tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1938, בסיוע ארגון ויצו, נשלחה ללימודי מקצוע בבלגרד בירת הממלכה ובה הושפעה מחוגי השמאל הפוליטי, עד שהצטרפה לתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית ומסירת מקדוניה לחזקת בולגריה בשל הצטרפותה להסכם התלת-צדדי, שבה אסתר לביטולה והצטרפה למחתרת שפעלה בעיירה.
היא חמקה ממעצר והצטרפה לכוחות הפרטיזנים.
ב-11 במרץ 1943 ביצעו הבולגרים אקציה בביטולה ועצרו 3,296 מיהודי ביטולה וכלאו אותם במחנה הריכוז מונופול, שהוקם בתוך מפעל לטבק בסקופיה.
מקצת מיהודי העיר נמלטו לפני האקציה לאלבניה.
ב-29 במרץ נשלחו יהודי העיר והאזור ישירות למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אסתר עובדיה הצליחה להימלט מהאקציה ומצאה, ביחד עם חברתה ז'מילה קולונומוס, מסתור בביתו של סטויאן-בוגויה סיליאנובסקי, שהיה בעל חנות לממכר טבק בעיר.
לימים העניק ארגון יד ושם לסיליאנובסקי את עיטור חסיד אומות העולם.
גדוד הפרטיזנים בו לחמה אסתר ניהל קרבות שונים מול חיילי הצבא האיטלקי, הבולגרי והוורמאכט והסב אבדות כבדות יחסית לכוחות השונים.
בינואר 1944 מונתה אסתר לקומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים.
במרץ 1944 תקפה חטיבת פרטיזנים ובכללה גדודה של אסתר את תחנת הרכבת בעיירה ריסטובאץ, הסמוכה לווראניה, והצליחה לכבוש אותה ולפגוע קשות בכוחות הבולגריים והגרמניים שהגנו על המקום.
פעולותיה של אסתר עובדיה בקרב זה הוציאו את שמעה למרחוק.
ב-26 באוגוסט 1944, בעת הסתערות כוח פרטיזנים על עמדות הצבא הבולגרי בפסגת קיימאקצאלאן, נפגעה אסתר מכדור בראשה ונהרגה במקום.
אסתר עובדיה הפכה גיבורה לאומית ביוגוסלביה והונצחה בכתבים ובשירים עממיים שנכתבו לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-11 באוקטובר 1953 העניק לה נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור "גיבורת יוגוסלביה".
רחוב ברמת בית הכרם בירושלים מנציח את שמה.
בביטולה פועל גן ילדים עירוני ע"ש אסתר עובדיה-מארה.
אף על פי שבעיר לא מתגוררים יהודים, אומץ הגן על ידי הקהילה היהודית בסקופיה ומועברים בו תוכני מורשת יהודית.
אסתר לבנון (נולדה ב-1946) הייתה מנכ"לית הבורסה לניירות ערך בתל אביב החל מיוני 2006 ועד דצמבר 2013.
למדה בשנת 1972 קיבלה תואר שני במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
החלה לעבוד בחברת המחשוב קונתהל.
בשנים 1973–1985 הקימה וניהלה את אגף המחשוב של השב"כ, אליו הצטרפה בהזמנת סגן ראש השב"כ, אברהם אחיטוב.
בשנת 1986 מונתה לסמנכ"לית למחשוב בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והתקדמה לתפקיד משנה למנכ"ל לטכנולוגיות מידע ותפעול וממלאת מקום מנכ"ל.
בתפקיד זו הפכה את הבורסה לניירות ערך בתל אביב לבורסה ממוחשבת במלואה, אחת מהמעטות המאפשרות ביצוע מסחר ממוחשב מלא בכל השווקים: מניות, איגרות חוב, נגזרים ומק"מ לצד מערכת סליקה ממוחשבת לחלוטין.
בשנת 1998 השתתפה בקורס ניהול בכיר בבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית.
ביוני 2006 מונתה למנכ"לית הבורסה.
במהלך כהונתה חתמה הבורסה על הסכמי שיתוף פעולה עם הבורסה לניירות ערך בלונדון, נאסד"ק, הבורסה לניירות ערך בניו יורק, בורסת שנחאי, בורסת טורונטו והבורסה של קפריסין.
החלה בהקמתו של בניין חדש לבורסה, ברחוב אחוזת בית בתל אביב.
ביולי 2013 הודיעה על התפטרות מתפקידה, על רקע ביקורת על תפקודה.
ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-31 בדצמבר 2013.
היא דירקטורית בגופים רבים כזאפ גרופ.
בינואר 2016 מונתה לדירקטורית בחברת "מלם תים".
בספטמבר 2016 מונתה לדירקטורית בבנק לאומי.
בשנת 2023 מונתה לדירקטורית בבנק אש ישראל.
נשואה לישי לבנון, שהיה ראש אגף רישוי ובטיחות בוועדה לאנרגיה אטומית.
אסתר כרמל-חכים (נולדה ב-1952) היא חוקרת מגדר ונשים בתנועה הציונית וארגוניהן בתקופת היישוב במכון לחקר הקיבוץ של אוניברסיטת חיפה ומרצה באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל.
למדה לתואר ראשון בהוראת אנגלית כשפה שנייה באוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול שבקנדה, ולתואר שני ושלישי בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2003 סיימה את הדוקטורט, בהנחייתם של פרופ' מרגלית שילה ופרופ' יעקב גולדשטיין.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "מפעל ההכשרה המקצועית-חקלאית של נשים ביישוב ועזרתם של ארגוני נשים יהודיות 1911 – 1929".
חברת קיבוץ רמת השופט משנת 1979. נשואה ואם לארבעה.
שלהבת ירוקה: חנה מיזל מפעל חיים, אפעל: יד טבנקין, 2007
"משיקגו לנהלל בעקבות אהבה, חייה ופועלה של נדיה יהודה", מסכת, י"א (2013), עמ' 99–120
אסתר לוריא (24 ביוני 1913 – 14 בפברואר 1998) הייתה ציירת עטורת פרסים ומעצבת במה ותפאורה.
בשנת 1939 נסעה לקובנה לבקר את אחותה ועברה את השואה בגטו קובנה ובמחנות.
בעקבות הכיבוש הגרמני ביוני 1941, בזמן שביקרה את אחותה בקובנה, גורשה לגטו בעיר.
ציוריה היוו עדות למעשי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
נולדה ב-24 ביוני 1913 בלייפאיה (Liepaja) שבלטביה במשפחה יהודית דתית בת חמישה ילדים.
עוד בהיותה בגן הילדים התגלה אצלה כישרון ציור, שאותו טיפחה באופן מקצועי מגיל חמש עשרה אצל מורים שונים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נאלצה משפחתה לעזוב את העיר.
בשנת 1917 הגיעה המשפחה לריגה, שם סיימה את לימודי התיכון בגימנסיה "עזרא".
בשנים 1934-1931 למדה עיצוב תפאורה לתיאטרון במכון לאמנויות הדקורטיביות (institut des arts decoratifs) בבריסל, ולאחר מכן למדה רישום וציור ב.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם חלק מבני משפחתה.
בארץ עיצבה תפאורות לתיאטרון העברי, עבדה בעדלאידע בתל אביב, בתערוכת ביאליק וביריד המזרח.
כאשר המצב הביטחוני עורער התמסרה לציור חופשי וציירה דיוקנאות רבים.
הנושאים האהובים עליה היו רקדנים ונגני תזמורת.
היא נהגה לנסוע לקיבוצים רבים ולצייר את נופי הארץ.
עבודותיה הוצגו בחדרי האוכל של הקיבוצים.
תערוכתה הראשונה התקיימה בקיבוץ גבע, בשנת 1937. בשנת 1938 התקבלה כחברה באגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל.
ערכה תערוכות יחיד בתל אביב, ירושלים וחיפה.
בשנת 1938 זכתה לראשונה בפרס דיזנגוף לרישום על יצירתה "התזמורת הארץ ישראלית", שהוצגה בתערוכה כללית של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב.
בשנת 1939 השתלמה באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות באנטוורפן.
באותה שנה נסעה לבקר את קרוביה בלטביה ובליטא.
הציגה את עבודותיה ב"בית אגודת הציירים".
בשנת 1940 והציגה תערוכה בנושא "הבלט", בבית האופרה הממלכתית שבקובנה.
רבות מיצירותיה זכו לתשבחות וחלקן נרכשו על ידי מוסדות יהודיים מקומיים והמוזיאון הממלכתי בקובנה.
עם הכיבוש הנאצי הוחרם תיק עבודותיה, משום שציוריה הוגדרו כ"אמנות יהודית", שהייתה אסורה באזורי הכיבוש הנאצי.
עם הקמת גטו קובנה, ב-24 ביוני 1941, הייתה בביקור אצל אחותה.
בסוף יולי פורסמה פקודה מטעם השלטון הגרמני שכל יהודי קובנה חייבים לצאת מהעיר ולהתרכז עד 15 באוגוסט בסלובודקה שמעבר לנהר ויליה.
רבים נאחזו בתקווה שהמלחמה תיגמר בטרם תבוצע התוכנית, אולם התאריך התקרב והתחילה ההעברה של היהודים לגטו והיא ביניהם.
בימיה הראשונים בגטו קובנה המשיכה לצייר.
בתחילת בבית הספר "רזרוואט" ברחוב 107 krisciukaicio, בו רוכזו משפחות שלא היה להן היכן לגור.
היא נהגה להתיישב באחת הפינות של החצר הגדולה והחלה מציירת.
עיסוקה זה עורר עניין רב.
כאשר ישבה לצייר, אחד האנשים נהג להתריע מפני הגעתם של גרמנים.
היא ציירה דירות, רהיטים הפוכים, ילדים, זקנים, טיפוסים יהודיים למיניהם, עונדי הטלאי הצהוב, קבוצות אנשים העסוקים בכל מיני דברים: שיחות, קריאה, בישול ועוד.
במשך הזמן היא החלה לראות את הציור כחובה.
אנשים זרים הסכימו לתת לה לצייר מבעד לחלון ביתם.
עצם הסיוע שקיבלה לוריא והחשש פן יצירותיה לא יישמרו מלמדים על החשיבות הרבה שהקנו ליצירות האמנות שלה בתנאי הגטו, שגם תיעדו את המתרחש סביב.
מועצת היהודים קידמה יוזמה בו בברכה.
היא נהגה להגיע למקומות שונים בגטו ולצייר את מה שעורר בה עניין.
מזכיר בית היתומים אותו הכירה סידר לה תנאי עבודה שם, וכך יצאה מדי יום לעבודה, הצביעה על מקומות שהיה לה עניין לציירם והוא היה מדבר עם אנשים שהיו גרים בדירות סמוכות לאותם מקומות שיאפשרו לה לצייר מבעד לחלון ביתם.
פרופסור ח.נ שפירא, שהיה בזמנו ממונה על החינוך והתרבות בגטו, החליט יחד עם חברי הוועד היהודי, לארגן את כוחות היוצרים בגטו- את הסופרים, הציירים והפסלים ולעודד אותם ליצירה ולאיסוף חומר המתאר את חיי הגטו.
באספה שכללה 15 יוצרים ויוצרות, הוצע לערוך תערוכות והקראות מיצירותיהם של משתתפים.
היודנראט ידעו על אוסף ציוריה של לוריא ובקשו ממנה לפתוח את פעולת החוג בתערוכת ציוריה המלווה בהרצאה המסבירה את הציורים.
ד"ר אלחנן אלקס, ראש היודנראט ואחרים, ציינו את החשיבות הרבה בגטו ליצירה אמנותית, שמטרתה הייתה להשאיר לדורות הבאים מסמכים המתעדים את אשר התרחש בתקופה זו.
בתערוכה שערכה הוצגו 50 מוצגים מתוך האוסף שלה שעמד אז על כ-150 רישומים בעט וצבעי מים.
מדי פעם נערכו גם הופעות תרבותיות אחרות, בלתי רשמיות.
בבתי–החולים ובאולם קבלת החולים התקיימו הרצאות לקהל ולחוגים מצומצמים של חובבי ספרות, אמנות ומוזיקה.
למרות תחושת האחריות ושיתוף הפעולה של אנשי הגטו והנהלה, לא עמד לה כוחה של לוריא לצייר כל הזמן בשל מצבה הנפשי שהשפיע על יצירותיה ולכן, למשך תקופה ארוכה, הפסיקה לצייר.
אלה היו ימים של פחד מתמיד, של מלחמת קיום קשה ומקשיחה.
היא גויסה לעבודות-כפייה ורק בימים החופשיים, ציירו הצייר יעקב ליפשיץ והיא את "טיפוסי הגטו".
לוריא הוזמנה לוועד היהודי, שם נמסר לה על ההחלטה לעודד יוזמה בגטו הקשורה באיסוף חומר היסטורי שיש לשמור אותו בסוד.
הובטחה לה כל עזרה ובלבד שתמשיך לצייר מחיי הגטו.
הושג בשבילה שחרור זמני מחובת עבודת- הכפייה.
זה לא היה קל מכיוון שהוכנסה לרשימת "עובדי הגטו".
היו אלה ימים בהם הייתה נתונה כולה לציור.
באחת מעבודותיה תיעדה את הגשר שקישר בין הגטו הקטן לגטו הגדול בקובנה.
העברת חולים דרך גשר זה הייתה כרוכה בקשיים גדולים.
מאות אנשים עברו בגשר זה מדי יום.
הגשר היווה עבור יושבי הגטו לסמל יגונם וקלונם.
כשראתה את הגשר לראשונה מיד רצתה לציירו וחיפשה דרכים שיאפשרו לה זאת.
זרים הסכימו לתת לה לצייר מבעד חלון ביתם.
היא ישבה במרחק מה מהחלון כדי שלא יבחינו בה מבחוץ.
את הגשר ציירה פעמיים, משני עברי הרחוב.
ב-17 בספטמבר 1941 התקיימה אקציה בגטו הקטן.
בית החולים הועלה באש יחד עם כל החולים והצוות הרפואי שבו.
הגטו הקטן נותק משטח הגטו והמקום נשאר מגודר וריק מאדם.
לאחר מספר ימים הגשר סולק והורד כאילו לא היה.
בהיותה בגטו, הסתובבה לוריא בבתי מלאכה שונים.
בבית המלאכה לקדרות, ציירה בהסכמתו של המנהל הגרמני, שם בקשה מהקדרים היהודיים שיכינו לה כמה כדים גדולים בהם תוכל לגנוז את ציוריה.
אותם קדרים מלאו אחר בקשתה ברצון.
היא הטמינה את ציוריה בתוך הכדים ומסרה אותם זמנית לידי היודנראט.
ביום האקציה ב-26 באוקטובר 1943, בה גורשו שלושת אלפים יהודים מהגטו למחנות עבודה באסטוניה החליטה להסתיר את הכדים באדמה במחסן קטן סמוך לבית אחותה.
המחסן עמד ליד קיר בטון, שהבטיח את שימורם גם אם יעלו הבתים באש.
לוריא כתבה מצדו של כל רישום כמה מילים מסבירות, תאריך בו נוצר ואף הוסיפה מכתב למי שימצא כדים אלה.
בסך הכול היו אלה כמאתיים רישומים ואקוורלים בגודל 25x 35 ס"מ, השייכים למשפחתה בארץ ישראל והיא ביקשה למסור אותם לרשות מוזיאון תל אביב, אם תישאר בחיים.
מזכיר היודנראט דאג להעתקי צילום ממבחר התמונות למקרה שהציורים יאבדו.
העתקים נגנזו לחוד ואף הגיעו ארצה.
עם חיסול גטו קובנה גורשה למחנה שטוטהוף, שם הופרדה מאחותה.
אחותה ואחיינה הקטן נשלחו לאושוויץ.
במחנה כמעט לא יכלה לצייר.
אמנות שימשה לה כסחר חליפין, תמורת מזון כפי שהיה הדבר במחנות אחרים במהלך התקופה:
בשטוטהוף נדרשה לצייר את אחת האסירות, שהייתה מקורבת לאסירים ממונים במחנה.
היא עשתה זאת אך לא חתמה את שמה על הציור, כך גם עשתה כאשר נאלצה לצייר גרמנים.
זאת הייתה דרך ההתנגדות היחידה שיכלה לבטא שעה שנאלצה לתת את יצירותיה לידי האויב.
במחנה העבודה ליוביץ אליו נשלחה בסוף 1944, הצליחה להנציח חלק מהאסירות.
הנסיבות שאפשרו לה לצייר היה התפקיד שהוטל עליה, חידוש שרוולי סרט עם מספר אסיר וסימן מגן דוד המודפסים על פיסת בד לבן.
בחודש האחרון לשהותה במחנה, כשמאות נשים נדרשו לחדש את מספריהן, צורפה ל"שירותי הפנים" והייתה לכותבת מספרים.
נתנו לה דיו והיא כתבה בקסמי עץ.
היא ניצלה הזדמנות זו וציירה דמויות של נשים במחנה.
לצורכי הציור אספה הרופאה בשבילה נייר אריזה לבן מחבילות צמר גפן.
עם השחרור הגיעה במרץ 1945 למחנה באיטליה, שם נפגשה עם חיילים ארץ-ישראליים ששירתו בצבא הבריטי.
אחד החיילים היה הצייר מנחם שמי, שארגן תערוכה מרישומי המחנות והביא לפרסום את הספרון "יהודיות בשעבוד", בו כלל רישומים של לוריא במסגרת "מועדון החייל העברי" ברומא.
כמו כן עיצבה תפאורה ללהקה הצבאית של המחנה שייסדו אליהו גולדברג ומרדכי זעירא.
חזרה לארץ והאפשרות שתעיד במשפט אייכמן
ביולי 1945 שבה לארץ ישראל והתקבלה בהתרגשות רבה.
סיפוריה התפרסמו בעיתונות וציוריה הוצגו בתערוכות.
בשנת 1946 הוענק לה בשנית פרס דיזנגוף על הרישום "נערה בטלאי הצהוב" שיצרה בגטו קובנה.
היא נישאה לד"ר יוסף שפירא (1900–1967), ונולדו להם שני ילדים: יהודית שפירא, ציירת (כאמה), ושאול שפירא, איש קדם-דפוס (כאביו).
לוריא המשיכה ליצור ולהציג בתערוכות יחיד בארץ ובעולם.
היא גרה בתל אביב אך מאז מלחמת ששת הימים עמדה ירושלים במרכז התעניינותה ונופיה הונצחו על ידה ביצירות רבות.
ב-1961 נבדקה האפשרות שתעיד במשפט אדולף אייכמן, ושמה נכלל ברשימה הראשונה של ניצולים שהתביעה בקשה לזמן.
באותה העת התראיינה לעיתון 'מעריב' ואמרה לכתב שהיא מעדיפה לא להעיד: "אני ציירת ארצישראלית והגיע הזמן שאחדל להיות ציירת הגטו", אמרה.
בסופו של דבר לא זומנה.
יצירותיה מתקופת מלחמת העולם השנייה הוצגו במהלך המשפט ובכך נחשף התיעוד העשיר שיש לרישומיה ולציורי המים שלה.
יצירותיה מתקופת השואה מצויות באוסף האמנות של בית לוחמי הגטאות, אליו נמסרו על ידיה.
כמו כן יצירות נוספות שלה נמצאות באוסף האמנות של "יד ושם", בירושלים ובאוספים פרטיים.
נפטרה בישראל ב-14 בפברואר 1998.
אסתר (אמה) זמורה לבית הורביץ נולדה בערב חג הפסח תר"ן (1890) בעיירה מיר שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), ובמלאת לה שנה עברה עם משפחתה לעיר הפלך מינסק.
משפחת הורביץ הייתה משפחת סוחרי עץ אמידים, שעמדו לרשותה האמצעים להעניק לשלוש בנותיה חינוך פרטי מעולה.
האב, מיכאל הורביץ, היה ציוני נלהב וכיהן כציר בשבעה מהקונגרסים הציוניים הראשונים.
כאשר נפטר הרצל ב-1904 ישבה משפחת הורביץ שבעה.
משבר חברתי חמור שפקד את מינסק בראשית המאה ה-20, שנבע מגידול חד באבטלה, דחף צעירים יהודים רבים לארגוני המהפכה הרוסיים.
אסתר ואחותה לקחו חלק בהתארגנויות, השתתפו באספות המחתרתיות והופיעו בהפגנות הבלתי-חוקיות.
בן משפחה רחוק, זלמן רובשוב (לימים שז"ר), נאסר על ידי המשטרה באשמת כתיבה עיתונאית פרו-סוציאליסטית.
בעקבות ידיעה שנמסרה לאביה כי בתו נמצאת ברשימה השחורה של משטרת הצאר, נשלחה הנערה בבהילות לפנימייה לבנות יהודיות בפרנקפורט שבגרמניה, יחד עם אחותה הצעירה ג'ניה.
תוך זמן קצר מרדו הבנות בהחלטת אביהן, ושבו לחיק המשפחה, שעקרה בינתיים לעיר הגרמנית קניגסברג.
אסתר נרשמה לגימנסיה היהודית, והצטרפה לקבוצת נוער ציונית שעסקה בגיוס כספים לקרן הקיימת ודאגה לעבודה עבור חבריה.
את חופשות הקיץ נהגה משפחת הורביץ לבלות בבית הקיץ שלה.
שם פגשה אסתר את זלמן רובשוב, ואהבתם פרחה.
בשל קרבת הדם של השניים נמנע מהם מלממש את אהבתם, אך נשארו חברים קרובים כל חייהם.
בימיה בגימנסיה התפרצה אצל אסתר מחלת כליות כרונית, שאותה נשאה למשך שארית חייה.
ב-1911 נשלחה לתקופת החלמה בבזל, והשתתפה כצופה בקונגרס הציוני ה-10. בעקבות החוויה הבינה שברצונה להקדיש את חייה למפעל הציוני.
בקניגסברג למדה כתיבה במכונה ועריכת סטנוגרמות.
לאחר מכן התקבלה לעבודה במשרד הציוני המרכזי בברלין, שהיה מוקד הפעילות הציונית במדינה ונוהל על ידי נחום סוקולוב, ראש המחלקה המדינית של הוועד הפועל הציוני.
בעבודתה זכתה לעמוד מקרוב על הפעילות הדיפלומטית הקדחתנית, שפירותיה הבשילו עם הצהרת בלפור.
בברלין למדה זמורה שיעור חשוב בפוליטיקה ומדיניות ציונית, במפגשה עם צמרת ההנהגה הציונית.
ערב מלחמת העולם הראשונה הכירה אסתר את משה זמורה, סטודנט יהודי למשפטים מקניגסברג, שידע עברית על בוריה אולם לא היה בעל שאיפות ציוניות.
עם פרוץ המלחמה גויס לצבא, ולאסתר נשקף איום גירוש מגרמניה בשל אזרחותה הרוסית.
על מנת למנוע את גירושה הציע לה משה להינשא ללא שהות, ואסתר האידיאליסטית התנתה זאת בעלייתם לארץ ישראל.
משה הסכים והזוג נישא ב-1914. לאחר נישואיהם ניסו בני הזוג להיכנס להריון, ולא הצליחו.
אסתר עברה עשר הפלות, והרופאים לא האמינו שתצליח אי פעם ללדת.
ב-1921 עלה משה לארץ ישראל ללא אסתר, שנותרה ליד מיטת חוליו של אביה.
לאחר מות אביה הצטרפה למשה בירושלים (1922), ומצאה עבודה במשרדו של בוריס שץ, מנהל בית הספר לאמנות בצלאל.
בני הזוג נהגו לארח פעילים, מנהיגים ואנשי רוח ציוניים בביתם הקטן שברחוב החבשים (אתיופיה) במרכז העיר ובהמשך בביתם שברח' רשב"א ברחביה.
מחלת הכליות ליוותה את זמורה בעלותה ארצה, אך היא לא ויתרה על רצונה להביא ילדים לעולם.
ב-1926 ילדה את בתה הבכורה מיכל, לאחר ששכבה במיטה לאורך כל חודשי ההריון.
לאחר כמה חודשי התאוששות מלידת בתה הבכורה, החלה אסתר זמורה לכתוב לעיתון "האשה", שיצא בחסות "הסתדרות נשים עבריות" (הנ"ע) ו"הדסה".
על מנת להכיר את קהל היעד של העיתון, שוכנעה זמורה כי עליה להצטרף לפעילות הנ"ע, חרף העובדה כי לא הייתה לה שאיפה מיוחדת לקחת חלק בארגוני נשים.
תחילה ביקרה בפגישות הוועד הפועל בירושלים, ולאחר מכן לקחה חלק בוועידת הארגון שהתקיימה בחיפה ב-1928. באותה ועידה חל מפנה מפתיע ביותר, כשזמורה נבחרה באופן בלתי צפוי להנהגה המשולשת של הארגון כולו, לצד בת-שבע כצנלסון ובת-שבע קסלמן.
מכאן והלאה הפכה העבודה בקרב נשים ולמענן לתוכן חייה ומשאת נפשה.
הנ"ע הוקמה ב-1920 בירושלים על ידי נשות המעמד הבינוני מן העלייה השלישית, שביקשו לשפר את מצבן הקשה של הנשים היולדות בירושלים מקרב היישוב הישן.
הארגון עסק מראשיתו בהסברה, הדרכה וטיפול בתהליך ההיריון והלידה, סיפק חלב ומעונות לילדי עובדות ויתומים, ועסק בהכשרה מקצועית לאמהות.
תמותת התינוקות הגבוהה בקרב היישוב העברי (144 מיתות לאלף בשנת 1922, לעומת 44 לאלף בשנת 1944 האיצה את פעילות הארגון, ובמרוצת שנות ה-20 הפך לארגון ארצי עם סניפים בערים הגדולות ובמושבות שונות – ירושלים, תל אביב, חיפה, ראשון לציון, חברון ועוד.
הבעיה שעמדה ביסוד פעילותה של הנ"ע הייתה שאלת הפניית המשאבים לסיוע: האם יש לעזור ליישוב היהודי הישן, הלא-ציוני, שמצבו היה ירוד ביותר, או לדאוג לנשות העלייה העירוניות, שככל אוכלוסיית מהגרים, נזקקו לסיוע בקליטה והכשרה מקצועית.
בסופו של דבר פעלה הנ"ע בשני המישורים במקביל.
מודרניזציה וארגון "הסתדרות נשים עבריות"
כשהתמנתה אסתר זמורה לעמוד בראש הנ"ע עמדו בפניה שתי משימות עיקריות: מודרניזציה של המערך הארגוני, ואיחוד עם ארגון "ויצו" העולמית, שנועד לתת להנ"ע את המשאבים הדרושים.
המטרה הכוללת של זמורה הייתה להסדיר על ידי כך את תחום העבודה הסוציאלית ביישוב העברי.
היא הסדירה את נושא גביית הכספים וחלוקת התקציב לפי שלוש מחלקות: עבודה ארגונית ותרבותית בין הנשים, פעולות לטובת הילד, וסיוע ועזרה סוציאלית.
בנוסף, קידמה זמורה הפרדה ארגונית חדשה בין עבודה מעשית ובין אדמיניסטרציה.
לאחר שהושגה התקדמות משמעותית בארגונה של הנ"ע, הופנו המאמצים לטובת יצירת האיחוד עם "ויצו" העולמית, רעיון שעמד על סדר היום מאז 1920. ב-1932 הייתה להנ"ע תשתית ארצית מסודרת שנפרשה על פני 14 סניפים, אולם התמיכה המשאבית מארגון "הדסה" התדלדלה עד מאוד.
"ויצו" ראתה באיחוד הזדמנות להפוך את הארגון לחלק אינטגרלי מהיישוב העברי ועל ידי כך לממש את מטרות הארגון בתחום הרווחה ומעמד האישה.
על רקע עליית הנאצים לשלטון והגירתם של למעלה מרבע מיליון יהודים ממזרח ומרכז אירופה לארץ ישראל, הייתה העבודה הסוציאלית לאלמנט קריטי ביותר.
זמורה נבחרה לאחת משתי נשיאות הארגון החדש, שנקרא "הסתדרות נשים ציוניות – ארגון ארצי של ויצו" (הנ"צ), ובשמו העממי: "ויצו".
מבחינות רבות, היה האיחוד תחילתו של תהליך, ולא סופו; "ויצו" הייתה לארגון ארצי שמנה 4,500 חברות פעילות ב-20 סניפים שונים.
הארגון התחלק לשתי מחלקות: דאגה לילד והכשרת האישה.
העבודה התרכזה בשורה של מעונות יום, בתי ספר, מסגרות להכשרה מקצועית ובתי מלאכה.
תחת הנהגתה של זמורה הפך "ויצו" לארגון הגדול בתחומו ביישוב העברי.
דוגמה סמלית למשקלו הרב של הארגון ניתן לראות בכך שאחת משתי הנשים החתומות על מגילת העצמאות, רחל כהן-כגן, הייתה נציגת "ויצו" (שחתמה על המגילה אף שלא הייתה חברה במועצת העם).
זמורה הייתה מועמדת אחרונה ברשימת ויצו ב.
בינואר 1941 עברה אסתר זמורה אירוע מוחי שבעקבותיו שותקה בכל פלג גופה הימני, ונאלצה להתפטר מכל תפקידיה.
בעידודו של זלמן שזר שיקעה עצמה בכתיבת זיכרונותיה, ככל שעמדו לה כוחותיה.
כתוצאה מעבודת המחקר והאיסוף הזו נולדה האוטוביוגרפיה שלה, הכוללת תיאור מפורט של פרשת האיחוד בין "ויצו" והנ"ע, כמו גם תיאור קורותיהן של נשים רבות שפגשה זמורה בעבודתה בארגון.
האוטוביוגרפיה מהווה מסמך חשוב המשמש לא רק כמקור היסטורי לתולדות העבודה הסוציאלית, אלא גם מספקת מידע רב-ערך אודות נשים פעלתניות ומשפיעות שפעלו בתקופת המנדט, ופועלן נשכח.
בראשית 1951 השלימה זמורה את כתב היד, ובסתיו אותה שנה נפטרה, בגיל 61. נקברה בבית הקברות סנהדריה.
אחותה, ג'ניה (ג'ני) בלומנפלד, אשתו של העיתונאי והמנהיג הציוני קורט בלומנפלד, הייתה גם היא פעילת ויצו בירושלים.
מוסדות הרווחה והתעסוקה שהתנהלו על ידי "ויצו" בהובלתה של זמורה, היוו תשתית למוסדות הרווחה הציבוריים של מדינת ישראל הצעירה.
תפיסתה של זמורה את מהות העבודה הסוציאלית הקדימה את זמנה, והתאימה לתפיסה של מדינות הרווחה שקמו במערב לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא ראתה באבטלה את מקור הרע ופעלה לקדם את מצבן של נשים דרך הכשרה מקצועית ולשכות עבודה.
זמורה ביקשה לנקוט במדיניות אנטי-פילנתרופית במהותה, בהעבירה את תחום הטיפול הרווחתי בפרט ובמשפחה לידי הרשות הממלכתית, דהיינו הוועד הלאומי.
בהתעקשה שלא להשאיר את ליבת העבודה הסוציאלית בידי ארגון סמי-וולנטרי כהסתדרות נשים עבריות, ביטאה את גישתה שמטרת העבודה הסוציאלית אינה להרבות בעזרה אלא להפחית את מספר הנזקקים לה.
מתוך תפיסה ציונית שהניחה בבסיסה את רעיון הארגון הקולקטיביסטי, גרסה זמורה כי מדיניות הרווחה לא רק שלא נופלת בערכה מן הפעולה הסוציאליסטית של בניין הארץ וההתיישבות החלוצית, אלא מהווה ביטוי לאחריות החברה על האדם.
אסתר כספי-וֶרְסֶס (1916 – 16 בדצמבר 2008, כ' בכסלו תשס"ט) הייתה מתרגמת ומשוררת ישראלית, שתרגמה לעברית בעיקר מהקלאסיקה האנגלית.
כלת פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תשכ"ט-1969).
אסתר גֶלטמן (לימים כַּספי) נולדה בשנת 1916 בעיר ויניצה שבאוקראינה (לאחר המלחמה בברית המועצות), בתם של אסיה ויצחק גֶלטמן.
אמה הייתה אחות ומיילדת מוסמכת ואביה רוקח ובעל בית מרקחת.
בראשית שנות ה-20, בילדותה, יצאה עם הוריה מברית המועצות בדרך לארץ ישראל בחיפזון ובחשאי, על רקע גיוס הרוקחים לעבודות הצבא על ידי השלטונות.
לאחר שנה שבה המתינו בלבוב שבפולין לקבל אשרות עלייה לארץ ישראל, הגיעו לארץ ב-1923. בנוסף לרוסית, שהייתה שפת האם שלה, וליידיש שקלטה בבית סבה, היא למדה בשהותה בפולין את השפה הפולנית, וכך בהגיעה לארץ הייתה העברית שפתה הרביעית.
זמן קצר לאחר עלייתם קיבל אביה משרת רוקח בבית המרקחת שליד מרפאת "הדסה" בטבריה, ושם חלה ונפטר בגיל צעיר כעבור פחות משנה.
לאחר מותו קיבלה אמה משרת חובשת מטעם "הדסה" במושב הצעיר חיטין (כיום כפר חיטים) שליד טבריה, שבו לא היה רופא, ואסתר למדה בבית הספר העממי במושב.
תנאי החיים במקום היו קשים, והשתיים לקו שוב ושוב במלריה.
כעבור יותר משנה, על רקע קשיי החיים והעבודה המפרכת, הועברה אמה לבקשתה בחזרה לטבריה, שם עבדה במרפאת העיניים של "הדסה", וכעבור שנה נוספת, עברו השתיים למושבה רחובות והשתקעו בה.
כספי סיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה בתל אביב ונסעה ללמוד ספרות ועיתונאות באוניברסיטת לונדון, שם התוודעה ליצירות הספרות האנגלית.
לאחר מכן שבה לישראל, ועם קום המדינה ב-1948 החלה לעבוד כמתרגמת ועורכת בלשכת העיתונות הממשלתית.
בשנות ה-50 החלה לשלוח ידה בתרגום ספרות יפה, ובשנת 1961 עזבה את עבודתה בלע"מ והתמסרה לתרגום.
היא הייתה נשואה במשך עשרות שנים לחוקר הספרות העברית שמואל ורסס מהאוניברסיטה העברית בירושלים, לימים חתן פרס ישראל לחקר הספרות (עבורו היו אלה נישואים שניים), עד מותה בירושלים בשיבה טובה ב-2008, בגיל 92. נטמנה בהר המנוחות.
חומר משל כספי ועל אודותיה מצוי בארכיונו של בן-זוגה, השמור בספרייה הלאומית.
כספי זכתה להערכה רבה על תרגומיה מהקלאסיקה של הספרות האנגלית.
בשנת תשכ"ט-1969 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגום ספרות יפה (פרוזה) על תרגום יצירת המופת של הנרי פילדינג "קורות טום ג'ונס" (מוסד ביאליק, תשכ"ז).
ועדת השופטים (שבה ישב הסופר, העורך והמתרגם אפרים ברוידא), קבעה בנימוקיה כי תרגומה של כספי מתאפיין
הנימה הסאטירית או האירונית באה אצלה על ביטויה הנאות.
דיבורם של בני השכבות השונות, והעיקר, הטון הכללי נכון ומשכנע, ואם יש מקום לחלוק על פרטים שונים, וביניהם על התוספות לשם חיזוק שהיא מוסיפה על המקור, הרי יש לשבח את גישתה הכללית, גישה של רצינות ואחריות, המבקשת להתעמק בסגנון ובעיותיו, ולהאזין לטונאליות המקיפה של הטכסט.
לשון הפרוזה של אסתר כספי בשני הרומנים (והישגה ב"יוסף אנדרוס" (=ג'וזף אנדרוז) נראה לנו משוכלל יותר מהישגה ב"תום ג'ונס") היא רהוטה ועשירה, קולחת בקצב מדוד המכוון היטב לקצב המקור, ואף מצליחה להעלות משהו מחן הנוסח הישן שבלשון פילדינג, בלי לפגום ברהיטות הקריאה.
על תרגומה ל"שגיונו של אלמאיר" מאת ג'וזף קונראד (עם עובד, תשכ"א) כתב הסופר, המבקר וחוקר הספרות גבריאל מוקד כי סגנונו האנגלי המיוחד של קונראד "הורק לכלי עברי נאה בידי המתרגמת".
עם הופעת התרגום ל"מַהֵר וָרֵד" מאת ג'ון ויין (עם עובד, תשכ"ד) כתב הסופר והמבקר דן עומר כי "תרגומה של אסתר כספי הוא עניני ועשוי כהלכה, גם אם לעיתים נוטה הוא לצד המוגזם".
ביחס ל"טום ג'ונס" (תשכ"ז) כתבה המבקרת גיטה אבינור כי "התרגום של אסתר כספי עשוי בכישרון ובאחריות.
הסגנון הוא שוטף והלשון עשירה; יש נאמנות לרוח המקור ועם זאת גמישות מספקת כדי לשמור על מידת הקריאוּת".
הסופר, העורך והמתרגם דן צלקה קבע כי "תרגום הרומאן על-ידי אסתר כספי בהיר מאוד.
המתרגמת פירשה בעדינות, בגוף התרגום, דברים המרוחקים מתפיסת הקורא העברי.
לשונו של פילדינג, שתפקידיה רבים, מפארודיה ועד לאותו "פיוט", זכתה להשתקפות נאה".
והמבקר אדיר כהן הסכים כי "לציון מיוחד ראוי תרגומה הנאמן של אסתר כספי, שידעה להעלות בכשרון רב את טעם סגנונו וטבעו המיוחד" של פילדינג.
את תרגומה ל"ענוג הוא הלילה" של פרנסיס סקוט פיצג'רלד (עם עובד, תשל"ד 1973) הגדיר המבקר יורם ברונובסקי "ההישג הנאה החדש של אסתר כספי, אחת המתרגמות הטובות בארץ".
עם הופעת התרגום ל"תקוות גדולות" לצ'ארלס דיקנס (ספרית פועלים, תשמ"ג 1983) קבעה המבקרת איזה פרליס כי כספי "משקיעה את כשרונה בתרגום הקלאסיקה האנגלית, מתוך בקיאות וזיקה נפשית גם יחד.
לשון התירגום, עשירת הניבים, שומרת על שביל הזהב בין ה"ארכאי"-מלאכותי ולשון הדיבור של ימינו".
על תרגומה ל"יריד ההבלים" כתבה: "תרגומה של יצירה מונומנטלית זו הוא מפעל אדיר...
הערותיה בשולי הטכסט מצביעות על בקיאות ברקע ההיסטורי והחברתי...
התרגום מצטיין בעברית שורשית וקריאה גם יחד (זיווג די נדיר), ובהתאמת המליצה העברית לטכסט הלועזי".
במאמר שפרסם המתרגם וחוקר הספרות עמינדב דיקמן לאחר מותה של כספי, הגדיר אותה כ"אחת המתרגמות המצוינות ביותר שידעה הספרות העברית בחמישים השנים האחרונות".
אין ישראלי יודע ספר שלא ייזכר בשמה בהכרת תודה...
[לתרגומיה] יאה באמת ובתמים הצירוף הנשדף והולך "תרגומי מופת".
היו רבים שתרגמו יותר ממנה.
מעטים הם אלה, כמותה, שזיכה אותם עמלם בזה שיוחק שמם על לוח השיש של תרבותנו באותיות של זהב...
אסתר כספי, מתרגמת לא שכיחה, בלתי נשכחת.
מחוג של צל: שירים, ירושלים: כרמל, תשנ"ה 1995.
פרנסואז סאגאן, חיוך מסוים; עברית: אסתר כספי, תל אביב: קרני, תשי"ח 1957. (קטעים מהספר הופיעו קודם לכן בהמשכים בעיתון "דבר"; הדפסה נוספת, בסדרת ספרי הכיס של מעריב לעם, ביחד עם תרגומו של אהרן אמיר לסיפורה של סאגאן "בעוד שנה": 1959; מהדורה ב: תל אביב: קרני, 1981) ()
ג'וזף קונראד, שגיונו של אלמאיר; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"א.
ג'וזף קונראד, נצחון; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ג 1963. ()
ק"א פורטר, הראי הסדוק; עברית: אסתר כספי, מרחביה: ספרית פועלים ('גלבוע'), 1964. ("The Cracked Looking-Glass")
ג'ון ויין , מַהֵר וָרֵד; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ד.
הנרי פילדינג, הרפתקאות ג'וזף אנדרוז; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד, תשכ"ה.
ויליאם גולדינג, בעל זבוב; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ה 1965. (Lord of the Flies)
רבקה וסט, הצפורים נופלות ארצה; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ט 1968. (The Birds Fall Down)
הנרי פילדינג, קורות טום ג'ונס; תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות: אסתר כספי; הקדים מבוא: א.
מנדילוב; תשעה ציורים מאת ויליאם הוגארת, 2 כרכים, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשכ"ז.
(התרגום זיכה אותה בפרס טשרניחובסקי לתרגום ספרות יפה לשנת תשכ"ט-1969) ()
צ'ארלס דיקנס, ימים קשים; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תש"ל.
פ' סקוט פיצג'רלד, ענוג הוא הלילה; תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ד 1973. (Tender is the Night)
הנרי ג'יימס, דיוקנה של גברת; תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות אסתר כספי; הקדימה מבוא דורותיאה קרוק, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשל"ח.
צ'ארלס דיקנס, תקוות גדולות; תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות: אסתר כספי; אחרית-דבר: ה"מ דלסקי, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג 1983. (Great Expectations)
ויליאם מייקפיס תקרי, יריד ההבלים; תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות: אסתר כספי; אחרית-דבר: ה.מ.
דלסקי; שנים עשר איורים מאת המחבר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ז 1987. (Vanity Fair)
לורנס סטרן, חייו ודעותיו של טריסטרם שנדי, ג'נטלמן; תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות אסתר כספי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('הספריה החדשה למנויים'), תשנ"ג 1993. (The Life and Opinions of Tristram Shandy, Gentleman)
ת"ס אליוט, ארבעה קוורטטים; תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות אסתר כספי; סוף דבר: שמעון זנדבנק, תל אביב: המעורר, 1999. (שירים) ()
אליוט, מסיבת קוקטייל: קומדיה; תרגמה מאנגלית אסתר כספי, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ז 2007. ()
ג'ימז א' קולמן, תורת היחסות כפשוטה: סקירת תורת היחסות, תולדותיה וההוכחות לה; מעוטר בידי המחבר; תורגם מאנגלית על ידי אורי בן שלום; בעריכת אסתר כספי, ירושלים: מפעל תרגומי המדע הישראלי, 1963.
1969 (תשכ"ט) – פרס טשרניחובסקי לתרגום ספרות יפה, על תרגומה ל"קורות טום ג'ונס" מאת הנרי פילדינג.
– פרס שר החינוך והתרבות, על תרגומיה מהספרות האנגלית.
אסתר יוניס נולדה בכפר טָארוּטין שבמחוז אקרמן (רו'), בפלך בסרביה שברוסיה, בתם של חיה פייגה לבית ליפשיץ מקישינב (ממשפחת הבעל שם טוב) ושלמה יוניס (משכיל עברי וחובב ציון).
קיבלה חינוך מסורתי ועברי לאומי, ב"חדר" (כשומעת חופשית בשיעורי אחיה הבכור) ובבית אצל מורה פרטי, בעברית, ולאחר מכן למדה בגימנסיה ממשלתית (עד הכיתה השישית) והייתה חברה ב"בנות ציון".
עברה עם משפחתה לעיר לאודסה.
באחד הימים, בגיל 15, קראה לה חברתה הנוצרייה בכינוי הגנאי "ז'ידובקה", וכאשר התלוננה אסתר בפני המנהלת וזו לא עשתה דבר, כעסה, אמרה כי אין ברצונה להתחנך במוסד כזה והלכה הביתה.
היא המשיכה ללמוד בעזרת מורה פרטי ובין השאר למדה אצל הסופר י"ח רבניצקי.
ב-1894 נישאה לניסן ייבין, המשיכה ללמוד, וקיבלה תעודת בגרות ותעודת הוראה.
היא לימדה עברית באודסה, והייתה חברה בקבוצת דוברי עברית בשם "שפתנו אתנו", שעמה נמנה גם שאול טשרניחובסקי.
לבני הזוג נולדו בן (שמואל) ושתי בנות (יהודית ושולמית).
לבקשתה כתב טשרניחובסקי ב-1896 את שיר הערש העברי "ניטשו צללים" והקדישוֹ לבנה שמואל (לימים הארכאולוג שמואל ייבין), שנולד באותה השנה.
כשהחלו הפרעות ביהודי רוסיה ב-1905, החליטו בני הזוג ייבין שהיא תיסע עם שלושת ילדיהם לארץ ישראל, וכך עשתה בסוף אותה שנה.
בעלה עלה ב-1908, והם רכשו משק חקלאי במושבה גדרה.
בשנת 1909 עלתה והצטרפה אליה אחותה הצעירה, בת שבע (לימים, הרופאה הראשונה בגדרה ובתל אביב).
כעבור חמש שנים עברו לעיר תל אביב, ושם למדו ילדיהם בגימנסיה העברית "הרצליה".
בתל אביב עסקה ייבין בפעילות ציבורית ופוליטית.
היא הייתה אחת משתי חברות ועד הקהילה הראשונות בעיר.
ב-21 במרץ 1918 ייסדה את "אגודת נשים" היפואית, להגנה על זכויותיהן והאינטרסים החומריים שלהן.
כן הייתה ממקימות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, שנוסדה ב-1919 ונלחמה למען זכות בחירה לנשים במוסדות היישוב, בסיסמה "משפט אחד וחוקה אחת לאיש ולאשה בישראל", ונבחרה לוועד הראשון שלה.
נבחרה כצירה באספת הנבחרים הראשונה (1920–1925) וכן נבחרה לצירה גם באספת הנבחרים השנייה (1925–1931) מטעם התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות, וכיהנה כחברת הוועד הלאומי בתקופת האספה השנייה.
חברות ההתאחדות הקימו רשימה פוליטית עצמאית שתתמודד בבחירות לאספת הנבחרים – צעד יוצא דופן לזמנו.
הן הדגישו כי מטרתן אינה רק זכות הצבעה לנשים אלא שיווי זכויות כולל.
ב-1920 הן הצטרפו לברית בינלאומית של הסתדרויות נשים, שכללה 53 מדינות ומרכזה היה בלונדון.
ב-1926, לאחר שנחלו הצלחה במאבק זה למען זכות הבחירה, ייסדו ייבין וחברותיה להתאחדות לשכות משפטיות שסייעו לנשים.
ייבין הופיעה בבתי הדין הרבניים והגנה על נשים בענייני גירושים, חליצה, עגינות, ירושה וכו'.
וכך כתבה: "אני נושאת בלבי רעיון על מינוי שופטות בכל אתר ואתר במידה שווה עם השופטים; פעם אחת לשים קץ להופעתה של האשה בתופעה זו או אחרת בתור פטרוזיליה לייפוי הסלט".
ייבין גם הייתה ממייסדות קרן היסוד בארץ, פעילה בענייני הקרן הקיימת לישראל וחברת ועד הקהילה בחיפה.
כמו כן פעלה למען גיוס נשים לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי והייתה מרצה בפני החיילות לפני צאתן למחנה.
היא כתבה מאמרים בעיתונים, בין השאר למען תוצרת הארץ ולמען גיוס נשים.
אסתר ניזנטל קריניץ (Esther Nisenthal Krinitz; 1927–2001) הייתה אמנית יהודייה אמריקאית, ילידת פולין, ניצולת שואה.
יצרה סדרת עבודות אוטוביוגרפיות רקומות אודות חייה המתארות את ילדותה בפולין, את קורותיה בתקופת השואה ואת ההגירה לארצות הברית ושיקום החיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
אסתר ניזנטל קריניץ נולדה בשנת 1927 בכפר קטן בשם מנישק הממוקם לאורך הגדה המזרחית של נהר הוויסלה שבפולין.
בהיותה בת שתים עשרה, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנסו כוחות הצבא הגרמני לכפר.
מאותו הרגע ועד אוקטובר 1942 חיו יהודי הכפר והסביבה תחת הטרור הגרמני.
באוקטובר 1942 הורה מושל האזור ליהודים לעזוב את בתיהם ולהתייצב בתחנת הרכבת בקרשניק הסמוכה.
היהודים לא ידעו לאן מועדות פניהם.
ניזנטל קריניץ, שהייתה אז בת חמש עשרה, פחדה מאוד מהגירוש וגמלה בדעתה כי לא תצטרף למשפחתה.
היא פנתה אל הוריה בבקשת עזרה, וביקשה מהם לנקוב בשם אחד האיכרים הפולנים שעמם היו בקשרי מסחר כדי שתוכל למצוא אצלו מחסה ולעבוד.
ניזנטל קריניץ גם הפצירה באחותה הצעירה, מניה, בת השלוש עשרה להצטרף אליה.
כך, ב־15 באוקטובר 1942 יצאה משפחתה של האמנית לדרך, והאחיות הצעירות נותרו לבדן.
זה היה היום האחרון שבו ראו את משפחתן ומרגע זה ואילך הן נאלצו להסתדר בכוחות עצמן.
הן התחזו לנערות כפר פולניות קתוליות וכך שרדו את המלחמה.
לאחר המלחמה התחתנה ניזנטל קריניץ והיגרה לארצות הברית, ואחותה מניה עלתה לישראל.
בשנת 1977, כשהיא בת חמישים, החליטה ניזנטל קריניץ לא להסתפק עוד בסיפור ילדותה ובסיפור השואה שהייתה נוהגת לספר לבנותיה בעל פה, אלא להראות להן את חייה בפולין ולספר את סיפורה באמצעות תמונות.
ניזנטל קריניץ לא קיבלה הכשרה כאמנית ולעולם לא תפסה עצמה ככזאת, אך הייתה בטוחה בכישרונה בתפירה וברקמה.
כבר שהייתה בת תשע היא אומנה כתופרת, ולפיכך הרקמה והתפירה היו בעבורה הכלים הטבעיים שבאמצעותם תיצור את התמונות.
לאורך תקופה של עשרים שנה יצרה האמנית סדרה של שלושים ושש יצירות מפורטות עשויות בסגנון נאיבי המתארות את תקופת השואה ואת מהלך חייה.
היצירות ראו אור בספר Memories of Survival, שפורסם לאחר מותה על ידי בנותיה בשנת 2005.
הסדרה של ניזנטל קריניץ בנויה כסיפור מסע המתחיל הבנוי עם ילדות מאושרת בכפר בפולין, וממשיך בפרידה מהילדות, התבגרות בטרם עת, מאבק להישרדות ומסתיים בייסודם של חיים חדשים.
רוב העבודות בסדרה נעשו לאורך שנות התשעים של המאה העשרים, כשהאמנית מתקרבת לגיל שבעים.
לאורך הסיפור האמנית מציגה את זהויותיה המשתנות: בתחילה כילדה יהודייה בפולין הכפרית, לאחר מכן כילדה יהודייה הנאבקת לשרוד תחת השלטון הנאצי, רוב הזמן תחת זהות בדויה של נערה קתולית, ולאחר המלחמה כאישה אמריקאית וכאם.
מרכיב אחד המאפיין את הזהות הפסיכולוגית שלה נשאר קוהרנטי לאורך כל הסיפור – האמנית מציגה את עצמה כדמות אמיצה ולא קונפורמיסטית הבוחרת לעצמה גורל אחר מזה של סביבתה.
אמנות וזיכרון (Art and Remembrance) היא תערוכה נודדת של יצירותיה של ניזנטל קריניץ המוצגת מאז שנת 2011 במוזיאונים שונים בארצות הברית.
בשנת 2011, צולם סרט תיעודי מטעם עמותת התערוכה בשם "דרך קוף המחט: האמנות של אסתר ניזנטל קריניץ" (Through the Eye of the Needle: The Art of Esther Nisenthal Krinitz).
הסרט מספר על חוויותיה של האמנית במהלך השואה בפולין ומספר על יצירתן של עבודות הרקמה והקולאז' שלה.
הסרט כולל ריאיון עם האמנית ועם בני משפחתה.
הרבנית אסתר יונגרייז הייתה רבנית אורתודוקסית-אמריקאית, מייסדת ונשיאת ארגון "הנני".
נולדה למשפחת רבנים בסגד שבהונגריה בשנת 1936. בסוף מלחמת העולם השנייה, קיץ 1944, הגיעה יחד עם כל בני משפחתה ברכבת קסטנר למחנה הריכוז ברגן-בלזן משם הועברו כעבור כמה חודשים לשווייץ.
בשנת 1973 יסדה את ארגון החזרה בתשובה הראשון בארצות הברית, "הנני".
שם הארגון שאוב מקריאתו של אברהם אבינו במענה לקריאת האל "אברהם אברהם", והוא מבטא התייצבות ונכונות לקראת כל משימה שיטיל עליו האל.
מטרתה המוצהרת של יונגרייז בעת הקמת הארגון הייתה מלחמה בהתדרדרות הרוחנית הכללית שזיהתה בקרב יהדות ארצות הברית.
היא החלה לערוך כינוסים גדולים בסגנון המטיף האוונגליסטיבילי גרהאם, בין השאר באולם מדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
בשנת 1974 החלה לפעול גם מחוץ לארצות הברית, באוסטרליה ובריטניה.
ביוני 1974 ערכה לראשונה כינוס חזרה בתשובה בבית העם בירושלים.
בשנת 1975 ערכה סיור בדרום אפריקה ואחר כך הודיעה בביקור בישראל על תוכנית שלא יצאה לפועל להקמת יישוב בשם קריית "הנני" בהרי ירושלים.
באוגוסט 1976 הודיעה על הקמת מרכז רוחני בירושלים, ומאז הייתה מבקרת בקביעות בעיר מדי שנה ועורכת כינוסים המוניים.
היא הקימה את מרכז "הנני" במנהטן הכולל מוזיאון לתרבות העם היהודי, ושיעורה השבועי במרכז משך קהל רב.
הרבנית יונגרייז הייתה מקורבת ל בארצות הברית, באוגוסט 2004 הוזמנה לנאום ולברך בוועידה השנתית של המפלגה.
אחד מהם, "החיים במחויבות", תורגם לעברית.
ב-23 באוגוסט 2016 נפטרה כתוצאה ממחלה קשה בארצות הברית.
אסתר חַיּוּת (נולדה ב־16 באוקטובר 1953) היא שופטת ישראלית, נשיאת בית המשפט העליון ה-12. קודם לכן הייתה עורכת דין, ושופטת בבתי משפט השלום המחוזי והעליון.
נולדה בשם אסתר (אסתי) אבני במעברת "שביב" (במקור "שובקי"), כיום שכונת "יד התשעה" בהרצליה, ליהודה ויהודית, ניצולי השואה מיהדות רומניה.
הוריה התגרשו כשהייתה כבת שנה וחצי, ואביה היגר לאנגליה.
היא גדלה בבית סבהּ וסבתהּ בשכונת נווה עמל בהרצליה ולמדה בבית הספר גורדון בעיר.
בשנת 1970, בגיל 17, עברה לאילת להתגורר עם אמהּ שנישאה בשנית.
סיימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר בעיר בשנת 1971.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד מרכז.
חיות השתתפה בתוכנית של הלהקה "שר מי ששר אחרון" בשנת 1972, שבה בלטו במיוחד השיר "האיש מן הבקעה" שכתב חיים חפר והלחין ועיבד מוני אמריליו, והשיר "מסביב למדורה", שכתב נתן אלתרמן והלחין ועיבד יאיר רוזנבלום.
בין חברי ההרכב היו דורית ראובני, אלי גורנשטיין, עוזי חיטמן ורונית אופיר.
עם שחרורה מצה"ל, החלה ללמוד משפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
סיימה את לימודיה לתואר ראשון בשנת 1977 והוסמכה לעריכת דין.
חיות היא הראשונה מבין בוגרות הפקולטה שמונתה לשופטת בבית המשפט העליון.
החל משנת 1975 עבדה כספרנית במשרד עורכי דין צדוק ושות'.
לאחר מכן עבדה כעורכת דין שותפה במשרד עם בעלה, עורך הדין דוד חיות, בתחום הנזיקין והמשפט המסחרי.
באותן שנים טיפלה, בין היתר, בתיק כינוס נכסים של בנק צפון אמריקה.
במרץ 1990 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב ושובצה בבית משפט לעניינים מקומיים.
באוקטובר 1996 החלה לכהן כשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב לתקופה של שנה, ובספטמבר 1997 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי.
בשנים אלה דנה בתיקים אזרחיים, תובענות ייצוגיות והליכים מנהליים.
ישבה גם בהרכב ערעורים וכן בהרכב פשעים חמורים בראשותו של השופט אדמונד לוי.
ב־1 במרץ 2003 החלה לכהן כשופטת בפועל בבית המשפט העליון, וב־24 במאי 2004 החלה לכהן כשופטת בית המשפט העליון במינוי קבע.
בחודש אפריל 2013 מונתה חיות לממלאת מקום יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
ב־23 ביוני 2014 החליפה את עדנה ארבל כחברה בוועדה לבחירת שופטים, וב־1 ביולי 2015 הוחלפה על ידי סלים ג'ובראן.
במאי 2015 מונתה ליושבת ראש ועדת הבחירות המרכזית, ונשאה בתפקיד עד 6 באפריל 2017. ב־16 בינואר 2015 החלה לכהן כיושבת ראש ועדת האתיקה של השופטים.
חיות חברה לצד מנהל בתי המשפט ב"ועדת השניים", ועמדה בראש הוועדות לאיתור נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה ונשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
ב־2017, עם סיום תפקידה של מרים נאור כנשיאת בית המשפט העליון, הייתה חיות המועמדת הבולטת לתפקיד, על פי שיטת הסניוריטי הנהוגה.
שרת המשפטים, איילת שקד, יזמה דיון בעניין ביטול שיטת הסניוריטי בטענה כי זו אינה מתיישבת עם לשון החוק ופוגעת בסמכות הוועדה לבחירת שופטים.
בעקבות כך נפגשה חיות עם אנשי תקשורת לשיחות תדרוך, שבהן אמרה שגישתה להתנחלויות אינה שלילית, על אף שתמכה בהרס שכונת נתיב האבות והחליטה שלא לאפשר דחייה של הרס בתי עמונה, וכי "אין לה כל רצון לנהל את המדינה באמצעות בג"ץ, ולהחליף את הכנסת והממשלה".
ב־5 בספטמבר 2017 החליטה הוועדה לבחירת שופטים על מינויה לנשיאת בית המשפט העליון בתמיכת כל חברי הוועדה מלבד חברת הכנסת נורית קורן, שהחרימה את הישיבה במחאה נגד שיטת הסניוריטי.
מינויה נכנס לתוקף ב־26 באוקטובר 2017 והיא כיהנה בתפקיד עד לפרישתה באוקטובר 2023.
באפריל 2020, החל שידורים ישירים של חלק מהדיונים בבית המשפט העליון כפרויקט ניסיוני, וזאת בהתאם להוראת נוהל שפרסמה חיות.
העבודה על מערך השידורים החלה בימי הנשיא אשר גרוניס והדיון האחרון שבו ישב הנשיא גרוניס בראש ההרכב, שימש פיילוט.
לאחריו מינתה הנשיאה מרים נאור ועדת היגוי שליוותה את ההליך.
על שידורים אלה נוספו בינואר 2022 שידורי הקראת פסקי דין נבחרים מבתי משפט השלום והמחוזי ברחבי הארץ.
ההחלטה על השידורים החיים מבתי המשפט התבססה, בין היתר, על המלצתו של צוות "פומביות הדיון בעידן הטכנולוגי", שנמסרו לנשיאת בית המשפט העליון ביולי 2021.
באפריל 2020 פרסם קלמן ליבסקינד סדרת כתבות העוסקות בניגודי עניינים של שופטי בית המשפט העליון, ובהם הנשיאה חיות.
ניגודי העניינים כללו בין היתר מקרים שבהם דנה חיות בתביעות שבהן היו מעורבות חברות ביטוח שייצג באותה עת בעלה.
עוד הציג מקרים שבהם העבירה הנשיאה חיות תיקי גישור לידידתה הקרובה, השופטת בדימוס הילה גרסטל.
השופט בדימוס עודד מודריק חלק על חלק מטענותיו של ליבסקינד.
בעקבות סדרת הכתבות פרסמה הרשות השופטת את רשימת המניעויות של שופטי העליון.
ח"כ שלמה קרעי הגיש תלונה על חיות לנציב תלונות הציבור על שופטים, אורי שהם, שדחה את התלונה וקבע כי לא נפל רבב בהתנהלותה.
בכנסת נדונה הצעה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת ניגוד העניינים של שופטי בית המשפט העליון, אך זו לא אושרה.
חיות הגיבה שההצעה נועדה "להלך עלינו אימים ולפגוע בעצמאות השיפוטית ובאמון הציבור בבתי המשפט".
ב-12 בינואר 2023 מתחה חיות ביקורת על יוזמתו של שר המשפטים יריב לוין לחולל רפורמה במערכת המשפט.
חיות אמרה שזוהי "תוכנית לריסוק מערכת המשפט" וש"מדובר במתקפה שלוחת-רסן על מערכת המשפט, משל הייתה אויב שיש להסתער עליו ולהכניעו".
ב-16 באוקטובר 2023, עם הגיעה לגיל 70, פרשה לגמלאות.
ב-23 בדצמבר 2024 קיבלה חיות תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
ב-7 במאי 2024 מונתה חיות ליו"ר ועדת השיפוט של פרס ספיר לספרות.
בינואר 2025 החליט מרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים של אוניברסיטת רייכמן להעניק לחיות את פרס רובינשטיין למנהיגות חוקתית לשנת תשפ"ה.
באוגוסט 2025 צורפה לוועדת השיפוט הישראלית של קרן רודס.
היא בעלת תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון (2025).
מהיברו יוניון קולג' (2025) כאות הוקרה על עשייתה למען הצדק והדמוקרטיה בישראל, מאוניברסיטת חיפה ומההאוניברסיטה העברית בירושלים (2024) "בזכות הכרעותיה לאורך השנים בסוגיות חוקתיות כבדות-משקל בנושאי זכויות האדם ושלטון החוק והובלת מהלכים רבים בתחומי פעילותה של הרשות השופטת, לרבות בתחום הניהול, התכנון והשקיפות."
חיות מתמחה במשפט אזרחי, והחליפה את הנשיא גרוניס כשופטת הדנה בבקשות רשות ערעור על החלטות בתובענות ייצוגיות.
חיות פסקה, בהסכמת עמיתיה להרכב, שעל הבנקים חלה אחריות מוגברת כלפי בעלי הכספים המופקדים בידם, בגלל מעמדם ה"מעין ציבורי", הנובע מתפקידם המרכזי בחיי הכלכלה, בצירוף הדרישה מהם למלא לעיתים מדיניות שלטונית ומשימות ציבוריות.
בפרשת הסיליקון בחלב צמצמה חיות את היקף הפיצויים שהושתו על "תנובה", לאחר שקבעה שבראש הנזק של פגיעה באוטונומיה יש לפצות רק את מי שחש בפועל בתחושות שליליות בעקבות שתיית החלב.
בפסק דין שעסק בשאלה האם ניתן להכיר בעסקה במקרקעין אף על פי שלא נעשתה בכתב, כתבה חיות כי עמידה דווקנית על דרישת הכתב עלולה לעורר קשיים לא מבוטלים במקרים "מיוחדים ויוצאי דופן" - מקרים שעולה מהם 'זעקת ההגינות' המצדיקה סטייה מעיקרון זה.
במקרה אחר פסקה כי בעלים של נכס אינו נהנה מחופש מוחלט בבואו להגן על החזקתו, וייתכנו מקרים שבהם יוגבלו הסעדים להם הוא זכאי מכוח עקרון תום לב.
חיות תמכה בדעת המיעוט, שסברה שיש להחיל את חוק שעות עבודה ומנוחה על העובדים הזרים בענף הסיעוד.
בערעורים נגד שלילת תגמולי נכים בגלל "התנהגות רעה חמורה", בקשה חיות לקבוע, בעמדת מיעוט, סף נמוך, יחסית לעמדת עמיתיה, למונח "התנהגות רעה חמורה".
בעתירה שעסקה במדיניות שקבעה את הוצאת עובדי שירות בתי הסוהר לפנסיה בגיל 57, פסקה חיות שמדובר במדיניות מפלה לעומת עובדי מדינה אחרים ועל כן היא בטלה.
בעתירה שדרשה להשוות את הקצבה המשולמת על ידי קרן פנסיה לאלמנים לזו המשולמת לאלמנות כתבה חיות: "לאפליה זו על שני רבדיה לא סיפקו הקרנות כל הסבר מניח את הדעת, למעט גישות סטריאוטיפיות לפיהן נתפסת האישה כמפרנס משני וכבעלת מעמד נחות בשוק העבודה מבחינת השכר שהיא מקבלת".
חיות דרשה שהקרנות ימצאו הסדר שיבטיח יחס שוויוני לאלמנים ולאלמנות.
חיות הייתה חלק מדעת הרוב שפסקה שיש לרשום במרשם האוכלוסין הורה בהליך פונדקאות על פי תעודת לידה ממדינה זרה, ללא צורך בהליך בבית משפט לענייני משפחה בישראל.
בעתירה נגד התניית קצבת ילדים במתן חיסונים לילד החזיקה חיות בעמדה כי התניה זו כלל אינה פוגעת בזכות לשוויון.
זאת בניגוד לעמדת עמיתותיה, עדנה ארבל ודפנה ברק-ארז, שפסקו שההתניה פוגעת בעקרון השוויון אלא שהיא עומדת בתנאי פסקת ההגבלה של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
נמנתה עם השופטים שסברו כי אין לשלול באופן גורף לימודים אקדמיים מאסירים ביטחוניים רק בשל סיווגם כאסירים ביטחוניים, כאשר לאסירים פליליים ניתנת האפשרות ללימודים אקדמיים, עם זאת, בעניין העותרים שם סברה חיות כי אין מקום להתערב בשלילת הזכות ללימוד מהעותרים.
בעניין מתווה הגז תמכה חיות בעמדת הרוב שיש לבטל את "פסקת היציבות", וכך כתבה: עם זאת, בניגוד לעמיתיה שבקשו לפסול את כל המתווה לאור הצהרת המדינה שהמתווה הוא מקשה אחת, קבעה חיות שיש לבטל רק את פסקת היציבות.
בעתירה נגד הקמת ועדת וינוגרד, לבדיקת התנהלות הדרג המדיני ומערכת הביטחון במלחמת לבנון השנייה, שדרשה הקמת ועדת חקירה ממלכתית, הייתה חיות בעמדת הרוב שאין להתערב בהחלטת הממשלה, בניגוד לעמדת המיעוט שקבע שהקמת ועדת וינוגרד אינה עומדת בדרישות החוק.
היא כתבה: "במקרה שלפנינו מבקשים העותרים להעביר תחת שבט הביקורת השיפוטית החלטה של הממשלה הניצבת בראש ההיררכיה השלטונית בעניינים הנושאים אופי מדיני-פוליטי.
כל אלה מחייבים אותנו בריסון שיפוטי מרבי.
הריסון המרבי שאנו מצווים בו בכגון דא".
במקרים אחרים נקטה חיות בעמדה של מעורבות מצומצמת יחסית לעמיתיה.
למשל, בפרשנות האיסור על פיטורים של אישה בטיפולי פוריות הציגה חיות עמדה מצמצמת, שרק פיטורים הנובעים מהיעדרות מהעבודה בגלל הטיפולים היא האסורה על פי החוק.
בבג"ץ שיינפלד נגד הכנסת, הובילה חיות בפסק דינה את דעת הרוב לפיה מינויו של אריה דרעי לשר בממשלת ישראל ה-37 לוקה בחוסר סבירות קיצוני.
חיות כתבה שלדעתה יש הסתייגויות מכך שתוכן תקנה 119 מעניקה סמכות להורות על הריסת בתים, אך היא אינה דנה בכך משום שהיא רואה חובה לכבד את התקדימים של בית המשפט העליון, שאותם יש לשנות רק בהרכב מורחב.
בהתאם לעמדתה זאת, כתבה ש"השימוש באמצעי חמור זה של הריסת בתים הפוגע לעיתים גם בבני משפחה לא מעורבים צריך שייעשה במשורה, בהקפדה יתרה, ובאופן מידתי תוך בחינה מערכתית מתמדת של אפקט ההרתעה המושג כתוצאה מן השימוש בו".
היא תמכה באחד המקרים בפסק דין של עמיתיה שיש לצמצם את ההריסה לקומה אחת ולא לשתי קומות בבניין המגורים ובמקרה אחר פסקה נגד אטימת בתיהם של שלושה מיידי אבנים שאמנם השתתפו בחבורה שזרקה אבנים וגרמה למותו של אדם, אך לא הם זרקו את האבן הממיתה.
חיות סברה, בדעת מיעוט, כי דברים שאמר חבר הכנסת עזמי בשארה מחוץ לכנסת אינם מוגנים בחסינות מהותית וניתן להעמידו לדין בגין תמיכה בארגון טרור על נאומים אלו.
בפסק הדין היא כתבה: "קשה שלא לראות בדברי השבח וההלל שהרעיף על פעילותו של ארגון חזבאללה ...
משום תמיכה במאבק המזוין שמנהל ארגון טרור זה נגד ישראל".
חיות הובילה את עמדת הרוב שצה"ל רשאי להחזיק בגופות מחבלים בקבורה ארעית, כקלפי מיקוח להשבת גופות חללים המוחזקות בידי האויב ונמנתה עם ארבעת שופטי המיעוט שבקשו לאשר את פסילתה של חברת הכנסת היבה יזבק מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-23.
מתוך 20 חוקים או סעיפים בחוק שנפסלו בבג"ץ עד אוגוסט 2020, הייתה חיות שותפה ב־14 מקרים, ומעולם לא החזיקה בדעת מיעוט נגד ביטול חוק.
מקרים אלה כוללים בין היתר את ביטול חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), בג"ץ אדם נגד הכנסת, בג"ץ איתן נגד ממשלת ישראל, חוק טל, מס ריבוי דירות, הסעיף בחוק עובדים זרים שחייב הפקדת 20% משכר המסתננים בפיקדון וחוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון.
חיות אף הייתה בעמדת המיעוט שגרסה בבג"ץ איחוד משפחות II שיש לבטל את חוק האזרחות והכניסה לישראל.
בבג"ץ גלאון נגד היועץ המשפטי לממשלה נמנתה חיות בין שופטי דעת המיעוט שסברו שיש לפסול את חוק האזרחות והכניסה לישראל, שהטיל הגבלות על איחוד משפחות של ערביי ישראל עם בני זוגם הערבים תושבי השטחים ועם תושבים ערבים שמוצאם ממדינות אויב.
בעתירה כנגד הרפורמה ברשות החשמל הביעה ביקורת על דרישות של שרים להעביר חקיקה כמקשה אחת.
היא כתבה: "דרישה להעביר בוועדה של הכנסת הצעת חוק "as is" מבקשת, למעשה, למנוע דיון אמיתי, ביקורתי ואפקטיבי בוועדות ובכך היא חותרת תחת אחת התכליות המרכזיות שביסוד פעילותן של ועדות הכנסת.
דרישה כזו אף פוגעת בעקרון העצמאות הפרלמנטארי".
בעקבות זאת כתבה, ש"אילו הוכח כי הוועדה המיוחדת כמי שהופקדה על הדיון ברפורמה חלף ועדת הכלכלה, נכנעה לדרישה להעביר את הרפורמה "as is" כי אז הייתי רואה בכך פגם היורד לשורש הליך החקיקה המצדיק את פסילתו".
בפסק דין בעתירה נגד חוק טל כתבה חיות כי שופט בחברה דמוקרטית מחויב להגן על זכויות אדם ושלטון החוק מפני רשויות השלטון האחרות,
פסק דין של בג"ץ, שניתן ב־23 במאי 2021, עסק בעתירה שביקשה להורות על בטלותו של תיקון מס' 50 לחוק יסוד: הכנסת, שבו נקבעו, בהוראת שעה, הוראות ביחס לתקציב המדינה לשנת הכספים 2020. פסק דינה של הנשיאה חיות קבע שבחקיקת הוראת שעה זו נעשה שימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת:
הכנסת, בכובעה כרשות המכוננת, קבעה זה מכבר את נקודת האיזון ולפיה אם נגזר, בצוק העיתים, לפעול ללא תקציב מדינה מאושר, על הממשלה לפעול בהקשר זה באופן מוגבל ומצומצם בהתאם להוראות הקבועות בחוק יסוד: משק המדינה.
תחת זאת, אושרה במקרה דנן הוראת שעה המיטיבה עם הממשלה ה-35 בלבד, בדרך של הגדלת תקרת התקציב ההמשכי, וזאת ללא כל צידוק או הסבר ענייני.
הימנעותם של המשיבים מאישור תקציב מחד גיסא, והכשרת הוצאה ממשלתית רחבה (ובכלל זה חלוקתם של כספים קואליציוניים) כאילו אושר תקציב מאידך גיסא, מהווה שימוש לרעה בסמכות המכוננת, שאין לקבלו.
בהתאם לקו הכללי של בית המשפט העליון בנוגע לחופש המידע, תמכה חיות בחובת גילוי במספר מקרים שדנו בפרסום פרוטוקולים, דו"חות ביקורת פנימיים ופרוטוקולים של הליכים משמעתיים.
חיות כתבה כמה מפסקי הדין בנושא.
היא חייבה את אוניברסיטת חיפה לחשוף חומרים שנדונו בפני ועדת בדיקה מטעמה, שבעקבותיה הוחלט לפטר מספר מרצים בחוג לתיאטרון.
היא נוגעת לעצם קיומו של המשטר הדמוקרטי, היא מזינה את חירות הביטוי וניזונה ממנה והיא משקפת את התפיסה המשפטית לפיה הרשות כנאמן הציבור מחויבת לדאוג לציבור ולא לעצמה במילוי תפקידיה".
במקרה אחר התירה פרסום קלטת של חקירה של מתלוננת, אף על פי שהדיון במשפט היה בדלתיים סגורות, לאור הסכמת המתלוננת.
חיות נוטה במידת מה ליתר הרשעה וענישה מחמירה לעומת עמיתיה.
באחד המקרים הייתה בדעת מיעוט שיש להותיר על כנה הרשעה של אדם על סמך הודאתו במשטרה, בעוד קרבן העבירה הנטענת הכחישה את עצם קרות האירוע, ועדותה נתפסה כמהימנה.
במקרה אחר חיות התנגדה להקלה בעונש, שהוצעה על ידי השופט צבי זילברטל, של אדם שהורשע בהפקרה לאחר תאונת דרכים.
טוהר המידות ושחיתות עובדי ציבור
בתחילת 2006 כתבה חיות פסק דין שהרשיע איש ציבור בקבלת שוחד אף על פי שהכסף נתרם למטרה ציבורית ולא הגיע לידיו.
חיות עמדה בראש הרכב השופטים שדחה את ערעורו של ראש עיריית נצרת עילית, שמעון גפסו, על הרשעתו בעבירת שוחד, ללא שקיבל כסף אלא רק בכך ש"נותן השוחד" נענה לדרישתו שיתפטר ממועצת העיר.
חיות ציינה: "גפסו ניסה ל'זהם' את הליך הבחירות למועצת העירייה במטרה לקדם אינטרסים פוליטיים שלו תוך פגיעה בערכים מוגנים חשובים ובהם טוהר המידות של נבחרי ציבור והזכות לבחור ולהיבחר."
חיות תמכה בעמדת הרוב בבית המשפט העליון שחייבה אישי ציבור שהורשעו בפלילים ואף אלו שאך הוגש נגדם כתב אישום, בהתפטרות.
בעתירה להורות על הדחתם של ראש הערים בנצרת עילית וברמת השרון דחתה חיות את טענת ראשי הערים כי יש לכבד את דין הבוחר וקבעה:
חיות עמדה בראש ההרכב שדחה את העתירות נגד הענקת המנדט לבנימין נתניהו, נאשם בפלילים, משום שלא נמצאה עילה משפטית להתערבות, תוכן החוק הקיים וכן כי התערבות בשיקול דעת של חברי הכנסת מוגבלת למצבים חריגים ונדירים ביותר ולנסיבות קיצוניות בלבד.
לפי פסק הדין, בעוד בית המשפט נוקט בריסון רב בהתערבות בהחלטות הכנסת, ריסון הנובע ממעמדה המיוחד של הכנסת במשולש הרשויות, ריסון עצמי זה מיוחד הוא לכנסת ואין להחילו על גורמים שלטוניים אחרים כגון מועצת עירייה.
זאת לצד קיומה של ההוראה המפורשת בסעיף 22 לחוק הרשויות המקומיות שהסמיכה את מועצת הרשות המקומית להעביר מכהונתו ראש רשות מקומית בשל התנהגות שאינה הולמת.
היא ציינה שהחלטה זו אינה ממעיטה מחומרת האישומים התלויים והעומדים נגד נתניהו בעבירות על טוהר המידות, ומהקושי הנגזר מכהונה של ראש ממשלה הנאשם בפלילים.
היא כתבה שתפקידו של בית המשפט מוגבל לבחינת עילות הביקורת השיפוטית הקבועות בדין.
במהלך הדיון בבג"ץ במאי 2020 בעתירות אלו, ציטטה עורכת הדין דפנה הולץ לכנר את מנחם בגין שאמר כי "בנפול מבצר המשפט אין עוד מציל לאדם".
חיות השיבה בחריפות: "הטיעון הזה לא במקום.
דיברנו על פופוליזם קודם, זה פופוליזם באותה מידה.
לא ייתכן שצד יעמוד כאן ויגיד שאם לא נקבל את עמדתו, המבצר נפל".
המשפט "שום מבצר לא נופל" זכה לתהודה רבה בציבור הישראלי ועורר דיון ציבורי משמעותי על חוסנה של הדמוקרטיה הישראלית ומערכת המשפט.
בהחלטת רוב לפסול הודאות שהוצאו על ידי פעילות אקטיבית מדי של מדובב הדגישה חיות את החשיבות של זכות השתיקה וזכות ההיוועצות בעורך דין וכתבה:
חשיבות זכות ההיוועצות גם הביאה אותה לעמדת הרוב שפסלה תקנה המקנה אפשרות לנציב בתי הסוהר או מנהל בית הסוהר למנוע או להפסיק פגישת אסיר עם עורך דינו.
במאמר שכתבה בנושא "גבולות המשפט" עמדה חיות על השקפתה בכל הנוגע למגבלותיו של המשפט בציינה:
חיות נוטלת חלק מרכזי בתחומי ההכשרה וההשתלמויות לשופטים.
היא פרסמה פרסומים שונים ובהם מאמרים אקדמיים והיא מרצה בפורומים רבים ובכלל זה הרצאות בכנסים השנתיים של לשכת עורכי הדין, בהשתלמויות של עורכי דין ובכנסים של העמותה למשפט ציבורי בישראל.
חיות ניהלה במשך מספר שנים השתלמויות בנושא כתיבת פסקי דין במסגרת המכון להשתלמות שופטים והיא מחזיקה במשנה סדורה לגבי דרך כתיבתם.