tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פינקלשטין ציין את הפרופסורים שניאור זלמן שכטר, לוי גינזבורג, אלכסנדר מרקס וכן את ידידו הרב שאול ליברמן כהשפעות העיקריות על דרכו המחקרית.
פינקלשטין נשא ב-1922 את כרמל בנטוויץ', מחנכת לגיל הרך ובתו של הרברט בנטוויץ'.
שנים לאחר מכן השניים התגרשו.
פינקלשטין נפטר בגיל 96 לאחר שהיה חולה במחלת פרקינסון.
הותיר שלושה ילדים, נכדים ונינים.
אליעד שרגא (נולד ב-26 במאי 1959) הוא עורך דין ישראלי, מייסד תנועת מחאה - התנועה למען איכות השלטון בישראל ויושב ראש התנועה מאז היווסדה.
שרגא הוא דור תשיעי מצד אימו למשפחה ירושלמית ומצד אביו הוא נצר למשפחת בן-גיגי, יוצאי מרוקו.
למד בבית חינוך, תיכון עירוני ג'.
התגייס בנובמבר 1977 לחטיבת הצנחנים, במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין מסופח בצוות של פלוגת ההנדסה החטיבתית.
לאחר שהשתחרר מצה"ל עבד כמאבטח בשגרירות ישראל בלונדון, מטעם השב"כ.
שרגא התקדם במילואים לדרגת סגן-אלוף ושירת, בין היתר, כמפקד גדוד בחטיבת מילואים של הצנחנים.
השתתף במלחמת לבנון השנייה כקצין מטה בעוצבת האש.
סיים באוניברסיטת תל אביב תארים ראשונים בארכאולוגיה, בגאוגרפיה ובמשפטים.
הוא השלים תואר שני במשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 2017 השלים לימודי דוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' ברק מדינה.
בשנת 1991 הקים את משרד עורכי הדין אליעד שרגא ושות'.
בשנת 2009 יצאו לאור שני הכרכים הראשונים מתוך סדרה מתוכננת בת שישה ספרים בתחום המשפט המינהלי, שכתב בשיתוף עם עורך הדין רועי שחר.
בשנת 2020 נבחר לאחד ממאה המשפיעים של המגזין TheMarker.
בשנת 1990 היה ממובילי המחאה נגד השחיתות השלטונית בעקבות "התרגיל המסריח".
שרגא ערך שביתת רעב מול בית הנשיא והפגין בעד הצורך לחשוף את ההסכמים הקואליציוניים לציבור.
בהמשך הקים את התנועה למען איכות השלטון בישראל, שנועדה להילחם בשחיתות השלטונית באמצעים משפטיים.
התנועה עוסקת בציון לשבח של אנשים שביצרו שלטון החוק ובמלחמה בשחיתות השלטונית.
היא מפעילה גם קו לפניות הציבור שמטפל במאות פניות בשנה.
שרגא כיהן בתפקיד יו"ר עמותת "לחופש נולד" שעסקה בפעילות למען שחרורו של רון ארד.
באוגוסט 2018 בית הדין הרבני בתל אביב מתח ביקורת קשה על שרגא במסגרת הליך משפטי שבו ייצג את אביו של סרבן גט.
בית הדין הרבני קבע ששרגא ניסה לקעקע את הלגיטימיות של בית הדין ולשבש את חשיפת האמת.
עוד נאמר בפסק הדין שהאב "נקט – גם באמצעות בא כוחו עו"ד אליעד שרגא – בפעולה אקטיבית שנועדה להנציח את עיגונה של האישה", ושרגא עצמו "מנע במודע ובזדון אפשרות לסיים את פרשיית העגינות המתמשכת".
מנכ"ל בומברדייה ישראל טען ששרגא השתמש במעמדו בתנועה לאיכות השלטון על מנת לקדם את משרדו הפרטי.
בשנת 2023 פורסם כי ביקש לכפות על עובדי התנועה לאיכות השלטון השתתפות בהפגנות.
יועמ"שית התנועה באותה עת, עו"ד צרויה מידד לוזון ועובדים אחרים התפטרו.
בראיון ב־2025, שרגא הודה כי הסעיף המחייב את העובדים בתנועה להשתתף בהפגנות אכן הוכנס לחוזי עבודה של העובדים.
במקרים שונים נטען שגבה שכר טרחה מופרז.
שרגא דחה את בקשתם של פעילים מהתנועה לאיכות השלטון לסיוע במאבקם נגד תוכנית המגדלים בכיכר אתרים.
כשניסו לברר מדוע גילו כי הוא נמצא במצב של ניגוד עניינים מכיוון שייצג את אחד מבעלי הזכויות בכיכר.
באפריל 2025 נחשפו קלטות בהן נשמע שרגא מבטיח סכומי כסף גדולים למודיע תמורת מידע על נתניהו.
בנוסף, בהקלטות נשמע ששרגא מסכים להעביר כסף במזומן על מנת להימנע מתשלום מיסים.
שרגא נשוי לדלית ואב לשישה.
הוא מגדיר את התנועה שבראשה הוא עומד כתנועת מחאה.
הרב אליעזר אשכנזי בן רבי אליה הרופא (ה'רע"ג, 1513 – כ"ב בכסלו ה'שמ"ו, 1586) היה רב, פרשן מקרא, פייטן ופילוסוף יהודי מפורסם באירופה ובמזרח התיכון.
התפרסם כבעל אישיות עצמאית ודעתנית, ונדד בשל כך בין קהילות רבות.
ספרו העיקרי הוא "מעשי ה'" על חמשה חומשי תורה.
נולד ככל הנראה בוונציה בשנת רע"ג, לרבי אליה הרופא ולאמו שהייתה בתו או נכדתו של רבי יוסף קולון (המהרי"ק).
למד בסלוניקי אצל רבי יוסף טאיטאצאק, יחד עם רבי משה אלשיך.
תקופה מסוימת מחייו שהה ככל הנראה בארץ ישראל ובה קיים קשרי גומלין לימודיים עם רבי יוסף קארו.
בגיל צעיר התמנה לדיין בקהיר בשנת ה'רצ"ט שם הצליח מאוד גם בעסקיו וצבר הון.
בשל סיבה ככל הנראה פוליטית לא ברורה דיה שאגדות רבות נקשרו בה עזב את מצרים בסביבות שנת ה'שכ"א ועבר לקפריסין.
הוא התיישב בפמגוסטה ורכש גם בה מעמד נכבד בזכות עושרו וחכמתו.
מפמגוסטה קיים קשרי מכתבים הלכתיים עם רבני דורו.
בסביבות שנת שכ"ד נסע לביקור בוונציה, אך נותר לשהות בה כשנתיים ימים.
בשנה זו שמו מופיע בראש החותמים על הקמת חברה קדישא גמילות חסד של אמת של קהילת פראג, שהייתה ראשונה מסוגה בעולם היהודי.
בשנים אלו היה מעורב גם בפולמוס על גט שהעניק בחור בשם שמואל וינטרוצו שנמנע מלישא את ארוסתו תמר בת יוסף תמרי מוונציה, לאחר שהוזהר בחרם על ידי רבי מאיר קצנלנבוגן בפסק דין עליו חתם גם רבי אליעזר, לאחר מכן ביטל וינטרוצו את הגט בטענה שמסר מודעה לפני כן.
רבי אליעזר הכשיר את הגט בניגוד לדעת רבנים אחרים, בהם רבי משה פרובינצאלו.
בשנת ה'ש"ל או תחילת של"א, עקר סופית לוונציה – כנראה בעקבות ניסיונות הכיבוש של סולימאן המפואר, אך שם נקלע למחלוקות עם מחותנו רבי שמואל יהודה קצנלנבוגן בגלל טופס התרת נישואין, אליו התנגד רבי שמואל יהודה, ומשם היגר לקרימונה.
בשנת של"ה שוב נקלע למחלוקת הלכתית עם רבני עירו ובראשם רבי זלמן כ"ץ, על חוב של אדם בשם שמואל פורטו שטען שהגבה את כל נכסיו לאשתו בתורת כתובה בחייו, אותו חייב רבי אליעזר לפרוע את החוב.
בקרימונה היה מעורב גם בפולמוס על חליצה לאחר שתמך באדם בשם שמואל בינדיג מפרובינצא שסירב לעלות לארץ ישראל לצורך חליצה ליבמתו, בניגוד לדעת רבי משה מטראני.
בתשרי ה'של"ו תיקנו הממונים שכונו 'שרי הבריאות' שורה של תקנות מוסריות על מנת לבלום את התפשטות המגפה.
ניסיון פשרה שיזם הדיין רבי זליקמן חפץ לא צלח, ורבי אברהם מנחם הכהן פורטו גייס לעזרתו רבנים נוספים באיטליה שתמכו בתקנות, בהם מחותנו של רבי אליעזר – רבי שמואל יהודה קצנלנבוגן, במהלך הפולמוס אף נחשד רבי אליעזר על ידי חלק מהרבנים כפועל מתוך מגמות אישיות.
לפי המשוער, הביאה מחלוקת זו לעזיבתו של רבי אליעזר את העיר.
בשנת של"ח היגר לפוזנא והתמנה לרב העיר ורב המדינה.
בתקופה זו נקלע למחלוקת עם רבי יוסף כץ לאחר שרבי יוסף אסר על רבנים בסביבתו להורות הלכה, ואלו פנו לרבי אליעזר שיצא לעזרתם.
משם עבר לקרקוב בשנת שמ"ג בה חי כנראה כאדם פרטי ובה נפטר ביום ששי כ"ב בכסלו שמ"ו.
אשתו רחל נפטרה בב' בניסן שנ"ג.
בשנת ה'תצ"ג (1733) הדפיס ההבראיסט יוהאן כריסטוף וולף , את נוסח מצבתו בספרו "Bibliotheca Hebræa" בכרך רביעי, עמ' 1211 ובשנת תרכ"א (1861) כאשר התמנה ר' שמעון סופר כרב הקהילה היהודית בקרקוב העיד שראה את המצבה בבית החיים בקרקוב.
אחרי זה נעלם מקום קבורתו בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב.
ובשנת ה'תרל"ד (1874), העיד ר' יחיאל מתתיהו צונץ שלא נמצאה המצבה בעיר קרקוב עד שהתגלתה מחדש על ידי פייביל הירש ווטשטין קרוב לשנת תרס"ה.
בנו רבי אליהו נשא את בתו של רבי שמואל יהודה קצנלנבוגן והגיה את הספר זבחי שלמים של רבי משה קורדובירו, בתו נישאה לרבי שמעון זימל פרנץ (פרנקל).
תלמידיו היו רבי ברוך קלימני טריוויש ורבי בנימין אהרן סלניק.
הנוסע אליהו מפיסארו גם הוא למד מפיו.
שלא כיהודים רבים בני דורו באיטליה, לא השתלם רבי אליעזר במדעים כלליים, אך הוא מתואר כ"חכם כולל" ובעל ידע מקיף.
לפי המסופר שלט ב-12 שפות, והיה בעל כישרון מדיני ופוליטי.
ויש שכתבו שהיה גם רופא.
מלבד עיסוקו בפרשנות המקרא ובפילוסופיה יהודית וככל הנראה גם בקבלה, כיהן כרב ודיין ומורה לתלמידים, עסק בפסיקה ובהוראת הלכה, וכתב גם תשובות הלכתיות רבות.
הוא היה בעל חוש מדיני ובעל ידיעות רחבות.
הנוסע אליהו מפיסארו ששהה בקפריסין כשנתיים, תיאר אותו בהערצה רבה, כ.
גם בדור שאחריו הייתה דמותו מפורסמת ביותר; דוד גאנז כתב עליו "אשר שמעו יצא בכל הארץ" ורבי יהושע השיל מקרקוב כתב שהיה
בפסקי ההלכה של רבי אליעזר ניכרת נטייה להקל, ומן המאפיינים הבולטים שבאישיותו היא העמידה על דעותיו, גם כשהיה בעמדת מיעוט.
אופיו הדעתן ואישיותו העצמאית גרמו לו להימצא במרכזן של פרשיות רבות ולנדודים ומעבר תכוף בין קהילות וארצות שונות.
כפרשן, הוא דבק בפשוטו של מקרא ומצטט את רש"י, האבן עזרא, את הרמב"ם ואת הרמב"ן, אך אינו נרתע מלחלוק על דבריהם ומלפרש פירושים עצמאיים.
נטייה זו באה לידי ביטוי במקומות רבים בספרו ולעיתים הוא משתמש בה בצורה נועזת יחסית, כפי שכתב בהקדמה לספרו: .
לעיתים, נתקלו דבריו בהתנגדות, כמו דעתו שידיעת ה' היא עצמותו, כנגדה יצא המהר"ל מפראג בחריפות רבה בספרו דרך החיים.
כמו-כן הוא מרבה באופן יחסי להביא את דעותיהם של הפרשנים הבולטים בדור שלפניו – אברבנאל ורבי יצחק עראמה ולחלוק על דבריהם.
מדבריו של רבי אליעזר אף הובאו בספר.
ספרו העיקרי של רבי אליעזר הוא: מעשי ה', על חמשה חומשי תורה, שעוסק בפרשנות המקרא.
על פי דבריו בהקדמתו, חיבר את הספר עבור בנו רבי אליה.
הספר, שהודפס בוונציה בשנת ה'שמ"ג, על ידי שמחה קלימני טריוויש בבית הדפוס של המדפיס זואן די גארה וכעבור שנה אחת בקראקא בשנת ה'שמ"ד או בלובלין, מחולק לארבעה חלקים:
מעשי בראשית, על פרשיות בראשית ונח.
מעשי אבות, מפרשת לך-לך ועד לסוף חומש בראשית.
מעשי מצרים, מפרשת שמות ועד לסוף פרשת בא על ניסי יציאת מצרים ובתוכו כלול פירוש רחב על ההגדה של פסח.
מעשי תורה, מפרשת בשלח ועד לסוף התורה.
על התקופה שבין קבלת התורה ועד פטירת משה.
ספרו השני של רבי אליעזר הוא: יוסף לקח, על מגילת אסתר.
הוא חובר לכבודו של דון יוסף נשיא, והודפס בקרימונה בשנת ה'של"ו.
הספר הוא אחד מהפירושים הנפוצים על מגלת אסתר.
מלבד ספרים אלו, הודפסו תשובות הלכתיות ממנו בספרי השו"ת של חכמי דורו, בהם: שו"ת הרמ"א, שו"ת רבי יוסף קארו, ושו"ת "שארית יוסף" של רבי יוסף כ"ץ מקרקוב.
לדברי יש"ר מקנדיא כתב רבי אליעזר חיבור ובו 1,000 השגות על ספר בית יוסף, אותו זיהה מאיר בניהו ככתב היד המכיל פירוש על הלכות שבת ועירובין הנמצא בספריית מוסד הרב קוק.
מלבד זאת נמסר על חיבור סביב פירוש הרמב"ן לתורה שחיבר, אך לא הודפס מעולם, וכן ספר בשם "מעשה לקח".
מלבד זאת נמסר על מרדכי מוגה בכתב ידו של רבי אליעזר.
בנוסף לכך חיבר פיוטי סליחות המיוחדות לתעניות ציבור על צרות מסוימות, כשהוא מנמק כי בסליחות הרגילות לא נמצאה התייחסות לכל צרה באופן פרטני.
הסליחות כוללות ארבע סליחות רגילות וארבעה פזמונים, לארבעה סוגי צרות: מגפה, רעב ויוקר, מלחמה, וגזרה שנגזרת על היהודים.
בפולקלור היהודי-חסידי באירופה נפוצו אגדות רבות על רבי אליעזר:
את אחד הסיפורים הנפוצים אודותיו, כותב רבי חזקיה פייבל פלויט בשם רבו רבי משה סופר.
לפיו, היו חייו של רבי אליעזר רצופי עליות ומשברים; כאחד השרים החשובים המקורבים לשליט מצרים, קיבלו מאת השליט טבעת יקרה כאות חיבה.
ביום הולדתו של המלך, כאשר היה בדרכו לארמון לרגל החגיגות וחצה את אחד הגשרים שעל הנילוס, פגש באחד מאויביו בארמון ששאלו האם זכר לענוד את הטבעת.
כשהראה לו ר"א את הטבעת שעל אצבעו, תפס האיש את הטבעת והשליכה למימי הנהר, אך הוא בתושייתו הצליח לתפסה בידו לפני שנפלה למים.
בהגיעו לארמון כיבדו המלך מאוד, ורבי אליעזר ראה בזאת סימן שהגיע לפסגת ההצלחה ומעתה מעמדו בסכנה.
כאשר שב לביתו, נטל עמו יהלומים ואבנים יקרות ונמלט מיד בספינה מהמדינה.
עוד באותו לילה שלח השליט לעצרו, לאחר הלשנה.
בעיצומה של ההפלגה, נשברה הספינה ובנס הצליח להיאחז באחד מקרשיה שצף על המים, עמו הגיע לקונסטנטינופול.
בבואו לעיר, תלה את המאורעות שעברו עליו בביטול תורה, והחליט לעסוק רק בלימוד.
הוא התגורר בביתה של אלמנה שהייתה מגישה לו מזון דל, ולמד בהתמדה.
באחד הימים, נפל עכביש לתוך צלחתו, והוא ראה בכך סימן שהגיע לתחתית הגלגל ומעתה ואילך יתמזל מזלו.
ואכן, באותו יום שמע כרוז המחפש אחר חבר למשחק השחמט עבור הסולטאן, והציע את עצמו לתפקיד.
הסולטן חיבב מאוד את רבי אליעזר ובילה עמו כמה שעות מדי יום במשחק.
שעות אלו שהחסיר מלימוד התורה הקפיד רבי אליעזר להשלים בלילות ועקב כך תקפה אותו עיפות בימים, עד שנרדם בעיצומו של אחד המשחקים עם הסולטן, וכאשר ראה זאת הסולטן הניח כרית מתחת לראשו של רבי אליעזר ויצא מהחדר בשקט שלא להעירו.
רבי אליעזר הבין שהגיע לפסגת ההצלחה ומעתה מזלו עתיד לרדת, ועזב את העיר.
סיפור אחר הוא על כך שהציב על שולחן ליל הסדר את כליו היקרים של מושל מצרים שנתן לו כמשכון עבור הלוואה, כמנהגו של המהרי"ל, ושונאיו הלשינו בפני המושל, שבא לביקור פתע בביתו בליל יום טוב שני של פסח, ועקב כך, נמלט כבר למחרת לוונציה.
ואילו בפי יהודי קרקוב הייתה שגורה האגדה הבאה: בעיצומו של ליל יום טוב שני של פסח, באו לביתו "שני אנשים בדמות אורחים" ואמרו לו שנגזר עליו מן השמים לעקור מיד מהמדינה.
אמר רבי אליעזר לאשתו שתתפוס באבנטו ועל ידי ענן פלאי העבירו אותם אנשים את בני הזוג בטיסה לוונציה – שם ערכו את חלקו השני של הסדר, ובמליצה על כך אמרו: "ממצרים ועד הנה, ושם נאמר".
אליעזר אֵלִינָר (18 ביוני 1904 – 31 במאי 1980) היה פעיל בתנועת המזרחי, מחברי ההנהלה הארצית הראשונה של תנועת בני עקיבא, מורה ומחנך, סופר, יקיר ירושלים.
אלינר נולד בה' בתמוז ה'תרס"ד בליפאיה שאז הייתה שייכת לאימפריה הרוסית (כיום בלטביה), לאביו פייבוש אורדאנג.
קיבל חינוך דתי, למד בישיבת ריגה ובמקביל עמד בבחינות הבגרות בגימנסיה הריאלית בעיר.
לאחר מכן למד כימיה באוניברסיטת ריגה, ובהמשך למד בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים יוונית, היסטוריה קלאסית וידיעת הארץ.
באותה תקופה היה יושב ראש "יבנה", ברית הסטודנטים הדתיים, ופעיל בתנועה למשמרת השבת, שחבריה היו עוברים ברחובות ירושלים לקראת כניסת שבת ומזכירים לסוחרים לסגור את חנויותיהם.
אלינר נהג ללכת עם תכלת של חסידות ראדזין בטלית הקטן שלו.
בשנים 1934–1941 לימד מקצועות קודש בתיכון מעלה ובבית המדרש למורות של "המזרחי" (לימים נקרא "מכללת אפרתה").
בשנים 1942–1945 ניהל את בית הספר של "המזרחי" בבני ברק.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשלח לאיטליה, לקיים פעילות חינוכית אצל העקורים.
בשנת 1947 חזר לארץ ישראל, והיה לסגן מנהל בית המדרש למורות של "המזרחי" בירושלים.
משנת 1952 ועד 1957 היה למנהל בית המדרש למורות.
החל משנת 1957 עבד במחלקה לחינוך ותרבות תורניים של הסוכנות היהודית, ובמסגרת עבודתו כתב ספרים פופולריים להסברת ערכי היהדות בסגנון עממי ושווה לכל נפש.
משנת 1963 כיהן כיושב ראש הוועד הפועל של החברה קדישא בירושלים.
בשנת 1965 היה חבר נשיאות חידון התנ"ך העולמי ביחד עם דוד בן-גוריון.
היה שותף גם לעריכת פירוש דעת מקרא על ספר שמואל.
בשנים 1967–1971 היה אלינר חבר בצוות היועצים והמסייעים לרב שלמה טל בהוצאת סידור רינת ישראל.
נפטר בירושלים בט"ז בסיון ה'תש"מ, 31 במאי 1980.
על שמו נקראה הוצאת הספרים של המחלקה לתרבות תורנית של הסוכנות היהודית – ספריית אלינר.
כיום הספרייה שייכת למחלקה לשירותים רוחניים בתפוצות של ההסתדרות הציונית העולמית.
אחיו של אליעזר אלינר, טוביה אורדנג, נהרג במלחמת השחרור.
בתו היא הסופרת דפנה עבר הדני.
חנוך ללמוד תורה ולקיום מצוות (בשיתוף עם פרופ' ישעיהו ליבוביץ), בהוצאת המחלקה לענייני הנוער – הנוער הדתי, של הנהלת ההסתדרות הציונית, ירושלים, ה'תש"ג.
סוכות: מאסף לענייני חינוך והוראה (בשיתוף עם חיים חמיאל), בהוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, ה'תשכ"ו.
ספר זיידל: מאמרים בחקר התנ"ך מוגש לכבוד ד"ר משה זיידל למלאת לו שבעים וחמש שנה, בעריכת א' אלינר, חמ"י גבריהו, י"א זיידמן, בהוצאת קריית ספר, ירושלים, ה'תשכ"ב.
שעורים במסכת בבא בתרא: סוגיות נבחרות, בהוצאת ההסתדרות הציונית העולמית, המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, ירושלים, ה'תשל"ד.
הברכות האמצעיות של תפילות שבת, מתוך: מעיינות ח', בהוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות תורנית בגולה, ה'תשכ"ח, באתר "דעת"
על תפילת שמונה עשרה, מתוך: מעיינות ח', בהוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות תורנית בגולה, ה'תשכ"ח, באתר "דעת"
תפילת הרגלים, מתוך מאסף לענייני חינוך והוראה, בהוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות תורנית בגולה, ירושלים, ה'תש"ל
עשרת הדיברות וקריאתם, מתוך מאסף לענייני חינוך והוראה, בהוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות תורנית בגולה, ירושלים, ה'תש"ל
מהלכות השמיטה, מתוך אוסף דבר השמיטה, בהוצאת ההנהלה הארצית של ארגון בני עקיבא בישראל, ירושלים, ה'תרצ"ח
הרב אליעזר איגרא (נולד בי"א באב תשי"ד, 10 באוגוסט 1954) הוא רב דתי לאומי, כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים, כדיין וכאב בית הדין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
שימש תקופה קצרה כממלא מקום נשיא בית הדין הגדול, בעקבות דחיית הבחירות לרבנות הראשית לישראל.
נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים.
אביו, יעקב, היה מנהל בית חינוך עיוורים ולאחר מכן הקים את עמותת "קרן אור" שהפעילה מוסד לילדים עיוורים.
אמו, אסתר, היא דור שישי בירושלים.
למד בבית הספר חורב ולאחר מכן בישיבה התיכונית חורב.
אחותו, נאווה נפטרה בגיל צעיר מאוד.
לאחר מכן למד במשך עשר שנים בישיבת ההסדר כרם ביבנה.
בין השנים תשל"ב-תשל"ד שירת בצה"ל ולחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת ההתשה שלאחריה, בגזרת סיני.
לאחר המלחמה עבר הסבה לחיל השריון והועבר לגדוד 71, שם הכיר את המג"ד יוני נתניהו ולמד איתו תורה בחברותא.
לאחר נישואיו בכסלו תשל"ו למד בכולל הדיינים שעל יד ישיבת כרם ביבנה.
התגורר בעפרה ולאחר מכן היה ממקימי ההתנחלות פסגות וכולל הדיינות ביישוב, בו למד שש שנים.
מגיל 35 ובמשך שנים רבות היה רב המושב כפר מימון.
החל מאלול תשמ"ז (1987) שימש כראש ישיבת עוד יוסף חי בקבר יוסף.
ובשנת תשמ"ט כשהתחיל לכהן כדיין פרש מראשות הישיבה.
בשנת 1989 התמנה כדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
בשנת 1998 מונה לאב בית הדין שם.
מאז 1999 הוא עומד בראש בית הדין המיוחד לענייני יוחסין באזור הדרום.
לקראת הבחירות לרבנות העיר פתח תקווה היה מועמד מטעם הציונות הדתית ומפלגת ש"ס, אך הסיר את מועמדותו.
בשנת 2012 התמנה לדיין בבית הדין הגדול בירושלים, במינוי זמני.
לימד בישיבת עתניאל ובבית מוריה בבאר שבע.
בשנת 2013 פרש הרב איגרא מתפקידו כרב של כפר מימון לאחר 25 שנות רבנות במקום.
ובשנת 2015 עבר לגור בירושלים בשכונת "משכנות האומה", ומאז משמש שם כרב הבית כנסת האשכנזי השכונתי.
בשנת ה'תשע"ו התמנה לחבר של קבע בבית הדין הרבני הגדול, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו בגיל 70 באוגוסט 2024.
בדצמבר 2023 מונה להרכב מיוחד לדיון במקרי עגינות כתוצאה ממלחמת חרבות ברזל, לצד הרבנים דוד לאו וצבי בן יעקב.
ב-2 ביולי 2024 מונה לממלא מקום של נשיא בית הדין הרבני הגדול, עד לבחירת רבנים ראשיים, ולאחר שהגיע לגיל 70 עבר התפקיד לרב מיכאל עמוס.
הבחירות לרבנות הראשית לישראל (2013)
בשנת 2013 התמודד הרב איגרא למשרת הרב הראשי לישראל.
בפברואר 2013 התכנסה קבוצה של רבנים בציונות הדתית, בהם הרב דב ליאור, הרב יעקב אריאל, הרב מרדכי שטרנברג, הרב שלמה אבינר והרב מרדכי גרינברג, כדי להצביע על מועמד מוסכם למשרה זו.
הרב איגרא זכה ברוב קולות המצביעים.
מנגד רבנים אחרים של הציונות הדתית, כדוגמת הרב אהרון ליכטנשטיין, הרב יעקב מדן והרב נחום אליעזר רבינוביץ הביעו תמיכה ברב דוד סתיו.
יומיים לפני הבחירות הודיע על פרישתו מההתמודדות.
הבחירות לרבנות הראשית לישראל (2024)
ב-2023, לקראת הבחירות לרבנות הראשית, הביע הרב איגרא את רצונו להתמודד למשרת הרב הראשי לישראל.
הוא הופיע בפני ועדה של רבני הציונות הדתית בראשות הרב יעקב אריאל שהתכנסה לבחירת מועמד מוסכם מטעם הציונות הדתית, אך בסופו של דבר הוועדה בחרה ברב מאיר כהנא.
על אף שההופעה בפני הוועדה כללה התחייבות שלא להתמודד בניגוד להחלטתה, במאי 2024, בעקבות קריאות בציבור לביטול החלטת הוועדה, קרא הרב דוב ליאור לרב איגרא להתמודד למשרת הרב הראשי לישראל.
ב-16 בספטמבר היה הרב איגרא לראשון שאסף 20 חתימות מהגוף הבוחר ובכך היה נהיה המועמד רשמי הראשון בבחירות לרבנות הראשית לישראל.
אולם, לבסוף קיבל את מספר הקולות המועט ביותר ולא עלה לסיבוב השני, שבו נבחר הרב קלמן בר.
נשוי לרוחמה (לבית נאומבורג), יועצת חינוכית ושדכנית.
הרב אריאל - רב היישוב שלומית ור"מ בישיבה תיכונית נווה.
וממלא מקום רב המועצה האזורית אשכול.
אורי - היה כתב הדתות של גלי צה"ל.
הרב יוסי - ראש ישיבת מדברה כעדן לצעירים במצפה רמון לשעבר, ר"מ בישיבה תיכונית נווה.
שמעון - מנהל סיעת מפלגת הציונות הדתית.
גיסיו: הרב חיים גנץ - ראש ישיבת מעלה אליהו (נשוי לימימה איגרא), הרב אסף נאומבורג - ראש הישיבה התיכונית נווה והרב עמיאל נאומבורג - ר"מ בישיבת נצר מטעי באריאל.
בפברואר 2023 בפיגוע הירי בחווארה נרצחו נכדי גיסו הלל ויגל יניב.
אחיו ישראל נשוי לאחותו של הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון כנסת ישראל.
אברהם אליעזר אליהו הלוי אִיגל היה רב אוסטרי, אורתודוקסי מודרני (רפורמיסט), יליד גליציה (כיום באוקראינה), מתלמידי שד"ל, שכיהן כרב ומטיף של "עדת הנאורים"
(המשכילים) והיה הרב הראשי של העיר צ'רנוביץ (1854–1892) ושל כל בוקובינה (1854–1878), בימי השלטון האוסטרי.
איגל נולד בעיר למברג כצאצא של שושלת של סוחרי ספרים עתיקים.
אביו, שמואל זנוויל איגל, היה בקיא גם בתחום הביבליוגרפיה הפולנית, והחנות שלו לספרים הייתה מפורסמת בקרב החוגים המדעיים האוסטרים והפולנים.
יחד עם אחיו מנדל איזיק, שהמשיך את העסק המשפחתי, זכה אליעזר אליהו לקבל חינוך תורני קפדני ובמקביל גם השכלה כללית רחבה.
אחרי לימודים תיכוניים בגימנסיה בלמברג, בגיל 15 עבר איגל ללמוד בבית המדרש הרבני בפדובה (Collegio Rabbinico di Padova) שבניהולם של המלומדים הרב שמואל דוד לוצאטו, לליו הלל דל טורה ומרדכי שמואל גירונדי; ובמקביל למד פילוסופיה ושפות באוניברסיטת פדובה.
אחרי שסיים את עבודת הדוקטור בתאולוגיה בשנת 1849 חזר לעיר הולדתו.
שם התקבל כמרצה לשפות שמיות באוניברסיטה המקומית.
בנוסף, ב-1851 התמנה למורה הראשון לדת היהודית בבית הספר התיכון בלמברג.
על סמך ספרו המדריך הסורי קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה (Ph.D) באוניברסיטת למברג.
איגל ניסה ללא הצלחה לרשת את משרתו של הרב ד"ר מוריץ לוונטל בלמברג, אך אף על פי כן לא הצליח להתמנות לפרופסור באוניברסיטת למברג.
בנסיבות אלו בשנת 1853 נענה להצעתו של הרב אדולף ילינק והציג מועמדותו לרבנות הראשית של צ'רנוביץ.
נכבדי הקהילה הרפורמיסטים, (שכונו "ההולכים קדימה") התרשמו משמו הטוב כבעל ידע תלמודי מקיף ומדבקותו בערכי המוסר ובחרו בו לתפקיד של רב ראשי של צ'רנוביץ, ושל אזור בוקובינה.
למרות זאת איגל נתקל בהתנגדות עזה מצד האורתודוקסים המסורתיים (שכונו "העומדים"), שתמכו במועמדותו של הרב הורוביץ-מייזלס.
כפי שהעיד איגל בעצמו ב-6 במרץ 1854 בעיתון אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס
(Allgemeine Zeitung des Judentums) מכתבי השמצות רבים נשלחו נגדו אל גורמים בכירים אוסטרים ואף לקיסר.
אחרי פרסום דבריו גרעין ההתנגדות נגדו הצטמצם בעיקר לקבוצה קנאית גליציאנית שהייתה בעבר מעורבת בפעילות נגד הרב אברהם כהן.
משום כך השלטונות האוסטריים עיכבו את השבעת הרב איגל עד להפגת המתיחות בין יהודי צ'רנוביץ.
לפי הנחיית השלטונות, מנהיגי הקהילה ביטלו את תוצאות הבחירות וקיימו בחירות חדשות ב-10 במאי 1854.
הפעם ד"ר איגל זכה ב-147 קולות בעד ו-34 נגד.
זה היווה ניצחון מוחץ של מחנה המשכילים בקהילת צ'רנוביץ.
בשנת 1878 הרשויות האוסטריות ביטלו את התפקיד של רב ראשי של האזור (Kreisrabbiner).
הרב ד"ר איגל היה פעיל בקהילה המודרנית המשכילית שהתארגנה סביב חברת ה"טמפל".
היא פעלה החל מ-1857 לשם בניית בית כנסת מפואר בצ'רנוביץ.
בית הכנסת, הידוע כבית הכנסת קורל של צ'רנוביץ או ה"טמפל" נחנך בשנת 1877.
בדרשותיו שקיים בשפה הגרמנית, שהייתה שגורה בפי רבים מיהודי העיר, ובשיעוריו הסביר הרב איגל את דרך החיים היהודית והגן עליה מפני ההתקפות של האנטישמים.
בצ'רנוביץ המשיך הרב איגל ללמד ולכתוב ספרים.
נודע בקשריו ההדוקים עם נציגי ההשכלה באזור, כמו אחיינו, הרב מתתיהו שמחה רבנר (1826-1888), אותו הזמין להיות מורה בצ'רנוביץ, וכן עם מרדכי סטרליסקר, הלל כהנא ואחרים.
כרב ומורה, לקח לידיו גם את ניהול בית הספר היהודי שהוקם בצ'רנוביץ ב-1853, וכלל 30 תלמידים.
הוא לימד שם את יהדות 4 שעות בשבוע.
כמו כן, הקים בעיר סניף של כל ישראל חברים.
הפשרה בין האורתודוקסים ובין המשכילים
המתיחות בין המחנות בקרב יהודי צ'רנוביץ לא פסקה.
לאורך השנים 1872-1849 קהילת צ'רנוביץ והמוסדות הרבניים שלה ושל האזור הונהגו על ידי אקדמאים "משכילים" ועל ידי רבנים אורתודוקסים מודרניים.
בשנות 1860 פילוג הקהילה נראה בלתי נמנע.
הרב הורוביץ-מייזלס, שהובס בבחירות על ידי ד"ר איגל, עזב את העיר וחזר לעיירת הולדתו בגליציה.
בשנת 1872 היהודים הקרויים אז "אורתודוקסים" הקימו קהילה נפרדת והביאו בראשה רב מלומד בשם בנימין אריה וייס (1841 - 1912) שהתחנך גם הוא בלמברג.
בדצמבר 1872 ביטלו הרשויות את שתי הקהילות היהודיות הניציות והכריזו על בחירות לקהילה מאוחדת.
איחוד שני הפלגים לקהילה מאוחדת הצליח רק בשנת 1875 כשסוכם, תוך כדי שיתוף פעולה בין הרב איגל והרב וייס, כי הראשון יכהן כרב הראשי של צ'רנוביץ, בעוד האחרון יכהן כאב בית הדין של יהודי צ'רנוביץ ויהיה אחראי על השחיטה, על תלמוד תורה, על בית הכנסת הגדול, המקוואות, וכו'.
הרב איגל נפטר בצ'רנוביץ בשנת 1892.
הוא היה נשוי לבת למשפחת רבנר והיו לו 4 ילדים (3 בנים ובת).
אחרי פטירתו התמנה הרב ד"ר יוסף רוזנפלד לרב הראשי.
יובל שי מאחי הצעיר, תשובות ושאלות, תר"ט-1849, לבוב - פורסם קודם ב-1849 בפדובה.
תרגום לגרמנית של "יסודי תורה" מאת שד"ל - Israelitische Moraltheologie, ברסלאו 1870
אליעזר אשר אלכסנדר אַנסקי (אברבנאל; 1904 – נובמבר 1989) היה שחקן ובמאי תיאטרון, מחזאי, תפאורן ואמן פסיפס בולגרי-ישראלי.
אביו של השחקן ואיש הרדיו אלכס אנסקי.
אנסקי נולד ב-1904 בעיר סמוקוב שבבולגריה.
לפי מסורת יהודי בולגריה, חייו של אחד מילדי המשפחה יוקדשו לא למסחר אלא לחיי רוח, ולפיכך למד אנסקי תיאטרון בבירה סופיה, במכון לציור ולתיאטרון ע"ש ז'אן דניאל.
עמד בראש תיאטרון הילדים הממלכתי בסופיה.
בנוסף ביקש לפעול למען העם היהודי והיה לפעיל ציוני, חבר פועלי ציון בבולגריה עד עלייתו לארץ ישראל ערך את העיתון הציוני בבולגרית "הבמה הציונית"..
לאחר מלחמת העולם השנייה, בסוף 1945, עלה לארץ ישראל באונייה "טרנסילבניה", עם רעייתו גיזלה (1915–1978), שחקנית בתיאטרון הלאומי ושדרנית רדיו, ועם בנם אלכס.
בחודש דצמבר 1946 ייסד בתל אביב תיאטרון אמנותי לנוער בשם "במתנו" שמאז 1951 פעל בחסות תיאטרון האוהל.
בתיאטרון זה גדלו כמה מבכירי שחקני ישראל, בהם גדעון זינגר, עודד קוטלר, יוסי גרבר, שושיק שני, יעקב בן-סירא, צבי בורודו, שמעון בר, ניסים עזיקרי, בנו אלכס אנסקי ועוד.
בתיאטרון הועלו 16 הצגות, בהן "הרפתקאות הנסיך עומר" (1946), "עלילות תום סויר", "חייט כי ימלוך", "חסמבה", "מלכת השלג", "סינדרלה", "עלילות הרשלה מאוסטרופולי" ו"בארץ לובנגולו מלך זולו".
לדברי בנו, אנסקי היה לבוש תמיד בחליפה ועניבה ודאג לסדר וניקיון בסגנון אירופי, כראוי ל"איש תרבות" לפי תפיסתו.
בנוסף לתרגום עשרות מחזות וכתיבת מחזות לתיאטרון תרגם גם את ספר הזוהר לבולגרית.
ב-1960 נסגר התיאטרון בתל אביב ואנסקי עבר לירושלים.
בירושלים הקים מחדש את התיאטרון במתכונת חדשה, בתמיכת עיריית ירושלים והנוער העובד והלומד, כמסגרת דרמה לנוער, תחת השם "בימתנו לנוער".
אנסקי ניהל את התיאטרון עד 1974. ב-1975 עבר לקריית שמונה, שם התגורר במשך שלוש שנים ועסק בהפעלת חוגי דרמה עבור הנוער במקום.
לאחר מכן שב לירושלים והקים שם תיאטרון בבית אבות בשם "תיאטרון הזמן".
בשנים 1956, 1964, ו-1966 יצא אנסקי לרוונה שבאיטליה ולמד יחד עם נחום גוטמן ועמוס אריכא את אמנות הפסיפס באקדמיה לאמנויות היפות בעיר.
לדברי בנו, אנסקי התרשם מהפסיפסים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות ורצה להחיות את צורת האמנות הארץ-ישראלית הנושנה.
בשנת 1968 פנה אליו בכיר בכנסיית הקבר בירושלים וביקש ממנו לשפץ פרסקו ישן ומפוייח בסמוך לאבן המשיחה, המציג את צליבת ישו.
אנסקי נענה מיד בחיוב ובמשך 14 שנים עבד על שיקום הפרסקו בפסיפס.
כדוגמה לדמות הצלוב, השתמש אנסקי בקלסתרו של בנו אלכס, שהיה כבן 33 באותה עת, בגילו של הצלוב.
בשנת 1982 סיים אנסקי את הפסיפס, לא חתם על העבודה ולא נטל עבורה שכר ושמר את הדבר בסוד עד מותו.
עבודה גדולה נוספת של אנסקי היא קיר פסיפס מאת נחום גוטמן, שנבנה בבניין הרבנות הראשית לישראל בתל אביב.
וכן בבית יד לבנים ברמת גן.
פסיפס נוסף, המתאר את רות המואביה, הותקן בחזית בית דירות ברחוב יהודה המכבי 7 בתל אביב.
אנסקי נפטר ב-1990, בגיל 86. הותיר אחריו בן יחיד, אלכס אנסקי.
דמותו הונצחה בסרט הבולגרי "רפסודיה בולגרית" (2014) בגילומו של בנו, אלכס אנסקי.
התיאטרון לילדים ולנוער: הרעיון והמעשה, ירושלים: [חמו"ל], תשכ"ט 1969.
אליעזר אמיתַי (איכט) (5 בינואר 1925 – 30 בנובמבר 2013) היה איש הפלמ"ח ומפקד חטיבת ירושלים בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
נולד בשם אליעזר (לייזר) איכט בביאליסטוק שבפולין, בנם של קלמן ויֶטה איכט.
עלה לארץ ישראל בשנת 1935, ולמד בבית הספר אחד העם בתל אביב.
שירת שנה בפלוגה ח' בקיבוץ רמת רחל, עבר קורס מ"כים בג'וערה וקורס מ"כים-סיירים בגבעת עדה, ועבר לפלוגה ז' שם שירת שנה נוספת בקיבוצים שריד וגבעת השלושה.
השתתף בליל תקיפת בסיסי "המשטרה הניידת" בפברואר 1946. השתחרר משירות פעיל בפלמ"ח בשנת 1946, ועבר ל"רזרבה".
עם פריצת מלחמת העצמאות גויס מחדש והשתתף בליווי השיירות לירושלים.
סיים קורס קצינים והתמנה לסגן מפקד פלוגה בגדוד החמישי של חטיבת הראל.
בהמשך המלחמה התמנה לתפקיד מפקד פלוגה ולחם ברפיח במבצע חורב.
שימש מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בשנים 1954 עד 1956 פיקד על גדוד 12 בחטיבת גולני, לאחר מכן שימש עוזר הנספח הצבאי לענייני חיל היבשה בארצות הברית.
בינואר 1967 התמנה למפקד חטיבת ירושלים, פיקד על מצעד צה"ל באותה שנה ("המצעד הקטן").
ופיקד על החטיבה במלחמת ששת הימים.
במהלך שבועות ההמתנה, שקדמו למלחמת ששת הימים, נפרשה החטיבה לאורך הקו העירוני ובמבואות ירושלים.
עם פרוץ הקרבות, ב-5 ביוני 1967 השתלטה החטיבה על ארמון הנציב נתפס בידי כוחות ירדניים וכבשה את מוצבי הלגיון על הרכס מדרום לארמון, עד בואכה קיבוץ רמת רחל.
למחרת כבשה את חלקה המזרחי של שכונת אבו תור, ובכ"ח באייר, 7 ביוני, פרצו כוחות מהחטיבה לעיר העתיקה דרך שער האשפות.
כוחות אחרים של החטיבה נעו דרומה ושחררו את בית לחם, אזור גוש עציון, וחברון.
ככוח אשר הכיר היטב את הגזרה ושלט עליה, סייעה חטיבת ירושלים ואף הצטרפה לחטיבות נוספות שנלחמו באזור ובתוכן חטיבת הצנחנים וחטיבת הראל.
מונה למפקד הצבאי של נפת חברון.
לאחר המלחמה פיקד על מצעד צה"ל בירושלים, ביום העצמאות ה-20 של מדינת ישראל.
אמיתי השתחרר מצה"ל באפריל 1969, בדרגת אלוף-משנה.
ביולי 1969 מונה למנהל מפעל "מיכלי כרמל" של קונצרן כור.
ב-30 בנובמבר 2013 נפטר בביתו בשנתו.
נקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
היה נשוי לציפורה והיה אב לשני בנים.
אליעד נחום (נולד ב-31 בינואר 1990), המוכר גם בשמו הפרטי בלבד אליעד, הוא זמר-יוצר, מוזיקאי ושחקן טלוויזיה ישראלי.
הוא למד בחטיבת הביניים אורט רמת יוסף ובמגמת המוזיקה של בית הספר התיכון "רמות" בבת ים.
בשנת 2008 התגייס לצה"ל ושירת כזמר בלהקת חיל החינוך והנוער וכשחקן בתיאטרון צה"ל.
במקביל לשירותו הצבאי, עמל על הפקת אלבום בכורה עם שלישיית המפיקים "TripL".
ההופעה הטלוויזיונית הראשונה של נחום הייתה בשנת 1996, כאשר הופיע בגיל 6 בתוכנית "העולם המופלא" בהנחיית ארז טל, וזכה במקום הראשון בתחרות ילדי הפלא.
בשנת 1997 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "בן-גוריון" לצד קולנוענים ידועים כמו רונית אלקבץ, אסי דיין ומוחמד בכרי.
באותה שנה פרץ לתודעה הציבורית כאשר החל להשתתף בסדרה המצליחה "שמש" בתפקיד הילד בר, תפקיד שנותר מזוהה עמו לאורך השנים.
הוא הופיע בה לאורך כל שש עונות הסדרה ובשנת 1999 זכה בתואר "איש השנה" של "קשת" בטלוויזיה על תפקידו בסדרה.
לאורך השנים השתתף נחום במערכונים, תוכניות אירוח, פרסומות ואף שימש כפרזנטור לחברות "FOX" ו"דיאדורה".
בשנת 2003 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "הפיג'מות", בשנת 2009 דיבב את ג'אז ב"ג'וניור בקטנה".
בשנת 2011 השתתף בסדרה "אליפים".
השתתף בעונה השלישית של "נויורק" בתפקיד ליטל ויני.
בשנת 2011 הוציא לאור (יחד עם להקת טריפל) את הסינגל הראשון שלו - "Moving", מתוך אלבום הבכורה "Ready, Set, Pop".
הסינגל נכלל באוסף הבינלאומי "Boiling Music".
יצאו לאור מתוך האלבום עוד ארבעה סינגלים - "Moving", "Rhythm Takes Control", "Bailando" ו-"Take U2 The Max" (יחד עם איזי).
ב-2013 אליעד הוציא יחד עם ההרכב טריפל את האלבום "Ready, Set, Pop".
בנוסף, הקליט נחום גרסת כיסוי לשיר "Princess Of China" של ריהאנה וקולדפליי וכמו כן הוציא עם בת זוגו בתקופה זו, חגית יאסו (אותה הכיר בלהקה הצבאית), גרסת כיסוי לשיר "If I Ain't Got You" של אלישה קיז.
בספטמבר 2014 הוציא עם הראפר איזי את הסינגל "אחרון הימים".
ב-2014 הוציא לאור כסינגלים את השירים "מקלט", "חופשי" ו"סימן", שנכללו באלבום סולו הבכורה שלו שנקרא "סימן" ויצא ב-30 בינואר 2015. שיר הנושא של האלבום "סימן" והסינגל "מקלט" זכו להשמעות רבות ב-MTV הישראלי והקליפים שלהם צברו למעלה משני מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-2015 יצא מתוך "סימן" הסינגל "מתוק כשמרלי".
הסינגל היה לאחד השירים הבולטים והמצליחים באותה שנה, וזכה להשמעות רבות ברדיו הישראלי.
השיר הגיע למקום ראשון במצעד השבועי של "מדיה פורסט", ושהה חמישה שבועות רצופים במקום הראשון במצעד השבועי של גלגלצ.
באותה שנה הוא החליף את איזי, והצטרף ללהקת "סופרגרופ" לצד ענבל ביבי, האולטראס ונאור אורמיה.
ביחד הם הוציאו גרסה מחודשת ללהיט "מתוק כשמרלי", והקליפ לגרסה המחודשת יצא ב-30 ביוני אותה שנה.
ב-13 באוגוסט פורסם ביוטיוב שיר מאלבומו החדש המלווה בקליפ הנקרא "אור", השיר זכה להצלחה רבה לאחר שנכנס לפלייליסט של גלגלצ, צבר למעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב והגיע למקום שני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-10 בספטמבר נבחר ל"פריצת השנה" וכ"שיר השנה" עם השיר "מתוק כשמרלי" במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ה.
באותו החודש גם זכה בתואר "תגלית השנה במוזיקה" של מדיה פורסט ברדיו הישראלי לשנת 2015. באוקטובר אותה השנה החל לבצע את שיר הסדרה "ג'ינג'י" אותו גם הלחין וכתב, ונבחר גם לייצג את מדינת ישראל ב טקס פרסי ה-MTV במילאנו, לאחר שזכה בקטגוריית האמן הישראלי המוביל של השנה.
בדצמבר 2015 הוציא אליעד את הסינגל השני מתוך האלבום השני שלו והוא "רוחות", שזכה להצלחה רבה.
בינואר 2016 הופיע אליעד כמופע חימום בהופעתו של שון פול בישראל, וכן חימם אליעד באוגוסט 2016 את הזמרת סיה אשר הופיעה בישראל.
באותה שנה אף חימם את מייג'ור לייזר בהופעתם בישראל.
במרץ 2016 הוציא את אלבומו השני, "אור", שזיכה אותו באלבום פלטינה עם יותר מ-40,000 מכירות.
בנוסף זכה בפרס מטעם חברת המדיה סינגולד על למעלה מחצי מיליון הורדות של שיריו לסלולר.
אחד השירים מאלבומו אור, "מיאמי", הגיע לפסגת מצעד ההשמעות של מדיה פורסט ולמקום השני במצעד של רשת ג'.
בין השירים באלבום ניתן למצוא את השיר "אם ניגע" אשר בוצע עם הזמרת הישראלית ריטה.
במאי - 2016 יצא סינגל בשם "רוץ קדימה ילד", כחלק מפרויקט אלבום הנצחה של רשת ג' "שיר וזיכרון".
השיר נכתב על סרן שרון אלמקיאס שנפל ב-2005 בקרב מול כוחות חזבאללה בהר דב על ידי איתי חיים חברו שלמד איתו בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
לסיפורו של אלמקיאס התוודע הזמר הצעיר דרך הוריו, שלמעשה היו חברים של הורי הנופל.
את השיר הלחין יחד עם נועם עקרבי.
בספטמבר 2016 זכה אליעד בתואר "זמר השנה" בטקס נבחרי הילדים.
בסוף שנת 2016 הוציא אליעד לאור סינגל נוסף בשם "לנשום" אשר בו שיתף פעולה עם שמעון בוסקילה ושיר זה הוביל את המצעדים במשך שבועות.
בנוסף, אליעד כתב את השיר "קרוב אלי", אותו בוסקילה הלחין ואף שר.
ביולי 2017, בהופעת החימום לבריטני ספירס, חשף את הסינגל החדש "תמיד חלמתי", הסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי.
שיר זה הוביל את המצעדים גם כן והגיע למקום ה-5 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז.
באוגוסט 2017 אליעד היה שותף להוצאת השיר "רוצה לחיות" של שלומי שבת כאשר הוא זה שכתב את השיר.
בראשית נובמבר 2017 הוציא אליעד סינגל שני בשם "זמן" מתוך אלבומו השלישי, כארבעה חודשים לאחר שפרסם את הסינגל הראשון "תמיד חלמתי".
בראשית פברואר 2018 הוציא אליעד לאור סינגל נוסף בשם "סוף השבוע" מתוך אלבומו השלישי "תמיד חלמתי".
ב-21 במאי 2018 הוציא אליעד סינגל רביעי בשם "שמיים" מתוך אלבומו השלישי.
את השיר כתב והלחין אליעד והפיק מוזיקלית נועם עקרבי.
יום לפני, השיק את אלבומו השלישי, "תמיד חלמתי", בהופעה בהאנגר 11 בתל אביב.
האלבום הגיע למעמד "אלבום פלטינה" לאחר שמכר מעל 40,000 עותקים.
ב-7 בנובמבר 2018 הוציא אליעד שיר נוסף מתוך האלבום בשם "מקום אחר", יחד עם נופר סלמאן והלהקות הצבאיות.
השיר יצא בפרויקט "הזמנים עברו מהר..." לכבוד 70 שנה למדינה וללהקות הצבאיות.
בסוף השנה, כתב והלחין יחד עם הראל סקעת את השיר "בחיי", אותו שר סקעת.
ב-11 ביוני 2019 הוציא אליעד שיר חדש לאחר שנה של שקט, בשם "מסע", אותו הפיק ג'ורדי.
הקליפ לשיר צולם בגאורגיה ונבחר כשיר השנה של גלגלצ לשנת תשע"ט (2019).
במאי 2020 השתתף בתוכנית "לא נפסיק לשיר".
ב-1 באוקטובר 2020 יצא לאור הסינגל "השקט שלך".
בינואר 2021 הוציא את השיר "בת 28" שכתבו משה בן אברהם, אופק יקותיאל וסתיו שמש.
ביוני 2021, הוציא את השיר "אל תגלי" בשיתוף עם הראפר Metro the Savage, והכריז כי התחיל לחזור לתחום המשחק.
ב-17 בספטמבר 2021, הוציא גרסת כיסוי לשיר "אחרי כל השנים" של עומר אדם בשפה האנגלית.
השיר נקרא "Never Fall", ויצא כחלק מפסקול הסרט "I Love Us", אותו אליעד מבצע.
ב-1 בנובמבר הוציא סינגל בשם "אין מאושר ממני".
בשנת 2022 הוציא את הסינגל "היפה של השכונה".
בספטמבר באותה שונה, הוציא דואט עם קווין רובין בשם "גלגלים".
ב-14 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "על החולות", שיתוף פעולה עם הזמר שילה בן סעדון.
הסינגל הגיע למקום השלישי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
בספטמבר, השתתף בשיר "מעיפה" מתוך המיני-אלבום זה מרגיש טוב של אורי שוחט.
ב-18 בדצמבר, במהלך מלחמת חרבות ברזל הוציא את הסינגל "בסוף עוד ניפגש", שהגיע למקום השני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-8 בינואר 2024 הוציא את הסינגל "להיות כאן ילד" גרסת כיסוי לשיר פסטיגל מוכר, כחלק מקמפיין שעשה לחברת "אסם".
ב-22 בינואר הוציא את הסינגל "ביום שאחרי" יחד עם ערן יוסף ושגב.
ב-18 ביוני הוציא את הסינגל "גיבורה", אותו כתב והקדיש לאשתו, לאחר שהביאה לעולם את שני ילדיו וכתב בחשבון הטיקטוק שלו: "את השיר הזה כתבתי על אשתי הגיבורה שהביאה לי את המתנות הכי מדהימות שאפשר לקבל בחיים".
ב-14 ביולי הוציא את הסינגל "לא מעניין אותי" יחד עם המוזיקאית מאי ספדיה.
ב-5 בינואר 2025, שחרר שיר וקליפ בשם "שרשרת" במסגרת פרויקט "המשקפיים של נויפלד", יוזמה של שמוליק נויפלד.
ב-2 בפברואר הוציא את הסינגל "להיות אבא".
בקליפ של השיר, אליעד חשף לראשונה את תאומיו, לביא וארבל, שנולדו במאי 2024. ב-4 במרץ הוציא את הסינגל "סורי", שפורסם כחלק ממיני-אלבום עתידי.
ב-2 באפריל הוציא לאור את הסינגל "באמת".
ביוני של אותה שנה יצא כסינגל דואט של אליעד ויעקב שוואקי בשם "שבת גן עדן", שיר הנושא מתוך מיני-אלבום באותו שם.
בספטמבר 2020 הנחה נחום את מצעד זוכי פרס וראייטי.
בנוסף, הופיע עם השיר "מסע" יחד עם ישראל כסיף ומקהלתו "קול המלאכים" כאשר נודע כי זכו.
במאי 2016 אליעד נחום חשף כי הפסיק לעבוד בשבתות וחגים וסיפר על הברכה שבשמירת שבת.
בנוסף, הוא סיפר לחדשות 2 כי לאחרונה הוא לומד דפי גמרא.
משנת 2018 נמצא בזוגיות עם נווה אליצדק.
ב-1 בספטמבר 2022 השניים התחתנו.
במאי 2024 נולדו להם תאומים.
אליעזר הכהן בּוֹצר (הופיע בשם בוצר; כ"ז באב ה'תשמ"א, 27 באוגוסט 1981 – י"ט בכסלו ה'תשפ"ה, 19 בדצמבר 2024) היה זמר ויוצר ישראלי.
נולד בצפת לאהרן ולמרים בוצר, עולים מארצות הברית, וגדל במשפחה דתית לאומית.
בגיל 13 יצא בשאלה ובגיל 17 חזר בתשובה, סיים את לימודיו בבית הספר אמי"ת צפת.
ב-2002, לאחר סיום שירותו בצה"ל, מונה בוצר לקצין ביטחון מטעם המדינה ביישוב יצהר שבגב ההר, לתקופה של שנה.
בוצר פעל לשיתוף פעולה ביטחוני בין כוחות הביטחון למתיישבים וקיבל אות הערכה על תפקודו בתקופת האינתיפאדה השנייה.
בעת ששימש כקב"ט היישוב הוגש כנגדו כתב אישום, בעקבות אירוע בו נטען שירה ופצע פעיל שמאל שמסק זיתים יחד עם ערבים במטע בכפר הסמוך ליצהר, אך זוכה מאשמה.
ב-2003 יצא בוצר עם משפחתו לשליחות בהודו, שם הקים וניהל מרכזים למטיילים ישראלים.
המרכזים נתנו מענה ראשוני לנפגעי סמים ותאונות דרכים.
הם גם נועדו לקרב אנשים לדת, להיות מקום ציון מועדי ישראל, ומקום מפגש.
במסגרת המרכזים הפועלים בהודו, הקים בשנת 2004 מרכז תיירותי רוחני בעיר העתיקה בצפת (ושלוחה של המרכז בחווה בצפון הארץ), אשר מאפשר התאקלמות רכה ומיושבת של המטיילים הישראלים בחזרה לחיים לאחר הטיול במזרח, השתלבות במסגרות עבודה ואקדמיה.
בשנת התשס"ח הקים בוצר את מיזם 'מתחברים ללב' לעידוד עליית יהודים להר הבית.
המיזם היה בחסות המליונר גומא אגייאר ובהשתתפות מכון המקדש.
בשנת 2011 החל לעבוד על אלבום בכורה.
ב-2013 יצא אלבומו הראשון "הפרעות.
את העיבוד המוזיקלי לאלבום עשו גיל סמטנה, דוד ליפשיץ ועמית יצחק.
ב-18 במאי 2017 יצא "פרדס רימונים", סינגל ראשון מתוך אלבומו השלישי "הבית".
ב-2018 בשיתוף פעולה עם הזמר ההודי Lucky Ali פתחו את "The EliAli Project" והוציאו יחד כמה שירים, ביניהם "Amaraya", "On My Way" ו-"Virtuality".
בשנת 2022 הוציא את אלבומו השלישי "הבית".
מאוחר יותר, הוציא את אלבומו הרביעי "אור גנוז".
והחל בעבודה על אלבום חמישי.
בי"ט בכסלו תשפ"ה, 20 בדצמבר 2024 נפטר בוצר בעת שירותו במילואים.
הלווייתו התקיימה בבית הקברות הצבאי בצפת.
לאחר פטירתו יצאו עוד שני שירים שחיבר, הראשון "ארץ אהובה שלי" האחרון שעליו הוא עבד , והשני "בת עין" שהוציא שמעון ראובן בשיתוף קטע קולי מפיו של אליעזר בוצר.
בוצר היה נשוי ואב לשמונה, התגורר בעמוקה.
רבי אליעזר בר ארחא (נפטר ב-30 באוקטובר 1651) היה דיין וראש הקהילה היהודית בחברון, דיין בעזה.
רבי אליעזר, יליד צפת, בנו של רבי יצחק בר ארחא שהיה תלמידו של האר"י הקדוש.
בשנת 1605 שהה בעיר עזה ושימש שם כדיין.
בשנת 1616 שהה רבי אליעזר בחברון, ובשנת 1626 הוא נמצא שוב בעזה.
מאוחר יותר הגיע רבי אליעזר לעיר חברון והשתקע בה.
עם הגעתו לעירו החדשה, מנתה קהילת היהודים בחברון כעשרים משפחות, אך בעקבות פעילותו התורנית הענפה הוא הצליח לגייס עוד מתיישבים רבים לקהילתו, ביניהם ניתן למצוא גם רבנים וחכמים גדולים כרבי אברהם אזולאי (סבו של החיד"א).
רבי אליעזר החל בגיוס כספים נרחב עבור הגדלת הקהילה היהודית בחברון והרחבת רכישת הבתים והקרקעות.
בתחילה הוסיף רבי אליעזר בקשה נוספת עבור קהילת חברון ביד השד"רים שיצאו מערי הקודש האחרות שגייסו כספים מהקהילות היהודיות בעולם.
אך בשנת 1650 הגדיל לעשות, ולראשונה שלח את רבי משה פרץ כשד"ר רשמי של קהילת היהודים בחברון לגייס כסף ייעודי לקהילה זו בלבד.
רבי שמואל אבוהב שהיה אחד מגדולי הרבנים איטליה, פעל למען גיוס כספים עבור ארץ ישראל בכלל והעיר חברון בפרט, הוא הכיר והעריך מאוד את גדולתו של רבי אליעזר.
רבי אליעזר נפטר בט"ו בחשון התי"ב (30 באוקטובר 1651) ונטמן במערה בחברון ליד חברו רבי אברהם אזולאי.
מוכרים שני בנים שהותיר אחריו רבי אליעזר: רבי יצחק (הנקרא על שם סבו) ורבי פנחס.
החיד"א כתב בספרו "שם הגדולים" שרבי אליעזר בר ארחא כתב כחמישים ספרים, ביניהם: פירוש ל"מדרש רבה", הגהות על ה"יד החזקה", פירוש ל"עין יעקב" וספר דרשות.
רבי אברהם אזולאי כתב בהקדמה לספרו "חסד לאברהם" כי הוא נעזר ברבי אליעזר בר ארחא בכתיבת החיבור.
כיום נותר לנו רק ספר תשובות אחד שכתב רבי אליעזר בר ארחא וגם הוא חלקי.
אך דרכו ניתן ללמוד רבות על חייו ועל הדמויות שהוא היה בקשר עמם: השל"ה, רבי שלמה עדני – בעל "מלאכת שלמה", רבי יעקב אבולעפיא, רבי משה גלאנטי ועוד.
אליעז סגל (11 במאי 1963 – 17 בדצמבר 2025) היה ד"ר לפסיכולוגיה קוגניטיבית ומשורר ישראלי.
אליעז סגל נולד וגדל בראשון לציון.
הוא היה בוגר החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה ובעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קוגניטיבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לימד סטטיסטיקה ופסיכולוגיה בישראל ובארצות הברית.
פרסם בכתבי-עת מקצועיים בנושאים: יצירתיות בפתרון בעיות ופילוסופיה של הפסיכולוגיה.
בגיל 39 עבר טלטלה בחייו לאחר שאובחן כחולה במחלת פרקינסון, והחל לכתוב שירה.
הוא פרסם שני ספרים ושיריו הופיעו בכתבי-עת ספרותיים מודפסים ומקוונים.
עניינו בפילוסופיה, לוגיקה ומדע בא לידי ביטוי ברבים משיריו.
שירים ראשוניים - הוצאת גוונים, 2009
אליעד מואטי (מאור) (נולד בשנת 1978) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המשרת כמפקד מל"י.
קודם לכן שירת כמפקד חיל הגנת הגבולות, מפקד חטיבת גבעתי, קצין אג"ם של מפקדת העומק, מפקד עוצבת ברעם, סגן מפקד חטיבת גבעתי, מפקד גדוד גפן ומפקד גדס"ר גבעתי.
מואטי, בנם של צבי ופנינה מואטי, נולד וגדל באלקנה ולמד במכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי במחזור ט'.
התגייס לצה"ל בשנת 1997, והתנדב ליחידת דובדבן.
בסיום הקורס שב ליחידת דובדבן ומונה למפקד צוות.
חודש וחצי לאחר מינויו, ב-26 באוגוסט 2000, פיקד על צוותו במבצע סימפוניית החיים שהתקיים בכפר עסירה א-שמאלייה, במהלך המבצע נהרגו שלושה מחייליו מירי דו-צדדי, לאחר שצלפים מצוות אחר ביחידה סברו בטעות שהם למעשה מחבלים וירו בהם למוות.
לאחר מכן השתתף במבצעים מיוחדים נוספים, במהלך הלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ביהודה ושומרון.
בשנת 2003 שירת כמפקד פלגת מסלול ביחידה.
בשנת 2004 מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידה.
בשנים 2006–2007 שירת כמפקד בית הספר להכשרות של יחידת דובדבן.
בשנים 2007–2008 שירת כסגן מפקד יחידת דובדבן.
בשנת 2008 עבר לחטיבת גבעתי ומונה לסגן מפקד גדוד רותם, ושירת בתפקיד בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
בתפקיד זה שירת עד שנת 2009. בהמשך שירת כמפקד "סדרת קומנדו" בחטיבת גבעתי.
בשנת 2011 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גבעתי, ושירת בתפקיד עד שנת 2013. בשנים 2013–2014 שירת כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי.
לאחר שבמהלך מבצע צוק איתן נהרג מפקד גדוד גפן, , מונה למפקד הגדוד והוביל אותו בהמשך הלחימה ברצועת עזה.
לאחר המבצע המשיך לכהן בתפקיד עד שנת 2015. בשנים 2015–2016 שירת כסגן מפקד חטיבת גבעתי.
ב-16 ביוני 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת ברעם, ושירת בתפקיד עד 27 ביוני 2018. בשנים 2018–2020 שירת כקצין אג"ם של מפקדת העומק.
לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ח (2021-2020).
ב-7 ביולי 2021 מונה למפקד חטיבת גבעתי, תפקיד אותו מילא עד 16 באוגוסט 2023.
ב-28 בספטמבר 2023 הועלה לדרגת תא"ל ונכנס לתפקיד מפקד חיל הגנת הגבולות.
שירת בתפקיד זה במהלך מלחמת חרבות ברזל, שפרצה תשעה ימים לאחר שנכנס לתפקיד.
במאי 2025 נכנס לתפקיד מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י).
באוגוסט 2025 החליט הרמטכ"ל רא"ל אייל זמיר למנותו למפקד אוגדת הבשן בפיקוד הצפון, אך מינוי זה לא אושר על ידי שר הביטחון ישראל כ"ץ, ולמפקד האוגדה מונה קצין אחר.
מואטי מתגורר במירב, נשוי לשלומית ואב לשבעה ילדים.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה צבאית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בביטחון לאומי ומנהל, ותואר שני נוסף ביחסים בין-לאומיים, שניהם מאוניברסיטת חיפה.
אֱלִיעֶזֶר הוא דמות מקראית, בנם של משה וציפורה.
שמו מופיע פעמיים נוספות בדברי הימים א'.
אליעזר נולד לאחר חזרתו של משה למצרים.
המחבר המקראי מקביל את השורש ע-ז-ר שנגזר משמו ואת השורש נ-צ-ל.
האמנם לא קרא הבן הנולד לו ראשון "אליעזר" – לפי שעדיין היה בורח מחמת מלך מלאכי מות פרעה, והוצדק מפחדו, ללכת מגוי אל גוי, מממלכה אל עם אחר, וגם שם לא היה בטח...
אמנם כשהובטח ממנו יתברך, ואמר לו לך שוב מצרימה, כי מתו כל האנשים המבקשים את נפשך, אז קרא לבן הנולד לו בזמן ההוא אליעזר...".
לאליעזר נולד בן ושמו רחביה.
שמו נזכר שוב ב וב.
בפסוק י"ז נאמר על אליעזר אבי "רחביה הראש " עוד נאמר שלא היו לו "בנים אחרים".
יש הסוברים כי בהערה זו חל שיבוש וסביר להניח שלאליעזר היות צאצאים נוספים.
לפי מדרש לקח טוב בני משה, גרשום ואליעזר נכנסו לארץ:
מהנאמר באבות דרבי נתן נראה כי משה סבר כי בניו ירשו את מנהיגותו: בדרשה אחרת אף היא מופיעה באבות דרבי נתן נאמר כי משה הבין כי בניו לא ירשו אותו:
אליעזר ארלוזורוב (בכתיב יידי: ארלאזאראוו; ה'תר"א/ה'תר"ב, 1841/1842 – ו' באדר ה'תרס"א, 25 בפברואר 1901) היה חסיד חב"ד, רב ואב בית דין בעיר רומני.
היה סבו של חיים ארלוזורוב, ממנהיגי היישוב העברי הארץ-ישראלי בין שנות העשרים עד הירצחו ב-1933 כשהיה בן 34 בלבד.
למד עם אחיו, אברהם יחזקאל ארלוזורוב (לימים רבה של חרקוב), אצל הרב עוזר ריבקין, גם הוא חסיד חב"ד.
מונה לרב העיר רומני בשנת ה'תרכ"ט בהיותו בגיל 28. על רבנותו בעיר כתב י.י.
בשיחותיו, יומניו וברשימותיו של רבי יוסף יצחק שניאורסון מוזכר הרב ארלוזורוב כאחד מחסידיו הבולטים של אביו, רבי שלום דובער שניאורסון.
היה מעורב בעסקי הכלל, ונכח בכמה אסיפות רבנים.
היה בידידות עם רבני דורו, כמו הרב אברהם יצחק קוק.
היה מחותן עם הרב אריה לייב הפט, רבה של קונוטופ.
בניו הם שאול, מאיר ויוסף.
חתנו הוא הרב עקיבא ינקלבסקי.
נכדו (בן שאול) הוא חיים ארלוזורוב.
ניהל התכתבות עם רבנים, בהם השדי חמד.
לא רצה להדפיס בחייו את חידושיו.
חלק מהגהותיו לשו"ע נדפסו בהוספות לשולחן ערוך הרב
"אליעזר בן יהודה" הוא שיר עברי העוסק בדמותו של אליעזר בן-יהודה, שכתב ירון לונדון, הלחין מתי כספי וביצעה במקור חוה אלברשטיין.
השיר יצא לאור בשנת 1970.
את השיר כתב ירון לונדון בעת שהיה שדרן רדיו בקול ישראל.
בתחילת שנות ה-60 צפה לונדון בסרט "האָלָמוֹ", המתאר את קרב אלמו שהתרחש בארצות הברית בשנת 1836. בסרט מתואר דייווי קרוקט, גיבור מלחמה אמריקאי שלכבודו בוצע שיר בסרט.
בעקבות הצפייה בסרט תהה לונדון מדוע לאמריקאים יש שירים על גיבוריהם ההיסטוריים ואילו בעברית לא קיימים שירים על גיבורי התחייה הציונית.
לונדון, שגדל בבית בו ניתן כבוד רב לשפה העברית, חשב שיש להקדיש שירים בעברית למחיי השפה העברית.
אליעזר בן-יהודה נחשב בעיני לונדון גיבור ציוני, ולכן החליט לכתוב עליו שיר שנותר בינתיים במגירה.
בשנת 1970 קיבל לונדון פנייה למסירת שיר, מתוכנית הרדיו של קול ישראל "דו רה מי ועוד", בהפקתה של דליה גוטמן ובהגשתה של רבקה מיכאלי.
לונדון כתב עד אז מספר פזמונים מוכרים, ובתוכנית הוקלטו פזמונים רבים שנוצרו בהזמנת קול ישראל.
מתי כספי, שהיה לקראת תום שירותו הצבאי בלהקת פיקוד הדרום, הוזמן להלחין את מילותיו של לונדון.
השיר, בעיבודו של אלכס וייס, הוקלט על ידי חוה אלברשטיין בבית המורה בתל אביב, שם הוקלטו תוכניות המקור של קול ישראל.
השיר זכה להשמעות רבות ברדיו וצעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל וגלי צה"ל בסביבות אוגוסט–אוקטובר 1970 (בשיאו, ב-14 בספטמבר, הגיע למקום השלישי), ובאותה שנה נכלל בתקליטה של אלברשטיין "משירי ארץ אהבתי".
מתי כספי נהג לבצע את השיר בהופעותיו.
השיר הוא מהראשונים שהלחין כספי ואשר זכו להצלחה רבה.
כספי הלחין את השיר כך שעל פי הלחן הטעם במילה "יהודה" הוא במלעיל (בהתאם להגייה האשכנזית) ולא במלרע:
השיר עוסק בפועלו של אליעזר בן-יהודה, אחת הדמויות המפורסמות בתחיית הלשון העברית.
נזכרות בו כמה מילים מהרבות שהמציא, כגון: "יוזמה", "פצצה", "כרובית" ו"גלידה".
בבית האחרון של השיר נזכר בנו, איתמר, והבטחתו של אביו שיגדל על ברכי השפה העברית.
בשיר מוגדר בן יהודה כ"יהודי מבדח" שבדה מילים ממוחו הקודח.
לימים סיפר לונדון כי התכוון לכתוב יהודי תמהוני, אך מכיוון שרצה שהביטוי יתחרז עם "מוחו הקודח", שינה ליהודי מבדח, על אף שלדבריו יש בכך שגיאה, שכן בן-יהודה תואר כאדם חמור סבר ולא כאדם מבדח.
אליעזר בונה (באומן; 9 בפברואר 1912, זלוצ'ב שבפולין (כיום אוקראינה) – 25 ביולי 1990, חיפה שבישראל) היה כלכלן ישראלי, שעסק בהוראת כלכלה באוניברסיטת חיפה וחיבר שני ספרים בתחום זה.
היה יושב ראש איגוד האקדמאים במדעי החברה והרוח בחיפה וראש אגף הארנונות והמסים בעיריית חיפה ומילא תפקידים נוספים בעיריית חיפה.
יזם וערך את "נבנו" - ביטאון העובדים בעיריית חיפה במשך שנים רבות.
אליעזר בונה (לשעבר ליאון הופמן באומן) נולד בשנת 1912 בעיירה זלוצ'ב שבחבל גליציה, פולין (בחלק שהיה בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית, כיום אוקראינה) בשנת 1912 למשה, בעל מאפיה, וחיה-יטה (לבית הופמן).
בזמן מלחמת העולם הראשונה, ברחה המשפחה לאזור פראג עד תום הקרבות.
חי בז'לוצ'ב עד גיל 18, ואז יצא ללימודי הנדסה בבית הספר הגבוה ללימודי טכנולוגיה בעיר מיטוויידה שבחבל סכסוניה בגרמניה.
ב-1931 הפסיק בונה את לימודיו עקב החרפת פעולות הנאצים בגרמניה, ועבר ללמוד באוניברסיטת טולוז בצרפת.
בזמן לימודיו חסך כסף כדי לטייל במזרח התיכון, ובשנת 1932, הפליג באוניה פאטריה ממרסיי לביירות, ונכנס כהרפתקאה לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי, על ידי חציית הגבול מלבנון לכפר גלעדי, ומשם לחיפה.
אביו משה באומן, אמו חיה-יטה, אחיו הבכור מוט'ל ואחותו סימה, שנשארו באירופה, נספו בשואה.
עם הגיעו ארצה, הגיע בונה לבת-גלים בחיפה אל מחנה האוהלים של גרעין "קיבוץ יוצאי גליציה" (שהקים את קיבוץ עין המפרץ לעתיד), ושם פגש את אשתו לעתיד, בתיה (בש'קה) לבית פריזנד.
בחודשים הראשונים בארץ, שהה בונה בקיבוץ, עבד כפועל בניין וכסוור בנמל חיפה ושיחק כדורגל בהפועל חיפה.
לאחר 8 חודשים, בשנת 1933, עזב בונה את הקיבוץ, ועבד בקואופרטיב "הנמל", שעסק בהובלות בנמל חיפה ובצפון הארץ.
לאחר מכן עבד כנהג משאית, כפועל בבית חרושת "וולפמן" למרצפות וכטפסן..
ב-1935 היה בין מייסדי קואופרטיב "המומחה", לייצור מרצפות, אך נטש אותו עקב חילוקי דעות, בינואר 1936, וחזר לעבוד כטפסן וכבנאי.
ב-1936 הצטרף ל"פלוגות הפועל", אשר שימשו כזרוע ביצועית-פוליטית של ההסתדרות, שאבא חושי ייסד ועמד בראשן.
בונה שימש כמפקד בפלוגות הפועל וב-1945 ערך את עלון הפלוגות, בשם "דרכנו".
הוא עזב את פלוגות הפועל לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בונה החל את עבודתו בעיריית חיפה בשנת 1936 כפועל בניין ושימש כמזכיר ועד הפועלים היהודים בעירייה.
ב-1941 התמנה למנהל עבודה, בהמלצת דוד הכהן (המקרה הבודד בו קודם פועל למשרת מנהל בעיריית חיפה, עד לקום המדינה).
בסוף שנת 1944 התמנה למנהל אזור הר הכרמל, והיה אחראי לשירותי ניקיון, ביוב, מדרכות, כבישים, גנים וכו'.
ב-1948 שימש כממונה על הספקת חומרי עבודה לכל פועלי המחלקות הטכניות במשרד מהנדס העיר.
לאחר קום המדינה, שימש כמנהל עבודה במחלקת הדרכים.
לאחר הקמת המדינה עיברת את שם משפחתו מבאומן לבונה.
בשנת 1949 יזם את הוצאתו לאור וערך במשך 16 שנה את "נבנו" – הביטאון החודשי של עובדי עיריית חיפה.
"חיפה העובדת" - השבועון של מפ"ח - מועצת פועלי חיפה, ובדבר השלטון המקומי – דו-ירחון של המרכז לשלטון מקומי בישראל.
כמו כן, שלח מכתבים למערכות עיתונים יומיים על נושאים שונים.
בשנת 1954 זכה במלגת השתלמות מטעם האו"ם ונשלח מטעם עיריית חיפה לארצות הברית, להשתלמות בת 6 חודשים בתחום התברואה העירונית.
עם שובו לישראל התמנה לראש מחלקת התברואה בעיריית חיפה.
הוא כיהן בתפקידים בכירים נוספים בעיריית חיפה, ובהם ראש המחלקה לפיתוח ולתיירות.
ב-1973 ערך את "לקסיקון רחובות חיפה" הראשון שיצא לאור בהוצאת המחלקה לפיתוח ותיירות של עיריית חיפה.
ב-1973 התמנה כראש אגף הארנונות והמסים בעיריית חיפה.
היה חבר מפא"י משנת 1933, לאחר מכן היה חבר ברפ"י.
בונה הקים את ארגון יוצאי זלוצ'ב בישראל, עמד בראשו, וערך את ספר הזיכרון לנספים מהעיירה.
בתחילת שנות ה-40, במשך שלוש שנים, למד בהתכתבות הנדסה מוניציפלית במכון הבריטי לטכנולוגיה בירושלים, בשפה האנגלית.
בונה למד בשנות החמישים המוקדמות בבית הספר למשפט וכלכלה בישראל, והשלים את הדוקטורט בכלכלה באוניברסיטת ליאון בצרפת, בשנת 1964.
בונה עסק בהוראת כלכלה באוניברסיטת חיפה ובבית הספר הריאלי.
ד"ר אליעזר בונה שימש כיושב ראש אגודת האקדמאים למדעי החברה והרוח (מח"ר) בחיפה.
"לקסיקון רחובות חיפה" מהדורה ראשונה 3–1972. מהדורה נוספת יצאה לאור על ידי הוצאת חסך, בשנת 1980.
אחד העורכים של ספר קהילת זלוצ'ב (עורך משנה), תל אביב, תשכ"ז
קובץ סטטיסטי של העיר חיפה (עורך), הוצאת עיריית חיפה, 1971
חיבר שני ספרי עיון בסיסיים בכלכלה:
"תורת הכלכלה המדינית", יצא לאור על ידי הוצאת יבנה, בשנת 1960, מכיל 260 עמודים.
"עקרונות המטבע", יצא לאור על ידי הוצאת יבנה, בשנת 1962, מכיל 187 עמודים.
אחרי מותו של בונה, ראה אור הספר "איש אחד בדור מיוחד", שנערך על ידי נצה מובשוביץ-הדר וארנון בונה, ובו עשרות סיפורים אישיים ושירים מפרי עטו, אותם כתב למען בני משפחתו ולא פרסם.
אשתו בתיה בונה, ילידת העיירה בז'ז'ני, פולין (כיום אוקראינה), סיימה ב-1931 בהצטיינות, כיהודייה יחידה, את לימודיה בסמינר למורים בעיר הולדתה, ואז הצטרפה לגרעין השומר הצעיר של בני עירה בבת גלים.
הייתה ממקימי קיבוץ עין המפרץ.
היא הגיעה לארץ ישראל כתיירת, שבאה לראות את המכביה הראשונה בשנת 1932.
בתיה בונה הייתה מורה, ממפתחי בית הספר כי"ח-אליאנס בחיפה ונפטרה ב-6 באוקטובר 2002.
לאליעזר ובתיה בונה נולדו שני ילדים:
ד"ר ארנון בונה (יליד 1935), מהנדס מים בהכשרתו ומומחה לחקר ביצועים.
פרופ' נצה מובשוביץ-הדר (ילידת 1941), פרופסור אמריטה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, כיהנה כמנהלת מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בחיפה וכדקאנית הפקולטה לחינוך, למדע וטכנולוגיה, בטכניון.
על שמו של בונה נקרא בשנת 1994 רחוב בחיפה, בשכונת מפרץ חיפה.