tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזוג הכניס לביתו אורחים רבים וערך מדי מוצאי שבת סעודת מלווה מלכה גדולה.
סייע למאות חתנים וכלות וקנה להם מוצרי חשמל ובעיקר מקררים.
כשנשאל מדוע דווקא מקררים היה עונה שכאשר "יעלה לשמים ויכניסו אותו לגיהנום, אוכל לבקש להתקרר במקררים אלו".
נפטר בערב שבת, י"ג באלול ה'תשנ"ח, ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
בצוואתו ביקש שכל אדם שיעלה על קברו, יאמר את תפילת "רחם בחסדך" שלוש פעמים, והוסיף כי מי שיקיים בקשה זו, מובטחים לו ישועות גדולות בכל נושא (תפילת רחם בחסדך היא קטע מפיוט צור משלו).
הרב אברהם יוחנן בלומנטל (ה'תרל"ז – י"ג בכסלו ה'תשכ"ז; 1877–1966) היה איש חינוך מאנשי היישוב הישן בירושלים.
המנהל המייסד של בית היתומים ציון-בלומנטל.
בלומנטל נולד בשנת 1877 בירושלים למשפחה מן היישוב הישן אשר עלתה ארצה שנה קודם לכן.
אביו הרב יעקב בלומנטל (1846–1915) נמנה עם מייסדי פתח תקווה ושכונות מחוץ לחומות ירושלים, דוגמת בית ישראל (1866), בית יעקב (1877) ובתי אונגרין (1891).
מתוך תפיסה שאין להזדקק לכספי הציבור, נמנעה משפחתו מלהסתמך על כספי החלוקה כמקובל בחברת היישוב הישן, ועסקה במסחר.
נישא לשיינה (נפטרה בשנת תשכ"ג).
בשנת תר"ס (1900), בגיל 22, הקים ישיבה לצעירים בשם 'בית חינוך נערים', במטרה "לחנך צעירי ישראל ובפרט נערים עזובים אשר תעו בתוהו לא דרך, לגדלם ולחנכם במזון גוף ונפש על דרך התורה מוסר ודרך ארץ להיותם אנשים מועילים לחברת האדם לתפארת עמנו ועיר קדשנו".
ישיבה זו הייתה יוצאת דופן בכך שיועדה מלכתחילה לנערים שסטו מן הדרך או שנשקפה סכנה שיסטו ממנה, ודאגה לרווחתם מבחינה חינוכית ופיזית.
חיים שפיצר, בנו של שמואל זנוויל שפיצר, ניהל עמו את המוסד.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הסב את הישיבה בניהולו לבית היתומים ציון-בלומנטל ומאז עמד בראשו.
הקמת המוסד נדרשה על רקע הרעב והמחלות הקשות.
רבים מאבות ילדי המוסד נהרגו בשירותם הצבאי כחיילי האימפריה, חלק מהילדים התגוללו בחוצות מפני שאביהם עדיין שירת בצבא, ואימם מתה ממחלה או מרעב.
יהודה אהרן ווייס, העסקן הירושלמי והמוציא לאור, מספר בזכרונותיו:
הרב אברהם יוחנן בלומנטל נחשב כאדם על-עדתי.
כך למשל, חתונה שנערכה בביתו בשנת 1928 תוארה בעיתונות כאירוע בו נפגשו "קהל רב ומגוון לכל העדות השונות בירושלים" ו"מנהלי המוסדות מיישוב הישן והחדש".
בשנת תשכ"ז (1966), בהיותו בן כ-89, נפטר הרב בלומנטל בירושלים.
הספידוהו חתניו הרבנים מיכל שלפוברסקי, חיים סלומון, הרב יהושע פישל זקס, ואחרים.
גישתו החינוכית של הרב בלומנטל הייתה ממוקדת בילד ובצרכיו.
לפי עדויות מאוחרות, הוא היה אומר כי מטרת עבודתו היא ש.
הרב בלומנטל היה אדם בעל רגש עז, שכיוון את יחסיו עם הסובבים אותו והשפיע על התנהלותו עם הילדים.
נטייתו לבטא רגש עז ולפעול על פיו עולה גם ממכתבו אל בנו:
לרב בלומנטל נולדו חמישה ילדים, שניים מהם נפטרו בצעירותם ממחלות.
בתו הבכורה חיה סימה נישאה לרב יהושע פישל זקס ששימש לזמן מה כמנהל חינוכי בבית היתומים.
בנם הוא הד"ר משה חיים זקס ד"ר לבוטניקה ואגרונום.
בן נוסף הוא הד"ר יצחק זקס, ד"ר לגאוגרפיה, בעל תואר יקיר ירושלים, ממשחררי ירושלים וחברון וממייסדי ענף התיירות בישראל.
בת נוספת יוכבד נישאה לרב חיים נתן סלמון בן הרב אברהם ישראל משה סלומון הידוע בכינויו הרב מחרקוב.
הרב אברהם יורוביץ (ביידיש: יאָראָוויטש; כ"ח בניסן ה'תש"ח - א' בניסן ה'תשס"ג) הוא רב ומקובל ומייסד קהילת אהל מנחם ויטעבסק.
נולד ברומניה לאהרן, סופר סת"ם שבוע לפני הקמת מדינת ישראל.
אביו, פליט השואה, היגר ללונדון עם שלושת בניו.
בבחרותו התקרב לרבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן (בביתו גדל מגיל 14, כאשר עלה לארץ בגפו), לרבי אשר פריינד ולרב עקיבא רבינוביץ (האדמו"ר מפוריסוב).
התחתן בירושלים עם בתו של משה שטרן, חסיד תולדות אהרן.
מונה על ידי האדמו"ר לראש כולל לאברכים.
זמן קצר לאחר מכן, קיבל מינוי של מו"צ בבד"ץ העדה החרדית בירושלים, בגיל 27 (הצעיר ביותר שנתמנה למשרה זו, נכון לשנת תשפ"ג).
גיסו היה הרב אברהם משה קרויס, מו"ל ספרי רבי אהרן מסטרשלה.
בשנת ה'תשנ"ז, בזמן הפיצול בחסידות תולדות אהרן, עזב את החסידות והקים בהשראת רבי אשר פריינד את בית מדרש "אהל מנחם ויטבסק" ברחוב עבודת ישראל, על שם רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
כמה משפחות שעזבו את חסידות תולדות אהרן בגלל הסכסוך הצטרפו לקהילתו החדשה.
למד ולימד קבלה וחסידות בשיעורים בבית מדרשו.
בדומה לרבו רבי אשר פריינד, הגה גם הוא רבות בספר פרי הארץ לרבי מנחם מנדל מוויטבסק ופעל להפצת הלימוד בו.
סמוך לפטירתו התחיל לכתוב את הספר "דרכי השגה" אבל נפטר זמן קצר אחרי שהתחיל לכותבו ונותרו בידינו עמודים בודדים שהם בקושי הקדמה.
תורותיו ומאמריו שדרש לפני תלמידיו הודפסו אחר פטירתו על ידי צאצאיו בספרים "עבודת אברהם" ו"ערבות נחל".
בין שומעי לקחו היו הרב יצחק מאיר מורגנשטרן, הרב איתמר שוורץ (מחבר ספרי בלבבי משכן אבנה) והרב מתתיהו ספרין.
יורוביץ עסק הרבה ברפואה מסורתית, ונהג להכין תמציות צמחי מרפא המכונות "טיפות הרב מירושלים".
עסק בכתבי הרפואה של הרמב"ם ובכתבי קבלה רפואיים.
האדמו"ר מתולדות אהרן הספיד אותו אחרי מותו במילים "אחד היה אברהם".
נטמן בחלקת חסידות תולדות אהרן בהר הזיתים.
חמשה עשר ילדים נולדו לו מאשתו.
בין בניו: הרב מאיר יהודה יורוביץ, משפיע רוחני, רב ביהמ"ד וויטעבסק בירושלים; הרב שאול, משפיע רוחני ומגיד שיעור בקבלה וחסידות.
אחיו הקטן רבי יעקב מנדל יורוביץ הוא חבר בבד"ץ העדה החרדית ירושלים ומרבני חסידות תולדות אהרן.
אברהם (אברימי) דב יוסטמן (נולד ב־1971) הוא עורך דין ישראלי חרדי, סמנכ"ל קרן קמ"ח, חבר הנהלת ארגון גשר וחבר בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת מטעם אגודת ישראל.
יוסטמן, יליד 1971, נשוי ואב לחמישה, מתגורר בביתר עילית בעל רקע בהוראה והובלת מיזמים ציבוריים, יוסטמן הוא חסיד סלונים הנמנית עם סיעת שלומי אמונים באגודת ישראל.
למד בישיבת בית אברהם ולאחר מכן למד תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו והוסמך כעו"ד.
בנוסף, סיים לימודי תואר שני בהיסטוריה וסוציולוגיה של מדינת ישראל באוניברסיטת חיפה.
בוגר תוכנית המנהיגות של מכון גשר למנהיגות ופעיל במסגרת המחלקה החרדית שלה.
משנת 2008 עו"ד יוסטמן מכהן כסמנכ"ל קרן קמ"ח - קידום מקצועי חרדי, מנהל את פיתוח הפרויקטים, ואחראי על התחום המשפטי בקרן.
יוסטמן מרבה לכתוב, להתראיין בתקשורת ולהשתתף בפאנלים מקצועיים ואקדמיים בנושא גיוון ושילוב חרדים בתעסוקה בכלל ובשירות המדינה בפרט, הפרדה בין גברים לנשים באקדמיה ובתוכניות הכשרה וכלכלה חרדית.
בחודש אוגוסט 2020 עם הקמתה של המועצה האזרחית המייעצת לפרויקטור הקורונה, צורף עו"ד יוסטמן כחבר המועצה הציבורית המייעצת למגן ישראל.
כחודש לאחר צירופו, במחאה על עמדותיו של פרופ' רוני גמזו שכיהן כראש תוכנית 'מגן ישראל' ביחס לציבור החרדי, התפטר עו"ד יוסטמן מהמועצה יחד עם גזבר עיריית בני ברק רו"ח אריק אדלר.
יוסטמן הוא חבר דירקטוריון החברה הכלכלית בית שמש וכן חבר דירקטוריון החברה לפיתוח ביתר עילית, ויו"ר ועדת ערר בארנונה בעיריית ביתר עילית.
עו"ד יוסטמן מייצג את אגודת ישראל בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת החל מהבחירות לכנסת התשע עשרה, ומשמש היועץ המשפטי של המפלגה.
התמודד בבחירות ללשכת עורכי הדין מטעם הסיעה החרדית אמונה במקצוע.
בדיון שהתקיים בבג"ץ בינואר 2023 בשאלת כשירותו של יו"ר תנועת ש"ס ח"כ אריה דרעי לכהן כשר, ייצג עו"ד יוסטמן את סיעת יהדות התורה.
עו"ד יוסטמן מרבה להתבטא בכלי התקשורת ובפורומים שונים בסוגיית ההפרדה המגדרית באקדמיה ובמרחב הציבורי.
בהקשר זה ייצג את קרן קמ"ח בעתירת שדולת הנשים נגד תוכנית 'משפיעים' שהכשירה צוערות וצוערים חרדים לשירות המדינה.
רבי אברהם יהושע השיל וינברג (ה'תרנ"ח, 1898 – כ"ד בניסן ה'תשל"ח, 1978) היה אדמו"ר של חלק מחסידות סלונים, ומחבר סדרת הספרים האנציקלופדית "אוצר ערכי התורה – באהלי יששכר".
נולד בסלונים לרבי ישכר לייב וינברג, האדמו"ר השלישי מחסידות סלונים, ולחיה רחל בת רבי שלום פרלוב נכד לאדמו"רי קוידינוב.
גדל והתחנך אצל סבו, רבי שמואל וינברג ה"דברי שמואל" מסלונים, שאף הטיל עליו שליחויות שונות.
בשנת תרע"ו נפטר סבו רבי שמואל, ואביו רבי יששכר לייב מונה לממלא מקומו בסלונים (בעוד דודו רבי אברהם החל לכהן כאדמו"ר בברנוביץ').
לאחר מלחמת העולם הראשונה רבי אברהם יהושע השיל סייע לאביו בשיקום החצר.
אז נישא לפייגא רויזע, בת הרב דוד וידנפלד, חסיד גור מוורשה (ולימים גם חותנו של רבי ישראל אלתר), אחר נישואיו עבר להתגורר לצד חמיו בורשה שם הוסמך לרבנות.
בעת ההיא שימש מעין רב של חסידי סלונים בעיר, כשהם מתייעצים עמו ומקבלים ממנו הדרכה.
בשנת תרפ"ח נפטר אביו רבי יששכר לייב בגיל צעיר, הוא שב לסלונים לתקופה קצרה כדי לתמוך באמו האלמנה ובמשפחתו, והוא גם דאג לחינוך אחיו ולשידוכיהם.
אך בעקבות לחצים שהופעלו עליו על ידי חלק מהחסידים להתמנות לאדמו"ר, חזר להתגורר בוורשה והיה מגיע לפרקים לבקר את אמו בסלונים.
בביקוריו אלו היו החסידים באים בשאלות ובקשות, והוא היה מקבל קהל ומייעץ להם בנושאים שונים אך סירב לקבל קוויטל ופדיונות, באומרו שאיננו רבי.
מינויו לאדמו"ר, המחלוקת והעלייה לארץ ישראל
בשנת תרצ"ג נפטר בפתאומיות דודו רבי אברהם וינברג מברנוביץ' בעת ששהה בסלונים, ובעקבות הפטירה החל רבי אברהם יהושע השיל לכהן כאדמו"ר.
על פי המסופר, ביום האחרון לחייו של רבי אברהם וינברג ביקש שיתנו עלייה לתורה לאחיינו במקומו, ובכך ראו החסידים הסכמה וסימן של הרבי שנפטר למינוי האחיין לאדמו"ר.
עם מינויו לאדמו"ר פרצה מחלוקת עזה בקרב בני העדה, כשרוב החסידים פנו לבן דודו רבי שלמה דוד יהושע וינברג בן רבי אברהם מברנוביץ', על אף שהיה אז בן רק 21 וטרם נישא.
בעקבות מחלוקת זו, בשנת תרצ"ה, פרש רבי אברהם יהושע השיל מהאדמו"רות, ועלה לארץ ישראל.
הוא השתקע ברחוב טיומקין בתל אביב, הוא סירב לכהן כאדמו"ר, אך עסק בענייני ציבור, ובעיקר בחינוך החרדי.
לפרנסתו עסק במסחר וילונות עד סוף ימיו.
סמוך לביתו פתח בית מדרש קטן, בו התפלל ומסר שיעורים, וחסידי סלונים בעיר היו באים להתפלל אצלו.
בתל אביב היה בקשר קרוב עם רבי אברהם מרדכי אלתר מגור.
היה ממייסדי תלמוד תורה "סיני" בתל אביב, תמך בתנועת אגודת ישראל, וחתם על כרוזים מטעמה.
בשנותיו האחרונות פרש ממסחר, והחל לכהן באדמו"רות.
בשנים אלו כתב את חיבורו "אוצר ערכי התורה – באהלי יששכר" .
נפטר בשנת ה'תשל"ח ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
בניו הקימו על שמו כולל אברכים בשם "אשל אברהם" וכן כולל לבעלי תשובה.
על שמו נקרא רחוב "אשל אברהם" בבני ברק.
ילדיו לא נהגו באדמו"רות אחרי מותו.
חיבורו האנציקלופדי "אוצר ערכי התורה – באהלי יששכר" נכתב על ידו בתל אביב, בשנותיו האחרונות.
החיבור מהווה אנציקלופדיה לכל אישיות או בעל חיים המוזכרים בתנ"ך, כשבכל ערך מצוינים המופעים של הערך בתנ"ך, ולאחר מכן מובאים כל ההתייחסויות של חז"ל לנושא הערך, מלוקט מתלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, תוספתא ומדרשים, ומעט מספר הזוהר.
בהקדמה לספר ציין את הרקע לכתיבת הספר, ואת ההרכב והגודל המתוכנן: .
שם הספר, "באהלי יששכר", מנציח את שם אביו רבי יששכר לייב מסלונים.
מתוך החיבור המתוכנן הודפסו שבעה כרכים המכילים את הערכים של האותיות א' ו-ב' בלבד.
שאר החיבור נותר בכתב יד בידי המשפחה.
הותיר אחריו גם חיבור על מסכתות ברכות ובכורות מתלמוד בבלי, ועוד כתבי יד רבים.
שמואל וינברג – ראש עיריית בני ברק, מראשי פועלי אגודת ישראל.
רבי אריה וינברג – מראשי תנועת התשובה וראש ישיבת "לב בנים" לבעלי תשובה.
חתן אביו, רבי יוחנן מלוביצקי מלעכוויטש.
חתן חמיו, רבי ישראל אלתר מגור – בנישואיו השניים.
חתן חמיו, רבי רבי שלמה אלעזר איגר מלובלין.
חתן חמיו, רבי רבי מנחם מנדל לוין – רבה של בנדין.
חתן חמיו, ר' יחיאל בן רבי נתן שפיגלגלס מוורשה.
רבי אברהם יונה (תק"ה, 1745 - כ"ה בשבט תקע"ה, 1815) היה רבה של העיר ונציה בתקופה שטרום חוזה פריז.
נולד באיספלטרו שבדלמטיה (כיום בקרואטיה) לרפאל משה חיים יונה.
היה תלמידם של רבי דוד פארדו ורבי שבתי וינטורה, ואף כתב הקדמה לספר 'נהר שלום' של הרב וינטורה.
במשך כשנתיים כיהן כרבה של איספלטרו, לאחר מכן עבר לוונציה ושם התחבב על החיד"א והיה חברותא שלו למשך כארבעה חודשים.
החיד"א סמכו להוראה בכסלו תקל"ז, 1777. רבי אברהם יונה עסק גם בקבלה וחסידות.
היה שותף בסנהדרין של פריז שיזם נפוליאון.
נפטר בכ"ה שבט תקע"ה, בהיותו בן 70.
רבי אברהם יהושע השיל רבינוביץ האדמו"ר מביאלא - לובלין (ה'תרל"ה ― ח' בתשרי ה'תרצ"ג).
נולד בשנת ה'תרל"ה באוסטרובא לאביו רבי יצחק יעקב רבינוביץ ולאימו רחל לביאה (בת רבי יהושע מאוסטרובא מחבר ספר תולדות אדם).
בהגיעו לפרקו (בשנת ה'תרנ"א) נשא את פייגה רבקה בת רבי שמעון אלתר (אחיו של רבי יהודה אריה ליב אלתר בעל השפת אמת מגור).
בשנת ה'תרס"ה מונה כאדמו"ר בחלם, ממנה עבר ללובלין בה נתפרסם כאדמו"ר מביאלא.
חיבר את ספרו על התורה (חומשים בראשית ושמות), חיבורים נוספים ממנו נמצאים בכתב יד ולא נדפסו.
בנוסף, הוציא לאור את ספרי אביו: דברי בינה על התורה ועל המועדים, פרקי אבות והגדה של פסח, וספר ישרי לב על שבת קודש.
בנו, רבי אברהם דוד מלענטשנא
ישועות אברהם, על בראשית ושמות.
אברהם יוסף פינקיס (ברומנית: Avram Iosef Pinchis) היה מהנדס יהודי רומני שפעל רבות לקידום מעמד המהנדסים ברומניה של תחילת המאה ה-20. הוא היה בין המהנדסים הרומנים הראשונים שקיבלו את הכשרתם הטכנולוגית ברומניה.
אברהם יוסף פינקיס נולד ברומניה בשנת 1880 למשפחה יהודית.
בשנת 1905 סיים את הלימודים לקבלת תואר מהנדס ב"בית הספר הלאומי לגשרים וכבישים" בבוקרשט.
עם סיום לימודיו התיישב בעיר גאלאץ והתחיל לעבוד במחלקת התחזוקה של חברת הרכבות הרומנית בתפקיד סגן מנהל מחלקה בדרגה IV ובשנת 1912 הועלה לדרגה III.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הרומני כמפקד שאינו קצין בחיל ההנדסה.
בסיום המלחמה חזר לתפקידו בחברת הרכבות הרומנית וב-1 בינואר 1928 קודם לתפקיד מפקח טכני ראשי דרגה II.
ב-1 באוקטובר 1928 התפטר משירות המדינה ועבר למגזר הפרטי כיבואן בלעדי של יריעות ביטומניות לבידוד מתקנים תעשייתיים.
אברם יוסף פינקיס נפטר בשנת 1933 בבוקרשט.
השאיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
הפעילות למען קידום מעמד המהנדס ברומניה
בסוף המאה ה-19, רכשו רוב המהנדסים הרומנים את השכלתם בגרמניה, אוסטריה וצרפת.
התשתיות הלאומיות, כגון כבישים ומסילות ברזל, הוקמו ותחוזקו על ידי חברות אוסטריות גרמניות ובריטיות.
האגודה הכללית של המהנדסים ברומניה, (ברומנית: Asociaţia Generala a Inginerilor din România (AGIR)), שהוקמה בשנת 1918, שמה לה למטרה לשפר את תנאי עבודתם וקידומם של המהנדסים בשירות הציבורי על ידי הכנסת שינויים בחוק מצבת כוח האדם הטכני, שעודכן בפעם האחרונה בשנת 1912.
בין השנים 1920 - 1922, פרסם ב"עלון האגודה הכללית של המהנדסים ברומניה" מאמרים בנושא ההגנה על תואר המהנדס ובעיית המהנדסים בשירות הציבורי.
מאמרים בעלי אופי עיוני שפרסם ב"עלון החברה הפוליטכנית" הורחבו ויצאו לאור צורת ספרים, ביניהם מאמרים הדנים בשיפור רשת מסילות הברזל ברומניה, בהיסטוריה של מסילות הברזל הבריטיות, בוועדות הגישור באנגליה להסדרת סכסוכים בין מעסיקים לעובדים ובתואר המהנדס.
רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה (כ' בחשוון ה'תק"פ – י"א באלול ה'תרמ"ג; 8 בנובמבר 1819 - 1 בספטמבר 1883), היה בנו השני של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ומייסד חסידות סדיגורה.
נקרא גם 'האדמו"ר הזקן מסדיגורה'.
נישא לבתו של רבי אהרן מקרלין מחבר הספר "בית אהרן".
ר' יעקב החל לכהן כאדמו"ר בסדיגורה לאחר פטירת אביו ואחיו הגדול, ר' שלום יוסף ששימש זמן קצר כאדמו"ר ונפטר בתוך שנת האבל לאביו בי"א באלול תרי"א.
המשיך את דרכו המלכותית של אביו והיה נחשב כמייצג הראשי של חסידות רוז'ין בתקופתו.
היה ידוע בחיבתו הגדולה לארץ ישראל ולתושביה.
כמו אביו עמד גם הוא בראש "כולל וואהלין" שהיה אחראי על איסוף הכספים והעברתם לחסידים שהתגוררו בארץ ישראל.
בהשתדלותו הסתיימה בניית בית הכנסת "תפארת ישראל" בירושלים שהתחילה בזמן אביו.
קיימת מסורת בעל פה לפיה כאשר ביקש ממנו לורנס אוליפנט לתמוך בהקמת יישובים בארץ ישראל אמר לו: "אנו מקווים לגאולה נסית מן השמים ולא על ידי בשר ודם", אך עם זאת פרסם מכתב הקורא ליהודים לעלות ארצה ועודד את חסידיו לכך.
בעקבות הלשנה נעצר באשמת זיוף כספים וישב בכלא, מניסן תרט"ז עד כ"ג בתמוז תרי"ז.
יום שחרורו הפך ליום חג בחסידות סדיגורה-בויאן.
בגלל הנהגתו המלכותית בדרכו של אביו, עורר עליו את ההתנגדות המרכזית מצד רבי חיים מצאנז (בזמן "מחלוקת צאנז–סדיגורה"), שטען שדרך המלכות אינה ראויה לכל אחד.
נפטר ביום י"א באלול תרמ"ג 32 שנה בדיוק לאחר שהתחיל לכהן כאדמו"ר ונטמן בסדיגורה לצד אביו.
בין חסידיו המפורסמים היו הרב דוד אורטנברג, הרב יעקב מרגליות ראב"ד ברדיצ'ב והרב שעפטיל הורוויץ מברדיצ'ב.
בנו הבכור רבי אשר נפטר בתור חתן.
בנו השני, רבי שלמה פרידמן, נפטר בחיי אביו אך זקני החסידים נהגו בו כבוד כמו אדמו"ר.
רבי יצחק פרידמן, ה"פחד יצחק", מייסד חסידות בויאן.
רבי ישראל פרידמן, ה"אור ישראל", ממלא מקום אביו בסדיגורה.
הדסה פייגא אשת רבי אבי עזרא זעליג שפירא בנו של רבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלינצא (נינו של רבי ישראל מקוז'ניץ ואביו של רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ'), בנו של רבי אבי עזרא זעליג היה רבי יצחק מרדכי חתן דודו רבי ישראל פרידמן.
פערל אשת בן דודה רבי מנחם נחום דב בער (נחום בער'ניו) מסדיגורה (בן רבי שלום יוסף מסדיגורה).
שרה רבקה אשת רבי ישראל שלום יוסף השיל ממעז'יבוז' בנו של בן דודה רבי אברהם יהושע העשיל ממעז'יבוז' (חתן רבי שלום יוסף מסדיגורה).
בת-שבע רוחמה פרידמן אשר הייתה נשואה לבן דודה רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, בעל הספר "גנזי ישראל".
אברהם יפה (במקור יופה; 22 באוקטובר 1913 – 11 באפריל 1983) היה אלוף בצה"ל, חבר הכנסת, ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה ומנהל רשות שמורות הטבע, מקים החי-בר ביטבתה.
ממקימי קיבוץ ניר דוד (תל-עמל).
נולד בכ"א בתשרי תרע"ד ביבנאל לחיים ומרים (לבית כבשנה) יפה (במקור יופה) שעלו מרוסיה והתיישבו ביבנאל.
אחיו הם אורי, שאול וחנה.
למד במקווה ישראל, בה צורף בגיל 16 ל"הגנה".
יפה הצטרף לתנועת המחנות העולים אך בשנת 1931 עבר לתנועת השומר הצעיר, בה היה מדריך ונודע בהצגות האינדיאניות שארגן.
בחורף 1935–1936 השתתף בוועידה של השומר הצעיר בפופרד וטייל ברחבי אירופה תוך שביקר בקינים של השומר הצעיר.
הוא שב לארץ ישראל באפריל 1936. הוא היה מראשוני המתגייסים לנוטרות בשנת 1936, והשתתף בהקמת קיבוץ תל עמל (ניר דוד) בעמק בית שאן, ראשון יישובי חומה ומגדל.
עבד בבית אלפא כמורה ומדריך, וניסיונו להעביר את ילדי חברת הילדים אל השומר הצעיר היה מהגורמים לפילוג שחל בבית אלפא.
במהלך שהותו של אורד וינגייט בתל עמל צורף לפעילות של מחלקתו של וינגייט וזכה ללמוד ממנו.
בשנת 1940, בימי מלחמת העולם השנייה, הוא קיבל הוראה להתגייס ליחידת תותחנים של הצבא הבריטי בה שירת במשך שלוש שנים בהגנה על מקומות שונים בארץ ישראל ולמד גם הגנה נגד מתקפות אוויריות.
בשנת 1943 הוא הוצב למשך זמן מה בקפריסין.
במהלך שירותו, בארץ ישראל ובקפריסין, עסק בגניבת נשק מהצבא הבריטי עבור ההגנה, בפיקודו של יהודה ארזי.
מקפריסין שב יפה לארץ ישראל לקורס קצינים, שלאחריו הוצב ביחידת תובלה בבנגזי.
הוא שוחרר ב-1947 בדרגת קפטן.
לאחר שחרורו מהצבא הבריטי שהה באירופה והיה פעיל במוסד לעלייה ב'.
לאחר מכן, שב לקיבוצו וגידל אווזים.
בנובמבר 1947 שב לשורות ההגנה והקים את גדוד החי"ר גדוד 12 (ברק).
לאחר מכן הקים את גדוד 13 (גדעון) בעמק הירדן ופיקד עליו במלחמת העצמאות, בין היתר בקרבות עמק בית שאן.
לאחר שפוצלה החטיבה עבר הגדוד להיות תחת פיקודה של חטיבת גולני ויפה התמנה לקצין המבצעים החטיבתי.
בסוף המלחמה נפצע בקרבות מבצע חירם.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 89 של חטיבה 8, וב-1950 מונה למפקד חטיבת גולני.
שנה לאחר מכן עבר להדריך בקורס מח"טים וב-1953 מונה למפקד חטיבה 9. עם הקמת אוגדה 36 ב־1954 התמנה יפה למפקדה, אך ויתר על הפיקוד עליה ערב מבצע קדש, לאחר שהאוגדה הופקדה על משימות הגנה תחת פיקוד הצפון.
במבצע פיקד על חטיבה 9, במהלכו כבשה החטיבה את שארם א-שייח'.
עוד קודם לכן, בשנת 1955 שהה בלימודים באנגליה במשך שלושה חודשים.
בפברואר 1957 נשלח לחודש וחצי לדרום אפריקה לגיוס כספים מטעם המגבית היהודית המאוחדת.
עם שובו פיקד על בית הספר לקצינים ובאוגוסט 1957 מונה לראש מחלקת ההדרכה.
באפריל 1958 נשלח לארצות הברית מטעם מלווה הפיתוח העצמאות לשלושה חודשים.
ביולי 1958 קיבל לידיו את פיקוד הדרום ובמאי 1959 קודם לדרגת אלוף.
ב-1962 עבר לשרת כאלוף פיקוד הצפון, עם פרישתו של מאיר זורע.
עוד במהלך שירותו בצה"ל היה יו"ר רשות שמורות הטבע, ומיד עם פרישתו מצה"ל מונה למנהל הרשות במקומו של עוזי פז, שוויתר על המינוי למענו.
במהלך פעילותו ברשות הקים את החי בר ביטבתה ב-1968 ואת החי בר בכרמל וארגן את הבאתן של חיות המוזכרות בתנ"ך, כגון הערוד והיחמור הפרסי, מרחבי העולם לשמורות בישראל.
במלחמת ששת הימים גויס ופיקד על אוגדה 31 אוגדת מילואים שהורכבה מחטיבה 200 וחטיבה 520. האוגדה לחמה בציר המרכזי בסיני וכבשה את ג'בל לבני, ביר לחפן ומעבר המיתלה.
לאחר המלחמה היה בין מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, אשר קראה להחזיק בשטחים שנכבשו וליישבם.
ב-1973 הייתה תנועה זו בין הגופים המקימים את הליכוד (תחילה כתנועה עצמאית ולאחר מכן כחלק מלעם).
ביוני 1970 מונה לראש המנהל האזרחי במרחב שלמה.
כיהן בתפקיד עד ראשית אוגוסט 1970, כשהוחלף ביהודה רשף.
כחבר הליכוד נבחר לכנסת השמינית לאחר מלחמת יום כיפור בה היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת הפנים והגנת הסביבה.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הודיע שלא יתמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת.
ב-1981 הוצב במקום ה-120 ברשימת התחיה לבחירות לכנסת העשירית.
הראשון, דני, שנולד לו ולאשתו הראשונה, יהודית (נהרגה בתאונת דרכים ב-1941), ושתי בנות, רוני ורותי, שנולדו לו מאשתו השנייה, אביבה לבית שלוסברג (1921-1998), אחותה של לאה רבין.
בין בני דודו נמנים: אברהם יפה, חנה יפה ויוסי יפה.
גשר אברהם, העובר מעל נחל הבשור בסמוך לגן לאומי אשכול, נקרא על שמו.
הגשר נקרא כך עוד בימי חייו, מעת שהוקם לראשונה ב-1962 על ידי צה"ל כגשר ביילי.
יפה שימש בשנים שלפני כן כאלוף פיקוד הדרום והבטיח למתיישבי הנגב להקים את הגשר כמענה לשיטפונות בנחל הבשור שמנעו חציית הנחל.
הגשר הושלם לאחר שעבר לפיקוד הצפון, אך נקרא למרות זאת על שמו.
על שמו גן ציבורי - "גן אברהם" ברחוב הקוצר בעיר מגוריו רמת השרון ורחובות בערים עפולה, חולון ובאר שבע.
אברהם יערי (שם משפחתו הקודם: ואלד; 5 באוגוסט 1899, כ"ט באב ה'תרנ"ט – 13 באוקטובר 1966, כ"ט בתשרי ה'תשכ"ז) היה ביבליוגרף, חוקר הספר העברי, תולדות היישוב ותולדות יהודי המזרח.
נולד בדז'יקוב, גליציה לפסיה וחיים יוסף (מצאצאי בעל "אור פני משה" תלמיד הבעש"ט) כאברהם ואלד.
התחנך בחדרים ובישיבות וקיבל גם חינוך כללי.
אחיו הצעיר הוא יהודה יערי.
עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1920, עיברת את שם משפחתו לשם "יערי" ("ואלד" פירושו "יער").
למד בבית המדרש העברי למורים בירושלים בהנהלתו של דוד ילין, ולאחר מכן עבד בהוראה בתל אביב ובירושלים.
בשל אהבתו לספרים החל, בשנת תרפ"ה, לעבוד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
משהוכיח את כישרונו בתחום הביבליוגרפיה, נשלח, בשנת תרפ"ו, ללמוד ספרנות וביבליוגרפיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עם סיום הלימודים, בשנת תרפ"ח, וקבלת התואר, חזר לעבודתו בבית הספרים, שם עבד עד לפרישתו.
ב-1929 נישא יערי לחוה בת מנחם מנדל סלנט (נכדתו של מנחם מנדל מקאמיניץ, מחבר קורות העתים על יהודי צפת).
לזוג נולדו שני ילדים: גור וצילה.
נהרג כשעמד בראש כיתה שיצאה להילחם באויב באזור טולכרם, ביום 3 בנובמבר 1948.
בשנת 1946 נשלח לאירופה מטעם האוניברסיטה העברית, עם גרשם שלום, בניסיון להציל את אוצרות התרבות היהודיים.
יחד הם סייעו בהצלתם והעברתם לישראל של כחצי מיליון ספרים, שהוחרמו על ידי הנאצים בתקופת השואה.
בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50 הגיש תוכניות רדיו בקול ישראל בנושאים שונים, ובין היתר, הגיש סדרת הרצאות על "מוסד השליחות מארץ ישראל" (בשנת 1949), סדרת הרצאות, בנושא: "פרקי מסע לארץ ישראל" (בשנת 1950) וסדרת הרצאות על "תולדות היישוב העברי בארץ" (בשנת 1952).
כמו כן, נהג לשאת הרצאות בפני קהל, במקומות שונים בארץ, נושא הרצאותיו העיקרי היה "היישוב העברי בארץ".
בחלק ממחקריו גילה זיופי דפוס, כמו כן תיאר בפעם הראשונה ספרים שלא היו ידועים כלל לרושמי רשומות.
ידועה במיוחד תגליתו על קטלוג המסחרי הראשון של ספרים עבריים שיצא מבית דפוסו של מנשה בן ישראל באמשטרדם.
ספרים חשובים אחרים שחיבר בתחום הביבליוגרפיה כוללים את ספריו על דגלי המדפיסים העבריים (בשנת תש"ד) והביבליוגרפיה של הגדות של פסח (בשנת תשכ"א).
לשני הספרים יצאו ספרים שבאו להמשיכם או לעדכנם, שנים רבות אחר כך, מאת יצחק יודלוב.
כתב ביבליוגרפיות על הספרות שנתפרסמה אחרי המלחמה על ארצות המנדט של המזרח הקרוב; על המחזה העברי; ועל ספרי לאדינו הנמצאים בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
מרבית מחקריו של יערי בתחום הביבליוגרפיה וחקר הספר העברי פורסמו ברבעון הביבליוגרפי "קריית ספר", אשר היה גם בין עורכיו ובעיתון "דבר".
חלק ממחקריו בתחום זה הוא כינס תחילה, בשנת תרצ"ט, בספרו: באהלי ספר; בהמשך, בתדפיסי מאמרים בשם: ליקוטים ביבליוגרפים, הכוללים את מאמריו שבין השנים תרצ"ה- תש"ד; ואחר כך, בשנת תשי"ח, בספר גדול יותר: מחקרי ספר.
היה חבר פעיל בוועד המנהל הראשון של מכון גנזים, ובשנות ה-60 היה חבר ועדת השופטים של פרס ביאליק לחכמת ישראל.
בשנת 1965 חלה במחלה קשה, ממנה נפטר בשנת 1966.
יערי היה דמות ידועה ואהובה בזמנו, בקרב היישוב היהודי, וספריו, בפרט ספריו על ארץ ישראל, יצאו במספר מהדורות, הודפסו פעמים רבות וזכו לפופולריות רבה.
משנפטר, הגיע להלווייתו קהל רב ללוותו בדרכו האחרונה, לרבות טדי קולק, ראש עיריית ירושלים.
אחיו, הסופר יהודה יערי, ספד לו ואמר קדיש לזכרו.
במלאת לו חמישים, בשנת תש"ט, הוציאו לאור ידידיו ומוקיריו רשימה ביבליוגרפית של חיבוריו, מאת אורי בן חורין, בה נכללו 236 כותרים.
לאחר מותו, בשנת תשכ"ז, פרסם נפתלי בן מנחם השלמה לרשימה הביבליוגרפית של בן חורין, אותה המשיך מכותר 237 ("פנקס שליחותם של ר' יונה משה נבון ור' יונה סעדיה נבון"), וסיים בכותר 347 (מהדורה מקוצרת ומתורגמת לאנגלית של ספרו: זכרונות ארץ ישראל).
לרשימה זו יש להוסיף את ספרו האחרון על הדפוס העברי בקושטא, משנת תשכ"ז, וכן את תרגומו (יחד עם המחבר, חיים דב מנטל), לספר: מחקרים בתולדות הסנהדרין, שיצא לאור בשנת תשכ"ט.
רשימתו של בן מנחם נכללה שוב בקובץ שהוצא בשנת תשכ"ז, לזכרו של יערי, באהלי ספר, בו נכללו גם רשימות ומאמרים מאת רקטור האוניברסיטה העברית, נתן רוטנשטרייך, יששכר יואל ושמואל ורסס.
כמו כן נכלל בקובץ זה מאמר מעזבונו של יערי, "הדפוס העברי במעזירוב".
ביום השלושים למותו נערך ערב לזכרו בבית הספרים הלאומי, בהשתתפות נשיא האוניברסיטה, ראשי הספרייה הלאומית, סופרים וידידיו הרבים.
ערב נוסף, לציון מאה שנים להולדתו, נערך בירושלים, ביום י"ט באדר תשס"א, 14 במרץ 2001, בחסות בית הספרים והאוניברסיטה העברית, ונושאו: "אברהם יערי - ביבליוגרף וחוקר ארץ ישראל".
ב-14 באוקטובר 1979, במלאת 13 שנה למותו, נקרא על שמו רחוב בשכונת גילה, בירושלים, העיר בה חי את מרבית חייו.
מאז מותו של יערי נתפרסמו מספר רשימות ומאמרים על חייו ופועלו.
אספו האישי שמור בספרייה הלאומית.
יערי היה יוצר פורה ופרסם מאות מאמרים ועשרות ספרים.
רשימת פרסומיו משתרעת, כאמור לעיל, על פני 350 כותרים, בשתי רשימות ביבליוגרפיות, משנת תרפ"ב, כשהיה בן 23, ואילך.
בנוסף לתרגומים שהכין, בעיקר מגרמנית או אנגלית לעברית, ולפרסומים ביבליוגרפיים בנושאים שונים, כוללת הרשימה תחומי מחקר רבים.
אלה כוללים חיבורים בתחום החינוך, ביקורת ספרותית, תולדות היישוב ופעיליו, ביוגרפיות של רבנים ידועים, איגרות שהחליפו ביניהם חוקרים, פעילים ציונים או רבנים, מסעותיהם והרפתקאותיהם של נוסעים יהודים ברחבי העולם, מחקרים ורשימות על מועדי ישראל, גורלו של התלמוד והספר העברי באירופה, שבתאות ותולדות יהודי המזרח.
הוא זכה להערכה רבה, הן מצד ביבליוגרפים, חוקרים ואנשי אקדמיה והן מצד הציבור הרחב, שספריו על תולדות היישוב העברי נתחבבו עליהם.
ספריו נתקבלו גם אצל היהדות האורתודוקסית, שם הוא ידוע בכינוי אבר"י.
על ספרו שלוחי ארץ ישראל, עליו עבד שנים רבות, קיבל את פרס אוסישקין, ביום 1 באוקטובר 1952, ועל ספרו תולדות חג שמחת תורה, הוענק לו בשנת תשכ"ד פרס ביאליק לחכמת ישראל.
לאחר מותו, בשנת 1967, קיבלה אלמנתו את פרס בן-צבי על פועל חייו המדעיים.
תרגומים, פרסומים בתחום החינוך וביקורת ספרותית
בשנת תרפ"ב פרסם את מאמרו הראשון, "החסיד", על אישיותו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ובשנת תרפ"ה, מועד התחלת עבודתו בבית הספרים, פרסם, מתוך כתב יד בבית הספרים, את "איגרת תימן", שבה מבקשים יהודי תימן מההסתדרות הציונית עזרה בעלייה לארץ ישראל.
עם זאת, עד לשנת תרפ"ז, הוא התמקד בפרסום מאמרים ורשימות דווקא בתחום החינוך, הספרות וביקורת ספרותית.
המאמרים התפרסמו בעיתונים שונים, בין היתר, השילוח, דבר, הפועל הצעיר ומאזנים.
ספרו הראשון, משנת תרפ"ו, היה תרגום לספרו של פרדיננד לסל: מס בלתי ישר ומצבם של מעמדות העובדים.
בהמשך פרסם תרגומים נוספים, של הינריך פסטלוצי, יוהאן גוטליב פיכטה, וילהלם דיבליוס, הנרי נואל ברילספורד, הרברט ג'ורג' ולס, בנימין זאב הרצל, עמנואל קאנט, נלסון גליק וחיים דב מנטל.
כמו כן פרסם מאמרי ביקורת על ספרים שונים, כגון: "פולין" לש"י עגנון, קונטרס "אלה שמות" לגרשם שלום, ועל ספרים ומאמרים רבים נוספים בתחום מדעי היהדות, שיצאו לאור בעברית, בגרמנית, ביידיש או באנגלית.
בשנת תרפ"ז, הוציא יערי לאור, על בסיס מחקרו של בן-ציון דינור, רשימה ביבליוגרפית ראשונה, על הספרות היפה בעברית (המקורית והמתורגמת): מר' משה חיים לוצטו עד היום הזה (תפ"ט-תרפ"ו), רשימת הספרים הנמצאים בבית הספרים.
הרשימה פורסמה, מחד על מנת לענות לביקוש הגדול, באותם ימים, לספרות יפה בעברית, ומאידך לקרב גם אחרים לספרות זאת.
הרשימה היא הקטלוג המודפס הראשון שיצא לאור בבית הספרים.
בשנת תרפ"ט פרסם יערי רשימת מילואים לביבליוגרפיה של הספרות היפה בעברית הנ"ל וכן ביבליוגרפיה של ספרי חינוך וספרי ילדים שנדפסו בארץ ישראל בשנות תר"ן - תרפ"ח.
שנה אחר כך, בשנת תר"ץ, פרסם מלואים לרשימת ווינער על הגדות של פסח, מספר דפוסים מדפוסי שאלוניקי, וכן ספר קטן על תולדות בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
מאז החל לפרסם רשימות ביבליוגרפיות ומאמרים רבים בנושא.
ספרו הביבליוגרפי הראשון, שהוא כולו שלו, הוא רשימה ביבליוגרפית של הספרות החקלאית בעברית, והוא יצא לאור בשנת תרצ"א.
כמו הרשימה הביבליוגרפית שפרסם על הספרות היפה, גם הביבליוגרפיה על הספרות החקלאית העברית חוברה ויצאה לאור על מנת לענות על הצורך והביקוש לספרות עברית בנושא החקלאות, אשר בשנות השלושים, בארץ ישראל, הייתה בשיא תפארתה.
לאחר שנפטר אריה טויבר, בשנת תרצ"ב, איתו עבד בבית הספרים, ערך והוציא לאור את מחקריו הביבליוגרפיים.
כמו כן, כתב מספר מאמרים על נשים מדפיסות וגרים מדפיסים.
הדפוס העברי באירופה וחקר היידיש
בהמשך לפרסומיו בתחום זה, פרסם מאמרי ביקורת על "ועד ארבע ארצות והספר העברי" לישראל היילפרין ותולדות הדפוס העברי בפולניא לפרידברג.
בין לבין, חשף תרגומים ליידיש של ספרים פופולריים כגון, בן המלך והנזיר, חובות הלבבות ואיגרת בעלי חיים.
כאשר השווה את נוסחות היידיש של שבחי הבעש"ט, הגיע למסקנה כי הסיפור על השלכת הספר חמדת ימים מתחת לשולחן, על ידי הבעש"ט, הוא נוסח מאוחר וככל הנראה הוכנס, על ידי חסידי הבעש"ט, כדי להדגיש את מלחמת הבעש"ט בשבתאות ולהדוף את הטענה כי חיבב את הספר.
כמו כן פרסם מאמרים על אייזיק מאיר דיק, מהמחברים החשובים ביותר ביידיש, וכן על מחזות מקראיים וספרים אחרים שתורגמו או נכתבו ביידיש.
בנוסף, פרסם מספר מאמרים על ספרי בדחנים, במזרח אירופה.
לבסוף הייתה זו ספרנית בית הספרים הלאומי, שושנה הלוי, שעשתה כן בשנת תשכ"ג.
בנוסף לפרסומים אלה על הדפוס העברי בארצות המזרח, פרסם גם מאמר גדול על ספרי יהודי בוכארה.
יערי היה ציוני נלהב ואת אהבתו לארץ ישראל ביטא בחיבוריו הרבים שהקדיש לחקר תולדות היישוב העברי בארץ ישראל בכל הדורות.
הוא האמין במצוות יישובה של הארץ והיה תומך נלהב של המפעל הקיבוצי.
לדעת גריס, עניינו של יערי בחקר ארץ ישראל גבר בפרט לאחר מותו של בנו גור.
בחיבוריו הרבים בנושא, הראה את הקשר הבלתי נפסק בין היהודים לארץ ישראל, לאורך כל הדורות.
בנוסף לספרו על מסעות ארץ ישראל, פרסם ספרים נפרדים על נוסעים יהודים לארץ ישראל ולמקומות אחרים בעולם, בין היתר: אשר הלוי, ר' דוד דבית הלל, הרב יחיאל פישל, יעקב ספיר, אפריים ניימרק, משולם מוולטרה ור' יעקב משה פענסטער מליטא.
כמו כן הוציא לאור, יחד עם יהודה רצהבי, את ספר המקאמות והמסעות של ר' סעדיה בן יהודה מנצורה.
פרסומים בתולדות היהודים בארצות המזרח ובצפון אפריקה
מחוץ לביבליוגרפיה על הדפוס העברי בארצות המזרח, הביבליוגרפיה של ספרי הלאדינו בבית הספרים וחיבוריו על שלוחי ארץ ישראל לארצות המזרח, יערי גם חקר את תולדות היהודים בארצות המזרח וזיקתם לארץ ישראל, בפרט יהודי תימן ובוכארה.
בנוסף חיבר מאמר על יהודי טריפולי היוצאים לשמוח באביב ונלכדים ברשת עלילה.
לאחר שהוציא לאור את ספרו תעלומת ספר, בו ניסה לברר את זהות מחברו של הספר חמדת ימים, התפלמס בסדרת מאמרים עם גרשם שלום בקשר לשאלה זו.
כמו כן, הוציא יערי לאור איגרות של רבנים, משוררים, הוגי דעות ואישים ידועים יהודים, לרבות יל"ג, שניאור זלמן שעכטער, שמואל אברהם פוזננסקי, מרים מארקל מאזעסזאהן, רמח"ל, שפ"ר, מ.
מסעות ארץ ישראל של עולים יהודים: מימי הבינים ועד ראשית ימי שיבת ציון, הוא קובץ מסעות אשר יערי אסף, ביאר וחלק גם תרגם.
המהדורה הראשונה יצאה לאור בהוצאת גזית, בשנת תש"ו.
מאוחר יותר יצאו לאור הדפסות נוספות, בהוצאת מסדה, בשנת 1976 והוצאת מודן, בשנת 1996.
הספר כולל יומני מסע של 33 נוסעים יהודים מארצות ומתקופות שונות, החל מאמצע המאה ה-12 ועד סוף המאה ה-19. היומנים מתארים את הדרך אותה עברו הנוסעים, האתרים בהם ביקרו בארץ ישראל, האנשים אותם פגשו והנופים שראו.
יערי הקדים מבוא מקיף לכל מסע, ובסוף הספר כלל ביבליוגרפיה של כל הפרסומים הקודמים שיצאו למסעות.
מפעל חשוב נוסף של אברהם יערי כולל איסוף של 120 פרקי זכרונות ארץ ישראל לשני כרכים.
הכרך השני כולל זכרונות שנכתבו על ידי אליהו זאב לוין אפשטיין, משה סמילנסקי, מאיר דיזנגוף, הלל יפה, מנחם אוסישקין, אהרון דוד גורדון ועוד.
התקופה הנסקרת בשני הכרכים היא מהמאה ה-17, בה תיאר את סבלות יהודי ירושלים והרפתקאות מחדשי היישוב היהודי בטבריה, עד להקמת יישובי חומה ומגדל, בשנת 1937, והמרד הערבי הגדול, מאורעות הדמים של השנים 1937 - 1938. בסוף הכרך השני מובא אוסף של מקורות ביבליוגרפיים לנושאים השונים.
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל בשנת ה'רמ"א (1481) הוא ספר מסעות שיערי הביא לדפוס על פי כתב יד יחיד, השמור בספרייה הלורנציאנית בפירנצה.
יערי גם הוסיף הערות לספר והקדים לו מבוא.
הספר יצא לאור במוסד ביאליק, ירושלים, בשנת תש"ט.
קודם לכן כללו יערי בספרו מסעות ארץ ישראל הנ"ל.
המדובר בספר המסעות של הנוסע היהודי משולם בן מנחם מוולטרה, באיטליה, שהיה סוחר, שולחני עשיר, תלמיד חכם ומשכיל מתקופת הרנסאנס.
הוא התחיל את מסעו בנמל נאפולי, הפליג למצרים ומשם המשיך במסע לירושלים, דרך ח'אן יונס, עזה וחברון.
בדרכו חזרה הגיע ליפו, ממנה הפליג לבירות ולדמשק, ומשם חזר לוונציה, דרך קפריסין, רודוס, יוון, חצי האי הבלקני, רגוזה ודרום איטליה.
מסעו ארך בסך הכל 150 יום לערך.
במסע הוא חווה הרפתקאות שונות והיה חשוף לסכנות, כגון קרבות ימיים, שודדי דרכים, ועוד.
בספר הוא סוקר נושאים מגוונים, בין היתר מנהגי העמים, אבנים טובות, כתבי-יד ומאורעות מדיניים.
כמו כן, הוא כותב על המקומות אליהם הגיע, מפרט על הקהילות היהודיות ואף משיא עצות למטיילים פוטנציאלים.
ספרים שחיבר, ערך או תרגם
פרדיננד לסל, מס בלתי ישר ומצבם של מעמדות העובדים (מתורגם על ידי א.
הספרות היפה בעברית (המקורית והמתורגמת): מר' משה חיים לוצטו עד היום הזה (תפ"ט-תרפ"ו).
הספר סודר ונכתב על ידי בן-ציון דינור (דינבורג) ויערי שימש עוזרו; רשימת הספרים הנמצאים בבית-הספרים, ירושלים (תרפ"ז; מילואים לביבליוגרפיה של הספרות העברית היפה, הדפסה מתוך "קריית ספר", ירושלים, תרפ"ט)
הינריך פסטלוצי, כיצד מלמדת גרטרוד את בניה - ניסיון להדריך את האמהות ללמד בעצמן את בניהן: מכתבים (מתורגם על ידי א.
ספרי חינוך וספרי ילדים שהודפסו בארץ בין השנים תר"ן - תרפ"ח (הדפסה מיוחדת מ"ספר היובל של הסתדרות המורים בא"י"), ירושלים (תרפ"ט)
פיכטה, תעודת האדם (תרגם א.
יערי), ירושלים (תר"ץ; נדפס שוב בתרצ"ג; מהדורה שנייה, תשמ"ז, בעריכה של ש"ה ברגמן)
תולדות בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי - עד שנת תר"ף, ירושלים (תר"ץ)
קונטרס ההגדות - יכיל רשימת הגדות של פסח שנדפסו עד שנת תר"ס (מלואים לרשימת ווינער), מתוך "קריית ספר", ירושלים (תר"ץ); מלואים לקונטרס ההגדות: לקוטי בתר לקוטי, הדפסה מיוחדת מתוך "קריית ספר", ירושלים (תרצ"א)
וילהלם דיבליוס, העם האנגלי (מתורגם על ידי א.
הספרות החקלאית בעברית, ירושלים (תרצ"א)
שני שירי-חתונה לרמח"ל, יו"ל על פי אכסמפלרים יחידים בעולם הנמצאים בבית-הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, הדפסה מיוחדת מתוך "קריית ספר", ירושלים (תרצ"א)
הנרי נואל ברילספורד, הודו המורדת (מתורגם על ידי א.
אריה טויבר, מחקרים ביבליוגרפיים (עם עריכה ומבוא על ידי א.
הרברט ג'ורג' ולס, העבודה, הרכוש והאשר של בני האדם, 4 חלקים ב-2 כרכים, (בתרגום שמעון גינצבורג, אברהם יערי, וד' קמחי), תל אביב (תרצ"ה-תרצ"ו)
פירוש המשנה לרמב"ם במקורו - ביבליוגרפיה של חלקי הפירוש המקוריים שהוצאו מתוך כ"י (הדפסה מיוחדת מתוך "קריית ספר), ירושלים (תרצ"ג)
הדפוס העברי בארם צובה (הדפסה מיוחדת מתוך "קריית ספר), ירושלים, תרצ"ג
דרמות בעברית, תל אביב (תרצ"ד; מהדורה שנייה, תש"ח הודפסה בשם חדש: המחזה העברי - המקורי והמתורגם מראשיתו ועד היום, ירושלים.
ממהדורה זו נותרו שלושה עותקים, כתוצאה מפיגוע טרור ושריפת בית הדפוס; מהדורה שלישית, תשט"ז)
מבחר כתבי הרצל, כרך ה' (מתורגם על ידי א.
יערי ביחד עם אשר ברש, ו-ר' בנימין), תל אביב (תרצ"ד.
הודפס שוב בתל אביב, תש"י)
רשימת ספרי לאדינו הנמצאים בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, ירושלים (תרצ"ד)
עמנואל קנט, הקדמות לכל מטפיזיקה בעתיד שתוכל להופיע כמדע (תרגום א.
יערי, בעריכת ש"ה ברגמן), ירושלים (תרצ"ו; מהדורה מתוקנת, תשי"ז; מהדורה שלישית, תשל"א)
הדפוס העברי בארצות המזרח - חלק א' (צפת, דמשק, ארם צובה, קהיר, אלכסנדריה, עדן), ירושלים (תרצ"ז); חלק ב' (כלכתה, במבי, פונה, קוג'ין, מאדראס, בגדאד), ירושלים (ת"ש)
צרור אגרות יל"ג אל מרים מארקל מאזעסזאהן - יו"ל מגוף כתב ידו (עם מבוא והערות על ידי א.
נדפס תחילה בחלקים, בעיתון "העולם")
הרפתקאותיו של אשר הלוי - ספר מסעות, כתוב בידי עצמו ויוצא לאור מגוף כתב-ידו על ידי אברהם יערי, ירושלים (תרצ"ח.
נדפס תחילה בחלקים, בעיתון "דבר")
שלושה דורות של מדפיסים אשכנזים בקושטא: יונה בן יעקב אשכנזי, בניו ובני בניו (הדפסה מיוחדת מתוך "קריית ספר"), ירושלים (תרצ"ח)
באהלי ספר - פרקים בתולדות הספר העברי, ירושלים (תרצ"ט)
ספר המסעות לר' דוד דבית הלל, החזירם למקורם והוסיף מבוא והערות אברהם יערי (הדפסה מיוחדת מתוך "סיני"), ירושלים (תרצ"ט)
ההולכים בחשך ראו אור גדול (על חכמים סגיאי נהור בספרות העברית), הדפסה מתוך "במישור", ירושלים (ת"ש)
המדפיסים בני פואה (הדפסה מיוחדת מתוך "קריית ספר), ירושלים (תש"א)
בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים (במלאת יובל שנים לקיומו), תל אביב (תש"ב)
מסעות שליח צפת בארצות המזרח, הוציא לאור מגוף כתב ידו אברהם יערי, ירושלים (תש"ב)
ספרי יהדות בוכארה (הדפסה מיוחדת של מאמרי יערי בנושא עם מבוא, שנתפרסמו ב"קריית ספר"), ירושלים (תש"ב)
אגרות ארץ ישראל - שכתבו היהודים היושבים בארץ לאחיהם שבגולה, מימי גלות בבל ועד שיבת ציון שבימינו, קיבצן וביארן אברהם יערי (תל אביב, תש"ג; מהדורה שנייה, תל אביב, תש"י; הדפסה חוזרת, רמת גן, 1971)
דגלי המדפיסים העבריים: מראשית הדפוס העברי ועד סוף המאה התשע-עשרה, ירושלים (תש"ד; מהדורת צילום כוללת מילואים ותוספות, Farnborough, Gregg International Publishers 1971; דפוס צילום, אשדוד, תשנ"ז)
אגרות שניאור זלמן שכטר אל שמואל אברהם פוזננסקי, ירושלים (תש"ד)
ליקוטים ביבליוגרפיים (תדפיס של מאמרים של יערי שנתפרסמו ב"קריית ספר", בשנים תרצ"ה-תש"ד), ירושלים
ספר מסע תימן מאת יעקב ספיר, הביאו מחדש לדפוס בנוסח מתוקן והוסיף עליו מבוא והערות אברהם יערי ירושלים (תש"ה; מהדורה שנייה, ירושלים, תשי"א)
נלסון גליק, עבר הירדן המזרחי (תרגמו מאנגלית א' יערי, פרקים א'-ב'; וש' ייבין, פרק ג'), ירושלים (תש"ו-1945; מהדורה שנייה, ירושלים, תשי"ד)
מסעות ארץ ישראל של עולים יהודים: מימי הבינים ועד ראשית ימי שיבת ציון, קיבצם וביארם אברהם יערי, תל אביב (תש"ו; דפוס צילום, רמת גן, 1976)
מבית דפוסו של מנשה בן ישראל, ירושלים (תש"ז)
מסע בארץ הקדם: סוריה, כורדסתאן, ארם נהרים, פרס ואסיה המרכזית, מאת אפרים ניימרק.
הביאו מחדש לדפוס בנוסח מתוקן והוסיף עליו מבוא והערות אברהם יערי, ירושלים (תש"ז)
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל בשנת ה'רמ"א (1481), הביא לדפוס על פי כתב היד היחיד והוסיף הערות ומבוא אברהם יערי, ירושלים (תש"ט)
שלוחי ארץ ישראל - תולדות השליחות מהארץ לגולה, מחורבן בית שני עד המאה התשע עשרה, ירושלים (תשי"א.
נדפס שוב בשנת תשל"ז; ובשנת תשס"ב, בשני כרכים)
שריפת התלמוד באיטליה: במלאת ארבע מאות שנים לגזירה, תל אביב (תשי"ד)
תעלומת ספר: ספר חמדת ימים, מי חיברו ומה הייתה מידת השפעתו, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשי"ד
ספר הגלות והגאולה, הביאו לדפוס לפי גוף כתב ידו של המשורר, והוסיפו מבוא והערות אברהם יערי ויהודה רצהבי, תל אביב (תשט"ו)
מחקרי ספר: פרקים בתולדות הספר העברי, ירושלים (תשי"ח)
הדפוס העברי באיזמיר (הדפסה מיוחדת מתוך ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי), ירושלים (תשי"ט)
ביבליוגרפיה של הגדות פסח מראשית הדפוס ועד היום, ירושלים (תשכ"א)
תולדות חג שמחת תורה - השתלשלות מנהגיו בתפוצות ישראל לדורותיהן, ירושלים (תשכ"ד; בהוצאת במברגר את וואהרמן הדפסה שנייה, ירושלים, תשמ"ט)
הדפוס העברי בקושטא - תולדות הדפוס העברי בקושטא מראשיתו עד פרוץ מלחמת-העולם השנייה ורשימת הספרים שנדפסו בה, ירושלים (תשכ"ז).
הספר האחרון עליו עבד יערי (השלימו והביאו לבית הדפוס יששכר יואל)
חיים דב מנטל, מחקרים בתולדות הסנהדרין (תרגמו א.
יערי והמחבר), תל אביב (תשכ"ט)
הרב ד"ר אברהם יעקב מרק (י"ב באדר תרמ"ד, 9 במרץ 1884 - י"ג בתמוז תש"א, 8 ביולי 1941) היה רב אוסטרי ורומני, שכיהן כרב הראשי של צ'רנוביץ ויהודי בוקובינה משנת 1926 עד שנת 1941. מרק נודע בעולם היהודי, בין השאר, בשל הספדו בפרשת דוד פאליק.
הוא עצמו נרצח על ידי הנאצים בטבח שנערך ביהודי צ'רנוביץ על ידי איינזצקומנדו 10ב, שהיה מסופח לצבא הגרמני.
מרק נולד בעיירה אושצ'ייצ'קו בגליציה המזרחית באימפריה האוסטרו-הונגרית, (כיום בנפה זלישצ'יצקי במחוז טרנופול שבאוקראינה).
לפי מקורות אחרים נולד בעיירה אוסצ'יקי דולנה (ביידיש
איסטריק, גם כן בגליציה המזרחית, כיום בפולין על יד הגבול הדרום מזרחי עם אוקראינה).
בן דודו היה לרב הראשי העתידי של יהודי רומניה, דוד משה רוזן.
בילדותו למד תורה אצל סבו, הרב אפרים מיגיילניצה (יגולניצה) שהיה מחסידי קוסוב ואצל הרב מרדכי פוהורילה.
בגיל 20 היה לאב בית דין באיסטריק ונסמך על ידי הרב בנימין אריה וייס, אב בית הדין הרבני של צ'רנוביץ ומנהיגו הרוחני של הפלג האורתודוקסי השמרני של היהודים בעיר הזאת.
מאוחר יותר נסע לווינה שם למד בבית המדרש לרבנים ובמקביל באוניברסיטת וינה שם הוסמך כרב אורתודוקסי וסיים תואר דוקטור בפילוסופיה.
אחרי סיום לימודיו, בימי מלחמת העולם הראשונה שהה מרק במחנה פליטים באוסטריה וכיהן כסגנו של הרב הראשי של יהודי לינץ הסמוכה.
במסגרת עבודתו נתן סעד רוחני וגייס סיוע חומרי לטובת הפליטים היהודים מגליציה ובוקובינה שנאספו באותו מחנה.
אחרי תום המלחמה, בין השנים 1918–1926 שירת כרב של יהודי ביילסקו ביאלה בפולין וכמורה ליהדות בבתי הספר התיכון בעיר.
רב ראשי של יהודי צ'רנוביץ ובוקובינה
אחרי שהתחתן עם פרלה (מרגלית) לבית סקלר, ילידת פולין ובוגרת הפקולטה לרוקחות של אוניברסיטת צ'רנוביץ, נבחר מרק ב-1926 לרבה הראשי של צ'רנוביץ ובוקובינה שהיו החל משנת 1918 לחלק מממלכת רומניה.
בני הזוג התיישבו והתאזרחו ברומניה ונולדו להם ארבעה ילדים.
בצ'רנוביץ דרש הרב מרק בעיקר בבית הכנסת הגדול, שהיה מוכר ליהודי העיר כ"טמפל", בית כנסת מודרני מפואר.
פרט לתפקידיו הדתיים היה פעיל הרב מרק בהרבה תחומים של החיים הציבוריים.
הצטיין במיוחד במאמציו להקמתה בשנת 1926 של מדרשה למורים שסיפקה כמאה מורים לגני הילדים ובתי הספר היסודיים היהודים ברחבי רומניה.
מרק פעל גם כיושב ראש תנועת המזרחי בצ'רנוביץ וכחבר הנהגת התנועה ברומניה וייצג אותה בקונגרסים ציוניים.
מתוך עמדה זו, הרב מרק, שהצטיין כנואם ודרשן מצוין, הגן באחד מנאומיו בשנת
1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט על זכות היהודים בכותל המערבי בירושלים.
נאום זה פורסם בחוברת "קול יעקב" בשפה הגרמנית.
בנובמבר 1926 נאם מרק, יחד עם המנהיג הציוני מאיר אבנר הספד בלווית הסטודנט היהודי דוד פאליק שנורה למוות על ידי הפעיל הימני הקיצוני הרומני ניקולאיֶה טוֹטוּ בבית המשפט בקמפולונג מולדובנסק.
באותה לוויה השתתפו כ-25,000 בני אדם.
הרצח סימל את התחלת התעצמות המפלגות האנטישמיות הקיצוניות ברומניה.
באפריל אותה השנה התקיימה גם הלוויה של הארכיבישוף (המיטרופוליט) האורתודוקסי הנערץ של בוקובינה, ולדימיר דה רפטה, שנאמר עליו כי הסתיר והגן על ספרי תורה של היהודים בימי מלחמת העולם הראשונה.
אחת התחנות של התהלוכה הייתה גם ה"טמפל" שלפניו המשתתפים נעמדו והקשיבו לדברי הניחומים של מרק בשם יהודי העיר.
אחרי הנהגת החוקים הראשונים נגד היהודים על ידי ממשלת המיעוט הקיצונית גוגה- קוזה בחורף 1937–1938 עמד מרק בראש אחת המשלחות של יהודי בוקובינה בבוקרשט הבירה כחלק מניסיון לא מוצלח להסיר את רוע הגזירה.
גם אחרי איחוד בוקובינה עם ממלכת רומניה המשיך האזור להיות תחת השפעה חזקה של התרבות האוסטרית-גרמנית.
היהודים היוו את הקבוצה האתנית העיקרית בעיר.
רבים מהם ידעו יידיש, רובם היו דוברי גרמנית ודבקו בתרבות ובשפה הגרמנית.
יתרון ידיעת השפה הגרמנית לא תמיד סייע בקשרים עם המיעוט הגרמני השכן ולא הועיל מול האנטישמיות של גרמניה הנאצית ובני בריתם הרומנים בשנים 1941–1945.
ב-6 ביולי 1941 אחרי נסיגת הסובייטים וכניסת הצבאות הגרמני והרומני לעיר, נרצחו תוך 24 שעות מעל 2,000 יהודים תושבי העיר.
מבצעי הטבח היו חיילים רומנים, פטרולים גרמנים, תושבים וז'נדרמים רומנים.
בבית העלמין היהודי נחפרו שני קברים המוניים, כל אחד ל-250 גופות וקבר שלישי למספר קטן יותר.
ב-9 ביולי 1941 האינזאצקומנדו 10ב, שסופח לצבא ה-11 הגרמני, והורכב בעיקר מכוחות גסטפו, הוציאו להורג ביריות, אחרי עינויים והתעללויות, כ-400 יהודים, ביניהם מראשי הקהילה והציתו בעזרת רימונים את ה"טמפל" של היהודים.
מעצרי יהודים אלו התחילו ב-7 ביולי.
בשעה 10 בבוקר 4 אנשי אס אס, מלווים על ידי שני חיילים, עצרו את הרב בביתו, הביאו אותו לבית הכנסת ומשם למלון "שוורצר אדלר" ("הנשר השחור") שנהפך לבניין הגסטפו בעיר.
אנשי האס אס עינו אותו על מנת שימסור להם היכן נמצאים "אוצרות" היהודים וכתובות של יהודים עשירים.
בתגובה החזיקו אותו בצינוק מאולתר במשך 48 שעות.
המסר היחיד שהעבירו לו היה "מרק, בית הכנסת שלכם עולה באש!".
הרב נגרר על גג המלון, מול בית הכנסת הקורס בלהבות, על מנת שיראה בעיניו את חורבנו.
אנשי הגסטפו מנעו את הניסיונות להציל את 63 ספרי התורה שנמצאו בבניין.
מאות אזרחים רומנים וחיילים גרמנים נכחו במראה.
מכל הבניין המפואר של ה"טמפל" נותרו רק הקירות ושלד המתכת של הכיפה.
בזמן שהוצת בית הכנסת אנשי גסטפו בפיקודו של הקפטן פינגר פשטו על בתי היהודים ברחובות מסביב, עצרו גברים יהודים ולקחו אותם לבניין "בית התרבות הרומנית" שם העמידו אותם ב"חקירה" קצרה ולאחר מכן הוליכו אותם אל אתר המטווח שעל גדת הנהר פרוט.
שם אחדים מהם נדרשו לחפור קברות המוניים.
לאחר מכן כולם נורו למוות על ידי החיילים הגרמנים.
בין הקרבנות נמצאו הרב אברהם יעקב מרק, החזן הראשי גורמן ומנהל מקהלת בית הכנסת הגדול.
כעבור חדשים אחדים, באוקטובר 1941, נשלחו כל יהודי העיר צ'רנוביץ לגטו שכלל שני רחובות בלבד.
לאחר זמן קצר החלו המשלוחים המיועדים לכליונם - לטרנסניסטריה.
אלמנת הרב מרק, פרלה, שרדה את השואה יחד עם שלושה מבין ארבעת ילדיה שתודות להתערבותו של ראש העיר טראיאן פופוביץ' הושארה בגטו יחד עם עוד כעשרת אלפים יהודים.
היא עלתה לישראל בשנת 1944 והעידה במשפטו של אדולף אייכמן בירושלים ב-23 במאי 1961, כ-20 שנה אחרי אותם האירועים ורצח בעלה.
אחד מבניהם של הרב מרק ואשתו פרלה, פרידריך מרק, שלמד רפואה בפראג נספה גם הוא בשואה.
הוא גורש למחנה טרזין ומשם לאושוויץ.
ידוע כי ניגן בצ'לו בתזמורת שאורגנה על ידי מפקדת מחנה ההשמדה.
העיטור הלאומי "כוכב רומניה" - 1930
רבי אברהם יעקב פרידמן (מכונה ה"אביר יעקב" על שם ספרו; 30 ביולי 1884, ח' באב תרמ"ד – 24 בדצמבר 1960, ה' בטבת תשכ"א) היה האדמו"ר מסדיגורה, עלה לארץ ישראל והיה בין אדמו"ריה הבולטים של תל אביב.
נולד לרבי ישראל מסדיגורה מאשתו השנייה, בת שבע, בערב תשעה באב, והוכנס לברית מילה בט"ו באב.
אביו השקיע רבות בחינוכו, והפקיד את זקני החסידים ללמדו את אורחות החסידות.
בהיותו בן אחת-עשרה שנים התארס עם בלומא רייזל, בתו של רבי יצחק מאיר העשיל מקופיטשניץ, והחתונה הייתה בי"ז באב תרס"ב בקופיטשניץ.
בי"ג בתשרי תרס"ז נפטר אביו, וחלק מהחסידים הכתירוהו כרבם, על אף שהיה בן 23 שנים.
רוב החסידים הכתירו את אחיו רבי אהרן לרבי מסדיגורה, וכשזה נפטר בגיל צעיר הוכתר במקומו בנו, רבי מרדכי שלום יוסף בחתונתו, בעת שהיה בן 16. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, נדד הרב אברהם יעקב עם רוב אדמו"רי בית רוז'ין לווינה ושהה בה במשך 22 שנים.
לאחר האנשלוס אילצו הנאצים אותו ורבנים נוספים לטאטא את רחובות העיר וינה כדי להשפילם.
באותו זמן הבטיח שאם יעלה לארץ ישראל יטאטא את רחובותיה, ואכן כשגר בתל אביב היה מטאטא קטע מהמדרכה שסמוכה לביתו מדי בוקר, ורק כשראה שחסידיו מבחינים במעשיו, הפסיק.
חסידיו פעלו להשגת ויזה לארץ ישראל, ומיד בבואו לארץ, בכ"ג באלול תרצ"ח (1938) קבע את ביתו בתל אביב, בנמקו שבעיר זו אין נשמעים פעמוני כנסיות.
בשנת תש"ג התקיימה מחלוקת בין ראשי 'אגודת ישראל' לבין הרב יוסף צבי דושינסקי, לגבי השתתפות עם הרבנות הראשית בצום ותפלה על הידיעות שהגיעו מאירופה.
הוא הגיב על כך: "אפילו בפני ים דמי נפשות ישראל קדושים הנשפכים ארצה אין שטן פרוד הלבבות בין ת"ח ורבנים נרתע לאחור".
כמו אדמו"רים אחרים מאדמו"רי בית רוז'ין, האמין האדמו"ר כי מדינת ישראל היא אתחלתא דגאולה.
בישיבות מועצת גדולי התורה בתש"ז דרש מדינה יהודית ציונית על פי תורה ('מקטוביץ ועד ה' אייר' - יחסי אגודת ישראל והמדינה).
גידל שתי אחייניות שלו, בנות גיסו רבי אברהם יהושע השיל, בת שבע (לימים אשת הרב אהרן דוד פלינטשטיין) ובת נוספת לימים אשת הרב אהרן למברגר.
נפטר בה' בטבת תשכ"א, ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק שבגבעתיים, בלי להותיר אחריו צאצאים.
במגוריו בתל אביב גידל את רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין, בנה של אחייניתו בת שבע, בימינו האדמו"ר מקופיטשניץ.
בית מדרשו בירושלים נקרא על שם רבי אברהם יעקב.
רבי מרדכי אוירבך (בנו של הרב שלמה זלמן אוירבך וחתן הרב אהרן למברגר האמור) הוא רב בית המדרש של הרב פרידמן בתל אביב.
דברי תורתו כונסו אחרי פטירתו על ידי האדמו"ר רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין מקופיטשניץ לספר "אביר יעקב", מהדורה ראשונה ירושלים תשכ"ד.
כמו כן יצא לאור ספר מתולדותיו בשם "אביר המלכות".
רבי אברהם יעקב נמנה בין ראשוני ראשי אגודת ישראל, ועוד קודם לכן יסד יחד עם אדמו"רים נוספים לבית רוז'ין את "אגודת החרדים" בצ'רנוביץ.
משך שנים רבות נמנה בין חברי מועצת גדולי התורה ומשך תקופה קצרה כיהן כנשיאה.
ושאף לאחדות בין כל שומרי התורה, והיה מרבה לנאום בדבר חשיבות קירובם של חברי תנועת המזרחי.
היה מחווה את דעתו בכל הנושאים שעמדו על סדר היום הציבורי, וראה את הדבר כחובתו האישית.
בהקמת המדינה ראה השגחה משמים, והרבה לבקש ששומרי מצוות ירבו לעלות לארץ כדי לעצב את דמותה הרוחנית על יסודות התורה.
בנאומו בכנסייה הגדולה הרביעית, בשנת תשי"ד, אמר שמן הראוי שכל יהודי העולם יתיישבו בארץ ישראל.
במיוחד חיבב את הר הכרמל והיה שוהה שם מספר שבועות מדי שנה.
רבי אברהם יעקב זלזניק (ט"ו בכסלו ה'תרע"ג, 1912 – כ"א באלול ה'תש"ע, 31 באוגוסט 2010) היה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בירושלים בט"ו בכסלו ה'תרע"ג לרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים.
לאחר פטירת אביו, בשנת תשל"ה מונה תחתיו כאחד מראשי הישיבה.
נישא לאיטה בתו של הרב ישראל שלום לוריא מירושלים.
התגורר כל ימיו בשכונת כרם בירושלים.
בשנת ה'תשל"ז מונה לכהן במועצת גדולי התורה.
במשך כל השנים היה מחברי המועצה שסרו למרותו של הרב שך, וכשהרב שך פרש ממועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בתחילת שנת ה'תשמ"ט וייסד את תנועת דגל התורה, הצטרף אליו הרב זלזניק, ועבר לכהן במועצת גדולי התורה של התנועה החדשה.
נפטר בירושלים בכ"א באלול ה'תש"ע, בגיל 98.
אחיו הרב שמעון זלזניק, שימש כר"מ בישיבת ההסדר שעלבים.
אח נוסף, הרב אפרים היה אף הוא תלמיד חכם בולט, כיהן בראשות ישיבת עץ חיים והיה תלמידם של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק ושל הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
גיסיו הם הרב חיים גריינימן, הרב אברהם יעקב ויינר (מחבר ספרי "שארית יעקב"), הרב יוסף ליס והרב חיים אהרן טורצ'ין, ראש "הישיבה למצוינים".
בנו רבי יצחק דוד זלזניק, חיבר ספר 'יד יצחק' נפטר בכ' תמוז תשע"ה
חתנו הרב יוסף קפלן, נכדו של הרב ירוחם ליבוביץ, כיהן כראש כולל "בית אשר" בירושלים נפטר בי"ג תשרי תשע"ה.
חתנו הרב רפאל ישעי' קרביץ מחשובי התלמידי חכמים בירושלים נפטר בכ"ז ניסן תשע"ט
אור יעקב על מסכתות הש"ס.
הרב אברהם יצחק אולמן (נולד ב-3 באוגוסט 1947, י"ז באב ה'תש"ז) הוא רב, דיין ופוסק הלכה, חבר בד"ץ העדה החרדית בירושלים, ורבה של שכונת גבעת שאול מטעם העדה החרדית.
נולד בגרוסוורדין שברומניה ליעקב דוב ולשושא, משפחת אביו היא מצאצאי הרב שלמה זלמן אולמן ממאקווא שבהונגריה, בעל "יריעות שלמה".
סבו הוא הרב אלימלך גולדשטיין, מחבר הספר "אמירה יפה".
בשנת 1960 עלה עם משפחתו לישראל.
בצעירותו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק ולאחר מכן בישיבת "בית יוסף צבי" דושינסקי בירושלים.
לאחר נישואיו מונה לראש כולל תרביצ"א בירושלים, למו"ץ בעדה החרדית ולאחר מכן לדיין בבית דין של העדה החרדית וכן כמכשיר מטעם מערכת הכשרות של הבד"ץ.
כמו כן מכהן כרב בית הכנסת נר ישראל "זופניק" בשכונת גבעת שאול וכרב השכונה מטעם העדה החרדית.
לאחר פטירת הרב יעקב בלוי, מונה במקומו להיות רבו של ועד הכשרות של העדה החרדית.
הרב אולמן משתייך לחסידות דושינסקיא.
בנו הרב חיים צבי אולמן הוא ראש כולל לאקענבאך בירושלים, בנו השני הרב מאיר שמעון אולמן הוא מו"ץ מטעם העדה החרדית בבית שמש.
אחותו שרה היא אלמנתו של הרב בנימין אייזנר, איש חינוך דתי-לאומי.
הרב אברהם יצחק גרשונוביץ (?
- כ"ו בסיוון תשי"ד, 27 ביוני 1954) היה רבה של ז'אבינקה שבמחוז בריסק, ובארץ ישראל ראש ישיבת תפארת ציון.
נולד באולשאן שבפלך וילנה בקיסרות הרוסית (כיום בלארוס), לרב שמואל דוד גרשונוביץ, שהיה אב"ד ז'אבינקה הסמוכה לבריסק.
למד בישיבות טלז, סלובודקה ומאלטש.
נישא לשרה בילה, בתו של הרב משה אליעזר הכהן בייער ממוטלה.
היה מקורב לרבותיו הרב אליעזר גורדון מטלז והרב רפאל שפירא מוולוז'ין שסמכו אותו לרבנות.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבה לצעירים בלאפיץ'.
לאחר מכן כיהן כרב במונסטרישצנה, וכעבור זמן עבר לכהן כרב בפשראלשלה, מחוז סובלק.
בשנת תרפ"ד (1924), לאחר פטירת אביו, התמנה תחתיו כרבה של ז'אבינקה.
היה מקורב לרבני בריסק, הסמוכה לז'אבינקה, ובראשם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב שמחה זליג ריגר.
בשנת תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל.
מיד עם בואו מונה על ידי החזון איש לכהן כראש ישיבת תפארת ציון, שנוסדה שנה קודם לכן.
החזון איש העיד עליו כי הוא "מתלמידיו של אהרן הכהן, אוהב שלום ורודף שלום", וכן אמר עליו ש"אף פעם לא הניע את ראשו ללא מחשבה וכוונה".
כיהן בתפקידו עד פטירתו בשנת תשי"ד, חצי שנה לאחר פטירת החזון איש.
בנו, רבי שמואל דוד, מילא את מקומו ברבנות בז'אבינקה, ונספה בשואה.
הרב שמואל דוד - אב"ד זאבינקה (חתן הרב יצחק אלחנן וולקין), נספה בשואה.
הרב ראובן יוסף - מראשי ישיבת הנגב (חתנו של הרב צבי יהודה אדלשטיין).
משה אליעזר - מפלטבוש ניו יורק.
בתו - אשת הרב מיכל יהודה ליפקוביץ – ראש ישיבת פוניבז' לצעירים וממנהיגי הציבור הליטאי.
בתו - אשת הרב שלמה הרשלר - מרבני כולל חזון איש.
בנו של הרב הרשלר, הרב יהודה אריה, היה ר"מ בישיבת בית מתתיהו.
בתו - אשת ברוך מרדכי הלוי וולפא.
שני גיסיו של הרב גרשונוביץ נשואות לאחיות אשתו): הרב מתתיהו שצ'יגל - מייסד ישיבת בית יוסף בבני ברק, והרב חיים חלוונה יוז'וק - אביהם של הרב שמעון יוז'וק וד"ר דב ירדן.
הרב אברהם יפה'ן (תרמ"ו, 1886 – י"ד בניסן תש"ל, 1970) היה ראש ישיבת נובהרדוק בנובהרדוק, ביאליסטוק, ניו יורק וירושלים.
נולד בשנת תרמ"ו (1886) לאשר צבי יפה'ן.
למד בישיבות סלוצק וקוברין, וכן אצל הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
בשנת תרס"ז (1907), בגיל 20, עבר לנובהרדוק, שם התקרב ל"סבא מנובהרדוק", הרב יוסף יוזל הורוביץ.
בשנת תרע"ג (1913) נישא לבתו של רבו "הסבא מנובהרדוק".