tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הקללה נשברת מרי מרגרט רוצה לדבר עם אמה ולהסביר לה את המצב ואת בחירתם לשלוח אותה לבדה.
מרי מרגרט קופצת אחרי אמה לשער שמחזיר אותן ליער המכושף, שם היא מנסה ללמד אותה ולעזור לה.
היא מנסה ליצור ביניהן מערכת יחסים של אם ובת, דבר קשה עקב הפרשי הגילאים הקטנים ביניהן ומערכת היחסים החברים שחלקו עד הסרת הקללה.
בהמשך מרי מרגרט תומכת באמה ועוזרת לה להשלים עם מי שהיא.
היא תומכת בה כאשר היא לומדת קסמים ומנסה לעודד אותה.
היא מלמדת אותה להיפתח וביחד הן לומדות אחת על השנייה ומצליחות לאחד את משפחתן ולהפוך את רג'ינה לגיבורה.
שלגייה פוגשת את רג'ינה לראשונה כילדה צעירה, כאשר רג'ינה מצילה אותה מסוס דוהר.
רג'ינה מספרת לשלגייה על הרומן בינה ובין דניאל.
שלגייה, אשר מאמינה שאימה של רג'ינה, קורה, תתמוך במערכת היחסים בין רג'ינה ודניאל, מספרת לקורה על הרומן וקורה הורגת את דניאל כדי לגרום לרג'ינה להתחתן עם אביה של שלגייה.
רג'ינה מגלה ששלגייה לא שמרה על סודה ולכן היא מתכננת לנקום בה.
כאשר אביה של שלגייה מורעל, גבר אשר לו גרמה רג'ינה, היא שולחת אחרי שלגייה הנמלטת צייד אשר יעקור את ליבה.
בהמשך תוכניותיה של רג'ינה להריגת שלגייה נכשלות שוב ושוב עד ששלגייה מוצאת אהבת אמת והופכת למלכה.
רג'ינה, אשר קיבלה משלגייה את הכינוי "המלכה הרעה", מחליטה להטיל קללה אשר תהרוס לשלגייה את האושר שלה ואת משפחתה.
בסטוריברוק, רג'ינה ממשיכה לשנוא את מרי מרגרט ומנסה להפליל אותה ברצח ולהרוס לה את הסיכוי למערכת יחסים עם דייוויד, הנסיך המקסים.
לאחר שבירת הקללה מרי מרגרט מנסה להגן על רג'ינה מפני התושבים בתקווה שהיא תוכל להשתנות ולהפוך לאדם טוב יותר.
מרי מרגרט ממשיכה לתמוך ברג'ינה בהחלטה להשתנות ומנסה לעזור לה להשתמש בקסם למטרות טובות ולהציל את סטוריברוק.
הן חוות חילוקי דעות מפעם לפעם אך למרות זאת הן לומדות לחיות ביחד והופכות למשפחה.
בזכות מרי מרגרט רג'ינה הופכת לגיבורה והן הופכות להיות חברות על אף עברן הקשה.
מרי מרגרט מקבלת את רג'ינה ומנסה לשכנע את שאר תושבי העיירה לקבל אותה אליהם.
מרי מרגרט לא מוותרת על התקווה והאופטימיות המאפיינות אותה ובזכותה רג'ינה מקבלת לבסוך בין שאר תושבי העיירה והופכת לגיבורה.
את הנרי פוגשת מרי מרגרט כבר בתור תינוק.
כאשר הוא גדל היא הופכת להיות המורה שלו.
מרי מרגרט רואה את הקשיים של הנרי, היא מגלה שהוא חושב שאימו המאמצת, רג'ינה, לא אוהבת אותו ושהוא רוצה לדעת עוד על אימו הביולוגית.
היא נותנת לו ספר אגדות אשר מצאה אצלה בארון במטרה שייתן לו תקווה לסוף טוב.
בעזרת הספר הזה הנרי מגלה את הקללה ויוצא למצוא את אימו הביולוגית, שהיא המפתח לשבירת הקללה.
כאשר אמה מגיעה לעיירה היא מגייסת את מרי מרגרט כדי לעזור לה לגרום להנרי להפסיק להיות אובססיבי בנוגע לקללה ובדרך היא מוצאת אהבת אמת ומגלה את משפחתה מחדש.
כאשר הקללה מוסרת מרי מרגרט מגלה כי היא סבתו של הנרי ומאותו רגע הם הופכים להיות משפחה אחת, יוצאים להרפתקאות משותפות ועוזרים יחד לרג'ינה להפוך להיות טובה יותר.
מרי אן קטרין סטאבין (בשוודית: Mary Ann-Catrin Stävin; נולדה ב-20 באוגוסט 1957) היא שחקנית ודוגמנית שוודית.
סטאבין נולדה במחוז ארברו שבשוודיה, ב-1977 זכתה במקום השני בתחרות מיס שוודיה וכשייצגה את שוודיה בתחרות מיס עולם זכתה במקום הראשון.
ב-1983 שיחקה בסרט של ג'יימס בונד אוקטופוסי, וב-1985 בסרט ג'יימס בונד רצח בעיניים.
ב-1988 שיחקה בסרט האיטלקי "Top Line" לצד פרנקו נרו וכיכבה בסרטים נוספים במהלך הקריירה שלה.
היא גילמה אשת עסקים איסלנדית בשני פרקים של הסדרה טווין פיקס.
היא מתגוררת בבוורלי הילס ולה בת אחת.
מרי מרגרט יומס ) ניו יורק) היא שחקנית אמריקאית המוכרת מתפקידה כגייל לירי בסדרת הנעורים דוסון קריק.
בשנת 1973, כשהייתה בת 19, התחרתה בתחרות יופי מקומית בניו יורק ושנתיים לאחר מכן, ב-1975 נבחרה למיס פלורידה, ובטקס מיס ארצות הברית נבחרה לסגנית שלישית.
ב-1981 שיחקה בסרט "ההיסטוריה המטורפת של העולם".
מרי סירקין הייתה אשת חינוך, סופרת, עורכת עיתונות וספרים ופעילה ציונית יהודייה-אמריקאית ממוצא אירופאי.
מרי סירקין נולדה בברן שבשווייץ לבתיה סירקין, שהייתה פעילה פמיניסטית וציונית סוציאליסטית, ולנחמן סירקין, הוגה דעות, עיתונאי, מנהיג ומאבות הציונות הסוציאליסטית.
הוריה נפגשו בקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897 כשהאם צעירה ממנו בעשר שנים.
בתיה סירקין ילדה את מרי בהיותה סטודנטית לרפואה בשנת הלימודים השנייה שלה אך נאלצה להפסיק את לימודיה לאחר הלידה.
לאחר מותה של האם בתיה נשא לאישה, ב-1920, אביה את אחות אימה מאשה הצעירה ממנו ב-18 שנים ולהם נולדה בת משותפת, אחות למחצה של מרי – צביה – בשנת 1921.
בשנת 1900, בהיות מרי בת שנה, העתיקה משפחת סירקין את מגוריה לברלין במטרה לאפשר לנחמן להשלים את הדוקטורט שלו בפילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט.
המשפחה כולה נשארה בברלין עד 1903, אז נסעה מרי עם אמהּ ועם סבתה צביה (אימו של אביה) לעיירת נופש באיטליה כדי לאפשר לאימה להחלים ממחלת השחפת.
בתיה ומרי סירקין לא שבו עוד לברלין, שכן בהיותן באיטליה גורש נחמן סירקין מברלין בשל פעילות פוליטית רדיקלית.
המשפחה התאחדה בפריז בשנת 1905, כאשר מלאו למרי 5 שנים.
בשנה זו, לאחר המהפכה ברוסיה, החליט נחמן סירקין, שתמך בסוציאליזם, לעבור עם משפחתו לווילנה, שבליטא.
כך, במשך חמש שנות חייה הראשונות, הספיקה מרי לגור בחמש מדינות שונות: שווייץ, גרמניה, איטליה, ליטא וצרפת.
לעיתים המעבר בין המדינות היה כרוך גם בהסתגלות לשם חדש: בברלין היא נקראה בשם מריכן, בפריז קראו לה מרי ואילו בבית פנו אליה ההורים בשם מניטצ'קה.
הוריה דיברו ביניהם רוסית, אך בביקורי אורחים נשמעה בביתה גם היידיש.
המעבר התכוף בין מדינות ותרבויות שונות בילדותה, העניק למרי עם הימים ידע נרחב בשפות וראיית עולם רחבה.
בסתיו 1907, לאחר כישלון המהפכה ברוסיה, העביר נחמן את משפחתו לפריז כתחנת מעבר.
שם הוא קיבל הצעה מחבריו הטריטוריאליסטים בארצות הברית לבוא לניו יורק ולעזור בפעילות הארגון.
כך, בשנת 1908, כשהייתה בת שמונה, היגרה מרי סירקין עם משפחתה לניו יורק, שם היא למדה בבתי-ספר ציבוריים, כלליים (לא יהודים).
בגיל עשר כבר שלטה מרי סירקין בחמש שפות: יידיש, גרמנית, רוסית, צרפתית ואנגלית.
על אף הידע הנרחב שלה בשפות, עד יום מותה הצטערה על כך שאביה לא לימד אותה עברית, ולמעשה על אף הקדשת חייה לציונות מעולם לא למדה עברית.
מרי ומשפחתה השתקעו באופן קבוע בארצות הברית ושם התגוררה עד יום מותה.
בשנת 1919 התחילה מרי סירקין ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת קורנל באית'קה שבמדינת ניו-יורק וסיימה עם תואר שני.
בשנים 1923 עד 1948 לימדה אנגלית בבית-ספר תיכון בניו יורק (Textile high school).
בשנות ה-30 נהגה סירקין לשמש כ"סופרת צללים" ולכתוב נאומים עבור מנהיגים ציוניים שהופיעו בארצות-הברית, כמו חיים ויצמן וגולדה מאירסון (שלימים הפכה לחברה קרובה שלה).
בשנת 1933 ביקרה סירקין לראשונה בארץ ישראל והפכה לציונית פעילה.
בשנת 1939 הייתה סירקין חברת משלחת מטעם ארצות הברית לקונגרס הציוני הכ"א בז'נבה.
בדרכה חזרה לאמריקה על סיפון האוניה, היא שמעה על הפלישה הגרמנית לפולין, נושא שהוביל אותה לכתיבת הספר השני.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, המשיכה סירקין בפעילות רבה מטעם הקהילה היהודית.
היא לחצה לפתיחת שערי ההגירה של פלשתינה, בדרישה לליברליזציה של מכסות ההגירה באמריקה ובמקומות אחרים, ניסתה למצוא מקלטים לפליטים, וכתבה כתבות מערכת בנושא וגם שירים.
כבשהייתה בארץ ישראל בשנים 1945–1946 הייתה לה תוכנית רדיו ראשונה באנגלית בקול ישראל.
בשנת 1950 מונתה מרי לפרופסור חבר באוניברסיטת ברנדייס שבמסצ'וסטס כפרופסור למקצועות הומאניים, מקום בו לימדה אנגלית עד לפרישתה בשנת 1966. היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לפרופסור בפקולטה לאנגלית.
היא פיתחה את הקורס האוניברסיטאי הראשון בספרות השואה, בסיפורת יהודית אמריקאית .
עם פרישתה מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1966, עברה סירקין לניו יורק ומילאה שם תפקיד ב.
בשנים 1966–1968 כיהנה סירקין כחברה בהנהלת הסוכנות היהודית וערכה את עיתון החדשות "הרצל" (Herzl Press).
בנוסף, הייתה נשיאה של כבוד בתנועת העבודה הציונית בארצות הברית.
בראשית שנות העשרים של חייה פרסמה סירקין בכתבי עת יהודיים בניו יורק תרגומים שלה לאנגלית של שירה שחוברה ביידיש.
היא הייתה הראשונה לתרגם מיידיש לאנגלית בתקופה ההיא.
באותן שנים היא גם פרסמה משיריה באנגלית.
בשנת 1934 הייתה בין כותבי ויוזמי ההוצאה לאור של הירחון הציוני "החזית הציונית" - עיתון ציוני בשפה האנגלית, שאותו ערכה בשנים 1948–1971. זאת הייתה תחילתה של קריירה מתמשכת.
בכתבותיה היא תרמה רבות לציונות, לחיי תרבות היהודים בארצות הברית.
כתבות אלו התפרסמו גם ב" ובג'רוזלם פוסט.
בשנת 1944 פרסמה את ספרה הראשון, "Your School, Your Children" ("בית הספר שלך, הילדים שלך").
הספר הוא קריאה נרגשת לבתי הספר בארצות הברית לעסוק בחינוך לדמוקרטיה במקום להישאר חסרי פניות בכל הנוגע למאבקים רעיוניים.
את ספרה השני פרסמה בשנת 1947 בעקבות ראיונות שניהלה עם ניצולי השואה במחנות העקורים באירופה: "אשרי הגפרור סיפורו של התנגדות יהודית", אשר תיעד את המרד בגטו ורשה ומרידות אחרות נגד הנאצים.
במהלך 16 שנותיה בברנדייס, כתבה ספר זיכרונות על אביה, נחמן סירקין, שנקרא בעברית "אבי, נחמן סירקין".
הספר יצא לאור בעברית ב-1970 בהוצאת הספרייה הציונית.
סירקין וגולדה מאיר הפכו חברות טובות.
סירקין העריצה את מאיר על השילוב הנדיר שלה בין אקטיביזם ואידיאליזם, ואילו מאיר העריצה את סירקין על השילוב של האינטלקט עם האידיאליזם שלה.
בהיותה ידידה טובה של גולדה מאיר, פרסמה מרי בשנת 1955 את הביוגרפיה הראשונה של גולדה מאיר והמשיכה לכתוב עליה ספרים נוספים.
סירקין כאבה לשמוע על מותה של גולדה מאיר ועם חזרתה לארצות הברית מההלוויה כתבה שיר לזכרה שהתפרסם רק בשנת 1984:
בנוסף לספריה, פרסמה מרי סירקין מאמרים בכתבי עת אמריקאים.
במהלך שנות ה-70, המשיכה לפרסם מאמרים וסקירות ספרות בנושאים פוליטיים ותרבותיים שונים.
היא הייתה מרצה מבוקשת בפורומים שונים.
הוציאה לאור ספר שירים, "הלקט: יומן בפסוק" בשנת 1979. ספרה האחרון שיצא לאור בשנת 1980 היה אסופת מאמרים בשם "The State of the Jews".
כשהגיעה מרי סירקין לגיל 16, נפטרה אמה בתיה, שהייתה חולה בשחפת.
כנערה הכירה מרי את מוריס סמואל, שאיתו חשבה להתחתן, אלא שאביה התנגד לקשריה איתו והפריד בין השניים בכך ששלח אותה ללימודים הרחק מהעיר ניו-יורק.
סמואל התגייס לצבא כדי לצאת לחזית באירופה.
במכתב מ-1 בפברואר 1919 הודיעה לו מרי על ביטול האירוסים ביניהם, בעקבות תוכניתו להביא לארצות הברית את אימו, אחיו ואחותו, ולקחת על עצמו את האחריות לפרנסתם.
במהלך לימודיה באוניברסיטת קורנל הכירה סירקין את אהרון ברודנסקי, מרצה בן 33 לביוכימיה, שאיתו התחתנה בשנת 1919, כשאביה, כמנהיג "פועלי ציון", חזר מהמשלחת של יהודי ארצות-הברית לוועידת השלום בפריז.
בביקורו הראשון של נחמן סירקין אצל בתו ובעלה, הוא לחץ עליה להיפרד ממנו, אך ב-6 בספטמבר 1921 נולד בנה הבכור, בניה (Benya).
ב-21 בדצמבר 1923, נפטר בנה בניה בעקבות דלקת ריאות בה לקה בגיל שנתיים.
אירוע זה התרחש ארבעה חודשים לפני מות אביה נחמן וחודשיים לפני לידת בנה השני.
בתחילת שנת 1924 נולד בנה השני, דוד.
זמן מה לאחר לידתו, נפרדה מרי מאהרון ברודנסקי.
בשנת 1930 נישאה מרי למשורר צ'ארלס רזניקוב .
נישואיה לרזינקוב נמשכו בהפסקות למעלה מארבעים שנה, עד שהוא נפטר בשנת 1976.
בשנותיה האחרונות עברה מרי לגור בסנטה מוניקה ליד אחותה, בנה ונכדיה.
מרי סירקין נפטרה בשנת 1989 בקליפורניה בגיל 89, שבעה שבועות לפני יום הולדת 90. היא השאירה אחריה בן, שני נכדים ושני נינים.
סירקין חיה חיים מלאים ואמרה לפני מותה "been there, done that".
היא השאירה אחריה אוסף שירים שנכתבו בעשור האחרון לחייה אך לא פורסמו.
השיר האחרון שנכתב היה "second chance" ("הזדמנות שנייה"):
סירקין זכתה בפרסים רבים על יצירותיה השונות.
היא זכתה בפרס בובליק הישראלי והיוקרתי.
כמו כן, קיבלה שני תוארי כבוד ממוסדות אמריקאים גם בארצות הברית וגם בישראל.
סירקין הייתה בין הנשים היהודיות אמריקאיות החשובות ביותר של המאה העשרים.
מרי מקלוקלן , פעלה כשליחה במרידת חג הפסחא בדבלין, אירלנד, ב-1916.
מרי מקלוקלן נולדה בשכונת פועלים בדבלין, אחת מששת ילדיהם של פטריק וכריסטינה מקלוקלין.
פטריק ("רוגי") היה בין המייסדים של איגוד עובדי התחבורה, ולאחר מכן איגוד העובדים הכללי, ומעורבות באיגודי פועלים הפך לעיסוק של רבים מבני משפחות גם בדורות המשך.
המשפחה הייתה לאומנית בהשקפותיה, אך אחיה הבכור, דני, הצטרף לפני מלחמת העולם הראשונה לצבא הבריטי, כנראה כמעשה מרידה נגד הוריו, נפצע במהלך שירותו, והתעוור.
אחיה שון, לעומת זאת, המשיך בדרכי המשפחה הלאומניות, והיה חבר בפיאנה ארין (תנועת הנוער הלאומנית שיסדה קונסטנס מרקייביץ'), בליגה הגאלית (התנועה לתחיית השפה והתרבות האירית אשר הוצאו מהחוק על ידי הבריטים), ומאוחר יותר הצטרף גם לאחווה הרפובליקנית האירית (התנועה הפוליטית הלאומנית האירית).
הוא היה לאחד הגיבורים של מרידת חג הפסחא, לאחר שמונה על ידי ג'יימס קונולי למפקד הכללי ומחליפו לקראת סיום ההתקוממות, מה שזיכה אותו בכינוי "המפכ"ל הילד" ("the boy commandant general").
שון המשיך גם אחרי המרידה בפעילותו הפוליטית, והיה גם פעיל קומוניסטי ידוע באנגליה מאוחר יותר.
אחיה הצעיר, פטריק, הצטרף ל-IRA במהלך מלחמת העצמאות האירית (1919-1921); אחותה ואחיה הצעירים ביותר - כריסטינה וכריסטי - המשיכו את דרכי אביהם בתנועת העובדים.
מקלוקלן הייתה רק בת 15 בפרוץ המרידה, אך כחברה בקלאן נה גאל – ארגון "הצופות" של האחווה הרפובליקנית האירית, שמטרתה הייתה הכשרה צבאית לחברותיו – היא ביקשה למלא תפקיד במרי.
בימים שלפניו, היא סייעה יחד עם בנות נוער אחרות בהעברת תחמושת מבית לבית.
וביום שני ה-24 באפריל 1916, היום בו פרצה ההתקוממות, היא התייצבה יחד עם נערות אחרות מן הארגון לשירות כוחות המרידה.
בהובלת מפקדתן מיי קלי, הנערות, שחזרו מפעולה בגבעות הסמוכות, הגיעו קודם לבניין מכללת המנתחים בסנט סטיבן, שהוחזק בידי המורדים.
שם הם פגשו את מרקייביץ', וביקשו שתחלק להן תפקידים.
חלק מהנערות, רק בנות 12, ופחדו מהקרב והלכו הביתה.
מקלוקלן נשלחה להביא תחמושת מביתו של אחד המורדים, ומשם פקדה עליה המפקדת שלה להתייצב במטה המרידה, בבית הדואר המרכזי.
משם, מפקד השטח הכללי ג'יימס קונולי שלח אותה לבדוק מה מצב הלוחמים במוצבים האחרים, ולנסות למצוא להם אוכל, אך אלו אמרו שהם צריכים עוד תחמושת.
היא יצאה לפעולה יחד עם ג'וליה גרנן ואליזבת אופרל, כשהן מחביאות את התחמושת בבגדיהן התחתונים, מתחת לשמלותיהן.
ביומיים שלאחר מכן היא המשיכה לחפש ללוחמים אוכל, שכן מצבם התחיל להיות קשה, ורבים המשיכו בקרבות ללא אוכל במשך ימים שלמים.
יחד עם הסופרג'יסטית הידועה האנה שיהי-סקפינגטון, היא בילתה את מרבית היום בסחיבת שקי תפוחי אדמה מבית הדואר למכללת המנתחים.
ביום השלישי של המרידה היא נלקחה לג'וזף פלנקט, שנתן לה פתק, והזהיר אותה לא להיתפס עמו, ולבלוע אותו לעת הצורך.
היא פגשה אז גם את המפקד העליון של המרידה, פטריק פירס, ששם ידיו על ראשה ובירך אותה בדרכה.
את הפתק היה עליה להעביר למפקד בג'ייקובס מיל, תומאס מקדונה, אך מי שלקח את המסר היה ג'ון מקברייד.
ביום הרביעי של המרד הגיע אחיה שון למפקדה בדואר, וסיפר לה שאמם מחפשת אותה ולא יודעת מה עלה בגורלה.
היא המשיכה במשימתה, והעבירה מסר שני לג'ייקובס מיל.
ברחוב, היא מצאה אקדח, והמשיכה בדרכה כשהיא חמושה.
היא החליטה ללכת בדרך הארוכה, וכך לעצור בדרך בביתה ולהרגיע את דאגותיה של אמה.
אך אמה נעלה אותה בחדר כדי לשמור עליה.
אך מרי רצתה להביא את הנשק שבידה למפקדה בדואר, ונמלטה מהחלון.
כשהגיעה לבית הדואר, פגשה ילד מפיאנה ארין, ובצחוק, הפנתה אליו את האקדח.
גבר מבוגר נזף בה על כך קלות, ואמר שכך הוא איבד את התנועה בזרועו.
היא הופתעה לגלות שזהו טום קלארק, אף הוא ממנהיגי המרד.
כשנכנסה לבניין, היא מסרה את האקדח הישר לידיו של קונולי, שהודה לה באומרו ש"לא היו ידיים ראויות יותר לשמור על אקדח זה".
למחרת, היא חזרה לפעול כשליחה.
מרכז העיר כבר היה הרוס, והמרידה הייתה כמעט בסיומה.
במפעל ג'ייקובס מיל, נתנו לה סרבל עבודה כדי להסתיר את מדיה, כדי שלא יעצרו אותה חיילים.
אך כשיצאה, זה בדיוק מה שקרה - וחייל לקח אותה, להגנתה, לביתו של חייל אחר.
מכיוון שסירבה להחליף בגדיה, הם חשדו בה.
למחרת, יום שבת, היא נלקחה בפני שופט שחקר מה מעשיה באזור זה, והיא ענתה שהיא בדרכה חזרה מבית הספר.
היא קיבלה מסמך מעבר לחזור הביתה, אך הלכה במקום זאת לבניין בית המשפט שהיה בידי המורדים, ושם גילתה שהמרידה הגיעה לסיומה.
כשניסתה לחזור הביתה, גילתה שמשפחתה הופנתה יחד עם משפחות אחרות מאזור הקרבות, והצטרפה אליהם באולם בית הספר בה שכנו.
מרי מקלוקלן הייתה בין כאלפיים מורדים אשר בשנות ה-1950 הגישו עדות לגבי קורות ההתקוממות של 1916 ללשכה לתולדות הצבא האירית.
הארכיון של הלשכה מהווה את האוסף הגדול ביותר של תמונות, עדויות ומסמכים לגבי המרד.
כשהגיע הזמן לחתום על הצהרתה, היא הייתה כבר על ערש דווי, וחברה מסרה הצהרה לגבי עדותה במקום זאת.
מקלוקלן נפטרה כעבור זמן קצר, בשנת 1956, בגיל 56 (בערך).
מרי סאת'רלנד מקסוול (8 באוגוסט 1910 – 19 בינואר 2000) ידוע גם כרוחיה רבאני (ערבית ופרסית روحية رباني) אך מוכרת יותר בכינוי אמת אלבהאא (שפחתו של בהאא) – רוחיה ח'אנום.
הייתה אשתו של שוגי אפנדי רבאני (שוקי אפנדי), שומר הדת הבהאית בין השנים 1921–1957. היא מונתה על ידו לאחת מ"ידי אמונת האל", ושיחקה תפקיד חשוב בהעברת האחריות בין השנים 1957–1963 (מרגע מותו של שוקי אפנדי ועד לבחירות הראשונות של בית הצדק העולמי).
מרי סאת'רלנד מקסוול נולדה בניו יורק, למאי בולס, מאמינה בהאית ואחת מידי האמונה, ולוויליאם מקסוול, ארכיטקט.
הזוג מקסוול ציפה זמן רב להולדת בתם.
עדות לכך נמצאת במכתב שכתבה מאי לחברתה, בחודש מאי 1910:
"לפני קצת יותר משנה בעודי בעכו, חלפתי ערב אחד מול דלתו של המאסטר.
בתו רוחה הייתה עמי, ובידי החזקתי את תינוקה הקטנטן.
לפתע ראיתי את אדוננו האהוב...
'את אוהבת את התינוק הזה'?
...אחר כך שאל אותי: 'את רוצה תינוק?' 'אהיה שמחה מאוד שיהיה לי אחד', השבתי.
'את יודעת למה לא היה לך עוד תינוק?' כיוון שנבחרת להיות משרתת לאל; נועדת לשרת את האל; לא יכולת לקבל ילד משום שהיה עלייך להקדיש זמנך לשרת את האמונה'.
אחר כך שאל 'האם את בוחרת לקבל ילד?' הסתכלתי אליו במלוא הערצה, והשבתי, ' אני בוחרת במה שייבחר האל - אין לי בחירה זולת בחירתו שלו'.
...אחר כך אמר עבד אל-בהאא', 'זוהי הבחירה הטובה ביותר'.
'אתפלל שהאל יישלח את הטוב ביותר עבורך'."
דבר הולדתה של מרי אף התפרסם בכרך הראשון של כתב העת הבהאי Star of the West.
חינוכה של מרי ושנות הלימוד שלה, היו חלקיים ולא רציפים, בעיקר בשל רצונה של אמה לספק לה חינוך ליברלי ופחות נוקשה מן השיטות שרווחו בתקופה זו.
מלבד תקופות קצרות במוסדות לימוד שונים במונטריאול ומרילנד, חונכה מרי גם בביתה, בידי אומנת ומורים פרטיים.
לדבריה של מרי, הסיבה לדרך החינוך הלא שגרתית שעברה, הייתה מצבה הבריאותי הרופף של אמה.
מרי הייתה נתונה לדאגות רבות סביב האם, אשר אף הייתה על סף מוות מספר פעמים.
אך למרות חוסר העקביות בשנות הלימודים, בזכות סקרנותה הטבעית רכשה מרי השכלה בנושאים מגוונים באופן עצמאי.
בשנת 1937, לקראת סוף תקופת העלייה לרגל של מרי ואמה, סיפרה אמו של אפנדי למאי מקסוול, על כוונת בנה להינשא למרי.
מרי לא ידעה על כך, אלא רק לאחר כמה שבועות.
היה זה כאשר יום אחד הגיע אחותו הקטנה של אפנדי ומסרה לה שהוא מבקש לראותה בחדרו.
ח'אנום הייתה נוהגת לאמר ש"היינו שנינו לבד משך רבע שעה בלבד, לפני שנישאנו".
השניים נישאו ב-24 במרץ 1937 בחיפה.
במעמד זה העניק שוגי אפנדי למרי את הכינוי רוחיה ח'אנום.
במכתב אשר כתבה מאי מקסוול לחברתה בספטמבר 1938, ניתנת לנו הצצה ייחודית למאורע:
"כמו שניתן היה לצפות, נישואיו של השומר היו פשוטים לגמרי...
אך עם זאת, מושלמים היו ביופיים ובפשטותם.
...ב 24 במרץ לקח אותה השומר במכוניתו אל מקדשו של בהאא' אללה, ובו קרא שתי תפילות בחדר המקודש הפנימי...
לאחר מכן כל המשפחות בירכו וחיבקו אותם, תעודות הנישואין היו חתומות...
ואז היה זה תורנו לחבקם, ולהרגיש כל שניתן היה להרגיש ברגע מדהים שכזה".
אהבתה של מרי את שוגי אפנדי והערצתה אותו, מקבלות ביטוי בין היתר, בשורה מתוך מכתב אשר כתבה מרי לאמה, שנה לאחר נישואיה: "אם היו שואלים אותי מהי התמה של חיי, הייתה משיבה, 'שוגי אפנדי'".
אבל שנות הנישואין הראשונות לא היו פשוטות כל כך עבור רוחיה ח'אנום.
היה עליה להסתגל לריחוק מהוריה ולחיים יחד עם משפחתו של חתנה תחת קורת גג אחת.
גם אי ידיעת השפה הפרסית לא הייתה פשוטה עבורה, כי אף על פי שבני המשפחה דיברו עמה אנגלית, ביניהם היו מדברים פרסית, והיא חשה ריחוק מה בשל כך.
אך בזכות אמונתה הרבה, הצליחה ח'אנום להתגבר על הקשיים הרבים.
עדות להבנתה העמוקה את משמעות האמונה, מתבטאת בשיר שכתבה שנים מאוחר יותר, ב-1954 שנקרא 'זוהי אמונה'.
ח'אנום הייתה אישה רבת פעלים ועשייה.
היא מילאה תפקידים רבים, את המרכזי שבהם, מזכירתו של אפנדי, לקחה על עצמה מיד לאחר נישואיה ושימשה בו משך 20 שנה, עד למותו.
בנוסף, הייתה מעורבת בנושאים מגוונים כמו הפצת הדת ועד אקולוגיה, גזענות ועוד.
בין השאר, הייתה ממייסדות ארגון ARC (Alliance of Religions and Conservations) – ארגון אשר מטרתו לסייע לדתות המרכזיות בעולם לפתח תוכניות אקולוגיות, בהתבסס על האמונות ושיטות הלימוד הייחודיות לכל דת.
בשנת 1960 היא ביקרה את איימוז אברט גיבסון בהיותו פועל להצת הדת הבהאית בנוודה.
במסגרת תפקידה כמפיצת הדת הבהאית, החל משנת 1964 יצאה למסעות רבים מסביב לעולם.
מסעות אלה היו מבחינתה צוואתו של שוגי אפנדי אליה.
היא ציינה שיום אחד כאשר שאל אותה אפנדי מה תעשה לאחר לכתו, הוא אמר לה, את תטיילי מסביב לעולם ותעודדי את חברי הדת.
כך הגיעה לבקר בלא פחות מ-185 מדינות ברחבי העולם בהן פועלות קהילות בהאים.
היא שהתה 4 שנים בדרום אפריקה, שנה בברזיל ואף הגיע עד רכסי ההרים הגבוהים של פרו ובוליביה.
במשך כחצי שנה הספיקה לבקר 36 קבוצות שבטיות שונות, מסע אשר תועד בסרטה הדוקומנטרי "The Green Light Expedition".
מסעותיה באפריקה תועדו בספרה "The Great African Safari".
היא נפגשה עם מנהיגים רבים, ביניהם: היילה סלאסי שליט אתיופיה, אינדירה גאנדי ראש ממשלת הודו, קרלוס מנם נשיא ארגנטינה, אדוארד סגה ראש ממשלת ג'מייקה ועוד.
רוחיה ח'אנום מתה בחיפה, בשנת 2000, בגיל 89. מקום מנוחתה הוא בגן קבר שנבנה עבורה בחיפה בפינת הרחובות הפרסים ואיראן.
מרי מייפס דודג' הייתה עורכת וסופרת אמריקאית.
התפרסמה בזכות הרומן "הנס ברינקר".
מרי מייפס דודג' פנתה לכתיבה ולעריכה ספרותית אחרי מות בעלה, כדי להתפרנס ולגדל את בניה.
החלה בכתיבת סיפורים קצרים לילדים, ועד מהרה פרסמה אותם כספר בשם "סיפורי אירווינגטון" (ניו יורק, 1864).
בשנת 1865 פרסמה את הנס ברינקר, או מחליקיים של כסף .
הספר תורגם להולנדית, צרפתית, גרמנית, רוסית, איטלקית ושפות נוספות, ובשנת 1876 זיכה אותה בפרס מונטיון מטעם האקדמיה הצרפתית.
מרי מייפס נולדה בניו יורק בשנת 1831. הוריה היו המדען פרופסור ג'יימס מייפס, וסופיה פורמן.
שמות אחיה הם סופיה וצ'ארלס.
הבנות למשפחת מייפס מעולם לא ביקרו בבתי ספר.
את השכלתן הן קיבלו בבית תחת תוכנית לימודים בפיקוח ממשלתי.
בין הנושאים שהן למדו: צרפתית, ציור, מוזיקה ולטינית.
בגיל צעיר מרי התבלטה בכישרונה לציור, למוזיקה ולכתיבה ספרותית.
בגיל 15, הוריה רכשו חווה ישנה בניו ג'רזי.
בחווה זו עסק אביה המדען בפיתוח שיטות חקלאיות חדשות ומרי סייעה לאביה בעבודתו.
בשנת 1851, בגיל 20, מרי נישאה לעורך הדין ויליאם דודג' (William Dodge) ועברה להתגורר עמו בעיר ניו יורק, ובארבע השנים הבאות נולדו שני בניה ג'יימס והרינגטון.
בעלה נקלע לקשיים כלכליים והוא נטש את משפחתו ב-1858 וכחודש לאחר היעלמותו הוא נפטר.
מרי חזרה עם שני בניה אל בית הוריה.
היה זה בית כפרי גדול ליד ניוארק, אשר בניו ג'רזי.
בשנת 1859, היא ערכה עם אביה שני מגזינים, Working Farmer ו־United States Journal, בו פרסמה לראשונה את יצירותיה
כדי לפרנס את ילדיה היא פנתה אל הכתיבה.
בית קטן שהיה צמוד למטע של אחוזת אביה, שימש אותה ואת בניה.
בית זה, אשר רוהט בפשטות, והיה מרוחק מביתם הגדול של הוריה, העניק לה שקט ואיפשר לה להשקיע את רב זמנה בעבודה.
עם זאת, אחת לשבוע, שעות אחר הצהריים היו מוקדשות לילדיה.
תחילה העלתה על הכתב סיפורים שנהגה לספר לילדיה, ועד מהרה פרסמה אותם כספר בשם "סיפורי אירווינגטון" (ניו יורק, 1864).
ההצלחה האירה לה פנים והיא התפרסמה בזכות הספר הנס ברינקר-או מחליקיים של כסף אשר הודפס, עוד בחייה, בלמעלה ממאה מהדורות ותורגם לשפות רבות.
מרי הייתה מהעורכים הראשונים של כתב העת HEART AND HOME, יחד עם דונלד ג' מיטשל והארייט ביצ'ר סטואו - מגזין שבועי אמריקאי מאויר אשר פורסם משנת 1868 עד 1875. בהמשך היא מונתה לנהל את מחלקת הילדים של כתב העת הזה.
בשנת 1873 היא מונתה לעורכת הראשית של כתב העת סנט ניקולס (St.
Nicholas Magazine), אותו ניהלה במשך 32 שנים עד יום מותה.
היה זה ירחון ילדים אשר פורסם בשנים 1873 ועד 1943 ובו פורסמו סופרים ידועים כגון: לואיזה מיי אלקוט, פרנסס הודג'סון ברנט, מארק טוויין, רודיארד קיפלינג ואחרים.
באחד המפגשים סיפר לה קיפלינג סיפור על הג'ונגל ההודי, ודודג' ביקשה ממנו לפרסם אותו בירחון סנט ניקולס.
הוא מעולם לא כתב לילדים, אבל הבטיח שינסה, והתוצאה הייתה ספר הג'ונגל.
דודג' גרה בבניין דירות גדול המשקיף על הסנטרל פארק בניו יורק.
בשנת 1888 היא רכשה קוטג', שאותו כינתה "יארו", במושבת הקיץ בפארק אונטורה, בהרי קטסקיל.
היה זה בית-מגורים קטן ומרובע, אך מרי הרחיבה אותו משנה לשנה והפכה אותו לבית מרובה גמלונים.
אחד מבניה נפטר בשנת 1881, והשני, ג'יימס דודג', היה לממציא ויצרן מצליח.
מרי דודג' סבלה ממחלה קשה במשך מספר חודשים.
היא חזרה לגור בקוטג' הקיץ שלה באונטורה בתקווה להחלים, אך מחלתה גברה עליה והיא נפטרה ב-21 באוגוסט 1905.
מרי סרנהולט (בשוודית: Marie Eleonor Serneholt; נולדה ב-11 ביולי 1983) היא זמרת ומנחת טלוויזיה שוודית.
מרי סרנהולט נולדה בסטוקהולם, וכילדה השתתפה בהצגות ואף שיחקה תפקיד ראשי במחזמר.
בשנת 1998 חתמה בחברת התקליטים Stockholm Records והפכה לחברה בלהקת A*Teens.
בשנת 1999 הוציאה הלהקה גרסת כיסוי של השיר "מאמה מיה" שזכתה להצלחה גדולה והייתה במשך שמונה שבועות בראש מצעד הפזמונים השוודי.
בשנת 2000 הוציאה הלהקה את האלבום הראשון שלה.
עד לשנת 2001 נמכרו יותר מ-6 מיליון עותקים.
בשנת 2004 הוציאה אלבום חדש ובשנת 2006 התפרקה הלהקה.
מרי סרנהולט התחילה בקריירה חדשה ובשנת 2006 יצא אלבום חדש של סרנהולט, Enjoy the Ride.
האלבום הגיע למקום ה-9 במצעד הפזמונים השוודי והזמרת החלה בסיבוב הופעות באירופה ובאמריקה.
בשנים 2009 ו-2012 השתתפה מרי סרנהולט במלודיפסטיבלן, אך לא נבחרה לייצג את ארצה בתחרות.
בשנת 2011 הייתה מנחת האירע לצד ריקארד אולסון.
היא הייתה מנחה של מספר תוכניות טלוויזיה ובשנת 2015 החליפה זמנית את אנייטה חדין בתוכנית "המבצר".
בשנים 2008-2011 היא הייתה בזוגיות עם זוכה האירוויזיון, מונס סלמרלוב
מרי מקגרורי (22 באוגוסט 1918 - 20 באפריל 2004) הייתה עיתונאית ופובליציסטית אמריקנית, התמחתה בפוליטיקה אמריקנית ונודעה בסיקוריה המפורטים על מהלכים פוליטיים.
היא כתבה למעלה מ-8,000 טורים, ומיעטה להופיע בתקשורת או בפני קהל.
ידועה כמבקרת חריפה של מדיניות ארצות הברית בזמן מלחמת וייטנאם, כתוצאה מכך הוכנסה לרשימת האויבים של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
מקגרורי נולדה ברוזלינדייל, בוסטון, מסצ'וסטס לאדוארד ומרי מקגרורי, משפחה אירית קתולית אדוקה ממעמד סוציו-אקונומי כלכלי בינוני-נמוך.
אביה היה פקיד דואר, והיא חלקה את חיבתו ללטינית ולכתיבה.
מקגרורי סיימה את לימודיה בבית הספר הלטיני לבנות ובעמנואל קולג' והייתה הראשונה מבין בני משפחתה שסיימה לימודים אקדמיים.
כבר מגיל צעיר חלמה מגרורי על קריירה עיתונאית לאחר שהושפעה מחוברות הקומיקס אודות ג'יין ארדן, המתארות את עלילותיה של עיתונאית בדיונית.
מקגרורי בחרה בקריירה עיתונאית חרף ההתנגדות מצד משפחתה, שטענה כי זהו מקצוע שאינו מתאים ל"בחורה נחמדה" והחלה את הקריירה שלה במבקרת ספרים בעיתון Boston Herald.
בשנת 1947 עברה לעבוד בעיתון The Washington Star והחלה בקריירה עיתונאית, דרך בה שאפה ללכת לאחר שקראה את חוברות הקומיקס אודות ג'יין ארדן.
מקגרורי פרצה לתודעה הציבורית בעקבות סיקורה את הליכי השימוע הצבא-מקארתי בשנת 1954, בו הציגה את מקארתי כבריון שכונתי טיפוסי.
בשנת 1975 זכתה מקגרורי בפרס פוליצר לפרשנות על פרסומיה בפרשת ווטרגייט.
מנהלי הוושינגטון פוסט שראו את כישרונה חיזרו אחריה תקופה ארוכה בניסיונות לגייסה למערכת העיתון אך ללא הצלחה.
רק כאשר העיתון The Star נסגר בשנת 1981, עברה מקגרורי לעבוד בעיתון ה"וושינגטון פוסט".
מלחמת וייטנאם אשר החלה בשנת 1959 היוותה נקודת ציון בקריירה של מקגרורי.
מקגרורי הייתה מהעיתונאים הבולטים שהעבירו ביקורת חריפה כלפי ממשל ארצות הברית על המלחמה בווייטנאם שגבתה מיליוני קרבנות משני הצדדים.
מקגרורי סברה כי הממשל האמריקני חייב לעשות הכל על מנת להוציא את החיילים משטחה של וייטנאם.
בשנת 1972 נחשפה פרשת ווטרגייט אשר חשפה את מעורבותו של הנשיא ניקסון בפעולות בלתי חוקיות נגד מחאת הדמוקרטים על המלחמה בווייטנאם.
לאחר חשיפת הפרשה פורסמה רשימת האויבים של הנשיא ניקסון שכללה עיתונאים אשר פרסמו לדברי הממשל "מאמרי שנאה על בסיס יומי" נגד הנשיא.
מקגרורי שהייתה מתנגדת חריפה למלחמה בווייטנאם וכתבה על כך מאמרים רבים, הייתה האישה היחידה ברשימה ולאחר פרסומה ציינה כי "לכבוד הוא לה להיכלל ברשימה יוקרתית זו".
בעקבות טוריה אודות פרשת ווטרגייט זכתה מקגרורי בפרס פוליצר לפרשנות והייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס היוקרתי בתחום זה.
מקגרורי מעולם לא נישאה או הביאה ילדים לעולם.
בן דודה בריאן מקגרורי הוא העורך של עיתון "הבוסטון גלוב".
מקגרורי הלכה לעולמה בגיל 85 בוושינגטון.
1975 - פרס פוליצר לפרשנות על פרסומיה בפרשת ווטרגייט.
1985- פרס אלייז'ה פריש לאבג'וי, ותואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מטעם קולבי קולג'
2002 - פרס מפעל חיים מטעם האגודה הבינלאומית לעיתונאיות.
מרי פוטה הייתה ציירת ועורכת אמריקאית של רשימות העיון של קרל יונג.
כאמנית היא חיה ועבדה בכיכר וושינגטון בניו יורק, בפריז ובפקין.
משנת 1928 עד שנות החמישים התגוררה בציריך ויצרה ופרסמה את הרשימות של קרל יונג עד מלחמת העולם השנייה.
היא חזרה לארצות הברית בשנות החמישים ובילתה את שנותיה המאוחרות יותר בקונטיקט, שם נפטרה.
היא נולדה בגילפורד, קונטיקט, כמו גם אחותה הצעירה, מרגרט פוטי הולי, שהפכה גם היא לאמנית.
לאחר שהבנות התייתמו, גודלה מרגרט על ידי דודתה, הרייט פו הולי ובעלה, בוושינגטון הבירה.
מרי נלקחה על ידי דודה שגרה בהרטפורד, קונטיקט לאחר שהפכה ליתומה בגיל 13.
בת דודה הייתה לילי ג'ילט פוטה, שהייתה אומנת לילדיו של מארק טוויין.
במשך תקופה מסוימת גרה מרי פוטה במשק הבית של מרק טוויין (סמואל ל.
קלמנס) והייתה חברה עם סוזי קלמנס.
החל משנת 1890 למדה אמנות בבית הספר ייל לאמנות.
בשנת 1894 הוענק לפוטה פרס אליס קימבול האנגלי, שתמך בנסיעות הקיץ של אמנים.
היא קיבלה פרס נוסף, של ויליאם וירט ווינצ'סטר, מימן שנתיים של לימודים באירופה, והוענק לפוטה בשנת 1897. הוא נחשב ל"פרס הגדול מסוגו" בארצות הברית באותה תקופה.
מרי פוטה נסעה לפריז, צרפת ולמדה אצל ג'ון סינגר סרג'נט.
היא הייתה תלמידה של פרדריק מקמוניז באקדמיה כרמן בפריז ובז'יברני.
הגנים שם, הפכו לנושא של רבים מציוריה.
חבריה כללו את פטרונית האומנות מייבל דודג', הרקדנית איזדורה דאנקן, הסופר הנרי ג'יימס, הסופרת גרטרוד שטיין, הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר והציירות אלן אמט ראנד וססיליה בו.
בשנת 1901 היא חזרה לניו יורק כדי להקים סטודיו בכיכר וושינגטון, שם התפרנסה מעבודות ציורי הדיוקן שלה.
רשימת הלקוחות שלה כללו את כל הידוענים של זמנה בתחום האמנות והתרבות.
פוטה ציירה מגוון רחב של נושאים, כולל דיוקנאות, דמויות, פרחים ונופים.
עבודותיה הוצגו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, יחד עם עבודותיהם של רוברט אנרי, ססיליה בו, אדמונד צ'ארלס טרבל ואמנים ידועים אחרים.
מרי פוטה שלחה כמה בדים משובחים, שהמדהים שבהם, אולי, הוא זה של "גברת ג'ון קרפנטר" - עם כובע כחול ומעיל אדום, ואיזון צבעים מצוין עם ציור הספר, הכוס והתחתית על השולחן.
דיוקנה של ה"גברת הרמן קובבה" הראתה דוגמה לדמות עדינה, שהערך הצבעוני של השרשרת הוורודה ביחס לגווני הגוף מבטאים אושר."
בתערוכת הארמורי בשנת 1913, היא הציגה את הציור "הגברת הזקנה".
פוטה חיה ועבדה בפקין שבסין החל מדצמבר 1926 לתחילת 1927.
במהלך שנות העשרים היא שיתפה את הסטודיו שלה עם המורה שלה מצרפת, פרדריק מקמוניס וקיימה איתו מערכת יחסים אישיים ונכנסה לדיכאון עמוק לאחר שהסתיימה מערכת היחסים איתו.
היא ביקשה טיפול אצל סמית אלי ג'ליף, ובשנת 1927 סגרה את הסטודיו שלה.
אחד מחבריה, רוברט אדמונד ג'ונס, מעצב במה בניו יורק, היה מטופל של קרל יונג וטוני וולף.
הוא יעץ לפוטה, שתוארה כנוירוטית, ללכת אליהם לטיפול בציריך, שווייץ.
לאחר שסגרה את הסטודיו שלה, פוטה נסעה לציריך לראות את הפסיכותרפיסט השווייצרי קרל יונג.
החל משנת 1928 עבדה אצל יונג, תחילה תמללה את ימי העיון שלו וערכה את ניסוחם האנגלי של כתבי יונג, ואז הפיצה את העותקים למשתתפי ימי העיון.
רשימותיה הפכו לבסיס לכתבים שהתפרסמו בשנת 1976. המזכירה והעוזרת שלה משנות השלושים של המאה העשרים ועד לסדרת הסמינרים שהסתיימה במלחמת העולם השנייה הייתה אישה אנגלית, הגברת אמילי קופל, שהייתה נשואה לגבר משווייץ.
העבודה שולמה על ידי מנויים.
בשנות השלושים של המאה הקודמת, היה לפוטה קשר סודי עם איש העסקים הגרמני המשכיל מהרווארד ארנסט האנפשטנגל.
היא חזרה לקונטיקט זמן קצר לפני מותה.
בהספד שלה כינו אותה כ"מזכירתו של יונג ".
היא תוארה גם כאישה גבוהה ואלגנטית.
מרי מלון, אשתו של פול מלון, אמרה עליה, "יש לה סגנון נהדר.
ממנה תלמד על מערכות היחסים הרגשיים בין האנשים שפגשה.
בשנות החמישים שבה פוטה לקונטיקט.
היא נפטרה ב־28 בינואר 1968 ונקברה בבית העלמין בגילפורד, קונטיקט.
עבודותיה נמצאות בספריית אוניברסיטת ייל.
מארי ניומן היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אילינוי.
בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית גברה על נציג המחוז המכהן דן ליפינסקי, שנודע כאחד הדמוקרטים השמרנים ביותר ב, ובבחירות הכלליות נבחרה למושבו.
כהונתה החלה בראשית ינואר 2021 ותמה שנתיים לאחר מכן.
ניומן נולדה בשיקגו באפריל 1964. היא למדה בבית הספר התיכון "קרל סנדבורג" השוכן בכפר אורלנד פארק שבאילינוי.
לאחר שלמדה באוניברסיטת מרקט במשך שנה וחצי, עברה לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם השלימה לימודי תואר ראשון.
בשנת 2005 הקימה חברה לייעוץ עסקי.
כמו כן, ניומן ייסדה מוסד ללא כוונת רווח משלה למאבק בבריונות לאחר שאחד מילדיה נפל קרבן לבריונות.
לאור פעילותה ההתנדבותית והעסקית, מונתה בידי מושל אילינוי פט קווין לכוח משימה אזורי למיגור בריונות ונתבקשה בידי חברת ההחזקות "Sears Holdings" להקים קואליציה לאומית נגד בריונות המונה 70 מלכ"רים.
ניומן עבדה במספר מטות בחירות של מועמדי המפלגה הדמוקרטית.
בשנים 2015–2017 ניהלה פעולות שדלנות עבור בקרה על כלי נשק, למשל עריכת בדיקות רקע.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית לקראת בחירות ב-2016, תמכה ניומן בברני סנדרס, ועם היבחרה של הילרי קלינטון למועמדת המפלגה תמכה בה בהתמודדותה מול דונלד טראמפ.
יום לאחר שקלינטון הפסידה, הצטרפה ניומן ל"מכון הנשים למנהיגות באילינוי".
עד 1 בינואר 2017, ניומן סגרה את עסקיה כדי להתמקד במעורבותה בפוליטיקה של ארצות הברית.
ב-10 באפריל 2017 הכריזה ניומן על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אילינוי.
היא קראה תיגר על נציג המחוז המכהן דן ליפינסקי, מהשמרנים שבחברי המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, שאייש את המושב מאז 2005. ניומן התמודדה מול ליפינסקי כאלטרנטיבה ליברלית ממנו, וזכתה לתמיכות מארגונים רבים בהם הקמפיין לזכויות אדם, הורות מתוכננת ואישים כדוגמת קירסטן ג'יליברנד, ברני סנדרס וג'ן שקובסקי.
בבחירות המקדימות ליפינסקי גבר על ניומן עם 51.2% מהקולות, בשעה שהיא גרפה 48.8% לעומתו.
לקראת בחירות 2020 הודיעה ניומן על כוונתה להתמודד מול ליפינסקי בשנית.
הפעם זכתה לתמיכה משמעותית יותר מאישים דמוקרטים בהם אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, המועמדים לנשיאות בפריימריז הדמוקרטי סנדרס, ג'יליברנד, קורי בוקר ואליזבת וורן וראשת עיריית שיקגו לורי לייטפוט.
המירוץ קיבל משמעות מיוחדת עבור קבוצות נשים פרוגריסביות לאחר שמועמדות אחרות בהן הביעו קבוצות אלה תמיכה הפסידו במספר בחירות מקדימות מוקדם יותר בחודש מרץ, במדינת טקסס, כשבמקביל נשים שהתמודדו למועמדות הדמוקרטית לנשיאות כגון קמלה האריס, טולסי גבארד ואיימי קלובשר הסירו מועמדותן.
ב-17 במרץ 2020 ניצחה ניומן את ליפינסקי בפריימריז הדמוקרטים עם 46.55% מהקולות, כשהוא עם 45.42% בלבד.
ב-3 בנובמבר ניצחה ניומן בבחירות הכלליות והביס את מייק פריצילונה, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
כהונתה החלה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2021.
בשנת 2021 פתחה ועדת האתיקה של בית הנבחרים בחקירה נגד ניומן לאחר שהודתה כי חתמה על חוזה המבטיח לאיימן צ'האד, פעיל פרו-פלסטיני ויריב פוטנציאלי בבחירות המקדימות של 2022, עבודה בלשכתה שבקונגרס בתמורה לכך שצ'האד לא ייכנס לפריימריז.
החוזה הוסיף לקבוע שניומן תנקוט בסוגיות אחדות מסוימות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מסמכים של ועדת הבחירות הפדרלית הוכיחו כי ניומן שכרה את צ'האד כיועץ למדיניות חוץ באמצעות מטה הבחירות שלו, ושילמה לו 54 אלף דולר אמריקאי מאז המחצית השנייה של 2021, יותר מפי שניים מהשכר שקיבלו עובדים אחרים במשרות דומות; צ'האד היה העובד בעל השכר הגבוה ביותר של ניומן.
בחוזה שלה עמו הסכימה ניומן גם לאמץ עמדות ספציפיות ביחס לחקיקה הקשורה ל-BDS ולסיוע לישראל, ולסרב לעבוד עם מספר ארגונים פרו-ישראליים, כגון קרן קיימת לישראל.
ב-15 באוקטובר 2021 הצביע המשרד לאתיקה בקונגרס פה אחד כי יש סיבה להאמין שההסכם של ניומן עם צ'האד מהווה שוחד דה פקטו, ושיש להפנות את הפרשה אל ועדת האתיקה של בית הנבחרים.
ב-3 בפברואר הגיש המלכ"ר השמרני "קרן עבור אחריותיות ואמון ציבורי" (FACT) תלונה לוועדת הבחירות הפדרלית באמתלה שהמשך התשלומים של ניומן לצ'האד, עד בחקירה של הקונגרס, מהווה שיבוש הליכי חקירה.
ניומן הכחישה את מה שלדבריה הוא "עוול" וטענה כי התלונה מונעת ממניעים פוליטיים.
במהלך החקירה נחשף כי ניומן חתמה על חוזה דומה המבטיח עבודה לאדם אחר בשם שאדין מעלי, שניהל בעבר הסברה פוליטית עבור צ'האד.
באוקטובר 2021 הוחלט בבית המחוקקים של אילינוי לשרטט מפה חדשה של מחוזות הקונגרס באילינוי, מה ששינה באופן קיצוני את המחוז שייצגה ניומן.
המפה מיקמה את ביתה של ניומן בתוך מחוזו של חסוס גרסיה, המייצג מחוז בעל רוב להיספנים (דליה רמירז ניצחה בבחירות).
ניומן הודיעה שהיא תתמודד במחוז הקונגרס השישי החדש, החופף למחוז המקורי שלה.
לפיכך הכריזה על התמודדות נגד עמיתה שון קסטן בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-2022. במחוז הקונגרס השישי ששורטט מחדש, 41% מהמצביעים הם מהמחוז הקודם של ניומן ו-23% הם מהמחוז הקודם של קסטן.
עם זאת, ב-28 ביוני 2022 הפסידה ניומן את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לקססטן, ובינואר 2023 תמה כהונתה בקונגרס.
איירין מרי וטון , שהייתה ידועה בשם הבמה מרי מילר, הייתה שחקנית וזמרת אנגלייה.
היא זכורה בעיקר מהופעתה בתפקיד רוז בקומדיית המצבים המצליחה של ה-BBC "מה יגידו השכנים?", בה הופיעה בין השנים 1991 ל-1995.
איירין מרי וטון נולדה בדונקסטר שבאנגליה להוראס ואיירין וטון, שניהם זמרים במיוזיק הול.
בתחילה התכוונה לעסוק בטיפול בסוסים, אבל אחר כך החליטה לפנות לקריירת משחק.
היא יצאה לסיבובי הופעות יחד עם הוריה, ששיחקו במופע בשם "Sweethearts in Harmony".
הופעת הבכורה של מילר בטלוויזיה הייתה בגיל 17 בשנת 1953 בתוכנית "Those Were the Days".
היא הופיעה גם בתוכנית "המופע של דיק אמרי" וב"המופע של סטנלי בקסטר".
מילר זכתה להצלחה כשהופיעה בתפקיד רוז בסדרה "מה יגידו השכנים?".
ב-1991 היא החליפה את שירלי סטלפוקס בתפקיד, שהיו לה התחייבויות קודמות בהופעה בסדרה "Making Out".
מילר המשיכה להופיע בסדרה עד לסיומה בשנת 1995.
ב-1960 נסעה מילר לניו יורק כדי לשמש המחליפה של ג'ולי אנדרוז במחזמר "קמלוט".
ב-1962 הופיעה לראשונה בווסט אנד בתפקיד קלוריס במחזמר "Lock Up Your Daughters".
ב-1969 שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "אן ורוניקה", המבוסס על הרומן מאת הרברט ג'ורג' ולס.
ב-1986 גילמה מילר בפעם הראשונה את דמותה של מאדאם ז'ירי במחזמר "פנטום האופרה" מאת אנדרו לויד ובר.
היא שיחקה בתפקיד זה במשך ארבע שנים, וקולה מופיע באלבום הקאסט המקורי של המחזמר.
בשנים 1997 ו-1998 שיחקה מילר בתפקיד גברת פוטס בהפקה הלונדונית של "היפה והחיה", והשתתפה באלבום עם צוות השחקנים ללחנים מאת אלן מנקן ומילים מאת הווארד אשמן וטים רייס.
בפברואר 1998 עזבה מילר את ההצגה בשל בריאותה המתדרדרת.
ב-1962 התחתנה מילר עם רפאל ד.
בשנת 1972 נולדה בתם לוסי.
בינואר 1998 אובחנה מילר כחולה בסרטן השחלה, ועברה טיפולי כימותרפיה.
ב-10 בנובמבר אותה שנה נפטרה בגיל 62, כשבעלה ובתה לצדה.
מרי מילר היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-15 של מדינת אילינוי.
זהו מחוז הקונגרס הגדול ביותר באילינוי מבחינה גאוגרפית.
מילר נולדה בעיר נייפרוויל שבטנסי, וסיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון המרכזי של נייפרוויל.
היא בעלת תואר ראשון בחינוך יסודי ותואר ראשון נוסף במנהל עסקים מאוניברסיטת מזרח אילינוי.
לקראת בחירות 2020 הודיעה מילר כי תתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-15 של אילינוי, לאחר פרישתו של נציג המחוז המכהן ג'ון שימקוס.
לאחר שזכתה במועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות מקדימות, גברה על יריבתה אריקה ויוור, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, עם 73.4% מקולות הבוחרים.
מילר היא האישה הרפובליקנית הראשונה שמייצגת מחוז קונגרס באילינוי מאז עזיבתה של ג'ודי ביגרט בראשית 2013.
מילר מיקדה את מסע הבחירות שלה עם מצע של תמיכה בחקלאות ובהשבת כושר הייצור למדינת אילינוי.
לראיה, היא מתנגדת להפלות, תומכת בהקמת חומת טראמפ בגבול ארצות הברית–מקסיקו, ומתנגדת לחקיקות שמגבילות את הזכות לשאת נשק.
מילר הושבעה לתפקידה בינואר 2021, עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
בזמן ההסתערות על הקפיטול ציטטה את מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר מחוץ לבניין הקפיטול ואמרה כי מנהיג המפלגה הנאצית "צדק בדבר אחד".
מרי ספנסר ווטסון הייתה פסלת אנגלייה.
ווטסון נולדה בלונדון ובילתה את רוב חייה בדורסט וקיבלה השראה מצפייה בבונים החוצבים אבני פורבק, קרוב לבית משפחתה שם.
את יצירותיה ניתן לראות בין היתר באוניברסיטת קיימברידג' ובקתדרלת ולס.
ווטסון נולדה בלונדון ובשנת 1923 עברה משפחתה לבית כפרי בדורסט.
אביה היה האמן ג'ורג' ספנסר ווטסון ואמה, הילדה, הייתה רקדנית ופנטומימאית.
אביה רכש את אחוזת דונשאי בגבעות האי פורבק, שהפכה לביתה של ווטסון למשך שארית חייה.
המשפחה עיטרה את האחוזה בסגנון תנועת האמנויות והאומנויות והשתמשה במבני החוץ שלה כסטודיו ולהפקות מחול ותיאטרון.
אחוזת דונשאי היה הייתה ממוקמת ליד מחצבות אבן באזור.
ווטסון הוקסמה מהבונים וחוצבי האבן שראתה חוצבים את אבן פורבק המקומית עם כלים מסורתיים והחליטה להיות פסלת.
ווטסון למדה במכללה העירונית של בורנמות' יום בשבוע במהלך 1929 ו-1930 כדי להכין תיק עבודות לבחינת הכניסה לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
היא נדחתה על ידי האקדמיה והתקבלה לבית הספר לאמנות סלייד בלונדון במשך שנה לפני שהתקבלה לאקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1932. ווטסון למדה שם שלוש שנים במהלכן זכתה בכמה פרסים ופרסים.
כדי לקבל יותר ניסיון בגילוף היא נרשמה לבית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב בשנת 1936 שם היו מוריה האמנים ג'ון סקאפינג ואלפרד טרנר.
בשנת 1937 הציגה ווטסון את תערוכת היחיד הראשונה שלה, המורכבת מחתיכות טרקוטה, שיש, עץ ואלבסט, בגלריית מנסרד בהיל'ס בדרך טוטנהאם קורט.
מאוחר יותר באותה שנה בילתה שלושה חודשים בסטודיו בפריס של אוסיפ זאדקין, כיום מוזיאון זאדקין, שם גילפה מספר קומפוזיציות, כולל דמות בגובה שמונה מטרים.
ווטסון חזרה לאנגליה בשנת 1938 ונשארה שם במהלך מלחמת העולם השנייה, אותה העבירה בעבודות חקלאיות בדונשיי מנור והוראה אמנות ופיסול בבתי ספר ברחבי דורסט.
לאחר המלחמה, ווטסון קיבלה שכר, לעיתים קרובות עבור עבודותיה.
אחת מעבודות אלו ממוקמת בהארלו, אסקס.
ביקור ביוון בשנת 1953 עורר השראה ליצירת הפסל "המוזיקאי", גילוף אבן גדול של פורבק, שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1955. לאחר סר אדוארד מאוף ראה את הפסל זה הוביל להזמנה של שתי עבודות נוספות לקתדרלת גילדפורד.
בשנת 1958 ווטסון השלימה יצירה לאוניברסיטת קיימברידג'.
סדרת תבליטים חיצונית של בניין הפקולטה לכימיה המתארת את זרועות האוניברסיטה וחמישה סמלי אלכימיה.
"ארבעת סמלי האוונגליסטים" שלה, באבן פורבק, מובילים כעת לכניסה הצפונית של קתדרלת ולס.
ווטסון הציגה יחד עם החברה לאמנות יפה, בגלריה פוילס, באגודה הלאומית לציירים, פסלים וחרטים, עם המרכז לאמנות החדשה ומועדון האמנות הבינלאומי לנשים.
היא הציגה תצוגות יחיד בפלטר / סאנדס בבריסטול, במוזיאון מחוז דורסט ורטרוספקטיבה גדולה במוזיאון סאליסברי ודרום ווילטשייר, עם יצירות שהוצגו בקתדרלת סולסברי, בשנת 2004.
במשך חמישים שנה עד מותה, ווטסון הייתה בקשר עם מרגוט ביינס שגרה באחוזת דונשאי עם ילדיה.
ווטסון הורישה את הנכס לקרן לנדמרק, שלאחר ויכוח משפטי ממושך עם בתה של מרגוט, בטי ביינס, שיפצה את האחוזה והחלה לארח בה אירועים ציבוריים באפריל 2019.
גלריית מנסארד, הילס, לונדון, 1937 (תערוכת יחיד ראשונה)
האגודה הלאומית לציירים, פסלים, חרטים, קדרים, 1940, 1947
האקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון, 1940–1934
האגודה לתערוכות אמנות ואומנות, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, 1950
מרכז אמנות חדש, רוש קורט, ווילטשיר, 1987–2004
פסטיבל אומנות השילוש של קוקהאם, 1994 (תערוכת יחיד)
מרי ג'יני מיי סיימון היא שדרנית רדיו לשעבר, פקידת ממשל ודיפלומטית קנדית, שהחל מ-26 ביולי 2021 מכהנת כמושלת הכללית של קנדה.
סיימון נולדה בכפר קנגיקסאלוג'ואק שבחבל נונאוויק של פרובינציית קוויבק.
בשנות ה-70 היא עבדה לזמן קצר כמפיקה וכקריינית רדיו בתחנת CBC North.
בהמשך היא נכנסה לעבודה בשירות הציבורי, שימשה כחברה במועצת אגודת האינואיטים של צפון קוויבק והייתה בעלת תפקיד מרכזי במשא ומתן על הסכם שארלוטטאון.
בשנים 1994–2004 כיהנה סיימון כשגרירה הראשונה של קנדה לענייני חוג הקוטב, וכן כמובילת המשא ומתן להקמת המועצה הארקטית .
בשנים 1999–2002 היא גם כיהנה כשגרירת קנדה בדנמרק.
ב-6 ביולי 2021 הכריז ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו שסיימון מונתה להחליף את ז'ולי פאייט כמושלת הכללית של קנדה.
סיימון היא המושלת הכללית ה-30 מאז איחוד קנדה, האישה החמישית בתפקיד והאדם הראשון ממוצא אינואיטי בתפקיד.
מרי סיימון נולדה בכפר קנגיקסאלוג'ואק לבוב מרדון מיי, סוחר פרוות ממוצא אירופאי, שניהל מסחר עם חברת מפרץ הדסון, ולננסי מיי, אישה ממוצא אינואטי.
היא למדה בבית הספר הפדרלי בקוג'ואק (לשעבר פורט צ'ימו), לאחר מכן בבית הספר התיכון פורט קרסון שבקולורדו, ארצות הברית, והשלימה את השכלתה התיכונית בלמידה מרחוק בקוג'ואק.
סיימון היא השנייה במשפחה בת שמונה ילדים (ארבעה אחים ושלוש אחיות).
היא אם לשני בנים ולבת אחת.
אחיה, ג'וני מיי, הוא טייס נודע.
היא נשואה לעיתונאי והסופר ויט פרייזר, לשעבר ראש נציבות הקוטב של קנדה.
סיימון דוברת אנגלית ואינוקטיטוט, והתחייבה ללמוד צרפתית במהלך כהונתה כמושלת הכללית.
סיימון החלה את הקריירה שלה בשירות הציבורי כאשר נבחרה כמזכירת מועצת המנהלים של מועצת אגודת האינואיטים של צפון קוויבק.
ב-1978 היא נבחרה כסגנית נשיא המועצה ובהמשך נבחרה כנשיאת המועצה, תפקיד שכיהנה בו עד 1985. במהלך תקופה זו הייתה מעורבת בפעילות הארגון "אינואיטים מאוחדים בקנדה" .
סיימון הייתה אחת מהאינואיטים הבכירים למשא ומתן על תהליך השבת הריבונות של חוקת קנדה במהלך ועידות השרים הראשונים שהתקיימו בשנים 1982–1992 וכן במהלך הדיונים בוועידת שארלוטטאון ב-1992. היא שימשה כחברה בוועדה ליישום הקמתה של נונאווט ב-1993 וכן כמנהלת-שותפה לענייני מדיניות וכמזכירה של הוועדה המלכותית לענייני הילידים.
סיימון שימשה במגוון תפקידים בוועידת האינואיטים של חוג הקוטב, בתחילה כחברה במועצה המנהלת בשנים 1980–1983, כנשיאת הוועידה בשנים 1986–1992, ונציגה מיוחדת בשנים 1992–1994. במהלך תקופה זו סייעה להשגת אישור מממשלת רוסיה לאפשר לאינואיטים מחצי האי הצ'וקצ'י להשתתף בעצרת הכללית של הוועידה באלסקה.
ב-1994 מונתה סיימון על ידי ראש ממשלת קנדה ז'אן קרטיין כשגרירה הראשונה של קנדה לענייני חוג הקוטב, משרה בה היא החזיקה עד ראשית 2004. כשהיא פעלה על פי הנחיות ממשלת קנדה, היא החזיקה בתפקיד מוביל במשא ומתן להקמת מועצה של שמונה ארצות, שידועה כיום כמועצה הארקטית .
הצהרת אוטווה ב-1996 הייתה ההקמה הרשמית של המועצה, שבה משתתפים באופן פעיל עמים ילידיים מהמרחב שסביב לקוטב הצפוני.
במהלך התקופה בה היא כיהנה כיושבת ראש המועצה הארקטית, ובהמשך כנציגה בכירה של ממשלת קנדה לאזור הארקטי, היא פעלה בשיתוף פעולה צמוד עם נציגים ילידיים קבועים של המועצה הארקטית, ועם נציגי שבע הארצות הנוספות החברות במועצה.
במהלך תקופה זו כיהנה סיימון גם כשגרירת קנדה בדנמרק בשנים 1999–1992. בשנים 1997–1999 היא גם הייתה חברה בוועדה הציבורית המייעצת להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה לשיתוף פעולה סביבתי.
בשנים 1997–1998 היא הייתה יושבת ראש הוועדה וכן הייתה נגידת אוניברסיטת טרנט.
ב-2001 היא מונתה כיועצת למועצה הבינלאומית לפתרון סכסוכים במרכז קרטר.
מנובמבר 2004 ועד פברואר 2005 סייעה סיימון בכתיבת הדוחות על מושבי המעקב המגזריים שהוכרזו על ידי ראש הממשלה פול מרטין בעקבות "השולחן העגול של העמים הילידיים של קנדה לחיזוק היחסים על בריאות למידה, שיכון, הזדמנויות כלכליות, משא ומתן ודין וחשבון על התוצאות", שנערך ב-19 באפריל 2004.
בשנים 2004 - 2005 הייתה סיימון יועצת מיוחדת לאגודת האינואיטים של חצי האי לברדור בנוגע להסכם תביעות הקרקע שלהם.
ב-7 ביולי 2006 היא נבחרה כנשיאת ארגון "אינואיטים מאוחדים בקנדה" .
ב-2010 נכללה סיימון ברשימת המועמדים לתפקיד המושל הכללי של קנדה.
בסופו של דבר נבחר אז דייוויד ג'ונסטון.
הממשלה הפדרלית החלה בתהליך של איתור מחליף קבוע למושלת הכללית ז'ולי פאייט בעקבות התפטרותה בראשית 2021. סיימון הוזכרה כמועמדת המובילה לתפקיד כבר בשלבים הראשונים, בהתחשב במורשתה הילידית ותודעתה הפוליטית להתפייסות עם הילידים.
ב-6 ביולי 2021 הכריז ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו שהמלכה אליזבת השנייה אישרה את מינויה של סיימון כמושלת הכללית ה-30 של קנדה.
ב-22 ביולי היא התקבלה לריאיון מיוחד עם המלכה אליזבת, בו היא מונתה במינויים מיוחדים כנגידת מסדר קנדה, מסדר הכבוד הצבאי, מסדר הכבוד המשטרתי ומסדר סנט ג'ון (בקנדה), וב-26 ביולי היא הושבעה רשמית לתפקידה בפרלמנט של קנדה.
מרי מקלאוד בת'ון הייתה אשת חינוך, פילנתרופית, פמיניסטית ופעילת זכויות האדם בארצות הברית.
בת'ון הקימה את המועצה הלאומית של נשים שחורות ב-1935, ייסדה את כתב העת המרכזי של הארגון וניהלה מספר רב של ארגוני נשים אפרו-אמריקאיות.
היא הייתה יועצת לאומית של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט, איתו ייסדה את המועצה הפדרלית לענייני צבעוניים.
כמו כן הקימה בית ספר פרטי לתלמידים אפרו-אמריקאים בדייטונה ביץ', פלורידה.
בת'ון הייתה האישה האפרו-אמריקאית היחידה במשלחת ארצות הברית לניסוח מגילת האומות המאוחדות.
זכתה בתוארי כבוד רבים, בהם "הגברת הראשונה של אמריקה השחורה" וכן "הגברת הראשונה של המאבק (לזכויות האזרח)".
מרי ג'יין מקלאוד נולדה בשנת 1875 בבקתת עץ קטנה בחווה ליד מייסוויל, דרום קרוליינה.
הוריה היו עבדים משוחררים, הורים ל-17 ילדים.
הוריה ואחיה עבדו כשכירים בגידול אורז וכותנה בחווה.
כילדה נחשפה לספרים וצעצועים בבתים של ילדים לבנים, ושאפה להיות משכילה.
הוריה שלחו אותה לבית ספר פרסביטריאני.
היא הייתה הילדה היחידה במשפחה שלמדה בבית ספר, במרחק הליכה של חמישה קילומטרים.
בכל יום היא לימדה את משפחתה את הדברים שלמדה בבית הספר.
עם סיום לימודיה למדה בקולג' ושאפה להיות מיסיונרית באפריקה, אך בסופו של דבר החליטה להיות מורה.
התחתנה עם אלברטוס בת'ון בשנת 1898. הם עברו לסוואנה, ג'ורג'יה, שם נולד בנם אלברט.
לאחר מכן עברו לפלורידה, שם עסקה בחינוך ובשיקום אסירים.
בעלה עזב את המשפחה בשנת 1907 אך לא התגרש רשמית.
הוא עבר לגור בדרום קרוליינה, ומת בשנת 1918 משחפת.
בשנת 1895 בת'ון עבדה תקופה קצרה כמורה בבית ספר יסודי במחוז סאמטר בפלורידה.
בשנת 1896 החלה ללמד בבית ספר תיכון מקצועי באוגוסטה, ג'ורג'יה, שהיה חלק ממיסיון פרסביטריאני שנוהל על ידי לוסי קרפט ליין, בתם של עבדים לשעבר.
בבית הספר למדו בעיקר בנות, ומעט בנים.
ליין שמה דגש על עקרונות המוסר הנוצרי ועל חינוך מעשי לבנות, שיאפשר להן להתמודד עם אתגרי החיים.
ליין השפיעה מאוד על בת'ון, ועקרונותיה הנחו אותה בהמשך הקריירה שלה.
לאחר נישואיה שבה לפלורידה ובשנת 1904 הקימה בדייטונה בית ספר לנערות שחורות.
בתחילה היו בבית הספר שישה תלמידים - חמש בנות, בנות שש עד שתים עשרה, ובנה אלברט.
בית הספר גבל במזבלה של דייטונה.
הלימודים מומנו על ידי ההורים וחברי הכנסייה, שגייסו כסף בעזרת מכירות של פשטידות בטטה, גלידה ודגים מטוגנים.
לאחר שנה למדו כ-30 תלמידות בבית הספר.
תוכנית הלימודים הקפדנית החלה בלימודי מקרא ב-5:30 בבוקר, ולאחר מכן כלכלת בית, תפירה, בישול ועבודות יד.
בשנה השנייה נוספו לימודי מדעים, מנהל עסקים, מתמטיקה, אנגלית ושפות זרות.
בת'ון התיידדה עם ארגונים של נשים לבנות בפלורידה ועם בעלי ממון, וגייסה מהם כספים למימון הפעילויות בבית הספר.
חלק מהתורמים הוזמנו לשבת במועצת הנאמנים של בית הספר.
בין השאר התיידדה עם אלינור רוזוולט, שסייעה לה לגייס תרומות.
הקרן לחינוך מיסודו של ג'ון ד.
רוקפלר תרמה לבית הספר 62,000 דולר.
בשנת 1931 בוצע מיזוג של בית הספר לבנות עם בית חינוך קוקמן לבנים, ואלה הפכו למכללת בת'ון-קוקמן, ומאוחר יותר לאוניברסיטה פרטית, הפעילה עד היום.
בתחילת המאה ה-20 בית החולים של דייטונה ביץ', פלורידה, לא קיבל שחורים בשעריו, ורבים מהם סבלו מבעיות בריאותיות שלא טופלו.
בת'ון איתרה מבנה קטן ליד בית הספר, וגייסה חמשת אלפים דולר מתרומות כדי לרכוש את המבנה ולפתוח בו בית חולים לשחורים.
הוא נחנך בשנת 1911. בתחילה היו בו שתי מיטות, אך בתוך כמה שנים התרחב לעשרים מיטות.
בבית החולים עבדו רופאים לבנים לצד רופאים שחורים, והוא פעל במשך כעשרים שנה.
בין השאר טיפל בנפגעי השפעת הספרדית.
בשנת 1931 הסכים בית החולים הציבורי של דייטונה לפתוח אגף נפרד לשחורים וצבעוניים.
רק בשנות השישים של המאה ה-20 בוטלה בו ההפרדה הגזעית.
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית איפשר זכות בחירה לנשים, אך גם שלל את זכות הבחירה מגברים ונשים שחורים שלא שילמו מיסים, לא נרשמו בפנקס הבוחרים או לא עברו מבחני אוריינות.
בת'ון פעלה רבות כדי ששחורים יוכלו להצביע.
בעזרת תרומות היא שילמה את מיסי הבוחרים, רשמה מצביעים וסיפקה שיעורי אוריינות בבית הספר שלה.
במספר מקרים היא נאלצה להתעמת עם אנשי הקו קלוקס קלאן שניסו לעצור את פעילותה.
היא הייתה פעילה בארגונים רבים למען זכויות האזרח.
בין השאר שימשה כנשיאת סניף פלורידה של הארגון הלאומי של נשים צבעוניות בין השנים 1917 ל-1925, נשיאת הפדרציה הדרום-מזרחית של מועדוני נשים צבעוניות מ-1920 עד 1925, נשיאת הארגון הלאומי של נשים צבעוניות מ-1924 עד 1928, ותפקידים נוספים.
בשנת 1928 הוזמנה על ידי נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' לוועידה למען רווחת הילד.
בשנת 1930 הוזמנה על ידי הנשיא הרברט הובר לוועידת הבית הלבן לבריאות הילד.
בשנת 1935 הקימה בת'ון את (NCNW) בניו יורק, ארגון-גג של 28 ארגונים שונים שפעלו לשיפור מעמדן של נשים שחורות וקהילותיהן.
המבנה המקורי שבו נוסד הארגון מוגדר בארצות הברית כאתר היסטורי לאומי.
לאחר שפרנקלין רוזוולט נבחר לנשיא ארצות הברית, בת'ון מונתה להיות אחראית על פרויקטים לאומיים רבים לקידום השחורים.
ראשית פעלה במינהל הנוער הלאומי, חלק מפרויקט מינהל קידום העבודות שסיפק תוכניות לקידום לימודים ותעסוקה לצעירים שחורים.
בשנת 1936 נבחרה להיות חלק מהארגון, וכעבור שנתיים מונתה למנהלת החטיבה לענייני שחורים.
בין הישגיה, גרמה לבתי ספר להכשרת טייסים אזרחיים לקבל בוגרי תיכון שחורים, ובזכותה הוכשרו הטייסים השחורים הראשונים.
ראש מינהל הנוער הלאומי אמר ב-1939: "אף אחד לא יכול לעשות מה שגברת בת'ון יכולה לעשות."
כמו כן, במהלך כהונתה בת'ון קידמה תוכניות חינוך מיוחד לשחורים בעלי צרכים מיוחדים וקרן לילדים נכים שחורים.
מינהל הנוער הלאומי פעל עד שנת 1943.
בשנת 1938 רוזוולט הקים מועצה לאומית לענייני שחורים וצבעוניים, ובת'ון הייתה אחת הפעילות במועצה זו.
חברי המועצה היו מנהיגים של קהילות שחורים בארצות הברית, ופעילותם השפיעה על מינויים פוליטיים וחלוקת תקציבים לארגונים חברתיים.
בת'ון נהגה לשאת מקל הליכה אף על פי שלא נזקקה לו, כחלק מניסיון ליצור תדמית קשוחה.
היא נמנעה לחלוטין ממשקאות חריפים והטיפה לאחרים לנהוג כך.
רבים ציינו את נחישותה בהשגת מטרותיה ואת יחסי האנוש המופלאים שלה.