tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד הדו־קרב בארצות מערב אירופה (לו קראו הרוסים "אופרטה") אפשר למתמודדים להפסיק את העימות כמעט מיד וללא פגיעה ממשית - מתוך ההכרה כי ההשתתפות בקרב כשלעצמה עונה על הצורך של החזרת הכבוד הפגוע, נערך הדו־קרב הרוסי בטווחים קצרים והסתיים בדרך כלל במות אחד המשתתפים.
במקביל התפתחו סוגים ייחודיים של דו־קרבות אקדחים אכזריים במיוחד שהבטיחו את מות אחד המשתתפים:
אקדח למצח - המתמודדים עמדו במרחק של 5–8 צעדים אחד מהשני, אחד האקדחים היה טעון והשני ריק מתחמושת, המתמודדים נטלו את כלי הנשק באופן מקרי וירו זה אל זה על פי אות ממנהל הדו־קרב.
קנה לקנה - בגרסה זו שני האקדחים היו טעונים והמתמודדים עמדו במרחק של מספר צעדים זה מזה וירו על פי אות.
דו־קרבות מסוג זה הסתיימו בדרך כלל במות שני המתמודדים.
דו־קרב אמריקאי - גרסה מיוחדת של הדו־קרב וקרובה יותר למעשה התאבדות על פי הטלת גורל.
המתמודדים לא עמדו זה מול זה, אלא על פי הטלת גורל נקבע מי מהם ימות, והוא היה חייב להתאבד תוך ימים ספורים.
שיטה זו ננקטה כאשר מכל סיבה שהיא לא ניתן היה לקיים דו־קרב רגיל, למשל בגין הבדלי מעמדות גדולים, מגבלות פיזיות או חוקיות, וכאשר הצדדים לא היו מוכנים לוותר על כבודם או להגיע לפשרה.
מסורת הדו־קרב חלחלה משורות הצבא והאצולה אל חוגי האליטה האזרחית.
סופרים, משוררים ופוליטיקאים קידמו והיללו בכתביהם את עריכת דו־קרב כאמצעי לשמירה על הכבוד והוכחת מידות "גבריות".
המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין חי במערכת ערכים נוקשה, שדו־קרב היה חלק בלתי נפרד ממנה, הוא השתתף ב-29 דו־קרבות ומת כתוצאה מפציעה אנושה בדו־קרב האחרון.
מסורת הדו־קרב ירדה מגדולתה ברוסיה עם ירידת קרנו של המעמד הגבוה החל מסוף המאה ה-19 ועד למהפכה הרוסית חדלו הדו־קרבות מלהיות חלק מהקוד החברתי-ציבורי.
הסגנון האירופי של הדו־קרב ומקומו החברתי הגיעו גם אל המושבות האירופיות ובראשן יבשת אמריקה הצפונית, שבה המנהג מיוחס למסורות שהביאו אתם מהגרים מצרפת ומגרמניה.
הדו־קרב הראשון מתועד לשנת 1621 ובשנת 1754 העביר בית המחוקקים של מדינת מסצ'וסטס חוק כנגד עריכת דו־קרבות, לפי חוק זה נשללו זכויות אזרחיות ופוליטיות של המשתתפים בדו־קרב.
במושבות הבריטיות שעתידות להפוך לארצות הברית היה הדו־קרב לא רק תשובה לעלבון או על כבוד, אלא גם דרך להתמודד עם יריבים פוליטיים, מגמה שהתחזקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בחברה שכלכלתה התבססה על עבדות שימש הדו־קרב כאמצעי להדגיש ולהמחיש סמכות.
אדם בעל מעמד לא ערך דו־קרבות עם עבדים או אלו שהיו נחותים ממנו במעמד חברתי.
האריסטוקרטים הענישו אותם באמצעות מקל או שוט.
גם לאחר ש-18 ממדינות הברית אסרו עריכת דו־קרב המשיכו בני האליטה וקציני צבא להתמודד בדו־קרבות.
רק בתחילת המאה ה-20 הופסקו הקרבות.
הדו־קרב שימש ככלי למיתון האלימות בחברה שבבסיסה הייתה אלימה וקידשה אלימות.
אלימות זו קרעה את מרקם חי הקהילה והזינה סכסוכים בתוך המשפחה ובין חברים.
דו־קרב לעומת זאת היה מהלך טקסי ומובנה במהלכו ה"משנים" או העדים שימשו כשופטים והבטיחו הגינות בתוך העימות.
יתר על כן דחיית ההתפרצות האלימה הביאה לעיתים קרובות להרגעה בעוד הצדדים מקבלים פסק זמן ליישור ההדורים בדרכי שלום.
הדו־קרב שימש ככלי להגדרת האלימות שהחברה קיבלה ובכך הוציא אל מחוץ לגבולות ההסכמה החברתית קרבות רחוב ומעשי רצח מתוך להט הרגע הוגדרו כלא מוסריים.
בחברה בעלת מבנה חברתי נוקשה היה לגורמים אלו משקל של ממש ובכך הקנה הדו־קרב מקום מסודר מוגדר ומובן לאלימות ועזר להגביל את שפיכות הדמים.
אלכסיס דה טוקוויל, הוגה דעות והיסטוריון צרפתי כתב בשנת 1831 על הדו־קרב באמריקה: "באירופה אדם נלחם בדו־קרב כדי לומר שעשה זאת.
העלבון הוא בדרך כלל כתם מוסרי שאדם רוצה לנקות ובדרך כלל מתנקה בהוצאה קטנה בלבד.
באמריקה אדם נלחם במטרה להרוג, אדם נלחם כי הוא אינו רואה סיכוי לקבל פסק דין מוות כנגד יריבו".
אחד המקרים המפורסמים בהיסטוריה של ארצות הברית היה הדו־קרב בין ארון בר לאלכסנדר המילטון.
הדו־קרב היה שיאה של מערכת מורכבת בין ידידים שהפכו ליריבים פוליטיים וסימל את יחסה המורכב של הפוליטיקה האמריקאית לאלימות הממוסדת והמקובלת בחברה האמריקאית ככלי לגיטימי ליישוב סכסוכים.
הדו־קרב החל עם שחר 11 ביולי 1804, וסגן הנשיא בר ירה בהמילטון מתחת לחזה.
במחזמר המודרני המילטון הכניס הכותב בן המאה ה-20 את "קולו" של בר מקונן שעל אף ששרד, הוא מקולל בכך שלנצח ייזכר כנבל בהיסטוריה, ותמיד ייזכר רק כאיש שהרג את אלכסנדר המילטון.
ההיסטוריון האמריקאי ברטרם וייאט-בראון, שהתמחה בחקר מדינות דרום ארצות הברית, מתאר את המקום המיוחד שתפס הדו־קרב בתרבות ובמרקם החברתי של דרום ארצות הברית.
הוא טוען כי במקביל להכנסת האורחים ואהבת המשחק וההימורים היה הדו־קרב חלק מהדרך בה מיצב עצמו האדם בחברה הדרומית.
אף על פי שעל פניו היה הדו־קרב כלי להגנה על כבוד-עצמי היה כבודו של האדם לא יותר מהשתקפות מערכת הערכים שעל פי תפיסת החברה "מרכיבה" את המונח "גבר".
על פי המחקר שימש לעיתים הדו־קרב כדרך בה יכול היה אדם ממעמד נמוך להיכנס (ב"דלת אחורית") אל שורות החברה הגבוהה על ידי רכישת מעמד ויוקרה, וכך בדרך אותה מכנה החוקר "אירונית" היה הדו־קרב כלי דמוקרטי.
מארצות הברית יצא המודל המפורסם של דו־קרב בין אקדוחנים בתקופת המערב הפרוע, תת-תרבות זו, שגיבוריה תפקדו על הקו שבין החוק לפשע, רוממה את מקומו של הדו־קרב לאור היום וברחובה הראשי של העיר.
המעמד של אקדוחן התייחס לאדם ששירותיו נשכרו כדי לייצג את שולחיהם בעימותים אלימים או עבריינים.
דמויות כמו בילי הנער מצד הפשע, פאט גארט שסיפר את סיפורו של הנער והרג אותו, וואייט ארפ שניצח בקרב האקדחים באו.
קוראל עיצבו את דמותו של האקדוחן ואת האתוס של הדו־קרב בצהרי היום.
דו קרבות אלו ואורח החיים של המערב הפרוע הפכו למיתוס בו קשה להפריד בין האגדה למחקר ההיסטורי.
על פי התיאור המקובל והשתקפותו במערבונים הדו־קרב התנהל בין שני גברים והוכרע על ידי השולף המהיר ביותר.
במציאות רוב הקרבות ניצתו ברגע, אחד הצדדים שלף אקדח וירה והצד השני ניסה להגיב, לעיתים התפתח קרב יריות פרוע בו ניסו שני הצדדים לתפוס מחסה ולירות זה אל זה.
הקרבות נערכו לעיתים בתנאים לא נוחים, הלוחמים היו לעיתים שיכורים והחטיאו את מטרתם.
אקדוחנים "מקצועיים", שחיו על חרבם והמוניטין שרכשו, ניסו להימנע מקרבות מול אקדוחנים בעלי שם אחרים והעדיפו שלא לקחת סיכונים מיותרים ולהילחם מול יריבים אלמונים בעלי סיכויים נמוכים.
עם תום המאה ה-18 התפתח ענף מיוחד של דו־קרב בקרב אגודות סטודנטים (גרמנית: Studentenverbindungen) גרמניות ואוסטריות שכונה "סיוף סטודנטיאלי" או "סיוף אקדמי" (גרמנית: Akademisches Fechten) ו"מנסור" (גרמנית: Mensur).
הענף זכה לפופולריות במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. קרבות מנסור נערכים עד היום.
סיוף סטודנטיאלי איננו דו־קרב במובן המקובל של המילה - קרב פרטי על כבוד, והוא איננו ספורט.
קרב זה התפתח מדרך מסורתית של אימון וככלי לפיתוח משמעת ואופי, ולכן בקרב מנסור אין מנצח ומפסיד.
בניגוד לספורט הסיוף, הלוחמים עומדים במקומות קבועים ונלחמים במרחק קבוע זה מזה, בדרך כלל כאורך זרוע, תוך ניסיון לפגוע בחלקים הלא מוגנים בגוף היריב - הפנים והראש.
למתמודדים אסור להתחמק ממכה או להירתע מהתקפה מתוך מטרה לקבל כל פגיעה בגוף בשלווה.
בתחילה נערך הקרב ללא שריון או בגד מגן ולאחר מכן הוכנס לשימוש מגן לזרועות, פלג גוף עליון והצוואר, ובעת החדשה הורחבה ההגנה לשריון-קשקשים המגן על הגוף, הצוואר והגפיים, ומשקפי מגן מיוחדים הכוללים מגן-אף.
בקרבות נוכחים שני רופאים (אחד לכל מתמודד).
המתמודדים (גרמנית: Paukanten) משתמשים בחרבות מיוחדות (גרמנית: Mensurschläger) ובקצה החרב נמצא מגן המונע חדירת הלהב אל גוף הסייפים (גרמנית: Korbschläger).
קרבות מנסור גורמות לצלקות אופייניות בפני המתמודדים (גרמנית: Schmiss) – צלקת סיף, שבדרך כלל הופיעו בצד שמאל של הפנים, ולעיתים נדירות יותר על הלחי והסנטר.
צלקות אלו נחשבו על ידי המתמודדים כאות של כבוד, בעיקר בקרבות שנערכו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. השיפור הניכר בטכנולוגיה הרפואית, יחד עם שינויים תרבותיים, הקטין את מספר הצלקות.
במהלך המאה ה-19 הפך המנסור לחלק בלתי נפרד מחיי הסטודנט הגבר הגרמני, ואגודות סטודנטים חייבו את חבריהן לערוך לפחות קרב אחד במהלך לימודיהם.
השיטה הפכה לרשמית יותר עם בניית מערכת שקבעה את זהות המתחרים על בסיס של גודל פיזי ויכולת סיוף שווים.
סיוף אקדמי הוצא אל מחוץ לחוק באופן זמני בתקופת הרייך השלישי, אך לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו אגודות הסטודנטים להיות גורם מרכזי בעולם האקדמי הגרמני, ובמסגרות אלו יכולים סטודנטים להתמודד בקרבות מנסור.
שתי התרבויות הבולטות והמשפיעות באסיה, יפן וסין, פיתחו תרבות לחימה ענפה.
באופן טבעי הפך הדו־קרב לחלק מתרבות הלחימה ולחלק מהמהלך החברתי בתרבויות אלו, עם זאת ההבדלים המהותיים בין תרבויות המזרח לתרבות המערב - ובעיקר ההבדל בתפיסת מקומו של היחיד בחברה ומהות המושג כבוד, יצרו הבדלים של ממש הן בדרך שבה נערכו הדו־קרבות והן בסיבות בהן החל הדו־קרב.
למרות הקשר האמיץ בין תרבות סין ליפן והשפעת הבודהיזם על תפיסת העולם, ההבדלים בין השתיים הם מהותיים בכל הנוגע ללחימה ודו־קרבות.
בעוד שבסין, אף על פי שבני האריסטוקרטיה יכלו, בזמנים מסוימים, לשאת חרבות, מקצוע הלוחם נחשב לנחות וגבוה במקצת ממעמדו של רוצח שכיר.
גם בספרות ובמיתולוגיה לא מוצגות החרבות כסמלים מיתיים או בעלות ערך משל עצמן.
מקומו של היחיד ומחויבותו היו במסגרת המשפחתית או של קלאן.
ביפן נדרש היחיד לנאמנות למערכות שלטון, והדו־קרב נתפס כתהליך של העצמה אישית ומסע רוחני.
הדו־קרב אינו זר לתרבות היפנית, אך שואב את מקורותיו מתרבות מקומית, שהייתה מנותקת לחלוטין מהשפעות סביבתה וממבנה חברתי ייחודי.
בהיסטוריה של יפן אין תקדים של דו־קרב משפטי, בתרבות היפנית המחויבות הראשונית של אינדיבידואל היא כלפי מנהיג בית-האב או האציל וכלפי כללי הבושידו והשיוך המעמדי.
מטרת הדו־קרב אינה לתיקון עלבונות או דיבה אלא כדי להוכיח את עליונותו כסייף של הלוחם.
ההיסטוריה של החרב, הדו־קרב ויפן קשורים ישירות להתהוות מעמד הלוחמים הידוע כסמוראים.
בשנת 1274 ולאחר מכן בשנת 1281 ערכו השליטים המונגולים של סין שתי פלישות לכיבוש יפן.
סדרת הקרבות הביאה למהפכה בלחימה היפנית, שעד לאותה תקופה התנהלה ללא מבנים טקטיים.
בשדה הקרב לחמו מאות או אלפי לוחמים זה מול זה, כל לוחם חתר לדו־קרב מול לוחם אויב ששווה לו במעמד ובדרגה ובסוף יום הקרב הביאו המנצחים לאוהל המצביא את הראשים של האויבים שנהרגו בדו־קרבות.
באופן מסורתי גויסו הסמוראים הראשונים מאוכלוסיית הכפרים, הם היו בתחילה לוחמים שכירים בודדים שלחמו על מנת לקדם אינטרסים אישיים, לוחמים אלו התגבשו סביב אדונים פיאודליים.
כשהפכו אלה לאצילים עם שאיפות נרחבות יותר התפתחו היחידות של הסמוראים למעמד של לוחמים וצבא מקצועי.
ערכו של הסמוראי נמדד בשליטתו בחרב, היא הייתה הכלי לשיישין טנרן - חישול נפשי שדרכו היה הלוחם ממרק את כל מגרעותיו ומשיג סאטורי (יפנית: 悟り) - שלמות רוחנית.
בשנת 1588 הוציא השוגון הוראה לאסוף את כל כלי הנשק שבידי האוכלוסייה היפנית שאיננה ממעמד הסמוראים, וההבדל בין מעמד הלוחמים לאזרחים הפך לברור ובלתי ניתן לגישור.
לאחר קרב סקיגהארה שהתרחש ב-21 באוקטובר 1600 נוסדה שוגונות טוקוגאווה, השוגונות האחרונה בהיסטוריה של יפן ואיתה תקופה של שלום ושגשוג.
השלטון הפך לריכוזי ופיאודלי ומעמד הסמוראים הפך לקאסטה סגורה.
סיום הלוחמה גרם לכך שסמוראים רבים נותרו ללא פטרון וללא עבודה.
לוחמים אלו מצאו עצמם חסרי מקום בחברה בעלת ערכים נוקשים אך נותרו עם הדחף ללחימה.
לכן התיר השוגון לרונין לנהל דו־קרבות אישיים וקרבות בין בתי ספר לתורת לחימה, שפרחו ביפן.
מוסדות אלו נקראו גיו ובהם לימדו את הקנדו (תורת השימוש בחרב).
תורה זו הייתה חלק מהבושידו (武士道) שמשמעותו ביפנית היא "דרכו של לוחם" - קוד התנהגות של הסמוראים.
בבתי הספר לסיף ותורת לחימה רכשו הסמוראים מיומנות שזכתה לשם קנג'וצו.
כאשר תלמיד הצליח להשיג שליטה בסגנון סיוף מסוים הוא התקדם וזכה להדריך אחרים, סייף מוכשר במיוחד היה עוזב את בית-הספר, נודד ברחבי יפן ועורך דו־קרבות עם סייפים אחרים.
הסייף שהפסיד בדו־קרב זכה להיות תלמידו של המנצח.
על פי הבושידו ההפסד בדו־קרב כשלעצמו לא היה מכתים את הלוחם המובס כנחות למנצח ולא דרש נקמה, אך תפיסת עולם נעלה זו לא תמיד עמדה במבחן המציאות.
הפסד בדו־קרב יכול היה להביא להרס כלכלי - מורה לסיוף שבבעלותו בית-ספר משגשג יכול היה לאבד את מטה-לחמו לסמוראי נודד.
דו־קרבות התנהלו בתדירות גבוהה ובכל מקום אפשרי - באולמות הדוג'ו, בחזית מקדשים, ברחובות ציבוריים או בתוך טירות ונמשכו לעיתים עד לפציעתו הקשה או מותו של אחד הלוחמים.
בדו־קרב לא היו משנים או עדים כמקובל באירופה.
למרות הדרישות של הבושידו השתמשו הלוחמים בכל תכסיס אפשרי ולעיתים הפרו הבנות שהושגו לפני הקרב וניסו להשיג יתרון במטרה להבטיח את תוצאות הדו־קרב.
ירידת מעמד הסמוראים במהלך תקופת מייג'י הביאה תחילה על איסור נשיאת חרבות לבסוף לאיסור מפורש על עריכת דו־קרבות, הסמוראים נעלמו מעל במת ההיסטוריה ואתם הדו־קרב ביפן.
גלדיאטור , היה לוחם ברומא העתיקה ובמקומות אחרים שעסק במופעי בידור, שכללו דו־קרבות בין גלדיאטורים לבין עצמם או בין גלדיאטורים לבין חיות מסוכנות.
הקרבות התקיימו בערים רבות של הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית, לרוב במבנים שנבנו במיוחד לכך, כדוגמת זירות או אמפיתיאטרונים כמו הקולוסיאום.
מחקר מודרני מצביע על העלייה בפופולריות של הגלדיאטורים ככלים לייצוג מופשט של רעיונות ואידאות רומאיות, על ידי "המחזה" של דו־קרבות וקרבות בודדים מתקופת הרפקובליקה הרומאית שזכו למעמד של אתוס רומאי.
משלא יכול היה האידיאל של הגבריות הרומאית למצוא ביטוי הולם בשדה הקרב האמיתי עם המעבר ללחימה במבנים והטלת משמעת ברזל הפכו קרבות הגלדיאטורים לייצוג סמלי של אידיאלים ומיתוסים עתיקים ושימשו ככלי לאישוש בעקיפין של תפיסת העולם המיליטריסטית והמצ'ואיסטיות שהייתה מרכיב חשוב בתרבות הרומאית.
בקרבות הגלדיאטורים מוות נחשב לתוצאה מקובלת וצפויה של הקרב.
שיעור ההרוגים באירוע עמד על כרבע עד מחצית מהמשתתפים הקרבות פורסמו לעיתים בתור "עד המוות" (לטינית: sine missione).
כאשר הביקוש לגלדיאטורים עלה קרבות "עד המוות" נאסרו על ידי אוגוסטוס, ובאופן רשמי ברוב הנסיבות גלדיאטור שנלחם היטב חסו על חייו.
רוב הגלדיאטורים המנוסים השתתפו בשניים או שלושה אירועים בשנה.
קרב בודד נמשך לכל היותר בין 10 ל-15 דקות.
הצופים העדיפו הצמדת יריבים עם סגנונות לחימה משלימים אך שילובים אחרים התקיימו, כגון גלדיאטורים הנלחמים ביחד או החלפה של המפסיד בקרב על ידי גלדיאטור חדש, אשר יילחם נגד הזוכה.
בשלהי הרפובליקה הרומית או בתחילת ימי הפרינפיקט החלו החלו נשים להופיע כלוחמות.
בשנת 66 לספירה יזם נירון קיסר קרב בין נשים, גברים וילדים אתיופים כדי להרשים את טירידאטס הראשון, מלך ארמניה.
בהליקרנסוס נמצא תבליט מהמאה השנייה המתאר שתי לוחמות בשם "אמזון" ו"אקיליה".
ככל הנראה הגלדיאטריקס עברו אותה ההכשרה כמו עמיתיהן הגברים.
המשחקים הגיעו לשיאם בין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה השנייה לספירה, והם דעכו לבסוף במהלך המאה החמישית המוקדמת, לאחר אימוץ הנצרות כדת המדינה, אם כי אירועי "ציד חיות" (venationes) נמשכו אל תוך המאה ה-6.
טורניר (מצרפתית עתיקה: torneiement או tornei) הוא שם של אירועים ציבוריים, משחקי מלחמה שנערכו בציבור בתקופת ימי הביניים והרנסאנס (מהמאה ה-12 עד למאה ה-16) כחלק ממסורת רחבה יותר של משחקים שנקראו הסטילוד ( אנגלית וצרפתית: Hastilude).
הטורנירים וקרבות הרומח התגבשו ממסורת קרבות ותחרויות אימון של הצבא הרומי והפכו לבילוי ציבורי פופולרי.
תחילה בצרפת של המאה ה-12 ולאחר מכן התפשט המנהג מצפון-צרפת לאנגליה ולחבל הריין, בשנת 1160 נערכו טורנירים בכל צרפת ובאנגליה ובשנת 1175 כבר נערכו טורנירים בכל אירופה עד לגבולות פולין.
בתחרות הג'אוסט האבירים צוידו לרוב בשלושה כלי נשק - רומח, חרב ורונדל (מעין פגיון).
אביר אשר הפיל את יריבו מהסוס הוכרז כמנצח לאותו סיבוב.
אם נפלו מסוסם שני האבירים הסיבוב הוכרז כשוויון וההכרעה לגביו התבצעה בדו־קרב חרבות.
על פי רוב, המוביל לאחר שלושה סיבובים נקבע כמנצח בתחרות.
וריאציות עיקריות של התחרות - א פלזאנס (à plaisance - "בעונג", "בעדינות") מתייחס לתחרויות למטרות תענוג של המתחרים והקהל בטורניר, בהן נעשה שימוש ברומחים קהי-קצוות.
א אוטראנס (à outrance - 'עד כלות') התרחש לרוב בעתות מלחמה בשדה הקרב - נעשה בו שימוש ברומחים חדי-קצוות, והוא נמשך עד מות אחד הלוחמים (או שניהם).
עם זאת, גם בקרבות "מעודנים" נגרמו פציעות קשות ואף מוות.
למרות הפופולריות הרבה היו הרשויות הדתיות והאזרחיות נלהבות פחות, בשנת 1130 קבע האפיפיור אינוקנטיוס השני בוועידת הכנסייה בקלרמון כי הוא מגנה את הטורנירים ואוסר לקבור את אלו שנהרגו במהלכם בקבורה נוצרית מאחר שמשחקי מלחמה אלו מסיטים את תשומת הלב של האבירים מחובתם לצאת למלחמה ולהגן על הצלב והאינטרסים של הכנסייה.
הנרי השני, מלך אנגליה אסר על קיום טורנירים באנגליה בתחילת שלטונו מחשש לפגיעה בסדר הציבורי וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ("לב הארי") אישר מחדש את קיומם בשישה מקומות מיוחדים שנועדו לכך.
בצרפת אסר לואי התשיעי, מלך צרפת על קיום טורנירים החל משנת 1260, איסור שנשמר מאז על ידי יורשיו.
לתחרות הג'אוסט היו אוהדים נלהבים והחל משנת 1220 התקיימו תחרויות נפרדות מטורנירים.
הטורניר המשיך להתקיים באנגליה תחת שלטונו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה (1272–1307) וזכה לפופולריות מחודשת עד לימי שלטונו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה (1327 – 1377).
הטורניר האחרון נערך באנגליה בשנת 1342 ובאירופה המערבית בשנת 1379. הג'אוסט המשיך להיות ספורט בחירה של מעמד האצולה באנגליה ובגרמניה עד למאה ה-17. בצרפת הופסק הג'אוסט לאחר מותו בתחרות של אנרי השני, מלך צרפת.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעניינות מחודשת אם כי מוגבלת בג'אוסט כספורט.
דו־קרב לסוגיו השונים תפס מקום של כבוד ורבים תיאוריו בתרבות האנושית בכלל ובכל דרכי היצירה והביטוי האמנותי, כתיאור אלגורי או כרגע האמת בו נפגשים זה מול זה הכוחות או הגיבורים המסובבים את היצירה.
הדו־קרב הוא ארכיטיפ של מצב בו נפגשים-נלחמים הניגודים הבסיסיים בקיום האנושי: רוע מול טוב, אדם נגד אויבו או נגד עצמו ומערכות חברתיות נגד התוהו ואנרכיה.
הדמויות המופיעות כארכיטיפ בדו־קרב הן בדרך כלל מסוג גיבור, אנטי גיבור ואנטגוניסט.
דו־קרב האצילות בוואדוץ נחשב לאחד מסממנים של פמיניזם.
בעת העתיקה שימש הדו־קרב במיתולוגיה לבניית דמותו של הגיבור ושימש יסוד לסיפורים עם מוסר השכל.
סיפורי עם ומיתוסים הרכיבו את הסיפור הארכיטיפי (מונומיתוס) של מסע הגיבור (quest) סיפורים אלו נבנו בדרך כלל ממספר שלבים זהים למרות ההבדלים במקור הסיפור: הפרידה, החניכה, שבדרך כלל הייתה דרך רצופת מבחנים שחלקם כללו דו־קרבות עם אויבים שונים והביאו לתהליך של לימוד העצמי, ולבסוף החזרה.
המיתוס של מלחמת טרויה ובעיקר סיפורו של אודיסאוס הוא דוגמה לסיפור עתיק מסוג זה.
התנ"ך מציע מספר סיפורים דומים ואחד הבולטים שבהם הוא סיפורו של שמשון הגיבור.
בעת החדשה נכתבו סאגות בדיוניות המבוססות על מיתולוגיה נורדית ומיתולוגיות אחרות והבולטת שבהן היא "שר הטבעות" שבה תיאורים רבים של דו־קרב.
גם עולם הקולנוע אימץ את סיפור הגיבור במסע לחיפוש-גילוי עצמי ובצד העברה של מיתולוגיות אל התסריט נוצרו "מיתולוגיות" מקוריות השואבות את עולם הדימויים ומתווה העלילה ממיתוסים עתיקים כגון "מלחמת העולמות" ו"המטריקס".
בסרטים אלו הגיבורים עומדים פעמים רבות במבחן הדו־קרב כדי להתמודד עם אויבים ולקדם את העלילה לקראת השיא.
הספרות שלוותה את התרבות של האבירות בימי הביניים פרחה באירופה של המאה ה-12 עד המאה ה-14 ויוצריה התרכזו בצרפת ובגרמניה ומאוחר יותר נכתבו יצירות ברוח זו גם באנגליה, בספרד ובאיטליה.
הנושאים העיקריים הבאים לידי ביטוי בספרות זו הם של כבוד על בסיס של חלוקה למעמדות, ואומץ.
ערכים אלו אינם נובעים מקשרי משפחה או חברה כמו שניתן למצוא במיתוסים עתיקים אלא מתוך רדיפה אחר תהילה, בדרך כלל אישית, ושיקולי מוסר.
הבולטים בסוגה זו הם "אגדות המלך ארתור" ו"טריסטן ואיזולדה".
הספרות האבירית מתארת קרבות של צבאות ודו־קרבות, בעיקר מסוג קרבות בודדים.
תיאורי קרבות מאפיינים אפוסים כמו תיאורים של מסעי הצלב.
קרבות בודדים מאפיינים רומנסות כמו סיפורי המלך ארתור.
מתוארים בהם בפירוט רב, לעיתים במאות שורות של שירה המתמקדת בקרב, ככל הנראה מתוך עניין של הכותב והקהל בדו־קרבות ובטכניקות הלחימה.
השינוי מדו־קרב כחלק מאתוס צבאי או לאומי והמעבר לדו־קרב של כבוד הביא גם לשינוי בתיאורו בספרות.
הדו־קרב יצא מהצללים והפך לחלק מהחברה ומכללי המשחק של המעמד העליון.
מעמד זה גם הוציא מתוכו או היה להשראה לסופרים ומשוררים ואלו כתבו על הדו־קרב תוך האדרה של הקרב ומשתתפיו תוך תיאור בצבעים עזים של הרעיונות הנשגבים הבאים לידי ביטוי בדו־קרב.
מעמד האצולה ולאחר מכן הבורגנות היו הצרכנים העיקריים של ספרות, ותיאורים אלו של דו־קרב, שהיו רחוקים מהמציאות מתוך מאמץ להפוך את האפנתי לחלק מסיפורי מיתולוגיה, הנציחו את עצמם ושיוו לדו־קרב על כבוד מקום שווה משקל למיתוסים ההומריים או הנורדיים.
כך שאף על פי שדו־קרב נוהל בניגוד לחוק ובניגוד לצו הכנסייה, ואף על פי שהרשות האזרחית והדתית קבעו כי דו־קרב הוא רצח, קיבעו התקדימים הספרותיים את הדו־קרב כאכיפה ושמירה על קוד כבוד עתיק ימים.
התנועה הרומנטית שהתפתחה באירופה בשלהי המאה ה-18 והפולחן המחודש של המיתוס של האבירות שבה בעקבותיה חברו למהפכה של נייר זול ואמצעי דפוס זמינים והפיצו בכל רחבי אירופה ומושבותיה את התרבות הפופולרית וערכיה של התקופה.
המונח התרבותי מדיביאליזם - נהייה אחר תרבות ימי הביניים חדר לכל פן של חיי היום-יום, ועם הזרם התרבותי של תחיית העניין במיתוסים של המלך ארתור באנגליה ותנועת התחייה הגותית חזר הדו־קרב למרכז הזירה התרבותית.
אלפרד טניסון, המשורר האנגלי בן המאה ה-19 רב ההשפעה, כתב סדרת שירים שמעלים באוב את המיתוס של המלך ארתור.
סדרה זו מבוססת בחלקה על האגדה של איליין מאסטולאט (Elaine the Fair Maid of Astolat) מהסיפור מות ארתור (Le Morte d'Arthur) של סר תומאס מלורי.
יצירות אלה, העמוסות בסמלים, היו בסיס לפרשנויות שרבות מהן מתחו קווים ישרים בין המיתוס המסופר לחיים באנגליה ואירופה, והעניקו השראה ליצירות אמנות כמו ציור, ספרות, ומוזיקה.
יצירות של טניסון וממשיכי דרכו היו קולה של אירופה במאה ה-19.
יצירות ספרותיות מציגות גם את המחלוקת החברתית בנוגע לדו־קרב, המשוררת הבולטת ביותר של התקופה הוויקטוריאנית, אליזבת בארט בראונינג, הביעה התנגדות נחרצת לדו־קרב, אך בעלה, אף הוא משורר, רוברט בראונינג, היה חסיד נלהב ושילב דו־קרבות במאות סצנות בכתביו.
במהלך המאה ה-19 התפרסמו בצרפת רומנים היסטוריים צבעוניים, סיפורי הרפתקאות שפנו לקהל הרחב.
ספרים אלו תיארו ובעיקר פיארו את חיי בני מעמד האצולה ומעמד הביניים הצרפתי טרם המהפכה.
העלילה נסמכה על בסיס היסטורי אך הדגש בספרים אלו היה על עלילת הרפתקאות והדמיון בהם רב על המציאות.
אחד הספרים המפורסמים הוא "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב.
ספר אחר הוא "סיראנו דה ברז'ראק" (Cyrano de Bergerac) - מחזה שנכתב על ידי אדמון רוסטאן בשנת 1897, המבוסס על חייו של המחזאי הצרפתי סיראנו דה ברז'ראק.
תיאור החורג מתחומי האתוס הגברי מצוי בספר "הדו־קרב" (Поединок) מאת אלכסנדר קופרין שפורסם בשנת 1905. הספר מתאר את שגרת חיי חיילים רוסים המוצבים בעיירת שדה מרוחקת.
גיבורי הסיפור מתוארים כקבוצה נלעגת וחסרת ערכים הרואה בזכותה לקיים דו־קרב כדרך לשמור על מושג הכבוד.
למעשה התיאור היחיד החסר בספר הוא הדו־קרב עצמו שלא מתואר כלל בסיפור, והקורא, כמו הרבה מהצופים מהצד והאזרחים של תחילת המאה ה-20 מודע לקיומו רק כשמועה - הידיעה כי אכן דו־קרב מתרחש אך בשולי החברה ומחוץ לכללים האמיתיים של כבוד.
גם הסופר אנטון צ'כוב פרסם בשנת 1891 סיפור קצר בשם "הדו־קרב" ובו משמש הדו־קרב כנקודת מפנה, שיא הקורע את המסיכות מעל פני הגיבורים ומציג אותם עירום ועריה.
בספרות האנגלית היחס לדו־קרב היה קוטבי, בעוד בספריו של ויליאם מייקפיס תאקרי מופיעים תיאורים רבים של דו־קרב, ויש רושם כי אירועים אלו היו חיזיון נפרץ במהלך המאה ה-19 בכלל ואנגליה הוויקטוריאנית בפרט.
צ'ארלס דיקנס, המתאר את אנגליה של אותה תקופה, מתאר שלושה קרבות בכל ספריו.
הסופרת ג'ורג' אליוט אשר תיעדה את חיי מעמד הביניים של אנגליה במאה ה-19, איננה מזכירה דו־קרב כלל בספריה.
המשורר הוויקטריאני אלפרד טניסון מתאר דו־קרב המתרחש לכאורה במהלך מלחמת קרים ומסכם את מהות הדו־קרב: "הקוד הלא-נוצרי שמחייב לקחת חיים בגין מכה" ("the Christless code that must have life for a blow.").
ג'וזף קונרד פרסם את הסיפור הקצר "הדו־קרב" ("The Duel") בשנת 1908. הסיפור, המבוסס במידה רבה על אירוע אמיתי שפורסם בעיתון, מתאר שני גברים - קצינים בצבא הצרפתי, המנהלים לאורך השנים סדרת דו־קרבות ההולכת ומתרחקת מהאירוע והדו־קרב המקורי ו"מתמכרים" לקרב, לפציעה ולמסורת.
גם בסיפור זה מוצג הדו־קרב והלוחמים בו כאנשים הדבקים בכבוד וזונחים כל שיקול אחר.
המערבון הוא סוגה ומוטיב מרכזי בתרבות האמריקאית.
כחלק מתהליך יצירת "המיתוס של הסְפר" (Frontier myth), אימץ המערבון ומיצב את הדו־קרב כמרכז הנרטיב.
קרב זה מתואר כשיא העלילה ומופיע בדרך כלל בסוף.
תהליך יצירת המיתוס הואץ על ידי פרסום קורות חייהם של גיבורים כמו דניאל בון ודיווי קרוקט בספרי כיס זולים שהחלו להיות מופצים משנת 1860.
הופעות תאטרליות, שיצקו תוכן "חי" לאתוס של המערב הפרוע, כמו המופע של באפלו ביל, חיזקו את המיתוס.
מיתוס זה מתאר חברה כוחנית ואלימה הנשלטת על ידי קודים גבריים של כבוד וצדק פשטני הנאכף בכוח הזרוע.
יסודות ספרות המערבונים מתארים חיים של נוודות למחצה, דמות השואבת את מהותה מדמות האביר הנודד של ימי הביניים המתואר בסאגת אבירי השולחן העגול או דמות הרונין במיתוס של הסמוראי היפני.
הגיבור במערבון הוא בדרך כלל קאובוי (בוקר), שריף או אקדוחן ללא קשרים חברתיים ומודרך על ידי קוד כבוד אישי.
הסוגה מתבססת ומכילה סצנות אופייניות וסטריאוטיפיות של דו־קרב אקדחים (לרוב מסוג אקדח תופי ולעיתים גם רובים).
הספר שנחשב למערבון הספרותי הראשון, "איש וירג'יניה" (The Virginian), נכתב על ידי אוון וויסטר בשנת 1902. הספר מתאר את חשיבותו העלילתית של הדו־קרב, הקונפליקט המרכזי בין שתי הדמויות הגבריות העיקריות נפתר כאשר הגיבור יורה באויבו בדו־קרב ורוכב מהמקום עם בחירת לבו כדי לפתוח בחיים חדשים.
בשנת 1912 פורסם המערבון "רוכבי המרווה הסגולה" (Riders of the Purple Sage) שנכתב על ידי זיין גריי (Zane Grey; 1939-1872).
הספר שנחשב לאחד הפופולריים בסוגת המערבונים היה גם אבן הפינה לבניית הנוסחה שעליה הושתתו מערבונים רבים.
הספר מיצב את מקומה של הדמות הנשית במערבון כדמות נשלטת וסבילה, אך מאידך מרכז הקונפליקט או הציר עליו נסוב הקונפליקט העיקרי מול הדמות הגברית.
דמות האקדוחן הגיעה לכדי שלמות בספר "שיין" (Shane) שנכתב על ידי ג'ק שפר ופורסם בשנת 1949. בסרט זה כלל הקרבות מובילים לדו־קרב העיקרי במהלכו מתמודד האקדוחן עם דמות הנבל בעימות נהרגים הנבל ויד ימינו בעוד האקדוחן רוכב מזירת ניצחונו אל הלא-ידוע.
בסין התפתחה סוגה ספרותית בעלת מגוון רחב של דרכי ביטוי ומופעים הידועה בשם ווּשְׂיָה, סוגה זו עוסקת בתיאורים מיתיים ואגדתיים, חלקם מבוססים על אירועים היסטוריים, ועלילתם מתרחשות בעיקר בסין העתיקה.
אף על פי שנכתבה במקור על הנייר, הוושיה מצויה גם בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותיאטרון, כמו גם יצירות אמנותיות כקומיקס.
הוושיה מהווה חלק נכבד מהתרבות הפופולרית של דוברי השפה הסינית ברחבי העולם.
גיבורי הוושיה הסינית פועלים תחת קוד התנהגות שמחייב אותם לתקן עוולות, בייחוד כאשר נמצאים חסרי הישע תחת מצוקה או דיכוי.
הגיבור לוחם למען הצדק, מבקש להסיר את עולו של עריץ, או מחפש כפרה על טעויות עבר.
קוד ההתנהגות הסיני (俠, בפין-יין: Xiá, שְׂיָה) דומה לקוד ההתנהגות של הסמוראים היפניים (בושידו), של אבירים המערב אירופאים ושל האקדוחנים במערבונים האמריקאים.
גם בסוגה זו משמש הדו־קרב כרגע שיא בעלילה בו מתעמתים הטוב והרע ובו נחשפים הפנים האמתיות של הנפשות הפועלות.
דוגמה לסיפורת מסוג זה ניתן למצוא בסדרת הספרים "עגור הברזל" (鶴鐵系列) מאת הסופר הסיני וָאנְג דוּלוּ (王度廬, בפין-יין:Wáng dùlú; 1977-1909).
בספרים אלו מתואר מאבק הנמשך על פני 5 דורות של לוחמים נודדים (בסינית 遊俠 בפין-יין: Yóuxiá, יוּאוּשְׂיָה) המתמודדים מול עוול ורוע.
המפורסם מספרי סדרה זו הוא הספר הרביעי, "נמר, דרקון" (臥虎藏龍), שעל פיו הופק סרט באותו שם זוכה פרס האוסקר.
עם תחילת הקולנוע גילו יוצרי הסרטים כי סרטי הרפתקאות (עם סצנות פעולה), בעיקר אלו המבוססים על ספרי הרפתקאות פופולריים, זכו להצלחה ואהדת הקהל.
דו־קרבות היו לסצנות מרכזיות המושכות קהל, סצנות אלו היו מושלמות בסרטים שהיו אילמים בתחילה מאחר שייצרו דרמה רבת הבעה ללא צורך בטקסט.
מלחמת העולם הראשונה, שהביאה לפריחה מחדש של הרומנטיקה וחיפוש אחר מקורות השראה הרואיים, הגבירה מגמה זו.
בתקופה זו, בלטו אדפטציות של סדרת הספרים "שלושת המוסקטרים" שזכו למספר רב של גרסאות לאורך השנים, וגם "האסיר מזנדה", "איבנהו" ו"זורו".
עם זאת, במספר סרטים מוכנס טוויסט בדו־קרב הקלאסי בו הטוב מביס את הרע.
טוויסטים כאלה כוללים: "דו־קרב משולש" בו 3 דמויות עם איבה הדדית נלחמות בו-זמנית זו בזו; דו־קרב הכולל סיוע מדמויות משנה; ודו־קרב בסופו הנבל חוזר בתשובה ומכפר על מעשיו הרעים.
הסרט מתאר באופן ויזואלי עשיר את חיי התקופה על יופיים וכיעורם אך חורג מהעלילה של הספר לא רק על רקע מגבלות העיבוד הקולנועי, אלא מציב את הדו־קרב כציר ומוטיב מרכזי בסרט.
הסצנה הפותחת היא של דו־קרב במהלכו נהרג אביו של לינדון, וסצנת הדו־קרב האחרונה היא המשמעותית ביותר בסרט ובמהלכה נלחם לינדון בבנו החורג.
הדו־קרב שנערך בכנסייה נטושה מתואר כטקס אלים בין שתי דמויות שאיבדו את אביהן ומתנהלות ללא השגחה עליונה.
הסרט "בארי לינדון", על עלילתו ובעיקר על האסתטיקה שמניעה את מהלך העלילה, שימש השראה לסרט "הדואליסטים" ("המתמודדים בדו־קרב"), סרט הבכורה של הבמאי רידלי סקוט.
הסרט, שעלילתו מבוססת ועוקבת בדיוק אחר העלילה של הספר של ג'וזף קונרד, בשינוי של הזמנים בהם מתחוללים הקרבות כדי לתת לסרט משמעות סמלית של מאבק בין שני הכוחות המרכזיים בהיסטוריה של הקיסרות הראשונה.
הסרט נסמך ומתאר את כוח המשיכה ועוצמת האחיזה של הקודים של כבוד ששלטו בתפיסת העולם הגברית-אירופאית.
קודים אלו שלא פסו מהעולם, אך דרך הביטוי של הדו־קרב ירדה מעל הבמה הציבורית, משוחזרים בדקדקנות בסרט.
מקומם של הקודים העתיקים שעדיין מכתיבים התנהגות של יחידים וחברות ומונצחים בסרטים ובמשחקי מחשב.
שמו המלא של הסרט - "הדואליסטים: עניין של כבוד" (The Point of Honor) משלב דידקטיות עם אירוניה ומצביע על קו-המחשבה והפילוסופיה המכתיבה את העלילה.
מרכז הכובד של הסרט נותר זהה למרכז הכובד של הספר - הצגת הקודים של הכבוד כריקים מתוכן מול קודים של הומניות וכוחנות, אך נוספת גם הצגת האלימות כאירועים קודרים ומנותקים מכלל מהלך החיים על מורכבותם המוצגים בסדרת סצנות המדמות ציורי טבע דומם וציורים רומנטיים היסטוריים.
הסרט הצרפתי "מחר, עם שחר" (Demain dès l'aube) משנת 2009 מתאר מערכת שונה לחלוטין הסובבת סביב רעיון הדו־קרב.
בעוד שעלילת הסרט מתרחשת בהווה היא חושפת את קיומו הרדום של קוד הכבוד והקסם הקטלני של הדו־קרב בחברה המודרנית.
הגיבורים הם שני אחים העוסקים בעריכת שחזורים של סצנות היסטוריות מימי עברה המפואר של צרפת.
החיים המדומים של השחזור ההיסטורי הופכים למציאותיים לאחר שאחד האחים נקרא לדו־קרב ואחיו מעודד ומזרז אותו לקבל את האתגר תחת ההסבר הפשוט: "זו שאלת כבוד, לא צריך לערוך דיון" ("C'est une question d'honneur: ça ne discute pas").
הסרט סובב סביב שני דו־קרבות בהם משתתפים שני האחים בנפרד.
המשחק הופך למציאות, החיים הם חסרי צבע ללא קשר לעבר ולערכים וההיסטוריה היא הדרך להוסיף עניין להווה.
בהקשר זה נראה לפתע רעיון הדו־קרב כקביל.
הסרט היפני "שבעת הסמוראים" (Shichinin no samurai) משנת 1954 בבימוי ועריכתו של אקירה קורוסאווה, מתרחש בשלהי המאה ה-16 ביפן ומספר את סיפורו של כפר שאיכריו שוכרים שבעה סמוראים חסרי אדון (רונין) כדי שילחמו בשודדים.
הסרט עוסק במגוון נושאים דרך העימות האלים ומתייחס לנושא מיקום האדם בחברה והאידיאל החברתי.
הדו-ערכיות היפנית בנוגע לדו־קרב מוצגת היטב, מחד מוצג הדו־קרב כנקודה בזמן בה יכול לוחם להוכיח את ערכו ומחד כעיסוק עקר החותר תחת הצורך בלכידות חברתית והיכולת של קבוצה להשיג את מטרתה בזכות פעולה מתואמת של כל הפרטים.
הסמוראים שירדו למעמד של רונין ורגילים לחיות כבודדים על חרבם זוכים לגאולה ותהילה רק ברגע שהם מצליחים להתאחד.
פורמט המערבון כפי שעוצב על ידי ספרי הסוגה עבר בשלמותו על מערכת הקודים והסמלים אל הקולנוע, הדו־קרב שימש לא רק כסמל אלא גם ככלי מהותי לקידום העלילה, פתירת קונפליקטים ועיצוב של רגעי השיא והקטרזיס.
המערבון "בצהרי היום" , משנת 1952, נחשב לאחד המערבונים הטובים ביותר שנעשו מעולם.
זהו סיפורו של שריף בעיירה במערב ארצות הברית, בשנות ה-70 של המאה ה-19, הנלחם בכנופיית פושעים הבאה להורגו, אך ננטש על ידי תושבי עיירתו, ואינו מקבל מהם סיוע.
המתח הנבנה לאטו במהלך הסרט מגיע לשיאו בסצנת דו־קרב מורכבת בסוף הסרט.
הגיבור עומד לבדו מול מבקשי נפשו ומצליח לגבור עליהם בעזרת בת-בריתו היחידה - ארוסתו.
בסיום הקרב משליך הגיבור את כוכב השריף שלו אל הרצפה.
פרשנים ראו בסרט משום אמירה קולנועית עזת הבעה על הדינמיקה החברתית המעמתת גבורה אישית אל מול פחדנות קולקטיבית, על הצורך לעמוד איתן אל מול איום הגובר אף על אידאולוגיה פציפיסטית ועל המחיר האישי והקולקטיבי שיש לשלם עבור החירות.
הסרט "האיש שירה בליברטי ואלנס" מציב דו־קרב כמרכז העלילה, אך למעשה דן במקומו של הדו־קרב כמיתוס וכוחו של הסיפור-אגדה-המערבון בעיצוב המציאות.
בעת מסע לוויה של גיבור בסגנון המערב הפרוע נזכר אחד האורחים ומספר לעיתונאי איך בדו־קרב בו הוא הרג - בעיקר בזכות מזלו הטוב ועזרה של הגיבור - את הפושע ליברטי ואלנס, ועל תהילת מעשה זה הוא בנה קריירה פוליטית וזכה ביד הדמות הנשית המרכזית בסרט.
הכתב משמיד את הראיון בטענה ש"אם אגדה הפכה לעובדה, מדפיסים את האגדה".
הבמאי ג'ון פורד, שאחראי יותר מכל אחד אחר לבניית המיתוס של המערב הפרוע, מראה בסרט זה את המעבר מחברה פרועה לחברה שומרת חוק המוצגת בסרט זה כחברה צבועה הבונה עצמה על מיתוסים של עבר אותם פעלה לנפץ.
מקומו של הדו־קרב בסרטי המערבונים עמוק כל כך שגם היעדרו - לכאורה, מותיר מקום מיוחד המעיד על חשיבותו.
בסרט "ואלדז מגיע" משנת 1970, המבוסס על ספר בשם זהה, מתואר עימות אלים בין איש חוק ממוצא מקסיקני לבין חוואי עשיר מושחת ואלים.
הדו־קרב בין שתי הדמויות מושהה על ידי סדרת קרבות בין הגיבור לדמויות משנה הנשלחות להורגו.
ברגע השיא - רגע האמת בו נפגשים האויבים לדו־קרב, נרתע החוואי המושחת מהקרב ואיש החוק מסרב להרוג אותו ועוזב את זירת הדו־קרב.
במהלך עלילת הספר והסרט מצפה הקורא-צופה לדו־קרב שעל פי כל הסימנים עתיד לבוא, אך השיא שאמור לפתור את הקונפליקט המרכזי בעלילה "מתחמק" והיעדרו לא רק מהווה שינוי לא צפוי אלא גם יכול להתפרש כאמירה כנגד תרבות וקודים של המערב הפרוע - קוד של "התחדשות על ידי אלימות".
בסוף המאה ה-20 יצאו לאקרנים סרטים מסוגת המערבונים, אך במקום לחזק את המיתוס או לעדכנו, הציגו סרטים אלו גרסה מפוכחת, צינית ועדכנית על המיתוס והחיים במערב הפרוע.
אחד הבולטים היה "בלתי נסלח" - סרט משנת 1992 בבימויו ובכיכובו של קלינט איסטווד - מסמלי הז'אנר.
הסרט יוצר תמונה עירומה ומרתקת ושובר את התבנית הקלאסית של המערבון וגם בו נעדר לחלוטין הדו־קרב ה"קלאסי".
מיתוס האקדוחן במערב הפרוע מנותץ לרסיסים, הגיבור הוא רוצח שפל וחסר מעצורים, האקדוחנים מתגלים כפסיכופתים הטווים סיפורי גבורה מיתיים המתבררים לאחר מכן כשקריים.
אנשי החוק הם לא יותר מאופורטוניסטים החוצים את הקווים בין החוקי ללא חוקי על פי שיקול דעתם וכיוון הרוח.
ומעל לכל מעשי ההרג הם חסרי כל דמיון לדפוס הדו־קרב, הרוצחים יורים ממרחק וממארב או בהפתעה מבלי שיריבם יוכל להתגונן או כאשר היתרון המספרי עומד לצידם.
למרות היותו מבוסס על קודים עתיקים, הדו־קרב הוא אמצעי מרכזי להתרת קונפליקטים, בעיקר בין הגיבור לנבל, גם בסרטי מדע בדיוני.
אחת הדוגמאות הידועות לכך היא אופרת החלל "מלחמת הכוכבים" בה קיימים שני מסדרים מיסטיים של לוחמים המשתמשים ב"הכוח" וחמושים בחרבות אור קטלניות - הג'דיי והסית'.
למסדרים אלו פילוסופיה ותפישת עולם מנוגדת, והם אויבים מרים המנסים להשמיד אחד את השני.
מוטיב חוזר בסרטים אלו הוא דו־קרבות בין אבירי ג'דיי לאדוני סית', באמצעות חרבות האור.
כל אחד מהסרטים כולל דו־קרב שמהווה חלק חשוב בעלילה.
בסרטי גיבורי-העל שיא העלילה ופתירת הקונפליקט נעשית כמעט תמיד על ידי דו־קרב בין גיבור-העל לנבל-העל, שלעיתים מסתיים במותו של הנבל הרע ולעיתים על ידי הבסתו וכליאתו.
מאחר שלגיבור ולנבל יש כוחות-על ולרוב גם כוח פיזי עצום, לרוב הדו־קרב נעשה ללא נשק נוסף מלבד זה האופייני לדמויות.
צמחים דו־פסיגיים (שם מדעי: Dicotyledones) הם המחלקה הגדולה ביותר במערכת בעלי הפרחים.
היא מונה פי שלושה מינים מאשר החד־פסיגיים.
דו־פסיגיים אמיתיים (Eudicots) הם הענף המונופילטי הגדול ביותר במחלקה זו.
כאשר הזרע של צמח דו־פסיגי נובט, הוא מגדל שני פסיגים (עלי עובר ראשוניים) ומכאן נגזר שם המחלקה.
השורשון הראשוני שהזרע מצמיח, מתפתח בהמשך לשורש העיקרי של הצמח.
העלים לעיתים קרובות שסועים או מנוצים.
עורקי העלים יוצרים בדרך כלל רשת סבוכה עם עורק ראשי אחד או מספר אי זוגי.
הפרחים מחומשים לרוב, כלומר כל חלקיהם באים בכפולות של חמש.
לעיתים רחוקות יותר ניתן למצוא פרחים מרובעים או משולשים.
צרורות הצינורות המובילים ערוכים בטבעות בתוך הגבעול.
כמו כן, ישנו קמביום, שהוא רקמה יוצרת תאים, בין שיפה לעצה.
הודות לתכונה זו, גזע של צמח דו־פסיגי מסוגל לגדול לרוחב על ידי הוספת שכבות חדשות של רקמת הובלה, ומכאן נובע ריבוי מיני העצים שבמחלקה.
דו־פסיגיים היו הצמחים בעלי הפרחים הראשונים שהופיעו על כדור הארץ.
מאוחר יותר התפתחה מהם קבוצת החד־פסיגיים.
לפיכך, קיימת הפרדה מנקודת מבט פילוגנטית בין הדו־פסיגיים הקדומים, שהם למעשה האבות של כל בעלי הפרחים, לבין הדו־פסיגיים האמיתיים, שהתפתחו מהקדומים במקביל לחד־פסיגיים.
מסלול התפתחות זה משתקף בתכונות אחדות ברמת המבנה של הצמחים.
כך למשל, הדו־פסיגיים הקדומים דומים לחד־פסיגיים במבנה האבקה שלהם ולעיתים במבנה הגבעול , ולעומת זאת יש תכונות שמאפיינות את כל הדו־פסיגיים.
בכלל, המחקרים הגנטיים שבוצעו בעשור האחרון שפכו אור חדש על הבנת היחסים האבולוציוניים בין קבוצות הצמחים השונות.
חוקרים אחדים מייחדים את הדו־פסיגיים האמיתיים למחלקה נפרדת בשם Rosopsida על פי הסוג האופייני Rosa (ורד).
התכונה האופיינית של קבוצה זאת היא מבנה גרגרי האבקה, שיש בהם שלוש נקבוביות, לעומת נקבובית אחת אצל שאר צמחי הזרע.
דו־צורתיות זוויגית (לעיתים דימורפיזם זוויגי) הוא המצב שבו קיימים הבדלים ניכרים במאפיינים מורפולוגיים (הצורה, המבנה והצבע של הגוף החי) בין זכרים לנקבות בקרב מין מסוים, במיוחד מאפיינים שאינם מעורבים ישירות ברבייה.
הבדלים אלה יכולים להתקיים בקרב צמחים ובעלי חיים.
הבדלים בין מינים נוצרים בתהליכים כמו הברירה הטבעית או סחף גנטי, ולעומתם הבדלים בין זוויגים בדרך כלל נוצרים בתהליך של ברירה זוויגית.
דו־צורתיות זוויגית יכולה להתבטא בהבדלים בגודל גוף, צבעים שונים ומבני גוף המשמשים לקרבות בין זכרים או למשיכת נקבות.
מקובל לחשוב שדו־צורתיות זוויגית ביונקים המתבטאת בגודל גוף מעידה על מידת הפוליגיניה (ריבוי נקבות) האופיינית למין.
מקרה קיצוני הוא פיל הים, בו יש למיעוט מהזכרים הרמון הכולל מספר רב של בנות זוג, ובמקביל ניתן לראות הבדל גדול בגודל הגוף בין זכרים לנקבות.
זכר יכול להגיע למשקל של 2,300 ק"ג בעוד שמשקל הנקבה נע בין 600-900 ק"ג בלבד.
ניתן לשער, שגודל הגוף בזכרים התפתח ככלי נשק בקרבות הקשים שהם מנהלים על תפיסת טריטוריה להרמון ושמירה על הנקבות מפני זכרים אחרים.
רוב הצמחים בעלי הפרחים הם הרמפרודיטיים כלומר הם מתרבה ברבייה מינית אך מייצרים גם תאי מין נקביים וגם תאי מין זכריים.
עם זאת לכ-6% מהמינים הללו יש זכרים ונקבות נפרדים (דו-אוני) .
בקרב מיני צמחים המואבקים בחרקים, זכרים ונקבות נראים בדרך כלל דומים זה לזה, מכיוון שצמחים מספקים תגמולים (למשל צוף) המעודדים מאביקים לבקר בפרח דומה אחר, כדי להשלים את התהליך של האבקה.
סחלבים מסוג Catasetum הם חריג מעניין לכלל זה, סחלבים זכרים מסוג Catasetum מצמידים בצורה כוחנית פוליניות למאביקים של דבורים מסוג אוגלוסין .
לאחר מכן הדבורים ימנעו מפרחים זכריים אחרים אך עשויות לבקר פרחים של נקבות, שנראית שונה מהזכרים.
דו-סוכר (בלועזית: דיסכריד – Disaccharide) הוא פחמימה המורכבת משתי מולקולות של חד-סוכר.
הדו־סוכרים נוצרים לרוב על ידי תגובות דחיסה (קונדנסציה) של חד-סוכרים.
סיווגם מתבצע על פי מולקולות החד-סוכר שמהן הם בנויים ועל פי טיב הקשר בין שתי אבני הבניין – מספרי הפחמנים המחוברים והאיזומריה – אלפא או בטא.
ניתן לפרק דו-סוכר לחד-סוכרים המרכיבים אותו על ידי הידרוליזה.
בדומה לחד-סוכרים, הדו-סוכרים הם לרוב מתוקים, מסיסים וגבישיים.
חלקם מתקבלים כתוצאה מפירוק רב-סוכרים.
סוכרוז (סוכר לבן) – מורכב ממולקולת גלוקוז ומולקולת פרוקטוז.
לקטוז (סוכר חלב) – מורכב ממולקולת גלוקוז ומולקולת גלקטוז.
מלטוז (סוכר לתת) – תוצר פירוק של עמילן המורכב משתי מולקולות גלוקוז המחוברות בקשר 1–4 אלפא.
טרהלוז – מצוי במספר פטריות ומורכב משתי מולקולות גלוקוז המחוברות בקשר 1–1 אלפא.
צלוביוז – תוצר פירוק תאית המורכב משתי מולקולות גלוקוז המחוברות בקשר 1–4 בטא.
דו-פרצוף הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #66 מאוגוסט 1942 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
דו-פרצוף הוא האלטר אגו של הארווי דנט, תובע מחוזי לשעבר של העיר גות'אם סיטי ובן בריתו של ברוס וויין, אשר נטרפה עליו דעתו לאחר שחצי מפניו הושחתו ללא הכר.
במהרה הוא הופך לבוס העולם התחתון, ומפתח אובססיה לגבי דואליות - מחליט להשליט צדק או עונש באמצעות הטלת מטבע.
עם השנים, הכותבים השונים הוסיפו לאופי הדמות רובד נוסף של סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית, הפרעת זהות דיסוציאטיבית והיסטוריה של התעללות פיזית.
דמותו של דו-פרצוף עובדה למגוון מדיות נוספות.
ריצ'רד מול דיבב את הדמות בסדרת האנימציה "באטמן: איש העטלף", ג'יימס רימר דיבב את דמותו ב"באטמן: האמיצים והנועזים", כריסטופר מקדונלד דיבב את דמותו ב"הישמרו מהבאטמן" ואנדי דאלי דיבב את הדמות ב"הארלי קווין".
ויליאמס גילם את הארווי דנט בסרט הלייב אקשן "באטמן", טומי לי ג'ונס גילם את הדמות בסרט "באטמן לנצח" ואהרון אקהרט גילם את הדמות בסרט "האביר האפל".
בסרט "ג'וקר: טירוף בשניים" דנט מגולם על ידי הארי לוטי.
הדמות מדורגת במקום 12 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
במהלך שנות ה-40, הדמות הופיעה שלוש פעמים בלבד, ואילו חמש פעמים בשנות ה-50 של המאה ה-20. דמותו נזנחה לבסוף לטובת נבלים אחרים, היות שהיה מעוות למדי ולא התאים לילדים.
הדמות שבה והופיעה רק בסוף שנות ה-60 בחוברת World's Finest Comics #173, כאשר באטמן עצמו הכריז כי דו-פרצוף הוא בין היחידים מהם פחד.
בשנת 1971 החזיר הכותב דניס אוניל את דו-פרצוף, ולראשונה הוא הפך לאחד מאויביו המושבעים של באטמן.
עוד נכתב, כי בתקופה שקדמה לתאונתו, הארווי דנט היה גיבור ובן בריתם של באטמן והמפקח גורדון.
עצם העובדה הפכה את מעורבותם ומערכת יחסיהם לסבוכה עוד יותר.
כאשר הופיע לראשונה ב-Detective Comics #66, שם הדמות נודע כהארווי קנט, אולם לצורך מניעת בלבול עם קלארק קנט, האלטר-אגו של סופרמן, שונה השם.
דנט הוא התובע המחוזי הצעיר ביותר בגות'אם סיטי, כאשר בגיל 26 נבחר לתפקיד, חצי שנה לפני שבאטמן החל במלחמתו בפשע.
כינוי באותה תקופה היה "אפולו", עקב מראהו החד והנוקב.
לפי "באטמן: שנה ראשונה", מסע הבחירות של דנט נגד הפשיעה הסתיים בחופזה בעת משפטו של בוס המאפיה סלבטורה מארוני באשמת רצח.
דנט הציג למארוני מטבע בעל שני ראשים שנמצא בזירת הפשע ועליו מוטבעות טביעות אצבעותיו של מארוני.
מארוני נתקף חמת זעם ושפך על פניו של דנט חומצה גופרתית.
חצי פניו השמאלי של דנט עוות וצולק, ואילו חצי פניו הימני נותר ללא פגע.
בגרסאות מסוימות, דנט ניצל מכווייה מלאה בפניו כאשר באטמן נחלץ לעזרתו וברגע האחרון הסיט את ידו של מארוני.
בעקבות המקרה נטרפת על דנט דעתו, והוא משחית צד אחד של המטבע - סמל לדואליות הקיימת בו לטוב ולרע.
לפי החוברת השנתית Batman Annual #14, מפכ"ל המשטרה ג'יימס גורדון, באטמן ודנט הקימו ברית משותפת במטרה ללחום בפשע (אלמנט ששימש גם במיני סדרה "באטמן: ליל כל הקדושים הארוך" וכן בסרט "האביר האפל").
בגרסה זו, מארוני הוא עדיין זה ששופך על דנט את החומצה, אם כי הפעם בעזרתו של התובע המושחת אדריאן פילדס, ואילו את המטבע השיג דנט מאביו המתעלל, אשר השתמש בו כמשחק בכל ערב כאשר הכה את בנו.
עובדה זו נטעה בדנט את מאבקו הקיומי בבחירה חופשית ואת חוסר אפשרותו להחליט החלטות בעצמו.
במיני סדרה "באטמן: בעיני המתבונן", דנט נמלט מבית החולים לאחר תאונתו ומתעמת עם פילדס, אשר מנסה להגיע עמו להסדר טיעון - רשימה מלאה של כספים, קשרים ומקומות מסתור של המאפיה תמורת הבטחה לחיים חדשים.
באטמן מפריע למהלך האירועים, ודנט הורג את פילדס, מתעמת עם אביו אך חס על חייו בעקבות הטלת המטבע.
לבסוף, הוא נכלא בבית החולים לחולי נפש ארקהם אסיילום, שם הוא עובר ניתוחים פלסטיים ניסיוניים.
אולם, בעת טירופו הרגעי, הוא קורע מעליו את שתלי פניו.
לפי "ליל כל הקדושים הארוך", דנט נמלט מבית החולים לביוב, שם הוא מחכה לשעת פעולה בה יתנקם במאפיה, יהרוג את פילדס ואת ראש המאפיה קרמיין פלקונה.
בנקודה זו, סלבטורה מארוני כבר נרצח בידי בנו של פלקונה, אלברטו.
בתקופה זו מתגלה כי דו-פרצוף הרג את אביו של ג'ייסון טוד, שהיה אחד מאנשיו.
טוד מצליח להכניע את דנט, אולם באומצו את השבועה אותה לקח באטמן, חס על חייו.
במיני סדרה Arkham Asylum: A Serious House on Serious Earth, הכותב גראנט מוריסון מתאר את תלותו של דו-פרצוף במטבע שלו.
המטפלים בארקהם מנסים לגמול את דנט מהתלות הזו בכך שהם מחליפים את המטבע בקוביות משחק ואף בקופסת קלפי טארוט, ובכך מגדילים את מגוון האפשרויות העומדות בפניו.
אולם, טיפול זה נכשל משום שלאור מבחר האפשרויות, אין דנט מסוגל להגיע להחלטה בעצמו.
במהלך השנים נעשו ניסיונות לשקם את פניו ההרוסות של דנט, אך מצבו הנפשי נותר מעורער.
בכל פעם מצליח דנט לקרוע מעליו את צידו המשוקם.
במהלך המיני סדרה "באטמן: האביר האפל חוזר" של פרנק מילר, ברוס וויין בעצמו מממן את שיקומו של דנט, אך לשווא.
במהלך אירועי "באטמן: שטח הפקר", רעידות אדמה פוקדות את גות'אם סיטי ומותירות אותה בחורבות.
דו-פרצוף משתלט על חלק מהעיר ומשתכן בבניין העירייה, תוך שהוא חי חיי מותרות וסגנון.
הוא כורת ברית עם המפקח גורדון אולם בוגד בברית זו.
זאת ועוד, הוא חוטף את גורדון ושם אותו למשפט, מתפקד כשופט וכתובע.
גורדון מנצל את הפסיכה החצויה של דו-פרצוף ודורש כי הארווי דנט יהיה התובע שלו.
דנט חוקר את דו-פרצוף, אשר רומז כי ביצע רציחות מתוך מטרה לעזור לגורדון, ומזכה את גורדון בעילה שדו-פרצוף שיחד בחוכמה את גורדון.
בסיפור "דו-פרצוף: פשע ועונשו", דו-פרצוף מוביל מערכה לטיהורה של גות'אם, שבסופה הוא מעוניין ללכוד את אביו, לענות אותו בשידור חי ולהורגו.
מתגלה כי דנט מטפל באביו, ומשלם עבור מחייתו.
הדבר מוביל לוויכוח עצמי בין דנט לדו-פרצוף, אשר קורא לדנט "חסר עמוד שדרה".
דנט מחליט להוכיח את עמדתו בכוונתו לבצע התאבדות ובכך לסיים את שלטון הטרור של דו-פרצוף.
דו-פרצוף מוכה תדהמה כאשר המטבע שהטיל נפל על צידו המושחת, אולם הוא מסכים להחלטה וקופץ מהגשר.
באטמן תופס אותו ברגע האחרון, אך ההלם מהאירוע משמיד את הפסיכה של דו-פרצוף.
במהלך המיני סדרה "באטמן: להתמודד עם הפרצוף", סיפור המתרחש שנה לאחר המשבר האינסופי, באטמן מחליט לאמן את דנט כמחליף בזמן היעדרותו.
דנט מנוע מלהסכים, אך באטמן מבטיח לו כי המעשה יכפר על פשעיו.
דנט מתרגל אט אט לתפקידו החדש, אם כי שיטותיו הן קיצוניות יותר ומעודנות פחות מאלה של באטמן.
חזרתו של באטמן מובילה גם לחזרת אישיותו של דו-פרצוף, כאשר דנט מרגיש עצמו כלא נחוץ יותר.
לאחר שמתרחשת סדרת רציחות שמאפייניה מזוהים עם שיטת פעולתו של דו-פרצוף, באטמן מתעמת מול דו-פרצוף בדירתו, כשזה האחרון מפוצץ את דירתו ונמלט מהמקום.
דנט נתקף במשבר מצפוני ונלחם מנטלית עם אישיותו השנייה, דו-פרצוף.
מאוחר יותר מגלה באטמן עדויות המזכות את דנט מכל אשמה, אולם אין הדבר מציל את דנט, שחש פרנויה לשאלותיו של באטמן ושנוטר טינה על כי לא האמין לו.
בעזרת חומצה חנקתית ואיזמל ניתוחים, דנט מצלק את פניו, והופך שוב לדו-פרצוף.
לאחרונה הופיע דו-פרצוף כחלק מליגת אי-צדק החדשה, ובמיני סדרות "המירוץ לכפרה" ו"באטמן: הקרב על הברדס".
במקור דו-פרצוף היה אמור להופיע בסדרת הטלוויזיה משנות ה-60 הקאמפית ביחד עם שאר הנבלים, אבל מכיוון שהתוכנית נועדה לצעירים וחששו שהוא היה מפחיד ואכזרי מדי לצופים צעירים אז ההפקה החליטה להתעלם מהדמות של הארווי דנט/דו-פרצוף.
בסרט "באטמן" משנת 1989, דמותו של הארווי דנט הופיעה, אך לפני שהפך לפושע, לפני שהתעוות, ולפני שבכלל נודע בכינוי "דו-פרצוף".
גילם אותו השחקן האפרו-אמריקאי בילי די ויליאמס.
בסרט "באטמן לנצח" משנת 1995, הארווי דנט שימש כנבל משנה בסרט יחד עם איש החידות, הפעם כבר כאדם מעוות ופושע מסוכן.
גילם את דמותו השחקן טומי לי ג'ונס.
מקור אישיותו הנפשעת של הדמות הוא בדיוק כפי שתואר בסיפורי התור הזהב: כסובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית וכמתייחס לעצמו ברבים.
בגרסה זו, דו-פרצוף הוא זה שאחראי למות משפחתו של דיק גרייסון (רובין) ולא ראש המאפיה טוני זוקו, כפי שהופיע בקומיקס.
אולם בסופו של דבר, דמותו הצטיירה כקומיקאית וקאמפית מדי, כמעט דומה לג'וקר ואפילו בלי שום רקע, המעריצים לא היו מרוצים מדמותו.
דו-פרצוף שימש כאחד מהנבליים הראשיים בבאטמן: איש העטלף משנות ה-90 של המאה ה-20. דמותו של הארווי דנט הייתה מאוד מורכבת ובעלת עבר טראומטי שמציג את פיצול האישיות שלו והצד המפלצתי שבתוכו.
הוא דובב על ידי ריצ'רד מול.
דמותו (ביחד עם הדחליל) הוכיחה סדרה שלעיתים לא הותאמה לילדים קטנים, כפי שהייתה אמורה להיות ויכולה ללכת לכיוון פסיכולוגי, טראומטי ואפל.
באחד מפרקי הסדרה "ההרפתקאות החדשות של באטמן" מפתח זהות נוספת בשם "השופט" שבה הוא ניסה להרוג בין היתר את עצמו כדו-פרצוף.
ריצ'רד מול שב לדבב את דו-פרצוף גם בסדרת הטלוויזיה המצוירת "ליגת הצדק", שמתרחשת באותו עולם של סדרת האנימציה של באטמן, ואשר באטמן משמש בה כאחת מהדמויות הראשיות.
ארון אקהרט מגלם את דמותו של הארווי דנט בסרט ההמשך ל"באטמן מתחיל", "האביר האפל".
בגרסה זו, הנאמנה לקומיקס, דנט הוא התובע המחוזי, הגיבור האהוב של גות'אם ולוחם חסר פשרות למען הצדק.
הוא כורת ברית משותפת עם באטמן ופקד גורדון למיגור הפשע, אך מתדרדר לפשע באשמתם של הג'וקר ושל ראש המאפיה סלבטורה מארוני לאחר שחצי מפרצופו נשרף מנפט ולא מחומצה כמו בקומיקס.
כמו כן, הצד המושחת של המטבע שלו נוצר מפיצוץ ולא על ידי חריטה, כשהוא נתן אותו לרייצ'ל והיא נהרגה בפיצוץ והמטבע הוא מה שנשאר ממנה.
בשנת 2018 דמותו הופיעה גם בסרט "יחידת המתאבדים - חיים בסכנה".
בסרט "באטמן: סופה של גות'הם" אשר מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-20 דנט מוצג בתור מתמודד לראשות עיריית גות'הם וחברם הקרוב של ברוס ויין ואוליבר קווין, על פי הסרט הוא הפך לחצי שד על ידי פויזן אייבי.
בסרט דנט שימש כתובע המחוזי במשפט נגד הג'וקר.
ברגע של הכרעת הדין על ג'וקר, מכונית תופת פוצצה את בית המשפט והפכה את דנט לחצי מצולק בפניו.
דו-שכבה ליפידית, או ממברנה ליפידית, היא מערך של מולקולות ליפידים שמשמש קרום ביולוגי או חלק שלו.
זהו מרכיב חיוני כמעט בכל ממברנה ביולוגית, ובפרט בממברנת התא, ובשל כך חיוני לחיים עלי אדמות.
הממברנה עשויה שתי שכבות של ליפידים צמודות זו לזו ומכאן שמה.
ליפידים הם מולקולות המורכבות מ"ראש" ו"זנב" או זנבות ארוכים.
הראש הוא קוטבי ולכן מסיס במים, שגם הם קוטביים, או במילים אחרות - הוא הידרופילי ("אוהב מים").
הזנב לעומת זאת מורכב משרשרת פחמימנית (חומצת שומן), שאינה קוטבית, ולכן איננו מסיס במים אלא בחומרים שומניים ולא קוטביים אחרים – זהו זנב הידרופובי ("פוחד ממים").
בשל תכונות אלו של הזנבות והראשים, בסביבה מימית כמו זו הקיימת במערכות ביולוגיות, יתמוססו הראשים זה בזה, והזנבות אלו באלו.
הדבר ייצור שכבה כפולה של ליפידים, בה הראשים פונים כלפי חוץ, אל הסביבה המימית, והזנבות פונים כלפי פנים כך שהם מומסים בסביבה הלא-קוטבית וההידרופובית שהם יוצרים.
כל אחת משכבות הליפידים מכונה "עלעל".
פוספוליפידים הם הליפידים העיקריים בממברנות ליפידיות.
בסביבה מימית הם יוצרים ספונטנית מבנה של דו-שכבה, כיוון שהוא מועדף אנרגטית: בין הזנבות נוצרים קשרי ואן דר ואלס רבים המצמידים את הזנבות, ובין הראשים לבין הסביבה המימית ובין הראשים לבין עצמם נוצרים קשרי מימן וקשרים קוטביים אחרים.
לממברנה הליפידית תכונות נוזליות: קיימת תנועה של מרכיביה בדרכים שונות, פרט לתנודה של הליפידים במקומם, ופציעת הממברנה מובילה להתאחותה הספונטנית, בדומה לנוזל.
אך תכונות אחרות שלה מתאימות לתיאור סוגים מסוימים של מוצק, ולכן מקובל להתייחס לממברנה כאל נוזל צמיג.
נוזליות הממברנה חיונית לתפקודה התקין.
תכונות הממברנה הליפידית מושפעות מגורמים רבים.
הגורמים העיקריים הם הרכב הליפידים המרכיבים את הממברנה, היינו תכונות הליפידים, וכן גורמים חיצוניים כטמפרטורה או לחץ.
התכונות המשתנות של הליפידים הם הרכב הקבוצה הקוטבית שב"ראש" ההידרופילי, אורך ומספר השרשרות הפחמניות המרכיבות את הזנבות, ומידת הרוויה של חומצות השומן הללו (מספר הקשרים כפולים בשרשרת).
תכונות אלו, רובן ככולן, משפיעות על נוזליות הממברנה, גמישותה ודחיסותה.
כך חומצות שומן בלתי-רוויות, המכילות קשר כפול יחיד, הן בעלות מבנה מרחבי של מעין "ברך" עקמומית וקשיחה.
הברך הזו מקטינה את דחיסות הממברנה מכיוון שהיא דורשת נפח רב יותר, ובשל תנועות רוטציה (תנועות סיבוביות) של הליפיד סביב עצמו, הברך מסייעת בהגדלת הנוזליות של הממברנה.
חומצות שומן רוויות השפעה הפוכה – הן מגדילות את קשיחות הממברנה ומקטינות את נוזליותה.
כך, למשל, חמאה העשירה בשומן רווי מוצקה בטמפרטורת החדר לעומת שמן צמחי העשיר בשומן בלתי רווי שנמצא בפאזה הנוזלית שלו באותה הטמפרטורה.
אורך חומצות השומן גם הוא משפיע על הנוזליות, מכיוון ששרשרות ארוכות יותר מאפשרות יצירת קשרים רבים יותר, ובכך מקשות על תנועת הליפידים ומקטינות את גמישות הממברנה.
קבוצות הראש משפיעות על גמישות הממברנה בשל גודלן ומטענן – קבוצות ראש קטנות מאפשרות יצירת קשרים בין חומצות השומן של ליפידים שונים ומקרבות ביניהם, וקבוצות ראש גדולות מרחיקות בין הליפידים וכך מגדילות את הנוזליות.
כשקבוצת הראש טעונה מטען חשמלי, היא יכולה לקיים קשרי משיכה ודחייה חשמלית ביניהן, וכך לקרב ולהרחיק בין הליפידים בהתאמה.
טמפרטורה היא גורם חשוב המשפיע על נוזליות הממברנה.
כמו נוזלים אחרים, גם דחיסות הממברנה עולה עם ירידת הטמפרטורה ולהפך.
בטמפרטורות נמוכות קיימת סכנה כי ממברנות ביולוגיות יתמצקו.
לכן תאי חיידקים למשל מסנתזים בתגובה לירידת טמפרטורות ליפידים בעלי חומצות שומן לא רוויות, המגדילות את נוזליות הממברנה, וכך שומרים על רמת נוזליות קבועה.
תפקוד הממברנה הליפידית נגזר מהמבנה שלה.
בשל היותה תווך הידרופובי בין שני אזורים הידרופיליים, חומרים הידרופוביים חוצים את הממברנה הליפידית בקלות, בצורה הקרויה דיפוזיה פשוטה.
גם מולקולות קטנות שאינן הידרופוביות, כגון מולקולות מים, עשויות לחצות בדיפוזיה את הממברנה.
לעומת זאת מולקולות הידרופיליות וגדולות אינן מסיסות בתווך הליפידי ולכן אינן חודרות את הממברנה.
לכן הדו-שכבה הליפידית היא קרום בררני המהווה מחסום למולקולות מסוימות, אך לא לאחרות.
תפקוד זה של הממברנה חיוני לייעודה כממברנה ביולוגית, שתפקידה העיקרי הוא לחסום מעבר חומרים בין שני צידיה, בין אם כדי לשמור על חומרים בתוך מבנה ביולוגי (למשל בתוך התא) ובין אם כדי לשמור על אי-חדירת חומרים אחרים.
ממברנות ביולוגיות בדרך כלל אינן מורכבות מליפידים בלבד, ומכילות מולקולות נוספות, בעיקר חלבונים.
החלבונים הם המעניקים לממברנה את רוב תפקודה, והם המאפשרים מעבר חומרים נוספים בין עברי הממברנה, אשר מעברם הכרחי.
תפקוד נוסף של הממברנה הליפידית, הוא שמירה על גבולות התא, האברון או המבנה הביולוגי.
הממברנה מאפשרת לאותו מבנה לגדול ולהתרחב.
נוזליות הממברנה מאפשרת זאת, מכיוון שהיא מעניקה לממברנה תכונות אלסטיות, המאפשרות לה להימתח.
הליפידים לא מצויים בממברנה במצב סטטי ועומד, אלא נעים בלא הרף בדרכים שונות.
מולקולות הליפיד מסתובבות סביב ציר האורך שלהם (רוטציה) במהירות וללא הפסק.
בנוסף מולקולות הליפיד רועדות במקומן (ויברציה).
נוסף לתנועות הליפידים במקומם, המולקולות נעות גם זו ביחס לזו במרחב.
הן נעות לאורך ולרוחב הממברנה באותו עלעל במהירות רבה, ועשויות לנוע שני מיקרומטרים בכל שנייה, מרחק המקביל לאורכו של חיידק.
תנועה זו מכונה דיפוזיה צידית.
מהירות הדיפוזיה הצידית מעידה על צמיגות הממברנה, ומניסויים נתגלה שצמיגותה דומה לצמיגות שמן זית.