tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945), על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי אדמותיו היו 10,008 דונם (מתוכם 304 דונמים של שטחים ציבוריים) ובשנת 1945 מנה 460 נפשות.
בסוף דצמבר 1947 לאחר התקפות ירי על התחבורה היהודית שבוצעו ליד הכפר בתחילת מלחמת העצמאות, בהן נהרגו שני מפקדים בכירים של ההגנה, יהושע גלוברמן ויונה רסין, נטשו התושבים את הכפר מחשש לתגובה של ההגנה.
התושבים ברחו לכפר בית מחסיר.
במהלך מבצע נחשון ב-6 באפריל 1948 האזור עבר לידי כוחות ההגנה והם הרסו את הבתים הנטושים.
אולם במוצאי 7 באפריל הגיע טור של הצבא הבריטי לכפר ודרש מההגנה לפנות אותו, מכיוון ששכן על ציר הפינוי הבריטי מירושלים לעזה.
כוחות מבצע נחשון נענו לדרישה ופינו את הכפר לאחר שהצבא הבריטי הבטיח להחזיק בו בזמן עד לפינוי ולמנוע מהערבים להתבסס בו.
בסמוך לכפר עבר כביש מג'דל - לטרון שהייתה הדרך הראשית שהובילה ממישור החוף הדרומי לירושלים.
הכפר שימש בסיס לכוחות הערבים במלחמת העצמאות ובגלל קרבתו לדרך המובילה לירושלים נכבש בפעולה הראשונה לפריצת הדרך לירושלים (מבצע נחשון).
בסמוך לדיר מוחיסין הייתה נקודת ההתחלה של דרך בורמה, דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור על ירושלים שנסללה במהלך מלחמת העצמאות מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון ובשער הגיא.
סמוך למבני הכפר הוקם ב-4 בנובמבר 1952 המושב בקוע.
דיראר אבו סיסי הוא מהנדס פלסטיני, שריצה בישראל עונש מאסר בפועל של 21 שנים בגין פעולותיו בשירות חמאס, ושוחרר מהכלא הישראלי ב-27 בפברואר 2025 במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
היה סגן מנהל תחנת הכוח היחידה בעזה, המספקת כ-25% מהחשמל של עזה, היה חבר בוועדה שבראשה עמד מוחמד דף, אשר עסקה בפיתוח ושיפור טילים, רקטות ומרגמות.
עמד בראש האקדמיה הצבאית של חמאס ברצועת עזה.
היה מקורב מאוד לצמרת הצבאית של הארגון ולראש הזרוע הצבאית של חמאס מוחמד דף.
אבו סיסי למד באוקראינה הנדסת חשמל.
בשנת 1994 קיבל תואר שני בהנדסת חשמל.
בשנת 1999 קיבל תואר ד"ר להנדסת חשמל מהאקדמיה הצבאית להנדסה בקייב, אוקראינה.
לאחר סיום לימודיו אבו סיסי הגיע לראשונה לרצועת עזה, ועבד כמהנדס תחילה בחברת אנרון שסיפקה אז חשמל לרצועת עזה, ובהמשך בחברת החשמל העצמאית שהוקמה ברצועה.
בפברואר 2011 נסע לפולטבה, אוקראינה, מקום הולדתה של אשתו, ושם נעלם.
לדבריה נסע במטרה להגיש בקשה לאזרחות, לאחר שחש שעזה כבר אינה מקום בטוח עבורו ועבור ששת ילדיו.
במשך כחודש מאז היעלמותו נמנעה ישראל מלהתייחס לכך, עד שהוסר חלקית צו איסור פרסום על הפרשה, ופורסם שהוא עצור בישראל.
לאחר פרסום הפרשה בעיתונות מחוץ לישראל החל האו"ם לעסוק בנושא.
נציבות הפליטים של האו"ם מתחה ביקורת על ישראל וטענה כי מעצרו והעברתו של אבו סיסי אל ישראל "נראה כמו חטיפה אלימה ולא הסגרה חוקית מטעם השלטונות".
בנוסף, נציג האו"ם ביקש מממשלת אוקראינה מידע על מקום הימצאו של אבו סיסי.
מספר ימים לאחר מכן ביקשה ממשלת אוקראינה הבהרות מהשגרירות הישראלית בשיחת נזיפה.
בריאיון שנערך עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בסוף מרץ 2011, טען הלה כי אבו סיסי מוחזק בישראל במעצר חוקי, וכי הוא איש חמאס שמסר מידע בעל ערך.
העיתון הגרמני "דר שפיגל" טען שישראל חושדת שלאבו סיסי מידע אודות גלעד שליט.
אביו של החייל, נועם שליט, שוחח בטלפון עם קרובי משפחתו של אבו סיסי וביקש מהם ללחוץ על ממשלת חמאס לקיים עסקת שבויים במסגרתה ישוחרר אבו סיסי.
משפחתו ופרקליטיו הכחישו כי יש בידו מידע אודות החייל החטוף או שהוא איש חמאס, דבר אשר הוכחש גם על ידי דובר חמאס.
בחקירתו הודה אבו סיסי במעורבותו בהקמה ובניהול של האקדמיה הצבאית של חמאס ובפיתוח רקטות, והביע חרטה על השתייכותו לארגון ועל הסיוע לו.
ב-4 באפריל 2011 הוגש לבית המשפט המחוזי בבאר שבע כתב אישום נגד אבו סיסי, הכולל בין השאר, עבירות של ניסיון רצח, קשירת קשר לביצוע רצח, מגע עם סוכן חוץ, פעילות בארגון טרור ועבירות נשק.
בנוסף הואשם שסייע לחמאס בתשע השנים האחרונות להגדיל את טווח הרקטות, ופיתח את יכולת חדירת הטילים לפלדה, על-מנת שיוכלו לחדור כלים משוריינים של צה"ל.
על פי כתב האישום, בשנת 2002 גויס אבו סיסי לחמאס על ידי פעיל חמאס ניזאר ריאן, בשנה זו נערכה לו היכרות עם בכירים בזרוע הצבאית של חמאס ובהם סלאח שחאדה.
בין השנים 2002–2008 היה אחראי בהנהלת חמאס על נושא החשמל.
כמו כן היה חבר בוועדה שבראשה עמד מוחמד דף, אשר עסקה בפיתוח ושיפור טילים, רקטות ומרגמות.
בוועדה היה אחראי על נושא החשמל, ועסק בפיתוח תאי שרפה וסנפירים לייצוב הרקטות, שני הגורמים המשפיעים על טווח הרקטה ועל יכולת החדירה שלה.
אבו סיסי עסק בפיתוח הגדלת טווח הטילים כדי שיוכלו לפגוע ביישובים ישראליים רבים יותר, וכן בפיתוח יכולתם של טילים המסוגלים לחדור כלים משוריינים.
במסגרת עבודתו עבד אבו סיסי בצמוד לאבי הרקטות של חמאס, עדנאן אל-ע'ול.
לאחר חיסולו של אל-ע'ול דאג אבו סיסי להגדיל את טווח רקטות הקסאם ל-22 קילומטרים.
אבו סיסי ניסה להגדיל את טווח הירי ל-45 קילומטרים, אולם ללא הצלחה.
כמו כן, הוא הצליח לשפר את יכולתם של טילי הנ"ט מדגם "יאסין" בחדירת כלים משוריינים.
בנוסף, הוא עסק בפיתוח טילים ומרגמות נגד טנקים.
אחת מפצצות המרגמה נגד טנקים היא בעלת ראש כפול, וכינויה "אבו ראסין".
טווח הירי שלה כ-100 מטר, וחדירותה לפלדה כ-87 ס"מ.
בהמשך נעשו מאמצים להגדיל את יכולת החדירה לכ-100 ס"מ.
הוא פעל גם לפיתוח טיל נגד טנקים, שכינויו "אלבתאר", שטווח הירי שלו כ-100 מטר, וטיל נגד טנקים שכינויו "אלבאנא", שייצורו נכשל.
הוא סייע במסירת מידע על טילי טורפדו.
הוא אף תרגם מסמכים מרוסית בנושא טילי כתף נגד מטוסים מסוג 9K38 איגלה.
לאחר מבצע עופרת יצוקה מונה אבו סיסי לעמוד בראש אקדמיה צבאית, שיועדה להכשיר את דרג הקצונה והפיקוד בחמאס לתפקוד בשעת לחימה.
ב-29 במרץ 2015 הורשע במסגרת עסקת טיעון בחברות בהתאחדות בלתי מותרת, קשירת קשר לביצוע פשע של רצח וייצור נשק, פעילות בארגון טרור וכן עבירות נשק.
ב-14 ביולי 2015 גזר בית המשפט המחוזי בבאר שבע על אבו סיסי 21 שנות מאסר בפועל.
הוא נכלא בבית הסוהר שקמה.
ב-27 בפברואר 2025 שוחרר במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
דיר קרוח - שרידי כפר עתיק הנמצאים בשמורת גמלא שברמת הגולן.
שרידי היישוב נמצאים ליד המצוק המשקיף על נחל גמלא ובסמוך ל"שביל הנשרים".
בין המאות 4 וה-5 שכן במקום כפר נוצרי.
בתקופה זו, הייתה רמת הגולן מאוכלסת בעשרות יישובים יהודים ונוצרים.
מתקופה זאת נמצאים באתר שרידי מנזר (דיר בערבית), כנסייה בסגנון שהיה נפוץ באזורים הבזלתיים בירדן ובסוריה, ובית בד שבו נמצא אגן לריסוק זיתים עגול עשוי בזלת.
בכנסייה נמצאו קשתות שתמכו בתקרה העשויה אבני בזלת.
מצדה הצפוני של הכנסייה נמצאה חצר שרוצפה באבן.
בחצר זאת נמצאה מעל הפתח כתובת ביוונית "האל של גרגוריוס הושע ורחם אמן".
כל מבני הכפר בנויים בזלת.
באתר נמצא מבנה נוסף מתקופה זו שנמצאו בו קשתות אבן וצלב חקוק על המשקוף.
היישוב מהתקופה הביזנטית ננטש במחצית המאה ה-7 בגלל הכיבוש הערבי.
לאחר פער יישובי של כ-600 שנה נושב במקום מחדש במאה ה-13. יישוב זה שרד עד המאה ה-14. המקום נושב מחדש במאה ה-20 על ידי אוכלוסייה סורית.
המקום ננטש מיושביו לאחר מלחמת ששת הימים.
דיר קָדִיס הוא כפר גדול בנפת רמאללה ואל-בירה ברשות הפלסטינית, דרום השומרון, 16 קילומטר מערבה מרמאללה ובין הכפרים ניעלין וח'רבת'א בני חרית' ובסמוך למודיעין עילית.
לאחר הסכמי אוסלו סווגו 93.3% מהשטח הכולל של הכפר כשטח C (שליטה כוללת של ישראל), והיתרה – 6.7% מהשטח – סווגה כשטח B (שליטה אזרחית של הרש"פ).
אוכלוסיית הכפר בשנת 2004 הייתה כ-2,000 תושבים.
שטח בתי הכפר משתרע על 300 דונם ומטעי הזיתים של תושביו על כ-5,000 דונם.
המילה הראשונה בשם הכפר "דיר" (دير) מבהירה שבמקום היה מנזר.
המילה "קדיס" מלמדת על קדושה.
וילנאי אינו יודע על איזה קדוש מדובר.
גם תושבי הכפר אינם יודעים מי היה הקדוש, אך מצביעים על החורבה שמצפון מערב לכפר כמקום שבו התגורר האיש ה"קדוש".
"כפר קטן על ראש גבעה, עם גנים מצפון, ומנזר הרוס ומערה ליד...השם מרמז שפעם היה כאן מנזר".
ככל הנראה מדובר על מנזר מהתקופה הצלבנית.
מוצאם של תושבי הכפר הוא מתימן.
ב-1596 הוא מופיע ברשימות העות'מאניות, ככפר ששייך לנפה של רמלה במחוז עזה.
בכפר היו 11 בתים והתושבים שילמו מיסים על תוצרת חקלאית, בסך 5,400 אקצ'ה.
בשנת 1863 ביקר במקום ויקטור גרן והעריך את האוכלוסייה המקומית ב-350 תושבים.
הוא ציין כי דיר קדיס הוא כפר קטן בפסגת אחת הגבעות עם גנים בצפונו ובמזרחו – באר.
בתקופת המנדט הבריטי היה הכפר שייך לנפת רמלה.
על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 מספר תושביו הוערך כ-440 ושטחו 8,224 דונם טורקי.
ביולי 1943 הושלמה על הגבעה מצודת טגרט של המשטרה הבריטית.
בנובמבר 1947, במסגרת פינוי הצבא הבריטי מארץ ישראל, פונתה תחנת רדאר מהכפר.
לפני מלחמת ששת הימים המצודה הוחזקה על ידי הלגיון הירדני ולאחר המלחמה על ידי משמר הגבול.
לפני הסכמי אוסלו נקנו אדמות דרום דיר קדיס על ידי מאיר (מוריס) ברכפלד וחברת ציפחה אינטרנשיונל, ועליהן הוקמה אחרי שנים שכונת "אחוזת ברכפלד" של מודיעין עילית.
בין דיר קדיס לאחוזת ברכפלד עוברת גדר הפרדה.
השטח הכולל של הכפר הוא 8,224 דונם.
מתוכם, בשנת 1945 עובדו 2,884 דונם, 5,332 דונם היו אדמות בור, והיישוב עצמו היה בנוי על 8 דונם.
לפי ARIJ, ישראל הפקיעה 2,735 דונם שהם כשליש מאדמות הכפר, כדי להקים שלושה יישובים ישראליים: 1,818 דונם למודיעין עילית, 446 דונם לנילי, ו-471 דונם לנעלה.
עם סיום בניית גדר ההפרדה בשנת 2008, חלק מאדמת הכפר הופרדה על ידי הגדר.
הפעם הראשונה שתושבי הכפר קיבלו אישור להגיע לאדמותיהם, הייתה ב-2012.
חשמל: דיר קדיס מחוברת לרשת חשמל של חברת החשמל הירושלמית, משנת 1985.
מים: תושבי הכפר מחוברים לרשת מים שהוקמה בשנת 1975.
ביוב: לדיר קדיס אין רשת ביוב ציבורית.
תושבי הכפר משתמשים בבורות ספיגה לסילוק שפכים.
התושבים מתעסקים בחקלאות וברעיית צאן.
חלק מהם עובדים בישראל במקצועות הבנייה.
דֵיר עָזִיז הוא יישוב יהודי קדום בדרום רמת הגולן.
על חורבות היישוב הוקם כפר סורי.
בדיר עזיז התגלו שרידי יישוב יהודי עתיק ששכן במקום בתקופת המשנה והתלמוד, וכלל בית כנסת, בית בד, בית קברות וכנראה גם בית יוצר לכלי חרס.
על חורבות היישוב הוקם בעת החדשה כפר סורי.
ביישוב נמצאו שרידים של שני מבני ציבור.
האחד בראש הגבעה, גדול מאוד אך טרם נחפר עד היום ולא ידוע למה ששימש.
השני, על המורדות לכיוון דרום נחפר בחפירות ארכאולוגיות ושימש כבית כנסת.
בית הכנסת העתיק בדיר עזיז הוא אולם מלבני שמידותיו 11 מטר על 18 מטר, ובו ערמת אבני גזית, אשר לפי הסברה מקורן בבית הכנסת שחרב ב"רעש שביעית" בשנת 749 לספירה.
מתחת לרצפת האולם נמצאו מאות מטבעות, שהמאוחרים ביניהם מימי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (הרבע השני של המאה ה-6 לספירה), ובקיר הדרומי גומחה בולטת לארון הקודש.
על אחד ממשקופי בית הכנסת הקדום נמצא הכיתוב בשפה היוונית: AZIZO, המצביע על כך שיש אפשרות שהשם "עזיז" קשור לשמו המקורי של היישוב התלמודי במקום.
הכפר והיישוב הקדום ממוקמים כשני קילומטרים דרומית מזרחית למושב כנף, ובקרבת ההריסות מצוי מעיין כנף, אשר שימש את היישוב לאורך ההיסטוריה.
הכפר היה בשליטת סוריה, כחלק ממחוז קוניטרה שבנפת פיק, עד למלחמת ששת הימים, שבה נכבש על ידי ישראל וננטש על ידי תושביו.
תחת שלטון ישראל נכלל שטחו בנפת גולן של מחוז הצפון.
דיר יאסין הייתה להקת פאוור ויולנס והארדקור פאנק ישראלית השייכת לזרם להקות האנרכו-פאנק השמאלניות רדיקליות בישראל.
להקת דיר יאסין, הנקראת על שם פרשת דיר יאסין במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, הוקמה בסוף 1997 על ידי חברי להקות פאנק מקומיות מוכרות בסצנת הפאנק הישראלית:
פדריקו גומז, הסולן הראשון של הלהקה היה בעבר הסולן של להקת נכי נאצה.
עדי אלקבץ, הסולן השני, היה חבר בלהקות "שמע ישראל" (להקת הגריינדקור הישראלית הראשונה), "פאבליק דומיין" ו"אתוס", הן כסולן והן כנגן.
הגיטריסט קובי כלב והמתופף פדה רוטשטיין היו חברים בלהקת "USF".
חיים בנימיני, הבאסיסט, ניגן בלהקות המטאל להבות ו"עזאזל".
בינואר 1998 הקליטה והוציאה הלהקה באופן עצמאי את קלטת הבכורה שלה, קלטת דמו שנשאה את שמה והיא גם הוצאה היחידה של הלהקה על גבי פורמט זה.
את מקומו תפס יוני מסיי, שבעבר היה חבר בלהקות "גיס חמישי" כגיטריסט ו-"Bibi Gun" כסולן וכגיטריסט.
לאחר הצטרפותו של מסיי, קיימה הלהקה את הופעת הבכורה שלה דווקא בערב להקות מטאל בחיפה, ועל כן במהלך הערב היא הייתה להקת הפאנק היחידה שהשתתפה בו.
בהמשך השתתפה הלהקה במופע התרמה למען משפחת אל-אטרש, משפחה פלסטינית מחברון שביתה נהרס שלוש פעמים על ידי צה"ל, ובאביב היא חיממה, לצד להקת "Negative Impact" שבה בנימיני היה הבאסיסט, את להקת הפאנק האמריקאית "Code 13", בשלוש הופעותיה בישראל.
בדצמבר 1998 הוציאה הלהקה את הדיסק הראשון שלה, המיני-אלבום "דיר יאסין", בלייבל "Volkstaat Records" שנוהל על ידי גומז ואלקבץ.
האלבום הופץ רק בישראל, נמכר בהופעה חגיגית וססגונית שנערכה במהלך חגיגות הסילבסטר בתל אביב ב-31 בדצמבר 1998 וכלל חומר שהוקלט בסוף 1997 (כולל גרסאות מחודשות לשירים מקלטת הדמו).
בעטיפת האלבום נראה חייל צה"ל מאיים על אם פלסטינית הרואה איך בנה נורה למוות למול עיניה, וחוברת המילים כללה ציורים המציגים את צה"ל באור שלילי, מפה של יישובים ערביים שננטשו, מידע אודות טבח דיר יאסין והסבר של הלהקה לבחירת שמה.
באלבום 18 שירים (17 רצועות שמתוכן הרצועה השביעית מורכבת משני שירים) מהירים, קצרים, בעלי סאונד "מלוכלך" וטקסטים חריפים ובוטים, שמציגים ומביעים עמדה שמאלנית, פרו-פלסטינית, הנושאים מסר של אלימות, אנרכיה, רצח, טרור, איבה, פיגועים ואף אונס.
בסתיו 1999 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מוצלח באירופה שבמהלכו הופיע ההרכב 28 פעמים בפסטיבלי פאנק בגרמניה, איטליה, ספרד, צרפת, הולנד, בלגיה וצ'כיה.
באותה שנה השתתפה הלהקה בקלטת הווידאו השנייה של הסדרה המחתרתית "עשבי פרא".
במהלך סיבוב ההופעות באירופה נוצר קשר עם הלייבל הברלינאי "Thought Crime", ולאחר שהוחתמו, הקליטו מחדש 10 משירי אלבומה הראשון ו-4 שירים חדשים - "הכל ידוע מראש" המגדיר את מספר הקורבנות במלחמת לבנון הראשונה כ"חלב שנשפך", "לוקח את הסוד לקבר", "מסע הכפשה" ו"ישועה בקנה של רובה".
השירים יצאו לאור ב-EP בשם "Durchbrechender Geist" ("רוח פורצת" בגרמנית) שהופץ בגרמניה, בישראל וברחבי אירופה ב-1,000 עותקים.
באלבום זה השירים היו מהירים וקצרים יותר מאלה שהופיעו בדיסק "דיר יאסין" והיו בשלים יותר מבחינה מוזיקלית.
האלבום זכה להצלחה רבה בעיקר באירופה וכל עותקיו אזלו במהירות.
בעקבות כך הודפסה מהדורה נוספת ומוגבלת של האלבום שגם היא בת 1000 עותקים, שאליה צורף בד בצבע שחור-אפור עם השם "דיר יאסין" בערבית.
עוד במהלך סיבוב ההופעות הקליטה הלהקה דמו נוסף, שכלל 5 שירים חדשים - "נכס לאומי", "אוטופיה דרך ריגול תעשייתי", "התרשמות סופית", "הצילו אותם מתהום השכחה" ו"דקה דומיה" - אך היא החליטה לגנוז את ההקלטות.
עם זאת, כל שירי הדמו ראו אור בדיסק האוסף "אזור אוטונומי" שהוציא בתחילת שנות האלפיים אתר "הכל שקרים".
באותה שנה הקליטה גרסת כיסוי לשיר "People" של להקת הפאנק "!Action Pact!" שנכללה בדיסק אוסף של הלייבל "Aftermath".
ב-19 בינואר 2000 עלה לאינטרנט האתר הרשמי של דיר יאסין שיצר וניהל פדריקו גומז.
עם זאת, בשנה זו סבלה הלהקה מחוסר פעילות שנבע מהעובדה שחלק מחברי הלהקה עברו להתגורר באירופה.
בדיסק האוסף "Barbaric Thrash Detonation" של הלייבל האמריקאי "Six Two Five Trashcore" שיצא ב-2000 נכללו בו שלושה שירים של הלהקה - "צומת כוח" בגרסה שמופיעה ב-"Durchbrechender Geist", הקלטה חדשה של השיר "פסוקי השטן" מתוך האלבום הראשון, ושיר חדש בשם "יום העצמאות".
ב-2001 חזרה הלהקה לפעילות מלאה והוחתמה בלייבל האמריקאי "Lengua Armada Discos".
התוצאה הייתה EP חדש, שגם הוא נקרא "דיר יאסין".
האלבום יצא בארצות הברית והופץ גם בישראל, וכלל גרסאות חדשות ל-8 השירים האחרים מתוך האלבום הראשון, ביניהן הגרסה החדשה ל"פסוקי השטן" והשיר החדש "יום העצמאות".
באלבום נכללו עוד 3 שירים חדשים - "בית ספר תיכון ע"ש השייח' יאסין", "מנטליות של קניון" היוצא נגד תרבות הצריכה, ו"אינסטלציה סניטרית".
באלבום השירים התאפיינו בנגינה איטית יותר.
עטיפת האלבום, שהיא ציור של חייל צה"ל נוהג בדי-9 באזור השטחים, היא קריצה לעטיפת דיסק הבכורה של הלהקה.
ב-2002 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קצר בסקנדינביה.
במאי באותה שנה יצא בגרמניה אלבום משותף של הלהקה בשם "Split Genova 2001", יחד עם הלהקות ""Kobayashi", "Affliction ו-"Sin Dios".
האלבום כלל את השירים החדשים "כך חולפת לה תהילת עולם" ו"תמיד צדקן" שהיו סנוניות ראשונות לקראת אלבום חדש באורך מלא, שני במספר.
ב-2003 הוחתמה הלהקה בלייבל הבריטי "La Vida Es Un Mus" ובהמשך השנה יצא האלבום החדש "התפקחות".
האלבום כלל שירים שנגנזו בעבר וכן שירים חדשים שהוקלטו באולפן בהולנד, והופץ בישראל על גבי CD.
בבריטניה, לעומת זאת, הוא יצא כ-EP בלבד והושמטו ממנו 6 שירים; במקומם נכללו 2 קטעים מסומפלים שלא הופיעו בגרסה הישראלית - האחד קטע פתיחה והשני נדחס בסוף השיר "מקום שכוח אל".
האלבום המשיך את הקו ההארדקורי של אלבומיה הקודמים אך התאפיין בסאונד פחות "מלוכלך" ויותר "נקי".
הטקסטים של השירים עסקו בנוסף לנושאים הפוליטיים גם בנושאים אחרים ומוכרים יותר כגון ההשלכות שבלהיות מפורסם ("כך חולפת לה תהילת עולם").
באלבום נכללה גרסת כיסוי לשיר "Something For Nothing" של להקת הפאנק "White Cross".
לאחר שיצא האלבום התפרקה הלהקה באופן לא רשמי.
ב-2007 הוציא הלייבל הרוסי "Society Killing Me Records" אוסף נוסף שגם הוא נקרא בשם "Discography", וכלל רק את שני האלבומים "Durchbrechender Geist" ו"דיר יאסין" (1999).
בתקופה שבה פעלה הלהקה, היו שיריה ידועים בקוצרם, במהירותם ובאווירה הזועמת השוררת בהם.
השירים מבטאים עמדה פרו-פלסטינית אנרכיסטית רדיקלית ונושאים מסרים של אלימות, איבה, טרור ושנאה יוקדת ליהדות, לציונות, למדינת ישראל ולצה"ל, אנטי-גזענות והתנגדות לשלטון יהודי.
מתוארות בהם סיטואציות של טבח, הפגנות וטרור, כאשר צה"ל ואזרחיה היהודים של מדינת ישראל מוצגים באור שלילי.
נושאים נוספים בהם עסקה הלהקה היו תרבות הצריכה, עבירות כלכליות, אפליה, אלימות משטרתית, עוני ואבטלה.
באתר הרשמי של דיר יאסין מופיעים קישורים לטיהורים אתניים שמדינת ישראל ביצעה לכאורה בערבים וברשות הפלסטינית.
בחוברת המילים המצורפת לאלבום הבכורה של דיר יאסין מסבירה הלהקה מדוע בחרה בשמה (שגיאות הכתיב במקור):
דירבורן היא עיר במחוז ויין שבמדינת מישיגן בארצות הברית, הממוקמת בסמוך לדטרויט.
העיר מהווה פרבר של דטרויט כחלק מהמרחב המטרופוליני שלה.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2020, בעיר מתגוררים 109,976 תושבים, והיא העיר השביעית בגודלה במישיגן.
העיר הייתה לביתו של היזם האמריקאי הנרי פורד וחברת הרכב הבינלאומית פורד שוכנת בה.
בעיר מתגוררת אוכלוסייה ערבית גדולה שהיגרה מהמזרח התיכון, בין היתר ממוצא לבנוני, תימני, עיראקי, סורי ופלסטיני.
בשל כך זוכה העיר לעיתים לכינוי "בירת אמריקה הערבית".
דירבורן הוקמה ב-1786 והוכרזה כעיר עצמאית בשנת 1927. העיר נקראת על שמו של מזכיר המלחמה החמישי של ארצות הברית, הנרי דירבורן.
דיר עלא היא עיר בממלכת ירדן בבקעת הירדן המזרחית (ע'ור) במחוז בלקא, כ-18 ק"מ צפון-מערבית לבירת המחוז, א-סלט וכ-30 ק"מ מזרחית לשכם.
סמוך לעיר, צפונית-מזרחית למפגש נחל יבוק עם נהר הירדן וממזרח לגשר אדם/דאמיה נמצא תל ארכאולוגי בעל חשיבות בענפי הארכאולוגיה המקראית, חקר המקרא, הבלשנות ומדע הדתות, בין השאר כיוון שנחשפה בו כתובת המזכירה נביא בשם "בלעם ברבער", המזוהה עם בלעם בן בעור המוזכר בספר במדבר (–) שיכולה להוות אישוש חוץ-מקראי לקיומו.
התל מזוהה עם האתר המקראי סוכות.
העיר היא החמה ביותר בירדן ובאוגוסט 2010 נרשם בה שיא חום של 51.1 מעלות צלזיוס מאז החלו מדידות טמפרטורה בירדן.
התל נחפר בין השנים 1960–1967 על ידי צוות חפירות מאוניברסיטת ליידן שבהולנד בראשות הנק פרנקן (Henk Franken).
באתר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים המעידים על יישוב רציף מתקופת הברונזה המאוחרת ועד המאה ה-9 לפנה"ס.
באתר נמצאו מתקני עיבוד נחושת ותנורי התכה שנבנו בצידה החיצוני של חומת העיר.
כן נמצאו בו ב-1964 11 לוחיות חומר, על שלוש מהן נמצאו סימנים באלפבית פרוטו-כנעני.
סבב חפירות נוסף התקיים על ידי אותה אוניברסיטה בשנים 1976–1987, כאשר משנת 1980 התקיימו החפירות בשיתוף עם צוות מאוניברסיטת אל-ירמוכ בראשות מועאוויה אבראהים.
בשנת 1994 חידשה אוניברסיטת אל-ירמוכ את החפירות באתר ואת המחקר בנושא ההתיישבות של תקופת הברונזה ותקופת הברזל בראשות זידאן כפאפי.
ב-1967 חשף צוות החפירה מבנה של מקדש.
על קירות המקדש נמצאו חרוטים על גבי סיד שטויח, מספר כתובות במצב השתמרות קשה ביותר, שפענוחן שרוי במחלוקת.
למרות זאת הצליחו החוקרים לפענח מספר שורות, שזיכו את אסופת הכתובות שנמצאו באתר בשם "כתובת בלעם".
כתובת זו מזכירה אדם בשם "בלעם ברבער" (=בן בעור), וכוללת שני "צירופים" שמכילים נבואות אפוקליפטיות וסיפורי בלהות על השאול.
הכתובת נכתבה בדיו שחורה ואדומה על קיר מטויח, גובהה מטר, רוחבה 31 ס"מ והיא כוללת כ-55 שורות.
מאחר שהיא נמצאה במצב קשה ביותר, היה צריך לשחזרה מחדש.
רובה של הכתובת כתובה בלשון שירית.
החוקרים חלוקים באיזה שפה נכתבה הכתובת; חלקם טוענים כי היא נכתבה בענף של לשון כנענית עם ארמית, דומה לעברית מקראית.
זיהוי התל עם סוכות המקראית נתמך על ידי החוקר יוחנן אהרוני.
הזיהוי מתבסס על התלמוד הירושלמי, שבו זוהתה העיר המקראית השוכנת בעבר הירדן עם יישוב שנקרא בתקופת חז"ל בשם "תרעלה": .
דיר טריף היה כפר ערבי בגבול השפלה ולרגלי הרי יהודה, כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח לרמלה וכשלושה קילומטרים ממזרח לשדה התעופה לוד.
הכפר שכן צפונית-מערבית, סמוך לבית נבאלא.
דיר טריף נכבש במבצע דני, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת יולי 1948 ותושביו פונו.
הכפר נבנה על תל שכיסה אתר רומי, בשם בֵּיתַ'ריף.
שרידי בניינים קדומים ושברי חפצים עתיקים נמצאו במקום.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 מנו תושביו 270 נפשות; תושבי הכפר היו מוסלמים, ועסקו בעיקר בחקלאות.
רוב בתי הכפר היו בנויים מלבני בוץ וקש.
בין הקרקעות שרכש בנק אפ"ק בראשית פעילותו בעשור הראשון של המאה ה-20 היו 4,000 דונם מאדמות הכפר.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 836 תושבים ובמפקד של 1931 1,246 תושבים ב-291 בתים.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה והבנייה בו התרחבה במידה רבה, בעיקר בחלקו המזרחי.
הכפר נכלל בשטח האסור למכירה ליהודים בתקנות העברת קרקעות 1940.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט ב-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,750 תושבים.
לפי העיתון הערבי "פלסטין" הפציצו לוחמים יהודים ב-14 באפריל 1948 את הכפר מהאוויר ובתקיפה נפצעו ארבעה תושבים.
במבצע דני, הכפר נכבש לראשונה בידי חטיבה 8, שכלל את גדוד הפשיטה של משה דיין ואת גדוד השריון, ועל ידי גדוד רגלים של חטיבת קרייתי, ב-10 ביולי 1948. לפי בני מוריס פונו התושבים ב-10 ביולי.
אולם משה דיין עזב את הכפר כדי לבצע את הפשיטה על לוד ללא תאום עם החטיבה, והשאיר בו את פלוגתו של יעקב גרנק.
בעקבות העזיבה ביצע הלגיון הערבי התקפת נגד חזקה ובלילו של ה-11 ביולי 1948 החזיק הלגיון בכפר.
ב-11 ביולי עלה בידי הגדוד התשיעי של חטיבת השריון לכבוש עמדות סביב הכפר.
באותו יום נכשל מאמץ לכבוש את הכפר מידי הרגימנט הראשון של הלגיון.
לבסוף נכבש הכפר יחד עם בית נבאלא הסמוכה, לאחר קרב קשה, בסוף ה-12 ביולי.
התקפה נוספת של הלגיון הירדני בשבת, 17 ביולי 1948, נהדפה על ידי צה"ל.
ב-13 בספטמבר 1948 ביקש ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון מוועדת השרים שהייתה אחראית לכפרים הערבים, רשות "להרוס חלקית" 14 כפרים באזור המרכז, ובהם דיר טריף.
הוא אמר לשרים כי זוהי בקשה שקיבל בכתב ממפקד חזית המרכז, האלוף צבי איילון, שנימק זאת "מסיבת חוסר בכח אדם לתפיסת המרחב ולהתבצר בעומק".
ב-27 במאי 1949 יושבו בכפר הנטוש יהודים עולים חדשים מבולגריה ששהו במקום מעל שנתיים עד שעברו ברובם להתיישבות קבע בגינתון.
במהלך שהותם הוסב שם המקום ל"בית עריף".
כחצי קילומטר ממערב לדיר טריף הוקם מושב בית עריף.
כדי להבדיל בין היישובים נקראו המתיישבים המיועדים לגנתון "בית עריף א'" והמושב בית עריף שיושב על ידי עולי תימן מכפר העבודה גורן, נקרא "בית עריף ב'".
לאחר פינוי רוב המתיישבים לגנתון, התיישבו בכפר קבוצה נוספת של עולים מתימן ב"כפר חוצבים" שנקרא "בית עריף ג'" ובהמשך "אחלמה".
בשנת 1954 היו במקום 80 משפחות ללא עבודה, ללא הקצאת קרקע לעיבוד, ללא חשמל ועם 12 ברזים של מים בלבד.
המוסדות המייסדים טענו שאין למקום עתיד ודרשו להעביר את התושבים לגליל או לנגב.
משלא נענו לדרישה לעבור הוצע להם לעבור לפרוזדור ירושלים, אך גם לכך סירבו.
בעקבות זאת הפסיק הסוכנות את כל השירותים לתושבים.
חלק מהמשפחות עזבו את המושב לכפר סבא ולשיכון הפועל המזרחי בלוד, אך במקום נותרו 70 משפחות.
בסוף 1954 פונו התושבים מהכפר, בין השאר לראש העין, כפר סבא ופתח תקווה, הכפר נהרס למעט מבנה בית הספר, והמדינה מכרה את ההריסות.
דֵיר עַמַּ֫אר הוא כפר פלסטיני ומחנה פליטים בשומרון, הממוקם כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה.
יחד עם הכפרים ביתילו וג'מאלא מהווה דיר עמאר חלק מהמועצה המקומית אל-איתיחאד (מועצה מקומית) המשתייכת לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 81 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 316 תושבים, כולם מוסלמים.
ליד הכפר שוכנת שמורת נבי ע'ית ובה נמצא מקאם לזכר השייח נבי ע'ית ("נביא גשם הנדבות"), המבנה אינו קבר ואין בו מצבת קבורה.
השמורה ממוקמת על גבעה בגובה כ-580 מטר ובה גדלה חורשת אורנים אשר בולטת מאוד בנוף האזור.
העצים הסמוכים למבנה הם עתיקים, והעצים סביבם ניטעו לפני עשרות שנים.
לצד המבנה נמצאת במת סלע קדומה, וכן בור מים הרוס ומערה בצד המזרחי של הגבעה.
לפי מסורת מקומית נבי ע'ית היה אחראי ל"פתיחת ארובות השמיים" ובשנות בצורת היו מתפללים אליו תושבי האזור.
יש המזהים את הגבעה כמקומו של "תומר דבורה" המקראית.
כל אזור השמורה נכלל כיום בשטח B באחריות הרשות הפלסטינית, וככל הידוע אינו מנוהל כיום כשמורת טבע.
הטיול בשמורה אסור לישראלים, ומחייב אישור של כוחות הביטחון.
השמורה אושרה בתאריך 10/12/1987, אולם לא הוכרזה עד היום מסיבות מדיניות.
דיר ניזאם הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, שבמרכז השומרון, כ-23 ק"מ צפונית מערבית לעיר רמאללה.
גובהו הממוצע הוא 590 מטר מעל פני הים.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נכון ל-2007, הכפר מנה 879 תושבים.
הכפר גובל באום צפא וכובאר ממזרח, נבי סאלח ובני זייד מצפון, עאבוד ובני זייד ממערב ואל-איתיחאד מדרום.
בשנת 1977 הוקמה, בצמוד לכפר מצפון, ההתנחלות נווה צוף.
סמוך לכניסה לכפר נמצאת "ח'רבת באלוטה", בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה, ח'רבת תִּבְּנֶה, שלפי המסורת מזוהה עם העיר תמנה המקראית (או "תִּמְנֵת חֶרֶס") אך עיקרי השרידים בה הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית.
במקום מספר מערות קבורה מפוארות ובהם חדרי מבוא וחדרי קבורה.
אחת מן המערות מפוארת במיוחד ובה חצר מבוא מעליה עיטורים חקוקים בסלע, ובדופנותיה כוכי קולומבריום רבים (בתרבות הרומית שימשו קולומבריה לקבורת אפר משריפת מתים, ולפולחן), פתח קטן בתחתית קיר המערה מוביל לחדר קבורת כוכים נוסף ממנו פתח לעוד חדר.
זיהוי החורבה הסמוכה ח'רבת תיבנה עם העיר תמנה, הביא את חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן שביקר במקום בשנת 1863, לזהות בקבר זה את מקום קבורתו של יהושע בן נון, ובהסבר מפורט אף מסביר את כוכי הקולומבריום בדופן חצר המבוא, הם כוכים להדלקת נרות.
בסיורו במקום מצא גרן כמות גדולה של אבני צור קטנים ומושחזים כסכינים, ועל כן לדבריו מתאים הממצא למסופר בספר יהושע כי חרבות הצורים בה מל יהושע את ישראל בכניסתם לארץ נקברו יחד עימו.
לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 100 תושבים בשנת 1863.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר קטן על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים מעל חורבות תיבנה.
בשנת 1896 אוכלוסיית דיר ניזאם מנתה 146 תושבים.
בראשית ימי המנדט הבריטי, היער שמצפון לכפר ("יער דיר ניזאם"), יחד עם יער אום צפא הסמוך, הוכרז על ידי ממשלת המנדט הבריטי כשמורת יער סגורה ובכך היה לשמורת הטבע הראשונה בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי היו יהודים מבקרים בקביעות ב"קבר יהושע בן נון" שבכפר.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בדיר ניזאם הייתה אוכלוסייה של 106 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר ניזאם 34 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 166 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 אוכלוסיית דיר ניזאם הוערכה ב-190 תושבים, בסקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ממלחמת ששת הימים ב-1967, ועד היום, דיר ניזאם נמצאת תחת שליטה ישראלית.
על פי מפקד שנערך ב-1967 על ידי הרשויות הישראליות האוכלוסייה במקום הייתה 216 נפש.
ב-1968 קבעה הרבנות הצבאית שקבר יהושע בן נון ממוקם בכפר כיפל חארת', ולא ב"ח'רבת באלוטה" שבכפר, כך שהמנהג של ציון "קבר יהושע בן נון" שבכפר נשכח.
ב-31 באוקטובר 1977, נכנסו חברי גרעין "נוה־צלח" למבנה "משטרת נבי צאלח", בהמתנה להקמת היישוב.
המתנחלים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר שבמבנה.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, בטענה ש"אין מי שעיבד אותם ותפס חזקה".
במרץ 1978 הורה שר הביטחון, עזר ויצמן, על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב על פי מדיניות הממשלה, שלא לתפוס לצורכי התנחלות קרקע הנמצאת בבעלות פרטית.
שר החקלאות אריאל שרון התנגד להקפאה אך שר האוצר וסגן ראש הממשלה שמחה ארליך תמך בעמדת ויצמן ואיים בהתפטרות.
כמו כן הפקעו אדמות בעמק למרגלות הכפר ("ואדי אבו ד'נב"), בו גידלו התושבים חיטה, לצורך סלילת כביש עוקף באורך 2.5 קילומטר (היום חלק מכביש 465), עד אז הכביש עבר בתוך דיר ניזאם.
במאי 1979, הוחלט כי מאחר שאין אדמות מדינה זמינות לצורך הקמת היישוב, מלבד שמורת יער דיר ניזאם, יוקצו 400 דונם ביער.
ב-29 באוגוסט 1979 פורסם כי ליישוב הוקצו 900 דונם, שעיקרן קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה, וקרקעות "משטרת נבי צאלח" שכבר היו בתפיסה לצרכים צבאיים (כיום קרויה "שכונה האשקוביות").
בפברואר 1980 כרתו תושבי נוה צוף 150 עצי קטלב ואלון מוגנים ביער דיר ניזאם לצורך הרחבת ההתנחלות דרומה לכיוון היער.
רשות שמורות הטבע והחברה להגנת הטבע הגישו תלונה נגד המתנחלים, אך הבנייה לבסוף נמשכה.
מזכירות היישוב מסרה אז בתגובה שמדובר באדמות מדינה שהופקעו בעבר, והפעולה נעשתה באישור ועדת השיפוט ובתיאום עם הגורמים המיישבים, וכי נעקרו שיחים ובני שיחים ולא עצים.
ב-1981, הכריז המנהל האזרחי בסך הכל על 2,060 דונם באזור נבי סאלח כאדמות מדינה והם הועברו לטובת ההתנחלות נווה צוף.
ההתנחלות לא בנויה על כל השטח שהוקצה לה, אך הצבא מנע את הגישה לחלקות חקלאיות של דיר ניזאם ונבי סאלח, שההתנחלות נבנתה ממש לידן.
הצבא מנע את גישת הפלסטינים לאדמות אלו.
בשנת 1997 הפקיעה ישראל 604 דונמים נוספים מאדמות הכפר עבור ההתנחלות נווה צוף.
מ–2007 השתלטו המתנחלים על כ–60 דונם של התושבים הפלסטינים מנועי הגישה.
בהמשך השתלטו המתנחלים על מעיין עין אל-קוס בטענה שלא היה בשימוש.
בהסכם אוסלו ב' סווגו 4.7% מאדמות הכפר כשטח B ו-95.3% הנותרים כשטח C, ולכן הגישה של התושבים אליהם הוגבלה.
בנובמבר 2016, כחלק מגל השרפות בישראל (2016), פרצה שריפה בחורש שמדרום לנווה צוף, הסמוכה לדיר ניזאם, וגרמה לשריפה של 40 בתים, פציעה באורח קל של ארבעה אזרחים, ופינוי זמני של 350 משפחות.
הרשויות קבעו כי האש הוצתה במכוון, ובעקבות זאת הוטלה ענישה קולקטיבית על דיר ניזאם: במשך שלושה ימים נאסר על התושבים לצאת מהכפר ולהיכנס אליו, גם ברגל.
לאחר מועד זה נחסמו דרכי הגישה לכפר, והחלו להתבצע סיורים של כוחות צה"ל בכפר מדי יום וכן בשעות הלילה.
במהלך סיורים אלה התפתחו עימותים בין החיילים לבין צעירים שיידו לעברם אבנים.
בשנת 2020 דווחה עוד חסימה של הכביש.
תושבי הכפר טענו כי הם נאלצים להקיף את ההתנחלות הסמוכה ומדובר בענישה קולקטיבית.
אך דובר צה"ל נימק את החסימה מטעמי ביטחון: "...בעקבות ריבוי אירועי טרור אלימים, בהם זריקת אבנים ובקבוקי תבערה מרכבים חולפים בקטע מכביש 465, תוגברה ההגנה על הציר במספר דרכים, בין היתר באמצעות מערכת בידוקים וחסימות במספר יציאות נוספות מכפרים פלסטינים.."
במהלך שנת 2021 נרשמו עימותים בין תושבי הכפר והסביבה לבין חיילי צה"ל ותושבי הסביבה היהודים.
במהלך ניסיונות חוזרים ונשנים של אנשים מהכפר לטעת ולעבד את חלקות האדמה הנמצאות בקרבת המאחז "חוות צבי בר יוסף" וחלמיש, שהם טוענים שהן בבעלותם.
התושבים היהודים וחיילי צה"ל מנעו זאת מהם מפני שמדובר באדמות מדינה, והחרימו טרקטור.
במהלך העימותים עקרו המתנחלים גדרות ושתילים מהמקום.
לאחר שהתקבצה קבוצה גדולה של תושבים שסירבה לעזוב את השטח, הגיעו למקום חיילי צה"ל והשליכו לעברם רימוני הלם ורימוני גז מדמיע,
ב-1 בדצמבר 2021, עקב אירוע יידוי אבנים.
חיילי צה"ל סגרו את שלוש הכניסות לכפר, ובכניסה הראשית הוצב מחסום, למשך כחודשיים.
בית ספר תיכון קיים בדיר ניזאם, ובהמשך תלמידי הכפר מתחנכים בכפר סמוך.
רוב הסטודנטים לומדים באוניברסיטת ביר זית או באוניברסיטה הפתוחה של אל-קודס.
רשת החשמל בכפר מחוברת לרשת של ירושלים, ואילו רשת המים שלה מנוהלת על ידי הרשות הפלסטינית.
בשנת 2005 הוקמה מועצת הכפר של שבעה חברים כדי לנהל את הכפר.
דיר סאמת (נכתב גם כ"דיר סאמט" ו"דיר סאמית", בערבית: دير سامت) היא עיירה פלסטינית, הממוקמת שמונה ק"מ מערבית לחברון.
העיירה נמצאת בנפת חברון בדרום חבל יהודה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסייתה מנתה למעלה מ-6,237 תושבים בשנת 2007.
קיימת סברה שבעבר היה כאן מנזר שבו התגורר נזיר בשם סמי או סאמי והמקום נקרא על שמו.
ברבות השנים השם המקורי שובש לשם הנוכחי.
בדיר סאמת התגלה קמע המורכב מיריעת נחושת דקה מאוד ועליו כתובת בארמית נוצרית.
בשנת 1883, בסקר ארץ ישראל המערבית צוין המקום כ"שרידים של חורבות, מערות ובורות".
במפקד 1931 של ארץ ישראל נספרה אוכלוסיית דיר סאמת תחת דורא.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עברה דיר סאמת לשליטה ירדן.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור על ידי צה"ל.
ב-23 בפברואר 2016 הרס צה"ל דירה השייכת למשפחה של המחבל שביצע את הפיגוע המשולב בכניסה לאלון שבות.
דיר יאסין - סוף המיתוס הוא ספר מאת פרופסור אליעזר טאובר, העוסק בפרשת דיר יאסין ומהווה סיכום של חמש שנות מחקר.
כותרת הספר רומזת לכוונת הכותב להכריע בכל המחלוקות הנוגעות לפרשה.
הספר ראה אור בעברית בשנת 2017, בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הספר מהווה מחקר מקיף על פרשת דיר יאסין והוא מבוסס על עדויות לוחמי האצ"ל והלח"י היהודים מחד, ועדויות תושבי דיר יאסין מאידך לצד מסמכים ארכיוניים.
הספר הוא פרי מחקר מקיף שהוצע לפרסום תחילה בשפה האנגלית, אך נדחה על ידי הוצאות שונות בצפון אמריקה (לדברי טאובר, "הם כתבו לי במפורש שזה נושא שהם חוששים להיכנס אליו") ובעקבות כך החליט לתרגם את ספרו לעברית.
בספר מראה טאובר כי לעומת דיווחים על ידי גורמים מארגון "ההגנה" או להבדיל ההנהגה הפלסטינית, שלא היו עדים לאירוע, ניתן למצוא דמיון רב בין העדויות האישיות, הן בצד היהודי והן בצד הערבי-פלסטיני.
טאובר עוסק גם בניתוח האינטרסים שהובילו כל אחד מהצדדים לנהוג בדרך בה נהג.
הספר פורש בפני הקורא פירוט מלא של מהלך הקרב - כולל הנסיבות שהובילו למותו של כל אחד מהחללים.
מסקנתו היא שאין מדובר ב"טבח".
טאובר אף בוחן את התעמולה בעקבות האירוע עד ימינו.
הספר זכה לשבח בשל איסוף הנתונים הקפדני וההסתמכות על מגוון המקורות, אך חלק מהמבקרים טענו כי מבחינה מתודולוגית לא הצליח המחבר להוכיח קשר בין הנתונים ובין המסקנה המוצגת בכותרת הספר.
איתמר רדאי טוען למספר שגיאות עובדתיות בספר, ואף טען כי טאובר לא הגדיר את המושג "טבח" ולכן לא יכל לפסוק בעניין.
אברהם סלע טען שעל אף מגמתו המוצהרת של המחבר וגם היותו מחקר מרשים ומרענן בספרות המחקר על המלחמה, חסרונו העיקרי של הספר היא שיטת ההפנייה למקורות, שלא מאפשרת בדיקת תקפותו של כל מקור ביחס לטענה עמה הוא משויך.
גדי חיטמן ציין אף הוא לשבח את גישתו המתודולוגית של טאובר, אך טוען כי קריאת הספר יצרה אצלו את הרושם שלא רק שטאובר מעוניין לשים קץ למיתוס סביב פרשת דיר יאסין, הוא מבקש להציג אמת היסטורית על בסיס המחקר ומגוון המקורות שאסף תוך המעטה מחשיבותם של הפרסומים שקדמו לו.
עודה בשאראת שיבח אף הוא את איסוף הנתונים הקפדני של טאובר, אבל דחה את מסקנתו שיש להבין את האירוע כ"טרגדיה של חישובים מוטעים מצד התוקפים ואי הבנה בסיסית של האירוע מצד המגינים".
דיר ע'זאלה הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון, הממוקם כתשעה קילומטרים צפונית-מזרחית לג'נין שבנפת ג'נין.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, דיר ע'זאלה אכלס באמצע שנת 2006 מעל 850 תושבים.
מרבית התושבים הם מוסלמים, אך ישנו מיעוט נוצרי גדול.
בכפר נמצאה קרמיקה מהתקופה הביזנטית.
במאה ה-16 (תחת שלטון האימפריה העות'מאנית) התקיימו כחמישה משקי בית במקום.
תושבי הכפר שילמו שיעור מס קבוע של 25% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, כוורות ועזים, בנוסף להכנסות מזדמנות.
בסך הכל תושבי הכפר שילמו מס של כ-3,000 אקצ'ות.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את דיר ע'זאלה כאחד ממגוון הכפרים שבאזור ג'ניתן, ביחד עם הכפרים בית קאד, פקועה, דיר אבו דאיף ואראנה, הממוקמים במחוז ג'נין.
בשנת 1870 ויקטור גרן תיאר בכפר כחמישה עשר בתים, שמתוחמים בכמה בורות מים וממגורות מיושנות.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שיצאה לאור בשנת 1882 תיאר "הקרקע שחלקה ניתן לעיבוד".
עוד צוינו חורבה הממוקמת כקילומטר אחד דרומית מזרחית לכפר – "היא בנויה היטב באדמה, המכילה שברי חרס, כנראה קדומים.
האבנים כבדות מאוד, ובניית החורבה הזו ודאי הייתה עבודה לא מבוטלת.
זה קצת דומה למגדלי הכרם הקיימים באזורים אחרים בארץ ישראל; אך לא נצפו אבנים שנפלו המספיקות למבנה כזה, ואין שום סיבה להניח שהוא כלל אי פעם יותר משני נדבכים."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, התגוררו בכפר 134 תושבים – 120 מוסלמים ו-14 נוצרים אורתודוקסים.
במפקד של 1931 האוכלוסייה גדלה ל-186 תושבים שהתגוררו ב-34 בתים – 169 מוסלמים ו-17 נוצרים.
בסקר הכפרים של 1944/5 האוכלוסייה מנתה 270 תושבים – 240 מוסלמים ו-30 נוצרים הכפר התפרס על 6,588 דונם.
מתוכם 160 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 4,917 דונם היו לדגנים, ואילו 6 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 מנתה אוכלוסיית דיר ע'זאלה 493 תושבים, מתוכם 29 נוצרים.
על פי מפקד האוכלוסין הישראלי שנערך לאחר כיבוש הכפר במלחמת ששת הימים, אוכלוסיית דיר ע'זאל עמדה על כ-494 נפשות, שמתוכן 163 הגיעו מישראל.
בדיר ע'זאלה הוקמה ספרייה בחסות התוכנית להעצמה חברתית של נשים כפריות.
מועדון הנשים דיר ע'זאלה שהוקם בשנת 1997 מציע קורסי הכשרה וסדנאות לנשים מקומיות.
דירה 7א הוא סרט אימה פסיכולוגי אמריקאי משנת 2024 בהפקת "פרמאונט פליירס", "סאנדיי נייט הפקות" ו"פלטינום דיונס".
ביימה נטלי אריקה ג'יימס שגם כתבה את התסריט בצוותא עם כריסטיאן וייט, על פי סיפור מקורי וטיוטת תסריט מאת סקיילר ג'יימס.
בתפקידים הראשיים: ג'וליה גארנר, דיאן ויסט, קווין מקנאלי וג'ים סטרג'ס.
הסרט הוא פריקוול ל"תינוקה של רוזמרי" משנת 1968, ומחזיק בשיא פרק הזמן הארוך בהיסטוריה של הקולנוע, בין סרט קודם להמשכון שלו (56 שנים).
זו היצירה הרביעית במסגרת זיכיון תינוקה של רוזמרי אשר בנוסף לסרט המקורי מ-1968, כולל את סרט הטלוויזיה "ראו מה קרה לתינוקה של רוזמרי" משנת 1976, ומיני-סדרה בת שני פרקים משנת 2014, המהווה עיבוד טלוויזיוני לספר המקור ולספר ההמשך משנת 1997, "בנה של רוזמרי" .
בכורת הסרט התקיימה במסגרת פסטיבל הקולנוע "" 2024 שהתקיים באוסטין, טקסס, וב-27 בספטמבר 2024 הוא יצא לצפייה בשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+", ובשווקים בינלאומיים נבחרים.
בשנת 1965, טרזה "טרי" ג'ונופריו היא רקדנית צעירה שעברה מנברסקה לניו יורק עם חלום להתפרסם.
בהיותה חסרת אמצעים, טרי מתגוררת בדירתה השכורה של חברתה אנני, גם היא רקדנית.
טרי משתתפת במחזמר "נשקיני, קייט" המוצג בבברודוויי.
היא מועדת על הבמה, נפגעת קשה בקרסולה, ההצגה מופסקת וטרי מובהלת לבית חולים.
כעבור ארבעה חודשים, עדיין צולעת, טרי מנסה להשיג תפקיד בתיאטרון, ללא הצלחה.
היא באה למבחן במה אצל מפיק התיאטרון אלן מרשאן.
כשהוא מגלה שהיא "הבחורה שנפלה", מרשאן הופך את המבחן למעשה של התעמרות והשפלה, אך טרי לא נשברת.
כשמרשאן יוצא מהתיאטרון, היא עוקבת אחריו אל בית הדירות "בראמפורד", שם הוא מתגורר.
היא מסבירה לשוער את מטרת בואה אך נתקפת בחילה, יוצאת ומקיאה על המדרכה.
זוג הקשישים מיני ורומן קסטבט אוספים אותה לדירתם ב"בראמפורד", היא מתאוששת, והם מציעים לה דירה שבבעלותם בקצה המסדרון, בחינם, כפי שעשו בעבר עם מישהי אחרת.
טרי מוצאת במגירת השידה נעל בלט עם השם "ג'ואן סבאלסקי".
הקסטבטים מזמינים את טרי להצטרף לקוקטייל בדירתו של אלן מרשאן.
כשהיא מגיעה לשם, מתברר שהם ביטלו את הגעתם והיא האורחת היחידה.
אחרי כוסית משקה, היא נתקפת הזיות.
טרי מתעוררת מסיוט שבו היא מופשטת ויצור מבעית יוצא מבין רגליה, ומוצאת את עצמה במיטתו של מרשאן שמבשר לה שהיא התקבלה למחזה שלו, ורומז שהם קיימו יחסי מין.
במהלך חזרה בתיאטרון, הרקדנית ורה קלארק מזהה את "הבחורה שנפלה", ורומזת שטרי קיבלה את התפקיד כי שכבה עם מרשאן.
מיני קסטבט מכירה לטרי דיירים נוספים בבניין.
לילי גרדיניה, קשישה המתגוררת בדירה מול טרי ומגדלת צמחי מרפא, נותנת לטרי מִשְׁחָה לקרסול.
באותו לילה טרי חווה סיוט נוסף, אך בבוקר הקרסול החלים באורח פלא, והיא יכולה לרקוד כבעבר.
השכן דוקטור ספירסטין, רופא מיילד, נותן לה כרטיס ביקור שלו, והקסטבטים נותנים לה מעיל פרווה וענק עם קמע כמתנת חג המולד.
טרי נתקפת בחילת בוקר ומבקרת אצל ד"ר ספירסטין שמבשר לה שהיא הרה.
היא מספרת זאת לאנני ומביעה חשש שמרשאן יפטר אותה.
אנני מציעה שקרובת משפחתה תעשה לטרי הפלה לא בטוחה.
ורה שומעת את השיחה במקרה, סונטת בטרי ומציעה לה לשתות אקונומיקה כדי להפסיק את ההריון.
בחדר הכביסה ב"בראמפורד", טרי הוזה מראה של תינוק בתוך התוף של מכונת הכביסה.
מיד אחר כך נכנסת לחדר הכביסה אישה צעירה ולא מוכרת לטרי.
בחדר ההלבשה בתיאטרון, ורה שוב מתגרה בטרי, אלן נכנס ונוזף בוורה.
להפתעתה של טרי, אלן יודע שהיא בהריון, אך הוא דווקא מאושר ומצפה ממנה להיות חדה על הבמה ולהראות לעולם למה היא מסוגלת.
היא חוזרת לדירתה, שם מחכים הקסטבטים שנודע להם מפי אלן שהיא בהריון.
הם מציעים לגדל את התינוק, כך היא תוכל להתפנות לקריירה שלה, ובתמורה להסכמתה הם ימלאו את כל רצונותיה.
טרי מתעוררת באישון לילה מסיוט שבו היא קורבן בטקס דתי.
לחרדתה, לילי גרדיניה נמצאת בדירה, אומרת שהיא צריכה "לעצור את זה" ומנסה להרוג את טרי שנמלטת וננעלת בחדר אחר.
לילי נתקפת עווית, מתעלפת ומפונה לבית החולים.
בבוקר, הקסטבטים מספרים לטרי שלילי בתרדמת שייתכן שלא תתעורר ממנה.
טרי עונה שלילי רדפה אחריה, ולא ברור איך נכנסה לדירתה.
לבסוף מוצאת טרי בדירתה מסדרון נסתר המוביל לדירתה של לילי, שם היא מוצאת מה שנראה כמכתב פרידה בחתימת לילי, וספר כישוף ובו איור של שטן מקורנן.
כשמישהו כנס לחדר, טרי גונבת את הספר ובורחת חזרה לדירתה.
במהלך חזרה בתיאטרון, ורה מתגרה בטרי, ולפתע מועדת ללא סיבה נראית לעין, וקרסולה מתעוות.
אלן מבשר שוורה כנראה לא תוכל עוד ללכת, וטרי תחליף אותה.
נסיבות התאונה נראות לטרי מוזרות.
בחזרה בדירתה, טרי חשה כאבים בבטנה, ומשתקפת בראי עם בטן גדולה באופן לא טבעי, ותינוק נע בתוכה.
היא מתקשרת לד"ר ספירסטין ומספרת לו שדבר מה לא תקין עם התינוק והיא רואה חזיונות שווא.
הוא מורה לה לארוז תיק ולבוא אליו מיד, כי היא כנראה סובלת מהיסטריה שלפני לידה, ותזדקק לאשפוז כדי להגן עליה ועל התינוק.
טרי פותחת את הספר ומוצאת בו איור של הענק עם הקמע, בצמוד לאיור של אישה כבולה בשלשלאות, יולדת את השטן.
היא אורזת מזוודה ועוזבת את הדירה, משאירה מאחוריה את הקמע.
בגיליון ישן של ירחון התיאטרון "Playbill" היא מוצאת את שמה של ג'ואן סבאלסקי.
מתברר שג'ואן עזבה את התיאטרון שעבדה בו לפני שישה חודשים ולא חזרה לקחת את חפציה.
במזוודה שג'ואן השאירה, טרי מוצאת תצלום של ג'ואן סבאלסקי, את תפילת המחרוזת, וספר של הברית החדשה שבו מודגש פסוק מפרק "התגלות 12" בספר חזון יוחנן: .היא הולכת לכנסייה, ונוכח פסל ישו טרי נתקפת כאבים ומתחילה להתפלל.
נזירה ניגשת לעזור לה, רואה את הספר ומסבירה לטרי שהספר מכיל את כתבי הקודש של חסידי כת השטן שקבעו את משכנם בבניין בראמפורד קצת לפני מפנה המאה ה-20. ג'ואן סבאלקי ברחה מהם ונהרגה מפגיעת אוטובוס כש"משהו" רדף אחריה.
הנזירה מבינה שחברי הכת בחרו בטרי במקום ג'ואן, ומזהירה שלידת התינוק תביא אסון על האנושות.
טרי הולכת לעבור הפלה לא חוקית אצל קרובתה של אנני.
עם תחילת ההליך, טרי בועטת באופן לא-רצוני באישה.
מתוך הבנת השתלשלות האירועים, טרי לוקחת אחריות לתאונה של ורה קלארק משום שהיא ייחלה לקבל את התפקיד של ורה, ובעצם קיללה אותה.
נוכח דבריה של אנני שטרי לא אשמה בדבר, טרי מודיעה שהיא הבינה שעליה לטפל בהיריון בכוחות עצמה, וחוזרת ל"בראמפורד".
במרתף היא מוצאת מקדש עם ציורי קיר, כלי פולחן ומסכת פני השטן.
אלן מרשאן בא ומסביר לה שזה המקום שבו היא הרתה.
היא מבינה שאלן אנס אותה ודוקרת אותו בפגיון מגולף מכלי הפולחן.
יצור שטני מקורנן מופיע במקום, טרי נמלטת לדירתה.
ומוצאת שם את הקסטבטים שדורשים שהיא תמלא את חלקה בעסקה.
היא מנסה לדקור את עצמה בבטן, אך הסכין נשמטת מידה והיא נופלת לרצפה, מתעוותת מכאבים.
מיני אומרת שזו הוכחה שהתינוק לא מרוצה מהתנהגותה, והוא "כאן כדי להישאר".
רומן מוסיף שהתינוק שלה נועד לרשת את השטן ולשנות את העולם.
השניים לוקחים את טרי להתכנסות של דיירי הבניין המקדמים אותה בברכה.
מיני עונדת שוב את הקמע על צווארה של טרי.
רומן מכריז "אלוהים מת, השטן חי, ו-1965 היא השנה הראשונה", הוא מרים כוסית "לחיי טרי, אימו של אדוננו, ולחיי השטן".
טרי נוטלת כוסית, מצטרפת לברכה, ואומרת שמיני צדקה.
היא מבצעת ריקוד אמנותי לצלילי השיר "Be My Baby", תוך כדי הריקוד היא מגיעה לחלון, קופצת ממנו ונהרגת על המדרכה.
בעוד השכנים מתאספים סביב טרי המתה, הקסטבטים באים מהרחוב לבושים בגדי ערב.
למראה שוטרים המתשאלים את רוזמרי וגאי וודהאוס, הם מהנהנים זה לזה בהבנה.
+שחקניםדמויותג'וליה גארנרטרזה "טרי" ג'ונופריודיאן ויסטמיני קסטבטקווין מקנאלירומן קסטבטג'ים סטרג'סאלן מרשאןפטריק ליסטרד"ר ספירסטיןמארלי סו אנני ליונגרפאל סוולהטובי, השוער בבניין "בראמפורד"טינה גריילילי גרדיניהרוזי מקיואן ורה קלארקקובנה הולדברוק-סמית'בי ג'יי, מנהל התיאטרון של ג'ואן סבאלסקיג'יימס סוונטוןהשטןפטרישה ג'ונסהנזירה קלייראנדרו באקןליאו ואטסאיימי ליסןרוזמרי וודהאוססקוט יוםגאי וודהאוס
במרץ 2022 פורסם שדיאן ויסט וג'וליה גארנר יככבו במותחן הפסיכולוגי "דירה 7א", בבימויה של נטלי אריקה ג'יימס.
בפרויקט נטלו חלק שלוש חברות במשותף: המותג "פרמאונט פליירס" של "סרטי פרמאונט", "סאנדיי נייט הפקות" ו"פלטינום דיונס", ויפיקו ג'ון קרסינסקי, אליסון סיגר, מייקל ביי, אנדרו פורם ובראד פולר .
בעקבות הצלחת סדרת סרטי "מקום שקט", ב"פרמאונט פליירס" הוחל בפיתוח מספר תסריטים באותו סגנון, ומביניהם נבחר התסריט של "דירה 7א" להיכנס לשלב קדם הפקה.
בינואר ובמרץ 2022 פורסם שגארנר וויסט, בהתאמה, צורפו לצוות השחקנים, ובהמשך נמסר על צירופן של מארלי סו ורוזי מקיואן .
ב-29 ביוני 2022 פרסם אתר חדשות האימה "בלאדי דיסגסטינג" מידע, שלפיו הסרט הוא למעשה פריקוול ל"תינוקה של רוזמרי" (1968).
לאור העובדה שחברת "סרטי פרמאונט" היא בעלת הזכויות על "תינוקה של רוזמרי", הידיעה הצביעה על כך שכבר לפני 15 שנה נקשר שמו של ג'ון קרסינסקי לרימייק לסרט, ועל כך שלפי אתר IMDb, ב"דירה 7א" נכללות דמויות שהופיעו בסרט מ-1968: "רוזמרי וודהאוס", "גאי וודהאוס", ו"רומן קסטבט".
באוגוסט 2022 אישר איגוד התסריטאים האמריקאי את רשימת הקרדיטים ליוצרי הסרט, ואת היותו מבוסס על ספר המקור של איירה לוין.
הסרט צולם בעיר ניו יורק ובלונדון.
שלב הצילומים החל ב-15 במרץ 2022 בלונדון.
באפריל 2022 פרסם ה"דיילי מייל" תמונות שבהן נראית ג'וליה גארנר במהלך צילומי סצנות מהסרט באיסט אנד של לונדון.
על סיומם הרשמי של הצילומים נמסר ב-4 ביוני באותה שנה, אך הם נמשכו, והסתיימו מעשית רק באוקטובר 2022.
צילומים חוזרים ומשלימים התקיימו במהלך אפריל-מאי 2023.
הצגות הבכורה של "דירה 7א" התקיימו ב-20 בספטמבר 2024 במסגרת פסטיבל "פנטסטיק פסט" 2024, והסרט הופץ לצפייה ב-27 בספטמבר באותה שנה בשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" בארצות הברית, ובשווקים בינלאומיים נבחרים.
ההודעה על מועד יציאת הסרט כללה פרסום כרזה רשמית ראשונה.
במאגר ביקורות הסרטים "Rotten Tomatoes", הסרט זוכה ל-43% דעות חיוביות בשקלול 83 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.10/10. סיכום דעות המבקרים הוא, שהסרט מורכב באופן מבריק עם משחק סולידי.
אולם הזיכרון המתמשך של "תינוקה של רוזמרי", כמו גם תבנית צפויה למדי של פריקוול, משווים לסרט ערך משני.
ציון הסרט באתר "Metacritic" הוא 49/100, בשקלול 19 ביקורות המוגדרות כמעורבות או ממוצעות.
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס סאטורן2 בפברואר 2025מצגת הטלוויזיה הטובה ביותר
דיר ראפאת היה כפר ערבי פלסטיני בנפת ירושלים המנדטורית.
הוא שכן 26 ק"מ מערבית לירושלים.
הוא נכבש במהלך מלחמת העצמאות על ידי חטיבת הראל ופונה מתושביו.
בשנת 1883, הקרן לחקר ארץ ישראל, במפתה, תיארה את דיר ראפאת ככפר קטן השוכן על רכס עם מעיין ממערב.
בכפר היו מסגד על שם חג' חסן ושלוש חירבות.
דיר ראפאת, יחד עם ארבעה כפרים נוספים, נכבשו על ידי חטיבת הראל ב-17–18 ביולי 1948 במבצע דני.
הכפרים היו בקו החזית מאז אפריל 1948 ורוב תושבי הכפרים הללו כבר עזבו את האזור לפני כן.
רבים מאלה שנשארו ברחו כאשר כוחות ישראליים תקפו, והמעטים שנותרו בכל כפר גורשו.
במהלך שלושת החודשים הבאים ביצע צה"ל פיצוץ והריסת כפרים נטושים באזור, כולל דיר ראפאת.
בשנת 1992 תואר אתר הכפר: "האתר מכוסה בערימות גדולות של הריסות אבן וטרסות אבן; חלק מהאחרונות עדיין שלמות, בעוד שאחרות נהרסו וכעת מעורבות בהריסות הבתים.
קקטוסים גדלים על הקצה הצפון מערבי של האתר.
יש אוהלים של שבט הנגב של אל-סאני שחבריהם שכרו קרקע מהמנזר [מנזר דיר ראפאת], בעל אדמות הכפר.
המנזר ממוקם 2 ק"מ מערבית לאתר, בראש חזיתו יש פסל גדול של מריה הבתולה, וחלקים מהמבנה מכוסים באריחים אדומים.
בקצה המערבי של הכפר יש מעיין ובדרום שוכן בית קברות.
ממערב יש מטע זיתים גדול".
דֵיר קַאנוּן א-נַּהֶר הוא כפר שיעי בדרום לבנון, בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
השם דיר (دير) מרמז על כך שבעבר היה במקום זה מנזר.
פירוש המילה קאנוּן (قانون) הוא: חוק.
המזרחן האנגלי אדוארד הנרי פאלמר שביקר באזור, במאה ה-19, סבר שכוונת השם היא: מנזר השלטון.
הסיומת א-נהר (النهر) התווספה, ככל הנראה, בשל קרבתו לנהר הליטני וכדי להבדילו מהכפר דיר קאנון ראס אל-עין הנמצא אף הוא במחוז דרום לבנון, דרומית-מזרחית לצור.
בתחילת שנות ה-60, של המאה ה-18 ביקר במקום ארנסט רנן וכתב שראה כאן סרקופג מעוטר.
בשנת 1875, ויקטור גרן מצא שהכפר מאוכלס על ידי 400 מתואלים.
בשנת 1881, בסקר הקרן לחקר מערב פלסטיין (PEF) תואר המקום:
דיר סיריאן הוא כפר שיעי לבנוני בנפת מרג' עיון, מחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן בגובה 960 מטר מעל פני הים, צפונית-מערבית לטייבה, כ-20 קילומטר דרומית לעיר א-נבטיה, וכ-10 קילומטר (בקו אווירי) מערבית למטולה.
לפי פאלמר, פירוש השם "דיר א-סוריאן" (Deir es Suriân) הוא "מנזר הסוּרים".
דֵיר (دير) הוא מנזר וסֻרְיָאן (سريان) פירושו סוּרים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 מצא כאן ארנסט רנן שרידים של מבנים ישנים וכן בור מים.
בשנת 1875 מצא ויקטור גרן שתושבי הכפר הם מתואלים וציין שהכפר בנוי על חורבה עתיקה שיש בה בורות מים ובריכות שחלקם חצובים בסלע וחלקם בנויים.
בשנת 1881 ביקרה ביישוב משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל ותיארה אותו כ"כפר, בנוי מאבן, המאוכלס בכ-200 מתואלים.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל, ירה צה"ל על מטרות חזבאללה בכפר ובסביבתו.
דֵיר קַאנוּן ראס אל-עין הוא כפר שיעי בדרום לבנון, בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן כשמונה קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר צור, כשני קילומטרים מזרחית לכפר ראס אל-עין, בשכנות לכפר באתוליה.
ליד הכפר ישנה מזבלה בת כ־12 קמ"ר, שנסגרה ב־2015.
המילה דיר (دير) מרמזת על כך שבעבר היה במקום זה מנזר.
פירוש המילה קאנוּן (قانون) הוא חוק.
הסיומת ראס אל-עין התווספה, ככל הנראה, בשל שכנותו לכפר ראס אל-עין (رأس العين) וכדי להבדיל בינו ובין הכפר דיר קאנון א-נהר, השוכן אף הוא במחוז דרום לבנון, ליד נהר הליטני.
במסגרת הלחימה מול חזבאללה מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות של חזבאללה בכפר ובסביבתו.
בשנת 2014 היו רשומים 2,235 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, שכתובתם הייתה בכפר.
דירה בפריז הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה קומית משנת 2014 בכתיבה ובימוי של ישראל הורוביץ , עם קווין קליין, מגי סמית וקריסטין סקוט-תומאס בתפקידים הראשיים.
התסריט של ישראל הורוביץ מבוסס על מחזה שלו באותו שם משנת 1996.
מתיאס גולד (קווין קליין) הוא סופר אמריקאי גרוש ומרושש בן 57 מניו יורק.
אביו הוריש לו דירה בפריז והוא טס לשם כדי למכור אותה.
למתיאס הנדהם מסתבר כי לא רק שאינו יכול לרכוש את הדירה אלא עליו גם לשלם 2400 אירו לחודש למתילד.
מתילד מאפשרת למתיאס הנדהם לגור מספר ימים בדירה "שלו".
באותה דירה גרה גם בתה של מתילד, קלואי (קריסטין סקוט-תומאס) שהיא רווקה בגילו של מתיאס ועובדת כמורה לאנגלית.
היא מנהלת רומן עם אחד מתלמידיה פיליפ (סטפן דה גרוט) למרות שהוא נשוי ואב לילדים.
קלואי אינה סובלת את מתיאס אבל לאחר שהם מתחילים לשוחח ולגלות אחד לשנייה על הקשר בין מתילד לאביו של מתיאס הם משוחחים על ילדותם ומתקרבים אחד לשנייה.
רופאת המשפחה (נעמי לבובסקי) מגלה למתיאס כי מצבה של מתילד תקין וכי אין לו קשר גנטי עם קלואי.
לבסוף מחליט מתיאס למכור את הדירה לסוכן הנדל"ן פרנסואה רוי (סטפן פריס) בשיטת "ויאז'ה" ולהישאר במקום ביחד עם קלואי ואמה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקווין קלייןמתיאס גולדמגי סמיתמתילד ז'רארקריסטין סקוט-תומאסקלואי ז'רארסטפן פריספרנסואה רויסוכן נדל"ןדומיניק פינוןמר לפברסוכן נדל"ןסטפן דה גרוטפיליפנעמי לבובסקיד"ר הורוביץרופאה
דֵיר כִּיפָא הוא כפר נוצרי לבנוני השייך לנפת צור שבמחוז דרום לבנון.
דיר כיפא שוכן על גבעות בגובה של 390 מטרים מעל פני הים, כ-20 קילומטרים מזרחית לעיר צור, ממערב לכפרים קלאוויה ובורג' קלאוויה וממזרח לכפרים סלעא ובאפליה.
ב-1881 כתב החוקר אדוארד פאלמר שהמילה "דיר" (دير) פירושה מנזר והמילה "כיפא" (كيفا) היא שם פרטי של אדם.
הכוונה לפטרוס, אחד משנים-עשר השליחים, שישו נתן לו את הכינוי "כיפא" (סלע בארמית), ומאוחר יותר הכינוי תורגם ל"פטרוס" (סלע ביוונית).
כלומר, פירוש שמו של הכפר הוא מנזר פטרוס או מנזר הסלע.
בשנת 1875 כתב החוקר ויקטור גרן: "בורות מים חצובים בסלע, ואבנים מסותתות בעלות מראה עתיק, מלמדים שהכפר החליף כפר עתיק יותר." הוא ציין שבכפר גרים 150 מתואלים.
בשנת 1881 משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרה בכפר והוא תואר כך: "כפר הבנוי מאבן, המכיל כ-150 מתואלים (Metâwileh) וחמישים נוצרים, ממוקם על גבעה, ומוקף בעצי תאנה, זיתים ואדמה לעיבוד.
אספקת מים משני מעיינות ובורות מים".
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,081 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
המצודה נבנתה בתקופת הצלבנים ולאחר מכן שופצה על ידי הממלוכים והעות'מאנים.
בסיכום ביקורו ביישוב כתב ויקטור גרן: "...
אני מטפס על המדרונות המעובדים על ידי טרסות של גבעה מבודדת גבוהה, מעוטרת בהריסות של מצודה, הנקראת קלעת מארון (Kala't Maroun) שנבנתה עם אבנים רגילות, אך בגודל קטן.
כך נאמר, המצודה נבנתה על ידי ד'אהר אל-עמר, על חורבות יישוב קדום ששמו נותר עלום..., בכל מקרה יש עדיין שברי אבנים סביב החומות מסביב, מגדלים חצי עגולים, מבנים שונים וכמה בורות מים גדולים...".
בשנת 1881, משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) תיארה את המצודה, שנקראה בפיהם "קולת מארון" (Kulat Marun), כ"טירה סרצנית הרוסה, שנבנתה על ידי דהר אל עמר, בעלת צורה מלבנית, עם מגדלים עגולים בכל זווית, ובמרווחים לאורך הקירות הצפוניים והדרומיים.
חלק ניכר מהקירות עדיין עומדים; המבנה כולו קטן, עם קשתות סימנים לכך שהטירה נבנתה על יסודות קדומים יותר.
הארץ ניתנת לעיבוד וליד יש בורות מים ומעיין.
הבתים הערביים בנויים מחומרים מהטירה".
שלושת הרבדים של המצודה מלמדים על תקופות בהיסטוריה שלה.
קומת הקרקע נבנתה במאפיינים צלבניים, הבנויים על רובד קדום יותר, הרוס מהתקופה הפיניקית.
הקומה העליונה החדשה נבנתה מחדש בתקופה העות'מאנית.
בשנת 1289, הסולטן הממלוכי קלאוון צר על המצודה שבעה ימים ולאחר שנכבשה הוא ציווה להרוס אותה כדי שהצלבנים לא יחזרו.
המצודה נותרה הרוסה עד שנת 1761. בתקופת השלטון העות'מאני המצודה נבנתה מחדש על ידי השייח' שהיה מושל אזור צור והיא שימשה אותה למטרות ביטחוניות וכן כמעון משפחתי.
המצודה נקראת "מצודת מארון" (Maroun Castle) על שמו של מארון, המנהיג הצלבני הצרפתי ששיפץ אותה, או "מצודת דיר כיפא" (Qalaat Deir kifa), על שם מיקומה.
המצודה נבנתה על שטח כ-8 דונם.
המצודה מוקפת בחומה בגובה שישה מטרים וברוחב של שני מטרים, ובכל אחת משבע פינותיה ניצב מגדל עגול בקוטר של כשמונה מטרים.
בתחתית כל מגדל יש מרתף ששימש מעון לשומרים.