tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שירותו הצבאי (רס"ן מיל'), הוא החל את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות בשנת 1998. במקביל, סיים בהצטיינות יתרה תואר מוסמך בביולוגיה התפתחותית ואימונולוגיה.
הוא המשיך להתמחות ברפואה פנימית, ולאחר מכן התמחה במחלות ריאה, שניהם במרכז הרפואי הדסה עין כרם.
בין השנים 2007–2009 התגורר עם משפחתו בארצות הברית במסגרת פוסט-דוקטורט, כחוקר במעבדה לאימונולוגיה ואימונותרפיה של לסרטן ריאות באוניברסיטת פנסילבניה.
עם שובו ארצה, ייסד מעבדת מחקר מקבילה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, בעודו ממשיך לשמש כרופא בהדסה עין-כרם.
החל משנת 2010 שימש כחבר ועד באיגוד הישראלי למחלות ריאה, ובין השנים 2013–2019 שימש כמזכיר האיגוד.
משמש כמרכז נושא ועדת סל הבריאות באיגוד.
בשנים שלאחר מכן היה המייסד והמנהל של מרכז הדסה ל-COPD ונזקי עישון, עד לשנת 2017.
בשנת 2016 מונה להקים ולעמוד בראשה של מחלקה פנימית חדשה בבית החולים, פנימית ד', תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
בשנת 2017 מונה כיו"ר ועדת הקבלה ללימודי רפואה בפקולטה לרפואה.
בשנת 2020 נבחר לרשימת "הרופאים הטובים ביותר בישראל" בתחום מחלות הריאה של הירחון "פורבס".
באותה שנה, בשל התפרצות מחלת נגיף הקורונה, מונה להקים ולנהל לסירוגין את מחלקות הפנימית-קורונה שנפתחו במרכז הרפואי הדסה וניהל במקביל את המחלקה הפנימית ומחלקות הקורונה.
בשנת 2022 נבחר ליו"ר האיגוד הישראלי לרפואת ריאות.
על בסיס מחקריו בתחום הנאוטרופילים בשיתוף עם פרופ' צבי גרנות מהאוניברסיטה העברית הוקמה בשנת 2021 חברת Immunyx כחברת חממה שעוסקת בטיפול מכוון לנאוטרופילים במחלות דלקתיות וגידוליות.
מתגורר בצור הדסה, נשוי לעלמה ואב לשלושה ילדים.
צבי "צ'יקו" פרקש (נולד ב-10 באוקטובר 1947) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם הכח מכבי רמת גן, שם שיחק רוב הקריירה שלו, היה קפטן הקבוצה, לאחר מכן מאמנה ומנהלה המקצועי למספר תקופות לסירוגין.
פרקש החל את דרכו במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה תל אביב, שם שיחק בצעירותו, ובגיל 18, בשנת 1965 שכנע אותו המאמן יצחק שניאור להגיע לקבוצת הכח מכבי רמת גן, כאשר התמורה שקיבל הייתה קטנוע חדש.
שניאור החתים את פרקש כיוון שכוכבה הגדול גדי צלניקר היה פצוע והייתה צריכה חלוץ מוביל למסע משחקים באוסטריה שהשחקנים קיבלו כבונוס על הישגם הגדול בליגה, שם הרשים פרקש וכבש שער אחד.
בהמשך הקריירה התבלט פרקש במדי הקבוצה עד שנהפך לשחקן המרכזי שלה, ביחד עם יהודה שהרבני, איתה לקח את גביע המדינה לעונת 1968/1969, ובעונת 1970/1971, ולאחר מכן גם את אליפות המדינה הנוספת שלקחה הקבוצה בעונת 1972/1973.
ב-1972, כאשר נחשב לתקופה זו אחד החלוצים האיכותיים בישראל, הוזמן פרקש לראשונה לסגל נבחרת ישראל, ושיחק במדיה שנה לאחר מכן ב-1973, לו 4 הופעות ושער אחד, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
ב-1975 קיבל פרקש את סרט הקפטן בקבוצה והנהיג אותה עד לעזיבתו ב-1978 אז הפך להיות מאמן-שחקן במספר קבוצות קטנות בליגות הנמוכות יותר, שאפשרו לו להמשיך לשחק וגם להתחיל בקריירת האימון: סקציה נס ציונה, הפועל אור יהודה, הפועל קריית אונו ומכבי לזרוס חולון.
בהמשך פרש פרקש מכדורגל פעיל כשקיבל את משרת האימון בקבוצת העבר שלו הכח ב-1981, ממנה נפרד לאחר זמן מה, ולאחר מכן חזר תחת שרביטו של המנהל המקצועי אליעזר שפיגל.
לאחר מכן הפך להיות מנהלה המקצועי של הקבוצה בעצמו.
צבי צפרירי (נולד ב-1930) היה מנכ"ל רכבת ישראל ויו"ר חברת הפחם.
צפרירי שירת בצה"ל והשתחרר לאחר מלחמת סיני בדרגת רב-סרן.
בתחילת שנות ה-60 עבד במשרד הביטחון והוא הקים בו את היחידה להכוונת חיילים משוחררים.
בהמשך היה נציג המשרד בלונדון ותפקידו האחרון טרם התמנה למנכ"ל הרכבת היה סמנכ"ל לתפקידים כלליים במשרד הביטחון.
ב-3 בנובמבר 1974 אושר מינויו למנכ"ל הרכבת.
בתקופתו החליט צפרירי על הקמת מוזיאון רכבת ישראל בחיפה.
לאורך כהונתו התבטא בפומבי כי על מנת שהרכבת תוכל להשלים פרויקטים עליה להפוך מיחידת סמך במשרד התחבורה לחברה ממשלתית בע"מ וכן מתח ביקורת על כך שרבים מקרונות הרכבת ישנים מאוד ולא בטיחותיים.
במהלך כהונתו התרחש אסון הבונים.
ב-14 באוקטובר 1985 הגיש צפרירי מכתב התפטרות לשר התחבורה חיים קורפו, ההתפטרות נכנסה לתוקפה כחודשיים מאוחר יותר.
לטענת צפרירי ההתפטרות נבעה מכך שלא אפשרו לו לממש את תוכניותיו לגבי הרכבת.
בתגובה הגישו 28 חברי הנהלת הרכבת מכתב לשר התחבורה קורפו בו ביקשו להחזיר את צפרירי לתפקיד המנכ"ל.
לאחר פרישתו מרכבת ישראל מונה ב-1986 ליו"ר חברת הפחם.
הרב צבי פרצוביץ הוא ראש ישיבה בישיבות מיר מודיעין עילית וברכת שמואל, בעבר מראשי ישיבת אור לציון בירושלים.
נולד בירושלים לרבי נחום ועטל פרצוביץ, בתו של רבי חיים שמואלביץ, ונקרא על שם סבו רבי אריה צבי פרצוביץ שהיה נכדו של הרב שלמה הכהן, בעל ה"חשק שלמה".
בצעירותו למד בישיבת תפארת צבי ולאחר מכן בישיבת חברון, נישא לחנה בתו של הרב אלחנן משה קונשטט, ראש ישיבת קול תורה, בנו של הרב ברוך קונשטט מייסד הישיבה, ולאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת מיר.
בשנת 1991 נקרא על ידי הרב יגאל רוזן לשמש כר"מ בישיבת אור ישראל בפתח תקווה, ובשנת 2000 עם פתיחתה של ישיבת מיר ברכפלד נקרא על ידי רבי נתן צבי פינקל לשמש כראש הישיבה לצד רבי אריה פינקל.
כיום הוא משמש כאחד מראשי הישיבה לצדו של רבי נועם אלון.
הרב פרצוביץ מוסר חבורות במספר ישיבות, ביניהם ישיבת עטרת ישראל וישיבת חברון.
מוסר שיעור יומי במיר ברכפלד, אחת לחודש מוסר גם שיעור כללי בהיכל הישיבה, אחת לחודשיים מוסר שיעור כללי בישיבת מיר בירושלים, בזמן שכיהן כראש ישיבה בישיבת אור לציון מסר שיעור כללי אחת לשבועיים.
בניסן תשפ"ג הוכרז כי נבחר לשמש כראש ישיבת 'ברכת שמואל' בירושלים, הוא נושא בתפקיד בפועל מזמן אלול תשפ"ג.
הרב פרצוביץ' ורעייתו מתגוררים בשכונת קריית מטרסדורף בירושלים ולהם 11 ילדים, רובם נשואים.
חתנו הרב דוד כהנוביץ' הוא ר"מ בישיבת עטרת שלמה בראשון לציון.
צבי (צביקה) צ'רניחובסקי (נולד ב-1950) הוא מנהל מוסדות ציבור, יזם ופעיל חברתי בירושלים.
למד בפנימיית חוות הנוער הציוני בירושלים.
הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בחינוך ובסוציולוגיה ותואר מוסמך במדיניות ציבורית ובניהול מלכ"רים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1975–1978 שימש כמפקח וכמנחה במינהל חברה ונוער במשרד החינוך.
בשנת 1980 החל לנהל את מתנ"ס רמות אלון בירושלים.
החל משנת 1993, ובמשך 18 שנה, ניהל את מחוז ירושלים של החברה למתנ"סים.
לאחר מכן הקים את החברה למרכזים ולמנהלים קהילתיים בירושלים, חברה משותפת לעירייה ולחברה למתנ"סים, אותה ניהל עד סוף שנת 2010. נכון ל-2013, צ'רניחובסקי מכהן כאחד מחמישה חברי הדירקטוריון של החברה למתנ"סים.
בהמשך, פיתח צ'רניחובסקי והוביל את היישום של "חזון מעורבות הצבור והחברה האזרחית בירושלים - מודל המנהלים הקהילתיים".
הוא הוביל את התפיסה שלתושבי העיר, על מגוון הקהילות שלה, יש זכות להיות שותפים מלאים בפיתוח איכות חייהם באזור מגוריהם, וזאת החל משלב התכנון ועד וכולל בשלב הביצוע, באמצעות הטמעה בתודעת הציבור והרשויות של דמוקרטיזציה בקבלת החלטות בתחום העירוני, ובמגמות של ביזור סמכויות ואחראיות פוליטית ומינהלית.
המינהל הקהילתי היה האמצעי העיקרי ליישום התהליך.
הוא יזם יצירה של תפקידים חדשים במערכת המינהל העירוני, ובהם: מתכנן אורבני קהילתי, רכז ביטחון קהילתי, רכז חינוך קהילתי, ועוד.
בהתאם למודל הדמוקרטי, בראשות המינהל הקהלתי עומדת הנהלה ציבורית שכונתית נבחרת, כשלצידה צוות מקצועי, המבצע את המדיניות הנבחרת.
צ'רניחובסקי עמד בראש ועדות שונות בעיר, בהן: הוועדה לתיחום העיר למינהלים קהילתיים, הוועדה להגדרת יחסי הגומלין בין המינהלים הקהילתיים לבין אגפי העירייה השונים, ועוד.
כמו כן היה חבר בדירקטוריונים ובאסיפות כלליות של מינהלים קהילתיים ושל מכוני מחקר.
הוא הביא להקמתם של כשלושים מינהלים קהילתיים, תוך הבחנה בין מינהלים חרדיים לבין מינהלים פלורליסטיים (במערב העיר), וכן הביא להקמת מינהלים קהילתיים ערביים במזרח ירושלים.
צ'רניחובסקי היה בעבר מתומכיו של ראש העירייה לשעבר, ניר ברקת.
לאחר שברקת החליט לסגור את הסניף הירושלמי של החברה למתנ"סים, חבר צ'רניחובסקי לקבוצה של פעילים חברתיים שהתנגדו לבקרת, והם פעלו לגיוס מועמד שיחליף את ברקת.
בשנת 2014 פורסם שצ'רניחובסקי פעל לסייע לראש העירייה לשעבר, אורי לופוליאנסקי, לשלם את הקנס שהטיל עליו בית המשפט בעקבות הרשעתו בקבלת כספים לעמותת "יד שרה", בניגוד לחוק.
לדברי צ'רניחובסקי, "במהלך (הסיוע ללופוליאנסקי) אין נקיטת עמדה משפטית או פוליטית...
אלא רק עזרה לאדם שעזר לאלפי משפחות בישראל".
בשנת 1986, על רקע המאבקים בין הציבור החילוני לבין הציבור החרדי בשכונת רמות אלון בירושלים, נותרו מתקני הספורט במתנ"ס פתוחים בשבת, ביניהם: בריכות שחייה, חדרי כושר, מגרשי ספורט ועוד.
המהלך יצר תקדים, והיה בסיס ליצירת סטטוס קוו חדש בעיר, בו מתקני ספורט במתנ"סים ובמינהלים הקהלתים, וכן מסעדות אחדות, פתוחים בשבתות.
עד לכניסתו של צ'רניחובסקי לתפקיד מנהל המחוז של החברה למתנ"סים, שרר בפועל חרם חרדי על עבודת מתנ"סים בשכונות החרדיות.
לאחר דיאלוג ממושך ועיקש, בעיקר עם המנהיגות הרבנית בשכונות החרדיות, התקבלה הסכמה באשר לעבודת המתנ"סים בשכונות.
כל זאת תוך התחשבות ב"קודים" וב"כללי המשחק" החשובים לציבור החרדי, ותוך שיכנוע של הציבור באשר ליתרונות הצפויים לו מהפעלת המתנ"סים.
דו"ח הוועדה לבדיקת ההיבטים הארגונים והתפקודיים של מערכת התנ"ס ורשת המתנ"סים בלוד.
צ'רניחובסקי צביקה, בן-ארי מיכאל, וינטר מוטי.
פרויקט קליטה, ירושלים: ערכת פרויקטים ותוכניות לקליטת עולים.
נווה יעקב - דילמות ואתגרים: מסמך אסטרטגי ומצע לדיון
צבי פרנקל (נולד בשנת 1973) הוא נשיא בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
בשנת 1998 סיים לימודי הוראה באוניברסיטת בן-גוריון ובשנים 1996–2000 עבד כמורה לאזרחות בבית ספר תיכון.
בשנת 2001 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט והתמחה בפרקליטות מחוז הדרום.
בשנת 2003 הוסמך כעורך דין והחל לעבוד כיועץ משפטי במינהל מקרקעי ישראל (מחוז דרום).
בשנת 2008 סיים לימודי דוקטורט במדעי הניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2003 סיים לימודי תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת בן-גוריון וב-2004 תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 2001–2010 לימד דיני עבודה ומינהל ציבורי באוניברסיטת בן-גוריון, במכללת אחווה ובפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן.
במקביל, בשנים 2003–2008 שימש כתובע במילואים בבית המשפט הצבאי ובבית המשפט הצבאי לערעורים.
החל משנת 2008 מונה לשופט צבאי במילואים בדרגת סא"ל במיל'.
באפריל 2010 מונה לרשם בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
באפריל 2012 מונה לשופט בבית הדין, ובנובמבר 2017 לסגנו של נשיא בית הדין שמואל טננבוים.
עם פרישתו של טננבוים במרץ 2023 מונה פרנקל לכהונת נשיא בית הדין האזורי לעבודה באר-שבע.
ביולי 2014 פסק כי למערכת עיתון ישנה הזכות להכתיב את קו הסיקור של העיתון.
בית הדין הארצי לעבודה הותיר את הפסיקה על כנה, בהסכמת הצדדים שמשכו עתירותיהם, וקבע כי על מערכת עיתון ליידע את העיתונאים והעורכים בקו המערכתי מראש.
עם זאת, חידד כי זכות העיתון להכתיב את קו הסיקור אינה גוברת על חובת האתיקה העיתונאית באמצעות מחיקת שתי פסקאות מפסק הדין.
פרנקל חבר מועדון שחמט באר שבע, שחמטאי בדרגה רביעית ובעל דירוג שיפוט שחמט של שופט לאומי.
"המוציא ממעסיקו עליו הראיה?" משפט ועסקים (תשפ"ב - 2022)
"דיני עבודה ביהודה ושומרון" בספר משפט מסחרי ביהודה ושומרון" (התש"ף-2020)
"ידיעה שיפוטית ומן המפורסמות בבתי המשפט הכלליים ובערכאות בעלות סמכויות ייחודיות", קרית המשפט י"א (התשע"ח-2018).
"פיצויים ללא הוכחת נזק של ממון ופיצויים לדוגמה בחוקי העבודה בישראל", בספר 'סטיב אדלר (התשע"ו-2016)
דוד א' פרנקל וצבי פרנקל, דיני שותפות בישראל, מהדורה שלישית התש"ף-2020
דוד א' פרנקל וצבי פרנקל, דיני עמותות בישראל, מהדורה שלישית, התשפ"א-2021
ד' צ'רניחובסקי, ש' מזרחי וצ' פרנקל, ניהולן הציבורי של קופות החולים בישראל.
מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל, 2008.
צבי (אריך) קורצווייל (29 ביולי 1911, ד' באב ה'תרע"א – 4 בינואר 1992, כ"ח בטבת ה'תשנ"ב) היה פרופסור בטכניון, ראש המחלקה ללימודים כלליים, ממקימי המחלקה להכשרת מורים למדעים בטכניון.
עיקר עיסוקו האקדמי היה בפילוסופיה של החינוך היהודי.
צבי קורצווייל נולד בעיירה פירניץ שבמוראביה (בצ'כית שמה ברטניצ'ה Brtnice) בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), בן לרב העיירה אברהם אריה קורצווייל.
בגיל 14 נשלח ללמוד בישיבה בפרנקפורט.
במקביל ללימודיו בישיבה למד לימודי תיכון בבית הספר הכללי 'הלמהולץ'.
בשנת 1932 נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט, שם היה תלמידו של תאודור אדורנו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזב את גרמניה ועבר ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג.
את הדוקטורט שלו כתב בנושא: "היסודות הלוגיים של תורת ההכרה של ברנרד בולצאנו".
בשנת 1936 עם קבלת תואר דוקטור, עבר ללמוד בישיבת מיר.
הוא זכה במלגה מטעם המועצה העליונה של יהדות בוהמיה-מוראביה ובתנאי שאחרי לימודיו ישמש כרב באחת מקהילות היהודיות באזור.
כדי לקבל תעודת הסמכה לרבנות, עבר בשנת 1937 מהישיבה במיר ללמוד להסמכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין.
באביב 1938 קיבל הסמכה לרבנות מהרב ד"ר יחיאל יעקב וינברג ועבר לשמש כרב הקהילה היהודית בנאכוד , צ'כיה.
ב-16 במרץ 1939 פלשו הנאצים לנאכוד וב-31 ביולי 1939 עזב את צ'כיה ונמלט לאנגליה.
בתחילת יוני 1950 עלה לישראל ומשנת 1957 החל לעבוד בטכניון
קורצווייל חונך על משנת 'תורה עם דרך ארץ' כפי שעוצבה בידי הרב שמשון רפאל הירש.
לדידו, לא קיימת סתירה בין הנאמנות לתורה ולמסורת היהודית לנאמנות אל תרבות הזמן.
כיהודי אורתודוקסי 'קלאסי' סירב להידחק אל מחוץ למעגל התרבותי של סביבתו.
הוא היה שומר מצוות ומשכיל, בן בית בשני עולמות ובשתי תרבויות (לפחות).
במוצאי ראש השנה תרצ"ט (27 בספטמבר 1938) נשא לאישה את פועה (פאולה) לבית רוזנר.
נולדו להם 3 ילדים (ביניהם הרב אברהם קורצוייל ראש ישיבת ההסדר קרני-שומרון).
משנתו החינוכית של ד"ר יאנוש קורצ'אק, הוצאות תרבות וחינוך, 1968
מרטין בובר והמחשבה החינוכית המודרנית, הוצאת שוקן, 1978
כיוונים בחינוך היהודי, תל אביב, הוצאת עם עובד, 1981
סיום וראשית, מזכרונותיו של מחנך, תל אביב, עקד, 1992
צבי קורצווייל, הרב שמשון רפאל הירש (מאה וחמישים שנה להולדתו), סיני, מ"ה, תשי"ט
צבי קורצווייל, ר' ישראל מסלאנט והתנועה המוסרית, סיני, מ"ז, תש"ך
צבי קורצווייל, בובר ודפוסי היחס בין מורה לתלמיד, עיונים בחינוך 5, תשל"ה, עמ' 63 - 70.
צבי קורצווייל, חזונו החינוכי של הרב קוק, בתוך כיוונים בחינוך היהודי, ירושלים, תשל"ט, עמ' 107 - 109
צבי קורצווייל, משנתו החינוכית של א.ד גורדון, בתוך כיוונים בחינוך היהודי, תל אביב, תשמ"א, עמ' 121–127
צבי קורצווייל, תורה מן השמים בפרספקטיבה נאו-אורתודוקסית, בתוך הקובץ: 'שיטת הבחינות' של הרב מרדכי ברויאר, תבונות, תשס"ה, עמ' 257–269
לעטרת צבי: מנחת ידידות לכבוד הרב פרופסור צבי א.
קורצוייל / המערכת: י"ת רדאי, נ.
בן בסט; הוצאת המחלקה ללימודים כלליים, טכניון, חיפה, תש"ם
צבי קניג (כ"ו באדר ה'תרצ"ד – כ"ו בחשוון ה'תשע"ט, 1 בינואר 1934 – 4 בנובמבר 2018) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כסגן ראש עיריית רעננה במשך 35 שנה וכראש אגף החינוך בעיר.
קניג היה פעיל במפלגה הדתית-לאומית, המפד"ל, ונודע ביוזמותיו הרבות בתחומי החינוך, התרבות והקהילה ברעננה.
זכה בפרסים רבים, ביניהם יקיר העיר רעננה (2012).
שכונת "נאות צבי" ברעננה קרויה על שמו.
הוא היה איש חינוך, ושימש כמנהל בית ספר בעפולה במשך שנים רבות.
למד והתחנך במוסדות חינוך דתיים, ובהמשך שימש כמורה ומנהל בית ספר בעפולה.
לצד עבודתו החינוכית, היה פעיל בפוליטיקה המקומית וביוזמות חברתיות.
קניג היה נשוי לאביבה ולהם שישה ילדים, נכדים ונינים.
את נגינתו בקלרינט החל כנער מתבגר לאחר שנחשף למוזיקת הכליזמרים החסידית והיהודית בחגיגות מירון בהם נטל חלק באופן קבוע.
בכל אירוע משפחתי, ומאוחר יותר לאחר הפיכתו לאיש ציבור, נהג קניג לנגן בקלרינט כשהדבר התאפשר ותאם את ההזדמנות לכך.
שיא הפעילות המוזיקלית של קניג, האיש והקלרינט, באה לידי ביטוי בקיום ערבי כליזמרים ברעננה.
הפסטיבל הפך לשם דבר וקהל שבוי לז'אנר זה מגיע לרעננה מכל קצות הארץ.
בשנת 1971 עבר עם משפחתו מעפולה לרעננה, ולאחר זמן קצר נבחר לראש סניף המפד"ל בעיר.
בשנת 1973, הרשימה המשותפת של המפד"ל ופועלי אגודת ישראל נכנסה למועצת היישוב.
אחת ההחלטות הבולטות שלו הייתה תמיכתו בזאב בילסקי, מועמד הליכוד לראשות העיר, צעד שנתפס כחריג במסגרת השיוך הפוליטי שלו.
תמיכה זו הובילה לשותפות פורה בין השניים והשפיעה על אופייה של הנהגת העיר.
קניג נבחר לסגן ראש המועצה, ללא שכר, ומחזיק תיק החינוך.
במשך 35 שנים כיהן כחבר מועצת העיר רעננה, סגן ראש העיר וראש אגף החינוך, החינוך המשלים והרווחה.
קניג דאג לשלב נשים ברשימתו.
למרות היותו איש דתי, ידע לשתף פעולה ולגשר על פערים עם חילוניים במועצת העיר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא היה בין מקימי המשמרת הצעירה של מפד"ל יחד עם מנהיגים בולטים של מפלגת מפד"ל כמו זבולון המר, יהודה בן-מאיר, שאול יהלום ואחרים.
קניג היה אחראי להקמתם של בתי ספר, גני ילדים, מעונות יום, צהרונים, אולמות ספורט ובתי כנסת בעיר.
הוא יזם את הקמת מסגרות החינוך המשלים, וייסד את רשת בתי התלמיד ואת כיתות אתגר למניעת נשירת תלמידים ממערכת החינוך.
קניג יזם והקים את תזמורות בתי הספר, ייסד את המרכז למוזיקה לגיל הרך, את תזמורת הנוער העירונית ואת המרכז העירוני למוזיקה.
הוא פיתח את המחלקה לחינוך מבוגרים ואת מרכז ההשכלה למבוגרים.
קניג ייסד את פסטיבל הכליזמרים ברעננה, שהפך למסורת בעיר ומושך אליו אלפי אנשים מכל הארץ.
הפסטיבל נערך בסימן "ואהבת לרעך כמוך" לעידוד הסובלנות.
במסגרת פעילותו הציבורית ברעננה, יזם גם את מצעד המחולות ברעננה, פסטיבלי שירי ילדים ברעננה, העדלאידע, ואת הקמת אגודת הספורט אליצור.
זכה בפרס החינוך הארצי מטעם משרד החינוך
פרס יקיר החינוך הדתי מטעם הסתדרות המורים וארגון המורים הדתיים.
יקירי העיר רעננה לשנת 2012.
פסטיבל הכליזמרים ברעננה נקרא על שמו
שכונת "נאות צבי" ברעננה קרויה על שמו
צבי לנגזם נולד בשנת 1911 בבוריסלב שבפולין, צאצא לר' פסח לנגזם, ומכאן קרוב משפחה למספר שושלות אדמו"רים.
(לימים למד היסטוריה כללית ותולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.)
היה חבר תנועת גורדוניה בפולין, וחבר ההנהגה הראשית בלבוב.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל, והיה לחבר קיבוץ חולדה עד 1933. בשנת 1934 הצטרף למפא"י, וב-1938 החל לעבוד מטעמה במועצת פועלי הרצליה.
באותה שנה נישא לסוניה אפרימסון.
ב-1941 נענה לקריאת המוסדות הלאומיים והתגייס לחיל התותחנים של הצבא הבריטי.
ב-1945, לאחר שחרורו, היה ראש משלחת הבריגדה היהודית למחנות העקורים במינכן.
עם חזרתו ארצה פעל להקמתה של תנועת נוער חלוצי מאוחד (נוח"ם).
בשנת 1950 נבחר למרכז מפא"י.
בשנים 1954–1964 היה חבר מועצת עיריית הרצליה מטעם מפא"י, וסגן ראש העיר הרצליה בשנים 1960–1964.
בשנת 1965 הצטרף לרפ"י והיה חבר מזכירות התנועה.
בעקבות מלחמת ששת הימים עבר מהפך אידאולוגי, והיה בין מקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
תקופת מה ערך את ביטאונה הדו-שבועי "זאת הארץ".
במסגרת השינוי האישי הצטרף לליכוד עם הקמתו בשנת 1973. היה חבר הנהלת המפלגה, ובשנת 1977 פרש ממנה.
בהמשך היה ממקימי ומראשי התחיה, שמטעמה כיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית (7 במרץ 1984 ועד 13 באוגוסט 1984), במקום חנן פורת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-12 שובץ במקום ה-59 והאחרון ברשימת מפלגת מולדת לכנסת ה-12.
פרסם בעיתוני הארץ מאמרים בנושאים מדיניים.
היה בעל טור שבועי ב"ידיעות אחרונות".
נפטר בשנת 2000, בגיל 89, ונטמן ליד אשתו, סוניה, בחלקת חברי ההגנה בבית הקברות הישן בהרצליה.
ארץ גדולה לעם גדול: סיפורו של מאמין, תל אביב: אותפז, תש"ל.
(רעיונותיו של פעיל בתנועה למען ארץ-ישראל השלמה)
אשמת ירושלים, תל אביב: קרני, תשמ"ט 1989. (על הסכסוך הישראלי-ערבי)
השמאלנות בישראל תל אביב: י' גולן, תשנ"א 1991.
צבי "צביקה" רוזן (נולד ב-23 ביוני 1947) הוא כדורגלן ומאמן ישראלי לשעבר.
היה בלם מכבי תל אביב ונבחרת ישראל, ומהכדורגלנים הבולטים בישראל בשנות ה-60 וה-70, הידוע בהגנה החזקה שהציג ובנגיחותיו המדויקות.
בין השנים 2005-2007 היה יושב ראש איגוד השופטים של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
רוזן נולד בגרמניה בתקופת כיבושה בידי בעלות הברית להורים ניצולי גטו ורשה.
כשהיה בן 8 חודשים עלה לישראל עם משפחתו, אשר התיישבה בשכונת בת גלים בחיפה משם עברה כעבור זמן קצר ליפו.
רוזן שיחק במכבי תל אביב משנת 1965 עד 1977, וזכה איתה בשלוש אליפויות, ארבעה גביעי מדינה ופעמיים באליפות אסיה לקבוצות.
עם נבחרת ישראל שיחק באולימפיאדת מקסיקו 1968, ובשיאו הגיע לטורניר גמר מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, בנבחרתו של עמנואל שפר.
בינואר 1975, לאחר משחק של הנבחרת נגד נבחרת ארצות הברית האולימפית שנערך בארצות הברית, שבו כבש, הושעה רוזן מפעילות בנבחרת לאחר שנתפס מבריח סחורה ללא תשלום מכס.
לקראת פרישתו עזב רוזן לראשונה בקריירה את מועדון נעוריו ועבר להפועל יהוד, לתפקיד מאמן-שחקן.
בשנת 1982 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 על הפועל תל אביב במשחק הגמר.
לאחר עונה זו עבר רוזן לאמן את הפועל תל אביב, ועמה זכה בגביע המדינה בעונתו הראשונה במועדון, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב במשחק הגמר.
לאחר שנתיים בהפועל תל אביב הוחלף במרדכי שפיגלר, ולאחר מכן אימן גם את הפועל לוד, הפועל באר שבע, הפועל ירושלים, מכבי פתח תקווה, מכבי תל אביב והפועל צפרירים חולון.
בנוסף, ניהל רוזן את קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב לתקופה קצרה.
ב-17 במאי 2005 מונה רוזן לתפקיד יו"ר איגוד השופטים במקום אריה זייף, לאחר מספר שנים שבהן שימש כיו"ר הוועדה המקצועית של האיגוד.
בזמן שירותו הצבאי נישא רוזן לחברתו מלכה, איתה הוא מתגורר בתל אביב.
למד בישיבה ובהיותו בלבוב הצטרף לתנועת הנוער של תנועת הציונים הכלליים.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והיה חבר קיבוץ אחווה מייסודה של התנועה.
לפרנסתו עבד כפועל בניין ועבר להתגורר בתל אביב ולעבוד בשירות העירייה.
פעילותו בציונים הכלליים נמשכה לאחר פילוג המפלגה במסגרת המפלגה הליברלית.
רנר נבחר לנשיאות והנהלת המפלגה, יו"ר מזכירות המפלגה ומשנת 1969 כיהן מטעמה כחבר מועצת העיר תל אביב וחבר הנהלת העירייה עם אחריות על מחלקת המנגנון.
כמו כן היה גזבר המפלגה.
בשנת 1980 נבחר רנר ליו"ר איגוד העובדים הליברליים לאחר ששמואל רכטמן נאלץ לעזוב את התפקיד בגלל הרשעתו בלקיחת שוחד.
שנה לאחר מכן הוא נבחר מטעם הליכוד לכנסת העשירית וכיהן כחבר הכנסת עד לשנת 1984. נפטר ב-1990.
צבי רותם (4 באוקטובר 1903 – 7 במרץ 1980) היה עיתונאי, סופר ומנהיג ציוני.
רותם נולד בטרניאני שבקרואטיה בשם ארתור-אריך רוטמילר.
את לימודיו האקדמיים עשה בגרמניה וחזר לזאגרב עם תואר דוקטור לפילוסופיה מווירצבורג ומוסמך למדעי היהדות מברלין.
מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית ביוגוסלביה.
שימש כיו"ר "ברית הנוער הציוני", והיה ממייסדי "הפועל הצעיר" ו"הליגה למען ארץ-ישראל העובדת".
הוא כיהן כמזכ"ל הלשכה הארצית של קק"ל ביוגוסלביה וכמנהל המשרד הארצישראלי בזאגרב, שבין השאר הנפיק תעודות עלייה (סרטיפיקטים) למבקשים.
ערך את הירחונים "הנוער", "גדעון" ו"האביב" וחיבר שירים, סיפורים ומחזות שהוצגו בנשפי נוער וילדים.
כתב בסרבו-קרואטית ספרים אחדים, בהם "ההתיישבות היהודית בארץ-ישראל" (זאגרב, 1925) ו"חיים נחמן ביאליק" (בלגרד, 1936), וכמו כן תרגם לסרבו-קרואטית את סיפורי י.ל.
ב-1928 ביקר בארץ, וב-1929 השתתף כציר ארץ-ישראל העובדת ביוגוסלביה בקונגרס הציוני ה-16 בציריך.
ב-1930 נשא לאישה את ד"ר צילה סנדל (1903–1976), מנהיגה ופעילה בתנועת הנוער הציונית ביוגוסלביה.
היא עסקה בהוראה, ואחרי עלותם ארצה עבדה שנים רבות בהוראה ובניהול בתחום החינוך המיוחד.
בעת מלחמת העולם השנייה התנדבה למשמר האזרחי בתל אביב.
ב-1931 נולד בזאגרב בנם הבכור, חנן.
באוקטובר 1934 עלה הזוג ארצה.
ב-1935 נולד בחיפה בנם השני, דן.
מאז מאורעות 1936 ועד קום המדינה היה צבי רותם חבר בארגון ההגנה.
באחת מסדרות האימונים היה בכיתה אחת עם עמיתו ב"דבר" וידידו זלמן שזר.
הארגון ניצל את ידיעת השפות שלו, וגרמנית בפרט, ונעזר בו כשהיה צריך לחקור או לתחקר דוברי גרמנית שלא ידעו עברית.
עד לפלישת הגרמנים ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה שימש סופרם של "ז'ידוב" והיומון הבלגראדי "פוליטיקה".
ב-1936 החל לעבוד ככתב חיפה והצפון של היומון "דבר".
ברבות השנים שימש בו ככתב כלכלי במערכת היומון בתל אביב, ולאחר מכן עורך כלכלי, מזכיר המערכת, חבר מזכירות, ובמשך שנה גם מנכ"ל העיתון.
הוא פרסם מאות כתבות ורשימות בתחומים רבים ומגוונים.
בעבודתו כעיתונאי וכעורך עיתון נסע למדינות רבות, ובכללן יפן, הודו, תאילנד, איטליה ועוד.
את רשמיו פרסם בכתבות רבות על מדינות אלה מהיבטים שונים.
בהיותו אורח הצי הבריטי במצרים בזמן מלחמת העולם השנייה ראה כיצד ימאי בריטי קופץ להציל חתול שנפל למים.
הימאי עלה עם החתול בזרועותיו ללא חבל, כשהוא נעזר רק בגפיו ומטפס ברווח שבין שני כלי שיט קרובים זה לזה.
רותם התרשם כל כך ממעשה זה, שכתב על כך אחת מרשימותיו.
עד לפרישתו לגמלאות היה גם עורך העיתון המנוקד לעולים "אֹמר".
רותם השתתף בייסוד אגודת העיתונאים בתל אביב, היה חבר הוועד ושימש כמה שנים כגזבר האגודה.
רותם יזם ונטל חלק בייסוד התאחדות עולי יוגוסלביה ב-1934 ובמשך השנים שימש מספר פעמים כיו"ר שלה.
הוא נבחר גם לתפקיד נשיא ההתאחדות, ועל כל פעולותיו אלה רשמה אותו ההתאחדות בספר הזהב של קק"ל והקדישה ביער בן-שמן חורשות לו ולרעייתו.
בשנות ה-50 יצא עם רעייתו למספר שנים כדי לרכז את פעילות הקרן הקיימת בארצות סקנדינביה.
הוא תרגם מסרבו-קרואטית לעברית את יצירותיהם של הינקו גוטליב, ז'אק קונפינו ואחרים, ובכללם הספר "יוליה", על גיסתו יוליה פישר לבית סנדל, שנפלה במאבק האנטי-פשיסטי ביוגוסלביה.
הוא ערך את הכרך הראשון של הספר "תולדות יהודי יוגוסלביה" מאת יקיר אבנטוב.
רותם חיבר מחקר מעמיק על הטרגדיה של דוד שוורץ, ממציא ספינת האוויר, שפרדיננד פון צפלין קנה מאלמנתו את התוכניות לבנייתה.
המחקר ראה אור בארצות הברית בשפה הגרמנית בידי אחיו - זמר הבריטון, המוזיקולוג והמלחין פרופ' מרקו-אהרן רוטמילר (1908–1993).
צילה וצבי רותם הובאו למנוחות באשקלון.
צבי הרמן הירשל שטוֹלְפֶר (30 בנובמבר 1922 – 30 ביולי 1998) היה שחקן תיאטרון, במאי ומשורר ישראלי.
שטולפר נולד ב-1922 בשם הרמן לאברהם ולסבינה בצ'רנוביץ שברומניה (כיום באוקראינה).
החל לעסוק בתיאטרון עוד במלחמת העולם השנייה, בתקופת כליאתו במחנה הריכוז בוואפניארקה (Vapniarka) שבטרנסניסטריה.
שם כתב וביים מערכונים מחיי האסירים.
בוגר אוניברסיטת קמפולונג מולדובנסק במולדובה, בחוג לספרות ולאמנות.
משסיים את לימודיו, הקים וניהל חוגי דרמה.
אחר-כך הוזמן לבוקרשט, וב-1948 הצטרף לתיאטרון יידיש הממלכתי, שם הכיר את ליא קניג.
עד שנת 1957 השתתף כשחקן בהרבה הצגות, כתב וביים חמש הצגות מוזיקליות.
בשנת 1958 נישא לליא והשניים התכוונו לעלות לישראל, אולם הרשויות ברומניה מנעו את יציאתם.
שטולפר החל לעבוד במפעל קופסאות ובני הזוג קיבלו היתר יציאה מרומניה רק ב-1961. בני הזוג בחרו שלא להביא ילדים לעולם.
בישראל התקבל כבר בשנת עלייתו ארצה לתיאטרון הבימה.
בהבימה ביים את ההצגה "פיקניק לשניים" (הציגו ליא קניג ושמואל עצמון).
"משפט הקופים", "אדון פונטילא ומאטי משרתו", "דירה להשכיר" (מחזה של שלמה בר שביט, 1962), "מלחמה ושלום", "חלום ליל קיץ", "קולומב" (מחזה של ז'אן אנוי, 1971), "מכולת" (מחזה של הלל מיטלפונקט, 1982), "אמא קוראז' וילדיה", "השקיעה" (מחזה של יצחק באבל, 1965).
בהמשך היה שחקן ובמאי גם בתיאטרון היידי במשך יותר משלושים שנה.
כתב וביים את המחזות הבאים ביידיש: חכמה מונחת בכיס (1963), יידישה גליקן (1964), הרחוב הצדדי, חתונת הכסף (1965), העושה נפלאות.
צבי שטולפר נפטר ב-1998, בגיל 75, ממחלת הסרטן.
הותיר אחריו את אשתו, ליא קניג.
צבי רפופורט (1936 – 8 באפריל 2021) היה כימאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מחלוצי תחום הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל.
חתן פרס ישראל לכימיה לשנת תשס"ו.
רפופורט נולד בירושלים לאריה ולפנינה רפופורט, אנשי חינוך בשכונת בית הכרם.
למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה.
בסיום שירותו הצבאי בנח"ל החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת לימודיו השנייה התקבל לשמש כעוזר המחקר של שאול פטאי וסייע בחקר מנגנונים של תגובות כימיות.
עבודת המוסמך שכתב באותו נושא (1959, בהצטיינות יתרה) התמקדה בניסיון למציאת תרכובות שבחומרי היסוד שלהן מצוי אטום פחמן בעל מטען חשמלי.
עבודת הדוקטורט שערך בנושא מנגנוני תגובות של מולקולות עם קשרים כפולים בין אטומי פחמן, בהדרכת פטאי, הורחבה במהלך השנים במאמץ אקדמי בינלאומי ופורסמה כסדרת ספרים של כ-120 כרכים: "הכימיה של קבוצות פונקציונליות".
בתום לימודיו יצא רפופורט ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1963–1965) ועסק בחקר מנגנוני תגובות של תרכובות בעלות אטומי מתכת.
עם חזרתו לישראל הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית והחל בחקר תגובות כימיות שתוצריהן הם יונים ויניליים.
קבוצת המחקר בראשותו הייתה מהראשונות בעולם להוכיח קיומה של תופעה זו.
לאחר מכן עבר מחקרו להתמקד בהיווצרות אנולים יציבים, הרכבם ותגובותיהם.
בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 1974 קבל דרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1986 היה לבעל הקתדרה לכימיה אורגנית על שם ווטקינס.
מחקריו ככלל עסקו בחקר תגובות של חומרים אורגניים ורפופורט היה מחלוצי מחקר הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל.
לאורך השנים הוזמן רפופורט כפרופסור אורח לאוניברסיטאות בצפון אמריקה, אוקיאניה, יפן ואירופה.
רפופורט היה חתן פרס ישראל לכימיה לשנת 2006, בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קליארי (2001) ובעל מדליית זהב מטעם אוניברסיטת מסריק (1995).
בנימוקי ועדת השופטים להענקת פרס ישראל נאמר כי:
בשנת 2004 פרש רפופורט לגמלאות, והחל בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי מזרח אסיה.
תחביביו כללו: גנאלוגיה (היה חבר הסניף הירושלמי של החברה הגנאלוגית הישראלית), צילום ואיסוף בולים בנושאי הכימיה כגון ההיסטוריה של הכימיה, כימאיים נודעים, פריטי ציוד בשירות הכימיה.
אחד מבניו הוא פרופ' ארי רפופורט מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית.
צבי רפופורט נפטר ב-8 באפריל 2021 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
צבי הנרי רובינשטיין (6 בפברואר 1913 - 11 ביולי 2008) היה לוחם ומפקד האצ"ל באוסטריה.
נולד ב-6 בפברואר 1913) בסחודניצה ליד העיר דרוהוביץ' שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום אוקראינה (לאחר שהייתה גם חלק מפולין) לשלומית ואריה רובינשטיין.
רובינשטיין היה בן יחיד מתוך ששת ילדיהם ובגיל שמונה התייתם מאביו
לפני מלחמת העולם השנייה עסק רובינשטיין בהנדסת נפט ועזר למדינות רבות באיתור נפט בשטחיהן.
בין השנים 1935-1939 היה לו בית החרושת שלו, "פטרונפטה" ליד העיר קרוסנו שבפולין ב-1935 נפגש רובינשטיין עם מנהל חברת מקורות לעתיד בזאקופנה שבפולין, כדי להיעזר בו בתוכנית קידוחי המים בעמק זבולון, במסגרת תכנון מפעל השקיה מרכזי לעמק יזרעאל המערבי.
בבית החרושת שלו התחברו מאות יהודים.
רובינשטיין סייע בהברחתם לארץ של רבים מהם, וסייע בהכשרתם לעבודה לקראת עליה לארץ ישראל.
עוד לפני המלחמה הצטרף רובינשטיין לבית"ר.
הוא נפגש עם זאב ז'בוטינסקי ושימש לו כנהג בסיורו בדרוהוביץ'.
לאחר פרוץ המלחמה ב-1941 ברח רובינשטיין לברית המועצות, זמן קצר לפני כניסתם של הגרמנים לדרוהוביץ', הוא היה מבוקש על ידי הגרמנים אשר האשימו אותו בהיותו מחבל.
בברית המועצות המשיך רובינשטיין לעבוד בתחום הנפט.
במהלך שהותו שם הוא נתפס על ידי הסובייטים אשר כלאו אותו מחשש להיותו מרגל פולני.
רובינשטיין שוחרר בתום חמישים ושלושה ימים.
לאחר שחרורו עלה לרכבת, וחבורת גנבים שדדו את כל חפציו.
בין השנים 1942–1944 סייר באזורים שונים כדי למצוא נפט ומים, ביניהם קזחסטן, אוזבקיסטן, באזור בוחרה וטשקנט, שם פגש קהילה יהודית.
לאחר המלחמה בשנת 1945 הגיע רובינשטיין לאוסטריה והתמה לתפקיד מפקד האצ"ל באוסטריה.
בשנת 1946 הוא נפגש לראשונה עם שלוש אחיותיו לאחר חמש שנים של ניתוק מוחלט ממשפחתו.
בווינה לאחר המלחמה רובינשטיין היה פעיל ואחראי על מחנה פליטים של ניצולי שואה.
קהילת יהודי אוסטריה בחרו בו להיות נציגם בקונגרס הציוני ה-22 בבזל בו נפגש בין היתר עם ארתור (אשר בן נתן).
לאחר הקונגרס רובינשטיין גם הכיר את אשר בינוני שהיה מפקד בית"ר באוסטריה, והם דנו יחד בסוגיה הבוערת של השעה, בריחתם של יהודים לארץ ישראל.
ב-1948 לאחר הפעולה במלון זאכר ופיצוץ מלון "פארק הוטל שנבריון - Parkhotel Schönbrunn", הכיר רובינשטיין סוכן אף בי איי לו נתן מידע על הקומוניסטים, ובתמורה קיבל רובינשטיין מסמכים שאפשרו לו לנסוע מווינה לפריז.
בבירת צרפת הוא נפגש עם אדון לסקל (ארתור קסטלר) שהיה מזכירו של זאב ז'בוטינסקי.
רובינשטיין הקים אז באוסטריה שני משרדים של האצ"ל בזלצבורג ובלינץ, בשלבים אלו חלק מהפעילות הייתה שליחת חומר נפץ ותחמושת לישראל.
באחת ההברחות נתפס חומר נפץ בידי אנשי מפא"י שהיה בגלגל הרזרבי במעבר ברנר, מעבר הרים בגבול אוסטריה ואיטליה, שניים מן הלוחמים הצליחו לברוח אולם השלישי מהם נתפס, רובינשטיין ועוד שני רוויזיוניסטים נסעו ושחררו אותו בכוח.
באותה תקופה הופצצו שלושה מבנים של חיילים בריטים בווינה על ידי חיילי אצ"ל.
בנוסף, רובינשטיין פעל לפתיחת כיתות לימוד בווינה, זלצבורג ובלינץ.
הפעילות לא התמקדה רק בלימוד השפה העברית, אלא גם הוכשרו לוחמים ונערכו רשימות של מועמדים לעלות על ספינת ה"אלטלנה" כאשר מרביתם היו ניצולי שואה גרמנים ואוסטרים.
רובינשטיין נסע לפריז לפגוש את ז'ורז' בידו שהיה שר החוץ.
בגין אינטרסים משותפים הוא העביר דרך רובינשטיין כמות משמעותית של נשק אשר נועדה לעלות על הספינה.
כאשר חזר רובינשטיין לווינה הוא שמע על הטבעתה של ספינת "האלטלנה".
בשנת 1949 נסע רובינשטיין לישראל כדי לעזור לחברת מקורות להובלת מי קידוחים.
מנחם בגין הציע אז לרובינשטיין אות הוקרה, אך רובינשטיין סירב.
רובינשטיין ובגין היו ידידים טובים ובכל שנה הגיע רובינשטיין לישראל לכבוד יום הולדתו.פעולותיו המבצעיות באצ"ל
רובינשטיין השתתף במספר פעולות מבצעיות של האצ"ל ובהן:
מטען צד- נקמה על תלייתם של שני אנשי האצ"ל.
רובינשטיין קנה 6 שקים של פחם והכניס בהם חומר נפץ הניח אותם במקום ששהו בו בריטים.
המטען התפוצץ אך לא דווח על הרוגים.
מכונית תופת בתחנת רכבת "גלנקו - Glencoe" – היה נזק רב אך לא היו הרוגים.
פיצוץ מלון זאכר שבווינה - שם הייתה המפקדה של הבריטים היה נזק קל אך לא היו הרוגים.
פיצוץ רכבת בתחנה בבאד גאסטיין שהובילה תחמושת של הבריטים.
פיצוץ מלון "פארק הוטל שנבריון - Parkhotel Schönbrunn" שבווינה - ששימש למטה הארצי של הבריטים.
ב-19/03/1948 בסביבות השעה 22:00 בערב, רובינשטיין ועוד שני לוחמים התגנבו כדי להניח על דופן המלון 75 ק"ג של ט.נ.ט.
שחולק לשלוש מזוודות, את המזוודות השעינו על הקיר החיצוני של הבניין.
בשל היותו מהנדס, ידע בדיוק היכן להניח את המטענים כדי שיעשה את הנזק המרבי, שלושת הלוחמים מיהרו חזרה לרכב שחיכה עם הנהג לא רחוק משם, להפתעתם המנוע לא התניע והם החלו לדחוף את הרכב עד להתנעתו, לאחר זמן קצר שמעו מקרוב את המטענים מתפוצצים בעודם ברכב.
באותו ערב יצא רובינשטיין עם שתי אחיותיו לנשף כדי שיהיה לו אליבי, שאחת מהם (אליזבט) חגגה את יום הולדתה באותו ערב.
למחרת עזב את וינה עד שהשטח נרגע, דווח על נזק רב, אחד עשר פצועים מתוכם ארבעה קצינים בריטים והרוגה אחת (מנהלת המלון).
השגת נשק ואשרות לנוסעי ספינת "האלטלנה".
רובינשטיין נישא לרוז (שושנה) הוכנר ב-1954 ונולדו להם שני ילדים- ישראל איזידור וציפורה פלורנס.
לאחר נישואיו, רובינשטיין עבר לגור בלימוז' והקים שם בית חרושת לבדים ובגדים.
רובינשטיין נשאר לגור בצרפת כדי להיות קרוב לשלוש אחיותיו היחידות ששרדו את השואה לאחר ששתיים מאחיותיו ואימו נספו בשואה.
ב-1997 עלה רובינשטיין עם רעייתו לארץ ישראל והם עברו להתגורר בירושלים.
במהלך חייו ידע רובינשטיין לדבר בשמונה שפות.
נפטר בח' תמוז התשס"ח (11/07/2008) ונקבר בהר המנוחות בירושלים, בחלקת לוחמי אצ"ל.
צבי שור (1898–1979) היה צייר ישראלי ומורה לציור שיצר בתקופת היישוב ובימי המדינה.
צבי שור נולד באוקראינה בשנת 1898.
בגיל צעיר התייתם מהוריו והתחנך אצל דודו.
למד ב"חדר" ופרנס עצמו בעבודות שונות ביניהן שליחויות של חנווני יהודי שממנו רכש את מיומנותו ברישום.
לאחר פרעות פטליורה (1919—1920) ברח לבסרביה שברומניה ושם הקים עם חברים את סניף תנועת "החלוץ" ושימש כמזכיר התנועה.
שור עלה לישראל בשנת 1921 בעלייה השלישית "החלוצית" ממזרח אירופה, והתיישב בחיפה.
במעגל חבריו היו האמנים פרופ' הרמן שטרוק, הפסל אליעזר שטריך, מנחם שמי ועוד.
לפרנסתו פתח בית מלאכה לכריכה בשותפות עם הצייר יוסף פרסמן.
בעת מגוריו בחיפה הושפע מהאור הבהיר בישראל ומהריאליזם של סוף המאה ה-19 בצרפת.
בציוריו מאותה תקופה יש מארג של משטחים צבעוניים בהירים ושימוש בגווני אפור.
ב-1926 עבר לתל אביב שהייתה באותה תקופה המרכז האמנותי בארץ ישראל.
צייר דמויות של תושבי תל אביב: אנשים פשוטים, ילדים מצחצחי נעליים ומוכרי שרוכים, את דיוקן ראש העיר מאיר דיזנגוף ואת אנשי החוג החברתי שלו: נתן אלתרמן, שמשון מלצר, ישראל זמורה ועוד.
באותה שנה התארגנה קבוצת "מסד" (רובם תלמידי הסטודיו של יצחק פרנקל), שראתה עצמה כמייצגת הדור הצעיר של האמנים, בין חבריה היו: אהרון אבני, אביגדור סטימצקי, אריה ארוך, יוסף קוסונוגי, דוד הנדלר, מרדכי לבנון, ישראל פלדי וצבי שור.
שור הושפע מהריאליזם הצרפתי של המאה ה-19 ובעיקר מהצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו וכן מהפוסט-אימפרסיוניזם ואמנים כפול סזאן.
הוא נהג לצייר פינות נוף בעלות צמחייה עבותה בצבעי ירוק וכחול עזים.
שור זכה להצלחה בפריז ואף הציג את תמונותיו בגלריית "לה ניבו" במונפרנס יחד עם פבלו פיקאסו, מואיז קיסלינג, ראול דופי, מארי לורנסן ואנדרה לוט.
הוא הציג שם את "האישה בהרהורים" ו"אישה קוראת".
בשנת 1938 השתתף בתערוכת מחאה כנגד יחסם של הנאצים בגרמניה לאמנים היהודים ונאלץ לחזור מצרפת בשל עלית הנאציזם.
שור עבר להתגורר בקיבוץ גבעת השלושה, שם נישא לחברתו, המורה והמחנכת רבקה, ונולדו לו ילדיו.
לאחר מכן, עבר להתגורר בשכונת נווה עוז בפתח תקווה.
בשנת 1950 הקים יחד עם מנהל יד לבנים, ברוך אורן, מוזיאון אומנות לצד המוסד להנצחת החיילים הנופלים.
במסגרת המוזיאון הוקמו אולפן לציור, פיסול וקרמיקה שאותם ניהל ולימד בהם.
שור הרבה לצייר את נופיה של עירו פתח תקווה ובשנת 1978 זכה לתואר יקיר העיר.
בשנים 1960-1979 ניכרה תפנית בדרכו האמנותית בשל בעיות בריאות והוא פרש מההוראה והתרכז רק בציור.
סקלת הצבעים שלו השתנתה - נעלמו הצבעים הירוקים והצהובים הבהירים והצבעים הסגולים והכחולים נעשו דומיננטיים, משיחות המכחול ארוכות וספונטניות והצורות כלליות יותר, כשהאור קורן מהעצמים החוצה ולא מוקרן עליהם.
שור בדק את דיוקנו העצמי לאורך כל חייו ותיעד עד לשנת חייו האחרונה את תהליכי הזקנה והמחלה מבלי לנסות ליפות אותם.
הוא נפטר ב-1979 ונקבר בבית העלמין "סגולה" בפתח תקווה.
על שמו נקרא רחוב "הצייר שור" בשכונת נווה עוז בעיר.
להלן דברים שנכתבו לזכרו עם תצוגת עבודותיו ב-1980 במוזיאון ישראל בירושלים: "תצוגת זיכרון לאמן שנופי ארץ ישראל שצייר מאז שנות העשרים נחשבים בין ציורי הנוף הערכיים של האמנות הישראלית".
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של צבי שור ברחוב גזר 4 בתל אביב.
בגלריות רבות בארץ ובעולם, ובאוספים פרטיים.
צבי רין (27 בפברואר 1914 – 26 בספטמבר 1998) היה בלשן וחוקר לשונות המזרח הקדום והשפות השמיות העתיקות.
יחד עם אשתו, שפרה רין, תרם לחקר כתבי אוגרית.
הוא היה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה בין השנים 1960 ל-1982.
נולד בוורשה שבפולין בשם גמליאל הלפרין (בבגרותו שינה את שמו לצבי רין), בן ליחיאל היילפרין, מחנך עברי ותומך של חיים ויצמן, ולפנינה (לבית הוכברג), גננת עברייה שהשתייכה לפועלי ציון.
עלה לארץ ישראל עם כל משפחתו בשנת 1919, על סיפון האונייה "רוסלאן", שהפליגה מאודסה.
בצעירותו, היה פעיל במחתרות האצ"ל ולח"י.
צבי רין למד בבית המדרש למורים בירושלים ועסק בהוראה, בין היתר בבית-ספר ביאליק, תל אביב.
בשנת 1952 יצא ללימודים בארצות הברית.
הוא קיבל תואר דוקטור בשפות שמיות מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1958, ולימד שם במשך שנתיים.
בשנת 1960 הצטרף פרופ' צבי רין לסגל אוניברסיטת פנסילבניה ולימד שם עד לשנת 1982.
בנוסף למחקר ולהוראה, עסק בתרגום מאנגלית לעברית וכתב סיפורים, שירים ומאמרים, במקרים רבים בשמות בדויים.
בין תרגומיו, ארץ שכוחת אל מאת קרלו לוי (הוצאת עם עובד, 1950) והקוסם מארץ עוץ מאת פרנק באום (הוצאת יוסף שרברק, 1946).
לאחר פרישתם מאוניברסיטת פנסילבניה, עסקו צבי ואשתו במחקר שירת האוגרית, וכמחברים שותפים הוציאו לאור את הספר "עלילות האלים: כל שירות אוגרית", ב-1996.
הוא היה אחיהם של המשורר יונתן רטוש, של המשוררת והסופרת מירי דור, ושל הבלשן, פרופ' עוזי אורנן.
אשתו, שפרה רין, הייתה ספרנית לשפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה משנת 1964 עד 1983. היא הייתה מוסמכת בשפות שמיות מאוניברסיטת ברנדייס ולמדה לימודים נוספים, ברמת דוקטורט, באוניברסיטת ברנדייס, בדרופסי קולג', פילדלפיה ובאוניברסיטת פרינסטון.
ארכיונו האישי נמצא במכון גנזים.
עלילות האלים: כל שירות אוגרית, מהדורה חדשה, מותקנת בידי צבי רין ושפרה רין, 1996
צבי (רוזנבלט) בן יעקב (26 בספטמבר 1911 – 26 ביולי 1984) היה ישראלי שנחשד ברצח ארלוזורוב והועמד לדין באשמת הרצח יחד עם אברהם סטבסקי וזוכה יחד עמו.
ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, נרצח בירייה בחוף תל אביב ב-16 ביוני 1933. ברצח נטלו חלק שני צעירים, ולפי החשד היה רוזנבלט אחד מהם והאדם שירה בארלוזורוב.
החשד התעורר לאחר הודעתה במשטרה של רבקה פייגין, צעירה פעילת בית"ר, שהייתה מקורבת ל"ברית הבריונים", תנועה קטנה שהייתה מסונפת לתנועה הרוויזיוניסטית, שנחשדה בהסתה ובאחריות לרצח.
לאחר חקירה מוקדמת שנוהלה על ידי השופט ראלף בודילי וזיהוי מהוסס במידת מה של רוזנבלט כמבצע הרצח בידי אלמנתו של חיים ארלוזורוב, סימה, שהייתה עדה לרצח, הובא רוזנבלט למשפט בבית המשפט המנדטורי, יחד עם אברהם סטבסקי, שנחשד כמעורב השני ברצח.
רוזנבלט זוכה בפסק דין לאקוני, על פי דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל, בהיעדר ראיה מהותית נוספת פרט לעדותה של סימה ארלוזורוב.
חרף הזיכוי, המשיכה פרשת רצח ארלוזורוב להסעיר את הציבור בישראל שנים רבות לאחר הרצח.
אנשי תנועת העבודה המשיכו להאשים את הרוויזיוניסטים ברצח פוליטי, ולעומתם האשימו אנשי המחנה הרוויזיוניסטי את אנשי תנועת העבודה בעלילת דם.
רוזנבלט נפטר חמישים שנה לאחר המשפט.
במהלך שנותיו אלו עסק בפעילויות ציבוריות שונות.
צבי רוזנבלט נולד בשנת 1911 בעיר צ'רנוביץ שברומניה (כיום באוקראינה).
בנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר והיה פעיל בה.
היה חבר המפקדה המקומית של בית"ר ועמד בראש קבוצה שנקראה "צרור אב"א אחימאיר".
בינואר 1933 הפליג באוניית בקר לארץ ישראל ונכנס אליה ב-23 בינואר 1933. בארץ הצטרף לפלוגת בית"ר בכפר סבא.
בעלותו לארץ היה בן 22 שנים, נמוך קומה וצנום, פעיל נלהב בתנועתו.
בטרם מלאו חמישה חודשים לעלייתו היה רוזנבלט לחשוד מרכזי ברצח ארלוזורוב, אחד משני חשודים, וכאיש שביצע את הירי הקטלני.
ב-16 ביוני 1933 נרצח בחוף ימה של תל אביב ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך.
לרצח ארלוזורוב הייתה השפעה גדולה על תולדות היישוב והדיו לא נמוגו במשך עשרות השנים שחלפו מאז.
בליל שבת, בשעת ערב, יצאו חיים ארלוזורוב ואשתו סימה לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון הירקון.
בהתקרבם לשפך הירקון הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה והשני נמוך.
בני הזוג יצאו מהחוף, נכנסו לשכונה קטנה ליד שפך הירקון ושוטטו בין בתיה.
כשסברו כי נפטרו מן העוקבים, חזרו לחוף הים ופנו דרומה לכיוון מרכז העיר, ואז הבחינו שוב בעוקבים.
בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי (מקום שבו שוכן כיום מלון הילטון) פנו שני העוקבים לעבר ארלוזורוב ורעייתו.
אחד מהם האיר בפנס את פני ארלוזורוב, וזה פנה אליהם ושאל "מדוע אתם מפריעים לנו?", וסימה הוסיפה "עזבו אותנו".
הגבוה מבין השניים שאל בעברית "כמה השעה?" (ביטוי שאינו מקובל בשפה העברית, אך מקובל בשפות אירופה ובערבית).
ארלוזורוב ענה "אין זה עסקך", ושוב שאל הגבוה "כמה השעה?" ובני הזוג החלו לפסוע לדרכם.
ברגע זה שלף הנמוך אקדח וירה בארלוזורוב.
שני המתנקשים הסתלקו בריצה ונעלמו.
ארלוזורוב הובל במכונית לבית החולים הדסה כשהוא פצוע בבטנו, וכעבור שלוש שעות נפטר מאיבוד דם.
הרצח קרה בתקופה של קרע פנימי עמוק ביישוב, בין תנועת העבודה ומפא"י לבין התנועה הרוויזיוניסטית, שנאבקו על הנהגת היישוב.
ארלוזורוב אך שב לארץ ממסעו לגרמניה הנאצית שנועד לטפל בהעלאת יהודי גרמניה לארץ ישראל, ובארגון מנגנון בשם "העברה", להצלת רכוש יהודי גרמניה ולהבאתו לארץ ישראל.
תוך כדי מסעו לגרמניה התנהל בארץ, נגדו ונגד תוכניותיו, מסע הכפשה בעיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם", שהיה ביטאונו של האגף הקיצוני והרדיקלי בתנועה הרוויזיוניסטית, תוך שימוש בביטויים כגון "ברית סטלין-בן-גוריון-היטלר", "סכין בגב האומה", "הינוקא האדום", "ערל-זה-רב", "סנבלט" ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר".
השיא היה במשפט: "העם היהודי תמיד ידע להעריך כראוי את מוכרי כבוד עמם ותורתם, ידע גם כיום להשיב על הנבלה הזאת הנעשית לעיני השמש ולעיני העולם כולו".
עקב התנהלות עיתונאית זו נפל חשדן של הנהגת היישוב ושל משטרת המנדט על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית כמבצעי הרצח.
החשוד הראשון - אברהם סטבסקי
לאחר שנפל החשד על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית והחקירה התנהלה בכיוון זה, נעצר עד מהרה החשוד הראשון - אברהם סטבסקי.
סטבסקי התגורר באותה עת בצריף יחד עם אב"א אחימאיר, שהקים ב-1930 את "ברית הבריונים", תנועה אנטי-סוציאליסטית ואנטי-בריטית, ועמד בראשה.
חשדו של בעל הבית שהשכיר להם את הצריף התעורר כאשר שמע את תיאורם של הרוצחים כפי שהתפרסם על ידי הבולשת הבריטית במודעות בחוצות העיר.
אב"א אחימאיר נעצר ביחד איתו כחשוד בהסתה לרצח.
החשוד השני - צבי רוזנבלט
ימים מספר לאחר מעצרו של סטבסקי פנתה פייגין לוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, יריבתה הראשית של התנועה הרוויזיוניסטית, ומסרה כי בפיה סודות על הרוצחים.
היא הציגה עצמה כחברת בית"ר המקורבת ל"ברית הבריונים" ויוצאת פלוגת בית"ר בכפר סבא.
אנשי הוועדה שהקימה מפא"י לחקירת הרצח חקרו אותה והתברר שגרסתה מתבססת על פרטי פרטים, שמות מקומות ופגישות.
למרות הסתייגות הוועדה מאישיותה של פייגין ומהרקע האישי שלה, שנראו לאנשי הוועדה, שאול אביגור ואליהו גולומב, כמצביעים על אישיות בלתי יציבה, הרי שפע הפרטים המדויקים שידעה למסור על אנשי הפלוגה ועל חברי "ברית הבריונים" הכריע את הכף והם נטו להאמין לה.
הם החליטו להביא את הדבר להכרעת הסמכות המוסרית העליונה של תנועת העבודה, ברל כצנלסון.
הוא הגיע לקיבוץ אפיקים, שבו הוסתרה רבקה פייגין מחשש שאנשי בית"ר ינסו לפגוע בה, ושוחח עמה.
לאור השיחה החליט ברל כצנלסון כי רבקה פייגין היא "אדם מבולבל", אך דבריה לעניין הרצח ראויים לאמון.
חברי הוועדה בחרו להביא את גילויה של רבקה פייגין לידיעת השלטונות בדרך עקלקלה.
הם שלחו מכתב אנונימי למשטרה שבו נאמר כי בעלה לשעבר של רבקה פייגין הוא המתנקש.
הם יצאו מהנחה כי כאשר המשטרה תתחיל לחקור אותו, יגיעו דרכו לרבקה פייגין גרושתו.
אנשי הוועדה נוכחו לראות כי קצין המשטרה יהודה ארזי, שהעניין התגלגל לידיו, לא הגיע בדרך זו אל רבקה פייגין.
לכן, החליטו אנשי הוועדה להביא את העניין ישירות לעו"ד בכור-שלום שטרית, קצין התביעות של משטרת המנדט.
שטרית פגש ברבקה פייגין בקבוצת כנרת ב-21 ביולי 1933, שמע ממנה את סיפוריה וגבה ממנה הודאה.
יומיים לאחר אותה פגישה, ב-23 ביולי, פשטה המשטרה בכוח של עשרים שוטרים על פלוגת בית"ר בכפר סבא והחלה בחיפושים ובמעצרים.
במקביל פשטה על בתיהם של פעילים בתנועה הרוויזיוניסטית ועצרה שלושים מהם.
לאחר מיון שחררה עשרה מהם והשאירה במעצר את אלו המקורבים ל"ברית הבריונים".
בין העצורים היו צבי רוזנבלט ומנהיג "ברית הבריונים", אב"א אחימאיר.
עוד לפני מעצרו של רוזנבלט השתתפה סימה ארלוזורוב בשני מסדרי זיהוי, שנערכו בבית הסוהר המרכזי בירושלים ב-4 ביולי 1933. בראשון היססה מלזהות חשוד מסוים ולבסוף הצביעה על שלושה ממשתתפי הזיהוי ואמרה כי הם מזכירים לה את היורה, אבל איננה חושבת שמישהו מהם הוא הרוצח.
ב-11 ביולי נערך מסדר הזיהוי השני.
במסדר הזיהוי השלישי השתתף רוזנבלט.
המסדר נערך ב-24 ביולי 1933. בפני סימה ארלוזורוב הוצגו ארבע קבוצות של אנשים.
הקצין שטרית סיכם את המסדר בכותבו כי סימה ארלוזורוב זיהתה את רוזנבלט כיורה, אך במידה מסוימת של הסתייגות.
בעוד זיהויו של רוזנבלט במסדר הזיהוי לא היה החלטי, בחקירתו התברר שלא דיבר אמת כשאמר שאינו שייך ל"ברית הבריונים".
גם האליבי שלו לשעת הרצח הופרך.
חקירתו של רוזנבלט החלה ב-24 ביולי 1933 וניהל אותה יהודה ארזי.
רוזנבלט מסר אליבי שלפיו בעת הרצח השתתף במה שקרא "נשף ספרותי", שנערך בפלוגה, אך לא זכר פרטים ממנו, ובבירור שערכו החוקרים התברר שנשף כזה כלל לא היה.
הפרכת האליבי הגבירה את ביטחונם של החוקרים כי רוזנבלט אכן נטל חלק ברצח, והחקירה הועברה לידיו של שטרית.
בחקירתו על ידי שטרית הכחיש רוזנבלט כל קשר עם "ברית הבריונים" וטען כי אינו מכיר כלל איש מחבריה שנעצרו עמו ב-23 ביולי.
הוא השתמש פעמים רבות בחקירתו בתשובה "לא זוכר".
החוקרים סברו כי במעט שכנוע יוכלו להביאו לכלל הודאה, אם לא ברצח, לפחות בחברות ב"ברית הבריונים" ובסיוע לקשר לרצוח את ארלוזורוב.
כדי לשכנעו זימנו אליו את רבקה פייגין.
היא ביקרה בכלא, מסרה לו כי נשלחה לבקרו מטעם המפלגה הרוויזיוניסטית וניסתה לשדלו כי יודה ברצח ויציל את המפלגה.
השידול עלה בתוהו והחוקרים החליטו להעמידו למשפט.
הוא הובל למשרדו של הארי רייס, לפי בקשתה של סימה ארלוזורוב לראותו שוב כשהוא בלתי מגולח.
הוא הובא לפגישה כשזיפי זקן מכסים את פניו, לאחר ימים אחדים בהם נאסר עליו להתגלח.
בתום המפגש אמרה סימה ארלוזורוב לרייס שהפעם הכירה את רוזנבלט טוב יותר מאשר במסדר הזיהוי, וכי היא בטוחה לחלוטין כי הוא האיש שירה בבעלה.
הצעד הסופי היה הבאתה לזהות את המקטורן שנמצא באוהלו של רוזנבלט בפלוגה.
היא התבקשה לזהותו מבין עשרה מקטורנים הדומים לו בצבעם ובצורתם והצביעה על המקטורן של רוזנבלט כמקטורן שהיורה היה לבוש בו בליל הרצח.
לכך הצטרף גם הזיהוי של הנעליים שנמצאו באוהלו של רוזנבלט כדומות לתבניות הגבס שיצקה המשטרה על העקבות בחול, שהתגלו בזירת הרצח.
ההעמדה לדין הייתה עתה ודאית.
משפטם של סטבסקי ורוזנבלט החל ב-23 באפריל 1934 בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים.
אב בית הדין היה השופט הבריטי אוון קורי, המשנה לזקן השופטים, ולצדו ישבו בדין השופט הבריטי אוליבר פלאנקט, ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים; השופט היהודי ד"ר יוסף משה ולירו מבית המשפט המחוזי בירושלים, והשופט הערבי עלי חסנה מבית המשפט המחוזי בירושלים.
התובע היה בכור-שלום שטרית, לימים שר המשטרה בממשלות ישראל הראשונות.
בראש צוות ההגנה עמד עורך דין הוראס סמואל, יהודי בריטי שהגיע לארץ ישראל בשנת 1918 כקצין בגדוד העברי.
לצדו עמדו שלושה עורכי דין נוספים, יוסף קייזרמן, יצחק בנימיני וצבי אליהו כהן.
את סימה ארלוזורוב, שהייתה עדה במשפט, ליווה עורך הדין ברנרד ג'וזף, לימים דב יוסף, שר המשפטים במדינת ישראל.
ב-26 בינואר 1934, עוד לפני פתיחת המשפט, הטיל סמואל מה שכונה "פצצה משפטית" בהודיעו כי "נמצאו רוצחי ד"ר ארלוזורוב", כאשר נתגלו לפתע שני חשודים נוספים, וערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידיו ועל ידי חברו עיסא דרוויש, תוך כדי ניסיון לתקוף מינית את סימה ארלוזורוב.
בהמשך התברר כי שני הערבים, שהיו חשודים במעשה רצח ביפו, נפגשו בכלא עם נאשמי רצח ארלוזורוב וכנראה למדו מהם על הפרשה.
לאחר מכן חזרו בהם מההודאה, ושוב חזרו והודו, ולבסוף חזרו בהם כליל מעדותם וטענו שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתם.
העדות המרכזית במשפט הייתה של סימה ארלוזורוב, שהעידה במשפט כי זיהתה את סטבסקי ואת רוזנבלט כרוצחי בעלה.
היה זה פסק דין לקוני, שהוקרא על ידי השופט אוון קורי, לאמור:
השופט יוסף משה ולירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
לאחר התייחסות קצרה של בית המשפט לכך שלא מצא לנכון להפעיל את סמכותו לפסיקת פיצויים, קרא השופט קורי את גזר הדין:
בפסק הדין לא פירטו שלושת השופטים את הנימוקים להחלטתם.
בהתבססם, בהחלטה לזכות את צבי רוזנבלט, על דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), שלפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד ללא עדות מסייעת, ניתן להסיק כי ביחס לאברהם סטבסקי אכן מצאו השופטים ראיות מסייעות.
ניתן לשער כי ראיה כזו הייתה הפרכת האליבי של סטבסקי, וכן עדויות שלפיהן סטבסקי היה בליל הרצח בתל אביב.
לגבי החלטתם של השופטים כי לא הייתה עדות מסייעת לזיהויו של רוזנבלט על ידי סימה ארלוזורוב, אף כי גם לגביו, כמו לגבי סטבסקי, הופרכה טענת האליבי, ניתן לשער כי גם עצם הזיהוי לא נראה להם החלטי.
מיד עם זיכויו שוחרר רוזנבלט מן המעצר וקצין משטרה הסיע אותו במכוניתו למחנה פלוגת בית"ר בכפר סבא, שם נערכה לו קבלת פנים נרגשת.
בהמשך הגיש ערעור על הרשעתו, ובית המשפט העליון המנדטורי זיכה אותו ב-20 ביולי 1934 ופסק כי לא נמצאה עדות מסייעת לזיהויו על ידי סימה ארלוזורוב.
התנועה הרוויזיוניסטית חגגה את הזיכוי, אף כי היה זה זיכוי טכני בשל אותו סעיף בדיני הראיות ולא זיכוי מהותי הנובע מסתירת הממצא כי סטבסקי רצח את ארלוזורוב בכוונה תחילה.
ביום השבת שלאחר הזיכוי ערכו סטבסקי ורוזנבלט עלייה מתוקשרת לתורה בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בשוך סערת המשפט שיקם רוזנבלט את חייו.
בשנת 1937 נשא אישה, רינה לבית זלטקס ונולדו לו בן ובת ובמשך הזמן החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיריית תל אביב.
היה חבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל, חבר המועצה הארצית של הצ"ח וכתב מאמרים בעיתון התנועה הרוויזיוניסטית "הירדן" ובמוספו "משמר הירדן".
יהודה ארזי, שהיה אחד מחוקרי פרשת הרצח, האמין בחפותם של הנאשמים.
בשנותיו האחרונות עשה כמה ניסיונות להפגיש את רוזנבלט עם סימה ארלוזורוב, אך נפטר בטרם עלה בידו להפגישם.
חמש שנים לאחר מותו זימן הגורל את רוזנבלט להיפגש עמה.
היה זה בסוף חודש מאי 1964, כאשר רוזנבלט וסימה ארלוזורוב נקלעו למסיבת חתונה במלון "רמת אביב" בתל אביב, שיהודה ארזי היה אחד מבעליו.
רוזנבלט היה מוזמן מטעם הורי הכלה, וסימה ארלוזורוב הוזמנה מטעם הורי החתן.
השניים החליפו מבטים אך לא פתחו בשיחה.
בחודש אוקטובר 1964, שלושים שנה לאחר הרצח והמשפט, פרסם שאול אביגור, מראשי "ההגנה" וראש המוסד לעלייה ב', מאמר, שבו דבק בעמדה כי הרוצחים היו סטבסקי ורוזנבלט.
במאמר כתב אביגור כי לאחר רצח ארלוזורוב הוקמה ועדה של בכירים מתנועת העבודה ובהם הוא עצמו, אליהו גולומב ודב הוז (שלושה מ"ארבעת הגיסים"), לחקירת הרצח.
בחקירתם הגיעו למסקנה כי הרוצחים הם סטבסקי ורוזנבלט.
אביגור כתב כי יהודה ארזי חלק על כך והוסיף: "אני וחברי היינו משוכנעים – ואני משוכנע גם היום – שיהודה ארזי טעה טעויות חמורות בשיקוליו.
מכל מקום לפי מיטב ידיעותיי, לא נתגלו עד היום שום עובדות בדוקות שישנו את דעתי".
על דברים אלה הגיש נגדו רוזנבלט תביעת דיבה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שבה תבע פיצויים בסך 150,000 לירות.
התביעה הוגשה באמצעות עורך הדין שמואל תמיר, בעברו חבר אצ"ל ותנועת החרות, ולימים שר המשפטים.
בין הנתבעים נכללו ארבעה אנשים וגופים אחרים הקשורים לעריכתו ולהדפסתו של "מולד".
עורכי דינם של הנתבעים היו יעקב סלומון ונפתלי ליפשיץ, מבכירי עורכי הדין בישראל באותה עת.
המשפט התנהל בפני השופט יוסף לם.
שנה וחצי לאחר הגשת התביעה, ב-14 באפריל 1966, בישיבה שנקבעה לקדם-משפט (ישיבה פרוצדורלית מקדמית לקביעת נוהלי הדיון), הפתיע השופט לם את הצדדים והפך את הישיבה לישיבה מסכמת שבה הסתיים המשפט.
השופט החליט שלא לדון לגופו של עניין ולשמוע ראיות, ופסק כי מטעמים ציבוריים אין לנהל דיון בפרשה בחלוף עשרות שנים מאז המקרה וכי יש להשאיר את העניין לפסק דינה של ההיסטוריה.
בטרם קבע את גובה הפיצויים שישולמו לרוזנבלט, אמר השופט:
השופט פסק שהנתבעים ישלמו לרוזנבלט פיצויים בסך 2,000 לירות (סכום זעיר יחסית לסכום התביעה) בתוספת הוצאות משפט בסך 1,000 לירות.
בשנת 1970 פורסמו ב"ג'רוזלם פוסט" קטעים מספרו של אדווין סמואל (1898–1978), בנו של הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, שבין היתר יוחסה בהם ההאשמה ברצח לסטבסקי, רוזנבלט ואחימאיר.
עו"ד תמיר הגיש לבית המשפט המחוזי בירושלים קובלנה פרטית בשמו של רוזנבלט נגד כותב הספר ונגד עורך העיתון, באשמת הוצאת דיבה.
בתום העדויות בתיק ביקשו הנאשמים "לא להשיב על ההאשמה" (טענה משפטית שלפיה טוען נאשם כי עובדות האישום לא הוכחו אפילו לכאורה).
בית המשפט דחה את הטענה וחייב את הנאשמים להשיב על ההאשמה והנאשמים קיבלו, בתום ההליך שנמשך שלוש שנים, את הצעת בית המשפט לפשרה, שכללה פרסום התנצלות בעיתונים "הארץ" ו"ג'רוזלם פוסט" ותשלום פיצוי בסך 10,000 לירות בצירוף הוצאות משפט.
משפט זה לא עורר הד ציבורי רב.
בשנת 1982 ראה אור ספרו של שבתי טבת "רצח ארלוזורוב".
בספרו לא ניקה טבת את סטבסקי ורוזנבלט מחשד, והטיל את האשמה ליצירת האווירה ששררה באותה עת ביישוב על ברית הבריונים ועיתונה "חזית העם".