tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 1986 יצר מנהל הוועד קשר עם ארתור (אבי) שטריקלר, נשיא 'קהילת בית שמחת תורה', בית הכנסת הלהט"בי במנהטן, במטרה לגייס תרומות לטובת פעילות הוועד.
ארתור שטריקלר נענה מיד ופנה בקריאה מרגשת לחברי קהילת בית שמחת תורה כדי שיתרמו לוועד; הענות חברי הקהילה הייתה מהירה ובהתרמה נאספו 10,000 דולר שהועברו לפעילות הוועד.
ארתור שטריקלר הוא זה שהציע את השם האנגלי של הוועד, לצורך ההתרמה, וזה השם שהתקבל: Israeli Aids Task Force.
בשנת 1989 גייס ארתור שטריקלר מחברי קהילת בית שמחת תורה תרומה נוספת לוועד.
כסף זה איפשר את שכירת המשרד הראשון לפעילות הוועד ולמיקום קו המידע הטלפוני, ברחוב אחד העם 84 תל אביב.
משרד הבריאות מימן באופן חד פעמי את ריהוט המשרד ואת הציוד המשרדי, וזאת לאחר שתדלנות רבה מצד הוועד אצל דובר משרד הבריאות דאז.
(תמיכה זו, בסך כ-4500 שקלים, הייתה התמיכה היחידה של משרד הבריאות בוועד מיום הקמתו עד לשנת 1993.)
באפריל 1987 השתתפו נציגי הוועד ביום עיון שהתקיים בביה"ח הדסה עין-כרם, בנושא 'ההיבטים החברתיים של מחלת האיידס' שארגן פרופ' אברהם מורג והציגו את הבעיות איתם מתמודדים הומואים בצל המחלה.
במאי 1987 הודיע מנהל הוועד למלחמה באיידס כי הוועד יתחיל לחלק מזרקים לנרקומנים, גם בניגוד למדיניות משרד הבריאות שאסר זאת, בשל ההעדר המוחלט של פעולה מצד המשרד בקרב אוכלוסיית סיכון זו.
בתגובה הודיע משרד הבריאות בשמה של שרת הבריאות שושנה ארבלי אלמוזלינו, כי תוגש תביעה נגד הוועד למלחמה באיידס אם יעשה זאת (הידיעה פורסמה במהדורת החדשות של קול ישראל).
עקב זאת נאלץ הוועד להקפיא את תוכניתו, אולם הלחץ התקשורתי והביקורת הציבורית על משרד הבריאות בעניין זה גרמו למשרד לשנות את מדיניותו בהמשך.
(באוגוסט 1989, הודיעה שרת הבריאות בממשלה כי תשקול לחלק מזרקים לנרקומנים, אולם רק לכאלה המגיעים למרכזי גמילה.)
ביולי 1987 הושק שירות המידע הטלפוני לאיידס של הוועד למלחמה באיידס.
השירות כלל שני קווי טלפון, שהופעלו על-ידי מתנדבי הוועד שאיישו את הקו פעם בשבוע בשעות הערב.
המתנדבים עברו לשם כך הכשרה מצד פעילי "הקו הלבן" (קו המידע של האגודה לשמירת זכויות הפרט.) ומצד פעילים מדריכים בער"ן.
בנוסף לכך כלל השירות הודעה מוקלטת שפעלה 24 שעות ביממה וסיפקה מידע בסיסי על המחלה וכיצד ניתן להתגונן מפניה, בשפות עברית, ערבית ואנגלית; ההודעה המוקלטת איפשרה לאנשים לפנות אל הקו ולקבל מידע באופן אנונימי.
ב-27 ביולי 1987 פרסם הוועד מודעות בתשלום במספר עיתונים כדי להביא לידיעת הציבור את קו המידע הטלפוני הפועל בכל שעות היממה.
(עד להשקת שירות המידע הטלפוני של הוועד, השתמש הוועד בשירותי "הקו הלבן" של האגודה לשמירת זכויות הפרט והפנה אליו לצורך קבלת מידע על איידס.)
באחת מישיבות ועד ההיגוי הארצית לאיידס בה השתתף, ביקר שלומי פטיה את משרד הבריאות בשל ההעדר המוחלט של פעילות הסברה מצידו, והתריע כי חובת ההזדהות המוטל על נבדקים לאיידס תמנע מאנשים לבוא להיבדק.
"אנחנו רוצים מרפאת איידס שאנחנו ננהל; אנחנו דורשים צוות רפואי, שיהיה מקובל עלינו ופרוטוקולים חדשים של בדיקה וטיפול, שאנחנו נעצב יחד עם הרופאים".
ב- 26 באוגוסט 1987 נפתח המרכז לבדיקות אנונימיות של הוועד, בבניין קופת חולים כללית בנווה שאנן תל אביב.
פרופ' צבי בנטואיץ' פנה ביוזמתו אל הנהלת קופת חולים כללית וגייס אותה, כדי שזו תאפשר לוועד למלחמה באיידס להשתמש במבנה הקופה לצורך הקמת המרכז.
המרכז פעל בתחילה בכל יום רביעי בשעות הערב.
הבדיקה הייתה אנונימית; הנבדקים קיבלו מספר ואיתו יכלו לקבל את תוצאות הבדיקה מביה"ח קפלן.
זהות הנבדקים לא נמסרה גם לוועד, והבחירה אם ליצור קשר עם הוועד לאחר קבלת הבדיקה או לא, הייתה בידי הנבדק.
הוועד למלחמה באיידס הודיע כי במרכז הבדיקות יחולקו מזרקים נקיים לנרקומנים וקונדומים ללא תשלום.
בין הרופאים המתנדבים שאיישו בתחילה את מרכז הבדיקות היו: ד"ר יורי מירון, ד"ר חן קוגל, ד"ר אמיר מנדל, ד"ר ברק שאשא ורופאים אחרים.
הצורך בהקמת מרכז הבדיקות התעורר לאור המספר המועט של הנבדקים במרכזי הבדיקות בבתי החולים, משום שנדרשה בהם הזדהות מלאה ופרטי הנבדקים הועברו לידי משרד הבריאות.
משרד הבריאות מתח ביקורת על הוועד בשל הבדיקות האנונימיות, אולם הוועד הבהיר למשרד הבריאות שהאפשרות לבצע את הבדיקה באנונימיות מביאה אנשים רבים להיבדק, שאחרת לא היו נבדקים כלל.
בפגישה עם ועדת ההיגוי הארצית למאבק באיידס בראשות פרופ' אברהם מורג, הביע מנהל הוועד התנגדות גורפת לדרישת משרד הבריאות מהנבדקים להזדהות; מנהל הוועד הבהיר כי הצבת דרישה כזו תמנע מהאוכלוסיות הרלוונטיות לבוא ולהיבדק.
באוגוסט 1987, הודיע הוועד למלחמה באיידס כי הוא מפעיל קבוצות תמיכה לנשאים, להוריהם ולקרובי אנשים שנפטרו מאיידס.
קבוצות אלו הופעלו על-ידי פסיכולוג ועובד סוציאלי.
ב-17.12.1987 קיבל הוועד למלחמה באיידס אישור "מוסד ציבורי לעניין תרומות" מנציבות מס הכנסה, אישור שהקל על גיוס הכספים.
במרץ 1988 נוצר מחסור בבתי חולים רבים בתרופה הניסויית 'אי.אל 721' שפותחה במכון ויצמן.
הוועד, בראשות היו"ר מיכה ואן דייק, פרסם הודעה הקוראת לנשאים לפנות אל הוועד כדי שזה יסייע בהשגת התרופה, לרבות הפנייה לביה"ח איכילוב.
באותו חודש הודיע הוועד למלחמה באיידס כי בכוונתו לעתור לבג"ץ, בעזרת האגודה לזכויות האזרח, נגד מדיניות צה"ל לשחרר חיילים משירות סדיר ולפטר אנשי קבע שהתגלו כנשאים.
ב-20 באוקטובר 1988 נפתחה תערוכת הציורים הראשונה של הוועד למלחמה באיידס, לגיוס כספים לוועד.
התערוכה הוצגה בגלריה הורס-ריכטר ביפו, שהחלל שלה ניתן כתרומה לוועד על-ידי בעלי הגלריה.
ערב הפתיחה נערך בחסות אשת שגריר הולנד בישראל ובהשתתפות אנשי השגרירות.
בתערוכה הוצגו 140 ציורים מיצירותיהם של למעלה מ-130 ציירים וציירות, בהם מגדולי האמנים בישראל, שתרמו את יצירותיהם לטובת פעילות הוועד.
היענות הציירים הייתה סוחפת, אף שלרובם הוועד למלחמה באיידס היה ארגון לא מוכר כלל עד אז.
בין הציירים שתרמו את תמונותיהם היה יגאל תומרקין, שגם עיצב את כרזת התערוכה.
רוב היצירות שנתרמו לתערוכה היו יצירות מקוריות.
התערוכה שיועדה בתחילה להתקיים במשך ארבעה ימים, הוארכה באדיבות בעלי הגלריה למשך שבועיים לאור העניין הרב שהיה בה.
ההכנסות מהתערוכה איפשרו לוועד להרחיב את פעילותו בצורה משמעותית.
ב-1 בדצמבר 1988 ציין הוועד למלחמה באיידס את יום האיידס העולמי בפעם הראשונה בישראל.
הוקמו דוכני הסברה במרכזי הערים תל אביב וירושלים ובהם חולק חומר הסברה המיועד לכלל האוכלוסייה, במסגרת המאמץ של הוועד להגביר את המודעות למחלה ולנתק את הקישור בינה לבין אוכלוסייה ספציפית.
כמו-כן, במסגרת הלחץ התקשורתי שהפעיל הוועד נגד משרד הבריאות לאור ההעדר המוחלט של פעילות הסברה מצד המשרד, פנה הוועד במכתב אל שרת הבריאות, שושנה ארבלי-אלמוזלינו, בדרישה שהמשרד יתחיל לפעול למניעת הידבקות בקרב כלל קבוצות הסיכון.
העתק המכתב, עליו חתמו רופאים ממרכזי האיידס בארץ, נשלח גם אל ד"ר ג'ונתן מאן, מרכז התכנית למלחמה באיידס בארגון הבריאות העולמי.
באוקטובר 1989 ארגן הוועד פעולות הסברה בקמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים, בשיתוף פעולה עם ארגון הסטודנטים של מפלגת-העבודה באוניברסיטה.
ברחבי הקמפוס ניתלו כרזות שהכין הוועד, תחת הכותרת: "קונדום - ההבדל הדק בין חיים למוות".
כמו-כן הוקמו דוכני הסברה, חולקו חומרי הסברה שהכין הוועד וקונדומים.
לקראת יום האיידס העולמי ב-1 בדצמבר 1989, הדפיס הוועד כרזה שכותרתה "לבוש לאירוע", המציגה גבר ערום עם קונדום על איבר מין זקור.
הוחלט שהכרזה תוצג בעיר תל אביב בלבד, אולם העירייה סרבה לאשר את תלייתה על לוחות המודעות העירוניים.
פעילי הוועד החליטו לתלות בכל זאת את הכרזה על לוחות מודעות שונים ברחבי העיר, ואלו הוסרו על-ידי העירייה.
במקביל לכך הוצבו דוכני הסברה במקומות מרכזיים בירושלים ובתל אביב.
ב-20 במאי 1990, ציין הוועד למלחמה באיידס בפעם הראשונה את יום הזיכרון לנפטרים מאיידס.
הוועד קיים עצרת מול משרד ראש הממשלה בירושלים, במחאה על אי הקצאת משאבים למאבק במחלה.
אהוד אולמרט, השר המתאם לענייני הבריאות, אמר לחברי הוועד כי "הנושא אינו עומד בראש סולם העדיפויות הלאומי".
ב-21 במאי 1990 קיים הוועד עצרת זיכרון לנפטרים מאיידס בכיכר מלכי-ישראל בתל אביב (היום כיכר-רבין), בהשתתפות כ-2000 איש.
על הבמה הופיעו בהתנדבות אמנים שונים, ובהם אריק לביא ומירי אלוני.
ביולי 1990, העלה הוועד למלחמה באיידס את המופע "עושים צעד".
מופע מחול שנועד לגיוס כספים לוועד.
את המופע יזם הרקדן עידו תדמור לטובת הוועד.
חבר אליו המשורר ומבקר המחול חזי לסקלי (נפטר מאיידס ב-1994).
כל אחד מהם יצר את הכוריאוגרפיה ליצירת מחול שהועלתה במופע, לצד עבודותיהם של כוריאוגרפים נוספים.
את הכרזה למופע עיצב יגאל תומרקין, והוא הוצג פעמיים במרכז סוזן דלאל בתל אביב.
החל משנת 1989, הפעיל הוועד את "פרויקט השמות"- הקווילט, להנצחת שמות הנפטרים מאיידס, בשיתוף קבוצת התמיכה.
דני קנט ריכז את הפרויקט מטעם הוועד למלחמה באיידס.
החל משנת 1990 החל דני קנט לעבוד בוועד בהיקף של חצי משרה, והוא העובד הראשון בשכר שהעסיק הוועד למלחמה באיידס לאור הרחבת פעילותו.
בשנת 1990 פעלו בוועד כ-120 מתנדבים, ובשנה זו אף החל הוועד בתהליך של רה-ארגון לשיפור פעילותו, בשיתוף איציק כרמל, פסיכולוג ויועץ ארגוני.
לאחר פרישת שלומי פטיה ביוני 1991, עבר ניהול הוועד באופן זמני לידי שמעון גבזו, גזבר הוועד, וממנו עבר לידי מיקי גולדשטיין ולידי סרז' דייחס, בן זוגו של אחד מפעילי הוועד שנפטר מאיידס.
סרז' דייחס ומייקי גולדשטיין ניהלו את הוועד עד 1993, ממשרד ששכר הוועד ברח' אלנבי.
אחד החברים בהנהלת הוועד היה ניב סבר, מזכירת הוועד הייתה אהובה סיימון.
זמן מה נתקל הוועד בקשיים לשכור דירה.
לבסוף הצליח הוועד לשכור משרד בדירה ברח' אלנבי, תוך התניה שאנשים המטופלים על ידי הוועד לא יבקרו בה.
לקראת יום האיידס העולמי בדצמבר 1991, הפיק הוועד למלחמה באיידס תערוכת כרזות על איידס.
התערוכה הוצגה בסינמטק ת"א ולאחר מכן בסינמטק ירושלים.
ב-1993 נבחרו נבחרו לוועד המנהל ארבעה חברי העמותה שהצהירו על היותם חיים עם HIV: שוש ניומן, מריו דביר, ריקרדו שניידר ז"ל ובן זוגו פטריק לוי.
פטריק לוי נבחר ליו"ר הארגון.
לוועד המנהל מונו אנשים נוספים כגון פרופסור אבי הסנר, ראש המחלקה למחלות זיהומיות באיכילוב ולאחר מכן סגן מנהל של בית החולים.
פרופ' הסנר תמך בפעילות הוועד וליווה אותו מ-1988.
הוועד התמקד בתמיכה בחולי איידס ובפעולות הסברה, בהצבת דוכנים למניעת HIV באירועים שונים: ליווי חולי איידס נעשה באמצעות פרויקט הבאדיז / ידידים בהובלת זאביק - "האיש הירוק".
כמו כן הוועד הפעיל 2 קבוצות תמיכה לחולים ולנשאים.
אחת בירושלים ואחת בתל אביב, בליווי בפרובונו של עו"ס ריטה אברמוב מהמחלקה למחלות זיהומיות בביה"ח הדסה עין כרם בירושלים.
ב-1994 נפתח מערך ההסברה של הוועד למלחמה באיידס בליווי פרו בונו של ד"ר רוברט זילוני, אז מנהל היחידה לחינוך מיני ביחידה לתכנון המשפחה של פדרציית ניו יורק.
במסגרתו החל מפעל של סדנאות הסברה המלוות בסיפור אישי.
קהל היעד של הסדנאות היה בני נוער, במסגרת בתי הספר; חיילים ואסירים במסגרת שב"ס.
סדנאות דומות הונחו והועברו על ידי רוברט זילוני ופטריק לוי בארצות מזרח אירופאיות בהזמנת גופים שונים באו"ם.
בשנה זו מונה פטריק לוי מטעם הוועד למלחמה באיידס, כחבר בפורום הבין מגזרי שהוביל ד"ר צבי בן ישי (בוקי), סמנכ"ל ביה"ח רמב"ם.
בשנה זו, החל הוועד להפיק ירחון בשם "בראש חיובי", שנועד לתת מידע ובמה לאנשים עם HIV והופץ לבעלי עניין שונים.
הגיליון הראשון התפרסם ב-1 במאי 1994, וערכו אותו פטריק לוי ומריו דביר.
שלושתם כיהנו בוועד המנהל של ארגונים אלו.
בנוסף לכך, פטריק לוי מונה כנציג הראשון של אנשים החיים עם HIV מארצות מפותחות מטעם ה-UNAIDS, ארגון שהוקם בשנים אלו על-ידי האו"ם בעבור אנשים החיים עם HIV מארצות מתפתחות.
פטריק כיהן לצידה של דורוטי אודיאמבו מקניה.
ב-1995 נאם פטריק מול אספת ה-ECOSOC של האו"ם (council of economic and social affairs) בז'נבה על מצב האיידס בישראל, ושם דגש על פרשת תרומות הדם באותה השנה, כאשר התגלה כי משרד הבריאות זורק את תרומות הדם של ישראלים יוצאי אתיופיה.
נציגי הוועד הציגו את עבודתם בכנסים שונים בחו"ל, מדי שנה בכנס האיידס העולמי ובכנסים מקצועיים אחרים.
בעקבות אשפוז בביה"ח איכילוב, במהלכו עבר פטריק לוי אפליה בוטה הכוללת ציון HIV על דלתו והתייחסות לא נאותה של הצוות, החליטו פטריק ובן זוגו ריקרדו שניידר ז"ל, לחשוף את היותם חיים עם HIV באמצעות כתבה ב ידיעות אחרונות.
עד אז, מלבד יורם חטואל שכתב באופן אנונימי תור שבועי במקומון תל אביבי על חוויותיו המורכבות כחולה איידס, היו פטריק וריקרדו הראשונים בארץ שהסכימו לספר בפנים גלויות על חוויותיהם כאנשים החיים עם HIV.
הכתבה הכתה גלים, ובעקבותיה היו נתונים בני הזוג לאיומים על חייהם והרס הדירה בה חיו.
לאחר הפרסום ובעקבות לחץ של הורים, נאלץ פטריק לוי להפסיק את עבודתו במשרד החינוך כמורה בבית ספר בתל אביב.
לאחר שנאלץ לפרוש ממשרד החינוך, בניגוד לרצונו, בשל היותו חי עם HIV, נבחר פטריק לוי לתפקיד מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס בקיץ 1995, תפקיד אותו מילא עד 1988. פטריק הוא המנהל הראשון בשכר בוועד, לאחר גיוס תרומות שאפשרו זאת.
שוש ניומן נבחרה לתפקיד יו"רית הוועד.
הוועד עבר למשרד מרווח יותר בסמטה פלונית בתל אביב, שכר את שירותיו של צוות קטן, לרבות עו"ס שעבדה עם ישראלים יוצאי אתיופיה והרחיב באופן משמעותי את תקציבו.
בשנה זו הורחבה פעילויות הוועד ברחבי הארץ.
הורחבה פעילות סניף הוועד בחיפה, שרוכז עד אז על-ידי אופיר נסים וריכוז הסניף עבר לידי ניל האריס.
בשנת 1999 נפתח סניף הוועד בבאר-שבע, בתקופת כהונתו של ערן אביב יפרח כמנכ"ל הוועד (1999-1998).
אחד המסרים המרכזיים של הוועד בשנים אלו התמקד בכך שאיידס הוא נחלת כלל האוכלוסייה, ושההדבקה תלויה בהתנהגות מינית ולא בהשתייכות לקבוצה זו או אחרת.
המדיניות הייתה לא לייחס איידס באופן פומבי לקהילה ספציפית כלשהי, מחשש שזה יחזק את הסטיגמה כלפי אותה קהילה.
עם זאת, פעילות הסברה התקיימה בארגונים המייצגים קהלי יעד שונים כולל אגודת הלהט"ב.
המאבק להכללת ה"קוקטייל" בסל הבריאות.
בסוף 1996 החל הטיפול במה שכונה "הקוקטייל" - שילוב של שלוש תרופות שהיוו מהפכה של ממש בטיפול ובסיוע לאנשים החיים עם HIV, טיפול שבעקבותיו הפכה המחלה להיות מחלה כרונית שמאפשרת לקיים אורח חיים תקין לצידה.
הטיפול ב"קוקטייל" אושר לשימוש בארץ מיד לאחר שאושר על ידי ה-FDA, והרופאים במרפאות האיידס בבתי החולים בישראל החליטו לנפק מרשמים לנשאים ולחולים.
בסוף קיץ 1997, הסכים שר הבריאות יהושע מצא לכלול את ה"קוקטייל" בסל התרופות, ונאבק לקבל תקציבים נוספים מהממשלה לצורך זה, אולם שר האוצר יעקב נאמן התנגד נמרצות לתוספת תקציב לסל בעבור תרופה זו (הייתה זו השנה השנייה לכהונתו של בנימין נתניהו).
כתוצאה מכך, שנה לאחר שסופק "הקוקטייל" לחולים ולנשאים, החליט משרד הבריאות לא להמשיך לסבסד אותו וקופות החולים הפסיקו לנפק את התרופות.
ראשונה, ב-1 באוקטובר 1997, הודיעה קופת חולים מאוחדת שהיא מפסיקה לחלק את הקוקטייל.
ב-1 בדצמבר 1997, יום האיידס העולמי, הצטרפה אליה גם קופת חולים כללית.
צעד פתאומי זה גרם לכך שמצבם של אנשים רבים עם HIV שנטלו את "הקוקטייל" התדרדר באופן משמעותי ומהיר.
לאור זאת, ובמטרה להתמודד עם המהלכים הללו, החליטו חברי הוועד למלחמה באיידס לפעול, ובהתייעצות עם ארגון שתי"ל (שירותי תמיכה וייעוץ לארגונים של הקרן החדשה לישראל) יזמו הקמה של מטה מאבק בשיתוף קואליציה של ארגוני בריאות וחולים, מתוך החשש שבעקבות חולי איידס גם אנשים החיים עם מחלות אחרות יסבלו מהחלטות דומות.
לצורך המאבק, תרמה הקרן החדשה לישראל 15,000 ש"ח לוועד למלחמה באיידס.
למטה המאבק שיזם הוועד, הצטרפו בעלי עניין אחרים, כגון אבינוף פרומר, מייסד "קפה+" ומייסד "בלה דואגת"; ד"ר גדעון הירש (לימים מנכ"ל הוועד) שחזר מארצות הברית בה למד רפואה והיה חבר ב-Act -Up; רמי הסמן, מומחה לאסטרטגיה שיווקית, פרסומאי ולימים מרצה באוניברסיטת רייכמן ואנשים נוספים.
רמי הסמן מונה לעמוד בראש מטה המאבק של ארגוני האיידס, שפעל מסוף ספטמבר עד סוף דצמבר 1997, כשהמאבק הוכתר בהצלחה.
החל משנת 1998 ועד שנת 2001, כיהן רמי הסמן כיו"ר הנהלת הוועד למלחמה באיידס.
בשלב ראשון הבינו במטה המאבק כי קיימת בעיית יסוד עם חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שנכנס לתוקף בינואר 1995; התברר שלא נוצר בו מנגנון רפואי וחוקתי להוספת תרופות לסל התרופות הלאומי.
הבעיה המיידית הייתה לא רק של מטה המאבק ו"קוקטייל" התרופות, אלא גם של ציבור חולות סרטן השחלה ושל ציבור חולי סוכרת נעורים, ולשם כך צירף מטה המאבק לקואליציית הארגונים את האגודה למלחמה בסרטן ואת האגודה לסוכרת נעורים.
מטה המאבק החל בגיבוש אסטרטגיה וטקטיקה למאבק, מבנה ארגוני של המטה, מקורות ותקציב, ויצא לדרך.
כמו כן גייס המטה את הקהילה של אנשים החיוביים ל-HIV ואת הקהילה והלהט"בית בארץ ובעולם, הקהילה הרפואית, וארגוני בריאות וזכויות אדם למאבק.
קבוצת נשים אף זומנה לביתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו; כמו כן הכין מטה המאבק הצעות חקיקה ושאילתות והפיץ אותן בקרב ח"כים, ולבסוף הגיש תביעה משפטית ייצוגית נגד ממשלת ישראל.
המאבק התפתח בהדרגה, לאט בתחילתו והמריא בהמשך: מעיתונות מקומית לעיתונות ארצית; ממשבר תרופות האיידס למשבר של סל התרופות הלאומי; מנושא שלא עניין אף אחד, למשבר בתקציב המדינה שעמד לעצור את דיוני תקציב 1998 בוועדות הכנסת.
כאן כדאי וחשוב לפרט יותר.
המאבק הוביל למשבר באישור התקציב, מכיוון שבאותם ימים היו דיונים בכנסת לאישור תקציב המדינה; העלאת הנושא לתודעה הציבורית ובקרב השרים וחברי הכנסת, הובילה למשבר בין משרד האוצר לבין משרד הבריאות, שדרש את התוספת לסל התרופות.
עיקר הסיוע למטה המאבק הגיע מחברי הכנסת של מר"צ, אולם המטה שיתף פעולה עם כל הח"כים של סיעות הקואליציה של ממשלת נתניהו הראשונה, משום שהיכולת להחליט הייתה בידיה ובידי הממשלה.
שר האוצר יעקב נאמן, שסירב לכלול את התקציב הדרוש בסל התרופות, הוכרז כמוקצה על ידי הציבור, כלי התקשורת וחברי הכנסת.
בית הדין לעבודה קיבל את העתירה, והפך את ההחלטה לגורפת בעבור כלל אזרחי ישראל החיים עם HIV.
פסיקת בית הדין חייבה את הממשלה לספק ללא תשלום את כל הטיפולים החיוניים לכלל אזרחי ישראל החיים עם HIV/AIDS, והבטיחה גישה מתמדת ועתידית לכל טיפול תרופתי חדשני נגד הנגיף.
פסיקה תקדימית זו התפרסמה ברחבי העולם והיוותה מודל בעבור מדינות אחרות שהיו במצב דומה ובעבור ארגוני חולים במחלות אחרות בארץ (כך למשל, אישור ההרצפטין בעבור חולות סרטן השד, במסגרת פעילות העמותה "אחת מתשע").
כך, לאחר 70 יום של מאבק אינטנסיבי שהסתיים בפסיקת בית הדין לעבודה, שר האוצר חזר בו והסכים להקצות את התקציב הנדרש למימון הקוקטייל.
איידס הוכרה על ידי משרד הבריאות כמחלה קשה.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי עודכן והוקם מנגנון חדש לעדכון סל התרופות לטובת כלל אזרחי ישראל.
עם זאת, בעבור חלק מהאנשים החיים עם HIV ההחלטה הגיעה מאוחר מידי, משום שאצלם הווירוס הפך לעמיד לתרופות.
ריקרדו שניידר נפטר כעבור שנתיים בדצמבר 2000, כאשר הלווייתו הייתה הלווייה הראשונה בה פורסם רשמית כי מישהו נפטר מ-AIDS (עד אז אנשים לא העזו לחשוף את סיבת המוות).
לאחר פטירתו של ריקרדו שניידר, פנה בן זוגו, פטריק לוי, לקרן הפנסיה מבטחים בתביעה לקבל מהקרן את פנסיית השארים של בן זוגו.
קרן הפנסיה התנתה זאת בכך שריקרדו ופטריק יוכרו כידועים בציבור על-ידי בית המשפט.
בעקבות פניית פטריק לוי לבית הדין האזורי לעבודה בעניין זה, התקבלה בבית הדין החלטה תקדימית של ערכאה שיפוטית בארץ, המכירה בזוג הומואים כידועים בציבור.
הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל הוא עמותה שנוסדה במהלך האינתיפאדה הראשונה, בשנת 1990, במטרה להיאבק בשימוש בעינויים בחקירות על ידי כוחות הביטחון הישראליים.
הוועד פועל למניעת עינויים והתעללות של רשויות האכיפה והחקירה הישראליות: משטרת ישראל, שירות הביטחון הכללי (שב"כ), שירות בתי הסוהר וצה"ל.
הארגון פועל בדרכים משפטיות, באמצעות שדלנות לקידום חקיקה, ועל ידי מערך הסברה וחינוך, במטרה להעלות את המודעות הציבורית לנושא.
כן עוסק הוועד בתיעוד של מקרי עינויים והתעללות ומפרסם דוחות תקופתיים וניירות עמדה.
הוועד הוקם בשנת 1989 על ידי חנה פרידמן, פרופ' סטנלי כהן, ד"ר יהויקים שטיין, העיתונאי חיים ברעם, עו"ד אביגדור פלדמן, עו"ד מאזן קופטי, ד"ר רוחמה מרטון, עו"ד נפתלי אור-נר ועו"ד לאה צמל.
בשנת 1991 פרסם ארגון "בצלם" דו"ח על עינויים, אשר התבסס על עבודת תחקיר של הוועד.
בשנת 1991 עתר הוועד לבג"ץ בדרישה לבטל את המלצותיה של ועדת לנדוי, אשר התירו שימוש בלחץ פיזי מתון בחקירות שב"כ.
כמו כן, דרש הוועד בשם חופש המידע את שחרור החלק הסודי מדו"ח הוועדה שעסק בשיטות החקירה של השב"כ.
בג"ץ דחה את העתירה, בנימוק שהיא אינה מבוססת וכללית מדי.
מנכ"ל העמותה מאז ראשית 2008 היה ד"ר ישי מנוחין, שהחליף בתפקיד את חנה פרידמן, אשר ניהלה אותו מיום הקמתו.
מאז ינואר 2016 מנכ"לית הוועד היא ד"ר רחל סטרומזה.
עם חברי ועד העמותה נמנים בין השאר: אבישי ארליך, עמנואל פרג'ון וגדעון פרוידנטל.
הארגון נאבק נגד עינויים ונגד מה שהוא מחשיב, על פי האמנה הבינלאומית נגד עינויים, כיחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל של רשויות האכיפה הישראליות.
במישור המשפטי הוועד מתעד מקרים מסוג זה, מבקר עצירים וגובה עדויות ותצהירים.
הוועד עוקב אחר תלונות על עינויים והתעללות ועותר בהקשר זה לבג"ץ.
אחד ההישגים המרכזיים של הוועד הוא פסק-הדין של בג"ץ מספטמבר 1999, בעתירות שהגיש הוועד עם האגודה לזכויות האזרח, המוקד להגנת הפרט וארגונים נוספים, אשר קבע כי כמה משיטות העינויים שהיו נהוגות עד אז בחקירות השב"כ אסורות.
הם קבעו מנגנון לפיקוח על חוקרי השב"כ.
בעקבות זאת חלה ירידה משמעותית במספר המתלוננים על עינויים ופסק הדיווח על שימוש בכמה מהשיטות הקשות יותר שהיו נהוגות עד אז.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, בסתיו 2000, חלה שוב עלייה ניכרת בתלונות על עינויים בחקירות השב"כ, בהסתמך על היתרים לשימוש בהם שהותיר בג"ץ בפסק דינו.
כן התרבו גם תלונות בדבר התעללות חיילים בעצורים פלסטינים.
לנוכח זאת הוועד הרחיב את פעילותו.
הוועד עתר נגד מדיניות הסיכול הממוקד של מדינת ישראל (בג"ץ הסיכולים הממוקדים) ובעניין המצב ההומניטרי בעזה (עתירה שדחה בג"ץ).
בעקבות מאבק שניהל הוועד נגד המבת"ן (ממונה בדיקת תלונות נחקרים בשב"כ), מונתה ביוני 2013 אל"ם (מיל') ז'אנה מודזגברישוילי למבקרת תלונות נחקרים, תוך העברת התפקיד מסמכות השב"כ אל משרד המשפטים.
הוועד טען כי מצב שבו השב"כ אחראי על חקירת מעשיו אפשר התעלמות מתלונות מוצדקות באופן גורף.
הוועד מפעיל מיזם פורנזי, שלו שותפים אנשי משפט, רפואה ובריאות הנפש.
במסגרת המיזם מוכשרים אנשי מקצוע בזיהוי קרבנות עינויים ואיסוף ראיות משפטיות.
במקרים מסוימים שותף הוועד לתהליך השיקום של קרבנות עינויים.
החל מ-2015 מפעיל הוועד פרויקט אלימות משטרתית, הכולל תיעוד של אלימות שוטרים בהפגנות, גביית עדויות מאנשים האומרים שחוו יחס בלתי הולם בהפגנות ובמעצרים והגשת תלונות למח"ש.
בין שנת 2008 ל-2016 הוועד הפעיל מיזם בשם "קולנוע וזכויות אדם - דברים רעים קורים כשאנשים טובים שותקים".
המיזם כולל מפגשים שבהם מוקרן סרט העוסק בנושא זכויות האדם, ולאחר מכן דיון בנושא עם מדריך.
הפעילות ניתנת במסגרות חינוך פורמליות או בלתי פורמליות, כגון: מכינות קדם צבאיות, מתנ"סים ותיכונים.
בשנת 2022 פנה הארגון לבית הדין הבינלאומי בהאג בבקשה שיחקור מעורבים בביצוע עינויים במסגרת חקירת פשעי מלחמה בשטחים.
הוועד מקיים אירועים ציבוריים במטרה להעלות את המודעות למאבק בעינויים בישראל, במסגרת פסטיבל אקטיביזם ובמסגרות נוספות.
העמותה נהנית מתמיכה כספית של קרנות ותורמים מחו"ל וכן של האיחוד האירופי ומדינות אירופיות.
בין השנים 2006–2008 קיבלה העמותה מענקים מהקרן החדשה לישראל בסך 48,888 דולר.
הוועד למען הפלאשים שמם של מספר ארגונים שפעלו באירופה, ארץ ישראל וצפון אמריקה לפילנתרופיה למען ביתא ישראל.
איטליה - הוועד נוהל על ידי הרב שמואל צבי מרגליות ויותר מאוחר על ידי קרלו אלברטו ויטרבו.
רבים מהפעילים הצטרפו והקימו בשנות ה-60 את "הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה" בראשותו של אריה טרטקובר.
הוועד האמריקאי למען הפלאשים היה ארגון שפעל למען חינוכם של ביתא ישראל.
ועד זה תמך באופן כספי בפעילותו של הד"ר יעקב פייטלוביץ' למען ביתא ישראל.
פעילות הארגון התבססה בעיקר על תרומות של יהדות ארצות הברית ויהדות קנדה.
הוועד הוקם ב-1922 בניו יורק ושנתיים לאחר מכן החל את פעילותו באתיופיה, הוועד הקים בתי ספר, בתי כנסת ותירגם ספרי קודש, מדע ותנ"ך לשפות של ביתא ישראל וכן פעל לשפר את תנאי מחייתה של הקהילה.
בראש הוועד עמדו שלושה אישים מרכזים הרב ג'.
Max Weis"), ד"ר נורמן סליט ("Norman Salit") וד"ר יעקב פייטלוביץ'.
פעילותו של הוועד נקלעה לעיתים קרובות בבעיות כספיות וכן בהתנכלויות של הממשל האתיופי והכיבוש האיטלקי באתיופיה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, מלסה תכלה ניסה לעניין יהודי ארצות הברית בנושא, אך ללא הצלחה.
לאחר מותו של פייטלוביץ' בשנת 1955 פעילות הוועד הופסקה כליל עד שמייסדיה חזרו והפעילו אותה בשנת 1969.
ב-1974 הארגון התמזג יחד עם ארגון חברי ביתא ישראל כדי ליצור את האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה.
הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה היא עמותה ישראלית הפועלת למען עליית שארית הפלשמורה מאתיופיה לישראל.
נשיא העמותה הראשון היה השופט בדימוס מאיר שמגר.
מרכז הוועד הוא הרב מנחם ולדמן.
בוועד חברים אישי ציבור מגוונים שונים של האוכלוסייה.
הוועד המרכזי של הפת"ח הוא הגוף העליון בפת"ח האמון על קבלת ההחלטות במבנה התנועה.
על פי אמנת פת"ח, כולל הגוף 21 חברים קבועים, אשר נבחרים על ידי צירי התנועה באופן ישיר במהלך ועידת התנועה.
בדצמבר 2016 זכה במקום הראשון בבחירות לוועד המרכזי מרואן ברגותי, הכלוא בכלא הדרים.
18 מחברי הוועד נבחרים על ידי צירי פת"ח במהלך ועידת פת"ח בהליך הצבעה חשאי.
שלושה חברים נוספים נבחרים על ידי חברי הוועד שכבר נבחרו לתפקיד בהסכמה של שני שלישים מחברי הוועד.
סעיף 65 באמנת פת"ח קובע כי על מועמד לוועד המרכזי להיות חבר בתנועה במשך 15 שנים ברציפות לכל הפחות.
כמו כן, חייב המועמד להיות לפחות בדרגה של מזכיר התנועה בסניף פת"ח מחוזי או בדרגה מקבילה במנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
על מנת להיבחר, על המועמד לקבל לפחות 40% מקולות הבוחרים בוועידת פת"ח.
במידה שאחד מחברי הוועד מת, פוטר, התפטר, או אינו יכול למלא את תפקידו מסיבות רפואיות, יבחרו חברי הוועד מחליף מהמועצה המהפכנית ברוב של שני שלישים מהחברים.
בסעיף 66 באמנת פת"ח נקבע כי על הוועד המרכזי להתכנס לפחות אחד לחודש על מנת להציג את אופן הפעולה של התנועה בנוגע לכל אחד מהעניינים הרלוונטיים.
בתקופה שבין הפגישות, על כל אחד מחברי הוועד לפעול בתחומו.
כמו כן, ניתן לכנס פגישות חירום של הוועד.
בכל התכנסות של הוועד צריכים לנכוח לפחות שני שלישים מחבריו.
הוועד נושא באחריות הכוללת לכל פעולות תנועת פת"ח.
סעיף 71 לאמנת פת"ח מפרט 11 סמכויות שניתנות לחברי הוועד, וביניהן:
ביצוע החלטות ועידת פת"ח והמועצה המהפכנית של התנועה, ביניהן ביצוע התוכניות המדיניות, הארגוניות, הצבאיות והכלכליות שהוחלטו במסגרת הגופים.
מעקב אחר מחלוקות הנוגעות להפרות משמעת, יישום הוראות החוק ונקיטת הצעדים הדרושים בהתאם.
הובלת הפעולה היומית והנחיית מדיניות התנועה הפנימית והחיצונית בפן המדיני, הצבאי והכלכלי.
הובלת התנועה בתחומים הפלסטיניים, הערבים והבינלאומיים, העממיים והרשמיים.
הבטחת לכידות בתוך התנועה ואת יישום החוק במסגרתה.
הוצאת הזמנה לכינוס ועידת התנועה הכללית, הכנת לוח הזמנים והגשת דו"חות מפורטים עבורו בנוגע לפעילויות הוועד.
פיקוח על פרסום כרוזים, הודעות ומחקרים שיוצאים בשם התנועה.
גיבוש בית המשפט הביטחוני של התנועה, הגשת כתבי האישום הפנימיים ואשרורם של פסקי הדין.
במקרה של גזר דין מוות נדרש אשרור של לפחות שני שלישים מחברי הוועד.
מינוי חברי תנועת פת"ח במועצה הלאומית הפלסטינית.
נושאי תפקידים וחברים בוועד המרכזי
יו"ר פת"ח והרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, מכהן גם כיו"ר הוועד ומנהל את ישיבותיו.
יושב ראש הוועד אינו נבחר לוועד בהליך רגיל, אלא מקבל את תפקידו לאחר שנבחר לתפקיד יו"ר התנועה.
הוועד הנבחר בוועידת פת"ח השישית (2008)
בוועידת פת"ח השישית שנערכה באוגוסט 2008 נבחרו בבחירות ישירות 18 חברי הוועד.
אלו שמותיהם לפי מספר הקולות שקיבלו (מהרב ביותר למועט ביותר): מוחמד רניים, מחמוד אלעאלול, מרוואן ברגותי, נאסר אל-קדווה, סלים א-זענון, ג'יבריל רג'וב, תאופיק טיראווי, סאיב עריקאת, מוחמד דחלאן, מוחמד אל-מדני, ג'מאל מוחייסן, חסיין א-שייח', עזאם אל-אחמד, סולטאן אבו אל-עינין, נביל שעת', עבאס זכי ומוחמד אשתייה.
כמו כן מונו לוועדה מאוחר יותר סחר בסיסו, זכריא אל-ארא ונביל אבו רודיינה.
בישיבתו הראשונה של הוועד שנבחר בוועידת הפת"ח השישית, שנערכה בחודש ספטמבר 2009, הוחלט על מינוי חלק מחברי הוועד לתפקידים פנימיים בתוכו.
מזכ"ל הוועד - מוחמד רניים.
סמזכ"ל הוועד - ג'יבריל רג'וב.
הממונה על היחסים הלאומיים - עזאם אל-אחמד.
הממונה על יחסי החוץ - נביל שעת'.
הממונה על היחסים עם מדינות ערב - עבאס זכי.
עד סוף שנת 2010, כיהן מוחמד דחלאן כאחראי התקשורת של הוועד, אולם הוא פוטר מתפקידו עם השעייתו מהוועד, ובמקומו מונה לתפקיד נביל אבו רודיינה.
הוועד הנבחר בוועידת פת"ח השביעית (2016, נוכחי)
בדצמבר 2016 נערכה ברמאללה ועידת פת"ח השביעית.
קונגרס כללי של 1,400 חברים בחר את חברי הוועד המרכזי וחברי המועצה המהפכנית של פת"ח.
12 מחברי הוועד המרכזי נבחרו מחדש, ושישה חדשים הצטרפו אליו.
בין הפורשים היו: נביל שעת', נביל אבו רודיינה , זכריא אל-ארא וטייב עבד אל-רחים.
הוועד הפועל הערבי היה המוסד הפוליטי העליון של הפלסטינים מראשית שנות ה-20 ועד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 וייצג את ערביי ארץ ישראל אל מול שלטונות המנדט הבריטי.
הוועד הוקם ב-13 בדצמבר 1920 במהלך הקונגרס הערבי-פלסטיני השלישי בחיפה ובראשו עמד מוסא כאזם אל-חוסייני.
תפקידו של הגוף היה ליישם את החלטות הוועידה הערבית פלסטינית.
קריאתו המרכזית הייתה מימוש זכות ההגדרה העצמית של הערבים (לאור ארבע עשרה הנקודות של וילסון) וכינונה של מדינה ערבית עצמאית עם בית מחוקקים נבחר.
הוועד הפועל הוביל את ההתנגדות לכינונו של בית לאומי לעם היהודי על חשבון בית לאומי לערבים תושבי ארץ ישראל.
הוועד דגל במאבק חוקי ולא אלים, שכלל כתיבת עצומות, משלחות לוועידות השלום וללונדון והשפעה על דעת הקהל הערבית דרך עיתונות וכינוסים.
הוועד התפרק בשנת 1934, זמן קצר לאחר פטירתו של מוסא כאזם אל-חוסייני.
המנהיגים הפוליטיים העדיפו בתקופה זו לכנות את הוועד הפועל "ערבי", ללא התייחסות למונח "פלסטין", משום שבהגדרה "ערבי" לא היה מימד טריטוריאלי מחייב.
חברי הוועד הפועל ניסו להשפיע על המדיניות הבריטית ולשנותה לטובת הציבור הערבי באמצעות פגישות עם נציגים של ממשלת המנדט הבריטית, קיום ועידות ארציות ושיגור משלחות לאנגליה, לחבר הלאומים ולארצות שונות.
בשל סכסוכים פנימיים בציבור הערבי וקשיים כלכליים, פעילות הוועד הייתה מועטת במחצית השנייה של שנות העשרים.
הוועידות הערביות פלסטיניות הן למעשה המשך להתכנסויות הלאומיות של האגודות המוסלמיות-נוצריות שקמו עם ראשית הכיבוש הבריטי של הארץ.
הוועידה הלאומית הראשונה של אגודות אלה נערכה ב-1919 והשנייה נקבעה ל-1920, אך לא נערכה משום שהבריטים אסרו על קיומה.
כאשר הוחלט לכנס ועידה נוספת בדצמבר 1920, היא נקראה הוועידה הערבית פלסטינית השלישית.
הוועד הפועל שימש מסגרת להפיכת האגודות הלאומיות השונות ברחבי הארץ לתנועה אחת.
ב-13 בדצמבר 1920 התקיימה "הוועידה הערבית פלסטינית השלישית" בחיפה בהשתתפות 46 נציגים, מנהיגי הציבור הערבי בארץ ישראל.
חשיבותה של הוועידה השלישית, הייתה בכך שלראשונה הוקמה מסגרת כלל ארצית ששמה לה למטרה לאגד בתוכה את התנועה הלאומית.
הוועידה הייתה בעלות אופי עירוני מובהק עם דומיננטיות לחיפה, ירושלים ושכם.
מתוך 46 נציגים, 18 היו מחיפה, 9 ירושלמים ו-6 משכם.
כאשר נפתחה הוועידה, היה זה מחמד מוראד, מופתי חיפה, אשר נשא את נאום הפתיחה.
הוא ברך את הנציגים, דיבר בשבח האחדות הנוצרית-מוסלמית והכריז על נושאי הדיון: הדרישה להקים ממשלה לאומית, הסירוב לרעיון הבית הלאומי ליהודים וארגון וביצור האיגוד הלאומי.
מוראד הציע כי מוסא כאזם אל-חוסייני, זקן הנציגים, יהיה הנשיא.
בוועידה הונח המצע שהיווה את הבסיס לתביעות ולמדיניות של התנועה הלאומית הפלסטינית עד מותו של אל-חוסייני.
מעבר להתנגדות למדיניות הבריטית, הונחו שם גם היסודות לפעולת התנועה הלאומית.
ממרכז הוועידה נשלחו שני מברקים: אחד לממשלה הבריטית והשני לשריף חוסיין בבקשת תמיכה בסוגיה הפלסטינית.
התשובות לשני המברקים היו מאכזבות.
הבריטים השיבו כי למרות המחאה הם ימשיכו לדבוק במדיניותם והשריף חוסיין הביע כאב וצער על מצבם של הערבים בפלסטין.
למרות התגובות המאכזבות, הצלחתה של הוועידה הייתה עצם ההתכנסות וההכרזה על תחילתה של דרך וחזון.
כדי לבצע את ההחלטות שנתקבלו בוועידה, נבחר גוף בן תשעה חברים.
בתחילה הוא כונה "ועד מרכזי", אולם מהר מאוד נודע בכינוי "הוועד הפועל של הוועידה הערבית הפלסטינית".
בראשו עמד מוסא כאזם אל-חוסייני וסגנו היה עארף א-דג'אני.
הקמת הוועד הפועל הפכה את הוועידה מהצהרה גרידא לפרויקט מתמשך אשר במרכזו מוסד נבחר.
ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא), עארף א-דג'אני (סגן-נשיא), אבראהים שמאס (אורתודוקסי).
טולכרם: שייח' עבד אל-לטיף אל-חג' אבראהים.
רמלה: שייח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי.
המזכיר: אסחאק דרויש (לזמן קצר); ג'מאל אל-חוסייני.
הוועידה הרביעית התכנסה בירושלים ב-29 במאי 1921 שלושה שבועות לאחר תום אירועי הדמים של ראשית החודש (מאורעות תרפ"א).
מוסא כאזם נבחר לנשיא של ועד פועל חדש, שמנה 13 נציגים.
גם בוועידה זו הייצוג היה בעל אופי עירוני מובהק ודומיננטיות חיפאית (11 נציגים), ירושלמית (12 נציגים) ושכמית (17 נציגים) מתוך 82 הנציגים.
הוועידה אישרה את החלטות הוועידה השלישית והחליטה להקצות 1000 לירות מצריות לצורך הקמת עיתון בשפה הערבית והאנגלית לעשיית נפשות למען הרעיון הלאומי.
ההחלטה המרכזית הייתה לשלוח משלחת לבריטניה כדי להמשיך את המאמצים לשינוי המדיניות הבריטית בארץ.
הוועד הפועל של ועידה זו נבחר לניהול הפעולה בארץ בעת שהייתה של המשלחת הראשונה בלונדון, ולכן חברי המשלחת לא נכללו בו:
ירושלים: עארף א-דג'אני (כיהן כנשיא בזמן שחוסייני שהה עם המשלחת בלונדון).
טולכרם: סלים עבד אל-רחמן אל-חג' אבראהים.
שכם: עזת דרוזה, חאפז אע'א טוקאן (ממלא-מקום הצירים), מוסטפא בושנאק.
חיפה: שייח' מוחמד מראד, תיופיל בותאג'י (נוצרי).
בית שאן: ג'בראן אסכנדר כזמא (אורתודוקסי).
חברון: אל-חג' סלים שנייתר חג'אזי.
בספטמבר 1921 החל "אל-צבאח" להתפרסם ושימש כביטאון הוועד הפועל והתנועה הלאומית.
הוא תרם תרומה חשובה לקשר בין האגודות השונות, משום שבאמצעותו יכול היה הציבור כולו לדעת על הנעשה באזוריהן.
אלא שהוא נתקל בקשיים כספיים וב-1923 הופעתו נפסקה.
הוועידה החמישית התקיימה ב-22 באוגוסט 1922 בשכם וכונסה עם שיבת המשלחת מלונדון בראשותו של כאזם, לאחר שזו נכשלה בניסיונות לשנות את כתב המנדט.
אישורו הסופי של המנדט בסוף יולי היווה אכזבה קשה ללאומיים הפלסטינים ובמשך הדיונים בחבר הלאומים נערכו בארץ הפגנות ושביתות נגד המנדט על-בסיס הצהרת בלפור.
המשלחת הגיעה לנמל חיפה ב-21 באוגוסט וזכתה לקבלת פנים חגיגית ומשם המשיכה לקבלות פנים בעכו, צפת, טבריה, נצרת, ביסאן ושכם.
אלפים מתושבי העיר והכפרים הסמוכים לשכם יצאו אל העיר לקבל את פני המשלחת ברוב התלהבות.
ב-22 באוגוסט 1921 החלו דיוני הוועידה הערבית הפלסטינית החמישית באולם העירייה בשכם בנוכחות 104 נציגים.
ועידה זו עסקה בעיקר בדיווחי המשלחות השונות, לונדון, ז'נבה, חג'אז ובמדיניות העתידית בארץ.
השייח' סלימאן אלתאג'י אלפרוקי השביע את הנוכחים "באל, בהיסטוריה ובאומה", "כי ימשיכו במאמציהם למען עצמאות ארצנו והשגתה של האחדות הערבית באמצעים לגיטימיים וחוקיים, ולא נקבל את רעיון הבית הלאומי היהודי ואת ההגירה הציונית".
בקרב נואמיה בלטו חברי המשלחת ממכה, אשר סיפרו על פעולתם בקרב עולי הרגל והתמיכה הגדולה לה זכו בקרבם.
ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא, חבר "טבעי" בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון), שייח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר (בתוקף היותו חבר המשלחת לחג'אז), אבראהים שמאס.
יפו: עומר אל-ביטאר, שבלי אל-ג'מל (פרוטסטנטי, בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון).
טולכרם: עבד אל-לטיף אל-חג' אבראהים.
שכם: אל-חג' תופיק חמאד, אמין אל-תמימי (בתוקף היבחרותם למשלחת ללונדון).
צפת: שייח' אסעד אל-חג' יוסף קדורה.
חיפה: פואד סעד (יווני קתולי), מועין אל-מאדי (בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון).
בית שאן: עבדאללה אל-חוסיין, שייח' בשיר חסן.
רמלה: שייח' סלימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (לא השתתף בפעולות ובישיבות).
בית לחם: אבראהים ג'אסר (נוצרי).
באר שבע: שייח' ג'דוע אל-צופי.
הוועידה השישית התכנסה ב-16 ביוני 1923 ביפו וכללה נציגות נרחבת יותר מרחבי הארץ, מבחינת מספר המקומות המיוצגים.
63 נציגים נכחו בוועידה ולמרות נוכחות ירושלמית (9 נציגים) ושכמית (7 נציגים) דומיננטית מלבד נציגי הערים הגדולות, נכחו גם נציגים מביר א-סבע, סמח', ביסאן, בית לחם, טנטורה ומג'דל.
כוחה של התנועה בקרב העם הלך וגבר.
התנועה הלאומית ובמרכזה הועה"פ בראשותו של כאזם הצליחו להחרים את היוזמה הבריטית למועצה (על ידי החרמת הבחירות) והוכיחו בכך כושר גיוס והשפעה על רבים מתושבי הארץ.
על סדר היום של הוועידה היה ההסכם המתגבש בין הבריטים למלך חוסיין אודות הפדרציה הערבית.
במחצית הראשונה של 1923, חיים מרגליות קלווריסקי, שעמד בראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, הידק את קשריו עם חוסייני, כדי למתן את עמדתו כלפי הציונות.
המגעים ביניהם הביאו לכך שחוסייני החל להטיף באותה תקופה לשיתוף פעולה בין היהודים, הנוצרים והמוסלמים.
לדברי קלוורסקי, חוסייני אף עשה עצמו חולה כדי להביא לדחיית הוועידה השישית.
היהודים היו מעוניינים בדחייה זו של הוועידה שעלולה הייתה לגרום לסערת רוחות ולמהומות במהלך עונת החגים שהחלה באפריל.
על פי מכתביו של קלוורסקי, נראה כי עמדתו החדשה של חוסייני נבעה משיחודו על ידי קלוורסקי.
חודש לפני כינוסה של הוועידה, נדמה היה לרגע שהבריטים הכתירו את חוסין למלך על פדרציה ערבית הכוללת גם את פלסטין.
ערב חג הקורבן שלח חוסין מברק לכאזם בו סיפר לו על התפתחויות אלה וכאזם מיהר לאשר לו כי קיבל את ההודעה המשמחת.
חגיגות החלו ברחבי פלסטין ובעבר הירדן.
אך השמחה שוב הייתה מוקדמת מדי.
הרברט סמואל, הנציב העליון, מיהר להכריז כי לא יהיה שום שינוי במנדט וחוסין הועמד על טעותו בקריאתו הסלקטיבית של המסרים שקיבל מלונדון.
החגיגות נפסקו, אך המשא ומתן בין חוסין לבריטים המשיך וכך גם הלחץ מצד הועה"פ שלא יוותר על פלסטין בתביעותיו.
חוסין, בניגוד לשני בניו, נותר נאמן לסוגיה הפלסטינית ולא הסכים לשאת ולתת על עצמאותה של פלסטין.
הוויתור על פלסטין היה הרה אסון גם מבחינתו וגם מבחינת הפלסטינים, הוא היה שומט את הקרקע תחת טיעון ההבטחה של מקמהון לחוסין.
הדיונים בוועידה התלהטו כאשר נידונה מידת האמון בחוסין ובנאמנותו לסוגיה הפלסטינית.
החלוקה הייתה בין אלה שקראו להמשיך וללחוץ על המלך לא לשאת ולתת על עתידה של פלסטין בתוך המנדט הנוכחי, לבין אלה שקראו לתמוך במלך עם נכונות רבה יותר לפשרה.
אמין אל-תמימי היה מנאמני בית האשם וודיע אלבסתאני מחיפה (1954-1888, נוצרי מרוני ממוצא לבנוני מיוחס, עו"ד במקצועו) היה ממטילי הספק בנאמנותו של חוסין.
ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא, חבר "טבעי" בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון), שייח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר, אסחאק דרויש (החל בתחילת 1925), ג'מאל אל-חוסייני, ג'ודת אל-נשאשיבי (ייצג את יריחו, זמן קתר לאחר מכן הפסיק לפעול בוועד).
ג'נין (נציגי העיר לא השתתפו בוועידה ומסרו על בחירת נציגיהם לאחר שהסתיימה): עווני עבד אל-האדי.
שכם (נציגי העיר מסרו על בחירת נציגיהם לאחר שהסתיימה הוועידה): אל-חג' תופיק חמאד, חאפז אע'א טוקאן, אמין אל-תמימי (בתוקף המשלחת ללונדון), רפיק אל-תמימי (ייצג את נפת ג'מאעין).
חיפה: שייח' מוחמד מראד, עקאב אל-יחיא (בסוף 1924 כבר לא היו חברי הוועד), ודיע אל-בוסתאני (מרוני, בתוקף המשלחת ללונדון).
בית שאן: פריד פח'ר א-דין (בסוף 1924 כבר לא היה חבר הוועד).
חברון: שייח' עליאן אבו ע'רביה (בסתיו 1923 הצטרף אל האופוזיציה), שייח' טאלב מרקה (מונה במקום אבו ע'רביה).
בית לחם: עיסא בנדכ (אורתודוקסי).
באר שבע: שיחי' ג'דוע אל-צופי (בסוף 1924 כבר לא היה חבר הוועד), שייח' אבראהים אבו רקייק.
נוצרים שנבחרו על בסיס עדתי: ח'ליל א-סכאכיני (ירושלים, אורתודוקסי), מישל בירותי (יפו, בסוף 1924 כבר לא היה חבר הוועד).
מזכיר: ג'מאל אל-חוסייני (א-סכאכיני החליפו כששהה בהודו עם משלחת המועצה המוסלמית העליונה).
סוגיית המנדט בפלסטין הייתה לאבן הנגף המרכזית בדיונים בין חוסין ושליחו (נאג'י אלאציל) לבין הבריטים.
לו היו מוכנים הפלסטינים להתפשר בנושא כתב המנדט בפלסטין, ייתכן כי רעיון הפדרציה תחת הכתר ההאשמי היה מתאפשר.
אך מה שקרה בסופו של דבר היה חיסול רעיון הפדרציה, עם הכרזת הח'ליפות וכיבוש החג'אז על ידי אבן סעוד.
חוסין פינה את מקומו לבעל ברית חזק ונמרץ הרבה יותר ממנו לבריטניה (בית סעוד) וכאזם ניצח בקרב אבל הפסיד במערכה.
פדרציה ערבית הכוללת את הצהרת בלפור לא הוקמה, וכאזם נכשל שוב בניסיון להפוך לבעל בריתם של הבריטים.
לדברי קלוורסקי, חוסייני הבטיח לו כי כל זמן שהוא יהיה לצד הציונים, הוא יוודא כי ההחלטות הקיצוניות שנתקבלו בוועידה השישית לא תוצאנה אל הפועל.
אלא שכאשר לא היה לו כבר מספיק כסף לשלם, נעלמה עמדתו המתונה של חוסייני.
הוועידה השביעית (20–27 ביוני 1928, ירושלים) כונסה לאחר שהוסרו המכשולים שמנעו ממנה להתכנס עד אז.
חוגי האופוזיציה, לאחר הניצחון בבחירות לרשויות המקומיות והניצחון בבחירות למועצה המוסלמית העליונה, היו חזקים דיים כדי להכתיב את התנאים בהם תכונס הוועידה הקרובה.
רצונם העז של מנהיגי שני הצדדים לכנס ועידה לאומית הביא למשא ומתן שהתנהל לאורך המחצית השנייה של 1927 ובראשית 1928. "מאזן האימה" בין הכוחות הפוליטיים הוא שאפשר משא ומתן של ממש בין הפלגים השונים.
האליטה הירושלמית הסכימה כי שני הפלגים יזכו לייצוג שווה בוועידה והודות ללחצים מחוץ לירושלים הובטח כי הייצוג בוועידה יהיה לפי גודל האוכלוסייה בעיר או הכפר.
הודות ללחץ הקהילות הנוצריות, הובטח גם כי ישוריינו מקומות לנציגים נוצרים בוועידה.
ניצחונם היחיד של החוסיינים במשא ומתן היה כינוסה של הוועידה בירושלים.
מלבד נקודת זכות זו, הם אבדו את הגמוניה שלהם בוועידה, שכן היו רק 28 צירים ירושלמים מתוך סך של 227 צירים.
הקשר שהחל להיווצר בין כאזם לראע'ב נשאשיבי היווה בסיס חשוב נוסף לכינוס הוועידה.
ראע'ב, הדמות המרכזית של האופוזיציה לחג' אמין אל-חוסייני, רחש כבוד רב לכאזם על כך ששמר על נייטרליות בבחירות לעיריית ירושלים.
לטענתו, לא הייתה בינו לבין כאזם כל איבה אישית בשל סוגיית הפיטורין ממשרת ראשות העיר, זאת בניגוד לאיבה שרחש לחג' אמין.
ראע'ב תיאר את כאזם כ"פטריוט אמיתי...
למרות שלא הסכמתי לעיתים עם העדר מתינותו, איני יכול למצוא פגם באישיותו וביושרו".
ראע'ב ראה עצמו שותף לכאזם, "עבדנו יחד בשירות הציבורי כדי להגן על זכויות הערבים בפלסטין", "מעולם לא הפסקנו לבקר אחד את השני, לאהוב אחד את השני ולכבד אחד את השני, הבאשא היה אדם גדול".
העיתון אלג'אמעה אלערביה ביום כינוס הוועידה הכריז: "סוף סוף נערכת הוועידה הערבית הפלסטינית השביעית אשר האומה ציפתה לה בסבלנות", והזהיר את הנוכחים מפני פלגנות וויכוחים היכולים לקלקל את מפגן האחדות הלאומית.
העיתון הרחיב גם על האווירה הטובה השוררת בארץ בגלל כינוס הוועידה.
אלג'אמעה תמלל לאורך השבוע את דיוני הוועידה וסיכמה בשיר הלל לוועידה, לאחדות האומה ולאחדות הרצון של כל המפלגות בעצמאות האומה וחירותה.
הוועידה החלה באיחור של שעתיים וחצי בשל איחור המשלחות.
עיזאת דראוזה פתח רשמית את הוועידה ומיד הציע את כאזם כנשיאה, הצעה שהתקבלה.
לאחר מכן הציע את שמות מזכירי הוועידה וכאן כבר הורגש כי מדובר אמנם בוועידה מאוחדת, אך מכילה שני גושים נפרדים.
חמשת מזכיריו של כאזם נחלקו בין מג'לסיון (מחנה התומכים במועצה המוסלמית העליונה והחוסיינים) ומעארצ'ה (האופוזיציה).
כאזם פתח את הדיונים והציע להתחיל לדון בנושא המועצה המחוקקת.
באותה תקופה, כאמור, עסק כאזם במגעים סודיים עם הנציב העליון בשיתוף ראע'ב נשאשיבי לכינונה.
הוא אינו מוזכר בהמשך דיוני הוועידה כדובר, אך נותר לו מקומו הרשמי והייצוגי.
בוועידה זו, כמו בוועידות הקודמות, שליחת מברקים הייתה עניין מרכזי וכאזם כנשיא הוועידה שלח מברקי ברכה לפרלמנט הסורי של 1928 ולגורמים נוספים ברחבי העולם הערבי.
כאזם ברך את הסורים "על דרך החיים החופשיים ברוח הג'יהאד והנאמנות לארץ", לאחר המרד שדוכא באכזריות על ידי הצרפתים.
הג'יהאד מבחינת כאזם היה מבורך כשהתרחש מעבר לגבול.
ישיבתה השנייה של הוועידה החלה במחווה פן-ערבית של שלוש דקות דומיה לזכר השהידים של פלסטין, סוריה ולזכר המנהיג המצרי הנערץ סעד זע'לול, שהלך לעולמו כמעט שנה לפני כינוס הוועידה.
במרכז דיוני הוועידה עמד נושא המועצה המחוקקת, ולצדו עניינים נוספים כמו נטל המיסים, זיכיון ים המלח, הגירה וקבלת אזרחות.
רוח הדיונים בוועידה הייתה אנטי-ציונית פחות מהוועידות הקודמות, וזאת הודות לשנתיים של משבר קשה במפעל ההתיישבות הציוני, אשר התבטא הן בירידה במספר המהגרים לארץ והן במשבר הכלכלי שפקד את היישוב באותם ימים.
העיתונות הערבית באותה תקופה דיברה במונחים של קץ הציונות.
כתוצאה מרוח אנטי-ציונית ממותנת זו, לראשונה לא התקבלה בוועידה לאומית החלטה מפורשת נגד הצהרת בלפור.
הוועידה הסתפקה בהחלטה המאשרת את ההחלטות הוועידות הקודמות.
בוועידה זו חודשה פעילותו של הוועד הפועל.
בסופה של הוועידה נבחר למעשה הועה"פ האחרון.
נקבע שכל נפה תיוצג על ידי שני צירים מוסלמים, אחד ממחנה המועצה המוסלמית העליונה ואחד ממתנגדיה, ובנוסף עליהם 12 נציגי הנוצרים.
חציים של חברי הוועד הפועל היו עתה חברי אופוזיציה וחציים חברי המג'לסיון, לפי מפתח אזורי.
לאחר הוועידה מסרה לשכת הוועד הפועל לנציב העליון את דרישת הוועידה "לכונן ממשלה ייצוגית בפלסטין".
אופי החלטות הוועידה והרכב הוועד הפועל ביטאו את ניצחון האופוזיציה והדרך המתונה, אולם היא כללה גם סימנים מבשרים לעליית כוחם של גורמים חדשים, צעירים ורדיקליים.
דראוזה, ממארגני הוועידה, רשם בזיכרונותיו כי זו הייתה הוועידה החלשה ביותר כל הוועידות, משום שנכחו בה הנאמנים ביותר מהתנועה הלאומית לצד נאמני הבריטים ומשתפי הפעולה עם היהודים.
ריבוי הנציגים מבחינתו העיד על רפיון ולא על עוצמה ואחדות לאומית.
ההיסטוריונית ביאן אל-חות הסכימה עם הערכתו של דראוזה, אך הוסיפה כי על חולשה זו, "חיפתה מנהיגותו של כאזם, 'השייח' הנערץ' (אלשייח' אלוקור), שהיה להם (לוועד הפועל) למופת, והוא מי שאפשר חזית אחידה כלפי חוץ ואת הסתרת הסתירות הפנימיות".
את דבריה סיכמה כך: "לא היה מנוס מהקמת מוסדות פוליטיים חדשים".
ניתן להתייחס לוועידה גם באופן אחר.
זו הייתה הפעם הראשונה שנוצרה מערכת של איזונים ובלמים בתנועה הלאומית.
לאחר מספר שנים של משא ומתן נולדה מסגרת מאוזנת שהייתה פרי של מאבק לגיטימי על הגמוניה.
בגלל הלחץ האופוזיציוני, האליטות המקומיות היו חייבות להתפשר על מקומן היחסי ולהכניס גורמים שעד כה היו בשוליים למרכז, וגם הנוצרים זכו למקום של כבוד בועה"פ שהוקם (רבע מהנציגים).
ה"חולשה" עליה כתב דראוזה היא הפשרה על דרכה של התנועה הלאומית.
בהכרח, תנועה רחבה יותר פרושה פשרות על אופייה של הדרך, פשרות שמספר גורמים סירבו להכיל.
לאחר הוועידה עמד כאזם בראש ועד-פועל שהתקשה להתכנס והתקשה להביע הסכמה כדי לצאת לפעולה משותפת.
התמונה המפורסמת של צירי הוועידה השביעית באולם רודת אלמעארף שווה אלף מילים: כאזם יושב בין שני גושים נפרדים, לשמאלו ראע'ב אלנשאשיבי, ראש העיר ירושלים, ולימינו בן-דודו אמין, נשיא המועצה המוסלמית העליונה.
פעילותו של כאזם בשש השנים שלאחר מכן נותרה בצל המאבק בין השניים.
גם אם היה לאחדות הלאומית הרגעית הזו הפוטנציאל להימשך, אירועי קיץ 1928 זעזעו שוב את הארץ ואת התנועה הלאומית.
ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא), שייח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר (ייצג את צפת), אסחאק דרויש (במרץ 1931 מונה כנציג טבריה במקום צדקי אל-טברי, שהתפטר, אולם זה המשיך את למעשה את חברותו ודרויש הפך לחבר נוסף מירושלים), ג'מאל אל-חוסייני (ייצג את בית לחם), זכי נוסייבה.
יפו: עומר אל-ביטאר, יוסף אל-דג'אני.
עזה: עבד אל עט'ים ע'וציין, ח'ליל בסייסו.
טולכרם: סלים עבד אל-רחמן אל-חג' אבראהים, האשם אל-ג'יוסי.
ג'נין: עווני עבד אל-האדי (ייצג את בית שאן), פהמי אל-עבושי, פואד אל-קאסם עבד אל-האדי.
שכם: עאדל זעייתר, עזת דרוזה, אחמד א-שכעה, עבד אל-כרים צופאן (שני צירי נפת ג'מאעין).
צפת: צובחי אל-חדרא (התפטר בספטמבר 1930), שייח' אסעד אל-חג' יוסף קדורה (התפטר בסוף 1930), שייח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר (מונה על ידי האגודה המוסלמית-נוצרית של צפת במקום חדרא), ד"ר ג'מאל עז א-דין (מונה על ידי האגודה המוסלמית-נוצרית של צפת במקום קדורה).
טבריה: צדקי אל-טברי, פאיז אל-טברי.
נצרת: צאלח א-צפדי, עבאס אל-פאהום, מוחמד תקי א-דין אל-פאהום (במרץ 1931 מונה במקום עבאס).
עכו: תאופיק חקי אל-עבדאללה, עבד אל-קאדר א-שבל.
חיפה: שייח' מוחמד מראד (נפטר בתחילת אפריל 1929), רשיד אל-חג' אבראהים (נכנס במקום מראד לאחר מאורעות תרפ"ט), מועין אל-מאדי.
בית שאן: יוסף זמאריק, עווני עבד אל-האדי.
לוד: אחמד סיף א-דין אל-חוסייני.
חברון: שייח' טאלב מרקה (נאסר על חלקו בפרעות בחברון באוגוסט 1928), שייח' עבדאללה טהבוב (מילא את מקומו של מרקה עד לשחרורו באפריל 1932), נאצר א-דין נאצר א-דין.
בית לחם: סעיד דרויש (מאלחה), ג'מאל אל-חוסייני.
רמאללה: עומר צאלח אל-ברע'ותי (דיר ע'סאנה), סעיד עבדאללה חסן (ביתוניה).
באר שבע: שייח' אבראהים א-צאנע, שייח' חאמד א-צאנע.
המזכיר: ג'מאל אל-חוסייני, עווני עבד אל-האדי, מוע'נם אליאס מוע'נם.
עומר א-צאלח אל-ברע'ותי ועזת דרוזה מילאו את מקומם של חוסייני והאדי כשיצאו ללונדון עם המשלחת הפלסטינית באביב 1930. מזכיר הלשכה אחרי הוועידה: צובחי אל-חדרא (1929–1930), צפות יונס אל-חוסייני (1931–1934).
סגן הנשיא: יעקוב פראג', תופיק חקי אל-עבדאללה (עכו).
המאבק במנדט הבריטי בתחילת שנות ה-20
פעילותו של הוועד הפועל התמקדה בין היתר בשלילת הלגיטימיות של הצהרת בלפור והכללתה כלשונה בכתב המנדט.
כתנאי להכרה בשלטונות המנדט דרש הוועד הפועל מהבריטים להקים בארץ ממשלה, שתיבחר על ידי תושבי הארץ שהיו בה עוד קודם למלחמה ולהפסיק את הגירת היהודים ארצה.
מטרתם הייתה לכונן ממשלה בעלת ייצוג שרובו ערבי, שתנהג על פי החוק העות'מאני ושתמנע את הפרדת ארץ ישראל משאר ארצות ערב השכנות.
ממשלת בריטניה דחתה את התנאים הללו ולא הכירה בוועד הפועל כגוף שמייצג באופן רשמי את ערביי ארץ ישראל.
למעשה סירבו הבריטים לראות בערביי ארץ ישראל ציבור שזכאי להגדרה עצמית, אלא ראו בו ציבור שמורכב מעדות שונות.
בשיחה עם נציגי הוועד הפועל הערבי בירושלים במרץ 1921, דחה שר המושבות צ'רצ'יל את האפשרות שארצו תחזור בה מהצהרת בלפור: "מבקש אני להפנות את תשומת ליבכם אל החלק השני של הצהרת בלפור, המבטיח לתושבי הארץ במוצהר ובמפורש את ההגנה על זכויותיהם האזרחיות המדיניות [...].
העובדה, כי ארץ ישראל תכיל בית לאומי ליהודים, אינה אומרת שתחדל להיות בית לאומי לאחרים, או שתיכון ממשלת יהודים למשול בעם הערבי".
במאי 1921 מיהר מוסא כאזם אל-חוסייני להסתייג בפני הנציב העליון בשם הוועד הפועל מההתפרצויות האלימות של מאורעות תרפ"א.
בתגובה לנאומו של הרברט סמואל ב-3 ביוני 1921, קבע הוועד הפועל כי "שקט ושלווה ישררו בארץ רק כאשר יחיה בה עם אחד, בעל לשון אחת, לאומיות אחת ואינטרס אחד".
ב-2 בנובמבר 1921 הצליחו החוגים הקיצוניים להפוך את הפגנת המחאה נגד הצהרת בלפור להתפרצות נגד היהודים, אולם הוועד הפועל הסתייג ממנה והמשטרה הצליחה לדכאה.
לאחר הפגנה זו, לא היו עוד התפרצויות אלימות עד 1929. אחת הדרכים לביטול הצהרת בלפור הייתה באמצעי שכנוע והסברה.
משלחת בראשותו של מוסא כאזם אל-חוסייני יצאה באוגוסט 1921 לשליחות של כשנה בבריטניה במהלכה פעלה לביטול ההצהרה.
פסקה 4 של סעיף 22 באמנת חבר הלאומים שנתקבלה ביוני 1919, קבעה כי "עדות מסוימות, שהשתייכו בעבר לאימפריה הטורקית הגיעו לדרגת התפתחות כזאת, כך שאפשר להכיר בהן, באופן זמני, כאומות עצמאיות...
משאלותיהן של עדות אלה חייבות להיות השיקול העיקרי בבחירת המנדטור".
בתזכיר של הוועד הפועל לחבר הלאומים ב-1922 טענו הערבים כי "סעיף זה מתייחס וחל על פלסטין ותושביה".
כדי להוכיח את צדקת תביעתם לארץ ישראל, הציגו הפלסטינים, בין היתר, את טענתם הבסיסית בדבר הרציפות ההיסטורית של ישיבת הערבים בארץ.
בתזכיר נכתב כי האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל מורכבת "מצאצאי האנשים היושבים בה משחר ימי ההיסטוריה בתוספת האלמנטים האמורי, החיתי, הפניקי, הפלשתי ואחרים".
אולם מאמצי המשלחת לא הועילו.
ביולי 1922 אישר חבר הלאומים את כתב המנדט ובכך קיבלה הצהרת בלפור גושפנקה בינלאומית נוספת לזו לה זכתה בוועידת סן רמו שנתיים קודם לכן.
בינואר-פברואר 1921 ארגן הוועד הפועל מסע של שליחת מכתבים לעיתונים מצד גורמים ציבוריים שונים, המודיעים כי הוועד מייצג אותם ועמדותיו מייצגות את הציבור הערבי כולו.
במשך הזמן נוצרה מתכונת עבודה בינו לממשלה והפגישות הרבות עמו שיוו לו משמעות ייצוגית הן בעיני הציבור והן בעיני הממשלה.
ב-1922 ביקשו שלטונות המנדט להרכיב מועצה מחוקקת שישבו בה עשרה מוסלמים, שני יהודים, שני נוצרים, ועשרה פקידי ממשלה ובראשה יעמוד הנציב העליון.
"הוועד הפועל הערבי" סירב לקחת חלק במוסד החוקתי הזה, שכן סימל הדבר בעיניו השלמה עם כתב המנדט בכלל הצהרת בלפור בפרט.
באוקטובר אותה שנה, ערכה הממשלה מפקד אוכלוסין לקראת הבחירות למועצה.
הוועד הפועל התנה את תמיכתו במפקד, בכך שיירשמו גם הפלסטינים שנמצאים מחוץ לארץ ישראל.
הממשלה קיבלה את התביעה, והוועד הפועל קרא לאוכלוסייה הערבית לקחת חלק במפקד, שיקבע את גודלו של הרוב הערבי ובכך ישרת את עניינו.
בפרשה זו הוכיח הוועד את יכולתו לשבש את כוונות הממשלה, והלחץ שלה עליו לקרוא לציבור הערבי להשתתף במפקד רק חיזק את מעמדו.
מיד לאחר הוועידה החמישית, החל הוועד הפועל לארגן מסע לשכנוע האוכלוסייה להימנע מהשתתפות בבחירות, שהחל בספטמבר 1922, בהחלטה שחברי המשלחת של הוועידה החמישית יסיירו בערי הארץ ויסבירו את הנזק שבהשתתפות.
בפברואר 1923 נערכו הבחירות, אך הן הוחרמו על ידי רוב הערבים ובמאי הן בוטלו.
ההחרמה הפגינה את מידת השפעתו של הוועד הפועל על הציבור הפלסטיני.
ניסיונות הממשלה להניא את הוועד הפועל מעמדתו השלילית לגבי מפקד האוכלוסין והבחירות, היו למעשה הכרה שלה בו כדובר הציבור הפלסטיני, אלא שהיא לא הסכימה להכיר בזכותו לפעול כנציגו.
ב-1922 החלו הוועד הפועל והמועצה המוסלמית העליונה לנהל מסע תעמולה בארץ ובעולם המוסלמי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם.
הוועד עשה שימוש בציור יהודי שבו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד, כהוכחה לכך.
תעמולה זו הגיעה לשיאה בסוף יוני אותה שנה, עם יציאתה של משלחת פלסטינית למסע איסוף כספים בחג'אז בעונת החג'.
הידיעות על הניצחונות הטורקיים על היוונים באנטוליה בספטמבר 1922 עוררו התלהבות רבה בקרב הפלסטינים.
ניצחון המוסלמים הטורקים עורר תקוה שתהיה לו השפעה על שאלת ארץ ישראל, ובנובמבר שיגר הוועד הפועל משלחת לאסטנבול ולוועידת השלום בלוזאן, כדי להשיג את תמיכת הטורקים בתביעות הפלסטיניות.
אולם לאכזבת הפלסטינים, החליטו הטורקים בוועידה להשלים עם הסטטוס קוו בארצות שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית.
המשלחת הגיעה בדצמבר ללונדון ובינואר 1923 נפגשה עם מזכיר המושבות החדש, אך זה החליט להמשיך במדיניות קודמו.
בנובמבר 1923 הוקמה "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית", כאופוזיציה לוועד הפועל הערבי ולאגודות הלאומיות הקשורות בו.
מתחילת הופעתה, נלחם בה הוועד הפועל באמצעות משלחות ששלח לכל רחבי הארץ שהסבירו את אופייה "הבוגדני".
המפלגה נכשלה בניסיונה לכלול בתוכה את כל חוגי המתנגדים לוועד הפועל.
בשל מצעה האנטי-ציוני, חידשו הגורמים הציוניים בתחילת 1924 את מאמציהם להקים ארגון ערבי המתנגד לוועד הפועל הערבי וגם תומך או לפחות נמנע מלתקוף את הציונות.
על רקע זה, החלו להופיע בתחילת אותה שנה מספר ארגונים שקראו לעצמם "מפלגת החקלאים" (חזב אל-זראע).
הוועד הפועל סירב להגיע להסכם עם מתנגדיו, ובמהלך אותה שנה החריפו היחסים בין שני המחנות.
בשנים 1924–1928 עסק משרד הוועד הפועל בניהולו של ג'מאל אל-חוסייני בשיגור תזכירים לממשלה ולחבר הלאומים ושליחת מכתבי מחאה בנושאים שונים.
כמעט ולא אורגנו הפגנות נגד הציונות וגם מסורת ימי השבתון ביום הצהרת בלפור פסקה.
יוצאת דופן הייתה שביתה כללית בכל ערי הארץ, שארגן הוועד הפועל ב-25 במרץ 1925, יום ביקורו של בלפור בארץ.
דעיכת הפעילות הביאה להתרוקנות המשאבים הכספיים עד שבשנת 1926 כבר לא נשאר כסף אפילו להוצאות השוטפות ובמהלך 1927 המשרד נסגר למעשה.
במרוצת העשור הלך מעמדו של הוועד הפועל ונחלש.
סירובו של הוועד הפועל להשתתף בממסד החוקתי הביא לכך שהבריטים התמידו בסירובם לראות בגוף זה כמייצג הפלסטינים; בד בבד העמיקו היריבויות בין החמולות; ובמקביל קם לוועד מתחרה בדמות "המועצה המוסלמית העליונה".
החל מראשית השלטון הבריטי ועד מחצית שנות ה-30, טענו הפלסטינים כי ההגירה הציונית גורמת להרעה במצב הכלכלי בארץ ישראל.
ב-12 באפריל 1925 הוסבר בתזכיר הוועד הפועל לחבר הלאומים כי "פלסטין היא ארץ חקלאית לגמרי, ואילו היהודים בכל רחבי העולם הם בדרך כלל סוחרים ומלווים בריבית".