tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 1865 בבית המרפאה המלכותית בגלאזגו, מרח ליסטר חתיכת מוך טבולה בתמיסת פנול על פצעו של ילד בן שבע, שספג שבר מורכב לאחר שגלגל עגלה דרס את רגלו.
כעבור ארבעה ימים הוא חידש את הרפידה וגילה כי לא התפתח שום זיהום, וכעבור שישה שבועות נדהם לגלות שעצמותיו של הילד התאחו, ללא פגיעה ברקמה או מוגלה.
לאחר מכן הוא פרסם את תוצאות מחקריו בירחון המדעי The Lancet בסדרה של שישה מאמרים, בין מרץ ליולי 1867.
ליסטר הורה למנתחים שנמצאו תחת אחריותו ללבוש כפפות נקיות ולשטוף את הידיים לפני ואחרי ניתוחים בתמיסת פנול בריכוז של 5%.
מכשירים נשטפו גם הם באותה תמיסה ועוזרים ריססו את התמיסה בחדרי הניתוח.
ליסטר הציע גם להפסיק להשתמש בחומרים טבעיים נקבוביים בייצור ידיות של מכשירים רפואיים.
בשנת 1869 עזב ליסטר את אוניברסיטת גלאזגו.
ועבר לאדינבורו נכנס לתפקיד המנתח הראשי באדינבורו במקום חותנו.
כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת אדינבורו והמשיך לפתח שיטות משופרות לאספסיס, חיטוי חדרי ניתוח, כולל יישום השיטה של עיקור כלי הניתוח בחימום.
בין אלה שעבדו איתו וסייעו לו בעבודתו שם היה הרוקח הבכיר ד"ר אלכסנדר גאן (Alexander Gunn).
בשלב זה שמו של ליסטר נודע לתהילה, וקהלים של 400 איש הגיעו לעיתים קרובות לשמוע את הרצאותיו.
ככל שהתבררו עוד פרטים על תאוריית החיידקים כגורמי מחלות, התברר שניתן למנוע טוב יותר זיהומים על ידי מניעת כניסת חיידקים לפצעים וחתכים.
דבר זה הוביל לעליית הניתוח האספטי (ניתוח סטרילי).
בשנת 1877 מונה ליסטר מנתח הראשי בקינגס קולג' לונדון.
בתקופה זו ניסה שיטות חדשות לחיטוי כמו שימוש בכספית, כפי שעשה רוברט קוך.
בשנת 1895 שימש כנשיא "החברה המלכותית" והמשיך בפעילותו זו עד 1900.
תרומתו הגדולה לבקטריולוגיה הייתה פיתוח שיטת המיהולים כדי לקבל תרביות חיידקים טהורות.
במלאת מאה שנה למותו, בשנת 2012, נחשב ליסטר על ידי מרבית העוסקים בתחום הרפואי כ"אבי הניתוח המודרני".
ב־1897 הוענק לו תואר ברון, וכך היה לרופא הראשון שזכה אי פעם בתואר אצולה בריטי בשל הישגיו המדעיים.
ב־1902 הוענקה לו מדליית קופלי.
סוג החיידקים Listeria נקרא על שמו.
מאז 1924 הקולג' המלכותי של הכירורגים של אנגליה (The Royal College of Surgeons) מעניק את מדליית ליסטר, הנקראת על שמו, לציון מצוינות בכירורגיה.
מותג מוצרי חיטוי הפה "ליסטרין", נקרא על שמו.
פעילותו של מקארתי הובילה לחיסול הקריירה של אישים רבים בארצות הברית ממניעים פוליטיים, בשל האשמות כוזבות שלפיהן הם מהווים כביכול סיכון ביטחוני, או מחמת האשמתם בהומוסקסואליות.
מקארתי האשים גם אנשי צבא תוך שימוש בסמכותו, מה שגרם לו להסתכסך עם ראשי הצבא.
מקארתי ועוד גורמים אנטישמים במחלקת המדינה האמריקאית ניסו לחבל במאמצים להעמדת פושעי מלחמה נאציים לדין על ידי השמצת תובעים אמריקאים, לאחר שבשנת 1943 ועדת פשעי המלחמה של האו"ם הגישה מעל ל-36,000 אישומים נגד פושעים נאציים, כתוצאה מכך אלפי פושעים נאציים הצליחו לחמוק מדין או שעונשם הומתק.
בנוסף לכך, בשנת 1948, 'הוכשרו' אלפי נאצים על ידי מקארתי וחבריו, ההצדקה לכך הייתה לטענתם החשיבות של אותם נאצים במלחמה בקומוניזם ובסובייטים.
מדינות אירופה שרצו סיוע אמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה, נדרשו לסגור משפטים של נאצים, כמו שקרה בשנת 1948 על ידי מפלגת הלייבור בבריטניה.
האשמותיו של מקארתי הביאו לו בתחילה פופולריות רבה, אך כשנמשכו האשמותיו גם לאחר חילופי הממשל בארצות הברית ועליית הנשיא דווייט אייזנהאואר, השתנו הדברים, ומקארתי הודח מתת ועדת הסנאט לחקירות, ואף זכה לגינוי רשמי בסנאט האמריקאי.
בשנות התשעים, עם חשיפת "מסמכי וינונה" שתיעדו פעילות סובייטית בארצות הברית, הסתבר כי רק חלק זעום מאלה שמקארתי נקב בשמם אכן היוו סיכון ביטחוני.
הדעה המקובלת בקרב היסטוריונים היא כי פעילותו של מקארתי הייתה חסרת תועלת מבחינה זו, ומצד שני היוותה איום על הדמוקרטיה.
ב-1950 נטבע המושג "מקארתיזם" על שמו של מקארתי, שתיאר את פעילותו של מקארתי באותה תקופה, אך עם הזמן, במיוחד לאחר סיום המלחמה הקרה, הוא משמש לתיאור רדיפה פוליטית עקב חוסר נאמנות למדיניות המשטר.
מקארתי נולד בעיירה הכפרית גרנד שוט בוויסקונסין.
חרף מצבו הכלכלי, התאמץ והשיג תואר במשפטים מאוניברסיטת מרקט במילווקי, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1935. ב-1939 מונה לשופט.
ב-1942, קצת אחרי כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס מקארתי לחיל הנחתים, למרות שמשרתו השיפוטית יכלה לפוטרו משירות צבאי.
הוא שירת שירות קרבי בדרגת סגן, כתצפיתן ארטילרי מוטס וכ"תותחן זנב", במטוס שיצא למשימות הפצצה בדרום האוקיינוס השקט; זה הביא לו את הכינוי "ג'ו תותחן אחורי" ("Tailgunner Joe").
על שירותו עוטר בצלב התעופה המצוינת וכמה פעמים במדליית האוויר.
עוד בשירותו הצבאי ב-1944, ניסה להשיג את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט האמריקאי מטעם מדינת ויסקונסין, אך כשל.
אחרי שחרורו מן הצבא ב-1945 שב לכהן כשופט, ופתח בקמפיין לקראת הבחירות ב-1946, בהן זכה במועמדות מפלגתו מול הסנאטור המכהן, והביס בקלות את יריבו הדמוקרטי.
בתקופת כהונתו הראשונה לא בלט מקארתי.
הוא הצביע באופן שמרני, אך לא תמיד על פי עמדת המפלגה, והרבה לנאום במגוון רחב של נושאים.
תחילה התרכז בבעיות דיור וקיצוב הסוכר, וב-9 בפברואר 1950 ביצע תפנית חשובה בנאומו בפני מועדון נשים בווילינג שבמערב וירג'יניה.
הנוסח המדויק של נאום מקארתי לא נשמר, אך ידוע שנופף בפיסת נייר שהכילה רשימת קומוניסטים ידועים כביכול, שעבדו אז במחלקת המדינה האמריקנית.
על מספר האנשים שהיו רשומים על פיסת הנייר ישנן גרסאות שונות, נטען שנע בין 38 ל-205 אנשים.
מקארתי הסביר אחר כך ש-38 מהם היו קומוניסטים "רשומים" במפלגה, ו-205 הם כאלה ש"אין להעסיקם במחלקת המדינה" (משרד החוץ) מסיבות שונות.
לימים שימש שינוי גרסאות זה ככלי להאשמת הסנטור עצמו בעדות שקר.
אמנם היה מסמך של מחלקת המדינה שנקב בשמות אנשים שהיו לגביהם ספיקות, אך אלו נגעו בעיקר לנושאים שונים כהתמכרות לאלכוהול וביצועים לא מספקים, ולא רק חשד באהדה לקומוניזם.
ברקע הדברים היו החששות באמריקה מפעילות ברית המועצות, אחרי השתלטותה על מזרח אירופה ("הגוש המזרחי"), ומשפטו של אלג'ר היס, עובד מחלקת המדינה שנחשד בהיותו מרגל קומוניסטי.
היס לא הואשם בריגול אלא במתן עדות שקר בכך שהכחיש את קשריו עם קומוניסטים בעבר.
המשפט נוהל בצורה ציבורית, בין היתר על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית, בראשותה עמד ריצ'רד ניקסון, ותרם מאוד לבהלת "הקומוניסטים במחלקת המדינה".
על רקע זה בא נאומו של מקארתי בפני נשות וירג'יניה כהצלחה מחשמלת.
מקארתי עצמו נדהם מכמות הכיסוי התקשורתי שקיבל, ובמהלך הימים הבאים שינה את גרסת הנאום ואת מספר הקומוניסטים שבהם חשד, עד שבנאום שנשא בסנאט כשלושה שבועות לאחר מכן, נקב במספר של 81 קומוניסטים במחלקת המדינה.
הנאום היה נאום מרתוני שדן בכל מקרה בפירוט, אך העדויות במקרים רבים היו קלושות או לא קיימות.
גם התוצאה של נאום זה הייתה משמעותית, והסנאט מינה ועדה לבדוק את ההאשמות.
בסופו של דבר נמצאו ההאשמות חסרות ביסוס, אך הדבר לא הפריע למקארתי, ששינה את ההאשמות במקצת והמשיך להפיצן בנאומיו בסנאט ובתקשורת.
מ-1950 עד 1953 המשיך מקארתי להאשים את הממשלה כי היא אינה מטפלת בבעיית הקומוניזם בשורותיה.
האשמות אלו נתנו לו כיסוי תקשורתי נרחב, תומכים רבים, ומקור להכנסה ניכרת.
ענייניו הכספיים נחקרו על ידי הסנאט, ובדו"ח הוועדה נמצאו אי סדירויות בניהול כספיו, אך לא נמצא מקום לנקיטת פעולה משפטית.
הוא נישא לג'ין קר (Kerr), תחקירנית במשרדו, ב-29 בספטמבר 1953.
אחרי ניצחון הרפובליקנים בבחירות לנשיאות ולסנאט בשנת 1952, שהושג במידה רבה הודות לפופולריות של מקארתי, כשלעומת זאת, ניתן להניח כי מועמדים דמוקרטיים רבים נכשלו עקב האשמתם על ידי מקארתי באהדה לקומוניזם, קיבל מקארתי את המינוי הנחשק לנשיאות תת-הוועדה של הסנאט לחקירות.
חמקמקותו וחוסר אמינותו גרמו לכך שדיוני הוועדה מעולם לא נלקחו ברצינות על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר.
הוועדה שלו, שלא כמו ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית או תת-הוועדה לחקירות פנימיות של הסנאט, התמקדה בחקירת אנשי ממשל.
בתחילה חקרה את אנשי קול אמריקה, ולאחר מכן הוציאה מספריית אגף האינפורמציה של מחלקת המדינה ספרות "פרו קומוניסטית".
המשך ההאשמות לגבי קומוניסטים בממשל, מבלי להתייחס לעובדה שהממשל התחלף מדמוקרטי לרפובליקני, הכעיס את הנשיא אייזנהאואר.
הנשיא לא רצה להתנגח עם מקארתי באופן פומבי, בשל הפופולריות שלו, אך החל לחשוב על דרכים להפחית את השפעתו.
בשנת 1953 החל מקארתי בחקירת אנשי צבא.
הוא ניסה לחשוף חוליה קומוניסטית בחיל הקשר האמריקני, אך נכשל.
לאחר מכן כיוון את תשומת לבו אל רופא שיניים צבאי בשם אירווין פירס (Peress), אותו האשים בגיוס אנשי צבא לטובת הקומוניזם.
פירס הודח על ידי קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית, אך מקארתי טען כי הוא לא הודח, אלא הועלה לדרגת רב-סרן.
האשמה אחרונה זו הביאה לגל של תקשורת עוינת כנגד מקארתי, אשר האשים את קצין הרפואה כי הוא "אינו ראוי לשאת מדי צבא".
בשנת 1954 האשים הצבא את מקארתי ואת עוזרו רוי כהן כי הם לחצו על הצבא לתת טיפול מועדף לידיד שלהם בשם ג'י דייוויד שיין (Schine).
מקארתי טען כי האשמה זו נעשתה בכוונה להונות, כתגובה לכך שחקר את הקצין ראלף וייז זוויקר שנה קודם לכן, בעת שניסה לחשוף מרגלים סובייטים בשירות הצבא.
המשימה לפסוק בין ההאשמות הללו ניתנה לתת-הוועדה הקבועה לחקירות ביטחון לאומי של הסנאט של ארצות הברית , שבדרך כלל עמד בראשה מקארתי עצמו.
לראש הוועדה מונה הסנאטור הרפובליקני קארל מונדט וב-22 באפריל 1954 החלה החקירה הידועה בשם הליכי השימוע הצבא-מקארתי .
הליכי השימוע נמשכו 36 ימים ושודרו בשידור חי בטלוויזיה לכ-20 מיליון צופים.
לאחר שמיעת 32 עדים, קבעה הוועדה שמקארתי עצמו לא הפעיל שום השפעה לא ראויה לטובת שיין, אולם כהן "היה עסוק במאמצים עיקשים או אגרסיביים ביותר".
לחשיפה התקשורתית הרחבה הייתה השפעה שלילית על הפופולריות של מקארתי.
רבים מהצופים ראו אותו כמתנהג בבריונות, בקלות ראש, ובאי-יושר.
מספר גדל של רפובליקנים ושמרנים החלו לראות בו נטל למפלגה ולאנטי-קומוניזם.
האירוע הידוע ביותר בהליכי השימוע היו חילופי הדברים בין מקארתי והנציג המשפטי הראשי של הצבא, ג'וזף ולץ'.
ב-9 ביוני, היום ה-30 של הליכי השימוע, ולץ' קרא לרוי כהן לספק לתובע הכללי של ארצות הברית, הרברט בראונל ג'וניור , את הרשימה של מקארתי של 130 קומוניסטים או חתרנים במפעלי הגנה "לפני השקיעה".
מקארתי התערב ואמר שאם ולץ' כל כך מודאג מאנשים המסייעים למפלגה הקומוניסטית, עליו לבדוק אדם במשרד עורכי הדין שלו בבוסטון בשם פרד פישר , שהשתייך בעבר לגילדת עורכי הדין .
ולץ' יצא להגנתו של פישר ותקף את מקארתי:"עד לרגע זה, סנאטור, אני חושב שלא ממש אמדתי את אכזריותך או קלות ראשך".
כאשר מקארתי ניסה לחדש את התקפתו, ולץ' קטע אותו: "בוא לא נמשיך לרצוח את הבחור, סנאטור.
בסופו של דבר, האם לא נותרה בך תחושת הגינות?" (?Have you left no sense of decency).
כאשר מקארתי התעקש להמשיך לעסוק בנושא, ולץ' קטע אותו ודרש מיושב ראש הוועדה "לקרוא לעד הבא." בנקודה זו פרצו הצופים בישיבה במחיאות כפיים והוכרזה הפסקה בדיון.
מקארתי החליף את אנשי הוועדה בזה אחר זה, למעט עוזרו רוי כהן (עורך דין יהודי בעל ניסיון עבר כתובע פלילי שהיה בן 26 בעת כניסתו לוועדה), אותו השאיר במשך כל תקופת קיומה.
התנהגותם של מקארתי וכהן גרמה לפרישתן של דמויות מכובדות מהוועדה כבובי קנדי (משפטן מכובד חבר המפלגה הדמוקרטית ולימים התובע הכללי של ארצות הברית; אחיו של מי שיהיה לימים נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי).
לבסוף מונה רוברט מת'יוס כמנהל הוועדה.
בעברו היה מת'יוס קומוניסט, אך חזר בו ונהיה אנטי קומוניסט נלהב.
בעת מינויו שימש אף ככומר מתודיסטי.
מת'יוס פרש לאחר תקופה קצרה, כאשר מקארתי הפנה את תשומת לבו לאנשי הדת, וכתב מסמך שנקרא "אדומים בכנסיותינו".
התנהגות זו הובילה את הסנאט להצביע ב-2 בדצמבר 1954 על גינויו של מקארתי, ברוב של 65 מול 22, כמי שהתנהג "באופן שיש בו כדי להביא לסנאט אי כבוד ומוניטין גרוע".
למרות שלחקירת הצבא חלק גדול בנפילתו של מקארתי, מספר אישים התנגדו לו עוד לפני שנת 1953. דוגמה אחת היא הסנאטורית הרפובליקנית מרגרט צ'ייס סמית' ממדינת מיין (והאישה היחידה בסנאט באותה העת), שגינתה את מקארתי בנאום שנשאה בשנת 1951, מבלי לנקוב בשמו (כמתבקש מכללי האתיקה בסנאט).
היחס שקיבל מקארתי מחברי הסנאט האחרים הביא אותו לדיכאון ולכעס שהחריף את חיבתו לשתיית אלכוהול.
חיבה זו התפתחה להתמכרות לאלכוהול אשר לצד בריאותו הרופפת ממילא, הביאה למותו משחמת הכבד ב-2 במאי 1957.
ב-1995 נחשפו לציבור "מסמכי וינונה", פיענוח של שדרים סובייטיים מוצפנים.
המסמכים חשפו כמה מאות סוכנים ומשתפי פעולה עם הסובייטים בארצות הברית.
למקארתי לא הייתה גישה למסמכי וינונה והוא ניזון, ככל הנראה, ממידע שהועבר אליו ממקורות באף-בי-איי.
בשנת 2009 הציע משרד החינוך של טקסס לשנות ספר לימוד לתיכונים, כך שייכתב בו כי ממסמכי וינונה עולה שפעילותו של מקארתי הייתה מוצדקת.
היסטוריונים מתחו ביקורת על ההצעה.
בעקבות המסמכים, קיימת מחלוקת בקרב היסטוריונים בנוגע לשאלה אם הייתה חדירה משמעותית של סוכנים סובייטיים לשירות המדינה האמריקני ולצבא האמריקני, אך אין מחלוקת כי כמעט כל האנשים שהואשמו ונרדפו על ידי מקארתי לא היוו סיכון ביטחוני.
ג'וזף לרמור היה פיזיקאי, מתמטיקאי ופוליטיקאי צפון אירי.
ג'וזף לרמור נולד בצפון אירלנד.
הוא גדל בבלפסט ולאחר לימודים באוניברסיטה המקומית עבר לאוניברסיטת קיימברידג'.
החל משנת 1885 לימד באוניברסיטת קיימברידג', ובשנת 1903 התמנה לפרופסור למתמטיקה.
בשנת 1919 הגה את הרעיון, שכתמי השמש הם עדות לפעילות של מעין דינמו על פני השמש, עקב תנועת נוזל בעל מוליכות חשמלית (לימים התברר שמדובר בפלזמה - גז מיונן), ובכך הניח את היסודות לתאוריית הדינמו, המהווה בסיס להסברת השדה המגנטי של כדור הארץ, של השמש ושל גרמי שמיים אחרים.
בשנת 1921 זכה במדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
לרמור התנגד לניתוק אירלנד מבריטניה ועל רקע זה נבחר לפרלמנט בשנת 1911. הוא היה חבר הפרלמנט עד לשנת 1922. עם סיום עבודתו באוניברסיטת קיימברידג', חזר לצפון אירלנד.
ג'וזף לוסי היה במאי סרטים ותיאטרון אמריקאי.
לוסי נולד בלה קרוס שבויסקונסין.
בצעירותו טס לוסי לגרמניה, שם למד עם ברטולט ברכט, הוא שב לארצות הברית ופילס את דרכו להוליווד.
בתקופת המקארתיזם נחקר ונחשד לוסי בקשרים עם המפלגה הקומוניסטית והיה ברשימה השחורה של הוליווד.
הקריירה שלו התנהלה בעצלתיים והוא עבר ללונדון, שם המשיך את עבודתו כבמאי.
לוסי נשכר מטעם חברת הסרטים Hammer Film Productions לביים ב-1956 את הסרט X the Unknown, אולם לאחר מספר ימים שעבד על הפרויקט, כוכב הסרט, דין ג'אגר (Dean Jagger) סירב לעבוד עם לוסי בגלל שהוא חשב שהוא קומוניסט ולוסי הועבר מהפרויקט.
שיתוף פעולה עם הרולד פינטר
במהלך שנות השישים נכנס לוסי לשותפות בהפקה עם המחזאי הרולד פינטר, פעילות שהותירה את חותמה על קריירת התסריטאות שלו.
כל שלושת הסרטים קצרו תשבחות רבות מהביקורת והיו מועמדים לפרסים יוקרתיים.
"המקשר" זכה בפרס דקל הזהב.
פינטר גם כתב עיבוד לפרוסט בשביל לוסי, אולם לא נמצאו המשאבים על מנת להפיק את הסרט.
יכולתו של פינטר לטעת רבדים שונים של משמעות בדיאלוגים שלו, צמצמה את מספר השורות בהן השתמשו הדמויות, מה שנראה על פני השטח כשיחת חולין, כל אלו הועצמו בשל יכולתו של לוסי ליצור דימויים קולנועיים רבי משמעות והיו חלק ממרכיבי ההצלחה של הסרטים הללו באותה עת.
לוסי תכנן מזה זמן רב עיבוד קולנועי למחזה "גליליאו" של ברכט, אותו הוציא לבסוף לפועל ב-1975.את תפקיד גלילאו העניק לחיים טופול, באחת מהופעותיו המרשימות.
גליליאו הופק עבור הטלוויזיה ומומן בחלקו בידי American Film Theatre, אם כי הוא הוסרט באנגליה.
ב-1976 ביים את "מר קליין" בכיכובו של אלן דילון המספר על צרפת בימי הכיבוש הגרמני.
הסרט התקבל בהערכה רבה ונחשב לאחת מיצירותיו הטובות ביותר.
לוסי ביים את האופרה "דון ג'ובאני" של וולפגנג אמדאוס מוצרט ב-1979, אותה צילם בוילה קפרה "לה רוטונדה" ובונטו שבאיטליה.
הסרט הזה היה מועמד למספר פרסי סזאר ב-1980, בכללם עבור הבמאי הטוב ביותר.
לוסי היה נשוי שלוש פעמים.
בשנים 1956–1963 היה נשוי לשחקנית הבריטית דורותי ברומילי (Dorothy Bromiley) ונולד להם בן, ג'ושוע לוסי (Joshua Losey), שנהיה שחקן.
בן אחר שלו, גבריק לוסי (Gavrik Losey), נולד מנישואיו למעצבת האופנה והסופרת אליזבט הוק (Elizabeth Hawes).
גבריק עזר לאביו בהפקת כמה מסרטיו.
לוסי נישא בשלישית לפטרישיה מוהן (Patricia Mohan), שעיבדה את הלברית של לורנצו דה פונטה ל"דון ג'ובאני" ואת מחזהו של ניל דון (Nell Dunn) (1985).
נישואיו אלה של לוסי נמשכו עד לאחרית ימיו.
זאב רב נוף מסך גדול, הוצאת כתר, 1982.
ג'ימס ליהי, הקולנוע של ג'וזף לוסי; עברית: דפנה לוי, ירושלים : הוצאת כתר, 1986.
ג'וזף פרנסיס מאזלו השלישי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ובמאי קולנוע אמריקאי.
התפרסם בסדרת המופת "הפסיפיק" בתור רב"ט יוג'ין סלדג' ובסרט "פארק היורה" ובהמשכו "העולם האבוד: פארק היורה", מוכר גם בשל תפקידו כדסטין מוסקוביץ' בסרט "הרשת החברתית" ומתפקידו כג'ון דיקון, בסיסט להקת קווין בסרט "רפסודיה בוהמית".
מאזלו נולד בכפר ריינבק, ניו יורק וגדל בעיירה הייד פארק בניו יורק.
בנם של וירג'יניה (לבית סטרונג) וג'וזף מאזלו הבן, הבעלים של סטודיו לריקוד.
יש לו אחות גדולה, מארי, ואח קטן, ג'ון, ששניהם הופיעו מדי פעם בסרטים.
אביו ממוצא איטלקי בעיקר (שלושה רבעים) ורבע ממוצא יהודי-גרמני, ואילו אימו ממוצא אירי ואנגלי.
בתיכון למד בבית ספר קתולי, ולאחר מכן למד בית הספר לאמנויות הקולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה, לשם התקבל בעקבות המלצה מהבמאי סטיבן ספילברג.
החל לשחק כשהיה בן שש בתפקיד קטן במותחן הפשע "בחזקת חף מפשע" בכיכובו של האריסון פורד.
ב-1992 שיחק בתפקיד הראשי של בובי לצידו של ילד כשרוני נוסף אלייז'ה ווד המגלם את אחיו מייק בפנטזיה של ריצ'רד דונר "על כנפי החלום".
ב-1993 התפרסם מאזלו לראשונה ברחבי העולם בתפקיד הילד חובב הדינוזאורים טים מרפי במותחן ההרפתקאות שובר הקופות של סטיבן ספילברג "פארק היורה".
מאזלו הופיע גם בסרט ההמשך המוצלח "העולם האבוד: פארק היורה" מ-1997 באותו התפקיד, אך הפעם בתפקיד אורח קצר.
השחקן ששיחק לצידו של מאזלו בסרט ריצ'רד אטנבורו בחר ללהק אותו לדרמה הביוגרפית הנוגעת בבימויו "ארץ הצללים" משנת 1993, לתפקיד הילד דאגלס גרישהאם בנה של המשוררת ג'וי גרישהאם (דברה וינגר).
בשנת 1994 שיחק את רורק בנה של גייל (מריל סטריפ) בדרמה "נהר הפרא".
ב-1995 הופיע בדרמה הקומית "התרופה" בתור דקסטר נער החולה במחלת האיידס עקב טעות טרגית בעירוי דם אותו קיבל.
בשנת 1998 ביצע את אחת מהופעותיו המרגשות בתור הנער ג'ו וונטוורת', שאמו רבקה נהרגת כתוצאה מפגיעת כדור בייסבול בדרמה "סיימון בירץ'" המבוססת על ספרו של ג'ון אירווינג "תפילה לאואן מיני".
בשנת 2004 שיחק את דמותו של פיטר בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל.
בשנת 2007 ביים וכתב את סרטו הראשון, סרט קצר "עניין של חיים ומוות" אודות שלושה אחים המאבדים את הוריהם בפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2010 חזר לשתף פעולה עם סטיבן ספילברג לאחר 13 שנה ועם טום הנקס לאחר 19 שנה בסדרת המלחמה הגרנדיוזית בהפקתם "הפסיפיק".
בסדרה גילם את דמותו הראשית והביוגרפית של רב"ט חיל הנחתים יוג'ין "הפטיש" סלדג'.
הוא שיחק בתפקיד משני בדרמה של דייוויד פינצ'ר, "הרשת החברתית".
בסרט גילם את היזם דסטין מוסקוביץ', שהקים ביחד עם מארק צוקרברג (ג'סי אייזנברג), אדוארדו סברין (אנדרו גארפילד) וכריס יוז את אתר פייסבוק.
בשנת 2016 ביים וכתב את דרמת הספורט "לא מנוסח", בו גם כיכב לצדם של צ'ייס קרופורד, טיילר הקלין וג'יימס בלושי.
בשנת 2018 שיחק בדרמה הביוגרפית "רפסודיה בוהמית", שביים בריאן סינגר.
בסרט גילם את ג'ון דיקון, בסיסט להקת קווין.
בשנת 2021 לוהק לתפקיד היועץ הפוליטי פול בגאלה לעונה השלישית של הסדרה "סיפור פשע אמריקאי" מבית היוצר של ראיין מרפי לרשת FX.
+שנהסרטתפקידהערות1990בחזקת חף מפשעוונדל מק'גפני1992על כנפי החלוםבוביג'רזי גירלג'ייסון1993פארק היורהטים מרפיארץ הצלליםדגלאס גרשאם1994נהר הפרארוארקי ארטמן1995התרופהדקסטרהתקווה לאהבהטום הולמן1997פארק היורה: העולם האבודטים מרפיילד כוכבספנסר גריפית'1998סיימון בירץ'ג'וThe Adventures of Buratinoבוראטינודיבוב2001Wooly Boysצ'ארלס2004המהפך של הלןפיטר2006תחושה של ראייהטריפ2010הרשת החברתיתדסטין מוסקוביץ'2013ג'י איי ג'ו: סוגרים חשבוןמאוסDear Sidewalkגרדנר2016Undraftedפאט מאריגם במאי, תסריטאי ומפיק2018רפסודיה בוהמיתג'ון דיקוןTBAUnexpectedבוב
ג'וזף מורגן הוא שחקן ובמאי טלוויזיה אנגלי.
ידוע בשל גילום דמותו של ניקלאוס בסדרה "יומני הערפד" ובסדרת הבת "המקוריים".
ג'וזף מרטין נולד בלונדון, אנגליה אך התגורר עם משפחתו בסוונסי, ויילס במשך 11 שנים.
לאחר מכן חזר ללונדון שם למד בבית הספר המרכזי לנאום ודרמה.
בשנת 2002 קיבל תפקיד ראשון בסדרה "ספוקס" בתור רבאררד פאר.
לאחר מכן בשנת 2003 הופיע בסרט "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" לצידו של ראסל קרואו.
בשנת 2005 שיחק בסרט "אלכסנדר" לצידם של אנג'לינה ג'ולי וקולין פארל.
בשנת 2007 שיחק בסדרה "דוק מרטין".
בתחילת 2009 החל לשחק את תפקידו של ניקלאוס "קלאוס" מייקלסון בסדרה "יומני הערפד" של רשת השידור האמריקאית The CW.
לאחר מכן שיחק בסרט "בני אלמוות" לצד הנרי קאביל.
ב-11 בינואר 2013 הודיעה רשות השידור The CW על סדרת ספין אוף לסדרה יומני הערפד שמתמקדת רק בערפדים של המשפחה המקורית ונקראת "המקוריים" פרק הפיילוט שודר ב-25 באפריל 2013 והעונה הראשונה של הסדרה בכיכובו של מורגן החלה באוקטובר 2013 וזכתה לאהדה רבה, עם סיום העונה הראשונה החלו הצילומים לעונה השנייה.
בנוסף, ביים 3 פרקים מתוך הסדרה.
מורגן פעיל למען עמותת הצדקה הבריטית .
הוא מנהל אורח חיים טבעוני מאז 2014.
ב-5 ביולי 2014 נישא בג'מייקה לבת זוגו מזה שלוש שנים, השחקנית פרז'ה וייט , אותה הכיר בצילומים לסדרה "יומני הערפד".
מורגן הוא אביה החורג של בתה של וייט ממערכת יחסים קודמת.
+שנהסרטתפקידהערות2003אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולםוויליאם וורלי2004אלכסנדרפילוטאס2007מיסטר לונליג'יימס דין2011הילת מלאכיםראסטיבני אלמוותליסאנדר2012The Grindפול2013קבר פתוחניית'ן2014Warhouseאי.ג'יי באד500 Miles Northג'יימס הוג2015Desireeאריק
+שנהסדרהתפקידהערות2002ספוקסרבאררד פארפרק: "Traitor's Gate"2003הנרי השמיניתומאס קולפפר מיני-סדרהאירואיקהמתיאססרט טלוויזיה של BBC2004הקסטרוי5 פרקים2005ויליאם ומריקאלום3 פרקים2006Kenneth Williams: Fantabulosa!אלפיסרט טלוויזיה של BBCקו היופיג'ספרפרק: "To Whom Do You Beautifully Belong"2007מנספילד פארקויליאם פרייססרט טלוויזיה של ITVעדות אילמתמת'יו ויליאם2 פרקיםדוק מרטיןמיק מייבלי5 פרקים2009–2008נפגעיםטוני ריס8 פרקים2010בן חוריהודה בן חור מיני-סדרה2016–2011יומני הערפדניקלאוס "קלאוס" מייקלסוןתפקיד ראשי (עונות 4-2)
תפקיד אורח (עונות 5&7); 51 פרקים2018–2013המקורייםתפקיד ראשי (5 עונות); 92 פרקים2019ממלכת החיותג'ד3 פרקים2020עולם חדש מופלאאליוטתפקיד ראשי; 9 פרקים2022מורשותניקלאוס "קלאוס" מייקלסוןפרק: "Just Don't Be a Stranger, Okay?"2022–הווההטיטאניםסבסטיאן סנגר/ אח דם תפקיד ראשי (עונה 4); 12 פרקים2023Haloג'יימס אקרסוןתפקיד ראשי (עונה 2)
ג'וזף אלויסיוס ליונס היה מדינאי אוסטרלי.
הוא כיהן כראש ממשלת טסמניה בין השנים 1923 – 1928 וכשר בממשלתו של ג'יימס סקאלין החל משנת 1929 ועד לפרישתו ממפלגת הלייבור במרץ 1931. לאחר מכן הוא הנהיג את מפלגת אוסטרליה המאוחדת ונבחר להיות ראש ממשלת אוסטרליה העשירי מינואר 1932 ועד ליום מותו.
ג'וזף אלויסיוס ליונס נולד בעיירה סטנלי שבטסמניה.
הוא היה נכד למהגרים אירים.
אביו, מייקל ליונס היה חוואי מצליח שמאוחר יותר היה מעורב בעסקי הקצבות והאפיה, אך הפסיק לעסוק בעבודות אלה עקב בריאותו הגרועה, ובסופו של דבר נאלץ לעבוד כפועל.
אמו של ליונס עשתה רבות כדי לשמור על לכידות משפחתה בת שמונת הילדים, אך ג'וזף נאלץ להפסיק את לימודיו בבית הספר בגיל תשע כדי לעבוד כשליח וכשוליית מדפיסים.
אך בעזרתן של שתי דודותיו, הוא הצליח לחדש את לימודיו בקולג' בהובארט והוכשר כמורה.
במקביל הוא הפך להיות פעיל באיגודים מקצועיים והיה אחד החברים הראשונים במפלגת הלייבור בטסמניה.
ב-1909 נבחר ליונס לאספת הנבחרים של טסמניה כנציג מחוז הבחירה של ווילמוט שבמרכז טסמניה.
בין השנים 1914 – 1916 הוא שימש כשר האוצר וכשר החינוך והרכבות בממשלתו של ראש ממשלת טסמניה, ג'ון ארל מטעם מפלגת הלייבור.
כשר החינוך הוא דאג לביצוען של כמה רפורמות, כולל ביטול שכר הלימוד בבתי הספר של המדינה, שיפור שכר המורים ותנאי העסקתם ומימון בתי הספר התיכוניים הראשונים בטסמניה.
ב-1913 ערכה אלייזה ברנל, אחת המשתתפות בקבוצת דיונים של הלייבור, הכרה בין בתה בת ה-15, אניד ברנל (Enid Burnell), סטודנטית להוראה, לבין ליונס ושנתיים לאחר מכן השניים נישאו.
אניד הייתה אישה בעלת מודעות חזקה והייתה לה השפעה על בעלה ובמקביל גידלה את אחד עשר ילדיהם.
כאשר התפלגה מפלגת הלייבור האוסטרלית ב-1916, על רקע הוויכוח על גיוס החובה במלחמת העולם הראשונה, ארל, שהיה תומך בגיוס החובה, הלך בעקבותיו של ראש הממשלה, בילי יוז ופרש ממפלגת הלייבור.
כמו אוסטרלים רבים ממוצא אירי, התנגד ליונס לגיוס החובה והמשיך להיות חבר בלייבור ומנהיגה החדש של המפלגה בטסמניה.
ליונס היה מנהיג האופוזיציה באספת הנבחרים של טסמניה עד 1923, כאשר הוא נבחר להיות ראש הממשלה, כשהוא מוביל ממשלת מיעוט של הלייבור בטסמניה.
הוא כיהן בתפקיד עד ל-1928 ובמשך כל תקופת כהונתו הוא גם שימש כשר האוצר.
ממשלתו של ליונס הייתה מתונה ופרגמטית.
יחסיה עם הממשלה הפדרלית בקנברה היו טובים, אך היא ספגה ביקורת מסוימת מצד חוגים מסוימים בלייבור.
בבחירות של 1928 איבדה המפלגה את השלטון למפלגה הלאומנית בהפרש זעום.
בבחירות של 1929 התמודד ליונס על מושב בפרלמנט האוסטרלי מטעם מחוז הבחירה של וילמוט שחפף בשטחו למחוז הבחירה שמטעמו הוא נבחר לאספת הנבחרים של טסמניה.
הוא זכה בבחירות שברמה הארצית היו ניצחון סוחף של הלייבור בהנהגתו של ג'יימס סקאלין.
הוא מונה להיות שר הדואר ושר העבודות הציבוריות והרכבות.
כשפרץ השפל הגדול ב-1930 התפלגה ממשלתו של סקאלין על רקע חילוקי הדעות על דרך הטיפול במשבר.
ליונס היה לראש התומכים בממשלה במדיניות כלכלית שמרנית ודפלציונית ומתנגד למדיניות האינפלציונית פרוטו-קיינסיאנית של שר האוצר טד תאודור.
תאודור אולץ להתפטר ביוני 1930 על רקע האשמות בשחיתות וסקאלין לקח על עצמו את תיק האוצר בנוסף לתפקידו כראש ממשלה.
ליונס שירת כשר אוצר בפועל מאוגוסט 1930 ועד ינואר 1931 כאשר סקאלין שהה בבריטניה לרגל הוועידה האימפריאלית.
באוקטובר 1930 הכריז ליונס על תוכנית שיקום הכלכלה שלו כשהוא עומד על כך שיש לשמור על תקציב מאוזן ולקצץ בהוצאה הממשלתית ובמשכורות, למרות הרצון להפחית את שיעורי הריבית ואת מתן האשראי לתעשייה.
גישתו הכלכלית הקונסטרוקטיבית זיכתה אותו בתמיכה במגזר העסקי, אך עוררה את זעמם של רבים במפלגת הלייבור ששאפו להרחיב את הגרעון בתקציב כדי לתמרץ את הכלכלה ונחרדו לשמע הרעיון של קיצוצים בהוצאות הממשלתיות ובמשכורות.
כשהוא מתעלם מהתקפותיהם, החל ליונס לשקול הצעות מקבוצה חדשה של תומכים שלו בנושא הכלכלי, כולל חברים רבי השפעה בממסד העסקי של מלבורן, לפרוש מהממשלה ולעמוד בראש האופוזיציה השמרנית.
עם שובו של סקאלין לאוסטרליה בינואר 1931, הוא מינה מחדש את תאודור (כאשר היה ברור שהוא לא יועמד לדין על ההאשמות בשחיתות) לתפקיד שר האוצר.
ליונס ראה במינוי זה כפסילה של קווי המדיניות שלו.
עד מהרה הוא התפטר מהממשלה ובמרץ פרש ממפלגת הלייבור.
יחד עם שר בכיר נוסף בממשלתו של סקאלין, ג'יימס פנטון, ועם ארבעה חברי פרלמנט נוספים מהאגף הימני של הלייבור, הוא ייסד את "הליגה הכלל-אוסטרלית" (All for Australia League) וחצה את הקווים כדי להתיישב על ספסלי האופוזיציה.
זמן קצר לאחר מכן הצטרפו ליונס ותומכיו ל"מפלגה הלאומנית" (Nationalist Party) ול"מפלגה האוסטרלית" (Australian Party), מפלגה קטנה בהנהגתו של בילי יוז ויחד הם הקימו את "מפלגת אוסטרליה המאוחדת" (United Australia Party).
אף על פי שמפלגה זו הייתה במהותה גרסה מורחבת של המפלגה הלאומנית, ליונס נבחר להנהיג אותה.
לפיכך הוא נהיה למנהיג האופוזיציה, כשמנהיג המפלגה הלאומנית לשעבר, ג'ון לת'ם מונה כסגנו.
מפלגת אוסטרליה המאוחדת הבינה שליונס, איש משפחה חביב, עם פשטות הליכותיו, היה דמות שתמשוך את הבוחרים הרבה יותר בהשוואה ללת'ם.
בנוסף, הרקע שלו במפלגת הלייבור ואמונתו הקתולית אפשרו לו לזכות במחוזות הבחירה המסורתיים של הלייבור (מצביעים אנשי מעמד העובדים ואירים-קתולים).
במרץ, בערך באותה עת בה הוביל ליונס את קבוצת תומכיו אל מחוץ לשורות הלייבור, פרשו חמישה חברי פרלמנט נוספים מהלייבור בהנהגתו של ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'ק לאנג, על רקע מדיניותה הכלכלית של הממשלה והקימו את סיעת "הלייבור של לאנג".
בכך איבדה הממשלה סופית את הרוב שלה בפרלמנט.
מאוחר יותר באותה שנה, תמכה סיעתו של לאנג בהצעת אי-אמון נגד הממשלה, הפילה אותה ואילצה את המדינה ללכת לבחירות חדשות.
במערכת הבחירות של 1931 הציגה מפלגת אוסטרליה המאוחדת בהנהגתו של ליונס מצע שכלל מדיניות כלכלית שמרנית ויציבה כמשקל נגד לטיפול הלקוי מבחינתם בכלכלה של סקאלין.
כשמפלגת הלייבור נותרה מפוצלת בין המפלגה הרשמית וסיעתו של לאנג, הקרינה מפלגת אוסטרליה המאוחדת תדמית של מפלגה השמה לנגד עיניה את האחדות הלאומית מעל מלחמת המעמדות.
התוצאה של מסע בחירות זה הייתה ניצחון סוחף של מפלגת אוסטרליה המאוחדת שזכתה ב-34 מושבים בפרלמנט מול 18 מושבים שזכו שני הפלגים של הלייבור יחד.
הממשלה החדשה הושבעה בינואר 1932 וליונס היה לשלישי מבין חברי הלייבור לשעבר (יחד עם בילי יוז וג'וזף קוק), שנבחר להיות ראש ממשלה שלא מטעם הלייבור.
מפלגת אוסטרליה המאוחדת ניהלה את מערכת הבחירות במסגרת קואליציית האנטי-לייבור המסורתית יחד עם "מפלגת הכפר", אז בהנהגתו של ארל פייג'.
עם זאת, הניצחון הסוחף של מפלגת אוסטרליה המאוחדת הותיר אותה במצב שבו היו חסרים לה ארבעה מושבים בלבד כדי להשיג רוב מוחלט בפרלמנט ומעמדו של ליונס היה איתן דיו כדי שהוא יוכל להרכיב ממשלה שעל חבריה נמנו רק חברי מפלגתו.
לאחר הבחירות של 1934, בהם איבדה הממשלה שמונה מושבים, נאלץ ליונס להזמין את מפלגת הכפר להצטרף לממשלתו.
עד ל-1935 כיהן ליונס גם כשר האוצר בנוסף לתפקידו כראש ממשלה.
בתפקידו זה פעל ליונס על פי אותה מדיניות כלכלית שמרנית שהוא תמך בה בממשלתו של סקאלין, כמו קיצוץ בהוצאה הציבורית ובחוב הלאומי.
הוא גרף רווחים פוליטיים כתוצאה מההתאוששות בכלכלה העולמית שהתרחשה החל מ-1932.
בנושאי מדיניות החוץ, ליונס היה מקורב, אם כי לא בעל ברית כנוע של בריטניה, וכן תומך בחבר הלאומים.
ממשלתו נטתה לתמוך בהתפשרות עם הדיקטטורות של גרמניה, איטליה ויפן, מתוך כוונה להימנע ממלחמת עולם נוספת, אך עדיין הוא המשיך להגדיל את ההוצאה על הביטחון.
כתוצאה מכך הוא הבטיח את הרחבתם של כוחות ההגנה של אוסטרליה, את הקמתה של התעשייה האווירית ואת תכנונם של מפעלי תחמושת חדשים ושל מספנות.
בבחירות של 1934 נבחר חבר הפרלמנט המוכשר והשאפתן, רוברט מנזייס ועד מהרה הוא סומן כיורשו של ליונס, אף על פי שמנזייס עצמו הכחיש זאת.
ב-1937, במערכת הבחירות השלישית שליונס הוביל, זכתה מפלגתו שוב והשיגה 44 מתוך 74 מושבי הפרלמנט כשהיא מתמודדת מול מפלגת הלייבור בהנהגתו של ג'ון קרטין.
עם החמרת המצב הבינלאומי בסוף שנות השלושים, ליונס, שהיה פציפיסט ותיק, נעשה יותר ויותר מדוכדך.
רוב הפוליטיקאים ציפו שתוך זמן קצר הוא יוחלף על ידי מנזייס, שהתפטר מהממשלה במחאה על חוסר המעש של הממשלה בנוגע לתוכנית הביטוח הלאומי.
ג'וזף ליונס מת באופן פתאומי מהתקף לב ב-7 באפריל 1939 בהיותו בן 59 בפרבר דרלינגהרסט שבסידני.
הוא היה ראש הממשלה הראשון באוסטרליה שמת בעודו מכהן בתפקיד.
ליונס היה אחד מראשי הממשלה האהודים ביותר באוסטרליה ומותו גרם לאבל כבד ברחבי אוסטרליה.
מראהו החביב והנינוח, תואר לעיתים קרובות בקריקטורות בדמות של קואלה ישנוני.
הוא היה קתולי אדוק, ראש הממשלה הקתולי השני לאחר קודמו בתפקיד, סקאלין והקתולי היחיד שלא מטעם מפלגת הלייבור שכיהן בתפקיד עד לטוני אבוט.
ליונס היה היחיד בהיסטוריה של אוסטרליה שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה, כראש ממשלה של אחת ממדינות אוסטרליה וכמנהיג האופוזיציה, הן בפרלמנט הפדרלי והן באספת הנבחרים של מדינתו (אף על פי שג'ורג' רייד כיהן כראש ממשלת המושבה ניו סאות' ויילס לפני איחוד אוסטרליה).
ליונס הוא גם ראש הממשלה היחיד שהגיע מטסמניה.
עם מותו הוא היה ראש הממשלה שכהונתו הייתה השנייה באורכה עד אז כשכהונתו של בילי יוז הייתה היחידה שהייתה ארוכה ממנה.
ליונס היה ראש הממשלה היחיד באוסטרליה במהלך תקופת מלוכתם של שלושה מלכים (ג'ורג' החמישי, אדוארד השמיני וג'ורג' השישי, וראש הממשלה היחיד באוסטרליה שכיהן לאורך כל תקופת מלכותו של מלך כל שהוא (אם כי הייתה זו תקופה מלכותו הקצרה בת 11 החודשים של אדוארד השמיני).
אלמנתו, אניד ליונס, נכנסה מאוחר יותר לפוליטיקה בזכות עצמה.
ב-1943 היא הייתה לאישה הראשונה שישבה על ספסלי בית הנבחרים האוסטרלי ומאוחר יותר האישה הראשונה שכיהנה כשרה בממשלתו הליברלית של מנזייס.
שניים מבניהם של ג'וזף ואניד ליונס נעשו מאוחר יותר מעורבים בפוליטיקה של מדינת טסמניה במסגרת המפלגה הליברלית.
קווין ליונס שימש כסגן ראש ממשלת טסמניה בין השנים 1969 – 1972 וברנדן לינוס שימש כשר בממשלת טסמניה באמצע שנות השמונים.
ב-1984 נקרא מחוז הבחירה של וילמוט, שאותו ייצג ליונס במהלך הקריירה הפוליטית שלו, על שמם של ג'וזף ואניד ליונס.
על שמו נקרא גם פרבר של הבירה קנברה.
ג'וזף מוסקט (Joseph Muscat; נולד ב-22 בינואר 1974) הוא פוליטיקאי מלטזי שכיהן כמנהיג מפלגת העבודה המלטזית מאז יוני 2008 ועד ינואר 2020 וכראש ממשלת מלטה מאז 11 במרץ 2013 ועד התפטרותו בינואר 2020.
מוסקט נולד במלטה כבן יחיד.
הוא בעל תואר ראשון במדיניות ציבורית ותואר שני בלימודים אירופים מאוניברסיטת מלטה ובעל תואר דוקטור במחקר בניהול מאוניברסיטת בריסטול (2007).
מבחינה כלכלית, מוסקט תומך בליברליזם כלכלי וחברתי.
בשנים 1992–1997 שימש כעיתונאי בתחנת רדיו במלטה.
עבד גם כמנהל מודיעין עסקי וכיועץ השקעות.
מוסקט החל בפעילות פוליטית בגיל צעיר כחבר באגף הנוער של מפלגת הלייבור.
בגיל 21 כבר נבחר להנהגת המפלגה ושימש בה בתפקידים מנהליים רבים.
למרות ההתנגדות המפלגתית ושלו באופן אישי לחברות מלטה באיחוד האירופי, נבחר מוסקט כחבר הפרלמנט האירופי בשנת 2004 וכיהן בו עד 2008. הוא פעל בפרלמנט כחלק ממפלגת הסוציאליסטים האירופאים וכיהן בתפקיד סגן נשיא הוועדה לענייני כלכלה וממון.
היה גם אחראי ושותף במשלחות דיפלומטיות לבלארוס, ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
מוסקט תמך בהקטנת המס על טלוויזיה לוויינית, זכות הלקוחות לצפות באירועי ספורט בחינם, ומספר נושאים הקשורים להגנת הסביבה.
בשנת 2008 התפטר ממקומו בפרלמנט האירופי בשביל להתמודד להנהגת מפלגת הלייבור.
בסופו של דבר, הוא אכן נבחר לתפקיד.
שימש כמנהיג האופוזיציה בפרלמנט של מלטה מ-2008 ועד 2013.
בעקבות ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות במלטה ב-2013 היה מוסקט לראש הממשלה ה-13 של המדינה.
באוקטובר 2013 ביקר מוסקט בישראל - ביקור ראשון של ראש ממשלת מלטה בארץ.
ב-29 בנובמבר 2019 הודיע על כוונתו להתפטר מראשות הממשלה בעקבות משבר פוליטי הקשור עם רצח דפני קרואנה גליציה.
בינואר 2020 התפטר מראשות הממשלה.
ג'וזף לוטון קולינס היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה וכיהן כראש מטה צבא ארצות הברית.
קולינס נולד ב-1 במאי 1896 בניו אורלינס, לואיזיאנה למשפחה ממוצא אירי.
ביוני 1913 נכנס קולינס לווסט פוינט, וב-20 באפריל 1917 סיים את לימודיו ומונה ללוטננט משנה בצבא ארצות הברית.
יחד עמו סיימו גם מת'יו רידג'וויי, מארק קלארק, נורמן קוטה, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
קולינס צורף לרגימנט הרגלים ה-22, ואף לחם עמו בחזית המערבית.
במאי 1917 הועלה קולינס לדרגת לוטננט, ובאוגוסט הועלה לדרגת קפטן באופן זמני, שאושרה ביוני 1918. בספטמבר 1918 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-22, ובאוקטובר מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-18. לאחר סיום המלחמה נשאר קולינס בגרמניה, ומילא תפקידי מטה שונים.
בשנת 1921 התחתן קולינס עם גלאדיס אסטרברוק, ובמהלך השנים הבאות מילא תפקידי מטה שונים בצבא.
באוגוסט 1932 הועלה קולינס לדרגת מייג'ור, ונשלח לפיליפינים שם כיהן כקצין מטה.
בשנים 1937–1938 למד קולינס במכללות הצבאיות, ולאחר מכן מונה למדריך באקדמיה הצבאית.
באוגוסט 1940 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וביוני 1941 מונה לראש מטה הקורפוס ה-7.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, הועלה קולינס לדרגת קולונל.
בפברואר 1942 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ובמאי אותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
קולינס שימש כראש מטה פיקוד הצבא בהוואי, ולאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ה-25, עמה לחם בקרב גוודלקנל ובמערכה על ניו ג'ורג'יה.
בעת מינויו למפקד הדיוויזיה, היה קולינס מפקד הדיוויזיה הצעיר ביותר בצבא, ועל תפקודו בקרבות קיבל את הכינוי "ג'ו הברק".
בשנת 1944 מונה קולינס למפקד הקורפוס ה-7, ובכך היה למפקד הקורפוס הצעיר ביותר בצבא.
קולינס פיקד על הקורפוס במהלך כל הלחימה בחזית המערבית, ובכלל זה במהלך הפלישה לנורמנדי, המערכה בנורמנדי, מבצע קוברה, קרב פאלז, קרב יער הירטגן, קרב הארדנים ופלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
באפריל 1945 קיבל קולינס דרגת לוטננט גנרל זמנית, וביוני אותה שנה קיבל דרגת קבע של לוטננט גנרל.
באוגוסט 1945 מונה קולינס לסגן הרמטכ"ל של זרוע היבשה בצבא, ובדצמבר אותה שנה מונה למנהל המידע של צבא ארצות הברית.
בשנת 1947 מונה קולינס לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, ובינואר 1948 הועלה לדרגת גנרל.
ב-16 באוגוסט 1949 מונה קולינס לראש מטה צבא ארצות הברית, ופיקד עליו במהלך מלחמת קוריאה וכן במהלך ביסוס נאט"ו.
בשנת 1953 מונה קולינס לנציג ארצות הברית בנאט"ו, ובשנת 1954 נשלח כנציג צבא ארצות הברית לווייטנאם.
בשנת 1955 חזר קולינס לתפקידו בנאט"ו, ובמרץ 1956 פרש מהצבא.
ב-12 בספטמבר 1987 מת קולינס בביתו בוושינגטון די.
סי., ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה.
לנגייל הוא קצין אמריקאי בדימוס בדרגת גנרל, בין היתר שירת כמפקד המשמר הלאומי של ארצות הברית בשנים 2016–2020.
לנגייל הוא בנם של מרגרט ולורן.
הוא נולד בצפון-מזרח ארצות הברית וגדל בסן אנטוניו שבטקסס.
אביו שירת כטייס קרב במהלך מלחמת וייטנאם, מטוסו הופל בעת משימת צילום באוגוסט 1967 והוא שהה בשבי עד מרץ 1973. לאחר שחרורו חזר לשירות בווייטנאם.
ללנגייל אחות ושני אחים, אחיו הצעיר גרגורי לנגייל הוא קצין בדרגת מייג'ור גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1981 סיים לנגייל לימודי תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת צפון טקסס, אותם עשה בסיוע מלגת מהתוכנית להכשרת קציני המילואים של חיל האוויר.
באוגוסט 1983 סיים את הכשרתו בבית הספר לטיסה בבסיס חיל האוויר לופלין שבטקסס ובסיס הולומן שבניו מקסיקו.
ב-1984 הוסמך כטייס F-16 פייטינג פלקון בבסיס חיל האוויר מקדיל שבפלורידה.
שירת כמדריך טיסה בבסיס חיל האוויר נליס שבנבדה ובבסיס חיל האוויר קונסאן שבקוריאה הדרומית.
עבר קורס הסבה למטוסי F-16C ובשנים 1987–1991 שירת כקצין תחמושת ומדריך טיסה בטייסת 512 שבבסיס רמשטיין שבגרמניה והשתתף במלחמת המפרץ.
לאחר מכן השתחרר משירות הקבע והחל לעבוד כטייס אזרחי בחברת דלתא איירליינס.
הוא המשיך לשרת בכוחות המילואים של המשמר הלאומי ושירת כמדריך טיסה וכקצין נשק בטייסת 182 בבסיס קלי שבטקסס, המשתייכת לכנף 149 של המשמר הלאומי של חיל האוויר.
הוא השתתף בכוח המשימה של הטייסת לכווית והשתתף בגיחות מבצעיות לאכיפת האזור אסור לטיסה בדרום עיראק.
על משימה זו עוטר במדליית האוויר.
ב-1997 מונה לקצין המבצעים של הטייסת ובאוקטובר 1998 מונה למפקד הטייסת.
שנה לאחר מכן מונה למפקד להק המבצעים של כנף 149 בבסיס חיל האוויר לקלנד שבטקסס וב-2002 מונה לסגן מפקד כנף 149. במהלך 2004 פיקד על להק המשימה 455 שהוצב בבסיס בגראם שבאפגניסטן.
בספטמבר 2004 חזר לשירות הקבע ומונה ליועץ לענייני המשמר הלאומי של מפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה.
בספטמבר 2006 מונה למפקד מרכז הכוננות של המשמר הלאומי של חיל האוויר בבסיס אנדרוז שבמרילנד.
בספטמבר 2008 מונה בנוסף גם לסגן מפקד המשמר הלאומי של חיל האוויר.
ביוני 2009 עבר לשרת במטה חיל האוויר ושימש עוזר לענייני תכנון לראש המטה.
ביולי 2010 מונה לסגן מפקד חיל האוויר הראשון (כוחות האוויר של פיקוד צפון של ארצות הברית).
ביוני 2011 מונה לנספח צבאי במצרים בדרגת מייג'ור גנרל.
באוגוסט 2012 מונה לסגן ראש המשמר הלאומי בדרגת בריגדיר גנרל ובאוגוסט 2016 העולה לדרגת גנרל ומונה לראש המשמר הלאומי.
באוגוסט 2020 סיים את תפקידו ופרש משירות, והחליף אותו הגנרל דניאל הוקנסון.
במהלך שירותו צבר מעל 3,000 שעות טיסה על מטוסי T-38 טאלון, ססנה T-37 טוויט ומטוסי F-16.
לנגדייל מכהן כיושב ראש Cohen Veterans Network (CVN) ארגון פילנתרופי שייסד סטיב כהן העוסק ברווחת משוחררי השירות הצבאי.
ללנגדייל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת טנסי, הוא בוגר התוכנית להשתלמות מנהלים וקצינים בכירים באוניברסיטת הרווארד.
נשוי לסאלי, ששירתה כקצינת לוגיסטיקה בחיל האוויר, הוא אב לשני בנים ובת.
בנו האמצעי משרת כטייס בחיל האוויר.
ג'וזף מלבי דנט היה מוציא לאור בריטי, אוטודידקט, שפרסם את הסדרה "Everyman's Library" ("הספרייה של כולם").
דנט נולד בדרלינגטון למשפחה ממעמד הפועלים, כילד העשירי
אביו, ג'ורג' דנט, היה צבע ומעצב במקצועו, חובב מוזיקה כנסייתית ולימים מורה למוזיקה.
אמו הייתה איזבל לבית ריילטון.
ג'וזף דנט התחנך בבית ספר יסודי ששם דגש על כישורי הקריאה והחיבור.
החינוך שלו הושפע תחילה מהרוח הדתית של המתודיזם מיסודו של ג'ון וזלי.
בגיל שלוש עשרה עזב דנט את בית הספר ונסע ללונדון עם
אחרי פרק זמן שבו עבד כחניך בבית דפוס גילה כישרון בכריכת ספרים, ובגיל 19 נעשה, בעזרת אחד מאחיו, חניך במלאכה זו אצל כורך הספרים היפקינס בבאקלסברי בלונדון.
בשנת 1872 פתח בלונדון כריכיית ספרים משל עצמו והצטיין באיכות עבודתו.
בניגוד לרצון הוריו נהג דנט מנעוריו לפקוד את התיאטרון המקומי "בארן" שבו קנה כרטיסים בשלושה פני עבור מושב בגלריה והסעה.
כפעיל ב"חברה לשיפור הדדי" בעיירה, הכין דנט בגיל 15 הרצאה על הספר של ג'יימס בוזוול אודות חיי ד"ר ג'ונסון, ספר שעתיד היה להיות הראשון בסדרת "Everyman's Library" שדנט יזם.
בהשפעת מחזות שראה וספרים שקרא רותק דנט על ידי עולם הספרים (במיוחד על ידי הפרוזה של וולטר סקוט) והגיע למסקנה שהספרות והספרים עשויים להביא אור בחיי בני האדם ולשפר את טיבם.
בשנת 1888, יש אומרים, אחרי ששנה קודם לכן כריכיית הספרים המשגשגת שלו, עלתה באש, הקים את בית ההוצאה לאור J.M.Dent ושות'.
דנט דאג מאוד לבחירת הספרים ולעיצובם.
מהדורות קטנות אלה הודפסו על נייר עבודת יד, והביאו הכנסות צנועות.
ב-1894 יזם דנט את סדרת הספרים "Temple Shakespeare" ב-40 כרכים בפורמט כיס בעריכת ישראל גולנץ, שזכתה להצלחה גדולה.
בסביבות 1896 החל דנט להוציא לאור מהדורות מצומצמות ואיכותיות מן הספרות הקלאסית תחת המותג "Temple Classics".
הוא נעזר תחילה בשירותי בית הדפוס ציסוויק, באיוריו של הרברט ריילטון ובעריכתו של אוגוסטין בירל.
שם הסדרה Temple בא מהבניין בלונדון שבו שכנה ההוצאה לאור.
סדרה זו המשיכה להתפרסם עד שנת 1955.
בשנים 1901–1903 הוציא לאור 30 כרכי "Temple Bible" גם בפורמט כיס.
אחר כך הופיעו 48 כרכי יצירות וולטר סקוט (Temple Scott), 32 כרכי דיקנס (Temple Dickens), 10 כרכי ג'יין אוסטן (Temple Jane Austen) ו-12 כרכי האחיות ברונטה (Temple Brontë).
מאוחר יותר פרסם גם סדרת מחזאים (Temple Dramatists).
בשנת 1909 שינה את שם ההוצאה לאור ל-J.M.Dent & Sons (ג'.מ.
בהמשך דנט הרחיב את פעילותו לפרסום ספרי לימוד אקדמיים ולילדים, לספרות ילדים, ספרי עזרה עצמית ומדריכי תיירות.
הוא שיווק את ספריו בהצלחה באוסטרליה, בקנדה, בצרפת, בניו זילנד, בדרום אפריקה ובארצות הברית.
ב-1904 החל דנט לתכנן את "Everyman's Classic Library" (הספרייה הקלאסית של כולם), סדרת אלף ספרים בפורמט אטרקטיבי ובמחיר של שילינג אחד.
הסדרה הביאה שרות בעל ערך רב לקהל דובר אנגלית, כשהיא חשפה אותו למיטב הספרות העולמית, המקורית ובתרגום, כולל שירה, פרוזה והגות של המחברים הקלאסיים היוונים והרומאים.
על מנת לעמוד בביקוש בנה דנט את בית הדפוס Temple Press בלצ'וורת'.
העורך הראשון ולמעשה זה ששכנע את דנט להקים את הסדרה היה הסופר ארנסט פרסיבל ריס.
פרסום הסדרה התחיל ב-15 בפברואר 1906 ועד לסוף השנה הראשונה לקיומו פורסמו 152 כותרות.
הסדרה נתקלה עם זאת במשברים כשחוק זכויות היוצרים משנת 1911 הרחיב את ההגנה על הזכויות לתקופה של חמישים שנה אחרי מות המחברים והפחיתה את זמינות הספרים הוויקטוריאנים וכשמלחמת העולם הראשונה גרמה לאינפלציה ולצמצום האספקה.
עד שנת 1914 הפסיקו להופיע 700 כותרות.
אף על פי שלא היה זה רעיון חדש, הסדרה "Library Everyman's" הצטיינה בהיקף המרשים שלה - אלף כרכים.
בעזרת הרווחים ממנה בנה דנט בית דפוס ומשרדים חדשים בקובנט גארדן.
עם זאת מנע דנט פרסומם של יצירות קלאסיות שנראו לו "לא מספיק מוסריות" כגון ספרו של דניאל דפו, "מול פלנדרס".
החל משנת 1913 הפך דנט ומוציא לאור העיקרי של מספרי ג'וזף קונרד.
ב-1923–1928 פרסם דנט קובץ זול של כתבי קונרד (Uniform Edition) שהוצא שוב לאור בשנים 1955-1946. ג'ורג' ברנרד שו לא הרשה לעצמו לקבל את הצעתו של דנט לפרסם אחד ממחזותיו במסגרת קובץ כתבי מחזאים במחיר זול.
מחזות של שו יכלו להופיע בהוצאת דנט רק ב-1960.
באוקטובר 1912 השיק דנט את השבועון "Everyman", מגזין ספרים שנמכר בפני אחד ונועד "לעצב את הטעם לקריאת ספרים בקרב הפועלים".
הוא הפסיק להופיע מסיבות פיננסיות ב-1920. במקומו הקים דנט את "The Bookmark".
בינואר תחת הנהלת בניו התחיל להופיע שבועון ההוצאה במחיר של שני פני בשם "Bookmark and Everyman" עד שנת 1938.
ההוצאה לאור אחרי מלחמת העולם הראשונה
עקב האטת העבודה בנסיבות מלחמת העולם הראשונה לא הספיק דנט לראות בחייו את הדפסת הספר ה-1000 בסדרה - "המטפיזיקה" של אריסטו, שהופיע רק בשנת 1956, ב-25 במרץ.
אחד הכרכים המרשימים ביותר שהופיע בסדרה היה The Pilgrim's Regress, אוטוביוגרפיה רוחנית של ק.ס.
מרטין דנט, היו חברי מועצת המנהלים של ההוצאה לאור בשנות ה-20 של המאה ה-20. יו דנט הצטרף לעסק בשנת 1909 וכיהן כעורך הסדרה "Everyman's Library".
ג'ק הצטרף בשנת 1915 והיה אחראי על Temple Press.
מרטין דנט נכנס בשנת 1924 וניהל את מחלקת הפקה.
אחרי מותו של ג'וזף דנט, בשנים 1926–1938 ניהל את ההוצאה לאור וו.
טיילור, שכיהן כמזכיר החברה החל משנת 1916.
מרטין דנט החליף את טיילור כמנכ"ל החל משנת 1955 ובשנת 1963 גם כיושב ראש החברה.
בינואר 1988 ההוצאה לאור ויידנפלד וניקולסון רכשה את ההוצאה לאור דנט והבנים.
היא בימינו מותג של קבוצת "אוריון".
בנו ג'ורג' היה לכומר והתיישב באוסטרליה.
מנישואיו השניים של ג'וזף דנט (החתונה התקיימה בלונדון ב-13 באפריל 1889) עם אלכסנדרה לבית קמפבל מיין, ילידת סקוטלנד, נולדו לו שמונה ילדים.
שני הבנים הבכורים, פקסטון מלבי דנט ואוסטן מלבי דנט נפלו בקרב במלחמת העולם הראשונה בשנת 1915. פקסטון (1915-1890) נהרג ב-28 באפריל בקרבות איפר בבלגיה, בעוד שאחיו אוסטן (1915-1892) נהרג ב-20 ביולי בעת שרותו כחובש בקרב גליפולי בטורקיה.
פרט לבנים שנהרגו במלחמה, היו לדנט ארבע בנות - מוריאל ברנט, אוליב איזבל, אלכסנדרה לואיז ואורסולה מרי, וכן שני הבנים שהמשיכו את עסק אביהם: יו ריילטון וג'ק דנט.
ג'וזף מלבי דנט הלך לעולמו ב-1926 בבית בדרך קרוידון בלונדון.
1926 - אחרי מותו הוצא ספר מאויר לזכרו על ההיסטוריה של ההוצאה לאור - Aldine House
ג'וזף דניאל טרנר מול הוא שחקן אנגלי.
מול מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד בנג'ן סטארק בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", מפקח בילוש ג'דדיה שיין בסדרה "רחוב ריפר", פיירברייס בדרמה "Birdsong" ובדמות ישו בסדרה "The Passion".
כמו כן שיחק את הנבל אדר בסדרה שר הטבעות: טבעות הכוח.
מול נולד באוקספורד, וגדל בבית ויקטוריאני בחווה מחוץ לשיפסטון-און-סטאור שבווריקשייר.
הוא בן למשפחה בת שלושה ילדים, וצאצא לתשעה דורות של חקלאים בווריקשייר.
אמו הייתה מורה, ואביו ריצ'רד עוסק בחקלאות.
הוא למד בבית הספר קרופט בסטרטפורד-אפון-אייבון, שם אובחן כסובל מדיסלקסיה חמורה.
לכן מגיל 13 עד 16 למד בפנימיה לבעלי צרכים מיוחדים.
מול עזב את בית הספר כשהיה בן 16 כדי להיות שחקן, הוא הצליח לשכנע את מנהל הקולג' המקומי לאפשר לו ללמוד לבחינות באמנויות הבמה, תוך ביצוע עבודות שונות כגון מדריך כושר ומדיח כלים אף על פי שחלה בדלקת האוזן הפנימית שגרמה לו ללקות שמיעה של 70 אחוז ופגיעת טיניטוס.
מול שיחק עם להקת התיאטרון בוקס קלבר, את המופע שלו "סולו המלט".
אחר כך קיבל מלגת לימודים בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק.
ב-2002 סיים מול את הלימודים בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק, ובאותה שנה הופיע בפרסומות לטלוויזיה עבור בירה גינס בשידורי ההרלינג האירי.
ב-2002 עבד מול כעוזר בבית ספר לבעלי צרכים מיוחדים.
התפקיד הגדול הראשון שלו היה ב-2003 בהפקה של המחזה "טרוילוס וקרסידה" בתפקיד טרוילוס בתיאטרון "Shakespeare at the Tobacco factory".
ב-2005 הופיע במחזה "המלט" בתיאטרון נאפילד, ובהפקה של המחזה "אנטוניוס וקלאופטרה" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.
הופעתו של מול בסרט הטלוויזיה "Soundproof" יצרה רושם רב כשלתפקיד הראשי היה צורך בשחקן חירש.
מול היה מועמד לפרס הפריצה הגדול על המסך של RTS, והבמאי אד קולטהרד זכה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) לבמאי הטוב ביותר ב-2007 על עבודתו בסרט.
מול הופיע בהפקות טלוויזיה בריטיות בהן סדרת הדרמה "דנקרק", סרט הטלוויזיה "הטיית לב" של אדריאן שרגולד, ובדרמה "צומת קלפהאם" של ערוץ 4 בתפקיד טים.
ב-2008 כיכב מול בתפקיד ישו במיני-סדרה של BBC ו-HBO בשם "The Passion".
עוד באותה שנה הופיע בתפקיד אורח בפרק "Broken Souls" בסדרה "המלחמה של פויל".
ב-2008 חזר מול להופיע בתיאטרון ושיחק במחזה "The Last Days of Judas Iscariot" בבימויו של רופרט גולד בתיאטרון אלמיידה.
על הופעתו זו נבחר לרשימת השחקנים החדשים המצטיינים של פרסי התיאטרון של איבנינג סטנדרד, והיה מועמד לשחקן החדש הטוב ביותר בפרסי בחירת התיאטרון של WhatsOnStage.
ב-2009 השתתף מול בסרט "Nineteen Eighty" מטרילוגיית "Red Riding" בבימויו של ג'יימס מארש, בסרט "Heartless" בבימויו של פיליפ רידלי, ובסרט "Freefall" לצדם של דומיניק קופר ואיידן גילן.
באותה שנה כיכב בפרק בסדרה "The Street" של ג'ימי מקגוורן.
ב-2010 שיחק מול בסרטו של האמן דייוויד אוסטן "End of Love", ובסרט הקצר "Sometimes The Moon Is Velvet" שהוצג בפסטיבלים.
עוד הופיע מול בפרק "רצח באוריינט אקספרס" בסדרה "פוארו" על פי ספרה של אגאתה כריסטי, בדרמה "חמש בנות" של ה-BBC, במיני-סדרה "Dive" של דומיניק סוואג', ובסרט "איזה מין שוויון" בכיכובה של סאלי הוקינס.
הוא כיכב לצדה של רוזמונד פייק בתפקיד ג'רלד קריץ' בעיבוד של ה-BBC משנת 2011 לרומן "נשים אוהבות".
ב-2011 הצטרף מול לצוות השחקנים של הסדרה "משחקי הכס" בתפקיד בנג'ן סטארק והופיע בעונה הראשונה.
הוא חזר לגלם את הדמות של בנג'ן בעונה השישית של הסדרה.
ב-2012 הופיע בפרויקטים אחדים בהם עיבוד לרומן "Birdsong" מאת סבסטיאן פולקס, בסרט "חטיפה לאור יום" של ברוס ויליס, בסרט "אברהם לינקולן: צייד הערפדים" בהפקת טים ברטון, ובסרט הבריטי העצמאי "Shell".
ב-2011 השתתף מול בווידאו קליפ של הצמד The Horrible Crowes לסינגל הבכורה שלהם "Behold the Hurricane".
ב-2013 גילם מול את דמותו של סטיבן בומונט בסדרת הדרמה "The Tunnel", ושיחק בתפקיד מפקח בילוש ג'דדיה שיין בסדרה "רחוב ריפר".
מול שיחק בתפקיד ראשי בסרט האימה "The Hallow".
בשנת 2022 שיחק את הנבל אדאר בסדרה "שר הטבעות: טבעות הכוח".
Jones ג'ורג' אורוול 2022 שר הטבעות The Lord of the Rings אדאר סדרת טלוויזיה מבוססת על הלגנדריום של טולקין 2024 מרי וג'ורג' (אנ') Mary & George וולטר ראלי פרק: "The Golden City"TBA The Way of the Windשאולסרט קולנוע
2004: "המלט" (תיאטרון נופילד, סאות'המפטון)
2005: "אנטוניוס וקלאופטרה" (תיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר)
ג'וזף מיי הוא שחקן, מדבב וזמר קנדי ממוצא בריטי שהופיע בטלוויזיה ובקולנוע.
מיי נולד בסאות'המפטון שבהמפשייר, וגדל בוונקובר שבקולומביה הבריטית בקנדה.
הוא חזר לבריטניה כדי ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הוא מוכר לקהל הצופים הבריטי בתפקיד האח הגיי, פול, בעונה ה-12 של הסדרה הרפואית "חדר מיון".
באותה תקופה כיכב מיי גם בעונה האחרונה של סדרת המדע בדיוני "Bugs" בתפקיד אדם מוסבי הנאיבי.
עוד השתתף מיי בסדרה "סטארגייט אטלנטיס" בדמות סרג'נט מרקהם מחיל הנחתים של ארצות הברית.
בסדרה "אפיזודס" גילם מיי את אנדי באטון, מנהל הליהוק של תוכנית הטלוויזיה הבדיונית שעומדת במרכז הסדרה.
כמו כן שיחק בתפקיד לארי שוורץ בסרט הטלוויזיה "We'll Take Manhattan" של ה-BBC.
בקולנוע החל מיי לשחק ב-1997 בסרטו של סטיבן פריי "ויילד", סרט ביוגרפי על אוסקר ויילד.
עוד הופיע במיני-סדרה "אחים לנשק" על מלחמת העולם השנייה בתפקיד לוטננט אדוארד שאמיס, בדרמה הקומית "מסתורי המין" מ-2001 בתפקיד רוג'ר, ובסרט האימה "האויב שבפנים" בתפקיד ד"ר בלו.
ב-2010 שיחק מיי בתפקיד ג'ורג' קרוואן בסדרה הרפואית "הולבי סיטי".
מיי דיבב את השוטר צ'ייס מקיין, הדמות הראשית במשחק הווידאו "Lego City Undercover" משנת 2013 ובפריקוול שלו "Lego City Undercover: The Chase Begins".
בשנת 2015 הצטרף מיי לצוות המדבבים בדיבוב האמריקאי של הסדרה "תומס הקטר וחברים" בתפקיד תומס הקטר, החל מהסרט הקצר "תומס הקטר וחברים: ההרפתקה מתחילה".
תומס הקטר דיבוב; גרסה אמריקאית 2021–2023 כל היצורים גדולים כקטנים All Creatures Great and Small פרנסואה 5 פרקים 2022, 2025 Miss Scarlet and The Duke מאלון / סבסטיאן בארון 2 פרקים 2025 הפריצה למערכת (אנ') The Hack דון ואן נאטה פרק: "#1.5"
ג'וזף מיפסוד הוא אקדמאי מלטזי, שמקושר לשירות ביון החוץ של רוסיה והיה מעורב במגעים עם ג'ורג' פפדופולוס היועץ למדיניות החוץ של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
מאז נובמבר 2017 נעלמו עקבותיו.
היה נשיאה הראשון של אוניברסיטת Euro-Mediterranean, שהוקמה בסלובקיה על ידי איחוד מדינות הים התיכון בשיתוף אוניברסיטת חיפה.
מיפסוד נולד וגדל באי מלטה, סיים תואר ראשון באוניברסיטת מלטה בשנת 1982. תואר שני באוניברסיטת פדובה שבאיטליה בשנת 1989 ודוקטורט באוניברסיטת המלכה בבלפסט בשנת 1995.
בין השנים 2008–2010 היה נשיאה הראשון של אוניברסיטת Euro-Mediterranean, שהוקמה בסלובקיה על ידי איחוד מדינות הים התיכון .
בין השנים 2012–2016 ניהל את "המכללה לדיפלומטיה של לונדון"
קמפיין הבחירות של נשיא דונלד טראמפ
ב-14 במרץ 2016 נפגש ברומא עם ג'ורג' פפדופולוס, אז יועץ למדיניות החוץ של דונלד טראמפ, והציע לו להעביר התכתבויות פרטיות וחומרים מפלילים על המועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון.
מיפסוד הציע לפפדופולוס את המידע לפני שנודע כי רוסיה פרצה למחשבי הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) , מידע שהודלף ביוני 2016 באתר DCLeaks .
ב-19 במרץ 2016 פרצה רוסיה גם לחשבון המייל של יושב-ראש הקמפיין של קלינטון, ג'ון פודסטה.
מיפסוד נפגש שוב עם ג'ורג' פפדופולוס בלונדון ב-24 במרץ 2016, וב-26 באפריל.
לפגישות אלו הצטרפה בחורה בשם "אולגה פולונסקיה".
פפדופולוס יצר קשר עם פולונסקיה וביקש לתאם פגישה עם השגריר הרוסי בארצות הברית סרגיי קיסליאק.
ב-10 במאי 2016, ביקר ג'ורג' פפדופולוס בבר ברובע הדיפלומטי של לונדון בשכונת קנזינגטון, שוחח עם דיפלומט אוסטרלי וסיפר לו על המידע שיש לרוסים על הילרי קלינטון.
לאחר שנודע ביוני 2016 כי רוסיה פרצה למחשבי הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) , הדיפלומט האוסטרלי סיפר על המפגש לשירות הביון החשאי האוסטרלי שהעביר אותו לארצות הברית.
המידע הוביל לפתיחת חקירת FBI ב-31 ביולי 2016.
ב-27 בינואר 2017 נחקר פפדופולוס על ידי ה-FBI.
בחקירה טען כי הקשר בינו לבין מיפסוד החל עוד לפני שהוא הצטרף לקמפיין טראמפ, ולא היה קשור לעבודתו עבור טראמפ במהלך הבחירות.
בפברואר 2017 מחק פפדופולוס את חשבון הפייסבוק שלו, שכלל עדויות להתכתבויות בינו לבין פרופסור מיפסוד.
פפדופולוס נקט צעד זה יממה לאחר שהיועץ לביטחון לאומי של טראמפ, הגנרל מייקל פלין, התפטר מהבית הלבן על רקע חקירת השיחות שקיים עם שגריר רוסיה בנוגע לסנקציות לפני כניסת טראמפ לבית הלבן.
ב-5 באוקטובר 2017 הודה פפדופולוס ששיקר לאנשי ה-FBI בחקירתו הקודמת ולא מסר מידע על מפגשים עם פרופסור מיפסוד, המקורב לקרמלין ששיתף אותו במידע על המידע המפליל לכאורה על אודות קלינטון.
הוגש נגדו כתב אישום בגין מסירת תצהיר כוזב.
בספטמבר 2018 התגלה כי מיפסוד נעדר, וייתכן שמת.
ג'וזף לוין הוא פילוסוף אמריקאי באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1981.
לוין עוסק בפילוסופיה של הנפש, ומוכר כמי שניסח את טיעון הפער ההסברי נגד הסבר מטריאליסטי לתודעה.
טיעון זה הקדים את ניסוחו של דייוויד צ'אלמרס לבעיית התודעה "הקשה" ומהווה בעצם את הקושי העיקרי אליו תאוריות מטריאליסטיות של הנפש חייבות להתייחס.
הרעיון של פער הסברי הוא: קיומו של פער שעל פניו אינו ניתן לגישור כאשר מנסים להסביר את התודעה האנושית מנקודת מבט גוף-שלישי של מדעי הטבע.