tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באזור בו ממוקמת פורט מורסבי היה כבר מרכז מסחר, כשקפטן ג'ון מורסבי הגיע לשם בשנת 1873 וקרא למקום על שם אביו, אדמירל פיירפקס מורסבי.
הבריטים הקימו באזור עיר בשנת 1883 כשסיפחו את דרום מזרח גינאה החדשה.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה בפורט מורסבי בסיס חשוב של בעלות הברית.
במהלך קרב ים האלמוגים ניסו היפנים לכבוש את פורט מורסבי אולם הדבר לא צלח בידם.
ניסיון שני לכבוש את העיר בוצע מכוון צפון בדרך היבשה.
ב-17 בספטמבר 1943 התקרבו היפנים עד 50 קילומטרים מן העיר ונהדפו באבדות עצומות.
ב-1975 פפואה גינאה החדשה קיבלה את עצמאותה ופורט מורסבי הפכה לעיר הבירה של המדינה החדשה.
בנין הפרלמנט של פפואה גינאה החדשה נראה כגרסה מסוגננת של "בית רוחות" מוסד הנפוץ בקרב שבטי פפואה גינאה החדשה.
ענפי היצוא העיקרים של פורט מורסבי הם גומי, זהב וקופרה (הגרעין של פרי הקוקוס).
ליד העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי ג'קסונס, שמשרת בעיקר את חברת התעופה של פפואה גינאה החדשה כמו גם את חברת התעופה האוסטרלית "קוואנטס" (Qantas).
השם פורט מורסבי מתייחס גם לאזור העירוני של המחוז הראשי, אך בייחוד לאזור העסקים.
העיר מדורגת בעקביות כאחת הערים המסוכנות בעולם עקב אחוזי הפשיעה הגבוהים בה.
פורט מינור הוא פרויקט מוזיקלי צדדי של מייק שינודה, חבר להקת "לינקין פארק".
בנובמבר 2005 יצא האלבום הראשון של הפרויקט, הנקרא "The Rising Tied".
שינודה הקים את פורט מינור על מנת להתנסות בתחומים מוזיקליים שונים מאלו של לינקין פארק.
הפרויקט הוא במסורת ה"מאשאפ" משנות ה-2000 ומשתתפים בו אמנים רבים, רובם מז'אנר ההיפ הופ.
בין האמנים הנוטלים חלק באלבום ניתן למנות ג'יי זי (המפיק בפועל של האלבום שבעבר עבד ביחד עם לינקין פארק בדיסק המאשאפ Collision Course).
אמנים נוספים הם הרכב הראפ Styles of Beyond מהלייבל של לינקין פארק, הזמרת וכותבת השיר הולי ברוק, אריק בובו מסייפרס היל, גוסטפיי מוו-טאנג קלאן, וג'ו האן (הדי ג'יי של לינקין פארק).
במקביל ליציאת האלבום הראשון יצא אלבום מיקסים וחידושים של האלבום על ידי הדי.ג'יי.
האלבום, ששמו הוא "We Major", מציג שיתוף פעולה בין גרין לנטרן ופורט מינור בשירי האלבום המקורי ועוד שירים חדשים.
האלבום ניתן לרכישה רק באמצעות האינטרנט.
באוגוסט 2006 זכה פורט מינור בקטגוריית הרינגטון הטוב ביותר לשיר "Where'd You Go".
פורט פיליפ (וכן, מפרץ פורט פיליפ או "המפרץ"; באנגלית: Port Phillip), הוא מפרץ גדול בדרום מדינת ויקטוריה, אוסטרליה.
מפרץ פורט פיליפ משתרע על פני 1,930 קמ"ר ואורך קו החוף שלו הוא 264 ק"מ.
המפרץ רדוד יחסית לגודלו, ועומקו בחלק העמוק ביותר הוא 24 מטר.
במחצית משטחו של המפרץ העומק אינו עולה על שמונה מטר.
המים הרדודים מאפשרים דיג, שנורקלינג וצלילת מכשירים.
מלבורן, בירת מדינת וויקטוריה ממוקמת בקצה הצפוני, ליד שפך נהר הירה (Yarra River).
פרוורי מלבורן פרוסים לאורך קו החוף הצפוני והמזרחי והעיר ג'ילונג (Geelong) ממוקמת במפרץ קוריו (Corio Bay), מפרץ משני בחלק הדרומי.
פורט פיליפ בעל מפרצים וחופים רבים כולל את מפרץ ביומריס (Beaumaris Bay), מפרץ קוריו, חוף סנט קילדה (St Kilda), חוף ברייטון (Brighton), מפרץ הובסון ואחרים.
הכניסה הצרה למפרץ, נקראת ה"קרע" (the Rip), בין Point Lonsdale ו-Point Nepean, המאופיין בזרמי גאות ושפל חזקים הנגרמים על ידי מתאר לא חלק של קרקעית הים.
הזמן הטוב ביותר לכניסה ל"קרע" עבור סירות קטנות הוא בין הגאות לשפל.
ספינות גדולות נעזרות במומחי ניווט מקומיים לכניסה ויציאה.
נבחנת כעת הצעה להעמיק את הכניסה, כדי לאפשר לספינות מטען חדשות וגדולות יותר לגשת לרציפי נמל מלבורן.
הצד המזרחי של המפרץ מאופיין בחופים חוליים המתחילים בסנט קילדה ועד לפרנקסטון, ופורט סי.
סחף נושא חול מדרום לצפון במהלך החורף ומצפון לדרום במהלך הקיץ.
בצד המערבי של המפרץ ישנו מגוון גדול יותר של סוגי חופים, כמו קווינסקליף, סט לאונרדס והחוף המזרחי.
מספר שרטונים נוצרים בחלקו הדרומי של המפרץ, כך שערוץ ההובלה הימית מה"קרע" לחלק הצפוני העמוק יותר חייב להיחפר באופן קבוע.
מפרץ סוואן, הסמוך לקווינסקליף הוא אזור האכלה חשוב לציפורי מים וציפורים נודדות.
איי הבוץ הם בתי גידול חשובים עבור ציפורים כגון יסעור לבן הפנים, שחף כסוף, השקנאי האוסטרלי ושחף הפסיפיק.
ברווז הים האוסטרלי גדל גם באזור המגדלור באזור, הוא גם מארח מושבות גידול של כלבי ים פרוותיים אוסטרליים.
סולטמארש הוא החלק הצפון מערבי של המפרץ הידוע כביצה חשובה המשמשת כבית לתוכי כתום הבטן הנמצא בסימן הכחדה.
שתי מעבורות נוסעות לאורך פיו של המפרץ בכל שעה, בין קווינסקפיף וסורנטו.
השירות נקרא מעבורת "דרך ים" (Searoad ferry).
מעבורות נוסעות גם מ-סנט קילדה אל וילאמסטאון לאורך מפרץ הובסונס (Hobsons Bay).
מעבורות אלו, כמו רבות מספינות הבידור פועלות ברובם לשירות תיירים ונעות מסביב למפרץ במקומות שונים.
כיום נמל מלבורן גדל והפך לנמל המסחרי העמוס ביותר באוסטרליה, הוא משרת את העיר השנייה בגודלה באוסטרליה ומטפל במספר עצום של משלוחים יבוא וייצוא אל המדינה.
נמל ג'ילונג מטפל גם במספר גדול של תעבורת מכולות כמו נמל הסטינגס במפרץ ווסטרנפורט.
הטופולוגיה השטוחה ברובה של פורט פיליפ וגלים מתונים יוצרים תנאים טובים לרכיבה, ריצה, שחייה, גלישת גלים, גלגיליות, גלישת רוח, שיט וענפי ספורט אחרים.
בפורט פיליפ ישנם 36 מועדוני יאכטות.
המקום מארח גם את מרוצי היאכטות של מלבורן להובארט ומלבורן ללנקסטון.
בפורט פיליפ ישנם גם מספר מרינות, כולל מרינה גדולה בסנט קילדה, ג'ילונג וברייטון.
תריסר מועדוני מצילים באזור מספקים שירותי הצלה בהתנדבות מאלטונה לפרנקסטון.
פורט פיליפ נוצר לפני כ-10,000 שנה בסוף עידן הקרח, כאשר גובה פני הים הציף את מה שהיה אז עמק היארה, אשר היה במורדות הצד המזרחי של המפרץ.
האבוריג'ינים האוסטרליים החזיקו בשטח הרבה לפני שהמפרץ קיבל את צורתו הנוכחית.
האירופאים הראשונים שהגיעו לפורט פיליפ היו אנשי הצוות של ספינת הליידי נלסון, בפיקודו של ג'ון מארי, אשר נכנסו למפרץ ב-15 בפברואר 1802. מארי קרא למפרץ בשם פורט קינג על שם מושל ניו סאות' ויילס, פיליפ גידלי קינג, אבל קינג שינה את שמו מאוחר יותר לפורט פיליפ, ככבוד לקודמו ארתור פיליפ.
כעשרה שבועות אחרי מארי, מתיו פלידרס בספינת ה"חוקר" מצא גם ונכנס אל המפרץ, מבלי לדעת שמארי היה שם.
כפועל יוצא של דוחות מארי ופלינדרס, קינג שלח את לוטננט צ'ארלס רובינס בספינת ה"קמברלנד" לחקור את פורט פיליפ באופן מלא.
אחד מחברי הצוות צ'ארלס גרימס, הפך לאירופאי הראשון שהלך לאורכו של הפרץ וגילה את פי היארה ב-2 בפברואר 1803.
קינג החליט למקם מושבת אסירים בפורט פיליפ, בעיקר כדי לקבל חזקה על דרום אוסטרליה לפני הצרפתים.
באוקטובר 1803 צוות מונהג על ידי לוטננט קולונל דייוויד קולינס המורכב מ-400 אנשים הגיע ליד האתר המודרני סורנטו, המקום בו הקימו מושבה שנקראה הוברט.
מחסור במי שתייה ועצים טובים, בכל אופן, הוביל לניסיון עזיבת מושבה במדינת ויקטוריה במאי 1804. קולינס וצוותו הפליגו לטסמניה, ושם הם ייסדו את הוברט המודרנית.
לפני הנטישה, אסיר אחד, ויליאם באקלי, ברח מהמושבה בסירה גנובה.
באקלי התיישב מאוחר יותר במערה ליד פוינט לונסדייל בצד המערבי של הכניסה למפרץ, ב"קרע".
פורט פיליפ נעזבה אז בלתי מופרעת עד 1835, עד שמתיישבים מטסמניה מובלים על ידי ג'ון באטמן וג'ון פסקו פוקנר (אשר היה בהתיישבות סורנטו כילד) ייסד את מלבורן באזור הנמוך של היארה.
ג'ון באטמן פגש את וילאם באקלי אשר נהפך אז לנווט חשוב ואיש קשר אל המקומיים.
ב-1838 ג'ילונג נוסדה והפכה לנמל הראשי המשרת את תעשיית הצמר הגדלה במחוז המערבי.
למשך זמן ג'ילונג התחרתה במלבורן כמושבה המובילה במפרץ, אבל הבהלה לזהב אשר התחילה ב-1851 הפכה את מלבורן לעיר הגדולה ביותר במדינת ויקטוריה.
כשמלבורן שגשגה התפתחו אזורי בילוי לבעלי המעמד הגבוה של פורט פיליפ ופרברי המפרץ כמו סנט קילדה וברייטון נוסדו לאורך החוף הדרומי של העיר ומאוחר יותר אתרי נופש כסורנטו ופורט סי.
החופים הביצתיים יותר של המפרץ לא היו אהודים כל כך, ושימשו בעיקר לבסיס חיל האוויר האוסטרלי פוינט קוק ולחוות ווראיבי סוויאג'.
בעשורים האחרונים האוכלוסייה לאורך הצד המערבי של המפרץ גדלה באופן משמעותי.
פורט סאמטר הוא מבצר הנמצא בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בארצות הברית ונקרא על שמו של גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית הגנרל תומאס סאמטר.
המצודה נבנתה כחלק מביצורי נמלי דרום ארצות הברית כחלק מלקחי מלחמת 1812. הבנייה החלה בשנת 1827 ונמשכה עד לתחילתה של מלחמת האזרחים האמריקנית, ולמעשה לעולם לא הושלמה.
70 טון של גרניט הובאו מאזור ניו אינגלנד, הוצבו בפתחו של מפרץ צ'ארלסטון ויצרו אי מלאכותי.
על אי זה הוקמה המצודה, אשר תוכננה כמחומש לא משוכלל שאורך צלעותיו 58 מטר.
חומות המבצר היו בעובי של כ-1.5 מטר והתנשאו לגובה של כ-15 מטר מעל קו הגאות הגבוה ביותר.
המצודה תוכננה להכיל 650 חיילים ו-150 תותחים בשלושה מפלסים.
על רקע עלייתו של אברהם לינקולן לשלטון בשנת 1860, סוגיית העבדות וזכויות המדינות, הכריזה ב-20 בדצמבר 1860 קרוליינה הדרומית על פרישתה מארצות הברית והקימה מדינה עצמאית.
בזמן זה שהו בפורט מולטרי הסמוך 127 חיילים מחיל התותחנים הפדרלי בפיקודו של מייג'ור רוברט אנדרסון.
שישה ימים לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית הסיג מייג'ור אנדרסון את כוחותיו מפורט מולטרי אל פורט סאמטר, שכן לתפיסתו קל היה להגן על פורט סאמטר מפני מתקפה אפשרית של המיליציה של קרוליינה הדרומית.
מצבה של המצודה לא היה מושלם, מאחר שעבודות הביצור והבנייה מעולם לא הושלמו, והתותחים אשר אמורים היו להיות מותקנים במצודה לא הוצבו במקומותיהם, בשל הקיצוץ בתקציבו של הצבא שהונהג במהלך כהונתו של הנשיא ג'יימס ביוקנן.
במהלך החודשים שלאחר מכן קריאות חוזרות ונשנות מצד ממשלת קרוליינה הדרומית, ולאחר מכן מצידו של בריגדיר גנרל פ.
בורגארד אשר קיבל לידיו את הפיקוד על כוחות הקונפדרציה באזור, לפינוייה של המצודה נדחו.
מן הצד השני, כל מאמצי התגבור והעברת אספקה של צבא האיחוד אל חיל המצב סוכלו בידי הכוחות הקונפדרטיביים.
ב-9 בינואר 1861 נורו היריות הראשונות של המלחמה על ספינת הסוחר כוכב המערב אשר נחכרה על ידי ממשלת הצפון להעברת אספקה ותגבורת לחיל המצב.
בהבינו כי לכוח הנצור תאזל האספקה ב-15 באפריל, הורה לינקולן לשגר שייטת של ספינות למפרץ צ'ראלסטון בפיקודו של האדמירל גוסטב פוקס, על מנת לחדור למימי המפרץ ולהעביר אספקה לחיל המצב הנצור.
ב-11 באפריל 1861 נשלחו על ידי הגנרל בורגארד שלושה קצינים על מנת לדרוש את כניעת המצודה.
לאחר התייעצות עם מזכיר המלחמה של הקונפדרציה לירוי ווקר נשלחו הקצינים אל המצודה שוב ועוכבו כ-10 שעות עד אשר קיבלו את תנאי הכניעה של המצודה.
תנאי הכניעה לא היו מקובלים על המשלחת וכאשר חזרו הקצינים אל פורט ג'ונסון הסמוך הורה הקולונל ג'יימס צ'סנוט על פתיחת המתקפה הארטילרית על המצודה.
האש החלה ב-12 באפריל 1861 בשעה 04:30 כאשר החלו תותחי הקונפדרציה להפגיז את פורט סאמטר.
הנצורים השיבו אש, אשר עקב מספרם המועט של המגינים ושל התותחים, לא הייתה יעילה.
ב-13 באפריל, לאחר 34 שעות של הפגזה רציפה, נכנע חיל המצב והמצודה פונתה מחיילי צבא האיחוד ועברה לידי צבא הקונפדרציה.
במהלך הקרב עצמו לא נהרג אף חייל אחד מאש התותחים, ההרוג היחידי במהלך הקרב היה בעת פיצוץ באחד התותחים בעת מטח כבוד אשר נורה מתותחי האיחוד בהצדעה להורדת דגל האיחוד מתורן המצודה.
הדגל עצמו הפך לסמל לגבורתם של מגיני המצודה כאשר הובא בידי מייג'ור אנדרסון צפונה.
במרוצת השנתיים שלאחר הקרב שופצה המצודה בסיוע של כ-500 עבדים, תותחיה הכבדים הוצבו במפלס השלישי העליון ומבנים חדשים הוקמו בתוך המצודה.
מפרץ צ'ארלסטון הפך לפרצה בהסגר הצפוני על נמלי הדרום ועל כן חודשו מאמצי האיחוד לאכוף את ההסגר תוך השתלטות על המצודה.
מאמצי צבא האיחוד לכיבושה של המצודה החלו ב-7 באפריל כאשר שייטת ההסגר הדרום אטלנטי, בפיקודו של האדמירל סמואל דו פורט, תקפה את כוחות הקונפדרציה במפרץ ובמצודה באש תותחים אך מתקפה זו נכשלה.
פשיטה של סירות תוכננה לביצוע בלילה שבין ה-8 וה-9 באפריל, בפיקוד הגנרל קווינסי גילמור מצבא האיחוד והאדמירל ג'ון דהלגרן מצי האיחוד, אולם עקב חוסר שיתוף פעולה הולם בין הכוחות ובעיקר בין המפקדים הפעולה נכשלה.
מגיני המבצר התפנו רק עם התקרבות צבאו של ויליאם שרמן, שנע דרך מדינות הדרום במה שנקרא "הצעדה אל הים"; שרמן נע צפונה מסוואנה, אשר בג'ורג'יה, ומגיני המצודה נאלצו לנטוש אותה, כמו גם את אזור מפרץ צ'ארלסטון, ב-17 בפברואר 1865 וב-22 באפריל הונף שנית דגל האיחוד מעל חומות המצודה.
לאחר המלחמה עשה צבא ארצות הברית מאמצים לשקם את המבצר.
מ-1876 עד 1897 שימש המבצר כמגדלור לא מאויש, ולאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד שופץ המבצר מחדש.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הותקנו במבצר שני תותחים כבדים (בקוטר 12 אינץ', כ-300 מ"מ); במהלך מלחמת העולם השנייה הותקנו בו שני תותחים נ"מ.
כיום משמש המבצר כפארק לאומי.
פֿוֹרְט לֶוֶונְווֹרְת' הוא בסיס של הצבא האמריקני הממוקם במרכז ארצות הברית בחלקה הצפון מזרחי של מדינת קנזס.
זהו הבסיס הפעיל (מעל 170 שנה) הוותיק ביותר של צבא ארצות הברית ממערב לנהר המיסיסיפי.
במהלך ההתפשטות מערבה של ארצות הברית פורט לוונורת' הייתה יעד ביניים מרכזי עבור עשרות אלפי חיילים, מהגרים, אינדיאנים, מטיפים ומתנחלים שנעו מערבה.
חיל המצב שמוצב במקום תומך בניהול הכשרות הצבא האמריקני ובבית הספר למנהיגות של הצבא האמריקני.
שני הארגונים האלה סמוכים על פיתוח דוקטרינת האימון והמנהיגות של הצבא האמריקני בהווה ובעתיד.
בפורט לוונורת' גם ממוקם בית הכלא הצבאי בעל רמת האבטחה הגבוה ביותר.
בנוסף ממוקמות בבסיס יחידות שפעילותן קשורה בצורה ישירה ובלתי ישירה לבית הספר למנהיגות המוזכר לעיל.
יחידות אלה כוללות את המכללה לפיקוד (גוף האמון על לימודי תואר שני למפקדים בצבא) ואת המרכז למחקר צבאות זרים.
פורט פואד היא עיר במצרים, בפתחת תעלת סואץ על גדות הים התיכון.
פורט סעיד, הממוקמת בצדה השני של התעלה, היא העיר התאומה שלה.
העיר הוקמה בשנת 1927 כדי להגביר את התנועה והאיכלוס באזור, ונקראה על שמו של מלכה הראשון של מצרים בעידן החדש פואד הראשון.
בעת מבצע קדש הופגזה העיר ונפגעה קשות מירי של הצי הצרפתי והצי המלכותי האנגלי.
כיום מצוי בפורט פואד בסיס הגנה אווירית של הצבא המצרי.
העיר נמצאת על האי פורט פואד, כשמצפונה הים התיכון וממערבה תעלת סואץ.
ניתן להגיע אליה באמצעות מעבורת מפורט סעיד.
בשנת 2016 נפתח גשר צף המאפשר להגיע אליה.
פורט נוקס , או בשמו הרשמי אוצר המטילים של ארצות הברית , הוא בניין כספת מבוצר הנמצא ליד הבסיס הצבאי פורט נוקס בקנטקי.
משמש לאחסון חלק גדול מרזרבות הזהב הרשמיות של ארצות הברית, ומדי פעם פריטים נוספים השייכים לממשל הפדרלי של ארצות הברית או שהופקדו בידיו.
פורט נוקס מכיל מטילי זהב במשקל כולל של כ-4,587 טונות (147.4 מיליון אונקיות טרוי).
הוא שני בארצות הברית רק לכספת התת-קרקעית של הבנק הפדרלי במנהטן, ניו יורק, המכילה פיקדון של בערך 5,000 טון מטרי של זהב עבור מדינות זרות רבות, בנקים מרכזיים וארגונים בין-לאומיים.
לפני בחירתו לנשיאות של פרנקלין ד.
רוזוולט בשנת 1932, מטבעות זהב היו נפוצים במחזור הכספים בארצות הברית כחלק מההילך החוקי, ומטילי זהב היו בבעלות בנקים וגופים פרטיים אחרים.
בתחילת שנת 1933, כחלק מתוכנית הניו דיל, הקונגרס האמריקאי חוקק מקבץ של חוקים שהסירו את הזהב ממחזור הכסף בארצות הברית, והפכו בעלות פרטית של זהב (למעט אוספי מטבעות או תכשיטים) לאי חוקית.
כל הזהב שבמחזור נתפס בידי הממשל, והומר בדולרים בערך נקוב של $20.67 לאונקייה.
בעלים של מטילי זהב בארצות הברית נדרשו להמיר אותו בסוגים שונים של כסף.
כל התהליך השאיר את הממשל בארצות הברית עם כמות גדולה של זהב, ובלי מקום לאחסן אותו.
בשנת 1932, מחלקת האוצר האמריקנית החלה לבנות את אוצר המטילים של ארצות הברית, בפורט נוקס, קנטקי, על אדמה שהתקבלה מצבא ארצות הברית.
כספת הזהב הושלמה בדצמבר 1936 במחיר של $560,000, שהם בערך 7.5 מיליון דולרים לפי שער המטבע של 2007. האתר ממוקם ברחוב שנקרא כיום "שדרת המטילים", בצומת עם רחוב "כספת הזהב".
משלוחי הזהב הראשונים נעשו בין ינואר ליולי 1937. רוב רזרבות הזהב של ארצות הברית נשלחו בהדרגה לאתר, כולל מטילי הזהב הישנים, ואלו החדשים שהותכו ממטבעות הזהב.
כמו כן, אוחסנו במקום גם מטבעות זהב במצבם המקורי.
ההעברה דרשה 500 קרונות רכבת, נשלחה בדואר רשום, ואובטחה על ידי שירות האבטחה של מחלקת הדואר של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו מאוחסנים במתקן המסמכים המקורים של הכרזת העצמאות האמריקאית והחוקה האמריקאית.
הוא הכיל גם חלק מייתרות הזהב של מדינות אירופאיות, ומספר מסמכי מפתח של ההיסטוריה המערבית; לדוגמה, הכתר של סטפן הקדוש וחלק מתכשיטי הכתר ההונגרי, שניתנו לחיילים אמריקאים כדי למנוע את נפילתם בידי הסובייטים.
במאגר נשמר גם אחד מארבעה עותקים מאושרים של המגנה כרטה, שנשלח להצגה ביריד העולמי בניו יורק ב-1939, ונשמר בארצות הברית עם פרוץ המלחמה.
פורט נוקס נחשב כמקום המאובטח ביותר בעולם, ומשמש כדוגמה נפוצה לאבטחה כבדה.
מתחת למבנה דמוי מבצר נמצאת כספת הזהב, מוגנת על ידי קירות גרניט ודלתות במשקל 22 טון מוגנות מפיצוץ.
קומבינציית הכספת אינה מופקדת בשלמותה אצל אדם אחד.
כדי לאפשר גישה לכספת על מספר אנשי צוות להזין קומבינציות נפרדות הידועות רק להם.
מעבר לכניסה הראשית, ממוקמות יחידות קטנות המספקות הגנות נוספות.
המבנה מוקף עם מספר גדרות ונמצא תחת שמירה חמושה של שוטרי משטרת המטבעה של ארצות הברית.
שטח המתקן נמצא בתוך המתקן הצבאי של פורט נוקס, כך שכוחות הצבא האמריקני הממוקמים במקום מספקים הגנה נוספת.
המתקן מאובטח על ידי מספר שכבות של אבטחה פיזית, אזעקות, מצלמות וידאו, שומרים חמושים ויחידות הצבא הממוקמות בפורט נוקס, ובכללם יחידת מסוקי אפאצ'י המוצבת בנמל תעופה צבאי סמוך, יחידות הכשרה של הצבא ויחידות שריון, סך הכול למעלה משלושים אלף חיילים עם טנקים, נגמ"שים, מסוקי קרב וארטילריה.
שיא פיקדונות הזהב היה בזמן מלחמת העולם השנייה ועמד על 649.6 מיליון אונקיות טרוי (20,205 טון מטרי).
לפי מחיר הזהב באוגוסט 2017 מדובר בשווי של כ-186 מיליארד דולר, בהשוואה לתקופת מלחמת העולם השנייה, לפי אותו מחיר שווי של 649.6 מיליון אונקיות טרוי עומד על 593 מיליארד דולר.
מלבד המטילים מאוחסנים במתקן גם מטבעות זהב.
בנוסף המתקן מכיל מספר פריטים של מטבעות "סקאג'וויה" ("Sacagawea dollar") עשויים 22 קרט (91.6% טהור) זהב שנטבעו למטרה לא ידועה.
כמו כן המתקן הכיל את מטבע "העיט הכפול משנת 1933" לאחר שהועבר מבניין יריד הסחר העולמי מספר 7 ביולי 2001 ועד למכירתו ביולי 2002 תמורת 7,590,020 דולר.
במהלך 2004, הועברו 10 מטבעות עיט כפול, לכאורה גנובים, לשמירה בפורט נוקס.
לא לכל הזהב במתקן איכות זהה.
המטילים שהותכו במטבעה הראשית הם מזהב כמעט טהור.
לעומת זאת מטילים שנעשו ממטבעות שהופקדו, נשמרו באותה מידת טוהר של המטבעות.
אילו כל הזהב במתקן היה מובא לדרגת טוהר מקסימלית, היה ניתן ליצור קובייה בעלת מקצועות באורך 6 מטר ובנפח של 216 מטר מעוקב.
לשם השוואה, מכל הזהב שנחצב אי פעם, ניתן ליצור קובייה בעלת מקצועות באורך 19.6 מטר ובנפח של 7,500 מטר מעוקב.
ארצות הברית מחזיקה יותר מטילי זהב מכל מדינה אחרת, בערך פי 2.37 יותר מהמדינה הבאה בתור, גרמניה.
הביקורת האחרונה שבוצעה במתקן הייתה ב-1974, בה נבדקו 5-6% מהמטילים אך ללא המספרים הסידוריים.
ב-50 השנים האחרונות מאז (נכון ל-16/02/25), לא נערכה ביקורת שכוללת ספירה ידנית של המטילים במתקן בפורט נוקס.
משרד האוצר האמריקאי הסתפק בביקורת כספות חתומות.
בעבר היו מספר ניסיונות לחוקק חוק שקיפות רזרבות הזהב (2021) שדרש ביקורות מלאות, כולל בדיקות כימיות ורשומות עסקאות, אבל החוק נפל בוועדה, והצעות חוק דומות מאז 2011 נכשלו.
בפברואר 2025 פורסם כי הנשיא טראמפ מתכוון לערוך ביקורת לבדיקת רזרבות הזהב במתקן.
על פי ההערכה אמורים להיות שם 4,580 טון מטילי זהב בשווי של כ-905 מיליארד דולר.
המתקן הפך לסמל לכספת בלתי ניתנת לפריצה, וכתוצאה מכך למטפורה למקום שאינו ניתן לפריצה.
אמירות כגון "נעול כמו בפורט נוקס" או "יותר בטוח מפורט נוקס" נפוצות.
הסרט "מאחורי הכותרות" משנת 1937 מתאר תוכנית לגנוב זהב בזמן המעבר מוושינגטון לפורט נוקס.
הסרט "Comin' Round the Mountain" משנת 1951 מתאר את שני הגיבורים משתמשים במפת אוצר כדי למצוא מטמון של זהב.
כשהם מגיעים בסוף הסרט לזהב, הם מוצאים את עצמם במרכז פורט נוקס והם נעצרים מיד.
הסרט "14 Carrot Rabbit" משנת 1951 מתאר את באגס באני במתווה דומה לסרט הקודם.
הסרט "גולדפינגר" משנת 1964 מסדרת סרטי ג'יימס בונד מבוסס על ספר בעל אותו שם (1959) של הסופר איאן פלמינג.
עלילת הסרט (בשונה מהספר) מספרת על כוונתו של גולדפינגר לפרוץ לתוך פורט נוקס.
בסרט "מת לחיות 3" הפושע מצהיר שהוא לא יפסיק לפעול בניו יורק גם אם יתנו לו את כל הזהב בפורט נוקס.
אבל מטרתו האמיתית היא לפרוץ לבנק הפדרלי בניו יורק.
בסדרה מסע בין כוכבים וויאג'ר, עונה 5 פרק 15 "Dark Frontier".
קפטן קת'רין ג'ינווי משתמשת בביטוי 'פורט נוקס' כדי לתאר מבצע פריצה למקום שבלתי אפשרי לפרוץ אליו: ספינה של הבורג.
בעונה השלישית של הסדרה שומרי האוצרות , סטון מדבר על כך שהוא יכול להיות קשה ולא נגיש אבל אומר שפלין הוא פורט נוקס לעומתו.
בסרט הפינגווינים ממדגסקר משנת 2014 הפינגווינים פורצים לפורט נוקס בתחילת הסרט.
פורט ליגאט (בקטלונית: Port Lligat או Portlligat) הוא כפר דייגים קטן הממוקם לחוף מפרץ בסמוך לחצי האי קאפ דה קראוס (Cap de Creus) שבקוסטה בראווה, בקטלוניה שבספרד.
הכפר מצוי במרחק של כקילומטר וחצי מהעיירה קדאקס (Cadaqués).
בפתח המפרץ, במרחק 20 מטרים מהחוף, ממוקם האי הקרוי על שם המפרץ.
הכפר נודע בשל היותו אתר נופש אשר שימש את האמן הסוריאליטי סלבדור דאלי.
ביתו של דאלי הפך למוזיאון, ונוף המפרץ הונצח בציוריו "המדונה של פורט ליגאט" ו"הסעודה האחרונה".
פוֹרְט מוּלְטְרִי הוא שמה של סדרת ביצורים בסאליבנס איילנד בפתחו של מפרץ צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית בדרומה של ארצות הברית, שנבנתה כדי לספק הגנה לעיר הנמל צ'ארלסטון במלחמת העצמאות האמריקנית.
המצודה קרויה על שמו של מפקד כוחות המיליציה של קרוליינה הדרומית, הגנרל ויליאם מולטרי, שלחם במסגרת קרב סאליבנס איילנד בשנת 1776 כנגד כוחות בריטים.
המצודה עצמה, שנבנתה בתחילה מגזעי דקלים, היוותה השראה לכינוייה של קרוליינה הדרומית כ"מדינת הדקל" ולמוטיב הדקל המוטען על דגלה.
בנייתה של המצודה החלה עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית כדי להגן על מפרץ צ'ארלסטון ועל עיר הנמל השוכנת לחופיו מפני מתקפות מצד הצי המלכותי.
ב-28 ביוני 1776, עוד בטרם הסתיימה בנייתה של המצודה, תקפה שייטת של 9 ספינות מלחמה בריטיות בפיקודו של האדמירל פטר פארקר את המצודה שאוישה בחיילי הרגימנט השני של קרוליינה הדרומית בפיקודו של ויליאם מולטרי.
מגיני המצודה הצליחו להדוף את המתקפה הבריטית ולמנוע את נפילת העיר.
לבסוף נפלה המצודה במהלכו של המצור על צ'ארלסטון בשנת 1780 וכוחות בריטיים שהו בה עד נסיגתם בשנת 1782 לאחר מפלתם במלחמה.
לאחר מלחמת העצמאות וראשית המאה ה-19
העימותים בין הממלכה המאוחדת לבין צרפת בשנת 1793 במסגרת העימותים בין צרפת לקואליציה האנטי צרפתית הראשונה הובילו את ארצות הברית לביצור נמליה החשובים, ועל חורבות מצודת הדקלים נבנתה בשנת 1798 מצודה חדשה, לצד 19 מצודות נוספות שהגנו על ערי נמל לאורך חופה האטלנטי של ארצות הברית.
המצודה לאחר שנפגעה בסופת הוריקן בשנת 1804, ושוקמה ב-1809. בחמישים השנים הבאות לא נערכו שינויים מקיפים במצודה למעט שדרוג חומותיה וחידוש חימושה, שכן הגנתה של העיר והמפרץ נסמכו על פורט סאמטר הסמוך שהוקם בפתחו של המפרץ, ועל מצודות חדשות נוספות - פורט ג'ונסון ומצודת פינקני.
ב-26 בדצמבר הסיג מייגור אנדרסון את כוחותיו לפורט סאמטר הסמוך שכן קל היה יותר להגן עליו, וכוחות המיליציה של קרוליינה הדרומית תפסו את פורט מולטרי.
קונפדרציית המדינות של אמריקה הוקמה על ידי 7 המדינות הפורשות ב-8 בפברואר 1861 וב-12-13 באפריל 1861 הופגז פורט סאמטר על ידי תותחי צבא הקונפדרציה שהוצבו בפורט מולטרי ובפורט ג'ונסון, עד לנפילתו.
קרב זה פתח את מלחמת האזרחים.
ב-7 באפריל 1863 החלו ספינות מלחמה של צי האיחוד וסוללות תותחים של צבא האיחוד להפגיז את מצודות הקונפדרציה במפרץ צ'ארלסטון.
פורט סאמטר נחרבה לחלוטין, ופורט מולטרי כוסה בחול ובשברים, אולם לאחר קרב פורט סאמטר השני הובהר כי לא ניתן לכבוש את אזור המפרץ במתקפה ובהסתערות דרך הים ורק לאחר התקדמותו של גנרל צבא האיחוד ויליאם שרמן לצ'ארלסטון בשנת 1865 פונה פורט מולטרי ואזור המפרץ מכוחות צבא הקונפדרציה.
בתקופת השיקום שהחלה עם כניעת כוחות הקונפדרציה, שיקם צבא ארצות הברית את פורט מולטרי, הציב בו תותחים ובנה בונקרים מבטון.
עבודות תשתית נוספות שבוצעו במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 הפכו את סאליבן איילנד למערכת ביצורים נרחבת.
עם השנים שודרג ושופץ האתר אולם הפעילות הצבאית בו הופסקה לאחר ב-1949 עם שינוי אסטרטגיית הגנת החופים של ארצות הברית, וב-1960 הפך האתר לפארק לאומי היסטורי במסגרת הפארק הלאומי פורט סאמטר.
פורט לוקרוי הוא נמל, תחנת מחקר ומוזיאון באי גודייר הסמוך לחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם, בטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה.
המקום התגלה בשנת 1904 וקרוי על שמו של המדינאי הצרפתי אדואר לוקרואה (Édouard Lockroy), שתמך במסע החקר של ז'אן־בטיסט שארקו, שגילה את המקום.
ב־1944, במהלך מלחמת העולם השנייה ומבצע מחקר איי פוקלנד הקימה בריטניה תחנת מחקר במקום.
היה זה הבסיס הקבוע הראשון באנטארקטיקה היבשתית (בשנת 1904 הוקם הבסיס הארגנטינאי הראשון, בסיס אורקאדאס, באיי אורקני הדרומיים).
התחנה פעלה עד 1962. הבניין המרכזי נקרא בניין ברנספילד על שם הספינה ששימשה את הבריטים ב־1944, ושנקראה בעצמה על שמו של חוקר הקוטב אדוארד ברנספילד.
מאז 1996 משמש המקום כמוזיאון המופעל על ידי קרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת ומתעד את ראשית התיישבות האדם ביבשת.
כמו כן פועל במקום, בחודשי הקיץ האנטארקטי, סניף הדואר המלכותי הדרומי ביותר בעולם.
המקום מסומן כ"אתר מורשת מספר 61" במסגרת הברית האנטארקטית ומהווה את אחר מאתרי התיירות הבולטים ביבשת.
בנוסף למוזיאון למורשת האנושית מתקיימת במקום אוכלוסייה גדולה של פינגווין לבן־אוזן.
פּוֹרְט סודאן היא עיר הנמל הראשית של סודאן ובירתה של מדינת אל-בחר אל-אחמר (מדינת הים האדום).
פורט סודאן נוסדה בשנת 1909 על ידי בריטניה כתחנה האחרונה במסילת רכבת שקישרה את הים האדום עם הנילוס.
בעיר נבנה נמל מודרני, שהחליף את נמל סַוַּאכִּן (سواكن) המיושן.
בניית הרכבת נבנתה כדי לייצא לשוק העולמי כותנה, שומשום ודורה מהאדמות הפוריות שליד הנילוס.
כלכלת העיר נשענת ברובה על הנמל שמייבא מכונות, רכבים, דלק וחומרי בנייה ומייצא כותנה, גומי ערבי, שמן, עורות וסנה.
בסמוך לנמל פועלים בתי זיקוק של נפט המוזרם משדות הנפט של מחוז מדינת האיחוד בדרום סודאן.
בנוסף מסילת רכבת מקשרת את העיר עם הנילוס ומשמשת להעברת כותנה, שומשום ודורה.
בעיר פועלת משנת 1994 אוניברסיטת הים האדום.
בפורט סודאן חופים ושוניות אלמוגים שמושכות תיירים.
בנוסף, העיר משמשת כתחנת מעבר למוסלמים מרחבי אפריקה הרוצים להפליג דרך הים האדום לנמל ג'דה בערב הסעודית, כדי לקיים את החג' במכה הסמוכה.
פורט סודאן מאופיינת באקלים מדברי עם ממוצע משקעים רב שנתי של כ-76 מילימטר גשם כאשר כ-90% מכמות זו יורדת באוקטובר-ינואר.
אחד מהכבישים המהירים החשובים בסודאן מחבר את פורט סודאן עם עיר הבירה ח'רטום ועובר דרך וואד מדאני (Wad Medani), גדארף (Gedaref) וקסאלה (Kassala).
ב-2009 נבנה כביש ראשי נוסף המחבר את העיר עם חרטום ומקצר משמעותית את הדרך ביחס לכביש הישן.
נמל התעופה הבינלאומי של פורט סודאן ממוקם בסמוך לעיר ומשרת אותה בטיסות לקהיר ודובאי.
פורט לינקולן היא עיר במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה.
העיר שוכנת בחלקו הדרומי של חצי האי אייר (Eyre) על חופו של מפרץ בוסטון שהוא סעיף של מפרץ ספנסר.
זוהי העיר הגדולה ביותר בחופו המערבי של מפרץ בוסטון והיא שוכנת במרחק של 280 ק"מ בקו אווירי (646 ק"מ בכביש) מבירת המדינה אדלייד.
פורט לינקולן ידועה כעיר שבה מספר המיליונרים ביחס לגודל אוכלוסייתה הוא הגבוה ביותר באוסטרליה וטוענת לתואר "בירת מאכלי הים של אוסטרליה".
אוכלוסיית העיר מנתה 14,088 תושבים במפקד 2011.
חצי האי אייר היה מקום משכנם של שבטי באנגאלה (Barngarla) אבוריג'יניים במשך עשרות אלפי שנים.
שם המקום המקורי, בשפת הבאנגאלה, היה גאליניאלה (Galinyala).
קפטן מת'יו פלינדרז מהצי המלכותי הבריטי גילה את מפרץ בוסטון ב-26 בפברואר 1802. הוא קרא למקום פורט לינקולן (לינקולן מבוטא לינקן) על שם מקום הולדתו לינקולן שבאנגליה.
המחסור במקור מים אמין היה הגורם שמנע את היותה של פורט לינקולן בירת המושבה בשנות השלושים של המאה ה-19. גם כעיר קטנה, פורט לינקולן גדלה מעבר ליכולת אספקת המים שלה.
כיום אספקת המים שלה תלויה בעיקר בשאיבת מי תהום בחלקו הדרומי של חצי האי אייר.
היישובים במערב ובדרום חצי האי חולקים את מקורות המים שלהם עם פורט לינקולן.
צינור מים המרכזי שואב את מימיו מנהר מארי (Murray).
כחלק מראיה לטווח ארוך מתכננת ממשלת אוסטרליה הדרומית את הרחבת מקורות המים הזמינים כולל אפשרות של התפלה.
בעבר קיבלה העיר את המים שלה ממאגר מים שכיום כבר לא מספק לה מים עקב חשש לחדירת דשנים חקלאיים ולמליחות.
כלכלת העיר מבוססת על גידול תבואה (337,500 טונות לשנה), תעשיית עיבוד דגים, גידול צאן ובקר ודייג טונה (בעיקר לשוק היפני.
העורף החקלאי של העיר מקושר במסילת ברזל לנמל.
הצעה של חברת מתכות גדולה להשתמש בנמל לייצוא עפרת ברזל נתקלה בהתנגדות ציבורית עקב החשש לפגיעה בתעשיית מאכלי הים של העיר וההצעה ירדה מהפרק.
העיר משמשת גם כמרכז מנהלי של משרדי הממשלה הנותנים שירות ליישובים בחצי האי אייר, אם כי רובם עדיין נמצאים באדלייד.
בעשורים האחרונים עלתה הדרישה לנדל"ן בעיר הן למגורים והן למסחר.
את העיר משרתים נמל ים ונמל תעופה.
התיירות מתחילה לתפוס חלק חשוב בכלכלתה של העיר, הודות לנופיה החופיים.
קרבתה של פורט לינקולן הן למפרץ ספנסר והן למפרץ האוסטרלי הגדול, הפכו אותה לאתר לפעילויות כמו: שיט יאכטות, צלילה ודייג תת-ימי.
פורט פירי היא עיר במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה.
זוהי עיר נמל על חופו המזרחי של מפרץ ספנסר והיא שוכנת 224 ק"מ מצפון לבירת המדינה אדלייד.
העיר נוסדה ב-1845 ובה נמצא מפעל להתכת עופרת הגדול ביותר בעולם במפעל גם מזקקים כסף, אבץ, נחושת וזהב.
אוכלוסיית העיר מנתה 13,206 תושבים במפקד 2011.
קודם להתיישבות האירופאית, האזור שבו נמצאת כיום פורט פירי היה מיושב בשבט אבוריג'יני בשם נוקונו (Nukunu) שקראו למקום טרפארי (Tarparrie), שמשמעותו כנראה "ערוץ בוצי".
האירופאי הראשון שביקר במקום היה מתיו פלינדרס ב-1802 כאשר הוא הפליג במימי מפרץ ספנסר.
המתיישב הראשון היה אדוארד אייר (Edward Eyre) שחקר את האזורים סביב לפורט אוגוסטה.
במקור נקראה העיירה בשם סמואלס קריק (Samuel's Creek) על שם מגלה המקום סמואל גרמין (Samuel Germein).
ב-1846 נקרא המקום פורט פירי על שם הספינה שהביאה למקום כבשים.
ב-1848 הוקמה פורט פירי באופן רשמי.
המקום התפתח לאט ובסוף שנות השישים של המאה ה-19 היו במקום רק שלוש סככות לאחסון צמר.
ב-1871 נסללו בעיירה רחובות וב-1876 הוקמה בה עירייה.
עם גילוי מרבצי הכסף, האבץ והעופרת ב-1883 ועם השלמת סלילתה של מסילת הברזל מהעיירה למכרות ב-1888, הפעילות הכלכלית בפורט פירי החלה להתרחב.
ב-1889 נבנה מפעל להתכת העופרת על ידי חברה בריטית.
באותה עת כבר היו קיימים בעיירה 62 בתי מלון ששיכנו את כוח העבודה שהועסק במפעלי המתכות.
ב-1953 הוכרזה פורט פירי כעיר וכיום הנמל שלה הוא השני בגודלו באוסטרליה.
פורט קולינס היא בירת מחוז לרימר במדינת קולורדו שבארצות הברית.
בעיר התגוררו בשנת 2020 169,800 תושבים והיא העיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה בקולורדו.
העיר שוכנת על גדות נהר קש לה פודר, במרחק של כ-105 קילומטרים מדנוור, בירת קולורדו.
בקרבת המקום בו נמצאת העיר כיום היה מוצב של צבא ארצות הברית שהוקם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 כדי להגן על נתיבים באזור מפני התקפות של תושבים ילידים מהאזור.
ב-1864 המוצב נהרס בשיטפון ומפקדו פנה לקולונל ויליאם קולינס, שהיה מפקד מבצר באזור ויומינג, והאחרון הציע לו להקים מבצר שיחליף את המוצב במרחק כמה קילומטרים ממקום המוצב.
המבצר הוקם מאוחר יותר באותה שנה ונקרא על שמו של קולינס.
מיד לאחר הקמת המוצב התחילו להגיע אנשים שהתיישבו סביבו.
המבצר הוצא מכלל שימוש ב-1867. ב-1872 הוקמה בפורט קולינס מושבה חקלאית שהביאה לגידול משמעותי באוכלוסיית העיר.
העיר הצליחה להמשיך ולהתפתח בשנות ה-30 של המאה ה-20 אף על פי שסבלה מהשפל הגדול ומבצורת קשה במקביל.
לאחר מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה בעיר גדלה מאוד והיא שגשגה.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם גם אוניברסיטת המדינה של קולורדו, שהיא גם אחד המעסיקים הגדולים ביותר בעיר.
את פורט קולינס משרת נמל התעופה פורט קולינס-לאבלנד, הנמצא במרחק של כ-17 קילומטרים דרום-מזרחית למרכז העיר.
בעבר היה נמל נוסף לתעופה כללית בשם נמל התעופה פורט קולינס דאונטאון, אך הוא נסגר ב-2006.
בעיר פועלת מערכת אוטובוסים עם למעלה מתריסר קווים, ובנוסף יש קווים לערים אחרות באזור.
יש תכנון להקים בעיר מערכת אוטובוסים מהירה.
פורט מריה היא בירת מחוז סנט מרי שבג'מייקה.
העיר נקראה במקור "פוארטו סנטה מריה" והיא הייתה היישוב השני שהוקם על ידי המתיישבים הספרדים בג'מייקה (אחרי סנט אנ'ס ביי).
מול העיר נמצא אי קטן, וממערב לה נמצא נהר אוטרם.
מבנים הראויים לציון הם הכנסייה, שנבנתה ב-1861 ובית המשפט, מבנה בסגנון אדריכלות ג'ורג'יאנית שנבנה ב-1820 וכיום הוא משכנו של המרכז האזרחי של העיר.
פורט סנט לוסי היא עיר במחוז סנט לוסי במדינת פלורידה בארצות הברית.
העיר שוכנת בחוף האוקיינוס האטלנטי בצדה המזרחי של פלורידה.
בעיר מתגוררים 204,851 תושבים (נכון ל-2020) והיא העיר הגדולה ביותר באזור חוף האוצר.
במטרופולין של העיר מתגוררים 424,107 תושבים (נכון ל-2010).
עד הקמת העיר האזור היה כמעט לא מיושב, למעט מספר חוות ומחנה דייג.
ב-1958 תאגיד הפיתוח הכללי (General Development Corporation), שהיה חברה לפיתוח בפלורידה, קנה שטחים בשווי של 50 מיליון דולר מצפון לנהר סנט לוסי להקמת עיר חדשה.
העיר עצמה הוקמה באופן רשמי ב-27 באפריל 1961.
בעיר נמצאים קמפוסים של אוניברסיטת קייזר ומכללת אינדיאן ריבר סטייט.
פורט סנט לוסי נמצאת על מסלולו של כביש בין-מדינתי 95, המתחיל במיאמי בדרום פלורידה ומסתיים בגבול עם קנדה במדינת מיין.
פורט סמית' היא העיר השלישית בגודלה (אחרי ליטל רוק ופאייטוויל) במדינת ארקנסו, ארצות הברית, ואחת משתי הבירות של מחוז סבסטיאן (ביחד עם גרינווד).
העיר נמצאת במקום בו נהר פוטו (Poteau) נשפך אל נהר ארקנסו, על גבול ארקנסו-אוקלהומה.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, בעיר מתגוררים כ-89,142 תושבים (נכון ל-2020), ובמטרופולין שלה מתגוררים 279,974 תושבים (נכון ל-2020).
האזור בו נמצאת פורט סמית' הפך לחלק מארצות הברית במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803. באותן שנים האזור, שנודע בשם המערב הישן של אמריקה, היה מיושב בדלילות והוקמו בו מוצבים של צבא ארצות הברית כדי לחזק את השליטה בו.
אחד האחראים להגנה היה הגנרל תומאס אדמס סמית' והוא הורה להקים מוצב על גדות נהר ארקנסו.
בהתאם לכך ב-1817 הוקם פורט סמית' (מילולית: "מבצר סמית") במקום בו נמצאת העיר היום.
כעבור זמן קצר נוצרה התיישבות מסביב למוצב שנשאה את שמו, אך המוצב עצמו הועבר ב-1824 כ-130 קילומטרים מערבה, לפורט גיבסון.
לאחר מכן אדם בשם ג'ון רוג'רס קנה את קרקעות הממשל באזור ותרם לפיתוחה של פורט סמית'.
ההתיישבות גדלה כל-כך עד שהממשל "נאלץ" להקים בה מוצב חדש כדי להגן על עיירת הסְפַר.
בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים האמריקנית צבא הקונפדרציה השתלט על ההתיישבות ועל המבצר.
צבא האיחוד השתלט על העיר לאחר שניצח ב-1 בספטמבר 1863 בקרב דוויל'ס בקבון (Battle of Devil's Backbone) בהרים בקרבת פורט סמית'.
ב-31 ביולי 1864 כוחות הקונפדרציה ניסו להשתלט מחדש על פורט סמית', אך הם נכשלו.
במהלך המלחמה ולאחריה העיר החלה להתפתח, כשהיא הייתה יעד לעבדים נמלטים ותומכי האיחוד בדרום ארצות הברית.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת ארקנסו - פורט סמית'.
את העיר משרת נמל התעופה האזורי פורט סמית', הנמצא במרחק 6 קילומטרים דרום-מזרחית למרכז העיר.
פורט סמית' נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 40, המקשר בין ברסטו בקליפורניה ובין וילמינגטון בקרוליינה הצפונית.
כמו כן, בקרבת פורט סמית' מתחיל אחד המקטעים המרכיבים את כביש בין-מדינתי 49, אשר מגיע עד צפון ארקנסו.
פורט מקמרי היא עיר בצפון מזרח אלברטה שבקנדה.
העיר ממוקמת בתוך יער טייגה במרכז חולות הזפת של אלברטה, שטח חולות הזפת הגדול בעולם.
העיר ממוקמת ברום של 370 מטר מעל לגובה פני הים, 435 ק"מ מצפון מזרח לאדמונטון כ-60 ק"מ מהגבול עם ססקצ'ואן במפגש הנהרות אתבסקה (Athabasca) וקלירווטר (Clearwater).
לפני הגעת האירופאים בסוף המאה ה־18, שבט הקרי, מהאומות הראשונות, ישבו באזור פורט מקמרי.
עוד לפני הגעת האירופאים חולות הזפת היו מוכרים לתושבים והם השתמשו בחולות הזפת לציפוי סירות הקאנו שלהם.
ב־1778 היה סוחר הפרוות פטר פונד חוקר הארצות הראשון שהגיע לפורט מקמרי לחיפוש פרוות.
ב־1790 מגלה הארצות אלכסנדר מקנזי גילה לראשונה את תכונות חולות הזפת.
ב־1870 פתחה חברת מפרץ הדסון משרד מסחר ראשון באזור ומסילת רכבת שהושלמה ב־1915, השלימה את מערך המסחר סביב העיר.
ב-1930 הצליחו לראשונה לייצר נפט מחולות הזפת ובמלחמת העולם השנייה יוצרו בעיר 1,100 חביות נפט ביום.
עד שנות השבעים של המאה ה-20 היה גודל האוכלוסייה 2,000 תושבים.
בשנת 1967 נבנה מפעל ראשון בעיר ואוכלוסיית העיר צמחה במהירות ל-6,847 תושבים בשנת 1971 ו-31,000 תושבים בשנת 1981, שנה לאחר שעברה לסטטוס עיר.
אוכלוסיית העיר השתנתה בהתאם למחיר הנפט, כך בשנת 1985 עלתה האוכלוסייה עד 37 אלף תושבים אולם ירדה ל-34 אלף תושבים בשנת 1989 בעקבות ירידת מחירי הנפט בסוף שנות השמונים.
בשנת 1995 פורט מקמרי אוחדה עם שטחים נוספים למועצה אזורית ווד באפלו (Wood Buffalo).
מאז פורט מקמרי אינה עיר באופן רשמי.
ב-1 במאי 2016 פרצה ליד העיר שריפת יער.
בעקבות טמפרטורה של 32 מעלות צלזיוס ויובש קיצוני, השרפה התפשטה במהירות.
ב-3 במאי הוחלט על פינוי של כל העיר, 80 אלף תושבים, הפינוי הגדול ביותר בקנדה בעקבות שרפה.
כחמישית מבתי העיר נשרפו באותו אירוע.
ב־27 באפריל 2020 הייתה הצפה גדולה בחלק הנמוך של העיר בעקבות ציפת קרח שהגיע לעיר מנהר אתבסקה.
כ־13 אלף בני אדם פונו מבתיהם בפורט מקמרי וישובים נוספים בסביבתה.
פורט סמנר הוא מבצר לשעבר במחוז דה בקה בדרום-מזרח מדינת ניו מקסיקו בארצות הברית שהיה אחראי לכליאתם של אוכלוסייה של בני הנאוואחו והאפאצ'י מסקלרו בשנים 1863–1868 בשמורת "בוסקה רדונדו" (Bosque Redondo) הסמוכה.
ב-31 באוקטובר 1862 אישר הקונגרס של ארצות הברית את בניית פורט סמנר.
הגנרל ג'יימס הנרי קרלטון (James Henry Carleton; 1873-1814) הצדיק תחילה את הקמת המבצר לשם הגנה על המתיישבים בעמק הנהר פקוס מפני האפאצ'י מסקלרו, קאיווה וקומאנצ'י.
הוא גם הקים את שמורת האינדיאנים בוסקה רדונדו (בספרדית: "חורשה עגולה"), שטח של 4,100 קילומטרים רבועים שבו אולצו מעל ל-9,000 בני נאוואחו ואפאצ'י מסקלרו להתגורר בשל ההאשמות שהם פשטו על התיישבויות של לבנים בסמוך למקומות מגוריהם הקודמים.
המבצר נקרא על שם הגנרל אדווין ווס סמנר (Edwin Vose Sumner) מצבא האיחוד שמת ב-1863.
המטרה המוצהרת של השמורה הייתה שהיא תהיה בלתי תלויה בתמיכה מבחוץ, בעזרת לימוד הנאוואחו והמסקלרו כיצד להיות איכרים מודרניים.
הגנרל אדוארד קנבי (Edward Canby), אותו החליף קרלטון, הציע לראשונה שבני הנאוואחו יועברו לסדרה של שמורות ושילמדו כישורים חדשים.
כשבוסקה רדונדו הוקמה לראשונה הורה גנרל קרלטון לקולונל קיט קרסון לעשות את כל הנדרש על מנת להביא תחילה את המסקלרו ואחר-כך את הנאוואחו לשם.
כל בני האפאצ'י מסקלרו הועברו לשמורה עד סוף 1862, אבל הנאוואחו לא יושבו מחדש במספרים גדולים עד תחילת 1864. הנאוואחו מכנים את המסע הרגלי מהטריטוריה שלהם לבוסקה רדונדו בשם "הצעדה הארוכה".
יותר מ-300 נאוואחו מתו במהלך המסע.
המסע היה זיכרון עגום לנאוואחו רבים.
באפריל 1865 היו כלואים בשמורת בוסקה רדונדו כ-8,500 נאוואחו ו-500 מסקלרו.
הצבא האמריקני תכנן שיתגוררו בשמורה לא יותר מ-5,000 תושבים, ולכן המחסור במזון היה בעיה כבר מהתחלה.
כיוון שהנאוואחו והמסקלרו היו אויבים ותיקים, הקרבה הכפויה הובילה לעיתים קרובות לעימותים.
לא הייתה גישה למים נקיים ולא היו מספיק עצים להסקה לבשל.
המים מנהר פקוס הסמוך גרמו למחלות מעיים, והמחלות התפשטו במחנה.
המזון היה בצמצום בשל הכישלון ביבולים, הוויכוחים בין הצבא לפקידי הלשכה לענייני אינדיאנים ומעשי פשע.
ב-1865 המסקלרו, או לפחות אלו שהיו חזקים מספיק, הצליחו להימלט.
הנאוואחו הורשו לעזוב רק במאי 1868, כאשר צבא ארצות הברית הודה שפורט סמנר ושמורת האינדיאנים בוסקה רדונדו הם כישלון.
נחתם הסכם עם הנאוואחו והם הורשו לשוב למולדתם ל"שמורה חדשה".
אליהם הצטרפו אלפי נאוואחו שהסתתרו בעומק אריזונה.
החוויה חישלה את הנאוואחו ובשנים שאחר-כך הם הרחיבו את גבולות "השמורה החדשה" לשטח של 65,000 קילומטרים רבועים.
פורט סמנר ננטשה ב-1869 ונקנתה על ידי לוסיאן מקסוול (Lucien Maxwell), חוואי בעל עדרי בקר גדולים.
מקסוול בנה מחדש את אחד ממבני המגורים של הקצינים לבית מגורים בן 20 חדרים.
ב-14 ביולי 1881 ירה השריף פט גארט בבילי הנער והרג אותו בבית זה, שקרוי כיום בית מקסוול.
ב-1968, מאה שנים אחרי חתימת ההסכם שהרשה לנאוואחו לשוב לביתם המקורי באזור ארבע הפינות הוכרז פורט סמנר מונומנט לאומי של ניו מקסיקו.
האתר מנוהל על ידי חטיבת האתרים ההיסטוריים של מחלקת ענייני התרבות של ניו מקסיקו.
ב-4 ביוני 2005 נפתח באתר מוזיאון חדש "יד זיכרון לבוסקה רדונדו" (Bosque Redondo Memorial) שתוכנן על ידי האדריכל דייוויד סלואן (David N.
המוזיאון והאתר ההיסטורי פורט סמנר שוכנים כ-10.5 קילומטרים דרומית-מזרחית מהעיירה פורט סמנר.
מחוז פורט סעיד הוא מחוז בצפון מרכז מצרים השוכן על גדות תעלת סואץ ובחלקו הצפוני לחופי הים התיכון ובירתו היא העיר פורט סעיד.
זהו המחוז השני הקטן במצרים, אחרי מחוז לוקסור.
במחוז קיימות שתי ערים בלבד, פורט סעיד ופורט פואד וכמעט כל תושבי המחוז מתגוררים בהן.
במחוז קיים נמל ים בעיר פורט סעיד המשמש לסחורות ולתיירות.
בפברואר 2012 במהלך משחק כדורגל התרחשו מהומות אלימות לאחר פריצת אוהדים לכר הדשא, במהלך המהומות נהרגו 74 בני אדם ונפצעו למעלה מ-500.
במחוז פועלים חמישה אזורי תעשייה הכוללים אחסון סחורות ושינוע לוגיסטי.
ב-2015 התגלו סמוך לפורט סעיד מרבצי גז בהיקף גדול אשר מופעלים על ידי חברת האנרגיה האיטלקית Eni .
מלבד התעשייה, חלק נכבד מהכלכלה במחוז מבוסס על תיירות.
בין השאר, נמצאים במחוז: מוזיאון עתיקות, מוזיאון צבאי ומוזיאון לאומנות מודרנית, פסל לספס, המגדלור של פורט סעיד ואתרים ארכאולוגיים כדוגמת העיר העתיקה פלוסיום.
פורט נוקס הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית הממוקם בקנטקי.
הבסיס קרוי על שמו של הנרי נוקס, קצין בכיר בצבא הקונטיננטלי ומזכיר המלחמה הראשון.
סמוך לבסיס נמצא אוצר המטילים של ארצות הברית המכונה אף הוא "פורט נוקס".
הבסיס שימש את בית הספר לשריון של צבא ארצות הברית מ-1940 ועד 2010, עת עבר לפורט בנינג.
נכון ל-2020 ממוקמות בבסיס היחידות הבאות:
דיוויזיית מזרח של הארמייה הראשונה
פיקוד משאבי האנוש של הצבא
מפקדת צוערי כוחות המילואים של הצבא (US Army Cadet Command)
פיקוד האימונים האווירי של הצבא (ARAC)
מרכז ההדרכה של מערכת בתי הספר של הצבא
בבסיס ממוקם מוזיאון ג'ורג' פטון שנפתח במאי 1949 וכן שדה התעופה גודמן שהוקם באוקטובר 1918. הוא משתרע על פני שטח של כ-54 קמ"ר.
ב-1936 הועברו חלק מאדמות הבסיס לטובת הקמת אוצר המטילים, והמבנה החדש שהוקם לשימור הזהב מזוהה עם השם פורט נוקס.
הבסיס הוקם ב-1918 בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ושימש תחילה לאימוני יחידות ארטילריה.
ב-1931 נבחר הבסיס לפעילותו של הכוח הממוכן החדש של צבא ארצות הברית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקם בבסיס בית הספר לשריון של צבא ארצות הברית, ונערכו בו ניסויים בטנקים חדישים.
כמו כן הוקם בשטחו מחנה שבויים שפעל מפברואר 1944 עד יוני 1946. בתקופת המלחמה פעל בשדה התעופה גודמן להק הפצצה 447 של טייסי טסקיגי.
פורט נאוואחו היא סדרת הקומיקס שפורסמה במשך כמה גליונות של המגזין "פילוט" בשנת 1951, ובהמשך נאספה לספר אשר הפך לשני בסדרת הבת המצליחה והגדולה בהרבה, "אוכמניות".
את הקומיקס יצרו ז'אן מישל שרלייה (כתיבה) וז'אן ז'ירו (איור) והופיע לראשונה בגיליון 288 של "פילוט" מתאריך 29 באפריל 1951. הוא פורסם כספר בשנת 1965 תחת הכותרת "Fort Navajo", ובו הופיעה דמותו של סגן אוכמניות, אשר היה בהמשך גיבור סדרת "אוכמניות".
בשנת 1993 יצא במהדורה מחודשת הספר המקורי, אך הפעם בצבע (צביעה מאת קלודין בלאן-דומונט).
העלילה עוקבת אחר דמותו של סגן אוכמניות, לעתיד גיבור הסדרה על שמו, אשר הוצב כחלק מתפקידו הצבאי באזור שנקרא פורט נאוואחו באמצע שטח של שבט האפאצ'י בראשית המאה ה-19. יחד עמו מוצבים גם סגן גרג וסגן קרואו, אשר מתיידדים איתו והשלושה חוברים זה לזה.
השלושה מוצאים את עצמם נאבקים למניעת מלחמה כוללת בין שבטי האינדיאנים לצבא המתיישבים האירופאים בעקבות חטיפתו של ילד לבן על ידי האינדיאנים.
לאחר שהם מצליחים למנוע את המלחמה, מזלם לא משחק עבורם ופורצת מלחמת האזרחים האמריקאית, כאשר השלושה לוחמים לצד האיחוד.
סגן אוכמניות: סגן בחיל הפרשים של ארצות הברית אשר נשלח לפורט נאוואחו כחלק משירותו הצבאי.
סגן גרג: סגן נוסף שנשלח לאזור ופוגש את סגן אוכמניות בדרכו לשם.
בסקום: מפקד בחיל הפרשים בדרגת מייג'ור.
גזען לכהי עור ולאינדיאנים, ומעשיו יגרמו לפרוץ מלחמה בין האינדיאנים לצבא.
דיקסון: אלוף-משנה אשר אחראי על כל אזור פורט נאוואחו.
קרואו: סגן נוסף בחיל הפרשים, בן לאב הודי ואם לבנה.
הוא שונא את בסקום על דעותיו הגזעניות, ונוטה לטובת האינדיאנים.
בשנות החמישים המוקדמות היה ז'אן מישל שרלייה סופר קומיקס מערבונים מפורסם יחסית בצרפת (זאת על אף שלא חש אמפתיה מיוחדת לז'אנר), ואילו ז'אן ז'ירו היה חדש בתחום.
עם זאת, ז'ירו הצעיר הפגין יכולות מרשימות ופנה לשרלייה בהצעה לכתוב תסריט לדמותם של סגן אוכמניות וסגן גרג המתרחש במערב הישן של אמריקה.
שרלייה נענה בחיוב והשניים החלו לעבוד על הקומיקס של "פורט נאוואחו" יחד.
במקביל, ז'ירו הפך לחניך של האמן המוערך ז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה") אשר היה גם חבר קרוב ושותף אמנותי של שרלייה.
מאוחר יותר, כאשר רצה שרלייה להמשיך את פורט נאוואחו לסדרת בת הוא הציע את גילאין לתפקיד, אך זה סירב והציע במקום זאת את תלמידו, ז'ירו, מה שהתברר עד מהרה כשיתוף פעולה מוצלח.
סדרת "פורט נאוואחו", שנאספה לבסוף לספר אחד בלבד, התפרסמה במגזין "פילוט" בין שנת 1951 ל-1963 ב-46 חלקים, כאשר בממוצע פורסמו מספר עמודים כל שלושה חודשים.
בסדרה זו סגן אוכמניות – שעיצובו הפיזי נוצר בהשראת השחקן הצרפתי ז'אן-פול בלמונדו – היה אחד מבין מספר דמויות מרכזיות.
עם זאת הוא בלט מעל השאר.
על אף שבמקור נועדה הסדרה להתפרסם עוד ולהתאגד למספר ספרים מורכבים, הפופולריות יוצאת הדופן של סגן אוכמניות הובילו את היוצרים, ז'אן ז'ירו וז'אן מישל שרלייה, ליצור סדרת בת בשם "אוכמניות" העוקבת אחר סגן אוכמניות.
פורט ליש היא עיר במחוז ליש שבאירלנד.
העיר ממוקמת בפרובינציית לנסטר ואוכלוסייתה מונה 292,301 איש.
היא אחת מהערים שאוכלוסייתן גדלה באופן המשמעותי ביותר באירלנד.
מיקום העיר מוזכר לראשונה בדברי ימי ממלכת אירלנד, שנכתבו בשנות ה -30 של המאה העשרים.
המקום נקרא אז כפורט לאויגיסי.
מקור העיר ביישוב שנוצר סביב המצודה העתיקה, "מבצר לייקס" או "מגן המבצר", ששרידיו עדיין קיימים במרכז העיר.
בנייתו של המבצר החלה בשנת 1548 בניסיון להשיג שליטה אנגלית במחוז.
מיקומה הגבוה של המצודה, המוקפת מדרום וממזרח על ידי מחסומי ההגנה הטבעיים של נהר טריוג ורכס ההרים אסקר, הוסיף מאוד לחשיבותו האסטרטגית ותרם לחשיבותה של העיר בתקופת ימי הביניים.
שם העיר השתנה לאורך השנים, והיא נקראה "גוברנור", "פורט ליש", "קמפה" ו"פורט פרוטקטור".
בשנת 1557, תחת שלטונה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה, נקרא המקום מריבורו לכבודה של המלכה.
העיר המשיכה לגדול עיר הקמת השוק והמסחר שהתפתח בעיר.
בשנת 1929, מספר שנים לאחר קבלת עצמאותה של אירלנד, העיר קיבלה את השם פורטליש (ומאוחר יותר - פורט ליש).
מדי שנה מתקיימים בעיר מספר פסטיבלים מקומיים, בין היתר פסטיבל הרובע העתיק שמתקיים במצודה העתיקה בחודש יוני, פסטיבל הקומדיה של ליל כל הקדושים בחודש אוקטובר, ופסטיבל הספרות והמוזיקה בחודש נובמבר.
בית הסוהר פורט ליש הוא מתקן כליאה ברמת ביטחון מרבית.
עד שנת 1929 הוא נודע בשם מריבורו גאול, ובו מוחזקים אנשים שהורשעו בחברות בצבא האירי הרפובליקני ובארגוני טרור בלתי חוקיים.
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים התעוררו מהומות במקום, עקב מחאות של האסירים על תנאי כליאתם.
המבנה הוקם בשנת 1830 ופעיל עד היום, והוא אחד ממתקני הכליאה הוותיקים ביותר באירלנד.
פורט מקהנרי הוא מבצר היסטורי מסוג מצד כוכב מחומש על חוף בולטימור.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו במלחמת 1812, כאשר הגן בהצלחה על נמל בולטימור מהתקפה של הצי הבריטי ממפרץ צ'ספיק ב-13–14 בספטמבר 1814. הצלחת האמריקאים בקרב זה, לאחר מתקפת לילה כבדה של הבריטים, שימשה השראה לכתיבת השיר שכעבור 117 שנים נקבע כהמנון ארצות הברית.
פורט מקהנרי נבנה בתחילה על בסיס פורט וטסטון שהגן על בולטימור מ-1776 עד 1797. פורט וטסטון הוקם בחופזה, לאחר שמוקדם יותר באותה שנה, פגיעותה של בולטימור נחשפה עם שיוטה של ספינה בריטית במעלה מפרץ צ'ספיק .
לבולטימור נודעה חשיבות אסטרטגית מיוחדת: גאוגרפית וכלכלית.
בשנת 1793 הכריזה אנגליה מלחמה על צרפת, והמבצר שהיה בשליטת מרילנד, הועבר לידי הממשלה הפדרלית.
בשנה שלאחר מכן, הקונגרס אישר ופתח בתוכנית מסיבית של בניית מבצרי חוף לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי כדי להגן על ערי החוף ונמליהן.
לפי עדותו הכתובה משנת 1811 של שר המלחמה ויליאם יוסטיס המבצר נבנה כדי לאכלס 30 תותחים, ועוד סוללה של 10 תותחים ימיים מחוץ למבצר קרוב לקו המים.
ובנוסף מבנים ומחסנים ל-2 פלוגות.
ביום 13 בספטמבר 1814, החל מהשעה 6:00 בבוקר, הפציצו ספינות מלחמה בריטיות בפיקודו של סגן אדמירל אלכסנדר קוקרן ברציפות את פורט מקהנרי במשך 25 שעות.
לתותחים הבריטיים היה טווח של 2 מייל (3 ק"מ), ולרקטות הבריטיות היה טווח של 1.75 מייל (2.8 ק"מ), אך לא התותחים ולא הרקטות היו מדויקים.
הספינות הבריטיות לא הצליחו לעבור את פורט מקהנרי ולחדור לנמל בולטימור בגלל הגנת התותחים שלו, כולל שרשרת הגנה של 22 ספינות טבועות.
כלי השיט הבריטיים הצליחו לירות רקטות ומרגמות לעבר המבצר רק בטווח המרבי של הנשק.
הדיוק הגרוע משני הצדדים הביא לנזק קטן מאוד לשני הצדדים לפני שהבריטים, לאחר שכילו את התחמושת שלהם, הפסיקו את התקפתם בבוקר 14 בספטמבר, ובכך נהדף החלק הימי של הפלישה הבריטית לבולטימור.
הכוחות המגינים האמריקאיים שתחת פיקודו של רב-סרן ג'ורג' ארמיסטד , איבדו ארבעה חיילים, כולל חייל שחור אחד שברח מעבדוּת - טוראי ויליאם ויליאמס - ואישה אחת שנשאה אספקה לכוחות בעמדות.
פרנסיס סקוט קי, עורך דין מוושינגטון הבירה שהגיע לבולטימור כדי לנהל משא ומתן על שחרורו של שבוי מלחמה אזרחי, היה עד להפצצה מספינה נייטרלית סמוכה.
לקראת המתקפה הבריטית על המבצר, נתפר דגל אמריקאי גדול ממדים על ידי מרי יאנג פיקרסגיל שכונה דגל המשמר הגדול.
החל משנת 1860, עם תחילת התנתקות המדינות בעלות העבדים מארצות הברית של אמריקה, החל להתפתח מתח בין המדינות המתנגדות לעבדות לבין האחרות.
העלייה הגדולה ביותר במתח התקיימה במדינת מרילנד, זאת עקב תפקידה כמדינת גבול.
מכיוון שכך, הניחו מנהיגי מרילנד שפורט מקהנרי ישרת שוב מטרה חשובה בזמן המלחמה, אם וכאשר תפרוץ.
לאחר שמדינת קרוליינה הדרומית פתחה בהפגזה על המבצר המֵגן על הכניסה לנמל צ'ארלסטון - פורט סאמטר - קיבל גנרל ג'ון אדמס דיקס, מפקד הפיקוד התיכון של צבא האיחוד, פקודה לעשות כל שניתן כדי להשאיר את מדינת מרילנד בידי "האיחוד".
הוא מיקם את מפקדתו בפורט מקהנרי, וכיוון את תותחיו משם לכיוון פתח נמל בולטימור, כמו גם לכיוון העיר, כדי לבצע את במשימה שהוטלה עליו, ולמנוע מכוחות הדרום לפלוש לעיר ולנמל.
הוא הביא לכליאתם במבצר של שישה חברי האספה הלאומית של מרילנד, כדי למנוע ממנה להתכנס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נבנו 104 בניינים נוספים על הקרקע המקיפה את המבצר, על מנת להפוך את המתקן כולו לבית חולים גדול מאוד של צבא ארצות הברית לטיפול בחיילים שחזרו מהמלחמה.
אף אחד מאותם מבנים לא נותר, בעוד שהמבצר המקורי השתמר, והוחזר למצבו, כפי שהיה במהלך מלחמת 1812.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש פורט מקהנרי כבסיס של משמר החופים שהופקד על הגנת נמלי החוף המזרחי של ארצות הברית.
המבצר שימש גם כבסיס אימונים של משמר החופים, שהשתמשו לצורך כך גם במבני המצודה, בנוסף לעשרים מבנים זמניים שהוצבו לצורך כך במקום.
המבצר הפך לפארק לאומי ב-11 באוגוסט 1925. בשנת 1939 הוא הוכרז מחדש כ"מונומנט לאומי" וכ"מקדש היסטורי" - האתר היחיד בארצות הברית שקיבל הכרזה כפולה בארצות הברית.
הוא הוכנס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-15 באוקטובר 1966.
במהלך הזמן נוצרה מסורת לאומית שכאשר מעוצבת גרסה חדשה לדגל ארצות הברית, היא מתנוססת לראשונה מעל פורט מקהנרי.
הדגלים הרשמיים הראשונים עם 49 ו-50 כוכבים אמריקאים הונפו לראשונה מעל המבצר והם עדיין ממוקמים שם.
המבצר הפך למרכז בילוי וליעד תיירותי בולט.
אלפי מבקרים מגיעים מדי שנה לראות את "מקום הולדתו של המנון ארצות הברית".
המבצר נגיש בקלות באמצעות מוניות מים מהנמל הפנימי הפופולרי של בולטימור.
החזרה במונית מתאפשרת רק למי שהגיע איתה.
גישה למבצר קיימת גם בדרך היבשה.
מדי ספטמבר, העיר בולטימור מציינת את יום המגנים לכבוד הקרב על בולטימור.
זוהי החגיגה הגדולה ביותר של השנה במבצר, המלווה בסוף שבוע של תוכניות, אירועים וזיקוקים.
פורט מורגן הוא מבצר שנבנה בארצות הברית בתחילת המאה ה-19 בכניסה למפרץ מוביל (מפרץ מקסיקו) כדי לשמור על עיר הנמל מוביל שבדרום אלבמה.
נקרא על שם דניאל מורגן שהיה מפקד ב במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המבצר היה מעורב בקרבות במלחמת האזרחים האמריקנית ועמד במצור ממושך שהטיל צבא הצפון על כוחות צבא הקונפדרציה שהתבצרו במקום.
מוגדר כאתר היסטורי ואתר לאומי של ארצות הברית.
במקום בו הוקם המבצר היה קיים לפני כן מבצר בשם פורט בוייר שהוקם ב-1813 מאדמה ועץ ומגיניו האמריקאים נלחמו בצבא בריטניה במהלך מלחמת 1812. המבצר הותקף פעמיים במהלך אותה מלחמה:
בספטמבר 1814 התחולל קרב פורט בוייר הראשון שהיה במהותו קרב תותחים בין הצי הבריטי למגיני המבצר והסתיים ללא הכרעה.
בפברואר 1815 התחולל קרב פורט בוייר השני שכלל הנחתת כוחות יבשתיים שצרו על המבצר ואילצו את מגיניו להיכנע.
כיבוש המבצר וכניעת הכוחות שהגנו על מפרץ מוביל אפשר לצי הבריטי להיערך לכיבוש העיר מוביל אך בדרכם לשם נחתם הסכם גנט שסיים את מלחמת 1812. במסגרת ההסכם נחזירה בריטניה לארצות הברית את המבצר.
כלקח ממלחמת 1812 החליט הפיקוד של צבא ארצות הברית לחזק את המבצרים הימיים לאורך חופי ארצות הברית כשביניהם היה גם פורט בוייר החרב כשבין השאר הוחלף שמו לפורט מורגן.
חיזוק המבצר החל ב-1819 על בסיס תוכניות שהכין המהנדס הצרפתי סימון ברנרד .
תהליך ההקמה התעכב לאחר שורה של בעיות הנוגעות למנהלי הפרויקט.
ראשון המנהלים היה בנג'מין הופקינס שנפטר לאחר זמן קצר מקדחת צהובה.
מחליפו, סמואל הוקינס, נפטר גם הוא לאחר תקופה קצרה (1821).
הפרויקט נמסר אז לניהולו של קפטן רנה דה רוסי מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית אך ב-1925 חלה דרוסי והעביר את ניהול העבודה לסגנו קורנליוס אוגדן שהצליח לסיים את הבנייה ב-1934. לקח נוסף ממלחמת 1812 היה הצורך לבצר לא רק את החזית לים אלא גם את הגישה היבשתית למבצר.
עם סיום הבניה הוצבה במקום יחידת תותחנים של צבא ארצות הברית.
מלחמת האזרחים האמריקנית נפתחה רשמית ב-12 באפריל 1861 אך כבר ב-3 בינואר אותה שנה כבש כוח של צבא הקונפדרציה, בפיקודו של קולונל ג'ון טוד, את פורט מורגן כחלק מחיזוק ההגנות על מוביל.
הצבא הדרומי תגבר את המבצר ב-600 חיילים וב-18 תותחים כבדים שטווח הירי שלהם כיסה את מעבר המים העמוקים מול המבצר (סך התותחים במבצר הסתכם ב-46).
כמו כן חיזק את הגישה היבשתית ממזרח בעמדות ותעלות וגייס מספר ספינות מלחמה, בפיקודו של אדמירל פרנקלין ביוקנן , כדי להגן על המבצר.
בנוסף חיזק צבא הדרום את פורט גיינס (כ-10 ק"מ מערבית לפורט מורגן ומעבר למעבר המים) והציב שם 26 תותחים.
עם פרוץ המלחמה הועבר הפיקוד על המבצר על ריצ'רד לוסיאן פייג' .
ההיערכות של צבא הדרום באזור אפשרה, במהלך המלחמה, למעבר של ספינות אספקה ושירות של הקונפדרציה אל העיר מוביל וממנה עם מספר נפגעים נמוך.
ב-5 באוגוסט 1864 תקף צי של ספינות מלחמה של צבא הצפון, בפיקודו של אדמירל דייוויד פראגות', את מפרץ מוביל .
תחילה הכניע הכוח את צי הדרום שהגן על המפרץ ולאחר מכן כבש את פורט גיינס.
לאחר מכן התפנה חלק מהצי, בפיקודו של מייג'ור גנרל גורדון גריינג'ר, להטיל מצור על פורט מורגן .
בסיום המלחמה היו חלקים גדולים מהמבצר הרוסים מההפצצות של המצור.
ב-1870 החל תהליך שיפוץ המבצר והוכנסו לתוכו 12 תותחים כבדים אולם בסיום השיפוץ נזנח המבצר.
ב-1895 אישר הנשיא גרובר קליבלנד את חיזוק הביצורים של פורט מורגן.