tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם נבחרת הנשים בכדורסל זכתה בתואר אולימפי נוסף, לאחר שהביסה במשחק הגמר 73–104 את נבחרת בולגריה.
נבחרת הגברים, בכיכובם של סרגיי בלוב וולדימיר טקצ'נקו, לא הצליחה לנצל את היעדרה של ארצות הברית, ולאחר הפסדים לנבחרות יוגוסלביה ואיטליה בבית הגמר, הסתפקה במדליית הארד.
נבחרת הכדורמים סיימה את משחקיה ללא הפסד, וזכתה במדליית זהב נוספת.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה לגרמניה המזרחית בחצי הגמר, וגברה על נבחרת יוגוסלביה במשחק על מדליית הארד.
שתי נבחרות ההוקי שדה זכו אף הן במדליות ארד.
ב-8 במאי 1984 הודיעה ברית המועצות כי "נוכח הרגשות הלאומניים וההיסטריה האנטי-סובייטית בארצות הברית", לא יהיה מי שיערוב לביטחונם של ספורטאיה, ולכן אין בכוונתה להשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס.
חרף הודעתה הרשמית של ברית המועצות, הסברה המקובלת היא כי מדובר בנקמה על החרם האמריקני על אולימפיאדת מוסקבה.
לחרם הצטרפו 13 מדינות נוספות מהגוש המזרחי: אנגולה, אפגניסטן, אתיופיה, בולגריה, גרמניה המזרחית, הונגריה, וייטנאם, לאוס, מונגוליה, פולין, צ'כוסלובקיה, קוריאה הצפונית וקובה.
רומניה התירה לספורטאיה להשתתף במשחקים, וכמוה גם יוגוסלביה, שזיקתה לברית המועצות הייתה חלשה יותר.
במקביל למשחקים האולימפיים, ארגנה ברית המועצות את "משחקי הידידות", בהם נטלו חלק ספורטאים מהמדינות שנעדרו מהאולימפיאדה.
האולימפיאדה האחרונה בה נטלה חלק ברית המועצות, אולימפיאדת סיאול, הייתה המוצלחת ביותר מבחינתה, פרט לזו שהתקיימה על אדמתה.
514 ספורטאים סובייטים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-132 מדליות, מהן 55 מדליות זהב.
גם במשחקים אלה שלטה ברית המועצות בענף ההתעמלות, והמתעמלים הסובייטים זכו ב-21 מדליות, מהן 11 מדליות זהב.
ולדימיר ארטיומוב זכה במדליות זהב עם הנבחרת, בקרב-רב ובמקבילים, חלק מדליית זהב נוספת עם ולרי ליוקין במתח, וזכה במדליית כסף בקרקע.
ליוקין, בנוסף לזהב במתח, זכה גם במדליית כסף בקרב-רב.
מתעמל בולט נוסף, דמיטרי בילוזרצ'ב, חלק מדליית זהב בטבעות עם המזרח גרמני הולגר ברנדט, חלק מדליית זהב נוספת בסוס הסמוכות עם הבולגרי לובומיר גרסקוב ועם ההונגרי זול'ט בורקאי, וזכה במדליית ארד בקרב-רב.
חבר נוסף בנבחרת, סרגיי חרקוב, זכה במדליית זהב בקרקע.
נבחרת הנשים זכתה אף היא במדליית זהב, התשיעית שלה, ושתיים מחברותיה זכו גם במדליות אישיות.
ילנה שושונובה זכתה במדליית זהב בקרב-רב, במדליית כסף בקורה ובמדליית ארד במקבילים המדורגים, וסווטלנה בוגינסקאיה זכתה במדליית זהב בקפיצות, במדליית כסף בקרקע ובמדליית ארד בקרב-רב.
האתלטים הסובייטים זכו ב-26 מדליות, מהן 10 מדליות זהב.
בקפיצה במוט, כל זוכי המדליות היו סובייטים: סרגיי בובקה זכה בזהב, רדיון גטאולין בכסף וגריגורי יגורוב בארד.
גם ביידוי פטיש היו שלושת זוכי המדליות מברית המועצות.
זוכה מדליית הכסף מאולימפיאדת מוסקבה, סרגיי ליטווינוב, זכה במדליית הזהב עם שיא אולימפי חדש, 84.80 מטר, שנכון לשנת 2015 טרם נשבר.
במדליית הכסף זכה האלוף האולימפי ממונטריאול וממוסקבה, יורי סדיך, ובמדליית הארד זה יורי טאם, שזכה בארד גם במוסקבה.
בקפיצה לגובה, זכה גנאדי אבדיינקו במדליית הזהב, ורודולף פוברניצין חלק עם השוודי פטריק שברג את מדליית הארד.
ויאצ'סלב איוואננקו קבע שיא אולימפי בהליכה ל-50 ק"מ (3:38.29 שעות).
נבחרת השליחים ל-100X4 מטר זכתה אף היא במדליית זהב.
בקפיצה משולשת, זכה איגור לפשין במדליית כסף ואלכסנדר קובלנקו זכה במדליית ארד.
אתלט נוסף, רומאס אוברטאס, זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס.
נבחרת השליחות ל-400X4 מטר קבעה שיא עולם חדש (3:15.17 דקות), שטרם נשבר מאז.
אולגה בריזגינה, שהייתה שותפה לזכייה, זכתה גם במדליית זהב בריצת 400 מטר, אולגה נזרובה זכתה במדליית ארד במירוץ זה, וטטיאנה לדובסקאיה זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות..
בריצת 10000 מטר, זכתה אולגה בונדרנקו במדליית זהב, וילנה ז'ופייבה זכתה במדליית ארד.
טטיאנה סמולנקו זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר ובמדליית ארד בריצת 1500 מטר, שבה לאימוטה באיקאוסקאיטה זכתה במדליית כסף.
במדליית זהב נוספת זכתה נטליה ליסובסקאיה, בהדיפת כדור ברזל.
גלינה צ'יסיטיאקובה זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק וטמרה ביקובה עשתה זאת בקפיצה לגובה.
בהיאבקות זכו הסובייטים ב-15 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
סרגיי בלוגלזוב השיב לעצמו את התואר האולימפי ממוסקבה, ובמדליות זהב נוספות זכו ארסן פדזאייב, מחרבק חדרצב, דוד גובג'ישווילי, קמנדאר מדז'ידוב, לבון ג'ולפלקיאן, מיכאיל ממיאשווילי ואלכסנדר קרלין.
סטפן סרקיסיאן, אדלן ורייב, לרי חבלוב ודאולט טורליחנוב זכו במדליות כסף, ואילו סרגיי קרמצ'קוב, ולדימיר טוגוזוב וולדימיר פופוב זכו במדליות ארד.
בהרמת משקולות, זכו שמונה ספורטאים מברית המועצות במדליות, בהן שש מדליות זהב.
אוקסן מירזויאן, איסראיל ארסמקוב, אנטולי חראפאטי, פבל קוזנצוב, יורי זחרביץ' ואלכסנדר קורלוביץ' זכו במדליות זהב, וישראל מיליטוסיאן ונאיל מוחמדיארוב זכו במדליות כסף.
מתאגרפים סובייטים שמלחתם כללה גם קונסטנטין טזיו (בהמשך זכה בתואר אלוף העולם הבלתי מעורער) זכו במספר מדליות.
הקלעים הסובייטים זכו ב-11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
נינו סאלוקוואדזה זכתה במדליית זהב בירי באקדח ובמדליית כסף בירי באקדח אוויר.
קלעית נוספת שהתחרתה באקדח אוויר, מרינה דוברנצ'בה, זכתה במדליית ארד.
ברובה אוויר, זכתה אירינה שילובה במדליית זהב, ואנה מלוחינה זכתה במדליית ארד.
במדליית ארד נוספת זכתה ולנטינה צ'רקסובה, בירי בשלושה מצבים.
אצל הגברים, זכה דמיטרי מונקוב במדליית זהב בטראפ ואפנאסיס קוזמינס עשה זאת באקדח אש מהירה.
קיריל איוואנוב זכה במדליית ארד בירי משלושה מצבים, איגור בסיסנקי רשם הישג דומה בירי באקדח, וגנאדי אברמנקו זכה אף הוא במדליית ארד, בירי במטרה נעה.
במרוץ אופני מסלול, זכתה הנבחרת הסובייטית במדליית זהב, ואחד מחבריה, גינטאוטאס אומאראס, זכה גם במדליית זהב במרוץ המרדף.
אלכסנדר קיריצ'נקו זכה במדליית זהב במרוץ נגד השעון, ניקולאי קובש זכה במדליית כסף בספרינט ומראט גנייב זכה במדליית ארד במרוץ הנקודות.
בתחרות הספרינט הראשונה אי פעם לנשים, ניצחה אריקה סולומאה.
במרוץ אופני כביש, זכתה לאימה זילפוריטה במדליית ארד.
צמד חותרי הקאנו ויקטור רנייסקי וניקולאי ז'ורבסקי זכו במדליות זהב במקצי הזוגות ל-500 ול-1,000 מטר.
איוואנס קלמנטייבס זכה במדליית זהב במקצה היחידים ל-1,000 מטר, ומיכל סליווינסקי זכה במדליית כסף במקצה היחידים ל-500 מטר.
הקיאקיסטים ויקטור דניסוב ואיגור נגייב זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-500 מטר, וגם היו שותפים לזכייתה של רביעיית הקיאקיסטים הסובייטית במדליית הכסף, במקצה ל-1,000 מטר.
השחיינים הסובייטים זכו ב-9 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
ולדימיר סלניקוב החזיר לעצמו את התואר האולימפי ממוסקבה ב-1500 מטר חופשי.
איגור פוליאנסקי זכה במדליית זהב ב-200 מטר גב, במדליית ארד ב-100 מטר גב, וכן היה שותף למדליית הארד בה זכתה נבחרת ברית המועצות ב-100X4 מטר מעורב.
שחיין נוסף בנבחרת זו, דמיטרי וולקוב, זכה במדליית ארד ב-100 מטר חזה, שחיין שלישי, ואדים ירושצ'וק, זכה במדליית ארד ב-200 מטר מעורב אישי, ושחיין רביעי, גנאדי פריגודה, זכה במדליית ארד ב-50 מטר חופשי ובמדליית כסף עם נבחרת השליחים ב-100X4 מטר חופשי.
אצל השנים, רק שחיינית אחת זכתה במדליה, ילנה דנדרובה, מדליית כסף ב-200 מטר מעורב אישי.
בסיף, זכתה נבחרת הרומח במדליית זהב, ואלכסנדר רומנקוב זכה גם במדליית ארד.
סייף הדקר אנדריי שובלוב זכה במדליית ארד אישית וקבוצתית, ונבחרת החרב זכתה במדליית כסף.
המתאגרף ויאצ'סלב ינובסקי זכה במדליית זהב, נורמגומד שנבזוב זכה במדליית כסף, וטימופיי סקריאבין ואלכסנדר מירושצ'יננקו זכו במדליות ארד.
בהתעמלות אמנותית, זכתה מרינה לובץ' במדליית זהב ואלכסנדרה טימושנקו זכתה במדליית ארד.
רביעיית החותרות ושמיניית החותרים זכו במדליות כסף, ושמיניית החותרות זכו במדליית ארד.
בג'ודו, זכה ולדימיר שסטקוב במדליית כסף, וארבעה ג'ודאים נוספים זכו במדליות ארד: אמירן טוטיקשווילי, גאורגי טנדזה, באשיר ורייב וגריגורי וריצ'ב.
השייטים התאומים טונו ותומאס טוניסטה זכו במדליית כסף בדגם 470, ובתחרות המקבילה לנשים זכו לריסה מוסקלנקו ואירינה צ'וניחובסקה במדליית ארד.
הקשת ולדימיר יאשייב זכה במדליית ארד, וכך גם וחטאנג איגורשווילי בקרב חמש מודרני.
בענפי הכדור, ארבע נבחרות סובייטיות זכו במדליות זהב.
נבחרת הכדורסל, בכיכובו של ארווידאס סאבוניס, הדיחה את נבחרת ארצות הברית בחצי הגמר, ובמשחק הגמר הביסה את נבחרת הכדורסל של יוגוסלביה בתוצאה 63–76. נבחרת הכדורגל הפתיעה את נבחרת ברזיל בשורותיה שיחקו שחקנים כרומאריו ובבטו, וניצחה אותה במשחק הגמר 1–2, לאחר הארכה.
איגור דוברובולסקי הבקיע שישה שערים לזכותה של ברית המועצות במהלך הטורניר, והיה סגן מלך השערים.
נבחרת הכדוריד זכתה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על המארחת, קוריאה הדרומית, ואילו נבחרת הנשים בכדורעף עשתה זאת לאחר שגברה על נבחרת פרו.
נבחרת הגברים בכדורעף זכתה במדליית הכסף לאחר הפסד לנבחרת ארצות הברית.
ברית המועצות השתתפה בתשע אולימפיאדות החורף שנערכו בין 1956 ל-1988.
את מרבית המדליות צברו הסובייטים בסקי למרחקים, החלקה מהירה והחלקה אומנותית.
נבחרת ההוקי קרח שברה את ההגמוניה הקנדית בענף עם הצטרפותה של ברית המועצות למשחקים, ויצרה הגמוניה משל עצמה, לאחר שזכתה ב-7 מדליות זהב ב-9 אולימפיאדות.
בכל אולימפיאדות החורף בהן השתתפה דורגה ברית המועצות במקום הראשון בטבלת המדליות, למעט שתיים: אולימפיאדת גרנובל (1968), בה הקדימה אותה נורווגיה, ואולימפיאדת סרייבו (1984), בה הקדימה אותה גרמניה המזרחית.
כבר במשחקים הראשונים בהם השתתפה, באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), דורגה במקום הראשון בטבלת המדליות, לאחר שספורטאיה זכו ב-16 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
הענף הבולט היה החלקה מהירה.
יבגני גרישין ויורי מיכאילוב חלקו את מדליית הזהב במרוץ ל-1500 מטר, עם שיא עולם חדש (2:08.6 דקות).
גרישין קבע גם שיא עולם ב-500 מטר (40.2 שניות), וסגנו היה רפאל גראץ'.
בסקי למרחקים, זכתה רביעיית השליחים הסובייטית במדליית הזהב במרוץ ל-10X4 ק"מ.
שניים מחבריה זכו גם במדליות ארד אישיות, פבל קולצ'ין במרוצים ל-15 ול-30 ק"מ, ופיודור טרנטייב במרוץ ל-50 ק"מ.
בהוקי קרח זכתה הנבחרת הסובייטית במדליית הזהב, וגולשת הסקי האלפיני יבגניה סידורובה זכתה במדליית ארד בסלאלום.
גם באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) דורגה ברית המועצות במקום הראשון, עם 21 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
12 מהמדליות, בהן 6 מתוך 7 מדליות הזהב, הושגו בהחלקה מהירה.
יבגני גרישין שוב זכה במדליות הזהב ב-500 וב-1500 מטר (את האחרונה חלק עם הנורווגי רואלד אס).
ויקטור קוסיצ'קין זכה במדליית זהב ב-5000 מטר ובמדליית כסף ב-10000 מטר, רפאל גראץ' זכה במדליית ארד ב-500 מטר ובוריס סטנין זכה במדליית ארד ב-1500 מטר.
אצל הנשים בלטה לידיה סקובליקובה, שזכתה במדליות זהב ב-1500 וב-3000 מטר.
סגניתה במרוץ השני הייתה ולנטינה סטנינה.
נטליה דונצ'נקו זכתה במדליית כסף ב-500 מטר וטמרה רילובה זכתה במדליית ארד ב-1000 מטר.
בסקי למרחקים, זכו נשים סובייטיות בשלושת המקומות הראשונים במירוץ ל-10 ק"מ: מריה גוסקובה בזהב, ליובוב קוזירבה בכסף ורדיה ירושינה בארד.
שלושתן זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ.
ניקולאי אניקין זכה בשתי מדליות ארד, במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
שני ספורטאים נוספים זכו במדליות ארד, אלכסנדר פריבלוב בביאתלון וניקולאי גוסקוב בסקי נורדי משולב.
נבחרת ההוקי קרח זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שדורגה בבית הגמר אחרי נבחרות
הישגיה של ברית המועצות באולימפיאדת אינסברוק (1964) השתפרו עוד יותר, ל-25 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, והיא שוב דורגה במקום הראשון.
לידיה סקובליקובה הייתה הספורטאית הבולטת במשלחת, לאחר שניצחה בכל ארבעת המרוצים בהחלקה מהירה.
בשלושה מהם גם קבעה שיאים אולימפיים.
אירינה יגורובה זכתה במדליות כסף במרוצים ל-500 ול-1000 מטר, ולנטינה סטנינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-3000 מטר, טטיאנה סידורובה זכתה במדליית ארד ב-500 מטר וברטה קולוקולצבה זכתה במדליית ארד ב-1500 מטר.
אנץ אנצון זכה במדליית הזהב ב-1500 מטר, ויבגני גרישין, שאיבד את תואריו, חלק במדליית הכסף במירוץ ל-500 מטר עם ולדימיר אורלוב ועם הנורווגי אלב גייסטוואנג.
קלאוודיה בויארסקיך זכתה בכל מדליות הזהב האפשריות בסקי למרחקים.
יבדוקיה מבשילו זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ, והאלופה היוצאת במרוץ ל-10 ק"מ, מריה גוסקובה, זכתה במדליית ארד, ואלווטינה קולצ'ינה זכתה במדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ.
אצל הגברים, זכה איגור וורונצ'יחין במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
הביאתלט ולדימיר מלנין זכה במדליית זהב, ואלכסנדר פריבלוב זכה במדליית כסף.
צמד המחליקים האמנותיים לודמילה בלואוסובה ואולג פרוטופופוב זכה במדליית זהב, והחל ברצף זכיות סובייטי בתחרות זו, שנמשך עד פירוק ברית המועצות, ולאחר מכן נמשך על ידי מחליקים רוסיים, ונשבר רק באולימפיאדת ונקובר (2010).
ניקולאי קיסליוב זכה במדליית כסף בסקי נורדי משולב, ונבחרת ההוקי קרח השיבה לעצמה את התואר האולימפי, לאחר שסיימה את הטורניר במאזן ניצחונות מושלם.
באולימפיאדת גרנובל (1968) ירדו משמעותית הישגיה של ברית המועצות, ל-13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
לאחר 3 אולימפיאדות רצופות בהן הוליכה את טבלת המדליות, היא איבדה את הבכורה לנורווגיה ודורגה במקום השני.
בניגוד לעבר, לא היו ענפים דומיננטיים במיוחד, והמדליות התפזרו על פני שישה ענפים.
נבחרת הביאתלון זכתה במדליית זהב במרוץ השליחים ל-7.5X4 ק"מ.
שניים מחבריה זכו גם במדליות אישיות במירוץ ל-20 ק"מ: אלכסנדר טיכונוב במדליית כסף וולדימיר גונדרצב במדליית ארד.
בהחלקה מהירה זכתה ליודמילה טיטובה במדליית זהב ב-500 מטר ובמדליית כסף ב-1000 מטר.
לודמילה בלואוסובה ואולג פרוטופופוב שמרו על תוארם בהחלקה אמנותית, וסגניהם היו טטיאנה ז'וק ואלכסנדרה גורליק.
קופץ הסקי ולדימיר בלוסוב זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה גבוהה, הראשונה בענף זה.
במקצה הסקי למרחקים ל-5 ק"מ, זכתה גלינה קולקובה במדליית הכסף, ואלוונטינה קולצ'ינה במדליית ארד שנייה ברציפות.
שתיהן זכו גם במדליית ארד במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ.
ויאצ'סלב ודנין זכה במדליית כסף במקצה הגברים ל-50 ק"מ.
נבחרת ההוקי קרח זכתה בפעם השנייה ברציפות בתואר האולימפי, על אף הפסד בודד לצ'כוסלובקיה.
שחקן הנבחרת אנטולי פירסוב נבחר לפורוורד הטוב בטורניר.
באולימפיאדת סאפורו (1972) שבה ותפסה ברית המועצות את הבכורה, עם 16 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
מחצית מהמדליות הושגו בסקי למרחקים.
גלינה קולקובה זכתה בשני המרוצים ליחידות, ל-5 ול-10 ק"מ, וכן זכתה עם הנבחרת במדליית הזהב במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ.
אלווטינה אוליונינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ.
אצל הגברים בלט ויאצ'סלב ודנין, שזכה במדליות זהב במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ, ובמדליית ארד במרוץ ל-50 ק"מ.
פיודור סימשב זכה במדליית כסף במרוץ ל-15 ק"מ.
גם הפעם תפסו שני זוגות מברית המועצות את המקומות הראשונים בהחלקה אומנותית.
אירינה רודנינה ואלכסיי אולנוב זכו בזהב, וליודמילה סמירנובה ואנדריי סוראיקין זכו במדליית הכסף.
סרגיי צ'טוורוחין זכה במדליית כסף בתחרות היחידים.
בביאתלון, זכתה נבחרת השליחים במדליית הזהב, אך חבריה לא הצליחו לזכות במדליות במקצה היחידים.
בהחלקה מהירה ל-500 מטר זכתה ורה קרסנובה במדליית הכסף, וליודמילה טיטובה איבדה את תוארה וזכתה בארד.
במקצה המקביל לגברים, זכה ולרי מורטוב במדליית ארד.
נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית זהב שלישית ברציפות.
ולרי חרלמוב היה למלך השערים של הטורניר, עם 16 שערים, ובשורות הנבחרת שיחקו כוכבים כאנטולי פירסוב, ויקטור קוזקין, ויטאלי דבידוב ואלכסנדר רגולין.
אולימפיאדת אינסברוק (1976) הייתה אולימפיאדת החורף המוצלחת ביותר של ברית המועצות, עם 27 מדליות, מהן 13 מדליות זהב.
באותה העת היה זה גם הישג שיא של נבחרת כלשהי בכל אולימפיאדות החורף.
נורווגיה השוותה את שיא 13 מדליות הזהב באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), וקנדה צברה 14 מדליות זהב באולימפיאדת ונקובר (2010).
בסקי למרחקים זכו הסובייטים ב-10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
נבחרת השליחות ל-5X4 ק"מ זכתה במדליית זהב, ושלוש מחברותיה זכו גם במדליות אישיות: ראיסה סמטנינה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית כסף במרוץ ל-5 ק"מ.
גלינה קולקובה זכתה במדליית הארד במרוץ ל-10 ק"מ.
היא גם סיימה שלישית גם במרוץ ל-5 ק"מ, אך נפסלה לאחר שהתברר כי השתמשה בספריי נגד גודש באף, המכיל אפדרין.
הפדרציה הבינלאומית לסקי והוועד האולימפי הבינלאומי אפשרו, עם זאת, את השתתפותה ביתר התחרויות.
במקומה, זכתה במדליית הארד נינה פיודורובה.
במקצה הגברים ל-15 ק"מ זכה ניקולאי בז'וקוב במדליית הזהב, ויבגני בליאייב זכה במדליית הכסף.
סרגיי סבלייב זכה במדליית הזהב במרוץ ל-30 ק"מ, ואיוואן גרנין זכה במדליית הארד.
ארבעתם זכו גם במדליית הארד במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
בהחלקה מהירה זכו הסובייטים ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
טטיאנה אוורינה זכתה במדליות זהב במרוצים ל-1000 ו-3000 מטר, ובמדליות ארד במרוצים ל-500 ול-1500 מטר.
גלינה סטפנסקאיה זכתה במדליית הזהב במרוץ ל-1500 מטר.
יבגני קוליקוב ניצח במרוץ ל-500 מטר, וסגנו, ולרי מורטוב, זכה גם במדליית ארד במרוץ ל-1000 מטר.
יורי קונדקוב זכה במדליית כסף במרוץ ל-1500 מטר.
אירינה רודנינה החליפה את בן זוגה בהחלקה האמנותית לזוגות, ויחד עם אלכסנדר זייצב זכתה במדליית זהב שנייה ברציפות.
בריקוד על הקרח זכו שני זוגות סובייטים במקומות הראשונים: ליודמילה פחומובה ואלכסנדר גורשקוב בזהב, ואירינה מויסייבה ואנדריי מיננקוב בארד.
ולדימיר קובלב זכה במדליית כסף ליחידים.
בביאתלון זכה ניקולאי קרוגלוב במדליית הזהב, ואלכסנדר אליזרוב במדליית הארד.
שניהם זכו גם במדליית הזהב במרוץ השליחים.
נבחרת ההוקי קרח זכתה בתואר האולימפי הרביעי ברציפות, לאחר שסיימה את משחקיה ללא הפסד.
ארבעה שחקנים סובייטים דורגו בראש טבלת מבקיעי השערים, כאשר שלושה מהם, אלכסנדר מלצב, ולדימיר שדרין וויקטור שלימוב, הבקיעו 14 שערים כל אחד וחלקו בתואר מלך השערים של הטורניר.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכו הספורטאים מברית המועצות ב-22 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ודורגו בראש טבלת המדליות בפעם השלישית ברציפות.
בסקי למרחקים זכו הסובייטים ב-7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
ניקולאי זימיאטוב זכה במדליות זהב במרוצים ל-30 ול-50 ק"מ.
וסילי רוצ'ב היה סגנו במרוץ ל-30 ק"מ, ואלכסנדר זביאלוב זכה במדליית ארד במרוץ ל-50 ק"מ.
שלושתם זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ, מה שהפך את זימיאטוב לספורטאי הראשון שזוכה בשלוש מדליות זהב בסקי למרחקים באולימפיאדה בודדת..
ראיסה סמטנינה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-5 ק"מ ובמדליית כסף עם נבחרת השליחות ל-5X4 ק"מ.
אלכסנדר טיכונוב זכה במדליית זהב רביעית ברציפות עם נבחרת השליחים בביאתלון.
אנטולי אליאבייב זכה גם במדליית זהב במרוץ היחידים ל-20 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ הספרינט ל-10 ק"מ.
אירינה רודנינה ואלכסנדר זייצב זכו במדליית זהב שנייה ברציפות בהחלקה אמנותית.
עבור רודנינה הייתה זו מדליית זהב שלישית ברציפות.
סגניהם היו אף הם מברית המועצות, מרינה צ'רקסובה וסרגיי שחראי.
בריקוד על הקרח זכו נטליה ליניצ'וק וגנאדי קרפונוסוב במדליית הזהב, ואירינה מויסייבה ואנדריי מיננקוב זכו במדליית הארד.
נטליה פטרוסיובה קבעה שיא אולימפי בהחלקה מהירה ל-1000 מטר (1:24.10 דקות) וזכתה גם במדליית ארד במקצה ל-500 מטר.
יבגני קוליקוב איבד את תוארו מאינסברוק וזכה במדליית כסף במרוץ הגברים ל-500 מטר, וולדימיר לובנוב זכה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר.
לראשונה זכו ספורטאיות מברית המועצות במדליות אולימפיות בלוז': ורה זוזוליה זכתה במדליית זהב ואינגרידה אמנטובה זכתה במדליית ארד.
נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח נחשבה לנבחרת הטובה בטורניר, וההערכות היו כי תזכה בתואר האולימפי בפעם החמישית ברציפות.
עם זאת, היא הפסידה במפתיע בבית הגמר לנבחרת ארצות הברית, שהורכבה בעיקר משחקני מכללות אלמונים ברובם, בתוצאה 3–4, במשחק שזכה לכינוי "נס על הקרח".
בעקבות ההפסד סיימה ברית המועצות במקום השני בבית, וזכתה במדליית כסף.
באולימפיאדת סרייבו (1984) עלה מספר המדליות בהן זכתה ברית המועצות ל-25, אך מספר מדליות הזהב ירד ל-6, הנמוך ביותר מזה 16 שנים, ולראשונה מאז דורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית.
בהחלקה מהירה זכו הסובייטים ב-9 מדליות.
איגור מלקוב זכה במדליית זהב במקצה ל-10000 מטר ובמדליית כסף במקצה ל-5000 מטר.
סרגיי פוקיצ'ב זכה במדליית זהב ב-500 מטר.
סרגיי חלבניקוב זכה בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-1000 ול-1500 מטר.
באחרון זכה אולג בוז'ב במדליית ארד.
נטליה פטרוסיובה זכתה במדליות ארד במרוצים ל-1000 ו-1500 מטר, ובמדליית ארד נוספת זכתה נטליה גלבובה, ב-500 מטר.
בסקי למרחקים, שמר ניקולאי זימיאטוב על תוארו במרוץ ל-30 ק"מ, וסגנו היה אלכסנדר זביאלוב.
שניהם זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחים.
ראיסה סמטנינה זכתה בשתי מדליות כסף במרוצים ל-10 ו-20 ק"מ.
ההגמוניה הסובייטית בהחלקה אמנותית לזוגות נמשכה גם אחרי פרישתם של רודנינה וזייצב, ובתואר זכו הפעם ילנה ולובה ואולג וסילייב.
צמד נוסף, לריסה סלזנבה ואולג מקרוב, זכה במדליית ארד.
בריקוד על הקרח זכו נטליה בסטמינובה ואנדריי בוקין במדליית כסף, ומרינה קלימובה וסרגיי פונומרנקו זכו במדליית ארד.
קירה איוואנובה זכתה במדליית ארד בתחרות היחידות.
נבחרת הביאתלון, גם ללא טיכונוב, זכתה במדליית זהב חמישית ברציפות, אך אף אחד מהביאתלטים לא זכה במדליה אישית.
בלוז', זכה סרגיי דנילין במדליית כסף, וולרי דודין זכה במדליית ארד.
במקצה הזוגות, זכו יבגני בלואוסוב ואלכסנדר בליאקוב במדליית כסף.
גולשי המזחלות ולדימיר אלכסנדרוב וזינטיס אקמאניס זכו במדליית ארד, הראשונה בענף זה.
נבחרת ההוקי קרח שבה וזכתה בתואר האולימפי, לאחר שסיימה את כל משחקיה ללא הפסד.
באולימפיאדת קלגרי (1988), האחרונה בה השתתפה ברית המועצות, היא שבה לראש טבלת המדליות, עם מספר המדליות הגבוה בו זכתה אי פעם - 29. 11 מתוך המדליות היו מדליות זהב.
בסקי למרחקים זכו הסובייטים ב-13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
טמרה טיחונובה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-20 ק"מ ובמדליית כסף במרוץ ל-5 ק"מ.
וידה ונציינה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ.
ראיסה סמטנינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ.
בכך הגיעה סמטנינה למאזן של 9 מדליות אולימפיות בארבע אולימפיאדות.
מחליקה נוספת, אנפיסה רזצובה, זכתה במדליית כסף במרוץ ל-20 ק"מ.
רזצובה וטיחונובה זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחות ל-5X4 ק"מ.
מיכאיל דוויאטרוב זכה במדליית זהב במרוץ ל-15 ק"מ, ואלכסיי פרוקורורוב זכה במדליית זהב במרוץ ל-30 ק"מ.
ולדימיר סמירנוב זכה במדליית כסף במרוץ ל-30 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-15 ק"מ.
שלושם זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
יקטרינה גורדייבה וסרגיי גרינקוב זכו במדליית הזהב בהחלקה אמנותית לזוגות, והדיחו את האלופים מסרייבו, ולובה ווסילייב, שזכו במדליית הכסף.
בריקוד על הקרח, התקדמו שני הזוגות הסובייטים במקום אחד בהשוואה לסרייבו - בסטמיאנובה ובוקין זכו בזהב, וקלימנובה ופונומרנקו זכו בכסף.
מחליק אמנותי נוסף, ויקטור פטרנקו, זכה במדליית ארד.
נבחרת הביאתלון זכתה בתואר האולימפי בפעם השישית ברציפות.
חבר הנבחרת ולרי מדוודצב זכה במדליות כסף במרוצים ל-10 ול-20 ק"מ, וסרגיי צ'פיקוב זכה במדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ.
ניקולאי גוליאייב קבע שיא אולימפי בהחלקה מהירה ל-1000 מטר (1:13.03 דקות), ואיגור ז'לזובסקי זכה במדליית ארד.
גולשי המזחלות ולדימיר קוסלוב ויאניס קיפורס זכו במדליית זהב ראשונה בענף זה, וכן זכו גם במדליית ארד במקצה הרביעיות.
יורי חרצ'נקו זכה במדליית ארד בלוז', ואלאר לוואנדי, שזכה אף הוא במדליית ארד, היה לסובייטי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בסקי נורדי משולב מזה 24 שנה.
נבחרת ההוקי קרח שמרה על תוארה, על אף הפסד לפינלנד בבית הגמר.
שלושה משחקני הנבחרת הובילו את רשימת מבקיעי השערים בטורניר: ולדימיר קרוטוב (15), איגור לריונוב (14) וויאצ'סלב פטיסוב (14).
הנבחרת האולימפית הסובייטית בדומה לשאר מדינות ברית ורשה הייתה ידועה לשמצה בכך שעקפה את החוקים הנוגעים לספורטאים חובבים.
אף על פי שפורמלית לא קיבלו שכר על היותם ספורטאים, בפועל אורח חייהם היה דומה לזה של ספורטאים מקצוענים.
לדברי מומחים רבים, זה נתן לברית המועצות ושל שאר מדינות הגוש הקומוניסטי יתרון עצום על ארצות הברית שנציגיה במשחקים האולימפיים בעידן החובבני היו בדרך כלל סטודנטים במכללות, או חובבים עם פרנסה נוספת בדומה לספורטאים ממערב אירופה.
ואכן לברית המועצות היה מונופול על המקום הראשון בדירוג המדליות לאחר 1968 ועד להתמוטטותה היא ניצבה במקום השני רק פעם אחת, במשחקי החורף 1984, אחרי אומה אחרת מהגוש המזרחי, גרמניה המזרחית.
רק מאולימפיאדת סיאול הורשה לספורטאים מקצוענים להשתתף.
על פי העיתונאי הבריטי אנדרו ג'נינגס, קולונל ק.ג.ב.
המשחקים במוסקבה היו יכולים באותה מידה להיקרא משחקי הכימאים."
מסמכים שהתקבלו בשנת 2016 חשפו את תוכניות ברית המועצות בדבר מערכת סימום ברחבי המדינה לקראת אולימפיאדת הקיץ 1984 בלוס אנג'לס.
המסמך, שמתוארך לפני החלטת המדינה להחרים את המשחקים, פירט את פעולות הסטרואידים הקיימות של התוכנית, יחד עם הצעות לשיפורים נוספים.
התקשורת,הוכנה על ידי ד"ר סרגיי פורטוגלוב מהמכון לתרבות גופנית.
פורטוגלוב היה גם אחת הדמויות המרכזיות המעורבות ביישום תוכנית הסמים הרוסית לפני אולימפיאדת הקיץ 2016.
פקידים סובייטים ציפו מנושאי הדגל להראות דוגמה לאדם אטרקטיבי, חזק פיזית וספורטאי מכובד.
הוא היה אמור לשאת את הדגל בטקס האולימפי ביד אחת ללא תמיכה ברתמה.
זה הציב משימה פיזית אדירה מכיוון שהדגל שקל 16 ק"ג בשנות ה-60 ורוח פתאומית עלולה להגביר עוד יותר את העומס הפיזי.
מכאן שנושאי הדגל הסובייטי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת הקיץ נבחרו מבין מרימי משקולות כבדים או מתאבקים, שלא נאלצו להתחרות למחרת.
פקידים סובייטים ציפו גם שנושא הדגל יזכה במדליית זהב באולימפיאדה.
זה הביא למצבים אבסורדיים באולימפיאדת הקיץ 1952 ו-1956, כאשר נושאי הדגל שנבחרו, יאקוב קוצנקו ואלכסיי מדבדב בהתאמה, לא הורשו להתחרות מכיוון שהבכירים לא האמינו שהם יזכו במדליית זהב.
שניהם היו מרימי משקל כבדים ברמה הגבוהה ביותר.
קוצנקו הגיע למקום השני באליפות העולם ב-1950 ומדבדב זכה בתואר העולמי בשנים 1956 ו-1957.
במונחי התורה וחז"ל, ברית הכהונה עם בית אהרן היא ברית נצחית של עבודות הכהונה שנתן ה' לאהרן ופינחס וזרעם הכהנים אחריהם.
ברית זו תקפה גם לאחר חורבן בתי המקדש.
במקרא, הברית מכונה גם "ברית מלח עולם" או בשם "חוקת עולם", ביטויים שמסמלים כריתת ברית מוחלטת ואמינה.
בדברי חז"ל, הובאה "ברית הכהונה" כאחד מחמישה עניינים שעליהם נכרתו ברית.
הרמב"ם, בספרו משנה תורה, מסביר שיעקב אבינו הבדיל את בנו לוי משאר בניו, ופיקד עליו ללמד ולהורות לאחיו את דרכי עבודת השם והמצוות שקיבל מאברהם.
הוא גם ציווה לבניו שישמרו על הסדר זה שיתקיים אצל בני לוי בהמשך הדורות.
על אודות הרקע שבו בחר יעקב את בנו לוי לתפקיד הקודש מופיע במדרשי חז"ל.
תרגום יונתן בן עוזיאל מספר שכשעבר יעקב את נחל יבוק בדרכו מבית לבן הארמי, פגשו מלאך שדרש ממנו את המעשר שהבטיח לתת לה' טרם יציאתו מארץ ישראל.
המלאך תבע ממנו לעשר אחד מבניו והוא מיד נתן את ארבעת בניו הבכורים: ראובן (בכור לאה), יוסף (בכור רחל), גד (בכור זלפה), ודן (בכור בלהה) – ונשאר עם שמונה בניו האחרים.
התחיל למנות מבנו שמעון וגמר השאר והתחיל שוב משמעון עד שהגיע ללוי.
במדרש, מובא שעמרם בן קהת בן לוי היה המנהיג הרוחני של קהל בני יעקב בגלות מצרים.
התמנות זו, ירש בכורו אהרן אחריו.
אהרן, כמנהל החיים הרוחניים של בני ישראל בעת עבדותם במצרים וגם אחרי ביאת משה וגאולת העם מעבדותם, היה מוכר בעיני העם כמורה הוראה, כאיש חסד, וכמטיל שלום בין בעלי ריב.
עד עת בחירת אהרן לכהן הייתה מוסכמת בעם ישראל, שכמו כל מקצוע ועסק אשר יש אנשים שמוכשרים לעבודתם הפרטית למיניהם - שהאיש הנבחר לעבודת האלוהים הוא הבן הבכור, שהוא רצוי באישיותו יותר מכל בני האדם ומסוגל מטבעו להצליח בעבודת הכהונה בשליחות הציבור.
ואכן, בעת יציאת ישראל ממצרים היו הבכורים נבחרים לעסוק בהעלאת קרבנות בכוונה להפעיל תקשורת בין האל לציבור.
לפי משמעות "תרגום רב יוסף" לספר דברי הימים, הייתה הכהונה גדולה נחלתם של בני ראובן, עד חטא העגל אז הועברה הכהונה אל אהרן ובניו.
לפי מסורת התורה, בעת חטא העם בעשיית העגל ביקש ה' להשמיד את עם ישראל.
אבל, במעמד תפילת משה ונקמת בני-לוי מגורמי החטא, שכך תוקף אף הבורא ונשאר בפשרה יחסית.
אולם, עקב החרון הגדול החליט הבורא שלא עוד תתקיים עבודת הכהונה עם בכורי כל משפחה בנפרד אלא יועבר כללות הכהונה מהם ויתרכז בתוך משפחה יחידה בתורת ירושה ונחלה מאב אל בנו.
ככל הנראה, הבחירה באהרן לעבודות הכהונה הייתה החלטת חד־צדדית - בלי הסכמת הקהל.
החלטה זו לא התקבלה על דעת חלק גדול מהקהל, ולא עבר הרבה זמן עד שהתקומם בהתנגדות ניכרת, התקוממות שכללה התנגדות קרח ועדתו ובני המרי שהתלוננו אחריו.
למרות זאת, לפי דעתו של הכלי יקר, זכות הכהונה ניטלה מהבכורים מיעקב אבינו בעצמו בעת שחטא לו ראובן בכורו.
לפי הכלל שאין דרך של הקדוש ברוך הוא ליטול מתנה שנתן יש מסבירים שלעולם לא נתן הקדוש בורך הוא את עבודות הכהונה אל הבכורים, אלא בני אדם בעצמם קבעו מנהג זו וכתוצאה מכך אין קפידה שהקדוש ברוך הוא יבחר את הכשר בעיניו לשרתו בקודש.
למרות החטא החמור של הקרבת קרבנות אל עגל הזהב - עבודה זרה, הבכורים נשארו בקדושתם.
וזאת כי הבכורה לוקחת לעצמה אחד מחמשת המקומות בתורה שאמר הקדוש ברוך הוא המילה "לי".
פרשני המדרש מסבירים כי אף על גב שהבכורים נדחו מעבדות הכהונה מחמת חטאם לא פקעה קדושתם לגמרי כי הם זקוקים להיפדות - לצאת מקדושתם.
בנוסף, יש מסבירים כי הבכורים נשארו בקדושתם בזאת שהם חייבים להיות בקיים בתורה ולעסוק בתלמודה כל ימי חייהם יותר משאר העם.
בעת הקמת המשכן ציווה הקדוש ברוך הוא את משה לקרב את אהרן ובניו לכהן לו כתנאי להשראת שכינתו במשכן ובתוך העם: .
עם הנראה שאהרן הכהן מצד עצמו היה ראוי לזכות הכהונה במדרש כתוב שאין כהונת אהרן - מצד עצמותו ואישיותו - רצויה מאת הקדוש ברוך הוא אלא דווקא על ידי תמיכת משה שחינכו והכניסו לעבודתו זו.
פרשני התורה הלכו איש כפי דרכו להבהיר טעם להחלטת הקדוש ברוך הוא להעביר את עבודת הכהונה אל אהרן ובניו.
בנוסף, יש מסבירים שכבר מקדם נבחר והוקדש בן אחד מבניו של יעקב אבינו על ידיו לעבודת הקודש.
בתוספתא מבואר הרעיון שריכוז עבודת שימוש המלך בקבוצת אנשים מצומצמים נחשב כשבחו של מלך.
תרגום הירושלמי מסביר את בחירת אהרן בגלל זכות יוכבד ומעשיה, שהצילה ילדי ישראל הזכרים מגזר דין מוות שהטיל פרעה על העבריים.
המדרש רבה מסביר שבזכות שקהת זכה להיות מטועני הארון ואהרן בעצמו היה הבכור מבין נכדיו זכה לעבודת הכהונה ולהיקרא קודש קודשים.
בנוסף, יש פרשנים שהסבירו שאהרן הכהן בעצמו - ובניו אחריו - הם נבחרו לעבודת הכהונה מאת בריאת העולם.
הספורנו בפירושו על המילים ולעמוד לפני העדה לשרתם מסביר שאחת מכוונות בחירת שבט לוי הייתה להקניט את העם על השתתפותם בחטא העגל.
התורה - שקרואה תורה נצחית, אוסרת על "איש זר אשר לא מזרע אהרן" מלהקטיר את קטורת הסמים על מזבח הפנימי, וגם מזהירה את בני אהרון לשמור בקפדנות על קדושת המזבח ולמנוע קריבת זר אליה.
התורה גם קוראת לברית הכהונה "ברית כהונת עולם".
בנבואת מלאכי מסופר אודות הופעתו הפתאומית של הקדוש ברוך הוא אל ירושלים ואל בית המקדש ועיסוקו המיידי לטהר את משרתיו בני לוי;
בדברי חז"ל מתוארה ברית הכהונה כאחת מחמש בריתות הנאמרות בתורה, וגם נמנית עם שש ברכות מיוחדות שעתיד הקדוש ברוך הוא להחזיר לעם ישראל.
גם מונים את כהונת אהרן ובניו כאחד מחמשת המקומות בתורה שאמר הקדוש ברוך הוא את המילה לי - מילה שמסמנת בחירה עולמית.
חז"ל גם מסבירים שלעתיד לבוא לא יצטרך אהרן ובניו להימשח שוב פעם לעבוד במקדש אלא המשחתם בדור המדבר נחשבת כעדיין בתוקפה.
הספרא והתלמוד ירושלמי מסבירים שלא ניתן לומר שכמו שנפסלו הבכורים ייפסלו גם הכהנים לעתיד לבוא, אלא הכהונה היא נכס נצחי של זרע אהרן.
בתלמוד בבלי, מתבטאת נצחיות ברית הכהונה עם זרעו של אהרן בכך שלעתיד לבוא יופיע אהרן בעצמו ויתנו לו תרומות.
בתוספתא, מסופר שבעת שגנז יאשיהו את ארון הברית גנז עמו את מקלו של אהרן (עם שקדיה ופרחיה).
נוסף לביטוי התורני "ברית כהונת עולם", מובא בדברי חז"ל גם מובא שכאשר ה' חולק גדולה לאדם, זוהי גדולה נצחית, והוא לא יעביר את עבודת המקדש משבטו של לוי כמו שהועברה העבודה מן הבכורות.
על החזרת הביטוי (שלוש פעמים) של המילים "וכהנו לי", מבאר הבעל הטורים כסימן שיעבדו בני אהרן בבית השלישי.
אולם מובן מפירושו של בעל הטורים שהכהונה לא תחזור לבית אהרן עד לאחר ביאת המשיח.
בעת חורבן בית ראשון, התלמוד מספר שעלו פרחי הכהונה - עם מפתחות ההיכל בידם - לגג ההיכל ואמרו: "ריבונו של עולם, הואיל ולא זכינו להיות גזברים נאמנים, יהיו המפתחות מסורים לך".
משסיימו את דבריהם, זרקו את המפתחות כלפי מעלה.
יצאה כעין פיסת יד מהשמים וקיבלה את המפתחות, והם קפצו ונפלו לתוך האש.
כהמשך לחורבן הבית וביטול עבודות הכהונה אשר בתוכה - וגם הפסקה לממשלת מלכות בית דוד - קמה דוברים בעם והכריזו שמאס הקדוש ברוך הוא בשתי המשפחות הללו - בית אהרן ובית דוד, וכפי שמסופר בספר ירמיהו;
כתגובה לטענה זו ניבא ירמיהו ששייכות ברית הכהונה אל בית אהרן היא נצחית ולא ימוט לעולם, ועוד יחזרו הכהנים למעמדם ביתר שאת; , נבואה זו, קישר ירמיהו הנביא עם עצם קיומו של עם ישראל; .
יש מסבירים שנבואה זו לא נתקיימה כלל בימי בית שני, אלא היא כולה נבואה על כהונת בית אהרן בבית המקדש השלישי ומלכותו של המשיח מבית דוד, כנבואת ירמיהו .
בספר יחזקאל מופיעה נבואה מחודשת שלא נמצאת בשאר כתבי קודש.
הנביא יחזקאל מנבא שבבית המקדש השלישי יכהנו הכהנים בני צדוק לכל ענייני הקרבת חלב ודם על המזבח, וגם יזכו ללשכה מיוחדת בין שאר לשכות המקדש.
כל זאת, בזכות שלא נכנעו לעבוד עבודה זרה בזמנים ששאר העם - אפילו שאר הכהנים - נכנעו לעבודה זו.
אף על פי שבדמות המקראית ברורה שהכהונה היא נחלתו של בית אהרן, בכתבי רבי חיים ויטל מובא מתורת רבו האר"י מסופר שבזמן העתיד לבוא יזדככו הנשמות שהם משורש של קין שהם נשמות בכורי ישראל והלויים, ויזכו לעבוד בבית המקדש השלישי.
הנחה זאת מבוססת על המשפט שאמר ה' אל קין, "אם תטיב שְׂאֵת", כלומר שכשתטיב מעשיך תזכה לכהונה הנקראת "שאת".
גם בעל התניא מצטט את אותו הרעיון והרעיון הורחב לראשונה על ידי בנו אדמו"ר האמצעי ולאחר מכן הורחב על ידי אדמו"ר הצמח צדק.
וכך גם מסביר האור החיים, רבי חיים בן עטר על אמירת יעקב אבינו אל בנו ראובן "בכורי אתה" - שלעתיד לבוא יעבדו הבכורים עם הכהנים במקדש.
כמו כן, בעל ספר "סמוכים לעד" (איתמר הכהן) כותב שלעתיד לבוא יתוקן חטא העגל וישתתפו הבכורים עם הכהנים בעבודת המקדש.
לפי פירושו של יונתן אייבשיץ, הכהנים בני צדוק יהיו כהנים גדולים ובכורי ישראל ישמשו ככהנים הדיוטים.
יש הסבורים כי אין להבין את דברי האר"י וסיעתו - שהבכורים ישמשו ככהנים בבית השלישי - כפשוטם, וזאת כי הבנה כזו סותרת לעשרות הבנות "פשוטו של מקראות" ומאמרי חז"ל.
על מנת לשלב חידוש קבלי זה עם פסוקי התורה ומאמרי חז"ל הנפוצים, יש שהסבירו שמאמרי חלק הנסתר שבתורה מחדשות שכוחות רוחניות עליונות הנקראות בשם "סטרא דגבורה" ייכנסו אל תוך רוח נשמתם של הכהנים מזרע אהרן, ובכוחות אלו יעבדו הכהנים.
אמנם, מפירוש אור החיים לספר שמות נראה שסובר רבי חיים שלעתיד לבוא יתוקן חטא העגל באופן שבכורי ישראל יעבדו בעבודות הקלות שבמקדש, וכהמשך הסבר זו יש מסבירים את הכוונה ש"לעתיד עבודה יחזור לבכורות" - שהבכורים ישתתפו לעתיד לבוא בעשיית העבודות במקדש ה"כשרות בזר".
לפי פירוש הרד"ק לספר יחזקאל, לעתיד לבוא ייתכן שישרת יחזקאל הנביא (הכהן) ככהן גדול
ברית הפועלים (אבנגרד) היה שמו של פלג טרוצקיסטי-למברטיסטי שפרש ממצפן בספטמבר 1970.
ההיסטוריה והמצע הפוליטי של ברית הפועלים (אוונגרד)
"אבנגרד" הייתה קבוצה שהיוותה שלוחה ישראלית של ארגון בינלאומי שפרש מן האינטרנציונל הרביעי במחאה על השפעתם ההולכת וגוברת של קבוצת ה"פאבליסטים" באינטרנציונל.
ה"פאבליסטים" היו הטרוצקיסטים שנהו אחר התאוריה של מישל פאבלו, אחד ממנהיגי האינטרנציונל הרביעי באותה תקופה, שגרס שמשימתם של הטרוצקיסטים היא "לחדור לעומק" המפלגות הסטליניסטיות והסוציאל-דמוקרטיות ברחבי העולם במטרה לדחוף אותן לכיוון טרוצקיסטי מהפכני (בתהליך שכונה "אנטריזם"), זאת כאשר החדירה נעשתה על ידי הפעילים מבלי שהם יודו בהיותם טרוצקיסטים.
מנגד קמה קבוצה בראשותו של הטרוצקיסט הצרפתי - פייר למבר (שכונו מכאן "למברטיסטים"), שטענה שה"פאבליסטים" הם למעשה סטליניסטים שנטשו את עקרונות הטרוצקיזם.
הקבוצה הלמברטיסטית הקימה את הארגון הבינלאומי אליו השתייכה "אבנגרד", שנקרא "הוועד הבינלאומי לשיקום האינטרנציונל הרביעי" .
הארגון הישראלי נוסד בשם "ברית הפועלים" ונודע גם על שם ביטאונו - "אבנגרד".
את הארגון הקימו מספר חברים שיצאו ממצפן כמו מנחם כרמי, דניאלה כרמי, סילבן ציפל ויהודה קופפרמן וכמה אנשים שלא היו חברי מצפן קודם לכן כמו יגאל שוורץ ומיכל שוורץ.
הפורשים הלמברטיסטים טענו כנגד "מצפן" קודם כל, שקמה בתוכה סיעה "פאבליסטית" (שהייתה עתידה לפרוש ממצפן ב-1972 ולהקים את הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי).
שאר חברי מצפן הואשמו בכך שהם מושפעים מעמדות "השמאל החדש", הארגון הואשם בהיותו ארגון אופורטוניסטי המורכב מאנשי הזעיר-בורגנות ומקיים פעילויות מחאה ולא מאבק מהפכני ממשי.
בגילוי הדעת הראשון שלהם שפורסם בביטאון "מצפן" תחת הכותרת "מרדיקליזם זעיר-בורגני לבניית המפלגה המהפכנית של מעמד הפועלים" - נטען כי ההטרוגניות הרעיונית בתוך מצפן והיעדר פרוגרמה פוליטית ברורה מבטאים את סירובה של מצפן להכיר "בנחיצות של מפלגה עולמית של הפרולטריון, האינטרנציונל".
בנוסף, נשללה בגילוי הדעת התאוריה של אנשי "מצפן" בדבר המיוחדות של האידאולוגיה הציונית ושל המצב בארץ.
הקבוצה קבעה שמדינת ישראל הציונית היא מדינה בורגנית ושמעמד הפועלים הישראלי חייב להיאבק כנגדה בתור שכזו.
בביקורת נוספת ומורחבת יותר של "ברית הפועלים" על "מצפן", שפורסמה בגיליון מס' 1 של "אבנגרד" תחת הכותרת "ביקורת על הארגון הסוציאליסטי הישראלי ("מצפן")" - הותקפו עקיבא אור ומשה מחובר על כך שלא היו מעורים בפעילות בקרב הפועלים, לא באנגליה (בה ישבו) ולא בישראל.
כחלק מדבקותה בתפיסת "המהפכה המתמדת" של לאון טרוצקי, שללה הקבוצה את "תורת השלבים" (אותה ייחסה למצפן ולמאבק), תאוריה שבמסגרתה נטען כי תהליך "דה-ציוניזציה" של ישראל הכרחי לפני שתוכל להתממש מהפכה סוציאליסטית של המזרח התיכון כולו.
מכאן נבעה גם התנגדותה לרעיון "המהפכה הפאן-ערבית" שהייתה אמורה, על פי גישה שיוחסה על ידם ל"מצפן" ול"מאבק", להתפתח בהכרח לכיוון של מהפכה סוציאליסטית.
הקבוצה טענה כי בארצות ערב יבצע מעמד הפועלים מהפכה דמוקרטית משולבת במהפכה סוציאליסטית, ויכונן מיד את הדיקטטורה של הפרולטריון.
לטענתם, מעמד הפועלים בארצות ערב תחת הנהגה מרקסיסטית מהפכנית הוא זה שייאבק להחזרת השטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים ולהחזרת זכויותיהם של הפלסטינים.
על פי התאוריה - מאבק זה ינוהל על ידי כלל מעמד הפועלים על כל ארגוניו ומפלגותיו, כולל המפלגות הסטליניסטיות.
מהפכה פרולטרית זו תבצע איחוד לאומי ערבי ותעניק זכות הגדרה עצמית עד להיפרדות למיעוטים לאומיים ובסופה תוקם פדרציה סוציאליסטית של המזרח התיכון שבה תיכלל גם "הרפובליקה הסובייטית הישראלית".
בישראל תתממש המהפכה כחלק מהמהפכה הכללית במזרח התיכון ואז ישראל תתנתק מהאימפריאליזם, תכיר בזכויות הפלסטינים ותעבור תהליך של דה-ציוניזציה.
הקבוצה לא הייתה מוכנה לקבל את עמדת "מצפן" כאילו מעמד הפועלים בישראל מהווה "מעמד פריבילגיוני" בהשוואה למעמד הפועלים הערבי בארץ ולמעמד הפועלים הפלסטיני בשטחים, הקבוצה טענה שהפרולטריון הישראלי עני ומנוצל ובשל כך ימלא את תפקידו במסגרת המהפכה.
"אבנגרד" ראתה את עיקר מטרתה בחינוך מעמד הפועלים הישראלי לאינטרנציונליזם פועלי ובארגון מעמד הפועלים הישראלי לתוך איגודים מקצועיים ומפלגה מהפכנית.
ביולי 1972 קיימו ארגוני "הוועד הבינלאומי לשיקום האינטרנציונל הרביעי" כנס בפריז, במסגרתו העמדה שהתקבלה הייתה כי יש צורך להקים אספה מכוננת בפלסטין המאוחדת.
פעילי "אבנגרד" קיבלו עמדה זו, אך טענו כי בתוך האומה הפלסטינית קיימים שני עמים: יהודי וערבי.
בנובמבר 1974 קבע הוועד שכל מי שמכיר ב"אומה ישראלית" הוא ציוני מוסווה, וכי הדרך למהפכה סוציאליסטית במזרח התיכון עוברת דרך הרס מדינת ישראל.
עוד הודיע הוועד כי מפלגת פועלים בפלסטין לא יכולה להיות אלא מפלגה פלסטינית, המאגדת עובדים ממוצא ערבי ויהודי על בסיס השלילה הפוליטית של קיום מדינת ישראל.
אבנגרד לא הסכימה לקבל עמדה זו, וכתוצאה מכך סולקה מן הוועד הבינלאומי בדצמבר 1975.
חבר הנהגת "ברית הפועלים (אבנגרד)", יגאל שוורץ - שגרס כי היהודים-הישראלים אינם קבוצה לאומית, פרש מ"אבנגרד" בסוף 1976 והקים יחד עם אשתו מיכל שוורץ ועם אסף אדיב את "הפרקציה הקומוניסטית הפלסטינית" תוך מטרה מוצהרת להצטרף מחדש אל הוועד הבינלאומי ממנו סולקה "אבנגרד".
פרקציה זו הפכה ב-1977 לארגון טרוצקיסטי חדש ששמו היה "דרך הניצוץ".
אחד מפעילי אוונגרד, אליהו קאופמן, שאחר כך חזר בתשובה והיה לרב חרדי, טען בראיון עם יוסי מלמן לעיתון הארץ כי היה למעשה סוכן שב"כ שבין המשימות שקיבל היה לעורר סיכוכים פנימיים ופיצול בארגון, כפי שאכן קרה עם "דרך הניצוץ".
"אבנגרד" עצמה המשיכה לפעול עד לשנת 1979.
מצפן האשימה את "ברית הפועלים (אוונגרד)" בנטיות סטליניסטיות, בדוגמטיות, בפלגנות ובאי-רצון לשתף פעולה עם שאר הזרמים של השמאל המהפכני.
בגיליון מס' 57 של "מצפן" תחת הכותרת "דברי תשובה ללאמברטיסטים" נכתב כי "הוועד למען האינטרנציונל הרביעי" שאליו מסונפת קבוצת "אבנגרד" מהווה מכשול בדרך להקמתו של אינטרנציונל אמיתי, עוד נכתב כי סוציאליסט אמיתי אינו פוסל מאבקי גבורה אחרים ש"אינם פרולטריים" (בהתייחס לביקורת על זיקתה של מצפן לצ'ה גווארה).
עוד נאמר כי בארצות "העולם השלישי" קיים מצב מיוחד מבחינת סיכויי התממשות המהפכה הפרולטרית, בכלל זה גם בישראל קיים מצב מיוחד זה - ומצפן ביקרה את אנשי "אבנגרד" על כך שאינם מוכנים להביא בחשבון את המצב המיוחד הזה.
ברית העם הרוסי היה ארגון ימין מונרכיסטי-נוצרי אורתודוקסי שפעל באימפריה רוסית בשנים 1905–1917. הוא היה חלק מתנועת המאות השחורות.
בשנת 2005 היה ניסיון כושל להקים את הארגון מחדש.
מקימי הארגון היו הרופא אלכסנדר דוברובין, הצייר אפולון מאיקוב והכומר ארסני אלכסייב.
הישיבות הראשונות של הארגון התקיימו בדירתו הפרטית של דוברובין.
ב-21 בנובמבר (8 בנובמבר לפי הלוח היוליאני) 1905 נבחרה המועצה העליונה ובראשה אלכסנדר דוברובין.
ב-4 בדצמבר התקיים המפגן ההמוני הראשון במוסקבה.
לפי העדויות השתתפו במפגן כ-20 אלף אנשים.
בתחילת דצמבר 1905 החל לצאת עיתון הארגון - "הדגל הרוסי".
תחילה תוכנן שהעיתון יצא לאור בתדירות שבועית אך תוך זמן קצר הוא החל לצאת בתדירות יומית וזכה לפופולריות רבה.
לא פעם הוטלו קנסות על מערכת העיתון, אך במקביל העיתון קיבל הקצבה מהמדינה.
הנושא היהודי תפש מקום חשוב בפרסומי העיתון - למשל מאמרי מערכת כמו "מחיר חיי הנוצרי והיהודי", "יהודים סוחרים בנוצרים", "לחם, מלחמה ויהודים" הופיעו.
לאחר מהפכת פברואר (1917) העיתון נסגר.
הצאר ניקולאי השני קיבל משלחת של ראשי הברית ב-23 בדצמבר.
במעמד זה, אלכסנדר דוברובין העניק לצאר ולבנו את סמלי הארגון.
על בסיס זה הם נחשבו לחברי הארגון.
קיימות עדויות שמפעם לפעם הצאר ובנו ענדו את סמלי הארגון.
ב-7 באוגוסט 1906 אושר תקנון הארגון.
פיתוח העם הרוסי ואיחודו לטובת רוסיה אחודה ובלתי מחולקת הוכרזה כמטרת הארגון.
טובת המדינה מחייבת שמירה על הנצרות האורתודוקסית, שלטון בלתי מוגבל של הצאר ושמירה על העם הרוסי.
חברי ברית העם הרוסי היו יכולים להיות רק רוסים נוצרים-אורתודוקסים ללא קשר לגיל, מעמד ומין.
במקרים יוצאי דופן ניתן לקבל לשורות הארגון גם לא-רוסים אך הייתה נדרשת הסכמה פה אחד במועצה העליונה.
תוך זמן קצר נפתחו סניפי הארגון בערי שדה.
ב-27 באוגוסט 1906 התקיימה הוועידה הראשונה של הארגון בה השתתפו ראשי 42 סניפים.
קיימת הערכה שלקראת 1906 ברית העם הרוסי היה ארגון מונרכיסטי הגדול באימפריה.
בשנת 1907 הארגון כלל 400 סניפים בהם היו רשומים כ-400 אלף חברים.
מספר כולל של האנשים שהיו קשורים לפעילות הארגון הגיע לכ-2 מיליון.
במהלך שנת 1907 התגלעו מחלוקות פנימיות בתוך הארגון.
ולדימיר פורישקביץ' שהיה סגן ראש הארגון החל בפעילות עצמאית וקיבל מספר החלטות ללא תאום עם אלכסנדר דוברובין.
על רקע זה החלו מאבקי כוח בין ראשי הארגון.
בסתיו 1907 פורישקביץ' עזב את הברית העם הרוסי.
בעקבות העזיבה היו פילוגים גם בסניפים מקומיים של הארגון.
ב-8 בנובמבר 1908 פורישקביץ' ייסד את "ברית מלאך מיכאיל" ומספר רב של חברי הארגון חברו אליו.
אחד מנושאי המחלוקת בברית היה התייחסות למנשר אוקטובר ולדומה.
אלכסנדר דוברובין היה בדעה שיש להתנגד לכל ניסיון להגביל את הסמכויות של שלטון הצאר.
ניקולאי מרקוב לעומת זאת ראה בדומה ארגון חיובי וטען שהיא הוקמה בהתאם להוראת הצאר ולכן כל מונרכיסט צריך לתמוך בה.
כמו כן, חברי הדומה שהיו קרובים לברית העם הרוסי יכלו לקדם בה את מטרות הארגון.
בשנת 1909 אלכסנדר דוברובין נסע ליאלטה.
הסיבה הרשמית הייתה קבלת טיפול רפואי, מעשית דוברובין היה מעוניין לעזוב את הבירה בגלל חקירת מעורבות חברי הברית ברצח גרצנשטיין (Mikhail Herzenstein, יהודי מומר, חבר הדומה מטעם המפלגה הדמוקרטית החוקתית) שנמשכה מאז שנת 1907. ראשי השלטון המקומי ביאלטה היו חברי הברית ולכן דוברובין לא חשש שיצטרך להגיע לחקירה.
בהיעדרו הועברו ישיבות המועצה העליונה מביתו למקום אחר, תומכיו הועברו מתפקידי מפתח והוא קיבל תפקיד של יו"ר כבוד.
החל מנובמבר 1912 הועמד ניקולאי מרקוב בראש הארגון.
כתוצאה מהמחלקות, הקים דוברובין ארגון חדש בשנת 1912 - "ברית העם הרוסי של דוברובין".
בשנת 1912 הסתיים פילוג ברית העם הרוסי לשלושה ארגונים בראשות אלכסנדר דוברובין, ולדימיר פורושקביץ' וניקולאי מרקוב.
קיימת הערכה כי מדיניות ממשלתית מכוונת, במיוחד של פיוטר סטוליפין מילאה תפקיד חשוב בפילוגים בתוך הארגון.
פיוטר סטוליפין היה מעוניין בקידום תהליך הפיכתה של המדינה למונרכיה חוקתית, נושא שהארגון התנגד לו בכל תוקף.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היו ניסיונות לאחד את הארגון אך ללא הצלחה.
החל משנת 1916 היו שיחות בין הארגונים המפולגים והכוונה הייתה לכנס ועידה ארצית בה יוכרז על איחוד הארגונים.
למרות מספר בקשות, כינוס הוועידה לא קיבל אישור מהשלטונות והוועידה לא כונסה.
לאחר מהפכת פברואר פעילות כל הפלגים הופסקה.
לאחר מהפכת אוקטובר רוב הפעילים נשפטו, ראשי הארגון הוצאו להורג או נמלטו מחוץ לגבולות המדינה.
במהלך שנות קיומו ארגון ברית העם הרוסי הואשם במעורבות בשלוש רציחות פוליטיות.
ב-1 באוגוסט 1905 נרצח חבר הדומה מיכאיל גרצנשטיין.
הוא היה ממוצא יהודי וייצג בדומה את המפלגה הדמוקרטית החוקתית.
לאחר חקירה משטרתית, הואשמו מספר חברי וראשי ברית העם הרוסי בארגון וביצוע הרצח.
במהלך המשפט הועלה גם שמו של אלכסנדר דוברובין.
בהתאם להחלטת בית המשפט הנאשמים קיבלו עונשי מאסר של מספר שנים ובשנת 1909 קיבלו חנינה מהצאר.
ב-14 במרץ 1907 נרצח חבר הדומה גריגורי יולוס.
ב-4 במרץ 1908 נרצח חבר הדומה אלכסנדר קאראבייב.
לאחר מהפכת אוקטובר, בהיותו בגולה, הודה ניקולאי מרקוב באחריות ברית העם הרוסי ברציחות אלו.
קבלת יהודים לברית נאסרה לחלוטין, גם במידה והם קיבלו על עצמם את הנצרות.
במצע הארגון צוין שיהודים מראים בהתנהגותם עוינות כלפי העם הרוסי, בין המהפכנים יש הרבה יהודים ופעילות התנועות המהפכניות ממומנת בעזרת "כסף יהודי".
ברית העם הרוסי הציע לפעול להעברת היהודים הרוסים לשטחי ארץ ישראל.
ליישום מטרה זו חברי הארגון היו צריכים לפעול שיהודים המתגוררים בתחומי האימפריה הרוסית יקבלו מעמד של זרים ללא כל זכויות.
על דוכן הדומה חברי הארגון דרשו:
לחדש את תחום המושב ולשמור עליו בקפדנות.
לסלק את היהודים ממוסדות להשכלה גבוהה.
לסלק את היהודים ממוסדות ממשל.
לאסור על היהודים להחזיק בתי-מרקחת או לעבוד בחלוקת תרופות.
במידה ויהודי משתתף בפעילות מהפכנית יש להפקיע את רכושו.
לאסור על היהודים לעבוד בעיתונות.
לאסור על יהודים בעלי דרכונים זרים להיכנס לתחום המדינה.
בהקשר לפרשת בייליס רוב ראשי הברית מתחילת הפרשה האמינו באשמתו.
הפרסומים האנטישמיים בעיתונות של הברית היו קרקע פורה לפוגרומים ביהודים.
אחד מראשי הארגון, ניקולאי מרקוב, התגורר בגרמניה לאחר מהפכת אוקטובר.
לאחר עליית נאצים לשלטון הוא היה פעיל מאוד בתעמולה הנאצית בהקשר ליהודים.
עורך פרסומי הארגון, פיודור וינברג חי בגרמניה בשנים 1919–1922 ועסק שם בתעמולה אנטישמית, בכללה הטיף לרצח עם כולל של העם היהודי ופרסם את "הפרוטוקולים של זקני ציון".
אלכסנדר דוברובין - 1855-1921 - הוצא להורג על ידי הבולשביקים.
ניקולאי מרקוב - 1866-1945 - מראשי הארגון לאחר הפילוג.
תמך בפעילות אנטישמית בגרמניה הנאצית.
ולדימיר פורישקביץ' - 1870-1920 - מראשי הארגון והפעילים הבולטים.
איוואן ווסטורגוב - 1864–1918 - הוצא להורג על ידי הבולשביקים.
היה מראשי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה.
ולדימיר גרינגמוט - 1851–1907 - מהאידאולוגים של הארגון.
מיטרופוליט סראפים - 1856–1937 - הוצא להורג על ידי הבולשביקים.
ברית הקומוניסטים שידועה בעיקר בתור "הליגה הקומוניסטית" , הייתה התארגנות פוליטית בינלאומית שנוסדה ב-1847 בלונדון.
הארגון נבנה על בסיס איחוד של שני ארגונים אחרים: ליגת הצדק בראשות קרל שאפר (Karl Schapper), וארגון העיתונאים הקומוניסטים בבריסל, בו היו קרל מרקס ופרידריך אנגלס הדמויות הדומיננטיות.
ליגת הצדק (Bund der Gerechten) הייתה אגודה סודית של גרמנים בפריז, שהשתתפה בהתקוממות שיזם המהפכן לואי-אוגוסט בלנקי ב-12 במאי 1839. התקוממות שדוכאה לאחר שכבר נכבש בית העירייה על ידי ההמון.
אחרי כישלון ההתקוממות עברו רוב אנשי הליגה הקומוניסטית ללונדון, תוך שהם שומרים על גרעיני פעילים בפריז ובציריך.
ברית הקומוניסטים נחשבת לארגון הפוליטי החוץ-פרלמנטרי המרקסיסטי הראשון.
בשמה כתבו מרקס ואנגלס את המניפסט הקומוניסטי בשלהי 1847, שבניגוד לדימויו שגובש שנים רבות אחרי כן, קרא לשיתוף פעולה פוליטי-פרלמנטרי עם כוחות פוליטיים שפעלו במגמה דומה.
היא פורקה באופן רשמי ב-1852 לאחר משפטי הקומוניסטים של קלן, בהם הואשמו אחד-עשר חברי הארגון בנטילת חלק באירועים המהפכניים של 1849-1849 בגרמניה.
בין חברי ברית הקומוניסטים נמנו ברונו באואר (Bruno Bauer), יוהאן פיליפ בקר (Johan Philip Becker), ארנסט דרונקה (Ernst Dronke), וילהלם ליבקנכט, פרדיננד וולף (Ferdinand Wollf), ועוד כמה עשרות מהפכנים, רובם ממוצא גרמני.
ברית המועצות שלחה רק שתי משלחות אל המשחקים הפאראלימפיים, שתיהן בשנת 1988, אל משחקי החורף באינסברוק ואל משחקי הקיץ בסיאול.
האתלטים הסובייטים זכו ב-21 מדליות זהב, 20 מדליות כסף ו-15 מדליות ארד במשחקים באינסברוק וכן 2 מדליות ארד במשחקים בסיאול.
זכה עבור ברית המועצות ב-4 מדליות זהב ב-Track and field.
במשחקי החורף זכתה ברית המועצות רק בתחום הסקי למרחקים.
ברית המילה היא סיפור מקראי המופיע בסוף פרשת לך לך שבספר בראשית, במהלכו כרת אברהם ברית עם ה' כאשר חלקו של אברהם בברית הוא מילת כל צאצאיו הזכרים, ואף מילת עבדיו וצאצאי עבדיו.
חלקו של ה' בברית הוא הבטחה לריבוי עמים שייצאו מאברהם, להשגחתו המיוחדת של ה' על אברהם ועל זרעו מיצחק, מעבר להשגחה הרגילה שמשגיח ה' על ברואיו, ולמתן ארץ כנען לזרעו של יצחק, שבעת ישיבתם בה יהיו מושגחים על ידו.
אברם, אבי האומה הישראלית, נצטווה על ידי ה' לעזוב את מולדתו וללכת לארץ כנען, בה זרעו יפרה וירבה ויירש אותה.
אולם במשך עשר שנות שהותו בארץ כנען עם שרי אשתו, לא זכו לילד.
שרי הציעה לאברם שישא את שפחתה הגר, שאולי ממנה יזכה לפרי בטן.
אברם נשאה, ואכן נולד לו ממנה ישמעאל.
כעבור כשלוש עשרה שנים לאחר מכן, נגלה ה' אל אברם, שינה את שמו לאברהם וכרת עימו את ברית המילה.
באותו מעמד שינה ה' גם את שם אשתו לשרה, והתחייב לאברהם שייוולד לו ממנה בן שנה לאחר מכן, שייקרא יצחק, ושעִמו ועם זרעו הוא יקיים את הברית שכורת עם אברהם וזרעו.
כעבור שנה אכן נולד יצחק, בהיות אברהם בן 100 ושרה בת 90.
כשהיה אברם בגיל 99 שנים, נגלה אליו ה' ופתח דבריו בקביעה ובהבטחה: .
על פי רבים מפרשני המקרא, משמעות הקביעה היא שיש בידו של ה' לעשות כל שיחפוץ, ולכן אם יקיים אברהם את חלקו בברית, יפרהו ה' וירבהו בילדים נוספים, על אף גילו המופלג.
לאחר שאברהם נפל על פניו בהאזנה לדברי ה', הציג ה' בפניו את חלקו של ה' בברית, המתחלק לשלושה חלקים:
התחייבות שאברהם יהיה אב לאומות רבות, לאחר שינוי שמו מ'אברם' ל'אברהם': .
חלק זה התקיים בשנים עשר העמים שיצאו מזרעו של ישמעאל, בששת העמים שיצאו מששת בניה של קטורה, בעמים שיצאו מזרעו של עשיו, ובעיקר בעם ישראל, שנבחר להיות העם המושגח על ידי ה'.
התחייבות שה' יהיה אלוהיהם של אברהם וזרעו: .
חלק זה התקיים במעמד הר סיני, עת כרת ה' ברית עם עם ישראל שיהיה להם לאלוהים תחת שמירת מצוות התורה.
התחייבות שזרעו של אברהם יירש את ארץ כנען לאחוזת עולם, ושם הוא ישגיח על זרעו ויהיה לו לאלוהים: .
חלק זה התקיים בהורשת עם ישראל, בהנהגת יהושע, את ארץ כנען מידי הכנענים שישבו בה, והתיישבותם בכל מרחביה.
חלקם של אברהם וזרעו בברית
לאחר שפרט ה' את התחייבויותיו במסגרת הברית, הציג בפני אברהם את חלקו של אברהם וזרעו בברית, והוא: מילת (חיתוך) הערלה העוטה את אבר המין הזכרי.
חובת המילה כוללת גם עבדים שנרכשו על ידי זרעו של אברהם מאדם שאינו מזרעו (מקנת כסף), או שנולדו לעבדים שנקנו על ידי בני אברהם (יליד בית).
עונשו של מפר הברית, דהיינו שנמנע מלמול את ערלתו, הוא כרת:
שינוי שמה של שרי והבטחת הזרע ממנה
לאחר שסיים ה' את הצגת צדדי ההתחייבות בברית, הורה לאברהם ששמה של אשתו יהיה מעתה 'שרה' ולא 'שרי', והבטיח לו שייוולד לו ממנה בן שממנו ייצאו עמים ומלכים: .
אברהם התפלא בליבו, האיך לזקן בן 100 וזקנה בת 90 ייוולד בן לאחר עשרות שנות עקרות, ולכן ביקש מה' שבישמעאל תתקיים ההבטחה לריבוי הזרע: .
אולם ה' שב וקבע: משרה ייוולד לך בן, שייקרא 'יצחק', ועמו תתקיים ברית המילה.
אך גם ישמעאל, אף שהתחייבות הברית איננה כלפיו, יזכה לברכת הרבייה: .
ביצוע הברית על ידי אברהם וביתו
לאחר שסיים ה' את דבריו לאברהם אודות כריתת הברית, לקח אברהם את ישמעאל ואת כל עבדיו, הן ילידי ביתו והן מקנת כספו, ומל אותם יחד עמו: .
לפי פרקי דרבי אליעזר פרק כ"ט, הברית נערכה ביום הכיפורים שנאמר בו "בעצם היום הזה".
לפי סדר עולם פרק ה' אברהם נימול בי"ג בניסן וביום השלישי באו המלאכים לבקרו בט"ו בניסן.
לפי ספר היובלים פרק ט"ו הברית נערכה ב-15 בחודש השלישי שהוא חג השבועות בלוח השנה במגילות קומראן.
המילה נזכרת במקרא גם בסיפור מילת אנשי עירו של שכם כחלק ממעשה שכם ודינה, במילת ציפורה את בנה, לקראת ליל מכת בכורות כתנאי מקדים לאכילת קרבן פסח, ובמעמד המילה הגדול שבגבעת הערלות בעת כניסת עם ישראל לארץ בהנהגת יהושע בן נון.
מלבד תיאור מעמד ברית המילה בספר בראשית, מעוגנת ברית זו גם במצוות עשה המופיעה בפרשת תזריע שבספר ויקרא: .
מצוות המילה, יחד עם מצוות הקרבת קרבן פסח, הן שתי מצוות עשה שהמבטלן נענש בכרת.
כמו כן, מצוות המילה היא בין המצוות היחידות שקיומן דוחה את השבת, כפי שדרשו חז"ל מהפסוקים.
ברית הקשת היא סיפור מקראי המספר על ברית שנכרתה לאחר המבול בין אלוהים ובין נח, בניו ובעלי החיים ששרדו את המבול בתיבת נח.
מהות הברית היא התחייבות של בני האדם ובעלי החיים לבל ימיתו אדם, ותחת זאת התחייבות של ה' שלא יבוא מבול נוסף על העולם שיכלה את האנושות וישחית את הארץ בשנית.
האות שנתן ה' לקיום חלקו בברית הוא הופעת קשת בענן, בזמן שבאים עננים להמטיר גשם על הארץ.
לפי המסורת, לאחר שהרבו בני האדם לחטוא בחטא הגזל, ובעיקר גזל נשים, הביא ה' מבול של גשמים והתפרצות מי תהום שהציפו את העולם במים וכילו את כל האנושות ובעלי החיים מלבד את נח ומשפחתו, שלא חטאו, וזוג פריטים מכל בעלי החיים שעל פני כדור הארץ.
זאת, כדי לשמר את המין האנושי ובעלי החיים.
כעבור כשנה, בתום המבול, יצאו נח ומשפחתו עם בעלי החיים מהתיבה, ונח הקריב לפני ה' מכל החיות והעופות הטהורים קרבן לה'.
בעקבות הקרבת הקרבנות, אמר ה' שלא יביא עוד מבול לעולם.
אז כרת ה' עם נח, בניו ובעלי החיים את ברית הקשת.
לפני הברית מברך ה' את נח ואת בניו ומורה להם על היחסים הרצויים בינם לבין הצומח והחי, בדברים דומים למה שנאמר לאדם לאחר הבריאה.
בהמשך לברכה, מסייג ה' את הכוח שניתן בידי האדם ומבהיר כי לא ירשה שפיכות דמים.
פרשני המקרא ומדרשי חז"ל בארו שאזהרת הפסוק שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ, פונה אל בתי הדין, שעליהם להמית את הרוצח.
לאחר דברים אלו, מוסיף ה' ומודיע על הקמת ברית.
יש הרואים במילים וַאֲנִי הִנְנִי מֵקִים אֶת בְּרִיתִי, ובעיקר באות וא"ו של וַאֲנִי, רמז לכך שהנבראים היו שותפים להתחייבות בברית שלא להרוג אדם ולהקים בתי דינים לשפוט במשפט צדק.
בפרשיית ברית הקשת מוצגת רק התחייבותו של ה' כלפי בני האדם ובעלי החיים, לבל יבוא עוד מבול נוסף לשחת את הארץ בשל חטאי היושבים בה:
האות לברית ההימנעות מהשחתת העולם במבול נוסף היא קשת המופיעה בעת שענני הגשם ממטירים את מימיהם על העולם.
והקשת מעידה על ההבטחה האלוהית שעננים אלו לא יגרמו למבול נוסף שיציף את העולם:
נחלקו מפרשי המקרא האם לפני המבול הייתה נראית קשת בעת התעננות השמים בעננים או לא.