tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנאזע הקדיש פרק בספרו לתאוריית קישוטי לשון של אל-עסכרי, והתפתחות סוגיהם השונים.
עסכרי בעצמו טוען שהוא המציא עשרה סוגים של קישוטי לשון חדשים, אותם הוא מגדיר, דן בהם ונותן להם דוגמאות.
קנאזע ערך ניתוח של החומר ובדק מה עסכרי לקח מאלה שבאו לפניו ומה נתן לאלה שבאו אחריו.
דימויים יפים בענייני הנאת השתייה
זהו ספרו הרביעי של קנאזע המבוסס על כתב היד שכתב עבדאללה אבן אל-מועתז תחת הכותרת: פוצול אל-תמאת'יל פי תבאשיר אל-סרור).
הספר ראה אור בהוצאת האקדמיה ללשון ערבית בדמשק בשנת 1989.
את הספר כתב אבן אל-מועתז, שהיה משורר מהתקופה העבאסית, בנו של ח'ליפה שנבחר הוא בעצמו להיות ח'ליפה אך נהרג למחרת במאה ה-9 לספירה.
אבן אל-מועתז הותיר קובץ שירים גדול וחיבר גם ספרים בנושאים אחרים.
ספרו הנוכחי דן ביין בתרבות הערבית הקלאסית וזה אחד הספרים הראשונים שדנו בנושא בשפה הערבית, שנכתב במאה ה-9-8. הספר מכיל כ 1400 בתי שיר מהשירה הקלאסית ומשירתו של המחבר אשר אותם הוא מביא כהדגמה לנושאים בהם הוא דן.
המחבר כותב על יין ישן, יין בינוני ויין חדש ומציע אילו סוגי פירות לאכול עם כל סוג יין שאדם שותה.
הוא דן בשאלות האם מותר או אסור לשתות, אבל אינו מגיע למסקנה חותכת.
הוא כותב על כלים בהם מאחסנים יין וכלחים בהם מגישים יין.
מסווג יין לפי צבעים: יין אדום, לבן, צהוב ושחור (יין שחור דמו לצבע של הדיו או לצבע השחור של העורב).
הוא עוסק בהשפעת היין על האדם ומתי מגיע להיות שיכור, כמה מותר לשתות ומה עושים אם משתכרים.
בנושא זה הוא ממליץ על כל מיני עשבים על מנת להפחית את השפעות ההנג אובר, שמהן ניתן להכין תרופות לכאב ראש וחוליים נוספים.
המהדירים גם הוסיפו נספח לספר, בו הם הגדירו את עשבי המרפא המצוינים בתוך טקסט בהסתמך על החיבורים העוסקים בכך, והפנו את הקורא למקורות נוספים אם ברצונו להרחיב את הידע שלו.
האיגרת היהלום בנושא הדברים הלא מדויקים בספר אל-חמאסה
זהו ספרו החמישי של קנאזע, שראה אור בסדרת אל-כרמל בהוצאת אוניברסיטת חיפה בשנת 1991 (אל-רסאלה אל-מאסה פי מא לם יודבט מן אל-חמאסה).
זוהי עריכה מדעית של שני כתבי יד המהווים איגרת של אל-עסכארי.
איגרת זו, המדומה על ידי מחברה ליהלום, עוסקת באי-דיוקים שהוא מצא בתוך האנתולוגיה שלקט המשורר אבו תמאם במאה התשיעית.
קנאזע ההדיר את כתב היד, וכתב הקדמה בערבית ובאנגלית והוסיף מפתחות.
המשורר-המורד מתקופת בית אומייה: עוביד אללה אבן אל-חור אל-ג'ועפי
זהו ספרו הששי של קנאזע והוא ראה אור בשפה האנגלית בהוצאת הראסוביץ בוויסבאדן בסדרת הפרסומים של אוניברסיטת היידלברג בשנת 2000. הספר הוא מונוגרפיה אודות המשורר אל-ג'ועפי שחי במאה ה-7 לספירה, המאה הראשונה לאסלאם, בתקופת בית אומיה.
אל-ג'ועפי שהיה ערבי אציל, כלומר ערבי טהור ממוצא דרום חצי האי ערב, ראה את האנדרלמוסיה שהתחוללה בתקופת השלטון האומיי, ובהיותו אחד הלוחמים למען האסלאם בתקופת ההתפשטות, אך איש לא העריך זאת, אסף כ-800 לוחמים ומרד בשלטון וניסה להשתלט על אזור בעיראק, היו לו הצלחות קטנות, אבל לבסוף הוא נהרג.
אל-ג'ועפי היה גם משורר שהנציח בשירתו את זכר המערכות שנלחם בהם, את ניצחונו וכישלונו, אך שיריו השלמים אבדו.
קנאזע ליקט את שרידי שיריו, נסה לשחזר את השירים השלמים ולבנותם מחדש.
הוא גם שאב אינפורמציה רבה על האיש מתוך שרידי שירים אלה.
ספר זה הוא תרגום לאנגלית ועריכה של הרומן המפורסם בעולם הערבי, פרי עטו של אסחאק מוסא אל-חוסייני, קנאזע הקדים לו מבוא מקיף על הסופר ופועלו, הספר יצא לאור בהוצאת יורק בטורונטו שבקנדה בשנת 1999 (Memoirs of a Hen).
התרנגולת מחנכת את צאצאיה על ערכי הצדק הטבעי, ולקראת סוף הסיפור היא חוזרת עם צאצאיה לביתה ופתאום הם מוצאים משפחה אחרת שהתיישבה בביתם.
הצאצאים מתרגזים ורוצים להוציא בכוח את הפולשים ואילו התרנגולת אומרת להם לעזוב אותם ולהפיץ בעולם את הערכים שהיא הקנתה להם וכך הבעיה תיפתר.
הספר נכתב בשנת 1943, בעיצומו של המאבק הערבי-פלסטיני עם היהודים.
אחרי שהוא פורסם בקהיר היו שקשרו אותו עם הסכסוך היהודי-ערבי וסברו שהתרנגולת היא תרנגולת פלסטינית שאומרת לצאצאיה לעזוב את המולדת ולוותר ליהודים, למשפחה הפולשת.
אלה ראו במחבר אדם תבוסתן.
קנאזע פירש באופן חדשני את הרומן והוא ראה בו חשיבה אוטופית.
הוא סבר שהמחבר כלל לא חשב על הסכסוך, אלא הייתה לו גישה אוטופית-הומנית ומכאן כתב את הספר.
קנאזע סבר כי זוהי התרומה הפלסטינית לרעיון האוטופיה.
על האהבה בספרות הערבית הקלאסית
ספרו זה של קנאזע יצא לאור בהוצאת הראסוויץ בוויסבאדן שבגרמניה, בשנת 2003. קנאזע הקדים לו מבוא על התפתחות ספרות האהבה אצל הערבים.
פרופסור דוד צמח התחיל לעבוד על כתבי היד אך הוא נפטר בתחילת עבודתו, וקנאזע השלים את העבודה.
הספר מנסה להגדיר מהי אהבה, מפרט את סוגי האהבה השונים, דן ביחס בין מאהבים, מתן מתנות, עוסק ביחסים הומוסקסואלים ויחסים הטרוסקסואלים.
הוא מתייחס אל אל-ט'ורפאא, שכבה מסוימת באוכלוסייה, אנשים נעימי הליכות, בעלי נימוסים בהליכותיהם כמאהבים.
בקרוב עתיד להתפרסם ספרו של קנאזע The Ghawānī al-Ashwāq fī Ma'ānī al-Usahshāq (הבעת געגועים בתוך דבריהם של המאהבים), שיראה אור בשפה הערבית והאנגלית בהוצאת הראסוביץ בוויסבאדן.
הספר דן בנושא האהבה במורשת הקלאסית ומבוסס על כתב יד שכתב בהיותו בחג'אז אבן אל-בכאא אשר מת בשנת 1630. ספר זה נוטה יותר לכיוון האהבה הרוחנית, בולטת בו השפעה מיסטית המשתקפת בגרסאות ובסיפורים שהוא מצטט.
הספר עוסק באופן כמעט בלעדי באהבה הטרוסקסואלית.
מאמר אחד של קנאזע עסק במשורר שיעי ששולח לאימאם שלו מתנה ביחד עם עבד שחור והאימאם חושב שהעבד הוא חלק מהמתנה.
המשורר רוצה להשיב לעצמו את העבד ושולח לאימאם שיר ארוך שבו הוא מאיים שאם לא יחזיר לו את העבד הוא יחדל להיות שיעי ויפתח בצום.
קנאזע ליקט את בתי השיר הזה והרכיב מהם שיר שלם בן 69 בתים.
מאמר אחר שלו עסק באבן אחמר, משורר של כת שיעית קלאסית בשם אל תואבון (המתחרטים) מהמאה הראשונה לאסלאם, היא המאה השביעית לספירת הנוצרים.
אל-תואבון הם אלה אשר לא סייעו לחוסיין בן-עלי במצוקתו.
הבעיה פה היא שמו ודמותו של האיש וערבובה עם דמות אחרת כמעט זהה.
שמו הוא עבדאללה אבן עוף, דמות שיעית מובהקת, והדמות האחרת היא עבדאללה אבן עפיף, שאף הוא היה דמות שיעית מובהקת.
לשניהם מיוחסים קטעי שירה קצרים, והמקורות אינם יודעים להפריד ביניהם באופן ברור.
קנאזע אסף את כל החומר הנמצא אודות שני האנשים והצליח לסרטט את הקווים המאפיינים את כל אחד משניהם.
עבדאללה אבן אל-מועתז כתב "שיר קינה לחתול" ובו הוא מספר על חתול שנהרג כי הוא מפריע לשכנים בגלל שהוא נוהג לטפס לקן של היונים ולהרוג אותן והמשורר מקונן עליו.
במקורות מובעת הדעה ששיר זה נכתב כשיר קינה על המשורר העבאסי עבדאללה אבן אל-מעתז אשר נבחר לתפקיד ח'ליפה בסוף המאה התשיעית, אך נהרג למחרת.
בשל הפחד מהח'ליפה העולה נאמר שאיש לא העז לקונן על הנהרג, ומכאן הרעיון שהשיר נכתב כשיר קינה על חתול.
קנאזע ניסה לבדוק האם מדובר בשיר סימבולי או בקינה אמיתית.
קנאזע השווה גרסאות שונות של השיר וניסה לפסוק בדבר.
כתב על הפקעת האדמות ומדיניות ההתפשטות הישראלית בראי ספרותם של ערביי ארץ ישראל, כמו כן כתב על היסודות האידאולוגיים, על התפישה הקומוניסטית והתפיסה האסלאמית בספרות הערבית בישראל.
, כתב על בעיית הזהות של ערביי ארץ ישראל, כן כתב על השתקפותה של מלחמת ששת הימים בספרות הערבית.
דיואן אל-עסכרי, פורסם על ידי האקדמיה ללשון הערבית, דמשק 1979.
אצלאח מא גלט פיה אבו עבדאללה אל-נמרי ממא פסרה מן אביאת אל-חמאסה לאבי תמאם, סדרת הפרסומים של אל-כרמל, מס' 3, אוניברסיטת חיפה 1988.
(בשיתוף עם ד"ר פהד אבו ח'דרה) פוצול אל-תמאת'יל פי תבאשיר אל-סרור שכתב עבדאללה אבן אל-מועתז, האקדמיה ללשון ערבית, דמשק 1989.
אל-רסאלה אל-מאסה פי מא לם יודבט מן אל-חמאסה, סדרת הפרסומים של אל-כרמל, מס' 4, אוניברסיטת חיפה 1991.
ג'ורג' קריסטל (George Chrystal; 8 במרץ 1851 - 3 בנובמבר 1911) היה מתמטיקאי סקוטי.
נולד בכפר אולדמלדרם שבחבל אברדינשייר בסקוטלנד.
אביו היה סוחר תבואה ואחר-כך בעל אדמות חקלאיות.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות, התקבל ב-1867 לאוניברסיטת אברדין.
ב-1872 עבר לקולג' פטרהאוס שבקיימברידג'.
את ההבדל בין אופי הלימודים באוניברסיטאות שבסקוטלנד ובאנגליה הסביר קריסטל באמצעות אנלוגיה מתחום הבישול: "בעוד שאת הבישול הסקוטי אפשר לתאר כקל ומגוון, הבישול האנגלי מצטיין בשפע של חומרי גלם טובים, אך ללא גיוון, ובהכנה לקויה המולידה מנות כבדות ובלתי ניתנות לעיכול".
קריסטל סיים את לימודיו בהצטיינות (לצד ויליאם ברנסייד) ב-1875, ונבחר כחבר זוטר בקולג' קורפוס קריסטי של האוניברסיטה.
לצד חובות ההוראה שלו שם, עסק קריסטל, בהנחייתו של ג'יימס קלארק מקסוול, בבדיקות מעבדה של חוק אוהם.
ב-1877 קיבל מינוי של פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סנט אנדרוז, שם הוכיח עצמו כמורה מצטיין, ואף התבקש לכתוב כמה ערכים עבור המהדורה התשיעית של האנציקלופדיה בריטניקה, שהראשונים ביניהם היו "חשמל" ו"אלקטרומטר".
ב-1879, לאחר שקיבל מינוי קבוע באוניברסיטת אדינבורו, נשא לאישה את מרגרט אן בלפור.
שנה אחר-כך נבחר לחברה המלכותית של אדינבורו, ושירת בסופו של דבר (מ-1901) כמזכירהּ.
לצד פעילותו המחקרית, שבה למד תחומים שונים בגאומטריה לא אוקלידית, בדטרמיננטות וחתכי חרוט, באופטיקה ובמשוואות דיפרנציאליות, גילה קריסטל עניין גם במערכת החינוך הסקוטית, ואף כתב ספר לימוד באלגברה תיכונית, שזכה לשבחים כספר הטוב ביותר בנושא בשפה האנגלית.
קריסטל היה בין המעצבים של חוק האוניברסיטאות הסקוטי (1889) שהסדיר, בסדרה של מעשי חקיקה של הפרלמנט הבריטי, את המבנה הארגוני והעצמאות של האוניברסיטאות הוותיקות של סקוטלנד.
היה גם בין המייסדים של החברה המתמטית של אדינבורו.
קריסטל נבחר לדיקן הפקולטה לאמנויות של אדינבורו ב-1891, והוביל שם מהלך שבסופו קיבלו התלמידים חופש לבחור את מקצועות הלימוד שלהם.
ב-1911 זכה במדליה מלכותית מטעם החברה המלכותית הבריטית, על עבודתו בחקר זרמי המים באגמים הסקוטיים, שעבורה יישם שיטות תאורטיות ומעשיות של הידרודינמיקה.
למרות היותו מורה סוחף וכריזמטי, ולמרות ההערכה הרבה שלה זכה מן הסטודנטים באדינבורו, לא היו לקריסטל תלמידי דוקטורט, למעט אחד - ג'וזף ודרברן, שסיים את לימודיו ב-1908.
ג'ורג' קרא הוא שופט ערבי-ישראלי, שכיהן כשופט בית המשפט העליון.
קרא, יליד יפו, הוא בן למשפחה ערבית-נוצרית, אחת הבולטות בקהילה הנוצרית בעיר.
הוא סיים את בית הספר היסודי טרה סנטה ובית ספר התיכון "אשכולות" שבעיר הולדתו.
בשנת 1973 סיים לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1974, לאחר קבלת רישיון לעריכת דין, עבד כעורך דין עצמאי במשרד משותף עם בן-דודו.
בתקופה זו היה פעיל באגודה למען ערביי יפו ובאגודה האורתודוקסית-נוצרית, פעילויות שאותן הפסיק עם מינויו לשופט.
בשנת 1989 מונה לשופט בית משפט השלום בתל אביב.
בחודש מאי 2000 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
הוא מומחה במשפט הפלילי וישב בראש הרכב שופטים שדן בפשעים חמורים בבית המשפט המחוזי.
כיהן כאב בית הדין בהרכב שהרשיע את נשיא מדינת ישראל לשעבר, משה קצב, בעבירות אינוס.
בפברואר 2017 נבחר לשופט בבית המשפט העליון, והושבע לתפקיד ב-13 ביוני 2017. ב-29 במאי 2022 סיים את כהונתו ופרש לגמלאות.
בדעת מיעוט, ביקש קרא לפסול תוכנית לבנייה בעיר דוד שבירושלים, לאחר שבהיעדר מתורגמן לערבית נטשו המתנגדים לתוכנית את ישיבת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ולא השמיעו את טענותיהם בפני המועצה.
לדבריו, טענותיהם של המערערים לא נשמעו והדיון התקיים לאחר שאלו עזבו/הועזבו בהוראתו של יושב ראש המועצה.
הדיון עצמו, כדבריו, התמצה בהקראת 'ראשי הטיעונים' של המערערים כפי שהופיעו בערר, ובכך אין כדי לקיים את זכות הטיעון, ולמעשה יש בו "קיום דיון למראית עין בלבד שנעשה כדי לצאת ידי חובת המועצה בקיום דיון בטענות המערערים" (פסקה 2 לפסק דינו).
בעמדתו, הביע השופט קרא את התפיסה שכדי לקיים את זכות הטיעון יש להביא את התושבים לשותפות פעילה בדיון, ואילו האשם התורם שלהם אינו רלוונטי דיו באשר העירייה ידעה כי אלה אינם יודעים עברית ולא סיפקה מתורגמן.
קרא מתנגד באופן עקרוני להריסת בתי מחבלים בהיותו לדבריו כלי "הטומן בחובו פגיעה קשה בחפים מפשע מהווה ענישה קולקטיבית המופעלת בניגוד לעקרון היסוד לפיו [...] איש בעוונו יישא ואיש בחטאו יומת".
עם זאת, במקרה אחד הוא הצטרף למני מזוז המתנגד גם הוא להריסת בתי מחבלים - כשהם תומכים בהמרת צו ההחרמה וההריסה - בצו לאטימת החדר בבית בו התגורר המפגע.
קרא נשוי, ואב לשלוש בנות.
ג'ורג' רולינסון היה חוקר, היסטוריון ותאולוג אנגלי במאה ה-19.
רולינסון נולד באוקספורדשייר, והיה אחיו הצעיר של הנרי רולינסון.
לאחר שקיבל את התואר שלו באוניברסיטת אוקספורד (מטריניטי קולג') בשנת 1838, קיבל מענק מחקר באקסטר קולג', אוקספורד, בשנת 1840. בין 1842 ל-1846 היה שם עמית ומרצה.
הוא קיבל את התואר פרופסור בשנת 1841. בשנת 1859 היה מרצה לתאולוגיה נוצרית, והיה ראש הקתדרה להיסטוריה עתיקה על שם קמדן בין השנים 1861–1889.
בשנת 1872 הוא התמנה לקאנון של קנטרברי, וב-1888 היה לרקטור של כל הקדושים (Rector of All Hallows).
בשנת 1873 הוא מונה למשגיח כינוס מנהיגי הכנסייה של קנטרברי.
בשנת 1846 נישא ללואיזה צ'רמסייד.
תרגום של ההיסטוריות של הרודוטוס (בשיתוף עם אחיו הנרי רולינסון ועם ג'ון גארדנר וילקינסון), 1858-60;
חמש מונרכיות הגדולות של המזרח העתיק, 1862-67;
איורים היסטוריים של הברית הישנה, 1871;
ההיסטוריה של מצרים העתיקה, 1881;
רולינסון חיבר את המאמר "הרודוטוס" במהדורה ה-9 של אנציקלופדיה בריטניקה.
ג'ורג' קראם היה מלחין אמריקאי של מוזיקה עכשווית.
הוא נודע כחוקר גוני צליל יוצאי-דופן, צורות תיווי חלופיות וטכניקות ווקאליות ואינסטרומנטליות מורחבות.
דוגמאות לאלה הן אפקט של קריאות שחפים בצ'לו (ב-"Vox Balanae"), ויבראטו מתכתי בפסנתר (כמו ב"חמישה קטעים לפסנתר") ושימוש בפטיש עץ לנגינה על מיתרי קונטרבס (כמו ב"מדריגלים, ספר I"), ועוד מספר רב של דוגמאות אחרות.
קראם לא היה מחבר מוזיקה אלקטרונית, אף כי רבות מיצירותיו מצריכות הגברה חשמלית של הכלים, כמו "מלאכים שחורים" (רביעיית מיתרים) או "קולות ילדים עתיקים" (הרכב מעורב).
על אף התרומה הנכבדה שהרים למגוון טכניקות הפסנתר המורחבות, קראם לא השתמש מעולם באפשרויות של פסנתר מותקן, בו עשה המלחין ג'ון קייג' שימוש נרחב.
ג'ורג' קראם נולד בצ'ארלסטון להורים מוזיקליים והשתתף מגיל צעיר בביצועי מוזיקה ביתיים, שיצרו אצלו קשר עמוק לרפרטואר הקלאסי והרומנטי.
אחרי לימודים באוניברסיטת אילינוי באורבנה, למד במלגת קרן פולברייט אצל בוריס בלכר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין והשלים את לימודיו לתואר דוקטור למוזיקה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אחרי תקופת הוראה באוניברסיטת קולורדו התמנה ב-1964 למלחין הבית במרכז באפאלו לאמנויות יצירה וביצוע.
בשנים אלה חיבר את יצירותיו הבוגרות הראשונות, "חמישה קטעים לפסנתר" (1962), "מוזיקה לילה I" (1963) ו"ארבעה נוקטורנים" (1964), שם חוברים אפקטים של צליליים מעודנים עם פוינטיליזם בנוסח וברן והדים למורשת פולקלורית מווירג'יניה ליצירת אווירה בנוסח ציור האור-צל (קיארוסקורו), שהיה לסימן ההיכר של סגנונו.
ב-1965 התמנה קראם למשרת הלחנה באוניברסיטת פנסילבניה, שם נשאר עד לפרישתו כעבור 30 שנה.
בין תלמידיו הרבים המלחינים הישראלים-אמריקאים אורי קיין ועופר בן-אמוץ והמלחין היהודי-אמריקאי ג'רלד לווינסון.
כתיבתו של קראם העידה על כושר המצאה והעזה, שהוציאו לו מוניטין.
הוא כתב רק שלוש יצירות לתזמורת, שעל אחת מהן, "הדי הזמן והנהר", קיבל את פרס פוליצר ב-1968. "ליל ארבעת הירחים" (1969) נכתבה בהשראת טיסת החלל של אפולו 11. רביעיית מיתרים "מלאכים שחורים" (1970), אלגוריה דרמטית וסוריאליסטית למלחמת וייטנאם.
ביצירה זו, שבאה לבטא את יאושו ממצבה של ארצות הברית בתקופת המלחמה, כלל קטעים ממיסת קבורה רוסית-אורתודוקסית, מדריגל אליזבתני והמוות והעלמה של שוברט.
כן דרש מנגני הרביעייה להכות על גונג, לספור בקול בשבע שפות שונות, לטלטל מאראקות ולייצר קולות צורמים בהעברת קשתותיהם על שולי כוסות מלאות למחצה.
תשע מיצירותיו הווקאליות מתקשרות עם שיריו של לורקה.
בהשפעת אוצר הדימויים הסוריאליסטי והנפיץ של לורקה, יצר קראם נופי מוזיקה זוהרים ועזי-מבע כמותם.
לצורך זה הרחיב בכתיבתו את גבולותיהן של טכניקות הביצוע.
ב"קולות עתיקים", למשל, נדרשים נבל שפיסות נייר שזורות בין מיתריו, מפסלת שמעבירים לאורך מיתרי הפסנתר לעיוות גובה צליליהם, מסור מוזיקלי ועוד.
ב"מלאכים שחורים" נדרשים הנגנים לנגן טריל עם אצבעונים על אצבעותיהם; ב-Vox balaenae מתבקש החלילן לנגן ולשיר בעת ובעונה אחת והצ'לן צריך לחקות קריאות שחפים בגליסנדי של הרמוניות מלאכותיות.
קראם הרבה גם להשתמש בציטוטים מוזיקליים למטרות סמליות.
בחלק האחרון של "מוזיקה לערב קיץ" (1974) הוא השתמש בצלילי הפוגה ברה♯ מינור מתוך הספר השני של הפסנתר המושווה של באך.
מובאות משל סלווטורה קווזימודו, בלייז פסקל ורילקה מתארות את בדידות האדם הנופל באין-סוף מפיל האימה של החלל מקדימות שלושה מפרקי היצירה, המייצגת בשלמותה את החיפוש הרוחני אחר משמעות, השלמה, גאולה וביטחון.
להגברת הנושא הזה, בחר קראם בקטעים פוגליים שבאך מוביל בהם, אחרי שהגיע למינור בעל המספר הרב ביותר של דיאזים, למודולציות נוספות בכיוון הדיאזים, המחייבות אותו להשתמש בדיאזים כפולים, כשואף להמשיך ולהתרומם עוד ועוד, אל מצב של התעלות רוחנית.
בתוך שלל התפרצויות מרצדות ומנצנצות דואות המובאות של באך מעלה מעלה ועל הקו העליון של הפסנתר מעיב הויברפון, באפקט נוקב כמעט לבלתי שאת.
ברבות מיצירותיו כלל קראם רמז משתמע או מפורש לתיאטרון, שגם אם לא היה מובלט, די היה בו להבטיח לו מקום של כבוד בין תומכי תיאטרון המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
יצירותיו עובדו לבלטים ללהקות מחול ברחבי העולם.
קראם עשה שימוש בכתב תווים ציורי כסמל חזותי.
יצירתו הגדולה היחידה של קראם, מלבד שלושת חיבוריו התזמורתיים, היא "ילד כוכב", שנכתבה בהזמנת "קרן פורד" לפייר בולז והפילהרמונית של ניו יורק.
היצירה אינה ארוכה ביותר (33 דקות), אך דורשת כוחות ביצוע אינסטרומנטליים וקוליים גדולים.
הטקסט הלטיני של היצירה מוליך מאפלה לאור ומייאוש לגאולה, מהלך אופייני לקראם, בעוד המוזיקה, בעיקרו של דבר, מלווה ומשקפת אותו, סטאטית יותר מדינאמית.
בשנות ה-80' וה-90' הואט קצב יצירתו של קראם, אולי מפאת הקושי שנתקל בו בפיתוח תפיסות חדשות.
קראם היה בולט בפתיחותו לגירויים חיצוניים - מוזיקליים, פיוטיים וחברתיים.
היו מבקרים שהאשימוהו בהבלטת תחושות שטחיות על חשבון מהות אמיתית, אך כנגדם היו שטענו, כי לקראם המדיום הוא המסר והכלים המשרתים אותו בכתיבתו הם הם לב יצירתו.
"שירים, המהומים ופזמונים של מוות" (1968)
1968 - פרס פוליצר על יצירתו התזמורתית "הדי הזמן והנהר"
2001 - פרס גראמי ליצירה עכשווית מצטיינת, על יצירתו "ילד-כוכב"
ג'ורג' קראם נפטר ב-6 בפברואר 2022. בנו, דייוויד, הוא מלחין מצליח המכהן מאז 1997 כפרופסור באוניברסיטת אורגון.
בתו, אן קראם, היא שחקנית וזמרת מצליחה, שהקליטה את "שלושה שירים מוקדמים" שלו לתקליטור שיצא לכבוד יום הולדתו השבעים ב-1999 וכן ביצעה את יצירתו "אל הגבעות" (2001).
ג'ורג' רוכברג היה מלחין יהודי-אמריקאי.
רוכברג נולד בפטרסון שבניו ג'רזי.
הוא למד בבית ספר מאנס למוזיקה אצל גיאורג סל, ובמכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל רוסאריו סקאלרו וג'אן קרלו מנוטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית, בחיל הרגלים.
רוכברג כיהן כראש מחלקת המוזיקה באוניברסיטת פנסילבניה עד 1968 והמשיך ללמד שם עד 1983. בין תלמידיו הנודעים סטיבן אלברט, גסטון אלר, ויליאם בולקום, אורי קיין, מריאן אמאכר וסטיבן יפה.
בעונת 1970-71 כיהן רוכברג כמלחין אורח בסדרת הקונצרטים "טסטימוניום" בירושלים.
בשנת 1985 התמנה לחבר באקדמיה והמכון האמריקאים לאמנויות ולספרות.
בשנת 1941 נשא לאישה את ג'ין רוזנפלד.
נולדו להם שני ילדים, פול ופרנצ'סקה.
בשנת 1984 נפטר בנו מגידול במוח.
ג'ורג' רוכברג מת בברין מור, פנסילבניה בשנת 2005, בן 86. רוב יצירותיו שמורות בארכיב של קרן פאול זאכר בבזל שבשווייץ.
את חלקן אפשר למצוא גם במחלקת המוזיקה בספרייה הציבורית של ניו יורק, בספריית הקונגרס בוושינגטון, במרכז לינקולן לאמנויות הבמה בניו יורק, באוניברסיטת פנסילבניה, במכון קרטיס ובאוניברסיטת ניו יורק.
לאחר תקופת יצירה ממושכת בטכניקת הסריאליזם, נטש אותה רוכברג בעקבות מות בנו בן העשרה בשנת 1964. הוא הסביר זאת באמרו, שהסריאליזם ריק מביטוי רגשי ואין בו כדי לבטא את יגונו ואת זעמו.
השימוש שעשה בשנות ה-70' בקטעים טונאליים ביצירותיו היה שנוי במחלוקת.
היצירה שפרסמה את דבר הטונאליות בכתיבתו הייתה רביעיית המיתרים מס' 3 (1972), הכוללת מערכת שלמה של וריאציות בסגנון בטהובן המאוחר.
פרק אחר של הרביעייה כולל קטעים, המזכירים את המוזיקה של גוסטב מאהלר.
השימוש הזה בטונאליות גרם למבקרים לסווג אותו כמלחין נאו-רומנטי.
הוא השווה אטונאליות לאמנות מופשטת ואת הטונאליות השווה לאמנות שימושית.
הוא השווה את התפתחותו האמנותית לזו של פיליפ גסטון ואמר, כי "המתח בין הקונקרטי לאבסטרקטי " מהווה שאלת יסוד לשניהם גם יחד (רוכברג 1992).
עוד תוארה המוזיקה שלו כ"פוסט מודרניזם נאו-שמרני".
מבין היצירות שחוברו בראשית הקריירה של רוכברג, בולטת הסימפוניה השנייה (1955-56) כחיבור סריאלי מושלם של מלחין אמריקאי.
פרסומו העיקרי של רוכברג בא לו אולי מרביעיות המיתרים מס' 3 עד 6 (1972-78).
רוכברג ראה במס' 4 עד 6 סט שלם וכינה אותן "רביעיות קונקורד", על שם רביעיית קונקורד, שניגנה אותן בביצוע הבכורה והקליטה אותן.
רביעיית המיתרים מס' 6 כוללת סדרת וריאציות על הקנון ברה מז'ור של פכלבל.
אחדות מיצירותיו היו קולאז'ים של מובאות מיצירות מוזיקליות של מלחינים אחרים.
Contra Mortem et Tempus, למשל, מכילה קטעים מיצירות של פייר בולז, לוצ'אנו בריו, אדגר וארז וצ'ארלס אייבס.
רוכברג מתאר את הדברים שהוא חותר להשיג בכתיבתו:
הסימפוניות הראשונה, השנייה והחמישית, והקונצ'רטו לכינור הוקלטו ב-2001-02 בנגינת תזמורת הרדיו הסימפונית של זארבריקן, בניצוח כריסטופר לינדון ג'י ויצאו לאור בחברת נאקסוס.
מארק-אנטוניו בארון אמר על רוכברג,
ג'יימס פרימן, מוזיקאי ומורה בסוורת'מור קולג', אמר את הדברים הבאים על רוכברג וסריאליזם,
בשנת 1955 התפרסם בברין מור, פנסילבניה, חיבורו "ההקסאקורד ויחסו לשורת 12 הטונים".
קובץ מאמריו של רוכברג יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת מישיגן בשנת 1984 בשם "האסתטיקה של השרידה".
מהדורה מתוקנת ומורחבת (רוכברג, 2005), שיצאה לאור זמן קצר לפני מותו, קיבלה את פרס אגודת המלחינים והנגנים האמריקאית (ASCAP) ע"ש דימס טיילור בשנת 2006.
מבחר מהתכתבותו עם המלחין הקנדי אישטוואן אנהלט יצא לאור ב-2008 בהוצאת הספרים של אוניברסיטת וילפריד לוריה (גילמור, 2007).
זכרונותיו, "חמש שורות, ארבעה רווחים" יצאו לאור בהוצאת אוניברסיטת אילינוי במאי 2009 (רוכברג, 2009).
"הרמאי", אופרה בשני חלקים (1982); לברית מאת ג'ין רוכברג, מבוססת על נובלה באותו שם מאת הרמן מלוויל.
סימפוניה מס' 3, למקהלה כפולה, מקהלה קאמרית, סולנים ותזמורת גדולה (1966-69)
קונצ'רטו צ'לטנהאם, לתזמורת קטנה (1958)
"מוזיקת לילה", לתזמורת עם צ'לו סולו (1948) (מבוססת על הפרק ה-2 של סימפוניה מס' 1)
"מוזיקה לתיאטרון קסמים", לתזמורת קטנה (1966-69)
"וריאציות טרנסצנדנטליות", לתזמורת מיתרים (מבוססות על הפרק ה-2 של רביעיית מיתרים מס' 3)
"זודיאק" (מחזור של 12 קטעים), (1964-65) (תזמור של היצירה לפסנתר "שתים-עשרה בגטלות")
קונצ'רטו לאבוב (1983), נכתב בשביל ג'ו רובינסון, שניגן אותו בביצוע בכורה
קונצ'רטו לכינור (1974), נכתב בשביל אייזק שטרן, שניגן אותו בביצוע בכורה עם תזמורת פיטסבורג בניצוח דונלד יוהנוס
"עדן: מחוץ לזמן ומחוץ למרחב", לגיטרה והרכב כלי (1998)
"צלילים שחורים", לכלי נשיפה מעץ וכלי הקשה
"אפוקליפטיקה", להרכב גדול של כלי נשיפה מעץ (1964)
"ריקורדנצה סולילוקווי", לצ'לו ופסנתר (1972)
"מדורות איטיות של סתיו" (Ukiyo-E II), לחליל ונבל (1978-79)
"בין שני עולמות" (Ukiyo-E III), לחליל ופסנתר (1982)
"אורה פרו נוביס", לחליל וגיטרה (1989)
"רפסודיה ותפילה", לכינור ופסנתר (1989)
שלישייה לקלרינט, קרן ופסנתר (1980) ראו הקלטה למטה
רביעיית מיתרים מס' 7, עם בריטון (1979)
"קונטרה מורטם אט טמפוס", לכינור, חליל, קלרינט ופסנתר (1965)
סימפוניה קאמרית לתשעה נגנים (1953)
"סרנאטה ד'אסטאטה", לשישה כלים (1953)
"אלקטריקליידוסקופ", להרכב מוגבר של חליל, קלרינט, צ'לו, פסנתר ופסנתר חשמלי (1972)
"שמינייה: פנטזיה גדולה", לחליל, קלרינט, קרן, פסנתר, כינור, ויולה, צ'לו וקונטרבס (1980)
"ליער האפל", לחמישיית כלי נשיפה מעץ (1985)
"ספר של קטעים קונטרפונקטיים לכלי מקלדת"
ארבע סונאטות קצרות, לפסנתר (1984)
וריאציות על נושא מקורי, לפסנתר (1941)
הבט וראה, משרתי", למקהלה מעורבת, א-קפלה (1973)
שירי בלייק, לסופרן והרכב קאמרי (1957; עיבוד 1962)
"דוד, משורר התהילים", לטנור ותזמורת (1954)
"אחד-עשר שירים לפואמות של פול רוכברג, למצו-סופרן ופסנתר (1969)
"ארבעה שירים של שלמה", לקול ופסנתר (1946)
"מוזיקה לאלכימאי",לסופרן ואחד-עשר נגנים (1966; עיבוד 1968)
"פסיונים [לפי המאה העשרים]", לזמרים, חמישיית ג'אז, הרכב כלי נשיפה ממתכת, כלי הקשה, פסנתר וסרט מגנטי (1967)
"פדרה", מונודרמה למצו סופרן ותזמורת (1973-74)
"מזמור לפיוס" לבריטון ותזמורת (1970)
"שבעה שירי אהבה מוקדמים", לקול ופסנתר (1991)
"שירי תהילה לקרישנה", לסופרן ופסנתר (1970)
"שירי אינאנה ודומצי", לאלט ופסנתר (1977)
"תמונה חיה", לסופרן, שני קריינים, מקהלת גברים קטנה ושנים-עשר נגנים (1968)
"שלושה שירי פלמנקו", לבריטון גבוה (1969)
"שלושה מזמורי תהילים", למקהלה מעורבת, א-קפלה (1954)
ג'ורג' קרוקשנק היה מאייר וקריקטוריסט בריטי.
איוריו לספרים של ידידו, הסופר צ'ארלס דיקנס ושל מחברים אחרים, קנו לו שם ברחבי העולם, והוא כונה עוד בחייו "הוגארת המודרני".
ג'ורג' קרוקשנק נולד בלונדון כבן הצעיר של אייזק קרוקשנק (1811-1764) ואשתו מרי, סקוטים במוצאם.
האב, שמקור משפחתו היה ב-Lowland של סקוטלנד, היה אחד הקריקטוריסטים המובילים בשנות ה-1790 המאוחרות.
הוא היה מצייר בעיקר בצבע מים ויוצר תחריטי נחושת.
בנוסף לעיסוקו האמנותי עסק האב גם במכירת כרטיסי הגרלה.
האם, בת למשפחה מההיילנדס הסקוטיים, הייתה אשה בעלת מזג חם וחרוצה שנאלצה להתמודד במשך השנים עם נטיות בעלה לשתייה ולבזבנות.
בהיותם גם הם בעלי כישרון לציור, מוקדם מאוד בילדותם, הפכו ג'ורג' ואחיו רוברט (אייש רוברט) לחניכי האב ולעוזריו.
ג'ורג' קרוקשנק התחיל כקריקטוריסט, אבל בשנת 1823, בגיל 31, התחיל להתמקד בעיקר באיור ספרים.
ב-16 באוקטובר 1827 נשא לאשה את מרי אן ווקר.
אחרי מותה ב 7 במרץ 1851, התחתן שוב, עם אלייזה לבית וידיסון.
הזוג התגורר כל השנים בבית מס.
263 בהמפסטד רוד (Hampstead Road) בצפון לונדון.
בערוב ימיו תמך קרוקשנק במאבק נגד האלכוהוליזם וצייר תמונות רבות המראות את נזקי הטיפה המרה.
קרוקשנק נפטר בלונדון בשנת 1878.
קרוקשנק שיתף פעולה בהצלחה עם ויליאם הון בסטירה הפוליטית "הבית הפוליטי שבנה ג'ק" (The Political House That Jack Built) (1819).
ויצירתו החשובה הראשונה הייתה "חיי פרס איגן בלונדון" ב-1821.
הקריירה של קרוקשנק שהתפרשה על שישה עשורים, התחילה בפרסום תחריטים סטיריים שהתקיפו את משפחת המלוכה ואת הפוליטיקאים של התקופה.
ב-1820 קיבל סכום של 100 פאונד תמורת ההבטחה שלא יעשה קריקטורות של המלך ג'ורג' השלישי בצורה שתפגע במוסר.
הוא ייצג את אנגליה באמצעות דמותו של ג'ון בול, שהפכה פופולרית עוד ביצירותיהם של ג'יימס גילריי ותומאס רולנדסון בשנת ה-1790.
קרוקשנק ירש את מעמדו של ג'יימס גילריי, ממנו הושפע באופן הרב ביותר, והפך בתורו הקריקטוריסט המוערך ביותר במדינה.
במשך דור, שרטט וגיחך קרוקשנק על חסידי המפלגה השמרנית, ה"טוריס", על הליברלים, ה"ויגס" ואף על הרפורמטורים הרדיקלים, באותה מידה של חופשיות.
לקח השראה מהחדשות הכי שונות ומשונות: מלחמות, אויבי אנגליה (שקיבלו טיפול בהתאם), תוך הפגנת חוש לבורלסקה, וגם לביזרי ולמזעזע.
שנאתו לאויבי האומה באה לידי ביטוי בצורה קסנופובית ראשונית בסדרת איוריו ל"היסטוריה של המרד האירי של 1798" מאת ויליאם מקסוול (1845) שבה הציג את המורדים האירים כדמויות גרוטסקיות ובעלות הופעה קופית.
מלחמות נפוליאון סיפקו גם הן לג'ורג' קרוקשנק חומר בשפע לסטירות הפוליטיות שלו, כמו שמעידה הקריקטורה המפורסמת שלו "Snuffing out Boney", שבה נראה קוזק מכבה נר בצורת נפוליאון.
הקריקטורה צוירה אחרי פלישת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית לצרפת ב-1814.
גישה גזענית, טיפוסית לתקופה, אפיינה במידה לא מבוטלת את הקריקטורות של ה"ברבריות לפי החוקים" של האוכלוסייה הסינית, נושא שאימץ בהשפעת אחד מידידיו, ד"ר ו.
גורלי שתמך בתאוריות אנטי-סיניות בימי מלחמת האופיום השנייה (1860-1856).
קרוקשנק נודע גם בקריקטורות שלו המשקפות את חיי היום-יום בבריטניה, שפורסמו בכתבי עת כמו "The Comic Almanack (האלמנך הקומי) בין השנים 1835–1853, או Omnibus (אומניבוס) (1842).
מאוחר יותר יקנה שם בינלאומי על ידי איוריו לרומנים, במיוחד אלו של צ'ארלס דיקנס.
הוא צייר סדרות תחריטים בהשראת נושאים מוסריים כמו המאבק באלכוהוליזם:"הבקבוק" (The Bottle), סדרה של 8 תחריטים (1847) והמשכו, "הילדים של השיכור" (The Drunkard's Children), סדרה נוספת בת 8 תחריטים, (1848).
יצירה אחרת, יותר שאפתנית, בצבעי שמן, "הפולחן של בכחוס" (The Worship of Bacchus), הנמצאת כעת בגלריה הלאומית, פורסמה בעזרת התרמה.
ברגע מסוים קרוקשנק היה חבר בקבוצה שנאבקה למען חיסול בעיית האלכוהוליזם באנגליה.
לקראת סוף הקריירה האמנותית שלו הקדיש מספר רב של תחריטים למאבק נגד הגזענות והשנאה על רקע דתי.
עבור דיקנס אייר קרוקשנק את ה"רישומים של בוז" (1836), את "מסמכי מדפוג" (The Mudfog Papers) ואת "אוליבר טוויסט" (1838).
קרוקשנק אף דקלם בין השנים 1837–1838 בתיאטרון החובבים של דיקנס.
ב-30 דצמבר 1871 הוא גרם לקרע ביחסיו עם הסופר כששלח לעיתון "טיימס" מכתב שבו תבע את חלקו, לדעתו מכריע, בהמצאת עלילת הרומן "אוליבר טוויסט".
בעקבות מכתבו פרץ מאבק נזעם על אבהות הרומן.
קרוקשנק לא היה המאייר היחיד שהעלה טענות דומות.
גם רוברט סימור שאייר את רשומות מועדון הפיקוויקים רמז כי רעיון העלילה היה שלו.
לעומת זאת, במבוא למהדורת 1867 של הרומן, שלל דיקנס כל השראה מאחרים.
בסוף דרכיהם של קרוקשנק ודיקנס נפרדו גם מבחינה פוליטית, כשהצייר נעשה לתומך קנאי של השמרנים, ואילו הסופר נשאר בעל דעות מתונות.
יש סבורים כי המקורית שביצירותיו של קרוקשנק הייתה סדרת איוריו ל"חיי ג'ון פלסטף" (1858), מצוירים לפי פירושים חופשיים לכתביו של שייקספיר.
אחרי שלקה בשיתוק, בריאותו ואיכות עבודותיו נפגעו.
הוא נפטר בפברואר 1878 והובא לקבורה בקתדרלת סנט פול בעירו.
אחרי מותו התגלה כי היו לו 11 ילדים מחוץ לנישואים מאשה בשם אדלייד אטרי, משרתת שלו לשעבר, שהייתה גרה קרוב לביתו.
היא הייתה נשואה לכאורה וקראה לעצמה אדלייד ארצ'יבולד.
ג'ורג' קרוקשנק צייר בחייו מעל עשרת אלפים ציורים, קריקטורות ואיורים.
אוספי יצירותיו מוצגים במוזיאון הבריטי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט.
ג'ורג' רוי היל (; 20 בדצמבר 1921 – 27 בדצמבר 2002) היה במאי קולנוע אמריקאי זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 1973 על בימוי הסרט "העוקץ".
מסרטיו הבולטים ניתן למנות את "קיד וקסידי", "הוואי", "מילי המודרנית והמתוקה" ו"העולם על פי גארפ".
היל נולד במיניאפוליס, מינסוטה לג'ורג' רוי ולהלן פרנסיס היל.
גדל במשפחה נוצרית קתולית אמידה שהחזיקה בשליטה בעיתון הגדול במינסוטה "Star Tribune ".
היל היה חובב תעופה והוציא רישיון טיס בגיל צעיר מאוד, התחנך ב"אוניברסיטת ייל" שם למד מוזיקה קלאסית תחת המלחין הגרמני פאול הינדמית.
במהלך מלחמת העולם ה-2 התגייס היל לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת כטייס מטען בגזרת האוקיינוס השקט.
לאחר מכן היל שירת גם במלחמת קוריאה כטייס לילה קרבי והגיע עד לדרגת מייג'ור.
לאחר שירותו הצבאי עבד היל בתור עיתונאי בטקסס והוציא תואר בספרות מ"אוניברסיטת דבלין".
באירלנד נחשף לתיאטרון המקומי והתנסה לראשונה כשחקן ב"תיאטרון גייטי" לצד השחקן סיריל קיוזאק.
היל החל לביים לראשונה בחייו, בתחום התיאטרון והטלוויזיה בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא זכה להכרה לראשונה בתעשייה לאחר שהועמד לפרס טוני על בימוי המחזה זוכה פרס פוליצר "Look Homeward, Angel i" ולפרס אמי על בימוי וכתיבתו בסדרת הטלוויזיה "Kraft Television Theatre".
הוא הועמד לפרסי אמי גם על עבודת הבימוי שלו בסדרת הטלוויזיה "Playhouse 90".
היל נכנס לתעשיית קולנוע בשנות ה-60, ובשנת 1962 הוציא את סרט הביכורים שלו "תקופת הסתגלות", עיבוד קולנועי מוצלח למחזה של טנסי ויליאמס, בכיכובה של ג'יין פונדה.
בתחילת דרכו ביים היל את הדרמה "צעצועים בעליית הגג" עם דין מרטין, ואת קומדיית הנעורים "עולמו של הנרי אוריינט" עם פיטר סלרס, שזכתה לביקורות מהללות בקרב המבקרים והקהל והזניקה את מעמדו של היל.
הסרט שקיבע את מעמדו של היל כאחד הבמאים הטובים בהוליווד היה "הוואי" בשנת 1966. הדרמה ההיסטורית בכיכובם של ג'ולי אנדרוז, מקס פון סידוב וג'ין הקמן זכתה להצלחה מסחרית וביקורתית שהתבטאה בשבע מועמדויות לפרס האוסקר.
היל ביים את אנדרוז גם בשנה שלאחר מכן בקומדיה המוזיקלית "מילי המודרנית והמתוקה", הקומדיה זכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית ובפרס אוסקר אחד מתוך 7 מועמדויות.
בשנת 1969 חבר היל אל כוכבי הקולנוע פול ניומן ורוברט רדפורד אותם ליהק למערבון שלו "קיד וקסידי".
הסרט היה להצלחה מסחררת, זכה בארבע פרסי אוסקר וגרף למעלה מ-100 מיליון דולרים רווחים ברחבי ארצות הברית.
היל זכה על עבודת הבימוי שלו בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
את הלהיט המצליח בקריירה שלו, סרט הפשע "העוקץ", ביים היל בשנת 1973. בסרט זה איחד היל בשנית את פול ניומן ורוברט רדפורד שהציגו כימיה מצוינת על סט הסרט.
הסרט הופק בתקציב של 5 וחצי מיליון דולר וגרף בקופות כ-159 מיליון.
הסרט קטף לא פחות משבעה פסלוני אוסקר, בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר להיל.
מלבד בימוי היל כתב גם תסריטים לסרטיו "ניצני אהבה" בכיכובו של לורנס אוליבייה ו"וולדו פפר הגדול".
סרטים נוספים שביים היו "בית מטבחיים 5" על פי ספרו של קורט וונגוט, "העולם על פי גארפ" - העיבוד הקולנועי המוערך לרומן באותו השם בכיכובו של רובין ויליאמס, דרמת ההוקי קרח הקומית "פול ניומן וחבורתו" והקומדיה "חווה מצחיקה" עם צ'בי צ'ייס.
היל היה אב לארבעה ילדים מגרושתו השחקנית לואיסה הורטון היל.
היל נפטר ב-27 בדצמבר 2002 בביתו שבניו יורק ממחלת פרקינסון בגיל 81.
עולמו של הנרי אוריינט (1964)
ג'ורג' רוברט פרייס היה גנטיקאי אמריקאי שעסק בגנטיקה של אוכלוסיות.
כבר מילדותו נחשב לילד מבריק ויוצא דופן.
בתחילת דרכו עסק בכימיה פיזיקלית ובכתיבת מדע פופולרי.
בשנת 1967 עבר ללונדון ועסק שם בביולוגיה מתמטית וגילה גם שם מספר גילויים משמעותיים.
לקראת סוף חייו הפך לנוצרי אוונגליסט אדוק, תרם את כל רכושו לעניים והתאבד.
נולד בשנת 1922. אביו היה חשמלאי שנפטר כשפרייס היה בן 4. אמו הייתה זמרת אופרה לשעבר ומשפחתו סבלה מעוני ומחסור בעקבות השפל הגדול.
סיים תואר ראשון בכימיה במהלך לימודיו בתיכון ובשנת 1946 קיבל את תואר הדוקטורט שלו בכימיה מאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1947 נשא לאישה את ג'וליה מדיאן אך הקשר לא עלה יפה ככל הנראה כיוון שפרייס היה אתאיסט ואילו ג'וליה הייתה קתולית אדוקה.
בשנת 1955 הם התגרשו לאחר שנולדו להם שתי בנות.
בשנים 1946–1948 עבד כמרצה לכימיה באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן עבר לעבוד במעבדות בל והשתתף בפיתוח הטרנזיסטור.
מאוחר יותר עבד במחקרים רפואיים באוניברסיטת מינסוטה והשתתף שם בפריצות דרך בחקר מחלות הכבד ופיתוח מיקרוסקופ פלואורסצנטי.
בשנים 1961–1967 עבד ב-IBM בתפקיד זוטר יחסית בתחום העיבוד הגרפי ופיתח את תוכנת cad אך לא זכה לתמלוגים על כך.
לאחר שגילה כי הוא חולה בסרטן בלוטת התריס עבר טיפולים קשים שהשאירו אותו נכה בצורה חלקית והוא לקה בדיכאון.
במטרה להעניק לחייו ערך הוא החליט להקדיש את עצמו לפתרון תעלומה מדעית גדולה ולכן נסע לאנגליה על מנת לפתור בעיה שצ'ארלס דרווין הגדיר כ"החידה הגדולה מכולן" - בעיית האלטרואיזם והאבולוציה.
בעקבות מאמר של ויליאם המילטון שעסק בברירת שארים ובלי שום הכשרה רשמית בנושאי גנטיקה או סטטיסטיקה ניסח פרייס את מה שמוכר כיום כ"משוואת פרייס".
בשנת 1970 חווה פרייס התגלות דתית ובעקבותיה הפך לנוצרי אוונגליסט.
בשנותיו האחרונות הקדיש עצמו לעזרה להומלסים.
ג'ורג' קלינטון הוא זמר, כותב שירים ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
אחד ממייסדי הסגנון המוזיקלי P-פאנק, מוביל ההרכבים פאנקדליק ופרלמנט בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. לאחר מכן החל בקריירת סולו, בשנת 1981. נחשב לאחד ממייסדי ז'אנר הפאנק (Funk), יחד עם ג'יימס בראון וסליי סטון.
נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-1997, יחד עם 15 חברי פרלמנט-פאנקדליק.
נולד בקאנאפוליס בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית, וגדל בפליינפילד שבניו ג'רזי.
בגילאי העשרה הקים להקת דו-וופ שהושפעה מההטינאייג'רס ונקראה "הפרלמנטס".
בשל הקשיים הכלכליים שהטילה עליו בעלות על להקה היה במשך שנים בעל מספרה בפליינפילד.
למשך תקופה בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה כותב שירים בסגל מוטאון, אך עד מהרה פוטר.
לאחר מכן היו ללהקתו "הפרלמנטס" כישלונות מסחריים ולהיט אחד ("(I Wanna) Testify" ב-1967), וכן ערך והפיק סינגלים רבים עבור חברות תקליטים עצמאיות של מוזיקת נשמה.
"הפרלמנטס" החלו להצליח בשנות ה-70 בגלגולים מאוחרים יותר, כ"פרלמנט", שעסקו במוזיקת סול מסחרית יותר מאשר הרכביו הקודמים, וכ"פאנקדליק", שניגנו ג'אם סשנים ארוכים והתקרבו בסגנונם למוזיקת רוק.
להקות אלו יצרו סגנון המזוהה איתן, ה"P-פאנק".
הן שילבו צלילים של מוזקאים דוגמת ג'ימי הנדריקס, סליי אנד דה פמילי סטון, קרים וג'יימס בראון תוך התנסות בצלילים, טכניקות הפקה וליריקה שונים.
קלינטון ולהקותיו השתלטו על המוזיקה במהלך שנות ה-70 עם מעל 40 להיטים שנכנסו למצעדים ושלושה אלבומי פלטינה.
באותו זמן צירף ללהקה את הקריקטוריסט פדרו בל , שצייר עבור האלבומים של להקותיו עטיפות בסגנון קומיקסאי.
היה מפיק מוזיקלי מוכשר, והפיק כמעט כל אלבום שבו הופיע, עבור בוטסי קולינס ועבור רד הוט צ'ילי פפרז בין השאר.
החל מתחילת שנות ה-80 הקליט מספר אלבומי סולו, בהשתתפות אמני P-פאנק מרכזיים.
בשנת 1982 חתם על חוזה בקפיטול רקורדס, והוציא באותה שנה את אלבום הבכורה שלו, "Computer Games".
הסינגל "Loopzilla" מהאלבום הגיע למקום ה-19 במצעד להיטי ה-R&B, והסינגל "Atomic Dog" למקום הראשון במצעד ה-R&B ולמקום ה-101 במצעד שירי הפופ.
כן שלושה סינגלים שלו הגיעו לשלושים המקומות הראשונים במצעד שירי ה-R&B, "Nubian Nut", "Last Dance", ו-"Do Fries Go with That Shake?".
תקופה זו של הקריירה של קלינטון נפגמה על ידי בעיות משפטיות מרובות (וכתוצאה מכך קשיים כלכליים) עקב בעיות תמלוגים וזכויות יוצרים מורכבות, בעיקר עם ברידג'פורט מיוזיק, שקלינטון טען שהשיגו במרמה את זכויות היוצרים לרבות מהקלטותיו.
בשנת 1985 הפיק את אלבומם של רד הוט צ'ילי פפרז "Freaky Styley".
לאחר שהשוו על ידי מעריצים לפרלמנט-פאנקדליק, הלהקה העבירה לחברת ההקלטות שלה את רצונה לעבוד עם הסולן, קלינטון.
קלינטון, למעשה, כתב את מילות שיר הנושא שנועד במקור להיוותר כקטע אינסטרומנטלי שולי.
במהלך אמצע וסוף שנות ה-80 אמני ראפ והיפ-הופ רבים ציינו את קלינטון וסגנונו המוזיקלי כמקור השפעה.
לצד ג'יימס בראון, שיריו סומפלו הפעמים הרבות ביותר.
ב-1989 פרסם את אלבומו החמישי, "The Cinderella Theory", ב-Paisley Park, חברת ההקלטות של פרינס.
ב-1993 הוציא את אלבומו השני בפייסלי פארק, "Hey, Man, Smell My Finger", בהשתתפות אמנים דוגמת פרינס, הרבי הנקוק, אייס קיוב וד"ר דרה.
אלבום זה מסמל את התקרבותו לז'אנר ההיפ הופ, והוא כולל קטעי ראפ מפי קלינטון, וסימפולים של קטעי P-פאנק מוקדמים.
לאחר מכן עבר ל-550 Music והוציא את אלבומו "T.A.P.O.A.F.O.M." ב-1996, שבו איחד את חברי פרלמנט-פאנקדליק.
ב-1994 תרם לאלבומם של הפריימל סקרים "Give Out But Don't Give Up".
במהלך שנות התשעים השתתף במספר סרטי קולנוע, רובם מז'אנר הקומדיה: Graffiti Bridge (1990), House Party (1990), PCU (1994), Good Burger (1997), ו-The Breaks (1999).
תרם את קולו למשחק הווידאו משנת 2004, "Grand Theft Auto: San Andreas", שם דיבב את "The Funktipus", די ג'יי בתחנת רדיו.
במשחק מושמע גם שירו "Loopzilla".
הראפר ד"ר דרה סימפל רבות מהקלטותיו של קלינטון ביוצרו את סגנון ההיפ הופ ג'י-פאנק.
בשל התקרבותו לז'אנר ההיפ הופ הופיע בכמה אלבומי ושירי היפ הופ.
בשנת 2003 הקים לייבל בשם "The C Kunspyruhzy".
הופיע בהופעת קמע באחד מפרקי הסיטקום "איך פגשתי את אמא" ב-18 בספטמבר 2006. כתב את "You're Thinking Right", שיר הנושא של תוכניתה של טרייסי אולמן, "המופע של טרייסי אולמן".
השתתף בהקדמה לאלבומו של סנופ דוג, "Tha Blue Carpet Treatment", שיצא ב-2007. באותה שנה היה שופט בתחרות פרסי המוזיקה העצמאית .
ב-16 בספטמבר 2008 הוציא אלבום סולו, "George Clinton and His Gangsters of Love", בחברת התקליטים שאנצ'י רקורדס.
זהו ברובו אלבום קאברים, והוא מארח אמנים דוגמת סליי סטון, ריזה, קרלוס סנטנה ואת אמן הגוספל קים בארל.
ב-2009 נבחר להיכל התהילה של מוזיקת צפון קרוליינה, מדינת הולדתו.
הופיע בשירו של קנדריק לאמאר "Wesley's Theory" מהאלבום "To Pimp a Butterfly".
במרץ 2025 קלינטון הגיש תביעה על סך 100 מיליון דולר נגד השותף העסקי לשעבר ארמן בולאדיאן וחברת Bridgeport Music, בטענה כי בולאדיאן רכש במרמה זכויות יוצרים לכ-90% מהקטלוג המוזיקלי שלו.
קלינטון טוען כי מטרתו היא להשיב לעצמו את הבעלות על המוזיקה שלו כדי להבטיח עושר בין-דורי למשפחתו.
לפי כתב התביעה, בולאדיאן מנע מקלינטון תמלוגים במיליוני דולרים וביצע פעולות הונאה, כולל זיוף חוזים בין 1982 ל-1985 והוספת שמות בדויים לרישומי זכויות היוצרים כדי לדלל את חלקו של קלינטון בתמלוגים.
עורך דינו של בולאדיאן, ריצ'רד בוש, דחה את התביעה בטענה כי קלינטון הגיש תביעות דומות ב-30 השנים האחרונות והפסיד בכולן, כולל בבית המשפט שבו הוגשה התביעה החדשה.
נישא לסטפני לין קלינטון ב-1990. בשנת 2013, לאחר 23 שנות נישואים, הגיש תביעת גירושין.
ג'ורג' ויליאם קייסי הבן הוא גנרל אמריקאי בדימוס, שירת כראש מטה צבא ארצות הברית.
קייסי גדל בסנדאי שביפן, בעת שאביו, ג'ורג' קייסי האב, שהיה קצין צבא ארצות הברית הוצב שם.
אביו של קייסי נהרג במהלך מלחמת וייטנאם, בשנת 1970, בהתרסקות מסוק בעת ששימש כמפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה בדרגת מייג'ור גנרל.
לקייסי תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מטעם אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית והוסמך כקצין בדרגת לוטננט.
עם סיום לימודיו בשנת 1970 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים, אותו סיים בהצטיינות, והסמכה כצנחן.
לאחר מכן שירת בשורה של תפקידי פיקוד ומטה יחידות חיל רגלים ממוכן.
בין היתר שימש כמפקד גדוד חיל רגלים ממוכן, כמפקד החטיבה ה-3 בדיוויזיית הפרשים הראשונה וכמפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה.
לאחר מכן שימש כראש אגף התוכניות והמדיניות האסטרטגיות במטות המשולבים ובשנת 2003 מונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
בשנים 2004-2007 שימש כמפקד הכוחות בעיראק.
בשנים 2007-2011 שימש כראש מטה צבא ארצות הברית.
ג'ורג' וילקן רומני היה איש עסקים אמריקאי ופוליטיקאי חבר המפלגה הרפובליקנית.
רומני נולד להורים אמריקאים שהתגוררו בקולוניות המורמוניות במקסיקו, אך אירועי המהפכה המקסיקנית אילצו את משפחתו להימלט לארצות הברית כשהיה ילד.
המשפחה התגוררה בכמה מדינות ובסופו של דבר השתכנה בסולט לייק סיטי שביוטה, שם נאלצו להתמודד עם השפל הגדול.
רומני עבד במספר מקומות עבודה, שימש כמיסיונר מורמוני בממלכה המאוחדת, ולמד במכללות אחדות בארצות הברית, אם כי לא סיים את חוק לימודיו כבוגר אוניברסיטה באף אחת מהן.
ב-1939 עקר לדטרויט והצטרף להתאחדות תעשייני הרכב האמריקאית, שם שימש כדובר הראשי של תעשיית הרכב במהלך מלחמת העולם השנייה.
בימי המלחמה הוסיף לעמוד בראש אגודה שיתופית בה יכלו חברות לשפר את תפוקותיהן.
לאחר מכן הצטרף לחברת נאש-קלוינטור וב-1948 ונתמנה למנהל הכללי של יורשתה, אמריקן מוטורס, שנוסדה ב-1954. רומני סנט במוצרי "שלושת הגדולים" (פורד, ג'נרל מוטורס וקרייזלר) והפך לאחד מהמנהלים הבכירים בתחום העסקים, ומשך תשומת לב יתרה באמצעי התקשורת.
כדתי אדוק, הוא ניהל את כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים בדטרויט.
לפוליטיקה נכנס לאחר שהשתתף בוועידת חוקה ששכתבה את חוקת מישיגן בשנים 1961–1962 ונבחר למושל מישיגן ב-1962. הוא נבחר מחדש ברוב דחוק במערכות הבחירות של 1964 ו-1966 ופעל לחיזוק כספי המדינה ומבנה הכנסותיה, הרחיב את גודל הממשלה הארצית והנהיג את מס ההכנסה הארצי הראשון של מישיגן.
רומני היה תומך נלהב של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
הוא ייצג בקצרה את הרפובליקנים המתונים נגד הרפובליקנים השמרנים בראשות בארי גולדווטר במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. כמו כן, הוא קרא להתערבות של כוחות פדרליים במהלך המהומות בדטרויט ב-1967.
תחילה רומני התמודד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968, אך הוא הוביל מסע בחירות לא יעיל והפסיד בסקרים לסגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון.
אחרי אמירתו באמצע שנת 1967, שבה אמר לעיתונות שהצבא והחוגים הדיפלומטיים "שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמת וייטנאם, הוא לא יכול היה להתמודד כמועמד שהתנגד למלחמה ומסע הבחירות שלו הידרדר עוד יותר; רומני פרש מהמירוץ בראשית 1968. לאחר בחירתו של ניקסון לנשיאות הוא מונה בידיו למזכיר השיכון והפיתוח העירוני.
כמזכיר השיכון, לרומני היו תוכניות שאפתניות שכללו הרחבת השיכון לעניים, וביטול ההפרדה הגזעית במוסדות ציבוריים בפרוורים.
תוכניות אלו היו הצליחו במקצת אך לעיתים קרובות סוכלו על ידי ניקסון.
רומני עזב את הממשל בתחילת כהונתו השנייה של ניקסון ב-1973. הוא חזר לחייו הפרטיים והיה לפעיל בהתנדבות ובשירות הציבורי, ועמד בראש המרכז הלאומי לפעולות התנדבותיות וארגוניו בשנים 1973–1991.
הסבים והסבתות של רומני היו מורמונים פוליגמיים שברחו מארצות הברית עם ילדיהם בגלל איסורה של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית על פוליגמיה.
סבו מצד אמו היה הלמן פראט (1846–1909), שניהל את נציגות המורמונים במקסיקו סיטי לפני שעבר למדינת צ'יוואווה המקסיקנית, והיה בנו של השליח המורמוני המקורי בעיר, פארלי פראט (1857-1807).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 מילא דודו של רומני, ריי ל.
פראט (1878–1931) תפקיד מרכזי בשימור ובהרחבה של נוכחות המורמונים במקסיקו ובהמשך באמריקה הדרומית.
קרוב משפחה רחוק יותר של רומני היה ג'ורג' רומני (1734–1802), צייר דיוקנאות ידוע בממלכה המאוחדת במהלך הרבע האחרון של המאה ה-18.
ההורים של רומני, גסקל רומני (1871–1955) ואנה אמליה פראט (1876–1926), היו אזרחי ארצות הברית ותושבי טריטוריית יוטה.
הם נישאו בשנת 1895 במקסיקו והתגוררו בקולוניה דובלן שבגליאנה במדינת צ'יוואווה (אחת המושבות המורמוניות במקסיקו), שם נולד ג'ורג' ב-8 ביולי 1907. הם היו מונוגמיים, בניגוד להוריהם (הפוליגמיה בוטלה על ידי מנשר 1890, אם כי הפוליגמיה עדיין נמשכה במקומות אחדים, במיוחד במקסיקו).
לג'ורג' היו שלושה אחים גדולים, שני אחים צעירים ואחות צעירה נוספת.
גסקל רומני היה נגר מוצלח, בנאי בתי מגורים, וחקלאי שעמד בראש המשפחה המשגשגת ביותר בקולוניה, ששכנה בעמק חקלאי מתחת למערב רכס ההרים סיירה מדרה.
המשפחה בחרה באזרחות אמריקנית עבור ילדיהם, כולל ג'ורג'.
המהפכה המקסיקנית פרצה ב-1910 והמושבות המורמוניות היו בסיכון בשנים 1911 - 1912 לאחר גל פשיטות של שודדים.
ג'ורג' הצעיר שמע את קול הירי מרחוק וראה מורדים הולכים ברחובות הכפר.
משפחת רומני ברחה ממאורעות אלו ושבה לארצות הברית ביולי 1912, והותירו את ביתם וכל רכושם מאחור.
מאוחר יותר אמר רומני, "היינו העקורים הראשונים של המאה ה-20".
בארצות הברית סיגל לעצמו רומני אורח חיים צנוע.
משפחתו חיה יחד עם פליטים מורמונים אחרים שהתקיימו מסיוע ממשלתי באל פאסו שבטקסס, סיוע כלכלי בסך 100,000 דולר אמריקני לפליטים מקרן שייסד הקונגרס של ארצות הברית.
אחרי חודשים אחדים עברה משפחת רומני ללוס אנג'לס שבקליפורניה, שם חזר אביו גסקל לעבודתו כנגר.
כשהיה בגן, ילדים אחרים לעגו למוצאו המקסיקני של רומני בכך שכינו אותו "מקס".
ב-1913 עברה המשפחה לאוקלי שבאיידהו ורכשה שם חווה חקלאית, בה גידלו וניזונו במידה רבה מתפוחי אדמה.
המקום לא היה על אדמה פורייה והפך חסר-תועלת כאשר מחירם של תפוחי האדמה צנח.
המשפחה עברה לאחר מכן לסולט לייק סיטי שביוטה ב-1916, שם חזר גסקל לעבודות בנייה, אך המשפחה נשארה עדיין קשת-יום.
ב-1917, שבה המשפחה לאיידהו בשנית אך הפעם לעיר רקסבורג, שם גסקל הפך לבנאי מסחרי מוצלח שמחיר סחורותיו האמיר בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ג'ורג' החל לעבוד בשדות חיטה וסלק סוכר בגיל אחת עשרה וסיים את לימודיו היסודיים ב-1921 (את שש שנות לימודיו היסודיים העביר בשישה בתי ספר יסודיים שונים).
השפל הכלכלי של 1920–1921 הביא לקריסת מחירים, והבנייה המקומית נזנחה.
משפחתו חזרה לסולט לייק סיטי ב-1921, ובעוד אביו חזר לעבודת בנייה, ג'ורג' היה מיומן ב"עבודות שחורות".
המשפחה שוב שגשגה עד שהגיע השפל הגדול בשנת 1929 והחריב את מצבם הכלכלי.
ג'ורג' צפה בהוריו נכשלים מבחינה כספית באיידהו וביוטה, בכך שהיו צריכים לבזבז תריסר שנים כדי לפרוע את חובותיהם.
צפייה זו במאבקיהם בחיים השפיעו על חייו של ג'ורג' ועל הקריירה העסקית שלו.
בסולט לייק סיטי, רומני עבד בעודו תלמיד בתיכון רוזוולט ג'וניור והחל משנת 1922, בית ספר התיכון נקרא "תיכון קדושי אחרית הימים".
בתיכון זה שיחק כראנינג-בק (half-back) בנבחרת הפוטבול, שימש כרכז בנבחרת הכדורסל, והיה שחקן שדה ימני בקבוצת הבייסבול, עם יותר התמדה מאשר כישרון ובמאמץ לשמור על המסורת האתלטית במשפחה, הוא הרוויח אותות הוקרה בספורט בכל שלושת הענפים.
בשנתו האחרונה בתיכון, הוא ולנור לפונט הצעירה התאהבו.
היא הייתה ממשפחה מורמונית מתבוללת יותר.
את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1925.
בין השאר, כדי להישאר בקרבתה של לנור, רומני בילה את שנתו הבאה בקולג' כסטודנט צעיר בקולג' העסקים LDS, שם נבחר לנשיא אגודת הסטודנטים.
לאחר שהפך לבכיר בקהילה המורמונית, רומני הרוויח מספיק כסף כדי לממן לעצמו עבודה כמיסיונר מורמוני.
באוקטובר 1926 הפליג לבריטניה הגדולה והוטל עליו לראשונה להטיף בשכונת עוני בגלאזגו שבסקוטלנד.
העוני הנתעב וחוסר התקווה שראה בגלאזגו השפיעו עליו מאוד: ניסיונותיו להמיר את דתם של תושבי השכונה היו לא יעילים ורומני חווה משבר אמונה זמנית.
בפברואר 1927 הועבר לאדינבורו ובפברואר 1928 ללונדון על ידי מנהליו בכנסייה, שם עקב אחר כספי המיסיון.
הוא עבד תחת קוורום שנים-עשר השליחים הידוע; הטפותיו של ג'ון וידטסו, ממנהיגי הקוורום, "לחיות את היום בעוצמה, היום הגדול ביותר של כל הזמנים הוא היום" הרשימו מאוד את רומני.
רומני חווה את המראות ואת תרבות הממלכה המאוחדת והכיר לראשונה את חברי האצולה וקבוצת אוקספורד.
באוגוסט 1928 מונה רומני לנשיא מחוז המיסיונרים הסקוטים.
פעילותו בתחום הוויסקי הייתה מורכבת (שתיית משקאות חריפים אסורה על פי חוקי הכנסייה המורמונית), והוא פיתח "כוח משימה" חדש ששלח מיסיונרים למקום אחר בכל פעם במטרה להטיף.
כוח המשימה הצליח למשוך את תשומת הלב של עיתונאים מקומיים וכמה מאות מגויסים חדשים.
הסיקור הציבורי התכוף של רומני - מאדינבורו ולונדון עד פינת הנואמים בהייד פארק ובימתו בכיכר טרפלגר - פיתח אצלו את הכישרון בדיון ובמכירות, שבו הוא ישתמש בהמשך הקריירה שלו.
שלושה עשורים מאוחר יותר, אמר רומני כי תקופתו כמיסיונר הייתה חשובה לו יותר מכל בפיתוח קריירתו מאשר כל תקופה אחרת.
רומני חזר לארצות הברית בשלהי 1928 ולמד לתקופה קצרה באוניברסיטת יוטה ובקולג' העסקים LDS.
הוא נסע בעקבות לנור, מושא אהבתו, לוושינגטון הבירה בסתיו 1929, לאחר שאביה, הרולד א.
לואנט, הסכים לקבל את הצעתו של נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', לכהן בוועדת הרדיו הפדרלית.
הוא עבד עבור דייוויד וולש, סנאטור דמוקרטי מטעם מסצ'וסטס במהלך 1929 ו-1930, תחילה בתור קצרן, ולאחר מכן, כאשר הראה יכולות מוגבלות בתחום, עבר לשמש כעוזר צוותו של ואלש כאחראי על תעריפים וענייני חקיקה אחרים.
רומני חקר היבטים של הצעת חוק המכסים סמוט-האולי ונכח בישיבות הוועדה; התפקיד היה נקודת מפנה בקריירה שלו והעניק לו הערכה עצמית שמשכה לאורך כל החיים בכל הנוגע לקונגרס של ארצות הברית.
יחד עם אחד מאחיו, רומני פתח בר חלב בעיר רוסלין שבווירג'יניה ששכנה בסמוך לוושינגטון הבירה.
העסק נכשל במהרה, בעיצומו של השפל הגדול.
הוא למד גם באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בלילות.
בהתבסס על יצירת קשרים שביצע עבור ואלש, נשכר רומני כמתלמד בחברת אלקואה בפיטסבורג ביוני 1930.
כאשר לפונט, שחקנית שאפתנית, החלה לשחק תפקידים משניים בסרטי קולנוע הוליוודיים, רומני הועבר למשרד של אלקואה בלוס אנג'לס, שם הוכשר לאיש מכירות.
הוא לקח בלוס אנג'לס שיעורי לילה באוניברסיטת דרום קליפורניה (רומני לא למד אז לימודים גבוהים מזה זמן רב; בכל המכללות בהן למד, העביר רק שנתיים וחצי בלימודים, ובמקום זאת תואר כאוטודידקט בכתבים ביוגרפיים).
ללפונט הייתה הזדמנות לחתום על חוזה בשווי של כ-50 אלף דולר עם אולפני מטרו גולדווין מאייר, אך רומני שכנע אותה לשוב עמו לוושינגטון, לאחר שהוטל עליו להיות שדלן מטעם אלקואה.
מאוחר יותר לפונט תאמר כי מעולם לא הייתה לה אפשרות לבחור בין נישואים לבין קריירת משחק, משום שקריירת משחק הייתה מאפילה על רומני, ועם זאת לא הביעה צער על בחירתה.
מאוחר יותר, רומני ישקול לשמור לה את הישגו הגדול ביותר בתחום המכירות.
בני הזוג נישאו ב-2 ביולי 1931, במקדש סולט לייק סיטי.
נישואי בני הזוג שיקפו היבטים של אישיותם וחיזורם.
ג'ורג' היה מסור ללנור, וניסה להביא לה פרח בכל יום, לעיתים קרובות ורד אחד עם מכתב אהבה.
לג'ורג' הייתה אישיות חזקה ובוטה שעזרה לו "לנצח" בוויכוחים בעזרת כוח רצונו, אם כי לנור עצמה הייתה בעלת יותר שליטה עצמית ולא הייתה מוכנה לנסות להשפיע על דעתו.
בני הזוג התווכחו עד כדי כך שנכדיהם היו מכנים אותם מאוחר יותר "המתקוטטים", אך בסופו של דבר, קרבתם אפשרה להם ליישב ויכוחים בצורה ידידותית.
בתור שדלן, רומני התחרה לעיתים קרובות בשם תעשיית האלומיניום נגד תעשיית הנחושת, והגן על אלקואה מההאשמות לפיהן הייתה מונופול.
הוא ייצג גם את איגוד סחורות האלומיניום.
בראשית שנות ה-30, סייע רומני בהתקנת חלונות אלומיניום בבניין מחלקת המסחר של ארצות הברית, שהיה אז בניין המשרדים הגדול ביותר בעולם.
רומני הצטרף למועדון העיתונות הלאומי ולמועדוני הקאנטרי קלאב "העץ השרוף" והקאנטרי קלאב של הקונגרס.
העידון התרבותי של לנור וכישורי האירוח שלה, יחד עם הקשרים החברתיים והפוליטיים של אביה, סייעו לג'ורג' בעסקים, והזוג פגש את הרברט הובר, פרנקלין דלאנו רוזוולט ואת שאר הדמויות הבולטות בוושינגטון הבירה.
הוא נבחר על ידי פייק ג'ונסון, עיתונאי מדנוור ונציג סחר בתעשיית הרכב שפגש את רומני במועדון העיתונות הלאומי, להצטרף לוועדת הייעוץ של האיגוד המקצועי החדש.
עבודת הוועדה נמשכה גם לאחר שהוכרזה כסוכנות בלתי חוקית ב-1935. במהלך 1937 ו-1938 היה רומני גם נשיא איגוד הסחר המנהלי וושינגטון.
אחרי תשע שנים בהן עבד עבור אלקואה, הקריירה של רומני קפאה על מקומה.
מנהלים רבים שרצו להתקדם במעמדם קידמו עובדים אחרים בעלי ותק גבוה יותר שתפסו את משרתו של רומני.
פייק ג'ונסון, סגן נשיא התאחדות תעשייני הרכב (Automobile Manufacturers Association), שהיה זקוק למנהל למשרדו החדש בדטרויט.
רומני קיבל על עצמו את העבודה ועבר עם אשתו ושתי בנותיו למישיגן ב-1939. מחקר שנערך על ידי ההתאחדות גילה שאמריקאים משתמשים במכוניותיהם לרוב לטיולים קצרים ורומני שוכנע כי מגמה זו היא צעד לקראת תחבורה שימושית ובסיסית יותר.
בשנת 1942 הועלה לדרגת המנהל הכללי של ההתאחדות, תפקיד שמילא עד 1948. נוסף על כן, רומני שימש גם כנשיא התאחדות הסחר של דטרויט בשנת 1941.
ב-1940, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מעבר לים, סייע רומני להקים את ועדת כלי הרכב להגנה אווירית, שתיאמה את התכנון בין תעשיית כלי הרכב לתעשיית כלי הטיס.
מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור, שהובילה לכניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941, סייע רומני להכניס את הוועדה לתוך מועצת כלי הרכב לתפוקת המלחמה (Automotive Council for War Production), והפך בו בזמן למנהל המועצה.
מועצה זו ייסדה הסדר שיתופי בו חברות יכלו לייצר כלי רכב במכונות אחת של השנייה ובכך לשפר את התפוקה והייצור של כלל החברות, תוך מקסום התרומה של התעשייה למאמץ הייצור במלחמה.
זה גילם את הרעיון של רומני ל"קפיטליזם שיתופי תחרותי".
הוא גם כיהן במחלקת ניהול העבודה של אגף דטרויט בוועדת כוח האדם של המלחמה הפדרלית.
רומני הפך לדובר הראשי של תעשיית הרכב, המעיד לעיתים קרובות בפני דיוני הקונגרס של ארצות הברית בסוגיות ייצור, עבודה וניהול.
הוא הוזכר או צוטט בלמעלה מ-80 סיפורים בעיתון הניו יורק טיימס בתקופה זו.
בסופו של דבר, 654 חברות ייצור הצטרפו למועצת כלי הרכב לתפוקת המלחמה שבראשה עמד, והביא לידי תפוקה בת כמעט 29 מיליארד דולר עבור הכוחות המזוינים של בעלות הברית.
תפוקה זו כללה למעלה מ-3 מיליון כלי רכב ממונעים, 80% מכל הטנקים וחלקי הטנקים, 75% מכל מנועי המטוסים, מחצית מכל מנועי דיזל ושליש מכל המקלעים.
בין חמישית לרבע מכלל הייצור של ארצות הברית בזמן המלחמה היה בענף הרכב.