tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר, הקישור בין נשיות לבין מראה חיצוני כאמצעי להצלחה כלכלית הוא פטריארכלי ומדכא בפני עצמו, אם כי חכים טוענת שתפיסת ההון הארוטי על ידי התאוריה הפמיניסטית היא תוצר של דיכוי.
במקרה שבו ההון הארוטי נחשב כנכס רביעי, מתקבלת בהכרח חלוקת המשאבים הפטריארכלית המסורתית, שלפיה השכלה, כישרון ועבודה קשה יניבו פירות כלכליים לגברים, אך נשים שמעוניינות באותם פירות כלכליים צריכות להתמקד במראן החיצוני, לטפחו ולשמרו.
כמו כן, חכים טוענת שניתן ללמוד כיצד לצבור הון ארוטי, ואם הפרט אינו יפה או נאה, חכים מציעה להשיג גוף טוב, ללמוד כיצד לרקוד או לפתח כישורים חברתיים.
אבל, ייתכן מצב שבו קיימות נשים שאינן מסוגלות לגייס הון ארוטי כלל או זקוקות להכשרה מקצועית ופיתוח שתלוי מלכתחילה בהשקעה כלכלית מסוימת.
מחקרים הראו כי תכונות בעלות אופי ארוטי נצברות באופן לא שיווני בין נשים, דבר המגולם במבנים חברתיים, גזע וגיל.
כתוצאה מכך, נשים מפנימות סטנדרטים של יופי ומשיכה פיזית שאינם כוללים אותן לעיתים קרובות.
כלומר, החברה מוקיעה אותן מלכתחילה.
כך נפגעים ההערכה והדימוי העצמי שלהן, הן מפתחות הפרעות אכילה והתנהגות מינית פוגענית.
בנוסף, נושא ההזדקנות הוא בעל חשיבות רבה עבור נשים בתחום שבו ההון הארוטי הכי משתלם – נישואין.
בהשוואה לגברים, נשים עומדות בפני סטנדרט כפול כאשר הן נשפטות באופן חמור יותר מגברים ונחשבות פחות אטרקטיביות ורצויות מבחינה מינית לאורך זמן וככל שהן מתבגרות.
הרביעית, הבדלי שכר בין גברים לנשים שוללים את ההצעה של חכים כי נשים בעלות הון ארוטי רב מצליחות יותר בפן הכלכלי מנשים שאינן אוחזות במשאב זה.
מדד המגדר של מכון ון-ליר בירושלים מראה כי גברים מרוויחים בממוצע 9 ש"ח יותר לשעה מנשים.
במילים אחרות, אי-השוויון בין גברים לנשים במשכורת לא יכול לנבוע מהון ארוטי ולא ניתן להסביר מדוע עדיין הוא קיים בעזרת משאב ההון הארוטי.
אילו תאוריית ההון הארוטי הייתה נכונה, נשים רבות היו מרוויחות שכר דומה ואף זהה לגברים.
החמישית, משום שההמשגה של הון ארוטי היא מאוד כללית ונשענת על מעט מאוד תמיכה אמפירית.
חכים מציעה כי נשים מעריכות הון ארוטי פחות מגברים ופחות מעוניינות מגברים בהיבט המיני של בני זוגן, ובהיבטים הלא-מיניים האחרים של ההון ארוטי.
יתר על כן, משום שגברים מעריכים הון ארוטי יותר מאשר נשים, הם מעריכים את כל האלמנטים המרכיבים את ההון הארוטי בכללותו.
מחקרים קיימים אינם מאשרים את ההנחות הללו של חכים וטוענים כי מחקרים בנושאי דפוסים מגדריים של קריטריונים לבחירת שותפים מראים שלנשים אכפת פחות או יותר כמו גברים.
כמו כן, לגברים לא אכפת מההון הארוטי בכללותו.
השישית, עולה השאלה מדוע גברים אשר סובלים מגירעון מיני מעוניינים לדכא את ההון הארוטי והמיניות של נשים.
יהיה זה הגיוני יותר שגברים יבחרו בהתנהגות המעודדת מתירנות והפקרות מינית כדי להגביר את הנגישות של המין בשוק העבודה, ההיכרויות והנישואין.
מכתש הומרוס הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו המשורר היווני הומרוס.
הומרוגד (בהונגרית: Homrogd) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הומרוגד קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-976 תושבים בשנת 1990 עד 829 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-15%).
הומר דודג' מרטין (Homer Dodge Martin; 28 באוקטובר 1836 - 12 בפברואר 1897) היה אמן אמריקאי, הידוע במיוחד בזכות ציורי הנוף שלו.
מרטין נולד באלבני, ניו יורק ב־28 באוקטובר 1836, בנם הרביעי והצעיר ביותר של הומר מרטין ושרה דודג'.
הוא היה תלמיד בתקופה קצרה אצל הצייר ויליאם הארט, עבודתו הייתה בסגנון אסכולת נהר ההדסון.
ציירים אחרים של מאלבני שהכיר כללו את ג'ורג' בוטון ואדוארד גיי.
במהלך שנות ה -60 של המאה ה-19 הוא בילה את הקיץ בהרי אדריונדק, הקטסקיל והרים לבנים, וצייר נופים והשלים אותם באולפן שלו בבניין הסטודיו של הרחוב העשירי בעיר ניו יורק.
ב־25 ביוני 1861 התחתן עם אליזבת גילברט דייוויס, אף היא מאלבני.
מרטין נבחר כחבר האקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק, בשנת 1868, ואקדמאי מן המניין בשנת 1874. במהלך מסע לאירופה בשנת 1876, הוא התחבר לאסכולת הברביזון והאימפרסיוניסטים, ולאחר מכן סגנון הציור שלו בהדרגה נעשה כהה יותר, כבד יותר ומוברש יותר.
בשנים 1882 - 1886 התגורר בצרפת ובילה חלק ניכר מהזמן בנורמנדי, כולל שהות במושבה לאמנות אטפלס.
עבודותיו שם כללו רישום טופוגרפי מרחוק של הנמל בו נבנית ספינה מעץ ונראית גם ספינת קיטור במפרץ.
"הקוטג' ביער" לוכד את השפעתה של השמש בנוף הדיונות.
שם צייר גם את "נבל הרוחות".
בשנת 1887 חזר מרטין לעיר ניו יורק.
בשנת 1893, העוני ובריאותו הלקויה גרמו לו להתגורר בסנט פול, מינסוטה, שם היו לו קרובי משפחה.
שם, היה כבר כמעט היה עיוור, צייר מהזיכרון את אחת מיצירותיו הידועות ביותר, "נוף אדירונדאק" (1895).
הוא נפטר ב־12 בפברואר 1897 בסנט פול.
אף על פי שמעולם לא הצליח במהלך חייו, תוך שנתיים לאחר מותו "נוף אדריאונדק" נמכר במחיר של 5500 דולר, ו"נבל הרוחות" (1895) נרכש על ידי המוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בנוסף להיות מיוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניתן למצוא את ציוריה של מרטין באוספים של מוזיאונים אמריקאים חשובים אחרים, כולל גלריית אדיסון לאמנות אמריקאית, מוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן, מכון אלבני להיסטוריה ואמנות, מוזיאון קליבלנד לאמנות, מוזיאון האמנות בפורטלנד והמוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
תעשיית הון הסיכון הישראלית, המתמקדת בהשקעה בחברות סטרטאפ ממלאת תפקיד חשוב בענף ההיטק בישראל, שזכה לכינוי "סיליקון ואדי" ונחשב לטובים בעולם.
נכון ל-2024 פעלו בישראל 231 קרנות הון סיכון ישראליות ולצידם קרנות הון סיכון זרות רבות שפעילות בארץ בהשקעה בחברות ישראליות.
קרן הון הסיכון הראשונה בישראל, "קרן אתנה", הוקמה בשנת 1985 על ידי גדעון טולקובסקי ביחד עם אביו, מפקד חיל האוויר לשעבר, דן טולקובסקי ופרד אדלר, משקיע הון סיכון מניו יורק.
אתנה השקיעה בחברות EFI של אפי ארזי ובמרקיורי אינטראקטיב בראשית דרכן.
בשנת 1990, הוקמה תוכנית "ענבל", יוזמה לעידוד פעילות קרנות הון סיכון המגובה בכספי הממשלה, באמצעות חברת הביטוח הממשלתית ענבל שהייתה ערבה ל-80% מההשקעות בקרן.
במסגרת התוכנית הוקמו 4 קרנות הון סיכון: "מרתון", "תעוזה", "שדות מו"פ" ו"מופת" שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כתוצאה מהמאמצים עלו הוצאות השנתיות של הון סיכון בישראל פי 60 מהתקופה שלפני יישום התוכנית, מספר החברות שהושקו באמצעות קרנות הון סיכון בישראל עלו מ-100 ל-800.
ב-2006 פעלו בישראל כ-70 קרנות הון סיכון פעילות, 14 מהן קרנות הון סיכון בינלאומיות עם משרדים בישראל.
ב-2019 נחשבו חברות הון סיכון ישראליות פופולריות אף יותר מעמיתיהן האמריקאיות, לשם השוואה היקף ההשקעות בחברות סטארטאפ ישראליות צמח בכ-140% בשנים 2014–2018 ולעומת זאת, ההשקעות בחברות סטארט אפ אמריקאיות צמחו בכ-64% אחוזים בלבד.
החברות הישראליות הפכו לכל כך אטרקטיביות עד שהיוו מחצית מכלל העסקאות של מיזוגים ורכישות ב-2018. בין הקרנות הבינלאומיות המשמעותיות שפעילות בהשקעות בישראל ניתן למנות את Sequoia Capital, NEA, אנדריסן הורוביץ, בנצ'מרק קפיטל, קרן אינסייט ועוד.
לאחר טבח שבעה באוקטובר חלה נפילה של 73% בגיוסי הון של קרנות הון סיכון בישראל, שפל של עשר שנים.
כתוצאה מכך נוצרה זמינות הון נמוכה במיוחד עבור תעשיות ההיי-טק בישראל.
הומר רנספורד ווטסון היה צייר נוף קנדי.
הוא היה חבר ונשיא (1918–1922) באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה, וכן היה חבר מייסד ונשיא ראשון (1907–1911) של מועדון האמנות הקנדי.
הומר רנספורד ווטסון נולד ב-14 בינואר 1855 בדוּן (Doon, כיום חלק מהעיר קיצ'נר) שבאונטריו, השני מחמשת ילדיהם של רנספורד וסוזן מור ווטסון.
ווטסון צאצא ממתיישבים מנוניים גרמנים שהגיעו לאונטריו בתחילת המאה ה-19. אביו, בעל טחנה ובעל מפעל, נפטר בשנת 1861 כאשר ווטסון היה בן שש.
לאחר מותו של רנספורד, מקור ההכנסה היחיד של המשפחה היה עבודתה של סוזן כתופרת.
רנספורד הותיר אחריו ספרייה ממנה למד ווטסון והשפיע על רישומיו המוקדמים.
מתנה של סט צבעים מדודתו גרמה לו להחליט להיות אמן.
הוא ביקש את עצתו של תומאס מואר מרטין בטורונטו ועבר לשם בשנת 1874.הוא העתיק עבודות בבית הספר הרגיל של טורונטו ובעיקר היה אוטודידקט, אך הכיר אמנים אחרים בטורונטו בזמן שעבד במשרה חלקית בסטודיו לצילום נוטמן-פרייזר.
בשנת 1876 נסע ווטסון למדינת ניו יורק, וייתכן שראה את עבודתו של הצייר ג'ורג' איננס.
אף שמעולם לא פגש את איננס, הוא הושפע מאסכולת נהר ההדסון וצייר לאורך נהרות ההדסון וסוסקנה בהרי אדירונדאק.
בשנת 1880 פתח המרקיז של לורן את התערוכה הראשונה של האקדמיה הקנדית.
עבודתו של ווטסון הוצגה והוא נבחר לחבר באקדמיה.
באותה שנה, הוא מכר יצירה מרכזית, The Pioneer Mill, לאוסף של המלכה ויקטוריה.
ווטסון התחתן עם רוקסנה בכטל בשנת 1881, והזוג עבר לגור בבית דרייק בדון.
הם קנו את הבית בשנת 1883, והוא שמר על הבית כמגורי הקבע שלו עד מותו.
ווטסון צייר את כפרי גרנד ריבר במשך רוב חייו.
הוא ציין את מחויבותו לנופים קנדיים לדבריו, בהרצאה בנושא "השיטות של כמה ציירי נוף גדולים" באוניברסיטת טורונטו בשנת 1900.
האמנים שאליהם היה קשור ווטסון לרוב היו צייר הנוף האנגלי ג'ון קונסטבל (1776–1837) ואמני ברביזון צרפתיים כמו תאודור רוסו (1812–1867), ז'ול דופרה (1811–1889) הדמיון התימטי, הפורמלי והפסיכולוגי בין ווטסון, ג'ון קונסטבל לאומני ברביזון היה חזק.
הם הוקדשו לנופים שאת טופוגרפיה ותושביהם הם הכירו מקרוב.
בשנת 1882, בזמן שסייר בקנדה, אוסקר ויילד ציין לראשונה את הדמיון בין ווטסון לקונסטבל, וכינה אותו כ"קונסטבל הקנדי" בשל הדמיון בין יצירתו של ווטסון לבין צייר הנוף האנגלי הגדול.
ווטסון עבר לאנגליה בשנת 1887 לשלוש שנים (1887–1890), וביסס עוד את המוניטין שלו.
במהלך השנים הבאות יצירותיו הפכו פופולריות בקרב אספנים וקיבלו פרסים בתערוכות ברחבי צפון אמריקה.
בשנת 1902, בשיא הקריירה הבריטית שלו, הציג את "שער המבול".
בשנת 1904 הוא זכה במדליית ארד בתערוכה הקנדית בתערוכה העולמית בסנט לואיס, מיזורי.
עקב מפולת שוק המניות בשנת 1929 בה איבד את חסכונותיו, הוא נאלץ למסור עבודות רבות מהאוסף האישי שלו לחברת החיסכון והלוואות המקומית, שהחזיקה אותן לביטחון ואז ניסתה למכור את הציורים עצמם.
הומר ווטסון נפטר בדון ב-30 במאי 1936
רבות מיצירותיו של ווטסון עדיין מוצגות בביתו הישן, אותו הוא ואחותו הפכו לגלריה לאמנות.
מכתביו של הומר ווטסון, כתבי היד שטרם פורסמו וציוריו, רישומיו והדפסיו מתעדים את הנושאים שהכי עניינו אותו כאמן.
הנצחתם של חלוצי המתיישבים בדרום אונטריו וההתיישבות המוקדמת והביטוי החזותי של זהויות אזרחיות ולאומיות קנדיות מאתרים את ווטסון היטב בתוך הסביבה של רבים מעמיתיו האמנים באותה תקופה.
בנוסף לסדרי העדיפויות הללו, מסירותו לשמירה על הסביבה הטבעית הייתה יוצאת דופן.
ב-27 במאי 2005 הוציא דואר קנדה לכבודו זוג בולי דואר, המתארים שתיים מיצירותיו, שחר בלורנטידים ושערי המבול.
ווטסון הוגדר כאדם בעל חשיבות היסטורית לאומית בקנדה.
ביתו לשעבר של ווטסון בדון, כעת בית הספר של דון לאמנויות יפות, הוגדר כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 1980.
הומר מרטין אדקינס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-32 בשנים 1941–1945. אדקינס זכור כפוליטיקאי שיצר קשרים ישירים עם בוחריו, כתומך נלהב של זכויות המדינות וכשמרן חברתי שכיהן כמושל בתקופה בה ארקנסו יצאה מכמה מגמות כלכליות וחברתיות לאומיות.
ממשלו של אדקינס נאבק בהשפעה הפדרלית במהלך התקופה שלאחר הניו דיל.
הוא חיזר בהצלחה אחר ההשקעות הפדרליות בייצור של תקופת המלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, תוך כדי שהוא נאבק ביישוב מחדש הפדרלי של היפנים-אמריקאים במדינה ובהחלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית בתחום זכויות האזרח.
במובנים מסוימים הקדים אדקינס את המושלים תומכי ההפרדה הגזעית בארקנסו וברחבי הדרום, שהידוע מכולם היה מושל אלבמה ג'ורג' וולאס.
כחבר לשעבר בקו קלוקס קלאן, הוא נאבק בהישגים בתחום זכויות האזרח שלאחר מלחמת העולם השנייה של האפרו-אמריקאים, וביקש לכנס ועידה חוקתית כדי להשיב על כנן את הבחירות המקדימות הלבנות לאחר פסק הדין סמית' נגד אולרייט של בית המשפט העליון.
כמי שכונה בלעג על ידי מתנגדיו "הומר הקדוש" (Holy Homer), מיתוגו של אדקינס כשמרן חברתי העמיד מולו אופוזיציה של הפוליטיקאים המתונים והפרוגרסיביים כמו קודמו בתפקיד ויריבו קרל ביילי, וכמו בעלי האינטרסים בעיירת ההימורים הוט ספרינגס.
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך קולו של אדקינס להיות בעל השפעה בארקנסו, תוך שהוא סייע למושלים הבאים סיד מקמת' ואורוול פובוס.
הומר מרטין אדקינס נולד ליד העיר ג'קסונוויל שבמחוז פולאסקי, ארקנסו, כבנם של יוליסס ולורנה (לבית ווד) אדקינס.
ב-1907 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ליטל רוק וב-1909 את לימודיו בקולג' לעסקים דרון.
ב-1910 החל אדקינס לעבוד בחברת התרופות סונדגרס וברייסי, וב-1911 הוא סיים את לימודיו בקולג' לרוקחות של ליטל רוק כרוקח מורשה.
שישה חודשים לפני יום הולדתו ה-21 העניקה מועצת הרוקחות של ארקנסו לאדקינס היתר לעסוק במקצוע.
ב-1915 החל אדקינס ללמוד משפטים, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא ארצות הברית.
הוא התקדם בסולם הדרגות מדרגת טוראי לדרגת קפטן בגייסות הרפואה.
ב-1916 הוא נבחר כמזכיר מועצת הגברים הדמוקרטים הצעירים.
בעת שירותו במחנה ברוגרד הוא הכיר את רעייתו לעתיד אסטל סמית', והשניים נישאו בדצמבר 1921. אסטל הייתה אחות בצלב האדום של הצבא, ומאוחר יותר הוצבו השניים בצרפת כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית.
בנובמבר 1922, לאחר שובו משירותו הצבאי, ביקש אדקינס להיבחר למשרת השריף של מחוז פולאסקי.
באותה תקופה, תפקיד השריף ותפקיד גובה המס היו משולבים.
באותה תקופה גם שלטה המפלגה הדמוקרטית באופן גורף ברחבי מדינות הדרום, כולל בארקנסו.
ניצחון בבחירות המקדימות של המפלגה נחשב כהבטחה למושב בטוח, כאשר כמה סיעות במפלגה, לפעמים כולל הקו קלוקס קלאן, התמודדו בבחירות מקדימות פתוחות.
ב-1927 שב אדקינס לעסקיו הפרטיים, ועבד עד 1933 עבור חברת ביטוחי השריפות אדקינס-ויליאמס.
הוא נותר פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, ובשנים 1929 - 1933 היה חבר במועצת העיר של ליטל רוק.
בבחירות לנשיאות של 1932 לקח אדקינס חלק במסע הבחירות של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במסגרת שיטת הפטרונות הפוליטית שהייתה נהוגה אז, היה הסנאטור ג'וזף טיילור רובינסון אחראי לתגמול לתומכים במשרות ברחבי ארקנסו.
אדקינס ביקש לקבל משרת מרשל של ארצות הברית בליטל רוק.
תחת זאת הוא מונה ביולי 1933 כגובה המס של ארקנסו, והיה אחראי על הדרכת משלמי המיסים בנוגע למיסים החדשים ברמה הלאומית, וכן על יישום אכיפת גביית המיסים וענישה על אי תשלום מס.
בשל העובדה שסוכנויות הניו דיל התרבו במאה הימים הראשונים לנשיאותו של רוזוולט, עסקים ויחידים נזקקו להדרכה בהתמצאות בבירוקרטיה הפדרלית שהתרחבה.
ב-1934 סייר אדקניס באזורים החקלאיים של ארקנסו כדי לדון בצעדים החדשים שהשפיעו על מנפטות הכותנה.
הוא שוחח עם גופים אזרחיים מקומיים כמו ליונס ורוטרי ועם גופים עסקיים בנוגע לשינויים במערכת המיסוי הפדרלית, וקיים פגישות עם אישי ציבור.
יישום המס שהונהג לראשונה בארצות הברית לניכוי מהשכר על פי חוק דמי הביטוח הפדרלי לצורך מימון הסעיפים של חוק הביטוח הלאומי הציב אתגרים בפני המעסיקים בארקנסו בכל רחבי ארצות הברית.
השנים הראשונות לקיומם של מיסים אלו עמדו בסימן של מעשי עבריינות והעברת קווים מנחים מאדקינס לכפופים אליו.
מסעו ברחבי ארקנסו והפגישות שקיים אדקינס במסגרת תפקידו בשירות הכנסות הפנים אפשרו לו לבנות לעצמו בסיס תמיכה רחב ברחבי המדינה.
ב-14 ביולי 1937 נפטר הסנאטור הוותיק ג'וזף טיילור רובינסון, והותיר אחריו חלל ריק גדול בפוליטיקה של ארקנסו.
היה צורך לערוך בחירות ביניים לאיוש מושבו של רובינסון בסנאט במשך 5 השנים וחצי שנותרו לתום כהונתו המתוכננת.
לבחירות אלו הוזכר שמו של אדקינס כמועמד אפשרי.
הוועדה המרכזת של הדמוקרטים בארקנסו בחרה בקרל ביילי, שזה אך נבחר כמושל לאחר שניצח בבחירות למשרה של 1936, כצעד חלופי לעריכת בחירות מקדימות, ובכך להבטיח את בחירתו בבחירות הכלליות המיוחדות.
מאוחר יותר הועלו האשמות כנגד אדקינס על כך שהורה כביכול לאנשיו להעביר עצומות לטובת עריכת בחירות מקדימות כלל-מדינתיות, כלומר נגד מינויו של ביילי.
לאחר שנוצחו במאבק הפנים מפלגתי, ניסו קבוצות ממתנגדי ביילי לשכנע את אדקינס להתמודד על המשרה כמועמד עצמאי.
בסופו של דבר, ניצח בבחירות ידיד אחר של רובינסון, ג'ון א.
בבחירות לסנאט של 1938 לקח אדקינס חלק חשוב במסע הבחירות של האטי קראווי שהתמודדה מול חבר בית הנבחרים ג'ון ל.
מקללן על מועמדות המפלגה דמוקרטית באותה שנה.
מאוחר יותר ביקש מקללן שתתקיים חקירה של מחלקת האוצר של ארצות הברית על מעורבותו של אדקינס במערכת הבחירות, אך בסופו של דבר נוקה שמו על ידי מזכיר האוצר הנרי מורגנטאו.
על כל פנים, הוועדה המיוחדת של הסנאט להוצאות מסע הבחירות חלקה על דעתו של מורגנטאו, ואישרה רבות מההאשמות, אך פסקה ש"התנהלות שכזאת הייתה נפוצה בעבר".
אדקינס הגיב, "אני ממשיך ואמשיך לגלות עניין בחיים הציבוריים.
תמכתי בסנאטורית קראווי בנאמנות ובחפץ לב כפי שתמכתי בסנאטור רובינסון המנוח ובסנאטור מילר, ובעשותי זאת לא נהגתי יותר ממה שנהוג בין ידידים נאמנים ככל שניתן לזכור".
ב-1939 תפס סכום משכורתו השנתית של אדקינס בגובה של 6,200 דולר (מעל 130,000 דולר בערכים של 2023) כותרות בעיתונות.
תפקידיו בגביית מיסים המשיכו להוביל אותו למסעות ברחבי המדינה.
הוא המשיך להוביל את סיעת "הממסד הפדרלי" של רובינסון בפוליטיקה המדינתית, תוך שהוא נאבק בביילי על מינהל קידום העבודות בארקנסו, הקמתה של העיירה דייס וחידוש המימון לחוב המדינתי על סלילת כבישים.
בראשית 1940 נסע אדקינס לוושינגטון די.
כדי להתייעץ עם המשלחת הפדרלית של ארקנסו לפני ההכרזה על התמודדותו בבחירות למשרת מושל ארקנסו שנערכו באותה שנה.
עם שובו, התפטר אדקינס מתפקידו בשירות הכנסות הפנים כדי להתמודד בבחירות.
מתוך סלידה מהרעיון להעביר את התפקיד לאטקינס, שבר ביילי את המסורת בארקנסו, והחליט להתמודד על תקופת כהונה שלישית, כך הוא יצר התמודדות ישירה בין הפלגים היריבים במפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות הביס אדקינס את המועמד הרפובליקני הארלי סי.
טסאמפ, ראש עיריית סטוטגרט ומנהיג הליגה המוניציפלית של ארקנסו בהפרש של 91.8 מול 8.2 אחוזים מקולות הבוחרים.
במסע בחירות זה טען סטאמפ ששכרם של עובדי מינהל קידום העבודות לא שולם במלואו.
אדקינס היה חבר בקו קלוקס קלאן, שתמיכתו הייתה חשובה לצורך השגת ניצחונו הפוליטי הראשון, והשקפותיו הגזעניות נותרו כסימן ההיכר של הקריירה הפוליטית שלו.
הוא שאף לבנות בסיס תמיכה פוליטי שהתבסס על הרקע שלו כמורה בבית ספר של יום ראשון בכנסייה המתודיסטית וכעובד של הכנסייה.
יריביו כינו אותו לעיתים קרובות "הומר הקדוש" (Holy Homer).
הוא ניהל את מסע הבחירות על בסיס המצע לרפורמה ולהפסקת הסחר הבלתי חוקי במשקאות חריפים.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה, הוענקו לאדקינס ב-1941 תוארי דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ג'ון בראון ומאוניברסיטת בוב ג'ונס, שתיהן אוניברסיטאות פרטיות נוצריות שנודעו בשל עמדותיהן השמרניות והדתיות.
במהלך תקופת ממשלו, נוצרה הכפלה של העודף התקציבי של אוצר המדינה.
ממשלו התמקד בסלילת כבישים, הרחבת רשת החשמל ובמערכת הפיצויים לעובדים.
בבחירות הכלליות לתקופת כהונתו השנייה ב-1942 לא ניצב מול אדקינס שום יריב.
במהלך תקופת כהונתו זו, חתם אדקינס על חוק למניעת אנשים ממוצא יפני מלהיות בעלים על קרקעות בארקנסו.
ב-1944 הוא ניסה שוב להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית אך הובס.
בבחירות המקדימות התמודדו מולו האטי קראווי, שסיימה שלישית במרוץ, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'יימס ויליאם פולברייט, שניצח ולאחר מכן הביס את המועמד הרפובליקני ויקטור וייד בבחירות הכלליות.
ב-1948 מונה אדקינס כמנהל חטיבת הביטחון התעסוקתי של ארקנסו, סוכנות שהייתה אחראית על דמי האבטלה לעובדים.
ב-1956 הוא הקים חברה ליחסי ציבור בליטל רוק.
הומר מרטין אדקינס נפטר בעיר מלוורן שבארקנסו ב-26 בפברואר 1964. הוא נטמן בבית הקברות רוזלון שבליטל רוק.
ויליאם הומר ת'ורנברי היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי.
הוא כיהן כבית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס העשירי של טקסס בין השנים 1949 ל-1963. מ-1963 עד 1965 הוא היה שופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המערבי של טקסס, והוא היה שופט בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית מ-1965 עד 1978.
ת'ורנברי נולד ב-9 בינואר 1909 באוסטין, טקסס.
הוריו היו מורים בבית הספר הממלכתי לחירשים ובעצמם היו חירשים.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים באוסטין וסיים את בית הספר התיכון אוסטין ב-1927. הוא קיבל תואר ראשון במנהל עסקים בשנת 1932 מאוניברסיטת טקסס באוסטין ותואר ראשון במשפטים בשנת 1936, מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס, שם היה חבר באחוות Acacia.
ת'ורנברי נבחר ב-1948 לקונגרס ה-81 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית של מחוז הקונגרס העשירי של טקסס.
בזכייה במושב, הוא החליף את יושבו לשעבר, לינדון ב.
ג'ונסון, שנבחר באותה שנה בפעם הראשונה לסנאט של ארצות הברית.
ת'ורנברי היה חבר בוועדת הכללים של בית הנבחרים של ארצות הברית מינואר 1955 ועד להתפטרותו ב-1963, אז מונה על ידי ג'ונסון, באותה העת הנשיא, לשופט פדרלי.
הוא היה אחד מרוב המשלחת הטקסנית שסירבה לחתום על המניפסט הדרומי משנת 1956 המתנגד לביטול ההפרדה של בתי ספר ציבוריים בהוראת בית המשפט העליון בעניין בראון נגד מועצת החינוך.
ת'ורנברי הצביע נגד חוק זכויות האזרח משנת 1957 אך בעד חוק זכויות האזרח משנת 1960 והתיקון ה-24 לחוקה האמריקאית.
ת'ורנברי נכח באייר פורס 1 והיה עד כאשר לינדון ג'ונסון הושבע לתפקיד בעקבות רצח הנשיא קנדי.
הוא כיהם בתפקיד עד לשנת 1963 כאשר ג'ייק פיקל נבחר במקומו.
תורנברי מונה על ידי הנשיא ג'ון פ.
קנדי ב-9 ביולי 1963, למושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המערבי של טקסס שפונה על ידי השופט ר' יואינג תומסון.
הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-15 ביולי 1963, וקיבל את המינוי שלו מהנשיא לינדון ב.
ג'ונסון ב-17 בדצמבר 1963. כהונתו הופסקה ב-2 ביולי 1965, עקב מינוי לבית המשפט הפדרלי החמישי.
ת'ורנברי מונה על ידי הנשיא ג'ונסון ב-22 ביוני 1965 לשופט בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית במקום השופט ג'וזף צ'אפל האצ'סון הבן.
הוא אושר על ידי הסנאט ב-1 ביולי 1965 וקיבל את המינוי שלו באותו היום.
הוא קיבל מעמד בכיר ב-21 בדצמבר 1978. כהונתו הופסקה ב-12 בדצמבר 1995, עקב מותו.
ב-26 ביוני 1968, ג'ונסון מינה את ת'ורנברי כשופט עמית של בית המשפט העליון של ארצות הברית, כדי למלא את המשרה הפנויה הצפויה על ידי מינויו של שופט המשנה אייב פורטאס להיות השופט העליון הבא, עם פרישתו של ארל וורן.
ועדת המשפט של הסנאט קיימה דיונים על המועמדות במקביל לאלו על מועמדות פורטאס.
ב-4 באוקטובר 1968, לאחר מספר ימים של ויכוחים שנויים במחלוקת בסנאט, ועם התפוגגות הסיכויים לאישור, משך ג'ונסון את מועמדותו של פורטאס.
מכיוון שפורטאס נותר שופט עמית, מועמדותו של ת'ורנברי הפכה למופרכת; לא ננקטו צעדים נוספים והמועמדות בוטלה על ידי הנשיא.
ת'ורנברי מת ב-12 בדצמבר 1995, בביתו באוסטין, טקסס ונקבר בבית הקברות של מדינת טקסס באוסטין.
לאחר מותה הוא התחתן עם מריאן דייוויס.
עם אשתו הראשונה, ת'ורנברי היה אב לשלושה ילדים, מולי, דייוויד וקייט.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מ־אוניברסיטת גאלדט בשנת 1954.
הומר אדמס הולט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-19 של מדינתו בשנים 1933–1937, ולאחר מכן ועד 1941 כמושל וירג'יניה המערבית ה-20.
הומר הולט נולד בעיר לואיסבורג שבווירג'יניה המערבית, כבנם של רוברט ביירן הולט ושל אמה ל.
הוא היה נכדו של הומר אלונסיוס הולט, שופט בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית, שנפטר זמן קצר לפני לידתו, וככל הנראה הוא נקרא על שמו.
במשך שנתיים הוא לימד משפטים באוניברסיטה בה למד, ולאחר מכן עסק בעריכת דין בפאייטוויל בשנים 1925–1933.
התובע הכללי של וירג'יניה המערבית
ב-1932, בגיל 34, נבחר הולט לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה המערבית, תפקיד בו הוא שימש עד לבחירתו כמושל ב-1937. הוא נבחר במערכת הבחירות שבה איבדו הרפובליקנים את שליטתם ארוכת הימים במדינה.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם המושל הרמן קמפ כדי לחזק את מערכת הכספים של המדינה שקרסה בעקבות קריסת וול סטריט ב-1929. היה זה הולט שטען בפני בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית בתיקים שצצו בעקבות התיקון לחוקת המדינה שהגביל גביית מיסים.
התיקון לחוקה, שהתקבל בבחירות של 1932, האיץ את המחסור בהכנסות של המדינה ושל גופי הממשל המקומי כאשר הגביל גביית מיסי רכוש.
הולט שימש בתפקיד התובע הכללי בתקופה בה התרחש אסון המנהרה הוק נסט , אירוע רחב היקף של מחלת ריאות תעסוקתית בשנות ה-30 שאירע כתוצאה מכריית מנהרה ליד גשר גאולי שבווירג'יניה המערבית כחלק ממיזם הידרואלקטרי.
לאחר מכן, הגן הולט ללא הצלחה על חברת יוניון קרביד בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית "ארצות הברית נגד מדינת וירג'יניה המערבית".
בנובמבר 1936 נבחר הולט כמושל וירג'יניה המערבית לאחר שהביס את מועמד הרפובליקנים השופט סאמרס ה.
הוא היה המושל הראשון שהושבע לתפקידו בינואר במקום במרץ.
כמושל, הוא נקט בגישה שמרנית, וכמעט ולא הביע אמון במדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
החל מראשית תקופת כהונתו כמושל, הפך הולט את היציבות הפיננסית למשען העיקרי של ממשלו, ותמך בהמשך גביית מס המכירות כדי לאזן את ההגבלות על הכנסות המדינה שנכפו על ידי התיקון לחוקה.
הולט היה חסר אמון כלפי מנהיגי איגודי העובדים.
כאשר ב-1939 צעדו 2,500 כורים ממקומות עבודתם במחוזות פאייט, ראלי, מרסר ומקדואל, הוא שלח להם מכתב בו הוא הבטיח את תמיכתו בהם אם הם ישובו לעבודה ללא חוזים עם האיגודים המקצועיים.
בכירי האיגודים המקצועיים במדינה זעמו על צעדו זה, והם בחרו בסנאטור מתיו נילי כמועמדם לתפקיד המושל בבחירות הבאות, זאת כמשקל נגד למועמדו של הולט, ר.
בדומה לעמדתו בנושא השביתות בענף הפחם, הייתה עמדתו בנוגע למדיניות הניו דיל.
הוא זיהה את עצמו עם "סיעת בית הנבחרים" של המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה המערבית, והתנגד לסיעת הליברלים תומכי הניו דיל בראשות נילי וכמה ממנהיגי האיגודים המקצועיים.
בעת שכיהן כמושל, פעל הולט כדי לשמור על השלמות הפיננסית של המדינה.
הוא חלק על דעתם של מנהיגי מערכת החינוך שנדרשה חקיקה מיוחדת כדי להוסיף מימון לבתי הספר הציבוריים.
ועדיין, הוא תמך במהלך לאספקת ספרי לימוד בחינם עבור התלמידים.
ב-1938 הוא תמך בהתלהבות בקבלת תיקון לחוקת המדינה שעל פיו היו אמורים להיבחר בבחירות רק המושל, התובע הכללי ומבקר המדינה, תיקון שלא אושר על ידי ציבור הבוחרים במשאל העם שנערך באותה שנה.
הולט היה מושל וירג'יניה המערבית במהלך התקופה בה מיזם הסופרים הפדרלי של מינהל קידום העבודות החל לעבוד על "וירג'יניה המערבית: מדריך למדינת ההרים" ב-1939. הולט לא היה מעוניין שהמדריך יפורסם.
הוא האמין שהמדריך יוציא שם רע למדינה ושהוא היה "תעמולה מתחילתו ועד סופו".
כאשר זכה נילי במועמדות הדמוקרטים למשרת המושל ב-1940 כאשר עדיין כיהן כסנאטור, הפלגנות במפלגה הדמוקרטית באה שוב לידי ביטוי במאבק למינוי מחליפו של נילי בסנאט.
כמושל היוצא, מינה הולט לאייש את המושב בסנאט את קלרנס א.
מרטין, בעוד שנילי, כמושל הנכנס, מינה את ג'וזף רוזייר, נשיא הקולג' המדינה של פיירמונט.
מינוי מסוג זה נעשה על ידי המושל, כך שהסוגיה הייתה תלויה ברגע המדויק בה חדל נילי לכהן כסנאטור והיה למושל.
הפילוג בין השמרנים ובין הליברלים במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה המערבית התרחב עוד יותר כאשר הסנאט אישר לבסוף את כהונתו של רוזייר לאחר התלבטות ממושכת.
15 שנים לאחר מכן ערק הולט משורות הדמוקרטים, ובבחירות של 1956 הוא תמך ברפובליקני צעיר בשם ססיל אנדרווד למשרת המושל.
לאחר תום כהונתו כמושל, חידש הולט את עיסוקו בעריכת דין, והיה היועץ המשפטי הראשי של חברת יוניון קבריד בניו יורק, החברה שעמדה מאחורי אסון המנהרה הוק נסט.
הולט היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת וושינגטון ולי בין השנים 1940–1969.
הומר הולט נפטר בצ'ארלסטון ב-16 בינואר 1975. הוא נטמן בבית הקברות רוזווד שבלואיסבורג.
הון מאנט (בקמרית: ហ៊ុន ម៉ាណែត; נולד ב-20 באוקטובר 1977) הוא פוליטיקאי וגנרל קמבודי, המכהן כראש ממשלת קמבודיה מאז 2023, כממשיך דרכו של אביו, הון סן.
הוא משמש גם כסגן נשיא המפלגה העממית של קמבודיה (CPP), המפלגה השלטת בקמבודיה.
לפני מינויו הפוליטי, שירת הון מאנט בהכוחות המזוינים המלכותיים של קמבודיה (RCAF) כסגן מפקד הכוחות וכמפקד הצבא המלכותי של קמבודיה.
עם מינויו לראש ממשלה, הוענק לו התואר האזרחי הגבוה ביותר, סאמדץ' מוהא בורבור תיפאדי הון מאנט שמשמעותו "האדון הגדול והמנהיג העליון הון מאנט".
מאנט גדל והשלים את השכלתו הכללית בפנום פן והצטרף לכוחות המזוינים ב-1995. באותה שנה, הוא התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, וסיים את לימודיו ב-1999 כקמבודי הראשון שזכה לתואר מהאקדמיה זו.
לאחר הבחירות הכלליות בקמבודיה 2023, הודיע הון סן ב-26 ביולי על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, ובכך הפך מאנט באופן רשמי למועמד המיועד לתפקיד.
לאחר מינוי מטעם המלך נורודום סיהאמוני, הוא והקבינט שלו אושרו פה אחד בהאספה הלאומית של קמבודיה והושבעו רשמית לתפקיד ב-22 באוגוסט 2023.
הון מאנט נולד ב-20 באוקטובר 1977 בכפר קוה תמאר, מחוז ממט, מחוז קמפונג צ'אם, בתקופת שלטון קמר רוז' בקמבודיה הדמוקרטית, כבנו השני של הון סן ובון ראני.
הוא ממוצא סיני-טאוצ'או דרך סבו, הון נאנג.
לדברי הון סן, בליל לידתו של מאנט, נראה אור בהיר חולף מעל גג הבית, מה שהוביל אותו להאמין שבנו נולד מאלוהות על-טבעית הנערצת בכפר קוה תמאר.
מאנט גדל והשלים את השכלתו הכללית בפנום פן, והצטרף לכוחות המזוינים המלכותיים ב-1995, באותה שנה שבה התקבל לאקדמיה הצבאית בווסט פוינט.
הוא סיים את לימודיו במאי 1999 כקמבודי הראשון שזכה לתואר מהאקדמיה, ואחד משבעה צוערים זרים בלבד שסיימו באותה שנה.
עם סיום לימודיו, קיבל תואר בוגר בכלכלה ודרגת סגן משנה בצבא המלכותי של קמבודיה.
בנוסף, השלים תואר מוסמך בכלכלה באוניברסיטת ניו יורק ב-2002 ותואר דוקטור לפילוסופיה בכלכלה באוניברסיטת בריסטול ב-2009. עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "מה קובע את התפלגות גודל החברות ואת האינטגרציה המבנית?
מאנט הצטרף לכוחות המזוינים המלכותיים של קמבודיה ב-1995, באותה שנה שבה התקבל לאקדמיה הצבאית בווסט פוינט.
בינואר 2011 הוא מונה למייג'ור גנרל, חודשים ספורים לאחר שקודם לתפקיד סגן מפקד הצבא המלכותי וסגן ראש המטה המשולב של הכוחות המזוינים.
הוא מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן במהלך העימות הקמבודי-תאילנדי ב-2008. ביוני 2013 קודם לדרגת לוטננט גנרל, וביולי 2018 הועלה לדרגת גנרל בעל ארבעה כוכבים, במקביל למינויו כסגן מפקד הכוחות המזוינים.
אחיו הצעיר, הון מאנית, משרת אף הוא בכוחות המזוינים בדרגת בריגדיר גנרל.
ב-20 באפריל 2023 קודם מאנט באופן רשמי לדרגת גנרל בעל ארבעה כוכבים.
שר ההגנה טאה באנה תיאר את הקידום כהשתקפות של מאמציו של מאנט "לשרת את האומה, הצבא ואת העם הקמבודי".
ב-30 ביוני 2018, שבועות לפני הבחירות הכלליות בקמבודיה 2018, מינה הון סן את מאנט לתפקידים צבאיים בכירים, במטרה להכין אותו לתפקיד ראש הממשלה לאחר פרישתו או מותו, ובכך חיזק למעשה את שושלת הון הפוליטית בקמבודיה.
הון סן ציין את מאנט כממשיך דרכו הפוטנציאלי.
ביוני 2020 קודם מאנט לעמוד בראש אגף הנוער של המפלגה העממית של קמבודיה.
הוא הוזכר על ידי כלי תקשורת ועל ידי הון סן עצמו כמועמד אפשרי לראשות הממשלה.
ב-4 בדצמבר 2021, נבחר מאנט פה אחד על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה כמועמד העתידי של המפלגה לראשות הממשלה לאחר הון סן, ובכך הפך לראש ממשלה המיועד.
ב-7 באוגוסט 2023, המלך נורודום סיהאמוני הוציא צו מלכותי שמינה את מאנט כראש ממשלת קמבודיה והטיל עליו להרכיב קבינט של קמבודיה.
זמן קצר לאחר עלייתו לראשות הממשלה, אירח מאנט את צ'ארלס יאנג מארגון הפדרציה לשלום עולמי, ארגון דרום קוריאני שהוקם על ידי מייסד כנסיית האיחוד, סאן מיונג מון, בארמון השלום.
הון סן הכריז בפומבי על תמיכתו במועמדותו של מאנט לראשות הממשלה לראשונה בדצמבר 2021. אף על פי שמאנט מעולם לא הביע עניין פומבי בתפקיד, הוא זכה לתמיכה ניכרת ממספר שרים בממשלה וחברי מפלגה, וכן מוועדת הקבע המשפיעה של המפלגה.
הון סן הדגיש, עם זאת, כי הירושה לא תתרחש עד לאחר הבחירות ב-2028.
מאנט התמודד כמועמד המוביל ברשימה בפנום פן עבור האספה הלאומית בבחירות הכלליות של 2023, דרישה הכרחית למינוי כראש ממשלה.
שלושה ימים לאחר הבחירות, שבהן טענה המפלגה העממית לניצחון סוחף, הודיע הון סן על התפטרותו ואישר כי מאנט יהיה ראש הממשלה החדש.
הקבינט החדש הושבע ב-22 באוגוסט.
הבחירות ספגו ביקורת נרחבת מצד משקיפים בינלאומיים כמי שהתקיימו בסביבה פוליטית מגבילה ולא היו חופשיות או הוגנות; המפלגה הראשית של האופוזיציה נפסלה חודשיים לפני הבחירות, ומנהיג אופוזיציה נכלא.
ב-7 באוגוסט, המלך נורודום סיהאמוני הוציא צו מלכותי שמינה רשמית את מאנט כראש הממשלה החדש והזמין אותו להרכיב ממשלה חדשה עבור המנדט השביעי, בכפוף להצבעת אמון של האספה הלאומית ב-22 באוגוסט.
הקבינט של מאנט אושר פה אחד על ידי האספה הלאומית ב-22 באוגוסט.
בפברואר 2024, קידם מאנט את אחיו הצעיר הון מאני לתפקיד סגן ראש הממשלה, לצד תפקידו הנוכחי כשר השירות הציבורי.
אחת מפעולותיו הרשמיות כראש ממשלה הייתה איסור על שימוש בצופרים מוזיקליים במשאיות במרץ 2024, תוך שהוא מציין כי הוא מוטרד מ"ריקודים ברחובות לקצב המוזיקה של מכוניות גדולות".
מאנט הנחה גם את הרשויות לשדרג את תשתית הרכבות ברחבי קמבודיה.
ב-5 באוגוסט 2024, השיקה ממשלתו את פרויקט תעלת פונאן טצ'ו השנוי במחלוקת, שיחבר את נהר המקונג לחוף קמבודיה, ובכך יפחית משמעותית את התלות של המדינה בנמלים וייטנאמיים.
משולש הפיתוח קמבודיה-לאוס-וייטנאם (CLV-DTA) עמד גם הוא תחת ביקורת ציבורית בשל חששות כי ארבעה ממחוזות המדינה יימסרו לשכנותיה.
קמבודיה פרשה לבסוף מהסכם ה-CLV-DTA ב-23 בספטמבר.
הון מאנט נשוי לפיץ' צ'אנמוני, בתו של פיץ' סופואן, לשעבר מזכיר מדינה במשרד העבודה.
הומר וירג'יל מילטון מילר היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ג'ורג'יה, ששירת כרופא בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה במשך שבעה ימים בלבד בשנת 1871.
מילר נולד בעיר פנדלטון שבקרוליינה הדרומית, ב־29 באפריל 1814. בשנת 1820 עבר עם הוריו למחוז ראבון שבמדינת ג'ורג'יה.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, ובשנת 1835 סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של קרוליינה הדרומית.
לאחר מכן המשיך בלימודי רפואה בפריז, ובשנת 1838 החל לעסוק ברפואה בעיירה קאסוויל בג'ורג'יה.
בשנת 1844 התמודד ללא הצלחה מטעם המפלגה הוויגית על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה־29.
לפי רישומי המפקדים הפדרליים, בשנת 1840 היו בבעלותו 10 עבדים; בשנת 1850 – שלושה; ובשנת 1860 – עשרים עבדים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת מילר בצבא הקונפדרציה כרופא מנתח, מנהל רפואי, מנתח במוצבים ומפקח על בתי חולים במדינת ג'ורג'יה.
לאחר המלחמה חזר לעסוק ברפואה בעיר רום, ג'ורג'יה, והיה חבר בסגל ההוראה של הפקולטה לרפואה באטלנטה.
בהמשך כיהן גם כנאמן של אוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס.
בשנת 1867 היה מילר חבר בוועידת השיקום של מדינת ג'ורג'יה.
עם החזרת הייצוג של המדינה בקונגרס, נבחר ב־28 ביולי 1868 לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
עם זאת, הוא לא הורשה לכהן מיד, והוסמך רק ב־24 בפברואר 1871. הוא כיהן עד תום הקדנציה ב־3 במרץ אותה שנה – בסך הכול שבעה ימים בלבד.
תקופת כהונתו של מילר נחשבת (נכון לשנת 2025) לשלישית הקצרה ביותר בתולדות הסנאט של ארצות הברית, והקצרה ביותר מבין הסנאטורים שנבחרו לתקופת כהונה מלאה.
תקופת הכהונה הקצרה ביותר שייכת לרבקה לטימר פלטון מג'ורג'יה, שכיהנה יום אחד בלבד – מ־21 עד 22 בנובמבר 1922. במקום השני נמצא הסנאטור סלמון צ'ייס מאוהיו, שכיהן יומיים בלבד במרץ 1861, אך מכיוון שכיהן קדנציה מלאה בעבר, אינו נחשב לקצר־הכהונה ביותר.
במקום הרביעי נמצא אלווה למפקין מקרוליינה הדרומית, שכיהן עשרה ימים בלבד – מ־22 ביולי עד 1 באוגוסט 1941.
מילר נפטר באטלנטה ב־31 במאי 1896, ונקבר בבית העלמין מרטל היל בעיר רום, ג'ורג'יה.
הומר סמואל פרגוסון היה עורך דין, מרצה, שופט, סנאטור מטעם מדינת מישיגן, שגריר ארצות הברית בפיליפינים, ולימים גם שופט בבית הדין לערעורים צבאיים של ארצות הברית.
פרגוסון נולד ב-25 בפברואר 1889 בהריסון סיטי שבפנסילבניה, ולמד בבתי ספר ציבוריים ובאוניברסיטת פיטסבורג.
בשנת 1913 השלים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור, הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בעריכת דין בדטרויט.
בין השנים 1929–1942 כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי של מחוז ויין, ובמקביל היה מרצה למשפטים בקולג' למשפטים של דטרויט (כיום חלק מאוניברסיטת המדינה של מישיגן) בין השנים 1929–1939.
בשנת 1942 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, ונבחר מחדש ב־1948 לאחר שגבר על המועמד הדמוקרטי פרנק הוק – אף על פי שזו הייתה שנה שבה הדמוקרטים ניצחו בבחירות רבות ברחבי המדינה.
הוק ערער על תוצאות הבחירות בטענה לזיופים, ותת־ועדה של הקונגרס חקרה את הנושא.
אף שנמצאו מקרים לא אתיים במהלך מערכת הבחירות, פרגוסון נוקה מאשמה ונשאר בתפקידו.
ב־1954 ניסה להיבחר לקדנציה שלישית אך הפסיד למועמד הדמוקרטי פטריק מקנמרה.
במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת המדיניות הרפובליקנית בקונגרס ה־83.
בשנת 1943 היה אחד מ־12 הסנאטורים שתמכו ב"החלטת ההצלה" – הצעה שקראה לנשיא להקים ועדת מומחים מדיניים, כלכליים וצבאיים לגיבוש תוכנית חירום להצלת היהודים הנותרים באירופה מהשמדה בידי גרמניה הנאצית.
בשנת 1948 עמד בראש ועדת החקירה של ועדת ההוצאות במשרדי הרשות המבצעת.
הוועדה קיימה שימועים בפרשות שונות, בהן הפרת פיקוח על ייצוא (שבה הוזמן העד המרגל הסובייטי ויליאם רמינגטון), משפטה של פושעת המלחמה הנאצית אילזה קוך, וכן חקירה על מכירת משרות דואר במפלגה הדמוקרטית של מיסיסיפי.
ב־30 ביולי 1948 העידה בפני הוועדה המרגלת הסובייטית לשעבר אליזבט בנטלי, ולמחרת העידה בפני ועדת החקירות של בית הנבחרים.
העדויות שלה ושל ויטייקר צ'יימברס הציתו את "פרשת היס" המפורסמת, ששימשה מאוחר יותר את ריצ'רד ניקסון וג'וזף מקארתי לקידום מטרותיהם הפוליטיות.
פרגוסון גם יזם הצעת חוק פדרלית נגד לינץ', שעברה בוועדת המשפט של הסנאט ביוני 1949. עם זאת, בשל התנגדות הסנאטורים מהדרום, ההצעה לא אושרה במליאת הסנאט – כפי שקרה עם הצעות דומות בבית הנבחרים.
בשנת 1954 הציע פרגוסון את הגרסה הסנאטורית של החוק שהוסיף את המילים "תחת אלוהים" ("under God") לשבועת האמונים לדגל.
את הגרסה לבית הנבחרים הציע חבר הקונגרס הרפובליקני ממישיגן.
החוק נחתם ביום הדגל, 14 ביוני 1954.
באותה שנה גם הציע כמה תיקונים ל"תיקון בריקר", שנועד להגביל את סמכויות הנשיא בחתימה על אמנות בינלאומיות.
בין השנים 1955–1956 כיהן כשגריר ארצות הברית בפיליפינים, ומ־1956 ועד פרישתו ב־1971 כיהן כשופט בבית הדין לערעורים צבאיים של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
לאחר מכן כיהן כשופט בכיר באותו בית דין עד 1976.
בשנת 1976 פרש וחזר להתגורר במישיגן, בעיר גרוס פוינט, שם חי עד מותו ב-17 בדצמבר 1982.
לפרגוסון היה תפקיד מאחורי הקלעים בפרשת החקירה והמשפט הכושלים נגד היזם פרסטון טאקר, שבוצעו על ידי רשות ניירות הערך.
דמותו מופיעה כיריב הראשי בסרט הביוגרפי "טאקר – האיש וחלומו" משנת 1988, שבו גילם אותו השחקן לויד ברידג'ס, ששיחק לצד בנו, ג'ף ברידג'ס, בתפקיד טאקר.
הומר ארל קייפהארט היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת אינדיאנה.
לאחר ששירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, התפרסם כחלוץ בתעשיית הג'וקבוקסים (מכשירי הנגינה האוטומטיים).
לאחר מכן כיהן במשך 18 שנה (1945–1963) כסנאטור רפובליקני מאינדיאנה.
בתחילה דגל בבדלנות אמריקנית בענייני חוץ, אך בהמשך אימץ גישה בינלאומית יותר.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים לאחר שהובס בפער קטן בבחירות 1962.
קייפהארט נולד ב-6 ביוני 1897 בעיירה אלג'ירס שבמחוז פייק, אינדיאנה, למשפחת חקלאים.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ארצות הברית, שירת בחיל הרגלים ובחיל האספקה, ושוחרר בדרגת סמל בשנת 1919.
קייפהארט נחשב ל"אבי תעשיית הג'וקבוקס".
הוא עבד בחברת Holcomb & Hoke שייצרה פטיפונים ומכונות פופקורן, וב־1928 הקים חברה משלו.
ב־1931 הודח ממנה על ידי משקיעים, אך המשיך לפתח מכשירי נגינה אוטומטיים בחברה חדשה שהקים בשם Packard, שפיתחה מנגנון החלפת תקליטים אוטומטי ומכרה אותו לחברת וורליצר (Wurlitzer).
הונו הרב ותהילתו בתחום התעשייה אפשרו לו להיכנס לפוליטיקה הארצית.
ב־1938 ארגן כנס רפובליקני גדול בחוותו באינדיאנה שנחשב לנקודת מפנה במפלגה.
בתחילה תמך בקו מתון כלפי יפן בסוף מלחמת העולם השנייה, אך לאחר מכן ביקר בחריפות את ממשל טרומן, ואף האשים את הנשיא טרומן ואת הגנרל אייזנהאואר במדיניות שגרמה לסבל בגרמניה לאחר המלחמה.
בשנות ה־50 הסתכסך עם עמיתו לסנאט ויליאם ג'נר, שהתנגד למדיניות החוץ של הנשיא אייזנהאואר.
קייפהארט, שהיה בתחילה בדלן, הפך בהדרגה לתומך במדיניות בינלאומית פעילה יותר.
ב־1962 זכה לשיא פרסומו כאשר התריע מפני הצבת טילים סובייטיים בקובה, עוד לפני שהתגלו הצילומים הרשמיים של מטוסי הריגול.
הנשיא קנדי בתחילה לעג לו, אך בהמשך התברר שצדק, והוא נחשב בדיעבד לאחד הראשונים שהזהירו מפני משבר הטילים בקובה.
קייפהארט תמך בבנייה של דיור צבאי לאחר מלחמת העולם השנייה, אך התנגד לתוכניות רווחה חברתית שנתפסו בעיניו כסוציאליסטיות.
הוא הציע ב־1955 לצמצם את מספר יחידות הדיור הציבורי שהממשל תכנן לבנות, אך הצעתו נכשלה.
הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957 ובעד זה של 1960, אך לא הצביע על התיקון ה־24 לחוקה.
הוא גם תמך בחקיקה למען אוויר נקי ושירת לזמן קצר בוועדת הסנאט לחקירת שחיתויות בעבודה, לצד הסנאטורים קנדי, גולדווטר ומונדט.
בבחירות 1962 הפסיד בפער קטן לסנאטור הצעיר בירץ' ביי ופרש מהפוליטיקה.
הוא חזר לעסקים ולחקלאות באינדיאנה, אך המשיך לייעץ בענייני מדיניות.
לאחר פרשת ווטרגייט ביקר בחריפות את הנשיא ניקסון.
קייפהארט נפטר ב-3 בספטמבר 1979 בגיל 82 ונקבר בבית העלמין קראון היל באינדיאנפוליס.
בניין מינטון־קייפהארט הפדרלי במרכז אינדיאנפוליס נקרא על שמו, וכן חדר באוניברסיטת ריד שהכיל בעבר פטיפון שתרם.
בנו תומאס קייפהארט וכלתו נהרגו בתאונת מטוס באיי הבהאמה בשנת 1960.
מקאו הוא האזור המנהלי המיוחד השני.
הונג קונג מורכבת מהאי הונג קונג, חצי האי קאולון והטריטוריות החדשות.
חצי האי קאולון מחובר לטריטוריות החדשות בצפון, המתחברות לשטח הרפובליקה העממית של סין מעבר לנהר סם צ'אן.
בסך הכל, כולל שטח הונג קונג 236 איים קטנים, שהגדול בהם הוא לנטאו והשני בגודלו והמאוכלס ביותר הוא האי הונג קונג.
האי הזעיר אפ ליי צ'או שליד נמל אברדין נחשב לאי השני בעולם בצפיפות אוכלוסייתו אחרי איון סנטה קרוז שבקולומביה.
הונג קונג הייתה מושבה בריטית עד 1 ביולי 1997, כאשר הוחזרה למשטר הסיני, לפי הסכם מדיני.
תחת מדיניות רשמית של "מדינה אחת, שתי שיטות" קיבלה הונג קונג מידה רבה של אוטונומיה תחת השלטון הסיני, וממשיכה לקיים מערכת משפט, מטבע, מכס והגירה משלה, כמו גם נהיגה בצד שמאל של הכביש, כמקובל במושבות בריטיות.
רק מערכת ההגנה הצבאית והיחסים הדיפלומטיים נתונים תחת חסות הממשלה המרכזית בבייג'ינג.
בשנת 2020 העבירה סין את "חוק הביטחון הלאומי" שאוסר על אזרחים "לחתור תחת סין", וקבוצות מחאה בהונג-קונג טענו שהחוק מסמן את תום תקופת "מדינה אחת, שתי שיטות".
האזור היה מיושב כפי הנראה כבר בתקופת האבן החדשה.
הונג קונג התקיימה כבר בימיה של שושלת צ'ין, ושימשה כבסיס ימי מסחרי במשך שושלת טאנג ושושלת סונג.
הקשר הראשון עם האירופאים נוצר, כאשר עגן בנמל הונג קונג יורד ים פורטוגזי בשם ז'ורז'ה אלווארש.
הקשר עם הבריטים נוצר לאחר שהחברה הבריטית-הודית, שהיה לה כבר סניף בגואנגג'ואו, החליטה לפתוח סניף בהונג קונג הסמוכה.
בשנת 1839, עקב סירובה של סין לאפשר לבריטים לסחור באופיום באזור, פתחה בריטניה במלחמה שכונתה מלחמת האופיום הראשונה.
המלחמה הסתיימה בניצחונה של בריטניה, וסין אולצה לחתום על חוזה נאנקינג, בו ויתרה ב-1842 על שטח הונג קונג לטובת בריטניה לצמיתות.
במקום הוקמה מושבת כתר בריטית, שכונתה בשם "העיר ויקטוריה".
עשרים שנה אחר כך ב-1860, פתחה בריטניה במלחמה נוספת – מלחמת האופיום השנייה.
גם במלחמה זו יצאה בריטניה כשידה על העליונה, וסיפחה אליה את שטחי קאולון, בהסכם שנחתם בוועידת פקין.
ב-1898 אילצה בריטניה את סין להחכיר לה שטחים נוספים ל-99 שנה.
שטחים אלו כונו הטריטוריות החדשות.
הונג קונג הוכרזה כנמל חופשי כדי לשמש כעיר סחר לאימפריה הבריטית.
הוקמו מוסדות חינוך ברוח בריטית, אך לקהילה הסינית שגרה באזור היה קשר מועט בלבד עם האוכלוסייה האירופאית העשירה.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה יפן להונג קונג.
בסיומו של קרב הונג קונג – כפי שכונה, נכנעו הבריטים והמושבה הפכה למושבה יפנית.
אולם היפנים לא האריכו ימים בהונג קונג, אזרחים רבים סבלו ממגפות וממחסור במזון.
גם האינפלציה הייתה גבוהה, עקב ההכרח היפני להפוך את הכסף לשטרות צבאיים.
אוכלוסיית הונג קונג הצטמקה מ-1.6 מיליון איש לפני השתלטות יפן, ל-600,000 בלבד בשנת 1945, עת הבריטים החזירו לידם את השליטה אחרי כניעת יפן.
אוכלוסיית הונג קונג התפתחה בקצב מהיר.
פליטים רבים נמלטו אליה מסין עקב מלחמת האזרחים הסינית, במיוחד אחרי יסודה של הרפובליקה העממית של סין.
הונג קונג הפכה אמצעי ליצירת קשרים כלכליים ואחרים של סין עם מדינות שאר העולם, עקב התרחקות הממשל מקשר עם מדינות זרות, ובמיוחד אחרי שהאו"ם הכריז חרם כלכלי על הרפובליקה העממית של סין לאחר מלחמת קוריאה.
תחת שלטון בריטניה הונג קונג שגשגה ופרחה.
הנמל שלה הפך למרכז הסחר הבריטי במזרח הרחוק וסחורות רבות עברו בו בדרכם למערב.
חברות רב לאומיות רבות מיקמו בה את המטות שלהם למזרח הרחוק וכך היא הפכה למרכז בנקאות וביטוח.
הבורסה של הונג קונג היא אחת המרכזיות במזרח הרחוק.
בסוף שנות ה-70, עם התקרבותו של תום מועד החכירה של "הטריטוריות החדשות", החלה ממשלת בריטניה לחשוש מחוסר-הוודאות בקשר לעתידה של הונג קונג, וההשפעות שלה על כלכלת המושבה.
הרפובליקה העממית של סין מאז ומתמיד ראתה בכל הונג קונג שטח ריבוני סיני שצריך יום אחד לחזור לשליטתה, וסיום החכירה על הטריטוריות החדשות שהיו מרבית שטח הקולוניה הייתה הזדמנות להבטיח זאת.
המשא ומתן החל ב-24 בספטמבר 1982 בעת ביקורה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר בבייג'ינג, ופגישתה עם מנהיג הרפובליקה העממית של סין, דנג שיאופינג.
במשא ומתן ויתרה בריטניה על שליטה בכל המושבה, החל ממועד פקיעת החכירה על הטריטוריות החדשות, ואילו סין הבטיחה לתת מעמד מנהלי מיוחד באזור ולהותיר על כנו את השוק החופשי בהונג קונג, תחת הכותרת "מדינה אחת שתי שיטות".
"ההצהרה המשותפת הסינית-בריטית" שפירטה את הליכי מעבר השלטון נחתמה בביג'ין על ידי ראשי הממשלות של שתי המדינות ב-19 בדצמבר 1984.
החזרת הונג קונג לשלטון התנהלה כמתוכנן ב-1 ביולי 1997. להונג קונג מטבע משלה, מכסים, שלטונות הגירה, מערכת חוקים נפרדת ואף חוקי תנועה שונים ששומרים על המנהג הבריטי לנהוג בצד שמאל של הכביש (בניגוד לסין).
סין גם מנסה לשמור על מידה מסוימת של כבוד וחירויות בהונג-קונג תוך ניסיון להמשיך חלק מהמסורת של פתיחות ודמוקרטיה שהיו נהוגים במושבה עד לימי סוף השלטון הבריטי.
בספטמבר 2014 התנהלו הפגנות רחבות היקף בהונג קונג בתביעה לשנות את שיטת בחירת ראש הממשל של הונג קונג ולהפכה לדמוקרטית יותר באמצעות ביטול הדרישה שהמועמדים לתפקיד יאושרו מראש על ידי השלטון המרכזי בסין.
מספר מהלכים שהעבירה סין, ביניהם "חוק הביטחון הלאומי" שנחקק בשנת 2020 באופן שעוקף את הפרלמנט ההונג-קונגי, ושאוסר על אזרחים "לחתור תחת סין", סימנו בעיני רבים מהמפגינים את תום תקופת העצמאות של הונג-קונג מסין דה-פקטו.
מעמד וחוקה: על פי התיקון לחוקה הסינית משנת 1982 ועל פי ההצהרה המשותפת הסינית-בריטית משנת 1984, נקבע כי הונג קונג תהווה אזור אדמיניסטרטיבי מיוחד של סין (Special Administration Region, HKSAR).
כמו כן סוכם כי השיטות הפוליטיות, השיפוטיות והכלכליות הייחודיות של הונג קונג, כמו גם אורח החיים באזור ישמרו לכל הפחות למשך חמישים שנה, מיולי 1997.
מאז 1997, אירעו ויכוחים פוליטיים רבים בהונג קונג בנוגע לקידום הדמוקרטיה בה, הפרשנות לסעיף 23 לחוקה בדבר תקנות להגבלת חירויות האזרח, זכות הצבעה כללית בבחירות והמחלוקת מי זכאי לפרש את חוק היסוד של הונג קונג.
הוויכוחים הפוליטיים העיקריים היו בין המחנה הדמוקרטי לבין המחנה הפרו-סיני בהונג קונג.
שיאה של המחאה הציבורית בהונג קונג כנגד כוונת סין לערער את הדמוקרטיה באי אירעו באחד ביולי 1997, אז צעדו כ-700,000 איש ברחובות הונג קונג למען דמוקרטיה בהונג קונג וכמחאה על התערבות סין העממית בחקיקה בהונג קונג.
ב-1 ביולי 2007, נערכו ברוב הדר חגיגות העשור לחזרת הונג קונג לריבונות סינית.
בחגיגות השתתף גם נשיא סין חו ג'ינטאו, אשר הדגיש את מחויבות סין להמשך השגשוג והקפיטליזם של הונג קונג.
ב-2019 התחילה סדרת הפגנות מחאה בהונג קונג בהשתתפותם של כמיליון תושבים כנגד כוונת הממשלה לאפשר הסגרת תושבים מהונג קונג לסין.
המפגינים מחו על הכפפת האזור מנהלי מיוחד של הונג קונג, להיות כפוף לחוק הסיני.
החשש היה שתושבי הונג קונג יהיו כפופים למערכת משפט אחרת בניגוד למדיניות המדינה אחת, שתי שיטות שהתקיימה עד עכשיו.
במחאות נפצעו למעלה מ-2,600 איש ו-2 נהרגו.
בעקבות ההתנגדות הודיעה ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, קארי לאם, על השהיית הכוונות לשנות את חוקי ההסגרה, ולאחר מכן הודיעה כי "חוק ההסגרה מת".
בשנת 2020 העבירה סין את חוק הביטחון הלאומי, שאוסר על האזרחים לבגוד, להסית או לחתור תחת סין, ובפועל מאפשר לאסור אזרחים שהפגינו למען עצמאות מסין או הגברת דמוקרטיזציה.
להונג קונג כלכלה משגשגת, והיא מבין הכלכלות החופשיות ביותר בעולם, המבוססת במידה רבה על סחר בינלאומי.
למרות גודלה הקטן, הונג קונג תופסת את המקום העשירי בעולם בהיקף הסחר שלה ומהווה את מרכז הבנקאות ה-11 בגודלו בעולם.
המטבע בהונג קונג הוא דולר הונג קונגי.
התמ"ג לנפש של הונג קונג, ששיעורו 56,322 דולר (2014) מדורג במקום ה-11 בעולם, בשורה אחת עם הכלכלות הגדולות במערב אירופה ומקדים את זו של יפן, עובדה ההופכת את הונג קונג לאזור העשיר ביבשת במונחים של תמ"ג לנפש.
התמ"ג הנומינלי של הונג קונג מוערך ב-292.7 מיליארד דולר (2014), ואילו תמ"ג שווי כוח הקנייה (PPP) הוא 400.6 מיליארד דולר ומדורג במקום ה-45 בעולם.
במדד הפיתוח האנושי הונג קונג ממוקמת במקום ה-24 בעולם אחרי גרמניה וסינגפור ולפני יוון, קוריאה וישראל.
נכון ל-2024, הונג קונג נמצאת במקום הראשון בדירוג הערים היקרות בעולם של חברת הייעוץ האמריקאית מרסר.
להונג קונג אין משאבים טבעיים של ממש, כל המזון וחומרי הגלם חייבים להיות מיובאים אליה.
בהתאם, היבוא והיצוא, כולל יצוא מחדש, עולה על סך התמ"ג של הונג קונג.
התוצר הלאומי הגולמי לנפש דומה למדינות המתקדמות ביותר באירופה.
עיקר הפעילות הכלכלית בהונג קונג מבוסס על סחר ענף, במידה הולכת וגוברת מול סין, כאשר שיעור העוסקים בענפי השירותים הולך וגדל בהדרגה ומהווה היום קרוב ל-90 אחוז מכלל התמ"ג, כאשר חלקו של מגזר הייצור התעשייתי הולך וקטן בהדרגה ועובר במידה רבה לסין גופא.
במיוחד בולטת הונג קונג בהיקף הרחב של פעילות בנקאית המתרכז בה, משום שרבות מהחברות הבינלאומיות מחזיקות את המטה האסיאתי שלהן במנהל.
נכון לשנת 2019 עיר המדינה הונג-קונג מחזיקה בתואר העיר המתויירת בעולם במשך מספר שנים, זאת על אף מתיחות עקבית מול סין ומהומות אלימות במהלך שנת 2019, שהובילו בשיאן לגל ביטולי הזמנות ולירידה של עשרות אחוזים במחירי המלונות בעיר.
למרות זאת, גם בשנת 2019 שמרה הונג קונג על תוארה ומשכה אליה כ-26 מיליון תיירים.
הונג קונג היא מרכז עסקי מרכזי במזרח אסיה, ורבים מהמבקרים שמגיעים אליה עושים זאת על רקע נסיעה עסקית.
בין אתרי התיירות המרכזיים של העיר נמנים נמל ויקטוריה, אזור הלאן קוואי פונג, קניון הרבור סיטי ושוק הנשים.
באזור סנטרל שבאי הונג קונג מתגוררים ומועסקים תושבים רבים של המחוז.
האזור תלול מאוד ומיושב בצפיפות.
כדי להתגבר על מכשול ההר, נבנה לאורך 800 מטרים, דרגנוע סנטרל - מיד-לוולס, שהוא הדרגנוע הארוך ביותר בעולם.
נמל התעופה הקודם, נמל התעופה קאי טאק, היה ממוקם במרכז העיר וסביבו היו בניינים רבים, והיווה סכנה של ממש.
נמל התעופה הנוכחי של הונג קונג, נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג בנוי על אי מלאכותי.
הגישה לנמל התעופה היא באמצעות רכבת בלבד, המקשרת את נמל התעופה אל שאר חלקי האי דרך מנהרה תת-ימית.
חלופת המנהרה התת-ימית הועדפה על פני גשר עילי על פני המים שהיה חוסם חלק מנתיב התחבורה הימי, העמוס ממילא.
השם "הונג קונג" מבוסס על שמו של האי הונג קונג שבים סין הדרומי, השוכן על שפך ג'ו ג'יאנג (נהר הפנינה) בדרום סין.
בהונג קונג נכללים חצי האי קאולון, האי לנטאו, האי הונג קונג, השטחים החדשים והאיים החיצוניים הכוללים 262 איים.
הטריטוריות החדשות, המהוות למעשה את מרבית שטחה של הונג-קונג, גובלות מדרום בחצי האי קאולון, ומצפון בסין העממית, לאורך נהר סם צ'אן (נהר שנג'ן).
בין הונג קונג לחצי האי קאולון שוכן נמל ויקטוריה, שהוא אחד מנמלי המים העמוקים החשובים בדרום סין.
נופה של הונג קונג הררי למדי, עם מדרונות תלולים, כשהנקודה הגבוהה ביותר באיים נמצאת על הר טאי מו שן באי לנטאו שגובהו 958 מטרים.
משמעות השם הונג קונג בסינית היא "הנמל הריחני".
שם זה ניתן לה כיוון שמנמל בהונג קונג (המכונה כיום אֲבֶּרְדִין) היו מייצאים עצים ריחניים.
הונג קונג נמצאת בצידו המזרחי של שפך נהר הפנינה ואילו מקאו שוכנת בצידו המערבי.
מצפון שוכנת העיר שנג'ן שבמחוז גואנגדונג שבסין.
מכלל שטחה של הונג קונג, 1,102 קמ"ר, 25 אחוז פותחו, ואילו 75 אחוז נותרו לשימוש פארקים ושמורות טבע.
אקלימה של הונג קונג הוא טרופי מונסוני.
מזג האוויר קריר ויבש בחורף, בין ינואר ומרץ, חם וגשום באביב ובקיץ, בין אפריל לספטמבר וחם ויבש בסתיו, בין אוקטובר ודצמבר.
הונג קונג נמצאת על מסלולם של טייפונים וסערות טרופיות.
ב-16 בספטמבר 2018 פגע הטייפון "מנגוט" באי לאחר שהגיע מהפיליפינים, אשר הוביל לפינוי של 2,500,000 איש.
הונג קונג היא אחד משלושת המרכזים העירוניים הגדולים ביותר בסין, ומתגוררים בה כ-7.5 מיליון תושבים.
תוחלת החיים הממוצעת היא הגבוהה בעולם 85.51 שנים: 82.8 לגבר ו-88 לאישה.
קצב הריבוי הטבעי עומד על 0.4% לשנה, כאשר שיעור הפריון עומד על 0.75 צאצאים לאישה.
בשנת 1857 בנה הסוחר היהודי יעקב ששון את בית הכנסת הראשון בהונג קונג, "אהל לאה", ייסד את הקהילה היהודית והקים בית קברות יהודי במקום.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה והכיבוש היפני של הונג קונג השעו באופן זמני את הפעילות היהודית באזור.
משפחה בולטת נוספת בהונג קונג היא משפחת כדורי, משפחה יהודית עיראקית שהיגרה מבגדאד למומבאי במאה השבע-עשרה ואחר-כך לשאנגחאי ב-1880. במאה התשע-עשרה צברה המשפחה הון עתק מסחר באופיום, נדל"ן ושירותים.
לאחר 1949, הועבר מרכז פעילותה להונג-קונג ובניה הרחיבו את עסקי המשפחה למגוון תחומים.
עסקי המשפחה, שבראשה עומד סר מייקל דייוויד כדורי, כוללים בין היתר שורה של בתי מלון מפוארים, חברת מסוקים והחזקות בחברות חשמל שונות ברחבי העולם, בהם 35% ממניות חברת CLP Holdings המספקת 75% מתצרוכת החשמל של הונג-קונג.
ב-2007 היה מייקל כדורי האיש הרביעי בהונו בסין.
הוא הנאמן של קרן הנדבנות ע"ש כדורי ואף זכה באות לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת.
כיום קיימות בהונג קונג שלוש קהילות אורתודוקסיות: "אהל לאה", "קהילת ציון" וחב"ד ליובאוויטש.
בעבר הייתה קיימת קהילה נוספת בשם "שובה ישראל", וכן קהילה רפורמית.
בהונג קונג שלוש מסעדות כשרות, בית קברות יהודי ובית ספר יהודי בשם "כרמל" הכולל ארבעה גנים ושמונה כיתות לימוד.
בשנת 2010 הוקם בית הספר התיכון "אלזה".
בעבר פעל גם תלמוד תורה חרדי שהופעל על ידי קהילת שובה ישראל אולם הוא נסגר בשנת 2005. גם בית הספר "עמודי שלמה", שהוקם במקומו כדי לספק מענה לקהילה החרדית, נסגר עקב קשיים כלכליים.
תרבות הונג קונג מושפעת מהתרבות הסינית האזורית ומתרבות המערב שהובאה להונג קונג הבריטית בתקופת האימפריה הבריטית.
הונג קונג מהווה מפגש תרבותי בין מסורות סיניות לבין מודרניזם מערבי.
מפגש תרבותי זה בא לידי ביטוי בולט ב המהווה שילוב בין מזרח ומערב.
בהונג קונג פועלות מסעדות מסורתיות של מזרח אסיה (דים סאם, המטבח הסיני, היפני, ההודי ועוד) מסעדות מערביות (מטבח צרפתי ואיטלקי) ומסעדות פיוז'ן המשלבות בין המטבחים.
הקולנוע ההונג קונגי נודע אף הוא בשילובים בין סרטים מזרחיים ומערביים, ובעיקר, החל משנות ה-60 וה-70 מתמקד בסרטי אמנויות לחימה.
מספר שחקנים הוליוודים החלו את דרכם בקולנוע ההונג קונגי ובהם ברוס לי וג'קי צ'אן.
ממשלת הונג קונג תומכת במספר מוסדות תרבות ובהם האקדמיה לאמנויות הבמה של הונג קונג, התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג.
הונג מיונג-בו (בקוריאנית: 홍명보; ) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל דרום קוריאני, המשמש כמאמנה של נבחרת קוריאה הדרומית.
מיונג בו הוא מלך ההופעות של נבחרת קוריאה הדרומית עם 136 הופעות (יחד עם צ'ה בום-קון)
הונג, יליד סיאול, שימש כבלם נבחרת קוריאה הדרומית.
בשנת 2004 פרש מכדורגל לאחר ששיחק בארצות הברית בקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי.