tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי המהפכה הגרמנית מ-1919-1918 הצטרף מויסי לזמן קצר ל"ברית ספרטקוס" המרקסיסטית.
ב-1920 השתתף בהצגת הבכורה בפסטיבל זלצבורג של המחזה של הוגו פון הופמנסטאל "Jedermann" לפי המחזה אנגלי כלאדם מן המאה ה-15.
התקשה להסתגל לזרם האקספרסיוניזם הגרמני ולתיאטרון האפי שעלו בגרמניה עם במאים כמו ארווין פיסקטור וברטולד ברכט.
לבסוף אחרי עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עזב את גרמניה וקיבל את האזרחות האלבנית מהמלך זוג הראשון.
1934 לבקשתו הוענקו לו האזרחות האיטלקית והאלבנית
הוא נפטר מדלקת ראות בווינה במרץ 1935. גופתו נשרפה במשרפת זימרינג ואפרו נקבר בבית הקברות מרקוטה על יד האגם לוגנו בשווייץ.
ב-1906 הריע לו הקהל על משחקו כאוסוולד במחזה רוחות מאת הנריק איבסן ובבכורת "האביב המתעורר".
גם ביצועו את התפקידים המלט, אדיפוס, פאוסט ורבים אחרים זכו לשבחים רבים, כמו קולו והבעותיו הרגשיות.
מויסי שיחק גם בתפקידים אוטלו, דיובדט ב"דילמת הרופא" מאת ברנרד שו.
פרט לדויטשס תיאטר, הוא הופיע בפולקסתיאטר ובתיאטר אין דר יוזפשטאדט בווינה.
מויסי סייר ברחבי העולם - כולל בארגנטינה, בריטניה, צ'כוסלובקיה, מצרים, צרפת, יוון, הולנד, הונגריה, איטליה, יפן, מקסיקו, רומניה, שוודיה, ארצות הברית וכו.
מויסי היה בעיקר שחקן תיאטרון אולם הופיע בשנים 1935-1910 גם בעשרה סרטים, מתוכם שבעה סרטים אילמים.
התבלט בעיקר בסרט "הסטודנט מפראג" מ-=1913.
על אף היותו אלבני ונוצרי, בגלל שמו, שמקורו בשם משה באלבנית וביוונית, היו שהדביקו לו בטעות זהות יהודית, לפחות חלקית.
האמן היה ידוע גם ביחסיו הטובים עם עמיתים יהודים, בתקופה שבה האנטישמיות ידעה שיאים.
הוא טען שכנוצרי, אינו יכול לסבול ולראות איך נגיף האנטישמיות מדביק אנשים, לאומים ומדינות נוצרים, וגוזל מהם כל צלם אנושיות וצדק.
קרו מקרים שבהם נאצים התפרעו בהופעות שלו, כמו בעיר מנהיים, בעת הופעתו במחזה של ברנרד שו.
הם צעקו "מויסי יודה" ו"שו יודה".
המחזה "האסיר" על נפוליאון - הוצג בהמבורג, נחשב ללא מוצלח
פרט לאלבנית, דיבר מויסי על בוריין אנגלית, צרפתית, גרמנית, יוונית, איטלקית וספרדית
ב-1913 היא הקימה בברלין בית הספר מריה מויסי לדרמהף שבו לימד בעלה.
לזוג נולדה במינכן בת - ביאטריצ'ה מויסי, לימים ביאטה פון מולו (1998-1906).
ב-1919 עם השחקנית הגרמניה יוהנה טרווין (בשמה האמיתי יוהנה וילמינה וינטר).
מויסי נולדה בת נוספת מחוץ לנישואים עם השחקנים הרטה המבך :בטינה מויסי (2023-1923) .
בטינה התחתנה לימים - ב-1959 - עם אספן היהודי-אמריקאי היינץ ברגרון.
אחד מבניה, ניקולס ברגרון הוא טייקון פיננסים ואספן ובנה השני, אוליבייה ברגרון הוא היסטוריון של האמנות.
ב-1919 התחתן מויסי עם השחקנית הגרמניה יוהאנס טרווין (שם בלידה:וינטר)
נין של מויסי הוא השחקן הגרמני גדאון בורקהרד, בן לאליזבת פון מולו, נכדתו של מויסי.
הגנרל האלבני ספירו מויסיו היה בן דוד בדרגה שנייה של אלכסנדר מויסי.
בנו של ספירו מויסיו הוא נשיא אלבניה בשנים 2007-2002 אלפרד מויסיו.
1962 - בימי השלטון הקומוניסטי, לאחר המוות - הוענק לו התואר "אמן העם" של אלבניה
רחובות נקראים על שמו של מויסי בברלין, זלצבורג ווינה.
התיאטרון הלאומי בעיר דורס נקרא על שמו
בעיר דורס ביתו הפך למוזיאון
1995 - לרגל 60 שנה למותו הוכרזה באלבניה "שנת אמנות" שהוקדשה לזכרו, בחסות הקרן "אלכסנדר מויסי".
2005 - אנדרטה של מויסי נחנכה בווינה
2005 - אוניברסיטה שהוקמה בעיר דורס נקראה על שמו
בית הספר לדרמה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות בטירנה נקרא על שמו.
בעיר קאוואיה באלבניה, עיר הולדתו של אביו, בית ספר תיכון והתיאטרון המקומי נקראים גם כן על שמו.
אלכסנדר מוקדון נותן אמון ברופא פיליפוס הוא ציור שמן מאת האמן הפולני הנריק סימירדזקי שצויר בשנת 1870 ומוצג כיום במוזיאון הלאומי לאמנות בבלארוס.
סימירדזקי נודע בסגנונו האקדמי ובציוריו של סצנות מהעולם העתיק היווני־רומי.
היצירה מתארת אפיזודה דרמטית ממסע הכיבוש של אלכסנדר הגדול באסיה הקטנה בשנת 333 לפני הספירה, ובמרכזה מערכת האמון שבין המלך לרופאו, פיליפוס האקרנני .
במרכז הציור נראה אלכסנדר שוכב על יצועו ואוחז בידו הימנית שיקוי מרפא.
לצדו ניצב הרופא פיליפוס, המחזיק בידו את מכתב האזהרה שקיבל אלכסנדר משר הצבא פרמניון, שבו נטען כי פיליפוס שוחד על ידי המלך הפרסי דריווש השלישי ונשלח להרעילו.
אלכסנדר, בעודו שותה את התרופה, מוסר לרופא את המכתב ובוחן בדריכות את תגובתו.
מאחור, בחלקו השמאלי של הציור, מתוארים אנשי פמלייתו של אלכסנדר, הצופים במחזה ומשוחחים ביניהם.
התמונה כולה מתוארת באיכות של קיארוסקורו, המחזקת את הדרמה הרגשית של הסצנה.
משמאל מופיע ילד, אשר נוכחותו מעוררת הרהור על הדהודו העתידי של האירוע.
הציור מבוסס על תיאור היסטורי המופיע אצל אריאנוס, קורטיוס, ופלוטרכוס, לפיו חלה אלכסנדר במחלה קשה לאחר ששחה בנהר קידנוס שבקיליקיה.
רופאיו הקבועים חששו לטפל בו מחשש להשלכות של כישלון רפואי, ולכן קרא אליו רופא אחר בשם פיליפוס האקרנני.
לפני שהחל בטיפול, קיבל אלכסנדר מכתב מפרמניון שהזהיר מפני בגידה.
חרף האזהרה, בחר אלכסנדר להאמין ברופאו, שתה את השיקוי ונתן לו את המכתב תוך כדי כך.
המעשה נתפס כעדות לאמון מלא, ונחשב לנקודת מפנה במסעו של אלכסנדר, אשר התאושש והמשיך במסעות כיבושיו.
הציור מדגיש את יסודותיה של מערכת יחסים בין רופא למטופל, כשהאמון משמש בה תנאי ראשון להחלמה.
עצם בחירתו של פיליפוס לטפל במלך, על אף הסיכון האישי, משקפת תחושת שליחות ואת מחויבותו של הרופא לשלומו של המטופל.
התנהלותו של אלכסנדר, אשר ממשיך לשתות את התרופה תוך הצגת המכתב, מבטאת תקשורת ישירה, כנה ובטוחה בין שני הצדדים - ערך הנתפס כמהותי ברפואה מאז ועד ימינו.
הבחירה האמנותית להציב את המבט של אלכסנדר על פיליפוס יוצרת מתח חזותי שמגלם את שבריריות המעמד, אך גם את עוצמת האמון.
הציור מגלם בתוכו אלמנטים סמליים עמוקים הקשורים לא רק להיסטוריה אלא גם לערכי יסוד במקצוע הרפואה.
המעשה של שתיית התרופה לעיני הרופא, בצירוף ההחלטה לשתף אותו באזהרה, מסמל את נכונותו של המטופל להפקיד את חייו בידי מי שאמון עליהם.
עמידתו השלווה של פיליפוס, שעד לאותו רגע לא ידע כלל על האשמה, מדגישה את מחויבותו המקצועית ואת אמונתו בשליחותו.
הילד משמאל עשוי לרמוז לדורות הבאים ולהשפעתם של רגעים כאלו על תפיסות עתידיות של רפואה.
האור והצל בציור משמשים להדגשת ההתרחשות המרכזית, אך גם להמחשת ההשלכות הרחבות של מערכת היחסים הזו על החברה כולה.
הציור "אלכסנדר מוקדון נותן אמון ברופא פיליפוס" משתייך למסורת ציורית רחבה העוסקת בדמויות מהעת העתיקה ובאירועים היסטוריים בעלי משמעות מוסרית או אנושית.
הנריק סימירדזקי נודע בייצוגיו של סצנות מהעולם הקלאסי היווני־רומי, תוך שימת דגש על קומפוזיציה תיאטרלית, שילוב של דמויות רבות ודרמה פסיכולוגית.
ביצירה זו, כמו ביצירות אחרות של סימירדזקי, נעשה שימוש באמצעים חזותיים של קיארוסקורו להדגשת המוקד העלילתי, ולעיצוב סצנה שממחישה ערכים נעלים כמו אמון, נאמנות וגבורה.
בתוך מסורת זו ניתן להשוות את היצירה לציורים נוספים העוסקים ברגעים מכריעים מחיי מלכים, מצביאים או אנשי רפואה, שבהם מתגלה עוצמתה של בחירה מוסרית - ציורים שבהם רגע אנושי פרטי משקף מסר אוניברסלי רחב.
אלכסנדר מוטון (באנגלית ובצרפתית: Alexandre Mouton; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה בשנים 1827–1832 וב-1836, כסנאטור בשנים 1837–1842, וכמושל לואיזיאנה ה-11 בשנים 1843–1846.
אלכסנדר מוטון נולד במחוז אטאקפאס (כיום מחוז לפאייט) שבטריטוריית אורלינס, כבנם של ז'אן מוטון ושל מארי מרתה (לבית בורדט) מוטון, משפחה ממוצא אקדי.
הוא למד לימודים קלאסיים וסיים את לימודיו בג'ורג'טאון קולג'.
לאחר מכן הוא למד משפטים, וב-1825 התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע במחוז לפאייט.
ב-1826 נשא מוטון לאישה את זליה דוסו, נכדתו של המושל ז'אק דופרה, ולשניים נולדו חמישה ילדים, שאחד מהם נפטר בינקותו, עד לפטירתה ב-1837. ב-1842 נישא מוטון בשנית לאמה קיצ'ל גרדנר, ומנישואים אלו נולדו שמונה ילדים, מתוכם שישה הגיעו לבגרות.
בשנים 1827–1832 כיהן מוטון כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה, מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית.
בבחירות לנשיאות של 1828, באלו של 1832, ובאלו של 1836 הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1830 ניסה מוטון להתמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובמושב בית הנבחרים של לואיזיאנה של 1836 הוא נבחר שוב.
באותה שנה נבחר מוטון לאייש את המושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב התפטרותו של אלכסנדר פורטר, הוא נבחר שוב לתקופת כהונה מלאה, וכיהן בסנאט עד להתפטרותו ב-1842. בסנאט הוא היה יושב ראש ועדת החקלאות של הסנאט בשנים 1839–1841.
ב-1842 נבחר מוטון כמושל לואיזיאנה ה-11, וכיהן בתפקיד בשנים 1843–1846. משך תקופת כהונתו הייתה קצרה מארבע השנים הרגילות, שכן ב-1845 שונו מועדי הבחירות, ועקב כך קוצרו תקופות כהונתו של מוטון ושל המושלים שכיהנו אחריו עד 1855 לשלוש שנים.
כמושל, צמצם מוטון את הוצאות המדינה ומימש נכסים כדי לאזן את התקציב וכדי לעמוד בהתחייבויות לפרעון איגרות החוב מבלי להעלות מיסים.
הוא מכר אוניות קיטור בבעלות המדינה, וציוד ועבדים ששימשו להסרת האיים הצפים בנהר האדום ב-1834 תחת ממשלו של אנדרה רומן.
מוטון התנגד לכל ההוצאות עבור עבודות ציבוריות.
הוא חכר את עבודת האסירים בבתי הכלא המדינתיים.
הוא תמך בקריאה לקיומה של ועידת חוקה, בביטול התנאי של בעלות על רכוש לקבלת זכות בחירה ולמינוי למשרות ציבוריות, ובבחירתם של פקידי ממשל מקומיים ורוב השופטים בבחירות.
ב-1861 היה מוטון נשיא ועידת הפרישה של לואיזיאנה מהאיחוד.
באותה שנה הוא ניסה ללא הצלחה להתמודד על מושב בסנאט של הקונפדרציה.
כמי שהיה פעיל בענף הרכבות, הוא היה נשיא ועידת חברות הרכבות הדרום-מערביות.
מוטון היה תומך פעיל בקונפדרציה, והקדיש חלק משמעותי מהונו לטובתה.
בנו אלפרד מוטון היה בריגדיר גנרל בשורות צבא הקונפדרציה, ונהרג בקרב מנספילד .
בתו נישאה למייג'ור גנרל פרנקלין גרדנר , שאחותו הגדולה הייתה אשתו השנייה של מוטון.
אלכסנדר מוטון נפטר בוורמיליונוויל (כיום לפאייט) ב-12 בפברואר 1885. הוא נטמן בבית הקברות של קתדרלת סנט ג'ון שבעיר.
אַלֶכְּסַנְדֶר מַרְמוֹרֶק (Alexander Marmorek; ) היה רופא ומיקרוביולוג יהודי-אוסטרי-צרפתי יליד גליציה ופעיל פוליטי ציוני.
מרמורק נולד ב-19 בפברואר 1865 במיילניצה, גליציה, אוסטריה-הונגריה, בנם של הרופא יוסף מרמורק (1838–1900) ופרידריקה יעקובסון (1838–1921) שניהם מגליציה, שעברו לגור בווינה.
אחיו היו האדריכל והמנהיג הציוני אוסקר מרמורק, עורך הדין איזידור מרמורק והסופר שילר (יעקב שאול) מרמורק ושם אחותו - נינה.
לאחר הגימנסיה, מרמורק למד באוניברסיטת וינה, שם סיים כדוקטור, את לימודי הרפואה, ב-1889.
התחתן בפריז, בשנת 1910 עם הרופאה רחל שטיינברג (?
- 1878), מבסרביה שעבדה כאורתופדית בבית חולים לילדים בפריז.
הכשרתו הקלינית הובילה אותו לשמש כמנתח במרפאת מיילדות וגינקולוגיה והוא חקר את נושא אלח דם (Sepsis) ואת חשיבותן של בלוטות הלימפה בהגנה מפני חיידקים וזיהומים.
שנה קודם לכן (1893) הוא הוזמן למכון פסטר בפריז ובגיל 28 קיבל שם מחלקה ומעבדה משלו.
עד שנת 1900 עבד מרמורק על פיתוח סרום אנטי-סטרפטוקוקלי, שביסס את המוניטין העולמי שלו כבקטריולוג.
והקנה לו את אות אביר לגיון הכבוד ובהמשך גם את אות צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף .
בשנת 1903 עזב את מכון פסטר ופתח ליד פריז, מעבדה פרטית משלו, בה התמקד בניסיון לפתח סרום כנגד מחלת השחפת.
תוצאות מחקרו הביאו לוויכוחים בעולם הרפואה ולבסוף הסתבר שהפיתוח שלו היה חסר תועלת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נתין אוסטרו-הונגרי, נסגר המכון שלו, הוא נאלץ לעזוב את צרפת יחד עם אשתו, וחזר לווינה.
תחילה עבד כבקטריולוג בבית החולים למגפות בשכונת קגראן (Kagran) בווינה ולאחר מכן כרופא אזרחי בבית החולים הצבאי בעיר סימרינג (semmering).
בקיץ 1916 הוא עבר לטימישוארה ועד תום המלחמה כיהן שם כראש המעבדה הבקטריולוגית.
בתום המלחמה, עבר מרמורק לז'נבה ומשם שב לפריז.
עד מותו התמקד בעיקר בשיטות חדשות למלחמה בטיפוס ובסוכרת.
כבר בהיותו סטודנט בווינה, מרמורק ייסד והיה חבר פעיל באגודת הסטודנטים הציונית "קדימה", תנועת הסטודנטים הציונית, הראשונה במערב אירופית (1883).
החל משנת 1896 הוא, אחיו אוסקר וחברו מקס נורדאו השתייכו לחוג החברים, שהיו היועצים והעוזרים הקרובים ביותר של תיאודור הרצל.
מרמורק היה איש אמונו של הרצל וניהל מטעמו משאים ומתנים חשובים כגון: המשא ומתן עם אדמונד רוטשילד (אפריל 1898) בנושאים הקשורים למימון הפעילות של התנועה הציונית, המשא ומתן מול יק"א ועוד .
הוא ליווה את הרצל בחלק ממסעותיו וסייע בידו בהפצת הרעיון הציוני.
בשנת 1898 הרצל מינה אותו למועצת הפיקוח של "הבנק היהודי הקולוניאלי" (יחד עם: ד"ר מכס נורדוי, מנחם אוסישקין, יחיאל צ'לנוב, ד"ר מנדלשטם,, יונה טיומקין, שמואל שור, קרל הרבסט, שלמה רוזנהק, מוריץ שנידר, אשר קוקש, ליאופולד כהן, אוסקר מרמורק, ריכרד גוטהייל, ישראל ייֶלסקי, איסידור יאסינובסקי, מ.
ברנשטיין-כהן, שמואל פינלס, וְ אֶלמן)
בקונגרס הציוני החמישי בשנת 1901 הציע מרמורק לחייב את כל הציונים לחתום כמנויים על העיתון "די ולט" , כדי לסייע בהידוק הקשרים בין כל האגודות הציוניות בעולם וגם כדי לסייע במימון פעילותם של הרצל וההנהלה הציונית.
הרצל תמך בהצעה, אך זו לא התקבלה.
מרמורק נטל חלק והיה חבר ההנהלה באחד עשר הקונגרסים הציוניים הראשונים (1897–1913).
מרמורק היה בין המתנגדים ל"תוכנית אוגנדה", שירדה מעל הפרק ב-1905. בכל אשר להתיישבות המונית בארץ ישראל, מרמורק היה מהמתנגדים ל"ציונות המעשית", עד לקבלת ערבויות מספקות מהמעצמות ועל פי החוק הבינלאומי.
הקונגרס הציוני הי"א, שנערך בווינה (1913) התקיים לאחר שכבר הוכרע שהכיוון הוא ה"הציונות המעשית".
מרמורק היה ב"אופוזיציה" מול ההנהלה ובנאומו עמד על כך שלא יוצאו כספים מהבנק היהודי ולא ישתמשו במשאבים הכספיים של הארגון, עד למועד שבו תועבר פלסטין ליהודים, על פי המשפט הבינלאומי.
בקונגרס הראשון שלאחר המלחמה, שנערך בלונדון (1920) הוא נאם שוב והתנגד לתוכניתו המעשית של חיים ויצמן וקבע בנאומו שהצהרת בלפור והמנדט הבריטי, אינם תנאים מספיקים ליצירת מדינה יהודית ושוב חזר על עמדתו שיש לפעול ולקבל הכרה בין לאומית למהלך.
במחאה על כך שגישתו לא התקבלה, הוא נעדר מהקונגרס הציוני שנערך, שנה לאחר מכן, בקרלסבד (1921) .
בשנותיו בפריז, מרמורק הקים כמה מוסדות צדקה ליהודים שהגיעו ממזרח אירופה וכן ייסד "אוניברסיטה עממית יהודית" (Université juive populaire) הציוני האוסטרי) וכן היה בין מייסדי הירחון הציוני פריז "L'Echo Sioniste" ויו"ר הארגון הציוני בצרפת.
על שמו נקרא המושב כפר מרמורק, שהפך ברבות השנים לשכונה ברחובות (וכתוצאה מכך גם קבוצת הכדורגל של השכונה, הפועל מרמורק), וכן רחוב בתל אביב.
אלכסנדר משקביץ היה איל הון יהודי קזחי, שהחזיק גם באזרחות ישראלית.
היה נשיא הקונגרס היהודי האירו-אסיתי.
נולד בפרונזה, קירגיזסטן להורים פליטים מאירופה.
אביו אנטון היה רופא, ואמו רחל יופה הייתה עורכת דין.
משקביץ למד בלשנות באוניברסיטה הלאומית של קירגיזסטן, לאחר שסיים תואר שלישי היה לדיקן הפקולטה.
בשנות ה-90 עבר לקזחסטן, קשר קשרים עם הנשיא נורסולטאן נזרבייב והתמנה לראש החברה לייצור אלומיניום.
משקביץ שימש כיושב ראש דירקטוריון הבנק האירו-אסייתי.
הוא נבחר למזכיר הקונגרס היהודי האירו-אסייתי, וכן הוא שימש כנשיא האיגוד המסחרי האירו-אסייתי.
הוא תרם רבות לקהילות היהודיות במרכז אסיה ובקווקז, ובנה בקזחסטן שלושה בתי כנסת בערים נור סולטן (אסטנה), פאבלודר וקוסטנאי.
ב-2011 דירג אותו כתב העת פורבס כאיש השישי בעושרו בישראל ובמקום ה-297 בין עשירי העולם, עם הון של 3.7 מיליארד דולר וב-2013 דורג על ידי פורבס במקום ה-704 בעולם עם הון אישי של כ-2.1 מיליארד דולר.
בעקבות אסון השריפה בכרמל דאג יחד עם איש העסקים מיכאל מירילשוילי להקמת צי של כלי רכב למלחמה באש.
נפטר ב-22 במרץ 2025. הותיר אחריו אישה, לריסה, ושתי בנות.
אלכסנדר מק'קול סמית' הוא סופר ופרופסור חבר למשפט רפואי באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד.
הוא זכה לפרסום בינלאומי ב-1998 עם צאתו לאור של ספרו "סוכנות הבלשיות מספר 1", הראשון בסדרת ספרי הבלשית האפריקאית מא ראמוצווה, עבורו קיבל ציון לשבח מיוחד מהשופטים בפרס בוקר.
אלכסנדר מק'קול סמית נולד והתחנך ברודזיה (הקרויה כיום זימבבואה) ועבר לסקוטלנד, ארץ המוצא של הוריו, להשלמת לימודיו האקדמיים.
כפרופסור למשפט רפואי, הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, באיטליה ובמדינות שונות באפריקה, ביניהן בוצוואנה, שבה חי מספר שנים והקים את בית הספר למשפטים באוניברסיטה.
במקביל לפעילותו האקדמית, הוא כיהן כחבר במוסדות אנגליים ובינלאומיים של ביואתיקה, ביניהם הוועדה הבינלאומית לביואתיקה של אונסק"ו והוועדה לגנטיקה אנושית של אנגליה.
פעילות זו נפסקה לאחר הוצאת ספריו בארצות הברית ב-2002, כשהצלחתם הגדולה תבעה ממנו להקדיש יותר זמן לקריירה החדשה שלו.
כיום הוא חי באדינבורו עם משפחתו ובין כלל עיסוקיו המגוונים, הוא מנגן בבסון בתזמורת חובבים שהקים, אשר נקראת "התזמורת הגרועה באמת".
מק'קול סמית הוא סופר פורה מאוד בשני תחומי פעילותו, הספרותית והמשפטית, ומסוגל לפי עדותו לכתוב 1,000 מילים בשעה, כאשר הוא מרוכז.
בתחום האקדמי הוא פרסם עשרות ספרים ומאמרים על משפט רפואי, משפט פלילי ועל פילוסופיה.
יצירתו הספרותית כוללת כ-30 ספרי ילדים, 3 אסופות של סיפורים קצרים וארבע סדרות של נובלות:
"סוכנות הבלשיות מס 1" (The No 1 Ladies Detective Agency) על מא פרשס ראמוצווה, בלשית חכמה וגדולת ממדים מבוצוואנה שבאפריקה.
"פרופסור ד"ר פון איגלפלד" (Professor Dr von Igelfeld) סדרה ספרים הומוריסטים על פרופסור אקסצנטרי לבלשנות שאינו מסוגל להודות בכישלון.
"מועדון הפילוסופיה של יום ראשון" (The Sunday Philosophy Club) על בלשית סקוטית-אמריקאית באדינבורו, שהיא גם מומחית לפילוסופיה של המוסר ועורכת מגזין ליישומי אתיקה.
44 ברחוב סקוטלנד" (The 44 Scotland Street ) סדרת אפיזודות על דמויותיהם של דיירי בית ברחוב באדינבורו.
הספר הראשון בסדרה, אשר על שמו היא נקראת, פורסם לראשונה בהמשכים בעיתון יומי בסקוטלנד.
את פרסומו העולמי הקנתה לו הבלשית האפריקאית, שהספרים עליה נמכרו במיליוני עותקים ותורגמו ללמעלה מ-30 שפות.
ניתן אולי לזקוף את הצלחתה המפתיעה של הסדרה לתום ולחום האנושי השופעים משתי גיבורות הספר; מא ראמוצווה הבלשית ובוצוואנה והחיים בה, אשר גורמים לקוראים להאמין, שאולי העולם הוא מקום טוב יותר ובודד פחות ממה שחשבו עד כה.
מא ראמוצווה, הבלשית "בעלת הממדים המסורתיים" (כלומר, שמנה מאוד), אינה בלשית קונבנציונלית.
היא מטפלת בבעיות החיים של לקוחותיה ומביאה אותם לידי פתרון.
היא פילוסופית של המוסר ואינה מסתפקת בגילוי המידע אלא מקבלת החלטות בנוגע לתוצאות.
בדרך כלל, החלטות אמיצות בעלות שכל ישר רב, הנובעות מהבנה אמיתית של האדם.
היא פותרת, מעבר לתעלומה עצמה, גם את הבעיה שהיא יצרה בחיי האנשים, פתרון מוסרי ומקורי.
החיים בבוצוואנה, יותר משהם מהווים רקע לסיפור, הם העילה האמיתית לו.
בוצוואנה הצחיחה, שאנשיה חיים באיום תמידי של בצורת, חוסים בצילם של עצי שיטה קוצניים עדיני עלעלים תחת "שמים ריקים חוורים עד כדי לובן".
אנשים פשוטים וטובים שרבים מהם חיים עדיין לפי "הערכים המסורתיים" - מכבדים את הזולת, מחויבים למשפחתם המורחבת, מגדלים בקר וגאים בבוצוואנה ובמנהיגיה שהובילו אותה להיות המדינה הלא מושחתת והדמוקרטית שהיא.
חייהם מתוארים בפירוט ובאופן מוחשי.
הקורא לומד את קודי ההתנהגות ודרכם את עדינותה ואצילותה של תרבותם: מהי הדרך הנכונה לקחת מתנה?
בשתי ידיים כמובן, כי יד אחת מצביעה על חמדנות להוטה; איך צריך להחזיק את החצר שלפני הבית?
מטוטאת כהלכה מתוך כבוד לחברה בחוץ; למה מן הראוי לבעליו של בית לשכור לו עוזרת אחת לפחות?
כדי שיתחלק במזלו עם פחותי מזל ממנו וישתף אותם ברכושו על ידי שיאפשר להם להתפרנס ממנו, ועוד כהנה וכהנה.
סוכנות הבלשיות מספר 1 (The No 1 Ladies Detective Agency, 1998) - תרגום עפרה אביעד, הוצאת עברית 2004
דמעות של ג'ירפה (Tears Of The Giraffe, 2000) - תרגום עפרה אביעד, הוצאת עברית 2004
מוסר לנערות יפות (Morality For Beautifull Women 2001) - תרגום עפרה אביעד, הוצאת עברית, הוצאת כתר 2005
הקלדן מקלהארי (The Kalahari Typing School For Men 2002 ) - תרגום עפרה אביעד, הוצאת עברית, הוצאת כתר 2005
העגלה המלאה של החיים (The Full Cupboard Of Life 2004) - תרגום עפרה אביעד, הוצאת עברית, הוצאת כתר 2006
אלכסנדר ירוסלביץ' נבסקי (בסלאבית מזרחית עתיקה: Алеѯандръ Ꙗрославичь; 30 במאי 1220 – 14 בנובמבר 1263) היה נסיך רפובליקת נובגורוד וולדימיר.
עלה לכס ב-1236, ופעל להגנת שטחי נובוגורוד מפני שוודיה, המסדר הליבוני והדוכסות הגדולה של ליטא.
ב-15 ביולי 1240 ניצח את השוודים בקרב נייבה.
בעקבות הקרב והניצחון אימץ את השם "נבסקי" שמשמעותו "של נייבה"".
ב-5 באפריל 1242 פיקד על הקרב על הקרח.
הקרב ידוע בשם "טבח הקרח".
בקרב זה איבד המסדר הליבוני כ-20 אבירים ו-6 נלקחו בשבי.
המלחמה נמשכה עד לשנת 1245. בשנת 1256 השתתף בקרבות נגד השוודים.
שלא כמו מדיניותו הלוחמנית נגד השוודים ונגד המסדר הליבוני, היה פייסני מאוד ביחס לטטרים.
הוא כרת עמם מספר הסכמים שמנעו את כניסת הטטרים למרחב.
הוא ציית להוראות השליטים המונגולים.
בשנת 1724 הועבר קברו לסנקט פטרבורג.
על שמו השדרה הגדולה של סנט פטרבורג - נבסקי פרוספקט.
ברוסיה הקיסרית, ברית המועצות ורוסיה המודרנית הוענקו ומוענקים עיטורים על שמו.
אלכסנדר הקדוש מקומנה הוא קדוש נוצרי, הידוע כ"שורף הפחמים", היה הבישוף של קומנה בפונטוס.
לא ידוע אם הוא היה הראשון שמילא תפקיד זה.
כינויו, "שורף הפחמים" נובע מכך שהוא, מתוך ענווה, אימץ מקצוע זה ונמנע מכיבודים ארציים.
לפיכך, כשורף פחמים, הוא היה ידוע כמלוכלך במיוחד ולא היה בעל תפקיד מכובד בקהילה.
על פי המסורת הנוצרית, גרגוריוס תאומטורגוס הקדוש חיפש בישוף לקומנה, ודחה את כל המועמדים – עד שאחד מחברי הקהילה הציע בזלזול שיקבל את אלכסנדר, שורף הפחמים.
גרגוריוס החליט שאלכסנדר הוא אכן בעל תכונות של קדוש.
ככל הנראה, הועלה אלכסנדר הקדוש על המוקד במסגרת הרדיפות של דיוקלטיאנוס נגד הנוצרים.
מקדונל ידוע בעיקר כמי ששיחק נגד הצרפתי לואי שארל דה לה בורדונה את דו-קרב השחמט החשוב הראשון בהיסטוריה של המשחק.
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1831 כאשר דורג שלישי בעולם, דירוג בו החזיק עד שנת 1834.
מקדונל נולד בבלפסט בשנת 1798 לרופא.
הוא התחנך להיות סוחר ועבד תקופה מסוימת באיי הודו המערבית.
בשנת 1820 התיישב בלונדון שם היה מזכיר הוועדה של סוחרי מערב הודו.
היה זה תפקיד יוקרתי שהעשיר אותו והותיר לו זמן רב לעסוק בשחמט.
בשנת 1825 היה לתלמידו של ויליאם לואיס, השחקן המוביל באנגליה באותה עת.
מקדונל הפך במהירות לשחקן כה חזק שלואיס, מחשש למוניטין שלו, סירב לשחק עמו.
באותם הימים היה האריסטוקרט הצרפתי לה בורדונה השחקן החזק בעולם.
בשנת 1823 הביס לה בורדונה את לואיס בדו-קרב בלונדון, ובאביב 1825 שיחק וניצח את טובי שחקני אנגליה.
תשע שנים מאוחר יותר חזר לה בורדונה ללונדון ונענה לאתגר שהציב בפניו מקדונל.
בין החודשים יוני לאוקטובר 1834 התקיימה בלונדון ההתמודדות בין השניים שכללה שמונים וחמישה (לפי מקורות אחרים שמונים ושמונה) משחקים שנחלקו לשש תת-התמודדויות.
מארגן ההתמודדויות היה ג'ורג' ווקר, תאורטיקאי, היסטוריון, סופר, ומייסד מועדון השחמט של וסטמינסטר.
"מרתון וסטמינסטר" היה הקרב הראשון על כתר השחמט, קודם לדו קרבות הרשמיים על אליפות העולם.
משחקיהם של מקדונל ולה בורדונה פורסמו בהרחבה ונותחו על ידי פרשנים ברחבי אירופה.
הם כללו חידושים רבים, אשר חלקם עדיין משוחקים כיום.
ניתן לראות בהתמודדות את ראשיתו של העידן המודרני בשחמט.
לה בורדונה ניצח בדו-קרב הכולל בהפרש ניכר, עם 45 ניצחונות, 13 תוצאות תיקו ו-27 הפסדים, לפי גרסה אחת, 44 ניצחונות, 14 תוצאות תיקו ו-30 הפסדים לפי האחרת.
שעון השחמט טרם הומצא, ורבים מהמשחקים התארכו עד למעלה משבע שעות.
כל יום פרט ליום ראשון, בשעת צהריים, החלו לשחק.
במהלך המשחקים עצמם לא החליפו השניים מילים פרט להתראות שח, שכן מקדונל לא ידע צרפתית ולה בורדונה מצידו לא ידע אנגלית.
קשיי התקשורת לא מנעו מלה בורדונה מללעוג ליריבו בקול כאשר נטה המשחק לטובת הצרפתי.
לאחר כל משחק חזר מקדונל לחדרו תשוש, ופסע במשך שעות אנה ואנה במצב של עצבנות והתרגשות.
במקביל, המשיך לה בורדונה ליהנות מול לוח השחמט.
הוא נהג לשחק שעות רבות לאחר חצות, לעשן סיגרים, לשתות פונץ' ולהמר.
לילה אחד, על פי הדיווחים, הוא שיחק עוד 40 משחקים לפני שעלה על יצועו, הגם שידע שיהיה עליו להתייצב מול מקדונל למחרת בבוקר.
לבסוף הופסק הדו-קרב המרתוני משום שלה בורדונה נאלץ לחזור לצרפת כדי לטפל בענייניו הפיננסיים.
ההכנות לחידושו נקטעו ב-1835 עם מותו של מקדונל כתוצאה מזיהום בכליות.
גם כך, אם כוללים את כל שש ההתמודדויות השונות, היה זה הדו-קרב הארוך ביותר בהיסטוריה של המשחק.
מקדונל ולה בורדונה היו שקולים זה לזה ביכולותיהם השחמטאיות על גבי הלוח, אך נבדלו זה מזה בצורה קיצונית בסגנון המשחק.
הצרפתי היה ידוע במהירות המשחק שלו, לעיתים קרובות ענה על מסעי יריבו בתוך שניות, בשעה שהאירי השקיע לעיתים שעתיים לחישוב מסע בודד.
למרות ההתלבטות שליוותה כל מסע, היה מקדונל שחקן פזיז.
בשעה שהצרפתי העדיף לטעות מטעמי זהירות, לא יכול היה האירי להימנע מלנקוט בתוכניות פראיות ולעיתים התקפות לא שקולות, דבר שפעל נגדו במהלך הדו-קרב.
גם האופי של שני השחקנים היה שונה.
לה בורדונה היה טיפוס פטפטן ומשולהב.
כאשר עמדתו הייתה עדיפה, הוא הפך ליותר ויותר דברן וחביב, אך כאשר עמדתו התחילה להתערער הוא קילל קללות נמרצות בקול רם.
מקדונל לעומתו היה קר רוח ומסוגר.
בין אם ניצח או הפסיד, לא הביעו פניו כל רגש ליד שולחן השחמט, הרגל שעצבן את יריבו חם המזג.
בדו-קרב הראשון של הסדרה, חוסר ניסיונו של מקדונל בדו קרבות ברמה הגבוהה פעל נגדו, והוא הובס +5 -16 =4. הוא התאושש במהירות וזכה בדו-קרב השני +5 -4.
לבן : לואי שארל דה לה בורדונה שחור: אלכסנדר מקדונל
למרות שהתואר של אלוף העולם בשחמט לא נוצר עד שנת 1886, שחקני השחמט המובילים של הזמנים המוקדמים מוכרים כיום כאלופי עולם לא רשמיים.
לה בורדונה מוכר כיום כאלוף בין השנים 1821 ועד למותו בשנת 1840.
לעיתים קרובות נטען שלה בורדונה הביס את מקדונל בדו-קרב הארוך ביניהם.
למעשה אליפות העולם של שנת 1834 לא הייתה דו-קרב אחד, אלא סדרה של שישה דו קרבות.
את השני בהם ניצח מקדונל.
אפשר לטעון כי יש להכיר במקדונל כאלוף העולם הלא רשמי לפרק הזמן הקצר שבין הדו-קרב השני לשלישי.
אלוף העולם מקס אויבה שניצח את אלכסנדר אלכין בדו-קרב על אליפות העולם בשנת 1935, אך הפסיד בדו-קרב בשנת 1937 נחשב לאלוף העולם, הגם שמעטים סבורים שהוא היה שחקן טוב יותר מאלכין.
לה בורדונה זכה בדו-קרב השלישי בתוצאה +6 -5 =1 וכן זכה בדו-קרב הרביעי והחמישי +8 -3
הדו-קרב השישי הופסק בנסיבות מעורפלות.
לה בורדונה כנראה נאלץ לחזור לצרפת לטפל בבעיות עם הנושים שלו.
מקדונל הוביל בשלב זה +5 -4. ככל הנראה היה בין השחקנים סיכום להמשיך את הדו-קרב בתאריך עתידי.
מקדונל לא היה אדם בריא.
הוא סבל ממחלת כליות קשה.
בקיץ 1835 הורע מצבו והוא מת בלונדון ב-15 בספטמבר 1835. שני היריבים לא נפגשו יותר על לוח השחמט, אך צירוף מקרים מוזר הביא לכך ששניהם קבורים בסמיכות מקום באותו בית קברות בלונדון.
המשחק הרביעי של מקדונל ולה בורדונה, משחק האלמוות הראשון של השחמט, הקרבה עמדתית טהורה של המלכה עבור שני כלים מינוריים.
מקדונל ולה בורדונה, משחק מעניין שמסתיים במט על ידי שני פרשים.
אלכסנדר מרכס (נכתב גם מארכס, באנגלית: Alexander Marx; 29 בינואר 1878 – 26 בדצמבר 1953) היה היסטוריון יהודי-אמריקאי של עם ישראל, ביבליוגרף וספרן.
הוא נולד בגרמניה וכיהן כפרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה.
מרכס נולד באלברפלד (Elberfeld) שבגרמניה לגיאורג (שמשון) מרקס, בנקאי, ולגרטרוד, בת לבית סימון, משוררת, וגדל בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית (היום קליניגרד שברוסיה).
במשך שנה אחת היה חייל ביחידת תותחנים בצבא פרוסיה, שם הצטיין כפרש.
מאוחר יותר למד באוניברסיטת ברלין וכן בסמינר לרבנים בברלין, שם למד אצל משה שטיינשניידר ואצל הרב דוד צבי הופמן שהשפיעו כל אחד על המשך דרכו.
משטיינשניידר למד את שיטתו הביבליוגרפית ומהופמן את היחס החיובי למסורת הדתית וערכיה.
בשנת 1903 נענה בחיוב להזמנתו של שניאור זלמן שכטר ללמד היסטוריה של עם ישראל בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ולשמש כספרן המוסד.
בשנת 1905 הוא נישא לבתו של ראש בית המדרש האורתודוקסי לרבנים בברלין, הרב דוד צבי הופמן.
לאלכסנדר מרכס היו 9 אחים.
אחותו, אסתר, הייתה נשואה לסופר ש"י עגנון.
אחיו, משה מרקס, היה ספרן בבית המדרש לרבנים בסינסינטי, חוקר ספרות יהודית ודפוס עברי.
ב-1964 משה עלה לארץ והתיישב בירושלים.
אחותו, רבקה - רוזה (1887 - 1984), עלתה לירושלים, ושימשה כאחות במרפאת "למען ציון" של ד"ר טיכו.
שם היא פגשה את ד"ר זאב ברין, והם נישאו בשנת 1913.
אלכסנדר מרקס פרסם מאמרים רבים בשפות שונות.
הוא שלט בשפות שמיות וקלאסיות רבות.
חיבוריו ומאמריו נוגעים לנושאים מגוונים ורחבים, חלקם נאספו ונתפרסמו כקובצי מאמרים:
חיבור זה, שנכתב בשיתוף עם מרגוליס ככרך אחד ומקיף, מדגיש את ההיבט הכלכלי והחברתי, את המעמד המשפטי ואת התצורה הארגונית של חיי היהודים.
בשנותיו המאוחרות היה מרקס חבר בוועדת הפרסומים של The Jewish Publication Society of America היא האגודה היהודית להוצאה לאור באמריקה.
אלכסנדר מקווין היה מעצב אופנה אנגלי הידוע בזכות עיצוביו יוצאי הדופן.
מקווין עבד חמש שנים כמעצב הראשי בבית האופנה ז'יבנשי (Givenchy) בטרם פתח בית אופנה ומותג משלו.
עיצוביו הדרמטיים של מקווין, אותם לבשו ידועניות בולטות כריהאנה, ביורק וליידי גאגא, זכו להערכת מבקרי האופנה.
מקווין זכה ארבע פעמים בפרס המעצב הבריטי של השנה.
מקווין נולד ברובע לואישהאם בלונדון.
בן חמישי לרונלד, נהג מונית וג'ויס, מורה למדעי החברה.
הוא גדל בבית משותף צנוע בבעלות הרשות המקומית.
כבר בגיל צעיר החל לעצב לבוש לשלוש אחיותיו, והכריז כי הוא רוצה להיות מעצב אופנה.
בגיל 16 עזב את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כשוליה בבית אופנת עילית Anderson & Sheppard.
לאחר מכן עבד בבית אופנת עילית לגברים Gieves & Hawkes ואצל מעצבי תלבושות התיאטרון Angels and Bermans.
עוד בעודו שוליה בלונדון זכה לשרת לקוחות בולטים, בהם מיכאל גורבצ'וב והנסיך צ'ארלס.
בגיל 20 הוא עבד אצל מעצב האופנה קוג'י טאטסומו ונסע למילאנו שם עבד אצל רומאו גילי.
בשנת 1994 שב ללונדון וביקש להתקבל לעבודה כמתרגל גזירה, לבית הספר היוקרתי לאופנה Central Saint Martins College of Art and Design.
לאור תיק העבודות המרשים שהציג הוא שוכנע על ידי מנהל בית הספר להתקבל כתלמיד ללימודי תואר שני במוסד.
הוא קיבל תואר שני בעיצוב אופנה ואוסף הבגדים שהציג בסיום לימודיו נקנה בשלמותו על ידי מעצבת האופנה הבולטת איזבלה בלאו.
תצוגותיו המוקדמות של מקווין יצרו את תדמיתו כמעצב מעורר מחלוקת, והיוצר תדהמה בצופיו, עם מכנסיים אותם כינה bumsters (כינוי באנגלית לזונות ממין זכר), ואוסף שאותו כינה Highland Rape (מילולית: אונס בהרים).
מקווין נודע בזכות תצוגות אופנה ראוותניות, יוצאות דופן.
כך למשל, תפאורת תצוגת אביב 2003 הייתה ספינה שטבעה, בתצוגת אביב 2005 משחק שח אנושי, ובתצוגת אביב 2006 הולוגרמות בגודל אנושי של הדוגמנית קייט מוס, הלבושה בבד ארוך ומסתלסל.
בשנת 1996 רעש עולם האופנה כאשר נשיא LVMH, ברנרד ארנו, מינה את מקווין למעצב הראשי של בית האופנה העילית ז'יבנשי (Givenchy), לאחר פרישת ג'ון גליאנו.
מיד עם הגיעו למקום עבודתו החדש העליב מקווין את מייסד בית האופנה וקרא לו "לא רלוונטי".
תצוגת האופנה הראשונה שלו בבית ז'יבנשי הייתה בגדר כישלון, ואפילו מקווין, בראיון שנתן בשנת 1997, כינה אותה "זבל".
עיצוביו של מקווין בז'יבנשי התמתנו, אולם עדיין המשיכו להפגין את רוח המרדנות שליוותה אותו והוא גרם למחלוקת כאשר בתצוגת סתיו 1998 כלל רובוטים להרכבת מכוניות אשר התיזו צבע על בדי כותנה לבנים, ודוגמנית קטועת הרגליים - איימי מולינס - צעדה בתצוגה על רגלי עץ מעוצבות.
מקווין נותר בבית האופנה ז'יבנשי עד תום חוזהו במרץ 2001.
החברה תכננה לפתוח חנויות של המותג בלונדון, מילאנו, וניו יורק, וכן להתחיל בשיווק בשמים.
בשנת 2005 נוצר שיתוף פעולה בין מקווין לחברת הלבשת והנעלת הספורט פומה, והוא עיצב סדרת מיזעים לחברה.
נכון לסוף שנת 2007 פעלו תחת המותג אלכסנדר מקווין בוטיקים בלונדון, לוס אנג'לס, מילאנו, ולאס וגאס.
בין לקוחותיו נמנו הידועניות ניקול קידמן, פנלופה קרוז, שרה ג'סיקה פרקר, וריהנה.
ליידי גאגא לובשת את בגדי מקווין לעיתים קרובות במופעיה ובסרטי וידאו שהקליטה.
מקווין היה הומוסקסואל, וטען כי גילה את זהותו המינית עוד בהיותו בן שש.
הוא סיפר למשפחתו על נטיותיו המיניות בגיל 18 ולאחר תקופה סוערת, השלימה משפחתו עם זהותו המינית.
הוא לא הסתיר מן הציבור את היותו הומוסקסואל, ובקיץ 2000 התחתן באופן לא-רשמי עם חברו ג'ורג' פורסיית, בן 24, מפיק סרטים דוקומנטריים במקצועו.
יחסיהם הסתיימו לאחר שנים ספורות.
בחודש מאי 2007 זכה מקווין לתשומת לב בתקשורת לאחר שידידתו הקרובה, איזבלה בלאו, התאבדה.
בלאו עקבה אחר הקריירה של מקווין לאורך שנים ארוכות.
מקווין היה צולל נלהב, אשר הירבה לצלול באיים המלדיביים, ואף שאב השראה לעבודתו האומנותית מצלילותיו.
כך למשל, את תצוגת סתיו 2009 קרא בשם "אטלנטיס של אפלטון".
מקווין התאבד בביתו ב-11 בפברואר 2010, כשבוע לאחר שאימו נפטרה.
אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי היה סופר ומחזאי רוסי, חבר בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים.
אביו של אוסטרובסקי היה עורך דין, ואמו הייתה ממשפחת כמורה, היא נפטרה במהלך לידה כאשר אוסטרובסקי היה בן 4 בלבד.
בשנת 1840 החל אוסטרובסקי ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, אך לא סיים את לימודיו כי לא ניגש לבחינות ועזב את הלימודים בשנת 1843. עד לשנת 1851 הוא שירת במערכת המשפטית כפקיד.
במקביל, בסוף שנות ה-40 של המאה ה-18, החלה הקריירה הספרותית שלו.
בשנת 1849 הוא פרסם את המחזה הראשון שלו – הקומדיה "פושט רגל" (Банкрот).
לצורך עלילת המחזה הוא השתמש באירועים שהיה עד להם במהלך עבודתו במערכת המשפט.
בהמשך, במשך תקופה של כ-40 שנים כתב אוסטרובסקי כ-50 מחזות, שהפכו לבסיס התיאטרון הרוסי.
בשנת 1850 החל לעבוד במערכת של מגזין "מוסקביטיאנין" ("המוסקבאי").
בשנת 1859 הוא עבר לעבוד ב"סוברמניק".
בשנת 1859 יצא לאור אוסף היצירות שלו.
האוסף התקבל בברכה בציבור, וקיבל ביקורות טובות.
באותה שנה הוא סיים לעבוד על אחד המחזות המפורסמים שלו – "סערה" (Гроза, "גְרוֹזָה").
בשנת 1873 הועלה המחזה "סנגורוצ'קה" (אודות הדמות הפולקלוריסטית-מיתולוגית באותו שם).
באותה שנה היה בניין תיאטרון מאלי המוסקבאי, שבו הועלו רוב מחזותיו, בשיפוצים.
לכן הוא התבקש לכתוב מחזה מוזיקלי שבו השתתפו שחקני התיאטרון ושחקני האופרה של תיאטרון בולשוי.
המוזיקה למחזה נכתבה של ידי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי הצעיר.
מאוחר יותר חיבר רימסקי-קורסקוב אופרה בשם נערת השלג לפי המחזה.
רק בסוף חייו זכה אוסטרובסקי לרווחה כלכלית; הוא התחיל לקבל תמלוגים מהמדינה, ובשנת 1884 הוא התמנה למנהל בתחום רפרטואר התיאטראות של מוסקבה.
ואולם אז כבר סבל מבעיות בריאות, והוא נפטר ממחלת לב בשנת 1886.
מחזותיו של אוסטרובסקי מועלים על בימות התיאטרון ברוסיה עד היום.
הם גם הוסרטו מעל 30 פעמים, כאשר הסרט הראשון על בסיס מחזה של אוסטרובסקי צולם כבר בשנת 1911.
משרה ושכרה בצדה: קומדיה בחמש מערכות / א"נ אוסטרובסקי (עברית: א' שלונסקי), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1958.
היער; משרה ושכרה בצדה; חכמים, היזהרו בטיפשותכם, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו-1986.
חסרת נדוניה: מחזה בארבע מערכות (1879) / אלכסנדר ניקולאיביץ' אוסטרובסקי (מרוסית: רנה ליטוין; אחרית דבר: רינה ליטוין), תל אביב: י' גולן, תשנ"ז-1997; הועלה בתיאטרון גשר בשם "הנהר".
כישרונות ומעריצים- תרגום:עידו ריקלין, הוצג בשנת 2007 בבית צבי בבימוי סלבה מלצב
אלכסנדר ג'יימס (איי ג'יי) מקלין הוא זמר אמריקאי הידוע בעיקר בזכות פעילותו בלהקת הבנים האמריקנית "בקסטריט בויז".
מקלין נולד בווסט פאלם ביץ' בפלורידה שבארצות הברית.
הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים.
הקשר עם אביו נותק, ואמו וסביו גידלו אותו.
בגיל שמונה הופיע לראשונה בתפקיד קטן בסרט האימה "Truth or Dare".
ב-1990 עבר מקלין לאורלנדו עם משפחתו, וקיבל תפקיד בסדרת הטלוויזיה לילדים "Welcome Freshmen" בערוץ ניקלודאון, וכן בסיטקום "Hi Honey, I'm Home" (1992).
הוא נשר מבית הספר התיכון כדי לקדם את קריירת המשחק והשירה שלו.
באפריל 2002, בעונה 2 של "הלם סטטי" (קריקטורת 2000–2004), הופיע בתפקיד אורח בתוכנית.
שם הפרק שבו השתתף הוא "מרומית".
הוא גם הופיע כמועמד לתואר בעונה הראשונה של GUTS בניקלודיאון.
הופיע עם ה"בקסטריט בויז" ב"ארתור", ב"רחוב סומסום", ב"סברינה המכשפה הצעירה" וב"סאטרדיי נייט לייב".
בנוסף בשנת 2003 הופיע אי ג'יי בתוכנית של אופרה וינפרי ודיבר על ההתמכרות שלו לסמים ואלכוהול ועל הדיכאון שתקף אותו באותו זמן, ואיך הלהקה וחבריו עזרו לו להשתקם ולחזור לעצמו.
במקביל לפעילותו בלהקה, מקלין יצר לעצמו אלטר אגו, דמות בשם "ג'וני נו ניים", והופיע לעיתים תחת שם זה עם שירי סולו.
בשנת 2011 הוציא אלבום סולו ראשון בשם "Have It All".
לאורך השנים סבל מקלין מהתמכרויות לאלכוהול ולסמים, ואושפז מספר פעמים.
מקלין נישא לרושל דיאנה קרידיס ב-17 בדצמבר 2011. ב-2012 נולדה למקלין ילדה ראשונה בשם האווה ג'יימס מקלין.
ב-2022 השתתף מקלין בגרסת ה-VIP של תוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול", "המרוץ לדראג של רופול: VIP" בשם פופי לאב וניצח.
הוא בחר בארגון "Trans Lifeline " לקבל 100,00 דולר בגלל זכייתו בתוכנית.
אלכסנדר מקנזי היה פוליטיקאי קנדי ממוצא סקוטי שכיהן כראש ממשלת קנדה, השני במניין מאז איחוד קנדה, בין השנים 1873–1878.
מקנזי נולד בלוגיראט (Logierait) שבמחוז פרת'שייר שבסקוטלנד.
בהיותו בן 13, בעקבות מות אביו, נטש את לימודיו בבית הספר והחל להתלמד כסתת אבנים.
כאשר מלאו לו 20 הוא היגר לקנדה והתיישב באזור שבו שוכנת כיום אונטריו.
בעיסוקו כסתת אבנים הוא נחל הצלחה והתאפשר לו לעסוק בתחומי עניין נוספים, כמו עריכת עיתון פרו-רפורמיסטי.
ב-1861 נבחר מקנזי לאספה המחוקקת של פרובינציית קנדה והיה מתומכיו של ג'ורג' בראון.
ב-1867 נבחר מקנזי לבית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה הליברלית.
באמצע שנת 1873 הוא היה למנהיג המפלגה, ולפיכך למנהיג האופוזיציה וכמה חודשים לאחר מכן החליף את ג'ון אלכסנדר מקדונלד כראש ממשלת קנדה, בעקבות התפטרותו של זה האחרון בעקבות "השערורייה הפסיפית" .
בבחירות של 1874 ניצחו מקנזי והליברלים ברוב ברור.
הוא היה אהוד בקרב הציבור הכללי בשל הרקע הצנוע שלו ובשל נטיותיו הדמוקרטיות.
כראש ממשלה המשיך מקנזי בתוכנית בניין האומה שהחלה על ידי קודמו.
ממשלתו ייסדה את בית המשפט העליון של קנדה ואת המכללה המלכותית הצבאית של קנדה והקימה את מחוז קיוויטין (Keewatin) כדי לנהל בצורה טובה יותר את השטחים החדשים ממערב שזה אך נרכשו עבור קנדה.
עם זאת, התקדמות סלילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית התנהלה לאיטה והיה על הממשלה להתמודד עם תוצאות המשבר הפיננסי של 1873. בבחירות של 1878 ספגה ממשלתו של מקנזי תבוסה מוחצת.
הוא המשיך לכהן כמנהיג המפלגה הליברלית במשך שנתיים וכיהן כחבר הפרלמנט עד מותו משבץ מוחי.
מקנזי נולד בלוגיראט (Logierait) שבמחוז פרת'שייר שבסקוטלנד כבנם של אלכסנדר מקנזי האב ושל רעייתו מרי סטיוארט (פלמינג) שנישאו ב-1817. הוא היה הבן השלישי מתוך עשרה בנים.
אביו היה נגר ובונה ספינות שלצורך פרנסתו נדד ממקום למקום בתקופה שלאחר תום המלחמות הנפוליאוניות ב-1815. מקנזי האב מת ב-7 במרץ 1836 ובנו אלכסנדר, שהיה אז בן 13, נאלץ לסיים את לימודיו הרשמיים כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
הוא המשיך להתלמד כסתת אבן והכיר את אשתו, הלן נייל, באירווין, שם אביה עבד גם הוא כסתת.
משפחת נייל הייתה משפחה בפטיסטית ולפיכך, זמן קצר לאחר מהן המיר מקנזי את דתו מהנצרות הפרסביטריאנית לנצרות הבפטיסטית.
יחד עם משפחת אשתו, הוא היגר ב-1842 לקנדה כדי לחפש אחר חיים טובים יותר.
אמונתו של מקנזי קישרה אותו לתנועת ההתנזרות ממשקאות אלכוהוליים שבהדרגה הפכה למשפיעה יותר ויותר, במיוחד במערב קנדה בה הם חיו.
מקנזי ומשפחת נייל התיישבו בקינגסטון שבאונטריו.
אבן הגיר המצויה באזור הייתה קשה מדי לכלי הסיתות שלו ומכשלא היה ברשותו סכום הכסף הדרוש לרכישת כלים חדשים, קיבל מקנזי משרת פועל בניין ולקח חלק בבנייה ברחוב הנסיכה שבעיר.
קבלן הבניין שאצלו הועסק נקלע לקשיים כספיים ולפיכך קיבל ממנו מקנזי שטר חוב עבור המשכורת של חודשי הקיץ.
בהמשך התברר כי שטר חוב זה הוא חסר כל ערך.
בהמשך זכה מקנזי בחוזה בנייה לבניית קשת עמידה לפצצות בפורט הנרי.
מאוחר יותר הוא היה למנהל העבודה שבנה את ארבעת מגדלי המרטלו של קינגסטון.
הוא גם היה מנהל העבודה של מיזם תעלת ולנד ותעלת לאשין.
בעת שעבד בתעלת בוהרנוי, נפלה עליו אבן במשקל של טונה אחת וריסקה את אחת מרגליו.
הוא החלים מפציעתו, אך רגלו לא שבה מעולם למלוא כוחה.
בעת שהיה בקינגסטון החל מקנזי להיות מתנגד תקיף לזכויות יתר פוליטיות ודתיות ולשחיתות ממשלתית.
ב-1845 נשא מקנזי את הלן נייל לאישה ויחד הם הביאו לעולם שלושה ילדים, שמתוכם, רק בתם מרי, הגיעה לבגרות.
ב-1847 הם עקרו לסרינה שבאונטריו (אז מערב קנדה) ושנה לאחר מכן נולדה שם מרי.
עד מהרה הצטרפו אליהם אחיו ואמו שהגיעו מסקוטלנד.
הוא החל לעבוד כקבלן ציבורי וקנה את המוניטין שלו כאדם חרוץ והגון ופיתח דרכי חשיבה כלכליות מנקודת ראותו של האדם העובד.
מקנזי סייע לבנות בתי משפט ובתי כלא רבים ברחבי דרום אונטריו.
כמה מהם עומדים על תילם עד היום, כולל בית המשפט ובית הכלא של סנדוויץ' (כיום חלק מוינדזור, אונטריו) שכיום משמש כמרכז קהילתי ואת בית המשפט ובית הכלא של מחוז קנט שבצ'טהאם.
ב-1859 הוא גם התמודד ללא הצלחה על המכרז לבניית בניין הפרלמנט באוטווה.
ב-1852 נפטרה הלן ושנה לאחר מכן הוא נשא לאישה את ג'יין סים.
מקנזי היה מעורב בפוליטיקה כמעט מרגע הגיעו לקנדה.
הוא נאבק בלהט לשוויון ולחיסול כל סוג של הבחנה מעמדית.
ב-1851 הוא היה למזכיר מפלגת הרפורמה בלמבטון.
לאחר ששכנע אותו להתמודד בבחירות של מחוז הבחירה המקומי הוא ניהל את מערכת הבחירות של ג'ורג' בראון, בעליו של העיתון הרפורמיסטי, The Globe וסייע לבראון לזכות במושב הראשון שלו באספת המחוקקים.
מקנזי ובראון נותרו ידידים קרובים ועמיתים למשך כל ימי חייהם.
ב-1852 היה מקנזי לעורך של עיתון רפורמיסטי אחר, Lambton Shield.
כעורך, השמיע לעיתים מקנזי את קולו באופן חזק מדי והוביל את העיתון לתביעות דיבה שהוגשו נגדו על ידי מועמדים מקומיים מהמפלגה השמרנית.
בשל העובדה שאחד העדים באחד המשפטים טען לחיסיון ממשלתי ולא יכול היה למסור את עדותו, הפסיד העיתון במשפט ונאלץ להסגר עקב קשיים כספיים.
לאחר שאחיו, הופ מקנזי, דחה הצעה להתמודד בבחירות לאספה המחוקקת, התמודד אלכסנדר מקנזי בעצמו וזכה במושב הראשון שלו כמחוקק ב-1861. כאשר ב-1865 פרש בראון מ"הקואליציה הגדולה" על רקע המשא ומתן על יחסים הדדיים עם ארצות הברית, הוזמן מקנזי להחליפו כנשיא המועצה.
מתוך חשש ממניעיו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד ומתוך נאמנות לעקרונותיו, דחה מקנזי את ההצעה.
ב-1867 נבחר מקנזי לבית הנבחרים של קנדה כנציג מחוז הבחירה של למבטון.
המפלגה הליברלית של קנדה לא הייתה אז גוף ארצי מלוכד וכשלא עלה בידו של בראון לנצח במחוז הבחירה שבו הוא התמודד, לא היה למפלגה גם שום מנהיג רשמי.
מקנזי לא סבר שהוא הבחירה הטובה ביותר לתפקיד זה ואף על פי שהוא דחה הצעות לקבל את התפקיד, הוא שימש כמנהיג דה פקטו של המפלגה וכמנהיג האופוזיציה.
ב-1873, כאשר ממשלת מקדונלד נפלה בעקבות "השערורייה הפסיפית", קרא המושל הכללי, הלורד דפרין למקנזי, שנבחר כמנהיג המפלגה הליברלית רק כמה חודשים קודם לכן, כדי להרכיב ממשלה חדשה.
לאחר שהרכיב ממשלה ביקש מקנזי מהמושל הכללי להכריז על עריכת בחירות כלליות בינואר 1874. הליברלים ניצחו בבחירות אלו לאחר שזכו ב-53.8% מכלל הקולות, שיא של כל הזמנים בתולדותיה של קנדה.
מקנזי כיהן כראש הממשלה עד לבחירות של 1878 כאשר השמרנים בהנהגתו של מקדונלד שבו לשלטון והקימו ממשלת רוב.
היה זה יוצא דופן לאדם עם רקע צנוע כמו של מקנזי לקחת על עצמו תפקיד כזה בגיל שבו הוא מוצע רק ליחידי סגולה.
הלורד דפרין, שכיהן אז כמושל הכללי, הביע חששות מוקדמים על האפשרות שסתת אבן יעמוד בראש הממשלה.
אך בפגישה איתו השתנו דעותיו של דפרין:
בנוסף לתפקידו כראש הממשלה לקח מקנזי על עצמו את תפקיד השר לעבודות ציבוריות ודאג להשלמת בנייתם של בנייני הפרלמנט.
כאשר הוא עבד על התוכניות של האגף המערבי של הבניינים, הוא הוסיף גרם מדרגות מעוגל שהוביל ישירות ממשרדו אל מחוץ לבניין שאפשר לו להתחמק ממבקשי החסות שהמתינו לו במבואה של לשכתו.
כהוכחה להרהוריו של דפרין על דמותו, סלד מקנזי מהפטרונות שנלוותה לחיים הפוליטיים.
על כל פנים, הוא הבין שזהו רע הכרחי כדי לשמור על אחדות מפלגתית וכדי להבטיח את נאמנותם של עמיתיו הליברלים.
בהתאם לעקרונותיו הדמוקרטיים, סירב מקנזי שלוש פעמים להצעות לקבל תואר אבירות, ולפיכך היה היחידי מבין שמונת ראשי ממשלת קנדה הראשונים שלא הוענק לו תואר כזה.
הוא גם דחה הצעה להתמנות כחבר במועצה המלכותית ועקב כך הוא לא נשא את התואר "הנכבד" (Right Honourable).
הוא מעולם לא חדל להתגאות ברקע שלו כבן למעמד העובדים.
פעם אחת, כאשר סייר בפורט הנרי, בעודו ראש ממשלה, הוא שאל את החייל שליווה אותו אם ידוע לו עובי החומה שלידו.
החייל הנבוך התוודה שהוא לא יודע ומקנזי השיב, "אני יודע.
עובי החומה הוא חמישה רגל ועשרה אינץ' (178 ס"מ).
אני יודע זאת כי אני בניתי אותה בעצמי!".
כראש הממשלה שאף מקנזי לשפר ולפשט את מנגנוני הממשלה ורשם לזכותו שיא מרשים של חקיקה רפורמיסטית.
הוא הנהיג את ההצבעה החשאית בבחירות, הוביל את הקמתו של בית המשפט העליון של קנדה, הקים את המכללה המלכותית הצבאית של קנדה בקינגסטון ב-1874, וב-1878 הקים את משרד המבקר הכללי (Auditor General).
הוא השלים את סלילת מסילת הברזל האינטר-קולוניאלית, אך האט את קצב סלילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית בשל המשבר הפיננסי של 1873, וכמעט והגיע לעימות קשה עם הלורד דפרין בנוגע למעורבותה של בריטניה.
מקנזי עמד על זכויותיה של קנדה כאומה ולחם למען עליונותו של הפרלמנט ולמען הגינותה של הממשלה.
מעל הכל, הוא היה ידוע ואהוב בשל הגינותו ויושרתו.
בכל אופן, תקופת כהונתו כראש הממשלה עמדה בסימן המשבר הפיננסי, שאותו לא יכלה ממשלתו של מקנזי להקל.
ב-1874 ניהל מקנזי משא ומתן עם ארצות הברית על הסכם סחר חופשי, שיבטל את המכסים הגבוהים שהוטלו על סחורות קנדיות בשווקים האמריקאים.
אף על פי כן, צעד זה לא חיזק את הכלכלה ובניית קו הרכבת הפסיפית הואטה באופן משמעותי בשל חוסר מימון.
ב-1876 הכריזה המפלגה השמרנית שישבה אז באופוזיציה על "המדיניות הלאומית" שבמרכזה עמדה הנהגת מכסי מגן.
כאשר נערכו בחירות כלליות בסיום תקופת הכהונה של מקנזי, השמרנים שבו לשלטון לאחר שנחלו ניצחון סוחף.
לאחר תבוסת ממשלתו נותר מקנזי כמנהיג האופוזיציה למשך שנתיים, עד 1880. עד מהרה הוא לקה בחולי מסתורי שהתיש את כוחו ונטל ממנו את היכולת לדבר.
אף על פי כן הוא המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד יומו האחרון.
אלכסנדר מקנזי מת ב-1892 כתוצאה משבץ מוחי שנגרם כתוצאה ממכה בראשו שנחבל בעת שנפל.
הוא מת בטורונטו ונקבר בבית הקברות לייקוויו שבסרינה, אונטריו.
אלכסנדר מרקוביץ' אוסטרובסקי היה מתמטיקאי.
אלכסנדר מרקוביץ' אוסטרובסקי נולד בקייב ב-25 בספטמבר 1893 למשפחה יהודית.
כבר בנעוריו נתגלה כישרונו המתמטי יוצא הדופן והמתמטיקאי דימיטרי גרבה פרש עליו את חסותו.
מכיוון שאביו, מארק, היה סוחר, למד אוסטרובסקי במכללה למסחר של קייב במקום בבית ספר תיכון.
עקב כך, הוא לא הצליח להתקבל לאוניברסיטה, זאת למרות שכבר כתלמיד בית ספר פרסם מאמרים בתורת גלואה.
גרבה פנה למתמטיקאים הגרמנים אדמונד לנדאו ולקורט הנזל, ושניהם הציעו לעזור.
הנזל דאג לכך שאוסטרובסקי יתקבל לאוניברסיטת מרבורג בעיר מרבורג בגרמניה, שם החל ללמוד תחת פיקוחו של הנזל בשנת 1912.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוטלו על אוסטרובסקי מגבלות רבות כתושב זר.
בין היתר הוגבלה תנועתו מחוץ לאוניברסיטה.
כאשר הסתיימה המלחמה, עבר אוסטרובסקי לאוניברסיטת גטינגן, שם כתב את הדוקטורט שלו.
אוסטרובסקי הושפע מדויד הילברט, פליקס קליין ואדמונד לנדאו.
בשנת 1920, לאחר שקיבל תואר דוקטור, עבר אוסטרובסקי לאוניברסיטת המבורג, שם עבד כעוזרו של אריך הקה, סיים את ההביליטציה שלו בשנת 1922 והפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בזל.
במהלך חייו פרסם 275 מאמרים.
אוסטרובסקי ייסד בצוואתו פרס, פרס אוסטרובסקי, המוענק בעבור עבודות יוצאות דופן בתחום של מתמטיקה טהורה או ביסודות של האנליזה הנומרית.
אלכסנדר נבסקי הוא סרט היסטורי סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים מוספילם ובוים על ידי סרגיי אייזנשטיין.
הסרט מבוסס על אירועי הקרב על הקרח שהתרחש בשנת 1242 ונחשב לאחת מעבודותיו הגדולות של הבמאי.
הסרט זכה להצלחה רבה ולבמאי הוענק פרס סטלין.
כמו כן הוא קיבל תואר דוקטור לאמנות ללא הכנת עבודת מחקר נפרדת.
לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הקרנת הסרט הופסקה.
בשנת 1941, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, הסרט זכה להקרנות מחודשות רבות ולפופולריות רבה.
הסרט מבוסס באופן כללי על אירועים היסטוריים של המאה ה-13 כאשר התנהל מאבק בין רפובליקת נובגורוד לבין המסדר הטבטוני.
האבירים של המסדר החלו במתקפה על השטחים הרוסים וכבשו את פסקוב.
אנשי נובגורוד החליטו להציב בראש הכוח את הנסיך אלכסנדר נבסקי שהיה בעל ניסיון קרבי ומוניטין.
במקביל מתנהל "משולש רומנטי" של שני קצינים מצטיינים ותושבת נובגורוד שמבטיחה להתחתן עם המצטיין בקרב.
לאחר ניצחון מוחץ על הקרח של אגם פייפסי ראשי האבירים נופלים בשבי.
לאחר הניצחון אנשי נובגורוד ופסקוב מתחילים בחגיגות הניצחון.
בסיום הסרט, הנסיך אלכסנדר נבסקי אומר לשבויים המשוחררים "כל אשר יישא חרב אלינו, בחרב יאבד.
На том стоит и стоять будет Русская Земля!); זהו ניסוח מחודש של דברי ישו בבשורה על-פי מתי כ"ו נ"ב: "השב את-חרבך אל-תערה כי כל-אחזי חרב בחרב יאבדו".
אייזנשטיין התחיל לעבוד על הסרט לאחר קטיעת הפקת שדה בז'ין במרץ 1937, לאחר שהבמאי הואשם בבזבוז.
בסיס לתסריט, תחת הכותר הזמני "רוס", יצא בדצמבר 1937. הצילומים החלו ב-5 ביוני 1938 ונערכו בפרסלאבל-זאלסקי, 140 ק"מ מצפון-מזרח למוסקבה, ובאולפני מוספילם.
הם הסתיימו ב-4 בנובמבר, זמן קצר לפני תאריך היעד שקבע אייזנשטיין - 7 בנובמבר, יום השנה למהפכת אוקטובר.
על השלמת העבודה טרם הזמן קיבל הצוות את עיטור הדגל האדום של העמל.
ב-23 בנובמבר נערכה בכורה חגיגית בנוכחות יוסיף סטלין בתיאטרון בולשוי; סטלין חיבק את אייזנשטיין וכינה אותו "בולשביק טוב." 'אלכסנדר נבסקי' יצא לאקרנים ב-1 בדצמבר; במזכר מ-15 באפריל 1939, דיווח יו"ר הוועדה הממשלתית לקולנוע כי צפו בו כבר 23 מיליון איש, נתונים שעשו אותו למצליח ביותר מבין כל סרטי התקופה.
הבכורה בניו יורק התקיימה ב-22 במרץ.
הסרט יצא בארץ ישראל ב-23 בספטמבר 1939, בקולנוע מגדלור בתל אביב.
יהושע שור כתב ב"דבר" כי הוא מבטא את מגמתו של סטלין לפנות שוב להיסטוריה הרוסית לצורך תמות של אהבת המולד, והעיר כי אף שנאסר באותה עת לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, "אולי יבוא שוב יום קרבות בין שבטי הגרמנים והסלאוים ושוב יעלה על הבד הסוואטי 'אלכסנדר ניבסקי'?"
בשנת 1986 בוצע חידוש לסרט.
במהלך החידוש שונו הכתוביות (ללא שינוי התוכן) והמוזיקה הוקלטה מחדש.
לשנת 2013 תוכננה הוצאה של גרסה צבעונית לסרט.
לאחר הקרנת הסרט פרוקופייב איחד את כל קטעי המוזיקה שנכתבו עבור הסרט ליצירה מוזיקלית רציפה.
אלכסנדר הפְּבֶּרְן מקלין היה רופא בריטי שהיה אחד משני הרופאים במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון בשנים 1914–1917. בשנת 1922 הצטרף למשלחת האחרונה של שקלטון, משלחת שקלטון-רווט, באונייה "קווסט".
אלכסנדר מקלין נולד בהודו, שם עבד אביו כרופא.
כשהמשפחה חזרה לאנגליה פתח ד"ר מקלין מרפאה באיי סילי, שם היה מקלין הצעיר לשייט נלהב ומומחה.
הוא יצא ללמוד בקולג' של פלימות' והמשיך באוניברסיטת לונדון.
אחרי תקופת עבודה קצרה כמלח, המשיך את לימודיו באוניברסיטת ויקטוריה במנצ'סטר, שם הוסמך לרפואה.
זמן קצר לאחר קבלת התואר פנה בבקשה להצטרף למשלחתו של שקלטון.
כיוון שלא קיבל מענה למכתבו, התייצב במשרדו של שקלטון, שהורה לו להמתין לו עד לשובו.
כששב לאחר שעות, מצא את מקלין מחכה בסבלנות.
כשנשאל למה הוא רוצה להצטרף למשלחת, אמר "אינני יודע.
נוסף לחובותיו כרופא מונה לטפל בכלבי האונייה ולנהוג בצוות כלבי מזחלת.
שישה מחברי המשלחת, בהם מקלין, קיבלו כל אחד צוות כלבים לאמן.
המלאכה לא הייתה קלה, כלבי המזחלות הגדולים והכבדים לא היו האסקים טהורי-גזע אלא כלבים מעורבים, פראים, שנולדו באזורים המבודדים ביותר של קנדה ולפי כך היו עמידים לקור ובעלי אינסטינקט בסיסי למשיכת מזחלות, אך עם זאת היו אלימים ומרושעים, הן בינם לבין עצמם והן כלפי נוהגיהם.
הדרך היחידה לשלוט בהם הייתה בהפגנת כוח עדיף, ומקלין פיתח שיטה יעילה, של מהלומת אגרוף חזקה מתחת ללסתו של הכלב התוקף.
המכה, המרוככת בכפפה עבה, לא גרמה נזק לכלב אך היממה אותו כך שהרפה מטרפו.
אוניית המשלחת, אנדיורנס, נלכדה בקרח ים דחוס, שסגר עליה מכל עבר ואיים למחוץ אותה בלחצו.
ביום השלישי לכליאה בקרח, בעוד האנשים עמלים יומם ולילה לשאוב את המים ולנסות ליישר את כלי השיט, הופיעה לפתע משלחת של שמונה פינגווינים קיסריים והתייצבה מול האוניה הנאבקת על חייה.
הפינגווינים הרימו את ראשיהם והשמיעו קריאת קינה, שאיש מחברי המשלחת לא שמע כמותה מעולם.
מקלין הבחין, שלא רק תומאס מקלאוד, השטוף באמונות תפלות, אלא גם שקלטון עצמו נחרד.
למחרת, בשעת אחר הצהריים של 27 באוקטובר 1915, החליט שקלטון להתפנות מן ה"אנדיורנס", שאפסה תקווה לחלצה.
שקלטון ואנשיו נאלצו לחנות על מצוף קרח.
מקלין וצוות הכלבים שלו, ועמו ויילד, עסקו בעבודה המסוכנת של חילוץ ציוד ומצרכי מזון מן הספינה הלכודה.
והביאו כלבי ים שניצודו לשמש מזון לאנשי המשלחת.
המצוף שעליו הקימו את מה שכינו "מחנה הסבלנות", בהמתנה ממושכת להופעת נתיב מים פתוחים שיאפשר להם להיחלץ ממנו, הלך והתבקע ושקלטון נאלץ להוביל את אנשיו ממצוף אחד לאחר, עד שלבסוף נבקע לפניהם נתיב, שבו יכלו להפליג בשלוש סירות הצלה אל אחד משני יעדים אפשריים.
בגלל המחסור במזון, לאנשים ולכלבים, לא הייתה ברירה אלא לירות בכל יצור חי שלא הביא תועלת.
מקלין נאלץ לירות ב"סיריוס", כלבלב שובב וידידותי, שלרוע מזלו לא אומן עדיין למלאכת הגרירה.
בסופו של דבר היה הכרח לירות בכל כלבי המזחלות, אך הצוות של מקלין היה האחרון להמתה.
לאחר מסע מפרך והרה-סכנות הצליחו שלוש הסירות להגיע בשלום אל אי הפיל.
שקלטון יצא עם עוד חמישה אנשים להזעיק עזרה מג'ורג'יה הדרומית ויתר 22 אנשי המשלחת נשארו באי הפיל, בתנאים קשים של קור, רטיבות ורעב.
ספינת החילוץ, "ילכו" הצ'יליאנית, הגיעה לבסוף אל אי הפיל ב-30 באוגוסט 1916. למראה הספינה הקרבה, פרצו כל האנשים אל החוף, הדליקו משואה מאולתרת ומקלין הניף מעיל בֶּרְבֶּרי על גבי משוט, אך המעיל נתקע בחצי התורן ולבו של שקלטון, הצופה במשקפת מעל הספינה, נחמץ בקרבו למחשבה, שמי מאנשיו אבד.
הוא מנה אותם אחד אחד בבואם ואז הריע: "כולם כאן!
עם שובו לאנגליה, קיבל מקלין תפקיד בחיל הרפואה של הצבא המלכותי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצרפת, רוסיה ואיטליה.
הוא זכה בצלב הצבאי על גבורה בטיפול בפצועים תחת אש בתקופת שירותו באיטליה.
שקלטון הזמין את מקלין, יחד עם עוד חברים מצוות "אנדיורנס", פרנק וורסלי, לאונרד האסי, פרנק ויילד, ג'יימס מק אילרוי, אלכסנדר קר, תומאס מקלויד וצ'ארלס גרין, להצטרף למשלחת שקלטון-רווט, שיצאה בשנת 1922 על ה"קווסט".
לשקלטון לא היו תוכניות מגובשות למשלחת; האונייה עגנה בריו דה ז'ניירו ומשם הפליגה לג'ורג'יה הדרומית.
שקלטון סבל מכאב בלבו במשך כל המסע, אבל סירב לנוח, בניגוד להוראותיו של מקלין.
בריו, עבר שקלטון התקף לב אבל לא הניח למקלין לבדוק אותו.
האונייה עגנה בג'ורג'יה הדרומית ב-4 בינואר 1922. השכם בבוקר ה-5 בינואר הוזעק מקלין אל תאו של שקלטון, שם מצא אותו בהתקף לב נוסף.
הוא מת זמן קצר לאחר שמקלין הגיע אל תאו.
כרופא האונייה, היה זה תפקידו של מקלין להכין את הגופה לקבורה.
הכוונה הראשונית הייתה להביא את שקלטון למנוחות באנגליה, לשם היה אמור להישלח בליווי האסי, אך בהגיעם אל מונטווידאו המתין להם מברק מאשתו של שקלטון, שהורתה לקבור את בעלה בדרום הרחוק, כפי שרצה.
האסי החזיר את גופתו של שקלטון לג'ורג'יה הדרומית, שם נקבר.
ב-1926 פתח מקלין מרפאה בדאנדי, שם עבד במשך 21 השנים הבאות.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הרפואה במזרח אפריקה בדרגת סגן-אלוף.
הוא קיבל את העיטור הטריטוריאלי ובהמשך קיבל את אות מסדר ההצטיינות הגבוה ביותר של האימפריה הבריטית (OBE).
בשנת 1948 נשא לאישה את ג'ין ועקר עמה לאברדין, שם עבד בבתי חולים שונים לפני שפרש מעבודה מלאה ב-1960. הוא המשיך לעבוד בשירותי הבריאות לסטודנטים של האוניברסיטה למשך שנים אחדות.
לו ולג'ין היו שני בנים, אלכסנדר וריצ'רד.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' נוביקוב היה מרשל ראשי של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
הוא התגייס לצבא האדום בשנת 1919 וב-1920 הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
ב-מרץ 1921 השתתף בדיכוי מרד הימאים בקרונשטאדט.
ב-1922 עסק במרדפים אחרי אנשי גרילה לבנים בקווקז.
ב-1930 סיים את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה וב-1933 הצטרף לחיל האוויר.