tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקיבוץ הוקם לראשונה ב-1939, במסגרת מבצעי חומה ומגדל, וננטש.
בשנת 1942 הוקם בשנית על ידי גרעין "חרמונים" שהורכב מילידי הארץ ("צברים"), בוגרי תנועת הנוער "המחנות העולים", ומעולי צ'כיה, אוסטריה וגרמניה.
בשנים שלאחר מכן קלט גרעינים מבוגרי התנועה המאוחדת והנוער העובד.
בעשור הראשון של המדינה לא צלחה דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות.
עקב כך הוחלט לגוון את ענפי המשק וב-1963 הוקם המפעל
"דלתות חמדיה" כקואופרטיב משותף עם פועלים מבית שאן.
המפעל היה מבוסס על הנגרייה של הקיבוץ שהחלה ליצר ואף לייצא דלתות בשנות ה-50 של המאה ה-20. בהמשך הוקם מפעל נוסף, "ענבר חמדיה" שעוסק בייצור מוצרים מפוליאסטר משוריין, לרבות לוחות בידוד, בתי מנורה ומוצרי חימום.
בתקופת המרדפים שבין מלחמת ששת הימים (1967) לבין ספטמבר השחור (1970) סבל הקיבוץ ממספר תקריות, ואף הופגז מספר פעמים.
בשנות ה-2000 סבל הקיבוץ ממשבר כלכלי בעקבות קריסת ענפי החקלאות של המשק.
בפברואר 2006 פנה הקיבוץ לבית המשפט בבקשה להקפאת הליכים, לאחר שהקיבוץ ומפעליו צברו חוב של יותר מ-100 מיליון שקל לכ-200 נושים.
במסגרת הסדר נושים נאלץ למכור את שני המפעלים שלו.
לאחר הסדר הנושים הצליח הקיבוץ להתאושש כלכלית ועבר הפרטה.
סמוך לקיבוץ יוצא אפיק נחל חמדיה מרמת צבאים שבגליל התחתון אל העמק, ומתחבר לתעלה המספקת מים להשקיית השטחים החקלאיים.
כ-3 ק"מ ממזרח לקיבוץ נמצאת שמורת הטבע "שמורת חמדיה" על גדתו המערבית של נהר הירדן.
השמורה, ששטחה כ-550 דונם, כוללת קטע של נפתולי הירדן ומצוקי חוואר הלשון שמעליהם, ובה צמחייה עשירה האופיינית לגדות הנחל ומגוון יונקים ועופות החיים בסבך.
מוחמד "חמודי" בריק הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במ.ס.
כפר יאסיף מליגה ג' גליל תחתון.
מוחמד בריק החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ועם עלייתו לבוגרים עבר לשחק בקבוצות שונות, ועד קיץ 2004 שיחק במכבי כפר כנא.
לאחר מכן עבר למכבי נתניה, עמה עלה ללליגת העל בעונתו הראשונה בקבוצה, ובסך הכל שיחק שנתיים במועדון.
בשנת 2006 עבר לקבוצת בני סכנין, עמה עלה לליגת העל, ולאחר עונה אחת עבר להפועל עכו.
לאחר שנה וחצי בהפועל עכו עבר בריק לקבוצת אחווה עראבה מליגה א', עמה עלה בתום העונה לליגה הלאומית, ובמדיה שיחק עד ספטמבר 2011.
בשנת 2017 חזר בריק לשחק באופן חובבני, וכבש שני שערים בשש הופעות במדי מ.ס.
בקיץ 2019 הצטרף לקבוצת מכבי בני אבו סנאן מליגה ג'.
בחורף 2021 הצטרף לקבוצת מועדון ספורט כפר יאסיף מליגה ג' גליל תחתון.
חמדת ימים היא נקודת יישוב השוכנת בלב שמורת הטבע הר מירון, על פסגת הר בגובה 800 מטר מעל פני הים.
במקום מתגוררת משפחה אחת ויש בה כמה חדרי אירוח, מסעדה ואולם קטן למופעים ולקונצרטים.
הגישה היחידה אל היישוב היא דרך כביש היוצא מהיישוב שפר (בכביש 866).
חמדת ימים שוכנת בלב חורשות מיוערות, ונשקף ממנה נוף רחב הכולל את רצועת היישובים בגליל המערבי, הים התיכון, הרי הגליל העליון, עמק יזרעאל וים כנרת.
היישוב הוקם ב-1954 ונקרא "טירת יעל" על שם הרופאה שהקימה אותו, ד"ר יעל בן דור.
במקום התגוררו עוד שלוש משפחות שניסו להאחז במקום על אף בידודו והיותו קשה לגישה, וללא תשתיות בסיסיות.
הקשיים גרמו לשתי משפחות לעזוב, וד"ר יעל בן דור מכרה את המקום ב-1967 למשפחת תוויאור.
בינתיים הוכר המקום כנחלה משפחתית, נסלל כביש גישה והמשפחה החלה לקיים במקום רסיטלים לפסנתר שנוגנו בידי יצחק תוויאור שהיה אבי המשפחה, ומשכו אליהם נופשים ותיירים שהוקסמו מהשילוב של המקום והמוזיקה.
בתי הנחלה האחרים הושכרו לארוח.
בשנים האחרונות, חובר המקום לרשת החשמל, ובני משפחת תוויאור מקיימים באחד המבנים ערבי מוזיקה בסגנונות שונים.
שמו של המקום נלקח מהמשפט מתפילת העמידה של שחרית של שבת: , ומשמעותו מציינת את מראה שני הימים הנשקפים ממנו: ים כנרת והים התיכון.
חמוטל בן זאב-עפרון (נולדה ב-18 באפריל 1955) היא משוררת, מחזאית ופזמונאית ישראלית.
פעמיים זכו שיריה בתחרות הקדם-אירוויזיון וייצגו את ישראל: ב-1985 עם השיר "עולה עולה" ששר יזהר כהן וב-1995 עם השיר "אמן" ששרה ליאורה.
רבים משיריה הפכו לידועים, כמו השיר "לתת" עם הלחן והביצוע של בעז שרעבי, שנבחר בשנת 1998 על ידי החיילים ל"שיר היובל של גלי צה"ל".
בן זאב נולדה בתל אביב לבתיה, מורה במקצועה, ולמרדכי בן זאב.
עם פתיחת תיאטרון חיפה, שאביה היה ממייסדיו, עברה המשפחה לחיפה.
אחיה הם דורי בן זאב וערן בן זאב.
בן זאב למדה בבית הספר היסודי "מעלה הכרמל" שבו לימדה אמה וב"תיכון חדש" בחיפה.
את שירותה הצבאי עשתה כמורה חיילת.
אחרי הצבא הייתה סטודנטית לאמנות פלסטית במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון.
קיבלה מלגת השתלמות מקרן ישראל-ארצות הברית, וכך למדה עיצוב תלבושות ואביזרים לתיאטרון בניו יורק.
בשנת 1980 כתבה בן זאב את שירה הראשון, "שיר לשירים", ששרו גלי עטרי ולהקת חלב ודבש.
בשנת 1983 כתבה עבור פסטיבל שירי ילדים ה-14 את השיר "ג'ינג'ית" בביצוע ריקי גל.
עבור פסטיגל 1984 כתבה בן זאב את "הולכים לישון" בביצוע יזהר כהן ו"ילדה של כרמל" בביצוע ריקי גל.
עבור פסטיגל 1984 שיצא בחברת סי בי אס כתבה את "פיטר פן" בביצוע יזהר כהן ו"קוסם מארץ עוץ" בביצוע שלישיית מוס.
כל שיריה עד נקודה זו הולחנו על ידי קובי אשרת.
בשנת 1985 כתבה את השיר "יפה הלילה", שהלחין יאיר קלינגר, לאלבומו של דורון מזר.
באותה שנה כתבה לקדם אירוויזיון 1985 את השיר "עולה עולה" בביצוע יזהר כהן, שזכה במקום הראשון וייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון.
בשנת 1989 הוציאו האחיות אופירה ורוית יוספי באלבומן שני שירים שכתבה בן זאב והלחין יורם צדוק: "טיפ טיפ טופ" ו"כל אחד יכול".
בן זאב כתבה לקדם אירוויזיון 1989 את השיר "איך זה קורה", בלחנו של אבנר מיכאל ובביצוע רומי הלחמי.
באותה שנה הוציא אורי פיינמן את השיר שכתבה עבורו, "מביט אל הזמן", בלחנו של רוברט נאור.
בשנת 1990 ביצע אורי פיינמן באלבומו "מלח הארץ" את השיר "יום חדש" למילותיה של בן זאב ולחנו של בועז שרעבי.
בשנת 1991 הוציא אלי לוזון באלבומו "השתיקה" שני שירים שכתבה בן זאב: "סיפור אסור" בלחנו של אריס סאן ו"על הבמה" בלחנו של אלי לוזון.
בהמשך הוציא שמעון לוזון באלבומו "פעם שלי פעם שלו" שני שירים שכתבה והלחין רמי ברזל: "אני שלך" ו-"מדברים אהבה".
בהמשך השנה כתבה לקדם אירוויזיון 1991 את השיר "עולם", בלחנו של יורם צדוק ובביצוע אופירה יוספי.
בהמשך ביצע חיים משה באלבומו "איזו מין אישה" את השיר "את מכשפת אותי" שכתבה בן זאב והלחין ציון שרעבי.
בשנת 1992 הוציא בעז שרעבי את האלבום "בדרך כלל רומנטי" ובו חמישה שירים שכתבה: "בלעדייך", "היה חזק" (שכתבו בן זאב ושרעבי יחד), "ילדה משגעת", "ציפור חופשית" (בסרט "מאחורי הסורגים 2") ו"תפילה".
את כל השירים הלחין בעז שרעבי.
בהמשך כתבה בן זאב לירון חדד לאלבומו "זודיאק" את השיר "לשונות רעות", שהלחין יוני רועה.
בשנת 1993 הוציאו אורנה ומשה דץ באלבומם "אריס משל יווני" שני שירים שכתבה בן זאב והלחין אריס סאן: "אם רוצים" ו"מראה של ילד".
בשנת 1994 כתבה לפסטיגל את השיר "משהו בלב", שהלחין יוני רועה וביצעה לאה לופטין.
בשנת 1995 כתבה לקדם אירוויזיון את השיר "אמן", בלחנו של משה דץ ובביצוע ליאורה, שזכה במקום הראשון וייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון.
בהמשך השנה כתבה עם יורם צדוק עבור הפסטיגל את השיר "לא נוותר", שהלחין צדוק וביצע יגאל בשן.
באותה שנה כתבה לצביקה פיק, שביצע והלחין, את השיר "הכל מעוות".
בשנת 1996 ביצעו אורנה ומשה דץ באלבומם "השישי" חמישה משיריה.
משה דץ הלחין שלושה מתוכם – "אל תוותר לי", "את שנגעת בחיי", ו"מגלה אותך הלילה" – נחום היימן הלחין את "חושבים על אהבה", והשיר "אנה" בוצע בלחן עממי.
ההצגה שכתבה בן זאב, "וגר זאב עם כבש" בבימויו של יאקי מחרז, זכתה בפרס הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1997 וזיכתה את חמוטל בן זאב גם בפרס המחזאית.
ההצגה ייצגה את ישראל בפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים, בטרומסה, נורווגיה.
היא תורגמה על ידי בן זאב לאנגלית, וכן תורגמה לערבית והוצגה בתיאטרון עכו.
על העיבוד ל"נפש טובה" זכתה בן זאב באותו פסטיבל בציון לשבח.
בשנת 1997 גם כתבה שני שירים, "אף פעם" ו"מי אתה", עבור דורון מזר שביצע ואף הלחין.
בשנת 1998 הקליט והלחין יוני רועה לאלבומו "זו אותה הרוח" את השיר "ארץ מדבר" למילותיה של בן זאב.
בשנת 1999 הוציא חיים עמר את האלבום "דרך השמחה והכאב" ובו שלושה שירים שכתבה זאב: "אלייך" (לחן: עממי יווני), "חלומות" (לחן: קלוד מורגן), "לא פה לא שם" (לחן: אנריקו מסיאס).
בהמשך השנה (1999) הוציאו אורנה ומשה דץ באלבום הנושא את שמם שני שירים שכתבה בן זאב: "אני שר לך" (לחן: שמעון בוסקילה) ו"עץ המשאלות" (לחן: יווני).
שלומי שבת הקליט באותה שנה את השיר "בואו נאמין" למילותיה של בן זאב וללחנה של ורדה דיאמנט.
בפסטיבל הזמר העברי בשנת 2001 הגיע שירה, "רוזה ורוז'ה" (לחן: אבי דור), בביצועם של אבי דור ואהרון פררה למקום השלישי.
בשנת 2001 יצא אוסף ראשון משיריה בהוצאת הד ארצי: "אני שר לך".
באותה שנה (2001) כתבה בן זאב שלושה שירים לאלבום "אישה של קרח אישה של אש" שהוציאה המלחינה יעל גרמן.
השירים: "בואי" בביצוע יעל וסתיו גרמן, "ואיך אני" בביצוע ענת קדם, "וכשתמוז יבוא" בביצוע ורד גובר.
בשנת 2002 הוציא יוסי אזולאי אלבום הנושא את שמו ובו שני שירים שכתבה בן זאב: "ארץ אין ברירה" (לחן: יוסי אזולאי) ו"פינה בלב" (לחן: ירון כהן).
בהמשך השנה הוציאה לאה שבת באלבומה "חמניות מול השמש" שניים משיריה של בן זאב: "אישה ילדה" ו"רחמים", בדואט עם שלומי שבת (לחן: שלומי שבת).
ב-2003 כתבה חמוטל בן זאב מחזמר למבוגרים, בעברית ובאנגלית, "גולם", עם מוזיקה של שלמה גרוניך.
המחזמר מבוסס על אגדת הגולם מפראג, והוא עלה בפראג בגרסה האנגלית, בבית הכנסת הספרדי שבמוזיאון היהודי וזכה לשבחים במגזין "ניוזוויק" ובמרץ 2006, כתבה את השיר "מוכרת לי מפעם" עבור דין דין אביב.
בפסטיבל חיפה להצגות ילדים ב-2007 הוצג המחזמר "חלם" בהשתתפות אחיה דורי וערן ואביה מרדכי וזכה בשלושה פרסים: צל"ש למרדכי, פרס השחקנית, וההצגה חביבת הקהל.
בשנת 2007 זכתה במקום הראשון עם שירה "הוא יהיה" ללחן של יורם צדוק בביצוע רותי נבון בפסטיבל שירי הילדים "ילד פלא" בניהולו של אלי ניסמן שהגה ויזם את חידוש מסורת פסטיבלי הילדים המיתולוגיים.
בשנת 2009 כתבה בן זאב את השיר: "תפילה לשלום" (לחן: דורון בועז לוינסון) ואת השיר ביצעו מיטב אמני ישראל שכללו, בין היתר, את אילנית, הראל מויאל, לאה שבת, אלי לוזון, סי היימן ומומי לוי.
השיר נכתב לזכרם של כל הנופלים במערכות ישראל ושל נפגעי הטרור ופעולות האיבה.
בהמשך השנה הוציא גולן אזולאי את האלבום "בדרך אל הלב" ובו שלושה משירי בן זאב: "שינוי" ו"יונתי" (לחן: גולן אזולאי), "מצידי" (חמוטל בן זאב וגולן אזולאי - עממי ספרדי).
באותה שנה (2009) השתתפה בן זאב בפסטיבל "ויוה לאירוויזיון " שיזם ויצר המנהל האומנותי אלי ניסמן שהיה פסטיבל האירוויזיון הראשון בישראל ובמסגרתו בוצעו ארבעה שירים שהיא כתבה ללחנים של שירי אירוויזיון במיוחד לפרוייקט.
העשור השני והעשור השלישי של המאה ה-21
בשנת 2011 הוציא בעז שרעבי את האלבום: "מגע הקסם" ובו שלושה משירי בן זאב: "את יפה" (בעז שרעבי וחמוטל בן זאב - בעז שרעבי), "לכי לדרכך" (לחן: בעז שרעבי וירון בכר) ו"תפילה" (לחן: בעז שרעבי).
בהמשך השנה הוציא דוד אצרף את האלבום: "אנא" ובו 2 שירים שכתבה בן זאב למנגינות טורקיות: "הכל לטובה" ו"חיפשתי".
לפסטיבל ילד פלא 2011, כתבה בן זאב את השיר "עולה זה מעולה" (לחן: אלי ניסמן) בביצוע להקת פרחי אשדוד.
בשנת 2013 כתבה חמוטל בן זאב את הטקסטים והשירים למחזה: "למשל שועל", אשר הוצג בפסטיבל הילדים בחיפה.
ההצגה זכתה בפרס "חביב הילדים" ופרס "התלבושות" למעצב מאור צבר בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
בשנת 2014 כתבה חמוטל בן זאב את המילים למחזה "מה נשמע בממלכת שקמה", בהשתתפות שחקנים בוגרי "הסטודיו למשחק תיאטרון חולון".
את המוזיקה כתב דורי בן זאב, והבימוי נעשה על ידי האח השלישי למשפחה: ערן בן זאב.
בהמשך אותה שנה יצא לאור האוסף השני משיריה: "הביטו אל האור".
בשנת 2015 כתבה בן זאב שני שירים לאלבום "נוגעת" - פרויקט מלחניה של יעל גרמן.
השירים: "הרי את" בביצוע רוני גינוסר ו"מי אתה" בביצוע יעל גרמן.
בשנת 2016 כתבה חמוטל בן זאב לזכרו של הדר גולדין את השיר "עוז וענווה" (לחן: לאה שבת) שבוצע על ידי צוות הדר שכלל את מירי אלוני, דפנה ארמוני, דין דין אביב ולאה שבת.
בשנת 2020 נכתב שיר נוסף לזכרו של הדר גולדין, "איילות במדבר", בעקבות הציור האחרון שצייר הדר גולדין והקדיש אותו לאחותו איילת.
השיר נכתב על ידי בן זאב והולחן בידי רפאל בן נון, שלמד בבית הספר "תיכון חדש" יחד עם שמחה גולדין, אביו של הדר.
בנובמבר 2021 נערך טקס בבית אקי"ם בחדרה ובו הוענקה תעודת "גלגל הזהב" מטעם רוטרי בינלאומי ישראל ונערכה הופעה בהשתתפות בן זאב ושיריה.
ב פסטיבל השיר הבא 2022 בניהולו האומנותי של אלי ניסמן הוענק לבן זאב פרס מפעל חיים ו"השיר שלי" שכתבה לפסטיבל ללחן של נחום היימן, זכה בפרס הראשון.
בן זאב נשואה ומתגוררת בזכרון יעקב.
בתה עו"ד אודליה קדמי היא משנה לראש מועצת זכרון יעקב.
בנה הוא השחקן עונג אפרון.
קרן התרבות אמריקה-ישראל - מלגת השתלמות ללימודי עיצוב תלבושות ואביזרים לתיאטרון - 1980
פרס חולון ע"ש קוגל על ספר השירה: "לפעמים שטן לפעמים מלאך" - 1987
פרס רחל על ספר השירה: "ותוכו רצוף אהבה" - 1990
פרס טשרניחובסקי על ספר השירה: "ציפור באיפור אפור" - 1991
פרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל הצגות חיפה - "וגר זאב עם כבש" - 1997
פרס המחזאית המצטיינת בפסטיבל הצגות ילדים - 1997
ציון לשבח על עיבוד המחזה: "נפש טובה" - פסטיבל הצגות ילדים - 1997
פרס אקו"ם מפעל חיים ע"ש אהוד מנור לשנת 2007
יקירת העיר זכרון יעקב, 2020
תעודת "גלגל הזהב" מטעם רוטרי בינלאומי ישראל, 2021
השקה חגיגית לרגל צאתו לאור של ספרה "לתת מהנשמה ומהלב" 2021
פרס מפעל חיים בפסטיבל השיר הבא 2022
לפעמים שטן לפעמים מלאך (נוצה וקסת, 1987)
ותוכו רצוף אהבה (ירון גולן, 1990)
ציפור באיפור אפור (תמוז, 1992)
אין כמו בבית, ספר ילדים (אביב, 2000)
עוד נשיקה ודי, ספר ילדים (קורטוב, 2009)
לתת מהנשמה ומהלב, שירים וציורים (מילים מדברות, 2020)
אני שר לך - אוסף משירי חמוטל בן זאב - 2001
הביטו אל האור - אוסף כפול שירי חמוטל בן זאב - 2014
קדם אירוויזיון - 1985, השיר: "עולה עולה" בביצוע יזהר כהן.
קדם אירוויזיון - 1989, השיר: "איך זה קורה" בביצוע רומי הלחמי
קדם אירוויזיון - 1991, השיר: "עולם" בביצוע אופירה יוספי.
קדם אירוויזיון - 1995, השיר: "אמן" בביצוע ליאורה.
חמדת הוא רומן זוכה פרס פוליצר לשנת 1987, פרי עטה של הסופרת האמריקאית טוני מוריסון.
הספר דן בצורה נוקבת באהבת אם, ברצח ובדיכוי בתקופת העבדות בארצות הברית ולאחר שחרורם, והוא מבוסס במידה רבה של חירות ספרותית על חייה של השפחה מרגרט גרנר (Garner), שעל אודותיה כתבה מוריסון מאוחר יותר גם אופרה הנושאת את שמה.
בשנת 1998 עובד הרומן לסרט קולנוע באותו שם בכיכובה של אופרה וינפרי.
בסקר שערך הניו יורק טיימס בקרב סופרים ומבקרי ספרות, ואשר התפרסם במאי 2006, נבחר "חמדת" לרומן האמריקאי הטוב ביותר ב-25 השנים שקדמו לסקר.
הספר תורגם לעברית בידי ניצה בן-ארי, וראה אור בשנת 1994 בהוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה.
ספר חמדת ימים הוא ספר העוסק במנהגים והלכות, בעיקר של מועדי ישראל, בספר תוכחות מוסר, על פי הקבלה בכלל וקבלת האר"י בפרט, ופורסם לראשונה בידי הרב ישראל יעקב אלגאזי באיזמיר תצ"א (סביבות 1731).
שאלת זהותו וטיבו של המחבר - האם קדום או מאוחר, והאם היה שבתאי או נאמן למסורת נתונים במחלוקת, ובעקבות כך גם היחס למנהגים הכתובים בספר.
הספר הודפס 54 שנה לאחר מות שבתי צבי.
בתוך הספר הודפסו שירים ובהן אקרוסטיכון "נתן עזתי", וכן מאמרים הידועים בהתייחסותם לשבתאים.
כיום מוסכם על חוקרים מן האקדמיה שמדובר בלקט, רובו ככולו מתוך כתבים קבליים של תלמידי האר"י ומנהגים והלכות שאין מקורם בשבתאות, ממגוון תקופות ומקורות, ותוך השמטת השמות המקוריים.
בעבר היו שסברו, בעקבות היעב"ץ, שכותב הספר עצמו, כולל המנהגים שבו, היה נתן העזתי השבתאי או מחבר שבתאי מאוחר יותר.
חוקר הקבלה ישעיה תשבי טען על סמך דברי ספרים אחרים, מאוחרים יחסית, שהוטמעו בתוך "חמדת הימים", שהספר התחבר על ידי צוות תלמידי חכמים מאיזמיר שהושפעו מהשבתאות.
מלבד היעב"ץ, הבעש"ט, תלמידו רבי יצחק מדרוהוביץ' והרב יהודה פתיה, סברו כי יש בספר מן השבתאות.
חלק מאדמו"רי החסידות סברו כי אפשר ללמוד בספר ואף לנהוג בחלק מן המנהגים שכתובים בו, תוך הסתייגות מחלקים שזוהו במפורש עם שבתאות.
המאמר גרר תגובות רבות לשני הצדדים.
במקביל, בערך באותה שנה, ר' מנחם מנכין פרסם בירושלים את חיבורו "כבוד חכמים", בו ניסה להפריך את עמדתו של ר' יעקב עמדין.
החיבור הוליד ויכוח בינו לבין ר' מרדכי לוריא, שפרסם חוברת בשם "אמת ליעקב" (בתוך מהדורתו לשו"ת הרשב"א חלק שישי, ירושלים תרס"ג/1903), ולאחר שרמ"מ פרסם מהדורה שנייה של ספרו בה השיב על הטענות – פרסם נגדו לוריא חוברת חדשה בשם "מלחמת יעבץ" (ירושלים תרע"ד/1914).
נגד חיבורו של היילפרין כתב גם האדמו"ר ר' חיים אלעזר שפירא ממונקאטש מאמר בשם "משיב מפני הכבוד", שפורסם בספרו "חמשה מאמרות".
לראשונה נדפס הספר באיזמיר בשנים ה'תצ"א–תצ"ב (1731–1732), והמביא לבית הדפוס היה ר' ישראל יעקב אלגאזי מאיזמיר, הכותב שרכש את כתב היד בצפת, בלי ציון שם מחברו.
בהקדמתו לספר הוא משבח אותו ואת גדולת מחברו, ומתאר כיצד הגיע הספר לידיו.
תוך שלושים שנה נדפס שבע פעמים נוספות.
היעב"ץ טען כי מחבר הספר הוא נתן העזתי.
דוד כהנא מראשוני תנועת ההשכלה הסכים עם קביעתו של היעב"ץ בסוף ספרו ('תוי ספרים') 'אבן התועים', וכן צבי גרץ.
בשנת תשי"ד (1954) יצא לאור ספרו של אברהם יערי "תעלומת ספר" (בהוצאת מוסד הרב קוק) ובו ההשערה שהמחבר הוא הדיין בנימין הלוי מתלמידי האר"י, הקודם לשבתאי צבי ולשבתאות.
גרשם שלום חלק על מסקנתו של יערי לזהות את המחבר עם רבי בנימין הלוי ונקט כדעתו של היעב"ץ כי מחבר הספר הוא נתן העזתי.
בכסלו תשס"ט (2008) יצא לאור 'אוצר חמדת ימים' של הרב דוד שלמה קוסובסקי-שחור, המבסס את השערתו של יערי המזהה את המחבר עם רבי בנימין הלוי ובמבוא מורחב לאחת ממהדורות הספר, הרב משה צוריאל כתב תגובה לכל הדעות השוללות את תוכן הספר.
יערי טען כי הפיוט הכלול בספר ובו אקרוסטיכון שמו של נתן העזתי אינו מגוף חיבור הספר המקורי.
ההיסטוריון מאיר בניהו טען שמחבר הספר הוא ככל הנראה הרב ישראל יעקב אלגאזי עצמו.
הרב אלגאזי היה רבו של החיד"א, ואביו של רבי יום טוב אלגאזי, רבה העתידי של ארץ ישראל.
תשבי קבע כי הספר חובר בחלק הראשון של המאה השמונה עשרה, כחלק מהפעילות השבתאית של החוג.
מרבית ממצאיו של תשבי לעניין הספר הם המקובלים כיום בעולם האקדמיה.
בנוסף לתשבי, פרסמו יעקב ברנאי ומאיר בניהו אף הם מאמרים, המצביעים על הזיקה השבתאית של הספר.
לעומתם, טען משה פוגל, כי מחבר הספר השתמש אומנם בקטעי ליטורגיה ותיקוני תשובה שבתאים, אך עשה זאת בשל ערכם ואיכותם, ואין בכך כדי להצביע על שבתאותו.
בנספח למאמרו, ערך פוגל דיון בקשר לדמותו של בעל חמדת ימים, והציע: "במקום לנסות ולהצביע על הדמות ההיסטורית שחיברה-ערכה את חמדת ימים עדיף להסתפק בשרטוט קווים המאפיינים את המחבר".
מתוך כך, הוא הגיע למסקנה כי העבודה על הספר - הן כתיבה והן עריכה של קטעים קדומים שצרף המחבר לספר - ארכה עשרות שנים, משנת 1671 לשנת 1712, והייתה מפעל חייו, אם כי הוא לא הספיק להשלימה.
היו ניסיונות נוספים לזיהוי המחבר, כדלקמן: דוד פרנקל, שסבר כי המחבר הוא ישראל שלמה לינגו.
ההצעה נדחתה על ידי שלום; ישעיה תשבי, שסבר בשנות הארבעים (קודם עריכת מחקריו הנ"ל), כי המחבר הוא ר' חזקיה דה סילוא, מחבר הספר פרי חדש, אך לא המשיך במחקר בשאלה זו; יעקב ברנאי, שהעלה השערה כי המחבר הוא רבי יעקב וילנא, אך נראה כי זנחהּ.
מאיר בניהו, שסבר כי המחבר הוא יעקב אלגזי; והרב יעקב משה טולדנו, שהציע את רבי חייא ב"ר יוסף דיין כמחבר הספר.
כיום, חוקרים באקדמיה ומחוץ לה סבורים שמדובר בלקט ערוך בשינויי לשון מתוך ספרים עתיקים או ישנים יותר, אמנם רובם ככולם לפני השבתאות, ושהמלקט הוא הרב (ישראל) יעקב אלגאזי עצמו, המביא לדפוס והמפרש, שאין ספק שאין בו שבתאות.
ההוכחות לכך הן לשוניות: מטבעות לשון ששונו מהציטוטים המקוריים, ואשר ייחודיים לרב אלגאזי, החוזרים פעמים רבות לאורך הספר, וכן הוכחה מתוך מהדורה מודפסת ראשונה של הספר, שם בתוך ההערות של הרב אלגאזי קיימת הודאה לכאורה, שהוא עצמו מחבר הספר.
עדיין יש מן החוקרים הסבורים שחלק מן המנהגים עצמם והכתוב בספר הוא פרי עטו של הרב אלגאזי או עוזריו, ובכל מקרה שמקורן שבתאי.
הספר הוא בעל חשיבות לתרבות היהודית של היום, שכן הלכות ומנהגים רבים נלקחו ממנו הלכה למעשה.
תוכנו של הספר רצוף במאמרי מוסר והתעוררות על פי דרך הקבלה.
הוא אחד המקורות לחידוש מנהגי החג ט"ו בשבט בדורות האחרונים, והמקור לתיקון ליל שביעי של פסח המקובל בקהילות הספרדים.
בהוצאות החדשות מובאות בתחילת הספר רשימה של עשרות מנהגים שנשתרשו בעקבות ה"חמדת ימים" כאשר הוא המקור היחיד הידוע למנהגים אלו.
השימוש בספר נפוץ ומקובל בעיקר בין חכמי הספרדים, ומנהגים קבליים שונים שמקורם בספר השתרשו בכל קהילות ישראל.
גם בחוגי החסידות לא הייתה תמימות דעים באשר לספר, היו שוללים והיו מזכים.
התנגדות חריפה הובעה בידי אדמו"רי קומרנא בספריהם, וזידיטשוב.
דעה חיובית אודות הספר הביע רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגאון מווילנה, באומרו כי מאחר שהגר"א שיבח מאמר המופיע בספר, אם כן אין לדבר דברי גנאי על הספר.
גם רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא כתב בצוואתו (נדפסה בספרו יסוד ושורש העבודה) ללמוד בספר.
הרב שלמה אלישיב הגדירו כ"אחד מקדושי עליון".
הספר, במהדורה משנת ה'תשס"ג (2003), נפתח בהסכמתו של הרב עובדיה יוסף המצטט את דברי רבי חיים פלאג'י: "לא ייכנס בלבי התלהבות מקדושת שבת ויום טוב, אלא על ידי קריאה בספר התורה הזה".
מאידך, הרב מרדכי אליהו אמר "מאותו יום שקראתי במנחת יהודה על כך, אינני מחזיק בביתי את הספר 'חמדת הימים', למרות שהוא ספר יפה מאד." כן אמר הרב אליהו שרבי יוסף חיים בעל הבן איש חי חיבר את ספרו 'לשון חכמים' בעיקר כדי שלא ישתמשו בספר 'חמדת ימים'.
לעומת זאת, יש הטוענים שהבן איש חי הסכים לספר 'חמדת ימים' והביאו ראיה לכך ממה שמביא בספריו כמה פעמים מדברי הספר.
הרב הבן איש חיכתב בתוך דבריו "ואין לסמוך בדבר זה על ספר חמדת ימים ביום הקדוש הזה (= יום כיפור) שהוא חמדת הימים של כל השנה".
חמה או חמת היא עיר על גדות נהר האורונטס ובירת מחוז חמה בסוריה.
חמה היא העיר הרביעית בגודלה בסוריה אחרי חלב, דמשק וחומס.
מיקומה 213 ק"מ צפונית לבירה דמשק ו-46 ק"מ צפונית לחומס.
אוכלוסייתה נאמדת בכמיליון תושבים, נכון לשנת 2023. חמה היא מרכז חקלאי ותעשייתי חשוב במדינה.
חמה מזוהה עם העיר הקדומה 'חמת', הנזכרת גם במקרא.
היא ידועה גם בשל 17 גלגלי הכפות הממוקמים על נהר האורונטס, אשר יועדו בעבר להשקיית הגנים בעיר, שלפי הסברות נבנו עוד במאה ה-12, ובימינו מהווים בעיקר אטרקציה אסתטית ותיירותית.
ב-2 בפברואר 1982 ביצע צבא סוריה את טבח חמה בהוראת נשיא סוריה חאפז אל-אסד ובפיקוד אחיו הצעיר רפעת אל-אסד, שבמהלכו נטבחו בין 10,000 ל-40,000 אזרחים סורים סונים בניסיון למניעת הפיכה נגד שלטונו הדיקטטורי של אסד.
העיר התיירותית חמה, הפכה מאז הטבח לעיר ענייה, לאחר שמרבית התושבים שנותרו עזבו את העיר, ובמקומם עברו אליה תושבי הכפרים הסמוכים.
היישוב הקדום ביותר התקיים במקום עוד מהתקופה הנאוליתית אך עיקר האזכורים הקדומים הם אודות יישוב גדול ומרכזי בתקופת התנ"ך, המוזכר בשם חֲמָת (לעיתים גם בתור חֲמָת צוֹבָא וחֲמַת רַבָּה).
במאה ה-18 לפנה"ס נכללה בתחום ממלכת קטנה.
במאה ה-14 לפנה"ס היה שטחה מחולק בין קדש שליד נהר הארנת מדרום, תוניפ מצפון וקטנה ממזרח.
בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס הפכה לעיר חתית פורחת, ובתנ"ך היא נזכרת בתקופה זו כבירת מחוז וממלכה חיתית-ארמית, כאמור: .
על פי ספר דברי הימים נכבשה העיר וסופחה לתחומי ממלכת ישראל המאוחדת בידי דוד המלך יחד עם כל ממלכות ארם, ובנו שלמה בנה בה ערי מסכנות (ערים מבוצרות הכוללות מחסני תבואה מלכותיים):
בשנת 853 לפנה"ס השתתפו אנשי העיר בקרב קרקר, שהתנהל בין שלמנאסר השלישי מלך אשור לבין ברית של 12 מלכים מקומיים שקיוו להדוף את התרחבות האימפריה האשורית לכיוון מערב.
אחד המלכים היה אירחולינה מלך חמת.
על פי תיאור הקרב, המופיע על גבי המונולית מכורח, היו ברשותו של מלך חמת 700 מרכבות, 700 פרשים ועשרת אלפים רגלים.
בין המלכים הנוספים שנלחמו בקרב היה גם אחאב מלך ישראל.
לאחר נפילת ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס הוביל יהובידי, המלך האחרון של חמת, מרד אזורי נגד האימפריה האשורית והפסיד במערכה, הוא הוצא להורג באמצעות הפשטת עורו בעודו חי.
כתוצאה מהמרד נכבשה העיר ונהרסה.
חמת הייתה אחת הערים שהאשורים הגלו את כל תושביהן לתחומי ממלכת שומרון.
במקביל הגלו את בני ישראל, תושבי ממלכת שומרון לחמת, כמסופר בספר ישעיהו.
בתקופת כיבושי אלכסנדר מוקדון שונה שמה של העיר לאֶפִּיפַנְיָה, ככל הנראה על שמו של אנטיוכוס אפיפנס.
באותה תקופה נבנתה טירת חמה.
מאוחר יותר עברה העיר לשליטת האימפריה הרומית והקיסרות הביזנטית (פרובינקיה סוריה).
העיר נכבשה בשנת 638 או 639 על ידי הערבים ושמה שונה לחַמָאה (מבצר בערבית).
בשנת 1108 נכבשה העיר בידי הצלבנים במסגרת מסע הצלב של 1101. כעבור 70 שנה, בשנת 1188 נכבשה מחדש בידי צלאח א-דין.
חמה נשארה תחת השלטון המוסלמי מאז ועד עצם היום הזה, תוך שהיא עוברת משליט אחד לשני: תחילה שלטון השושלת האיובית, לאחר מכן תחת שלטון הממלוכים משנת 1299 עד המאה ה-16, אז נכבשה בידי העות'מאנים.
בתום מלחמת העולם הראשונה צורפה סוריה ללבנט תחת שלטון המנדט הצרפתי, עד שנת 1941 שבה קיבלה עצמאות.
בשנת 1982 התרחש בחמה ניסיון הפיכה שנוהל על ידי ארגון האחים המוסלמים.
ניסיון ההפיכה דוכא במהרה ובאכזריות על ידי רפעת אל-אסד, אחיו של נשיא סוריה דאז, חאפז אל-אסד.
במהלך דיכוי המהומות נהרגו על פי הערכות ארגון אמנסטי בין 10,000 ל-25,000 בני אדם, ברובם המכריע אזרחים, ונהרסו או נפגעו חלקים רבים מהעיר העתיקה.
פעולה זו נודעה בעולם בשם "טבח חמה".
במסגרת ההתקוממות נגד משטרו של בשאר אל-אסד נערכו בעיר הפגנות ענק בהשתתפות מאות אלפים, ב-2 ביולי וב-8 ביולי 2011. ב-31 ביולי פרצו לעיר כוחות של הצבא הסורי וגרמו למאות נפגעים.
מחוז חמה הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, משתרע במרכז סוריה.
המחוז מחולק לחמש נפות ובירתו היא העיר חמה.
מוסלמים מהווים 92% ונוצרים 8%
חמדי אל-פאצ'צ'י היה מדינאי עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק בין 1944 ל-1946, והיה בעל תפקיד חשוב בהתגבשות עמדתה העוינת של עיראק כלפי עצמאותה של מדינת ישראל.
אל פאצ'צ'י נולד ב-1886 למשפחת פאצ'צ'י, משפחה סונית בעלת נכסים והשפעה בבגדאד.
הוא ואחיו מוזאחם אל-פאצ'צ'י נטלו חלק פעיל בפוליטיקה העיראקית משנות ה-30. אל-פאצ'צ'י סיים את לימודי המשפטים בבית הספר המלכותי למשפטים באיסטנבול ב-1909, והיה שם פעיל בחוגים ערבים לאומנים.
הוא לימד משפטים בבגדאד בין 1913 ל-1916. במהלך המרד העיראקי כנגד הבריטים ב-1920 נעצר, והוגלה לאי חנג'ה במפרץ הפרסי.
לאחר שחרורו המשיך בקריירה פוליטית.
ב-1925 החל שיתוף פעולה בינו ובין המדינאי העיראקי עבד אל-מושין א-סעדון, ששימש מספר פעמים כראש ממשלה.
פאצ'צ'י שימש כשר לענייני הוקף באחת מממשלותיו בין השנים 1925 ל-1926. לאחר מכן פרש מפוליטיקה וניהל את אחוזותיו הפרטיות.
ב-1935 שב ונבחר לפרלמנט העיראקי אך לא שיחק תפקיד מרכזי.
ב-1941 היה לתקופה קצרה שר הרווחה וב-1943 נבחר לנשיא לשכת המסחר.
בתקופה זו התקרב לנורי סעיד ושימש כשר בממשלתו.
ביוני 1944 פרש נורי סעיד מראשות הממשלה, ואל-פאצ'צ'י מונה במקומו.
נמסר כי סעיד פורש מטעמי בריאות, אך למעשה נבעה הפרישה מיחסיו של נורי סעיד עם העוצר עבד אל-אילה שרצה בראש ממשלה שמרן, כנוע וחלש.
סעיד המשיך לשמור בידיו את השליטה במדיניות החוץ.
אל-פאצ'צ'י המשיך לשמור על הקו הפרו-בריטי שבו נקטה עיראק לאחר דיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני ב-1941, אך זאת על אף שהיה אנטי-בריטי ולאומן ימני שמרן..
בתקופה זו נטה אל-פאצ'צ'י לשיתוף פעולה עם סעודיה ומצרים במסגרת הליגה הערבית, שנוסדה בשנת 1945. במסגרת זו תמרן את מדיניותה של עיראק כך שתימנע מלחצי המלך עבדאללה, שניסה להביא לאיחוד של סוריה, עיראק ועבר הירדן תחת שלטונו.
במקביל נאלץ להתמודד עם נורי סעיד שניהל מדיניות עצמאית וחשאית שמטרתה לקרב את עיראק לטורקיה.
כן ניהלה ממשלתו מאבק מזוין כנגד מרידה כורדית, בראשות המולא מוסטפא ברזאני.
המרד דוכא לאחר שצבא עיראק, שב-1941 לחם כנגד הבריטים, קיבל סיוע מן הצבא הבריטי.
אל-פאצ'צ'י היה תקיף בעמדתו כנגד הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, ובשנת 1945, הגיב לנאומו של הנשיא הארי טרומן בו הביע טרומן תמיכה בהקמת מדינה יהודית בה יתקבצו הפליטים היהודים מן השואה כי: "פלסטין היא מדינה ערבית ותישאר כך לנצח, על אף כל המאמצים הציוניים.
בעיית פלסטין צריכה להיפתר במזרח התיכון, ולארצות הברית ולכל ארץ אחרת אין את הזכות להתערב." כן חזה כי הקמתה של מדינת ישראל תהיה מלווה בהקמת צבא בן 300,000 חיילים, ולו חיל אוויר חזק, שיהווה כוח ממשי באזור, וכי לו היה יודע טרומן עובדות אלו, לא היה תומך בציונים.
ביוני 1946 עמד בראש המשלחת העיראקית לוועידת מועצת הליגה הערבית בבלודאן שבסוריה, שנועדה להתמודד עם החלטות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנוגע לארץ ישראל.
בראשותו, החליטה הוועדה כי אם יוצאו החלטות הוועדה לפועל, יחרימו מדינות ערב את בריטניה וארצות הברית בחרם תרבותי וכלכלי.
ב-1948, כאשר מלחמת העצמאות התנהלה, והכרזתה של מדינה יהודית בארץ ישראל נראתה קרובה, התמנה פאצ'צ'י לשר החוץ בממשלתו של מוחמד א-סדר.
פאצ'צ'י נקט בקו תקיף המתנגד להחלטת החלוקה, אך ב-28 במרץ מת במפתיע מהתקף לב.
חמודי היא סדרת רצועות קומיקס מאת אמנית הקומיקס והעיתונאית דניאלה לונדון דקל שהתפרסמה במקור במוסף "הארץ" בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ולאחר מכן יצאה לאור בשני ספרים שהורכבו מהרצועות הטובות ביותר שפורסמו בעיתון.
הספרים שפורסמו הם "חמודי" ו"תעשי לי אווירון", כשהאחרון בהם יצא בשנת 2006. "שירותי בריאות כללית" רכשה את הזכויות לדמותו של חמודי כדי שישמש כפרזנטור שלה ב-2004.
את המדור התחילה לכתוב ולצייר לונדון-דקל בתחילת המאה ה-21 כדי לפרוק את רגשותיה לאחר שילדה את בנה הבכור.
את דמותו של חמודי היא ציירה בתחילה כדי ליצור דמות ילד בלי ייחוד מסוים, אלא רק את הקווים שמאפיינים את כל הילדים באשר הם ילדים.
ברצועות הקומיקס הראשונות ניסתה להעביר את קשיי היומיום של הורים לילדים קטנים דרך נקודת מבט הומוריסטית.
לדוגמה, אחת מרצועות הקומיקס שפורסמו גם בספר "תעשי לי אווירון" מתארת את אי ההבנה של המחשבה של הילד על ידי אמו.
האמא רואה על השולחן שתי מברשות שיניים וקופסה שנראים לה כמו בלגן.
היא לוקחת אותם למקומם כדי לסדר, אך כשהילד רואה שהחפצים שסידר על השולחן נעלמו, הוא מתרגז ושואל: "איפה הרכבת שלי?".
קומיקס זה הוא בעצם ניסיון הומוריסטי לבטא את הקשיים שבהבנת צורת החשיבה של ילד קטן, שנוהג לתת להרבה דברים חשיבות דמיונית.
הרצועות הראשונות פורסמו במוסף "הארץ" כמדור שבועי", ולאחר שהצליחו מאוד יצאו לאור כשני ספרים ששניהם היו לרבי מכר.
הסיפורים עוסקים במערכת היחסים שבין ילד קטן (ששמו "חמודי", כשם הסדרה) לאמו, ומתארות סיטואציות רבות ביחסים אלה במבט הומוריסטי.
בהמשך הצטרפה לעלילונים גם אחותו הקטנה של חמודי, "פיצי" (הדמות, בניגוד לאחיה הבכור, טרם למדה לדבר שוטף).
אין המשכים בין הרצועות, אך הן כולן עוסקות בחיים של הילד הקטן, חמודי.
הדמויות לא ייחודיות בכוונה, כפי שהסבירה לונדון-דקל, "חמודי, גיבור הטור, הוא ילד, אבל לא ילד מסוים ולא ילד מיוחד.
דמותו עוצבה כניסיון לדלות ולאפיין את המכנה המשותף של כל הילדים באשר הם".
למעשה, הדמויות נועדו לתאר סיטואציות שקורות בהרבה מאוד מקומות ולכן הדמויות הן לא ספציפיות אלא מייצגות את ה"סטריאוטיפ" לאם ממוצעת וילד ממוצע.
הציורים של חמודי מצוירים בסגנונה הרגיל של לונדון-דקל.
הדמויות מצוירות בפשטות המינימלית ביותר: רק כמה קווים, ללא תווי פנים, אך ניתן לזהות את הדמויות על פי חוסר ייחודן, למשל, חמודי הוא קרח, האמא מתולתלת ובלונדינית, פיצי היא תינוקת.
הקווים הם דקים ומצוירים במהירות בסגנון הדומה לסקיצה.
לעומת הדמויות, הרקע הוא לרוב ריאליסטי יחסית, אך לא תמיד צבוע.
הציורים של חמודי הפכו אייקונים לאחר יציאת הספר של "חמודי" ואפילו יותר כאשר שירותי בריאות כללית קנו את זכויות הפרסום של הדמות כך שהיום דמותו של חמודי מאוד מזוהה עם הציור שלו.
כמעט כל אדם בישראל מכיר את הדמות שלו, שמצוירת כילד קטן בעל ראש גדול וגוף קטן.
לרוב הוא אינו לובש חולצה ומכנסיו אדומים וקצרים.
בכריכת הספר הראשון, "חמודי", הוא נראה יושב בעגלה בערך בגיל שנתיים, ואילו בספר השני, "תעשי לי אווירון" הוא כבר גדול יותר - גופו גדול יותר, עיניו קטנות יותר והוא גבוה יותר.חמודי הופיע במופע חבורת תריג בין הזמנים
הספרים התקבלו עם ביקורות חיוביות מאוד גם בעיתון וגם תחת הוצאת כתר.
שהם סמיט כתבה על חמודי כי "מתחשק פשוט לתלוש מן הנייר ולגפף, ולנשק ולצעוק: נכון שהוא חמוד?".
אמיר בן דויד מהשבועון "Time Out תל אביב" כתב על הספר ש"מי שירצה בעתיד לדעת איך נראו חייהם של הורים צעירים וילדיהם בתחילת המאה ה-21 ימצא אוצר בלום בריבועי ´חמודי´".
שלומית גלבוע מ"ידיעות אחרונות" כתבה על הספר "קחו לדוגמה את העיניים.
לפעמים הן כדורי שמחה, לפעמים טיפת בכי, עיגולי תימהון, חריצי זעם ועוד אלף אפשרויות אחרות...
חמדי סליחי (באלבנית: Hamdi Salihi; נולד ב-19 בינואר 1984) הוא כדורגלן עבר אלבני ששיחק בעמדת החלוץ.
סליחי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ולאזניה שקודרה.
בעונת עלה לקבוצה הבוגרת אך שיחק רק בשני משחקים.
בעונת הבקיע סליחי 14 שערים ב-33 משחקים.
בעונתו השלישית במועדון הוא שיחק ב-20 משחקים וכבש 16 שערים.
בשנת עבר לקבוצת פאניוניוס היוונית, אך מיעט לשחק ובעיקר עלה כמחליף ולאחר חצי עונה חזר למולדתו וחתם בקבוצת קיי אף טירנה.
בעונתו הראשונה זכה עם המועדון בגביע האלבני והוכתר למלך השערים של הליגה לאחר שכבש 29 שערים.
בחלון ההעברות בינואר 2007 עבר סליחי לקבוצת ריד האוסטרית.
בעונתו הראשונה במועדון כבש שישה שערים וסיים עם המועדון במקום השני בליגה.
סליחי גם הבקיע שני שערים במוקדמות גביע אופ"א נגד נפטצ'י באקו, כאשר השער השני היה שער שהעלה את ריד לשלב הבא.
בעונת , הבקיע סליחי 12 שערים וסיים במקום הרביעי בטבלת מלכי השערים, כאשר קבוצתו סיימה במקום השביעי בטבלה.
ב-31 באוגוסט 2009 חתם סליחי בראפיד וינה לשלוש שנים.
במשחקו הראשון במועדון סליחי נכנס למשחק כמחליף במחצית שנייה, וכבש בדקה 83 את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד רד בול זלצבורג.
את עונתו הראשונה במועדון סיים סליחי עם 17 שערים (2 במדי ריד).
סליחי סייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי ובהשגת כרטיס למוקדמות הליגה האירופית.
ב-3 בנובמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה עבור ראפיד וינה, נגד צסק"א סופיה בליגה האירופית.
ב-20 בנובמבר 2010 הבקיע רביעייה בניצחון 0-5 על לאסק לינץ.
ב-2 בפברואר 2012 חתם סליחי בדי.סי.
ב-3 בפברואר 2013 חתם בג'יאנגסו סיינטי הסינית.
ב-26 בפברואר הבקיע את השער הראשון שלו בהופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-1 נגד סיאול בשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית.
ב-3 במרץ זכה סליחי עם הקבוצה בסופר קאפ הסיני לאחר ניצחון 1-2 נגד גואנגג'ואו אוורגראנד.
ב-31 בינואר 2014 הגיע סליחי לישראל, ולאחר יומיים חתם בהפועל עכו.
ב-10 בפברואר 2014 ערך את הופעת הבכורה בליגת העל, בניצחון 1-2 נגד הפועל תל אביב.
ב-15 בפברואר 2014 הבקיע צמד בניצחון 3-4 נגד הפועל רמת השרון.
ב-1 במרץ 2014 הבקיע סליחי שער במספרת בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה.
ב-2 בפברואר 2015 חתם בהפועל חיפה עד סוף העונה.
שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-3 לבית"ר ירושלים.
סליחי סייע לקבוצה להישאר בליגת העל, לאחר שבמחזורי הסיום כבש צמד בניצחון 2-3 על הפועל פתח תקווה וצמד בניצחון 1-2 על הפועל רעננה.
ביולי חתם למספר שבועות בסקנדרבו קורצ'ה האלבנית על מנת לעזור לקבוצה במשחקי מוקדמות ליגת האלופות.
כבר במשחק הראשון שלו בקבוצה כבש צמד בדרך לניצחון 1-4 נגד קרוסדרס הצפון אירית.
בעונתו הראשונה סייע לקבוצה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית, ולזכות באליפות.
ב-30 ביוני 2017 חתם בוינר נוישטאדט האוסטרית.
מאז שנת 2006 משחק סליחי בנבחרת אלבניה.
ב-23 באוגוסט 2007 הבקיע סליחי את השער הראשון שלו במדי הנבחרת, בניצחון 0-3 נגד .
חמדי אל-חרבאווי הוא כדורגלן עבר תוניסאי ששיחק בעמדת החלוץ.
אל-חרבאווי התחיל את הקריירה שלו באספראנסה דה תוניס, ולאחר 5 שנים עבר למוסקרון.
במוסקרון הוא מיעט לשחק ואת שתי העונות לאחר מכן העביר בליגה השלישית בבלגיה.
לאחר שתי עונות מוצלחות הוא חתם בלוון, אז בליגה השנייה.
בלובן הוא הפך לשחקן מפתח, ובעונתו הראשונה כבש 25 שערים וסיים את העונה כמלך השערים של הליגה, ואף עלה עם הקבוצה לליגת העל הבלגית.
לקראת עונת חתם בלוקרן, ובעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע הבלגי כאשר הבקיע את שער הניצחון בגמר נגד קורטרייק.
בשנתיים הראשונות במועדון כבש אל-חרבאווי 12 שערים בכל עונה, ובעונת כבש 22 שערי ליגה.
במאי 2016 חתם באודינזה האיטלקית, לאחר שלושה חודשים ללא הופעה במועדון חזר לבלגיה וחתם באנדרלכט.
ב-27 במאי 2012 כבש את צמד הבכורה שלו במדי נבחרת תוניסיה, בניצחון 5–1 על , ואף היה שיחק הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2013.
חמדין עבד אל-עאטי עבד אל-מקצוד סבאחי הוא פוליטיקאי מצרי, עיתונאי ומחזאי, המכהן כמנהיג תנועת הזרם העממי המצרי.
במשך שנים היה פעיל האופוזיציה המצרית, עוד בתקופת הנשיא אנוור סאדאת ובתקופת חוסני מובארכ.
סבאחי ישב במאסר 17 פעמים ושוחרר לאחר פרוץ המהפכה המצרית והיה תומך נלהב שלה.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2012 היה מועמד לתפקיד נשיא מצרים וסיים במקום השלישי עם 21.5 אחוזי תמיכה.
בעת הבחירות לנשיאות מצרים ב-2014 הוכרז שוב כמועמד לתפקיד הנשיא.
כדמות אופוזיציה נודעת, חמדין מזוהה עם זרם הנאצריזם והיה ממייסדי מפלגת הקארמה הנאצריסטית בשנת 1996. הוא ידוע כסוציאליסט ותומך מעמד הפועלים.
ידוע גם כמתנגד חריף לישראל ומגדירהּ כ"אויב הציוני".
סבאחי נולד בבאלטים בנפת כאפר אל-שייח' שבמצרים.
הוא גדל במשפחת דייגים והתקבל ללימודים אקדמאיים באוניברסיטת קהיר ב-1975 בה למד במגמת תקשורת והיה לעורך הראשי של ביטאון האוניברסיטה.
יחד עם מספר מחבריו ייסד את מועדון המחשבה הנאצריסטי שהקים כמה סניפים באוניברסיטאות שונות במצרים.
המועדון הוקם אז כתגובה לפעולותיו של הנשיא סאדאת נגד מעשיו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר.
ב-1976 היה סבאחי לנשיא מועצת הסטודנטים באוניברסיטת קהיר והיה לנשיא האיגוד הכללי של הסטודנטים המצריים עד 1977.
סבאחי החל להתפרסם לאחר שבשנת 1977 נפגש עם הנשיא אנוור סאדאת במסגרת עימותים טלוויזיוניים בהן תקף את מדיניותו הכלכלית של סאדאת'.
כמו כן תקף את כוונותיו של הנשיא המצרי לחתום על הסכם שלום עם ישראל, בעוד הפלסטינים נותרים כפליטים ללא קורת גג.
בשל אותם עימותים סבאחי גורש מעבודה בתחום התקשורת שכולה הייתה בידי המדינה.
בעת ההפגנות נגד הסכם השלום עם ישראל, בספטמבר 1981, סבאחי היה חבר התנועה האופוזיציונית הצעיר ביותר שהושם במאסר.
יחד עם 1,500 אחרים הוא נלקח למאסר אך שוחרר כעבור זמן קצר.
לאחר שנטל חלק בהקמת תנועה למען חופש הדיבור הוא נאסר שוב והואשם בקשירת קשר לארגון מהפכה.
בשנת 1991 נאסר שוב לאחר שנאם בפני סטודנטים מצריים באוניברסיטת קהיר והביע מורת רוחו על המעורבות האמריקאית בעיראק.
סבאחי סייע להקים את המפלגה הנאצריסטית הדמוקרטית בשנת 1992 ובראשה עמד דיע אל-דין דאוד והיה מחברי התנועה הלאומנית המצרית ב-1993 שיצאו לבקר את נציגי הפלסטינים בלבנון.
סבאחי ידוע כתומך נלהב בהתנגדות המצרית והלבנונית מאז שנות ה-70, באותה שנה סבאחי ניצל מניסיון התנקשות בחייו.
בשנת 1995 ניסה להתמודד לראשונה בבחירות לפרלמנט, אך הפסיד.
ב-1997 נעצר שוב לאחר שהפגין נגד חוק שהעבירה ממשלת מובארכ ובו אסרה על חקלאים להחזיק בבעלות על קרקע.
בשנת 1998 הקים סבאחי את תנועת אל-קארמה, אך זו לא זכתה להכרה מוועדת המפלגות הפוליטיות הממשלתית.
בשנת 2000 סבאחי היה לחבר פרלמנט, לאחר שרץ כמועמד עצמאי.
בשנת 2003 הוא נעצר שוב לאחר שהוביל הפגנות נגד התרת השימוש בתעלת סואץ לארצות הברית, על מנת שתעביר כוחותיה לקראת מלחמת עיראק.
הוא היה חבר הפרלמנט הראשון שנלקח למעצר בעודו בתפקיד.
שנה לאחר מכן הוביל סבאחי את הקמת "התנועה המצרית לשינוי" (הידועה כתנועת "כפאייה"), שהתנגדה נמרצות להמשך שלטונו של מובארכ והאפשרות להעברת הנשיאות לידי גמאל מובארכ.
ב-2006 הכריז על עצמו כתומך בהתנגדות הלבנונית נגד ישראל וב-2008 הוא יצא לרצועת עזה ניסיון לסייע להקלת המצור על הרצועה.
בעת ביקורו ברצועה נפגש עם בכירים פלסטיניים מתנועת חמאס והביע תמיכה בתנועה.
ב-2009 התפטר מכל תפקידיו בתנועת אל-קארמה תוך שהוא מביע כוונתו לרוץ לנשיאות.
ב-2010 הקים את האיחוד הלאומי לשינוי, בשיתוף פעולה עם מוחמד אל-בראדעי ופעיל האופוזיציה איימן נור.
ב-2011 סבאחי הצטרף למפגינים ונטל חלק פעיל בהפגנות כנגד משטר מובארכ.
לאחר נפלית המשטר, סבאחי העניק שורת נאומים והרצאות לאוניברסיטאות במצרים וכן נטל חלק בהפגנות כנגד המשטר הצבאי שכונן לאחר נפילת מובארכ.
באוגוסט 2011 הפגין מול שגרירות ישראל בקהיר.
ב-2012 היה מועמד לנשיאות מצרים אך סיים במקום השלישי בבחירות.
בפברואר 2014 הודיע שהחליט להתמודד בבחירות לנשיאות, אך יתייעץ עם שותפיו לפני שתתקבל החלטה סופית.
לבסוף, יום לפני סגירת ההרשמה, ב-19 באפריל 2014, הגיש באופן רשמי את מועמדותו לוועדת הבחירות העליונה.
הוא הצליח לאסוף 30,000 חתימות, לעומת ה-25,000 שנדרשו לאישור המועמדות.
חמדה נוֹפֶך-מוֹזֶס (8 בפברואר 1908, איסטנבול – 28 בינואר 1989, תל אביב) הייתה עיתונאית ועורכת דין ישראלית ממשפחת מוזס, פעילה בארגונים לקידום זכויות נשים והעורכת-המייסדת של מגזין "לאשה".
חמדה נופך-מוזס נולדה ב-1910 באיסטנבול בירת האימפריה העות'מאנית, בת למרים לבית שפרנוב ויצחק נופך.
אמה הד"ר מרים נופך הייתה רופאת העיניים, הראשונה בתל אביב., אביה היה משפטן, שהיה לימים מראשוני השופטים היהודים בארץ ישראל המנדטורית, שופט השלום העברי הראשון ביפו, והוא שהנהיג את השפה העברית במשפט והוציא פסקי דין בעברית.
סבהּ יהודה זאב נופך (אבי-אביה) היה מורה ועסקן ציבור יהודי-רוסי מתומכי הציונות ותחיית השפה העברית.
דודהּ ישראל קפלן (גיסו של אביה) היה מחנך עברי ועסקן ציבור ברוסיה ובארץ ישראל.
בשנת 1913 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב הקטנה.
נופך-מוזס סיימה את לימודיה בגימנסיה העברית "הרצליה", ולאחר מכן השלימה לימודי משפטים באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ.
נופך-מוזס מילאה שורת תפקידים בארגונים שונים:
חברת הוועד של איגוד נשים אקדמאיות בישראל.
חברת ההנהלה הארצית של התאחדות נשים לשווי זכויות.
חברת מועצת המפלגה הפרוגרסיבית בישראל.
חברת הנשיאות של הפדרציה הבינלאומית של נשים עורכות דין .
היא ייצגה את ישראל בקונגרסים בינלאומיים, בהם של הברית הבינלאומית של נשים, האיגוד הבינלאומי של נשים אקדמאיות והפדרציה הבינלאומית של עורכות דין.
ב-1965 הייתה מועמדת רשימת גח"ל לכנסת.
ב-1987/88 נבחרה (יחד עם השופט מיכה לינדנשטראוס וסטף ורטהיימר) לאשת המופת על ידי ליונס ישראל.
נופך-מוזס נישאה לעורך הדין ראובן מוזס, בנו של יהודה מוזס, מו"ל העיתון "ידיעות אחרונות", ולזוג נולדו שני בנים: יצחק ושמואל אהרון.
יצחק הוסיף לשם משפחתו את שם משפחת אמו "נופך", לבקשתה, מאחר שלאביה, השופט יצחק נופך, לא היו בנים, והיא ביקשה להנציח את שם המשפחה בדרך זו.
חמדה נופך-מוזס נפטרה ב-1989, בגיל 81, והובאה לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ב-1947 ייסדה נופך-מוזס את השבועון "לאשה" והייתה העורכת הראשית שלו.
בנוסף לתפקידה זה הייתה בעלת הטור "בסבך המשפט", שבו ניסתה להוביל לשינויים חקיקתיים וחברתיים.
ב-1949 יזמה את תחרות מלכת היופי והייתה במשך שנים רבות הרוח החיה מאחורי מפעל זה.
ב-1990, לאחר מותה, מונתה מרים נופך-מוזס (אשתו של בנה יצחק) למנכ"ל השבועון.
חמדה נופך-מוזס, בסבך המשפט, תל אביב: לאשה, תשכ"ז.
חֲמוּטַל בַּת־יִרְמְיָהוּ הייתה דמות מקראית, אשת יאשיהו ואמם של יהואחז וצדקיהו, מלכי יהודה בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
היא ילדה ליאשיהו את יהואחז וצדקיהו.
דעת מקרא מזהה את חמוטל עם הלביאה שבנבואת יחזקאל, ועפ"י זיהוי זה, חמוטל הייתה מעורבת במינויים של בניה למלכים, כי הייתה חברה מרכזית ב"עם הארץ" (גוף שייצג את גדולי המלכות).
מסיפור גלות יהויכין בספר מלכים, ניתן ללמוד כי היה קיים הרמון נשים בזמנו.
חמוטל בת ירמיהו, הנזכרת בו לצד זבודה בת פדיה, אם יהויקים, מרמזת כי ליאשיהו היו כמה נשים.
חמוטל קשרה קשרים עם גוף הנקרא "עם הארץ", כדי להמליך את בנה יהואחז.
נראה כי ניצלה את מוצאה של זבודה בת פדיה, אשר לא הגיעה משבט יהודה אלא הייתה מזוהה עם שבטי הצפון.
יש הסוברים כי שיקוליה היו אישיים וזאת כדי לזכות בתואר "גבירה", באמצעות המלכת בנה.
אך לאחר זמן מה יהואחז הודח והוגלה למצרים בידי פרעה-נכה ואת מקומה תפסו זבודה, אשר בנה הומלך תחתיו, ונחשתא בת אלנתן.
הכתוב בספר יחזקאל מרמז כי חמוטל הייתה מעורבת בהמלכתו של צדקיהו, בנה הצעיר, במקום יהויכין.
ייתכן שלאחר המלכתו של צדקיהו, שבה חמוטל למעמדה הגבוה עם הגלייתה של נחושתא.
לאחר 11 שנים הוגלתה גם חמוטל לבבל.
ייתכן כי בניו של יאשיהו משתי נשותיו אלו מייצגים שתי תפישות מדיניות: הפרו-בבלית, אותה מייצג יהואחז בנה של חמוטל בת ירמיה, שהודח על ידי פרעה נכה.
ותפישה פרו-מצרית, אותה מייצג יהויקים בן זבודה שהומלך על ידו.
ייתכן כי זאת הסיבה לבחירתו של נבוכדנצר בצדקיהו.
זיהוי דמותה במשל הלביאה בספר יחזקאל
במשל הלביאה וגורי הכפירים המופיע בספר יחזקאל, נמשלה הלביאה לחמוטל בת ירמיהו אם שני המלכים, וכך גם רש"י בפירושו: "מה אמך לביא - כמה הייתה חשובה אמך אתה צדקיהו שנמשלה ללביאה".
אומנם מחמוטל יצאו שני מלכים, אך יש הסוברים כי אין לראות בה את זו שמשחה אותם למלכות.
יהואחז הומלך על ידי גוף שנקרא "עם הארץ" וצדקיהו הומלך על ידי מלך בבל לאחר שיהויכין הוגלה.
מנגד, יש הטוענים שהלביאה במשל מייצגת את בית המלוכה ואין לייחס לה דמות מסוימת.
זאת ועוד, ליאשיהו היו מספר נשים והן ילדו לו מספר ילדים.
לדעת גרשון ברין, ספר יחזקאל השתמש ביצירה עתיקה יותר כאשר הוא עורך בה כמה שינויים למטרתו.
חמודה איש-שלום (לאחר נישואיה "מר חיים" 1921–2010) הייתה מנהיגת ארגון האחים והאחיות, פעילה למען זכויות העובד בהסתדרות העובדים, חברת הנהלת ארגון האחיות הבינלאומי (ICN), יו"ר ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, חברה בוועדת מבקר ההסתדרות, ובעלת אות 'יקירת ההסתדרות'.
חמודה איש-שלום נולדה ב-1921 בירושלים, דור רביעי לבני ירושלים.
בתם הבכורה של אסתר (לבית רבינוביץ) ומרדכי איש-שלום.
אמה, אסתר רבינוביץ, הייתה בין הגננות הראשונות בירושלים, בוגרת הקורס הראשון בבית הספר לגננות, 1912 ועבדה בגן העברי הראשון של הגננת חסיה סוקניק.
בהיות אביה מנהל הסניף העיקרי של חברת הפניקס, וינה בישראל שמושבו בתל אביב, עברה המשפחה מירושלים לתל אביב בשנת 1922, שם למדה בבית הספר היסודי 'גאולה', למדה נגינה ובלט אצל רינה הורנזטיין, והייתה פעילה בתנועת הצופים שבט 'קהילה'.
לימודי התיכון היו בגימנסיה 'הרצליה', מחזור כ"ז, תחת ניהולם של הא' מוסינזון ובוגרשוב, יחד עם חבריה לובה אליאב, הסופר משה שמיר, מנהל בית הספר - שמואל שמעוני, השחקנית בתיה לנצט ואחרים.
בין המורים היו ד"ר ברוך בן-יהודה, דוד שמעוני ודבורה סירני.
במסגרת לימודי התיכון, בגיל 15, השתייכה, כמו רבים מחבריה, לארגון 'ההגנה'.
ההכשרה כללה קורס איתות, קורס קשר, עזרה ראשונה וקורס חברוֹת.
התפקיד המעשי כלל החבאת נשק על גופן של הנערות, וליווי בחורים שעסקו בסיורי אבטחה במקומות הבילוי וריכוז ציבור.
המשך לימודיה היה בבית הספר לאחיות 'הדסה', על הר הצופים, בשנים 1940–1943, בניהולה של הגב' שולמית קנטור.
הלימודים היו בתנאי פנימייה, וניסיון העבודה נעשה במחלקות בית החולים.
לאחר זמן הוכשרה בקורס על בסיסי בן שנתיים לאחות בריאות הציבור.
בשנת 1945 נפטרה אחותה הצעירה והיחידה, תחיה איש-שלום, לאחר מחלה חשוכת מרפא.
בשנת 1946 נישאה לבעלה אברהם מר-חיים, איתו חיה 55 שנים, עד לפטירתו, ולהם בן ובת.
בימי מלחמת העצמאות עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
נפטרה בי"ז באייר תש"ע (2021) ונטמנה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
עם הכשרתה כאחות בריאות הציבור, עבדה חמודה איש-שלום בכפר סלמה ושכונת מנשייה, על גבול ת"א ויפו.
בגבור העלייה, לאחר קום המדינה, עיקר העיסוק היה בהנחיית האוכלוסייה שזה עתה הגיעה לארץ בגידול ילדים, שמירת תברואה, תזונה נכונה והגשת עזרה סוציאלית והומניטרית.
איש-שלום הוזמנה בשנת 1956 לעמוד בראש ארגון האחיות בת"א, במועצת פועלי ת"א.
שמונה שנים נשאה את תפקידה זה, שכלל טיפול בצד המקצועי של הסיעוד, בדאגה לתשלום משכורות לאחיות, דאגה לתנאי עבודה ראויים, קשר עם בתי החולים הציבוריים והפרטיים (אסותא, בי"ח ליכטנשטטר/רעות, בי"ח עין-גדי", ואחרים) במרחב העירוני.
התפקיד כלל טיפול בנושאי תרבות והשכלה: ארגון ימי עיון, סמינרים בני שבוע ימים (באוהלו, בית יציב, ובמקומות אחרים), קורסי לימוד והדרכה, לימודי תעודה כמו לימודי פסיכולוגיה, סוציולוגיה באוניברסיטה באבו כביר (טרם הועברה לרמת אביב, ולפני הכשרה אקדמאית למקצוע הסיעוד) והשתלמויות מקצועיות.
באוקטובר 1965 נבחרה לתפקיד מזכ"ל הארגון הארצי של האחיות, והתחילה לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות כמזכ"ל הארגון עד לשנת 1974. העבודה הייתה עם מזכירות פעילה בעלת מבנה פוליטי, נציגי המפלגות השונות.
בתקופה זו שונה שם הארגון, ראשית ל'איגוד', ואחר כך ל'הסתדרות האחים והאחיות', שמנתה 16,000 אחיות.
הסתדרות האחים והאחיות בישראל איגדה בתוכה את האחים והאחיות העובדים במוסדות הבריאות במדינת ישראל, במסגרת ייצוגית של שלוש החטיבות: אחיות בתי החולים, אחיות הקהילה ואחיות בריאות הציבור.
בין האתגרים שנדרש טיפול בהם, היה הצורך בהחזרת אחיות רבות (40%) למעגל העבודה.
נדרשו קורסי השתלמות, עדכון מקצועי ומשרות חלקיות לאלו שמבקשים זאת.
איש-שלום תמכה בעשרות ועדי אחיות שונים ברחבי הארץ, ובאופן פרטני באחיות שזקוקות היו להגנת ההסתדרות.
דיונים רבים שנערכו בין המעסיקים במשק (קופ"ח, משרד הבריאות, השרות העירוני) לבין הסתדרות האחיות בראשותה, העלו לקדמת הבמה הציבורית והתקשורתית את הצורך ברפורמה מקצועית בעלת תגמול הוגן ותנאי עבודה נסבלים נוכח עומס העבודה ההולך ומתגבר.
ההתדיינות הנמשכת והתערבות האוצר, משרד העבודה, והאיגוד המקצועי מאידך הביאו לשביתה כללית של האחיות בישראל למשך חמישה ימים, בחודש יולי 1970, בניצוחה של איש-שלום.
בין הישגי השביתה, הייתה היענות לשינוי תנאי העבודה - משמרות קוצרו, עם פיצוי גבוה יותר.
הוקמו ועדות משותפות עם קופ"ח ומשרד הבריאות.
אתגר חשוב ניצב בפני הסתדרות האחיות בתקופת כהונתה, והוא העלאת קרנו של מקצוע הסיעוד, ומיצוב מעמדו הפרופסיונאלי.
החל אז תהליך האקדמיזציה של הסיעוד.
בשנת 1968 נוסד החוג לסיעוד באוניברסיטת ת"א, שחמודה עסקה בארגונו יחד עם פרופ' רבקה ברגמן והאחות הראשית של משרד הבריאות – גב' חסיה גור אריה.
החוג היה מיועד לאחיות מוסמכות, שסיימו לימודיהן.
בעזרת מר אליעזר פרי, מנהל עם עובד, לימים מנהל קופ"ח, הוצאה סדרת ספרי סיעוד, הוצאת 'הספרייה לאחיות' של הוצאת עם עובד, במסגרתה התפרסמו חמישה ספרים מתורגמים ממיטב הספרות המקצועית הבין-לאומית.
בתוקף מעמדה הנהולי, ערכה חמודה איש-שלום את הביטאון הרבעוני "האחות בישראל", ובו עדכון מהנעשה בוועדות השונות לשמירת זכויות האחות, לעדכון שכרן, תנאי עבודתן, וכן מאמרים מקצועיים מקני ידע סיעודי.
איש-שלום השתתפה וייצגה את אחיות ישראל בכינוסים וקונגרסים בין לאומיים של הארגון העולמי של האחיות -
International Council of Nurses, ICN, ונבחרה לאחת מתוך עשרה חברים היושבים ב
ICN Board of Directors - הנהלת הארגון הבין-לאומי - שהתכנסה לעיתים מזומנות בז'נבה, בון וסינגפור.
איש-שלום נבחרה לשתי קדנציות בהנהלה עולמית זו, וזכתה לשבחים רבים.
בשנת 1974 נבחרה לוועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, והחל משנת 1983 הייתה איש-שלום יו"ר הוועדה, שהייתה למעשה בית הדין העליון של ההסתדרות, בו דנו בהכרעות דיני עבודה כבדות משקל מאלו בערכאות מחוזיות.
(בוועדת הביקורת המרכזית פתרו בעיות שחייבו את המעסיק ההסתדרותי).
בכל דיון ישבו שלושה שופטים, ומי מהצדדים שרצה נעזר גם בעו"ד.
החל משנת 1986, לאחר פרישתה מראשות ועדת הביקורת המרכזית, הייתה חברה בוועדת 'מבקר ההסתדרות'.
בשנת 1999 קיבלה חמודה איש-שלום את אות 'יקיר ההסתדרות' על תרומתה לחברת העובדים.
חמובניקי הוא ראיון של המחוז המרכזי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
המילה "חמובניקי" – מהמילה "חם", שבמאה ה-14 פירושה היה קנבס.
האזור של חמובניקי בין טבעת השדרות לטבעת הגנים, המכונה מייל הזהב, הוא אזור הדיור היקר ביותר של מוסקבה.
אחד הרחובות היקרים בעולם, אוסטוז'נקה נמצא באזור זה.
בניין משרד ההגנה של רוסיה
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית
תחנות מטרו: קרופוטקינסקאיה, פארק קולטורי, וורוביובי גורי, ספורטיבנאיה
חָמוּל הוא דמות מקראית, בנו השני והאחרון של פרץ בן יהודה ואחיו של חצרון.
למשפחתו של חמול קראו משפחת החמולי.
השם חמול הוא, ככל הנראה, מן השורש ח-מ-ל.
השם חמול הוא כנראה קיצור של שם תאופורי שצורתו היא חמוליה או חמולאל.
יש חוקרים הסוברים שחמול הוא קיצור של השם חמואל.
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י"ב מקור השם הוא בכך שה' חמל על יהודה סבו, ונתן לו שני נכדים במקום בניו ער ואונן..
חמוטל סלובין (נולדה ב-19 במרץ 1967; ח' באדר ב' תשכ"ז) היא מדענית מוח ונוירופיזיולוגית, העוסקת בחקר מערכת הראייה בשיטות אופטיות.
סלובין, משמשת כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן, במרכז הרב תחומי לחקר המוח על שם גונדה, באתר המרכז הרב תחומי לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריה מתמקדים בפיענוח של מנגנונים עצביים העומדים בבסיס תהליכי עיבוד מידע במערכת הראייה ותנועות עיניים, בתפישה ראייתית, שחזור של גירוי ראייתי מתוך הפעילות המוחית ובראייה מלאכותית.
חמוטל סלובין נולדה בכפר סבא לנחמן ולאורית כהן, שניהם עובדים סוציאליים.
בשנת 1977, כחלק מפרויקט של החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, עברה להתגורר עם משפחתה ברובע היהודי בעיר העתיקה שבירושלים ולמדה בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית.
בשנת 1987, התגייסה לצה"ל ושירתה כמכי"ת טירוניות בחכ"ל וכמדריכת קרב מגע, עד שחרורה בשנת 1987.
בין השנים 1987–1990, השלימה תואר ראשון בביולוגיה מורחב בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים.
נכללה ברשימת הדיקאן בכל שלוש שנות התואר ובשנה הראשונה לתואר קיבלה את פרס דיקאן.
בין השנים 1991–1992, השלימה תואר שני במדעי הרפואה (כחלק מהמסלול לדוקטורט ישיר) במחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, ירושלים.
סלובין זכתה בפרס רקטור לתואר שני.
בין השנים 1992–1996, השלימה את לימודי התואר השלישי בנוירוביולוגיה במחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, ירושלים.
התיזה נעשתה בהנחיית פרופ' חגי ברגמן ופרופ' אילון ועדיה, בנושא מחלת פרקינסון.
1997–1999, עשתה פוסט-דוקטורט בנוירוביולוגיה אצל פרופ' עמירם גרינוולד במחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן ברחובות.
נושא המחקר היה מדידה של פעילות מוחית בעזרת צבעי מתח.
2000-2004, המשיכה במחקר כעמיתת מחקר במעבדה של פרופ' עמירם גרינוולד.
בשנת 2004, מונתה למרצה במרכז הרב תחומי לחקר המוח על שם גונדה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2010, מונתה למרצה בכירה ובשנת 2013, מונתה לפרופסור חבר.
בין השנים 2014 ל־2017, כיהנה כראשת התוכנית במדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן.
מחקרה של סלובין מתמקד בחקר מנגנונים עצביים בקליפת המוח הראייתית, שעומדים בבסיס של עיבוד מידע ראייתי, תפישה ראייתית וראייה מלאכותית.
בנוסף, חוקרת סלובין את ההשפעה של תנועות העיניים על עיבוד מידע ראייתי.
במעבדה לדימות עצבי של סלובין, הסטודנטים שלה והיא, חוקרים שאלות מרכזיות בתהליכי עיבוד מידע במוח.
אחת השאלות היא כיצד המוח מקודד מידע של גירויים ראייתיים פשוטים, המרכיבים ביחד תמונות טבעיות, כגון קווי מתאר ומשטחים של צבע או הארה.
חשיפת המנגנונים העצביים לגירויים בסיסיים מאפשרת את חקר השאלה המהותית "כיצד המוח מקודד אובייקט ראייתי וכיצד הוא מצליח להפריד בינו לבין הרקע ובינו לבין אובייקטים אחרים".
כדי לענות על השאלות האלה, סלובין משתמשת בשילוב של שיטות אופטיות עם שיטות אלקטרו-פיזיולוגיות.
שיטת הדימות המרכזית, היא שיטה ייחודית, המתבססת על צבענים מולקולאריים תלויי מתח.
הצבענים הללו, הם מולקולות אורגניות קטנות המתמירות שינויים במתח הממברנה של תאי עצב לאותות פלואורסצנטים.
שיטת דימות זו מאפשרת למדוד ברזולוציה גבוהה בזמן ובמרחב בו-זמנית את הפעילות העצבית מקליפת המוח והיא חושפת פעילות של רשתות עצביות במוח (2002).
נכון להיום, ישנן שלוש מעבדות בעולם כולו, המיישמות שיטה זו באופן דומה - המעבדה לדימות עצבי של סלובין היא אחת מהן.
בעזרת שיטה זו, הראתה סלובין, כי קידוד של אובייקט במערכת הראייה נעשה על ידי פעילות מוגברת של תאי עצב ואילו הרקע של האובייקט מקודד בפעילות עצבית מונחתת.
שאלה מרכזית נוספת במחקר, היא כיצד ניתן "לנחש" את הגירוי הוויזואלי מתוך הפעילות המוחית וכיצד ניתן לנסות לייצר פעילות מוחית בשיטות מלאכותיות (כגון גירוי חשמלי או גירוי אופטי), שיחקו פעילות מוחית שנגרמת על ידי גירוי ראייתי טבעי.
במאמרים שפרסמה סלובין, ציינה כי ניתן לשחזר את הגירוי הוויזואלי של קווי מתאר בדיוק מרחבי גדול.
בנוסף חוקרת סלובין, סוגים שונים של תנועות עין והשפעתן על עיבוד מידע ראייתי במוח.