tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומתו, האקלים הים תיכוני בעל קיץ קריר (Csb) נחשב כבר כחלק מהאזור הממוזג.
אקלים סובטרופי גשום (Cfa, Cwa).
נמצא לרוב בצידן הדרום מזרחי של היבשות.
אקלים צחיח למחצה חם (BSh) זהו אקלים ערבתי סובטרופי מאופיין בטמפרטורות גבוהות בקיץ.
הגשמים לא סדירים ויורדים בעיקר בחורף בצידן המערבי של היבשות, או מרוכזים בעיקר בקיץ באזורים המושפעים מלחות טרופית מוגברת בעונה זו.
אקלים צחיח חם (BWh) אחד מסוגי האקלים הבולטים המאפיינים את האזורים הסובטרופים של כדור הארץ, מאופיין בטמפרטורות הגבוהות ביותר ומעט מאוד משקעים
רמה סובטרופית – מערכת יציבה של לחץ אוויר גבוה האחראית למזג האוויר היבש והחם של הקיץ באקלים הים־תיכוני.
ציקלון סובטרופי – מערכת של מזג אוויר שלה סממנים של ציקלון טרופי וסממנים של ציקלון שאיננו טרופי שבו מקור האנרגיה נובע מהפרשי הטמפרטורה בין גושי אוויר קרים וחמים.
הציקלון הסובטרופי יכול להיווצר באזור רחב מאוד שבין קו המשווה לקו הרוחב 50°.
שקע סובטרופי – מערכת לחץ אוויר נמוך המתהווה באזורים הסובטרופיים ומהווה גורם ליצירת הציקלון הסובטרופי.
סופה סובטרופית – ציקלון סובטרופי היכול להתפתח לממדי הוריקן.
אקלים ים-תיכוני או אקלים ממוזג-סובטרופי של קיץ יבש הוא סוג של אקלים סובטרופי בעיקרו, בעל עונת גשם ועונת יובש, והוא הנפוץ בשטחי חוף הים התיכון.
כמות המשקעים הממוצעת האופיינית לאקלים זה היא 400–700 מ"מ בשנה.
האקלים הים-תיכוני מאפיין כ־5% מן השטחים היבשתיים של כדור הארץ.
כמעט כולם נמצאים בין קווי הרוחב 30° ל־45° מצפון ומדרום לקו המשווה.
אקלים זה מאופין במחזוריות של קיץ יבש יחסית לעומת חורף גשום.
מיעוט או חוסר המשקעים בקיץ מקשה על הצמחייה המקומית, לכן סוג אקלים זה מאופיין בצמחייה נמוכה ודלילה, בעיקר חורשים ושיחים.
בחורף חולפות באזורים של אקלים זה חזיתות שמקורן בגושי אוויר קרים מאזורי הקוטב, ולכן מזג האוויר בעונה זו משתנה תכופות, ולרוב הטמפרטורה נוחה.
הקיץ חם ויבש, בשל השפעת הרמה הסובטרופית, למעט באזורים הסמוכים לחוף, היכן שהקֵיצים קרירים יותר בהשפעת זרמי האוקיינוס הקרים.
הצמחים, כתוצאה של ברירה טבעית, מותאמים למחזוריות זו, אך לעיתים מקבלים גוון צהבהב עד חוּם בעונה היבשה.
סיווג על פי שיטת קפן
האקלים מסומן באותיות Cs בשיטה המקובלת ביותר למיון אזורי אקלים, שיטת קפן, על שמו של ולדימיר קֶפּן (Wladimir Köppen).
האות 'C' מורה על 'אקלים ממוזג' והאות 's' על קיץ יבש.
האות השלישית a, b ,c מורה על הקיץ אם הוא חם, חמים, או קר.
מקובל לחלק את האקלים הים-תיכוני לשלושה סיווגי משנה:
אקלים ים תיכוני קיץ-חם (Csa): הסוג הנפוץ ביותר, הידוע גם בשם "אקלים ים תיכוני סובטרופי טיפוסי".
אזורים עם צורה זו של אקלים ים תיכוני חווים טמפרטורה חודשית ממוצעת מעל C° 22 בחודש החם ביותר, וטמפרטורה חודשית ממוצעת בין C° 0 ל־C° 18 בחודש הקר ביותר.
הוא בעל מאפייני טמפרטורה סובטרופיים מובהקים בשל הטמפרטורות הגבוהות בקיץ וחורפים קרירים ונוחים יחסית.
רוב הגשמים יורדים בחורף, ואילו הקיץ חם ויבש, לפעמים אף חם מאוד.
במספר מקרים, הקיץ יכול להיות דומה לקיץ באקלים צחיח או צחיח למחצה.
עם זאת, טמפרטורות גבוהות מאוד במהלך הקיץ נפוצות פחות מאשר באקלימים הצחיחים בשל נוכחות של גוף מים גדול הסופג חלק מהחום.
לכל האזורים עם תת־סוג זה יש חורפים גשומים.
באזורים מסוימים בחופים הצפוניים של הים התיכון, המושפעים יותר מאוויר קוטבי, או באזורים הרריים מרוחקים במידה מהחוף ומהשפעתו הממתנת של הים החם יחסית, יכולים להיות גם חורפים קרים מאוד, עם שלג מדי פעם.
אזורי האקלים 'קיץ־חם' נמצאים בעיקר סביב הים התיכון, וכן בדרום-מערב אוסטרליה, דרום־מערב דרום אפריקה, חלקים של מרכז אסיה, חלקים צפוניים של איראן ועיראק ועוד.
אקלים ים תיכוני קיץ-חמים (Csb): נקרא לפעמים גם "אקלים ים תיכוני ממוזג עם קיץ-קריר".
צורה פחות נפוצה, הדומה מאוד לאקלים המאפיין את חופי הים התיכון אך כמעט אינה קיימת שם אלא באזורים אחרים בעולם.
בסיווג האקלימי 'קיץ חמים', בשונה מהסיווג האקלימי 'קיץ חם', הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר נמוכה מ־C° 22 וממוצע בחודש הקר ביותר בין C° 18 ל־C° 0. הגשמים בעיקר בחורף.
אקלים ים תיכוני קיץ-קר (Csc): צורה נדירה של אקלים ממוזג עם קיץ דל במשקעים, הנמצאת בעיקר בגובה רב לאורך החופים המערביים של אמריקה הצפונית והדרומית.
סוג זה מאופיין בקיץ קריר, עם פחות מ־4 חודשים עם טמפרטורה ממוצעת ב־C° 10 או מעל.
באמריקה הצפונית, ניתן למצוא את רכס הרי אולימפיק, רכס קסקייד, הרי קלאמת, וסיירה נבדה שבקליפורניה.
מקומות אלה נמצאים בגובה רב ליד אזורים נמוכים הסמוכים המאופיינים באקלים ים־תיכוני קיץ־חם (Csa) או באקלים ים־תיכוני בקיץ חמים (Csb).
מקרה נדיר של אקלים זה מתרחש באזורים הטרופיים, על פסגת הר הגעש הליאקלה בהוואי.
באמריקה הדרומית, אזורים אלו ניתן למצוא לאורך הרי האנדים בצ'ילה ופרו.
העיירה באלמצ'דה בצ'ילה היא אחת העיירות הבודדות עם האקלים הזה.
רק כ־5% מן השטחים היבשתיים של כדור הארץ מסווגים כבעלי אקלים ים־תיכוני.
האקלים הים־תיכוני אופייני לאזורים שעל חוף הים התיכון המהווים את השטח הגדול ביותר המאופיין על ידי אקלים זה.
השפעת הים התיכון גורמת להתפשטות האקלים הים־תיכוני מזרחה לתוך יבשת אסיה עד רמת פמיר.
ובנוסף, האקלים הים-תיכוני אופייני לצד המערבי של היבשות בין קווי הרוחב 30° ל־45°.
אקלים ים־תיכוני קיים בדרום קליפורניה, באזור סביב קייפטאון בדרום אפריקה, במרכז צ'ילה ובדרום מערב אוסטרליה.
באגן הים התיכון הוא נפוץ על כל חופיו (יוצאת דופן באופן מלא היא מצרים ובאופן חלקי לוב) הוא מכסה את כל חצי האי הבלקני וחצי האי האפניני וכ־90% מחצי האי האיברי.
במקומות כמו אסיה הקטנה, המזרח התיכון, המגרב, ומדינות הבלקן (למעט יוון) משתרע האקלים הים תיכוני החל מכ־50 עד 200 קילומטרים מהחוף (בשני הנתונים לא נכללים מקומות קרים בגלל גובהם הרב).
מנגד, בחופי צרפת, האקלים הים תיכוני משתרע רק עד מרחק של 20 קילומטר מהחוף.
בנוסף לכך אקלים ים תיכוני נמצא על כל שטחי איי הים התיכון: (קפריסין, מלטה, רודוס, כריתים, סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ועוד).
מעוז מעט מבודד של האקלים הים־תיכוני הוא דרומו של חצי־האי קרים, אשר בצפון הים השחור.
האקלים בישראל הוא אקלים ים-תיכוני מסוג Csa ברוב השטח המיושב מקו קריית גת וצפונה — בשפלת החוף ובשדרת ההר המרכזית.
ומדברי או ערבתי (BW או BS) בערבה, בנגב ובעמק הירדן.
רק בהר חרמון האקלים מתקיים כאקלים מסוג Csb, ובמרומי החרמון האקלים הוא אקלים יבשתי של קיץ יבש (Dsb).
גורמי ההשפעה העיקריים על מאפייני האקלים הים־תיכוני הם ההשפעות של הרמה האטמוספירית הסובטרופית בקיץ והרוחות המערביות בחורף.
בחודשי הקיץ, הרמה הסובטרופית מתפשטת לטווח המקסימלי ומשפיעה על החופים המערביים עד לקווי הרוחב 40° צפון ודרום.
התמוככות האוויר מרמה זו, בצירוף השפעת זרמי הים הקרים לאורך חופים אלה, יוצרים תנאים אטמוספיריים יציבים.
בחורף נודדת הרמה הסובטרופית דרומה, ובמקומה מושפעים האזורים מרוחות מערביות שמקורן באזורים הקרובים לקטבים.
השפעה נוספת על האקלים מהווים גושי אוויר שמקורם משתנה מן האזורים הימיים הטרופיים, מן האזורים הימיים הקוטביים או מן האזורים היבשתיים הקרים.
ציקלונים (כלומר שקעים ברומטריים) בגובה בינוני ונמוך, הנוצרים ברוחות המערביות גורמים לעיקר המשקעים במהלך החורף.
באביב בולטים שינויי מזג אוויר בלתי מחזוריים.
אוויר חם ויבש (שרב) הקרוי בערבית שַרקִיָּה (מזרחית), ובארצות רבות שירוקו (מאיטלקית, שיבוש של השם הערבי) מיובא מהמדבריות הנרחבים בקווי הרוחב הנמוכים, שחוממו על ידי השמש חימום־יתר.
רוחות אלו עם טמפרטורה של C° 35–38 ולחות יחסית של 10%–20%, הנושבות במשך יום או יומיים ללא הפסקה, עשויות להסב נזק לצמחייה.
אובך שמקורו באבק דק ומחניק שלעיתים מסתיר את השמש מלווה את התחממות הטמפרטורה.
לאחר שוך הסופה מוחלפת רוח השירוקו החמה ברוחות צפוניות קרות הקרויות בדרום צרפת מיסטרל ובּוֹרָה בים האדריאטי.
הטמפרטורות הנוחות עקב השפעת גופי המים הגדולים שבסמוך, מאפשרות תנאי מחיה נוחים במשך רוב השנה.
הטמפרטורות באזורים סביב הים התיכון גבוהות מאלו שבאזורים המושפעים ממי האוקיינוס הקרים.
בשום חודש לא יורדת הטמפרטורה הממוצעת מ־C° 0 וקיימים לפחות שלושה חודשים שבהם הממוצע גדול מ־C° 10. הממוצע החודשי הגבוה הוא בסביבות ה־C° 28. במזג האוויר היציב נוצרים תנאים לשמים בהירים, ולכן באקלים הים־תיכוני יש ימי שמש רבים.
השמים הבהירים קיימים הן ביום והן בלילה, ובשל כך מתרחש תהליך של קליטה ואיבוד חום משמעותיים במהלך היממה.
עקב כך, האקלים מאופיין בטמפרטורות יומיות גבוהות בקיץ, והלילות חמימים אף הם בשל פליטת החום מכל המשטחים שקלטו חום במשך היום.
על אף שהאקלים מתאפיין בטמפרטורות נוחות בחורף (בין C° 5 ל־C° 10 בחודש הקר ביותר), קיימת סכנת קרה כשהאוויר היבשתי הקר חודר לאזור, או גלישת אוויר קר בעמקים (אינוורסיה).
המאפיין העיקרי של מזג האוויר הים־תיכוני הוא משטר הגשמים העונתי.
כפי שתואר לעיל, הקיץ היבש הוא תוצאה של הרמה הסובטרופית.
התמוככות של הרמה הסובטרופית מדכאת התפתחות עננים וירידת משקעים.
בנוסף, נוכחות זרמי הים הקרים עוזרת לייצב את האוויר, ובכך למנוע סיכויים לגשם.
בחורף, הרמה הסובטרופית מתכווצת ושקעים אטמוספיריים שמקורם באזורים הסמוכים לקוטב חודרים לאזורים וגורמים לשרשרת סופות מלוות בגשם.
לעיתים, גשם עז, המלווה בסופות רעמים, עלול לגרום לשיטפונות ומפולות בוץ.
כמות הגשמים במישורים היא בדרך כלל פחות מבינונית ובממוצע 400 - 600 מ"מ בשנה.
באזורים ההרריים היא גבוהה יותר, 700 - 1,000 מ"מ בשנה.
בהיותו אקלים מעבר בין אקלים צחיח למחצה בצידו המשווני, ובין אקלים ממוזג אוקיאני קריר יותר, מסוג Cfb, בכיוון הקטבים, ניכרת הגדלה הדרגתית בכמות המשקעים משוליו המשווניים לכוון שוליו הקוטביים.
כמות המשקעים נוטה לגדול גם מפנים היבשות אל החופים, אלא אם הגובה משנה כלל זה.
בהתאם לזאת, גם עונת הגשמים נעשית ארוכה יותר וגשמי הקיץ נוטים להיות שכיחים יותר.
שלג יורד לעיתים נדירות בגבהים נמוכים, לעומת זאת בהרים שבאזורים הים־תיכוניים יש בדרך כלל שפע של שלג.
לדוגמה: המורדות המערביים של הרי סיירה נבדה בארצות הברית.
בהרי האטלס שבצפון אפריקה יורד שלג מנובמבר עד אפריל.
ביוון הדרומית והתיכונה בגבהים של 600 - 750 מטרים, יש שפע שלג הנשאר על הקרקע במשך שבועות אחדים.
אקלים ים־תיכוני סובל ממשקעים שאינם מהימנים ביותר.
לדוגמה, בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה כמות הגשמים פחותה מהנורמלית במשך שבע מתוך עשר שנים, ומספר שנים גשומות במיוחד מפצות על מחסור זה.
כמות הגשמים הבינונית וחוסר מהימנותם גורם להסתמכות גדולה יחסית על השקיה.
אזורי אקלים ים־תיכוני רבים הנמצאים לאורך החוף מתכסים לעיתים קרובות בערפל.
באמריקה הצפונית, האקלים מושפע מזרמי הים הקרים.
האוויר החם והלח פוגש במי הים הצוננים ומתקרר.
התקררות האוויר מביאה אותו לנקודת רוויה הגורמת להתעבות ולהתפתחות ערפל.
החורש הים־תיכוני הוא יער של עצים ושיחים נמוכים או אף ננסיים, עצים גבוהים נדירים.
הקרקע שבין העצים מכוסה בחלקה, או לחלוטין בצמחיית שיחים מאובקת שגונה כגון הקרקע.
בכל הצמחים בולטים החלקים המעוצים יותר מהעלווה בשל הצורך להמעיט את ההתאדות.
עץ הזית על גזעו המסיבי, ענפיו המסוקסים, קליפתו העבה והסדוקה ועליו הקטנים והגילדניים המיועדים למניעת הפסדי מים מהירים, משמש נציג נאמן לצמחייה זו.
המינים המרכיבים את החורש הים־תיכוני אינם זהים בכל אזורי האקלים הים־תיכוני, אך צורת החורש זהה.
בתה וגריגה - צמחיית שיחים שביניהם מספר עצים ננסים נפוצה אף יותר מהחורש הים־תיכוני.
סבך שיחים זה קרוי מאקי בצרפת וצ'פארל בקליפורניה.
אקלים סובטרופי גשום הוא סוג של אקלים סובטרופי, המאופיין בקיצים חמים ולחים ובחורפים קרירים.
אזור האקלים נמצא לרוב בצידן הדרום מזרחי של היבשות, בין קווי הרוחב 25° ו־40° בצפון ובדרום.
במקרים בודדים ניתן למצוא את האקלים באזורים אחרים שאינם ממוקמים בקווי רוחב אלו, בהם טולוז אשר בצרפת ועמק נהר הפו באיטליה.
סוג אקלים זה מסווג בשיטת קפן כ־Cwa או Cfa.
כמות המשקעים הממוצעת היא 700 - 1,500 מ"מ בשנה ברוב האזורים בהם מתקיים אקלים סובטרופי גשום.
האקלים הסובטרופי הגשום קיים בדרך כלל בלב היבשות או בחופן המזרחי, בין קווי הרוחב 25° עד 40°, אקלים זה קיים בדרום מזרח ארצות הברית, דרום מזרח אמריקה הדרומית, אזורי החוף הדרום מזרחיים של דרום אפריקה, מזרח אוסטרליה, ומזרח אסיה מצפון הודו דרך דרום סין ליפן.
מצדו המשווני, אזור האקלים מסוג Cfa גובל באזורי האקלים הטרופי הגשומים ביותר, Aw ו־Af, ומצדו הקוטבי אקלים זה גובל באקלים הממוזג הקיצוני ביותר Cf.
מצדו המשווני, אזור האקלים מסוג Cwa גובל באקלים סובטרופי שחון או מדברי ומצדו הקוטבי, אקלים זה גובל באקלים הסובטרופי ים תיכוני או אקלים ממוזג מסוג Cs.
האזורים בהם קיים האקלים הסובטרופי הגשום נמצאים כאמור על החופים המזרחיים, בקרבה לגושי האוויר הימיים הטרופיים.
בנוסף, זרמי האוקיינוס החמימים הזורמים במקביל לחופים אלה מוסיפים לחוסר היציבות של מזג האוויר.
שני רכיבים אלה גורמים לכמויות משקעים מתונות ברוב חודשי השנה.
האקלים הסובטרופי הגשום מאופיין במזג אוויר קר בחורף, כאשר גושי האוויר שמקורם באזור היבשתי הקוטבי עוברים מעל לאזור.
שלא כבאקלים הים תיכוני, הקֵיצים הם גשומים בשל גושי האוויר הטרופיים שאינם יציבים או בשל רוחות הסחר שנושבות מעל האוקיינוסים ומתפתחים בהם ענני-גשם ככל שמתרחקים ממרכזי האנטיציקלונים הסובטרופיים.
במזרח אסיה, החורפים עלולים להיות יבשים, וקרים ממקומות אחרים שבאותו קו רוחב בשל המערכת האטמוספירית האנטיציקלונית הסיבירית, והקֵיצים גשומים מאוד בהשפעת מערכת המונסון המזרימה אויר טרופי לח אל תוך יבשת אסיה.
שינויי מזג אוויר בלתי סדירים באקלים הסובטרופי הגשום ניכרים פחות מאשר באקלימים הקוטביים יותר וקורים בעיקר בחורף.
הוריקנים, אף שהם נדירים גורמים נזק רציני ומתרחשים בשלהי הקיץ ובסתיו.
לעובדה שאקלים זה גובל באקלים טרופי יש השפעה על הטמפרטורה המובאת מקווי הרוחב הנמוכים, בצורת חום לח והביל.
האקלים הסובטרופי הגשום ידוע בשל חודשי הקיץ החמים והחורפים הנוחים באופן יחסי.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא בין C° 21 ל־C° 26 ואין חודש בחורף שבו הטמפרטורה הממוצעת יורדת מתחת ל־C° 0. בימים רבים הטמפרטורה גבוהה מ־C° 32. הלחות הגבוהה באקלים הסובטרופי הגשום (ממוצע של 80%-70% בחודש יולי) גורמת לתחושת אי נוחות רבה בימים חמים.
הבדלי הטמפרטורות בין היום ללילה נוטים להיות קטנים ולכן הלילות אף הם חמים ולחים במהלך הקיץ.
הטמפרטורות בחורף נעות לרוב בממוצע בין C° 4 ל־C° 13 בשל חדירה תדירה של אוויר יבשתי קר, במיוחד בקצוות הקרובים לקטבים של האזורים הסובטרופיים.
במקרים אלה נוצרת לעיתים קרה המהווה סכנה רצינית למגדלי הפירות והירקות.
באזורי האקלים הסובטרופי הגשום שבחצי הכדור הצפוני נרשמו בחורף טמפרטורות מינימום נמוכות למדי.
כך למשל בשאנגחאי, סין נרשמה טמפרטורה של C° 12- ובניו אורלינס שבארצות הברית נרשמה טמפרטורת מינימום של C° 13.9-.
באקלים הסובטרופי הגשום יש שפע של משקעים, אך יש הבדלים ניכרים בין האזורים השונים.
כמויות המשקעים האופייניות לרוב אזורי האקלים הסובטרופי הגשום נעות בין 700 מ"מ ל־1,500 מילימטר לשנה, ועשויות להגיע ל־2,500 מ"מ באזורים הרריים.
כאמור יש אזורים בהם המשקעים מחולקים שווה כל השנה, כך שאין עונה יבשה, אקלים המסומן באותיות Cfa, או שהחורף הוא העונה היבשה (Cwa).
בדרך כלל העונה החמה גשומה יותר ומאופיינת בסופות רעמים מרובות, בהשוואה לעונה הקרה.
באזור דרום מזרח אסיה המושפע מתופעת המונסון קיים משטר גשמים של מקסימום בראשית ובסוף הקיץ, עם מינימום משני באמצע הקיץ.
העננות הכבדה נוטה להאט את ההתקדמות הרגילה של טמפרטורת הקיץ ולכן אוגוסט הוא החודש החם ביותר.
גשמי הוריקנים מוגבלים לאזורים הסובטרופיים של אמריקה ואסיה.
גשמי העונה הקרה (Cfa) מתאפיינים בדרך כלל בעוצמת גשם חלשה היורדת במשך תקופה ארוכה.
לדוגמה בשנגחאי יורדים בממוצע במהלך חודש ינואר 50 מ"מ גשם אולם יש 12 ימים גשומים בעוד ש־150 המ"מ של אוגוסט יורדים ב־11 יום בלבד.
בניגוד לכך, בדרום מזרח ארה"ב, גשמי העונה הקרה של אקלים זה, שמקורם בחזיתות החולפות באזור זה, הם חזקים לפרקים ומלווים בסופות רעמים.
שלג יורד לעיתים כאשר ציקלון חורפי חזק נע במידה משמעותית לעבר קו המשווה, אולם רק לעיתים רחוקות הוא נשאר על הקרקע יותר מימים אחדים.
השילוב בין כמות רבה יחסית של קרינת שמש וכמות משקעים גבוהה מביאה לשפע צמחייה, בדרך כלל יערות, אף שבאמריקה הדרומית יצר אקלים Cfa ערבת דשא גבוה, ה"פמפס".
קיימים כמה סוגי יערות באקלים הסובטרופי הגשום.
הסוג הנפוץ ביותר מורכב מעצי עלים ומחטניים מעורבים.
עצי העלים בכמה מקומות הם נשירים ובמקומות אחרים ירוקי־עד.
יער ירוק־עד נפוץ באזורים האסיאתיים והאוסטרליים.
בארצות הברית גדלים יערות מחטניים באזורים החוליים והיבשים של מישורי החוף, ויערות עצי עלים נשירים באדמות הנמוכות הגשומות יותר.
האקלים הממוזג של כדור הארץ נמצא בקווי הרוחב האמצעיים, המשתרעים בין האזורים הטרופיים לבין האזורים הקוטביים של כדור הארץ.
באזורים אלה על פי רוב יש משרע טמפרטורה רחב לאורך כל השנה עם שינויים עונתיים בולטים יותר (אך לא קיצוניים) לעומת אקלים טרופי, שם שינויים עונתיים כאלה לא מצויים לעיתים קרובות.
לעומת זה, האקלים הממוזג מאופיין בארבע עונות שונות, קיץ הוא החם ביותר, ולאחריו הסתיו שהוא עונת מעבר לחורף.
החורף היא העונה הקרה, ולאחריה בא האביב, שהוא עונת מעבר מהחורף חזרה לקיץ.
האזורים בעלי האקלים הממוזג (23.5° עד 66.5°, צפון ודרום) הם האזורים שבהם מתרחשים השינויים העונתיים הרחבים ביותר, ורובם מושפעים במידה מסוימת הן מהאזורים הטרופיים והן מהקטבים.
לפי כמה סיווגי אקלימיים, וביניהם שיטת קפן לסיווג אקלים, האזור הממוזג מתחלק למספר אזורי אקלים קטנים יותר, המבוססים על טמפרטורות חודשיות, של החודש הקר או החם ביותר, ומשקעים.
אזורי האקלים האלו נמצאים בדרך כלל בחלקו הפנימי יותר של האזור הממוזג, בין 23.5° ל־35° צפון או דרום, ולכן הם מושפעים הרבה יותר מן האקלימים הטרופיים יותר מכל סוגי האקלים הממוזג.
בדרך כלל יש טמפרטורות חמות במשך השנה, יותר קיצים, וחורפים קרירים וקצרים.
אקלים ים תיכוני - קיץ חם (Csa).
סוג אקלים זה בשונה משאר סוגי האקלים באזור הממוזג, אינו מאופיין ב-4 עונות אך מצומצם ל-2 עונות עיקריות - עונה קרירה ורטובה (החורף), ועונה חמה ויבשה (הקיץ).
אחד המאפיינים של היעדר 4 עונות, הוא הצמחייה הנמוכה יחסית שגדלה באזור אקלים זה, ובעיקר היעדר עצים גבוהים ויערות נשירים הנפוצים באזורים ממוזגים וקרים יותר, אשר להם 4 עונות מובהקות.
אקלים סובטרופי גשום - קיץ חם (Cfa, Cwa).
הסוג Cfa מאופיין בכמות משקעים גבוהה לאורך כל השנה ו-4 עונות מתונות יחסית.
מצוי בעיקר בקווי הרוחב 40° עד 60° צפון.
האקלים היבשתי מאופיין בחורפים קרים יותר ובקיצים חמים יותר מאשר באקלים הימי, בשל ההשפעה של מסות אדמה על קליטת ושחרור חום.
דוגמה טובה ישנה בצפון אמריקה שם הרי הרוקי הממוקמים מצפון לדרום חוסמים את השפעת הרוחות המערביות המגיעות מהאקלים הימי במערב, לעומת זאת באירופה שם אין רכס הרים מצפון לדרום, השפעתן של הרוחות מהאוקיינוס רבה יותר.
דוגמה: במוסקבה בקיץ הטמפרטורה היא C° 18 ובקארדיף C° 13, בחורף במוסקבה C° 8− ובקארדיף C° 5 בממוצע.
כמות המשקעים נעה בין 500–2000 מ"מ גשם בממוצע.
אוקיינוס תת-ארקטי (Cfc, Cwc, Csc)
אקלים תת-ארקטי (Dfc, Dwc, Dsc, Dfd, Dwd, Dsd) אקלים יבשתי המתאפיין בחורף ארוך ובקיץ קצר וקריר.
האקלים נפוץ בתוך שטחי היבשות, הרחק מגורמים ממתנים המגיעים מן האוקיינוסים, באזור קווי הרוחב 50° עד 70° צפון.
בעלי החיים נודדים בתקופת החורף מן הארצות שבהן ישנו אקלים ממוזג בשל הטמפרטורות הנמוכות.
הנדידה היא לארצות חמות יותר או אפילו לאזור בו ישנו אקלים ים תיכוני באותה ארץ בה הם נודדים במידת האפשר.
בקיץ הם חוזרים לארצות הקרות מפאת החום והיובש בארצות החמות .
באזור האקלים הממוזג רבים גידולי הפלחה והשדות.
בניגוד לאזור האקלים הסובטרופי העשיר בגידולים של עצים רחבי עלים, באקלים הממוזג רבים עצי המחט והטייגה בהם ברוש, אשוח ואורן.
זאת פרט לגבולותיו עם האזור הסוב טרופי, שם גדלים עצים רבים רחבי עלים כדוגמת אלון וערמונים ככל שמתקדמים לכיוון האזור הארקטי פוחתים העצים.
כ־40% מהיערות בכדור הארץ הם באזור הטייגה הממוזג.
הודות לגשמים רבים וקרקע לחה כל השנה ניתן לגדל שיפון, חיטה, שעורה, סלק, סוכר, באזור הממוזג גם מגדלים ראשי בקר ומייצרים גבינה, החקלאי באזור מוציא את הבקר לרעייה בעונת האביב אחרי הגשמים הרבים בשדות והמישורים הרחבים.
באזור הממוזג חי חלק גדול מן המין האנושי.
והוא האקלים במדינות הבאות: אוקראינה, קנדה, גרמניה, צרפת, שווייץ, איטליה, הונגריה, רומניה, ניו זילנד, פטגוניה, בריטניה, רוסיה, פינלנד, שוודיה, סין, קזחסטן, מונגוליה, אוסטריה, צ'ילה, אוזבקיסטן, ארגנטינה ועוד.
אקלים צחיח, המכונה גם אקלים מדברי או אקלים יבש הוא אקלים השורר בחלקיו הפנימיים של המדבר והוא אקלים קיצוני בדרגת היובש שלו.
אקלים זה מכסה 14.2% משטח הקרקע של כדור הארץ.
אחת ההגדרות לאקלים צחיח היא, שכמות המים המתאדים בו מדי שנה גדולה בהרבה ובצורה קיצונית מכמות המשקעים היורדים בו.
אזור שבו הטמפרטורה היא מעל C° 14 בממוצע שנתי.
אופיינית כמות משקעים שנתית ממוצעת עד 150 מ"מ באזורי מדבר בהם יורדים משקעים בודדים המרוכזים במחצית השנה הקרה או בחורף, ועד 250 מ"מ באזורי מדבר אחרים בהם יורדים גשמים מעטים, המרוכזים בעיקר במחצית השנה החמה או בקיץ.
לכן הצמחייה נמוכה ומעטה מאוד.
גידולי החקלאות מושפעים מן האקלים השורר באזור, שכן כמות הגשמים מועטה עד מאוד ואחוזי הקרינה גבוהים.
יצורים חיים בעלי התאמות מסוגלים להתקיים בסביבה זו, לדוגמה, גמל ושיטה סלילנית.
גם האדם מתקשה לחיות באקלים זה ואזורים אלה על־פני כדור הארץ דלילי אוכלוסין.
חלק מהתושבים הם נוודים וחלקם יושבי קבע בנאות מדבר, באזורים בהם ישנם משאבי טבע או נופים מיוחדים המהווים מוקדי משיכה לתיירים.
סוג אקלים זה מתהווה במקומות המרוחקים מהשפעה ימית, במקומות הנמצאים בהשפעת אנטיציקלונים חמים ובמקומות הנמצאים סמוך לזרמים אוקיאניים קרים.
לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, ישנן שתי וריאציות של אקלים צחיח: אקלים צחיח חם (BWh) ואקלים צחיח קר (BWk).
האקלים צחיח חם (BWh) שהוא בעצם הצורה הנפוצה של אקלים צחיח, נמצאים בדרך כלל מתחת לאזור האקלים הסובטרופי בקווי הרוחב האמצעיים הנמוכים בין 20° ל־33° בשני חלקי כדור הארץ.
אקלים צחיח חם נמצאים על פני שטחים נרחבים של צפון אפריקה, המזרח התיכון, חלקים צפון מערביים של תת־היבשת ההודית, מרכז אוסטרליה, ואזורים קטנים יותר בדרום-מערב ארצות הברית ובצ'ילה.
בקיץ חם מאוד, טמפרטורות החודש החם הממוצעת הן בדרך כלל בין C° 29 ל־C° 35, ובצהריים טמפרטורה של C° 45 מצויה.
המקומות החמים בעולם, מעל C° 50, הן בדרך כלל באקלים צחיח חם, שם פוטנציאל החום הוא הגבוה ביותר על פני כדור הארץ.
כמה מקומות במדבר בעקביות חווים טמפרטורות גבוהות מאוד לאורך כל השנה, אפילו בחורף.
מיקומים אלה מהווים חלק מהטמפרטורות השנתיות הממוצעות הגבוהות ביותר שנרשמו על כדור הארץ, ממוצעים העולים על C° 30. באקלים צחיח חם יש משרע טמפרטורות גדול, כלומר הבדל רב בין הטמפרטורה ביום והטמפרטורה בלילה.
בדרך כלל באקלים צחיח יש סופות חול ואבק.
אקלים צחיח קר (BWk) הם מאפיינים בדרך כלל אקלים חם (או חמים בכמה מקרים), קיץ יבש או שבמהלכו יורדים גשמים בודדים וקצרים, ולא בכל שנה.
עם זאת אפילו בקיץ לא חם כמו באקלים צחיח חם.
בניגוד לאקלים צחיח חם, האקלים צחיח קר נוטה לייצג חורפים קרים ויבשים, כמעט ללא משקעים.
שלג נדיר ויורד לעיתים רחוקות ורק בצורה קלה מאוד באזורים עם האקלים הזה.
מדבר גובי במונגוליה היא דוגמה קלאסית לאקלים זה.
אקלים צחיח קר נמצאים בדרך כלל בגבהים גבוהים יותר מאשר באקלים צחיח חם, והם בדרך כלל יבשים יותר מאקלים צחיח חם.
האקלים צחיח קר ממוקמים בדרך כלל באזורים ממוזגים, בדרך כלל בצל הגשם של הרים גבוהים, אשר מגבילים את המשקעים מן רוחות המערב.
דוגמאות לכך הם המדבר הפטגוני בארגנטינה, אשר מוקף בהרי האנדים ממערב.
מדבר קיזילקום, מדבר טקלה מקאן ומדבר קאטפאנה של מרכז אסיה וחלקים יבשים של המדבר הגדול באגן של מערב ארצות הברית הם דוגמאות אחרות של האקלים הזה.
בחבל לדאק, ובו העיר לה בהודו, יש גם אקלים צחיח קר.
אקלים זה נמצא גם באירופה, בעיקר בברדנאס ריאלס ליד טודלה, ובאזורים הגבוהים של מדבר טברנס באלמריה, ספרד.
אזורי הקוטב והאנטארקטיקה גם מקבלים מעט מאוד משקעים במהלך השנה, בגלל האוויר היבש הקר במיוחד; עם זאת, שניהם מסווגים בדרך כלל באקלים קוטבי מכיוון שטמפרטורת הקיץ הממוצעת אינה עולה על C° 10.
אקלים טרופי (מוגדר על ידי הקלימטולוג הגרמני, ולדימיר קפן) הוא אקלים המתאפיין בטמפרטורות גבוהות באופן תמידי, וקבועות יחסית לאורך השנה.
הטמפרטורה הממוצעת לחודש היא תמיד גבוהה מ־C° 18, ומלווה בלחות גבוהה וגשמים כבדים.
הגשמים יורדים לפחות בחלק מהשנה.
האזור הטרופי הוא אזור גאוגרפי בו רווח אומנם אקלים טרופי, אך הוא מוגדר כאזור שבין חוג הסרטן (23.5° צפון) וחוג הגדי (23.5° דרום).
האקלים הטרופי מתחלק לפי שיטת קפן לשלשה סוגים, המשתנים לפי עונתיות וכמות המשקעים.
אקלים משווני טרופי (יער גשם) (Af)
האקלים המשווני מאופיין בגשמים כבדים וכמות משקעים גבוהה לאורך כל השנה, ואין באקלים זה עונה יבשה.
במקומות רבים מגיעה כמות המשקעים השנתית ל־2,000 מ"מ בשנה, כאשר כמויות המשקעים הממוצעות בכל חודש הן למעלה מ־60 מ"מ.
זהו אקלים המאפיין בדרך כלל את הרצועה שבין קווי הרוחב 10°–15° (צפון ודרום של קו המשווה).
בחלק מהאזורים של חוף מזרחי, יכול האקלים להגיע גם עד לקו רוחב 25°.
אקלים זה מתאפיין במערכת של לחץ נמוך לאורך כל השנה, ולכן לא קיימות למעשה עונות שנה.
בנוסף הטמפרטורה החמה יציבה לאורך כל השנה עד כדי שהשינוי בין היום והלילה עשוי להיות גדול מהשינוי הממוצע של הטמפרטורה במהלך השנה.
סוג זה של אקלים נפוץ בעיקר בדרום אסיה ובמערב אפריקה, והוא מושפע מרוחות מונסון שמשנות כיוון בהתאם לעונות השנה.
האקלים הזה מתאפיין בחודש אחד עד ארבעה שהם היבשים ביותר (מתרחשים כמעט תמיד בסביבות תקופת השמש הנמוכה ביותר בשנה), עם פחות מ־60 מ"מ של משקעים בחודש, אך יותר מ־1⁄25 מכלל המשקעים השנתי בחודש היבש ביותר בשנה.
זהו האקלים המאפיין למשל את קונאקרי, בירת גינאה, ואת צ'יטגונג בבנגלדש.
מצב נוסף שבו נוצר אקלים מסוג זה הוא, כאשר רוחות מזרחיות גורמות למספיק ממטרים בזמן חודשי "החורף" על מנת למנוע מהאקלים להפוך לאקלים סוואנה טרופי של עונה רטובה ועונה יבשה.
זהו המקרה למשל בג'קרטה שבאינדונזיה וכן בנסאו, בירת האיי הבהאמה.
אקלים סוואנה טרופי גשום עם עונת יובש (Aw/As)
לאקלים זה מספר סוגים והוא מתאפיין בעונה יבשה מובהקת, כאשר בחודש היבש ביותר יש פחות מ־60 מ"מ של משקעים, בדומה לאקלים מונסון טרופי.
אולם, בניגוד לאקלים מונסון טרופי, באקלים הסוואנה בחודש היבש בשנה יורד פחות מ-1⁄25 מכלל כמות המשקעים השנתית, ועונת היובש ממושכת וקיצונית יותר.
העונה היבשה יכולה להיות קשה עם עצירת גשמים ממושכת, ולפעמים מתקיימים תנאי בצורת ההולכים וגוברים במהלך השנה.
כמה מקומות המתאפיינים באקלים כזה הם: בנגלורו שבהודו, וראקרוס שבמקסיקו וטאונסויל שבאוסטרליה.
מרבית המקומות בהם שורר אקלים מסוג זה נמצאים מעט מחוץ לרחבים הגאוגרפיים הנמוכים של האזור הטרופי המשווני, ובמקרים מסוימים הם גם קיימים קרוב יותר למשווה, בצידו הפנימי של הרצועה המשוונית.
למעשה, בחוף הקאריבי, מזרחית למפרץ אוראבה, לאורך גבול קולומביה–פנמה ועד לדלתה של נהר האורינוקו, על האוקיינוס האטלנטי (סך הכול כ־4,000 ק"מ), יש תקופות יבשות ארוכות, שמתאפיינות בגשם מועט ולא צפוי.
למשל האזורים גוואחירה וקורו, במערב ונצואלה, שהם חצאי־האי הצפוניים ביותר בדרום אמריקה, מקבלים בממוצע 300--500 מ"מ משקעים בשנה, רובם בתקופה של חודשיים–שלושה.
מצב זהה קיים גם באנטילים הקטנים ובאנטילים הגדולים, ויוצר את "הרצועה היבשה של הקאריביים".
אורכה וחוזקתה של העונה היבשה פוחתים ככל שנכנסים פנימה לכיוון היבשה (כלומר דרומה).
בקו הרוחב של נהר האמזונאס, שזורם מזרחה, קצת דרומית לקו המשווה – האקלים הוא אקלים יער גשם טרופי.
באזורים שממזרח להרי האנדים, בין האיים הקריביים הצחיחים למחצה לאזור האמזונס הרטוב תמיד, נמצאים נהר האורינוקו ושטחי ערבות - לוס יאנוס הקרויים גם "סוואנה" בשפת הילידים המקומיים, שמשמעותה—מישור חסר או דליל בעצים—ומכאן אקלים זה קיבל את שמו.
צמחייה המייחדת את האזור הטרופי היא גידולים אוהבי חום ומים כמו אננס, בננה, גויאבה, מנגו וקוקוס.
צמחיית יער הגשם הטרופי ירוקת עד בגלל התנאים הסביבתיים הקיימים באזור המשווני.
אקלים ארגוני (Organizational Climate) הוא תהליך הכימות של התרבות בארגון.
מוגדר לרוב כדפוסים אשר חוזרים על עצמם.
דפוסים כגון התנהגויות, דעות, ערכים ותחושות אשר מאפיינות את העבודה בארגון.
אקלים ארגוני הוא מצב התלוי מאוד בסביבה ובסיטואציה ונחשב לרוב כזמני ופשוט יותר לשינוי מאשר תרבות ארגונית.
שני קשיים מרכזיים במושג אקלים ארגוני הם איך להגדיר אקלים ואיך למדוד אותו בצורה אפקטיבית ברמות שונות של בדיקה.
אקלים ארגוני מושפע הן מגורמים פנימיים והן מחיצוניים.
לדוגמה, אם מנהיגי הארגון נמצאים במצב רוח מסוים, אותו מצב רוח עלול לעבור לארגון כולו.
Rogg et al, נמצאה עדות לכך שלפרקטיקות משאבי אנוש ישנה השפעה על האקלים הארגוני אשר בתורו משפיע על שביעות רצון לקוחות הארגון.
תוצאות מחקרים אחרים תומכות בקשר שבין אקלים ארגוני לבין גורמים רבים כגון שמירה על משרה, שביעות רצון בעבודה, מוכנות לחדשנות ושינוי.
בכך בעצם אקלים ארגוני משפיע על אפקטיביות העובד, דבר שמשפיע על אפקטיביות הארגון.
בנוסף נמצא במחקרים קשר בין האקלים הארגוני לבין תחושות לחץ אצל העובדים בארגון.
כאשר האקלים הארגוני קשוב לצרכיי העובד, נצפה לשיפור בביצועי ובשביעות רצון העובד.
כאשר האקלים הארגוני אינו תואם את צרכיו ומטרותיו של העובד, רמת הביצוע ושביעות הרצון יהיו נמוכות יותר.
אקלים אשר משדר פתיחות, שקיפות והבנה יגרום לעובדים בארגון הרגשת נוחות.
בארגון לא בריא ניתן לצפות לאקלים אשר מעודד הדחקת רגשות.
חשוב שאקלים ארגוני ישתנה עם הזמן ולא יישאר קבוע, דבר זה יגרום לארגון להיתפס כאנושי יותר.
למושג האקלים ישנן שתי גישות מרכזיות.
גישת הסכמה הקוגניטיבית, לפיה מתייחסים למושג האקלים כתפיסה והתרשמות אישית וסובייקטיבית של הפרטים לגבי הארגון בו הם נמצאים.
לפי גישה זו הערכת אקלים צריכה להתבצע ברמה האישית.
גישת התפיסה המשותפת, גישה זו מדגישה את החשיבות של התפיסה המשותפת בכך שהיא מגדירה את האקלים.
לפיה, אקלים ארגוני הוא מערכת של תכונות הקיימות בארגון לאורך זמן, מבחינות אותו מארגונים אחרים ומשפיעות על התנהגות הפרטים המרכיבים אותו.
ראשית המחקר הנה במחקרי הגשטלט.
במחקרים אלו החל הרעיון לפיו קבוצה המורכבת מפרטים הנה יותר מאשר אוסף הפרטים שבה.
בשנת 1939 במסגרת מחקר של השפעת מנהיגות על קבוצות ילדים, נכנס מושג האקלים לתחום הפסיכולוגיה החברתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו המחקרים בנושא ובדקו קשרים בין האקלים והאטמוספירה במקומות העבודה לבין ביצועי העובדים בטווח הקצר והארוך.
מחקרים אחרים בדקו את השפעת התנהגות ותכונות מנהיג הארגון על האקלים הארגוני.
אקלים שירות הוא סוג של אקלים ארגוני הבנוי מתפיסות משותפות של עובדי הארגון באשר לתהליכים, נהלים, נורמות והתנהגויות המצופים מהם בהקשר של שירות איכותי ללקוח.
ההתנהגויות האלו ייתפסו על ידי העובדים כהתנהגויות הרצויות על ידי הממונים או כהתנהגויות שעבורן העובדים יקבלו תגמול.
אם קיימת תפיסה בקרב העובדים שטיב השירות ללקוח חשוב להנהלה, או שהם מתוגמלים עבור נתינת שרות איכותי, אלו תורמים לחיזוק אקלים השירות.
תפיסת המנהל באשר לאקלים השירות מתקשרת גם למאפיינים נוספים כמו תפיסת הלקוח את המותג של הארגון ונכונות לשלם מחיר גבוה יותר.
אקלים השירות היא תופעה מצרפית הנבנית מתפיסות משותפות של עובדי הארגון.
אקלים זה נבנה לאור תפיסות ארגוניות המתמקדות בשירות ללקוח.
הדרך בה נותני השירות (עובדים הנמצאים במגע עם לקוחות) תופסים את האקלים הארגוני בארגון בו הם נמצאים, קשורה לתפיסת הלקוחות את טיב השירות של אותו ארגון.
מחקרים הראו ששירות איכותי גורם לנאמנות לקוחות ושמירתם כלקוחות הארגון ובכך תורם להגדלת רווחי הארגון.
מחקרים מאשרים את הקשר החיובי ויכולת החיזוי של משאבי הארגון על אקלים השירות.
כמו כן, נמצא שקשר זה מתווך בצורה מלאה על ידי המחויבות לארגון ברמת הקבוצה.
לכן, ברמת צוותי עבודה, המחויבות תורמת לשיפור אקלים השירות בצוות.
כמו כן, המחקר מראה שכאשר עובדים בצוות-עבודה, אותם העובדים תופסים את משאבי הארגון כזמינים (הדרכה, טכנולוגיה, חופש פעולה) וככאלה שמסירים מכשולים בעבודה.
בתמורה הם מרגישים מחויבות גבוהה יותר למקום העבודה.
כתוצאה מכך, נוצר גם אקלים שירות טוב יותר.
עבודה בארגון שמקדם את טובת הלקוחות יוצר השפעה רבה על המחויבות הקבוצתית (לדוגמה, חברי צוות העבודה פועלים ביתר נמרצות, התמדה, מסירות ונחישות לבצע את משימותיהם).
הקשר בין אקלים השירות לבין נאמנות לקוחות הוא קשר דו-כיווני.
הממצאים מראים שככל שאקלים השירות חזק יותר, כך גדלה נאמנות הלקוחות (הקשר מתווך בחלקו על ידי טיב הביצוע).
כלומר, ככל שנאמנות הלקוחות גבוהה יותר, כך עולה אקלים השירות.
אקליפטוס אבדיטה הוא עץ קטן ממשפחת ההדסיים שמקורו בין פרת' לגראלטון באוסטרליה המערבית.
זן זה של אקליפטוס הוא מסוג מלי שגובהו מתנשא בין 2 ל-3 מטרים וקליפתו חלקה.
העלים הצעירים בעלי עוקץ וצורתם נעה בין דמוי ביצה לדמוי משולש.
אורכם של העלים הבוגרים נע בין 5.5 עד ל-8 סנטימטרים ורוחבם נע בין 1.1 עד 1.8 סנטימטרים.
בכל קבוצת ניצני הפרחים לא עולה מספר הניצנים מעל למספר 13. צורתם של הניצנים דומה לקונוס עם כובע.
צבעם של הפרחים לבן וצורת הפירות מזכירה צורת חבית ורוחבם 0.5 ס"מ.
אקליפטוס אָקָסִיאִיפורְמִיס (שם מדעי: Eucalyptus acaciiformis) הוא עץ ממשפחת ההדסיים בעל קליפה קשה הגדל עד ל-20 מטרים.
העץ גדל בקרקע ענייה על רכסי הרים ומדרונים בצפון-מזרח ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
המקור של זן זה של אקליפטוס התרחב ממחוז הנוונדוק עד לגבול קווינסלנד שבאוסטרליה.
אקלים חינוכי הוא סביבת העבודה והאווירה של מסגרת חינוכית כגון בית ספר או כיתה, מכלול האיכויות הסביבתיות במסגרת החינוכית כמו מרכיבים פיזיים וחומריים, וכן תהליכים קבוצתיים ויחסים חברתיים בין האנשים.
האקלים החינוכי מתבטא בתרבות המתגבשת ומתעצבת עם הזמן ונחוות על ידי סגל ההוראה והתלמידים ומשפיעה על התנהגותם.
ניתן להתייחס לאקלים החינוכי על פי המסגרת הספציפית, בשמות כגון אקלים בית ספרי או אקלים כיתה.
אקלים חינוכי או אקלים בית ספרי מוגדר כאיכותה של הסביבה הפנימית בארגון כפי שחווים אותה חברי הארגון ונועד לתאר את מערך המאפיינים הפנימיים בבית הספר, הכולל תפיסות משותפות לחברי הארגון, ערכים משותפים, אמונות חברתיות וסטנדרטים חברתיים.
אקלים בית הספר מתייחס בעיקר למערכת היחסים ולאווירה בין חברי הארגון בשיתוף פעולה להשגת איזון בין ההיבטים הארגוניים, האישיים והמערכתיים בבית- הספר.
האווירה מאופיינת באכפתיות, בכבוד ובהתחשבות בין העובדים לבין עצמם, בתמיכת המנהל במוריו, במורל העובדים ודגש על הישגים לימודיים.
האקלים החינוכי מושפע מגורמים רבים.
בבתי ספר ותיקים בהם האקלים הבית הספרי מגובש, מרכיבי האקלים יציבים ונשמרים לאורך זמן כך ששינוי באווירה הכללית כמעט ולא קיים, ולרוב גם קשה להביא לשינוי יזום במקרים בהם ישנה כוונה כזו.
את גורמי ההשפעה ניתן לתחום לקטגוריות שונות:
גורמים פיזיים: צורתו הארכיטקטונית של בית הספר וגודלו - חזות בית הספר ומידת הנגישות למשאבים משפיע על תחושותיהם, תפקודיהם ותפוקותיהם של הצוות והתלמידים, גודלו משפיע על מגוון תחומי הלימוד והמעורבות החברתית.
סגנון הניהול: משפיע על האווירה הבית ספרית, בכוחו של המנהל לשפר או לפגוע באקלים בית הספר.
נורמות חברתיות: נורמות התנהגות העובדים והתלמידים הנובעות מלחצים מההנהלה, הלחצים הגלויים והסמויים המופעלים על התלמידים - למשל בבתי ספר עיוניים הלחצים מכוונים לפיתוח האינטלקטואלי.
גורמים של שימור המערכת ותמורותיה, בהירות הכללים, שליטת המורה וחידוש.
הרמה הסוציו-אקונומית של הילדים: משפיעה בין השאר על תפיסתם את העצמאות וחופש הבחירה שלהם.
התנהגות המורה בכיתה ויחסי הגומלין של המורה עם התלמידים, תחושת מעורבות, תחושת השתייכות ותמיכת המורה.
קשר מקצועי ואינטראקציה בתוך הצוות.
גורמי התפתחות אישית ומידת התכליתיות של התלמידים והמורים, מטרות ותחרותיות.
סביבה חיצונית: הורי התלמיד – נציגות ההורים פועלת לשינוי מהותי בתחומים הנראים להם כחשובים בחיי בית הספר; יחסי בית הספר עם הקהילה - לקהילה יש אינטרסים משלה כגון זהות, מטרות, אידאולוגיה, ולפיכך השפעתה על אקלים בית הספר יכולה להיות חיובית ובונה או מעכבת.
אקלים הכיתה תורם להגשמת מטרה מרכזית של החינוך ושל בית הספר.
הוא תורם להרגשת השייכות בין התלמידים, מפתח את הרצון ללמידה והגעה לבית הספר, מאתגר את התלמידים ומעניק להם חוויית למידה טובה, מאפשר להם את היכולת להביע את עצמם בחופשיות ולהרגשת ביטחון.
בנוסף האקלים החיובי תורם לדימוי עצמי גבוה של התלמיד ומוביל אותו להצלחה לימודית.
ככל הנראה האקלים משפיע על תופעות רבות, הן בקרב המורים והן בקרב התלמידים.
אקלים בריא מעודד את הנמצאים במערכת למלא את תפקידם בצורה הטובה ביותר ולהפיק מעצמם את המרב ואת מיטבם.
כמו כן הוא מאופיין בעידוד תלמידים להיות פעילים כחלק מניסיון הלמידה שלהם ותפיסת חופש בחירה גבוה מאפיינת בעיקר את התלמידים המבוססים בבית-הספר.
נוסף לכך באקלים בית ספרי "טוב" תלמידים מרקע כלכלי חלש יכולים להגיע להישגים לימודיים טובים יותר מאשר תלמידים מרקע חברתי-כלכלי חזק.
למעשה גם ההנהלה מעודדת את פעילותם של הילדים.
לדוגמה, עידוד ידידויות בין המנהל לאנשי הצוות ועמידה על שביעות רצונם של המורים מעבודתם כמטרה ראשונה במעלה אשר ניתן לנבא את יעילות בית הספר לפי סגנון המנהיגות של המנהל, יכולה לתרום לתחושת הסיפוק של המורים בעבודה.
דרכים ליצירת אקלים חינוכי חיובי
במחקרים נמצא כי האקלים החינוכי הרצוי לתקינות הלמידה וההוראה וכן להשתלבות של התלמיד בחיי החברה של הכיתה, צריך להיות תומך, שוויוני, דמוקרטי ומאורגן על פי כללים ידועים מראש.
לשם יצירת אקלים חיובי חשוב לבנות גבולות, למשל באמצעות תקנון בית הספר ותקנון הכיתה, שיגדירו כללים ונהלים ברורים וברי יישום, ימקדו וידריכו.
ביצירת בניית הגבולות אין כוונה לפגוע בעצמאותם של התלמידים, וניתן לשלב את התלמידים בבניית התקנונים.
תקנון בית הספר מגבש כללי התנהגות אחידים המגדירים גבולות וקווים אדומים אותם אסור לחצות, כולל יחס להתנהגויות הקשורות לאלימות פיזית ומילולית והשחתת רכוש.
יצירת התקנון הכיתתי נעשה על פי עקרונות הזהים לבניית תקנון בית ספרי, התקנון הכיתתי מגדיר את הנהלים והחוקים בכיתה ונועד להקנות לתלמידים התנהגויות נורמטיבית המקובלות בכיתה.
במחקרים נמצא כי בעזרת תקנון ניתן לנווט את הכיתה בדרך יעילה ביותר.
גורם נוסף התורם ליצירת אקלים חיובי הוא שימוש בחיזוקים חיוביים.
משובים חיובים, שפת גוף מעודדת וסימנים של קבלה מגבירים את ערנות התלמידים להתנהגויות רצויות, תורמים לבניית אווירת כיתה חיובית ומגבירים את הנאת כל השותפים במעשה החינוכי.
אקלים חינוכי חיובי "ופתוח" נתפש כקשור לתמיכה, רווחת המורים, סיפוק עבודה, התלהבות, מעורבות, חזון וכריזמה אישית.
תחושת קרבה בין המורים לתלמידים ויחסים לא פורמליים תורמים ליצירת אקלים חיובי.
נמצא קשר בין אקלים כיתה לבין משתנים לימודיים וחברתיים של התלמידים.
האקלים הכיתתי משפיע על התנהגות התלמיד, רמת הידע שלו, הישגיו בלימודים, המוטיבציה, הדימוי העצמי, עמדותיו כלפי המקצוע, כלפי הכיתה וכלפי בית הספר, כלפי החינוך וכלפי ההוראה בכלל.
האקלים מאפשר עידוד למידה, ומעלה את המדד האינטלקטואלי הישגי, המוטיבציה והתמיכה במורים.
בנוסף, האקלים משפיע ומאפשר לזהות ולהבין תהליכים חברתיים הפועלים בכיתה ולהסביר את התנהגותם של התלמידים במישור הקוגניטיבי והרגשי.
אקלים הכיתה מאפשר לתלמידים ליצור עצמאות, בחירה, יצירתיות, שיתוף פעולה, מנהיגות תומכת ויחסים הדדיים.
מחקרים מראים כי שיפור הקשר בין התלמיד למורה, הוא תנאי הכרחי לשיפור המוטיבציה אצל המורה כאדם בעל מעמד, ואצל תלמיד אשר אינו בשל מבחינת מעמדו.
לכן חשוב לחנך את התלמיד לדמוקרטיה ושוויון בקשרים בין הדמות הסמכותית לדמות הלומדת.
נימוק זה מתייחס לרגשות שמעודדים להצלחה וליצירת אווירה מיוחדת שגורמת לתלמיד להגיע לכיתה ולהרגיש בה כב"בית שני".
אקלים בית- הספר נתפס כממלא תפקיד עיקרי באפקטיביות החינוכית של בית הספר.
הדרכים לשיפור אקלים בית ספרי מתייחסים לחמישה רכיבים שונים: תחושת החופש של התלמידים, יחס מורים- תלמידים, שיתוף תלמידים בהחלטות, יחס הנהלה- מורים והמבנה החיצוני.
תחושת החופש של התלמידים יתבטאו בכך שהתלמידים אינם מרגישים כאסירים, לא מנחיתים עליהם כל הזמן הנחיות, פקודות ונהלים.
התלמידים רואים ביחסיהם הטובים עם המורים גורם מרכזי בהצלחתם הלימודים.
לדעת התלמידים, יחסים טובים עם המורים יתקיימו כאשר הצטיירו בעיני התלמידים כ"בני אדם" ולא רק כמלמדים, מרביצי-דעת וכאשר התלמידים ירגישו נוח להיחשף בפני מוריהם בגלוי וביושר.
מורים טובים בעיני התלמידים הם מגלים הבנה, אינם שופטים את התלמידים, יותר חברים מאשר מורים, אינם צועקים או מלחיצים, מגלים סבלנות ומוכנים תמיד לסייע.
גם שיתוף תלמידים בהחלטות בית-הספר, אשר יתבטא בעיקר בכך שלתלמידים יפתחו ערוצים להביע את דעתם ושאיפותיהם יכול לשפר את האקלים בבית- הספר.
גם לדרך ההתייחסות של אנשי ההנהלה כלפי המורים יש השפעה בשיפור האקלים הבית-ספרי.
נאמר כי הפחתת לחצים חיצוניים על המורים, הימנעות משינויים המשפיעים על תפיסת ה'אני' של המורה, חיזוק תחושת הביטחון של המורה והתאמת סגנון המנהיגות של המנהל לצורכי המורים בבית- הספר.
נוסף לכך גם מבנה יכול ליצור תחושת חמימות ולעודד הרגשה נינוחה בקרב הצוות המלמדים והלומדים.
במבנה מוצלח כלולים מרכיבים שונים, החל מבחירת הבניין כמתאים ללימודים, וכן באיכות האינושית המועברת לתלמיד ולמורה באמצעות החותם הייחודי של המערכת, המשתקף בקישוט, בריהוט, בניקיון, בצבע וכדומה.
אקלים בית ספרי ונשירת תלמידים
אם מתייחסים לאקלים בית ספרי בתור "איכות ואופי החיים בבית הספר "המשפיע השפעה הרי שיש לו השפעה עמוקה על הלימוד של התלמידים ועל הישגיהם.
בסביבה בית ספרית בטוחה ודואגת התלמידים יוצרים קשר טוב וחיובי עם זולתם.
הם מרגישים שמכבדים אותם, ומודעים לכך שהמאמץ הלימודי שהם עושים חשוב, ושהם מצטיינים בדברים שהם עושים.
האקלים בבית הספר משקף את הנורמות של הקהילה שבה נמצא בית הספר, את יעדיה, את ערכיה, איך חווים התלמידים והוריהם את בית הספר.
מתוך מחקריםעולה שתלמידים נושרים מבית הספר בגלל גורמים שהמוקד להם הוא מורי בית הספר.
· חוסר אכפתיות של מורים;
· הערות שליליות של מורים;
· התאכזרות והצקות לא סבירות של מורים;
· סגנון מנהיגות בית ספרית שאינו אהוב על תלמידים;
· אקלים בית ספרי קשה ונוקשה;
· רמת הפליה גבוהה על רקע גזעי או אתני;
· עימותים (עם מורי בית הספר או עם בני הגיל)
האקלים הקוטבי (המכונה גם אקלים ארקטי) הוא האקלים השורר באזורי הקטבים.
אקלים כזה שורר באזור הארקטי, מצפון לחוג הקוטב הצפוני ובאנטארקטיקה, והוא מאופיין בטמפרטורות נמוכות מאוד.
אקלים זה נוצר כתוצאה מכמות קרינה נמוכה מהשמש.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר בשנה נמוכה מ־C° 10 באזורים אלו, ובחורף לעיתים יורדת ל־C°20- בממוצע.
המשקעים באזורי האקלים הקוטבי מועטים, לרוב בכמות המקבילה ל־100–350 מ"מ של מים, והם יורדים בצורת שלגים.
באקלים הקוטבי הקיץ קצר מאוד וקר.
לעומת זאת, החורף הקוטבי הוא ארוך וקר מאוד.
האקלים מחולק לשני סוגים, לפי שיטת קפן לסיווג אקלימים: אקלים כיפות הקרח (EF) בו אין אף חודש בשנה שהטמפרטורה הממוצעת בו גבוהה מ־C°0 ואקלים הטונדרה (ET) בו יש לפחות חודש אחד בשנה שהטמפרטורה הממוצעת בו גבוהה מ־C°0.
באזור האקלים הזה לא גדלים עצים כלל ולכן הם נמצאים מעבר לקו העצים.
עם זאת, בטונדרה גדלים צמחים נמוכים כגון עשבים, טחבים וחזזיות.
חילופי האור והחושך באזור האקלים הקוטבי שונים מאוד מאזור האקלים הים-תיכוני.
במשך חצי שנת הקיץ שורר אור במרבית שעות היממה כשהשיא הוא שמש חצות, יממה בה נראית השמש לכל אורכה.
במשך חצי שנת החורף מרבית היממה חשוכה כשהשיא הוא ליל קוטב בו שורר חושך רוב היום למעט דמדומים בצהריים.
מספר שעות האור והחושך בכל מקום תלוי במרחקו מקו המשווה.
אקלים בטיחות בארגון היא גישה חדשה יחסית, אשר על פיה הנהלת ארגון צריכה לעודד את העובדים לדווח על אירועי בטיחות, ולתגמל אותם על יזום תהליכים לשיפור הבטיחות.
אקלים הבטיחות מעודד את המפעילים לדווח על ליקויים בתהליכים שעלולים לגרום לכשל, ומבטיח את ביטחונם האישי של המדווחים על ליקויים כאלו.
במקום ועדות חקירה, ממנים ועדות תחקור, שתפקידן להסביר את נסיבות האירוע הבטיחותי, עם דגש על תנאי העבודה ועל תהליכי התפעול.
באופן מסורתי, המלחמה בתאונות מבוססת על הגישה הפרואקטיבית, שמחייבת פעילות מונעת ברמת הארגון וברמת הפרט.
ברמת הארגון, אחריות ההנהלה היא ליצור תנאים שימנעו תאונות.
ברמת הפרט, העובדים נדרשים לנהוג באחריות.
באקלים של הישרדות, עלולים מנהלים בכירים להרגיש עצמם נפגעים מחשיפה של ליקויים בתהליכים, ועלולים להתנקם באדם שדיווח על הליקוי.
האשמת המפעיל שפעל בתום לב, על פי כללי ההתנהגות המקובלים בארגון, ולטובת הארגון, גורמת נזק רב לתהליכים של אבטחת בטיחות.
מחקרים של השנים האחרונות מראים שלא ניתן להסתפק בגישה הפרואקטיבית למניעת תאונות, מכיוון שההתנהגות הבטיחותית של העובדים מושפעת ביותר מאופן תגובת ההנהלה לאירועי בטיחות.
בתהליכים המסורתיים של הפקת לקחים, ההנהלה מבקשת למנוע אירועי בטיחות עתידיים על ידי הרתעה, המבוססת על ענישת האדם שהיה סמוך למקום האירוע ברגע התרחשותו.
ההנהלה מתייחסת אל העובד כאל "תפוח רקוב" שיש להרחיקו, כדי למנוע נזקים עתידיים.
לצורך כך, ההנהלה נוהגת למנות ועדת חקירה, שתפקידה להצביע על התרשלות העובד במניעת האירוע.
ועדות החקירה נוקטות בגישה של חוכמה לאחר מעשה, תוך התעלמות ממורכבות המצב בו היה נתון העובד המואשם בהתרשלות.
החלטת ועדות החקירה להאשים את העובדים במחדלי המערכת היא צפויה, מכיוון שהמנדט שלה אינו למנוע את התאונה הבאה, אלא לחלץ את הממונים על הבטיחות משיני הביקורת הציבורית.
הציבור מעוניין לראות את המערכת מטהרת את עצמה מן הנגע שנחשף, כדי להבטיח שמקרים כאלה לא יקרו בשנית: למראה ראשים נערפים, הוא נרגע, כמו במקרה של הש"ג בקרית שמונה.
לציבור לא ברור מיהם האחראים למחדל, והוא סומך על ועדת הבדיקה.
הציבור אינו מודע לכך שחברי ועדת הבדיקה הם נציגיהם של האחראים למחדל, והוא מקבל את המסקנה ש"הש"ג אשם".
לציבור אין כלים לבדוק כיצד האשמת העובדים המעורבים באירוע אכן תורמת לבטיחות.
העיתונות נסמכת על מידע מההנהלה, ובדרך כלל אינה מצליחה להצביע על האחראים, שבמסגרת תפקידם היו צריכים לדאוג לאבטחת הבטיחות, וצריכים להביא לשיפור הבטיחות.
מחקרים של השנים האחרונות מראים שהאשמת העובדים הזוטרים גורמת לנזק לבטיחות.
העובדים האחרים רואים בעובד שנענש שעיר לעזאזל, שהאשמתו מאפשרת להנהלה להסיט את הדיון הציבורי ממחדלי בטיחות שקיימים בארגון.
בטווח הקצר, הנזק הוא שההנהלה נמנעת מתהליך של הפקת לקחים מהאירוע, במטרה למנוע תאונות דומות בעתיד.
בעקבות תאונת האימונים צאלים א' הוקמה ועדת בדיקה שמצאה כשלים בתפקוד של מספר קצינים ביחידה.
ועדת הבדיקה התעלמה מדיווחים על ליקויים בהוראות הבטיחות שאיפשרו את הכשל.
תיקון הליקויים נעשה רק כעבור שנתיים, בעקבות תאונת האימונים צאלים ב'.
בטווח הארוך, התייחסות כזו גורמת לנתק בין ההנהלה לבין העובדים בתחום של אבטחת הבטיחות: מחשש לכך שיואשמו, העובדים נמנעים מלדווח על אירועי בטיחות, מעלימים מידע חשוב שעשוי לסייע לשיפור הבטיחות, נמנעים מליזום תהליכים למניעת תאונות, ויוזמים פעילויות יקרות, במטרה להגן על עצמם במקרה של אירוע בטיחותי.
לדוגמה, רופאים נוהגים להפנות מטופלים לבדיקות מיותרות "ליתר ביטחון", מחשש שיתברר כי טעו בדיאגנוזה.
במקרה של תאונה, האנשים שהיו מעורבים בה, גם אם הם בטוחים בחפותם, מנסים לטשטש עובדות, מכיוון שהם יודעים שוועדת החקירה מחפשת עדויות במטרה להאשים את הש"ג.
חוקר התאונות סידני דקר הצביע על הצורך בחקיקה שתגביל את ועדות הבדיקה ותחייב אותן לעסוק אך ורק בדרכים לאבטחת הבטיחות, ולא תאפשר להם להסיט את הדיון למישור הרשלנות האישית של העובדים.
כדוגמה הוא ציין את החוק האווירי של נורווגיה, האוסר על שימוש במידע שהתקבל בוועדות החקירה למטרת הרשעת מי שסיפק את המידע.
התקן המוצע נועד לשמש בסיס לחקיקה לאקלים בטיחותי.
בתהליך אבטחת הבטיחות, הארגון נדרש להגדיר תהליך של שיפור מתמיד בתכונת החסינות של המערכת, על ידי זיהוי, אבחון והתמודדות בטוחה עם מצבים ואירועים בלתי צפויים.
הכוונה היא שהמצבים והאירועים שהיו בלתי צפויים עד לאירוע הכשל, יהיו צפויים בגרסה המשופרת, ולפיכך ניתן יהיה להתמודד עימם בהצלחה בעתיד.
עקרון השיפור המתמיד בארגון קובע את הצורך לחפש ולזהות אופני כשל, ולקיים תהליך של הפקת לקחים בכל מקרה של זיהוי אירוע שעלול להיחשב כבלתי צפוי.
אחד התורמים הקריטיים לאווירה של אמון העובדים בהנהלה הוא שיתוף המידע בנושאי בטיחות בכל הרמות.
מודל לשיתוף מידע כזה הוא על ידי פרסום דיווחי העובדים על מפגעים בטיחותיים באתר אינטרנט של החברה, באופן שכל עובד שהיה מעורב באירוע בטיחותי יכול לוודא ולהיווכח שההתייחסות אליו היא הוגנת.
במודל משופר, העובדים מחויבים לפרסם את המפגעים אותם הם מזהים באתר האינטרנט, על פי המודל של ויקיפדיה.
ההנהלה צריכה לעודד פרסום מפגעים על ידי העובדים, למנוע מצב בו העובדים יחששו לפרסם מידע כזה.
גורם עיקרי לכשלים ארגוניים הוא חוסר הגדרה או הגדרה חלקית ומעורפלת של אחריות וסמכויות במניעת הכשלים.
ההנחה הסמויה היא שהמפעיל יכול למנוע את הכשלים, ושאם הוא לא הצליח בכך, הסיבה לכך היא התרשלות.
לדוגמה, התקן IEC 60601-1-8 להתרעות במערכות רפואיות דורש לפרט בהוראות בספרות הנלווית למוצר פרטים, כגון אלגוריתמים, הדרושים לתפעול במצבים מורכבים, אותם מפתחי המערכת לא הצליחו להגדיר במדויק.
כמו כן התקן מחייב את אנשי הצוות הרפואי לקרוא, להבין, ולפעול על פי הספרות הנלווית הנ"ל.
ההנחה הסמויה היא שאנשי הצוות הרפואי ידעו להשתמש במידע זה בעבודתם השוטפת, וישכילו לפעול על פי ההגדרות והציפיות של אנשי הפיתוח, גם כשהם עובדים תחת לחץ זמן.
בפועל, המפעיל יכול לעשות מעט מאוד למניעת הכשלים, והוא מתקשה להתמודד עם מצב חריגים עימם הוא לא זכה להתנסות.
עקרון אחריות הארגון אומר שהארגון צריך לפרסם הנחיות המגדירות את הכישורים ואת תרגולות התפעול, וליצור את התנאים בהם המפעילים יכולים וצריכים להשיג את הכישורים הללו, להגדיר הנחיות ולוודא שהמפעילים פועלים על פי ההנחיות, לזהות מצבי חריגה מההנחיות, להגדיר ולוודא תנאי הפעלה שיאפשרו מניעת כשלים, ולהגדיר תהליכים של הפקת לקחים.
הצעה לתקן לאבטחת הפקת לקחים מאירועי בטיחות
התקן המוצע מיועד להניע את הנהלות הארגונים להעדיף את שיקולי הבטיחות על פני האינטרס האישי של חברי ההנהלה הממונים על הבטיחות.
בין השאר, ההצעה כוללת נספח המגדיר מדרג של רשלנויות בתפעול.
אקלים הממלכה המאוחדת הוא אקלים ממוזג, יורד בה גשם בכל ימות השנה, והרוחות בה הן לרוב בכיוון דרום-מערב.
האקלים בממלכה המאוחדת מתאפיין בתנאים ייחודיים.
שינויים פתאומיים רבים וקיצוניים במזג האוויר ההפכפך מקשים על חיזויו המדויק, ובזכות זרם הגולף, האקלים בחורף הוא די מתון, בניגוד למצופה מאזור זה הממוקם סמוך לחוג הקוטב הצפוני, מיקום שיוצר בדרך כלל חורף עם שלגים רבים ומזג אוויר קפוא.
הממלכה המאוחדת תופסת את קווי הרוחב האמצעיים, והיא מתפרסת בין קו רוחב 49 ל־60. היא ממוקמת ליד החוף המערבי של הרצף היבשתי הגדול בכדור הארץ - אירואסיה.
התנאים האלה מאפשרים התנגשות בין אוויר ימי לח לבין אוויר יבשתי יבש.
השינויים התכופים בטמפרטורה של האזור יוצרים אי-יציבות אטמוספירית, מה שמהווה גורם רב השפעה על חוסר הסדר השורר לעיתים קרובות במזג האוויר; חוסר סדר שמתבטא לעיתים בסוגי מזג אוויר שונים הרודפים זה אחר זה ביום אחד.
אקלימים אזוריים בממלכה המאוחדת נגזרים ממידת קרבתם לאוקיינוס האטלנטי וממיקומם על קווי הרוחב.
צפון אירלנד, ויילס והחלקים המערביים של אנגליה וסקוטלנד הקרובים ביותר לאוקיינוס האטלנטי - הם בדרך כלל האזורים בעלי מזג האוויר המתון והלח ביותר והם משופעים ברוחות יותר מאזורי הממלכה האחרים.
האזורים המזרחיים יבשים וקרירים יותר, משופעים פחות ברוחות, והם בעלי השינויים בטמפרטורה הקיצוניים והתכופים ביותר - שינויים הן על בסיס יומי והן שינויים עונתיים.
האזורים בצפון הממלכה הם בדרך כלל קרירים ולחים יותר וכמו כן חווים שינויים קיצוניים ותכופים יותר במזג האוויר לעומת האזורים הדרומיים.
הממלכה המאוחדת מושפעת לרוב ממזג האוויר הימי-טרופי שמגיע מדרום-מערב.
עם זאת, אזורים מסוימים יהיו רגישים יותר מאחרים כשמזג אוויר שונה משפיע על המדינה:
צפון אירלנד ומערב סקוטלנד הם האזורים החשופים ביותר לאוויר ימי-קוטבי מה שגורם למזג אוויר קר ולח.
מזרח סקוטלנד וצפון-מזרח אנגליה חשופים ביותר לאוויר יבשתי-קוטבי מה שגורם למזג אוויר קר ויבש.
דרום ודרום-מזרח אנגליה (אזור לונדון הבירה) חשופים ביותר לאוויר יבשתי-טרופי מה שגורם למזג אוויר חם ויבש (וכתוצאה מכך הם האזורים החמים ביותר בקיץ הבריטי).
ויילס ודרום-מערב אנגליה חשופים ביותר לאוויר ימי-טרופי מה שגורם למזג אוויר חם ולח.
אם מסות האוויר חזקות מספיק באזורים הרגישים להן במשך הקיץ, יכול לעיתים להיות פער משמעותי בטמפרטורות בין הקצה הצפוני של סקוטלנד (כולל איים) לבין הקצה הדרומי-מזרחי.
בשיא הקיץ, לדוגמה, יכולה לשרור באיים הצפוניים טמפרטורה של C° 15 (F° 59) כשבאזור לונדון הטמפרטורות מגיעות ל־C° 30 (F° 86).
האקלים באיים הבריטיים לא תמיד היה דומה לאקלים הממוזג של ימינו.
במשך תקופות מסוימות האיים היו בעלי מזג אוויר חם הרבה יותר, ואילו במשך תקופות אחרות מזג האוויר היה קר בהרבה.
בעידן הקרח האחרון מזג האוויר של האזור היה קר באופן קיצוני במשך עשרות אלפי שנים והסתיים לפני כעשרת אלפים שנה.
במשך תקופה זו הטמפרטורות היו נמוכות כל כך עד שחלק גדול מהאוקיינוס שמסביב לאיים קפא ושכבת קרח גדולה כיסתה את מרבית שטח הממלכה המאוחדת (של היום), למעט את דרום אנגליה (שהייתה אז מחוברת ליבשת אירופה דרך דוגרלנד) ואזורי חוף דרומיים של ויילס.
תקופת קור נוספת באזור, הקרובה יותר לזמננו, הייתה תקופת הקרח הקטנה.
האקלים לפי ארצות הממלכה המאוחדת
הממלכה המאוחדת מורכבת מארבע אומות שבעבר התקיימו כארבע מדינות נפרדות - אנגליה, צפון אירלנד, סקוטלנד ו־ויילס.
הטמפרטורות המקסימליות והמינימליות במשך השנה באנגליה הן חמות יותר, מהטמפרטורות באזורים האחרים של הממלכה המאוחדת, זאת, אף על פי שספציפית יש לוויילס טמפרטורה חמה יותר בזמני המינימום שבין נובמבר לפברואר, וכמו כן בצפון אירלנד שוררות טמפרטורות חמות יותר בזמני המקסימום שבין דצמבר לפברואר.
אנגליה היא בעלת ימי השמש הרבים ביותר במשך השנה, אך בשונה מוויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד, החודש עם שיא של שעות שמש הוא יולי בעל ה־193.5 שעות שמש בממוצע.
בחלוקה לחודשים, יש פחות ימי גשם באנגליה כל חודש, ביחס לאזורי בריטניה האחרים, והסהך הכל החודשי של כמויות הגשם הוא פחות מהסך הכל החודשי בשאר האזורים, כשבחודש היבש ביותר בשנה, מאי, מסתכמת כמות הגשם בממוצע ב־58.4 מילימטרים.
האקלים של דרום-מערב אנגליה הוא בעל טמפרטורה עונתית מגוונת, אף על פי שהשינויים בטמפרטורה הם פחות קיצוניים ביחס לרובה של בריטניה.
בשונה מסקוטלנד, סערות באנגליה מתרחשות לעיתים רחוקות בלבד, אם כי במקרים מסוימים ינשבו רוחות עזות, ולעיתים נדירות אף יגיעו לאזור שאריות של הוריקנים אטלנטיים, דוגמת הסופה הגדולה של 1987, שגורמות נזק באנגליה.
החוף הדרומי הוא בעל מספר שיא של מקומות המשופעים ביותר בימי שמש, כשחלקם מתחרים בכך בהצלחה מול חלקים של צפון ספרד הממוקמת הרבה יותר דרומה.
צפון אירלנד חמימה יותר מסקוטלנד במשך השנה.
הטמפרטורות המקסימליות מתונות יותר מאלו שבוויילס בין דצמבר לאפריל ומאלו שבאנגליה בין דצמבר לפברואר, אם כי בשאר ימות השנה צפון אירלנד קרירה יותר.
ממוצע שעות השמש הוא גבוה יותר מאשר בסקוטלנד, אך נמוך יותר משאר חלקי בריטניה הגדולה.
צפון אירלנד יבשה יותר וגשומה פחות מסקוטלנד בכל חודשי השנה למעט במאי - אז צפון אירלנד עשירה יותר בגשם מאשר סקוטלנד.
צפון אירלנד אף יבשה יותר מוויילס אך גשומה יותר ממנה, כשהחודש הגשום ביותר הוא ינואר עם ממוצע של 17.8 ימי גשם של יותר ממילימטר אחד ליום.
מזג האוויר בסקוטלנד הוא הקר ביותר בבריטניה במשך השנה, כשהטמפרטורה הממוצעת של ינואר עומדת על C° 2− (F° 31.6).
סקוטלנד היא גם הגשומה ביותר במשך כל חודשי השנה למעט במאי, ביוני ובדצמבר, אז ויילס גשומה יותר.
החודש הגשום ביותר הוא ינואר עם ממוצע של 170 מילימטרים של גשם.
סקוטלנד היא גם המעוננת ביותר במשך השנה, למעט ביוני וביולי כשצפון אירלנד תופסת את המקום הראשון.
ויילס חמימה יותר מסקוטלנד במשך השנה.
בחורף, טמפרטורות המינימום גבוהות יותר מאלו של אנגליה, ואילו טמפרטורות המקסימום נמוכות יותר מאלו של צפון אירלנד.
במשך השנה ויילס גשומה יותר מאנגליה ומצפון אירלנד, אך היא בעלת ימי גשם מועטים יותר מצפון אירלנד; כלומר, הגשמים בוויילס הם לרוב עזים יותר מבצפון אירלנד, כך שימי גשם מועטים יותר מסוגלים לספק כמות גדולה יותר של גשם.
בהשוואה לסקוטלנד, ויילס חווה פחות ימי גשם, והיא יבשה יותר בכל חודש בשנה למעט במאי, יוני ודצמבר.