tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 ממשלת הונגריה החליטה לשפץ את בית הכנסת במלואובפרויקט שיפוץ בעלות של מיליונים, שממומן בעיקר על ידי ממשלות הונגריה וסרביה.
ב-7 במאי 2018 בית הכנסת נפתח שוב לקהל בהכנסת ספר תורה לארון הקודש.
בית הכנסת נשאר מאז בבעלות העירייה, ומהווה אטרקציה תיירותית ומקום לאירועים ושירותי דת היהודיים של הקהילה היהודית הקטנה שנותרה בעיר.
בית הכנסת של סובוטיצה הוא מקום תפילה יהודי היחיד בעולם בסגנון אר-נובו.
הקהילה היהודית שכרה שני אדריכלי אר-נובו הונגרים מבודפשט, דזו יאקאב ומרצ'ל קומור, שלימים הטביעו את חותמם על הארכיטקטורה של סובוטיצה ופאליץ', עיירת הנופש הסמוכה לעיר.
האדריכלים היו מחסידיו של האדריכל ההונגרי אדן לכנר, אבי האדריכלות ההונגרית בסגנון אר-נובו.
בתכנון המבנה, איחדו האדריכלים אלמנטים מהפולקלור ההונגרי עם כמה עקרונות מבניים יהודיים ולעיתים אף מוטיבים יהודיים.
מלבד הקניית זהות מובהקת לבית הכנסת במונחים אדריכליים, יאקאב וקומור יצרו תפיסת חלל חדשה באדריכלות בתי הכנסת בהונגריה, כשפרסו שלד פלדה בטכניקה מתקדמת ליצירת קמרונות.
שלא כמו בתי כנסת באותה תקופה בהונגריה שנבנו בעיקר בבנייה דמוית בזיליקה, עם אולם ושני מעברים, עם או בלי כיפה בגג המבנה.
בגג המבנה כיפה מרכזית גדולה, שבראשה פנס גג להכנסת אור למבנה ומעליו מגן דוד.
בנוסף לכיפה המרכזית ישנן עוד ארבע כיפות קטנות יותר, המייצגות את 4 רוחות השמיים.
בתוך בית הכנסת עיצוב הפנים, כולל תבליטי צמחים מסוגננים ואלמנטים גאומטריים רב-מפלסיים.
בחלקו הפנימי של בית כנסת קיים חלל מרכזי מאוחד דמוי אוהל, צבוע בזהב שבקודקודו כיפה המעוטרת במוטיבים עממיים הונגריים ויהודיים.
עזרת הנשים והכיפה נתמכות בארבעה זוגות של עמודי פלדה מכוסים גבס עם תבליטים דמויי כפות תמרים.
אולם התפילה תוכנן ל-950 מקומות ישיבה.
משני צידי התיבה וארון הקודש מוצבות חנוכיות.
בחלקים הנמוכים של המבנה צבעי בית הכנסת מתחילים בצבעי חום אוקר, המסמלים את ארץ יהודה, לאחר מכן הצבעים הופכים לוורודים וככל שצביעה עולה למעלה, הצבעים הופכים לגוון תכלת בחלק העליון, בעוד הכחול העמוק שולט בשיא הגובה.
המבנה מיוחד לא רק במראהו, אלא גם מבחינה מבנית: כדי לבנות מבנה גדול מאוד לא מספיק היה לבנות אותו מוצב על פני האדמה.
כדי לתמוך בכיפה הענקית, היה צריך לעגון את המבנה בעמודי בטון וברזל השקועים באדמה (יסודות בטון).
השימוש בבטון שנעשה בו שימוש בבניית בית הכנסת היה אחד המקרים הראשונים לשימוש טכנולוגיה של יסודות בטון, שהתפתחה עוד יותר במהלך המאה העשרים.
השימוש בקונסטרוקציית הברזל, המחזיקה את הכיפה המרכזית ועזרת הנשים כשהיא מצופה בעיטורי גבס, נחשב לפתרון אדריכלי חדש באותה תקופה.
הכיפה הגדולה המקושתת ובזווית התלולה בעלת מבנה רביץ היה קל בהרבה מכיפות לבנים, וזו הסיבה שהקשת המרכזית של הכיפה יכולה להיות כל כך גדולה.
הבניין בעל צורה מלבנית במידות 25 על 25 מטרים ושטח רצפתו של 776 מטרים רבועים.
בכל אירופה, רק בית הכנסת ברחוב דוהאן שבבודפשט גדול יותר ממנו, בו שטח הרצפה מגיע ל־967 מ"ר.
גובה החלל הפנימי הוא 25 מטר, וקוטר הכיפה 12.6 מטר.
במקור תוכננו באולם, שבקומת הקרקע 950 מושבי ישיבה עבור הגברים ובעזרת הנשים 530 לנשים.
לעזרת הנשים, ניתן להגיע דרך 4 חדרי מדרגות המוצבים בארבע פינות של המבנה.
הכניסה לאולם התפילה שבקומת הקרקע, ניתן להיכנס באמצעות שביל מהרחוב המוביל לכיוון הכניסה הראשית המערבית של הבניין, שהיא בעלת שלושה שערים מקושתים וכן דרך שערים המוצבים בצד הדרומי ובצד הצפוני של המתחם.
בצמוד לבית הכנסת נבנה תלמוד תורה.
בית הכנסת של היצינג היה בית כנסת ברובע היצינג בווינה, אוסטריה.
בית הכנסת הוקם בשנת 1904 והיה בית תפילה קבוע של "אגודת בית הכנסת של היצינג".
מאחר שהמבנה הפך קטן מדי לכמות הגדולה של המתפללים, התכוונה העמותה לעבור לבניין גדול יותר.
עם זאת, תחרות אדריכלים מתוכננת שהחלה ב-1912 לבסוף בוטלה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1924 הוכרזה לבסוף תחרות בינלאומית.
במקום הראשון זכה האדריכל ארתור גרינברגר, יליד פולנק במוראביה (שהיגר מוינה לארצות הברית ב-1923).
תוכניתו של גרינברגר יושמה לבסוף על ידי אדולף ילץ בין השנים 1926 עד 1928, והושלמה סופית רק ב-1931. משה לוין מונה לרב בית הכנסת וסלומון איינהורן היה לחזן הבכיר.
בית הכנסת נהרס בהצתה במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938. שרידיו פונו ב-1939.
בית הכנסת של היצינג היה בית הכנסת היחיד שנבנה בווינה בתקופת בין שתי מלחמות העולם ואחד המבנים האקספרסיוניסטיים החשובים של אותה תקופה.
המבנה כלל גג שטוח והיה מעוטר בכתר מעוצב, שהעניק לבניין מראה רומנסקי והזכיר את בתי הכנסת מהמאה ה -17 בפודוליה ובווהלין.
צורת חמשת החלונות בחזית הראשית מעל הכניסה הייתה על בסיס מגן דוד: המשולש המופנה כלפי מטה הוחלף בצורת פרחונית עם שלושה חצאי עיגולים.
לאחר 1945 הותקן לוח נחושת במקום בו עמד בית הכנסת.
בשנת 2004 הוקמה אנדרטה בשם "נקודת המבט" על ידי האמן הנס קופלוויזר והיא כוללת תמונה של בית הכנסת ההרוס.
בית הכנסת של אחלציחה (בגאורגית: ახალციხის სინაგოგა) או בית הכנסת הישן של אחלציחה או בית הכנסת הגדול של אחלציחה הוא בית הכנסת ספרדי של קהילת יהודי אחלציחה בשכונת היהודים באחלציחה למרגלות מצודת רבאתי.
בית הכנסת נחשב לבית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בגאורגיה.
אף על פי שאין בו מניין קבוע, מתקיימים בו תפילות בחגים בהשתתפות תיירים או יהודי אחלציחה שמתגוררים בטביליסי.
בית הכנסת הגדול של אחלציחה הוא אחד משני בתי כנסת שנבנו בעיר אחלציחה שבדרום גאורגיה.
מבנה בית הכנסת החדש, שנקרא בית הכנסת הקטן, נוסד בשנת 1902, נמצא כ-30 מטר ממנו במורד אותו רחוב, רחוב גורמישווילי (נקרא קודם לכן רחוב יברייסקי אוצ'סטוק).
בית הכנסת הגדול נוסד בשנת 1863. והוא כולל תיבה מרכזית גדולה.
ארון התורה נמצא בקיר המערבי, הכניסה מדרום, ועזרת הנשים עם מפריד סריג גבוה נמצאת בקיר המזרחי מול ארון התורה.
בשנת 1950 היו באחלציחה, כפי הנראה, שני בתי כנסת פעילים.
בית הכנסת הקטן נסגר בשנת 1951. בראשית 1953 היה בית כנסת הישן פעיל.
בשנת 1956 החרימו השלטונות הסובייטים את מבנה בית הכנסת והוא הפך לבית תרבות.
לאחר נפילת ברית המועצות, נפתח בית הכנסת מחדש, והתקיימו במקום חיי קהילה כסדרם.
עם עליית יהדות גאורגיה לישראל משנות ה-70 של המאה ה-20, נתדלדל מספר היהודים בעיר בתהליך הדרגתי, וכבר בשנת 2004 לא היו באחלציחה די יהודים לקיום מניין.
בעשור השני של המאה ה-21 נותרו בעיר שתי משפחות יהודיות.
בית הכנסת של יהודי ההרים (באזרית: Dağ yəhudilərinin sinaqoqu) הוא בית כנסת שהוקם בשנת 2011 בבאקו, רחוב עלי מרדן טופצ'ובשוב (Əli Mərdan Topçubaşov) 72 ובו מתפללים יהודי ההרים ממזרח הקווקז.
בשנת 1945 הקצה השלטון הסובייטי מבנה ששימש בית הכנסת ליהודי הרים בבאקו.
עם השנים הידרדר מצב הבניין והמתפללים בו סבלו מהיעדר תנאים.
בתחילת שנות ה-90 לאחר שאזרבייג'ן הכריזה על עצמאות החלו עבודות שיקום במבנה והוקמה בו קומה נוספת.
בשנת 2010 התעורר צורך בבניית בית כנסת חדש ליהודי הרים ובתוך כשנה הוקם בית הכנסת הנוכחי ברובע נסימי (Nəsimi) והוא שונה מבתי כנסת אחרים באזרבייג'ן ובכל האזור, בשל מאפייניו האדריכליים וממדיו.
בטקס הפתיחה שנערך ב-5 באפריל 2011 נכחו, בין היתר: שגריר ישראל באזרבייג'ן מיכאל לבון-לוטם, שגריר ארצות הברית מתיו בריזה (Matthew J.
Bryza), פקידי מדינה, דיפלומטים, אנשי כמורה נציג הקהילה היהודית האירופית בבאקו, מנהיג קהילת היהודים האשכנזיים בבאקו - גנאדי זלמנוביץ' ומנהיגי ארגונים יהודיים נוספים באזרבייג'ן.
במהלך הטקס הוקרא מכתב של נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב שבו בירך את בית הכנסת והעלה על נס את הסובלנות הדתית של המדינה וכן השמיעו ברכות נציגים בכירים של המדינה והאורחים.
בית הכנסת של ליפשיץ (באוקראינית: Синагога Ліфшиця) הוא בית הכנסת המרכזי של העיר ויניצה באוקראינה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1897 מכספי סוחר יהודי אמיד בשם ליפשיץ (ומכאן שמו).
בית הכנסת נבנה ברחוב הראשי של העיר ותיפקד כבית הכנסת המרכזי.
בית הכנסת המשיך לפעול גם לאחר נפילת האימפריה הרוסית, בתקופת מלחמת האזרחים ובשנים הראשונות של השלטון הסובייטי.
בשנת 1929 נסגר בית הכנסת בפקודת השלטונות.
המבנה נמסר בהתחלה למועדון תרבות יהודית.
אך תוך זמן קצר, בלחץ העירייה, הפך למועדון על שם סטלין, שיועד לכלל תושבי העיר.
בתקופת הכיבוש הנאצי שימש בית הכנסת כמחסן לאחסון בגדים ודברי ערך שנשדדו מיהודים.
בהמשך נפתח במבנה אולם מופעים לחיילים נאצים.
במהלך הקרבות לשחרור העיר במרץ 1944 נפגע מבנה בית הכנסת מפגזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה שופץ מבנה בית הכנסת ונבנתה לו עוד קומה (המבנה הפך מדו קומתי לתלת קומתי).
בסוף שנות ה-80 נסגר אולם הקונצרטים ובנין עמד ריק.
בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית פעלו ראש הקהילה היהודית בעיר, איסאק נובוסיליצקי והרב לייב סורקיס להעביר את המבנה לידי הקהילה היהודית.
בית הכנסת של ליפשיץ נפתח מחדש בסוף 1992. במרוצות השנים, עם הידלדלות האוכלוסייה היהודית בעיר, נאלצה הקהילה להשכיר את הקומה הראשונה של מבנה בית הכנסת, כדי לקבל כסף לתחזוקת המבנה.
בית הכנסת של זלצבורג הוא בית כנסת שמשתייך לזרם האורתודוקסי.
בית הכנסת נמצא בבירת המדינה זלצבורג באוסטריה והוקם בשנת 1901. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא שופץ על ידי פליטי יהודי זלצבורג ופליטים יהודים מאזורי מזרח אירופה ונפתח מחדש ב-1968.
יישוב יהודי בזלצבורג התקיים כנראה משנת 803, אך בשנת 1349 הגיעו לזלצבורג גלי האנטישמיות בימי המוות השחור, ונערכו פרעות ביהודי העיר.
היהודים שבו לזלצבורג ב-1352. בשנת 1404 גורשו היהודים בפעם השנייה.
בשנת 1498 גירש הנסיך הבישוף לאונרד פון קיטשך את היהודים המעטים שהתיישבו מאז בפעם השלישית והרס את בית הכנסת.
תושבים יהודים יכלו להתיישב מחדש בזלצבורג תחת הארכיבישוף קולורדו בסביבות 1785 (שוויון הזכויות ניתן ב־1791), אך מ-1813 תחת שלטון בוואריה, נמנעה מיהודים אפשרות רכישת קרקעות.
במלוכה האוסטרית תחת הקיסר פרנץ יוזף קיבלו היהודים בשנת 1867 שוויון זכויות ורשות להתארגן כקהילה.
המבנה המקורי של בית הכנסת הוקם על ידי יצרן בוהמי בשם איגנץ גלזר, שהתיישב בעיר בורמוס בשנת 1881 והקים את ייצור הזכוכית המקומי.
גלזר סיפק משאבים כספיים ניכרים לבניית בית הכנסת כבר ב-1891, אך עקב אנטישמיות לא קיבל אישור מהרשויות המקומיות לבנית בית הכנסת.
רק לאחר שבשנת 1901 קנה פרופסור גוטליב וינקלר כאדם פרטי חלקת אדמה קטנה בלאסרשטראסה (על הגבול בין נוישטאדט לשלמוס), הסכימו השלטונות לבנית בית הכנסת.
לאחר שבית הכנסת הוסט כמה מטרים מהרחוב בהתאם לתקנות, נחגגה חנוכת בית הכנסת לפני ראש השנה היהודי של שנת 1901. באותה תקופה מנתה הקהילה היהודית בזלצבורג כ-200 איש.
בתקופת השלטון הנאצי באוסטריה, בית הכנסת חולל וניזוק במידה ניכרת בליל הבדולח, וכך גם בית הקברות היהודי באייגן מאוחר יותר.
במהלך תקופה זו איבדו יותר מ-230 יהודי זלצבורג את רכושם, את מולדתם ובמקרים רבים את חייהם.
בית התפילה היהודי נמכר בכפייה למשטרת זלצבורג תמורת 20,000 רייכסמרק, שמעולם לא שולמו לקהילה.
לאחר 1945 החלו מעט יהודי זלצבורג וכמה אלפי פליטים מאזורי מזרח אירופה לבנות מחדש את בית הכנסת ההרוס.
ההשלמה הסופית התאפשרה רק בזכות תרומה נדיבה מהצד היהודי.
לבסוף, בשנת 1968, נחנך מחדש בית הכנסת בפסטיבל בו השתתפו גם מושל זלצבורג הנס לכנר, ראש העיר אלפרד באק, הארכיבישוף הקתולי והבישוף האוונגליסטי.
בחגיגת המאה לבית התפילה בשנת 2001 נכח לראשונה בבית הכנסת תומאס קלסטיל, נשיא אוסטריה.
כיום, הקהילה היהודית של מדינת זלצבורג מונה כ־50 חברים וטקסים מתקיימים מספר פעמים בשנה בבית הכנסת בלאסרשטראסה.
בית הכנסת של הוֹויזדץ היה בית כנסת יהודי ששכן בעיירה הוויזדץ באוקראינה.
העיירה שוכנת כ-19 קילומטרים מצפון-מזרח לקולומיאה ובעבר, בזמן האיחוד הפולני-ליטאי העיירה נקראה Gwoździec.
בית הכנסת, נבנה באמצע המאה ה-17, ספג נזקים קשים במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונהרס על ידי הנאצים בשנת 1941.
בית הכנסת בלט בקישוטי התקרה שלו, ששוחזרו במוזיאון לתולדות יהודי פולין, בוורשה.
בית הכנסת נבנה מעץ, קוּרה ברעפי עץ וגובהו היה כ-15 מטרים.
פנים בית הכנסת היה מעוטר בציורי צמחים, בעלי חיים, מזלות וטקסטים צבעוניים.
על פי כתובות לצד הציורים שעל התקרה, הצייר היה ישראל בן מרדכי שצייר בסביבות שנת 1652. בין השנים 1700–1731 נוספה לבית הכנסת כיפה מתומנת ובמשך השנים התווספו: פרוזדור, עזרת נשים ואגף לבָּנים ששימש כבית כנסת קטן וחדר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשרף בית הכנסת כאשר החזית הרוסית עברה דרך העיר.
בית הכנסת נבנה מחדש, אך נהרס שוב על ידי כוחות גרמנים במלחמת העולם השנייה.
גג העץ המשוחזר והתקרה הצבועה הותקנו בתערוכה המרכזית של המוזיאון לתולדות יהודי פולין, בשנת 2013.
מודל ווירטואלי תלת-ממדי ראשון של בית הכנסת נוצר בשנת 2006 על ידי Handshouse Studio (מוסד חינוכי ללא מטרות רווח במסצ'וסטס, ארצות הברית) והאדריכל ההיסטוריון האמריקאי , יחד עם סטודנטים באוניברסיטת המדינה של באולינג גרין.
בקיץ 2011 ובקיץ 2012 שוחזרו גג העץ והתקרה המעוטרת בשיתוף פעולה בין המכון היהודי ההיסטורי בפולין עם סטודיו handshouse ובשנת 2013 הם הותקנו בתערוכה המרכזית של המוזיאון לתולדות יהודי פולין.
שחזור בית הכנסת בהוויזדץ בוצע על ידי צוות של כ-300 סטודנטים, מתנדבים ומומחים, תוך שימוש בכלים ותהליכים מסורתיים.
שלד העץ, שהחל עם כ-200 בולי עץ גולמיים, כשקליפתם עדיין עליהם, הושלם בשלוש סדנאות בנות שבועיים בהנחיית סטודיו Handshouse בשיתוף פעולה עם , במהלך קיץ 2011, ב, בסאנוק.
סדנאות הציור התקיימו בקיץ 2011 ו-2012 בשבע ערים ברחבי פולין: ז'שוב, קרקוב, ורוצלב, גדנסק, סייני, קז'ימייז' דולני ושצ'בז'שין.
בסיום הסדנאות, פורקו החלקים ואוחסנו עד סתיו 2013, עת הובאו למוזיאון לתולדות יהודי פולין, הורכבו מחדש, ושובצו במקומם.
התקרה והגג, ששוקלים כ-25 טון והם בקנה מידה של כ-85% מהמקור.
הבימה המרכזית, של בית הכנסת שוחזרה בקנה מידה של 100%.
השחזור התאפשר הודות לחזונה ותרומתה של איירין קרונהיל פלטקה.
תוכניות, תרשימים ותיאורים של בית הכנסת
שחזור בית הכנסת הזה היה אפשרי משום שהוא תועד טוב יותר ממאות בתי הכנסת מעץ שעמדו בעבר בשטח חבר העמים הפולני-ליטאי.
הראשון שתיעד את בית הכנסת הזה היה הצייר הפולני, שביקר בהוויזדץ בסתיו 1891. עבודת הדוקטורט שלו, הוקדשה לבית כנסת זה והיא, מספקת שרטוטים מפורטים של האדריכלות, תיאור העיטורים ואופן הצביעה.
משקובסקי צייר רישומים נוספים בשנים 1898/1889, כשחזר להוויזדץ לבקשת .
איזידור קאופמן (1853–1921), צייר יהודי מווינה, בילה חודשים רבים באזור, ובין השנים 1878–1879 צייר אף הוא חלק מפּנים בית הכנסת.
התיעוד הנרחב ביותר, כ-200 שרטוטים ותצלומים אדריכליים, נוצר בין השנים 1910–1913 על ידי אלויס ברייר (1885–1948) עבור עבודת הדוקטורט שלו באדריכלות ב
תהליך השחזור היה נושא לסרט תיעודי, של אולפני טריליום, "הרם את הגג".
בית הכנסת של ימי הביניים בווינה נבנה לראשונה בשנת 1204 והורחב מאוחר יותר מספר פעמים.
הוא הייה מרכז הקהילה היהודית מהמאה ה-13 עד המאה ה-15 והיה אחד מבתי הכנסת הגדולים ביותר באירופה באותה תקופה.
מסמך משנת 1194 מזכיר את שמו של היהודי שלמה או שלום שמונה לתפקיד אמן מִטְבָּעָה על ידי דוכס אוסטריה לאופולד החמישי.
שלום, משפחתו ויהודים נוספים, בסך הכל 16 בני אדם, נרצחו על ידי צלבנים שודדים.
בחוזה שלום שנכרת בין דוכס אוסטריה לאופולד השישי (גר') לבין אנדראש השני מלך הונגריה בשנת 1225, מוזכר שמו של היהודי העשיר טקה (Teka) ששימש ערב למלך הונגריה.
בתחילת המאה ה-13, כיהן רבי יצחק בן משה מווינה, הידוע גם בשם רבי יצחק אור זרוע, כאב בית דין בווינה, דבר המצביע על קיום קהילה מפותחת.
בשנת 1400 התגוררו ברובע היהודי בווינה 800 איש ב-70 בתים שהיו מסודרים כך שהקירות האחוריים שלהם יצרו חומה סגורה.
אפשר היה להיכנס לרובע דרך ארבע כניסות.
בכיכר שבמרכז הרובע עמדו בית חולים, בית כנסת, מקווה, בית מטבחיים, בית הרב ובית ספר יהודי.
במסמך משנת 1294 מוזכרת כיכר זאת בשם "חצר בית הספר" .
בשנת 1437 שונה שם הכיכר ל"כיכר היהודים"
חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בין השנים 1995 - 1998 בכיכר היהודים בווינה חשפו את שרידי "בית הכנסת אור זורע" של הקהילה היהודית מימי הביניים.
בית הכנסת נקרא על שם החיבור "אור זרוע", חיבורו של רבי יצחק מווינה המכיל פסקי הלכה, פירושים ותשובות לפי נושאים.
תוכנית בית הכנסת הייתה ברורה ואפשר היה להבחין בכך שבית הכנסת נבנה בשלושה שלבים.
המבנה הראשון הוקם בשנת 1204 על שטח של 75 מ"ר.
הוא נבנה מעץ וכלל, מלבד אולם התפילה המרכזי, חדר כניסה קטן בצד הצפוני ועזרת נשים קטנה בצד הדרומי, שחוברה לאולם המרכזי באמצעות קיר ובו חלונות צרים.
ארון הקודש הותקן בקיר הדרומי בכיוון ירושלים.
בתחילת המאה ה-14 הוכפל שטחו של בית הכנסת והותקנו בו שני עמודים מרכזיים.
הבימה בצורת משושה, עמדה במרכז האולם מוקפת בעמודים בסגנון גותי עליהם הותקנו מנורות שמן.
לאחר הרחבה נוספת, ארון הקודש הותקן על במה, עזרת הנשים הורחבה ונוספו מספר חדרים.
בשנת 1406 נהרס בית הכנסת בשריפה שפרצה במקום ובמקומו נבנה בית כנסת חדש מאבן.
בית הכנסת נבנה בסגנון גותי, בדומה לבית הכנסת בעיר וורמס.
בבית הכנסת החדש הייתה עזרת נשים וחדרים נוספים ששימשו את תלמוד התורה.
הוא הורחב עד לשטח של 465 מ"ר והיה לבית הכנסת הגדול ביותר באירופה של ימי הביניים.
החפירות הארכאולוגיות חשפו פריטים רבים המעידים על חיי היום יום: מטבע אוסטרי משנת 1236, מסרק מעץ, צעצועים, מפתח אך גם חלקי מבנה כגון עמודים, מנורות שמן ורצפה צבעונית.
בשנת 1421 הופצה בווינה עלילת דם בה נאמר כי היהודים חיללו את לחם הקודש.
לבקשת הכנסייה הקתולית, דוכס אוסטריה, אלברכט החמישי, לימים אלברכט השני מלך גרמניה, ציווה ב-23 במאי 1420 כי כל היהודים חייבים להתנצר.
כל מי שלא עשה זאת, הועלה על מוקד ב-12 במרץ 1421. יהודים רבים, גברים ונשים, התכנסו בבית הכנסת אור זרוע, שמו קץ לחייהם והציתו את בית הכנסת שנשרף כליל.
האנדרטה לזכר 65,000 יהודי אוסטריה שנרצחו בשואה הוקמה ביוזמתו של שמעון ויזנטל על ידי האמנית הבריטית רייצ'ל וייטריד.
האנדרטה נחנכה ב-25 באוקטובר 2000. בחפירות שבוצעו לצורך הקמת האנדרטה התגלו שרידי בית הכנסת "אור זרוע".
הביקור באנדרטה מאפשר גישה לאתר העתיקות ולמוזיאון יהודי וינה בימי הביניים, אגף של המוזיאון היהודי בווינה, שהוקם בבית המזרחי (גר').
בית הכנסת של המהרש"ל (בפולנית: Synagoga Maharszala w Lublinie), הידוע גם בשם בית הכנסת הגדול של לובלין (ביידיש: מהרש"ל שול), היה בית כנסת יהודי אורתודוקסי, שנקרא על שמו של המהרש"ל שהיה רב בית הכנסת הראשון.
בית הכנסת שכן על המדרון הצפוני של גבעת הטירה ברחוב (שאינו קיים כיום) יאטצ'נה 3, בלובלין, פולין.
בית הכנסת שימש לתפילה עד מלחמת העולם השנייה, אז נהרס על ידי הנאצים, בשנת 1942.
זה היה בית הכנסת הגדול ביותר בלובלין, והיה המבנה העתיק ביותר הידוע בפולין עם בימה בעלת ארבעה עמודים.
במתחם בו היה בית הכנסת נמצאו שני בתי כנסת נוספים, על שם המהר"ם מלובלין, ובית הכנסת "שיבה קריים" באזור פודז'אמצ'ה.
בית הכנסת נבנה בסביבות שנת 1567 לאחר שב-25 באוגוסט באותה שנה, קבלו היהודים ממלך פולין זיגמונט השני אוגוסט כתב זכות לבניית בית הכנסת.
הוא נבנה על מגרש שנתרם על ידי ד"ר יצחק מאי.
במקביל, הקהילה היהודית קיבלה לראשונה אישור לבנות ישיבה, ששכנה בבניין בית הכנסת.
לישיבה הגיעו תלמידים מכל רחבי אירופה בסוף המאה ה-16 או תחילת המאה ה-17, נוסף בצמוד לקיר הדרומי מבנה קטן יותר בשם בית הכנסת של המהר"ם, שנועד לתפילות שבת.
יחד, הם יכלו להכיל יותר מ-3,000 מתפללים.
בקומפלקס מבני בתי הכנסת היו גם משרדי הקהילה ובו נפתחה ישיבת לובלין הראשונה.
כמו כן חדרים נוספים במבנה שימשו עבור מקווה ובית מטבחיים עבור השחיטה היהודית.
גם בית מעצר קטן לאלו שביצעו עבירות נגד הדת או הקהילה.
במהלך פלישת הקוזאקים ללובלין בשנת 1655, נשרף בית הכנסת כליל.
הוא נבנה מחדש במהירות, אך הישיבה נסגרה.
במהלך השנים מצב המבנה התדרדר, מה שהוביל לקריסתו במוצאי יום הכיפורים בשנת 1854, כאשר תקרות הבניין קרסו.
שיפוץ המבנה מחדש נמשך זמן רב, והסתיים בשנת 1866, אך אופי האדריכלות הבארוקית של המבנה לא נשמר, ורק קווי המתאר המקוריים של הקירות החיצוניים, וארון הקודש נשמרו מבית הכנסת הישן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אסרו הנאצים להשתמש לתפילות וצרכי דת במבנה, ובשל שטחו הגדול, פנים בית הכנסת שימש כמקלט לעניים, פליטים ועקורים, וכן כמטבח משותף ליהודים העניים בגטו.
במרץ ובאפריל 1942, הרסו הנאצים לחלוטין את פנים בית הכנסת והפכו אותו לנקודת איסוף ליהודים שהועברו משם למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בממוצע, כ-1,500 יהודים הובאו למקום מידי לילה, וממנו צעדו דרך רחוב קלינובשצ'יזנה לתחנת הרכבת שמאחורי בית המטבחיים העירוני, משם הובלו ברכבות לבלז'ץ.
לאחר חיסול גטו לובלין, בית הכנסת פוצץ ונהרסעדהיסוד.
לאחר המלחמה, חורבות בית הכנסת, כולל מבנה הבימה המרשים, נותרו על תילם במשך מספר שנים, ונהרסו בשנת 1954 בהוראת העירייה, לצורך סלילת שדרת טיסיאנקליציה (כיום שדרת סולידארנושצי).
נותרה במקום רק הנצחה על לוח גרנית בשלוש שפות, בפולנית, יידיש ועברית.
בשנת 2007, יזם תיאטרון שער גרודזקה – NN יצירת מודל ממוחשב תלת-ממדי של בית הכנסת של המהרש"ל.
הפרויקט, שפותח באמצעות טכנולוגיית מציאות מדומה על ידי קשישטוף מוחה, ארך חצי שנה להשלמתו.
מבנה האבן של בית הכנסת המקורי נבנה בסגנון רנסאנס ובארוק.
אך לא קיים מידע מדויק כיצדנראה לפני השריפה של שנת 1656. אך בתוכניות העיר משנת 1783, ובסביבות 1800, 1823 ו-1829, נמצאים קווי מתאר של המבנה.
וכן שרדו מספר תמונות, שרטוטים ותוכניות אדריכליות מהתקופה שבין מלחמות העולם, המספקים הצצה למראה החיצוני ולפנים בית הכנסת.
החזיתות שחולקו אנכית באמצעות פילסטרים וביניהם פתחי החלונות עם משקוף חצי עגול, מראים על מבנה בן שתי קומות של הבניין.
מעל החלונות היה קרניז לאורך כל החזית.
הבניין היה מכוסה בגג בעל שלושה שיפועים, שכוסה בפח, וגמלון בצד המערבי.
פנים בית הכנסת כלל שתי קומות, מרתף ועליית גג.
בקומת הקרקע היו עשרה חדרים: אולם מבואה, חדר בית הכנסת שיבה קריים, גרם מדרגות, מבואות הכניסה הצפוניים, מבוא הכניסה למדרגות שהובילו לעזרת הנשים, והמבואה לבית הכנסת של המהר"ם.
בקומה העליונה היו גם עשרה חדרים: אולם התפילה הראשי, מבואות כניסה ממערב ומצפון, ושלושה גרמי מדרגות.
אולם התפילה הראשי, בגובה שתי קומות, היה חלל מרובע בגודל 16 על 16 מטר.
מעליו התבסס קמרון המורכב מארבעה קמרונות חבית מצטלבים עם לונטות, שנמתחו בין הקירות לבין עמוד מרכזי מסיבי שתמך בבימה המוגבהת והמוקפת מעקה מברזל יצוק.
הבימה ניצבה על משטח מרובע כשבפינותיו ארבעה עמודי תמך, שכל אחד מהם מורכב משלושה עמודים דקים עם כותרות קורינתיות.
מעליהם, אנטבלטורה עשירה בארקדות חצי עגולות, שהסתיימו בקרניז גדול שתמך ישירות בצלעות הקמרון.
בקיר המזרחי ניצב ארון קודש צנוע בסגנון הרנסאנס-בארוק, שעמד במרכז מבנה דקורטיבי גדול מוקף בעמודים, ובראשו סמל לוחות הברית שעוטרו בזוג אריות.
לימין ארון הקודש, ניצב עמוד תפילה לחזן.
החדרים הנמוכים יותר, היו צמודים לאולם הראשי מצפון וממערב, וככל הנראה נוספו במהלך השיפוץ בשנת 1656. דרך מספר חלונות קטנים ומסורגים, יכלו הנשים לראות את ההיכל.
בהיכל היו נברשות רבות שנתרמו על ידי עשירי לובלין.
פרוכת קטיפה, שנתרמה על ידי נשים בשנת ה'תרפ"ו, (סביבות 1926), שרדה, וגודלה הוא 180 על 120 ס"מ.
מאז 1945, הפרוכת משמשת בבית הכנסת של הקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה אך לא ידוע כיצד היא הגיעה לשם, וכבר בשנת 1945 מופיעה ברשימות בית הכנסת.
בינואר 2008 התגלתה הפרוכת על ידי ההיסטוריון יאצק פרושייק במהלך רישום פריטים ששימשו בבית הכנסת בביילסקו.
כן רקום במרכז הפרוכת לוחות עשרת הדיברות, ומעליהם כתר תורה הנתמך על ידי זוג אריות.
בית הכנסת של המהר"ם היה בעבר בית כנסת יהודי אורתודוקסי, שהיה ברובע היהודי שנקרא פודז'אמצ'ה (Podzamcze), ברחוב יאטצ'נה 3 בלובלין, במחוז לובלין בפולין.
מסוף המאה ה-16 או תחילת המאה ה-17 עד מלחמת העולם השנייה שימש בית הכנסת כבית תפילה, למעט מספר הפסקות בעקבות חילול קודש והרס חלקי.
בית הכנסת פוצץ על ידי הנאצים בשנת 1942 ולא שוקם.
בית הכנסת של המהר"ם נבנה לקראת סוף המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17, כמבנה צמוד לקיר הדרומי של בית הכנסת של המהרש"ל שהיה מבתי הכנסת הגדולים והנודעים באירופה.
לפי השערת החוקרים, התקיימו בו ישיבות ועד ארבע הארצות, מתוך שבעה דיינים שהרכיבו את הוועד, העומד בראשם היה תמיד נציג קהילת לובלין.
התכנסות הוועד בלובלין, הקנה לעיר מעמד של מרכז יהדות ראשון במעלה.
בית הכנסת של המהר"ם נקרא על שם הרב מאיר לובלין, שכונה גם המהר"ם והיה גדול הדור.
שני בתי הכנסת יכלו להכיל יחד כ-3,000 מתפללים.
מוצאים בקורות דברי הימים, שביום הכתרת הגאון רבי שניאור זלמן בעל השו"ת "תורת חסד" לרב העיר לובלין, נשא הוא את דרשתו הגאונית בבית כנסת היסטורי זה, שהיה מלא על גדותיו, וכל שלושת אלפי מקומותיו היו מלאים עד אפס מקום.
הדרשה הכתה גלים בעולם היהודי והיא נדפסה כחיבור מיוחד בשם "דרשת התורת חסד".
סביר להניח כי ישיבות מועצת ארבע הארצות התקיימו בתוך בית הכנסת.
במהלך פלישת הקוזאקים–מוסקוביטים ללובלין בשנת 1655, התוקפים שרפו את הבניין הוא נבנה מחדש במהירות.
במהלך השנים שלאחר מכן הבניין הוזנח ולא שופץ, ובשנת 1854, לאחר ליל יום כיפור, התפוררה תקרתו.
בשנת 1866 הושלם סוף סוף שיפוץ ארוך.
מהבניין הישן נותרו רק קווי המתאר של הקיר החיצוני.
למרות מעמדו כמרכז הרוחני המפואר ביותר בלובלין היהודית, בית הכנסת של המהרש"ל שכן בלב רובע צפוף שמנע תצפית פנורמית על המבנה.
את המקום שבית הכנסת עמד בו הונחושני לוחות זיכרון צנועים של עיריית לובלין ושל קהילת יוצאי לובלין.
על אחד הלוחות יש תבליט של בית הכנסת במבט מלמעלה, מכיוון הגג.
הנצחתו בלוח זיכרון המציג "מבט מהגג" יוצרת אירוניה היסטורית: כפי שציין האדריכל אלכסנדר שריפט, היהודים הכירו את בית הכנסת רק מזווית הראייה שמתחתיו, בעוד הטירה הממשלתית היא זו שהשקיפה עליו ועל הרובע כולו .
בתקופה שבין המלחמות, עקב מצב תחזוקה גרוע, תוכנן שיפוץ נרחב, אך מלחמת העולם השנייה שינתה את התוכניות.
בתחילת שנת 1940, עם הכיבוש הגרמני וסיפוח לובלין לתחומי שלטון הרייך השלישי, אסרו השלטונות הגרמניים לקיים כל פעילות דתית בבית הכנסת והוא שימש מקלט לעניים, פליטים ועקורים.
לאחר חיסול גטו לובלין, וגירוש אחרוני יהודי לובלין, בית הכנסת וכל קומפלקס בית הכנסת פוצץ.
על חורבותיו מתנוססים כעת בניינים עירוניים שאינם מסגירים דבר על העבר המפואר של פינת יקרת זו.
לובלין ידועה כמקום תורה החל מסוף המאה השלישית לאלף השישי, רק שנים מועטות לפני כן החלו היהודים להתיישב בעיר.
התעודה הראשונה בה נזכרים יהודים בלובלין, היא משנת 1456, ולאחר כמה עשרות שנים כבר נקבע הגאון רבי יעקב פולק כרבה של לובלין.
בימי הביניים הייתה לובלין עיר מסחר מרכזית בין הוויסלה לדנייפר.
לובלין נמנתה בין הערים בהן לא הייתה זכות מגורים ליהודים, ולכן הם התיישבו בפרבר שמחוץ לעיר, שנקרא על שמם "פיאסקי זידובסקי".
כמאה שנה היו הגבלות אלו בתוקף, עד שהמלך זיגמונד הראשון העניק בשנת 1500 רישיון למוכס היהודי יוסף שיינוביץ, אביו של רבי שלום שכנא, והלה בנה שם את ביתו.
היישוב היהודי החל להתרחב ולהתבסס, בדרך כלל תוך מאבק עם השכנים הנוכרים, ובעיר הוקם מרכז יהודי גדול, עד שקהילת לובלין נמנתה עם הקהילות המכובדות ביותר באירופה המזרחית.
בזכותם של היהודים הפכה העיר למרכז מסחרי חשוב, שתנאיה הגאוגרפיים כנקודת ישוב מרכזית בצומת דרכי המסחר, שהובילו מן המעבר לצפון ולדרום מזרח, סייעו להצלחה.
בתקופות מסוימות לא נפלה חשיבותה מלבוב.
ירידי לובלין המפורסמים בתקופת פריחתה, היו מקום מפגש להמוני סוחרים יהודים מכל הערים ומרכזי המסחר של פולין-פוזנא, לבוב, בלז, חלם, בריסק דליטא, צוזמיר, לוצק, לודמיר ועוד.
מתיחות בלתי פוסקת שררה עם האוכלוסייה הכללית, בגלל מאבק היהודים על הזכות לגור בין החומות.
בפולין שאחרי מלחמת העולם הראשונה פחת שיעור היהודים באוכלוסייה ל-35% בערך לעומת 51% בסוף המאה ה-19, אך לא חלו שינויים משמעותיים במבנה הכלכלי והחברתי של הקהילה.
בשנות השלושים מנתה הקהילה פחות מ-40,000 נפש.
יהודי לובלין סבלו ממדיניות אנטישמית, בעקבות המשברים הכלכליים בתקופה שבין שתי מלחמות-העולם.
בשנות השלושים אירעו התקפות אלימות של תלמידי האוניברסיטה הקאתולית בלובלין, בהשפעת הרקטור והעיתון הפולני הראשי בעיר.
במארס 1941 גורשו כ-10,000 יהודים לכפרים ולעיירות בסביבה, ובסוף החודש נתחם גטו ל-34,000 יהודי העיר.
יהודי לובלין היו בין ראשוני הקורבנות של מסע ההשמדה הנאצי.
האקציות התחילו ב-16 במארס 1942. 30,000 יהודים שולחו למחנה ההשמדה בבלז'ץ, 4,000 שולחו למידאן טאטארסקי, והוחזקו שם כמה חודשים בתנאים בלתי אנושיים.
ב-2 בספטמבר נרצחו 2,000 מהם, ובסוף אוקטובר עוד 1,800. ה-200 הנותרים שולחו למחנה ההשמדה במאידנק, שנמצא צמוד לעיר.
הצבא האדום שחרר את לובלין ב-24 ביולי 1944. למחרת היום נכנס לעיר צבא פולני סדיר עם יחידות לוחמי מחתרת, וביניהן יחידה יהודית בפיקוד סרן יחיאל גרינשפן.
לובלין הייתה לבירה זמנית של פולין עד לשחרור ורשה בינואר 1945.
בית הכנסת של המהר"ם נבנה מלבנים, על פי תוכנית של ריבוע מוארך בכיוון מערב-מזרח בסגנון רנסאנס.
הכניסה הייתה דרך גרם מדרגות שהיה ממוקם בבית הכנסת של המהרש"ל.
אין מידע על תוכנית הבניין לפני השריפה של 1656, מלבד קווי המתאר בתוכניות העיר משנת 1783, c.
1800, 1823 ו-1829. קווי המתאר משנת 1823 דומה לציור משנת 1920. עד היום נותרו לפחות תריסר תצלומים, רישומים ותוכניות מהתקופה שבין המלחמות, שבזכותם מוכרים המראות הפנימיים והחיצוניים של בית הכנסת.
הבניין היה מקוטע לשני חדרים ארוכים וצרים, שלפניהם חדר כניסה.
חדר תפילה ראשי, הצמוד לחדר התפילה של בית כנסת המהרש"ל, ואזור נשים מבחוץ.
לשני החדרים הייתה תקרת עץ.
הבימה הייתה קצרה, מתומנת, בעלת שתי כניסות ומוקפת במעקה ומוקמה במרכז חדר התפילה הראשי.
על הקיר המזרחי ניצב ארון קודש, ועליו שמות עשרת הדיברות, והיה מכוסה בפרוכת עם רקמת מגן דוד.
לאחר המלחמה, במשך מספר שנים לא נגעו בהריסות הבניין.
בשנת 1954, בהוראת הנהלת העיר, פורקו ההריסות לצורך בניית רחוב חדש, Aleja Tysiąclecia.
הציבו שם אנדרטה מגרניט ועליה כתובות בשפות פולנית, יידיש ועברית.
בשנת 2016 חיו כ־40 יהודים בלובלין, לאחר שבזמן מלחמת העולם השנייה הושמדו הרוב מ־38 אלף היהודים שחיו בה.
בית הכרם היא שכונה ותיקה במערב העיר ירושלים.
בצפון גובלת השכונה בשכונת קריית משה, במערב בשכונת יפה נוף ויער ירושלים ובשדרות הרצל, בדרום ברמת בית הכרם ובמזרח בדרך בגין וגבעת רם.
השכונה קרויה על שם בית הכרם המקראית, אשר סברו כי שכנה באזור עין כרם של ימינו, אלא שמאתר נמוך זה לא סביר שהשיאו משואות כמתואר בספר ירמיהו (להלן).
יישוב מקראי זה מוזכר לראשונה בספר ירמיהו (ו', א'): , ומאוחר יותר בימי שיבת ציון בספר נחמיה (ג', י"ד): .
חלק ממייסדי השכונה התגוררו קודם לבנייתה במרכזה של ירושלים, באזור בו נמצא כיום רחוב הלל.
אזור זה כונה אז גם בשם "בית הכרם", על שם העצים והגנים שהקיפו אותו.
ייתכן כי שם זה נדד עימם כאשר התיישבו בשכונה החדשה.
מכיוון צפון מערב: יער ירושלים, מכיוון מערב: יפה נוף (הגובלת ביער ירושלים) והר הרצל, מכיוון דרום מערב: בית החולים שערי צדק וגן פלורי שמטוב שבשיפולי בית וגן, ומכיוון דרום, גבעת מרדכי.
ממזרח לבית הכרם נמצאים גבעת רם והדרך המהירה שדרות מנחם בגין, ומכיוון צפון לבית הכרם נמצאים קריית משה וגשר המיתרים.
בגבול בין בית הכרם לרמת בית הכרם נמצאת שכונת קטנה בשם גבעת בית הכרם, ובין שכונת בית הכרם לשכונת יפה נוף עוברות שדרות הרצל, שלידן שוכן גן זיכרון המשותף לשתי השכונות.
בשנת 1920 התאגדו מייסדי השכונה, אנשי העלייה השנייה שעלו ממזרח אירופה וממרכזה וילידי הארץ, ב"אגודת בוני בית".
את שם השכונה הציע קדיש סילמן.
כעבור שנה רכשו המייסדים, בסיוע הכשרת הישוב, 280 דונם ממערב לירושלים מידי הכנסייה היוונית האורתודוקסית.
148 חברי העמותה ביקשו להקים במקום שכונת גנים.
השכונה, בתכנונו של האדריכל ריכרד קאופמן, הותאמה לכיפה שעליה הוקמה.
התוכנית כללה שדרת גנים ראשית שחצתה את השכונה מצפון לדרום, ורחובות השכונה הסתעפו ממנה.
אבן פינה לשכונה הונחה ביולי 1922 משפחת שלאין היו החלוצים הראשונים להתיישב בשכונה.
עקרונות "אגודת בוני בית" דגלו בקניית האדמות מכספם הפרטי של חברי העמותה ולא בסיוע מימון ציבורי, בעבודה עברית וברכישת מגרשים גדולים (בין דונם וחצי לשני דונם), מה שהיה לא מקובל בירושלים של אותם ימים.
חלק מהמשפחות הקימו משקי עזר בחצרותיהן הגדולות.
קיימת טענה כאילו בשל אופייה החילוני של השכונה, נקבע בתקנון הראשוני שלה כי לא יוקם בה בית כנסת.
לטענה זו מעולם לא נמצאו סימוכין בכתובים.
בתקנות השכונה כתוב: "הוועד, שעליו להשתדל בתחלת יסוד השכונה בדבר הקמת הבינינים הציבוריים הדרושים לכל שכונה עברית, מחויב לסמן את המגרשים הדרושים בשביל הבנינים הצבוריים לפני חלוקת המגרשים בין החברים".
אין התייחסות מפורשת לבית כנסת אך גם אין התנגדות ואולי במילים: הדרושים לכל שכונה עברית יש רמז לבית כנסת.
כיום קיימים בשכונה מספר בתי כנסת, כאשר בית הכנסת המרכזי של השכונה נמצא במרכזה, ברחוב בית הכרם.
מבין 148 חברי האגודה, רק 105 בנו בשכונה את בתיהם בתקופת המנדט הבריטי.
עד שנת 1924 כבר הוקמו 29 בתים בשכונה, ובשנת 1927 כבר קפץ המספר ל-67 בתים.
חלק מהבתים נבנו על ידי אנשי גדוד העבודה שהועסקו במסגרת "המשרד לעבודות ציבוריות" של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל (שברבות הימים היה לחברת סולל בונה).
כך הייתה שכונת בית הכרם לפרויקט הראשון של החברה.
אף ביאליק התעתד לבנות בשכונה בית אך הסתפק בנטיעת חורשה על מגרשו.
מקצת עצי "חורשת ביאליק" עודם נמצאים בפינת הרחובות ביאליק והמייסדים.
ליד חורשת ביאליק שכנו בתיהם של המורים המייסדים חיים שלי ויהודה דביר (דבוסיס).
במרכז השכונה נבנה "בית המדרש למורים העברי", הוא הסמינר למורים מייסודו של דוד ילין, שמשמש עד היום כמכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
עם הקמתה נקראה בית הכרם "שכונת המופ"סים", כיוון שמייסדיה ותושביה הראשונים היו ברובם מורים, פקידים וסופרים בני המעמד הבינוני.
בשעה שנבנתה הייתה בית הכרם מבודדת מלב העיר (בדומה לתלפיות ומקור חיים), ובקרבתה שכנו כפרים ערביים כדוגמת דיר יאסין ועין כרם.
הצורך לקישור השכונה לירושלים היווה את תחילתה של התחבורה הציבורית באזור, ואת תחילתו של קואופרטיב "המקשר", שפעל בירושלים עד 1967.
בשל מיקומה בקרבת כפרים ערביים ובידודה מירושלים, סבלה השכונה בשנותיה הראשונות מבעיות ביטחוניות.
ראשיתן עוד בתביעתו של הוואקף המוסלמי לבעלות על אדמות השכונה עם רכישתן על ידי "אגודת בוני בית", מה שהתבטא בהפגנות שהפריעו להקמת השכונה.
בנוסף, היו גנבות בשכונה והתנפלויות מזדמנות על אנשים בודדים.
בתקופת המאורעות הותקפה השכונה בידי הכפרים השכנים.
בשל כך הוקמה על גג הסמינר למורים עמדת שמירה, ממנה הבריחו ביריות את הערבים שהגיעו מכיוון דיר יאסין.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוקמו עמדות הגנה בכמה מבתיה הקיצונים של השכונה.
למרות זאת, היו דמי השכירות בשכונה גבוהים יחסית לשכונות אחרות בפריפריה של ירושלים.
ב־19 בדצמבר 1937 (ט"ו בטבת תרצ"ח), נרצח בשכונה שמעון ורנר לס שעסק בחלוקת חלב לתושבים.
אבן זיכרון לזכרו נמצאת במקום הרצח ברחוב החלוץ פינת המייסדים.
עם קום המדינה, ביקשו תושבי השכונה להשאירה כשכונה עצמאית וכחלק ממועצה אזורית שתכלול את כל השכונות העצמאיות במערב ירושלים.
אולם שר הפנים משה חיים שפירא מינה, בעקבות דרישת ראש עיריית ירושלים דניאל אוסטר לספח את בית הכרם ושכנותיה לירושלים, ועדת חקירה של משרד הפנים.
בעקבות המלצות הוועדה סיפח השר שפירא ב-21 בספטמבר 1949 את בית הכרם לירושלים בצו הרחבת הגבולות המוניציפליים של ירושלים, ובית הכרם הפכה להיות שכונה במבואותיה המערביים של העיר.
ברבות השנים השתנו פני אזורים אחדים של השכונה, היא התרחבה ונבנו בה גם בתי קומות רבים.
בסוף העשור השני של המאה ה-21, שומרת בית הכרם על מעמדה כאחת השכונות המבוקשות והיוקרתיות ביותר בירושלים.
על אף ההתפתחות האורבנית של ירושלים ומיקומה המרכזי, היא נותרה שכונה שקטה, בעלת בניינים נמוכים.
בשל הביקוש הרב למגורים בשכונה, הוקמו סביבה שכונות לוויין יוקרתיות כיפה נוף ורמת בית הכרם, המהוות יחדיו את שכונת בית הכרם רבתי.
בשכונות אלה מתגוררים כ-20,000 איש, רובם חילונים.
אוכלוסיית השכונה ברמה סוציו-כלכלית גבוהה.
בין תושביה נמנו ראשי הממשלה מנחם בגין, בנימין נתניהו ואהוד אולמרט.
נשיא המדינה רובי ריבלין, השר וחבר הכנסת לשעבר בני בגין וראש עיריית ירושלים לשעבר ניר ברקת הם תושבי השכונה.
החינוך בשכונה נחשב לאיכותי והיוקרתי ביותר בעיר.
בשכונה 25 גני ילדים ופעוטונים, ארבעה בתי ספר יסודיים ושלושה בתי ספר תיכוניים וחטיבות ביניים (ביניהם התיכון ליד האוניברסיטה ותיכון זיו).
למרות אופייה החילוני של השכונה נמצאים בה גם בתי כנסת רבים.
בשכונה נמצאת המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
בשכנות לה נמצאים מכללת עזריאלי להנדסה וקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
בבית הכרם פועל גם שבט בית הכרם של תנועת הצופים מאז 1957. הוא השבט הגדול ביותר בהנהגת ירושלים.
הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, שנחנך ב-2011, עובר בבית הכרם בין הר הרצל ובין קריית משה, דרך מספר תחנות לאורך שדרות הרצל.
בספטמבר 2014, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז ירושלים החליטה להפקיד להתנגדויות הציבור את תוכנית המתאר החדשה לשכונה.
תוכנית זו מאפשרת תוספת יחידות דיור לשכונה בהיקף של 1,400 יחידות דיור באמצעות פינוי בינוי, תמ"א 38 ובינוי של מבנים חדשים בגובה של עד 20 קומות.
תושבי בית הכרם, החוששים מעומסים על תשתיות התחבורה ומפגיעה באופי הירוק של השכונה, פותחו במאבק נגד תוכנית המתאר.
ביולי 2017 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה הריסה של ארבעה בנייני מגורים שבהם 154 יחידות דיור ברחוב הארזים, במקומם ייבנו 401 יחידות דיור בשישה בניינים בני חמש קומות ושבעה מגדלים בני 10–19 קומות.
באוקטובר 2019 החליטה הוועדה המחוזית ירושלים לקדם תוכנית להקמת מתחם מגורים על עתודת הבנייה האחרונה בשכונה, במסגרת התוכנית יוקמו שני מבני מגורים בגובה 14 קומות, בהם 100 יחידות דיור, שטח ציבורי וחניון ציבורי.
שלוש שנים לאחר תחילת הקמתה של השכונה, בשנת 1925, הונחה אבן הפינה למבנה ציבורי ברחוב החלוץ, שהיה אמור לשמש כגן-ילדים ובית-ספר.
עד מהרה הפך הבניין למרכז חיי החברה בשכונה, ובו שכנו משרדי ועד השכונה והתקיימו בו חוגים, הרצאות, טקסים, ועוד.
בנוסף, שימש המבנה לחלוקת דואר, אירוח מבקרים בשכונה, ואף לחלוקת מזון ודלק בזמן המצור על ירושלים במלחמת העצמאות.
עם קום המדינה, כאשר סופחה בית הכרם לירושלים, הפסיק ועד השכונה את פעולתו.
בתחילת שנות ה-50 נמסר הטיפול במבנה לעירייה, שהפעילה בו גן ילדים וצרכנייה.
בשנת 1988 החליטה העירייה להרוס את המבנה הישן.
תושבי השכונה, שהתנגדו להרס מבנה היסטורי זה, שהיה גאוות השכונה, הקימו את "עמותת בית הוועד הישן", שקראה להקים במבנה מוזיאון לתולדות השכונה במקום להורסו.
מאבקם של התושבים הצליח, והמבנה שופץ ונחנך ב-1990. כיום מפעיל המתנ"ס השכונתי את בית הוועד והוא משמש כמרכז תרבות, מועדון לוותיקי השכונה, מוזיאון לתולדות שכונת בית הכרם ומרכז לאירועים של התושבים.
כמו כן במקום פועלת קהילת "אחווה בכרם", המקיימת פעילויות תרבות ואירועים חברתיים.
בקרבת בית הוועד ניצבת אנדרטה לבני השכונה שנפלו במלחמת העצמאות.
כיום לאחר סגירת גן הילדים, פועל במקום בית קפה ובר קואופרטיבי בשם "בית הוועד".
דויד גרוסמן בספרו "ספר הדקדוק הפנימי" (1991) מתאר את ילדותו של גיבור הספר, אהרון קליינפלד, בשכונת בית הכרם.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו של ניר ברעם "מחזיר החלומות" הכולל את הסיפור 'בית הכרם.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו של ניר ברעם "יקיצה" המתאר את זיכרונותיו של הסופר מימי ילדותו בבית הכרם בשנות השמונים.
בֵּית הַלֵּוִי הוא מושב עובדים בעמק חפר, מצידו המזרחי של כביש 4, בסמוך למרכז האקדמי רופין ובניין המועצה האזורית עמק חפר (אליה הוא משתייך).
מושב בית הלוי עלה לקרקע בשמונה באוגוסט, 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה.
המושב הוקם על ידי עולים מארצות הבלקן (בעיקר בולגריה ויוגוסלביה) כמושב שיתופי ונקרא על שמו של המשורר רבי יהודה הלוי.
המושב היה היישוב הראשון באזור ואדי קובאני.
יהודי בולגריה, אשר מוצאם מיהדות ספרד המפוארת מלפני גירוש ספרד בשנת 1492, קראו את יישובם על שם אחד המאורות הגדלים שקמו ליהדות זו, המשורר הלאומי הנערץ ר' יהודה הלוי .שיריו של הלוי חדורים רוח לאומית וספווגים בגעגעועים למולדת שבציון.
הרעיון להקים ארגון של יוצאי הבלקן, נרקם כאשר ב-1943 רצחו הנאצים את יהודי מקדוניה ויוון.
ארגון בית הלוי הוקם בארץ ישראל ב-1943, במטרה להקים מסגרת התיישבות של יהודי הבלקן.
בעזרת תרומה לקרן היסוד, של יהודים מארגנטינה, שנועדה לעזור להתיישבות זו, התארגנו ארבעים חברים עולים מארצות הבלקן.
הוצעו מספר מקומות מהן נבחר סופו הדרומי של ואדי קובני בעמק חפר.
רקנאטי, ששימש בסלוניקי כנשיא הקהילה היהודית, היה חבר הנהלת קרן היסוד ויו"ר החברה בנים לגבולם, שפעלה למען התיישבות יהודים ספרדים בארץ ישראל, ופעל להקמת מושב בית הלוי.
יהודי בולגריה הקימו בארץ כמה יישובים: הרטוב, כפר חיטים, בית חנן.
עם ההחלטה על מיקום היישוב, הועלו שאלות לגבי סוג ההתיישבות.
בשונה ממולדת וכפר חיטים, שהיו מושבים שיתופיים, הוחלט שהנשים לא תצטרפנה לעבודות במשק, אלא תעסוקנה בגידול הילדים ובטיפול במשק העזר הקטן.
ראשוני המתיישבים היו הגברים שגרו באהלים והחלו לעבד את האדמות.
אבן הפינה הונחה ב-12 באוגוסט 1945, ג' אלול תש"ה, יחד עם מגילה עליה נכתב: "אנו קורעים את מגילת ה"ספר הלבן" ומניחים מגילת הבניין.
הננו הנקודה הראשונה של הפועלים במולדת שהוקמה לאחר הניצחון במלחמת ההשמדה של עמנו".
מושב בית הלוי, שהתחיל את דרכו כמושב השיתופי השלישי בארץ, הפך כעבור שנתיים למושב עובדים.
המבנה הראשון שנבנה הייתה באר המים.
ענפי החקלאות העיקריים הם פרדסים, מטעים וחממות פרחים.
ענפים נוספים: לולי תרנגולי הודו ורפתות.המושב כולל כ-2,000 דונם, כ-200 נפש.
תפארת ישראל או בית הכנסת ניסן ב"ק (ביידיש: ר' נישע'ס שול) הוא בית כנסת ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
בית הכנסת הוקם על ידי חסידי רוז'ין שבקרב אנשי היישוב הישן ונהרס בידי הירדנים מיד לאחר כיבוש העיר העתיקה ב-1948.
בנובמבר 2012 אישרה הוועדה המחוזית את התוכנית לשחזור בית הכנסת.
בכ"ז באייר ה'תשע"ד (27 במאי 2014) הונחה אבן הפינה לבית הכנסת המשוחזר.
בספטמבר 2022 הוצבה אבן הראשה בגג בית הכנסת והושלמה בניית הכיפה.
בית הכנסת נבנה בשנות השישים של המאה ה-19 על ידי חסידי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ובנו רבי אברהם יעקב (הראשון) מסדיגורה, ונקרא "תפארת ישראל" על שמו.
המסורת מספרת כי רבי ישראל תרם את הכסף לקניית המגרש בדחיפות, מאחר שאנשי הכנסייה הרוסית-פרבוסלבית עמדו לרוכשו על מנת לבנות בו כנסייה.
על פי המסורת, הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, שעמד מאחורי ניסיון הרכישה, רתח מזעם כאשר שמע שהיהודים הקדימוהו בשליחותו של רבי ישראל מרוז'ין, והכריז "פעם נוספת ניצח אותי היהודי ישראל פרידמן" (רבי ישראל נמלט מרוסיה מפני הצאר ניקולאי).
הרוסים נאלצו לרכוש שטח מחוץ לחומות העיר העתיקה המכונה מגרש הרוסים.
תוכנית בית הכנסת כללה בית מרחץ ומקווה בקומה תחתונה, בית הכנסת אורחים, בית מדרש ותלמוד תורה מעליהם, ואת בית הכנסת עצמו בקומה העליונה.
גם לאחר רכישת הקרקע נותרו מכשולים רבים בדרכם של בוני בית הכנסת.
לפי המסורת על הקרקע שנקנתה עמד קבר שיח מוסלמי בשם אבּוּשוש, והיה צורך לפנות את הקבר מהמתחם שיועד לבית הכנסת, אולם בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום לקראת שיקומו לא נמצא זכר לקבר זה.
גם לקבלת האישור לבניית בית הכנסת נדרשה התערבותו האישית של הקיסר פרנץ יוזף על מנת שיתקבל רישיון הבנייה.
הבנייה החלה בשנת 1857 ונמשכה שנים ארוכות, עד שנת 1872.
הרוח החיה בהקמת בית הכנסת היה ניסן ב"ק שהיה איש ציבור ירושלמי ומראשי חוג החסידים בירושלים.
ב"ק נזכר בפרסומים השונים גם כאדריכל בית הכנסת.
לפי מחקרה של פאינה מילשטיין, סביר שאדריכל מגרש הרוסים, מרטין איוונוביץ' אפינגר, הוא שתכנן, או לכל הפחות ייעץ לניסן ב"ק בעת הקמת בית הכנסת.
ניסן ב"ק גם היה הגבאי הראשי בבית הכנסת עד מותו ב-1899. עקב כך נקרא בית הכנסת בפי תושבי ירושלים ביידיש: 'נישע'ס שול' כלומר בית הכנסת של ניסן ומכאן שמו השני של בית הכנסת 'ניסן ב"ק'.
כלי כסף וזהב רבים נשלחו לבית הכנסת מחסידים ברוסיה וברחבי אירופה.
בית הכנסת נבנה בגודל של כ-10 מטר על 10 מטר והתנשא לגובה רב יחסית לאותה תקופה.
בניית בית הכנסת עלתה כסף רב, ובשלב מסוים אזל הכסף, ולא ניתן היה להשלים את הבנייה.
כך נשאר בית הכנסת ללא כיפה.
בחודש נובמבר 1869 ביקר הקיסר פרנץ יוזף בירושלים כחלק מסיורו במזרח התיכון לרגל טקס פתיחת תעלת סואץ שהתקיים ב-17 בנובמבר, ובמהלך ביקורו ראה את בניין בית הכנסת שעוד לא הושלם.
לפי המסופר הקיסר הביע את תמיהתו מדוע אין לבניין כיפה, ונענה בתשובה: "אדוננו הקיסר, בית הכנסת הסיר את כובעו לכבודך", תשובה שמצאה חן בעיני הקיסר.
בעיתונות התקופה דווח כי הקיסר תרם סכום של אלף פרנק צרפתי לבניית בית הכנסת.
כיפת בית הכנסת נצבעה בצבע ירוק והדבר הרגיז את המוסלמים שכן הצבע הירוק מקודש בקרב המוסלמים.
בעיתון הלבנון מכ"ב אלול, תרל"ג (25 בספטמבר 1872) מסופר על כיפת בניין בית הכנסת תפארת ישראל באלו המילים:
בעיתון הצבי משנת 1887 (יט באייר, תרמ"ז) כתוב כי הברון רוטשילד שידע שצבע הכיפה הירוק גורם לעוינותם של המוסלמים כלפי בית הכנסת, שלח כסף לגבאי בית הכנסת נסים ב"ק (ייתכן כי זו שגיאת כתיב והכוונה היא לניסן ב"ק) למען צביעת כיפת בית הכנסת בצבע אחר.
בחודש אב ה'תרל"ב נחנך בית הכנסת.
לכבוד המאורע חילקו, בהוראת ר' ניסן בק, לחם ובשר ל-400 מתושבי העיר העתיקה, אשכנזים וספרדים.
בית הכנסת היה כה מלא במתפללים, עד שחלקם נאלצו להביא כיסאות מהבית, מחוסר מקומות ישיבה פנויים.
הרבי מרוז'ין התבטא לפני הקמת בית הכנסת על חשיבותו, ואמר שבזמן שהיה בית המקדש קיים, היו התפילות של כל יהודי עוברות ועולות ממקום המקדש, ועתה, בזמן הגלות, יעברו התפילות דרך מקום בית הכנסת תפארת ישראל.
עם פטירתו של רבי אברהם יעקב מסדיגורה, התפצלה חצר סדיגורה לשתי חצרות, כשהבן הגדול רבי יצחק מכהן כאדמו"ר מבויאן, והבן הצעיר רבי ישראל ממשיך כאדמו"ר מסדיגורה.
נשיאות בית הכנסת, זכות ההדלקה במירון ונשיאות "כולל וואהלין" ו"קופת מעות ארץ ישראל" עברו לבן הגדול, רבי יצחק מבויאן, ואף הוא כאביו פעל רבות לחיזוקו של בית הכנסת, שרוב מתפלליו משתייכים לחסידות בויאן.
יהודים רבים ברוסיה, בהם רבנים מפורסמים, קנו מקום ישיבה בבית הכנסת, חלקם בשל הסגוליות שבדבר - על אף שלא התכוונו לעלות לארץ ישראל.
כל רוכש קיבל מסמך בעלות שנקרא "ספר המקנה".
את הסמכות למכירת מקומות ישיבה, העניקו האדמו"רים נשיאי בית הכנסת לגבאים מיוחדים שמונו לצורך כך בארץ ישראל ובאירופה.
בשטר מכירת מקום בבית הכנסת מתקופת רבי יצחק מבויאן מופיעה הפסקה: .
בתחילת המאה ה-20 המשיך בית הכנסת להיות מלא במתפללים, למרות ההתפתחות הגדולה של היישוב היהודי מחוץ לעיר וירידת מספר המתפללים בבית הכנסת החורבה, מכיוון שזקני החסידים המשיכו להתגורר ליד בית הכנסת.
אולם כלי הכסף של בית הכנסת מושכנו במסגרת ניסיון לא מוצלח להרחבת הדרך ליד בית הכנסת על חשבון חצר הקראים שיצא מכלל שימוש ולמתפללים לא היו את האמצעים לפדותם.
עם כל גודלו של בית הכנסת, תיארו אליעזר בן-יהודה בשנת 1910 במילים:
"אפילו שני הבניינים היותר חשובים והיותר גדולים של היהודים, בית הכנסת הגדול של ר' יהודה החסיד ובית הכנסת תפארת ישראל, אפילו שני אלה הבניינים שבפנים הם עושים רשם פחות או יותר הגון, גם הם מבחוץ - חורבות ולא יותר!
חורבות גדולות, חורבות חדשות, אבל חורבות."
לחיזוק מסוים זכה בית הכנסת, כאשר בשנת 1927 ביקר במקום האדמו"ר רבי מנחם נחום מבויאן, בנו-ממשיכו של רבי יצחק מבויאן, שהגיע לביקור מיוחד בארץ ישראל.
אולם בעקבות ירידת קרנו של הרובע היהודי, וההגירה המסיבית לשכונות החדשות בעיר החדשה שמחוץ לחומות, המשיך להידרדר מצבו של בית הכנסת.
נעשו ניסיונות על ידי אדמו"רי בית רוז'ין בראשותו של רבי שלמה'ניו מסדיגורה לשקם את המקום ולהשיב לו את זוהרו, ואף הוקמה "חברת תפארת ישראל", שבין פעולותיה, חיברה את הבניין לרשת החשמל, אך המקום לא שב לקדמותו.
כשכנו, בית הכנסת החורבה, שימש גם "תפארת ישראל" כעמדה ללוחמי הרובע היהודי במלחמת העצמאות:
במהלך כיבוש הרובע היהודי בידי הלגיון הערבי, פוצץ לבו של הבניין באמצעות מטען של מאה קילוגרם.
לגיונרים לא סדירים נהרו לתוך בית הכנסת והחלו לבזוז את תכולתו.
קבוצה קטנה של אנשי "הגנה" ובראשה יהודית ג'הראן בת ה-16, ילידת הרובע, יצאה להתקפת נגד וכבשה מידי הערבים את הריסות בית הכנסת.
אנשי ה"הגנה" מצאו את גופותיהם של הערבים הלא סדירים שנהרגו בהתקפה, כשפרוכות עוטפות את מתניהם, דפי תורה בתוך חולצותיהם ומנורות בכיסיהם.
לאחר מכן נפל בית הכנסת שנית.
לאחר כיבוש הרובע, הרסו הכובשים את בית הכנסת ובזזו את תכולתו, ורק חלק מחזיתו שרד.
את בית הכנסת החורבה הרסו הירדנים עד היסוד.
היו אלו שני בתי הכנסת הגדולים והמפוארים בעיר העתיקה, שהתנוססו לגובה רב, מעוטרים בכיפה גדולה.
לאחר שחרור העיר העתיקה ויישובו מחדש של הרובע היהודי ביהודים, נותר בית הכנסת חרב ולא שוחזר.
חזיתו המעוטרת של בית הכנסת מזכירה מאוד את חזית בית הכנסת העתיק בברעם שבגליל העליון, שכנראה נתן השראה לבוני בית הכנסת.
במרתף בית הכנסת ניתן היה להבחין בשרידי מקווה הטהרה שהיה בבניין.
שרידי המבנה שכנו ב"רחוב הקראים": מדרומו ומזרחו של האתר הוקמה ישיבת הכותל וממערבו הוקם בניין מגורים בו שוכן בית הכנסת הקראי.
באתר הוצבו שלטי הסבר הכוללים תמונות מהווי בית הכנסת המקורי.
לאחר מלחמת ששת הימים ביקשו חסידי רוז'ין, ובראשם זקן השושלת רבי שלמה חיים מסדיגורה (רבי שלמה'ניו), לשקם את בית הכנסת.
הוקם ועד חסידים לטיפול בעניין אך מאמציהם לא נשאו פרי.
במשך עשרות שנים, ריכזה את הפעילות לשיקום ושחזור בית הכנסת ישיבת "תפארת ישראל – רוזין" שיסד האדמו"ר רבי מרדכי שלמה מבויאן.
אלו פעלו בכל המישורים לבנייתו מחדש של בית הכנסת, המהווה סמל ראשון במעלה לחסידות.
גם את בית הכנסת המרכזי של החסידות, בנשיאות האדמו"ר רבי נחום דוב מבויאן, בנו חסידי בויאן בקווים אדריכליים שמזכירים את בית הכנסת החרב בעיר העתיקה, ואף קראו לו בשמו של בית הכנסת החרב: בית הכנסת הגדול "תפארת ישראל".
לצד שימור האתר ושרידי בית הכנסת כאתר תיירות, התקיימה פעילות לשיקום בית הכנסת, כפי ששוחזר בית הכנסת החורבה.
עם חידוש ההתיישבות היהודית בעיר העתיקה, התגורר בשכנות לבית הכנסת רבי משה שטיגליץ-אריאל (אביהם של הרב יעקב אריאל והרב ישראל אריאל).
שטיגליץ, חסיד בויאן, שהיה עובר בו לפני התיבה במשך שנים, החל לפעול לשיקום בית הכנסת, וניהל מגעים עם גורמים שונים לשם כך.
הוא יזם מחקר על צורתו המקורית של בית הכנסת, ואף הזמין ציור ענק (10 מ"ר) של חזית בית הכנסת, מדויק בכל פרטיו.
הציור מוצב כיום במשרדי מכון המקדש, מקום מגוריו של משה שטיגליץ-אריאל עד פטירתו.
שטיגליץ התלונן על כך שמאמצי החסידים מופנים בעיקר לעיר החדשה והם זונחים את העיר העתיקה.
הרב ישראל אריאל, יו"ר מכון המקדש, המשיך לקדם את היוזמה לשיקום בית הכנסת, כהמשך לשיקומו של בית כנסת החורבה, וזאת במקביל לפעילותה של עמותת 'עטרת כהנים'.
בשנת 2010 הקציבה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי מיליון ש"ח לצורך תכנון ראשוני של שחזור בית הכנסת.
המליונר היהודי ודים רבינוביץ' שמימן חלק ניכר משחזור בית הכנסת החורבה, הבטיח להשתתף במימון שחזור בית הכנסת תפארת ישראל, אולם בסופו של דבר בניית בית הכנסת עברה לאחריות מדינת ישראל באמצעות משרד השיכון לאחר שתוכניות החברה לפיתוח הרובע להשגת המימון כשלו.
בנובמבר 2012 אושרה תוכנית בית הכנסת להפקדה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
בכ"ז אייר תשע"ד, 27 במאי 2014 (ערב יום שחרור ירושלים) התקיים טקס הנחת אבן הפינה לשיקום בית הכנסת, וזאת לאחר שממשלת ישראל החליטה בהחלטה רשמית להקציב סכום של 50 מיליון שקלים לצורך שיקום ושחזור בית הכנסת.
בט' תשרי תשע"ז, 11 באוקטובר 2016, פרסמה החברה לפיתוח הרובע 'קול קורא' לבית הכנסת, לפיו ייקבע זהות מפעיל בית הכנסת, כשלפי אמות המידה נקבע שבית הכנסת ישמש ברובו כמרכז תיירות, כמרכז אירוח לחיילי צה"ל ותלמידים, וכבית כנסת לאומי וממלכתי.
המכרז עורר סערה רבה בקרב חסידי רוז'ין-בויאן, שיצאו למאבק לביטול המכרז באמצעות הנציגות החרדית בכנסת.
בין השאר פורסמו ביום שישי 25 בנובמבר 2016 כתבות חריפות ביומונים החרדים המודיע, המבשר ויתד נאמן כנגד ה'קול קורא'.
בכ"ג בטבת תשע"ט (31 בדצמבר 2018), הונחה אבן היסוד לבנייתו מחדש של בית הכנסת.
ב-26 בינואר 2021 נערכה יציקת רצפת בית הכנסת המשוחזר, בהשתתפות שר הבינוי והשיכון.
ב־25 ביוני 2025 אישרה הממשלה כי ניהול בית הכנסת ייעשה בשיתוף של החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בע"מ יחד עם הקרן למורשת הכותל.
שלום על ישראל הוא בית הכנסת העתיק של יריחו.
בית הכנסת הוקם במאה השביעית לספירה והוא פונה מערבה לכיוון ירושלים.
בית כנסת זה התגלה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1936 על ידי דימיטרי בראמכי מטעם מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי.
החוקרים זיהו את רצפת הפסיפס בגודל 10 על 13 מטר כבית כנסת עתיק, בזכות הציורים והכתובת "שלום על ישראל", שהיא המקור לשמו של בית הכנסת.
כיום מתקיימות מעת לעת כניסות של קבוצות מתפללים יהודים, בליווי כוחות צה"ל, כולל כניסת אברכים ללימודי תורה ותפילות בבית הכנסת.
רצפת הפסיפס כוללת צורות גאומטריות בצורה של לבבות הפוכים ושל תשליב של מרובעים ועיגולים בתחתיה.
במרכז הפסיפס עיגול ובו מנורת שבעת הקנים, כשמימינה שופר, משמאלה לולב ומתחתיה הכתובת בעברית "שלום על ישראל".
ליד הכניסה נמצאה כתובת הודיה בארמית לבני הקהילה שעזרו ומימנו את הפסיפס: "דכירן ל֗טב יהוי דכרנהון לטב כל קהלה ק[די]שה רבייה וזעוריה דסייע יתהון מלכיה דעלמה ואתחזקון ועבדון פסיפסה דידע שמהתון ודבניהון ודאנשי בתיהון יכתוב יתהון בספר חייה֗ [עם כל] צדיקיה של[ום]".
תרגום הכתובת לעברית: "יהיו זכורים לטוב וזכרונם לטוב כל הקהילה הקדושה, זקניה וצעיריה שעזר להם מלך העולם והתחזקו ועשו הפסיפס.
(הוא) היודע שמותיהם ושל בניהם ואנשי ביתם.
יכתוב אותם בספר החיים עם הצדיקים.
ייחוד בית כנסת בכך שאין בו שום צורה של אדם או חיה.
לעומת זאת, בית כנסת עתיק הנמצא לא הרחק ממנו, בנערן, כולל צורות של חיות ותמונה של דניאל.
במוזיאון השומרוני הטוב, ובבתי הכנסת ביישובים כוכב השחר ומבואות יריחו, יש העתק של פסיפס בית הכנסת ביריחו.
לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים, החלו ישראלים לבקר ב"שלום על ישראל" ביריחו ובמקומות קדושים אחרים ביהודה ושומרון.
ערבי מקומי בנה בית על האתר וגבה דמי כניסה למבקרים.
ב־1982 הוצא צו הפקעה למטרות ארכאולוגיות בן שני דונם באתר.
בשנת 1986 רשות הגנים הלאומיים רכשה את הבניין ובאותה שנה נוסד מניין קבוע במקום.
בשנות ה-90 המוקדמות התחילו להתקיים קבוצות לימוד ושיעורים והתפתחה ישיבה בבית הכנסת העתיק.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו בשנת 1993, שבמסגרתם נמסרה העיר יריחו לרשות הפלסטינית, תלמידי הישיבה חששו שיימנע מהם להגיע למקום.
ראש הממשלה יצחק רבין חפץ בתחילה לסגור את הישיבה, אבל לחצים מחבר הכנסת חנן פורת, מפקד פיקוד מרכז באותה עת, אלוף נחמיה תמרי, הרב הראשי לישראל דאז ישראל מאיר לאו, ואחרים הצליחו לבטל את ההחלטה.
רבין החליט לתת ל"שלום על ישראל" סטטוס מיוחד: האתר נשאר תחת שליטה ישראלית במסגרת הסכם קהיר שנחתם במאי 1994. הסדר זה היווה דוגמה לאחר מכן לישיבת קבר יוסף.
החלטה זו הופרה, והכולל לא המשיך לפעול במקום.
גם לאחר הסכמי אוסלו, היחס של הפלסטינים לבית הכנסת "שלום על ישראל" היה תקין, בניגוד לעוינות שהתנהלה סביב לקבר יוסף בשכם.
אולם, מצב זה הסתיים בראש השנה תשס"א.
בליל ה־12 באוקטובר 2000, פורעים ערבים נכנסו לבניין הישיבה והשחיתו סידורים, ריהוט, ושרפו את הקומה השנייה.
הרשות הפלסטינית שיפצה חלק מהנזקים.
ספר התורה של בית הכנסת ניצל בזכות שמירתו בתוך כספת במחסן הנמצא ליד הפסיפס.
הצבא סירב להיכנס ליריחו כדי להציל את הספר, ואנשי הישיבה נאלצו להעביר למפקד בקשר את הוראות פתיחת הכספת.
הוראות אלו הועברו לפלסטינים, אשר פתחו את הכספת והחזירו את ספר-התורה.
כיום הספר נמצא במאחז בית חגלה הסמוך ליריחו.
באלול שנת תשפ"ב (אוגוסט 2022) הוחלט להקים מחדש את הישיבה שפעלה במקום.
כיום הישיבה ממוקמת בבית חגלה, ואחראית על הכניסות היהודיות ליריחו.
בית הלוחם הוא מרכז ספורט-שיקום ופעילות חברתית לנכי צה"ל ובני משפחותיהם, המופעל על ידי ארגון נכי צה"ל.
השירותים שבית הלוחם מעניק אמורים לענות על צורכי אוכלוסיית נכי צה"ל והם נגישים מבחינה פיזית ומבחינה ארגונית לאוכלוסייה זו.
מרכזי בית הלוחם הכוללים בריכת שחיה מקורה ורחבה, מדשאות, חדר כושר, אולמות ספורט, חדרי משחקים, מועדוני קריאה, אולם תרבות וחדרי פעילות ייחודיים כמו קליעה למטרה, סנוקר ועוד.
לצד כל אלה קיימת פעילויות העשרה במסגרת חוגים רבים בתחומים מגוונים לחברי הבית, ולבני משפחותיהם.
מרכזי בית הלוחם פועלים באמצעות תקציבים מאגף השיקום במשרד הביטחון, ומתרומות של נדבנים מהארץ ומחו"ל.
חברי ארגון נכי צה"ל יכולים להיות חברים בבית הלוחם ולשלם על ההשתתפות בפעילותו בעלות נמוכה וסמלית.
בתי הלוחם הוקמו לפי הסדר הבא בתל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע, בית הלוחם הבא צפוי לקום בעיר אשדוד.
בנוסף, מפעיל ארגון נכי צה"ל את מרכז הנופש "בית קיי", בנהריה.