tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתחם כולו היה מוקף בגדר ברזל המונחת מעל אדני אבן כחולים.
אחת מנקודות הציון בגנים הדרומיים היא מזרקת הוכגורטל, הנחשבת לאחת מהמזרקות הגדולות ביותר באוסטרליה.
הגנים הדרומיים הם אלו שנותרו בצורה הקרובה ביותר לצורתם המקורית, אחריהם הגן הצפוני ולבסוף הגן המזרחי והגן המערבי.
הגן הצפוני שימש בעבר כשטח שבו הוקמו אוהלי תערוכה זמניים.
לאחר שהאוהלים פורקו בסוף התערוכה העולמית הראשונה שנערכה באתר, הפך האזור לפארק ציבורי.
עיצוב הגן מיוחס לקלמנט הודג'קינסון, ובדומה לגן הדרומי הייתה מסביב לגן זה גדר ברזל שרק חלק מאז שב-1928 הוסרו חלקים נרחבים ממנה.
המבנה המרכזי בגן הצפוני הוא מוזיאון מלבורן שנבנה בשנת 2000, ובנייתו השפיעה על הגן.
חלק מהשבילים פורקו, וסידורם המרחבי שונה על מנת למנוע מעבודות הבנייה לפגוע בשדרות העצים.
גני שאלימאר (אורדו شالیمار باغ - "שאלימאר באע'"; פרסית باغ شالیمار - "באע'-י שאלימאר") הם גני נוי השוכנים במזרחה של לאהור בפקיסטן, כחמישה קילומטר ממרכזה של העיר.
הגנים הוקמו על ידי שאה ג'אהן, שליטה של האימפריה המוגולית, בשנים 1641–1642, במקביל לבניית הטאג' מאהל והמצודה האדומה בדלהי, ובמקביל לבניית גן באותו שם בשאהג'אהנבאד (דלהי העתיקה).
הוא נבנה לאחר שאביו, ג'אהנגיר בנה גן דומה באותו השם בשרינגאר עבור אשתו נור ג'אהן.
הגנים נבנו בסגנון האדריכלות המוגולית.
הם הוקמו לצידה של התעלה המלכותית (שאה נאדאר) אשר סיפקה להם מים להשקיה, אותם הביאה ממרחק של כ-160 ק"מ.
הגנים הוקמו על שטח שהיה שייך למשפחת באנבגפורה, משפחת אצולה מקומית, ואשר נמסר לקיסר לבקשתו.
שטחם של הגנים הוא 170 דונם, וצורתם כשל מלבן באורך של 658 מטר מצפון לדרום וברוחב של 258 מטר ממזרח למערב.
הם מחולקים לשלוש טרסות מדורגות, שהגבוהה שבהן היא בצידם הדרומי של הגנים, והנמוכה בצידם הצפוני.
הפרש הגבהים בין כל שתי טרסות הוא של כחמישה מטרים.
הטרסות הדרומית והצפונית בנויות בצורת ריבועים, בעוד שהמרכזית קטנה מהן וצורתה כשל מלבן מוארך לרוחב המתחם.
הגנים מוקפים בחומת אבן חול בגוון אדום שלאורכה מגדלי שמירה.
צידה הפנימי של החומה היה מכוסה בעיטורים מזוגגים של צורות גאומטריות ומוטיבים מעולם הצומח.
בשטחם של הגנים שוכנים ביתנים, בריכות נוי, 410 מזרקות, חמישה מפלי מים וצמחייה עשירה.
התעלה המרכזית זורמת לאורכם של הגנים מדרום לצפון, ותעלות משניות מתפצלות ממנה.
אורך התעלות הכולל הוא 852 מטר.
הכניסה לגנים היא דרך שער בביתן השוכן בטרסה הדרומית הגבוהה, אשר שימש כביתן מנוחה לשאה (1).
במקור שכנה הכניסה בטרסה הצפונית והנמוכה ביותר (2), כדי שהמפלים יפנו כלפי הבאים בשערי הגן.
שמה של הטרסה הדרומית הוא "באע'-י פרח בח'ש", או "הגן שמעניק הנאה", והיא הייתה שמורה לבני המלוכה בלבד, שרק להם הייתה הזכות להסתכל אל עבר הגנים מהנקודה הגבוהה ביותר בשטחם.
המים הגיעו לגנים בטרסה זו, וממנה זרמו צפונה ליתר חלקיו, דבר שייצג באופן סמלי את חשיבותו של הקיסר כמקור של עוצמה וכוח.
הטרסה מחולקת לארבעה ריבועים קטנים יותר על ידי שתי שדרות הנפגשות במרכזה.
בצידה המזרחי של הטרסה שוכן ביתן לקבלת פנים (3), והביתן הניצב ממולו, בצידה המערבי של הטרסה, שימש למגורי אשת הקיסר (4).
במרכזה של הטרסה בריכת מים גדולה ובה 105 מזרקות (5).
הטרסה המרכזית המכונה "באע'-י פאיז בח'ש", או "הגן שמעניק שפע", צרה ומוארכת, ורוחבה 78 מטר בלבד.
הגישה אליה הייתה מוגבלת, ובני אדם מהשורה יכלו להיכנס לשטחה רק באירועים מיוחדים.
הטרסה מחולקת לשלושה חלקים לאורכה.
במרכז שוכנת בריכת מים רבועה גדולה, שאורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-60 מטר, ובה 152 מזרקות (6).
עוד שוכנים בטרסה זו ארבעה ביתנים והמפל הגדול בגנים, המוביל מים מהטרסה הדרומית אל הבריכה.
סמוך למפל ניצב כס שלטונו של השאה שפוסל משיש.
בחלקה המזרחי של הטרסה ניצב חמאם (7).
הטרסה הצפונית מכונה "באע'-י חיאת בח'ש", או "הגן שמעניק חיים", ובה 153 מזרקות המסודרות לאורך התעלה המרכזית בטרסה (8).
אורכה של התעלה הוא 243 מטר, רוחבה חמישה וחצי מטרים ועומקה כחצי מטר.
הטרסה מחולקת לארבעה ריבועים שכל אחד מהם מחולק בתורו על ידי תעלות מים קטנות יותר לארבעה ריבועים נוספים.
גני מודיעין היא התנחלות עירונית דתית במועצה אזורית מטה בנימין, בסמוך ליישוב חשמונאים.
עד שנת 2016 הייתה גני מודיעין שכונה בעיר מודיעין עילית.
בעת הקמתו השתייך היישוב למועצה האזורית מטה בנימין אולם לאחר מספר שנים הוסב מוניציפלית להיות שכונה במודיעין עילית.
לאחר 20 שנה חזר היישוב להימנות על יישובי המועצה האזורית מטה בנימין.
היישוב הוכרז בשנת 1982 בשטח השיפוט של המועצה האזורית מטה בנימין, בעקבות החלטת ממשלה להקים ישוב לציבור הדתי.
אבן הפינה הונחה בינואר 1984 והיישוב הוקם במרץ 1985. השכונה נבנתה על קרקעות פרטיות על ידי "החברה לפיתוח שכונות מגורים ביו"ש", ועליהם נבנו מבנים בשיטת "בנה ביתך".
ראשונים עלו ליישוב קהילה הבנויה ממשפחות בני עדת תימן אשר הגיעו מאזור קריית אונו והקימו את בית הכנסת הראשון ביישוב בשם "קהילת יעקב".
בשנת 1996 עם הקמתה של קרית ספר (מודיעין עילית) הסמוכה, צורפה גני מודיעין לשטח השיפוט של העיר החדשה.
כעבור 20 שנה, החליט משרד הפנים להחזיר את גני מודיעין לשיפוטה המוניציפלי של מטה בנימין.
היישוב נמצא בין תל אביב לירושלים, בגבולו המערבי של חבל בנימין, על כביש 446 בין מודיעין למודיעין עילית.
היישוב מונה כיום כ-800 משפחות של אוכלוסייה דתית לאומית וחרדית.
ביישוב מגוון גדול של עולים ובהם עולים מרוסיה, דרום אמריקה, אתיופיה, צרפת, הודו ועוד.
מוסדות חינוך: בית ספר חרדי של רשת החינוך העצמאי (אגף בנים ואגף בנות), בית ספר חרדי לבנות "בנות יעקב", גני ילדים של חב"ד, גני ילדים של רשת "ולמדתם", גנים ממ"ד וגן משולב, משפחתונים פרטיים לגיל הרך.
מוסדות דת: כ-12 בתי כנסת בנוסחים שונים מכל העדות (רובם בזרם החרדי), 4 כוללים לאברכים, שיעורי תורה, דף היומי והרצאות, פעילויות תהילים לילדים ונוער, מקווה נשים ומקוואות גברים.
אזור המטרופולין של סידני רבתי כולל מספר רב של גנים, פארקים, חורשות, גנים בוטניים וגנים לאומיים הפתוחים לרווחת הקהל המקומי.
גנים אלו מצויים הן בלב מרכז העסקים הראשי של סידני והן בפרברים מרוחקים יותר, כחלק מתכנון עירוני ששם דגש על ריאות ירוקות.
רבים מהגנים בסידני תוכננו ומתוחזקים על ידי המחלקה להגנת הסביבה, האקלים והמים של ניו סאות' ויילס (Department of Environment, Climate Change and Water).
בסידני רבתי מאות גנים שונים, ששטחם נע בין 1.89 קמ"ר (סנטניאל פארק) למספר עשרות מ"ר (פארק וורד).
הרשימה מטה מונה את הגנים הבולטים המהווים ציון דרך בהתפתחות העיר, מוקד תיירות מקומי, או מארחים אירועי תרבות שונים.
סנטניאל פארק (בתרגום ישיר "גן המאה") הוא פארק ציבורי רחב ידיים בן 2.2 קמ"ר, שנבנה ב-1886 לרגל חגיגת מאה שנה להגעתה של המשלחת האירופאית לאוסטרליה.
אדמת הפארק נפתחה לשימוש הקהל הרחב על ידי המושל דאז לכלן מקווארי, ואזור האגמים בלב הפארק נודע בשם ביצת מקווארי לכבוד המושל.
הפארק נבנה לאורך השנים, כשמרבית אזור הביצות נוקז ומים ממנו הועברו לגנים סמוכים.
מסביב לפארק נבנה פרוור שקיבל את שמו, סנטניאל פארק.
נכון לשנת 2011 בסנטניאל פארק מסלול אופניים וריצה בן 4 ק"מ, מגרשי טניס וגולף, קולנוע תחת כיפת השמיים, מגרשי קריקט, כדורגל ופוטבול אוסטרלי, אזור פיקניקים ומספר אגמים המושכים ציפורי מים מקומיות (כגון קורמורנים, איביסים, ברבורים שחורים, אווזים וברווזים).
לפארק מספר שערים מרכזיים: שער וולהרה, שער רנדוויק ושער פדינגטון, המובילים לפרוורים השונים מסביב לגן.
פארק מוּר הוא מהפארקים הגדולים בסידני, כ־3,000 מ"ר.
הוא ממוקם בדרום פדינגטון וקרוי על שם ראש העיר צ'ארלס מוּר שכיהן בתפקיד בסוף המאה ה-19, ונאבק על הישארות השטח כשטח ציבורי.
בפרק זה הוקם בשנת 1879 גן החיות הראשון של סידני, שבהמשך הועבר למיקום אחר.
המקום מהווה חלק מההיסטוריה של העיר.
בשטח פארק מור ממוקמים אצטדיון הפוטבול הגדול ביותר בסידני וכן מגרש קריקט גדול המארח משחקים רשמיים.
בפארק מתקיימות תצוגות מסחריות ומופעי תרבות.
הייד פארק הוא פארק ציבורי גדול (160,000 מ"ר) המצוי בלב סידני, מרחק דקות ספורות מבית העירייה.
הפארק מלבני בצורתו, עם הצלע הארוכה מצפון ולדרום, והצלע הקצרה ממזרח למערב.
חמישה רחובות מקיפים אותו: רחוב קולג' ממזרח, אליזבת ממערב, ליברפול מדרום ובצפון קשת המורכבת מדרך ג'יימס הקדוש ורחוב הנסיך אלברט.
במרכז בפארק עובר כביש פארק ממערב למזרח, החוצה את הייד פארק לשניים.
הפארק נוסד בשנת 1810 על ידי המושל לכלן מקווארי, שקרא לו הייד פארק על שם הפארק הלונדוני והצמיד אותו בראשונה לגני הדומיין, המצויים לא הרחק.
הפארק מנוקז ומושקה על ידי תעלת באסבי, העוברת מסנטניאל פארק ומזרימה מים לרחבי העיר.
בקצהו הצפוני של הגן מצויים מזרקה מפוסלת וגן ורדים, וממהם נמתחת שדירת עצי פיקוס המובילה עד לקצהו הדרומי של הפארק, כולל מדרגות ורמזור בנקודת החצייה של רחוב פארק.
הייד פארק שימש במרוצת השנים למגוון תחומי ספורט, ביניהם רכיבת סוסים, קריקט, ראגבי ואגרוף.
במאה ה-21, משמש הפארק גם לתחומי ספורט עממי נוספים כגון ריצה, הליכה ומשחקי כדור.
במרבית אירועי התרבות בחוצות העיר (למשל פסטיבל סידני) משמש הפארק גם להופעות מוזיקה המוניות.
פארק קופר הוא פארק ציבורי מאורך, המשתרע ממזרח למערב בפרבר בלוויו היל.
הפארק כולל אזורי פיקניק רבים, חורשה עבותה, מסתורי גשם מפיברגלס המוסווים כחלק מהמצוק המקומי ונחל הזורם לרוחבו.
בנוסף, קיימים במקום מגרשי טניס וגני משחק לילדים.
פארק ויקטוריה הוא פארק גדול הסמוך לאוניברסיטת סידני.
לפי התיעוד ההיסטורי, עם הגעת האירופאים לאזור סידני לראשונה בשנת 1788 היה במקום יער גשם סבוך, שבהמשך נכרת, ואגם טבעי שבמרכזו אי.
במקום נבנה בסיס צבאי, ועם הקמת אוניברסיטת סידני ב-1850 הפך לחלק משטחה.
בשנת 1870 הוכרז השטח כפארק לאומי.
הדבר המייחד את הפארק, מלבד האגם הטבעי בו, הוא עמוד טוטם בגובה שישה מטרים, המוצב במקום.
עמוד הטוטם גולף על ידי אמנים קנדיים, ניתן לעם האוסטרלי כהוקרה מממשלת קנדה בשנת 1964, ומהווה אטרקציה תיירותית.
פארק סידני הוא גן ציבורי גדול (שטחו 0.44 קמ"ר) הממוקם באלכסנדריה, דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני.
הפארק סמוך לפרברים ארסקינוויל, סיינט פיטרס וניוטאון.
הפארק הוא השלישי בגודלו בתחומי סידני העיר, אחרי סנטניאל פארק ומור פארק.
במרכז הגן גבעה בולטת, שהמטפסים עליה יכולים לראות נוף פנורמי של מרבית העיר.
בין היתר כולל הגן מסלולי אופניים (הכוללים תמרורים, רמזורים ומעברי חצייה, ומסייעים לילדים להבין את מקום האופניים בתנועה), מתחם ספורט המשמש למשחקי קריקט ופוטבול, מגרש משחקי ילדים, גן פסלים ואזור אגמים.
באזור האגמים ניתן לראות שקנאים, ברבורים שחורים ועקעקים מקומיים.
אזור הפארק היה מיוער טרם ההתיישבות האירופאית באוסטרליה.
לאחר הגעת המתיישבים, היער נכרת כדי לשמש לחומרי בנייה וטרפנטין.
לאחר ניקוי הקרקע, הפך חלק ניכר מהגן למפעל ייצור טיט להכנת לבנים לבניין.
מאוחר יותר, הוטמנה במקום אשפה תעשייתית.
רק ב-1976 הופסקה ההטמנה במקום, והפארק קיבל את צורתו הנוכחית.
במהלך שנות השמונים והתשעים שימש הפארק למספר מסיבות ואירועי מוזיקה פתוחים ללא אישור העירייה, לרוב על ידי אנרכיסטים.
במהלך שנות האלפיים הפארק אירח מספר אירועי מוזיקה גדולים כגון פסטיבל סאונדווייב וארת'דנס.
בשנת 2008 הכריזה הלורד ראש עיריית סידני קלובר מור כי פארק סידני יאפשר לכלבים להסתובב בתחומו ללא רצועה וזמם.
זאת, אף על פי שפעמים ספורות התקיפו כלבים את הברבורים השחורים באגם והרגו אותם.
פארק סיינט לנרדס (St Leonards Park) הוא פארק רבוע המצוי בצומת הרחובות מילר, פלקון, רידג' והדרך המהירה וורינגה.
הפארק כולל מגרש עגול המתאים למשחקי קריקט, מגרש למשחקי ליגת ראגבי (בשני המגרשים נכללים יציעים מקורים), מגרשי כדורסל, חורשות נותנות צל ואזורי פיקניק, אזור הקרנה לסרטי קולנוע, ומופע זיקוקים בערב השנה האזרחית החדשה.
הפארק רבוע ומחולק ל-4 רבעים כמעט שווים בגודלם.
אף על פי שמו, הפארק אינו מצוי בשטחו של הפרבר סיינט לנרדס אלא בשטח הפרבר נורת' סידני, המרוחק ממנו מס' ק"מ לכיוון דרום מזרח.
שם זה נותר מהתקופה בה מרבית אזור דרום הגדה הצפונית היה קרוי סיינט לנרדס, לפני שחולק לפרברים שונים.
הוא הפארק הגדול ביותר בסביבת הפרברים נורת' סידני, קרואוז נסט וסיינט לנרדס.
ביסנטניאל פארק הוא שם כולל למספר גנים שהוקמו על ידי ממשלת ניו סאות' ויילס לרגל חגיגות המאתיים למדינה, שנערכו בשנת 1988. הפארק הגדול מבין השלושה הנושאים בשם ממוקם בהומבוש ביי, פרבר מערבי של סידני.
גודלו כ-0.4 קמ"ר, והוא חלק משמורת טבע שגודלה כקמ"ר אחד, הסמוכה לפארק האולימפי של סידני.
בפארק נבנו מסלולי אופניים ומסלולי הליכה, מצפורים המשקיפים על אזור גדת נחל פאוולס הסמוך וציפורי המים המקננות בו, מגרשי משחקים לילדים ואזורים מוגדרים לפיקניק.
בין השאר קיימים במקום מתקני ברביקיו ואתר לשכירת אופניים.
פארק קטן יותר שנבנה לרגל החגיגות מצוי בין פורסט לודג' וגליב, על שפת בלקוואטל ביי.
פארק זה קטן מהפארק בהומבוש ביי, וכולל שבילי הליכה ושדרות מוצלות, כמו גם נוף אל גשר אנזאק.
פארק שלישי מצוי בדרום העיר, תחת שטח מועצת רוקדייל.
הפארק מורכב משלושה גנים המופרדים על ידי אגמים מלאכותיים, וכולל אצטדיון פוטבול ושני מגרשי כדורגל.
הדומיין הוא שטח בן 0.34 קמ"ר בלב סידני, הגובל מצד אחד באזור העסקים הראשי של סידני והגנים הבוטניים המלכותיים, ומנגד בוולומולו ומפרץ ג'קסון.
הדומיין הוא מהפארקים המפורסמים והמתוירים בסידני, בהיותו סמוך לאתרים נודעים כגון בית האופרה של סידני וגשר נמל סידני.
אזור הפארק היה שטח חקלאי החל מהקמת המושבה האירופאית בסידני, אך שטחו נתחם רק בשנת 1817, עם סיום סלילת הדרכים סביבו, והוא נפתח לשימוש הקהל הרחב רק בשנות השלושים של המאה ה-19. משנות החמישים של המאה ה-19 ועד 1864 אירח הדומיין את תחרויות הקריקט של המושבה, לפני שאלו הועברו לרדפרן.
במהלך השנים הפך הדומיין להיות זירת הכרזות ונאומים פוליטיים, בשל יכולתו לארח קהל רב.
הוא שימש להפגנות רבות מאותה סיבה.
הגן נפתח לקהל גם בערבים, והיה מאתרי הבילוי הבודדים שהיו נגישים בשעות המאוחרות לקהל הרחב במאה ה-19. כיום הגן משמש כאתר פיקניק והירגעות, וכולל מסלולי הליכה וריצה ונקודות תצפית רבות.
בין האתרים הרבים המצוין בדומיין נמנים גלריית האמנות של ניו סאות' ויילס ונקודת הגברת מקווארי, שנחשבת לנקודת התצפית הטובה ביותר להשקפה על נמל סידני.
גן הידידות הסיני הוא פארק המצוי בפירמונט, סמוך לאזור צ'יינהטאון של סידני.
הפארק מעוצב בסגנון הגנים של שושלת מינג.
תכנון הגן התבצע בעיר האחות של סידני, גואנגג'ואו, והוא נחנך בשנת 1988. הגן כולל מספר אתרים בעלי סגנון סיני מובהק, אך לא ניתן להשקיף על כולם מנקודה בודדת בגן עצמו.
בין האתרים נמנים חומה בעלת עיטורי דרקונים, פסל דרקון סיני המשגיח על הכניסה לגן, בריכת לוטוס ולצדה פגודה, ובית תה מסורתי המגיש לעוברים ושבים תה בסגנון סיני.
הגן תוכנן ונוסד בשנת חגיגות המאתיים לניו סאות' ויילס, בדומה לביסנטניאל פארק, ונועד להדגיש את הקשר העמוק בין ניו סאות' ויילס והעיר גואנגג'ואו.
הגנים הבוטניים המלכותיים הוא פארק המצוי בין מרכז העסקים הראשי של סידני ווולומולו, ואחד מהגנים הגדולים במרכז סידני.
הוא צמוד לפארק ציבורי אחר, הדומיין, ושניהם מנוהלים על ידי קרן משותפת.
הפארק סמוך לבית האופרה של סידני, ומשקיף על סירקולר קווי ועל רחוב מקווארי.
הפארק הוקם בשנת 1788 על ידי מושל ניו סאות' ויילס ארתור פיליפ, ובמקור היה חווה לגידול תירס בשטח 9 אקרים.
החווה לא צלחה כלכלית, אך כבר אז נעשו מאמצים להפוך את הקרקע לפורייה יותר.
החווה הפכה לגן בוטני עם בואו של המושל לכלן מקווארי ב-1816, אז האגרונום צ'ארלס פרייזר ביצע בגן מחקרים בוטניים שונים.
הגנים הבוטניים המלכותיים הם אתר המחקר המדעי הוותיק באוסטרליה, והיו המפתח להתאמתם של גידולים חקלאיים מהעולם הישן לתנאי היבשת החדשה.
הגן הבוטני הר תומה הוא גן בוטני הממוקם על רכס ההרים הכחולים, כ-100 ק"מ מערבית לסידני, על פסגת הר תומה, בתווך בין פנרית לתחנת הרכבת בל.
שטח הגן הבוטני הוא כ-0.28 קמ"ר, אך שטח נוסף של 1.28 קמ"ר נמצא תחת פיקוחו כשמורת טבע.
אחד מיתרונותיו של הגן הוא האקלים המקומי: גובהו כקילומטר מעל פני הים, והאקלים הקריר הנובע מכך מאפשר לו להציג צמחים שאינם יכולים להתפתח בחום.
הגן הבוטני מציע סיורים מודרכים, קרונית המסיעה את הקהל ברחבי השבילים השונים, קטיף תפוחים (הגדלים בגן בשל האקלים הקריר), סדנאות לזיהוי וגידול עשבי תיבול, סיורים בשמורה הסובבת את הפארק, הכוללת מערות נסתרות וסיורי צפרות.
הפארק מתוחזק על ידי המחלקה להגנת הסביבה, האקלים והמים של ניו סאות' ויילס.
הגן הבוטני הר אנאן הוא גן בשטח של 0.4 קמ"ר הממוקם בפרבר הר אנאן, בקרבת קמפבלטאון, 60 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני.
הגן נפתח לראשונה לציבור בשנת 1988 (טקס חנוכתו נערך עם כבוד הדוכסית מיורק), והציג אוסף של כ-4,000 מיני צמחים מקומיים לאוסטרליה.
הגן ממוקם בנקודה גבוהה בטופוגרפיה הסובבת אותו, והמבקרים בו יכולים ליהנות ממראה פנורמי מלא של מרבית סידני רבתי.
הגן כולל את מרכז מקארתור לחיים ברי קיימא, שבוחן אלטרנטיבות מחייה אקולוגיות וחקלאות אורגנית, מאגר זרעים מקיף של מיני אקליפטוס ופרוטנאים שונים, ואזור שמורת טבע לחיות מקומיות כגון קנגורו, וומבט וציפורים.
גני טל הייתה התנחלות ומושב עובדים בגוש קטיף שברצועת עזה, כקילומטר מצפון לח'אן יונס, בקרבת היישוב קטיף.
המושב נוסד ב-1979 במסגרת ארגון יישובי הפועל המזרחי, והיה בעל אופי דתי.
היישוב פונה ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005. יישוב חדש שהוקם על ידי מפוני המושב ונושא את השם "גני טל" נמצא כיום סמוך לקיבוץ חפץ חיים.
גני טל החל כגרעין של 10 משפחות שהתגבש בקיץ תשל"ז (1977) בכפר דרום.
בקיץ 1978 נוספו לגרעין עוד 17 משפחות, ומחוסר מקום בכפר דרום, עברו כולם למגורים זמניים במושב קטיף.
ב-8 באוגוסט 1979 עלה הגרעין לאתר הקבע של היישוב.
ענף הכלכלה העיקרי במושב היה חקלאות ובפרט גידול פרחים וירקות אורגניים, בעיקר ליצוא וכן זרעים, צמחי תבלין וצמחי נוי.
חלק קטן מן התושבים עבדו מחוץ לגוש קטיף.
בגני טל פעל בית כנסת מרכזי בתכנונו של משרד האדריכלים זלצמן-דויטש.
וכן פעלו בו גני ילדים ומעונות יום.
ילדי בית הספר למדו בנוה דקלים בבית הספר האזורי "נאות קטיף".
כמו כן היו ביישוב מועדון תרבות וסניף של בני עקיבא.
התושבים המפורסמים ביישוב כללו את חבר הכנסת צבי הנדל, את משפחת סנדר, מפעילת אתר האינטרנט הרשמי של גוש קטיף - קטיף.נט, דובר המועצה האזורית חוף עזה ערן שטרנברג, וארל'ה צור - ראש המועצה האזורית לשעבר.
כל אלה הובילו את המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
בסמוך ליישוב שכן מנחת קטיף אשר שירת את הגוש כולו.
המושב פונה מכל יושביו ב-17 באוגוסט 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות, שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004 במבצע שעליו פיקד אלברט אוחיון.
לאחר הפינוי, שוכנו תושבי היישוב במתחם מגורים זמני סמוך ליישוב יד בנימין, ובשנת 2012 החלו לעבור המשפחות ליישוב החדש הנושא את השם "גני טל" שהוקם בסמוך לקיבוץ חפץ חיים.
גני העולם הוא פארק עירוני בשכונת מרצאן בברלין המזרחית, בירת גרמניה, המחולק לפי מערכת גנים של נושאי מדינות.
שטח הפארק הכולל הוא מעל 10 דונם.
בשנת 2000 נפתח במקום "הגן הסיני" שהיה הראשון בסדרה של גנים לאזורים בעולם ושמו שונה לגני העולם.
אחרי ה"גן הסיני" נפתחו: "הגן האיטלקי", "הגן הקוריאני", "הגן היפני", "הגן הבאלינזי", "הגן האוריינטלי".
בשנת 2018 נפתח במתחם: "הגן האנגלי".
בגנים נערכים גם קונצרטים ומופעים לעיתים קרובות.
במרכז הפארק ישנו מבוך של שיחי דשא.
גני הסמית'סוניאן הם חטיבה של מוזיאוני הסמית'סוניאן, האחראית על "גנים, גננות ואוספים ותערוכות הקשורים לגנים וגננות".
השלוחה הוקמה ב-1972 והיא אחראית על 526 דונמים במול, ועל 5,945 מטר מרובע של חממות, וכן על הארכיון של הגנים האמריקאים, אוסף הכולל למעלה מ-60,000 צילומי ארכיון ורשומות בנושא גננות ונוף בארצות הברית משנת 1870 ועד ימינו.
בשנת 1972, המזכיר השמיני של הסמית'סוניאן, ס.
דילן ריפלי, הקים את משרד הגננות (Office of Horticulture), מתוך כוונה לקדם את מאמצי המחקר והחינוך של ארגון הסמית'סוניאן לחללים חיצוניים (מחוץ לבנייני המוזיאונים).
ריפלי שכר את ג'יימס ר.
באטלר כמנהל הראשון של משרד הגננות במוסד.
המשרד נוצר בעת בו גדלה הפופולריות של גינון כתחביב ברחבי ארצות הברית, ותחום המחלקה גובה ברוח גבית של גל של עניין בנושא בקרב הציבור.
המשימה הראשונה של באטלר הייתה לחקור ולתכנן גן ויקטוריאני שהיה מותקן בין טירת הסמית'סוניאן לשדרת העצמאות לרגל חגיגות ה-200 ליום העצמאות של ארצות הברית ב-1976. הפופולריות של הגן הוויקטוריאני היוותה ההשראה לגן אניד א.
באטלר כהן כמנהל משרד גננות במשך 23 שנים.
את באטלר החליפה בתפקיד ננסי ג'י.
בקטול, אשר שישמה כמנהלת המשרד בין השנים 1995 ו-2002 .
בשנת 2009, מכון סמית'סוניאן שינה את שם המחלקה מ"משרד הגננות" ל"גני הסמית'סוניאן"; הודעה על כך נמסרה לציבור בשנת 2010.
בין הגנים, והשטחים הפתוחים המנוהלים על ידי הסמית'סוניאן ניתן למנות את:
גן מגורי הפרפרים בין המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע לבין גן הפסלים של הגלריה הלאומית לאמנות;
הופט - גינת גג מעל מרכז ס.
דילן ריפלי, גלריית ארתור מ.
סקלר, המוזיאון הלאומי של אמנות אפריקאית, בין טירת הסמית'סוניאן לבין שדרת העצמאות;
הגן ההיסטורי שליד המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית;
גן הפסלים והרחבה של מוזיאון וגן הפסלים הירשהורן;
גן הוורדים על שם דולן פולג'ר, בצד המזרחי של טירת הסמית'סוניאן, למול החזית הראשית של בניין האמנויות והתעשייה;
גן מרי ליווינגסטון ריפלי, בין בניין האמנויות והתעשייה ומוזיאון וגן הפסלים הירשהורן;
גני מוזיאון האוויר והחלל הלאומי;
גני הנוף הילידי במוזיאון האינדיאנים הלאומי;
חצר רוברט וארלין קוגוד במרכז דונלד וו ריינולדס לדיוקנאות אמריקאיות;
גן המוזיאון הלאומי של ההיסטוריה האמריקאית, מצדו המערבי של המוזיאון;
גן בית הגידול לציפורים, ממזרח לכניסה אל המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפינה של שדרת החוקה ורחוב ה-12.
גני הסמית'סוניאן משתמשים בשיטת הדברה משולבת כדרך לשלוט במזיקים בכל גנים ונופים.
שיטות אלה נועדו למעט בפגיעה באנשים בסביבה ככל האפשר בעת ההדברה.
אוסף הסחלבים של הסמית'סוניאן החל עם חשיבה פרחי סחלב בשנת 1974. האוסף גדל וכיום הוא כולל כ-8,000 צמחי סחלבים מ-256 סוגים טקסונומיים שונים.
ארכיון הגנים האמריקאיים הוא ארכיון מחקר המנוהל על ידי מחלקת גני הסמית'סוניאן, ומיועד לתת למתכנני גנים ונוף, להיסטוריונים ולציבור מידע על ההיסטוריה של גנים בארצות הברית.
הארכיון כולל מסמכים אודות 6,300 גנים שונים בארצות הברית (ובהם גנים היסטוריים, וכן גנים בני זמננו).
אוסף ריהוט הגנים כולל כ-2,500 פרטי ריהוט גן.
גָּנִי תמיר (נולדה ב-26 בספטמבר 1959) היא זמרת, שחקנית ומדבבת ישראלית.
נולדה בנהלל בשם גָנ־יה בלוך.
את הקריירה המוזיקלית שלה החלה בלהקת פיקוד הדרום.
לאחר שחרורה הצטרפה ללהקת "בצל ירוק 80" של המפיק דודו אלהרר, שהוקמה מיוצאי להקות צבאיות.
אחד השירים המוכרים, שאותו ביצעה עם יובל נדב חיימוביץ' הוא השיר "אסיף", המוכר גם על פי הפתיחה: "אסוף את המעשים".
עם התפרקות הלהקה, נסעה לארצות הברית שם למדה מוזיקה בבית הספר למוזיקה ע"ש מאנס, השייך לניו סקול בניו יורק.
תמיר שבה לארץ בשנת 1987 לאחר סיום לימודיה, ואז השתתפה בתוכנית הרדיו "מה יש" עם ארז טל ואברי גלעד, שם גילמה מספר דמויות, ואף הופיעה לצידו של יאיר ניצני בתפקידו כ"האשם תמיד" וב"שיר המנגל".
בנוסף הופיעה כשחקנית אורחת בסדרת הטלוויזיה "הופה היי", שימשה כזמרת ליווי במופע "חכם על קטנים" של דני סנדרסון והופיעה כקומיקאית בתוכנית "מוצ"ש" לצידם של אבי אתגר, ספי ריבלין ואלי יצפאן.
בשנת 1989 בתקופת האינתיפאדה הראשונה, הופיעה תמיר לצידו של יהונתן גפן במופע סאטירה פוליטי מוזיקלי בשם "טוב נבוט בעד ארצנו".
שניים מהשירים שתרגם גפן למופע, בביצועה של תמיר, אף הושמעו רבות ברדיו - "כשאתה אומר שלום" של קול פורטר (שאותו גם שרה בתוכנית "סופשבוע" ב-1991 לאחר שנחמן שי עזב את תפקידו כדובר צה"ל) ו"גלוית שנה טובה משוש המתאבדת" של טום וייטס.
לאחר מכן, המשיכה תמיר ללוות זמרים בולטים רבים, ביניהם מתי כספי, אלון אולארצ'יק, יזהר אשדות, דני ליטני ויהודית רביץ.
במקביל, המשיכה תמיר להעלות מופעי ג'אז חיים ומוקלטים, ביניהם המופע "ג'אז מתחרז" של אהוד מנור וג'אז אפ קומדי שהוקלט לתוכנית "זהו זה!".
במקביל, תרמה את קולה כמדבבת לסדרות וסרטים כמו קופיקו, ראגרטס, הזרבובים, ממלכת עכברי השן, ברבי במפצח האגוזים וחברים על הכוונת, הוגולינה וגריזלדה (מתוך הוגו) ולדמויות כמו התינוק המשמש כסמלה המסחרי של במבה וגם של הדמות "שוש" של החטיף של עלית.
תמיר גם הקליטה ג'ינגלים לתשדירים ופרסומות, ביניהם: "תפוזינה", "תפוח אדמה אינו משמין", "נמס בכוס", "קלמנטינה", "ישראכרט", "ערוץ הקניות", "להפשיט תפוז" (המועצה לשיווק פרי הדר) ו"שלי" (תנובה).
כשחקנית, הופיעה בסרטו של דן וולמן, "הביוגרפיה של בן".
תמיר השתתפה גם בקלטות וסרטי הילדים "בובה מתי", "חלונות בהקיץ", "תוף הלב של דין דין" ו"אני מרגיש".
תמיר היא הבת החמישית למשפחת בלוך, צאצאים למייסדי נהלל.
תמיר הייתה נשואה לדוד תמיר, תושב נהלל גם הוא, ושמרה את שם משפחתו.
תמיר בזוגיות עם המוזיקאי מארק סמוליאן, ולהם שתי בנות.
גני השמיים הוא גורד שחקים במרכז הפיננסי הבינלאומי דובאי באמירות דובאי, איחוד האמירויות הערביות.
גובהו של המגדל הוא 160 מטרים המתחלקים ל-45 קומות מעל הקרקע ו-3 קומות מתחת לקרקע.
במבנה 575 יחידות דיור מסוגים שונים - דירות סטודיו, דירות חדר אחד, שני חדרים, שלושה חדרים ופנטהאוזים יוקרתיים.
המבנה בבעלות חברת Mazaya Holdings ותוכנן על ידי חברת התכנון הבריטית הבינלאומית אטקינס .
גני הצדיקים הוא אוסף של חדית', אשר אוגד וחובר על ידי האימאם אבו זכּריא יחיא בן שרף אל-נוואווי.
הספר מכיל 1,896 חדית'ים, המחולקים ל-344 פרקים.
לחלק מהפרקים מצורפים גם פסוקים מהקוראן.
גניאודקטיס (שם מדעי: Genyodectes) הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף ממשפחת הצרטוזאוריים שהתקיים באמריקה הדרומית במשך הקרטיקון התחתון שלפני 112 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של הגניאודקטיס התגלו בארגנטינה במחוז צ'ובוט בתצורת "Cerro Barcino" כשממצאים מצויים כיום במוזיאון של לה פלאטה.
הוא תואר למדע ב-1901 בידי החוקר סר ארתור ס.
Woodward), אשר כינה אותו בתור: "לסת נושכת" (מילולית: "genys" - לסת, "dektes" - נשיכה).
זאת עקב הממצאים הבודדים של שרידי השיניים, החוטם והלסת העליונה שהעידו שהיה טורף.
מבנה הלסת מרמז על קשר בינו לבין הצרטוזאורוס שהתקיים באמריקה הצפונית וכן בפורטוגל ובטנזניה.
טורף זה הגיע לממדים של 6.25 מטרים ומשקל של 750 ק"ג, כך שהיה טורף גדול יחסית בסביבתו.
במקור סברו שדינוזאור זה בטל מספק עקב קרבתו לצרטוזאורוס, אך מבנה סידור השיניים מרמז על קשר אחר מעט.
מספר חוקרים הניחו שהיה קרוב יותר לאבליזאוריים, למגלוזאוריים ואולי אף לאבות הטירנוזאוריים, אך בהמשך נרמז שהוא שמר על מאפיינים רבים של בני הקבוצה צרטוזאוריה.
רשת גני הילדים ומעונות היום "בית יעקב", היא עמותה רשומה המספקת חינוך לגיל הרך במגזר החרדי, באמצעות מאות מסגרות חינוך הפועלות ברחבי ישראל: מעונות יום, גני ילדים, משפחתונים וצהרונים.
הרשת הוקמה בשנת 1949 (תש"ט) וכיום היא פועלת במגוון תחומים.
בשנת הלימודים תשפ"ג מתחנכים ברשת 'בית יעקב' 17,945 ילדים ב-864 מסגרות חינוך המעסיקים 2,731 נשות צוות.
רשת גני הילדים ומעונות היום "בית יעקב" נוסדה על ידי הרב יהודה-אריה גולדקנופף בשנת 1949 (תש"ט) מתוך מטרה לספק חינוך יהודי שורשי לבנות כבר במסגרת הגן כתשתית לעתידן הרוחני.
בתקופה ההיא, עם העלייה ההמונית מאירופה ומארצות המזרח, הוקמה בישראל התשתית למוסדות החינוך החרדיים לבנות על ידי "מרכז בית יעקב בארץ ישראל", כהמשך למודל החינוך שהציבה הגב' שרה שנירר, מקימת תנועת "בית יעקב" באירופה.
בירושלים, תשתית זו כללה את בית הספר היסודי "בית יעקב" שהוקם ונוהל על ידי הרב הלל ליברמן ואת "מכון בית יעקב למורות" שהוקם ונוהל על ידי הרב פנחס יעקב הכהן לוין.
אנשי "מרכז בית יעקב" ומתנדבות מטעמם פעלו לרישום ילדי העולים למוסדות הללו, אולם במקרים רבים התברר כי הילדים - שלמדו בגנים ממלכתיים - אינם מעוניינים ללמוד במוסדות החינוך החרדיים.
כפתרון לכך, בשנת תש"ט, חבר הרב יהודה-אריה גולדקנופף לרב הלל ליברמן ולרב פנחס יעקב הכהן לוין והקים יחד עמם את רשת גני הילדים ומעונות היום 'בית יעקב' בירושלים עם פתיחת הגן הראשון ברח' דוד ילין פינת תחכמוני.
בהמשך, הרשת התרחבה וגנים נוספים נפתחו בתל אביב-יפו, ברמלה, בעפולה, בחולון, בגדרה ובשעריה.
במקביל, הוקמו מעונות יום במעברות ובשכונות מצוקה, כמו מוסררה וקטמון, שם שהו הילדים עד לשעות הערב כשהם מקבלים הזנה מלאה של שלוש ארוחות ביום ובקבוקי חלב.
זאת, כמענה לחסרים שנוצרו על רקע המצב הסוציו-אקונומי הנמוך ממנו הגיעו.
בשנת 1959 (תשי"ט), כעשור לאחר הקמת הרשת, סיימו 2,800 ילדים את לימודיהם בגני הילדים של 'בית יעקב', כאשר 93% מתוכם פנו להמשך הלימודים בתלמודי-תורה או בבתי ספר של ה"החינוך העצמאי".
בשנים אלו, גני הילדים של הרשת לא הוכרו באופן פורמלי ולכן לא תוקצבו כלל מטעם הגורמים הממשלתיים והעירוניים.
רק בשנת 1963 (תשכ"ג), בעקבות שתדלנותו של חבר הכנסת ושר הסעד הרב יצחק-מאיר הכהן לוין הכירה הממשלה בגני הילדים החרדיים והסכימה לתקצבם.
בעקבות כך, הוקם גוף מאוחד שריכז את כלל גני הילדים במגזר החרדי - "המרכז לגני ילדים - מיסודם של נשי אגודת ישראל, מרכז בית יעקב וסניפי אגודת ישראל".
למרות זאת, רשת גני הילדים ומעונות היום "בית יעקב" המשיכה לחוות קשיים כלכליים, עד כי היא נאלצה לשבות מפעילותה למשך כמה חודשים.
בהמשך, בשנת 1967 (תשכ"ז), פורק "המרכז לגני ילדים", ואז התייצבה רשת 'בית יעקב' והתבססה בעיר ירושלים.
כמה חודשים לאחר מכן, עם התמנותו של טדי קולק לראשות עיריית ירושלים וכהונתו של הרב יהודה-אריה גולדקנופף כחבר עיריית ירושלים, הוכרו גני הילדים של רשת "בית יעקב" כגנים עירוניים והחלו לקבל את התקציבים השוטפים.
בשנת 1988 (תשמ"ט), עם פטירתו של הרב יהודה-אריה גולדקנופף, מונה בנו הרב יצחק גולדקנופף למנהל הרשת.
באוקטובר 2022 (חשוון תשפ"ג), עם כניסתו של הרב יצחק גולדקנופף לתפקיד יו"ר יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת ה-25 במדינת ישראל, החליף את מקומו בנו הרב ישראל גולדקנופף.
נכון לנובמבר 2022, מפעילה רשת גני הילדים ומעונות היום "בית יעקב" גני ילדים, מעונות יום ומשפחתונים.
בשנת תשפ"ג פועלות ברשת -864 מסגרות חינוך, בהן לומדים 17,945 ילדים ומועסקות 2,731 נשות צוות.
במסגרת הרשת מופעל מערך פיתוח מקצועי לעובדים באמצעות השתלמויות וימי עיון במתכונת נופש.
כמו כן, מונגשים תכנים מקצועיים באמצעות מגזינים ייעודיים: מגזין רבעוני "פינת מפגש" למנהלות המשפחתונים, ומגזין "נטיעות" לכלל עובדי המערכת.
נוסף על כך, הרשת מפתחת תוכניות חינוכיות ותוכניות לימודים - המאושרות על ידי משרד החינוך (בשיתוף המרכז הפדגוגי "שתילי אריה");.
ופועלת למען פיתוח החינוך לגיל הרך בכלל.
כך למשל, ב-2018 מונה מנהלה השני של הרשת, הרב יצחק גולדקנופף, לחבר במועצה לגיל הרך הפועלת במשרד החינוך מטעם חוק המועצה לגיל הרך התשע"ז - 2017 ומרכזת את הטיפול, החינוך והשירותים לילדים מגיל לידה ועד שש שנים.
גני הילדים של רשת "בית יעקב" פועלים בערים: ירושלים, בני ברק, בית שמש, ביתר עילית, ערד וקריית יערים, כאשר בתוכם קיימים גם גנים בשפת היידיש והאנגלית.
במסגרת הגנים הללו משולבים גם ילדים עם צרכים מיוחדים, על פי תוכנית אינדיבידואלית לכל ילד ובליווי אנשי מקצוע.
השילוב נעשה בשיתוף פעולה עם רשת "פתחיה" לחינוך מיוחד.
במקביל, הרשת מפעילה גם גני שילוב - גנים רגילים שבמסגרתם ניתן מענה פרטני לילדים בעלי קשיי למידה ספציפיים.
בשנת תשפ"ג הקימה הרשת, בשילוב עם רשת "פתחיה" את "שתילי חינוך" - מרכז המתכלל את כל מסגרות החינוך והטיפול לגיל הרך תחת קורת גג אחת.
במקום פועלים גני חינוך רגיל לצד גני חינוך מיוחד, מעונות יום רגילים לצד שיקומיים, חדרי טיפול ותרפיות, מרפאת התפתחות הילד ומרכז השתלמויות להורים ואנשי מקצוע.
כך, ילדי החינוך המיוחד משולבים בחברה הרגילה וילדי החינוך הרגיל מקבלים מענה זמין של איתור, קידום וטיפול מקצועי.
כלל גני הילדים פועלים על פי מתווה משרד החינוך ומופעלות בהם תוכניות חינוכיות ולימודיות אשר נבנות בשיתוף פעולה על ידי צוות המרפ"ד 'שתילי אריה' ומאושרות על ידי משרד החינוך.
מעונות היום של רשת "בית יעקב" פועלים בערים: ירושלים, בני ברק, ביתר עילית, בית שמש, אשדוד, מודיעין עילית, אלעד, גבעת זאב, אופקים, תפרח, קריית גת, חזון יחזקאל, ערד, טירת כרמל ונתיבות.
המעונות פועלים תחת משרד החינוך, משרד הכלכלה והתעשייה ומשרד הרווחה והביטחון החברתי.
המעונות מתאפיינים בסביבה הכוללת גירויים, משחקים ומרחבים המעודדים התפתחות מוטורית, קוגניטיבית, שפתית וחברתית.
לצד מעונות היום, מפעילה רשת "בית יעקב" שלושה מעונות רב-תכליתיים הפועלים בין השעות שבע בבוקר עד שבע בערב ובהם מטופלים 120 תינוקות ופעוטות בסיכון.
במעונות מועסק צוות מטפלות מוסמכות לצד עובדות סוציאליות ומטפלות רגשיות בתרפיות מגוונות, כמו: גינון טיפולי, ביבליותרפיה וטיפול בבעלי חיים.
רשת המשפחתונים "פמילי" פועלת בירושלים ובתל ציון מטעם זרוע העבודה שעל ידי משרד הכלכלה והתעשייה.
המשפחתונים פועלים בבתיהן של מפעילות עצמאיות שעברו הכשרה ייעודית מטעם משרד הכלכלה והתעשייה, והם עומדים תחת בקרה, הכוונה והדרכה אישיים של צוות מפקחות ורכזות.
לצד זאת, מפעילות המשפחתונים והרכזות משתתפות בהשתלמויות קבועות מטעם רשת "בית יעקב" המקנות להן ידע וכלים מקצועיים.
מסגרת המשפחתונים כוללת: תכנים חינוכיים, תפריט מאוזן, סביבה לימודית ופעילות מכוונת התפתחות.
ברשת המשפחתונים "פמילי" מופעלת התכנית הלאומית - 360 אשר במסגרתה מאותרים, מאובחנים ומטופלים ילדים בסיכון באופן המאפשר מתן מענה מוקדם, ממושך ואפקטיבי.
הרב יהודה אריה גולדקנופף - מייסד הרשת ומנהלה בין השנים 1949 - 1988 (תש"ט - תשמ"ט)
יצחק גולדקנופף - בנו של הרב יהודה אריה גולדקנופף, מנהל הרשת החל משנת 1988 - 2022 (תשמ"ט - תשפ"ב).
ישראל גולדקנופף - בנו של יצחק גולדקנופף, מנהל הרשת החל משנת 2022 (תשפ"ג).
גני פנטסיה הם מסלולי מיני גולף בדיסניוורלד שבפלורידה, ארצות הברית.
בגנים יש שני מסלולי מיני גולף עם 18 חורים שתוכננו על פי הסרט "פנטסיה".
הם נפתחו לציבור הרחב ב-20 במאי 1996. בגנים נערכים כ-450,000 סיבובי מיני גולף בכל שנה.
המסלול הראשון הוא הקל והמתאים יותר לילדים ומציג דמויות וחפצים מהסרט המשולבים בכל חור.
לעומת זאת, המסלול האחר הוא הקשה יותר וכולל, בין היתר, מלכודות חול ושאר תחבולות.
ב-2024 דורגו המסלולים כטובים ביותר במדינת פלורידה.
גניזה היא שמירת חפצים מקודשים שיצאו מכלל שימוש, ומאחר שדבקה בהם קדושה אין להשתמש בהם לצורכי חולין.
בימינו גונזים בעיקר ספרי קודש.
המקום בו טומנים את הכתבים שנגנזו מכונה אף הוא גניזה.
לפי ההלכה חל איסור להשמיד או למחוק כל מסמך כתוב כתב שרשום בו אחד משמותיו של האלוהים.
כך מנסח הרמב"ם את ההלכה הזו:
בעקבות הסבר חובת גניזת טקסטים בשל שמותיו של הקב"ה המופיעים בהם, נקראה הגניזה בדיבור היידי 'שמות' (ובהברה אשכנזית).
בגניזה טומנים תשמישי קדושה (סידור, ספר תנ"ך, דברי תורה, תפילין, מזוזות ושאר כתבי קודש) פגומים שיצאו משימוש.
את תשמישי הקדושה לא נוהגים להשליך לאשפה בשל הקדושה המיוחסת להם, ולכן גונזים אותם.
בזכות המנהג התגלו בעת החדשה בחיפושים שנערכו בגניזות עתיקות תעודות היסטוריות רבות ובהן כתבי יד וספרים עתיקים רבים.
בפרט מפורסמת בהקשר זה הגניזה הקהירית.
בדרום גרמניה - ובעיקר בפרנקוניה נמצאו ממצאי גניזה ממבני בית כנסת לשעבר.
אחד מהאתרים הגדולים נמצא במוזיאון התרבות היהודית ובית הכנסת בפייטסהכהיים (Jüdisches Kulturmuseum Veitshöchheim).
הגניזה הייתה ממוקמת בעליית הגג של בית הכנסת לשעבר, בעיקר בשפות, עברית, יידיש וגרמנית.
בשנת 1864 נמצא מקום גניזה ובו מסמכים אשר כונו בהמשך, "גניזת קהיר".
האסופה מכילה כ-280,000 כתבים שנכתבו משנת 870 לספירה ועד המאה ה-19. לכתבים שהתגלו חשיבות רבה בשחזור ההיסטוריה של העם היהודי בימי הביניים, מבחינה כלכלית, חברתית ודתית.
בשנת 2011 נמצא במערה באפגניסטן, ששימשה את הטליבאן, מקום גניזה ובו מסמכים אשר כונו בהמשך "הגניזה האפגנית".
הכתבים מתוארכים למאה ה-11 בשפות עברית, ארמית, ערבית יהודית ופרסית יהודית.
הספרייה הלאומית רכשה 29 קטעים מתוך האסופה.
במשנה במסכת ידיים יש דיון על כמות האותיות שצריכות להיות בטקסט כדי שיחשב למקודש.
לפיכך ספר הוא קדוש כאשר מכיל 85 אותיות.
ההנחה הזו התבססה על פרשת ויהי בנסוע הארון אשר בה מופיעים שתי אותיות נון הפוכות.
חכמים שניסו להבין את המשמעות של שתי האותיות נון, קבעו .
הדיון במשנה ידיים ממשיכים ונשאלת השאלה האם כל ספרי המקרא נחשבים קדושים.
בין החכמים יש ויכוח, כאלו אשר רואים בספרים כמו קהלת ושיר השירים קדושים, ואחרים שאינם.
הדיון סביב אלו ספרים שייכים לקאנון היהודי הופיע גם במראי מקום אחרים, .
כמו גם הדיון סבב בנוגע לספר יחזקאל, וכן על מגילת אסתר בבבלי מגילה ז א.
דיונים אלו הם חלק מתהליך הקנוניזאציה של הקאנון היהודי.
החוקר הירושלמי אברהם משה לונץ מביא תיאור של מנהגי הגניזה בירושלים במאה ה-19 בכתב העת ירושלים בעריכתו:
כיום ניתן למצוא מכלים לאיסוף חומרים המיועדים לגניזה בבתי כנסת ובמרכזים דתיים.
את התכולה קוברים באזורים מיוחדים בבתי-קברות יהודיים.
בדורות קודמים היו גונזים גם מתחת לאבני היסוד של בתי הכנסת או בעליות גג מיוחדות.
גִּנֵּיגָר הוא קיבוץ השוכן בצפון עמק יזרעאל, לידו הוקמה העיר מגדל העמק, בתחום מועצה אזורית עמק יזרעאל.
הקיבוץ נקרא על שם יישוב מתקופת התלמוד - "נגינר" או "נגניגר", אשר היה, לפי המקובל, מקום מושבו של רבי יוחנן בן נורי.
השם העתיק נשתמר, ככל הנראה, בשמו הערבי של המקום, ג'ינג'אר (ג'יניג'אר).
הקיבוץ הוקם בשנת 1922, שנה בה הועברו אדמותיו רשמית על שם הקק"ל (הכשרת האדמות החלה כבר בשנת 1916).
מייסדיו היו יוצאי רוסיה ופולין, אנשי העלייה השלישית שרצו להקים את דגניה ג'.
בשנת 1922 הם עברו לגניגר, שנקרא גם "נגנגד" והתיישבו בה יחד עם ערביי ג'יניג'אר באותם בתים.
באוגוסט 1925 היו במקום 37 צעירים, 10 משפחות ושלושה ילדים.
בשנת 1945 נקלטו בקיבוץ 6 נערים מסוריה במסגרת מבצע "עליית האלף" שביצע המוסד וארגון עליית הנוער העולמי (ראה מחברת לוזיה).
הקיבוץ השתייך בעבר לאיחוד הקבוצות והקיבוצים וכיום - לתנועה הקיבוצית.
עם השנים הצטרפו אליו עולים מגרמניה, מצ'כוסלובקיה, מארצות הברית ומארצות נוספות.
בשנת 2009 הוקמה בסמוך לקיבוץ שכונת הרחבה קהילתית ובה 33 יחידות דיור.
תושבי השכונה שותפים בחיי הקהילה אך אינם חברי הקיבוץ.
בצפון הקיבוץ במקום המשקיף על גניגר, ליד בריכת השחייה, יש שני אתרים בעלי ערך היסטורי:
מערת הפלמ"ח - בשלט הקבוע בכניסה למערה נכתב כי "שימשה לחניכי קורס מפקדי כיתות של הפלמ"ח, כמקום מסתור לאימונים בנשק".
מגדל הגמל - עמדת שמירה ותצפית שנבנתה בשנים 1932–1935 בסגנון באוהאוס.
צורתה מזכירה גמל ומכאן שמה.
גניגר הוא קיבוץ מתחדש (מופרט) ורבים מחבריו מוצאים את פרנסתם מחוצה לו.
ענפי המשק שבו כוללים מפעלי תעשייה - "גניגר מפעלי פלסטיק" ו"אמיקו", וכן גידולי שדה, רפת, פרדס ולול.
בתחום הקיבוץ שוכן בית הספר היסודי האזורי "עמק יזרעאל" ובו תלמידים מהיישובים גניגר, רמת דוד, כפר החורש, תל עדשים, בלפוריה, מזרע, מגדל העמק, ועוד.
הקיבוץ מחזיק בחלק מחברת א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
בקיבוץ פועלים, בין היתר, בריכת שחייה קבוצה של תנועת הנוער בני המושבים.
שמונה עשר מבני הקיבוץ נפלו במערכות ישראל, מהם שבעה במלחמת העצמאות וארבעה במלחמת יום כיפור.
בין הנופלים שחר דאובר, אשר נפל במבצע צוק איתן, ועל שמו מגרש כדורגל ומתחם כושר לחיילים לפני צבא, וגלעד רוזנבליט, אשר נפל במלחמת חרבות ברזל.
גניה סנופ (נולדה ב-25 בינואר 1984) היא שחקנית ישראלית.
כל משפחתה של גניה סנופ הגיעה מלטביה.
סבא של אמה נלחם נגד הצבא הנאצי ונפל בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
סבתה (אמא של אמה) הייתה בת למשפחה יהודית עשירה שמנתה עשרה ילדים.
עם הכיבוש הסובייטי נשלחה לגלות בסיביר יחד עם אחיה ואחיותיה והצליחה לשרוד.
בצעירותה למדה מוזיקה ופיתוח קול, אך קשיי היום-היום והלחץ המשפחתי הובילו אותה למקצוע ראיית החשבון.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1981 והשתקעה בצפון הארץ.
אביה של גניה הוא מהנדס ויזם ואמה רופאה ועוסקת גם בתרגום ספרותי.
גניה היא הבת האמצעית בין שלוש אחיות.
היא נולדה בטבריה וגדלה בשכונת נווה שאנן בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי.
מכיתה ט' עד י"ב הייתה בחוג צעירים של תיאטרון חיפה והשתתפה בהצגה "גטו" של תיאטרון חיפה, שיהושע סובול כתב וביים.
היא שיחקה לצידם של אריה מוסקונה, אורי רביץ, אשר צרפתי ואמנון מסקין.
בצבא הייתה סנופ מכ"ית בבסיס מחו"ה אלון, בו עולים חדשים עשו טירונות ולמדו עברית.
לקראת השחרור החלה לנסוע לתל אביב לסדנת ביומכניקה בשיטת מאירהולד, בהדרכתה של סופי מוסקוביץ'.
כשהשתחררה מצה"ל עברה גניה לגור בתל אביב ולמדה במשך שלוש שנים בבית הספר לאומנויות הבמה על-שם סופי מוסקוביץ'.
בין הסטודנטים בכיתתה היו גם דניאל בוצר, סמדר חרפק ועידן בוסיאן.
בשנה ג' ללימודיה בבית הספר למשחק השתתפה בהצגת ליצנות ללא מילים בשם "זהו!".
ההצגה עובדה ועלתה בתיאטרון המדיטק בחולון, בשם "ארץ טו טו" בבימויו של אלכסיי גבריאלוב.
בהפקה השתתפו ארבעה מבני כיתתה של גניה ולימים הם הקימו את אנסמבל "קאקאפוניה" ליצנים תיאטרליים.
האנסמבל יוצר מופעי רחוב וליצנות והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים.
סנופ שיחקה בהצגה "עדות שקר" שכתב גור קורן, הבמאי שלה מתקופת הלימודים, ההצגה הופיעה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
קורן הביא אותה להצגה "בין לילה ובין שחר" בתיאטרון גשר, לה הוא כתב את העיבוד בהתבסס על ספרו של יהושע קנז.
סנופ היא גם שחקנית יוצרת בהצגה "תיאטרון פצפון", הצגה לפעוטות בתיאטרון אורנה פורת, פרויקט ראשון מסוגו בארץ בבימויו של גיל צרנוביץ'.
גניה סנופ מלמדת תיאטרון בבימת הנוער בכפר-סבא ובסדנאות התיאטרון של אורנה פורת.
היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "רמזור" ו"הדור הבא 24/7" והשתתפה בתוכנית "החברים של ארקשה", תוכנית ילדים בהנחיית ארקדי דוכין, ששודרה ב-HOT VOD.
השתתפה בסדנאות: ליצנות תיאטרלית בהנחיית טליה ספרא; "ממעמקים"- מרתון משחק מול מצלמה בהנחיית רני בלייר; "שקט מצלמים רעש" – סדנאות הבמה, בהנחיית עודד דוידוף, ניר ברגמן ורני בלייר.
היא מתאמנת בשיטת "צ'אבק" לשחקנים מקצועיים בהנחייתו של שחר רוזן.
מדובבת סדרות בערוץ הילדים ובערוץ לוגי.
באוקטובר 2015 עלתה הסדרה המדרשה בה היא השתתפה.
" " 2009 אנסמבל "קאקאפוניה" פסטיבל שירי הילדים בחנוכה משה קפטן דצמבר 2008 גטו תיאטרון חיפה יהושע סובול יהושע סובול 1998
קריינות: אלבומו של ארקדי דוכין "החברים של ארקשה", אמא של ג'ק.
דיבוב: באטמן - עונה שלישית - ערוץ הילדים.
קראפטי קידס - ערוץ לוגי.
התיכון המוזר - ערוץ הילדים.
מקס סטיל - ערוץ הילדים.
גניבא היה אמורא בבלי, בן הדור הראשון של האמוראים, חברו ותלמידו של האמורא רב.
גניבא ערער על מנהיגותו של ראש הגולה מר עוקבא והציק לו זמן ממושך.
מר עוקבא פנה לרבי אלעזר בן פדת בשאלה אם יוכל להסגירו לידי השלטונות הסאסאנים שגיבו את מוסד ראש הגולה, והיו נכונים להסיר מכשולים כמו אלו מפניו.
רבי אלעזר הורה לו שלא לעשות כן.
גם כאשר גברו ההצקות ומר עוקבא שלח את השאלה פעם שנייה, הורה לו רבי אלעזר להבליג, ללמוד בבית המדרש, וה' יריב את ריבו.
התלמוד מסיים: "הדבר יצא מפי רבי אלעזר ונתנוהו לגניבא בקולר (בו קושרים את הנידונים למוות)".
אהרן הימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים, משער כי בפעם זו, חמק גניבא מעונש המלכות ולא נהרג.
בכך הוא מסביר סיפור אחר בו התלבטו אמוראים אם לקום לכבודו כיוון שבר אוריין הוא, או שאין הדבר ראוי מאחר שהוא "בעל מחלוקת" ("פלגאה").
אולם בסופו של דבר נתפס גניבא שוב בידי המלכות והוצא להורג, על פי המתואר בתלמוד הבבלי והירושלמי בשעת הוצאתו להורג ציווה להעניק ארבע מאות זוז מנכסיו לרבי אבינא, שכפי הנראה היה תלמידו.
בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי מוזכרים בשם גניבא מספר דברי הלכה, בדרך כלל משמו של רב:
במסכת ברכות מסר גניבא בשמו של רב הלכה מחמירה בדין הרחקה ממי רגלים בשעת התפילה, לדבריו אף כשיבשו המים, כל שרישומם ניכר אין להתפלל בפניהם.
על דבריו אלו, הפטיר רב יוסף: .
במסכת גיטין (דף ס"ב עמוד א) מסר גניבא בשם רב יהודה שאמר בשם רב כי קיים איסור לאדם לטעום כלום, לפני שיתן דבר מאכל לבהמתו.
דין זה נלמד מהפסוק שהקדים "ונתתי עשב בשדך לבהמתך" ל"ואכלת ושבעת".
דינים נוספים נמסרו בשמו בהלכות ברכות (תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות ו, ו) עבודה זרה (מסכת עבודה זרה, דף ל"ו, עמוד ב), הלכות שחיטה (מסכת חולין דף מ"ד, עמוד א), הלכות טריפה (שם, דף נ', עמוד ב).
גם דברי אגדה נמסרו בשמו:
במסכת גיטין (דף ל"א עמוד ב) מסר גניבא בשם רב חנן בר רבא שאמר בשם רב: .
עוד במסכת זו (דף ס"ב עמוד א) מכונה גניבא "בן תורה" ("בר אוריין"), על פי המתואר לימד גניבא את רב הונא ורב חסדא, שהחכמים נקראים מלכים, והוסיף למסור בשם רב יהודה שאמר בשם רב כי כשנותנים שלום למלך, יש לכפול את ברכת השלום: "שלום לך מלכי, שלום לך מלכי".
במדרש רבה נמסרו בשמו מספר דברי אגדה.
הידוע בהם הוא "משל השועל והכרם", המופיע במדרש קהלת רבה, בו ממשיל גניבא את הנאות העולם הזה, לשועל שחפץ לחדור לכרם גדור כדי לאכול מענביו.
כדי שיוכל לעבור מבעד לחור שמצא בגדר הכרם, צם השועל שלושה ימים, ולאחר שגופו כחש, הצליח להשתחל פנימה ולאכול כאוות נפשו.
בתום האכילה ביקש השועל לצאת, אך שוב עמדה בפניו אותה בעיה, שהתעצמה.
כדי להשתחל חזרה החוצה, צם השועל שוב מספר ימים, והצליח לצאת, רק כדי להבין שכל עמלו היה לשווא.
גניאורניס (שם מדעי: Genyornis; מיוונית: "מלתעות עוף") הוא סוג של עוף גדול נכחד בגובה של מעל 2 מטרים שחי באוסטרליה בסוף הפלייסטוקן.
עוף זה היה קרוב לדרומורניס הענקי והשתייך יחדיו למשפחת הדרומורניטיים, הקרובה מעט לאווזאים.
עוף זה היה גדול מאוד בגובה 2-2.15 מטר ומשקל של 250 קילוגרם, אך היה קטן ביחס למינים אחרים במשפחתו.
הוא חי באופן דומה ליען או אמו והיה בעל מקור קצר וקטן יחסית.
לא ידוע ממה ניזון אך מאחר שמצאו בבטנו גסטרוליתים הוא כנראה אכל עלים וכתש אותם בזפקו בדומה ליען.
ייתכן שהוא גם גיוון במזון מהחי.
עוף זה היה כבד מכדי לעופף.
אחרוני הגניאורניסים נכחדו לפני ±5 30 אלף שנה כחלק מהכחדה המונית כוללת.
ישנן שתי תאוריות להסבר הכחדתם:
הכחדה אנושית: מאובנים של מעל 700 שברי ביצים גדולות מאותה תקופה, מה שנתין בזמן קצר מכדי שיוסבר בשינויי אקלים.
בנוסף מחקר מ-2015 גילה מעל 200 ביצים בעלי סימני כווייה ועם הוכחות שהיו לצידם גחלים, כך שהם נגרמו משריפה אנושית לצורך בישול.
עם זאת, בהמשך שויכו הביצים לעוף אחר, ליפואה ענקית, ממשפחת הדגרתליים.
שינויי אקלים: ייתכן שהקרבה לעידן הקרח ועליית פני הים הקשו את חיי העופות ושאר החיות באוסטרליה וסייעו להכחדתם.
ב-2010 נמצאה מערה אוסטרלית ובה פטרוגליף על סלע של שני גניאורניסים שצוירו בידי האבוריג'ינים, שתוארך לתקופה שלפני 40,000 שנה.
עוף זה הופיע בסדרה מפלצות שפגשנו.
גניה גבנדה-דוידסון הייתה אלופת ישראל לנשים השלישית בשחמט (1960).
בינואר 1960 זכתה גבנדה בגיל 16 בלבד, בתואר אלופת ישראל השלישית בשחמט לנשים.
באליפות שהסתיימה בתחילת ינואר 1962 סיימה גבנדה במקום שלישי אחרי קלרה פרידמן ומרים חיימוביץ.
בשנת 1968 נישאה גבנדה בקנדה לדוידסון וזכתה באליפות קנדה לנשים.
גניה איילברג (גנובפה רודניצקה) (בלועזית: Genowefa Eilberg-Rodnicka; 3 בינואר 1914 – 11 במאי 2001) הייתה חסידת אומות העולם פולניה שהצילה יהודים בשואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
גניה נולדה בעיר בוריסלב שבפולין (כיום אוקראינה) בשנת 1914 ובגיל צעיר התייתמה מאביה.
משפחת רודניצקה גרה בשכנות למשפחת איילברג היהודיה וגניה הייתה חברה קרובה של מרקוס איילברג, אשר התייתם כמוה מאביו בצעירותו.
בשנת 1941 נכבשה העיר בוריסלב על ידי הנאצים ובוצע בה פוגרום אלים ואכזרי ביהודי העיר.
גניה עבדה אז במספרה שרוב עובדיה היו יהודים, היא יצאה לרחוב בזמן הפרעות כדי לסגור את תריסי החנות ובכך הגנה על עצמה ועל עובדי המספרה.
מאוחר יותר, היא קיבלה אישור ממריה פיחלר-שאלר, בעלת מסעדה באזור, אשר הייתה נשואה ליהודי בעצמה, לחפור בונקר בחצר הנחלה.
הבונקר נחפר לאורך מספר חודשים על ידי מרקוס והנריק איילברג, אך הבונקר לעולם לא הוכנס לשימוש.
הנריק איילברג ואמו נתפסו על ידי הנאצים, הנריק נלקח למחנה ינובסקה בלבוב ואמו נרצחה בבית מטבחיים עירוני.
בשנת 1943 גניה ארגנה מבצע מורכב כדי להבריח את הנריק מינובסקה.
היא יצרה קשר עם חבר ילדות שעבד כנהג משאית והסיע כביסה מלוכלכת מהמחנה ותיאמה איתו את תוכניתה.
הנריק התחבא בשק כביסה והועבר במשאית מחוץ למחנה.
כשחזר לבוריסלב הוא התחבא בבונקר ביער יחד עם חברתו אדלה זלצברג, אך ב-1944 הם נתפסו ונשלחו למחנה העבודה לימנובה, שם פגשו גם את מרקוס איילברג.
שני האחים, הנריק ומרקוס, עבדו כשרברבים.
גניה השיגה עבורם אישורי יציאה כדי לעבוד בבתי זיקוק מחוץ למחנה.
לאורך שהייתם במחנה העבודה, גניה סיפקה להם אוכל ובגדים ודאגה לכל צורכיהם.
גניה סייעה גם לרוזקה ולשושנה טוכפלד, קרובות משפחה של אדלה זלצברג שהיו גם הן אסירות במחנה.
עם התקרבות הצבא האדום ביוני 1944, המחנה פורק ואסיריו הועברו ברכבות לאושוויץ.
מרקוס איילברג הצליח לברוח ולהסתתר אצל מריה פיחלר-שאלר עד שבוריסלב שוחררה על ידי הרוסים.
הנריק איילברג, רוזקה טוכפלד, ואדלה זלצברג נשלחו לאושוויץ אך ניצלו בדרך נס.
לאחר המלחמה, גניה התגיירה והתחתנה עם מרקוס איילברג.
הם עברו לעיר ולבז'יך בה נולדו להם שתי בנות.
בשנת 1957 הם עלו לישראל והתגוררו בהרצליה.
גניה הייתה צנועה ולא שיתפה את סיפורה.
ב-11 במאי 2001 בגיל 87 גניה נפטרה ונקברה בבית העלמין בשפיים.
ב-3 במאי 1989 הוכרה גניה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם ונטעה עץ על שמה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של גניה בשפיים.
גניה גנדלמן (נולדה ב-1951), היא פסלת וציירת ישראלית.
גנדלמן נולדה וגדלה באוקראינה, ברית המועצות.
היא עלתה לישראל ב-1975. בוגרת מכון אבני לאמנות, תל אביב.
בשנים 1977–1978 לימדה קרמיקה ופיסול, בתי ספר בקריית אונו ובשנים 1979–1984 לימדה פיסול במרכז קהילתי ביהוד.
בשנת 2015 הציבה ארבעה פסלי אבן, אנרגיה, הגירה, מדיה וחברות בפארק האקו תעשייתי נאות חובב.
הפסלים עשויים מאבן ירושלמית ואבן מצפה רמון מאזור הנגב ומצופים בשכבה דקה של סילר למניעת חדירת רטיבות ולכלוך.
הציגה בתערוכות יחיד והשתתפה בסימפוזיונים בינלאומיים ברחבי העולם.
מעל 100 פסלי חוצות שלה נמצאים בערים רבות בישראל ובעולם.
היא ייצגה את ישראל בסין, ברזיל, יפן, מקסיקו, הולנד שווייץ והודו.
בית האמנים על שם יוסף זריצקי, תל אביב
מוזיאון לאמנות מודרנית, קיבוץ חניתה, 2008
מוזיאון השפלה, קיבוץ כפר מנחם
מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
טבעת מביוס - קדימה-צורן, 2003
טיפת החיים - דרך הפסלים בחצרים, 2005
אנרגיה של אש - רחוב שלום עליכם, נתניה, 2007
מושג החיים - שנג'ן, הרפובליקה העממית של סין, 2007
קונפליקט פנימי - פתח תקווה, 2008
סבך - כביש 40, רחוב הירקונים (שביל אופניים), פתח תקווה.
מפסלים בפארק הגדול בפתח תקווה 2008
התקדמות הפירות - חולון, 2009
העוגב - הפארק הגדול, רחוב ז'בוטינסקי, פתח תקווה.
סימפוזיון פיסול באבן פתח תקווה, סוכות 2010
שמשון ודלילה - שדרות בן-גוריון, אשקלון, 2010
אנושיות - הרפובליקה העממית של סין, 2011
עץ החיים - הרפובליקה העממית של סין, 2012
לידה - צומת הרחובות לבונה ואלמוגן, שכונת הנחלים, מודיעין-מכבים-רעות, 2012
אנרגיה - פארק האקו תעשייתי נאות חובב, 2015
הגירה - פארק האקו תעשייתי נאות חובב, 2015
מדיה - פארק האקו תעשייתי נאות חובב, 2015
רעות - פארק האקו תעשייתי נאות חובב, 2015
קונפליקט - פארק האקו תעשייתי נאות חובב, 2015
מבודדים - פארק האקו תעשייתי נאות חובב, 2015
אותיות תם - שדרות רבין, ראשון לציון, 2016
גינת יניב ויסר - גבעתיים
גניבות קטנות הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2024 בכתיבה ובימוי של רובר ג'דידיאן , עם אריאן אסקריד וז'אן פייר דרוסן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מטפלת בקשישים שגונבת מהם כספים כדי לממן פסנתר ושיעורים פרטיים בנגינה בפסנתר עבור הנכד שלה.
תרגום שם הסרט בצרפתית הוא "העורב הלקחן" כשם פתיחה מפורסמת של רוסיני שמושמעת לאורך הסרט בהרכבים שונים.
כן מושמע לאורך הסרט "חלום האהבה" של פרנץ ליסט בביצוע תזמרתי ובנגינתו של ארתור רובינשטיין.
מריה (אריאן אסקריד) עובדת כעוזרת לקשישים לפי שעות.
היא מנקה, מכבסת, מבשלת ומנעימה את חייהם של הקשישים הבודדים.
בעלה ברונו הוא פנסיונר שמבלה את רוב הזמן במשחק קלפים עם חבריו בהם הוא מפסיד את כספי הפנסיה שלו ואת הכסף שנותנת לו מריה.
למריה יש בת יפה בשם ז'ניפר שעובדת כקופאית בסופרמרקט.
בעלה קווין עובד כנהג משאית למרחקים ארוכים ונעדר מהבית זמן ממושך.
יש להם בן אחד בשם ניקו (ניקולאס) שמצטיין בנגינת פסנתר.
מריה אוהבת את ניקו אהבה ללא גבול והוא לדבריה "האור היחיד בחייה".
ניקו זקוק לפסנתר כדי להמשיך לימודים בקונסרבטוריון ומריה שוכרת לו פסנתר בחנות הפסנתרים "העורב הלקחן".
את הכסף היא משיגה על ידי זיוף צ'קים של הקשיש רובר מורו.
כעת היא זקוקה לכסף נוסף כדי לממן את לימודיו של ניקו אצל מורה פרטי כהכנה לתחרות פסנתרנים.
היא גם גונבת סכומים קטנים מקשישות נוספות.
בנו של מורו, לורן, עובד כסוכן נדל"ן במרסיי ומגלה את הצ'קים של אביו בחנות הפסנתרים.
ז'ניפר מספרת לו על מצבם הקשה של הוריה ומתחננת שלא יגיש תלונה.
לורן "נדלק" על ז'ניפר והם מתחילים ברומן אהבה סמוי שמתגלה עד מהרה לבעלה קווין ולאשתו של לורן, אודרי.
אודרי הנפגעת מגישה תלונה במשטרה נגד מריה הגנת והעניין מסתבך עד שמורו הזקוק למריה, ניגש למשטרה ומצהיר שהצ'קים ניתנו על ידו ולפי רצונו.
הכל מסתדר - מריה חוזרת לקשישים ולורן וז'ניפר מתאחדים לאחר שקווין עוזב את ז'ניפר ללא בעיות.
שם השחקן שם הדמות הערותאריאן אסקרידמריהז'אן פייר דרוסןרובר מורוקשישז'ראר מיילןברונובעלה של מריהגרגואר לפרנס רינגהלורן מורובנו של מורומרילו אוסיוז'ניפר ז'רדןבתה של מריהרובינסון סטבנהקווין ז'רדןבעלה של ז'וזפיןת'ורוולד סונדרגארניקי ז'ורדןבנה של ז'וזפיןלולה ניימרקאודריאשתו של לורן
גָּנִימֶד הוא הירח הגדול ביותר של כוכב הלכת צדק, והירח הגדול ביותר במערכת השמש.
קוטרו הוא כ-5,268 ק"מ, גדול יותר מכוכב הלכת הקטן ביותר במערכת השמש, כוכב חמה, אך מסתו היא רק כמחצית ממסת כוכב חמה.
גנימד התגלה בשנת 1610 על ידי גלילאו גליליי, ונקרא על שם הדמות מהמיתולוגיה היוונית גנימדס.
תצפיות שנערכו על ידי הגשושית גלילאו מעלות את הסברה שגנימד מורכב משלוש שכבות:
השכבה הפנימית ביותר, הגלעין, קטנה ומכילה ברזל או ברזל גופרתי.
השכבה האמצעית, המעטפת, עוטפת את הגלעין מכילה סלע וסיליקטים.
השכבה העליונה היא שכבת קרום סלעית העטופה בקרח.
שכבה זו מורכבת ממספר לוחות, בדומה ללוחות הטקטונים של כדור הארץ; לוחות אלו יכולים לנוע ולקיים פעולות גומלין אחד עם השני וכך נוצרו רכסי ההרים והעמקים שעל-פני גנימד.
גלעינו המתכתי של גנימד מעלה את האפשרות שבעבר היה הירח חם יותר, למעשה אפשרי שגנימד דומה לאיו, מתחת לשכבת הקרח העוטפת אותו.
צפיפותו הנמוכה של גנימד עומדת על כ-1.936 גרם/סמ"ק ומבססת את ההערכה כי גלעינו משתרע עד כדי מחצית קוטרו.
עדויות לאטמוספירת חמצן דלילה הדומה לזאת שנמצאה על ירחו הנוסף של צדק, אירופה, נתגלו על ידי טלסקופ החלל האבל.
החמצן נוצר בהשפעת הקרינה של חלקיקים טעונים חשמלית שנכלאו בשדהו המגנטי של צדק; חלקיקים אלה נופלים על-פני שטחו של גנימד, וגורמים לפירוק מולקולות מים בקרח שעל פניו לחמצן ולמימן.
המימן בורח מכוח המשיכה של גנימד אל החלל, עקב משקלו האטומי הנמוך, ואילו החמצן נשאר.
כך נוצרה על-פני גנימד שכבת חמצן דקיקה, המהווה את אטמוספירתו.
פני השטח של גנימד מצולקים במכתשים עקב פגיעות מטאוריטים, אך שונים מאלו של הירח והם שטוחים.
בנוסף קיימים על-פני הירח הרים, עמקים ונהרות לבה עתיקים.
גניזת קהיר (מכונה גם הגניזה הקהירית) היא אוסף גדול של כתבי יד וספרים יהודיים, שנכתבו בין המאה ה-9 והמאה ה-19, ונשמרו בגניזה בעליית הגג של בית הכנסת בן עזרא בקהיר.
משנתגלו הכתבים ופורסמו, בתחילה בעיקר על ידי שניאור זלמן שכטר ואחר כך על ידי חוקרים נוצרים ויהודים בכל ענפי מדעי היהדות, נמצא שיש להם חשיבות מרובה לחקר תולדות הכתב העברי, לחקר השירה הפיוט והספרות העברית הקדומה, לחקר יהודי מצרים, יהודי אגן הים התיכון, לחקר תולדות התפילה וארון הספרים היהודי.
בין היתר נתגלו עותקים של הכתוב במגילות הגנוזות – הספרות הכיתתית ממערות קומראן.
חלק נכבד מכתבי היד הובא לספריית אוניברסיטת קיימברידג', וקטעים אחרים פוזרו ברחבי העולם.
בנוסף לכתבי היד שנמצאו בגניזת בית כנסת בן עזרא, נמצאו כתבי יד וקטעים נוספים במקומות נוספים בקהיר: בגניזת בית הכנסת הקראי דאר שמחה ובבית הקברות העתיק בסאטין.
בעוד שמקורו העיקרי של אוסף הגניזה שבקיימברידג' בבית כנסת בן עזרא, מקורו העיקרי של אוסף פירקוביץ' השני הוא בבית הכנסת הקראי דאר שמחה.
חלק ניכר מאוסף מוצרי נלקח מבית הקברות בסאטין.
בית הכנסת של הקהילה היהודית בפוסטאט, בעיר העתיקה של קהיר, נבנה בשנת 882 על חורבות כנסייה קופטית.