tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי הסיעות היו יריבות נחרצות, אך היו די דומות בשנאתן לדמוקרטיה, לעולם המערבי ולליברליזם.
לאחר שלוש שנים נוספות שבהן שירת במטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי, הועלה טוג'ו לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד בריגדת הרגלים ה-34 בין 1934 ל-1935. במקביל, קיבל טוג'ו את תפקיד ראש מחלקת כוח האדם במשרד הביטחון.
עוד באותה השנה מונה טוג'ו למפקד הקמפייטאי (המשטרה הצבאית של האימפריה היפנית) של צבא קוואנטונג במנצ'וקוו, מדינת חסות של האימפריה היפנית בחבל מנצ'וריה, צפון-מזרח סין.
גורמים קיצוניים בצבא היפני ביימו ב-1931 את תקרית מוקדן ותירצו אותה כדי לפלוש למנצ'וריה בפעולה שנעשתה ישירות נגד הממשלה ונגד הקיסר, שציווה כי לא יישלחו חיילים נוספים לתמוך בצבא קוואנטונג בכיבוש מנצ'וריה.
מנצ'וקוו הייתה ללב הפעילות של הגורמים הקיצוניים בצבא היפני, שפעלו בה הרחק מתחום הסמכות של הממשלה היפנית בטוקיו.
הקודו-הא קידמו את מטרותיהם להפיל את הממשלות הדמוקרטיות היפניות ולהקים במקומן דיקטטורה צבאית שכביכול תפעל בשם רצונו של הקיסר דרך פעולות טרור.
לאחר כישלון ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 ומרד הנפל של 26 בפברואר 1936 התמוססה ברובה תנועת הקודו-הא.
במהלך ניסיון ההפיכה ולאחריו, טוג'ו הוא שהיה אחראי לטיהור פוליטי של כל המעורבים בניסיון ההפיכה.
טוג'ו לא התייחס לעובדה שהמעורבים בהפיכה שעצר היו רובם מקושרים אליו בבחינה אידאולוגית ובפועל איחד את הקודו-הא והטוסיי-הא לתנועה אחת בפיקודו.
במהלך 1937 התמנה טוג'ו לראש המטה הכללי של צבא קוואנטונג ובפועל למפקד הצבאי של מנצ'וקוו.
בקיץ אותה השנה, תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי הובילו לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בין יפן הקיסרית לבין הרפובליקה הסינית בהנהגת צ'יאנג קאי-שק ומפלגת הקוומינטנג.
במהלך הפלישה היפנית לסין היה טוג'ו מעורב בפעם הראשונה והיחידה בחייו בשדה הקרב כאשר פיקד על שתי בריגדות של צבא הקוואנטונג שנעו לתוך מונגוליה הפנימית.
טוג'ו האמין שרק הצגת כל כוחה של יפן במתקפת בזק תוביל את הממשלה הסינית לכניעה ולשיתוף פעולה עם יפן כמדינת חסות שלה.
טוג'ו היה מתומכי מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי שתכנן להוביל את ההשפעה האירופאית והאמריקאית במזרח אסיה לסיומה ולהחליפה בשליטה יפנית קולוניאלית-בפועל.
בדעה זאת של טוג'ו פגש בהתנגדות מצידו של אישיווארה קנג'י, סגן ראש המטה של צבא קוואנטונג וממארגני הפלישה היפנית למנצ'וריה, אשר טען כי מלחמה כוללת של יפן בתוך סין תוביל את יפן לבור שתתקשה לצאת ממנו.
טוג'ו הדיח את אישיווארה מתפקידו והעביר אותו למשרה הרחוקה ממשרת מפתח, אך אישיווארה המשיך בנאומים ציבוריים במהלכם יצא נגד המלחמה בסין, תקף את טוג'ו כאויבה של יפן שצריך להיעצר, לעמוד למשפט ולהישלח להוצאה להורג.
בתגובה טוג'ו הורה ב-1939 על העברתו של אישיווארה לרשימת הקצינים שיצאו לגמלאות ובכך פתר אותו מכל משרות צבאיות.
המחנה הפוליטי המאוחד של אנשי הצבא הקיצוניים החליט להמשיך לקדם את שאיפותיו להשתלטות של הצבא על מוסדות המדינה דרך עלייה הדרגתית במעורבות הצבא במנהל הפנימי של המדיני במקום דרך הפיכה צבאית ישירה ואלימה.
בהמשך השנה נקבע כי בכל קבינט נדרש כי שרי המלחמה והצי יהיו בשירות פעיל ולא מילואים, משמע שברשות הצבא והצי הייתה נתונה האפשרות להפיל כל ממשלה שהיא דרך השפעתם על אותם השרים.
עם הזמן חיזק טוג'ו את מעמדו, התחבר ויצר קשרים עם פעילים פוליטיים, תעשיינים ואחרים ביפן כמו גם במנצ'וקוו.
כל אותה העת המשיך המחנה הצבאי הקיצוני לקדם את המדיניות שלו בממשל באופן הדרגתי על אף העובדה שפומימרו קונואה, שהתנגד לאידיאלים של שליטת הצבא במדינה, היה לראש הממשלה.
בשנת 1938, תחת לחץ הגורמים הצבאיים בממשלה, העביר קונואה את חוק הגיוס הלאומי שהלאים את כל איגודי העובדים, התעשיות בעלות החשיבות האסטרטגית, גורמי חדשות ותקשורת, הסדיר מחירים קבועים על מצרכים שונים והעניק לצבא תקציב ללא-רגולציה כלל.
תקדים ששימש את הצבא לתקציב מלחמה שבפועל היה לא מוגבל עבור המלחמה נגד סין שפרצה ב-1937 ועבור מאבקים עתידיים נוספים.
במאי 1938 מונה טוג'ו לסגן שר הצבא בקבינט הממשלה הראשונה של קונואה.
שר הצבא באותה העת היה סיישרו איטגאקי, והשניים התנגדו לכל הסכם שלום, שביתת נשק או ברית אפשרית עם הממשלה הסינית בראשות צ'יאנג קאי-שק.
ממשלת קונואה נפלה בתחילת 1939, אך קונואה שב לראשות הממשלה ביולי 1940 ומינה את טוג'ו לשר הצבא החדש.
טוג'ו נותר בתפקיד שר הצבא לתוך הקבינט השלישי של קונואה.
בשנות ה-30 המאוחרות של המאה ה-20, טוג'ו היה לחבר בחבורה שדחפה את יפן למלחמת העולם השנייה.
ב-1940 מונה לשר הצבא, אז היה בין האנשים שהובילו את יפן להצטרפותה למדינות הציר.
טוג'ו היה תומך מרכזי של ההסכם התלת-צדדי ולאחר הברית עם גרמניה הנאצית וממלכת איטליה, עלתה הדרישה של הסיעה הצבאית בממשל להקים משטר סמכותני יותר.
ביולי 1940, כאשר הקיסר הירוהיטו מינה את קונואה לראש ממשלה בשנית, הלה קידם את דרישת הצבא להקמת מפלגה טוטליטרית.
קריאה זאת פגשה בהתנגדות מצידם של הבירוקרטים שחששו לכוחם.
לבסוף הוסדרה פשרה לפיה פוזרו כלל המפלגות ובמקומן הוקמה מפלגה אחת אך היא לא הייתה מפלגה טוטלריטרית.
הייתה זאת מפלגת טַאיסֵיי יוֹקוּסַאנקַאִי (大政翼賛会; "ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי").
המפלגה חולקה לספינים לפי מחוזות יפן ובראשה של המפלגה עמד ראש הממשלה המכהן.
טוג'ו מצדו הצטרף גם כן למפלגה אשר ממנה המשיך לחזק את עמדתו.
בקיץ 1941 קרא טוג'ו לכיבוש דרום הודו-סין הצרפתית בידי הצבא היפני, מהלך שהוביל לחיזוק העיצומים הכלכליים של ארצות הברית על יפן.
יפן נשענה על מסחר עם ארצות הברית בעבור תפעול התעשייה שלה דרך ייבוא נפט, גומי, טין ואחרים, והעיצומים עליה פגעו באופן חריף על כלכלתה.
על כן פנה הצבא לעבר מאבק מול ארצות הברית ולעבר השתלטות על איי הודו המזרחיים ההולנדיים ומושבות האימפריה הבריטית בדרום-מזרח אסיה המלאות באוצרות טבע.
טוג'ו תמך בכיבוש המושבות האירופאיות בדרום-מזרח אסיה ביודעין כי מהלך שכזה עלול להוביל למלחמה נגד ארצות הברית.
ב-6 בספטמבר 1941 הוועידה הקיסרית של הממשלה בנוכחות הקיסר קבעה כי יפן תפנה מאמצעים דיפלומטיים לאמצעים צבאיים מול ארצות הברית והמעצמות האירופאיות בעלות המושבות בדרום-מזרח אסיה אילולא יגיע המאבק להסדר עד אמצע-אוקטובר 1941.
בישיבות קבינט המלחמה שבהן היה הקיסר הירוהיטו מעורב, הייתה התדיינות ממושכת לגבי הפניית המשאבים של יפן, למלחמה כוללת בסיביר נגד ברית המועצות או למלחמה כוללת באוקיינוס השקט נגד ארצות הברית.
הירוהיטו חשש מכך שבשעה שיפן תילחם בארצות הברית, ברית המועצות או גרמניה הנאצית יבגדו בה.
טוג'ו טען כי הם נמצאים בשעת כושר חד פעמית למלחמה בארצות הברית כך שלא תסכן את מעמדה של מנצ'וקוו וכלל המערכה בסין מול האפשרות של בוגדנות סובייטית או גרמנית.
ראש הממשלה קונואה ניסה להגיע להסדר עם ארצות הברית אך היה נתון ללחץ מצידו של הצבא בהנהגת טוג'ו שייצג אותו בקבינט.
קונואה כשל אף בניסיונו להסדיר פגישה עם מזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול.
הול לא בטח ביפן, ויתרה על כך לא האמין כי קונואה יכול להגיע להסדר עם ארצות הברית שירצה את הסיעה הצבאית של טוג'ו.
הול טען בפני קונואה שבשביל להשיג את אמונה של ארצות הברית ביפן על יפן להשיג קודם כל את כל כוחותיה מסין (כולל מנצ'וריה) והודו-סין הצרפתית.
קונואה קרא לטוג'ו מספר פעמים למלא אחר הדרישה האמריקאית ולהבטיח נסיגת כוחות אך טוג'ו סירב לדרישת ראש ממשלתו.
עקב ההשפעה הרבה שבה אחז טוג'ו בתוך הקבינט, שכן פיטורו יוביל לנפילת הממשלה, קונואה לא יכול היה ללחוץ עליו למלא את דרישתו.
כאשר נבצר מראש הממשלה פומימרו קונואה להשיג הסכם עם ארצות הברית, סיעתו של טוג'ו הובילה אותו לפרישה, וב-1941 מונה טוג'ו לראש ממשלת יפן על ידי הקיסר הירוהיטו ועל כן תפס פיקוד על הצבא היפני.
אף על פי שהירוהיטו נשאר אחראי באופן פורמלי, השליטה הצבאית בזמנים אלו הבטיחה לטוג'ו את השליטה הדיקטטורית על האומה.
טוג'ו, לצד היותו ראש הממשלה, המשיך לכהן בתור שר הצבא והיה לקצין פעיל בצבא.
קונואה המליץ להירוהיטו על מינויו של טוג'ו, וזאת לאחר שמייעצו משכבר הימים של הקיסר במינויי ראשי ממשלה, הנסיך סאיונג'י, נפטר במהלך 1940. טוג'ו ראשית פנה לעצמאי דיפלומטי אחרון כאשר שלח את הדיפלומט קורוסו סוברו לוושינגטון די.
לעבוד יחד עם השגריר היפני בארצות הברית בניסיון למצוא הסדר.
כאשר הודיע קורוסו לממשלת ארצות הברית כי יפן מתחייבת להוציא את כוחותיה מהודו-סין הצרפתית, מזכיר המדינה הול התעקש גם על נסיגה כוללת של יפן מסין עצמה.
"איגרת הול" התקבלה ביפן בזעם רב ובהתכנסות ב-1 בדצמבר של הוועידה הקיסרית, טוג'ו תמך בקביעה להכריז מלחמת על ארצות הברית.
הירוהיטו אמנם חשש ממלחמה, אך לא התערב בתהליך קבלת ההחלטות של שרי ממשלתו והמשיך להסתמך עליהם בשונה מאביו, יושיהיטו, קיסר יפן וסבו מוצוהיטו, קיסר יפן.
תוכנית ההנהגה היפנית הייתה לשתק את האמריקאים בתור מהלך ראשוני (המתקפה על פרל הארבור), ובהמשך להתקדם לעבר כיבוש דרום-מזרח אסיה בסדרת כיבושי בזק ולבצר את האזורים החדשים שנכבשו במהירות האפשרית כדי שאילולא בעלות הברית ישיבו במתקפת נגד, זאת תיכשל.
לאחר המתקפה על פרל הארבור, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הכריז מלחמה על יפן ועירב את ארצו במלחמת העולם השנייה.
על אף הניצחון המהיר בפרל הארבור, היפנים התוקפים לא פגעו במיקומים אסטרטגיים צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, כך שבתוך מספר חודשים הצי שב לפעילותו והתעלה מעל האובדן, בעיקר עקב שינוי טקטיקה מריכוז המערכה הימית באוניות מלחמה לנושאות מטוסים.
לאורכה של המלחמה טוג'ו לא אחז בסמכויות דיקטטוריות לשעצמו, אלא הצבא בכלל.
טוג'ו נותר במשרתו המדינית רק כל עוד נתמך בידי הקיסר ובידי הצבא.
הצי והבירוקרטיה האזרחית נותרו עצמאיים מהשפעתו ולא הועברו לידיו סמכויות מעבר לאלו של ראש הממשלה ושר הצבא.
שמו של טוג'ו גם לא נקשר במשנה אידאולוגית או כל תורה פוליטית שהיא.
תחת ממשל טוג'ו התקיים דיכוי נרחב של המתנגדים למלחמה, סוציאליסטים, קומוניסטים ופציפיסטים נשלחו למאסר בעוד הדוקטרינה הצבאית חדרה לתוך המערכת החינוכית.
ביפן עצמה, היו מעצרים ופיטורים של מתנגדי המשטר, אך לא היו הוצאות להורג, זאת בשונה מהמתרחש בחזית הקרב.
הצבא היפני הרג שבויים, תקף קהילות אזרחיות וניצל אותן, השתמש בנשק כימי (אשר שימושו החל עוד ב-1937 כאשר ראש המטה הכללי של הצבא, הנסיך קאנין קוטוהיטו, אישר את השימוש בנשק כימי).
עם הזמן עלה השימוש באזרחים יפנים עבור תעשיית המלחמה וזה כלל גיוס נשים ותלמידי תיכון לעבודות בבתי חרושת.
לאורכה של המלחמה, על אף שהיו כביכול בברית, גרמניה ויפן כמעט ולא שיתפו פעולה כלל, מנהיגיהם חשדו זה בזה ולמעשה חלק נרחב מהפעילות של ההנהגה היפנית הונעה מחשש מעליית השפעתה העולמית של גרמניה דרך המלחמה.
כאשר מצבה של יפן בחזית החריף, החל שימוש נרחב יותר באזרחים לפעול נגד חיילי בעלות הברית.
כמו כן החל שימוש בקמיקזה, שנועדו להרתיע את בעלות הברית ולהביא לפגיעה נרחבת ככל הניתן באוניות המלחמה ונושאות המטוסים שלהן.
במהלך הקרב על סאיפאן נחלה יפן תבוסה נחרצת לבעלות הברית ונעזרה באזרחים מקומיים לשם המאבקים בחיילי בעלות הברית.
דרך איי מריאנה היו איי הבית היפנים במטווח של המפציצים האמריקאים שהחלו להוציא לפועל הפצצות אסטרטגיות נגד יפן על בסיס יומי.
קרב סאיפאן היה אחד מסדרת כישלונות צבאיים במערכה באוקיינוס השקט, ובסופו של הקרב מאס הירוהיטו מהתנהלותו והנהגתו של טוג'ו והדיח אותו מראשות הממשלה.
במקומו מינה הקיסר את קוניאקי קויסו.
טוג'ו התמנה לשר החוץ, ולנוכח החמרת מצבה של יפן בכל החזיתות, עד להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ציפה לתיווך סובייטי בין ארצות הברית ליפן.
ציפייה זאת התבררה כשגויה, וב-9 באוגוסט, שלושה ימים אחרי הטלת פצצת האטום על נגסאקי, הצבא האדום החל במבצע סערת אוגוסט, הכרזת מלחמה על יפן ופלישה לתוך שטחי מנצ'וקוו.
כישלון התיווך הסובייטי היה גורם מכריע בהחלטה של הירוהיטו להודיע על כניעת יפן.
אחרי כניעת האימפריה היפנית ב-1945, חיילים אמריקאים הקיפו את ביתו של טוג'ו ועמדו לעצור אותו.
טוג'ו ירה לעצמו בחזה בניסיון להתאבד אך הוא פספס את ליבו.
ברגע ששמעו את הירייה, האמריקאים מיהרו לפרוץ לתוך ביתו איפה שמיהרו לתת לו עירוי מתרומת דם של חייל אמריקאי.
לאחר מספר חודשים טוג'ו התאושש ומצבו הבריאותי התייצב.
טוג'ו נשפט אז על ידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פשעי מלחמה.
הוא נמצא אשם בפשעים הבאים:
סעיף אשמה 1 (ניהול קרבות התקפיות, ומלחמה או מלחמות בהפרה מוחלטת של החוק הבינלאומי)
סעיף אשמה 27 (ניהול מלחמה ללא התגרות נגד סין)
סעיף אשמה 29 (ניהול מלחמה התקפית נגד ארצות הברית)
סעיף אשמה 31 (ניהול מלחמה התקפית נגד חבר העמים הבריטי)
סעיף אשמה 32 (ניהול מלחמה התקפית נגד הולנד (אינדונזיה))
סעיף אשמה 33 (ניהול מלחמה התקפית נגד צרפת (הודו-סין)
סעיף אשמה 54 (מתן הוראות, אישור והתרה של טיפול לא אנושי בשבויי מלחמה ואחרים)
הוא נידון לעונש מוות ב-2 בנובמבר 1948, והוצא להורג בתלייה ב-23 בדצמבר.
בגלל הפשעים שבוצעו תחת סמכותו, טוג'ו נחשב כאחראי על רציחתם של כמעט ארבעה מיליון סינים.
טוג'ו אישר ניסויים ביולוגיים בעידוד הממשלה על שבויי מלחמה ועל אזרחים סינים.
קברו המונצח ממוקם במקדש בהזו, איצ'י, יפן.
שמו המשיך להתקיים הודות למספר צאצאיו, ביניהם נכדתו יוקו טוג'ו , פעילה ימנית, ובנו השני טראו טוג'ו, אשר עיצב מטוסי קרב ונוסעים בזמן המלחמה ולאחריה, ובסופו של דבר עבד כמנהל בחברת מיצובישי.
הידטיוס (Hydatius; בערך 400 - בערך 469) היה בישוף אקואָי פלביה בפרובינקיה הרומית גאלאיקיה (ככל הנראה חאבס בפורטוגל של היום) הנמצאת במחוז ויה ריאל.
הידטיוס חיבר כרוניקה היסטורית של זמנו, המהווה את העדות הטובה ביותר להיסטוריה של היספניה במאה החמישית.
הידטיוס נולד בערך בשנת 400 לספירה בסביבות למיקה עיירה הסמוכה לצ'ינזו דה לימיה של היום במחוז אורנזה בספרד.
כנער, עלה לרגל לארץ הקודש, שם פגש את הירונימוס הקדוש כאשר התבודד זה בבית לחם.
בשנת 428 הפך לבישוף באקואָי פלביה, בתקופה בה שליטתה של רומא בספרד הפכה יותר ויותר נומינלי.
באזור אקואָי פלביה שלטו הסואבים, שהתיישבו בגלאיקיה בשנת 411. הידטיוס נטל חלק במשלח שביקשה מהגנרל פלביוס אאטיוס, השליט בפועל ברומא לצד גאלא פלקידיה.
הידטיוס הקדיש מאמצים רבים לעקירת הכפירה בדת הנוצרית, לא רק בדיוקסיה שלו אלא גם בחלקים אחרים של ספרד.
הוא בא במגעים תכופים עם בישופים חשובים בתקופתו, כולל תוריביוס מאסטורגה ואנטונינוס ממרידה.
יחד עם תוריביוס פנה הידטיוס לאפיפיור ליאו הראשון בבקשת עזרה במלחמה זו.
הידטיוס מאפיין את הכופרים בספרד כמניכאים, אך ככל הנראה הייתה כוונתו לפריסקיליאנטים, חסידי הבישוף הספרדי האסקטי פריסקיליאנוס, שגונה ככופר על-ידי כמה קונצילים כנסייתיים והוצא להורג כמכשף על ידי הקיסר מגנוס מקסימוס בערך בשנת 385.
איננו יודעים הרבה על חייו של הידטיוס מעבר לכך, למרות שידוע כי נחטף ונכלא למשך זמן מה בשנת 460 על ידי יריבים מקומיים, עובדה המצביעה על כך ששיחק תפקיד חשוב בפוליטיקה המקומית בגלאיקיה.
עיקר חשיבותו ההיסטורית של הידטיוס נעוצה בתולדות הימים שכתב לקראת סוף חייו.
הכרוניקה שכתב הייתה מן הז'אנר הפופולרי בתקופת שלהי העת העתיקה, אם כי היו לה מקבילות בז'אנרים כרונוגרפיים כמו הקונסולר פסטי.
מטרתו העיקרית של ז'אנר נוצרי מובהק זה הייתה למקם את ההיסטוריה האנושית בתוך הקשר שיש בו התקדמות ליניארית מתקופת התנ"ך ועד הביאה השנייה.
ברישום כל שנה נמנים אירוע אחד או יותר, לרוב בתמציתיות רבה.
החסיד הבולט ביותר של הז'אנר היה הבישוף בן המאה הרביעית אאוסביוס מקיסריה.
הירונימוס תרגם את אאוסביוס ללטינית והמשיך אחר כך את הכרוניקה עד לשנת 378. כותבים רבים אימצו את המנהג והמשיכו את רישום השנים מהנקודה בה הפסיק הירונימוס.
הידטיוס התחיל את חיבורו בשנת 379, כהמשך ישיר להירונימוס.
להידטיוס הייתה גישה למספר מקורות היסטוריים וכרונוגרפיים, אף שישנם חילוקי דעות ביחס למספרם, והוא השתמש במערכות כרונולוגיות מקבילות.
בגלל שיטה זו, במיוחד לקראת סוף הכרוניקה, קשה לתרגם את הכרונולוגיה שלו לתאריכים מודרניים.
המידע שנותן הידטיוס תמציתי מאוד בתחילה, אף הוא הופך מפורט יותר ויותר עם התקדמות השנים, עד שבשלב מסוים הוא מזכיר עבודה מתפתחת יותר מכאשר כרוניקה רגילה.
עיקר מטרתו של הידטיוס היא להראות את התפוררות החברה האזרחית במערב האימפריה הרומית ובמיוחד בספרד, והוא מתאר את המאה החמישית בצבעים קודרים במיוחד.
ייתכן והפסימיות של הידטיוס נובעת מהאמונה שקיצו של העולם הולך וקרב, מאחר שקרא את המכתב האפוקריפי של ישו לתומא (מכתב מזויף כמובן), שטען כי העולם יבוא לקיצו במאי 482 וייתכן שהידטיוס האמין כי הוא מתאר את ימיו האחרונים של העולם עד שלעיתים אף הפריז בקדרות התמונה שהוא מתאר.
דברים אלו נכונים במיוחד ביחס לאירוע שהוא שיאו של הסיפור, ביזת בירת הסוואבים בראגה בשנת 456 על ידי המלך הויזיגותי תיאודוריד השני, שפעל בשירות הקיסר אוויטוס.
חשיבותו העיקרית של הידטיוס היא בכך שהוא המקור היחידי לתולדות ספרד בתקופה שעד 468, נקודה שבה ישנה הפסקה בסיפור.
ההנחה היא שהידטיוס לא הצליח לסיים את עבודתו ומן הסתם מת באותה שנה או זמן לא רב אחר כך.
מאז שנות ה-80 ניתן היה להבחין בהידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים.
במקומות שונים בעולם נרשמו התמוטטויות של אוכלוסיות שלמות ואף היכחדות מסיבית של מינים.
אולם, הצטמצמות אוכלוסיות הדו-חיים מהווה איום גדול במיוחד, שכן היא מסכנת באופן משמעותי יחסית את המגוון הביולוגי על פני כדור הארץ.
מספר סיבות משוערות הביאו למצב זה, בהן הרס של בתי גידול, ניצול יתר, זיהום, מינים פולשים, התחממות עולמית, קרינת אולטרה סגול מוגברת ומחלות.
דו-חיים הם מחלקה בה נמצאות בין היתר צפרדעים, קרפדות וסלמנדרות.
בשלושת העשורים האחרונים, נצפתה ירידה כללית באוכלוסיית הדו-חיים בכל העולם.
ועידה בינלאומית של ביולוגים שנערכה ב-2004 הסכימה כי מעל שליש ממיני הדו-חיים בעולם נמצאים בסכנת הכחדה, ומעל 120 מינים נכחדו, כפי הנראה, מאז שנות ה-80. הידלדלות משמעותית הורגשה בעיקר במערב ארצות הברית, במרכז אמריקה, בדרום אמריקה ובמזרח אוסטרליה.
פעולות האדם מביאות לירידה משמעותית במגוון הביולוגי העולמי, אולם הדו-חיים סובלים מפעולות אלו הרבה יותר מאשר בעלי-חיים אחרים.
במהלך חייהם, הדו-חיים מבלים בשתי סביבות חיים שונות- היבשה והמים.
בעובדה זו נעוצה אחת הסיבות המשוערות להידלדלות המתוארת: מכיוון שהדו-חיים חיים הן ביבשה והן במים, הם רגישים להשפעות משתי הסביבות הללו.
עורם הוא חדיר מאוד יחסית לבעלי חיים אחרים, ולכן הם רגישים יותר לרעלים מאשר חיות אחרות, כמו עופות או יונקים.
מדענים רבים מאמינים כי הדו-חיים הם בגדר "קנריות במכרה פחם", כלומר ההידלדלות הגדולה יחסית אצל הדו-חיים מראה על הידלדלות עתידית ומשמעותית בקבוצות אחרות של בעלי חיים, שקרוב לוודאי יהיו בסיכון בעתיד.
ירידות משמעותיות באוכלוסיות הדו-חיים הוכרו לראשונה בשנות ה-80 המאוחרות, כאשר קבוצה הולכת וגדולה של הרפטולוגים דיווחה על הצטמצמות תפוצת הדו-חיים.
בין המינים שדווח על היעלמותם, הייתה הקרפדה הזהובה מקוסטה ריקה.
הקרפדה הזהובה הייתה מושא של מחקר מדעי נמרץ מאז גילויה, אך אוכלוסייתה קרסה בפתאומיות ב-1987 עד להיעלמותה כליל ב-1989. מינים אחרים באותו אזור של הקרפדה הזהובה נעלמו גם כן באותה תקופה, ביניהם Atelopus varius.
סביבת החיים של הקרפדה הזהובה ומינים אלו הייתה ביערות גבוהים, מכוסי עננים ושכוחי אדם, עובדה שהעלתה דאגה אצל ביולוגים משום שהיכחדות מינים אלו לא יכולה הייתה לנבוע מפעילות ישירה של בני-אדם.
תנודות אוכלוסין טבעיות או ירידה בעייתית?
בסוף שנות ה-80, כאשר הוצגו לראשונה הטענות כי יש להפעיל מאמצי שימור בנוגע לאוכלוסיות הדו-חיים, חלק מהמדענים לא השתכנעו בכל הנוגע לחומרת המצב.
ביולוגים אחדים טענו כי השינויים שנצפו באוכלוסיית הדו-חיים הם טבעיים, כפי שבכל אוכלוסייה של בעלי חיים נצפים שינויים לאורך תקופות.
הם הוסיפו, שהיעדר מידע ארוך-טווח על אוכלוסיות אלו מקשה לקבוע אם הדיווחים הנקודתיים הם חלק מתופעה כוללת או זמנית.
בהיעדר אפשרות להחליט בעניין זה, לפיהם, היה צריך לשקול את השקעות הזמן והכסף במאמצי השימור.
עם זאת, מאז התרחשו מספר שינויים.
הביולוגים הגיעו להסכמה כי הידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים הם איום ממשי ומסוכן למגוון הביולוגי.
הסכמה זו נבעה מהתגברות המחקרים שהצביעו על ירידה מסיבית באוכלוסיית הדו-חיים, גם באזורים בהם לא נגעה יד אדם.
בנוסף, גברה המודעות לכך שהדו-חיים נעלמים מכל רחבי תבל.
במהלך השנים הוצעו מספר סיבות אפשריות שהביאו להידלדלות באוכלוסיית הדו-חיים.
הרס וקיטוע של בתי גידול
הרס בתי גידול הוא אחד מהגורמים המשפיעים ביותר על תנודות באוכלוסיית הדו-חיים.
מכיוון שאלו חיים הן ביבשה והן במים, הרס של אחד מבתי גידול אלה ישפיע על גודל האוכלוסייה באופן ניכר.
לעומתם, יתר בעלי החיים חיים ביבשה או במים, ולכן מושפעים ממצב בתי הגידול של סביבה אחת בלבד.
נוסף על ההרס הישיר שנגרם לבתי הגידול כתוצאה מפעילות אנושית, גם קיטוע בתי הגידול גורם להידלדלות אוכלוסייה של מיני הדו-חיים.
קיטוע זה נגרם מבנייה וסלילה המחלקות את בית הגידול למספר אתרים נפרדים, ומונע מעבר של פרטים בין האתרים השונים.
בכך מצטמצם הגיוון הגנטי של האוכלוסייה בכל אחד מהאתרים ומקטין את סיכויי השרדותם של הצאצאים.
טורפים ומתחרים שאינם טבעיים לאזור המחיה מהווים גם הם איום על יכולת הקיום של הדו-חיים בסביבתם.
כך לדוגמה, הצפרדע Rana muscosa ספגה ירידה משמעותית באוכלוסייתה באזור האגמים של סיירה נבדה, בשל הכנסת דגי טרוטה (Trout), שלמעשה היו מין פולש מבחינת הצפרדע.
הדגים טרפו את הראשנים והצפרדעים הקטנות, בטרם הגיעו לשלב המטמורפוזה, ובכך הביאו להידלדלות משמעותית באוכלוסייתן.
קיימות הוכחות ברורות לכך שחומרים כימיים יכולים לגרום למומים התפתחותיים אצל הדו-חיים, כמו יד/רגל עודפות או עיניים מעוותות.
השפעתם של המזהמים הכימיים משתנה.
חלקם משבשים את תפקודה של מערכת העצבים המרכזית; אחרים, כמו אטרזין, גורמים לשיבוש בייצורם ובהפרשתם של הורמונים.
מחקרים אמפיריים הראו כי חשיפה לקוטלי עשבים כמו Roundup, או לקוטלי חרקים, כמו מאלאתיון וקארבאריל, מגדילה באופן משמעותי את שיעור התמותה של ראשנים.
התגלה כי האטרזין גורם לצפרדע הרפואית לפתח איברים נקביים.
מקרים דומים דווחו במקומות נוספים בעולם.
בעבר נטען כי תחום פיזורם של מדבירי החרקים הוא מקומי ומצומצם לאזורים חקלאיים, אולם כיום התגלו ראיות מהרי סיירה נבדה שבמערב ארצות הברית שמדבירי החרקים נישאים גם לאזורים בהם לא נגעה יד אדם, כמו פארק לאומי יוסמיטי, קליפורניה.
ראיות שהתגלו לאחרונה מראות שלאוזון יש גם כן חלק בדבר, וגם הוא תורם לירידה העולמית באוכלוסיית הדו-חיים.
ב-1998, לאחר מוות בקנה מידה גדול של חסרי זנב באוסטרליה ובמרכז אמריקה, קבוצות מחקר בשני האזורים הגיעו למסקנה זהה: הגורם למגפה היה פטרייה שלא תוארה קודם לכן, ששמה המדעי היה Batrachochytrium dendrobatidis.
כיום, משערים כי היכחדותם של חלק ממיני הדו-חיים שנכחדו נגרמה כתוצאה מפטרייה זו.
פטרייה זו שייכת למערכה של פטריות החוט, שהן לרוב לא גורמות למחלות.
המחלה שנגרמת בשל פטריית ה-Batrachochytrium dendrobatidis (סוג של כיטריד) נקראת כיטרידיומיקוסיס (Chytridiomycosis).
צפרדעים הנגועות במחלה זו מפתחות חבורות על העור והתקרנות יתר.
המחלה גורמת למותם של הדו-חיים כנראה בעקבות כך שהיא גורמת להם לאבד את היכולת לנשום דרך עורם.
הזמן המשוער בין ההידבקות במחלה למוות אורך בין שבוע לשבועיים.
מחקרים נוספים שנערכו בנושא הסיקו כי הפטרייה קיימת באוסטרליה החל משנת 1978 לפחות, ובצפון אמריקה משנות ה-70. התיעוד הראשון לצפרדע שנדבקה בפטרייה הקטלנית היה אצל הצפרדע הרפואית (Xenopus laevis).
מכיוון שצפרדע זו נמכרת כחיית מחמד, ומכיוון שמשתמשים בה במעבדות ברחבי העולם, ייתכן כי הפטרייה הגדילה תפוצתה אל מחוץ לגבולותיה המקוריים.
בדומה לאורגניזמים אחרים, קרינת אולטרה סגול (UVB) מוגברת בעקבות צמצום שכבת האוזון בסטרטוספירה וגורמים אחרים גורמת נזק לדו-חיים.
אף על פי כן, כמות הנזק הנגרמת תלויה בשלב בחיים, המין וגורמים סביבתיים אחרים.
לכן, קרינת האולטרה סגול משפיעה על מינים מסוימים בשלב הביצה או שלב הראשן, בעוד על מינים אחרים היא משפיעה בשלבים הבוגרים יותר.
חשיפה לקרינת UV מוגברת לבדה אינה יכולה לגרום למוות, אולם בשילוב עם גורמים פוגעים אחרים כמו מזהמים, מחלות וכו' השפעתה יכולה להיות מזיקה מאוד.
צפרדעים וקרפדות הן בעלי חיים משתמשים רבות בקולם למטרות רבות, שרבות מהן מעורבות ברבייה ובעונת הרבייה.
לאחרונה הועלו הרעיונות כי רמות רעש גבוהות הנגרמות כתוצאה מפעילות האדם יכולות היו להיות גורם המשפיע על הידלדלות הדו-חיים.
במחקר שנערך בתאילנד, רעש גבוה שהושמע בקרבתם ואפף אותם הביא לצמצום בקריאות ובהשמעת הקולות בחלק מהמינים ולעלייה אצל מינים אחרים.
עם זאת, רעיון זה עדיין בגדר תאוריה, והוכחות לכך שהוא מביא להידלדלות עולמית משמעותית טרם הוכחו Sun, Jennifer W.C., Peter M.
כל 7 מיני הדו-חיים בישראל נמצאים תחת איום של סכנת הכחדה ברמות שונות, בעיקר עקב העלמות כמעט מוחלטת של בית הגידול העיקרי של הדו-חיים - שלולית חורף.
מסיבה זו, גם אם חלק מהמינים אינם בסכנת הכחדה עולמית, הם עלולים להיכחד באופן מקומי מישראל.
מינים בסכנת הכחדה חמורה (CR) בישראל
המין המצוי בסיכון הגבוה ביותר הוא עגולשון שחור גחון המצוי בסכנת הכחדה חמורה וחי רק בעמק החולה.
מאז שנת 1955 הוא לא נצפה ולכן הוגדר כמין שנכחד מישראל (ועל כן, מהעולם).
המין "התגלה" מחדש בשנת 2011, אך מאז נצפה רק כמה עשרות פעמים וקיים חשש להמשך שרידותו.
טריטון הפסים נמצא גם הוא בסכנת הכחדה חמורה, ואוכלוסייתו מתמעטת בין היתר בגלל לחצי פיתוח עירוני ואובדן בריכות טבעיות.
מינים בסכנת הכחדה (EN) בישראל
הסלמנדרה המצויה תלויה למחייתה בבתי גידול לחים, ולכן כל פגיעה בבתי הגידול פוגעת באוכלוסייתה ומקטינה אותה.
הפגיעות בבתי הגידול הלחים נובעות בעיקר מפעילות אנושית, וכוללות בין היתר: ייבוש בריכות טבעיות, זיהום בשפכים, בנייה ופיתוח בבתי הגידול, דריסה על ידי כלי רכב, השלכת פסולת במקורות מים והחדרת מינים פולשים לבריכות טבעיות.
החפרית המצויה מתקיימת בישראל בשלושה ריכוזי אוכלוסייה אזוריים מנותקים זה מזה: במישור החוף המרכזי, בגליל העליון ובגולן.
במישור החוף גורמים הרס בתי-גידול וריבוי דרכים ושטחים עירוניים ליצירת מרחק גדול בין אוכלוסיות מקומיות.
כתוצאה מכך כבר לא אפשרי כיום ככל הנראה חילוף גנים בין האוכלוסיות המקומיות של אזור זה.
הקרפדה הירוקה נמצאת גם היא בסכנת הכחדה בישראל.
מינים במצב שימור פגיע (VU) בישראל
המין היחיד של דו-חיים בישראל הנמצא בדרגת שימור זו הוא אילנית מצויה, המתאפיינות באוכלוסיות מקומיות גדולות יחסית ולכן פגיעה פחות לקיטוע של בתי הגידול.
מינים במצב שימור קרוב לסיכון (NT) בישראל
המין היחיד של דו-חיים בישראל הנמצא בדרגת שימור זו הוא צפרדע הנחלים, שמראה הסתגלות רבה למקווי מים מלאכותיים כגון מאגרים, בריכות דגים ואפילו בריכות חמצון, ולכן נמצאת בסכנה פחותה יחסית.
בבלשנות, הידַּמּוּת (או אָסִימִילַצְיָה) היא תופעה פונטית שבה הגה מסוים (עיצור או תנועה) מקבל תכונה או תכונות פונטיות (כגון: בסיס חיתוך, אופן חיתוך) של הגה אחר המצוי בסביבתו.
נובעת מנטייתו של הדובר שלא לשנות את מצבם של כלי הדיבור שלו.
ההידמות עשויה להתרחש באופן שיטתי או באופן ספורדי.
כאשר היא מתרחשת באופן שיטתי בסביבה פונטית מוגדרת היא מהווה מקרה פרטי של מעתק הגאים.
המילה הידמות עצמה מכילה הידמות של הת' של בניין התפעל לד' השורשית שאחריה.
ניתן למיין את סוגי ההידמות לפי הקריטריונים הבאים:
הידמות לפנים (פרוגרסיבית) מתרחשת כאשר הגה מידמה להגה שלפניו ברצף הדיבור.
הידמות לאחור (רגרסיבית) מתרחשת בכיוון ההפוך, כאשר הגה מידמה להגה שאחריו ברצף הדיבור.
הידמות אחורנית נפוצה יותר מהידמות קדומנית.
בהידמות ללא חציצה שני ההגאים המעורבים בהידמות סמוכים זה לזה ואין הגה המפריד ביניהם.
מצב זה הוא הנפוץ ביותר.
בהידמות במצב של חציצה קיים הגה אחד או יותר המפריד בין ההגאים המעורבים בהידמות.
תופעה זו נדירה למדי והיא מתרחשת בעיקר בהידמות בין תנועות.
התופעה נפוצה בטורקית, ראו גם גרירה (בלשנות)
מקובל להבחין בין הידמות מלאה להידמות חלקית.
הידמות מלאה (או אסימילציה מלאה) היא כינוי למצב שבו כתוצאה מהידמות הגה אחד הופך זהה למשנהו.
כאשר חלה הידמות מלאה בין עיצורים ללא חציצה, התוצאה היא התלכדות עיצורים.
במצב זה האות המתלכדת מקבלת דגש משלים שמציין את התהליך הנ"ל שהתרחש.
לדוגמה השמטת הנ' השורשית והופעתה כהכפלת העיצור שאחריה (דגש חזק) במילה "אפול".
בהידמות חלקית (או אסימילציה חלקית), בניגוד למצב של הידמות מלאה, ההגה המידמה נשאר שונה מההגה האחר בחלק מתכונותיו ואינו הופך זהה לו, לדוגמה בהגיית "סבתא" כ"ספתא" (הידמות בתכונת הקוליות) ו"אלנבי" כ"אלמבי" (הידמות בבסיס החיתוך).
בפועל "הִזְדַמֵּן" חלה הידמות חלקית של ה-ת' האופיינית לבניין "הִתְפַּעֵל" ל-עיצור ז' שלפניה, כך שה-ת התחלפה ב-ד'.
במקרה זה ההידמות החלקית היא בתכונת הקוליות (הפעלת מיתרי הקול תוך כדי הגיית העיצור), ואכן העיצור המיוצג באות ד' הוא "בן זוגו" הקולי של העיצור המיוצג באות ת'.
חלק מדוברי העברית הוגים את המילה "חֶשְבּוֹן" כאילו הייתה כתובה "חֶזְ'בּוֹן".
גם כאן מדובר בהידמות חלקית בקוליות, במקרה זה ה־ש' מידמה לעיצור שאחריה.
עם זאת, הכתיב אינו משתנה.
דוגמאות נוספות להידמות בקולית בעברית ישראלית: מוקדם←מוגדם (הקוליות מועברת אחורנית), זכוכית←סכוכית (חוסר־הקוליות מועבר אחורנית).
לפעמים משקף הכתיב של מילים בעברית (בפרט פעלים) הידמות חלקית בתכונות שכבר אינן קיימות בעברית המודרנית.
לדוגמה, במילה "הִצְטַעֵר" משקף הכתיב הידמות חלקית בנחציות.
ה-ת' האופיינית לבניין "התפעל" הידמתה ל-צ' שנהגתה בעבר כעיצור נחצי, והפכה לנחצית בעצמה.
לפיכך היא מוחלפת ב-ט' שייצגה בעבר את העיצור הנחצי "בן זוגו" של העיצור ת'.
הנחציות היא תכונה פונולוגית שאפיינה את העברית הקדומה, אך אינה קיימת בעברית המודרנית (היא עדיין קיימת בצורות שונות בערבית ובשפות שמיות של קרן אפריקה).
דוגמה להידמות משורשרת של בסיס החיתוך באנגלית עכשווית: don't be silly → dompbe silly.
העיצור [t] במילה don't מידמה בבסיס החיתוך שלו לאות [b] (שהוא עיצור דו שפתי) אבל משמר את חוסר־הקוליות ואת אופן החיתוך שלו (סותם) והופך ל־[p], כתוצאה מכך מידמה גם העיצור [n] במילה don't בבסיס החיתוך שלו לאותיות שאחריו תוך שימור הקוליות ואופן החיתוך שלו (אפיות) והופך ל־[m].
כשהתחילית in מצורפת למורפמה המתחילה ב-p, b ו-m, היא משתנה ל-imא(imbibō=אני גומע).
התכונה שנדמית היא החיתוך: החיתוך הלשוני-חיכי של ה-n משתנה לחיתוך הדו-שפתי של הפונמה שאחריה, ושאר התכונות הפונטיות של הפונמה נותרות בעינן (קוֹלִיוּת, אפיוּת).
בדומה לכך, כשהתחילית com מצורפת למורפמה המתחילה ב-t, n ו-d, היא משתנה ל-conא(contāminō=אני מלכלך).
שוב, התכונה שנדמית היא החיתוך, הפעם החיתוך הדו-שפתי של ה-m משתנה לחיתוך הלשוני-חיכי של הפונמה שאחריה.
כשהתחיליות נוספות למורפמה המתחילה ב-l או r, מתרחשת הידמות מלאה ל-il,אir,אcol,אcorא(illīterātus=בּוּר, irrāsus=לא מגולח, collūdō=אני מתרועע, corrumpō=אני מנתץ).
הידמות אחורית במצב של חציצה
כשבסופית שנוספה למורפמה נכללו התנועות e או i, שונו לעיתים תנועה או דיפתונג נמוכים בשם העצם למקביליהם הגבוהים: u שונתה ל-ü,אo ל-ö ו-a ל-äא(klug→klüger = נבון←יותר נבון, nord→nördlich = צפוֹן←צפוני, Haus→Häuser = בית←בתים).
הידעת את הארץ היא סדרה בת שישה ספרים מאת יוסף ברסלבי, העוסקים בגאוגרפיה, היסטוריה ואתנוגרפיה של האוכלוסייה בארץ ישראל או בלשונו של המחבר בידיעת הארץ.
ברסלבי יצר את הכרך הראשון של הסדרה, על הגליל ועמקי הצפון, מתוך אסופת מאמרים שהוא כתב.
הוא מקיף כל נושא בנפרד עם המידע עליו.
סדר הצגת הנושאים מבוסס על המועד שבו הוא כינס את החומר על האזור והעלה אותו על הכתב; ולכן קשה להבחין במאמרים בין המוקדם לבין המאוחר.
כמו כן, אין החלק הראשון מאורגן לפי הסדר המקובל בספרי ידיעת הארץ: מבואות כלליים וסקירת אזור אזור.
התוצאה היא שמידע על נושא כלשהו או על יישוב ניתן להגיע אליו רק בעזרת מפתח העניינים בסוף הכרך.
ואילו בכרכים הבאים ברסלבי בנה את הספר בצורה המקובלת, כאשר הוא מתחיל בהכרה כללית של האזור, תולדותיו, עיקרי הנושאים ולבסוף הוא מציג גם תוכנית סיור באזור עבור אלה החפצים לטייל בו.
כרכי הסדרה כוללים אזורים אשר נהגו לטייל בהם בימי המנדט הבריטי.
ולכן אין בסדרה מידע על שפלת החוף ועל היישוב היהודי בשפלה: מדרומית לחניתה בצפון עד צפונה מבאר טוביה בדרום.
בספריו "הידעת את הארץ" אין מידע על העיר ירושלים וכן אין כל אזכור על יהודה ושומרון.
הדגש בפרקי הסדרה הוא בתיאור ניסיונות ההתיישבות היהודית באזורים בהם התמקדה: בעיקר בגליל ובנגב, תוכניות הפיתוח כמו בעמק החולה, ים המלח, הנגב ואזור אילת ואפילו הביא הצעות איך לבצע את הפיתוח של אוצרות הטבע:
בפרק על אגם החולה הוא מספר על הזיכיון שניתן לחברת הכשרת היישוב ליבש את הביצה.
הוא מתאר את הבעיות הכרוכות בכך, אפשרויות ניצול הכבול ומסיים בתיאור השמורה שנוצרה על הקרן הקיימת לישראל היא שמורת החולה.
בתיאור תולדות ניצול מחצבי ים המלח הוא מקדיש פרק רחב תוך תיאור מפורט של הרקע הגאולוגי של יצירת הימה ופוטנציאל המוצרים.
הוא כותב את המהדורה האחרונה של ספרו בעת גילוי הנפט בשדה הנפט חלץ וסוקר את תולדות חיפושי הנפט בארץ תוך מבט לעתיד האפשרי.
סגנון הכתיבה הוא כשל מורה דרך.
הוא כותב את הדברים כפי שהוא היה מספר אותם לציבור המטיילים אשר עומדים לפניו במקומות תצפית נבחרים.
בתיאור הוא משלב תאורים גאוגרפיים של המקום, מובאות היסטוריות וארכאולוגיות, קטעים מהמקרא ומהמקורות וכן סיפורים שהוא שמע מפי תושבי המקום.
גישתו העממית הפכה את הספר לאחד הפופולריים בקרב חובבי ידיעת ארץ ישראל בעיקר ב"התיישבות העובדת" וב"ציבור הפועלים".
הגליל ועמקי הצפון הוא הכרך הראשון בסדרה.
המבוא למהדורה הראשונה של הספר נכתב בעין חרוד בשנת 1937. כרך זה יצא בשש מהדורות, האחרונה שבהן יצאה לאור בשנת 1955 על ידי הוצאת מעריב, אשר כללה רק את ארבעת הכרכים הראשונים.
בהקדמה למהדורה זו - האחרונה - כתב ברסלבי כי לאחר "מנוסת אלפי הערבים" מתחומי הגליל ונטישת 115 כפרים ערבים יש לכתוב מחדש את הכרך על הגליל ועמקי הצפון.
הוא מוסיף פרק חדש לספר שכן "הגליל נעשה ישראלי" ובו תיאור מהלכי מלחמת העצמאות בגליל.
במבוא שנכתב בשנת 1937, שלוש שנים לפני הדפסת המהדורה הראשונה, הוא מציין כי ידיעת הארץ, היא הגאוגרפיה, אשר במקרה זה, מוצגת באסופת המאמרים שפורסמו במקומות אחרים.
את התיאור של המציאות הגאוגרפית הוא יעשה לאור "הסתכלות עצמית ובלתי אמצעית ופרי חקירותיהם של חוקרי ארץ בעבר.
וכך את פותח את הפרק הראשון בתיאור הגליל העליון מתצפית במרומי הר הכרמל: "עוד בעמוד רגליך בהדר הכרמל בחיפה תבחין העין פשוטה ...
בחומת ההרים - גבוהה, תלולה ומכחילה מרחוק - של הרי הגליל העליון." הוא מתאר כיצד נקבעו גבולות הארץ ומציין כי הגבול הצפוני של הגליל העליון הוא נהר הליטני.
בכרך החמישי הוא חוזר לנושא ומפרט כיצד נקבע הגבול הצפוני - הלא טבעי - של הגליל, בעקבות הסכם סייקס–פיקו משנת 1916.
הוא עובר לתאר את סולמה של צור ומספר לקוראים כיצד הוא ירד עם קבוצת מטיילים, בשחיה, מהים הפתוח לפנים הנקרות כדי להבין מה המקור של "הרעמים" הנשמעים בעת הביקור המקום.
"הגלים מתגלגלים בנקרות ויוצרים הדים כפולים ומשולשים המתגלגלים".
והוא נותן עיצה למטיילים: אם מגיע לכם מידע מעין זה, מחברים או מעיתונים, רישמו אותו ובפעם הבא כאשר תבקרו במקום תזכו בחוויה - כך עשיתי במקרה זה וזכיתי לראות מה שפעם סופר לי.
הוא סוקר את ההיסטוריה של האזור, עובר לתולדות הגליל בימי יוסף בן מתתיהו ועובר על השרידים של בתי הכנסת שנמצאו בגליל.
הוא מצר כי המשקוף היפה שנמצא בברעם, עליו כתוב "יהי שלום על המקום הזה וכל מקומות ישראל, יוסה הלוי בר לוי, עשה המשקוף הזה, תבוא ברכה על מעשיו" – "התגלגל ונמכר ללובר בפריז.
החלק ההיסטורי על הגליל הורחב ועודכן בכרך השישי שיצא לאור בשנת 1964.
הוא ממשיך בתיאור הגליל העליון על פי נסיעה ב"כביש הצבאי" – הוא כביש הצפון ומספר על העלייה לחניתה.
מרכס חניתה הוא מציג תצפית על עמק עכו ועמק זבולון ועומד על ההבדל ביניהם: בעוד שבעמק עכו מבחינים ביישוב ערבי חקלאי צפוף השוכן באזור ירוק ופורה הרי בעמק זבולון, היום הקריות, היה אז שטח חולי וחלקו הצפוני היה בוצי, היו אלה הביצות בשפך נחל נעמן.
הוא משלים את המשך הביקור ברצועה הצפונית של הגליל "במעגלי חניתה - אילון – מצובה" ומקדיש את רובו של הפרק לתיאור חורש ים תיכוני שהוא מכנה בתור החורש הארץ ישראלי הטבעי.
הוא מספר על האלון ארץ ישראל, האלון המצוי, אלון העפצים ועוד.
ומסכם כי בהיעדר מספיק מים במקום ומיעוט האדמה הפורייה הוא מציע כי מתיישבי המקום יבנו בתי הבראה ויעסקו בקיט.
בכביש הצבאי הוא מגיע לקדש נפתלי, ממנה ניתן לצפות על הרי הגולן עד קלעת נמרוד.
הוא מתאר אתר עתיק בשם "קדס" שהיה בתקופה הערבית בירת המחוז של הגליל המזרחי (לפני שעברה לצפת.
במקום יש קבר המיוחס ליתרו - ומציין כי ליתרו יש עוד שלושה קברים בגליל.
הוא מנסה למצוא הסבר לדרך בה נבחר שם למקום, לעיתים, רק על סמך אסוציאציה לשונית.
לדוגמה: קבר יתרו מצוי ליד פסגת קרני חיטין אשר מכונה "מדין", מדיין היה מקום מגוריו של חותן משה יתרו ומכאן שמו הושאל למקום הקבר.
הפסגה השנייה מכונה "מדינת אל-איכה" – מושג נוסף המובא בקוראן בהקשר ליתרו הנביא.
ברסלבי נאמן לסיפורים שהוא שומע מערביי המקום ומהיהודים שלא עזבו את הארץ מעולם, ומביא את "הרקע של ל"ג במירון".
לדעתו החגיגות הראשונות במקום קשורות לקברי הלל ושמאי בשיפולי ההר, היכן שממוקם קבר רבי שמעון בר יוחאי.
במחצית הראשונה של המאה ה-13 נוסע שהיה במקום כותב: "שם מתקבצים ישראליים וישמעליים בי"ד אייר פסח שני והיא הם מוצאים מים במערה סימן ברכה הוא כי תתברך השנה.
ואם אין גשמים, בעת תפילה יורדים גשמים".
מקורן של חגיגות ל"ג בעומר לפי גאוגרף מוסלמי הוא תפילה לגשם.
לאחר מכן שונה מועד החגיגה לי"ח באייר וכן הסיבה לכל ההילולה על קבר רבי שמעון בר יוחאי.
יוסף ברסלבי נוקט ביוזמה וכולל בספרו פרק על שירת ההילולא של דרשב"י במירון.
ברסלבי מגיע למסקנה כי הניגונים "המונוטוניים ומיעוטי הצלילים" הם שירת המחול הערבי בפי ילידי הארץ.
הוא אינו מבין מדוע דבקו בחרוזים בשפה הערבית: "דלת התוכן...אספקלריה לרמת תרבות נחותת דרגה".
אולי בעת החדשה היא "תאסף אל גנזי הפולקלור".
הוא מביא דוגמאות לכמה מהשירים, כפי שהוא ליקט מזקני צפת, לאחר ההילולה:
באנו אל המקום באנו ומתחיל המנצח ב"הרצאת" פרשת העלייה למירון
ורבי שמעון מגיננו - יענו המחוללים לעומתו
הוא מספר על נוהג נוסף מהימים ההם, תופעת "ונעו שתים-שלוש ערים בבקעת בית נטופה.
היום עובר בו המוביל הארצי.
אך בזמנו, בימי הקיץ, היה רק מעיין אחד, "עין נאטף" של תושבי כפר עראבה.
גם ערביי הכפר בעיינה ועילבון בקשו לקבל מים ממנו ו"מלא כסף ישקלו אנשי ערב".
תושבי המקום אומרים לו כי רק אם היהודים יגיעו למקום, יהיה לנו מים בשפע, כמו שהם נוהגים למצוא ביישוביהם.
בסיומו של הכרך הראשון, הכולל 450 עמודים, מובאים המקורות שבהן פורסמו המאמרים שלוקטו לכרך זה.
בין השאר ציון המקור לפרקים יכול להצביע על יעדי הכתיבה של תוכן הפרקים:
"תולדות החקלאות בעמק יזרעאל" - הארץ 14 פברואר 1925.
"סולמה של צור" - בן ארצי, שבועון לילדים ולנערים - 1926
רק שני פרקים נכתבו במיוחד לכרך זה.
כרך ב': ארץ הנגב – הנגב הצפוני
הכרך ארץ הנגב – הנגב הצפוני שונה במהותו מהכרך הראשון: הוא נכתב בזמן קצר ובאופן מרוכז ומציג את ארץ הנגב תפיסה כוללת ככל האפשר.
אמנם ההסתכלות במתרחש בשטח מדברי היא קשה יותר ומה עוד שבחלק מהשטח תנאי הביטחון לקויים.
בכרך הוא מוסיף מסלולי סיורים ביישובים העבריים בנגב.
המהדורה הראשונה היא משנת 1946 ומתחילה בסקירת הנושא "לתולדות שאיפתנו לנגב": המציג ב-30 פרקים את נסינות ההתיישבות היהודית בנגב.
הוא ניעזר בארכיון הציוני המרכזי בירושלים אך גם ממקורות מגוונים כמו העיתון הלועזי המספר על הניסיון להקים "מדינה יהודית במדין", אשר בצפון חצי האי ערב בעזרת חיל משלוח צבאי יהודי בפיקוד גרמני.
כן מוצג ניסיונו של זלמן דוד ליבונטין להקים את המושבה ראשון לציון ליד דיר אל בלח בקרבת "בארות הנביא יצחק".
הוא מספר על הניסיונות להתיישב באדמות הממשלה מצפון לרפיח - עד חאן יוניס – לימים חלק מגוש קטיף ועל אדמות אחרות בשטח מצרים מדרום לרפיח, לימים חבל ימית סך כולל של 200,000 דונם.
הוא בכלל מוצא כי פוטנציאל ההתיישבות העברית בנגב הוא "עמק חופו של עזה".
הוא סוקר במפורט את מה שנעשה ב"נקודות המצפה בנגב" ומגיע לתיאור של באר שבע החדשה.
החלק ההיסטורי של הספר עוסק במפורט בנושא: "שבטי הבדוים ומוצאה".
כאשר חיבר את המהדורה הראשונה, בשנת 1946, הם נאמדו ב-50,000. בעת כתיבת המהודרה הרביעית, האחרונה בשנת 1955, נותרו רק 14,000. פרק זה מבוסס על ספריו של חוקר הבדוים עארף אל-עארף: "דברי ימי באר שבע ומטותיה" ו"ספר השיפוט בין הבדוים".
רוב שבטי הבדוים מתייחסים לשבטי צפון חצי-ערב.
אחדים מתפארים במוצא משבט "קורייש" – שבטו של מוחמד.
מסקנה חשובה שהוא מביא "שאין המטה או השבט – מושגים אתניים טהורים ויציבים".
לקורא העברי הוא מספר על שבט "סמעאן" המשייך עצמו לצאצאי שמעון בן יעקב.
עוד שבט אחר "בני-עוקבה" טוען להיותו צאצאי של יתרו.
יש להם מעמד מכובד והם מקובלים כשופטים.
המוטו העיקרי של הכרך השני הוא בדיקת האפשרויות להעמיד את הנגב "בראש מפעלנו ההתיישבותיים".
יש בו 2 מיליון דונם, חצי מכלל האדמה הראויה לעיבוד בארץ.
אם יזכו להשקיה חבל הארץ יכול לפרנס מעל ל-3 מיליון נפש.
הם מתאר את קווי המים שהונחו "קווי ירקון נגב", את 100 מושבי העולים שהוקמו ואת חבל לכיש שהוקם בשנת 1953. הוא מקווה להצלחת בגידולי התעשייה כמו כותנה.
הוא מציג את משמעות גילוי הנפט בחלץ ואת העיר באר שבע המתחדשת.
הוא מסיים את 500 עמודי הכרך השני עם המפתחות הרגילים.
אך מיוחדת במינה היא רשימת שמות השבטים בנפת באר שבע ושמות מנהיגיהם הכוללות בנוסף לנגב גם את הבדויים מחצי האי סיני ומארץ מדין.
כרך ג': ים המלח סביב-סביב
בכרך השלישי, בהתאם לכתוב בכרך הקודם, הוא ממשיך בתיאור "דרומה של ארץ ישראל".
הוא מציין " כי למרות שהספר עוסק רק ברבע משטח ים המלח, הרי הוא מעורר תקוה וציפיות בשל עושר המחצבים שבו וסיכויי התיירות.
בהקדמה למהדורה השנייה הוא מספר כי "המהדורה הראשונה, (משנת 1950) אזלה תוך שבועיים-שלושה שבועות מהשוק".
היא מעידה על גישתו של שוחר ידיעת הארץ העברי, ה"המתוח נפשית לקראת החייאת אזור מדברי זה מבחינה יישובית - חקלאית - תעשייתית" ולכן הוא מזדרז בכתיבת הכרך השלישי.
הפרק הראשון מסכם את הסיכויים שנוצרו עם הקמת המדינה ומכנה את הסיכום שלו בכותרת: "לתחיית האזור הישראלי סדום – עין גדי".
הצעדים המגבירים את הסיכויים לפיתוחו של האזור הם:
מ-26 מרץ 1953 יש דרך מבאר שבע לסדום ואורכה הוא 76 ק"מ במקום הדרך הקודמת - 130 ק"מ – דרך מעלה עקרבים ועין חצבה.
לאחר חמש שנים של שמירת ציוד מפעלי ים המלח "לבל יחליד ולבל יהרס כליל", במאי 1953 הוחל לנצל שוב את אוצרות הים.
ומעט אכזבה, קידומי הנפט באזור טרם הניבו תוצאות.
עין גדי היה ליישוב קבע חקלאי בי"א אדר תשי"ג.
אך עדיין אין דרך סלולה אליו ומגיעים אליו בסירות.
• ואחרון, החלו החפירות במצדה והיא מוצגת באור חדש לאור מערכת בריכות המים והארמונות שהתגלו בה.
הפרק המרכזי של הכרך דן ב"ים המלח – ים המוות", על משמעות ההרכב מי הימה, על החיים הסמויים מהעין, על המינרליים שניתן להפיק ממנו ועל תנאי השיט והעגינה המיוחדים בימה זו.
הוא מתייחס גם לסביבות הימה - גבעות חוור הלשון - נוסעים מהמאה ה-19 נטו לראות בצורות המיוחדות של הגבעות שרידים לערי סדום העתיקות.
הוא מגלה את הפינה הגאולוגית הקדומה ביותר באזור: בפינה הדרומית- מזרחית של ים המלח שבה מתגלות שכבות מעידן פרקמבריון.
הוא מתאר את מבנה המערות והלבירינתים בתוככי הר סדום ומסיים בתיאור המעיינות של עין גדי וגם את אלו ממזרח לים המלח.
ככלל אין הוא פוסח על תיאור הרי מואב, ברסלבי סבור כי הכרת ההרים האלה, למרות שהם בממלכת ירדן חשוב להכרת האזור.
לתיאור האקלים של האזור הוא מקדיש פרק נכבד, היות שזאת הבעיה הקריטית של היושבים בו.
הוא סוקר גם את מעט צומח והחי באזור.
פרק אקטואלי דן במינרליים הנמנים עם "אוצרות ים המלח וסביבתו".
מספר על תולדות הזיכיון על ים המלח ועל חברת אשלג ארץ-ישראלית ופרק קצר על "תושבי נאות ים המלח" ביניהם "דרוישים-לויים" והמצוקה הכלכלית של התושבים הערבים.
ימה של סדום בספרות העתיקה.
המים מסביב לים המלח בספרות העתיקה.
• יישוב וחקלאות בנאות ים המלח בנאות ים המלח לפנין.
בפרק האחרון, המתאר את מצדה, מסתיימים 500 עמודי הכרך השלישי עם מפות מפורטות של פסגת המצדה והמחנות הרומאיים ממחנה א' עד למחנה ז'.
כרך ד' : אל אילת ואל ים סוף
השם "אל אילת ואל ים-סוף הנקרא על כרך זה מבקש לרמז על שאיפתנו לקשר עם ארצות אפריקה ואסיה.
זאת לא הפעם הראשונה בהיסטוריה שאנחנו חותרים אל ים סוף.
כבר לפני 2950 שנה בקירוב היטב העם לעמוד על חשיבותו של מפרץ-אילת כפרוזדור אל ימים רחוקים.
כבושי דוד המלך הכשירו את התנאים לבניית צי אניותיו של שלמה המלך ללכת ל- אופירה, סללו את הדרך לפני ניצול אוצרות הנחושת לאורך הערבה ועוררו את הקמת העיר עציון גבר ליציקת הנחושת לשם סחר חליפין.
שליטתה של ממלכת יהודה באילת ובעציון גבר משך מאתיים וחמישים שנה בקירוב, בהפסקה מימי יורם (מלך יהודה) עד עוזיהו היא הוכחה חותכת לגורל ערכו של מפרץ-אילת לגבי פיתוחה הכלכלי של ארץ ישראל השוכנת לחוף ים סוף.
בשנים 1952–1956 הושלמו "כביש סדום" וסעיפו המוליך אל המכתש הגדול ואל מחצבי הפוספטים באורון, נכבשה הדרך באר שבע-נבטים-דימונה, המחוברת אל כביש סדום, נסללה "דרך הקאולין" ההררית: כפר ירוחם - שדה בוקר - מכתש רמון עד באר מנוחה בערבה, הרחוקה 90 ק"מ מאילת, והוכשרה הגישה אל מחצבי המכתש הגדול.
הומצאה שיטה ישראלית מקורית להפקת אורניום מפוספאטים, נתגלו מים טובים ביוטבתה, באר-צופר (מושב), ועין חצבה, נמשכה שטיפות קרקעות מלוחות, הורחבו הניסיונות החקלאים ומוינו הגידולים והזנים ההולמים את תנאי האקלים והקרקע.
אילת הייתה למועצה מקומית, קמו שיכונים עממיים, מוסדות ציבור חינוך ותרבות, נבנה מזח חדש והחלה הכשרת החוף לנמל מודרני, פותח הדיג, נעשו ניסיונות לניצול האנרגיה של השמש והרוח לגידול דגי ים בבריכות מלאכותיות ולגידול תמרים באדמה המלוחה, הותקנו דרכי בנייה להקלת המצוקה של החום והיובש ולמיזוג אוויר בבתי-המגורים בעזרת "טפטפת".
פרקי כרך ד': "אל-אילת ואל ים-סוף":
להחייאת הנגב הרחוק, הערבה ומפרץ-אילת .( הפרק משקף את הדינמיקה של ארבע-חמש השנים האחרונות).
(הפרק מתאר את הדרכים (עד שנות החמישים של המאה העשרים) באזור סדום-אילת)
הרי הנגב היורדים אל הערבה (הפרק דן במכתשים, נחלים, ונקיקים היורדים אל הערבה.
בחלקו השני מתאר גשמים ושיטפונות, וגם תיאור של הצומח והחי בהרי-הנגב המזרחיים והדרומיים).
(הפרק דן על האקלים, המים, הצומח, החי, האדם בערבה הצפונית והדרומית)
לאורך ארץ-אדום ממזרח לערבה (הפרק דן במבנה הגאולוגי של הרי אדום, באוצרות הטבע המים, הצומח, ונאות המדבר).
אוצרות הטבע בהרי- הנגב ובערבה.
(הפרק דן באוצרות הטבע עד סוף המנדט הבריטי, ובימיה הראשונים של מדינת ישראל כולל פרוט של כל אוצרות הטבע)
התנ"ך לאור מכרות הנחושת הקדומים בערבה.(הפרק דן במכרות הנחושת של שלמה המלך, ובמכרות הנחושת והברזל לאחר תקופת המקרא).
מסילות מצודות-משמר וישובים בנגב המזרחי ובערבה לפנים.
(בפרק תיאור הדרכים בתקופת המקרא, דרכים בתקופה הנבאטית-הרומאית-הביזנטית, המצודות ומגדלי השמירה לאורך הדרכים)
לתולדות חלוקתו המדינית של מפרץ-אילת.
(הפרק דן בחלוקתו המדינית של המפרץ, גבול ישראל - מצרים וגבול סעודיה - עבר הירדן).
(הפרק דן ומפרט את האקלים של אילת,(טמפרטורות, סופות, גשמים ושיטפונות), החלק השני של הפרק דן על אופי הדגה והאלמוגים בחוף אילת.)
אילת ו-עציון גבר בתקופת המקרא (להארת מסע-אופיר)
מפרץ אילת מימי בית שני עד ימינו.
לעתידם של מפרץ אילת, הרי הנגב והערבה
לסיכום, הכרך הרביעי העוסק באילת והנגב הדרומי מרחיב על חקירת ההיסטוריה והארכאולוגיה הקדומה ועד ימינו, על הגאוגרפיה והטופוגרפיה הימית והיבשתית, גבולות, האקלים, החקלאות, משאבי טבע, החי, הצומח וההתיישבות באזור .
כרך ה': בין תבור לחרמון
הכרך החמישי, בין תבור וחרמון הוא עיבוד מחדש של כרך א', אשר נושאו היה הגליל ועמקי הצפון.
אך בעוד שכרך א' היה אוסף של מאמרים שנכתבו בזמנים שונים, לרוב לפני שנת 1940 ועבור ציבור קוראים מגוון: קוראי הארץ, עיתוני ילדים ועוד, הרי כרך זה דן בגליל באופן "רגיונלי, מקיף וכולל על צפונה של הארץ".
הספר יצא אף בהוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל, בשנת 1960 אך לא במסגרת "ספרית מעריב.
הנושאים המובאים בכרך החמישי אינם אלה שכבר הובאו בכרך הראשון: בחלקם - חדשים ובחלקם - מוארים בצורה אחרת.
יש בכרך הדן בין תבור לחרמון ארבעה חלקים:
החלק על הגליל עוסק בדיסציפלינות מדעיות שלא היו רווחות בציבור:
המבנה המורפולוגי המסובך והמגוון של הגליל - המביא להבדל חד בין הגליל העליון לבין הגליל התחתון.
הזעזועים והתמורות שחלו בעברו הגאולוגי - כולל תיאור השכבות הקדומות, שפכי הלבה, בשברים הגאולוגיים והרעשים המורגשים עד היום ובמחצבים שנמצאו.
הבדלי האקלים בין אזורי הגליל: הצפון לעומת הדרום, המזרח לעומת המערב, וההשפעה על החי, הצומח ועל התיישבות האדם.
מבנה ההקרקעות, כולל התופעות הקרסטיות הקיימות: דולינות, פוליות, מערות ומחילות לברינתיות על נטיפיהן וזקיפיהן
ואחרון על הצומח ועל החורש.
עמק החולה - עולם שנעלם
בשנת 1950 הוכרז על מפעל ייבוש עמק החולה.
נערכו בו כתריסר קידוחים: סביב האגם, בשטח האגם ובאפיק הירדן ביציאה ממנו.
הקידוחים היו לעומק 120 מטר.
הכבול נמצא רק בשכבות שעובין 1–5 מטר, רק לעיתים הגיעו עד עומק של 7 עד 8 מטר.
מתחת לכבול התגלו שכבות בני 25 עד 50 מטר ללא כבול.
מתחתן שוב התגלה כבול, כבול-קדום, מאובן בעובי של מטר עד 20 מטר.
רק במוצא מהאגם לירדן נמצא רצף של 80 מטר כבול.
הקידוחים הביאו למסקנות שהכבול נוצר במשך מאות ואולי מאות אלפי שנים וכי אגן החולה היה מלא במים עמוקים אשר טיבעו את הצומח והביאו ליצירת הכבול.
אשר לסיכוי ניצולו, מציע ברסלבי את המסקנה הבאה מפי מומחים: "כבול החולה הגיע לדרגת התפרדות יציבה ולמעשה אינו נוטה לשינויים כימיים נוספים בהרכבו ...
מכאן שמבחינת ההשבחה הכימית של הקרקע לא יוכל כבול החולה כמו שהוא לשמש תחליף לזבל אורגני".
פרק נוסף עוסק במים של הימה.
מספר המעיינות הניתנים לספירה מגיע ל-105 לפחות: 60 מהן נובעים מהרי הגולן.
מקור הירדן, נחל דן, לדעתו אינו מושפע מכמות הגשמים הוא מעין "מעין-בראשית".
לעומת זאת המדידות של מעיינות החולה מצביעות על תנודות שנתיות בהתאם לכמות המשקעים.
למען ההיסטוריה הוא מספר על החיות שהיו בביצות, על הצומח ומגיע לתיאור שמורת הטבע המוצעת.
עבורה הפרישו 3,000 דונם, בו "יונצחו שרידי הביצות" וכן יהיה אתר מוגן לצומח ולחי שיישארו בתחום השמורה.
הוא מציג בפני הקורא את אפשרויות הביקור בשמורה ומצרף לכך אתרים נוספים בצפון כמו חורשת טל.
ברסלבי סוקר את תולדות גבולות הגליל, כולל תיאור מפורט של הסכם סייקס–פיקו משנת 1916 ומצביע על כך שהמנדט הצרפתי על לבנון גרם לכך שהחלקים טבעיים של הגליל אינם בשטח מדינת ישראל.
הוא ממשיך בתיאור הדיונים על הגבולות: בשנת 1918 ובעת הכרזת הבית הלאומי בשנת 1922. הוא סוקר את השפעת המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 על תיחום הגבול ולבסוף את ההצעה לחלוקת הגליל כפי שהובאו לעצרת האו"ם בהצבעת החלוקה על ארץ ישראל בשנת 1947.
וכך, הוא מסכם, מדינת ישראל נותרה ללא החלקים הטבעיים של הגליל:
נהר הליטאני שהיה יכול להיות מקור להשקיה, כוח ואור.
הוא מוביל 800 מיליון מטרים מעוקבים בממוצע לשנה "הזורמים כמעט ללא ברכה וללא תועלת" - לים התיכון.
מיליון דונם אדמה גשומה ופוריה, המצויה במחצית הצפונית של הרי הגליל עד הליטאני.
עמק חוף ואזור עשיר בדיג - 37 ק"מ, כולל העיר צור.
עמק עיון - הכולל את מיטב הקרקעות של המושבה מטולה.
מקורות החצבאני והבניאס שנשארו מחוף לתחומי המדינה.
בהמשכו של החלק השני הוא סוקר את מהלכי מלחמת העצמאות, האזורים המפורזים, הקרבות על המים בשנת 1958 והקמת יישובי הספר בגבול עם סוריה לקביעת עובדות בשטח.
הר החרמון אינו בתחום מדינת ישראל.
הצרפתים דרשו כי המנדט על סוריה ולבנון יכלול אותו.
הוא דרשו כי יעמוד לרשותם נתיב תחבורה בין צפון עבר הירדן, החורן, הר הבשן ודמשק עם הלבנון וחופיו.
ברסלבי מכיר בעובדה שקוראיו לא יגיעו להר החרמון והוא מסתפק בתיאורים נרחבים על האופקים הנראים ממנו, לכל ארבע רוחות השמים, מתאר את הגאומורפולוגיה של "הרכס הכיפתי העצום".
מציג את הגאולוגיה של ההר ואת אופיו הקרסטי היוצא דופן.
הוא מתאר אחד לאחד את סוגי הסלעים שנמצאו בהר.
הוא מסיים בתיאור חצביה ויהודיה.
כבר בשנת 1777 היו בה 30 בעלי בתים והם: "אנשים חזקים, אנשי חיל ועובדי אדמה כמו גויי ההר.
גם בנותיהם רועות צאן עם קשת (פיסטויע) ורומח בידיהן, ללחום עם חיות השדה ועם אורבים".
הכרך השישי דן על האדם בגליל.
הוא משלים את הכרך הראשון: "הגליל ועמקי הצפון" שסקר נושאים נבחרים ואת הכרך החמישי שדן בעיקר בדיסציפלינות על הגליל.
הכרך האחרון של הסדרה דן בהיסטוריה של הגליל, נכתב בשנת 1964, ולו שני חלקים עיקריים:
מתקופת האבן עד חתימת התלמוד
הוא סוקר את ממצאי תקופת האבן וסוקר את ממצאי המערות שנחשפו בארץ ישראל ובגליל: בבית לחם נמצא האתר החשוב הראשון ובו עצמות מאובנים של בעלי חיים מתקופת הפליאותיקון התחתון.
התגלו שרידים גם במערת התנור, ליד מעיין ברוך והאתר החשוב ביותר היה בתל עובדיה ליד אפיקים - האתר הקדום ביותר במזרח התיכון.
הוא מתאר גם את מערת הגלגלת מנחל עמוד ומסיים בניתוח הדולומנים בהר הגולן.
שלב נוסף בהיסטוריה מיוצג על החפירות בתל חצור - עיר שהייתה על שטח של 840 דונם ומספר תושביה היה 30,000 עד 40,000. על הגליל בתקופת ההתנחלות הוא דן לאור הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו.
הוא נעזר בסקר שנערך על יד י.
אהרוני על שטח של 160,000 דונם בגליל העליון.
פרק מיוחד הוא מקדיש לתיאור בתי הכנסת שנמצאו בגליל, מהבניין המפואר בכפר נחום, החזית בברעם, מירון כורזין ועוד.
הוא מונה את היושבים היהודיים לפי מועד התיישבותם, דן בדרוזים, סוקר את העדות הנוצריות ואת המיעוט המוסלמי שנשאר בגליל.
הוא מציג את תולדות ההתיישבות של כל עדה, מנהגיה ויישוביה.
הידוענים היא סדרה קומית ישראלית לילדים ונוער ששודרה בערוץ לוגי בשנת 2007 בשידורי HOT.
בסדרה מככבים צמד הקומיקאים, אייל קיציס וטל פרידמן, בשלל דמויות, כאשר מדי פרק הם מציגים את סיפור חייהם של שני אנשים חשובים בחברה שתרמו והשפיעו רבות על העולם בתחומים שונים ומגוונים.
הקטעים הביוגרפיים אודות הידוענים מומחשים באמצעות אנימציה ובליווי ראיונות עם דמויות פיקטיביות וקומיות הקשורות, כביכול, בחייהם של הידוענים.
דותן פרומר הוא מפיק בתוכנית "הידוענים" אשר מעסיק בחורה בשם סוּף אלקובי בתפקיד תחקירנית, זאת לאחר שפיטר את גזית ממן מתפקיד זה עקב קשר רומנטי בין השניים שהגיע אל קיצו.
דותן נאלץ להסתגל לסוּף השלומיאלית והגמלונית ולרוח החדשה שהיא מביאה עימה למשרד, וכשזו נכשלת ומאכזבת את דותן, היא מוצאת את עצמה מפוטרת (גם לאחר ניסיונות כושלים של שוחד באמצעות מאכלים מפתים), אמנם בתחילת כל פרק היא מועסקת מחדש במשרד.
כל פרק בסדרה נסגר כשהנוכחים במשרד מפזזים לצלילי שירים משנות השמונים.
דותן פרומר (אייל קיציס) - מפיק בתוכנית "הידוענים".
מעריץ נלהב בכל רמ"ח איבריו של שנות ה-80 שמרבה להאזין לשירים מאותו העשור ושבפיו שגורים מילים ומושגים רבים מאותה התקופה.
על אף שפיטר את גזית ממן מעבודתה כתחקירנית בשל זוגיות שהייתה ביניהם ונגמרה, גזית ממשיכה להוות חולשה אצלו.
כמו כן דותן ידוע כקמצן.
נוהג לומר "אחסן של רעיון" על כל דבר הנראה ראוי בעיניו.
מריטה (דני סירקין) - מנקה גרמנייה במשרד.
בעלת מבטא כבד ואופי גרמני קשה.
מתה מכוס התרעלה שהכינה סוף, התרעלה הוגשה לה בטעות על ידי גושן שחשבה שזה מיץ.
סוּף אלקובי (טל פרידמן) - תחקירנית פמיניסטית, שמנמנה, מגושמת ומפוזרת אך חיננית בתוכנית "הידוענים" שעבדה בעבר כתחקירנית ב"שומר מסך" ו"ששטוס" וכנערת מים בקונצונים.
היא אכפתית וטוטלית באשר לעבודה שלה ואחת שרגילה לתנאי עבודה ושכר עגומים.
ברוב הפרקים דותן מפטר אותה בסוף הפרק.
עוד בילדותה הייתה למושא לעג בעיניי התלמידים בבית ספרה בשל המראה החיצוני שלה.
היא בעלת שנאה עזה לגזית ממן, התחקירנית הקודמת, בשל קנאה ביופייה וחולשתו של דותן לגזית.
יש לה אחות תאומה זהה בשם גושן (אשר מגולמת גם היא על ידי טל פרידמן), או כפי שסוּף נוהגת לכנותה: "גושן, אחותי המוצלחת יותר, גושן".
גושן אלקובי (טל פרידמן) - אחותה התאומה זהה היותר מוצלחת של סוף.
גרושה עם ילד בשם ניק על שם הזמר ניק קרשו.
מעריצה של שנות ה-80. בינה לבין סוף יש יחסי שנאה.
דותן מאוהב בה וביקש מסוף את מספר הטלפון שלה.
גזית ממן (מלי לוי) - תחקירנית בתוכנית "דוקוסלב", לשעבר תחקירנית ב"הידוענים" שפוטרה והוחלפה בסוּף, לאחר שקשר רומנטי שהיה בינה לבין דותן הסתיים.
היא בלונדינית יפהפייה ומצליחה, ולכן סוּף בזה לה עד שהצליחו להתפייס.
רביב (אורי גוטליב) - חבר ילדות של דותן שהפך לרופא.
יונית שפר (מיכל ינאי) - אשת ביטוח שבילדותה למדה עם סוּף בבית הספר היסודי ונהגה להציק וללעוג לה.
חנוך - קבצן שאסף דותן מהרחוב ושיקר לסבתו שהיה פקיד שהחתים את תעודת העלייה שלה.
עידן - קצין מבחן של סוף שמציגה אותו בתור החבר שלה שאוהב טטריס.
דמויות אלו הן דמויות בעלי קווי אופי קבועים לאורך כל הפרקים אשר תפקידן ומעמדן הקבועים מותאמים ליחסם בחייהם של הידוענים.