tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיליפ ליאופולד לואי מארי הוא מלך הבלגים השביעי.
פיליפ ירש את אביו אלברט השני ב-21 ביולי 2013.
פיליפ נולד ב-15 באפריל 1960 בטירת בלוודר, לייקן, לאלברט, נסיך ליאז', לימים מלך בלגיה, ולפאולה, נסיכת ליאז', בתם של הנסיך רופו מקלבריה, הדוכס השישי של לומברדה ולואיזה גאצלי.
ב-17 במאי אותה שנה הוטבל פיליפ, ונקרא על שם אבי סבו הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה, וכסנדקיו שימשו סבו לאופולד השלישי, מלך הבלגים וסבתו לואיזה גאצלי.
פיליפ למד באקדמיה הצבאית הבלגית, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת סטנפורד.
הוסמך כטייס וכצנחן, ובשנת 1989 הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1993 מת דודו בודואן, מלך הבלגים, ואביו אלברט השני, מלך הבלגים עלה לשלטון במקומו.
בעקבות כך קיבל פיליפ את התואר דוכס בראבנט, הניתן ליורש העצר הבלגי.
בשנת 2001 קיבל פיליפ דרגת מייג'ור גנרל בצבא ובחיל האוויר, ודרגת סגן אדמירל בצי.
ב-21 ביולי 2013 התפטר אביו אלברט השני מתפקידו, ופיליפ הוכתר במקומו למלך בלגיה.
ב-4 בדצמבר 1999 התחתן פיליפ עם מתילדה ד'אודקם ד'אקוז, בתם של פטריק ד'אודקם ד'אקוז ואנה מריה קומורובסקה, ולהם ארבעה ילדים:
ב-28 במאי 2015 אירח פיליפ לראשונה בהיסטוריה הבלגית את רבני וראשי הקהילות היהודיות בבלגיה בארמון המלוכה והצהיר בפניהם כי דלתו פתוחה בפניהם בכל עת.
באותה הזדמנות סיפר על ביקורו במחנה אושוויץ ואמר כי הוא מבין את תחושת העם היהודי.
פיליפ פרידריך אלכסנדר, נסיך אוילנבורג והרטפלד, גראף פון זנדלס היה מדינאי, דיפלומט ואיש ציבור גרמני בתקופת האימפריה הגרמנית, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
אוילנבורג נולד בקניגסברג למשפחת אצולה יונקרית שהייתה קשורה עם בית הוהנצולרן מזה מאות בשנים, ובניה שימשו כראשי ממשלת פרוסיה.
אוילנבורג למד בגימנסיום בדרזדן, אך מלחמת אוסטריה–פרוסיה הביאה לכך שנאלץ לעזוב את לימודיו, משום שסקסוניה שבה מצויה דרזדן, הייתה לשטח אויב.
הוא הצטרף לצבא פרוסיה כצוער, ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בקאסל וסיים את חוק לימודיו ב-1868. הוא שירת כקצין במלחמת פרוסיה צרפת, ועוטר בצלב הברזל.
לאחר המלחמה עזב את השירות הצבאי, ובמשך שנה טייל במזרח התיכון.
בין 1872 ל-1875 למד באוניברסיטאות שונות והוסמך כדוקטור למשפטים.
לאחר סיום חוק לימודיו הצטרף לשירות המדינה הפרוסי.
בתחילה שימש כשופט, אך לאחר כשנתיים התקבל למשרד החוץ.
הוא שימש בשירות החוץ הגרמני בפריז, תחת השגריר ברנהרד פון בילוב.
לאחר מכן שימש כנציג פרוסיה במדינות שונות בגרמניה.
ב-1893 היה לשגריר גרמניה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתפקידו זה שימש, בשנת 1898 כאחד מאנשי הקשר בין הקיסר וילהלם השני ובין בנימין זאב הרצל בניסיונו של הרצל לרכוש את לבו של הקיסר לרעיון הציוני.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1902. בשנת 1900 קיבל את התואר "נסיך" (Fürst).
אוילנבורג היה מידידיו האישיים הקרובים, ויועציו הנאמנים של הקיסר וילהלם השני, שהיה צעיר ממנו בשתים עשרה שנים.
קשריו של אוילנבורג עם הקיסר החלו לפני עליית הקיסר לשלטון, אך לאחריה ניתנה ביד אוילנבורג מידת השפעה שחרגה בהרבה מתפקידיו הרשמיים.
בין היתר היה אוילנבורג בין אלו שהביאו למינויו של פון בילוב לקנצלר.
בשנת 1907 יצא המו"ל של השבועון "די צוקונפט", מקסימיליאן הַארְדֶן בהאשמות כי אוילנבורג מקיים יחסים הומוסקסואלים עם הרוזן קונו פון מולטקה, מפקדה הצבאי של העיר ברלין.
מולטקה נאלץ לתבוע את הרדן, ומה שזכה לכינוי פרשת הרדן-אוילנבורג התנהלו במשך מספר שנים הליכים משפטיים בהם העידו עדים על מעשי שחיתות וזימה בחוגו הפנימי של הקיסר.
לדימויו הציבורי ולמעמדו של הקיסר נגרם נזק רב, והקריירה של אוילנבורג עצמו תמה.
אוילנבורג מת בשנת 1921, והוא בן 74.
פיליס מרגרט לוגן היא שחקנית סקוטית.
למדה בבית ספר התיכון ג'ונסטון שברנפרוושייר.
אחר כך למדה ב"אקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה".
ב-1977 סיימה את לימודיה עם מדליית זהב על שם ג'יימס ברידי.
עם סיום הלימודים הצטרפה לתיאטרון הרפרטוארי דאנדי.
ב-1979 עזבה את התיאטרון כדי להופיע על הבמות באדינבורו.
כמו כן עבדה גם בטלוויזיה הסקוטית.
בהפקת "The White Bird Passes" של בי-בי-סי סקוטלנד הכירה את התסריטאי והבמאי מייקל רדפורד.
ב-1982 הוא ליהק את לוגן לתפקיד הראשי, ג'ייני, בסרטו הראשון "זמן אחר, מקום אחר".
על תפקידה זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של טאורמינה ובפרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1983, וכן בפרס באפט"א לקולנוע לשחקנית החדשה המבטיחה ביותר לשנת 1984.
ב-1996 השתתפה בסרטו של מייק לי "סודות ושקרים".
היה לה תפקיד קבוע כליידי ג'יין פלשהם בסדרת הטלוויזיה "לאבג'וי".
לוגן סיפקה את קולה ל"סוצאנג" (IngSoc) בעיבוד הקולנוע ל"1984" ודיבבה את המפלצת מלוך נס בסרט האנימציה "Freddie as F.R.O.7".
היא השתתפה בסדרת תסכיתי הרדיו "Coming Alive" ו-"Baggage".
הייתה אהובתו של פרוסט בסדרה "A Touch of Frost" בפרק "If Dogs Run Free".
בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" גילמה לוגן את סוכנת הבית, גברת יוז, בכל שש העונות של הסדרה.
לוגן נשואה לשחקן קווין מקנלי ולהם בן, דייוויד, שנולד ב-1996. בני הזוג מתגוררים בצ'יזוויק.
פיליפ, דוכס וירטמברג , היה דוכס בממלכת וירטמברג, ויורש העצר של הממלכה.
פיליפ נולד ב-30 ביולי 1838 בעיר ניי-סיר-סן שבצרפת, לאלכסנדר, דוכס וירטמברג ולמארי, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
לאחר מותו של בן דודו ניקולאס, דוכס וירטמברג, הפך פיליפ ליורש העצר של ממלכת וירטמברג, עד למותו ב-11 באוקטובר 1917 בשטוטגרט.
ב-18 בינואר 1865 התחתן פיליפ בווינה עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-טשן, בתם של הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן והילדגרד, נסיכת בוואריה.
מריה איזבלה, דוכסית וירטמברג (1871–1904), שהתחתנה בשנת 1894 עם יוהאן גאורג, נסיך סקסוניה
רוברט, דוכס וירטמברג (1873–1947), שהתחתן בשנת 1900 עם מריה אימקולאטה, ארכידוכסית אוסטריה
פיליס ויטלי הייתה המשוררת האפרו-אמריקאית הראשונה ששיריה פורסמו.
פיליס ויטלי נולדה במערב אפריקה, ובגיל שבע או שמונה נמכרה על ידי ראש שבט מקומי כשפחה לסוחר עבדים זר, שלקח אותה ב-11 ביולי 1761 לבוסטון שבמושבה הבריטית מסצ'וסטס בצפון אמריקה על ספינה בשם "הפיליס" (The Phillis).
בהגיעה לאמריקה היא נמכרה שוב, לג'ון ויטלי, סוחר וחייט עשיר מבוסטון, שקנה אותה כמשרתת לאשתו, סוזאנה.
הזוג ויטלי קראו לנערה "פיליס", כשם הספינה שהביאה אותה לאמריקה.
היא קבלה את שם משפחתם "ויטלי", כפי שהיה נהוג אז.
בתם של בני הזוג ויטלי, מרי בת ה-18, לימדה את פיליס לראשונה קרוא וכתוב, גם בעזרתו של אחיה, נתנאל.
משפחת ויטלי העניקה לפיליס חינוך חסר תקדים בכל הנוגע לעבדים.
בהיותה בת 12, קראה קלאסיקות ביוונית ובלטינית ופרקים קשים מהתנ"ך.
בגיל 14 כתבה את שירה הראשון.
משראתה המשפחה את כשרונה הספרותי, תמכה בחינוכה והותירה את עבודות הבית למשרתי משק הבית האחרים.
לעיתים קרובות הייתה המשפחה גם מציגה לראווה את יכולותיה של פיליס בפני חברים ומשפחה.
תחת השפעה חזקה של לימודיה את יצירותיהם של אלכסנדר פופ, ג'ון מילטון, הומרוס, הורטיוס וורגיליוס, החלה פיליס ויטלי לכתוב שירה.
בשנת 1773, בהיותה בת 20, התלוותה פיליס לנתנאל ויטלי ונסעה עמו ללונדון, בשל מצבה הבריאותי, אך גם משום שסוזאנה האמינה שיהיה לה סיכוי טוב יותר לפרסם שם את ספר שיריה.
בקיץ אותה שנה פורסמו שיריה בקובץ "שירה בנושאים מגוונים, דתיים ומוסריים" , שפרסם אותה גם באנגליה וגם במושבות באמריקה.
בזמן כלשהו בין יולי לאוקטובר 1773, זמן קצר לאחר פרסום ספרה בלונדון, שוחררה ויטלי מעבדות על ידי משפחת ויטלי.
באביב 1774 נפטרה סוזאנה ויטלי.
ב-1775 שלחה ויטלי לג'ורג' וושינגטון שיר שכתבה לכבודו ("To His Excellency, George Washington"), כאשר פיקד על הצבא הקונטיננטלי במרד המושבות נגד הבריטים:
"צעד קדימה, מנהיג דגול, המוסר לימינך / והאלה הגדולה תנחה אותך בכל מעשיך".
וושינגטון הודה לה וכתב במו ידיו: "אף שאיני ראוי לשירי הלל ולתשבחות שכאלה, הרי שהסגנון והאופן מהווים ראיה מרשימה לכישרונות השירה הגדולים שלך".
לכך הוסיף שאם תבקר פעם בקיימברידג', הוא "ישמח לראות אדם שהמוזות נטו אליו כך את חסדן".
במרץ 1776 ביקרה אותו ויטלי במפקדתו בקיימברידג', מסצ'וסטס.
ב-1778 נפטר ג'ון ויטלי וזמן קצר לאחר מכן נישאה פיליס ויטלי לג'ון פיטרס, זבן שחור חופשי (אנשים ממוצא מעורב אפריקאי ואירופי, שאינם עבדים).
הם חיו בתנאי עוני ושכלו שניים מילדיהם, שמתו בינקותם.
ב-1779 הגישה ויטלי הצעה להוצאת כרך שני של שיריה, אולם לא הצליחה לפרסם אותו בשל נסיבות מצבה הכלכלי, אובדן פטרונים לאחר שחרורה מעבדות (לעיתים קרובות הוצאה לאור של ספרים הייתה תלויה בהשגת רישומן של מכירות שהובטחו לפני ההוצאה), ומלחמת המהפכה של אמריקה.
עם זאת, כמה משיריה שהיו אמורים להתפרסם בכרך הזה, פורסמו לאחר מכן בחוברות ועיתונים.
ב-1784 נכלא בעלה בעוון חוב, והותיר אותה מרוששת עם בן פעוט חולה.
כדי לפרנס אותם, החלה ויטלי לעבוד כמשרתת בדרגה נמוכה באכסניה - עבודה שלא הייתה מורגלת אליה, גם לפני ששוחררה מעבדות.
ויטלי הידרדרה לחיי עוני, חלתה ומתה בדצמבר אותה שנה.
מיד אחריה, מת גם בנה הפעוט.
ויטלי כתבה שירים שבהם הפגינה מודעות פוליטית ודתית.
בין היתר כתבה שיר תודה למלך ג'ורג' השלישי על ביטול חוק הבולים.
עם התקדמות המהפכה האמריקאית החלו שיריה של ויטלי לבטא את רעיונות החירות והמרד שרווחו בשלוש עשרה המושבות.
בשנת 1770 כתבה ויטלי שיר מחווה למטיף ג'ורג' וייטפילד , שיר שזכה לתפוצה רבה ולביקורות אוהדות.
רבים משיריה כוללים מחוות לאישים ידועים, ולמעלה משליש מהם הם אלגיות.
יתר שיריה עוסקים בדת - ביצירתה דגש נוצרי בולט - וכן בנושאים קלאסיים ובנושאים מופשטים כגון רגש ואמנות.
חלק מיצירתה מוקדש למבט אוטוביוגרפי על שעבודה, שחרורה וחוויותיה ככותבת.
לדוגמה, שירה "על היותי מובאת מאפריקה לאמריקה" (טקסט חלקי):
תרגום חפשי לעברית אנגלית חסד האל ורחמיו הביאוני
לארץ שאין בה לא צער, לא עוני
עם פרסום קובץ שיריה לא האמינו מתיישבים לבנים רבים ששפחה שחורה אכן כתבה שירים אלה.
ויטלי נאלצה להגן על שמה ועל זכאותה לשיריה בבית משפט, בשנת 1772. שורת אישי ציבור ואינטלקטואלים בחנו אותה, בהם ג'ון הנקוק, וכן מושל מסצ'וסטס תומאס הצ'ינסון (Thomas Hutchinson) וסגנו.
קבוצת אישים זו חתמה על אישור לפיו ויטלי היא אכן המחברת של השירים שראו אור בקובץ "שירה בנושאים מגוונים, דתיים ומוסריים".
שמה של ויטלי יצא לתהילה בבריטניה ובארצות הברית כאחד.
אישים ובהם ג'ורג' וושינגטון שיבחו את שיריה.
המשורר האפריקאי-אמריקאי יופיטר האמון שיבח את יצירתה באחד משיריו.
וולטר כתב לאחד מידידיו כי שירתה של ויטלי היא הוכחה לכך שגם שחורים יכולים לכתוב שירה.
היסטוריונים ציינו את הרתעותה מלכתוב על העבדות ואת התייחסותה למצב השעבוד כמצב רצוי על ידי האל.
היו שנימקו את יחסה החיובי לעבדות בכך שעקב שעבודה הפכה לנוצרית.
לגביה של ויטלי, הנצרות היא השער לגאולה, ועל כן השעבוד אינו רק מצב שכולו רע.
עם זאת, בשירתה קיימת התייחסות לעבדות גם כאל רוע אכזרי.
בשנת 2002 הונצחה ויטלי בספרו של מולפי קטה אסאנטה , "מאה האפריקאים אמריקאים הגדולים ביותר" .
שמה ודמותה של ויטלי הונצחו בשנת 2003 באנדרטה לנשות בוסטון, לצד אביגייל אדמס ומתנגדת העבדות לוסי סטון.
בשנת 2012 נקרא בניין באוניברסיטת רוברט מוריס שליד פיטסבורג על שמה של ויטלי.
פיליס פרנסיס היא אתלטית אמריקאית, היא אלופת העולם (לונדון 2017) בריצת 400 מטר, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ופעמיים אלופת העולם (לונדון 2017, דוחה 2019) בריצת שליחות 4x400 מטר.
פרנסיס גדלה בקווינס שבניו יורק.
בתקופת לימודיה בתיכון זכתה באליפות ארצות הברית לתיכונים באולם בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.54 דקות.
ב-2010 החלה ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת אורגון.
ב-2011 סיימה שלישית באליפות האתלטיקה הפאן-אמריקאית לנוער בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.81 שניות וזכתה עם נבחרת ארצות הברית במקום הראשון בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:34.71 דקות.
באליפות ה-NCAA ב-2012 סיימה במקום החמישי בריצת 400 מטר וזכתה עם נבחרת השליחות של האוניברסיטה במקום הראשון.
ב-2013 סיימה שלישית באליפות ה-NCAA בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.86 שניות.
ב-2014 זכתה באליפות ה-NCAA באולם בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.46 שניות וסיימה שנייה באליפות ה-NCAA באצטדיון בתוצאה של 50.59 שניות.
ב-2015 זכתה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר באליפות התאחדות האתלטיקה הבינלאומית במרוצי שליחים.
באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג סיימה שביעית בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.51 שניות.
עם נבחרת ארצות הברית הייתה שותפה לזכייה במדליית הכסף לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה שנייה בריצת 400 מטר בשיא אישי של 49.94 שניות, לאחר המנצחת אליסון פליקס (49.68 שניות).
במשחקים האולימפיים סיימה שישית בתוצאה של 50.41 שניות בריצת 400 מטר.
בריצת שליחות 4x400 מטר זכתה במדליית זהב (יחד עם קורטני אוקולו, נטשה הייסטינגס ואליסון פליקס) בתוצאה של 3:19.06 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אישי של 49.92 שניות ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:19.02 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 סיימה חמישית בשיא אישי של 49.61 שניות וזכתה במדליית זהב עם נבחרת השליחות 4X400 מטר בתוצאה של 3:18.92 שניות.
פִילִיס גְלזר (נולדה ב-8 במאי 1953) היא עיתונאית אוכל ומחברת ספרי בישול.
גלזר נולדה בברוקלין, ניו יורק, ולה שלוש אחיות מבוגרות ממנה.
למדה בבית הספר ישיבה דפלטבוש, ואחר כך למדה משחק באוניברסיטת ברנדייס.
עבדה תחילה כשחקנית ועוזרת במאי בתיאטרון הקאמרי.
בהמשך עבדה בירחון "את", שם יצרה כתבות אוכל, עם דגש על בישול מהיר וצמחונות.
בהמשך כתבה גם ב"חדשות", "ידיעות אחרונות", מגזין "מנטה", ב"ג'רוזלם פוסט", ב־ynet וב"וואלה!".
ספרה הראשון, "חגיגה צמחונית", הוא ספר הבישול הצמחוני הראשון בישראל.
הספר הפך לקלאסיקה של המטבח הצמחוני ולרב-מכר.
פתחה בית ספר לבישול בחסות חברת תלמה, שבו לימדו ישראל אהרוני, ארז קומרובסקי ואיתמר דוידוב.
הפיקה, ביחד עם מלונות דן, פרויקט קולינרי ישראלי-ירדני ברבת עמון, האירוע הישראלי הראשון בירדן.
מאז הופיעה בתוכניות טלוויזיה בערוץ 2, ולמשך שנתיים השתתפה בתוכנית הבוקר עם אברי גלעד.
השתתפה גם בתוכניות רדיו רבות.
גלזר מרצה ומעבירה סדנאות לחברות, לקהל העסקי והפרטי.
היא מעבירה סדנאות בישול ב"סטודיו לבישול" בתל אביב, וסדנאות בישול פרטיות בביתה.
בגיל 28 נישאה ליוני פרס, בנו של שמעון פרס, ולאחר שנה התגרשו.
בשנת 1989 התחתנה עם רן אורון, שהגיע אף הוא מתחום האוכל, ונולדו להם שתי בנות.
ב-1997 פגשה את ניסן בלבן, ולאחר 21 שנים של זוגיות, התחתנו.
כשמונה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 2018, בלבן נפטר.
בסוף 2006 אובחנה כחולה בסרטן השד.
פְּלִישְׁתָּאוּת (בלעז פיליסטיניזם) הוא מונח בתחומי הידע של הפילוסופיה והאסתטיקה המתאר עמדה חברתית המצדדת באנטי אינטלקטואליזם, מעריכה בחסר ומתעבת אומנות, יופי, רוחניות ואינטלקט.
מקורו של המונח בשפה הגרמנית "פיליסטר" (Philister) – אדם מטריאליסטי, בור חסר השכלה ותרבות.
לפי טענתו של פרידריך קלוגה, למילה לא היה בהתחלה פירוש שלילי – זה היה כינוי לאדם גבוה וחזק, כלומר, דומה במבנה לגוליית הפלישתי.
עם הזמן השתנה הפירוש לכינוי ללוחמים ולשומרים.
המונח נטבע כשלילי בדרשת תוכחה של כומר גרמני בן המאה ה-17 הנסמכת על פסוק י"ב בפרק ט"ז בספר שופטים – "פלשתים עליך שמשון".
הדרשה נישאה אחרי מות משכיל במהלך קטטה אלימה בין בורגני העיר ינה שבגרמניה לבין סטודנטים, שפלפלנותם המלומדת, שכרותם ופתיינותם כלפי נשות העיר הייתה לצנינים בעיני האזרחים מן השורה.
הפלשתים נחשבו באותה תקופה כבעלי תרבות חומרית גבוהה מבלי שפיתחו כתב משל עצמם ולא נשמר דבר מתרבותם הכתובה, אם הייתה כזו, ובשל כך היו המקור לשמות הגנאי והבוז "פיליסטין" ו"פיליסטר" בפי דוברי התנועה הרומנטית בגרמניה.
במאה ה-19 נטמע המונח בשפה האנגלית (Philistine) בתיווך המסה המפורסמת "תרבות ואנרכיה" של המשורר ומבקר התרבות האנגלי מתיו ארנולד.
האדם הפיליסטינאי הוא חומרני ובור, לאו דווקא בור ועם הארץ, בן המעמד הבינוני, "האדיש ואף עוין לאומנות ודקויותיה, המשמר את המוסכמות ואת המובן מאליו בתרבות (על כל קלישאותיה).
טעמו הוולגרי נובע מציפיתו ודרישתו לרווח".
מול יצירת אמנות ישאל הפיליסטינאי "מה יצא לי מזה", הפיליסטינאי הלאומי יקשה "מה זה יתרום למדינה", הפיליסטינאי הדתי יתהה אם תחזק היצירה את האמונה, הלוחם לצדק חברתי אם היא טומנת בחובה בשורה לנדכאים והאקדמאי ירצה לעגנהּ בשיח האקדמי.
למונח עדיין אין מקבילה עברית.
נתן אלתרמן, שנודע בחיבתו לשלב מונחים לועזיים ביצירתו, מכנה "הפיליסטר", ילד קטן הפונה לתדהמת הוריו, ייתכן מרכסיסטיים, בשאלה אם יש אלוהים, בשירו, "הקלריקל הקטן".
פיליס שלאפלי הייתה עורכת דין אמריקאית שמרנית שעסקה בענייני חקיקה.
היא ידועה בהשקפתה החברתית והפוליטית השמרנית, אנטי-קומוניסטית, בהתנגדותה לפמיניזם ולזכות להפלה.
שלאפלי הובילה קמפיין מוצלח נגד אשרור הצעת התיקון לחוקת ארצות הברית לשוויון ללא קשר למין (Equal Rights Amendment) וב-1964 הוציאה לאור ספר, A Choice Not an Echo, שקרא למנהיגי המפלגה הרפובליקנית לתמוך בקו שמרני ונוקשה יותר מזה שהוביל נלסון רוקפלר.
הספר נמכר בכשלושה מיליון עותקים.
שלאפלי ייסדה קבוצת אינטרנס שמרנית בשם "פורום העיט" ב-1972, ושימשה כיושבת ראש ומנכ"לית שלו עד יום מותה.
פיליס שלאפלי נולדה וגדלה בסנט לואיס ולמדה בבית ספר קתולי לבנות.
אביה של שלאפלי, ברוס ג'ון סטיוארט, היה מכונאי ואיש מכירות של ציוד תעשייתי, בעיקר של חברת וסטינגהאוס.
הוא איבד את מקום עבודתו בזמן השפל הגדול, ב-1932 ולא הצליח למצוא עבודה קבועה עד מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו אמה של שלאפלי יצאה לעבוד.
האם, אודיל סטיוארט (לבית דודג'), הייתה בתו של עורך הדין ארנסט סי דודג'.
לזוג היו שתי בנות – פיליס ואודיל סטיוארט.
שלאפלי למדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס וסיימה את לימודה ב-1944. היא עבדה במפעל משמרות לילה לממן את לימודיה.
שנה לאחר מכן, היא סיימה לימודים לתואר שני בממשל במכללת רדקליף וב-1978 קבלה תואר דוקטור במשפטים מ-Washington University School of Law.
ב-1949 התחתנה סטיוארט עם ג'ון פרד שלאפלי, עורך דין אמיד.
בשנת 1946 עבדה שלאפלי כתחקירנית ב-AEI, מכון מחקר שמרני ובמקביל השתתפה בקמפיין של חבר הקונגרס ממיזורי קלוד א.
מספר שנים מאוחר יותר, ב-1952, התמודדה שלאפלי, בעצמה, לקונגרס מטעם הרפובליקנים במחוז מספר 24 של אילינוי והפסידה למועמד הדמוקרטי צ'ארלס מלווין פריס (Charles Melvin Price).
בתקופת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964 התפרסמה שלאפלי כאשר הדפיסה בהוצאה עצמית ספר קצר (בחירה לא הד; A Choice Not an Echo) שתמך במועמד הרפובליקני בבחירות בארי גולדווטר.
בספר היא תוקפת את הרפובליקנים הליברלים (מהחוף המזרחי של ארצות הברית) ומאשימה אותם שהם מדכאים כל יוזמת שטח לקדם מועמדים רפובליקנים לנשיאות.
המבקרים טענו שהספר מייצר תאוריית קונספירציה כאילו ישנם ממליכי מלכים השולטים במפלגה הרפובליקנית.
החל מ-1965 היא פרסמה את The Phyllis Schlafly Report, מידעון חודשי בו עדכנה על פעילותם של מועמדים שתמכה בהם.
בשנת 1970, היא ניסתה בשנית להתמודד מטעם אילינוי על מושב בבית הנבחרים אך הפסידה בשנית לדמוקרט המכהן ג'ורג' שיפלי (George E.
התנגדות תיקון החוקה לשוויון זכויות
שלאפלי הובילה בהצלחה את ההתנגדות למהלך הפמיניסטי לתיקון שוויון זכויות בחוקה האמריקאית.
התיקון נועד להבטיח הגנה על זכויות בחוקה שיחולו באופן שווה על כל האנשים ללא קשר למין וביקש לשים קץ להבדלים המשפטיים בין גברים לנשים בתחומי הגירושין, רכוש, תעסוקה ועוד.
ארגון הלאומי לנשים NOW וארגונים פמיניסטיים אחרים הובילו את הקמפיין לשינוי החוקה.
לטענתה, אשרור התיקון עשוי היה להוביל לנישואים חד מיניים, הפלות, גיוס חובה לנשים לצבא ארצות הברית, חדרי שירותים משותפים לגברים ונשים וביטול חוקי העבודה שמונעים מנשים לעבוד במקומות מסוכנים.
מתוך החשש שהתיקון יוביל ל"התדרדרות ערכית" שלאפלי פעלה לביטול התיקון.
שלאפלי ארגנה אופוזיציה תחת הכותרת "עצרו את השינוי בחוקה" (Stop ERA).
התנועה חיברה פונדמנטליסטים, אוונגליסטים, קתולים, מורמונים ויהודים אורתודוקסים.
ניסיונה של שלאפלי בארגון פעילות פוליטית סייע לה לארגן את התנועה בזמן קצר.
"הפסיקו לקחת לנו את הזכויות" הייתה סיסמת הקמפיין שלה.
התיקון לשוויון זכויות לא עבר, גם אם בתחילה אושרר ב-35 מדינות, אך חמש מדינות, ביטלו את תמיכתן.
לשלאפלי היה מקום מרכזי במהלכים שהביאו למניעת אשרור התיקון.
חוקרת מדע המדינה ג'יין ג'יי מנסברידג' טוענת: "אנשים רבים שעקבו אחרי המאבק לאשרור התיקון האמינו, בצדק לדעתי, שהתיקון היה מאושרר ב-1975 או 1976, אלמלא המאמץ המוקדם והיעיל של פיליס שלאפלי לארגן את היריבים הפוטנציאליים" ב-1982 לא אושררה ההצעה לתיקון החוקה.
הצלחת המאבק שהובילה לביטול התיקון חיזק את התנועה לאיסור הפלות מלאכותיות ולחיזוק ערכי המשפחה המסורתיים.
היא התנגדה להסדרת מעמדם של מהגרים לא חוקיים, אקטיביזם שיפוטי ושימוש בפתקי הצבעה בבחירות בשפות נוספות.
שלאפלי כתבה יותר מ-20 ספרים ופרסמה את העלון שנשא את שמה במשך ארבעה עשורים.
היא הייתה אורחת קבועה בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
שלאפלי נפטרה מסרטן בגיל 92.
פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ , היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1476–1508.
פיליפ נולד ב-14 ביולי 1448 בהיידלברג, ללודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגריטה מסבויה, דוכסית אנז'ו, בתם של אמדאו השמיני, דוכס סבויה ומארי מבורגונדי, דוכסית סבויה.
בשנת 1449 מת אביו לודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ופיליפ עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין שלט בשמו כעוצר דודו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם עד מהרה הוא נטל את השלטון לעצמו ואימץ את פיליפ כיורשו.
בשנת 1476 מת דודו פרידריך הראשון, ופיליפ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1499 ירש פיליפ את רוזנות פפאלץ-נוימרקט ואת רוזנות פפאלץ-מוסבאך.
בשנים 1503–1505 לחם פיליפ נגד אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן במלחמת לנדסהוט, אך הובס ונאלץ לוותר על שטחי דוכסות בוואריה-לנדסהוט, חוץ משטחי רוזנות פפאלץ-נויבורג שנמסרו לנכדו אוטו היינריך.
ב-28 בפברואר 1508 מת פיליפ בגרמרסהיים, ובנו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
ב-21 בפברואר 1474 התחתן פיליפ עם מרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
פיליפ, רוזן הסן , היה נסיך גרמני מבית הסן וחתנו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
פיליפ נולד ב-6 בנובמבר 1896 באופנבך, לפרידריך קרל, נסיך הסן ולמרגרטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
בצעירותו התחנך פיליפ בבריטניה, ולאחר חזרתו לגרמניה למד בגימנסיה בפרנקפורט.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס פיליפ לצבא הקיסרות הגרמנית, ומונה לקצין ברגימנט הדרגונים ה-24 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-2).
פיליפ לחם עם יחידתו בקרבות השונים, ובשנת 1917 אף נפצע במהלך הקרבות באוקראינה.
בשנת 1916 נהרג אחיו הבכור פרידריך וילהלם, ופיליפ הפך לשני בסדר הירושה של תואר הנסיך הבוחר מהסן.
בשנת 1918 קיבל אביו הצעה לכהן כמלך פינלנד, אולם בשל תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמה, ההצעה לא יצאה אל הפועל.
לאחר המלחמה למד פיליפ אמנות וארכיטקטורה, ואף עבד תקופה באדריכלות.
פיליפ אף ערך כמה ביקורים ביוון אצל דודתו סופיה, מלכת יוון, ובשנת 1923 עבר להתגורר ברומא, שם טיפח קריירה מוצלחת כמעצב פנים.
ב-23 בספטמבר 1925 התחתן פיליפ עם מפאלדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
המשפחה התגוררה בעיקר בווילה פוליסנה בפאתי רומא, אך שהתה לעיתים קרובות בגרמניה.
בשנת 1930 הצטרף פיליפ למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הצטרף לאס אה.
עד מהרה הפך פיליפ לחבר קרוב להרמן גרינג, ולאחר שעלה היטלר לשלטון בשנת 1933 מונה פיליפ למושל פרובינציית הסן-נסאו.
בנוסף מונה פיליפ לחבר ברייכסטאג, ובשל היותו חבר בית המלוכה האיטלקי, קישר פיליפ לעיתים קרובות בין היטלר לבניטו מוסוליני.
ב-1937 היה ממארגני ביקור הדוכס והדוכסית מווינדזור בגרמניה הנאצית.
בשנת 1940 מת אביו פרידריך קרל, נסיך הסן, ופיליפ הפך לראש בית הסן-קאסל.
באפריל 1943 הוצב פיליפ במפקדה של היטלר, אולם במאי אותה שנה נפגע מעמדו, לאחר שהיטלר הורה כי נסיכים אינם יכולים להחזיק בעמדות כוח במדינה, במפלגה או בצבא.
לאחר הדחתו של מוסוליני ביולי 1943, היה היטלר משוכנע כי פיליפ היה שותף למזימה, וב-8 בספטמבר נעצר פיליפ ונשלח לפלוסנבירג, אולם זכה להטבות מסוימות בשל מעמדו.
אשתו של פיליפ - מפאלדה, נסיכת סבויה נעצרה אף היא ונשלחה למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם מתה ב-27 באוגוסט 1944 כתוצאה ממתקפה אווירית של בעלות הברית.
באפריל 1945 הועבר פיליפ למחנה הריכוז דכאו, ולאחר עשרה ימים בלבד הועבר לטירול, שם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-4 במאי 1945.
בתחילה הוחזק פיליפ בשבי על תפקידו כמושל הסן-נסאו, אולם בשנת 1947 שוחרר מהשבי.
בשנת 1968 מת לודוויג, נסיך הסן, בנו של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן וראש בית הסן-דרמשטדט, ללא יורשים, ובעקבות כך איחד פיליפ תחתיו את בית הסן, לראשונה מאז מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן בשנת 1567.
ב-25 באוקטובר 1980 מת פיליפ ברומא, ובנו מוריץ, רוזן הסן ירש את תאריו.
ב-23 בספטמבר 1925 התחתן פיליפ עם מפאלדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פיליפ, דוכס אורליאן , היה בנו של פיליפ השישי, מלך צרפת.
פיליפ נולד ב-1 ביולי 1336 בווינסן, לפיליפ השישי, מלך צרפת, ולז'אן מבורגונדי, בתם של רובר השני, דוכס בורגונדי ואנייס מצרפת, דוכסית בורגונדי.
בשנת 1344 קיבל פיליפ מאביו את התואר דוכס אורליאן, וב-18 בינואר 1345 הוא התחתן עם בלאנש מצרפת, דוכסית אורליאן, בתם של שארל הרביעי, מלך צרפת וז'אן ד'אברו.
בשנת 1356 נלחם פיליפ בקרב פואטייה ונפל בשבי האנגלי, שבו שהה עד לאחר חתימת הסכם ברטיני בשנת 1360, אם כי הוא נשאר בתחילה כבן ערובה במקום אחיו ז'אן השני, מלך צרפת.
ב-1 בספטמבר 1375 מת פיליפ באורליאן, ומכיוון שלא היו לו בנים חוקיים חזרה נחלתו לכתר הצרפתי.
ב-18 בינואר 1345 התחתן פיליפ עם בלאנש מצרפת, דוכסית אורליאן, בתם של שארל הרביעי, מלך צרפת וז'אן ד'אברו, אך לא היו לו ילדים ממנה, אולם מאידך היו לו שני ילדים לא חוקיים:
מארי ד'אורליאן, התחתנה עם גדאון החמישי מבובילייה
פיליפ, דוכס אורליאן , היה הטוען לכתר צרפת בשם פיליפ השמיני, מלך צרפת.
פיליפ נולד ב-6 בפברואר 1869 בטוויקנהאם, מידלסקס, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
בשנת 1870 חזרה משפחתו לצרפת, ובשנת 1880 העניק לו אביו את התואר דוכס אורליאן.
בשנת 1883 מת אנרי, רוזן שאמבור, ובעקבות כך ירש אביו את הטענה לכתר צרפת בעיני רוב המלוכנים.
בשנת 1886 נערכה חגיגת הנישואים של אחותו אמלי, נסיכת אורליאן עם קרלוש, מלך פורטוגל בפאר רב, ובעקבות כך גורשה המשפחה מצרפת.
פיליפ שהיה באותה העת צוער בצבא צרפת, המשיך את לימודיו באקדמיה צבאית בלוזאן, ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
פיליפ שירת בקורפוס הרובאים של המלך, שהיה מוצב אז בהודו הבריטית, אך מעולם לא החזיק בדרגה ממשית בצבא הבריטי, כדי לכבד חוק צרפתי האוסר על צרפתים להחזיק בדרגות זרות ללא אישור של ראש המדינה הצרפתי.
אף-על-פי-כן הוא הועלה לדרגת לוטננט, ושירת בהודו מינואר 1888 עד מרץ 1889, שם היה קצין מטה של הלורד רוברטס, אז מפקד הצבא בהודו.
באוקטובר 1889 נסע פיליפ לשווייץ כדי להשלים קורס בתאוריה צבאית, ובעת שהותו שם נולד לו בן, פיליפ דביאן, על ידי נינה, שחקנית עובדת הקזינו בלוזאן.
ביום הולדתו ה-21 בפברואר 1890 הוא עזב את שווייץ ברכבת עם חברו אונור ד'אלבר, דוכס דה לינייה, ונכנס לפריז תוך הפרה של חוק הגלות של 1886. הוא ניסה להתגייס לשירות צבאי, כנדרש בחוק, אולם במקום זאת הוא נעצר ונכלא בקונסיירז'רי.
הוא נידון לשנתיים מאסר בקלרבו, אך שוחרר לאחר מספר חודשים וגורש חזרה לשווייץ.
על מנת לחקור את "הלא ידוע", ביקש פיליפ מהנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג', לשלוח אותו לעמדה צבאית בהימלאיה.
בשהותו במזרח, הוא הוביל משלחת גישוש בנפאל עם בן דודו אנרי, נסיך אורליאן, טיפס על הרים בטיבט, וביקר באפגניסטן, בציילון וברחבי המפרץ הפרסי, לפני שחזר כמפורסם לבריטניה.
לפני מאסרו בצרפת, היה פיליפ מיועד להתארס עם בת דודתו מרגריט, נסיכת אורליאן, אולם ההתחייבות בוטלה כאשר נחשף הרומן של פיליפ עם זמרת האופרה האוסטרלית נלי מלבה.
בעת הקשר עמה, מלבה עדיין הייתה נשואה לצ'ארלס נסביט ארמסטרונג, אף על פי שחיו בנפרד זה כמה שנים, ובעקבות כך הגיש ארמסטרונג בקשה לגירושים ממלבה בטענת ניאוף.
בספטמבר 1890 ליווה פיליפ את אביו למסע של חודשיים בארצות הברית ובקנדה, והם ביקרו בשדות הקרב של מלחמת האזרחים האמריקנית, שבה לחם אביו, כמו גם בפילדלפיה, בוושינגטון די.
סי., בריצ'מונד, בניו יורק ובקוויבק.
בדצמבר 1890, החל פיליפ לשרת בצבא האימפריה הרוסית, ובמרץ 1893 הוא נבחר לעמית של החברה הגאוגרפית המלכותית.
במרץ 1894 ביקר פיליפ במצרים ובארץ ישראל עם אחותו הלן, דוכסית אאוסטה, ולאחר מכן הוא השתתף בציד אריה בשטחי האימפריה האתיופית.
במאי 1894 הוא סופח לרגימנט ההוסרים המלכותיים של בקינגהאמשייר.
ב-8 בספטמבר 1894 מת אביו פיליפ, רוזן פריז, ופיליפ הפך לראש בית אורליאן והטוען לכתר הצרפתי בשם פיליפ השמיני, מלך צרפת.
ב-5 בנובמבר 1896 התחתן פיליפ בווינה עם מריה דורותיאה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה וקלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, אולם הנישואין לא היו מוצלחים ולא היו להם ילדים.
בשנת 1898 שהה פיליפ בז'נבה, ואך בנס ניצל מהתנקשות בידי לואיג'י לוקני, שהחליט להרוג בן אצולה איטלקי, אך זה לא הגיע כמתוכנן למקום והמתנקש החליט לדקור מטרה מלכותית אחרת שהזדמנה למקום, ואכן רצח את אליזבת, קיסרית אוסטריה.
פיליפ התגורר באנגליה עד לשנת 1900, ולאחר מכן העביר את מקום מגוריו העיקרי לבלגיה.
בשנת 1905 הוא חקר חלקים מהחוף המערבי של גרינלנד, בשנת 1907 הוא הפליג בים הקרח מצפון לסיביר, ובשנת 1909 הוא הפליג צפונה יותר אל האוקיינוס הארקטי.
בשנת 1914 נפרדו פיליפ ואשתו מריה דורותיאה באופן חוקי, ולאחר מכן היא התגוררה בהונגריה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה פיליפ שוב ללא הצלחה להצטרף לצבא הצרפתי.
כמו כן, הוא גם לא קיבל אישור לשרת בצבא הבלגי, ובשל כך הוא חזר לבריטניה.
תוכניתו להצטרף לצבא המלכותי האיטלקי נמנעה על ידי תאונה קשה, שבה הוא נפגע על ידי אוטובוס.
ב-28 במרץ 1926 מת פיליפ מדלקת ריאות בפאלרמו שבסיציליה, ומכיוון שלא היו לו ילדים, ירש את תאריו דודנו וגיסו הנסיך ז'אן, דוכס גיז.
פיליפ, רוזן פפאלץ-נויבורג , היה רוזן פפאלץ-נויבורג בין השנים 1505–1541.
פיליפ נולד ב-12 בנובמבר 1503 בהיידלברג, לרופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג ולאליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה.
בשנת 1503 מת סבו גאורג, דוכס בוואריה ללא בנים, ובעקבות כך פרצה מלחמת לנדסהוט בין אביו רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ובסיומה קיבל אלברכט הרביעי את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו פיליפ ואחיו אוטו היינריך קיבלו חלק קטן ממנה שהפך לרוזנות פפאלץ-נויבורג.
בשנת 1529 לחם פיליפ נגד העות'מאנים במהלך המצור על וינה, ובשנת 1532 קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב.
בשנת 1539 נסע פיליפ לאנגליה, על מנת לבקש את ידה של מרי טיודור, בתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, אולם הנישואין לא יצאו לבסוף אל הפועל.
בשנת 1541 מסר פיליפ את השליטה ברוזנות לאחיו אוטו היינריך, וב-4 ביולי 1548 הוא מת בהיידלברג.
פיליפ אוארבך היה פוליטיקאי בווארי, יהודי-גרמני, שמונה לאחר מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה בידי ממשלת בוואריה לעמוד בראש "הקומיסריון לנרדפים מטעמי גזע, דת ומדיניות" ואחר חיסולו של הקומיסריון, בראש המשרד לפיצויים לקרבנות הנאציזם.
נולד בהמבורג במשפחה נאו-אורתודוקסית, לאהרן אוירבך, סוחר מתכות ובנו של רבי אביעזרי זליג אוירבך, ולהלנה (לבית פוזן).
לאחר לימודיו בבית הספר היהודי בהמבורג, למד במכללה לכימאים, והשתלב בעסקי אביו.
בין השנים 1929–1931 ניהל מכרה בספרד שהיה שייך לאביו.
ב-1931, כחלק מהשפל הגדול פשט אביו את הרגל וגם פיליפ איבד את כספו.
אוארבך שב להמבורג, למד לתואר דוקטור במדעי המדינה, השתלב במוסדות הקהילה היהודית בהמבורג, והיה פעיל במפלגה הדמוקרטית הגרמנית.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה במחנה ריכוז.
לאחר תום המלחמה השתלב בממשל הצבאי בשטח הכיבוש הבריטי בגרמניה.
שמו התפרסם במה שכונה "פרשת אוארבך" או "מקרה אוארבך": ב-1952 נאסר ביוזמת יריבו הפוליטי, שר המשפטים הקתולי יוזף מילר , פוטר מתפקידו, נשפט והורשע באשמות כלכליות שונות, על אף טענותיו שהמשפט מבוים ושבהוראת שר המשפטים שפטו אותו שופטים בעלי רקע נאצי.
בסיום המשפט נקבע כי אוארבך לא מעל בכספים אך הורשע במספר עבירות ונידון לשנתיים וחצי מאסר.
בעוד סנגוריו מתכוונים לערער על תוצאות המשפט התאבד אוארבך.
ב-1954 טיהרה ועדת חקירה מטעם הפרלמנט הבווארי את שמו של אוארבך, ויריבו יוזף מילר שהואשם ברדיפתו נאלץ להתפטר מתפקידו.
פיליס ג'ורג' הייתה דוגמנית, שחקנית ומגישת ספורט אמריקאית.
ג'ורג' נולדה בדנטון, שבטקסס, היא למדה שלוש שנים באוניברסיטת צפון טקסס ולאחר מכן עברה ללמוד ב עקב כך שהאוניברסיטה העניקה מלגות למלכות יופי.
ב-1969 היא השתתפה לראשונה בתחרות מיס טקסס כמיס דנטון ושם הייתה מקום רביעי, בשנה שלאחר מכן התמודדה כמיס דאלאס בתחרות של מיס טקסס והפעם הייתה במקום הראשון.
באותה שנה נבחרה למיס אמריקה בתחרות הארצית, הארגון הפמיניסטי "Women's liberation movement" ביצע מחאה אודות התחרות.
באוגוסט 1971 היא ביקרה בווייטנאם ביחד עם מתמודדות נוספות במיס אמריקה, הם עבדו ביחד עם ארגון הצדקה "United Service Organizations".
במסגרת כהונתה כמיס אמריקה היא התארחה במספר תוכניות אירוח בטלוויזיה.
ב-1974 החלה לשמש כשדרנית ספורט בערוץ הספורט של CBS, בשנה לאחר מכן הצטרפה לצוות התוכנית "The NFL Today" והיא שידרה ממשחקי ה-NFL.
כאשת עסקים היא פתחה ב-2003 את העסק "Phyllis George Beauty", קו לשיווק מוצרי קוסמטיקה וקרמים לעור.
היא לקחה חלק בכתיבה של מספר ספרים.
בין 1977–1978 היא הייתה נשואה למפיק ההוליוודי רוברט אוונס.
ב-1979 נישאה לפוליטיקאי ג'ון י.
בראון ג'וניור, באותה שנה הוא נבחר למושל קנטקי, כתוצאה מכך היא שימשה בין 1979–1983 כגברת הראשונה של קנטקי.
נפטרה ב-14 במאי 2020 בלקסינגטון מסיבוכים של פוליציטמיה.
פילים לא מתקבלים הוא ספר העוסק בילד המחזיק בביתו פיל כחיית מחמד, ונחשב לילד המחזיק חיה מוזרה.
הוא מגיע למועדון החיות המקומי, אך מגורש משם, ומחליט לבנות מועדון אליו כל החיות מוזמנות.
זהו ספרה של ליזה מנטצ'ב אשר נכתב באנגלית, תורגם על ידי ראובת ניצן ויצא לאור בעברית ב-2019. הספר אויר על ידי טאי-יון, והוא מיועד בעיקר לילדים קטנים, אך בכל זאת מהווה גם חומר מחשבה למבוגרים.
הספר מדבר על קבלת השונה, האחר, ומביע את ערכי הסובלנות.
גיבור סיפורנו הוא ילד, המגדל פילון קטן כחיית מחמד.
אין עוד הרבה ילדים כמוהו, המחזיקים חיות משונות.
רוב הילדים מחזיקים חיות כמו כלבים וחתולים.
הוא מרגיש אחר ושונה מכולם.
הוא מאוד אוהב את הפילון שלו.
יום אחד מכריזים במועדון החיות השכונתי על מפגש ילדים וחיות המחמד שלהם, והילד הולך עם פילון המחמד שלו לשם.
כאשר הוא מגיע לפתח המועדון, הוא נפעם לראות על הדלת שלט ועליו כתוב "פילים לא מתקבלים".
הוא עצוב ומדוכדך, ומתיישב על ספסל ליד ילדה לא רחוק משם.
לפתע הוא רואה שהילדה יושבת ביחד עם חיית המחמד המיוחדת שלה.
"למרות שלא היה כתוב 'בואש' על השלט", היא אומרת, "והוא בכלל לא מסריח", שניהם גורשו ממועדון החיות.
הילד והילדה מחליטים לפתוח מועדון חיות משלהם, ועליו הם תולים שלט: "כולם מוזמנים".
ליזה מנטצ'ב נולדה במדינת קליפורניה שבארצות הברית ב-30 בדצמבר 1975. מנטצ'ב היא סופרת של רומני פנטזיה וסיפורים קצרים.
היא ידועה בעיקר בזכות סדרת התיאטרון שלה, שהיא טרילוגיה של רומני פנטזיה לנערים.
אחד מספריה, "עיניים כמו כוכבים" (באנגלית - "Eyes Like Stars") הראשון בסדרת "אילומינטה" (Illuminata), היה מועמד לפרס אנדרה נורטון לשנת 2009 למדע בדיוני ופנטזיה לצעירים.
הספר היה מועמד גם לפרס מיתופואי לספרות ילדים בשנת 2010. הספר השלישי בסדרה "So Silver Bright" נבחר כאחד מחמשת הרומנים המובילים ב-YA בשנת 2011. הרומן הבדיוני שלה הופיע במגזינים "Weird Tales", "Strange Horizons", "Faerie Magazine" ו-"Clarkesworld Magazine".
הספר עורר התלהבות וזכה להצלחה ולמכירות רבות מיד עם הוצאתו לאור בעברית.
אמרו עליו שהוא ספר מתר, מרגש ומחמם את הלב, עם מסר חשוב.
ב-2019, הספר נבחר על ידי ספריית פיג'מה וכך הופץ בין ילדי הגן.
פיליס פלגי (4 במרץ 1920–15 ביוני 2015) הייתה אנתרופולוגית ישראלית.
היא נחשבת למייסדת תחום האנתרופולוגיה היישומית בישראל.
עסקה בעיקר בממשק שבין אנתרופולוגיה לבריאות הנפש.
מזווית זו חקרה מנהגי קבוצות שונות בדרום אפריקה ובישראל.
כאנתרופולוגית ראשית בשירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות פעלה להגברת המודעות של הממסד הרפואי והחברתי למנהגים הייחודיים של העדות השונות בציבור הישראלי.
כמו כן יזמה את שילוב תחום מדעי ההתנהגות בלימודי רפואה בישראל במטרה לשפר את יחסי הרופאים עם המטופלים.
פיליס פלגי לבית רבקין נולדה ב־1920 בקייפטאון, דרום אפריקה לשם היגרה המשפחה מליטא.
אביה של פיליס, לויק, היה סוחר בעל תודעה סוציאליסטית שתמך בשוויון לשחורים ואף חשף את ילדיו וביניהם את בתו פיליס לבעיותיהם.
כבר בגיל 16 החלה את לימודיה לתואר הראשון במדעי החברה באוניברסיטת קייפטאון ושלוש שנים לאחר מכן השלימה את התואר השני.
את עבודת השדה בחרה לערוך בקרב קהילה של "צבעוניים" (דרום-אפריקנים שאינם שחורים ואינם לבנים) והייתה פעילה בסיוע לאוכלוסיית השחורים.
בגיל 20 הייתה גם שותפה ליסוד תנועת נוער ציונית סוציאליסטית והייתה חברה בהנהלת התנועה.
את התואר השלישי השלימה מאוחר יותר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק בהנחיית פרופסור מרגרט מיד, האנתרופולוגית הנודעת.
הדוקטורט עסק ב"מאפיינים תרבותיים ועדתיים בבריאות הנפש".
ב־1944 התנדבה לצבא דרום אפריקה ואיתו הגיעה לקהיר, לצלב האדום ולסוכנות הפליטים של האו"ם, אונר"א.
בד בבד פעלה בארגון ה"הגנה" וב"מוסד לעלייה ב'" בקהיר.
בדצמבר 1946 ייצגה פיליס את תנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית הדרום אפריקאית בקונגרס הציוני הראשון שהתקיים אחרי מלחמת העולם השנייה בבזל, שווייץ.
בשנת 1945, בעת שהותה בקהיר, הכירה את מי שעתיד להיות בעלה, יואל פלגי, מצנחני היישוב, שחזר אז
יואל השתייך לקבוצה של 37 שליחי "ההגנה" שנבחרו לצנוח באירופה הכבושה כדי לארגן הצלה של יהודים.
רובם צנחו, 12 מחברי הקבוצה נפלו בשבי ו 7 הוצאו להורג על ידי הנאצים ביניהם שני חבריו לחולייה בהונגריה, פרץ גולדשטיין וחנה סנש, שנתפסו ונרצחו.
בעקבות שליחותו באירופה חיבר יואל פלגי את ספרו "רוח גדולה באה".
בשנת 1947 עלתה פיליס ארצה והצטרפה לקיבוץ מעגן בעמק הירדן, קיבוצו של יואל, שאותו עזבו כעבור שנים אחדות.
בשנת 1953, כדוקטורנטית צעירה, שחזרה מלימודים בארצות הברית, מונתה פלגי לאנתרופולוגית הראשית הראשונה בישראל על ידי ד"ר לואי מילר, גם הוא מדרום אפריקה, שהיה ראש שירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות וממייסדי התחום בישראל.
עבודתה במשרד הבריאות נמשכה כ־25 שנים עד לפרישתה בשנת 1978.
בראשית שנות 1960 עת כיהן יואל פלגי כשגריר ישראל בטנזניה, הרצתה פיליס באוניברסיטה בדאר א-סלאם ויעצה לממשלה בנושאי נשים וילדים.
ב-1969 הייתה פלגי שותפה ליישום הרעיון של בריאות הנפש בקהילה ביוזמת ד"ר לודוויג טרמר וד"ר לואי מילר, שהיו באותה עת ראשי שירתי בריאות הנפש במשרד הבריאות.
המטרה הייתה למנוע אשפוזים בבתי החולים הפסיכיאטריים או לקצר את משך האשפוז ולטפל במשתחררים בקהילה.
המרכז הקהילתי הראשון לבריאות הנפש הוקם ביפו בסוף שנת 1970 וכלל יחידות לבני כל הגילים ולכל מדרג האבחנות.
אוכלוסיית היעד באזור אופיינה ברקעים תרבותיים שונים, הן של יהודים בני כל העדות והן של רוב הדתות והצורך באנתרופולוג מנחה היה רב.
אחד ההישגים הגדולים של פיליס היה בכך שהצליחה לשבץ תקן של אנתרופולוג במסגרת של בריאות הנפש אך ההישג של העסקת תקני אנתרופולוגים במערכת הבריאות לא הועתק ליחידות אחרות ולא נשמר לאורך שנים, ההישג שנחשב כל כך מתקדם בעיני אנתרופולוגים בעולם, נעלם כליל עם פרישתה מהמשרד של פיליס פלגי.
במקביל לפעילותה במשרד הבריאות, בשנת 1970, הייתה פלגי בין המייסדים של המחלקה למדעי ההתנהגות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וגם בכך הייתה חלוצה.
היא שמה לה למטרה לפתח בקרב פרחי הרפואה כישורים של רגישות חברתית "להיות בני אדם" ודרך כך להיות "רופאים טובים יותר".
פיליס הוציאה את הסטודנטים לרפואה מהכיתות והפגישה אותם הן עם בעלי תפקידים בקהילה והן עם מטופלים.
פלגי לימדה בבית הספר לרפואה תל אביב עד לפרישתה בשנת 1990.
מלבד בבית הספר לרפואה הרצתה פלגי במסגרות רפואיות נוספות כבתי ספר לאחיות, ריפוי בעיסוק ואחרות.
פיליס נחשבת ל'אם" האנתרופולוגיה היישומית בישראל.
המונח מתייחס לשימוש בתאוריות ובשיטות המחקר של האנתרופולוגיה לצורך ניתוח ופתרון בעיות ממשיות בתחומים שונים, ביניהם בתחום הרפואה.
נקודת המוצא האנתרופולוגית שלה הייתה שהתנהגות נורמטיבית בחברה אחת עלולה להיחשב פתולוגית בחברה בעלת תרבות אחרת.
הבנה זו הנחתה את פועלה במשרד הבריאות.
בשנות ה־1950 התמודדה מדינת ישראל הצעירה עם גלי עלייה המונית על סיכוניה הבריאותיים, הגופניים והנפשיים.
כשנכנסה פלגי לתפקידה במשרד הבריאות גילתה שהגישה השלטת במערך הרפואי הייתה אתנוצנטרית.
גישה זו לא רק שלא תרמה לקשר בין המטפלים למטופלים אלא הגבירה את הניכור ואת חוסר שיתוף פעולה בין הצדדים והכשילה את ניסיונות הטיפול.
הממסד הרפואי נהג בזלזול כלפי אמונות עממיות של עולים, באשר למחלות ולדרכי ריפוין בייחוד של בני עדות המזרח.
דפוסי התנהגות לא מוכרים פורשו כמחלות נפשיות.
הגישה השלטת התבססה על ניסיון להנחיל את "יתרונות הציוויליזציה", כדבריה, לאנשים החלשים בחברה.
"ראיתי את תפקידי בראש ובראשונה בהגברת ההבנה בקרב אנשי המקצוע, המינהל ומקבלי ההחלטות לגבי האוכלוסיות הפגועות.
ניסיתי ליצור לגיטימציה למנהגים השונים של הקבוצות האתניות".
האוריינטציה של פלגי באנתרופולוגיה הייתה פסיכולוגית.
פיליס חקרה אמונות עממיות ודרכי התנהגות ייחודיות של הקבוצות השונות: יהדות תימן, יהדות מרוקו, יהדות עיראק ואחרות.
היא ביקרה במושבים ובכפרים בכל רחבי הארץ, למדה את אורחותיהם ואת שלמדה הביאה לידיעת המטפלים.
בכך תרמה להבחנה נכונה יותר בין התנהגות נורמטיבית, כלומר מקובלת על הקבוצה, להתנהגות סוטה מהנורמה ולשיפור התקשורת בין מטפלים למטופלים.
פלגי הייתה מומחית ל"גירוש שדים" ועסקה בייעוץ לבתי החולים הפסיכיאטריים הן בנושא זה והן בעזרה לקביעת אבחנה על ידי הבחנה בין הפתולוגיה הנפשית לבין מנהגים עדתיים.
בשנת 1956 יזמה פלגי את ביקורה בישראל של האנתרופולוגית הנודעת פרופסור מרגרט מיד, מורתה מאוניברסיטת קולומביה, כדי לקבל חוות דעת וגיבוי אקדמי ובינלאומי לפעילויותיה.
מיד ביקרה במסגרות טיפוליות רבות ובמושבי עולים ברחבי הארץ ונפגשה עם בעלי התפקידים הבכירים במדינה.
במפגשים אלה שטחה בפני קובעי המדיניות ואנשי הממסד האקדמי, הטיפולי והפסיכיאטרי את משנתה ותובנותיה באשר לפרויקט הלאומי של בניית אומה וקליטת עלייה.
בהרצאותיה שבחה מיד את פלגי ואת פעילות משרד הבריאות.
פלגי חקרה גם את מנהגי האבלות במקומות שונים בעולם ושל העדות השונות בישראל.
לבקשת משרד הביטחון, אחרי מלחמת ששת הימים, כתבה פיליס חוברת המתארת מנהגים אלה.
במלחמת יום הכיפורים שרת המידע הזה את משרד הביטחון גם לצורך קביעת תגמולים מיוחדים לאבלים לימי השבעה, לסעודות האבל ועוד ובייחוד איך להתמודד עם השכול.
לתודעת הציבור הרחב הגיעה פלגי דרך התכנית "חיים שכאלה" בטלוויזיה שבה השתתפה ב־1973. באותה עת היה רק ערוץ אחד וקהל הצופים הרב נכבש על ידי דמותה הצבעונית של פלגי, סיפוריה המעניינים וההומור הרב שלה.
פיליס פלגי היא אימן של ד"ר אילנה קופמן (מדעי המדינה) ושל ד"ר ענת פלגי-הקר, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית, סבתא לארבע נכדות וסבתא רבתא לנינים.
בהקדמה לספרה "מאי-מהות לאימהות" כתבה בתה, ד"ר פלגי-הקר: "גדלתי במשפחה שבה זכותה של אישה, ואף חובתה, לעצב את חייה כרצונה מובנות מאליהן והגשמה עצמית במונחים של קריירה אינה נופלת בחשיבותה מהקמת משפחה, ואף עולה בערכה על דאגה למטלות הבית."
פיליפ אברהם כהן (גרמנית: Philipp Abraham Cohen; 25 במרץ 1790–28 במרץ 1856) היה יזם, בנקאי וסוחר מתכות יהודי גרמני במאה ה-19. בעל המותג "פיליפ אברהם כהן".
Cohen" ומכרו עבור ממשלת הנובר מוצרי עפרות ומתכות.
פעילותם הגבירה מאוד את סחר במתכות באזור.
יחד עם אחיו, אלכסנדר כהן, למד פיליפ את סחר העפרות והמתכות, הקשור לבנקאות ושטרות חליפין, בבנק של אביו.
בשנת 1816 נישא לאלינור ורטהיים, בתו של הבנקאי היהודי זכריה איזאק ורטהיימר מפרנקפורט.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-19, כתוצאה מהקלה משפטית, הוא עבר עם אחיו אלכסנדר לפרנקפורט, שהייתה אז מרכז הבנקאות של האזור שצרך ועיבד מתכת.
כהן היה נדבן ופעיל בקהילה היהודית בפרנקפורט וכיהן כחבר במועצת הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1837 נישאה בתו הגדולה שרה אמילי לרפאל (ראלף) מוזס (לימים מרטון), בן למשפחת אנשי העסקים והפילנתרופים מרטון.
בשנת 1850 נרשמה החברה "המסחר במוצרי מתכת, שטרות חליפין, עמלה והעברה" של כהן במרשם המסחרי.
חברות דומות רבות התפתחו לבנקאות.
עם השנים, עסקי הבנקאות של כהן נחלשו ותחתיהם הוא הגביר את עיסוקו בסחר המתכות.
אחיינו פיליפ אלינגר (בנו היה ליאו אלינגר) הפך לחותם מורשה.
בשנת 1855 פרש פיליפ אברהם כהן לגמלאות והוריש את עסקיו לחתנו מוזס, שכמו קרוביו האנגלים, שינה את שם משפחתו למרטון בשנת 1856. לאחר מות כהן הוא המשיך בעסקים עם בני משפחת אלינגר.
בהמשך העסק שולב בחברה של זכריה הוכשילד.
פיליס "פיפה" לאטור MBE הייתה סוכנת חשאית במנהלת המבצעים המיוחדים של בריטניה (SOE) במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת.
מטרת ה-SOE הייתה ריגול, חבלה וסיור במדינות שנכבשו על ידי מעצמות הציר, בעיקר בגרמניה הנאצית.
סוכני SOE פעלו עם קבוצות התנגדות וסיפקו להם כלי נשק וציוד שהוצנח על ידי האנגלים.
אביה של לאטור, פיליפ, היה רופא צרפתי שהתחתן עם לואיז, אזרחית בריטית שהתגוררה בדרום אפריקה, ב-1921 נולדה פיליס לאטור.
אביה נפטר שלושה חודשים לאחר לידתה באפריקה המשוונית הצרפתית (AEF) ואמה נישאה בשנית שלוש שנים מאוחר יותר.
אביה החורג היה נהג מרוצים, ונתן גם לאשתו להתחרות עם מכוניותיו.
במהלך מרוץ אחד כזה אירעה תקלה מכנית ואמה של לאטור נהרגה כאשר המכונית התנגשה במחסום.
לאחר מכן עברה לאטור להתגורר אצל בן דוד של אביה באפריקה המשוונית הצרפתית.
בנובמבר 1941 עברה לאטור מדרום אפריקה לאנגליה והצטרפה לחיל העזר האווירי לנשים (WAAF) כמכונאית טיסה.
היא קיבלה מספר שירות 718483. בגלל הצרפתית הרהוטה שלה, התבקשה מיד על ידי SOE להפוך לסוכנת חשאית, עברה אימונים נפשיים ופיזיים.
היא הצטרפה ל-SOE כנקמה על רצח קרוביה על ידי הנאצים.
ב-1 בנובמבר 1943 הצטרפה רשמית ומונתה כקצינת מדור.
ב-1 במאי 1944 צנחה באורנה, נורמנדי כדי לפעול כחלק מה-, תוך שימוש בשם הקוד "Genevieve" כדי לעבוד כמפעילת אלחוט עם קלוד דה בייסק, אחותו ליס ושותפיהם.
לאטור התחזתה לנערה בגיל תיכון שמשפחתה עברה לאזור כדי להימלט מהפצצות של בעלות הברית.
היא רכבה על אופניים ברחבי האזור, מכרה סבון ושוחחה עם חיילים גרמנים.
כשקיבלה מודיעין צבאי קידדה אותו באמצעות סריגה בקודים חד פעמיים שהוסתרו על פיסת משי בה השתמשה לקשור את שערה, ולאחר מכן תרגמה אותם באמצעות ציוד מורס.
בשלב מסוים הובאה לחקירה, אך הרשויות הגרמניות לא חשבו לבחון את המטפחת שקשרה והיא שוחררה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התחתנה לאטור, ועברה להתגורר בקניה, פיג'י ואוסטרליה.
לפני מותה התגוררה באוקלנד שבניו זילנד.
באפריל 2021 חגגה את יום הולדתה המאה, והייתה הסוכנת האחרונה של ה-SOE מתוך ארבעים הנשים שפעלו בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה שהייתה בחיים באותה עת.
ילדיה לא ידעו על עברה במלחמה עד שנתקלו בכך במקרה באינטרנט בשנת 2000.
לאטור מונתה לשבלייה (אביר) של לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-29 בנובמבר 2014, כחלק מאירועי 70 שנה לקרב נורמנדי.
פיליס ניקולסון הייתה פיזיקאית ומתמטיקאית בריטית שנודעה בזכות פיתוח שיטת קראנק-ניקולסון לפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות, בשיתוף עם ג'ון קראנק.
ניקולסון היא אחת מהנשים הראשונות שעסקו באנליזה נומרית.
ניקולסון נולדה בשם פיליס לוקט (Lockett) בעיירה מקלספילד והתחנכה בבית הספר סטוקפורט לבנות.
עבודת הדוקטורט של ניקולסון הייתה אמורה להסתיים בשנת 1941, אולם הופרעה בשל גיוסה של ניקולסון לקבוצת המחקר של דאגלס הרטרי באוניברסיטת מנצ'סטר, שם עבדה בשנים 1940–1945, רוב משך מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו ניקולסון התמקצעה באנליזה נומרית והייתה למשתמשת מיומנת באנלייזר דיפרנציאלי (אנ') שעיצב הרטרי.
ניקולסון וחבריה לקבוצת המחקר עסקו בפתרון בעיות הקשורות בהגנה אווירית ובפיתוח עבור משרד האספקה.
מחקריה בנושא התנהגות טרנזיינטית במגנטרון של אנודה יחידה ובמוליכות חום, נכנסו לעבודת הדוקטורט שלה בתור הבעיה השנייה והשלישית.
מחקרה של ניקולסון במוליכות חום התקשר לפתרונות משוואת החום, ויחד עם עמיתה ג'ון קראנק חקרה ניקולסון את יציבותן הנומרית של שיטות פתרון אחדות.
האלגוריתם אותו פיתחו ושנקרא כיום על שמם, שיטת קראנק-ניקולסון, צמח מעבודתם זו ופורסם בשנת 1947.
שיטה זו משמשת כיום גם לפתרון נומרי של משוואת שרדינגר התלויה בזמן, שהיא בעלת מבנה מתמטי דומה למשוואת החום (בהבדלים מסוימים).
לאחר הגשת עבודת הדוקטורט שלה, הייתה ניקולסון עמיתת מחקר על שם טאקר-פרייס בגירטון קולג' בקיימברידג', זאת עד לשנת 1949. בתקופה זו עבדה במעבדת קוונדיש.
ישנו תיעוד מועט בלבד על אודות קורותיה המקצועיים בתקופה שלאחר מכן.
בשנת 1942 נישאה לפיזיקאי מלקולם ניקולסון.
לשניים נולדו שני בנים, דונלד מקלאוד (נולד ב-1947 בקיימברידג') ורודריק איאן (נולד ב-1950 בלידס).
המשפחה עקרה ללידס עקב מינוי של מלקולם למרצה באוניברסיטת לידס, סמוך ללידת בנם השני.
בדצמבר 1951 נהרג מלקולם בתאונת רכבת, והוא בן 33 בלבד.
פיליס, שהתאלמנה בטרם עת, קיבלה את משרת המרצה שלו באוניברסיטת לידס.
בשנת 1955 נישאה ניקולסון בשנית, לפיזיקאי מלקולם מק'קייג, שהיה אב לאיאן בן ה-9 מנישואים קודמים.
בשנת 1957 נולד בנם המשותף אנדרו מלקולם.
שלושת בניה של ניקולסון היו בבגרותם לדוקטורים במתמטיקה, בפסיכולוגיה ובגאולוגיה.
בשנת 1968 נפטרה ניקולסון מסרטן השד בעיר שפילד, והיא בת 51 בלבד.
פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה היה הנסיך השני של סקסוניה-קובורג-גותה והלורד של צ'אבראג וסזיטניה, שניהם בסלובקיה של ימינו.
פיליפ נולד ב-28 במרץ 1844 בארמון טווילרי בפריז והיה בנו הבכור של אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג וגותה.
אמו, קלמנטין, הייתה בתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
הוא היה חבר בענף הקתולי של סקסה-קובורג וגותה-קוהארי ואחיו הבכור של פרדיננד, הצאר של בולגריה.
ב-1870 הוא מונה למיור בצבא ההונגרי.
הוא היה איש סודו הקרוב של גיסו, יורש העצר רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה.
בבוקר ה-30 בינואר 1889, הוא והרוזן יוזף הויו-שפרינצנשטיין והשרת יוהאן לושק גילו את גופותיהם של רודולף ופילגשו הברונית מרי וטסרה, שגם היא נורתה למוות.
את שנותיו האחרונות בילה פיליפ ב- בקובורג, שם נפטר ב-3 ביולי 1921, בן 77. הוא נקבר בקריפטת קוהארי בכנסיית סנט אוגוסטין בקובורג.
ב-4 בפברואר 1875, התחתן פיליפ בבריסל עם לואיז, נסיכת בלגיה, בת דודתו השנייה, בתו של לאופולד השני, מלך הבלגים ונכדתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, אחיו של סבו של פיליפ, פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
נישואיהם של פיליפ ולואיז היו הרי אסון והיא עזבה את בעלה ב-1896. בשנת 1898, היא איבדה את הכוח ההורי על ילדיה וב-15 בינואר 1906, הגירושים הוכרזו בגותה.
הסיבה לפרידה הייתה מערכת היחסים ארוכת השנים שלה עם הרוזן גזה ממאטצ'יץ'-קגלביץ' (1867–1923), עימו ניהל פיליפ דו-קרב בהוראת הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
ללואיז היו רומנים אחרים לפני שפגשה את גזה, בין היתר עם עוזרו של פיליפ.
לאופולד קלמנט פיליפ אוגוסט מריה (1878–1916); הוא מת כשמאהב לשעבר העיף חומצה בפניו.
דורותיאה מריה הנרייט אוגוסט לואיז (1881–1967), התחתנה עם ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
פיליפ אלן שארפ הוא גנטיקאי וביולוג מולקולרי אמריקאי שהיה שותף לגילוי שחבור ה-RNA.
הוא חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1993 עם ריצ'רד ג'יי רוברטס "על הגילוי כי גנים באיקריוטיים אינם שרשרות רציפות אלא מכילים אינטרונים וכי הקטיעה של mRNA כדי להוריד את אותם אינטרונים יכולה להתרחש בדרכים שונות, כך נוצרים חלבונים שונים מאותו רצף DNA".
בנוסף על הזכייה בפרס נובל, שארפ גם זכה במדליה הלאומית למדעים, ועמית באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, החברה המלכותית, האקדמיה הלאומית לרפואה והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
שארפ נולד בפאלמות' שבקנטקי, לקתרין (קולווין) ולג'וזף וולטר שארפ.
הוא התחתן עם אן הולקומב בשנת 1964, ויש להם שלוש בנות.
שארפ למד ביוניון קולג' והתמחה בכימיה ומתמטיקה.
הוא השלים את הדוקטורט שלו בכימיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 1969. שארפ ביצע את הכשרת הפוסט-דוקטורט שלו במכון הטכנולוגי של קליפורניה עד 1971, שם חקר פלסמידים.
לאחר מכן הוא חקר התבטאות גנים בתאים אנושיים תחת המדען הבכיר תחת ג'יימס ווטסון.
בשנת 1974 הוצעה לו משרה ב-MIT על ידי הביולוג סלבדור לוריא.
שארפ הוא ממייסדי חברת התרופות ביוג'ן.
פיליפ אדז'יץ' (במונטנגרית: Филип Аџић; נולד ב-15 בספטמבר 1986) הוא פוליטיקאי מונטנגרי ממפלגת הפעולה הרפורמיסטית מאוחדת.
מכהן כשר הפנים וכשר ההגנה בממשלת מונטנגרו.
אדז'יץ' נולד בצטיניה ב-15 בספטמבר 1986. הוא למד תיירות ומלונאות באוניברסיטת מונטנגרו.
הוא משמש כסגן ראש מפלגת השמאל הפעולה הרפורמיסטית המאוחדת.
החל מ-28 באפריל 2022 הוא משמש כשר הפנים בממשלתו של דריטן אבאזוביץ'.
ב-21 באוקטובר של אותה שנה, הוא מונה גם לשר ההגנה.
אדז'יץ' נשוי לאלכסנדרה, ואב לשני ילדים.
פיליס סמית' היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות משחקה בתפקיד פיליס לאפין ואנס בסדרת הטלוויזיה "המשרד", ותפקיד הדיבוב שלה שזכה לשבחים בתור עצב (Sadness) בסרטי "הקול בראש" ו"הקול בראש 2".
בנוסף, כיכבה בתור בטי ברודריק-אלן בסדרת נטפליקס עטורת שבחים בשם "The OA".
סמית' נולדה בסנט לואיס, מיזורי בשנת 1949. היא סיימה את לימודיה בתיכון קליבלנד.
ב-1972 סמית' סיימה את לימודיה באוניברסיטת מיזורי - סנט לואיס, עם תואר בחינוך.
בשנות ה-70 וה-80, היא הייתה רקדנית, מעודדת של קבוצת הכדורגל סנט לואיס קרדינלס, ושחקנית בורלסקה, כאשר לדבריה: "לא התפשטתי, אבל לבשתי נוצות"".
היא נאלצה להפסיק לרקוד לאחר שספגה פציעה בברך.
בשנים לאחר מכן, עבדה בהוליווד, קליפורניה, כשחקנית ומלהקת.
סמית' עבדה כמלהקת שותפה תחת המלהקת אליסון ג'ונס, בסדרת הטלוויזיה "המשרד", ואז הציעו לה את התפקיד של פיליס לאפין ואנס, דמות שנוצרה במיוחד עבורה: אשת מכירות רכה שנוטה לא להסכים עם מנהל המשרד, מייקל סקוט (בגילומו של סטיב קארל).
סמית' קיבלה את פרסי גילדת שחקני המסך ב-2006 וב-2007, על הופעתה ב"המשרד", בקטגוריה: "הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל בסדרה קומית".
ביוני 2008, היא הופיעה עם צוות השחקנים של "המשרד", בתוכנית Celebrity Family Feud .
ב-2011 היא שיחקה בתפקיד משנה בסרט "מורה רעה".
ב-2015, היא דיבבה את הדמות עצב (Sadness) בסרט "הקול בראש" של פיקסאר, וזכתה לשבחים על הופעתה מצד מבקרי קולנוע.
מאוחר יותר, היא הופיעה כאורחת קבועה בסדרה "The OA".
בפברואר 2023, סמית' הופיעה יחד עם עמיתה לתוכנית "המשרד", לסלי דייוויד בייקר בפרסומת ל-Honey Nut Cheerios.
סמית' חזרה על תפקידה כעצב בסרט "הקול בראש 2" ובסדרה "סטודיו לחלומות" בשנת 2024.
שנהסרטתפקידהערות2006I Want Someone to Eat Cheese Withמרשה2011מורה רעהלין דייוויסButterננסיאלווין והצ'יפמאנקס 3דיילת2015הקול בראשעצב (דיבוב)פרס אנני לדיבוב הטוב ביותרהדייט הראשון של ריילי?סרט קצר2021בארב & סטאר עושות את פלורידה (אנ')דלורס2024הקול בראש 2עצב (דיבוב)
שנהסדרהתפקידהערות2005משפחה בהפרעהקרלה2005-2013המשרדפיליס לאפין ואנס2006The Office: The Accountantsפיליס לאפין ואנסהפרק: "פיליס"2008The Office: The Outburstפיליס לאפין ואנסהפרק: "ההסבר"2013Trophy WifeMrs.
Patty Steinberg3 פרקים2014מקום טוב באמצעגברת הוףהפרק: "הבולען"2016-2019The OAבטי ברודריק-אלן12 פרקים2024סטודיו לחלומותעצבדיבוב; 4 פרקים
שנהכותרתתפקידהערות1994-1997ד"ר קווין, רופאה במערבמלהקת שותפה88 פרקים1999רוזוולפרק אחד2000-2002ספין סיטי45 פרקים2005תרגיע10 פרקיםהמשרדעוזרת במאי ליהוק6 פרקים
פילמון דיקינסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטרנטון, ניו ג'רזי.
בתור בריגדיר גנרל של המיליציה של ניו ג'רזי, הוא היה אחד מקציני המיליציה היעילים ביותר של מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא גם היה חבר קונגרס קונטיננטלי מדלאוור וסנאטור אמריקאי מניו ג'רזי.
פילמון דיקינסון נולד ב"קרוסיאדור", ליד טראפה שבפרובינציית מרילנד ב-5 באפריל 1739, והיה אחיו הצעיר של האב המייסד ג'ון דיקינסון.
כשהיה בן שנה, עברה משפחתו לדלאוור.