tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות המרירות מצד התבוסה, והאמונה שתומכי אייזנהאואר (ודיואי בראשם) פגעו בו, הודיע טאפט לאחר הוועידה שהוא תומך באייזנהאואר.
הוא הסתגר בשתיקה בבית הקיץ שלו בקוויבק, בטענה שהמועמדים הרפובליקניים מאז תקופת רוזוולט נשלטו בידי הבנקים.
כעבור כמה שבועות, רבים חששו שטאפט ותומכיו לא יעזרו לאייזנהאואר במערכת הבחירות ויגרמו להפסדו.
בספטמבר 1952, הסכים טאפט להיפגש עם אייזנהאואר בניו יורק סיטי.
אייזנהאואר הבטיח לא לפעול כנגד פעילי טאפט, לקצץ בהוצאה הממשלתית ולהילחם מול הסוציאליזם.
אי ההסכמה שלהם הייתה בעיקר בנושאי חוץ: אייזנהאואר היה מחויב לנאט"ו ולהתנגדות לקומוניזם במלחמה הקרה.
לאחר היבחרו של אייזנהאואר וההשתלטות הרפובליקנית על שני בתי הקונגרס, שירת טאפט כמנהיג הרוב בסנאט ב-1953, ותמך בהצעותיו של אייזנהאואר בתחום הפנים.
הוא עבד קשה למען הפקידים החדשים והלא מנוסים בממשל.
הוא גם ניסה, ללא הצלחה, לרסן את פעילותו האנטי-קומוניסטית של הסנאטור ג'וזף מקארתי.
באפריל, אייזנהאואר וטאפט היו לחברים ולשותפים לגולף, וטאפט שיבח את יריבו לשעבר.
התבוסה ב-1952 ריככה את טאפט.
הוא לא רצה להיות הנשיא, הוא היה פחות תוקפני ונחשב לאדם החזק בקונגרס.
ב-26 במאי 1953, נאם טאפט את נאומו האחרון, והזהיר את הסכנות במדיניות החוץ האמריקנית במלחמה הקרה, בעיקר במעורבות הצבאית של המדינה בדרום-מזרח אסיה, שהתפתחה למלחמת וייטנאם.
טאפט טען שאסור היה למדינה לשלוח חיילים לאסיה, כיוון שהחיילים לא תוכל להצליח להילחם באזור.
טאפט טען שמטרת המדיניות הייתה לחמש את העולם מול רוסיה הקומוניסטית, או לפחות לסייע בבלימת הקומוניזם, אולם שהמדיניות לא תעבוד בטווח הארוך, כיוון שאי אפשר להילחם מול רוסיה באירופה כפי שאי אפשר להילחם מול סין באסיה.
בתחילת 1953, החל טאפט להרגיש כאב במותניו, ואחרי משחק גולף כואב עם הנשיא אייזנהאואר באפריל 1953, נבדק בבית חולים.
הבדיקות העלו חשד לגידול או לדלקת מפרקים.
ב-26 במאי עבר בדיקות מקיפות.
התגלו גושים במצחו ובבטנו, ושהם ממאירים.
ב-7 ביוני, הגיע לבית חולים בניו יורק לעוד בדיקות.
טאפט לא רצה לחשוף את העובדה שיש לו סרטן ונרשם בשם בדוי.
הרופאים לא הסכימו בנוגע למקור הגידול ולשיטת הטיפול.
חלקם הציעו ניתוח למניעת ההתפשטות, ואחרים טענו שהגידול התפשט כבר ושיש לבצע טיפול ברנטגן.
לאחר מותו, נקבע שהיה לטאפט סרטן הלבלב ששלח גרורות בגופו.
ב-10 ביוני 1953, העביר לסנאטור ויליאם נולנד מקליפורניה את משרת מנהיג הרוב בסנאט.
הוא לא התפטר ממשרתו בטענה שיתאושש ויחזור לעבוד.
מצבו הידרדר במהירות, והוא חזר לבית החולים לניתוח ב-4 ביולי במהלך תקופת הפגרה בסנאט.
הניתוח לא לקח יותר מדי זמן, הרופאים גילו סרטן בכל מקום והכריזו שמצבו היה סופני.
הוא מת ב-31 ביולי, לאחר שטף דם במוח כמה שעות לאחר ביקורה האחרון של אשתו.
גופתו נטמנה בגבעת הקפיטול, שם באו לחלוק לו כבוד אלפי אבלים.
ב-3 באוגוסט 1953, נערך טקס הלוויה ממלכתי בו היו הנשיא אייזנהאואר, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, חברי בית המשפט העליון וחבריו לקונגרס.
לאחר הלוויה הוטסה גופתו לסינסינטי, והוא נקבר בטקס לוויה פרטי בבית הקברות האפיסקופלי.
ב-1957 קבעה ועדה בסנאט, בראשות ג'ון קנדי, שטאפט הוא אחד מחמישה סנאטורים בולטים, שדיוקנותיהם ייתלו באולם קבלות הפנים של הסנאט.
טאפט נחשב לאחד מהסנאטורים החזקים ביותר במאה העשרים.
טאפט, שכוללת פסל בן שלושה מטרים של טאפט ומגדל פעמונים, ממוקמת צפונית לגבעת הקפיטול.
רוברט ייטס מור הוא נוירולוג אמריקאי שנודע במחקריו בתחום המקצבים הביולוגיים, הפרעות התנועה, בעיקר מחלת פרקינסון, ונוירולוגיה התנהגותית.
הוא וויקטור אייכלר גילו את תפקיד הגרעין העל-תצלובתי (Suprachiasmatic nucleus - SCN) כשעון צירקדיאני, ותיארו את ארגונו.
למור מיחסים גם את גילוי התפקיד של הצרור הרשתיתי-היפותלמי (RHT) כמסלול מסנכרן עם האור.
מור כיהן כפרופסור לנוירולוגיה וכן לפסיכיאטריה ולמדעי העצב באוניברסיטת פיטסבורג.
הוא מנהל שותף במרכז המצוינות של הקרן הלאומית לפרקינסון באוניברסיטת פיטסבורג.
מור נולד בהארווי, אילינוי בשנת 1931. בגיל 5 עבר עם משפחתו לאטלנטה, בה נאלץ לחזור על גן הילדים בגלל כשל במבחנים.
בהמשך המשפחה עברה לדטרויט, מישיגן.
בכיתות ב ו-ג התחיל להימשך לקריאת ספרים אחרי שאביו הביא לו את ספרי מארק טוויין "טום סוייר" ו"האקלברי פין".
אחרי שב-1938 נולד אחיו הצעיר, עברה המשפחה בשנת 1939 לסנט לואיס, מיזורי.
ב-1942 שבו לגור במדינת אילינוי, בשיקגו.
בכיתה ח' הוא נכשל שוב בכל המקצועות.
עם זאת, אחרי שהשיג תוצאות טובות במבחן IQ, בעידוד מנהל בית הספר קודם לבית הספר התיכון.
אחרי עוד שנתיים של הישגים נמוכים ציוניו השתפרו בצורה משמעותית.
בתום לימודי התיכון נרשם למכללת קניון, בית ספר לבנים בגמבייר, אוהיו.
משם עבר במהרה לאוניברסיטת לורנס באפלטון (ויסקונסין), בה סיים את התואר הראשון BA בשנת 1953. בהשפעת מנטור שלו, פרופ' ג'ון באקלו, הוקסם מור על ידי המוח וסוגיית מיקום התפקודים השונים בתוך המוח, מה שהטביע את חותמו על כל הקריירה שלו המשקועית.
את התואר השני והדוקטורט סיים מור באוניברסיטת שיקגו בשנים 1957,1963, בהתאמה.
עבודת הדוקטורט שלו התבססה על מחקר קודם שקבע כי פגיעה דו צדדית בהיפוקמפוס אצל בני אדם גרמה לאובדן זיכרון לטווח קצר.
במחקרו ניסה לספק מודל על בעלי חיים לכך אך לא היו לו ממצאים חיוביים.
עם זאת עבודת הדוקטורט שלו הגבירה לו את העיניין
בשנה הרביעית ללימודיו האקדמיים עבד מור כמדריך לנוירואנטומיה ונהנה ללמד.
בעת לימודי הפוסטדוקטורט עשה סטאז' ממוקד בנוירולוגיה באוניברסיטת מישיגן, בה התוודע לדאגלס ביוקאנה, אחד ממייסדי נוירולוגיית הילדים.
ב-1963 התמחה בנוירולוגיה באוניברסיטת שיקגו תחת ניהולו של ריצ'רד ב.
בשנים 1959–1974 עבד מור כמדריך בקתדרה לאנטומיה ונוירולוגיה של אוניברסיטת שיקגו.
ב-1974–1979 כיהן כפרופסור למדעי העצב באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
אחר כך בשנים 1990-1979 כיהן מור כפרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת סטוני ברוק (האוניברסיטה של מדינת ניו יורק) ובשנים 1996–2000 - פרופסור ראש קתדרה לנוירולוגיה באוניברסיטת פיטסבורג והחל משנת 1998 - פרופסור לנוירולוגיה ומדעי עצב באוניברסיטת פיטסבורג.
גילוי הגרעין העל-תצלובתי כשעון צירקאדי ראשי
בשנת 1972 יחד עם ויקטור ב.
אייכלר, גילה מור במעבדתו באוניברסיטת שיקגו שהגרעין העל-תצלובתי, אזור קטן של המוח הנמצא בהיפותלמוס ישר מעל תצלובת הראייה, הכרחי למקצבים הצירקאדיים, כלומר הוא שעון צירקאדי.
הוא ערך ניסוי מיקרוכירורגי שבו כרת את הגרעין העל-תצלובתי בקבוצה של חולדות.
בקבוצה זו המדידות של רמת קורטיקוסטרון הפכו לאריתמיות, בעוד שבקבוצת הביקורת, המקצביות של רמת ההורמון נשמרה.
מכאן הגיע למסקנה שהגרעין העל-תצלובתי ממלא תפקיד של שעון צירקאדי.
ניסוי זה פרץ את הדרך בפני עוד מחקרים רבים שהביאו להבנה טובה יותר של תפקיד הגרעין העל-תצלובתי בתפקודים הצירקאדיים אצל היונקים.
בו זמנית עם הצוות של מור תגלית דומה נמצאה על ידי קבוצת המחקר של פרדיריך סטפאן וארווינג צוקר באוניברסיטת קליפורניה.
בסביבות שנת 1988 פיתח מור מודל ארגוני לגרעין העל-תצלובתי אצל כל היונקים.
מודל זה תיאר שני אגפים נבדלים מבחינה אנטומית ותפקודית הקרויים "ליבה" ו"קונכייה".
הוא התבסס על חקר אנטומי השוואתי של ה-SCN אצל עכברים, קביות ואופוסום ומחקרים אימונוהיסטוכימיים שזיהו את העצבים והנוירופפטידים השונים בליבה ובקונכייה.
הליבה היא חלק היושב על תצלובת הראייה והיא מורכבת מנוירונים מייצרי- המקבלים קלט מהצרור הרשתיתי-היפותלמי, והקונכייה מורכבת מנוירונים מייצרי וזופרסין המקבלים קלט מההיפותלמוס, גזע המוח והמוח הקדמי הבזאלי.
שני חלקים אלה פועלים כקוצבים (pacemaker) יחידניים וארגונם הנוירוכימי משקף את התקשורת הבינתאית המפעילה מנגנוני זיווג פוטנציאליים.
הצרור הרשתיתי-היפותלמי RHT: מסלול לסינכרון אור אצל יונקים
עוד לפני שחקר את הגרעין SCN במישרין, חקר מור את הצרור הרשתיתי-היפותלמי (RHT) אצל יונקים.
בשנת 1972 באמצעות ניסוי אוטורדיוגרפי, יחד עם ניקולס ג'.
לן, שהיה סטודנט באותה תקופה, מצא מור עדות להשלכה רשתיתית ישירה אל החלק הגחוני של ה-SCN שמקורה בתת-קבוצה של תאי גנגליון רשתיתיים - הלא הוא ה-RHT.
ממצא זה אושר על ידי תצפית כי כריתת העין מובילה לניוון בקצות האקסונים ב-SCN.
אחרי שגילה כי הצרור הרשתיתי-היפותלמי הוא חלק קבוע במערכת הראייה של היונקים, הוא ועמיתיו פנו מסיבות של קשיים טכניים לניסויי כריתה של ה-SCN.
השימוש בדימות מוחי כדי להבחין בתסמיני מחלת פרקינסון
בהמשך התמקד מור במחלת פרקינסון ונודע כמומחה בתחום.
בשנת 2003 הוא ניתח סריקות PET של מוחות של 16 אנשים בריאים ושל 41 חולי פרקינסון.
ההדמיה התרכזה בראש ובראשונה בשני אזורים של המוח: הלוקוס צרולאוס (locus coeruleus), שהוא גרעין בגשר (פונס) האחראי לתגובות למצבי דחק ולהתקפי פאניקה, וגרעיני ראפה (Raphe) - אשכול קטן של גרעינים בגזע המוח האחראיים לשחרור סרוטונין.
באופן כללי, שני אזורים אלה של המוח ממלאים תפקיד בבקרה על הערות ועל הקשב.
בעזרת הדמיות המוח האלה הבחין מור בעדויות לניוון של תאי עצב בשני אזורים אלה.
זו הייתה הפעם הראשונה שהניוון העצבי האופייני למחלת פרקינסון נצפה אצל חולים חיים.
החל משנת 1997 מור נשוי לג'יין דיאנג.
יש לו 4 ילדים ממערכות נישואים קודמות.
1974 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת לונד בשוודיה
1990-1992 - יושב ראש המועדון קחאל (החברה לנוירואנטומיה)
1991 - מדליית ארינס-קאפרס של המכון ההולנדי לחלק המוח, האקדמיה ההולנדית למדעים
1994-1992 - יושב ראש החברה לחקר המקצבים הביולוגיים
2010 - פרס פארל לרפואת השינה, מטעם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
2011-2006 - יושב ראש ועדת נשיא ארצות הברית למדליה הלאומית למדע
רוברט טוריצ'לי (נולד ב-27 באוגוסט 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של ניו ג'רזי משנת 1983 עד 1997 ובסנאט של ארצות הברית מ-1997 עד לשנת 2003.
רוברט טוריצ'לי נולד בעיירה פטרסון, שבניו ג'רזי, ולמד בבית הספר בניו יורק.
בשנת 1974 הוא קיבל תואר באומנויות, ובשנת 1977 במשפטים.
בשנת 1980 הוא סיים תואר באוניברסיטת הרווארד בתחום מינהל ציבורי.
בשנים 1975–1977 רוברט טוריצ'לי היה עוזר של מושל ניו ג'רזי.
בהמשך הוא עבד ליד וולטר מונדייל.
בשנת 1983 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של ניו ג'רזי.
רוברט טוריצ'לי שירת בתפקיד זה עד לשנת 1997 כאשר הוחלף על ידי סטיב רוטמן.
באותה שנה רוברט טוריצ'לי נבחר לסנאט של ארצות הברית.
בהיותו בבית הנבחרים, רוברט טוריצ'לי תמך במלחמת המפרץ וקידם חוק שאוסר מסחר עם קובה.
לאחר שהוא נבחר לסנאט הועלו חשדות לניצול כספים לצורך מערכת הבחירות באופן לא חוקי.
בעקבות התפתחות הפרשה הוא נמנע מלהשתתף בבחירות לסנאט בשנת 2002.
לאחר סיום הקריירה הפוליטית הוא פנה לעסקים.
רוברט יארני (בקרואטית: Robert Jarni; נולד ב-26 באוקטובר 1968 בצ'אקובץ) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מאמן כדורגל.
יארני החל את הקריירה במדי היידוק ספליט, וזכה עמה פעמיים בגביע היוגוסלבי בחמש עונותיו במועדון.
משם המשיך לקריירה בת 11 עונות באיטליה, ספרד ויוון.
בין היתר שיחק במועדוני הפאר יובנטוס, עמה זכה בדאבל, וריאל מדריד, עמה זכה בגביע הבין-יבשתי.
את הקריירה הבינלאומית החל בנבחרת יוגוסלביה, אותה ייצג במונדיאל 1990, ולאחר עצמאותה של קרואטיה עבר לשחק בשורות הנבחרת הקרואטית.
יארני רשם 81 הופעות במדי קרואטיה, וייצג אותה ביורו 1996 ובשני טורנירי מונדיאל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל וקריירה קצרה כשחקן קטרגל, כולל שתי הופעות בנבחרת קרואטיה, עבר לתחום האימון, ואימן בין היתר בקרואטיה, בוסניה והרצגובינה, הונגריה והודו.
יארני החל את הקריירה בקבוצת הנוער של צ'אקובץ מעיר הולדתו.
ביוני 1985, בטרם מלאו לו 17, יצאה קבוצתו למשחק גביע בעיר ספליט, ושם אותר יארני על ידי מועדון הפאר היידוק ספליט.
בפברואר 1986 הצטרף יארני רשמית לקבוצת הנוער של המועדון, ובעונת החל את הקריירה הבוגרת שלו בקבוצה.
הוא השתלב היטב ברוטציה של הקבוצה, רשם 21 הופעות ליגה, ואף זכה כבר באותה העונה בגביע היוגוסלבי.
יארני פתח בהרכבה של ספליט למשחק הגמר מול רייקה, שהגיע לדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1-1 בסיום.
יארני כבש את הפנדל התשיעי (מתוך 11) של קבוצתו בדו-קרב הארוך, שהסתיים בתוצאה 8–9 לספליט בדרך לתואר.
בעונה לאחר מכן שותף יארני ב-15 משחקי ליגה בלבד, כאשר הקבוצה כשלה בליגה וסיימה במקום ה-13 בלבד.
בעקבות הכישלון, הגיע לקבוצה המאמן פטר נדובזה לקראת עונת .
נדובזה הפך את יארני לשחקן הרכב קבוע, ועל אף העמדה האחורית שלו העניק לו יותר משימות התקפיות.
ב-10 בספטמבר 1988 כבש יארני את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על דינמו זאגרב בליגה היוגוסלבית, בדרך לעונה מוצלחת בה כבש שישה שערי ליגה ב-31 הופעות.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי, ושחזרה את ההישג גם בעונה לאחר מכן, בה כבש יארני פעמיים ב-31 הופעות.
באותה העונה אף העפילה הקבוצה לגמר הגביע, אך הפסידה, עם יארני בהרכב הפותח, 1-0 לכוכב האדום בלגרד.
עונתו האחרונה של יארני בקבוצה הייתה עונת , ובה רשם שיא קריירה אישי בכמות הכיבושים.
הוא היה למלך השערים של הקבוצה באותה העונה הן בליגה (תשעה שערים) והן בסך הכול (13 בכל המסגרות).
באותה העונה זכה יארני עם קבוצתו בפעם השנייה בגביע היוגוסלבי, לאחר שקבוצתו גברה 0–1 על הכוכב האדום בגמר.
יארני שוב פתח בהרכב קבוצתו למשחק.
הייתה זו העונה האחרונה של הליגה היוגוסלבית, ובעונה הבאה כבר שיחקה ספליט במסגרת הליגה הקרואטית.
יארני פתח את העונה בספליט ושיחק בצמד משחקיה מול טוטנהאם הוטספר, שהסתיימו עם 1–2 לטוטנהאם בסיכום.
בסך הכול, בחמש עונות במדי היידוק ספליט כבש יארני 17 שערי ליגה ב-128 הופעות, ו-21 שערים ב-156 הופעות בסך הכול.
מספר חודשים לאחר פתיחת עונת 1991/1992 בסרייה א', לאחר הגעתו של זביגנייב בונייק לתפקיד מאמן בארי, חתם יארני בקבוצה שהייתה לתחנה הראשונה שלו מחוץ לקרואטיה.
הופעת הבכורה שלו נערכה ב-17 בנובמבר 1991, במסגרת המחזור העשירי בסרייה א', כאשר פתח בהרכב קבוצתו בהפסד 1–2 ללאציו.
יארני פתח והשלים 90 דקות ב-24 משחקי ליגה רצופים, והחמיץ רק את מחזור הנעילה, אך לא הצליח לסייע לקבוצה לשרוד בליגה הבכירה.
יארני נותר בקבוצה עונה נוספת, על אף ששיחקה בסרייה ב', ורשם 28 הופעות ליגה בהן כבש שלושה שערים.
הקבוצה סיימה את העונה במקום העשירי בלבד, ויארני סיים את דרכו במועדון לאחר שתי עונות.
יארני שב לסרייה א' לקראת עונת 1993/1994, כאשר חתם במדי מחזיקת הקופה איטליה הטרייה, טורינו.
הוא שיחק בקבוצה במשך עונה אחת בלבד, בה ערך 23 הופעות ליגה.
את שערו היחיד במדי הקבוצה כבש במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע, מפעל בו נעצרה טורינו רק ברבע הגמר, מול ארסנל האנגלית.
לקראת עונת 1994/1995 עבר יארני ליריבתה העירונית של טורינו, יובנטוס.
הקבוצה של מרצ'לו ליפי רשמה עונה מוצלחת מאוד בגזרה המקומית, כאשר השלימה זכייה בדאבל.
יארני רשם 15 הופעות ליג בלבד במדי הקבוצה, תשע מתוכן בהרכב, וכבש שער ליגה בודד.
הוא הוסיף שש הופעות במסגרת הגביע האיטלקי, אך לא שותף כלל בצמד משחקי הגמר מול פארמה (3-0 ליובנטוס בסיכום), וכן הוסיף תשע הופעות במסגרת גביע אופ"א, ואף פתח בהרכב בצמד משחקי הגמר מול אותה פארמה, אך הפעם ללא הצלחה – פארמה ניצחה 1–2 בסיכום שני המפגשים.
בסך הכול רשם יארני מאזן כולל זהה לזה שרשם בטורינו – שער בודד בשלושים הופעות בכל המסגרות, וסיים את דרכו במועדון בתום עונה אחת.
לקראת עונת 1995/1996 עבר יארני לראשונה בקריירה לספרד, כאשר הצטרף לריאל בטיס של המאמן לורנס סרה פרר.
בטיס הייתה להפתעת העונה החולפת, כשסיימה במקום השלישי.
יארני השתלב היטב בקבוצה וכבר בעונת הבכורה שלו רשם 34 הופעות ליגה, כולן בהרכב הפותח, וכבש בהן שמונה שערי ליגה.
גם בעונה הבאה שמר יארני על מקומו בהרכב, כבש חמישה שערי ליגה ב-36 הופעות וסייע לקבוצתו לסיים במקום הרביעי בליגה.
יארני סייע לקבוצתו להעפיל לגמר גביע המלך, שם הובילה הקבוצה פעמיים מול ברצלונה אך הפסידה 2–3 בסיום הארכה.
יארני פתח בהרכב ושיחק לאורך כל 120 הדקות.
בעונה השלישית של יארני בקבוצה הוחלף סרה פרר בלואיס אראגונס, ותחתיו כבש יארני שישה שערי ליגה ב-28 הופעות.
הייתה זו עונתו האחרונה בקבוצה, בה הצליח יארני להפוך לשחקן מפתח ובסך הכול כבש 19 שערי ליגה ב-98 הופעות.
בקיץ 1998 עבר יארני לקובנטרי סיטי האנגלית תמורת כ-2.6 מיליון ליש"ט, אך עוד באותו הקיץ החליטה ריאל מדריד להחתים את השחקן, והשלימה את מעברו מקובנטרי תמורת כ-3.4 מיליון ליש"ט, כאשר יארני טרם רשם הופעת בכורה במדי קובנטרי.
היו שטענו כי מדובר היה בטקטיקה משותפת של קובנטרי וריאל, בעקבות סירובה של בטיס למכור את השחקן ישירות למועדון ממדריד.
ריאל פתחה את העונה תחת חוס הידינק, שהוחלף במהלכה על ידי ג'ון טושאק.
תחת הראשון זכה יארני לדקות משחק רבות יותר, כאשר שותף ב-20 מתוך 23 משחקי הליגה אותם העביר הידינק, לעומת שבע הופעות ליגה בלבד תחת טושאק.
את העונה סיים יארני עם 27 הופעות ליגה, מתוכן 19 בהרכב, בהן כבש שער אחד וסייע לריאל לסיים את העונה כסגנית האלופה.
באותה העונה בליגת האלופות רשם יארני את משחק השיא שלו במדי ריאל, כאשר כבש צמד בניצחון 1–6 על שטורם גראץ.
יארני זכה עם ריאל בתואר הגביע הביניבשתי, לאחר שהחליף את פרדראג מיאטוביץ' בדקות הסיום של הניצחון 1–2 על ואשקו דה גאמה.
לקראת עונת ירד יארני לליגת המשנה הספרדית, כאשר חתם בלאס פאלמס של המאמן בן ארצו, סרגיי קרשיץ'.
יארני כבש ארבעה שערי ליגה ב-17 הופעות בליגת המשנה, וסייע לקבוצתו לסיים ראשונה בטבלה ולהעפיל בחזרה לליגה הבכירה.
יארני נותר בקבוצה עונה נוספת וכבש שני שערים ב-26 הופעות בליגה הבכירה.
לקראת עונת 2001/2002 החליף המאמן פרננדו ואסקס את קרשיץ' על הקווים בלאס פאלמס.
תחת המאמן החדש לא שותף יארני כלל בחציה הראשון של העונה, וב-30 בינואר 2002 הצטרף לפנאתינאיקוס בחוזה עד לתום העונה.
יארני רשם חמש הופעות ליגה בלבד ושלוש הופעות נוספות בליגת האלופות, ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, המשיך יארני לקריירה קצרה בקטרגל.
הוא הצטרף לקבוצת ספליט הקרואטית, ושיחק בה במשך חמש שנים.
בנובמבר 2003 אף רשם שתי הופעות במדי נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות גביע העולם בקטרגל, בהן כבש שני שערים.
הוא היה לשחקן הראשון שזכה להופעות בינלאומיות במדי נבחרות קרואטיה הן בכדורגל והן בקטרגל.
יארני החל את הקריירה הבינלאומית שלו כבר בגילאי הנוער, כאשר ייצג עם נבחרת יוגוסלביה הצעירה בטורניר גביע העולם לנוער שנערך ב-1987 בצ'ילה.
בין היתר, שיתף יארני פעולה עם חבריו לעתיד בנבחרת קרואטיה, ובהם דאבור שוקר, זבונימיר בובאן, רוברט פרוסינצ'קי ואיגור שטימץ.
יארני ויוגוסלביה זכו בטורניר לאחר שגברו בגמר בדו-קרב פנדלים על גרמניה.
יארני ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יוגוסלביה ב-26 במאי 1990, שבועות ספורים לפני פתיחת טורניר מונדיאל 1990. הוא נכנס כמחליף במשחק ידידות ביתי מול , שהסתיים בהפסדה של יוגוסלביה 0–1, וזמן קצר לאחר מכן זומן על ידי איביצה אוסים לסגל יוגוסלביה למונדיאל באיטליה.
את הופעת הבכורה שלו בטורניר רשם במשחק השני של שלב הבתים, כאשר החליף בהפסקה את סרצ'קו קטאנץ בניצחון 0–1 על .
הייתה זו הופעתו היחידה של יארני בטורניר, בו הודחה יוגוסלביה בשלב רבע הגמר.
היוגוסלבים העפילו גם לגמר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1990, שם פגשו לצמד מפגשים את ברית המועצות.
יארני כבש את הראשון של היוגוסלבים במשחק הראשון, בדרך להפסד 2–4 במשחק.
עם הפסד 1–3 בגומלין, נאלצה יוגוסלביה להסתפק במקום השני.
ב-22 בדצמבר, ערך יארני את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קרואטיה החדשה, כחודשיים בלבד לאחר הקמתה מחדש.
היה זה בניצחון הביתי 0–2 על במשחק ידידות, תחת המאמן דראז'ן ירקוביץ'.
במקביל, ערך חמש הופעות ואף כבש שער בכורה במדי יוגוסלביה במסגרת מוקדמות יורו 1992. על אף שהעפילו לטורניר הגמר, נפסלו היוגוסלבים מלהשתתף בו בעקבות החלטת האו"ם.
בכך סיימה יוגוסלביה את דרכה כנבחרת פעילה.
בסך הכול ערך יארני שבע הופעות וכבש שער אחד במדי יוגוסלביה.
עם תחילת משחקיה של קרואטיה כנבחרת המוכרת על ידי פיפ"א, היה יארני משחקני המפתח של הנבחרת המתחדשת.
הוא ערך תשע הופעות במסגרת מוקדמות יורו 1996 והעפיל עם קרואטיה לטורניר הגמר.
הוא זומן על ידי המאמן מירוסלב בלז'ביץ' לטורניר באנגליה, ופתח בכל משחקיה בשלב הבתים, כאשר במשחק השלישי והאחרון בשלב זה אף עלה עם סרט הקפטן במקומו של בובאן שפתח על הספסל.
קרואטיה העפילה לרבע הגמר מהמקום השני בבית, כאשר גם בשלב זה פתח יארני בהרכב, בהפסדה של קרואטיה 1–2 ל.
יארני ערך שמונה הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, וסייע לקרואטיה להעפיל לטורניר הגמר, שהיה המונדיאל הראשון בתולדות קרואטיה.
היה זה אחד מרגעי השיא של יארני בקריירה.
הוא פתח ושיחק לאורך כל שבעת משחקיה של קרואטיה בטורניר, ואף כבש את שערו היחיד במדי קרואטיה במהלכו, כאשר העלה את נבחרתו ליתרון 0–1 על גרמניה בשלב רבע הגמר, בדרך לניצחון 0–3 בסיום.
קרואטיה הפסידה לאלופת העולם שבדרך, המארחת, 2-1 בשלב חצי הגמר, אך גברה 1–2 על כדי להבטיח את המקום השלישי.
יארני רשם שבע הופעות במסגרת מוקדמות יורו 2000, מהן כשלה קרואטיה להעפיל, אך סייע לה להעפיל מטורניר מוקדמות מונדיאל 2002, עם שמונה הופעות במהלכו.
יארני פתח ושיחק לכל אורך שלושת משחקיה של קרואטיה בשלב הבתים של מונדיאל 2002, תחת המאמן מירקו יוזיץ', ואף שימש כקפטן בשניים ממשחקיה של קרואטיה בשלב זה.
קרואטיה כשלה להעפיל משלב הבתים, ובכך הסתיימה הקריירה הבינלאומית של יארני עם קרואטיה.
בסך הכול ערך יארני 81 הופעות וכבש שער בודד במדי קרואטיה.
הוא שימש כקפטן ב-15 משחקים, והיה לשחקן היחיד ששיחק בכל עשרת משחקיה של קרואטיה בשני טורנירי המונדיאל הראשונים שלה.
כמו כן, עם פרישתו הוביל יארני את טבלת מלך ההופעות במדי קרואטיה, שיא שהחזיק מעמד ארבע שנים בדיוק עד שנשבר על ידי דאריו שימיץ' בשלב הבתים של מונדיאל 2006.
באוגוסט 2007 התמנה יארני לתפקיד עוזרו של סרג'יו קרשיץ', מאמנו לשעבר בלאס פאלמס, בקבוצת נעוריו היידוק ספליט.
ב-26 באוקטובר, כחודשיים בלבד לאחר מכן, התפטר קרשיץ' מתפקידו ויארני מונה למאמן הזמני של הקבוצה.
עם זאת, בעקבות ניצחונה של היידוק 0–1 על אינטר זפרשיץ' במשחק הבכורה של יארני על הקווים, הוא זכה לחוזה לעונה אחת כמאמן הקבוע של הקבוצה.
היידוק לא הצליחה להתמודד בצמרת הליגה וסיימה חמישית בלבד, שלושים נקודות מתחת לאלופה דינמו זאגרב, ואף הפסידה לה 0–3 בסיכום שני משחקי גמר הגביע הקרואטי.
עשרה ימים לאחר תום העונה, פוטר יארני מתפקידו כמאמן היידוק.
ב-4 באוגוסט 2010 התמנה יארני לתפקיד מאמן איסטרה 1961, לאחר שקודמו בתפקיד הפסיד עם הקבוצה בשני מחזורי הפתיחה של עונת .
יארני החזיק בתפקיד רק כחודש וחצי, במהלכם הוביל את הקבוצה לשתי תוצאות תיקו וארבעה הפסדים בשישה משחקי ליגה, וב-19 בספטמבר התפטר מתפקידו כמאמן הקבוצה.
הוא חזר להיידוק ספליט בעונת כמאמן הנוער של המועדון, אך חוזהו הותר בהסכמה הדדית ביולי 2013, עם תום העונה.
בדצמבר 2013, בזמן פגרת החורף בליגת העל של בוסניה והרצגובינה, התמנה יארני לתפקיד מאמן סרייבו, מתוך שאיפת המועדון לזכות באליפות ולאחר שמאמנה הקודם הוביל אותה למקום השני לאחר חצי עונה, אך גם להדחה כבר בסיבוב המוקדמות השני של הליגה האירופית על ידי קוקסי האלבנית.
יארני רשם הפסד ליגה בודד בתקופתו בקבוצה, אך ב-6 באפריל 2014, לאחר שתי תוצאות תיקו רצופות בליגה ותוצאת תיקו נוספת במשחק הראשון של חצי גמר הגביע, פוטר מתפקידו על רקע המרחק מפסגת הטבלה.
ב-24 בנובמבר 2014 התמנה לתפקיד מאמן פץ' מליגת העל ההונגרית.
יארני היה המאמן השלישי של הקבוצה באותה העונה, וקיבל אותה כשהיא במקום ה-15, מתחת לקו האדום.
הוא הצליח להוביל את הקבוצה להישרדות מרשימה ולמקום ה-11 בתום העונה, אך בעקבות קשיים כלכליים איבדה פץ' את הרישיון המקצועי שלה והורדה לליגה הרביעית, מה שגרר גם את עזיבתו של הבעלים לאחר שמונה שנים ולמכירת חלקו לעירייה.
בעקבות כך, נאלץ גם יארני לסיים את דרכו למועדון לאחר כחצי שנה בלבד.
יארני נותר בליגה ההונגרית הבכירה כאשר לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן פושקש אקדמיה.
הייתה זו משרת האימון הראשונה אותה קיבל שלא במהלך עונה פעילה.
ב-16 באפריל 2016, שלושה מחזורים בלבד לסיום העונה, הפסידה הקבוצה לאחת מיריבותיה לתחתית, ונשרה למקום האחרון ואל מתחת לקו האדום לראשונה באותה העונה.
בעקבות כך, פוטר יארני מתפקידו.
פושקש אקדמיה נשרה לליגת המשנה בתום העונה.
ביוני 2017 התמנה יארני לתפקיד מאמן נבחרת קרואטיה עד גיל 19, תפקיד אותו נשא במשך שנתיים.
באוגוסט 2019 התמנה לתפקיד מאמן נורת'איסט יונייטד מליגת העל ההודית.
ב-10 בפברואר 2020, לאחר רצף של 11 משחקים ללא ניצחון שהותירו את הקבוצה במקום התשיעי (מתוך עשר קבוצות) בטבלה, סיים יארני את תפקידו בקבוצה.
אליפות אירופה לנוער: 1990 (מקום שני)
רוברט אוגוסטוס טומבס היה פוליטיקאי, עורך דין וחוואי אמריקאי מג'ורג'יה שנמנה עם מייסדי קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") והיה מזכיר המדינה הראשון שלה.
הוא כיהן בקבינט של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס וכן שירת בצבא הקונפדרציה, אך בהמשך היה אחד ממבקריו של דייוויס.
לאחר תבוסת הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית הוא נמלט, ושב לארצות הברית ב-1867 לאחר מות בתו.
הוא צבר מחדש את כוחותיו הפוליטיים לאחר סיום תקופת השיקום.
כעורך דין בהכשרתו, רכש טומבס בשנים שלפני המלחמה מוניטין כנואם מוכשר בבית הנבחרים של ארצות הברית ובהמשך בסנאט.
כבעל עבדים הוא מצא מכנה משותף עם עמיתו מג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס, שנאבק למען זכויות המדינות ולהחלתה של העבדות בטריטוריות החדשות שסופחו לארצות הברית במערב.
טומבס תמך בפשרת 1850, אך מאוחר יותר תמך בפרישת מדינות הדרום מן האיחוד.
הוא נודע כנואם רגשן ובעל נוכחות פיזית מרשימה, אך הרגליו הבלתי מתונים ואישיותו ההפכפכנית הגבילו את קידום הקריירה שלו.
בממשלת הקונפדרציה שהוקמה, מונה טומבס לתפקיד מזכיר המדינה.
הוא מתח ביקורת על קרב פורט סאמטר, שגרמה להסתכסכותו עם הנשיא ג'פרסון דייוויס (שהוא שאף להחליפו בתפקידו), והוא פרש מן הקבינט כדי להתגייס לצבא הקונפדרציה.
הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל ונפצע בקרב אנטיאטם.
ב-1863 התפטר טומבס מתפקידו בצבא הקונפדרציה כדי להצטרף למיליציה של ג'ורג'יה.
לאחר מכן הוא דחה הצעות לקידום והתפטר כשהוא ממשיך להיות מסוכסך עם דייוויס.
בתום המלחמה הוא נמלט לקובה ושב לג'ורג'יה ב-1867, אך סירב לבקש חנינה נשיאותית והיה מנוע מלכהן בכל משרה פוליטית עד לאחר תום תקופת השיקום.
רוברט אוגוסטוס טומבס נולד בוושינגטון שבג'ורג'יה כילדם החמישי של קתרין יולינג ושל החוואי רוברט טומבס.
אביו מת כאשר הוא היה בן חמש.
כשמלאו לו 14 שנים הוא החל את לימודיו בפרנקלין קולג' שבאוניברסיטת ג'ורג'יה שבאת'נס.
באותה תקופה הוא היה חבר ב"חברה הספרותית הדמוסתנסית" .
לאחר שהאוניברסיטה הענישה את טומבס על התנהלות בלתי ראויה בתקרית שאירעה בעת משחק קלפים, הוא המשיך את לימודיו ביוניון קולג' בסקנקטדי, ניו יורק.
הוא סיים את לימודיו שם ב-1828 ושב לדרום כדי ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל.
ב-30 בנובמבר 1830, לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה, נשא טומבס לאישה את אהובת נעוריו, מרתה ג'וליאן ("ג'וליה") דו'בוס (1883-1813), בתו של אזקיאל דו'בוס ממחוז לינקולן שבג'ורג'יה.
לזוג נולדו שלושה ילדים: לורנס קטלט (1832-1831, מתה משנית), מרי לואיזה (1855-1835, מתה בלידה יחד עם תינוקה), ושרה (סאלי, 1866-1835, מתה מסיבוך בלידה יחד עם בנה החמישי, ג'וליאן).
ב-1844 נבחר טומבס לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן עד 1853. ב-1852 בחרו בו חברי בית המחוקקים של ג'ורג'יה כנציג המדינה בסנאט.
שם הצטרף טומבס לידידו הקרוב שכיהן גם הוא כסנאטור מטעם המדינה, אלכסנדר סטיבנס מקרופורדוויל שבג'ורג'יה.
ידידותם התאפיינה בקשר אישי ופוליטי הדוק שהגדירה וביטאה ביעילות את מעמדה של ג'ורג'יה בסוגיות הלאומיות באותן שנים.
מעמדו של טומבס, כמו זה של סטיבנס, עלה כתומך אדוק של זכויות המדינות והוא היה לחבר במפלגה הוויגית.
לאחר שמפלגה זו התפרקה, סייע טומבס ביצירתה של "מפלגת האיחוד החוקתי" קצרת הימים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19.
כמו רוב הוויגים, ראה טומבס בטקסס כמדינה ה-28, אך הוא התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ההיסטוריון ויליאם תומפסון כתב שטומבס היה:
טומבס ואחיו גבריאל החזיקו בבעלותם מטעים גדולים והפעילו אותם תוך שימוש בעבדים אפרו-אמריקאים.
טומבס הגדיל את מספר העבדים שבבעלותו האישית כאשר הונו גדל.
ב-1860 היו בעלותו 16 עבדים באחוזתו שבמחוז וילקס ו-32 עבדים באחוזתו שבשטח של 3,800 אקרים ששכנה במחוז סטיוארט.
באותה שנה התגוררו טומבס ורעייתו ללא קרובי משפחה נוספים במחוז וילקס.
במפקד האוכלוסין של אותה שנה נרשם שהוא היה בעל קרקעות בשווי של 200,000 דולר וערך נכסיו האישיים, כולל העבדים, הגיע לשווי של 250,000 דולר.
וייט, נמלט זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים.
הוא היה לחייל וכומר בצבא האיחוד ב-1862. שאר העבדים באחוזותיו של טומבס שוחררו על ידי צבא האיחוד כאשר זה כבש את האזור הזה בג'ורג'יה.
במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, נאבק טומבס למצוא מכנה משותף בין המדיניות הלאומית לבין האינטרסים האישיים שלו.
הוא התנגד לסיפוחה של טקסס, אך נשבע להגן על המדינה החדשה מרגע שהיא הצטרפה לארצות הברית בסוף 1845. הוא גם התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, למדיניות של הנשיא פולק בנוגע לאורגון, למכסי ווקר של 1846 ולתנאי וילמוט שהוצעו לראשונה באותה שנה.
בשיתוף עם אלכסנדר סטיבנס ועם האוול קוב הוא הגן על פשרת 1850 של הנרי קליי כנגד הדרומיים שדחפו לפרישה מהאיחוד כפתרון יחידי למתחים בנוגע לסוגיית העבדות.
הוא גינה את ועידת נאשוויל, התנגד לתומכי הפרישה בג'ורג'יה וסייע להתוות את מצע ג'ורג'יה המפורסם.
עמדתו במהלך שנות ה-50 הייתה פרגמטית.
הוא סבר שרעיון הפרישה בלתי מעשי.
טומבס תמך בהרחבת העבדות אל הטריטוריות של קליפורניה וניו מקסיקו.
הא התנגד לביטול העבדות בוושינגטון די.
הוא הביע את דעתו שהטריטוריות היו רכוש משותף של כל אזרחי ארצות הברית ושהקונגרס חייב להבטיח יחס שווה הן לבעלי העבדים והן לאלו שלא החזיקו עבדים בבעלותם.
עם יופרו זכויות הדרום, הכריז טומבס, "שחילוקי הדעות ישררו לעד".
בין השנים 1853 – 1861 כיהן טומבס כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא הצטרף באי-רצון למפלגה הדמוקרטית כאשר חוסר עניין בקרב המדינות האחרות חרצו את גורלה של מפלגת האיחוד החוקתי.
טומבס תמך בחוק קנזס נברסקה של 1854, לכניסתה של קנזס כמדינת עבדות על פי חוקת לקומפטון ול"חוק האנגלי" שהציע העברת קרקעות פדרליות לקנזס בתמורה לקבלת חוקת לקומפטון על ידיה.
עם זאת, אמונתו בגמישותה וביעילותה של הממשלה הלאומית לפתור את העימותים המפלגים דעכה ככל ששנות ה-50 התקרבו לסיומן.
טומבס נכח באולם הסנאט ב-22 במאי 1856 כאשר חבר הקונגרס פרסטון ברוקס הכה את הסנאטור צ'ארלס סאמר עם מקל.
כאשר חבט ברוקס בסאמר, מנעו בעלי בריתו, לורנס קייט והנרי אדמונסון, מחברים אחרים בבית לבוא לעזרתו של סאמר, כשקייט כיוון אליהם אקדח כדי שיישארו במקומותיהם.
קריטנדן ניסה להתערב והתחנן בפני ברוקס שלא יהרוג את סאמר.
בשלב זה היה על טומבס להתערב לטובתו של קריטנדן, ולהתחנן בפני קייט לא לתקוף אף אחד שלא היה חלק מהעימות בין ברוק וסאמר, אף על פי שטומבס ציין גם הוא מאוחר יותר שאין לא שום עניין למנוע את תקיפת סאמר על ידי ברוקס והוא אף קיבל זאת.
ב-24 ביוני 1856 הגיש טומבס את הצעת החוק שנקראה על שמו שבה הוצע קיומה של ועידה חוקתית בקנזס על פי תנאים שהוכרו על ידי כמה מתנגדי עבדות כהוגנים.
מהלך זה ציין את הוויתורים שנעשו על ידי הסנאטורים תומכי העבדות במהלך הוויכוח על קנזס.
אך חוק זה לא התנה את אישור החוקה המוצעת של קנזס על ידי משאל עם, כפי שההצבעה על חוקת לקומפטון הראתה שהיא תנחל מפלה קשה.
ההיסטוריון ויליאם תומפסון מתייחס לטומבס כ"איש שהיה מרוחק מן העם בשל עושרו ושתלטנותו.
אך מראהו המרשים והנאה, יכולותיו שלא היו מוטלות בספק והאומץ שהפגין בדיבורו, עשו רושם רב על בני ג'ורג'יה, שאפשרו לו לשמור על תפקידו ברמה הלאומית עד אשר מלחמת האזרחים השיבה אותו הביתה".
על פי ההיסטוריון ג'ייקוב ס.
קלאוסון, הוא היה "פוליטיקאי בעל דימוי של שור שהמיזוג של שנינותו החדה והטקט הפוליטי שלו, עוררו את קשת הרגשות המלאה מצד בוחריו ועמיתיו...
הוא לא היה יכול לאזן את אישיותו ההפכפכה עם מיומנותו הפוליטית".
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860 תמך טומבס בג'ון ברקינרידג'.
ב-22 בדצמבר, זמן קצר לאחר בחירתו של הרפובליקני אברהם לינקולן, שלח טומבס מברק לג'ורג'יה שבו הוא הודיע ש"הפרישה ב-4 במרץ תרעם מהקלפיות כקולה המאוחד של ג'ורג'יה".
ב-7 בינואר הוא נשא נאום פרידה בסנאט שבו הוא אמר: "אין אני חפץ בשוויון לשחורים, בשום אזרחות לשחורים, אנו לא רוצים שהגזע השחור ישפיל את הגזע שלנו וכאיש אחד אנו נפגוש אתכם על הגבול עם החרב ביד אחת ועם הלפיד ביד האחרת".
הוא שב לג'ורג'יה, ויחד עם המושל ג'וזף בראון הוא הוביל את המאבק למען הפרישה מול אלכסנדר סטיבנס והרשל ג'ונסון שהתנגדו לה.
השפעתו של טומבס הייתה גורם רב עוצמה שגרם לתמיכתם של הוויגים הוותיקים בפרישה מידית.
בחירתו של ג'פרסון דייוויס כנשיא החדש של הקונפדרציה ניפצה את תקוותיו של טומבס להחזיק במשרה הרמה.
בבחירות לנשיאות הקונפדרציה הוא הפסיד בשל הרגלי השתייה הבעייתיים שלו שהיו ידועים למנהיגי הקונפדרציה.
טומבס לא ניחן בכישורים דיפלומטיים, אך דייוויס בחר בו כמזכיר המדינה של הקונפדרציה.
הוא היה החבר היחידי בקבינט של דייוויס שהביע את התנגדותו לתקיפת פורט סאמטר.
לאחר שקרא את המכתב ששלח לינוקלן למושל קרוליינה הדרומית, אמר טומבס לדייוויס:
תוך כמה חודשים מיום מינויו כחבר הקבינט, מצא עצמו טומבס מתוסכל, והתפטר מתפקידו כדי להתגייס לצבא הקונפדרציה.
ב-19 ביולי 1861 הוא הוצב כבריגדיר גנרל ושירת כמפקד בריגדה בארמיית הפוטומק ולאחר מכן בדיוויזיה בפיקודו של דייוויד ר.
הוא פיקד על כוחות במהלך מערכת חצי האי, קרבות שבעת הימים, מערכת וירג'יניה הצפונית ומערכת מרילנד.
טומבס נפצע בידו בקרב אנטיאטם, שם הוא פיקד על ההגנה ההירואית על גשר ברנסייד.
ב-3 במרץ 1863 פרש טומבס מצבא הקונפדרציה.
הוא שב לג'ורג'יה, שם הוא מונה כקולונל במיליציית הפרשים השלישית של ג'ורג'יה.
בהמשך הוא שירת כבריגדיר גנרל וכשליש בדיוויזיית ג'ורג'יה של הגנרל גוסטבוס ו.
הוא מתח ביקורת קשה על דייוויס ועל ממשלת הקונפדרציה והתנגד לגיוס החובה ולהשעיית חוק הביאס קורפוס.
בעיתונים הושמעו אזהרות שדבריו גובלים בבגידה.
בקרב האחרון שהתנהל בקולומבוס, ג'ורג'יה פיקד טומבס על הכוח שהגן על הגשר העליון.
עם תום המלחמה הוא נמלט לקובה ולאחר מכן לפריז, יחד עם פ.ג.ט.
בורגארד וג'וליה קולוויט, רעייתו של גנרל אחר בצבא הקונפדרציה.
הם ביקשו להימנע ממעצר וממשפט כמו שאר מנהיגי הקונפדרציה.
רעייתו של טומבס שבה לג'ורג'יה בסוף 1866 לאחר מותה של בתם סאלי, האחרונה שנותרה בחיים.
היא עזרה לחתנם האלמן בגידול ילדיהם הקטנים.
טומבס התגעגע לאשתו ושב לג'ורג'יה ב-1867, אך סירב להגיש בקשת חנינה לנשיא.
עד יומו האחרון הוא לא קיבל בחזרה את זכות ההצבעה ולא החזיק בשום משרה פוליטית.
אף על פי כן, פתח טומבס מחדש את משרד עורכי הדין שלו יחד עם חתנו דאדלי מ.
דו'בוס נבחר ב-1870 לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית וכיהן שם תקופת כהונה אחת.
בהדרגה השתקם מעמדו הפוליטי של טומבס בג'ורג'יה.
הוא יזם את הוועידה החוקתית של ג'ורג'יה של 1877 והיה הדמות המובילה בה.
באותה שנה נסוגו אחרוני הכוחות הצבאיים הפדרליים מהדרום.
הוא פעל במיומנויות הפוליטית שלו ובמזגו שבעבר הקנו לו את המוניטין של אחד מהמנהיגים המשפיעים ביותר של ג'ורג'יה.
הוא זכה לאהדת הציבור על התנגדותו למסילות הברזל ולהשקעת המדינה בהן.
1883 הייתה שנה שעמדה בסימן של אבדות אישיות עבור טומבס.
אחריה הוא שקע בדיכאון ובאלכוהוליזם וכתוצאה מכך לקה בעיוורון.
בתחילת חודש מרץ אותה שנה לקה חתנו, דאדלי מ.
בעל בריתו הפוליטי משכבר הימים, סגן נשיא הקונפדרציה לשעבר ומושל ג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס, מת גם הוא.
בספטמבר הלכה לעולמה רעייתו ג'וליה.
רוברט טומבס נפטר ב-15 בדצמבר 1885. הוא נטמן בבית הקברות רסטהייבן שבמחוז וילקס לצד אשתו, בתו, וחתנו.
הוא הותיר אחריו את ארבעת נכדיו.
ביתו ואחוזתו במחוז וילקס נמצאים בבעלות המחלקה למשאבים טבעיים של ג'ורג'יה והם מחזיקים את ביתו שבעיר וושינגטון הסמוכה.
ג'ורג'יה הקימה נקודת ציון היסטורית בקלארקסוויל שבמחוז האברשאם המציינת את המקום בוא עמד בית טומבס-בלאקלי, שטומבס רכש כמעון קיץ ב-1879 וחמש שנים מאוחר יותר מכר אותו לשופט בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לוגן א.
על שמו של טומבס נקראו מחוז בג'ורג'יה, מחוז וילקין במינסוטה שבעבר נקרא מחוז טומבס, המחוז השיפוטי בג'ורג'יה ששולט על כמה מחוזות, העיירה טומסבורו בג'ורג'יה, מחנה טומבס בג'ורג'יה שם נערכו האימונים הבסיסיים של יחידת צנחנים במלחמת העולם השנייה, ו"האקדמיה הנוצרית על שם רוברט טומבס" בליונס, ג'ורג'יה.
רוברט לאות' (באנגלית Robert Lowth; 27 בנובמבר 1710 - 3 בנובמבר 1787) היה הבישוף של הכנסייה האנגליקנית, עמית החברה המלכותית, פרופסור לשירה באוקספורד,חוקר השירה העברית הקדומה ומחבר אחד מספרי הלימוד המשפיעים ביותר על דקדוק אנגלי.
לאות' נולד בהמפשייר, בריטניה, בנו של ד"ר ויליאם לאות', איש דת ופרשן תנ"כי.
הוא התחנך במכללת וינצ'סטר ועבר לניו קולג' באוקספורד בשנת 1729. את התואר הראשון קיבל בשנת 1733 ואת התואר השני באומנויות בשנת 1737. בשנת 1735, בעודו באוקספורד, לאות' קיבל מינוי מהכנסייה האנגליקנית ככומר באוווינגטון, המפשייר, תפקיד אותו מילא עד 1741, אז מונה לפרופסור לשירה באוקספורד.
הבישוף לאות' תרגם את ספר ישעיהו לאנגלית בשנת 1778. התאולוג האדוונטיסטי ואגונר אמר בשנת 1899 שתרגומו של לאות' לישעיהו היה .
בשנת 1750 התמנה לארכידקון(סגן בישוף) של וינצ'סט.
בשנת 1752 התפטר מתפקידו כפרופסור באוקספורד והתחתן עם מרי ג'קסון.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1753, מונה לואת' לרקטור של מזרח וודהיי.
בשנת 1754 הוענק לו דוקטור לתאולוגיה על ידי אוניברסיטת אוקספורד, בעבור עבודתו על שירה עברית בשם Praelectiones Academicae de Sacra Poesi Hebraeorum (על שירת העברים הקדושה).
מסה זו התפתחה מסדרת הרצאות ופורסמה במקור בלטינית.
לאות' נבחר לחברות המלכותיות של לונדון וגטינגן בשנת 1765. הוא הוקדש לבישוף סנט דייוויד בוויילס בשנת 1766; אך עוד באותה השנה הוא הועבר לאוקספורד.
הוא נשאר בישוף של אוקספורד עד 1777 אז מונה לבישוף של לונדון וכן לדיקן הקפלה המלכותית.
בשנת 1783 הוצע לו תפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, אך הוא סירב בגלל מצב בריאותו.
לאות' היה בידידות טובה עם דייוויד יום, כפי שציין מוכר הספרים הסקוטי הבולט אנדרו מילאר ".
לאות' כתב אפיטף בלטינית Cara, Vale ("להתראות, יקירה") על מות בתו מריה.
האפיטף זכה לכבוד רב בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, והולחן על ידי המלחין האנגלי ג'ון וול קאלקוט.
לאות' נפטר בשנת 1787, ונקבר בחצר "כנסיית כל הקדושים", פולהאם.
נראה כי לאות' היה המלומד הראשון בתנ"ך בתקופה המודרנית שהבחין במבנה הפואטי של ספר תהילים ושל חלקים גדולים בספרות הנבואית במקרא.
הוא הקדיש סדרה בת 34 הרצאות למבנה ולתכונות הספרותיות של כתבי הקודש.
בהרצאה 19 הוא מביא את ההגדרה הקלאסית של התקבולת, שעודנה הקטגוריה הבסיסית ביותר להבנת השירה המקראית.
הוא מזהה שלוש צורות של תקבולות: נרדפת (סינונימית), ניגודית (אנטיתטית) ומשלימה (סינתטית).
רעיון זה השפיע רבות על לימודי הברית הישנה עד ימינו.
הושפעו ממנו וביקרו אותו: יוהאן גוטפריד הרדר ומאוחר יותר שלמה לויזון.
רוברט אלפונזו טאפט ג'וניור היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שייצג את מדינת אוהיו בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים (1963–1965 ושוב בשנים 1967–1971) ולאחר מכן בסנאט (1971–1976).
טאפט הוא בנו של רוברט טאפט, נכדו של ויליאם הווארד טאפט, נינו של אלפונזו טאפט ואביו של בוב טאפט, לימים מושל אוהיו ה-67.
טאפט נולד בסינסינטי שבאוהיו בשלהי פברואר 1917, השני מבין ארבעת בניהם של רוברט טאפט ומרתה ויטון באוורס.
בניגוד לאביו, לטאפט לא היה שם אמצעי, אף שעשה שימוש בשם "אלפונזו" בפעמים שונות.
סבו וסבתו הם נשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט ורעייתו הגברת הראשונה לשעבר הלן הרון טאפט.
סביו מצד אמו היו לויד ויטון באוורס, פרקליט המדינה של ארצות הברית בשנים 1909–1910 ולואיזה בנט וילסון.
אחיו הגדול היה ויליאם האוורד טאפט השלישי, שכיהן כשגריר ארצות הברית באירלנד בשנים 1953–1957, ואחיו הצעירים היו לויד באוורס טאפט, בנקאי השקעות מסינסינטי והוראס טאפט, פרופסור לפיזיקה ודיקן באוניברסיטת ייל.
סבא-רבא שלו היה אלפונזו טאפט.
בשנת 1939 השלים טאפט את לימודיו באוניברסיטת ייל וב-1942 סיים את חוק לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצי ארצות הברית משנת 1942 עד 1946. במסגרת לחימתו במלחמה לקח טאפט חלק בפלישת בעלות הברית לסיציליה, לאיטליה ולנורמנדי.
לאחר לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד הצטרף טאפט אל משרד עורכי הדין "טאפט, סטטיניוס והוליסטר" שייסד אביו.
טאפט שירת בבית הנבחרים של אוהיו בשנים 1955–1962. הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות אמצע הכהונה ב-1962, כנציג כללי (at-large) של מדינת אוהיו.
בחירת נציגים כלליים נאסרה בהמשך בעקבות חוק זכויות ההצבעה משנת 1965.
ב-1964, במקום לרוץ מחדש לבית הנבחרים, בחר טאפט להתמודד לסנאט של ארצות הברית, אך הוא הפסיד לסטיבן מרווין יאנג.
בשנת 1966 נבחר טאפט שוב לבית הנבחרים, במחוז הבחירה הראשון של אוהיו, כשהוא מדיח את הנציג המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון גיליגן, לימים מושל אוהיו.
בבחירות 1968 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בת שנתיים בבית הנבחרים.
שנתיים אחר כך הוא התמודד בשנית לסנאט האמריקאי אחרי שיאנג החליט לפרוש מהפוליטיקה, כשיריבו של טאפט הוא הווארד מצנבאום.
עם זאת, טאפט הפסיד לאותו מצנבאום שש שנים לאחר מכן בבחירות לתקופת כהונה שנייה.
הוא התפטר שישה ימים לפני תום כהונתו כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין.
בבית הנבחרים טאפט תרם לחקיקת חוק זכויות האזרח של 1964. בסנאט הוא סייע בניסוח חקיקה להרחבת חוק יחסי העבודה הלאומיים עבור עובדי שירותי הבריאות.
במהלך כהונתו שם היה חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט.
ב-29 בנובמבר 1993 לקה טאפט באירוע מוחי ונכנס לתרדמת.
הוא מעולם לא התעורר מתרדמת זו ונפטר ב-7 בדצמבר אותה שנה.
רוברט לואיס ריד היה צייר אמריקאי אימפרסיוניסטי.
עבודותיו נטו להיות מאוד דקורטיביות, וחלקן הגדול התרכז בתיאור של נשים צעירות בין פרחים.
לימים התפרסם בזכות ציורי הקיר והעיצוב שלו בזכוכית צבעונית.
רוברט ריד נולד בסטוקברידג', מסצ'וסטס, ולמד בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון אצל אוטו גרונדמן, שם לימים התמנה למדריך לסטודנטים לאמנות.
בשנת 1884 עבר לעיר ניו יורק, למד בליגת סטודנטים לאמנות, ובשנת 1885 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל גוסטב בולנגר וג'ולס ג'וזף לפבר.
תמונותיו המוקדמות היו דמויות של איכרים צרפתים.
כשחזר לניו יורק בשנת 1889, עבד כצייר דיוקנאות ובהמשך התמנה למדריך בליגת הסטודנטים לאמנות ובקופר יוניון.
הוא צייר שלושה ציורי קיר בביתן התעשייה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, והציג ארבעה ציורים בבניין האמנויות היפות.
עבודותיו, "הולדת הבן הבכור" (1888), זכו במדליית הצטיינות.
ריד היה חבר בקבוצת "עשרת הציירים האמריקנים", שנפרדו מחברת האמנים האמריקאיים בשנת 1897. ציורו "שחר" זכה בפרס הולגרטן הראשון בשנת 1898 על ידי האקדמיה הלאומית לעיצוב.
ריד עבד על מספר פרויקטים של ציורי קיר סביב סוף המאה.
וחזר לצייר על בדים, סביב שנת 1905, עבודתו הייתה נטורליסטית יותר, ופלטת הצבעים שלו נטתה לעבר פסטלים רכים.
ציורי קיר של ריד נמצאים בספריית הקונגרס בוושינגטון ובבית המשפט לערעורים בעיר ניו יורק.
הרוטונדה של בית הממשלה במדינת מסצ'וסטס בבוסטון מכילה את שלושת ציורי הקיר ההיסטוריים הגדולים שלו.
הוא צייר קיר לביתן האמריקני בתערוכה של 1900 בפריז.
ציורי הקיר שלו לבניין האמנויות בתערוכה הבינלאומית פנמה – פסיפיק (סן פרנסיסקו, 1915) היו מחווה יוצאת דופן לאומנויות.
שמונה לוחות ענקיים כיסו את תקרת הרוטונדה: ארבעת הסמלים של קליפורניה (מתכת זהב, חיטה, פירות הדר, ואפונים).
וכן ייצוגים של רעיונות בתחום האמנות.
[3] ציורים אלה כבר לא קיימים ומקום הימצאם הנוכחי לא ידוע.
בשנת 1906 השלים ריד סדרה של עשרה ויטראז'ים המתארים את חיי המשיח לכנסיית הזיכרון האוניטרית בפיירהובן, מסצ'וסטס.
כמו כן צייר חלק מהחלל של כנסיית סנט פאולוס בעיר ניו יורק.
רוברט חסינק (בהולנדית: Robert Gesink; נולד ב-31 במאי 1986) הוא רוכב אופני כביש הולנדי מקצועי לשעבר.
בכל הקריירה שלו הוא רכב בקבוצה ההולנדית שהחלה כ"רבובנק" והמשיכה בשמות שונים עד לפרישתו ב-2024 בשם ויסמה - ליס א-בייק.
חסינק ניצח את הטור של עומאן ב-2011 ואת הטור של קליפורניה ב-2012, הישגיו הבולטים בקריירה במרוצים חד-יומיים הם ניצחונות בג'ירו דל'אמיליה ב-2009 ו-2010, גרנד פרי קוויבק ב-2013, וגרנד פרי מונטריאול ב-2010.
במהלך הקריירה שלו חסינק הראה יכולת טובה גם בגרנד טורס, את הטור דה פראנס הוא סיים חמישי ב-2010 ושישי ב-2015, בעוד את הוואלטה אספנייה סיים שביעי ב-2008, שישי ב-2009 ושישי ב-2012.
ב-2004, בעודו חובבן, השתתף חסינק באליפות העולם עד גיל 19, וסיים שישי במקצה הכביש ושמיני במקצה נגד השעון.
באותה עונה גם ניצח את אליפות הולנד עד גיל 19.
ב-2005 הצטרף חסינק לקבוצת הפיתוח של רבובנק, וב-2006 כבר רכב בקבוצה הראשית.
הוא פתח את עונת 2006 עם מקום שלישי בוולטה או אלגארבה, 11 שניות מז'ואאו קבריירה המנצח.
בהמשך העונה הישגים בולטים שלו היו ניצחון ב-Settimana Ciclista Lombarda, כשהוא גם מנצח את הקטע השלישי במרוץ.
לאחר מכן סיים רביעי ברונד אום קלן ושביעי במרוץ הרונדה ון פלנדרן עד גיל 23. חסינק גם ניצח את מרוץ הקטעים "Circuito Montañes", לאחר ניצחון בקטע השישי במרוץ.
לקראת סוף העונה התחרה חסינק בטור דה ל'אווניר, המרוץ היוקרתי ביותר לרוכבים עד גיל 23. חסינק סיים את המרוץ במקום השני, 1:00 ממויסס דונאס המנצח, השיג שהציב את חסינק כאחד הרוכבים ההולנדים המבטיחים לשנים הבאות.
בהמשך העונה התחרה באליפות העולם עד גיל 23, וסיים שישי את מרוץ הכביש.
ב-2007, פתח חסינק את העונה ב וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ, כשהוא מסיים במקום ה-20 הכללי.
לאחר מכן התחרה בספרד, כשסיים תשיעי בקלאסיקה די אלמריה.
בהמשך העונה ערך את הופעת הבכורה שלו במרוץ לה פלש ואלון וסיים תשיעי את המרוץ, 19 שניות מדווידה רבלין המנצח.
בהמשך העונה סיים במקום ה-13 בטור דה רומאנדי, במרוץ הקטעים הגדול הראשון בקריירה שלו.
לאחר מכן ניצח את הקטע הרביעי בטור של בלגיה וערך הופעת בכורה בקריטריום דו דופינה, אך פרש מהמרוץ לפני הקטע השישי.
בהמשך העונה תוצאתיו הבולטות היו מקום חמישי ב"פרופרונדה ואן פריסלאן" ומקום רביעי בטור של גרמניה, כשהוא מנצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ.
חסינק סיים שני ב, אחרי יוהאן ואנסמורן.
לקראת סוף העונה התחרה באיטליה, וסיים עשירי בג'ירו דל'אמיליה ובמקום ה-15 במונומנט ג'ירו די לומברדיה.
חסינק פתח את עונת 2008 בטור של קליפורניה וניצח את הקטע השלישי במרוץ, שנחשב לקטע הקשה והררי ביותר במרוץ.
את המרוץ כולו סיים חסינק במקום התשיעי וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר, כשלוי ליפהיימר מנצח את המרוץ.
לאחר מכן חסינק התחרה בפריז–ניס, את הקטע השלישי במרוץ סיים שביעי, ואת הקטע השני במרוץ סיים שני, לאחר שהפסיד לקאדל אוונס בספרינט הסיום, הקטע הסתיים בעלייה למון ונטו ובקטע הראה חסינק את כישרון הטיפוס שלו, כשהיה היחיד שנשאר עם אוונס.
תוצאות אלו הספיקו לחסינק לסיים רביעי את המרוץ, 51 שניות מדווידה רבלין המנצח.
בהמשך העונה התחרה בקריטריום אינטרנשיונל ובוואלטה אל פאייס ואסקו, ובשניהם סיים במקום ה-12. לאחר מכן התחרה בקלאסיקות הארדנים, כשסיים במקום ה-21 במרוץ אמסטל גולד ו-13 במונומנט לייז'–בסטון–לייז', את הלה פלש ואלון סיים במקום הרביעי, 2 שניות מקים קירצ'ן המנצח, במה שהייתה התוצאה בולטות שלו במרוץ חד יומי באותה העונה.
חסינק המשיך לבלוט, לאחר שסיים רביעי גם בדופינה ליברה, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום שישי בקטע ה-6. חסינק נכלל בסגל הולנד לאולימפיאדת בייג'ינג וסיים עשירי במרוץ הכביש, 18 שניות מסמואל סאנצ'ס המנצח, ועשירי בנגד השעון, 2:51 דקות מפביאן קנצ'לרה המנצח.
לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כאשר נבחר לוואלטה אספנייה ושימש כמוביל קבוצתו בדירוג הכללי לאחר התוצאות בדופינה ובפריז - ניס, חסינק לא באמת היה חלק מהמאבק על הניצחון במרוץ, שהיה בעיקר בין ליפהיימר, אלברטו קונטדור, וקרלוס ססטרה.
למרות זאת, חסינק ערך מרוץ טוב, בקטע ה-13, שהסתיים בעלייה לאלטו דה אנג'לירו, סיים חסינק שישי, 1:56 מקונטדור המנצח, והתמקם במקום השביעי הכללי.
למחרת, בקטע ה-14, סיים חסינק במקום הרביעי, 20 שניות מקונטדור המנצח.
התוצאה הטובה ביותר של חסינק במרוץ, ועלה למקום החמישי הכללי.
בקטע ה-20, שהיה נגד השעון של 17 קילומטרים, חסינק סיים תשיעי, 1:37 מליפהיימר שניצח את הקטע.
בעקבות כך ירד חסינק למקום השביעי הכללי, 6:55 דקות מקונטדור, בו סיים את המרוץ.
לאחר הוואלטה סיים עשירי באליפות העולם ותשיעי בג'ירו דל'אמיליה.
גם את 2009 פתח חסינק בטור של קליפורניה וסיים שמיני כללי, 1:56 מלוי ליפהיימר שניצח גם השנה.
לאחר מכן התחרה לראשונה בטירנו–אדריאטיקו וסיים במקום ה-11 במרוץ, 3:05 דקות ממיקלה סקרפוני המנצח.
לאחר מכן התחרה בוואלטה אל פאייס ואסקו וסיים שביעי את המרוץ, כשאלברטו קונטדור מנצח.
לאחר מכן התחרה במרוץ אמסטל גולד, במהלך המרוץ ניסה חסינק לגשר לקרסטן קרון וסרחיי איוואנוב שהיו לבדם בדבוקה קדמית, אך ללא הצלחה, כשסיים במקום השלישי, 8 שניות מאיוואנוב שגבר על קרון בספרינט הסיום וניצח, התוצאה הזו של חסינק הייתה הטובה ביותר שלו במרוץ עד כה.
לאחר מכן התחרה בקריטריום דו דופינה, בקטע נגד השעון שהיה הקטע ה-4 במרוץ, סיים במקום ה-13, למחרת, בקטע ה-5 שהסתיים בעלייה למון ונטו, חסינק סיים במקום הרביעי, 1:50 מסילווסטר סמיד המנצח.
בקטע ה-7 במרוץ חסינק השיג את התוצאה הטובה ביותר שלו כשסיים שני, 41 שניות מדויד מונקוטוי, כשהוא מוביל דבוקה שסיימה במקומות 2–4, כשאלחנדרו ולוורדה שלישי וקאדל אוונס שלישי, מה שהספיק לחסינק לסיים רביעי כללי ולשחזר את הישגו משנה שעברה, 2:41 מאלחנדרו ולוורדה שניצח את המרוץ.
לאחר מכן חסינק ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס, ותוכנן להיות אחד מהפועלים הבכירים של דניס מנצ'וב, אך תאונה בה היה מעורב בקטע החמישי, שבעקבותה שבר את מפרק כף היד, אילצה אותו לפרוש מהמרוץ לפני תחילת הקטע השישי.
חסינק הצליח לסיים את הקטע החמישי למרות הפציעה, במקום ה-174, אך כאמור פרש למחרת.
בעקבות כך התחיל את הוואלטה אספנייה, כמעט חודשיים לאחר פציעתו בטור.
הוא התחיל את הוואלטה כמוביל קבוצתו ביחד עם אוסקר פריירה.
בקטע ה-8 שהסתיים בעלייה לאלטו דה אייטנה חסינק סיים שלישי, 36 שניות מדמיאנו קונגו שניצח את הקטע.
בעקבות כך עלה חסינק למקום החמישי הכללי, 29 שניות מקאדל אוונס שהוביל את המרוץ.
למחרת, בקטע ה-9, שהסתיים ב-Xorret de Cati, חסינק סיים במקום החמישי, 41 שניות מגוסטבו סזאר ולוסו, כשהוא מסיים בדבוקה עם קאדל אוונס ואיוון באסו, יריביו לדירוג הכללי.
תוצאה זו הקפיצה את חסינק למקום השלישי הכללי, 36 שניות מאלחנדרו ולוורדה שעבר להוביל את המרוץ בפער של 7 שניות מקאדל אוונס במקום השני.
בקטעים הבאים חסינק הצליח לשמור על מקומו, ובקטע ה-12 אף צמצם את הפער מולוורדה ל-18 שניות, לאחר שסיים שלישי את הקטע, 6 שניות מריידר הסג'דל שניצח את הקטע.
בעוד ולוורדה ושאר יריביו לדירוג הכללי מסיימים 16 שניות אחרי הסג'דל.
למחרת, בקטע ה-13, קאדל אוונס חווה יום לא טוב עקב פנצ'ר כאשר סיים את הקטע שהסתיים בעלייה לאלטו דה סיירה נבאדה במקום השמיני, 2:24 דקות מדויד מונקוטי שניצח את הקטע.
חסינק סיים את הקטע במקום הרביעי, לצד איוון באסו, 1:17 דקות ממונקוטוי, בעוד ולוורדה שלישי בפער של 1:16 דקות ממונקטוי.
בעקבות כך עלה חסינק למקום השני, 27 שניות מולוורדה.
חסינק שמר על המקום השני שלו במרוץ עד הקטע ה-19, הוא התקשה לעמוד בקצב של יריביו לאחר נפילה שבה נפגע בברכו, וסיים את הקטע במקום ה-33, 4:44 דקות מחואן חוסה קובו, כשיריביו לדירוג הכללי מסיימים רק 2 שניות מקובו.
תוצאה זו הורידה את חסינק עד למקום השישי הכללי, 5:30 דקות מולוורדה.
בסופו של דבר בשלושת הקטעים הבאים המיקום של חסינק לא השתנה והוא סיים את הוואלטה במקום ה-6, 6:40 דקות מאלחנדרו ולוורדה שניצח את הוואלטה.
לאחר מכן כיוון לאליפות העולם שנערכה בשווייץ, מנדיריסיו, אך סיים רק במקום ה-36. לאחר מכן חסינק השיג את הניצחון הבולט הראשון שלו בקריירה במרוץ חד יומי, כשניצח את הג'ירו דל'אמיליה, כשהוא מקדים את יאקוב פוגלסן ותומאס לופקוויסט בספרינט הסיום.
לאחר מכן סיים שישי במונומנט ג'ירו די לומברדיה, 8 שניות מפיליפ ז'ילבר המנצח.
את 2010 פתח חסינק עם מקום שביעי בטור הים התיכון בצרפת ומקום חמישי בטירנו - אדריאטיקו באיטליה, 27 שניות מסטפנו גרזלי המנצח.
לאחר מכן התחרה בוואלטה אל פאייס ואסקו, בקטע הרביעי במרוץ סיים חסינק שני, 2 שניות מסמואל סאנצ'ס שניצח את הקטע, כשחסינק גובר על כריס הורנר שסיים שלישי.
בסופו של דבר חסינק סיים את המרוץ במקום השמיני, 1:59 מהורנר שניצח את המרוץ.
לאחר מכן רכב חסינק בקלאסיקות הארדנים ולא הצליח באף אחד מהמרוצים להיכנס לעשירייה הראשונה, כשסיים במקום ה-22 במרוץ אמסטל גולד, 14 בלה פלש ואלון ו-15 בלייז'–בסטון–לייז'.
לאחר מכן חסינק השתתף בטור דה סוויס וניצח את החמישי לאחר בריחת יחיד, כשהוא מקדים דבוקה של שמונה רוכבים ב-42 שניות.
בסופו של דבר חסינק סיים את המרוץ במקום ה-5, 27 שניות מפרנק שלק.
לאחר מכן השתתף חסינק שנית בטור דה פראנס, גם הפעם תוכנן להיות אחד מהפועלים הצמודים של דניס מנצ'וב ומי שאמור לסייע לו בהרים.
בקטע ה-8, אותו ניצח אנדי שלק לאחר שגבר על סמואל סאנצ'ס בספרינט הסיום, הגיע חסינק מוביל, כשהוא מוביל את שאר דבוקת הדירוג הכללי, בפער של 20 שניות משלק.
זו הייתה התוצאה הטובה ביותר של חסינק במרוץ, והיא מיקמה אותו במקום ה-11 הכללי לאחר תום הקטע, 2:37 מקאדל אוונס שהוביל את המרוץ.
בקטע ה-9 במרוץ למחרת, עלה חסינק למקום השביעי הכללי על חשבונם של רומן קרויציגר וריידר הסג'דל שסבלו מיום רע.
בקטע ה-14 של המרוץ, חסינק אף עלה למקום השישי על חשבונו של לוי ליפהיימר, לאחר שסיים את הקטע בפער של 1:08 מכריסטוף ריבלו המנצח.
בעוד בן קבוצתו של חסינק, מנצ'וב, ניצב לאחר תום הקטע במקום הרביעי הכללי, 2:44 דקות מאנדי שלק שהוביל את המרוץ.
בקטע ה-17, שהסתיים בעלייה למעבר הטורמאלה, חסינק סיים במקום השישי, לצד בן קבוצתו שסיים חמישי, מנצ'וב, בפער של 1:40 מאנדי שלק שניצח את השלב לאחר שגבר על אלברטו קונטדור בספרינט הסיום, ונשאר במקום השישי.
בקטע ה-19 והלפני האחרון במרוץ, סבל חסינק מסיום רע מאוד, כאשר סיים את הקטע במקום ה-106, יותר משמונה דקות פער מהמנצח של הקטע פביאן קנצ'לרה.
למרות כך, שמר חסינק על המקום השישי וסיים את המרוץ בו, כשדניס מנצ'וב במקום השלישי.
אולם בהמשך השנים נפסלו קונטדור ומנצ'וב מהמרוץ לאחר פרשיות אמרוץ שונות שהשניים היו מעורבים בהם, וחסינק הועלה למקום החמישי הכללי.
לאחר הטור התחרה חסינק בקלאסיקה סן סבסטיאן, המרוץ החד יומי החשוב בספרד, וסיים אותו שביעי, 37 שניות מלואיס לאון סאנצ'ס המנצח.
חסינק המשיך להתרכז במרוצים חד יומיים, כשסיים שלישי בגרנד פרי קוויבק וניצח את גרנד פרי קוויבק, מקדים את פטר סאגאן ואת ריידר הסג'דל בארבע שניות לאחר התקפה מוצלחת של חסינק בקילומטרים האחרונים של המרוץ.
לקראת סוף העונה שיחזר את הישגו מ-2009 כאשר ניצח בפעם השנייה בג'ירו דל'אמיליה, הפעם הקדים את דן מרטין במקום השני בשנייה אחת, ואת מיקלה סקרפוני במקום השלישי בתשע שניות.
ב-2011 פתח חסינק את העונה בעומאן, לאחר שהתחרה בטור של עומאן.
הוא ניצח את הקטע הרביעי בעלייה לג'אבל אל אלחאדר, כשהוא מקדים את אדוואלד בואסון האגן ב-47 שניות ואת דריס דוונינס ב-51 שניות.
למחרת בקטע ה-5 השיג חסינק את הניצחון הראשון שלו בקריירה בנגד שעון, לאחר שניצח את הקטע שהיה 17 קילומטרים, מקדים את ג'ובאני ויסקונטי ב-16 שניות ואת מרקו פינוטי ב-24 שניות, ניצחונות אלו הספיק לחסינק לנצח את המרוץ כולו, כשהוא מקדים את בואסון האגן ב-1:13 דקות ואת ויסקונטי ב-1:19 דקות.
חסינק המשיך בכושר הטוב גם לאחר הטור של עומאן, כשהתחרה לאחר מכן בטירנו - אדריאטיקו וניצח את קטע הפתיחה עם קבוצתו בנגד השעון הקבוצתי, ובסופו של דבר סיים את המרוץ במקום השני הכללי, 11 שניות מקאדל אוונס המנצח.
גם בוואלטה אל פאייס ואסקו חסינק בלט, כשסיים שלישי כללי, 47 שניות מאנדראס קלודן המנצח.
לאחר מכן סיים תשיעי במרוץ אמסטל גולד, 19 שניות מפיליפ ז'ילבר.
בלה פלש ואלון סיים חסינק במקום ה-13, 20 שניות מפיליפ ז'ילבר שניצח גם במרוץ הזה.
גם בעונת 2011 החליט חסינק להתרכז בטור דה פראנס, ולשם כך התחרה בקריטריום דו דופינה, הוא סיים שני בקטע ה-7 ושלישי בקטע ה-8, אך רק במקום ה-20 הכללי.
לטור דה פראנס הגיע חסינק כמוביל קבוצתו, אך אכזב לאחר שבקטעי ההרים לא עמד בקצב של יריביו, וסיים את הטור רק במקום ה-33, 1:05:09 שעות מקאדל אוונס שניצח את הטור.
חודש וחצי אחרי הטור התחרה חסינק בקנדה וסיים שני בגרנד פרי קוויבק, לאחר שהפסיד לפיליפ ז'ילבר בספרינט הסיום.