tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
30 בפברואר 1951 הוא הלילה האחרון של העולם בסיפור הקצר של ריי ברדבורי "Last Night of the World".
מספר הצעות לרפורמה בלוח השנה הגרגוריאני מכילות 30 יום או יותר בפברואר.
אף על פי שיש מקורות שטוענים שבברית המועצות השתמשו בחודשים של 30 יום בחלק מהתקופה שבין 1929 עד 1940 או כולה, הלוח המהפכני הסובייטי שכלל שבועות של 5 ו-6 ימים שימש רק להקצאת ימי עבודה וימי מנוחה במפעלים.
הלוח הגרגוריאני (מאז 1918) נשאר לשימוש יומיומי: לוחות שנה ועיתונים ששרדו מאותה תקופה מציגים רק את החודשים הבלתי סדירים של הלוח הגרגוריאני, כולל פברואר בן 28 או 29 ימים, מה שמוכיח שמעולם לא היה 30 בפברואר בברית המועצות.
עם זאת, כל העדויות ההיסטוריות מפריכות את סקרובוסקו, כולל תאריכים כפולים עם הלוח האלכסנדרוני.
31 בפברואר משמש באופן חריג על מצבות כאשר תאריך הלידה או הפטירה אינו ידוע, או לפחות במקרה אחד מתוך אמונה טפלה.
הוא משמש גם (יחד עם 32 בפברואר ו-33 בפברואר) לחישוב נתוני מזג אוויר.
0 במרץ הוא שם חלופי ליום האחרון של פברואר (28 בפברואר או 29 בפברואר בשנים מעוברות).
הוא משמש לרוב בחישובים אסטרונומיים, בהנדסת תוכנה ובחישובי כלל יום הדין.
35 במאי הוא תאריך המשמש ברפובליקה העממית של סין כדי להימנע מצנזורה כאשר מתייחסים להפגנות בכיכר טיין-אן-מן משנת 1989, שם השמות הרשמיים מצונזרים בקפדנות על ידי המפלגה הקומוניסטית, והאירוע מכונה בדרך כלל 4 ביוני.
התאריך משמש גם בכותרת הספר שלושים וחמישה במאי, ספר ילדים גרמני שפורסם ב-1931.
31 ביוני הוא תאריך בדיוני בסרט הסובייטי 31 ביוני.
זהו גם התאריך של פשיטה בדיונית של חיל האוויר המלכותי על גרמניה ברומן "Bomber" של לן דייטון משנת 1970.
"31.5 בדצמבר GMT" באלמנכים משנת 1924 היה רגע שהוגדר כדי לפתור את הניגוד בין שתי מוסכמות שונות בהגדרת השעה האזרחית של התייחסות לחצות כאפס שעות.
32 או 32 בדצמבר הוא התאריך של Hogswatchnight בספר "Hogfather" של טרי פראצ'ט.
התאריך שימש גם ככותרת ליצירות שונות.
טיסת הניסוי של המטוס LearAvia Lear Fan קיבלה "מימון של ממשלת בריטניה שתוקפו פג בסוף אותה שנה".
לאחר ביטול טיסת ניסוי מתוכננת ב-31 בדצמבר 1980 עקב בעיות טכניות, האב-טיפוס הראשון ערך את טיסת הבכורה שלו ב-1 בינואר 1981, אך התאריך תועד רשמית על ידי פקידי ממשל בריטים כ"32 בדצמבר 1980".
כמה לוחות שנה רפורמיים, כגון הלוח העולמי והלוח הקבוע של האנקה-הנרי , מכילים פברואר בן 30 יום.
לוח השנה של Symmetry454 מקצה 35 ימים לפברואר, מאי, אוגוסט ונובמבר, כמו גם לדצמבר בשנה מעוברת.
תאסוס היה נסיך פיניקי במיתולוגיה היוונית והאפונים של האי תאסוס.
תאסוס מוזכר במיתולוגיה בהקשר של סיפור חטיפת אירופה, שלרוב נחשבת אחותו.
ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס סיפר שתאסוס הפיניקי ואנשיו הפיניקים, שייסדו את האי שכיום נושא את שמו בהפליגם בחיפוש אחר אירופה חמישה דורות לפני הרקלס בן אמפיטריאון, הקימו בו מקדש למלקרת־הרקלס, וכן גילו בו מכרות זהב נפלאים בין איינירה לקוינירה , מול סמותרקה .
גם הגאוגרף היווני פאוסניאס הזכיר שאנשי האי תאסוס הם פיניקים שהפליגו מצור ומפיניקיה כולה עם תאסוס בן אגנור מלך צור החיפוש אחרי אירופה, והם זכרו שבעבר עבדו את הרקלס הצורי (מלקרת), ורק כשנכללו בין היוונים אימצו את פולחן הרקלס בן אמפיטריאון.
בסיכום של הסופר הביזנטי פוטיוס לסיפורים שכתב המיתוגרף היווני קונון, נמצא אחד המספר על איך האי תאסוס קיבל את שמו מתאסוס הפיניקי אחי קדמוס, שנשלח על־ידי מלך הפיניקים לחפש אחר אירופה, כי קדמוס השאירו שם, בנותנו לו חלק מצבאו.
בסיפור אחר מסופר שפויניקס שלח את בניו, ביניהם קדמוס, לחפש אחר בתו אירופה שנעלמה (אם כך, קדמוס בן פויניקס הוא אחי אירופה, וכך גם תאסוס אחיו).
הגאוגרף היווני פסאודו־סקימנוס סיפר שאת האי תאסוס יישבו בתחילה ברברים, אחריהם פיניקים שחצו מאסיה עם קדמוס ותאסוס – ממנו קיבל האי את שמו.
המיתוגרף פסאודו־אפולודורוס תיאר את שושלת בית אגנור, ולעיתים מביא מסורות שונות למוצא אותו אדם (כמו לאירופה ולסרפדון).
הוא סיפר שלאחר שהגיע אגנור בן פוסידון לפיניקיה הוא התחתן עם טלפסה, והוליד בת – אירופה, ושלושה בנים – קדמוס, פויניקס וקיליקס; לאחר שחטף זאוס את אירופה לכרתים, אביה אגנור שלח את בניו לחפשה, באמרו להם לא לחזור עד שימצאוה.
הם יצאו עם אמם, טלפסה, ותאסוס בן פוסידון – ואפולודורוס מזכיר שלפי פרקידס הוא בנו של קיליקס, לחפש אחריה.
אך לאחר חיפוש חרוץ בו לא מצאו את אירופה, הם ויתרו על המחשבה לחזור לביתם והשתכנו במקומות שונים: פויניקס בפיניקיה, קיליקס בקיליקיה, קדמוס וטלפסה השתכנו בתראקיה ובדומה להם תאסוס ייסד עיר על שמו באי מול תראקיה והתיישב בה.
תאנוס הוא דמות בדיונית המגולמת על ידי ג'וש ברולין בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
תאנוס מתואר כמצביא חייזרי מהכוכב טיטאן עם אג'נדה חובקת יקום – למחוק מחצית מכל החיים כדי לייצב את אוכלוסיות היתר ועל מנת למנוע הכחדה בלתי נמנעת של החיים.
לשם כך, תאנוס יוצא להשיג את שש אבני האינסוף, אבני חן קוסמיות בעלות הכוח להשגת מטרתו.
בעזרת ילדיו המאומצים, תאנוס נלחם בנוקמים, שומרי הגלקסיה ובני בריתם, במלחמת האינסוף.
הוא מצליח לאסוף את אבני האינסוף, ולפורר מחצית מכל החיים ביקום באירוע הידוע בשם "ההתפוררות".
לאחר שנמלט לכוכב הגן (הידוע בשם טיטאן II) והרס את האבנים, תאנוס נהרג על ידי תור.
חמש שנים מאוחר יותר, גרסה חלופית של תאנוס משנת 2014 נוסעת בזמן לשנת 2023 כדי להילחם שוב בנוקמים, אך נהרגת על ידי טוני סטארק.
נכון לשנת 2023, תאנוס המקורי הופיע בחמישה סרטים: "הנוקמים" (סצנת אמצע הכתוביות), "שומרי הגלקסיה", "הנוקמים: עידן אולטרון" (סצנת אמצע הכתוביות), "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק".
גרסאות חלופיות של תאנוס מופיעות בסרטים "הנוקמים: סוף המשחק" ו"דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף", ובסדרה "מה אם...?", בדיבובו של ברולין.
תאנוס נולד לאלרס לפני כ-1,000 שנים על כוכב הלכת טיטאן, יחד עם אחיו ארוס.
תאנוס סבור שהגידול באוכלוסיית טיטאן אינו בר קיימא, ולכן הוא מציע להרוג באופן שרירותי מחצית מאוכלוסיית טיטאן.
אולם, אנשיו דוחים את הרעיון ותאנוס מנודה.
עם הזמן, התחזית של תאנוס מתממשת, והוא היחיד ששרד.
תאנוס – המונע על ידי אמונתו שיש לאזן את היקום על ידי חיסול מחצית מכל החיים – יוצא לכיבושים הכוללים הרג של מחצית מאוכלוסיות כוכבי הלכת, הופך לעוצמתי ומפחיד תוך השתלטות על צבאות שונים.
תאנוס כורת בריתות עם האחר (The Other – מנהיג הצ'יטאורי) ועם רונאן המאשים.
בנוסף, תאנוס מאמץ ילדים יתומים מכוכבי הלכת אליהם הוא פולש, כולל גאמורה ונביולה, ומחשיב את הראשונה כמועדפת עליו.
בסופו של דבר, הוא מחליט להשיג את אבני האינסוף לאחר שהבין שהוא יכול להשתמש בהן כדי למחוק מחצית מהחיים ביקום.
הוא משיג את אבן המחשבה וממקם אותה בשרביט.
בשנת 2012, תאנוס מורה לאחר לכרות ברית עם לוקי.
תאנוס מספק ללוקי את השרביט ואת צבא הצ'יטאורי על מנת לכבוש את כדור הארץ וכדי להשיג את אבן החלל שנמצאת בטסרקט.
לאחר שלוקי הובס על ידי הנוקמים, האחר מדווח על המתקפה הכושלת לתאנוס.
בשנת 2014, תאנוס מאתר את אבן הכוח ושולח את רונאן המאשים, גאמורה ונביולה להשיג את האבן.
אולם השלושה בוגדים בו: גאמורה מצטרפת לשומרי הגלקסיה, רונאן משיג את אבן הכוח ומחליט להרוג את תאנוס לאחר שיהרוס את זאנדאר, בעוד נביולה כורתת ברית עם רונאן.
שומרי הגלקסיה מביסים את רונאן ומשאירים את אבן הכוח אצל חיל נובה.
בשנת 2015, תאנוס מגיע לנידאווליר ומכריח את הגמדים המקומיים לחשל את כפפת האינסוף אשר תישא את שש אבני האינסוף, ומתכנן לאסוף את האבנים בעצמו.
בשנת 2018, תאנוס וילדיו תוקפים את זאנדאר כדי ללכוד את אבן הכוח.
זמן קצר אחרי כן, הם מיירטים ספינה הנושאת פליטים אסגארדים, לאחר שעולמם נחרב.
תאנוס הורג מחצית מהאסגארדים ומנטרל את תור.
לוקי מנסה להחליף את הטסרקט בתמורה לחייו של תור, כדי להציל את תור, אבל בוגד בתאנוס ונהרג.
תאנוס מותקף על ידי הענק הירוק אך מביס אותו, ומשיג את אבן החלל מהטסרקט.
הוא מצווה על ילדיו להשיג בחזרה את אבן המחשבה ואבן הזמן מכדור הארץ לפני שיתכנסו בחזרה על טיטאן.
תאנוס מגיע לראשומקום, ומשיג את אבן המציאות מהאספן.
שומרי הגלקסיה מגיעים לעצור בעדו, אבל תאנוס משתמש באבן המציאות כדי להביס אותם וללכוד את גאמורה.
לאחר שהכריח את גאמורה לחשוף את מיקומה של אבן הנשמה, השניים נוסעים לכוכב הלכת וֶרְמיר.
השומר על אבן הנשמה, יוהאן שמידט, מודיע להם שאבן הנשמה דורשת הקרבה של אדם אהוב.
תאנוס מקריב את גאמורה כדי להשיג את האבן.
תאנוס מגיע לטיטאן בציפייה לפגוש את לוע שחור, אך נתקל בסטיבן סטריינג' ולומד שלוע שחור מת.
תאנוס נקלע למארב של טוני סטארק, פיטר פארקר וחברי שומרי הגלקסיה – פיטר קוויל, דראקס, מנטיס ונביולה – ומתפתח קרב.
תאנוס מנוטרל לזמן קצר כשהם מנסים להסיר את כפפת האינסוף.
עם זאת, ברגע שקוויל מגלה שתאנוס הרג את גאמורה, הוא תוקף את תאנוס, גורם לו להשתחרר משליטתם ולגבור עליהם.
תאנוס מתכונן להרוג את סטארק, אך סטריינג' מציע לו את אבן הזמן בתמורה לכך שיחוס על חייו של סטארק.
שלושה מילדיו של תאנוס מתכננים לפלוש לוואקאנדה כדי להשיג בחזרה את אבן המחשבה מוויז'ן, אנדרואיד שמופעל על ידי האבן, אבל מתחולל קרב והם נכשלים.
תאנוס מגיע לוואקאנדה ונתקל בהתנגדות של הנוקמים ובני בריתם.
כשתאנוס עושה את דרכו אל ויז'ן, ונדה מקסימוף הורסת את אבן המחשבה והורגת את ויז'ן.
אולם, תאנוס משתמש באבן הזמן כדי לבטל את הפעולה ומשיג את אבן המחשבה, הורג את ויז'ן בתהליך.
תאנוס ממקם את האבן בכפפה שלו, ומחזיק בכל שש האבנים.
אך, הגרזן של תור, סטורמברייקר, ננעץ בחזהו.
למרות כאבו, תאנוס מצליח לנקוש באצבעותיו, הורג בהצלחה מחצית מהחיים ביקום.
כשהמשימה שלו הושלמה, הוא שולח עצמו לכוכב הגן (טיטאן II), שם הוא נח.
23 ימים לאחר מכן, תאנוס נקלע למארב של הנוקמים ושומרי הגלקסיה ששרדו, יחד עם קרול דנברס.
הם מנסים לבטל את מעשיו ולאחר שנודע להם שהשמיד את האבנים בעקבות ההתפוררות, תור עורף את ראשו.
בשנת 2023, חברי הנוקמים ששרדו את ההתפוררות מתכננים להשתמש במימד הקוונטים כדי לבצע מסע בזמן במטרה להשיג את אבני האינסוף.
נביולה החלופית מתחילה להתקלקל עקב נוכחותה של נביולה המקורית, ותאנוס החלופי הופך להיות מודע לנוכחותה של נביולה, ולוכד אותה.
הנוקמים מצליחים להשיג בחזרה את האבנים.
סטארק יוצר כפפת ננו שתחזיק את האבנים במטרה לנקוש שוב באצבעות כדי לבטל את ההתפוררות.
ברוס באנר נוקש באצבעותיו ומחזיר לחיים את מחצית אוכלוסיית היקום שהתפוררה.
נביולה החלופית מביאה את תאנוס החלופי וצבאו לציר הזמן הראשי, אשר מגיע עם ספינת המלחמה שלו והורס את מתחם הנוקמים.
בזמן שצבאו מחפש אחר האבנים, תאנוס נלחם בסטארק, סטיב רוג'רס ותור, ומחליט להרוס את כל החיים ולאכלס אותם מחדש כדי שיהיו אסירי תודה.
תאנוס מביס את סטארק ותור, מותיר רק את רוג'רס.
תאנוס קורא לצבאו, אך בני בריתם של הנוקמים ששבו לחיים מגיעים ומשתתפים בקרב אחרון נגדו.
לאחר מאבק, תאנוס משיג את כפפת הננו, אך סטארק מסיח את דעתו כדי להפעיל את האבנים בעצמו.
סטארק נוקש באצבעותיו, גורם לתאנוס ולצבאו להתפורר, פעולה שהורגת אותו.
ביקום ארץ-838, תאנוס נהרג בכוכב הלכת טיטאן על ידי האילומינטי, אשר השתמשו בספר הווישנטי כדי לשפד אותו בחרב הדו-צדדית שלו.
ג'ים סטארלין הגה את דמותו של תאנוס במהלך קורס פסיכולוגיה בקולג' והציג אותו כנבל ב-The Invincible Iron Man #55 בשנת 1973. הדמות מבוססת על התפיסה הפרוידיאנית של תנטוס, המתייחס בדרך כלל כאל יצר המוות.
במיתולוגיה היוונית תנטוס הוא האנשה של המוות ותאנוס מוצג כשהוא רודף אחר ההאנשה הנשית של המוות.
ההופעה הראשונה של תאנוס ביקום הקולנועי של מארוול הייתה בסרט "הנוקמים" (2012), בגילומו של דמיון פואטייה, אשר הופיע בסרט גם בתור איש מס' 1 (Man #1).
הרעיון לכלול את תאנוס בסרט היה של ג'וס וידון שכן ההוראות היחידות שקיבל מקווין פייגי, נשיא אולפני מארוול, היו שהנבלים של הסרט צריכים להיות חייזרים, והשאר היה תלוי בווידון.
בשנת 2014, ג'וש ברולין חתם על חוזה לגילום הדמות במספר סרטים, וגילם את הדמות בסרטים: "שומרי הגלקסיה" (2014), "הנוקמים:עידן אולטרון" (2015), "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018) ו"הנוקמים: סוף המשחק" (2019).
התסריטאי כריסטופר מרקוס ציין שהופעותיו הקודמות של תאנוס בזיכיון עזרו לתת לתאנוס לגיטימציה כאיום לפני "הנוקמים: מלחמת האינסוף".
למרות זאת, זמן מסך מועט הוקדש להיסטוריה ולמניעים של תאנוס.
מרקוס הצהיר, "אנחנו לא מקבלים אלמנט של הפתעה [עם ההקדמה שלו במלחמת האינסוף]...
אתה יכול לסמוך על הרבה סצנות שבהן אנחנו מאירים עליו הרבה מאוד קודם".
דן דליואו, מפקח האפקטים החזותיים, ציין על הסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף" כי "תאנוס הפך מנבל משני לאחת הדמויות הראשיות שמניעות את העלילה".
בסרט "הנוקמים: סוף המשחק", ג'ו רוסו שימש ממלא מקום עבור תאנוס בכמה סצנות מול נביולה.
קו העלילה של תאנוס ב"כפפת האינסוף" (1991), היה אחד מתוך חוברות הקומיקסים שהשפיעו על "הנוקמים: מלחמת האינסוף".
גם כאשר תאנוס אינו משתמש באבני האינסוף, הוא מתגלה כלוחם פיזי מיומן, המביס את הענק הירוק בקרב פנים אל פנים במלחמת האינסוף.
בדומה לגרסת הקומיקס המקורית של הדמות, לתאנוס ביקום הקולנועי יש כוח, מהירות ועמידות על אנושיים.
תיאור דמותו של תאנוס בגילומו של ברולין נוצרה בהשראת הופעתו של מרלון ברנדו בתור קולונל קורץ ב"אפוקליפסה עכשיו" (1979).
ברולין אמר בראיון מאוקטובר 2020: "[קורץ] הוא מאוד חמקמק ומטורף, אבל מה שהוא אומר הגיוני והוא פיוטי...
התחלתי לראות את ההקבלה שאהבתי עבורי.
אהבתי להיות מסוגל להשתמש בסרט כמו 'אפוקליפסה עכשיו' כשעשיתי משהו כמו הנוקמים".
תאנוס (שם מדעי: Thanos) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האבליזאוריים אשר התקיים באמריקה הדרומית של הקרטיקון שלפני 86 עד 83 מיליון שנה מזמננו.
הוא תואר למדע ב-2018 בידי רפאל דלקורט ופביאנו וידוי איורי בפרסום מקוון, אך הוא נודע לעיתונות של העיתון "Historical Biology" רק ב-2020, שזו השנה אליה מתייחסים לתיאורו.
שמו ניתן להוקרת הנבל של הנוקמים, תאנוס, זאת מאחר שהסרט המצליח הנוקמים: מלחמת האינסוף הצליח מאוד באותה שנה בה תואר, כמו גם ששמו מיוונית: "thanatos" פירושו: "מוות".
סוג זה הכיל מין יחיד, Thanos simonatoi, על שם מגלה הממצאים סימאנטו.
דינוזאור זה היה קטן יחסית לבני משפחת האבליזאוריים, בהם היה הקרנוטאורוס.
הוא התגלה בעיר Ibirá שבסאו פאולו שבברזיל בשנת 2014 על ידי משלחת של החוקר סרג'יו לואיס סימונטו עם צוות "מוזיאון הפליאונטולוגיה על שם אנטוניו סלסו דה ארודה קמפוס".
מאובנים אלה כללו בעיקר חוליות, נוסף לחלקי אגן ירכיים שהתגלו בהמשך.
הוא הגיע לאורך של 5.5-6.5 מטרים אך היה נמוך מאוד.
הוא היה מבנה וליות רחב מעט, בייחוד לאורך הגחון ובעל נחיריים רחבים יחסית לקרוביו.
מבנה גופו התאים לציד אחרי טרף.
לצידו התקיים טורף גדול יותר לא מזוהה ממשפחת המגרפטוריים, כמו גם ממצאים של סלטזאוריים ננסיים.
תאמר מוחמד סובחי סיאם הוא כדורגלן פלסטיני המשחק בעמדת החלוץ באל-נאסר בנגאזי ובנבחרת פלסטין.
סיאם התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ת'קאפי טולכרם מהליגה הפלסטינית השנייה, בה כבש 17 שערים.
שנה לאחר מכן חתם בג'בל מוכאבר.
ב-8 בינואר 2014 חתם בשבאב אל-ח'ליל עמה זכה באליפות בעונת .
בקיץ חתם בהילאל אל-קודס במדיה שיחק שנתיים.
בהילאל זכה בשתי אליפויות כאשר בעונה האחרונה כבש צמד בגמר גביע פלסטין בניצחון 1-5 נגד שבאב ח'אן יונס.
בשנת חתם בחסניה אגאדיר מליגת העל המרוקאית.
ב-24 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד פאר רבאט.
ב-9 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד ראפיד קלאב ואד זם.
ב-2 בינואר 2021 חזר לשבאב אל-ח'ליל בו זכה בשתי אליפויות.
ביולי , חתם בפרצ'ואפ מליגת העל התאילנדית.
ליגת העל הפלסטינית: , ,
תאסונדה בראון דאקט היא אשת עסקים אמריקאית המשמשת כנשיאה ומנכ"לית של TIAA.
היא מנכ"לית לשעבר של Chase Consumer Banking, יחידה בבנק ג'יי פי מורגן צ'ייס, והיא חברה בדירקטוריון של נייקי.
דאקט היא גם חברת הוועדה המנהלת של "מועצת העסקים".
דאקט נולדה ברוצ'סטר, ניו יורק, ועברה עם משפחתה לטקסס.
היא סיימה את לימודיה בתיכון סם יוסטון.
דאקט למדה באוניברסיטת יוסטון, שם קיבלה תואר ראשון במימון ושיווק, ובהמשך למדה באוניברסיטת ביילור, שם קיבלה תואר MBA.
בתחילת הקריירה שלה, דאקט כיהנה כמנהלת השווקים המתעוררים בפאני מאי, שם הובילה יישום של אסטרטגיות לאומיות שנועדו להגדיל את שיעור בעלי הבתים בקרב אמריקאים שחורים והיספנים.
במאי 2021, מונתה דאקט למנכ"לית של TIAA (אגודת הביטוח והאנונה של אמריקה), והפכה בכך לאישה השחורה הרביעית בהיסטוריה שכיהנה כמנכ"לית של חברה בפורצ'ן 500, ולאחת משתי נשים אמריקאיות שחורות שהיו אז בראש חברות פורצ'ן 500.
לפני שהצטרפה ל-TIAA, כיהנה דאקט כמנכ"לית של Chase Consumer Banking, שם ניהלה רשת בנקים עם למעלה מ-600 מיליארד דולר בהפקדות ו-50,000 עובדים.
קודם לכן הייתה מנכ"לית Chase Auto Finance ומנהלת המכירות הארציות בבנקאות המשכנתאות של Chase, שם ניהלה 4,000 בנקאים למשכנתאות.
ב-2023 דורגה דאקט במקום ה-34 ברשימת "100 הנשים החזקות בעולם" של פורבס ובמקום ה-16 ברשימת הנשים החזקות של פורצ'ן.
דאקט נכללה ברשימת טיים 100 לשנת 2024.
בנוסף לתפקידה בנייקי, דאקט מכהנת בדירקטוריונים של ארגונים נוספים כמו Robert F.
Kennedy Human Rights, סדנת סזמי, מוזיאון מדליית הכבוד הלאומי, מועדון הכלכלה של ניו יורק, מועצת המבקרים של אוניברסיטת יוסטון, ומועצת הייעוץ של בית הספר לעסקים האנקמר באוניברסיטת ביילור.
היא גם חברה במועצת ההנהגה הבכירה, אחוות דלתא סיגמא תטא וארגון ג'ק וג'יל של אמריקה.
דאקט נשואה ואם לארבעה ילדים.
היא ייסדה ועומדת בראש קרן ע"ש אוטיס ורוזי בראון, לזכר הוריה.
תאצ'ריזם הוא סוג של אידאולוגיה שמרנית בריטית הקרויה על שם מנהיגת המפלגה השמרנית מרגרט תאצ'ר, והיא מתייחסת לא רק למצע הפוליטית ולמדיניות הספציפית שלה, אלא גם לאופייה האישי ולסגנון הניהול שלה במהלך כהונתה.
המונח שימש לתיאור העקרונות של הממשל הבריטי תחת תאצ'ר מהבחירות הכלליות ב-1979 ועד להתפטרותה ב-1990. במונחים בינלאומיים, תאצ'ריסטים תוארו כחלק מהתנועה החברתית-כלכלית הכללית המכונה נאו-ליברליזם, כאשר מדינות שונות מלבד בריטניה (כגון ארצות הברית) חולקות מדיניות דומה סביב חופש השווקים.
התאצ'ריזם מייצג דחייה שיטתית ונחרצת של ה"קונצנזוס שלאחר מלחמת העולם" השנייה בבריטניה מבחינת ממשל, שבו המפלגות הפוליטיות הגדולות הסכימו במידה רבה על הנושאים המרכזיים, כגון: קיינסיאניזם, מדינת הרווחה, תעשייה ממשלתית ורגולציה הדוקה של הכלכלה הבריטית לפני עליית תאצ'ר לשלטון.
בתקופת שלטונה, הייתה חריגה משמעותית אחת לכך: שירות הבריאות הלאומי (NHS), שהיה פופולרי מאוד בקרב הציבור הבריטי.
ב-1982, תאצ'ר הבטיחה כי ה-NHS "בטוח בידינו".
המונחים המדויקים של מהו התאצ'ריזם ומורשתו הספציפית בהיסטוריה הבריטית בעשורים האחרונים שנויים במחלוקת.
מבחינה אידאולוגית, תאצ'ריזם תואר על ידי נייג'ל לוסון, שר האוצר של תאצ'ר בין 1983 ל-1989, כפלטפורמה פוליטית המדגישה שווקים חופשיים עם הוצאות ממשלתיות מוגבלות וקיצוצים במיסים, בשילוב עם לאומיות בריטית הן בתוך המדינה והן מחוצה לה.
תאצ'ר עצמה השתמשה לעיתים רחוקות במונח "תאצ'ריזם".
עם זאת, בנאום בסוליהול במהלך קמפיין הבחירות הכלליות של 1987, היא כללה בדיון על ההצלחות הכלכליות את ההערה: "זה מה שאני קוראת תאצ'ריזם".
בעוד בלייר התרחק מחלקים מסוימים של התאצ'ריזם בתחילת הקריירה שלו, באוטוביוגרפיה שלו מ-2010, "מסע", הוא טען כי "בריטניה זקוקה הייתה לרפורמות התעשייתיות והכלכליות של תקופת תאצ'ר" וכן ש"חלק גדול ממה שהיא רצתה לעשות בשנות ה-80 היה בלתי נמנע, תוצאה לא של אידאולוגיה אלא של שינוי חברתי וכלכלי."
"[תערובת של] שווקים חופשיים, משמעת פיננסית, שליטה הדוקה על ההוצאות הציבוריות, קיצוצים במיסים, לאומיות, 'ערכים ויקטוריאניים' (מסוג הסיוע העצמי של סמואל סמיילס), הפרטות ומעט פופוליזם."— הגדרת התאצ'ריזם של נייג'ל לוסון
התאצ'ריזם שואף לקדם אינפלציה נמוכה, מדינה קטנה ושווקים חופשיים באמצעות שליטה הדוקה על היצע הכסף, הפרטה והגבלות על תנועת העבודה.
הוא מושווה לעיתים קרובות לרייגנומיקס בארצות הברית, לרציונליזם הכלכלי באוסטרליה ולרוגרנומיקס בניו זילנד, וכחלק מרכזי בתנועה הכלכלית הליברלית העולמית.
התאצ'ריזם מושווה לעיתים קרובות לליברליזם קלאסי.
מילטון פרידמן אמר כי "מרגרט תאצ'ר אינה, מבחינת אמונותיה, טורית.
תאצ'ר עצמה הצהירה בנאום ב-1983: "לא הייתי מתנגדת להתערב שאם מר גלדסטון היה חי כיום, הוא היה מגיש בקשה להצטרף למפלגה השמרנית".
בהרצאת הזיכרון לקית' ג'וזף ב-1996, תאצ'ר טענה: "סוג השמרנות שהוא ואני [...] העדפנו תואר בצורה הטובה ביותר כ'ליברלית', במובן הישן של המילה.
ואני מתכוונת לליברליזם של מר גלדסטון, לא של הקולקטיביסטים של ימינו".
תאצ'ר אמרה פעם לפרידריך הייק: "אני יודעת שאתה רוצה שאהפוך לוויגית; לא, אני טורית".
הייק האמין כי "היא הרגישה זאת היטב".
עם זאת, היחס בין התאצ'ריזם לליברליזם מורכב.
שר ההגנה לשעבר של תאצ'ר, ג'ון נוט, טען כי "זו טעות מוחלטת לתאר אותה כליברלית מהמאה התשע-עשרה".
כפי שטענה אלן מייקסינס ווד, הקפיטליזם התאצ'ריסטי היה תואם למוסדות הפוליטיים המסורתיים של בריטניה.
כראש ממשלה, תאצ'ר לא ערערה על מוסדות עתיקים כמו המלוכה או בית הלורדים, אלא על תוספות חדשות יותר, כמו איגודי העובדים.
ואכן, תאצ'ריסטים מובילים רבים, כולל תאצ'ר עצמה, המשיכו והצטרפו לבית הלורדים, כבוד שוויליאם יוארט גלדסטון, למשל, דחה.
הוגים הקשורים קשר הדוק לתאצ'ריזם כוללים את קית' ג'וזף, אנוך פאוול, פרידריך הייק ומילטון פרידמן.
בראיון עם סיימון הפר ב-1996, תאצ'ר הצהירה כי שני ההשפעות הגדולות ביותר עליה כמנהיגה שמרנית היו ג'וזף ופאוול, ששניהם היו "אנשים גדולים מאוד".
תאצ'ר הייתה מבקרת חריפה של קומוניזם, מרקסיזם וסוציאליזם.
הביוגרף ג'ון קמפבל מדווח כי ביולי 1978, כשנשאלה על ידי חבר פרלמנט ממפלגת הלייבור מה הכוונה שלה במונח סוציאליזם, היא התקשתה לענות.
למעשה, היא התכוונה לתמיכת הממשלה בתעשיות לא יעילות, מיסוי עונשי, רגולציה של שוק העבודה, בקרות מחירים – כל דבר שהפריע לתפקוד הכלכלה החופשית.
מספר פרשנים עקבו אחר מקורות התאצ'ריזם בפוליטיקה הבריטית שלאחר המלחמה.
ההיסטוריון אוון גרין טען כי הייתה טינה כלפי האינפלציה, המיסוי והמגבלות שהטילה תנועת העבודה, שהיו מזוהים עם הקונצנזוס של מה שמכונה "באטסקליט" בעשורים שלפני עליית תאצ'ר.
אף על פי שההנהגה השמרנית הסתגלה לרפורמות של ממשלת קלמנט אטלי לאחר המלחמה, הייתה התנגדות ימנית מתמשכת בדרגות הנמוכות של המפלגה, בקבוצות לחץ ימניות כמו ברית המעמד הבינוני והליגה העממית להגנת החירות, ובהמשך במרכזי מחקר כמו המרכז למחקרי מדיניות.
לדוגמה, בבחירות הכלליות של 1945, יו"ר המפלגה השמרנית, ראלף אשטון, רצה 12,000 עותקים מקוצרים של "הדרך לשעבוד" (ספר של הכלכלן זוכה פרס נובל פרידריך הייק, שלימים זוהה קשר הדוק עם התאצ'ריזם), תוך שימוש במכסת נייר של המפלגה במשקל של טון וחצי, כחומר תעמולה לבחירות.
ההיסטוריון כריסטופר קופר עקב אחר היווצרות הכלכלה המוניטריסטית בלב התאצ'ריזם עד להתפטרותו של שר האוצר השמרני, פיטר תורניקרופט, ב-1958.
כבר ב-1950, תאצ'ר קיבלה את הקונצנזוס של אותם ימים לגבי מדינת הרווחה, וטענה כי הקרדיט עליה שייך לשמרנים בנאום בפני האספה הכללית השנתית של האגודה השמרנית.
לא בתחילת הקריירה שלה ולא כשהייתה ראש ממשלה, מרגרט תאצ'ר דחתה את היסודות של מדינת הרווחה שהונחו בזמן המלחמה, בין אם בתחום הבריאות, המדיניות החברתית או החינוך.
בכך היא הייתה פחות רדיקלית ממה שמבקריה או חלק ממעריציה הניחו.
הדאגה שלה התמקדה יותר בניצול לרעה של המערכת, בבירוקרטיה ובמיליטנטיות של האיגודים, ובצמיחת מה שבהמשך כונה תרבות התלות, ולא במערכת עצמה.
ההיסטוריון ריצ'רד וינן סקפטי לגבי קיומו של תאצ'ריזם לפני תאצ'ר.
תאצ'ר ראתה את עצמה כמי שיוצרת תנועה ליברטריאנית, דוחה את הטוריזם המסורתי.
התאצ'ריזם מזוהה עם ליברטריאניזם בתוך המפלגה השמרנית, אם כי כזה שמגיע למטרות ליברטריאניות באמצעות מנהיגות חזקה.
הפרשן הפוליטי הבריטי אנדרו מאר כינה את הליברטריאניזם "המאפיין הדומיננטי, אם כי לא רשמי, של התאצ'ריזם".
בעוד שחלק מיורשיה, במיוחד מייקל פורטילו ואלן דאנקן, אימצו את הליברטריאניזם הזה, אחרים בתנועה התאצ'ריסטית, כמו ג'ון רדווד, חתרו להפוך לפופוליסטים יותר.
כמה פרשנים טענו כי אין לראות בתאצ'ריזם ליברטריאניזם של ממש.
בהתחשב בנטייה לממשל מרכזי חזק בעניינים הנוגעים לאיגודי העובדים ולרשויות המקומיות, אנדרו גמבל סיכם את התאצ'ריזם כ"כלכלה חופשית ומדינה חזקה".
סיימון ג'נקינס האשים את ממשלת תאצ'ר בביצוע הלאמה של בריטניה.
התאורטיקן הפוליטי הליברטריאני הקיצוני מאריי רות'בארד לא ראה בתאצ'ריזם ליברטריאני וביקר בחריפות את תאצ'ר ואת התאצ'ריזם, וטען כי "התאצ'ריזם דומה מדי לרייגנומיקס: רטוריקה של שוק חופשי המסווה תוכן דכאני".
סטיוארט מקאנולה אמר כי התאצ'ריזם הוא למעשה שמרנות ליברלית, שילוב של כלכלה ליברלית ומדינה חזקה.
היבט חשוב נוסף של התאצ'ריזם הוא סגנון הממשל.
בריטניה בשנות ה-70 תוארה לעיתים כ"בלתי ניתנת למשילות".
תאצ'ר ניסתה לתקן זאת על ידי ריכוז כוח רב בידיה כראש ממשלה, לעיתים תוך עקיפת מבני הקבינט המסורתיים (כגון ועדות קבינט).
גישה אישית זו זוהתה גם עם קשיחות אישית במקרים מסוימים, כמו מלחמת פוקלנד ב-1982, הפצצה של ה-IRA בכנס השמרני ב-1984 ושביתת הכורים ב-1984–85.
סר צ'ארלס פאוול, מזכיר לענייני חוץ של ראש הממשלה (1984–1991 ו-1996), תיאר את סגנונה כך: "תמיד חשבתי שיש משהו לניניסטי בגברת תאצ'ר שבא לידי ביטוי בסגנון הממשל: הנחישות המוחלטת, האמונה שיש חלוץ שנכון, ואם אתה שומר על צוות קטן ומגובש יחד, הם ידחפו את הדברים קדימה...
אין ספק שבשנות ה-80, מספר 10 [משרד ראש הממשלה] יכלו לנער את ווייטהול בחוזקה.
הם יכלו לצאת ולהתעמת עם אנשים, להכתיב את החוק, להפעיל קצת בריונות".
עד 1987, לאחר בחירתה מחדש השלישית המוצלחת של תאצ'ר, הביקורת על התאצ'ריזם גברה.
באותה עת, תאצ'ר טענה כי יש צורך להתמודד עם "תרבות התלות" באמצעות התערבות ממשלתית להפסקת הרווחה הממוסדת.
ב-1988, היא עוררה מחלוקת כשאמרה: "אל תאשימו את החברה.
אתם אחראים באופן אישי" ו"אל תאשימו את החברה – זה לא מישהו".
הערות אלה משכו ביקורת משמעותית, כולל משמרנים אחרים בשל אמונתם באחריות אישית וקולקטיבית.
ב-1988, תאצ'ר אמרה בכנס המפלגה כי הקדנציה השלישית שלה תתמקד ב"ענייני חברה".
במהלך שלוש שנותיה האחרונות בשלטון, היא ניסתה לשנות את הרווחה הממוסדת, בניגוד למטרה המוצהרת קודם לכן של "צמצום המדינה".
התאצ'ריזם מזוהה עם התיאוריה הכלכלית של המוניטריזם, שהוצגה במיוחד על ידי ספרו של זוכה פרס נובל, פרידריך האייק, חוקת החירות, אותו תאצ'ר הכתה על שולחן בוועידה השמרנית הראשית תוך שהיא אומרת "זה מה שאנו מאמינים בו".
בניגוד למדיניות הממשלתית הקודמת, המוניטריזם שם דגש על שליטה באינפלציה על פני שליטה באבטלה.
לפי התיאוריה המוניטריסטית, האינפלציה היא תוצאה של עודף כסף במשק.
נטען כי על הממשלה לשלוט בהיצע הכסף כדי לשלוט באינפלציה.
עד 1979, לא רק התאצ'ריסטים טענו בעד שליטה מחמירה יותר באינפלציה.
שר האוצר ממפלגת הלייבור, דניס הילי, כבר אימץ כמה מדיניות מוניטריסטית, כגון צמצום ההוצאות הציבוריות ומכירת מניות הממשלה ב-BP.
יתרה מזו, נטען כי התאצ'ריסטים לא היו מוניטריסטים קפדניים.
נושא מרכזי מתמקד באסטרטגיה הפיננסית לטווח בינוני, שהוצגה בתקציב 1980, והכילה יעדים לצמצום גידול היצע הכסף בשנים שלאחר מכן.
לאחר חריגה מרבים מהיעדים הללו, ממשלת תאצ'ר עדכנה את היעדים כלפי מעלה ב-1982. אנליסטים פירשו זאת כהודאה בתבוסה במאבק לשלוט בהיצע הכסף.
פראטן טען כי "מאז 1984, מאחורי מסווה של רטוריקה, הממשלה איבדה כל אמון שהיה לה במוניטריזם טכני.
היצע הכסף, כפי שנמדד על ידי M3, הורשה לגדול באופן לא יציב, בעוד שחישוב דרישת ההלוואות של המגזר הציבורי מוחזק נמוך על ידי התחבולה של הפחתת הכנסות ההפרטה וכן מיסים מההוצאות הממשלתיות.
התאצ'ריזם מזוהה גם עם כלכלת צד ההיצע.
בעוד שהכלכלה הקיינסיאנית טוענת כי על הממשלה לעודד צמיחה כלכלית על ידי הגברת הביקוש באמצעות הגדלת אשראי והוצאות ציבוריות, כלכלני צד ההיצע טוענים כי על הממשלה להתערב רק כדי ליצור שוק חופשי על ידי הורדת מיסים, הפרטת תעשיות ממשלתיות והגברת המגבלות על איגודי העובדים.
הצמצום בכוחם של איגודי העובדים נעשה בהדרגה, כדי לא לעורר התנגדות ראשונית, בניגוד לגישה של ממשלת אדוארד הית', והעימות המשמעותי ביותר עם האיגודים היה שביתת איגוד הכורים הלאומי (NUM) ב-1984–1985, שבה האיגוד נוצח בסופו של דבר.
עדויות מראות כי המפלגה השמרנית וה-NUM צפו לעימות זה עם איגודי העובדים.
התוצאה תרמה להתחזקות כוחו של ההון על פני העבודה.
"לעיתים קרובות מדי, הרעות של המדינה הזו מוצגות כרעות של החברה.
באופן דומה, כשנדרשת פעולה, החברה נקראת לפעול.
אך החברה כשלעצמה אינה קיימת אלא כמושג.
לאנשים יש חובות, אמונות ונחישות.
אנשים הם אלה שמבצעים דברים.
[תאצ'ר] מעדיפה לחשוב במונחים של מעשי יחידים ומשפחות כגידים האמיתיים של החברה, ולא במונחים של החברה כמושג מופשט.
הגישה שלה לחברה משקפת את אמונתה הבסיסית באחריות אישית ובחירה.
להשאיר דברים לחברה פירושו להתחמק מההחלטות האמיתיות, מהאחריות המעשית ומהפעולה היעילה."
התאצ'ריזם מזוהה עם עמדה שמרנית בנוגע למוסר.
סאטקליף-בריית'ווייט (2012) טוען כי התאצ'ריזם שילב שמרנות עם כלכלה של שוק חופשי.
התאצ'ריזם לא הציע פתרונות דרמטיים חדשים כמו מס הכנסה שלילי של מילטון פרידמן.
במקום זאת, המטרה הייתה ליצור מערכת כלכלית-רווחית רציונלית שתגביר את היעילות הבריטית תוך תמיכה במערכת חברתית שמרנית המבוססת על מוסר מסורתי.
עדיין הייתה רשת ביטחון מינימלית לעניים, אך הדגש העיקרי היה על עידוד מאמץ אישי וחסכנות.
התאצ'ריזם ביקש למזער את חשיבות הרווחה למעמדות הביניים ולהחיות את המעלות הבורגניות הוויקטוריאניות.
התאצ'ריזם היה מרוכז במשפחה, בניגוד לאינדיבידואליזם הקיצוני של רוב המודלים הנאו-ליברליים.
שורשיו היו בחוויות היסטוריות כמו המתודיזם והחשש ממדינה חזקה מדי שהטריד את הייק.
נורמן טביט, בעל ברית קרוב של תאצ'ר, הציג בהרצאה ב-1985 את מה שחשב כחברה המתירנית ששמרנים צריכים להתנגד לה:
"אמנות גרועה נחשבה טובה כמו אמנות טובה.
דקדוק ואיות כבר לא היו חשובים.
להיות נקי לא היה טוב יותר מלהיות מטונף.
נימוסים טובים לא היו טובים יותר מנימוסים רעים.
חיי משפחה הושמצו כמושג בורגני מיושן.
פושעים זכו לאותה אהדה כמו קורבנותיהם.
בתים וכיתות רבים הפכו לבלתי מסודרים; אם לא היה נכון ולא שגוי, לא יכול היה להיות בסיס לענישה או לתגמול.
אלימות ופורנוגרפיה רכה הפכו למקובלים בתקשורת.
כך נזרע הרוח; וכעת אנו קוצרים את הסערה."
למרות זיהויה עם שמרנות חברתית, תאצ'ר הצביעה ב-1966 בעד לגליזציה של הומוסקסואליות, אחת מחברות הפרלמנט השמרניות הבודדות שעשו זאת.
באותה שנה, היא גם הצביעה בעד לגליזציה של הפלות.
עם זאת, בשנות ה-80 במהלך כהונתה כראש ממשלה, ממשלת תאצ'ר חוקקה את סעיף 28, חוק שהתנגד ל"קידום מכוון" של הומוסקסואליות על ידי רשויות מקומיות ול"קידום" של הוראה על "הקבלה של הומוסקסואליות כמערכת יחסים משפחתית מדומה" בבתי ספר.
בנאומה בכנס המפלגה השמרנית ב-1987, תאצ'ר הצהירה:
"ילדים שצריכים ללמוד לכבד ערכים מוסריים מסורתיים מלמדים שיש להם זכות בלתי ניתנת לערעור להיות הומוסקסואלים...
כל אותם ילדים מרומים מתחילה טובה בחיים – כן, מרומים."
החוק זכה להתנגדות מצד תומכי זכויות הומוסקסואלים רבים, כמו סטונוול ואאוטרייג'.
ממשלת הלייבור של טוני בלייר ביטלה אותו ב-2000 (בסקוטלנד) וב-2003. ראש הממשלה השמרני דייוויד קמרון הוציא מאוחר יותר התנצלות רשמית על מדיניות שמרנית קודמת בנוגע להומוסקסואליות, במיוחד על הצגת חוקי סעיף 28 בשנות ה-80, וראה בעמדות האידאולוגיות הקודמות כ"טעות" עם כיוונו האידאולוגי.
בנוגע לפמיניזם, תאצ'ר אמרה: "הפמיניסטיות שונאות אותי, נכון?
זה רעל" ו"אני לא חייבת דבר לשחרור האישה".
במאי 1988, תאצ'ר נשאה נאום בפני האספה הכללית של הכנסייה הסקוטית.
בנאום, תאצ'ר הציעה הצדקה תאולוגית לרעיונותיה על קפיטליזם וכלכלת השוק.
היא אמרה, "הנצרות עוסקת בגאולה רוחנית, לא ברפורמה חברתית", והיא ציטטה את פאולוס הקדוש באומרה, "אם אדם לא יעבוד, לא יאכל".
הבחירה מילאה תפקיד משמעותי ברפורמות התאצ'ריסטיות, ותאצ'ר אמרה כי הבחירה היא גם נוצרית, וציינה כי ישוע המשיח בחר להקריב את חייו וכי לכל אדם יש זכות נתונה מאלוהים לבחור בין טוב לרע.
תֵּבַּאי (ביוונית עתיקה: Θῆβαι; ביוונית מודרנית: Θήβα, תִיבָה; בעברית גם: תבץ, תבס, תבי ותובאיי) היא עיר היסטורית יוונית חשובה בחבל בויוטיה.
תבאי הייתה מיושבת מהתקופה הפרה-היסטורית.
במיתולוגיה היוונית מסופר שקדמוס, בן המלך הפיניקי, הוא שייסד את תבאי.
בעת העתיקה הייתה ראש הליגה הבויטית ועלתה לגדולה בתקופה הקלאסית ואף החזיקה במשך כמה שנים בהגמוניה על יוון כולה.
לאחר חורבנה בידי אלכסנדר הגדול לא חזרה לעמדת ההשפעה שהייתה לה, אך זכתה לעדנה מחודשת בימי הביניים.
בעיר עצמה נמצא המוזיאון הארכאולוגי של תבאי ובו אוספים מהחפירות הארכאולוגיות שנעשו באזור ובמיוחד מיצגים מקדמיה - המצודה של תבאי העתיקה.
היא העיר הגדולה ביותר במחוז בויטיה ביוון המודרנית.
תבאי נמצאת במישור בין אגם איליקי להרי קיתריון בגובה ממוצע של 215 מעל פני הים.
נמצאת תחת השפעת אקלים ים-תיכוני טיפוסי עם קיץ חם ולח וחורף גשום.
העיר מחוברת על ידי כביש מהיר M1 לאתונה ולצפון יוון.
באזור עוברת גם מסילת רכבת.
במיתולוגיה היוונית, המייסד (או במונחים יווניים, ה) של תבאי היה הגיבור הפיניקי קדמוס.
קדמוס הגיע ליוון בחיפושיו, ולאחר נדודים באיים שונים (בהם רודוס, קליסטה, סמותרקה ותאסוס), הגיע לאורקל מדלפי, ושם הודרך לקנות מפלגון פר או פרה עם סימן בצורת ירח ולעקוב אחריו (יחד עם צבאו), ובמקום שבו יכרע לארץ מעייפות, שם ייסד קדמוס עיר וישלוט בה.
קדמוס רצה מים (לפי פסאודו־אפולודורוס, כדי להקריב את הפרה לאתנה, ולפי אובידיוס, כדי להקריב ליופיטר), ולכן שלח את מלוויו למעיין, אך במעיין שכן דרקון (נחש אימתני) השייך לארס, והוא הרג את המלווים.
קדמוס נלחם בדרקון והרגו, ובעצת אתנה זרע את שיניו באדמה ומהם צמחו הספרטוי, שנלחמו ביניהם עד שחמישה מהם שרדו: כתוניוס, אודאיוס, היפרנור, פלורוס ואכיון.
עם זאת, במקום אחד כתב דיודורוס שקדמוס התחתן עם הרמוניה עוד בנדודיו באיים, באי סמותרקה, ורק בהמשך ייסד את תבאי.
פאוסניאס הביא סיפור על שלוש צלמיות עץ של אפרודיטה שנמצאו בתבאי בימיו, כה עתיקות שנאמר עליהן שנוצרו מפסלי־החרטום של אניות קדמוס, והרמוניה נתנה להן שמותיהן: אפרודיטה אוראניה (שמימית), פנדמוס (נפוצה, של העם), ואפוטרופיה (דוחה).
פאוסניאס כתב שהראשונים לכבוש את ארץ תבאי היו האקטנים בהנהגת אוגיגס , שמשמו נגזר כינוי לאותה ארץ.
בארגונאוטיקה מכונה המקום שאליו קדמוס הגיע "עירו של אוגיגס".
סיפור דיוניסוס התרחש בכלל בתבאי המצרית, שם חיו קדמוס וסמלה.
בדברי הקטאיוס איש אבדרה שמביא דיודורוס מוסבר שקדמוס יצא מתבאי המצרית.
באחד מסיכומי סיפורי קונון שכתב פוטיוס מובא סיפור אחד המספר (בניגוד לסיפור אחד המספר את הסיפור הרגיל על קדמוס ואירופה) איך האי תאסוס קיבל את שמו מתאסוס אחי קדמוס, ובו נכתב שקדמוס, שהיה חזק בקרב הפיניקים, נשלח על־ידי מלך הפיניקים לחפש אחר אירופה.
קדמוס נשלח, לא כפי שהיוונים מספרים כדי לחפש אחר אירופה (כך כתב קונון), אלא בכוונה לשלוט באירופה (היבשת), לכן הוא בדה סיפור על חיפוש אחותו החטופה.
כשהבויוטים התאחדו בקרב נגדם, הפיניקים הובסו, אך לאחר מכן גברו הפיניקים באמצעות תחבולות־מלחמה וקסדות ושריונות (שלא היו ידועים אז ליוונים), וקדמוס כבש את ארץ הבויוטים.
לפי פאוסניאס, את המקום שבו כרעה הפרה לנוח מציינים התבאנים, והיה בו מזבח ופסל אתנה שקדמוס הקדיש.
תבאי השיגה באחת ממלחמותיה ניצחון שהיה כרוך באבידות קשות ביותר, ועל שם ניצחון זה נטבע הביטוי "ניצחון קדמאי" (על שם קדמיה) לניצחון שכרוך בהפסדים כואבים במיוחד.אגדת קדמוס ואירופה קיבלה מעמד חשוב בפיניקיה עצמה, לכל המאוחר בתקופה ההלניסטית.
מטבעות רבים מצידון מציגים אירועים מחייהם, לרבות מטבע צורי המציג את קדמוס מייסד את תבאי.
אזכור מסורות אלה נועד מחד לייחש את הצידונים לפורונאוס ההלני, ובכך לאפשר להם להשתתף במשחקים פאן־הלניים, ומאידך מדגישים את התרומה המכרעת של הפיניקים ליוון (כגון ייסוד תבאי) ואת היכולת של הפיניקים להתעלות על היוונים גם ביוון עצמה.
במיתולוגיה היוונית תבאי היא עירו של המלך אדיפוס.
תבאי מוכרת כיום בעיקר דרך שלושת המחזות שכתב המחזאי היווני סופוקלס על המיתוס של שושלת המלוכה בעיר (אדיפוס המלך, אדיפוס בקולונוס ואנטיגונה).
המחזות אינם חלק מטרילוגיה, אלא שלושה מחזות שונים שנכתבו בשלוש תקופות שונות, אבל עוסקים באותה משפחה.
האזור שבו נמצאת תבאי היה מיושב עוד בתקופה הפרה היסטורית.
חפירות גילו התיישבות רציפה גם בתקופות ההיסטוריות, ואף לאחר שהעיר והארמון מן התקופה המיקנית נבזזו ונשרפו במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-12 לפנה"ס.
לאחר פלישת הבויוטים ליוון התיכונה, כחלק מפלישת העמים דוברי היוונית מצפון לעבר המרכזים העירוניים של התרבויות האגאיות ותבאי הייתה אחת המרכזים העירוניים שנוסדו כתוצאה מפלישה זו.
פאוסניאס כתב שבימיו העיר תבאי בשפל: העיר התחתית (שהשם תבאי התייחס בעבר אליה) נטושה כולה מלבד המקדשים, והאנשים החיים באקרופוליס (שהשם קדמיה התייחס בעבר אליו) קוראים לו תבאי ולא קדמיה.
תבאי הייתה הפוליס החשובה ביותר בבויוטיה ואף הנהיגה את הליגה הבויאוטית, אך הייתה פוליס מהדרג השני בפויליקה היוונית בתקופה הארכאית ובמחצית הראשונה של התקופה הקלאסית.
הגיעה לשיא כוחה במחצית הראשונה של המאה ה-4 לפני הספירה בהנהגתו של אפמינונדס.
העיר נחרבה על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 335 לפנה"ס, אם כי נבנתה מחדש בשנת 316 לפנה"ס על ידי קסנדר, אך לא חזרה לעמדת ההשפעה שהייתה לה בתקופה הקודמת.
תבאי פרחה שוב בימי הביניים והייתה מרכז תרבותי ומסחרי חשוב.
במאה ה-12 תעשיית המשי של העיר הייתה הגדולה ביותר בכל האימפריה הביזנטית.
העיר נכבשה על ידי צלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי.
הכיבוש העות'מאני ב-1458 סימל את תחילת ירידתה של תבאי וכיום היא עיר קטנה עם אוכלוסייה של כמה עשרות אלפי בני אדם.
תְּאַשּׁוּר הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לנתיבות, ומצפון מזרח לאופקים, השייך לשלושת מושבי "יחדיו" אשר הוקמו בסמיכות זה לזה, כחלק ממועצה אזורית בני שמעון על ידי תנועת המושבים.
שם המושב על שם עץ התאשור המקראי, המסמל את הפרחת שממת המדבר:: (ומכאן גם שמות היישובים הסמוכים לו ברוש ותדהר).
נוסד ב-1953 על ידי עולים ממרוקו, ובמרוצת הזמן הצטרפו אליו מתיישבים נוספים, בעיקר יוצאי עיראק.
במושב התקבלה החלטה לא להוציא לפועל תוכנית הרחבה על מנת לשמור על אופיו החקלאי של המושב.
שטחו של המושב הוא כ-1,200 דונם.
רוב התושבים עוסקים בחקלאות ובעבודות מחוץ למושב.
תבונה ורגישות הוא הרומן הראשון של ג'יין אוסטן שיצא לאור.
ספרה של ג'יין אוסטן "תבונה ורגישות" פורסם לראשונה בשנת 1811 בעילום שם, במקום שם הסופר נכתב "מאת גברת" ("By a lady").
הרומן זכה לביקורות טובות ונמכר היטב, אך זהות הכותבת הייתה ידועה רק לבני משפחתה.
בהוצאה השנייה של הרומן היה כתוב על הכריכה "מאת מחברת גאווה ודעה קדומה" (שפורסם ב-1813).
ג'יין אוסטן כתבה גרסה מוקדמת של הרומן בשם "אלינור ומריאן" בשנת 1795 כנראה בסגנון רומן מכתבים.
זהו סיפורן של שתי אחיות אלינור ומריאן דאשווד (כאשר אלינור מייצגת "תבונה" ומריאן "רגישות").
אחרי מות אביהן הן נשארות חסרות בית משלהן, יחד עם אמן ואחותן הצעירה מרגרט הן נאלצות לעבור לבית כפרי שמציע להם קרוב משפחה נדיב.
אלינור נקשרת לאדוארד פררס האדיב ומתון ההליכות, אך אינה מודעת לכך שהוא כבר מאורס בסתר לאחרת.
מריאן מתאהבת בווילובי, צעיר נמרץ ושובה-לב, שמוביל אותה להתנהגות לא נאותה, ומתעלמת מחיזוריו של קולונל ברנדון הנאמן.
כאשר מר הנרי דשווד מאחוזת נורלנד נפטר, בנו מנישואיו הראשונים ג'ון יורש את אחוזת המשפחה.
ג'ון דשווד, אשתו פאני ובנם הקטן עוברים לגור בנורלנד כבעלי הבית, האלמנה מרת דשווד ושלוש בנותיה מורדות לדרגה של אורחות.
הן נשארות ללא בית וכמעט ללא הכנסה משלהן.
מרת דשווד מוזמנת עם בנותיה (אלינור מריאן ומרגרט) לגור בבארטון קוטג' במחוז דבונשייר, בית ששייך לקרוב משפחה שלה סר ג'ון מידלטון.
אלינור נעצבת כשהיא צריכה לעזוב את ביתה כיון שנוצר קשר אהבה בינה לאדוארד פררס, אח של פאני דשווד.
מריאן נפרדת מנורלנד בדמעות, כשהיא עוזבת את ביתה האהוב.
בבארטון פארק הם מתוודעים למכרים חדשים, ביניהם מרת ג'ינינגס אמה של ליידי מידלטון, קולונל ברנדון קצין בדימוס רווק שמתאהב ממבט ראשון במריאן.
ג'ון וילובי הוא צעיר הפוגש את מריאן כשהיא נוקעת את רגלה תוך כדי ריצה בגשם, והוא נושא אותה אל ביתה.
וילובי מחזר אחר מריאן והיא משיבה לו אהבה בגלוי, עד שלפתע הוא מודיע שדודתו, מרת סמית שאצלה הוא מתגורר, מחייבת אותו לנסוע ללונדון לטפל בעסקיה.
הוא נוטש את מריאן חולת-אהבה ואומללה.
אן (ננסי) ולוסי סטיל הן דודניות של מרת ג'נינגס, מתארחות בבארטון פארק (בית משפחת מידלטון).
לוסי מספרת לאלינור שהיא מאורסת למר פררס, אך משביעה אותה לשמור זאת בסוד, בגלל התנגדות משפחתו ללוסי שהיא חסרת פרוטה.
אלינור חושבת בתחילה שלוסי מתכוונת לאחיו הצעיר של אדוארד, רוברט, והיא המומה כשמתגלה לה שלוסי מאורסת לאהובה אדוארד.
בחלק השני של הרומן אלינור ומריאן נוסעות ללונדון עם מרת ג'נינגס.
קולונל ברנדון אומר לאלינור שבלונדון כולם מצפים לנישואי מריאן ווילובי, למרות שמריאן לא הודיעה למשפחתה על אירוסים רשמיים.
מריאן משתוקקת להפגש עם וילובי, כשהיא פוגשת אותו במסיבה הוא דוחה אותה באכזריות.
למחרת הוא שולח לה מכתב בו הוא מכחיש לחלוטין שהיה ביניהם קשר אהבה.
קולונל ברנדון מספר לאלינור על התהוללותו של וילובי, ועל כך שהוא פיתה ונטש את בת חסותו של הקולונל.
מרת ג'נינגס מגלה שוילובי עומד להינשא למיס גריי יורשת עשירה.
בחלק השלישי ננסי סטיל מגלה בשוגג את דבר ארוסיהם הסודיים של אדוארד ולוסי.
אמו של אדוארד זועמת על כך מנשלת אותו מירושתו, ומבטיחה את כל רכושה לרוברט בנה הצעיר.
בדרכן לביתן מלונדון אלינור ומריאן מתארחות ב"קליבלנד" בית משפחת פאלמר, הבת הצעירה של מרת ג'נינגס.
מריאן נופלת למשכב אחרי שהיא מטיילת בגשם, אלינור ומרת ג'נינגס מטפלות בה.
כשמתגלה שמחלתה חמורה משחשבו תחילה הם חוששים לחייה, וקולונל ברנדון נשלח להביא את מרת דשווד מבארטון.
כשוילובי שומע על מחלתה של מריאן הוא בא לראות אותה, אך פוגש רק את אלינור.
הוא מנסה להסביר לה את התנהגותו ומבקש את סליחתה.
אלינור שומעת את הווידוי שלו ומרחמת עליו.
כשמרת דשווד מגיעה ל"קליבלנד" עם קולונל ברנדון מריאן מתחילה להחלים.
כשמרת דשווד אלינור ומריאן חוזרות לבארטון, אלינור מספרת למריאן על הווידוי של וילובי.
מריאן מבינה שהיא התנהגה בחוסר אחריות, ושהיא לעולם לא הייתה יכולה להיות מאושרת עם וילובי.
אחרי זמן מה נודע להן שלוסי סטיל נישאה למר פררס.
הן מניחות שהכונה היא לאדוארד פררס, אך אדוארד מופיע בעצמו ומתברר שלא הוא אלא אחיו רוברט התחתן עם לוסי שרדפה אחרי כספו.
אדוארד חופשי להציע נישואין לאהובתו האמיתית אלינור.
אלינור מתחתנת עם אדוארד ומריאן נעתרת לבסוף להצעת הנישואין של קולונל ברנדון.
אלינור דשווד היא גיבורת הרומן בת 19, הבכורה מבנות משפחת דשווד, היא נבונה ובעלת שכל ישר.
היא מתאהבת באדוארד אך היא זהירה כי אינה בטוחה ברגשותיו אליה.
למרות סערת הנפש בה היא נמצאת היא מסתירה את רגשותיה.
היא רגישה וחשה כאב כשאדוארד מתעלם ממנה, וכשלוסי חושפת בפניה שהיא מאורסת לאדוארד.
אך אלינור מעמידה פנים שהכל כשורה כדי למנוע כאב ממשפחתה, בניגוד למריאן שבמצב דומה חושפת את יגונה בפני כל.
מריאן דשווד הבת השנייה במשפחה בת 17 רגשנית ורומנטית.
מריאן אינטליגנטית, אוהבת טבע, מנגנת בפסנתר וקוראת שירה.
היא מביעה את רגשותיה בגלוי, ומתנהגת לעיתים בחוסר נימוס הגובל כמעט בגסות.
כשווילובי עוזב אותה היא מפגינה את שברון-לבה לעיני כל.
על אף גילה הצעיר מריאן בטוחה בדעותיה, ואינה מאמינה שאנשים יכולים לאהוב פעם שנייה אחרי אהבתם הגדולה.
לדעתה רק צעירים ונלהבים יכולים לאהוב, לכן וילובי הוא מושלם בעיניה, והיא אינה מוכנה לקבל את חיזוריו קולונל ברנדון שהוא מבוגר ממנה ב-18 שנים.
אחרי מחלתה שהביאה כמעט למותה היא משנה את דעותיה ונישאת לקולונל ברנדון.
אדוארד פררס - אחיה של פאני דשווד, הוא צעיר נבון אך ביישן ומופנם.
בני משפחתו רוצים שהוא יתבלט בעולם, אך הוא מעדיף חיים שקטים ככומר.
הוא מתיידד עם אלינור כשהם שוהים בנורלנד, אך מסתיר ממנה את דבר אירוסיו ללוסי.
כאשר הדבר מתגלה לאימו הוא נשאר נאמן להבטחתו ומסרב לנתק את קשריו עם לוסי אף על פי שכתוצאה מכך נושל מירושתו.
ג'ון וילובי - צעיר יפה-תואר ושובה-לב, גלומות בו כל התכונות הרומנטיות שמריאן מעריכה.
מצד שני הוא הולל, ונוטש נערה צעירה שנכנסת להריון ממנו.
וילובי מעדיף לשאת אישה בעלת ממון שאינו אוהב, ומוותר על אהבתה של מריאן.
בסופו של דבר מתברר שהוא הוליך שולל את כל הסובבים אותו.
קולונל ברנדון - בן 35 איש צבא לשעבר וידיד ותיק של סר ג'ון מידלטון.
אלינור נהנית להיות בחברתו, לעומתה מריאן חושבת שהוא זקן מידי לאהבה.
לוסי סטיל - היא שנונה וערמומית, אנוכית ורודפת בצע.
הייתה מאורסת לאדוארד בסתר ארבע שנים, אך כשהוא מנושל מירושתו היא נוטשת אותו ומתחתנת עם אחיו רוברט.
היא מספרת את סודה לאלינור מתוך קנאה, כי היא מבינה שאדוארד מעדיף את אלינור על פניה.
תבונה מול רגישות - הרגישות של מריאן מבטאת את התנועה הרומנטית שרווחה באנגליה בסוף המאה ה-18. תנועה זו הייתה תגובת נגד לרציונליות של עידן הנאורות, שמתבטאת ברומן בהתנהגותה המאופקת של אלינור.
הרומנטיקה של מריאן מתבטאת בהאדרת הרגש, אהבת הטבע, האומנות מוזיקה ושירה.
הרציונליות של אלינור היא בגישה יותר מעשית לחיים.
לכאורה שתי האחיות מדגימות ביניהן את הקוטביות בין התבונה והרגישות, אלינור מסמלת את ההגיון הצרוף ומריאן את רחשי-הלב.
אך אוסטן מדגישה ששתיהן נבונות ורגישות רק שכל אחת מהן מביעה את תחושותיה בצורה שונה.
אוסטן אינה לועגת למריאן על התנהגותה, כפי שעשתה ביצירותיה המוקדמות כמו "אהבה וידידות", וגם אינה מעלה על נס את אלינור כדוגמה ומופת להתנהגות רצויה.
היא מראה את היתרונות והחסרונות בגישותיהן, ובסוף הרומן האחיות מצליחות לאזן בין "תבונה" ו"רגישות".
כסף ורכוש - כסף או מחסור בכסף הוא נושא חשוב בחייהם של כל הדמויות ברומן.
בנות דשווד נשארות כמעט חסרות כל אחרי מות אביהן.
למרות הבטחתו של ג'ון דשווד לאביו על ערש-דווי לדאוג לאחיותיו, הוא מתחמק מלתת להן עזרה כספית, והן נאלצות למצוא לעצמן בית אחר, רחוק מאחוזת "נורלנד" בה גדלו.
הירושות הם אמצעים לשליטה בחייהם של אנשים.
מרת פררס, אימו של אדוארד, מאיימת עליו בנישול מירושתה אם לא יתחתן עם האישה שהיא בחרה עבורו.
וילובי אמור לרשת את מרת סמית, והיא מונעת ממנו את הירושה בגלל התנהגותו ההוללת.
מחסור בכסף גורם לוילובי לזנוח את מריאן ולשאת לאישה יורשת עשירה.
מעמד חברתי - כל הגיבורים ברומן נמצאים במעמד של אצולה כפרית (gentry).
האפשרויות שעמדו בפני אישה צעירה במעמד זה בתחילת המאה ה-19 היו להתחתן או להיות סמוכה על שולחן אחרים, אם האישה נאלצה לעבוד לפרנסתה כאומנת/מחנכת או כבת-לוויה היא נחשבה במעמד חברתי נמוך יותר.
בדרך כלל אח בעל אמצעים דאג לאחיותיו הרווקות, כפי שהיה בחייה של ג'יין אוסטין עצמה שלא נישאה.
ג'יין אימה ואחותה קסנדרה חיו בצ'אטון בבית שהיה שייך לאחיה האמיד אדוארד, ונתמכו כספית על ידי אחיה הנוספים.
אנשי עסקים וסוחרים שעבדו לפרנסתם, גם אם הרוויחו ממון רב, נחשבו למעמד נמוך יותר מאלה שקיבלו את כספם בירושה.
גברת ג'נניגס היא אישה בעלת אמצעים, אך בעלה עסק במסחר, ולכן מתקבלת בחשדנות על ידי פאני דאשווד.
לוסי שהיא צעירה ללא כסף וללא קשרי משפחה, מנסה לטפס בסולם החברתי על ידי נישואין לבעל עשיר.
אדוארד שעתיד לרשת הון רב, הוא מועמד ראוי, אך כשהוא מנושל מהירושה היא מעדיפה את אחיו הצעיר.
בינה ורחשי לב, תרגם: אהרן אמיר, ספריית מעריב, 1986
תבונה ורגישות, תרגמה: טלה בר, אור-עם, 1986
תבונה ורגישות, תרגם: שי סנדיק, סנדיק ספרים, 2014
ב-1981 עובד הרומן למיני סדרה טלוויזיונית בהפקת ה-BBC.
בסדרה השתתפו איירין ריצ'רדס, טרייסי צ'יילדס, בוסקו הוגן ופיטר וודוורד כווילובי.
ב־1995 יצא הסרט על תבונה ורגישות, עיבוד קולנועי של הרומן בבימויו של הבמאי הטיוואני אנג לי, עם אמה תומפסון ויו גרנט בתפקידי אלינור ואדוארד.
אמה תומפסון כתבה את התסריט וזכתה עבורו בפרס האוסקר.
הסרט זכה לשבחי הביקורת ולפופולריות רבה הן בין חובבי ג'יין אוסטן והן בקרב הקהל הרחב.
הסרט שמר על נאמנות לרוחו של המקור הספרותי על אף ההבדלים ביניהם.
אמה תומפסון הייתה בת 35 בעת צילומי הסרט, מבוגרת הרבה יותר מאלינור בת ה-19 שברומן, וגם שאר השחקנים היו מבוגרים יותר.
הדמויות של ננסי סטיל וליידי מידלטון לא הופיעו בסרט, וגם לא הילדים של משפחת מידלטון והבן של ג'ון דשווד.
בסרט הודגשו יותר הצדדים הרומנטיים של אדוארד וקולונל ברנדון.
ומרגרט, האחות הצעירה שכמעט אינה מורגשת ברומן, קיבלה בסרט תפקיד נרחב יותר.
עוד השתתפו בסרט קייט וינסלט כמריאן דאשווד, אלן ריקמן בתפקיד קולונל ברנדון, וגרג וייז וילובי.
סדרה נוספת של ה-BBC יצאה בשנת 2008. את התסריט כתב אנדרו דייוויס.
האטי מוראהן וצ'ריטי וייקפילד גילמו את אלינור ומריאן.
דומיניק קופר בתפקיד וילובי, דייוויד מוריסי כקולונל ברנדון ודן סטיבנס גילם את אדוארד פררס.
ב-2011 יצא הסרט מעושר לעוני, גרסה לטינית-אמריקאית לספר.
לרבנים שונים ניתנו תארים שונים, לעיתים התואר מורה על דרגה שונה (בדומה לדרגות בפרופסורה) ולעיתים משמעות התואר דומה והשינוי הוא רק בשם המקובל.
"גדול מרבן – שמו" – קריאת הרב בשמו הפרטי, כגון דורות הזוגות שלפני התנאים, שמואל הקטן, הלל הזקן וכדומה.
המושג מציין כי גדלותו של הרב עולה על התארים האפשריים ואין תואר נוסף לכן יקרא בשמו בלבד.
לא בכל פעם שמוזכר שם של חכם ללא תואר כבוד נובעת העובדה מגדלותו המיוחדת של החכם, כמו במקרה של שמעון בן עזאי או שמעון התימני בו הזכרת שמם ללא תואר כבוד נובעת מכך שהם לא הוסמכו על ידי קודמיהם.
רבן – נשיא הסנהדרין, בעיקר אלו שהם מצאצאי הלל.
רבן גמליאל, רבן יוחנן בן זכאי וכדומה.
רבי – תואר המקובל לתנא או אמורא שחי ופעל בארץ ישראל.
רבי ישמעאל, רבי יוחנן וכדומה.
רב – אמורא שחי ופעל בבבל.
רב יהודה, רב אשי וכדומה.
אבא – תואר מקובל לתנא או אמורא, לעיתים כחלק משמו הפרטי, ייתכן לחלוקת כבוד לזקנתו.
מר – אמורא שחי ופעל בבבל, לרוב תואר זה מובא בתלמוד כפתיחה לתיאור סתמי (בלי הזכרת שם אומרו) של פירוש לקטע תנאי ("אמר מר").
כמו כן מהווה התואר כינוי במקרה בו פונה אמורא לרבו בתגובה על מימרה שאמר האחרון.
רבנא – ממשפחת ראש הגולה בבבל.
גאון – תואר שניתן לראשי ישיבות סורא ופומבדיתא בתקופת הגאונים.
עם זאת הרב היה נקרא בתוספת התואר "רב" לפני שמו (לדוגמה, רס"ג – רב סעדיה גאון).
השם "גאון" הוא קיצור של "ראש ישיבת גאון יעקב", והתואר ניתן לראשי שתי הישיבות החשובות בבבל (ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא), שהיוו את מרכז התורה העולמי באותה תקופה.
הסבר דרשני לשם גאון הוא שהגימטריה של השם (60) באה לרמז שהגאון שולט בששים מסכתות הש"ס.
חבר – תואר שניתן בתקופת המשנה למקפידים על תרומות ומעשרות ועל טומאה וטהרה.
בתקופת הגאונים ניתן התואר על ידי ישיבת ארץ ישראל למי שנסמך לדיינות; כמן כן ניתן התואר גם לתומכי הישיבה המובהקים בארצות השונות.
אלוף – תואר שניתן על ידי ישיבות סורא ופומבדיתא בתקופת הגאונים למי שנסמך לרבנות ולתומכי הישיבה המובהקים, מקביל לתואר "חבר" שניתן על ידי ישיבות ארץ ישראל.
ראש כלה – ראש שורה.
הישיבות בבבל היו סדורות שורות שורות, ולכל שורה היה ראש אשר כונה "ראש כלה".
ראש סדר – בארמית "ריש סידרא".
כינוי לראש ישיבה בבבל ובארצות הים התיכון, מראשית תקופת האמוראים ועד אמצע תקופת הראשונים.
ההבדל בין תוארי אמוראי ארץ ישראל ואמוראי בבל נעוץ בכך שהסמיכה לא עברה לבבל.
על עובדה זו, וכן על תנאים ואמוראים שנזכרו בלא תואר, נאמר בתשובות הגאונים: "גדול מרב רבי, גדול מרבי רבן, גדול מרבן שמו".
כלומר התואר 'רב' שייך לתלמיד חכם שאינו סמוך, התואר 'רבי' לחכם סמוך, 'רבן' לנשיא הסנהדרין, ומי שלא ניתן לו תואר גדול מכולם.
ביהדות גרמניה הייתה הקפדה על סוג התואר בעליה לתורה:
חבר – (נהגה "חוֹבֵר" במלעיל) – אדם מבוגר (או עילוי) ותורני.
מורנו – תלמיד חכם מופלג, בפרנקפורט נקראו בתואר זה רק אנשים שנפטרו, בדור שלפני השואה התואר ניתן גם לעסקנים תורניים מתוך הוקרה, ביניהם אברהם גרינבאום ויעקב רוזנהיים.
(מורה) מורנו הרב רבי – תואר מהדורות האחרונים שהיה נהוג בחלק מהקהילות למרא דאתרא או לאדמו"ר חסידי.
המהרש"ל מתייחס להקפדה זו וכותב:
גאב"ד (גאון אב בית דין) – התואר שהיה מקובל בקהילות אירופה לרב העיר.
הגאב"ד בדרך כלל לא היה חבר פעיל בבית הדין למרות תוארו, והכרעתו נדרשה אך ורק במקרים מסובכים במיוחד, או בשאלות עקרוניות בענייני הנהגת הקהילה.
ראב"ד (ראש אבות בתי דין) – התואר שניתן לראש מערכת הדיינות של הקהילה או העיר.
אבדק"ק (אב בית דין דקהילה קדושה) – תואר המקובל בקהילות אחדות.
תואר זה הוא גם כינוי לרב העיר בפועל והוא שקול לתואר "גאב"ד".
בימינו, משתמשים בתארים אלה כמה אדמו"רים העומדים בראש קהילות חסידיות שראשיתם ברבנות ערים באירופה, לדוגמה: רבי יוחנן סופר גאב"ד ערלוי, אדמו"ר באבוב הנושא בתואר אבדק"ק באבוב, ועוד.
רבנים של קהילות גדולות באירופה משתמשים אף הם בתואר גאב"ד, כגון גאב"ד אנטוורפן.
רשכבה"ג (רבן של כל בני הגולה) – תואר לגדולי הדור המרכזיים.
הגאון רבי או הגאון הרב – תואר למספר קטן יחסית של הרבנים הגדולים והמפורסמים שבדור.
בקרב היהדות הליטאית ולעיתים הספרדית נהוג לשלב את שמם של מנהיגי הדור המרכזיים לתוך ראשי תיבות המתחילות ב"הגאון רבי".
(לדוגמה: הגרי"ש אלישיב, הגראי"ל שטיינמן, הגר"ע יוסף, הגר"ח קניבסקי).
הרה"ג (הרב הגאון) – תואר לרבנים שיש להם ידיעה מיוחדת בתלמוד ובפוסקים, שציבורים גדולים מאוד מקבלים את סמכותם, נהוג לכנות בתואר הרה"ג.
כיום נהוג לכנות בתואר זה כל אברך תלמיד חכם ולאו דווקא מנהיג קהילה או פוסק הלכה.
רבי – תואר הבא לפני שמו של אדמו"ר.
פעמים רבות משמש גם לרבנים שאינם אדמו"רים (כגון ר' אריה לוין, ר' אברום שפירא).
ר' (קיצור של "רבי"; נהגה בהגייה אשכנזית: רֶבּ) או הר"ר (הרב רבי) – תואר מקובל לאדם שומר תורה ומצוות מן השורה.
כ"ק או כבו"ק (כבוד קדושת) – תואר הניתן לאדמו"רים בלבד, בעיקר לאדמו"רים בחסידויות גדולות.
הרה"צ (הרב הצדיק) או הגה"צ (הגאון הצדיק) – כך מכנים את הרבנים הידועים שמפורסמים בעיקר בעבודת ה', מידות ומוסר, למשל משגיחים בישיבות, צדיקים שאינם אדמו"רים או לעיתים גם אדמו"רים עצמם, כשמזכירים אותם בשמם הפרטי, כמו גם בנים של אדמו"רים שמכונים על פי רוב הרה"צ.
אלו המפורסמים גם כתלמידי חכמים מכונים בתואר הגה"צ.
הרה"ק (הרב הקדוש) – תואר חשוב יותר מ'הרה"צ'.
בדרך כלל ניתן רק לנפטרים.
הרה"ח (הרב החסיד) או הגה"ח (הגאון החסיד) – תואר מקובל בקהילה החסידית (הרה"ח לאדם מן השורה והגה"ח לרב).
חכם – כינוי לרב, במיוחד בקהילות של יהדות ארצות האסלאם.
מרן ("אדוננו" בארמית) – תואר כבוד לרב מובהק.
הידוע ביותר בתואר זה הוא הרב יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך.
סידנא ("אדוננו" בערבית) – תואר כבוד לרב או מקובל.
באבא – כינוי למקובל מיסטיקן, הנתפש אצל מאמיניו כבעל מופת ולפעמים בעל רוח הקודש.
הרב או הרבי (ללא ציון שם הרב) – כינוי של ציבור כלשהו למורה הדרך ההשקפתי וההלכתי שלו.
הָרַבִּי (לפעמים נהגה "הָרֶבֶּ'ה") – "הרבי" הוא כינוי פנים-קבוצתי למנהיג אותה קבוצה.
משמש בעיקר בקרב חסידים לתיאור האדמו"ר שלהם, ולעיתים הכוונה יכולה להיות גם לראש הישיבה המקומי, וכו'.המפורסם ביותר שזכה לכינוי "הרַבּי", הוא האדמו"ר מחב"ד – רבי מנחם מענדל שניאורסון מלובביץ'.
רבנו – כינוי למורה דרך של קבוצה, שהדוברים הולכים לאורו.
בפועל, משמש בדרך כלל לרבי נחמן מברסלב, לרצי"ה, ולפעמים לרמב"ם.
בנוסף, משמש התואר אצל "נושאי כלים" (חיבורים המפרשים חיבור קודם) כדי לתאר את מחבר הספר המתפרש.
בנוסף התואר משמש בחב"ד לאדמור הזקן רבנו הזקן.
תֶּבַּאי (ידועה גם בשם ואסת) או נֹא אמון היא עיר מצרית עתיקה, הממוקמת במחוז לוקסור על גדותיו המזרחיות והמערביות של הנילוס, במצרים העליונה.
העיר שוכנת 560 ק"מ דרומית לקהיר, בקרבת האתרים כרנכ ומקדש לוקסור.
במצרית עתיקה שמהּ של העיר נאות אמן, שפירושו "עירו של (האל) אמון" (אל מצרי המזוהה עם רע).
בערבית היא נקראת טייבה (طيبة).
בתנ"ך נזכרת העיר בשם נֹא אמון: .
בנוסף מוזכרת העיר בשני מקומות נוספים בשם נֹא: , .
בתקופות מאוחרות יותר שימש השם "נא אמון" במקורות יהודיים ככינוי לאלכסנדריה.
השם "תֶּבַּאי" (Θῆβαι, Thēbai) הוא יווני אך קדום מאוד.
שם זה מופיע כבר באיליאדה בה נזכרת העיר בשם "תבאי של מאה השערים", בניגוד לתבאי שביוון, "תבאי של שבעת השערים".
מכאן נגזרו שמותיה בשפות אירופה (Thebes וכדומה).
בתרגום השבעים לספר יחזקאל מתורגם השם נא אמון "עיר זאוס", וזאת מכיוון שהיוונים זיהו את האל אמון עם האל זאוס.
שם יווני נוסף היה "מֵגָלֶה דיוספוליס" (μεγάλη Διόσπολις; לטינית: Diospolis Magna).
העיר יושבה לראשונה בסביבות המאה ה-32 לפנה"ס, והייתה עיר המחוז הרביעית של מצרים העליונה, בשמה המצרי ואסת.