tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופות אלו התגבשו המוסדות היהודיים, ובשלהיהן חלו התפתחויות במערכת החינוך והחלה ההתעניינות בציונות עם עלותה על בימת ההיסטוריה.
בשנים 1911–1943 איטליה כבשה את לוב ושלטה בה, ולוב הייתה לחלק מ"איטליה הגדולה", מאות אלפי איטלקים חיו ועבדו בשטחי לוב.
התרבות האיטלקית הושלטה בלוב בתחומי החינוך, תרבות, מסחר, שפה וקולינריה.
על יהודי לוב עברה תקופה קשה במהלך השואה.
בנוסף, בשנות השלטון הבריטי, משנת 1943 עד 1952 ולאחר מכן בשנות העצמאות של לוב, סבלו היהודים מהעם הלובי, שערך בהם פרעות שהבולטות בהן התרחשו בטריפולי ב-1945 וב-1948, פצע, הרג ופגע ברכושם.
היהודים התארגנו והפעילו הגנה עצמית.
ערב הקמת מדינת ישראל מנתה הקהילה כ־38,000 איש ומרכזה היה בקהילת יהודי טריפולי שבעיר הבירה טריפולי.
משום כך מכנים את עולי לוב בישראל טריפוליטאים.
מרבית יהודי טריפולי התגוררו באחת משתי השכונות: השכונה הגדולה (אלחארה אלכבירה; الحارة الكبيرة) והשכונה הקטנה (אלחארה אזרירה; الحارة الصغيرة) ריכוז נוסף וקטן יותר של יהודים התקיים במזרח המדינה, באזור בנגאזי וטוברוק.
מספר מסוים של יהודים הגיעו אף לפנים המדינה, קרוב למדבר סהרה.
יהודים אלה התבדלו מסביבתם והתגוררו בשכונות נפרדות.
חלק קטן דר במערות חצובות בקרקע, כדי להתבדל ולהישמר מפרעות.
לאחר 1948 עלו רוב היהודים לישראל, וחלקם היגר לאיטליה.
בקיץ 1967, בעקבות פרעות בעת מלחמת ששת הימים, גורשו רוב היהודים, ובשנת 1969, לאחר עלייתו של הקולונל מועמר קדאפי לשלטון, עזבו אחרוני יהודי לוב את המדינה לישראל ולאיטליה.
נוסף לכך עקב גודלה העצום והשוני בין היהודים נהגו לחלקם לתתי קבוצות כגון: יהודי טריפולי (טרבלסים), יהודי בנגאזי וקירניקה, ולצידם נמנים קהילת יהודי פנים הארץ ובינה יהודי המערות.
חג הבנות – מועד המוקדש לבנות וחל עם כניסת ראש חודש טבת שגם חל בחנוכה.
נהוג בקרב יהודי לוב וחלק מקהילות המגרב.
פורים אשריף – פורים של יהודי טריפולי החל בכ"ג בטבת, המסמל את המאורע של שנת ה'תס"ה (1705) בה היהודים ניצלו מצבאו של אברהים אשריף אשר אבד במגפה.
ביום זה מקימים חלק ממנהגי הפורים ובין היתר קריאה "מי כמוך" לאחר שחרית כפי המקובל בשבת לפני הפורים.
פורים ברגל – פורים של יהודי טריפולי החל בכ"ט בטבת ה'תקנ"ה (1795) ומסמל בריחתו ברגל של המושל העריץ של טריפולי עלי.
ליל הבסיסה - חל בליל ראש חודש ניסן ומסמל בין היתר התחדשות ואת חנוכת המשכן.
אלכאס ולנוואר (נקרה גם: לילת אל-מימונה) - הוא מועד הנערך במוצאי הפסח בו נהוג בין היתר להכין את הלחם הראשון שלאחר הפסח הוא הבולו-מימונה, נוסף למימונה עצמה נהוג לצרף ליום זה את ההילולה של מימון הדיין (אביו של הרמב"ם) וההילולה רבי כמוס יאמין.
הילולת בושאייף – הילולת צדקת שעל שמה נקרא בית הכנסת צלאת בן שאיף בכפר זליתן.
עם עליית רוב הקהילה לישראל נבנה העתק של בית הכנסת במושב זיתן ואותה ההילולה נהפכה גם ליום הקהילה בארץ.
הילולה זו חלה בחול המועד סוכות, ויש שנהגו לעלות לבית הכנסת גם בל"ג בעומר.
קוסקוס בשפה הטריפולטאית "כסכסו" קוסקוס ー סולת בלולה בשמן המתבשלת על אדים, זכר למנחה בבית המקדש;
מפרום – קציצות בתוך פלחי תפוחי אדמה, זכר למן, הנתון בין שתי שכבות טל;
חריימה – תבשיל חריף עם דגים, לקיים אמרת חז"ל – "כל האוכל דג ביום דג ינצל מדג";
הדפינה (החמין) ー עשוי ממגוון של תבשילים, קדרות ונזידים, עם "בזארת הדפינה" (תוספות שונות, כמו ביצים קשות, "מסראן מחשי" ー מעי ממולא, "קוקלה" ー כופתת סולת עם בשר ושומן).
צ'רשי (מוכר כתרשי) ー תוספת לקוסקוס, משמעות המילה היא "חמוצים".
עריסה – טחינה של פלפים אדומים יבשים עם שמן שום מלח פפריקה .
רוזטה – משקה משקדים וסוכר.
שורבה – תבשיל פסטה (או אורז) לרוב עם דג או עוף ברוטב אדום.
קפה עטרה — קפה לובי עם צמח העטרה הדורש בישול איטי.
ולכן נהגו יהודי לוב להכין אותו בשבתות.
מעקוד פשטידה עם עוף וירקות על בסיס ביצים.
סחלאב משקה מדוחן אפור טחון.
הבזין – גבנוני בצק מבושל, המסמלים את הר סיני/הר המוריה, ועליו תבשיל עם בשר, בחג השבועות, בראש השנה ובחג הסוכות;
עסבנה ー מעיים הממולאים בבשר אורז ודברים נוספים, נהגו לאכול אותו בעיקר בסוכות ובפסח.
ספנז – סופגנין, מעין סופגנייה שטוחה, שהוכן ב"לילת התנור" (בליל ערב ראש השנה ובליל ערב כיפורים), וכן בליל הושענה רבה ("לילת זאת הברכה") ובחג החנוכה ובעיקר ב"ראש חודש לבנאת" (ראש חודש הבנות הוא ראש חודש טבת);
חלאוות פורים – כלומר מגדנות פורים, דברי מתיקה רבים ומגוונים ("דבלא", "מק'רוט", "בוריק בלוז", "כעך מלבס" וכו');
בולו – לחם מתוק עם פירות יבשים ושקדים, נאכלים עם ביצה לאחר הפסח.
ספרא (מאפה) – נהגו להכין באירועים מיוחדים ובחלק מהמקומות גם בפורים.
הבסיסה – תערובת של מיני תבואה ותבלינים קלויים וטחונים, סוכר ומיני פירות יבשים בלולים בשמן בערב ראש חודש ניסן;
הלליק (החרוסת) ー סוג חרוסת המיוחדת ליהודי לוב;
אורז אדום עם בשר וירק לפסח.
טבחה בסלק (פקיילה בתוניס) - תבשיל עלי מנגולד עם שעועית ובשר
המרוזיה – תבשיל עם צימוקים ובשר כבש בדרך כלל בימי חג הפסח;
עבמבר – עוגית שקדים לא חמצה לפסח.
עג'את אלמימונה – כלומר חביתה עם "מרגז" ובולו אלמימונה כלומר עוגת שמרים עגולה, שבמרכזה משובצת ביצה קשה ביום המימונה החל באסרו חג של פסח;
שך אלכעך או שקאק מחרוזת כעכים בצורות סמליות ー בחג השבועות;
נזיד העדשים והדוידה כלומר פתיתי בצק וירקות בתשעה באב, וכו';
עד שנות השישים והשבעים, המחקר על יהדות לוב היה דל במיוחד, בעיקר בשל גודלה הקטן יחסית של הקהילה – 36,000 חברים בשנת 1948, מספר נמוך יחסית לקהילות אחרות: למשל בקהילות מרוקו ואלג'יריה, היו 250,000 ו־130,000 איש בהתאמה.
בנוסף, המסמכים והספרים בנושא היו נדירים עד בלתי ניתנים להשגה.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, תרמו מספר חוקרים משמעותית למחקר בתחום: פרופ' הרווי גולדברג, אנתרופולוג וסוציולוג, התמקד בהבטים התרבותיים של הקהילה; ההיסטוריון רנצו דה פליצ'ה, התעניין בעיקר בתקופת הקולוניזציה האיטלקית, על בסיס הארכיונים האיטלקיים.
רחל סימון התמקדה בתקופה העות'מאנית; ד"ר עירית אברמסקי-בליי מיד ושם התמקדה במצב הקהילה במהלך מלחמת העולם השנייה; פרופ' חנה יבלונקה חקרה את קורות יהודי צפון-אפריקה, ובהם הקהילות היהודיות בלוב, בשואה ובשנות תקומת מדינת ישראל; ולבסוף, פרופ' מוריס רומני, שהתעניין בעזיבת יהודי לוב ובהשתלבותם במדינות אחרות.
הזכר הקדום ביותר לקיום יהודי בלוב מופיע ב-סירת, על-פי כמה סקרים ארכאולוגיים שנערכו באזור "הבריון" שם תיארכו את המבנה של בית הכנסת למן סביבות המאה ה-10 לפני הספירה.
על-פי המסורת התיישבו יהודים באל־ג'בל אל־אח'דר, בקירנאיקה שבלוב, זמן־מה לאחר חורבן בית ראשון במאה ה-6 לפנה"ס וייתכן כי יהודי החורבן יצטרפו לקהילה קימת.
העקבות הארכאולוגיים הראשונים של נוכחות יהודית בשטחי לוב של ימינו מתאימים למסורת זו: על חותם שנמצא בחורבות קירנה שבאזור האמור, מופיע כיתוב בעברית: "לעבדיו בן יש".
לא ניתן לתארך את החותם במדויק, ולכן עלינו להתבסס על הידיעה שהעיר נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס, ועל ההנחה שהחותם נוצר עד המאה ה-4 לפנה"ס, אז היה סוגו בשימוש.
על קיומם של יהודים בלוב מצויים רמזים גם בספרו של הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו מצטט מקורות לפיהם הציב תלמי הראשון – ששלט במצרים במאה ה-3 לפנה"ס – יהודים-לוחמים לשמירה על קירנה שבגבול ממלכתו.
הגירה נוספת לאזור התרחשה מספר דורות לאחר מכן – במאה ה-2 לפנה"ס, בעת שלטונו של אנטיוכוס אפיפנס בארץ ישראל.
בתקופה זו חי היהודי יאסון מקירנה, שכתב סדרה בת חמישה כרכים, ואלו סוכמו בהמשך בספר מקבים ב.
כמאה שנים לאחר מכן כתב סטראבון, המצוטט אצל יוסף בן מתתיהו, על חשיבות הנוכחות היהודית באזור:
לאחר חורבן הבית השני, פרץ בשנים 115–117 בקירנאיקה מרד של היהודים ברומאים הידוע כמרד התפוצות.
אש המרד הגיעה עד למצרים.
היסטוריון מצרי מעיד על בריחה של יהודים אל ביצות הנילוס.
הממשל הרומי הצליח לדכא את המרידות וחלק ניכר מאוכלוסיית היהודים באזור נהרג או ברח לאזור המדבר בדרום המדינה.
ממצאים ארכאולוגיים מהמאות ה־12 וה־13 המאפיינים יהודים נמצאו בהרי נפוסה, בדרום לוב.
במאה ה־15 השתקעו בקהילה הקטנה והעתיקה חלק קטן ממגורשי ספרד.
אלו תרמו לפריחה דתית ותרבותית של הקהילה המקומית.
במאה ה־16 נכבשו לסירוגין חלקים מלוב בידי ספרד, טורקיה ואחרות.
לפי אחד מסיפורי העם, בשנת 1510 הוליך מלך ספרד את יהודי לוב לשבי לנאפולי שבאיטליה "ותִשאר העיר שוממה".
לפי תיאור אחר, שמונה מאות משפחות מטריפולי התפזרו והרחיקו נדוד.
הספרדים הקימו בטריפולי אינקוויזיציה שגרמה להתפרקות הקהילה היהודית בעיר.
האימפריה העות'מאנית הרחיבה את תחום השפעתה ללוב במחצית המאה ה־16. בין 1551 ל־1711 לוב הייתה לאיילט הכפופה לאימפריה העות'מאנית, ונשלטה באמצעות פחות.
תקופה זו נקראת התקופה העות'מאנית הראשונה.
בראשית התקופה הגיע למקום רבי שמעון לביא, שהיה בדרכו מפאס לארץ ישראל.
הרב מצא עזובה רבה ובערות בתחום היהדות והחליט להישאר בקהילה, בה החל בהרבצת התורה ומצוותיה.
יהודי לוב מייחסים לו תקומה דתית, וכך כתב הרב מרדכי הכהן: "...וימצא את היהודים אין להם ראש ומורא, אזי בחר לו..
לתקן את אחיו היהודים מלהעלות לארץ־ישראל", ובספר "יהדות לוב" נכתב ש"ילידי־ההר היו נבערים מדעת תורה", ומפעלו של לביא "החזירם ליהדות המסורה".
גראנה – יוצאי ליבורנו בלוב
בשם הגראנה (Grana או Gornim) כונו אלה מיהדות ליבורנו אשר היגרו ללוב במאה ה־17 עד המאה ה־19. לעיתים הם כונו גם בשם יהודים פרנקים (Ebrei franchi).
הם הקימו בעיר קהילה נפרדת, שבחלק מהזמן פעלה בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם.
הם לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום.
לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים שלהם ואף המכס היה נותן להם שירות מיוחד.
לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
הגעתם של יהודי ליבורנו ללוב סייעה להתחדשות הקהילה כולה ולהיווצרות קשרים קרובים בין הקהילה היהודית בלוב לבין דרום איטליה.
הדבר הוביל, בין השאר, לקשרי מסחר מפותחים וכן לזרימה של ספרים רבים בשני הכיוונים וכן לפריחה תרבותית בקרב יהודי לוב.
בין השנים 1711–1835 משלה בלוב שושלת מקומית בשם שושלת בני קרמנלי, שצמחה מתוך יחידות הצבא של האימפריה העות'מאנית שהוצבו באזור.
העשורים הראשונים תחת שלטונה של השושלת התאפיינו בהשלטת סדר, שלום יחסי, שגשוג ופיתוח.
בתקופה זו נקבעה טריפולי כבירת כל לוב, והחלה להתגבש ישות יהודית לובית נפרדת, שלא הייתה קשורה ליהדות תוניסיה.
היהודים היו נאמנים לשלטונות, נהנו ממידה של סובלנות ויצאו נשכרים מהמצב החדש.
הם השתלבו בפיתוח הכלכלי ובגידול המסחר.
האוכלוסייה שגשגה ונוספו קהילות יהודיות חדשות בעקבות הגירה יהודית מאיטליה ומתוניסיה.
הגירה זו פתחה פתח לקשרי מסחר נוספים.
בשלהי המאה ה־18 עד סוף המאה ה־19, רבים מן יהודי איטליה הגרו ללוב שהייתה אז בתקופת שגשוג ופיתוח מבחינה כלכלית.
בין המשפחות אשר ניתן למצוא בקרב יהדות לוב שהם איטלקים במקורם: קסנטיני, רג'יניאנו, בוארון, ונטורה, בריגה, רומאנו, אבודרהם, סאסי ועוד.
בדור השלישי של שושלת קרמנלי החלו מאבקי שלטון אשר הביאו לנסיגה כלכלית, אי יציבות מדינית ופוליטית ומלחמת אזרחים, שהיהודים לקחו בה חלק.
מאבקים אלה נוצלו על ידי עלי בורגול האלג'יראי, שכבש את טריפולי בשנת 1793 והשליט בה משטר אימים.
במהלך תקופתו כשליט הוא הרג שלושה יהודים, בהם בנו של מנהיג הקהילה היהודית, רבי אברהם כלפון.
בני קרמנלי התאחדו ובעזרת השליט התוניסאי הצליחו למגר את עלי בורגול.
יום כניסת בני קרמנלי לטריפולי בכ"ט בטבת התקנ"ה נקבע ליום חג ליהודים – "פורים בורגול".
לפני הכיבוש העות'מאני (1835) נהנו היהודים מאוטונומיה קהילתית, אשר עלתה בקנה אחד עם מעמדם כבני חסות.
השליט מינה קאיד יהודי, שהיה אחראי על גביית מיסים מהיהודים והעברתם לממשל, וחיי הקהילה התבססו על מסורות רבניות.
ב־1835 לוב הפכה שוב לוולאייט, תחת שליטה ישירה של האימפריה העות'מאנית באמצעות פחות.
שליטה זו שיפרה את מצב היהודים, אף שהם עדיין סבלו מהתנכלויות מצד המקומיים.
בשל החילופים התדירים של הפחות בלוב, נזקקו האחרונים למזכירים ולמתווכים.
בעקבות קרבתם לפּחות מעמדם השתפר עד כדי כך שהייתה להם השפעה על קונסולים זרים.
בשנת 1861 נוסד ועד יהודי שהורכב מסוחרים עשירים ומנכבדים, ושהיה סניף של ארגון כל ישראל חברים.
מטרתו הייתה הנעת דעת הקהל הבינלאומית לטובת האמנציפציה ונגד הפרעות ביהודים.
כמו כן, הוועד שאף לזרז התערבות ממשלות אירופה לטובת היהודים שלא זכו לאמנציפציה.
הם זכו להישגים קטנים דוגמת ענישה חריפה יותר על פשעים נגד היהודים, ותשלום פיצויים על נזקים.
האוטונומיה היהודית והמנהיגות הקהילתית התבססו עם הנהגת הרפורמות (טנזימאט) בצווים ב־1839 וב־1856. צווים אלה קיבלו גושפנקא חוקית מה"ארדי" הקיסרי במרץ 1865. ליהודים הובטחה אוטונומיה, ולקאיד היהודי מתן זכות חוקית להשתתף במועצת המחוז בטריפולי.
התקופה העות'מאנית השנייה נחשבת כתקופה טובה עבור היהודים, פרט לשני סייגים: אכיפת החוקים כלפי היהודים הייתה נתונה לפרשנות, לטינה ולאהבת הבצע של השלטונות; והפער בין יהודים עשירים לעניים ובין יהודים ילידים לזרים הלך וגדל.
רוב היהודים התגוררו בשכונות המסורתיות (כדוגמת "עמרוס" בטריפולי), שבהן הייתה פעילות מסחרית של חנויות, מכולות, ירקנים, קצבים, מאפיות, בתי קפה ומסעדות.
הסוחרים התפרנסו בתוך השכונות היהודיות, אך היה עליהם להביא את הסחורה מחוץ לשכונות אלה והם נדרשו לקיים מגע עם האוכלוסייה הלא־יהודית.
מנגד, בעלי המלאכה התפרנסו, לרוב, מחוץ לעיר.
החל תהליך של עיור והיהודים עזבו את עבודות השדה והפכו לאומנים ולבעלי מלאכה.
ככל שגברה ההגירה לערים הגדולות השתפר מצבם הכלכלי של היהודים.
הם פנו למסחר, וחלקם אף עסקו בנפחות, פחחות, סנדלרות, נגרות וחרטות.
בענפים כמו הטבעת מטבעות, צורפות וחייטות הם היו מונופול.
לסוחרים היהודיים הייתה עדיפות על המוסלמים משום שיכלו לסחור ישירות עם הנשים המוסלמיות, דבר שנמנע מסוחרים גברים מוסלמים.
עקב עדיפות זו, התרבו הסוחרים היהודיים, ונדדו ברחבי לוב ומחוצה לה.
סוחרים יהודים סחרו עם איטליה ושאר ארצות הים התיכון דרך הנמלים הימיים.
יהודים רבים בלוב דיברו ערבית בדיאלקט מיוחד, המכונה טריפוליטנית.
אוצר המילים שלהם כלל מילים בעברית, איטלקית ובארמית.
על־אף שמרבית הגברים היהודים ידעו לקרוא ולכתוב עברית לצורכי תפילה, רמת העברית הייתה נמוכה יחסית, והחינוך היה מבוסס ברובו על שינון.
שפה נוספת, שהייתה נפוצה בקרב סוחרים בעיקר, בדומה ללאדינו, הייתה עגה מעורבת של שפות לטיניות, שבה היו ניכרות השפעות השפות איטלקית, ספרדית וצרפתית.
הסוחרים האמידים דאגו להקנות לילדיהם חינוך ושפות אירופיות, אך לקראת סוף המאה ה־19 החלה זליגה של שפות אירופיות אל מחוץ למעגל האליטה.
כבר בשנות השבעים של המאה ה־19 ניסה הרב הראשי לטריפולי מטעם הממשל העות'מאני, אליהו בכור חזן, להכניס לימודי איטלקית לתוך מערכת החינוך היהודית.
בשנת 1875 קבוצת משפחות יהודיות נטלה יוזמה להקמת בית ספר מערבי ומודרני בטריפולי.
הם אף הביאו מורה מאיטליה בשם ג'נטו פאג'י לפקח על הפרויקט.
שנה מאוחר יותר הוקם בית־הספר האיטלקי-יהודי לבנים.
בשנת 1890 הקים ארגון כל ישראל חברים את בית הספר הראשון שלו בלוב: בית הספר למלאכה לבנות בטריפולי.
מוסד זה לימד את תרבות צרפת ואת השפה הצרפתית.
הקולינריה היהודית-לובית הושפעה לא מעט ממספר מדינות ים־תיכוניות שכנות.
בעיקר בעזרת הגירת יהודים (איטליה וספרד-פורטוגל) ומסחר עם מדינות שכנות.
דוגמה למאכלים שהושפעו: נוקידס, הושפע מהניוקי האיטלקי.
בוקה די דמה, הובאה מאיטליה וספרד.
עוגת בולו הושפעה מעוגת הבולו הפורטוגזית.
חמין מקרוני – הושפע מאיטליה.
לאחר שנת 1835 התקיימה הבחנה בין הדין האישי לבין הדין האזרחי.
כוחה של הקהילה נשמר רק בתחום האישי.
בשנת 1860 הוקמה מערכת בתי משפט שנחלקה לשלושה תחומים נפרדים, שבכל אחד מהם כיהן שופט יהודי.
כמו כן נקבע שבכל מקום שיש בו יהודים יישב יהודי במועצה המקומית.
בשנת 1874 מונו רבנים ראשיים בלוב, שהובאו מארץ ישראל ומקונסטנטינופול, והחל תהליך של העברת סמכויות חילוניות מהנשיא לרב הראשי, "החכם באשי".
יהודים החלו לכהן במועצות מנהליות בעיריות, בפקידות השלטונית ובבתי המשפט.
בתקופה זו חיו היהודים בתנאים טובים יחסית, מצב שנשתמר גם לאחר כיבוש המדינה על ידי צבא איטליה בשנת 1911.
תחת השלטון האיטלקי בלוב מנתה אוכלוסיית היהודים כ-30,000 נפש, ויותר ממחציתה חיה בעיר טריפולי.
הקהילות היהודיות בטריפולי ובבנגאזי קיימו קשרים הדוקים עם יהדות איטליה, וחלק מהיהודים היו בעלי נתינות איטלקית, צרפתית או בריטית.
באזורי ההשפעה האיטלקית בלוב נהנו היהודים בדרך כלל מאהדת השלטון; מרביתם קיבלו את הכיבוש האיטלקי בשביעות רצון והם תמכו בו.
עם זאת, מיעוט היהודים – יושבי ה"גבל" (פנים המדינה), לחמו לצד הערבים והברברים נגד הצבא האיטלקי.
ככלל, בימי השלטון האיטלקי עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה לוב תקופה של פריחה, והתקיימה הגירה של איטלקים אליה, בהם יהודים.
המינהל, החינוך והתרבות האיטלקיים הוטמעו בלוב והדבר השפיע על יהדות המדינה.
עם הכיבוש הבריטי שוחררו יהודי לוב מעולם חוקי הגזע.
כמו כן, בשורות הצבא הבריטי שירתו חיילים עברים מארץ ישראל, והמפגש בינם לבין יהודי לוב היה רב-חשיבות להתפתחות ההיכרות בין שתי הקבוצות בשנים שבאו לאחר מכן.
ככלל, בתקופת מלחמת העולם השנייה, יהודי לוב נפגעו קשות, בתהליך הדרגתי ומתמשך שהלך וגבר.
כאשר נכבשה לוב על ידי הבריטים, האשימו האיטלקים את היהודים בשיתוף פעולה עם האויב.
בהוראה ישירה של מוסוליני חולקו יהודי אזור קירינייקה לשלוש קבוצות, על-פי נתינותם: נתינים צרפתים, שגורשו למחנות ריכוז, בעיקר לדרום-תוניסיה אך גם לאלג'יריה.
עליהם נוספו כ-400 יהודים לובים ילידי תוניסיה, שנמלטו עוד קודם לכן לתוניסיה בגלל חוקי הגזע שהוחלו על לוב.
הקבוצה השנייה הייתה נתינים בריטים, כ-870 במספר, שהוגדרו 'נתיני ארץ אויב' והועברו למחנות ריכוז באיטליה.
לאחר השתלטות הגרמנים על איטליה בספטמבר 1943 הועברו 476 מיהודים אלו למחנות ברגן בלזן (גרמניה) ואינסברוק רייכנאו (אוסטריה).
בקבוצה השלישית היו יהודים בעלי אזרחות לובית שהועברו מקירינייקה למחנות ריכוז על אדמת לוב, באזור טריפוליטניה.
בידוע שבהם - מחנה ג'אדו (Giado), גויסו הגברים בגיל העבודה לעבודות כפייה, ונספו בו כ-600 איש מרעב וממחלות - המספר הגבוה ביותר של קרבנות הנאצים בקרב יהודי ארצות האסלאם.
בקבוצה זו נכללו גם יהודי טריפוליטניה, עבורם הוקמו מחנות הכפייה סידי עזאז (Sidi Azaz) ובוקבוק (Bugbug), סמוך לגבול מצרים.
תהליך שחרורם של יהודי לוב החל בנובמבר 1942 עם שחרור קירינייקה והסתיים בינואר 1943 עם שחרורה של המדינה כולה על ידי הבריטים.
אולם, הרע מכול עבור יהודי לוב התרחש רק כמחצית השנה לאחר שהמלחמה העולמית כבר הסתיימה, בנובמבר 1945, בפוגרומים גדולים שפרצו בטריפוליטניה.
במאורעות דמים אלו נרצחו 130 יהודים, נפצעו 265. בעקבות הפרעות התגבשה ביהודי לוב תודעה טראומטית אשר בישרה את תחילת סופה של הקהילה במקום.
לפי אומדן יד ושם נספו בשואה 712 יהודי לוב מתוך אוכלוסייה של כ-30,000 יהודים.
הממשל הבריטי – העלייה מלוב
הקהילה חוותה בעיות קיום, היה מחסור במזון, ביגוד ותרופות.
כמו כן, סבלו היהודים מהיחס העוין של סביבתם שכלל פגיעות פיזיות.
אפרים אלימלך אורבך, שהיה רב צבאי בצבא הבריטי, סיפר כי בביקורו בלוב הקדיש זמן רב לטיפול בשיקום הקהילה.
הוקמו מחדש מחלקות הקהילה לעזרה סוציאלית, לעזרה רפואית ולענייני עבודה.
וכך, חלק מהיהודים זכו אף הם לתעסוקה במחנות הצבא שבמקום.
אורגנה גם עזרה מארץ ישראל וכך הגיעו אל הקהילה 10 טון מזון, בגדים ותרופות.
בהמשך אף הגיעו מהארץ מורים למוסדות החינוך שנפתחו מחדש.
לפעילות זו היה גם היבט חגיגי.
לאחר מכן התקיים בבית מכבי המקומי נשף פורים ליהודי המקום ולחיילים.
ב־1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, חיו בלוב כ־36,000 יהודים.
בנובמבר 1945, נערכו פרעות ביהודי לוב ו־142 מהם נהרגו, רבים אחרים נפצעו ורכוש קהילתי רב נפגע לרבות בתי כנסת.
למרות הפרעות שלטונות המנדט לא נתנו אישורי עלייה לקהילה היהודית מלוב, והחלה פעילות העפלה בלתי לגאלית.
ביוני 1948, בסמיכות לפלישת צבאות ערב לישראל, התרחשו שוב אירועי דמים בהם נטבחו 18 יהודים, ונהרסו 280 בתים.
היהודים נערכו לפעולות של הגנה עצמית.
האוכלוסייה היהודית בלוב הייתה ציונית מאוד לאורך הדורות.
חלקם היו חברים בתנועות ציוניות.
עוד בטרם הקמת מדינת ישראל עלו יהודים מלוב לארץ ישראל.
עם הקמת המדינה מנתה האוכלוסייה היהודית בלוב מעל 38,000 תושבים, רובם בעיר הבירה טריפולי ובבנגאזי.
בעקבות הפרעות קבלו יהודי לוב עדיפות לעלייה לישראל מבחינת הסוכנות היהודית.
משתמה מלחמת העצמאות, במהלכה מנעו הבריטים עלייה לישראל כדי שלא לעזור ללחימה, הרשו הרשויות בלוב ליהודים לעלות לישראל.
ברוך דובדבני, מנהל המשרד הארצישראלי באיטליה, נשלח ללוב לארגן את העלייה, ובקיץ 1949 ביקר בלוב ראש מחלקת העלייה בסוכנות, יצחק רפאל.
עד אוקטובר 1949 עלו לישראל כ־30% מיהודי לוב.
העולים הקימו בישראל מספר מושבים, בהם פורת עלמה אחיסמך, חצב וזיתן.
בנובמבר 1949 הגיע ללוב נציג חדש של הסוכנות היהודית, ד"ר מאיר ורדי.
בסוף 1949 הואטה העלייה מלוב כדי לפנות מקום לעליית יהדות תימן במבצע על כנפי נשרים.
בשנים 1950–1951 נמשכה העלייה ובסוף שנת 1951 הוגברה העלייה והועלו גם חולים ונכים רבים שנמנע עד אז מלהעלותם, בגלל התקרבות ההכרזה על עצמאות לוב.
לאחר העצמאות – השלמת העזיבה
שנות עצמאות ראשונות: החמרת האפליה
בתחילת 1952 ביקר ברוך דובדבני בלוב והגיע להסכמות עם השלטונות על המשך העלייה מלוב במהלך השנה.
לאחר העלייה ההמונית נשארו בלוב כ־4,000 יהודים.
בסוף 1951, לאחר שהכריזה לוב על עצמאותה מן השלטון הבריטי, לא ניתנה ליהודיה תעודת זהות לובית ואף לא זכויות אזרחיות כלשהן.
החל מ־1953, ברצותם לצאת מלוב (גם לצורך זמני), היו מקבלים היהודים תעודות מסע חד־פעמיות עליהן לא צוינה אזרחות.
בהמשך נרשם עליהן הכיתוב "יל" בצירוף מספר סידורי לציון היותם יהודים.
בשנת 1958 נקבע בחוק כי יש לפרק את הקהילה היהודית, אך בשנת 1962 הכריזה המדינה חגיגית על זכאות היהודים לאזרחות.
למעשה, רק יהודים בודדים זכו לה, והיתר נותרו משוללי זכויות.
מלחמת ששת הימים, פרעות ועזיבה
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, נותרו במדינה כששת אלפים יהודים.
במהלך המלחמה פרע בהם ההמון המוסלמי, ולאחריה הורשו כמעט כל היהודים לעזוב את המדינה.
בשנת 2002 עזבה את לוב היהודייה האחרונה, רינה דבש.
קיימות בעולם שתי קהילות מרכזיות של יוצאי-לוב, האחת בישראל והשנייה ברומא שבאיטליה.
מכוני מחקר מרכזיים של יהדות לוב, העוסקים בשימור מסורתה, הם מרכז מורשת יהדות לוב, מרכז אור שלום ומכון גנזי רפאל העוסק בהוצאת ספרים.
ולאחר מכן בעליות נוספות פחת מספרם של יהודי לוב, עד שבשנות ה–70 כמעט ולא נשארו יהודים בלוב.
בקיץ 1967, כתוצאה ממלחמת ששת הימים, הגיעו לרומא בירת איטליה כ-4,000 יהודי טריפולי, שהייתה חלק מהקורסו איטליה.
הקהילה השתקעה באזור פיאצה בולוניה.
כיום הקהילה מונה כשליש מיהודי רומא.
מלבד קהילות מרכזיות אלה נפוצות קהילות נוספות ברחבי העולם.
בין היתר בארצות הברית, בריטניה דרום אמריקה אוסטרליה חלקם הגיעה עם העזיבה של שנות השישים המאוחרות.
בחלק מאוכלוסיית היהודים יוצאי לוב נמצאה מוטציה בגן דומיננטי המקודד לחלבון הפריון, ועל כן סיכוייהם לחלות באופן ספונטני במחלת קרויצפלד יעקב גדולים יותר משל כלל האוכלוסייה.
למרות כל זאת עדיין מדובר במחלה נדירה מאוד.
יהדות ליטא היא הכינוי למכלול הקהילות היהודיות שפעלו במרחב הדוכסות הגדולה של ליטא מאז המאה ה-12. במובנה הרחב, המונח מתייחס לכלל היהודים שמוצאם מאותן קהילות, לרבות קהילות יהדות בלארוס, לטביה וצפון־מזרח פולין.
במובנה המצומצם, הכינוי חל על היהודים המתגוררים בליטא המודרנית.
הקהילות היהודיות באזור פרחו ושגשגו החל מן המאה ה־16, פיתחו מסורות מקומיות ייחודיות ואף זכו למעמד עצמאי, נפרד מוועד ארבע ארצות.
במהלך המאות ה־18 וה־19 שימשה יהדות ליטא מוקד מרכזי לההתנגדות לחסידות ולריכוז הישיבות הגדול בעולם, ובד בבד תרמה תרומה משמעותית להתפתחות התנועות היהודיות המודרניות.
רובה המכריע של הקהילה הושמד בשואה, למעט יהודים שהיגרו מן האזור בגלי ההגירה שקדמו למלחמה.
כיום, נותרו במדינת ליטא רק שרידים של הקהילה המפוארת, הממשיכים לשמר את זכרה ומורשתה.
יהדות ליטא עומדת על בין 15,000-20,000 אנשים זה נע בין השנים 2010 עד 2020, זאת קפיצה משמעותית לעולם היהודי באירופה ובכלל בעולם כולו, העם היהודי בליטא עבר די הרבה קשיים לאורך השנים אם זה בשואה או במלחמה הקרה.
ישנן עדויות לכך שהתקיימה נוכחות יהודית באזור ליטא של ימינו כבר במהלך המאה ה-12, בעיקר של סוחרים ופליטים שנמלטו מרדיפות ופרעות ברחבי אירופה והאימפריה הביזנטית.
באמצע המאה ה-13 עברו חקלאים יהודים מאזורי גליציה, האליץ' וקייב צפונה, והקימו קהילות בגרודנו ובריסק, אזורים שהיו חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, שכללה גם את שטחי רוסיה הלבנה (כיום בלארוס).
בשנת 1348 החל גל הגירה משמעותי, שנמשך כארבע שנים, ובמהלכו נמלטו יהודים רבים ממוקדי המגפה השחורה ברחבי אירופה, בעקבות האשמות ורדיפות.
בתקופת שלטונו של הנסיך גדימינאס (1316–1341), מייסד וילנה, נרשמה צמיחה ניכרת של הקהילה היהודית.
גדימינאס עודד סוחרים, אומנים ויהודים להתיישב בדוכסות, תוך הענקת חופש עיסוק ומידה של חופש דתי.
הקהילה גדלה עוד בימי נכדו, ויטאוטס, שהזמין יהודים מחצי האי קרים (כולל קראים) וכן מספרד ופורטוגל, שנמלטו מהאינקוויזיציה.
הקראים התיישבו בעיקר בטרקאי, שמרו על בידול מן הקהילה היהודית, ובתקופת השואה אף הצליחו להימנע מהשמדה באמצעות הכחשת מוצאם היהודי - טענה שהתקבלה על ידי שלטון הכיבוש הגרמני.
באותה תקופה השתרעה הדוכסות הגדולה של ליטא גם על שטחי רוסיה הלבנה (כיום בלארוס), והקהילות היהודיות שהתפתחו שם נחשבות לחלק בלתי נפרד מיהדות ליטא.
יהודי ליטא מהמאה ה-16 עד הכיבוש הרוסי
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-17, תחת שלטון האיחוד הפולני-ליטאי, נהנו יהודי הדוכסות הגדולה של ליטא מכתבי זכויות רבים שהקלו על חייהם וחיזקו את מעמדם הכלכלי והמשפטי.
מצב זה הביא להגירה מתמשכת של יהודים מאזורים שונים אל תחומי הדוכסות.
במאה ה-17 התפתחה במיוחד קהילת וילנה, שהפכה למוקד מרכזי של לימוד תורה וזכתה לכינוי "ירושלים דליטא" (ירושלים של ליטא).
הרעה במצבם של היהודים חלה בשנים 1648-1655, במהלך גזירות ת"ח ת"ט באוקראינה, כאשר פגיעות קשות בקהילות היהודיות הגיעו גם אל תחומי ליטא.
במאה ה-17 התרחשו גם עלילות דם רבות, על אף כתבי הזכויות שהוענקו להם.
בין האירועים הבולטים: השריפה הגדולה בבריסק בשנת 1637, שבמהלכה נוצל המצב כדי לפגוע ביהודים; וכן עלילת דם ברוז'ינוי בתקופת שלטונו של מיכל הראשון שבמהלכה נעצרו רבים מבני הקהילה, ושניים מראשיה נרצחו ללא משפט.
בשנת 1775 התקבלה חוקה חדשה בדוכסות ליטא, אשר לראשונה העניקה ליהודים אפשרות חוקית לחכור ולעבד אדמות.
עם זאת, היענות היהודים לזכות זו הייתה מצומצמת.
בתקופה זו התגבשה יהדות ליטא, לרבות קהילות רוסיה הלבנה, כמרכז תורני חשוב.
בין הבולטים בתורה באותה תקופה נמנים רבי אריה ליב גינצבורג ("שאגת אריה") (1695–1785), יליד פינסק, ורבי אליהו "הגאון מווילנה" (1720–1797), יליד סלץ שבסמוך לבריסק.
במחצית השנייה של המאה ה-18 חדרה לתחום השפעת הדוכסות תנועת החסידות, שהובאה על ידי תלמידי הבעל שם טוב.
הגאון מווילנה עמד בראש ההתנגדות לחסידות, אך על אף המחלוקת אימצו קהילות אחדות אורח חיים חסידי.
לאחר הכיבוש הרוסי בשנת 1795
לאחר כיבוש כל ליטא בידי האימפריה הרוסית בשנת 1795, הובטח תחילה כי זכויות היהודים תישמרנה כפי שהיו, אך הבטחות אלו הופרו במהרה.
השלטון הרוסי, שחשש מהתפשטות ההתיישבות היהודית אל פנים רוסיה, הגביל את מקום מושבם של היהודים לתחום המושב — האזורים שבהם התגוררו טרם הכיבוש.
בשנת 1804 פרסם הצאר אלכסנדר הראשון את "חוקת 1804", שהתבססה על המלצות הוועד לתקנת היהודים.
החוקה חילקה את שטחי האימפריה ל־13 פלכים (ומאוחר יותר ל־25), והגבילה את היהודים להתגורר בהם בלבד, ללא אפשרות לעבור מפלך לפלך.
כן נאסר על היהודים לעסוק בפונדקאות, מה שגרם לכ־60,000 מהם לעזוב את הכפרים.
יחסם של הליטאים אל שכניהם היהודים כמעט שלא השתנה בעקבות הכיבוש, והפגיעות ביהודים מצד האוכלוסייה המקומית נמשכו.
בסביבות שנת 1801 ייסד רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגאון מווילנה, את ישיבת וולוז'ין בעיירה וולוז'ין שברוסיה הלבנה, אשר נודעה לימים כאם הישיבות הליטאיות.
בעקבותיה נוסדו בליטא (כולל ברוסיה הלבנה) ישיבות רבות נוספות, ויהדות ליטא הלכה והתחזקה כמוקד תורני עולמי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נגרם סבל רב ליהדות ליטא.
סבל זה בא לשיאו בשנת 1915, עם גירוש רוב יהדות ליטא לעומק רוסיה ולאוקראינה על ידי השלטון הצארי בתואנה של חשש משיתוף פעולה בין יהודי ליטא לבין האויב הגרמני.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והורדת העול הרוסי מעל המרחב הבלטי, זכתה ליטא לעצמאות במקביל לשכנותיה לטביה, אסטוניה ופינלנד.
בתחילת שנות ה-20 זכתה הקהילה היהודית לאוטונומיה שהתבטאה בניהול עצמאי של ענייניה ובהקמת משרד לעניינים יהודיים בממשלה הליטאית.
בשנים 1919-1922 בתפקיד זה היה ד"ר מקס סולובייצ'יק ומשנת 1923 שמשון רוזנבאום עד לסיום כהונתו ב-1924 ועלייתו ארצה.
ב-1919 נוסד הגימנסיון העברי במריאמפול שהיה לבית הספר התיכון הראשון מחוץ לארץ ישראל, ששפת ההוראה בו בכל המקצועות היא עברית.
ענייני הקהילות השונות נוהלו האופן עצמאי בפיקוח משרד זה, היהודים יוצגו על ידי ה"נציונל-ראט" (המועצה הלאומית), אשר גייסה את דעת הציבור היהודי בעולם לטובת עצמאותה של ליטא.
האוטונומיה היהודית בליטא בוטלה רשמית ב-1925. עם זאת, גם לאחר מכן ואף לאחר עליית המשטר הדיקטטורי בליטא ב-1926 המשיכו יהודים כד"ר יעקב רובינסון המשיכו למלא תפקידים ציבוריים במטרה לסייע ליהודי ליטא ברוח "עבודת ההווה" (Gegenwartsarbeit) מבית מדרשו של שמעון דובנוב.
יהודי ליטא בזמן מלחמת העולם השנייה וחורבן הקהילה
ביוני 1940, סמוך לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות, כפי שהוסכם בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בתקופה זו עלתה לשלטון ממשלה ליטאית-קומוניסטית בחסות ברית המועצות.
השלטון החדש הלאים רכוש רב ושלח רבים מבני-מעמד הבורגנות למחנות בסיביר, ביניהם כ-5,000 יהודים.
למרות שהיהודים היו הגרעין הקשה של המפלגה הקומוניסטית במחתרת, לא זכו הקומוניסטים היהודים לכוח ממשי בשלטון החדש.
עם זאת, הליטאים זיהו את היהודים עם המשטר החדש, שנוא-נפשם, אשר נתפש בעיניהם ככיבוש סובייטי זר.
בתקופה זו הוצאה התנועה הציונית אל מחוץ לחוק, וכל בתי-הספר שלימדו בעברית נאלצו לעבור ללימוד ביידיש.
ביוני 1941 עם כניסת הגרמנים לליטא, במהלך "מבצע ברברוסה", הייתה התנפלות המונית של אלפי ליטאים על היהודים עוד לפני הגעת הכוחות הגרמנים אליהם.
וככל ש (צבא הרייך הגרמני) נכנס עמוק יותר לליטא, כך הלך והתפורר השלטון הקומוניסטי, ועימו גברו והלכו התפרצויות הזעם של הליטאים, מובלים על ידי רגשות-נקם ולאומניות נגד הקומוניסטים.
אלו הופנו בעיקר כנגד היהודים.
מי שרצה לברוח לגבול ברית המועצות נתקל בתחילה בסירובם של הקומיסרים הקומוניסטיים שחששו מבהלה המונית, ובהמשך נתקל בסירובם של הלאומנים שרצו לעשות דין משלהם ביהודים וברכושם, בפרעות אלו הוצתה גם ספריית מאפו.
מבין אלו שהצליחו לברוח לברית המועצות הוקמה ה"דיוויזיה הליטאית" במסגרת הצבא האדום.
הדיוויזיה מנתה בתחילה כ-12,000 חיילים, מהם כמחצית היו יהודים.
בשל מספרם הרב של המפקדים והפקודים היהודים היו יחידות שהפקודות בהם ניתנו ביידיש ואף בעברית.
הלוחמים היהודים נודעו בהתנדבותם למשימות נועזות, מה שמצא ביטויו במתן אותות הצטיינות רבים.
הרדיפות הראשונות היו מקומיות בעיקרן ולוו בהתפרצויות אלימות חזקות ביותר.
לשם המחשה, ב-11 הימים הראשונים של הכיבוש הגרמני, נהרגו כ-40,000 מיהודי ליטא, כ-10,000 מהם מקהילת קובנה.
מלבד רצח, לא נחסכו מיהודי ליטא מעשי השפלה וסדיזם, בעיקר כנגד יהודים מסורתיים, רבנים ותלמידיהם.
בהמשך, עם השלמת הכיבוש והצבת ממשלה לאומנית פרו-נאצית, הפך הרצח לפעולה ממוסדת יותר.
הממשלה הלאומנית, בראשותו של הגנרל פטרס קוביליונס (Kubiliunas), נישלה את זכויות היהודים ואיפשרה באופן שיטתי את גזל הרכוש היהודי.
עיקר הרצח התבצע בגאיות-הריגה ביערות שמחוץ לערים הגדולות.
ידוע מעדויות של ניצולים, כי מרבית הנרצחים הובלו לשם ברגל או במשאיות, נאלצו לחפור את קברם-שלהם, אולצו להתפשט ונורו למוות.
לאחר הרצח, אולצו אסירים לכסות את הגופות בעפר.
בדרך כלל לאחר מעשי הטבח נהגו המרצחים למכור את בגדיהם של הנרצחים בשוקי העיירות הקרובות, בעוד שהתושבים, שכניהם של היהודים הטבוחים, נהגו "לרשת" את בתי היהודים ורכושם שנותר.
טיבם של המרצחים לא פסח על אף אחת משכבות האוכלוסייה, ובהם ניתן היה למצוא גם מי שהשתייך ל"אינטליגנציה" הליטאית כגון אנשי תרבות, פרופסורים ורופאים.
בנוסף, בלטה במיוחד השפעתה של המנהיגות האזרחית, וכן של הכנסייה הקתולית הליטאית שהונהגה על ידי הארכיבישוף סקווירצקס (Skvireckas) אשר שימש כרועה-רוחני של יחידות המרצחים.
קהילת יהודי וילנה נרצחה ברובה ביער פונאר הסמוך לעיר.
טבח דומה בוצע ביהודי קובנה בפורט התשיעי שבפאתי העיר.
קהילת יהודי שוולי והאזור נרצחה בעיקר ביערות קוזאי (Kuziai) ויער בוביאי.
במעט הגטאות שהוקמו על אדמת ליטא (ביניהם גטו וילנה, גטו קובנה וגטו שאוולי), הושארו יהודים כדי לעבוד בתעשייה ששירתה את מכונת-המלחמה הגרמנית.
בהם ידוע מפעל העור של חיים פרנקל בשאולאי אשר היה הגדול מסוגו בליטא וייצר נעליים ומגפיים עבור הצבא הגרמני.
בגטאות הוקמו מחתרות ובין חבריהן היו פעילים רבים מתנועות הנוער הציוניות.
יהודים רבים, בעיקר ילדים, זקנים וחולים נשלחו גם למחנות ההשמדה כדוגמת אושוויץ.
מתוך קהילה של כ-220,000 יהודים לפני הפלישה הגרמנית, נרצחו בשואה, בעזרתם הפעילה של הליטאים, כ-206,800 (כ-94 אחוזים מבני הקהילה).
מפקד האס אס בליטא, קרל יגר (Karl Jäger), הודה שאת מבצע הטיהור של ליטא מיהודים אפשר היה להגשים רק הודות לשיתוף-הפעולה של הפרטיזנים הליטאים והמוסדות האזרחיים הליטאים.
עם זאת, מספרם של חסידי אומות העולם אשר פעלו למען היהודים בליטא, הוא מהגבוהים באירופה כולה (ביחס לכלל האוכלוסייה הארצית).
עד חודש ינואר 2008 קיבלו 723 ליטאים את התואר הזה על ידי מוסד "יד ושם".
לאחר הכיבוש הסובייטי והיותה של ליטא חלק מברית המועצות, לא הורשו מרבית בני הקהילה להגר לארץ ישראל, אם כי רבים הספיקו לעזוב בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. יהודי ליטא ספגו השפלה ופגיעה דתית תחת השלטון הקומוניסטי של ברית המועצות, כמו כל שאר הקהילות היהודיות שהתקיימו בה.
למרות שקהילה יהודית הייתה קטנה, בשנת 1958 התרחש אירוע של עלילת דם בעיירה פלונגה, אך הוא טופל במהירות על ידי השלטונות.
עלייה מסיבית החלה עוד בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 והיא קיבלה תנופה לאחר עם נפילת ברית המועצות ב-1989 עלו חלק מבני הקהילה לישראל.
כיום הקהילה מונה כ-3,600 יהודים, המהווים 0.1 אחוז מכלל האוכלוסייה של ליטא.
ב-1995 ביקר בישראל נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס, וביקש סליחה מהעם היהודי מעל בימת הכנסת גם נשיא מדינת ישראל ביקר בליטא.
בשני העשורים האחרונים רמת האנטישמיות בליטא היא מהנמוכות ביותר באירופה.
בשנת 2016 מונה על ידי ועד הקהילות היהודיות בליטא הרב כלב קרלין כרבה הראשי של ליטא.
לפני מלחמת העולם השנייה שכנו בליטא ישיבות רבות, שנודעו בחשיבותם בקרב יהודי אירופה והעולם.
רבים באו ללמוד בישיבות אלו ממזרח אירופה, ואף ממקומות רחוקים יותר.
בכללם יש למנות את תלמוד תורה ד'קלם, ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה), ישיבת טלז ועוד.
יהדות יפן היא קהילה יהודית קטנה אשר התקיימה באיי יפן.
זוהי הקהילה היהודית הממוקמת במיקום המזרחי ביותר מבין קהילות אסיה.
היהודים הראשונים שנודעו ביפן, באו משושלת סונג.
היו 5 קהילות סוחרים, שהיו פזורות בהונשו ובשיקוקו.
עד שנת 1600 בעקבות עקירה והתבוללות, נותרו רק שתי קהילות עיקריות שזוהו כיהודיות, בקנזאי.
בשנת 1572 הגיעו לנאגאסאקי יהודים נפוליטנים ספרדים שהוכרחו להתנצר וברחו על גבי אוניות שחורות ממקאו הפורטוגזית.
בזמן שהתגוררו בנאגאסקי, חלקם חזרו ליהדות, ואפילו החזירו את שמות המשפחה המקוריים שלהם (בעיקר לוי).
בשנת 1586, הקהילה היהודית מנתה לפחות 3 משפחות קבועות, ונעקרה על ידי כוחות שימאזו.
יהודי סטסו קלטו אחדים מהם בקהילתם (אז, אוכלוסייה של יותר מ-130 יהודים) בעוד שמיעוט עזב או נהרג.
היישובים היהודיים החל מתקופת אדו ואילך
בין השנים 1848 - 1854, בנאה, במחוז סצומה, ברנרד ז'אן בטלהיים - רופא יהודי ממוצא בריטי התגורר עם משפחתו.
כך גם מעיד שלט שנמצא בגוקוקאג'י ג'ינג'ה (נהא).
בשנת 1861 עברו פליטי פוגרום מרוסיה ומפולין לנמל נאגאסאקי; אלה היו היהודים הראשונים בנאגאסאקי מאז 1584 בקירוב.
בשנת 1867, במשך שבוע אחד בקירוב, נדחקה הקהילה היהודית של סטטסו כמעט להכחדה, ונעלמה לחלוטין לאחר הרסטורציה של מייג'י.
בשנת 1845 פתחו היפנים את שערי ארצם בפני מהגרים מהמערב, ובין המהגרים ליפן היו גם יהודים.
בני הקהילה הראשונים ביפן היו בעיקר מיהדות סין השכנה, ובעיקר משאנגחאי והונג קונג.
עד לסוף המאה ה-19 עברו ליפן עשרות יהודים, ובשנת 1870 כבר היו ביוקוהמה כ-50 משפחות יהודיות.
קהילות גם נוצרו בקובה ובנגסאקי, שבה הוקם גם בית הכנסת היהודי הראשון בתחומי יפן.
בנגסאקי הייתה הקהילה היהודית הגדולה מבין השלוש.
עד היום נותרו בשלוש הערים הללו שרידי בתי קברות יהודים ישנים.
בזמן מלחמת רוסיה–יפן נשבה יוסף טרומפלדור, שלחם לצידה של רוסיה, בשבי היפני, אך הורשה לו להקים חוג ציוני בקרב היהודים שהיו איתו בהיותו בשבי.
בזמן מלחמה זו נעזרו היפנים בבנקאי היהודי יעקב שיף, אשר נתן הלוואה כספית גדולה ליפן לבניית צי אוניות מודרני, לאחר שמדינות אמריקה ואירופה סירבו לבקשת ההלוואה מחשש כי יפן לא תוכל לעמוד במתן ההחזר.
בתום המלחמה קיבל יעקב שיף את עיטור "השמש העולה" מידי הקיסר מוצוהיטו.
בשנת 1920 נשלחו חיילים מהצבא היפני הקיסרי כדי לסייע לתנועה הלבנה, שם נחשפו לפרוטוקולים של זקני ציון ובכך החלה להתפתח האנטישמיות ביפן.
בשנת 1923 התרחשה רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, שפגעה קשות גם בעיר יוקוהאמה, והקהילה היהודית עברה לעיר קובה, שבה ישבו בשנות ה-20 כ-1,000 יהודים.
בשנת 1931 נכבשה מנצ'וריה בידי יפן, וכ-13,000 מיהודי חרבין שישבו בה נכללו תחת השלטון היפני, אך לא נפגעה האוטונומיה הדתית שהייתה שמורה לבני הקהילה.
במלחמת העולם השנייה לא מסרה יפן את יהודי יפן ומנצ'וריה לידי גרמניה, אף על פי ששיתפה איתה פעולה.
במהלך המלחמה נמלטו יהודים רבים מאירופה לסין ויפן, דרך סיביר.
בין היתר הגיעה אליה ישיבת מיר במרץ 1941, שם התקיימה במשך זמן קצר, עד שעברה לשאנגחאי.
במהלך המלחמה הציל צ'יאונה סוגיהארה, הקונסול היפני בליטא, את חייהם של אלפים מיהודי ליטא בכך שנתן להם אשרות מעבר דרך יפן, לפני שפגעו בהם הליטאים והגרמנים.
על מעשיו אלה זכה לתואר חסיד אומות העולם אחרי המלחמה.
אדם נוסף, שבשל אהדתו ליהדות, עזר רבות לפליטים הוא הפרופסור סצוזו קוצוג'י.
פרופסור קוצוג'י פעל להאריך את שהותם הזמנית ביפן ודאג להם למזון, בפעילותו זו הסתכן בנפשו ואף נכלא ועונה.
כמה שנים לאחר המלחמה עלה לארץ והתגייר.
עם פרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית עזבו אותה רוב יהודי המדינה ועברו לארצות הברית או לסין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלק גדול של היהודים שהיו ביפן עזבו ועלו למדינת ישראל.
חלק מאלה שנשארו התחתנו עם המקומיים והתבוללו בתוך החברה היפנית.
בהווה, יש כמה מאות משפחות בטוקיו, ומספר קטן של משפחות יהודיות שחיות בקובה ומסביב לה.
מספר קטן של יהודים נמצאים ביפן באופן זמני למטרות עסקים, מחקר, שנת מעבר וכדומה.
מלבד זאת ישנם יהודים המשרתים בצבא ארצות הברית שנמצאים באוקינאווה ובסיסים צבאיים אחרים של אמריקה ברחבי יפן.
חלק מהיהודים המתגוררים ביפן הם ישראלים שהגיעו ליפן בעקבות סיבות עסקיות.
ביפן שתי קהילות פעילות - קהילה קונסרבטיבית בטוקיו וקהילה אורתודוקסית בקובה.
כמו כן יש בתי חב"ד בטוקיו ובקובה.
יהדות לבנון הייתה קהילה יהודית מהקטנות ביותר במזרח התיכון.
מאז עליית המתח הבין-עדתי בלבנון, החלה הגירה המונית של היהודים מן המדינה, ובשנות האלפיים הקהילה כמעט חדלה להתקיים.
נכון לשנת 2023, נותרו בין 20 ל־40 יהודים ברחבי לבנון.
חלקים מלבנון נשלטו על ידי ממלכת ישראל המאוחדת, ממלכת ישראל, החשמונאים ובית הורדוס.
בזמנים מסוימים חיו בהר החרמון בני שבט מנשה, ובמרגלות הר החרמון חיו בני שבט נפתלי, ובחופים הדרומיים של לבנון חיו בני שבט אשר.
החל מהתקופה הסלאוקית קיימות עדויות על התיישבות יהודים בערים צור וצידון לחופיה הדרומיים של לבנון.
עם חורבן בית המקדש השני ולאחר מרד בר כוכבא, לבנון ובעיקר ביירות הפכה לעיר מעבר ליהודים הרבים שהוגלו מממלכת יהודה.
מהמאה השביעית עד למאה החמש עשרה קיים מידע מועט על יהדות לבנון.
המחבר הערבי אל־באלדהורי מספר כי הח'ליף מועאויה הראשון (661-680) הקים קהילה יהודית בעיר טריפולי, וקהילה נוספת נוסדה ב־922 בעיר צידון, שבקרבתה נמצא קבר המזוהה עם הנביא צפניה, אשר הפך לאתר עלייה לרגל ליהודים ולמוסלמים.
מצבם של היהודים בלבנון היה טוב יחסית למדינות מוסלמיות במזרח התיכון, בזכות מיעוט המוסלמים בארץ וקשרי היהודים עם בני העדות הלא־מוסלמיות.
בתקופה בה הנוצרים היוו בלבנון רוב מוחלט היה מצב היהודים טוב, אולם עם העלייה בשיעור המוסלמים בקרב אוכלוסיית לבנון עלתה האלימות כלפי היהודים.
יהודי הר הלבנון שמרו על קשר עם הדרוזים ואלו הגנו עליהם מפני פורעים.
יהודי ביירות לעומת זאת שמרו על יחסים עם הנוצרים המרונים.
בביירות, הקימו היהודים מיליציה שהורכבה מלוחמים נוצרים ומומנה על ידי היהודים, ופעלה בעיקר ברובע היהודי בביירות והגנה על היהודים מתקיפות.
בשנת 1492 הגיעו ללבנון יהודים ממגורשי ספרד כמו לכל שאר חלקי האימפריה העות'מאנית.
ב־1710 הגיעו להר הלבנון חמישה יהודי מהמגרב שיוצרים קהילה מוגרבית בהרי השוף.
הקהילה התפזרה ב-1848 לאחר עלילת דם ומרבית חבריה עברו לצידון.
ב־1893 מכרה הקהילה את בית הכנסת שלה בדיר אל-קמר.
המאה ה-19 הביאה עמה שינויים משמעותיים בקהילה היהודית בצידון.
עד שנת 1830 מנתה הקהילה כ-25 משפחות, רובן של סוחרים דוברי ערבית, אשר מנהגיהן היו דומים לאלו של יהודי ארץ ישראל.
החל משנת 1850 חלה התרחבות בקהילה, עם הגעתם של יהודים מוגרביים, אשר ישבו בתחילה בהרי השוף שמעל ביירות, והיגרו לצידון ולביירות על רקע החרפת המתחים בין הדרוזים למרונים והמלחמה שבאה בעקבותיהם בשנת 1860. היהודים המוגרביים, הנהיגו גידול הדרים בשולי העיר צידון.
בית כנסת חדש הוקם בשנת 1860, כדי לתת מענה לצורכי הקהילה ההולכת וגדלה.
בספר שפורסם בשנת 1847 מתאר המיסיונר הסקוטי ג'ון וילסון כמה קהילות יהודיות שבהן פגש במהלך מסעותיו בלבנון.
אחת מהן הייתה קהילת חאצביא, אשר לדבריו הייתה בעלת רקע ספרדי ומנתה כ-100 נפש.
על פי עדות בני הקהילה עצמם, כל חבריה נולדו במקום, למעט אדם אחד שנולד בעכו; אבותיהם, אשר הגיעו ברובם מאוסטריה, השתקעו באזור ואדי אל-תים כ-100 שנה קודם לכן.
וילסון מציין כי מרבית בני קהילת חאצביא עסקו במסחר, ורק מיעוטם היו בעלי עסקים, וכי הקהילה נזקקה לספרים בעברית.
מנהיג הקהילה, אברהם בן דוד, שימש גם כשוחט, מורה וחזן.
וילסון מתעד גם את הקהילה היהודית בצידון, אשר להערכתו מנתה בין 350 ל-400 נפש, וגם היא הייתה כולה ממוצא ספרדי.
הקהילה החזיקה בית ספר אחד, שבו לימדו שלושה מורים ולמדו ארבעים תלמידים.
על פי דיווחיו, היו ברשות הקהילה עשרים וחמישה ספרי תורה, שאחד מהם נחשב כבן חמש מאות שנה.
מנהיג הקהילה היה יששכר אבולעפיה.
ביוזמת הברון רוטשילד עברו חלק מיהודי חאצביא למושבה ראש פינה בשנת 1888. הברון רוטשילד גם מימן את שיפוץ בית הכנסת בחאצביא ואת שכרו של מורה יהודי לבני הקהילה.
ב־1911, היגרו לביירות יהודים מיוון, מסוריה, מעיראק ומטורקיה והקהילה שם גדלה לכ־5,000 איש.
הקהילה היהודית פרחה תחת המנדט הצרפתי.
היהודים חברו למפלגת הפלנגות הנוצריות והשתתפו ביסוד לבנון הגדולה כמדינה עצמאית ב־1920.
הקהילה היהודית בלבנון התחלקה לשלושה זרמים מרכזיים: הציונים, ה"מתמערבים" שהיו בעלי אוריינטציה-תרבותית צרפתית והמשכילים אשר היו בעלי אוריינטציה תרבותית ערבית.
בתקופה זו פעלו בלבנון שני עיתונים יהודיים: "אל־עלאם אל־אשראילי" (של זרם המשכילים) בערבית, ו"לֶה קוֹמֶרְס דוּ לֶוַואן" , כתב עת כלכלי בשפה הצרפתית שפעיל בבעלות לא יהודית.
הקהילה היהודית התרכזה בעיקר בוואדי אבו ג'מיל, הרובע היהודי במרכז ביירות (שם נמצא בית הכנסת מגן אברהם), ובראס ביירות, רובע גדול במערב העיר.
יהודים התגוררו גם בהרי השוף, בדיר אל־קמר (שם נמצא בית הכנסת דיר אל־קמר), בעאליי, בבחמדון, בצידון ובחאצביא.
במפקד אוכלוסין שערכה צרפת ב־1921 טרם סיום עבודת ועדת ניוקומב-פולה שהתוותה את הגבול בין המנדט הצרפתי לבריטי, וכללה בשטחה את מטולה וכפר גלעדי שקיבלו אזרחות לבנונית.
לאחר סיום סימון הגבול עברו יישובים אלה לשטח המנדט.
בין השנים 1921–1923 כיהן כרבה הראשי של הקהילה הרב שלמה טאג'ר, שהחליף את הרב הישיש יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון, שבשל גילו התקשה להתמודד עם השינויים שעברו על הקהילה בעקבות הכיבוש הצרפתי.
לאחר כניעת צרפת והקמת משטר צרפת של וישי, בתחילת מלחמת העולם השנייה, קיבל משטר וישי, ביולי 1940, גם את השליטה בלבנון, והחל מסייע למדינות הציר.
עקב כך פלשו כוחות בעלות הברית ובהם הצבא הבריטי, צבא צרפת החופשית וכוחות ממושבות בריטניה והדומיניונים ללבנון, במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
בפלישה זו השתתפו גם שתי פלוגות של הפלמ"ח אחת בפיקוד משה דיין והשנייה בפיקוד יגאל אלון.
ביולי 1941, כוחות משטר צרפת של וישיי בלבנון נכנעו.
לבנון עברה לשליטת אנשי צרפת החופשית, שקיימו יחסים טובים עם הסוכנות היהודית, והם אפשרו מעבר חופשי בין ארץ ישראל ללבנון (ביולי 1942 אף הושלם קו הרכבת הישיר בין חיפה לביירות).
בספטמבר 1941 ביקר כתב עיתון הצופה אברהם אלמליח בביירות ודיווח שמצב הקהילה טוב.
אנשי הקהילה סיפרו שהגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש משטר וישי, תכנן ליישום את חוק מעמד היהודים הצרפתי בלבנון, כמה ימים לפני שהובס.
הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו כונן בלבנון שלטון מדיני עצמאי-למחצה, ובדצמבר 1941 הוקם פרלמנט בו גם נציג לקהילה היהודית.
ביולי 1944 נבחרת מכבי ארץ ישראל השתתפה בטורניר כדורגל בביירות, בו שיחקה מול שתי קבוצות מקומיות, שבאחד המשחקים אורח הכבוד היה ראש ממשלת לבנון.
את הקבוצה אירח מועדון "מכבי ביירות".
בנוסף האוניברסיטה האמריקנית בביירות משכה אליה רבים מבני היישוב בארץ ישראל, וכל שנה למדו בה כ-200 סטודנטים מבני הארץ ויהודים רבים מבני הקהילה.
בשנים אלו שימשו יהודי לבנון כחוליה מקשרת ליהודי ארץ ישראל.
הם סייעו להברחת יהודים דרך גבול הצפון אל יישובים יהודים בגליל, בעיקר לאחר סגירת שערי הארץ על ידי הבריטים.
בקיץ 1947, הארכיבישוף של העדה המרונית בלבנון, הביעה תמיכה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בתצהיר ששלח לוועדת אונסקו"פ.
בינואר 1948 עוד שהוו בלבנון כ-20 סטודנטים מארץ ישראל שלמדו באוניברסיטה האמריקנית אך הם התבקשו לעזוב.
ב־1948, עם קום מדינת ישראל, כ-1,000 מיהודי סוריה, עברו ללבנון.
יהדות לבנון מנתה כ-10,000 יהודים, רובם גרו בביירות, בשכונת ואדי אבו ג'מיל.
בנוסף הייתה קהילה של כמה מאות יהודים בצידון וקהילה קטנה של מספר משפחות בטריפולי.
לאחר הקמת המדינה ועד מלחמת האזרחים בלבנון היו יחסי ישראל-לבנון קורקטיים, הותר לאזרחים לבנונים להיכנס לישראל דרך מעבר ראש הנקרה לביקורי משפחות, וצלינות.
תחילה הותירה לבנון ליהודים לעלות לישראל ישירות מלבנון, אך אחר כך נאסר על אזרחים יהודים לבקר בישראל מחשש שיגוייסו כמרגלים בידי ישראל.⁩ בין היהיודים הבולטים שעלו לישראל היה צמד אמל וסלים שאוקי.
ב-1959 דיווח המכון לעניינים יהודיים של הקונגרס היהודי העולמי כי לבנון היא המדינה היחידה מבין 11 מדינות מוסלמיות במזרח התיכון שלא הפלתה את היהודים לאחר קום המדינה.
יהודים גם יכלו לרכוש קרקעות בכל רחבי המדינה ללא הגבלה.
לבנון לא נטלה חלק במלחמת ששת הימים או במלחמת יום הכיפורים.
לפני מלחמת ששת הימים, במהלך חודש מאי 1967, פעלה לבנון למנוע את המלחמה בתיווך צרפתי.
ב-2 ביוני הודיעה לבנון שלא תיכנס לברית הגנה עם מצרים כפי שעשתה ירדן.
שבוע לאחר המלחמה העבירה ישראל ללבנון אזהרה שיש כוונה לפגוע בקהילה היהודית בביירות, בעקבות הניצחון הישראלי.
וממשלת לבנון שלחה כוחות משטרה להגן על הרובע היהודי.
לאחר המלחמה נחשף כי רמטכ"ל צבא לבנון סירב לתקוף את ישראל, למרות פקודה שקיבל מראש הממשלה המוסלמי רשיד כראמי, ושהמנהיגים המרונים פואד שהאב, כמיל שמעון ופייר ג'ומאייל ביקרו בפריז, לונדון ווושינגטון לפני המלחמה, והשיגו ערבות לשלמות הטריטוריאלית של לבנון.
בנוסף הועברו מקו הגבול עם ישראל קצינים שהושפעו מהתעמולה הערבית והיו להוטים לתקוף.
ב-22 ביוני 1967 הודיעו מנהיגי הפלנגות שעל לבנון להיות מדינה נייטרלית.
לאחר המלחמה חזרה כלכלת לבנון לשגשג תוך זמן קצר.
בראשית שנות הששים חיו בלבנון כ־9,000 יהודים.
עם השנים גברה הגירתם מהמדינה, בעיקר לקנדה, ארצות הברית וברזיל.
גל ההגירה של יהודים מלבנון החל לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר תוך זמן קצר עזבו כ-5,000 יהודים.
הניצחון הישראלי במלחמה והמשבר הכלכלי שפרץ בעקבותיה הביא לעליה בעוינות ליהודים במדינה.
ב-1971 נחטף בביירות בידי סוכנים סורים מזכיר הקהילה היהודית הלבנונית, פרופסור אלברט אליה, בן ה־69. הוא הוחזק בדמשק, והוצא שם להורג.
כשהחלה מלחמת האזרחים בלבנון, ב-1975 נשארו בקהילה היהודית רק כ־1,800 נפש.
במהלך הקרבות בין המוסלמים והנוצרים נפגעה קשה שכונת ואדי אבו ג'מיל, שהייתה קרובה לאזור החיץ בין האזורים שבשליטת המוסלמים לאזורים שבשליטת הנוצרים, ורבים מהיהודים נטשו אותה.
בתחילת מלחמת לבנון הראשונה, ב-1982 חמושים מטעם יאסר ערפאת שהו בבית הכנסת מגן אברהם, וכתוצאה מכך הוא הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי מתוך הנחה שהוא משמש מחסן נשק פלסטיני.
בספטמבר 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה, נערך מפגש מרגש בבית הכנסת מגן אברהם, בין לוחמי צה"ל לבין יהודי הקהילה בביירות.
את המפגש יזם יצחק מרדכי (אלוף במיל) והצטרף אליו חייל בשם אייזיק בלילה אשר נולד בביירות וחזר אליה כחייל ישראלי.
בשנים 1984–1986 רצח חזבאללה שבעה עד אחד עשר ממנהיגי יהדות לבנון.
ב־1 בינואר 1988 נמצאה בבירות גופתו של יצחק טוב, יהודי שנרצח בידי טרוריסטים ("יובל לישראל" מאת חיים יבין).
ב־1991 נותרו מספר יהודים מצומצם ברחוב ואדי אבו ג'מיל בביירות, שנבנה מחדש לאחר המלחמה.
יהודים שהתגוררו ברובע עברו לערים אחרות בלבנון או היגרו למדינות שונות.
עבודות לשיקום בית הכנסת מגן אברהם החלו ב־2009 והסתיימו ב-2012 בתמיכת ממשלת לבנון ומכספי תרומות של יהודים יוצאי לבנון המתגוררים בשווייץ.
כיום נותרו בלבנון כ־150–60 יהודים בלבד.
הם אינם מקיימים חיי קהילה בולטים ואין להם רב, אך קיים אחראי על שימור התרבות היהודית, לרבות תחזוקת בית העלמין היהודי.
בית הכנסת דיר אל־קאמר אינו פעיל מחשש לביטחון המתפללים, אך הם זוכים להגנה מראש העיר דורי שמעון.
יהודי לבנון הקימו קהילות מצליחות בערים שבהן התיישבו בעולם, כמו ניו יורק, מונטריאול, מקסיקו, סאו-פאולו בברזיל ועוד.
בין השמות הבולטים של יוצאי הקהילה, משפחת הבנקאים ספרא, אשר החלו בעסקי הבנקאות בביירות ומשם התרחבו בעסקיהם לכל העולם.
קהילות יהודי לבנון בדרך כלל משולבות עם קהילות יהודי סוריה (שכן רבים מיהודי לבנון הגיעו אליה מסוריה).
דמויות בולטות בקהילה היהודית בלבנון
יצחק ששון 1977–1985, בשנת 1985 נחטף יחד עם הרופא אלי חלק, על ידי החזבאללה.
רק לאחר שלוש עשרה שנים הוגדר יצחק ששון כמת
ראול מזרחי 1985, נחטף ונרצח גם הוא על ידי החזבאללה
רבני הקהילה היהודית בלבנון בין השנים 1908–1978:
יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון 1910–1921
רפובליקת מולדובה הנוכחית הייתה בעבר חלק מנסיכות מולדובה ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית סופחה לאימפריה הרוסית ונקראה בשם בסרביה.
לאחר המהפכה הבולשביקית סופח החבל לרומניה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עבר לשליטת ברית המועצות, שהפכה אותו לאחת מ-16 הרפובליקות שלה.
במשך הדורות הושפעה הקהילה היהודית של החבל מהעם ששלט בו, לעיתים הרומנים ולעיתים הרוסים.
רבים מיהודי בסרביה חיו בעיר הבירה, קישינב.
יהדות קישינב הוקמה כבר במאה ה-18 ובסוף המאה ה-19 כללה כ-50,000 יהודים, שהיו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר.
יהודים חיו גם בעיירות בסרביה וביישובים חקלאיים, בהם עסקו בעבודת האדמה, כפי שתיאר אותם ביצירותיו הסופר שמואל-לייב בלנק.
בשנת 1897 התגוררו בבסרביה כ-226 אלף יהודים, מסך אוכלוסייה של כ-2 מיליון.
בתחילת המאה ה-20 נערכו בקישינב שני פוגרומים שהשפיעו רבות על יהדות מזרח אירופה בכלל ויהדות מולדובה בפרט.
הפוגרום הראשון התרחש ב-6 באפריל 1903 ובו נרצחו 49 יהודים ועוד מאות יהודים אחרים נפצעו.
הפוגרום השני התרחש ב-19 באוקטובר 1905 ובו נרצחו 19 יהודים.
פרעות אלו מכונות פרעות קישינב.
שני הפוגרומים גרמו לבריחה גדולה של יהודים ממולדובה, חלקם למערב אירופה ולארצות הברית וחלקם לארץ ישראל במהלך העלייה השנייה.
בעקבות הפוגרומים כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמות על השחיטה ובעיר ההרגה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה צורפה מולדובה לרומניה, ומספר היהודים בה גדל מאוד, למורת רוחם של הרומנים.
לפני מלחמת העולם השנייה אולצו הרומנים לוותר על חבל ארץ זה לברית המועצות.
הוויתור היה טראומטי עבור הרומנים והם האשימו את היהודים באהדה לקומוניזם ובתככים שגרמו לאובדן מולדובה.
כאשר פלשו הגרמנים יחד עם הרומנים למולדובה במלחמת העולם השנייה הועבר השלטון למשטר הרומני הפשיסטי.
בימים הראשונים של המלחמה נרצחו יהודים רבים מאוד בידי הצבא הרומני ולאחר מכן הגלו הרומנים את היהודים ששרדו לטרנסניסטריה, שם מתו רבים מרעב וממחלות, חלקם נלקחו לעבודות כפייה וכשכבר לא היו צריכים אותם, הרגו אותם.
תחת השלטון הסובייטי סבלו היהודים הדתיים מדיכוי על רקע אמונתם, כמו המאמינים של הדתות האחרות בברית המועצות הקומוניסטית.
בשנת 1992, נעשו מאמצים להעלאת יהודים שישבו במולדובה ומתחילת שנות ה-90 עלו ממולדובה לישראל כ-42,000 יהודים.
כיום יש במולדובה כ-31,000 יהודים אך המספר אינו מדויק בשל ההגירה ממולדובה לרוסיה, ארצות הברית, רומניה וישראל וכן בשל השאלה מיהו יהודי בהתייחס לצאצאי נישואי תערובת.
לרב הראשי של מולדובה מונה בשנת 1989 שליח חב"ד הרב זלמן טוביה הכהן אבלסקי, נפטר בתשע"ד.
רבה הראשי של מולדובה הוא הרב פנחס זלצמן.
יהדות לוקסמבורג היא קהילה יהודית שתיעוד לקיומה קיים החל משנת 1276. בית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1823. במשך הזמן צמחה הקהילה הקטנה והגיעה, בערב מלחמת העולם השנייה, לכ-3,500 חברים.
מתוכם רק 1,555 שרדו את השואה.
בתחילת המאה ה-13 מתחיל האזכור הראשון של יהדות בלוקסמבורג.
יהודי טריר יצרו קהילות חדשות וישנם מסמכים משנת 1367, המעידים על קיומו של רחוב יהודי בעיר לוקסמבורג.
היהודים במחוז לוקסמבורג חיו בחסות הקיסר קרל הרביעי, אך הואשמו ונטבחו במהלך המוות השחור ולאחר מכן גורשו ב-1391. חלקם התיישבו שם מחדש כבר ב-1405, אך ב-1478 הם הותקפו ונבזזו, הוצתו בתי יהודים.
ונותרו רק שתי משפחות, אך מספר זה גדל לחמש עשרה עד לשנת 1515. בשנת 1530 גורשו שוב יהודים.
איסור זה נאכף בקפדנות, ויהודים לא חזרו ללוקסמבורג עד סוף המאה ה-18.
לאחר המלחמות הנפוליאוניות, התאפשר ליהודים לאכלס את אזור היערות, בעיקר במוזל ובחבל הסאר.
בשנת 1823 לאחר הקמת הדוכסות הגדולה, הוקם גם בית הכנסת הראשון.
היסטוריה זו קשורה קשר הדוק לזו של היהודים בשתי המדינות השכנות הגדולות, צרפת וגרמניה.
היהודים לא החלו להתיישב דרך קבע בשטח שמכונה היום לוקסמבורג שוב עד תחילת המאה.
רבים מהם הגיעו מצפון-מזרח צרפת וגרמניה; הם בדרך כלל היו כפריים שעבדו במסחר.
דמות בולטת בתקופה זו היא הפיזיקאי גבריאל ליפמן.
הקהילה היהודית בלטה בתעשייה ובמסחר, האחים גטשליק ושמשון גודשו (Godchaux) מהעיר טיונוויל שבחבל לורן הסמוך, השתקעו בשלייפמיהל על גדות הנחל אלזט, הקימו מפעל טקסטיל גדול.
הם נחשבים לחלוצי המהפכה התעשייתית בלוקסמבורג, והעסיקו יותר מ-2,000 פועלים, רבים מהם התגוררו בהאם, כפר הפועלים שבנו.
המשפחה חוללה מהפכה באריגה והציעה תנאי עבודה טובים.
לימים, רחוב נקרא על שמם וב-2006 נחנך, בנוכחות כמה עשרות מצאצאיהם (ביניהם אחדים החיים בישראל), מסלול הליכה לכבודם, שלאורכו מוצבים פאנלים מאוירים המספרים על פעולתם.
במאה ה-20, העלייה בהגירה היהודית מרקעים גאוגרפיים שונים הפכה את הקהילה להטרוגנית, במיוחד בכל הנוגע לטקסים דתיים או ליחסם לציונות.
הגעתם של רבנים מצרפת או מגרמניה ממחישה זאת, כאשר הבולט בהם הוא הרב הראשי שמואל הירש שבשנת 1843 מונה לרב הראשי של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג על ידי מלך הולנד וילם השני.
בניגוד לשכנותיה, קהילת לוקסמבורג לא חוותה את האלימות של ההפגנות האנטישמיות בפרשת דרייפוס או עם עלייתו של אדולף היטלר.
הקשר בין ילידי לוקסמבורג ליהודים התאפיין יותר בחוסר אמון מאשר בשנאה.
ב-7 בפברואר 1941 נקבע חוק שיש להחרים את כל רכושם של היהודים שהיגרו ללוקסמבורג עד 1940. מ-18 באפריל 1941, הוא הורחב לכל היהודים שנותרו בלוקסמבורג.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 גדלה הקהילה באופן משמעותי בעקבות נהירת יהודים מגרמניה הנאצית אליה.
לאחר הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג, ברחו יהודים רבים לבלגיה וצרפת.
השלטונות עודדו גירוש והגירת יהודים מהמדינה, והעבירו 16 משלוחים לצרפת ופורטוגל.