tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1869 התחתן רוברטו עם מריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
בשנת 1884 התחתן רוברטו עם מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
רוברטו השני, דוכס פארמה (באיטלקית: Roberto II di Borbone-Parma; 7 באוגוסט 1909 - 25 בנובמבר 1974), היה הטוען לכתר דוכסות פארמה בין השנים 1959–1974.
רוברטו נולד ב-7 באוגוסט 1909 בבאדן, לאליא, נסיך בורבון-פארמה ולמריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ואיזבלה, נסיכת קרוי.
הוא היה בן דודם של בוריס השלישי, מלך בולגריה, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה ואנה, מלכת רומניה.
בשנת 1950 מת דודו ג'וזפה, דוכס פארמה, ואביו ירש את תאריו.
בשנת 1959 מת אביו, ורוברטו ירש את תאריו והפך לטוען לכתר דוכסות פארמה.
ב-25 בנובמבר 1974 מת רוברטו בווינה, ומכיוון שלא היו לו ילדים ירש דודו סאווריו, נסיך בורבון-פארמה את תאריו.
רוברטו טריצ'לה (באיטלקית: Roberto Tricella; נולד ב-18 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם.
טריצ'לה שיחק עבור מועדוני כדורגל איטלקים כמו אינטר, הלאס ורונה, יובנטוס ובולוניה.
הישגיו כוללים זכייה אחת בגביע האיטלקי במדי אינטר, זכייה אחת בסרייה א' במדי ורונה וזכייה בדאבל (הגביע האיטלקי וגביע אופ"א) במדי יובנטוס.
ברמה הבינלאומית, הוא ייצג את איטליה באולימפיאדת 1984 ובמונדיאל 1986.
עם אינטר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כשבאותה העונה זכה בגביע האיטלקי.
לאחר מכן, הוא עבר להלאס ורונה מהסרייה ב'.
בעונת 1987/88 הוא עבר ליובנטוס כמחליף המיועד של גאטאנו שיראה.
בעונה האחרונה שלו בקבוצה, הוא שימש לעיתים כקפטן תחת המאמן דינו זוף, כשבאותה העונה הצליח לזכות עם הקבוצה גם בגביע האיטלקי וגם בגביע אופ"א.
טריצ'לה רשם 11 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1984 ל-1987. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1986, אף על פי שלא שיחק באף משחק בטורניר.
כמו כן, הוא שיחק במדי הנבחרת באולימפיאדת 1984, שבו איטליה סיימה במקום הרביעי.
טריצ'לה היה שחקן הגנה עיקש, שהיה ידוע ביכולת התזמון שלו בתיקולים, בנוסף ליכולתו להגן על קבוצתו מפני מצבים של אחד על אחד.
הוא היה מסוגל גם להתחיל במהירות התקפות של קבוצתו לאחר שזכה בכדור, עקב האינטליגנציה הטקטית שלו.
רוברטו בורלה מרקס (בפורטוגזית: Roberto Burle Marx; 4 באוגוסט 1909 – 4 ביוני 1994) היה אדריכל נוף, צייר, אמן הדפס, אקולוג, חוקר טבע ומוזיקאי ברזילאי ממוצא יהודי, שתכנון הפארקים והגנים שלו הפכו אותו למפורסם בעולם כולו.
הוא נחשב למי שהביא את ארכיטקטורת הנוף המודרניסטית לברזיל, ונודע כאמן טבע מודרני וכמעצב עירוני של מרחבים ציבוריים.
עבודותיו השפיעו רבות על עיצוב הגנים הטרופיים במאה העשרים.
גני מים היו נושא פופולרי בעבודתו.
הייתה לו את היכולת לשלב ביטויים אמנותיים מסורתיים כמו עיצוב גרפי, שטיח קיר ואמנות עממית בעיצובי הנוף שלו.
בנוסף, הוא עיצב בדים, תכשיטים ותפאורות במה.
בורלה מרקס הוא אחד האנשים הראשונים שקראו לשימור יערות הגשם של ברזיל.
יותר מ־50 צמחים נושאים את שמו.
הוא צבר אוסף משמעותי של צמחים בביתו, כולל יותר מ־500 סוגי פילודנדרונים.
רוברטו בורלה מרקס נולד בסאו פאולו.
הוא היה בנם הרביעי של רבקה ססיליה בורלה, בת למשפחת בורלה דבו הוותיקה ממוצא צרפתי שהתגוררה במדינת פרנמבוקו, ווילהלם מרקס, יהודי גרמני יליד שטוטגרט שגדל בטריר.
המשפחה עברה לריו דה ז'ניירו בשנת 1913.
בורלה מרקס קיבל את השראתו הראשונית באדריכלות נוף בעת שלמד ציור בגרמניה שם נהג לבקר לעיתים קרובות בגן הבוטני בברלין ולמד לראשונה על הצמחייה המקומית של ברזיל.
כשחזר לברזיל בשנת 1930 החל לאסוף צמחים בביתו ובסביבתו.
באותה שנה החל ללמוד בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בריו, שם התמקד באמנויות חזותיות בהנחייתם של ליאו פוץ וקנדידו פורטינרי.
במהלך לימודיו הוא חבר לכמה ממנהיגי העתיד של ברזיל באכיטקטורה ולבוטניקאים שהמשיכו להשפיע משמעותית על חייו האישיים והמקצועיים.
אחד מאלה היה הפרופסור שלו, המודרניסט הברזילאי לוסיו קוסטה, האדריכל והמתכנן שהתגורר במורד אותו רחוב בו גר בורלה.
בשנת 1932 עיצב בורלה מרקס את הנוף הראשון שלו לבית מגורים פרטי שתוכנן על ידי האדריכלים לוסיו קוסטה וגרגורי וורצ'בצ'יק.
פרויקט זה, בית שוורץ, היה תחילתו של שיתוף פעולה עם קוסטה שהועשר מאוחר יותר על ידי אוסקר נימאייר מי שתכנן את הביתן הברזילאי ביריד העולמי של ניו יורק ב־1939. נימאייר עיצב גם את מתחם פמפוליה ב־1942 שעבורו תכנן מרקס את הגנים.
עיצוב הגנים הראשון שלו הושלם בשנת 1933. בשנת 1937 זכה בורלה מרקס להכרה ולהערכה בינלאומית בשל עיצוב מופשט של גינת גג שתכנן עבור בניין משרד החינוך הברזילאי.
העיצוב הדגיש אלמנטים של מתח ודרמה.
בשנת 1949 הוא רכש את אתר סנטו אנטוניו דה ביקה, אחוזה בת 365,000 מ"ר בשכונת בארה דה גוארטיבה בפרברי ריו דה ז'ניירו.
בורלה מרקס החל לארגן משלחות ליער הגשם הברזילאי עם בוטנאים, אדריכלי נוף, אדריכלים וחוקרים אחרים כדי לאסוף דגימות צמחים.
הוא למד לתרגל חקר צמחים באתרם בסיועו של הבוטנאי אנריקה להמאייר דה מלו ברטו, והקים באחוזה בגוארטיבה גינה, משתלה ואוסף צמחים טרופיים.
נכס זה נתרם לממשלת ברזיל בשנת 1985 והפך לאתר מורשת לאומי.
כיום נקרא המקום אתר רוברטו בורלה מרקס, המנוהל על ידי המכון הלאומי למורשת היסטורית ואמנותית של משרד התרבות (IPHAN) והוא מכיל למעלה מ־3,500 מיני צמחים.
הבית נבנה מחדש בעמק אשר באתר בית הגן השייך לאחוזת המטעים המקורית.
רוברטו בורלה מרקס הקים סטודיו עיצוב נוף בשנת 1955 ובאותה שנה הקים חברת עיצוב נוף, שנקראה בורלה מרקס ושות' בע"מ.
הוא פתח משרד בקראקס, בוונצואלה בשנת 1956 והחל לעבוד עם האדריכלים חוסה טבקוב והרויושי אונו בשנת 1968. מרקס עבד באופן נרחב בברזיל, ארגנטינה, צ'ילה ובמדינות רבות נוספות בדרום אמריקה, צרפת, דרום אפריקה, וושינגטון די.סי ולוס אנג'לס.
בנוסף ניתן למצוא יצירות אמנות שלו המוצגות ברחבי העיר ריו דה ז'ניירו "זהו מוזיאון פתוח של יצירות המציג את סגנונו המובהק, שלא ניתן לטעות בו, כזה שהוא כולו שלו" (מונטרו 2001 עמ' 29).
הקריירה של רוברטו בורלה מרקס בת 62 שנה הסתיימה במותו ב-4 ביוני 1994 חודשיים לפני יום הולדתו ה-85.
הוא ביקר רבות ביערות הברזילאים היכן שיכול היה ללמוד ולחקור.
בורלה מארקס היה אחד הברזילאים הראשונים שהביעו קולם כנגד כריתת יערות.
זה אפשר לו לתרום באופן משמעותי למדעי הבוטניקה, למשל על ידי גילוי סלעים וצמחים חדשים.
לפחות 50 צמחים נושאים את שמו.
מרקס היה מעורב גם במאמצים להגן ולשמר את יערות הגשם מפני פעילות מסחרית הרסנית של כריתת יערות לטובת גידול בננות וגידולים נוספים.
הסגנון האמנותי של בורלה מרקס היה אוונגרדי ומודרני.
בחלק גדול מעבודותיו יש תחושה של נצחיות ושלמות.
הוא בחן אסתטיקה סקפטית מדמת-חיים שהתפתחה ממודרניזם בשילוב עם סגנון ברזילאי מובהק.
העיצובים שלו הושפעו גם על ידי קוביזם ותורת המופשט abstractionism.
השפעה חזקה נוספת הייתה אמנות עממית ברזילאית.
האסתטיקה שלו התבססה לרוב על הטבע, לדוגמה, אי ערבוב של צבעי פרחים, שימוש בקבוצות זנים גדולות מאותה הדגימה, שימוש בצמחים מקומיים והפיכת שדה בור סלעי לגינה מרגיעה.
הוא התעניין מאוד באופי של כל צמח וכיצד זה משפיע על הגן כולו.
הוא חיפש עומק בעיצובים שלו על ידי הבנת האינטראקציה שבין בעלי חיים לצמחים וכיצד הם פרחו, בין שאר מאפייני הצומח.
לבורלה מרקס הייתה מיומנות רבה בשימוש בצורה הפיסולית של הצמחים.
בורלה מרקס נתן דעתו גם על הדינמיקה של צעידה בגן.
תחושת הניידות היא מרכיב חשוב בחוויית נופיו.
הוא עשה שימוש חכם גם בקנה מידה עצום, בתאורה ובהשתקפות, ובמיוחד בשימוש במים.
בורלה מרקס הצליח להרחיב את האדריכלות של המבנה אל הגן.
הוא העדיף לעבוד על מרחבים ציבוריים מכיוון שלדבריו הם מסוגלים לספק כבוד להמונים.
"ניתן לסכם את יצירתו של מרקס בארבעה מושגי עיצוב כלליים - השימוש בצמחייה טרופית מקומית כמרכיב מבני בעיצוב, שבירת תבניות סימטריות בתפיסת שטחים פתוחים, טיפול צבעוני במדרכות ושימוש בצורות חופשיות בתכונות מים" (וואקרינו 2000, עמ' 17).
גישה זו מודגמת בטיילת של חוף קופקבנה, שם מוצבים מקבצי עצים ודקלים עמידים בפני רוח מהים לאורך שדרות אטלנטיקה.
מקבצים אלה מנקדים פסיפסי אבן פורטוגזים המהווים ציור מופשט ענקי בו אף קטע לאורך הטיילת אינו זהה.
"ציור" זה נצפה ממרפסות המלונות, ומציע נוף משתנה ללא הרף עבור הנוסעים לאורך החוף.
הפסיפס מתפרס לאורך כל שניים וחצי המייל של החוף.
תכונת המים, במקרה זה, היא האוקיינוס והחוף, הגובלים במסלול הליכה של פסיפס מעוצב בדגם צדפות ברוחב של 30 רגל (אליאובסון 1991; מונטרו 2001).
חוף קופקבנה הוא "המפורסם ביותר בברזיל" (אליאובסון 1991עמ' 103).
הגן הבוטני של מיזורי העניק לו את פרס גרינספלדר והגן הבוטני של קנטקי הכריז על 14 באוקטובר 1985 לכבודו (אליאובסון 1991).
עיצוב נוף של כמה גנים במבני הציבור של ברזיליה
משרד הצבא - גן מים ושימוש מצוין בצורות בטון.
ארמון איטמרטי - מטה משרד החוץ
טיילת קופקבנה - נוף מדרכה, בקנה מידה גדול (פסיפס באורך 4 ק"מ.
הושלם בשנת 1970 בחוף מפורסם בריו דה ז'ניירו.
פארק איבירפוארה, סאו פאולו, 1954
פארק פלמנגו - פארק ציבורי גדול בריו דה ז'ניירו הבנוי על מלוי שטח
לה רינקונדה היפודרום, קראקס, ונצואלה
קאנטרי קלאב לה לגוניטה, קראקס, ונצואלה
גני המפל, גני לונגווד, פנסילבניה
שדרות ביסקיין, מיאמי, פלורידה (הושלמה לאחר מותו)
הגנים הבוטניים של מארקאיבו, מארקאיבו, וונצואלה
כיכר פרו, בואנוס איירס, ארגנטינה (נהרסה)
מרכז העיר קואלה לומפור (KLCC), קואלה לומפור, מלזיה
כיכר קאסה פורטה (Praça de Casa Forte), רסיפה, פרנמבוקו - ברזיל
1948-52 - ציור לעבר אדריכלות, אוסף חברת מילר לאמנות מופשטת, מספר מקומות, ארצות הברית.
1949 - מלה קורבוזייה לאוסקר נימאייר : בית סאבוי - בית טרמיין 1949, מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
1991 - רוברטו בורלה מרקס: האומנות הלא טבעית של הגן, מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
2016 - רוברטו בורלה מרקס: המודרניסט הברזילאי, המוזיאון היהודי, ניו יורק.
2019 - מודרני ברזילאי: האמנות החיה של רוברטו בורלה מרקס, הגנים הבוטניים של ניו יורק.
רוברטו בונינסניה (; נולד ב-13 בנובמבר 1943 במנטובה) הוא כדורגלן עבר איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בונינסניה, מבוגרי מחלקת הנוער של אינטר מילאנו, זכה להצלחה במדי הקבוצה הבוגרת עמה זכה באליפות איטליה, העפיל עמה לגמר גביע אירופה לאלופות ופעמיים היה למלך השערים של הליגה.
הוא ממוקם שלישי בטבלת כובשי השערים של אינטר בכל הזמנים.
בהמשך שיחק ביובנטוס, במדיה זכה בגביע אופ"א, שתי אליפויות וגביע.
לזכותו של בונינסניה תשעה שערים ב-22 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בטורנירי מונדיאל 1970, שם העפיל עם הנבחרת עד למשחק הגמר בו כבש בהפסד 1–4 ל, ומונדיאל 1974.
לאחר פרישתו שימש כסקאוט בליגות הנמוכות עבור הנבחרות הצעירות של איטליה למשך למעלה מעשור.
הוא שימש לתקופה קצרה כמאמן מנטובה מעיר הולדתו, ומספר שנים אחר כך גם שימש כמנהל הטכני של המועדון.
בונינסניה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אינטר מילאנו בתחילת שנות ה-60. מאמן הקבוצה הבוגרת באותה התקופה, הלניו הררה, לא מצא לו מקום בקבוצה הבוגרת, שהפכה בהובלתו ל"אינטר הגדולה", ובונינסניה נאלץ להתחיל את הקריירה הבוגרת מחוץ למועדון.
בעונת החל בונינסניה את קריירת הבוגרים במדיה של פראטו מהסרייה ב', ליגת המשנה האיטלקית.
בעונת הבכורה שלו תרם שער ליגה בודד ב-22 הופעות, ולא הצליח לסייע לקבוצתו לנשור לליגה השלישית בתום העונה.
בונינסניה עצמו נותר בליגת המשנה כאשר חתם במדיה של פוטנצה, במדיה השתלב היטב וכבש תשעה שערי ליגה ב-32 הופעות, בדרך למקום החמישי בטבלה, עם שלוש נקודות בלבד מתחת למקום השלישי המוביל לסרייה א'.
לקראת עונת 1965/1966 עשה בונינסניה את קפיצת המדרגה לליגה הבכירה, כאשר חתם במדיה של וארזה.
בונינסניה כבש חמישה שערי ליגה במדיה ב-28 הופעות, שהספיקו לו כדי להוביל את טבלת כובשי הקבוצה בליגה באותה העונה, אך וארזה עברה עונה עגומה עם שני ניצחונות ליגה בלבד, ונשרה לליגת המשנה בתום העונה מהמקום האחרון בטבלה.
לקראת עונת 1966/1967, זיהתה קליארי את הפוטנציאל של החלוץ בן ה-23, והחתימה אותו בקבוצה, שם שיתף פעולה עם חלוץ צעיר נוסף, שאף הוא הפך לאחד מגדולי החלוצים האיטלקים בכל הזמנים, לואיג'י ריבה.
בונינסניה השתלב בקבוצה היטב כבר בעונת הבכורה שלו במועדון, כאשר שותף בכל 34 משחקי הליגה של הקבוצה באותה העונה.
בונינסניה כבש תשעה שערים, ריבה הוסיף כמות כפולה, וקליארי המשתפרת סיימה את העונה במקום השישי.
בקיץ שלאחר העונה, נסעו שחקני קליארי לארצות הברית, להשתתף באחת המהדורות המוקדמות של ה-NASL, שנקראה USA (United Soccer Association; ארגון הכדורגל המאוחד).
במסגרת העונה שיחקו שחקניה של קליארי במדיה של שיקגו מוסטנגס, שסיימה שלישית בבית המערבי.
בונינסניה, ששותף בתשעה מתוך 12 משחקיה של הקבוצה, סיים את העונה כמלך השערים של הליגה עם עשרה כיבושים.
בכך, היה בונינסניה לכדורגלן האיטלקי הראשון שזוכה בתואר מלך השערים בליגה זרה.
עונה לאחר מכן, רשם בונינסניה חמישה שערי ליגה בלבד ב-19 הופעות.
בונינסניה עצמו תרם תשעה שערי ליגה בשלושים הופעות באותה העונה.
כמו כן, היה שותף למסעה של קליארי במסגרת הגביע האיטלקי, בו סיימה הקבוצה במקום השני בבית הגמר.
בתום העונה, ולאחר שלוש עונות בקבוצה, סיים בונינסניה את דרכו בקליארי.
בסך הכול תרם בונינסניה 23 שערי ליגה ב-83 הופעות במדי הקבוצה.
בעונה שלאחר עזיבתו, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה.
לקראת עונת 1969/1970 החליטה אינטר להחזיר לשורותיה את בונינסניה, שגדל בקבוצת הנוער של המועדון, ותמורתו נפרדה מסכום כסף ומשלושה שחקנים, בהם שני שחקני הנבחרת סרג'ו גורי ואנג'לו דומנגיני.
המאמן הריברטו הררה, שהגיע מיובנטוס, העניק לבונינסניה את חולצת ההרכב, ובונינסניה כבש 13 שערי ליגה בשלושים הופעות, ובסך הכול 25 שערים בכל המסגרות, והוביל את טבלת הכובשים של המועדון באותה העונה.
אינטר סיימה כסגנית האלופה, ואף העפילה עד לחצי גמר גביע ערי הירידים, כאשר בונינסניה תורם תשעה שערי ליגה בעשר הופעות במסגרת הטורניר, כולל בשמינית הגמר מול ברצלונה, ברבע הגמר מול הרטה ברלין ובחצי הגמר מול אנדרלכט.
בעונת 1970/1971 הוביל בונינסניה את אינטר בזכייתה באליפות איטליה, עם ארבע נקודות יותר מיריבתה העירונית מילאן.
בונינסניה קבע שיא קריירה אישי של 24 שערי ליגה ב-28 הופעות, וזכה בתואר מלך השערים של הסרייה א' באותה העונה.
בונינסניה שמר על תואר מלך השערים עונה שנייה ברציפות, כאשר כבש 22 שערי ליגה ב-28 הופעות בעונת 1971/1972. כמו כן, היה למלך שערי הגביע האיטלקי באותה העונה עם שמונה כיבושים.
בונינסניה הוא אחד מחמישה שחקנים בלבד לאורך ההיסטוריה שזכו באותה העונה במלכות השערים בליגה ובגביע האיטלקי, לצד דייגו מראדונה, ג'וזפה מאצה, ג'וזפה סיניורי וג'יג'י ריבה.
אינטר סיימה את העונה במקום החמישי בליגה, אך רשמה טורניר מרשים בגביע אירופה לאלופות.
בונינסניה פתח את הטורניר כאשר כבש בצמד המשחקים מול א.א.ק.
בשמינית הגמר פגשה אינטר את בורוסיה מנשנגלדבך.
במשחק הראשון כבש בונינסניה עבור אינטר.
בדקה ה-29, כאשר אינטר בפיגור 1–2, נזרקה פחית שתייה מכיוון הקהל המקומי ופגעה בראשו של בונינסניה, שהוחלף בעקבות האירוע, וזאת על אף טענות המקומיים לתגובה מוגזמת של החלוץ.
ללא בונינסניה, ירדה למחצית בפיגור 1–5. במחצית השנייה נותרה בתשעה שחקנים והובסה 1–7, אך בעקבות זריקת הפחית על בונינסניה ערערה אינטר לאופ"א.
הוועדה של אופ"א פסלה את תוצאת המשחק וקבעה משחק חוזר במגרש במדינה נייטרלית (לאחר ערעור הוחלט לקיים את המשחק בברלין המערבית).
במשחק במילאנו, שהפך להיות הראשון בדו-קרב, כבש בונינסניה בניצחון 2–4. אינטר המשיכה עד לגמר גביע אירופה לאלופות 1972, שם פתח בונינסניה בהרכב אך לא הצליח לעזור לקבוצתו מול האלופה המכהנת, אייאקס, שניצחה 0–2 מצמד של יוהאן קרויף.
בונינסניה הוסיף לשחק באינטר במשך ארבע עונות נוספות.
בעונת 1973/1974 אף היה קרוב לזכייה שלישית בתואר מלך שערי הסרייה א', כשכבש 23 שערי ליגה, אך סיים את העונה עם שער אחד פחות מג'ורג'ו קינאליה, שחקנה של לאציו.
בשבע עונות במדי אינטר כבש בונינסניה 113 שערי ליגה, ו-171 שערים בכל המסגרות, שמציבים אותו במקום השלישי בראש טבלת הכובשים של אינטר בכל הזמנים.
כמו כן, זכה להישג מרשים, כאשר סיים כמלך שערי הליגה ומלך השערים בכל המסגרות מבין שחקני אינטר בכל עונה מתוך השבע שלו במועדון.
בונינסניה זכור כאחד מגדולי שחקני הבית וגדולי הכובשים במועדון בכל הזמנים.
לקראת עונת 1976/1977 בוצעה עסקת חליפין שנויה במחלוקת בין שתי היריבות הגדולות, אינטר ויובנטוס, במסגרתה עבר בונינסניה, מסמליה של אינטר, לשורות יובנטוס, בעוד פייטרו אנסטסי, מחביבי הקהל בטורינו, עשה את הדרך ההפוכה.
בונינסניה בן ה-33 הצטרף לקבוצה של המאמן החדש ג'ובאני טרפטוני, לצד כוכבים בולטים ובהם דינו זוף, מרקו טארדלי, פרנצ'סקו מוריני, גאטאנו שיראה, קלאודיו ג'נטילה, פרנקו קאוזיו, שותפו להתקפה רוברטו בטגה והקפטן ג'וזפה פורינו.
תחת טרפטוני, זכה בונינסניה עם יובנטוס באליפות איטליה כבר בעונת הבכורה שלו, בה כבש עשרה שערי ליגה ב-29 הופעות.
באותה העונה זכתה הקבוצה גם בגביע אופ"א.
בסיבוב הראשון כבש בונינסניה במשחק הגומלין מול מנצ'סטר סיטי את השער שקבע 1–2 ליובנטוס בסיכום שני המפגשים.
בונינסניה הוסיף צמד גם במשחק הגומלין מול מנצ'סטר יונייטד בסיבוב השני, ובמשחק הראשון מול שחטאר דונצק בשמינית הגמר.
את שערו החמישי והאחרון בטורניר כבש בניצחון החוץ על פ.צ.
בונינסניה ויובנטוס המשיכו עד למשחק הגמר מול אתלטיק בילבאו.
בונינסניה פתח (והוחלף) בצמד משחקי הגמר, שהסתיימו בשוויון 2-2 בסיכום שני המפגשים, ועם הזכייה של יובנטוס בזכות חוק שערי חוץ.
עונה לאחר מכן, השלימו בונינסניה ויובנטוס זכייה שנייה ברציפות באליפות איטליה.
בונינסניה תרם עשרה שערי ליגה ב-21 הופעות לזכייה בתואר.
בעונתו השלישית והאחרונה במועדון נדחק לקצה הרוטציה ההתקפית, תרם רק שני שערי ליגה בשמונה הופעות כאשר יובנטוס איבדה את התואר וסיימה שלישית בטבלה, אך הצליח לסיים את דרכו במועדון עם זכייה בתואר נוסף, הגביע האיטלקי.
יובנטוס גברה 1–2 בהארכה על פאלרמו, כאשר בונינסניה עולה מהספסל לאחר 49 דקות.
בסך הכול בשלוש עונות במדי הקבוצה, כבש בונינסניה 22 שערי ליגה ב-58 הופעות, וזכה בארבעה תארים קבוצתיים.
בעונת , רשם בונינסניה את עונתו האחרונה ככדורגלן מקצועני, כאשר שיחק במדיה של הלאס ורונה מליגת המשנה.
בתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 37.
בונינסניה ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת איטליה ב-18 בנובמבר 1967, בשוויון 2-2 בחוץ מול במסגרת מוקדמות יורו 1968, כאשר פתח בהרכב של המאמן פרוצ'ו ולקארג'י.
עם זאת, לאחר הופעת הבכורה שלו לא שותף עוד במשחקיה של איטליה למשך שנתיים וחצי, והחמיץ את זכייתה הראשונה אי פעם של איטליה ביורו 1968.
על אף חוסר ניסיונו הבינלאומי, ועם הופעה בינלאומית אחת בלבד באמתחתו, זומן בונינסניה על ידי ולקארג'י לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1970 במקסיקו.
בונינסניה פתח ושיחק לכל אורך שלושת משחקיה של איטליה בשלב הבתים.
איטליה גברה 0–1 על ונפרדה בשוויון 0-0 עם ועם , תוצאות מינימליות שהספיקו לה למקום הראשון בבית ולכרטיס לשלב הבא.
בונינסניה פתח ושיחק תשעים דקות בניצחון 1–4 על המארחת ברבע הגמר, ושמר על מקומו בהרכב לחצי הגמר מול , משחק שזכה בכינוי "משחק המאה" והפך לאחד המשחקים הדרמטיים והזכורים ביותר בתולדות הגביע העולמי.
בדקה השמינית כבש בונינסניה בבעיטה ממרחק וקבע 0–1 לאיטליה, תוצאה שנשמרה עד לדקה האחרונה, אז איזנה גרמניה לשוויון 1-1 וגררה את המשחק להארכה.
בהארכה נקלעה איטליה לפיגור 1–2, הפכה ליתרון 2–3 ושוב ספגה בדרך לשוויון 3-3. בדקה ה-111, דקה לאחר שספגה איטליה את השוויון, פרץ בונינסניה לרחבה מאגף שמאל והעביר כדור רוחב שטוח, אותו הפך ג'אני ריברה לשער הניצחון, 4-3 לאיטליה, שער ובישול לבונינסניה.
במשחק הגמר פגשה איטליה את .
בדקה ה-37 של משחק הגמר, כאשר איטליה בפיגור 0–1, חטף בונינסניה כדור מקלודואלדו, עבר שלושה שחקנים ובהם השוער הברזילאי כדי לגלגל לרשת החשופה מכ-16 מטרים ולקבוע שוויון 1-1 בהפסקה.
במחצית השנייה נכנעו האיטלקים העייפים והובסו בסיום 1–4. בונינסניה הוחלף במשחק הגמר שש דקות לסיום, ובסך הכול סיים את הטורניר עם שני שערים בשש הופעות.
בונינסניה נטל תפקיד מרכזי במוקדמות יורו 1972, אליהם הגיעה איטליה כאלופת אירופה המכהנת, כאשר כבש שלושה שערים בשש הופעות, אך איטליה נכנעה בשלב פלייאוף המוקדמות ל, וכשלה להעפיל לטורניר הגמר.
לאחר שנעדר מסגל הנבחרת של ולקארג'י למשך שנתיים, זומן בונינסניה לסגל לקראת טורניר מונדיאל 1974 בגרמניה המערבית.
לאחר ששיחק תפקיד מרכזי במונדיאל המוצלח הקודם, שימש הפעם כחלוץ הרביעי בלבד אחרי ג'ורג'ו קינאליה, לואיג'י ריבה ופייטרו אנסטסי.
הוא לא שותף בניצחון 1–3 על ובשוויון 1-1 מול , ועלה כמחליף במחצית המשחק בו הפסידה איטליה 1–2 ל (בהפסקה פיגרו האיטלקים 0–2), שסימן את סיום דרכה של איטליה בטורניר.
הייתה זו הופעתו היחידה בקריירה הבינלאומית כמחליף.
בחצי השנה שלאחר הטורניר הוסיף בונינסניה שלוש הופעות נוספות במדי הנבחרת, כולל הופעה רשמית אחת מול במוקדמות יורו 1976, בה כבש בהפסד נבחרתו 1–3. משחקו האחרון במדי איטליה היה ב-29 בדצמבר 1974, אז נפרדה נבחרתו בשוויון 0-0 ביתי מול .
בסך הכול ערך בונינסניה 22 הופעות במדי איטליה, בהן כבש תשעה שערים.
ב-1989 הצטרף בונינסניה לצוות המקצועי של התאחדות הכדורגל האיטלקית.
הוא שימש כסקאוט עבור הנבחרות הצעירות של איטליה (גילאי 19 עד 21) בליגות הנמוכות, וכמאמן נבחרת הצעירים של הליגות הנמוכות.
בין השחקנים שאיתר ואימן ב-13 שנותיו בתפקיד ניתן למנות את כריסטיאן אביאטי, פרנצ'סקו טולדו, וינצ'נצו מונטלה, לואיג'י די ביאג'ו, לוקה טוני ועוד.
בדצמבר 2001 נענה לפנייתה של מנטובה מעיר הולדתו, ששיחקה אז בליגה הרביעית, והתמנה למאמן הקבוצה.
הוא הוביל את הקבוצה לשמונה ניצחונות ליגה ב-17 משחקים עד לתום העונה, אותה סיימה הקבוצה במקום התשיעי.
הוא פתח עם הקבוצה את עונת , אך סיים את תפקידו בינואר 2003 לאחר תשעה משחקי ליגה רצופים ללא ניצחון.
בפברואר 2012 נקרא לשוב למנטובה כמנהל מקצועי עד לתום העונה, על מנת לסייע לקבוצה לשרוד בליגה הרביעית.
הקבוצה הצליחה לסיים את העונה מעל לקו האדום, במקום ה-16, ולצלוח שני סיבובים של פלייאוף כנגד הירידה על מנת לשרוד בליגה הרביעית.
רוברטו חוארוס (ספרדית: Roberto Juarroz; 5 באוקטובר 1925 - 31 במרץ 1995) הוא משורר ארגנטינאי.
רוברטו חוארוס נולד בעיירה בסביבת בואנוס איירס למשפחת עובד במערכת הרכבות.
הוא למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בואנוס איירס והמשיך את לימודיו בסורבון.
בשנים 1958–1965 רוברטו חוארוס עבד במשרדי אונסק"ו וארגון מדינות אמריקה.
בהמשך הוא עבד באוניברסיטה בה למד בה התקדם לתואר פרופסור.
בין תלמידיו היה פבלו אורבני.
רוברטו חוארוס פרסם סדרה של ספרי שירה בשם "Poesía vertical" שמוספרו מ-1 עד 14. הספר הראשון פורסם בשנת 1958 והאחרון בשנת 1997 לאחר מות המשורר.
בהמשך יצאה לאור גם כרך ה-15 שערכה אשתו.
היצירות שלו תורגמו למספר שפות.
ב-1977 יצא לאור ספר דו-לשוני אנגלי-ספרדי.
על יצירותיו רוברטו חוארוס זכה במספר פרסים ספרותיים בארגנטינה ובעולם.
הוא נבחר לחבר באקדמיה ארגנטינאית לספרות.
רוברטו אמיליו דה קוניה (בפורטוגזית: Roberto Emílio da Cunha; 20 ביוני 1912 – 20 במרץ 1977), הידוע בעיקר בשם רוברטו, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
רוברטו התחיל את הקריירה עם פלמנגו ובמשך שנתיים עמה כבש 19 שערים ב-52 הופעות.
לאחר מכן עבר לסאו קריסטובאו שם במשך שש שנים כבש 81 שערים ב-135 הופעות.
במדי נבחרת ברזיל הופיע לראשונה בקופה אמריקה 1937 בו סיים כסגן האלופה.
במונדיאל 1938 כבש ברבע הגמר את שער הניצחון ב-1–2 נגד צ'כוסלובקיה, שער שהעלה אותם לחצי.
הוא סיים עמה במקום השלישי.
רוברטו בורדין (באיטלקית: Roberto Bordin; נולד ב-10 בינואר 1965) הוא כדורגלן עבר איטלקי ומאמנה של קבוצת שריף טירספול מהליגה המולדבית.
בורדין נולד בלוב למשפחה איטלקית, אשר היגרה ללוב בשל עבודתו של אביו כמכונאי.
עוד בצעירותו שבה המשפחה לאיטליה, והוא החל את הקריירה שלו בליגות הנמוכות במדי סן רמו, טאראנטו ופארמה, עד שבשנת 1987 העפיל עם צ'זנה לסרייה א'.
הוא המשיך לשחק בליגה הבכירה במדי אטאלנטה, נאפולי ופיאצ'נצה, ואז ירד לשחק עם טריסטינה בליגות הנמוכות.
בשנת 1999 הצטרף לספציה, במדיה שיחק עד לפרישתו מכדורגל פעיל בגיל 40, בשנת 2005, מלבד עונה אחת בה בילה בויצ'נצה.
בשנת 1992 הושאל מאטאלנטה למילאן למשחק ידידות אחד נגד דפורטיבו לה קורוניה הספרדית.
בקיץ 1996 התמודד עם גידול בבלוטת התריס, ונעדר בתחילת עונת 1996/1997.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, נצמד בורדין למאמן אנדראה מנדורליני , ושימש כעוזרו במשך כעשור, כשהוא נודד יחד איתו בבולוניה 1909, פדובה, רובור סיינה, ססואולו, צ'.פ.ר.
ב-8 במרץ 2016 מונה למאמנה של טריסטינה מהסרייה ד'.
ב-5 באוקטובר 2016 מונה למאמנה של שריף טירספול מליגת העל המולדובית, ובעונתו הראשונה בקבוצה זכה עימה באליפות, בגביע ובסופר קאפ המולדובי.
ב-24 באפריל 2018 התפטר מתפקידו מסיבות אישיות.
ב-8 ביוני 2018 מונה למאמנה של נפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
ב-18 בינואר 2020 הודיע המועדון על סיום תפקידו של המאמן.
ב-12 בפברואר 2021 מונה למאמן נבחרת מולדובה..
החל מינואר 2023 מאמן את קבוצת שריף טירספול.
מאמן השנה בליגת העל המולדובית (1): 2017
גואלטיירי נולד ברומא בשנת 1966. ב-1992 הוא סיים לימודי ספרות ופילולוגיה באוניברסיטת ספיאנצה ברומא.
בשנת 1992, הוענק לו תואר דוקטור בהיסטוריה.
(עבודת דוקטורט: סחר חוץ ופיתוח.
מדיניות סחר ומטבע איטלקית ואינטגרציה אירופית בין השנים 1946–1950).
בשנת 1997, הוענק לו תואר פרופסור להיסטוריה בת זמננו מטעם אוניברסיטת סאפיינזה ברומא, שם חיבר מספר ספרים ומאמרים על ההיסטוריה האיטלקית של המאה העשרים ועל ההיסטוריה של האינטגרציה האירופית.
מאז 2001, גואלטיירי היה בתפקיד סגן מנהל קרן גראמשי (Gramsci).
באותה שנה הוא הפך לחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הראשית באיטליה, היורשת הישירה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
בשנת 2006, גואלטיירי היה בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית והיה בין חברי הצוות שכתבו את המניפסט שלה.
בשנת 2007 הוא נבחר לאספה הלאומית של המפלגה ומאז 2008 הוא חבר בהנהלה הלאומית שלה.
גואלטיירי הצביע נגד מנהיג המפלגה מתאו רנצי לטובת הקו הפוסט-קומוניסטי הן ב-2013 והן ב-2014 (השנה בה זכה רנצי ההנהגה).
מ-2008 עד 2011, גואלטיירי שימש כאחד מחברי הצוות (עם חוסה לואיס רי-סאוסי) שעסקו בעריכת "הדוח השנתי על השילוב באירופה" (בהוצאת Il Mulino).
מאז 2009, הוא חבר בוועדת הקרן "Italianieuropei".
בשנת 2009, גואלטיירי מונה לרכז את קבוצת S&D בוועדת המשנה לביטחון והגנה (SEDE) בפרלמנט האירופי.
כמוכן, הוא היה חבר מלא בוועדה לענייני חוקה (AFCO) וחבר מחליף בוועדת החוץ (AFET).
בנוסף למשימותיו בוועדה, הוא היה חלק מהמשלחת של הפרלמנט לדיאלוג עם האספה הפרלמנטרית של נאט"ו בין השנים 2009 ל-2014.
בדצמבר 2011, גואלטיירי היה חבר בצוות המשא ומתן של הפרלמנט האירופי (יחד עם דניאל כהן-בנדיט) ליצירת ה"הסכם הפיסקאלי".
באוקטובר 2012, הוא מונה לצוות המשא ומתן "sherpa" של הפרלמנט האירופי במסגרת קבוצת העבודה שהקים הרמן ואן רומפוי בנושא האיחוד הכלכלי והמוניטארי.
בשנת 2013 הוא היה שותף בחיבור הדו"ח אודות "בעיות חוקתיות של ממשל רב-שכבתי.
באיחוד האירופי" יחד עם רפאל טרזקובסקי.
בשנת 2013, הוא השתתף בניסוח האמנה החדשה של האיחוד האירופי, עם ברוק, ורהוסטפט, קון-בנדיט, שהוקמה על ידי "קבוצת ספינלי", שבה הוא היה חבר.
משנת 2013, גואלטיירי היה חבר בקבוצת ספינלי בפרלמנט האירופי, והוא נמנה עם מחברי "החוק היסודי של האיחוד האירופי".
בשנת 2014, גואלטיירי הוביל את משלחות המשקיפים של האיחוד האירופי לבחירות לפרלמנט בקוסובו ובבחירות המוניציפליות בקוסובו בשנת 2013.
לאחר בחירתו מחדש כחבר בפרלמנט האירופי ביולי 2014, נבחר גואלטיירי ליושב ראש הוועדה לענייני כלכלה ומטבע.
בוועדה שימש כאחראי של מספר תיקים, ביניהם הדוח השנתי של איגוד הבנקים, קבצים סטטיסטיים, לרבות מינויים של ראשי וחברי דירקטוריון של הבנק המרכזי האירופי.
הוא עמד בראש קבוצת העבודה לסיוע פיננסי EP, שהוקמה ב-2016 כדי לפקח על יישום תוכנית הסיוע הפיננסי השלישית של יוון, וכן בקבוצת העבודה של איגוד הבנקים של הוועדה.
משנת 2016, גואלטיירי היה חבר בוועדת החקירה לחקירת הפרות ומנהל בלתי תקין, בהתייחס ליישום דיני האיחוד האירופי ביחס להלבנת הון, שפעלה במסגרת קבוצת הפרלמנט האירופי בנושא יושרה (שקיפות, נגד שחיתות ופשע מאורגן) ובנושא זכויות הלהט"ב.
משנת 2017, גואלטיירי כיהן בקבוצת ההיגוי המכונה Brexit של הפרלמנט, הפועלת בחסות ועידת הנשיאים המתאמת את הדיונים, השיקולים וההחלטות של הפרלמנט לגבי פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי.
לאחר בחירות 2019, גואלטיירי היה חלק מקבוצת עבודה, חוצת מפלגות האחראית על ניסוח תוכנית העבודה של הפרלמנט האירופי לחמש שנים בנושא מדיניות כלכלית ופיסקאלית.
זמן קצר לאחר הבחירות, גואלטיירי נבחר לתפקיד סגן יו"ר קבוצת S&D, בהנהגתה של היו"ר איראטקסה גרסיה .
באוגוסט 2019 גברה המתיחות בתוך ממשלת איטליה, דבר שהוביל לפרסום הצעת אי-אמון כנגד ראש הממשלה ג'וזפה קונטה על ידי מפלגת הליגה האיטלקית.
לאחר התפטרותו של קונטה, המועצה הלאומית של ה-PD נפתחה רשמית לאפשרות להקים קבינט חדש בקואליציה עם מפלגת ה-M5S, המבוססת על פרו-אירופיות, כלכלה ירוקה , פיתוח בר-קיימא, מאבק באי - שוויון כלכלי והגירה חדשה.
המפלגה גם קיבלה החלטה שקונטה יוכל להמשיך לעמוד בראש ממשלה חדשה.
ב-29 באוגוסט 2019, הנשיא סרג'יו מטארלה השקיע מאמצים לשכנע את קונטה לעשות זאת.
ב-5 בספטמבר 2019 מונה גואלטיירי לשר הכלכלה והאוצר בממשלת איטליה.
ב-26 בינואר 2020, גואלטיירי נבחרה על ידי קואליציית המרכז-שמאל כמועמד שלה בבחירות באזור הבחירה של רומא.
בעקבות התפטרותו של פאולו ג'נטילוני.
בינואר 2021, מפלגת המרכז, איטליה ויוה, הסירה את תמיכתה בממשלתו של ראש הממשלה קונטה.
אף על פי שקונטה הצליח לזכות בהצבעות אמון בפרלמנט בימים שלאחר מכן, הוא בחר להתפטר מאחר שלא הצליח להגיע לרוב מוחלט בסנאט.
במשא ומתן להקמת הקבינט השלישי קונטה נכשל.
מאידך הנשיא לשעבר של הבנק המרכזי האירופי, מריו דראגי, הקים ממשלת אחדות לאומית, שבה גואלטיירי לא נבחר לתפקיד שר.
ב-9 במאי 2021, גואלטיירי הכריז רשמית על מועמדותו לעמוד בראשות עיריית רומא.
ב-18 באוקטובר 2021, גואלטיירי ניצח את מועמד המרכז-ימין, אנריקו מיצ'טי, עם 60.2% מהקולות.
הוא נכנס לתפקידו כראש עיריית רומא ב-21 באוקטובר 2021.
לעיתים קרובות תיאר את עצמו כקיינסיאני.
בשנת 2016, המגזין פוליטיקו דירג את גואלטיירי במקום 8 מבין 40 חברי הפרלמנט המשפיעים ביותר.
חבר לשעבר במועצת הנגידים של בנק ההשקעות האירופי (EIB), (2019–2021)
חבר במועצת הנגידים של מנגנון היציבות האירופי (ESM), (2019–2021)
חבר לשעבר במועצת הנגידים של הבנק לפיתוח אפריקאי (AfDB), (2019–2021)
חבר לשעבר במועצת הנגידים בבנק להשקעות בתשתיות באסיה (AIIB), (2019–2021)
חבר לשעבר במועצת הנגידים בבנק האירופי לשיקום ופיתוח (EBRD), (2019–2021)
חבר לשעבר במועצת הנגידים קרן המטבע הבינלאומית (IMF), (2019–2021)
רוברטו באוטיסטה אגוט (בספרדית: Roberto Bautista Agut; נולד ב-14 באפריל 1988) הוא טניסאי ספרדי.
הוא מדורג במקום ה-18 בעולם נכון לינואר 2022, ובשיאו דורג במקום ה-9 בעולם, ב-4 בנובמבר 2019.
כג'וניור, רשם באוטיסטה אגוט מאזן חיובי של ניצחונות/הפסדים ביחידים, 41–13, והגיע עד למקום ה-47 בדירוג העולמי לנוער ביולי 2006.
בשנת 2009, הוא העפיל לטורניר ה-ATP 500 בוולנסיה, שם הפסיד לאלברט מונטניס בסיבוב הראשון.
הוא העפיל להופעה הראשונה שלו בגראנד סלאם באליפות אוסטרליה הפתוחה 2012. הוא הפסיד בסיבוב הראשון לריקרדו מלו ב-3 מערכות.
ב-13 באוגוסט 2012, באוטיסטה אגוט פרץ לטופ 100 לראשונה לאחר הופעות חזקות בטורנירי צ'לנג'ר.
הוא הגיע לרבע הגמר הראשון שלו ברמת ה-ATP בסנט פטרסבורג מאוחר יותר באותה שנה, והפסיד לפאביו פוניני.
בטורניר הראשון שלו ב-2013, בצ'נאי, הגיע באוטיסטה אגוט לגמר ה-ATP הראשון שלו בקריירה.
באוטיסטה אגוט ניצח את המדורג 6 בעולם, תומאש ברדיך ברבע הגמר בשלוש מערכות והתמודד בגמר עם המדורג 9 בעולם, ינקו טיפסרביץ', לו הפסיד אף על פי שניצח במערכה הראשונה.
לאחר מכן באוטיסטה אגוט המשיך עם טורניר הגראנד סלאם הטוב ביותר בקריירה שלו באליפות אוסטרליה הפתוחה 2013. לאחר שניצח את פאביו פוניני בסיבוב ראשון בחמש מערכות, הוא הודח בידי יורגן מלצר בסיבוב השני.
ברולאן גארוס של אותה שנה הוא הגיע לסיבוב השלישי, לאחר שלא הצליח אפילו להעפיל באירוע המרכזי שלוש פעמים ברציפות.
הריצה שלו הסתיימה בהפסד לג'רמי שרדי המקומי.
בווימבלדון, הוא המשיך להופיע בסיבוב השני לאחר שניצח בסיבוב הראשון את הרוסי טיימוראז גבשווילי.
עם זאת, הוא הפסיד לאליל ילדותו דויד פרר בסיבוב השני, בארבע מערכות.
ב-15 ביולי באוטיסטה אגוט דורג ב-50 הראשונים בעולם בפעם הראשונה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה, הוא השיג סיום נוסף בסיבוב השני.
לאחר שניצח את תומאז בלוצ'י בסיבוב הראשון, הוא התמודד עם פרר בשני, שם באוטיסטה אגוט הפסיד בארבע מערכות.
באוטיסטה אגוט סיים את שנת 2013 במקום ה-58.
הקמפיין שלו ב-2014 החל באוקלנד, שם הגיע לחצי הגמר של אליפות הייניקן הפתוחה.
הוא הפסיד למדורג השלישי ולאלוף בסופו של דבר ג'ון איזנר לאחר שניצח במערכה הראשונה.
באוטיסטה אגוט פתח באליפות אוסטרליה עם ניצחון בסיבוב הראשון על טים סמיצ'ק.
בסיבוב, הוא ניצח את חואן מרטין דל פוטרו המדורג 5 בעולם בחמש מערכות, ניצחון ראשון מול שחקן עשרת הגדולים.
ההופעות המפתיעות הללו זיכו אותו במקום בנבחרת ספרד במפגש שלהם עם גרמניה בגביע דייוויס.
באוטיסטה אגוט הפסיד את שני המשחקים שלו לפיליפ קולשרייבר ודניאל ברנדס, וגרמניה ניצחה את ההתמודדות 4–1.
במאי השתתף באוטיסטה אגוט באליפות מדריד הפתוחה.
הוא הגיע לחצי גמר הטורניר לאחר שניצח את שחקני הטופ-10 לשעבר, טומי רוברדו, פרננדו ורדאסקו וסנטיאגו ג'יראלדו בדרך לשלב זה.
בחצי הגמר באוטיסטה אגוט הובס על ידי המדורג 1 בעולם, רפאל נדאל.
לאחר מכן השתתף באוטיסטה אגוט באליפות צרפת הפתוחה.
זה היה טורניר הגראנד סלאם הראשון שלו שבו הוא היה אחד מ-32 השחקנים המובילים, במקום ה-27. באוטיסטה אגוט ניצח את פאולו לורנצי, ואת בנואה פאר הצרפתי, אבל הוא לא הצליח לנצח את המדורג 6 בעולם, תומאש ברדיך, וסיים את הטורניר שלו בסיבוב השלישי לאחר הפסד בארבע מערכות.
כהכנה לווימבלדון, הוא שיחק בטופשלף אופן, טורניר מגרשי דשא בדן בוס, בתור המדורג השלישי.
באוטיסטה אגוט זכה שם בתואר ה-ATP הראשון שלו, כשניצח את בנג'מין בקר בגמר בשלוש מערכות.
לאחר מכן שיחק באליפות וימבלדון.
לאחר שניצח את סטיב ג'ונסון ויאן הרניץ', הריצה שלו הסתיימה בידיו של האלוף המכהן אנדי מארי בסיבוב השלישי.
הוא חזר לשחק במגרשי חימר בתור המדורג השלישי באליפות שטוטגרט הפתוחה.
בחצי הגמר, באוטיסטה אגוט רשם מהפך, כשגבר על האלוף פאביו פוניני בפעם השנייה בקריירה.
הוא שיחק נגד לוקאש רוסול בגמר טורניר ה-ATP המקצועני השלישי שלו.
באוטיסטה אגוט ניצח בשלוש מערכות, וזכה בתואר השני שלו ב-ATP 250.
באליפות ארצות הברית הפתוחה, באוטיסטה אגוט הגיע לסיבוב הרביעי, לאחר שניצחה את אנדריאס היידר-מורר, טים סמיצ'ק ואדריאן מנרינו בדרך להתמודדות עם המדורג 2, רוג'ר פדרר, והפסד ב-3 מערכות.
זה היה הקמפיין הטוב ביותר שלו אי פעם ב-US Open והוא השווה את תוצאת הגראנד סלאם הטובה ביותר שלו בקריירה (אוסטרליה 2014).
לאחר העונה המצוינת שלו, באוטיסטה אגוט זכה בפרס השחקן המשתפר של ה-ATP.
בתום העונה הטובה בקריירה שלו עד כה, הוא סיים את 2014 עם דירוג יחידים במקום ה-15 בעולם, ובדירוג הזוגות במקום ה-255.
באוטיסטה אגוט היה המדורג ה-20 בווימבלדון, ועלה לסיבוב הרביעי כדי להתמודד עם אלוף וימבלדון שבע פעמים והמדורג השני בטורניר, רוג'ר פדרר, לאחר ניצחונות על רובן במלמנס, בנואה פאר וניקולוז באסילאשווילי.
באוטיסטה אגוט הפסיד לשווייצרי ב-3 מערכות.
ביולי, הוא שיחק בתור המדורג השני באליפות קרואטיה הפתוחה ועלה לחצי הגמר שם הפסיד לז'ואאו סוזה.
בספטמבר, באוטיסטה אגוט היה המדורג ה-23 באליפות ארצות הברית הפתוחה.
לאחר ניצחונות על פייר-הוגס הרברט, פבלו קרניו בוסטה ודויד גופן, הוא הגיע לסיבוב הרביעי של טורניר גדולה בפעם השנייה ברציפות.
הוא שיחק המדורג ראשון בעולם, נובאק ג'וקוביץ', והפסיד בארבע מערכות.
לאחר מכן הוא שיחק באליפות סנקט פטרבורג הפתוחה שם היה המדורג הרביעי.
הוא הפסיד בחצי הגמר למדורג השני מילוש ראוניץ'.
הוא היה המדורג השני בגביע הקרמלין, ובשחזור גמר השנה הקודמת, באוטיסטה אגוט הפסיד למרין צ'יליץ' באותה תוצאה (4–6, 4–6).
בסוף 2015 הוא סיים מחוץ ל-20 הראשונים במקום ה-25.
באליפות אוסטרליה הפתוחה דורג באוטיסטה אגוט במקום ה-24. לאחר שניצח את מרטין קליז'אן ודושאן לאיוביץ', הוא ניצח את המדורג 12, מרין צ'יליץ' בסיבוב השלישי.
הוא הרוויח את הניצחון הראשון שלו אי פעם על צ'יליץ' בשלוש מערכות ועלה לשמינית הגמר נגד טומאש ברדיך, המדורג 6. באוטיסטה אגוט הפסיד לברדיך בחמש מערכות ופספס הזדמנות לעלות לראשונה בקריירה לרבע גמר גראנד סלאם.
הטורניר הראשון שלו אחרי אליפות אוסטרליה הפתוחה היה גארנטי קוזה סופיה הפתוחה בבולגריה.
באוטיסטה אגוט היה המדורג הראשון והגיע עד לגמר בו פגש את המדורג השני הסרבי ויקטור טרויצקי.
הוא ניצח במשחק והפך לאלוף הראשון של התחרות.
זה היה התואר הרביעי שלו בקריירה והשני ב-2016.
במאי, באוטיסטה אגוט שיחק במייג'ור השני של השנה בתור המדורג ה-14 באליפות צרפת הפתוחה.
הוא הגיע לסיבוב הרביעי של הטורניר לאחר שניצח את דמיטרי טורסונוב, פול-אנרי מתייה ובורנה מאלניה את המסע שלו למקום ברבע גמר גראנד סלאם סיים שוב שחקן טופ-10, הפעם המדורג ראשון בעולם, נובאק ג'וקוביץ'.
תוצאה זו הייתה התוצאה הטובה ביותר שלו באליפות צרפת הפתוחה ומשתווה לשיא הגראנד סלאם שלו.
בתחילת אוגוסט, באוטיסטה אגוט הייתה נציגה של ספרד במשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו 2016. הוא עלה לרבע הגמר בריו לאחר שניצח בסיבובים המוקדמים את אנדריי קוזנצוב, פאולו לורנצי וז'יל מולר.
המסע שלו למדליה אולימפית הסתיים לאחר הפסד למדליסט הכסף הארגנטינאי חואן מרטין דל פוטרו.
מאוחר יותר באותו חודש, באוטיסטה אגוט הגיע לגמר אליפות ווינסטון-סיילם הפתוחה בה הפסיד לבן ארצו פבלו קרניו בוסטה בשלוש מערכות.
בתחרות המאסטרס 1000 הלפני אחרונה של השנה, השאנגחאי מאסטרס, באוטיסטה אגוט הגיע לגמר המאסטרס-1000 הראשון שלו, כשניצח את ברנרד טומיץ' (שנאלץ לפרוש בגלל כאבי בטן ), טיילור פריץ, ויקטור טרויצקי, ז'ו-וילפריד צונגה, והאלוף המכהן והמדורג ראשון, נובאק ג'וקוביץ'.
זו הייתה הפעם הראשונה בקריירה שלו שניצח את ג'וקוביץ' והפעם הראשונה שניצח שחקן מספר 1 בעולם.
בגמר הוא הפסיד לאנדי מארי בשתי מערכות.
באוטיסטה אגוט סיים את שנת 2016 במקום ה-14 בעולם.
באוטיסטה אגוט החל את עונת 2017 בטורניר צ'נאי, שם הגיע עד לגמר.
באוטיסטה אגוט ניצח בגמר את דנייל מדבדב בשלוש מערכות וזכה בתואר החמישי שלו בקריירה.
באליפות וימבלדון, באוטיסטה אגוט היה המדורג ה-18. הוא המשיך וניצח את אנדריאס היידר-מורר, ואת פיטר גוג'ובצ'יק, בדרך למפגש סיבוב שלישי עם המדורג התשיעי, קיי נישיקורי.
באוטיסטה אגוט הפתיע את נישיקורי בפעם הראשונה וניצח שחקן מהעשירייה הראשונה בעולם בפעם השביעית.
עם זאת, הוא לא הצליח לשחזר את ההצלחה בסיבוב הבא, לאחר שנכנע למרין צ'יליץ' בסיבוב הרביעי.
בגביע רוג'רס, באוטיסטה אגוט הפגין את הביצועים הטובים ביותר שלו בסבב המאסטרס.
לאחר שניצח בשני המשחקים הראשונים שלו, הוא ניצח את גאל מונפיס בסיבוב השלישי.
לאחר שהפסיד במערכה הראשונה, באוטיסטה אגוט הצליח להשיג ניצחון מפתיע, הראשון שלו על הצרפתי, בשלוש מערכות צמודות.
עם זאת, אז הוא לא הצליח לשבור את הבצורת שלו מול רוג'ר פדרר ברבע הגמר והודח מהטורניר.
כמה שבועות לאחר מכן, באוטיסטה אגוט השתתף באליפות ווינסטון-סיילם הפתוחה.
הוא ניצח בכל המשחקים שלו בלי להפסיד מערכה אחת, וזכה בתואר ה-250 השני שלו בשנה, והשישי בקריירה שלו.
באוטיסטה אגוט סיים את השנה במקום ה-20 בעולם.
באוקלנד, הוא הגיע להופעת הגמר ה-13 שלו ב-ATP.
בגמר, באוטיסטה אגוט ניצח את המדורג השני, חואן מרטין דל פוטרו, שעדיין לא שמט מערכה בטורניר.
הוא המשיך וניצח את יריבו בשלוש מערכות, זכה בתואר השני שלו באוקלנד, וקטע רצף של שלושה הפסדים לארגנטינאי.
באוטיסטה אגוט הפסיד בסיבוב הראשון באליפות אוסטרליה הפתוחה, ורצף עשר ההופעות שלו בסיבוב השלישי ברציפות במייג'ור הגיע לסיומו.
זה גם היה ההפסד הראשון שלו בסיבוב הפתיחה של מייג'ור מאז סיום עונת 2012, אחרי 20 תחרויות מייג'ור רצופות בהן ניצח את משחק הפתיחה שלו.
במרץ, הוא זכה בתואר הגדול ביותר שלו עד כה בטורניר ה-ATP 500 בדובאי, איבד רק מערכה אחת בדרך וניצח בגמר את לוקאס פוי.
באוטיסטה אגוט הפך גם לשחקן הראשון מחוץ לעשירייה הראשונה שזכה באירוע מאז פבריס סנטורו ב-2002.
הוא סיים את השנה במקום ה-24 בעולם.
באוטיסטה אגוט פתח את העונה שלו בתור המדורג השביעי באליפות קטר הפתוחה.
הוא ניצח את מתאו ברטיני, גיירמו גרסיה לופז ואת אלוף המייג'ור שלוש פעמים סטאן ואוורינקה לפני שפגש בחצי הגמר את נובאק ג'וקוביץ', המדורג ראשון בעולם, אותו ניצח בשלוש מערכות צמודות.
בגמר הוא גבר על תומאש ברדיך הוותיק וזכה בתואר.
באליפות אוסטרליה הפתוחה, הוא התמודד לראשונה עם המדורג ראשון בעולם לשעבר ו-5 פעמים פיינליסט באוסטרליה, אנדי מארי, וניצח אותו בחמש מערכות מפרכות.
בסיבוב השני, באוטיסטה אגוט ניצח את ג'ון מילמן בעוד משחק צמוד של חמש מערכות.
בסיבוב השלישי הוא גבר על המדורג עשירי קארן חצ'אנוב בשלוש מערכות כדי להגיע לסיבוב הרביעי של אירוע גראנד סלאם בפעם העשירית בקריירה שלו.
הוא הגיע לרבע גמר הגראנד סלאם הראשון שלו, לאחר שניצח את המדורג השישי מארין צ'יליץ', בחמש מערכות.
ברבע הגמר, הוא הפסיד לסטפנוס ציציפס המדורג 14, שניצח בסיבוב הקודם את האלוף המכהן רוג'ר פדרר, בארבע מערכות.
עם ההופעה הזו, הוא צבר מספיק נקודות כדי להיכנס שוב ל-20 הראשונים בדירוג ה-ATP.
באוטיסטה אגוט ניצח שוב את המדורג הראשון ג'וקוביץ' במאסטרס מיאמי.
בווימבלדון של אותה שנה, הוא הגיע לרבע הגמר השני שלו בתחרויות מייג'ור אחרי ניצחונות על פיטר גוג'ובצ'יק, סטיב דארסיס, המדורג 9 בעולם קארן חצ'אנוב ובנואה פייר.
הוא היה השחקן היחיד בטורניר שלא הפסיד מערכה בדרך לרבע הגמר.
אף על פי שהפסיד במערכה הראשונה שלו ברבע הגמר, באוטיסטה אגוט ניצח את גידו פלה בארבע מערכות והעפיל לחצי גמר הגראנד סלאם הראשון שלו.
עם זאת, הוא הפסיד במעמד הזה לג'וקוביץ' בארבע מערכות.
בעקבות שתי הופעות רבע גמר רצופות באירועי המאסטרס של מונטריאול וסינסינטי, הוא עלה לעשירייה הראשונה בעולם בפעם הראשונה בקריירה שלו.
באוטיסטה אגוט פתח את השנה עם אליפות אוסטרליה הפתוחה 2020 בתור המדורג התשיעי, שם ניצח את פליסיאנו לופז ומייקל מומה לפני שהפסיד למרין צ'יליץ' בחמש מערכות בסיבוב השלישי, שחזור הסיבוב הרביעי מהשנה שעברה.
הוא הפסיד בסיבוב השני ברוטרדם לפבלו קרניו בוסטה ובסיבוב הראשון בדובאי ליאן-לנארד סטרוף.
כשהיה מדורג במקום ה-8 בסינסינטי מאסטרס, הוא הגיע לחצי הגמר, גבר על המדורג 11, קארן חצ'אנוב והמדורג 3 דנייל מדבדב, לפני שהפסיד לנובאק ג'וקוביץ' בשלוש מערכות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 2020, באוטיסטה אגוט דורג שוב במקום ה-8. הוא ניצח את טניס סנדגרן, מה שהיה הניצחון ה-300 בקריירה שלו, ואת מיומיר קמנוביץ' לפני שהודח בסיבוב השלישי על ידי ואסק פוספיסיל הקנדי.
באוטיסטה אגוט העפיל לשני גמרים בעונת המשטח קשה המוקדמת במונפלייה ובדוחה, שם הפסיד לדויד גופן וניקולוז באסילאשווילי בהתאמה.
כדי להגיע לגמר בדוחה, באוטיסטה אגוט ניצח את שני השחקנים המובילים, דומיניק תים ואנדריי רובליוב.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוא ניצח שני שחקנים מהטופ 10 בטורניר בודד.
כשהיה המדורג השמיני, הוא הגיע לסיבוב הרביעי באליפות ווימבלדון 2021 כשעבר את ג'ון מילמן, מיומיר קצ'מוביץ' ודומיניק קופפר לפני שהפסיד לדניס שפובלוב, שהעפיל לבסוף לחצי הגמר.
באוטיסטה אגוט מילא תפקיד מרכזי בגביע ה-ATP של ספרד לשנת 2022, כשניצח בכל שלושת משחקי היחידים שלו בשלב הבתים.
לאחר מכן הוא ניצח את הוברט הורקאץ' הפולני בחצי הגמר ב-3 מערכות כדי להוביל את ספרד לגמר.
בגמר, באוטיסטה אגוט הפסיד במשחק המכריע לפליקס אוז'ה-אליאסים וקנדה זכתה בתואר.
באוטיסטה אגוט הגיע שוב לגמר אליפות קטר הפתוחה 2022 בדוחה ושיחק שוב מול ניקולוז באסילאשווילי.
הוא נקם בו על ההפסד בשנה שעברה וזכה בתואר בדוחה בפעם השנייה ובתואר העשירי שלו בקריירה.
כינויו של באוטיסטה אגוט הוא "באטי".
אביו, חואקין, כדורגלן לשעבר ובנקאי, מת בנובמבר 2019 במהלך טורניר גביע דייוויס; אמו, אסתר, שמתה במפתיע במאי 2018, הייתה בעלת חנות בגדים בקאסטלון דה לה פלאנה.
באוטיסטה אגוט התחיל לשחק טניס בגיל חמש כשאמו רשמה אותו לשחק בסופי השבוע.
החבטה האהובה עליו היא חבטת כף היד שלו.
האלילים שגדל עליהם היו חואן קרלוס פררו ודויד פרר.
מעבר לטניס, הוא נהנה מרכיבה על סוסים (בבעלותו שבעה סוסים) ולעסוק בענפי ספורט שונים.
הוא שיחק כדורגל בוויאריאל עד שהיה בן 14 כשהחליט להתמקד בקריירת הטניס שלו.
באוטיסטה אגוט נשוי לאנה בודי טורטוסה.
בני הזוג התחתנו ב-30 בנובמבר 2019. ילדם הראשון, בשם רוברטו, נולד בספטמבר 2020.
רוברטו קרלוס אלברדו הרננדס (בספרדית: Roberto Carlos Alvarado Hernández; נולד ב-7 בספטמבר 1998 בסלמנקה שבגואנחואטו, מקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת גוודלחרה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
אלברדו גדל במחלקת הנוער של סלאיה.
בשנת 2013 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה המקסיקנית.
בהמשך שיחק בפצ'וקה, נקקסה וקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
ב-26 בדצמבר 2021 חתם אלברדו בגוודלחרה מליגת העל המקסיקנית.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך אלברדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בהפסד 4-1 לנבחרת אורוגוואי במשחק ידידות.
ב-5 ביוני 2019 הבקיע אלברדו את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת ונצואלה במשחק ידידות.
בשנת 2021 זכה אלברדו עם הנבחרת האולימפית של מקסיקו במדליית ארד בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו.
ליגת האלופות של CONCACAF (1): 2017
הגביע המקסיקני (1): קלאוסורה 2018
הגביע המקסיקני (1): אפרטורה 2018
רוברטו דה זרבי (באיטלקית: Roberto De Zerbi; נולד ב-6 ביוני 1979) הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן עבר וכיום משמש כמאמנה של אולימפיק מרסיי מהליגה הראשונה בצרפת.
דה זרבי החל את הקריירה המקצועית שלו במילאן.
הוא בילה ארבע עונות בהשאלה למועדונים מהליגה הנמוכה (סרייה ב' עד סרייה ג').
בשנת 2001 חתם דה זרבי בסלרניטנה מהסרייה א'.
ביוני 2002 חתם דה זרבי שוב במילאן אך באותה שנה נמכר לפוג'ה.
ב-2006 חתם דה זרבי בנאפולי מהסרייה א' תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-8 בפברואר 2010, נאפולי הודיעה על העברתו בהשאלה למועדון הליגה הרומנית צ'.פ.ר.
ב-6 בספטמבר 2016, דה זרבי מונה למאמנה הראשי של פאלרמו מהסרייה א' (באותם ימים) בעקבות עזיבתו של דוידה באלרדיני בהסכמה הדדית עקב חילוקי דעות עם ההנהלה.
אך הצלחתו של דה זרבי בקבוצה לא הייתה מרובה, עם שבעה הפסדים רצופים וללא נקודות במשחקי הבית במשך שלושה חודשים.
לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים במשחק ביתי מול ספציה מהסרייה ב' (באותם ימים), דה זרבי פוטר ב-30 בנובמבר 2016.
ב-23 באוקטובר 2017, דה זרבי מונה למאמנה הראשי של העולה החדשה לסרייה א', בנוונטו.
ולמרות שהקבוצה ירדה בחזרה לסרייה ב' בתום העונה, דה זרבי זכה לשבחים על הכדורגל ההתקפי שהראה ועל העברות השחקנים שעשה.
ב-13 ביוני 2018, דה זרבי מונה למאמנה של ססואולו.
בתקופת כהונתו, זכה לשבחים על סגנון הכדורגל שלו יחד עם הישגי יתר, שהובילו את המועדון הקטן, לסיום שתי עונות ברציפות במקום השמיני בליגה הבכירה האיטלקית, על אף שלא הצליח להעפיל יחד עם המועדון לליגה האזורית של אופ"א.
במאי 2021, הודיע כי החליט לעזוב את הקבוצה.
ב-25 במאי 2021, פורסם כי דה זרבי חתם על מינויו כמאמנה הראשי של שחטאר דונצק מהליגה הבכירה באוקראינה.
ב-22 בספטמבר 2021, זכה בתוארו הראשון בקבוצה לאחר שניצח את הקבוצה דינמו קייב במסגרת הסופר קאפ האוקראיני לשנת 2021, והפך למאמן האיטלקי הראשון שזוכה בתואר.
בעקבות מלחמת אוקראינה-רוסיה, ביולי 2022 נאלץ דה זרבי לעזוב את הקבוצה לאחר שהוביל את המועדון למקום הראשון בטבלת הליגה.
ב-18 בספטמבר 2022, חתם דה זרבי על חוזה ארוך טווח של ארבע שנים כמאמנה החדש של ברייטון.
משחקו הראשון כמאמן הקבוצה נערך ב-1 באוקטובר, במשחק שהסתיים בתוצאת תיקו 3–3 במשחק חוץ מול ליברפול, כאשר לאנדרו טרוסארד הפך לשחקן ברייטון הראשון שכובש שלושער בפרמייר ליג.
ב-9 באוקטובר 2022 ספג את הפסדו הראשון באצטדיונה הביתי של ברייטון כאשר קבוצתו הפסידה בתוצאת 0–1 לטוטנהאם הוטספר, אך למרות ההפסד כינה את שחקניו "פנטסטיים" למרות התבוסה.
ניצחונו הראשון בקבוצה היה ב-29 באוקטובר 2022, כאשר הביס צ'לסי בתוצאת 4–1. לאחר המשחק הפנטסטי מול צ'לסי, דה זרבי וקבוצתו עברו שלושה משחקים ללא הפסד, כולל ניצחון מול ליברפול, אותם ניצח בסיבוב הרביעי של הגביע האנגלי.
ב-29 ביוני 2024 חתם באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית.
רוברטו דה לה רושה הוא צייר, גרפיקאי וצייר קיר מקסיקני-אמריקאי.
הוא היה חלק מקולקטיב האמנות צ'יקאנו לוס פור במשך כמה שנים.
דה לה רושה השפיע גם על הקמת החגיגה המקסיקנית המסורתית של יום המתים בלוס אנג'לס.
הוא אביו של סולן ותמלילן זאק דה לה רושה.
ב-1973 הוא הצטרף לקולקטיב האמנות המשפיע של צ'יקאנו לוס פור.
הקבוצה, שהורכבה מקרלוס אלמארז, פרנק רומרו, גילברט לואן ודה לה רושה, הייתה אחראית למספר רב של ציורי קיר ומיצבי אמנות ציבוריים באזור לוס אנג'לס.
על פי לואן, הוא ודה לה רושה הדגישו היבטים "ילידיים ומקומיים" של אמנות צ'יקאנו, בעוד ששני החברים האחרים התעניינו יותר במסורת האירופית.
הקבוצה הייתה גם מהראשונות שמשכו את תשומת הלב המרכזית לאמנות צ'יקאנו, כשהיא הציגה במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ב-1974. לדברי ג'ודית הרננדס, החברה הראשונה בלוס פור, דה לה רושה היה גם "יוצר הדפס מבריק", שהרבה מדימויו שאוב מ"מצבו הנפשי השברירי מאוד.
מחדש את יום המתים בלוס אנג'לס
דה לה רושה השפיע גם על החזרת החגיגה המקסיקנית המסורתית של יום המתים בלוס אנג'לס, כאשר הוא, יחד עם אמן צ'יקאנו גרונק ועוד כמה אחרים, הוביל תהלוכה מבית הקברות אוורגרין במעלה רחוב פירסט באיסטסייד לוס אנג'לס.
לואן אמר מאוחר יותר כי לדה לה רושה "צריך לתת קרדיט על תחילת התהליך הזה - כמעט לבדו.
ומה שהוא עשה, הוא לא קיבל מימון או שהוא לא ביקש רשות מאף אחד, הוא פשוט הלך ועשה את זה.
בשנת 1974, דה לה רושה, יחד עם המייסדים האחרים של לוס פור, הוצג בסרט תיעודי בשם Los Four/Murals of Aztlan.
בשנת 1999, דה לה רושה הוצג בתערוכה משותפת עם אמן לוס אנג'לס ג'ון זנדר בגלריה לה לוז בלונג ביץ', קליפורניה.
רוברטו קרלוס דה סילבה רושה (בפורטוגזית: Roberto Carlos da Silva Rocha; נולד ב-10 באפריל 1973 בסאו פאולו) הידוע בקיצור כרוברטו קרלוס, הוא כדורגלן עבר ברזילאי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי, ומאמן כדורגל בהווה.
הוא נחשב בעיני רבים למגן הטוב בהיסטוריה ונודע בין היתר בזכות הבעיטות החופשיות העוצמתיות שלו.
קרלוס שיחק בפלמיירס, אינטר מילאנו, ריאל מדריד ופנרבחצ'ה.
במדי ריאל מדריד (בה שיחק במשך רוב הקריירה שלו, בשנים 1996–2007) זכה קרלוס ב-4 אליפויות ספרד ו-3 גביעי ליגת האלופות.
הוא הבקיע 47 שערי ליגה, ועוד הרבה שערים במסגרות אחרות.
אחד משעריו המפורסמים בריאל הובקע מנקודת הקרן.
בינואר 2011 עבר קרלוס לאנז'י מחצ'קלה מליגת העל הרוסית, והחל מספטמבר שימש כמאמן זמני בקבוצה.
ב-30 בינואר 2012 הודיע קרלוס על שיפרוש בתום העונה ממשחק פעיל, והמשיך כיועץ מקצועי בקבוצה, עד שנת 2013.
הוא צבר 125 הופעות בנבחרת ברזיל (שני רק לקאפו) והיה שותף בה במסגרת שלושה טורנירי גביעי עולם (1998, 2002 ו-2006) ואף זכה עם נבחרתו בטורניר של 2002. אחד מרגעי תהילתו הגדולים ביותר הוא השער שהבקיע במשחק ידידות נגד נבחרת צרפת בשנת 1997, אותו הבקיע בבעיטה חופשית מ-35 מטרים.
הכדור עף במסלול דמוי בננה והגיע למהירות של כ-100 קילומטרים בשעה.
במאי 2013 עבר רוברטו קרלוס לאמן את קבוצת סיוואספור מליגת העל הטורקית.
ביולי 2015 חתם על חוזה לאימון קבוצת דלהי דינמוס.
הסופר קאפ הטורקי – 2007
מדליית ארד באולימפיאדה – 1996
קרלוס הוא אב ל-11 ילדים משבע נשים שונות.
בדצמבר 2004 קרלוס קיבל אזרחות ספרדית מבלי שוויתר על אזרחותו הברזילאית.
ב-1 לינואר 2026 קרלוס קיבל התקף לב ואושפז בבית חולים.
רוברטו דמיאן קולאוטי (בספרדית: Roberto Damian Colautti; נולד ב-24 במאי 1982 בקורדובה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ולזכותו 21 הופעות ושישה שערים בנבחרת ישראל.
עד גיל 15 שיחק קולאוטי במגרשים מאולתרים בעיר הולדתו קורדובה שבארגנטינה.
מגלי כישרונות איתרו אותו ושכנעו אותו לעבור לשחק במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס, בה זכה מספר פעמים בתואר "מלך השערים".
בגיל 19 קיבל הצעה, שלא התממשה לבסוף, מקבוצת לוגאנו.
מאחר שבוקה לא קלטה אותו חזרה, הוא הושאל לבאנפילד, קבוצה קטנה שנלחמה כנגד הירידה.
בעזרתו של קולאוטי, שכבש 10 שערים, דורגה באנפילד במקום השלישי.
בעקבות הצלחתו חזר קולאוטי לבוקה אך סדרת פציעות מנעה ממנו לשחק כראוי ולכן, בהמלצת המאמן רוני לוי, הושאל למכבי חיפה שחיפשה מחליף לאיגביני יעקובו.
קולאוטי לא הצליח לכבוש שערים במשחקים הראשונים והחמיץ מספר רב של הזדמנויות.
לאחר שהשתלב סיים את עונת 2004/2005 עם 19 שערים כמלך השערים של ליגת העל, בנוסף לתשעה בישולים, וזכה עם הקבוצה באליפות.
בעקבות העונה המוצלחת שילמה מכבי חיפה לבוקה 600 אלף דולר עבור כרטיס השחקן שלו, ובעונת 2005/2006 כבש 13 שערים וזכה עם הקבוצה באליפות נוספת.
באוגוסט 2007 עבר קולאוטי לבורוסיה מנשנגלדבך מהליגה השנייה בגרמניה תמורת 1.5 מיליון אירו, ובתום עונתו הראשונה במועדון עלה עם הקבוצה לבונדסליגה.
בעונת 2008/2009 כבש שער אחד ב-24 הופעות בבונדסליגה, ובעונת 2009/2010 ערך 23 הופעות וכבש חמישה שערים.
באפריל 2010 חתם קולאוטי על חוזה לשלוש שנים בקבוצת מכבי תל אביב, במדיה ערך 75 הופעות בליגה וכבש 19 שערים, ובעונת 2012/2013 זכה עמה באליפות.
ביוני 2013 עבר קולאוטי לאנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, ובעונת כבש 15 שערי ליגה.
ב-28 ביוני 2014 חתם קולואטי לעונה אחת בא.א.ק.
ב-24 באוגוסט 2014 כבש קולאוטי צמד שערים בהופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון 2–5 על אפולון לימסול, ובסך הכל כבש בעונה זו שמונה שערי ליגה.
בתום העונה פרש קולאוטי ממשחק פעיל.
בנובמבר 2005 התחתן קולאוטי עם הישראלית עלוית שטראוס (אחותו של השוער שגיא שטראוס) ולהם ארבע בנות.
באוגוסט 2006 קיבל תעודת מעבר ישראלית (ולא אזרחות, עקב כך שמשפחתו של קולאוטי נוצרית), ואישור מאופ"א לשחק במדיה של נבחרת ישראל לקראת מוקדמות יורו 2008. כבר במשחקו הראשון בנבחרת, בספטמבר אותה שנה, כבש קולאוטי את שער הניצחון נגד .
בעקבות החלטת פיפ"א במאי 2007 שקבעה כי הוא לא יוכל להשתתף עוד בנבחרת עד אשר יקבל אזרחות מלאה, ב-25 ביוני 2007, קיבל אזרחות ישראלית, יחד עם טוטו תמוז.
רוברטו רוסליני (באיטלקית: Roberto Rossellini; 8 במאי 1906 – 3 ביוני 1977) הוא אחד הבמאים החשובים בתולדות הקולנוע האיטלקי, מחלוצי המסורת הקולנועית שנוצרה באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה, הנאו-ריאליזם האיטלקי.
התבגרותו עברה עליו בצל משטר הפאשיזם האיטלקי, ובשנות ה-30 לחייו החל לעשות סרטים.
ב-1938 הכין יחד עם חברו ויטוריו מוסוליני (בנו של בניטו מוסוליני), סרט תעמולה בשם Luciano Serra Pilota שהראה סימנים ראשונים של נאו ריאליזם.
ב-1945 ביים את רומא עיר פרזות.
הסרט הפך לסנסציה בעולם כולו, בהמשך ביים, כחלק מ"טרילוגיית המלחמה" שלו, את "פאיזה", ואת "גרמניה שנת אפס".
רוסליני שילב בסרטיו גם מלודרמה ולכן מעולם לא נחשב לבמאי "נאו ריאליסטי" לחלוטין.
היומרה שלו הייתה לתאר את האנשים כפי שהם, להבין מציאות ולא ליצור אותה.
ב-1950 התחתן עם הכוכבת ההוליוודית אינגריד ברגמן.
סרטיהם המשותפים נחלו כישלון קופתי.
משנות ה-60 הקדיש את מרצו לסרטי טלוויזיה על מדע והיסטוריה.
נפטר ב-1977 מדלקת קרום המוח.
רוברטו סולדדו ריו (בספרדית: Roberto Soldado Rillo; נולד ב-27 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
סולדדו נולד וגדל בולנסיה שבספרד.
כאשר מלאו לסלודאדו 14 שנים, הוא ומשפחתו עברו למדריד עקב הצטרפותו לקבוצת הילדים של ריאל מדריד.
בעונת הושאל סולדדו לקבוצת הכדורגל הספרדית אוסאסונה והפגין את כישוריו עם 11 שערים.
בעונת חזר סולדדו מאוסאסונה וחתם חוזה עם ריאל מדריד.
לאחר סוף העונה, בה לא קיבל דקות משחק רבות, עבר סולדאדו לחטאפה.
בעונת , לאחר עונה מדהימה בחטאפה עם 16 כיבושים ב-26 משחקים סך הכל, עבר סולדדו לקבוצה ולנסיה, עיר הולדתו, אותה הוביל עד המקום השלישי בליגה וסיים בה כמלך השערים עם 18 כיבושים ב-34 משחקים בהם נטל חלק.
בתאריך 27 באוגוסט 2011 לאחר השביתה שנערכה מחזור אחד כשהתחילו במחזור השני של הליגה הספרדית נגד ראסינג סנטאנדר הבקיע סולדדו ארבעה שערים כששלושה שערים לרשת הנכונה ואחד עצמי בניצחון 3–4 לולנסיה.