tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נקשרה בידיה לעגלה ונאלצה לצאת לצעדה כפויה נוספת.
אולגה כרסמה את החבלים בהם נקשרו ידיה, ובלילה השלישי הצליחה להשתחרר לבסוף.
בלילה שלאחר מכן הכוחות הרוסים שחררו את האזור ואולגה ניצלה.
חמש ארובות פורסם כאמור במקור ב-1946 בצרפתית, הוא אחד הדיווחים האישיים המפורטים ביותר על מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
אולגה הייתה אסירה בצריף הנשים בבירקנאו במשך שבעה חודשים בשנים 1944–1945 והנרטיב שלה מדגיש נושאים בעלי חשיבות מיוחדת לנשים.
במובן זה, ניתן לראות בחמש ארובות כהשלמה לספרם של פרימו לוי הזהו אדם – הישרדות באושוויץ ולהלילה של אלי ויזל.
"חמש דקות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי חן אהרוני.
את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים Mobile1 Music, והוא נכלל כסינגל מתוך אלבומו השני של הזמר, "נוסע רחוק".
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי ג'וני גולדשטיין.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-18 באוקטובר 2012. בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-22 בנובמבר, לאחר ארבעה שבועות רצופים, יצא מהמצעד.
חמש דקות בהליכה הוא סרט פשע ישראלי בשחור-לבן משנת 2001 לפי תסריט של איתי לב שגם הפיק את הסרט, עם שרון אלכסנדר, אלון אבוטבול, דביר בנדק וטל ליפשיץ בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת ברובה בלילה ארוך במלחמת שוטרים בעברייני סמים.
מקום הפעולה הוא בין חניון השופטים והפאב הצמוד לו לבין כיכר רבין שמפרידות ביניהם חמש דקות בהליכה.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2002, ואיתי לב זכה בפרס קרן ירושלים לבמאים ישראלים חדשים.
ציקי (אלון אבוטבול) הוא עבריין סמים וסרסור שעומד לבצע עסקת סמים גדולה, העברת 20 קילו של קוקאין.
מי שממונה לפקד על המבצע הוא רב פקד אמיר סמו (שרון אלכסנדר) אלא שמפקד התחנה, סגן ניצב אבי (עמי וינברג) השעה אותו לאחר שהתפרסם כי קיים יחסים עם נערות ליווי אותן חקר.
אבי מטיל את המשימה על הקצין איציק נחמיאס (דביר בנדק).
איציק והשוטרים נדב (אייל רוזלס) ושמוליק (גבריאל הדר) מכינים מארב לשני עבריינים העומדים להגיע למכונית פיאט אונו בה נמצאים הסמים.
העבריינים הם אנשיו של ציקי – מאיר הגרוזיני (ישראל קסלר) ויונה מלול (רינן חיים).
סמו המושעה שלא צריך להיות במקום, משקיף מפאב "השופטים" ויונה מזהה אותו ועוזב את המקום, הפעולה נכשלה.
אבי משעה מיד את סמו מהמשטרה ומזהיר אותו.
סמו מבלה בפאב ומתחיל ביחיסים עם בעלת הפאב, מיכל (טל כהנא).
נדב ושמוליק מתצפתים מתוך דירה בה מצולם סרט על ידי ליאור ביטרמן (אדם הורוביץ) ונדב מקיים שם יחסים עם המפיקה ליאת (שרון שטרק).
סמו מתקשר לעבריין כריס (כריס ליאטריסט) ומבקש ממנו שישלח את העבריים מני (זבולון מושיאשווילי) ופירו (דרור גבע) לגנוב את המכונית עם הסמים.
הם לא יודעים שמדובר במכונית עם סמים אך מני מגלה זאת מאוחר מדי.
השניים נתפסים אך שותקים בחקירה.
ציקי פוקד על יונה לחסל את סמו והוא מבצע זאת לאור יום בכיכר רבין.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשרון אלכסנדראמיר סמוקצין משטרהדביר בנדקאיציק נחמיאסקצין משטרהעמי ויינברגאבימפקד תחנת משטרהאלון אבוטבולציקיעברייןאייל רוזלסנדבשוטרגבריאל הדרשמוליקשוטרישראל קסלרמאיר הגרוזיניעברייןרינן חייםיונה מלולעברייןזבולון מושיאשווילימניעברייןדרוד גבעפירועברייןכריס ליאטריסטכריסעברייןנעה תשבינאוהאשתו של מאיראדם הורוביץליאור ביטרמןבמאי קולנועשרון שטרקליאתמפיקהטל ליפשיץמיכלבעלת פאב
"חמש לפנות בוקר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי רוני ידידיה בהשתתפות קובי אוז.
הוא יצא לאור במאי 2012 דרך חברת התקליטים NMC כחלק מהאלבום פרויקט אלתרמן חלק א': העולם מצויר כגלויה.
האלבום פרויקט אלתרמן חלק א': העולם מצויר כגלויה נוצר על מנת להנציח את השירים שכתב נתן אלתרמן.
את הפקתו המוזיקלית ביצעו ידידה ואוז.
ב-10 במאי 2012 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב"פינה לשיפוטכם".
ב-17 במאי דורג במקום השני – מיקום השיא שלו.
לבסוף, ב-9 באוגוסט יצא מטבלת הדירוג לאחר אחד-עשר שבועות צעידה.
חמש הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית יעל לוי.
הוא יצא לאור במרץ 2004 בהוצאת חברת התקליטים נענע דיסק.
במרץ 2004 יצא אלבום האולפן החמישי שלה חמש, ממנו הצליח במידה מועטה השיר "פלנקטון".
כל שירי האלבום נכתבו והלחנו על ידי המוזיקאית ורד קלפטר, למעט שני שירים שהולחנו למילותיה של תרצה אתר ("חמש" ו"סתיו").
קלפטר הפיקה מוזיקלית את שירי האלבום בשיתוף עם גיל סמטנה.
בשונה משאר שירי האלבום, השתתף המוזיקאי גיורא קנת בהפקת השיר "אקליפטוסים".
חמש מכשפות הלכו לטייל הוא ספר ילדים הנכתב עי ידי הסופרת רונית חכם והוצא לאור בשנת 1993 בהוצאת איילות.
באותה השנה, תורגם גם כן לאנגלית.
הסיפור מדבר על חמש מכשפות שיצאו לטייל בעיר הגדולה.
הן מתחילות לעשות צרות, כמו להבהיל אנשים ולזרוק קליפות על עוברי אורח.
במהלך הסיפור, המכשפות לאט לאט מאבדות אחת את השנייה ונפרדות, כך שבכל שלב אחת מהן הולכת לאיבוד.
אבל המכשפות כל כך עסוקות בעצמן, שהן לא שומעות את המכשפות האבודות קוראות לעזרה...
עד שלבסוף נותרת מכשפה אחת - בודדה.
המכשפה החופשיה מבינה שזה משעמם להיות לבד, ויוצאת לחלץ את חברותיה.
הספר הוא חלק מסדרת ספרים.
בספרון "פיתה וסיסי רבות" שודו מופיע תוך כדי מאבק יוקרה בין המכשפות על כישורי הכישוף שלהן.
הוא מוצג כ"שד נורא" והמכשפות אף קוראות תחילה "אמא'לה" כשהן רואות אותו.
סדרת הספרונים מוקדשת להיבטים לא שגרתיים, באופי של המכשפות.
הושם בהם דגש מיוחד על שינון השפה והקניה לקריאה.
כך נוצרו הסיפורים הקצרים שיש בהם חזרות רבות, שימוש במצלולים נעימים לאוזן וכמובן הומור בריא.
אשמדאי: מוצג כדמות טלוויזיונית המושיטה את ידה מתוך המסך וגוררת מכשפה לסיר המתבשל על מדורה.
אלא שהוא מתגלה עד מהרה כמפלצת חלשה ומבוהלת, המחוסלת בסופו של דבר על ידי אחת המכשפות כאשר היא מחלצת את חברתה.
בבה: המכשפה "בבה" מוצגת כמצוננת, חלשה וחסרת כוח.
בבה מתאמצת להסביר לחברותיה מה קרה לה.
היא חוזרת שוב ושוב על המלים "אדי בצודדת דורא" אך הן לא מבינות את מצוקתה.
רולה רול: רולה רול תמיד נעלמת.
חברותיה מסתגלות במהירות לעובדה שרולה רול "תמיד מסתתרת" ונהנות לחפשה.
הסופרת והמתרגמת אורה איל, נולדה ב-16 במרץ 1946 והלכה לעולמה ב-26 בפברואר 2011.
ב-1994 זכתה איל בפרס מוזיאון ישראל על איוריה לספר "חמש מכשפות הלכו לטייל" מאת רונית חכם.
איל וחכם הוציאו בשנים הבאות סדרה משלימה לספר, שכונתה "מלות קסמים" ובה 12 ספרונים, שבהם תוארו מעללים שונים של חמש המכשפות שאף קיבלו שמות - זזה, רולה רול, בבה, סיסי ופיתה.
מאז 1993 הודפס הספר "חמש מכשפות הלכו לטייל" במהדורות רבות.
הן בפורמט החזותי והן ברובד הטקסטואלי.
בספר "חמש מכשפות הלכו לטייל" מופיעים לפחות בחלק מהציורים רמיזות מעניינות לימי הביניים, בדגש על נשים חוטאות.
כך, למשל, באיור הסצנה שבה קופצות לטאות מגרונותיהן של המכשפות ובהצגת הסיר שבו מתבשלת המכשפה, לצד נחשים ושדונים.
בדומה למהלך שביצעה חכם, גם המאיירת, איל לקחה מרכיבים מיתולוגיים מדמותה "הבעייתית" של המכשפה ושילבה אותם בהקפדה על שימוש בתיאורים קלאסיים - הציפורניים המעוקלות, שיער פרוע ומוזנח, אפים ארוכים ושבורים, הזנחה גופנית והצבעים "המפלצתיים" של העיניים והעור - רק כדי לרסנם.
מוטיב חוזר בספרונים הוא ניסיונן של המכשפות להתמודד כל פעם עם קושי של אחת החברות.
איל, הציגה בסדרת ספרי המכשפות דמויות פרועות להפתיע.
איוריה כוללים את כל ההיבטים המושכים בדמותן של המכשפות מהאגדות, כמו: עוצמתן המאיימת, מוזרותן, ה"אחרות" שבהן וכמובן החירות הטוטאלית, המאפשרת התנהגות משולחת רסן, דוחה לעיתים, ניפוץ מוסכמות וכללים ושבירת היררכיות חברתיות ומגדריות.
האנושיות, והעובדה שכל אחת מחמש המכשפות היא בסך הכול ממד מוחלש של כישוף, סייעו לעמעום ולביטול ההיבטים המיזוגניים הקיצוניים שדבקו בדמותה של ה"מכשפה" המיתולוגית, מושג שבמשך תקופות ארוכות בהיסטוריה נתפש כמלה נרדפת ל"אישה".
במיתוסי הבריאה, המונח "חמש שמשות" מתייחס לאמונה של עמים אצטקים ותרבויות של עמי הנאוואה, ולפיהן העולם עבר חמישה מחזורים ברורים של בריאה והרס, כאשר העידן הנוכחי הוא החמישי.
המונח נגזר בעיקר משילוב של מיתוסים, קוסמולוגיות ואמונות אסכטולוגיות שמקורם בעמים פרה-קולומביאנים באזור המסו-אמריקאי, כולל מרכז מקסיקו, והוא חלק ממיתולוגיה גדולה יותר של אמונות העולם החמישי או השמש החמישית.
האצטקים הפוסט-קלאסיים המאוחרים יצרו ופיתחו גרסה משלהם למיתוס "חמש השמשות", ששילבה אלמנטים ממיתוסי הבריאה הקדומים של המסו-אמריקאים ושינתה אותם, תוך הצגת רעיונות חדשים שהיו ספציפיים לתרבותם.
במיתוסי הבריאה האצטקים ובמיתוסי הבריאה האחרים של בני עם הנאווה האמינו שהיקום עבר ארבע איטרציות לפני זו הנוכחית, וכי כל אחד מהעולמות הקודמים הללו הושמד על ידי האלים עקב התנהגות תושביו.
העולם הנוכחי, על פי מיתוס זה, הוא תוצר של המשימה שהאצטקים נטלו על עצמם, לספק תזונה לשמש כדי להבטיח את קיומה וכן להבטיח שהיקום כולו יישאר באיזון.
טקסי הקרבת הקורבנות של האצטקים נתפסו כחיוניים להמשך תפקודו של העולם ולהבטחת הישרדותו.
לפי האגדה, האל הראשון, אומטאוטל, ברא את עצמו מתוך הריק שהיה היקום.
טבעו של אומטאוטל, "אל הדואליות" היה זכרי ונקבי כאחד, משותף לאומטקוטלי, "אדון הדואליות", ואומצ'ואטל, "גברת הדואליות".
Ometeotl ילדה ארבעה ילדים, ארבעת Tezcatlipocas, שכל אחד מהם מנהל אחד מארבעת הכיוונים הקרדינליים.
מעל המערב יושב טזקטליפוקה הלבן, קצאלקואטל, אל האור, הרחמים והרוח.
מעל הדרום יושב טזקטליפוקה הכחול, Huitzilopochtli, אל המלחמה.
מעל המזרח שוכן ה-Tezcatlipoca האדום, Xipe Totec, אל הזהב, החקלאות וזמן האביב.
ומעל הצפון שומר הטזקטליפוקה השחור, הנקרא גם בפשטות טזקטליפוקה, אל השיפוט, הלילה, ההונאה, הכישוף וכדור הארץ.
האצטקים האמינו שהאלים יצרו את היקום ב-Teotihuacan.
ניתן על ידי האצטקים דוברי נאוואטל מאות שנים לאחר נפילת העיר בסביבות שנת 550 לספירה.
המונח הוגה כ"מקום הולדתם של האלים", או "מקום בו נולדו אלים", המשקף את מיתוסי הבריאה של Nahua שנאמר כי התרחשו בטאוטיוואקן.
ארבעה אלים הם שיצרו את כל האלים האחרים ואת העולם שאנו מכירים היום, אבל לפני שיכלו ליצור הם היו צריכים להרוס, כי בכל פעם שהם ניסו ליצור משהו, הוא היה נופל למים מתחתיהם ונאכל על ידי ציפקטלי, תנין האדמה הענק, ששחה במים עם פיות בכל אחד מפרקיו.
מארבעת ה-Tzcatlipocas ירדו האנשים הראשונים שהיו ענקים.
הם יצרו את האלים האחרים, שהחשובים שבהם היו אלי המים: טללוק, אל הגשם והפוריות ו־Chalchiuhtlicue, אלת האגמים, הנהרות והאוקיינוסים וגם אלת היופי.
כדי לתת אור, הם היו זקוקים לאל שיהפוך לשמש ונבחר טזקטליפוקה השחור.
אבל או בגלל שאיבד רגל או בגלל שהוא היה אל הלילה, הוא הצליח להפוך רק לחצי שמש.
העולם המשיך כך במשך זמן מה, אך היריבות בין אחים גדלה.
בעיקר בין קצלקואטל לאחיו השמש האדירה, שקצלקואטל הפיל מהשמים עם אלת אבן.
בלי שמש, העולם היה שחור לגמרי ובכעסו, ציווה על היגוארים שלו לאכול את כל האנשים.
האלים יצרו בני אדם בעלי קומה רגילה, כאשר קצאלקואטל משמש כשמש לציוויליזציה החדשה, בניסיון להביא איזון לעולם.
ניסיונותיהם נכשלו בסופו של דבר כאשר בני האדם נטשו את אמונות ותורות של האלים.
במקום זאת אימצו תאוות בצע ושחיתות.
טלאלוק הוכתר כשמש החדשה, אבל טזקטליפוקה, האל השובב, הונה אותו והונה אותו, חטף את אהבת חייו, Xochiquetzal, אלוהות היופי, הפרחים והתירס.
טלאלוק היה אכול כל כך בצערו, עד שלא היה מסוגל עוד למלא את חובותיו כשמש.
לכן, בצורת גדולה פקדה את אנשי העולם.
אנשים התפללו נואשות לגשם והתחננו לרחמים, אך תחינותיהם נפלו על אוזניים ערלות.
בהתקף זעם, טללוק שחרר גשם של אש על האדמה, הרס אותה לחלוטין ולא השאיר דבר מלבד אפר.
בעקבות אירוע אסון זה, האלים עבדו יחדיו כדי ליצור אדמה חדשה, המאפשרת לחיים להיוולד מחדש מהארץ חסרת החיים והעקרה לכאורה.
השמש הבאה וגם אשתו החדשה של טללוק, הייתה Chalchiuhtlicue.
היא אהבה מאוד את האנשים, אבל טזקטליפוקה לא.
גם האנשים וגם Chalchiuhtlicue הרגישו את השיפוט שלו כשאמר לאלת המים שהיא לא באמת אוהבת ורק זייפה חסד מתוך אנוכיות כדי לזכות בשבחי האנשים.
Chalchiuhtlicue נפגעה כל כך מדבריו, שהיא בכתה דם במשך חמישים ושתיים השנים הבאות, וגרמה לשיטפון מחריד שהטביע את כולם על פני כדור הארץ.
בני אדם הפכו לדגים כדי לשרוד.
Quetzalcoatl לא הסכים להשמדת עמו והלך לעולם התחתון שם הוא גנב את העצמות שלהם מהאל מיקטלנטקוטלי.
הוא טבל את העצמות הללו בדמו שלו כדי להחיות את עמו, שפקחו מחדש את עיניהם לשמים המוארים בשמש הנוכחית, Huitzilopochtli.
הציצימימה, או הכוכבים, קנאו באחיהם הבהיר והחשוב יותר Huitzilopochtli.
המנהיגה שלהם, Coyolxauhqui, אלת הירח, מובילה אותם בהסתערות על השמש ובכל לילה הם מתקרבים לניצחון כשהם זורחים על פני השמים, אך מוכים על ידי Huitzilopochtli האדיר השולט בשמי היום.
כדי לסייע לאל הכל כך חשוב הזה במלחמתו המתמשכת, האצטקים מציעים לו את ההזנה של קורבנות אדם.
הם גם מקריבים קורבנות אדם ל-Tezcatlipoca מתוך פחד משיפוטו ומחרונו.
הם מקריבים את דמם שלהם ל-Quetzalcoatl, שמתנגד לקורבנות אדם, כי הוא הקריב מדמו עבורם.
הם נותנים מנחות לאלים רבים אחרים למטרות רבות.
אם הקורבנות הללו ייפסקו, או אם האנושות לא תצליח לרצות את האלים מכל סיבה אחרת, השמש החמישית הזו תשחיר, העולם יתנפץ ברעידת אדמה קטסטרופלית, והציצימיטל יהרוג את Huitzilopochtli ואת כל האנושות.
רוב מה שידוע על האצטקים הקדומים מגיע מהקודקסים המעטים ששרדו את הכיבוש הספרדי.
המיתוסים שלהם יכולים לבלבל בגלל היעדר תיעוד מסודר וגם כי יש הרבה מיתוסים פופולריים שנראה שהם סותרים זה את זה.
זה קרה בשל העובדה שהם הועברו במקור מפה לאוזן ומפני שהאצטקים אימצו רבים מהאלים שלהם משבטים אחרים.
הם העניקו היבטים חדשים משלהם לאלים הללו ואימצו אותם לפנתיאון שלהם.
מיתוסים עתיקים יכולים להיות דומים מאוד למיתוסים חדשים יותר, תוך שהם סותרים זה את זה בטענה שאל אחר ביצע את אותה פעולה.
כנראה בגלל שהמיתוסים השתנו בקורלציה לפופולריות של כל אחד מהאלים בזמן נתון.
וריאציות אחרות על מיתוס זה קובעות כי קואטליקו, אלת האדמה, הייתה אמם של ארבעת ה-Tzcatlipocas וה-Tzizimitl.
גרסאות מסוימות אומרות שקצלקואטל נולד לה לראשונה, כשהיא עדיין הייתה בתולה, ולעיתים קרובות מזכירים את אחיו התאום Xolotl, מדריך המתים ואל האש.
טזקטליפוקה נולדה לה על ידי סכין אובסידיאן, ואחריה הציצימיטל ואחר כך Huitzilopochtli.
הווריאציה הפופולרית ביותר, כולל קואטליקו, מתארת כי ילדה תחילה את הציצימיטל.
הרבה יותר מאוחר היא ילדה את Huitzilopochtli כאשר הופיע לה כדור נוצות מסתורי.
לאחר מכן, ציצימיטל ערף את ראשה של Coatlicue ההריונית, מתוך אמונה שזה מעליב שהיא ילדה ילד נוסף.
Huitzilopochtli אז יצא מרחמה מניף נחש של אש והחל את מלחמתו האפית עם הציצימיטל, שכונו גם ה־Centzon Huitznahuas.
לפעמים אומרים שהוא ערף את ראשו של קוילקסאוהקי והשתמש בראשה כדי ליצור את הירח או השליך אותו לתוך קניון.
וריאציות נוספות מתארות את כדור הנוצות כאביו של Huitzilopochtli או אביו של Quetzalcoatl ולפעמים Xolotl.
וריאציות אחרות של מיתוס זה טוענות שרק קצאלקואטל וטזקטליפוקה נולדו לאומטאוטל, שהוחלפה בקואטליקו במיתוס הזה, כנראה בגלל שלא היו לה מתפללים או מקדשים עד שהספרדים הגיעו.
לפעמים אומרים שהמאפיין הגברי של Ometeotl נקרא Ometecuhtli וכי המאפיין הנשי נקרא Omecihualt.
וריאציות נוספות על מיתוס זה קובעות שרק קצאלקואטל וטזקאטליפוקה פירקו את ציפקטלי, הידועה גם כטללטקוטלי.
גרסאות מסוימות טוענות שטזקטליפוקה למעשה השתמש ברגל שלו בתור פיתיון עבור Cipactli, לפני שביתר אותה.
סדר ארבע השמשות הראשונות משתנה גם כן, אם כי הגרסה הנ"ל היא הנפוצה ביותר.
סופו של כל עולם תואם באופן עקבי לאל שהיה השמש באותה תקופה לאורך כל הווריאציות של המיתוס, אם כי אובדן קסוצ'יקצאל לא תמיד מזוהה כסיבה של טללוק לגשם האש, שלא ניתן אחרת ולעיתים נאמר ש-Calchiuhtlicue הציף את העולם בכוונה, ללא מעורבות של טזקטליפוקה.
מסופר גם כי הוא יצר חצי שמש, אותה אכלו היגוארים שלו לפני שאכלו את הענקים.
עם זאת, לפעמים אומרים שהשמש החמישית היא אל בשם Nanauatzin.
בגרסה זו של המיתוס, האלים התכנסו בחושך כדי לבחור שמש חדשה, שאמורה להקריב את עצמו בקפיצה למדורה ענקית.
שני המתנדבים היו בנם הצעיר של טללוק ושל צ'לצ'יוהטליצ'ה, Tecuciztecatl, וננאואצ'ין הזקן.
האמינו כי ננאואצין זקן מכדי לייצר שמש טובה, אך לשניהם ניתנה ההזדמנות לקפוץ למדורה.
Tecuciztecatl ניסה ראשון אבל לא היה אמיץ מספיק ללכת בחום ליד הלהבות והסתובב.
לאחר מכן הלך ננאואצין באיטיות לעבר הלהבות ואז אל תוך הלהבות וכלה.
Nanauatzin האמיץ יותר הפך למה שהוא עכשיו השמש וטקוציסטקטל הפך לירח הרבה פחות מרהיב.
אל שמגשר על הפער בין ננאואצין להויצילופוכטלי הוא טונאטיו, שהיה חולה, אך התחדש בכך ששרף את עצמו בחיים ולאחר מכן הפך לשמש הלוחמת ונדד בשמיים עם נשמותיהם של המתים בקרב, מסרב לנוע אם לא הקריבו לו מספיק קורבנות.
Nāhui-Ocēlōtl (שמש יגואר) - התושבים היו ענקים שנטרפו על ידי יגוארים.
Nāhui-Ehēcatl (שמש רוח) - התושבים הפכו לקופים.
העולם הזה נהרס על ידי סופות הוריקן.
Nāhui-Quiyahuitl (שמש גשם) - התושבים נהרסו על ידי גשם של אש.
רק ציפורים שרדו (או תושבים שרדו בכך שהפכו לציפורים).
Nāhui-Ātl (שמש מים) - העולם הזה הוצף והפך את התושבים לדגים.
זוג נמלט אך הפך לכלבים.
Nāhui-Olīn (שמש רעידת אדמה) - בני האדם הנוכחיים הם תושבי העולם הזה.
אם האלים לא יהיו מרוצים, העולם הזה ייהרס ברעידות אדמה (או רעידת אדמה אחת גדולה) והציציימה יחסל את כל יושביו.
גרסת המיתוס עם Nanahuatzin משמשת כאמצעי מסגור לסרט המקסיקני מ-1991, In Necuepaliztli in Aztlan (Return a Aztlan), מאת חואן מורה קטלט.
Rage Against the Machine מתייחס לאלימות בין-תרבותית כ"השקיעה החמישית" בשירו " People of the Sun ", באלבום Evil Empire.
סדרת המדע הבדיוני של תומאס הרלן "בתקופת השמש השישית" משתמשת במיתוס זה כנקודת עלילה מרכזית, שבה נעלמה ציוויליזציה עתיקת יומין ("אנשי השמש הראשונה") והשאירה את הגלקסיה עם הרבה חפצים מסוכנים.
משחק התפקידים Shadowrun מתרחש ב"העולם השישי".
הרעיון של חמש השמשות נרמז ב-Onyx Equinox, שם קצלקואטל טוען שהאלים יצרו את האנושות ארבע פעמים לפני כן.
טזקטליפוקה שואף לסיים את העידן האנושי הנוכחי, מכיוון שהוא מאמין שבני אדם חמדנים מדי ומבזבזים את דמם בקרב ולא כקורבנות.
הפרק האחרון של ויקטור ולנטינו נקרא "נפילת השמש החמישית", ובו גם טזקטליפוקה בתפקיד מרכזי.
חמש ההוכחות המכונים לעיתים גם חמש הדרכים הם חמישה טיעונים לוגיים לקיומו של אלוהים, אשר סוכמו על ידי הפילוסוף והתאולוג הקתולי מהמאה ה-13 תומאס אקווינס בספרו מכלול התאולוגיה.
הטיעון הקוסמולוגי או טיעון הסיבה הראשונית
אקווינס מרחיב את הטיעון הראשון מביניהם בספרו .
אקווינס חשב שהמוח האנושי הסופי אינו יכול לדעת מהו אלוהים באופן ישיר, ולכן קיומו של אלוהים אינו מובן מאליו עבורנו, אף שהוא מובן מאליו בפני עצמו.
מצד שני, הוא גם דחה את הרעיון שאי אפשר להוכיח את קיומו של אלוהים, משום שאף על פי שאי אפשר לתת הדגמה ישירה של התהליך המוביל מסיבה לתוצאה, בכל זאת, ניתן "להוכיח" את הטענה שאלוהים קיים מהשפעותיו של אלוהים, הידועות לנו יותר.
עם זאת, אקווינס לא טען שמה שניתן להוכיח פילוסופית בהכרח יספק את כל הפרטים הספציפיים שטוענת הנצרות הקתולית.
שלוש ההוכחות הראשונות נחשבות בדרך כלל לטיעונים קוסמולוגיים.
אקווינס השמיט טיעונים שונים שלדעתו אינם מספקים או לא מתאימים, כמו הטיעון האונטולוגי שהעלה אנסלם מקנטרברי.
גרסה מסכמת של חמש ההוכחות ניתנת בספרו של אקווינס, מכלול התאולוגיה.
הרחבה ופירוט יתר מופיעים בספרו Summa contra gnotiles.
אקווינס גם הרחיב על כל אחת מחמש הדרכים בפירוט רב יותר בכתביו.
שתי הדרכים הראשונות מתייחסות לסיבתיות.
אקווינס טוען ששרשרת סיבתית לא יכולה להיות אינסופית באורך.
לטענתו, שרשרת של השפעות מקבילות או סימולטניות חייבת להיות מושרשת בסופו של דבר בסיבה המסוגלת לייצר את ההשפעות הללו, ולכן לסיבה שהיא ראשונה במובן ההיררכי, ולאו דווקא במובן של תהליכים בזמן.
לכן אקווינס נמנע מהוכחה על בסיס השתלשלות בזמן, משום שהיקום תאורטי יכול להיות נצחי.
את תזמון הבריאה על פי התנ"ך מקבל אקווינס מסיבות של אמונה ולא על בסיס הוכחה הגיונית.
הוכחה ראשונה: טיעון המניע הבלתי זז
בעולם, אפשר לראות שלפחות חלק מהדברים משתנים.
מה שמשתנה משתנה בהכרח על ידי משהו אחר.
אם מה שבאמצעותו הוא משתנה, משתנה גם הוא בעצמו, אז גם הוא משתנה על ידי משהו אחר.
אבל השרשרת הזו לא יכולה להיות אינסופית.
כך, חייב להיות משהו שמשנה אחרים מבלי שהוא עצמו ישתנה.
פרנסיסקו סוארס ערער על העיקרון האריסטוטלי, לפיו כל מה שנע מונע על ידי משהו אחר, וציין שיצורים חיים מסוגלים לנוע בעצמם ואינם מונעים על ידי דבר אחר, ושהשמיים יכולים להיות מונעים על ידי צורה פנימית שיש בהם.
לאחר מכן הוא ניסח מחדש את העיקרון ל-omne quod fit ab alio fit (כל מה שנוצר, נעשה על ידי משהו אחר), ויצר את הטיעון הזהה על בסיס יצירה (ולא שינוי).
כלומר, כל דבר נוצר על ידי משהו אחר, ובסופו של דבר צריך להיות מישהו שיוצר אבל לא נוצר.
הוכחה שנייה: טיעון הסיבה הראשונה
בעולם, אפשר לראות שחלק מהדברים נגרמים.
אבל אי אפשר שמשהו יהיה הסיבה לעצמו כי זה אומר שהוא קיים לפני עצמו, וזה סתירה.
אם מה שגורם לו הוא עצמו נגרם, אז גם לו חייבת להיות סיבה.
אבל זו לא יכולה להיות שרשרת אינסופית, ולכן חייבת להיות סיבה שאינה נגרמת בעצמה על ידי שום דבר נוסף.
כמו בהוכחה הראשונה, ה'סיבות' שאקווינס מתכוון אליהן אינן אירועים עוקבים, אלא יחסי תלות קיימים בו-זמנית.
לדוגמה, צמיחת הצמחים תלויה באור שמש ובמים, שתלויים ב"פעילויות אטמוספיריות אידיאליות", ש"נשלטות על ידי סיבות יסודיות יותר", וכן הלאה.
אקווינס אינו טוען בעד סיבה שהיא ראשונה ברצף, אלא ראשונה בהיררכיה: סיבה עיקרית, ולא סיבה נגזרת.
הוכחה שלישית: טיעון הזמן והמקרה
בעולם אנחנו רואים דברים שהן קיומם אפשרי והן היעדרותם אפשרית.
אבל אם הכול היה כזה, אז, בסופו של דבר, הכול ייכחד ושום דבר לא יתקיים.
מכיוון שברור שדברים קיימים ויתקיימו.
לכן, חייבים להיות דברים שאינם ניתנים להיעלמות, והם מקבלים את חיוניותם וקיומם הקבוע ממשהו אחר, שבסופו של דבר, צריך להישען על ישות הכרחית בפני עצמה, והיא אלוהים.
טיעון זה נראה כסיכום של טיעון ארוך נוסף בשם "הוכחת האמת", שניתן על ידי התאולוג האסלאמי אבן סינא, אבל אקווינס לא הסתפק רק במציאת 'ישות הכרחית', בעיקר משום שהוא האמין שנשמות אנושיות ומלאכים הם יצורים הכרחיים גם.
לכן, הוא הוסיף למחצית השנייה של הטיעון כמו בשתי ההוכחות הראשונות, את אי-האפשרות של רגרסיה אינסופית בסיבתיות.
הוכחה רביעית: טיעון דרגות השלמות
אנחנו רואים דברים בעולם שמשתנים במידות של טוב, אמת וכדומה.
לדוגמה, עיגולים מצוירים היטב טובים יותר ממעגלים המצוירים בצורה גרועה, ובעלי חיים בריאים טובים יותר מבעלי חיים חולים.
יתרה מזאת, יש חומרים שהם טובים יותר מאחרים.
לשפוט משהו כ"יותר" או "פחות" מרמז על סטנדרט כלשהו שעל פיו הוא נשפט.
לדוגמה, בחדר מלא אנשים בגבהים שונים, לפחות אחד חייב להיות הגבוה ביותר.
לכן, יש משהו שהוא הטוב והאמיתי ביותר.
ממילא, טוען אקווינס כי מה שהכי חשוב בסוג הוא הסיבה לקיום כל השאר באותו סוג.
מכך הוא מסיק שקיימת ישות טובה במיוחד שגורמת לטוב בכל השאר, וזה אלוהים.
שורשי הטיעון נמצאים כבר ברעיונות האידיאה של אפלטון, אך צורתו המפותחת נמצאת מופיעה בספר מונולוגיון של אנסלם מקנטרברי.
אקווינס לא היה אפלטוניסט ולא האמין בתורת האידיאות.
במקום זאת, הוא טוען שדברים שיש להם קיום חלקי או פגום בלבד, מצביעים על כך שהם אינם מקורות הקיום שלהם, ולכן הם חייבים להסתמך על משהו אחר כמקור קיומם.
לפיכך, חייב להיות משהו שהוא מייצג של השלמות המלאה.
חפצים חסרי אינטליגנציה מתנהגים באופן רגיל.
זה לא יכול להיות מזל או מקרה, שכן אז הם לא היו מתנהגים באופן צפוי.
לכן ההתנהגות שלהם חייבת להיות קבועה.
אבל הם לא יכולים להגדיר אותה באופן עצמאי כי הם לא אינטליגנטיים ואין להם מושג איך להגדיר התנהגות.
לכן, ההתנהגות שלהם חייבת להיות מוגדרת על ידי משהו אחר, ובמרומז משהו שחייב להיות אינטליגנטי.
הטיעון הזה מכונה הטיעון הטלאולוגי, עם זאת, הוא שונה מהגרסה המקובלת של טיעון זה (המכונה גם 'טיעון השען').
הטיעון משתמש ב'סיבה הסופית' של אריסטו.
אריסטו טען שהסבר מלא של אובייקט יכלול ידע כיצד הוא נוצר (סיבה יעילה), מאיזה חומר הוא מורכב (סיבה חומרית), מה הופך אותו למה שהוא (סיבה פורמלית), והדבר שהוא פועל לקראתו (סיבה סופית).
מושג הסיבה הסופית כולל את מושג הנטיות או ה"מטרות": מטרה מסוימת שאליה הדבר שואף.
לדוגמה, בלוטים מתפתחים לעיתים קרובות לעצי אלון אך לעולם לא לאריות ים.
עץ האלון הוא ה"קצה" שאליו הבלוט "מכוון", לשם הנטייה שלו, גם אם הוא לא מגיע לבגרות.
המשמעות היא שאם למשהו יש מטרה אליה הוא שואף, זה או כי הוא אינטליגנטי או כי משהו אינטליגנטי מנחה אותו.
טיעון זה שונה מטיעון השען הקשור לוויליאם פיילי ולהשערת התכנון התבוני.
האחרונים טוענים במפורש שלחפצים בעולם אין נטייה או מטרות מובנות, אך, כמו השעון, לא יכולה להיות להם מטרה אלא אם כן היא תוכוון באמצעות גורם חיצוני.
טיעון השעון מתמקד גם במורכבות ובחלקים המשתלבים כתוצאה שדורשת הסבר, בעוד ההוכחה החמישית לוקחת כנקודת התחלה כל תופעה סדירה, גם אם היא לא מכוונת למטרה ספציפית.
ביקורת על הטיעון הקוסמולוגי, ומכאן על שלוש ההוכחות הראשונות, הופיעה במאה ה-18 אצל הפילוסופים דייוויד יום ועמנואל קאנט.
קאנט טען שמוחותינו מעניקים תמונה מסוימת לחומרי הגלם של המציאות, ולכן העולם מחולק לעולם הפנומנלי (העולם שאנו חווים ויודעים), והעולם הנומנלי (העולם כפי שהוא "בעצמו", כפי שלעולם לא נוכל לדעת).
מכיוון שהטיעונים הקוסמולוגיים נובעים ממה שאנו חווים, דהיינו העולם הפנומנלי, אך העולם הנומנלי נמצא מעבר לידיעתנו, ולכן לעולם לא נוכל לדעת מה יש שם ולהשתמש בזה כהוכחה.
קאנט טען גם שמושג הישות ההכרחית הוא לא קוהרנטי, ושהטיעון הקוסמולוגי מניח מראש את קוהרנטיותו, ולכן הטיעונים נכשלים.
הטיעון של יום היה שאי אפשר להסיק בהכרח את הסיבתיות של דברים, וממילא הטיעון נכשל.
הביולוג ריצ'רד דוקינס, בספרו יש אלוהים?
תוקף את אקווינס וטוען כי "חמש ה'הוכחות' שטען תומאס אקווינס במאה השלוש-עשרה אינן מוכיחות דבר".
עם זאת, הפילוסוף בספרו "למה כמעט בוודאות יש אלוהים", טוען שדוקינס טעה בהבנת ההוכחות, ולכן הוא מגיב להן בטיעוני איש קש.
כך למשל דוקינס מתייחס להוכחה החמישית כאל הוכחת השען, מבלי להבחין בהבדלים בין השניים.
חמשיר הוא שיר קצר והיתולי בחרוזים, שבו חמש שורות (מכאן הָהֶלְחֵם חמש-שיר).
השורה הראשונה, השנייה והחמישית חייבות להיות מורכבות משלוש רגליים תלת-הברתיות בעלות אותו משקל, בדרך כלל אנאפסט, והשלישית והרביעית חייבות להיות מורכבות משתי רגליים תלת-הברתיות, גם הן באותו משקל.
השורה הראשונה והשנייה מתחרזות זו עם זו, כך השלישית והרביעית, והחמישית עם הראשונה והשנייה, כך שסכמת החריזה היא א,א,ב,ב,א.
השורה השלישית והשורה הרביעית נקראות ברצף וללא הפסקה על מנת לשמור על קצב תואם עם שאר השורות הארוכות יותר.
יש הטוענים שמקור הצורה בעיר לימריק שבאירלנד, ומכאן שמו האנגלי של החמשיר, limerick; הסבר אחר לשם הוא שמקורו בצורה שירית דומה ובה פזמון חוזר המסתיים במילה "לימריק".
אופיו של החמשיר הוא היתולי, והעיקרון הוא למצות במסגרתו הקצרה רעיון או נושא.
על פי רוב מוצגת בשורה הראשונה דמות, לעיתים קרובות בציון אזור גאוגרפי ("הייתה נערה מאוגנדה").
בהמשך מפותחת אנקדוטה קומית על אודות אותה דמות, והשורה החמישית תהיה בדרך כלל זו שתכלול את שורת המחץ.
לעיתים קרובות יכלול החמשיר משחק מילים או צלילים.
תת-קבוצה גדולה מאוד של חמשירים הם החמשירים הכוללים תכנים גסים ומיניים.
צורת החמשיר מקושרת בראש ובראשונה לשפה האנגלית.
המשורר הבריטי אדוארד ליר מפורסם בחמשירים שכתב במסגרת שירי איגיון שחיבר לרוב.
העברית אינה מתמסרת בקלות למקצב של החמשיר הקלאסי.
את החמשיר הביא לשפה העברית אורי סלע.
ספר החמשירים הראשון שלו הופיע אמנם רק ב-1967 ודידי מנוסי הקדים אותו בהוצאת הספר "101 חמשירים" בשנת 1958, אך ההיסטוריה של החמשירים העבריים מתחילה בשנות החמישים בשבועון "העולם הזה".
סלע המציא את המילה "חמשיר" והנהיג סוגה ספרותית זו בעברית.
בכפר סבא גר תוכי מוכשר
פרחים בקנה - (דודו ברק, אפי נצר) בתי השיר בלבד.
אין כבר דרך חזרה - (יורם טהרלב, יאיר רוזנבלום)
ויהי ערב ויהי בוקר (אהוד מנור, אריאל זילבר)
בפתח תקווה הייתי (רפאל קלצ'קין)
במוזיקה, חַמְשָׁה היא מערכת של חמישה קווים ישרים אופקיים ומקבילים, הרחוקים מרחק שווה זה מזה, שעליהם רושמים את התווים.
הרווח בין הקווים נקרא בֵּינָה.
ניתן לרשום תווים על הקווים או ביניהם.
גובה הקו על גבי החמשה מצביע על גובהו יחסית לשאר הצלילים בחמשה.
כאשר מסמנים תו בגובה נמוך יותר מהקו התחתון של החמשה, או גבוה מהקו העליון של החמשה, ניתן להרחיב את החמשה לאותו תו ספציפי, על ידי תוספת של קווים צרים, באורך סימון התו, הנקראים "קווי עזר".
החמשה המודרנית היא תוצאה של התפתחות הדרגתית בסימון התיווי במוזיקת הכנסייה, במשך מאות שנים.
החל מהמאה ה-8 לספירה נהגה בכנסייה שיטת רישום מלודיה באמצעות נוימות, סימנים ואותות קבועים מעל הטקסט המושר, בדומה לטעמי המקרא.
בתקופה מאוחרת יותר התפתחו הנוימות הדיאסטמטיות, בהן גם למרחק הסימון מעל הטקסט הייתה משמעות, ולא רק לסימנים עצמם, דבר שאפשר לקורא התווים להעריך את יחסי הגובה בין הצלילים השונים שעליו לשיר.
שיטה זו שימשה מהמאה העשירית לערך עד ראשית המאה ה-11. שינוי מהפכני חל כשהוסיפו שני קווים מאוזנים לנוימות, שמטרתם הייתה להצביע על גובה מוחלט של צלילים (על פי רוב ביחס לצלילים דו ופה, בשל מיקומם מעל מרווחים של חצי טון במערכת הדיאטונית).
גווידו ד'ארצו הציע צורת רישום שכללה צביעת הקו שעליו סומן הצליל דו בצבע צהוב, ואילו הקו של הצליל פה נצבע באדום.
בהמשך התפתחה צורת רישום בת ארבעה קווים , ומשם התפתחה החמשה בת ימינו.
רעיון חמשת העמודים לקוח מהחדית'.
הקוראן גופו אינו מזכיר את הרעיון כלל, אך ניתן למצוא בו הפניות רבות לריטואלים הקשורים בהם.
כמו דתות אחרות, האסלאם מחזיק בטקסים מסוימים כסטנדרטיים; אולם אין זה מרמז כי כל האנשים התופסים עצמם כמוסלמים בהכרח מקיימים אותם.
השתתפות אישית של כל מוסלמי יכולה להשתנות בהתאם לאמונה הפרטית שלו; למשל, לא כל אדם צריך להתפלל כל יום, לשמור על הצום, לקיים את החג' או לתרום לצדקה.
זמן קצר לאחר שהערבים המוסלמים כבשו שטחים חדשים, הם החלו לבנות מסגדים וטירות ולהזמין הנצחות וחפצים שונים שביטאו את אמונתם ותרבותם.
העיסוק הדתי באסלאם, המסמל "כניעה לאלוהים", תלוי ביסודות המכונים "חמשת העמודים".
כל אחד מחמשת העמודים נרמז בקוראן על פרקיו השונים (סורה).
תובנות נוספות הנוגעות להתחייבויות אלו ניתנות בחדית'.
לפי תפיסת הח'וארג' קיים עמוד שישי לאסלאם והוא הג'יהאד, המופיע גם כאחת ממצוות היסוד של אסלאם שיעי ושל האסמאעיליה.
ה"שהאדה" (شهادة – עדוּת) היא ה"אני מאמין", או האמונה הבסיסית, של האסלאם.
"אני מעיד כי אין אל מלבד אללה ואני מעיד כי מוחמד הוא שליחו של אללה" (אַשְׁהַדֻ אַנַּ לַא אִלַאהַ אִלַּא אללַּהַ, וַּאַשְׁהַדֻ אַנַּ מֻחַמַּדַן רַסוּלֻ אללַּה, أشهد أن لا إله إلاَّ الله و أشهد أن محمدا رسول الله).
בהיותו העמוד החשוב ביותר הוא מניח את הבסיס לכל האמונה והמצוות האסלאמיות.
מבחינת האסלאם האידיאל הוא שהמשפט הזה יהיה הראשון שישמע תינוק עם היוולדו.
מלמדים אותו ילדים ברגע שהם מסוגלים להבין אותו והם חוזרים עליו בכל יום מימי חייהם.
מוסלמים חוזרים על המשפט הזה בכל תפילה שלהם, ואנשים הרוצים להמיר את דתם לאסלאם מוכרחים לשנן אותו.
אדם מוסלמי היודע שהולך למות, צריך להגיד משפט זה לפני מותו.
השיעים לא מחשיבים את השהאדה לעמוד נפרד אלא לחלק מעמוד האמונה.
ה"צלאה" (صلاة – תפילה; הגייה: סלאה) היא המצווה להתפלל חמש פעמים ביום בזמנים קבועים.
מוסלמים לא חייבים להתפלל במסגד מדי יום ביומו, אך ביום שישי בצהריים ובחגים חשובים חובה להתפלל במסגד.
זמני התפילה הם עלות השחר (אַלְפַגְ'ר, الفجر), הצהריים (אַטֻּ'הְר, الظهر), אחר הצהריים (אַלְעַצְר; العصر), השקיעה (אַלְעֻ'רוּבּ; الغروب) והלילה (אַלַּיְל, الليل).
כל תפילה מבוצעת עם הפנים כלפי הכעבה אשר במכה.
מטרת התפילה היא הריכוז באללה, והיא קיבלה את התדמית של מקום שבו מתבצעת תקשורת ישירה מול אללה אשר בה מבטאים סגידה והכרת תודה.
על פי הקוראן, אחד היתרונות של התפילה הוא: "(היא) מרסנת ממעשים רעים ומלאי בושה".
אומנם התפילה היא חובה, אך יש גמישות בפרטים הקטנים למקרים מיוחדים.
כך, למשל, במקרה של חולי או מחסור במקום, מתפלל יכול לבצע צלאה בישיבה או אפילו בשכיבה; ובמקרה של נדודים ניתן לקצר את זמני התפילה.
הצלאה חייבת להתבצע בערבית למיטב יכולתו של המתפלל, ואם המתפלל אינו דובר ערבית הוא מורשה לבצע את התפילה בשפת האם שלו.
על מילות התפילה להיאמר מהלב ובעל פה.
למתחילים מותר להשתמש בעזרי קריאה.
על מקום התפילה, גוף המתפלל ובגדיו להיות נקיים מאוד.
ה"זכאה" (زكاة – צדקה) או זכאת היא המצווה לתת צדקה לעניים, והיא מחייבת כל מוסלמי בעל היכולת הכלכלית לכך.
זאת נחשבת חובה מוסרית לעזור לאנשים קשי יום מבחינה כלכלית ולהפחית את חוסר השוויון.
חלק מהצדקה היא הפרשה של חלק מהמשכורת לעזרה לעניים, לעבדים, לנשים ולאנשים אשר בדרכים.
מוסלמי רשאי גם לתרום יותר מהמקובל כחלק מתרומה אישית במטרה לזכות בגאולה רוחנית.
הראשון נמדד לפי כמות האוכל שקונה אב בית לעצמו ולבני ביתו בחודש הרמדאן, והשני לפי כמות הכסף שמוסלמי מכניס בחודש (משכורת, נכסים וכדומה).
השימוש המודרני של הצדקה נעשה במיסוי של 2.5% על כלל הרכוש שהצטבר בשנת ירח בתנאי שהסכום הכולל עולה על "ניסאב" (סכום מוסלמי אשר מחושב בעזרת נוסחאות המופיעות בחדית' האיסלאמי, כיום נספר כ-1750 דולרים או סכום זהה במטבעות אחרים).
שיעים נוהגים לתת לצדקה בנוסף לכך חמישית מנכסיהם.
הקוראן מכיר בשלושה סוגי צומות (صوم – צום): צום טקסי, צום לשם כפרה על חטאים, וצום סגפני.
צום טקסי הוא חובה במהלך חודש הרמדאן אשר במהלכו מוסלמים מחויבים להימנע מאכילה, משתייה ומקיום יחסי מין מזריחה ועד שקיעה וכן עליהם לתת תשומת לב מיוחדת לחטאיהם.
מטרת הצום היא לקרב את המאמינים לאללה, להביע את תודתם אליו והתלות שלהם בו, לכפר על חטאיהם ולהזכיר להם את מעוטי היכולת.
במהלך הרמדאן מצופה מהמוסלמים להשקיע אנרגיה רבה יותר בערכי האסלאם ולהימנע מאלימות, מכעס, מקנאה, מתאווה, משפה לא נאותה ולנסות להסתדר עם הבריות בצורה טובה ביותר.
בנוסף יש להימנע מכל פעולה יוצאת דופן או לא דתית שהיא.
צום הרמדאן אינו מחייב מספר קבוצות אשר עבורן הוא עלול להיות בעייתי.
קבוצות אלה כוללות ילדים לפני בגרות, אנשים בעלי מגבלות בריאותיות כגון סוכרת, נשים בהיריון או במצב הנקה ואנשים לעת זקנה.
הצום אסור על נשים בימי הווסת של המחזור.
קבוצות אחרות אשר מקובל שאינן צמות כוללות לוחמים ואנשים הנמצאים בדרכים.
החמצה של צום בדרך כלל גוררת השלמה שלו במועד מאוחר יותר, אך מוקדם ככל האפשר.
מוסלמים רבים מסיימים את הצום שלהם עם תמר כי האמונה האסלאמית טוענת כי כך שבר מוחמד את הצום שלו.
החג' (حجّ – עלייה לרגל) הוא העלייה לרגל אשר מתרחשת בחודש המוסלמי ד'ו אל-חיג'ה לעיר מכה ולאתרים המקודשים סביבה.
המצווה מגיעה מהמנהג הערבי הקדום, לפיו כל אדם מוסלמי המסוגל לכך פיזית וכלכלית עולה לרגל פעם אחת בחייו למכה.
כאשר העלייה לרגל מגיעה למרחק של עשרה קילומטרים ממכה, הגברים מתלבשים בלבוש מסורתי העשוי משני סדינים לבנים, והנשים בלבוש מתאים.
הטקסים הרגילים של העלייה לרגל כוללים שבע הקפות סביב הכעבה, נגיעה באבן השחורה, שבעה מסעות בין הגבעות ספא ומרווה, וסקילה סימבולית של השטן בנקודה מדברית בשם "מינא", הממוקמת כחמישה קילומטרים מחוץ למכה.
העולה לרגל (המכונה "חאג'") זוכה לכבוד רב בקהילה המקומית שממנה הוא יוצא; עבור רבים זוהי סיבה בפני עצמה לצאת למסע הזה.
מורים אסלאמים מנחים כי על מטרת המסע להיות רוחנית ואין לצאת אליו כדי לזכות במעמד חברתי.
על היוצא למסע להיות במודעות עצמית תמידית, דבר המוביל לשיפור עצמי.
האסלאם השיעי מכיל 5 עקרונות אמונה, והם מוגדרים מעט אחרת מהמקבילים הסונים:
תווחיד - מונותיאיזם, אמונה באחדות האל.
עדל - צדק אלוהי, אמונה בצדק האל.
מעאד - יום הדין ותחיית המתים.
לצד עקרונות אמונה אלו, קיימות עוד עשר מצוות יסוד שעל המוסלמי השיעי לקיים, והן:
צלאה - חמש תפילות ביום.
זכאה - מצווה לתת צדקה לעניים.
ח'ומס - מיסוי 20% מההכנסה השנתית של כל מוסלמי, המוענק לאימאמים על מנת שיקיימו את מצוות הצדקה לעניים.
חאג' - העלייה לרגל למכה.
ג'יהאד - המאבק למען אללה.
ההתרחקות מהרע (שלעיתים נחשבות כמצווה אחת).
טוואלה - הבעת אהבה בגלוי כלפי הטוב וכלפי העושים טוב.
טבארה - הבעת סלידה בגלוי כלפי הרע וכלפי העושים רע
האיסמאעילים מאמינים בקיומם של שבעה עמודים כדלקמן:
ווליה (מלשון "ולי": מגן, שומר) - אהבת האל, הנביאים, האימאמים האיסמאעילים ושלוחיהם, המגנים על מאמיניהם.
צלאה - בניגוד לסונים ולתריסריים, אשר אצלם נוסח התפילה קבוע, האיסמאעילים מהזרם הניזארי מאמינים כי לאימאם הנוכחי יש רשות לשנות את נוסח וצורת התפילה.
זכאה - מרבית הפלגים (פרט לדרוזים) נוהגים כמנהג הזכאה אצל התריסריים.
צום - הניזארים והמוסתעלים מאמינים ב"צום" במשמעותו המילולית וגם ב"צום" כמטאפורה.
חאג' - העלייה לרגל למשכנו של האימאם כדמות הרוחנית החשובה ביותר.
לצד זאת, קיימים גם איסמאעילים המקיימים את מצוות ה"חאג'" המסורתית למכה, בעוד שהדרוזים, להם פרשנות מטפורית למילה "חאג'", עולים למכה לעיתים נדירות.
חמשת המונומנטים הם חמשת מרוצי האופניים החד-יומיים הנחשבים כיוקרתיים ביותר בעונת המרוצים של אופני הכביש.
מרוצים חד-יומיים רבים נחשבים כ"קלאסיים" בזכות ההיסטוריה הארוכה שלהם ובזכות תווי הדרך שמנסה לשמור גם הוא על מסורתיות, אך עם התפתחות ושינויים קטנים במסלול לאורך השנים.
אורך המסלול של רוב המרוצים הקלאסיים הוא כ-200 קילומטרים.
חמשת המונומנטים הם המרוצים הקלאסיים הנחשבים ביותר.
את מעמדם המיוחד קנו הודות למרחק הגדול יותר של המסלול, כ-250 קילומטר, להיסטוריה הוותיקה שלהם, שמתחילה אצל כולם לפני מלחמת העולם הראשונה, ובעיקר הודות לכוכבים הגדולים של עולם מרוצי האופניים שנאספים להתחרות בהם בכל שנה ובכך מגבירים עוד יותר את יוקרתם.
מילאנו – סן רמו – המונומנט הראשון של העונה, מתקיים לרוב במרץ ולכן מכונה "לה פרימאוורה" (האביב).
אורך המרוץ הוא למעלה מ-290 קילומטרים ועם החלק הנייטרלי הוא אף עובר את ה-300, דבר שמציב את המרוץ כמרוץ החד-יומי הארוך ביותר.
מתאים בעיקר למאיצים או לפנצ'רים .
רונדה ון פלנדרן – מתקיים באפריל בפלנדריה, בולט בקטעי המסלול המרוצפים הקצרים והתלולים שבמסלולו.
פריז–רובה – מתקיים בחודש אפריל בצפון-מזרח צרפת.
כמו הרונדה ון פלנדרן, גם המרוץ הזה בולט במקטעים המרוצפים שבו שמהווים חלק משמעותי מסך כל המסלול.
המרוץ מסתיים עם שתי הקפות בוולודרום של העיר רובה.
נחשב על ידי רבים כמרוץ החד יומי החשוב והפופולרי ביותר בשנה.
לייז'–בסטון–לייז' – מתקיים בחודש אפריל בוואלוניה.
מתאפיין בעליות וגבעות רבות באורך בינוני עם שיפועים חדים.
ג'ירו די לומברדיה – המונומנט האחרון של העונה, שבאופן מסורתי נחשב גם לאקורד הסיום של עונת האופניים.
הוא מתקיים בסתיו, בחודש אוקטובר.
חמשת היסודות (בסינית מפושטת: 五行; בפין-יין: wǔxíng) הוא מושג טרום מדעי שמקורו בסין העתיקה.
חמשת היסודות מכונים לעיתים גם חמשת המעברים.
חמשת היסודות המדוברים הם: אש (火 huǒ), מים (水 shuǐ), עץ (木 mù), מתכת (金 jīn) ואדמה (土 tǔ).
לפי הפילוסופיה הסינית, מדובר בחמישה אופנים בהם בא לידי ביטוי הצ'י.
חמשת היסודות משלימים זה את זה, ומייצגים את האפשרויות הקיימות בטבע, באופי האדם, וביקום.
המושג חמשת היסודות הוא המשך של תאוריית היין-יאנג.
הסינים חשבו שכל הקיים בטבע נשלט או מושפע ממצב הקשר ה"אנרגטי" בין השמים והארץ - עולם הדומם, עולם הצומח, עולם החי והאדם.
לפי הפילוסופיה, חמשת היסודות מהם בנוי מעגל החיים הם: עץ, אש, ואדמה, מתכת, מים.
כל יסוד בונה ומזין את הבא אחריו.
בלשון ציורית ניתן לתאר את המעגל כך: העץ הוא חומר גלם ליצירת אש, האש יוצרת אפר ואדמה, בעמקי האדמה נוצרת מתכת, המתכת בעמקי האדמה מחזיקה את מי התהום להמשך צמיחת העץ, המים מצמיחים עץ, וחוזר חלילה.
חמשת היסודות מייצגים תהליך שבו משתנה האנרגיה ממצב אחד לשני, בו יסוד אחד הוא מזין את היסוד שאחריו ומוזן מזה שלפניו.
קיימים שני סוגי מעגלים בתהליך:
מעגל היצירה או ההזנה: בו כל יסוד מזין את זה שאחריו, וכך כל יסוד יוצר את זה שבא אחריו.
כאשר יש עודף בהזנה או חוסר בהזנה משתבשת הזרימה ההרמונית במעגל ונגרמת מחלה.
מעגל הבקרה: ההיבט הכללי יותר, הדאגה שאף יסוד לא יחרוג מגבולותיו.
כאשר יש בעיה במעגל הבקרה, יסוד אחד עלול להשתלט על אחר, ומחליש את תפקודו, מצב העלול לגרום לקשיים בזרימה האנרגטית ולחולי.
חמשת מיני דגן הם חמישה סוגים של דגן שנקבעו להם דינים מיוחדים בהלכה היהודית.
חמשת מיני דגן מהווים חלק חשוב מתפריט מזונו של האדם.
מהם אופים לחם, שהיה ועודנו מרכיב חשוב במזונם של בני האדם.
בהרכבם התזונתי של חמשת מיני דגן, זולת בשיבולת-שועל, קיים בנוסף לעמילן, גם חלבון הגלוטן, האחראי לתופעת החימוץ הייחודית לחמשת המינים, והמבחינה בינם לגידולי שדה וקטניות אחרים.
העדר הגלוטן במין המוכר היום כשיבולת-שועל העלה מחלוקת לגבי שאלת הזיהוי של דגן זה.
חמשת מיני דגן מתאפיינים בשלב נוסף של עיבוד חקלאי לאחר הקצירה, והוא האיסוף לערימה (=דיגון).
חמשת מיני דגן מיוצגים בשבעת המינים באמצעות החיטה, הכוללת כוסמין, והשעורה, הכוללת שיבולת-שועל ושיפון:
דינים מיוחדים לחמשת מיני דגן
לחמשת מיני דגן התייחדו הלכות רבות.
חלק מהדינים הייחודיים לחמשת מיני דגן מנויים ב.
ברכות: לחמשת מיני דגן התייחדה ברכת בורא מיני מזונות, בשל חשיבותם ובשל היותם מזינים.
על לחם הנעשה מחמשת המינים מברכים לפני האכילה ברכת המוציא לחם מן הארץ, ולאחריה ברכת המזון, ואם נאכל בשיעור של פחות מכזית אין לברך ברכה אחרונה.
כמו כן, אם קבע על מאפה מחמשת המינים סעודה - צריך לברך המוציא.
הלש עיסה מחמשת המינים חייב בהפרשת חלה.
מצווה לאכול מצה העשויה מאחד או יותר מחמשת המינים בליל הסדר.
אסור לאכול בחג הפסח חמץ העשוי מחמשת המינים, וכן אסור שיהיה חמץ ברשותו של האדם.
אסור לאכול מן היבול החדש של חמשת המינים, לפני ט"ז בניסן יום הקרבת מנחת העומר, וכן אסור לקצור את היבול.
חמשת מיני דגן חייבים בתרומות ומעשרות מן התורה.
לפי רוב הראשונים, הפירות היחידים שחיובם גם מהתורה הם זיתים וענבים, וכל שאר גידולי הקרקע חייבים רק מדרבנן.
האוכל חמשת מיני דגן בחג הסוכות חייב לישב בסוכה.
דינים אלו חלים על כל אחד מחמשת המינים בנפרד וגם על תערובת המורכבת מכמה מיני דגן שונים.
חלק מהדינים חלים גם על תערובת של דגן עם גידול אחר.
בדברי חז"ל מובא כי השעורה ושיבולת השועל נחשבים למין אחד לעניין איסור כלאיים.
הכוסמין והשיפון נחשבים אף הם למין אחד לעניין זה.
כאשר אדם לש עיסה שיש בה תערובת קמחים של מיני דגן שונים - כולם מצטרפים לשיעור חלה.
אמנם כאשר נילושו עיסות נפרדות ממינים שונים ונוגעות העיסות זו בזו - קיימת חלוקה בין המינים לעניין הצטרפות לשיעור חלה:
עיסת חיטה מצטרפת רק עם עיסת כוסמין.
עיסת שעורה מצטרפת עם כל המינים מלבד חיטה.
עיסת כוסמין מצטרפת עם כל שאר המינים.
עיסת שיפון ועיסת שיבולת שועל - כל אחת מהן אינה מצטרפת עם עיסת חיטה, אך מצטרפת עם עיסת כוסמין או עם עיסת שעורה.
לדעת הרמב"ם עיסת שיפון ועיסת שיבולת שועל מצטרפות יחד, אך לדעת הרא"ש - אינן מצטרפות יחד.
אמנם, כאשר בכל אחת מעיסות יש שיעור חלה בפני עצמה - אין להפריש ממין דגן אחד על מין דגן אחר, אלא אם כן הם מוגדרים כמין אחד לעניין כלאיים.
כמו כן אין להפריש תרומות ומעשרות ממין אחד על מין אחר אלא בתנאי הנזכר.
בין מפרשי המשנה הראשונים נפלה מחלוקת דבר זיהוי חמשת המינים: לפי רש"י השיפון המוזכר במשנה הוא המין המכונה כך בימינו.
לעומת זאת, לדעת רבי נתן מרומי בספר ערוך השיפון המוזכר בדברי חז"ל אינו המין המכונה כיום 'שיפון', אלא המין המכונה כיום 'כוסמין'.
לצד זאת, הוא מזהה את שיבולת השועל המוזכרת במשנה בתור המין המכונה כיום שיפון.
רש"י מזהה את שיבולת השועל בתור הדגן הקרוי בשם זה כיום (Avena), אך הרמב"ם מתרגם שיבולת שועל כמין שעורה (Hordeum Sativum Distichum) בפירושו למשנה (כלאיים א, א).
כך גם זיהויו של נתן בן אברהם, אב בית דין בארץ ישראל (1038).
בין חוקרי הריאליה בתקופת המשנה והתלמוד, חלוקות הדעות בשאלה אם הצמחים הנקראים כיום כוסמין ושיבולת-שועל (קוואקר), הם אכן הצמחים שנקראו בשם זה במשנה.
פרופסור יהודה פליקס זיהה את שיבולת השועל עם זן של השעורה וטען שלא ייתכן ששיבולת-שועל היא סוג הדגן הקרוי בשם זה כיום (Avena), והמשמש להכנת דייסות ודגני בוקר, מכיוון שבדגן זה אין גלוטן והוא לא היה מוכר לחז"ל בימי המשנה והתלמוד.
פרופסור פליקס סיפר שבעקבות זיהויו הרב שלמה זלמן אוירבך היה מברך ברכת שהכל על ארוחת הבוקר שלו שהכילה דייסת שיבולת-שועל במשך כשנתיים, עד שהרב יוסף שלום אלישיב גער בו בטענה שהוא לא יכול לשנות מנהג ישראל של מאות שנים עוד מימי הראשונים בגלל חוקר אחד.
מנגד טען הרב יוסף אפרתי שבניסוי שנערך לצורך בירור סוגיה זו על ידי ד"ר משה זקס גילו כי שיבולת-שועל החמיצה, על אף היעדר הגלוטן בה, ולכן הוא תומך בזיהוי המקובל, המבוסס על פירוש רש"י.
פרופ' זהר עמר פרסם מונוגרפיה מקיפה ביותר על חמשת מיני דגן (תשע"א) ובמחקרו הציג את כל מסורות הזיהוי והצעות החוקרים.
במחקרו הוא מביא ראיות ופרשנויות חדשות, ותומך למעשה באפשרות שבעבר גידלו בצפון ארץ ישראל שבולת שועל ושיפון באופן מוגבל.
חמשת הכללים, או חמשת הצווים (בפאלי: פאנצ'אסילה), הם חמישה חוקים המהווים את קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם.
בודהיסטים מכל הזרמים הבודהיסטים שאינם נזירים, מקבלים על עצמם צווים אלה.
הימנעות מלקיחת חיים של כל יצור (פנאטיפטה).
הימנעות מלקיחת דבר שלא ניתן ביודעין, לרבות דברים שנמצאו.
כלל זה לפעמים מתורגם גם הימנעות ממיניות מזיקה או לא אחראית.
הימנעות מנטילת חומרים משכרים המובילים לחוסר אחריות או פוגעים בתודעה.
האנשים הרגילים מבטיחים ללכת על פי צווים אלה בזמן שהם הופכים לבודהיסטים, כאשר הם "לוקחים מחסה" בשלוש אבני החן: בבודהה (מורה), בדהרמה (לימוד), ובסנגהה (קהילת הנזירים והנזירות).
מתרגל שאינו נזיר הלוקח על עצמו את הצווים נקרא אופאסקה (חסיד בעל בית).
נאמר שהבודהה חשב על חמשת הכללים מתוך חמלה, ולא מתוך רצון לשלוט בהולכים אחריו, ולכן יש לקחת אותם מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית.
יש לראות בהם קווים מנחים לעבר חיים של הארה, ולא סתם כחוקי מוסר שנכפים מבחוץ ושיש לציית להם בכל זמן.
החוקים נועדו לאפשר חיים בצוותא שתומכים בתרגול הדרך הבודהיסטית וכן לתת איזון פסיכולוגי ומניעה של קונפליקטים.
הבודהה אמר שציות לכללים הוא מתנה של אדם לעצמו ולאחרים.
הוא גם תיאר את התגמולים של הליכה אחר הכללים, ואת ההשלכות הרעות של שבירתם.
מלבד חמשת הכללים, כל אדם יכול לקבל על עצמו דרגות גבוהות יותר של תרגול: שמונה, עשרה – או נזירות מלאה, שבה מעל מאתיים כללים.
חמשת הקיסרים הטובים הוא הכינוי שניתן לחמישה מקיסרי רומא ששלטו בה בזה אחר זה החל מסוף המאה ה-1. המונח נטבע על ידי ניקולו מקיאוולי בשנת 1517, והוא מתייחס לקיסרים נרווה, טראיאנוס, אדריאנוס, אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס, שתקופת שלטונם נמשכה משנת 96 עד שנת 180.
תקופת "חמשת הקיסרים הטובים" נחשבת לעת של שגשוג ברומא העתיקה.
בתקופה זו התרחב שטחה של האימפריה, וכלכלתה הייתה יציבה.
מקיאוולי טען שאחת הסיבות ליציבות זו נעוצה בעובדה שכל קיסר בחר את יורשו בעצמו ולא מינה את אחד מבניו לתפקיד.
הקיסר היה מאמץ את היורש בגיל צעיר ומחנך אותו להמשיך את דרכו.
לאמיתו של דבר התמונה קצת שונה.
לנרווה, טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס לא היו בנים שיכלו לרשת אותם.
אימוץ, שהיה נוהג מקובל ברומא מסיבות פוליטיות וכלכליות, אפשר את יציבות השלטון.
פליניוס הצעיר רומז כי אפשר שנרווה אימץ את טראיאנוס מחשש שהצבא התומך באחרון יתמרד כנגד נרווה.
אדריאנוס אומץ על ידי טראיאנוס בסוף חייו ועצם מעשה האימוץ מוטל בספק.
הראשון שסטה מדרך זו היה מרקוס אורליוס, שמינה את קומודוס בנו לרשת אותו.
צעד זה התגלה כמשגה, ותקופת שלטונו של קומודוס נחשבת לתחילת התפוררותה של הקיסרות הרומית, תהליך שנמשך כ-200 שנה.
ההיסטוריון אדוארד גיבון התייחס בחיבורו "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" לתקופת שלטונם של חמשת הקיסרים הטובים.
מניתוחו עולה שתקופה זו התאפיינה בשלטון אבסולוטי שהאוחזים בו נהגו בחוכמה, בטוהר מידות ובמתינות.
זאת בניגוד לחלק מממשיכי דרכם, שהשתמשו בכוח הרב שהקנה תפקיד הקיסר ברומא לצרכיהם האישיים והפכו לעריצים.
שניים מ"חמשת הקיסרים הטובים" ידועים לשמצה בהיסטוריה של עם ישראל: טראיאנוס, שבתקופתו פרץ מרד התפוצות, ויורשו אדריאנוס, שדיכא באכזריות את מרד בר כוכבא ולאחריו הטיל את גזירות אדריאנוס.
מַרְקוּס קוֹקֶּיוּס נֶרְוָה (Marcus Cocceius Nerva; 30–98) היה קיסר רומא משנת 96 ועד 98 לספירה.
בתחילת דרכו היה סנאטור, וכאשר דומיטיאנוס נרצח, הוא נבחר מקרב חברי הסנאט לכהן כקיסר.
פעל בעיקר בתחומי המדינה, וגם תיקונים מתקופת דומיטיאנוס.
הוא שחרר גולים ממשפטים שנערכו בתקופת דומיטיאנוס, ביטל את משפטי ביזיון המלכות, החזיר את הרכוש שנלקח על ידי דומיטיאנוס לתושבים, והקל את המיסים לרומאים ולאיטלקים.
מפעלו העיקרי של נרווה היה הקמת מוסד ה"אלימנטה" אשר תמך באיכרים ובילדים.
המפעל פעל כך שאיכרים יקבלו הלוואות בריבית נמוכה.
הריבית עברה לשלטונות המוניקיפיות אשר שילמו את כל הריבית, עם תוספת מכספם, להורי ילדים כדי שבידיהם יהיה מספיק כסף לטפל בילדיהם.
נרווה מת ככל הנראה מסיבות טבעיות, וטראיאנוס ירש אותו כקיסר.
קיסר האימפריה הרומית משנת 98 ועד מותו.
תחת שלטונו הגיעה האימפריה לשיא התרחבותה הטריטוריאלית.
במסורת היהודית זכור טראיאנוס כמדכאו ביד רמה של מרד התפוצות אשר פרץ בשנת 115 בקרב היהודים בגולה.
הקיסר החדש נהנה מאהדת העם, והצדיק אותה בתקופת שלטון ארוכה ללא שפיכות הדמים שאפיינה את קודמיו.
הוא שחרר רבים שנכלאו על ידי דומיטיאנוס שלא לצורך, והחזיר רכוש שהוחרם לבעליו, תהליך בו החל נרווה, אך לא הספיק להשלימו.
הפופולריות שלו הביאה לכך שהסנאט העניק לו את הכינוי "אופטימוס" שפירושו "הטוב ביותר".
עם מותו ירש אותו אדריאנוס.
פּוּבְּלִיוּס אָילִיוּס טְרַאיָאנוּס הַדְרִיָאנוּס (בלטינית Publius Aelius Traianus Hadrianus) הנקרא בקיצור אדריאנוס או הדריאנוס, (24 בינואר 76 - 10 ביולי 138) קיסר רומא משנת 117 ועד מותו.
תקופת שלטונו נחשבת כאחת המשגשגות שבין תקופות שלטון הקיסרים, מנגד, במסורת היהודית הוא מוכר כדמות שלילית ביותר, בשל גזירות השמד שגזר שזכו לכינוי גזירות אדריאנוס, ובשל דיכוי מרד בר כוכבא, שהביא למותם של מאות אלפים, ובהם עשרת הרוגי מלכות.
רוב ימי שלטונו הקדיש אורליוס להרחבת גבולותיה המזרחיים והצפוניים של האימפריה.
מרקוס אורליוס נולד ברומא, בירת האימפריה.
עם השנים התקרב לקיסר אדריאנוס באמצעות קשרי נישואין.
אדריאנוס אהב אותו מאוד ולפני מותו, אימץ את אנטונינוס פיוס ליורש, וציווה עליו שבשנות שלטונו יאמץ את מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס, בן של קרובו של אדריאנוס, כדי שיהיו יורשיו.
"חמש עשרה דקות של תהילה" הוא ביטוי המתייחס אל תהילה קצרה ובת חלוף של אדם בעולם התרבות והבידור, בעיקר בהקשר של התרבות הפופולרית.
נראה שהביטוי רווח בשלהי המאה ה-19. במאמרו "בית הספר של העיתונאי" שנכנס לספר, שמקבץ את המאמרים בהם סיקר תיאודור הרצל את הפרלמנט הצרפתי, בין השנים 1891-1895, "היכל בורבון", מתאר הרצל אבות טיפוס של פוליטיקאים, ביניהם "אלה אשר חיו פעם ואשר הייתה להם פעם רבע שעה של זוהר".
מסגנון הכתיבה נדמה כי הרצל מצטט ביטוי קיים, וכי לא הוא המציא אותו.
האמן האמריקאי אנדי וורהול חזר על הביטוי בשנת 1968 כאשר אמר כי "בעתיד, כל אדם יזכה לפרסום עולמי של 15 דקות".
כחלוץ אמנות הפופ ארט, עם אמירה אמנותית משמעותית ונוקבת בנושא התרבות הפופולרית החדשה של שנות ה-60, התייחס וורהול בהתבטאות זו אל מושג התהילה והפרסום באותה הרוח שבה הפך ביצירתו מותגים פופולריים כגון קוקה-קולה ומרילין מונרו ליצירות אמנות.
ב-1979 חזר על הביטוי באומרו: "תחזיתי משנות ה-60 התגשמה: בעתיד כל אדם יזכה לפרסום עולמי של 15 דקות".
לאחר שמאס להגיב שוב ושוב על ההתבטאות, חזר וורהול באופן הומוריסטי על הביטוי בגרסאות שונות כגון "בעתיד 15 אנשים יהיו מפורסמים" או "בתוך 15 דקות, כולם יהיו מפורסמים".
ההתבטאות של וורהול נאמרה על רקע תופעת ה"ידוענים" (סלבריטיז), הממחישים כי בכוחם של אמצעי התקשורת המודרניים להביא לפרסום עולמי כמו גם לגרום לאישיות מסוימת להישכח כמעט לחלוטין ובן רגע.
המושג "15 דקות של תהילה" קיבל משנה תוקף בעידן הדיגיטלי ורב הערוצים שאותו לא יכול היה אפילו וורהול לחזות.
כיום נעשה בביטוי שימוש נפוץ בתחום תעשיית הבידור בהקשר של "כוכבים לרגע".
הוא מתייחס פעמים רבות אל אנשים פשוטים שזכו לפרסום רגעי והפכו לכוכבים ידועים לפרק זמן קצר מאוד בזכות תוכנית טלוויזיה או אירוע אקטואלי הקשור אליהם.
במיוחד, מתייחס הביטוי לאנשים שהתפרסמו באינטרנט באתרים כגון YouTube, רשתות חברתיות כמו פייסבוק או בתוכניות המציאות של זמננו.
פעמים רבות מושג זה מוזכר בביטוי "לנצל את 15 הדקות שלו" ביחס ל"כוכב לרגע", שמשמעו לפעול בזמן אותן 15 דקות מטאפוריות שבה תשומת לב הקהל מופנית אליו כדי להפוך לכוכב שימשיך להיות מפורסם ולהופיע בתקשורת ולא להיעלם במהרה חזרה אל האלמוניות.
חַמְשָׁן זוֹחֵל (שם מדעי: Potentilla reptans) הוא עשבוני רב-שנתי שרוע-זוחל ממשפחת הורדיים, הצומח באדמה בוצית שאינה מתייבשת כל השנה.
עלי הצמח מחולקים לחמש אונות, ומכאן שם הסוג.
האונות משוננות ומכוסות שערות דלילות.
הפרח, בקוטר 1.5 עד 2 סנטימטר, הוא בעל 10 עלי גביע, 5 עלי כותרת צהובים וכ-20 אבקנים.
הצמח נפוץ כצמח בר באסיה, באירופה ובאתיופיה, והובא על ידי האדם גם לצפון אמריקה.
בישראל הוא נדיר ואף נמצא בסכנת כליה, אף על פי שאינו מוכרז כצמח מוגן; גדל בארץ רק בגליל העליון בשמורת מערת פער ובמקומות בודדים בחרמון.
חמש שעות מפריז הוא סרט קולנוע ישראלי מהסוגה הרומנטית-דרמטית משנת 2009, בבימויו של לאון פרודובסקי ובכיכובם של דרור קרן והלנה ירלובה.
הסרט זכה בפרס הראשון בקטגוריית הקולנוע הישראלי העלילתי בפסטיבל חיפה וכן זכה בפרס הראשון בקטגוריית הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים של נאפולי 2011.
יגאל (דרור קרן) הוא נהג מונית המתגורר בבת-ים, שבה מתגוררים גם גרושתו סימה ובנם אסף.
סימה נשואה בשנית לגרשון, שהוא ידידו של יגאל המעוניין לרכוש יחד איתו אוטובוס.
יגאל חושש לטוס, ונמצא בטיפול של פסיכולוג לשם פתרון בעיה זו, משום שהוא חולם לטוס לפריז.
עקב היעדרותו של אסף משיעורי המוזיקה, הולך יגאל לפגישה עם לינה (הלנה ירלובה), המורה למוזיקה של אסף, ושומע את החלטתה להעביר את אסף למקהלה, כתחליף לשיעורי המוזיקה.
השינוי אינו מועיל, משום שאסף מסרב לשיר, אך הוא נותן ליגאל הזדמנויות לפגוש את לינה, שהוא מתאהב בה.
יגאל שמע מאסף שבעלה של לינה ברח ממנה לחו"ל, אך בשיחה אתה מתברר לו שהבעל, רופא בשם גרישה (ולדימיר פרידמן), רק נסע לקנדה כדי להסדיר את הגירתם לשם.
המפגשים בין יגאל לבין לינה מתפתחים לידידות ההולכת ומתחזקת.
לינה מזמינה את יגאל לחגוג מסיבת יום הולדת לחברתה.
בחזרה מהמסיבה מצפה ללינה הפתעה: גרישה חזר מקנדה, כדי להמתין בישראל לאישור ההגירה.
ללינה מתברר שלבה נתון ליגאל יותר מאשר לגרישה, אך היא ממשיכה בחייה עם גרישה.
לקראת סוף שנת הלימודים מגיע אישור ההגירה המיוחל.
מסיבת הסיום בבית הספר היא גם מסיבת הפרידה של לינה מתלמידיה.
ערב הטיסה עורכים חבריהם של לינה וגרישה מסיבת פרידה לכבודם בחוף הים.
בסוף המסיבה, לאחר שהאורחים הסתלקו, מגיע יגאל, ובנוכחות גרישה מבקש מלינה שתישאר אתו.
גרישה סוטר ליגאל, ולינה דורשת מגרישה שיתנצל, אך הוא מסרב, יגאל אוזר עוז וסוטר לגרישה חזרה.
גרישה, המכיר באהבתה של לינה ליגאל, אומר לה להיפרד יפה מיגאל.
לינה ויגאל נוסעים יחד במוניתו של יגאל, ושוכבים, בפעם הראשונה והאחרונה.
למחרת ממריאים לינה וגרישה לקנדה.
עלילת הסרט מתרחשת כולה בבת ים שנמצאת במרחק "חמש שעות מפריז", ומשקף את חלומו הבלתי-מושג של יגאל לטוס לפריז.
שפתו העיקרית של הסרט היא עברית.
גם לינה, שעלתה מרוסיה, שולטת היטב בעברית, אך עם ידידיה, עולים אף הם, היא משוחחת לעיתים ברוסית.
שפה נוספת הנשמעת בסרט היא צרפתית, שפתם של השאנסונים החביבים על יגאל, שלהם הוא מאזין תוך כדי נהיגה במונית.
מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין, אמר כי:
לעומתו, יאיר רוה ביקר את אופי הסרט: את סגנון הסרט הוא תיאר:
דרור קרן: יגאל, נהג מונית בת ימי המתאהב בלינה, המורה למוזיקה של בנו
הלנה ירלובה: לינה, מורה למוזיקה העובדת גם כסדרנית בהיכל התרבות של בת ים.
ולדימיר פרידמן: גרישה, רופא אורולוג, בעלה של לינה הפועל להגירתם לקנדה.
מודל חמשת הכוחות של פורטר הוא מסגרת לניתוח ענף עסקי בו פועל ארגון.
המודל פותח על ידי הפרופ' מייקל פורטר מבית הספר למינהל עסקים בהרוורד , ופורסם בשנת 1979. פורטר פיתח את מודל חמשת הכוחות, כתגובה למודל SWOT, הנפוץ שאותו ראה פורטר כלא יסודי, בלתי מתאים ואף כניתוח העלול לפגוע בביצועי הארגון.
על-פי המודל, ישנם חמישה כוחות, שעל פיהם נקבע מצב התחרות בתעשייה מסוימת, והם שצריכים לעצב את האסטרטגיה העסקית של הארגון.