tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר, התפטרו כל חברי הוועדה ב-22 בדצמבר 2020 בשל מגבלות שהטיל היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, על עבודתה וזאת בשל ההליכים הפליליים המתנהלים במקביל נגד מעורבים בהליכי הרכש.
ועדת הבדיקה הממשלתית למניעת אסונות תוך כדי פעילות מכינות קדם צבאיות.
מונתה ב-24 בנובמבר 2020 על ידי שר ההתיישבות צחי הנגבי, שממונה גם על מכינות קדם-צבאיות.
בעקבות אסון נחל צפית שהתרחש ב-26 באפריל 2018. בראש הוועדה מונתה לעמוד השופטת בדימוס שולמית וסרקרוג, לשעבר סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה ולצידה האלוף במילואים גרשון הכהן ואבי נעים, לשעבר מנכ"ל משרד ההתיישבות.
לוועדה ניתנו סמכויות מלאות של ועדת חקירה מתוקף סעיף 8א לחוק הממשלה.
ב-15 במאי 2022 הגישה הוועדה דוח ביניים, בין היתר קבעה הוועדה כי "הפיקוח על פעילויות של המכינות על ידי המשרדים האחראים היה דל, ולעיתים ללא פיקוח" .
במרץ 2023 הגישה הוועדה את מסקנותיה הסופיות.
יו"ר הוועדה המליצה להקפיא את כל פעילות המכינות הקדם צבאיות עד לגיבוש נהלים להפעלתן, אך שני חברי הוועדה הנוספים התנגדו להקפאת פעילות המכינות והמלצה זו לא התקבלה.
יו"ר הוועדה אמרה כי בהמשך "נכשלתי.
הוועדה לבדיקת אירוע בריחת האסירים הביטחוניים מבית הסוהר גלבוע ולהיערכות שירות בתי הסוהר למניעת בריחות אסירים ממתקני כליאה.
מונתה על ידי השר לביטחון הפנים, עמר בר-לב, לבדיקת נסיבות המחדל לצורך בדיקת הכשלים שהובילו לאירוע בריחת האסירים מכלא גלבוע בחודש ספטמבר 2021. בראש הוועדה מונה לעמוד הפרקליט הצבאי הראשי לשעבר, השופט בדימוס פרופסור מנחם פינקלשטיין ולצידו פרופסור אפרת שהם, קרימינולוגית אשר חוקרת את שירות בתי הסוהר מזה שנים רבות.
ואריק ברבינג, לשעבר בכיר בשב"כ.
ב־17 במאי 2023 פרסמה הוועדה את מסקנותיה, בין היתר מצאה הוועדה כשלים וליקויים בכל תחומי הליבה של שב"ס העוסקים באסירים ביטחוניים, כמו כן המליצה הוועדה מסקנות אישיות כנגד מספר בכירים בשב"ס.
ועדת הבדיקה הממשלתית בעניין רכש, מעקב ואיסוף מידע בכלים קיברנטיים אחר אזרחיים ונושאי משרה, המבוצעים על ידי גורמי האכיפה.
הוקמה ב-27 באוגוסט 2023 על ידי שר המשפטים יריב לוין לחקור את פרשת השימוש ברוגלה במשטרת ישראל.
בראש הוועדה מונה לעמוד השופט בדימוס משה דרורי, לשעבר סגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ולצידו ענבל רובינשטיין, לשעבר הסניגורית הציבורית הארצית ושלום בן חנן, לשעבר בכיר בשב"כ.
בישראל, ועדה קרואה (או, בשמה הרשמי, ועדה למילוי תפקידי ראש העירייה והמועצה) היא ועדה שממנה שר הפנים כדי למלא את תפקידם של ראש העירייה ומועצת העירייה, או את תפקידה של המועצה בלבד, בהתקיים נסיבות שונות המנויות בפקודת העיריות, שמעידות על תפקוד לקוי של העירייה.
מחילה את ההוראות שב והנוגעות לעניין זה, גם על מועצות מקומיות ועל מועצות אזוריות.
מונה מספר עילות, שבגינן רשאי שר הפנים להורות על עריכת בחירות לראש העירייה, למועצתה, או לשניהם, וכן למנות ועדה קרואה במקום ראש העירייה והמועצה או במקום המועצה בלבד:
מספר החברים במועצה פחת אל מתחת למספר המינימלי.
המועצה או ראש העירייה אינם ממלאים כראוי, לדעת השר, את התפקידים שהוטלו עליהם (ובכלל זה תפקידים שהוטלו על המועצה כוועדה מקומית לתכנון ולבנייה מכוח חוק התכנון והבנייה).
ועדת חקירה שמינה השר מצאה כי ראש העירייה או המועצה אינם עשויים למלא את תפקידיהם כראוי.
בשנת 2004, במסגרת חוק ההסדרים, נוסף , הקובע עילות נוספות למינוי ועדה קרואה.
לפי הוראות סעיף זה, הוסמכו שר הפנים ושר האוצר לקבוע, באישור ועדת הכספים של הכנסת, שיעורים של גירעון שוטף, גירעון מצטבר, גביית ארנונה וגביית תשלומי אספקת מים, שאם הם מתקיימים בעירייה מסוימת, חייב שר הפנים למנות ועדה קרואה במקום ראש העירייה והמועצה.
כן הוסמכו השרים לקבוע שיעורים שבהתקיימם לא יהיה חייב שר הפנים למנות ועדה קרואה, אך הוא יהיה רשאי לעשות כן, לפי שיקול דעתו.
כל השיעורים נקבעו בתקנות העיריות.
במסגרת חוק ההסדרים של 2004 תוקן גם , העוסק בתקציב העירייה.
לפי התיקון, אם לא אישרה המועצה את תקציב העירייה בתוך 3 חודשים מיום אישור תקציב המדינה, שר הפנים חייב למנות ועדה למילוי תפקידי ראש העירייה והמועצה, או ועדה למילוי תפקידי המועצה בלבד.
השר רשאי להאריך תקופה זו ב-3 חודשים נוספים.
פקודת העיריות אינה קובעת את תנאי הכשירות של החברים בוועדה הקרואה, והיא מסמיכה את השר למנות, בהתייעצות עם שר המשפטים, כל אדם, למעט חברי המועצה או עובדי מדינה.
חברי הוועדה נכנסים לנעליהם של ראש העירייה והמועצה, והם רשאים לבצע כל פעולה שבסמכות ראש העירייה והמועצה על פי דין.
הוועדה מכהנת עד למועד הבחירות, אך לא פחות משלוש שנים, אלא אם כן ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת אישרה את הצעתו של שר הפנים לקבוע מועד אחר.
בכל מקרה, שר הפנים אינו רשאי למנות ועדה קרואה בשנה שלפני הבחירות.
הוועדה הקרואה הראשונה הוקמה ב-1955, בירושלים.
השימוש בוועדות קרואות גבר לאחר הוספת העילות החדשות ב-2004. במשך חמישים השנים שקדמו לה הוקמו 37 ועדות קרואות, ומאז אותה שנה הוקמו עוד 26.
ניתן לזהות שתי מגמות לגבי אופיין של הרשויות שבהן ממונות ועדות קרואות.
חרף הגידול במספרן של הוועדות הקרואות מאז 2004, רובן מונו במועצות מקומיות ואזוריות, והעיר הגדולה ביותר שהוקמה בה ועדה קרואה בשנים אלה היא לוד.
מגמה שנייה היא ריבוי השימוש בוועדות קרואות במגזר הערבי.
עד 2004, 81% מהוועדות הקרואות הוקמו ביישובים יהודיים, והוועדה הקרואה הראשונה ביישוב ערבי הוקמה רק ב-1987, בכאבול.
מאז 2004, 69% מהוועדות הקרואות הוקמו ביישובי מיעוטים.
בשנת 2020, מונתה ועדה ממונה בעיר טבריה, לאחר שראש העיר שנבחר רון קובי נכשל ליצור קואליציה ולהעביר את תקציב העירייה.
ביקורת על השימוש בוועדות קרואות
מינוי ועדה קרואה נתפס כצעד דרסטי, משום שהוא מהווה פגיעה בעצמאות השלטון המקומי, שנבחר על ידי התושבים באופן דמוקרטי.
על כן, מינוי הוועדה נתפס לאורך השנים כצעד אחרון, לאחר שמוצו כל האפשרויות האחרות.
עם זאת, מאז נוספו העילות החדשות למינוי ועדות קרואות בשנת 2004, שאינן תלויות בשיקול הדעת של שר הפנים, הדרך למינויין התקצרה.
אחת הטענות שמועלות נגד מינוי ועדות קרואות, היא שהמינוי מציב את שר הפנים בניגוד עניינים מובנה.
השלטון המרכזי אחראי לאספקת חלק מתקציב הרשויות המקומיות, ולפיכך נוצר מצב לפיו הממשלה יכולה לקצץ בתקציבים שהיא מעבירה לרשות מקומית מסוימת, ולגרום למשבר כלכלי בה, שיחייב את החלפת ראש הרשות.
מאז קיצוץ מענקי האיזון בראשית שנות האלפיים, נשמעו טענות כנגד הממשלה, על כך שבשל הקיצוץ מנעה הממשלה מהרשויות החלשות להגיע לאיזון תקציבי.
טענה נוספת היא שאף שהוועדה הקרואה ממונה על מנת לנהל את העירייה באופן יעיל יותר, לעיתים חבריה אינם אנשי מקצוע, ובעבר אירעו מקרים, כמו בלוד, שבה מצבה של העיר הורע עוד יותר בזמן כהונתה של הוועדה הקרואה.
טענה שנשמעה מצד ראשי רשויות במגזר הערבי ובמגזר הדרוזי היא ששרי הפנים נוטים למנות ועדות קרואות המורכבות מיהודים, לעיתים בעלי עבר צבאי או זיקה פוליטית לשר, מבלי לתת את הדעת לרגישות הכרוכה בכך.
מקרים נוספים בהם ממנה שר הפנים ועדה למילוי תפקידי המועצה
מקרה נוסף בו הרשות המקומית מנוהלת בידי ועדה שממנה שר הפנים הוא בתקופה שלאחר כינונה.
מאחר שבתקופה זו דרוש זמן התארגנות והיערכות עד שיוכלו תושביה של הרשות לנהלה בעצמם, ממנה שר הפנים מועצה לתקופת הביניים.
תקופת כהונתה של מועצה כזו מוגבלת באמצעות הוראות , שקובע כי הבחירות הראשונות ייערכו בתוך ארבע שנים וחודשיים מיום כינונה של הרשות.
מועד זה ניתן לדחייה עד חמש שנים לאחר התייעצות עם ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, ובמקרים מיוחדים ניתן לדחותו בשנה נוספת, באישורה של הוועדה.
מקרה נוסף שבו שר הפנים ממנה ועדה למילוי תפקידי המועצה מצוי , ואולם הנסיבות במקרה זה שונות באופיין מיתר המקרים, ואין מדובר בוועדה קרואה קלאסית.
לפי הסעיף, במקרה בו פסק בית משפט כי הבחירות ברשות המקומית בטלות, בחירות חדשות יתקיימו בתוך 120 ימים.
על מנת לא לתת יתרון לראש העיר שנבחר שלא כדין, החוק קובע כי עד לאחר הבחירות תנוהל הרשות המקומית בידי ועדה שמינה שר הפנים.
מטבע הדברים, תקופת כהונתה מוגבלת.
כך, למשל, אירע בנהריה בשנת 2005, לאחר שבית המשפט קבע כי הבחירות שהתקיימו בעיר ב-2003 בטלות, מאחר שראש העיר הנבחר, רון פרומר, חתם על הסכמים בלתי חוקיים ערב הבחירות, שהיה בהם כדי להשפיע על תוצאותיהן.
עד הבחירות החדשות, בהן נבחר ז'קי סבג, מונה לשמש כראש העיר, ראש עיריית כפר סבא לשעבר, יצחק ולד.
תרחיש דומה נוסף שניתן לקיימו על פי צו המועצות האזוריות הוא מינוי ועד מחליף לוועד מקומי שלא עמד בפרמטרים המופיעים לעיל (פיחות במספר החברים מתחת לרף המינימלי, אי מילוי התפקיד כראוי או החלטת ועדה כי הוועד אינו יכול להמשיך ולשמש בתפקידו כראוי).
מינוי ועד נחשל דורש ממליאת המועצה לקבל החלטה זו בהתבסס על המידע המובא בפניה.
בעשור האחרון הוכרז ועד נחשל ביישוב אחד בארץ שערי תקווה.
ועדה מסדרת היא שיטה להרכבת רשימת מועמדים של מפלגות לקראת בחירות.
שיטה זו הייתה נהוגה בעבר בקרב רוב המפלגות בישראל לקראת הבחירות לכנסת.
כיום שיטה זו מקובלת בעיקר בקרב מפלגות קטנות.
בשיטה זו מוסדות המפלגה ממנים ועדה, המורכבת מבכירי המפלגה, לשם הרכבת רשימת המפלגה שתוגש לוועדת הבחירות המרכזית (לרוב ראש הרשימה נבחר עוד לפני הרכבת הוועדה, בבחירה נפרדת במוסדות המפלגה).
ועדה זו משבצת ומסדרת את סדר המועמדים ברשימה, לרוב תוך התייחסות ליחסי הכוחות בין הקבוצות והמגזרים המרכיבים את חברי המפלגה.
בדרך כלל הוועדה מונה בין שלושה לחמישה משתתפים (בכך נבדלת השיטה משיטה שבה מורכבת הרשימה על ידי אדם אחד, לרוב ראש הרשימה).
יתרונותיה של שיטת הוועדה המסדרת נובעים מכך שהיא מאפשרת בקרה על רשימת המועמדים (לעומת שיטות של בחירה על ידי גוף בוחר, בהן הרכב הרשימה אינו צפוי מראש).
לכן ניתן להרכיב רשימה שתיתן ייצוג לכל הקבוצות ולכל המגזרים שבמפלגה, לגוון את הרשימה, וגם לצרף מועמדים איכותיים שאינם עסקנים פוליטיים או מועמדים חסרי השפעה בקרב חברי המפלגה או מוסדותיה.
יתרון נוסף הוא עלותה הכלכלית הנמוכה של השיטה, לעומת שיטות הבחירות המקדימות.
שיטה זו חוסכת כסף לקופת המפלגה (ובעקיפין גם לציבור), מונעת את התלות של המועמדים בתרומות כספיות וגם מצמצמת את ההבטחות למתן משרות וטובות הנאה אחרות לחברי הגוף הבוחר.
מאידך שיטה זו נחשבת כשיטה דמוקרטית פחות, מפני שקביעת אופי הרשימה תלוי במספר אנשים מצומצם, ולא בגוף בוחר, ולכן אינה מקיימת את עיקרון הכרעת הרוב, ואינה מאפשרת תחרות הוגנת בין חברי המפלגה על הזכות להיבחר לכנסת.
מכיוון שחברי הרשימה ממונים ולא נבחרים הרשימה משקפת פחות את רחשי הציבור ודעת הקהל.
כמו כן בחירת המועמדים סובלת מהעדר שקיפות, שהרי המועמדים אינם נבחרים על פי קריטריונים ברורים.
נוסף לכך, בשיטה זו לעיתים נדחקים מהרשימה אישים שמהווים אופוזיציה להנהגת המפלגה.
שיטת הוועדה המסדרת הייתה נהוגה ברוב המפלגות כבר בבחירות למוסדות השונים בתקופת היישוב.
כמעט כל המפלגות המשיכו להרכיב את רשימותיהן לפי שיטה זו בכל מערכות הבחירות, עד לבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977. במערכת בחירות זו המירה לראשונה תנועת החירות את שיטת הרכבת הרשימה (כחלק מרשימת הליכוד) מוועדה מסדרת לבחירה על ידי חברי מרכז המפלגה.
המרת השיטה גרמה לשינוי באופי הרשימה, לעומת הרכבה בבחירות קודמות, שבאה לידי ביטוי בדחיקת רבים מוותיקי המפלגה ובחירת מועמדים צעירים.
כיום אף מפלגה גדולה אינה בוחרת את מועמדיה בשיטת הוועדה המסדרת (אם כי רשימות מפלגת קדימה וישראל ביתנו לבחירות לכנסת השבע עשרה הורכבו על ידי ראש הרשימה).
מספר מפלגות קטנות מרכיבות את רשימתן על ידי ועדה מסדרת, ויש רשימות המורכבות בידי ראש הרשימה.
במפלגות החרדיות, מורכבות הרשימות על ידי ועדות מסדרות שבהן חברים רבנים חשובים, ומכונות "מועצת גדולי התורה" (באגודת ישראל ובדגל התורה) או "מועצת חכמי התורה" (בש"ס).
לאחר שנחשבה בשנים האחרונות כשיטה מיושנת, יש הקוראים כיום להנהיג מחדש את שיטת הוועדה המסדרת, לאור חסרונותיהן של שיטות בחירת המועמדים השונות שהונהגו במערכות הבחירות האחרונות.
עם זאת, רוב ההצעות קוראות להרכיב את רשימות המפלגות תוך שילוב שיטת הוועדה המסדרת עם שיטות בחירה אחרות, ולא בהכרח כשיטה שתרכיב את כל הרשימה.
ועדות הכנסת פועלות במסגרת הכנסת ומהוות מוסדות משנה שלה המופקדים על עניינים ספציפיים.
הוועדות הן זרוע ביצוע חשובה בעבודת הכנסת ומורכבות בדמות יחסי הכוחות המפלגתיים של הרכב הכנסת.
מטרת הקמתן היא הפחתת מעמסת הדיונים במליאה ומתן אפשרות לפיקוח ומעקב הדוקים יותר אחר שטחי פעולה ממוקדים.
בכנסת מתקיימים מספר סוגי ועדות:
ועדות הכנסת הקבועות – ועדות המוקמות מתוקף תקנון הכנסת ולהן תחומי פעילות מוגדרים.
ועדות מיוחדות – ועדות המוקמות לפרק זמן קצוב בהחלטת מליאת הכנסת.
ישנן ועדות מיוחדות המוקמות על ידי נשיאות הכנסת, דוגמת ועדת האתיקה וועדת הפירושים, אך הן אינן מוסמכות לעסוק בחקיקה.
הרכב הוועדות נקבע על ידי ועדה מסדרת המוקמת לצורך זה לאחר היוודע תוצאות הבחירות לכנסת.
בשנת 1994 נחקק חוק הכנסת, שקבע כי מספר חברי הוועדות לא יעלה על 15, למעט ועדות הכנסת, החוקה, הכספים והחוץ והביטחון, בהן מספר החברים מוגבל ל-17. ב-2004 נחקק חוק מיוחד, כהוראת שעה לכנסת השש עשרה, שקבע כי בוועדת הכספים ניתן יהיה למנות 19 חברים.
סמכויותיהן של הוועדות משתנות בהתאם לתחומים שעליהן הן מופקדות ומסקנותיהן מובאות בפני המליאה.
נוסח החוקים שמעובדים בוועדות בדרך כלל הוא הנוסח המכריע.
ועדות הכנסת אחראיות לקיים דיוני פיקוח על הממשלה בתחומים שעליהן הן מופקדות.
בדיון פיקוח, הוועדה יכולה לבקש נתונים מנציגי הממשלה ולעקוב אחרי תפקוד תקין של הממשלה בתחומים שונים.
משימות מרכזיות אחדות של ועדות הכנסת הן בתחום החקיקה:
כאשר מליאת הכנסת אישרה הצעת חוק פרטית בקריאה טרומית, הצעת החוק מועברת לאחת מוועדות הכנסת לדיון מקדמי, אם יש מחלוקת לאיזו ועדה להעביר את הצעת החוק, ועדת הכנסת תכריע בעיניין זה (לעיתים משיקולים פוליטיים ייתכן שהצעת חוק תועבר לוועדה שאינה קשורה לנושא של הצעת החוק) .
בעבר כל ועדה הייתה מוסמכת להציע הצעת חוק מטעם הוועדה, הצעת חוק כזו פטורה מקריאה טרומית, ומועברת למליאה להצבעה בקריאה ראשונה.
כיום רק ועדת הכנסת, ועדת החוקה חוק ומשפט והוועדה לענייני ביקורת המדינה רשאיות להציע חוק מטעם הוועדה, ורק בתחומים אשר מוגדרים בסעיף 80 לתקנון הכנסת.
לאחר שהצעת חוק אושרה בקריאה ראשונה, היא מועברת לוועדה הרלוונטית לשם הכנתה לקריאה שנייה ושלישית.
לאחר סיום הדיונים וההצבעות בוועדה, מוחזרת ההצעה עם התיקונים בנוסח שהתקבל בהצבעה בוועדה ורשימת ההסתייגויות שלא התקבלו בהצבעה בוועדה למליאת הכנסת לקריאות הבאות.
על חשיבותו של הדיון בוועדה מלמד בג"ץ מס ריבוי דירות, שבו נפסל פרק י"ב לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2017 ו-2018), התשע"ז-2016, שבו הוטל מס ריבוי דירות, משום שלא התאפשר לחברי הוועדה לדון בהצעת החוק שהוגשה לטיפולם.
פעמים רבות ניתנת לשר האחראי על חוק מסוים סמכות להתקין תקנות מכוח חוק זה.
בדרך כלל על השר להגיש את התקנות לאישור הוועדה הרלוונטית, ולעיתים הוועדה מכניסה שינויים בנוסח התקנות.
גם חברי כנסת מסיעות האופוזיציה מכהנים כראשי ועדות.
החרם על ועדות הכנסת בכנסת העשרים וארבע
עם הקמתן של ועדות הכנסת בכנסת העשרים וארבע, במפלגות "גוש הימין" באופוזיציה (הליכוד, ש"ס, יהדות התורה, הציונות הדתית) החליטו להחרים את החברות בוועדות הכנסת השונות, בטענה לחלוקה בלתי שוויונית בין חברי הקואליציה לאופוזיציה.
הטענה הייתה גם ביחס למספר הוועדות המועט (לדעת מפלגות אלו) שראשותן ניתנה לאופוזיציה וגם ביחס לרוב מיוחד בוועדות מסוימות; כל זאת בזמן שהיחס המספרי של קואליציה ואופוזיציה (59–61 או 58–62) אינו מצדיק את החלוקה לדעת מפלגות אלו.
בעקבות משא ומתן עם יושב ראש הכנסת ויושבת ראש הקואליציה, הוקטן הרוב בחלק מהוועדות וניתנה ראשות ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות לאופוזיציה; גם פשרה זאת לא הביאה לסיום החרם.
חלק מחברי הכנסת מהליכוד ומש"ס בחרו לעתור לבג"ץ על מנת שיתערב בנושא.
אחרי שינוי נוסף במספר חברי הוועדות לכיוונה של האופוזיציה, בג"ץ החליט לדחות את העתירות.
בעקבות הפסיקה החליטו במפלגת הליכוד ובמפלגות החרדיות לשבץ חברים בוועדות שעדיין היו רלוונטיות לדיונים על התקציב לשנים 2021 ו-2022 – ועדת הכספים, ועדת החוקה, חוק ומשפט וועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים.
לאחר העברת התקציב שיבצה מפלגת יהדות התורה חברים בכל הוועדות הקבועות שבהן קבלה מקום עבור חבריה.
לעומתה, מפלגות הליכוד, ש"ס והציונות הדתית בחרו להמשיך בחרם ולא לשבץ חברים לוועדות נוספות.
הסיבות לחרם והשלכתו על עבודת הכנסת
במפלגות האופוזיציה טענו שהחרם על הוועדות נגרם כתוצאה מחלוקה לא שוויונית בהרכבי הוועדות.
עיקר המחלוקת נגעה לוועדת הכספים – על כך שיש בה רוב של שני חברי כנסת לקואליציה ועל כך שסיעת הליכוד בעלת 29 המנדטים קבלה בוועדת הכספים את אותו מספר חברים כמו סיעת הרשימה המשותפת בת 6 המנדטים.
מנגד, בקואליציה עלו טענות על כך שהסיבה לחרם קשורה בחוסר הכרה בלגיטימיות של הממשלה והקואליציה; טענה נוספת שעלתה היא שמדובר בתירוץ שנועד למנוע סכסוך פנימי במפלגת הליכוד שכרוך בחלוקת המקומות השונים בוועדות בין חברי המפלגה.
החרם מנע באופן ישיר את הקמתן של שתיים מוועדות הכנסת הקבועות בכנסת העשרים וארבע: את הקמת הוועדה לענייני ביקורת המדינה שלפי תקנון הכנסת חייב לעמוד בראשה חבר כנסת מהאופוזיציה ואת הקמת ועדת האתיקה שקיומה מחייב חברות של שני חברי כנסת מהקואליציה ושני חברי כנסת מהאופוזיציה.
בנוסף, בעקבות החרם נוצר לראשונה מצב שבו אין השתתפות של האופוזיציה בפיקוח של ועדת החוץ והביטחון, שכן רק חברי ועדה קבועים יכולים להשתתף בדיונים של ועדות המשנה שלה.
הוועדה לתיאום מילואים (בראשי תיבות: ולת"ם) היא ועדה המטפלת בבקשות לשינוי צו קריאה לשירות מילואים פעיל: ביטול הצו, דחייתו או קיצורו.
הוועדה שוכנת במחנה דורי (בסיס תל-השומר), ומשויכת לענף תכנון כוח אדם מילואים (בקיצור: עתכ"א מילואים) באגף כוח האדם של צה"ל.
הפניות לוועדה הן משני סוגים:
פניות משקיות: פניות של מעסיקים לגבי עובדיהם השכירים וכן פניות של עצמאיים, המנומקות בכך שהקריאה לשירות מילואים במועד שנקבע עלולה לגרום לפגיעה ניכרת בפעילותו של העסק או הארגון שבו מועסק חייל המילואים.
לימודים: פניות על ידי סטודנטים, המנומקות בכך שהקריאה לשירות מילואים במועד שנקבע עלולה לפגוע פגיעה מהותית בלימודיהם (למשל משום שהיא חלה בתקופת בחינות).
ולת"ם נועדה לתת מענה לאזרחים הפונים, ששגרת חייהם מופרת ונפגעת עם קריאתם לשירות המילואים, תוך התחשבות גם בצורכי הצבא.
תא פניות: מרכז את כלל פניות ציבור הפונים ופותח בקשות על סמך הנדרש בבקשה.
תא ועדות: דואג לקיום הוועדות, לזימון חיילי המילואים ונציגי יחידות המילואים, דואג להפצת החלטות הוועדה לכלל הפונים.
תא ערעורים: אמון על קיום ועדות ערעורים.
קיצור שירות, פיצול השירות למספר תקופות, דחיית השירות ב-3 חודשים לבקשה על רקע סטודנטיאלי או ב-4 חודשים לבקשה על רקע משקי.
כמו כן רשאית הוועדה לדחות את הבקשה על הסף או לדחות את הבקשה עם המלצה למפקד היחידה להתחשב בחייל עד כמה שניתן.
אם לא מומשו זכויות החייל על-פי הפקודות טרם מועד הדיון והוחלט כי הבקשה תדחה, הוועדה תורה ליחידה לממש את זכויות החייל (למשל, סטודנט שזומן ל 26 ימים וטרם קוצר הצו שלו ל 21 ימים כמתחייב).
שגיאה נפוצה בקרב חיילים היא שהוועדה מוסמכת לבטל צו קריאה.
אין בסמכות הוועדה לבטל קריאה למילואים אלא רק לדחות את הזימון.
ועדת אמת ופיוס, הידועה גם כוועדת אמת או ועדת אמת וצדק, היא גוף רשמי שמופקד על גילוי וחשיפת עוולות-עבר על ידי ממשלה (או, בהתאם לנסיבות, גם גורמים שאינם ממשלתיים), בתקווה להגיע לפתרון סכסוכים שנותרו מהעבר.
ועדות אמת, תחת שמות שונים, מוקמות מדי פעם על ידי מדינות שיוצאות מתקופות של תסיסה פנימית, מלחמת אזרחים או דיקטטורה שהתאפיינה בהפרת זכויות אדם.
הן בתפקידיהן של חיפוש האמת והן בתפקידי הפיוס, לוועדות האמת יש השלכות פוליטיות כשהן מגדירות יעדים בסיסיים כמו אמת, פיוס, צדק, זיכרון, פיצוי והכרה, ומחליטות כיצד יש לעמוד ביעדים אלה ואת צרכיו של מי ישרתו.
מתמקדת באירועים מהעבר, ולא באירועים מתמשכים
חוקרת דפוס של אירועים שהתרחשו לאורך תקופה
עוסקת באופן ישיר ונרחב באוכלוסייה שנפגעה, ואוספת מידע על חוויותיה
היא גוף זמני, שנועד לסיים את תפקידו עם הגשת דו"ח סופי
מורשה או מוסמך רשמית על ידי המדינה הנבדקת
למרות שוועדת האמת והפיוס של דרום אפריקה זכתה לפרסום נרחב, היא לא הייתה הראשונה, אלא הלכה בדרכן של ועדות קודמות במדינות דרום אמריקה, ובראש ובראשונה צ'ילה.
משטרים דיקטטוריים רבים הופלו בדרום אמריקה בשנות ה-70 וה-80. הדרישה לחשוף את "האמת" על הפרות זכויות אדם תחת הדיקטטורות הייתה אחת הדאגות החשובות ביותר של מתנגדי המשטר בדרום אמריקה, שהתנגדותם כללה מאבק לא אלים, ומאמץ להביא לחשיפת פשעי החונטות.
באמצע 1990, חודשים ספורים לאחר חזרתה של צ'ילה לדמוקרטיה, הקים הנשיא פטריסיו איילווין ועדת אמת ופיוס.
ועדות דומות כבר הוקמו בבוליביה ובארגנטינה כדי לטפל בפשעים שבוצעו במהלך הדיקטטורות הקודמות.
עם זאת, התקדים בוועדת האמת הצ'יליאנית היה שהיא הגדירה את מטרת חקירתה לא רק כהבהרת ה"אמת", אלא גם כ"פיוס לאומי".
הרעיון מאחורי טרמינולוגיה זו היה שחתירה לחשיפת האמת על האירועים תוכל למנוע את חלוקת החברה לשני מחנות, שלכל אחד מהם פרשנות שונה לעבר.
עם סיום הדיקטטורות במזרח אירופה והאפרטהייד בדרום אפריקה בתחילת שנות ה-90, דו"ח ועדת האמת הצ'יליאנית, למרות כל הביקורת על מגבלתה להתנקשויות פוליטיות, הפך לתמריץ להקמת ועדות אמת נוספות.
מומחים ממדינות שונות נפגשו בכנסים בינלאומיים כדי לדון כיצד לנהל את המעבר לדמוקרטיה ואיזה תפקיד צריך למלא הטיפול בפשעי העבר בתהליך זה.
ועדת האמת והפיוס, שפעלה בדרום אפריקה בין השנים 1996 ל-1998 כדי לטפל בפשעי משטר האפרטהייד, התבססה, כפי ששמה מרמז, ישירות על המודל הצ'יליאני.
הוועדה הדרום אפריקאית נחשבת כיום למודל עבור רוב ועדות האמת הבאות.
הוועדה להבהרת האמת, למען דו-קיום ונגד חזרה בקולומביה ("הוועדה להבהרת האמת, למען דו-קיום ונגד חזרה"), המעסיקה כ-1,200 איש, נחשבת לוועדת האמת הגדולה בעולם.
המתח בין המושגים "אמת ופיוס" למושג "צדק"
אחת הסוגיות הקשות בנוגע לתפקידן של ועדות אמת, התמקדה בקשר שצריך להיות הקשר בין ועדות אמת לתביעות פליליות.
מקובל להניח שוועדות אמת ופיוס מסוגלות לחקור מספר רב של פשעים, ולכן הן יעילות בריפוי סכסוכים חברתיים גדולים.
עם זאת, יש לשלב אותן גם עם משפטים פליליים לעבריינים הפליליים הבולטים ביותר.
באופן כללי, ועדות אמת מפרסמות דוחות סופיים המבקשים לספק נרטיב סמכותי של אירועי העבר, שלעיתים מאתגר גרסאות דומיננטיות של העבר.
ועדות אמת המדגישות "הבהרה היסטורית" כוללות את ועדת ההבהרה ההיסטורית בגואטמלה, המתמקדת בתיקון גרסת הממשל הצבאי הקודם לעבר, ואת ועדת האמת והצדק במאוריציוס, שהתמקדה במורשת העבדות והעבדות החוזית לאורך תקופה קולוניאלית ארוכה.
הוועדה לקליטת אזרחים, אמת ופיוס במזרח טימור שאפה גם היא לספר "נרטיב לאומי" חדש שיחליף את גרסת ההיסטוריה שהייתה רווחת תחת שלטון זר.
ועדת האמת והפיוס הוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד.
ביסוד הקמת הוועדה עמד הרצון לחקור, לתעד ולהוקיע את עוולות המשטר הקודם ואת הטרור של ארגוני האופוזיציה שלחמו נגדו, לפצות ולשקם את נפגעי תקופת האפרטהייד משני הצדדים, לסייע בהעברה שקטה ומסודרת של השלטון מידי המיעוט הלבן לרוב השחור ללא טינה או נקמנות, ולהציב תמרור אזהרה מפני הישנות משטרים דומים.
הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) של צ'ילה, הידועה בשם דו"ח רטיג, חקרה את הפרת זכויות האדם בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה.
מטרת העל של הוועדה הייתה "לתרום להבהרת האמת על הפרות זכויות האדם החמורות ביותר...
על פי המשפטן חוזה סאלאקט "המקרה הצ'יליאני זכה לתשומת לב בינלאומית רבה בהרבה מזו שבדרך כלל ניתנת למדינה בעלת חשיבות גאופוליטית צנועה.
ייחד אותו למעקב מיוחד אחר זכויות אדם.
המקרה של צ'ילה היה מוכר יותר לדעת הקהל הבינלאומית מאשר זה של מדינות אחרות הסובלות מדיכוי דומה או אפילו חמור יותר".
ועדת האמת והפיוס של קנדה התמקדה במורשתם של הפנימיות לילדים אינדיאנים בקנדה וביחסי הילידים-מתיישבים.
קנדה אישרה תוכנית שאפשרה למדינה להוציא ילדים מבתיהם על מנת להטמיע אותם בתרבות הכללית.
הוועדה הוקמה בשנת 2006 כחלק מהסדר תובענה ייצוגית שבה כמעט 4,600 ניצולי פנימיות תבעו את הממשלה הפדרלית.
ביוני 2015, פרסמה ועדת האמת והפיוס הקנדית דו"ח מסכם של ממצאיה, ובו הגיעה למסקנה כי מערכת החינוך מהווה רצח עם תרבותי.
ועדת איתור היא ועדה ציבורית שתפקידה לאתר מועמדים לתפקיד בכיר.
בשירות הציבורי משמשת ועדת האיתור כפשרה בין שימוש במכרז לבין מינוי חופשי על ידי הממנה, תוך פיקוח של ועדת מינויים, שכל תפקידה לוודא שהמינוי היה תקין.
בשירות המדינה, מרבית המינויים טעונים מכרז, אך חלק מהתפקידים פטורים ממנו, אם מכוח הוראה מפורשת בחוק שירות המדינה (מינויים), ואם באמצעות החלטת הממשלה בהתאם להוראות חוק זה.
במשך השנים נשמעו תלונות רבות על מינויים בלתי ראויים ועל מינויים פוליטיים.
בעקבות הביקורת על מינוי רוני בר-און למשרת היועץ המשפטי לממשלה, הוחלט על הקמת ועדת איתור לתפקידים בכירים.
בשנת 1999 חילקה ממשלת ישראל העשרים ושמונה את המשרות הבכירות הפטורות ממכרז, בהיותן משרות אמון, לכאלו הדורשות ועדת איתור וכאלו הדורשות ועדת מינויים.
ברוב המקרים, ועדת האיתור נהגה לבחור את המועמד לתפקיד ולהציגו בפני השר כמועמד יחיד.
בשנת 2009, בעקבות פעילות של השר יעקב נאמן, ובניגוד לעמדתו של מני מזוז, היועץ המשפטי לממשלה, נקבע שוועדת איתור תמליץ על שלושה מועמדים והשר יבחר מביניהם את המועמד שהוא מעוניין בו.
רוב ועדות האיתור אינן מוקמות על פי חוק, אלא בהחלטת הגורם שממנה את בעל התפקיד שאיתורו הוא הדרוש.
חריג לעיקרון זה מצוי בחוק הכנסת, הקובע את הרכבי ועדות האיתור שמטרתן למצוא מועמדים לתפקיד היועץ המשפטי לכנסת (ובעבר גם לתפקיד נציב הדורות הבאים), ואת סמכויותיהן.
ככלל, על הוועדה לפרסם קול קורא הפונה לכל מי שרואה עצמו מתאים לתפקיד להגיש את מועמדותו, אך בניגוד לוועדת מכרזים היא רשאית גם לפנות למועמדים בעצמה.
בניגוד להליך של מכרז, פעילות ועדת איתור משאירה מקום להשפעה של הדרג הפוליטי.
התפקידים שהממשלה החליטה שהמינויים בהם ייעשו בעזרת ועדת איתור כוללים, בין היתר, את מנהל רשות המיסים, הממונה על התחרות, נציב המים ומנכ"לי חברות ממשלתיות.
היועץ המשפטי לממשלה הוציא הוראות הקובעות לגבי מינוי מנכ"ל של גוף ציבורי או משרד ממשלתי ש"על המינוי להיעשות בהליך מסודר ומובנה.
הדרך הראויה לכך היא על ידי ועדת איתור, תוך הקפדה על פרסום לציבור ומתן אפשרות להציע מועמדים ומועמדות".
ועדת איתור ממונה גם לתפקידי מנכ"ל של גופים ציבוריים לא ממשלתיים, כמו קופת חולים מאוחדת.
היו גם מקרים בהם מונתה ועדת איתור למרות שלא הייתה חובה לכך על פי החלטת הממשלה.
כך למשל, מינוי לתפקיד מנהל רשות החברות הממשלתיות אינו חייב בוועדת איתור, אולם בשנת 2002 החליט אורי שני להפקיד את המינוי בידי ועדת איתור, שבחרה את אייל גבאי.
בהחלטת הממשלה המקורית בשנת 1999 נקבעו 9 משרות המחייבות ועדת איתור.
מאז עלה מספר המשרות המאוישות דרך ועדת האיתור לכ-100 ב-2009, כאשר רק 30% ממשרות אלה אוישו קודם לכן ללא מכרז.
כך למשל היה במינויים של הממונה על הגנת הצרכן והסחר ההוגן והממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים אשר הממשלה קבעה להם פטור ממכרז והעדיפה שימוש בוועדת איתור.
ועדת איתור מורכבת מאנשי מקצוע בתחומי העניין של התפקיד נשוא המינוי.
כך, למשל, החליטה הממשלה להקים ועדת איתור לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בראשות שופט בדימוס של בית המשפט העליון.
ככלל, בוועדת איתור חמישה חברים הכוללים את מנכ"ל המשרד הממשלתי הרלוונטי, נציב שירות המדינה או נציגו, עובד מדינה הקשור לתחום המינוי, איש אקדמיה ונציג ציבור.
ועדת האיתור משמשת כידו הארוכה של הגוף הממנה, ותפקידה לסייע בידו לתור אחר מידע בדבר המועמדים הרלוונטיים ולהעריכו.
על-פי ההלכה הפסוקה, מסקנותיה של ועדת איתור צריכות להישקל בכובד ראש על ידי הגוף הממנה ועל דרך הכלל עליו לקבלן.
עם זאת, על הממנה להפעיל שיקול דעת עצמאי באשר למינוי, וההכרעה הסופית לגביו מסורה לו.
אולם סטייה מהמלצות ועדת האיתור חייבות מתן "טעם מהותי לדבר".
עמד על כך השופט אדמונד לוי:
"למסקנותיה של ועדת איתור, שהוקמה על-פי חוק או בהחלטה מנהלית, משקל מיוחד.
מקורו בכך שהוועדה – בהנחה שזו מונתה כראוי ואין היא חוטאת לתפקידה, מכנסת תחת קורתה את אנשי המקצוע הרלוואנטיים ואת בעלי המומחיות הנוגעת בדבר, שבכוחם לנהל את תהליך איסוף המידע ולחלץ ממנו מסקנות.
על-פי רוב, מומחיות זו או המשאבים הדרושים להוציאה אל הפועל, אינם מצויים בידיו של הגורם הממנה, שאלמלא כן הוא לא היה נדרש למינויה של ועדת איתור מלכתחילה.
יתרון נוסף ממנו עשויה הוועדה ליהנות הוא יכולתה לגשת לתהליך הבחינה כשהיא מחויבת פחות לאינטרסים של גורם זה או אחר, או כשבכוחו של הרכבה לשקף מגוון של דעות ואינטרסים המקבלים את ביטוים המצרפי בהכרעתה.
יותר מן הגורם הממנה, לוועדת האיתור קל, על כן, להתמקד בהכרעה המקצועית העניינית.
בכך מסייעת היא לגורם הממנה ביישום סמכויותיו.
בכך היא תורמת לתקינותה של העשייה המנהלית."
בתחילת 2012 חייב בג"ץ את שר האוצר לקבל את המלצת ועדת האיתור לגבי מינוי מנהל רשות המיסים.
בעוד ישנם הטוענים שוועדות איתור מביאות לתוצאות יותר טובות ומונעים מינויים פוליטיים, אחרים טוענים שוועדות האיתור מביאים לתוצאות בינוניות ומטה.
מנגד, מבקר המדינה יצא נגד שימוש בוועדות איתור כדרך לעקוף את השימוש במכרז.
אף שמקורן של ועדות האיתור במגזר הציבורי, במקרים מסוימים מינו גם גופים פרטיים ועדות איתור.
דוגמאות לכך הן החלטת דירקטוריון בנק הפועלים למנות ועדת איתור לתפקיד מנכ"ל הבנק בשנת 2009 והחלטה דומה שקיבל באותה שנה דירקטוריון מעריב לגבי תפקיד עורך העיתון.
ועדת אלמוג הייתה צוות חקירה בראשות האלוף במיל' דורון אלמוג שבדק את הגורמים לאירוע חטיפת החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב ב-12 ביולי 2006 בגבול הצפון.
הוועדה מונתה על ידי הרמטכ"ל רא"ל דן חלוץ ב-18 בספטמבר 2006.
באירוע זה הצליח חזבאללה לחטוף את חיילי המילואים רס"ל אהוד גולדווסר וסמ"ר אלדד רגב, להרוג שלושה חיילים ולפצוע שני חיילים נוספים.
בהמשך ישיר לאירוע זה נהרגו ארבעה חיילי צוות טנק שניסו לסכל את החטיפה, כתוצאה מהתפוצצות מטען גחון רב-עוצמה במאחז "כיפת הדגל" של החזבאללה.
ועדת אלמוג התמנתה לאחר שהרמטכ"ל דאז רא"ל דן חלוץ לא קיבל את מסקנותיו של צוות בראש תא"ל אבי אשכנזי.
המנדט שקיבלה ועדת אלמוג היה להרחיב את הבדיקה, מעל ומעבר לעוצבת הגליל, לכיוון פיקוד הצפון והמטכ"ל.
ועדת אלמוג מיקדה את עבודתה בשני צירים – המודיעיני והמבצעי – תוך התמקדות בהערכות הדרגים הצבאיים השונים להתממשות איום החטיפה בשלושה קבועי זמן – טרום החטיפה, במהלכה, ולאחריה.
לימוד מעמיק של תחקירי אירועי חטיפה שהתרחשו בעבר, בהם התחקיר שבוצע על ידי אלוף (מיל') יוסי פלד ביחס לחטיפת חיילי צה"ל בהר דב ב-7 באוקטובר 2000, והתחקיר שבוצע על ידי אלוף (מיל') גיורא איילנד הנוגע לחטיפת החייל גלעד שליט בגזרת כרם-שלום (עזה) ב-25 ביוני 2006.
בחינת מאפייני כלל האירועים המרכזיים שהתרחשו בגזרת עוצבת הגליל מאז יציאת כוחות צה"ל מלבנון (24 במאי 2000) בדגש על אירועי חדירת מחבלים לשטח ישראל מלבנון בחמש השנים שקדמו לחטיפת גולדווסר ורגב.
בחינת סיכומי הביקורות שנערכו בעוצבת הגליל וביחידות הכפופות לה על ידי המטה הכללי בשלוש השנים שקדמו לחטיפה.
לימוד התפיסות המבצעיות, סיכומי הערכות מצב במטכ"ל בפיקוד הצפון ובעוצבת הגליל והפקודות שביטאו אותן
ביצוע ראיונות עם 20 מפקדי-גדודים שיחידותיהם ביצעו פעילות תעסוקה-מבצעית בגזרת עוצבת הגליל משנת 2002 ואילך.
ביצוע ראיונות עומק עם מפקדים בדרגים השונים בעוצבת הגליל ועם בכירים באמ"ן (בהווה ובעבר) ובמטכ"ל.
מסקנתם העיקרית של חברי ועדת אלמוג הייתה כי ניתן היה למנוע את חטיפתם של רס"ל (מיל') אהוד גולדווסר וסמ"ר (מיל') אלדד רגב, כיוון שהאוגדה והכוחות שפעלו בגזרה היו אמורים להיות יותר ערניים ועם התייחסות מבצעית שונה לחלוטין ממה שהתרחש בפועל, עקב נחיתותו הטופוגרפית של הציר בו נחטפו.
הטענה המרכזית של ועדת אלמוג הייתה שלו נקטה האוגדה ב"קו דיווח 105" בהערכות מבצעית שונה, ניתן היה למנוע את התוצאות הקשות.
בהמשך ישיר לדברים אלה, הצביעו חברי הוועדה על התפיסה השגויה שהתקיימה באוגדה לפיה לפני כל התארגנות חזבאללה לבצע פיגוע – בדגש על חטיפה – תבוא התרעה מודיעינית מקדימה.
בהקשר לזאת הצביעה הוועדה על ממצאי תחקיר אלוף (מיל') יוסי פלד בו נקבע במפורש כי פעולות ביטחון שוטף (בט"ש), מבוססות במהותן על עשייה ללא מודיעין.
לפיכך, לא קבלה ועדת אלמוג את הטענה לפיה הגורם המרכזי לתוצאות אירוע החטיפה היה כשל בהעברת ההתרעה המודיעינית למפקדת האוגדה.
לאור כל הנ"ל ובדומה למסקנות התחקיר המוקדם שערך תא"ל אבי אשכנזי, הצביעו גם חברי ועדת אלמוג על כשלים בתפקוד עוצבת הגליל ומפקדים בכירים בה תוך שהם קובעים שהחטיפה נבעה מתוך כשל מקצועי ומנהיגותי חריף ביותר ברמת האוגדה והעומד בראשה.
בהתאם למנדט שניתן להם, הרחיבו חברי הוועדה את בדיקתם והוסיפו ביקורת על תפקוד דרגי הפיקוד הבכירים בצה"ל והעומדים בראשם: המטכ"ל ואגפיו (בהם עוצבה למעשה ואושרה תפיסת ההגנה בגבול הלבנון, המבוססת על "הכלה" והיעדר יוזמות מספיקות במישורים המבצעי והמודיעיני), זרוע היבשה ופיקוד הצפון.
מסקנות אלה של הוועדה לא התקבלו על ידי צוות אלופים בראשות הרמטכ"ל שביצעו שימוע לתא"ל גל הירש טרם שסיים את תפקידו באוגדה.
תוצאות השימוע קבעו כי בדו"ח ועדת אלמוג "לא ניתן ביטוי של ממש לאותם אילוצים קשים ששררו בגזרה".
תוצאות השימוע ביטלו בעצם את מסקנות ועדת אלמוג.
בספרו של גל הירש מצוין כי מסמך סיכום השימוע לא אושר לפרסום עד עצם היום הזה והוא מסווג כסודי ביותר.
מסקנות הוועדה הוצגו לפורום מטכ"ל לראשונה ב-12 בנובמבר 2006 ולאחר קבלת דגשים והערות מהרמטכ"ל, ביצעה הוועדה השלמות לעבודתה והגישה לרא"ל חלוץ מסמך מסכם סופי ב-15 בדצמבר 2006.
כתוצאה מעבודת הוועדה ובהמשך למסקנותיה המליץ האלוף (מיל') דורון אלמוג לרמטכ"ל לא לקדם עוד את תא"ל גל הירש, ואף למנוע ממנו לשמש בעתיד בתפקיד פיקודי.
הירש כותב כי שבוע קודם להצגת המסקנות למטה הכללי, הודיעו האלוף במיל' אלמוג כי עליו לסיים את שירותו בצה"ל, וכתוצאה מלחצים שהופעלו בשבוע שלאחר מכן, שינה אלמוג את דרישתו ודרש לשלול ממנו תפקידים פיקודיים בעתיד (מה שלא התממש בסופו של דבר).
במסמך סיכום השימוע לעומת זאת, קבע הרמטכ"ל חלוץ כי הירש אינו פסול לפיקוד.
עובדה זו פורסמה על ידי אמיר אורן בעיתון הארץ: "הפרקליט הצבאי הראשי, אלוף אביחי מנדלבליט, אמר לאחרונה כי משום חלוף הזמן ונסיבות התפטרותו של הירש, להבדיל מהדחה, אין הירש פסול לפיקוד צבאי כהמלצת אלמוג".
המלצות דומות הוגשו לרמטכ"ל ביחס לשני קצינים בכירים נוספים באוגדה.
כשהובהר לתא"ל הירש כי הוא מורחק לצמיתות מתפקיד פיקודי וכי הוא אינו מקבל גיבוי מצד הרמטכ"ל, נאלץ הירש לסיים את שירותו בצה"ל.
ועדת וינוגרד קראה בין השאר גם את דו"ח ועדת אלמוג וקבעה בין דברים את הדברים הבאים: למרות שינויים שניסה תא"ל הירש לבצע בתפיסה ההגנתית של עוצבת הגליל, בסופו של דבר לא התקיימה הפעילות המבצעית בשטח במתכונת שיכולה הייתה לסכל פעילות עוינת: (סעיף 44 עמוד 45 בדו"ח וינוגרד).
לעומת זאת, קבעה גם הוועדה כי: .
במספר התבטאויות בספרו "סיפור מלחמה סיפור אהבה" תיאר תא"ל גל הירש, מי שהיה מפקד עוצבת הגליל במלחמת לבנון השנייה, את עבודת ועדת אלמוג כשטחית, חסרה ופגומה, עוד טען הירש כי הוועדה פעלה מתוך אג'נדה מוקדמת, וכי לא ביצעה את מלאכתה נאמנה.
טענותיו כי דו"ח הוועדה פסול משפטית, התקבלו על ידי הפצ"ר, ובהמלצתו נקבע כי יבוצע לתא"ל הירש שימוע מיוחד בראשות הרמטכ"ל וצוות אלופים.
הוועדה הורכבה בעיקרה מאנשי מודיעין בראשותו של תא"ל (מיל') פנחס בוכריס.
במסקנות הוועדה לא זוהה כל כשל מודיעיני.
סוגיה זו עומדת בסתירה לפרסומים שונים אודות קיומו של מידע מודיעיני שלא הועבר לעוצבת הגליל ולפיקוד הצפון ערב החטיפה.
בספרו, "סיפור מלחמה סיפור אהבה", מתאר תא"ל גל הירש את הכשל המודיעיני ואת האופן שבו בחרה ועדת אלמוג להתעלם מקיומו: "אבי (קמ"ן האוגדה) עבר איתי על פרטי מידע רבים.
כל אחד מהם זיעזע אותי בפני עצמו.
הכרתי את סוג החומר הזה.
לוּ הייתה בידי אפילו ידיעה אחת מכל אלה, לא הייתה הכוננות יורדת.
לא היו נפתחים הכבישים לתנועה באזור.
ממילא לא יכולה הייתה החטיפה להתרחש.
ב-8 ביוני 2010, פרסם עמוס הראל מעיתון הארץ, כי "אלמוג חיפש עריפת ראשים שתזעזע את המערכת הצבאית.
מסקנותיו אכן הביאו להתפטרותו של תא"ל הירש, ובעקיפין גם להתפטרות חלוץ".
בתחילת 2014 שלח השופט אליהו וינוגרד לרמטכ"ל בני גנץ מכתב ובו בין היתר כתב שגל הירש הכין היטב את הכוחות לאירוע החטיפה, שאנשי הוועדה סברו שיש להחזיר את גל הירש לצבא, ושהוא מצטער שלא הוסיף המלצה בדו"ח להחזיר את גל הירש לתפקידו.
ועדה רפואית של הביטוח הלאומי דנה בבקשות של אזרחים לקבל מהביטוח הלאומי את אחת מהקצבאות האלה: קצבת נכות כללית, קצבת נכות מעבודה, קצבה לילד נכה, קצבה לשירותים מיוחדים או קצבה לנפגעי פעולות איבה וכן ועדה רפואית למס הכנסה.
הוועדה הרפואית חוקרת את המוזמנת או המוזמן ומבקשת לדעת מה השינויים שחלו במצבם הבריאותי.
רופא אחד או שניים בוחנים את הליקויים הרפואיים ובהתאם לחומרתם יקבעו את אחוז הנכות.
אם יש מקום לבדיקה נוספת של רופא או רופאה עם מומחיות אחרת, יזומנו הנבדק או הנבדקת לוועדה נוספת.
בספר הליקויים מפורטים אחוזי הנכות שנקבעו לכל ליקוי.
כדי להיות מוזמנים לוועדה רפואית יש למלא ולהגיש טופס בהתאם לסוג התביעה:
תביעה לקצבת נכות כללית ובקשה להענקה מטעמי צדק (7801)
תביעה לקביעת דרגת נכות מעבודה (200)
תביעה לגמלה לילד נכה (7821)
תביעה לקצבת שירותים מיוחדים (7849)
בנוסף, אנשים שמקבלים קצבאות אלה מוזמנים מעת לעת לוועדה רפואית ביוזמת הוועדה לבחינת שינוי תנאים.
יש להכין לקראת הביקור תיק מסמכים הכוללים:
רשימה של הליקויים או המחלות שבכוונתך להציג בפני הוועדה
תעודת זהות או תעודה מזהה אחרת - חובה להביא
תיק מסודר של מסמכים חדשים אם קיימים ועותקים שבכוונתך להשאיר בידי הוועדה
בשנת 2012 יזם המוסד לביטוח לאומי תוכנית להקמת מרכזי "יד מכוונת".
המרכזים מסייעים למגישי התביעות לזהות את בעיותיהם התפקודיות הרלוונטיות לתביעה ולהכין את התיקים הרפואיים ואת התובעים עצמם לוועדות הרפואיות.
בניגוד לנעשה בחברות פרטיות, השירות למרכזי "יד מכוונת" ניתן לכל פונה ללא עלות וללא קשר לסיכוי ההצלחה של תביעתו.
במחקר הערכה שבוצע על ידי מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל נמצא כי המסתייעים במרכז היו שבעי רצון במידה רבה מהיבטים שונים של השירות וחשו כי הוא תורם להם בהכנה למפגש עם הוועדה.
יש להגיע במועד שצוין בטופס ההזמנה לוועדה הרפואית, אף כי ייתכן שהכניסה תתאחר.
משך השהייה בחדר הוועדה הוא בהתאם לשיקול דעת חבריה, וסדר הכניסה לחדר הוועדה נקבע על ידי הוועדה.
ניתן להביא מלווה לצורך עזרה וכן עורך דין מייצג.
ניתן להגיש בקשה ל-החזר הוצאות שנגרמו בשל התייצבות בוועדה.
אפשר גם לערער על החלטת הוועדה בפני ועדה לערערים.
ערעור על החלטת הוועדות הרפואיות
ניתן להגיש ערעור על החלטת הוועדה הרפואית.
ערעור על החלטת הוועדות הרפואיות - ועדה רפואית לעררים - נכות כללית
ערעור על החלטת הוועדות הרפואיות - ועדה רפואית לעררים - נכות מעבודה
ערעור על החלטת הוועדות הרפואיות - ועדה רפואית לעררים - ילד נכה
ערעור על החלטת הוועדות הרפואיות - ועדה רפואית לעררים - שירותים מיוחדים לנכים קשים
ערעור על החלטת הוועדות הרפואיות - ועדה רפואית לעררים - נפגעי פעולות איבה
ערעור על החלטת הוועדות הרפואיות - ועדה רפואית לעררים - מס הכנסה
במהלך השנים הועלו טענות על אופן פעילותן של הוועדות הרפואיות של הביטוח הלאומי.
בין היתר בדבר פגיעה באי תלותן של הוועדות.
נטען כי הביטוח הלאומי הוא שמשלם את ההטבות
הנובעות מהחלטות הוועדות הרפואיות, ומשכך יש לו עניין למזער את היקף התשלומים.
יתר על כן, הביטוח הלאומי מעורב במינוי ובשיבוץ של חברי הוועדות ומשלם את שכרם, והדבר עלול להשפיע או להטות במידה מסוימת את החלטות הוועדות.
בחודש אוקטובר 2021 פורסם שהוועדות הרפואיות יוקלטו מעכשיו והלאה.
בחינת הסוגיה על ידי גורמים מקצועיים ומשפטיים
בשנת 2004 קבע בג"ץ כי אף שהוועדות הרפואיות מופעלות על ידי הביטוח הלאומי מבחינה ארגונית ותקציבית, אין הן בשר מבשרו, אלא הן גופים סטטוטוריים המוחזקים כעצמאיים.
בג"ץ קבע כי אף ש הסדר חקיקתי חדש ומתוקן דרוש ואף חיוני, אין אחיזה מספקת לקביעה שמתכונת הפעולה הקיימת של הוועדות הרפואיות מעמידה את כלל חבריהן בחזקת פסולים מחמת ניגוד עניינים.
ועדות ציבוריות שמינו הכנסת והממשלה נתנו גם הן את דעתן בסוגיית אי-תלותן של הוועדות הרפואיות, ולהלן כמה מהמלצותיהן:
בשנת 2001 המליצה הוועדה להוצאת הוועדות הרפואיות מהמוסד בראשות השופט בדימוס מנחם גולדברג להקים גוף מיוחד ועצמאי שירכז את נושא הבדיקות הרפואיות להקים גוף מיוחד ועצמאי שירכז את נושא הבדיקות הרפואיות של הנכים ויהיה כפוף מינהלית לרשות שיפוטית –הנהלת בתי-המשפט או מערכת בתי-הדין לעבודה.
בשנת 2002 המליצה הוועדה ליישום הוצאת הוועדות הרפואיות מהביטוח הלאומי בראשות פרופסור אשר אור-נוי כי בשלב הראשון תוצאנה מהביטוח הלאומי ועדות הערר של נכות כללית ושל נכות מעבודה, ותוקם לשם כך רשות מינהלית ארצית הכפופה למשרד הבריאות, למשרד המשפטים או למשרד ממשלתי אחר.
בשנת 2005 המליצה הוועדה הציבורית לבדיקת ענייני הנכים ולקידום שילובם בקהילה בראשות השופט בדימוס אפרים לרון להשאיר את הוועדות הרפואיות במוסד ולהקים
ועדה לקביעת כללים והסדרים לבחירת רופאים ושיבוצם בוועדות הרפואיות.
בשנת 2007 המליץ הצוות הבין-משרדי לבחינת הקמתה של רשות לוועדות רפואיות בראשות פרופסור אשר אור-נוי על מינוי גוף חיצוני מקצועי, כפוף למשרד הבריאות, שיטפל בכל נושא הוועדות הרפואיות במוסד, ושמתפקידו יהיה גם לייעץ להן, לבקר אותן ולפקח עליהן.
המלצות הוועדות הציבוריות בנוגע לצעדים להתמודדות עם הקושי הטמון במעורבותו של הביטוח הלאומי בקביעת הרכבן וסדרי עבודתן של הוועדות הרפואיות טרם יושמו, אף שמרביתן נדונו בכנסת ובממשלה, וחלקן אף אומצו.
בשנת 2009 בחן מבקר המדינה את אופן ניהולן ותפקודן של הוועדות הרפואיות.
המבקר המליץ למשרדי הממשלה הנוגעים בדבר–משרד הרווחה ומשרד הבריאות לשקול ליזום הצעה שתביא לשינוי
ההסדר הקיים, בין אם על ידי הוצאת הוועדות מהביטוח הלאומי ובין בדרך אחרת שתחזק את אי-תלותן.
עוד הוסיף המבקר כי אף אם החשש לפגיעה באי-תלותן של הוועדות הרפואיות הוא רק
למראית עין, עלולה להיות לוהשפעה על אמון הציבור בהליך המתקיים בוועדות ובביטוח הלאומי.
קוד אתי לרופא הוועדות הרפואיות ונוהל ניגוד עניינים
המוסד לביטוח לאומי הפיק מסמך ובו כללים להתנהלות הנדרשת מהרופאים.
המסמך נועד להבטיח שירות אתי, מקצועי ויעיל.
בין השאר קובע הקוד האתי כלהלן:
באיזה מצב על רופא לפסול עצמו מלשמש בוועדה.
אם הנבדק מעלה תלונה בפעם הראשונה ואין לו על כך תיעוד רפואי, על הרופא להודיע לו כי לא ידון בתלונה במסגרת ועדה זו וכי עומדת בפניו האפשרות להגיש תביעה חדשה בנושא זה בליווי מסמכים רפואיים מתאימים, וכן יש באפשרותו לערער על החלטת הוועדה.
פרוטוקול החלטות הוועדה הרפואית יהיה מנוסח בצורה בהירה, מתומצתת ומנומקת, במבנה כזה: עובדות ואבחנות שהופיעו בעת הבדיקה הרפואית, ניתוח העובדות ומסקנות.
המסקנות צריכות להתייחס לכל החומר שהופיע במהלך הבדיקה.
במידה וקיימת חוות דעת נגדית של רופא מטעם הנבדק והוועדה אינה מסכימה עם הכתוב בו, יש לציין זאת תוך הסבר ונימוק.
אם הרופא נמצא אשם בעבירה פלילית או משמעתית הקשורה לעיסוקו ברפואה או אם הושעה על ידי ארגון או מוסד רפואי, או שהוטלו הגבלות על עיסוקו ברפואה, עליו להדיע על כך ללשכה הרפואית.
אם הרופא נחשף לאלימות מילולית או פיזית הוא רשאי להפסיק טיפול בעניין של הפונה.
יש לשמור על סודיות רפואית.
הרופא לא יקבל תרומה, שוחד או טובת הנאה מהנבדק.
המסמך כולל התייחסות לנושא ניגוד עניינים של הרופא ונועד למנוע את הרע בטרם יארע.
אין צורך להוכיח קיומו של ניגוד עניינים בפועל, אלא די בכך שקיים חשש אובייקטיבי לניגוד עניינים.
המסמך כולל הגדרות של רופאים לכל סוג של קצבה.
קיימות הוראות מיוחדות לגבי ניגוד עניינים של רופא שהוא גם חבר בוועדה וגם נותן חוות דעת פרטיות.
ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה (ובשמה הנפוץ, ועדת אגרנט, על שם העומד בראשה) הייתה ועדה מיוחדת שהוקמה בשנת 1962 לשם הבהרת סמכויותיו ומעמדו של היועץ המשפטי לממשלה.
הוועדה הוקמה בעקבות מחלוקת חריפה שהתגלעה בין היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר לשר המשפטים דב יוסף באשר לחלוקת הסמכויות ביניהם.
הוועדה בראשות שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט ניתחה בהרחבה את סמכויות היועץ המשפטי ואת היחס בין תפקידו לתפקיד שר המשפטים ולממשלה.
מסקנות הוועדה אומצו בהחלטת ממשלה ונודעה להן השפעה משמעותית על עיצוב תפקידו של היועץ המשפטי לממשלה גם עשרות שנים לאחר הגשת מסקנותיה.
תפקיד היועץ המשפטי לממשלה הוא ייחודי לישראל, ואין לו מקבילה בדמוקרטיות אחרות.
ההסבר המקובל למצב זה הוא תהליך היווצרותו של התפקיד שלא היה מתוכנן, והעובדה שסמכויותיו ומעמדו התעצבו עם השנים.
על פי התוכנית שגיבשו השניים, סמכויותיו של ה-Attorney General (מונח שתורגם באופן לא מדויק ל'יועץ משפטי לממשלה'), היועץ המשפטי שהיה כפוף לנציב העליון כשאר פקידי הקבינט הקטן, יועברו לידי שר המשפטים, תחתיו יכהן מנהל כללי.
המסמך הוסיף: "שני במעלה יהיה היועץ המשפטי אשר ינהל את מחלקת החוק", מחלקה אשר תעסוק בענייני חקיקה, ו"השלישי במעלה יהיה התובע הכללי, אשר ינהל את התביעה הכללית".
אולם פקודת סדרי השלטון והמשפט שנחקקה מיד לאחר קום המדינה וקבעה את העברת סמכויות הנציב העליון לידי הממשלה לא התייחסה לסמכויות שהיו בידי ה-Attorney general.
בניגוד לעמדתו של ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון שסבר כי שר המשפטים יוכל להעניק ייעוץ משפטי לממשלה בעצמו וכי רק את התביעה יש להכפיף לפרקליט המדינה, פעל שר המשפטים הראשון פנחס רוזן ליצירת תפקיד היועץ המשפטי לממשלה כתפקיד נפרד משר המשפטים, אך כפוף לו.
העימותים על סמכויות היועץ המשפטי ומעמדו החלו כבר בתקופת כהונתו של היועץ הראשון, יעקב שמשון שפירא, אשר שימש במקביל גם בתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים.
בן-גוריון סירב להיענות לדרישתו להשתתף בישיבות הממשלה, וגם דרישתו לאפשר לו להגיש הצעות חוק ולנאום מעל בימת הכנסת נדחתה.
עם זאת, בתקופתו של שפירא ניתנו סמכויות התביעה ליועץ המשפטי לממשלה, בשונה מהתוכנית המקורית שהוצגה לעיל, אך לשר המשפטים נשמרה הזכות לחזור וליטול את הסמכויות האלה.
בתקופת כהונתה של ממשלת ישראל העשירית, התגלעו מחלוקות בין שר המשפטים דב יוסף ליועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר באשר לחלוקת הסמכויות ביניהם, בעיקר בתחום התביעה.
המחלוקת הגיעה לשיאה בוויכוח בין השניים בישיבת הממשלה בט"ו בסיון תשכ"ב, (17.06.1962).
האוזנר ביקש שהממשלה תשמע את דעותיהם המנוגדות ותקבל החלטה בסוגיה, אך הבהיר כי ההחלטה תחייב את הממשלה ולא אותו עצמו.
לאחר שהושמעו הדעות השונות, החליטה הממשלה על פי הצעת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שלא להכריע בעניין מיד, ולמנות ועדת משפטנים מיוחדת שתחווה את דעתה בשאלות המשפטיות שבמחלוקת.
שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט מונה לעמוד בראש הוועדה, ולצידו עמיתו מבית המשפט העליון השופט צבי ברנזון ועורך הדין אברהם לוין.
השאלות שהעבירה הממשלה לחוות דעתה של הוועדה היו:
מהי סמכותו של היועץ המשפטי לממשלה לגבי עררים, עיכוב הליכים משפטיים והעמדת עבריינים למשפט?
היש לו בעניין זה סמכות בלעדית?
החייב או צריך הוא להתייעץ עם שר המשפטים על כך, בייחוד בעניינים שיש להם ערך ביטחוני מדיני או ציבורי?
כששר המשפטים אינו מקבל את דעת היועץ המשפטי לממשלה - היכול הוא ליטול לעצמו את הסמכות לגבי עררים, עיכוב הליכים משפטיים והעמדת עבריינים למשפט?
אם דברי שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה בישיבת הממשלה הנ"ל סותרים זה את זה - מהו הנכון מבחינת החוק הקיים?
הממשלה צירפה לשאלותיה את פרוטוקול ישיבת הממשלה בה הציגו שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה את עמדותיהם בנושא.
השניים גם העבירו לוועדה תזכירים בהם הוסיפו נימוקים להשקפותיהם השונות וצירפו להן אסמכתאות משפטיות.
הוועדה ציינה שהיא הביעה את דעתה בנוגע לדין הקיים ולא הרצוי, וכן שיש לראות בכל הלכה שפסק בית המשפט העליון הנוגעת לאחת משאלות הממשלה, את הפירוש הקובע של החוק עד שלא נקבעה הלכה אחרת.
הוועדה סקרה את הוראות החוק המסדירות את סמכויות היועץ המשפטי לממשלה בהליכים פליליים ומנתה שלוש סמכויות כאלה, אותם כללה בסמכות כללית "להחליט בשאלה, אם יש מקום להניע את הזרוע השיפוטית להעניש אדם פלוני על אשר עשה עבירה מסוימת".
בתשובה לשאלת הסמכות הבלעדית של היועץ קבעה הוועדה כי על היועץ להיות "בן חורין ועצמאי בשיקוליו והחלטותיו" במילוי תפקידו בתחום העונשין.
היועץ אינו כפוף להנחיות שר המשפטים בשאלות כאלה ואף לא למדיניות כללית של משרד המשפטים.
הוא רשאי לבחור לאמץ את מדיניות המשרד, אך בכל שאלה פרטנית ההחלטה היא שלו בלבד על פי שיקול דעתו.
בשאלה זו הסתמכה הוועדה גם על פסיקות של בית המשפט העליון, וציינה כי היא נמנעה מלהתייחס להשגותיו של שר המשפטים על הלכות אלה, על פי ההנחה שהציגה לעיל כי פסיקות בית המשפט העליון מהוות את הפרשנות המוסמכת לדין.
בנוגע לשאלת חובת ההתייעצות של היועץ המשפטי לממשלה עם שר המשפטים קבעה הוועדה כי מחובתו להתייעץ עמו, מזמן לזמן, על דרך פעולתו הכללית בתחום העונשין.
כמו כן ציינה הוועדה חובה מיוחדת להיוועץ עם שר המשפטים, ולעיתים עם הממשלה כולה, במקרים בהם עשויה להיות לפעולתו של היועץ משמעות ביטחונית, מדינית או ציבורית.
עם זאת קבעה הוועדה כי במקרה של מחלוקת בין היועץ המשפטי לשר או לממשלה בשאלות אלה, נתונה ההכרעה הסופית בידי היועץ המשפטי לממשלה.
הוועדה המליצה כי התייעצות של היועץ המשפטי עם שר אחר (למשל שר הביטחון) בעניין הנוגע לתחום אחריותו של השר, תיעשה רק לאחר תיאום של היועץ עם שר המשפטים.
כמו כן קבעה הוועדה כי על היועץ להגיש לשר המשפטים דין וחשבון קבוע על פעילותו בתחום העונשין, כדי שהשר יוכל לקיים את חובתו לפקח על פעולות היועץ המשפטי לממשלה ולשאת באחריות מיניסטריאלית כלפי הכנסת על פעולות היועץ.
בתשובה לשאלה 2 השיבה הוועדה כי שר המשפטים רשאי ליטול לעצמו את סמכויותיו העיקריות של היועץ המשפטי לממשלה אם אינו מרוצה מתפקודו, בהתאם להוראה הכללית לפיה כל שר רשאי ליטול לעצמו סמכויות של פקיד הנובעות מחוק שבתחום אחריותו של השר.
הוועדה ציינה כי ישנם קשיים בהגעה למסקנה זו, אך נימקה את הכרעתה בלשונו הברורה של החוק וכן בעובדה שבשאלה זו הסכימו הן שר המשפטים והן היועץ המשפטי לממשלה.
עם זאת ציינה הוועדה כי סמכות זו אינה מלמדת על כפיפותו של היועץ המשפטי לממשלה לשר המשפטים, וכי סמכותו היא בלעדית כל עוד לא נטל אותה ממנו שר המשפטים.
בתשובה לשאלה השלישית סברה הוועדה כי:
אם כי אין כל הוראה מפורשת בחוק בעניין הנדון, הרי מחייב הסדר הטוב במדינה, כי בדרך-כלל תתייחס הממשלה לחוות הדעת המשפטית של מי שממלא את התפקיד של "היועץ המשפטי לממשלה", ואשר יש לו ההכשרה של שופט בית-המשפט העליון, כאל חוות-דעת המשקפת את החוק הקיים.
עם זאת, רשאית הממשלה, תוך צאתה מן ההנחה האמורה, להחליט כיצד עליה לפעול במקרה המסוים, לפי שיקול-דעתה שלה ...
באשר ליתר הרשויות, השייכות לזרוע המבצעת במדינה, סבורים אנו, כי לא יכול להיות ספק בדבר כי מחובתן לראות את חוות-דעתו של היועץ המשפטי לממשלה כמדריכה בשאלות חוק ומשפט.
מסקנות הוועדה הובאו בישיבת הממשלה ב-28 באוקטובר 1962. בישיבה נכח היועץ המשפטי לממשלה האוזנר שציין כי "לבו שלם" עם כל המלצות הוועדה.
הוא ביקש להדגיש ביחס לשאלת תוקפה של חוות דעתו של היועץ כי וציין כי עמדה כזו היא "מגוחכת".
היועץ תמך בהצעת ראש הממשלה שהממשלה תאמץ את המלצות הוועדה.
שר המשפטים יוסף הבהיר כי אינו מסכים עם מסקנות הוועדה.
הממשלה החליטה לקבל את חוות דעתה של הוועדה, כפי שניסח ראש הממשלה את מסקנותיה המעשיות, במענה לחמש שאלות:
ליועץ המשפטי לממשלה (להלן - היועץ) יש הסמכות לדון ולהכריע בעררים, בעיכוב הליכים משפטיים (כל עוד לא ניתן פסק דין) ובהעמדת עבריינים למשפט.
בבואו למלא תפקידו בתחום העונשין - היועץ הוא בן חורין ועצמאי בשיקוליו ובהחלטותיו.
בעניינים הנ"ל חייב היועץ המשפטי להתייעץ עם שר המשפטים (להלן - השר) ולפעמים גם עם הממשלה, בייחוד בעניינים שיש להם גם משמעות ביטחונית, מדינית או ציבורית.
היועץ אינו מחויב לקבל דעת השר או הממשלה, אלא מכריע לפי שיקול דעתו.
היועץ חייב למסור לשר מזמן לזמן, ובכל מקרה שיידרש על ידי השר, דין וחשבון על פעולתו.
כשהשר אינו מקבל דעת היועץ - הוא יכול לקחת לעצמו הסמכות לגבי עררים, עיכוב הליכים משפטיים והעמדת עבריינים למשפט בחוקים שבתחום סמכותו.
משנטל השר לעצמו סמכות זו אין עוד היועץ יכול להשתמש בסמכותו לאותו עניין; אבל אין השר יכול לפעול אז על ידי היועץ - אלא בעצמו או על ידי פקידיו.
אף שקטעים ממסקנות הוועדה פורסמו בעיתונות על רקע העימות הציבורי בין שר המשפטים ליועץ המשפטי, חוות הדעת של הוועדה, ובפרט החלק שעוסק בתפקיד הלא-פלילי של היועץ, לא זכו לדיון ציבורי ומשפטי בתקופה הסמוכה להגשתה.
המחלוקות על פרשנות מסקנות הוועדה פרצו רק עשורים לאחר הגשתן, והן התמקדו דווקא בחלק הלא פלילי של תפקיד היועץ ביחס לתשובתה האחרונה של הוועדה לגבי שאלת תוקפה של חוות דעת היועץ ביחס לממשלה.
ב-1986, על רקע פרשת קו 300 שטרם נחשפה אז לציבור, העביר היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר הרצאה בה תיאר את סמכותו ותפקידו של היועץ המשפטי לממשלה.
את טענתו לפיה הממשלה מחויבת לפעול על פי חוות דעת משפטית של היועץ המשפטי לממשלה, סמך זמיר בין השאר על דו"ח ועדת אגרנט:
כלל ראשון שגם הוא מצא ביטוי בדו"ח ועדת אגרנט ולאחר מכן אף נתחזק, אומר שחוות הדעת של היועץ המשפטי לממשלה בשאלה משפטית משקפת, מבחינת הממשלה את המצב המשפטי.
כיוון שמקובל על הכל כי הממשלה צריכה לנהוג על פי החוק, יוצא שהממשלה צריכה לנהוג, בכל הנוגע להיבט המשפטי, על פי חוות הדעת של היועץ המשפטי לממשלה...
כלל זה מתחזק על ידי כלל שני הקובע כי הייצוג של המדינה בבתי המשפט מופקד כולו בידי היועץ המשפטי לממשלה בלבד.
מכאן שאם רשות ממשלתית הייתה מסרבת לפעול על-פי חוות הדעת של היועץ המשפטי לממשלה לא היה מי שיגן על עמדתה בבית המשפט.
עם זאת, בדברים שכתב ב-1993 הכיר זמיר בכך שחוות הדעת של הוועדה כנראה שונה מעמדתו בנושא.
כעורכו של "ספר קלינגהופר על המשפט הציבורי", פרסם זמיר לראשונה את הדו"ח במלואו והתייחס למסקנות הוועדה ב"הערת העורך".
הוא הגדיר את עמדת הוועדה בשאלת תוקף הייעוץ כ"פושרת" וסבר כי "משמעות הדברים, בהקשר בו נאמרו, אינה ברורה לגמרי." הוא גם תמה על ההבחנה שעשתה הוועדה בין הממשלה לבין יתר הרשויות המנהליות של הרשות המבצעת.
לדעתו של זמיר, מכל מקום, חלו בעניין זה התפתחויות כך שסמכותו של היועץ אינה מסויגת עוד כפי שראתה אותה הוועדה.
השקפה זו יונקת חיותה מהמסורת החוקתית שלנו.
מסורת זו גובשה בדו"ח ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה (1962)...".
הקביעה ספגה ביקורת מהשופט בדימוס חיים כהן ששימש בעצמו בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, מהשופטת מרים בן פורת ומהיועץ המשפטי לממשלה הראשון שמונה לאחר דו"ח ועדת אגרנט, משה בן זאב.
בן פורת ובן זאב ביקרו גם את הסתמכותו של ברק על ועדת אגרנט ושללו אותה.
לאחר פרישתו הסביר אהרן ברק כי לדעתו "בדוח ועדת אגרנט הטיפול בהיבט המחייב הוא קצת דו-משמעי או מעומעם, מעורפל." וכי יש לפרש את מסקנת הוועדה בדבר יכולתה של הממשלה לפעול בניגוד לחוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה, כמתייחסים רק למישור האזרחי, אך בתחום המשפט הציבורי דעתו של היועץ מחייבת.
בשאלה האם קביעותיו של ברק במסגרת בג"ץ פנחסי הן הלכה מחייבת או שהן בגדר הערת אגב בלבד, נטושה מחלוקת בין המשפטנים.
לפי שופט העליון (ולפני כן היועץ המשפטי לממשלה) מני מזוז, בדעת רוב ,"שאלת העמדה שתוצג בשם המדינה נגזרת מההלכה לפיה היועמ"ש הוא הפרשן המוסמך של החוק עבור הרשות המבצעת, וחוות דעתו המשפטית מחייבת את כל זרועותיה של הרשות המבצעת".
עמדה זאת חזרה בכמה פסקי דין.
בית המשפט העליון קבע וציין שוב ב-2021 כי "היועץ המשפטי לממשלה הוא הפרשן המוסמך של החוק כלפי רשויות המנהל, וחוות דעתו מחייבת אותן – כל עוד לא פסק בית המשפט אחרת".
פרופסור רות גביזון ביקרה את ההסתמכות של מצדדי גישת 'הייעוץ המחייב' על ועדת אגרנט וקבעה כי "עולה מן האמור כי ועדת אגרנט לא זו בלבד שלא נתנה תמיכה לכללים שדובר בהם, אלא אף שללה אותם במפורש".
ביקורת דומה מתח גם שר המשפטים לשעבר, פרופסור דניאל פרידמן.
גביזון חזרה על עמדתה זו במאמר שכתבה יחד עם ד"ר איתן לבונטין.
במאמרם ציינו כי מסקנת הוועדה מנוגדת במספר נקודות לגישת הייעוץ המחייב, גישה הנסמכת על ההנחה כי דבר היועץ הוא החוק, אשר לו מחויבת הממשלה לציית.
1. הוועדה שאלה האם חוות דעתו של היועץ מחייבת אך השיבה רק שהיא "משקפת את החוק הקיים".
2. על גבי זה ציינה הוועדה כי הממשלה רשאית לסטות מעמדת היועץ לפי שיקול דעתה.
3. בשונה מגישת הייעוץ המחייב הגורסת כי חובת לממשלה חובת ציות ליועץ מטעמים של שלטון החוק, הוועדה נימקה את ההסתמכות הרגילה של הממשלה על דעת היועץ בטעמים של "הסדר הטוב במדינה".