tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהר מאוד הפך לאפשרי וזול לפרש רצפים של קוד כדי לבצע פונקציה, ויצרני מכשירים מצאו דרך לשלוח מאות הוראות מכשירים.
בפרט, הם השתמשו בתו מילוט ASCII 27, ואחריו סדרת תווים שנקראת "רצף בקרה" או "רצף מילוט".
המנגנון הומצא על ידי בוב במר, אבי ה-ASCII.
לדוגמה, הרצף של קוד 27, ואחריו התווים הניתנים להדפסה , יגרום למסוף Digital Equipment Corporation VT100 להזיז את הסמן שלו לתא ה-10 של השורה השנייה של המסך.
קיימים מספר תקנים עבור רצפים אלה, בעיקר ANSI X3.64. מספר הווריאציות הלא סטנדרטיות בשימוש הוא גדול, במיוחד בקרב מדפסות, שבהן הטכנולוגיה התקדמה הרבה יותר מהר, ואף גוף תקנים לא היה יכול לעמוד בקצב.
כל הערכים בטבלת ASCII מתחת לקוד 32 (טכנית ערכת קודי הבקרה C0) הם מסוג זה, כולל CR ו-LF המשמשים להפרדת שורות טקסט.
הקוד 127 (DEL) הוא גם תו בקרה.
טבלאות ASCII מורחבות שהוגדרו על ידי ISO 8859 הוסיפו את הקודים 128 עד 159 כתווי בקרה, זה נעשה בעיקר כדי שאם הסיבית הגבוהה הושמטה היא לא תשנה תו הדפסה לקוד בקרה C0, אבל היו כאן גם כמה הקצאות לשימושים, במיוחד NEL.
סט שני זה נקרא סט C1.
65 קודי הבקרה הללו הועתקו ל-Unicode.
Unicode הוסיף עוד תווים שיכולים להיחשב כפקדים, אבל הוא עושה הבחנה בין "תווי עיצוב" אלה (כגון ה-0-width non-joiner), לבין 65 תווי הבקרה.
ערכת התווים Extended Binary Coded Decimal Interchange Code (EBCDIC) מכילה 65 קודי בקרה, כולל כל קודי הבקרה של ASCII בתוספת קודים נוספים המשמשים בעיקר לשליטה בציוד היקפי של IBM.
תווי הבקרה ב-ASCII שעדיין נמצאים בשימוש נפוץ כוללים:
0 (null, NUL, \0, ^@), במקור נועד להיות תו שמתעלמים ממנו, אך כיום משמש שפות תכנות רבות, כולל C, כדי לסמן את סוף המחרוזת.
7 (bell, BEL, \a, ^G), מה שעלול לגרום למכשיר להשמיע אזהרה כגון פעמון או צליל צפצוף או מסך מהבהב.
8 (backspace, BS, \b, ^H), עשוי למחוק את התו הקודם.
9 (טאב אופקי, HT, \t, ^I), מעביר את מיקום ההדפסה ימינה לעצירת הטאב הבאה.
10 (ירידת שורה, LF, \n, ^J), מזיז את ראש ההדפסה למטה שורה אחת, או לקצה השמאלי ולמטה.
משמש כסמן סוף שורה ברוב המערכות והגרסאות של UNIX.
12 (הזנת טופס, FF, \f, ^L), כדי לגרום למדפסת להוציא נייר לראש העמוד הבא, או למסוף וידאו לנקות את המסך.
13 (החזרת הסמן, CR, \r, ^M), מעביר את מיקום ההדפסה לתחילת השורה, ומאפשר הדפסת שורה נוספת על גבי השורה הקודמת.
משמש כסמן סוף שורה ב- Classic Mac OS, OS-9, FLEX (וגרסאות שלהם).
זוג CR+LF משמש לסימון סוף שורה את CP/M -80 ונגזרותיו כולל DOS ו-Windows, וכן על ידי פרוטוקולי שכבת יישומים כגון FTP, SMTP ו- HTTP.
פועל כסוף קובץ עבור פלט/קלט של קובץ טקסט במערכת ההפעלה חלונות.
ניתן לתאר את תווי הבקרה כמבצעים משהו כאשר המשתמש מזין אותם, כגון קוד 3 (תו סוף טקסט, ETX, ^C) כדי לעצור את תהליך הריצה, או קוד 4 (תו סוף שידור, EOT, ^D), משמש לסיום קלט טקסט או ליציאה ממעטפת יוניקס.
שימושים אלו בדרך כלל אינם קשורים לשימוש שלהם כאשר הם נמצאים בפלט של טקסט, ובמערכות מודרניות בדרך כלל אינם כרוכים בשידור של מספר הקוד כלל (במקום זאת, התוכנית מקבלת את העובדה שהמשתמש מחזיק את מקש Ctrl לחוץ ולוחץ על המקש המסומן ב-'C').
הקטגוריה הכללית שלהם היא "Cc".
קודי עיצוב מופרדים בקטגוריה כללית "Cf".
לתווי הבקרה Cc אין שם ב-Unicode, אלא מקבלים תוויות כגון "<control-001A>" במקום זאת.
ישנן מספר טכניקות להצגת תווים שאינם מודפסים, המודגמות להלן ביחס לתו הפעמון בקידוד ASCII:
נקודת קוד: 7 עשרוני, הקסדצימלי 0x07
קיצור, לרוב שלוש אותיות גדולות: BEL
תו מיוחד הדוחס את הקיצור: Unicode U+2407 (␇), "סמל לפעמון"
סימן קרט ב-ASCII, כאשר נקודת הקוד 00xxxxx מיוצגת כסימן ואחריו האות הגדולה בנקודת הקוד 10xxxxx: ^G
כיצד תווי בקרה ממופים למקלדות
למקלדות מבוססות ASCII יש מקש שכותרתו "Control", "Ctrl", או לעיתים נדירות "Cntl", שפועל בדומה למקש Shift, בלחיצה בשילוב עם מקש אות או סמל אחר.
באחד המימושים, מקש הבקרה יוצר את הקוד 64 מקומות מתחת לקוד עבור האות הגדולה (בדרך כלל) שהוא נלחץ איתה (כלומר, מפחית 64 מערך קוד ASCII בעשרונית של האות הגדולה).
מימוש נוסף הוא לקחת את קוד ה-ASCII המיוצר על ידי המקש ולבצע פעולת AND על סיביות עם 31, מה שמאלץ את סיביות 6 ו-7 להתאפס.
התו NULL (קוד 0) מיוצג על ידי Ctrl-@, "@" הוא הקוד מיד לפני "A" בערכת התווים ASCII.
מטעמי נוחות, הרבה מסופים מקבלים את Ctrl-Space כמקבילה עבור Ctrl-@.
בכל מקרה, זה מייצר את אחד מ-32 קודי הבקרה של ASCII בין 0 ל-31. גישה זו אינה מסוגלת לייצג את התו DEL בגלל הערך שלו (קוד 127), אבל Ctrl-?
משמש לעיתים קרובות עבור תו זה, שכן הפחתה של 64 מ'?' נותן מינוס 1, שבתרגום ל-7 סיביות הוא 127.
כאשר מקש הבקרה לחוץ, מקשי האותיות מייצרים את אותם תווי בקרה ללא קשר למצב של מקשי Shift או Caps Lock.
במילים אחרות, זה לא משנה אם המקש היה יוצר אות גדולה או קטנה אילולי הלחיצה על קונטרול.
הפרשנות של מקש הבקרה עם מקשי הרווח, התו הגרפי ומקשי הספרות (קודי ASCII 32 עד 63) משתנה בין מערכות.
חלקם יפיקו את אותו קוד תו כאילו לא הוחזק מקש הבקרה.
מערכות אחרות מתרגמות את המפתחות הללו לתווי בקרה כאשר מקש הבקרה לחוץ.
הפרשנות של מקש הבקרה עם מקשים שאינם ASCII ("זרים") משתנה גם היא בין המערכות.
תווי בקרה מומרים לעיתים קרובות לצורה הניתנת להדפסה הידועה בשם סימון קרט על ידי הדפסת סימן קרט (^) ולאחר מכן תו ASCII בעל הערך של תו הבקרה בתוספת 64. תווי בקרה שנוצרו באמצעות מקשי האותיות מוצגים לפיכך באות גדולה.
לדוגמה, ^G מייצג קוד 7, אשר נוצר על ידי לחיצה על מקש G כאשר מקש הבקרה לחוץ.
למקלדות יש בדרך כלל כמה מקשים בודדים שמייצרים קודי תו בקרה.
לדוגמה, המפתח שכותרתו "Backspace" מפיק בדרך כלל קוד 8, "Tab" קוד 9, "Enter" או "Return" קוד 13 (אם כי מקלדות מסוימות עשויות להפיק קוד 10 עבור "Enter").
מקלדות רבות כוללות מקשים שאינם מתאימים לשום תו ASCII שניתן להדפסה או לתו בקרה, למשל חיצי בקרת סמן ופונקציות עיבוד תמלילים.
לחיצות המקשים הקשורות מועברות לתוכניות מחשב באחת מארבע שיטות: ניכוס תווי בקרה שאינם בשימוש; שימוש בקידוד כלשהו מלבד ASCII; שימוש ברצפי בקרה מרובי תווים; או שימוש במנגנון נוסף מחוץ ליצירת תווים.
מסופי מחשב "טיפשים" משתמשים בדרך כלל ברצפי בקרה.
מקלדות המחוברות למחשבים אישיים עצמאיים שיוצרו בשנות ה-80 משתמשות בדרך כלל באחת משתי השיטות הראשונות (או בשתיהן).
מקלדות מחשב מודרניות מייצרות קודי סריקה המזהים את המקשים הפיזיים הספציפיים שנלחצים; תוכנת המחשב קובעת כיצד לטפל במקשים הנלחצים, כולל כל אחת מארבע השיטות שתוארו לעיל.
תווי הבקרה תוכננו להתחלק למספר קבוצות: בקרת הדפסה ותצוגה, מבנה נתונים, בקרת שידור ועוד.
תווי בקרת הדפסה שימשו לראשונה לשליטה במנגנון הפיזי של מכונות כתיבה, התקן הפלט המוקדם ביותר.
יישום מוקדם של רעיון זה היה תווי בקרת סמן ASA מחוץ לתשדורת.
מאוחר יותר שולבו תווי בקרה בזרם הנתונים שיודפסו.
תו החזרת הסמן (CR), כאשר הוא נשלח למכשיר כזה, גורם לו לשים את התו בקצה הנייר בו מתחילה הכתיבה (ואולי גם להעביר את מיקום ההדפסה לשורה הבאה).
תו הזנת השורה (LF/NL) גורם להתקן להציב את מיקום ההדפסה בשורה הבאה.
זה עשוי (או אולי לא), בהתאם למכשיר ולתצורתו, גם להזיז את מיקום ההדפסה לתחילת השורה הבאה (המיקום השמאלי ביותר עבור כתב משמאל לימין, כמו האלפבית המשמש לשפות מערביות, והמיקום הימני ביותר עבור כתבים מימין לשמאל כגון האלפבית העברי והערבי).
תווי הטאב האנכי והאופקי (VT ו-HT/TAB) גורמים להתקן הפלט להזיז את מיקום ההדפסה לתחנת הטאב הבאה בכיוון הקריאה.
תו הזנת הטופס (FF/NP) מתחיל עמוד נייר חדש, ויכול לעבור לתחילת השורה הראשונה, או לא לעבור.
תו ה-backspace (BS) מזיז את מיקום ההדפסה תו אחד אחורה.
במדפסות, כולל מסופי מחשב עם עותקים מודפסים, לרוב משתמשים בזה כדי שהמדפסת תוכל להדפיס תו נוסף על גבי התו האחרון שהודפס כדי להפיק תווים אחרים שאינם זמינים במקלדת.
על מסופי וידאו והתקני פלט אלקטרוניים אחרים, יש לעיתים קרובות אפשרויות תצורת תוכנה (או חומרה) המאפשרות מחיקה עם התו backspace (למשל, רצף BS, SP, BS), שמוחק, או רצף שלא מוחק, אך במחשבים מודרניים התו מוחק כברירת מחדל.
תווי ההסטה וההזזה החוצה (SI ו-SO) שימשו לבחירת ערכות תווים חלופיות, גופנים, קו תחתון או מצבי הדפסה אחרים.
רצפי מילוט שימשו לעיתים קרובות כדי לעשות את אותו הדבר.
עם הופעת מסופי מחשב שלא הדפיסו פיזית על נייר ולכן הציעו גמישות רבה יותר לגבי מיקום במסך, מחיקה וכדומה, קודי בקרה להדפסה הותאמו למצב החדש.
הזנות טפסים, למשל, ניקו בדרך כלל את המסך, שכן לא היה דף נייר חדש לעבור אליו.
פותחו רצפי מילוט מורכבים יותר כדי לנצל את הגמישות של המסופים החדשים.
הרעיון של תו בקרה תמיד היה מגביל במידה מסוימת, ובפרט כאשר נעשה בו שימוש עם חומרה חדשה, גמישה הרבה יותר.
רצפי בקרה (לפעמים מיושמים כרצפי מילוט) יכלו להתאים לגמישות ולעוצמה החדשים והפכו לשיטה הסטנדרטית.
עם זאת, היה, ונשאר, מגוון גדול של רצפים סטנדרטיים לבחירה.
המפרידים (קובץ, קבוצה, רשומה ויחידה: FS, GS, RS ו-US) נוצרו כדי לייצר מבנה לנתונים, בדרך כלל על קלטת, כדי לדמות כרטיסים מחוררים.
סוף מדיום (EM) מזהיר שהקלטת (או אמצעי הקלטה אחר) מסתיימת.
בעוד שמערכות רבות משתמשות ב-CR/LF וב-TAB להבניית נתונים, ניתן להיתקל בתווי בקרת המפריד בנתונים שיש להבנות.
תווי הבקרה של המפריד אינם עמוסים מדי; אין בהם שימוש כללי למעט הפרדת נתונים לקבוצות מובנות.
הערכים המספריים שלהם צמודים לתו הרווח, שיכול להיחשב כחבר בקבוצה, כמפריד מילים.
תווי בקרת השידור נועדו להבנות זרם נתונים, ולנהל שידור חוזר או כשל סלחני, לפי הצורך, במקרה של שגיאות שידור.
תו ההתחלה של כותרת (SOH) נועד לסמן קטע שאינו נתונים בזרם נתונים - החלק בזרם המכיל כתובות ונתוני תחזוקה אחרים.
תו תחילת הטקסט (STX) סימן את סוף הכותרת, ואת ההתחלה של החלק הטקסטואלי של זרם.
תו סוף הטקסט (ETX) סימן את סוף הנתונים של הודעה.
מוסכמה בשימוש נרחב היא להפוך את שני התווים הקודמים ל-ETX לסיכום ביקורת או CRC למטרות זיהוי שגיאות.
תו סוף גוש השידור (ETB) שימש לציון סופו של גוש נתונים, שבו הנתונים חולקו לבלוקים כאלה למטרות שידור.
תו הבריחה (ESC) נועד "לצטט" את התו הבא, אם זה היה תו בקרה אחר הוא היה מדפיס אותו במקום לבצע את פונקציית הבקרה.
כיום כמעט ולא משתמשים בו למטרה זו.
תווים שונים הניתנים להדפסה משמשים כ"תווי בריחה " גלויים, בהתאם להקשר.
תו ההחלפה (SUB) נועד לבקש תרגום של התו הבא מתו שניתן להדפסה לערך אחר, בדרך כלל על ידי הגדרת bit 5 לאפס.
זה שימושי מכיוון שחלק מהמדיה (כגון גיליונות נייר המיוצרים על ידי מכונות כתיבה) יכולים לשדר רק תווים הניתנים להדפסה.
במערכות MS-DOS עם קבצים פתוחים במצב טקסט, תו "סוף טקסט" או "סוף קובץ" מסומן על ידי תו זה (Ctrl-Z), במקום Ctrl-C או Ctrl-D, הנפוצים בשאר מערכות הפעלה.
תו הביטול (CAN) סימן שיש למחוק את הרכיב הקודם.
תו ההכרה השלילי (NAK) הוא דגל מוגדר כדי לציין בעיה בקליטה, ולעיתים קרובות, לסמן שיש לשלוח שוב את הרכיב הנוכחי.
תו האישור (ACK) משמש בדרך כלל כדגל כדי לציין שלא זוהתה בעיה באלמנט הנוכחי.
כאשר אמצעי שידור הוא חצי דופלקס (כלומר, הוא יכול לשדר רק בכיוון אחד בכל פעם), יש בדרך כלל תחנת מאסטר שיכולה לשדר בכל זמן, ותחנת בת אחת או יותר שמשדרות כשיש להן רשות.
תו החקירה (ENQ) משמש בדרך כלל את תחנת המאסטר כדי לבקש מתחנת בת לשלוח את ההודעה הבאה שלה.
תחנת בת מציינת שהיא השלימה את השידור שלה על ידי שליחת תו סוף השידור (EOT).
קודי בקרת המכשיר (DC1 עד DC4) היו במקור כלליים, שיושמו לפי הצורך על ידי כל מכשיר.
עם זאת, צורך אוניברסלי בהעברת נתונים הוא לבקש מהשולח להפסיק את השידור כאשר מקלט אינו מסוגל באופן זמני לקבל נתונים נוספים.
חברת Digital Equipment Corporation המציאה קונבנציה שהשתמשה ב-19 (תו בקרה במכשיר 3 (DC3), הידוע גם כ-control-S, או XOFF) לסימון "עצור שידור" ("S"top), ו-17 (תו בקרה במכשיר 1 (DC1), הידוע גם כ-control-Q, או XON) כדי להתחיל בשידור.
זה נכנס לשימוש כה נרחב שהרוב לא ידעו שהוא לא חלק מ-ASCII הרשמי.
טכניקה זו, ככל שתיושם, חוסכת חוטים בכבל הנתונים המוקדשים לניהול שידור, מה שחוסך כסף.
עם זאת, יש להשתמש בפרוטוקול הגיוני לשימוש באותות בקרת זרימת שידור כאלה, כדי למנוע מצבי קיפאון פוטנציאליים.
תו מילוט של קישור נתונים (DLE) נועד להיות אות לקצה השני של קישור נתונים שהתו הבא הוא תו בקרה כגון STX או ETX.
לדוגמה, חבילת נתונים עשויה להיות בנויה בצורה הבאה (DLE) <STX> <PAYLOAD> (DLE) <ETX>.
קוד 7 (BEL) נועד לגרום לאות קולי במסוף המקבל.
רבים מתווי הבקרה של ASCII תוכננו עבור מכשירים של אותה תקופה שלא משמשים כיום.
לדוגמה, קוד 22, "סינכרוני סרק" (SYN), נשלח במקור על ידי מודמים סינכרוניים (שצריכים לשלוח נתונים כל הזמן) כאשר לא היו נתונים ממשיים לשליחה.
(מערכות מודרניות משתמשות בדרך כלל ב-start bit כדי להכריז על תחילתה של מילה משודרת — זו תכונה של תקשורת א-סינכרונית.
קישורי תקשורת סינכרוניים נראו לעיתים קרובות יותר עם מיינפריים, שם הם הופעלו בדרך כלל על גבי קווי תקשורת ארגוניים שכורים כדי לחבר מיינפריים למיינפריים אחר או אולי למיני מחשב.)
קוד 0 (שם קוד ASCII NUL) הוא מקרה מיוחד.
בכרטיס מנוקב, זה המצב כאשר אין חורים.
נוח להתייחס לזה כאל תו מילוי ללא משמעות אחרת.
מכיוון שלמיקום של תו NUL אין חורים, ניתן להחליפו בכל תו אחר במועד מאוחר יותר, לכן הוא שימש בדרך כלל לשמירת מקום, או לתיקון שגיאות או להכנסת מידע שיהיה זמין במועד מאוחר יותר, או במקום אחר.
במחשוב הוא משמש לעיתים קרובות עבור ריפוד ברשומות באורך קבוע ובאופן נפוץ יותר, לסימון סוף מחרוזת.
קוד 127 (DEL, המכונה "rubout") הוא גם מקרה מיוחד.
בקוד 7 הסיביות שלו כל הסיביות דולקות, מה שבעצם מחק תא תו בסרט מנוקב כאשר נקבו יתר על המידה.
סרט מנוקב היה אמצעי אחסון נפוץ כשפותח ASCII, עם היסטוריית מחשוב החל מציוד לפיצוח קודים של מלחמת העולם השנייה בביורו שיפרוב.
סרט הנייר יצא משימוש בשנות ה-70, כך שההיבט החכם הזה של ASCII כמעט ולא ראה שימוש לאחר מכן.
חלק מהמערכות (כגון מחשב אפל הראשון) המירו אותו ל-backspace.
אבל מכיוון שהקוד שלו נמצא בטווח של תווים אחרים הניתנים להדפסה, ומפני שלא היה לו גליף רשמי, ספקי ציוד מחשבים רבים השתמשו בו כתו נוסף שניתן להדפסה (לעיתים קרובות תו "קופסה" שחור לגמרי השימושי למחיקת טקסט על ידי הדפסת יתר עם דיו).
ROM-ים שאינם ניתנים למחיקה מיושמים בדרך כלל כמערכים של אלמנטים ניתנים להיתוך, שכל אחד מהם מייצג ביט, שניתן לעבור רק בכיוון אחד, בדרך כלל מאחד לאפס.
ב-PROM-ים כאלה, ניתן להשתמש בתווי DEL ו-NUL באותו אופן שבו נעשה שימוש בקלטת מחוררת: האחד לשמור בתי מילוי חסרי משמעות שניתן לכתוב מאוחר יותר, והשני כדי להמיר בתים כתובים לבתי מילוי חסרי משמעות.
עבור PROM-ים שמחליפים אחד לאפס, התפקידים של NUL ו-DEL הפוכים; כמו כן, DEL יעבוד רק עם תווים של 7 סיביות, שבהם נעשה שימוש לעיתים רחוקות כיום; עבור תוכן של 8 סיביות, ניתן להשתמש בקוד התו 255, המוגדר בדרך כלל כתו רווח לא שובר, במקום DEL.
מערכות קבצים רבות אינן מאפשרות תווי בקרה בשמות קבצים, מכיוון שייתכן שיש להם פונקציות שמורות.
תו אדום היא סימן להבטחת איכות בצרפת כפי שהוגדרה בחוק מס' 11–2006 (5 בינואר 2006).
מוצרים, המתאימים לתו אדום, הם: פריטי מזון, מוצרים חקלאיים שאינם מזון, ומוצרים לא מעובדים כגון פרחים.
על פי משרד החקלאות הצרפתי: "התו האדום מאשר כי למוצר יש קבוצה או מערך ספציפי של מאפיינים, המבססים רמה מעולה ומבדיל אותו ממוצר דומה (ללא תו)".
כדי להשיג את התו האדום, יש לאמץ מערך תקנים מחמיר ביותר שהוכן על ידי קבוצת יצרנים.
תקנים אלה קובעים את הקריטריונים שעל המוצר לעמוד בהם לאורך שרשרת הייצור, לרבות טכניקות חקלאיות, הזנה, עיבוד והפצה.
האישור מוכרז רשמית בצו משותף של שר החקלאות והדייג והשר לענייני צרכנות, על פי המלצות "המכון הלאומי למקור ואיכות" .
INAO הוא הגוף הציבורי הצרפתי האחראי על סימני איכות ומקור הנוגעים למוצרי מזון.
תו זה מאשר את הייצור של 434 מוצרים צרפתיים שנהנים מהתו האדום, 329 מהם נוגעים למגזרי העופות, הבשר והשרקוטרי ב-6,000 חברות בתעשיית המזון החקלאי שלמעשה מקבלים את תוצרתן של 45,000 חוות חקלאיות נכון לשנת 2018,מחזור המכירות של חברות אלה בשנת 2018 עמד על 1.5 מיליארד אירו.
הדו"ח שמתפרסם מדי שנה על ידי ה-INAO מאשר כי "התו האדום" נמצא בעלייה מתמדת.
תּוּבַל הוא קיבוץ בגליל התחתון בתחומי המועצה האזורית משגב.
הוא קרוי על שם תובל קין, בנו של למך, מצאצאי קין בן אדם.
העבודות להקמת המקום החלו בשנת 1978 והוא הוקם מיד כיישוב קבע עם בתים מבנייה קשה.
הוא אוכלס בפברואר 1980 על ידי גרעין נח"ל, בגלל קשיים בגיבוש הגרעין המיישב.
באותה עת היו במקום כ-20 בתים.
תובל אוזרח בינואר 1981 על ידי חברי תנועת הצופים ותנועת הבונים דרור מאנגליה שקיבלו הכשרה בבית העמק וקבוצה של הבונים מדרום אפריקה.
בתחילת אוגוסט 1981 התקיים טקס עלייה על הקרקע.
באותה עת היו בתובל כ-60 איש שהתפרנסו ממשתלות גרניום, גידול פלפלים ומלונים ולול פיטום.
חלק מהחברים עבדו במפעל של קיבוץ עמיעד.
הקיבוץ התנהל בשיתוף מלא ללא מגבלות על ימי החופש, וגישה חופשית לכלבו ולקופה הקטנה.
ביולי 1981 הוקם בתובל מרפאה של קופת חולים כללית.
ענף נוסף בקיבוץ בשנותיו הראשונות היה גידול אזוביון.
בשנת 1999 הוקמה בצמוד לקיבוץ הרחבה קהילתית.
פרנסתו, מלבד עבודת חברים, נשענת על רפת משותפת עם סאסא, מטע קיווי ולול במסגרת האינטגרציה, וכמו כן מרכז לסמינרים.
בשנת 2004 הוקם יקב שטרן המייצר יין בוטיק.
בשנת 2014 הוקם חברת תובל פתרונות תפעוליים (ת.פ.ת.) המתעסקת בפתרונות לטיהור שפכים ומים.
בשנת 2015 הוקם ביישוב מרכז בריאות - 'בית בריאות', הדוגל בשיטת הריפוי הטבעי.
בכניסה לקיבוץ תובל ניטע יער הגאווה.
בסמוך לקיבוץ נמצא גם האתר הארכאולוגי חורבת בליה.
תואר אצולה מבחין בין האריסטוקרטים לפי סולם דרגות מהגבוה ביותר לפשוט ביותר.
לתואר עשויה להתלוות סמכות שלטונית והוא יכול להצביע על עושרו של בעל התואר, וכן על הטקסים הראויים לו.
תָּאֳרֵי־אצולה עשויים להינתן בירושה, במינוי, ולעיתים נדירות בהכרזה עצמית.
לרוב, ככל שמנגנון האצולה מבוסס וותיק יותר, כך ההכרזה העצמית הולכת ונהיית נדירה יותר.
כמו כן, ככל שמנגנון האצולה מבוסס יותר, כך הכללים והמשמעויות הנוגעים לתָּאֳרֵי־האצולה נוקשים ומוחלטים יותר.
בכל רחבי העולם העתיק הייתה אצולה – למשל, נובליטס ברומא או האריסטוקרטים ביוון העתיקה (מקור המילה בא משפה זו), אך עם כיבוש האימפריה הרומית המערבית על ידי הברברים והתפתחות המשטרים הפאודליים באירופה, נוספו והתקבעו תוארי האצולה השונים.
אפשר שאדם ישא יותר מתואר אצולה אחד, למשל: הנרי רוזן סמית ברון בראון.
במקרה זה השם מציין שאותו הנרי הוא בעל הנחלה "סמית", הנותנת לו את הזכות להיקרא "רוזן" וגם בעל נחלה "בראון", הנותנת לו את הזכות להיקרא "ברון".
במקרה כזה של ריבוי תוארי אצולה, בדרך כלל מציינים את התואר החשוב יותר.
אדם יכול לאבד את תוארו או לקבל אותו.
הוא יכול לאבד את התואר כתוצאה מאיבוד הנחלה על ידי אביו – כך אביו עדיין נושא את התואר, אף על פי שהנחלה איננה שלו עוד, אך הבן מאבד את הזכות לתואר האצולה.
עם זאת, הבן עדיין נחשב לאציל.
מקרה נוסף של שלילת התואר יכול להיות על ידי המלך.
אדם יכול לזכות בתואר אצולה.
הוא יכול לרכוש את הנחלה שמקנה את הזכות לתואר מסוים וכך הוא יקבל את התואר באופן אוטומטי.
מקרה נוסף הוא קבלת התואר על ידי המלך.
במקרה זה המלך מעניק לו נחלה כלשהי, שמקנה את הזכות לתואר – וכך האדם מקבל את התואר.
במקרה של קנייה, אפילו פשוטי העם יכלו לקנות את התואר (למשל סוחרים עשירים).
תָּאֳרֵי־האצולה עשויים להעיד על אחד או יותר מהגורמים הבאים:
שליטה על קרקעות (כדוגמת "דוכס" באירופה ו"אמיר" בחצי האי ערב).
ממון רב (כדוגמת חלק מן הברונים באירופה).
קיסר, מלך, צאר, קייזר, קְרַאִי: תואר האצולה העליון הוא "קיסר" או "מלך".
מקבילים להם התואר הרוסי "צאר", התואר הגרמני "קייזר" והתואר הרומני "קראי", שבאופן מילולי מקבילים ל"קיסר" – תואר שנחשב רם יותר מאשר "מלך".
בעבר למלך היה כוח שלטוני ממשי, אך כיום ברוב המונרכיות למלך תפקיד טקסי בלבד.
יורש העצר: רמה אחת מתחת למלך נמצא יורש העצר.
תוארו משתנה ממדינה למדינה, אך בדרך כלל זהו "נסיך".
לעיתים המילה באה לתאר בן אחר למשפחת המלוכה, לאו דווקא נסיך, למשל – הנסיך דה קונדה (המחצית השנייה של המאה ה-17).
עקב בלבול מסוים, התואר הרוסי "קניאז" תורגם לעברית כ"נסיך", אך במקורו תואר זה אינו משויך לבנו של המלך.
במידה מסוימת תואר זה הוא המקבילה הרוסית ל"דוכס" או "ארכידוכס".
לעיתים קרה שהמלוכה עברה לקרובי משפחה של המונרך שלא היו דווקא נסיכים.
נסיך, וויווד: מדובר באחד מתוארי האצולה הבכירים ביבשת אירופה, ברוב המדינות השני אחרי המלך.
ברוב מדינות אירופה, התואר בא לתאר אדם אשר נמנה עם משפחת המלוכה, אך יש יוצאים מהכלל.
נסיך יכול להיות שליט עצמאי וזהו התרגום המקובל בספרות לתואר הרוסי קניאז, שלא מתאר בן משפחת המלוכה.
התואר יכול לעבור בירושה, בתנאי שזה לא תוארו של יורש העצר.
בתקופת האימפריה העות'מאנית ניתנו תָּאֳרֵי-אצולה בשם "ביי" שפירושם "נסיך".
קיימות נסיכויות שראש המדינה (המונרך) בהן הוא נסיך אך מעמדו כשל מלך.
נסיכויות אלה הן בדרך כלל מדינות קטנות ולכן לא נקראות ממלכות, כדוגמת נסיכות מונקו.
פר: מקרה מיוחד הוא התואר "פר" הכוונה היא שווה למעמד המלך ("שווה" הוא, למעשה, פירוש המילה) וזהו התואר העליון אחרי התארים של משפחת המלוכה בצרפת, במחצית השנייה של המאה ה-19.
לורד: מקרה מיוחד נוסף הוא הלורד באנגליה.
כל האצילים מהאצולה האריסטוקרטית (דוכס, מרקיז, רוזן, ויקאונט וברון) הם חברים בבית הלורדים.
ניתן להקדים לשמו של כל אחד מאלו את התואר לורד במקום תוארו המדויק (כלומר, מותר לקרוא למרקיז רדינג "לורד רדינג").
היוצא מן הכלל הוא הדוכס, שבשל רום מעלתו אין לקרוא לו לורד, אלא דוכס.
כאשר הלורד הוא אישה, הביטוי לורד יוחלף ב"ליידי".
כך מותר לקרוא לברונית מרגרט תאצ'ר "ליידי תאצ'ר".
בעבר, לורד היה תואר של רוזנים, מרקיזים ודוכסים בלבד, ורק הם היו חברים בבית הלורדים.
הלורד היהודי הראשון היה נתן רוטשילד.
ארכידוכס: (arch duke) הוא תואר שהיה קיים באימפריה האוסטרו-הונגרית בלבד, והוענק בדרך כלל לשליטים של מדינות גרמניות עצמאיות או לבני משפחת המלוכה באוסטריה.
דוכס גדול: דוכס גדול (grand duke) הוא תוארו של ראש דוכסות\מדינת לוקסמבורג.
אף על פי שהוא למעשה בתפקיד של מלך, תוארו הוא דוכס גדול.
דוכס: תואר שבמקורו היה ניתן למפקד הצבא הרומי בתקופת הקיסרות הרומית המאוחרת, הפך בימי הביניים לתואר העובר בירושה.
תואר זה נמצא רמה אחת מתחת לתואר נסיך.
הדוכס שלט ברוב המקרים על נחלה שכללה שטח גדול, והיה כפוף בדרך כלל למלך או לבני משפחת המלוכה, אך היו יוצאים מהכלל.
בבריטניה מבחינים בין דוכסים ממשפחת המלוכה (בדרך כלל בני השליט המקבלים תואר דוכס עם הינשאם), הזכאים להקדים לשמם את כינוי הכבוד "הוד רוממותו" (HRH – His Royal Highness), לדוגמה: הדוכס מיורק.
לבין דוכסים אחרים הנהנים מכינוי הכבוד "הוד מעלתו" (His Grace) בלבד.
דוכס הוא גם "לורד" בממלכה המאוחדת אך יש לכנותו דוכס (מפאת דרגת אצילותו הגבוהה) ולא לורד.
הרצוג: הוא תואר אצולה גרמני, המקביל לתואר הבריטי דוכס (ולתואר הלטיני Dux), וכן ל: Hertug (דנית), Hertog (הולנדית ואפריקאנס), Hertug (נורווגית), Hertig (שוודית) Hertogi (איסלנדית), herţeg (רומנית) ו-Herzog (לוקסמבורגית).
השם, אשר נפוץ כיום כשם משפחה, היה במקור תוארם של מנהיגי צבא נבחרים של שבטים גרמאניים.
המילה "הרצוג" היא הלחם בסיסים של המילים הגרמניות He(e)r (הֶר, "צבא") ו-zog ("למשוך", "להוביל") – מנהיג צבאי.
מספר רב של שפות סלאביות שאלו את התואר, אשר קיבל בהן משמעות זהה לזו של "דוכס".
מארקגראף (רוזן של מארק): תואר גרמני ייחודי שניתן לשליט של טריטוריה עצמאית על גבול הממלכה (March).
בפרוסיה היה זה תואר הנמוך מהרצוג (דוכס) וגבוה מגראף (רוזן) כך שזה בעצם כמו מרקיז (בפרוסיה).
מרקיז: התואר הנמוך מהדוכס – מרקיז, הוא תוארו של בן הדוכס, אם האב בחיים.
אם אביו נפטר, יקבל את התואר שלו, כלומר את תואר הדוכס.
פרט לזה, היה זה תואר נפרד שעבר בירושה מאב לבן, לדוגמה – המרקיז דה סאד.
התואר היה בדרך כלל אצל האצילים הצרפתיים ואיננו קיים ברוב מדינות אירופה האחרות מלבד בריטניה – שם זה תואר נפרד ולא מוענק לבנו של דוכס.
כמו כן באנגליה מרקיז נחשב לורד וניתן לקרוא לו לורד.
רוזן: הוא התואר שבא אחרי המרקיז.
רוזן מקביל לגראף בגרמניה וברוסיה או ארל באנגליה.
באנגליה גם הרוזנים נחשבים לורדים.
הרוזן נחשב לאחרון התארים החשובים.
הוא חשוב עד כדי כך שאפילו בני מלוכה נשאו אותו לעיתים.
פּפאלצגראף (רוזן פלטין): תואר אצולה במרחב הגרמני (האימפריה הרומית הקדושה), שהיה קיים בתקופת ימי הביניים.
במקור אציל שהיה אחראי על אחד הארמונות של הקיסר.
ויקונט: התואר הרביעי ברשימת תוארי האצולה.
בדרך כלל מדובר בבנו של הרוזן, שיקבל את התואר של אביו ברגע שאביו ימות, בדומה למרקיז.
פרט לזה, זהו תואר העובר בירושה והוא עצמאי לכל דבר.
שוב מדובר בתואר צרפתי טיפוסי שלא היה קיים ברוב ארצות אירופה, פרט לאנגליה שם זה היה תואר עצמאי ולא הוענק לבנו של רוזן.
בעשורים האחרונים גם הוויקונטים נחשבים לורדים בבריטניה.
ברון (פרייהר): תואר האחרון ברשימת תוארי האצולה.
ברון שלט על נחלה קטנה ויכול היה לגייס כמה עשרות לוחמים.
כיום גם הברונים נחשבים לורדים בבריטניה אך זה רק מהעשורים האחרונים.
במרחב הגרמני (האימפריה הרומית הקדושה ויורשותיה, פרוסיה, סכסוניה, בוואריה, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה וכו') התואר המקביל לברון היה פרייהר.
ברונט: הברונט (Baronet) הוא תואר אצולה תורשתית המוענק על ידי הכתר הבריטי, אשר הוצג לראשונה באנגליה של המאה ה-14, תואר אצולה זה לשם כבוד הוא התואר היחידי העובר בירושה שאינו ממעמד האצילים.
ריטר: הוא תואר אצולה במרחב הגרמני (האימפריה הרומית הקדושה ויורשותיה, פרוסיה, סכסוניה, בוואריה, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה וכו').
באופן מסורתי ריטר מציין את הדרגה השנייה הנמוכה ביותר באצילות האוסטרית-גרמנית והוא נמצא מעל התואר "אדלר" ומתחת לתואר "פרייהר").
אדלר: הוא תואר אצולה הנמוך ביותר בין "תוארי אצולת הגלימה" במרחב הגרמני (האימפריה הרומית הקדושה ויורשותיה, פרוסיה, סכסוניה, בוואריה, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה וכו').
ליירד: ליירד (בסקוטית Laird) הוא תואר לורד פיאודלי סקוטי, אשר שימש ככינוי לבעלי האחוזות בסקוטלנד הפיאודלית.
התואר העובר בירושה, בטבלת בעלי התארים ללא מעמד האצולה, הוא מדורג מתחת לברון ומעל לאסקווייר.
המילה ליירד "Laird" ממאה ה-15 היא צורה מקוצרת של המילה לאבארד "laverd" מהשפה הסקוטית העתיקה אשר פירושה מגיע מהמונח האנגלו סכסוני לתואר "לורד".
לפי חוקי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה משנת 1592, תואר זה ניתן לבעלי האדמות בסקוטלנד ולא לבעלי הבתים הבודדים בכפרים.
אביר עם דגל (Knight Banneret): תואר אצולה או תואר אבירות בממלכה המאוחדת, שהיה קיים בתקופת ימי הביניים, אביר שהוביל קבוצת חיילים בזמן מלחמה תחת דגלו.
בסולם הדרגות "אביר עם דגל" היה גבוה יותר מאשר "אביר דרגה ראשונה".
אביר דרגה ראשונה (Knight Bachelor): הדרגה הבסיסית ביותר של תואר אבירות שמוענק על ידי המלך או המלכה בממלכה המאוחדת, כאשר המקבל הוא לא-חבר באחד ממסדרי האבירות המאורגנים שבממלכה.
אסקווייר: אסקווייר הוא מונח ממוצא בריטי, בתקופת ימי הביניים נושא הכלים של אביר או החניך של האביר, היום משמש כתואר של כבוד אשר הוענק בעבר בקרב אנשי החברה הגבוהה.
מאז תחילת שימושו לא ניתנה משמעות מדויקת, אלא יותר כתואר הניתן כאדיבות כללית לכל אדם בהקשר רשמי לנושאים שונים.
תואר נספח – בחלק מהמקרים נספחים לתואר הבכיר מספר תָּאֳרֵי-משנה, אם מסיבות היסטוריות או מסיבות אחרות.
התואר השני בחשיבותו משמש את בנו הבכור של נושא התואר העיקרי, לצורכי כבוד בלבד.
כך למשל, בנו ויורשו המיועד של דוכס וסטמינסטר משתמש בתואר "ארל (רוזן) גרוסבנור" אף על פי שאביו הוא ארל גרוסבנור האמיתי, ובנו הוא פשוט-עם ואינו מחזיק בתואר אצולה כל עוד אביו חי.
תחבורה ימית, הובלה ימית, תובלה ימית וכן סַפָּנוּת הם מונחים המתארים את כלל האמצעים המשמשים להובלת מטענים או להשטת בני אדם בכלי שיט דרך גופי מים (אוקיינוסים, ימים, נהרות, אגמים ונתיבי מים פנימיים).
ענף תחבורה זה הוא אחד משלושת סוגי התחבורה הנפוצים ביותר בעולם לשימוש האדם לתובלה ולתנועה ממקום אחד לשני.
בשל מורכבות התחום והקשר שלו לאמצעי תחבורה ותובלה אחרים, הוא נחשב בימינו לחלק מענף הלוגיסטיקה וכולל גם מרכיבים של הובלה יבשתית או אווירית המשיקים לזו הימית, כמו גם מרכיבים לוגיסטיים אחרים (אחסון, פיננסים וכדומה).
עדויות ראשונות לתובלה ימית מגיעות עוד מהתקופה הפרהיסטורית.
יורדי ים ידועים בעולם העתיק היו הפיניקים שהיו מפליגים בסירות משוטים על פני הים התיכון.
בוונציה עד עצם היום הזה לא ניתן לנוע ממקום למקום ללא שיט, בדרך כלל באמצעות גונדולה.
גם באזורים מרוחקים היה השיט חלק בלתי נפרד מאורח החיים, הפולינזים היו משייטים מאי לאי ברחבי הארכיפלגים של האוקיינוס השקט, האינואיטים היו נעים באמצעות קיאק שהכינו מעורות ועצמות של בעלי חיים והאינדיאנים היו בונים להם קאנו מגזעי עצים גדולים.
כשנודע על שטחי היבשה החדשים החל השיט להתפתח באופן מואץ ומספינות נהר החל מייצר האדם אוניות שיוכלו להבקיע דרכן בין גלי האוקיינוסים.
מדינות מקימות ציים של אוניות כדי לסחור עם אומות אחרות.
כל ארץ השוכנת לחופי ים מקימה לה חיל ים שיגן על חופיה מפני פלישת אויב המתקיף מדרך הים.
גם כיום התובלה הימית היא הדרך הזולה והיעילה ביותר, ולעיתים קרובות גם היחידה, להובלת מטענים מסוגים שונים ממקום אחד למשנהו.
הספנות במדינת ישראל היא בין המפותחות בעולם, בעיקר בזכות סמיכותה של הארץ לצירי מסחר גלובליים בין אירופה, מדינות המפרץ וארצות המזרח הרחוק.
בנוסף, היות שישראל באופן היסטורי מוקפת אויבים בגבולותיה היבשתיים, רוב פעילות המסחר מבוצע באמצעות תובלה ימית.
לשכת הספנות הישראלית מייצגת כ-60 חברות ספנות הפועלות בישראל, באמצעות נציגים או סוכנים.
הפעילות הספנותית בישראל מתרכזת בנמלי המסחר הנמצאים בשליטת הממשלה באשדוד, בחיפה ובאילת ובנמל המספנות בחיפה, שהוא נמל פרטי.
נמלי חדרה ואשקלון, משמשים את הספנות לצורך אספקת דלק ופחם.
במהלך שנת 2021 הסתיימה הקמתם של שני נמלים חדשים בישראל – נמל המפרץ בחיפה ונמל הדרום באשדוד.
כאחד מאמצעי התחבורה הקדומים, מוזכר השיט ביהדות בדינים ובסיפורים שונים
כך, מתייחסת ההלכה לאיסור ההפלגה בשבת האוסר על יהודים לצאת לים בימי רביעי, חמישי ושישי להפלגה אשר תימשך בשבת.
התייחסויות נוספות בספרות היהודית נוגע להלכות העוסקות ביציאה מתחום שבת ומעירוב בזמן השיט.
וכן סיפורים רבים על חכמים ואחרים שיצאו לשיט.
תּוּבַל קַיִן הוא בנם של למך בן מתושאל וצלה, שמוזכר ב, כאבי מקצוע הנפחות.
לפי האגדה, תובל קין נכח בעת הריגתו בשוגג של קין על ידי למך (הריגתו של קין על ידי למך קרתה בגלל תובל קין.
בשל היות למך כבד ראייה, תובל קין עזר לו לצוד, וכאשר כיוון למך את קשתו הוא ירה לכיוונו של קין.
לאחר שלמך גילה זאת הוא הרג את תובל קין בשל טעותו).
חז"ל לעומת זאת דרשו שלמך הרג בשוגג לא רק את קין, אלא גם את תובל קין (תנחומא בראשית יא).
מכאן הסיקו כי שושלתו החומרנית של קין, המתארת תאוותנות והישגים בכל תחומי החומר, פותחת ברצח הבל בידי קין ונחתמת בהרג קין ותובל קין בידי למך.
כיום, קיבוץ תובל וכן מספר רחובות בישראל קרויים על שמו.
כמו כן, תובל קין הוא דמות חשובה במסורת הבונים החופשיים ומוזכר במספר טקסים של המסדר.
חוקר המקרא הבריטי גורדון וונהאם מציע כי צירוף השם קין לשמו של תובל-קין, נועד כדי להבדילו מתובל בנו של יפת.
תֻּבַל, הוא דמות מקראית הנזכרת בספר בראשית כבנו החמישי מתוך שבעה של יפת בן נח.
שמו של תובל מופיע בלוח העמים שבספר בראשית:
מקובל בקרב היסטוריונים כיום לזהות את תובל המקראי עם ממלכת תובל הקדומה, ששכנה בהרי הטאורוס ומול הטאורוס במזרח קיליקיה ודרום קפדוקיה.
בספר יחזקאל () מוזכר תובל לצד גוג ומשך.
לדברי יוסף בן מתתיהו, 'תובל' הוא אבי העם האיברי, ששכן באזור שבו נמצאת היום גאורגיה.
ייתכן שמקור שמה של העיר טובולסק הוא למעשה-'תובל'.
בהקשר האזורי, נזכר גם קשר בספרות העמים בין גומר בן יפת לעם הקימרי.
מנגד, הירונימוס, איזידורוס מסביליה ונניוס טענו כי תובל הוא אביהם של האיטלקים והספרדים אשר בדומה נקראו גם הם בעבר עמים איברים.
נדרש באגדה קטלונית קדומה, כי תובל נדד עם משפחתו מנמל יפו, והגיע לנהר פרנקולי שבספרד, בשנת 2157 לפנה"ס.
שם הקים תובל עיר על שם בנו, טרחו (היא טרגונה של ימינו).
לאחר מכן המשיך לאברו שם הקים מספר יישובים נוספים וביניהם אמפוסטה.
לפי האגדה תובל שלט באזור במשך 155 שנים.
הוא מת בעת הכנות ליציאה למאורטניה.
מסורות נוספות טוענות כי תובל הקים את רוונה באיטליה, סטובל בפורטוגל, טולדו, ועוד ערים בספרד.
המקור המוקדם ביותר למסורות אלו הוא ככל הנראה ספר שפורסם על ידי הנזיר הדומיניקני אניו דה ויטרבו בשנת 1498. כיום נחשבת היצירה לזיוף.
חוקרים אירופאים רבים מקשרים בין הבסקים לבין תובל.
ביניהם פוזה מהמאה ה-16 ואגוסטי קסחו מהמאה ה-19.
האיברים הקווקזים היו אבות גאורגיה המודרנית.
חוקרים גאורגים טוענים גם כיום כי הם צאצאיהם של תובל, תוגרמה ומשך.
תואר הפועל היא מילה שמשנה פועל, שם תואר או תואר הפועל אחר.
תואר הפועל בדרך כלל מספק מידע אודות האופן, המקום, הזמן, התדירות, רמת הוודאות, וכו', כדי לענות על שאלות כגון איך?, מתי?, איפה?, כמה פעמים?, ובאיזה אופן?.
מילים כמו "לאט", "בקול רם", "בזהירות", "במהירות", "בשקט" או "בעצב" הם כולם תוארי פועל.
יש הטוענים שתואר הפועל יכול לתאר משפט ואיבר תחבירי (כלומר פיסקה שהיא משפט מתוך משפט מאוחה או מחובר).
נטען גם שתואר הפועל מתאר גם מילת יחס.
בעברית, אם מפרקים את מילית היחס מהתיאור, למשל את תואר הפועל במהירות שבתוך המשפט "רץ במהירות" אפשר לפרק למילית ב ולתיאור מהירות, ובמקרה זה מהירות מתארת את בְּ ושואלת על מילית זו "איך?".
דוגמאות לשימוש בתוארי פועל במשפטים
היא שרה בקול רם ("בקול רם" משנה את הפועל "שרה", ומספק מידע על אופן השירה)
עבדתי אתמול ("אתמול" משנה את הפועל "עבדתי", באופן המספק מידע אודות הזמן בו האדם עבד)
לעיתים קרובות אתה עושה טעויות ("לעיתים קרובות" משנה את הפועל " עושה טעויות", באופן המספק מידע אודות תדירות)
הוא ללא ספק עשה את זה ("ללא ספק" משנה את הפועל "עשה את זה", באופן המציין ודאות)
תוארי פועל יכולים לתאר שם תואר או תואר פועל אחר באופן הבא:
היא שרה בקול רם מאוד (תואר הפועל "מאוד" משנה את תואר הפועל "בקול רם")
דוגמאות לשימוש תואר הפועל לחלקי הדיבר שונים
תיאור של פועל: הילד רץ מהר.
תיאור של שם תואר (כלומר: תיאור של שם תואר): הילד גבוה מאוד.
תיאור (נוסף) של תואר הפועל: הילד רץ מהר מאוד.
- מתאר כמה מהר (ומהר מתאר איך רץ).
דוגמאות למענה על שאלות תואר הפועל
תובענה ייצוגית היא תביעה במשפט אזרחי שבה אדם יחיד תובע בשם קבוצה.
התובענה הייצוגית מבוססת על מקרים שבהם יש נפגעים רבים אך לכל אחד מהם נגרם נזק קל, ולכן לא כדאי לכל אחד מהם להגיש תביעה (עקב העלויות והטרחה הכרוכים בכך).
התובענה הייצוגית מאפשרת לתובע הייצוגי (שהוא חלק מקבוצת הנפגעים) לתבוע בשם הקבוצה כולה ולקבל כתמריץ פיצוי מוגדל במיוחד עבור טרחתו.
תביעות ייצוגיות מוגשות לרוב בעניינים כגון בנקאות, ניירות ערך, ביטוח, איכות הסביבה והגנת הצרכן.
התובענה הייצוגית מאפשרת לנהל הליך משפטי שלא היה יוצא לפועל אם על כל אחד מן הנפגעים היה מייצג את עצמו.
נוסף על כך היא חוסכת הוצאות התדיינות ועלויות מנהליות כיוון שמספר רב של תביעות מקובצות להליך אחד.
מכוח תקנה 16 לתקנות תובענות ייצוגיות, היועץ המשפטי לממשלה מקבל דיווח על שלבי ההליך המרכזיים בכל תובענה שמתנהלת.
בשל העניין הציבורי על היועץ המשפטי לממשלה לבדוק את הסדרי הפשרה המוגשים לבתי המשפט, ולהביע את עמדתו בטרם יינתן אישור השופט.
היועץ המשפטי לממשלה בודק מכוח תקנה זו גם בקשות הסתלקות מן התביעה.
התובענה הייצוגית נועדה לפתור את הכשל שבו נגרם נזק רב, אך הוא מתפזר על מספר רב של נפגעים.
לרוב את הנזק גורם גוף גדול וחזק (ממשלתי או מסחרי) אך פגיעתו בכל אחד מן הנפגעים קטנה כשלעצמה ואינה מצדיקה תביעה נפרדת של היחיד (בין שמדובר בזוטי דברים ובין שהזמן, המאמץ וההשקעה הכספית בתביעה פרטנית אינם כדאיים).
כדי להתגבר על קושי זה התובענה הייצוגית מאפשרת לאזרח בודד לתבוע בשם קבוצת תובעים פוטנציאליים.
הגשת תובענה כזו היא רבת משמעות ומשקל, שכן אף שהנזק לכל אחד מהנפגעים קטן יחסית, במצטבר מדובר בסכומי פיצוי גבוהים ביותר.
התובענה הייצוגית היא מכשיר צרכני מן המעלה הראשונה, שנועד לאזן בין הכוחות הלא שוויוניים של האזרח או הצרכן הקטן אל מול גופי ענק, כגון המדינה ורשויותיה וחברות המספקות שירותים או מוכרות מוצרים לציבור.
תובענה ייצוגית מוגשת לבית המשפט ככל תובענה אחרת שמגיש יחיד לבית המשפט; אולם על מנת לנהלה כייצוגית – ובכך נבדלת היא מכל תובענה אחרת – עליו להגיש גם "בקשה לאישור התובענה כייצוגית", ולקבל את אישור בית המשפט לנהלה כייצוגית.
רק לאחר אישורה היא תהפוך לתובענה ייצוגית, והתובע יהפוך לתובע ייצוגי.
במקרים רבים אישורה של תביעה כתובענה ייצוגית מביא לפשרה בין התובע הייצוגי לנתבע, בחסות בית המשפט, ולפיצוי קבוצת התובעים היצוגיים.
מכאן התפתחות מוסד הבקשה לאישור התובענה כייצוגית ותנאיה.
כדי שתביעה תאושר כתובענה ייצוגית, עליה לעבור משוכה של הכרעת בית המשפט.
לשם כך על התובע והתובענה לעמוד בכמה תנאים ובהם:
קיומה של "עילת תביעה אישית" לתובע הספציפי.
העילה מבוססת כדי כך שישנה "עילת תביעה לכאורה" לתובע הייצוגי.
כאן בודק בית המשפט אם יש לתובע סיכוי לכאורה לזכות בסוף המשפט בתביעתו.
על בית המשפט להתרשם כי התובע מביא בפניו עילת תביעה "משותפת", המהווה בסיס משותף לתביעה של קבוצה גדולה של תובעים, לבד מן התובע הספציפי.
עילת התובענה הייצוגית תתאפיין בדרך כלל בכך שהיא מביאה בפני בית המשפט מערכת עובדות המקיימות עילת תביעה טובה לקבוצה מסוימת של תובעים כנגד הנתבע, אלא שלכל תובע בנפרד אין עניין להגישה בנפרד מפאת סכומה הקטן או הטרחה הרבה הכרוכה בניהולה, בעוד שכקבוצה יש לה משמעות ניכרת.
הגשת התובענה הייצוגית ובירורה ככזו פותרת את הכשל העומד ביסוד הגשת ההליך על ידי כל תובע בנפרד.
עוד יבדוק בית המשפט אם התובע הוא "תובע הולם", וכן שבאי-כוחו, קרי עורכי דינו, מסוגלים לעמוד במעמסה של תובענה ייצוגית וראויים לשאת בנטל מבחינת שמם הטוב וכדומה.
הסעד הנתבע הוא סעד אחיד ומשותף לכלל התובעים הפוטנציאליים, ואינו מעורר בחינה נפרדת של כל פרט בתובענה.
עוד יבדוק בית המשפט כי התובענה הוגשה בתום לב, ולמשל אין כוונה נסתרת למוטט או לסחוט את הנתבע או להתנקם בו.
בהרבה מקרים נגמרת התביעה הייצוגית עוד בשלביה המוקדמים בשל הסתלקות התובע הייצוגי מן ההליך.
במקרה כזה על בית המשפט לוודא שהנתבע לא העביר תמורה כספית לתובע במסלול שאין בו שקיפות או שאיננו מוצדק מבחינת ציבור הניזוקים שביקש התובע לייצג.
בית המשפט יבדוק אם ראוי להמשיך בתביעה, ויחליט בהתאם על אחת מארבע אפשרויות:
לדחות את ההסתלקות ולהכריח את התובע ובא כוחו להמשיך בתביעה בעל כורחם.
לקבל את ההסתלקות אך לחפש תובע ייצוגי חלופי שייצג את הקבוצה הנפגעת.
לקבל את ההסתלקות ולאשר את תנאי הגמול ושכר הטרחה שהוסכמו בין הצדדים.
לקבל את ההסתלקות אך להתערב בנוגע לסכומי הגמול ושכר הטרחה שסוכמו בין הצדדים.
משמתקבלת תובענה ייצוגית, תיקבע בפסק הדין הדרך שבה הנתבע הייצוגי יתקן את המעוות.
בדרך כלל ייקבע מנגנון, בפיקוח התובע הייצוגי או בית המשפט, על מנת שכל בני קבוצת התובעים הייצוגיים יקבלו את המגיע להם מכוח התובענה, אף שלא היו צד לתובענה ולא השתתפו בהליכים.
אם התובענה הייצוגית מתקבלת (התובע זוכה), בית המשפט יקבע פיצוי מיוחד לתובע הייצוגי שיזם את התובענה בשם הקבוצה.
זהו פיצוי הבא לפצות על הזמן והמשאבים שהשקיע, שלרוב עולים על הנזק הממשי שנגרם לו.
פיצוי זה נועד להוות תמריץ לאנשים להגיש תביעות ייצוגיות, כיוון שאף שהיא כרוכה בהשקעה רבה של משאבים, מדובר בפעולה יעילה אשר מביאה לתוצאה הוגנת.
כמו כן ייפסק שכר טרחה לעורך הדין של התובע הייצוגי.
גם שכר הטרחה הוא חלק מן הפיצוי שעל הנתבע לשלם, וזאת בשביל להקטין את העלויות שהתובע הייצוגי יישא בהן.
שכר הטרחה שיפסוק בית המשפט ייגזר מסכום הפיצוי שנפסק לכלל הקבוצה, ותוך התחשבות בנסיבות ניהולה ובירורה של התובענה.
כל אלה הם תמריץ חשוב להגשת תובענות ייצוגיות בידי תובע, לפתרון הכשל הטבוע בסוג זה של תביעות, שאחרת כל אחד מבני הקבוצה כלל לא היה מגיש את התובענה.
הבעייתיות בהסדרי הפשרה והפתרון בחוק
שתי בעיות עלולות להיווצר כתוצאה מהגעה להסדר פשרה: בעיית הנציג וחשש מתביעות סרק.
לתובע ולעורך דינו אינטרס שונה מזה של קבוצת התובעים שהם מייצגים.
מאחר ששניהם נושאים בעלויות התביעה ועל גבם הסיכון, הם ייטו להסכים לפשרות נמוכות ולקבל את הפיצוי המגיע להם מבלי לחשוב על הסכום שבאמת היה ראוי לפצות את הקבוצה שניזוקה.
כך נוצר מצב של תביעות בעלות עילות טובות ומבוססות אשר היו יכולות להעניק החזר משמעותי לנפגעים, אך בשל בעיית הנציג התביעה מגיעה לפשרה ומסתכמת בפיצוי קטן בהרבה כשהתובע ובא כוחו קיבלו את מבוקשם.
הפתרון בחוק: כדי למנוע הסדרים הפוגעים באינטרס הציבורי, כגון סגירת תובענה בפיצוי גבוה לתובע אך בפיצוי נמוך לכלל הניזוקים, החוק מחייב לעדכן את היועץ המשפטי לממשלה בפרטי ההליך כדי שיבדוק בקפידה כל הסדר.
ואומנם על רקע זה היועץ המשפטי התנגד פעמים רבות להסדרים ומנע את אישורם.
כך למשל התנגד להסדר בין חברת הוט לתובעים נגדה, התנגד להסדרים שאליהם הגיעו חברות סלקום, פלאפון, בזק עם תובעים נגדן.
בעיה נוספת שיוצרות הפשרות הרבות היא התמריץ להגשת תביעות סרק.
שוב נוצר מצב של עומס על בתי המשפט ושימוש לא נכון בכלי התובענה הייצוגית כשמדובר בתביעות סרק לא מועילות.
הפתרון בחוק: ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת אישרה העברה לקריאה שנייה ושלישית של תיקון לחוק.
על פי התיקון תוטל אגרה חריגה בגובהה בעת הגשת תובענה ייצוגית..
התפתחות מוסד התובענה הייצוגית בישראל
בעבר מוסד התובענה הייצוגית לא היה מפותח;; הוא אומנם התאפשר אך לא כל כך יושם, מכוח סעיף 29 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד–1984. אולם תקנה זו עוררה בעיות רבות להגשת תובענות ייצוגיות בשל התנאים המיוחדים הקבועים בה ובשל היותה חקיקת משנה ולא חוק של הכנסת .
בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם השתכללות החיים המודרניים והיווצרות חברות הענק, התפתחו קבוצות גדולות של תובעים בעלי אינטרס מוגן זהה כלפי אישיות משפטית אחת.
כל פרט מן הקבוצה בנפרד לא היה מגיש תובענה לקיום עניינו בנפרד אך בשם כל הקבוצה היה צובר כוח מספיק לניהולה.
בעקבות זאת החלה הכנסת לגבש חוקים ספציפיים המסדירים את הזכות התנאים והפרוצדורה להגשת תובענות ייצוגיות בתחומים ייחודיים, למשל בחוק הגנת הצרכן, בחוק הבנקאות, בחוק החברות, בחוק ההגבלים העסקיים ובחוק ניירות ערך.
בבתי המשפט עלתה לא פעם השאלה אם הסדרי התובענה הייצוגית בחוקים המיוחדים מגבילים את עילות התובענה הייצוגית לחוקים הספציפיים, או שמא בעניינים שלא הוסדרו בחוקים אלה קנויה, עדיין, לבית המשפט הסמכות לדון בתובענה ייצוגית גם מכוח תקנה 29 לתקנות סדר הדין ומכוח פסיקה ותיקה של בית המשפט העליון (הלכת פרנקישה).
בסוגיה זו לא התקבלה הכרעה ברורה.
בשנת 2005 נחלקו הדעות בבית המשפט העליון (5 שופטים) לגבי היכולת להגשת תובענה ייצוגית מכוח תקנה 29 במקום שאין עילה מכוח חוקים ספציפיים.
דומה כי הנטייה היא לאפשר הגשת תביעות ייצוגיות אך ורק מכוח חוקים ספציפיים שהכנסת ייחדה אותם לכך במפורש ועדיין כלי התובענות הייצוגיות פעל לטובת הציבור..
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 אושרו והתקבלו כמה תובענות ייצוגיות.
בשנת 2006 נחקק בכנסת חוק תובענות ייצוגיות, התשס"ו–2006, שמאפשר הגשת תובענות ייצוגיות במגוון נושאים:
ענייני צרכנות, בנקאות וביטוח: בעניין שבין עוסק, מוסד בנקאי או מבטח, בעניין שבינם ובין לקוח גם אם לא התקשרו בעסקה.
הגבלים עסקיים וניירות ערך: על פי חוק ההגבלים העסקיים או חוק השקעות משותפות בנאמנות.
מפגעים סביבתיים: כנגד הגורם המפגע על פי החוק למניעת מפגעים סביבתיים.
עניינים מסוימים בסמכות בית הדין לעבודה.
השבת מיסים שנגבו שלא כדין: בתביעה כנגד רשות.
עניינים הנוגעים לשוויון: על פי חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, או לפי חוק שידורי טלוויזיה (כתוביות ושפת סימנים).
דומה כי מאז תחילת המאה ה-21 זזה המטוטלת לכיוון מדיניות שעיקרה דחיית בקשות לאישור תובענות ייצוגיות, משום שלא פעם נוצלו כאמצעי הפחדה וסחיטה כנגד גופים גדולים.
רוב התובענות אשר מקבלות אישור אינן מתבררות ולא מתנהל משפט לגביהן.
במקום זאת הן מסתיימות בפשרה, אשר במסגרתה מוסכם על סכום פיצוי נמוך מהיקף התביעה, מבלי שיש בכך הודאה של הנתבע בטענות נגדו.
הסכם הפשרה (כולל הסכום המוצע) טעון אישור של בית המשפט שבו מתנהלת התובענה.
בתובענה ייצוגית שהגיש דב כהנא נגד "כור תעשיות" בעניין עסקה למכירת חברת "מכתשים אגן תעשיות", שבשליטתה של "כור תעשיות", נקבע ביוני 2011 בהסכם פשרה ש"כור" תשלם לבעלי המניות האחרים סכום של 45 מיליון דולר.
עד שנת 2011 כמעט ולא נפסקו בישראל הוצאות משפט על מגישי תובענות ייצוגיות.
אולם עם התגברות כמות התובענות, ובמיוחד תובענות שהוגשו באופן לקוי, החלו השופטים לפסוק הוצאות משפט על מגישי התובענות.
במקרים שבהם הוגשו תובענות ייצוגיות נגד חברות רבות במקביל, ההוצאות הגיעו לשיעורים גבוהים.
עם זאת עדיין נקבע ש"בגדר הליכים המוגשים על ידי מי שיזם תובענה ייצוגית ואשר אינם הליכי סרק שהוגשו בחוסר תום לב הנטייה תהא, דרך כלל, לפסוק הוצאות על הצד המתון וזאת אפילו יידחה ההליך.
כך, על מנת להימנע מהרתעה של תובעים ייצוגיים פוטנציאליים, וככל הנראה כך אף ביחס להליך ערעורי המוגש על ידי תובע ייצוגי".
הקליניקה לתובענות ייצוגיות היא גוף ללא מטרות רווח, הפועל מאז 2011, תחילה במרכז הבינתחומי הרצליה ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב.
הקליניקה פועלת ליישום מיטבי של התובענה הייצוגית, לאכיפת הוראות החוק, ולצמצום הקשיים העולים מן השימוש בתובענה הייצוגית.
הקליניקה משלבת פעילות מעשית ואקדמית ומדי שנה משתתפים בה כעשרים סטודנטים מצטיינים מן הפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב.
הקליניקה מקיימת שיתופי פעולה עם "ועדת תובענות ייצוגיות" של לשכת עורכי הדין.
ערך זה עוסק בתוארי אצולה באימפריה האתיופית עד נפילתה במהפכה האתיופית ב-1974.
באתיופיה תוארי האצולה מתחלקים לשתי קבוצות:
קבוצת המספנת (געז: መሳፍንት, עברית: השופטים/הנסיכים) - אלו הם האצילים מדם ומלידה, והם השולטים.
קבוצת המכווננית (געז: መኮንን, עברית: המושלים) - אזרחים פשוטים שמתמנים לכאלה על ידי השופטים.
מבחינה היסטורית המקווננית היו האנשים החזקים בבית המלוכה אך המספנת נהנו מתמיכה מכיוון שהשתייכו למשפחת המלוכה.
נגוסה נגסת: (געז: ንጉሠ ነገሥት, עברית: מלך המלכים) - קיסר אתיופיה.
אף על פי שכמה ממלכי אקסום השתמשו בתואר זה, השימוש ההמוני החל בתקופת השושלת הסולומונית תחת קיסרה הראשון יקונו אמלאק.
התואר המלא של קיסר אתיופיה כללה את התארים:
מוא אנבסה זה אם נגדה יהודה (נָצַח הָאַרְיֵה אֲשֶׁר הוּא מִשֵּׁבֶט יְהוּדָה) תמיד קדם לתואר של הקיסר.
תואר זה לא כיוון אליו אלא לישו, ונועד לסמל את כניעות הקיסר בפני ישו.
גירמאווי (געז: ግርማዊ, עברית: הוד רוממותו הקיסר)
ג'אנהוי (געז: ጃንሆይ, עברית: אבא)
גאתוצ'ו (אדוננו-מילולית באמהרית "האדונים") - התואר שבו נקרא הקיסר בפי משפחתו.
נגוס: (געז: ንጉሥ, עברית: מלך) - השליטים של ממלכות האימפריה האתיופית כגון: בגמדר, שאווה, גוג'ם, וולו החזיקו בתואר זה.
נגוס ציון (געז: ንጉሠ ጽዮን, עברית: מלך ציון) ניתן רק למי ששולט בשטחה של ממלכת אקסום לשעבר.
תואר זה שימש אך ורק את קיסר אתיופיה ובשימוש המוני על ידי הקיסר יוהנס הרביעי.
לעול: (אמהרית: ልዑል, עברית: נסיך) - שם תואר לנסיך בדם.
אבתוהון או אבתו: (אמהרית: አቤቶ, አቤቶሁን, עברית: נסיך) - תואר ששימש נסיכים מן השושלת הזכרית.
התואר יצא מכלל שימוש בסביבות 1800. ליג' ייאסו השתדל לחדש את הכותרת וקרא לה אבתו-הוי והשתמש בה כאשר העניק את התואר לנכדו ליג' גירמה יוהנס ייאסו.
: (אמהרית: ራስ, עברית: ראש) - אחד מהתארים הגדולים שאינם תוארי קיסר, היסטוריונים משווים את התואר לתואר האצולה דוכס.
ביתווודד: (אמהרית: ቢትወደድ, עברית: האהוב (על ידי המלך)) - תואר שנוצר על ידי הקיסר זרע יעקב שנתן את התואר לשני אישים אשר היו יועציו יועץ ימין ויועץ שמאל (על שם סדר ישיבתם ליד הקיסר).
שני תפקידים אלו אוחדו מאוחר יותר תחת איש אחד ותוארו היה ראס ביתווודאד (דוכס אהוב).
היסטוריונים משווים תואר זה לתואר האנגלו-סקסי - סקנדנבי רוזן (earl).
ליג': (אמהרית: ልጅ, עברית: ילד) - תואר שניתן מלידה לילדי המספנת (שופטים).
פיתאוורארי: (אמהרית: ፊትአውራሪ, עברית: מפקד חיל חלוצי) - תואר צבאי שניתן למפקד חיל החלוץ.
היסטוריונים משווים תואר זה לתואר האנגלי ברונט.
אזמץ': (אמהרית: አዝማች, עברית: מפקד) - תואר צבאי שניתן למפקד בחירי החיל.
האיש אשר החזיק בתואר זה היה יועץ מהימן והשר הראשי בממשלת הקיסר.
גרזמץ': (אמהרית: ግራዝማች, עברית: מפקד הצד השמאלי) - תואר צבאי שניתן למפקד האגף השמאלי.
קניזמץ': (אמהרית: ቀኛዝማች, עברית: מפקד הצד הימני) - תואר צבאי שניתן למפקד האגף הימני.
דג'אזמץ': (אמהרית: ደጅአዝማች, עברית: מפקד השער) - תואר של מצביא צבאי המפקד על מגוון כוחות.
היסטוריונים משווים תואר זה לתואר האירופאי רוזן (count).
יורשיהם של אלו עם התואר לעול ראס (נסיך - דוכס) היו מקבלים את התואר לעול דג'זמץ מכיוון שהיו בעלי דם מלכותי.
מרד אזמץ': (אמהרית: መርዕድ አዝማች, עברית: מפקד מטיל אימה או הגנרל העליון) - תואר שבו השתמשו שליטי שוואה.
אזז': (מפקד) - תואר של אדם המחזיק גם בתפקידים מנהליים ממשלתיים.
התואר משמש גם לכינוי פקידים ויועצים ממשלתיים הממונים על בעלי מלאכה במסגרת פרויקטים שונים.
בג'רונד: (מנהל עבודה) - תואר צבאי או מנהלי של אדם האחראי על עבודת בעלי מלאכה.
שימש גם בבתי המלוכה כתואר של שומרי אוצרות המלכות.
בלמבראס: (אמהרית: ባላምባራስ, בעלה אמבה ראס-מפקד מבצר) - תואר שניתן למפקדי מבצרים, שומרים, ארטילריה ופרשים.
ניגיסתה נגסת: (אמהרית: ንግሥተ ነገሥታት, עברית: מלכת המלכים) - הקיסרית זאודיתו (1916–1930) הייתה האישה היחידה בהיסטוריה המודרנית של אתיופיה שכיהנה בתואר זה מאז מלכת שבא על פי המסורת האתיופית.
לזאודיתו הוענקו גם התארים גירמאווית (הוד רוממותה הקיסרית) וסיומתה איגזיבהר (בחירת האל).
בתיקון לחוקה האתיופית ב-1955 שנעשה על ידי הקיסר היילה סלאסי נקבע שנשים אינם יכולות יותר לכהן תחת תואר זה.
יתגה: (אמהרית: እቴጌ, עברית: שותפה, תרגום חופשי: קיסרית שותפה) - הקיסרית טיטו בטול, אשת הקיסר מנליק השני הייתה הראשונה שהוכתרה בכנסייה על ידי הקיסר במקום בארמון.
הקיסרית מאנן הייתה האישה הראשונה שהוכתרה על ידי הארכיבישוף של הכנסייה אתיופית לקיסרית בטקס זה היא קיבלה גם את התואר גירמאווית (הוד רוממותה הקיסרית).
לעלת: (געז: ልዕልት, עברית: נסיכה) - תואר הניתן לביתם שרק נולדה של אצילים בקו זכרי לבית המלוכה.
לנשים שלא מבית המלוכה או נשים שהתחתנו עם נסיכים מקבלות את התואר "לעלת ראס (נסיכה - דוכסית).
האישה שקיבלה את התואר הזה בחריגות הייתה יאשסווורק ילמה אחייניתו של הקיסר היילה סלאסי, בעלה של ילמה גוגסה אראיה קיבל מהקיסרית זאודיתו את התואר כבוד הינאס ב-1918 ואז קיבל מדודה של אשתו הקיסר היילה סלאסי את התואר הינאס קיסרי ב-1930.
כאשר הן מתחתנות הן מקבלות את התואר לעלת, ובנותיהן מקבלות את התואר לעלת ראס (נסיכה - דוכסית).
וויזרות: (געז: ወይዘሪት, עברית: אצילה) - תואר שניתן לנשים אצילות.
כיום תואר זה משמש לתיאור נשים נשואות (גברת).
במשך ההיסטוריה תואר זה היה תואר שניתן על ידי הקיסר בהזדמנויות נדירות לנשים שאינן אצילות, ולפעמים הוענק גם התואר וויזרו הוי (אצילה גדולה).
וויזרית: (געז: ወይዘሪት, עברית: גברת) - תואר שניתן בתחילה לנשים שהן אצילות אך אינן נשואות, כיום תואר זה משמש לתיאור כלל הנשים הלא נשואות.
לנשים אלמנות יינתן התואר וויזרית הוי (גברת גדולה).
בחר נגוס: (געז: ባሕር ንጉሥ, עברית: מלך הים) - מלך אזורי השולט בכל השטח שמצפון לנהר מאראב, וכתוצאה מכך נעשה השליט החזק ביותר באתיופיה של ימי הביניים אחרי הקיסר עצמו מכיוון ששלט בכל ערי הנמל.
תואר זה איבד את מעמדו לאחר שאזור חוף הים האדום נכבש תחילה על ידי העות'ומאנים, אחריהם המצרים והאיטלקים כיום שטח זה נמצא במדינת אריתריאה.
מארידאזמץ'(מרעד אזמאץ'): (געז+אמהרית: መርዕድ አዝማች, עברית: מפקד מפחיד) - תואר שניתן לשליטי ממלכת שאווה מהקמתה ועד שסהלה סלאסי שינה את התואר לנגוס (מלך).
תואר זה ניתן לבנו של הקיסר היילה סלאסי ויורש העצר ב-1930 אספה וווסן התואר המלא היה וולו מארידאזמץ' (המפקד המפחיד של וולו).
מספין חרר: (געז: መስፍን ሐረር) - דוכס הרר.
תואר שנוצר על ידי הקיסר היילה סלאסי ב-1930 כאשר נתן לראשונה את התואר לבנו הנסיך מקונן (1924-1957).
אשתו של דוכס הרר נקראת ספנית/מספינית (שופטת).
נאבורה אד: (אמהרית: ንቡረ እድ, עברית: המוצב במשרדים מחוץ להישג יד) - תואר שנתן למושל העיר אקסום בגלל החשיבות הסמלית וההיסטורית של העיר, על פי כללי המסורת האתיופית תואר זה היה גבוה יותר ממושל מחוז.
תיגראי מקונן: (געז: ትግራይ መኮንን, עברית: מושל תיגראי) - תואר שניתן למושל מחוז תיגראי.
תחת שלטונו של הקיסר יוהנס הרביעי תיגראי מקונן קיבל את השטחים של הבהר נגוס (מלך הים) ובכך נעשה מושל צפון אתיופיה ואריתריאה.
וגשום: (געז: ዋግሹም) - מושל מחוז וג.
תואר זה ניתן לשושלת זאגווה לאחר שהשושלת הסולומונית עלתה לשלטון ב-1270.
שום עגמה:(אמהרית: ሹም ዓጋሜ) - מושל מחוז עגמה שבתיגראי, תואר זה היה עובר בירושה בימי תקופת השופטים האתיופית, אחד מהשליטים המפורסמים של המחוז היה ראס סבחט ארגאווי יריב ותיק של הקיסר לשעבר יוהנס הרביעי.
שום תמבין: (געז: ሹም ታምብየን, עברית: מושל תמביין) - מושל מחוז תמביין שבתיגראי, הקיסר יוהנס הרביעי היה בנו של שום מרצ'ה שהיה מושל טאמבין.
ג'נטיראר: - תואר שניתן לאיש אשר שלט על מבצר אמבסל שבנפת דרום וולו שבמחוז אמהרה.
תואר זה הוא התואר הוותיק ביותר באימפריה האתיופית.
אשתו של הקיסר היילה סלאסי הקיסרית מנן הייתה בתו של אחד משליטי המבצר.
אנדראסה: (געז: እንደራሴ, עברית: כעצמי) - רגנט/סגן הקיסר האימפריה האתיופית.
תואר זה שימש גם את מלכי ממלכות אתיופיה שהומלכו על ידי הקיסר.
ראסה מכווננית: (געז: ርእሰ መኳንንት, עברית: ראש האצילים) - תואר שניתן לאדם בתקופת השופטים האתיופית שהיה תחת שליטתו הישירה של סגן הקיסר והיה מעל כל שאר האצילים.
האחרון שניתן לו התואר הזה היה יוהנס הרביעי על ידי גיסו הקיסר תקלה גיורגיס השני.
צחפה תאזז: (געז: ጸሐፊ ትእዛዝ, עברית: פקיד המפקד) - שר העט, מעין סופר הקיסר.
אחד מהעמדות הבכירות ביותר, כל ההודעות, החוקים ולוחות הזמנים של הקיסר עברו דרך איש זה.
מאוחר יותר התמזג תפקיד זה עם תפקיד ראש הממשלה תחת אקלילו הבתה-וולד.
אפה נגוס: (געז: አፈ ንጉሥ, עברית: פה המלך) - תואר שניתן לשני הכורזים הרשמיים של הקיסר.
מאוחר יותר ניתן התואר לאנשים ישרים בבית המלוכה.
ליקה מכוואס: (געז: ሊቀ መኳስ) - תואר שניתן לשני הסגנים של הקיסר שמתמנים בזמן קרבות.
שני אנשים אלו היו מעיין שומרי ראש והיו הולכים עם הקיסר לכל מקום גם בהופעות ציבוריות.
בלתנה: (געז: ብላቴና, עברית: אדון העמודים) - תואר שניתן לאחראי על ארמונו של הקיסר.
מאוחר יותר שימש כתואר כבוד שאינו קשור לתפקיד.
בלאתה: (געז: ብላታ, עברית: עמוד) - פקידי בית המלוכה האחראיים על הפרוטוקולים וקביעת הצרכים האישיים של המשפחה הקיסרית, תואר זה משמש גם כשם פרטי לזכרים.
באשה: (געז: ባሻ, עברית: פחה/פאשה) - תואר עות'מאני/מצרי שהוא הדרגה הנמוכה ביותר באצולה האתיופית מקביל לדרגתו הגבוהה באימפריה העות'מאנית.
הערות: התואר ראס ("דוכס") הוענק גם לאנשי המכוננית ("המושלים").
ראס שהיה בעל דם מלכותי והשתייך למספנת ("שופטים") כמו ראס מנגשה יוהנס היה בעל דרגה גבוהה יותר מחברו שהשתייך למקונניט כדוגמת ראס אלולה שאינו מבית המלוכה, למרות שדרגתם שווה.
כמו כן לפי המסורת, יכול כל בעל תואר להעניק תארים בדרגה אחת נמוכה משלו.
על אף מציאות היררכית זאת לא דמתה אתיופיה בסדריה לאירופה הפיאודלית של ימי הביניים.
ההבדל הבסיסי היה שהתארים והתפקידים לא בהכרח עברו מאב לבן ולכן לא נוצרו, בדרך כלל, מעמדות סגורים.
היא לא דמתה גם לחברות אפריקניות ומזרח תיכוניות, שכן לא נוצר בה מבנה שבטי שהיה יכול לחצוץ בין התושבים לשלטון.
החברה האתיופית בעצם הייתה חברה פטרימוניאלית.
תובלה צבאית היא מערך יחידות צבאיות או אזרחיות הנותנות שירותי הובלה או תחבורה ליחידות צבאיות אחרות כפתרון למשימות החורגות מהשגרה.
בצה"ל אחראי מרכז הובלה תחת אגף לוגיסטיקה במטכ"ל, לארגון ההובלה היבשתית בזמן שגרה ובזמן חירום: מערך כלי הרכב בצה"ל, הובלת טנקים, ציוד מכני כבד, מזון, ציוד וחלפים, הסעת חיילים ולוחמים, גיוס/הלאמת כלי רכב בעת חירום.
בימים עברו, בטרם הוכנסה לשימוש ההובלה המכנית, השתמשו להובלת ציוד ומשאות בבני אדם ובבהמות משא.
שימוש בבני אדם כבהמות משא אינו אפקטיבי, הן בשל המשא הנמוך שאדם יכול לשאת (20–30 ק"ג) והן בשל המרחק הקצר שהוא יכול לגמוא ביום.
במסע ארוך אדם יישא למעשה רק את הצידה שהוא זקוק לה, ולא יוכל לשאת משאות נוספים.