tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גונסאלס עזב את הנהגת המפלגה הסוציאליסטית ב-1997, והמשיך כחבר בקורטס עד 2004.
פליפה דה נווה (בספרדית: Felipe de Neve) היה המושל הספרדי של "לאס קליפורניאס" – מחוז במלכות המשנה של ספרד החדשה בצפון אמריקה.
גבולות המחוז שהיה נתון בשליטתו של דה נווה כללו את שטחי קליפורניה המודרנית שבתחומי ארצות הברית כיום, ואת המחוזות באחה קליפורניה הדרומית ובאחה קליפורניה שבמקסיקו המודרנית.
תקופת כהונתו כמושל הייתה משנת 1775 ועד שנת 1782.
דה נווה נולד בעיר ביילן שבספרד.
בתחילת כהונתו, בסיס שלטונו היה בעיר לורטו שבשטחי מקסיקו המודרנית, אך במהלך שלטונו העביר את בסיסו לעיר מונטריי שבתחומי קליפורניה המודרנית.
נווה נחשב למקימה של העיר לוס אנג'לס, כשבשנת 1781 קיבל את אישורו של מלך ספרד החדשה להקים קבילדו באזור.
הוא הקים את ההתיישבות בעזרתם של כ-44 מתנדבים ונתן למקום את השם "El Pueblo de Nuestra Señora la Reina de los Angeles del Río de Porciúncula" – לימים, לוס אנג'לס.
בתקופת כהונתו תרם להקמת המיסיונים בסנטה מוניקה ובסן חוזה, סביבם הוקמו הערים המודרניות.
בנוסף, בתקופת שלטונו הוקם הפרסידיו שהפך לימים לעיר סן פרנסיסקו – שנועד למנוע מהבריטים להשתלט על האזור.
פליפה "פפה" מוניוס קפמס (בספרדית: Felipe "Pepe" Muñoz Kapamas; נולד ב-3 בפברואר 1951) הוא שחיין מקסיקני בעבר.
אלוף אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה.
השחיין המקסיקני היחידי שזכה במדליית זהב אולימפית.
כמו כן משמש כנשיא הוועד האולימפי של מקסיקו משנת 2008.
אביו נולד באגואסקליינטס ואמו, שהיא ממוצא יווני נולדה בריו פריו שבמקסיקו.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה מוניוס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:28.7 דקות, לפני ולדימיר קוזינסקי מברית המועצות (2:29.2 דקות) ובריאן ג'וב מארצות הברית (2:29.9 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.4 דקות ובמקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:10.0 דקות, את סגנון החזה הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:08.8 דקות.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בפנמה סיטי שבפנמה בשנת 1970 זכה מוניוס ב-5 מדליות, מהן 3 זהב ו-2 כסף, במשחה ל-100 מטר חזה (1:10.1 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה (2:27.7 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (4:10.4 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי שבקולומביה בשנת 1971 זכה מוניוס בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.22 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:16.28 דקות.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים מוניוס במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.44 דקות ולא הצליח להגן על תוארו.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:25.99 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 19 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.95 דקות ובמקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:05.61 דקות, את סגנון החזה הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:08.05 דקות.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בסנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית בשנת 1974 זכה מוניוס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
פליפה איג'י קיטדאי (בפורטוגזית: Felipe Eidji Kitadai; נולד ב-28 ביולי 1989), הוא ג'ודוקא ברזילאי יהודי.
הוא בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה שבמקסיקו בשנת 2011 זכה קיטדאי במדליית זהב בתחרות הג'ודו במשקל עד 60 ק"ג.
במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2015 זכה במדליית כסף.
בין השנים 2011 ל-2016 זכה שש פעמים באליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו בתחרות למשקל 60 ק"ג.
ב-28 ביולי, חגג קיטדאי את יום הולדתו ה-23 באולימפיאדת לונדון (2012) בזכייה במדליית ארד בתחרות הג'ודו עד משקל של 60 ק"ג.
יומיים לאחר מכן, המדליה החליקה מידיו ונשברה לו בזמן שהוא התקלח ולאחר מכן היא הוחלפה.
גראנד סלאם טוקיו 2012: מדליית ארד
גראנד סלאם מוסקבה 2013: מדליית כסף
גראנד סלאם טיומן 2014: מדליית כסף
גראנד סלאם אבו דאבי 2017: מדליית כסף
גראנד סלאם באקו 2019: מדליית זהב
פליפר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה ב-NBC מה-19 בספטמבר 1964 עד ה-15 באפריל 1967. הדמות הראשית בסדרה היה דולפין ושמו פליפר.
הסדרה הופקה בשנת 1963. ב-1964 יצא לסדרה סרט אודות הסדרה – "ההרפתקה החדשה של פליפר".
הסדרה נוצרה על ידי ג'ק קוודן וריקו בראונינג, אדם בעל ניסיון רב בצילומים מתחת למים וצולמה באולפני גרינץ' שבארצות הברית.
פליפה סלבדור קאייסדו קורוסו (בספרדית: Felipe Salvador Caicedo Corozo; נולד ב-5 בספטמבר 1988) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ברצלונה ספורטינג קלוב.
קאייסדו התחיל את הקריירה שלו בברצלונה וברוקפוארטה האקוודוריות.
כבר בעונתו הראשונה הרשים עם 3 שערים ב-20 משחקים, ועורר עניין ברחבי הקבוצות הגדולות באירופה.
ב-31 בינואר 2008 חתם ל-4 וחצי שנים במנצ'סטר סיטי תמורת 7 מיליון אירו.
ב-10 בפברואר 2008, ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד מנצ'סטר יונייטד.
עד סיום העונה הוא שיחק ב-10 משחקים כאשר בכולם עלה מן הספסל.
בעונת הוא הבקיע את שער הבכורה שלו נגד ראסינג סנטאנדר במסגרת גביע אופ"א.
בקיץ קאייסדו התבקש לחפש קבוצה חדשה, וב-23 ביולי 2009 הושאל לספורטינג ליסבון.
ב-22 באוגוסט 2009 קאייסדו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 נגד בראגה.
ב-8 בינואר 2010 הושאל למאלגה לאחר שלא הצליח להשתלב בליסבון.
ב-14 בפברואר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו במאלגה בניצחון 0–3 נגד ראסינג סנטאנדר.
במחזור האחרון של עונת קאייסדו בישל לדודה את השער הראשון במשחק בתיקו 1-1 נגד ריאל מדריד שעזר למועדון להישאר בליגה.
כשעה אחת לפני סיום חלון העברות של קיץ , הושאל ללבאנטה עד לינואר.
לאחר שהרשים עם 7 שערים ב-12 הופעות, המועדון האריך את תקופת ההשאלה עד לסיום העונה.
הוא סיים את העונה עם 13 שערים ועזר למועדון להישאר בליגה.
ב-29 ביוני 2011 עבר רשמית ללבאנטה תמורת 800 אלף פאונד, אך הוא נאלץ לעזוב עקב קשיים כלכליים.
ב-25 ביולי 2011, קאייסדו חתמה על חוזה לארבע שנים בלוקומוטיב מוסקבה תמורת 7.5 מיליון אירו.
ב-14 באוגוסט 2011 קאייסדו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 0-0 נגד וולגה ניז'ני נובוגרד.
ב-28 באוגוסט 2011 קאייסדו הבקיע את השער הראשון שלו במועדון בניצחון על קובאן קרסנודאר.
ב-25 באוגוסט 2011 קאייסדו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית בניצחון 1–3 נגד ספרטק טרנבה.
ב-20 באוקטובר 2011 קאייסדו הבקיע את השער הראשון שלו בליגה האירופית בניצחון 1–3 נגד א.א.ק.
בשנת , קאייסדו חתם באל-גז'ירה, אך בעקבות הגעתו של מירקו ווצ'יניץ' הוא ביקש לעזוב ונענה בחיוב.
ב-15 ביולי 2014, קאייסדו חתם באספניול בהעברה חופשית.
ב-2 באוגוסט 2017 חתם קאייסדו בלאציו.
ב-29 בינואר 2022 הושאל לאינטר מילאנו עד לסוף העונה.
ב-28 באוגוסט 2022 חתם באבהא מהליגה הסעודית.
קאייסדו זומן לראשונה לסגל נבחרת אקוודור בשנת .
ב-25 במרץ 2007 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–3 נגד במשחק ידידות.
קאייסדו היה בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2007, קופה אמריקה 2011 ומונדיאל 2014.
פליפה אאוגוסטו סנטנה (בפורטוגזית: Felipe Augusto Santana, נולד ב-17 במרץ 1986 בריו קלארו שבמדינת סאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם.
סנטנה הצטרף לקבוצה הברזילאית פיגיירנסה בשנת 1996, כאשר היה בן עשר, ובשנת 2006 קיבל חוזה מקצועני בקבוצה הבוגרת.
במאי 2007 ערך את הופעת הבכורה במועדון, בהפסד 6-3 לאתלטיקו פרנאאנסה.
בעונתו הראשונה בקבוצה ערך סנטנה 34 הופעות והבקיע שלושה שערים.
במחזור הראשון של עונת 2008, ערך סנטנה את הופעתו האחרונה במדי פיגיירנסה, והבקיע צמד בתיקו 5-5 מול פורטוגזה.
במאי 2008 הצטרף סנטנה לבורוסיה דורטמונד תמורת שני מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש שנים.
בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה בבורוסיה דורטמונד, והבקיע את שער הכבוד בהפסד 4-1 להופנהיים, וסך הכל ארבעה שערים בעונת 2008/09. בעונות 2009/10, 2010/11 ו-2011/12 סנטנה מיעט לשחק באופן יחסי, מאחר שהייתה תחרות על המקום בהרכב עם הבלמים נבן סובוטיץ' ומאטס הומלס.
בעונת 2010/11 זכה סנטנה עם דורטמונד באליפות הראשונה של המועדון מזה תשע עונות, ובעונת 2011/12 הגן עם בורוסיה דורטמונד על תואר האליפות בהצלחה, ואף זכה עמה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 5-2 בגמר על באיירן מינכן, אם כי לא שותף בגמר.
סנטנה ביקש לעזוב את המועדון בתום עונה זו מאחר שלא קיבל הזדמנויות רבות, אך המנהל המקצועי של בורוסיה דורטמונד, מיכאל צורק, דחה את ההצעות שקיבל עבור סנטנה, שהאריך את חוזהו עד לתום עונת 2013/14.
בעונת 2012/13, סבלו הן סובוטיץ' והן הומלס מפציעות רבות, וסנטנה זכה להזדמנויות רבות יותר בהרכב הקבוצה, שסיימה במקום השני בבונדסליגה בפער של 25 נקודות מהאלופה באיירן מינכן.
במרץ 2013 הבקיע את השער הראשון בניצחון 3-0 על שחטאר דונצק בשמינית גמר ליגת האלופות.
ברבע הגמר, כבש סנטנה שער ניצחון דרמטי מול מאלגה שהעלה את בורוסיה דורטמונד לחצי הגמר מול ריאל מדריד, שגם אותו צלחה הקבוצה.
סנטנה ישב על הספסל בגמר ליגת האלופות 2013 ולא שיחק בהפסד של בורוסיה דורטמונד 2-1 לבאיירן מינכן.
בתום עונה זו, ביקש שוב סנטנה לעזוב את בורוסיה דורטמונד, והסתכסך עם מאמנו יורגן קלופ, אותו כינה "טיפש".
בתגובה, אמר נשיא המועדון האנס-יואכים ואצקה על סנטנה שהוא מתנהג בחוסר מקצוענות.
על אף שעזב את המועדון, טען סנטנה שזו הייתה עבורו החלטה קשה.
ב-28 במאי 2013 חתם אצל היריבה הגדולה ביותר של בורוסיה דורטמונד, שאלקה 04, על חוזה לשלוש עונות, תמורת סכום של מיליון אירו.
סנטנה קיבל את החולצה מספר חמש.
סנטנה ערך 20 הופעות בשאלקה בעונת 2013/14 וסיים עם המועדון במקום השלישי בבונדסליגה.
סנטנה התחיל בשאלקה 04 את עונת 2014/15, אך מיעט מאוד לשחק בעונה זו, ובפגרת החורף הושאל לחצי עונה לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית, שם שותף בחמישה משחקים בלבד, אך זכה עם הקבוצה בדאבל.
סנטנה טען שביקש להיות מושאל לאולימפיאקוס על מנת שיהיה לו סיכוי לצבור מספיק דקות ולהיכלל בסגל של נבחרת ברזיל למונדיאל 2014, אך הוא לא זומן לבסוף.
בתום ההשאלה חזר סנטנה לשאלקה 04, אך לא שותף כלל בעונת 2015/16.
בינואר 2016 חתם סנטנה על חוזה בקובאן קרסנודאר מליגת העל הרוסית עד לתום עונת 2017/18, וגילה כי ארי וקווין קוראני שכנעו אותו לחתום בליגה הרוסית.
את הבכורה שלו בקבוצה ערך סנטנה בהפסד 1-0 לרובין קאזאן במרץ 2016. סנטנה ערך 12 הופעות במדי הקבוצה בכל המסגרות, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לליגת המשנה.
בינואר 2017 עזב סנטנה את קובאן קרסנודאר לאחר שהקבוצה ירדה ליגה, וחתם באתלטיקו מיניירו הברזילאית.
באתלטיקו מיניירו סנטנה שיחק בעונת 2017, אך סבל בתחילת עונת 2018 מפציעה שהשביתה אותו ממשחק, ובאפריל 2018 הסכים ביחד עם קבוצתו לסיים את החוזה באופן הדדי, לאחר שערך בשורותיה 29 הופעות בכל המסגרות, בהן הבקיע שער אחד.
ביולי 2020, לאחר שלא שיחק זמן רב, חתם סנטנה בשפקואנסה ששיחקה אז בליגת המשנה הברזילאית, על חוזה עד סוף שנת 2020. סנטנה סייע לקבוצה להעפיל לליגת העל הברזילאית, והאריך את חוזהו בעונה נוספת.
בעונת 2021 סנטנה ושפקואנסה נשרו בחזרה לליגת המשנה כשהם מסיימים במקום האחרון בליגה.
סנטנה ערך 10 הופעות ליגה בשנה זו.
בסיום עונה זו, סנטנה פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2023 חזר סנטנה לשחק בקבוצת אתלטיקו קטאריננסה, בשורותיה ערך שלוש הופעות בלבד.
סנטנה ניחן במהירות גבוהה, יכולת לקפוץ לגובה רב ובכוח פיזי עצום.
כישוריו ההגנתיים והבנת המשחק שלו הביאו להשוואות עם בלמים כמו ליליאן תוראם, נאלדו ולוסיו.
אליפות ליגת העל היוונית: 2014/15
פליפקארט היא חברת מסחר אלקטרוני שנוסדה בשנת 2007 על ידי סאצ'ין וביני באנסאל.
החברה רשומה בסינגפור, אבל המטה שלה שוכן בבנגלורו, קרנטקה, הודו.
לפליפקארט מגוון מוצרים שהשיקה בעצמה תחת השם "digflip", כטאבלטים, כבלים ונרתיקים למחשבים ניידים.
סבב גיוס הכספים האחרון של החברה, במאי 2015, העמיד את שווי החברה ב-15 מיליארד דולר.
במאי 2016, תאגיד מורגן סטנלי הוריד את הערכת שווי פליפקארט ל-9.39 מיליארד דולר.
באפריל 2017 השלימה החברה סבב גיוס של 1.4 מיליארד דולר מהחברות מיקרוסופט, איביי ו-Tencent, על בסיס הערכת שווי של 11.6 מיליארד דולר.
ב-2018 נרכשו 77% ממניות החברה על ידי התאגיד Walmart בכ-16 מיליארד דולר.
פליפקארט נוסדה בשנת 2007 על ידי סאצ'ין באנסאל וביני באנסאל, שניהם בוגרי המכון הטכנולוגי ההודי של דלהי.
הם עבדו בחברת המסחר האינטרנטי אמזון, ועזבו אותה כדי להקים את החברה החדשה שלהם, שהתאגדה באוקטובר 2007 בשם "פליפקארט שירותים אינטרנטיים פרטיים בע"מ" .
פליפקארט מאפשרת שיטות תשלום שונות לתשלום: במזומן לאחר הגעת המוצר, עסקאות בכרטיס אשראי או בכרטיס לחיוב מיידי, בנקאות אינטרנטית, כרטיסי מתנה אינטרנטיים, תשלום בכרטיס לחיוב מיידי עם הגעת המשלוח.
ב-25 בנובמבר 2014 דיווחו כלי תקשורת מובילים, כי פליפקארט פועלת באמצעות מבנה עסקי מורכב שכולל תשע חברות, חלקן בסינגפור וחלקן בהודו.
בשנת 2012 מכרו מייסדי פליפקארט את הקמעונאית WS לקונסורציום של משקיעים בראשות רג'יב קוצ'אל.
2010: WeRead, קהילה אינטרנטית לחובבי ספרים.
2011: Mime360, חברת פלטפורמה לתכנים דיגיטליים.
2011: Chakpak.com, אתר חדשות בוליווד המציע עדכונים, חדשות, תמונות וקטעי וידאו.
Flipkart רכשה את הזכויות של Chakpak לקטלוג הדיגיטלי שלהם הכולל 40,000 פילמוגרפיות, 10,000 סרטים וקרוב ל-50,000 דירוגים.
פליפקארט הודיעה חד-משמעית שהיא לא תהיה מעורבת עם האתר המקורי, ולא תשתמש בשם המותג שלה.
2012: Letsbuy.com, קמעונאית הודית אינטרנטית בתחום האלקטרוניקה.
פליפארט, קנתה את החברה בסכום משוער של $25 מיליון דולר.
Letsbuy.com נסגר וכל תנועה אינטרנטית ב-Letsbuy הופנתה לפליפקארט.
2014: רכישת myntra.com בסכום משוער של 300 מיליון דולר.
2015: רכישת Appiterate, סטרטאפ שיווק סלולרי כחיזוק לפלטפורמת הניידים שלה.
2016: רכישת Jabong, אתר קניות אופנה מתחרה, בסכום של 70 מיליון דולר.
2016: באפריל, רכישת, סטרטאפ תשלום.
2018: ספטמבר, רכישת Upstream Commerce הישראלית.
פליפר בע"מ הוא דגם של מכונית מיקרו, תלת אופן, המיועדת ל-2 נוסעים.
סדרת ה"פליפר 1" היא סדרת תלת אופן, (גלגל קדמי אמצעי ו-2 גלגלים אחוריים).
בנוסף יוצר בסדרת "פליפר 1" דגם המורכב על 4 גלגלים, ואילו דגמי סדרת ה"פליפר 2" אשר יוצרה משנת 1980, מורכבים על 4 גלגלים בלבד.
פליפר 1 (Flipper I) (3 גלגלים)
פליפה חורחה רודריגס ואז'ה (בספרדית: Felipe Jorge Rodríguez Valla; נולד ב-26 במאי 1990) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקוסקו.
רודריגס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת בוסטון ריבר ממונטווידאו, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 באוקטובר 2011 בתיקו 1–1 נגד דפורטיבו מלדונדו.
ב-27 בדצמבר 2011 הבקיע רודריגס את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–0 על הורקאן.
ב-16 ביולי 2012 הושאל רודריגס לסרו, וב-7 ביולי 2013 הושאל לחצי שנה לאל טנקה סיסלי, אליה חזר לחצי שנה נוספת ביולי 2014.
ב-29 בינואר 2015 הושאל רודריגס לדפנסור ספורטינג, במדיה כבש תשעה שערים והגיע עמה לרבע גמר קופה ליברטדורס.
בהמשך הושאל גם לצ'יאפס המקסיקנית, קיטו מאקוודור וגודוי קרוס הארגנטינאית, וביולי 2018 שוחרר מבוסטון קלאב וחתם בקבוצת בוליבר מבוליביה, במדיה כבש שבעה שערים ב-22 הופעות.
בינואר 2019 חתם רודריגס באליאנסה לימה מליגת העל הפרואנית, ובמדיה זכה בעונה זו בקלאוסורה כאשר כבש שמונה שערים ב-33 הופעות והיה סגן מלך השערים של הקבוצה.
ב-7 בינואר 2020 הגיע רודריגס לישראל וחתם לעונה וחצי בהפועל תל אביב.
ב-12 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–1 על בני יהודה, ושלושה ימים לאחר מכן כבש בפנדל את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, בניצחון 3–0 על בני סכנין בגביע המדינה.
בליגה ערך שבע הופעות עד תום עונת 2019/2020, ובסופה שוחרר מהמועדון.
ב-20 באוגוסט 2020 חתם רודריגס באלדוסיבי מליגת העל הארגנטינאית.
פליפה איגנסיו קרבאז'ו ארס (בספרדית: Felipe Ignacio Carballo Ares; נולד ב-4 באוקטובר 1996 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פורטלנד טימברס ובנבחרת אורוגוואי.
קרבאז'ו גדל במחלקת הנוער של נסיונל מליגת העל האורוגוואית.
בשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-29 באוגוסט 2017 חתם קרבאז'ו על חוזה לחמש עונות בסביליה מלה ליגה, והחל לשחק בסביליה ב', קבוצת המילואים של המועדון, במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
ב-18 בינואר 2019 הושאל קרבאז'ו למשך עונה אחת לנסיונל מליגת העל האורוגוואית.
בהמשך הוארכה ההשאלה בעונה אחת.
ב-9 בינואר 2021 חתם קרבאז'ו על חוזה קבוע לשלוש עונות בנסיונל.
פליפה דרוגוביץ' רונקאטו (בפורטוגזית: Felipe Drugovich Roncato; נולד ב-23 במאי 2000) הוא נהג מרוצים ברזילאי, המשמש כנהג מחליף וכנהג מבחן בקבוצות הפורמולה 1 אסטון מרטין ומקלארן החל מעונת 2023. הוא אלוף פורמולה 2 בעונת 2022.
דרוגוביץ' נולד בברזיל, והתחרה בילדותו בתחרויות קארטינג בברזיל ובאירופה.
ב-2016 התחרה לראשונה באופן מקצועי, כשהשתתף במרוץ פורמולה 4, ולאחר מכן התחרה באליפות פורמולה 4 האיטלקית, אליפות יורופורמולה הפתוחה (בה זכה בעונת 2018), אליפות אירופה בפורמולה 3, MRF Challenge (בו זכה בעונת 2017/2018) ואליפות פרו מאזדה.
בפברואר 2019 התחיל להתחרות באליפות פורמולה 3 מטעם קבוצת קרלין באז רייסינג, לצד הנהגים לוגאן סרג'נט וטפיי נטורי.
דרוגוביץ' סיים את העונה עם יותר נקודות משני חבריו לקבוצה ביחד.
לקראת עונת 2020 הצטרף לקבוצת המרוצים MP Motorsport מפורמולה 2, וסיים את העונה במקום התשיעי, עם 121 נקודות.
לקראת עונת 2021 עבר לקבוצת Virtuosi Racing, התחרה לצידו של גואניו ז'ו וסיים במקום השמיני, עם 105 נקודות.
בעונת 2022 שב להתחרות עבור MP Motorsport, ובתום העונה זכה באליפות לאחר שצבר 265 נקודות, 101 נקודות מעל סגנו, תיאו פורשייר.
יומיים לאחר שזכה באליפות הפורמולה 2, הכריזה קבוצת אסטון מרטין כי דרוגוביץ' יהיה החבר הראשון באקדמיה החדשה לפיתוח נהגים שהיא מקימה, ואף הכריזה כי דרוגוביץ' יהיה נהג המבחן שלה בפורמולה 1. עקב עסקה בין אסטון מרטין למקלארן, נקבע כי דרוגוביץ' וסטופל ונדורן ישמשו כנהגי מבחן גם עבור מקלארן.
דרוגוביץ' היה אמור להתחרות במרוץ פתיחת עונת 2023, עקב פציעתו של לאנס סטרול בתאונת אופניים, אך לבסוף סטרול היה כשיר והתחרה במרוץ.
פליפה סילבה קוראה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Felipe Silva Correa dos Santos; נולד ב-3 בינואר 1997 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי-בניני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אראז-נחצ'יבאן מליגת העל האזרית.
סנטוס גדל במחלקת הנוער של פלמיירס, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פאוליסטה הברזילאית.
בהמשך שיחק סנטוס בקבוצות אנקראן ומריבור מליגת העל הסלובנית.
ב-1 ביולי 2021 חתם סנטוס בשמאחי מליגת העל האזרית.
הוא ערך 21 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-1 ביולי 2022 חתם בגבאלה מליגת העל האזרית.
ב-2023 חתם בהפועל חיפה, במלחמת חרבות ברזל נסע לעזור לחיילי צבא הגנה לישראל בחזית הדרומית עם רצועת עזה.
ביולי 2024 חתם באראז-נחצ'יבאן האזרית.
פליפה איגנסיו לויולה אולאה (בספרדית: Felipe Ignacio Loyola Olea; נולד ב-9 בנובמבר 2000 בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית ובנבחרת צ'ילה.
לויולה גדל במחלקת הנוער של קולו-קולו.
בעונת הושאל לפרננדס ויאל מהליגה הצ'יליאנית השלישית, ולאחר שעזר לקבוצה להעפיל לליגת המשנה הצ'יליאנית, הוחתם על חוזה קבוע במועדון.
בעונת הושאל לואפיצ'יטו מליגת העל הצ'יליאנית בעסקה שכללה סעיף רכישה.
הוא זכה עם הקבוצה בליגת העל הצ'יליאנית בעונה זו, ולאחר מכן חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-10 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לארבע שנים באינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית.
לויולה זכה עם נבחרת צ'ילה עד גיל 23 במדליית כסף במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה בשנת 2023.
ב-17 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בהפסד 3-0 לנבחרת ונצואלה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026 - אמריקה הדרומית.
נבחרת צ'ילה עד גיל 23
מדליית כסף במשחקים הפאן-אמריקאיים (1): סנטיאגו דה צ'ילה 2023
פליפה השני בשריון (באיטלקית: Ritratto di Filippo II in armatura) הוא דיוקן שמן על בד מאת הצייר האיטלקי טיציאן, שנוצר בשנת 1551 בעקבות פגישתם השנייה של האמן והנסיך פליפה השני בעיר אאוגסבורג.
היצירה מתארת את פליפה לבוש שריון מלא, ונחשבת לאחת מיצירות הדיוקן המשפיעות ביותר של תקופת הרנסאנס.
הציור מוצג באולם 027 של מוזיאון הפראדו במדריד.
הדיוקן מתאר את פליפה השני כשהוא לבוש שריון מרשים שעוצב בידי קולמן הלמשמיד מאאוגסבורג, ניצב בעמידה טקסית לצד עמוד אדריכלי ושולחן מכוסה קטיפה ארגמנית.
טיציאן העניק לנסיך הופעה אידיאלית ורזה מהאדם המציאותי שהיה, שהיה ידוע כגבר מוצק ובעל קומה בינונית.
הדימוי מבטא מחווה של הוד מלכותי, כפי שתיאר אותה פייטרו ארטינו ביחס לדיוקן קודם של פליפה.
הציור נוצר בעקבות פגישתם השנייה של טיציאן ופליפה באאוגסבורג, בין נובמבר 1550 למאי 1551, ומתועד באיגרת ששלח פליפה ב־16 במאי 1551 לדודתו מריה, מלכת הונגריה, ובה תיאר את הדיוקן "בשריון" כ"תמונה טובה, על אף שנעשתה בחיפזון", והביע רצון לוּ היה זמן להפיק גרסה נוספת.
הדיוקן אינו נועד לבטא אינטרוספקציה פסיכולוגית של פליפה השני, אלא לשמש כהאדרה ייצוגית של דמותו הנסיכית.
טיציאן תיאר את פליפה במחווה מלכותית חגיגית (gesto bell di maestà reale), כהמשך לסגנון שהשתמש בו בדיוקן משנת 1549, כפי שתיאר הסופר פייטרו ארטינו.
הסבר זה עומד בבסיס ההחלטה להבליט ביצירה מרכיבים טקסיים כגון העמוד האדריכלי, השולחן המכוסה קטיפה ארגמנית והשריון המרשים שעוצב בידי קולמן הלמשמיד מאאוגסבורג.
באמצעות סגנונו הידוע, טיציאן אידיאליז את דמותו של פליפה והציגו רזה ונשגב מהופעתו האמיתית - גבר מוצק ובעל קומה בינונית.
יחד עם דיוקן עכשווי שצייר אנטוניו מור עבור בית הבסבורג, יצרה יצירה זו מודל חזותי של דיוקן חצרני שהשפיע על אמנות הדיוקן במשך יותר ממאה שנה.
בדומה לדיוקן הראשון של פליפה השני, שצויר בעקבות פגישתו הראשונה עם טיציאן במילאנו בין דצמבר 1548 לינואר 1549, גם לדיוקן שנוצר בפגישה השנייה באאוגסבורג בין נובמבר 1550 למאי 1551 נוצרו מספר העתקים.
בשנת 1549 שילם פליפה לטיציאן עבור כמה דיוקנאות שצוירו לבקשתו, כולל דיוקן שלו עצמו, אשר נשלחו עם העתקים נוספים לדודתו מריה מלכת הונגריה וליועצו אנטואן פרנו דה גראנוולה.
באיגרת משנת 1551 דיווח פליפה כי הדיוקן החדש נעשה בחיפזון, והביע רצון לציירו מחדש אם היה זמן נוסף.
חוקרים מזהים את הדיוקן המוצג כיום במוזיאון הפראדו כגרסה המקורית של הדיוקן השני, שנשמרה בידי פליפה, ואילו העותק שנשלח למריה - אשר תועד ברשימת רכושה מ־1558 – אבד.
עותקים של שני הדיוקנאות נרשמו גם ברשימת רכושו של פליפה משנת 1553. כבר בשנת 1549 ציין הורטדו דה מנדוסה בפני פליפה כי העותקים של הדיוקן הראשון לא הגיעו לאותה רמת איכות של המקור.
הדיוקן הראשון מוכר כיום מעותק של סדנת טיציאן, ובדיקות רנטגן חשפו כי צויר על גבי דיוקן קודם של קרלוס החמישי, אביו של פליפה, שצויר גם הוא בשריון, בדימוי זהה לזה שנשרף בשנת 1604 בשריפה בארמון אל פארדו, ונשמר כיום דרך עותק שביצע חואן פנטוחה דה לה קרוס.
פליפה אנדרס מסרי אנתיהואי (בספרדית: Felipe Andrés Massri Antihuay, בערבית: فيليبي أندريس مصري أنتيهواي, בתעתיק מדויק: פיליבי אנדריס מצרי אנתיהואי; נולד ב-18 בפברואר 2002 בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה) הוא כדורגלן פלסטיני-צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אוניון אספניולה מליגת העל הצ'יליאנית ובנבחרת פלסטין.
מסרי גדל במחלקת הנוער של אוניון אספניולה, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית והגביע הצ'יליאני.
מסרי נולד בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה, וסבא רבא שלו מצד אביו הוא פלסטיני.
בשנים 2022–2023 השתתף במחנה אימונים ובמשחקי ידידות של נבחרת צ'ילה עד גיל 23.
הוא זומן לסגל נבחרת פלסטין לקראת משחק הידידות נגד נבחרת מלזיה ב-8 בספטמבר 2025, וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כשנכנס כמחליף בדקה ה-89 במשחק, שנגמר בהפסד 1-0.
פליקוזאוריה (שם מדעי: Pelycosauria) היא קבוצה פרפילטית של סינאפסידים קדומים יותר מהתראפסידים, אשר הופיעו בתקופת הקרבון ושגשגו בפרם המוקדם.
כיום חוקרים רבים רואים בה קבוצה מבוטלת, מאחר שהיא מתבססת על נתונים לא טקסונומיים לחלוטין.
מוצאם הוא מהסינאפסידים הבסיסיים, אשר התפתחו מדמויי זוחלים במשך הקרבון.
יצורים אלה היו מאבותיהם הרחוקים של היונקים המודרניים והם היו בעלי לסתות מפותחות, רגליים חזקות שעמדו מתחת גופם וחלקם היו בעלי מפרש גבי איתו הם שמרו על חום גוף קבוע.
חלקם מהם היו טורפים ואחרים צמחוניים או אוכלי כל.
הם היו מגוונים בגודלם והגדול שבהם היה הקוטילורוניצוס שהגיע לאורך 6 מטרים ושקל עד 2 טונות.
הפליקוזאורים החלו לדעוך עם סיום הפרם ונכחדו לחלוטין בסוף עידן הפלאוזואיקון בהכחדה הגדולה של הפרם-טריאס.
משפחה Caseidae - בה האאוקסיה
משפחה Edaphosauridae - בה האדפוזאורוס
פָּלִיקִיר, ידועה גם כסוקהס היא בירת מיקרונזיה בה מתגוררים 6,647 תושבים.
פליקיר ממוקמת באי פונפיי ומשמשת כבירת מיקרונזיה.
העיר הייתה כפר קטן כאשר התגלתה על ידי פורטוגל וספרד במהלך המאה ה-15. הקולוניאליזם הספרדי עצמו הגיע לעיר רק בשנת 1886. העיר וסביבתה נרכשו על ידי הקיסרות הגרמנית בשנת 1898, לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה העיר עברה לשליטת יפן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השלטון היפני הקים בעיר שדה תעופה.
לאחר המלחמה, העיר עברה לשליטת ארצות הברית, עד עצמאות מיקרונזיה בשנת 1979. העיר הוכרזה כבירת המדינה בשנת 1989, וממשל ארצות הברית תמך כספית בפיתוח העיר.
96% מהאוכלוסייה היא נוצרית, ולמעלה מ-50% מהאוכלוסייה משתייכת לכנסייה הקתולית.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על חקלאות ודייג.
פליקס אדרקה (ברומנית: Felix Aderca בשמו האמיתי זליקו פרוים אדרקו ברומנית: Zelicu Froim Adercu ; 13 במרץ 1891 – 12 בדצמבר 1962), היה סופר ופרוזאיקן ועיתונאי, כמו כן משורר, מחזאי ומבקר הספרות יהודי-רומני פליקס אדרקה.
הוא נודע כנציג של מודרניזם מרדני בזירה הספרותית הרומנית.
הוא היה חבר בחוג הספרותי "Sburătorul" ("זבורטורול", כלומר "המעופף") וידיד קרוב ל מייסדו, אאוג'ן לובינסקו.
הוא קידם רעיונות של חדשנות ספרותית, קוסמופוליטיות ואמנות לשם אמנות והתנגד לזרמים הספרותיים הדוגלים במסורת.
כתביו כללו עיבודים ברוח האקספרסיוניזם של סיפורים קונבנציונליים, נעו בין רומנים פסיכולוגיים וביוגרפיים אל פנטזיות חלוציות ומדע בדיוני וכן תרומה משמעותית לספרות הארוטית.
הדחייה הגלויה של המסורת, העקרונות הסוציאליסטים והפציפיסטים שלו ועיסוקו בסוגיות שנויות במחלוקת, עוררו כמה שערוריות, והפכו אותו למטרה מועדפת להתקפות מעיתונות הימנית קיצונית בתקופה שבין מלחמות העולם.
כיהודי ומבקר גלוי של האנטישמיות הסופר נרדף על ידי המשטרים הרודניים מלפני ומימי מלחמת העולם השנייה.
אחרי 1944 חידש את הפעילותו כמחבר ומקדם תרבות, אבל לא הצליח להתאים את סגנונו לדרישות המשטר הקומוניסטי ואת שנותיו האחרונות חי בשוליים.
אדרקה היה נשוי בנישואים שניים לסופרת והמשוררת הרומנייה סנדה מובילה ונודע בין מלחמות העולם בפעילותו הענפה בקהילה הספרותית ברומניה, כשראיין סופרים אחרים ועמד מאחורי כמה מיזמים עיתונאיים קיבוציים.
העיניין בהיבטים שונים של תרומתו הספרותית התעורר מחדש בשלהי המאה העשרים והתחלת המאה ה-21
פליקס אדרקה נולד ב-1891 בשם זליקו פרוים אדרקו ביישוב פוישט (Puieşti), במחוז טוטובה כיום במחוז וסלוי, ברומניה.
הוא היה אחד מחמשת ילדיהם של סוחר הטבק אברם אדרקו, יליד ללשט ושל אשתו, דוברישה דבורה לבית יוסוב
(לפי מקורות אחרים לבית פרלמוטר)
משפחתו נמנתה עם המיעוט הקטן מקרב היהודים שרומניה העניקה להם אזרחות.
אבות המשפחה מצד האב הגיעו משטחי בוהמיה ומורביה.
שניים לאחיו של פרוים, לאון וויקטור, הלכו בעקבות אביהם ועבדו במסחר נעליים במילנו, באיטליה בעוד שאח אחר היה למנהל חשבונות בישראל.
פליקס אדרקה סיים בית ספר יסודי בפוישט, למד בבית ספר תיכון בעיר קריובה, אך לא סיים.
לאחר ניסיון להתיישב בפריז, שב לרומניה ב-1914 כדי לשרת בצבא.
השתתף כחייל במלחמת העולם הראשונה, כולל במסע הצבאי של רומניה נגד "הונגריה הוסבייטית" בשנת 1919. קיבל בהמשך משרת פקיד במשרד העבודה.
לקח חלק בחוג "המעופף" (Sburătorul) שהונהג על ידי אאוג'ן לובינסקו.
בימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט היה בין היהודים שנעצרו ועונו.
הוא גם אביו של הסופר והמתרגם מרצ'ל אדרקה (Marcel Aderca).
1910 Motive şi simfonii "נושאים וסימפוניות".
רומן בסגנונו של לואיג'י פיראנדלו
פליקן היה אי קטן ולא-מיושב בחוף המערבי של ברידג'טאון ופונטאבל, בסנט מייקל, ברבדוס.
על פי התיעוד ההיסטורי, האי קיבל את שמו משקנאים חומים שקיננו שם.
בעבר היו ממוקמים באי מתקני בידוד, בהם החזיקו בבידוד ספנים חולים, על מנת שלא להפיץ מחלות מידבקות באי.
על האי מוקמו חלק ממתקני הנמל של ברידג'טאון, וכן הוקם עליו אתר תיירות שנקרא פליקן וילג' (בעברית: "כפר השקנאי") אשר שימש מרכז למלאכות יד מסורתיות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יובשו המים בין האי פליקן לברידג'טאון, והאי הפך לחצי אי.
אי אחר בשם פליקן ממוקם בקבוצת האחיות הקטנות שבאיי הבתולה הבריטיים, ואי נוסף בשם זה ממוקם צפונית לאי גלווסטון שבמדינת טקסס שבארצות הברית.
פֶליציה בּלוּמֶנטל (Felicja Blumental; 28 בדצמבר 1908 – 31 בדצמבר 1991) הייתה פסנתרנית יהודייה.
בלומנטל נולדה בשנת 1908 בוורשה שבפולין, למשפחה חובבת מוזיקה ולאב כנר.
היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש והופיעה לראשונה בנגינה בגיל עשר.
בקונסרבטוריון הלאומי בוורשה למדה פסנתר אצל זביגנייב דְזֶ'בְיֶיצקי (Drzewiecki), ממייסדי תחרות שופן הבינלאומית לפסנתר, למדה קומפוזיציה אצל המלחין קרול שימנובסקי.
אחר-כך למדה בשווייץ אצל הפסנתרן יוזף טורצ'ינסקי (Turczyński), שנודע במחקריו על שופן ובביצועיו את יצירות שופן.
בשנת 1938, בעקבות התגברות האנטישמיות באירופה ערב מלחמת העולם השנייה, עזבו בלומנטל ובעלה מרקוס מיזנה את פולין לניס, אחר-כך מצאו מקלט בברזיל.
בלומנטל קיבלה אזרחות ברזילאית, והפכה לחסידה של מוזיקה ברזילאית ושל מלחינים ברזילאים.
בהמשך דרכה עברה להתגורר במילאנו משנת 1962, ובלונדון משנת 1973.
הרפרטואר של בלומנטל היה מגוון ואף הרפתקני, והשתרע מהבארוק הפורטוגזי ועד ליצירות דרום אמריקאיות בנות-זמנה.
בין הקלטותיה נכללו יצירות נשכחות רבות מאת מלחינים כגון קארל צ'רני, פרדיננד ריס וג'ון פילד.
המלחין הברזילאי וילה לובוס כתב עבורה את הקונצ'רטו החמישי שלו, לאחר ששמע והתרשם מהביצוע שלה ל"בכיאנאס ברזילייראס" מספר שלוש שלו, לפסנתר ותזמורת.
המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי הקדיש לה את יצירתו "פרטיטה לצ'מבלו ולתזמורת".
הקלטה של יצירה זו בביצוע בלומנטל זכתה בפרס אקדמיית שארל קרו (L'Académie Charles Cros) הצרפתית בשנת 1975.
בלומנטל זכורה בעיקר בזכות ביצועיה את יצירות שופן, והקלטותיה את המזורקות שלו נחשבות לפרשנויות מופת שלהן.
בלומנטל נפטרה בשנת 1991 בתל אביב, במהלך אחד מסיבובי ההופעות הרבים שלה בישראל, ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבעיר.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב אשר בו נמצאת הספרייה למוזיקה של העיר נקרא על שמה, ובו נשמרים גם התווים וההקלטות שהיו ברשותה.
בתהּ, הזמרת אנט סלין, הייתה בין המארגנים של הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה על שם פליציה בלומנטל, המתקיים כל שנה מאז שנת 1999.
פליצ'ה אנריו (באיטלקית: Felice Anerio; 1560 - 26 או 27 בספטמבר 1614) היה מלחין איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס ותחילת תקופת הבארוק וחבר באסכולה הרומאית.
פליצ'ה היה אחיו הבכור של מלחין חשוב אחר, קצת יותר מתקדם ממנו, מאותה תקופה, ג'ובאני פרנצ'סקו אנריו.
פליצ'ה אנריו נולד ברומא וחי שם כל חייו.
בילדותו, מ-1568 עד 1577 שר במקהלה של קאפלה ג'וליה, תחילה בקול סופרן ואחר כאלט.
בערך בתקופה זו החל להלחין, בייחוד מדריגלים; הייתה זו אחת התקופות המעטות בחייו של כתיבת מוזיקה חילונית.
סביר להניח, שהושפע מלוקה מרנציו, שנהנה מפופולריות עצומה בשעתו ושהה ברומא בזמן שאנריו התחיל לחבר מוזיקה.
ב-1584 התמנה אנריו למאסטרו די קאפלה (ממונה על המוזיקה) בקולג' האנגלי; נראה שהיה גם מנצח מקהלה באגודה אחרת של המוזיקאים הראשונים במעלה ברומא, "ורטואוזה קומפניה דה אי מוזיצ'י די רומא".
המשרות הללו הקנו לו ככל הנראה הזדמנות נאותה לעשות שימוש טוב בכישורי ההלחנה שלו, שכן במועד זה סיים כבר לכתוב את המוזיקה, שירים, מדריגלים וקטעי מקהלה, למחזה פסיון איטלקי.
ב-1594 החליף את ג'ובאני פלסטרינה כמלחין הרשמי של מקהלת האפיפיור, המשרה הגבוהה ביותר למלחין ברומא.
ב-1607 או קצת אחר כך היה לכומר (נתיב קריירה מקובל למלחין באסכולה הרומאית).
יחד עם פרנצ'סקו סוריאנו, עוד מלחין מן האסכולה הרומאית, עזר לתקן ולחדש את הרספונסאריות - תשובות המתפללים - בספר התפילות הקתולי, עוד אחת מן הפעילויות המאוחרות של הקונטרה-רפורמציה באיטליה.
אנריו היה מלחין שמרני, שהציב לו את סגנון פלסטרינה כנקודת מוצא, לפחות מאז שיצא מתקופת המוזיקה החילונית, כגון מדרגילים וקאנצונטות, של נעוריו.
עם זאת, אנריו השיג עוצמת מבע, שהייתה ייחודית לו לבדו.
השפעת-מה של התנועות הפרוגרסיביות של צפון איטליה ניכרת, אם כי במעומעם, ביצירתו, למשל בשימוש במקהלות כפולות (יצירות פוליכוראליות היו אופייניות לאסכולה הוונציאנית); מרקמים דקלומיים הומופוניים מהירים; תרוצות מלודיות מהירות בקו הבס (בהשפעת המונודיה).
נוסף לכך נטה לעיתים למרקמים משתנים במהירות, העוברים לסירוגין בין מקהלה מלאה לקבוצות קטנות של שניים או שלושה קולות, עוד קו-אופי פרוגרסיבי של האסכולות הצפון-איטלקיות (קו אופי זה בולט מאוד, לדוגמה, במוזיקה של קלאודיו מונטוורדי).
ביצירותיו האחרונות ממש ניכרת השפעת ויאדאנה, מי שהקנה פופולריות לבאסו קונטינואו, אך הוא המשיך לשמור אמונים לסגנון פלסטרינה בכתיבתו המלודית וההרמונית.
אנריו לא חיבר, ככל הידוע, מוזיקה אינסטרומנטלית בלבד.
מספר רב של מגניפיקטים, מזמורי תפילה, מוטטים ויצירות אחרות הודפסו על ידי ק.
פרוסקה ב"מוזיקה דיווינה" שלו (1854).
יצירותיו של פליצ'ה אנריו כוללות:
שני ספרי מדריגלי ספיריטואלי (שניהם ברומא, 1585)
שני ספרים של מזמורי קודש (ונציה, 1596 ורומא, 1596)
רספונסוריות לשבוע הקדוש (לארבעה קולות, רומא, 1606)
13 קנצונטות ספיריטואליות; 12 מוטטים, בהם רבים ל-8 קולות; מזמורי תהילים, מחרוזת תפילות, יצירות אחרות, רבות כוללות באסו קונטינואו
עוד מדריגלים שונים שאינם נכללים בפרסומים העיקריים
פליציה לַנגֶר (9 בדצמבר 1930, טרנוב שבפולין – 21 ביוני 2018, אנינגן שבגרמניה) הייתה עורכת דין ופעילת זכויות אדם, שייצגה במשך שנים רבות פלסטינים נגדם הוגשו כתבי אישום על עבירות ביטחוניות.
לנגר כתבה מספר ספרים שעסקו בהפרות זכויות אדם, לשיטתה, שבוצעו על ידי ישראל בשטחים.
בספריה תיארה עינוי אסירים פלסטינים על ידי כוחות הביטחון, הריסת בתים, גירושים, וענישה קולקטיבית.
הייתה פעילת רק"ח במשך עשרות שנים.
לנגר נולדה בשם פליציה עמליה וייט בעיר טרנוב שבפולין בשנת 1930, כבת יחידה להורים יהודים.
אביה היה בן למשפחה מבוססת ובעל תואר דוקטור במשפטים ובכלכלה.
המשפחה הספיקה לברוח לברית המועצות עם פלישת הגרמנים, שם מת אביה בגולאג.
שאר קרוביה הושמדו על ידי הנאצים.
לאחר המלחמה שבה לפולין עם אמה.
אמה נישאה בשנית ולבעלה היה בן בארץ ישראל.
ב-1947 הכירה בקרקוב ניצול שואה בשם מיצ'יו (Mieciu) לנגר.
השניים נישאו ב-1949 ובשנת 1950 עלו לישראל והצטרפו לאמה ולבעלה השני.
בתחילת דרכה בישראל התקשתה להתערות והצליחה בכך רק בזכות הצרפותה למק"י (שאליה הצטרף גם בעלה).
משנת 1959 למדה משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה והייתה פעילה באגודת הסטודנטים.
סיימה את לימודיה בשנת 1965, הוסמכה כעורכת דין ועבדה תקופה קצרה במשרד עורכי דין תל אביבי.
מיד עם תום מלחמת ששת הימים, נכחה בהריסת הכפרים במובלעת לטרון ונוכח התנגדותה הנחרצת לשלטון הצבאי של ישראל בגדה המערבית וברצועת עזה, החליטה אז לעבור לירושלים ולפתוח שם משרד לעריכת דין.
היא החלה לייצג פלסטינים, נגדם הוגשו כתבי אישום על עבירות ביטחוניות.
לאה צמל שימשה אצלה כעוזרת משפטית.
בדצמבר 1967, במסגרת חברותה ברק"ח, ניהלה מסע מחאה על גירושו לירדן של פאיק וראד, פעיל קומוניסטי, שנעצר והואשם בפעילות נגד המשטר הצבאי הישראלי.
בשנת 1973 ייצגה קבוצה של עשרה צעירים פעילי פת"ח, שנתפסו בלבנון בעת פשיטה של צה"ל.
במשפט טענה שלבית הדין הצבאי אין סמכות לשפוט אותם, מפני שהעברות המיוחסות להם בוצעו מחוץ לישראל.
ביוני 1974 ניסה ארגון "טרור נגד טרור", שפעל בהשראת מאיר כהנא, לפרוץ לביתה, לכבול את בני הבית ולהשמיד תיקים משפטיים.
על אירוע זה נידון אחד מפעילי הקבוצה, שאול אדי, לשנה מאסר על תנאי וקנס של 500 ל"י.
ביוני 1980 קיבלה מברק איום מהארגון.
בשנת 1976, ייצגה את לודווינה יאנסן (Ludvina Janssen), תיירת בת 23 שהגיעה לישראל מהולנד ושנעצרה בעת הבידוק הביטחוני בנמל התעופה בן-גוריון, ב-25 בספטמבר 1976. יאנסן שהייתה פעילת שמאל רדיקלי בהולנד, הואשמה בחברות בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין ונדונה לשש שנות מאסר.
בערעור שהגישה לנגר טענה שבפועל לא נגרם שום נזק ממעשיה, עונשה הופחת והיא שוחררה ב-1979.
בשנת 1977 שללה ממנה הוועדה לאישור סניגורים בבתי-הדין הצבאיים (הפועלת מכוח ) את הזכות להופיע כסניגורית בבתי דין צבאיים (שבהם עומדים לדין חיילים), עקב מגעיה עם גורמי אש"ף וגורמים עוינים אחרים.
לנגר עתרה לבג"ץ נגד החלטה זו, אך עתירתה נדחתה.
החלטה זו פגעה גם ביכולתה להופיע בבתי משפט צבאיים (שבהם עומדים לדין בעיקר פלסטינים), וגם עתירה שהגישה בעניין זה נדחתה, אך משרד המשפטים הבהיר שהיא רשאית להופיע בפני בתי משפט צבאיים.
זכתה לפרסום רב בשנת 1979, כשייצגה בהצלחה את ראש עיריית שכם, בסאם א-שכעה, נגדו הוציאה ישראל צו גירוש לאחר שהואשם בהסתה לפעילות טרור לאחר שהשמיע ביקורת קשה על הסכמי קמפ דייוויד.
זמן לא רב לאחר שבית המשפט העליון ביטל, לבקשתה, את צו הגירוש לשכעה, התנקשו בחייו אנשי המחתרת היהודית, והותירו אותו בכסא גלגלים כשרגליו קטועות.
במשך שנים שימשה כסגנית הנשיא של "הליגה הישראלית לזכויות אדם" (בראשה עמד פרופסור ישראל שחק).
ייצגה גם פלסטינים נוספים שנגדם הוצא צו גירוש, בין השאר את ג'יבריל רג'וב שעתר נגד גרושו ללבנון ב-1988, ופלסטינים שעתרו נגד הכרזת אדמות, שהם טענו לבעלות עליהן, כאדמות מדינה.
בסוף שנות ה-80 ייצגה את נאשמי "דרך הניצוץ" - ישראלים שהורשעו בקשר עם אנשי "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין".
בשנת 1990, לאחר 23 שנים שבהן ייצגה פלסטינים, סגרה לנגר את משרד עורכי הדין והיגרה עם בעלה לטיבינגן שבגרמניה, שם התגורר בנה.
היא קיבלה משרת הוראה באוניברסיטת טיבינגן, ומאז התגוררה שם.
ביוני 2024, מספר שנים לאחר מותה, נקרא רחוב בעיר על שמה.
בריאיון ל"וושינגטון פוסט" אמרה שהרגישה שאינה יכולה להמשיך ולשמש עלה תאנה של מערכת המשפט בישראל.
בגרמניה המשיכה לכתוב ספרים ולעסוק בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בנה, מיכאל, למד תיאטרון במזרח גרמניה, התגורר בבולגריה עם אביו ונישא שם לנערה מקומית.
לנגר נפטרה ממחלת הסרטן ב-21 ביוני 2018. הותירה אחריה את בנה, מיכאל, נכדים ונינים.
לנגר זכתה, בין היתר, לעיטורים הבאים:
מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, 2009
עיטור הוקרה על פעילותה מהרשות הפלסטינית, 2012
במו עיניי, הוצאת המחברת, תשל"ד
בדרכי שלי, הוצאת דביר, 1991
פליקס אוטו דסוף היה מנצח ומלחין גרמני.
דסוף נולד בלייפציג ולמד שם בקונסרבטוריון הלחנה, פסנתר וניצוח אצל כמה מחשובי המורים של התקופה, ביניהם איגנץ מושלס לפסנתר ומוריץ האופטמן ויוליוס ריץ להלחנה.
ראשית פרסומו בא לו כמנצח.
בגיל תשע עשרה ניצח על תזמורת תיאטרון בדיסלדורף וכעבור חמש שנים הוצעה לו משרת מנצח אורח במה שהיה אולי התיאטרון הראשון במעלה, האופרה של וינה.
בווינה היה לפרופסור באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבימה של וינה.
בווינה גם התיידד עם יוהנס ברהמס ובהמשך ניצח על ביצועי בכורה של כמה מיצירותיו התזמורתיות.
דסוף חיבר כמה יצירות בשנות ה-50' וראשית שנות ה-60' של המאה ה-19, אך ויתר על ההלחנה כאשר קריירת הניצוח שלו המריאה.
בהמשך עשה לו שם כמנהל האופרה של פרנקפורט.
קשרי הידידות האמיצים שלו עם ברהמס באים לידי ביטוי בחליפת מכתבים בין השניים בשנת 1878, כשדסוף ביקש להקדיש לברהמס את רביעיית המיתרים אופוס 7 בפה מז'ור, שהיא כנראה המוכרת ביותר בין יצירותיו.
הרביעייה זכתה אומנם להצלחה בביצוע הבכורה שלה, אך דסוף לא היה משוכנע עדיין שהיא ראויה לפרסום ושלח את הפרטיטורה אל ברהמס בבקשה לחוות דעת כנה ובהצעה להקדישה לו.
ברהמס השיב לו בשבחים ליצירה ואמר, "...
כבוד גדול יהיה זה לי אם תכתוב את שמי מעל כותרת הרביעייה - כך, במקרה הצורך, נספוג את המהלומות יחדיו, אם הציבור ימצא שאינה לטעמו." דסוף, מרוצה ואסיר תודה, השיב לו בהיתול הקנטרני, שהיה מקובל גם על ברהמס עצמו במכתביו, "...
ודאי ירווח לך כשתראה את שמך מתנוסס לזכר עולם על עמוד השער של הרביעייה.
אחרי שהבריות ישכחו את הרקוויאם הגרמני שלך, הם יוכלו להגיד, ,ברהמס?
או, כן, זה שדסוף הקדיש לו את אופוס 7 שלו!'"
דסוף חיבר גם חמישיית מיתרים ל-2 כינורות, ויולה ו-2 צ'לי, אופוס 10, כמה לידר וספר כוראלים.
כמנצח ביצע בנגינת בכורה את הסימפוניה הראשונה של ברהמס בשנת 1876.
דסוף מת בפרנקפורט ב-1892. בתו, מרגרטה דסוף, ייסדה את מקהלות דסוף כששהתה בניו יורק בביקור משפחתי בעיר.
פליצ'ה רומאני (באיטלקית: Felice Romani; 31 בינואר 1788 – 28 בינואר 1865) היה משורר וחוקר ספרות ומיתולוגיה איטלקי, שכתב לבריות למלחיני האופרה דוניצטי ובליני.
רומאני נחשב ללבריתן הטוב ביותר בין מטסטאזיו ובויטו.
רומאני הצטרף לסגל המורים של האוניברסיטה בג'נובה ובתקופת שהותו שם תרגם ספרות צרפתית.
הוא הכין, יחד עם עמית שלו, מילון בן שישה כרכים למונחי מיתולוגיה ועתיקות, כולל ההיסטוריה הקלטית באיטליה.
בקיאותו של רומאני בשפה הצרפתית ובעתיקות באה לביטוי בלבריות שכתב; רובן מבוססות על ספרות צרפתית ורבות, כמו "נורמה", עושות שימוש במקורות מיתולוגיים.
רומאני הרבה לסייר בספרד, יוון, גרמניה וצרפת.
בשנת 1814 השתקע במילאנו, שם התיידד עם דמויות חשובות בחוגי הספרות והמוזיקה.
הוא דחה הצעה למשרת משורר החצר בווינה והחל תחת זאת בקריירה של לבריתן אופרות.
הוא כתב שתי לבריות למלחין יוהאן סימון מאייר, וכתוצאה מכך התמנה ללבריתן של לה סקאלה.
רומאני זכה להוקרה הרבה ביותר מבין הלבריתנים האיטלקים של זמנו והוציא מתחת ידיו קרוב למאה לבריות.
על אף עניינו בספרות הצרפתית, סירב לעבוד בפריז.
ככלל, רומאני לא יצר סיפורים משלו; הוא התעדכן בקביעות במתרחש בתיאטרון הפריזאי ועיבד מחזות שזכו שם לפופולריות, אבל התברר שלא תמיד הייתה זו אסטרטגיה בטוחה, בהתחשב בחקיקה המעורפלת בנושא קניין רוחני בשנים ההן.
במקרה אחד, רומאני כתב לברית על בסיס המחזה "לוקרציה בורג'ה" מאת ויקטור הוגו לאופרה "לוקרציה בורג'ה" מאת דוניצטי, אבל כשהאופרה הוצגה בפריז ב-1840, השיג הוגו צו האוסר על הפקות נוספות.
הלברית נכתבה מחדש והוכתרה בשם "לה רינגאטה" והדמויות האיטלקיות הוחלפו בטורקיות.
רומאני כתב את הלבריות ל"שודד הים", "זאירה" "בני קפולט ובני מונטגיו", "לה סונאמבולה", "נורמה" ו"באטריצ'ה די טנדה" של בליני, ל"טורקי באיטליה" ול"ביאנקה ופליירו" של רוסיני ול"אנה בולנה" ו"שיקוי האהבה" של דוניצטי (שאותה עיבד מ"לה פיליטר" של אז'ן סקריב).
כמו כן כתב לברית (במקור למלחין אדלברט גירובץ), שורדי השתמש בה לקומדיה המוקדמת שלו "בוקר מלכותי".
רומאני נחשב לשותף אידיאלי לבליני, המצוטט כמי שאמר: "תנו לי שירה טובה ואתן לכם מוזיקה טובה".
"סיטואציות" דרמטיות, אפילו מוגזמות, המנוסחות בחרוזי שיר ש"תכליתם לתאר את להט היצרים באופן הססגוני והחי ביותר", כך הגדיר בליני את ציפיותיו מלברית במכתב לפלורימו מ-4 באוגוסט 1834, ואת מבוקשו זה מצא אצל רומאני.
הקשר האידיאלי הזה עלה על שרטון בגלל אי-עמידה בלוח הזמנים ל"באטריצ'ה די טנדה".
אחרי שכתב את "הפוריטנים" ללברית מאת קרלו פפולי, גמר בליני אומר שלא לחבר עוד אופרות איטלקיות עם איש פרט לרומאני.
"הפוריטנים" הייתה הבאופרה האחרונה שלו; הוא מת פחות משנה אחרי הצגת הבכורה שלה.
רומאני התאבל עליו עמוקות וכתב הספד, שבו ביטא את צערו העמוק על חילוקי הדעות שהפרידו ביניהם.
ב-1834 התמנה רומאני לעורך ה"גאזטה אופיצ'יאלה פיאמונטזה", שלו תרם ביקורות ספרותיות.
הוא נשאר במשרה זו, בהפסקה בשנים 1849 - 1854, עד מותו, במונליה (במחוז ליגוריה שבאיטליה).
כרך של הפואמות הליריות שלו יצא לאור בשנת 1841.
פֶלִיצֶ'ה בֵּאַטוֹ או ביאטו (ידוע גם בשם פליקס באטו; באיטלקית: Felice Beato; 1832 – 29 בינואר 1909) היה צלם בריטי-איטלקי, אחד מהצלמים הראשונים שצילם במזרח אסיה ואחד מצלמי המלחמה הראשונים.
הוא ידוע בתצלומיו שמציגים סצנות מחיי היומיום, פורטרטים, וצילומי פנורמה ונוף באזור אסיה והים התיכון.
טיוליו הרבים במקומות שונים אפשרו לו ליצור תמונות חזקות ונצחיות של מדינות, אנשים ואירועים שלא היו מוכרים למרבית תושבי אירופה וצפון אמריקה.
עד היום, תמונותיו נחשבות כתמונות החשובות ביותר של אירועים כגון המרד ההודי הגדול ומלחמת האופיום השנייה.
צילומיו הם הראשונים בסגנון שייקרא מאוחר יותר "צילום עיתונות".
הוא השפיע באופן משמעותי על צלמים אחרים, ותרם רבות לצילום ביפן, שם לימד ועבד עם צלמים מקומיים.
שורשיו וזהותו של פליצ'ה באטו היו נושא בעייתי, אבל הבלבול סביב מקום הולדתו ותאריך מותו הסתיים כשנמצאה תעודת פטירה שלו שהתגלתה ב-2009. ידוע כי באטו נולד בוונציה בשנת 1832 ונפטר בינואר 1909 בפירנצה.
מתעודת הפטירה עולה גם כי הוא היה נתין בריטי וכי לא נישא מעולם.
ההנחה היא שבשלב מסוים באטו ומשפחתו עברו לקורפו שהייתה אז מדינת חסות של הבריטים, וכך קיבל את אזרחותו הבריטית.
מכיוון שהיו מספר תצלומים שנחתמו בשם "פליצ'ה אנתוניו באטו" ו"פליצ'ה א.
באטו", ההנחה הייתה כי בדרך כלשהי הצליח צלם אחד לצלם באותו זמן במקומות רחוקים אחד מהשני כמו מצרים ויפן, אך בשנת 1983 הוכח כי "פליצ'ה אנתוניו באטו" ייצג שני אחים, אחד "פליצ'ה באטו" והשני "אנתוניו באטו", אשר לפעמים עבדו ביחד וחלקו חתימה משותפת.
החתימה המשותפת יוצרת עד היום בלבול בזיהוי זהות היוצר של תמונות מסוימות.
הים התיכון, חצי האי קרים והודו
מעט ידוע על תחילת דרכו של באטו כצלם.
הוא סיפר שקנה את מצלמתו ועדשתו היחידות בפריז ב-1851. הוא פגש בצלם הבריטי ג'יימס רוברטסון במלטה בשנת 1850 וליווה אותו לקונסטנטינופול בשנת 1851. בשנת 1853 החלו השניים לצלם ביחד ויצרו שותפות בשם "רוברטסון ובאטו".
רוברטסון ובאטו הצטרפו אל מסעות הצילום של אנתוניו באטו למלטה בשנת 1854 וליוון וירושלים בשנת 1857.
בשנת 1855 פליצ'ה באטו ורוברטסון נסעו לחצי האי קרים, שם תיעדו את מלחמת קרים במקום רוג'ר פנטון שעזב.
הם צילמו את נפילתה של סבסטופול בספטמבר 1855.
בפברואר 1858 באטו הגיע לקולקטה והחל לנסוע ברחבי צפון הודו כדי לתעד את תוצאות המרד ההודי בשנת 1857. במהלך התקופה הזאת היה לצלם המלחמה הראשון אי פעם שצילם גופות.
האמונה היא כי לפחות באחד הצילומים שלו, שצולם בארמון סיקנדר באג בלאקנאו, הוא ביים וסידר שלדים של מורדים הודים על מנת להגביר את הדרמטיות בצילום.
באטו ביקר גם בדלהי, קאנפור, ורנסי, אמריטסר, אגרה, שימלה ולאהור.
הוא הצטרף ביולי 1858 אל אחיו, שמאוחר יותר עזב את הודו, כנראה בעקבות בעיות בריאותיות, בדצמבר 1859. ב-1860 התיישב האח אנתוניו באטו בתבאי, מצרים, שם פתח סטודיו.
בשנת 1860 באטו עזב את השותפות "רוברטסון ובאטו", למרות שרוברטסון המשיך להשתמש בשם השותפות עד 1867. באטו נשלח מהודו אל סין, לצלם את המשלחת הצבאית הצרפתית-בריטית במלחמת האופיום השנייה.
הוא הגיע להונג קונג בחודש מרץ ומיד התחיל לצלם את העיר וסביבתה והרחיק עד קנטון.
צילומיו של באטו הם מהצילומים המוקדמים ביותר שצולמו בסין.
בזמן שהיה בהונג קונג, נפגש באטו עם צ'ארלס וירגמן, אמן וכתב בעיתון "Illustrated London New".
השניים ליוו את הכוחות הבריטים-צרפתים לצפון סין, ולבסוף לבייג'ינג.
צילומיו של באטו ממלחמת האופיום השנייה הם הראשונים שמציגים את פרישת הכוחות הצבאיים באזור, והם מסודרים לפי רצף אירועים ותאריכים.
צילומיו ממבצר טאקו הם אמנם תמציתיים, אך מציגים את הנרטיב של כל הסיפור הקרב.
רצף הצילומים מראה את הגישה אל המבצר, את ההשפעות של הפצצות על הקירות והביצורים, ולבסוף את ההרס של המבצר, כולל גופות של חיילים סינים.
באופן מעניין, התמונות לא צולמו בסדר המקורי הזה: התמונות הראשונות שצולמו היו של הגופות הסיניות, ורק לאחר שהגופות התפנו יכול היה באטו לצלם את שאריות המבנה, אך באותה תקופה היה מקובל לסדר את סדר התמונות לפי רצף האירועים של הקרב, ולאו דווקא לפי הסדר המקורי שבו הן צולמו.
הצילומים של הגופות הסיניות (באטו הקפיד לא לצלם גופות צרפתיות או בריטיות), הראו מעט מהאידאולוגיה הצילומית שלו.
רני, אחד מחברי המשלחת, ציין בזיכרונותיו: "הלכתי סביב חומות המבצר מצד מערב.
באחת מהפינות הייתה ערימה של גופות מקובצות סביב רובה.
סניור באטו התרגש מאוד, ותיאר את הערימה כ"יפהפייה", וביקש כי לא יפריעו לו לצלם את הערימה." התצלומים ייצגו את כוחו הרב של הצבא הבריטי האימפריאליסטי, ותמונותיו של באטו שימשו כהצדקה למלחמת האופיום ולמלחמות בתרבויות אחרות במזרח.
כשהיה מחוץ לבייג'ינג צילם באטו את ארמון הקיץ של הקיסר הסיני, שכלל גנים פרטיים, מקדשים ואגם מלאכותי.
חלק מהתמונות, שצולמו בין ה-6 ל-18 באוקטובר, הן ייחודיות ונדירות מאוד, מכיוון שהארמון נשדד ונבזז על ידי הכוחות הבריטים-צרפתים.
הצילומים האחרונים שצילם באטו בסין היו דיוקנאות של הלורד אלגין, שהגיע לבייג'ינג כדי לחתום על ועידת פקין, ואת הנסיך קונג, אשר חתם מטעם הקיסר.
באטו חזר לאנגליה בנובמבר 1861, ובמשך החורף מכר 400 מתמונותיו מהודו וסין להנרי הרינג, צלם מסחרי בלונדון.
הרינג שכפל את התצלומים ואז מכר אותם מחדש.
בשנת 1863 עבר באטו ליוקוהמה, יפן, שם הוא התאחד מחדש עם צ'ארלס וירגמן ששהה שם מ-1861. השניים יסדו שותפות בשם "באטו ווירגמן, אמנים וצלמים" שפעלה במהלך השנים 1867-1864. תצלומיו היפניים של באטו כללו פורטרטים, צילומים מחיי היום יום, נופים, צילום עירוני וסדרת צילומים המתעדים את האתרים לאורך הטואקידו.
הייתה זו תקופה משמעותית לצלם בה ביפן, מכיוון שהגישה למדינה ובתוך המדינה הוגבלה מאוד על ידי השוגון.
תמונותיו של באטו בלתי נשכחות לא רק בגלל איכותן, אלא גם בזכות נדירותן יחסית לכמות הצילומים שהייתה בזמן תקופת האדו ביפן.
באטו היה פעיל מאוד ביפן.
בספטמבר 1864 היה הצלם הרשמי של משלחת צבאית לשימונוסקי.
שנה לאחר מכן הוא הפיק מספר תמונות של נאגאסקי וסביבתה.
בשריפה שפרצה באוקטובר 1866 נהרסו רבות מעבודותיו, ובאטו איבד את הסטודיו שלו.
בשנתיים הבאות הוא ניסה לצלם את כל החומר מחדש.
התוצאה הייתה שני כרכים של תמונות, בשם "המין המקומי", שהכיל 100 דיוקנאות ותמונות יומיות, ו"מבט על יפן", שהכיל 98 צילומי נוף ונוף עירוני.
תמונות רבות נצבעו ביד בעזרת טכניקה שפיתח באטו.
מ-1869 עד 1877, לאחר שהשותפות עם וירגמן הסתיימה, פתח באטו סטודיו משלו ביוקוהמה בשם "פ.
באטו ושות', צלמים" עם עוזר בשם ה.
במהלך עבודתו בסטודיו היה אחראי להדרכתם של מספר צלמים, שמאוחר יותר היו צלמים מובילים ביפן.
בשנת 1871 באטו שימש הצלם הרשמי של משלחת ארצות הברית לקוריאה.
התמונות שצילם שם באטו הן התמונות המוקדמות ביותר של המדינה ותושביה.
באטו החל לעסוק בסחר במניות, ופרש באופן מעשי מצילום.
ב-29 בנובמבר 1884 עזב באטו את יפן, ועבר לפורט סעיד, מצרים.
בעיתון דווח כי איבד את כל כספו בבורסה ביוקוהמה.
מ-1884 עד 1885 היה הצלם הרשמי של משלחת לח'רטום וסודאן, בהובלתו של הגנרל צ'ארלס גורדון.
לא ידוע על צילומים ששרדו מסודאן.
כשחזר לאנגליה ב-1886, הרצה באטו בלונדון, אך תוך זמן קצר חזר לאסיה, הפעם לבורמה, שם משנת 1896 עסק בצילום.
אין הרבה מידע על השנים המאוחרות שלו.
ידוע כי בשנת 1907 החברה שלו נכנסה לתהליך פשיטת רגל.
כשהתגלתה תעודת הפטירה שלו ב-2009, התברר כי באטו נפטר ב-29 בינואר ב-1909 בפירנצה, איטליה.
פליקס אדולף אבואה (בצרפתית - Félix Adolphe Éboué; 26 בדצמבר 1884 - 17 במרץ 1944) היה מדינאי צרפתי שחור, ששימש בתפקידים בכירים בממשל הקולוניאלי הצרפתי.
הוא תמך בשיתוף אפריקאים בממשל, ובעידוד התרבות המקומית.
ב-1944 זכה להיות האדם השחור הראשון ששרידיו הוטמנו בפנתיאון בפריז לאחר מותו.
אבואה נולד בקאיין שבגיאנה הצרפתית (הנחשבת לחבל ארץ מעבר לים של צרפת).
הוא היה הבן הרביעי ממשפחה בת חמישה ילדים.
עוד בצעירותו גילה הישגים לימודיים וקיבל מלגה ללימודים בתיכון בבורדו.
כן גילה מצוינות במשחק הכדורגל.
הוא סיים לימודי משפטים באחד מבתי הספר ה"קולוניאלים" המיועדים להכשרת בני המושבות בפריז.
את הקריירה שלו התחיל באובאנגי שארי בה שרת כעשרים שנה, ולאחר מכן עבר למרטיניק.
בשנת 1936 מונה למושל גוואדלופ, והיה לשחור הראשון הממונה למשרה רמה בממשל הקולוניאלי הצרפתי.
שנתיים לאחר מכן עבר לצ'אד, והגיע לפור לאמי ב-4 בינואר 1939, כאשר מלחמת העולם השנייה נראתה כעומדת בפתח.
הוא היה בעל תפקיד מפתח בגיבוש תמיכת צ'אד באנשי צרפת החופשית של דה גול ב-1940 ובגיבוש השליטה בכל מושבות אפריקה הצרפתית המשוונית.
כמושל, עשה אבואה מאמצים רבים לשיפור מצבם של תושבי המושבה.
הוא סימן כ"בעלי ערך" (évolué) מאתיים משכילים בני המקום, הוריד את מיסיהם ונתן להם משרות סמכות בממשל.
על אף שהיה פרנקופיל, ופעל לעידוד השפה הצרפתית, גילה מעורבות בעידוד השפה והתרבות המקומיות.
בשנת 1941 צורף ללגיון הכבוד.
ב-1944 מת מהתקף לב בעת ביקור בקהיר.
אפרו נטמן בפנתיאון בפריז, והוא היה השחור הראשון שזכה לכך.
פליקס אהרונוביץ' הוא מתעמל ישראלי.
אהרונוביץ' נולד באודסה (כיום באוקראינה), עלה עם משפחתו לישראל וגדל בקריית ביאליק.
בשנת 2006 השתתף לראשונה באליפות העולם בהתעמלות, שנערכה באורהוס, וסיים במקום ה-113 בקרב-רב.
באליפות העולם שנערכה ברוטרדם ב-2010 לא הגיע להישגים גבוהים.
הוא סיים במקום ה-69 בסוס הסמוכות, במקום ה-75 בטבעות, במקום ה-81 בקרב-רב, במקום ה-109 במקבילים, במקום ה-131 במתח, במקום ה-189 בתרגיל הקרקע ובמקום ה-238 בסוס הקפיצות.
באותה שנה החל להתאמן באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה במונפלייה ב-2012 עלה לגמר הקרב-רב מהמקום ה-11, והבטיח את מקומו באולימפיאדת לונדון.
כן סיים במקום ה-38 במקבילים, במקום ה-39 בטבעות, במקום ה-46 במתח, במקום ה-52 בתרגיל הקרקע ובמקום ה-80 בסוס הסמוכות.
באולימפיאדה עצמה סיים במקום ה-32 בקרב-רב (4 מקומות פחות מהמקום שהיה מקנה לו מקום בגמר).
כן סיים במקום ה-44 בסוס הסמוכות, במקום ה-48 במקבילים, במקום ה-51 בטבעות ובקרקע, במקום ה-56 במתח ובמקום ה-68 בקפיצות.
פליצ'ה ג'ימונדי (באיטלקית: Felice Gimondi; 29 בספטמבר 1942 – 16 באוגוסט 2019) היה רוכב אופניים איטלקי.
היה אחד מחמישה רוכבים שניצחו בכל שלושת הגרנד טורס.
ילדותו והתחלת הקריירה הספורטיבית שלו כחובב
ג'ימונדי נהג לרכב באופניים יחד עם אמו, דוורית שביצעה את עבודתה על גבי אופניים.
ב-1964, ג'ימונדי התחרה במירוץ הכביש של המשחקים האולימפיים, וסיים במקום ה-33. אחרי שניצח בגרסת החובבים של הטור דה פראנס ב-1964, הוא הוחתם בקבוצת סאלבארני.
בשנתו הראשונה כמקצוען, כתוצאה מפרישת רוכב אחר בקבוצתו הוא צורף לטור דה פראנס של 1965 בדקה האחרונה, וזכה במירוץ כשהוא הופך לגיבור לאומי איטלקי.
ב-1966 הוא זכה בשניים מחמשת המרוצים הקלאסיים (חמשת המונומנטים): פריז - רובא וג'ירו די לומברדיה.
ב-1967 הוא זכה בג'ירו ד'איטליה.
ב-1968 הוא זכה בטור של ספרד (הוואלטה אספניה).
ב-1969 הוא זכה שוב בג'ירו ד'איטליה.
ב-1973 זכה ג'ימונדי באליפות העולם באופני כביש (אחרי שהגיע שני ב-1971 ושלישי ב-1970), ושוב במירוץ הקלאסי הג'ירו די לומברדיה.
ב-1974 זכה ג'ימונדי במירוץ הקלאסי מילאנו - סן רמו.
ב-1976 הוא זכה בפעם השלישית והאחרונה בג'ירו ד'איטליה.
הוא מחזיק בשיא ההופעות על הפודיום בג'ירו ד'איטליה: 9 בסך-הכל, מתוכן 3 זכיות במקום הראשון, פעמיים במקום השני וארבע פעמים במקום השלישי.
הישגיו מרשימים אף יותר בהתחשב בכך שרוב-רובה של הקריירה שלו כרוכב מקצועי התנהלה בצל הקריירה של אדי מרקס, הנחשב לרוכב האופניים הגדול בכל הזמנים.
ג'ימונדי פרש ב-1979, כשבאמתחתו 158 ניצחונות כמקצוען.
בין פעולותיו אחרי פרישתו, היה דירקטור ספורטיף (מנהל ספורטיבי) למשך זמן קצר בקבוצת Gewiss, כיהן כנשיא קבוצת "Mercatone Uno" בזמן שרכב בה מרקו פנטאני וכיהן כנשיא קבוצת רכיבת-האופניים TX Active - Bianchi.
ב-16 באוגוסט 2019 נפטר כתוצאה מהתקף לב בעת ששחה בים בעת חופשה בג'ארדיני נקסוס שבסיציליה.
ג'ימונדי נכשל פעמיים בבדיקות לאיתור חומרים אסורים: לראשונה ב-1968 בג'ירו של איטליה, ובפעם השנייה ב-1975 בטור דה פראנס.
פליפר ולופקה היא סדרת אנימציה אוסטרלית-ישראלית אשר נוצרה על ידי היוצרים של "משטרת האגדות" רון אייזק, ליאורה קמנצקי וחברת Yoram Gross וE.M TV.
העונה הראשונה של הסדרה דובבה גם לעברית.
העונה השנייה והעונה השלישית לא דובבו לעברית.
הסדרה מתמקדת בלופקה ופליפר, הנלחמים בכוחות הרשע של דקסטר שרוצה לשלוט בקווטסו.
לופקה חי בהוואי, באי לוקה.
הוא אוהב את נולה ומתמודד עם בולו, (בנם של צ'יף קאפונה וביאה) ועם אביו בומאנה (שלא מאמין בפליפר).
פליפר צריך להתמודד מול דקסטר סרג' והכרישים.
בסוף העונה מתגלה שדקסטר גירש את הוריו של פליפר מהאי.
בהמשך, הוריו של פליפר חזרו וגירשו את דקסטר מהמלכות והוא יצא לגלות.