכה בכל פעם שאני רואה את עצמי בסרט.
שלוש, אני מתענג על חיים שקטים, שלווים".
הינווד גם גילה כי בשנת 1994 מצא את מכנסי הזהב שלבש בסרט, ומכר אותם באמצעות בית מכירות בכ-1,000 דולר; כיום הם חלק מאוסף מזכרות ברשת המסעדות הארד-רוק קפה, הם היו מוצגים לזמן מה בסניף של הרשת במירטל ביץ' בדרום קרוליינה, וכיום ניתן לראות אותם בסניף באורלנדו.
פיטר ג'ון הולינגוורת' הוא בישוף אנגליקני אוסטרלי לשעבר.
הוא היה פעיל חברתי במשך כמה עשורים ושירת כארכיבישוף של בריזביין במשך 11 שנים החל מ-1989 ובשנת 1991 הוא הוכתר כ"אוסטרלי השנה" (Australian of the Year).
בין השנים 2001 – 2003 הוא כיהן כמושל הכללי ה-23 של אוסטרליה.
הולינגוורת' תואר ב-1992 כדובר הבולט ביותר באוסטרליה של הצדק החברתי.
ב-2003 הוא היה למושל הכללי השלישי שנאלץ להתפטר בעקבות ביקורת שנמתחה עליו על תפקודו כארכיבישוף של בריזביין בשנות התשעים.
הולינגוורת' נולד באדלייד, אוסטרליה הדרומית וב-1940 הוא עבר למלבורן.
לאחר שלמד בבתי ספר יסודיים ובבית הספר של הקולג' הסקוטי במלבורן הוא החל להתלמד בתאגיד הכרייה BHP Billiton.
הולינגוורת' התגייס לשירות צבאי ב-1953 ולאחר הכשרה בסיסית בבסיס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בפוינט קוק, הוא החל לשרת בתפקיד פקידותי במשרדו של כומר צבאי.
ב-1954 הוא החל ללמוד באוניברסיטת מלבורן בבית הספר לתאולוגיה וב-1960 הוא סיים את למודי התואר הראשון שלו.
ב-6 בפברואר 1960 הוא נשא לאישה את קתלין אן טרנר, מיילדת שאותה הכיר בעת שירותו הצבאי.
הולינגוורת' הוסמך ככומר אנגליקני ב-1960. הוא מונה להיות הדיאקון ולאחר מכן הכומר של כנסיית סט מרי בצפון מלבורן.
ב-1964 הוא הצטרף ל"אחוות סנט לורנס", ארגון צדקה אנגליקני עצמאי, ככומר וכמנהל פעילות הנוער והילדים, ולאחר מכן כמנהל המדיניות והמחקר החברתיים.
הוא השלים את לימודי התואר השני שלו בעבודה סוציאלית וב-1980 הוא מונה להיות המנהל הכללי של האחווה, שם הוא שירת במשך 25 שנים והיה מעורב בפעילות קהילתית ובמוסדות צדקה.
הולינגוורת' כתב כמה ספרים על עבודתו עם השכבות החלשות שהפכו להיות ספרי לימוד לעוסקים בתחום.
כמי שדוגל במדינות רווחה הוא טען: "יש להתייחס לעוני במונחים של מבנה החברה ולא כאל מקרים פרטיים בודדים".
ב-1980 הוא נבחר להיות הכומר (קאנון) של קתדרלת סנט פול וב-1985 הוא מונה להיות הבישוף של העיר הפנימית של מלבורן.
ב-1989 הוא נבחר להיות הארכיבישוף של בריזביין, ובמסגרת תפקידו זה הוא המשיך לפעול לטובתם של השכבות החלשות והמקופחים ותמך במינוין של נשים לתפקידי כמורה בכנסייה האנגליקנית.
ב-1991 הוא היה יושב הראש של הוועדה הלאומית לשנת חסרי הבית הבינלאומית והוכתר בתואר "אוסטרלי השנה", כשהוא מתואר כ"דובר החשוב ביותר באוסטרליה למען צדק חברתי".
הוא ניצל את מעמדו הציבורי כדי למתוח ביקורת על מדינות הממשלה בנוגע לרווחת האבוריג'ינים ובנוגע לאבטלה בקרב בני הנוער.
ב-1998 הוא השתתף בוועידה החוקתית שדנה באפשרות של הפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה.
ב-22 באפריל 2001, הודיע ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון הווארד שהולינגוות' ימונה להיות המושל הכללי של אוסטרליה עם סיום כהונתו של סר ויליאם דין.
הולינגוורת' היה איש הכמורה הראשון שמונה לתפקיד זה, למרות שהיה תקדים לכך ברמה המדינתית, כאשר הכומר מהמוצא האבוריג'יני, דאג ניקולס, כיהן כמושל אוסטרליה הדרומית.
ב-29 ביוני 2001, הושבע הולינגוורת' כמושל הכללי של אוסטרליה.
בתוקף תפקידו זה הוא שימש כנגיד וכעמית הראשי של מסדר אוסטרליה, ולפיכך, ביום השבעתו כמושל הכללי הוענק לו תואר עמית במסדר.
בדצמבר 2001 הועלו האשמות שבמהלך כהונתו של הולינגוורת' כארכיבישוף של בריזביין, הוא כשל בטיפול בהאשמות בהתעללות מינית בילדים מצדו של מורה בבית הספר של הכנסייה.
באותו חודש, הצטוותה הדיוקסיה של בריזביין לשלם פיצויים בסך 834,800 דולר אוסטרלי לאישה שנמצא שעברה את ההתעללות.
עורכת הדין הטי ג'ונסטון, שייצגה קורבנות התעללות מינית בילדים, יזמה מערכה שקראה להולינגוורת' להתפטר.
הולינגוורת' אמר לתקשורת האוסטרלית שכארכיבישוף שרק החל את תפקידו בתקופה שבה אירעו המקרים, הוא חסר את הניסיון לטפל בפרשה באופן ראוי.
כמו כן הוא אמר שהוא לא האמין אז שהמקרה כלל התעללות מינית, אך הודה שהוא לא עשה מספיק כדי להפסיק את ההתעללויות בעת התרחשותן.
לאחר מכן התנצל הולינגוורת' בפני הקורבנות והוציא הצהרה רשמית המגנה התעללות מינית בילדים, אך בפברואר 2002 דרשה האופוזיציה בראשות מפלגת הלייבור את פיטוריו של הולינגוורת'.
יורשו של הולינגוורת' בתפקיד הארכיבישוף של בריזביין, פיליפ אספינל, דרש שתתקיים חקירה, שבסיומה התברר שב-1993, התיר הולינגוורת' לפדופיל ידוע להמשיך לכהן ככומר.
במאי 2003 הונח הדוח בנוגע לפרשה, שהוכן על ידי הדיוקסיה של בריזביין, על שולחנו של הפרלמנט של קווינסלנד, על ידי ראש ממשלת המדינה מטעם הלייבור, פיטר ביטי.
ב-8 במאי פרסם הולינגוורת' הצהרה פומבית שעל פיה הוא הכחיש האשמות שהוא ביצע מעשה אונס של אישה בשנות השישים.
בראשית אותו חודש ציינו סגן ראש הממשלה, ג'ון אנדרסון ושר האוצר, פיטר קוסטלו, שלדעתם הולינגוורת' חייב לשקול את המשך כהונתו כמושל הכללי.
לאחר פגישה שהתקיימה ב-11 במאי עם הווארד, החליט הולינגוורת' להתפטר.
ב-28 במאי 2003 הוא הודיע באופן רשמי על התפטרותו.
קרל אנדרס פיטר הולטקוויסט (בשוודית: Carl Anders Peter Hultqvist; נולד ב-31 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי שוודי הפועל בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שר ההגנה של שוודיה מאז 3 באוקטובר 2014.
בין 1989 ל-2006 היה הולטקוויסט פוליטיקאי מוניציפלי בעיר בורלנייה , ב-2006 נבחר לפרלמנט השוודי כנציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מטעם מחוז דלרנה, ובין השנים 2011–2014 כיהן כיו"ר ועדת ההגנה בריקסדאג.
עם כינון ממשלתו של סטפן לוון בראשית אוקטובר 2014, החליף את קארין אנסטרם כשר ההגנה השוודי.
פיטר דל וצ'ו חבר בגילדת המפיקים של אמריקה, הוא מפיק סרטי אנימציה באולפני ההנפשה של וולט דיסני ומוכר בעיקר בשל זכייתו, בשיתוף עם הבמאים ג'ניפר לי וכריס באק, בפרס האוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר על הסרט "לשבור את הקרח" משנת 2013.
דל וצ'ו גדל בעיר קוינסי באזור החוף הדרומי של מסצ'וסטס, על גבול בוסטון.
בשנת 1980 סיים את לימודיו בהפקת תיאטרון במכללה לאומנויות של אוניברסיטת בוסטון, ועבד בתיאטרון במשך 15 שנה.
ב-1995, אחרי שעבד תיאטרון גאת'רי שבמינאפוליס במשך 10 שנים, גויס על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני, שם החל בניהול הפקה ולאחר מכן עבר להפקה.
דל וצ'ו הפיק עבור דיסני מספר סרטים.
מלבד "לשבור את הקרח" (2013) הפיק גם את "הנסיכה והצפרדע" (2009), "פו הדב" (2011), ושימש כמפיק שותף בסרט "כוכב המטמון" (2002) שביימו ג'ון מוסקר ורון קלמנטס.
באביב של שנת 2015 הפיק את סרט האנימציה הקצר "קדחת הקרח" שהתבסס על הדמויות מהסרט "לשבור את הקרח" שגם הוא בוים על ידי לי ובאק.
במרץ 2015 הודיעה דיסני שדל וצ'ו יפיק את הסרט "לשבור את הקרח 2", סרט המשך ל"לשבור את הקרח", שגם הוא יבוים על ידי לי ובאק.
פיטר דמנס (מאי 1850 – 21 בינואר 1919; נולד כפיוטר אלכסייביץ' דמנטייב) היה אציל רוסי, שהיגר בשנת 1881 לארצות הברית והפך לבעל רכבות ואחד ממקימי העיר האמריקאית סיינט פיטרסבורג, פלורידה.
דמנטייב נולד למשפחה עשירה בראיון וסייגונסקי, שבמחוז טבר, רוסיה.
הוא היה אריסטוקרט משכיל, בעל השקפות ליברליות.
בן דודו הראשון של הנסיך פטרוב וקצין במשמר הקיסרי.
הוא גודל על ידי דודו מצד אמו אנסטאסי אלכסנדרוביץ קאליטייבסקי, מרשל ווסייגונסק, שהפך מורה של הילד ואפוטרופוס של אחוזות הקרקע שלו.
כשהיה בן 10, נשלח דמנס "לסנט פטרסבורג ללמוד בגימנסיה מספר 3 (כיום זהו בית הספר מספר 181 בסמטת סוליאנוי), שהייתה מהטובים בעיר".
דמנס הצליח מספיק כדי לעבור בסופו של דבר "לבית הספר הטכני הראשון שהוקם בסנט פטרסבורג".
בשנת 1867 "הוא נכנס לשירותו הצבאי של אלכסנדר השני כסגן במשמר הרגלים של הצאר".
"הוא קם לפקד על המשמר על ארמון החורף של הצאר וביתו של יורש העצר אלכסנדר השלישי", אך "לאחר ארבע שנים של חובה צבאית, הוא היה מבוגר דיו להחזיק באחוזות משפחתו [וכך]" הוא התפטר מתפקידו בצבא וחי כפקיד מדינה".
הוא התחתן עם ראיסה בוריסנקו, שלפי הדיווחים הייתה" גם יתומה שגדלה על ידי קרובי משפחה".
"הוא העביר את שנות ה-70 של המאה ה-19 במכירת עצי הכפר באדמת החורשה הצפופה של אחוזותיו והפיכת אדמתו לחקלאות." "הוא נבחר על ידי בני גילו כמרשל מחוז, והפך לסופר נאמן ופעיל בממשלתו הכפרית." "מעולם לא אימץ מושגים מרקסיסטיים או רדיקליים, דמנס הזדהה עם מנהיגים פופוליסטים."
הוא התבטא בדבר המשטר הצארי כאשר "קבוצות טרור קיצוניות רצחו את אלכסנדר השני [ו]בנו הידק את הלחץ הפוליטי שלו על הרדיקלים ונטש את הרפורמות של אביו".
לפי הביוגרף אלברט פרי, עזיבתו של דמנס הייתה "סביר יותר [בשל] בעיותיו עם שערוריית מעילה שהיו מעורבים בה דמנס ואחרים בתפקידי ממשל" ("המשפטים הביאו להרשעה אחת בלבד בפני פקיד ממשלה זעיר וזיכויים עבור דמנס ו-15 אחרים").
בשנת 1880 הוגלה מרוסיה, ושינה את שמו לפיטר דמנס.
במאי 1881, "השאיר את משפחתו מאחור, הפליג [דמנס] לניו יורק, בתקווה להבטחה אמריקאית לכושר רב והזדמנות".
הוא, "העביר את הפלגתו בים בלימוד ספר לימוד בשפה האנגלית".
"הגיע לניו יורק עם 3,000 דולר כדי לפתוח חיים חדשים, דמנס יצא לפלורידה" ("בילה יום אחד בניו יורק לפני שעלה על רכבת שנמצאת לחורשה הכתומה של ג'קסונוויל של בן דודו").
מכיוון שהאדמה בג'קסונוויל הייתה אז יקרה עבורו, דמנס לקח "רכבת לקצה המדינה, שם הוא ציפה לקבל יותר תמורת כספו".
הוא החליט להיכנס לעסקי העץ ("השקעה במנסרה וחברת בנייה בלונגווד, פלורידה."), ובשנת 1885 נכנס דמנס כשותף במסילת הברזל החגורה הכתומה, כאשר הוא השתלט על העסק מכיוון שהבעלים לא יכול היה לשלם לו.