tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
והשני מפורש, באפריז שתחת הגמלון - שמו של הפטרון מופיע עליו: "ג'ובאני רוצ'לאי בן-פאולו בשנה המבורכת 1470" (IOHAN(N)ES ORICELLARIUS PAU(LI) F(ILIUS) AN(NO) SAL(UTIS) MCCCCLXX).
בזיליקת סנטה מריה דל פופולו (באיטלקית Basilica di Santa Maria del Popolo, קרי הבזיליקה של מרים הקדושה של העם) היא בזיליקה אוגוסטינית ברומא, השוכנת בחלקה הצפוני של פיאצה דל פופולו, בין שער פלאמיניה, שהוא אחד השערים בחומת אורליאנוס, לבין פארק פינקיו.
משמעות שמה של הכנסייה הוא "מרים הקדושה של העם", אך משמעותה המקורית של המילה "פופולו" הייתה "עצי צפצפה".
פיאצה דל פופולו קרויה על שם הכנסייה.
האפיפיור פסקליס השני בנה במקום קפלה בשנת 1099. בשנת 1227, בתקופת גרגוריוס התשיעי, הפכה הקפלה לכנסייה וניתנה למסדר האוגוסטיני במחצית הראשונה של המאה ה-13. בשנים 1472–1477 עברה הכנסייה שיפוץ, ובשנים 1655–1660 עיצב ברניני את חזיתה בסגנון הבארוק, לפי בקשת האפיפיור אלכסנדר השביעי.
הבולטות שבהן הן קאפלת צ'ראזי, ובה יצירות של קאראווג'ו ( "צליבת פטרוס הקדוש", ו"ההתגלות בדרך לדמשק") ושל אניבלה קראצ'י, וקפלת קיג'י, שעוצבה בידי רפאל, ובה פסליו של ברניני דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, ופסליו של לורנצטו יונה ואליהו.
בקפלת קיג'י קבורים כמה מבני משפחת הבנקאים קיג'י (בהם אגוסטינו קיג'י).
הכיפה מעוטרת בפסיפס "בריאת העולם" מעשה ידי רפאל.
סנטה קטלינה הוא אי באוקיינוס השקט, 35 קילומטרים דרומית-מערבית ללוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, אחד משמונת איי התעלה של קליפורניה.
הנקודה הגבוהה ביותר בו נמצאת בגובה 639 מטרים מעל פני הים.
בחלקו הצפוני של האי שוכנת עיירה נוספת, 'טו פורטס', בה חיים כ-300 תושבים.
שאר תושבי האי חיים בשני יישובים קטנים נוספים, או בבתים מבודדים באי.
כלכלת האי מתבססת בעיקר על תיירות.
בזכות קרבתו ללוס אנג'לס, מבקרים באי כמיליון תיירים מדי שנה.
דרך ההגעה הפופולרית ביותר היא באמצעות מעבורות היוצאות מדי יום מלוס אנג'לס, לונג ביץ', ניופורט ביץ' ודנה פוינט.
ניתן להגיע גם בטיסה לשדה התעופה למטוסים קלים הנמצא באי.
בגלל היותו כה קטן, כמעט ואין מכוניות באי, ועל מנת לקבל אישור להביא רכב לאי, נאלצים תושבי המקום להמתין כ-10 שנים.
ישנו כביש בין-עירוני אחד שמחבר את העיר אבלון עם שאר היישובים.
רוב התושבים נעים במכוניות 'קלאב קאר' או באופניים.
האירופאי הראשון שהגיע לאי היה חואן רודריגס קבריו בשנת 1542. קברייו תקע בו את דגל ספרד וקרא לו סן סלבדור.
בשנת 1602 הגיע לאי מגלה ארצות ספרדי נוסף, סבסטיאן ויסקאינו, ושינה את שמו לסנטה קטלינה על שמה של קתרינה מאלכסנדריה.
בתקופת הבהלה לזהב נמצאו באי מרבצי זהב, ומתיישבים החלו להגיע לאי, אך מעט מאוד זהב נמצא בו.
האי שויך לארצות הברית בהסכם גוואדלופו הידלגו בשנת 1848, והוא התפתח כאתר נופש לאחר שנרכש על ידי ויליאם ריגלי ג'וניור, בשנת 1919.
היישוב הרשמי הראשון, העיר אבלון, הוקם בשנת 1887, אך הוכרז כעיר רק בשנת 1913.
כנסיית סנטה מריה דל נרנקו (בספרדית: Iglesia de Santa María del Naranco, באסטורית: Ilesia de Santa María'l Narancu) היא כנסייה קתולית אסטורית בעלת ארכיטקטורה טרום-רומנסקית הממוקמת על שיפולי הר נרנאקו, כ-3 קילומטרים מאוביידו, שבצפון ספרד.
רמירו הראשון, מלך האסטורים הורה לבנות אותה כארמון מלכותי כחלק מקומפלקס גדול בהרבה שכולל גם את כנסיית סן מיגל דה ליליו אשר ממוקמת 100 מטר ממנה.
היא הושלמה ב-848. המבנה הוסב להיותו כנסייה בסוף המאה ה-13. הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
הכנסייה עצמה אינה כמו אף בניין בן התקופה שאנו מכירים.
בפועל היא מבנה בסגנון פורטיקו, אם ניתן בכלל לנכס מושג כזה למבנה נוצרי דתי.
עד כמה שניתן להבין מממצאים ארכאולוגיים, המזבח היה ממוקם באחת המרפסות ועל כן נראה שהתפילה התנהלה מחוץ למבנה.
ההבדל הגדול הוא שעושה רושם שהייתה כניסה צידית וחלק מהמתפללים קיבלו כניסה לחלק הפנימי של המבנה.
הקישוט הפנימי שונה אף יותר ממודלים קלאסיים כמו המתאר החיצוני.
על הקירות הפנימיים ישנם עיטורים תמוהים אשר מהם בוקעות צלעות הבניין.
כמו כן עמודי התווך בנויים בסגנון שונה מאוד מהאפייני לתקופה ולאופי הכללי של המבנה.
הבזיליקה סנטה מריה סופרה מינרווה היא אחת מהכנסיות החשובות והידועות ברומא.
הכנסייה שוכנת בפיאצה דלה מינרווה ונחשבת לכנסייה היחידה שנבנתה בסגנון גותי ברומא.
בתוככי הבזיליקה נמצא קברה של הקדושה קתרינה מסיינה, אשר הוא אתר לעליה לרגל של צליינים מכל רחבי העולם הקתולי.
בבזיליקה זו גם התכחש גלילאו גליליי לתיזות המדעיות שלו בשנת 1633.
הבזליקה קיבלה את שמה ("מעל מינרווה") משום שהיא נבנתה מעל מקדש לאלה מינרווה.
הבזיליקה ממוקמת בקרבת הפנתאון ברומא.
המסדר הדומניקני החל בבניית הבזיליקה בשנת 1280. בשנת 1431 התכנסה בה הקונקלווה שבה נבחר האפיפיור אוגניו הרביעי.
בשנת 1447 התכנסה שוב הקונקלווה בבזיליקה ובחרה לתפקיד את האפיפיור ניקולאוס החמישי.
ברחבת הכניסה לבזיליקה ממוקם אחד הפסלים הנודעים ביותר ברומא, מעשה ידיו של ג'ובאני לורנצו ברניני משנת 1667; פסל של פיל ומעליו אובליסק מצרי, מהנמוכים ביותר הממוקמים ברומא.
בתוך הבזיליקה נמצאים קבריהם של מספר אפיפיורים: לאו העשירי, קלמנס השביעי (אשר מצבות הקבר שלהם הן מעשה ידיו של הפסל ברתולומאו באנדינלי) ואורבנוס השביעי.
כן נמצא שם קברו של הצייר פרה אנג'ליקו.
על יצירות האמנות הנודעות בבזיליקה נמנות הפרסקאות של קפלה קאראפה שצייר פיליפינו ליפי בשנים 1488-1493, כמו גם פסלו של מיכלאנג'לו "ישו הגואל נושא את הצלב" (1521) הניצב ליד המזבח הראשי.
סנטה קלרה הוא מחוז במרכזה של קליפורניה, ארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010, מונה אוכלוסיית המחוז 1,781,642 תושבים.
בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר בו היא סן חוזה.
המחוז ממוקם באזור המטרופוליני של הערים סן חוזה-סן פרנסיסקו-אוקלנד.
כמחוז השוכן בקצה דרומו של מפרץ סן פרנסיסקו, האזור האורבני בעמק סנטה קלרה יחד עם מחוז סנטה קלרה ידוע כמה שקרוי עמק הסיליקון.
מחוז סנטה קלרה הוא המאוכלס ביותר באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
ונחשב לאחד מן המחוזות היקרים ביותר בארצות הברית.
+ התפלגות הצבעת המחוז במערכות הבחירה לנשיאות שנה דמוקרטי רפובליקני2016
סנטה קלרה היא עיר במחוז סנטה קלרה שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
העיר נמצאת במרכז עמק הסיליקון.
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2020, מונה אוכלוסיית סנטה קלרה מעל 131 אלף תושבים, מה שהופך אותה לעיר התשיעית הכי מאוכלסת באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
היא גובלת בסן חוזה, סאניווייל וקופרטינו.
בסנטה קלרה שוכן המטה העולמי של חברת אינטל, וכן של חברות נוספות בתחום, בהן NVIDIA, אפלייד מטיריאלס, פאלו אלטו נטוורקס ואינטל סקיוריטי (בעבר מקאפי).
האקלים בסנטה קלרה דומה לאקלים הים תיכוני: עונת החורף היא גשומה ועונת הקיץ שטופת שמש.
לפני הגעתם של האירופים במאה ה-18, שבט הטמיאן של אומת אוהלונה של ילידי קליפורניה אכלס את האזור במשך כמה אלפי שנים.
האירופאי הראשון שביקר בעמק היה חוזה פרנסיסקו אורטגה בשנת 1769. הספרדים החלו ליישב את קליפורניה עם 21 משלחות, ומתחם המיסיון סנטה קלרה דה אסיס נוסד ב-1777.
קרב סנטה קלרה (1847), אחד מהקרבות האחרונים של כיבוש קליפורניה, נערך בין משלחת הקליפורניוס (קליפורנאים היספנים), בראשות פרנסיסקו סאנצ'ז, נגד הכוחות האמריקניים הפולשים.
בשנת 1851, מכללת סנטה קלרה הוקמה בשטח המיסיון המקורי.
ב-1852 התאגדה סנטה קלרה כעיר; בשנת 1862 היא הפכה למוסמכת על ידי המדינה
במהלך המאה הבאה, הכלכלה התרכזה בחקלאות מאחר שמטעים וירקות שגשגו באדמה הפורייה.
עד תחילת המאה ה-20, האוכלוסייה הגיעה ל-5,000 נפשות ונשארה בערך זהה במשך שנים רבות.
בשנת 1905, הטיסות הציבוריות הראשונות בוצעו מעל סנטה קלרה בדאונים שתוכננו על ידי ג'ון ג'יי מונטגומרי.
תעשיית המוליכים למחצה, שצמחה בסביבות 1960, שינתה את העיר ואת עמק סנטה קלרה; מעט מהעבר החקלאי של המקום נותר.
בית החולים הראשון של סנטה קלרה נבנה בשנת 1963. מבנה זה, בשדרות קיילי, הוחלף בשנת 2007 במרכז רפואי חדש של קייזר פרמננטה הממוקם על הכביש המהיר לורנס ברחוב הומסטד.
סנטה קלרה הייתה גם ביתו של המתקן המרכזי לבריאות הנפש, Agnews State Hospital.
לפי שירות הפארקים הלאומיים, יותר מ-100 בני אדם נהרגו באתר זה ברעידת האדמה של 1906. האתר הוא הבית לשעבר של סאן מיקרוסיסטמס והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לסנטה קלרה 3 ערים תאומות:
סנטה קולומה (בקטלאנית: Santa Coloma d'Andorra, דהיינו "סנטה קולומה של אנדורה") היא עיירה בקהילה האוטונומית אנדורה לה ולה שבדרום-מערבה של מדינת אנדורה.
העיירה ממוקמת על גדות נהר גראן ולירה, ובמרחק של כ-2 ק"מ מבירת אנדורה.
בעיירה נמצאת כנסייה עתיקה המכונה "כנסיית סנטה קולומה".
הכנסייה, שעיקרה נבנה במאה ה-10 וצריחהּ נבנה במאה ה-12, היא הכנסייה העתיקה ביותר באנדורה.
בכנסייה נמצאים שרידים של ציורי קיר שצוירו במאה ה-12. אזור סנטה קולומה ההיסטורית, הכולל את הכנסייה ואת השטחים החקלאיים שסביבה, הוצג בשנת 1999 כמועמד לתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, תחת קטגוריית "אתר תרבות".
בעיירה פועלת קבוצת הכדורגל של סנטה קולומה, שנחשבת לאחת הבכירות בליגת העל האנדורית והייתה קבוצת הכדורגל האנדורית הראשונה שניצחה במשחק במסגרת גביעי אירופה (1-0 נגד קבוצת מכבי תל אביב הישראלית במסגרת הסיבוב הראשון של גביע אופ"א בשנת 2007).
סנטה קרוז הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר רסיפה שבברזיל.
המועדון משחק בליגה הרביעית בברזיל (נכון ל-2025).
המועדון הוקם בשנת 1914 על ידי קבוצת נערים בני 14-16. הם שיחקו במגרש ליד כנסיית סנטה קרוז וזה היה מקור לשם הקבוצה.
במקור, צבעי המועדון היו שחור-לבן, אולם כדי להבדיל מקבוצת פלמנגו המקומית, התווסף לצבעי הקבוצה פס אדום.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 החל הקבוצה לשחק בתחרויות הארציות.
בשנת 1975 סיימה הקבוצה במקום הרביעי באליפות ברזיל.
בשנות ה-80 וה-90 הישגי הקבוצה היו בינוניים והיא שיחקה לסירוגין בליגה השנייה.
בשנת 2007 הקבוצה ירדה לליגה השלישית ואחר כך לרביעית.
אומנם לאחר מכך היא השתקמה וחזרה לליגה השנייה.
נכון לשנת 2020 זכתה הקבוצה באליפות פרנמבורו 29 פעמים (לעומת רסיפה שזכתה 42 פעמים).
סנטה קרוז היא העיר הגדולה ביותר של מחוז סנטה קרוז , בצפון קליפורניה.
נכון למפקד 2020, אוכלוסיית העיר מנתה 62,956. העיר ממוקמת בקצה הצפוני של מפרץ מונטריי ומהווה יעד תיירותי פופולרי, בזכות החופים, הגלישה וציוני דרך היסטוריים.
סנטה קרוז נוסדה על ידי הספרדים בשנת 1791, כאשר פרמין דה לאסואן הקים את מיסיון סנטה קרוז .
זמן קצר לאחר מכן, צמח יישוב ליד המושבה בשם ברנסיפורטה, שהתפרסם ברחבי אלטה קליפורניה בהפקרות שבו.
ב-1833, ההתיישבות חולקה והוענקה כמענקי רנצ'ו על ידי מקסיקו.
ילידים חיו באזור סנטה קרוז לפחות 12,000 שנה.
לפני הגעתם של חיילים, מיסיונרים וספרדים בסוף המאה ה-18, היה האזור ביתם של אומת אוווסוס של אנשי אוהלונים, שחיו בטריטוריה המשתרעת מעט מצפון לדבנפורט עד ריו דל מאר.
שבט אווסוס הורכב מ-1,000 איש, ושפתם נכחדה.
השרידים היחידים לשפת הדיבור שלהם הם שלושה שמות מקומות מקומיים: Aptos, Soquel ו־Zayante; ושם רכיכה מקומית - אבלון.
בזמן הגעת האדם הלבן הילידים השתייכו לשבט האויפי של הקבוצה הדיאלקטית הדוברת אווסוואס.
בשנת 1791, האב פרמין לאסואן המשיך בשימוש בשמו של קרספי כשהכריז על הקמת מיסיון סנטה קרוז להמרה של הילידים לנצרות.
סנטה קרוז היה המיסיון ה-12 שנוסד בקליפורניה.
בשנת 1797, המושל דייגו דה בוריקה, בפקודת המשנה למלך של ספרד החדשה, מיגל דה לה גרואה טלמנקה ואי ברנסיפורטה, מרקיז דה ברנסיפורטה, הקים את "וילה דה ברנסיפורטה", עיירה שנקראה על שם המשנה למלך הספרדי.
אחת משלוש ערים אזרחיות בלבד שהוקמו בקליפורניה במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית (השתיים האחרות הפכו ללוס אנג'לס וסן חוזה), הוילה הייתה ממוקמת מעבר לנהר סן לורנצו, פחות מקילומטר מהמיסיון.
הרחוב הראשי המקורי שלו הוא כיום שדרת ברנסיפורטה הצפונית.
וילה דה ברנסיפורטה איבדה מאוחר יותר את מעמדה האזרחי, ובשנת 1905 סופח האזור לעיר סנטה קרוז.
בשנות ה-20 של המאה ה-19, מקסיקו העצמאית החדשה השתלטה על האזור.
ב־1833, ניסה המושל פיגרואה לשנות את שמה של הקהילה שצמחה סביב המיסיון על שמו, "לפואבלו דה פיגרואה".
אך השם החדש לא תפס וסנטה קרוז שמרה את שמה.
מיסיון סנטה קרוז, יחד עם שאר עשרים ואחת המיסיונים של אלטה קליפורניה, חולנו תוך מספר שנים לאחר 1833. עוד לפני החילון, האוכלוסייה הילידית באזור ירדה.
בעקבות החילון, אדמות מרעה של המיסיון, שהשתרעו בעבר מנהר סן לורנצו צפונה לאורך החוף עד לגבול מחוז סנטה קרוז בערך של היום, נלקחו וחולקו למענקי קרקע גדולים הנקראים ראנצ'וס.
הקרקעות ניתנו על ידי מספר מושלים שונים בין 1834 ל-1845.
לאחר שהחילון העביר את רוב אדמות קליפורניה לידיים פרטיות, מהגרים מארצות הברית החלו להגיע במספרים גדלים בהתמדה, במיוחד בשנות ה-40 של המאה ה-19 כאשר נפתחו מסלולים יבשתיים כמו שביל קליפורניה.
בשנת 1848, בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מקסיקו ויתרה על שטחה של אלטה קליפורניה לארצות הברית במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו.
המיסיון לשעבר של סנטה קרוז הפך לכנסייה אך בנייני העץ החלו להתפרק אט אט ממזג אוויר וחוסר תחזוקה.
מגדל הקפלה נפל ב-1840 וכל הקיר הקדמי נהרס ברעידת האדמה בפורט טהון ב-1857. בשנת 1858 נבנתה כנסייה "מודרנית" בסמוך לחלק האחורי הנותר של הקפלה.
שארית זו נהרסה בשנת 1889, כאשר כנסיית הצלב הקדוש של היום נבנתה במקום, בסגנון גותי.
קליפורניה הייתה החלק הראשון של השטח המקסיקני לשעבר שהפך למדינה, ב-1850. מחוז סנטה קרוז הוקם באותה שנה, וסנטה קרוז הפכה למושב המחוז.
סנטה קרוז התאגדה כעיירה ב-1866, והפכה לעיר צ'רטר בשנת 1876.
לאחר הכיבוש האמריקאי של קליפורניה, סנטה קרוז גדלה בהתמדה עם הגעת המהגרים ממזרח ארצות הברית.
אליהו אנתוני (1818–1905) הגיע לסנטה קרוז ב-1847 ופיתח רבות את העיר, כולל הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה ומפעל הנפח הראשון.
הוא בנה את הרציף הראשון והיה מנהל הדואר הראשון.
הקמתה של מסילת ברזל בסנטה קרוז בשנים 1875–1876 סיפקו גישה לתעשיות העץ, העור ואבן הגיר של העיר.
סנטה קרוז נפגעה קשה מרעידת האדמה לומה פריאטה ב-1989, שבה נהרגו שלושה בני אדם.
היא גם נפגעה מנחשולים באוקיינוס שנגרמו מרעידת האדמה והצונאמי ב-בטוהוקו ב-2011, הנמל נפגע שוב מנחשולי אוקיינוס שנגרמו מהתפרצות הר הגעש הונגה טונגה והצונאמי ב-2022, שגרמו נזקים לנמל.
סנטה קרוז הפכה לאחת הערים הראשונות שאישרו מריחואנה לשימושים רפואיים.
בשנת 1992 אישרו התושבים ברובם המכריע את אמצעי א', שאפשר שימושים רפואיים במריחואנה.
סנטה קרוז גם הפכה לאחת הערים הראשונות בקליפורניה שאישרה את חוקי המריחואנה הרפואית של המדינה בבית המשפט בינואר 2020, סנטה קרוז הפכה לעיר השלישית בארצות הברית ולעיר השנייה בקליפורניה שהוציאה מהפללה שימוש בפטריות פסילוסיבין בנוסף לשלל צמחים אנתאוגניים אחרים ברשימת החומרים הפדרלית 1.
מהומות התרחשו ב-1 במאי 2010, שנוצרו כאשר קיצונים אנרכיסטים זרקו צבע לעבר ניידות משטרה וציירו סמלים אנרכיסטיים וביטויים אנטי קפיטליסטיים על בניינים, וכתוצאה מכך יותר מתריסר מבנים הושחתו וחלונות ראווה רבים ניזוקו.
סנטה קרוז נמצאת בקצה הצפוני של מפרץ מונטריי.
האזור מאבד כמה מטרים של חוף ים בשנה.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, העיר משתרעת על שטח של , מתוכם הוא יבשתי, ו- הוא מים.
עבור המקומיים של סנטה קרוז האזור נדון לעיתים קרובות במונחים של אזורים נפרדים: צד מזרח וצד מערב.
סנטה פולה (בספרדית וגם בוולנסית Santa Pola), היא עיר קטנה בחלק המרכזי בחוף המזרחי של ספרד, באזור הקרוי .
לשם "סנטה פולה" יש שני חלקים.
בימי הרומאים נקראה סנטה פולה בשם פורטוס איליקיטוס (Portus Illicitus), שמשמעו: הנמל של איליקוטוס.
סבורים שאיליקיטוס של אז היא עיר שכנה, בשמה העכשווי אלש (בספרדית Elche ובוולנסית Elx).
בזמן הכיבוש הערבי-מוּרִי (Moors) המקום נקרא הנמל של קאַפּ דְאׇיוּבּ.
המלכים הקתוליים שינו את שמה של העיר לסנטה פולה.
השינוי נעשה לכבודו של שליחו של ישו פאולוס (בלטינית פאולוס, ובשפות אחרות פָּאוּל או פּוֹל), אשר לפי המסורת הטיף לנצרות בעבר הרחוק, באי הקטן הקרוב טאברקה (Tabarca), הממוקם בים התיכון מול חופי סנטה פולה, במרחק של כארבעה ק"מ מהעיר.
הקידומת "סנטה" פירושה קדוש או קדושה, ולכן משמעות שמה המלא של העיר הוא: "פולה הקדושה".
סנטה פולה מצויה במזרח ספרד, בערך באמצע קו החוף של הים התיכון, בקטע בו החוף נקרא "החוף הלבן"(קוסטה בְלַנְקׇה).
העיר נמצאת בשטחה של הקהילה האוטונומית ולנסיה, במחוז אליקנטה, באזור וינאפולו תחתית (Baix Vinalopó).
וינאפולו הוא שם של נהר הזורם בקרבת מקום.
חלק מהעיר בנוי על רצועת קרקע צרה למדי, בין חוף ים לחוף אגם מלוח.
גבוהה של סנטה פולה מעל פני הים ב-6 מטרים בלבד.
סנטה פולה קרובה מאד לשתי ערים גדולות יותר.
המרחק לעיר המחוז אליקנטה מסתכם במעט פחות מ-20 ק"מ, ולעיר אלש המרחק קטן אף מזה, כ-18 ק"מ.
לעיר הראשיתבקהילה האוטונומית ולנסיה מרחק הנסיעה הוא כ-184 ק"מ, בכיוון כללי צפון.
הבירה מדריד מרוחקת מסנט פולה כ-431 ק"מ, ואילו לברצלונה מרחק הנסיעה מסתכם ב-553 ק"מ.
לגיברלטר בכיוון כללי דרום המרחק הוא 603 ק"מ.
האקלים בסנטה פולה ים תיכוני.
תקופות הקיץ חמות ולחות והחורפים קרים, אך אינם קיצוניים.
אוגוסט הוא החודש החם ביותר בשנה, בימים ממוצע הטמפרטורות מגיע ל-30 מעלות צלזיוס ובלילות הוא 22 מעלות.
אוגוסט הוא גם החודש הלח ביותר, באמצע החודש מגיעה הלחות הממוצעת ל-78%.
הכי קר בחודשים ינואר ופברואר, עם ממוצע של 17 מעלות בימים, ו-9 מעלות בלילות.
אוקטובר הוא החודש הגשום ביותר, 33 מ"מ בממוצע, ויולי השחון בשנה, עם 2 מ"מ גשם בלבד.
ממוצע הגשם הרב שנתי מסתכם ב-221.9 מ"מ.
בקיץ השמים בהירים, וביתר החודשים מעוננים חלקית עד מעוננים.
עקב המיקום הגאוגרפי, לא נמצאו נתונים סטטיסטיים אודות שלגים באזור העיר.
נמצאו כלים שונים במערות סמוכות לסנטה פולה, המעידים על קיום אנושי באזור העיר עוד בתקופת האבן.
המתיישבים הראשונים הגיעו כפי הנראה במאה הרביעית לפני הספירה, והחליפו סחורות עם עמים יורדי ים, פיניקים ויוונים.
הכיבוש הרומאי החל במאה ה-2 לפנה"ס, אז גם החלה ההתיישבות הקבועה.
המסחר והמלאכה פרחו בימי הקיסר אוגוסטוס, שהביא לאזור את "השלום הרומאי".
בעת השלטון הרומאי התפתח במקום נמל, אשר שימש את העיר השכנה (אלש המודרנית) שהייתה מרוחקת כ-13 ק"מ מהחוף.
קיומו של הנמל תרם בתורו עוד להתפתחות העיר.
בחפירות ארכאולוגיות בסנטה פולה, נמצאו שרידי וילה רומאית מפוארת מהמאה ה-4 לספירה, בת שבעה חדרים.
חשיבותה של סנטה פולה ירדה במאה החמישית, במקביל להתפוררותה של האימפריה הרומית.
במאות הבאות לא נמצא תיעוד על סנטה פולה, והמקום כפי הנראה היה נטוש במשך תקופה ארוכה מאד, אם כי יש הסבורים שהוויזיגותים החיזקו צי בנמל של העיר.
סנטה פולה מאוזכרת שוב בכתובים רק בשנת 1275, כנמל של כף איוב (Cabo del Aljibe), ובמאות הבאות התקיימה בה התיישבות מינורית בלבד.
בתהליך הרקונקיסטה, הכיבוש מחדש של ספרד על-ידי המלכים הקתוליים נכבש האזור מידי המוסלמים, אך לא דווח על שינוי במעמדה של העיר.
בשנת 1557 הורה שליט ולנסיה לבנות מבצר נגד התקפות של פיראטים ברברים מצפון אפריקה, ובשנת 1562 המבצר צויד בתותחים.
סביב המבצר התפתח ישוב שעסק בעיקר בדיג ובמסחר, והתפתותו העירונית ממשית החלה רק במאה ה-19, אז כבר היו בעיר 350 בתים בנויים, רובם חד קומתיים.
ב-1877 המלך אלפונסו השביעי העניק למקום מעמד של עיר.
המאה ה-20, בעיקר המחצית השנייה שלה הביאה תפנית לסנטה פולה, עם התפתחות תנועת התיירות העולמית ההמונית.
התיירות העולמית הגיעה במהרה גם לסנטה פולה, והתפתחותה וגידולה של העיר הואצו.
מבצר סנטה פולה: המבצר (Fortaleza de Santa Pola-Castillo) נבנה בשנת 1557, על חורבותיו של מגדל שמירה קדום יותר, בהוראת המשנה למלך ולנסיה.
המבצר מרובע וכולל גם מגדלי שמירה בפינותיו.
המבצר משמש אכסניה למוזיאון הים.
מגדל אסקלטס: (Torre Escaletes) או מגדל המדרגות, ממוקם על שפת הים.
המגדל נבנה בשנת 1552 כחלק ממערכת ביצורים ומגדלי תצפית נגד שודדי ים ופולשים.
מהמגדל ניתן לקיים תצפית טובה לעבר האי טאברקה (Tabarca).
אגמי מלח: אגמי המלח נמצאים בשולי העיר, משני צידי כביש N332. האגמים משמשים אתר ייצור של מלח, והם גם שמורת טבע, ומהווים מקום מנוחה לציפורים נודדות ומקום קינון קבוע לפלמינגואים.
טיילת חוף הים: בסנטה פולה טיילת מרוצפת ורחבה לאורך חוף הים, עם עצי דקל וצמחייה בצדדיה.
מסלול תצפית מוגבה: המסלול מכונה "הליכה בשמים" (SkyWalk).
מדובר בשביל מלאכותי העשוי ממתכת וזכוכית, המוגבה מעל לפני הקרקע.
הסקייווק ממוקם בסמוך לשמורת הטבע של סנטה פולה, ומאפשר תצפית נופית גם לשמורה.
פארק שעשועים: בפארק השעשועים "פולהפארק" (PolaPark) קיימים 24 מתקנים ברמות קושי שונות.
רמה קלה למשפחות ועד רמת אקסטרים קשה, ומותאמות למתבגרים ולגילאים מבוגרים יותר.
הווילה הרומאית: שרידי הווילה הרומאית מהמאה ה-4 לספירה.
באתר נמצאים עיטורי מוזאיקה העשויים מאבנים בגודל של סנטימטר אחד.
אקווריומים: במתחם כלולים תשעה מכלים גדולים, בהם ניתן לצפות בדגי מים מלוחים, ובחיות וצמחייה ימית.
פסל פרנציסקו פרננדז אורדונז: פסלו של השר לשעבר בממשלות ספרד Francisco Fernández Ordóñez מוצב במקום מרכזי בעיר בסמוך לחוף הים, וקרוב לכיכר החוקה ולאקווריום העירוני.
הפסל הוצב במקום כאות כבוד, כיוון שהשר נהג בחייו לבלות את חופשות הקיץ שלו בסנטה פולה, ברצף במשך שנים רבות.
מוזיאון מלח: באגמי המלח בנוי גם מוזיאון מלח קטן (Museo de la Sal), ובו מוצגים ההיסטוריה ותהליכי ייצור של מלח בעבר ובהווה.
מוזיאון הים: מוזיאון הים בסנטה פולה מוקדש להיסטוריה של העיר.
התצוגה מחולקת לפי תקופות, מהתקופה הפרהיסטורית והלאה בציר הזמן, העידן האיברי, הרומאי, חיזוק הביצורים מהמאה ה-14 והלאה, ונושאים הקשורים למלח, לדיג ולימאות.
אתר הסרטה: סנטה פולה שימשה אתר להסרטת 16 סרטים מסוגים שונים, סרטים עלילתיים, קצרים ודוקומנטריים.
בין הסרטים שהעיר שימשה להם מקום או תפאורת התרחשות ניתן למנות את: אסטריקס באולימפיאדה (2008), , , קוקו (סרט), ועוד.
השוק המקומי: השוק פעיל בימי שני ושבת, ממוקם בלב העיר והוא כולל כ-450 דוכנים המוכרים מגוון רחב של מוצרים מסוגים שונים, מוצרי מזון וגם מוצרי אומנות מקומית, ביגוד, מזכרות וכיוצא בהם.
פסטיבל כרמן הבתולה: פסטיבל זה (Fiestas de la Virgen del Carmen) נערך ב-12 ביולי לכבוד כרמן, הפטרונית של הימאים והמלחים.
במסגרת הפסטיבל נערך ברחובות העיר מצעד עם פרחים, ונערכים טקסים שונים.
זיקוקין דינור מאורגנים אל ידי אגודת הדייגים המקומית.
פסטיבל מורים ונוצרים: פסטיבל מוּרִים ונוצרים נערך מדי שנה מ-31 בחודש אוגוסט, ועד 8 בספטמבר.
הפסטיבל כולל אירועים מגוונים, מצעדים של נגנים, של נוצרים ומורים מחופשים, תחרויות קליעה (המטרות הן ציפורים, למרות מחאות של אגודות למען בעלי חיים), תחרויות של סירות הנשלטות מרחוק, רגאטות של סירות וספינות, זיקוקין דינור בכל ערב, ואטרקציות נוספות.
כלכלת העיר מבוססת על תיירות, שהיא מנוע כלכלי חשוב ומרכזי מאד, אך עונתי.
ענפי כלכלה חשובים נוספים בסנטה פולה הם מסחר, דיג ובנייה.
בעבר הייתה כלכלת סנטה פולה מבוססת על דיג, חקלאות ומלאכה.
רק בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובמאה ה-21 עלה חלקו של ענף התיירות, הודות לגאות בתיירות העולמית ולאתרי התיירות שיש לחוף המזרחי של ספרד להציע, באזור קוסטה בלנקה ובאזורים הקרובים לעיר.
ענף התיירות הביא עמו הזדמנויות תעסוקתיות רבות, במלונאות, הסעדה, השכרת חדרים ומכירת מזכרות, חפצים וכדומה.
כיוון שתיירות תלויה בעונת תיירות, גם חלק מהמשרות וההזדמנויות העסקיות הן עונתיות.
כבישים: אוטוסטרדה N332 היא הכביש המהיר המגיע לסנטה פולה.
הכיוון הכללי של כביש זה הוא צפון-דרום.
כביש מרכזי אחר היוצא מן העיר הוא CV865, המגיע לעיר אלש, ומתחבר לאוטוסטרדות A7, AP7 ו-EL20.
אוטובוסים: תחנת אוטובוסים חדישה פועלת בעיר, ומספקת שירותים נלווים דוגמת אזור המתנה, חנויות, שירותים, לוקרים לשמירת חפצים, מסעדות ובתי קפה ועוד.
קווי אוטובוס יוצאים מהתחנה לערים הקרובות אליקנטה ואלש, לערי האזור וגם ליעדים מרכזיים ורחוקים דוגמת מדריד ובילבאו המרוחקת למעלה מ-810 ק"מ.
רכבת: לא קיימת תחבורה רכבתית לסנטה פולה.
תחנות הרכבת הקרובות ביותר נמצאות בערים הגדולות יותר הסמוכות אליה, אליקנטה ואלש, שתיהן במרחק של פחות מעשרים ק"מ מהעיר, ומשתיהן ניתן להמשיך הלאה ברכבות לספרד, ולמדינות נוספות.
תעופה: נמל התעופה אליקנטה-אלש נמצא בקרבה רבה לסנטה פולה.
מנמל התעופה הבין-לאומי יוצאות טיסות למרבית מדינות אירופה, וגם לצפון אפריקה.
זמן הנסיעה באוטובוס לתחנת סנטה פולה מנמל התעופה מסתכם בחצי שעה בלבד, המרחק פחות מ-14 ק"מ.
כעיר של חופי ים ונופש, חלק מענפי הספורט המוצעים בסנטה פולה קשורים למים.
בין היתר, העיר מציעה שיט מפרשיות ושיט ממונע, קיאקים, שחייה, צלילה ושנירקול, הליכה, ריצה ודיווש על אופניים, מסלולי גולף ועוד.
לעיר יש מתחם גלגיליות-סקייטפארק משלה, לגלגיליות מסוגים שונים וגם לאופניים.
לסנטה פולה קבוצת כדורגל Santa Pola CF, המשתתפת בליגה ספרדית נמוכה.
הגסטרונומיה בסנטה פולה מבוססת במידה רבה על מאכלי ים, המוגשים ביחד עם סוגי אורז בצורות הכנה שונות.
מקובלים גספצ'ו (סוג של מרק קר), תבשילים המבוססים על סרטנים, פירות ים ורכיכות, נזידים ותבשילי קדרה, סוגים שונים של פאייה (Paella), תבשילי מ (Lophius).
גם מנות ראשונות רבות מבוססות על סרדינים, טונה ועל פריטים נוספים שמקורם בים.
סנטו דומינגו (בספרדית: Santo Domingo) היא בירת הרפובליקה הדומיניקנית השוכנת בחלקו המזרחי של האי היספניולה, באנטילים הגדולים שבאיים הקאריביים ("איי הודו המערבית").
העיר ממוקמת לחוף הים הקריבי, במוצא נהר אוסאמה.
בשנת 1990 הוכרזה העיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו כאתר מורשת עולמית.
עיר זו היא גם המאוכלסת ביותר ברפובליקה הדומיניקנית.
סנטו דומינגו היא ההתיישבות האירופית המוקדמת ביותר בעולם החדש שנותרה מאוכלסת עד היום.
העיר נוסדה בין השנים 1496 ו-1498 בשם "סנטו דומינגו אל גוסמן" על ידי ברטולומיאו קולומבוס (ברטולומה קולון), אחיו של כריסטופר קולומבוס.
העיר נוסדה על הגדה המזרחית של נהר אוסאמה והתרחבה לגדה המערבית בשנת 1502 ביוזמת מושל האי – האח ניקולס דה אובנדו.
בשנת 1509 העניק לעיר המלך פרננדו השני מאראגון את הכינוי "העיר הראשונה של איי הודו".
בעיר זו נבנו הקתדרלה הראשונה (פרימדה די אמריקה), בית החולים הראשון (בית החולים דה סן ניקולס דה בארי) והמנזר הראשון (מנזר סן פרנסיסקו) בחצי כדור הארץ המערבי.
בשנת 1538 החלה הקמת האוניברסיטה העתיקה ביותר בעולם החדש - אוניברסיטת סנטו תומאס דה אקווינו (על שם הקדוש הנוצרי תומאס אקווינס).
כיום האוניברסיטה נקראת האוניברסיטה האוטונומית של סנטו דומינגו (UASD).
לפי אחת הסברות כריסטופר קולומבוס נקבר בעיר, אולם עצמותיו הועברו לפארו א קולון בשנת 1990.
בשנת 1586 בזז את העיר שודד הים הבריטי סר פרנסיס דרייק.
ב-1655 שלח אוליבר קרומוול משלחת על מנת לכבוש את סנטו דומינגו, אך המשלחת נכשלה ובמקום זאת כבשה את ג'מייקה.
בין השנים 1795 ו-1822 סנטו דומינגו, כמו מרבית שטחה של מדינת הרפובליקה הדומיניקנית של ימינו, עברו ידיים רבות.
היא נמסרה לצרפת ב-1795, נכבשה על ידי מורדים מהאיטי ב-1801, חזרה לידי צרפת ב-1802 וחזרה לידי ספרד ב-1809. ב-1821 היא הפכה לבירת רפובליקת האיטי הספרדית, שאוחדה עם האיטי כעבור חודשיים.
ב-1844 סנטו דומינגו הפכה לבירת הרפובליקה הדומיניקנית לאחר שזו השיגה את עצמאותה מכיבוש האיטי.
ב-1861 הרפובליקה הדומיניקנית שבה להיות חלק מספרד כחלק מעסקה בין שליט הרפובליקה דאז, פדרו סנטנה, והשלטון הספרדי.
בני הרפובליקה הדומיניקנית לא היו מרוצים מהמצב ופתחו במלחמה להחזרת העצמאות ב-1863. לאחר ניצחונם ב-1865, העיר שבה להיות בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
העיר כמעט הושמדה על ידי הוריקן בשנת 1930. הדיקטטור רפאל לאונידס טרוחיו, שהחל לשלוט באותה שנה, שינה את שמה וקרא לה "סיודד טרוחיו" על שמו, אולם לאחר הירצחו בשנת 1961 הושב שמה הקודם של העירץ.
באפריל 2025 קרס גג של מועדון לילה בעיר.
סנטו דומינגו היא המרכז הכלכלי החשוב ביותר ברפובליקה הדומיניקנית, ולחברות רבות, לאומיות או בינלאומיות, יש בסיס ראשי או מרכזי בעיר.
בסנטו דומינגו פועלות 18 אוניברסיטאות, יותר מכל עיר אחרת ברפובליקה הדומיניקנית.
בין האוניברסיטאות ניתן למנות את האוניברסיטה האוטונומית של סנטו דומינגו, האוניברסיטה העתיקה ביותר ביבשת אמריקה וגם האוניברסיטה הציבורית היחידה בעיר.
סנטו דומינגו היא הנקודה הסופית של מרבית הכבישים המהירים במדינה, והם מקשרים אותה לרוב חלקי הרפובליקה הדומיניקנית.
בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית, שהיא המקיפה ביותר בכל אזור הקריביים ואמריקה התיכונה.
פועלים בה שני קווים ויש תכנון לבניית ארבעה נוספים.
את העיר משרתים שני נמלי תעופה בינלאומיים: נמל התעופה הבינלאומי לאס אמריקס, המרכזי יותר, נמצא במרחק של 15 קילומטרים מזרחית לעיר ונמל התעופה הבינלאומי לה איסבלה, שנפתח ב-2006 והחליף את נמל התעופה הבינלאומי אררה ונמצא בצפון העיר.
בסנטו דומינגו קיימת קהילה יהודית המאגדת כמה עשרות משפחות.
חלקן יוצאות אירופה וחלקן משפחות שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית מקובה לאחר ההפיכה של פידל קסטרו.
לקהילה בית כנסת אחד בלבד.
לעיר סנטו דומינגו יש שבע עשרה ערים תאומות:
סנטוריני היא קבוצה קטנה ומעגלית של איים יווניים בים האגאי, חלק מארכיפלג האיים הקיקלאדיים.
קבוצת סנטוריני מוכרת גם בשמו של האי הגדול ביותר בקבוצה, שרשמית נקרא תירה (Θήρα) אך מקובל לכנותו גם סנטוריני.
איים נוספים הם תירסיה (Θηρασία), נאה קמני (Νέα Καμένη – "האי השרוף החדש"), פלאה קמני (Παλαιά Καμένη – "האי השרוף הישן"), אספרוניסי (Ασπρόνησι – "האי הלבן") ואיי כריסטיאנה (Χριστιανά) הסמוכים.
איי הקבוצה הם שרידיו של הר הגעש סנטוריני שנהרס בהתפרצות אדירה במהלך המאה ה-17 או ה-15 לפנה"ס.
ייתכן שהיו שתי התפרצויות געשיות ולא אחת, וזאת על פי שתי שכבות החורבן בכרתים.
ההתפרצות הגעשית הביאה אסון על התרבות המינואית שהתפתחה במקום ובכרתים.
יש המשערים שהתפרצות געשית זו היא המקור לאגדת אטלנטיס.
איי סנטוריני מקיפים לגונה מרכזית שעומקה כ-400 מטר, למעשה קלדרה, שנוצרה בעקבות התמוטטות תא המאגמה מתחת להר הגעש, לאחר שתא המאגמה התרוקן בעקבות אותה התפרצות.
יופיים של צוקי סנטוריני, המעוטרים בכפרים שבתיהם מסוידים בלבן, המאופיינים בכיפות כחולות, בצירוף מזג האוויר הקיצי, הפכו את האי סנטוריני לאחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בים האגאי.
אוכלוסיית האיים מנתה 15,500 תושבים בשנת 2011. הם מתפרנסים בעיקר מתיירות.
בעת העתיקה נקרא האי קליסטה (Καλλίστη), ולאחר מכן תרה (Θήρα).
שם קדום נוסף של האי הוא Strongýlē - "המעגלי".
השם סנטוריני ניתן על ידי האימפריה הלטינית במאה ה-13, והוא מתייחס לקדושה איירין (Santa Irini).
עד תקופה זו נודע המקום בשמות Kallístē - "היפה ביותר", או Thēra (תירה).
במאה ה-19 נקבע השם תירה כשם הרשמי של האי ושל העיר הראשית (פירה), אך השם סנטוריני עדיין פופולרי.
במהלך תקופת הברונזה (החוקרים חלוקים בתארוך המדויק, החל מ-1645 ועד 1500 לפנה"ס) אירעה בסנטוריני התפרצות בעוצמה רבה, המוערכת בעוצמה 6–7 VEI.
התפרצות זו של סנטוריני הייתה פליניאנית, ושניים מארבעת שלביה היו פריאטו-מגמטיים.
חלק מההיסטוריונים סבורים שהתפרצות זו של סנטוריני היא האחראית להכחדת התרבות המינואית, שמרכזה היה בכרתים הסמוכה.
כ-2 קילומטרים מדרום לכפר אקרוטירי (Akrotiri) שבדרום האי התגלתה עיר מינואית קבורה תחת שכבה עבה של אפר געשי.
החפירות באתר החלו בשנת 1967 אם כי סימנים לקיומו היו ידועים עוד באמצע המאה ה-19. מדובר באתר ארכאולוגי מרשים שהשתמר בצורה טובה תחת שכבת האפר הגעשי, כולל בניינים בני יותר מקומה אחת.
באתר התגלו חרסים רבים וחפצי אמנות.
ישנן עדויות כי תושבי העיר קיימו קשרי מסחר עם תושבי יוון וכרתים.
החיים בעיר נפסקו במפתיע במאה ה-17 לפנה"ס, סמוך להתפרצות המינואית.
באתר לא התגלו שלדים כלל ואחת ההשערות היא כי תושביו הבחינו כי הר הגעש עתיד להתפרץ והתפנו מהאזור מבעוד מועד.
בתי העיר המינואית היו מלבניים, בני שתיים או שלוש קומות, ועם גגות שטוחים.
בקומת הקרקע היו חדרי אחסון וחדרי מלאכה.
נמצאו בהם עדויות לעיסוק בחקלאות, בדיג ובעבודות עץ, טקסטיל ומתכת.
עוד נמצאו בהם כדים פיניקיים, אגרטלי אבן ממצרים, חפצי שנהב וקליפות ביצי יענה, עדות לסחר חוץ.
מסופר שקדמוס בן אגנור, במסעו מפיניקיה בחיפוש אחר אירופה, הותיר אחריו באי מתיישבים פיניקים, ביניהם גם ממבליארוס קרוב משפחתו.
הם חיו שם שמונה דורות, ואז הגיע תראס מצאצאי קדמוס, והקים בו מושבה.
במלחמת העולם השנייה האי נכבש ב-1941 על ידי כוחות איטלקים וב-1943 אויש גם על ידי כוחות גרמנים.
ב-1944 במסגרת הפשיטה על סנטוריני, פלש לאי כוח של חיילי קומנדו בריטים משירות הסירות המיוחד שהרג את מרבית החיילים מחיל המצב האיטלקי-גרמני ששהה באי.
לאחר מכן הגרמנים הוציאו להורג בפעולת נקם חמישה מתושבי האי, כולל המושל של האי.
אורכה של הקלדרה במרכז קבוצת האיים כ-12 קילומטרים ורוחבה כ-7 קילומטרים, והיא מוקפת בצוקים המגיעים לגובה 300 מטרים משלושה צדדים.
במרכז הקלדרה שוכנים שני איים געשיים קטנים: נאה קמני, ופלאה קמני.
שטחו של האי המרכזי סנטוריני הוא 75.8 קמ"ר, שטח תירסיה 9.3 קמ"ר, ושטחם של נאה קמני, פלאה קמני ואספרוניסי הוא 3.4 קמ"ר, 0.5 קמ"ר ו-0.1 קמ"ר בהתאמה.
האקלים השורר בסנטוריני הוא אקלים צחיח למחצה חם (Bsh לפי שיטת קפן) עם משטר גשמים ים תיכוני.
הקיץ חם, נטולי גשמים ולחים, והחורף קריר וגשום במידה מועטה.
סנטוריני הוא אחד האיים היבשים ביוון, והנוף בו הוא בעל גוונים מדבריים יחסית.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 271 מילימטרים.
בתקופת יבשת-העל פנגיאה (לפני 250–500 מיליון שנים) לא היה קיים הים התיכון, ומכאן שלא התקיים האי סנטוריני.
אחרי פיצולה של פנגיאה נוצרו שתי יבשות-על: לאוראסיה הצפונית וגונדוונה הדרומית.
לפני כ-65 מיליון שנה התפצלה גונדוונה ונוצרה יבשת אפריקה במקומה הנוכחי מדרום ללאוראסיה, כאשר בין היבשות הפריד ים טתיס – רצועת ים ממנה התפתח מאוחר יותר הים התיכון.
אחרי התייצבות היבשות, נדחק הלוח האפריקאי מתחת ללוח האירו-אסיאתי, ובמקום המפגש ביניהם נוצרה קשת איים הכוללת הרי געש פעילים.
הקשת נקראת הקשת הגעשית של דרום הים האגאי והיא חלק מהקשת ההלנית.
סנטוריני נמצא במרכז הקשת הגעשית שאורכה כ-500 קילומטרים, רוחבה בין 20 ל-40 קילומטרים, והיא משתרעת מבודרום דרך סנטוריני ומילוס ועד חופי יוון.
האזור החל להיות פעיל געשית לפני כ-3 עד 4 מיליון שנים, אם כי הגעשיות על האי סנטוריני החלה לפני כ-2 מיליון שנים בפליטת לבה דקיטית סביב אתר אקרוטירי.
הסלעים כוללים אבן גיר מותמרת וצפחה מהשלישון ועד הרביעון.
סוג ההתמרה של פאצייס צפחות כחולות ומקורה בהתנגשות הלוחות מהאוליגוקן למיוקן.
באתיניוס נתגלה מחדר פלוטוני גרניטי מלפני 9.5 מיליון שנים המשמש מקור למינרלים דוגמת טלק, כלקופיריט, כריזוקולה, מגנטיט ואחרים.
מלבד סלעים אלו בנויים כל האיים מסלעים געשיים שמקורם בהתפרצויות הגעשיות של 2 מיליון השנים האחרונות.
שני האיים שבמרכז הקלדרה צעירים יחסית ונוצרו מלבה שנפלטה מהתפרצויות געשיות לאחר התמוטטות הקלדרה לאחר שתא המאגמה שמתחתיה התרוקן בעקבות ההתפרצות המינואית.
הר הגעש התפרץ עשרות פעמים, הן לפני ההתפרצות הגדולה והן אחריה, עד סמוך לימינו אנו.
ההתפרצות האחרונה התרחשה ב-1950. האי גם נפגע מרעידות אדמה, למשל ביולי 1956.
מועדון הכדורגל סנטוס (בפורטוגזית: Santos Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי מהעיר סנטוס שבמדינת סאו פאולו שברזיל.
המועדון הוקם ב-14 באפריל 1912. זהו המועדון בו החל פלה את הקריירה שלו, בשנת 1956.
בדצמבר 2023 ירדה סנטוס לליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדותיה לאחר 111 שנות קיום.
במרץ 2025, לאחר עונה אחת בלבד בליגת המשנה, חזרה סנטוס לליגה הבכירה.
באותה עת, חזר למועדון גם כוכב הכדורגל ניימאר, שגדל במחלקת הנוער של סנטוס ושיחק בקבוצה הבוגרת בראשית הקריירה שלו.
בינואר 2026 רשם המועדון חיזוק משמעותי לחלק ההתקפי, כאשר גבריאל ברבוסה (גביגול) חתם בשורות הקבוצה וחזר לקדנציה נוספת במועדון נעוריו.
ברבוסה צפוי לשתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם ניימאר, במה שמסתמן כאיחוד של שניים מהכוכבים הגדולים שצמחו במועדון.
בשנת 1961 הגיעו פלה וקבוצתו סנטוס לישראל, למשחק ראווה נגד קבוצת כוכבים מעורבת משחקני האלופה הפועל פתח תקווה וקבוצת מכבי תל אביב.
המשחק נערך ב-11 ביוני 1961 באצטדיון רמת גן.
טורניר ריו סאו פאולו: 5
סופר קאפ האלופות הבין-יבשתי: 1
קבוצת הנשים של המועדון הוקמה ב-1997 והגיעה מהר מאוד להישגים משמעותיים.
היא זכתה באליפות סאו פאולו ב-2007, בגביע הברזילאי ב-2008 ו-2009 ובגביע ליברטדורס ב-2009 ו-2010. באותן שנים שיחקו במועדון כמה מהכוכבות הברזילאיות הגדולות בעולם, ביניהן כריסטיאן רוזיירה ומרטה.
למרות הצלחתה, קבוצת הנשים נסגרה ב-2012 על ידי נשיא המועדון בשל בעיות כספיות והיעדר חסות - החלטה שנבעה בחלקה מהצורך להשאיר את ניימאר בקבוצת הגברים.
בשנת 2015, הנשיא החדש החזיר את קבוצת הנשים כחלק מרפורמות לטיפול בניהול הכספי הקודם.
פלה (Pelé) – גדול שחקני המועדון והכדורגל העולמי; שיחק בסנטוס בשנים 1956–1974.
ז'ילמאר (Gilmar) – שוער נבחרת ברזיל, פעמיים אלוף עולם.
קוטיניו (Coutinho) – שותפו ההתקפי המיתולוגי של פלה.
פפה (Pepe) – מלך השערים של סנטוס אחרי פלה.
רוביניו (Robinho) – שחקן התקפה, הוביל את סנטוס לאליפויות בתחילת שנות ה־2000. בנו רוביניו ג'וניור משחק כיום בסנטוס.
אלאנו (Elano) – קשר נבחרת ברזיל.
גבריאל ברבוסה – גביגול (Gabigol)
רודריגו (Rodrygo) – שחקן ריאל מדריד, תוצר מחלקת הנוער של סנטוס.
סנטוס היא עיר במדינת סאו פאולו, שבברזיל.
העיר הוקמה ב-1546 על ידי האציל וחוקר הארצות הפורטוגזי בראז קובאז (Brás Cubas).
העיר יושבת בחלקה על האי סאו ויסנטה, שעליו יושבת גם העיר סאו ויסנטה, ובחלקה על היבשת.
סנטוס היא העיר הראשית באזור חוף סאו פאולו.
הודות לקרבתה למטרופולין סאו פאולו, סנטוס היא נמל הים הגדול ביותר בדרום אמריקה, והיא העבירה יותר מ-72 מיליון טונות ב-2006; מרכז תיירותי משמעותי; יש בה מתחמי תעשייה ומשלוח גדולים, שמטפלים בחלק ניכר מיצוא הקפה העולמי, ומוצרי יצוא ברזילאים אחרים כמו פלדה, שמן, מכוניות, תפוזים בננות וכותנה.
בעיר קיים מוזיאון הקפה, בו היו בעבר נקבעים מחירי הקפה, ואנדרטה לכדורגל, המוקדשת לשחקנים הגדולים של העיר ובהם פלה.
הפארק שלאורך חוף הים בסנטוס הוא הפארק החופי הארוך ביותר בספר השיאים של גינס, ואורכו 5,335 מ'.
ייצוא הקפה מנמל סנטוס תרם רבות לחידוש פני העיר.
נוף העיר משולב בתעלות מים, שהן בנות יותר ממאה שנה.
סנטוס נמצאת במרחק 79 ק"מ מהמטרופולין סאו פאולו, בירת מדינת סאן פאולו, והעיר הגדולה בברזיל ובדרום אמריקה, הנמצאת ברמה בפנים היבשת.
באוקטובר 2006 נתגלו למול חופי סנטוס מרבצי נפט גולמי קל, הסוג המבוקש ביותר בשוק הנפט.
שטח האי סאן ויסנטה מתחלק בין חלק מהעיר סנטוס לעיר סאו ויסנטה.
האי שטוח מאוד - גבהים ברובו אינם עולים על 20 מטר מפני הים, חוץ מגבעות בודדות שמגיעות עד גובה 200 מטר.
בחלק השטוח של האי כבר אין כמעט צמחייה, בגלל השפעת העיור על הקרקע.
בצפון האי, ברבעים אלמואה, שיקו דה פאולה וסבו, עדיין ניתן למצוא מערכות צמחייה ימית.
לפני העיור המאסיבי ניתן היה למצוא צמחייה על האי.
על הגבעות ניתן למצוא את החורש האטלנטי הטבעי, חוץ מהבננות.
בימת הגעגוע ניתן למצוא אליגטור מסוג ז'קארה (Jacaré).
הכריתה המוגברת של עצים באזור גורמת לאי יציבות הקרקע, במיוחד בעונת הגשם מינואר עד במרץ.
רוב הנחלים באי נוקזו לתעלות כשהמהנדס סאטורנינו דה בריטו הקים את פרויקט התעלות של העיר.
נחל שנותר בצפון האי, נחל סאו ז'ורז'י, סובל מבעיות זיהום, בחלקן עקב קיום פאבלות על גדותיו.
חלק זה משתרע על שטח של 231.6 קמ"ר, ומהווה את רוב שטח העיר.
כ-70% משטח זה מצוין כשמורת טבע, המשמרת בחלקה את החורש האטלנטי הטבעי.
בחלקים השטוחים של החלק היבשתי אפשר למצוא מערכות צמחייה ימית לאורך תעלת ברטיוגה, והנחלים דיאנה, סאנדי, אירירי וקילומבו.
בעמקי הנחילם לרוב נמצאות חוות חקלאיות ומטעי בננות.
שטחים חקלאיים אלה נחשבים שטחי התפשטות עירונית על פי התוכנית של עיריית סנטוס.
בסנטוס יש גם שטח קטן של רמה, ברכס קילומבו.
הפסגה של השטח העירוני נמצאת בגובה 1,136 מ' מעל פני הים, ליד הנביעה של נחל איטאטינגה.
האקלים בסנטוס הוא טרופי, ועונות השנה מוגדרות היטב.
הקייצים מאופיינים במזג אוויר חם ולח (עם משקעים ממוצעים מעל 250 מ"מ בינואר), בשעה שהחורפים יותר קרירים ופחות גשומים (55 מ"מ באוגוסט).
האביב והסתיו מאופיינים כעונות מעבר.
חוץ מההגדרות לעיל, שינויים מסוימים בטמפרטורות מורגשים בעונות החמות והקרות של השנה.
בקיץ, כניסה של חזיתות קרות היא תופעה נפוצה, המביאה גשמים וממזגת את הטמפרטורות הגבוהות של העונה, ובחורף, רוחות צפון מזרחיות (שכרגיל מקדימות כניסת חזיתות קרות) גורמות לעליית הטמפרטורות מעל 35 מעלות אחר הצהרים, ומעל 25 מעלות בבוקר.
בינואר ממוצע הטמפרטורה המינימלית הוא 23 מעלות והמקסימלית 30. ביולי, ממוצע המינימום הוא 17 מעלות ושל המקסימום 24 מעלות.
די נפוץ, במיוחד בקיץ, שהטמפרטורות יעלו מעל ל-35 מעלות אחר הצהרים, במיוחד בחלקים העירוניים והמרוחקים מהים (כמו מרכז העיר), ועד 40 מעלות, בשילוב רוחות צפון מזרחיות.
בחורף, כניסה מאסיבית של אוויר קוטבי מהדרום, לפחות פעם בשנה, מורידה את הטמפרטורות אל מתחתל-10 מעלות.
הטמפרטורה המקסימלית שנמדדה בעיר הייתה 41 מעלות, בספטמבר 1997. הנמוכה ביותר - 4.3 מעלות, ב-2 באוגוסט 1955. באותו היום נצפתה קרה בחלקי העיר, אף שהדבר לא תועד רשמית.
סנטה קרוס (בספרדית: Santa Cruz) היא פרובינציה ארגנטינאית בדרום פטגוניה.
סנטה קרוס היא הפרובינציה השנייה בגודלה בארגנטינה, אחרי פרובינציית בואנוס איירס, אך מספר התושבים בה הוא הנמוך ביותר פרט לזה שבטיירה דל פואגו, מה שהופך אותה לפרובינציה שבה צפיפות האוכלוסין הנמוכה בארגנטינה - רק 0.8 בני אדם לקמ"ר.
סנטה קרוס גובלת בצ'ובוט בצפון, בצ'ילה במערב ובדרום, ובאוקיינוס האטלנטי במזרח.
שטחה של סנטה קרוס כ-244 אלף קמ"ר.
קו הרוחב 46° דרום מהווה את גבולה הצפוני, עם צ'ובוט.
הגבול הדרומי, עם צ'ילה, נקבע בחלקו על קו הרוחב 52°.
בחלקה המערבי של הפרובינציה מתנשאים הרי האנדים הדרומיים.
ההרים באזור זה נמוכים יותר ביחס להרי האנדים הצפוניים (הפסגה הגבוהה ביותר היא פסגתו של הר סן לורנסו (3,706 מ' מעל פני הים)).
עם זאת, בשל הטמפרטורות הנמוכות השוררות באזור, מכוסים חלקים ניכרים מההרים בקרחונים, המפורסם שבהם קרחון פריטו מורנו.
במרכז הפרובינציה רמה, ודרומה ומזרחה של הפרובינציה נמוכים.
לגונה דל קרבון ("אגם הפחם") מצויה אף מתחת לגובה פני הים (105- מ'), והיא הנקודה הנמוכה ביותר בהמיספירה המערבית.
מזג האוויר בפרובינציה קר ויבש.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 3°C בחורף ל-13°C בקיץ.
במקומות מסוימים עשויה הטמפרטורה לרדת אף מתחת ל-25° מתחת לאפס.
כמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ בשנה, וכתוצאה מכך רוב הצמחייה בפרובינציה היא צמחייה עשבונית נמוכה.
באזור האנדי מספר רב של אגמים, שנוצרו מקרחונים קדומים.
מספר נהרות זורמים מהאזור האנדי לכיוון האוקיינוס האטלנטי במזרח: דֶסֶאָדוֹ (מוצאו באגם בואנוס איירס), סנטה קרוס (מוצאו באגם ארחנטינו) וגז'גוס.
בפרובינציה שני פארקים לאומיים, שניהם מצויים באזור האנדי.
הפארק הלאומי לוס גלסיירס ("הקרחונים") משתרע על פני 7,240 קמ"ר המכוסים ברובם בקרחונים.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1981. הפארק הלאומי פריטו מורנו משתרע על פני 1,150 קמ"ר באזור הררי שבו אגמים רבים.
ממצאים ארכאולוגיים בפרובינציה מצביעים על הימצאותם של בני אדם בה כבר לפני כ-11 אלף שנים.
במערת הידיים ציורי קיר המיוחסים לאבותיהם של הטוולצ'ה שצוירו לפני כ-9,000 שנים.
בהמשך, אוכלס האזור בידי בני הטוולצ'ה עצמם, שניזונו בעיקר מבשר גואנקואים, איילים וניאנדואים.
פרדיננד מגלן היה האירופאי הראשון שהגיע לאזור, במהלך חיפושיו אחר נתיב ימי מערבי לאסיה ב-1520. במרץ אותה שנה עגן במפרץ סן חוליאן, ושהה בו עד אוגוסט.
ספינותיו עגנו שוב בשפך נהר סנטה קרוס, למשך מספר שבועות, בטרם המשיך דרומה, לכיוון המצר הקרוי כיום על שמו.
משלחת ספרדית נוספת, בפיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו, עגנה בשפך נהר סנטה קרוס ב-1525. ב-1535 הפליג סימון דה אלקסאבה אי סוטומאיור במעלה הריו צ'יקו (מיובלי נהר סנטה קרוס), וב-1578 פקד את האזור מגלה ארצות נוסף, פרנסיס דרייק.
זמן קצר אחר כך שלח הכתר הספרדי את פדרו סרמיינטו דה גמבואה במטרה להתיישב במקום, ובין 1581 ל-1585 הוקם בכף וירחנס שבפתח המזרחי של מצרי מגלן (בשטחה של צ'ילה של ימינו) היישוב המבוצר נומברה דה חסוס.
במאה ה-17 גילו גם האנגלים עניין בטריטוריה.
ג'ון נרבורו הגיע לפוארטו דסאדו ב-1670 ותבע אותה לבריטניה, ואולם הוא שב על עקבותיו שנה מאוחר יותר.
גם הספרדים לא עשו מאמץ רב ליישב את הטריטוריה, שהייתה נידחת, בעלת מזג אוויר קיצוני וענייה באוצרות טבע.
ב-1790 הוקם מבצר בסמוך לפוארטו דסאדו, אך הוא נהרס בהתקפה אנגלית ב-1807. ב-1833 פקדה את חופיה של סנטה קרוס אונייה אנגלית נוספת, אה"מ ביגל, כשעל סיפונה מדען צעיר בשם צ'ארלס דרווין.
ארגנטינה העצמאית הקימה יישוב ראשון בשם איסלה פָּאווֹן ב-1859 (העיירה קומנדנטה לואיס פיידרה בואנה של ימינו).
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 הוקמו יישובים נוספים, וב-1876 הוקם בסיס צבאי בפוארטו דסאדו.
ב-1878 הוכרז רוב האזור שמדרום לריו קולורדו כפרובינציית פטגוניה, וויידמה נקבעה כבירתו.
ב-1881 קבעו ארגנטינה וצ'ילה את הגבול ביניהן.
בפועל, מומשה הריבונות הארגנטינאית ברחבי הפרובינציה החדשה רק ב-1884, עם סיום "כיבוש המדבר".
הפרובינציה חולקה לטריטוריות, ובהן סנטה קרוס.
בירתה הראשונה של הטריטוריה הייתה פוארטו סנטה קרוס, וב-1901 היא הועברה לריו גז'גוס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התיישבו בסנטה קרוס מהגרים רבים, ובהם אנגלים, גרמנים וסלאבים, שחיפשו אזור מגורים שקט יותר.
מהגרים אלה ביססו את ראשית תעשיית הצמר בפרובינציה.
ב-1944 פוצלה טריטוריית סנטה קרוס, ואזור קומודורו ריוודוויה נמסר לשליטת הצבא.
ב-1955 ערך חואן דומינגו פרון רפורמה בחלוקת הפרובינציות, ופטגוניה חולקה ל-4 פרובינציות נפרדות: נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט וסנטה קרוס, שכללה גם את פרובינציית טיירה דל פואגו של ימינו.
בסופו של דבר, נקבע ב-1956 כי טיירה דל פואגו לא תיכלל בפרובינציה, ותיוותר במעמד של טריטוריה.
עם כינון הפרובינציה, בוטל האזור הצבאי, והוא נכלל בתחומה.
ב-1957 אישר הקונגרס הפרובינציאלי של סנטה קרוס את חוקתה.
בשנת 2001 התגוררו בסנטה קרוס מעט פחות מ-200 אלף בני אדם, שהם כ-0.8 נפש לקמ"ר.
מרבית התושבים מתגוררים לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי, וכ-40% מהם בריו גז'גוס לבדה.
מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל-7 דפרטמנטוס.
היישובים הגדולים ביותר בסנטה קרוס הם:
הכלכלה בסנטה קרוס היא מהמשגשגות בארגנטינה.
בשנת 2006 עמד התמ"ג בפרובינציה על 3.3 מיליארד דולרים.
שיעור התמ"ג לנפש עמד באותה שנה על 16,550 דולרים, השיעור השלישי בגובהו במדינה.
הפרובינציה עשירה במחצבים, ומדי שנה מופקים בה 4.5 מיליון מ"ק נפט, 3 מיליון מ"ק גז טבעי ומיליון מ"ק פחם.
מחצבים נוספים כוללים זהב, מלח, גבס וחרסית.
גם לגידול כבשים נתח משמעותי בכלכלת הפרובינציה.
סנטה קרוס היא היצרנית השנייה בגודלה של צמר ובשר כבש אחרי צ'ובוט, ובחוותיה יש כ-7 מיליון כבשים.
גידול בקר, חזירים וסוסים נעשה בקנה מידה מצומצם יותר.
ענף חשוב נוסף הוא הדייג, בעיקר של חסילונים, דיונונים ודגי בקלה.
אתרי התיירות העיקריים בסנטה קרוס הם באזור האנדי.
הפארק הלאומי לוס גלסיירס, ובמיוחד קרחון פריטו מורנו, הם מאתרי התיירות הבולטים בארגנטינה, והעיירה הסמוכה אל קלפאטה מהווה את הבסיס לביקור בהם.
אתרים נוספים כוללים את מסלולי הטיולים באזור הר פיץ רוי והפארק הלאומי פריטו מורנו, וכן מערת הידיים.
הכנסייה והמנזר העתיק של סנטו דומינגו דה גוסמאן (ספרדית: Templo de Santo Domingo de Guzmán) הוא המבנה הכנסייתי החשוב ביותר מבין המבנים של תקופת הבארוק שנמצא בוואחאקה שבמקסיקו.
מתחם המבנים כולל בתוכו מקום קדוש יסודי וחצר מקיפה, אכסדרות ובהם חדרים, אשר בעבר היו חלק ממנזר, אך כעת הם משמשים כמרכז התרבותי של אואחאקה.
גן המנזר הקדום הוא כעת גן אתנובטי המכיל אוסף נרחב של צמחים מקומיים.
הכניסה לכנסייה ולמוזיאון היא מעבר לכיכר רחבה אשר משמשת כמרכז של פסטיבלים ומופעי בידור מקומיים.
האתר ממוקם כחצי קילומטר צפונית ממרכז העיר והרחוב המקשר ביניהם הפך למדרחוב, לכן זהו מקום בו מטיילים רבות תיירים רבים ותושבי המקום.
מקור שם האתר הוא בנזירים הדומיניקנים שייסדו אותו.
הם החלו לבנות את האתר בשנת 1572 והבנייה ארכה כ-200 שנה, בין המאה ה-16 למאה ה-18. המנזר היה פעיל בין השנים 1608 ו-1857. במהלך התקופה הפוליטית הלא יציבה במקסיקו באמצע המאה ה-19, השימוש בבניינים הפך צבאי, ובין השנים 1886 ו-1902 הם שימשו כבסיסים צבאיים.
בניגוד למנזר, הכנסייה חזרה לשימוש דתי בשנת 1938. בשנת 1972 האתר הפך למוזיאון אזורי, וב-1993 נפלה החלטה לשחזר את האתר, החלטה אשר מולאה עד שנת 1999.
עיצוב הפנים של הכנסייה מורכב מריקוע זהב נרחב.
סנטה קרוס דה טנריפה (בספרדית: Santa Cruz de Tenerife) היא עיר הבירה של האי טנריפה, הגדול והמאוכלס באיי ארכיפלג האיים הקנריים השייכים לספרד, ואחת משתי ערי הבירה של האיים הקנריים.
נוסדה ב-3 במאי 1494, זה היה בין 1833 ו 1927 "דה יורה" הבירה היחידה של האיים הקנריים (ולכן העיר הקנרית היחידה שהחזיקה בתואר כזה באופן רשמי), עד בשנת 1927 צו קובע כי על בירת הארכיפלג להיות משותף עם לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
זהו מקום מושבו של הפרלמנט של האיים הקנריים, קהל החשבונות של האיים הקנריים ושל הקפטן הכללי של האיים הקנריים, כמו גם של נשיאות ממשלת האיים הקנריים, האחרון חלופי בתקופות חקיקה עם לאס פאלמאס.
העיר נמצאת בחלקו הצפוני של האי.
מדי שנה, בין חודש פברואר למרץ, נערך בעיר קרנבל הנחשב לשני בגודלו בעולם (הראשון הוא של ריו דה ז'ניירו), וביום השיא הוא נמשך כ-4 שעות רצופות.
באזור שבו נמצאת כיום העיר סנטה קרוס כבר חיו לפני 2,000 שנה הגואנצ'ים.
ב-3 במאי 1494 ירדו הכוחות הקסטיליאניים שבשליטתו של הכובש אלונסו פרננדס דה לוגו על חופי העיר הנוכחית והקימו מחנה צבאי שיתפתח בסופו של דבר לעיר.
ממקום זה החל כיבוש האי טנריפה.
במהלך היסוד הניח אלונסו פרננדס דה לוגו צלב עץ גדול בהתייחסו ליום ההפלגה, במהלך החגיגה הקתולית של חג הצלב (3 במאי).
לאחר תבוסת הגואנצ'ים וכיבוש האי ב-1496, נקבעה עיר הבירה החדשה בעיר סן כריסטובל דה לה לגונה, שהוקמה באותה שנה.
מאוחר יותר הפכה העיר לנמל העיקרי של האיים הקנריים ולאחד הנמלים החשובים באוקיינוס האטלנטי כולו, מעמד שבו העיר מחזיקה עד היום.
סנטה קרוס זכתה לעצמאות מהעיר לה לגונה במאה ה-19, וקיבלה את תואר הבירה של האיים הקנריים ממלך ספרד, פרדיננד השביעי.
משנת 1833 ועד שנת 1927 הייתה העיר הבירה הבלעדית של האיים הקנריים, אך משנת 1927 ועד היום חולקת את התואר עם העיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
בשנים האחרונות התברר כי קיימת ברית דה פקטו בין סנטה קרוס והעיר השכנה סן קריסטובל דה לה לגונה, בשל גידול אוכלוסייתן המהיר וחוסר החלל הריק שבין שתי הערים, הן התמזגו ליצירת מטרופולין משותף המכיל 420,198 תושבים.
הכלכלה של סנטה קרוס מסתמכת בעיקר על שירותים.
המסחר, התיירות, היבוא והיצוא, הנמל ונוכחותם של מוסדות פוליטיים ופיננסיים חשובים, מבטיחים את קיומה של פעילות כלכלית וחזקה בעיר.
העיר בנתה הרבה אזורים, קניונים ובניינים חדשים, כגון מרכז הקונגרסים והאודיטוריום.
האודיטוריום של טנריפה שנפתח בספטמבר 2003 נבנה בידי סנטיאגו קלטרווה ומשמש כסמל העיר והאי.
תיאטרון גוימרה שנבנה ב-1851 עומד במרכז הרחוב אנג'ל גוימרה והוא התיאטרון העתיק ביותר באיים הקנריים.
במוזיאון האומנות יש יצירות של אמנים בולטים כגון פטר קואק, ריבארה, מדראצו וסורולה.
מוזיאון הטבע והאדם (טנריפה) מציג את ההיסטוריה של האי, חפצים ותמונות מתקופת הגואנצ'ים, ובין השאר גם מומיות גואנצ'יות.
המוזיאון הוא בעל מוניטין בינלאומי.
החוג לאמנות הוא מרכז לתרבות ולאירועים שבו מוצגות תערוכות ציור וצילום בקומת הקרקע בנגישות ישירה מהרחוב.
המרכז התרבותי אל טנקו, שבעבר היה בית זיקוק, כיום מציג תערוכות, מחול ומוזיקה, אודיו, טכנולוגיות חדשות, מולטימדיה ועוד.
מרכז הצילום של טנריפה, שבו שטחים לתערוכות ולימוד של צילום מסורתי ועכשווי.
הרקובה-חדר אמנות הממוקם בשוק הישן במרכז העיר.
במקום אינן מוצגות תערוכות קבע, אך מוצגות בו תערוכות המתחלפות מדי שנה.
מרכז האמנויות של טנריפה שנבנה בשנת 2008 בידי הרצוג ודה מרון.
בעיר יש הרבה מאוד פסלים וחלקי פסלים, אך תערוכת פיסול החוצות של סנטה קרוס היא המוצג החשוב ביותר.
התערוכה ממוקמת לאורך שדרת לה רמבלה ופארק גרסיה סנאבריה כוללת עבודות של הנרי מור, אנדרו אלפרו, מרטין צ'ירינו, ז'ואן מירו, אוסקר דומינגז ואחרים.
פסטיבל המוזיקה הקלאסית באיים הקנריים
הפסטיבל הבינלאומי של טנריפה למוזיקה וסרטים
פסטיבל דה זרזולה של האיים הקנריים
פסטיבל סנטה בלוז של טנריפה
קרנבל סנטה קרוס דה טנריפה
סנטה קרוס אינה מתאפיינת בחיי לילה אינטנסיביים, בניגוד לעיר הסמוכה לה לגונה.
אף על פי כן, ישנם מספר מלונות ופאבים המתפרשים על פני העיר.
המלונות והפאבים האיכותיים ביותר נמצאים בפארק "מאריטימו קייזר מנריקו", בשדרת ה-3 במאי וברחוב לה נוריה.
ישנם גם פאבים ששרדו ללא השתייכותם למקום מסוים עבור פנאי.
בשנת 2007, לפי החלטת מועצת העיר ובניהול החברה לפיתוח, החלה הנעתה של תוכנית שאפתנית של התחדשות העיר תחת שם המותג "סנטה קרוס + ויוה".
בעיר נמצאים 3 עיתנות מחוזיים וממוקמים מושבם של ערוצי טלוויזיה ספרדיים וקנריים רבים, לרבות ערוץ הטלוויזיה העיקרי באיים הקנריים.
העיר מציגה כמה תרבויות, כי יחד עם האוכלוסייה הקנריים הילידים מסורתיים הספרדים הספרדים, היו חסידי ההינדית המוקדש המסחר והערבים במשך עשרות שנים.
לכולן נוספו, בשנים האחרונות, מהגרים ממקורות שונים, אם כי בעיקר בדרום אמריקה.
העיר ידועה גם בסובלנות של תושביה.
סנטה קרוז דה טנריפה היה העירייה הראשונה של האיים הקנריים להעלות את דגל הגאווה בבניין העירייה, בטקס רשמי ליד דגל סנטה קרוז, בשנת 2008.
לעומת העיר הסמוכה סן קריסטובל דה לה לגונה, המהווה את מושבו של הדיוקזה הקתולית של טנריפה, באופן מסורתי העיר סנטה קרוז דה טנריפה יש אופי חילוני הרבה יותר.
עובדה זו גרמה במוסדות העיר של מסורת חילונית גדולה כמו היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה שהיה אחד מרכזי הבונים החופשיים הגדולים ביותר בספרד.
האודיטוריום של טנריפה - נבנה בידי סנטיאגו קלטרווה, נפתח בספטמבר 2003 ומשמש כסמל העיר והאי.
המבנה בנוי בצורה המדמה נחשול ענק העומד להתפוצץ על העיר והוא אחד מסמלי האדריכלות המודרניסטית הספרדית.
המגדלים התאומים של סנטה קרוס הם המבנים הגבוהים ביותר בקו הרקיע של העיר והאי, ועד 2010 היו מבני המגורים הגבוהים בספרד.
המבנים הם גם המגדלים הזהים הגבוהים בספרד.
פלאסה דה אספניה - הכיכר הגדולה והמרכזית ביותר של העיר, נחשבת ללב ליבה ומחברת את הנמל למרכז העיר.
מוזיאון הטבע והאדם מוקדש לארכאולוגיה, לביולוגיה ולפרהיסטוריה של האיים הקנריים.
המוזיאון הוא החשוב ביותר באיים הקנריים ובקבוצת האיים של מקרונזיה.
המרכז הבינלאומי לירידים וקונגרסים של טנריפה
היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה
בגלל המיקום האסטרטגי של האיים הקנריים בין הים התיכון לבין אמריקה, העיר הותקפה מספר פעמים על ידי בריטניה והולנד.
ב-6 בנובמבר 1706 הבריטים, במסגרת מלחמת הירושה הספרדית, הובסו כאשר ניסו לתקוף את האי.
ב-1797 האדמירל הוריישו נלסון הובס כאשר ניסה לתקוף את הנמל, ובקרב זה איבד את זרועו הימנית.
המאורע קרה ביום סנטיאגו, ולכן חרבו של סנטיאגו עורפת ראש של אריה כסמל לתבוסה הבריטית.
בסמוך לעיר פועל נמל התעופה טנריפה צפון, הידוע גם כנמל התעופה טנריפה צפון-ציאודד לה לגונה (נמל התעופה טנריפה צפון-עיר הלגונה).
על האי פועל נמל תעופה נוסף, עמוס יותר, במרחק של כ-64 ק"מ, נמל התעופה טנריפה דרום.
מדי שנה, בין פברואר למרץ, בקרנבל של סנטה קרוס דה טנריפה, אלפי אנשים יוצאים לחגוג ברחובות למשך יותר משבוע, ובימי שיא נמשך הקרנבל כ-4 שעות רצופות.
ב-18 בינואר 1980 הוצהר הקרנבל כחג של תיירות בינלאומית, והקרנבל הוא אחד הגדולים בעולם, שני לקרנבל המפורסם של ריו דה ז'ניירו.
כיום, נעשים מאמצים להפוך את הקרנבל של סנטה קרוס לאתר מורשת עולמית.
ה-27 בינואר - יום השנה להכתרת העיר כבירת האיים הקנריים.
פברואר - קרנבל סנטה קרוס דה טנריפה, הנחשב לשני בגודלו בעולם.
ה-3 במאי - יומה של העיר סנטה קרוס.
ה-25 ביולי - יומו של סנטיאגו הקדוש, הקדוש המגן של סנטה קרוס דה טנריפה.
אלו הן הקונסוליות שממוקמות בעיר סנטה קרוס דה טנריפה:
סנטה קרוצ'ה (באיטלקית: Santa Croce) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
הרובע ממוקם בחלקה המערבי של ונציה, וכולל שני חלקים.
חלקו המזרחי של הרובע נבנה בימי הביניים, מדרום לתעלה הגדולה.
חלקו המערבי של הרובע כולל בעיקר אזורים שיובשו מהים במהלך ראשית המאה ה-20, ובו ממוקם הנמל של ונציה, וכן את האי טרונקטו אשר קושר לאיטליה בגשר החירות בשנת 1933, ובו ממוקמים מגרשי החנייה של העיר.
במערב הרובע נמצאת פיאצלה רומא (הכיכר הקטנה רומא), בה תחנת האוטובוסים המרכזים של העיר ונציה.
מרבית האתרים החשובים נמצאים במערב הרובע, ובהם הכנסיות סן ניקולו דה טולנטינו וסן ג'אקומו דל'אוריו וכן הפונדקו דיי טורקי.