tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2004 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בתיאטרון (Excusas).
1998 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בתיאטרון (El visitante).
לואיס ירד דה יר (בשוודית: Louis Gerard De Geer; 18 ביולי 1818 – 24 בספטמבר 1896) היה מדינאי וסופר שוודי.
דה יר נולד בטירת פינספונג שבמחוז אסטריֶטלנד.
הוא היה עורך דין וב-1855 הוא מונה להיות נשיא בית המשפט לערעורים של יטאלנד.
בין השנים 1858 – 1870 ובין השנים 1875 – 1876 הוא כיהן כשר הראשי לענייני משפטים (Justitiestatsminister).
כבן למעמד האצולה הוא השתתף בפעילות באספת המעמדות (Riksens ständer) משנת 1851 והלאה.
בין השנים 1867 – 1878 הוא כיהן כחבר הריקסדאג והציע והעביר רפורמות רבות.
בשנים 1876 – 1880 כיהן דה יר כראש ממשלת שוודיה הראשון.
הישגו הגדול ביותר של דה יר הייתה הרפורמה במערכת הייצוג הפוליטית השוודית.
הרפורמה כללה את ייסודו של הריקסדאג (הפרלמנט) הדמוקרטי הדו-בתי, שהחליף את אספת המעמדות שהייתה מסורבלת ופחות דמוקרטית, שריד ממוסד שהתקיים בימי הביניים המאוחרים.
מהלך זה התקבל בדצמבר 1865 וזכה להסכמה המלכותית ב-22 ביוני 1866. לזמן מה לאחר מכן נהנה דה יר מאהדה ציבורית משמעותית.
הוא פרש ממשרתו ב-1870 וחזר אליו כראש הממשלה לענייני משפטים ב-1875.
ב-1876 מונה דה יר להיות ראש ממשלת שוודיה הראשון, בעקבות הרפורמה שבמסגרתה הפכו תפקידי "השר הראשי לעניינים משפטים" (Justitiestatsminister), תפקיד אותו מילא דה יר באותה עת ו"השר הראשי לענייני חוץ" (Utrikesstatsminister) לתפקיד שר המשפטים ושר החוץ, בהתאמה.
הוא שימש בתפקיד עד אפריל 1880 ובעקבות כישלונו בהסדרת שאלת החימוש הוא נאלץ להתפטר מתפקידו.
בין השנים 1881 – 1888 הוא שימש כנגיד של אוניברסיטת אופסלה ושל אוניברסיטת לונד.
דה יר היה חסיד של מדיניות הסחר החופשי ושל הליברליזם הכלכלי ויש הטוענים שהוא הניח את היסודות לכלכלה החזקה של שוודיה בין השנים 1870 – 1970.
בנוסף לכמה רומנים ומאמרים, כתב דה יר כמה ספרים שבהם העלה את זיכרונותיו מימי הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1892 הוא פרסם את הספר האוטוביוגרפי Minnen (זכרונות) שבו תיעד את ניסיונו הפוליטי ואת דעותיו המגובשות לאורך חייו בבהירות יוצאת דופן, בצלילות דעת ובחן.
למשל, ההסבר שלו מדוע הוא, בגיל כה צעיר, מונה להיות השר הראשי לענייני משפטים, היה שבמעגלים המצומצמים של האצולה השוודית באותה תקופה היה קשה למצוא אדם ברמת אינטליגנציה מספקת כפי שנדרשה למילוי המשרה.
דה יר היה גם חבר באקדמיה השוודית ובאקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בנו, ירד לואיס דה יר היה גם הוא ראש ממשלת שוודיה לתקופה קצרה בראשית שנות העשרים של המאה ה-20.
לואיס מריאנו (בספרדית: Luis Mariano; 13 באוגוסט 1914 – 14 ביולי 1970) היה טנור ושחקן סרטים ממוצא ספרדי בסקי.
מריאנו נולד בעיר אירון, באזור הבסקי האוטונומי, בספרד בשם Mariano Eusebio González García, כבנו של מוסכניק ונהג מונית.
בהיותו בן 14 עברה משפחתו לבורדו, בצרפת, שם למד בקונסרבטוריון.
מריאנו שר בקברטים בבורדו וזכה להצלחה.
הוא עבר לפריז, שם המשיך להופיע בשירה וגם בסרטים מוזיקליים.
הוא זכה להצלחה רבה בתפקיד הראשי באופרטה היפה מקדיס (La Belle de Cadix), בו התחיל להופיע בסוף 1945.
הוא הופיע באופרות ובאופרטות רבות ומכאן נגזר כינויו "מלך האופרטה של פריז".
מריאנו שר בבסקית (שפת האם שלו), בספרדית ובצרפתית שירים שהיו פופולריים בצרפת, בספרד, באמריקה הלטינית ובקוויבק.
הקריירה שלו ידעה הצלחות רצופות, כולל סבב הופעות ברומניה, ב-1966, אך בדצמבר 1969 חלה בדלקת כבד ונאלץ להפסיק את הופעותיו.
ביולי 1970 מת בבית החולים משבץ מוחי.
לואיס לאל דוס אנחוס (בפורטוגזית: Luís Leal dos Anjos; נולד ב-29 במאי 1987) הוא כדורגלן מסאו טומה ופרינסיפה המשחק בסול דה אמריקה בעמדת החלוץ.
לאל התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ארנטלה, ממנה עבר לספורטינג ליסבון ומשם לקווה דה פיאדאדה, ממנה המשיך לקבוצה הבוגרת.
בקיץ חזר לספורינג CP ששיחקה אז בליגה הפורטוגזית הרביעית.
בהמשך, לאל שיחק במוריירנסה, אשטוריל, לייריה ואז חזר לאשטוריל, כאשר בכל קבוצה שיחק עונה אחת.
בינואר עזב לראשונה את פורטוגל וחתם באל-אהלי מליגת העל הסעודית.
בסיום העונה חתם באל-איתיחאד כלבה ממנה הושאל בינואר לגזיאנטפספור.
ב-18 ביוני 2015 חתם לשנתיים באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-22 באוגוסט 2015 שיחק את משחק הליגה היחידי במדי אפואל בו כבש צמד בניצחון 1-5 נגד ארמיס ארדיפו.
8 ימים לאחר מכן, חזר לפורטוגל הושאל לבלננסש עד לסיום העונה.
ב-26 בינואר 2016 לאל חתם בסרו פורטניו מליגת העל הפרגוואית.
ב-7 באוגוסט 2017 חתם בניואל'ס אולד בויס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-29 באוגוסט 2020, לאל חתם בטיחואנה.
ב-21 בינואר 2021, לאל חתם בסול דה אמריקה מליגת העל הפרגוואית.
ב-1 בינואר 2022, עבר לאל בהעברה חופשית לגואבירה מונטרו מליגת העל הבוליביאנית.
לאל שנולד בפורטוגל, החליט לייצג את נבחרת סאו טומה ופרינסיפה.
ב-16 ביוני 2012 לאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2013.
ב-13 ביוני 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 7-1 ל.
לואיס פרננדו מוריאל פרוטו (בספרדית: Luis Fernando Muriel Fruto) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בקבוצת אורלנדו סיטי מה-MLS.
ב-2013 נבחר לתגלית השנה בסרייה א' ביחד עם סטפן אל שעראווי.
החל את דרכו במחלקת הנוער של דפורטיבו קאלי והוקפץ לקבוצה הבוגרת ב-2009, אבל את הפריצה הגדולה עשה בתחילת שנת 2010. במשחקו השלישי בסך הכל כמקצוען, ב-6 במרץ 2010, כבש שלושה שערים במשחק הליגה מול אונסה קלדס.
באמצע שנת 2010 החליטה אודינזה על רכישת 70% מכרטיסו של מוריאל תמורת 1.9 מיליון אירו, אך החליטה להשאילו תחילה לקבוצת גרנדה מליגת המשנה בספרד.
ההשאלה בוצעה ב-12 ביולי ומוריאל בן ה-19 שיחק 9 משחקים במהלך העונה מבלי שכבש שער אחד.
בקיץ 2011 הושאל שוב, הפעם ללצ'ה ששיחקה בסרייה א'.
משחק הבכורה לא היה מוצלח ובמהלך המחצית השנייה הוא הורחק.
ב-3 בדצמבר 2011 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק מול נאפולי והראה את יכולותיו.
השער השני שלו נכבש במשחק מול אינטר, אך לבסוף קבוצתו הובסה 1–4. ככל שהתקדמה העונה הוא הפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה ביחד עם בן ארצו, חואן קוואדראדו.
בסיום אותה עונה רשם 7 שערים ו-8 בישולים ב-29 משחקי ליגה.
הפעם אודינזה החליטה להחזיר אותו לשורותיה ולא להשאיל פעם נוספת.
אף על פי שהרשים במשחקי קדם העונה, נתבקש מוריאל להפחית ממשקלו על ידי מאמנו כדי שייכנס לכושר גופני טוב יותר.
מוריאל אכן עשה זאת ופתח את העונה עם בישול בהפסד של אודינזה לפיורנטינה.
חודש לאחר מכן החליטו במועדון להאריך את חוזהו בחמש שנים נוספות.
במהלך העונה נבחר לתגלית הסרייה א' ביחד עם חלוצה של מילאן, סטפן אל שעראווי, בזכות יכולתו בלצ'ה.
סיים את עונת 13–2012 עם 11 כיבושים ב-22 משחקי ליגה אף על פי שהחמיץ קרוב לארבעה חודשים בגלל פציעה.
כבש את שער הבכורה שלו באירופה מול שירוקי ברייג במסגרת מוקדמות הליגה האירופית 2013-14 כאשר כבש פעמיים בניצחון 1–3. כבש גם במשחק הבכורה בקופה איטליה בהפסד 1–2 ללאציו.
הוא המשיך להאבק בפציעות ובמשקל העודף ולא כבש במשך 11 משחקים רצופים.
בסופו של דבר סיים עם ארבעה שערים בלבד ב-35 משחקים ובסך הכל עם 15 שערים ב-57 משחקים באודינזה.
בעונה לאחר מכן שאלה סמפדוריה את מוריאל ביחד עם אנדראה קודה כאשר היא מתחייבת לרכוש אותם בסוף העונה תמורת סכום משולב של 12 מיליון אירו.
ב-26 באפריל כבש את שערו ה-26 בליגה האיטלקית כשקבוצתו הפסידה לנאפולי 2-4 ומוריאל עצמו השתווה לבן ארצו, פאוסטינו אספרייה, בכמות השערים שכבשו בליגה האיטלקית.
בעונה הראשונה כבש 4 שערים ב-16 משחקים.
בעונה הבאה החל עם צמד מול קארפי והגיע כבר ל-30 שערים בליגה, הקולומביאני הראשון שעושה זאת.
סיים את העונה עם 7 שערים ב-35 משחקים בכל המסגרות.
בעונתו האחרונה בסמפדוריה, כבש בפתיחת השנה צמד בגביע מול בסאנו וירטוס.
ב-22 באוקטובר בדרבי מול גנואה כבש שער ובישל עוד אחד בניצחון 1–2. הוא גם נבחר למצטיין של המשחק.
כבש את הצמד הראשון שלו בליגה במשחק מול ססואולו ב-20 בנובמבר וסמפדוריה ניצחה 2–3. ב-29 בינואר הרשים מאוד במשחק הניצחון 2–3 על רומא כאשר כבש בבעיטה חופשית ובישל עוד שני שערים.
ב-5 בפברואר כבש את שער הניצחון מול מילאן בפנדל וב-11 במרץ כבש את שער הניצחון בדרבי מול גנואה.
בסך הכל סיים את העונה הטובה שלו באיטליה עם 13 שערים ב-33 משחקים.
ב-11 ביולי 2017 הודיעה סביליה על החתמתו של מוריאל כשחקן הרכש היקר ביותר בתולדותיה כאשר שילמה עבורו 20 מיליון אירו.
ערך את הופעת הבכורה ב-19 באוגוסט מול אספניול ואת הבכורה בליגת האלופות רשם ב-13 בספטמבר כאשר נכנס כמחליף במחצית השנייה במשחק מול ליברפול באצטדיון אנפילד ובישל את שער השוויון לחואקין קוריאה.
את שער הבכורה כבש ב-17 בספטמבר בניצחון 0–1 על ז'ירונה.
סיים את עונת הבכורה שלו בספרד עם 9 שערים ו-4 בישולים ב-46 הופעות.
ב-3 בינואר 2019 חזר מוריאל לאיטליה והושאל לפיורנטינה עד לסוף העונה.
ב-20 בינואר 2019 כבש צמד בכורה על משחקו הראשון בסרייה א'.
במדי הקבוצה כבש 9 שערים ב-23 הופעות בכל המסגרות.
ב-21 ביוני 2019 חתם מוריאל באטאלנטה עבור 15 מיליון אירו לחמש שנים.
ב-15 בפברואר 2024 חתם באורלנדו סיטי האמריקאית לשלוש שנים.
מוריאל נכלל בנבחרת הצעירה שזכתה ב-2011 בטורניר הנוער בטולון, שם אף כבש שער.
כעבור שלושה חודשים היה חלק מהנבחרת ששיחקה במונדאליטו שנערך בקולומביה.
מוריאל כבש צמד במשחק הפתיחה מול נבחרת צרפת שהסתיים בניצחון 1–4 והוסיף עוד שער בניצחון 0–1 על דרום קוריאה.
בסופו של דבר קולומביה הודחה ברבע הגמר על ידי מקסיקו.
מוריאל שיחק במשחק מול שסיימה ב-0-0 עם קולומביה אך ניצחה בדו-קרב פנדלים לאחר שמוריאל החמיץ את הפנדל המכריע.
במהלך משחקי מוקדמות מונדיאל 2018 שותף מוריאל ב-10 משחקים ובישל פעם אחת בתיקו 1-1 מול .
הוא נכלל בסגל הנבחרת שנסע למונדיאל 2018 וערך את הבכורה בטורניר ב-28 ביוני כאשר נכנס בדקה ה-31 במקומו של חאמס רודריגס במשחק מול .
שותף גם במהלך מחצית השנייה במשחק שמינית הגמר מול , משחק אותו הפסידה קולומביה בדו-קרב פנדלים, כאשר מוריאל עצמו כבש את הפנדל אותו בעט.
לואיס ממפורד היה היסטוריון אמריקאי, סוציולוג, פילוסוף של טכנולוגיה ומבקר ספרותי.
ידוע במיוחד עבור מחקרו על ערים ואדריכלות עירונית.
ממפורד הושפע מעבודתו של האדריכל הסקוטי סר פטריק גדס, ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם עמיתו הסוציולוג הבריטי ויקטור ברנפורד.
ממפורד היה גם בן זמנו וידידו של פרנק לויד רייט, קלרנס שטיין, אדמונד נ'בייקון, וונבר בוש.
ממפורד נולד בפלאשינג, קווינס, ניו יורק, וסיים את בית הספר התיכון ב-1912. הוא למד בסיטי קולג' בניו יורק ובניו סקול, אך חלה בשחפת ומעולם לא סיים את התואר.
בשנת 1918 הצטרף לצי ארצות הברית כדי לשרת במלחמת העולם הראשונה והוצב כטכנאי רדיו.
הוא שוחרר בשנת 1919 והפך לעורך שותף של ה-The Dial, כתב עת מודרניסטי משפיע באותם ימים.
מאוחר יותר הוא עבד עבור הניו יורקר, שבו הוא כתב ביקורת על אדריכלות ופרשנות על נושאים עירוניים.
ספריו המוקדמים ביותר של ממפורד בתחום ביקורת הספרות השפיעו על ביקורת הספרות האמריקאית העכשווית.
הוא תרם להתעוררות מחודשת במחקר המדעי על עבודתם של סופרים אמריקאים מאמצע המאה ה-19, ביניהם הרמן מלוויל שאותו חקר.
באותו הזמן החל לבסס את עצמו כסמכות באדריכלות האמריקנית ובחיים עירוניים, שאותם פירש בהקשר חברתי.
בכתביו המוקדמים על החיים העירוניים, ממפורד היה אופטימי באשר ליכולות האנושיות וכתב כי המין האנושי ישתמש באנרגיה חשמלית ותקשורת המונים כדי לבנות עולם טוב יותר לכל בני האדם.
בשלב מאוחר הוא נקט עמדה פסימית.
הביקורת האדריכלית המוקדמת שלו סייעה גם בהכרה ציבורית רחבה בעבודתם של הנרי הובסון ריצ'רדסון, לואי סאליבן ופרנק לויד רייט.
בשנת 1963, קיבל ממפורד את "פרס ג'ורט" מאת'ר פרנק עבור ביקורת אמנות של האגודה לאמנות קולג'.
ממפורד קיבל את "מדליית החירות הנשיאותית" בשנת 1964. ב-1975 הוענק לממפורד תואר "אביר כבוד של מסדר האימפריה הבריטית".
בשנת 1976, הוא זכה בפרס "סינו דל דוקה".
ב-1986 הוא זכה במדליית האמנויות הלאומית.
הוא שימש כמבקר האדריכלות של המגזין "ניו יורקר" למעלה מ-30 שנה.
ספרו משנת 1961, "העיר בהיסטוריה", קיבל את פרס הספר הלאומי.
לואיס ממפורד נפטר בגיל 94 בביתו באמניה, ניו יורק, ב-26 בינואר 1990. תשע שנים מאוחר יותר הבניין נרשם במרשם הלאומי של מבנים היסטוריים.
אשתו סופיה נפטרה בשנת 1997, בגיל 97.
בספרו "מצבו של האדם", שפורסם בשנת 1944, תיאר ממפורד את הכיוון שלו בחקר האנושות כ"הומניזם אורגני " ("organic humanism).
במונח הנ"ל הוא ניסח גבולות לגבי אפשרויות האדם – גבולות שנקבעים על ידי טבע הגוף האנושי.
ממפורד מעולם לא שכח בעבודותיו את החשיבות של איכות האוויר, את זמינות המזון, את איכות המים, או את חשיבות המרחבים הפתוחים, כי על אלה חייבים לשמור אם רוצים לפעול לשגשוג האדם.
בהגיון של ממפורד, טכנולוגיה והתקדמות לעולם לא יחרגו ממגבלותיהן כל עוד ה"הומניזם האורגני" יהיה נוכח כדי לבלום את השפעתן.
לצד הישגים בכיבוש הטבע, חשש ממפורד שהאדם יבצע מעשים שליליים ובלתי הומניים.
הכבוד שנתן ממפורד ל"טבע" האנושי, היינו, המאפיינים הטבעיים של היותו בן אדם, סיפק לו פלטפורמה שממנה יכול היה להעריך את הטכנולוגיה.
לפיכך, ביקורתו ושיפוטו ביחס לתופעת העיר ובייחס ליישומי הטכנולוגיה, התארגנו ביסודם סביב ההומניזם האורגני אותו ניסח קודם.
מנקודת מבט זו ממפורד העביר ביקורת על מרשל מקלוהן, שטען שהטכנולוגיה, לא הסביבה הטבעית, תעצב בסופו של דבר את טבע המין האנושי.
אפשרות זו לא נעלמה מעיני ממפורד שראה בה תסריט איימים.
ממפורד האמין שמה שהבדיל את האנושות מבעלי חיים אחרים, לא היה השימוש בכלים (טכנולוגיה), אלא השימוש שלנו בשפה (סמלים).
הוא היה משוכנע כי שיתוף מידע ורעיונות בקרב אנשי חברות פרימיטיביות היה טבעי לחלוטין לאנושות המוקדמת.
שיתוף כזה היה ללא ספק הבסיס של יצירת חברה מתוחכמת ומורכבת יותר.
הספר "העיר בהיסטוריה" זכה בשנת 1962 בארצות הברית בתואר הספר הלאומי.
בספר רב השפעה זה חקר ממפורד את התפתחותן של תרבויות עירוניות ומתח ביקורת חריפה על ההתיישבות העירונית בדורו.
ממפורד טען כי המבנה של ערים מודרניות אחראי לבעיות חברתיות רבות בחברה המערבית.
הוא טען כי המתכננים העירוניים צריכים להדגיש יותר את הקשר הטבעי בין בני האדם לבין מרחב המחיה שלהם.
ממפורד השתמש בדוגמה של העיר בימי הביניים כבסיס ל"עיר האידיאלית " וטען כי העיר המודרנית קרובה מדי לעיר הרומית שהגיעה לקריסה; אם העיר המודרנית תמשיך באותו כיוון, טען ממפורד, אז צפוי לה גורל דומה לעיר הרומית.
ממפורד בביקורתו זיהה את המשברים העומדים בפני התרבות העירונית שהם תוצר של המבנים הפוליטיים הקיימים, שפוגעים בתרבות הקהילה המקומית ואינם מתחשבים בה.
הוא כתב: "התכנון הפיזי של ערים ותפקודן הכלכלי צריך להיות משני בהשוואה ליחסיהן עם הסביבה הטבעית ולערכי הרוח של הקהילה האנושית".
לדעתו, תופעת הפרברים שאפיינה את אמריקה, באה לשם נתינת פתרון אידיאלי למקום שאפשר לגדל בו ילדים.
זאת הייתה סביבה שנתמכה בהשקפת עולם שנבעה מעקרון העונג והאושר המדומה שהחברה האמריקאית דחפה.
הפרבר הפך, לפי דעתו למקלט לשימור אשליית האושר, המנותק מהמציאות שהתהוותה בערים.
בין השאר הוא טען כי החילון השפיע על התכנון העירוני, ועל ניתוק מבני הדת למילוי התפקוד הרוחני של הקהילות השונות בעיר.
טיעון זה כבר כתב בספרו "אמונה לחיים" (1940) וציין במפורש כי אחת הבעיות של הערים המודרניות היא ההפרדה בין החיים המעשיים ובין החיים הרוחניים של תושביהן.
ביקורתו של ממפורד על העיר וחזונו על חיי העיר ועל התכנון העירוני, מושתתות על תפיסה ראשונית של המושג – "יכולת חיים", שאותו קיבל מהמורה הבריטי שלו, סיר פטריק גדס.
בספרו "מיתוס המכונה" (1970), ממפורד מבקר את המגמה המודרנית של הטכנולוגיה, אשר מדגישה את הייצור והחלפה המתמידים.
הוא טען כי מטרות אלה פועלות נגד שלמות טכנית, עמידות, יעילות חברתית, ונגד שביעות הרצון הכללית של האדם.
הטכנולוגיה המודרנית, שאותה כינה "מגה-טכניקות",Megatechnics נכשלה בייצור מוצרים עמידים ואיכותיים זאת על ידי שימוש בשיטות שיווק ככרטיסי אשראי או קנייה בתשלומים.
באותה העת, הפכו לשכיחים מוצרים תעשייתיים פגומים שהתבטאו בהתיישנות מתוכננת שלהם ושינויים מינוריים תכופים בדגמים החדשים המשווקים.
"ללא הפיתוי המתמיד על ידי פרסום", הוא כתב, "כמות הביקוש הייתה קטנה, לכן היה צורך ל"רמות" את הביקוש הרגיל בעזרת הפרסום.
לדעתו בגישה כלכלית-חברתית אחרת, מוצרים רבים היו יכולים להגיע לרמה של תכנון יעיל יותר, אשר היה דורש רק שינויים מזעריים משנה לשנה.""
ממפורד השתמש במקרר שלו כדוגמה: המקרר "נמצא בשירות במשך תשע עשרה שנה, עם תיקון קטן אחד בלבד: עבודה ראויה להערצה.
מקררים אוטומטיים לשימוש יומיומי והקפאה עמוקה הם המצאה בעלת ביקוש קבוע ...
אין ספק, כי אם הקריטריונים ההומניסטים היו היחידים שקובעים את הטכנולוגיה, ולא הקריטריונים של האנליסטים בשוק והמומחים לאופנה, היו נוצרים מוצרים טובים יותר עם סיכוי לשימוש ממושך של אותו מוצר".
ממפורד מתייחס גם לארגונים היררכיים גדולים (מעצמות על, ברית של מדינות) ככוחות מגה-טכנולוגיים.
הוא רואה בהן מכונה שמשתמשת בבני אדם כמרכיביה והם אופייניים לציווליזציה האנושית.
בדורות אחרונים, הם מתבטאים במעצמות-העל, עם מכלולי הכוח הסובייטיים והאמריקניים המיוצגים על ידי הקרמלין והפנטגון, בהתאמה.
בוני הפירמידות, האימפריה הרומית וצבאות מלחמות העולם הן דוגמאות היסטוריות מוקדמות לארגוני-על כאלה.
הוא הסביר כי שלטון קפדני שכופה סטנדרטיזציה, ודואג להעלאת המנהיגים צבאיים למעמד אלוהי, הם תכונות משותפות של ארגוני-העל לאורך ההיסטוריה.
הוא הביא דוגמאות של ציורים הקיר במצריים, המתארים את הפרעונים המונצחים בהם, בגודל לא אנושי בהשוואה לאנשים אחרים המופיעים בציורי הקיר.
כך גם נהגו בתצוגה פומבית של דיוקנאות מוגדלות של מנהיגים קומוניסטיים כגון מאו צה-דונג וסטלין.
הכרחי לבניית ארגוני-העל הללו היא ביורוקרטיה אדירה של בני אדם העובדת ללא מעורבות וללא שיפוט אתיים.
דוגמה שבה הוא משתמש היא של אדולף אייכמן, הפקיד הנאצי שארגן לוגיסטיקה לתמיכה בהשמדת היהודים במהלך השואה.
ממפורד מתייחס באופן קולקטיבי לאנשים המוכנים לבצע בשלווה את המטרות הקיצוניות של ארגוני-העל האלה כ"אייכמנים".
ממפורד היה מודאג מהיחסים שבין הטכנולוגיה לבין "כושר הנשיאה" של מקומות שונים.
המונח "כושר נשיאה", מאפיין את יכולתו של מקום בכדור הארץ, לתמוך בחיים באמצעות המשאבים שלו.
לפני הופעתה של הטכנולוגיה, רוב האזורים של כדור הארץ היו בעלי כושר נשיאה ברמה זו או אחרת; עם זאת, כאשר צורות מסוימות של הטכנולוגיה התקדמו במהירות, כושר הנשיאה פחת באופן דרמטית.
ערימות של סייגי פסולת של תעשיית המתכת, מים מורעלים, עזובה והזנחה מגבילים את איכות החיים בערים.
ייצוגם בקולנוע של אזורים מוזנחים כאלה ללא "כושר נשיאה", הם ייצוג של דיסטופיות, כמו בסרט Bladerunner .
ממפורד לא האמין כי יש צורך להגיע להתמוטטות אקולוגית כזאת, כאשר הטכנולוגיה מתקדמת.
שכן הוא סבר שאפשר ליצור טכנולוגיות שפועלות בצורה אקולוגית ואחראית, והוא כינה סוג כזה "ביו-טכניקות" Biotechnics.
ממפורד האמין כי החברה המאורגנת סביב רעיונות אקולוגיים תגביל את הטכנולוגיה שלה למען מערכת היחסים ברי קיימא בין האדם לסביבה.
כן טען ממפורד שהחברה האקולוגית לא תדבוק באידאולוגיה הקפיטליסטית שהטכנולוגיה צריכה להתרחב ללא הרף; נהפוך הוא: החברה צריכה להגביר את כוחה ולנפץ את האשליה של ההתרחבות המתמדת, כדי ליצור ולשמר את "יכולת חיים".
במקום המרדף אחרי העושר של חברות ויחידים, החברה הביו-טכנולוגית תמשיך, את מה שממפורד מכנה "שפע".
כלומר, יחסים מאוזנים בין משאבים וצרכים.
מושג זה של השפע מתבהר אם אנו מציעים שהחברה האקולוגית תתייחס לטכנולוגיה שלה באופן דומה ליחס שבו בעל חיים מתייחס לאוכל שהוא צד רק כאשר הוא רעב.
ממפורד הטיף להפסקת המרדף אחר התקדמות הטכנולוגית "למען עצמו".
לדעתו של ממפורד, המרדף אחר ההתקדמות הטכנולוגית יהיה מוגבל גם על ידי השפעותיו השליליות על האורגניזם.
איכות האוויר, איכות המזון, איכות המים, כל אלה מאיימים על קיום האורגניזם בכלל והאנושי בפרט.
לדעתו, הערך השלילי הצפוי של רעש, קרינה, ערפיח, כימיקלים מזיקים, ותוצרי לוואי טכניים אחרים יכריע באופן משמעותי את החדרת החדשנות הטכנית החדשה.
למימוש הרעיון האקולוגי, החברה צריכה להפעיל תוכניות כלכליות וחברתיות אחרות, לשנות את מערכת הערכים ולהפעיל רגולציה בתחומים שונים כדי שתגיע לאיזון בין הצרכים והמשאבים.
במשפט האחרון בספרו על "מיתוס המכונה", הוא כתב, "עבור אלה מאיתנו שזרקו את מיתוס המכונה, המהלך הבא הוא שלנו: כי שערי בית הכלא הטכנוקרטי ייפתחו אוטומטית, למרות הצירים העתיקים והחלודים שלהם, ברגע שנבחר לצאת ".
ממפורד האמין שהחברה הביו-טכנולוגית, שאותה חזה, היא זו שאמורה להנחות את בני דורה בזמן שיצאו מדלתות הכלא הטכנולוגי.
היא תהיה מהפכה שקטה, כזו שתנבע מהתודעה הקולקטיבית ופעולות של יחידים.
ההתעניינות של ממפורד בהיסטוריה של הטכנולוגיה והסבריו, השפיעו רבות על מספר הוגים חדשים יותר.
בניגוד אליו, הם דגלו ברעיון שהטכנולוגיה משרתת את בני האדם באופן רחב ככל הניתן.
כמה מחברים אלה – כמו ז'אק אלול, הרברט מרקוזה, אריך פרום, תומאס מרטון, מרשל מקלוהן וקולין וורד – היו אינטלקטואלים ואנשים המעורבים ישירות בפיתוח טכנולוגי ובהחלטות על שימוש בטכנולוגיה.
לממפורד הייתה השפעה גם על התנועה הסביבתית האמריקאית, כאשר הוגים שונים מושפעים מרעיונותיו על ערים, אקולוגיה וטכנולוגיה.
נאמר על ממפורד כי עבודתו מכילה "חלק מהחשיבה המוקדמת והטובה ביותר על הביו-ריאליזם, המגוון הביולוגי, אנרגיה חלופית, תכנון סביבתי אקולוגי וטכנולוגיה מתאימה".
העיר בהיסטוריה (1961), הוצאת הסדנא לעיצוב ואדריכלות, תל אביב, 1990.
לואיס מריה לופס רקרטה (בספרדית: Luis María López Rekarte, נולד ב-26 במרץ 1962 במונדרגון שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי ששיחק בעמדת המגן הימני במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 ונודע בצירוף שמות המשפחה של הוריו, לופס רקרטה.
לופס רקרטה שיחק בקבוצות הלה ליגה ריאל סוסיאדד, ברצלונה ודפורטיבו לה קורוניה, ובנוסף ערך ארבע הופעות במדי נבחרת ספרד.
לופס רקטה נולד במונדרגון שבחבל הבסקים.
את צעדיו הראשונים ככדורגלן עשה במחלקת הנוער בקבוצה המקומית של העיירה השכנה, ארצ'בלטה.
בהמשך הצטרף למחלקת הנוער של דפורטיבו אלאבס שמוויטוריה.
ב-1980, בגיל 17 בלבד, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגה השנייה.
לופס רקרטה גדל והתפתח בקבוצה בתקופה בה התמודדה עם קשיים כלכליים רבים וב-1983 היא ירדה לליגה השלישית.
חרף זאת הוא נשאר שנתיים נוספות בקבוצה, לפני שחתם בשורות ריאל סוסיאדד שמהעיר סאן סבסטיאן, שהייתה באותם ימים בליגה הראשונה.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצתו החדשה ביסס את מעמדו במהרה כמגן הימני הבכיר בקבוצה, אותה אימן הוולשי ג'ון טושאק, לצד שחקני הגנה כגון אלברטו גוריס, אגוסטין גחטה וחואן אנטוניו לרנייגה.
ב-12 בינואר 1986 כבש שער ראשון במסגרת הליגה הספרדית, בניצחון 6–0 על לאס פאלמס.
בעונתו הראשונה סייע לקבוצה להגיע למקום השביעי בליגה.
עונה לאחר מכן זכה עם ריאל סוסיאדד בגביע הספרדי.
במשחק הגמר שנערך ב-27 ביוני 1987 בלה רומרדה נגד אתלטיקו מדריד פתח לופס רקרטה בהרכב וסייע לקבוצתו לזכות בתואר הודות לניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעונת 1987/1988 חווה את העונה הטובה ביותר בתקופתו בריאל סוסיאדד.
הוא עזר לקבוצה לסיים כסגנית האלופה, שנייה לריאל מדריד, ולהגיע פעם נוספת לגמר הגביע, אך הפעם ריאל סוסיאדד הפסידה 1–0 לברצלונה.
בקיץ 1988 עבר לופס רקרטה ביחד לאותה ברצלונה עם שני חברי לקבוצה צ'יקי בגיריסטיין וחוסה מארי באקרו, קיץ שבו גם מונה למאמן הקבוצה יוהאן קרויף ההולנדי.
השלושה השתלבו תוך זמן קצר בקבוצתם החדשה והם הרבו לשחק בהרכב שהעמיד קרויף במשחקי העונה.
את עונת 1988/1989 סיימה ברצלונה במקום השני בליגה.
בגמר גביע מחזיקות הגביע שנערך ב-10 במאי 1989 נגד סמפדוריה נכנס לופס רקרטה כמחליף רבע שעה לסיום וכעבור דקות ספורות הבקיע את השער שקבע את תוצאת המשחק, 2–0 לזכות ברצלונה, וכך היא זכתה בתואר בפעם השלישית בתולדותיה.
השער היה השער היחיד שהבקיע במדי ברצלונה.
בעונת 1989/1990 המשיך לופס רקרטה לפתוח בתדירות יחסית גבוהה בהרכב הקבוצה, אולם בגמר הגביע הספרדי בסוף העונה נותר על ספסל הקבוצה עת ניצחה קבוצתו את ריאל מדריד 2–0.
בעונת 1990/1991, עם הגעתו של יון אנדוני גויקוצ'אה לברצלונה, דעך משמעותית מעמדו של לופס רקרטה.
במהלך העונה ערך 13 הופעות בליגה, רק אחת מהן כשחקן הרכב וכל היתר כשחקן מחליף.
תרומתו לזכייתה של ברצלונה באליפות ספרד הייתה קטנה.
משום כך החליט לופס רקרטה לעזוב את ברצלונה, והוא חתם בדפורטיבו לה קורוניה, שעלתה זה עתה מהליגה השנייה לליגה הראשונה.
לופס רקרטה, שהיה בן 29 בזמן הצטרפותו לקבוצה, הגיע אליה כשחקן חיזוק ותיק ומשמעותי.
אף על פי שאיבד את העוצמה הפיזית שאפיינה אותו בשנותיו הצעירות יותר, תפקידו בהגנת הקבוצה היה חשוב.
לצערו, כבר במחזור הראשון של עונת 1991/1992 נפצע ונעדר ממשחק במשך כחודשיים.
לאחר שחזר פתח דרך קבע בהרכב הקבוצה, והוא אכן עזר לדפורטיבו לה קורוניה במשימתה בהישארות בליגה, לאחר שסיימה את העונה במקום ה-17, שהוביל לצמד משחקי פלייאוף על ההישארות בליגה נגד ריאל בטיס.
דפורטיבו לה קורוניה ניצחה בקושי רב 2–1 במשחק הראשון וסיימה בתיקו מאופס במשחק הגומלין.
במהלך העונה כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, בהפסד 2–1 לריאל אוביידו ב-24 במאי 1992.
עם ארסניו איגלסיאס כמאמן הקבוצה ועם מספר שחקני רכש בולטים כגון בבטו, מאורו סילבה ומירוסלב דיוקיץ', חל מהפך מוחלט במצב הקבוצה.
ממועמדת ברורה לירידה הפכה דפורטיבו לה קורוניה לקבוצת צמרת בספרד שזכתה לכינוי "סופר דפור".
בעונת 1992/1993, בה ערך לופס רקרטה 37 הופעות וכבש שער בודד, הגיעה דפורטיבו לה קורוניה למקום השלישי.
בעונת 1993/1994, שבה לופס רקרטה הבקיע שער בודד ב-36 הופעות בליגה, הייתה דפורטיבו לה קורוניה סגנית האלופה, במרחק נגיעה מהאליפות.
היא הובילה את הטבלה החל מהמחזור ה-13 ועד המחזור האחרון בו סיימה רק בתיקו מול ולנסיה, משחק שבו דיוקיץ' החטיא בעיטת עונשין קריטית שהייתה עשויה להעניק לדפורטיבו את האליפות הראשונה בתולדותיה.
התיקו אפשר לקבוצתו הקודמת, ברצלונה, לתפוס את המקום הראשון ולזכות באליפות רביעית ברציפות.
בנוסף, ערך לופס רקרטה 6 הופעות בגביע אופ"א, שם הגיעה הקבוצה לשמינית הגמר.
גם בעונת 1994/1995 הייתה דפורטיבו לה קורוניה סגנית האלופה, הפעם לריאל מדריד, וכן הגיעה עד שמינית גמר גביע אופ"א.
ב-27 ביוני 1995 פתח לופס רקרטה בהרכב הקבוצה במשחק גמר גביע המלך נגד ולנסיה והוא סייע לקבוצתו לזכות בתואר עם ניצחון 2–1. בעונת 1995/1996 התחלף ארסניו איגלסיאס בג'ון טושאק, מאמנו של לופס רקרטה בימיו בריאל סוסיאדד.
בתחילת העונה עזר לופס רקרטה לקבוצה לזכות בסופר קאפ הספרדי הודות לצמד ניצחונות על ריאל מדריד האלופה.
בעונה זו חלה דעיכה במעמדו של לופס רקרטה בהרכב הקבוצה, שזכה לפתוח רק ב-21 משחקי ליגה.
למרות זאת, הצליח לכבוש שני שערי ליגה באותה העונה, הכמות הגבוהה ביותר שהצליח להבקיע בעונה בודדת במהלך הקריירה שלו.
לופס רקרטה השתתף עם הקבוצה בגביע המחזיקות, שם היא הודחה בחצי הגמר על ידי פריז סן-ז'רמן.
בנוסף, פחתה הצלחתה של הקבוצה בליגה והיא סיימה את העונה במקום התשיעי בלבד.
בסיום העונה, בתום חמש שנים במדי דפורטיבו, החליט לופס רקרטה לעזוב את הקבוצה ולהצטרף למיורקה שמהליגה השנייה.
בעונת 1996/1997 פתח בתשעה משחקי ליגה בלבד והוא לקח חלק קטן יחסית בהעפלתה של מיורקה חזרה לליגה הראשונה.
בסיום העונה, בגיל 35, פרש ממשחק פעיל.
ב-1988, בתקופת שיאו של לופס רקרטה בריאל סוסיאדד ולאחר מעברו לברצלונה, ייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד.
לופס רקרטה ערך ארבע הופעות, כולן במשחקי ידידות.
בנוסף, בתור בסקי, השתתף בשני משחקי ידידות של נבחרת חבל הבסקים הלא רשמית.
לופס רקרטה הגיע ממשפחה של כדורגלנים.
אביו, לואיס לופס דיאס, שיחק כשחקן התקפה בשנות ה-60, בעיקר באופן לא מקצועי.
שני אחיו הקטנים היו כדורגלנים גם הם.
חוסה איגנסיו שיחק בעיקר בליגת הנמוכות בספרד.
אייטור שיחק כמו לואיס כמגן ימני.
הוא ערך מעל ל-300 הופעות במדי ריאל סוסיאדד בין 1997 ל-2007 וערך הופעה בודדת בנבחרת ספרד.
פסק דין לואיס נגד האריס הוא פסק דין של שקבע כי חוקי הנישואין של המדינה פוגעים בזכויותיהם של זוגות מאותו המין להגנה שווה על ידי החוק מכוח חוקת המדינה.
ארבעה משבעת השופטים קבעו כי על בית המחוקקים של מדינת ניו ג'רזי לתקן בתוך חצי שנה את חוקי הנישואין או לאפשר איחודים אזרחיים.
בתגובה, בית המחוקקים יצר את מעמד האיחודים האזרחיים לזוגות מאותו המין.
שבעה זוגות מאותו המין (עשר נשים לסביות וארבעה גברים הומואים) הגישו לבית המשפט העליון של מדינת ניו ג'רזי ביוני 2002 וטענו כי שלילת האפשרות שלהם להינשא מהווה הפרה של זכויותיהם לחירות ולשוויון המעוגנות בחוקה של מדינת ניו ג'רזי.
כל אחד מהזוגות ביקש להוציא רישיון נישואין, אך נדחה.
הזוגות יוצגו על ידי Lambda Legal, ארגון אמריקאי הפועל למען זכויות אזרח של הקהילה הגאה.
הנתבעים היו גוונדולין ל' האריס, ראשת המחלקה לשירותים חברתיים במדינת ניו ג'רזי, ובעלי תפקידים בכירים נוספים בממשל.
התובעים הפסידו בבית המשפט העליון, ולאחר מכן הפסידו שוב גם בהליך הערעור.
בית המשפט העליון של מדינת ניו ג'רזי שמע את טיעוני הצדדים ב-15 בפברואר 2006.
הרכב של שבעה שופטי בית המשפט קבע ב-25 באוקטובר 2006 כי זוגות מאותו המין זכאים לאותה ההגנה של חוקת מדינת ניו ג'רזי כמו זוגות הטרוסקסואליים.
בית המשפט קבע פה אחד כי החוק הנוכחי הקיים במדינה אינו חוקתי ביחס להגנה שווה של זוגות מאותו מין, אך היה חלוק ביחס לסעד המתאים.
ארבעה שופטים קבעו כי על המחוקק לתקן את חוקי הנישואין או לאפשר בחקיקה איחודים אזרחיים בתוך שישה חודשים.
שלושת השופטים, בדעת מיעוט, טענו כי יש לחייב את המחוקק לתקן את חוק הנישואין של המדינה כך שיכלול גם זוגות מאותו המין.
אלבין כתב את דעת הרוב.
נשיאת בית המשפט דברה פוריץ כתבה את דעת המיעוט, ופרסמה אותה ביומה האחרון כחברת בית המשפט.
זזאלי, אשר הושבע למחרת כנשיא בית המשפט, הצטרף להתנגדותה.
הן בדעת הרוב והן בדעת המיעוט היו גם דמוקרטים וגם רפובליקנים.
ארבעת השופטים שהחזיקו בדעת הרוב מונו על ידי מושלים דמוקרטיים, לעומת כל השופטים שהחזיקו בדעת המיעוט אשר מונו על ידי מושלים רפובליקנים.
השופט אלבין שאל "" (בתרגום לעברית: "מה יש בְּשם?"; ציטוט מתוך "רומיאו ויוליה") כשהוא מתבלט איזה סעד להעניק.
הוא החליט לבסוף לאפשר למחוקק לקבוע איזה שם יש לתת ליחסים חוקיים של בני זוג מאותו המין, וכתב: "אם יש למחוק את ההגדרה המיושנת לנישואין, שינוי כזה צריך לבוא מכור היתוך של ההליך הדמוקרטי".
הוא ציין כי "זוגות מאותו המין יהיו חופשיים לקרוא למערכת היחסים ביניהם באיזה שם שהם בוחרים".
נשיאת בית המשפט דברה פוריץ כתבה חוות דעת שאליה הצטרפו השופטים וירג'יניה לונג וג'יימס ר.
היא הסכימה עם דעת הרוב כי הזכות להליך הוגן המעוגן בחוקת המדינה מחייב לאפשר לזוגות מאותו מהמין ליהנות מאותן ההטבות להם זכאים זוגות הטרוסקסואליים.
אך בניגוד לדעת הרוב, היא התנגדה לאפשרות כי המדינה תתיר על פי חוק איחודים אזרחיים, במקום נישואים.
פוריץ כתבה: "אסור לנו לזלזל בכוחה של השפה".
תוך התייחסות למחלוקת שהתעוררה בין השופטים בנוגע לשם שניתן ליחסים חד-מיניים, טען אנדרו קופלמן, פרופסור למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן ומחבר הספר "Same Sex, Different States", כי בית המשפט מצא פשרה מקובלת מבחינה פוליטית: "כמדיניות, זה הגיוני.
נראה כאילו המילה 'נישואין' מעוררת אנטגוניזם בקרב אנשים רבים".
המחוקק במדינת ניו ג'רזי בחר שלא לחוקק חוק המתיר נישואים חד-מיניים, אלא במקום זאת העביר הצעת חוק המאפשרת איחוד אזרחי לזוגות מאותו המין.
המושל ג'ון קורזין חתם על חוק זה ב-21 בדצמבר 2006 והוא נכנס לתוקף ב-19 בפברואר 2007. שנה לאחר מכן, כנדרש בחוק זה, הקים המחוקק ועדה לבחינת אופן יישומו של החוק ולשקילת חלופות.
הוועדה המליצה פה-אחד למחוקק להכשיר את הנישואין לזוגות מאותו המין.
לאחר ההצבעה בסנאט נגד נישואים חד מיניים, הארגונים Garden State Equality ו-Lambda Legal הודיעו כי יבקשו מבית המשפט העליון של מדינת ניו ג'רזי להכיר בכישלונו של המחוקק לקיים את שהוטל עליו בפסק דין לואיס נ' האריס.
בית המשפט דחה את בקשתם.
לאחר פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית במקרה של ארצות הברית נ' ווינדזור ביוני 2013, התובעים במקרה של לואיס נ' האריס הצטרפו לתביעה חדשה, גרדן סטייט איקוואליטי נ' דאו, בבקשה לפסק דין שיקבע כי איחודים אזרחיים אינם מספקים שוויון זכויות מלא לזוגות מאותו המין.
בית המשפט פסק כי העובדה שהממשלה הפדרלית של ארצות הברית איננה מכירה באיחודים אזרחיים שנערכים במדינת ניו ג'רזי כשווי מעמד לנישואים מעידה על כך שזוגות מאותו המין הנמצאים במסגרת של איחודים אזרחיים עדיין לא נהנים משוויון זכויות.
לואיס לאון סאנצ'ס חיל (בספרדית: Luis León Sánchez Gil; נולד ב-24 בנובמבר 1983) הוא רוכב אופני כביש ספרדי לשעבר.
בנוסף לכך, סאנצ'ס הוא האלוף האירופי ממשחקים האירופיים ב-2015, מדליסט הארד בנגד השעון באותה אליפות ומנצח קטגוריית ההרים בוואלטה אספנייה 2014. אחיו הקטן הוא הכדורגלן פדרו לאון.
סאנצ'ס נולד במולה שנמצאת במחוז מורסיה.
אחיו, פדרו לאון, הוא כדורגלן שמשחק בקבוצת אייבר.
אחיו השני, אנטוניו לואיס סאנצ'ס, משחק כדורגל אולמות.
סאנצ'ס רכב בקבוצת O.N.C.E בתור סטאז'ר, אך לא הצליח לקבל חוזה קבע בקבוצה.
סאנצ'ס הצליח לקבל חוזה מקצועי בקבוצת Liberty Seguros ובשנת 2005 ניצח תחת הקבוצה את טור דאון אנדר, כשהוא גם מנצח את הקטע השלישי במרוץ.
הוא סיים רביעי במרוץ שלושת הימים של דה פאנה-קוקסייד, 44 שניות מסטיין דבולדר המנצח.
היכולת הזו הביאה אותו להיבחר לסגל קבוצתו לטור דה פראנס, במה שהפך להיות הגרנד טור הראשון בו השתתף, אך לא התבלט כשסיים במקום ה-108.
ב-2006, סאנצ'ס לא הצליח לשחזר את ההישג שלו מ-2005 והפעם סיים שני בטור דאון אנדר, 7 שניות אחרי סיימון גרנס המנצח.
הוא סיים במקום ה-13 בפריז - ניס וסיים שני בוואלטה קאסטיליה לאון, לאחר אלכסנדר וינוקורוב המנצח.
הוא סיים שלישי במרוץ שלושת הימים של דה פאנה-קוקסייד.
סאנצ'ס ערך את הופעת הבכורה שלו בוואלטה אספנייה אך נאלץ לפרוש מהמרוץ במהלך הקטע ה-11.
לאחר שלוש שנים ב-Liberty Seguros עבר סאנ'ס לקאס ד'פארן, הוא פתח את עונת 2007 במיורקה, כשמבין התוצאות הבולטות שלו הוא סיים חמישי בטרופאו פוינצ'ה ושני בטרופאו סולר.
לאחר מכן סיים במקום השביעי הכללי בוואלטה אה ולנסיה.
בפריז - ניס, ניצח סאנצ'ס את הקטע השישי וסיים במקום השלישי הכללי, כשמקדימים אותו דווידה רבלין (מקום שני) ואלברטו קונטדור (המנצח).
הוא סיים שני באליפות ספרד בנגד השעון ונבחר שוב לוואלטה אספנייה, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 8. סאנצ'ס סייע לשני בני קבוצתו, ולדימיר אפימקין שסיים שביעי וולדימיר קארפץ שסיים שמיני.
ב-2008, סאנצ'ס קודם סיים שמיני בטור דאון אנדר, 41 שניות מאנדרה גרייפל המנצח.
הוא ניצח את הקטע השביעי בפריז - ניס וסיים חמישי במרוץ.
הוא סיים שלישי בקריטריום אינטרנשיונל וניצח את אליפות ספרד בנגד השעון, כשהוא מקדים את רובן פלאסה ואת חוסה איוואן גוטיירס .
הוא השתתף בטור דה פראנס וניצח את הקטע ה-7 במרוץ, לאחר בריחת יחיד.
הוא גם סייע לאלחנדרו ולוורדה לסיים את המרוץ כולו במקום ה-8.
ב-2009, ניצח סאנצ'ס את טור הים התיכון בצרפת ואת הקטע הראשון בטור דו ואר, אך ההישג הגדול שלו בצרפת הגיע בהמשך העונה, כשניצח את פריז - ניס לאחר שניצח את הקטע השישי במרוץ וסיים שלישי בקטע החמישי.
בדירוג הכללי, הקדים סאנצ'ס את פרנק שלק שסיים שני ואת סילביאן שאבנל שסיים שלישי.
הוא ניצח את הקטע הראשון בוואלטה אל פאייס ואסקו וסיים חמישי כללי.
סאנצ'ס סיים שישי בטור דה פיקארדי וסיים שני באליפות ספרד באופני כביש.
הוא השתתף שוב בטור דה פראנס וגם הפעם ניצח קטע, כשחצה את הקו בקטע השמיני ראשון, מקדים את סנדי קאסאר ומיקל אסטרלוסה בספרינט סיום.
סאנצ'ס סיים את המרוץ במקום ה-24, שהיה הטוב ביותר מבין חברי קבוצתו.
במרוץ האחרון בו השתתף בעונה, גרנד פרי קווסט פראנס, סיים שישי.
ב-2010, סאנצ'ס סיים שני בטור דאון אנדר לאחר שגם ניצח את הקטע החמישי במרוץ.
הוא סיים שני בוולטה או אלגארבה, 30 שניות אחרי אלברטו קונטדור המנצח.
סאנצ'ס ניצח את קטע נגד השעון במרוץ, שהיה הקטע החמישי.
הוא המשיך להראות יכולת טובה כשסיים רביעי בקלאסיקה די אלמריה ושני בפריז - ניס, גם הפעם אחרי קונטדור.
לאחר מכן חזר סאנצ'ס לספרד וסיים במקום הרביעי בוולטה אה קטלוניה, 45 שניות מיואקים רודריגז המנצח.
לאחר מכן הוא השתתף במרוץ Circuit Cycliste Sarthe וניצח את הקטע הראשון במרוץ, בעקבות כך עבר להוביל את המרוץ ושמר על ההובלה עד לסיום וניצח את המרוץ.
סאנצ'ס החזיר לעצמו את התואר כאלוף ספרד בנגד השעון והתחרה שוב בטור דה פראנס, הוא היה קרוב לניצחון בקטע ה-9, אך הפסיד לסנדי קאסאר בספרינט הסיום שכלל גם את דמיאנו קונגו, שאותו סאנצ'ס הקדים.
אך סאנצ'ס רשם את תוצאת הדירוג הכללי הכי טובה שלו בטור, כשסיים תשיעי.
סאנצ'ס המשיך בכושר הגבוה שאפיין אותו בעונה הזו וניצח את קלאסיקה סן סבסטיאן, כשהוא גובר על אלכסנדר וינוקורוב ועל קרלוס ססטרה בספרינט הסיום.
סאנצ'ס התחרה לראשונה בוואלטה אספנייה ובטור דה פראנס באותה עונה, כשנבחר גם לוואלטה, התוצאות הכי טובות שלו במרוץ היו מקום 5 בקטע ה-16 וה-17. אך גם במרוץ הזה הצליח לסיים סאנצ'ס תשיעי, 7:44 אחרי וינצ'נצו ניבאלי המנצח.
סאנצ'ס הצטרף לרבובנק ההולנדית לאחר 4 שנים בקאס ד'פארן.
הוא רשם ירידה ביכולת מהעונה הקודמת אך עדיין הצליח לבלוט במרוצים מסוימים, כסיים שמיני בוולטה או אלגארבה וניצח את אליפות ספרד בנגד השעון.
סאנצ'ס גם ניצח את הקטע התשיעי בטור דה פראנס לאחר בריחת יחיד.
הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 3 בשלב ה-11. לקראת סוף העונה, הוא סיים שישי בטור של בייג'ינג.
ב-2012, סאנצ'ס ניצח את הקטע השישי בפריז - ניס ואת הקטע השני בוואלטה קסטיליה לאון.
הוא ניצח שני קטעים ברצף (3,4) בטור דה רומאנדי וסיים את המרוץ במקום העשירי הכללי, 1:15 מבראדלי ויגינס המנצח.
הוא סיים במקום ה-12 בדופינה ליברה ובמקום השני בקטע האחרון של המרוץ, כשהוא מפסיד לדניאל מורנו בספרינט בין תשעה רוכבים במרוץ.
הוא ניצח את אליפות ספרד בנגד השעון בפעם השלישית ברציפות וסיים שישי במרוץ הכביש.
סאנצ'ס התחרה בטור דה פראנס והשיג את הניצחון הרביעי שלו בקטע במרוץ, כאשר ניצח את הקטע ה-14 לאחר בריחת יחיד.
הוא נבחר לסגל ספרד באולימפיאדת לונדון, וסיים במקום ה-32 בנגד השעון ובמקום ה-14 במקצה הרגיל.
הוא ניצח את קלאסיקה סן סבסטיאן בפעם השנייה וסיים חמישי ביחד עם שאר קבוצת רבובנק באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי.
ב-2013, לאחר השעייתו, הוא חזר להתחרות במאי וניצח את הקטע החמישי במרוץ.
הוא סיים שני באליפות ספרד בנגד השעון ושלישי במרוץ הכביש.
הוא ניצח את הקטע השלישי בטור ד'לאן וסיים במקום השני הכללי.
סאנצ'ס דילג על הטור דה פראנס במטרה להתרכז בוואלטה אספנייה, אך נאלץ לנטוש את הוואלטה בקטע ה-14.
סאנצ'ס הצטרף לקבוצת קאחה רוראל מדרג הפרו קונטיננטל לעונה אחת בלבד.
הוא השתתף בטור של גבון וניצח את הקטע הראשון במרוץ וסיים שני כללי, שנייה אחת אחרי נתנאל ברהאני המנצח, כשהוא מאבד את ההובלה לברהאני בקטע האחרון.
הוא סיים שמיני במרוץ טרופאו סרה די טראמונטנה ושלישי בוואלטה אה אנדלוסיה.
סאנצ'ס סיים שמיני ב וניצח את הקטע השלישי בוואלטה קאסטיליה לאון.
הוא סיים רביעי באליפות ספרד (מרוץ הכביש) וסיים שני במרוץ פרובאה–וילפרנקה קלאסיקה.
הוא השתתף בוואלטה אספנייה וניצח את קטגוריית ההרים במרוץ עם 58 כאלו.
סאנצ'ס חזר לקבוצה מהדרג הבכיר לאחר שהצטרף לאסטנה הקזחית.
הוא סיים חמישי בוואלטה אה מורסיה (מרוץ חד יומי) וחמישי בוואלטה או אלגארבה.
סאנצ'ס ערך את הופעת הבכורה שלו בג'ירו ד'איטליה, הוא סיים במקום ה-2 בקטע ה-14 שהיה נגד השעון.
לאחר מכן סאנצ'ס ייצג את ספרד במשחקים האירופיים באותה השנה שהתקיימו בבאקו, הוא זכה במדליית זהב במרוץ הכביש ובמדליית ארד בנגד השעון.
הוא נבחר לוואלטה אספנייה ועזר לפאביו ארו לנצח את המרוץ, כשהוא עצמו לא מתבלט, כשהתוצאה הטובה שלו במרוץ הייתה מקום 14 בקטע ה-17.
ב-2016, סיים במקום השני בוואלטה אה ולנסיה.
הוא ניצח את הקטע השני בוולטה או אלגארבה ובמקום ה-11 במונומנט מילאנו - סן רמו.
הוא השתתף בטור דה פראנס אבל לא בלט.
לאחר מכן השתתף גם בוואלטה אספנייה ושם כבר בלט יותר, הוא סיים ארבע פעמים בתוך העשירייה הראשונה, כשהתוצאה הטובה מבין הארבעה הייתה בקטע השישי, 20 שניות לאחר סיימון ייטס שניצח.
לאחר מכן השתתף סאנצ'ס באליפות אירופה, הוא סיים עשירי במרוץ הכביש ובמקום ה-12 בנגד השעון.
ב-2017, סיים רביעי בוולטה או אלגארבה, 59 שניות אחרי פרימוז' רוגליץ' המנצח.
הוא השתתף שנית בג'ירו ד'איטליה וסיים שלישי בקטע ה-8, רביעי בקטע ה-10 ושביעי בקטע ה-19. הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום רביעי בקטע ה-6. לאחר מכן ניצח את מרוץ גראן פרמיו ברונו בגלי, מבריחת יחיד.
את עונת 2018 פתח סאנצ'ס באוסטרליה, כשסיים שמיני בטור דאון אנדר.
הוא סיים שני בוואלטה אה ולנסיה וניצח את מרוץ וואלטה מורסיה.
הוא סיים חמישי בוואלטה אה אנדלוסיה ושמיני ב כשהוא גם מנצח את הקטע הרביעי במרוץ.
הוא השתתף בפעם השנייה ברצף והשלישית בכללי בג'ירו ד'איטליה 2018, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שמיני בקטע ה-4 וסייע למיגל אנחל לופס לסיים את המרוץ במקום השלישי.
לאחר מכן סיים חמישי במרוץ "לה רוט ד'ידאוקסיטאני וסיים רביעי במרוץ הכביש באליפות ספרד.
הוא ניצח את הקטע השני בטור של אלמטי וסיים את המרוץ במקום הרביעי.
לקראת סוף העונה, סיים שמיני ב.
גם את עונת 2019 פתח סאנצ'ס בטור דאון אנדר והפעם עלה למקום הרביעי, 19 שניות מדריל אימפי המנצח.
הוא ניצח את הוואלטה מורסיה, שבניגוד לשנה שעברה, הפעם הייתה מרוץ קטעים עם שניים כאלו וסאנצ'ס ניצח גם את קטגוריית הנקודות.
הוא סיים תשיעי בפריז - ניס ושני בגראן פרמיו מיגל אינדוראין.
סאנצ'ס ניצח את הקטע השני בטור דה סוויס וסיים שני במרוץ הכביש באליפות ספרד.
הוא נבחר לטור דה פראנס, אך פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-17. הוא נבחר גם לוואלטה אספנייה ושם סיים את המרוץ במקום ה-23, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו היא מקום 3 בקטע ה-16 (כשבקטע ניצח בן קבוצתו, יאקוב פוגלסן) וניצחון בנגד השעון הקבוצתי.
סאנצ'ס סייע למיגל אנחל לופס לסיים את כל המרוץ במקום ה-5.
ב-2020, ניצח את הקטע השני בוואלטה מורסיה וב-23 באוגוסט הפך לראשונה לאלוף ספרד במקצה הכביש, לאחר שחבר לחסוס הראדה בקילומטר האחרון של המרוץ, ולבסוף הקדים את גורקה איזאגירה ווינסנטה גרסיה די מתאוס ב-15 שניות, בעוד הראדה סיים רק במקום ה-15 ובפער של דקה עקב תקלה טכנית שעיכבה אותו.
בתחילת 2012 החליטה קבוצת רבובנק להשעות את סאנצ'ס ללא הגבלת זמן במטרה לחקור את מערכת היחסים שלו הרופא אופמיאנו פונטאס, רופא שהואשם בסימום ספורטאים מבצע פוארטו.
באוקטובר 2013, הודיעה רבובנק (שהפכה לבלקין) שתשחרר את סאנצ'ס מהקבוצה בעקבות הקשר שלו עם הרופא המדובר וההאשמות שהיו סביב סאנצ'ס למבצע פוארטו.
לואיס אלברטו לאקאז'ה פו (בספרדית: Luis Alberto Lacalle Pou; נולד ב-11 באוגוסט 1973) הוא עורך דין ופוליטיקאי אורוגוואי שכיהן כנשיא אורוגוואי בשנים 2020-2025. פו הוא הנשיא הצעיר ביותר שנבחר באורוגוואי.
נולד במונטווידאו, אביו הוא הנשיא לשעבר לואיס אלברטו לאקאז'ה (1990–1995) ואמו היא הסנאטורית ג'ולין פו .
סיים תואר במשפטים באוניברסיטה הקתולית של אורוגוואי .
לאקאז'ה נבחר לראשונה לקונגרס האורוגוואי בגיל 26 בלבד.
בשנת 2014 התמודד לראשונה בבחירות לנשיאות אך שהפסיד למועמד מפלגת השלטון טאבארה ואסקס.
לאחר שהפסיד בבחירות הקודמות, הוא נבחר לסנאטור ונערך להתמודדות נוספות על התפקיד.
ב-1 במרץ 2020 ניצח לאקאז'ה בבחירות לתפקיד נשיא אורוגוואי מטעם מפלגת האופוזיציה השמרנית של אורוגוואי.
לפי תוצאות לא רשמיות, לאקאז'ה קיבל 48.7% מהקולות, בעוד שיריבו בסיבוב המכריע שנערך סיים עם 47.5%.
פער הקולות בין השניים היה 28,666 בלבד.
לאקאז'ה נחשב כשמרן ומטרת מדיניותו הכלכלית הייתה להטיב עם המגזר העסקי.
במסגרת הבחירות הוא הבטיח להתניע מחדש את הכלכלה, תוך שהוא מותח ביקורת על "ההוצאות הפזיזות" של ממשלות השמאל קודמות.
בקמפיין הוא אמר שיפרוס השוטרים נוספים ברחובות, ויטפל ביוקר המחיה תוך נקיטת אמצעי צנע.
סיים את כהונתו במרץ 2025.
באוגוסט 2023 הכריז לאקאז'ה פו על כוונתו לפתוח משרד דיפלומטי בירושלים.
לואיס כריסטיאן הס היה צייר ופסל אוסטרי של תנועת "האובייקטיביות החדשה" במהלך שנות ה-20.
בשנת 1915 הציג הס את עבודותיו הראשונות – רישומים, טמפרו ותחריטים באינסברוק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הס לחם בחזית הצרפתית בסום ובארדן.
לאחר המלחמה, בין השנים 1919–1924, הוא למד באקדמיה של מינכן.
בשנת 1920 הס השתתף בתערוכה הקולקטיבית הראשונה "תערוכת צעירים ממינכן – סדנאות גרפיקה" שהוצגה על ידי גאורג יאקוב וולף.
בתערוכה הבאה במינכן, הציג עבודות לצד יצירות מאת פלוריאן בוש, אדולף הרטמן, זיגפריד קוינל, ואחרים.
לאחר שאחותו אמה עברה לסיציליה בשנת 1924, הס ערך נסיעות תכופות לאיטליה, שם שאב השראה מהצבע והאור הים תיכוני לאמנותו.
בשנת 1928 התקרב למקס בקמן עד תקופת גלותו.
הס השתתף בתערוכת הקיץ של התאחדות האמנים הגרמנית במינכן וכמה מציוריו הוצגו בברלין.
בשנת 1929 הצטרף לתנועת "Juryfrei", והפך למנהיגה עד סגירתה בשנת 1933 על ידי המשטר הנאצי.
מגזינים לאמנות פרסמו את עבודותיו של הס: "Cicerone" פרסם את הציור "על החוף"; מגזין במינכן "יוגנד", ביטאונה הרשמי של תנועת "יוגנדסטיל", פרסם על שער גיליון אפריל 1930 ציור השמן "דייג עם מעיל אדום", חלק מרכזי בטריפטיכון שהוצג בתערוכת הזצסיון במינכן.
ב-6 ביוני 1931, בשריפת ארמון הזכוכית במינכן, נשרפו יצירות של הס ואמנים אחרים.
באותה שנה הס היה ברומא עם חברו קרל הופר.
באותה תקופה התרחשה חזרה לגרמניה של ציירים, פסלים ואדריכלים ובתערוכה "Bildhauer Maler Architekt" הציג הס תוכניות לציורי הקיר של בית קולנוע בברסלאו.
1932 הייתה עדיין שנה של חיוניות אמנותית רבה.
הוא הציג בלונדון, מינכן, ברלין, נירנברג ועוד.
הנידוי האמנותי בו נהג המשטר הנאצי, לאחר עלייתו לשלטון, גרם להס לצאת לגלות מרצון.
בשנת 1933, לאחר פירוק תנועת היוריפריי, שנחשבה על ידי המשטר כ"ייצוג תרבותי בולשביקי", הוא עבר לסיציליה.
בשנה שלאחר מכן הוא התחתן עם האזרחית השווייצרית ססיל פייסי איתה עזב לשווייץ.
שם הוא נאלץ לעבוד בתנאים קשים כי מאז 1935 גרמנים לא היו רצויים.
הוא הכין תפאורות לתיאטרון, ועשה כמה תחריטים.
באמצעות חברים הוא הצליח למכור מספר ציורים שלא היו חתומים, אך בשנת 1936 חזר לסיציליה ושם התגרש כעבור כמה חודשים.
מחברים שעדיין היו לו בגרמניה ובאוסטריה הוא ידע שהמצב הפוליטי מחמיר.
הוא למד טכניקות חדשות אך נכנס לדיכאון שהביא אותו לסף התאבדות.
בתמיכת אחותו, אמה, מצא את האנרגיה לחזור צפונה.
בשנת 1938 היה שוב בשווייץ, בביתו של חבר אך הוא לא קיבל היתר שהייה שם.
הוא נאלץ לעבור לגרמניה שם היו חיי התרבות והאמנות בשליטתו המוחלטת של המשטר.
בשנת 1939 התארח אצל חברו, שם הוא הצליח לצייר ולבצע כמה פסלים.
באוברווסן, בוואריה, הוא צייר ציור קיר על קיר מסעדה בבעלות אלמנת חבר אחר שהתאבד בשנת 1935 במינכן.
מצבו הבריאותי החמיר והוא שהה בשנת 1941 בבית החולים שוואבינג.
לאחר ששוחרר, נסע לטירול, תחילה לאקסמס ליד אינסברוק, אחר כך לגרינזנס ולזירל, שם צייר ציורי קיר במשרדי העירייה.
בשנת 1942 הוא שב לאינסברוק והאיגוד האמנותי הטירולי סיפק לו אטלייה.
לאחר אשפוזו האחרון הוא נפטר ב-26 בנובמבר 1944 באינסברוק.
לואיס מקנייס היה משורר ומחזאי אנגלי ממוצא אירי.
לואיס מקנייס נולד בשנת 1907 בבלפסט למשפחה של כומר.
כאשר מקנייס היה בן 6 אימו עזבה את הבית והוא לא ראה אותה יותר.
היא נפטרה משחפת בשנת 1914. בשנת 1917 אביו התחתן בפעם השנייה ובשנת 1918 לואי מקנייס נשלח להמשך לימודים לאנגליה.
בבית הספר באנגליה מקנייס התעמק בלימודים קלאסיים.
בשנת 1925 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד.
בהיותו באוקספורד מקנייס נכלל בקבוצת משוררים צעירים בראשות ויסטן יו אודן.
סטיבן ספנדר היה חבר נוסף בקבוצה.
באותה תקופה הוא הכיר מרי עזרה ממוצא יהודי.
למרות זאת הזוג התחתן בשנת 1930.
בשנת 1929 מקנייס פרסם את שיריו.
בשנת 1930 הוא סיים את הלימודים וקיבל משרה באוניברסיטת ברמינגהאם.
מקנייס התקשה לכתוב שירים באותה תקופה והוא פרסם ספר אוטוביוגרפי Roundabout Way שלא זכה להצלחה.
בשנת 1933 מקנייס חזר לכתוב שירים.
הוא שלח אותם ל ת"ס אליוט והם התפרסמו בירחונו.
בשנת 1935 הוא פרסם ספר שירים נוסף Poems שזכה להצלחה.
בנובמבר 1935 מרי עזבה את מקיינס עם בנם הצעיר.
משפחה של מקנייס עזרה לו לטפל בבן הצעיר שנולד רק בשנת 1934. בקיץ 1936 מקנייס ואודן ביקרו באיסלנד ולאחר חזרתם פרסמו אוסף Letters from Iceland.
בשנת 1936 שיריו של מקנייס נכללו באוסף של שירים בריטים מודרניים.
הוא פרסם תרגום של מחזה "אגממנון" של איסכילוס מיוונית ועל בסיס זה הועלתה הצגה בתיאטרון.
זמן קצר לאחר מכך הוא התגרש רשמית.
בשנת 1937 הוא ביקר באיים ההברידיים ופרסם את ספרו Crossed the Minch.
בשנת 1938 מקנייס התחיל לעבוד על Autumn Journal בסוף שנה הוא ביקר בברצלונה, זמן קצר לפני נפילתה.
הוא פרסם את היצירה שלו במאי 1939. ניתן לראות בה השפעת מלחמת האזרחים בספרד על מצב רוחו והששות ממלחמה קרבה.
באביב 1939 מקנייס נסעה לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית הוא פגש את הסופרת אלאנור קלרק, אך יחסים ביניהם לא הסתדרו.
בשנת 1940 הוא חזר ללונדון.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה מקנייס החל לעבוד בBBC.
באותה תקופה הוא פגש את הזמרת ושחקנים הדלי אנדרסון ובשנת 1942 הם תחתנו.
באותה תקופה מקנייס כתב מספר מחזות ואת שיר Prayer Before Birth.
בשנת 1950 מקנייס נסע ל-18 חודשים לאתונה בה הוא כיהן מנהל "המכון הבריטי".
במהלך שנות ה-50 מקנייס המשיך בכתיבת שירים ומחזות לצד סיורים ברחבי העולם עם הרצאות.
באותה תקופה הוא התחבר עם ג'ון ברימן.
בשנת 1958 הוא התקבל למסדר האימפריה הבריטית.
באוגוסט 1963 הוא נסע ליורקשיר במטרה לאסוף חומר למחזה רדיו חדש.
למרות מאמצי בית חולים, הוא נפטר ב-3 בספטמבר 195 בגיל 55.
ג'ון ברימן הקדיש לו את שירו Dream Song #267.
ארכיון אל מקנייס שכולל ספרים, כתבי יד, מכתבים ומסמכים נוספים נשמרים באוניברסיטת אוסטין.
לואיס לינקולן אמרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-27 בשנים 1929–1933.
לואיס לינקולן אמרסון נולד באלביון, אילינוי.
לאחר שהשלים את לימודיו במערכת החינוך הציבורית המקומית, הוא עבר ב-1883 למאונט ורנון, אילינוי, ופתח בקריירה כסוחר.
הוא גם היה בעל השפעה בהקמתו של הבנק הלאומי השלישי של מאונט ורנון ב-1901. אל הפוליטיקה נכנס אמרסון ב-1912, כאשר התמודד ללא הצלחה על משרת גזבר מדינת אילינוי.
עם זאת, ארבע שנים לאחר מכן עלה בידו להיבחר למשרת מזכיר המדינה של אילינוי, תפקיד בו הוא שימש במשך 12 שנים.
ב-1928 ניצח אמרסון בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אילינוי את המושל המכהן, לן סמול, שהיה נגוע בשחיתות, והושבע לכהונתו בינואר 1929.
במהלך תקופת כהונתו התמודד אמרסון עם קשיים שהלכו וגברו כתוצאה מהשפל הגדול.
למשלמי המיסים ניתנו כמה הקלות כאשר עברו צעדי חקיקה שהקלו את העונשים על איחור בתשלום המיסים ואפשרו הנפקת איגרות חוב חירום.
כמו כן הונהג מס על דלקים שנועד לשיפור מערכת הכבישים, הוקמה נציבות האבטלה הראשונה, ואושרו מענקים פדרליים להשלמת נתיב המים בין הימות הגדולות למפרץ מקסיקו.
אמרסון בחר שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, סיים את כהונתו בינואר 1933 ופרש מן הפוליטיקה.
לואיס לינקולן אמרסון נפטר במאונט ורנון ב-4 בפברואר 1941. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
לואיס אנחל מלאגון ולאסקס (בספרדית: Luis Ángel Malagón Velázquez; נולד ב-2 במרץ 1997 בסאמורה שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת השוער בקבוצת קלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
מלאגון גדל במחלקות הנוער של סנטוס לגונה ואתלטיקו מורליה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו מורליה במסגרת ליגת העל המקסיקנית, וערך עשר הופעות ליגה במדיה.
ב-1 ביולי 2020 חתם מלאגון בקלוב נקקסה מליגת העל המקסיקנית.
הוא ערך 72 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 בינואר 2023 חתם בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית.
מלאגון נכלל בסגל נבחרת מקסיקו לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, אך לא שותף בטורניר.
ב-7 ביוני 2023 ערך מלאגון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בניצחון 2-0 על נבחרת גואטמלה במשחק ידידות.
לואיס מיילי הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.
מיילי גדל במחלקת הנוער של ניוקאסל יונייטד.
ב-28 במאי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1–1 נגד צ'לסי במשחק המחזור ה-38 בפרמייר ליג לעונת 2022/2023. ב-7 בנובמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 0–2 לבורוסיה דורטמונד במסגרת שלב הבתים לעונת 2023/2024.
לואיס לוזוביץ' (באוקראינית: Луї Лозовик; 1892–1973).
היה צייר אמריקאי יליד אוקראינה.
הוא מוכר כאמן ארט דקו ופרסיסיוניזם, ובעיקר הפיק ליטוגרפיות מונוכרומטיות בהשראה אורבנית בקריירה שנמשכה 50 שנה.
ג'נט פלינט, אז אוצרת המחלקה להדפסים ורישומים במוזיאון הלאומי לאמנות אמריקאית בוושינגטון הבירה, כתבה ב-1982: "לואיס לוזוביץ' תופס עמדה ראשונה במעלה בין אותם אמנים שהעיר והמגוון העשיר שלה נגעו בדמיונם.
בציוריו, ברישומים ובעיקר בליטוגרפיות המעולות שלו, לוזוביץ' השיג ממדים אסתטיים חדשים בפרשנויות שלו לגורדי השחקים, תימרות העשן, הרכבות העיליות והגשרים של אמריקה.
הוא היה אדם בעל תחומי עניין וכישרונות מגוונים - היסטוריון ומבקר וגם אמן חלוץ - שתרומתו המשמעותית לאמנות ולמחשבה של דורו רק מגיעות עכשיו להכרה מלאה".
לוזוביץ' נולד בליודביניבקה, מחוז קייב, אוקראינה.
בשנת 1892 למשפחה יהודית - אברהם ומרי (טפיפולסקי) לוזוביץ'.
הוריו עברו לקייב כשהיה צעיר, בשנת 1903, והוא למד בבית הספר לאמנות קייב לפני שהיגר לארצות הברית.
שם המשיך את לימודיו באקדמיה הלאומית לעיצוב (ניו יורק) ובאוניברסיטת אוהיו סטייט.
"עם פרוץ מהפכת 1905 הוא עזב את רוסיה והצטרף לאחיו באמריקה ב-1906. מ-1912 עד 1915 למד באקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק, ואחריה ערך לימודים נוספים באוניברסיטת אוהיו סטייט, שם סיים את לימודיו ב-1918." באמריקה, לוזוביץ' השתלט על השפה האנגלית, בנוסף לשפות מולדתו האוקראינית, הרוסית והיידיש.
מ-1919 עד 1924 לוזוביץ' חי ונדד ברחבי אירופה, בילה את רוב זמנו בפריז, ברלין ומוסקבה.
באמצע שנות ה-20 החל ליצור את הליטוגרפיות הראשונות שלו.
"שנותיו המעצבות ביותר של לוזוביץ' היו שבילה באירופה מ-1920 עד 1924. ב-1920 הוא חי בפריז, התערב בחופשיות עם הקהילה האמנותית הבינלאומית, ובשנת 1922 ביקר לזמן קצר במוסקבה, שם פגש את קזימיר מאלביץ' ולדימיר טאטלין.
אבל הייתה זו ברלין, שבה הוא חי בין 1922 ל-1924, שהייתה לה השפעה עמוקה ביותר בפיתוח אסתטיקת המכונה שלו, שיזם דרך ידידותו עם הקונסטרוקטיביסט הרוסי אל ליסיצקי ואמנים מהגרים אחרים.
בהשראת הסגנון שלהם - לוזוביץ' החל ליצור סדרת ציורים של ערים אמריקאיות שנזכר בהן ממסע שערך ברחבי ארצות הברית בשנה שקדמה לעזיבתו.
בברלין הוא גם הפיק את הליטוגרפיות הראשונות שלו, קליבלנד ושיקגו.
במהלך השנים הללו הוא גם תרם מאמרים ו תרגומים לכתב העת האוונגרדי, Broom.
הוא הציג עם ליסיצקי וחוג שלו בדיסלדורף ב-1922, והציג את תערוכות היחיד הראשונות שלו בברלין ב-1922 וב-1923."
עד 1926, כשהצטרף למערכת של כתב העת השמאלני, New Masses, הוא היה בקיא בהתפתחויות אמנותיות עדכניות באירופה, כמו קונסטרוקטיביזם.
הסגנונות הקשיחים והליניארים הללו, הניכרים בליטוגרפיה הנקראת "ניו יורק (גשר ברוקלין)," מצביעים על האפשרות של עיצוב מחדש יעיל של העולם, וכך גם התיאוריות הפוליטיות שבהן דגל.
גרסה של ליטוגרפיה זו תוכננה ככריכה לפרסום חדש שמעולם לא פורסם.
לוזוביץ' התעניין מאוד בפיתוח האוונגרד הרוסי ואף פרסם מונוגרפיה על הקונסטרוקטיביזם הרוסי בשם אמנות רוסית מודרנית.[6] ב-1943 עבר לוזוביץ' לדרום אורנג', ניו ג'רזי, שם המשיך לצייר ולעשות הדפסים.
הוא גם הפך לאב באותה שנה, עם הולדת בנו לי.
המצב האנושי נשאר נושא קבוע באמנותו, והתעניינות מתמשכת בטבע מופיעה לעיתים קרובות יותר ביצירותיו המאוחרות.
מתוך The Prints of Louis Lozowick - A Catalogue Raisonné:[7] "מחקרי נוף ודמויות הופיעו לעיתים רחוקות קודם לכן בעבודתו של לוזוביץ.
כעת בחירת הנושא שלו הפכה יותר ויותר מוקדשת לחזיונות כמעט קלאסיים של דמויות המוצגות בנופים אידיליים, עצים ציוריים וציוני דרך או וינייטות יקרות מחופשות קיץ וטיולים.
רגישות פואטית שהייתה מרומזת בגשרים הנישאים ובגורדי שחקים של הדפסים קודמים התבטאה כעת בכנות רבה יותר ביצירות שחשפו רומנטיקה לא נבוכה."
מבקר האמנות של הניו יורקר, פיטר שילדהל, כתב ביקורת חיובית ביותר על התערוכה "החזית השמאלית: אמנות רדיקלית ב'עשור האדום', 1929-1940" בגלריה האפורה של אוניברסיטת ניו יורק ב-2015, שכללה עבודות של לוזוביץ'.
שילדהל כתב "...החן האסתטי של המודרניות הצרופה דולף בעבודותיהם של אמנים כמו לואיס לוזוביץ' יליד אוקראינה, צייר וירטואוזי שעדיין לא מוערך.