tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו הוקמה בעיירה חצר חסידית חדשה, של הרב צבי אריה רבינוביץ.
הגרמנים נכנסו לעיירה באמצע ספטמבר 1939, שהו בה כשבוע, ועם צאתם באו במקומם חיילי הצבא האדום.
משנקבעו באופן סופי קווי הגבול במזרח פולין בין גרמניה לברית המועצות, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נסוג ממנה הצבא האדום.
בתקופת ביניים של שלושה ימים התארגנה בעיירה קבוצת פולנים שפגעה פגיעות ביהודי העיירה, וביצעה מעשי ביזה של רכוש יהודי.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, הוטלו על היהודים בה גזירות שונות, ובהן חובה לענוד סרט עם מגן דוד על הזרוע והגבלות תנועה.
כמו כן, מדי יום נלקחו יהודים לעבודות כפייה בעיירה ובסביבותיה.
לצד הצבא הגרמני קבעה את משכנה בעיירה גם יחידת ס"ס, שהרבתה להתעלל ביהודי המקום.
כבר בתחילת תקופת הכיבוש שימשה העיירה כמקום ריכוז לפליטים יהודים ממערב פולין.
ב- 10 בדצמבר 1939 הובאו אליה 1,139 יהודים שגורשו מקולו, וכעבור 10 ימים באה גם קבוצה של כ- 1,900 מגורשים יהודים מלודז'.
בתחילת שנת 1940 הוקם בעיירה יודנרט, בראשו הועמד שמעון שוורץ, אשר נצטווה לדאוג לאספקת כוח אדם לעבודות הכפייה.
בקיץ 1940 נשלחה קבוצת עובדי כפייה יהודים מהעיירה למחנה העבודה ברודה-אופלין, ובעזרת בני משפחותיהם דאג היודנרט להעביר לעצורים במחנה מזון ובגדים.
במרץ 1941 הקימו הגרמנים בזמושץ' בית מלאכה ששימש את חיל האוויר הגרמני, והיודנרט באיזביצה נצטווה לשלוח למקום 300 עובדי כפייה יהודים.
באותו חודש הגיעו לעיירה עוד כמאה מגורשים יהודים מלובלין.
באביב 1941 פרצה בעיירה מגפת טיפוס הבהרות, שנמשכה שבועות אחדים, והפילה חללים רבים.
באביב 1942 התחדשה זרימת הפליטים לעיירה.
במרץ הגיעו שני טרנספורטים של יהודים ממגורשי צ'כוסלובקיה, וחודש אחר כך הגיעו שלושה משלוחים של מגורשים מגרמניה.
ב- 24 במרץ 1942 החל גירושם של יהודי העיירה למחנות ההשמדה.
יחידה של אוקראינים, בפיקודם של אנשי הס"ס שבמקום, ריכזה בכיכר השוק כ- 2,200 יהודים, ועוד באותו היום הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב- 1 במאי 1942 גורשו עוד כ- 500 מיהודי העיירה למחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר גל הגירושים הראשון החלו הגרמנים לרכז באיזביצה, שהוכרזה "יודנשטאט" (עיר יהודים), את האוכלוסייה היהודית של המחוז, ובאוקטובר 1942 הובאו למקום אלפי יהודים מזמושץ, מקרסניסטב, מגוז'קוב, מטורובין, מז'ולקייווקה וממקומות נוספים.
בסוף אוקטובר 1942 היו בעיירה כ- 8,000 יהודים, אשר רבים מהם נאלצו ללון תחת כיפת השמיים.
העיירה עצמה הוקפה במשמרות של גרמנים ואוקראינים, כדי למנוע מעשי בריחה.
ב- 22 באוקטובר החל גל הגירושים השני מהעיירה.
היהודים רוכזו במגרש גדול סמוך לבית הקולנוע המקומי, ומשם הובלו לתחנת הרכבת, הועלו על קרונות משא, ושולחו לסוביבור.
עד 30 באוקטובר 1942 גורשו כ- 5,000 יהודים מהעיירה למחנות המוות.
מפקד יחידת הס"ס במקום, אנגלס, נהג לעבור בין המגורשים כשהוא רכוב על סוס, ולירות בזקנים ובחולים שהתקשו לצעוד למקום הריכוז, ובשבוע הגירוש לסוביבור נרצחו בעיירה עצמה כ- 500 יהודים.
יום לאחר סיום הגירוש הגיעה לעיירה פלוגה של מכבי אש פולנים, שאנשיה סקרו את בתי היהודים בחיפוש אחר מסתתרים.
יהודים שנתפסו במקומות מסתור הובלו בקבוצות של 40 איש לבית העלמין היהודי, ונרצחו שם.
ב- 2 בנובמבר 1942 הביאו הגרמנים לעיירה עוד 1,750 יהודים, ששולחו גם הם לסוביבור.
אחרי הגירושים נותרו בעיירה כ- 1,000 יהודים, שרוכזו כולם ברחוב אחד, והועסקו באיסוף וסידור הרכוש שהשאירו אחריהם המגורשים למחנות השמדה.
בתקופה זו שבו לעיירה מספר צעירים יהודים שהצליחו להסתתר ביערות הסמוכים.
בינואר 1943 גורשו כ- 750 מן היהודים שנותרו בעיירה לסוביבור, ו- 300 הנותרים שולחו לסוביבור באפריל 1943.
איזבו מבוואריה או אליזבת מבוואריה הייתה מלכת צרפת בין השנים 1385–1422, רעייתו של שארל השישי, מלך צרפת ואמו של שארל השביעי, מלך צרפת.
תקופתה על הכס התחלקה לשניים: עד ששקע המלך בטירוף, באוגוסט 1392, הייתה איזבו מלכה אהובה, רעייה נאמנה ומלכה שאינה יוצאת דופן; לאחר ששקע המלך בהתקפי טירוף, הפכה איזבו לדמות המלכותית הראשונה במעלה אך ניהלה במקביל חיי הוללות, ניאוף ובגידה ששיקעו את צרפת באנרכיה והביאו לאובדן עצמאותה.
איזבו, או בשמה הגרמני, אליזבת, נולדה בשנת 1370, והייתה בת לבית ויטלסבאך ששלט בדוכסות בוואריה.
אביה היה שטפן השלישי, דוכס בוואריה ואמה הייתה תדאה ויסקונטי.
סבה מצד אביה היה שטפן השני, דוכס בוואריה, בנו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
סבתה מצד אביה הייתה איזבלה מסיציליה, דוכסית בוואריה.
סבה מצד אמה היה שליט מילאנו, ברנבאו ויסקונטי וסבתה הייתה ביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בשנת 1385, בהיותה בת 15, נישאה לשארל השישי, מלך צרפת, שהיה צעיר נאה בן 17. כיוון שהיה זה בעת הקרע המערבי ובית ויטלסבאך היה נאמן לאפיפיור אורבנוס השישי שישב ברומא ובית ולואה לאנטי-אפיפיור קלמנס השביעי שישב באביניון, נתנו שני האפיפיורים את הסכמתם לחתונה.
איזבו למדה במשך ארבעה שבועות את מנהגי החצר הצרפתית וב-17 ביולי נערכה חתונתה עם המלך, חגיגות החתונה המפוארת נמשכו חמישה ימים.
ההיסטוריון ז'אן פרואסאר מתאר את נישואיהם, שהיו נישואי תועלת, כנישואין בהם פרחה האהבה בין בני הזוג.
עם הגיעה לצרפת לא ידעה איזבו כמעט צרפתית, ועד סוף ימיה דיברה את השפה במבטא גרמני כבד.
ב-1387 הגיעה לחצר המלוכה ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גלאצו ויסקונטי.
ב-17 באוגוסט 1389 נישאה לבן דודה לואי הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של שארל השישי ולימים אמו של שארל הראשון, דוכס אורליאן וסבתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת.
היריבות בינה ובין איזבו הייתה במספר מישורים.
ראשית, היא נטלה ממנה את מרכז הבמה כנסיכה הזוהרת והאקזוטית, שנית, אביה, שהיה אחי-סבה של איזבו, כלא ורצח אותו על מנת לעלות לכס שליט מילאנו.
על אף שייתכן שאיזבו כלל לא הכירה את סבה, היא לא יכלה לסבול את נוכחות בת רוצחו יחד עמה בחצר.
"איזבו הייתה מוכנה לחבור אל השטן בכבודו ובעצמו כדי לפגוע בג'אן גלאצו", כותבת ברברה טוכמן.
ולנטינה נאלצה לעזוב את פריז תחת מעטה רכילות על כישוף והרעלת רוחו של המלך ובשל כך איים ג'אן גלאצו ויסקונטי במלחמה על צרפת.
הסלידה של המלך מאשתו בעת טירופו הייתה גלויה, היא, מצידה העניקה לו נערה ממעמד נמוך בשם אודט דה-שמדיוור (Odette de Champdivers) כפילגש.
הנערה, שדמתה באופן חיצוני למלכה נקראה בחצר "המלכה הקטנה" ("la Petite Reine").
איזבו פתחה בחיי הוללות, נשפים ותלבושות מוגזמות.
היא העבירה על שמה ועל שם בני משפחתה רכוש וממון מקופת הממלכה וגיבשה סביבה חברת נשים וגברים קלי דעת שערכו משתאות ומיצגי זימה שונים.
מפאת מחלתו של המלך שארל השישי, חזר דודו פיליפ השני, דוכס בורגונדיה לשמש כעוצר (שליט) בשמו.
אולם, לואי הראשון, דוכס אורליאן, שהיה אחיו הצעיר של המלך, טען לזכותו לשמש כעוצר, דבר שגרם לתחרות ביניהם על השלטון, והביא למעשי איבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה.
אחרי מותו של פיליפ השני דוכס בורגונדיה ב-1404, ירש אותו ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, בנו בכורו, ששימש כעוצר במקומו.
ב-1407 נרצח העוצר לואי הראשון, דוכס אורליאן בידי שכירי חרב של העוצר ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, מה שהביא להמשך מעשי האלימות בין שני הצדדים.
היות שידו של בית אורליאן הייתה על העליונה, הפך ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה לבן בריתם של האנגלים, שהיו אויביה של צרפת במלחמת מאה השנים.
איזבו, שתמכה בדוכס אורליאן עד מותו ואף הייתה פילגשו עברה עם מותו למחנה היריב, דוכס בורגונדיה, ולמיטתו.
פירוש החבירה לדוכס בורגונדיה, יריבו של האפיפיור ברומא, היה הפרת ההסכם שנחתם עם אנגליה.
הנרי החמישי מלך אנגליה ניצל את העובדה שהצרפתים היו עסוקים במלחמת אחים, ופלש עם צבאו לצרפת באוגוסט 1415. הוא כבש את העיר ארפלר שבנורמנדיה והתקדם לעבר העיר קאלה שהייתה בשלטון האנגלים, אך התקדמותו נחסמה על ידי הצבא הצרפתי.
כאן התחולל קרב אז'נקור שבו נחלו הצרפתים מפלה מוחצת.
בקרב זה נהרגו או נלקחו בשבי רבים מאנשי האצולה הצרפתים.
המלך שארל השישי והמלכה איזבו נכחו בעת שיחות הכניסה מול האנגלים ואולצו לחתום על הסכם טרואה (1420), שבו הוכר הנרי החמישי מלך אנגליה כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת.
כחלק של הסכם זה, הנרי החמישי מלך אנגליה נשא לאישה את קתרין, בתם המשותפת של שארל ואיזבו.
ב-21 באוקטובר 1422 נפטר שארל השישי מלך צרפת ונקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
הדופין (יורש העצר) שארל ירש את הכתר בשם שארל השביעי.
איזבו המשיכה לחיות בצרפת ונפטרה כעבור חמש-עשרה שנה.
בשנותיה האחרונות נושלה מכל נכסיה.
ההיסטוריונית ברברה טוכמן מביאה את חידת המראה החיצוני של איזבו כדוגמה מדוע יש לקחת בזהירות את דברי הכרוניקאים של ימי הביניים.
היא כותבת: "[איזבו] מתוארת על ידי היסטוריון אחד כבלונדינית תמירה ועל ידי אחר כ"אישה קטנה, כהה ומלאת חיוניות".
לקראת סוף חייה הייתה שמנה בצורה גרוטסקית עד שהיה ספק אם היא יכולה למשול על הממלכה.
מ-1425 לא התניידה בעצמה והובילו אותה בכיסא גלגלים.
אמרה ידועה גורסה כי "צרפת איבדה את עצמאותה בגלל אישה (איזבו) וזכתה בה מחדש בזכות נערה (ז'אן ד'ארק).
ביוגרפיה דמיונית על אודות איזבו מבוואריה נכתבה על ידי המרקיז דה סאד ברומן משנת 1813 בשם "ההיסטוריה הסודית של איזבל מבוואריה, מלכת צרפת" ("Histoire secrete d'Isabelle de Baviere, reine de France").
בשנת 1385 התחתנה איזבו עם שארל השישי, מלך צרפת, ממנו נולדו לה ילדים:
איזבל מוולואה (1389–1409), התחתנה עם ריצ'רד השני, מלך אנגליה, ולאחריו התחתנה עם שארל הראשון, דוכס אורליאן
ז'אן מצרפת, דוכסית ברטאן (1391–1433), התחתנה עם ז'אן החמישי, דוכס ברטאן
קתרין מוולואה (1401–1437), נישאה להנרי החמישי, מלך אנגליה.
חמשת ילדיה האחרונים נולדו בתקופת טירופו של המלך.
ייתכן שהילדים נהרו בהפוגות בין התקפי טירוף או כתוצאה מניאופיה הרבים.
איזאיה וושינגטון הרביעי הוא שחקן אמריקאי.
הוא משתתף ותיק בסרטי ספייק לי, אך ידוע ביותר מתפקידו כד"ר פרסטון ברק בדרמת בית החולים של רשת ABC "האנטומיה של גריי", בה שיחק בשנים 2005–2007. ובסדרה המאה בתפקידו ב-5 עונות.
וושינגטון נולד וגדל בשכונת יוסטון הייטס ביוסטון, טקסס.
הוריו עברו לעיר מיזורי סיטי טקסס בסביבות שנת 1980, שם הוא היה אחד הבוגרים הראשונים בבית הספר התיכון וילורידג' יוסטון, בשנת 1981.
וושינגטון חשף בראיון עם העיתונאית סטאר ג'ונס כי אביו, שעל שמו נקרא, נרצח כאשר הוא היה בן 13. הוא הצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית כשהיה בן 19, שם עבד על המטוס האימונים T-38 טאלון.
ההצבה הראשונה שלו הייתה בבסיס האוויר קלארק בפיליפינים ולאחר מכן שנתיים בבסיס חיל האוויר הולומן בעיר אלאמוגורדו , ניו מקסיקו.
לאחר שחרורו מהצבא, הוא למד בחוג לדרמה של אוניברסיטת הרווארד.
ב-2005 וושינגטון החל לגלם את התפקיד של מנתח הלב המחונן ד"ר פרסטון ברק בדרמת בית החולים של רשת ABC "האנטומיה של גריי", עליה זכה בשני פרסי "NAACP" וב"פרס גילדת שחקני המסך".
בסדרה הוא גילם את בן הזוג של ד"ר כריסטינה יאנג, אותה מגלמת סנדרה או.
במקור נבחן וושינגטון לתפקיד ד"ר דרק שפרד, אותו קיבל לבסוף פטריק דמפסי.
במאי 2006 נכנס וושינגטון לרשימת "50 האנשים היפים ביותר" מטעם מגזין פיפל.
בעונה השלישית של הסדרה החל וושינגטון להוות גורם מרכזי שעורר מחלוקת מאחורי הקלעים.
באוקטובר 2006 דווח כי וושינגטון הביע הומופוביה כלפי עמיתו לסדרה, טי אר נייט.
זמן קצר לאחר שהדברים הופצו בתקשורת נייט יצא מהארון.
הסיטואציה נראתה כי נפתרה, לאחר שוושינגטון הצהיר כי הוא מתנצל על "שימוש במילים פוגעניות בתקרית האחרונה על הסט".
המחלוקת עלתה מחדש כשצוות הסדרה הופיע ב"גלובוס הזהב" בינואר 2007, בזמן שוושינגטון התראיין על השטיח האדום, והתבדח באומרו "אני אוהב הומואים.
אנא תנו לי להיות הומו".
לאחר שהסדרה זכתה בפרס הדרמה הטובה ביותר וושינגטון הגיב לשאלות התקשורת לגבי הסכסוכים מאחורי הקלעים: "מעולם לא קראתי לטי אר נייט מתרומם".
לאחר שנזפו בו באולפני הסדרה, וושינגטון פרסם התנצלות על שימוש במילים קשות בוויכוחו עם פטריק דמפסי.
ב-30 בינואר 2007 פורסם כי וושינגטון ימשיך להופיע בסדרה אף על פי המחלוקת הציבורית שעורר לאחר דבריו על השטיח האדום.
עם זאת, ב-7 ביוני 2007 רשת ABC הודיעה כי הוחלט לא לחדש את החוזה של וושינגטון בסדרה, ושלא ייקח בה חלק יותר.
וושינגטון מסר לציבור: "אני כועס נורא ואני לא מתכוון לסבול את זה יותר".
מאוחר יותר יצא וושינגטון בהצהרה נוספת, בה אמר כי הוא מתכנן "לבלות את הקיץ בעבודת צדקה לסיירה לאון, עבודה על סרט עצמאי והימנעות מדאגה לגבי הסדרה (האנטומיה של גריי)".
באחד מהראיונות שהעניק טען, "הם פיטרו את הבחור הלא נכון" (הכוונה לנייט), ואמר כי הוא שקל להגיש תביעה כנגד הפקת התוכנית.
הוא האשים את נייט בטענה שעורר את המחלוקת כדי לחזק את הקריירה שלו ולקבל שכר גבוה יותר ב"האנטומיה של גריי".
בסוף חודש יוני 2007 טען וושינגטון כי הגזענות התקשורתית הייתה הסיבה לפיטוריו מהסדרה.
ב-2 ביולי 2007 הוא הופיע בתוכנית "Larry King Live" שברשת CNN כדי להביע את הצד שלו במחלוקת.
על פי דבריו, הוא מעולם לא כינה את נייט "מתרומם", אלא פלט את המילה בהקשר אחר במהלך ויכוח שהתעורר בינו לבין פטריק דמפסי, שעל פי טענתו, התייחס אליו בגזענות וכאל חלש שפוחד "להשיב מלחמה".
ביולי 2007 הוא הופיע כשחקן אורח בסדרה של רשת NBC "האישה הביונית".
בשנת 2013 שיחק בסרט הניגרי "ד"ר בלו" (Doctor Bello), לצד ג'נביב נאג'י.
על אף הצהרתה של רשת ABC, בה נאמר כי לא ייקח חלק יותר ב"האנטומיה של גריי", הגיע וושינגטון להופעת אורח בפרק 22 בעונה העשירית.
הפרק שודר ב-1 במאי 2014 בארצות הברית ושודר בארץ ב-5 במאי 2014.
הוא נישא לג'ניסה מארי גרלנד ב-14 בפברואר 1996. לשניים שלושה ילדים: איזאיה ה-5, טיים ואימאן.
וושינגטון תומך אדוק של סיירה לאון.
בנובמבר 2007 הוא פתח במקום בית ספר בעל 150 תלמידים.
ב-25 בספטמבר 2008 הוא הגיע לעצרת הכללית של האומות המאוחדות ה-63 שהתקיימה בניו יורק כיועצו של ארנסט באי קורומה, נשיא סיירה לאון.
זה היה ביקורו הראשון של הנשיא בארצות הברית.
בעקבות ההתרגשות מהביקור והכרת התודה העניק הנשיא לוושינגטון אזרחות מלאה בסיירה לאון.
ב-29 בדצמבר 2009 הוזמן וושינגטון, אשתו ושלושת ילדיו לפגישה עם ראש ממשלת טורקיה באנקרה.
וושינגטון דיווח שהפגישה הייתה פורה.
ב-27 באפריל 2011 וושינגטון פרסם את ספרו "A Man from Another Land: How Finding My Roots Changed My Life Hardcover", בו מתוארים נעוריו, קריירת הטלוויזיה והקולנוע שלו והחיפוש אחר שורשיו, שנמצאו בסיירה לאון.
+שנהסדרהתפקידהערות1991חוק וסדרדרק הארדיפרק: "Out of Control"1992Lovingד"ר רון טרנר8 פרקים1993Strappedוויליסרט טלוויזיה של HBO1994רצח מאדום לשחורליין סטאליפרק: "Black and Blue"Lifestories: Families in Crisisאו.ג'יפרק: "POWER: The Eddie Matos Story"1995NYPD Blueאנטוניו בוסטוןפרק: "E.R."1996רחובות ניו יורק אנדרה מורגן3 פרקיםLiving Singleד"ר צ'ארלס רוברטס3 פרקיםMr.
גם מפיק בפועל2019Talesמלקולםפרק: "Brothers"2020Isaiah Washington: Kitchen Talkמנחהתוכנית טיולים ואוכל ברשת Fox Nation (סטרימינג של פוקס ניוז)2020–2022P-Valleyטיידל רופין9 פרקים
איזאק דויטשר (Isaac Deutscher, 3 באפריל 1907, כשאנוב, גליציה – 19 באוגוסט 1967, רומא) היה סופר יהודי מרקסיסטי והיסטוריון של הקומוניזם.
איזאק דויטשר גדל בבית יהודי שומר מצוות.
הוא למד בחדר ואף התעניין בציונות.
בערך בגיל בר-המצווה הוא איבד את האמונה באלוהים, כשהוא אכל מזון לא-כשר ביום כיפור על קבר צדיקים, כדי "לבדוק את אלוהים", ולא קרה שום דבר.
בגיל 16 הוא התחיל לפרסם שירים ביידיש ובפולנית ותרגם מעברית, מלטינית, מגרמנית ומיידיש לפולנית.
בשנת 1926 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פולין, שבזמן שלטונו של יוזף פילסודסקי הייתה מחוץ לחוק.
בשנת 1932 הוא גורש משורות המפלגה, כי הוא "הגזים בסכנת הנאצים" ו"הפיץ פאניקה בקרב הקומוניסטים".
בשנת 1936 הוא הפיץ חוברת על משפטי מוסקבה וחשף את השיטה מאחורי המשפט.
הוא הצליח לעזוב את פולין באפריל 1939 בתור כתב של עיתון פולני ללונדון.
הוריו ושני אחים נרצחו על ידי הנאצים.
בשנת 1947 הוא התחתן עם העיתונאית תמרה פרימר והחל לכתוב מחקרים היסטוריים רחבים.
הביוגרפיה שלו על סטלין תורגמה ל-12 שפות.
דויטשר בתחילה התנגד לציונות כמו גם ליידישיזם, מתוך גישתו המרקסיסטית השוללת את הלאומנות.
הוא הגדיר את עצמו כהומניסט יהודי כאתאיסט וכאזרח העולם, ותבע את המונח "non-Jewish Jew" (תרגום חופשי: יהודי שאינו שותף ליהדות) עבור אנשים מסוגו.
הוא החשיב את אלישע בן אבויה כמודל לחיקוי.
אחרי השואה הוא שינה את דעתו וקבע שהקמת מדינה יהודית היא חובה היסטורית.
אבל ברבות השנים הוא נהיה למבקר של המדינה שקמה ושל יחסה לפלסטינים וחשב שהניצחון ב-1967 יביא אסון לישראל.
דויטשר סיכם את הסכסוך בין ישראל לפלסטינים כך:
איזאיה בראדלי הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Truth: Red, White and Black #1 מינואר 2003, ונוצרה על ידי הכותב רוברט מוראלס והמאייר קייל בייקר.
במעין הקבלה לניסוי העגבת בטסקיגי, העלילה מספרת על פרויקט "לידה מחדש" של צבא ארצות הברית בו גויסו בכפייה חיילים אפרו-אמריקאים ככלי ניסוי.
סיפור זה וקורות חייו של איזאיה תוארו במיני סדרה "Truth: Red, White and Black" מ-2003, ובהמשך הוא הופיע כסבו של פטריוט המלווה אותו לאורך אירועי "האוונג'רס הצעירים".
איזאיה מכונה "קפטן אמריקה השחור", והוא נחשב לאגדה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית ביקום מארוול.
עם זאת, הוא אינו ידוע ברבים מחוץ לקהילה זו על אף חלקו החשוב בהיסטוריה.
כאשר הוא הגיע כאורח מיוחד לחתונתם של סטורם והפנתר השחור, גיבורי-העל האפרו-אמריקאים היו מלאי יראת כבוד כלפיו, וביניהם לוק קייג' (שקרא לו "אני הראשון"), מוניקה רמבו וסאם וילסון.
אולם, וולברין הקנדי ללא היה מודע כלל למעמדו או לחשיבותו של האיש.
דמותו של איזאיה בראדלי מופיעה בסדרת הטלוויזיה "הפלקון וחייל החורף" של שירות הסטרימינג דיסני+, בגילומו של השחקן קארל למבלי, ששב לגלם את הדמות בסרט היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה: עולם חדש מופלא".
איזאיה בראדלי נולד וגדל בעיר ניו יורק.
במהלך יריד, הוא פגש בפיית' שאבז.
השניים התאהבו, והם התחתנו ב-1940. הם בילו את ירח הדבש שלהם בתערוכה העולמית, אך נאלצו להיפרד מיד לאחר המתקפה על המפרץ פרל הארבור ב-1941. ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה ופתחה בחזית נגד האימפריה היפנית, ואיזאיה גויס לצבא.
בזמן זה, פיית' ילדה את בתם הבכורה שרה גייל.
לאחר שהמדען אברהם ארסקין יצר באמצעות נסיוב מיוחד את חייל-העל קפטן אמריקה, הממשלה הביעה רצון לפתח לוחמים נוספים.
בעקבות מותו של ארסקין ואיתו אבדן הנוסחה המיוחדת, אאוגנים אמריקנים, בריטים וגרמנים החלו לחקור את העניין בתקווה לרקוח מחדש את הנסיוב במעין מרוץ חימוש.
על פרויקט "לידה מחדש" הופקדו קולונל וולקר פרייס ודוקטור וילפרד נגל, והם גייסו עבורו בכפייה כ-300 חיילים אפרו-אמריקאים ככלי ניסוי.
על מנת לשמור על המידע המסווג, למשפחותיהם של החיילים נמסרה הודעה כאילו הם נהרגו בקרב.
איזאיה היה בין חיילים אלו, אם כי פיית' סירבה לקבל את מותו וטענה לאמת אחרת.
הניסויים היו קטלניים במיוחד, ורק קומץ של גברים הצליח לשרוד אותם.
אלו שנשארו בחיים זכו למאפיינים פיזיים משודרגים מעל ומעבר לגבולות היכולת האנושית, והם אומנו למיומנות באמנויות לחימה, קרב פנים אל פנים וטקטיקה.
לאחר כמה משימות בהן חבריו קיפחו את חייהם, איזאיה נשאר כשורד האחרון.
במשימתו האחרונה, איזאיה נשלח למחנה השמדה של הנאצים על מנת להתנקש בחייו של דוקטור קוך במטרה למנוע ממנו לשחזר את הנסיוב של ארסקין.
הוא גנב ממחסן את חליפתו של קפטן אמריקה ומגן הסגסוגת פלדה-ויברניום הבלתי שביר שלו, ובעזרת ציוד זה הוא הצליח לגבור על השומרים ולהשלים את משימתו בהצלחה.
עם זאת, איזאיה נלכד בסופו של דבר והובא לפיהרר אדולף היטלר עצמו.
הוחלט לנתח אותו, להנדס את כוחותיו לתועלת המשטר הנאצי ולשלוח את חלקי גופו כמסר לארצות הברית, אך הוא ניצל בזכות מורדים גרמניים.
לאחר כמה חודשים, איזאיה הצליח לשוב למולדתו.
באקט של גזענות כלפי האדם השחור, הוא הוכנס למאסר והואשם במשפט בגנבת הציוד של קפטן אמריקה על אף פעולותיו ההֶירוֹאִיּוֹת.
ב-1943, הוא הורשע ונגזר עליו מאסר עולם.
בבית הסוהר, מצבו הגופני והנפשי התדרדר בעקבות תופעות הלוואי של הנסיוב.
לאחר שגילתה על מצבו, פיית' שלחה בכל חודש מכתב לנשיא דווייט אייזנהאואר בבקשה לשחררו במשך שלוש שנים.
לאחר 14 שנות מאסר, ב-1960, הנשיא אייזנהאואר העניק לו חנינה נשיאותית.
19 שנים אחרי גיוסו, איזאיה שב לביתו והתאחד עם פיית' וביתו שרה גייל.
בזמן שהוא שהה במאסר, הממשלה ניסתה להשתמש ב-DNA של איזאיה כדי ליצור חייל-על נוסף.
הזרע שלו והביציות של פיית' נגנבו מהם ללא ידיעתם, ולאחר 39 ניסיונות התוצאה הביאה לעולם את ג'וזאיה.
הילד גדל אצל אם פונדקאית, שחמקה עימו מזרועות הממשלה, ובבגרותו הוא קרא לעצמו "ג'זואיה אקס".
בינתיים, ההשפעות ארוכות הטווח של הנסיוב על מוחו וגופו של איזאיה החלו להופיע, בדומה להשפעות הנגרמות משימוש בסטרואידים ומחלת אלצהיימר.
לאחר שחרורו, ועם ההתדרדרות במצבו, סיפור הגבורה של איזאיה הודלף והחל להתפרסם בקהילה האפרו-אמריקאית.
מלקולם אקס, ריצ'רד פריור, מוחמד עלי, אנג'לה דייוויס, אלכס היילי, נלסון מנדלה וקולין פאוול ביקרו אותו על מנת לחלוק לו כבוד, וסטיב רוג'רס, קפטן אמריקה המקורי, למד על קיומו.
רוג'רס פגש באיזאיה שמוחו התנוון, וחלק לו גם כן כבוד.
בנוסף לטיפול באיזאיה, פיית' גידלה גם את נכדה אלייג'ה.
בטענה שקרית כי זכה לכוחות על מעירוי דם שקיבל מסבו איזאיה, אלייג'ה הצטרף אל האוונג'רס הצעירים כגיבור-העל "פטריוט".
עם זאת, האמת הייתה כי הוא נטל הורמון גדילה מוטאנטי.
במהלך קרב עם גזע הקרי וגזע הסקרול, אלייג'ה נפצע אנושות כשהגן על קפטן אמריקה.
בבית החולים, הוא קיבל עירוי דם מאיזאיה, וכך הוענקו לו לבסוף כוחות על.
יצחק (איז'ו) ליבוביץ' (נולד ב-2 ביוני 1964) הוא שחקן, במאי ומחזאי ישראלי.
נולד ברומניה, כשהיה בן שנה עלה עם משפחתו לישראל והם התיישבו בקריית ביאליק.
בצה"ל שירת בתחילה בלהקה צבאית, אך כשראה שהוא לא נהנה ביקש לעבור להיות מחסנאי של הלהקה.
בשנת 1986 סיים 3 שנות לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב לצד קרן מור ויוסף אל דרור.
לאחר מכן ייסד תיאטרון פרטי לילדים ולנוער בשם "התעוררות", בו העלה 8 הצגות אותם כתב, ביים והשתתף בהן.
בין השאר, שיחק בתיאטרון בית ליסין ותיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
ב-1994 כתב וביים את ההצגה "אני פה בגלל אשתי" - קומדיה על חיי נישואין שעלתה 1,600 פעם (בהפקה האחרונה שעלתה בין השנים 2004–2012 שיחקו בין השאר ניקי גולדשטיין, שרון חזיז, הילה סורג'ון, חן שילוני ואלין לוי).
ב-1997 כתב וביים את ההצגה "לשחרר את שווילי" שהופקה על ידי יוכלמן - אשר הפקות והתיאטרון העממי.
שיחק בהצגות: ב-1987 שיחק לצד אילנה בן אוזיליו בהצגה "כמעט נוגעים" שכתב וביים רועי יבין.
ב-1988 שיחק בהצגה "לונה פארק" בפסטיבל עכו.
ב-1998 השתתף לצד יוסף אל דרור בהצגה "שחור היה הלילה" שכתב וביים מיכאל גורביץ'.
השתתף בהצגה שכתבה חגית רכבי "שמוליק של זוהרה", בהצגה "תרנגול כפרות" ועוד.
למד בישיבת הליכות שלמה של הרב מרדכי אוירבך - רב קהילת אביר יעקב בתל אביב.
גם לאחר חזרתו בתשובה ממשיך ליבוביץ' לכתוב ולביים בתיאטרון.
ב-2010 כתב וביים את ההצגה "תוציאו את השטיח מהבית" - קומדיה למבוגרים על חיי נישואין שהועלתה בתיאטרון עמוקה.
בהצגה זו גם גילם את דוד (לסירוגין עם אושרי מימון).
ב-2011 כתב, ביים ושיחק בהצגה "הכל כאילו" לצד מתי סרי וניר שעיבי שהועלתה בתיאטרון בזמן.
ב-2011 כתב וביים את ההצגה "תעשה לי לייק" שהועלתה בתיאטרון בזמן.
ב-2011 הוציא אלבום מוזיקה בשם "דבר איתו".
ב-2012 כתב את ההצגה הקומית "ככה זה לא תשובה" אותה גם ביים לצד גולן אזולאי.
ההצגה מספרת על בני זוג הנמצאים במשבר נישואין עקב חזרתו בתשובה של הבעל.
בהצגה שיחקו גולן אזולאי, גלעד פרלמן, חיים זנאתי ויניב נחמיאס.
כמו כן באותה שנה פרסם את ספרו "האור הגנוב" המספר בגוף ראשון את סיפורו של אבי ניימן, צעיר חילוני שנסע לאומן על מנת לגנוב כסף מתיקים של חסידי ברסלב, ותוך כדי שהייתו שם בימי ראש השנה הוא שומע את סיפורי התקרבותם של אנשים רבים לרבי נחמן מברסלב ולשיטתו.
ב-2016 כתב ביים ועיבד את המחזמר "האוצר מתחת לגשר" בהשתתפות אסף אשתר, עודד מנסטר, טוביה רוזנפלד, דן סודרי, ודוד צנגר.
ב-2024 שיחק בתפקיד משני בסדרה הקומית "שנות ה-90" בתפקיד אברום שיפוצניק חב"דניק שבתו חמוטל מתארסת לציון קורקוס (אוראל צברי).
שנה שםתפקיד1994אני פה בגלל אשתייוצר, במאי1997לשחרר את שווילילי זה לא יקרהדי לסמים1998שחור היה הלילהשחקןשמוליק של זוהרהתרנגול כפרות2010הבית שאני אוהביוצרתוציאו את השטיח מהביתיוצר, במאי, שחקן2011הכל כאילויוצר, במאיתעשה לי לייקהחב'רה הטובעים2012ככה זה לא תשובההאוצר מתחת לגשר
שנה שםתפקיד בימוי2004בטיפול נמרץ עם דוד החקיין 4שחקןאיז'ו ליבוביץ2005שבוע בלי אמאשחקן ראשי, במאי, תסריטאיאיז'ו ליבוביץ'הפנימיה2007מזימה בחצר הבאבאשחקןגל דיסקמזימה בחצר הבאבא 2
שנה שםתפקיד בימוי2024שנות ה-90שחקןיריב הורביץ, שלום אסייג
איזאק קָרָבְּצֶ'בְסְקי (Isaac Karabtchevsky; נולד ב-27 בדצמבר 1934 בסאו פאולו, ברזיל) הוא מנצח ברזילאי ממוצא יהודי-רוסי.
למד מוזיקה וניצוח בגרמניה, אצל וולפנגג פורטנר, פייר בולז וקרל אויטר.
קרבצ'בסקי ניצח על התזמורת הסימפונית הברזילאית בריו דה ז'ניירו משנת 1969 עד 1996. בשנים 1988 עד 1994 היה המנצח הראשי של תזמורת אמני הצליל בווינה.
בין 1995 ל-2001 כיהן כמנהל מוזיקלי של תיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
מאז 2003, קרבצ'בסקי הוא מנהל האמנות של התזמורת הסימפונית של פורטו אלגרה, פורטו אלגרה.
הוא כיהן כמנהל המוזיקלי של התזמורת הלאומית של פיי דה לה לואר בננט ואנז'ה משנת 2004 עד 2009.
איזאבל וייס (29 בינואר 1945 - 27 ביולי 2014) הייתה אמנית רב תחומית אשר עסקה בעיקר בציור וצילום בצרפת ולאחר עלייתה, גם בישראל.
איזאבל וייס נולדה ב-29 בינואר 1945, לסימון וסימה פוזננסקי, בעיר קלרמון-פראן שבצרפת, צאצאית של הרב רפאל מברשיד.
וייס החלה לצייר כבר בגילאי העשרה, היא למדה אמנות וציור בפריז, סיימה בתואר שני בפסיכולוגיה קלינית, וחקרה את השפעתו של ניטשה על פרויד.
למדה בבית הספר למנהיגות יהודית באורסיי שבצרפת (אקול לה-קה ד'אורסיי), אצל הרב יהודה ליאון אשכנזי ("מניטו") שם הכירה את בעלה, ד"ר יצחק וייס, לימים רופא שיניים ומחבר הספר "הרצל - קריאה חדשה".
עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1972, והתגוררה מאז בירושלים.
נפטרה ב-27 ביולי 2014 לאחר שלוש שנות מאבק במחלת הסרטן.
על מצבתה נכתב: "צאצאית הרב החסיד ר' רפאל מברשיד זצוק"ל - אשה אצילה אשר קיימה הלכה למעשה - הווי דן כל אדם לכף זכות - הווי מקבל כל אדם בסבר פנים יפות - ומעל הכל עין טובה ולב טוב".
משפחתה פועלת להנצחתה, בשנת 2015 לציון שנה למותה, הקימה המשפחה אתר אינטרנט לזכרה והוציאה לאור ספר עבודות שלה "חשבתי לעצמי שציור זו מצווה".
הספר הושק במסגרת תערוכת יחיד לזכרה בשם "ובחרת בחיים", שהתקיימה בספטמבר 2015, בגלריית עמליה ארבל בתל אביב.
במהלך השנים השתמשה בטכניקות ציור שונות לרבות רישום פחם, אקוורל, ושמן על קנבס.
בשנותיה האחרונות עברה לעיסוק בצילום.
ציוריה אינם משוימים ואינם מתוארכים.
רבים מציוריה אף אינם חתומים.
לפי אלברט סויסה, אוצר ספר העבודות שלה שיצא לאור לאחר מותה שיער כי הדבר נועד "לערער על עצם הליניאריות השרירותית והעובדתית של הציור".
הנושאים בעבודותיה הם בעיקר נופים.
נופים הנשקפים בתוך הבית (לרוב ביתה שלה), מתוך הבית ומחוצה לו.
היא ציירה את נופי מקומות מגוריה, תחילה את נופי צרפת מולדתה, ולאחר עלייתה לארץ, את הנוף המקומי ובעיקר הירושלמי.
נדירות העבודות בהן מופיעות דמויות אדם או פנים.
לאיזאבל היו מספר מוטיבים חוזרים ביצירתה ביניהם חלונות, סורגים ודלתות, גגות ורעפים, מנורות ופנסי רחוב.
מוטיב חוזר נוסף המופיע בלא מעט מעבודותיה הוא הפאנלים של דודי השמש, על ההופעה החוזרת של מוטיב זה בעבודותיה עמד מבקר האומנות מאיר רונן בביקורת בג'רוזלם פוסט על תערוכתה הראשונה בגלריה אלון בירושלים ב-1982.
וייס הייתה חברה בבית האמנים בירושלים והציגה את עבודותיה לאורך השנים בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ובעולם.
בדצמבר 1998 הציגה איזאבל בגלריית עיריית ירושלים אוסף צילומים של דלתות השוק בחברון.
בהן נתקלה לראשונה כשבאה לבקר באביב 96' את בנה ששירת כחייל בגולני בעיר.
אף שלדבריה אין בתערוכה שום מסר פוליטי, כתבה וייס "חילופי הצבעים החדים והעזים, הן של היהודים והן של הערבים, מבטאות יותר מכל את האלימות השוררת בחיי היום יום בעיר.
ניסיתי מספר פעמים לצייר דלתות אלה, אבל ללא הצלחה.
העימות היהודי ערבי עשה עבורי את המלאכה, ולא נותר לי אלא לצלם אותו".
איזאבל וייס הציגה בישראל ובעולם:
תערוכתה הראשונה הוצגה בשנת 1982 בירושלים, בגלריה אלון ובהמשך הציגה תערוכות יחיד בבית האמנים ירושלים 1987 ובגלריה דבל בירושלים 1989.
בשנת 1990 השתתפה בתערוכה קבוצתית בדל בלו ארט גלריה בטורונטו - קנדה, "הנשר של ניס", צרפת 1992 ובשנת 1997 יצגה את ישראל במפגש של נשים יוצרות בתערוכה בסלוניקי, יוון (יונסקו).
באותה שנה הציגה אוסף מעבודותיה בתיאטרון ירושלים.
בשנת 2000 השתתפה בתערוכה קבוצתית בבית האומנים בירושלים לצד אמנים נוספים כמו רבקה גולדברג ובשנת 2002 הוצגו עבודות שלה בתערוכה בינלאומית בבוקרשט.
בשנת 2004 לקחה חלק בתערוכה קבוצתית בגלריית עופרה ובגלריית עין הוד בשנת 2009.
בשנת 2011 הציגה איזאבל וייס תערוכת צילומים בגלריה אספס10 בירושלים.
איזאיה הרטנשטיין הוא כדורסלן גרמני-אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר מליגת ה-NBA.
נולד ביוג'ין שבאורגון לפלוריאן הרטנשטיין, מאמן כדורסל ושחקן כדורסל בעברו.
אמו של הרטנשטיין היא אמריקאית.
ההורים שלו נפגשו בארצות הברית, כאשר אביו למד באוניברסיטת אורגון.
הרטנשטיין החל לשחק כדורסל בארצות הברית.
בשנת 2008 עבר עם משפחתו לגרמניה, שם שיחק אביו כדורסל בקבוצת כדורסל מקצוענית.
בתחילה הגיעה המשפחה לגיסן, שם הצטרף הרטנשטיין לקבוצת הנוער של גיסן, והמשיך את קריירת הנוער שלו במחלקת הנוער של ארטלנד דראגונס, שם שימש אביו כמאמנו.
בעונת הוביל הרטנשטיין את מחלקת הנוער של ארטלנד דראגונס לזכייה באליפות גרמניה בבונדסליגה מתחת לגיל 16 (JBBL), ונבחר ל-MVP.
הוא רשם בממוצע 20.9 נקודות, 12.1 ריבאונדים, 3.4 אסיסטים, 2.9 חטיפות ו-1.9 חסימות באותה עונה.
אביו פלוריאן, ששימש כמאמן הראשי של הקבוצה, נבחר למאמן העונה ב-JBBL.
הרטנשטיין נבחר לשחק במשחק האולסטאר הבינלאומי ג'ורדן ברנד קלאסיק בשנת 2014; הוא סיים את המשחק עם ארבע נקודות וחמישה ריבאונדים ב-18 דקות.
ב-1 בפברואר 2015 הופיע לראשונה בליגה הבכירה בכדורסל בגרמניה, הבונדסליגה; הוא שיחק 1:12 דקות במדי הדראגונס נגד אייסברן ברמרהאפן.
באוגוסט 2015 חתם הרטנשטיין על חוזה עם קבוצת הכדורסל הליטאית ז'לגיריס קובנה, אבל נשאר בארטלנד דראגונס בהשאלה.
בשנת 2015 התפרקה קבוצת ארטלנד דראגונס.
במקום להתפרק לגמרי החליטו בעליה להתחיל מחדש ב-ProB, הליגה השלישית בטיבה בגרמניה.
הרטנשטיין שיחק ב-14 משחקים במדי הקבוצה במהלך עונת , ורשם ממוצעים של 11.6 נקודות, 8.9 ריבאונדים, 2.1 חסימות, 1.6 חטיפות ו-1.4 אסיסטים למשחק.
בינואר 2016 החליט לעזוב את הדראגונס לעבור לז'לגיריס קובנה.
מוקדם יותר באותו החודש עזר הרטנשטיין לקבוצה מתחת לגיל 18 של ז'לגיריס קובנה לזכות בטורניר המוקדמות לטורניר "יורוליג - הדור הבא", ונבחר ל-MVP שלו.
בפברואר 2016 השתתף במחנה הבינלאומי של כדורסל ללא גבולות במהלך סוף-שבוע האולסטאר של ה-NBA בטורונטו שבקנדה.
הרטנשטיין ערך את הופעת הבכורה שלו בז'לגיריס בליגת העל הליטאית ב-28 בספטמבר 2016 נגד שאולאי ואת הופעת הבכורה שלו ביורוליג נגד פנרבחצ'ה, ב-26 באוקטובר.
ב-7 באפריל 2017 קלע 10 נקודות ולקח שלושה ריבאונדים ב-19:13 דקות משחק בנייקי הופ סאמיט, בו מתמודדים שחקני נבחרת ארצות הברית הצעירה מול שחקני תיכון מצטיינים מרחבי העולם.
במשחק זה ייצג את "נבחרת העולם".
לאחר מכן הודיע שיתמודד בדראפט 2017. הוא נבחר להשתתף בדראפט קומביין , אבל בסופו של דבר סירב להשתתף בו.
בהמשך העונה, הוא עזר לז'לגיריס לזכות בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע המלך מינדאוגאס.
בדראפט ה-NBA נבחר במקום ה-43 על ידי יוסטון רוקטס (הבחירה הועברה ליוסטון מדנבר נאגטס).
הוא שיחק במדי הרוקטס בליגת הקיץ של ה-NBA.
במהלך העונה שיחק בקבוצת ליגת הפיתוח של הרוקטס, ריו גראנדה ואלי וייפרס.
לאחר עונה אחת בריו גראנדה חתם הרטנשטיין על חוזה ברוקטס.
לקראת עונת חתם הרטנשטיין על חוזה בדנוור נאגטס.
ב-25 במרץ 2021, הרטנשטיין ושתי בחירות סיבוב שני הועברו לקליבלנד קאבלירס בתמורה לג'בייל מקגי
בספטמבר 2021 חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס.
ב-12 ביולי 2022 חתם לשנתיים בניו יורק ניקס.
עונת 2023/2024 הייתה עונת פריצה לסנטר הגרמני, כאשר בעקבות פציעתו של הסנטר הפותח, מיטשל רובינסון, הרטנשטיין פתח ב-49 משחקי חמישייה.
גם לאחר שרובינסון חזר לשחק, הרטנשטיין שמר על מקומו בחמישייה לאורך משחקי הפלייאוף, עד להפסד בסיבוב השני בשבעה משחקים.
ב-6 ביולי 2024, בעקבות הפריצה בעונה הקודמת, הרטנשטיין חתם על חוזה של 87 מיליון דולר לשלוש שנים, באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
הרטנשטיין ייצג את גרמניה באליפות אירופה מתחת לגיל 16 (בשנת 2014) ובאליפות אירופה מתחת לגיל 18 (בשנת 2015).
בדצמבר 2016 עזר לנבחרת גרמניה מתחת לגיל 18 להגיע למקום הרביעי באליפות אירופה בכדורסל מתחת לגיל 18 של פיב"א, וממוצעיו היו הגבוהים בקבוצה: 14.7 נקודות למשחק, 9.5 ריבאונדים למשחק, 1.7 חסימות למשחק ו-1.7 חטיפות למשחק, מה שהקנה לו מקום ב"חמישיית הכוכבים" של התחרות.
באוגוסט 2017 שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של גרמניה.
הרטנשטיין שיחק במדי גרמניה ביורובאסקט 2017, ורשם בממוצע 4.3 נקודות ו-2.5 ריבאונדים.
איורי ספר איוב מאת האמן הבריטי ויליאם בלייק, מתייחסים בעיקר לסדרה של עשרים ושניים הדפסים חרוטים (אשר פורסמו ב-1826 על ידי בלייק) הממחישים את ספר איוב המקראי.
איורי ספר איוב מתייחס גם לשמן של שתי סדרות איורים בצבעי מים מאת בלייק, על אותו נושא (1806 ו-1821).
האיורים החרוטים נחשבים יצירות המופת הגדולות ביותר של בלייק באומנות החריטה, והם גם היוו הישג מסחרי ומשמעותי נדיר מסוגו עבור בלייק.
לכל המוקדם ב-1785, בלייק שרטט מספר דוגמאות דיו עבור האיורים לספר איוב.
בשנת 1793 בלייק חרט קומפוזיציה המבוססת על רישומים אלה, אשר אותם הוא הציע למכירה במסגרת התשקיף לציבור (Prospectus to the Public) בעבור שנים עשר שילינג.
קומפוזיציה זאת, לצד חריטה של יחזקאל, מהוות את הדוגמאות הקיימות היחידות, המיועדות לסדרה של איורים לתנ"ך אשר לא הושלמו מעולם.
בלייק עיבד את הלוח לספר איוב, כנראה, אחרי 1804, אבל את ההדפס המוגמר הוא לא כלל במסגרת ה-איורים.
האיור הבא של בלייק, היה ציור הטמפרה איוב ובנותיו (1800), שהוזמן על ידי תומאס באטס (ראה 'גלריה' להלן).
לציור זה יש דמיון ללוח מס' 20 הכלול בסדרת האיורים החרוטים, אבל לא ברור אם ההדפס הכלול ברשימה מסתמך ישירות על ציור טמפרה זה.
האיורים החרוטים לספר איוב נוצרו במקור כסדרת ציורים בצבעי מים אשר בלייק צייר ב-6–1805, אשר הוזמנו גם הם על ידי תומאס באטס.
19 הציורים הללו ידועים בכינוים "סדרת באטס" (במסגרת האוסף של ספריית ומוזיאון מורגן).
קבוצה שנייה של ציורים בצבעי מים, הידועה בשמה "סדרת לינל" (הכלולה בעיקר באוסף של מוזיאון פוג לאמנות), הופקה בשנת 1821 לבקשתו של ג'ון לינל.
לינל העתיק את הציורים שהיו כלולים בגלריית באטס; העתקים אלה, אם כן, נצבעו שוב על ידי בלייק.
כתוצאה מתהליך יוצא דופן זה, קווי המתאר של גלריית לינל, עבים יותר והצביעה כהה יותר באופן אחיד, עם מגוון צבעים מצומצם יותר מאשר גלריית באטס.
בלייק אף הוסיף שני עיצובים חדשים לגלריית לינל, והוסיף העתקים של אותם שני עיצובים לגלריית באטס.
שני העיצובים שנוספו היו לוחות מס' 17 ו-20, אשר שמם בהתאמה, הוא החזון של ישו ואיוב ובנותיו.
יש גם גלריה נוספת של ציורים בצבעי מים המכונה גלריית ניו זילנד.
בתחילה היה מקובל להאמין שציורים אלו הם פרי עטו של בלייק, אבל האותנטיות שלהם הופרכה על ידי חוקרים כמו מרטין באטלין ובו לינדברג.
קרוב לוודאי שאלה הם עותקים שנוצרו לאחר התחריטים המקוריים, על ידי מישהו במעגל החברים של ג'ון לינל, זאת מפני שאין להם תכונות ייחודיות.
בשנת 1823 הזמין לינל באופן רשמי את בלייק כדי להתחיל בעבודת החריטה של הלוחות המיועדים להדפסה.
בניגוד לעבודות אחרות של בלייק, שנוצרו בתהליך של צריבת תבליטים, יצירה זו, כמו יצירות אחרות שהוזמנו במסגרת העבודה הנוכחית, הופקה באמצעות שיטת חריטה הידועה בשם אינטגליו.
עם זאת, בלייק דחה את "השיטה המעורבת" שהייתה פופולרית בקרב יצרני התחריטים המסחריים של זמנו.
"השיטה המעורבת" שילבה באופן קליל, חריטת קווי מתאר לתוך לוח הנחושת.
הציור היה אם כן נחרט באמצעות שיטת שרטוט הנקודות והמעוינים ובאמצעות שיטת חריטה שנקראה stippling.
במקום זאת, בלייק חרט את איוריו בשורות אחידות וללא שימוש ראשוני בתצריב.
התחריטים הושלמו בשנת 1825 ומהדורה של 315 עותקים הופקה בשנת 1826. העתקים אלה היו הסט האחרון של האיורים שבלייק השלים.
איוריו לקומדיה האלוהית של דנטה נותרו בלתי גמורים עם מותו.
התחריטים הגמורים נבדלים מציורי צבעי המים המקוריים שבלייק צייר, בעיקר, מפאת מורכבות השוליים המעוצבים המשולבים בהם.
תחריטים אלה מפרשים את הטקסט, בצירוף ציטוטים ופרפראזות מהתנ"ך ומכילים גם תמונות המעצימות את הנושאים המרכזיים של האיורים הראשיים.
לאחר שסיים את הגילופים, בלייק אייר יצירת טמפרה נוספת הידועה בשם השטן נוגף את איוב בשחין, ב-1826.
ספר איוב היווה השפעה חשובה על כתביו של בלייק ועל אמנותו; בלייק ככל הנראה הזדהה עם איוב, כיוון שהוא חי את חייו כאדם לא מוכר וכאדם עני.
הרולד בלום פירש את שירו המפורסם ביותר של בלייק, "הנמר" (The Tyger), כמעין ניסוח מחדש של שאלותיו הרטוריות של האלוהים בספר איוב, בנוגע לבהמות ולווייתן.
בנוסף לכך, בלייק גם תיאר את סיפורו של איוב לאורך הקריירה שלו כאמן.
שירה של Enion בלילה השני של ואלה, או ארבע הזואות גם מדגים את העובדה שבלייק היה מזוהה עם איוב.
בלייק השתמש בסמלים באופן נרחב במסגרת האיורים; הבולט ביותר הוא השימוש בגפיים, הן הימנית והן השמאלית, בתיאור הדמויות.
הגפה הימנית מייצגת את הרוחניות ואת הטוב; הגפה השמאלית, את החומר ואת הרע.
בתוך הלוח השישי, השטן נוגף את איוב עם שלפוחיות באמצעות ידו השמאלית, ובלוח מס' 15 אלוהים מסמן את הבהמה והלווייתן עם ידו השמאלית.
בניגוד לכך, אלוהים מגרש את השטן עם יד הימין שלו, כפי שמתואר בלוח ה-16, והוא דובר אל איוב מן הסערה בלוח מס' 14, כשרגלו הימנית פשוטה קדימה.
כמה חוקרים, לעומת זאת, טענו כי פרשנות שיטתית זו לא מצליחה להסביר את חוסר העקביות שבסמליות מן הסוג הזה והיא סובייקטיבית יתר על המידה.
השפה העברית המשולבת בציור צבעי המים (גלריית באטס), חלומותיו הרעים של איוב וגם בתחריטים של לוח השער ובלוח מס' 2 הֲשַׂמְתָּ לִבְּךָ עַל-עַבְדִּי אִיּוֹב, מנותח במסגרת 'הקליגרפיה העברית של בלייק'.
נושא הפולחן היהודי האורתודוקסי, בו משתמש בלייק ביצירתו של לוח מס' 17, לְשֵׁמַע-אֹזֶן שְׁמַעְתִּיךָ; וְעַתָּה, עֵינִי רָאָתְךָ, מוסבר 'בברכת הכוהנים של בלייק: אלוהים מברך את איוב'.
מתחילת הקריירה האמנותית שלו, בלייק החל לאסוף את תדפיסיו של אלברכט דירר.
מקובל להאמין שתיאור הבהמה בלוח מס' 15 הוא בהשראת הציור "הקרנף של דירר".
ב"נאומו לציבור", (אולי מ-1810), בלייק גם מציין את "מארק אנטוניו" (Marcantonio Raimondi), כאמן שהעניק לו את ההשראה באיור הליניארי במסגרת טכניקת החריטה שלו.
"'ג'וליו רומאנו", רפאל, מיכלאנג' לו מוזכרים גם הם על ידי בלייק בנאום זה.
מן המהדורה בת 315 העותקים, רק 20 איורים נמכרו במהלך חייו של בלייק, בעיקר לאנשים ממעגל חבריו הקרוב של בלייק (כגון סמואל פאלמר).
עם זאת, האיורים הביאו לבלייק פרסום והכרה במידה חסרת תקדים.
האקדמיה המלכותית וספריית המלך, בהתאמה, קנו כל אחת עותקים מן היצירה; המוסד הראשון אף העניק לבלייק סכום כסף לא מבוטל, 25 פאונד.
אנשים מכובדים כמו ג'ון קונסטבל וגברת קרוליין למב, הזמינו אותו לסעוד עמם, והאספן צ'ארלס אלדרס הציגו בפני סמואל טיילור קולרידג'.
לאחר מותו של בלייק האיורים זכו להכרה חשובה יותר מהר מאשר ספרי הנבואה שלו.
לכל המוקדם ב-1857, ג'ון ראסקין כתב על בלייק בספרו "יסודות הציור" ש:ספר איוב, שנחרט על ידיו, בכבודו ובעצמו, הוא בעל הדרגה הגבוהה ביותר מבחינת מאפיינים מסוימים של דמיון וביטוי; מבחינת האופן שבו משיגים אפקטים מסוימים של אור, ספר זה יוכיח את עצמו בתור דוגמה שימושית מאוד בעבורך, הקורא.
מבחינת הבעת המצבים שבו האור בוהק ומנצנץ, בלייק הרבה יותר ענק מרמברנדט.מקובל להאמין שעיצוב שלושת המראות ברקע של לוח מס' 20, איוב ובנותיו, השפיע על ויליאם הולמן האנט כאשר השתמש באותו מוטיב בציור שלו הגבירה משאלוט; בלייק היה מוערך מאוד על ידי הפרה-רפאליטים.
רייף ווהן ויליאמס ביסס את יצירת הבלט שלו איוב: מסכה לריקודים (הועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1931) על האיורים.
בלייק לא נתן כותרות לאיוריו והטקסט הבולט ביותר בשוליים נמצא בשימוש על ידי כמה חוקרים (כגון ס.
פוסטר דיימון) ככותרת עבור איור נתון.
אחרים, כמו רוברט אסיק, משתמשים בכותרות תאוריות.
לפיכך, שתי הדרכים התאוריות ניתנות כאן.
במקרים מסוימים הכותרות הם אותו הדבר.
שימו לב כי הטקסטים המשולבים על ידי בלייק בשולי כל ציור, הם פאראפרזות של קטעי מקרא, וכיוון שכך הם לא זהים בדיוק לפסוק הרלוונטי להם.
ספר איוב • פרק ל"ח • פסוק א
ספר איוב • פרק מ' • פסוק ט"ו
איז'ופלווה (בהונגרית: Izsófalva) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
עד שנת 1950 נקרא הכפר דיסנושהורוואט (Disznóshorvát), וכך הוא מזוהה במסמכים רשמיים בני אותה תקופה המעידים על התיישבות יהודים במקום.
בשנת 1993 חלק מהכפר קיבל עצמאות ככפר חדש שנקרא אורמושבאניה ובשנת 1994 קיבל חלק אחר עצמאות ככפר ונקרא רודולפטלפ.
איז'ו קבש (במקור ישראל שרייבר, בהונגרית: Köves Izsó; קאריי, 15 בספטמבר 1853 – בודפשט, 26 בדצמבר 1916) היה צייר ומרצה לציור יהודי-הונגרי.
איז'ו קבש נולד במשפחה יהודית כבנם של הרמן שרייבר ורוזי בורגר.
הוא עבר לבודפשט בגיל ארבע עשרה.
בשנת 1875 כבר למד במכללה, שלימים נקראת האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
הוא קיבל את תעודת המורה לציור שלו בשנת 1879. בשנת 1880 נסע לפריז בסיור לימודי.
שם היה תלמידם של פלורי, לורנס ולרוקס (Fleury, Laurens, Leroux).
משנת 1882 היה מורה לציור בבודפשט בבית הספר העירוני ברחוב ושלני וכן בבית הספר לבנים, חטיבת ביניים של הקהילה היהודית של פשט.
בפברואר 1916 פרש כמנהל בית ספר הזה של חטיבת הביניים.
הוא צייר כמה יצירות בנושאי יהדות, כמו: חסרי הבית; משה מנדלסון לפני פרידריך הגדול; ספינוזה לפני שופטיו; ויכוח טורטוסה; יהודי בודה מברכים את המלך מתיאש; היהודים בתהלוכת הניצחון הרומית של טיטוס.
אשתו הייתה אידה קוהאני (לשעבר: קוֹהְן=כהן) (1856–1945), בתם של המורה שמואל קוהאני (קוהן) וליאונורה ליסאואר.
הוא נשא את אידהלאישה ב־15 ביוני 1884 בבודפשט.
בעלה היה גזה וגנר, מהנדס מכונות.
נורוניה נולד בריו דה ז'ניירו, בירת האימפריה הברזילאית, בשנת 1874. הוריו היו מנואל מוניז דה נורוניה, גנרל דיוויזיה בכוחות היבשה של הצבא הברזילאי ואשתו, זולמירה אוגוסטה אגייאר.
אחיינו של נורוניה, סילביו דה נורוניה, היה שר המלחמה הברזילאי בממשלת גספאר דוטרה בין השנים 1946–1951. בהמשך לרקע הצבאי של משפחתו, נורוניה עלה בדרגות חיל הים הברזילאי, אחת משלוש יחידות הכוחות המזוינים של ברזיל, ועלה לבסוף לדרגת אדמירל בשורות הצי.
ראיית המשטר האוליגרכי בברזיל ככזה שהותיר את המדינה רפובליקה שברירית שבה האינטרסים האזוריים של מדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס התגברו על האינטרסים הלאומיים הובילו את נורוניה לתכנן הפיכה צבאית לצד אוגוסטו פרגוזו ומנה ברטו.
ההפיכה יצאה לפועל וקיבלה את הכינוי "מהפכת 1930".
במהלכה נכבשה ריו דה ז'ניירו בידי תומכי ההפיכה והנשיא וושינגטון לואיס הודח מתפקידו בעוד נמנע מיורשו המיועד, ז'וליו פרסטס, להישבע לנשיאות.
חונטה צבאית הוקמה בראשות נורוניה, אוגוסטו וברטו, שפעלו כטריומווירט בעלי סמכויות דיקטטוריות.
11 ימים לאחר שהחונטה עלתה לשלטון, סמכויותיה הדיקטטוריות נמסרו לפוליטיקאי הפופוליסט, ז'טוליו ורגאס, שהיה מקורב להנהגת ההפיכה.
ז'טוליו, עם הפיכתו לדיקטטור, הכריז על חנינה כללית לכל המעורבים בהפיכה ובחונטה הצבאית.
לאחר מכן פרש נורוניה לגמלאות ונפטר בריו דה ז'ניירו בשנת 1963.
איזאייה קורדינייה הוא כדורסלן צרפתי, המשחק בעמדת הקלע בנאנטר.
קורדינייה התחיל לשחק כדורסל בגיל שבע.
בילדותו הוא התגורר במרטיניק והצטרף לאקדמיית הנוער של שארקס דאנטיב.
בנובמבר 2012, ערך קורדינייה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של דאנטיב בליגה הצרפתית השנייה, כשהיה בן 15 ו-11 חודשים.
במהלך עונת , ערך קורדינייה את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית הראשונה, לפני שחזר לליגה השנייה כשחתם עונה לאחר מכן באבר.
ב-23 משחקים בקבוצה, הוא רשם 4.9 נקודות ו-2.1 ריבאונדים למשחק.
ב-2015 חתם קורדינייה בקבוצה אחרת מהליגה הצרפתית השנייה, דנה-וולטייר.
באפריל 2016, קורדינייה נבחר לשחק בטורניר נייקי הופ סאמיט, שם רשם 8 נקודות, 5 ריבאונדים ואסיסט ב-21 דקות כשעלה מהספסל.
מאוחר יותר באותו החודש, הצהיר קורדינייה כי נרשם לדראפט ה-NBA 2016. קורדינייה היה אחד מבין 13 שחקנים בינלאומיים שנבחרו בדראפט זה לאחר שנבחר בבחירה ה-44 בסיבוב השני על ידי אטלנטה הוקס.
לאחר ששיחק במדי ההוקס בליגת הקיץ של ה-NBA, קורדינייה חזר לצרפת וחתם בשנית בשארקס דאנטיב.
הוא ערך 30 הופעות בליגה, עם ממוצעים של 6.5 נקודות ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
ב-13 ביולי 2018, זכויות השחקן שלו עברו בטרייד מההוקס לברוקלין נטס יחד עם בחירת דראפט עתידית בסיבוב השני, עבור ג'רמי לין.
איז'אק לוי (בהונגרית: Lőwy Izsák; שוראני, 1793 – אויפשט, 8 באפריל 1847) היה בורסקאי, יהודי-הונגרי, מאסטר לעיבוד עורות, ראש הקהילה היהודית המקומית, הפוגט (שופט) הראשון של היישוב.
איז'אק (יצחק) לוי נולד במשפחה יהודית דתית.
אביו לימד אותו תלמוד כבר בילדותו.
הוא למד בבתי ספר דתיים בדונאיסקה סטרדה, בברטיסלבה ובטרביץ', שם בטרביץ' למד גם מדעים חילוניים.
בשנת 1823 לקח על עצמו את ניהול מפעל העור לסוליות נעליים שהקים אביו בעיר הולדתו.
מכיוון שבנובה זמקי השכנה, שהיה השוק העיקרי למוצרי המפעל, הוטרד לוי ללא הרף בשל יהדותו, החליט להעביר את המפעל לפשט.
לאחר שהרוזן אישטוואן קארויאי קיבל את בקשת המשפחה להתיישבות, הוא רכש אדמות במישור מג'ר, צפונית לגבול העיר פשט בשנת 1835 לבניית בית ובית חרושת לעורות יחד עם אחיו יואכים ואחיו התאום ברנאט.
אחריהם הגיעו למקום כמה משפחות יהודיות נוספות, למה שנקרא אז מג'ר-חדש (Új-Megyer), כדי להקים שם עיר חדשה ומודרנית לגמרי שבנויה על ממשל עצמי מלא, שוויון דתי וחופש עיסוק בתעשייה ובמלאכה, ללא תלות בגילדות.
בשנת 1838 הוא נבחר למנהיג הקהילה היהודית שהייתה בנויה מ-13 משפחות גדולות.
התפילות היומיות נערכו בבית תפילה ציבורי שהוקם בביתו של לוי עד שבית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1839, ברחוב בוצ'קאי של היום, על חלקה שנתרמה על ידי הרוזן קארויאי.
לוי הוא זה שקרא לראשונה ליישוב בשם אויפשט (Újpest), כלומר "פשט החדשה" בהתכתבויותיו הפרטיות.
בשל נדבנותו חסרת התקדים, הבנתו ופופולריותו זכה להערכה ולכבוד כה גדולים, ללא קשר להשתייכות הדתית, שנבחר להיות בשנת 1840 (כשהיישוב הוכרז כיישוב מוכר רשמית בשם אויפשט) האיש מספר 1 והפוגט של היישוב.
תחילת 1847, מפעל הבורסקאות שלו פשט את הרגל, ואיז'אק לוי נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ב-29 באוגוסט 2009 הציב חוג התרבות הציבורי של אויפשט (כיום רובע 4 של בודפשט) לוח זיכרון לכבודו על קיר עיריית הרובע.
איז'אק (בהונגרית: Izsák) היא עיר ממוקמת במחוז באץ'-קישקון, בנפת קישקרש.
היישוב שוכן בחלק הצפון מערבי של מחוז באץ'-קישקון, 30 קילומטרים דרומית-מערבית לקצ'קמט, בערך באמצע הדרך בין מושב המחוז לבין הכפר שולט.
בצד הדרום-מערבי של האזור המאוכלס של היישוב נמצא אחד האזורים המשמעותיים ביותר של הפארק הלאומי קישקונשאג, ביצת המים המתוקים הגדולה ביותר במרכז אירופה, אגם קולון בשטח של 29,620 דונם.
כביש 52 שמחבר בין קצ'קמט לבין טרנסדנוביה, עובר בגבול הצפוני של איז'אק ולכן זהו נתיב הגישה החשוב ביותר מהאזורים הרחוקים יותר של המדינה.
עם זאת, הכביש הראשי אינו עובר במרכז היישוב והעיר נחצית רק על ידי כביש 5301 שמסתעף בגבול המערבי של קצ'קמט.
לאיז'אק מגיע גם קו הרכבת 152 שהייתה לו תחנה ליד מרכז העיר.
עם זאת, הקו הופסק לנוסעים בשנת 2007.
שטח היישוב של היום - על פי ממצאים ארכאולוגיים - היה מיושב כבר בתקופת האוורים.
האזכור הראשון שלו בכתב שנותר הוא בתעודת הייסוד של מנזר טיהאן בשנת 1055, שבה אגם קולון בגבול המערבי של העיירה מתואר כחלק מהמנזר בשם קולום אקווה (Culum Aqua).
באותה תקופה שמו של הכפר עדיין היה אישאסי (Ischasi).
בשנת 1279 בתעודה של לסלו הרביעי, מלך הונגריה (שכונה קון, כלומר הקומני) בתעודה שהעניקה זכויות יתר לקומנים מופיע המרוק בשם אישק.
בשנת 1426 הוא נרשם ברישומי הכנסייה בשם Izsákegyháza.
השם איז'אק ניתן למצוא לראשונה ברישומים הכנסייתיים משנת 1474.
משנת 1816 איז'אק הייתה עיר שוק, שאיבדה את דרגתה במהלך הארגון המנהלי החדש בשנת 1876.
הכנסייה הקלוויניסטית נבנתה בשנות ה-1700 בסגנון הבארוק.
בגן הכנסייה הקתולית של מיכאל הקדוש מוצב פסל מונומנטלי של פייטה
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה
אנדרטה לזכר המרד ההונגרי ב-1956
איז'אק הוא גרסה הונגרית של השם המקראי יצחק.
איזאק / איסאק נגזר מהשם הפרטי העברי מהמקור המקראי יצחק, השני משלושת האבות, בנו של אברהם ושרה.
פירוש שמו מוסבר במקרא (בראשית, כ"א, ו').
יצחק היה שמו של היהודי הראשון שמתועד בהיסטוריה של גרמניה.
ככל הנראה הוא היה סוחר שהתגורר בעיר אאכן, הוא מוזכר כאחד החברים בשליחות ששלח הקיסר שרלמן (קרל הגדול) אל החליף חרון אל רשיד בשנת 797.
איז'אק הוא שמה של עיירה זו בהונגריה בה התקיימה קהילה יהודית קטנה החל מהמאה ה-18. אפשר שמספר יהודים אימצו את שמה של העיירה הזאת כשם המשפחה שלהם.
אחד מרבני העיר היה הרב אברהם ישראל בצלאל רוזנבוים, אחיו של הרב עמרם פישר ובנו של הרב משה נחום רוזנבוים.
חנוך (אנטל) פישר (1826 – 1896) היה הרב של דונפלדוואר, ולאחר מכן הרב הראשי של העיר מאקו.
איז'אק (יצחק) פרלמוטר (בהונגרית: Perlmutter Izsák; 2 ביולי 1866, פשט – 13 באפריל 1932, בודפשט) היה צייר יהודי-הונגרי שתמונותיו מוחזקות הן במוזיאונים ידועים והן באוספים פרטיים.
אביו, דיולה פרלמוטר, היה גם כן צייר, אך חובב, שלמד ציור גם בפריז.
המשפחה הייתה אמידה גם מצד אמו, אך סבו מצד אביו, יעקב פרלמוטר, היה הבעלים של אינספור בתי דירות החל משנות ה-50 של המאה ה-19 ובמשך זמן מה היה הבעלים גם של מבשלת הבירה קבאניה שנרכשה מאוחר יותר על ידי אנטון דרהר.
שבסיסה בבודפשט, כולל קבאניה (רובע 10), היא הגדולה היום מבין ארבע מבשלות הבירה בהונגריה, עם קיבולת שנתית של 2.4 מיליון הקטוליטר).
פרלמוטר החל את לימודי הציור שלו בבודפשט ולאחר מכן המשיך באקדמיה ז'וליאן בפריז.
הוא חזר לממלכת הונגריה, ועבד עם שאנדור ביהארי.
לאחר מכן נסע שוב לפריז.
ב-1898 עבר להולנד, שם הושפע מאוד מיוזף ישראלס.
תחילה השתקע במושבת האמנים לארן ולאחר מכן עבר לפולנדם, שם עבד באופן עצמאי.
שם צייר תמונה בשם "תפילה" שנמצאת באוסף הגלריה הלאומית של הונגריה, וכן את ה"ביקור יום ראשון" שנמצאת ב בבודפשט.
המאפיינים המשותפים של העבודות ה"הולנדיות" הם גוונים כהים וצבעים חזקים.
חזר הביתה ב-1904, יצר במושבת האמנים של סולנוק.
שם צייר בעיקר תמונות מהחיים, נופים ופנים בתי איכרים.
שלוש מהן ניתן למצוא גם כן בגלריה הלאומית של הונגריה.
לאחר מכן עבד בבנסקה ביסטריצה (אז הונגריה כיום בסלובקיה).
מאוחר יותר בנה את ביתו ברחוב וברובע הווילות בראקושפלוטה (רובע 15 של בודפשט, היום) שהייתה שייכת כרובע לעיר העצמאית (אז) ראקושפלוטה בין 1869 לבין 1929 ואז הועברה לעיר העצמאית (אז) אויפשט (רובע 4 של בודפשט, היום).
ידועים מספר דיוקנאות איכרים שלו מתקופה זו.
הוא צייר גם סדרות ציורים על משפחתו, על ביתו ועל הגינה שלו.
בניגוד לתמונות קודמות בהולנד, אלו מתקופה זו מתאפיינות בצבעים בהירים ומוארים, כמו בתמונות המתארות את בתו המאומצת קליאו.
ניתן לסווג יצירות אלו כציור אר נובו הונגרי.
בסופו של דבר הוא השתקע בבודפשט, אך משם ביקר גם בכפרי האזור, בחיפוש אחר נושאים לציור.
הוא נפטר מדלקת ריאות באביב 1932. בצוואתו, השאיר את ציוריו, את הווילה ואת בית המגורים שלו בשדרת אנדראשי 60 (כיום מוזיאון בית הטרור) לקהילה היהודית של פשט, בתנאי ששלושה רבעים מרכושו ישמשו לעזרה לקשישים, חסרי יכולת.
את הרבע הנותר ציווה להקמת מוזיאון יהודי.
גם דיוקנאותיו העצמיים תופסים מקום חשוב ביצירתו, שאחד מהם נרכש על ידי גלריית אופיצי בפירנצה.
בתערוכות רבות זכתה אמנותו להכרה.
ב: ברלין, ברמן, פריז, מינכן, רוטרדם.
הוא נבחר כחבר באגודה על שם הצייר פאל סיניאי מרשה, אף על פי שלא אהב את קבוצות הציירים, אלא יצר באופן עצמאי.
בשנת 2003 ארגן המוזיאון והארכיון היהודי-ההונגרי תערוכה של יצירתו, שהציגה 32 מציוריו.
בנובמבר 2013 הציגה גלריית קיזלבך את האוסף הנסתר עד אז של אספן האמנות החובבן אישטוואן קבשי, כולל כמה ציורי פרלמוטר.
איז'ו בארנה, (מקודם איזידור בראונר, בהונגרית: Barna Izsó; פשט, 4 בספטמבר 1859 – בודפשט, 1944?) היה מנצח, מלחין יהודי-הונגרי שנספה בשואת יהודי הונגריה.
איזידור בראונר נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד בראונר ושל בבט פלאצר.
הוא השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם למד אצל רוברט פולקמן ושאנדור ניקוליץ' .
הוא התחיל את הקריירה שלו כזמר במקהלה, שכרו היה 25 פורינט לחודש.
לאחר מכן הוא למנצח בכמה תיאטראות ערי שדה וספר גדולים כמו בארד, גיור, סגד ואחר כך מונה למנצח בחוג התיאטרון של הפארק העירוני של בודפשט.
לאחר מכן ניצח בתיאטרון העם בבודפשט.
הוא הלחין כמה וכמה יצירות מוזיקליות, וביניהן המוצלחת ביותר הייתה האופרטה שלו "קזנובה" שהוצגה גם בתיאטרון העם.
הוא גם עיבד מחזמר ספרדי בשם "המלך המשועמם".
ב-1 במאי 1896 נפתח תיאטרון הקומדיה של בודפשט באוברטורה (פתיחה) החגיגית מפרי עטו.
הוא כתב אופרטות, מחזות עם, פארסות מוזיקליות, שירים ולהיטים.
הוא היה מוזיקאי משכיל עם מוזיקה משובחת, שחיי התיאטרון של בודפשט חבים לו הרבה.
הלברית נכתבה על ידי Géza K.
הלברית נכתבה על ידי אלברט קבשי.
בכורה: גיור, מאוחר יותר גם בבודה
הלברית נכתבה על ידי Gusztáv Rónaszéki .
בכורה: 31 באוגוסט 1894, Buda Szinkör
בכורה: 20 בינואר 1889, תיאטרון העם
מחזה מרהיב, עם שירים וריקודים, ב-6 תמונות.
נכתב על ידי ינה פראגו וגזה מרקוש על פי הרומן של ז'ול ורן, "מצוקה סינית בסין".
הלברית נכתבה: ינה פראגו וגזה מרקוש.
בכורה: 20 ביולי 1901, תיאטרון קיץ קפיטל
הלברית נכתבה על ידי: ינה פראגו.
בכורה: 12 באוקטובר 1902, תיאטרון העם
הלברית נכתבה: אנטאל ניאראי ומיקלוש באלה.
בכורה: 14 בנובמבר 1903, תיאטרון העם
נכתב על ידי אנגל והורסט.
עיבוד לסצנות הונגריות: ארפאד אבוני וינה פראגו.
בכורה: 16 בספטמבר 1904, תיאטרון העם
חיי עיר הבירה בשלוש מערכות.
בכורה: 21 ביולי 1905, תיאטרון העם
הטקסט נכתב על ידי: פרנץ רווס.
בכורה: 29 במאי 1907, תיאטרון הקיץ הפארק העירוני
הלברית נכתבה: גזה ואגו ואדולף מריי.
בכורה: 7 ביוני 1907, תיאטרון העם
הלברית נכתבה על ידי מתיאש פלד וינה פראגו.
בכורה: 18 ביוני 1907, תיאטרון הקיץ הפארק העירוני
רביו מרהיב עם שירה, ריקוד וקולנוע ב-7 תמונות.
הטקסט נכתב על ידי אזור בלדי ואדולף מריי.
בכורה: 12 בדצמבר 1913, אופרה עממית
הלברית נכתבה: ינה פראגו ואדולף מריי.
בכורה: 20 בנובמבר 1914, אופרה עממית
הלברית נכתבה: Géza Vágó ואמיל Tábori.
בכורה: 11 באוגוסט 1916, Buda Színkör
הלברית נכתבה על ידי Géza Vágó.
בכורה: 13 באפריל 1917, תיאטרון הקיץ Városliget
הלברית נכתבה על ידי: Albert Kövessy.
בכורה: 27 ביולי 1918, תיאטרון בודפשט
מחזה שיר בחמש מערכות, עם משחק חי ואחרי.
בכורה: 26 ביוני 1920, תיאטרון בודפשט
הלברית נכתבה:מיהאי ארדיי וארנה קוליני.
בכורה: 1 בספטמבר 1923, Buda Színkör
איזאק גודריאן , הידוע בשמו הפרטי איזאק, הוא זמר גרמני.
הוא ייצג את מדינתו באירוויזיון 2024 עם השיר "Always on the Run".
השיר סיים במקום ה-12, מה שהפך את איזאק לזמר הגרמני עם התוצאה הטובה ביותר באירוויזיון מזה שנים.
גודריאן נולד ב-1995 לאם איסלנדית ולאב גרמני.
את קריירת המוזיקה שלו החל בתור זמר רחוב, ולאחר שביסס עצמו במקום מגוריו הקים להקה.
ביום האודישן שלו ביצע את "Wonderwall" של אואזיס.
בגיל 18 הקים חברה משלו לארגון אירועים מוזיקליים.
בשנת 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה בגרמניה, החל ליצור ולהלחין שירים משלו.
בשנת 2021 זכה ב-Show Your Talent, והפך למוקד התענינות רב מצד כלי התקשורת במדינה.
גודריאן השתתף בקדם הגרמני לאירוויזיון 2024 עם השיר "Always on the Run".
לאחר ניצחונו נבחר לייצג את המדינה בתחרות.
כיום מתגורר באספלקמפ עם אשתו ושני ילדיו.
אִיזֶבֶל בת אתבעל מלך צידונים, הייתה גבירה, אשתו של המלך אחאב, כחלק מברית הידידות שנכרתה בין מלכות צור וישראל, כפי שמסופר ב.