tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-F.E.2 היה סימון לשלוש גרסאות שונות שהתבססו על תוכנית למטוס דו-כנפי דו-מושבי בעל תצורת מדחף הודף (Pusher Configuration), אשר נבנו בידי מפעל המטוסים המלכותי (Royal Aircraft Factory) הבריטי בתקופה שבין 1911 ל-1914.
הגרסה השלישית ל-F.E.2 הייתה בשימוש גיס התעופה המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה כמטוס קרב ומפציץ לשעות היום והלילה.
בצוותא עם האיירקו D.H.2 והנופורט 11 (Nieuport 11), היה ל-F.E.2 חלק חשוב בסיום תקופת העליונות האווירית בחזית המערבית ממנה נהנה שירות האוויר הגרמני מסוף קיץ 1915 ועד אביב 1916 (תקופה שנודעה בעיתונות הבריטית כ"פורענות הפוקר"; Fokker Scourge).
הסימון F.E.2 מתייחס לשלוש גרסאות השונות למדי בעיצובן אשר שמרו על העיצוב הבסיסי, פרי תכנונם של האחים פרמן מצרפת - תצורה של מדחף הודף בחלקו האחורי של גוף המטוס - אך מלבד זאת מדובר היה במטוסים שונים לחלוטין.
"השימוש החוזר" בסימון F.E.2 היה מקור לבלבול רב.
ה-F.E.2 הראשון תוכנן בידי ג'פרי דה הבילנד ב-1911 במפעל המטוסים המלכותי.
המטוס צויד במנוע סיבובי צרפתי מדגם גנום-רון (Gnome-Rhône) בעל 50 כ"ס ודה הבילנד עצמו ביצע את טיסת הבכורה ב-16 באוגוסט 1911.
לקראת סוף אפריל 1912 הותקן במטוס מנוע משופר מדגם גנום-רון בעל 70 כ"ס אשר אפשר נשיאת נוסע בנוסף לטייס וטס לראשונה ב-26 באפריל של אותו חודש.
למחרת היום הותקנו במטוס מצופים, בעזרתם בוצעו טיסות ניסוי נוספות לאחר יומיים.
בקיץ של אותה שנה הותקן שוב ב-F.E.2 כן נסע יבשתי ובחרטומו הותקן מקלע מדגם מקסים, שהפך אותו לאחד המטוסים הראשונים בו הותקן כלי נשק, אך התברר כי למקלע טווח הגבהה מוגבל וכי יש צורך בפיתוח התקן שיאפשר הפעלה יעילה יותר.
ה-F.E.2 השני היה המשך רשמי ל-F.E.2 הראשון ושמר על מספר מרכיבים דומים לקודמו, אך היה בעל תכנון חדש ומודרני, גודל ובעל משקל רב יותר, מוטת כנפיים שהוארכה מ-10.06 ל-12.80 מטרים ותא טייס משופר אווירודינמית שהורכב מצלעות עשויות מצינורות פלדה אשר כוסו בלוחות של סגסוגת מתכת.
ב-F.E.2 החדש נעשה שימוש במבנה הכנפיים החיצוניות שהורכבו גם ב-B.E.2, ובמקום מאזנות הותקן מנגנון פיתול כנף (wing warping) לשליטה צדדית.
במטוס הותקן מנוע מדגם רנו בעל 70 כ"ס שהניע מדחף בן ארבעה להבים, והדלק אוחסן בתוך מכל גלילי מאחורי הטייס והזין את הקרבורטור באמצעות שימוש בכבידה.
ב-23 במרץ 1914 התרסק ה-F.E.2 על הקרקע לאחר שנכנס לסחרור מגובה 150 מטרים, ככל הנראה בשל חוסר בסנפיר, חיסרון שהיה משותף למרבית המטוסים של אותה תקופה.
הטייס, רולנד קמפ, שרד את ההתרסקות אך הנוסע שנלווה לטיסה, אווארט היינס, נהרג.
העבודה על גרסה חדשה תחת אותו השם החלה באמצע 1914, בסימון F.E.2a, ונועדה לשמש כמטוס קרב או "מטוס נושא מקלע" בדומה לוויקרס F.B.5 אשר פותח במקביל.
מלבד התצורה הכללית שהתבססה על תכנון האחים פרמן, לא היה לתכנון המטוס החדש קשר כלשהו לגרסאות לפניו אשר סומנו באותו השם.
ה-F.E.2 החדש תוכנן על ידי הנרי פולנד (Henry Folland) כמטוס דו-מושבי בעל שני אנשי צוות: תצפיתן, שהפעיל גם מקלע לואיס על גבי כנה גמישה שהעניקה למקלע שדה אש נרחב, וטייס שישב מאחורי התצפיתן ומעט מעליו.
פעם נוספת הועתק מבנה הכנפיים החיצוניות בו נעשה שימוש במטוס B.E.2. הקצה הנגרר בחלק המרכזי של הכנף העליונה הותקן בצורה שאפשרה שימוש בו כמעצור אוויר במטרה לקצר את המרחק הדרוש לנחיתה.
תא הצוות נבנה פעם נוספת עם צלעות מצינורות פלדה וכיסוי סגסוגת מתכת, כאשר תא הטייס היה מוגן בצורה טובה מפני רוח והעניק שדה ראייה טוב ללא הפרעה מצד איש הצוות שמלפנים.
התא לתצפיתן היה מוגן פחות, תוך שימת דגש על מתן שדה אש רחב ככל האפשר ופחות על נוחות.
המנוע, מקורר מים בעל שישה צילינדרים, מדגם גרין בעל 100 כ"ס כוסה היטב בלוחות אווירודינמיים.
הרדיאטור מוקם לפני המנוע ומאחורי מושב הטייס, עם זוג כונסים משני צידי תא הטייס כדי לספק את זרימת האוויר הדרושה.
בתכנון כן הנסע של ה-F.E.2 הושקעה מחשבה רבה: הותקן גלגל חרטום קטן כדי למנוע מהמטוס להתהפך קדימה בנחיתות על קרקע רכה והרכבתם של בולמי זעזועים הידראולים זכו לשבחי צוותי האוויר שהפעילו את המטוס לראשונה, בעיקר בעת נחיתה על קרקע קשה במנחתים מאולתרים.
בניסיון להגביר במעט את מהירות המטוס, נעשה גם שימוש בהמשך סדרת הייצור בכן נחיתה סטנדרטי יותר בתצורת "V", ללא בולמי זעזועים וגלגל החרטום, שהיה פחות פופולרי.
לאחר שהתברר שניתן להסיר בתנאי שדה את גלגל החרטום אך להשאיר את בולמי הזעזועים, הפכה הסבה זו (שכונתה כן נסע טראפורד-ג'ונס - על שם מפתחה, טייס בדרגת לוטננט מטייסת מס' 20, שהיה גם הראשון לעשות בה שימוש במטוסו) לנפוצה ביותר ולתצורה הסטנדרטית במטוסי הקרב המבצעיים.
כן הנסע בתצורת "V" נותר בשימוש בגרסת מפציצי הלילה, משום שתצורה זו התאימה להתקנת מתלים לפצצות תחת גוף המטוס.
רעיון ה-F.E.2 נולד בתקופה בה הייתה הלוחמה אווירית עדיין בחיתוליה, כאשר המחשבה הייתה שאת הנשק יש לכוון על צירו לעבר מטרת האויב, כאשר יטוסו הצדדים היריבים במקביל זה לזה תוך כדי ירי מטחי דופן כדוגמת אוניות הקו של עידן נלסון.
משום כך תוכנן ה-F.E.2 עם שדה אש נרחב לפנים ולצדדים, אך הוא חסר כמעט לחלוטין יכולת התגוננות כנגד תקיפה מאחור.
מיקומו של המדחף בחלקו האחורי של המטוס מנע את הפתרון שיושם במטוסי סדרת ה-B.E.2, ולבסוף אומץ פתרון לפיו יעמוד המקלען על גבי דופן תאו ויירה לאחור מעבר למדחף ולכנף העליונה.
לא היה זה פתרון אידיאלי, אך הוא התקבל על ידי מקלעני המטוסים בקור הרוח האופייני לבני דורם.
כאמור, כללה סדרת הייצור הראשונה שהוזמנה תריסר מטוסים מגרסת F.E.2a, שצוידו במעצור אוויר גדול תחת החלק המרכזי של הכנף העליונה ומנוע מקורר-מים מדגם גרין E.6 בתוך בית מנוע בעל עיצוב אווירודינמי.
לאחר טיסת הבכורה, אשר נערכה ב-26 בינואר 1915, התברר כי המנוע חלש מדי ועל כן הוחלף במנוע חדש מקורר-נוזל מדגם בירדמור, בעל 120 כ"ס וששה צילינדרים המסודרים בשורה אחת, שבניגוד לקודמו היה מכוסה פחות בלוחות אווירודינמיים, מכיוון שנזקק לכניסת כמות גדולה יותר של אוויר על מנת לקרר את הרדיאטור.
המטוס השלישי בסדרה צויד במנוע הבירדמור, ולאחר טיסת ניסוי מוצלחת ב-30 במרץ 1915 הותקן בשני המטוסים הראשונים מסדרת הייצור, אשר נשלחו לצרפת ב-14 במאי, שם צורפו לטייסת מס' 6 של גיס התעופה המלכותי.
בשל מחסור זמני במנועים נמשכה בניית המטוסים הנוספים בעצלתיים, כאשר היחידה האחרונה, אשר צוידה בכן נסע בתצורת "V", נשלחה לצרפת רק ב-5 באוקטובר 1915.
לאחר ה-F.E.2a נבנתה במהירות גרסת הייצור העיקרית של המטוס, ה-F.E.2b, גם כן עם מנוע בירדמור 120 כ"ס, אם כי בהמשך שודרג המנוע לבירדמור בעל 160 כ"ס.
מעצור האוויר בו נעשה שימוש בגרסה המוקדמת התגלה כבלתי יעיל בהפחתת מהירות בעת הגישה לנחיתה והושמט.
הרדיאטור הורכב בין הטייס למנוע והאוויר לקירור המנוע סופק דרך תעלה מיוחדת.
בנוסף, ניתנה לטייס השליטה במגלש הנחיתה בזנב המטוס.
כבר בשלב מוקדם צויד הטייס במקלע לואיס נוסף על גבי כנה טלסקופית גבוהה לירי קדימה, מעל ראשו של התצפיתן.
עמדתו של התצפיתן נחשבה כמסוכנת, בעיקר בזמן תפעול המקלע בעת ירי לאחור, בשל הסיכון הגבוה ליפול מהמטוס בזמן קרב אוויר, אם כי שדה הראייה היה מצוין לכל כיוון, מלבד היישר לאחור.
בנוסף, היה ה-F.E.2 מסוגל לשאת מטען פצצות חיצוני, ולעיתים קרובות הותקנה בו מצלמה אווירית סטנדרטית.
שיטת פעולה זו תוארה על ידי פרדריק ליבי, אלוף הפלות אמריקני אשר שירת כתצפיתן F.E.2 ב-1916:
לאחר שהועברו פסי הייצור לידי קבלני משנה, המשיך מפעל המטוסים המטוסים המלכותי לשמש בעיקר כמתקן מחקר ופיתוח.
באוקטובר 1916 נעשה ניסיון ראשון לצייד את ה-F.E.2b בזרקור שהופעל באמצעות גנרטור מחובר לטורבינת רוח.
במרץ 1917 הותקן ב-F.E.2b זרקור בין זוג מקלעי לואיס בניסיון נוסף לייצר מטוס קרב הגנתי לשעות הלילה.
ה-F.E.2c היה גרסה ניסיונית שתכנונה הושלם באוקטובר 1915, כאשר ההבדל העיקרי בינה ובין גרסה b היה החלפת מיקום בין הטייס לתצפיתן, כך שלטייס ניתנה גישה למקלע לואיס לירי קדימה ושדה ראייה משופר, שנחשב ליעיל יותר במהלך נחיתות, אשר אפשר את ביטול גלגל הנחיתה הקדמי והתקנת כן נסע בתצורת "V".
לתצפיתן נשמר שדה האש הרחב לירי לפנים, אך קרבתו לכנף מנעה את האפשרות לירי לאחור ומעבר לה.
גרסה זו לא נכנסה לייצור בסופו של דבר, ותצורת ה"תצפיתן לפנים" נותרה בשימוש בגרסה הסטנדרטית של המטוס.
דגם הייצור הסופי היה ה-F.E.2d (386 יחידות נבנו) אשר צויד במנוע מדגם רולס-רויס איגל בעל 250 כ"ס.
בעוד שהשימוש במנוע חזק יותר לא גרם להבדל משמעותי במהירות בגובה נמוך, חל שיפור בביצועי המטוס בגובה רב, עם תוספת של כ-16 קמ"ש בגובה של 5,000 רגל (1,524 מטרים).
מנוע הרולס-רויס שיפר גם את יכולת הנשיאה, ואפשר התקנת זוג מקלעים לתצפיתן ומקלע בודד או זוג נוסף לירי קדימה המופעלים על ידי הטייס.
בניסיון לשלב את השיפור בביצועי גרסת ה-F.E.2d עם יכולות התפעול הנוחות של הגרסאות המונעות במנועי הבירדמור, כמו גם הרצון להפחית את התלות באספקה המוגבלת של מנועי הרולס-רויס, נבחנו מנועים נוספים.
ב-1916 צוידו במנוע בעל תריסר צילינדרים ו-140 כ"ס מדגם RAF 5 לפחות זוג מטוסי F.E.2b, אשר סומנו כ-F.E.2e, אך ההסבה לא הביאה לשיפור משמעותי בביצועים ומטוסים נוספים לא נבנו.
גרסאות שסומנו כ-F.E.2f ו-g תוכננו עם מנוע 200 כ"ס מהדגמים RAF3 ו-RAF5 משודרג, בהתאמה, אך הם נותרו על לוחות השרטוט.
לגרסה האחרונה, שסומנה כ-F.E.2h, היה מנוע מדגם סידלי פומה 230 כ"ס ואב טיפוס הותאם ב-1918 בידי חברת רנסומס, סימס אנד ג'פריס במטרה להופכו למטוס קרב בעל יכולת עדיפה לשעות הלילה.
כאשר נבחן, היו ביצועי המטוס חלשים מהמצופה, עם מהירות מרבית של 131 קמ"ש (לעומת 160 קמ"ש שקיוו המתכננים להשיג), מהיר רק במעט מגרסת ה-F.E.2b.
אף על פי כן, הותאמו שלושה מטוסים נוספים לגרסת ה-F.E.2h ואחד מהם שימש כפלטפורמת ניסוי לתותח דייוויס בקוטר 57 מ"מ, שנחשב כתותח ללא רתע האמיתי הראשון, לתקיפת מטרות קרקעיות.
בעוד שה-F.E.2d הוחלף בידי הבריסטול F.2, הפך באופן בלתי צפוי ה-F.E.2b הישן יותר למפציץ לילה קל טקטי מוצלח למדי, ושימש בתפקיד זה עד סיום מלחמת העולם הראשונה.
תקרת השירות וקצב הנסיקה הלא מספקים, מנעו מהמטוס לתפקד כמטוס קרב לילי מוצלח.
ה-F.E.2a נכנס לשירות מבצעי בטייסת מס' 6 של גיס התעופה המלכותי, בה שירתו גם מטוסי B.E.2 ובריסטול סקאוט אחד.
הטייסת הראשונה שמטוסיה היו על טהרת ה-F.E.2 הייתה טייסת מס' 20, אשר נשלחה לצרפת ב-23 בינואר 1916. המטוס הוכיח עצמו כפופולרי מאוד בקרב הטייסים, שהחשיבו אותו כקל להטסה, ובקרב צוותי הקרקע, בזכות המנוע שהיה קל להתנעה ולתחזוקה.
לעומת זאת, היה ה-F.E.2 אהוב פחות על התצפיתנים שישבו בקדמת המטוס, שרבים מהם היו חיילים פשוטים שהחליפו את הלחימה בתעלות על הקרקע בתפקיד "נקי" יותר, אם כי מסוכן לא פחות.
חיילים אלה לא אומנו כתצפיתנים ושימשו בעיקרו של דבר כמקלענים אוויריים, ובשל כך נזקקו ל-50 משימות מעל קווי האויב כדי להיות זכאים לענוד את אות "חצי הכנף" של התצפיתנים.
התא הקדמי היה חשוף וקר ושוליו הציעו הגנה מועטה, כאשר ה"מושב" בתא היה למעשה מכסה תיבת התחמושת.
בראשית פעילותו המבצעית שימש ה-F.E.2 בתפקידי מטוס קרב וסיור, כאשר שני-שלישים מהמטוסים שנבנו (816) שירתו בתפקידים אלה בעוד השליש הנותר (395) שירתו כמפציצים.
גרסאות ה-F.E.2b וה-F.E.2d המשיכו לשרת במשימות לאור היום אל תוך שנת 1917, וגרסת ה-b המשיכה לשמש כמפציץ לילי עד אוגוסט 1918. בשיא פעילותו, צוידו ב-F.E.2b 16 טייסות של גיס התעופה המלכותי בצרפת ועוד שש נטלו חלק בהגנה על המרחב האווירי של אנגליה.
ב-18 ביוני 1916 נהרג אלוף ההפלות הגרמני מקס אימלמן במהלך קרב אווירי מול מטוסי F.E.2b מטייסת מס' 25 של גיס התעופה המלכותי.
אנשי הטייסת טענו להפלה, אך גרסת הגרמנים לתוצאות העימות נחלקה בין הסברה כי מטוס הפוקר אינדקר של הימלמן התפרק באוויר כתוצאה מתקלה במתאם הירי של המקלע שהביא לפגיעה במדחף שלו עצמו, או כתוצאה מאש ידידותית שנורתה מתותחי נ"מ גרמניים.
בכל מקרה, בפרק זמן זה כבר התמודד ה-F.E.2b כיריב שקול מול מטוסי הקרב החד-כנפיים הגרמניים ותקופת "פורענות הפוקר", כפי שכונתה, הסתיימה.
בסתיו 1916 הגיעו לחזית מטוסים גרמניים חדשים, כגון האלבטרוס D.I והאלברסטאד D.II.
טייסי הקרב של ה-F.E.2b ו-d היו הראשונים לעשות שימוש בטקטיקת מגננה שכונתה "מעגל הגנה", בה טסו במבנה וחיפו זה על זה, כאשר "השטח המת" תחת הזנב של כל מטוס כוסה על ידי שכנו.
הודות לשיטה זו יכלו מספר מקלענים לירות בו זמנית על אותה מטרה, ומבנים אלה היו מסוגלים להבקיע את דרכם בחזרה ממשימה עמוק בתוך שטח האויב מול מטוסי קרב תוקפים רבים.
על אף שהפך בלתי יעיל כמטוס קרב לשעות היום, התאים ה-F.E.2 לתפקידים ליליים של מטוס קרב בסיורים כנגד פשיטות צפלינים וכמפציץ קל למשימות טקטיות.
פעילות מבצעית ראשונה כמפציץ החלה בנובמבר 1916 וטייסת ייעודית לפעילות לילית של מטוסי F.E.2b הוקמה בפברואר 1917. ה-F.E.2b שירת בשמונה טייסות הפצצה עד סוף מלחמת העולם הראשונה, כאשר 860 יחידות הוסבו או נבנו כמפציצים.
כמטוס קרב לשעות הלילה לא תפקד ה-F.E.2 ביעילות הנדרשת, בשל מהירות נסיקה וסייג רום לא מספקים.
למספר מטוסי F.E.2b הותאמו מצופים נסיוניים לפעולה מעל הים, ובאחרים נעשה שימוש בסיורים כנגד צוללות, בעודם פועלים מהאי גריין (Isle of Grain), בפתחו של נהר התמזה.
לאחר שהוצאו מתפקידי לחימה, שימשו חלק מה-F.E.2 כמטוסי אימון באנגליה.
ה-F.E.2 לא התאימו היטב לתפקיד, בשל העובדה שהמטוסים היחידים בעלי תצורת מדחף הודף שנותרו בשירות מבצעי באותו שלב של המלחמה היו ה-F.E.2 עצמם ששימשו כמפציצי לילה.
אף על פי כן, נעשה שימוש ב-F.E.2 כמטוס לרכישת ניסיון בטיסה ולאימון מקלענים, כאשר מספר קטן של מטוסים צויד בטבעת מסתובבת עליה הותקן המקלע.
עם סיום המלחמה הוכרז ה-F.E.2 כמיושן והוצא סופית משירות חיל האוויר המלכותי ב-1919. רק מטוס אחד (מס' D3832) קיבל רישוי אזרחי באנגליה ושימש בטיסות נופש לאורך החוף הדרומי.
מטוס אחר קיבל רישוי אזרחי בארצות הברית ושימש שם כפלטפורמה למצלמת קולנוע מוטסת עבור תעשיית הסרטים, אם כי גורלו הסופי אינו ידוע.
מטוס ה-F.E.2 האחרון שנותר בשירות היה, ככל הנראה, מס' D9108, ששימש לטיסות ניסוי במפעל המטוסים המלכותי עד נובמבר 1924.
ב-1919 מכרה חברת ויקרס 35 מטוסי F.E.2 מעודפי המלחמה לסין תחת הסימון "מכונות הדרכה ויקרס" (Vickers Instructional Machines), שם שימשו כמטוסים לאימון מתקדם.
במטוסים נעשו שינויים שכללו תא טייס שתוכנן מחדש עם אמצעי שליטה כפולים למדריך ולחניך, ומנועי רולס-רויס איגל סימן VIII.
שני שחזורים של גרסת F.E.2b נבנו על ידי חברת וינטג' אוויאייטור בע"מ (The Vintage Aviator Ltd) מניו זילנד, כאשר שחזור אחד, בעל יכולת טיסה, צויד במנוע בירדמור ומדחף מקוריים, וחלקים שנבנו מחדש תוך שימוש בחומרים מתוך התוכניות המקוריות של ייצור המטוס.
- מטוס אחד (סומן באוסטרליה כ-CFS14) שירת בבית הספר לטיסה של גיס התעופה האוסטרלי בפוינט קוק, ויקטוריה החל ממרץ 1917. לאחר המלחמה קיבל המטוס סימון אזרחי (G-AUCX) ושימש בניסיון כושל להקיף את יבשת אוסטרליה ב-1921. המטוס התרסק ויצא מכלל שימוש ב-7 בפברואר 1922.
- מטוס אחד שירת במהלך המלחמה ולאחריה בבסיס ריסאלפור (בתחומי פקיסטן של ימינו), עד שנפגע בנחיתה ב-1920 ויצא משימוש.
- כמטוסי אימון במסגרת חיל המשלוח של ארצות הברית.
- שירות ב-25 טייסות מבצעיות של גיס התעופה המלכותי ובעשר יחידות עורפיות.
סין - 35 יחידות שנרכשו על ידי חברת ויקרס ב-1919 מעודפי המלחמה והוסבו לגרסת מטוס אימון.
אב הטיפוס והסימון הבסיסי לסדרת המטוסים אשר התבססו על תוכנית ה-F.E.1 בעלת תצורת מדחף הודף, פרי תכנונם של האחים פארמן מצרפת.
מנוע מדגם גנום 50 כ"ס שהוחלף מאוחר יותר למנוע מדגם רנו 70 כ"ס.
הגרסה הראשונה שנבנתה, בעלת מנוע מדגם גרין.
גרסת הייצור העיקרית, בעלת מנוע בירדמור מקורר נוזל עם שישה צילינדרים בשורה אחת, 120 כ"ס (מאוחר יותר שודרג ל-160 כ"ס).
הוסב למפציץ לשעות הלילה בשלבי המלחמה המאוחרים.
גרסת ניסוי למטוס קרב לשעות הלילה/מפציץ.
הגרסה התאפיינה במיקום ההפוך של אנשי הצוות בהשוואה לגרסאות אחרות - טייס לפנים ותצפיתן מאחור.
גרסה בעלת מנוע מדגם רולס-רויס איגל, 250 כ"ס.
סייג רום משופר, הגדלת יכולת הנשיאה ואפשרות למקלע נוסף לטייס.
גרסת ניסוי למטוס קרב לשעות הלילה בעלת מנוע מדגם סידלי פומה 230 כ"ס.
מנוע: בוכנה, 1 X בירדמור בעל 6 צילינדרים מסודרים בשורה אחת, 160 כוחות סוס
זמן שהייה באוויר במהירות שיוט: 3 שעות
1 או 2 X 7.7 מ"מ לואיס לתצפיתן - אחד לירי קדימה ואחד על התקן גמיש לירי לאחור
1 או 2 X 7.7 מ"מ לואיס - לעיתים הותקנו מקלעים נוספים בגרסת F.E.2d עבור הטייס
רוי מילר ארננדס (בספרדית: Roy Miller Hernández; נולד ב-24 בנובמבר 1984), הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ששיחק בעמדת הבלם.
לזכותו 58 הופעות במדי נבחרת קוסטה ריקה.
רוי מילר החל לשחק בקרטחינס מליגת העל של קוסטה ריקה, ב-2005 עבר לקבוצת בודה/גלימט מליגת העל הנורווגית יחד עם רנדאל ברנס.
הוא שיחק שלוש שנים בקבוצה ולאחריה עבר לרוזנבורג באמצע עונת הושאל לאורגריט ובתום העונה חתם בניו יורק רד בולס.
בינואר 2016 עבר לדפורטיבו סאפריסה מקוסטה ריקה.
הוא זומן לראשונה לנבחרת קוסטה ריקה ב-2005. הוא שיחק עם הנבחרת בגביע הזהב 2007 ו-2013 וכן בקופה אמריקה 2011. הוא נמצא בסגל הנבחרת במונדיאל 2014.
רוי אריק קארול הוא כדורגלן עבר צפון אירי, ששיחק בעמדת השוער.
קארול התחיל את הקריירה שלו בהאל סיטי בשנת .
באפריל נסגרה עסקת העברתו של קארול לויגאן את'לטיק תמורת 350 אלף פאונד.
בנובמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 לווטפורד, ומאז ביסס את מקומו בהרכב הקבוצה.
בעונת נבחר לשוער השנה בליגה השנייה באנגליה.
בשתי עונותיו הראשונות שימש כמחליף עבור פביאן בארטז, וזכה בעונת עם הקבוצה באליפות.
לאחר שזה עזב לאולימפיק מרסיי, הוא שימש כמחליף עבור טים הווארד.
ב-19 בפברואר 2005, הוא נפצע בראשו בניצחון 0–2 נגד אברטון במסגרת הגביע.
ב-27 במאי 2005 שוחרר מהמועדון לאחר שהסתיים חוזהו, ואחרי 3 שבועות הוא חתם בוסטהאם יונייטד.
ב-23 בינואר 2006 נפצע וגמר את העונה.
בעונת הסתבך בבעיות אישיות הנוגעות לאלכוהול וגם בעקבות הגעתו של רוברט גרין מיעט לשחק.
ב-25 במאי 2007 עזב את המועדון לאחר שלא קיבל דקות.
ב-7 ביולי 2007 חתם בגלאזגו ריינג'רס, תחילה כמחליפו של אלן מקגרגור, ואחרי שהרשים באימונים נאבק עם מקרגור על אפודת השוער הראשון.
ב-26 בספטמבר 2007 שיחק את משחקו היחיד בריינג'רס נגד איסט פייף במסגרת הגביע.
ב-9 בינואר 2008, קארול סיכם את תנאיו בדרבי קאונטי והמהלך יצא לפועל לאחר שריינג'רס הצליחה למצוא מחליף עבורו, וב-21 בינואר 2008 חתם ל-3 שנים במועדון.
ב-2 בפברואר 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד ברמינגהאם סיטי.
את בעונת התחיל בהרכב הראשון אך לאחר שהורחק בניצחון 1–2 נגד נוריץ' סיטי, הוא איבד את מקומו בהרכב ושיחק רק במשחקי ליגה.
ב-17 באוגוסט 2009 עבר לאודנסה בולקלוב הדנית.
באותו יום ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–1 מיידטלנד.
אף על פי שהגיע לקראת סוף השנה, בדצמבר נבחר על ידי שוערי הליגה לשוער השנה בדנמרק.
בנובמבר הודיע קארול על כוונתו לחזור לבריטניה בעקבות הגעגועים למשפחתו, וב-31 בינואר 2011 שוחרר מהמועדון.
במהלך תקופתו כשחקן חופשי קארול שיחק בקבוצת המילואים של שפילד יונייטד במרץ , כעבור חודש הצטרף לבארנט מהפוטבול ליג השנייה, שם שימש כמאמן במשחק אחד, בו זכתה הקבוצה בגביע הבוגרים של הרטס (Herts Senior Cup).
בכך זכה קארול בגביע במשחק היחיד אותו אימן.
ביולי היה קרוב לחתום בפרסטון נורת' אנד אך העסקה נכשלה.
בחודש אוגוסט חתם קארול באופי כרתים היוונית לארבע שנים.
בינואר חתם קארול באולימפיאקוס תמורת 100 אלף אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת שלב ההצלבה של הליגה האירופית נגד רובין קאזאן לאחר שהשוער הראשון באלאש מגייארי קיבל כרטיס אדום.
ב-4 באוגוסט 2014 חתם בנוטס קאונטי מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-26 במאי 2016 חתם בלינפילד מליגת העל הצפון אירית, וכבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה באליפות, בגביע ובמגן מחוז אנטרים (County Antrim Shield).
ב-29 במאי 2019, ולאחר שהושבת החל מינואר בשל פציעה בברכו, עזב קארול את הקבוצה עם סיום חוזהו.
ב-21 במאי 1997 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד .
במשך רוב הקריירה שלו שימש קארול כמחליף למייק טאיילור.
ב-2 ביוני 2012 זומן לסגל הנבחרת זומן לסגל הנבחרת לראשונה מזה שש שנים, לקראת המשחק נגד בו הוא שותף במחצית השנייה.
המשחק הסתיים בהפסד 0–6. ב-7 בספטמבר 2012, ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו במסגרת תחרותית בהפסד 0–2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
גביע הבוגרים של הרטס (Herts Senior Cup)
נבחרת השנה בליגת המשנה באנגליה:
אישיות השנה הבינלאומית של צפון אירלנד:
רוי ניסני (נולד ב-30 בנובמבר 1994) הוא נהג מרוצים ישראלי בעל אזרחות צרפתית.
התחרה באליפות הפורמולה 2. היה חבר במשך 3 עונות באקדמיית ויליאמס לנהגים.
ניסני נולד וגדל בישראל, בנו של נהג המרוצים חנוך ניסני.
הוא החל להתחרות במרוצי קארטינג בגיל 6 וב-2004 סיים רביעי באליפות אירופה בקארטינג לילדים.
ב-2010 הצטרף לקבוצת המרוצים מויקה מוטור הגרמנית.
ב-2013 החל להתחרות בסבב הפורמולה 3, בעונתו הראשונה סיים במקום ה-22 הכללי, והצליח לסיים שלוש פעמים בעשירייה הראשונה, כשהישגו הטוב ביותר היה מקום שמיני.
עונה לאחר מכן התברג חמש פעמים לעשירייה הראשונה, וקבע את הישג השיא שלו במרוץ נורבורגרינג בו סיים שישי.
את העונה סיים במקום ה-17 הכללי.
באוקטובר 2014 זומן ניסני למבחנים בקבוצת הפורמולה 1 סאובר.
ב-2015 הצטרף לקבוצת טק-1 הצרפתית והחל להתחרות בסבב תחרויות פורמולה רנו 3.5. את הנקודות הראשונות שלו השיג כשסיים שמיני במרוץ בהונגריה.
ביולי 2015 סיים במקום השלישי במסלול רד בול רינג באוסטריה.
את עונת המרוצים סיים במקום ה-13.
במרץ 2016 הצטרף לקבוצת המרוץ לוטוס בתחרויות פורמולה V8 3.5. ב-23 ביולי רשם את ניצחון הבכורה שלו בסבב, לאחר שסיים ראשון במרוץ בסילברסטון שבבריטניה, יום למחרת חזר על הישג זה באותו המסלול.
את העונה בת 18 המרוצים סיים במקום הרביעי עם 189 נקודות, במהלכה עלה שבע פעמים לפודיום: שלוש פעמים סיים במקום הראשון וארבע פעמים במקום השני.
ב-2017 עבר לקבוצת RP Motorsport והתחרה בפורמולה 3.5. את העונה סיים במקום החמישי הכללי עם 201 נקודות, כאשר היה רחוק 3 נקודות מהמקום השלישי.
בשנת 2018, חתם ניסני בקבוצת המרוצים קאמפוס המתחרה בסבב אליפות הפורמולה 2. במהלך העונה צבר רק נקודה אחת והוחלף על ידי רוברט מהרי בשני המרוצים האחרונים של העונה.
ב-2019 לא התחרה בשל פציעה.
ניסני הוזמן על ידי קבוצת ויליאמס להשתתף בנסיעות המבחן שנערכו באבו דאבי בסמוך לסיום עונת 2019 ובהמשך הוחתם כנהג מבחן בקבוצה לקראת עונת 2020 בפורמולה 1. ניסני נהג במספר מקצי אימון בעונת 2020 במרוצים במסגרת הגרנד פרי הספרדי והאיטלקי (במונצה).
בכך היה לנהג הישראלי השני (לאחר אביו, חנוך) אשר נהג במקצי אימון בסבב.
במקביל, התחרה בפורמולה 2, במסגרת קבוצת טרידנט האיטלקית.
את העונה סיים במקום ה-19 עם 5 נקודות.
בינואר 2021 הודיעה ויליאמס כי ניסני ימשיך בתור נהג המבחן של קבוצת ויליאמס גם בעונת 2021. בהמשך החודש חתם בקבוצת DAMS עבורה התחרה בפורמולה 2.
ניסני סיים את חוזהו ב-DAMS ב-2023 ולא התחרה במהלך 2024. משנת 2025 הוא מתחרה בסבב האירופאי של ליגת לה מאן.
היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי (טוקיו 1964) במשחה שליחים 4x200 מטר ושיאן עולם במשחה ל-1500 מטר חופשי.
היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-17 דקות.
סארי נולד בבאפלו, מדינת ניו יורק.
אביו, יורהו סארי ("וייטי"), היה מאמן כדורמים ואימן את נבחרת הכדורמים של ארצות הברית באולימפיאדת טוקיו (1964) שסיימה במקום התשיעי.
גם אחיו הצעיר (נולד בשנת 1948), רוברט סארי, ייצג את ארצות הברית באולימפיאדת טוקיו בכדורמים.
רוי, למד ושחה באוניברסיטת דרום קליפורניה וסיים את לימודיו בשנת 1967. בשנת 1973 קיבל את תעודת עריכת הדין מאוניברסיטת לויולה מרימאונט.
אלוף ארצות הברית הצעיר ביותר בהיסטוריה
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1959 זכה סארי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי ובכך היה לשחיין האמריקאי הצעיר ביותר בהיסטוריה שזכה באליפות, בגיל 13 וחצי, כמו ג'יימס מקליין.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכה סארי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:19.3 דקות, לפני בן ארצו דון שולנדר (4:23.3 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:26.2 דקות.
בתחרות שנערכה בטוקיו, יפן ב-17 באוגוסט 1963 קבע סארי במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 17:05.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של ג'ון קונרדס מאוסטרליה (17:11.0 דקות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (1964) שנערכו בניו יורק ב-2 בספטמבר קבע סארי במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 16:58.7 דקות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-17 דקות.
הוא סיים ראשון במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.5 דקות ושני במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:51.5 דקות.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר ביחד עם, סטיב קלארק, גארי אילמן ודון שולנדר בשיא עולם חדש של 7:52.1 דקות, לפני גרמניה (7.59.3 דקות) ויפן (8:03.8 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:47.1 דקות, אחרי בן ארצו דיק רות' שקבע שיא עולם חדש של 4:45.4 דקות וגרהרד הץ מגרמניה (4:51.0 דקות).
סארי סבל מהצטננות קשה, רות' סבל בלילה שלפני מכאבי בטן עזים, בשל דלקת התוספתן.
הוא נידרש לניתוח דחוף אך הוא סירב וביקש מרופאיו להמתין עד לאחר סיום המשחה והץ הגרמני סבל מדלקת ריאות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:16.7 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:29.2 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה סארי בשתי מדליות זהב במשחי שליחים, ב-4x100 מטר חופשי וב-4x200 מטר חופשי.
ב-30 בדצמבר 2008 נפטר סארי מאי-ספיקת לב.
סארי זכה במהלך הקריירה שלו ב-17 תוארי אליפות ארצות הברית ו-9 תוארי NCAA, 3 תארים ב-3 שנים ברציפות.
במהלך ניסיונותיו ליצור קשר עם ספרד החדשה, שלח וייאלובוס שני ימאים: ברנארדו דה לה טורה (בספרדית: Bernardo de la Torre), אשר חקר את איי צפון-מערב האוקיינוס השקט דרומית ליפן, ואורטיס דה רטס (בספרדית: Ortiz de Retes), שהפליג לאורך חופי צפון גינאה החדשה והעניק לאי את שמו.
במהלך מסעו מערבה ב-1542 גילה וייאלובוס או אחד מנווטיו, חואן גאטאנו (Juan Gaetano), קבוצת איים, ככל הנראה הוואי.
סבורים כי קיומם נשמר בסוד כדי לא לגלות את הנתיב המדויק של ספינות הגליאון של מנילה שחלפו באזור במשך כ-250 שנה, וקיימת מחלוקת רבה האם אכן נתגלו על ידי הספרדים.
פדרו דה אלוואראדו, מושל גואטמלה, ביקר בספרד בזמן שובם של ניצולי משלחות לואאיסה ודה סאבדרה לספרד מפורטוגל, כאשר ביניהם היה אנדרס דה אורדאנטה.
הדיווח של דה אורדאנטה תיאר את האפשרויות הרבות במערב האוקיינוס השקט.
מלבד איי התבלינים, עליהם ויתרו הספרדים בחוזה סרגוסה, היו איים נוספים צפונה משם בעלי פוטנציאל להתעשרות.
דה אלוואראדו ניצל את ההזדמנות והשיג אישור לבניית 11 אוניות לחקר האוקיינוס השקט.
מסע החקר הראשון צפונה לאורך חופי צפון אמריקה, שנועד למצוא את שבע ערי הזהב האגדיות של ממלכת סיבולה, עורר את תשומת לבו של המשנה למלך בספרד החדשה, אנטוניו דה מנדוסה, שמיהר לתבוע שליש ולאחר מכן מחצית מכל רווח פוטנציאלי עתידי.
מותו של דה אלוואראדו במלחמה מול האינדיאנים בגואטמלה נתן למנדוסה את ההזדמנות להשתלט על המשלחת ולהעניק את הפיקוד לקרוב משפחתו מנישואין, רוי לופס דה וייאלובוס.
מטרות המשלחת היו: הקמת מושבה באיים המכונים "איסלאס דה פוניינטה" (Islas de Poniente; "האיים כלפי מערב") באזור האי סבו כדי לסחור עם סין, הפצת הנצרות בקרב הילידים ומציאת נתיב חזרה לספרד החדשה.
וייאלובוס הפליג בראש שש ספינות ו-370 אנשי צוות מנמל בארה דה נבידאד במערב מקסיקו ב-1 בנובמבר 1542: הסנטיאגו, הסן חורחה, הסן אנטוניו, הסן קריסטובל, הסן מרטין והסן חואן.
המשלחת שהתה במשך 32 יום במינדנאו וסבלה מרעב כבד.
בלית ברירה עזבה המשלחת את האי ולאחר ניסיונות כושלים להפליג בשל הרחות החלשות הוקם בסיס על האי סאראנגני (Sarangani) מול הקצה הדרומי של מינדנאו, בו ביקרו בעבר משלחות מגלן ולואאיסה.
גם שם סבלו אנשי המשלחת ממחסור במזון ונאלצו לאכול צמחים וחיות לא מוכרים להם, אשר גרמו לחלקם למחלות ולמוות.
הגאליוט סן קריסטובל, שעלתה על שרטון באי לימאסאווה (Limasawa) הסמוך ללייטה כחודשיים קודם לכן במהלך סיור, הופיעה במפתיע באפריל 1543 כשהיא נושאת עמה אורז ומוצרי מזון אחרים עבור המשלחת.
ב-4 באוגוסט נשלחו הסאן קריסטובל והסן חואן לעבר האיים לייטה וסאמאר במטרה למצוא מזון, כאשר על האחרונה, בפיקודו של ברנארדו דה לה טורה, הוטל להצטייד ואז להפליג צפונה כדי למצוא נתיב שייקח אותה לספרד החדשה.
מסעו של דה לה טורה
ברנארדו דה לה טורה נשלח על ידי וייאלובוס באוגוסט 1543 על גבי הספינה סן חואן למצוא נתיב מזרחה בחזרה לספרד החדשה ולהביא את החדשות על מצב המשלחת למנדוסה.
היה זה הניסיון הכושל הרביעי בחיפוש נתיב חזרה, שנודע מאוחר יותר כנתיב הגליאון של מנילה, אשר נתגלה רק ב-1565: דה לה טורה הגיע עד קו הרוחב 30 צפון, לפני שנאלץ לשוב על עקבותיו בשל סערה שהסיטה את ספינתו לעבר אזור איי מריאנה.
משם הפליג לאי סאמאר, עגן שם ב-31 באוקטובר ובנובמבר הגיע למינדנאו, שם גילה שהמשלחת עזבה את סאראנגני והפליגה לאיי התבלינים.
דה לה טורה עצמו הגיע לטידורה לאחר כחודשיים.
מסעותיו של דה לה טורה מוזכרים בתיעוד מסעותיו של הימאי חואן דה גאטאנו (Juan de Gaetano) המופיעים בספר "ויאחה אה לאס איסלאס דה פוניינטה" (Viaje a las Islas de Poniente; "מסע לאיים כלפי מערב", 1546).
על פי מספר מקורות, היה זה דה לה טורה שנתן לפיליפינים את שמם, מ"איסלאס דה פוניינטה" (Islas de Poniente; איים כלפי מערב") ל"פליפינאס" (Felipinas), לכבודו של נסיך אסטוריאס באותה תקופה שהפך מאוחר יותר למלך ספרד פליפה השני.
מקורות אחרים מייחסים את נתינת השם לרוי לופס דה וייאלובוס.
דה לה טורה נחשב כאירופאי הראשון שהפליג סביב האי מינדנאו.
כמו כן, מסעותיו סייעו במידה רבה להגברת הידע האירופאי אודות איי מערב האוקיינוס השקט.
מסעו של דה רטס וסופה של המשלחת
לאחר ניסיון כושל להגיע אל האי סבו, גרם הרעב ממנו סבלה המשלחת (כתוצאה מסירובם של המקומיים למכור להם מזון, קרוב לוודאי כתוצאה מהשפעה פורטוגזית) לנטוש את סאראנגני ולהפליג לכיוון איי התבלינים לפני חזרתו של דה לה טורה.
במקביל הגיע לטידורה צי פורטוגזי ווייאלובוס החליט להיכנע.
וייאלובוס מת באי אמבון כחצי שנה לאחר מכן, ב-4 באפריל 1546. מתוך 117 אנשיו שנותרו בחיים, החליטו 30 להישאר באיים תחת שלטון פורטוגזי ו-87 הנותרים שבו לליסבון על גבי ספינה פורטוגזית.
מסע זה סימן את סופה של הפעילות הספרדית באיי התבלינים, ועל המשנה למלך נאסר להוציא משלחות נוספות.
רוי אסברי קופר הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית בין השנים 2017–2025. קודם לכהונתו כמושל כיהן כתובע הכללי של המדינה.
קופר נולד במחוז נאש בקרוליינה הצפונית, אמו בוורלי הייתה מורה ואביו רוי היה חקלאי ועורך דין.
הוא סיים תואר ראשון ותואר JD במשפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
עבד כשותף מנהל במשרד עורכי הדין שייסד אביו.
ב-1986 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית וב-1991 לסנאט של המדינה.
בשנת 1997 נבחר למנהיג הרוב של סיעת המפלגה הדמוקרטית בסנאט.
בשנת 2000 נבחר למשרת פרקליט המדינה של קרוליינה הצפונית (התובע הכללי) והושבע לתפקיד בינואר 2001. הוא נבחר ב-2004 לתקופת כהונה שנייה, ב-2008 לתקופת כהונה שלישית וב-2012 לתקופת כהונה רביעית.
הוא עזב את התפקיד לקראת התמודדות על משרת מושל ובמקומו מונה ג'וש סטיין.
ב-2016 התמודד למשרת מושל קרוליינה הצפונית מול המושל המכהן פט מקרורי מהמפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר ברוב זעום, לאחר שזכה ב-49.02% מקולות המצביעים לעומת 48.80% ליריבו מקרורי אשר לא השלים בתחילה עם ההפסד ורק כחודש לאחר הבחירות ומאבק משפטי, הודיע על כניעתו.
ב-1 בינואר 2017 הושבע קופר לתפקיד המושל.
בינואר 2025 סיים את כהונתו כמושל בעקבות הגבלת כהונה.
החליף אותו בתפקיד ג'וש סטיין, שכיהן תחתיו כתובע הכללי של המדינה.
קופר נשוי לקריסטין, אף היא עורכת דין ואב לשלוש בנות.
רוי קליבלנד סאליבן היה פקח בפארק הלאומי שננדואה בווירג'יניה.
בין השנים 1942 עד 1977, סאליבן נפגע ממכת ברק שבע פעמים ושרד את כל הפגיעות.
מסיבה זו הוא מכונה "מוליך הברק האנושי" או "כליא הברק האנושי".
סאליבן הוכר על ידי ספר השיאים של גינס בתור האדם שהוכה הכי הרבה פעמים על ידי מכת ברק בעולם.
סאליבן נולד במחוז גרין שבווירג'יניה ב-7 בפברואר 1912. הוא החל לעבוד בתור פקח בפארק הלאומי שננדואה בשנת 1936. אנשים תיארו אותו כאדם שרירי בעל מראה פנים קשוח ודומה במקצת לג'ין הקמן.
אנשים נמנעו מלהתקרב אליו או לשהות במחיצתו מחשש שיפגעו גם הם ממכת ברק, והדבר העציב אותו.
סאליבן סיפר: "יום אחד הלכתי בפארק לצד הפקח הראשי כאשר נשמעו רעמים מרחוק.
הפקח הראשי אמר "אראה אותך מאוחר יותר"".
בבוקר ה-28 בספטמבר 1983, סאליבן נמצא ללא רוח חיים בגיל 71 כשהוא ירוי בראשו.
אשתו, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה, שכבה לצדו במיטה ולדבריה לא ידעה על מותו עד הבוקר.
פגיעת הברק הראשונה בסאליבן אירעה באפריל 1942. הוא הסתתר מסופת רעמים בתוך מגדל תצפית, על גבי מגדל חדש זה טרם הותקן כליא ברק.
ברקים פגעו במגדל שבע עד שמונה פעמים וגרמו לעלייתו באש.
סאליבן נמלט מהמבנה ולאחר מספר מטרים חטף את מכת הברק הראשונה שלו, אותה תיאר כמכה החזקה ביותר מכולן.
הברק השאיר צלקת של כשני סנטימטרים ברגלו הימנית, פגע באצבע הרגל והשאיר חור בנעלו.
הוא הוכה בשנית ביולי 1969. מכה זו הייתה ייחודית למדי, שכן הוא חטף אותה בזמן שנהג במשאית שלו ותא הנהג המתכתי היה אמור לשמש ככלוב פאראדיי ולהגן עליו.
הברק פגע במספר עצים ומשם המשיך לחלון המשאית.
המכה גרמה לסאליבן לאבד את הכרתו, גבותיו וריסיו נשרו מפניו ושער ראשו עלה באש.
המשאית המשיכה בנסיעתה עד שנבלמה בקצה צוק.
בשנת 1970 סאליבן נפגע בחצר ביתו.
הברק פגע בשנאי בקרבת ביתו ומשם קפץ לכתפו וחרך אותה.
בשנת 1972 סאליבן נפגע כאשר נכח בבקתת הפיקוח בפארק הלאומי שננדואה.
שוב, שערו עלה באש והוא נלחם בלהבות בעזרת הז'קט האישי שלו.
אם כי הוא מעולם לא נחשב לאדם חרדתי, לאחר פגיעה זו הוא החל להאמין שישנם כוחות שרוצים ברעתו והוא החל לפחד מהמוות.
כאשר היה נוהג ברכבו והחל לשמוע רעמים מיד היה מפסיק את הנסיעה ומסתתר תחת כיסא הנהג.
גם כאשר היה מוקף באנשים בעת סערה חשש והיה נושא עמו קנקן של מים למקרה שייפגע ושיערו יתלקח.
ב-7 באוגוסט 1973 הבחין בענן סערה בעת שערך פטרול בפארק.
הוא ניסה להימלט אך לדבריו היה נראה כאילו הענן רודף אחריו ומנסה להשיגו.
לאחר שהוא חשב שהצליח להימלט מן הסכנה יצא מן המשאית שלו.
זמן קצר לאחר מכן הוא חטף את מכת הברק החמישית שלו.
הוא סיפר שלראשונה ראה את הברק שהכה בו.
הברק הצית את שיער ראשו, עבר לידו השמאלית, המשיך לרגל השמאלית והעיף את נעלו.
לאחר שהנעל הושלכה באוויר הברק עבר לרגלו הימנית ופגע בה קצת מתחת לברך.
סאליבן זחל בחזרה למשאית וטיפל בכוויותיו באמצעות קנקן המים שהחל לשאת עמו תמידית.
הפגיעה השישית אירעה ב-5 ביוני 1976 וגרמה לו לנזק בקרסול שלו.
שוב, הוא הבחין בענן שהתקרב אליו, ניסה להימלט ושוב הברק השיגו.
בבוקר יום שבת, 25 ביוני 1977, סאליבן הוכה בפעם השביעית והאחרונה בחייו בעת שניסה לדוג בקרבת אגם.
הברק פגע בראשו, הצית את שיערו וצרב את החזה והבטן שלו.
סאליבן פנה למכוניתו ולפתע הגיח דב שניסה לגנוב דג מחכתו.
סאליבן התעמת עם הדב ודקר אותו בעזרת ענף עץ.
הוא טען שזאת הייתה הפעם ה-22 בה נאלץ להתעמת עם דב בחייו.
כל שבע מכות הברק תועדו ונרשמו על ידי הפקח הראשי בפארק הלאומי שננדואה.
סאליבן טען כי למעשה נפגע שמונה פעמים מפגיעת ברק, והפעם הראשונה הייתה עוד לפני שנת 1942. בהיותו ילד, הוא סייע לאביו לקצור חיטה בשדה, ברק פגע בחרמש שלו אך לא גרם לו לנזק גופני.
גם אשתו של סאליבן הוכתה פעם אחת ממכת ברק.
היא נפגעה כאשר תלתה כביסה על חבלים בחצר הבית ובאזור הייתה סופת רעמים.
סאליבן נמלט בחזרה לבית ולא נפגע.
הסיכוי של אדם להיפגע מברק במשך תקופה של 80 שנים מוערכת ביחס של 1:10,000. אם פגיעות הברק הן אירועים בלתי תלויים, אז הסיכוי להיפגע 7 פעמים עומד על 1 ל-10,000 בחזקת 7. נתונים אלו אינם נכונים במקרה של סאליבן, שכן בתור פקח יער הוא נכח יותר בשטחים פתוחים.
בווירג'יניה בה חי, מתרחשות בין 35 ל-45 סופות רעמים ביום בחודשים מסוימים, רובן מתרחשות בחודשים יוני, יולי ואוגוסט.
בין השנים 1959 עד 2000 מכות ברק גרמו למותם של 58 איש ופצעו לפחות 238 איש בווירג'יניה.
ברחבי ארצות הברית, 3,239 איש מצאו את מותם ממכת ברק ו-13,057 נפצעו ברמה כזו או אחר מברקים באותו פרק זמן.
רובם הגדול היו גברים בגילאי 20 עד 40 ששהו בשטחים פתוחים.
רוי מאסי הוא מאמן כדורגל אנגלי, וכדורגלן עבר.
רוי מאסי החל לשחק כדורגל ב-1964. הוא שיחק כחלוץ מרכזי בקבוצות רות'רהאם יונייטד (עד 1967), לייטון אוריינט (בשנים 1967–1969), שם הבקיע 13 שערים, ובקולצ'סטר יונייטד (11 שערים).
ב-1971 פרש מכדורגל עקב פציעה בברך.
לאחר פרישתו התמנה למאמן ולמנהל האקדמיה למצוינות של מועדון הכדורגל נוריץ' סיטי, וב-1999 התמנה למנהל האקדמיה של ארסנל.
מאסי שימש כמנהל האקדמיה של ארסנל במשך 16 שנים, שם פעל בשיתוף פעולה עם ליאם בריידי וארסן ונגר לפיתוח הכישרונות הצעירים של מועדון הכדורגל של ארסנל.
במהלך תפקידו כמנהל האקדמיה, הוא הכשיר את השחקנים סטיוארט טיילור , סטיב סידוול, ניקולאס בנטלי ואחרים.
רוי מאסי גדל במשפחה של כדורגלנים.
סבו, ג'יימס מאסי, היה שוער בקבוצות דנצ'סטר רוברס ושפילד ונסדיי בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
בספרה של חוקרת הספורט ד"ר שלומית גיא, "אימפריה: איך המציאה אנגליה את הכדורגל מחדש" מתוארת דרכו החינוכית של רוי מאסי לקידום ילדים ולמניעת אלימות.
בין הכללים המנחים להכשרת ילדים-ספורטאים, שמאסי סייע בהגדרתם, ניתן למנות:
ביטול הליגות לילדים, ומעבר של כל מחלקות הילדים למודל של משחקים חובבנים.
זאת כדי לאפשר לילדים ללמוד, לתרגל ולעשות טעויות ללא חשש מהתוצאות.
קיום חדרי לימוד במועדון, והקפדה שכל שחקן יהיה תלמיד טוב בבית הספר, במקביל להצלחתו כשחקן כדורגל.
בכל משחק משותפים כל השחקנים, בלי קשר ישיר לתרומתם למשחק.
שחקני כדורגל מקצועיים הם דמויות לחיקוי, ועל כן תהליכי ההכשרה באקדמיה עוסקים גם בערכים ובהיבטים מוסריים של החיים החברתיים.
כל משחק נפתח ומסתיים בלחיצת ידיים של כל שחקן לכל שחקן בקבוצה היריבה.
ההורים הם חלק מסביבתו של הילד, ולכן ההכשרה באקדמיה כוללת גם הכשרה והסברה להורים.
רוי צ'יפולינה הוא כדורגלן עבר גיברלטרי חצי מקצועני ששיחק בעמדת הבלם.
בנוסף להיותו כדורגלן, צ'יפולינה עובד גם כפקיד מכס.
צ'יפולינה התחיל את הקריירה שלו בלינקס.
בשנת הצטרף ללינקולן איתה זכה באליפות בכל עונה בין השנים 2007 ו-2016.
צ'יפולינה אף השתתף בתיקו 1-1 נגד הבנר בולטפלאג במסגרת מוקדמות ליגת האלופות שהיה המשחק הראשון של קבוצה גיברלטרית אי פעם בזירה האירופית.
עד הצטרפותה של נבחרת גיברלטר לאופ"א, צ'יפולינה רשם 8 הופעות בנבחרת וכבש 3 שערים.
ב-1 במרץ 2014 צ'יפולינה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת מאז הצטרפותה לאופ"א בהפסד 1–4 ל שהיה גם השער הראשון של הנבחרת מאז שהתקבלה בה כחברה.
צ'יפולינה משמש כיום גם כקפטן הנבחרת והוא מדורג שני בשיאני ההופעות בנבחרת עם 66 הופעות.
רוֹי סְטִיוּאָרְט מוּר הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שופט לשעבר בבית המשפט העליון של מדינת אלבמה.
הוא גם מייסד ונשיא הקרן למשפט מוסרי.
מור היה מועמדה של המפלגה הרפובליקנית בבחירות המיוחדות ל מטעם אלבמה 2017 שנערכו על מנת למלא את מקומו של הסנאטור ג'ף סשנס.
מור נבחר לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של אלבמה בשנת 2001, אך הודח מתפקידו בנובמבר 2003 בידי בית המשפט העליון לאחר שהפר את תקנות האתיקה המשפטיות בעקבות סירובו להסיר פסל של שני לוחות הברית עם עשרת הדיברות שהציב מחוץ למשכן בית המשפט.
מור התמודד פעמיים על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל אלבמה (ב-2006 ו-2010), אולם הפסיד בשלב הבחירות המקדימות.
מור נבחר שוב לנשיאת בית המשפט ב-2013, אך הושעה במאי 2016, כאשר קרא לשופטים במדינתו להמשיך ולאכוף חרם על נישואים חד-מיניים, בניגוד לפסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית.
עקב ערעור שלא צלח, התפטר מור באפריל 2017 מבית המשפט העליון באלבמה, והודיע כי יתמודד למושב הריק של מדינתו בסנאט של ארצות הברית, אשר פונה על ידי ג'ף סשנס, לאחר שאישר הסנאט את מינוי לתובע הכללי של ארצות הברית.
בבחירות המקדימות ניצח מור את הסנאטור לותר סטרנג', מחליפו של סשנס בסנאט.
במהלך התמודדותו לסנאט עלו טענות מרובות לפיהן מור רדף או תקף מינית נערות בשנות השלושים לחייו.
חמש נשים טוענות כי מור ניסה לקיים איתן קשרים רומנטיים כשהיו עדיין בתיכון.
מור הכחיש טענות אלו ומספר סנאטורים ובכירים רפובליקנים קראו לו להסיר מועמדותו לפרוש מהמירוץ.
הוא הוסיף לכנות טענות אלה "פייק ניוז" שנועדו להכתים את מסע הבחירות שלו.
מור קיבל 48.4% מהקולות, שיעור תמיכה שלא הספיק לו כדי לזכות במושב, והוא הפסיד למועמד הדמוקרטי דאג ג'ונס.
ב-2020 התמודד שוב למועמדות המפלגה הרפובליקנית אך סיים במקום הרביעי אחרי בראדלי ביירן, ג'ף סשנס וטומי טוברוויל.
מור נחשב לחסיד הימין הרדיקלי בארצות הברית.
הוא משך את תשומת הלב הארצית ועורר מחלוקות וסערות רבות עקב תפיסותיו הגזעניות, ההומופוביות, הטרנספוביות, האנטישמיות והאסלאמופוביות, אמונתו כי על הנצרות לעמוד במרכז סדר היום וקשרי העבר שלו לארגוני עליונות לבנה ונאו-קונפדרציה.
מור היה קול מוביל בתנועה אשר קידמה את הטענה הכוזבת כי הנשיא לשעבר ברק אובמה לא נולד בארצות הברית.
רויסטון (רוי) קלארק, OBE Clarke; נולד ב-28 בינואר 1930) הוא תסריטאי אנגלי המוכר בעיקר מקומדיות המצבים שכתב "בערוב ימי היין", "מה יגידו השכנים?", "Open All Hours" וסדרת ההמשך "Still Open All Hours".
קלארק נולד באוסטרפילד, סמוך לדונקסטר, מערב ריידינג שביורקשייר.
לפני שהתחיל להתפרנס מכתיבה הוא היה מורה, שוטר, נהג מונית, סוכן מכירות וגם חייל בחיל הקשר המלכותי בצבא הבריטי.
קלארק היה הכותב היחיד של הסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
בשיאה צפו בה יותר מ-18 מיליון צופים.
במשך השנים השתתפו בסדרה בתפקידים ראשיים ביל אוון, פיטר סאליס, בריאן ויילד, קאתי סטאף ודיים ת'ורה הירד.
קלארק לא היה שותף לבחירת השחקנים, אבל את הדמות של קלג כתב במיוחד עבור סאליס.
בנוסף כתב קלארק פריקוול ל"בערוב ימי היין" בשם "ראשית ימי היין".
עוד כתב קלארק תסריטים לסיטקומים "The Misfit" בכיכובו של רונלד פרייזר; "Open All Hours" בכיכובם של רוני בארקר ודייוויד ג'ייסון; ; והסדרה "Ain't Misbehavin".
אולם גולת הכותרת בכתיבתו הייתה"מה יגידו השכנים?" בכיכובה של פטרישה ראוטלדג' החל מ 1990.
קלארק יצר וכתב דרמת פנטזיה בשם "The Wanderer" בכיכובו של בריאן בראון עבור ערוץ Sky One.
ב-1974 יצר את הסיטקום "Oh No, It's Selwyn Froggitt!" וכתב את פרק הפיילוט.
אבל את שאר הסדרה כתב אלן פלייטר.
לקולנוע כתב קלארק את התסריט לסרט "Hawks" משנת 1988. עוד כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "A Foreign Field" מ-1993.
ב-2003 עיבד קלארק את "בערוב ימי היין" למחזה בשם "The Moonbather" שהוצג לראשונה ב-"Scunthorpe Little Theatre Club".
ב-1994 הוענק לקלארק תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לקומדיה הבריטית.
ב-2010 זכה בפרס על מפעל חיים במסגרת פרסי הקומדיה הבריטית (British Comedy Awards).
ב-2013 החיה קלארק את הסדרה "Open All Hours" ויצר סדרת המשך בשם "Still Open All Hours" בכיכובו של דייוויד ג'ייסון.
עד 2017 שודרו שלוש עונות של הסדרה.
ב-2016 יצר קלארק פריקוול לסדרה "מה יגידו השכנים?" בשם "הייסינת' הצעירה".
הפרק היחיד בסדרה שודר ב-2 בספטמבר 2016 בערוץ BBC One.
קלארק מתגורר באזור הכפרי בגול שבמזרח יורקשייר.
תקופה מסוימת הוא היה הבעלים של הבית "הורטון ראונדס" בנורת'המפטונשייר שתכנן האדריכל ארתור איי ג'יי מרשמן.
רוי מאייר (בהולנדית: Roy Meyer; נולד ב-4 ביוני 1991) הוא ג'ודוקא הולנדי.
מאייר מתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג ומחזיק במדליית ארד מאליפות העולם (2019).
בנובמבר 2013, מאייר זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כשזכה במדליית כסף בגראנד פרי אבו דאבי.
בספטמבר 2014 הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי זאגרב לאחר שניצח בגמר את מוחמד טייב האלג'יראי.
באותה השנה הוא זכה בעוד שתי מדליות ארד בגראנד סלאם אבו דאבי וגראנד פרי צ'ינגדאו.
במאי 2015 הוא זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך ברבאט לאחר שגבר על לבאני מתיאשווילי הגיאורגי בקרב על המדליה.
באותה השנה זכה גם במדליית ארד בגראנד סלאם פריז.
בפברואר 2016 הוא זכה שוב במדליית ארד בגראנד סלאם פריז.
מאייר השתתף באולימפיאדת ריו 2016 והתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
הוא סיים במקום השביעי לאחר 2 ניצחונות ו-2 הפסדים.
בקרב הראשון מאייר ניצח באיפון את דאו גרסיה נגוקבה הקונגולזי, בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את קים סונג-מין הקוריאני וברבע הגמר הפסיד בווזארי לאורי ששון הישראלי ונשר לקרבות בית הניחומים שם הפסיד בעונשים לרפאל סילבה הברזילאי והודח.
בנובמבר 2017 מאייר זכה במדליית זהב בגראנד פרי האג שבמדינת הולדתו לאחר שניצח בגמר את מצ'איי סרנצקי הפולני.
באליפות אירופה 2017, מאייר זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
בשמינית הגמר הוא ניצח את סטפן הגי האוסטרי, ברבע הגמר הוא ניצח את סטניסלב בונדרנקו האוקראיני ובחצי הגמר הפסיד לגוראם טושישוילי הגיאורגי ונשר לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה מאייר גבר על הארון סאדיקוביץ' הבוסני.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכה מאייר במדליית הארד.
הוא התחיל בסיבוב השני בו ניצח בעונשים את אינאל טאסוייב הרוסי.
בשמינית הגמר הוא ניצח שוב בעזרת עונשים את דורנבאייר אולזיבאייר המונגולי וברבע הגמר הוא הפסיד בעונשים ללוקאש קרפאלק הצ'כי ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר ניצחון באיפון על דויד מורה הברזילאי, מאייר עלה לקרב על מדליית הארד מול גוראם טושישוילי הגיאורגי וניצח בניקוד ווזארי לאחר תרגיל טאי-אוטושי.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2014 גראנד פרי זאגרב 2017 גראנד פרי האג 2019 גראנד פרי אנטליה 2019 גראנד סלאם אבו דאבי איחוד האמירויות
רוי צ'פמן אנדרוס היה חוקר אמריקאי, הרפתקן שהפך למנהל המוזיאון להיסטוריה של הטבע.
הוא ידוע בעיקר בזכות ניהול סדרת משלחות דרך סין המפוצלת מבחינה פוליטית בתחילת המאה העשרים אל מדבר גובי ומונגוליה.
המשלחות גילו תגליות חשובות והביאו למוזיאון את ביצי הדינוזאורים המאובנות.
ספריו הפכו לפופולריים והפכו אותו למפורסם.
אנדרוס נולד ב־26 בינואר 1884, בבלואו, ויסקונסין.
בילדותו הוא חקר יערות, שדות ומים בקרבת מקום, ופיתח כישורי של צלף.
הוא לימד את עצמו פחלוץ ושימור בעלי חיים, והשתמש בכספים מתחביב זה כדי לשלם שכר לימוד למכללת בלויט.
לאחר סיום הלימודים, אנדרוס הגיש בקשה לעבודה במוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע בעיר ניו יורק.
הוא כל כך רצה לעבוד שם, שאחרי שנאמר לו כי אין משרות לרמתו, הוא קיבל תפקיד כשרת במחלקה לשימור והחל לאסוף דגימות למוזיאון.
במהלך השנים הבאות הוא עבד ולמד במקביל, וקיבל תואר שני בזואולוגיה של יונקים מאוניברסיטת קולומביה.
אנדרוס הצטרף למועדון מגלי הארצות בניו יורק בשנת 1908, ארבע שנים לאחר הקמתו.
בשנים 1909 עד 1910 הפליג אנדרוס על אוניית חיל הים "אלבטרוס" לאיי הודו המזרחית, אסף נחשים ולטאות והתבונן ביונקים ימיים.
בשנת 1913 הוא הפליג על סיפונה של האוניה "הרפתקה" עם הבעלים ג'ון בורדן לאזור הארקטי.
הם קיוו לתפוס לווייתן בעל ראש לבן עבור המוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע.
במהלך משלחת זו הוא צילם כמה מהסרטים המוצלחים ביותר של כלבי הים שנראו אי פעם, אם כי לא הצליח להשיג דגימה של לווייתן.
הוא התחתן עם איווט בורופ בשנת 1914. משנת 1916 עד 1917 הובילו אנדרוס ואשתו את המשלחת הזואולוגית האסיאתית של המוזיאון דרך אזור יונאן המערבית והדרומית, כמו גם מחוזות אחרים בסין.
הספר "מחנות ושבילים בסין" מתעד את חוויותיהם.
בשנת 1920 החל אנדרוס לתכנן משלחות למונגוליה והסיע צי של מכוניות דודג' מערבה מפקין.
בשנת 1922, גילתה המשלחת מאובן של פרצרתריום (אז נקרא "בלוכיטריום"), פרסתן ענק ללא קרניים, שנשלח למוזיאון והגיע ב-19 בדצמבר.
על שמו נקרא היונק הטורף אנדרוסארכוס.
אנדרוס, יחד עם הנרי פיירפילד אוסבורן, תמכו בתאוריה האנתרופולוגית שמוצא האדם הוא מחוץ לאסיה, בניגוד לדעה המקובלת באותם ימים.
הוא הוביל כמה משלחות לאסיה בשנים 1922 - 1928, המכונות "משלחות אסייתיות מרכזיות" כדי לחפש את השרידים האנושיים הקדומים ביותר ביבשת.
המשלחות לא מצאו שרידים אנושיים.
עם זאת, אנדרוס וצוותו גילו ממצאים רבים אחרים, כולל עצמות דינוזאור ויונקים מאובנים, ובמיוחד קנים הראשונים המלאים בביצי דינוזאור שהתגלו אי פעם.
את התיאור העיקרי של אנדרוס על משלחות אלה ניתן למצוא בספרו "הכיבוש החדש של מרכז אסיה".
ב־13 ביולי 1923 המשלחת הייתה הראשונה בעולם שגילתה ביצי דינוזאורים.
בתחילה נחשבו לביצים של פרוטוקרטופס טרטון, אבל נקבעו בשנת 1995 כשייכות לאובירפטור התרופוד..
באותה משלחת, גילה וולטר וו.
בשנת 1925 שלח המוזיאון מכתב בו הודיע למשלחת כי הגולגולת היא של יונק, ולכן נדירה ויקרה עוד יותר.
המשלחות באזור נפסקו במהלך 1926 ו-1927. בשנת 1928 נתפסו ממצאי המשלחת על ידי הרשויות הסיניות, אך בסופו של דבר הוחזרו.
בשנת 1930 עשה אנדרוס מסע אחד אחרון וגילה כמה מאובני מסטודון.
צלם הקולנוע, ג'יימס ב שקלפורד, תיעד חלק גדול מהמסעות של אנדרוס.
(שישים שנה לאחר המסע הראשוני של אנדרוס, המוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע שלח משלחת חדשה למונגוליה בהזמנת ממשלתה להמשיך בחקירה) בהמשך אותה שנה, חזר אנדרוס לארצות הברית והתגרש מאשתו, עמה נולדו לו שני בנים.
הוא התחתן עם אשתו השנייה, וילמינה בשנת 1935.
בשנת 1927, תנועת הצופים באמריקה נתנה לאנדרוס תואר כבוד, בקטגוריה חדשה של שנוצרה באותה שנה.
קטגוריה זו ניתנה ל"אזרחים אמריקנים שהישגיהם בפעילות חוץ, בחקירה ובהרפתקאות הם יוצאי דופן ומעוררים את דמיונם של הצופים ...
אנדרוס היה נשיא מועדון מגלי הארצות משנת 1931 עד 1934. בשנת 1934, הוא הפך למנהל מוזיאון הטבע.
בספרו The Business of Exploring ב-1935 הוא כתב "נולדתי להיות חוקר ...
מעולם לא הייתה לי שום התלבטות בנושא.
לא יכולתי לעשות שום דבר אחר ולהיות מאושר." בשנת 1942 פרש אנדרוס לקליפורניה, שם כתב על חייו.
הוא נפטר ב־11 במרץ 1960 מאי ספיקת לב בבית החולים הקהילתי בחצי האי כרמל בקליפורניה.
הוא קבור בבית העלמין בעיר הולדתו בלו.
הדמיון עם הדמות "אינדיאנה ג'ונס"
דגלאס פרסטון מהמוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע כתב: "אנדרוס הוא לכאורה האדם שדמות הקולנוע של אינדיאנה ג'ונס עוצבה בעקבותיו.
עם זאת, לא ג'ורג' לוקאס ולא יוצרים אחרים של הסרטים אישרו זאת.
התמליל של 120 עמודים של הסיפור לסרט אינו מזכיר את אנדרוס.
רוי אלברטו פאריה דה קושטה (בפורטוגזית: Rui Alberto Faria da Costa; נולד ב-5 באוקטובר 1986) הוא רוכב אופני כביש פורטוגלי לשעבר.
קושטה החל להיות מקצוען בשנת 2007, כאשר הצטרף לקבוצת בנפיקה.
הוא ניצח את מרוץ הג'ירו דל רגיוני, סיים במקום ה-22 במרוץ הטור דה ל'אווניר, וסיים במקום ה-15 באליפות העולם עד גיל 23. ב-2008, קושטה סיים שני בטור דה ל'אווניר.
הוא סיים שמיני באליפות העולם עד גיל 23 בנגד שעון, וחמישי במרוץ הכביש.
2009: ניצחון במרוץ ארבעת הימים בדנקרק והשתתפות ראשונה בטור דה פראנס
קושטה הצטרף לקבוצה הספרדית קאס ד'פארן (כיום נקראת מוביסטאר), וניצח את מרוץ ארבעת הימים של דנקרק בנוסף לכך, הוא סיים שני בקטע החמישי והרביעי במרוץ.
הוא סיים במקום ה-13 בטור דה סוויס, ונבחר לטור דה פראנס, אך פרש לפני הקטע ה-12. בוואלטה של צ'יוואווה, הוא ניצח את הקטע הרביעי וסיים במקום השלישי הכללי.
2010: אלוף פורטוגל בנגד השעון
קושטה ניצח את המרוץ החד יומי הספרדי, דאייה טרופי.
הוא סיים שישי בוואלטה או אלגראב, וסיים שני במרוץ ארבעת הימים של דנקרק.
הוא ניצח את הקטע השביעי בטור דה סוויס, וסיים במקום ה-33 הכללי.
הוא ניצח את אליפות פורטוגל בנגד השעון, ונבחר שוב לטור דה פראנס, התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הייתה מקום 24 בקטע ה-16. במהלך אחד הקטעים בטור, היה מעורב בתקרית אלימה עם קרלוס ברדו , שבה השניים התעמתו פיזית ומספר אנשים שנכחו במקום נאלצו להפריד ביניהם.
2011: ניצחון בגרנד פרי מונטריאול ובקטע בטור דה פראנס
קושטה ניצח את הוואלטה של מדריד, וסיים שני בשני הקטעים במרוץ.
בטור דה פראנס, הוא ניצח את הקטע השמיני, לאחר שהקדים את פיליפ ז'ילבר ואת קאדל אוונס.
הוא ניצח את המרוץ החד יומי הקנדי, גרנד פרי מונטריאול, לאחר שהקדים את פייריק פדריגו ואת פיליפ ז'ילבר.
הוא סיים במקום ה-15 באליפות העולם.
2012: ניצחון בטור דה סוויס
קושטה סיים שני במרוץ הטרופאו דאייה, וסיים במקום החמישי הכללי במרוץ הוואלטה או אלגראב.
הוא סיים רביעי במרוץ גראן פרמיו מיגל אינדוראין, וסיים שלישי כללי בטור דה רומאנדי.
בחודש יוני, קושטה ניצח את מרוץ הטור דה סוויס לאחר שהקדים את פרנק שלק ב-14 שניות ואת לוי ליפהיימר ב-21 שניות.
בנוסף לכך, ניצח את הקטע הראשון.
בטור דה פראנס, הוא סיים במקום ה-18, 37:03 דקות מהמנצח, בראדלי ויגינס.
הוא סיים שני במרוץ גרנד פרי דה פלואה, וסיים שלישי במרוץ גרנד פרי קוויבק ושמיני בגרנד פרי מונטריאול.
הוא סיים במקום ה-11 באליפות העולם, וסיים את העונה עם מקום תשיעי בטור של בייג'ינג'.
עונת 2013 נחשבת לאחת המוצלחות בקריירה של קושטה.
זה התחיל עם מקום רביעי במרוץ טרופאו טראמונטאנה, ועם מקום חמישי בוואלטה או אלגארבה.
הוא ניצח את מרוץ הקלאסיקה פרימוורה, וסיים תשיעי בלייז'–בסטון–לייז'.
הוא סיים שלישי בטור דה רומאנדי, וניצח את הקטע השביעי והתשיעי בטור דה סוויס, ואת המרוץ כולו לאחר שהקדים את באוקה מולמה ב-1:02 דקות, ואת רומן קרויזגר ב-1:10 דקות.
הוא ניצח את אליפות פורטוגל בנגד שעון.
בחודש יולי, המשיך קושטה להיות בכושר מעולה לאחר שניצח שני קטעים (16, 19) בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-27 הכללי.
הוא סיים חמישי בגרנד פרי קוויבק, ושישי בגרנד פרי מונטריאול.
ב-29 בספטמבר, הפך קושטה לאלוף העולם לאחר שהקדים את ז'ואקים רודריגז ואת אלחנדרו ולוורדה.
הוא סיים את העונה בטור של בייג'ינג', שם סיים במקום הרביעי.
2014: ניצחון שלישי ברצף בטור דה סוויס
קושטה הצטרף לקבוצה האיטלקית למפרה (כיום היא מאיחוד האמירויות, ונקראת "יו.
הוא סיים שלישי בוואלטה או אלגראב, וסיים שני בפריז - ניס.
הוא סיים שלישי בטור דה רומאנדי, וניצח את הטור דה סוויס בפעם השלישית ברצף לאחר שהקדים את מתיאס פרנק ואת באוקה מולמה, ואף ניצח את הקטע התשיעי.
הוא סיים שני באליפות פורטוגל בנגד השעון, לאחר שבן קבוצתו, נלסון אוליביירה, הקדים אותו ב-38 שניות.
בטור דה פראנס, הוא פרש לפני הקטע ה-16. הוא סיים שני בגרנד פרי מונטריאול, ושלישי במרוץ ג'ירו די לומברדיה.
2015: אלוף פורטוגל וניצחון בקטע בדופינה ליברה
קושטה סיים רביעי במרוץ פריז - ניס, ושביעי בטור של חבל הבסקים.
הוא סיים רביעי במרוץ אמסטל גולד, ורביעי בלייז'–בסטון–לייז'.
הוא ניצח את הקטע השישי בדופינה ליברה, לאחר שעקף את וינצ'נצו ניבאלי מטרים לפני הסיום.
הוא ניצח את אליפות פורטוגל, לאחר שניצח את ג'וני בראנדאו בספרינט.
קושטה סיים שלישי בגרנד פרי מונטריאול, ותשיעי באליפות העולם.
קושטה סיים חמישי בטור של עומאן, וסיים עשירי במרוץ פריז - ניס.
הוא סיים עשירי בלה פלש ואלון, ושלישי בלייז'–בסטון–לייז'.
קושטה הגיע עשירי במרוץ אמסטל גולד.
הוא סיים שישי בטור דה רומאנדי, ולאחר שלושה ניצחונות רצופים, הסתפק במקום השביעי הכללי בטור דה סוויס.
בטור דה פראנס, הוא הגיע שני בקטע התשיעי, אחרי טום דימולן.
הוא סיים במקום העשירי במקצה אופני הכביש באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), 2:29 דקות אחרי גרג ואן אוורמאט המנצח.
2017: ניצחון בטור של אבו דאבי
קושטה ניצח את הקטע החמישי בוואלטה סאן חואן, וסיים במקום החמישי הכללי.
הוא סיים במקום השני הכללי בטור של עומאן, וניצח את הטור של אבו דאבי לאחר שניצח את הקטע השלישי במרוץ.
בג'ירו ד'איטליה, התוצאה הבכירה של קושטה במרוץ הייתה מקום שני בקטע ה-19. בטור דה סוויס הוא סיים במקום החמישי הכללי, ובוואלטה אספנייה סיים רביעי בקטע ה-19.
קושטה סיים עשירי בטור של עומאן, ושמיני בטור של אבו דאבי.
הוא סיים במקום החמישי בטור דה רומאנדי.
קושטה סיים שישי בגרנד פרי מונטריאול ועשירי באליפות העולם.
קושטה פתח את העונה עם מקום עשירי בוואלטה של ולנסיה.
הוא סיים רביעי בטור של עומאן, וסיים עשירי בטירנו - אדריאטיקו.
הוא סיים שני בטור דה רומאנדי (49 שניות אחרי פרימוז' רוגליץ' המנצח), ואף סיים שני בקטע השלישי והרביעי.
את 2020 קושטה פתח עם ניצחון בקטע הראשון בטור של סעודיה וסיים שלישי כללי את המרוץ, 13 שניות מפיל באוהאוס המנצח.
לאחר מכן התחרה במדינתו, פורטוגל, בוואלטה או אלגארבה, וסיים רביעי כללי את המרוץ, 56 שניות מרמקו אוונפול המנצח.
המרוץ הבא בו התחרה קושטה היה קרוב לחצי שנה אחרי, בשל פגרת הקורונה שנכפתה על הרוכבים.
מרוץ זה היה הטור של פולין, וגם בו ניצח רמקו אוונפול, כשקושטה סיים במקום ה-10 ובפער של 3:19 דקות מאוונפול המנצח.
לאחר מכן התחרה באליפות פורטוגל וסיים שני במקצה נגד השעון, 9 שניות מאיבו אוליביירה המנצח, כשבמקצה הכביש ניצח לאחר שגבר על דניאל מסטרה בספרינט הסיום.