tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מודיאנו תרם מהונו לבני הקהילה היהודית בסלוניקי ובטריאסטה.
מודיאנו נישא בגיל צעיר לסטלה מודיאנו ונולדו להם 2 בנים ו-6 בנות.
שאול כמיסה רז (נולד ב-17 בנובמבר 1954) הוא איש צבא, דיפלומט ופוליטיקאי ישראלי, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ולשעבר שגריר ישראל בבולגריה וראש המועצה המקומית חצור הגלילית.
התגייס לצה"ל בשנת 1973. עבר קורס קציני מודיעין.
שירת בשורת תפקידים בחיל המודיעין, בהם קצין המודיעין של אוגדת עזה ושל יחידת הקישור ללבנון (יק"ל).
בשנים 1995–1997 היה ראש הסיוע האזרחי לדרום לבנון.
מ-1999 ועד 2002 היה נספח צה"ל ברומניה, בולגריה ואוקראינה.
השתחרר משירות קבע בדרגת אלוף-משנה בשנת 2003 בשירות המילואים התקדם לדרגת תת-אלוף, והוא עדיין משרת שירות פעיל במילואים.
במהלך שירותו הצבאי למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמכללה לביטחון לאומי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד על ראשות המועצה המקומית חצור הגלילית בראש רשימת "חצור אחת" המזוהה עם מפלגת ישראל ביתנו.
הוא זכה בכ-44% מהקולות, ונבחר לכהן כראש המועצה.
בתקופת כהונתו התמודד היישוב עם מלחמת לבנון השנייה.
לצד זאת נשא בשורת תפקידים במרכז השלטון המקומי בישראל: חברות בוועדת חינוך ונוער, בוועדת כוח אדם ובוועדת הכספים, וחבר דירקטוריון בחברת ביטוח של החברה למשק וכלכלה ובגופים נוספים.
שימש יושב ראש הדירקטוריון של פארק תעשיות צח"ר (המשותף לצפת, חצור הגלילית וראש פינה).
בבחירות המוניציפליות ב-2008 התמודד שוב והפסיד לשמעון סויסה, אך הוא נשאר חבר מועצה.
סמוך לבחירות עלו טענות על כך שכמיסה ואחיו יורם (שהתמודד מטעם רשימה אחרת) חילקו שוברי קנייה לתושבי חצור הגלילית לקראת הבחירות, בכדי לקדם בחירתם.
בשנת 2009 רצה שר החוץ אביגדור ליברמן למנות את כמיסה לתפקיד שגריר ישראל במצרים, אך המינוי נתקל בהתנגדות ולא יצא אל הפועל.
בפברואר 2012 מינה ליברמן את כמיסה לשגריר ישראל בבולגריה.
בתקופת כהונתו אירע הפיגוע בבורגס.
כמיסה כיהן בתפקיד עד 2015.
בבחירות ב-2018 נבחר שוב למליאת המועצה, לאחר שלא הצליח לגבור על סויסה ולהיבחר שוב לראשות המועצה.
לקראת הבחירות ב-2024 הכריז על התמודדותו לראשות המועצה מול סויסה, אך בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל (שבמהלכה גויס לשירות מילואים) פרש מן המירוץ והודיע על תמיכתו במיכאל קבסה, שזכה לראשות המועצה.
בבחירות עצמן נבחר שוב לחבר מועצה, ומכהן בתפקיד מ"מ ראש המועצה המקומית - חצור הגלילית.
בשנת 1973 נשא את ארצה נהון, ולהם ארבעה ילדים.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני במדעי המדינה.
שאול אהרון לוי (15 באפריל 1948 – 7 באוקטובר 1973) היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי בעל עיטור העוז שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
לוי נולד בעיראק לכתון ועבדול-נבי בשנת 1948. משפחתו עלתה לארץ בשנת 1951. הוא למד בבית הספר הולץ בתל אביב, במגמת מכונאות מטוסים.
לוי היה חניך בתנועת הצופים.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1965, והתנדב לשרת בחיל האוויר.
לאחר שסיים את הטירונות עבר קורס צניחה וקורס נווטים, אותו סיים בהצטיינות.
לוי שירת כחצי שנה כנווט בטייסת תובלה ואחרי-כן עבר לשרת כנווט במטוסי "ווטור".
בשנת 1969 נשלח לארצות הברית לקורס נווטי מטוסי "פנטום".
לאחר חזרתו לארץ היה אחד המהטייסים הראשונים בטייסת הפאנטומים הראשונה.
לוי גם היה אחד מהמדריכים הראשונים בטייסת, ולאחר מכן מונה לסגן השני של מפקד הטייסת.
הוא ראשון הנווטים בטייסת שזכה למלא תפקיד בכיר כזה.
ב-18 ביולי 1970 בזמן מלחמת ההתשה, טס לוי כנווט במטוס פנטום שאותו הטיס מפקד טייסת 69, אביהו בן-נון, במבצע אתגר לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר במצרים.
מטוסם נפגע מטיל קרקע-אוויר, אך הם הצליחו להנחית אותו בנחיתת אונס בבסיס רפידים.
לפני שפרצה מלחמת יום הכיפורים לוי נרשם ללימודי אלקטרוניקה בטכניון בחיפה.
ב-7 באוקטובר 1973 הובילו הטייס אהוד חנקין ולוי מבנה של מטוסי פנטום במטרה לתקוף סוללת טילים בסוריה.
גופתו של לוי שנחשב תחילה כנעדר נמצאה וזוהתה והוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
לאחר שהוענק לו על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור, "עיטור העוז" פורסמה בעיתון במחנה כתבה לזכרו בשם "הפנטום פגע ונפגע".
בשנת 1975 פורסם בעיתון ידיעות אחרונות, ראיון עם שאול, שהיה אמור להתפרסם בשנת 1970, אך קטעים ממנו צונזרו מסיבות ביטחוניות.
במאי 1975 העניק הרמטכ"ל מרדכי גור ללוי את עיטור העוז:
שמו מונצח באנדרטה לבני העיר חולון שנפלו במערכות ישראל ובבית יד לבנים בעיר, בקיר זיכרון לאנשי הטכניון שנפלו במערכות ישראל בחיפה, אתר הנצחה לחללי חיל התקשוב (הקשר והאלקטרוניקה) ביהוד ובאנדרטה שהוקמה בהר הטייסים לזכר לוחמי חיל האוויר שנפלו בעת שירותם.
בשנת 1969 נשא לאישה את בת זוגו דובה.
לוי השאיר אחריו אישה ושני בנים, הורים, אח ושתי אחיות, בנו השני שנולד אחרי מותו, נושא את שמו יניב-שאול.
רבי שאול רפאל לנדא (תק"נ, 1790 – כ"ח בסיוון תרי"ד, יוני 1854) היה רב ומקובל גליציאני במאה ה-19. שימש בדיינות בקרקוב, והתפרסם גם כסגפן וכבעל מופת.
בניגוד לרוב הרבנים בקרקוב, היה ממעריצי תנועת החסידות.
שימש בפועל כרבה של חלק מהקהילה היהודית, וכאב בית דין אלטרנטיבי בעיר, תוך מחלוקת ארוכה עם רבי דב בר מייזלש שפילגה את הקהילה היהודית בעיר.
נולד בשנת תק"נ בערך, לרבי יעקב שמואל בן רבי שאול לנדא מפשדבורז', שהיה מצאצאי רבי השיל מקראקא.
כבר בצעירותו נשא ונתן בהלכה עם רבי מרדכי בנט ורבי מאיר קריסטינפולר רבה של ברודי, בגיל צעיר הגיע לקרקוב (לא יאוחר משנת תקס"ד), ושימש בה כדיין עשרות שנים.
התעשר מעיסוקו במסחר, בזכות כך ויתר על משכורתו מקופת הקהילה, ואף שיפץ את המקוה העירוני בקרקוב מכספו.
בשנת תקצ"ב לאחר פטירתו של רבי צבי דוד הלוי רבה של קרקוב, פרצה מחלוקת בינו לרבי דב בריש מייזלש על משרת הרבנות; באופן רשמי נבחר רבי בריש לרבנות, אולם רבי שאול הקים בית דין אלטרנטיבי בתמיכתם של חלק מבני הקהילה ובעיקר החסידים, שהכריז עליו כרב העיר.
מחלוקת זו נמשכה 24 שנים עד לפטירתו של רבי סנדר בנו וממלא מקומו של רבי שאול, ועזיבתו של רבי בריש מייזליש לוורשה.
בין התומכים ברבנותו בשנים המאוחרות של המחלוקת היה רבי חיים נתן דמביצר מדייני הקהילה, אך ככל הנראה רוב גדולי הדור הכירו ברבי בריש מייזליש כרב העיר.
בשנים הראשונות לאחר שהוכתר לרב, היו יחסיו עם חסידי צאנז עכורים, לאחר שדיבר בפומבי על כך שהוא עוסק בתיקון נשמות, ואף הזכיר בהקשר לכך את שמו של אחד מנכבדי הקהילה מחסידי צאנז שנפטר.
נוספה על כך העובדה שאסר למינקת להינשא בעוד שרבי חיים מצאנז התיר.
רבי אברהם שמואל בנימין סופר העיד עליו בהספדו: .
על אף שלא היה חסיד מוצהר, היה ממעריצי החסידות, וכמה מהגדרותיו על חלק מצדיקיה התפרסמו לדורות, כמו למשל הגדרתו את המגיד מקוז'ניץ כמקובל אלוקי ואת היהודי הקדוש כ"איש המעוף הגדול".
רבי שאול ביקר גם אצל רבי צבי הירש מרימנוב, וכן פגש את רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
קיים קשרי ידידות גם עם רבי יוסף שאול נתנזון ורבי צבי הירש חיות.
אחד מסיפורי המופת המפורסמים אודותיו, אירע ערב פסח ה'תר"ב, בו כינס רבי שאול מנין לאמירת תהלים לתפילה על העיר רימנוב, מכיוון שהיא זקוקה לרחמים, ואכן לאחר מכן נודע כי פרצה שריפה בעיר.
שמעון ברמן יליד קרקוב מחובבי ציון הראשונים, שניסה להקים מושבה יהודית באמריקה ולאחר שנכשל עלה לארץ ישראל, הושפע ממה ששמע בצעירותו מרבי שאול, כי רק בארץ ישראל תיתכן אפשרות להקים יישוב יהודי.
בשנת תקצ"ד פסל רבי שאול גט אותו סידר רבי בריש מייזליש, עמו היה מצוי במחלוקת קשה על רבנות העיר.
המגרש היה אדם בשם זימל שכונה נפתלי, ורבי שאול פסל את הגט שנכתב בו "זימל המכונה נפתלי", בטענה שאין כל קשר בין שני השמות והשם זימל איננו כינוי של נפתלי.
ולכן לפי שיטתו של רבי שאול צריך לכתוב "זימל דמתקרי נפתלי".
טענה נוספת הייתה כי זימל זה התחתן בעת שאשתו הייתה נדה, וחופת נדה בלא ביאה איננה קונה, משום כך הגט לא מפריד ביניהם.
בין הרבנים עמם החליף מכתבים בנושא היו, רבי משה סופר, רבי שלמה זלמן ליפשיץ, רבי חיים מצאנז, רבי נחום טרייביטש, רבי אברהם נפתלי הרץ ינר, אך למעשה הכשירו רבנים אלו את הגט.
בשנת תקצ"ז התיר לקדש את הלבנה בליל ט"ז לחודש, בכדי להרגיע את פחדם של תושבי קראקא שראו סימן מבשר רעות באי קידוש הלבנה, (כמה שנים לפני כן בשנת תקצ"א, כשהתפרצה בגליציה מגפת הכולרה, היה זה בתקופה שלא קידשו את הלבנה, והיו יהודים שראו בכך סימן רע).
בנושא זה התכתב עם רבי משה סופר שהסכים עמו להקל אף כנגד הוראת הרמ"א בציינו על פסקו של רבי שאול: "כבר הורה זקן".
תמך באיסור הראשון שהוצא על אתרוגי קורפו, מכתבו לאיסור נדפס בקונטרס 'פרי עץ הדר' שנדפס בשנת ה'תר"ו.
בימי גזירת הלבוש בפולין בשנות ה-40 של המאה ה-19, היה מהיחידים בין רבני גליציה שהתייחסו לנושא, יחד עם רבי זאב וולף פרנקל מפשבורסק אסר להחליף את הלבוש המסורתי היהודי.
בליל שבת כ"ח בסיוון תרי"ד, ביקש רבי שאול שישאוהו לבית הכנסת, התחזק ואמר לפני התיבה את מזמור כ"ט שבספר תהלים, לאחר מכן קידש על היין, ונפטר.
נקבר בקראקא ביום ראשון כ"ט בסיוון בבית הקברות היהודי החדש בקרקוב.
בהלווייתו שנערכה ביום ראשון ספד לו רבי משה יעקב דמביצר, מדייני העיר הבולטים, שאמר: "אין לצפות שיהיה עוד צדיק במדרגה כמותו".
למרגלות מצבתו נחרט הנוסח :
בנו רבי אלכסנדר לנדא מילא את מקומו ברבנות, אולם נפטר כשנתיים לאחר מכן, בט"ו באדר א' ה'תרט"ז בגיל 46.
מצאצאיו היה ד"ר שאול רפאל לנדאו מפעילי הציונות הבולטים בקרקוב, שנקרא על שמו.
שאול יציב (8 בנובמבר 1927 – 23 בנובמבר 2014) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאבות תעשיית האלקטרואופטיקה הישראלית, הגה ויזם את תוכנית תלפיות יחד עם פרופ' פליקס דותן.
שאול יציב נולד ברחובות בשם שאול ליפקין, בנם של אבנר ליפקין וסלבה לבית ברונשטיין.
משפחת אביו הגיעה למושבה רחובות ב-1903, ושם המשפחה עוברת ל"יציב" בנערותו של שאול.
יציב התחנך בבית הספר העממי ברחובות ולאחר מכן בגימנסיה העברית הרצליה.
במלחמת העצמאות, והוא כבר סטודנט, גויס לחי"ש ושירת בפלוגת הסטודנטים בפיקודו של זלמן מרט.
חברו מילדות, , אשר פתח לו צוהר לעולם הפיזיקה כבר בתקופת נערותם, החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה העברית שנה לפניו ונפל במלחמה כאשר ליווה שיירה שפרצה את הדרך לירושלים.
עוד לפני המלחמה החל יציב את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1952 השלים את לימודיו לתואר שני בפיזיקה ובכימיה (במסלול ישיר) וב-1957 סיים את לימודי התואר השלישי בפיזיקה.
עבודת הדוקטורט שלו, שבוצעה בהנחיית פרופ' ארנסט אלכסנדר, נשאה את הכותרת "מצבים אלקטרוניים בגבישים מולקולריים".
בשנים 1956–1958 ביצע השתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, בהנחיית חתן פרס נובל לפיזיקה פליקס בלוך.
בתקופה זו, עסק יציב בניסוח מודל עיוני לתיאור תכונות של מעברים קוונטיים כפולים בתהודה מגנטית גרעינית, וזכה להכיר את ראשוני תחום הלייזר, ארתור שולוב וצ'ארלס טאונס.
עם שובו לישראל מונה למדריך באוניברסיטה העברית, ב-1964 מונה לחבר סגל בדרגת מרצה וב-1972 לפרופסור מן המניין.
מחקרו של יציב עסק בפיתוח לייזרים רבי עוצמה ובאלקטרוניקה קוונטית.
בין היתר, פיתח מערכת לייזר קומפקטית לשימוש תעשייתי (יחד עם עמיתו אמנון גבאי), ומערכת על-קולית לקביעת הרכבו של גז.
כמו כן, עסק בתהליכי רלקסציה בגבישים, בספטקרוסקופיה ויברונית, בשאיבה אופטית ובהיפוך עצמי של קווי רזוננס במוצקים.
לאורך הקריירה המחקרית שלו רשם שישה פטנטים.
חלק מפיתוחיו בשנות ה-60 וה-70 בוצעו בשיתוף עם מערכת הביטחון.
פטנטים אחרים היו הבסיס להקמת חברת הזנק אשר עסקה בלייזרי דו-תחמוצת הפחמן מופעלי תדר רדיו ללא הזרמת גז, אשר יציב הוביל במשך מס' שנים בשנות ה-80.
ב-1971 נמנה עם הממליצים על הענקת פרס נובל לפיזיקה לדניס גאבור.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים הפרופסורים זלמן רוזנווקס מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חנוך גוטפרוינד ומרדכי רוקני מהאוניברסיטה העברית, אפרים גרינפלד ממקימי אופיר אופטרוניקה (יחד עם יעקב זרם), יהושע דגני ועודד ברכוז.
יציב שהה כחוקר אורח במעבדות חברת יוז במאליבו, קליפורניה, ובאוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
יחד עם עמיתו ותלמידו לשעבר, פרופ' פליקס דותן, ייסד את תוכנית תלפיות.
שורשי התוכנית במלחמת יום הכיפורים שנפתחה בהפתעה, גבתה אבידות רבות בנפש, והדגישה את הצורך בבניית יתרונה הטכנולוגי של ישראל.
דותן ויציב, בתמיכתו של פרופ' שאול פטאי ונוספים, הציעו את הקמתה של תוכנית עתודה אקדמית חדשה שתוביל את חוד החנית הטכנולוגי והמדעי בצה"ל.
ראשיתה המעשית של התוכנית בנובמבר 1974, במסמך שכותרתו "הצעה להקמת מכון לפיתוח נשק חדש".
לאחר דיונים רבים, במהלכם עברה הצעתם של יציב ודותן אי-אלה שינויים, התוכנית הוקמה באוניברסיטה העברית בשנת 1979, והיא מתנהלת מאז תחת חסות חיל האוויר.
התוכנית הצמיחה מתוכה בכירים בצה"ל ובמערכת הביטחון, חוקרים באקדמיה ואנשי עסקים.
חבר המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי
פרס מחקר ע"ש מיכאל לנדאו, מטעם מפעל הפיס (1988)
יציב היה נשוי לאורה לבית זלדס, שהייתה שנים רבות מורה בבית הספר "בית הכרם".
בנו הבכור, ד"ר עדו יציב, רופא ילדים ומנהל היחידה לטיפול נמרץ ילדים במרכז הרפואי הדסה, נפטר בפתאומיות, כתוצאה מסיבוך בעקבות ניתוח-גב שעבר, בשנת 2011.
אביה של אשתו, נתן זלדס, נהרג במלחמת העצמאות.
גיסו (אחיה של אשתו אורה) היה פרופ' ניסן זלדס, שכיהן גם הוא כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר בנובמבר 2014 ונטמן בהר המנוחות.
שאול מגיד (נולד ב-16 ביוני 1958) הוא אינטלקטואל יהודי-אמריקאי, רב וחוקר בתחום מדעי היהדות.
מכהן כפרופסור לחקר היהדות המודרנית בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת הרווארד, וכעמית-כבוד בחוג למדעי היהדות בדארטמות' קולג' שבניו המפשייר.
בשנים 2004–2018 כיהן כפרופסור ללימודי דת וראש הקתדרה למדעי היהדות במחלקה ליהדות מודרנית באוניברסיטת אינדיאנה, וכעמית מחקר בכיר במכון שלום הרטמן.
בשנים 1996–2004 כיהן כפרופסור לפילוסופיה יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה, והיה יושב ראש המחלקה לפילוסופיה יהודית בשנים 2000–2004.
מגיד הוא בוגר תואר ראשון ממכללת גודארד שבוורמונט.
הוא קיבל סמיכה לרבנות בירושלים בשנת 1984 מהרבנים חיים ברונדר, יעקב ורהפטיג וזלמן נחמיה גולדברג.
הוא הפך לעמית-מחקר במכון שלום הרטמן, ולסטודנט לתארים מתקדמים בתחום הגות יהודית ימי הביניים ומודרנית באוניברסיטה העברית, שם סיים את התואר השני ב-1989. הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו במחשבת ישראל באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1994.
מגיד שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, אוניברסיטת קלארק ואוניברסיטת בוסטון.
הוא היה ראש הקתדרה למחשבה יהודית על שם אנה סמית' פיין באוניברסיטת רייס בשנים 1994–1996, ולאחר מכן הצטרף לסגל של בית המדרש לרבנים באמריקה לפני שעבר לאוניברסיטת אינדיאנה.
הוא זכה במענקי מחקר מרכזיים הכוללים מלגת מחקר לשנים 2015–2016 במרכז כץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה; מענק מחקר לשנים 2017–2018 מהקרן הלאומית למדעי הרוח, ומלגה בכירה במרכז להיסטוריה יהודית עבור פרויקט כתיבת הספר "הישרדות יהודית אמריקאית: מאיר כהנא ופוליטיקת הגאווה".
הוא חבר באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי.
מגיד מכהן כרב בית הכנסת בפייר איילנד החל משנת 1997. שימש כעורך במגזין טאבלט וכעורך מחשבת ישראל ותרבות יהודית עבור המגזין "תיקון".
חסידות על השוליים: פיוס, אנטינומיאניזם ומשיחיות בחסידות איזביצה ורדזין (הוצאת אוניברסיטת ויסקונסין, 2003).
ממטפיזיקה למדרש: מיתוס, היסטוריה ופרשנות כתבי הקודש בקבלה הלוריאנית (הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון, אינדיאנה, 2008),
פוסט-יהדות אמריקאית: זהות והתחדשות בחברה פוסט-אתנית (הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2013),
החסידות בהתגלמותה: חסידות, נצרות ובניית היהדות המודרנית (הוצאת אוניברסיטת סטנפורד, 2014),
יראת שמים ומרד: מאמרים בחסידות (הוצאת לימודים אקדמיים, 2019),
התנ"ך, התלמוד והברית החדשה: פרשנותו של אליהו צבי סולובייצ'יק לברית החדשה (הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה, 2019),
מאיר כהנא: החיים הציבוריים והמחשבה הפוליטית של רדיקל יהודי אמריקאי (הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2021)
נחיצותה של הגלות (הוצאת עין, 2023).
ספרו ממטפיזיקה למדרש זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם האקדמיה האמריקאית לדת בשנת 2008, בקטוגוריית לימודי הדת בכתובים.
הוא העורך של קול אלוהים מהריק: מסות ישנות וחדשות על רבי נחמן מברסלב (הוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק, 2001), ועורך שותף של התחלה מחדש: לקראת הרמנויטיקה של טקסטים יהודיים (הוצאת שבעה גשרים, 2002).
חיבוריו ומאמריו פורסמו במגזינים מומנט, Religion Dispatches, טאבלט, Open Zion, תיקון, ומגזין זיק.
בעקבות פרסום ספרו נחיצותה של הגלות בשנת 2023 הפך מגיד לקול בולט עבור יהודי ארצות הברית המבקשים לחשוב מחדש על מקומה של הציונות בזהותם היהודית, תוך שימת דגש מרכזי על היהדות על פני הלאומיות, וקריאה לחזרה לדת כ'הדבר שתמיד ישמור אותנו ביחד'.
נחיצותה של הגלות היא אסופת מאמרים אשר מהווה מעין גט כריתות לציונות.
"מגיד רוצה להתגרש מהציונות ולהינשא מחדש ליהדות.
לדידו, הציונות והיהדות מנוגדות זו לזו, והציונות אשמה במצב הרע שבו ישראל נמצאת.
חזרה ליהדות בסגנון הגלות יכולה לאפשר לישראל להפוך למדינה ליברלית לכל אזרחיה".
מגיד אינו חושב שאפשר עוד ליישב בין ערכים ליברליים לציונות.
"פעמים רבות הציונות כושלת בהבנת השלכות הפרויקט שלה עצמה", הוא כותב, והתובנה הזאת מהדהדת לאורך כל הספר.
במילים אחרות, מגיד טוען שהתהליך שקורה בישראל כעת אינו שיבוש של הפרויקט הציוני, אלא מימושו; בדיוק כמו שצפו הוגים כחנה ארנדט, ועוד שורה ארוכה של תאורטיקנים יהודים, חילונים ודתיים, שמגיד מתפלמס איתם לאורך החיים והספר.
מגיד גדל כיהודי חילוני בניו יורק.
בגיל 20 החל להתעניין וללמוד עוד על יהדות.
הוא התקרב לתנועה החרדית ולמד אורתודוקסיה מודרנית, אך לאחר מספר שנים הוא "...נטש את האורתודוקסיה, אך נותר מוקסם מהקשר המורכב של היהדות עם תרבות הנגד האמריקאית, והשקיע בו עמוקות".
הוא מצוטט לעיתים קרובות בנושאים כאלה בעיתונות הפופולרית; כך לדוגמה, הוא דן במוזיקאי ג'רי גרסיה ולהקת גרייטפול דד ביחס ליהדות, ודיבר מנקודת המבט של "רב מוסמך ופרופסור למדעי היהדות והדת באוניברסיטת אינדיאנה, שנכח גם בהופעה האגדית של הגרייטפול דד בפארק המרוצים באינגלישטאון, ניו ג'רזי ב-3 בספטמבר 1977".
מגיד נשוי לפרופ' אנט יושיקו ריד, גיורת יפנית-אמריקאית, מומחית ליהדות של ימי בית שני ולנצרות הקדומה, אחת מראשי בית הספר לתאולוגיה בהרווארד.
מנישואים קודמים יש למגיד ארבעה ילדים וארבעה נכדים המתגוררים בארצות הברית ובאוסטרליה.
לפני נישואיו ליושיקו ריד היה במערכת יחסים עם הזמרת בסיה (בתיה) שכטר, המשמשת כחזנית בבית כנסת בפייר איילנד שבמדינת ניו יורק, שבו מגיד מכהן כרב.
השניים אף הוציאו יחד אלבום ("קבלצ'יה") של שירי תפילת קבלת שבת המושרים בסגנון מוזיקת הפולק של הרי האפלצ'ים של צפון מזרח אמריקה, עם בנג'ו וטמבורין.
שאול (סול) מייבום (לעיתים: מיבום; 7 באפריל 1916 – 20 באפריל 1998) היה פיזיקאי ישראלי-אמריקאי, פרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע וחוקר במעבדות בל.
מחלוצי התהודה המגנטית הגרעינית (NMR) ואיש חיל המדע.
שאול מייבום נולד באנטוורפן שבבלגיה, בנם של גרטה (לבית הרטוג, לימים עברתה את שמה לחרמונה) ודוד מייבום, אח תאום לאברהם ׁ(ארתור).
אביו נפטר בילדותם, בעת ששהה בצרפת.
בצעירותו עבר עם משפחתו להולנד ולמד בניית מכשור ניסויי במכללה הטכנית בדלפט.
מייבום שירת במלחמת העצמאות בחיל המדע (חמ"ד), בתור ראש קבוצת המכניקה.
לצדו פעל אפרים פריי, שהיה ראש קבוצת החשמל, ושניהם היו כפופים ליואל רקח.
בסמוך לעלייתו לארץ ישראל, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך למד לתואר שלישי בפיזיקה בהנחיית פרופ' שמואל סמבורסקי.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "התופעות הגלוונומטריות ומבנה פסי האנרגיה בגרמניום".
עבד עם פליקס בלוך באוניברסיטת סטנפורד ועם חיים לייב פקריס ובנימין אבלס במכון ויצמן, וב-1954 התמנה לראש היחידה להשראה גרעינית במחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן, שב-1960 הפכה למחלקה.
אז גם מונה לפרופסור מן המניין.
במחלקה זו הפעיל מייבום את אחד ממכשירי הספקטרומטר NMR הראשונים בעולם, אותה בנה יחד עם תלמידו שלמה אלכסנדר, לימים פרופ' במכון ויצמן.
תלמידים נוספים שלו היו הפרופסורים זאב לוז ממכון ויצמן, אהרן לוינשטיין מהטכניון, מתי שיינבלט מאוניברסיטת תל אביב, אברהם סוקה ממעבדות לורנס ליברמור ודוד גיל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יחד עם גיל פיתח את רצף מייבום-גיל (שכיום מכונה רצף קאר-פרסל-מייבום-גיל, ובראשי תיבות CPMG) – רצף פולסים המשמש למדידה יעילה של זמן הדעיכה ספין-ספין (T2) בנוזלים.
ב-1958 עקר מייבום לארצות הברית ועבד במעבדות בל עד לפרישתו.
ב-1965 נבחר לעמית החברה האמריקאית לפיזיקה.
היה נשוי לאסתר (לבית צייטג), אחות מוסמכת וספרנית, והם הורים לשני בנים, דוד ויורם.
אחותה של אסתר, פלה, הייתה גם היא אחות במקצועה, והצילה יהודים במחנה ההשמדה אושוויץ.
היא נישאה לאחיו של שאול, אברהם.
שאול פאול מונסליזה (23 באפריל 1920 – 10 בנובמבר 1986) היה בוטנאי ישראלי ופרופסור בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, שכיהן כדקאן הפקולטה בשנים 1969–1971. נודע כמומחה לפיזיולוגיה של הדרים.
שאול מונסליזה נולד במילאנו שבאיטליה בשם פאולו אמיליו מונסליזה, בנם של פיירינה (לבית אוטולנגי) ומאוריציו מונסליזה, אח צעיר ליוסף.
אביו נפטר בהיותו בן 15. דודתו הייתה המתרגמת הלנה מונסליזה-אוטולנגי.
המשפחה עזבה את איטליה עם החלת החוקים הפשיסטיים ב-1938 ועברה לשווייץ, ובמאי 1939 עלו לארץ ישראל והתיישבו בתל אביב.
בהמשך, בעקבות לימודיו, עבר לרחובות.
נמנה עם תלמידי המחזור הראשון במכון ללימודי החקלאות של האוניברסיטה העברית, בה השלים את לימודיו לתואר שני ב-1944. בשנה שלאחר מכן ביצע השתלמות מקצועית בפרדסי חברת יכין בעמק חפר, ועד 1948 נמנה עם סגל המכון ללימודי החקלאות בדרגת עוזר משתלם.
שירת בצה"ל במלחמת העצמאות, בתחילה בחטיבת גבעתי ולאחר מכן בחיל המדע.
ב-1949 השלים את לימודיו לתואר שלישי בהנחיית פרופ' הלל אופנהיימר.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "התנאים האקולוגיים בפרדס והטמעת הפחמן על ידי עצי הדר".
עד 1952 היה עוזר מן המניין במחלקה לגידול עצי הדר בפקולטה לחקלאות וב-1955–1956 שהה כעמית מחקר באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech).
ב-1958 מונה למרצה בפקולטה לחקלאות, ב-1963 לפרופסור חבר וב-1969 לפרופסור מן המניין.
ב-1962–1963 כיהן כנשיא החברה הבוטנית לישראל, בה היה חבר משנות ה-50. ב-1969 התמנה לדקאן הפקולטה לחקלאות, וכהונתו נמשכה עד 1971. החל מ-1960 וגם במקביל לכהונתו כדקאן, עד 1972, כיהן כראש המחלקה לפירות הדר.
בשנה זו מונה לראש המחלקה להורטיקולטורה וכיהן בתפקיד זה עד 1984. עד השבועות האחרונים לחייו שימש כמרצה.
מונסליזה כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, באוניברסיטה החקלאית בווכנינגן שבהולנד , באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני שבאיטליה ובתחנות המחקר מזרח מולינג ולונג אשטון בבריטניה.
בנוסף, הוא נקרא על ידי ארגון המזון והחקלאות לשמש יועץ לגידולי הדרים באוניברסיטת מונטווידאו שבאורוגוואי, וע"י נאט"ו כפרופסור אורח באוניברסיטת טורינו שבאיטליה.
הוזמן כמומחה לפאנלים בינלאומיים שונים, ביניהם פאנל משותף של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית ושל ארגון המזון והחקלאות, שנערך בווינה.
מונסליזה נודע בהשפעותיו על הבנת פיזיולוגיית פירות ההדר ובפיתוח שיטות מעשיות לשיפור יבול הפירות ואיכותם.
עם תלמידיו נמנים הפרופסורים רפי גורן, יוסף ריוב, אריה אלטמן, אליעזר גולדשמידט ודוד חן.
במרוצת השנים חיבר 180 מאמרים ושני ספרים.
הקפיד במקביל לפרסום הממצאים בעיתונות בינלאומית, לפרסם את ממצאיו גם בעברית, בירחון "הדר" – מגזין מקצועי עבור מגדלי ההדרים בישראל – וזאת על מנת לאפשר נגישות המידע ויישומו באופן מיידי על ידי המדריכים החקלאיים בפרדסים.
כמו כן, כתב מספר ערכים באנציקלופדיה העברית.
פיזיולוגיית צמיחה של פירות הדר
מונסליזה הקדיש חלק משמעותי ממחקרו להבנת מנגנוני הצמיחה של פירות הדר, תוך התמקדות בגורמים המשפיעים על ויסות הורמונלי.
הוא גילה כי קליפת הפרי משמשת כמוקד לפעילות הורמונלית המאפשרת את היווצרות הפרי והתפתחותו.
מחקריו הראו כי פעולות הורמונליות בפרי הצעיר קובעות את המשך התפתחותו ומונעות נשירה מוקדמת, תוך יצירת איזון בין העלים המספקים חומרי תשמורת לבין הפרי הצורך את החומרים הללו.
מסקנותיו הובילו לפיתוח שיטות מעשיות להתערבות מוקדמת בתהליך הצמיחה, כולל שימוש בוויסות הורמונלי כדי לשפר את איכות הפרי.
למשל, מונסליזה מצא כי ניתן להפחית חספוס בקליפת ההדרים באמצעות מעכבי ג'יברלינים כמו CCC או פקלובוטרזול, וכי ניתן להאריך את חיי המדף של הפרי באמצעות שימוש בג'יברלין GA3 בקיץ או בסתיו.
בנוסף, מחקריו תרמו להבנת מנגנונים הקשורים להיווצרות פגמים קליפתיים כמו "קריסת הקליפה" (creasing), והוביל למציאת פתרונות מעשיים כגון שימוש ב-GA3 בעונת הקיץ כדי למנוע תופעה זו.
אחד מהישגיו החשובים של מונסליזה היה גילוי כי ג'יברלינים מעכבים את תחילת היווצרות הפרחים בעצי הדר.
ממצא זה היווה פריצת דרך בהבנת הפיזיולוגיה של פריחת עצי פרי, והוביל לפיתוח אסטרטגיות לניהול היבול בהדרים.
הוא הראה כי גם כמויות זעירות של GA3, שאינן משפיעות על אורך הצמח או גדילתו, מסוגלות למנוע התפתחות של ניצני פרחים, מה שמרמז כי לג'יברלינים יש השפעה ממוקדת על תהליכי פריחה ללא תלות בהשפעתם על הצימוח.
תגלית זו הובילה לשימוש מעשי בג'יברלינים בניהול פריחת עצי הדר.
למשל, באוסטרליה משתמשים ב-GA3 להפחתת כמות הפרחים בשנים של "יבול כבד" בזן ולנסיה, וכן למניעת פריחה חוזרת בזנים קלים לקילוף.
מחקריו גם תרמו להבנת הקשרים בין רמות פחמימות, ויסות חלבונים בניצני פריחה והשפעות של חומרים מעכבי צמיחה על פריחת הדרים.
בזכות תובנות אלו, פותחו שיטות חדשות לשיפור ניהול יבול בהדרים, המאפשרות יציבות גדולה יותר ביבול בין השנים.
הרכב הפרי ותגובתו לגורמים סביבתיים וכימיים
מונסליזה חקר לעומק את השפעת הסביבה והכימיה על הרכב הפרי, תוך התמקדות בפעילות האנזימטית בקליפת הפרי ובהרכב הכימי של הרקמות השונות.
הוא בדק תהליכים כמו סינתזת שעווה אפיקוטיקולרית (המשפיעה על עמידות הפרי בפני יובש), היווצרות פיגמנטים כמו קרוטנואידים (המשפיעים על צבע הפרי), ושינויים בריכוזי חומצות אורגניות במהלך ההבשלה.
מחקריו תרמו גם להבנת מנגנוני נזק הנגרמים על ידי קרינת גמא.
הוא הראה כי חשיפה לקרינה גורמת לעלייה ביצירת אתילן ובפעילות האנזים PAL (פנילאלנין אמוניה ליאז), מה שמוביל להצטברות פנולים רעילים בשכבות החיצוניות של הקליפה ולנזק המכונה גימום קרינתי (radiation-induced pitting).
תובנות אלו תרמו להבנה כללית של נזקי קרינה ושל תופעות דומות הנגרמות כתוצאה מגורמי עקה אחרים.
מטבוליזם של חומרי תשמורת בצמחים עציים
נושא נוסף שבו עסק מונסליזה היה חקר מטבוליזם של פחמימות בעצים.
עבודתו כללה חקר הפקת סוכרים, העברתם ברקמות הצמח, והקצאתם בין חלקי הצמח השונים, במיוחד בין העלים, הגזע, והשורשים לבין הפירות הגדלים על העץ.
כבר בעבודת הדוקטורט שלו הוא חקר את השפעת הסרת פירות על שיעור הפוטוסינתזה וגודל הפרי, תוך הדגשת חשיבותם של פחמימות בתהליכי צמיחה והתפתחות.
בהמשך, בשנות ה-70, הוא חקר את השפעת תהליכים כמו חיגור (girdling), שמטרתה להגביר הצטברות סוכרים בפירות.
מחקריו יצרו הבנה חדשה של הקשר בין ויסות פחמימות לבין נשירת פירות, הבשלתם והתפתחותם.
מסקנותיו תרמו גם להבנת יחסי הגומלין בין מאגרי האנרגיה בעץ ובין הפריחה, והן השפיעו על שיטות ניהול יבול המיושמות עד ימינו בגידול עצי פרי.
חבר האגודה האמריקאית למדעי ההורטיקולטורה
מופקד הקתדרה על ידי ג'יימס דה-רוטשילד להורטיקולטורה (1972)
חבר היכל התהילה של האגודה האמריקאית למדעי ההורטיקולטורה (2005, לאחר מותו)
מונסליזה נפטר בנובמבר 1986 בגיל 66 כתוצאה מהתקף לב ונטמן בבית העלמין ברחובות.
הותיר שלושה ילדים, תשעה נכדים ורעיה.
היה נשוי לרחל (לבית מושיוב, נפטרה ב-2019), אחות מוסמכת ילידת נווה צדק, בתם של יצחק וברכה מושיוב, ממקימי מושב בית-חנן.
בתו הבכורה, ד"ר נירה גרטי, היא מדענית ובעלת חברה לניהול מחקרים קליניים.
בתו האמצעית, ד"ר עדנה בן יצחק מונסליזה, היא מורה לביולוגיה בבאר שבע, חוקרת ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנו הצעיר, דן יואל מונסליזה, עבד כמנהל בחברת התרופות פריגו בניו יורק וכמומחה SAP.
חתנו של מונסליזה היה פרופ' חיים גרטי.
לזכרו ולזכר עמיתו, פרופ' אביגדור בר-עקיבא, הוקמה קרן מחקר.
ב-2016 נחנכה חלקת זני הדרים לזכרו בנוה עמית ברחובות.
במקום הוצב שלט עליו נכתב: .
דיבר באופן שוטף שבע שפות.
ניגן בכינור, היה זמר אופרה חובב בעל קול טנור, למד ציור בצבעי מים והיה בקיא בכתבי דנטה.
שאול לוין (שאול סאלי לוין,31 באוקטובר 1905 – 13 ביולי 1986, תל אביב) היה מחנך, מומחה למדיניות חינוך ודיפלומט ישראלי בשנים הראשונות של מדינת ישראל, מייסד נוער לנוער.
שאול לוין היה בנם של המהנדס שמואל לוין מפינסק וסופיה קוסטלינץ מליבאו' נולד בקייב, האימפריה הרוסית.
לוין למד בגימנסיה הממלכתית בקייב ובבית הספר העברי בלודז'.
משפחתו עזבה את רוסיה לאחר המהפכה הרוסית של 1917 ועברה לגרמניה.
לוין סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1924 בעיר החופשית דנציג, כיום גדנסק בפולין.
לוין למד גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין.
הוא הוסמך כדוקטור להיסטוריה ולפילוסופיה ב-1930 באוניברסיטת היידלברג.
במקביל, עבר את בחינות ההדרכה לדת בבית הספר למדעי היהדות בברלין.
בתום לימודיו היה מורה בבית הספר התיכון קרסן Karsen-Oberschule בנויקלן, ברלין.
לוין היה פעיל באגודה הציונית למען גרמניה.
עוד לפני עליית היטלר לשלטון היה חבר בתנועת בלו-וייס, רעיונות התנועה שימשו מודל לאורו הקימו בוגרי התנועה ארגוני נוער אחרים בגרמניה בשנות ה-20. היה פעיל במסגרת תנועת מועדון הציונים הצעירים וכן שירת במחלקת ההסברה של ההסתדרות הציונית.
כחלק ממערך ההסברה הציונית, הוא כתב מחזמר בנושאים ציוניים.
ב-1932 חיבר שני מחזות זמר מוזיקליים בגרמנית, את המנגינות חיבר המלחין דניאל סמבורסקי.
שמות המחזות היו: הפתרון היחיד, לא זו הדרך.
המחזות זכו להצלחה בגרמניה ובארצות הברית.
ב-1933, לאחר עליית הנאצים הוא לקח חלק בהפצת תעמולה אנטי-נאצית במספר מדינות אירופאיות ובקריאות לחרם על סחורות גרמניות.
הוא נשלח פעמיים על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, להסברת מצבן של קהילות יהודיות במרכז אירופה ובמזרחה.
בעקבות פעילות זו נאסר על ידי הנאצים אך שוחרר הודות להתערבות ההסתדרוות הציונית.
לפני עלייתו לארץ, הוא נישא למרים נכט בברלין בשנת 1933,בנם דן נולד בשנת 1938.
בשנים הראשונות בארץ שימש כמורה בבתי ספר תיכוניים.
מאוחר יותר ניהל לוין את גימנסיה שלוה 1945–1948. בשנת 1948 נתמנה כמנהל בית ספר ביאליק בנתניה שהיה בית הספר הראשון בעיר.
בהמשך, הקים וניהל את מחלקת החינוך של עיריית נתניה, עד 1953.
בשנים 1953 – 1969 שימש לוין כמנהל המחלקה לחינוך לתרבות ולנוער בעירית תל אביב.
הוא פעל להקמת רשת בתי הספר העל יסודיים, הן עיוניים והן מקצועיים כי ראה בחינוך העל יסודי כמכשיר לחינוך הנוער לחיי חברה.
מקום בולט בפעולותיו כמנהל המחלקה, היה הקמת ארגון נוער לנוער בעיר, שלימים (1967) הפך לארגון ארצי וד'ר לוין שימש יושב הראש שלו.
ב-1954 היה בין מקימי אוניברסיטת תל אביב שהתחילה כאוניברסיטה לכלכלה ולמדעי המדינה ובלימודי ערב.
הוא כיהן כמנהלה במסגרת אגף החינוך בעיר עד 1962.
בשנת 1967 היה לוין ממקימי ברית בני שם שפעלה בתחומי החברה הערבית, בדגש על מעמד האישה, במגמה ליצור גרעין של שיתוף פעולה בין העמים.
היה מיוזמי האגודה לקולנוע לנוער ובשנים 72–1971 כיהן כנשיא האגודה.
בשנת 1969 קיבל את פרס החינוך מעירית תל אביב לאות הוקרה על פעילותו בכל תחומי החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי בעיר.
תיכון עירוני ה' הנקרא על שם ד"ר שאול לוין הוא בית ספר על-יסודי ברחוב בן-יהודה בתל אביב, בצפון-מערב הצפון הישן.
בשנת 1976 קיבל לוין את פרס יקיר העיר תל אביב.
משנת 1974 ועד סמוך למותו היה לוין פעיל ומזכיר המועצה לחידוש החינוך הציוני שפעלה בכל רמות החינוך במסגרת המועצה הציונית בישראל בשיתוף עם הרשויות המקומיות וארגוני המורים, להבטחת הרציפות והייחוד של התרבות והרוח בישראל.
היה חבר הנהלה של המועצה הציבורית לתרבות ולאומנות, שם עמד בראש ועדת הנוער ומדור התיאטרון.
בשנות פעילותו בעירית תל אביב פעל רבות גם לקרוב יחסי ישראל גרמניה.
במסגרת זו יזם ועודד את מפעל חילופי תלמידים בין המדינות, ואף נתבקש לסייע בבחינת ספרי הלימוד בגרמניה, שהתמודדה עם עברה הנאצי.
היה נשיא האגודה ישראל-גרמניה עם הקמתה.
על פעולותיו בתחומי החינוך והתרבות עם גרמניה, הוענקה לו מטעם ממשלת גרמניה מדליית פרידנסקרויץ.
אגודת קלן לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי ייסדה לכבודו את פרס גיזברטס-לוין בשנת 2006. הפרס מוענק ככבוד על מחויבות התנדבותית יוצאת דופן לקידום דיאלוג נוצרי-יהודי, חילופי נוער בין ישראל לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, ועמדה נחרצת נגד נטיות גזעניות ואנטישמיות, ועל סובלנות והבנה בינלאומית בפוליטיקה, בחברה ובתרבות.
הפרס נועד להכיר בהישגי העבר ולעודד פעולה עתידית.
בנוסף, לוין קיבל את צלב ההצטיינות הפדרלי ממשלת גרמניה.
בשנת 1956 לוין הצטרף לשירות הדיפלומטי הישראלי ויצא ל לשליחות בפריז כציר לענייני תרבות בצרפת ובארצות השוק המשותף ובמקביל, כנציג ישראל באונסקו.
בשנים אלה פעל לקידום יחסי התרבות בין ישראל לצרפת ולחתימת הסכם התרבות בין המדינות.
על פעילותו זו העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1963 נשלח על ידי משרד החוץ לריו דה ז'ניירו, ברזיל בתפקיד ציר יועץ לענייני תרבות והסברה באמריקה הדרומית וכיועץ לחינוך היהודי.
על פעילותו זו העניקה לו ממשלת ברזיל את מדליית קרוזרו דל סול.
ב-1969 נשלח לשמש כשגריר ישראל בקמרון ובגינאה ביסאו.
עם סיום תפקידו כשגריר העניקה לו ממשלת קמרון את מדליית פור לה מריט.
"הפתרון היחיד"-תיאור קושי יהודי ושיקום יהודי, ברלין התאחדות ציוני גרמניה, 1932
"זו לא הדרך" – הדרך היא לעלות לארץ ישראל.
שאול עמור (כ"א בכסלו ה'תש"א, 21 בדצמבר 1940 – י"ז בתשרי ה'תשס"ה, 2 באוקטובר 2004) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד, שר בממשלת ישראל, שגריר ישראל בבלגיה וראש העיר מגדל העמק.
שאול עמור נולד בעיר בוז'עד שבמרוקו, התייתם מהוריו בגיל שלוש, עלה לישראל בגיל 15 במסגרת עליית הנוער, למד בכפר בתיה ובצבא שירת בנח"ל.
עמור למד עבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה והיה עובד סוציאלי במשך מספר שנים.
בשנת 1971, לקה עמור בסרקומה ע"ש קפושי, מחלת עור נדירה הגורמת לגידולים ולנמקים.
מאז, הוא נאבק במחלה כל חייו הבוגרים.
בגיל 30 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשמונה למועצת כרמיאל במקום השני ברשימת מפלגת העבודה, במרץ 1970 על ידי שר הפנים.
כרמיאל הייתה אז עדיין בשלבי הקמה ולא נערכו בה בחירות, אלא הוחלט להקים מועצה לפי חלקם היחסי של המפלגות בכנסת.
בינואר 1973, עורר סערה שהודיע לסניף מפלגת "העבודה" במקום, על עזיבת המפלגה ועל הצטרפותו ל.
במקביל תבע מראש המועצה, ברוך ונגר, לכנס את המועצה ולהכריז על בחירת ראש מועצה חדש.
מאחר שעזיבתו פירקה את הקואליציה העירונית, הוא ביקש להיבחר על ידה במקום ונגר.
עמור הודח בעצמו מהמועצה על ידי שר הפנים, מאחר שמונה לתפקיד ולא נבחר לא יכול היה לעבור מפלגה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1973 התמודד בראש רשימת הליכוד למועצת כרמיאל, אך לא נבחר.
לאחר מכן עבר עם משפחתו למגדל העמק והוא עבד כנציג מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בגליל.
בשנת 1978 נבחר עמור לכהונת ראש המועצה המקומית מגדל העמק מטעם מפלגת הליכוד.
עמור כיהן כראש העיר מגדל העמק במשך כ-20 שנה, שבמהלכן תרם רבות לפיתוחה, בין השאר הוביל את הקמת אזור התעשייה רמת גבריאל, בו הוקמו מפעלי היי-טק, בהם: "נשיונל סמיקונדקטור" (לימים "טאואר סמיקונדקטור"), לנאופטיקס ו-KLA.
בשנים 1984–1988 שימש, כנציג הליכוד, חבר הוועד המנהל של רשות השידור.
בשנת 1988 החליט עמור להתמודד על מקום ברשימת הליכוד ב.
הוא נבחר בפריימריז בליכוד במקום ה-38. הליכוד זכה ב-40 מנדטים ועמור החל לכהן כחבר הכנסת ה-12, אך הודיע כי הוא מתכוון להמשיך לכהן במקביל כראש מועצה.
עמור כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-13 ובכנסת ה-14, אז הוקדשה רוב עבודתו הפרלמנטרית לעניינים חברתיים.
במהלך כהונתו כחבר הכנסת התמודד עמור עם החמרה במחלתו שאילצה אותו לעבור ניתוח שבו נכרתה רגלו.
בשנת 1998 התחרה עמור על משרת נשיא מדינת ישראל נגד הנשיא המכהן דאז, עזר ויצמן, אך הפסיד בהתמודדות.
בשנת 1999 מונה עמור לשר בלי תיק בממשלת נתניהו.
מאוחר יותר בשנה זו מונה לתפקיד שגריר ישראל בבלגיה.
עמור כיהן כמשרה זו בתקופה בעייתית ביחסי ישראל-בלגיה, כשברקע עמדה סכנת העמדתו לדין של אריאל שרון בבית המשפט בהאג.
כהונתו של עמור כשגריר הייתה משרתו האחרונה בשירות הציבורי.
עם חזרתו שקל לרוץ שוב לראשות העיר מגדל העמק, אך בחר לפרוש מהחיים הפוליטיים.
לאחר חזרתו לארץ החמיר מצבו הרפואי.
שאול עמור נפטר בחול המועד סוכות 2004. נקבר במגדל העמק.
הוא הותיר אחריו את אשתו סוזן ושלושה ילדים.
לזכרו, עיריית מגדל העמק קראה לשדרה בעיר על שמו.
, אשתו של שאול עמור, הייתה דמות מוכרת במגדל העמק.
היא פעלה כל השנים לתמיכה בבעלה ומשלא נבחר לתפקיד יושב-ראש הכנסת, האשימה בכך את בנימין נתניהו, ראש הממשלה דאז, באומרה "הוא תקע לנו סכין חלודה בלב וסובב אותה".
עם מות בעלה המשיכה בפעילותה הציבורית-פוליטית, התמודדה על תפקיד ראש עיריית מגדל העמק, אך הפסידה בבחירות בסיבוב שני, והתכוונה להתמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת.
שאול רוֹזוֹליוֹ (12 באוגוסט 1923 – 15 במרץ 1992) היה המפכ"ל החמישי של משטרת ישראל, שגריר ישראל במקסיקו, ומנכ"ל התאחדות התעשיינים.
שאול רוזוליו נולד בתל אביב ב-12 באוגוסט 1923, בנם הבכור של דוד רוזוליו, לימים ממקימי משרד מבקר המדינה ומי שהיה נציב שירות המדינה השלישי, ושל דורה, לבית ארלוזורוב, שהייתה מורה לנגינה ולמוזיקה, מלחינה, מעבדת ומחנכת מוערכת.
בני הזוג עלו ארצה בראשית שנות העשרים מברלין.
ביתם, בתל אביב ואחר כך בירושלים, היווה מרכז תרבות ומוזיקה משמעותי וקידם מוזיקאים צעירים שעלו לארץ ולא היו מעורים עדיין בחיי התרבות המקומיים.
שאול למד בבית הספר "שלווה" ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
כרבים מבני דורו התגייס בגיל 15 לההגנה ונשלח לקורס מפקדי כיתות בחולדה, קורס שבמהלכו נפצע קשה.
לאחר שהחלים מפציעתו נשלח לקורס מפקדי מחלקות.
בגיל 19, בהוראת מוסדות ההגנה, התגייס למשטרת היישובים העבריים (הנוטרות) שבה שירת כנוטר עד לשנת 1946. במהלך שנים אלו נשלח בידי הבריטים לקורס תתי-מפקחים במשטרת בית לחם.
בעקבות ה"שבת השחורה" והתדרדרות הקשר בין הארגונים היהודיים לבריטים, עזב רוזוליו את הנוטרות וגויס בחזרה לשורות ההגנה.
עם הקמת צה"ל התגייס כקצין בדרגת סגן לחיל הים, אך כבר באוגוסט 1948 הועבר לשרות במשטרת ישראל בה נקבעה לו דרגת מפקח והוא נקרא לסייע בגיבוש מערך ההדרכה המשטרתי.
בראשית דרכו השתלב במשטרה בתחום ההדרכה תוך שהוא מנסח ומגבש חומרי הדרכה משטרתיים לכדי תורה ותיאוריה.
בשנת 1951 מונה רוזוליו למפקד בסיס ההדרכה של המשטרה בבית ליד.
בהמשך אותה שנה הועבר בסיס האימונים אל בית הספר הארצי לשוטרים בשפרעם שם שירת כסגנו של מפקד הבסיס וכמפקד ההדרכה הראשי.
בנובמבר 1951 מונה למפקד בית הספר.
בתקופה זו נערך תחת פיקודו קורס קציני המשטרה הראשון בבית הספר הארצי של משטרת ישראל.
בשנת 1952 הועלה בדרגה והפך לראש המחלקה הצעיר ביותר בתולדות המשטרה.
הוא נשלח לשנת השתלמות במשטרת אנגליה וסקוטלנד יארד, התנסות אשר השפיעה על התנהלותו כמפקד ועל אמונתו בחשיבות ההתמקצעות.
עם שובו ארצה בשנת 1953 מונה לראש מחלקת ההדרכה במטה הארצי.
בשנת 1956 עבר לתפקידי שטח פיקודיים, תחילה עם מינויו לסגן מפקד מחוז המרכז ומאוחר יותר לסגן מפקד מחוז ירושלים.
בשנת 1958 נשלח מטעם המשטרה לאתיופיה כחלק ממשלחת אשר נועדה לסייע בהדרכת המשטרה המקומית שם.
בשנת 1960 לאחר מעצרו של אדולף אייכמן, מונה למפקד מחנה אייר בבית המעצר ג'למה, שם נכלא אייכמן עד למשפטו.
בשנת 1962 מונה למפקד מחוז דרום - הגדול והפעיל מבין מחוזות המשטרה.
לשם התמודדות עם האתגרים המיוחדים שבמחוז הקים מחלַקי בילוש ויחידות עיקוב, הרחיב את הטיפול בעבריינות נוער, הביא לשיפור שירותי הקשר וכן לקיום פעילות מודיעינית נרחבת.
במהלך שירותו כמפקד המחוז פרצה מלחמת ששת הימים.
בעקבות המלחמה, נדרש המחוז הדרומי להקים נפה נוספת לארבע הנפות שהיו קיימות עד אז, היא נפת יהודה, וליטול חלק במאבק הקשה כנגד הטרור הפלסטיני אשר החל לפעול אז ביתר שאת.
רוזוליו שירת כמפקד המחוז הדרומי עד לשנת 1970.
בין השנים 1970 ו-1972 שירת רוזוליו כראש אגף הארגון במטה הארצי, וב-1 בנובמבר 1972 מונה למפכ"ל המשטרה על ידי שר המשטרה שלמה הילל.
בראשית שנות השבעים ניצבה המשטרה בפני אתגרים חדשים שבכללם סמים, פשיעה מאורגנת, שחיתות שלטונית ועבֵרות כלכליות.מאידך, התקדמות מדעית העמידה לרשות המשטרה כלי חקירה וניהול משוכללים אשר דרשו כוח אדם מיומן להפעלתם.
איכות השכלתם הממוצעת של השוטרים בתקופה זו נחשבה לנמוכה יחסית, ומעטים מהקצינים היו בעלי השכלה אקדמית דבר שהקשה על ההתמודדות עם האתגרים ואף העלה את החשש כי מערכות ממשלתיות שונות ייטלו על עצמן את הטיפול בתחומי עיסוק משטרתיים בשל יתרונן בכוח אדם מקצועי ואיכותי.
על מנת לשנות את פני הדברים יזם רוזוליו שורת צעדים שזכו לכינוי "רפורמת רוזוליו", רפורמה אשר הביאה לשינוי משמעותי במשטרת ישראל.
הוא שם דגש רב על-פיתוח מדעי וטכנולוגי במשטרה, דאג להקצאת תקציבים למחקר, ותחתיו נרכשו כלים ופותחו שיטות בתחומי הזיהוי הפלילי והוקמו יחידה למחקר ולפיתוח ויחידת מחשוב.
בנוסף נוסדה תוכנית הגיוס הרב שכבתי (גר"ש), אשר נועדה לשדרג את איכות כוח האדם במשטרה.
על פי תוכנית זו, גויסו אקדמאים בתחומי התמחות שונים, כגון משפטים ראיית חשבון ומדעים, וכן קציני צבא, לתפקידי קצונה ייעודיים לתחומי עיסוקם.
חשיבה יצירתית וחדשנית זכתה לעידוד רב בתקופה זו והגר"ש זיכה את רוזוליו בהערכה גדולה והוביל להכרה ביכולותיה של המשטרה הן מצד האזרח והן מצד גורמים ממשלתיים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, הפנתה המשטרה באופן מיַדי משאבים רבים לתמיכה בלחימה.
רוזוליו הכריז על גיוס כללי ועל הפעלת המערך המשטרתי לשעת חירום.
מערך זה התבסס על-פיזורם של אנשי המשטרה, כולל שוטרי המטות וחניכי הקורסים המשטרתיים, בבסיסים הממוקמים בקרבת האוכלוסייה.
המפקדות ברמות השונות פעלו בשיתוף פעולה עם צה"ל, הג"א, מל"ח ופס"ח ועם הרשויות המקומיות.
במהלך המלחמה סייעה המשטרה לצבא בגיוס אנשי מילואים ורכב אזרחי ובפינוי נתיבי התחבורה לצורך הובלת הכוחות אל החזיתות השונות.
ב-30 בדצמבר 1976, לאחר כארבע שנים בתפקיד, סיים את כהונתו כמפקח הכללי ופרש ממשטרת ישראל.
מרצה בהרוורד ושגריר ישראל במקסיקו
עם פרישתו מן השירות במשטרה, הוזמן רוזוליו על ידי אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית לשמש מרצה וחוקר אורח.
בתום תקופת שהותו בהרווארד, מונה לשגריר ישראל במקסיקו וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1977 ל-1981. פעילותו הדיפלומטית נשאה פירות מסחריים, תרבותיים ופוליטיים ובין השאר הניבה ביקור היסטורי של הנשיא דאז, אפרים קציר, במדינה זו.
לאחר שובו ארצה מונה למנכ"ל התאחדות התעשיינים ושימש חוקר אורח במכון ון-ליר בירושלים.
לאור התפשטות התופעות של אלימות מילולית קשה בארץ באמצע שנות השמונים, היה ממקימי הארגון "סובלנות" אשר קרא לתרבות שיח משופרת מזו הקיימת בציבוריות הישראלית וקבלה של השונה בחברה.
במקביל, המשיך להיות פעיל בתחום המוזיקה הקלאסית.
הוא שימש כיועץ לוועד המנהל של פסטיבל ישראל בנושא זה, וכן כיו"ר המרכז למוזיקה ע"ש טראג בעין כרם.
ב-15 במרץ 1992 נפטר רוזוליו בביתו מהתקף לב, והוא בן שישים ושמונה שנים.
הוא נקבר בחלקת המשטרה של בית הקברות בהר הרצל בירושלים.
רוזוליו נישא בשנת 1946 לשושנה רוזוליו לבית מסיס אותה הכיר במהלך הלימודים בגמנסיה הרצליה.
בעקבות תפקידיו השונים במשטרת ישראל, עבר הזוג מקומות מגורים באופן תכוף עד שהמשפחה השתקעה בירושלים בשנת 1958 בה התגורר עד ליום מותו.
במהלך חייו נולדו לזוג ארבעה ילדים ונכדים רבים.
שאול פרידלנדר (Saul Friedländer; נולד ב-11 באוקטובר 1932) הוא היסטוריון, מומחה לחקר ההיסטוריה של השואה.
שאול פרידלנדר נולד בשם פאבל בפראג בירת צ'כוסלובקיה במשפחה יהודית בורגנית.
אביו הנס היה סגן-הנשיא של חברת ביטוח גרמנית.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה במרץ 1939 ברחה המשפחה לצרפת ושהתה בפריז מאפריל 1939 עד יוני 1940. עם כיבוש פריז בידי הנאצים ברחה המשפחה דרומה לעיירת המרחצאות נריס-לה-באן בשטחו של משטר וישי.
בקיץ 1942 החל משטר וישי לאסוף את "היהודים הזרים" שלא היו מבני המקום ולשלוח אותם מצרפת "למזרח", למחנות השמדה.
הוריו שמו את בנם במנזר צרפתי כדי להגן על חייו מאימי המשטר הנאצי.
שם גדל כקתולי והוכשר לכמורה.
ההורים ניסו לחצות את הגבול לשווייץ, נתפסו בדרך, נשלחו לגרמניה ומשם לאושוויץ בנובמבר 1942, ונרצחו בתאי הגזים.
רק בשנת 1946, בשיחה עם כומר ישועי, נודע לפרידלנדר על מות הוריו ועל מחנות ההשמדה.
בעקבות השיחה הוא החליט לחזור ליהדות, יצר קשר עם הסוכנות היהודית, וזו העבירה אותו לפריז.
במשך שנה חי עם משפחה אומנת יהודית דתית ולמד בתיכון.
כשפרצה מלחמת העצמאות הוא רצה לעלות ארצה ולהילחם, אך בתנועת הנוער הבונים שבה היה חבר אמרו שהוא צעיר מדי.
הוא החליט להצטרף לתנועת בית"ר, אמר שהוא בן 17, וכך העלו אותו על סיפונה של האונייה "אלטלנה" והוא הגיע לארץ ישראל.
למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, אחר כך בפריז ובמכון ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ז'נבה, שם כתב את הדוקטורט ושימש מרצה.
בד בבד שימש בתקופה זו מזכירו של נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1968 היה מרצה אורח ב, ומשנת הלימודים 1969/70 שימש ראש החוג ליחסים בינלאומיים.
ב-1974 מונה לעמוד גם בראש מכון המחקר ליחסים בינלאומיים על שם לאונרד דייוויס באוניברסיטה העברית.
ב-1976 עבר ללמד במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1979 היה מיוזמי הוצאת הרבעון "זמנים" העוסק בהיסטוריה עם הפרופסורים צבי יעבץ וחיים שקד.
בשנות ה-80 היה חבר בתנועת "שלום עכשיו".
ב-1992 הוצב במקום ה-117 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בשנת 1998 החל לשמש פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 2001 יצר הבמאי יהודה יניב סרט תיעודי בשם "הילד הנחבא – זמן שאול" אשר מספר את סיפור חייו.
בנו הוא פרופסור אלי פרידלנדר, ראש החוג לפילוסופיה לשעבר באוניברסיטת תל אביב.
הפקיד את ארכיונו האישי בספרייה הלאומית בשנת 2016.
פרידלנדר היה אחד ההיסטוריונים הראשונים (עם לאון פוליאקוב וגונתר לוי ) שפרסם מחקר ביקורתי על התנהלותו של האפיפיור פיוס השנים עשר בזמן מלחמת העולם השנייה ועל יחסו לנאציזם ולגורל היהודים; את מחקרו פרסם בשנת 1964 בספרו "Pie XII et le IIIe Reich, Documents".
על פי מסמכים שאסף ובדק מארכיון משרד החוץ הגרמני, לאפיפיור פיוס היה מידע על פעולות ההשמדה הנאציות נגד היהודים כבר מן ההתחלה.
אך אף פעם אחת לא התערב התערבות קונקרטית וספציפית נגד ההשמדה.
פרידלנדר סבור כי האפיפיור שמר בליבו מקום מיוחד לגרמניה וראה בנאציזם חומה מפני הקומוניזם שתיעב.
הספר פורסם אחר כך גם באנגלית וזכה לתהודה רבה.
במסגרת מחקר זה גם חשף כי כמה תיקי מסמכים הקשורים לאפיפיור פיוס ולגירוש יהודי בודפשט ויהודי רומא, נעלמו מארכיון ממשלת מערב גרמניה.
בשנת 1967 פרסם את הספר "Prelude to downfall: Hitler and the United States 1939–1941" (באנגלית) ובו תיעד מחקר שערך על יחסי גרמניה הנאצית וארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1968 פרסם ביוגרפיה שכתב על קורט גרשטיין, קצין במכון ההיגיינה של הוואפן אס אס שפעל לדווח על השמדת היהודים בשואה לגורמים שונים.
פרידלנדר טוען שהאנטישמיות הנאצית ייחודית לעומת שנאת היהודים מאז ומעולם, מהיותה כוללנית ו"גואלת", במובן זה שהיא "פותרת" את כל צרותיו של המאמין בה.
באשר לתכנון השואה, פרידלנדר מחזיק בעמדה שהשואה אכן הייתה תוכנית כוללנית של היטלר, אולם לטענתו התוכנית לא נהגתה לפני שנת 1941. בהקשר זה הוא התנגד לגישה של כמה היסטוריונים גרמנים במהלך פולמוס ההיסטוריונים.
בשנת ה'תשמ"ג 1983 קיבל את פרס ישראל על פועלו בתחום ההיסטוריה.
בשנת 1991 זכה בפרס יו"ר הכנסת על שיתוף הפעולה עם צרפת.
בשנת 1998 זכה בפרס האחים שול המוענק במינכן לסופר המגלה עצמאות אינטלקטואלית ואומץ מוסרי.
הפרס הוענק לו על ספרו: "גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות".
ב-2000 נבחר להאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים.
ב-2007 קיבל את פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית המוענק ביריד הספרים בפרנקפורט.
ב-2008 הוענק לו פרס פוליצר לספרות עיונית על ספרו "גרמניה הנאצית והיהודים".
קורט גרשטיין או הדו-משמעות של הטוב, 1968
דו-שיח ערבי-ישראלי, במשותף עם מחמוד חוסיין (עורכים), הוצאת דביר, 1975
עם בוא הזיכרון, ספר אוטוביוגרפי שבו משולבים זיכרונות אישיים עם תובנות היסטוריות, הוצאת אדם, 1980
קיטש ומוות – על השתקפות הנאציזם, הוצאת כתר, ירושלים, 1985 (1982 בשפת המקור).
גרמניה הנאצית והיהודים, שנות הרדיפות: 1933–1939, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, 1997
גרמניה הנאצית והיהודים, שנות ההשמדה: 1939–1945, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד ויד ושם, 2007
שאול פנחס רבינוביץ (בראשי תיבות: שפ"ר; בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ראַבינאָוויץ; ברוסית: Шаул Пинхас Рабинович, Шефер; ה'תר"ה, 1845 – ה' בכסלו ה'תרע"א, 1910) היה סופר והיסטוריון יהודי, מראשוני חובבי ציון.
רבינוביץ נולד בשנת 1845 בטאורגה למשפחת רבנים, ובגיל חמש עבר לעיר וילנה, בה קיבל חינוך תורני.
הוסמך לרבנות על ידי רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר, אך עד מהרה נמשך לתנועת ההשכלה, והחל לכתוב בעיתונים "הצפירה" ו"המליץ".
פרעות 1881 (הסופות בנגב) גרמו למפנה בדעותיו; ביחד עם הרב שמואל מוהליבר הגיע לברודי להגיש עזרה לפליטים ושלח מידע על המתרחש ברוסיה.
בתחילה הטיף להגירת היהודים לארצות הברית כי סבר שבתחומיה תוקם מדינה יהודית.
זמן קצר לאחר מכן שינה את דעותיו, והיה בין מייסדי אגודת חובבי ציון בוורשה.
בשנת 1884 היה מראשי מארגני ועידת חובבי ציון בקטוביץ.
רבינוביץ הצטרף לתנועה הציונית, והשתתף בכל הקונגרסים הציוניים עד מותו.
הוא נתן במה לעמדות הציוניות בשנתון כנסת ישראל שהוציא לאור בין השנים ה'תרמ"ו–ה'תרמ"ח, אך הדגיש בהקדמת הכרך הראשון שאין בין כתב העת לחובבי ציון דבר מלבד דעה משותפת.
בשנת תרמ"ח (1888) ניגש רבינוביץ למפעל חייו, תרגום לעברית של חיבורו של צבי גרץ "דברי ימי ישראל".
הכרך הראשון מהתרגום נעשה מספר ההיסטוריה של גרץ לעם ואילו שאר הכרכים מההוצאה הגדולה, בהשמטות ובהוספות.
בחודש חשוון תרמ"ח (1888) פתח שפ"ר בוורשה, ברחוב פאוויה 16, בית ספר עברי לבנים בשם "תורה ותעודה".
בית הספר נועד לילדים בגיל 7 - 12, ונועד להכשיר את הילדים ללימודים בגמנסיה.
בבית הספר הייתה תוכנית לימודים עשירה ולמדו בו לימודי קודש, עברית, רוסית, שפות זרות, חשבון, גאוגרפיה, לימודי הטבע, היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל.
רבינוביץ כתב מונוגרפיות היסטוריות על אישים יהודים כמו יום-טוב ליפמן צונץ (1897), וכן את הספר "מוצאי גולה" לתולדות מגורשי ספרד בארצות המזרח (1894).
בשנת 1907 עזב רבינוביץ' את רוסיה והתיישב בפרנקפורט, שם נפטר.
בתל אביב קיים רחוב על שמו (רחוב שפ"ר) וסמטה.
שאול פינחס ראבינאוויץ, מוצאי גולה: זכרונות נדודי הגולים מספרד ופורטוגל בדורות הראשונים אחרי הגרוש, גורלם ומעמדם החמרי והמוסרי בארצות אשר נתישבו שם, וזכרונות גדולי העם וחכמיו: ספר זיכרון למלאת ארבע מאות שנה לגלות ספרד ופורטוגליה בשנת רנ"ב-נ"ז, ורשה: אחיאסף, תרנ"ד-1894.
שאול פינחס ראבינאוויץ, ר' יום טוב ליפמאן צונץ : חייו, זמנו וספריו, ורשה: אחיאסף, תרנ"ז-1896.
שאול פינחס ראבינאוויץ (עורך), לוית-חן: קבצת מאמרים בחקר קדמוניות.
שיר ומליצה מסופרי זמננו, ורשה: י.י.
שאול פינחס ראבינאוויץ (שפ"ר), על ציון ועל מקראיה: שימת עין על דברי ימי התנועה הציונית, ורשה: אחיאסף, תרנ"ח-1898.
שאול פנחס ראבינאוויץ, ר' זכריה פרנקעל: הרב בדרעזדען: חייו, זמנו, ספריו ובית מדרשו, ורשה: אחיאסף, תרנ"ח-1898.
שאול פינחס ראבינאוויץ (שפ"ר), רבי יוסף איש רוסהים: חיי השתדלן הגדול רבי יוסף יוזילמן לואנץ ומפעליו הכבירים לכנסיות ישראל במדינות גרמניה (חבר על פי מקורים רבים נדפסים וכתבי יד), ורשה: תושיה, תרס"ב-1902.
רבינוביץ, עקבות של חופש-דעות ברבנות של פולין במאה הט"ז, ירושלים: האוניברסיטה העברית, החוג להיסטוריה של עם ישראל, תשי"ט.
צבי גראטץ, ספר דברי ימי ישראל: מיום היות ישראל לעם עד ימי הדור האחרון (תרגום, הערות והארות, חדושים ומלואים: שאול פינחס ראבינאוויץ), ורשה: י.
שאול רסקין היה צייר יהודי במאה ה-20.
רסקין נולד באוקראינה ולמד אמנות באודסה.
לאחר סיום הלימודים ערך סיור באירופה ובסופו של דבר בסביבות 1904–1905 היגר לארצות הברית.
הוא היה פעיל מאוד בעיתונות היהודית בעיר ניו יורק.
ידוע במיוחד באיוריו לספרי קודש יהודיים קלאסיים: פרקי אבות, הגדה של פסח וחמש מגילות.
כרך מוצלח אחר של ציוריו מאוגד סביב חלומות שהיו לו.
איורים פרי עטו עיטרו גם את מהדורת "חיי אדם" מאת הסופר שלום עליכם בהוצאת שטיבל.
כציוני גאה, הוא סייר בארץ ישראל כמה פעמים (החל משנות העשרים) ואף הוציא ספר ובו מבחר מציוריו מנופיה והווייתה של ארץ ישראל, בדגש על ההווי החלוצי.
שאול רפאל לנדאו (Saul Raphael (Rafael) Landau; 1870, קרקוב – 16 ביולי 1943, ניו יורק) היה עורך דין, עיתונאי ופובליציסט יהודי פולני ופעיל ציוני.
לנדאו, ציוני מושבע ופוליגלוט דובר פולנית, יידיש, גרמנית ועברית, היה עיתונאי פורה, שפרסם במספר עיתונים יהודיים, בפרט בגרמנית ובפולנית.
בין היתר כתב לעיתונו של נתן בירנבוים, !Selbst-Emancipation (גרמנית: "השתחררות עצמית!").
משנת 1892 היה לנדאו חבר במועצת האגודה היהודית-לאומית הווינאית 'אדמת ישורון', מיסודו של מוריץ שנירר.
בין השנים 1893–1895 כיהן כמרצה לתולדות יהודי פולין בבית המדרש לרבנים בווינה (Theologische Israelitische Lehranstalt) מיסודו של אהרן ילינק.
בתקופה זו כתב גם בעיתון Allgemeine Zeitung Des Judentums ("אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס", 'העיתון הכללי של יהדות גרמניה'), בעיתון הברלינאי Jüdische Presse ("יִידִישֶה פּרֶסֶה") ובביטאונם של ציוני העיר לבוב.
לנדאו היה מחותמי הקול הקורא הראשון להתאגדות ציונית, בחודש פברואר 1893.
בשנת 1895 התרשם מתאודור הרצל, והצטרף אליו.
ב-1897 יזם לנדאו את ייסוד ביטאון התנועה הציונית, השבועון "די ולט", ושימש עורכו הראשי עד חודש יולי באותהּ שנה.
כחבר ועדת התכנון של הקונגרס הציוני הראשון, נטל חלק בניסוח תוכנית בזל.
ואולם לאחר מחלוקת עם הרצל, ניתק לנדאו מההסתדרות הציונית, וייסד ארגון פועלים ציוני עצמאי בשם 'אחווה'.
ב-1898 ייסד והוציא לאור את הירחון 'Der jüdische Arbeiter' (גרמנית: "הפועל היהודי"), שהציג עצמו כ"כתב העת הראשון של הציונות הפרולטריונית" .
בשנת 1899 הצטרף לנדאו לשבועון Österreichischer Wochenschrift מיסודו של יוסף שמואל בלוך (1893), שהתפלמס עם הרצל, וכן כתב לעיתון היהודי-לאומי הלא-ציוני Jüdische Volksblatt ("יידישע פאָלקסבלאַט").
במאמריו יצא לנדאו באופן בוטה וחריף כנגד הרצל ופועלו.
בין השנים 1907–1917 הוציא לאור את ה-Neue Nationalzeitung (גרמנית: "העיתון הלאומי החדש"; גלגול של ה"יידישע פאָלקסבלאַט").
סיפוריו של לנדאו התפרסמו במספר כתבי עת.
לאחר סיפוח אוסטריה נמלט לנדאו ב-1939 ללונדון, וב-1941 היגר לארצות הברית, שם נפטר כעבור שנתיים.
שאול פלדמן (1923 - 16 בספטמבר 2011) היה נוירולוג קליני וחוקר מוביל בתחומי הנוירופיזיולוגיה ונוירואנדוקרינולוגיה.
חתן פרס ישראל לחקר הרפואה לשנת תשס"ה - 2005.
פלדמן נולד באודסה (כיום באוקראינה).
אביו ד"ר פנחס פלדמן היה רופא עצבים ידוע באודסה.
גם אימו ד"ר ברטה פלדמן הייתה רופאה.
עלה לארץ עם הוריו בהיותו בן 11, ב-1934, כאשר אביו מביא עימם גם את עצמותיו של יהודה לייב פינסקר, מראשי תנועת "חיבת ציון".
למד במשך שנתיים ב"פנימיית בירם" סמוך לבית הספר הריאלי שבחיפה, יחד עם עזר ויצמן, לימים נשיא המדינה ומשעברה המשפחה לתל אביב המשיך את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה.
ב-1943 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות ובין השנים 1948-1946 למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה.
חזר לארץ במלחמת העצמאות ושירת בצה"ל כרופא צבאי בבית החולים בתל השומר.
המשיך בלימודיו משנת 1950 במסגרת מחזור הבוגרים הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1952 סיים את לימודיו בהצטיינות.
נשא את הנאום בשם הבוגרים בטקס הסיום.
שירת בתום לימודיו, כרופא בעין גב למשך שנה ואחר כך התמחה בנוירולוגיה והצטרף לסגל בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1962 התמנה לרופא ראשי במחלקת העצבים בבית החולים הדסה עין כרם.
בשנת 1965 מונה למנהל המעבדה הנוירופיזיולוגית בבית החולים.
עם פטירתו של מייסד המחלקה הנוירולוגית של "הדסה", פרופסור ליפא הלפרין, בשנת 1963 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1969, הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין והוא מונה למנהל המחלקה, תפקיד אותו מילא מאז ועד מועד פרישתו ב-1988. בשנת 1977 נבחר לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ושימש בתפקיד ארבע שנים.
היה נשוי לאביבה (בן ארצי), אחות במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
נפטר בשנת 2011, ונקבר בהר המנוחות.
במחקריו עסק בקשר בין המוח לבין מערכת ההורמונים וגילה את המנגנונים הקובעים את תופעת הדחק בבני אדם.
בעבודתו היה מן הרופאים הראשונים, בארץ ובעולם, לעשות שימוש בהורמונים סטרואידים לטיפול במחלות זיהומיות ודלקתיות.
לאורך השנים פרסם למעלה מ-300 מאמרים בעיתונות המדעית.