tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נר יום טוב - ראיות וסימוכין למנהג בני תימן לא לברך על נר יום טוב, ושאין בני תימן צריכים לפסוק כשיטת השולחן ערוך בישראל.
נזר הקודש - ביאורים ומקורות לספר "שמות קודש וחול" להרמב"ם (בני ברק תשמ"ו).
עצי עולה - דיני גת - ערלה, שביעית, תרומות ומעשרות וכדומה.
אופַן המרכבה - הערות, ביאורים ומבוא מקיף על ספרו הקבלי של רבי יצחק ונה "רכב אלהים".
מאי חנוכה - מגילת אנטיוכוס עם הוספות וביאורים.
דברים כהוויתן - על נוסח התפילה הקדום בתימן.
יצחק שוה (14 באוגוסט 1924 – 26 ביולי 2023) היה פיזיקאי ישראלי שהתמחה בפיזיקה גרעינית.
הוא עסק גם במקרא ובתלמוד והיה מועמדו של מנחם בגין לנשיאות המדינה.
שוה נולד בקהיר למשפחת שויכה (שויקה), משפחת רבנים מפורסמת שהיגרה למצרים מן העיר חלב שבסוריה.
בצעירותו למד תורה בישיבת "אהבה ואחווה" מפי אביו, הרב אהרן שויקה, ומפי הרב עובדיה יוסף, לצד השתלמותו בלימודים כלליים.
ישראל בן-זאב שלימד אותו בבית הספר כתב עליו: "יצחק היה מבחירי התלמידים, שקדן, חריף, מצטיין בלימודים כלליים ומסור ללימודי קודש.
הוא נבחר מטעם ההנהלה לעזור למורים לעברית".
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים נרשם ללימודי כימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך לימודיו התגורר אצל דודתו.
במהלך לימודיו התגייס על פי צו המוסדות הלאומיים למשטרה הבריטית כשוטר מיוחד.
בקיץ 1947, לאחר שהשלים את לימודיו שב לבית הוריו בקהיר להתכונן לבחינות הגמר.
אולם בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות הוא נותר במצרים עד שעלה לישראל בינואר 1951. בשנת 1953 הוא התגייס לצה"ל, ולאחר טירונות נשלח ללמד מתמטיקה בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
לאחר כחודש הועבר לחיל המדע.
בראשית דרכו המדעית עבד מספר שנים במשרד הביטחון וברפא"ל, אך את ניסיונו העיקרי כמדען רכש באוניברסיטת פריז (שם גם כתב את עבודת הדוקטור שלו) ובמרכז למחקר גרעיני - שורק.
תחום התמחותו העיקרי היה הפרדת איזוטופים.
שוה היה בעל כישורים טכניים ואף רשם פטנטים אחדים, בהם על מצת חשמלי בתנור גז ועל סוג של סנדלי חבלה (בשיתוף עם שלמה רינגלר).
לקראת סוף תקופת כהונתו של נשיא מדינת ישראל אפרים קציר ב-1978, כשהתברר כי הוא אינו מעוניין בתקופת כהונה נוספת, הציע ראש הממשלה מנחם בגין את שוה כמועמד בבחירות לנשיאות.
שוה היה עד אז אלמוני ובתקשורת הובעה ביקורת על הצגת מועמדות של אדם אנונימי, ללא ניסיון ציבורי, לתפקיד הנשיא.
לאחר פגישה עם מנחם בגין ב-26 במרץ 1978 הודיע שוה תחילה שמועמדותו בעינה עומדת, אך כעבור יומיים הודיע על פרישה מן המרוץ.
בשנים הבאות התמסר לעשייה ציבורית במסגרת הקהילה וייסד בית כנסת בשכונת מגוריו ברחובות.
בשנות חייו האחרונות התגורר בירושלים.
מאמרים תורניים מפרי עטו ראו אור בכתבי העת "מגדים" ו"המעיין", וספרו תלמי שי (ראשי תיבות של תרשימים למסכת יבמות, שווה יצחק; מהדורה שנייה: מעלה אדומים, תשס"ז) יצא בהוצאת "מעליות".
הספר נועד לסייע לקהל לומדי מסכת יבמות, ומכלול הקשרים המשפחתיים וההלכתיים הסבוכים המופיעים לאורך המסכת מומחשים בו באמצעות תרשימים מפורטים.
שוה נפטר ב-26 ביולי 2023 והובא לקבורה בהר המנוחות.
הוא הותיר אחריו חמישה ילדים וצאצאים רבים.
אחיו הוא המתמטיקאי והמילונאי פרופ' יעקב שויקה, מראשי פרויקט השו"ת ופרויקט פרידברג, ואחייניו הם הסופר הרב חיים סבתו והרב שבתי סבתו.
יצחק (יצקו) שד"ר (נולד בשנת 1944 בישראל) הוא איש ביטחון שכיהן כקצין הכנסת בין השנים 2000 – 2010.
שד"ר שירת בחטיבת הצנחנים, במסגרת הנח"ל המוצנח (1962–1965).
לאחר שחרורו הצבאי היה חבר בקיבוץ נחל עוז ולמד מדע המדינה ואסטרטגיה באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר מכן, בין השנים 1970–1973 שימש כמאבטח בחברת אל על ובשגרירות ישראל בשווייץ.
במהלך שירותו בשווייץ למד גם גרמנית ומתמטיקה.
בשנת 1974 הצטרף למוסד ומילא בו שורה של תפקידים עד שנת 2000. בשנה זו מונה לתפקיד קצין הכנסת, והשתחרר משירותו במוסד.
בשנת 2009 הועלה שד"ר לדרגת ניצב, ובשנת 2010 פרש מתפקידו.
יצחק רפופורט (1901 – אוקטובר 1989) היה אדריכל ישראלי שעיקר עבודתו הייתה בתל אביב וביפו בתקופת המנדט הבריטי.
נולד למשפחה ציונית בברדיצ'ב, אוקראינה.
עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1914, בשלהי העלייה השנייה.
משפחתו השתקעה בתל אביב, שם החל את לימודיו בגימנסיה הרצליה.
ב–1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי השלטון העות'מאני עם משפחתו למצרים, שם סיים לימודי תיכון ותעודת בגרות צרפתית בבית הספר אליאנס באלכסנדריה.
ב–1919 חזר לארץ ישראל ושנתיים אחר כך נסע לאירופה להמשך לימודיו.
בין השנים 1924-1921, למד הנדסת בנין במכון הטכנולוגי של ברלין (Technische Hochschule zu Berlin) בשרלוטנבורג שבברלין.
משם המשיך לפריז ובין השנים 1925–1928, למד אדריכלות בבית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות.
לאחר שובו לארץ ישראל, עבד במע"צ (מחלקת עבודות ציבוריות) הבריטי, בין השאר כאדריכל אחראי על ביצוע בית הדואר המרכזי של יפו.
ב-1930 עבד כשותף זוטר במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן וב-1931 פתח משרד עצמאי.
עבודותיו בתקופה זו כללו בניני מגורים רבים ובניני משרדים, בעיקר בתל אביב וביפו.
אל משרדו הצטרפו מהנדס הבניין אשר גלייברמן ואדריכל צבי (גרגורי) פרנקל, אשר לימים, הפכו לשותפיו.
בנייה ביפו ותל אביב בשנות השלושים
בתחילת שנות השלושים הצטרף לארגון ההגנה והיה חבר, כקצין הנדסה וחבלה, במפקדתה בתל אביב.
למרות מאורעות 1936 המשיך רפופורט לעסוק בתכנון ופיקוח על ביצוע עבודות גם ביפו הערבית.
אלה כללו, בין היתר, את חווילתו של ידידו ואחד ממנהיגי "הכנופיות הערביות" ביפו, מוחמד אחמד עבדול רחים.
אחת לכמה ימים, היה עושה דרכו במכוניתו עד פאתי שכונת מנשייה הערבית, שהייתה בתווך שבין יפו לתל אביב.
שם עטה על עצמו גלבייה, כאפייה ועקל.
מחופש לערבי חצה את הקווים מצפון לדרום, מקום בו המתין לו עבדול רחים.
רפופורט, שדיבר ערבית רהוטה, הוצג בפני ידידיו של המארח כקרוב משפחה המתגורר בכווית, אשר הגיע לביקור.
לעיתים קרובות נכח בתכנון מבצעים נגד היהודים על ידי מפקדי הכנופיות שהיו מתכנסים בבית.
לאחר שרפופורט חצה את הקווים צפונה באותה דרך הוא מיהר לדווח למפקדת ההגנה על המזימות כדי למנוע פגיעה ביישוב היהודי.
עם זאת הקפיד שעבדול רחים לא ייפגע וכי ייעשה שימוש הגנתי בלבד במודיעין שאסף.
בשנת 1948, סיפר עבדול רחים לרפופורט על כוונתו לעזוב את הארץ, במענה לפניית מדינות ערב אשר פלשו לארץ ישראל ובקשו מהערבים לפנות את השטח כדי להקל על כיבושו.
למרות שהיו לו בני משפחה שבחרו להישאר ביפו, השאיר עבדול רחים ייפוי כוח בלתי חוזר על כל רכושו בארץ ישראל דווקא בידי רפופורט ובקשו לנסות ולממש אותו עבורו בתום המלחמה.
עם קום מדינת ישראל שחרר רפופורט את הרכוש מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים באמצעות המסמך ומכר אותו לגורמים שונים, לרבות ממשלת צרפת, אשר רכשה את בית מגוריו של עבדול רחים והפכה אותו למעון הרשמי של שגרירה בישראל.
את כל הכסף העביר לידי עבדול רחים שהשתקע בנאפולי שבאיטליה.
פרויקט משמעותי אחר של רפופורט ביפו מאותה תקופה הוא תכנון וביצוע האגף החדש של בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו הממוקם בקרן הרחובות יפת ולואי פסטר.
כמו כן תכנן ביפו את בית החולים דג'אני (צהלון), בית ספר סנט ג'וזף ועוד.
ב-1939 הפסיק את עבודתו בתכנון, השאיר את המשרד בידי שותפיו, המהנדס ד"ר אשר גליברמן והאדריכל צבי (גריגורי) פרנקל והתגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, בו שירת כקצין הנדסה.
במסגרת זו גייס חיילים יהודים רבים לשורות חיל ההנדסה המלכותי, עבר קורס קצינים, שרת כקצין בפלוגה מורחבת מספר 738 .
עם מינויו למפקד הפלוגה גייס וביסס אותה על טהרת חיילים וקצינים ארצישראליים.
הפלוגה פעלה כיחידה עצמאית, במתכונת של גדוד, במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל מונטגומרי.
בין היתר היה אחראי על הקמת ביצורים באל עלמיין, לקראת המתקפה של הצבא הגרמני, בפיקודו של רומל, על מצרים.
משימה מיוחדת ביצע כשחצה את מדבר סהרה ממצרים, בראש יחידת סיור של כוחות סיור מיוחדים, לבדיקת עבירות, חיפוש צירים אוגפים ואיתור יחידות אויב, כדי לכתר את הכוחות הגרמנים.
אחרי כ-10 ימים הצליח לחבור לכוחות צרפת החופשית במרוקו, דרך צ'אד, בפיקוד הגנרל פיליפ לקלרק.
על פעולה זו זכה לציון לשבח וקבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי בהמלצת הגנרל.
במהלך שחרור לוב מידי האיטלקים והגרמנים, הגיע עם הפלוגה לקהילה היהודית בטריפולי ובבנגזי.
היחידה סייעה ליהודי לוב להקים מחדש את בתי הכנסת שנחרבו על ידי הגרמנים ולשקם את בית העלמין היהודי בדרנע, שחולל.
במהלך השרות הושם בכלא צבאי עקב סירובו להפסיק להניף את הדגל הציוני (כיום דגל ישראל) במחנה היחידה.
הדבר גרם למרד ביחידות ארצישראליות נוספות.
לאחר 10 ימים שוחרר ללא משפט, בשל הצורך הדחוף להצטרף לכוחות הנחיתה באיטליה, עם הניצחון על הנאצים במערכה במדבר המערבי.
השתתף בפלישה הצבא הבריטי לדרום איטליה ובקרבות לדחיקת הגרמנים צפונה, עד לכניעתם ב–1945. במערכה זו היה אחראי, בין היתר, על סילוק מוקשים והכשרת דרכים שחובלו על ידי הגרמנים בנסיגתם.
בעת המערכה על נהר סניו עוטר בעיטור מסדר האבירות הבריטי על אומץ ליבו בפועלו להקמת גשר תחת אש כבדה על נהר למונה (Lamone) בצפון איטליה, גשר שהריסתו על ידי הגרמנים מנעה מכל הארמייה להתקדם.
בחורף 1944 פעל יחד עם יחידתו להצלת הפסיפסים היוסטיניאניים המפורסמים ברוונה, על ידי בניית סכרים משקי חול סביב הכנסיות, למניעת הצפתן במי הנהר שעלה על גדותיו.
על חלקו בפעולה להצלת נכסי התרבות ההיסטוריים, קיבל את עיטור לגיון הכבוד מממשלת איטליה.
בסך הכל זכה מהצבא הבריטי, לשישה עיטורים במלחמת העולם השנייה.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד הצבאי של ונציה, משם שלח את אנשי יחידתו לאיתור ניצולים ששרדו את השואה וסייע לאוניות מעפילים שהפליגו מהנמל המקומי לכיוון ארץ ישראל.
לאחר שובו לארץ ישראל, ב–1946, חזר למפקדת ההגנה ובמלחמת העצמאות שימש כקצין ההנדסה של מחוז תל אביב.
עבודה אדריכלית לאחר מלחמת העצמאות
בתום מלחמת העצמאות השתחרר ושב למשרדו.
מאז שובו עסק המשרד בעיקר בתכנון בניני ציבור ובניני משרדים.
בשנת 1981, בגיל שמונים, פרש לגמלאות והותיר את המשרד בידי בנו האדריכל עודד רפופורט הממשיך לנהל גם היום את "רפופורט אדריכלים".
נפטר בביתו בתל אביב בשנת 1989 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
1931 - שדרות ירושלים 12 פינת רחוב הדואר, אדריכל אחראי על בית הדואר המרכזי (יפו)
1933 - שדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך, בית החולים צהלון (דג'אני) בבית משפחת דג'אני,
אגף חדש בבית החולים הצרפתי, רח' יפת (נהרס ב-2008, לאחר שתועד בתיק תעוד לבקשת צוות השימור של עיריית תל אביב)
בית השגריר הצרפתי (בית עבד אל-רחים), רח' טולוז 1 *
שיכון הקצינים נווה דוד בשותפות עם אדריכל בנט
רחוב אחד העם 9 – בניין בנק קופת עם
רחוב אחד העם 25 – משרד האוצר
רחוב אחד העם 7 – בניין בנק אגוד
שדרות בן ציון 48 (בכיכר מיכאל'ס) - קולנוע מקסים, בו שוכנת כיום האוזן השלישית
שדרות רוטשילד – בית חברת הביטוח מנורה*
שדרות רוטשילד – בית חברת הביטוח מגדל
שדרות רוטשילד – בניין בנק מרכנתיל
שדרות ח"ן 38 - בית אלקון
שדרות הר ציון/ רחוב קיבוץ גלויות/ שוקן - קריית המלאכה בתל אביב
רחוב רידינג 26 – בית ספר תיכון עירוני י', אליאנס
רחוב יהודה הלוי 25 – בניין בנק דיסקונט
רחוב הפטמן – בית מפעל הפיס ובית אוצר השלטון המקומי
רחוב לינקולן – בניין חברת מקורות
רחוב הירקון – מלון בזל
רחוב שוקן – בניין מערכת ובית הדפוס של עיתון "הארץ"
רמת גן - בניין המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (היום בית הספר לתקשורת)
רמת גן - בניין המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן
יצחק רפאל (הלוי) עציון (הולצברג) (בליטאית: Izakas Golcbergas; בפולנית: Izaak Holcberg; 1885 – 20 באוקטובר 1981) היה איש חינוך ופעיל ציבור בתנועת "המזרחי", חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשל"ט (1979).
עציון נולד בקובנה, נצר למשפחת סולובייצ'יק (אמו הייתה בתו של הרב חיים שמחה סולובייצ'יק, אחיו של רבי יוסף דב סולובייצ'יק בעל "בית הלוי").
למד בצעירותו לימודים כלליים ולימודי תלמוד באופן פרטי, ובשנת 1921 סיים לימודי מתמטיקה וביולוגיה באוניברסיטת חרקוב.
בשנת 1920 החל לעבוד במכון הטכנולוגי בחרקוב תוך לימודי מתמטיקה באוניברסיטה, ובסיום לימודיו שב לליטא ופנה לעסוק בתחום החינוך.
בשנים 1921–1933 עמד בראש מוסדות חינוך שונים בקהילה היהודית בליטא: מנהל גימנסיה לבנות "יבנה" בעיר טלז (1921–1925 ובשנית בין 1927–1933), מנהל סמינר "יבנה למורים" בטלז (1925–1933) ומייסד ומנהל הגימנסיה לבנות בקובנה (1925–1926).
בין השנים 1923–1925 שימש נציג היהדות החרדית בסיימאס הליטאי.
עציון עלה לארץ ישראל בשנת 1933, והחל לפעול במסגרת בתי המדרש של תנועת "המזרחי" בירושלים.
בשנת 1937 מונה למפקח רשת בתי הספר של התנועה, ובשנת 1943 מונה למפקח ראשי על הזרם הדתי מטעם הוועד הלאומי.
עיסוקו זה נמשך מטעם משרד החינוך והתרבות, לאחר הקמת מדינת ישראל ועד לביטול הזרמים בחינוך בשנת 1953. בבחירות לכנסת השישית הוצב במקום ה-114 של רשימת המפד"ל.
עציון היה בעל תואר דוקטור ונמנה בין מייסדי בית האולפנא האוניברסלי לתורה ומדע.
עבודתו זכתה לעיטור מנשיא ליטא (1931), פרס החינוך של עיריית תל אביב (1967) ופרס ישראל לחינוך (1979).
עציון פרסם עשרות מאמרים וספרי עזר למורים ומחנכים.
ילקוט פירושים לתורה בהוצאת ראובן מס
הדרכה מתודית להוראת התורה עם מפרשים
החינוך הדתי כחובת ההורים והמורים
העולם הגדול בו אנו חיים, שיחות באסטרונומיה (תורת הכוכבים) לנוער בהוצאת "קרית- ספר"
יצחק שטייגר (1904 – 3 בספטמבר 1936) היה מנהיג בתנועת הנוער הציוני.
שטייגר נולד בטרנופול שבגליציה למשפחה יהודית מתבוללת, ולמד בבית ספר ממשלתי לא-יהודי שרוב תלמידיו היו יהודים.
למרות זאת, כבר בגיל צעיר הוא נמשך לציונות והיה חבר בקן של השומר הצעיר בסמבור.
באותה תקופה הייתה השומר הצעיר תנועת צופים כלל-אנושית, לאומית וציונית, ולא הזדהתה עם הסוציאליזם; אך לאור מעברהּ של התנועה לכיוון השמאל, עזב שטייגר את התנועה והקים עם חברים תנועת נוער ציונית מקומית שנקראה "הסתדרות הצופה העברי", ולאחר מכן "הנוער העברי".
התנועה התרכזה בציונות ללא תוספת סוציאליסטית או דתית.
שטייגר פעל לאיחוד תנועתו עם תנועות אחרות ולהקמת תנועת הנוער הציוני, שלה היו סניפים ברחבי אירופה.
בהיותו חבר הנהלת התנועה, עבר לוורשה, מקום מושבה של הנהלת התנועה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והיה חבר בקבוצת הנוער הציוני בפתח תקווה.
לקראת סוף 1934 שב לפולין לארגן גרעיני התיישבות שיעלו לארץ ישראל.
בשנת 1936 חזר לקבוצתו ששהתה בקריית ענבים, ועבר איתה לכפר אתא, בציפייה לעלייה על הקרקע בכפר אושה.
שטייגר פעל רבות לקבלת האישור להתיישב במקום.
בתחילת המרד הערבי הגדול, עת הכריזו הערבים על שביתה, יצא לעבוד בניקוי רחובות כדוגמה אישית לכיבוש העבודה מידי הערבים.
שטייגר חלה בטיפוס, ומת מהמחלה ב-3 בספטמבר 1936. הוא נקבר בבית הקברות בחיפה.
לקראת ה-30 למותו הוציאו חבריו חוברת לזכרו.
על שמו היישוב תל יצחק ורחוב בנתניה.
אנשי תל יצחק קיימו אזכרות על קברו בחיפה מדי שנה.
לאחר שנים רבות הועברו עצמותיו מחיפה לבית הקברות בתל יצחק.
יצחק שאולי (25 בינואר 1935 – 6 בספטמבר 2025) היה במאי, שחקן, שדרן רדיו ועורך טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
יצחק שאולי נולד ב-1935 בארגנטינה.
בהיותו בן 13, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
שאולי היה דודו של במאי הקולנוע איתן גרין.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל בתוכניות "עד מאה ועשרים" ו"צריך לחיות", בהן השתתפו גם יהורם גאון, אריק איינשטיין, עליזה רוזן ויוסי פרוסט.
במסגרת התוכנית "צריך לחיות" כיכב במערכון "הנידון למחבוש ברח" שנכתב על ידי אפרים קישון.
עם סיום שירותו הצבאי, שימש מספר שנים כמורה מחנך ובמקביל, כמבקר קולנוע בעיתון "מעריב לנוער".
בשנת 1962 נסע לשליחות בברזיל, שם למד בבית הספר לקולנוע מטעם משרד החוץ הברזילאי, בהנהלתו של הבמאי השוודי ארנה סוקסדורף.
בשנת 1972 שימש כעוזר במאי וכשחקן בסרטו של אברהם הפנר, "לאן נעלם דניאל וקס".
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הגיש שאולי את תוכנית הרדיו "הצגה שלישית" בגלי צה"ל, וחלק מסדרות תוכנית הטלוויזיה "מסך גדול מסך קטן" שעסקה בענייני קולנוע.
שאולי התפרסם בעיקר בעבודתו בטלוויזיה הלימודית ובערוץ 1, שם ביים את התוכניות "גם אנו שופטים" (1978), "מצב משפחתי", "ליד עריסת הקולנוע" (בהנחיית יהורם גאון), סדרת הנוער "לא כולל שירות" בהשתתפות להקת צעירי תל אביב (1993-1990) והסדרה הקומית "חצי המנשה" (1996).
בין התוכניות שביים, בולטת "זהו זה!".
התוכנית שודרה בין השנים 1978–1998 והפכה לקאלט ישראלי.
בתחילה ביים את הפינות "נח רב מוח" עם ספי ריבלין ושולה חן ו"סערה בכוס תה", פינת הלשון עם ריבלין ותיקי דיין.
בהמשך, החל לביים ולערוך תוכניות.
ביים את הפרקים "סופר בפולנית", "הנגיף המזמר", "טופסיו", "כיפה אדומה", "ג'יימס בונד", "צ'ארלי צ'פלין", "השמן והרזה" ו"חברת החשמל".
בשנת 1983 יצר, יחד עם המפיקה רישה טירמן, את הסיטקום הישראלי הראשון "קרובים קרובים", אותו גם ביים עד 1986 ובו השתתפו, בין היתר, חנה מרון, יהורם גאון, תיקי דיין, לאורה ריבלין ואילן דר.
הסדרה זכתה להצלחה עצומה ובפרס כינור דוד.
בשנת 1994 ביים שאולי את קלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" המבוססת על שיריו של יהודה אטלס, ובה השתתפו שירילי דשא, עמי טראוב, שרית סרי, יואב הייט והילד אדם בסנטה.
בתחילת שנות האלפיים ביים שאולי אופרות סבון טלוויזיוניות: בשנת 2001 ביים את הטלנובלה "לגעת באושר", לאחר מכן, את "לחיי האהבה" (2002), "משחק החיים" (2003), "מיכאלה" (2004) ו"המקום" (2008).
את דרכו כבמאי תיאטרון החל שאולי במסגרת עצרות וחגים בקיבוצים.
בהמשך, ביים את הצגות היחיד "פרחים לעכבר לבן" ו"קהיר, פברואר 78" (שהייתה מבוססת על הספר "דוד אוגוסט, קהיר פברואר") בהשתתפות השחקן אלכס פלג.
בתיאטרון לילדים ולנוער ביים את "ועכשיו כולם ביחד" – סדרת מחזות תיאטרון מאת מרים קיני.
בתיאטרון החאן הירושלמי ביים את ההצגה "אתה קולט אותי?" (1990) ובתיאטרון "הבימה" מחווה ל"רביעיית מועדון התיאטרון".
בנוסף ביים את הצגות הבידור "חגיגות סיום הרוטציה" בהשתתפות טוביה צפיר, "האגף הסגור" עם טוביה צפיר ויואב צפיר והצגת היחיד של רבקה מיכאלי "בת 26 פעם שנייה".
בשנת 1983 ביים את "ימי בנימינה", מופע משיריו של אהוד מנור.
בעשור השני של המאה ה-21 ביים שאולי בתיאטרון היידישפיל.
במסגרת זו ביים את ההצגות "הזכייה הגדולה" מאת שלום עליכם, "המגילה" על פי שירי איציק מאנגר, "געבירטיג", "אמא יהודיה ב-10 שיעורים", "בעלת הארמון" מאת לאה גולדברג, "כוכבים נוצצים" (אשר זכתה בפרס הצגת הבידור של השנה), "ספסל הזהב", "שירת חב"ד" ו"החיים על פי בודו".
ב-13 ביולי 2010, בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה, הוענק לו פרס על מפעל חיים.
"פרחים לעכבר לבן" (הצגת יחיד בהשתתפות אלכס פלג)
"קהיר, פברואר 78" (הצגת יחיד בהשתתפות אלכס פלג)
"אתה קולט אותי?" (תיאטרון החאן)
"ועכשיו כולם ביחד" ("המשפחה") (תיאטרון לילדים ולנוער) "טווס הזהב" – חגיגת העשור של תיאטרון יידישפיל
"אמא יהודיה ב-10 שיעורים" – ת.
"20 עד 120" – חגיגות עשרים שנה לתיאטרון יידישפיל
יידישפיל "יושקה מוזיקאנט" – ת.
"החיים על פי בודו" – ת.
על פועלו בתיאטרון ובטלוויזיה זכה יצחק שאולי במספר פרסים:
בשנת 1985 זכתה הסדרה "קרובים קרובים" בבימויו, בפרס כינור דוד.
בשנת 1996 זכתה הסדרה "חצי המנשה" בפרס בתחום הקומדיה המקורית, בפסטיבל ניו יורק לטלוויזיה.
ההצגה "כוכבים נוצצים" שביים במסגרת תיאטרון היידישפיל זכתה בפרס הצגת הבידור של השנה.
פרס על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה (2010).
פרס על מפעל חיים מטעם אוניברסיטת בר-אילן (2023).
יצחק הלוי שולזינגר (22 בפברואר 1904, ו' באדר ה'תרס"ד – 20 בדצמבר 1956, ט"ז בטבת ה'תשי"ז) היה רב ושוחט בכפר גנים (היום שכונה בפתח תקווה) ולאחר מכן ראש השוחטים והפוסק בענייני שחיטה בחיפה.
כיהן כרב בית הכנסת "יוסף" בשכונת יל"ג בהדר הכרמל.
נולד לרב אליהו דוד הלוי שולזינגר ולחוה בת הרב משה יהודה ליב הכהן.
אביו היה תלמיד חכם ופעיל ציבור, ועל שמו רחוב בפתח תקווה.
למד בישיבת ראדין בראשות הרב נפתלי טרופ (הגרנ"ט).
בתרפ"ד עלה לארץ עם משפחתו ולמד כעשר שנים בישיבת מרכז הרב בראשות הרב הרב קוק.
קיבל הסמכה לרבנות מהרב קוק בא' באלול תרפ"ט ומהרב יעקב משה חרל"פ בתשרי תרפ"ז.
כמו כן נסמך על ידי הרב אבא יעקב בורוכוב.
את שלושת סמיכות אלו הדפיס בראש ספרו "אמרות יצחק" על חומש בראשית.
נשא לאשה את בתו של הרב אברהם חיים צ'צ'יק, משמשו של הראי"ה קוק.
בהקדמת ספרו "אמרות יצחק" הקדיש כמה פסקאות לרבותיו בישיבת מרכז הרב:
בהמשך תיאר את קרבתו לראש הישיבה הבא, הרב יעקב משה חרל"פ, תוך שימוש בביטויי הערכה עמוקים.
למד שחיטה אצל השו"ב הירושלמי הרב מנחם מנדל פרוש.
בתרצ"ג מונה כרב ושוחט בכפר גנים.
בהמשך כיהן כראש השוחטים והפוסק של בית המטבחיים בחיפה.
היה מרבני המזרחי, כיהן כרב בית הכנסת "יוסף" ששכן בבית הספר נצח ישראל ומסר שיעורים בבית הכנסת המרכזי בעיר.
הרב שולזינגר נפטר בפתאומיות בבוקר 20 בדצמבר 1956, ט"ז בטבת ה'תשי"ז.
הרב שולזינגר ראה את עצמו כתלמיד מובהק של הראי"ה קוק והיה בעל השקפות ציוניות דתיות.
ספרו "אמרות יצחק" על התורה משובץ לאורכו בהתייחסות חוזרת ונשנית למדינת ישראל כאתחלתא דגאולה ובשבחים לחיילי צה"ל, לצד מודעות לקונפליקט הדתי מול התנהלותה ואופיה החילוני של המדינה.
דרשה מיוחדת הוא הקדיש להסכמת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר על הקמת המדינה.
בראש הספר נדפסו הסכמות של הרבנים יעקב משה חרל"פ, יצחק אריאלי, שלום נתן רענן, יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובן ציון עוזיאל, ואת כתבי סמיכה לרבנות מהרב קוק ומהרב חרל"פ.
בניו של הרב שולזינגר נמנים עם הציבור החרדי.
בספר שהוציאו לאחר פטירתו, תחת השם "אמרות יצחק תניינא", נדפסה הקדמה ביוגרפית על הרב שולזינגר, שבה הושמטו קשריו עם הראי"ה קוק, ישיבת מרכז הרב ורבניה, לצד אריכות רבה על לימודיו בישיבת ראדין וישיבות אירופה.
לימודיו בישיבת מרכז הרב אוזכרו במשפט סתמי: "ולמד בירושלים עיה"ק כעשר שנים".
בנוסף, כאשר ציטטו בניו מדברים שבהם הזכיר את רבותיו, הם מחקו אזכורים אלו באופן שיטתי.
בשנת תרצ"ד נשא לאישה את סימה, בתו של אברהם חיים צ'יצ'יק שהיה שמשו של הראי"ה קוק.
הרב שמואל הלוי שולזינגר - רבה של קריית אתא
הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר - בעל "משמר הלוי"
הרב אלעזר שולזינגר - חתנו של שלמה לורינץ
בתו טובה נישאה לישראל פרנקוס
אמרות יצחק : על התורה - יצא לאור ב"דפוס הפועל המזרחי", ירושלים תש"י.
אמרות יצחק תנינא - לחיבור זה מצורף החיבור "תולדות יצחק" ובו חידושים ופלפולים מבני המחבר.
יצא לאור ב"דפוס אשל", בני ברק (זיכרון מאיר) תשל"ד.
ספר משמר הלויים : על סדר הדפים במסכת חולין.
יצא לאור על ידי בניו, בני ברק תש"מ (הדפסה שנייה תשנ"ה).
יצחק (איציק) שגב (נולד ב-1938 בחדרה) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, שירת בחטיבת הצנחנים ובהמשך כמושל רצועת עזה וכנספח צה"ל האחרון באיראן בין השנים 1979-1977.
שגב התגייס לצה"ל בשנת 1957 ושירת בנח"ל.
ב-1960 התגייס לצבא הקבע ושירת בתפקידי מטה בפיקוד הדרום.
ב-1965 השתתף בפעולות התגמול כמפקד פלוגה בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים, השתתף בפעולת סמוע, קלקיליה, מבצע רודוס ואחרות, ולחם בראשה במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה פשט את המדים ופנה ללימודים.
הוא סיים תואר ראשון במדעי המזרח התיכון, תואר שני בגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
אחר-כך חזר לשירות פעיל והשתתף במלחמת ההתשה.
ב-1969 שירת במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי ובמקביל פיקד על גדוד חי"ר מילואים.
ב-1971 שימש מושל נפת בית-לחם בדרגת סגן-אלוף.
ב-1973 נכנס לתפקיד מושל אל עריש בדרגת אלוף-משנה וב-1976 התמנה לראש המחלקה לתכנון אסטרטגי באגף התכנון.
בשנת 1977 התמנה לנספח הצבאי וראש משלחת משרד הביטחון באיראן בדרגת תת-אלוף מתוך רצון לממש הסכמי שיתוף פעולה צבאיים בין המדינות בהיקפים נרחבים ביותר.
באותה תקופה פרצה המהפכה בראשות חומייני והמשלחת הישראלית נאלצה לעזוב את איראן תוך כדי מאבק להצלת חייהם של חברי המשלחת.
בספטמבר 1979 מונה למפקד אזור רצועת עזה.
בשנים 1981 עד 1983 נשלח על ידי צה"ל ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שבה כתב תזה שכותרתה "התמוטטות הצבא האיראני במקביל לפריצת המהפכה האיראנית".
לאחר שחרורו שימש יועץ לרמטכ"לים דן שומרון ואהוד ברק לענייני בני מיעוטים המשרתים בצה"ל.
ב-1979 סייע לרשות הטבע והגנים בהבאת החיה התנכ"ית היחמור מאיראן, ובהקמת חי בר כרמל.
בחי בר בכרמל הונצח זכרו של בנו סרן שרון שגב בפסל היחמור, שיצר הפסל והצייר חתן פרס ישראל מנשה קדישמן ובשביל בשמורה.
ב-1987 מינה אותו הרמטכ"ל דן שומרון כיועצו לענייני בני מיעוטים המשרתים בכוחות הביטחון.
בשנת 1999 עמד ראש הממשלה אהוד ברק למנות את שגב לאיש הקשר עם יאסר ערפאת, אך לאחר תקופה קצרה מינה את יוסי גנוסר.
שגב משמש יו"ר העמותה להנצחת רא"ל דן שומרון, וביחד עם חברי העמותה דאג להנצחתו בבסיס צאלים בכוכב הירדן באתר השריון בלטרון ובמכללת עמק הירדן
1996–2000 – הקים ביחד עם יאסר ערפאת את עמותת "בני אברהם" להכנת העמים לשלום ויצירת אמון הדדי כדי להגשים את השאיפה לפתרונות של שלום תוך השתתפות פעילה ומובילה.
הפעילות התקיימה באירועים רבים ובכנסים ברחבי העולם כדי לקדם את השלום בין ישראל לבין הפלסטינים.
בכנסים אלה שיתף פעולה עם נשיאי מדינות כמו ג'ימי קרטר נשיאה לשעבר של ארצות הברית, ברונו קרייסקי נשיאה של אוסטריה בזמנו, שמעון פרס נשיא מדינת ישראל וראש הממשלה בזמנו ואחרים.
בזמן פעילות עמותת "בנֵי אברהם" קוימו פגישות רבות בין ישראלים לפלסטינים באופן ישיר כש-15,000 ישראלים ביקרו בעזה ונפגשו עם מקביליהם הפלסטינים, ו-10,000 פלסטינים ביקרו בישראל ונפגשו עם מקביליהם הישראלים.
במקביל הקים סניפי "בנֵי אברהם" במצרים בסיוע סגן ראש ממשלת מצרים דאז, יוסוף ואלי, ואוסאמה אל-באז יועץ הנשיא, ובירדן בהשתתפות קצינים בכירים ירדניים.
כמו כן, פעל בתוניס ובקטר, להעמקת ההכרה בישראל וסיוע במימוש הסכמי השלום.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעסוק ולהתמחות בפרויקטים של תשתית, הוא התמנה לנציג של התעשיות הכבדות של יונדאי קוריאה בישראל והוביל לזכייתם במכרז להקמת תחנת כוח 110 מגה וואט בים המלח ובהקמת מזח הפחם באשקלון.
בנוסף מכרה חברת יונדאי 6 אוניות לצים.
שגב מונה גם כנציג של חברת מרובני מיפן בישראל ובשיתוף פעולה עם אלרקו מטורקיה זכו בפרויקטים במדינות ברית המועצות לשעבר
הקמת שדה התעופה באסטנה קזחסטן, השתתפות בהקמת צינור הנפט מבאקו מאזרבייג'ן לטורקיה, ובהקמת מפעלים בטורקמניסטן.
ב10 השנים האחרונות התמנה שגב לנציג של החברה הסינית הגדולה פאור צ'יינה וביחד זכו במכרז להקמת תחנת אנרגיה שאובה 344 מגה וואט בכוכב הירדן ובפרויקטים נוספים בישראל.
ב-1984 נהרג בנו בעת שירותו הצבאי.
הרב יצחק הכהן שבדרון (תרכ"ו, 1856 - תרע"ט, 1919) היה רב בגליציה ובירושלים, פרשן התוספתא ומהדיר כתבי אביו המהרש"ם מברז'אן.
נולד בגליציה, בנו של המהרש"ם מברז'אן.
כיהן כרבה של העיר חאצמר (חוטימיר באוקראינה המודרנית).
בשנת תרנ"ח (1898) מתה אשתו חיה לאה, ממנה נולדו לו תשעה ילדים.
בתקופה זו איבד גם את רכושו ונותר בחוסר כל.
בשנת תרס"ג (1903) עלה לארץ ישראל, השתקע בירושלים ונמנה עם רבני ישיבת המקובלים שער השמים.
בירושלים נישא בשנית לפרידה לאה, שהייתה צעירה ממנו ב-38 שנים.
חיבר את הפירושים על התוספתא "מנחת יצחק" ו"שירי מנחה", על סדר זרעים, מועד, נשים ונזיקין, וכן על מסכת חולין וחלק ממסכת זבחים.
פירושו על התוספתא הוכנס במהדורת עוז והדר.
בפירושו מצויים ציונים רבים לירושלמי קדשים המזוייף, באמיתותו האמין עד סוף ימיו.
מנישואיו השניים נולדו לו תשעה ילדים, ובהם: "המגיד הירושלמי" הרב שלום שבדרון והרב חיים שבדרון, שהיה מלמד בתלמוד תורה עץ חיים.
מפעל הוצאת כתבי אביו המהרש"ם
עוד בהיותו בגליציה, ובעיקר בירושלים, עסק רבות בהוצאת כתבי אביו המהרש"ם.
הוציא לאור את חלקם, כגון את ספרו "תכלת מרדכי" חלק ראשון (תרע"ג).
לאחר פטירתו המשיכו בניו במפעל.
בהוצאה מאוחרת יותר, לאחר פטירת הרב יצחק, שולבו גם חידושיו בסוף כל חומש בספר "תכלת מרדכי", בשם "מטעמי יצחק".
יצחק רפאל מָלְכוֹ (כ"ג באב תרנ"ד, 25 באוגוסט 1894, סלוניקי – 20 במרץ 1976, ירושלים) היה עיתונאי, היסטוריון, מתרגם, פעיל ציוני, איש עסקים ואיש ציבור ישראלי יליד סלוניקי.
פעיל בקהילות הספרדים בירושלים ובישראל ובו בזמן אחד ממבקריהן החריפים.
פרט לפעילותו הציונית והציבורית (שכללה לקראת 1948 גם את הצבתו כסוגר רשימת מפלגת עלייה חדשה של יוצאי גרמניה), תרם לחקר תולדות יהודי סלוניקי ולחקר ההיסטוריה והתרבות של יהדות ספרד בעברית, לאדינו ובשפות אחרות.
יצחק רפאל מלכו נולד למשפחה יהודית בסלוניקי, אז באימפריה העות'מאנית.
בנם של רפאל מולכו, (שמו המקורי: אהרן, ובעקבות מחלה: רפאל) מצאצאי הרב יוסף מולכו, בעל "שולחן גבוה", ויפה, בת למשפחת די בוטון, הידועה גם כן ברבניה.
מלכו למד לימודים מסורתיים וכלליים ב"תלמוד תורה הגדול" המודרני בניהולו של יצחק אפשטיין- מורה שהגיע מארץ ישראל כדי לקדם את הלימודים בעברית.
בהמשך למד בבית ספר "אליאנס" ובבית המדרש "בית יוסף" אותו סיים עם תעודת הסמכה כ"שוחט ובודק".
בצעירותו התלהב מהרעיון הציוני, כתב מאמרים בעיתונות היהודית ביוון ובטורקיה בצרפתית ובלאדינו.
חתם לפעמים תחת שם העט "ילד עברי", "לוזיטאנוס" ועוד.
שלח כתבות ומאמרים גם לעיתונים העבריים "הצפירה", "העולם", "הד היום" וכו'.
אחרי העברתה של העיר סלוניקי לידי יוון, נפגש עם השליחים והמרצים הציונים הרבים שביקרו בעיר הולדתו, וביניהם יוסף קלאוזנר, נחום סוקולוב, מרדכי בן הלל הכהן, בוריס שץ, דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי ואחרים.
בשנת 1917 יחד עם אברהם רקנאטי הקים בסלוניקי את השבועון הציוני בשפה הצרפתית "פרו ישראל", שהופיע במשך עשר שנים.
יצחק רפאל מלכו הרצה על היסטוריה יהודית במועדון הציוני "קדימה" בסלוניקי.
עשה נפשות למען ארגון גדוד יהודי (חמישי, לגדודים העבריים, אשר הוקמו בבריטניה וארצות הברית, שטרומפלדור וז'בוטינסקי הקימו קודם) אשר יתגייס לצד מעצמות ההסכמה סמוך לתום מלחמת העולם הראשונה אך הפסקת האש הושגה בטרם גמר אמוני הגדוד.
קודם לכן מלכו גייס תמיכה בעיקר ביוון, באיטליה ובצרפת בעד הצהרת בלפור והקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל.
למטרה זו התקבל בשנת 1918 גם אצל המלך אלכסנדרוס הראשון של יוון.
לימים עוטר בשל כך מטעם ממשלת יוון.
בשנת 1919 עלה מלכו לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
לאחר שנת מגורים אחת ביפו.
בשנת 1921 נישא לשמחה בת יצחק יהודה כהן, אשר רכש את אדמות רחביה א' ו-ג' מהכנסייה האורתודוקסית, יחד עם עמיתים אמידים נוספים ששימשו כאנשי קש, עבור הכשרת היישוב (חכמישווילי, שלוש וקרסו).
בסוף שנות העשרים התגורר עם משפחתו בבית בשכונת רחביה, שנבנה על ידו בעזרת משכנתא, ושנודע לימים כ"בית מולכו", אך תחילתו בראשית העשור כצריף לאחסון הסרטים הדליקים בהם סחר, כשניהל עסק ליבוא, יצוא והפצת סרטים, בין השאר של אולפני מטרו גולדווין מאייר וגומון.
יצר קשרי מסחר ברחבי המזרח התיכון, ממצרים ועד עיראק ופרס.
מלכו היה מוכתר שכונת רחביה בתקופת המנדט הבריטי, ויזם את מתן שמות גדולי תור הזהב בספרד לרחובות השכונה.
אחרי פסח 1936 היה מלכו פעיל במסגרת הארגון "קדמה מזרחה" שדגל בניסיונות להתקרבות יהודית-ערבית, למרות הקשיים הניכרים של ימי המרד הערבי הגדול בארץ ישראל.
לימים הצטרף גם לברית שלום.
בשנות ה-20 וה-30 סייע יצחק רפאל מלכו לצד יוסף אלמוגי ואבא חושי בעליית יהודים סלוניקאים לארץ ישראל.
יצחק רפאל מלכו חיבר ביוגרפיות של אישים יהודים - כמו משה מונטיפיורי, יצחק לייב פרץ, שאול טשרניחובסקי, על מבשרי הציונות וחלוציה כמו הרב יהודה ביבאס או יוסף מרקו ברוך, על דוד ילין, הקדיש מאמצים רבים לחקר ספרות בשפה לאדינו, למשל של כתבי יד שבתאיים.
היה הישראלי היחיד שבזמן שלטונו של פרנקו בספרד מונה כחבר ב"אקדמיה המלכותית ללשון הספרדית" במדריד, והוזמן אחת לשנה להרצות באוניברסיטאות ועוד שם.
בגין פעילותו התרבותית והמחקרית קיבל עיטורים גם ממשלת ספרד.
בשנת 1968 הוענק לו התואר יקיר ירושלים.
יצחק רפאל מלכו נקבר בירושלים בשנת 1976 בגיל 82.
בנו רפאל מלכו היה בנקאי ומנהל.
נכדו יצחק מלכו הוא עורך דין.
כיכר ברחביה, בירושלים נקראת על שמו.
ימאים שאלוניקאים בישראל", ירושלים: דפוס אחוה, 1951. החבל הימי לישראל.
יוסף מרקו ברוך: על פי מקורות חדשים, ירושלים: דפוס אחוה, תש"ו (חוברת, מתוך: "העולם", גיליון א-ב, י"ג תשרי תש"ו)
בהאיר המזרח: יהודי ארצות הקדם בתקופת התחיה הלאומית, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ-ישראלית צבי הרכבי, תש"ד-1943
הרב יהודה בן-שמואל ביבאס, אבי-אבות הציונות המדינית, מאה שנה למותו תרי"ז-תשי"ז, ירושלים: תשי"ז-1957
הרב יעקב מאיר ז"ל, פורסם ב"שאלוניקי, עיר ואם בישראל", עמ' 254
"השכונות היהודיות בשלוניקי", זיכרון שלוניקי, ב, עמ' 5–31
La Presse Judéo-Espagnole de Salonique (העיתונות היהודית-שפניולית בסלוניקי), ירושלים, 23.7.1939
על הכתיב הנכון של כינוי משפחתי מולכו - הצופה, ב בשבט 1940, עמוד 8
3-4.Édition de la Commission (נקודות חן: מהעולם הספרדי בדורות האחרונים, חוברת 3–4 מהספר "נקודות חן")
I-II Jerusalén, 1959 בעברית ובלאדינו (אוצר יהודי ספרד: לחקר תולדות יהודי ספרד ותרבותם)
על משפחת מורפורגו בשאלוניקי - ב"אוצר יהודי ספרד", 1966
שתי תעודות ממשפחת אמריליו (אוצר יהודי ספרד 1961, עמודים 145–148)
יצחק שבילי (1903, טביליסי, גאורגיה - 23 ביוני 1976, עכו), מטובי רוכבי הסוסים בארץ, זכה בתחרויות רכיבה רבות.
שירת במשטרת המנדט כשוטר ולאחר מכן היה בין הפרשים היהודים הבודדים ששירתו במשטרה.
בהמשך מונה על ידי הבריטים כמפקד היהודי הראשון של תחנת משטרה בתקופת המנדט (תחנת המשטרה בנהלל).
בתפקידו זה עזר רבות להגנה להוציא לפועל מבצעים ביטחוניים.
לאחר הקמת המדינה המשיך לשרת במשטרת ישראל, ופרש לגמלאות לאחר 40 שנות שירות.
שבילי נולד ב-1903 בטביליסי שבגאורגיה כיצחק צֵצִילִיאַשְׁווִילִי (בגאורגית: ცეცილიაშვილი).
לפני לידתו, הוריו עלו לארץ ישראל ב-1878 אך שבו לגאורגיה שם נולדו יצחק ואחיו.
ב-1908 שבה המשפחה לארץ והתיישבה בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גורשה אם המשפחה עם הילדים לאלכסנדריה כשאביו נשאר לשמור על בית המשפחה בירושלים.
בהגיעם לאלכסנדריה השתכנה המשפחה במחנה הפליטים אבארי.
שבילי החל לטפל בסוסים של חטיבת פרשים אוסטרלית שחנתה בסמוך למחנה הפליטים.
הנער התחבב על החיילים ובסיועו של מפקדם, בריגדיר הורזוולט, התקבל ללימודים בפנימיה צבאית.
בפנימיה התמחה ברכיבה ובטיפול בסוסים, השתתף במרוצי סוסים וזכה במדליות.
עם סיום המלחמה שבו אמו ואחיו לירושלים, אך שבילי נשאר במצרים והמשיך לעבוד עם סוסיהן של משפחות יהודיות מצריות עשירות.
ב-1925 חזר שבילי לארץ וגויס למשטרת המנדט כפרש.
בתחילת דרכו עסק במרדפים אחרי גנבים ומבריחים באזור ירושלים תוך שהוא מנצל את הידע שלו בעברית, אנגלית וערבית.
במהלך שירותו השתתף בתחרויות רכיבה ואף זכה בפרסים ומדליות.
ב-1928 הוצב לשירות במשטרת עקבה שם שירת תשעה חודשים שבסופם חזר לירושלים.
ב-1939, לאחר שקודם לדרגת סרג'נט (סמל), מינוהו הבריטים למפקד תחנת המשטרה בנהלל.
התחנה הוקמה ב-1936 בתחילת המרד הערבי הגדול והייתה אחת מעשרות תחנות משטרה ושלטון שהקימו הבריטים, באותה תקופה, ברחבי הארץ.
מטרת התחנה הייתה לשמור על ביטחון תושבי היישובים היהודים והערבים בסביבה.
עם הגיעו לתחנה שיפרו השלטונות הבריטים את המיגון בה על ידי עיבוי הקירות, הקמת 2 מצדיות עם חרכי ירי ובניית חומת מגן הקפית.
שבילי גר בתחנה וב-1940 הצטרפה אליו משפחתו.
תחת פיקודו שירתו שוטרים יהודים וערבים, פרשים ויחידה רכובה על טנדרים.
בנוסף לפעילות המשטרתית הרשמית, עסקו השוטרים היהודים של התחנה (ושבילי בראשם) בסיוע לארגון ההגנה בפעולות ביטחוניות שונות באזור הצפון.
בתקופת שרותו כונה על ידי ערביי הסביבה "אבו חאדר" על שם בנו אליהו.
לאחר הקמת המדינה המשיך את שירותו במשטרת ישראל וב-1949 הועבר לשרת במשטרת עכו.
כמו כן עסק בתפקידים מיוחדים הקשורים לערביי ישראל.
פרש ב-1965 לגמלאות לאחר 40 שנות שירות.
שבילי נשא לאישה את אסתר ונולדו להם 2 ילדים.
בנו אליהו נקרא על שם אביו של שבילי ועבד כמדען ברשות לפיתוח אמצעי לחימה.
בנו השני אברהם (רמי) שירת כראש אגף חקירות בשב"כ (נולד ב-1939 ונפטר ב-2007).
תחנת המשטרה בנהלל עברה לאחר מלחמת העצמאות לידי צה"ל אך ננטשה בשנות ה-60. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 וביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שוקמה התחנה, והוקם בה מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ-ישראל.
בנו של שבילי, רמי, תרם חפצים אישיים של אביו למוזיאון.
יצחק רשקובסקי (נולד ב-1955) הוא כנר ומחנך רוסי-ישראלי, המשמש כמנהל המוזיקלי של מיזם "קשת אילון".
רשקובסקי בעל תואר שני מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בה למד אצל יאיר קלס.
ב-1991 היה רשקובסקי בין מייסדי העמותה "כתות אמן קשת אילון" שהקימה את הכפר המוזיקלי "קשת אילון".
מאז, הוא משמש כמנהל המוזיקלי של "קשת אילון" ומלמד בעצמו נגינת כינור בכיתות אמן במסגרת זאת.
בשנת 1998 התקבל על ידי הנסיך צ'ארלס כחבר בקולג' המלכותי למוזיקה, בעקבות תרומתו ארוכת השנים למוזיקה.
בעשור השני של המאה ה-21 מנגן רשקובסקי בכינור "Giovanni Francesco Pressenda" שנוצר בשנת 1831, אותו קיבל בהשאלה מ-Elderberry Foundation.
רשקובסקי יחד עם רעייתו, אני שנארך, וילדיהם, בן כנר ובת ויולנית, ביצע קונצרט שכותרתו "A Family Affair".
יצחק שטרן (25 בינואר 1901 – 27 ביוני 1969) היה רואה חשבון יהודי של מפעל האמייל הגרמני (Deutsche Emailwarenfabrik) בבעלותו של התעשיין הגרמני אוסקר שינדלר בקרקוב.
שטרן היה גם ממונה על הקלדת הרשימה הידועה כרשימת שינדלר - רשימה של יהודים שהותרו להישלח למפעלו של שינדלר במקום למחנות ההשמדה, וכך שרדו את השואה (למעשה היו שבע רשימות, מתוכן ארבע ידועות שרדו).
שינדלר פגש את שטרן לראשונה ב־18 בנובמבר 1939. שטרן עבד אז כרואה חשבון עבור ג'וזף "ספ", סוכן מטעם האבווהר ועמית של שינדלר.
ג'וזף תבע בעלות, בתור אפוטרופוס "Treuhander", על מקום תעסוקתו של שטרן, שהיה לפני כן בבעלות יהודית.
שינדלר הראה לשטרן את מסמכי יתרות החוב של החברה ששקל לרכוש, יצרנית כלי אמייל בשם Rekord בע"מ.
זו הייתה אז בבעלות קבוצת אנשי עסקים יהודים שפשטה רגל במועד מוקדם יותר באותה שנה.
שטרן יעץ לו לקנות או להחכיר את העסק במקום להפעיל את החברה כאפוטרופוס תחת חסותו של ה־Haupttreuhandstelle Ost (משרד האפוטרופוסות הראשי במזרח).
דבר שייתן לו יותר חופש מהתכתיבים של הנאצים - החופש להעסיק עוד יהודים.
למרות היות שטרן יהודי והיות שינדלר חבר המפלגה הנאצית, שינדלר היה נחמד לשטרן ורחש לו כבוד.
בפגישה שהייתה להם במועד מאוחר יותר, שטרן הודיע לשינדלר שהוא יכול להשתמש בעבודת כפייה יהודית כדי לאייש את המפעל שלו במחיר נמוך יותר מאשר פועלים פולנים.
שינדלר הבחין ביתרון ולקח את הצעתו של שטרן.
מדי פעם, בעוזבו של שינדלר, נותר שטרן לנהל את המפעל לבדו והחל להעניק משרות במפעל ליהודים שהיו עלולים להחשב "לא חיוניים" וככל הנראה היו נרצחים בידי הנאצים.
הוא זייף עבור מורים ואנשי רוח מסמכים ותעודות שהראו שהם לכאורה מכונאים מנוסים ופועלי מפעל.
לאחר שחרור מחנה ברינליץ על ידי הצבא האדום, שטרן עבר לפריז ולבסוף עלה לישראל.
פעל להענקת הכרה לשינדלר וכתב על אירועי המלחמה.
נותרו חברים עד מותו ב-1969. דווח כי שינדלר "מירר בבכי" בלווייתו.
נישא לסופיה בקנרוט, איתה התארס כבר ב-1938 אך חתונתם נדחתה ל-1945. נותרו נשואים עד מותו.
בסרטו של סטיבן ספילברג רשימת שינדלר (1993) בן קינגסלי גילם את שטרן.
בסופו של הסרט, אלמנתו של שטרן מופיעה בתהלוכה של ניצולי יהודי שינדלר מלווים על ידי השחקנים שגילמו אותם בסרט, בעת שהם מניחים אבנים על קברו של שינדלר כאות של כבוד.
אחיו נתן, היה גם אחד מניצולי "יהודי שינדלר".
בעוד היחסים בין שטרן לבין שינדלר היו בתחילה יחסים עסקיים גרידא, לקראת הסוף נרקמה ביניהם חברות של ממש.
יצחק איתמר שורש (בלועזית: Ismar Schorsch; נולד ז' בחשוון תרצ"ו, 3 בנובמבר 1935) הוא רב והיסטוריון יהודי-אמריקני, נגיד בית המדרש לרבנים באמריקה בדימוס.
שורש נולד בהנובר שבגרמניה לרב אמיל שורש, בוגר בית המדרש לרבנים בברסלאו, ולפאני רוטשילד.
ב-1938, לאחר ליל הבדולח, נכלא אמיל שורש בבוכנוואלד, ועם שחרורו נמלטה המשפחה לארצות הברית.
האב קיבל משרת רב בפוטסטאון שבפנסילבניה, ושם גדל הילד.
ב-1957 סיים תואר ראשון במכללת אורסינוס שבקולג'וויל, ואז החל בלימודי רבנות בבית המדרש הקונסרבטיבי בניו יורק במקביל לתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה אותם השלים ב-1961. כעבור שנה נסמך לרבנות בסמינר.
את השנתיים הבאות העביר כקצין דת בצבא ארצות הברית, בפורט דיקס שליד טרנטון ובקוריאה הדרומית.
ב-1967 החל ללמד בסמינר בתקן זוטר, וב-1969 השלים דוקטורט בהיסטוריה יהודית בקולומביה, בנושא התגובה היהודית לאנטישמיות בגרמניה בין 1870 ל-1914, וקיבל משרת מורה מן החוץ במוסד.
ב-1975 מונה לדיקאן המסלול לתואר שני בבית-המדרש, וב-1976 קודם למרצה בתקן מלא.
ב-1980 מונה לפרופסור מופקד הקתדרה ע"ש הרמן אברמוביץ להיסטוריה יהודית בבית המדרש.
תחומי עיסוקו העיקריים כהיסטוריון היו חקר תולדות יהדות גרמניה ובמיוחד התפתחות חכמת ישראל שם.
החשוב מבין ספריו הוא "הפנייה לעבר ביהדות המודרנית" מ-1994.
ב-1986 קיבל את משרת נגיד בית המדרש לרבנים, שהנושא אותה הוא מנהיגה הרוחני בפועל של היהדות הקונסרבטיבית.
הוא נכנס לתפקיד שלוש שנים לאחר שהסכסוך בן העשור על סמיכת נשים לרבנות הסתיים בהחלטה לקבל מועמדות ובפרישת האגף השמרני בראשות הרב פרופ' דוד הלבני.
שורש הגדיר עצמו כ"איש מרכז מיליטנטי" ומיהר להשלים את פתיחת כל המסלולים לנשים.
בית המדרש גדל בהיקף ניכר בימיו, וערב פרישתו ב-2006 היו 700 סטודנטים רשומים בכל התוכניות.
במקביל, התנועה הקונסרבטיבית עצמה נחלשה מאוד בימיו ואיבדה חברי קהילות רבים לטובת הרפורמים.
שורש עמד בחזית המאמץ להגדיר בבהירות את הזרם בימים שבהם העמימות והחתירה למרכז איבדו ממשיכתם: הוא הקים מועצת הנהגה לטיפול ריכוזי בסוגיות שוטפות וב-1988 היה בין יוזמי מצע 'אמת ואמונה', הפעם הראשונה שבה הוצהרו רשמית עמדות אמוניות.
ב-1995 ניסח את "ערכי היסוד של היהדות הקונסרבטיבית", ניסיון נוסף להגדיר את יסודות השקפתה שנמנו בשבעה עיקרים.
כמו כן, הרחיב מאוד את שיתוף הפעולה עם מוסדות אקדמיים אחרים ומ-1991 קידם תוכנית לימודי יהדות למורים ופעילים קהילתיים בברית המועצות לשעבר.
הוא הכריז שהתנגד לשינוי הטקסט אך קיבל את עמדת הקהילה.
בשנותיו האחרונות בתפקיד הנגיד היה מתנגד חריף לקבלת להט"ב מוצהרים ללימודי רבנות או הכרה במערכות יחסים כאלה, בנימוק שהדבר אינו קביל הלכתית, יהווה כניעה לנורמות התרבות הסובבת ועשוי להוביל לפרישה נוספת של המחנה השמרני בסוגיה.
ב-2003 כתב שהפסק מ-1950 שהתיר נסיעה לבית-הכנסת בשבת היה "טעות" שדרדרה את יחסם של חברי הקהילות לשבת.
בנאומו האחרון כנגיד במרץ 2006 תקף את האגף הליברלי בזרם כ"דה-קונסטרוקציוניסטים" והכריז ש"בעייתה של התנועה היא שאיבדה את האמון בעצמה...
מבחינת הפנימיות אנחנו כבר רפורמים, ותוך זמן קצר גם ניראה מבחוץ כמו הרפורמים." לאחר עזיבת התפקיד חזר לכתיבה היסטורית.
שורש נשוי לסאלי ואב לשלושה ילדים.
יצחק שובינסקי (1914 – 1981) היה רואה חשבון ותעשיין ישראלי, אשר ייסד, ביחד עם לדיסלאב שנלר, את אוטוקרס ושימש מנכ"ל החברה בשנים 1957–1971.
החברה שהייתה מחלוצות תעשיית הרכב בישראל, ובפרט הראשונה ליזום תכנון ויצור רכב "ישראלי", ה"סוסיתא", כאשר לצדה יוצרו דגמי "כרמל", "סברה ספורט", "טריומף 1300" ועוד.
שובינסקי נולד בטוראק, פולין לאברהם וחנה.
בשנת 1914 (תרע"ד), עם סיום לימודיו בגימנסיה פולנית עלה לארץ ישראל.
התחיל את דרכו כרואה חשבון בנמל תל אביב.
התחתן עם יעל בסקינד, ילידת ראשון לציון (1912) ונכדתו של יהודה צלליכין מאנשי ביל"ו ומראשוני המושבה ראשון לציון.
נולדו להם שלושה ילדים: ד"ר חסיה ירושלמי (1946) והתאומים משה ויהודה (1948).
עד שנת 1939 התגוררו בני הזוג שובינסקי ברחוב שינקין בתל אביב.
בשנת 1939 עברו להתגורר בחיפה.
שובינסקי היה שותף עם גיסו בעסק של יינות.
בהמשך עסק בספנות, נכנס בשותפות לחברת "פוסידון", וייבא מטורקיה לקרדות, ביצים וטבק לסיגריות.
שובינסקי הגיע לסדנא של לדיסלאב שנלר לקנות רכב תלת-גלגלי לשיווק טבק, שייבא מטורקיה ואז החליט להיכנס לעסקי הרכב.
בשנת 1957 חתמו שנלר ושובינסקי על הסכם שותפות והקימו את חברת אוטוקרס.
את קיום המפעל חשף שובינסקי רק בשנת 1959, לדבריו "מסיבות מדיניות".
בשנת 1960, בעת שכיהן כמנכ"ל אוטוקרס, ביקר שובינסקי בתערוכת מכוניות ספורט בלונדון והתרשם ממכונית מדגם "אשלי" העשוי מפיברגלס ומשילדה שפיתח לסלי בלאמי , וקיבל רישיון להרכיב דגמים בעלי תכונות דומות, בשותפות עם יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס .
כך פותחו "רליאנט סברה" בבריטניה ו"סברה ספורט" בישראל.
בשנת 1969 רכש את מפעלו של אפרים אילין תמורת שלושה מיליון דולר.
לטענתו של שובינסקי, הוא אולץ לרכוש את המפעל, כאשר מי שהכריח אותו לבצע את הרכישה היה השר פנחס ספיר.
בעקבות הרכישה, נקלע שובינסקי למשבר כספי והוא אף הואשם בשוחד והוגש נגדו כתב אישום.
במשפט שנערך זוכה שובינסקי מכל סעיפי האישום, אולם כתוצאה מההוצאות על ניהול המשפט, הוא התרושש.
שובינסקי עסק בהתנדבות באימוץ חיילים ודאג להובלתם ממקומות שירותם לביתם.
בסוף יולי 1981, בעודו נוהג ברליאנט קיטן העשויה פיברגלס, לקה בהתקף לב, סטה מהכביש, פגע בעץ ונהרג.
התאונה התרחשה בשדרות הצבי בחיפה, בסמוך לבית מגוריו.
יצחק שטנר (Issac Schattner; 13 בספטמבר 1900, פצ'ניז'ין, אוסטרו-הונגריה, כיום באוקראינה – 15 בפברואר 1981, ירושלים, ישראל) היה גאוגרף וגאומורפולוג, חוקר ומורה, ממייסדי המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
יצחק שטנר למד גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת וינה, קיבל תואר דוקטור ב-1925 ועבד שם במכון הגאוגרפי.
בד בבד התמסר לפעילות ציונית והתכונן לעלייה לארץ ישראל.
תחילה עבר הכשרה חקלאית ואחריה החל לימודים מקצועיים בענף הבנייה.
בצד עבודתו בווינה כ"מוסמך בַּנָּאוּת" (Baumeister) המשיך בעיסוקיו האקדמיים, וכחוקר מן המניין במכון הגאוגרפי של אוניברסיטת וינה ביצע מחקרי שדה בארצות אירופה.
בשנת 1936 עלה יצחק שטנר לארץ ישראל.
צעדיו המקצועיים הראשונים בארץ ישראל כללו עבודות מיפוי במשרה חלקית במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית וכן ייעוץ לסוכנות היהודית ביחסי קרקע-התיישבות.
המחקר וההוראה של הגאוגרפיה בשנות השלושים והארבעים עדיין לא נערכו ברמה האקדמית, ושטנר התרכז בהוראת הגאוגרפיה במסגרת מכללות להכשרת מורים ובתי ספר תיכוניים בתל אביב ובירושלים וכן בקורסי קיץ בקיבוצים.
בשנות מלחמת העולם השנייה ערך והגיש תוכנית רדיו "גאוגרפיה בחדשות" בקול ירושלים כחלק משידורי "הַסכֵּת והַשׂכֵּל" שיועדו לבתי ספר ולנוער.
לצד אלה המשיך שטנר בפעילות מחקרית.
הוא התמקד בעיר חיפה ונמלהּ, ומחקריו אלה פורסמו בסדרת מאמרים שראו אור בסוף שנות השלושים.
מחקריו בתחום הכרטוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל הניבו את חיבורו "מפת ארץ ישראל ותולדותיה".
בסוף שנות הארבעים ערך שטנר אטלס עולמי בעברית.
במהלך השנים תרם לא מעט מזמנו לצורכי ביטחון.
ב-1947 היה אחראי על אוסף המפות ותצלומי האוויר של ההגנה בירושלים, ואחרי קום המדינה שירת בצה"ל ביחידת פענוח תצ"א.
ב-1949 הצטרף שטנר לסגל המחלקה הצעירה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, שהקים עמיתו דוד עמירן.
הקמת המחלקה נחשבת לנקודת מפנה בהתפתחות הגאוגרפיה כדיסציפלינה אקדמית בישראל ולתחילתה של תמורה מהירה בלימוד ובמחקר.
שטנר המשיך את עיסוקיו בגאומורפולוגיה, כרטוגרפיה היסטורית וגאוגרפיה רגיונַלית.
התמחותו בגאומורפולוגיה ובתצלומי אוויר מצאה ביטוי במחקרי מערכת הנפתולים של נהר הירדן.
שטנר שימש כעורך בתחום הגאוגרפיה לכרכים הראשונים של האנציקלופדיה העברית וכתב בה עשרות ערכים.
הוא ערך את המדור שהוקדש לתולדות הנוף באטלס ישראל והיה חבר בוועדת העריכה של מפעל זה (1965–1969).
שטנר חיבר את הערך "מפות ארץ ישראל" באנציקלופדיה יודאיקה ואת פרק הסקירה הגאוגרפית בערך "ארץ ישראל" באנציקלופדיה המקראית.
כמו כן היה שטנר מעורב בפעילות הארגון הגאוגרפי הבינלאומי כחבר בוועדת הכרטוגרפיה (1952–1956) ובוועדת הגאומורפולוגיה החופית (1960–1964).
בשנות השישים היה שטנר מהמובילים בקבוצה שפעלה למען השמירה על חופי ישראל הנתונים בסכנה חמורה בשל כריית חול בלתי מבוקרת לצורכי בנייה.
המחקרים והתסקירים שפיתחה הקבוצה הניחו את היסודות לחוק שמירת הסביבה החופית.
יצחק שושן (25 באפריל 1930 – 19 בספטמבר 2014) היה קצין בחיל הים בדרגת סא"ל ומפקדה האחרון של המשחתת אח"י אילת.
שירת בפלי"ם בצה"ל, ניהל מפעלים תעשייתיים וסייע לשחרור מדענים מעוכבי עלייה מברית המועצות.
נולד כז'אק בלט בעיר לייז' שבבלגיה, בן יחיד לשושנה ואברהם בלט.
במלחמת העולם השנייה נמצאה המשפחה בהשרדות מתמדת מפני הכיבוש הגרמני.
בשנים 44–1943 נחבא בדרום בלגיה.
אמו שהייתה תופרת במקצועה הועסקה כמו אחרים בעבודה חקלאית והתחברה למחתרת הבלגית.
ז'אק נחבא בטירה העתיקה Le Chateau du Faing A Jamoigne שהייתה מוסד חינוך בחסות אליזבט מלכת הבלגים לילדי שבויי הצבא הבלגי Home Reine Elizabet בו הוחבאו גם ילדים יהודים.
במוסד הזה נמצא מורה מעולה שהשקיע בו בלימודי לטינית צרפתית ברמה גבוהה.
לימודים אלה סייעו לו מאוחר יותר.
לאחר השחרור התיישבה המשפחה בבריסל.
בבית הספר שם נתקל בתופעות אנטישמיות וכתגובה התחבר לתנועת גורדוניה.
בטרם מלאו לו 16 נעשה מדריך לשכבה הצעירה של התנועה.
התרשם שחברים רבים עולים לארץ ישראל במסגרת גרעין נוער מבלגיה.
בשנת 1946 נרשם לעלות לארץ כאשר גילה את הדבר להוריו השתכנעו והצטרפו אליו באניה החייל העברי שיצאה מאנטורפן.
האנייה נתפסה על ידי הבריטים וב-26 ביוני 1946 הוכנסה לנמל חיפה ונקשרה לשובר הגלים.
לאחר מספר ימים הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית.
לאחר כחודש ימים יצאה המשפחה ממחנה המעצר ועברה להתגורר בתל אביב.
אביו היה שם איש תחזוקה.
מאוחר יותר עברו לשכונת צהלה.
שושן הצטרף לחבריו לגרעין שנקרא 'קבוצת השרון'.
בחודש פברואר 1947 נדרש הגרעין להקצות חבר שיתגייס לפלי"ם.
שושן שזכר את מלווי אוניית המעפילים התנדב.
לאחר מיון שנעשה על ידי שמואל ינאי וחנה יפה התקבל וצורף לקורס סירות מס 8 של הפלי"ם בפיקוד יוסף דרור.
מהחניכים האחרים בקורס למד עברית והמשיך לשלב מפקדי סירות.
לאחר הקורס צורפה הקבוצה לקיבוץ יגור שבועיים עבודה במשק ושבועיים אימונים.
המחלקה עברה לשייח אברק ליד בית שערים להכשרה בסיסית והכנה לקורס מפקדי כיתות.
המחלקה השתתפה בהורדת העולים בחוף נהריה מהאנייה עליה.
שושן היה בצוות סירה שנלקחה ממועדון ימי נהריה.
הם חתרו אל האונייה קיבלו קבוצת מעפילים העבירו חבל ובעזרתו עברו הלוך וחזור עד שפונו כל המעפילים.
בנובמבר 1947 הקבוצה הועברה לתל אביב לקלוט את מעפילי האנייה הפורצים.
הייתה זו הפעולה המאורגנת האחרונה של הפלי"ם, וכבר בדרך חזרה ליגור הודיע שמואל ינאי שהקורס הופסק והאנשים חולקו לפלוגת הנמל וחלקם ליחידות יבשתיות.
ב-4 בדצמבר 1947 הוצב שושן לקורס חובשים מחלקתיים שנערך ברמת הכובש ואחריו תקופת אימון בבית חולים הדסה' בתל אביב והמשיך לקורס חובשים פלוגתיים ברמת הכובש.
בסיום הקורס הוצב כחובש פלוגתי ביד מרדכי תחת פיקודו של דבמבם.
והשתתף בליווי שיירות בין רחובות ניר עם ויד מרדכי.
במהלך ליווי השיירות אירעו מספר פעמים בהם עלה המשוריין בו נמצא שושן על מוקשים.
שושן נלחם והגיש עזרה ראשונה תחת אש לפצועים.
בערב פסח 1948 התקבלה הוראה להעביר את אנשי הפלי"ם לשירות הימי שהוקם.
שושן התייצב במפקדת השירות במלון סן רמו בתל אביב.
השירות הימי נדרש לשלוח מדריך לקורס חובשים שהתקיים במחנה 'דורה' ליד נתניה.
שושן הדריך בשלושה קורסים של חובשים מחלקתיים.
כשנשלח להדרכה הבטיח לו שמואל טנקוס שיועבר לשירות ימי לאחר שני קורסים.
לאחר הקורס השלישי הזכיר את ההבטחה ואז הועבר לחיל הים בתפקיד ראשון כחובש בנמל יפו.
בסוף יולי 1948 קיבל את מבוקשו והוצב לאח"י מעוז (ק-24) מאוחר יותר לאח"י נגה (ק-26) בה שירת עד דצמבר 1949. באניות אלה השתתף בהפלגות ובקרבות בזירה הימית במלחמת העצמאות.
בקיץ 1949 הצטרף שושן לקורס חובלים במחזור ב' והוסמך כקצין ים בשנת 1950.
אקדמיה של הצי הצרפתי בברסט
לצורך העלאת הרמה המקצועית בכלי השיט של חיל הים נשלחו שישה קצינים צעירים לאקדמיה של הצי הצרפתי Ecole Navale בברסט (צרפת).
הוא נדרש לחתום לשירות קבע של 9 שנים ולקראת הנסיעה עיברת את שמו מז'אק בלט ליצחק שושן.
איתו במחזור היו עוד שני בוגרי קורס חובלים במגמת שייט: רמי לונץ, ויצחק קט, ושלושה במגמת מכונה: אריה כהן, דב שומרוני ומרדכי מעיין.
רק אחד מהאחרים ידע קצת צרפתית ושושן נעשה מדריך מלווה בצרפתית לחבריו.
לצוערים הישראלים אושרה שעה נוספת לאחר כיבוי אורות שהיה ב-21:00 אותה ניצלו ללימוד צרפתית.
שושן ניצל היטב את האפשרויות באקדמיה.
הוא למד גם להטיס מטוסים קלים והוסמך לכך.
ורכש מידע רב בתחום ההתנהלות הימית.
שושן, קט ורמי לונץ נעשו מובילי המקצוענות בתחום ה בחיל הים.
ברמת הציונים הגיע שושן למקום הששי מתוך 130 המסיימים.
הישג זה הגיע לידיעת ראש המטה הכללי מרדכי מקלף וראש מחלקת הדרכה אלוף מאיר זורע הוציא לשושן מכתב הערכה
בשנים 1950–1953 למד שושן באקדמיה של הצי הצרפתי וקיבל תואר ראשון בהנדסת אוניות.
שושן קיבל אישור מחדש על סיום לימודיו והתואר עצמו נרשם בפנקס המהנדסים בשנת 1958.
בסיום הלימודים שושן הצטרף לשייטת הגדולה כקצין הפריגטה אח"י משגב (ק-30).
בתפקיד זה היה כאשר הוזעקה השייטת באוגוסט 1953 לסיוע חיל הים הישראלי לנפגעי הרעש באיי יוון.
מאוחר יותר עבר לפריגטה אח"י מבטח (ק-28).
במרץ 1954 נשלחה הפריגטה להעביר את עצמותיו של הברון אדמונד דה רוטשילד ורעייתו לקבורה בישראל.
שושן כדובר מצרפתית נבחר לייצג את האנייה ונשלח לפגישה עם בנו של הנדיב, הברון ג'יימס דה רוטשילד, בפריז והביא משם את הארונות לנמל מרסיי.
אח"י מבטח (ק-28) הפליגה לישראל ו'מבצע הנדיב הידוע' הסתיים ב-5 באפריל 1954, עם עגינתה בנמל חיפה והבאת הארונות לקבורה חוזרת בחלקת הברון בזכרון יעקב.
ביוני 1954 יצאו הפריגטות ל'מבצע תיכון' בו ביקרו במספר נמלים.
בנמלים נערכו מצעדים של ימאי הפריגטות.
בעת הביקור באיסטנבול הוביל שושן את קבוצת הימאים במצעד ברחובות העיר.
בשנים 1955–1956 היה שושן סגן ראש מדור מכ"ם ביחידת האלקטרוניקה בצוות רכישה ושיפוץ המשחתות באנגליה מעבר להיות קצין הגנ"ק של אח"י יפו (ק-42).
לפני מבצע קדש קיבל צה"ל ציוד לחימה מצרפת.
שושן נעשה קצין קישור לנחתות צרפתיות שהביאו לארץ טנקים ותחמושת במסגרת מבצע יונה.
הפריקה נעשתה בסודיות וביעילות בחוף נחל הקישון.
שושן נעשה שותף סוד למבצע קדש.
לקראת מערכת סיני שובצו הקצינים האחרים שלמדו באקדמיה הצרפתית בברסט כקציני קישור לאוניות הצי הצרפתי שהגיעו לאזורנו.
שושן הוצב למשחתת 'סורקוף' שהגיעה להגנה נגד מטוסים מצריים.
בהמשך הועבר לסיירת "ז'ורז' לייג" שהופעלה להפגזת חוף בסיוע לכיבוש עזה.
ההפגזה נעשתה תוך טיווח מתצפית בחוף ושושן היה חלק ממערכת בקרת האש בסיירת.
לאחר שוך הקרבות נלווה שושן לספינות הדיג שיצאו לחלץ את יהודי פורט סעיד.
בקרבת הנמל נמצאו כלי שיט צרפתיים ובריטים.
תפקידו של שושן היה לדבר צרפתית באלחוט דיבור לצרפתים ואנגלית במבטא צרפתי לבריטים – וכך גם עשה.
ב־1956 מונה ששון לראש מדור מכ"ם ביחידת האלקטרוניקה ענף ים 7 במפקדת חיל הים.
ב־1960 מונה שושן למפקד פלגת הטרפדות 914.
ב־1961 היה חניך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, זרוע הים מחזור ז'.
לאחר סיום הקורס מונה לראש ענף ים 7 במפקדת חיל הים, שעסק בגילוי.
כחודש לאחר המלחמה התחולל בקרבת פורט סעיד קרב בו המשחתת אילת ושתי טרפדות ישראליות הטביעו שתי טרפדות מצריות.
סא"ל שושן מפקד המשחתת היה המפקד הבכיר ותפקד היטב בקרב.
ב-21 באוקטובר בעת שאח"י אילת בפיקודו של שושן ביצעה סיור הפגנת נוכחות בקרבת פורט סעיד נורו אליה טילים.
המשחתת טבעה עם 47 הרוגים.
במהלך הטיבוע המשיך שושן לפקד על הצוות ונמצא בשליטה ועד שהחליט לנטוש את האונייה.
שושן עצמו סבל מפציעות מהדף הפיצוצים במים.
שכב שישה שבועות בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
לאחר החלמתו המשיך לטפל בפצועים ובמשפחות.
הניצולים ומשפחות הנופלים שמרו אמונים למפקד שושן ולא באו אליו בטענות.
אחד הניצולים, דן בן אמוץ מעתלית, כתב שיר שכלל את המילים
הטראומה של הפגיעה במשחתת תחת פיקודו הייתה קשה מאוד עבור שושן.
דרש לעשות תחקיר אך כמו במקרים רבים אחרים הדבר לא נעשה.
במרץ 1968 מונה למפקד בה"ד חיל הים אך הרגיש שאינו יכול למלא את התפקיד ויצא לחופשה ללא תשלום עד לפרישה בשנת 1970 אז השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
נושא טיבוע האילת נעשה מרכיב חשוב בהמשך התנהלות חייו.
המחשבות שאם היה עושה כך או אחרת היה מציל את אנשיו הטרידו את מנוחתו ולא מצא שלוה.
את טענותיו הפנה לראש המודיעין הימי ראובן אשכנזי על כי צוות מודיעין לא הגיע להפלגה כשנוכחותו הייתה קריטית.
ובעיקר למפקד חיל הים שלמה אראל אשר לכאורה לא שעה לאזהרות קודמות.
במלאת 20 שנה לטיבוע באוקטובר 1987 הוזמנו אראל ושושן לקיבוץ עין שמר והתפתח עימות מול קהל.
העימות לא פתר דבר והמתעמתים נשארו בדעתם.
שושן המשיך לחקור ולדרוש והגיעה אליו שמועה שמברק הכולל מידע על הגזרה המתחממת עוכב ביחידת אמ"ן ולא הועבר לחיל הים וזאת עקב מחדל של קצין משמרת באותה יחידת אמ"ן.
הדבר לא נתן לו מנוח ואף ניסה להגיש תלונה כנגד אותו קצין אך למעשה לא היו לו הוכחות וחלה התיישנות.
בשנת 1990 כתב שושן את הספר "הקרב האחרון של המשחתת אילת" כסיפור אוטוביוגרפי עם הרחבה על אירוע הטביעה.
הספר פורסם ב־1993 על ידי הוצאת ספרית מעריב.
במלחמת יום הכיפורים זומן שושן לשירות מילואים והוצב כקצין קישור בין חיל הים ליב"א 506 של חיל האוויר בהר מירון.
1974-1968 – מנהל ייצור וכוח אדם במפעל אליאנס קיסריה פולימרים בע"מ.