tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תלמי מקרון, הנציב של קוילה-סוריה ופיניקיה שראו בו אחראי להצלחותיו של יהודה, הודח מתפקידו, הואשם בבגידה ואף התאבד.
בינתיים מת אנטיוכוס הרביעי אפיפנס במהלך מסע צבאי במזרח, ותחתיו עלה היורש בן ה-9, אנטיוכוס החמישי, אאופטור.
הלה שלט בממלכתו באמצעות המצביא המהולל ליסיאס, אלא שהסתבר כי ממש לפני מותו מינה אנטיוכוס הרביעי את פיליפוס לעוצר הממלכה ולחונך-אומן של בנו, ואף נתן בידיו את הכתר, את גלימת המלכות ואת טבעת המלך.
נוצר איפוא מצב מאוד מסובך ומורכב של מלך-ינוקא ושני עוצרי ממלכה, האחד בפועל והשני בפוטנציה.
פיליפוס ניהל מלחמות במזרח, ואמור היה לשוב לאנטיוכיה באמצע הקיץ.
תאריך זה היה ראש וראשון לשיקולי ליסיאס באשר למשך ניהול המערכה ביהודה: הוא רצה להספיק לשוב לאנטיוכיה לפני פיליפוס.
המקור העיקרי לתיאור המסע והקרב הוא ספר מקבים א, שמשופע בתוכן בעניין.
האינפורמציה ברובה תואמת מאוד את הידע הקיים על מבנה הצבא הסלאוקי, מבנה שדה הקרב והתנאים ששררו בו באותה עת.
ליסיאס, מושל החצי המערבי של האימפריה הסלווקית ועוצר אנטיוכוס החמישי, יצא בראש כוחותיו כדי להדביר את המרד.
לאור הפרובוקציה היהודית היה אך צפוי שהפעם הממלכה הסלוקית תגייס את מרב כוחותיה.
היה זה השני מבין שני המסעות של ליסיאס.
ליסיאס שכבר התנסה בהובלת גייסות לעבר יהודה, אך לא מיצה את יכולותיו בפעם הקודמת, החליט לחזור על מסעו הקודם, ולפרוץ ליהודה מדרום דרך בית צור ביתר שאת.
נראה שהפעם הוא נחוש יותר להגיע לירושלים, וניסיון העבר שלו תרם להצלחתו.
על אף שלפי חוזה אפאמיאה, לאחר קרב מגנסיה, נאסר על הסלאוקים לגייס שכירים בארצות שמצפון להרי הטאורוס, אשר הוכרו כשייכות לתחום ההשפעה הרומית, בצלאל בר כוכבא טוען כי הסלאוקים הפרו את הסעיפים הללו וגייסו מיסיים ותארקים, וגם הפרו את הסעיף הנוגע לשימוש בפילי מלחמה.
ובנוסף אין זה מן הנמנע שגויסו לוחמים מכרתים וכן מממלכות פונטוס, קפדוקיה ואף ביתיניה.
דברים המתאימים לכתוב בספר מקבים א' כי גויסו לקרב זה לוחמים "מממלכות אחרות ומאיי הים".
על פי ספר מקבים א', מנה הכח הסלאוקי 120 אלף חיילים, 20 אלף פרשים ו-32 פילי מלחמה.
בר כוכבא מציין כי על פי כל החוקרים מדובר במספר מופרז מאוד.
הוא מציין שעל פי הנתונים הידועים על פוטנציאל כוח האדם שעמד במערב הממלכה באותה שעה, האומדן של יוספוס בדבר 50 אלף רגלים ו-5 אלפים פרשים מתקרב יותר אל המציאות, אם כי גם מספרים אלו "מעוגלים" מעט כלפי מעלה.
גם מספר הפילים המתואר במקבים א' נראה מופרז, כיוון שבמצעד בדאפני השתתפו 36 או 42 פילים, ורובם נלקחו לסאטרפיות המזרחיות, וגם אם חלק מהם הוחזרו, בדומה לחיל הרגלים והפרשים, פילים אלו סובלים משיעורי שחיקה גבוהים ואינם מתרבים בשבי.
המספר של 80 הפילים שמונה יוספוס מופרז מאוד, וגם מספר הפילים שמונה ספר מקבים ב' שעומד על 22, אף שנראה יותר סביר, גם הוא איננו וודאי, גם ביחס לתנאים שהיו באזור, ולמעשה די בפילים מעטים כדי לעורר מהומה במחנה האויב.
על פי בר-כוכבא צורת הערכות הכוחות הסלווקים הייתה מורכבת מ-8 צוותי קרב משולבים שכל אחד מהם היה מורכב מפיל מלחמה שעליו מגדל עץ מאויש בלוחמים (כנראה קשתים), שמוקף ומאובטח מצדדיו באלף חיילי פלנקס (יחידת חלירכיה), ו-500 פרשים שהגנו על אגפי הפלנקס, 250 מכל צד, כאשר מאחוריהם ערוכים הרגליים "הקלים".
ההיערכות של הצוותים הללו הייתה דינמית בהתאם לתנאי הקרקע.
בשטח רחב כל מערכה כזו התפרסה לרוחב שבין 120 ל-150 מטר.
לעומת זאת בשטח צר מערך הפלנקס "נדחס" ל-32 שורות במקום 16, כשרוחבו הפך ל-80–100 מטר.
גם ההיערכות של כל המערך הכולל הייתה דינמית.
כאשר השטח היה נרחב דיו, כל 8 היחידות צעדו כתף אל כתף בשורה רוחבית, אך כאשר הם הגיעו לגיא, היחידות הסתדרו לטור, כך שכל צוות הולך אחד בעקבות השני, כאשר פרשים "קלים", חלקם דוהרים לפניהם וחלקם ביחד עם רגליים מאבטחים אותם על הרכסים.
שיטת תנועה דינמית זו, שהתחדשה בקרב בית זכריה, איפשרה לכוחות הסלווקים להיות בכוננות מתמדת ולהגיב בכל מצב.
כמו כן היו יחידות שלחמו בשיטה הרומית.
העוצמה של הצבא הסלאוקי שהתייצב לקרב זה במלוא הדרו, מתוארת באופן יוצא דופן בספר מקבים א':
לדברי בר-כוכבא, במגדלי פילים מסוג זה הוצבו 4 לוחמים ואילו הצבת 30 אינה בת-ביצוע.
יהודה המכבי ניהל פעולת מצור כדי לפרוץ אל מצודת החקרה, המעוז ההלניסטי הסמוך למקדש, ששימש הסמל האחרון באזור יהודה של השלטון הסלאוקי.
חיל המצב שהיה במבצר ותושביו הזעיקו את הצבא הסלאוקי.
הכוח הסורי-הלניסטי הגיח מצפון, ביצע תפנית מזרחה, ומכיוון דרום מערב לירושלים הצפין לעבר בית לחם כדי להלום במורדים.
ליסיאס התמקם עם כוחותיו דרומית לבית צור והקים שם מחנה, כשאחת ממטרותיו העיקריות הייתה לתת לחייליו מנוחה, לאחר שבעה שבועות של מסע צעידה.
בית צור אמורה הייתה מבחינת המורדים לעכב, אם לא לחסום בכלל, את מהלכיו של ליסיאס בדרכו לירושלים.
לליסיאס, כאמור, אצה הדרך לסיים את המערכה במהירות יחסית.
גורם נוסף שזירז את מהלכיו של ליסיאס היה שבשעה שהחלה המתקפה על בית צור, התנהלה סביב החקרא, כאמור, מלחמת מצור ביוזמת יהודה המכבי.
ליסיאס הטיל מצור כבד כדי לסיים את משימתו בהבקעת חומות בית צור או בהכנעת העיר ברעב ובצמא.
למרות המצור הכבד הצליח יהודה לשלוח מזון וציוד לנצורים.
אך יהודי בשם רודוקוס מסר לאויב את "הסודות", דבר שאילץ את הנצורים להיכנע.
בזמן שבית צור הושמה במצור, יהודה גייס את כוחותיו והתארגן לירידה מירושלים כדי להתעמת עם הצבא הסורי ולעצור אותו.
כאשר הצבא הסלאוקי התפנה לנוע צפונה מבית צור (), יהודה בחר את מיקום העימות, וייצב את כוחותיו בבית זכריה המזוהה עם חרבת בית זכריה (), כשלוש מאות מטרים דרומה לראש צורים, ו-9 ק"מ מצפון לבית צור.
הכוחות הסלאוקים נעו בשני מסלולים, רוב הכוח צעד במצר ומיעוטו על גבי הרכסים השולטים.
לאחר מתקפה מוצלחת של יהודה, שבה נהרגו כמה מאות חיילים סלאוקים (לפי יוספוס, מיחידת סיור רכובה), צבא החשמונאים ניגף בפני מערכי הפלנקס החזקים של הסלאוקים, שלוו בפילים.
מעשה הגבורה של אלעזר רק המחיש את המצב הנואש בו עמדו הכוחות היהודים.
יהודה המכבי נסוג עם שארית כוחותיו למעוזו הישן שבהרי גופנה, והצבא הסלאוקי התפנה לטהר את קיני המורדים מהאזורים הצפוניים והדרומיים של ירושלים.
בית-צור נכנעה לסלאוקים, בעיקר על שום העדר אספקת המזון אליה, לאחר שהסלאוקים חסמו את כל המעברים לעיר.
נוסף על כך, אותה שנה הייתה שנת שמיטה שגרמה מחסור נורא ביבולים בכלל.
הסלאוקים הפקידו חיל מצב בבית-צור והתפנו לצור על ירושלים.
סביב ירושלים נבנה דייק, כלומר סוללות עפר כבוש לסמל את טבעת המצור ולהעמיד שם את כלי הטיווח הארטילריים.
הללו כללו "חישבונות (מגדלי מצור) ויורי אש (חיצים בוערים) ורוגמי אבנים (בליסטראות) ועקרבים (קשתות בצורת עקרב - סקורפיון) לירוא חיצים וקלעים".
בעיצומה של המערכה, כאשר נצורי המקדש הירושלמי כמעט נספו ברעב, הוסר לפתע המצור.
היה זה בעקבות שמועות שהגיעו לליסיאס לגבי פיליפוס, האפוטרופוס של אנטיוכוס החמישי, ששב לאנטיוכיה מהמערכה שניהל נגד הפרתים בראש צבאותיו, ונמסר שהוא מתכונן להשתלט על הממלכה הסלאוקית.
ליסיאס העדיף לשמור מידע זה לעצמו, מחשש לתגובה בלתי צפויה של צבאו ושל המורדים ביהודה, ועל כן הודיע כי צבאו עייף מהלחימה, ולכן הוא מוכן להגיע להסכם פשרה עם המורדים (בדרך שהתחיל בה עוד בחייו של אנטיוכוס אפיפנס), במקום להסתבך במצור ממושך.
עיקרו של ההסכם היה פשרה ברוח איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס מניסן 164 לפנה"ס, ובה מימוש הפריבילגיה הישנה של הזכות לחיות על פי חוקי האבות, שמשמעה אוטונומיה, לפחות דתית-פולחנית, ומתוך כך יישמט הבסיס להתפרצות המרד וכעת – להמשכו.
כך יצא שאף שהחשמונאים הפסידו במערכה זו, הם בכל זאת הצליחו להגיע להישג פוליטי נאה, שבו הממשל מכיר בזכותם הדתית, ונסוג מהניסיון לכפייה של הדת ההלניסטית.
המורדים נתנו את הסכמתם לכך.
עם זאת שליסיאס בתור מחווה הוציא להורג את מנלאוס הכהן הגדול, שנוא נפשם של היהודים, לפני שהוא פנה לדרכו, הוא גם ציווה להרוס את החומה סביב הר ציון, "ויסע בחיפזון וישב לאנטיוכיה, וימצא את פיליפוס מושל העיר ויילחם בו, וייקח את העיר בתוקף".
על פי מנחם שטרן רבים מתומכיו של מנלאוס ובראשם בית בילגה הורדו מגדולתם, והיו לחרפה במשך זמן רב.
הר כותב כי אף ש"מעמדו של יהודה המקבי לא הוגדר רשמית, אבל למעשה הוא נשאר עומד בראש כוחות מזוינים גדולים ויכול היה על נקלה להפעיל אותם ולרוקן את שלטונו של הכוהן הגדול מטעם מכל כוח ממשי, כיוון שהשלטון למעשה חזר לידיו של יהודה המקבי".
קרב בית צור, הקרב הרביעי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שנערך בשנת 164 לפנה"ס, הוא העימות הישיר הראשון בין המורדים לדרג מדיני בכיר של האימפריה הסלאוקית.
התערבות זו של הדרג הבכיר נבעה מכישלון המושלים המקומיים לדכא את המרד ולהחזיר את השקט ליהודה.
הקרב הסתיים בניצחון החשמונאים, טיהור וחנוכת בית המקדש, והסכמה סלאוקית לתת ליהודים חופש דת.
מרבית הצבא הסלאוקי ובעיקר החלקים האיכותיים שלו יצאו עם המלך, אנטיוכוס הרביעי, לדיכוי מרידות בצפונה ובמזרחה של האימפריה וטרם שבו לבסיסם.
כתוצאה מכך יכלו הסלאוקים להפנות רק חלק קטן מכוחותיהם לטיפול במשבר ביהודה, ולהסתמך על תגבורות מקומיות שערכן הצבאי היה נמוך.
ליסיאס, המושל של החלק המערבי של האימפריה הסלאוקית והעוצר של אנטיוכוס החמישי אאופטור ("איש נכבד ומזרע המלוכה"), יצא בראש כוחותיו כדי להדביר את המרד.
היה זה הראשון מבין שני המסעות של ליסיאס, שגם הוא סבל מהקשיים של מסעי המלחמה הקודמים.
אין זה מן הנמנע שמפקד בהיררכיה כה גבוהה ייטול את מרב הכוחות שהוא יכול, אך סדר הכוח הפוטנציאלי שעמד לרשותו היה מוגבל, שכן עיקר הצבא הסלאוקי היה מרותק לסטרפיות המזרחיות עקב המרידות.
לפי מכבים א' הכח הסלאוקי מנה לא פחות מ-60 אלף רגלים, וחמשת אלפים פרשים, ולפי מכבים ב' 80 אלף רגלים, אלפי פרשים ו-80 פילים.
על פי החוקרים מדובר במספרים מופרזים מאוד, שכן הם עולים על מצבת כוחות האדם הכוללת של הצבא הסלאוקי, כאשר חלקו של צבא זה מרותק למרידות במזרח, אך הנחה מקובלת היא שסדר הכוחות של הסלאוקים מנה יותר מכוחות יהודה.
על פי הערכתו של בר כוכבא מבחינת מקורות כוח האדם היה ניתן לגייס כ-16 אלף חיילים לכל היותר.
וייתכן כי נספחו אליהם בדרך אנשי מיליציה מבין תושבי החוף ההלניסטים ואולי אף מאדום, שנכללו במספר הכולל.
צבא החשמונאים כלל כוח גדול למדי שמספרו הגיע לכ-10,000 לוחמים, האומדן הגבוה ביותר שבו מתארים המקורות מספר חיילים בקרב אחד.
על פי בר-כוכבא מספר זה מוכיח כי במערכות שהיו לאחר מכן, סדר הכוחות לא היה כה צנוע כפי שמתואר בספרי מכבים.
אף שבית צור לא יכלה לחסום את תנועתו של כוח גדול כמו הצבא הסלוקי צפונה, התקדמות צפונה ללא כיבושה הייתה עלולה להיות הרת אסון לכוחות הסלוקים במקרה של תבוסה.
בגלל התנאים הטופוגרפיים בסביבה, התנועה מהר חברון להר יהודה התנקזה לרצועה צרה שרוחבה כ-2–3 קילומטר שבמרכזה נמצאה בית צור.
כך שכוח שהיה יוצא מהיישוב היה יכול לנתק את דרכי הנסיגה.
לאחר שהתקפות הצבא הסלאוקי על השטח שבשליטת המורדים מכיוון צפון וממערב נכשלו, החליט הפיקוד הסלאוקי לנסות לתקוף אותם מדרום, דרך השטחים המיושבים באוכלוסייה אדומית אוהדת בדרום הר חברון.
צבאו של ליסיאס נע בשפלת החוף דרך לוד, גזר ומרשה - עיר שהייתה מיושבת בצידונים הלניסטים ואדומים - ומשם פנה מזרחה לבית צור.
בדרך זו הגיע הצבא הסלאוקי לקו פרשת המים.
בדרכו ניצבה בית צור, יישוב מבוצר שכיבושו היה כרוך בקושי רב.
צבא המורדים שהגיע מתוך יהודה מצפון לדרום פשט על הצבא הסלאוקי והרג בהם אלפים.
לתפיסתו של בצלאל בר כוכבא היה מדובר על פעולת פשיטה בנוסח "פגע וברח", כיוון שלא מתואר שהצבא הסלוקי נסוג בבריחה, כפי שמתואר בקרב אמאוס למשל.
כך שלכלל התנגשות של ממש לא הגיעו, כי ליסיאס נאלץ לשוב במהרה לאנטיוכיה כשנודע לו על מותו של אנטיוכוס הרביעי.
ענייני מדינה חשובים אלה היו גורליים הרבה יותר מהמשך המערכה נגד המורדים, וליסיאס בחר לוותר על המשך הלוחמה בשלב זה.
על פי הר בעקבות תוצאות הקרב ניסה ליסיאס להמשיך לנהל את המשא ומתן הקודם באיגרת נוספת שנשלחה מטעם המלך (ב-164-165 לפנה"ס) ומוענה הפעם להמון העם.
באיגרת חזר על דבריו כי נכון הוא לתת חנינה למורדים ולתת חופש פולחן ליהודים ואף ניסה לפתות את היהודים בהטבות שונות.
אך סלעי המחלוקת היו טיהור המקדש והכהונה הגדולה של מנלאוס.
כמו כן, הסכים ליסיאס לוויתורים בכמה מדרישותיהם.
הייתה באיגרת זו הכרה מסוימת במעמד החשמונאים.
שני צירים רומאים, ששהו אז בסוריה, הביעו באיגרת את הסכמתם לצעדים שנקט ליסיאס (מקבים ב יא לד-לח), ואף הביעו נכונות לסייע ליהודים במשא ובמתן עם המלך הסלאוקי, ולמעשה הייתה זו ההתערבות הראשונה של הרומאים בענייני יהודה שנודע עליה.
תמורות דרמטיות בממלכה הקלו על מצב החשמונאים: אנטיוכוס מצא את מותו בסמיכות זמן למאורעות, כך שליסיאס היה עסוק בהעברת השלטון לאנטיוכוס החמישי ובשמירה על מעמדו-שלו, והטיפול במרד ביהודה נדחק בסדר העדיפויות שלו.
גם בנציבות של קוילה-סוריה ופיניקיה חלו שינויים, ותלמי בן דורימנס, הנציב בעל הקו הנוקשה כלפי היהודים, שנכשל בקרב אמאוס, הודח ובמקומו מונה תלמי מקרון.
הר סובר כי יהודה ניצל את שעת הכושר שנזדמנה לו, וזמן קצר לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס השתלט על ירושלים, מלבד החקרא (כסליו 164 לפנה"ס).
צעדם הראשון של יהודה ואנשיו בירושלים, לאחר שניטרלו את הפרעותיהם של אנשי החקרא, היה לטהר את המקדש.
ספר חשמונאים מספר כי צבאו הגיע להר ציון ומצא כי הר הבית שמם ועשבים צומחים במקום.
שטח המקדש טוהר ועל הכהנים ציווה להחליף את אבני המזבח באבנים חדשות וכך נבנה מזבח חדש.
הם חידשו את עבודת בית המקדש: שמו מנורה, מזבח קטורת ואת שלחן הפנים.
ולאחר מכן חנכו את המקדש, ביום, אותו אנו חוגגים עד היום חנוכה וכך נכתב בספר:
"ויהי ביום החמישי ועשרים לחדש התשיעי הוא כסלו, בשנת שמונה וארבעים ומאה, וישכימו בבוקר ויעלו עולות על המזבח החדש כמשפט.
ויחנכו את המזבח בעצם היום אשר טמאו אותו הגויים, ויהללו לה' בשירים ובכינורות בחלילים ובמצלצלים.
ויפלו על פניהם וישתחוו לה' על אשר נתן להם עוז ותשועה.
ויחוגו את חנוכת המזבח שמונת ימים, ויעלו עולות ותודות בשמחת לבבם.
ויפארו את פני ההיכל בעטרות ובמגיני זהב ויחטאו את השערים ואת לשכות הכוהנים, וישימו את הדלתות.
ותהי שמחה גדולה בכל העם, כי גלל ה' את חרפת הגויים מעליהם.
ויצווה יהודה ואחיו וכל קהל ישראל לחוג את חנוכת המזבח ביום החמישה ועשרים לחדש כסלו שמונת ימים מדי שנה בשנה בהלל ובתודה לה'".
ניצחונותיו של יהודה והתבססותו בארץ יהודה עוררו את זעמם של העמים השכנים, שהחלו להציק ליהודים היושבים בקרבם וגרמו למכבים לצאת למספר מסעות עזרה, ענישה וחילוץ בשנת 163 לפנה"ס.
יהודה יצא בתחילה כנגד בני אדום במחוז עקרבה, שהציקו ליהודים שישבו בקרבם (1).
אף יעזר שבעבר הירדן המזרחי נפלה בידי היהודים (2).
לאחר מכן יצא כנגד בני בעון בעבר הירדן (3).
לאחר מכן יצאו להצלת יהודי הגלעד (4).
רבים מיהודי הגלעד התבצרו במבצר דיאתמה, ויהודה ויונתן עלו עליהם בראש כוח שמנה 8,000 לוחמים.
במקום לתקוף ישירות את דתמה ממערב, הם ניצלו את יחסיהם הטובים עם הנבטים, חצו את המדבר וכבשו את בצרה, ומשם חזרו מערבה ותקפו את צבא טימותיאוס בשלשה ראשים, בשעה שהחל להסתער על המבצר בסולמות ומכונות.
בקרב נוסף כנגד טימותאוס ליד נחל רפון, הוא ניגף שוב בפני החשמונאים, והיהודים חולצו בשיירה דרך עפרון, וסקיתופוליס עד לירושלים.
בקרב שלישי כנגד טימותאוס באזור יעזר בקרבת רבת עמון נכבשה יעזר וטימותאוס נפל בקרב.
באותו זמן יצא שמעון התרסי בראש 3,000 לוחמים לעזרת יהודי הגליל המערבי (5).
יהודים אלו סבלו מהתקפותיהם של תושבי עכו, צור וצידון.
הוא עבר דרך נרבתא (ליד מגדל סטרטון), נלחם בהם בגליל המערבי וניצחם, כשהוא רודף אחריהם עד לשערי עכו, שבה הם מסתגרים.
לאחר מכן חילץ את יהודי הגליל והביאם ליהודה.
במקביל למסעותיהם של יהודה ושמעון בגלעד ובגליל, ניסו שני מפקדי חשמונאים נוספים: יוסף בן זכריה ועזריהו, לתקוף בפעולה שנכשלה את ימניה (יבנה של היום) שבה שלט גורגיאס כמפקד אדום.
לאחר שובו של יהודה הוא החליט לבצע מסע ענישה בארץ אדום (7).
הוא תקף את חברון, מרשה ואף אשדוד.
במסע שני דרך מודיעים ולוד נקם את נקמת יהודי יפו, שאותם הטביעו התושבים הנוכריים, והרס את נמל יפו (6).
יהודה אף הרס את נמל יבנה, לאחר ששמע שאנשי יבנה מתכוונים לעשות דבר דומה ליהודי עירם.
בעימות נוסף עם גורגיאס ליד מרשה, כמעט ונפל גורגיאס עצמו בשבי, אך לבסוף נסוג יהודה לעדולם, מבלי שהגיע להישג בקרב זה.
בית צור מזוהה עם "חרבת טביקה" (גובה 971 מטר) בפאתיה הצפון-מערביים של העיירה חלחול, במרחק של כקילומטר מהכביש הראשי (בנ.צ.
האתר עצמו מכונה "בורג' א-סור" ומשמר את שם האתר.
היישוב הקהילתי כרמי צור שנמצא כשני קילומטר מצפונו, אף הוא משמר את שמו של האתר.
קרב בסיאן (גאורגית: ბასიანის ბრძოლა, בּאסיאניס בּרדזוֹלַה) הוא קרב שהתקיים בין הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין הסלג'וקים הטורקים של סולטנות רום בבסיאן שנמצאת מזרחית לעיר ארזורום (כיום בטורקיה).
הקרב מתוארך לפי מקורות שונים לשנים שבין 1202-1205. ההיסטוריון המוסלמי איבן ביבי ממקם את תאריך הקרב בשנת 598 על פי הלוח המוסלמי.
ההיסטוריונים הטורקיים המודרניים מזהים את טירת מנזיקרט כזירת הקרב.
סולימאן השני, סולטאן סולטנות רום, הודאג מההצלחות הגאורגיות של הממלכה הנוצרית.
הוא אסף את האמירויות הווסליות שלו באזור וצעד עימן לכיוון הגבולות הדרום-מערביים של הממלכה הגאורגית.
אולם המחנה שלו הותקף והושמד בקרב בסיאן בשנת 1203 או 1204.
הצבא הגאורגי, בראשות דוד סוסלן התארגן בעיר החצובה בסלע, ורדזיה, לפני צעידתו לבסיאן.
חיל החלוץ הגאורגי הדף את ההתקפות הנואשות של הסלג'וקים וערך התקפת נגד מוצלחת, אולם נסוג עקב נחיתות מספרית מול כוחות המילואים של הסלג'וקים.
בסופו של דבר הכוח הגאורגי העיקרי הדף את המתקפה הסלג'וקית ומחץ אותם בצורה מכריעה.
שני הצדדים איבדו מספר אלפי חיילים, שחלקם נהרג וחלקם נפצע.
קרב בית קשת נערך ב-16 במרץ 1948 ובו נהרגו שבעה לוחמים יהודים, חברי קיבוץ בית קשת, בקרב עם לוחמים ערבים בני שבט ערב א זביח.
היה זה אחד בסדרה של קרבות, במהלך מלחמת העצמאות, על השליטה באזור בית קשת.
קיבוץ בית קשת היה ראשון הקיבוצים שהקימו יוצאי הפלמ"ח.
הוא עלה על הקרקע ב-15 באוגוסט 1944.
עם תחילת מלחמת העצמאות הוחמר מצב הביטחון בגליל התחתון.
במקום התבסס אבו איברהים שקבע את מפקדתו בכפר כנא.
בכפר עין מאהל שכנה מפקדה נוספת בפיקודו של גרמני שנודע בכינויו "מקס".
ב-19 בינואר 1948 נרצח , חבר קיבוץ עין דור בעת עבודתו בשדה.
לאחר מכן החלו התנכלויות לתחבורה היהודית ופיצוץ גשרים, בהם הגשר על ואדי שרר (נחל תבור) ליד צומת דבוריה.
מכוניות היהודים נסעו בשיירות בליווי משמרות נעים של נוטרים.
בתגובה הוחלט לתקוף את מפקדות הכנופיות.
אנשי שבט ערב א זביח
אנשי שבט ערב א צביח (או א-זביח, 'הזביחים') היו בדווים שהתיישבו בגליל התחתון בסוף המאה ה-19 והיו עוינים ליישוב היהודי.
בעקבות אירועי תקיפה והגנה במסחה (כפר תבור לעתיד) הושגה סולחה בין השייך ובין מנהיגי כפר תבור.
בתאריך ז' בטבת תר"ע, ארגון השומר החליט שלא להמשיך בשמירה על מסחה במחאה על הסולחה ומתוך אי אמון בקיומו של ההסכם בידי אנשי השבט.
ואכן הם המשיכו לתקוף את היישוב היהודי ולגנוב ממנו ציוד.
ממשלת המנדט בנתה להם בתים והם התיישבו על הגבעות מעל בית קשת (כיום אזור שמורת אלוני בית קשת).
שבט שבלי היו אריסים שלהם וחיו באוהלים באזור.
במאורעות תר"פ (1920) נהרגו שני יהודים מכפר תבור בהפרש של שלושה חודשים.
במאורעות תרצ"ו השתתפו אנשי שבט א זביח, ובתאריך ה' בתשרי תרצ"ט תקפו בין היתר אוטובוס מכפר תבור שבו נהרג יוסף (ולטר) קלמן.
אנשי בית קשת נהגו לשלוח סיורים לעבר גבעת שהב, מקומו הנוכחי של הקיבוץ.
הזביחים החליטו לטמון להם מלכודת.
ב-7 בפברואר 1948 יצא כוח של 70 לוחמים מגדוד "ברק" של חטיבת גולני וממחלקת לוחמים מקיבוץ בית קשת, לעבר עין מאהל.
הלוחמים פרצו למקום בהפתעה ופוצצו את מפקדתו של מקס.
זו הייתה הפעולה הגדולה הראשונה באזור, והצלחתה ללא נפגעים עודדה לצאת לפעולות נוספות.
ב-11 במרץ 1948 ערך כוח של חטיבת גולני פשיטה על כפר כנא כדי לפגוע במפקדתו של אבו איברהים.
הערבים היו מוכנים והכוח נתגלה כבר בהתחלת ההתקפה ונסוג.
הערבים ארגנו כוחות לסגור את דרכי הנסיגה, אבל כוח גולני הצליח לחמוק בנושאו הרוג ושמונה פצועים.
כישלון ההתקפה על כפר כנא הגביר את ביטחונם של הערבים באזור ובעיקר של אנשי שבט ערב א זביח (ה"זביחים").
ב-16 במרץ 1948 יצאה מבית קשת כיתה של שמונה סיירים בפיקודו של (בנו של הנשיא לעתיד יצחק בן-צבי) לסייר בגבעת שהב.
הגשם השוטף הפריע ללוחמים ובסוף היום הם נסוגו כשהם סובלים משלושה הרוגים ופצועים רבים.
אחד ההרוגים, לאון יוסף, היה ניצול אסון טביעת הסלבדור, בו נספתה כל משפחתו להוציא אביו.
הם נקברו בקבר אחים בבית קשת.
אבל כבד ירד על הקיבוץ שאיבד שליש מחבריו.
ביטחון הערבים עלה והמצב הביטחוני הוחמר.
ב-24 במרץ 1948 ירו הערבים על מכונית יהודית ליד הגשר ההרוס על נחל תבור.
באש נהרגו ו, בנות קיבוץ גבת שחזרו מקורס קשר ביבנאל.
מיד נערכה פעולת תגמול - בתי הבדואים בסביבת הגשר נהרסו והם הונסו לדבוריה.
כוחות "ההגנה" תפסו במקום משלטים להבטחת התנועה בכביש.
לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב עם יציאת אחרוני הכוחות הבריטים מארץ-ישראל הוחלט לפתוח במבצע להשתלטות על האזור ולהיפרע מהזביחים.
המשימה הוטלה על גדוד ברק של חטיבת גולני ויחידה של בני מושבות הגליל התחתון.
אור ליום 6 במאי 1948 הסתער הכוח היהודי על סג'רה הערבית (א-שג'רה).
הכפר נכבש בקלות והכוח שהתבסס בו עמד כל אותו יום בהצלחה נגד התקפות נגד מכיוון כפר כנא וטורען.
כוח אחר תקף את כפר הזביחים.
הכפר נכבש תוך זמן קצר ותושביו גורשו כשהם משאירים 60 הרוגים.
חלק מהלוחמים היהודים החלו לשוטט בבקתות לשם ביזה במקום להתארגן ולהתבסס בשטח למול התקפת הנגד הצפויה.
תוך זמן קצר החלה התקפת נגד חזקה של לוחמי הזביחים שחזרו, ואליהם הצטרפו כוחות מעין מאהל ודבוריה.
הערבים מצאו את היהודים מפוזרים ובלתי מוכנים.
השטח הוצף באש מהגבעות הסמוכות.
מטוס הוזעק נגד הכוחות הערבים המתקדמים לעבר בית קשת.
בקרב זה נהרגו 18 לוחמים ונפצעו רבים.
מפקד גולני נחום גולן כתב כי "שעות אלה היו דוגמה קלאסית להפיכת ניצחון למפלה כתוצאה מאי ניצול ההצלחה הראשונית".
למרות ניצחונם זה נטשו הזביחים את המקום מחמת פחדם מנקמת היהודים ועברו לעבר הירדן.
בני משפחת שיבלי, שהיו אריסים אצל הזביחים נשארו במקום על פי הסכם מוקדם והועברו למקום בו הם יושבים כיום, שיבלי - אום אל-גנם.
הקיבוץ לאחר הקרב ושארי ההרוגים
הטרגדיה שניחתה על הקיבוץ הייתה קשה במיוחד, מאחר שבערב פורים (שחל כמה ימים אחרי הקרב), אמורות היו להיערך בקיבוץ 3 חתונות.
אחת מהן חתונתם של עלי בן צבי וארוסתו, פנינה דרומי.
דוד בן-גוריון, שביקר את משפחת בן צבי מיד לאחר שחזרה מהלוויה, כתב ביומנו: "בן־צבי לא הזיל דמעות ודן על העניינים - אבל כאבו לא היה חלש מזה של רחל...חזרו מהלוויה של עלי וחבריו.
בעוד ימים אחדים עמד להתחתן עם נערה מנהלל...".
ארוסתו של עלי, לימים המחזאית והבמאית פנינה גרי, כתבה וביימה הצגת יחיד בשם "סיפור אהבה ארץ ישראלי", המבוססת על סיפור אהבתה לעלי בן צבי.
מבין שבעת הלוחמים שנהרגו בקרב, רק אחד היה כבר נשוי.
היה זה לוי פייגנבום, שאף היה אב לילד - עמירם (לימים סלע), שהיה הבן הראשון שנולד בקיבוץ.
אלמנתו של לוי, ניצה, הייתה אז בהריון עם בנם השני, שלא זכה להכיר את אביו, שעל שמו נקרא.
בשנת 1952, עם מינויו של יצחק בן-צבי לנשיא המדינה, פורק צריף המגורים שבו התגורר עם משפחתו ברחביה במשך 26 שנה, והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו עלי.
במרכז בית קשת, בגבעת שהב, הקימה בתיה לישנסקי, דודתו של עלי בן צבי, אנדרטה לחללי בית קשת.
שבעת הנופלים בקרב בית קשת קבורים בבית הקברות של הקיבוץ.
על קברם יש גלעד לזכרם ולזכר יתר חברי הקיבוץ שנהרגו במקומות שונים במלחמת העצמאות.
במקום קבורים גם הנופלים בקרב עם הזביחים.
כמו כן, נקרא שמו של הנחל הזורם למרגלות הקיבוץ "נחל השבעה" על שם שבעת החללים.
הנחל מנקז את המדרונות המזרחים של הרי נצרת וזורם במקביל לתוואי כביש 65 עד אשר הלה מתנקז לאפיקו של נחל תבור.
בבית הביטחון, באתר הישן של בית קשת, היה מוזיאון שתיאר את הקרבות באזור בית קשת.
בצריף המשוקם של משפחת בן צבי בבית קשת הוקם אתר הנצחה לעלי בן צבי.
במקום יש תצוגה של תמונות המשפחה ורהיטים מקוריים שהיו בצריף ברחביה ומוקרן סרט על עלי בן צבי ומשפחתו.
במכתש חצרה (מכתש קטן) יש מעלה עלי בשם של עלי בן צבי שנפל ונפצע קשה בעליה במעלה זה, בטיול שלו עם חברים ב-1946.
קרב בית חאנון הוא קרב שהתנהל ב-13 בנובמבר 1239 על גבעת אום אל נאצר הנמצאת מערבית לבית חאנון, בין אבירים צלבנים לבין כוחותיו של הסולטאן האיובי של מצרים.
קרב זה היה שיאו של מסע צלב של אבירים צרפתיים הידוע בשם מסע הצלב של הברונים והסתיים בתבוסה של הצבא הצלבני.
מצב זה דחף את ממלכת ירושלים השנייה (ידועה גם כממלכת עכו), אל עברי פי פחת.
צלבנים נלחמו בצלבנים בעכו, בצידון ובקפריסין, ולמרות שהמדינה הצלבנית זכתה, כתוצאה מסכסוכים פנים אסלאמיים, לתקופה שלום (יחסי) קצרה שנמשכה עד לשנת 1243, מבחינה פנימית היא נחלשה מאוד ונפרמו הקשרים שהחזיקו את אושיות השלטון של המדינה.
בתקופה זו המנגנון המנהלי שלה שותק הלכה למעשה, ולמדינה הצלבנית אבדה יכולת התמרון הצבאי והפוליטי, וכתוצאה מכל עלו לקדמת הבמה המסדרים הצבאיים.
עם צאת הקיסר פרידריך השני מארץ ישראל, ולאחר חתימת הסכם אל עג'ול בין הקיסר לסולטאן המצרי לבית איוב אלמלך אל כאמל, נקבעו גבולות המדינה הצלבנית לאורך מישור החוף מלבנון עד ליפו ומשם במסדרון צר ולא מבוצר שחיבר אל ירושלים ובית לחם שהבעלות עליהן חולקה בין המוסלמים והנוצרים.
הסכם זה, עורר בעת חתימתו מחלוקת ועד היום חלוקות הדעות על מהותו וערכו.
יחד עם שרשרת תככים ועימותים בנסיכיות האיוביות הגובלות במדינה הצלבנית, הבטיחו באופן זמני את המשך קיומה של ממלכת ירושלים, אשר האיום הגדול על קיומה מצד כוח מוסלמי מאוחד הוסר באורח זמני.
למרות ההכרה בחוזה חלוקת ירושלים, אל עג'ול, המשיך האפיפיור לקרוא למסע צלב לגאולת ארץ ישראל מידי האסלאם.
ואכן בשנת 1237 החלה היוזמה לקרום עור וגידים, ונקבע כי בקיץ 1239 יצא מסע הצלב אל ארץ הקודש.
במהלך שנות ההתארגנות והתעמולה נערכו פרעות במהלכן נרצחו יהודים שהתגוררו באזורים אנז'ו, ובריטני.
לאחר מחזור מחודש של תככים ועימותים בין הקיסר לאפיפיור יצא מסע הצלב מנמל מרסיי.
מסע הצלב של הברונים כלל כ-1,500 אצילים צרפתיים ובראשם תיבו הראשון משאמפן שהיה גם מלך נאוורה על פי נישואין וידוע גם כתיבו מנאוורה .
ביום 1 בספטמבר 1239 נחת הצבא הצלבני של מסע הצלב של הברונים בעכו וחנה מחוץ לחומות העיר.
לאחר התייעצות עם הבכירים שבאצילי הצלבנים בארץ ישראל – ראשי הכנסייה הלטינית המקומית וראשי המסדרים הצבאיים, הוחלט לנוע דרומה ולבצר את אשקלון ולאחר מכן לעלות צפונה ולהתקיף את דמשק.
תוכנית זו שכוונה כנגד שני נסיכים איוביים מסוכסכים – סולטאן מצרים מחד, ואמיר דמשק שעמד באותה עת בראש קואליציה אנטי מצרית, הצליחה לאחד את הנסיכים היריבים כנגד הצלבנים.
תוכנית זו, משקפת הלכה למעשה, לא רק את דרך הפעולה הגרועה ביותר אותה ניתן היה לנקוט אלא גם את סימני הפירוד בין מסדר ההוספיטלרים ששאפו ודחפו לברית עם דמשק נגד מצרים והטמפלרים שדחפו לברית עם מצרים כנגד דמשק.
ביום 2 בנובמבר החל המחנה לנוע דרומה.
מאחר שלצבא הצלבני היו חסרים סוסים, חלו האבירים – שלא היו רגילים להליכה ממושכת ברגל – וחלקם חלו עד שהיה צורך לאשפז אותם במבצר עתלית.
מעתלית המשיך הצבא הצלבני ליפו ובה חנה למשך שבועיים.
שהות זאת נתנה בידי הצבא המצרי את הזמן הנדרש להתארגנות ותגבור כוחותיו בסמוך לעזה.
בעת החנייה ביפו, הגיע לידי הצלבנים מידע על שיירה מוסלמית העושה דרכה לכוון צפון ועליה סחורות רבות המיועדות לנסיך האיובי של דמשק אלמלך א-צאלח אסמעיל.
צמד אבירים צרפתיים ארגנו את כוחותיהם והתקיפו את השיירה בשחר של יום 4 בנובמבר.
לאחר קרב מר התגברו הצלבנים על כוח הליווי של השיירה וחזרו עמוסי שלל רב ומזון לבסיס הצלבני ביפו שלמראה הלוחמים החוזרים עם ביזה ומזון חגגו את הניצחון.
אצילים צרפתיים אחרים ובראשם הדוכס מבורגונדי ורוזן באר שקינאו ב"תהילה" של שודדי השיירה יצאו דרומה ביום 12 בנובמבר מהמחנה ביפו לכוון דרום.
תיבו משאמפאן עם אצילים אחרים ניסu לשכנע אותם להישאר במחנה המרכזי ולהמשיך את המסע דרומה לכוון אשקלון בצורה מסודרת אך ללא הצלחה.
המסע הוביל את הגדודים הצלבניים על פני החולות של מישור החוף על פני אשקלון שביצוריה נהרסו על ידי סלאח א דין והייתה לכאורה המטרה הראשונה של הכוח הצלבני.
מסיבה לא ברורה, המשיכו הגדודים הצלבניים דרומה, ייתכן כי הרצון בתהילה או השאיפה לביזה דחפו את הצלבנים.
במחקרו מצביע פיטר ג'קסון המסתמך על היסטוריוגרפיה של התקופה המשך להיסטוריה של וויליאם מצור הידוע גם בשם "רוטולין" או "הטקסט של עכו" ולפיו חיפשו הצלבנים הצרפתיים עדרים של סוסים וחיות בית אחרות שעל פי מידע שנמסר להם מצלבנים מקומיים רעו באזור ולא התכוונו להיכנס לעימות עם הצבא המצרי.
הצלבנים חנו בסמוך לנחל שקמה (בערבית ואדי אל-חַסִי) למשך כשעה, בעוד האצילים דנים באפשרויות הפתוחות בפניהם – האם לסגת לכוון אשקלון ולהמתין לגוף העיקרי של הצבא שאמור היה להיות בתנועה דרומה, או לממשיך דרומה – לכוון מטרה לא ברורה.
לבסוף הוחלט על המשך המסע דרומה והצלבנים חצו את הנחל בסמוך למקום בו נמצאת דיר סניד, והמשיכו דרומה במשך כל הלילה עד שהגיעו עם בוקר לבית חאנון.
הקרב עצמו, מעבר לחשיבותו ההיסטורית המוגבלת, מהווה דוגמה לטקטיקות הלחימה הצלבנית – נוצרית השונות מול טקטיקות הלחימה המוסלמיות.
הצבא הצלבני חנה בבקעה המוקפת בדיונות של חול, ככל הנראה מתוך תקווה שהגבעות יסתירו את הכוח הצלבני מסיורים ותצפיות של אויבים פוטנציאליים.
למרות אמצעי זהירות אלו, נתגלתה תנועת הצבא הצלבני לתצפיות מוסלמיות ובאמצעות מערכת של סימני עשן הוכוונו גדודים של הצבא המצרי אל בקעת בית חאנון.
בעוד הצלבנים נחים או סועדים את לבם, הופיעו לוחמים מוסלמיים על הגבעות ותקפו את המחנה בחיצים ואבנים, בעוד חיל הפרשים המוסלמי הוצב בחסימה על הגישה מתוך העמק דרומה.
ההתקפה מוסלמית גבתה קורבנות הן בקרב הלוחמים הצלבניים והן בקרב הסוסים עליהם רכבו האבירים.
מחמת תנאי השטח והחול העמוק, האבירים לא יכלו לנוע ולהתקיף את הלוחמים המוסלמיים שעל ראש הדיונות ואלו נהדפו על ידי הקשתים ושימוש בקשת מוצלבת (רובה קשת), אך המלאי המוגבל של החיצים כמעט ואזלה.
בהפוגה שחלה בקרב עם הדיפת ההתקפה המוסלמית, החלו האצילים הצלבניים לדון באשר לצעדיהם הבאים.
האצילים המקומיים שנלוו לכוח הצרפתי והיו בקיאים בתורת הלחימה המוסלמית הבינו כי הם עומדים מול הצבא המצרי ולא מול לוחמים מקומיים.
הם הציעו לבצע נסיגה בדרך ממנה הגיע הצבא שהייתה פתוחה עדיין.
האבירים הצלבניים המקומיים בראשות גוטייה מיפו ועימם הדוכס מבורגונדי רכבו צפונה לכוון אשקלון כשהם מבטיחים להזעיק תגבורת.
משאזלו החיצים של הקשתים הצלבניים חזרו הקשתים המוסלמיים להטריד את הצבא הצלבני מטווחים הולכים ומתקצרים.
האבירים הצלבניים תקפו את הפרשים המוסלמיים שחסמו את היציאה מהעמק.
במקום הצר ומול מטרה נייחת וברורה, הצליחה ההתקפה הצלבנית לשבור את שורות הפרשים המצרים ולצאת מטווח הקשתים.
בשלב זה נקט המפקד המצרי שמס א-דין סונקור בתרגיל במהלכו ניהל הצבא המצרי נסיגה מבוימת, במטרה למשוך את הצלבנים אל מלכודת שסופה כיתור.
האבירים הצלבניים בלעו את הפיתיון ויצאו במרדף מתוך העמק כשהם מאבדים את ההגנה היחסית של מבנה תקיפה צפוף שורות, ומצאו את עצמם על גבעה הקרויה מאז "אום אל נאצר" שפירושה הוא "אם הניצחונות" – לסימול הניצחון על הצלבנים.
מול הפרשים המצרים שחזרו אל הקרב וגדודים שהופיעו בעורפם.
הקרב איבד את ערכו הצבאי והפך לטבח.
הצבא הצלבני הושמד, מלבד מספר קטן של אצילים שנלקחו בשבי והובלו לקהיר.
בבית חנון נבנה מסגד הקרוי מסגד אום אל נאצר, או מסגד בית חאנון.
הסולטאן המצרי חגג את ניצחונו על ידי עיטור חומות קהיר בראשי האצילים הצלבניים ומאוחר יותר הוקם מסגד לזכר הניצחון מסגד אנצאר ובקרבתו נקברו החיילים המוסלמים שנהרגו בקרב.
על גבי המסגד נקבעה כתובת המשמשת כמקור המוסלמי היחיד לתיאור הקרב.
כתובת זו נחקרה ופורסמה על ידי יגאל ידין.
למחרת יום הקרב הגיע תיבו משאמפאן לאשקלון שם הגיעו אליו הידיעות על הקרב וגורל חבריו לנשק.
הצעתו לצאת למרדף אחרי הצבא המצרי נדחתה על ידי ראשי המסדרים הצבאיים בטענה כי המרדף עלול לסכן את חיי השבויים.
הקרב סיים – הלכה למעשה – את הפרק הצבאי של מסע הצלב של הברונים.
האצילים ששרדו את האסון ביקרו בערים בארץ הקודש ללא תוכנית ומבלי למצות את הפוטנציאל הנותר של כוחם הצבאי.
ביקורת אחרת הופנתה כנגד האבירים הצלבניים המקומיים, שלכאורה, נטשו את האבירים הצרפתיים למר גורלם.
ביקורת זו מוצאת הד בהיסטוריוגרפיה קופטית של אותה תקופה:.
ביקורת ברוח דומה הופנתה על ידי השבויים הצלבניים, כנגד המסדרים הצבאיים.
על פי טענה זו, המסדרים הצבאיים היו צריכים לקחת את מסע הצלב ולוחמיו תחת חסותם והדרכתם, אך הם בגדו באחיהם הנוצרים והביאו לניצחון המוסלמים ולמפלת הצלבנים.
במהלך שארית שהותו בארץ ניהל תיבו משאמפאן משא ומתן עם הנסיך האיובי של דמשק ועל פי ההסכם שנחתם יצאו האבירים הצלבניים עם חיילים מדמשק לעימות צבאי נוסף מול הצבא המצרי וזאת תמורת העברת שטחים הגובלים מצפון עם המדינה הצלבנית.
הצבאות הנוצרי – דמשקאי והצבא המצרי נפגשו בסמוך לתל אל-עג'ול בעימות שתחילתו הייתה כעין הקדמה לקרב הירביה.
אך ברגע מכריע זה, ערקו הלוחמים הסוריים אל המחנה המצרי מאחר שסירבו להילחם כנגד מוסלמים.
הצלבנים שמצאו עצמם מול כוח מוסלמי מאוחד, ניתקו מגע ונסוגו במהירות לכוון אשקלון.
בשלב זה, חתם תיבו משאמפאן הסכם עם הסולטאן המצרי ותמורת הבטחות לא ברורות מצד הצלבנים, התחייב הסולטאן המצרי לשחרר את השבויים שנתפסו בקרב בית חאנון.
משהגיעו חלק מהשבויים למחנה הצלבני, עלה תיבו משאמפאן לרגל לירושלים ולאחר מכן בספטמבר 1240 מיהר לעזוב את ארץ ישראל.
שחרור שאר השבויים וקבורת עצמות החללים הצלבניים שמתו בקרב בית חאנון נעשה במהלך מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול שנחת בחופי הארץ מאוחר יותר באותו חודש.
קרב בסיאטל הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה משנת 2008.
הסרט בוים על ידי סטיוארט טאונסנד.
בסרט משחקים: מרטין הנדרסון, מישל רודריגז, שרליז ת'רון, וודי הרלסון, ג'ניפר קרפנטר, ריי ליוטה, ג'ושוע ג'קסון וצ'נינג טייטום.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של סיאטל.
הסרט מתמקד בקבוצת מפגינים נגד ארגון הסחר העולמי ב-1999 במשך חמישה ימים.
ההפגנה שמתחילה כרגועה הופכת לסוערת.
לאחר מכן פרצו הכוחות הצרפתיים את המצור הגרמני, והצליחו להגיע, כיחידה צבאית מאורגנת, לשטח המוחזק בידי בעלות הברית.
עמידתו של מתחם ביר חכים ריתקה אומנם חלק ניכר מכוחותיו של רומל וגרמה להם אבדות כבדות, אך לא הייתה לה השפעה משמעותית על התפתחות קרב גזאלה ועל תוצאתו הסופית.
היה זה המפגש הראשון בין כוחות גרמניים וצרפתיים סדירים לאחר המערכה על צרפת אשר הסתיימה בתבוסת צרפת.
במערכה זו הוכיחו כוחותיו של הגנרל קניג יכולת עמידה וכוח רצון.
ערכו המורלי והתעמולתי של הקרב היה גדול מחשיבותו הצבאית.
בזיכרונותיו, כתב שארל דה גול: "לגבי העולם כולו, מבשרים תותחי ביר חכים, את ראשית התנערותה של צרפת".
רקע היסטורי – המערכה במדבר המערבי עד מאי 1942
לאחר מבצע צלבן, שבמהלכו הסירו הבריטים את המצור של רומל על נמל טוברוק בלוב וכבשו את בליטת קירנאיקה, עברו כוחות הציר למתקפת נגד מוצלחת (21 בינואר - 6 בפברואר 1942) וכבשו מחדש כמעט את כל השטח שאבד להם.
הארמייה השמינית של חבר העמים הבריטי בפיקודו של ניל ריצ'י הצליחה לבלום את המשך התקדמות הגרמנים בקו גזאלה, קו הגנה מבוצר כ-80 ק"מ ממערב לטוברוק.
קו גזאלה התבסס על שורת מתחמים מבוצרים (שכונו "תיבות"), שחוברו זה לזה באמצעות שדות מוקשים נרחבים.
הפערים בין ה"תיבות" כוסו באש ארטילרית, והוגנו על ידי כוחות ניידים.
אורכו של הקו היה כ-72 ק"מ, מגזאלה על חוף הים בצפון, עד "תיבת" ביר חכים בדרום.
שלד הפיקוד של הארמייה השמינית, שהחזיקה בקו, היה בריטי, אך היחידות תחת פיקודה כללו גם כוחות ממדינות חבר העמים הבריטי (דרום אפריקה והודו) וכן חיילים מהמדינות הכבושות על ידי הנאצים באירופה.
הגנת המתחם הדרומי ביותר בקו גזאלה הופקדה בידי הבריגדה הראשונה של צבא צרפת החופשית, בפיקודו של הגנרל פייר קניג.
שני הצדדים היריבים היו שחוקים לאחר חודשי הקרבות הקשים שקדמו לפברואר 1942, ולכן נוצר קיפאון במערכה בצפון אפריקה, שנמשך עד סוף מאי.
קו גזאלה הפך לקו ההגנה הבריטי העיקרי, שאומץ מתוך כוונה לחדש ממנו את ההתקפה על כוחות הציר בבליטת קירנאיקה.
אוקינלק השהה את המתקפה המתוכננת ככל שיכול, על מנת לצבור יותר כוחות ולאפשר הפוגה לצבאו המותש, אך רומל, שהיה מודע להתחזקות כוחות בעלות הברית שניצבו מולו, החליט להכות ראשון.
צבא צרפת החופשית לחם עד אז רק בזירות שוליות, בסומליה, בלבנון ובסוריה, נגד כוחות צרפת של וישי או נגד האיטלקים.
דה גול שאף לערב את כוחותיו במבצעים העיקריים במלחמה.
בתחילה סירב הפיקוד הבריטי לאפשר נוכחות צרפתית באזור הלחימה במדבר המערבי, אך לאחר שדה גול פנה לסטלין בדצמבר 1941 וביקש ממנו לקבל את שתי חטיבות צבא צרפת החופשית המוכנות לקרב, התרכך צ'רצ'יל ואיפשר את העברתן למדבר המערבי.
הבריטים היו זקוקים לכוחות הצרפתיים כתחלופה ליחידות האוסטרליות והניו זילנדיות, שנשלחו חזרה למולדתן לאחר הצטרפות יפן למלחמה, כדי לעמוד מול המתקפה היפנית בדרום מזרח אסיה ובזירת האוקיינוס השקט.
במאי 1942 נמצאו 12,000 חיילים מצבא צרפת החופשית בזירת המלחמה בצפון אפריקה.
החטיבה הראשונה, בפיקודו של קניג, בכוח של כ-5,500 לוחמים, החזיקה במוצב הדרומי של הקו, ביר חכים, וקיבלה את האחריות על "תיבת" הגנה בגודל של 16 קילומטרים מרובעים.
חטיבה נוספת, וכן כוחות שריון וצנחנים, שמשו כעתודה.
דה גול ראה בקרב הממשמש לבוא, שבו ייתקלו לראשונה מאז יוני 1940 כוחות גרמנים באנשי צרפת החופשית, הזדמנות להשיב את כבודה של צרפת.
"אלוהי המלחמה ברוב צדקו," כתב, "עתיד היה להמציא לצרפת החופשית קרב גדול ותהילה רבה".
הארמייה השמינית נהנתה מעדיפות מספרית ואיכותית ניכרת על-פני כוחותיו של רומל, שיותר ממחציתם הורכבו מיחידות איטלקיות דלות ציוד, שלא ניתן היה לסמוך עליהם בשדה הקרב.
לרשות הבריטים עמדו 994 טנקים, לעומת 560 טנקים שעמדו לרשות רומל, מתוכם רק 330 היו גרמניים.
50 מהטנקים הגרמניים היו טנקים קלים מדגם פאנצר סימן 2 בעלי תותח 20 מ"מ, כך שלרומל היו רק 282 טנקים מדגם פאנצר סימן 3 וסימן 4, שעלו על רוב סוגי הטנקים הבריטיים.
לרשות הבריטים עמדו 167 טנקים אמריקניים מדגם M-3 גראנט, שאף שהתותח העיקרי שלהם הורכב בצד התובה, הם עלו באיכותם על רוב סוגי הטנקים הגרמניים, וכן 276 "טנקי רגלים" מדגם מטילדה וולנטיין, שהיו מצוידים בשריון חזית עבה יחסית, שהטנקים הגרמניים התקשו להבקיע, אלא מטווח קצר.
אולם לרומל היה יתרון מודיעיני.
האבווהר הצליח לפענח את הצופן הצבאי הבריטי, ואף החדיר מרגל לקהיר בשם יוהנס אפלר.
מרגל זה, שהפעלתו כונתה "מבצע סלאם", העביר לרומל מידע מדויק ומהימן על כוונותיו ותנועותיו של האויב העומד מולו.
רומל החליט להנחית את המתקפה העיקרית על חלקו הדרומי של מערך ההגנה הבריטי.
במסגרת הגרסה הסופית של התוכנית הגרמנית, נועדה דיוויזיית השריון אריאטה האיטלקית, שאבטחה את האגף השמאלי של המבקע הגרמני העיקרי, לתקוף ולכבוש את "תיבת" ביר חכים.
הפיקוד הבריטי התכונן גם לקראת אפשרות של מתקפת איגוף גרמנית מדרום לביר חכים, אך החליט לרכז את עיקר כוחותיו המשוריינים מצפון ל"טאריק קאפוצו" (דרך אורך חשובה שעברה בערך במרכז מערך ההגנה הבריטי).
כתוצאה מכך נותרו רק כוחות חלשים יחסית (4 בריגדות כולל בריגדת צרפת החופשית) מול כוחותיו העיקריים של רומל, כאשר הונחתה המתקפה הגרמנית בדרום.
ביר חכים – הכוח המגן
במתחם המבוצר של ביר חכים, במרכזו עמדה מצודה מדברית, החזיקה החטיבה הראשונה של צבא צרפת החופשית בפיקודו של פייר קניג.
היחידה הייתה מורכבת ממספר יחידות שהגיעו ממקומות שונים, ובמהלך השנתיים שבהן לחם צבא צרפת החופשית באפריקה ובמזרח התיכון אוחדו ליחידה אחת תחת פיקודו של קניג.
הכוח מנה כ-5,500 איש שחולקו לשישה גדודים:
שני גדודים של לגיון הזרים הצרפתי, שהיו מורכבים במיוחד מרפובליקנים ספרדים, שלחמו במלחמת האזרחים בספרד, והיו מנוסים בלוחמת גרילה, תחת פיקודו של הנסיך הגאורגי דימיטרי אמילאחוורי.
בגדוד זה שירתה כנהגת אישה בשם סוזן טרוורס שהייתה האישה הראשונה ששירתה כלוחמת בלגיון הזרים, והייתה גם מאהבתו של קניג.
שני גדודים קולוניאליים שהיו מורכבים מחיילים שהגיעו ממושבות צרפת באוקיינוס השקט ומאובאנגי שארי, תחת פיקודו של קולונל רו.
גדוד של רובאי הצי הצרפתי (Fusiliers Marins), תחת פיקודו של קומנדר אמיו ד'אינוויל.
הגדוד תוגבר בחיילים מיחידות אחרות.
גדוד של נחתים בפיקודו של קומנדר ז'אק סאווי.
לכל אלו נוספו שברי יחידות נוספים כמו המחלקה הצפון אפריקנית ה-22 של קפטן לקסן, וכיתת הפלסים ה-17 של קפטן דמייסון.
כן הייתה למגיני העמדה תמיכה ארטילרית מגדוד התותחנים הראשון של קולונל לורן-שמפרוסיי.
הציוד שעמד לרשות המגינים הגיע ממקומות מגוונים.
רוב הציוד של חיילי הרגלים היה צרפתי, וכלל גם מרגמות 81 מילימטרים, מכונות ירייה "הוצ'קיס" ו-FM.
אספקת המזון של המגינים אמורה הייתה להספיק לעשרה ימים, ולרשותם עמדו 20,000 פגזים.
הגנרל ברנאר סנט אילייה שהיה בין הלוחמים תיאר את המקום כצומת באמצע המדבר, ללא כל מחסה טבעי או מכשול טבעי, מוגן בעיקר באמצעות שדות מוקשים.
ביר חכים – הכוח התוקף
כאמור, כיבוש "תיבת" ביר חכים היה רק יעד משני של הכוח הגרמני-איטלקי, אשר נועד לאגף מדרום את קו גזאלה.
המטרה הייתה לנטרל את האיום שיצר הכוח שהחזיק בביר חכים על אגפו השמאלי של המבקע הגרמני, ועל צירי האספקה של הכוח התוקף.
המשימה של כיבוש ביר חכים הוטלה בתחילה על דיוויזיית השריון "אריאטה" מהקורפוס הממונע האיטלקי ה-20. דיוויזיה זו הייתה אחת מדיוויזיות העילית של הצבא האיטלקי.
הציוד הכבד שלה כלל טנקים בינוניים מסוג M13/40 ו-M14/41, ותותחים מתנייעים מסוג סמוונטה 75/18. הדיוויזיה, שהוקמה בשנת 1939 הוצבה במדבר המערבי לאחר התבוסה האיטלקית במבצע מצפן, בינואר 1941 ולחמה תחת פיקודו העליון של רומל בכל המערכות מאז.
היא כללה את רגימנט השריון ה-132, רגימנט הברסליירי הממונע ה-8 (ברסליירי היה כינוי ליחידות רגלים ניידות, שהוקמו בצבא האיטלקי בזמן מלחמות השחרור, ומדיהם אופיינו בעטרת נוצות שחורה שהוצמדה לכובעם) ורגימנט הארטילריה הממונע ה-132.
בשלבים המאוחרים יותר של קרב גזאלה הוטלו כוחות נוספים של ארמיית השריון אפריקה למערכה לכיבוש ביר חכים.
כוחות אלו כללו יחידות מהדיוויזיה הקלה ה-90, דיוויזיית הפאנצר ה-15, הדיוויזיה הממונעת האיטלקית ה-101 "טריאסטה", ודיוויזיית הרגלים ה-17 "פאביה".
בליל 26 במאי 1942 הורה רומל לכוחותיו לנוע למתקפה.
בשלב הראשון נחלה תוכנית המתקפה הגרמנית הצלחה.
הכוח הממונע הגרמני-איטלקי, שעקף את קו גזאלה, הצליח להפתיע את הכוחות הבריטיים ב-27 בחודש עם שחר, ולגרום להם אבדות ניכרות.
הבריגדה הממונעת ההודית ה-3, שתפסה מערך עמדות מספר ק"מ מדרום לביר חכים, נשטפה על ידי הכוח התוקף, והבריגדות המשוריינות הבריטיות ה-4 וה-22 ספגו אבדות כבדות.
אולם בשעות אחר הצהריים הנחיתו כוחות שריון בריטיים מהקורפוס ה-30 התקפות נגד על כוחותיו של רומל, שנעו צפונה לכיוון כביש החוף, גרמו להם אבדות כבדות, וניתקו אותם משדרות האספקה שלהם.
במהלך הימים הבאים (28 במאי-6 ביוני) התרכזה המערכה העיקרית באזור שממזרח למרכז קו ההגנה הבריטי.
הכוח הגרמני-איטלקי, שנותר מנותק ממזרח לקו גזאלה כמעט ללא דלק ותחמושת, נסוג ב-30 במאי אל אזור שכונה "הקלחת", בין רכסי סידרה בצפון ועסלאג במזרח.
למזלו של רומל הצליחו דיוויזיות טריאסטה ופאביה האיטלקיות ב-28 במאי, לפרוץ שני מעברים בשדות המוקשים הבריטיים מצפון ומדרום למתחם מבוצר, שהוחזק על ידי הבריגדה ה-150 מהדיוויזיה ה-50 בסידי מופתח.
מעברים אלו איפשרו לרומל לחדש את הקשר עם כוחותיו הנותרים ומצבורי האספקה שלו ממערב לקו גזאלה, אולם כדי לאבטח את ציר האספקה החדש נדרשו כוחותיו לחסל את הבריגדה ה-150 ששלטה באש על הפרצות בשדות המוקשים.
במהלך אותם ימים תקפה הבריגדה הממונעת ה-7 את שדרות האספקה של כוחות הציר, שניסו לעקוף מדרום את תיבת ביר חכים, והטרידה אותן ללא הרף בסיוע אש הארטילריה של הבריגדה הצרפתית בביר חכים.
משנודע לגנרל קניג על תחילת המתקפה הגרמנית, הוא העמיד את אנשיו בכוננות.
בבוקר 27 במאי הורה רומל לגנרל דה סטפניס, מפקד הדיוויזיה "אריאטה" לתקוף את ביר חכים מדרום-מזרח.
המתקפה החלה ב-9:30 בבוקר בשני גלים שבאו זה אחר זה.
התגובה הארטילרית היעילה של מגיני המצודה, נטרלה, למעשה את רגימנט הברסליירי של הדיוויזיה, שהוסע במשאיות ולא בנושאי גייסות משוריינים.
השריון של הדיוויזיה, שתקף ללא סיוע של חיל רגלים, ניסה לחצות את שדה המוקשים, ושישה טנקים אכן הצליחו בכך, והושמדו מטווח קרוב באש תותחי 75 מילימטר.
לאחר כישלון המתקפה מדרום-מזרח, ניסתה "ארייטה" לתקוף מצפון.
המצודה הייתה מבוצרת היטב בצדה הצפוני.
הטנקים של ארייטה נתקעו בשדה המוקשים אל מול אש חזקה, ונסוגו כשהם משאירים מאחור 32 טנקים שהושמדו ומספר רב של שבויים, לרבות לויטננט קולונל פסקאלה פרסטיסימונה, מפקד הרגימנט המשוריין ה-132. במתקפה זו נפצעו רק שני חיילים צרפתיים.
אולם הצלחה זו הייתה הצלחה בודדת בגיזרת ביר חכים.
מתקפתו של רומל הביאה להשמדת חלק מהכוחות הבריטיים בגזרה, ולנסיגתם של אחרים, כך שהבריגדה הצרפתית בביר חכים מצאה עצמה מבודדת, ורוב דרכי הגישה אליה היו בשליטת האויב.
למעשה, בימים שלאחר המתקפה, התקיף חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) את המצודה מספר פעמים, משום שהטייסים זיהו את שלדי הטנקים האיטלקים, וסברו כי המקום נכבש.
במקביל ניסו הכוחות מתיבת ביר חכים לחבור לכוחות הבריטים שנמצאו בצפון.
ניסיונות אלו כשלו, אך 15 טנקים נוספים, בהם טנקים גרמניים, הושמדו.
אל המתחם המבוצר הצרפתי החלו להגיע שרידים מהיחידות הבריטיות שהושמדו באזור, ברובם חיילים הודיים.
כ-620 חיילים כאלו הגיעו ב-31 במאי.
אלו, בצירוף 243 השבויים שנלקחו בימים הקודמים, הביאו למחסור במים ובמזון.
אל המקום הגיעה שיירת אספקה צרפתית, שלקחה עמה את הניצולים ההודיים, את השבויים, ופצועים שלא יכלו עוד להילחם.
באותו לילה השלים רומל את כיתורה של ביר חכים.
חשיבותה של ביר חכים במערכה העיקרית
ב-1 ביוני הצליחו כוחותיו של רומל לכבוש את המתחם המבוצר בו החזיקה הבריגדה ה-150, שמרכזו אותר בכפר בשם גות-אל-אואלב.
חיסול הבריגדה שיפר מאוד את מצבו של רומל, והבטיח את ציר האספקה הקצר לכוחותיו דרך הפרצה בשדות המוקשים הבריטיים.
הוא החזיק עתה בעמדה מרכזית בתוך קו גזאלה, ממנה יכלו כוחותיו לחדש את המתקפה צפונה ומערבה בכל עת שירצו, אולם כוחותיו ב"קלחת" היו מרוכזים בשטח מצומצם יחסית, שהיה נתון לסכנה של התקפות נגד בריטיות.
רומל היה מעוניין להבטיח ציר נוסף לאספקה ולתגבורות לכוחותיו מסביב לקו גזאלה, אך התיבה הצרפתית בביר חכים יצרה איום על הציר העוקף.
לכן הוא שלח ב-2 ביוני את הדיוויזיה הקלה ה-90 ואת הדיוויזיה הממונעת האיטלקית טריאסטה מאזור "הקלחת" דרומה, כדי לסייע לכוחות שתקפו אותה.
בזיכרונותיו כתב צ'רצ'יל - "כל זמן שביר חכים, המוגנת בעוז על ידי החטיבה ה-1 של הצרפתים החופשיים מפני התקפות מתמידות ביבשה ובאוויר, מחזיקה מעמד איתן, הרי רק כאן יכול היה (רומל) להעביר את אספקתו לבטח".
חשיבותה האסטרטגית של ביר חכים אף גדלה לאחר כישלון התקפת הנגד הבריטית על ה"קלחת" ב-5 ביוני.
רומל, שרצה לחזור לבצע את תוכנית המתקפה המקורית שלו, הבין שעליו להשמיד את הכוח הצרפתי בביר חכים בטרם יפנה להתעמת עם עיקר כוחה של הארמייה השמינית.
ניל ריצ'י, מפקד הארמייה השמינית, שהבין אף הוא את חשיבות המשך האחיזה בתיבת ביר חכים, הורה ב-1 ביוני למפקד הצרפתי, קניג, להחזיק מעמד לפחות עוד שישה ימים נוספים.
הבריגדה הצרפתית בביר חכים ספגה לא מעט התקפות מהאוויר.
עד תום המערכה על ביר חכים ביצע הלופטוואפה כ-1,300 גיחות על המצודה.
לאחר הפצצה כבדה שהונחתה על המתחם ב-1 ביוני, נעשה ניסיון לדרוש את כניעת הכוח הצרפתי בביר חכים בבוקר 2 ביוני.
בשעה 10:30 הגיעו למצודה שני קצינים איטלקים שנשאו דגל לבן.
הם הובלו, כשעיניהם מכוסות, אל מטהו של הגנרל קניג.
לקניג מסרו כי הם מדברים בשמו של רומל 'המנצח הגדול מלוב', וברצונם לבקש מקניג שייכנע על מנת למנוע שפיכות דמים נוספת.
הם הפצירו בקניג להיכנע לאיטלקים, הידועים ביחסם הרחמני לשבויים, ולא ליפול בידי הגרמנים.
קניג דחה את ההצעה, בצרפתית.
למשמע הדחייה הזדקפו השליחים והצדיעו לקניג, אותו כינו 'Grandi Soldati'.
על פי עיתון "דבר" השיב קניג למפצירים בו להיכנע "תשובה נמרצת שאינה ראויה לדפוס".
המשורר נתן אלתרמן, שכתב באותם ימים בעיתון "הארץ" טור בשם "רגעים" על ענייני השעה, העלה על נס את האירוע בשירו "תשובתו של הגנרל קניג".
"הכרזתי להם: עמדתכם היא נואשת,
לכן מאת רומל לקניג מוגשת
דרישה אבירית לכניעה של כבוד,
וכי למה תשלו עצמכם בתקוות ?"
אותה משפתיו בבהירות אין כמוה.
וזו התשובה דברי קניג הביעו:
הסיפור הגיע לעיתונים ושם שינה צורה וקיבל חיים משלו.
מתקפת רומל על ביר חכים
לאחר דחיית הצעת הכניעה, הורה רומל לכוחותיו לפתוח במתקפה.
הפיקוד על הכוח הגרמני-איטלקי שתקף את ביר חכים ניתן בידי גנרל קאלמן, מפקד הדיוויזיה הקלה ה-90. הכוח שבפיקודו כלל גם את דיוויזיית טריאסטה האיטלקית ו-3 גדודים מדיוויזיית פאביה.
המתקפה הראשונה, שהונחתה ב-3 ביוני, נבלמה במרחק כ-3 ק"מ מהעמדות הצרפתיות, על ידי אש עזה של הארטילריה הצרפתית, ושדות המוקשים הסבוכים שהקיפו את המתחם המבוצר.
בימים שלאחר מכן הסתפקו הגרמנים בעיקר בהפצצות והפגזות של המתחם, כולל ארטילריה כבדה של תותחי 155 מ"מ ואף 220 מ"מ.
הכוחות התוקפים הוטרדו על ידי כוחות מהבריגדה הממונעת ה-7 הבריטית, שפעלו בסביבה וספגו הפצצות ממטוסי חיל האוויר המדברי הבריטי, אולם עד 7 ביוני הושלמה היערכות כוחות הציר לקראת המתקפה הסופית על ביר חכים.
רומל תיאר מתקפה זו במילים הבאות:
ב-3 ביוני שלח רומל פתק בכתב ידו אל הגנרל קניג: "לחיילי ביר חכים.
המשך ההתנגדות פירושו שפך דם מיותר.
לבסוף יהיה גורלכם כגורל חבריכם הבריטים בגות-אל-אואלב, שהושמדו לפני יומיים.
נפסיק את פעולות האיבה אם תניפו את הדגל הלבן, ותצאו לקראתנו ללא נשק".
להצעה זו הגיב קניג במטר ארטילרי מוגבר.
באותו יום ולמחרת נמשכה המתקפה הארטילרית והאווירית.
נערכו מספר ניסיונות להתקרב לשטח המצודה, אך אלו נהדפו על ידי מגיניה.
ב-5 ביוני נשלח קצין גרמני נוסף לקבל את כניעת מגיני המצודה, אך נדחה כשם שנדחו קודמיו.
ב-6 ביוני נערך ניסיון רציני יותר לכבוש את המצודה.
ב-11:00 נשלחו יחידות ההסתערות של הדיוויזיה הגרמנית ה-90 בתמיכת הפלסים של הגנרל קלימן, להסתער על המצודה דרך שדה המוקשים.
הפלסים הצליחו להגיע עד מרחק של 800 מטרים מהמצודה, ובמשך הלילה הצליחו לחדור במספר נקודות למתחם המבוצר שמעבר לשדה המוקשים החיצוני למצודה, אך נתקלו באש יעילה של מגיני המצודה, שמנעה חדירה למצודה עצמה.
ב-7 ביוני הצליח ה-RAF לסייע במספר גיחות כנגד הכוח התוקף.
באותו הלילה הגיעה השיירה האחרונה למצודה, בטרם הושלם המצור.
צוער בשם בלק יצא מהמצודה, והצליח להעביר את השיירה, באובך כבד, עד לשערי המצודה.
אך מזג האוויר סייע גם לתוקפים.
בחסות האובך הכין רומל את מתקפתו האחרונה.
טנקים, תותחי 88 מילימטר, ואנשי הנדסה קרבית מצוידים היטב פרצו בבוקר 8 ביוני אל מתחמי ההגנה מכל הכיוונים, אך נהדפו שוב ושוב.
רומל עצמו פיקד על המתקפה מצפון, כשהוא נעזר בארטילריה מדויקת שירתה בכינון ישיר אל עבר העמדות.
הלופטוואפה העניק סיוע צמוד, בפשיטה של 42 מפציצי צלילה מסוג שטוקה שפגעו בעמדת הרפואה של החטיבה.
באותו לילה פנה קניג אל אנשיו.
ריצ'י, שבתחילה ביקש להחזיק מעמד עד 7 בחודש, ביקש רק עוד 48 שעות, ועל החטיבה יהיה להחזיק בעמדה רק עד 11 ביוני, ובכך יעניקו לארמייה השמינית את הזמן להתארגן.
בשלב זה עמדה אספקת המים היומית לחייל על שני ליטרים.
טיסת סיוע של ה-RAF, שהצניחה למצודה 170 ליטר מים, לא סייעה, שכן מים אלו שימשו במיוחד לטיפול בפצועים.
דה גול התערב מאחורי הקלעים, והודיע למטה הכללי הבריטי ב-8 ביוני ולאחר מכן שוב ושוב ואף ישירות בפני צ'רצ'יל, כי יש להורות לקניג לסגת ולפרוץ את הכיתור.
גם ב-9 ביוני וב-10 ביוני נמשכה המתקפה, תוך שימוש בארטילריה כבדה, וביחידות קורפוס אפריקה מדיוויזיית השריון ה-15 שהגיעו לתגבר את אנשי הדיוויזיה הקלה ה-90, וכן בתקיפה של מאה שטוקות.
המתקפות לא הצליחו לפרוץ ולהכניע את המגינים, שידעו שנסיגתם תגיע בתוך שעות ספורות, וכמעט וכילו את מלאי התחמושת שנותר להם.
לאחר מתקפה זו, נוצרה הפוגה, כאשר אנשיו של רומל לא ידעו כי מלאי התחמושת במצודה למעשה אזל.
דה גול הצליח להעביר שדר טלגרפי אל קניג, בו כתב: "הגנרל קניג, דע ואמור לחייליך כי צרפת כולה נושאת עיניה אליכם וכי אתם גאוותה".
יום לפני משלוח השדר, בערבו של 10 ביוני כבר סוכם עם הגנרל ריצ'י כי החטיבה הראשונה של צבא צרפת החופשית תיסוג מביר חכים בלילה שבין 10 ו-11 ביוני, וכי כוחות של הארמייה השמינית נשלחו על מנת לחבור אליה לאחר הנסיגה, ועוסקים בהקמת מחנה ובו מחסה ומים לחיילים הנסוגים.
הפריצה אל מחוץ לקווי האויב
בלילה שבין 10 ביוני ו-11 ביוני החל מבצע הפינוי המורכב.
הציוד הכבד הושמד, והגדוד ה-2 של לגיון הזרים נשלח ככוח חלוץ לחבור לחטיבה ה-7 הממונעת הבריטית במרחק של 7 קילומטרים מדרום-מערב למצודה.
פינוי המוקשים על ידי פלסים לקח זמן רב, וכשעה וחצי לאחר מכן הצליחו הפלסים לפרוץ מסדרון שרוחבו 200 מטרים המוביל דרומית מערבית למצודה.
פצצת תאורה גרמנית האירה את כוח החלוץ, והיה חשש כי תוכנית הפריצה תתגלה לגרמנים.
או אז נערכה הערכת מצב נוספת, והוחלט כי כל הכוח המצוי במצודה יפרוץ דרך המסדרון, גם אם זה אינו רחב דיו.
בנסיגה זו אבדו כלים רבים, אך עיקרו של הכוח הצליח להיחלץ.
כוחות חלוץ קטנים השמידו יחידות אויב שנקרו בדרכם של אנשי החטיבה, בלוחמת פנים אל פנים, בה איבדו הפורצים חלק מהמפקדים, שפיקדו על היחידה במשך ימי המצור.
בשעה 4:00 חברו היחידות הראשונות של הצרפתים אל הבריטים במקום הקרוי ג'סר אל אריד, בו הוקם המחנה שנועד לשמש מקום מנוחה והתרעננות לאנשי היחידה.
בשעה 8:00 כבר שהו במקום רוב חיילי החטיבה.
במשך היום אספו פטרולים בריטים חיילים בודדים שנותקו מהיחידה במהלך הפריצה.
באותו הבוקר הורה רומל, שלא הבין כי לוחמי החטיבה הצליחו לפרוץ את הכיתור, על כיבושה של ביר חכים.
במקום נמצאו אך גופותיהם של המתים, וכמה פצועים קשה שלא ניתן היה לצרפם לפריצה.
מתוך 5,500 חיילים שהיו תחת פיקודו של קניג לפני הקרב, הצליחו כ-4,000 לחבור אל הבריטים.
בשדה הקרב נותרו 1,109 קצינים וחיילים, הרוגים, פצועים או נעדרים.
אבדות הכוח התוקף היו כ-3,000 איש.
קרב ביר חכים היה משני בחשיבותו במערכת גזאלה.
לאחר הקרב המשיך רומל את התקדמותו, הביס את כוחות הארמייה השמינית, וכבש את טוברוק.
הסתערותו של רומל מזרחה הסתיימה רק ב-1 ביולי בקרב אל-עלמיין הראשון.
אין לדעת עד כמה סייעה עמידתם של אנשי החטיבה הצרפתית בביר חכים להיערכותה של הארמייה השמינית, ומה היה עולה בגורל מתקפתו של רומל לו היו נכנעים או נסוגים עם תחילת המצור.
עם כל זאת, נתפס הקרב כעמידת גבורה הרואית של חיילי צרפת, שהובסו בצורה כה משפילה ביוני 1940, והשיבו מעט מכבודם.
גם צ'רצ'יל הודה כי "הצרפתים החופשים פונו מביר חכים אחרי קרב מגן נאה מאוד".
לאחר נפילת המצודה נותרו כ-500 שבויים בידי הגרמנים.
רדיו ברלין הודיע כי שבויים אלו (בחלקם לוחמים כהי עור ממושבות צרפת, שנחשבו על ידי הגרמנים ל"תת אדם") אינם חייליו של צבא סדיר, ולפיכך יוצאו להורג.
רק איומו של דה גול, כי בעתיד יוציא להורג את השבויים הגרמנים שיפלו לידיו, הביא להודעה כי חיילי צבא צרפת החופשית יקבלו יחס של חיילי צבא סדיר, וינהגו בהם לפי דיני המלחמה.
מפקד החטיבה, פייר קניג, המשיך בלחימה, ושימש בתפקידים שונים בצבא, ואף כשר ההגנה הצרפתי.
לאחר מותו, בשנת 1984, הכריז עליו פרנסואה מיטראן כ"מרשל של צרפת".
בשנת 1948 שונה שמו של גשר פסי (pont de Passy) בפריז ל"גשר ביר חכים".
במקום גם תחנת מטרו הנקראת "תחנת ביר חכים".
אישים ידועים במערכת ביר חכים
בקרבות ביר חכים לחמו מספר אישים ידועים, שלאחר מכן נשאו במשרות רמות בארצם, או ששמם נודע בשל לחימתם.
פייר קניג – איש לגיון הזרים, שהשתתף בקרב, היה לאחר מכן לשר ההגנה הצרפתי.
סוזן טרוורס הייתה האישה הראשונה ששירתה בלגיון הזרים הצרפתי.
בזמן הקרב שימשה כנהגת, אך גם הייתה מאהבתו של קניג, שלאחר המלחמה, כששימש כשר ההגנה הצרפתי, העניק לה את עיטור "צלב המלחמה".
אדמירל וולטר קואן הבריטי, איש המבצעים המיוחדים, היה אחד החיילים הוותיקים ביותר שלחמו במלחמה.
יליד 1871 הגיע לאזור ביר חכים עם חיילי הגדוד ההודי, לאחר שיחידת הקומנדו שלו התפרקה.
ב-27 במאי נפל בשבי, לאחר שהסתער על טנק איטלקי כשהוא חמוש באקדח בלבד.
הוא שוחרר מהשבי ב-1943 והספיק עוד ללחום במערכה האיטלקית בשנת 1944.
דימיטרי אמילאחוורי הנסיך הגאורגי, איש לגיון הזרים, היה לאחד מסמלי ההתנגדות וצרפת החופשית.
אמילאחווארי נהרג כחצי שנה לאחר קרב ביר חכים, בקרב אל-עלמיין השני.
ב-1955 העניק לו שארל דה גול את אות לגיון הכבוד.
אביגדור מירקין – היה הקצין היהודי הבכיר ביותר בצבא צרפת החופשית.
לאחר קרב ביר חכים נלחם באיטליה ובצרפת.
בנובמבר 1944 נהרג בצרפת לאחר שעלה על מוקש.
קרב בניאס (פניאס) נערך בין שתי הממלכות ההלניסטיות, הממלכה הסלאוקית ומצרים התלמיית, באזור נחל חרמון (בניאס) בשנת 200 לפנה"ס.
הסלאוקים ניצחו בקרב והשיגו את השלטון על קוילה-סוריה.