tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את השורש לתופעות הללו רואה אזרחי ברפורמה הפולחנית של יאשיהו מלך יהודה, אשר כפה מהפכה מונותאיסטית בכוח החרב, מהפכה שתרמה לדעתו של אזרחי לחורבנה של יהודה ולחורבן הבית הראשון.
הטראומה של החורבן נטמעה בעם היהודי השב מן הגולה על ידי פעולותיהם של עזרא הסופר ומנהיגי שיבת ציון, אשר יצרו את יסודותיה של הדת 'היהודית', השונה מאוד מן המצע העברי הקדום עליה צמחה ושבסמליה ובשפתה היא משתמשת.
את משנתו שטח אזרחי בהקדמה לספרו "חגיגה" ובחלקו הראשון של הרומן ההיסטורי "קדשה: שובן של כוהנות האהבה".
אזרחי נמנה עם תלמידיו של מורה הזן רושי ברני גלסמן שייסד את מסדר הזן פיסמייקרז הבין־לאומי .
הוא הוסמך על ידי רושי גלסמן כ"דהרמה הולדר".
בין השנים 2001–2014 נמנה אזרחי עם צוות ההנחיה של ריטריט המדיטציה ונשיאת העדות שעורך המסדר מדי שנה במחנות ההשמדה אושוויץ בירקנאו.
בשנת 2004 יצא בוורשה סרט תיעודי בשם "רבי אוהד" על עבודתו של אזרחי באושוויץ.
ריטריט "אהבה מן האפר" (יוזמה לפעילות מינית בסביבות אושוויץ)
בשנת 2020 היה מהיוזמים והמורה המוביל בריטריט בשם "אהבה מן האפר", שתוכנן אך בסופו של דבר לא התקיים והיה אמור לכלול פרקטיקות של שמאניזם מיני בסביבת מחנה ההשמדה אושוויץ.
לדברי איש ניהול המשברים שנשכר על ידי איסטה, לא היו אמורות להיות פרקטיקות מיניות במחנה עצמו.
בשנת 2010 הוזמנו אזרחי ואשתו דון להרצות בכנס ארגון ISTA באריזונה לצד מורים אחרים לרוחניות ומיניות.
ב-2012 החלו שניהם ללמד בסמינרים של הארגון, המקדמים מיניות מודעת ותפיסות של שמאניזם מיני והביאו את הסמינרים של איסתא לראשונה לישראל.
ב-2013 הפך אזרחי למורה בארגון והשתתף בכתיבת חלק מתכני הסמינרים.
אזרחי פעל חמש שנים בהתנדבות בתפקידי הנהגה בהנהלת איסתא, והכשיר חלק מהמורים הפעילים בארגון כיום .
אזרחי היה שותף להקמת Ashram of Love במלטה.
במסגרת זו עסק בטקסים מיניים המשלבים שימוש בסמים פסיכדליים.
נחשב לאחד מ"עמודי התמיכה" (posts) של "מקדש" היידן בניוזלינד, אשר הוקם ומנוהל על ידי ברוס ליאון, אחד מהמורים הבכירים באיסטה.
בשל טענות שעלו נגדו, הודיע אזרחי בספטמבר 2022 כי הוא יוצא להפסקה מפעילות הוראה בסמינרים של איסטה כדי "להקדיש זמן איכותי ללימוד והתבוננות".
בכתבה שהתפרסמה ביולי 2022 בעיתון "הארץ", התראיינה אישה אמריקאית שהזדהתה בשם רייצ'ל, שטענה כי אזרחי פגע בה.
לדברי המרואיינת, אזרחי לקח חלק בתרגילים בסדנאות שהוא עצמו העביר, תוך שאינו מוותר על סמכותו כמורה.
רייצ'ל טענה כי בזמן שהשתתפה בסמינר איסטה שהנחה אזרחי באריזונה בשנת 2021, במסגרת תרגיל קבוצתי בו לקח חלק גם אזרחי עצמו, היא קפאה בזמן שצוותה באקראי לתרגיל עם אזרחי.
היא סיפרה כי במסגרת התרגיל אזרחי הפשיט אותה ונגע בסביבות איבר מינה עם פיו, מבלי שהייתה מעוניינת בכך.
כמו כן, היא סיפרה כי אזרחי נזף בה במהלך התרגיל, מה שגרם לה למצוקה.
לדבריה, לאחר מעשה, כשניסתה להתעמת עם אזרחי הוא ביטל את דבריה והיא חשה שהוא ביצעה בה מניפולציה רגשית.
לדברי אזרחי "הפעילות הייתה חלק ממשחק תפקידים, ולא חלק מאינטרקאציה אישית".
כמו כן אמר אזרחי כי הוא "נמלא צער על החוויה שלה, גם אם אינה תואמת את העובדות כפי שקרו בפועל".
במאמר שהתפרסם בניו זילנד הראלד התראיינה אישה אחרת בשם אנה אשר טוענת כי אזרחי פגע בה מינית.
לדבריה, במהלך סמינר איסטה שהתרחש בישראל, באחד מ"ערבי המקדש" בהם משתתפי הסמינר יכולים להציע אחד לשני הצעות שונות, לרוב בעלות אופי מיני, פנה אליה אזרחי עם הצעה לקיום אינטראקציה מינית.
לדבריה הוא שאל אותה לגבולותיה והיא ציינה כי היא אינה מעוניינת בחדירה ומיד לאחר מכן ביצע בה מין אוראלי תוך שהוא אומר לה שהוא מבין מה הגבולות שלה.
בספטמבר 2023 המרכז הישראלי לנפגעי כתות הצהיר כי הוא "זיהה בפעילויות של איסתא ושל מורים הקשורים בו מאפיינים מדאיגים בעלי פוטנציאל של פגיעה בְּמשתתפים" כולל בהקשר של קשרים מיניים רומנטיים בין מורים ומשתתפים.
בראשית 2024 פרסם אזרחי מכתב תגובה באתרו הנקרא Feedback & Accountability בו הוא מתאר צעדים שנקט לבחינה עצמית וכן שינויים שעשה בעבודתו בעקבות הטענות כנגדו.
בשיחה שנתן לפודאקסט של איסטה באוגוסט 2024 סיפר על תהליך "לקיחת האחריות" בו הוא נמצא יחד עם אלו שדיווחו שנפגעו ממנו.
כמו כן, הוא מספר שבפרסומים לסדנאות שהוא עושה כיום הוא מדגיש את הצדדים המאתגרים והקיצוניים שלהן ושהן לא מתאימות למי שמתמודדים עם השלכות של טראומה נפשית.
על פי תחקיר שפורסם במגזין The Cut מבית New York Magazine אזרחי פגע מינית באישה בת 20 שהייתה תחת השפעת MDMA שחלקו ניתן לה על ידי אזרחי, באירוע אותו ארגן.
יש מקום לפוליתאיזם בתוך המונותאיזם
על פי המאמר, בעוד שהתנ"ך מותח ביקורת על שלמה המלך שבנה מקדשים לאלות ולאלים אחרים בירושלים, אזרחי רואה מעשה זה בעין חיובית ומבקש להניח שלשלמה 'החכם באדם' הייתה משנה אמונית מורכבת.
במאמר שכתב, טוען אזרחי ששלמה הושפע מהתפיסה ההינדית של האל הבורא, המשמר והמשמיד (ברהמה, וישנו, שיווה) והאלה שלצידם, ובהתאם בנה ארבעה מקדשים: לאל הבורא (יהוה), המקיים (מילכום) והמשמיד (כמוש) ולאלה שלצידם (עשתרת) כשכולם מהווים פנים שונות של האחדות הגדולה.
במאמר מאת מריאנה רוח מדבר ואלי אשד "על התנועות הכנענית והניאו פאגאניזם בישראל בעידן המודרני מיונתן רטוש ועד אוהד אזרחי, המקביל והשונה" מתארים המחברים התייחסות ביקורתית של אזרחי "למאמץ הרבני ליצור אל 'חסר גוף וצורה' ו'בעל מאפיינים זכריים מובהקים' תוך ש'פולחן האלה טואטא אל מתחת לפני השטח'.
המחברים טוענים שלמרות הדמיון שהמחברים מוצאים בין אזרחי לרטוש תפיסות אלה של אזרחי מובילות אותו לניסיון לתיקון היהדות באמצעות העצמת הפן הנקבי, התרחקות מאקטים 'גבריים' לוחמניים והתנסויות טקסיות ותראפויטיות במיניות מקודשת".
בהקדמה שכתב לספרו של דיידה "דרך גבר" מסביר אזרחי כי גבריות מפותחת איננה מוגבלת לגברים בלבד, ונשיות מפותחת איננה מוגבלת לנשים בלבד.
לכל אדם יש היבטים נשיים וזכריים, ועל כל אדם לגלות כיצד לתת לצדדים הללו ביטוי מלא.
במקום אחר כתב אזרחי על הנושא כי "ההתפתחות הרוחנית מצד אחד והסלידה שלנו מהמאצ'ואיזם מצד שני, גרמו לגברים רבים לפתח צדדים נשיים באישיותם (וזה חשוב מאוד)...
אבל הנשים שלצדם מרגישות הרבה פעמים שאין פה אף גבר בסביבה, וזה מסב להן תסכול גדול", והוסיף כי "אישה עם פוטנציאל נשי גדול זקוקה להעניק את מתנת הנשיות שלה, להשתחרר, לחגוג, להיות ג'וּסית ומלאת תשוקה ולהתמסר...
הנשיות שלה קשורה גם ליכולתה לשחרר מצבי רוח בעוצמות גדולות – לפעמים מתוקים כמו דבש ולפעמים כואבים כמו עוקץ הדבורה".
יחסי מין בין מורה רוחני לתלמידיו
אזרחי אינו שולל קשר רומנטי ומיני בין מורה לתלמידיו הבוגרים, בתנאים מסוימים של הסכמה הדדית על גבולות ברורים ובשקיפות שחייבת להתקיים בתוך הקהילה, כלומר שהדברים לא נעשים בהסתר או בסוד וניתן לבקר אותם.
בראיון שנתן בפברואר 2019 לפודקאסט "אם נרצה" פירט אזרחי על תפיסתו זו, ואף תיאר קשר כזה שהוא מנהל.
לקיחת אחריות משותפת ליציאה ממשולש הדרמה
במספר מאמרים עסק אזרחי בהיבטים שונים של "משולש הדרמה" , מודל שפיתח הפסיכיאטר סטיבן קרפמן.
במאמר שפרסם אזרחי באתרו במאי 2022, כתב כי גם במקרים של חציית גבולות בתחום המיני בין חברי קהילה יש לבדוק האם המעשה נעשה מתוך כוונת זדון, או שנעשה בשגגה, מתוך חוסר הבנה וקצרים בתקשורת.
במקרים בהם נוצרה חוסר הבנה, מדגיש אזרחי שישנה אחריות משותפת של כל הנוגעים בדבר (הפוגע/ת והנפגע/ת) לחוסר ההבנה ולדינמיקה שנוצרה ביניהם.
הוא ממליץ לשני הצדדים לבדוק איזו אחריות כל אחד מהם יכול לקחת, וללמוד מהמקרה כיצד לתקשר להבא באופן בהיר יותר.
לבסוף, הוא הביע חוסר הסכמה כלפי אנשים המביעים תמיכה אוטומטית בכל מי שטוען להיותו קורבן לפגיעה מינית (דוגמת תנועת Me Too), משום שתמיכה לא מסויגת שכזו, לדעתו של אזרחי, לא פעם חוטאת לאמת, שתהיה לרוב הרבה יותר מורכבת.
אזרחי עוסק במוזיקה, צילום, שירה וספוקן וורד וכן בכתיבה של היסטוריה אלטרנטיבית.
באפריל 2011 יצא לאור אלבומו הראשון של אזרחי, 'מתוהו ממש'.
באלבום הלחין אזרחי טקסטים מקוריים לצד טקסטים מהמקורות.
בהקלטת האלבום השתתפו יאיר דלאל, וחברים של אזרחי.
שיר הנושא, 'מתוהו ממש', זכה לקאבר של להקת 'אורות'.
אלבום זה גם כולל את השיר 'מקדש' אשר מוקדש לטקסים קבוצתיים של התבוננות בפות.
בספטמבר 2017 יצא אלבומו השני,Cosmic Snake.
אזרחי עוסק בצילום אומנותי, בדגש על הקשר בין אירוטיקה, טבע, וציטוטים מהמקורות.
אחד ממאפייני הצילומים של אזרחי הוא יצירת מנדלות מתמונות עירום שהוא מצלם.
באפריל 2020 יצא לאור האלבום 'מתפלש באור', ספוקן וורד של שירה ארוטית בליווי מוזיקלי.
בשנת 2018 הוציא את "קדשה - שובן של כוהנות האהבה" העוסק בתקופת המלך יאשיהו וב-2021 הוציא את "קדשה - אפלה זוהרת" העוסק בתקופתו של יעקב פרנק.
קונטרס "עולמות הספק", על ודאות ואי-ודאות בחויה הדתית, הוצאת "אולפני בראשית", בת עין, 1994
"הישן יתחדש והחדש יתקדש", יחד עם ד"ר יצחק חיות-מן, הוצאת "האקדמיה לירושלים", ירושלים, 1997
קונטרס "דרכים של עוצמה", פירוש על סיפור מאת רבי נחמן מברסלב, הוצאת "אולפני בראשית", מצוקי דרגות, 2003
"קלפי מעשיות ברסלב", פיתוח קלפים לעבודה פנימית המבוססים על סיפורים של רבי נחמן מברסלב, הוצאת "אולפני בראשית", מצוקי דרגות, 2003
"בסוד לויתן", נכתב עם ד"ר מיכה אנקורי.
עיון מיתולוגי פסיכולוגי במחשבת ישראל, מודן הוצאה לאור, 2004
"מי מפחד מלילית", מודן הוצאה לאור, 2005, עם מרדכי גפני
"חגיגה - מבט חדש לחכמת הלוח העברי ומשמעות חגי ישראל", הוצאת דופן, 2013, מהדורה מחודשת 2022
"קדשה - שובן של כוהנות האהבה" - רומן פסאודו היסטורי, העוסק בתקופת המלך יאשיהו.
הוצאת דופן, 2016. מהדורה שנייה 2021. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2018, תחת השם 'Kedesha: A Timeless Tale of a Love Priestes'.
"קדשה - אפלה זוהרת" - רומן פסאודו היסטורי, העוסק בפרשת יעקב פרנק, הוצאת דופן, 2020.
תרגום, עריכה והוצאה לאור של ספרי דייוויד דיידה
דייוויד דיידה, "לילות פרא", בתרגום אוהד אזרחי, הוצאת דופן, 2007
דייוויד דיידה, "דרך גבר", בתרגום טלי אלוהב, עריכה אוהד אזרחי, הוצאת דופן, 2007
דייוויד דיידה, "דרך המין לאלוהים", בתרגום אריה לייב ואוהד אזרחי, הוצאת דופן, 2021
אוהד קנולר (נולד ב-28 בספטמבר 1976) הוא שחקן ישראלי.
בנה של העיתונאית יהודית קנולר.
למד בבית הספר לאומנויות בתל אביב ובתיכון תלמה ילין.
כשהיה בן 14, הופיע בתוכנית הטלוויזיה "תופסים ראש" וב-1994, כשהיה בן 18, שיחק בתפקיד ראשי בסרט "עץ הדומים תפוס", אותו כתבה גילה אלמגור.
בצה"ל שירת כלוחם בחיל ההנדסה הקרבית, והוצב בלבנון בחלק מזמן שירותו.
לאחר שירותו הצבאי למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב והשתתף בהצגות בתיאטרון החאן, ביניהן "חיל פרשים אנו", "הקמצן" ו"מלחמה על הבית".
כמו כן, הופיע בתפקיד אורח בסרט "סופר בוי" (1998).
קנולר קיבל חשיפה משמעותית בשנת 2002, כאשר גילם את דמותו של יוסי בסרט הטלוויזיה של איתן פוקס "יוסי וג'אגר" לצד יהודה לוי.
על משחקו בסרט זכה בפרס טרייבקה בטקס בארצות הברית.
באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "מתחם אויב".
בשנת 2003 שיחק בסדרת הטלוויזיה "כנפיים" ששודרה בערוץ הראשון ובהצגה "בגידה" שכתב הרולד פינטר בתיאטרון החאן.
בשנת 2004 שיחק בתפקיד אורח בסרט "שנת אפס" ובסרט "דמיונות" של נמרוד עציון-קורן לצד ליאון רוזנברג ואסנת חכים.
באותה שנה שיחק גם בסדרת הטלוויזיה "אהבה זה כואב" לצד דנה מודן ואסי כהן ובסדרה הסאטירית "אפידורל" לצד אפרת בוימולד וריקי בליך..
בדצמבר 2004 כתב מחזה בשם "גיבור מעמד הפועלים" (אין לבלבל עם מחזה באורך מלא בשם "אחרון הפועלים" מאת יהושוע סובול מ־1980) שהוצג בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא עם משה איבגי בתפקיד הראשי.
בשנת 2005 השתתף בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן" לצד איילת זורר, וכיכב בסרט "ברונו מאוהב".
בשנת 2006 כיכב בסרטו של איתן פוקס "הבועה", וכן כיכב בשתי הצגות במקביל ב"הבימה": ב"טייפ" וב"תקופת הסתגלות".
בשנת 2007 יצא סרטו של יוסף סידר "בופור", בו שיחק כדמות משנה.
במקביל לכך עלתה ההצגה "סופה של בדיחה" - אשר בה היה שיתוף פעולה בין "הבימה" לתיאטרון "צוותא" בבימויה של אשתו באותה עת, נועה רבן-קנולר.
בשנים 2008–2010 השתתף בסדרה "סרוגים" המשודרת ב-yes.
בשנת 2010 השתתף בסדרה "מי אתה חושב שאתה?" ב.
הנחה גם את התוכנית "קצר ולעניין" ב"הופ!
בשנים 2008 ו-2010 שיחק בשתי עונותיה של הסדרה "עד החתונה" בתפקיד ראשי של רן לוריא..
באמצע 2009 העתיק את מגוריו, יחד עם משפחתו, לדימונה, שם הקים עם אשתו השחקנית נועה רבן את תיאטרון דימונה (אשר נודע גם בשם "מעבדתרבות דימונה").
בשנים 2011–2012 שיחק בתפקיד כריס במחזה "כולם היו בני" - קופרודוקציה של תיאטראות הקאמרי וחיפה.
ב-2012 שיחק בסרט ההמשך של יוסי וג'אגר - "הסיפור של יוסי" לצד עוז זהבי, ושיחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "אנחנו לא לבד", בבימויו של ליאור הר-לב.
בשנת 2013 שיחק בסרטו של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית", ובעונתה השנייה של סדרת הנוער בערוץ דיסני "יומני החופש הגדול".
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת המסתורין "מתים לרגע" ב-HOT3. בשנת 2015 השתתף בסרטה של נטלי פורטמן "סיפור על אהבה וחושך".
מ-2 בנובמבר 2016 הופיע בדרמה הקומית "מפלצות קטנות" של זכיינית ערוץ 2, רשת.
בשנת 2017 היה בין יוצרי הסדרה "כבודו", ששודרה ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
ב-2018 השתתף בסרט "בית בגליל".
ב-2019 שיחק בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית".
בשנת 2020 שיחק את אל"ם אלמוגי, דמות בדיונית שמבוססת על דמותו של יאנוש בן גל, בסדרת הדרמה "שעת נעילה".
קנולר שיחק גם בסדרת ההמשך שלה, המזח, הפעם בתפקיד הרמטכ"ל דוד "דדו" אלעזר.
בשנת 2021 התארח בעונה השלישית של הסדרה הקומית "קופה ראשית" ששודרה בכאן 11, גילם את דמותו של גבי יפרח, מנכ"ל "גלובלטק ישראל", הזמין משוני הרצאות לעובדיו.
בשנת 2022 שיחק בעונה השלישית של הסדרה הדרמה והמתח "כפולים" מבית קשת 12.
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "גולדה" בדמותו של אריאל שרון.
הסרט, בבימויו של גיא נתיב, מתמקד בהחלטות הדרמטיות והרות הגורל שאיתן נאלצה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להתמודד בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים.
במאי 2024 עלתה סדרת הדרמת מתח "האיש שרצה לדעת הכל" בכאן 11, בה הוא מגלם את עמי ליבק.
באוגוסט 2025 עלתה סדרת הדרמה "התנתקות" בכאן 11, בה גילם את אבינועם ברנר, סגן מפקד ההתנתקות.
עוד באותה שנה קנולר השתתף בסדרת הטלוויזיה "רשת מרגלים" בתפקיד לודוויג, סוכן מוסד.
מאוקטובר 2012 ועד ספטמבר 2016 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של שח"ם - ארגון השחקנים בישראל.
ביולי 2019 מונה למנהל תיאטרון גבעתיים.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל (2019–2021) תמך קנולר בראש הממשלה בנימין נתניהו והנחה הפגנות תמיכה בו.
בשנת 2003 זכה קנולר בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה, על משחקו בסרט יוסי וג'אגר.
היה נשוי לשחקנית נועה רבן ולהם בן, השחקן פטר קנולר.
בינואר 2023 התארס לבת זוגו אריאלה, ובסוף מרץ 2023 הם נישאו.
אוהב להיות בבית הוא אלבום האולפן ה-24 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1986.
זהו שיתוף הפעולה הרביעי של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר ששיתפו פעולה באלבומים "בדשא אצל אביגדור", "סע לאט" ו"חמוש במשקפיים".
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי גבריאלוב, למעט השירים "אין לו זמן" שהולחן על ידי יצחק קלפטר ועובד על ידי קלפטר וגבריאלוב ו"שכשנבוא" שהלחין היווני ארגיריס קונדיס.
איינשטיין כתב שבעה משירי האלבום, כשאת השאר כתבו אברהם חלפי ועלי מוהר.
בין השירים הבולטים באלבום: "שכשנבוא" (במקור שיר יווני שתורגם על ידי עלי מוהר), "אוהב להיות בבית" ו"השיר על התוכי יוסי".
אלבום זה היה האלבום הראשון של זמר ישראלי שיצא על גבי תקליטור.
מאחר שבזמן הוצאת האלבום עוד לא הוקם מפעל לייצור תקליטורים בישראל, התקליטורים נוצרו במפעל של סוני באוסטריה ויובאו לישראל.
על עטיפת האלבום מוצג ציור שיצר יורם לוקוב שציור קודם שלו הופיע גם הוא על עטיפת אלבומו של איינשטיין ישן וגם חדש 20 שנה קודם לכן.
בציור מתואר איינשטיין כשהוא יושב יחף ורכון על שולחן הכתיבה.
מבעד לדלת המרפסת ניבט נוף עירוני.
הציור שנעשה בהשראת שירי האלבום כולל רמיזות ישירות לכמה משירי האלבום, ובהם "שיר על התוכי יוסי", "יושב מול הנייר" וכן "אוהב להיות בבית".
באלבום איורים נוספים שיצר המעצב מנחם רגב.
אריק איינשטיין: שירה, מילים (חוץ מ-2, 5 ו-10)
מיקי גבריאלוב: גיטרה אקוסטית, גיטרה 12 מיתרים, גיטרה בס, קולות רקע, הפקה מוזיקלית
יוני רכטר: פסנתר קלאסי, סינטיסייזר
מאיר ישראל ואלון הלל: תופים, כלי הקשה
מנחם רגב: עיצוב עטיפה, איור בפנים העטיפה
רפי פרסקי: עוזר טכנאי הקלטה
אוהד חיטמן הרוש (נולד ב-28 במרץ 1977) הוא זמר, פזמונאי, מלחין, מוזיקאי, שחקן ומחזאי ישראלי.
זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 כיוצר בתחום המוזיקה לתיאטרון, על עבודתו במחזמר שהיה גם בין כותביו, "בילי שוורץ".
אוהד חיטמן נולד לחיים ודליה חיטמן ברמת גן וגדל והתחנך ברעננה.
דודו היה הזמר, הפזמונאי והמלחין עוזי חיטמן.
אחותו היא הזמרת והיוצרת ענת אסתר חיטמן.
זיקתו למוזיקה החלה בגיל צעיר, כאשר בגיל שמונה החל לנגן בפסנתר, אותו קיבל מסבו, החזן אברהם חיטמן, שהבטיח לו שאם ישיר במשך שנה כל שבת בבית הכנסת את שיר הכבוד ("אנעים זמירות") הוא יקבל פסנתר.
הוא למד במגמת מוזיקה במסלול ג'אז בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין".
חיטמן היה חבר ב"להקת צעירי תל אביב" בין השנים 1992 -1994, עמה הופיע בסדרות הטלוויזיה ששודרו בערוץ 1 "לא כולל שירות" ו"תלויים באוויר", שם פורסמו לראשונה שיריו, אותם כתב והלחין.
בשנת 1995 התגייס לצה"ל, שם שירת בלהקה הצבאית של חיל החינוך.
לאחר שירותו הצבאי למד בבית הספר למוזיקה רימון.
במקביל ללימודיו הופיע במסגרות שונות בהן הציג את שיריו, כ"פסטיבל הפסנתר" בתל אביב.
עם סיום לימודיו ברימון החל ללמוד לתואר ראשון במוזיקה וקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אותו סיים ב-2003.
בשנת 2010 סיים את לימוד התואר השני באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
עבודת הגמר שלו הייתה הבסיס למה שעתיד להפוך למחזמר "בילי שוורץ".
חיטמן הלחין שירים קומיים עבור תוכנית הטלוויזיה "דומינו".
לפסטיגל 2004 הלחין את שירו של רן דנקר "כמו רובין הוד" שכתב אהוד מנור ואת שירו של הראל סקעת "לעוף" שכתבו לירון לב ודורון מדלי.
בשנת 2005 פתח בקריירה עצמאית כזמר, ובחודש מרץ באותה שנה הוציא את אלבום הבכורה שלו, הנקרא על שמו.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "תגידי לו" ו"נהר האהבה".
חיטמן כתב והלחין את כל השירים באלבום, פרט לשיר "תפילין" שכתב עודד דישון.
על העיבודים היו אחראים הוא, אורי זך וטל בלכרוביץ'.
לפסטיגל 2005 הלחין חיטמן את "איש הברק" של רן דנקר, ולפסטיגל את שירה של עדי כהן "אני שרה לעולם".
בשנת 2006 היה חיטמן שותף בעיבוד אלבומה של קרן פלס "אם אלה החיים", ובין היתר עיבד את השירים "איתי" ו"אם אלה החיים".
במהלך השנים ועד היום כתב והלחין שירים לפסטיגל גם עבור: רועי בר-נתן, רותם אבוהב, עדי הימלבלוי, יהודה לוי, אליאנה תדהר, איציק כהן, ניקי גולדשטיין ועוד.
בינואר 2008 יצא אלבומו השני, "הרגע הבא", בהפקתם של שמוליק נויפלד וחיטמן עצמו.
האלבום כולל 12 שירים אותם כתב והלחין, פרט ל"חשבתי שיהיה רומנטי", שהלחין חיטמן למילים של יואב גינאי, ו"בא לי בקצב", שבכתיבתו השתתף ארז ברזוליק.
באלבום מתארחים רונה קינן בדואט "נקודת ההתחלה", רן שם טוב מלהקת "איזבו" בגיטרות ותמיר חיטמן, אחיו, בשירה.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "סתם עוד יום", "חשבתי שיהיה רומנטי", "צעד אין חזור (מתוך האפלה)", "נקודת ההתחלה" ו"בא לי בקצב".
בשנת 2009 יצא אלבום הבכורה של בועז מעודה, ובו נכלל השיר "מה יפו פעמייך" שהלחין חיטמן למילים שעיבד על פי ספר שיר השירים.
במהלך אותה שנה, יצא במופע בפסטיבל הפסנתר 2009 יחד עם הרקדן והיוצר עידו תדמור, אשר הפך לסיבוב הופעות בינלאומי משותף.
כמו כן בשנה זו הלחין את השיר "אלייך" ששר הראל סקעת בקדם האירוויזיון של אותה השנה.
בשנת 2011 לקח חלק כמלחין, מפיק מוזיקלי ומשתתף עם השחקנית גילה אלמגור במופע משותף - עומדת ברוח.
בשנת 2012 כתב והלחין את השיר "תנו למוזיקה לנצח" עם ששת הילדים שהשתתפו בתחרות אירוויזיון הילדים 2012.
בשנת 2013 יצא אלבומו השלישי "המסע" בהפקתו המוסיקלית של גיל פלדמן וחיטמן עצמו.
האלבום כולל 13 שירים אותם כתב והלחין, פרט ל"להישאר" שהלחין חיטמן למילים של נועם חורב, ו"לא גבה לבי" ו"השנה החדשה שלי" שהלחין חיטמן למילים של יואב גינאי.
בשנת 2014 כתב והלחין את שני השירים "ביט הביטי" ו"חשה" של הזמרת עדי ביטי, הידועה בהשתתפותה בעבר בתוכנית בית ספר למוזיקה.
בשנת 2013 זכה מחזמר פרי עטו, "בילי שוורץ" במקום הראשון בתחרות במסגרת פסטיבל התיאטרון "חג המחזמר בת-ים".
בשנת 2015 העלה תיאטרון חיפה את המחזמר, שזכה להצלחה.
יוצרי "בילי שוורץ" היו מועמדים לשישה פרסים בטקס פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015. ביניהם, חיטמן היה מועמד, יחד עם שירילי דשא, לפרס "מחזאי שנה", וכן לפרס ליוצר בתחום המוזיקה לתיאטרון, אותו גם קטף לבסוף.
המחזמר עצמו זכה בפרס "מחזמר השנה".
ב-2017 אחרי שתי סדנאות מוסיקליות בבית הספר למשחק בית צבי, בהן בחן חומרים מוסיקליים, הכריז חיטמן שהמחזמר הבא שלו ייקרא "מושלמים" ויועלה על הבמות במהלך 2018.
בתחילת 2018 יצא אלבומו הרביעי בהפקתו המוזיקלית של ניר דנן (הידוע בשל פעילותו עם טונה ונצ'י נצ') ובהפקתו של חיטמן.
עד כה יצאו לאור הסינגלים "בכל יום", "רעידות", "עוד ועוד" ו"אוהבה את אוה" (אותו הקדיש לבתו).
בשנת 2021 העלה חיטמן, במסגרת פסטיבל הפסנתר, מופע מחווה לשיריו של דודו, עוזי חיטמן.
במופע התארחו הזמרים שימי תבורי ולי בירן.
במופע ביצע חיטמן לראשונה שיר חדש, לפניך, שאת מילותיו כתב עוזי טרם מותו ומעולם לא פורסם.
ממאי 2022 מועלה בתיאטרון הבימה מחזהו של חנוך לוין "הרטיטי את ליבי" שחיטמן כתב לו את המוזיקה.
מספטמבר 2022 מועלה בתיאטרון חיפה ובתיאטרון הבימה המחזמר פרי עטו "השנה היפה בחיי".
ומככבים בו לי בירן, רוני דלומי, אילי עלמני, מיקי קם ושחקנים נוספים .
שנאלץ לרדת למרות הצלחתו בדצמבר 2023 בעקבות שיפוצים בתיאטרון הבימה הצפויים להימשך עד ספטמבר 2024.
על פי דבריו של חיטמן במהלך שנת 2024 צפוי לצאת אלבום שירי המחזמר "השנה היפה בחיי".
במהלך הקריירה שיתף פעולה עם אמנים רבים והופיע עם שלמה גרוניך, עוזי חיטמן, דני רובס, משה פרץ ועוד.
הלחין ועיבד עבור מקהלת העפרוני בניצוחה של מיה שביט.
לשלומית אהרון הפיק מוסיקלית את המופע המשותף עם שלושת הטנורים מהאופרה הישראלית.
הלחין והשתתף בהצגות התיאטרון "ביקור הגברת הזקנה" (בתיאטרון הבימה), "חורף מתחת לשולחן", "לגעת בכוכבים" (פסטיבל תיאטרון קצר).
הוא הלחין שירי אברהם סוצקווער (תיאטרון היידישפיל), השתתף בפרויקטים מוסיקליים נוספים בתיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית-לסין, בתיאטרון צוותא, ניהול מוזיקלי ועיבודים במחזות הזמר "הגולם" מאת שלמה גרוניך (פראג-צ'כיה) ,"כמו בסרט" ועוד.
חיטמן מנחה סדנאות כתיבה והלחנה באקדמיה למוזיקה בירושלים, רימון בית ספר למוסיקה, קרן מיראז', תיכון קריית שרת בחולון ועוד.
בגיל 25 חיטמן יצא מהארון.
באפריל 2013 נישא לבן זוגו רן הרוש.
השניים הורים לזוג תאומים שלאחר לידתם, נקלעו איתם לרעידת האדמה בנפאל באפריל 2015.
אוהד קדוסי (נולד ב-24 בספטמבר 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בצעירותו שיחק קדוסי במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה.
בעונת 2004/2005 שיחק מספר משחקים בקבוצה הבוגרת בליגת העל, ובעונת 2005/2006 הושאל למכבי הרצליה ששיחקה אז בליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן הושאל לבני סכנין מהליגה הלאומית, במדיה הבקיע 22 שערים, היה מלך השערים של הליגה הלאומית והוביל את הקבוצה לרבע גמר גביע המדינה, לאחר שבסיבוב ט' כבש צמד בניצחון 1–2 על מכבי נתניה בהארכה, ובשמינית הגמר כבש שער בניצחון 1–2 על מכבי תל אביב בהארכה.
בעונת 2007/2008 חזר לשחק במכבי פתח תקווה, וכבש במדיה חמישה שערי ליגה.
בעונת 2008/2009 חתם אוהד קדוסי בהפועל באר שבע מהליגה הלאומית לחמש שנים.
קדוסי כבש 18 שערי ליגה בהפועל באר שבע בעונה זו וסיים עם תואר מלך השערים של הליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן כבש במדי הקבוצה חמישה שערים בליגת העל.
ב-18 ביוני 2010 חתם קדוסי בהפועל פתח תקווה, ובעונה שלאחר מכן חזר לבני סכנין, הפעם בליגת העל, וכבש במדיה עשרה שערים.
בעונת 2012/2013 שיחק בקבוצת הפועל עכו, וכבש במדיה 14 שערי ליגה.
ב-23 ביוני 2013 חתם קדוסי על חוזה לשנתיים בקבוצת לוזאן מליגת העל השווייצרית, תמורת 130 אלף אירו לעונה.
ב-18 באוגוסט 2013 כבש את שעריו הראשונים בשווייץ, עם רביעייה בניצחון 7–0 על קורנול מהליגה השלישית במסגרת הגביע השווייצרי.
לאחר חצי עונה בשווייץ חזר קדוסי לישראל, וב-16 בינואר 2014 חתם לשנתיים וחצי בקבוצת בני יהודה תל אביב.
קדוסי כבש שישה שערים עד תום העונה, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן כבש שישה שערים במדי הקבוצה בליגה הלאומית, והעפיל עמה בחזרה לליגת העל.
ב-3 ביולי 2016 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש 12 שערים ב-29 הופעות בעונת 2016/2017.
ב-22 ביוני 2017 חתם בהפועל חדרה, העולה החדשה לליגה הלאומית.
בעונת 2017/2018 שימש קדוסי בעיקר כמחליף, כבש ארבעה שערים ב-29 הופעות, ובסופה עלה עם הקבוצה לליגת העל.
ב-5 באוגוסט 2018 חתם בהפועל באקה אל-גרבייה מליגה א'.
הוא כבש במהלך העונה 27 שערים, בישל 12 נוספים, סיים את העונה כמלך שערי ליגה א' צפון וכמעט עלה עם קבוצתו לליגה הלאומית.
ב-26 ביוני 2019 חתם קדוסי בהפועל כפר שלם מליגה א'.
ב-20 ביוני 2020 חתם קדוסי בהפועל אדומים אשדוד מליגה א', עמה העפיל לליגה הלאומית.
ב-14 בנובמבר 2021 זכה בתביעה שהגיש כנגד הקבוצה, בשל אי תשלום משכורת ומענקים.
ב-1 ביוני 2022 שב להפועל כפר שלם, כשחתם לעונה אחת במדי הקבוצה.
ב-11 במאי 2022, לאחר סיום משחק המבחן על העלייה לליגה הלאומית מול הפועל ראשון לציון שהסתיים בהפסד 1–3, הודיע על פרישה מכדורגל.
ב־26 ביולי 2022 חתם קדוסי בקבוצת הוותיקים של מכבי אבשלום פתח תקווה.
ב-26 במאי 2023 מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
ב-17 ביוני 2024 מונה לעוזר מאמן במכבי נתניה
קדוסי הוא בעל תואר ראשון מהקריה האקדמית אונו.
אוהד לויטה (נולד ב-17 בפברואר 1986) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בבני יהודה תל אביב.
לויטה גדל במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך כאשר היה בן 17. משחקו הראשון בליגת העל התקיים מול מ.ס.
בעונת 2006/2007 קיבל באופן קבוע את חולצת ההרכב הראשון של הקבוצה, במקום אושרי לוי שהושעה מהקבוצה בעקבות חשד להימורים והטיית משחקים.
לויטה היה שחקן נבחרת ישראל הצעירה, ושימש כקפטן הנבחרת.
בשנת 2007 נכלל בסגל הנבחרת במסגרת אליפות אירופה לנבחרות צעירות, אך לא שיחק בפועל.
בסך הכל צבר 17 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
באוגוסט 2009 חתם בקבוצת וואלבייק מליגת העל ההולנדית.
לאחר עונה במועדון קיבל לויטה את סרט הקפטן, אך בסוף העונה ירדה הקבוצה לליגה השנייה.
בעקבות יכולתו בהולנד, זומן בתום העונה לראשונה לסגל נבחרת ישראל על ידי המאמן הצרפתי, לואיס פרננדס, אך לא שיחק במדי הנבחרת.
כעבור עונה שבה ואלבייק לליגה הראשונה, כאשר סיימה במקום הראשון בליגה השנייה.
בסוף עונת הוא שוחרר מוואלבייק בעקבות חילוקי דעות על המשך החוזה עמו, דבר שגרם לו גם לאבד את המקום בהרכב במחזורי הסיום.
באוקטובר 2011 חתם בהפועל באר שבע, ולאחר עונה אחת במועדון חתם ביוני 2012 בקבוצת אומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
הוא פתח את עונת כשוער הראשון, אך לאחר מכן ירד לספסל.
ב-28 ביוני 2013 חתם במכבי נתניה, לאחר שירדה לליגה הלאומית, ובתום עונת 2013/2014 עלה עמה בחזרה לליגת העל והעפיל עמה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה בהארכה 1-0 לעירוני קריית שמונה.
ב-3 בספטמבר 2014 הושאל למכבי חיפה עד תום העונה, לאחר שמכבי נתניה החתימה את אריאל הרוש ומעמדו בקבוצה התערער.
הוא שותף במשחק ליגה אחד במדי מכבי חיפה בעונת 2014/2015, בנוסף לשישה משחקים בגביע הטוטו, ובסופה חתם על חוזה קבוע לשנתיים במדי הקבוצה.
בעונת 2015/2016 שותף בחמישה משחקי ליגה ובשני משחקי גביע וזכה עם חיפה בגביע המדינה.
בעונת 2016/2017, בעקבות עזיבות של השוער ולדימיר סטויקוביץ', החל לשמש כשוער הראשון של הקבוצה, אך כבר בתחילת העונה נפצע בכף רגלו ואיבד את מקומו בהרכב לעומרי גלזר.
באמצע עונת 2017/2018 חזר להרכב על חשבונו של גלזר.
ב-11 בספטמבר 2018 חזר לקדנציה שנייה בהפועל באר שבע, כאשר חתם בשורות הקבוצה לעונה אחת.
הוא החל את העונה כשוער שני, אך בפברואר 2019 תפס את מקומו של אריאל הרוש בהרכב, ועד תום העונה ערך 16 הופעות בליגת העל וחתם לשנתיים נוספות במועדון.
ביוני 2021 חתם לשנתיים בהפועל חיפה.
ביוני 2023 חתם בהפועל חדרה.ב-17 ביוני 2025 חתם בבני יהודה תל אביב.
גביע הטוטו לליגה הלאומית: 2025/2026
אֹהַד הוא מושב בחבל אשכול, במערב הנגב הצפוני, כ-18 קילומטרים דרומית-מערבית לאופקים.
המושב משתייך לתנועת המושבים, וגרות בו כ-100 משפחות.
הוא נקרא על שם אֹהַד, בנו של שמעון, שבתחום נחלתו הקדומה מצוי היישוב.
המושב הוקם ב-1966, אך לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להקפיא את אכלוסו.
האכלוס חודש ב-15 בספטמבר 1969. המושב נקרא בתחילה "בשור ב'".
תוך כדי העלייה לקרקע התקיימו עבודות פיתוח כבישים והצבת תאורת רחוב ונבנו מוסדות ציבור.
15 משפחות ראשונות מבני מושבי הדרום התיישבו דרך סוכנות תנועת המושבים, ועד שנת 1974 הצטרפו למושב כ-30 משפחות.
מושב אוהד הוא מושב עובדים חקלאי חילוני.
במושב 50 משקים המבוססים בעיקר על גידולי מטעים, ירקות ופרחים.
במרכז המושב מצויים מוסדות ציבור כגון בית עם, מזכירות, חדרי ישיבות, מועדון נוער, גן ילדים, בית כנסת, מקווה טהרה, גן שעשועים ומתקני ספורט ומשחקים.
ילדי המושב לומדים בגני ילדים הממוקמים ביישוב, בית הספר היסודי הוא בית הספר האזורי יובלי הבשור, והתיכון הוא נופי הבשור.
ב-18 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, נהרגו בבית האריזה של המושב שני עובדים זרים מתאילנד כתוצאה מפגיעת רקטה.
אוהד מושקוביץ (נולד בט"ו באלול ה'תשל"ד, 2 בספטמבר 1974) הוא זמר דתי ישראלי.
נולד וגדל בבלגיה, שם החל כבר בגיל צעיר את דרכו המוזיקלית כאשר ליווה בקולו את גדולי הזמר היהודי שבאו להופיע בעיר מגוריו.
בגיל 18 למד בישיבת כרם ביבנה והתגייס לצה"ל.
לאחר נישואיו השתקע בישראל והחל לפתח קריירה מוזיקלית.
בתחילה הופיע כזמר בחתונות עם להקתו של אריה ברונר, המפיק דוד פדידה לקחו תחת חסותו, ובשיתוף עם המלחין יוסי גרין הפיקו אלבום שנקרא "וארשתיך".
האלבום הצליח ברחוב החרדי, ובשנת 2005 הוא נבחר כזמר השנה בטקס 'אנשי השנה' של המוזיקה החסידית.
לאור הצלחת האלבום הראשון הוציא מושקוביץ אלבום נוסף שנקרא "2 oh", ובשנת 2009 הוציא אלבום נוסף ובו להיטים מהשנים האחרונות וכמה שירים חדשים, שנקרא "המוזיקה שלי".
כמו כן השתתף אוהד במופעי זמר גדולים כגון HASC 20 שהתקיים ב-2007 וב-HASC 21 שנערך בשנת 2008 וכן ב"קונצרט אוהל".
בדצמבר 2013 יצא הסינגל "גשם שלי" של להקת אתניX בהשתתפותו של מושקוביץ.
ב-2015 הוציא את אלבומו החמישי שנקרא "סגולה".
בין השנים 2015-2016 שימש כשופט בתוכנית "הקול הבא" של רדיו קול חי.
בשנת 2020 הוציא בדואט יחד עם הזמר שמילי אונגר (לרגל חתונת שלום - אחיו של שמילי) את השיר "בר עילאי" שנהיה להיט חתונות
באפריל 2021 נבחר כזמר החסידי הישראלי הטוב ביותר מכל הזמנים ברדיו "קול ברמה".
בספטמבר 2022, הוציא יחד עם בנימין נתניהו ביצוע מיוחד ל"תפילה שלום חיילי צה"ל" במנגינת השיר "ארץ צבי", כחלק מקמפיין הליכוד בבחירות לכנסת העשרים וחמש.
בספירת העומר תשפ"ד (2024) הוציא את השיר 'אלוקי נשמה' בגרסה ווקאלית יחד עם מקלת קאפלה לזכרו של יהודה בכר שנרצח בטבח של שמחת תורה.
בין להיטיו הבולטים: "ברכת הבנים" "וארשתיך", "מה שהיה", "חביבין ישראל", "סטופ" "מדוע" "למלך" ו"לבדו".
מושקוביץ' מיוצג על ידי חברת ההפקות FDD פרודקשיין.
הוא נשוי ללאה, אב לארבעה ומתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
גילה רינה-יחד עם מיכה גמרמן,2013
בר אלעאי - עם שמילי אונגר לחן של הרשי ויינברגר, 2020
תינוקות של בית רבן-מילים ולחן של יונתן שיינפלד,2020
להתפלל - לחן של יונתן שינפלד, 2022
אוהד שמואל בירק (נולד ב-1957) הוא רופא וחוקר, פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
אוהד שמואל בירק נולד למאיר בירק ויהודית בירק.
אחיו הוא פרופסור צחי בירק.
בילדותו גילה בירק כישרון מוזיקלי ובתיכון ניגן בהרכב מוזיקלי יחד עם דני רובס.
לקראת הגיוס לצה"ל, התלבט בירק בין שירות בלהקה צבאית לעתודה אקדמית.
לבסוף בחר בעתודה ובלימודי רפואה.
בצבא שירת כרופא והגיע לדרגת רב-סרן.
בירק למד רפואה באוניברסיטת תל אביב והתמחה ברפואת ילדים.
בשנת 1995 סיים לימודי דוקטורט במכון ויצמן למדע בתחום הגנטיקה בהנחייתו של פרופסור ירון כהן.
בשנת 2001 הוא התמנה למנהל המכון לגנטיקה של האדם במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע.
ביוני 2016 הפך לראש המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב באוניברסיטת בן-גוריון וקבע את מעבדת המחקר שלו שם במעבדה על שם מוריס קאהן.
בירק נשוי לפרופסור רות בירק ואב לשני ילדים.
בירק הוא מלחין ופסנתרן חובב.
ב-2007 כתב שני שירים בשיתוף עם שלומי חמאוי: "לא רוצה להיות שניצל" ו-"תקווה לאהבה".
השיר "תקווה לאהבה" נכתב כתגובה למעשי האלימות והפיגועים בארץ.
בירק וציוותו פענחו את הבסיס המולקולרי לכ-30 מחלות בבני אדם, ובכללן כמה מהמחלות התורשתיות השכיחות ביותר באוכלוסייה הבדואית וביהודים ממוצא ספרדי.
בירק גם עוסק ביישום הממצאים בבדיקות סקר שגרתיות למניעת המחלות שנתגלו במעבדתו, מאמץ שתרם רבות לירידה של כ-30% בתמותת תינוקות במיגזר הבדואי.
בשנים 2008–2012. חלק מהמחלות שנתגלו הן מהשכיחות בעולם הערבי עם השלכות ניכרות לאוכלוסיות גדולות בארצות ערב.
המחלות PCCA progressive cerbello cerebral atrophy ו-PCCA2 שפוענחו במעבדתו הן שתי המחלות התורשתיות הקשות השכיחות ביותר בקרב יהודים יוצאי ארצות המזרח.
בדיקות סקר לאוכלוסיית יוצאי עיראק ומרוקו למחלות אלו הוכללו על ידי משרד הבריאות בסל הבריאות כבדיקות שגרתיות ללא עלות (PCCA החל מ-2012, PCCA2 החל מ-2016).
בשנת 2000 במסגרת מחקר פוסט-דוקטורט גילה בירק כי הגן LHX9 הכרחי בפיתוח של בלוטת מין בעכברים.
בשנת 2007 בירק גילה שמוטציות בגן ERBB3, הגן האחראי על יצור החלבון HER3, גורמות למחלה LCCS2.
בשנת 2010 בירק מצא כי מוטציות שמפריעות להיווצרות של סלנוציטין (selenocysteine) גורמות למחלה PCCA, מחלה גנטית מאוד קשה ומאוד נפוצה בקרב יהודי ספרד.
בשנת 2014 פרופסור בירק זכה בפרס בלומברג למדען המצטיין של אותה השנה, על הישגיו בתחום הגנטיקה, ביניהם פענוח של יותר מ-30 מחלות גנטיות שונות.
בשנת 2024 קיבל את פרס כדר-שיבא היוקרתי – על פריצות דרך מחקריות במחלות נדירות.
בשנת 2025 קיבל את פרס רפפורט לחוקר בכיר בתחום המחקר הביו-רפואי.
בספורט, אוהד של מועדון ספורט, נבחרת לאומית, קבוצה או ספורטאי, הוא מעריץ של אותו מועדון, קבוצה או ספורטאי.
הערצתו אליהם מתבטאת במספר דרכים (לשם פשטות נטפל במקרה הערצת קבוצה, כגון קבוצת כדורגל):
מעקב אחרי הקבוצה בעיתונות הספורט ובתקשורת, כולל בטלוויזיה ובאינטרנט.
איסוף חומר על הקבוצה ושחקניה: ספרים, תצלומים, פוסטרים, חתימות, כתבות בעיתון ועוד.
רכישת כרטיסים או מנויים למשחקי הקבוצה, וצפייה בהם באצטדיון.
רכישת מרצ'נדייז, מוצרי צריכה, מזכרות ומותגים הקשורים בקבוצה, כגון חולצת המועדון, דגל המועדון, צעיף ועוד.
חברות במועדון האוהדים הרשמי של הקבוצה.
חברות בארגון האוהדים או בעמותת האוהדים המאורגנים על ידי האוהדים עצמם.
פגישות עם אוהדים אחרים, לפני ואחרי משחקים.
צפייה משותפת עם אוהדים אחרים במשחק.
מקומות מפגש נפוצים לאוהדים הם פאבים המשדרים את המשחקים על מסכים גדולים.
לרוב אהדה לקבוצת ספורט נובעת מהרקע או מהמקום אותו היא מייצגת או מחינוך ביתי משפחתי או כתוצאה מהשפעה שנובעת מדומיננטיות במסגרות בהן היא משחקת.
ישנן רמות שונות של אהדה.
יש אוהדים המסתפקים בהערצת הקבוצה וצפייה במשחקיה בטלוויזיה בעוד שאחרים נוהגים לרכוש כרטיסים ולצפות במשחקיה גם באצטדיון.
אוהדים אדוקים יותר אף רוכשים מנוי עונתי ובאים לכל משחקי הבית של הקבוצה, ואף למשחקי חוץ.
ישנם אוהדים אדוקים במיוחד שעבורם הקבוצה היא מרכז עולמם, והם מנהיגי אוהדים ואף עוקבים אחרי משחקי קבוצות הנוער של המועדון.
בעברית אוהד אדוק מאוד שמאוד מעריץ את הקבוצה נקרא "אוהד שרוף".
אהדה מוגזמת יכולה לגרום גם לתופעות של אלימות בספורט, בעיקר עקב יריבות ספורטיבית עם קבוצה אחרת, עקב הפסד כואב או עקב שכרות.
אוהדים אלימים מכונים "חוליגנים" (המונח נפוץ במיוחד באנגליה) ואילו קבוצות אוהדים מאורגנות אדוקות במיוחד, ולעיתים קרובות אף אלימות, מכונות "אולטראס" (מונח שבא מאיטליה), על אף שמושג זה הפך עם השנים לשם נרדף לארגוני אוהדים.
בעברית מקובל לקרוא לקבוצות אלימות שכאלה "הגרעין הקשה" או "הקומץ" (באירוניה על דברי בעלי הקבוצות שתמיד טוענים שרק קומץ מהאוהדים הוא הבעייתי והאלים, ושהרוב נורמטיביים).
יש חוקרים בתחום הסוציולוגיה הטוענים שאהדה ספורטיבית, בייחוד אהדה ספורטיבית קנאית, משמשת תחליף למסגרות השתייכות מוגדרות, מוכרות ורשמיות, למסגרות הזדהות ועוגנים משמעותיים בחיי הפרט, כגון דת או לאום, שנחלשו במהלך שתי המאות האחרונות ובפרט אחרי מלחמת העולם השנייה.
ג'ורג' אורוול כינה את היריבות הספורטיבית כפי שהיא מתבטאת בפועל כ"מלחמה בלי יריות".
בנוסף, קיימים סוגים שונים של אוהדים המוגדרים כ"אוהדי הצלחות".
הכוונה היא לאנשים שמתחילים לאהוד קבוצה מסוימת ו/או מביעים את אהדתם לקבוצה, רק כאשר היא מצליחה.
אוהד מרומי (נולד ב-1967) הוא אמן ופסל ישראלי המתגורר בארצות הברית.
פסולו המפורסם הנער מדרום תל אביב מוצג במוזיאון ישראל.
מרומי נולד בשנת 1967 בקיבוץ מזרע.
בהיותו בן שנתיים עזבו הוריו, רבקה ואיילון, את הקיבוץ.
בין השנים 1974–1979 התגוררה משפחתו בטהראן שבאיראן, שם עבד אביו במשרד אדריכלות.
עם שובם לישראל התגוררה המשפחה ברמת השרון.
עם סיום לימודי התיכון, בגיל 17, נרשם ללימודי אמנות בבית הספר לאמנות "קלישר".
לאחר שחרורו מצה"ל נרשם ללימודי אמנות ב"בצלאל", אותם סיים ב-1992. ב-1994 השתתף בתערוכה "טרנזיט", שאצרה שרית שפירא במסגרת "ארט פוקוס", וב-1995 הוזמן על ידי שפירא להציג תערוכה בשם "אביבית" לצד אבנר בן גל.
התערוכה "אביבית" 1995 הייתה הפעם הראשונה שאמנים ישראלים צעירים הציגו במוזיאון ישראל.
התערוכה עוררה עניין רב בקרב צופים ומבקרים מישראל ומשאר העולם, ותגובות אלה עודדו את מוזיאון ישראל לראות אבן דרך למחויבות של המוסד לדור הצעיר של אמנים ישראלים.
"אביבית" והתערוכות שבאו אחריה הותירו חותם ניכר בשיח האמנות המקומי ב-1998 זכה בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר.
בעקבות קבלת הפרס, הציג במוזיאון תל אביב לאמנות מבנה בשם "וילה 3" (1999) שהציגה את עיסוקו במיצב ובמודלים של אדריכלות ובהקשר התרבותי שלה.
כמדיום, המיצב חסר את אותה משמעות אחידה ונטולת הקשרים סביבתיים שהייתה קיימת בפיסול המסורתי ויצרה "מטא-נרטיב ביקורתי".
פעילות מתן המשמעות במיצב מתמקדות, על פי מרומי, בפרקטיקות של עיצוב, כלומר ביצירת מערכת מניפולציות דרך "מערכות רופפות של משמעות", המתקיימות במרחב המוזיאלי והחוץ-מוזיאלי גם יחד.
בין השנים 2002–2004 למד בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
"אביבית" 1995 תערוכה משותפת של אבנר בן גל ואוהד מרומי
העבודה אביבית היא עמדת צפייה-הצצה על המוזיאון: משם החתול והחזרזיר מציצים לעברו.
אלה שמציצים מתוך ואל ותוך המוזיאון הם חיות, צעצועים, פסלונים זולים שמקשטים את הבית – דרכם מועברת תחושה של בית אל הפיסול בחלל המוזאלי.
כמוצגים "מוזאליים" הם מציצים-צופים מתוך אביבית גם על הצופה – והצופה יכול להצטרף אל החתול והחזרזיר, להיכנס לעמדת הצפייה שבתוך תריסי הפלסטיק הפתוחים למחצה ולבחור באותה תחנת גבול שבקצה המוזיאון כחלק מהביקור-צפייה במוזיאון.
אביבית מזכירה מרפסת בדירת שיכון, שנסגרה בתריסי פלסטיק כדי להרחיב את חלל הדירה הצר, להוסיף לה חדר, יחידת-בית נוספת למשחק, לימוד או עבודה.
המבנים של מרומי משתייכים ביתר בירור לכרוניקה של האמנות המודרנית: הווילות הישראליות שבתצלומיו מקיימות זיקה לסגנון הבינלאומי: לוחות האלומניום המרכיבים את קונסטרוקציית העקלתון מרושתים בהשקפות עולם ובדפוסי פעולה של תנועות דוגמת הבאוהאוס או הקונסטרוקטיביזם.
אך בגרסה הפרובינציאלית של הווילות ברמת השרון, הסגנון הבינלאומי מתורגם לפתרונות שטחיים של סגנון.
בספטמבר 2001 הציג מרומי פסל בדמות "הנער מדרום תל אביב", פסל שהיה חלק ממיצב גדול שעסק בשאלות של הגירה ומיעוטים.
הוא הציב בסופו של מבנה דמוי מעבר גבול את דמותו המוגדלת של נער שחור, תוך שהוא מדגיש בדמות מאפיינים אתנוגרפיים וסטריאוטיפים שונים.
בראיון תיאר את נושא העבודה כ"מערכת יחסים בין גוף לארכיטקטורה, בין קולוניאליזם לארכיטקטורה כמקום אוטופי, אבל גם כמקום של שערים, מיון, גוף וצבע." העבודה מעלה שאלות מטרידות שמעסיקות את האמנות הישראלית – שאלת המקום, השייכות והזהות.
אף על פי שהוא עושה שימוש בחומרים מצויים וכמעט נדושים של פרגמנטים אדריכליים השגורים בסביבה האורבנית הישראלית (כמו תריסי פלסטיק) רכיבי מבניו עוברים תהליך הפשטה והופכים למבנה פיסולי שנושאו הוא עצם המושג מעשה האמנות.
את הסיטואציות האורבניות מעגן באנרגיות ובקנה מידה אישיים, ובתוך כך מפרק מן המבנה- מעטה את ערכו הפונקציונלי ומעמידו כמושא להתבוננות.
האסתטיקה והשפה החומרית שלו, המתבונן בהיסטוריה הקולוניאלית של המודרניזם הישראלי, עמוסות במשתנים החוזרים על עצמם בווריאציות שונות.
בעקבות הצגתו בתערוכה בתערוכה "זמן אמת, אמנות בישראל 1998-2008" (2008) במוזיאון ישראל, נרכש הפסל ונתרם למוזיאון על ידי אספן פרטי.
"פסל חזרה מס' 4, פופובה + היוצא מן הכלל והכלל" מתוך תערוכה קבוצתית "אנטי אנטי"
התערוכה "אנטי-אנטי", מודעת להיותה הופעה ספציפית בזמן ובמרחב.
העבודות בתערוכה נוצרו מתוך שיתופי פעולה בין אמנים ומהנדסים, מעצבים, אדריכלים ומדענים, מהלך שממיר את הביקורת המוסדית המושתתת על חשיפת "אמת" נסתרת בחיפוש אחר הגדרת תחומים חדשים של בהירות.
זאת, לנוכח התרבות מהירה ובלתי פוסקת של אינפורמציה ומתוך הבנה כי קיומה של קהילה מותנה בהופעה.
ברוח המגמה לשלב בין פרקטיקות של אמנות, מדע ואקדמיה, מייצרת "אנטי-אנטי" מיזוג המציף ומסבך את הקשרים הפורמליים והא-פורמליים בין שדות ומשתתפים, ומבטא את הסטטוס של אובייקט האמנות שמוגדר הן כמושג אסתטי והן על ידי צורות מוסדיות שיחסי כוח מוטמעים בהן.
באמצעות הבניית הקשר חדש ונגישות, הפועלים מעבר לתפיסה "רציונלית" של "השכל הישר", בונה התערוכה מהלך פוליטי המעוגן בשיבוש חלוקות ספציפיות של משמעות.
היא חותרת תחת התפיסה שביקורת כרוכה בהכרח בחתירה רציונלית ומגדירה מחדש מודלים של ביקורת בפני כוח ואלימות, תוך התמקדות בתפקיד הפרפורמטיבי של השיח ביצירת כלכלות שונות של היגיון.
הכלובים של מרומי כמו מכילים עדיין את רוחות השחקנים שאכלסו אותם, והכיסאות של הצופים שנעזבו פונים לכיוונים שונים הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב.
אוהד מרומי בשיתוף עם קבוצת חקר הביצוע בתיאטרון ובאמנויות המופע; ואמנים רבים נוספים.
1996 - התערוכה הדידקטית, גלריה דביר, תל אביב
2004 – קיקלופ, גלריה טל אסתר, תל אביב
2013 - עבודות נבחרות, גלריה גורדון, תל אביב
2015 – נופשון, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
1991 - "מפעל המלגות ע"ש שרת", קרן התרבות אמריקה - ישראל
1998 - פרס לאמנות ישראלית, מוסד נתן גוטסדינר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2002 - פרס שר המשרד לחינוך, לתרבות ולספורט.
1988–1992 - תואר ראשון, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2002–2004 - תואר שני למד בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
אוהבת, לא אוהבת הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית שיצא ב-1996. הסרט, בבימויו של בילי הופקינס, מבוסס על מחזה בעל אותו שם מאת וונדי קסלמן.
קלייר דיינס - דייזי/ננה הצעירה
ג'יימס ואן דר ביק - טוני
אמילי בורקס נוסיטר - ג'סיקה
ג'וליה סטיילס - חברה של ננה בצעירותה
אוהד חמו (נולד ב־21 בספטמבר 1976) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב בשטחים לענייני פלסטינים.
חתן פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית לשנת 2021.
אוהד חמו נולד, גדל והתחנך בירושלים, בנם של אביבה וחיים חמו.
בנעוריו למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים במגמת מזרחנות.
חמו הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במדעי המדינה וארכאולוגיה ומוסמך במזרחנות מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1998, לאחר שהשתחרר משירותו בצה"ל, ביקש להתקבל למקומון "עיתון ירושלים" מרשת ידיעות תקשורת ככתב ספורט.
הוא התקבל, אך הוטל עליו לסקר את תחום הנדל"ן.
ב־2002, עם חזרתו מטיול במזרח, שימש חמו קשב בדסק הערבי של הערוץ הראשון כאחד מעוזריו של עודד גרנות, הפרשן לענייני ערבים של הערוץ.
כעבור שנה, מונה לכתב השטחים של הערוץ הראשון.
את השידור הראשון שלו עשה מחוץ למוקטעה, בשעה שיאסר ערפאת עזב את העיר רמאללה בדרכו לבית חולים בצרפת, שם לבסוף נקבע מותו.
במהלך עבודתו בערוץ הראשון, סיקר את הנעשה ביהודה ושומרון, ואף נכנס באופן קבוע לרצועת עזה.
בשנת 2009 עבר חמו לשמש בתפקיד דומה בחדשות 10.
בשנת 2010 החל לעבוד ככתב לענייני שטחים בחברת החדשות, כשהוא ממלא את מקומם של סלימאן א־שאפעי ויורם בינור, שסיימו את עבודתם בערוץ זמן קצר קודם לכן.
במהלך השנים סיקר חמו בכתבותיו את הנעשה בעזה וביהודה ושומרון, ועקב אחר האינתיפאדה השנייה, עסקת שליט, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומות ומלחמת חרבות ברזל.
כמו כן, הביא תיעודים נדירים של חמושים ומבוקשים פלסטינים מהפת"ח ומהחמאס במחנות הפליטים ובערים הפלסטיניות.
בנוסף, נשלח לסקר אירועים חדשותיים בעולם.
בין היתר, הצטרף בשנת 2015 למשט הסיוע "חירות" שיצא מכרתים לכיוון עזה, וכן תיעד את הנעשה בשכונת מולנבק בבריסל.
בסוף שנת 2015, החל בפרסום סדרת כתבות שהתמקדו בתנאים השוררים במחסומים בשטחים.
בעקבות כתבות אלו, הוחלט להעביר 300 מיליון שקלים לשיפור המצב.
ב־2020 יצא לאור ספרו הראשון "פני השטח" בהוצאת "כתר".
לאחר מותה של עיתונאית אל־ג'זירה שירין אבו עאקלה, שנטען שנפגעה מאש צה"ל, ספג חמו איומים על חייו מצד פלסטינים ברשתות החברתיות השונות, שבהם נכתב: "עין תחת עין, שן תחת שן.
חמו הוא חתן פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית לשנת 2021, לצידה של יפעת גליק.
נוסף לעיסוקו בחברת החדשות, חמו כתב באופן קבוע במגזין "בלייזר".
חמו מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה.
אוהד מראני (נולד ב-20 במרץ 1955, כ"ו באדר ה'תשט"ו) הוא כלכלן ומנהל ישראלי.
כיהן כממונה על אגף התקציבים וכמנכ"ל משרד האוצר, ובמגוון תפקידים ניהוליים בכירים במגזר העסקי.
אוהד מראני נולד וגדל ברחובות, כבן בכור ליהודית, אחות בית חולים ניצולת שואה, ולפרופ' אבישלום מראני, אגרונום בפקולטה לחקלאות ומומחה עולמי לגידולי כותנה.
הוא נכדו של ד"ר דוד מראני, בלשן ואיש תרבות, ממקימי המרכזים ללימוד מבוגרים: האוניברסיטה העממית בירושלים והמדרש למורי עם ביחד עם מרטין בובר.
אוהד מראני שירת בצה"ל כקצין קרבי, מ"פ בגולני, והוא רב-סרן במילואים.
סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה (1981) ותואר שני במנהל עסקים (1984) באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1991 סיים תואר שני נוסף באוניברסיטת הרווארד במנהל ציבורי.
בשנת 1982 החל לעבוד באגף התקציבים של משרד האוצר, ועשה מגוון תפקידים מכלכלן זוטר ועד ראש האגף.
כמו כן היה יועצו הכלכלי של שר האוצר אברהם בייגה שוחט.
בשנת 1994 מונה לציר הכלכלי של ישראל בארצות הברית (בשגרירות בוושינגטון), וכיהן בתפקיד זה במשך 6 שנים.
במסגרת תפקידו קידם מגוון נושאים: סיוע החוץ האזרחי והצבאי, יחסי כלכלה, סחר חוץ והסכמי סחר עם הממשל האמריקאי, הקונגרס של ארצות הברית וגופים נוספים.
מראני גיבש והציע מתווה חדש לסיוע החוץ האמריקאי לישראל, שעיקרו היה הפחתה הדרגתית של הסיוע האזרחי והעלאה הדרגתית של הביטחוני על פני 10 שנים.
הוא הוביל מטעם מדינת ישראל את המשא ומתן על רפורמה זו, אשר הסתיים בהצלחה והביא לתוכנית סיוע חדשה ומוסכמת בהיקף כולל של 24 מיליארד דולר לעשר שנים.
כשחזר לארץ בשנת 2000 מונה לתפקיד ראש אגף התקציבים באוצר, ולאחר מכן גם למנכ"ל האוצר, כשבמשך שנה ביצע בו זמנית את שני התפקידים.
בתפקידים אלו, תחת שרי האוצר אברהם בייגה שוחט, סילבן שלום ובנימין נתניהו, הוביל מראני שורת רפורמות בנושאים שונים כגון ההפרטה של הבנקים בבורסה - ועדת מראני לניהול בנקים ללא גרעין שליטה (שהובילה לחקיקת "חוק מראני"), רפורמה במשק החשמל ופתיחת חברת החשמל לתחרות, מעבר מקצבאות לעבודה, ועוד.
מראני דגל בתפיסות של משק פתוח ותחרותי, הפחתת נטל המס, הפרטות והקטנת מעורבות הממשלה במשק, ומדיניות של עידוד אוכלוסיות כשירות למעבר מקצבאות לעבודה.
הוא עמד בראש המשרד תחת השר נתניהו בעת גיבוש והעברת התוכנית הכלכלית בשנים 2002 ו-2003, וגם הוביל את ניהול המשא ומתן עם ממשלת ארצות הברית על חבילת סיוע החירום והערבויות למדינת ישראל בשנת 2002 תחת ראש הממשלה אריאל שרון.
לאחר פרישתו ממשרד האוצר, מונה מראני בתחילת 2004 ליו"ר בתי זיקוק לנפט, וכיהן בתפקיד עד 2007. כיו"ר בז"ן הוביל את מכירתו המוצלחת של בית הזיקוק אשדוד, ואת הפרטת והנפקת החברה כולה בבורסה של ת"א.
בתקופתו החברה עברה לרווח של כ-1.5 מיליארד ₪ בשנת 2005, ולרווח של- 2 מיליארד ש"ח בשנת 2006.
בינואר 2008 מונה ליו"ר חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל והוביל להרחבת תשתיות הולכת הגז הטבעי בישראל.
באפריל 2010 מונה למנכ"ל חברת חיפושי הגז הכשרה אנרגיה, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2015. בנוסף, כיהן כיו"ר בית ההשקעות אלומות בשנים 2008 עד 2010.
מראני כיהן ומכהן בדירקטוריונים של חברות עסקיות רבות בתחומים שונים וביניהן: חברת ניסקו חשמל ואלקטרוניקה, חברת תדביק, קרן התשתיות לישראל (תש"י), בנק לאומי, חברת האנרגיה אנרג'יאן ישראל, וחברת Energean Oil & Gas Plc הבריטית, שהן בעלי מאגרי הגז הימיים כריש ותנין ורישיונות נוספים בים התיכון.
כמו כן, מראני הוא יו"ר דירקטוריון ובעל מניות בחברת סטארט-אפ חדשה iC-Robot PIV Ltd המפתחת מכשיר טעינה למכוניות חשמליות.
בשנת 1990 נבחר מראני על ידי קרן אייזנהאואר האמריקאית להשתתף בתוכנית היוקרתית להשתלמות מקצועית למנהיגים, במסגרתה השתלם חודשיים וחצי בארצות הברית בתחומי הכלכלה והתקציב.
בשנת 1991 זכה במלגת קרן וקסנר למימון לימודי תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, שבהם התמקד בתחומי הכלכלה והמימון.
בשנים 2008-2004 חבר נשיאות התאחדות התעשיינים וגם יו"ר ועדת הכלכלה שלה.
החל משנת 2005 מראני הוא חבר הוועד המנהל של להקת המחול בת שבע ויו"ר הוועד המנהל של הלהקה בשנים 2010 עד 2013.
בנוסף, מראני משמש בהתנדבות כמנטור של מנהלים צעירים במגזר הציבורי והעסקי.
מראני נשוי לרחל מראני שהקימה את הקרן למצוינות בתרבות, ולהם שלושה בנים.
אוהד נג'מה (נולד ב-16 במרץ 1976) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כקצין השריון הראשי.
קודם לכן שימש מפקד חטיבה 401, מפקד חטיבת אגרוף הברזל ומפקד בית הספר לשריון.
עם גיוסו לצה"ל שובץ נג'מה בחטיבה 500 של חיל השריון, עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים.
שימש מדריך בקורס מפקדי טנקים, מפקד מחלקה בחטיבה 500 וקצין הדרכה בקורס מפקדי טנקים.
לאחר קורס מפקדי פלוגות פיקד על פלוגת צמ"פ של מחזור מרץ 1998 בגדוד 433 של חטיבה 500. לאחר מכן התקדם לפקד על פלוגה ג' של הגדוד עמה לחם ברצועת הביטחון.
לאחר סיום תפקידו כמ"פ מונה לסגן מפקד גדוד 433 חטיבה 500, ולחם עמה באירועי אוקטובר 2000. שימש ראש לשכת אגף המבצעים בתקופתם של ישראל זיו וגדי איזנקוט.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הצטרף ללחימה עם גדוד 52 של חטיבה 401. לאחר לימודים בפו"ם שימש ראש ענף שריון במרכז לאימונים באש במל"י.
בשנת 2008 מונה למפקד גדוד 9 של חטיבה 401 והוביל אותו במבצע עופרת יצוקה.
בהמשך שימש מפקד גדוד 195 בחטיבה 460 ומפקד חטיבת אגרוף הברזל.
בתפקידו הבא שימש סגן מפקד אוגדת הבשן.
ביולי 2016 מונה למפקד חטיבה 401. ולאחר מכן פיקד על פו"ם "אלון".
ב-3 באוקטובר 2019 מונה לקצין השריון הראשי.
ב-4 באוגוסט 2022 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
נג'מה בוגר תואר ראשון בכלכלה מהמרכז האקדמי רופין.
אוהד גרינוולד (נולד ב-29 ביולי 1986) הוא עיתונאי ופרשן כדורסל לשעבר, עורך דין, יזם, איש עסקים וסופר ישראלי.
גרינוולד ידוע בשל סיקורו את קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל במסגרת עבודתו ככתב באתר "וואלה ספורט", סיקור שהיה שונה בגישתו לקבוצה מזה של עיתונאים אחרים, וייצר חשיפות בקנה מידה גדול, כמו סכסוכים בין בעלי הקבוצה, חשיפת המאזן הכספי שלה ועוד.
ב-2012 נבחר ל"עיתונאי הספורט של השנה" על ידי עיתון "מקור ראשון".
ב-2017 הוציא את ספרו הראשון, רב-המכר "המועדון: הסודות של מכבי תל אביב", שעוסק באחורי הקלעים של ניהול הקבוצה.
גרינוולד נולד בתל אביב למשפחה דתית-לאומית.
בשנות העשרה לחייו החל את פעילותו העיתונאית ככותב צעיר באתרי אוהדים של מכבי תל אביב, בהם אתר "המכבי.קום".
בשנת 2004 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת דובר צה"ל ככתב צבאי באתר האינטרנט הרשמי של צה"ל, שם סיקר את תוכנית ההתנתקות ואת מלחמת לבנון השנייה בטרם מונה לעורך הראשי של האתר.
בשנת 2006, במקביל לשירותו הצבאי, החל לכתוב באתר וואלה ספורט, שם שימש ככתב בעיקר בנושאי קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל.
בכתבה שפרסם נכלל ציטוט פנימי מבכיר בקבוצה.
גרינוולד נשאל על ידי יו"ר הקבוצה, שמעון מזרחי לגבי זהותו של הבכיר.
לאחר שלא השיב עקב חיסיון המקור, החלה מערכת יחסים עכורה בינו לבין אנשי המועדון.
גרינוולד חתום על חשיפות רבות שפורסמו תחת ידיו בנושאי מכבי תל אביב בין 2006 ל-2015, שגרמו גם לאנטגוניזם רב-נגדו בקרב חלק מאוהדי ומנהלי הקבוצה, גם עקב עברו של גרינוולד כאוהד הקבוצה.
בנוסף היה מיוזמי הפורמט "משחק מקדים" של האתר, בו מתדיינים על משחק הערב (במסגרות שונות, אך בדרך כלל משחקיה של מכבי תל אביב ביורוליג), ושימש חבר פאנל קבוע בו, לצד שי האוזמן והילה קובו.
להלן רשימה חלקית של כמה מהבולטות שבחשיפותיו וכתבותיו:
ריאיון עם שמעון כספי, אביו של עמרי כספי, בו האב מלין על היחס לבנו בקבוצה באופן תקיף וישיר.
חשיפת הרפורמות במבנה העסקי-ניהולי של מכבי תל אביב, וקרבות השליטה בין הבעלים, דייוויד פדרמן, רענן כץ ושמעון מזרחי.
מספר חשיפות בשיתוף כתב גלובס טל וולק, בהן "מכתב הגירוש", שגרם לרענן כץ לעזוב את הבעלות על המועדון, וחשיפת תקציב המועדון על כל חלקיו במשך שתי עונות רצופות.
חשיפת דבר חתימתו של יוגב אוחיון בקבוצת לוקומוטיב קובאן הרוסית בעת היותו במשא ומתן עם מכבי תל אביב, שהובילה לקרב חריף בין השחקן לקבוצה.
ראיונות עם אנשי מפתח בקבוצה, כמו דייוויד פדרמן, שי רקנאטי, ניקולה וויצ'יץ', דייוויד בלאט, דריק שארפ, יניב גרין, טל בורשטיין ועוד.
ב-2015 פוטר גרינוולד מעבודתו ב"וואלה" וב-2017 הגיש נגד האתר תביעה על סך 427 אלף ש"ח.
לאחר שנתיים נפסק בתיק כי מרבית הטענות נדחו והפיצוי יעמוד על כ-6,000 שקלים.
במרץ 2017 ראה אור ספרו הראשון, המועדון: הסודות של מכבי תל אביב, עליו עבד מאז עזיבתו את וואלה!, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, אשר הפך לרב-מכר.
לאחר פרסום ספרו, גרינוולד הצטרף כעיתונאי חוקר לצוות תוכנית התחקירים "עובדה", בה עבד במשך שלוש עונות (2017-2019).
בשנת 2019 עזב את תחום העיתונות לטובת עסקים פרטיים.
במקביל לעבודתו העיתונאית למד גרינוולד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא התמחה בפירמת עורכי הדין גורניצקי ושות'.
כיום גרינוולד משמש כמנכ"ל קבוצת "ג'סטיס" של בית ההשקעות מיטב, שיוסדה על ידי מיטב יחד עם גרינוולד עצמו, אחיו עו"ד אסף גרינוולד, פרופ' עדי איל ושותפים נוספים.
אוהד פרח (נולד ב-2 בפברואר 1970) הוא במאי, תסריטאי, יוצר ועורך תוכן בטלוויזיה הישראלית.
פרח למד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב במגמת הפקה (1998-1994).
החל משנת הלימודים הראשונה החל לביים וידאו קליפים לתעשיית הטלוויזיה המתפתחת.
הווידאו קליפ הראשון שביים, בשם "חנן נסע רחוק" היה ללהקת "רעש" שהוציאה אז אלבום ראשון ושבה היה אחיו, עודד פרח, המתופף.
בין היתר ביים פרח באותה תקופה קליפים נוספים לברי סחרוף, איפה הילד, דן תורן, דני סנדרסון, אתי אנקרי, אסטרל פרוג'קשן ואחרים.
חלק מהקליפים זכו לפרסים בתחרויות הקליפים שהיו באותה תקופה בפסטיבל הסרטים של חיפה.
בשנת 1998 לקח חלק ביצירת הסדרה פורצת הדרך והחתרנית שהופקה לערוץ השני "זום" פרח כתב וביים בה ארבעה פרקים בניהם פרק הפתיחה של הסדרה.
בשנת 1999 מיד בסיום הלימודים קיבל פרח הצעה להצטרף לבימוי קמפיין הבחירות של המעמד לרשות הממשלה דאז.
שנתיים לאחר מכן ביים יחד עם אלי סברדלוב את הקמפיינים של אריק שרון בבחירות 2001 ו-2003.
בשנת 2000 ביים פרח סרט דוקומנטרי בשם "כל אחד והאוורסט שלו" באורך 50 דקות עבור טלעד ובהפקת צפריר קוחנובסקי ויפתח אלוני סרט המלווה את מסעם המרגש ורב התהפוכות של קבוצת אנשים עם צרכים מיוחדים שיוצאת לכבוש את הר האוורסט בנפאל.
בשנים הבאות ביים פרח עוד מספר סרטים דוקומנטריים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2001 יצר וביים עבור yes את הסדרה "עושים סרט".
סדרת בת 30 סרטים קצרים על אחורי הקלעים של עשיית סרטים.
סדרה בכיכובם של מיכל ינאי, רון שחר וקרין מגריזו.
שזכתה למספר גדול מאוד של הקרנות חוזרות בערוץ.
שנה לאחר מכן שיתוף הפעולה המוצלח עם מיכל ינאי הוליד את הפרויקט החדשני "יומני הווידאו הסודיים של מיכל ינאי" אותו יצר איתה ועם עידו צוקרמן.
סדרה שחשפה את יומני הווידאו המאוד אינטמיים שמיכל יצרה במשך 5 שנים עם מצלמת הווידאו שלה.
כשלושה שבועות לפני העלייה לאוויר ב-yes ואחרי שנה של עבודה, מיכל ינאי חזרה בה והפרויקט הנועז הגיע לבתי המשפט.
בסופו של דבר הפרויקט נגנז ומיכל נאלצה לשלם 350 אלף שקל פיצוי לחברת ההפקה באז.