tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרה של מגפה, למשל, אגירה גם מאפשרת לאנשים לצמצם את הביקורים שלהם בחנויות, מה שממזער את המגע שלהם עם אנשים אחרים ואת האפשרות להידבק במחלה.
יתרה מכך, המלאי יכול לשמש כמרווח ביטחון בידיעה שתהיה מספיק אספקה כדי להגן על האגרנים לאורך המשבר.
ברם, לא כל משבר יוצר בהלת קניות.
הגורמים לבהלת קניות הם נפשיים בעיקר, וניתן להצביע על ארבעה גורמים עיקריים:
תפיסה אישית של משמעות האיום במחסור של מוצר או מוצרים מסוימים.
חשש מהלא נודע הנגרם משילוב של רגשות שליליים כפחד וחרדה ואי ודאות לגבי משך המשבר ולקיום אספקה כדי לשרוד את משך המשבר.
צורת התמודדות נפשית של קנייה כדרך להפגת חששות והתגברות על משברים.
בדרך כלל טריגר כלשהו גורם לתבהלה אצל מספר מצומצם של אנשים, הרגישים יותר לגורמים הנפשיים הנ"ל, ואלו קונים כמות חריגה של מוצרים מתוך כוונה לאגרם.
ההתנהגות שלהם יוצרת איתות לשאר השוק בצורת מחסור חלקי או חריגה אחרת מהמצב לו הם רגילים.
בתגובה לאיתותים כמעט לא מורגשים אלו, מגדילים שאר הקונים במעט את הקניה, אך את ההגדלה הפתאומית וה"קטנה" שמתבצעת על ידי החלק הארי של הקונים, השוק לא מסוגל לספוג ובאופן מיידי נוצר מחסור.
היווצרות המחסור במקום אחד (מרכול או יישוב קטן, למשל) מתפשטת במהירות גם למקומות אחרים בתהליך של משוב חיובי ויוצרת בהלת קניות כללית.
בהלת קניות היא התנהגות בלתי רצויה מבחינה חברתית.
כתוצאה ממנה נרכשות כמויות גדולות של מצרכים יומיומיים בסיסיים וציוד רפואי, מה שגורם לעיתים קרובות לחוסרים במלאי.
מצבים אלו מגבילים או מונעים גישה למוצרים דווקא מיחידים או קבוצות פגיעות יותר (למשל קשישים או עניים), הזקוקים יותר למוצרים אלו.
מנקודת המבט הקמעונאית, בהלת קניות גורמת לשיבושים נוספים בשרשרת האספקה.
העלייה הספורדית בביקוש למוצרי צריכה, יחד עם סגירת נתיבי אספקה או הגבלות על התנועה, מציבה אתגרים בתחומים כמו הזמנה, מילוי והפצה.
כתוצאה מכך, מחמיר מצב אספקת המלאי ולעיתים קרובות מוביל לעליית מחירים של מוצרי צריכה.
הנזקים החברתיים העלולים להיגרם מבהלת קניות מעלים את הצורך במניעתה.
יישום מדיניות ואסטרטגיות מתאימות לבלימת קניות בהלה יכול לכלול הפחתת המחסור הנתפס על ידי הציבור במוצרים על ידי הבטחת זמינות עקבית והודעות מהממשלה, התקשורת והקמעונאים שיש זמינות של מלאי.
איתותים אחרים של מחסור כמו מדפים ריקים ותורים ארוכים יכולים להיות מופחתים על ידי תמריצים, משלוחים מקוונים ויישום מילוי מהיר, יישום סנקציות מתאימות ומכסת רכישה למוצרים.
גם טיפול נכון בשמועות ובאינפורמציה שגויה יכול להיות חלק במניעת בהלת קניות.
הבהרות על ידי התקשורת או הממשלה עשויות להפחית את אי הוודאות והפחד ולשפר את האמון החברתי.
התקשורת או הממשלה יכולות גם להדגיש את ההשלכות השליליות של בהלת קניות, ולהניע את הציבור להיות נדיב יותר על ידי רכישה אחראית.
בהלינה (בפיליפינית ובאנגלית: Bahalina; המכונה לפעמים "Coconut red wine"), הוא יין דקלים פיליפיני מסורתי העשוי מקוקוס מותסס או מוהל דקל ניפה (Nypa fruticans).
הוא נגזר מהמשקה בשם tubâ שמופק מדקל (palm toddy).
הבהלינה מתיישן במשך מספר חודשים עד מספר שנים.
מקורו מהאיים ויסאיאס ומינדנאו של דרום הפיליפינים.
צבעו חום-כתום עמוק ובעל טעם עפיץ ומעט מר.
צבע הבהלינה האופייני הוא חום-כתום עמוק בשל השימוש בבארוק שהוא צמח שאורגים ממנו גם בדים גסים (נקרא גם טוּנגוֹג או טוֹנגוֹג), התמציות מהקליפה המיובשת (מַרְקָה טונגוג או טאנגאל) של מיני מנגרובים מסוימים.
התמציות העשירות בטאנינים שמונעים מהבהלינה להחמיץ, כמו גם מוסיפים מרירות קלה לטעם.
בהלינה שונה מהלאמבאנוג של לוזון בכך שלאמבאנוג מזוקק ואינו משתמש בבארוק ולכן צבעו לבן חלבי או צלול.
לבהלינה יש בסביבות 10% עד 13% אלכוהול בנפח, שהוא גבוה יותר מ"טוּבָּה" tubâ (ביותר מ-2%-4%).
עם זאת יש לו תכולת אלכוהול נמוכה בהרבה מאשר הלאמבאנוג שיש לו 40%-45%.
ייצור הבהלינה מתחיל בייצור של tubâ, שמקורו במיץ של גבעולי פרחי קוקוס או דקל ניפה שנחתכו.
ה-tubâ בדרך כלל מותסס תחילה במשך שבוע בצינורות איסוף הבמבוק שנותרו על עץ הקוקוס.
הם נאספים על ידי המנגואט או המננגגוט (אוספי tubâ) ומיד נאטמים היטב בקנקני זכוכית מסורתיים או בפחיות, תוך הקפדה על שלא יישארו כיסי אוויר.
הבארוק מתווסף בשלבים אלה, בין אם כשהוא עדיין בצינורות הבמבוק או במהלך ההעברה לקנקנים.
לאחר יממה עד מספר שבועות, ה-tubâ תוסס לבהאל, שהוא משקה אלכוהולי עדין ובעל טעם חמוץ-מתוק.
ניתן לצרוך אותו כמו שהוא.
להכנת בהלינה, לעומת זאת, הבהאל מסונן דרך בד, כדי להסיר את המשקעים ולאחר מכן מועבר לקנקן חדש.
זה חוזר על עצמו מדי יום במשך שלושה חודשים כדי להבטיח שהבהלינה לא תתסוס ותיהפך לחומץ קוקוס.
לאחר תהליך זה, הכד נקבר מתחת לאדמה לפחות בעומק של 30 ס"מ או מאוחסן במרתפים קרירים לפחות חודשיים נוספים לפני שיהיה מוכן לצריכה.
הייצור המסורתי של בהלינה נפוץ כאמור בויסאיאס ובמינדנאו של דרום הפיליפינים.
לעיתים הוא מאופיין כ"משקה העניים", לא בגלל איכותו, אלא מפני שהוא זול יחסית למשקאות אלכוהוליים מסחריים.
בהלינה מיושן לגילאי שלוש עד חמש שנים מכיוון שביישון מקבל טעם חלק יותר.
לבהלינה אין טעם של tubâ או בהאל.
במקום הטעם החמוץ-מתוק במקצת של שני המשקאות האחרונים, הבהלינה הוא מעט מריר וחריף.
בהלינה נהוג לשתות מעורבב עם משקאות קלים מוגזים אשר מעניקים מימד מתוק יותר לטעם, המזכיר יין אדום.
בהלינה, יחד עם tubâ, בהאל ומשקאות אלכוהוליים פיליפיניים מסורתיים נחגגים ביחד מדי שנה במזרח ויסאיאס באירוע טעימות יין המכונה "Oktubafest".
בהמת משא היא סוג של חיית עבודה אשר משמשת את בני האדם לצורך הובלת ציוד ומטען.
זהו שימוש עתיק יומין שהתפתח במהלך ההיסטוריה האנושית כחלק מהתמקצעות של עבודות חקלאיות ושל תחבורה.
בעלי חיים אלו מוערכים במיוחד בשל יכולתם להתמודד עם תנאי סביבה קשים, כגון חום, קור ומסלולים מאתגרים שאינם נגישים לרכבים ממונעים.
השימוש בבהמת משא משתנה בהתאם לתרבות, הגאוגרפיה והצרכים הכלכליים של האוכלוסייה המקומית.
בעת העתיקה ובימי הביניים, תפקידן של בהמות אלה היה קריטי ביותר לכלכלה ולסחר, בעוד שבימינו ישנם מקומות בהם השימוש בהם עדיין נחוץ כמעט כמו בעבר, לצד אזורים בהם הוחלפו בכלי רכב מודרניים.
חיות הלהקה המסורתיות כוללות פרסתנים כמו גמלים,יאק הבית, איילי הצפון, עיזים, תאו מים, למות וחיות נוספות מבויתות ממשפחת הסוסיים לרבות סוסים, חמורים ופרדות.
קיים גם שימוש בכלבים לנשיאת משאות קטנים.
המונח "בהמת משא" משמש בדרך כלל בניגוד לבהמת עבודה שבדרך כלל גוררת משא כגון מחרשה, עגלה, מזחלת או גזע עץ כבד ולא נושאת משא ישירות על גבה.
לדוגמה, כלבי מזחלות גוררים משאות אך לא בדרך כלל נושאים אותם, בעוד שפילים שומשו במשך מאות שנים לגרירת גזעי עצים מתוך יערות.
האזור הארקטי - איילי הצפון וכלבי מזחלות
מרכז אפריקה ודרום אפריקה - שוורים, פרדות, חמורים
אירואסיה - חמורים, שוורים, סוסים, פרדות
מרכז אסיה - גמלים בקטריים, יאקים, סוסים, פרדות, חמורים
דרום ודרום-מזרח אסיה - תאו מים, יאקים, פילים אסייתים
צפון אמריקה - סוסים, פרדות, חמורים, עיזים
צפון אפריקה והמזרח התיכון - גמלים, סוסים, חמורים, פרדות, שוורים
אוקיאניה - חמורים, סוסים, גמלים, פרדות, שוורים
דרום אמריקה - לאמות, חמורים, פרדות
השימוש בסוסים ושוורים לגרירת עגלות מטען החל להחליף בהדרגה את השימוש בסוסי משא, שהיו חשובים עד לימי הביניים, עד למאה ה-16. בהמות משא עשויות להיות מצוידות באוכפים מיוחדים ועשויות גם לשאת משא צד.
חלופה נפוצה היא שימוש בזוג חומרים משוקלים (לרוב ממוקמים באופן סימטרי) המכונים "פניירס".
בעוד שהשימוש המסורתי בבהמות משא על ידי שבטים נוודים במצוקה, מתפתח שוק חדש בתעשיית המשלחות התיירותיות באזורים כמו הרי האטלס הגבוהים של מרוקו, המאפשר למבקרים ליהנות מטיולי תרמילאות עם בעלי חיים.
השימוש בבהמות משא "נחשב לאמצעי תקף לצפייה וחוויה" בחלק מהפארקים הלאומיים באמריקה, בהתאם להנחיות ולאזורים סגורים.
במאה ה-21, כוחות מיוחדים בין היתר בארצות הברית קיבלו הנחיות לשימוש בסוסים, פרדות, למות, גמלים, כלבים ופילים כבהמות משא.
בהמן קובאדי (בפרסית بهمن قبادی; באנגלית: Bahman Ghobadi; נולד ב-1 בפברואר 1969) הוא שחקן, במאי, מפיק וכותב איראני ממוצא כורדי, המשתייך לזרם הגל החדש בקולנוע האיראני ונחשב כחלוץ הקולנוע הכורדי.
סרטיו זכו במגוון פרסים בפסטיבלים רבים וריתקו באירופה את קהל הצופים בסוף שנות ה-90. קובאדי פעיל באופן אקטיבי למען זכויות האדם והעם הכורדי ולמען חופש הביטוי באיראן לאחר שברח בשנת 2009 ממולדתו.
קובאדי נולד באיראן בעיר באנה והיה הרביעי מבין שבעה אחים.
בגיל 12, לאחר עימותים אזרחיים שהיו בעירו עברה המשפחה לעיר סננדג', שהיא מרכז מחוז כורדיסטן שבאיראן.
בשל קשיים כלכליים נפרדו הוריו, והוא נאלץ לצאת לעבוד בגיל 15 כדי לפרנס את המשפחה.
בשנת 1992, עם סיום הלימודים בבית הספר התיכון עבר לטהרן במטרה ללמוד קולנוע באופן מקצועי.
בטהרן למד במכללת השידור האיראני אך לא סיים את הלימודים.
הוא החליט להמשיך לצלם בדרכו וליצור סרטים קצרים.
כך החלה הקריירה האומנותית שלו בתחום הצילום.
קובאדי הושפע מאוד מההיסטוריה והתרבות של כורדיסטן.
בצעירותו, רשם אותו אביו לחוג היאבקות ומול המכון היה סטודיו לצילום.
בשנת 2009, הצטרף לקבוצה של יוצרי קולנוע איראניים שגלו מארצם.
לאחר פרישתו מהלימודים, החל להפיק סרטים קצרים ובינוניים, במצלמות 8 מ"מ ו-16 מ"מ.
הוא פגש עוזר צלם והתיידד איתו, ובמקביל שאל בספרייה הציבורית ספר על אנימציה.
את סרט האנימציה הקצר הראשון צילם יחד עם אמו שעזרה לו בעבודה.
קופסת סיגריות איראניות וספסל שמשו לו כעזרים בסרט.
הסרט זכה בפסטיבל סרטים בטהרן במקום ראשון והיווה נקודת זינוק לקריירה שלו.
הוא המשיך להפיק ולצלם כ-34 סרטים קצרים ואחד מהם - "החיים בערפל" (Life in Fog) - זכה במספר פרסים.
לדבריו, הוא צבר את הניסיון והידע שלו מיצירת הסרטים הקצרים ולא מהלימודים המקצועיים בטהרן.
זכייתו בפרס הקנתה לו ביטחון והוא פנה אל עבאס כיארוסתמי, במאי איראני מפורסם, אשר רצה להפיק סרט בכורדיסטן.
קובאדי העריך את כיארוסתמי ויצירותיו, ניצל את ההזדמנות והציע את שירותיו.
הוא קיבל תפקיד עוזר במאי ותפקיד משנה בסרט "לאן שהרוח תישא אותנו" [(Bad ma ra khahad bord) (הסרט הופק ב-1999)].
בסרטיו, מלהק קובאדי שחקנים לא מקצועיים, מביים אותם בצורה מקצועית ונוהג כלפיהם כאילו היו שחקנים מקצועיים.
הוא נימק את הבחירה שלו בכך, שבכורדיסטן אין שחקנים מקצועיים הואיל והקולנוע הוא סוג אמנות חדש.
כמו כן, סרטיו נעשו בתקציב נמוך מאוד, מכיוון שלא קיבל תקציבים להפקת סרט מהשלטונות האיראנים.
לדבריו במאי קולנוע אחרים בעולם מקבלים מימון לסרטיהם מגורמים שונים.
הואיל וסרטיו מתמקדים בהיסטוריה, בחיי העם הכורדי ובתרבותו הם גרמו לכך, שהשלטונות האיראנים האשימו אותו בתמיכה בהפרדת האזור הכורדי של איראן מהמדינה.
האשמה שהכחיש, אך נאלץ לעזוב את איראן.
בשנת 2000 פרץ קובאדי לראשונה לתודעה העולמית עם סרטו "זמן הסוסים השיכורים" ("A Time For Drunken Horses"), שהוא הסרט הארוך הראשון בתולדות איראן.
סרט בדיוני אבל העלילה היא תיאור מציאות חיי הכורדים הגרים על גבול איראן עיראק.
קובאדי ליהק לסרט שחקנים לא מקצועיים ביניהם ילדים מקומיים.
בעקבות הזכייה, בירך שר התרבות וההדרכה האיסלאמית של איראן אתא'ולאה מוהג'רני (Mohajerani Ata'ollah) את בהמן קובאדי וכן את הבמאים סמירה מח'מלבאף וחסן יקטאפנה שאף הם זכו בפרסים בפסטיבל זה.
הסרט זכה גם בפרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI - International Federation of Film Critics), זכה בפרס בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל שיקגו.
עלילת הסרט: בסרט מתוארת בצורה קשה קבוצת ילדים כורדים החיים בכפר סמוך לגבול עיראק איראן, ונאלצים להבריח סחורות בין איראן לעיראק, כדי להרוויח כסף עבור הניתוח שאחיהם הנכה מאדי אמור לעבור.
התנאים שלהם כל כך גרועים שהם צריכים להשקות את הפְּרֵדוֹת והסוסים בוויסקי כדי לגרום להם לעבוד, הם נאלצים לעלות מדי פעם על משאית שמעבירה אותם לעיראק לעבוד בשוק, הם משמשים כמבריחים בהונאות הברחה שונות, עליהם לגלגל צמיגים כבדים בשלג ובקור נורא והמעסיקים שלהם מרמים אותם בשכר.
אחת הסצנות מתארת את אחותם הגדולה שעוזבת אותם ומתרחקת מהם בשלג, על מנת להתחתן בכפר הסמוך וגורמת לבכיו של אחיה שנאלץ להיפרד פעם שנייה מהקרובים אליו.
באותה שנה (2000), לאחר הזכייה בסרט הקים את חברת Mij Film במטרה לקדם את הקולנוע והתרבות הכורדים.
ב-2002 ביים את הסרט "נטוש בעיראק" ("Marooned in Iraq"), העוסק בקבוצת מוזיקאים איראנים-כורדים.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל שיקגו.
ברם, הוא לא יכול היה להיכנס לארצות הברית כדי לקבל את הפרס, מכיוון שמחלקת המדינה של ארצות הברית לא איפשרה לו הואיל והיה איראני.
כמו כן זכה הסרט בפסטיבל סאן פאולו בברזיל.
עלילת הסרט: גיבורי הסרט הם האב מירזא שהיה זמר ושני בניו.
מירזא מקבל הודעה שגרושתו שנפרד ממנה לפני עשרים שנה נפצעה קשה.
הוא יוצא למסע חיפושים אחריה יחד עם שני בניו.
בדרך הם חולפים על פני כפרים שנהרסו על ידי סדאם חוסיין, ניצלים מהתקפות מהאוויר, שורדים אלימות ומוקשים., כשהם מגיעים לבסוף ליעד, הם מוצאים את עמם שנפגע מההגירה הכפוייה ומההתקפות של הנשק הכימי ולומדים על גורלה של האשה - חנרה.
הם יוצאים בדרכם חזרה לאיראן יחד עם בתה של חנרה.
ב-2004 יצר את הסרט "צבים יכולים לעוף" ("Turtles Can Fly") העוסק בשלושה ילדים ממחנה פליטים סמוך לגבול עיראק טורקיה.
אנשי הכפר השוכן סמוך לגבול ממתינים לאמריקאים שיפלשו לעיראק ויפילו את סדאם חוסיין.
כמו בסרט הראשון "זמן הסוסים השיכורים", גם בסרט זה מתמקד קובאדי בילדים, וצוות השחקנים מורכב מילדים שנבחרו מהאזור ומקומם של המבוגרים נפקד.
הנוף ההררי המצולם בסרט מקרין אשליה של שלווה.
מצד שני, רוב הנוף הוא צחיח, בוצי ומכוסה שלג.
השלג הלבן מסמל את הטוהר של העם הכורדי, הנופים הם נופים של הרס שנמצא בכל מקום כתוצאה מהמלחמה.
בסרט אין פוליטיקה כי קובדי לא מעוניין להעביר בסרט מסר פוליטי.
הוא מתמקד בגורלם של הילדים גיבורי הסרט.
הסרט נמכר ל-40 מדינות, הוקרן ביותר מ-100 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים וגרף למעלה מ-50 פרסים בינלאומיים, ביניהם פרס "רוח החופש" ע"ש וים ון ליר בפסטיבל ירושלים בשנת 2005.
עלילת הסרט: קובאדי מתאר בסרט את הילדים ובני הנוער הכורדים ש"מגרש המשחקים" שלהם הוא הרס ומוקשים ואין להם ילדות.
הילדים הללו מנותקים משאר העולם וחיים בכפר בכורדיסטן העיראקית.
גיבורי הסרט הם נער כורדי בשם סאטלייט (לוויין) המתקין צלחות לוויין משומשות בכפר אצל כל מי שרוצה ומעוניין לצפות בנפילתו של סדאם חוסיין.
אנשי הכפר משוועים למידע ונעזרים בנער, שבנוסף להיותו מתקין צלחות לוויין הוא מספק להם את החדשות מאחר שהוא יודע מספר מילים באנגלית.
סאטלייט הוא נער בעל תכונות של מנהיג, המגונן על קבוצה גדולה של ילדים יתומים שעובדים תחת חסותו בפירוק שדות המוקשים שהונחו על ידי חיילי צבא עיראק וחיילי צבא ארצות הברית, ומכירת הנפלים לאנשי האו"ם.
ב-2006 יצא לאקרנים הסרט "חצי ירח" ("Half Moon") שזכה במספר פרסים, אך נאסר להקרנה באיראן.
הסרט הוזמן כדי להנציח את יום הולדתו של מוצרט.עלילת הסרט: מוזיקאי ותיק בשם מאמו המתגורר באיראן מתכנן להופיע בפעם האחרונה.
לאחר שבעה חודשים קיבל אישור מהשלטונות להופיע בכורדיסטן העיראקית.
התוכנית הייתה שחברו ינהג באוטובוס ויעזור למאמו לאסוף את עשרת בניו הבוגרים והמוזיקליים הפזורים ברחבי כורדיסטן האיראנית.
מאמו נחוש לבצע את המסע, למרות המכשולים העומדים בפניו.
בחצי הדרך עוצרת החבורה בכפר קטן לאסוף זמרת בשם השו (Hesho), עובדה המוסיפה קושי לקשיים הקיימים, מכיוון שחל איסור על נשים לשיר בציבור, לכן חייבים להיזהר.
ב-2009 יצא לאקרנים סרטו "אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים" ("No One Knows About Persian Cats").
סרט דוקומנטרי למחצה על הלהקות המוזיקליות המחתרתיות באיראן, שנכתב בשיתוף והפקה עם רוקסנה סאברי (Roxana Saberi), עיתונאית איראנית-יפנית-אמריקאית, שנכלאה באיראן באשמת ריגול מפוקפקת ושוחררה מהכלא.
הסרט צולם באיראן ללא אישור השלטונות, ללא תקציב רשמי ובתנאים מוגבלים מאוד במשך 17 ימים.
זהו סרטו הראשון של קובאדי המתרחש בטהרן העכשווית, מה שהופך אותו לאתגר קשה כאשר עליו לעמוד מול הרשויות האיראניות.
הוא מתבסס על אירועים ואנשים אמיתיים וקיבל השראה ליצירת הסרט מתקרית שאירעה בשנת 2007, שבה נעצרו צעירים רבים בקונצרט לא חוקי שהתקיים בעיר כרג', כ-12 מייל מערבית לטהרן.
קובאדי מתנגד לדיכוי ולאי השוויון החברתי השורר בארצו, ולכן הוא מעלה בצורה רגישה ובחמלה את סיפורם של המוזיקאים הצעירים שנאלצים לנגן במחתרת.
הוא יצר את הסרט במטרה לשמר ולהנציח את המוזיקה המערבית הקיימת במחתרת.
בסרט מוצג מגוון רב של סוגי המוזיקה המחתרתית שהתפתחה בטהרן, מוזיקה שנעה בין המוזיקה המקומית האותנטית למוזיקה המערבית המוכרת.
דמויות המוזיקאים המופיעות בסרט, מופיעות בשמן האמיתי, הלהקות בסרט מנגנות קטעים תיעודיים מהופעות והשחקנים אינם שחקנים מקצועיים.
הסרט מקנה לצופה את תחושת הדיכוי הקיימת באיראן בתקופת הרפובליקה האיסלאמית: איסור על נגינה ושירה של מוזיקה מערבית, איסור על מוזיקת ראפ, איסור שירת נשים בציבור, גם אם זו מוזיקה פרסית.
לאחר שיצא הסרט לאקרנים נאלץ קובאדי לעזוב את טהרן ולעבוד במדינות שונות, מצב שתיאר כקשה מנשוא עבורו.
עלילת הסרט: הסרט מתחיל באולפן הקלטות שבו עובד הבמאי על מוזיקה כי התסריט שלו לא אושר.
הוא פוגש שני חברים נגר (נגר שאגגי) שהיא זמרת ואשקן (אשקן קושנג'אד), שני חברים בקבוצה שמנגנת מוזיקת רוק.
השניים מבקשים להרכיב להקה להופעת פרידה לפני נסיעתם לפסטיבל בלונדון.
הם מגייסים חברים ללהקה ובמקביל מחפשים דרך לקבל דרכון וויזה על מנת לצאת מאיראן ולהשתתף בפסטיבל.
היות שאשקן בדיוק השתחרר מהכלא, אין סיכוי שיקבל דרכון.
מפיק תקליטים הפועל במחתרת מקשר את השניים עם נאדר, שהמומחיות שלו לספק ללקוחותיו את כל "המותרות האסורים" על ידי השלטונות.
נאדר לוקח על עצמו לעזור להם, ואחת הסצנות ההומוריסטיות בסרט היא צורת ההתמקחות שלו עם סוחרי השוק השחור או עם חוקר המשטרה.
לאחר שגייסו מספר חברים הם מקיימים את החזרות להופעה במקום מבודד, ובמקביל יוצרים קשר בתוך משרדי הממשלה, כדי לסדר את הניירות הדרושים להוציא אותם ואת הלהקה החדשה שהקימו מגבולות המדינה.
סצנה נוספת בסרט היא: אשקן נגר והלהקה יושבים בחדר שבו הם מתאמנים ומתכוננים להופעה.
הם מספרים האחד לשני על חלומם ליצור מוזיקה בחופשיות.
ב- 2012 יצר קובאדי את הסרט "עונת הקרנפים" (Rhino Season) בו הוא מתאר בצורה פואטית את איראן בשתי תקופות שונות: תקופת השושלת הפהלווית ותקופת הרפובליקה האיסלמית.
הניגוד בין שתי התקופות הללו בולט בסרט בעזרת צבעים כהים, צללים, מרתפים, בתי כלא ומחסומים הנפוצים בתקופת הרפובליקה האיסלמית, באופן זה הוא מיטיב לשרטט את מצבה הטרגי של איראן לאחר המהפיכה.
בנוסף, הוא מדגיש את ההבדל בין שתי התקופות דרך סימפוזיוני שירה שהתקיימו בתקופת שושלת פהלווי לעומת הקנאות הדתית בתקופת הרפובליקה האסלאמית.
בתקופת השושלת הפלהווית המשוררים היו חופשים להתבטא, ואילו בתקופת השלטון האסלאמי הקיצוניות הדתית קובעת את חופש הביטוי וההתבטאות של המשוררים.
קובאדי משתמש בשיר כדי לספר על גורלו של המשורר.
הוא מקדיש את הסרט לזִכְרָם של סאן ג'אליה (Sane Jaleh) שנרצח בשנת 2011 בעת שהיה סטודנט שהשתתף בהפגנה ולמשורר האיראני-כורדי הידוע בשם העט פארזאד קמנג'ר (Farzad Kamangar).
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של קמנג'ר שסבל בכלא באיראן במשך 27 שנים עד שהוצא להורג.
עלילת הסרט: הדמויות בסרט הם: סאהל המשורר ומינה - אִשְׁתּוֹ.
באחת הסצנות, מינה רושמת על החול בחוף הים את המשפט האחרון של השיר, המסמל שהמולדת כבר אינה מקום בטוח ומתאים לגור בו.
דמות נוספת היא דמותו של אקבר רזאי שהיה חבר משמרות המהפיכה.
רזאי בעל עמדה גבוהה התאהב במינה, בִּתּוֹ של גנרל ששירת תחת שלטונו של השאה, והוא מתוודה בפניה על אהבתו אליה.
מינה מספרת על כך לאביה אשר מגרש את רזאי מביתו.
לאחר נפילת השאה נתפס השלטון באיראן על ידי האסלאם הקיצוני ורזאי שהפך לאדם חשוב עוצר כנקמה את מינה וסאהל.
מינה נאנסת על ידי רזאי ויולדת תאומים, סאהל מואשם באשמת קשירת קשר נגד הרפובליקה האסלאמית ונידון ל-30 שנות מאסר ומינה ל-10 שנים.
כאשר מינה משתחררת מהכלא, נאמר לה שבעלה סאהל מת, וזה מוביל אותה להתאבל על קברו המזויף.
סאהל משתחרר מהכלא לאחר שנים רבות ופונה לחפש אשתו.
הוא מאתר אותה באיסטנבול אך מהסס לגשת אליה.
הוא מתבונן בה מרחוק, סצנת סיום הסרט מוקדשת לסהאל: הוא יוצא מהרכב, מעשן סיגריה, צועד על האדמה היבשה והסדוקה ובסופו של דבר נעלם באופק על רקע לבן הדרגתי המשתלט על המסך.
בשנת 2014, השתתף קובאדי בפסטיבל הסרטים של ונציה עם סרטו "לפעמים תסתכל למעלה" ("Sometimes Look Up").
הסרט היה אחד מ-9 סרטים בפסטיבל שנושאו היה "מילים עם אלים".
בשנת 2015, יצר קובאדי סרט תיעודי -בדיוני בשם "דגל ללא מדינה" (A Flag without a Country).
הסרט מתאר את המציאות בעיראק העכשווית, ומעניק לצופה מבט על החיים בצפון עיראק, תוך כדי הצגת החיים העירוניים לצד מחנות הפליטים.
עלילת הסרט: הסרט עוקב אחר סיפורם של שני גיבורים, הלי לוב (Helly Luv), היא זמרת פופ המגיעה למחנה פליטים סורים-כורדים ומלמדת את הילדים מוזיקה, הם מתרגלים בכיתת הלימוד סולמות ושרים שירים פטריוטיים.
גיבור הסרט השני הוא נרימן אנואר (Nariman Anwar), טייס מכורדיסטן, המגיע גם הוא למחנה הפליטים ומחפש ילדים ובני נוער שעשויים להתעניין בקורסי הטיס שלו.
מטרתם של השניים לשמש מקור כוח להעצמת הקהילה הכורדית בכורדיסטן המתמודדת תוך כדי מאבק בתנאי מחיה קשים כמו מלחמה והתקפות של דאעש.
הלי לוב משתוקקת להסב את תשומת ליבן של מדינות העולם למצבה הקשה של כורדיסטן, ובמקביל לתת לעם הכורדי תחושה של קהילה.
היא מפעילה פרויקט שבאמצעותו היא מעבירה לעולם מסר על מצבו של העם הכורדי, בעזרת שיתוף פעולה עם אנשי הקהילה הכורדית כמו מעצבי דגלים, לוחמים וילדים המתגוררים במחנות פליטים.
נרימן אנואר, טייס ששבר את רגלו בתאונה ונעזר בקביים.
אין ביכולתו לטוס כתוצאה מהתאונה, הוא מנהל בית ספר לטייס לילדי כורדיסטן.
עם היוודע דבר התאונה להורי הילדים, הם מהססים לשלוח אותם לבית הספר שלו, אך נרימן אינו מתייאש, מתעקש ובונה יחד עם הילדים מטוס אזרחי.
שני הסיפורים משתלבים זה בזה והשניים פועלים למעשה באותו מרחב - מחנה הפליטים הסורי-כורדי, דרך אומנויות ופרויקטים חינוכיים.
שניהם במרדף אחר הקידמה, החופש והסולידריות לחברה ולקהילה הכורדית.
הסרט צולם בעיר ארביל שבעיראק.
בשנת 2021, יצר קובאדי את הסרט "ארבע החומות" (The Four Walls).
הסרט צולם בטורקיה, והצגת הבכורה שלו התקיימה בטוקיו.
הוא עבד עם המפיק רוג'ר ווטרס חבר להקת הפינק פלויד שתמך בזכויות הכורדים.
מטרתו של קובאדי הייתה להקרין את הסרט בטורקיה ולכן הסרט דובר טורקית, שפה שקובאדי אינו דובר.
שם הסרט "ארבע חומות" מעביר לצופה מסר, שקובאדי חיזק אותו בראיון שהתקיים איתו.
בראיון סיפר שתמיד הרגיש שקיימים קירות מפרידים, אם זה בינו לבין הוריו, בין אביו לאמו, חומות בין העם הכורדי לממשלה האיראנית.
לאחר המהפיכה הפכו החומות הללו להפרדה בין העם למהפיכה, ונוצרו חומות גם בינו לבין משפחתו כשעזב את איראן.
הקירות הם סמליים אך גם פיזיים וממשיים.
עלילת הסרט: בוראן - הגיבור הראשי, מוזיקאי כורדי בגיל העמידה שחלומו לגור בדירה עם נוף לים, אך בהמשך הסרט הוא מאבד את הנוף הזה.
הוא עובד באיסטנבול בשדה התעופה ותפקידו להרחיק את השחפים מהמסלול, כדי שלא יסכנו את המטוסים הממריאים והנוחתים.
בוראן רחוק ממשפחתו ומתכנן להעביר את אשתו ובנו לדירה חדשה המשקיפה לים.
לפיכך, הוא משפץ את הדירה בעזרת חבריו המוזיקאים, אולם תוכניותיו משתבשות בצורה דרמטית.
משפחתו יוצאת לביתה החדש, בדרך מתרחשת תאונה דרכים והוא מאבד את המשפחה.
בוראן נאלץ לעזוב את הדירה החדשה המשקיפה לים, וחוזר אליה לאחר היעדרות כפוייה של חמישה חדשים, אז הוא מגלה שבניין דירות חדש נבנה מול ביתו ומסתיר לו את הנוף לים.
הוא פותח במחאה נגד דיירי הבניין החדש בכך שהוא ממרר להם את החיים בעזרת חבריו שעוזרים לו מוסרית.
המאבק של האיש להשיב את הנוף שאיבד הוא הומוריסטי, טרגי ומכעיס.
באחד הראיונות שהתקיימו עם בהמן קובאדי הביע את דעתו ואמר כי אינו אוהב פוליטיקה.
לכן, הוא נמנע בסרטיו מהתייחסות ישירה לפוליטיקה מתוך אמונה שהאמנות שלו מדברת בעד עצמה.
בסרטים הוא מבליט את התרבות והמצוקות של העם הכורדי, משלב ומשקף את החברה והתרבות הכורדית.
אך מצד שני הוא גם מעביר מסרים בעלי תוקף אוניברסלי כמו התנגדות למלחמה, השפעות הסכסוך המלחמתי על תהליך התבגרותם של ילדים, ונושאים אחרים.
הוא מלהק בדרך כלל שחקנים לא מקצועיים, בנימוק שבכורדיסטן אין שחקנים מקצועיים, משום שהקולנוע הוא ענף אמנות חדש.
בסרטים שהוא יוצר הוא מצליח למקם את הטרגדיה של העם הכורדי על המפה העולמית, למרות העוינות כלפי הכורדים במדינות בהן הם מתגוררים (איראן, טורקיה, עיראק וסוריה), המצב הפוליטי השורר באיראן והבורות של תרבות המערב.
סרטיו כמו סרטי במאים אחרים באיראן, הביאו לשינוי בגישה כלפי הקולנוע האיראני בכך שהציגו על המסך סוגיות חברתיות ומגדריות מורכבות.
רוב הסרטיו עוסקים במצוקת המיעוט הכורדי אשר סובל מחוסר עצמאות, היעדר זכויות אדם ומדיכוי מתמשך במדינות בהן הוא חי - איראן, עיראק, טורקיה וסוריה.
סרטיו המוקדמים הופקו בתקציב נמוך, כיוון שלא קיבל כל תמיכה מהשלטונות האיראנים.
הם מתמקדים בהיסטוריה ובתרבות הכורדית מה שגרם להאשמתו מצד השלטון בתמיכה בהפרדת האזור הכורדי מאיראן.
האשמה שהוא הכחיש, אך נאלץ בעקבותיה לעזוב את איראן.
למרות הלחצים הפוליטיים, האתניים והעוינות כלפי הכורדים, קובאדי הצליח להשיג דבר כמעט בלתי אפשרי, להעלות את הטרגדיה הכורדית לזירה הבינלאומית.
הוא עשה זאת על ידי בניית הדמויות והצבתן במרכז העלילה.
הוא מגביל את צילומי הנשים, אלה אסורות באיראן, ואף על פי כן אין הצנזורה האיראנית מאשרת להקרין את סרטיו.
בשנת 2009, עם ניצחונו של נשיא איראן מחמוד אחמדינג'ד, יצאו המונים לרחובות טהרן להפגין נגד עלייתו של אחמדינג'ד.
אירוע זה זכה לכינוי "התנועה הירוקה" (Green Movement), ובסרט "אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים", מגולמת המחאה על המסך.
השפעות הסכסוך המלחמתי על התבגרותם של ילדים
מוטיב חוזר בסרטיו הוא השימוש בילדים.
קובאדי שם אותם במרכז, הם הקורבנות התמימים של סבל העם הכורדי וקשיי היום שלו.
עם שחי באזורי מלחמה וסובל מרדיפות.
הוא מתאר כיצד לפעמים, הילדים שאותם ליהק לסרטים היו מבועתים מהמצלמה משום שלא הכירו אותה.
בסרט "צבים יכולים לעוף" אף ליהק ילדים נכים.
המסר העובר בסרט הוא שהילדים הללו יאלצו לחיות שנים רבות עם תוצאות הרודנות של סדאם חוסיין ועם תוצאות המלחמה וההרס בכפריהם.
לדבריו, ילדים במחנות הפליטים הם כמו צבים שנושאים את ביתם/חייהם על הגב.
לילדים הללו אין בית לחזור אליו, וכל שנשאר להם, הם הזיכרונות ועתידם התלוי ביכולתם לשרוד.
במציאות העצובה שנוצרה יהיו ילדים רבים שישקעו ומעטים מאוד יוכלו לפרוס כנפיים ולעוף מעבר למקום הולדתם.
בראיון אחר שנערך איתו סיפר, שהוא אוהב ילדים ומחשיב עצמו כילד, וכך הוא מביא לידי ביטוי בסרטים שהוא יוצר חלק מילדותו.
לדבריו, לילדים הכורדים אין יַלְדוּת הם הופכים למבוגרים כבר מקַטְנוּת.
אחרי שביים את סרטו השני שקל שלא לעסוק יותר בילדים, אך עד מהרה הבין שהילדים בעיראק הם הקורבנות הגדולים ביותר של המלחמה, ולכן החליט כי ייתן את הבמה בסרטים לילדים.
רוב סרטיו נעשו מחוץ לאיראן, מטעמים של חופש ביטוי וחופש ליצור סרטים בעיקר בשפה הכורדית.
קובאדי טוען ששורשיו הם בקולנוע האיראני, אך הוא משמש כדמות מפתח בייצוג העם הכורדי ובכורדיסטן.
הוא נחשב לפורץ דרך בתחומו, כאחד הבמאים המשמעותיים ביותר ומהווה השראה לעבודתם של יוצרי קולנוע כורדים אחרים.
הוא גם פעיל מאוד בניסיון להקים בתי קולנוע באזורים בהם חיים ומתגוררים הכורדים.
קובאדי החליט להשתמש בהכנסות הסרט "צבים אינם יכולים לעוף" לשיקומם של הילדים, אשר נאנסו על ידי החיילים העיראקים או שהגפיים שלהם נקטעו תוך כדי פירוק המוקשים, וזאת מתוך מודעות למצבם של אותם ילדים.
הסרט "עונת הקרנפים" הוקדש על ידו לזכרם של סאנה ג'אלה ופרזאד קמנגר, אך גם לכל האסירים הפוליטיים העצורים בבתי הכלא של הרפובליקה האיסלמית.
בשנת 2021, שלח קובאדי מכתב ל"אקדמיה לקולנוע" (Film Academy) והציע בו יוזמה חדשה: לתת הזדמנות לבמאים, יוצרי קולנוע עצמאיים המתגוררים במדינות שקיימת בהן צנזורה ואין בהן חופש ביטוי, להגיש את הסרטים שיצרו לקטגוריית "הסרט הבינלאומי הטוב ביותר".
מכתבו העלה לתודעה את יוצרי הקולנוע המתנגדים לשלטון הקיים וחיים במדינות כמו איראן, סין, רוסיה ומדינות אחרות.
בשל עבודותיהם נשללו מהם הזכויות, ויצירותיהם מצונזרות.
הוא נותן דוגמה את הבמאים האיראנים ג'עפר פאנאהי (Jafar Panahi) ומוחמד ראסולוף (Mohammad Rasoulof) המתגוררים באיראן.
בשנת 2022, פנה קובאדי ל"אקדמיה לאמנויות ומדעים" (Academy of Motion Picture Arts and Sciences), בבקשה לתמוך במפגינים שיצאו לרחובות איראן כדי לדרוש צדק עבור מאשה אמיני (Mahsa Amini), צעירה בת 22, שנהרגה בידי משטרת המוסר של איראן לאחר מעצרה הואיל ולא כיסתה את ראשה בחיג'אב.
הדבר עורר זעם ברחבי איראן כשנשים רבות גזרו את שערן ושרפו את החיג'אב.
הסרטים של קובאדי מצליחים היטב בפסטיבלים:
2000 - "זמן הסוסים השיכורים", זכייה בפרס "מצלמת הזהב" (Camera d'Or) בפסטיבל קאן; פרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI - International Federation of Film Critics); פרס בפסטיבל אדינבורו.
2002 - "נטוש בעיראק" זיכה אותו בשני פרסים, בפסטיבל שיקגו ובפסטיבל סאן פאולו בברזיל.
2004 - "צבים יכולים לעוף" (Turtles Can Fly), נבחר כסרט האיראני הזר הטוב ביותר.
2005 - "צבים יכולים לעוף", זכייה בשני פרסים בפסטיבל ברלין, פרס "רוח החופש" ע"ש וים ון ליר בפסטיבל ירושלים, פרס חסן השני בפסטיבל הבינלאומי של רבאט לתרבות ולאומנות.
2006 - "צבים יכולים לעוף", קבלת פרס "אינדקס", מכתב-העת Index on Censorship, הסרט "Half Moon" הוזמן להקרנה בפסטיבל התקווה בווינה (New Crowned Hope Festival in Vienna) לציון יום השנה ה-250 להולדתו של מוצרט.
2007 - זכייה פעמיים בפרס צדף הזהב, שהוא הפרס הגבוה ביותר של פסטיבל סאן סבסטיאן, עבור הסרטים:"צבים יכולים לעוף" ו"חצי ירח".
2009 - "אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים" זיכה אותו ב-3 פרסים: בפסטיבל הסרטים בטאלין, ובאותה שנה זכה גם בפרס בפסטיבל טוקיו.
פרס מיוחד של חבר השופטים בקאן UCR Special Jury prize.
2016 - פסטיבל הסרטים במינכן העניק כבוד רב לקובאדי על תרומתו כיוצר וכבמאי.
במסגרת הרטרוספקטיבה הציגו את שבעה סרטים שלו שכללו גם את הסרטים "דגל ללא מדינה" וסרטים נוספים.
בשנת 2009, עזב את איראן עבר לעיראק ואחר כך לטורקיה.
הוא הצטרף למאות גולים אמנים ועיתונאים איראניים, שברחו מאיראן בחיפוש אחרי חופש הביטוי והביטחון.
+שנהשם הסרטסוג הסרטפרסיםשנהשם הסרטסוג הסרטפרסים1991גולבאג'יסרט קצר1996מסיבה1991ז' כמו זנדגי1997דאנגסרט קצר1991מנקודת מבט אחרתסרט קצרפרס סרט האנימציה הקצר
1999 - לוחות שחורים (Blackboards) בסרטה של סמירה מח'מלבאף.
1999- הרוח תישא אותנו (The Wind Will Carry Us), בסרטו של הבמאי עבאס קיארוסאמי (Abbas Kiarostami).
בהלה ברכבת הקליע (ביפנית: 新幹線大爆破) הוא סרט מותחן יפני משנת 2025, בבימויו של קינג'י היגוצ'י בכיכובם של השחקנים היפניים צויושי קוסנאגי, קנאטה הוסודה, נון, טאקומי סאיטו, מצ'יקו אונו, ג'ון נאמה והאנה טויושימה.
הסרט מהווה סרט המשך לסרט משנת 1975, "רכבת הקליע".
הסרט עלה לצפייה בשרתי נטפליקס ב-23 באפריל 2025. הסרט קיבל סיוע נרחב מחברת הרכבות של מזרח יפן (JR東日本).
היאבוסה 60 (5060B) היא רכבת שינקנסן מסדרה E5 בדרכה משין-אאומורי לתחנת הרכבת טוקיו, תחת פיקוחו של סדרן הרכבת הראשי, קזויה טקאיצ'י.
זמן קצר לאחר יציאת הרכבת, מתקשר אנונימי למוקד הטלפוני של החברה במטה חברת הרכבות של מזרח יפן (JR East) בטוקיו ואומר כי הטמין פצצה ברכבת שתתפוצץ אם תאט מתחת ל-100 קמ"ש.
לאחר שהמפציץ הוכיח את טענתו עם השמדת רכבת המשא 2074 באאומורי-היגאשי, חברת JR East מאשרת לכל קווי השינקנסן במזרח הונשו להתמקד בהיאבוסה 60, בעוד שהרכבת מקבלת הוראה לעבור דרך האצ'ינוהה, להשבית את בקרת הפיקוח ולהישאר מעל 120 קמ"ש, וכל זאת תוך שמירה על סודיות הפצצה לנוסעים.
בעוד מזכיר הקבינט הראשי סוואה חושף את מצב הפצצה לציבור ואומר שבטיחות הנוסעים היא בראש סדר העדיפויות של הממשלה, המחבל פורץ לכל הרשתות ומשדר סרטון כופר של הפצצה המונחת מתחת לאחד הקרונות האחוריים של היאבוסה 60, מה שגורם לפאניקה ברכבת כשהיא מגיעה למחוז איווטה.
בעיה מתעוררת כאשר רכבת אחרת נעצרת במוריוקה עקב פגיעת ציפור, מה שגורם ל-JR East לשנות את מסלולה של היאבוסה 60 למסילה צפונה.
חוקר משטרת טוקיו, קוואגואה וצוותו מסיקים שמקרה הפצצה מהווה חיקוי לתקרית היקארי 109 משנת 1975. ברכבת, שני משדרים ניגשים לעובד חברת מסוקים בשם גוטו ודורשים ממנו להתנצל על התרסקות מסוק בבית ספר יסודי, מה שגורם לקטטה ביניהם לפני שגוטו נופל מחוסר הכרה.
כשהרכבת מגיעה לאיצ'ינוסקי, קסאגי מודיע לטאקאיצ'י להכין את כולם לקראת תוכנית חילוץ.
לאחר קבלת ציוד מרכבת האספקה 9012B ופינוי הנוסעים לקרונות הקדמיים, צוות היאבוסה 60 מתאם עם מרכז תחזוקת הרכבת הנגררת שינקנסן בריפו את ניתוק שני הקרונות האחוריים.
הם מנתקים בהצלחה את הקרונות, שמתפוצצים מיד; עם זאת, הם חושדים שיש פצצות נוספות על הרכבת.
רכבת החילוץ 9014B יוצאת לדרך כדי לחבר גשר להיאבוסה 60 מעבר לסנדאי.
הצוות מפנה בזהירות את הנוסעים לרכבת 9014B, אך תלמידה בשם יוזוקי אונודרה נעלמת וגוטו יוצא למסע התאבדות.
בדיוק כאשר קגאמי מרגיע את גוטו, בלם החירום של רכבת 9014B מופעל לפתע והורס את הגשר.
נהג היאבוסה 60, צ'יקה מאטסומוטו, לוחץ על הבלמים קצת מעל 100 קמ"ש, וגורם לרכבת 9014B להתנגש ולהיפרד מהרכבת ולכרטיסן השני פוג'יי להישפד על ידי רסיס מתכת.
בסך הכול 340 בני אדם חולצו אל רכבת 9014B בעוד שתשעה אנשים – כולל טאקאיצ'י, פוג'י, מאטסומוטו, קגאמי, טודורוקי, גוטו ואונודרה – נותרו על היאבוסה 60 ללא סיכוי לחילוץ.
סאסקי, יועץ בכיר לראש הממשלה, מבקש לוודא שהרכבת לא תגיע לטוקיו.
טאקאיצ'י מתקשר ל-JR East ואומר להם לחבר את מסלול היאבוסה 60 עם קו שינקנסן טוקאיידו בטוקיו כדי לקנות להם עוד זמן לחלץ את הנוסעים הנותרים.
אונודרה מתקשרת לאביה טסוטומו בהדאנו וחושפת שהיא זו שהטמינה את הפצצות ברכבת.
לאחר שהרגה את אביה בפצצה דומה, היא מתקשרת ל-JR East ואומרת להם שכדי לנטרל את הפצצות, עליהם להרוג אותה, מכיוון שמוניטור לב בגופה מקושר לפצצות.
בזמן חקירת אונודרה, קוואגואה מגלה שצוטומו היה אחד השוטרים שנשלחו לעצור את מסארו קוגה, אחד המחבלים של היקארו 109, אך בעוד קוגה פוצץ את עצמו, המשטרה כינתה את צוטומו גיבור, בטענה שהוא ירה בקוגה מתוך הגנה עצמית והציל את תעשיית השינקנסן.
בעזרת בנו של קוגה, מסאטושי, אונודרה תכננה את איום הפצצה כדי להרוס את השקרים סביב אביה המתעלל, כולל מורשת השינקנסן.
כאשר מצבו של פוג'י מגיע למצב קריטי מאובדן דם מסיבי, חברת JR East מקבלת הוראה מהממשלה לעצור את הארכת מסילת הרכבת, טאקאיצ'י מתנגד לדחף לחנוק את אונודרה.
המשטרה מגלה ממאסאטושי שהפצצות הנותרות נמצאות על קרונות 1, 4 ו-6. קסאגי מתכנן תוכנית להסיט את היאבוסה 60 לוושינומיה, שם החלפת מסילות מתוזמנת תנתק את שני הקרונות האחרונים בעוד שששת הקרונות הראשונים יתפוצצו באזור מבוקר.
מאטסומוטו עוזב את עמדתה בעוד הנוסעים מתכוננים לפגיעה.
הרכבת מגיעה לנקודת הניתוק, כאשר קרון 7 חוצה את שני המסילות שלפניו וקרון 8 נפרד ומתנגש דרך מחסומי מים כאשר הקרונות הקדמיים מאטים ומשמידים את עצמם.
עובדי חילוץ ממהרים לקרון 8 ומחלצים את כל הנוסעים.
קוואגואה עוצר את אונודרה על רקע מזימת הטרור שלה וחושף כי גיוס הכספים של טודורוקי הגיע ליעד של 100 מיליארד ין.
הנוסעים האחרים קדים לטאקאיצ'י לפני שעובדי חברת הרכבות JR ניגשים אליו ומברכים אותו על מאמציו.
צויושי קוסנאגי – קאזויה טקאיצ'י, הכרטיסן הראשי של היאבוסה 60
קנאטה הוסודה – קייג'י פוג'י, עוזר הכרטיסן של היאבוסה 60
נון – צ'יקה מאטסומוטו, נהגת היאבוסה 60
טאקומי סאיטו – יואיצ'י קסאגי, מנכ"ל חברת JR East
מאצ'יקו אונו – יוקו קגמי, פוליטיקאית על היאבוסה 60
ג'ון קנאמה – מיטאסורו טודורוקי, יוטיובר ומשפיען רשת מיליונר על הסיפון היאבוסה 60
האנה טויושימה – יוזוקי אונודרה, תלמידת תיכון על היאבוסה 60
סוזוקה אוגו – מיס איצ'יקאווה, מחנכת הכיתה של אונודרה
הסרט קיבל את תמיכת חברת הרכבות של מזרח יפן, שסיפקה את הציוד הנדרש ואפשרה לערוך צילומים במתקני החברה.
בהנאם שהריארי (בפרסית: بهنام شهریاری; נולד בין 1965–1968 – 21 ביוני 2025) הידוע גם בכינוי סייד עלי אכבר מיר וקילי, סייד חמיד רזה שהצ'ראגי וחוג'אטוללה נרימאני, היה בכיר בכוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, הקשורות ליחידה 190.
יחידה זו אחראית על העברה חשאית והברחת נשק לקבוצות חמושות המזדהות עם איראן, כולל חזבאללה, חמאס, משטר אסד בסוריה והחות'ים בתימן.
שהריארי נהרג, על פי הדיווחים, ב-21 ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא, לאחר תקיפה ישראלית בקום.
בין השנים 2000 ו-2002 שהה בלבנון מטעם כוח קודס, והעביר ציוד צבאי מאיראן לחזבאללה.
במאי 2007, משלוח נשק שיועד לחזבאללה נתפס בעת שהועבר מאיראן לסוריה דרך טורקיה.
המטען, שהוסתר במכולות על גבי רכבת שירדה מאוחר יותר מהפסים, התגלה כי כלל 122 פצצות מרגמה, חומרי נפץ וחומרים אחרים ברמה צבאית.
חקירות קישרו את המבצע לבהנם שהריארי, שחתימתו הופיעה על שטר המטען של המשלוח, ואשר ייצג את חברת הקש שהריארי טריידינג בע"מ.
שהריארי היה מעורב בניסיון להעביר 36 מכולות מכוח קודס לחזבאללה באמצעות הספינה MV פרנקופ במבצע ארבעת המינים בנובמבר 2009. המכולות, ובהן כ-500 טון נשק, נתפסו בפשיטה של חיל הים הישראלי.
הברחת נשק זו נעזרה בחברת הקש של כוח קודס, Linertransport Kish (LTK) אותה ניהל.
כחלק מיחידה 190, שהריארי פיקח על הובלה חשאית של נשק לשלוחים איראניים במזרח התיכון.
הסוואת משלוחי נשק כסחורות אזרחיות כגון אבקת חלב או חלקי רכב.
שימוש בחברות קש ובתיעוד מזויף כדי לטשטש את טבען האמיתי של עסקאות אלה.
תיאום נתיבי הברחה באוויר, בים וביבשה, לעיתים קרובות באמצעות מתווכים בטורקיה, לבנון, סודאן ועיראק.
שהריארי מילא תפקיד מרכזי במכירות נפט בלתי חוקיות שהניבו הכנסות עבור כוח קודס של משמרות המהפכה וחזבאללה.
שיתוף פעולה עם אנשים הקשורים למשמרות המהפכה כגון רוסטאם קאסמי, אלירזה קשאנימר ומוחמד סאדק כרימיאן.
שימוש בתוכניות פיננסיות כדי להסתיר עסקאות בלתי חוקיות דרך בנקים ברוסיה, סין, טורקיה וונצואלה.
שימוש בחברות קש כמו Turkoca Import Export Transit Co., Ltd בדרום קוריאה לזיוף חשבוניות ולהלבנת הון.
בשנת 2009, מילא שהריארי תפקיד בהעברת נשק מיוחד מאיראן שנועד לתקיפה בטורקיה, כחלק מההכנות למבצע מתואם בין כוח קודס לחזבאללה באיסטנבול.
המזימה סוכלה כאשר כוחות הביטחון הטורקיים עצרו וחקרו את המעורבים.
שהריארי גם מילא תפקיד מפתח במאמצי כוח קודס לתכנן מתקפה בטורקיה בתחילת 2010. במהלך ההכנות המבצעיות, כוח קודס קיבל סיוע ממשתפי פעולה טורקים מקומיים.
על פי מקורות, שהריארי היה מעורב בהעברת נשק מאיראן לסודן, אשר נתפס במרץ 2014 על סיפון הספינה "קלוס C" על ידי חיילי שייטת 13 של חיל הים הישראלי במבצע חשיפה מלאה.
בשטר המטען של המשלוח הייתה רשומה חברת הקש Al-Jazire Education of Exchange Trading, ישות כיסוי ידועה לפעילות יחידה 190 בסודן.
שהריארי ויחידה 190 השתמשו בעבר בחברה זו להעברות נשק דומות.
מקורות איראניים דיווחו כי גורמים בכוח קודס הביעו חוסר שביעות רצון מרשלנותו של שהריארי על כך שאישר שימוש חוזר בחברה שכבר נחשפה וקשורה לפעילויות בלתי חוקיות.
שהריארי נקשר להעברת אמוניום חנקתי שהובילה לפיצוץ בנמל ביירות באוגוסט 2020 בביירות, לבנון.
דיווחים מצביעים על כך שמאז 2011, חברת הספנות האיראנית Liner Transport Kish (LTK), בניהולם של שהריארי ומוג'טבה מוסאווי טבר, סיפקה כמויות משמעותיות של אמוניום חנקתי לחזבאללה.
בין השנים 2011 ו-2014 נשלחו מספר משלוחים לביירות, כולל משלוח שהועבר על סיפון הספינה MV Rhosus באוגוסט 2013, ובו כ-2,750 טון של אמוניום חנקתי.
משלוח זה נתפס ואוחסן בנמל, שם נותר עד לפיצוצו בשנת 2020, וגרם ליותר מ-200 הרוגים, 7,000 פצועים, ו־300,000 עקורים והרס.
בשל תפקידו במימון טרור שהריארי היה נתון למספר סנקציות בינלאומיות מצד מספר מדינות.
בשנת 2011, המשרד לבקרה על נכסים זרים של מחלקת האוצר האמריקאית הכניס את שהריארי לרשימת SDN במסגרת צו נשיאותי 13224. משרד התובע האמריקאי במחוז הדרומי של ניו יורק הודיע על כתבי אישום נגדו, שכלל תפיסה של 108 מיליון דולר הקשורים לרשת שלו.
סנקציות נוספות הוטלו עליו על ידי גופים שונים באיחוד האירופאי ובממלכה המאוחדת, עקב מעורבותו בעסקאות פיננסיות בלתי חוקיות.
בהמן בהמרד (בפרסית: بهمن بهمرد) הוא קצין בצבא איראן בדרגת בריגדיר גנרל, המשרת כמפקד חיל האוויר האיראני מאז דצמבר 2025. הוא במקור מ, פרובניציית מערב אזרבייג'ן.
בהמרד שירת כמפקד החל משנת 2019 ולאורך כשנתיים, ומיד לאחר מכן פיקד על , טהראן, עת קודם לדרגת .
לאחר מכן מונה בשנת 2023 לתפקיד סגן מפקד מערך המבצעים של המטה הכללי של הכוחות המזוינים וקודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בהקטי (מסנסקריט: "לדבוק", "לסגוד") הוא השם של הדרך הידועה גם כגאודיה ואישנוויזם או וישנויזם.
עד לעת האחרונה, נהוג היה לקשור את מקורותיה של תנועה זו בעיקר בהסתעפות פרואנית מהתרבות הברהמינית שבו נעשתה הפרדה בין המוחלט (ה"אטמן") לבין האל.
אולם, גישה זו לא סיפקה הסברים מלאים לגבי הימצאותם של מוטיבים לא ברהמיניים בדת.
כיום נוטים להאמין שמוצאו הראשוני של זרם זה בתרבויות הדרווידיות של דרום הודו (הממלכות "פאנדאיה", "צ'ולה", ו"צ'רה").
המאות השלישית עד החמישית לספירה התאפיינו בתהפוכות פוליטיות ודתיות בדרום הודו, אשר הביאו עימן סדרים פוליטיים חדשים כמו גם חדירה מסיבית של תרבות ברהמינית מצפון תת-היבשת.
במאה ה-6 לספירה החלה תופעת הסאדהו, נזירים קדושים (כדוגמת Sundarar) שעזבו את דרך החיים המקובלת והיו לנוודים.
הללו נחלקו לקדושים שיוויסטים (של האל שיווה) – Nayannars - ולקדושים וישנואיסטים (של האל וישנו) – Alwars ונתפרסמו בשל השירים מלאי הרגש ששרו להתגלמויותיהם המקומיות של האלים.
מקובל כיום כי באותה תקופה נהגו הבהאקטה לנדוד בין המקדשים בתוך מסגרת.
בסביבות המאה העשירית לספירה, נעשה מיסוד של הנוודים ההיסטוריים לכדי קדושים והדת התמסדה במסגרת של רשת פולחנית מסועפת בעלת לוח שנה דתי עמוס בטקסי פולחן, אשר נפרשה ברחבי דרום הודו ויצרה לעצמה מרכזים דתיים-פוליטיים מרובים.
התפישה הנפוצה כיום אם כך, גורסת כי הבהקטי הוא זרם דתי אשר נוצר כתוצאה מסינתזה ברהמינית של דתות דראווידיות דרומיות אשר לוותה כמו כן גם בתופעות אנטיטטיות של ויתור על ערכי דת מסוימים.
הדרישה המוקדמת ברוב הדתות ההודיות הקודמות - ייחוס חברתי או דתי מוקדם - נשמטה מתנועה דתית זו, ובכך למעשה התבטאה חתרנותה – יציאתה נגד ההיררכיה החברתית.
בתקופת ימי הביניים (בעיקר במאות ה-15 וה-16) זכתה תנועת הבהקטי לתנופה מחודשת ופרצה לצפון הודו.
הפופולריות לה זכתה עשויה להיות מוסברת באותה חתרנות שאפשרה תחת שיטת הקאסטות, בפשטות שבה יכלה לבוא לידי ביטוי.
כמה ממחדשיה העיקריים של תנועת הבהקטי הווישנויסטית (של וישנו) הם רמנוג'אצ'ריה (אנגלית), מאדהואצ'ריה (אנגלית) ושרי צ'יתניה מהאפרבהו.
לפי משנתו של קרישנה, משמעות המילה בהקטי היא אהבה.
בעזרת יוגה ומדיטציה ניתן לגלות את העצמי הרוחני, ולחבור לנשגב.
היוגה של הבהקטי שואפת לחיבור עם אלוהים דרך דבקות אמוציונלית בדמותו הפרסונאלית של האל.
המתרגל אינו רואה את אלוהים כדבר מופשט אלא לומד ליראות אל פרסונלי.
מישהו עמו הוא מפתח מערכת יחסים.
על פי הבהקטי-רסמריטה סינדהו מאת רופה גוסוואמי, תרגול הבהקטי כרוך בתשעה סוגי תרגול:
דיבור - דיבור אודות נושאים פילוסופיים.
יכול להתייחס גם למדיטציה על מנטרה.
זכירה - מדיטציה על אלוהים.
שירות - ביצוע של שירות כלשהו למיקדש, למורה הרוחני או למתרגלים אחרים.
סגידה - סגידה לאלוהות במקדש או בבית.
שירות - לעקוב אחר הוראות התרגול הרוחני.
פיתוח יחסי ידידות עם האל - הגות פנימית על אהבה לאלוהים.
התקדשות - הקדשת הגוף, המחשבה והדיבור לעליון.
לרוב, יש המתייחסים לשלושת הראשונים מבין התרגולים הללו, קרי: שמיעה, דיבור וזכירה, כחשובים ביותר.
לרוב אף נוהגים לשים דגש על דיבור, בהתייחס לזימרה ומדיטציה על מנטרות הכוללות את שמות האל, עד כדי כך שמתארים תרגול זה ככולל את כל התרגולים האחרים בתוכו.
שירת הבהקטי של ימי הביניים
כתנועה דתית ימי ביניימית, ומקרה פרטי של פנומנת הבהקטי בכללותה, היה בה דגש רגשי שהתבטא בשירה בעלת חשיבות מרכזית בדת, ששמה דגש על נגישותו של האל במקומות הפולחן (בסנסקריט - arca), כמו גם על רגשותיו האוהבים בין המאמין לאלוהות.
רגשות אלו עשויים להימצא בקשת רחבה של הקשרים ובהם אהבה, צער ואף כעס ומדגישים את געגועיו של המאמין למפגש עם האלוהי.
מוטיב חוזר בשירה זו הוא תיאור תחושות של צער עקב הפירוד מהאל (סנסקריט - Viraha) במהלך הנדודים, צער אשר נמהל כחלק מטיב החוויה הדתית ומתקיים כמרכיב בלתי נפרד ממנה, אף כי אינו סותר, ואף מדגיש, את הסגידה האינסופית לאל.
עם השנים הפכה שירת הבהקטי למאפיין בפולקלור, בתרבות הדתית ההינדואית הרווחת ובהוויה ההודית ואף נתפשת כיום כאחת מהחוליות המבנות את ההמשכיות התרבותית ההיסטורית של הודו.
כמו כן, ניתן למצוא כיום בתרבות השירה העממית של הודו מוטיבים משירה זו.
בהר דר (מילולית:"ליד הים") (באמהרית: ባሕር ዳር) היא עיר במעמד מחוז בצפון מערב אתיופיה ובירתה של מדינת אמהרה.
העיר ממוקמת על חופי אגם טאנה, במקורות הנילוס הכחול (באמהרית: עבי).
העיר ממוקמת כ-310 קילומטרים צפונית מערבית לאדיס אבבה.
חברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס מפעילה טיסות בין שתי ערים אלו.
מפלי הנילוס הכחול (באמהרית: טיס עבי, "מים מעשנים") נמצאים כ-30 קילומטרים דרומית לעיר.
בעיר ישנו שוק יומי קטן ושוק גדול כל סוף שבוע.
בנוסף, ניתן למצוא בבהר דר גם מספר מועדוני מוזיקה.
בעיר ממוקמת גם אוניברסיטת בהר דר, אליה נרשמו בשנה האקדמית שהחלה באוקטובר 2006 כ-4,400 סטודנטים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה נכון לשנת 2007 לבהר דר אוכלוסייה של כ 221,991 תושבים, כ- 113,535 מאוכלוסיית העיר הם נשים ו-108,456 מאוכלוסיית העיר הם גברים.
בהר דר נוסדה וגדלה בסביבות התנחלות ישועית והוקמה במאה ה-16 או במאה ה-17. בניין מתקופת פאדרו פאז עדיין נמצא בעיר.
במהלך מבצע תיאודורוס, לקראת סוף מלחמת האזרחים האתיופית בשנת 1991, העיר נכבשה על ידי החזית העממית לשחרור תיגראי שהייתה חלק מכוחות המורדים שפעלו נגד משטר הדרג.
בהרט ג'גדאו (נולד ב-23 בינואר 1964) הוא פוליטיקאי ששימש כנשיא גיאנה בשנים 1999–2011.
קודם לתפקידו, כיהן ג'גדאו כשר בממשלת ג'נט ג'ייגן והפך לנשיא אחרי התפטרותה של ג'ייגן מסיבות בריאותיות.
הוא התמנה לתפקיד בגיל 35 בלבד, מה שהפך אותו לצעיר מבין נשיאי מדינות הקהילייה הקריבית (קאריקום) ואחד מראשי המדינות הצעירים בעולם.
אחרי שלמד לתואר בכלכלה במוסקבה ב-1990, חזר למדינתו ועבד ככלכלן בתוכנית הפיתוח עד אשר מפלגת העם הפרוגרסיבית של גיאנה ניצחה בבחירות ב-1992. אז מונה ליועץ שר האוצר.
ב-2001 נבחר שוב לנשיא, בבחירות שגרמו למתיחות דתית בגינאה.
כרוב תושבי המדינה, גם ג'גדאו הוא הודי-גיאני, והמיעוט של האפרו-גיאנים טענו לרמאות בבחירות.
ב-28 באוגוסט 2006 נבחר לכהונה נוספת, כאשר מפלגתו גרפה 54.6 אחוז שהם 36 מושבים מתוך 65 בפרלמנט.
לאחר שהועבר תיקון לחוקה המגביל נאת אורך כהונת הנשיא, ג'גדאו סיים את כהונתו כנשיא ב-3 בדצמבר 2011. במהלך כהונתו כנשיא חלו בגיאנה רפורמות רבות.
כשסיים את נשיאותו, גיאנה הייתה בשנה חמישית ברציפות של צמיחה כלכלית מהירה.
בנוסף על כך פותחה החקלאות וסוגיות הנוגעות להתחממות העולמית.
בהר נגוס יסחק (נפטר ב-1578) היה מושל ממלכת בהר מדיר שבאימפריה האתיופית מאמצע המאה ה-16 ועד מותו.
תמיכתו בקיסר אתיופיה במהלך הפלישה של אחמד גראן, כאשר מספר רב של אריסטוקרטים העבירו את תמיכתם לאחמד גראן, הייתה מכרעת למניעת כיבוש האימפריה האתיופית.
יסחק מוזכר לראשונה עם הגעת הצי הפורטוגזי למאסאווה בשנת 1541. כאשר כריסטובאו דה גאמה נכנס עם 400 רובאיו לשטחו.
בהר נגוס יסחק סיפק להם מידע על הארץ, מחנות וכ-500 חיילים.
ב-1543 יסחק השתתף לצד גלאוודיוס בקרב ווינה דגה שבמהלכו אחמאד גראן נהרג וצבאו התפזר סופית.
בשנת 1557 החלה מלחמת טורקיה-אתיופיה כאשר הגנרל העות'מאני אזדאמיר פאשה עבר מבסיסו שבג'דה וכבש את מאסוואה, ארקיקו ודברואה בירת המחוז, וכונן את מחוז חבש העות'מאני, יסחק הוביל את האיכרים כנגד הפולשים, הביסם ושחרר את בירתו.
לאחר מותו של גלאוודיוס ב-1559, עלה לכס הקיסרות אחיו מינאס.
יסחק לא היה ביחסים טובים עם הקיסר מינאס וב-1560 מרד נגדו.
בהתחלה המרד הצליח ויסחק כבש את אזור תיגראי, אך לבסוף הצליחו כוחות הקיסר לגרש את צבאו של יסחק מטיגראי.
יסחק פנה אל העות'מאנים והבטיח לתת להם את הערים דאברווה, מאסאווה, ארקיקו וכל השטח שבין הערים האלו בתמורה לעזרה צבאית.
העות'מאנים הסכימו ויסחק החל לנוע דרומה אל עבר תיגראי ואל יתר המחוזות הצפוניים האחרים של אתיופיה, כוחותיהם של שני הצדדים נלחמו שוב ב-1562, אך ללא הכרעה.
בנו ויורשו של מינאס, סרצה דנגל שהומלך לקיסר אתיופיה ב-1563, היה ביחסים טובים עם יסחק, אך לאחר מספר שנים יסחק מרד שוב בעזרת העות'מאנים וסולטן הרר מוחמד מנסור הרביעי.
הכוחות תקפו את הצבא האתיופי ב-1578, אך למרות איחוד כוחותיהם, הפסידו המלכים לכוחות הקיסר האתיופי ויסחק נהרג בקרב.
פאנקהסט מסכים עם ג'יימס ברוס שמעמדו של הבהר נגוס: "התדרדר בגלל הבגידה של יסחק.
ובתקופה שלאחריו השליט שמעבר לנהר הטקזה לא הורשה להישתמש בסנדאק (דגל), ובנאגארית (תופי הכרזת מלחמה), ולא השתתף בפגישות אלא אם הוזמן לכך במיוחד על ידי הקיסר".
זה כשלעצמו יכול להתפרש שבעצם הממלכה היא כבר לא חלק מהקיסרות האתיופית.
בהרט הוא תערובת תבלינים האופיינית למטבח הערבי ולמטבחים מזרח תיכוניים.
בהרט משמש כתבלין עיקרי בבישול עוף, בקר, קובה (על גרסאותיו השונות), חמוצים, אורז וטבית (החמין העיראקי).
משמעות השם בהרט בערבית היא 'תבלינים' (צורת רבים של בהאר 'תבלין').
מרכיבים עיקריים בבהרט הם פלפל אנגלי, קינמון, פלפל שחור, וציפורן.
קיימות גרסאות שונות לתערובת, ובחלקן מוסיפים גם תבלינים כמו אגוז מוסקט, הל, כמון או כוסברה יבשה.
גרסאות שונות של בהרט נבדלות זו מזו בהרכב המדויק וביחס בין התבלינים השונים.
ישנן השערות שונות לגבי מקור שם התבלין, תיאוריה אחת מצביעה על המילה הפרסית באהר, ותיאוריה נוספת מצביעה על מקור הודי לתבלין אשר כונה פשוט בשם העתיק של מדינת המקור.
בּוֹ (Bo) היא העיר השנייה בגודלה בסיירה לאון אחרי הבירה פריטאון, והיא המרכז האדמיניסטרטיבי והעיר הגדולה במחוז הדרומי של המדינה (אחד משלושת המחוזות במדינה).
העיר שוכנת 249 ק"מ דרומית לבירה פריטאון בדרום המדינה.
בו היא המרכז החינוכי, תחבורתי ותרבותי של דרום המדינה.
רוב תושביה מדברים בשפת קריו.
היא ביתה של אוניברסיטת נייאלה, האוניברסיטה השנייה בגודלה אחרי מכללת פורה ביי בפריטאון.
בו שוכנת על מסילת רכבת ראשית שחיברה בין פריטאון למונרוביה, בירת ליבריה עד שנסגרה בשנת 1974. משנת 1930 ועד קבלת העצמאות בשנת 1961 הייתה בו הבירה של מדינת החסות סיירה לאון.
כמו בכל המדינה, מזג אוויר השורר בבו הוא טרופי.
העונה הגשומה היא בין החודשים מאי לאוקטובר והעונה היבשה בין נובמבר לאפריל.
כמות המשקעים הממוצעת היא 5,080 מ"מ.
הטמפרטורה הממוצעת בבו היא בין 21 מעלות צלזיוס ל-31 מעלות.
בו מחוברת לפריטאון על ידי כביש סלול (מהמעטים במדינה) ולכפרים באזור (חלק גדול מהם לא סלולים).
מסילת הרכבת שעוברת בבו ונבנתה בשנת 1889 נסגרה בשנת 1974. כיום אין שירות רכבות לבו.
נמל התעופה של בו הוא נמל התעופה האזורי היחיד במחוז הדרומי.
ממנו יש טיסות יומיות לפריטאון וערים נוספות במדינה.
חברות התעופה הפועלות מהנמל תעופה הן: איגל אייר, פראמונט איירליינס (חברת מסוקים) ואייר לאונה שהיא חברת התעופה הגדולה במדינה.
בו היא ביתה של אוניברסיטת ניאלה (לה קמפוס בבו וקמפוס בניאלה), האוניברסיטה השנייה בגודלה בסיירה לאון אחרי מכללת פורה ביי בבירה פריטאון.
רמת הלימודים באוניברסיטת ניאלה נחשבת גבוהה יחסית לאוניברסיטאות במדינות נחשלות ועל כן היא מושכת אליה סטודנטים רבים לא רק מסיירה לאון אלא גם ממדינות מערב-אפריקה רבות.
היא נפתחה בשנת 1964 ומומנה על ידי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי והציעה תחילה תואר בצרוף מטעם אוניברסיטת אילינוי.
כיום ישנם שלושה בתי ספר באוניברסיטה: בית ספר להוראה, רפואה וסוציולוגיה.
מוסדות השכלה נוספים מלבד אוניברסיטת ניאלה הנמצאים בעיר הם המכללה להוראה של בו והמכללה הטכנולוגית קרייסט דה קינג.
המכללה הוקמה בשנת 1954 על ידי הכנסייה הקתולית במימון ישיר מהותיקן.
המכללה מושכת אליה סטודנטים רבים גם ממדינות שכנות כמו גאנה, גמביה, ניגריה וליבריה.
השפה העיקרית בלימודים האקדמיים בסיירה לאון היא אנגלית.
הכדורגל הוא ענף הספורט האהוד ביותר.
שני מועדוני כדורגל מקומיים משחקים בליגת העל של סיירה לאון: בו רנג'רס ונפין סטארס.
שתי הקבוצות משחקות את משחקי הבית שלהן באצטדיון העירוני, אצטדיון בו.
מועדון ספורט נוסף מהעיר, קקואה רנג'רס משחק בליגה השנייה במדינה.
בהצדעה הוא מועדון צרכנים הכולל הטבות למשרתים פעילים בשירות המילואים ול"משוחררים בכבוד" מצה"ל.
המועדון הוקם על ידי הקרן והיחידה לחיילים משוחררים במשרד הביטחון ואגף כוח אדם בצה"ל, אך מופעל על ידי חברה פרטית.
החברות במועדון מקנה גישה לאתר האינטרנט של המועדון ובו הטבות והנחות במגוון תחומים.
התשתית להקמתו וההחלטה לתקצבו התקבלה בשנת 2008 עם כניסתו לתוקף של חוק שירות המילואים, במטרה להטיב עם המשרתים הפעילים במילואים.
המועדון הוכפף לענף תגבורת מילואים באגף כוח אדם בצה"ל.
משרד הביטחון מעניק למועדון תקציב של כ-10 מיליון שקלים בשנה.
זכאים להצטרף למועדון חיילי מילואים, בעלי תעודת משרת מילואים פעיל.
בטרם הוחלט על הקמת מועדון "בהצדעה" הושמעה ביקורת מצד חיילי מילואים על כך שאינם מתוגמלים כראוי בהיבט הצרכני.
חיילי המילואים דרשו כי יצורפו למועדון "חבר משרתי קבע והגמלאים".
התנגדות מצד המועדון הובילה להקמת מועדון "בהצדעה", כמועדון נפרד למשרתי המילואים הפעילים.
לבעלי תפקידים בכירים במילואים כגון מפקדי גדודים ומפקדי פלוגות ניתנה האופציה להצטרף גם למועדון "חבר".
החל מ-15 באוקטובר 2017, מימוש ההטבות באתר המועדון מתאפשר רק לבעלי כרטיס האשראי של המועדון, המונפק על ידי חברת max.
בו-טאושי (ביפנית: 棒倒し; מילולית: "הפל את התורן") הוא משחק הדומה בעיקרו למשחק כיבוש הדגל, ונהוג בימי ספורט בבתי ספר ביפן ובאופן מסורתי גם באקדמיה הלאומית לביטחון במדינה, בה נערכים משחקים אלה מאז 1955.
במשחק משתתפות שתי קבוצות גדולות (באקדמיה הלאומית לביטחון נהוג כי בכל קבוצה 75 משתתפים).
אחת הקבוצות מגנה ואחת תוקפת.
הקבוצה המגנה אוחזת בתורן באורך 3 עד 5 מטרים.
אם הקבוצה התוקפת מצליחה להוריד את התורן של הקבוצה היריבה עד לזווית של 30° מפני הקרקע (עד 1973 הדרישה הייתה לזווית של 45°) בתוך שתי דקות וחצי, היא המנצחת.
אם היא לא מצליחה לעשות זאת, הקבוצה המגנה היא המנצחת.
אף שהמשחק נראה כאוטי למתבונן מבחוץ, לכל משתתף תפקיד מוגדר.
אחיזה בתורן ושמירתו כניצב לקרקע.
שימוש מחסום אנושי המקיף את התורן ומונע התקרבות אליו.
הגנה אקטיבית באמצעות תקיפת התוקפים.
מניעת האפשרות של התוקפים לטפס על כתפי המגנים שמשמשים כמחסום אנושי.
שחקן יחיד שניצב בראש התורן, ותפקידו להטות את התורן נגד הכיוון אליו מנסים שחקני הקבוצה היריבה להפיל אותו, בעזרת משקל גופו.
שחקנים אלה מתקרבים למעגל החיצוני של הקבוצה היריבה ומתכופפים לעמדה דומה לעמדת "חמור חדש", כדי ששחקנים אחרים יוכלו להסתייע בהם כדי לקפוץ מעל המגנים ולהתקרב לתורן.
התורן חייב לגעת בקרקע לכל אורך המשחק.
לשחקנים אסור לנעול נעליים, אך מותר להם ללבוש מגני ראש.
הקבוצה המגנה לובשת מדים לבנים, בעוד הקבוצה התוקפת לובשת מדים צבעוניים.
בהפוכה הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי לילדים, ששודר בערוץ הילדים, בהנחיית טל מוסרי.
צולמו שתי עונות, האחת בלונה פארק והשנייה בסופרלנד.
השאלות התוכנית הם די פשוטות, אך המתמודדים נדרשים לענות עליהן בזמן שהם עולים על המתקנים.
בכל פרק משתתפים שלושה זוגות.
המנחה מעניק להם שמות חדשים לצורך המשחק.
המשימות בתוכנית הן טריוויה בהפוכה, שירה בהפוכה וחשבון בהפוכה.
המתקנים והמשימות בעונה הראשונה – לונה פארק תל אביב:
"אנקונדה" – רכבת הרים והמתקן הכי ראשון בתוכנית.
"טופ ספין" – מתהפך לגובה של 20 מטר.
"בלאק ממבה" – אורכו 65 מטר, והוא מסוגל להגיע למהירות של 72 קמ"ש.
בעונה הראשונה צולמו שמונה פרקים.
המתקנים והמשימות בעונה השנייה – סופרלנד:
"קומבה" – רכבת הרים הנמצאת בסופרלנד.
"הספינה" – מסוגל להתנדנד ולהתהפך.
"סקיי קוסטר" – מתקן באנג'י.
בעונה השנייה צולמו 10 פרקים.
הפרסים למפסידים הם חולצות של "בהפוכה" והפרסים למנצחים הוא mp 4 מתנת אולימפוס.
בהרנג ספרי (בפרסית: بهرنگ صفری; נולד ב-9 בפברואר 1985) הוא כדורגלן עבר שוודי-איראני.
ספרי נולד בטהראן וכשהיה בן שנתיים היגרה משפחתו לשוודיה לעיירה הוגאנס, וכעבור שלוש שנים עברה לעיר לונד.
ספרי התחיל לשחק כדורגל בגיל 7 בקבוצת הילדים של העיר, ובגיל 16 עבר למאלמה.
ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה.
בעונה שלאחר מכן הפך לשחקן הרכב קבוע.