tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבריטים הסכימו לפנות את המוצבים שבשטחה של ארצות הברית, שישה באזור הימות הגדולות ושניים בקצה הצפוני של אגם שמפליין, עד ליוני 1796, וכך אכן היה.
ההסכם היה "נדיב באופן מפתיע" כשהוא אפשר לאמריקאים לסחור עם בריטניה בתנאים הטובים ביותר.
בתמורה העניקה ארצות הברית לבריטניה מעמד של מדינה מועדפת ביחסי הסחר שלה, ונעתרה למדיניות הימית הבריטית נגד צרפת.
סוחרים אמריקאים קיבלו זכויות סחר מוגבלות באיי הודו המערבית הבריטיים.
הוקמו שתי ועדות גבול משותפות כדי להתוות את קו הגבול בצפון-המזרח ובצפון-המערב (ועדה זו לא התכנסה וסוגיית הגבול שם הוכרעה רק לאחר מלחמת 1812).
ג'יי, שהיה מתנגד תקיף לעבדות, השמיט את סוגיית הפיצוי עבור העבדים הנמלטים, ובכך הוא עורר את זעמם של מחזיקי העבדים בדרום ושימש מטרה למתקפותיהם של הג'פרסונים.
לעומת זאת, לא עלה בידו לדון עם הבריטים על גיוסם הכפוי של מלחים אמריקאים לצי המלכותי הבריטי, סוגיה שבהמשך הייתה גורם מרכזי לפרוץ מלחמת 1812.
בסעיף 3 להסכם נאמר, "מוסכם שבכל עת יותר לנתיניו של הוד מלכותו, ולאזרחי ארצות הברית, וכן לאינדיאנים המתגוררים משני צידיו של הגבול המדובר, לעבור הלוך ושוב באופן חופשי, בדרך היבשה או בחציית נהרות או אגמים אל הטריטוריות ואל הארצות של שני הצדדים בתחומי יבשת אמריקה (למעט ארץ רופרט)...
ולשאת באופן חופשי סחורות במעבר מארץ אחת לשנייה".
בסעיף זה הוכרו זכויות האינדיאנים, האזרחים האמריקאים, והנתינים הקנדים לסחור ולנסוע בין ארצות הברית לבין קנדה, שאז הייתה בשלטונה של בריטניה.
סעיף 3 להסכם הוא הבסיס לרוב התביעות של האינדיאנים.
שלא כמו מהגרים חוקיים, ילידים אמריקאים ילידי קנדה המתגוררים בארצות הברית זכאים להטבות המדינה ולחינוך בדיוק כמו אזרחים רגילים.
ביוני 1795 הגיש הנשיא וושינגטון את ההסכם לאשרור הסנאט של ארצות הברית.
לאשרור נדרש רוב של שני-שלישים.
בתחילה לא היה ההסכם פופולרי והוא נתן לג'פרסונים פלטפורמה לגיוס תומכים חדשים.
כפי שהסביר ההיסטוריון פול וארג,
הם הוקיעו את המילטון ואת ג'יי (ואף את וושינגטון) כמונרכיסטים שבגדו בערכי האמריקאים.
הם ארגנו מחאה ציבורית נגד ג'יי וההסכם שלו.
אחת מזעקות הגיוס שלהם הייתה: "ארור ג'ון ג'יי!
אורורים כל אלו שלא גידפו את ג'ון ג'יי!
ארור כל מי שלא האיר את חלונותיו וישב כל הלילה מולם.
ההסכם היה אחד מהזרזים ליצירתה של "מערכת המפלגות הראשונה" בארצות הברית שבה התפלגו שתי המפלגות העיקריות של האומה האמריקאית.
לג'פרסון ותומכיו הייתה הצעת נגד להקמת "מערכת ישירה של עוינות מסחרית כלפי בריטניה הגדולה", אף תוך כדי הסתכנות במלחמה.
הג'פרסונים עוררו את דעת הקהל באמצעות האשמת הבריטים בקידום מעשי הזוועה של האינדיאנים באזורי הספר.
העימותים העזים בנוגע להסכם בשנים 1794–1795, לדברי אחד ההיסטוריונים, "הפכו את התנועה הרפובליקנית למפלגה הרפובליקנית".
כדי להיאבק בהסכם, הג'פרסונים "דאגו לתיאום פעולה בין מנהיגים בבירה, ומנהיגים, פעילים ופופולריים במדינות, במחוזות ובערים".
הפדרליסטים החזירו מלחמה שערה והקונגרס דחה את הצעות הנגד של ג'פרסון ומדיסון.
וושינגטון הטיל את יוקרתו לטובת ההסכם, והפדרליסטים גייסו את דעת הקהל באופן משמעותית יותר בהשוואה לדרכם של יריביהם.
המילטון שכנע את וושינגטון שזהו ההסכם הטוב ביותר שניתן היה לקוות לו.
וושינגטון עמד על כך שארצות הברית חייבת להישאר נייטרלית במלחמות האירופאיות.
הוא חתם על ההסכם ויוקרתו עלתה בקונגרס.
הפדרליסטים פנו באופן עז ושיטתי לדעת הקהל, שגייס את תומכיו שלו והיטה את הכף בוויכוח.
וושינגטון והמילטון תמרנו את מדיסון, שהיה מנהיג האופוזיציה.
באותה עת היה המילטון כבר מחוץ לקבינט, והוא היה הדמות הראשית שסייעה להבטיח את אישורו של ההסכם ברוב הדרוש של שני שלישים בסנאט.
הסנאט העביר את ההחלטה ביוני, וייעץ לנשיא לתקן את ההסכם באמצעות השעיית סעיף 12 בו, שנגע לסחר בין ארצות הברית לבין איי הודו המערבית.
באמצע אוגוסט, הסנאט אשרר את ההסכם ברוב של 20 תומכים מול 10 מתנגדים.
בסוף אוגוסט חתם הנשיא וושינגטון על ההסכם.
ההסכם נכנס לתוקף ב-29 בפברואר 1796 ובית הנבחרים אישר את מימונו באפריל אותה שנה בסדרה של הצבעות צמודות ולאחר מאבק קשה.
מדיסון, שהיה אז חבר בית הנבחרים, טען שההסכם לא היה יכול, על פי החוקה, להיכנס לתוקף ללא אישור בית הנבחרים, בשל העובדה שהיה בו מרכיב של פיקוח על הסחר ושהוא כלל סמכויות חקיקתיות שהיו מסורות בידי הקונגרס.
הוויכוח שהתחולל לאחר מכן היה דוגמה מוקדמת ל"מקוריות" , שבו מדיסון, שהיה "אבי החוקה", הפסיד.
מאפיין מעניין אחד של הוויכוח החוקתי הלאומי הזה הייתה חוות הדעת בנושא שנכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון אוליבר אלזוורת', שבה הוא דחה כל זכות לכאורה של בית הנבחרים להחליט על אופיו של ההסכם.
הפסדם של הרפובליקנים הג'פרסונים בוויכוח על ההסכם בקונגרס הוביל להפסדם בבחירות לנשיאות של 1796 בשל סוגיה זו.
ב-1801, כאשר נבחר ג'פרסון לנשיאות, הוא לא התכחש להסכם.
הוא השאיר את השגריר הפדרליסטי בלונדון רופוס קינג, כדי לשאת ולתת על החלטה מוצלחת בנוגע לנושאים חריגים הנוגעים לתשלומי הכספים ולגבולות.
הידידות בין שתי האומות נפגעה כאשר פג תוקפו של ההסכם ב-1805. ג'פרסון דחה את האפשרות של חידוש הסכם ג'יי באמצעות חתימת הסכם מונרו-פינקי ב-1806 כפי שנשאו ונתנו עליו הדיפלומטים שלו בלונדון.
היחסים בין האומות הפכו לעוינים כהקדמה למלחמת 1812. ב-1815 החליף הסכם גנט את הסכם ג'יי.
ההיסטוריונים סטנלי אלקינס ואריק מק'קיטריק ציינו, שבמונחים דיפלומטים קונבנציונליים, וכ"התמקחות בין יריבים", הסכם ג'יי "השיג את האפשרות הגרועה ביותר בעסקה, והשקפה זו נמשכת במידה רבה מאז".
הם סיכמו שג'יי לא הצליח בעמידה על הזכויות הטבעיות, אך הוא כן השיג את "התנאי בל יעבור האחר שלו".
הוא לא השיג את אף אחד מהדברים שהיו "רצויים אך לא חיוניים".
הם הוסיפו שההישג של ג'יי מהבחינה הסמלית ספג התנגדויות רבות.
עם זאת, מההיבט הריאלי, "הייתה זו הצלחה ממשית, שכללה את מניעת פריצתה של מלחמה נגד בריטניה".
ההיסטוריון מרשל סמלסר טען שההסכם דחה באופן יעיל את המלחמה נגד בריטניה, או לכך הפחות דחה אותה עד שארצות הברית הייתה חזקה מספיק כדי להתמודד עמה.
ההיסטוריון בדפורד פרקינס טען ב-1955 שההסכם היה הצעד הראשון במיסוד היחסים המיוחדים בין בריטניה לבין ארצות הברית, מהלך שאותו המשיך הלורד סולסברי.
להשקפתו, ההסכם הצליח במשך עשר שנים להבטיח שלום בין שתי הארצות.
"העשור עשוי להתאפיין כתקופת 'ההתפייסות הראשונה'", כפי שסיכם פרקינס:
החל מ-1794 הפיג הסכם ג'יי את המתחים, מסכם פרקינס: "במשך עשור של מלחמה ושלום עולמיים, עלה בידן של הממשלות משני צידי האוקיינוס האטלנטי ליצור ולשמור על הלבביות שלעיתים קרובות הפכה כמעט לידידות צרופה".
פרקינס מרמז שלהוציא אולי את פתיחת הסחר עם הודו הבריטית, "ג'יי כשל בלהשיג כל דבר שהאמריקאים לא היו זכאים לו באופן ברור, שחרור טריטוריה שריבונותם עליה הוכרה מאז 1782, ופיצוי על מעשים שאפילו בריטניה הודתה שהם לא היו חוקיים".
הוא גם שיער ש"שנושא ונותן פיקח יותר מנשיא בית המשפט העליון" היה מצליח להשיג תנאים טובים יותר מאלו שהוא השיג.
הוא ציטט את חוות דעתו של ההיסטוריון הנרי אדמס שההסכם היה גרוע:
פרקינס הטיל יותר משקל בהשוואה להיסטוריונים אחרים על זיכיונות סחר בעלי ערך בסחר עם הודו וזיכיונות סחר עם איי הודו המערבית.
בנוסף, הוא ציין שהצי המלכותי הבריטי טיפל בסחר האמריקאי ב"סלחנות יחסית" במהלך המלחמות, ורבים מהימאים שנשבו שבו למולדתם.
משעה שספרד הכירה בקיומה של הברית הבלתי רשמית בין ארצות הברית לבריטניה, היא ריככה את התנגדותה הקודמת לשימוש שעשתה ארצות הברית בנהר המיסיסיפי וחתמה על הסכם פיקני , שהאמריקאים היו מעוניינים בו.
כאשר הושבע ג'פרסון כנשיא, הוא חידש את הסעיפים המסחריים שהביאו תועלת רבה לספנות האמריקאית.
אלקינס ומק'קיטריק סברו שראייה חיובית יותר כזו מעלה קושי גדול.
לדבריהם הדבר הצריך שהבריטים יגשו למשא ומתן ברוח אותם דברים.
שלא כמו פרקינס, הם מצאו עדות קלושה לכך.
בכותבו ב-2008 על ההיסטוריה של ארצות הברית, טען ג'ורג' הרינג שב-1794, "היו ארצות הברית ובריטניה על סיפה של מלחמה", והוא מסכם, "הסכם ג'יי נתן לארצות הברית זיכיונות חשובים ושירת את האינטרסים שלה היטב".
ג'וזף אליס מוצא את תנאי ההסכם כ"חד-צדדיים לטובתה של בריטניה", אך הוא הצטרף לקונצנזוס של ההיסטוריונים שהוא היה:
במיני-סדרה ג'ון אדמס, סגן הנשיא ג'ון אדמס מכריע בשוויון בהצבעה על אשרור הסכם ג'יי.
במציאות, הצבעתו מעולם לא נדרשה לאשרור ההסכם, שכן הסנאט העביר את ההחלטה ברוב של 20 תומכים מול 10 מתנגדים.
יותר מכך, סגן הנשיא מעולם לא נדרש להכריע בשוויון בהצבעה על אשרור הסכם כלשהו, שכן הוא אמור להצביע רק במקרה של שוויון, ועל פי פרק 2 לחוקת ארצות הברית הצבעה על הסכמים ובריתות חייבת לעבור ברוב של שני שלישים.
עם זאת, סגן הנשיא אדמס אכן הצביע לשבירת השוויון בהצבעה על הטלת האמברגו על בריטניה ב-1794.
הסכם האוטונומיה העיראקי-כורדי שנודע גם בשם הצהרת 11 במרץ 1970 היה הסכם שנחתם בין ממשלת הבעת' העיראקית לבין הנהגת המיעוט הכורדי בעיראק ב-11 במרץ 1970. ההסכם כלל הכרה בשאיפותיו של המיעוט הכורדי בעיראק לכינון אוטונומיה והבטיח לכורדים זכויות פוליטיות, תרבותיות, כלכליות וצבאיות מרחיקות לכת וחסרות תקדים בעיראק.
היחסים בין המיעוט הכורדי לממשל הערבי בעיראק עברו תלאות רבות במהלך המאה ה-20, החל בתקופת ההשפעה הבריטית על הממלכה ההאשמית וכלה בתקופת המשטרים הצבאיים שלאחריה.
שאיפותיו הלאומיות של המיעוט הכורדי בהנהגת מוסטפא בארזאני, יחד עם מספר אינטרסים של ממשלת הבעת', הביאו את הצדדים לחתימה על הסכם מרחיק לכת במידת הזכויות הרבה אשר הובטחה במסגרתו למיעוט הכורדי.
בפועל, ההסכם לא הצליח להתקיים במידה רבה עקב חוסר אמון בין הצדדים לצד אינטרסים גלובליים.
רקע – שאיפות אוטונומיות למיעוט הכורדי בעיראק
ההיסטוריה של היחסים בין הממשל המרכזי המרכזי בבגדאד לבין המיעוט הכורדי במהלך המאה ה-20 התאפיינה באלימות ובדיכוי רב מצד השלטונות בבגדאד.
בהשפעת החזון של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שהדגיש את רעיון ההגדרה העצמית בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, החלו להתפתח שאיפות לאומיות כורדיות בצפון עיראק, כמו גם באיראן, טורקיה וסוריה.
במהלך התקופה שבה הייתה עיראק נתונה להשפעה בריטית, בין ימי שלטונו של המלך פייסל הראשון ועד להפיכה הצבאית ב-1958, השתנו יחסי השלטון והכורדים בהתאם לאינטרסים המשתנים, ואלו ידעו תקופות של שיתוף פעולה לעומת תקופות של אלימות רבה.
עליית המשטרים הצבאיים ושלטון מפלגת הבעת' הביאו לעלייה בשאיפותיהם של הכורדים להגדרה עצמית, החל משנות ה-60, באופן שהגביר את המתח והאלימות בינם לבין השלטונות.
מי שהוביל את התנועה הלאומית הכורדית, עוד משנות ה-40 היה מוסטפא בארזאני.
בהובלתו, הקשר בין הכורדים לבין השלטונות המתחלפים היה דומה: תחילה, ניסיון לקיים משא ומתן סביב דרישות לאוטונומיה חלקית של הכורדים, ולאחר שאלו לא הצליחו החל עימות צבאי, בין השלטון המרכזי לבין כוחות הגרילה הכורדים שכונו פשמרגה ("המתייצבים בפני המוות").
ב-1968 עלתה מפלגת הבעת' העיראקית לשלטון בפעם השנייה, לאחר הפיכת חצר בשורות המפלגה, שהעלתה לכס הנשיאות את אחמד חסן אל-בכר.
הרטוריקה הפאן-ערבית שאפיינה את הבעת' בתקופת שלטונה המוקדמת (1963–1968), התחלפה בכזו המתמקדת בזהות הפנים-עיראקית, שיכולה הייתה להכיל את המיעוט הכורדי, כחלק מחזון האחדות העיראקית.
שנותיו הראשונות של שלטון הבעת' החדש היו לדעת כורדים רבים מהשנים הטובות ביותר ביחסים שבין המיעוט הכורדי לבין השלטונות הערביים בעיראק.
בשלב זה, הצליחו שני הצדדים לראות במידה רבה את האינטרס המשותף שבהגעה להבנות בשאלת מתן אוטונומיה מסוימת לכורדים.
בארזאני ראה באפשרות להגעה להסכם כזה עם השלטונות העיראקיים כהזדמנות להחליש את יריביו בשורות התנועה הלאומית הכורדית בעיראק, סיעת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן בראשות המנהיגים אבראהים אחמד וג'לאל טאלבאני, שהייתה שותפה משמעותית יותר של השלטון המרכזי עד לחתימת ההסכם.
המשטר העיראקי, מצידו, ראה חשיבות בהגעה להסכם עם סיעתו של בארזאני, שכוחה הצבאי היה גדול יותר, כדי להימנע מעימות צבאי מולה, במסגרת תהליך החלשתה והכפפתה לצבא עיראק.
אינטרס נוסף של שלטון הבעת' לחתום על ההסכם היה ההתקרבות בין בארזאני לבין השאה האיראני, שהסיוע שהעניקה מדינתו למרד הכורדי אפשר את הימשכותו לאורך שנים ארוכות והסבה אבדות רבות לכוחות העיראקיים.
מסיבה זו העדיף שלטון הבעת' להגיע להסכמות עם הכורדים הכוללות ויתורים מסוימים, מאשר לאפשר את המשך העמקת השותופת בין איראן לבין הכורדים.
משמעות רבה הייתה גם לרצון של שלטון לחזק את אחיזתו במצבורי הנפט הרווחיים שהיו מצויים בשטחי צפון עיראק, שאוכלסו בעיקר על-ידי כורדים.
ב-11 במרץ 1970, נחתם הסכם בין שלטון הבעת' לבין בארזאני שכלל 15 סעיפים וזכה לכינוי "הצהרת מרץ".
ההחלטה לאשר את ההסכם תוך 4 שנים נבעה מהצורך לקיים מפקד אוכלוסין בכדי לקבוע באילו מן האזורים ישנו רוב כורדי הזכאי להיכלל באוטונומיה.
סעיפי ההסכם עסקו במתן זכויות לכורדים בתחומים שונים: מבחינה תרבותית, ההסכם התיר את השימוש בשפה הכורדית בבתי הספר והפך אותה לשפה הרשמית השנייה בעיראק.
מבחינה כלכלית, ההסכם התחייב להעביר לכורדים חלק יחסי מרווחי הנפט שיופק באזורי האוטונומיה הכורדית.
בהסכם הוזכרה גם התחייבות להשקעת משאבים לטובת פיתוח כלכלי מהיר של האזור הכורדי.
מבחינה פוליטית, שלטון הבעת' הכיר בלגיטימיות של הלאום הכורדי ובהיותה של עיראק מדינה דו לאומית, המורכבת מערבים ומכורדים.
השלטון גם הבטיח לשלב את הכורדים בהנהגת המדינה על-ידי מינוי סגן נשיא כורדי.
מבחינה צבאית, ההסכם התיר לכורדים לשמור את הנשק הכבד שהיה בידי כוחות הפשמרגה למשך 4 שנים נוספות, עד להשלמת ביצוע ההסכם, ובתמורה, נדרשו לשלב את הפשמרגה, במסגרת יישום ההסכם, בשורות הצבא העיראקי.
להלן תקציר האמור ב-15 הסעיפים שנכללו בהצהרת מרץ:
השפה הכורדית תהיה השפה הרשמית באזורים בעלי רוב כורדי בעיראק, לצד השפה הערבית, תהיה שפת ההוראה באזורים אלה ותילמד ברחבי עיראק כשפה שנייה.
הכורדים ישתתפו באופן מלא בממשלה, כולל בתפקידים בכירים ורגישים בקבינט ובצבא.
כל הפקידים באזורים בעלי רוב כורדי יהיו כורדים או לפחות דוברי כורדית.
הכורדים יהיו חופשיים להקים ארגוני סטודנטים, נוער, נשים ומורים משלהם.
יופרשו כספים לטובת פיתוח של כורדיסטן.
גמלאות וסיוע יינתנו למשפחות חללים כורדים ולאחרים שנפגעו מעוני, מאבטלה או ממחסור בדיור.
אזרחים כורדים וערבים יושבו למקומות מגוריהם הקודמים.
החוקה תתוקן כך שיאמר בה "העם העיראקי מורכב משני לאומים – הלאום הערבי והלאום הכורדי".
תחנת השידור וכלי הנשק הכבדים שבידי הכורדים יושבו לידי הממשלה.
אחד מסגני הנשיאים יהיה כורדי.
חוק המחוזות העיראקי יתוקן באופן שיהלום את תוכן הצהרה זו.
איחוד אזורים עם רוב כורדי כיחידה בשלטון עצמי.
העם הכורדי ייוצג ברשות המחוקקת באופן פרופורציוני לגודלו באוכלוסיית עיראק.
השותפות בין בארזאני לבין שלטון בעת' הצליחה לדחוק את סיעת "האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן" בראשות אחמד וטאלאבני אל מחוץ לעמדות השפעה והביאה גם את מתנגדיו של בארזאני מתוך הקהילה הכורדית להכיר בהצלחתו, אך מאידך לוותה בקשיים וחוסר אמון כבר לאחר תקופה קצרה.
השטח שהיה מיועד לזכות באוטונומיה הוגדר בצורה המפקיעה מן הכורדים אזורים עשירים בנפט שנמצאו בשטחים שבהם ישב רוב כורדי.
שלטון הבעת' כלל בשטחי האוטונומיה רק מחצית מהשטחים שבהם חי רוב כורדי בעיראק, אזורים שמעבר למשאבי טבע שבהם, היו גם פוריים מאוד והניבו יבולים חקלאיים רבים שהיו יקרים מפז בעיראק המדברית ברובה.
באזורי המחלוקת ביצעה מפלגת הבעת' תהליכי שיערוב שמטרתם הייתה לחזק את הדומיננטיות של הערבים התומכים בבעת', על חשבון האוכלוסייה הכורדית ולהביא למציאות שבה רוב ערבי מיישב את האזורים ולכן ימנע את צירופם לאוטונומיה הכורדית.
בשנים שלאחר חתימת ההסכם גירשו שלטונות הבעת' מאות אלפי אזרחים כורדים מביתם והחליפו אותם בבני שבטים ערביים שהובאו מדרום המדינה.
בסתיו של שנת 1971 לבדו גורשו כ-40 אלף כורדים מבתיהם והוחלפו במתיישבים ערבים.
בשנים שלאחר חתימת ההסכם, נבלעו השאיפות הפוליטיות של הכורדים והבטחותיו של שלטון הבעת' בתוך מארג אינטרסים רחב בהרבה, כפי שניתן לראות לדוגמה בהסכם שחתמה עיראק עם ברית המועצות ב-1972 ולאחר מכן גם במלחמת 1973 בין מדינות ערב לישראל, אירועים שעודדו את העיראקים להלאים את משאבי הנפט בשטחים המיושבים באוכלוסייה הכורדית.
חוסר האמון גבר בקרב שני הצדדים ככל שעבר הזמן.
מצד אחד היו אלו נציגי הבעת' שסירבו לעמוד בהבטחותיהם: כשדרשו הכורדים למנות את המזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית, חבּיבּ כּרים, לתפקיד סגן הנשיא, כפי שהובטח לכורדים בהסכם, דחה שלטון הבעת' את המינוי בטענה כי כרים ממוצא פרסי, על אף שהיה כורדי-פיילי (שיעי).
בנוסף, סדאם חוסיין היה אחראי לשני ניסיונות חיסול של מנהיג הכורדים בארזאני בשנים 1971 ו-1972. מנגד, גם בארזאני סירב לדרישה לסגור את הגבולות עם איראן, והמשיך לשתף פעולה איתה ועם ישראל.
לצד אלו גם ביקש בארזאני וקיבל סיוע במימון ובחימוש מארצות הברית לכל אורך התקופה.
ב-1974 עלה שיתוף הפעולה על שרטון באופן סופי כאשר פרצה מלחמה מחודשת בין הכורדים לשלטון הבעת', שנמשכה עד שנת 1975.
החתימה על הסכם אלג'יר בין שלטון הבעת' לבין שלטונות איראן בשנת 1975 היה האירוע שסתם את הגולל באופן סופי על הסכם האוטונומיה.
הסכם אלג'יר קבע את הגבולות המוסכמים בין עיראק לאיראן וכלל הסכמה הדדית על הפסקת לחימה.
בפועל, אחת המשמעויות המרכזיות שנגזרו מן ההסכם הייתה הפסקת התמיכה האיראנית במרד הכורדי בעיראק ולמעשה חיסול האפשרות למימוש השאיפות הכורדיות לאוטונומיה.
הסכם בתום היה הסכם שנחתם בבתום (כיום בתומי) ב-4 ביוני 1918 בין האימפריה העות'מאנית לשלוש מדינות עבר הקווקז: הרפובליקה הראשונה של ארמניה, הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
ב-5 בדצמבר 1917 נחתמה שביתת הנשק של ארזינג'אן בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית לאימפריה העות'מאנית, וסיימה את הסכסוכים המזוינים בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית במערכה בפרס ובקווקז של הזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה.
ב-3 במרץ 1918 בוצעה שביתת הנשק בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק שסימן את יציאתה של רוסיה ממלחמת העולם הראשונה.
בין 14 במרץ לאפריל 1918 נערכה ועידת השלום בטרבזון בין האימפריה העות'מאנית לבין משלחת הדיאט של עבר הקווקז.
אנוור פאשה, קצין בצבא האימפריה העות'מאנית, הציע לוותר על כל השאיפות בקווקז בתמורה להכרה בכיבוש העות'מאני מחדש של המחוזות המזרחיים של אסיה הקטנה בחוזה ברסט-ליטובסק בתום המשא ומתן.
ב-5 באפריל קיבל ראש משלחת עבר הקווקז, אקאקי צ'חנקלי הגאורגי, את חוזה ברסט-ליטובסק כבסיס למשא ומתן נוסף ודחק בממשלתו לקבל עמדה זו.
עם זאת, מצב הרוח בטיפליס היה שונה מאוד.
הארמנים לחצו על הרפובליקה לסרב והכירו בקיומו של מצב מלחמה בינם לבין האימפריה העות'מאנית.
פעולות האיבה התחדשו, והכוחות העות'מאניים כבשו אדמות חדשות ממזרח, והגיעו לגבולות שלפני המלחמה.
כ-40,000 אזרחים נספו במהלך נסיגת המתנדבים הארמנים-גאורגים וההתקדמות העות'מאנית.
לפי קלרנס אוסשר, רופא אמריקאי במזרח אנטוליה, מספר הארמנים שנהרגו במהלך הנסיגה הרוסית עמד על 7,000.
ב-11 במאי נפתחה ועידת שלום חדשה בבתום.
העות'מאנים הרחיבו את דרישותיהם וכללו בהן גם את טיפליס (טביליסי), אלכסנדרופול (גיומרי) ואצ'מיאדזין (ואראשאפאט).
הם גם רצו שתיבנה מסילת ברזל שתחבר את קארס וג'ולפה עם באקו.
המדינה הארמנית החדשה, שדרכה יעבור מסדרון התחבורה, הייתה אמורה לתת זכות מעבר חופשית.
החברים הארמנים והגאורגים במשלחת החלו להסס.
החל מה-21 במאי הצבא העות'מאני התקדם שוב לאזורים של ארמניה הרוסית שלא היו בשליטת האימפריה מאז המאה ה-17. הסכסוך הוביל לקרב סרדראפאט (21–29 במאי), קרב קרקיליסה (24–28 במאי) וקרב באש-אפאראן (21–24 במאי).
ההסכם נחתם בזמן שהארמייה השלישית החזיקה בעמדות במרחק 7 קילומטרים מירוואן ו-10 מאצ'מיאדזין.
ההסכם הייתה צריכה להיבדק ולקבל אישור ממעצמות המרכז.
15 ימים לאחר ההסכם התבקשו נציגים מארמניה להגיע לקונסטנטינופול.
בשטחים שנכנעו, רובם של 1,250,000 התושבים לפני המלחמה היו ארמנים, שהיוו יותר מ-400,000 בפלך ירוואן בלבד.
חליל מנטשה – שר המשפטים
והיב פאשה – מפקד הארמייה השלישית במהלך המערכה בקווקז
אווטיס אהרוניאן - יושב ראש המועצה הלאומית הארמנית
אלכסנדר חטיסיאן - שר החוץ
ממאד אמין ראסולזאדה - נשיא המועצה הלאומית של אזרבייג'ן
ממאד חסן הג'ינסקי – שר החוץ
אקאקי צ'חנקלי - שר החוץ
הסכם הגרעין בין ארצות הברית והודו נחתם במסגרת הצהרה משותפת ב-18 ביולי 2005 של ראש ממשלת הודו, מנמוהאן סינג, ונשיא ארצות הברית , ג'ורג' וו.
בוש, במסגרתה הסכימה הודו להפריד בין מתקני הגרעין האזרחיים והצבאיים שלה ולהציב את כל מתקני הגרעין האזרחיים שלה.
תחת פיקוח מלא של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א), ובתמורה הסכימה ארצות הברית לפעול לשיתוף פעולה גרעיני אזרחי מלא עם הודו.
ב-18 באוגוסט 2008 אישרה את ההסכם מועצת הנגידים של סבא"א, וב-2 בפברואר 2009 חתמה הודו על הסכם פיקוח עם סבא"א.
העסקה נתפסת כקו פרשת מים ביחסי ארצות הברית-הודו ומציגה היבט חדש למאמצי אי-הפצה בינלאומיים.
ב-1 באוגוסט 2008 אישרה סבא"א את הסכם ההגנה עם הודו, שלאחריו פנתה ארצות הברית לקבוצת ספקי הגרעין (NSG), על מנת לתת להודו אפשרות להתחיל בסחר גרעיני אזרחי.
קבוצת ספקי הגרעין, הכוללת 48 מדינות, העניק את הפטור להודו ב-6 בספטמבר 2008, שאפשר לה לרכוש טכנולוגיה גרעינית אזרחית ודלק גרעיני ממדינות אלו ללא הגבלה.
יישום הפטור הפך את הודו למדינה היחידה עם נשק גרעיני שאינה צד באמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) אך עדיין רשאית לבצע סחר גרעיני אזרחי עם שאר העולם.
בית הנבחרים האמריקאי העביר את הצעת החוק לאישור העסקה ב-28 בספטמבר 2008. יומיים לאחר מכן, הודו וצרפת חתמו על הסכם גרעין דומה שהפך את צרפת למדינה הראשונה שיש לה הסכם כזה עם הודו.
ב-1 באוקטובר 2008, הסנאט האמריקאי אישר גם את הסכם הגרעין האזרחי המאפשר להודו לרכוש דלק גרעיני וטכנולוגיה מארצות הברית.
בוש, חתם על החקיקה, שאושרה על ידי הקונגרס האמריקני, לחוק, הנקרא כעת חוק שיתוף הפעולה הגרעיני של ארצות הברית-הודו ושיפור אי-הפצה, ב-8 באוקטובר 2008. ההסכם הסופי נחתם על ידי שר החוץ ההודי פרנב מוקהרג'י ומזכירת המדינה קונדוליזה רייס, ב-10 באוקטובר.
לצדדים לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני יש זכות מוכרת לגישה לשימושים אזרחיים של אנרגיה גרעינית וחובה לשתף פעולה בטכנולוגיה גרעינית אזרחית.
בנפרד, קבוצת ספקי הגרעין הסכימה על קווים מנחים ליצוא גרעיני, לרבות כורים ודלק.
הנחיות אלו מתנות יצוא כזה בהגבלות מקיפות של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית, שנועדו לוודא שאנרגיה גרעינית אינה מוסטת משימוש בדרכי שלום לתוכניות נשק.
אף רק הודו, ישראל ופקיסטן לא חתמו על האמנה, הודו טוענת שבמקום להתייחס למטרה המרכזית של אי-הפצה אוניברסלית ומקיפה, האמנה יוצרת מועדון בלעדי של "בעלי נשק גרעיני" ומתעקשת על תוכנית פעולה מקיפה לפירוק נשק גרעיני גלובלי.
בהנהגת ארצות הברית, מספר מדינות הקימו קבוצה לא רשמית, קבוצת ספקי הגרעין (NSG), לשליטה בייצוא של חומרים גרעיניים, ציוד וטכנולוגיה.
כתוצאה מכך, הודו נותרה מחוץ לסדר הגרעיני הבינלאומי, מה שאילץ את הודו לפתח משאבים משלה עבור כל שלב במחזור הדלק הגרעיני וייצור החשמל.
בהתחשב בעובדה שהודו מחזיקה ברזרבות של כ-80,000–112,369 טון אורניום, להודו יש די והותר חומר בקיע כדי לספק את תוכנית הנשק הגרעיני שלה, וגם יכולת ייצור פלוטוניום.
עם זאת, מכיוון שכמות הדלק הגרעיני הנדרשת למגזר ייצור החשמל גדולה בהרבה מזו הנדרשת לשמירה על תוכנית נשק גרעיני, ומכיוון שהעתודה המשוערת של אורניום בהודו מהווה רק 1% ממאגרי האורניום המוכרים בעולם, מגבלות יצוא האורניום השפיעה בעיקר על יכולת ייצור הכוח הגרעיני ההודי.
ספציפית, הסנקציות של אתגרו את התוכניות ארוכות הטווח של הודו להרחיב את יכולת ייצור החשמל מכוח גרעיני, מהתפוקה שלה של כ-4GWe (חשמל GigaWatt) לתפוקה של 20GWe עד 2020.
למרות שהודו השיגה את יעדיה האסטרטגיים מניסויי הגרעין בפוקראן ב-1998, היא המשיכה למצוא את תוכנית הגרעין האזרחית שלה מבודדת ברמה בינלאומית.
במרץ 2006 ערך הנשיא ג'ורג' בוש ביקור בן שלושה ימים ולאחר פגישה עם ראש הממשלה מנמוהן סינג הודיעה כי ארצות הברית והודו הגיעו להסכם לשיתוף פעולה גרעיני בתחום האזרחי.
כחלק מההסכם, הוכרה לראשונה הודו כמעצמה גרעינית לאחר שהסכימה לפיקוח בינלאומי בכורים האזרחיים שהיא מפעילה.
הסכם הגרעין האזרחי בין ארצות הברית והודו הכיר במשתמע במעמדה של הודו "דה פקטו" כמעצמה גרעינית, גם מבלי שחתמה על ההאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
ממשל בוש הצדיק את הסכם גרעיני עם הודו בטענה שהוא חשוב בסיוע לקידום מסגרת אי-הפצת נשק גרעיני על-ידי הכרה רשמית בהודו.
תת-שר החוץ לעניינים פוליטיים, ניקולס ברנס, אחד האדריכלים של ההסכם טען כי בהסכם הגרעין האמון של הודו והאמינות שלה גדלו, עם העובדה שהיא הסכימה לפיקוח של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
מוחמד אל-בראדעי, שהיה ראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, האחראית על בדיקת הכורים האזרחיים בהודו, שיבח את העסקה כי "היא גם תקרב את הודו כשותפה חשובה במשטר אי-ההפצה".
התגובה בקהילה האקדמית בראשות ארצות הברית הייתה מעורבת.
בעוד שחלק מהכותבים שיבחו את ההסכם כמקרב את הודו למשטר ההאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, אחרים טענו שהוא נותן להודו חופש פעולה רב מדי, בקביעה אילו מתקנים היא יכולה לשמור וכי הוא למעשה מתגמל את הודו על כך שסירבה ללא הרף להצטרף לאמנה לאי-הפצה.
בהודו מציינים תומכי ההסכם שיקולים כלכליים כאחד הגורמים המובילים לתמיכתם בהסכם.
לדוגמה, שהמשמעות החשובה ביותר של ההסכם עבור הודו קשורה לתרומה שהיא תתרום בעמידה בדרישות האנרגיה של המדינה, כדי לשמור על קצב צמיחה כלכלי גבוה.
מבחינה פיננסית, גם ארצות הברית צופה שההסכם עשוי לדרבן את הצמיחה הכלכלית של הודו ולהכניס 150 מיליארד דולר למימון הקמת תחנות כוח גרעיניות, חלקן על ידי חברות אמריקאיות.
המטרה המוצהרת של הודו הייתה להגדיל את ייצור החשמל הגרעיני מקיבולתה של 4,780 מגה וואט ל-20,000 מגה וואט עד 2020.
מאז סוף המלחמה הקרה, מחלקת ההגנה של ארצות הברית, יחד עם שגרירי ארצות הברית מסוימים כמו רוברט בלקוויל, ביקשו לחזק את הקשרים האסטרטגיים עם הודו וביטול הקשר בין המדיניות כלפי פקיסטן והודו בנושא הגרעין.
ארצות הברית גם רואה בהודו משקל נגד בר-קיימא להשפעתה הגוברת של סין,
בעוד שהודו עצמאית בתוריום, ומחזיקה ב-25% מהתוריום המוכר והכדאי כלכלית בעולם, היא מחזיקה במעט (1% ממאגרי האורניום העולמיים) המחושבים.
התמיכה ההודית בשיתוף פעולה עם ארצות הברית מתמקדת בסוגיית השגת אספקה קבועה של אנרגיה מספקת כדי שהכלכלה תצמח.
הסכם האיחוד הוא השם שניתן כיום לאמנה שהובילה להקמת המדינה החדשה של בריטניה הגדולה, על פיו ממלכת אנגליה (שכבר כללה את ויילס) וממלכת סקוטלנד נועדו להיות "מאוחדות לממלכה אחת בשם בריטניה הגדולה".
באותה תקופה ההסכם כונה תקנון האיחוד.
פרטי האמנה סוכמו ב-22 ביולי 1706, ולאחר מכן הועברו חוקי איחוד נפרדים על ידי הפרלמנטים של אנגליה וסקוטלנד כדי לאשרר את האמנה.
האיחוד הפוליטי נכנס לתוקף ב-1 במאי 1707.
המלכה אליזבת הראשונה מאנגליה ואירלנד, המלכה האחרונה של שושלת טיודור, מתה ללא יורשים ב-24 במרץ 1603, והכס נפל מיד (וללא מחלוקת) על בן דודה הראשון שהוסר פעמיים, ג'יימס השישי מסקוטלנד, בן לשושלת בית סטיוארט, בנה היחיד של מרי, מלכת הסקוטים .
על ידי איחוד הכתרים בשנת 1603 הוא תפס את כס המלכות של ממלכת אנגליה וממלכת אירלנד כמלך ג'יימס הראשון.
איחוד אישי זה הפחית את חששות האנגלים משיתוף הפעולה הסקוטי עם צרפת בפלישה צרפתית לאנגליה.
לאחר האיחוד האישי הזה, ביקש המלך החדש, ג'יימס הראשון והשישי, לאחד את ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה למדינה שאותה כינה "בריטניה הגדולה".
אף על פי כן, חוקי הפרלמנט שניסו לאחד את שתי המדינות נכשלו ב-1606, 1667 ו-1689.
החל משנת 1698, חברת סקוטלנד נתנה חסות לתוכנית דאריין, ניסיון לא מוצלח להקים מושבת מסחר סקוטית במצר פנמה, תוך כדי איסוף מהסקוטים השקעות השוות לרבע מכל הכסף שהסתובב בסקוטלנד באותה תקופה.
לנוכח התנגדות של אינטרסים מסחריים אנגליים, חברת סקוטלנד גייסה גם משקיעים באמסטרדם, המבורג ולונדון עבור התוכנית שלה.
מצידו, מלך אנגליה ויליאם השלישי והשני של סקוטלנד נתנו רק תמיכה פושרת למאמץ הקולוניאלי הסקוטי.
אנגליה הייתה במלחמה עם צרפת, ומכאן לא רצתה לפגוע בספרד, שתבעה את השטח כחלק מגרנדה החדשה.
אנגליה הייתה גם נתונה ללחץ מצד חברת הודו המזרחית שבסיסה בלונדון, שהייתה להוטה לשמור על המונופול שלה על סחר החוץ האנגלי.
לכן היא אילצה את המשקיעים האנגלים וההולנדים לסגת.
לאחר מכן, חברת הודו המזרחית איימה בתביעה משפטית, בטענה שלסקוטים אין סמכות מהמלך לגייס כספים מחוץ לתחום הממלכה, וחייבה את היזמים להחזיר גיוסים למשקיעי המבורג.
זה לא הותיר מקור מימון מלבד סקוטלנד עצמה.
הקולוניזציה הסתיימה בעימות צבאי עם הספרדים בשנת 1700, אך רוב המתנחלים מתו ממחלות טרופיות.
זה היה אסון כלכלי למשקיעי המעמד השליט הסקוטי והפחית את התנגדות הממסד הפוליטי הסקוטי לרעיון האיחוד הפוליטי עם אנגליה.
בסופו של דבר הממסד תמך באיחוד, למרות כמה מהומות אופוזיציה פופולריות והתנגדיות באדינבורו, גלאזגו ובמקומות אחרים.
אינטגרציה פוליטית עמוקה יותר הייתה מדיניות מפתח של המלכה אן מאז עלתה לכיסאות שלוש הממלכות ב-1702. בחסות המלכה ושריה בשתי הממלכות, בשנת 1705 הסכימו הפרלמנטים של אנגליה וסקוטלנד להשתתף במשא ומתן חדש על הסכם איחוד.
הוסכם שאנגליה וסקוטלנד ימנו כל אחת שלושים ואחד נציבים לנהל את המשא ומתן.
הפרלמנט הסקוטי החל אז לארגן בחירה של הנציבים לנהל משא ומתן בשם סקוטלנד, אך בספטמבר 1705, הציע מנהיג מפלגת המדינה , הדוכס מהמילטון, שניסה בעבר למנוע את המשא ומתן על הסכם, שמועמדות הנציבים הסקוטיים צריכים להיות מוצגים על ידי המלכה, וכך הוסכם.
בפועל, מועמדות הנציבים הסקוטים הוצגו בעצת הדוכס מקווינסברי והדוכס מארגיל .
מבין הנציבים הסקוטים שמונו, עשרים ותשעה היו חברים במפלגת החצר השלטת, בעוד שאחד היה חבר מפלגת סקוודרון וולנטה.
בראש הרשימה עמד קווינסברי עצמו, עם הלורד צ'נסלור של סקוטלנד, הרוזן מסיפילד.
ג'ורג' לוקהארט מקארנוות', חבר במפלגת האופוזיציה קאבלייר, היה הנציב היחיד שהתנגד לאיחוד.
שלושים ואחד הנציבים האנגלים כללו שרי ממשלה וקציני מדינה, כגון הלורד הראשון של האוצר, הרוזן מגודופין, הלורד שומר החותם, לורד קאופר ומספר רב של חברי המפלגה הוויגית שתמכו באיחוד.
רוב חברי המפלגה השמרנית בפרלמנט של אנגליה לא היו בעד איחוד, ורק אחד היה בין הנציבים.
המשא ומתן בין הנציבים האנגלים והסקוטים החל ב-16 באפריל 1706 באחסניית הקוקפיט-קורט בלונדון.
המפגשים נפתחו בנאומים של ויליאם קופר, הלורד השומר האנגלי, ולורד סיפילד, הלורד צ'נסלור הסקוטי, כל אחד מהם תיאר את חשיבות המשימה.
הנציבים לא ניהלו את המשא ומתן פנים אל פנים, אלא בחדרים נפרדים.
הם העבירו זה לזה את ההצעות וההצעות הנגדיות שלהם בכתב, והייתה האפלה על החדשות מהמשא ומתן.
לכל צד היו דאגות מיוחדות משלו.
תוך ימים ספורים זכתה אנגליה בערבות ששושלת בית הנובר תיורש את המלכה אן לכתר הסקוטי, וסקוטלנד קיבלה ערובה לגישה לשווקים הקולוניאליים, בתקווה שהם יקבלו מעמד שווה בכל הקשור לסחר.
לאחר סיום המשא ומתן ב-22 ביולי 1706, נוסחו חוקי הפרלמנט על ידי שני הפרלמנטים כדי ליישם את סעיפי האיחוד המוסכמים.
תומכי האיחוד הסקוטים האמינו שאי הסכמה לאמנה תגרום לכפיית איחוד בתנאים פחות נוחים, וחיילים אנגלים הוצבו ממש דרומית לגבול הסקוטי וגם בצפון אירלנד כ"עידוד".
חודשים של ויכוחים עזים בשתי ערי הבירה ובשתי הממלכות הגיעו לאחר מכן.
בסקוטלנד, הוויכוח התמוסס מדי פעם לאי סדר אזרחי, בעיקר על ידי "האספסוף של אדינבורו" הידוע לשמצה.
הסיכוי לאיחוד הממלכות היה מאוד לא פופולרי בקרב האוכלוסייה הסקוטית בכלל, והדיבורים על התקוממות היו נפוצים.
עם זאת, האמנה נחתמה והמסמכים נשלחו דרומה בליווי צבאי גדול.
ממלכת בריטניה נולדה ב-1 במאי 1707, זמן קצר לאחר שהפרלמנטים של סקוטלנד ואנגליה אשררו את הסכם האיחוד על ידי חקיקת חוק האיחוד המשלב את שני הפרלמנטים ואת סמכויות שני הכתרים.
הכתר, השרביט וחרב המדינה של סקוטלנד נותרו בטירת אדינבורו.
המלכה אן (שכבר הייתה מלכת אנגליה וסקוטלנד יחד) הפכה למלכה הראשונה בכס המלכות המאוחד של בריטניה הגדולה, כאשר סקוטלנד שולחת ארבעים וחמישה חברים לבית הנבחרים החדש של בריטניה הגדולה, כמו גם נציגים סקוטיים לבית הלורדים.
תגמולים כספיים משמעותיים לחברי פרלמנט סקוטיים כונו מאוחר יותר על ידי רוברט ברנס כשכתב "אנחנו נקנים ונמכרים עבור זהב אנגלי, חבילה כזו של נוכלים במדינה!" עם זאת, מספר היסטוריונים הדגישו לאחרונה את הלגיטימיות של ההצבעה.
הסכם האחוזים היה הסכם לא רשמי וסודי בין ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, לבין מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין, שנדון במהלך ועידת מוסקבה (1944) באוקטובר 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההסכם קבע את חלוקת השליטה במדינות מזרח אירופה לפי אחוזים, וחילק אותן לתחומי השפעה.
הוא ידוע גם בשם "המסמך השובב", כינוי שטבע צ'רצ'יל עצמו, בשל חששותיו מתגובת ארצות הברית לכל עסקה עם גוונים אימפריאליסטיים כה חזקים, אם כי במציאות נועץ צ'רצ'יל בתחילה עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שנתן את הסכמתו.
תוכן ההסכם פורסם לראשונה על ידי צ'רצ'יל ב-1953 בכרך האחרון של ספר זיכרונותיו.
שגריר ארצות הברית בבריטניה, אברל הארימן, שהיה אמור לייצג את רוזוולט בפגישות אלה, לא נכח בדיון.
האסטרטגיה של צ'רצ'יל בים התיכון
במהלך מלחמת העולם השנייה, וינסטון צ'רצ'יל נעשה מודע באופן כואב לכך שבריטניה הוציאה כמעט את כל הונה על המלחמה והפכה תלויה כלכלית בתמיכה אמריקאית.
הוא הכיר בכך שברית המועצות תסיים את המלחמה חזקה הרבה יותר משהייתה לפניה, בעוד שבריטניה תהיה חלשה יותר.
מחשש שארצות הברית עלולה לחזור למדיניות בדלנית לאחר המלחמה, ולהשאיר את בריטניה, שנחלשה כלכלית, להתמודד לבדה מול ברית המועצות, הוא ביקש הסכם מקדים עם סטלין שעשוי היה לייצב את העולם שלאחר המלחמה ולקשור את הסובייטים בצורה שתתאים לאינטרסים הבריטיים.
בהקשר זה, צ'רצ'יל ביקש להשאיר את הים התיכון בתוך תחום ההשפעה הבריטי, והבהיר כי אינו רוצה שקומוניסטים יעלו לשלטון באיטליה, יוון ויוגוסלביה, שכן הוא האמין שממשלות קומוניסטיות במדינות אלו יאפשרו לברית המועצות להקים בסיסים אוויריים וימיים אשר יאיימו על הספנות הבריטית באזור.
תעלת סואץ והים התיכון היו נתיבי שיט מרכזיים בין בריטניה למושבותיה באסיה, במיוחד הודו, יחד עם הדומיניונים של אוסטרליה וניו זילנד.
זה היה גם הנתיב העיקרי שבו השתמשו מכליות כדי להעביר נפט מהמזרח התיכון לבריטניה.
בגלל תעלת סואץ, צ'רצ'יל ופקידים בריטים אחרים התכוונו לשמור את מצרים בתחום ההשפעה הבריטי על ידי המשך הכיבוש הצבאי של מצרים שהחל ב-1882, שנתפס בבריטניה כקבוע.
עבור צ'רצ'יל, שליטה בריטית בתעלת סואץ דרשה שליטה בריטית בים התיכון ובים סוף.
אובדן שליטה באחד מהם יבטל את יתרון השליטה בתעלת סואץ.
לפיכך, עבור צ'רצ'יל, היה קריטי להבטיח שמדינות כמו איטליה ויוון, יהיו בתחום ההשפעה הבריטי לאחר המלחמה.
באופן לא נוח עבור צ'רצ'יל, במהלך המלחמה באיטליה, יוון ויוגוסלביה היו מפלגות קומוניסטיות גדולות מאוד וצומחות, ולוחמי ההתנגדות האנטי-נאציים היעילים ביותר במדינות אלו היו גם הם קומוניסטים.
צ'רצ'יל העריך את העובדה שברית המועצות במשך רוב המלחמה ניהלה את רוב הלחימה נגד גרמניה.
במקביל, הוא דגל ב"אסטרטגיה ים תיכונית" אנגלו-אמריקאית כדי לתקוף את מה שנחשב ל"בטן הרכה" של מדינות הציר ולהתקדם למזרח אירופה, גם כדי לחסום את הצבא האדום מלהתקדם מערבה וגם על מנת לנצח במלחמה.
"האסטרטגיה הים תיכונית" של צ'רצ'יל, בה תמך מסיבות פוליטיות יותר מאשר צבאיות, גרמה למתח רב עם האמריקאים, שהעדיפו להילחם ולהביס את הוורמאכט בצפון-מערב אירופה.
המדיניות הבריטית אחרי יוני 1941 הייתה לתמוך בברית המועצות, שכן תבוסה סובייטית תשחרר את רוב הוורמאכט להילחם במערב.
במקביל, צ'רצ'יל קיווה שהמלחמה תסתיים כשהצבא האדום פחות או יותר בגבולות ברית המועצות של 1941, כאשר בעלות הברית ישחררו את שאר אירופה.
צ'רצ'יל, יחד עם מנהיגים בריטים אחרים, האמין שבריטניה אינה יכולה להרשות לעצמה אבדות כבדות בלחימה נגד הגרמנים, והעובדה שהצבא האדום ניהל את עיקר הלחימה, גרם לאבדות כבדות לגרמנים תוך שהוא סופג אבדות כבדות עוד יותר, הייתה מקור שקט עבורו.
"האסטרטגיה הים תיכונית" של צ'רצ'יל קבעה שבעלות הברית ישתלטו על צפון אפריקה, ולאחר מכן יפלשו לאיטליה, שתשמש בתורה בסיס לפלישה לבלקן.
היא תוארה על ידי ההיסטוריון דייוויד קרלטון כאסטרטגיה המבוססת במידה רבה על האידאולוגיה האנטי-קומוניסטית של צ'רצ'יל, שכן הוא רצה למקם את צבאות בעלות הברית עמוק ככל האפשר במזרח אירופה כדי לחסום את הצבא האדום מלהתקדם מערבה.
קרלטון ציין גם את הסתירה באסטרטגיה הגדולה של צ'רצ'יל שקראה לברית המועצות לנהל את עיקר הלחימה ולספוג את האבדות הכבדות ביותר, בעוד שבמקביל הוא הניח שבריטניה תוכל להתערב בבוא העת כדי לעצור את הצבא האדום מלהתקדם מערבה.
קרלטון ציין שהצבא האדום אכן ניהל את רוב הלחימה, מה שאפשר לו גם להשתלט על רוב מזרח אירופה החל מ-1944.
כמסקנה מה"אסטרטגיה הים תיכונית", צ'רצ'יל תמך בתוכניות לפדרציה של אוסטריה והונגריה לאחר המלחמה כדרך להגביל את ההשפעה הסובייטית במזרח אירופה, ותמך בחתימת הסכם נדיב עם ההונגרים.
צ'רצ'יל נרתע במיוחד מהכרזת מלחמה על הונגריה, ועשה זאת רק אחרי לחץ סובייטי כבד.
ב-1942 נחתמו אמנות על ידי הממשלות הגולות לפדרציה שלאחר המלחמה שתאחד את יוגוסלביה ויוון, ופדרציה נוספת שתאחד את פולין וצ'כוסלובקיה; צ'רצ'יל קיווה שהפדרציה האוסטרו-הונגרית המוצעת תשמש כחוליה למדינה-על מזרח אירופאית שתשתרע מהים הבלטי ועד הים התיכון שתמקם חלק ניכר ממזרח אירופה בתחום ההשפעה המערבי.
ראש ממשלת הונגריה מיקלוש קאלאי השתכנע ב-1943 שמדינות הציר עתידות להפסיד במלחמה, והאינטרס העיקרי שלו היה להבטיח שהונגריה תחתום על שביתת נשק עם בריטניה וארצות הברית לפני שהצבא האדום יגיע.
לאורך שנת 1943, דיפלומטים הונגרים בטורקיה היו בקשר סודי עם דיפלומטים בריטיים ואמריקניים, והודיעו להם כי ממשלתם אינה מעוניינת להמשיך להילחם לצד גרמניה.
למרות שקאלאי דחה את שביתת הנשק כשהבין שהיא כוללת כניעה ללא תנאי, ב-10 בספטמבר אמר הקונסול ההונגרי באיסטנבול, דז'ה אויווארי, לסר רונלד יו קמפבל, השגריר הבריטי בליסבון, כי ממשלתו תעמוד בתנאי ההסכם.
הרצון של ממשלת הונגריה האולטרה-שמרנית, שנשלטה על ידי האריסטוקרטיה והאצולה, להגיע לבריטניה, עם ורש האנגלופיל שדיבר רבות על תקוותיו לקשרים הדוקים יותר בין הונגריה לבריטניה לאחר המלחמה, העלה תקוות שהונגריה תהיה בתחום ההשפעה הבריטית בעולם שלאחר המלחמה.
בולגריה, שהייתה בעלת ברית של גרמניה, קיבלה בתמורה שטחים שנכבשו מרומניה, יוון ויוגוסלביה בשנים 1940–1941. בדצמבר 1941 הכריז המלך בוריס השלישי, מלחמה על ארצות הברית ובריטניה, אך נמנע מלעשות כן ביחס לברית המועצות, בשל האהדה שחשו בולגרים רבים כלפי אחיהם הסלאבים.
בנציבות המייעצת האירופאית, שהייתה אחראית על ניסוח הסכמי שביתת הנשק עם מדינות הציר, ברית המועצות לא לקחה חלק ביחס לבולגריה, בשל היעדר מלחמה רשמית בין המדינות, ואילו ארצות הברית לא גילתה עניין בחתימת הסכמים עם מדינות בעלות חשיבות נמוכה בבלקן.
בהיעדר התייחסות מצד שתי המדינות, בריטניה לקחה על עצמה את האחריות להסכם הזה, ובעיני הבריטים לא הייתה היתכנות להכרזת מלחמה מצד ברית המועצות על המדינה.
כל זה הוביל אותם להעריך שבולגריה תהיה חלק מתחום ההשפעה הבריטי אחרי המלחמה.
רצונו של צ'רצ'יל לשמר את המונרכיה ביוון ואיטליה, כדרך למנוע מהקומוניסטים לצבור כוח, יצרה מתיחות עם ארצות הברית שראתה בויטוריו אמנואלה השלישי מאיטליה וגאורגיוס השני מיוון גורמים בעלי השפעה רעה בשל תמיכתם במשטרים פאשיסטיים.
בניגוד לצ'רצ'יל, שרצה לשמר לא רק את המונרכיה אלא גם גורמים פאשיסטיים כמו פייטרו באדוליו מאיטליה, רוזוולט היה פתוח להפיכת שתי המדינות לרפובליקות ותמך בעליית גורמים ליברלים ומהשמאל המתון לשלטון.
בידיעה שהצבא האדום, שהיה באוקראינה, היה קרוב מאוד להיכנס לרומניה, נפגש שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן עם פיודור טרסוביץ' גוסב, שגריר ברית המועצות בבריטניה, בניסיון לשמור את יוון בתחום ההשפעה הבריטי תמורת רומניה שתישאר בהשפעת ברית המועצות.
לגבי יוון, נקבע במסמך בריטי פנימי כי "המדיניות ארוכת הטווח שלנו ביחס ליוון היא לשמר אותה בהשפעה בריטית...
יוון בהשפעה סובייטית לא תואמת את המדיניות הבריטית במזרח הים התיכון." בידיעה שכוח ההתנגדות העיקרי ביוון היה קומוניסטי (חזית השחרור הלאומית), בריטניה תמכה בו כדי לרתק כוחות גרמניים למדינה, תוך שהיא מונעת ממנו לצבור כוח רב מדי.
למרות שיוגוסלביה לא נראתה חשובה כמו איטליה ויוון בשל היעדר גישה ישירה שלה לנתיבי השיט החיוניים לבריטניה, החל מיוני 1944 לחץ צ'רצ'יל להקמת קואליציה בין הממשלה בראשות יוסיפ ברוז טיטו שהוקמה ב-1943 ולא זכתה לתמיכת המערב, לבין הממשלה הגולה בראשות המלך פטר השני.
צ'רצ'יל קיווה שבסיועו של סטלין, טיטו יקבל את שלטונו של פטר השני, ובכך תובטח עמדתה של יוגוסלביה במידת מה בתחום ההשפעה של בריטניה.
ב-4 במאי 1944 שאל צ'רצ'יל את אנתוני אידן שאלה רטורית: "האם אנחנו הולכים להסכים עם הקומוניזציה של הבלקן ואולי של איטליה?", צ'רצ'יל גם ענה כי בריטניה חייבת "להתנגד לעירוי ולפלישה הקומוניסטית".
הניסיון לצבור השפעה בבלקן גרמה לגוסב, שגריר ברית המועצות בבריטניה, לשאול האם גם האמריקאים מעורבים.
אידן הבטיח לו שהם יתמכו בחלוקת אזורי ההשפעה, אולם כששאל מחלקת המדינה סירבה בתוקף באמירה כי הדבר סותר את האמנה האטלנטית.
לפי ההיסטוריון הבריטי דייוויד קרלטון, ב-31 במאי פנה צ'רצ'יל לרוזוולט וציין שההסדר המוצע חל רק בתנאי מלחמה, אך הוא לא התרשם.
ב-11 ביוני קבע שהתוצאה תהיה "חלוקת הבלקן לתחומי השפעה למרות הכוונה המוצהרת להגביל לעניינים צבאיים".
צ'רצ'יל דחק בו להסכים להסדר זמני של שלושה חודשים, וב-13 ביוני הוא הסכים, במה שהתברר כהחלטה בעלת חשיבות רבה.
ב-22 ביוני 1944 פתח הצבא האדום במבצע בגרטיון, ובתוך 12 ימים השמיד את קבוצת הארמיות מרכז של הוורמאכט, בסדר גודל של 300 אלף לוחמים.
התבוסה הגרמנית יצרה קרע בקו החזית, מה שאפשר לסובייטים להתקדם בקצב מהיר.
ב-20 באוגוסט פתחו הסובייטים במתקפה נוספת לכיוון הבלקן וכבשו את רומניה, אשר שדות הנפט שבה היו חיוניים למאמץ המלחמתי של הגרמנים.
למחרת כתב ביומנו לורד מוראן, רופאו האישי של צ'רצ'יל, כי "וינסטון לא מדבר על היטלר בימים אלה.
הוא כל הזמן עוסק בסכנות הקומוניזם.
בחלומותיו הצבא האדום משתלט על מדינות בזו אחר זו כמו סרטן.
זה הפך לאובססיה, ונדמה שהוא חושב מעט על כל דבר אחר," ביחס לתגובתו של צ'רצ'יל לכיבוש רומניה על ידי ברית המועצות הוא כתב "אלוהים אדירים, הרוסים מתרחבים באירופה כמו גאות." למרות שהארמיות הגרמניות השישית והשמינית נלחמו ברומניה בעקשנות, הצבא הרומני קרס למראה ההתקפה הסובייטית.
הסובייטים הצליחו לכתר את הארמייה השישית, וכל החיילים שב-18 הדיוויזיות שלה נכנעו או נהרגו, בשעה שהארמייה השמינית הצליחה לסגת חבולה להונגריה, תוך שהיא משתלטת על המעברים בקרפטים, בניסיון למנוע פלישה לתוך הונגריה.
ב-23 באוגוסט, המלך מיכאי הראשון ברומניה פיטר את ראש הממשלה הפרו גרמני, יון אנטונסקו, חתם על הסכם שביתת נשק עם ברית המועצות והכריז מלחמה על הונגריה וגרמניה.
המלך קיווה שהחלפת הצדדים תאפשר לו לשמר את בית המלוכה.
הוורמאכט, שאיבד 380 אלף חיילים במערכה ברומניה, מצא עצמו בעמדה בלתי אפשרית בבלקן.
צ'רצ'יל ראה בבלקן האזור האידיאלי למבצעים צבאיים.
אחת התוכניות שלו הייתה נחיתה של בעלות הברית בחופי יוגוסלביה ותנועה צפונה דרך האלפים לאוסטריה, במטרה לשמר אחיזה במזרח אירופה גם לאחר המלחמה.
קריסת הוורמאכט באזור גרמה לצ'רצ'יל לשוב לתוכניתו, אך היא דרשה התקדמות בצפון מזרח איטליה.
ב-25 באוגוסט, הארמייה הבריטית השמינית פתחה במבצע אוליב, התקפה נגד הקו הגותי בצפון איטליה.
ההתנגדות הגרמנית העיקשת בקו, שניצלה היטב את פני השטח הטבעיים של צפון-מזרח איטליה, אשר נחתכו על ידי הרים ו-14 נהרות, גרמה לכך שהארמייה השמינית התקדמה הרבה יותר לאט ממה שקיוו, והובילה לגניזת התוכניות לכיבוש "שער לובליאנה".
בספר "Triumph and Tragedy" ("ניצחון וטרגדיה"), האחרון בסדרת ספריו "ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה", תקף צ'רצ'יל את האמריקאים על "מבצע דרגון", הפלישה לדרום צרפת, לה התנגד.
כביטוי למרירותו על התנגדות האמריקאים לאסטרטגיה הים תיכונית שלו, טען צ'רצ'יל שאם רק כוח האדם והמשאבים שהוקדשו למבצע דרגון היו זמינים לתוכניות להתקדם דרך "שער לובליאנה", אז בעלות הברית היו כובשות את וינה בשנת 1944 ובכך מונעות מהצבא האדום לכבוש את העיר בשנת 1945.
ב-2 בספטמבר 1944, בולגריה התנערה מהברית עם גרמניה והכריזה על נייטרליות.
ב-5 בספטמבר 1944, ברית המועצות הכריזה מלחמה על בולגריה והצבא האדום חצה את הדנובה אל תוך בולגריה באותו היום.
הבולגרים נכנעו מיד ובאותו יום בו פלשה ברית המועצות, בולגריה הכריזה מלחמה על גרמניה.
ב-9 בספטמבר, חזית המולדת בהנהגת הקומוניסטים תפסה את השלטון בבולגריה וב-15 בספטמבר הצבא האדום נכנס לסופיה.
הכיבוש הסובייטי של בולגריה הציב את הצבא האדום על גבולות יוגוסלביה, יוון וטורקיה, שכולן גבלו בנתיבי הים התיכון שצ'רצ'יל היה נחוש למנוע מהסובייטים לאחר המלחמה.
בוועידת קוויבק השנייה שנערכה בין רוזוולט וצ'רצ'יל בקוויבק סיטי בין ה-12 ל-16 בספטמבר, צ'רצ'יל ושאר המשלחת הבריטית הקדישו זמן רב לדיבור על בולגריה.
במהלך אותה ועידה, רוזוולט דחה שוב את תוכניותיו של צ'רצ'יל למתקפה דרך "שער לובליאנה", באומרו שהבלקן לא היה הזירה המכרעת של המלחמה כפי שצ'רצ'יל טען שוב ושוב, וכי בעלות הברית צריכות להתמקד בצפון-מערב אירופה.
בוועידה, פילדמרשל אלן ברוק, ראש המטה הכללי הקיסרי, נאלץ להודיע לצ'רצ'יל שהצבא הבריטי נמתח עד לנקודת השבר עקב האבדות שספג בלחימה בצפון–מערב אירופה, איטליה ובורמה, ורק כוח שלדי יהיה זמין לפעולות בבלקן.
ברוק יעץ לצ'רצ'יל שתוכניותיו לכיבוש הבלקן על ידי הצבא הבריטי יחד עם הונגריה בלתי אפשריות לביצוע כרגע ללא השתתפות אמריקאית.
הבריטים היו מוטרדים מהאפשרות שסטלין יאפשר לשמר את "בולגריה הגדולה", עם השטחים שסיפחה מיוון ויוגוסלביה ב-1941. השטחים שסיפחה העניקו לבולגריה גישה לים האגאי, והדבר היה מאפשר לסובייטים להקים בסיסים בתואנה שבולגריה היא בעלת בריתם.
חשש עמוק יותר של צ'רצ'יל נבע מהאפשרות שהסובייטים ינועו דרומה, ישחררו גם את יוון ויסייעו לקומוניסטים לעלות לשלטון במדינה.
מתוך ייאוש, שלח אידן מברק ב-21 בספטמבר לסר ארצ'יבלד קלארק קר, השגריר במוסקבה, וביקש ממנו לומר שהוא מקווה ש"הממשלה הסובייטית לא תמצא לנכון לשלוח חיילים רוסים לאף חלק מיוון אלא בהסכמה עם ממשלת הוד מלכותו".
בעוד הסובייטים התקדמו לתוך בולגריה, הצבא האדום היה מעורב גם בלחימה עזה במעברי טרנסילבניה בהרי הקרפטים המובילים להונגריה, אך מעטים הטילו ספק בכך שזו רק שאלה של זמן עד שהסובייטים ייכנסו למישור ההונגרי.
ב-21 בספטמבר 1944, הצבא האדום כבש את ארד, עיר בטרנסילבניה שנכבשה זמן קצר קודם לכן על ידי ההונגרים, ובבודפשט פרצה בהלה.
ב-24 בספטמבר 1944, העוצר של הונגריה, האדמירל מיקלוש הורטי, החליט לפתוח בשיחות חשאיות להפסקת אש עם ברית המועצות, דבר שהתנגד לעשותו עד אז, ושלח מכתב לסטלין בטענה שטעה לגבי התקרית שהובילה את הונגריה להפוך ללוחמנית עם ברית המועצות ב-1941, וכעת קיבל את העובדה שהסובייטים לא הפציצו את העיר ההונגרית קושיצה.
כמו המלך מיכאי, האדמירל הורטי קיווה שחתירה להפסקת אש עשויה להציל את הונגריה ממשטר קומוניסטי, ויתרה מכך הוא רצה לשמור על חלק מטרנסילבניה שהונגריה קיבלה במסגרת תכתיב וינה מ-1940. ב-6 באוקטובר 1944, החל קרב דברצן כאשר הצבא האדום פרץ אל המישור ההונגרי.
הצבא האדום כבש ואז איבד את דברצן, אם כי שלושת הקורפוסים הסובייטיים שהוקפו על ידי התקפת הנגד הגרמנית הצליחו להימלט.
ההתקדמות הסובייטית לבודפשט נעצרה זמנית, אך ההנחה הייתה שהצבא האדום יחזור להתקדם.
במקביל להתקדמות הצבא האדום בבלקן וללחימתו בדרכו להונגריה, בעלות הברית המערביות מצאו עצמן במבוי סתום בחזית המערבית, כאשר תקוותיהם של גנרלים אנגלו-אמריקאים לסיים את המלחמה עד חג המולד נגוזו עקב התנגדותו העיקשת של הוורמאכט.
האמונה הרווחת בקרב קצינים אנגלו-אמריקאים שמתקפת נורמנדי שיתקה את הוורמאכט במערב אירופה התבררה כשגויה, שכן במה שהיסטוריונים גרמנים מכנים "נס ספטמבר", הוורמאכט התאושש מהתבוסה בנורמנדי ועצרה את ההתקדמות של בעלות הברית במה שנודע כקרב על יער הירטגן.
כדי לקיים את התקדמותם, בעלות הברית נזקקו לנמל גדול קרוב יותר לקווי החזית שלהם מאשר שרבור ומרסיי.
ככל שהן התקדמו עמוק יותר לתוך אירופה, קווי האספקה שלהן התארכו בעוד שקווי האספקה הגרמניים התקצרו, מה שנתן לוורמאכט יתרון בלחימה.
למרות שהוורמאכט הזניח לאחר 1940 את "החומה המערבית" לאורך הגבול עם צרפת, בעיות לוגיסטיות עיכבו מאוד את התקדמות בעלות הברית, והחומה המערבית שהופעלה מחדש בחופזה התבררה כקו הגנה משמעותי שעיכב את כניסת בעלות הברית לחבל הריין.
אפילו הארמייה השלישית האמריקאית, בפיקודו של הגנרל התוקפני ג'ורג' פטון, האטה את התקדמותה בלוריין עד אוקטובר.
הבריטים כבשו את אנטוורפן, הנמל השלישי בגודלו באירופה, ב-5 בספטמבר 1944, אך אנטוורפן הייתה חסרת תועלת לבעלות הברית כל עוד הגרמנים החזיקו בשפך נהר הסכלדה, שחיבר את העיר לים הצפוני.
החלטתו של הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי להתמקד במבצע מרקט גארדן, בניסיון לעקוף את החומה המערבית, שהסתיים בתבוסת הצנחנים האנגלו-פולנים בקרב ארנהם, במקום לטהר את הסכלדה, אפשרה לכוחות גרמניים להתבצר ולמנוע מבעלות הברית להשתמש באנטוורפן.
הגרמנים מיקשו את הסכלדה, מה שחייב ספינות שולות מוקשים כדי להסיר את האיום, מה שבתורו חייב את סילוק הכוחות הגרמניים שכבשו את גדות הנהר.
כתוצאה מכך, כוח קנדי ברובו נאלץ להילחם בקרב הקשה והעקוב מדם על הסכלדה באוקטובר-נובמבר 1944. כל עוד אנטוורפן נותרה סגורה בפני בעלות הברית, לא הייתה אפשרות לבעלות הברית לבצע התקדמות משמעותית לתוך גרמניה בסתיו 1944. רק ב-28 בנובמבר 1944, לאחר שטיהרו את הסכלדה, יכלו בעלות הברית להתחיל להשתמש באנטוורפן.
זה בתורו הציב את סטלין במצב נוח יחסית בכל הנוגע לכוח המיקוח עם בעלות הברית.
עם התקדמות הצבא האדום עמוק לתוך הבלקן, היטלר הגיע למסקנה שאי אפשר עוד להחזיק ביוון והורה לכוחותיו לסגת מיוון ולהיכנס ליוגוסלביה לפני שינותקו מקווי האספקה.
ב-4 באוקטובר 1944, החזית האוקראינית השלישית בפיקודו של מרשל פיודור טולבוחין יחד עם הפרטיזנים היוגוסלבים כבשו את בלגרד.
העובדה שהסובייטים לא המשיכו מכיבוש בלגרד במתקפה אל הים האדריאטי, אלא פנו במעלה עמק הדנובה לעבר בודפשט, אפשרה לקבוצת ארמיות E הגרמנית בפיקודו של אלכסנדר להר לסגת מיוון בחופזה.
ב-4 באוקטובר 1944, הקורפוס השלישי הבריטי בפיקודו של הגנרל רונלד סקובי נחת ביוון.
ב-10 באוקטובר 1944, הגרמנים החלו בנסיגה.
לאחר נסיגת הגרמנים מיוון ובמקביל לנחיתת הבריטים השתלטו הקומוניסטים על המדינה.
ב-15 באוקטובר 1944, חתם הורטי על הפסקת אש עם ברית המועצות, אך היטלר צפה את המהלך הזה ועשה הכנות לשמור על הונגריה כזירת קרב ללא קשר למה שחשבו ההונגרים.
העובדה שהורטי התעקש שכבודו כקצין וג'נטלמן הונגרי מחייב אותו לומר להיטלר שהוא עומד לחתום על הפסקת אש עם הסובייטים בוודאי סיימה כל ספק במוחו של היטלר לגבי העתיד לקרות.
באותו יום שבו חתם הורטי על הפסקת האש, כוחות גרמנים השתלטו על הונגריה, הדיחו את הורטי והטילו ממשלה חדשה בראשות פרנץ סאלאשי ממפלגת צלב החץ ההונגרית.
הפסגה בין בריטניה וברית המועצות במוסקבה, שהחלה ב-9 באוקטובר 1944, התקיימה בעיקר עקב סוגיית בולגריה, במיוחד האפשרות של "בולגריה גדולה" לאחר המלחמה בתחום ההשפעה הסובייטי, יחד עם האפשרות שכל הבלקן יחד עם הונגריה עלולים להיכבש על ידי הצבא האדום.
רוזוולט, לאחר שהתעלם במכוון מהבלקן במשך רוב המלחמה, החל כעת לגלות עניין באזור.
באוקטובר 1944, רוזוולט היה שקוע לחלוטין בקמפיין הבחירות שלו כאשר ביקש כהונה רביעית, מה שהפך את השתתפותו בפסגת מוסקבה לבלתי אפשרית כפי שהיה רוצה.
במברק לסטלין ב-4 באוקטובר, רוזוולט הביע את צערו על כך שקמפיין הבחירות שלו מונע ממנו להשתתף, אך ש"במלחמה העולמית הזו אין ממש שאלה, פוליטית או צבאית, שבה ארצות הברית אינה מעוניינת".
רוזוולט ביקש ששגריר ארצות הברית לברית המועצות, אברל הארימן, יורשה להשתתף בפסגה כמשקיף שלו, אך בקשה זו נדחתה בנימוס בטענה שהרימן יכול להשתתף רק כנציגו של רוזוולט.
וינסטון צ'רצ'יל הציע את ההסכם, לפיו בריטניה וברית המועצות הסכימו לחלק את אירופה לתחומי השפעה, כאשר מדינה אחת בעלת "עליונות" בתחום אחד, והמדינה האחרת בעלת "עליונות" בתחום אחר.
לפחות חלק מהסיבה להסכם היה שצ'רצ'יל עדיין טיפח תקוות שהבריטים יוכלו לנחות ביוגוסלביה ולהתקדם דרך לובליאנה, מה שידרוש שיתוף פעולה עם הצבא האדום שכבר נכנס למדינה.
יתרה מכך, רצונו של צ'רצ'יל למנוע מחזית השחרור הלאומית (EAM) הקומוניסטית לעלות לשלטון גרם לו לרצות לשכנע את סטלין, שתמיכתו ב-EAM הייתה בעיקר רטורית עד כה, לנטוש את הארגון מכיוון שלא רצה שחילוקי דעות לגבי יוון יהפכו לסיבה להתנגשות אינטרסים אנגלו-סובייטית בבלקן.
בתמליל הבריטי של השיחות, חששו העיקרי של צ'רצ'יל היה שהסיכוי הממשמש ובא למלחמת אזרחים ביוון עלול להיות הגורם למלחמה אנגלו-סובייטית כאשר הסובייטים תומכים ב-EAM והבריטים תומכים במונרכיה.
לאחר שדנו בפולין, צ'רצ'יל אמר לסטלין שרומניה היא "עניין רוסי מאוד" והפסקת האש הסובייטית–רומנית הייתה "סבירה והראתה הרבה מדינאות לטובת השלום הכללי בעתיד".
צ'רצ'יל הצהיר אז ש"בריטניה חייבת להיות הכוח המוביל בים התיכון", מה שמחייב שיוון תהיה בתחום ההשפעה הבריטי.
סטלין הביע אהדה מסוימת לבריטים שלאורך רוב מלחמת העולם השנייה לא יכלו להשתמש בים התיכון בגלל סכנת התקפות ימיות ואוויריות מצד כוחות הציר שבסיסם באיטליה, מה שאילץ את הבריטים לספק את כוחותיהם במצרים דרך המסלול הארוך סביב כף התקווה הטובה.
עד מהרה הושג הסכמה בקשר ליוון ורומניה, אך בולגריה, יוגוסלביה והונגריה התבררו כקשות יותר.
על פי תיאורו של צ'רצ'יל את האירוע, צ'רצ'יל הציע שלברית המועצות תהיה השפעה של 90 אחוז ברומניה ו-75 אחוז בבולגריה; לבריטניה תהיה השפעה של 90 אחוז ביוון; ויהיה להם 50 אחוז כל אחד בהונגריה וביוגוסלביה.
צ'רצ'יל כתב זאת על פיסת נייר שהוא דחף לסטלין, שסימן אותה והחזיר אותה.
תוצאת הדיונים הללו הייתה שאחוזי ההשפעה הסובייטית בבולגריה, ובאופן משמעותי יותר, בהונגריה תוקנו ל-80 אחוז ורומניה ל-100 אחוז.
צ'רצ'יל כינה זאת "מסמך שובב".
לאחר שדנו בבלקן, צ'רצ'יל וסטלין פנו לעסוק בארגון האומות המאוחדות המוצע, וצ'רצ'יל הסכים לדרישתו של סטלין שלמעצמות הגדולות תהיה זכות וטו על סכסוכים טריטוריאליים הקשורים אליהן, ונתן כדוגמה כיצד סין, בתמיכת ארצות הברית, תובעת את החזרת הונג קונג לאחר המלחמה, מה שצ'רצ'יל ראה כבקשה מקוממת.
מכיוון שארצות הברית סירבה להכיר בהישגים הטריטוריאליים הסובייטיים של 1939–1940, המסר של צ'רצ'יל היה ברור, כלומר שבריטניה תתמוך בברית המועצות בחזרה לגבולות 1941 בתמורה לתמיכה הסובייטית בבריטניה לכבוש מחדש את מושבותיה האסיאתיות שאבדו ליפן, דבר שארצות הברית התנגדה לו.
צ'רצ'יל כעס על תמיכתה של ארצות הברית בטענתה של סין להיות מעצמה גדולה וניסה להבטיח תמיכה סובייטית נגד הקמפיין הסיני-אמריקאי למען כוח גדול יותר לסין.
ברגע שהנושא חזר לבלקן, סטלין התנגד לדרישה הבריטית להשפעה בבולגריה, ועד מהרה התברר שהמכשול האמיתי הוא טורקיה.
בהתאם, לתמליל הבריטי, סטלין צוטט כאומר: "אם בריטניה מתעניינת בים התיכון, אז רוסיה מתעניינת באותה מידה בים השחור".
סטלין טען כי אמנת מונטרה משנת 1936, שקבעה את המדיניות בבוספורוס ובדרדנלים, הייתה מוטה נגד ברית המועצות ויש צורך לשנותה.
סטלין טען שאם לבריטניה יש את הזכות לשלוט בתעלת סואץ ללא קשר למה שחשים תושבי מצרים, וכמו כן לארצות הברית יש את הזכות לשלוט בתעלת פנמה ללא קשר למה שחשים תושבי פנמה, אז גם לברית המועצות יש את הזכות לשלוט במצרי טורקיה ללא קשר למה שחשים תושבי טורקיה.
למרות שצ'רצ'יל גילה אהדה לטענתו של סטלין שלברית המועצות יש "את הזכות והטענה המוסרית למעבר חופשי" דרך מצרי טורקיה, הוא טען שיידרש "לחץ הדרגתי" כדי לשכנע את הטורקים לקבל זאת.
צ'רצ'יל השיג הבטחה מסטלין שהצבא האדום לא ייכנס ליוון, ואז ביקש מסטלין "לרכך את הקומוניסטים באיטליה ולא לעורר אותם", ואמר שהוא רוצה לתת ל"דמוקרטיה טהורה" להחליט אם איטליה תישאר מונרכיה או תהפוך לרפובליקה.
סטלין השיב ש"קשה להשפיע על הקומוניסטים האיטלקים.
עמדתם של הקומוניסטים שונה במדינות שונות.
אם ארקולי [מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של איטליה] היה במוסקבה, מרשל סטלין יכול היה להשפיע עליו.
אבל הוא היה באיטליה, שם הנסיבות היו שונות.
הוא יכול היה לשלוח את מרשל סטלין לעזאזל.
ארקולי יכול היה לומר שהוא איטלקי ולומר למרשל סטלין לדאוג לענייניו שלו...
עם זאת, ארקולי היה אדם חכם, לא קיצוני, ולא יתחיל הרפתקה באיטליה."
הרימן לא השתתף בפסגת צ'רצ'יל-סטלין במוסקבה, אך הוא עשה כמיטב יכולתו לעדכן את רוזוולט במה שנדון, אם כי יש לציין שהוא מעולם לא הזכיר דבר על אחוזים.