tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, הנציגות חודשה כמה חודשים לאחר מכן על ידי יורשו של קלמנט, סלסטין השלישי .
סיבוך נוסף עבור לונגשאמפ התעורר בספטמבר 1191, כאשר בנו הבלתי חוקי של הנרי השני, ג'פרי, הארכיבישוף של יורק, נעצר על ידי פקודיו של לונגשאמפ, בראשות המושל של טירת דובר, גיסו של לונגשאמפ.
הפקודות שלהם היו לעצור את הארכיבישוף מיורק כשנחת בדובר עם שובו של הארכיבישוף לאנגליה, אבל ג'פרי הוזהר מתוכניותיהם, ונמלט לכנסיית סנט מרטין.
אנשיו של לונגשאמפ הטילו מצור על הכנסייה, ולאחר ארבעה ימים הוציאו את ג'פרי בכוח.
האלימות של המתקפה הזכירה לציבור את מות הקדושים של תומאס בקט, ודעת הקהל פנתה נגד לונגשאמפ.
לונגשאמפ טען שג'פרי לא נשבע אמונים לריצ'רד, אבל זה כנראה היה רק תירוץ לחסל יריב.
במהלך הזמן התפתח מסע תעמולה אינטנסיבי בראשות פרטיזנים של ג'ון.
אחד ממנהיגי המערכה נגד לונגשאמפ היה יו נוננט, הבישוף של קובנטרי, הוא, יחד עם אצילים נוספים, כולל ג'פרי ששוחרר, כינסו משפט ב-5 באוקטובר 1191 בגשר לודון ליד לונדון.
לונגשאמפ לא השתתף, אך הוא הודח ונודה, ולאחר שניסה להחזיק את מצודת לונדון, הוא נאלץ להיכנע עקב חוסר תמיכה מצד אזרחי לונדון.
לאחר מכן הכריזה המועצה על משרדיו כסגורים והורתה על מסירת הטירות שבמשמורתו.
נראה שההאשמה העיקרית נגד לונגשאמפ הייתה התנהגותו האוטוקרטית.
לונגשאמפ נסע לדובר בסוף 1191 כדי לחפש מעבר ליבשת.
במהלך בריחתו, הוא לא הצליח לענות לתושבי המקום כשדיברו איתו באנגלית.
הוא ניסה לעזוב את אנגליה בתחפושות שונות, כולל תחפושת של נזיר ובגדי נשים.
יו נוננט כתב שלונגשאמפ ניסה בהזדמנות אחת להתחבא לבוש כמו זונה, מה שהוביל לתקיפתו על ידי דייג שחשב אותו לזונה.
לונגשאמפ הצליח בסופו של דבר לעזוב את אנגליה, ב-29 באוקטובר.
לונגשאמפ הלך לחצרו של הנרי השישי, הקיסר הרומאי הקדוש, שהחזיק את המלך ריצ'רד בשבי בטריפלס.
הבישוף תיווך בכך שריצ'רד יוחזק בחצר הקיסר וניהל משא ומתן על תוכנית פירעון עבור דמי הכופר, 100,000 מארק.
על פי תנאי התכנית, הקיסר הסכים לשחרר את ריצ'רד לאחר שישולמו 70,000 מארק ויתקבלו בני ערובה לתשלום היתרה.
כאשר הקיסר בינואר 1194 כינס פגישה של אילי הקיסרות כדי לדון בהצעתו של מלך צרפת פיליפ השני לשלם לקיסר כדי להשאיר את ריצ'רד בשבי, לונגשאמפ השתתף יחד עם וולטר מקוטאנס ואלינור מאקיטן, אמו של ריצ'רד.
לאחר מריבות דיפלומטיות נוספות, שוחרר ריצ'רד ב-4 בפברואר 1194.
עם שובם של השניים לאנגליה, גמל ריצ'רד ללנגשאמפ על תמיכתו במינויו כמשגיח על איי (Eye) וכשריף של אסקס ושריף של הרטפורדשייר.
אולם, לונגשמפ לא הספיק ליהנות מחסדיו של המלך זמן רב ונשאב במהרה חזרה למחלוקת מתמשכת עם הארכיבישוף של יורק, ג'פרי.
לונגשאמפ בילה את שארית חייו מחוץ לדיוקסיה שלו, בדרך כלל מלווה את המלך.
לונגשאמפ מת בינואר 1197, בפואטייה, בעת שליחות דיפלומטית ברומא עבור ריצ'רד, ונקבר במנזר לה פין.
חלק ניכר מהמידע על הקריירה שלו מגיע מאנשים עוינים כלפיו, למשל, ג'רלד מוויילס כינה את לונגשאמפ אותה "מפלצת בעלת ראשים רבים".
ההיסטוריון אוסטין ליין פול אומר שג'רלד תיאר את לונגשאמפ כדומה יותר לקוף מאשר לאדם.
על פי הדיווחים, לונגשאמפ היה אדם תרבותי ומשכיל.
הוא נתמך על ידי אחרים מבני דורו, ביניהם האפיפיור קלמנס השלישי, שכאשר מינה את לונגשאמפ ללגאט, כתב שהוא עשה זאת בהפצרותם של הבישופים האנגלים.
כשהיה אחד מארבעה גברים שנקראו בישוף בשנת 1189, כתב הכרוניקה מימי הביניים ריצ'רד מדוויזס כי ארבעת הבישופים החדשים היו "אנשים ללא מעט סגולה ותהילה".
ההיסטוריון ג'ון גילינגהאם כתב כי "תיעוד חייו של לונגשאמפ בפוליטיקה ובממשל היה טוב, שהתקלקל רק בשל כישלונו ב-1191".
שני סופרים ראו, באספה שנפגשה כדי להעמיד לדין את לונגשאמפ ב-1191, הקדמה להתכנסות ברנימד ב-1215 שגיבשה את מגנה כרטה, שכן זו הייתה אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של אצילי הממלכה שהתאחדו כדי לאלץ את הממשלה שתשלוט כדעתם.
לונגשאמפ גם קידם את הקריירה של אחיו; הנרי ואוסברט הפכו לשריפים בשנות ה-1190, אוסברט השריף מיורקשייר.
אחיו רוברט, איש דת, נהנה אף הוא, והפך לקודם של פרק קתדרלת אילי ולאחר מכן לאב המנזר של מנזר סנט מרי ביורק.
המשורר מימי הביניים נייג'ל ווירקר (הידוע גם בשם נייג'ל דה לונגשאמפס) הקדיש לבישוף שיר סאטירי, Speculum Stultorum ("מראה השוטים"), על הרגלי התלמידים.
ריצ'רד באר, סופר ושופט מימי הביניים, הקדיש את יצירתו Compendium de veteris et novo testamento ללונגשאמפ.
לונגשאמפ היה אחד מפטרוניו של באר, ושמר עבורו את תפקיד הארכידיאקון של אילי, כמו גם תפקידים שיפוטיים.
אחד החידושים הסבירים של לונגשאמפ כקנצלר היה החלפת הגוף הראשון ביחיד ששימש בעבר במסמכים שנוסחו בשם המלך ברבים המלכותיים או "אנחנו המלכותיים".
הוא כתב עבודה על חוק בשם Practica legum et decretorum, מדריך לשימוש הן במשפט האזרחי והן במשפט הקנוני בנכסי אנג'ווין ביבשת, שחובר מתישהו בין 1181 ל-1189. הוא היה ידוע בימי הביניים, ושימש מדריך מעשי לעוסקים בליטיגציה.
ויליאם גרייסון היה בעל מטעים, עורך דין ומדינאי מווירג'יניה.
לאחר שהוביל רגימנט של וירג'יניה בצבא הקונטיננטלי, שירת גרייסון בבית הנבחרים של וירג'יניה לפני שהפך לאחד משני חברי הסנאט של ארצות הברית הראשונים מווירג'יניה, כמו גם למנהיג האנטי-פדרליסטים.
גרייסון הפך לחבר הראשון בקונגרס של ארצות הברית שמת בעודו מכהן בתפקיד.
גרייסון נולד ב-1742 לבנג'מין וסוזן (מונרו) גרייסון במטע בל אייר.
במה שהוא כיום וודברידג', וירג'יניה.
אביו היגר מסקוטלנד למפגש של נהר הפוטומק וקוונטיקו קריק שהפכה לדאמפריס, וירג'יניה.
בנג'מין גרייסון האב הפך לסוחר ובעל מטעים מצליח, וכן לקצין מיליציה ו (עד 1731) לאחד משופטי השלום (ששלטו במשותף על המחוז העצום של אותה תקופה, בנוסף לתפקידיהם השיפוטיים).
אמם, שהתאלמנה פעמיים, נולדה למשפחה חשובה במעלה הנהר במחוז וסטמורלנד והיו לה ילדים מנישואיה הקודמים לצ'ארלס טיילר וויליאם לינטון (גם הוא סוחר יליד סקוטלנד).
אחד מאחייניה, ג'יימס מונרו, ישרת מאוחר יותר בצבא הקונטיננטלי, החליף אותו כסנאטור מטעם וירג'יניה והפך לנשיא ארצות הברית.
סוזנה גרייסון ילדה שלושה בנים (ספנס, בנג'מין הבן וויליאם) ובת (גם סוזן) בנישואים אלה לפני שמתה ב-1752, כשהילד הזה היה בן עשר.
אביו התחתן בשנית, לאלמנה אחרת, שרה בול אוול, שגם לה היו ילדים מנישואים קודמים, אך אף אחד מהם לא בנישואים אלו לפני שבעלה מת ב-1757.
עם זאת, ויליאם היה מסופק היטב מהאחוזה האישית (שדרשה ערבות של 10,000), במיוחד בהשוואה למפקדו העתידי, ג'ורג' וושינגטון (שהירושה הקטנה בהרבה גרמה לו להתפרנס מסיור החל מנערותו).
אחד ממטעי גרייסון כלל בית על גבעה מעל דמפריס שנודע כ"גבעת גרייסון" ומאוחר יותר "באטרי היל" (עבור סוללת קונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית).
השני, בל אייר (לעיתים קרובות מבלבלים אותה עם מטע כחמישה קילומטרים לפנים היבשה עם שם שונה אבל אותה הגייה בל אייר שהיה בבעלות ומופעל על ידי משפחת אוול) היה בין נהר אוקוקוואן ונאבסקו קריק ליד המעבורת (לימים הגשר) המובילה.
כביש המלך מעבר לנהר אוקוקוואן והפך לוודברידג', וירג'יניה.
זה היה רכושו של ויליאם לינטון, בעלה הקודם של אמו של האיש הזה, סוזן, שנישאה לבנג'מין גרייסון עד 1732. ויליאם גרייסון קיבל את השכלתו הראשונית במקום תחת צ'ארלס טיילר, ומאוחר יותר נודע בזכות היכרות עם ההיסטוריה הלטינית והיוונית כמו גם האנגלית.
האפוטרופוס שלו איפשר את השכלתו בפילדלפיה באוניברסיטת פנסילבניה, ולאחר שסיים את לימודיו הפליג ויליאם גרייסון לאנגליה.
למרות שכמה מקורות משפחתיים טוענים שהוא למד משפטים במשך שנתיים וחצי, וקיבל את התואר שלו מאוניברסיטת אוקספורד, לא קיים תיעוד של אוניברסיטה ולא של Inns of Court כדי לתמוך במסורת זו, כך שהוא כנראה התלמד בנקאים בריטים כמו ויליאם לי.
כשאחיו ואפוטרופוס בנימין התמודדו עם צרות כלכליות ב-1762 (כדי שמשכן את כל אחוזתו לאחיו ספנס), חזר ויליאם הביתה וכשהסתיים הצורך שלו באפוטרופוס, גילה שההוצאות שלו בחו"ל גם הקטינו את ההון שירש.
גרייסון התחתן עם אלינור סמולווד, אחותו של מושל מרילנד ויליאם סמולווד.
היו להם ארבעה בנים (פרדריק, ג'ורג', רוברט ואלפרד) ובת (הבי).
כשלוש שנים לאחר שחזר לווירג'יניה (כנראה בסיומה של פקידות אצל עורך דין מקומי), גרייסון החל לעסוק בעריכת דין במחוז פרינס ויליאם ובשלושה מחוזות סמוכים.
מושב המחוז היה בדאמפריס, וירג'יניה, עיירת נמל (כיום הוותיקה ביותר במדינה) לא רחוק מביתו של גרייסון וכן מטעי בל אייר, שאחיו ספנס מונרו גרייסון (1737–1798) ירש ב-1757. בצד השני של נהר אוקוקוואן שכן מחוז פיירפקס, וירג'יניה, שהתפצל ממחוז פרינס ויליאם כשגרייסון היה ילד.
משפחות בעלי המטעים העשירות ביותר (שיכלו לשכור עורכי דין כדי להגן על האינטרסים שלהן) היו בבעלותם של קרקעות בשני המחוזות, ולעיתים קרובות החזיקו בתפקידים בכנסיות, האחראיות על פעילויות רווחה חברתיות, כולל טיפול ליתומים ועניים.
לפיכך, גרייסון הכיר את המנהיגים המקומיים, במיוחד ג'ורג' מייסון וג'ורג' וושינגטון, אשר שירתו בכנסיית פוהיק.
יתר על כן, לאחר שאחיו ספנס גרייסון הוסמך לכומר אנגליקני באנגליה בשנת 1771, הוא שימש כרקטור של קהילות קמרון ודטינגן במחוז פרינס ויליאם, כך ששני האחים התרועעו עם הכומר סקוט מכנסיית פוהיק בשתי הכנסיות.
גרייסון נעשה מעורב בהקדמה הפוליטית למהפכה בווירג'יניה.
הוא היה בוועדות שונות של התכתבות ומוכנות צבאית, וכך גם בעלי מטעים סמוכים, כולל ריצ'רד הנרי לי, איתו הוא ישרת כסנאטורים האמריקניים הראשונים מווירג'יניה.
ביוני 1776 הפך לעוזר מזכיר של ג'ורג' וושינגטון, ובאוגוסט הועלה כעוזר לוושינגטון, והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בינואר 1777 גייס ויליאם גרייסון רגימנט לצבא הקונטיננטלי הידוע בשם הרגימנט הקונטיננטלי הנוסף של גרייסון, ושימש כקולונל שלו (וספנס ככומר הלוחם שלו).
הגדוד צורף לבריגדה של גנרל צ'ארלס סקוט והשתתף בפעילות תכופה בסוף 1777 במערכת פילדלפיה, בעיקר בהתכתשויות העיכוב בצפון ניו ג'רזי, קרב ברנדיווין וההגנה על פילדלפיה.
בחורף של 1777–1778, הוא הוביל את חייליו לעמק פורג', שם הם סבלו ממחסור, והופיע באביב עם הרבה פחות אנשים כשירים לשירות.
ב-28 ביוני 1778, גרייסון היה גורם מרכזי בקרב מונמות'.
בהיעדרו של סקוט, קולונל גרייסון קיבל את הפיקוד הזמני על החטיבה, שהייתה בחיל החלוץ של הסתערות במסגרת המשמר הקדמי של צ'ארלס לי.
גרייסון והבריגדה היו במרכז הקרב בחום של 100 מעלות פרנהייט, והחזיקו בכוח עדיף בהרבה עד לקיפאון, כאשר לי קיבל פיקוד אישי על כל כוחותיו, בעוד גרייסון עצמו חזר לפיקוד השדה של וושינגטון.
גנרל לי לא הבין את המודיעין שקיבל, והקו פרץ לנסיגה לא מאורגנת.
לאחר מכן, לי הועמד בפני בית דין צבאי על ידי וושינגטון, וגרייסון, כאחד מקציני המפתח במונמות', נאלץ להעיד בהליך.
ב-1778 כיהן ויליאם גרייסון בוועדה שעסקה בשבויי מלחמה.
בשנת 1779, הוא התפטר מהתפקיד הצבאי שלו כדי לשרת במועצת המלחמה של הקונגרס.
ב-1781 חזר גרייסון לדאמפריס ולפרקטיקה המשפטית שלו.
כמו קצינים רבים בצבא הקונטיננטלי, הוא היה חבר מקורי באגודת סינסינטי.
הוא גם נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1780.
כמו אחיו, גרייסון היה בעל עבדים.
במפקד המס של וירג'יניה ב-1787, אז מת אחיו הבכור בנג'מין הבן, ויליאם גרייסון החזיק בשמונה מבוגרים משועבדים במחוז פרינס ויליאם, וכן ארבעה בני נוער משועבדים, שני סוסים ושמונה עשר בקר, בהשוואה לכומר ספנס גרייסון, שהיו בבעלותם ארבעה עשר מבוגרים משועבדים, 21 בני נוער משועבדים, עשרה סוסים ו-17 בקר.
הקריירה הפוליטית של גרייסון החלה ב-1784, כאשר זכה בבחירות כאחד משני צירי מחוז פרינס ויליאם (במשרה חלקית) בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא החליף את ארתור לי ובשנה שלאחר מכן יוחלף על ידי אותו אדם, אשר לאחר מכן הודח מתפקידו כפי שנפסל על ידי משרדו הפדרלי.
גרייסון לא עמד לבחירה מחדש מכיוון שהיה ציר בקונגרס הקונפדרציה מ-1785 עד 1787. בעודו במשרד זה, הוא עזר להעביר את תקנות צפון-מערב, כולל הוראה שאסרה על עבדות בטריטוריה הצפון-מערבית.
כאנטי-פדרליסט, הוא הצטרף לג'ורג' מייסון, ג'יימס מונרו ופטריק הנרי בהתנגדות לאשרור החוקה החדשה המוצעת של ארצות הברית בוועידת האשרור של וירג'יניה ב-1788. באותה אמנה טען גרייסון שהחוקה המוצעת אינה לא חזקה מספיק לממשלה לאומית ולא מבוזרת מספיק לממשלה פדרלית, ולכן בסופו של דבר תדרדר לעריצות או תגרום לפירוק האיחוד.
גרייסון חווה את האינפלציה שנגרמה על ידי וירג'יניה ומדינות אחרות שהנפיקו כסף פיאט במהלך מלחמת העצמאות.
מאוחר יותר הוא כתב לג'יימס מדיסון כי:
למרות שהאנטי-פדרליסטים הפסידו בקרב בהתנגדות לחוקה החדשה, פטריק הנרי, האנטי-פדרליסט המוביל של וירג'יניה, תגמל את גרייסון בכך שארגן את בחירתו לסנאט הראשון של ארצות הברית.
גרייסון שירת מ-4 במרץ 1789 ועד מותו ב-12 במרץ 1790. הוא וריצ'רד הנרי לי היו החברים היחידים בסנאט הראשון שהתנגדו לאשרור, ולכן הם לא היו מרוצים כאשר מגילת הזכויות השמיטה כל הוראות שעשו תיקונים רציניים לחלוקת הסמכויות בין השלטון המרכזי למדינות.
גרייסון המשיך להאמין שאמנת פילדלפיה מצאה בדיוק את האיזון השגוי.
הכומר ספנס גרייסון שרד שמונה שנים נוספות, ושניהם קבורים באתר הקבורה של משפחת גרייסון.
עם זאת, הבית מזמן לא בידי המשפחה שימש כבית חולים שדה במהלך מלחמת האזרחים והקברות חודשו.
האחוזה של ריצ'רד סטנל (שהיה בעל הנכס ומת ב-1857) הוסדרה לבסוף על-ידי נציב הנציבות המיוחדת אפה הנטון הבן ב-1887, כאשר ס.
סטונל קיבל שטר והקים בית מסגרת על גבי היסוד שנותר.
לשיקום הקבר התנגד בעל הנכס בשנת 1975, אך בנות המהפכה האמריקאית שיקמו אותו בשנת 1981 ושיקום נוסף התרחש בשנים 2005 ו-2014, למרות ששאר הרכוש נמצא בידיים פרטיות.
נכד, ויליאם גרייסון קרטר, הפך לסנאטור במדינת קנטקי; נכד נוסף היה גנרל הקונפדרציה ג'ון ברקינרידג' גרייסון.
בנו של ספנס גרייסון, ג'ון רובינסון גרייסון (נולד ב-1779 בבל אייר), נלכד ליד נהר אוקוקוואן מהבריג פולי, המופעל על ידי לונד וושינגטון.
בשל התרשמותו מהצי הבריטי, עם שחרורו בשנת 1800, ג'ון גרייסון הפך לקפטן בצי ארצות הברית.
במהלך מלחמת 1812 פיקד קפטן גרייסון על שייטת סירות תותחים מול ג'ורג'יה, שם התיישב.
בית בל אייר המקורי, כמו גם קמרון המתים, נהרסו במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
קמרון המתים נבנה מחדש, עטוף בבטון ונקבר על ידי בנות המהפכה האמריקאית בתחילת המאה ה-20. מחוז גרייסון, קנטקי, העיר גרייסון, קנטקי, ומחוז גרייסון, וירג'יניה, נקראו כולם על שם הסנאטור.
בשנת 1976, מחוז פרינס ויליאם הקים ביתן ב-Merchant Park ליד מוזיאון ווימס-בוטס לכבוד ויליאם גרייסון, ווירג'יניה גם הקימה סימון כביש מהיר על כביש 1 כדי להנציח אותו.
ויליאם גריינג'ר בלאונט היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את המחוז השני של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1815 ל-1819. הוא בנו של מושל הטריטוריה הדרום-מערבית ויליאם בלאונט ואחיינו של מושל טנסי וילי בלאונט, שכיהן תחת האחרון כמזכיר המדינה של טנסי בין השנים 1811–1815.
בלאונט נולד ב-1784 ליד ניו ברן, קרוליינה הצפונית, במחוז קרייבן, והיה בנם הבכור של ויליאם בלאונט ומרי גריינג'ר בלאונט.
הוא למד באקדמיית ניו ברן.
ב-1792, בעקבות מינויו של אביו כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית, הוא עבר עם הוריו לנוקסוויל, שנבחרה כבירה הטריטוריאלית החדשה.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1805. הוא מעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים ידועים.
בלאנט עסק בעריכת דין בנוקסוויל.
הוא עסק גם בעיסוקים חקלאיים.
בשנת 1811, הוא נבחר לבית הנבחרים של טנסי.
זמן קצר לאחר מכן בחרה בו האספה הכללית למזכיר המדינה של טנסי.
הוא שירת לצד דודו, המושל וילי בלאונט, ועזר בתיאום מאמצי מלחמת 1812 של המדינה, והסמיך את "קו ההליכה" כגבול בין טנסי לקנטקי.
הוא הצביע בעד הצעת חוק משנת 1816 המאששת מחדש את הנייטרליות של האומה, והצביע נגד הצעת חוק הבונוס משנת 1817 (הוא גם הצביע בעד קיום הווטו של הנשיא ג'יימס מדיסון על הצעת חוק הבונוס).
כשהוא בחר שלא להתמודד לכהונה שלישית, בלאנט חידש את עיסוקו בעריכת דין בנוקסוויל.
בשנת 1818, הוא הפך לבעלים של אחוזת בלאונט, הבית שבנה אביו בעיר.
הוא עבר לפריס, טנסי, בשנת 1826, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא מת ב-21 במאי 1827, ונקבר בבית הקברות העירוני בפריס, טנסי.
ויליאם פורד דה סוסר היה חבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
דה סוסר נולד ב-22 בפברואר 1792 בצ'ארלסטון, והיה בנם של הנרי ויליאם דה סוסר ואליזבת פורד דה סוסר.
ב-1810 השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע בצ'ארלסטון ובקולומביה.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 כיהן דה סוסר שתי קדנציות כראש העיר קולומביה.
ב-1846 נבחר כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית וב-1847 נבחר לשופט בית המשפט של צ'אנר.
בשנת 1847 היה אחד החותמים על מכתב שקרא ליצירת סביבה תקשורתית בוושינגטון די.
המכתב, הידוע רק משום שפורסם מחדש בעיתון האביליוניסטי The Liberator, כולל חלק שבו נכתב: "מטרת תקשורת זו היא להשיג את עזרתך ושיתוף הפעולה הפעיל שלך בהקמת עיתון בוושינגטון, אשר ייצג את השקפות הדרום בנושא העבדות — השקפות הדרום בנוגע לזכויות ולאינטרסים של הדרום."
דה סוסר מונה ב-10 במאי 1852, ולאחר מכן נבחר ב-29 בנובמבר אותה שנה, כדמוקרטי בסנאט האמריקני כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של רוברט ברנוול רט וכיהן מ-10 במאי 1852 עד 4 במרץ 1853.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין בקולומביה, והיה חבר במועצת הנאמנים בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) בקולומביה במשך שנים רבות.
בדצמבר 1860 הוא היה ציר באמנת הפרישה של קרוליינה הדרומית והיה מבין החותמים על פקודת הפרישה שהובילה ישירות לפתיחת פעולות האיבה של מלחמת האזרחים.
הוא מת בקולומביה, קרוליינה הדרומית ב-13 במרץ 1870 ונקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.
צאצאיו של ויליאם פורד דה סוסר כוללים את ארתור ראוונל הבן (1927–2023), חבר הקונגרס של ארצות הברית שייצג את קרוליינה הדרומית מ-1987 עד 1995.
ויליאם מרסר אוונס דוסון היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמזכיר המדינה של מדינתו בשנים 1897–1905, ולאחר מכן ועד 1909 כמושל וירג'יניה המערבית ה-12.
ויליאם דוסון נולד בבלומינגטון שבמרילנד, השוכנת מעבר לנהר הפוטומק בסמוך לאזור שכיום הוא "ידית המחבת" המזרחית של וירג'יניה המערבית, כבנם של פרנסיס ראוונסקרפט דוסון ושל ליאה (לבית נייט) דוסון.
לאחר מות אימו כשהיה בן ארבע, הוא עבר עם אביו לאזור המערבי של וירג'יניה.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, והיה אחרון מושלי וירג'יניה המערבית שלא למד בקולג'.
לזמן קצר הוא לימד בבית ספר, וב-1873 הוא עבר לקינגווד שבווירג'יניה המערבית, שם הוא היה לעורך ולאחר מכן לבעלים של העיתון השבועי Preston County Journal.
המשרה הפוליטית הראשונה שאליה נבחר דוסון הייתה יושב ראש הוועדה הרפובליקנית של מחוז פרסטון ב-1874. שש שנים לאחר מכן הוא נבחר לסנאט של וירג'יניה המערבית, וב-1884 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת בו.
הוא קידם רגולציה של תעריפי הרכבות, ושימש כחבר בוועדת הבנקים והתאגידים, בוועדת הכספים, ובוועדת המכרות והכרייה של הסנאט, וכן בתת-הוועדה לחקירת חוקי המיסוי.
ב-1891 היה דוסון ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית המדינתית, תפקיד בו הוא שימש עד 1904. המושל הדמוקרט ויליאם מקורקל החשיב את דוסון כאיש ארגון פוליטי יוצא דופן, ולדבריו הוא היה שני בכך רק לסנאטור סטיבן אלקינס.
ההיסטוריון אוטיס רייס זקף לזכותו את העברת המפלגה הרפובליקנית בווירג'יניה המערבת למבנה ארגוני מודרני, עם קשרים בכל אחד ממחוזות המדינה.
דוסון היה גורם מפתח בהחזרת הרפובליקנים לשלטון במדינה בשנות ה-90, לאחר שישה מושלים דמוקרטים רצופים שכיהנו בסך הכול 26 שנה.
בשנים 1897–1905 כיהן דוסון כמזכיר המדינה של וירג'יניה המערבית.
דוסון לא היה נואם מרשים בציבור, אך שנות ניסיונו הפוליטי וקשריו סייעו לו להבטיח את ניצחונו בבחירות למשרת מושל וירג'יניה המערבית ב-1904 על המועמד הדמוקרטי השמרני ג'ון ג'.
קורנוול ביחס של 121,502 מול 112,457 קולות, אף על פי שהוא פיגר מאחורי כל המועמדים הרפובליקנים.
אנשי האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית ניסו למנוע את מועמדותו של דוסון, זאת בשל דאגתם בנוגע לנטיותיו האנטי-תאגידיות.
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר המדינה הוא ניסח חוק, שנודע בציבור בשם "חוק התאגידים של דוסון", ושהגדיל משמעותית את הכנסות המדינה.
כרפובליקני פרוגרסיבי, ניהל דוסון קמפיין לטובת רפורמות במיסוי שהוצעו על ידי ועדה שמונתה על ידי קודמו בתפקיד אלברט וייט, ולטובת רגולציה בענף הרכבות, כולל גידול במיסים, הקמת נציבות רכבות וחקיקה בנושאי בטיחות.
כמושל קידם דוסון גם חוק נגד שדלנות וחוק כולל לבחירות מקדימות שדרש מהמפלגות לקיים אותן לכל התפקידים ברמה המדינתית וברמה הלאומית.
הוא המליץ על צעדים פרוגרסיביים נוספים, כולל חוק מזון ותרופות, הקמת ספרייה בבית המחוקקים, חקיקה לבטיחות במכרות, ונציבות שירות ציבורי.
דוסון כינס את בית המחוקקים למושבים מיוחדים כדי להתייחס לנושאים אלו, אך לרפורמות שלו הובעה התנגדות על ידי גורמים עסקיים בשתי המפלגות.
בעיקר לא עלה בידו ליישם את סדר היום הפרוגרסיבי שלו.
לאחר תום כהונתו כמושל, נותר דוסון פעיל פוליטית.
הוא תמך בחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויושב הראש לשעבר של נציבות המס ויליאם האברד בבחירות לסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן נתן ב.
הוא תמך במועמדותו לנשיאות של תאודור רוזוולט בבחירות של 1912. בהמשך הוא שימש כחבר בוועדת השירותים הציבוריים שהוקמה על ידי המושל הנרי הטפילד.
ב-1879 נשא דוסון לאישה את לודה נף, ולשניים נולד בן אחד.
לאחר מותה הוא נישא בשנית למוד בראון ב-1899, ולשניים נולדו בן ובת.
ויליאם דוסון נפטר בצ'ארלסטון ב-12 במרץ 1916 כתוצאה ממחלת השחפת ולאחר שבמשך שנים סבל מבריאות לקויה.
הוא נטמן בבית הקברות מייפלווד שבקינגווד.
ויליאם דוהורסט מריק היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד, וכיהן בתפקיד בין השנים 1838 ל-1845.
מריק נולד ב-25 באוקטובר 1793 באנאפוליס שבמרילנד, והשלים לימודים קדם-אקדמאיים.
בהמשך השלים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה.
מריק מילא מספר תפקידים מקומיים ושירת במלחמת 1812. הוא כיהן כרשם הצוואות של מחוז צ'ארלס, מרילנד, בין השנים 1825 ל-1832. הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בכך בפורט טובקו, מרילנד.
בין השנים 1832 ל-1838, כיהן מריק בבית הנבחרים של מרילנד.
ב-1838 נבחר מטעם המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של ג'וזף קנט.
הוא נבחר מחדש ב-1839 וכיהן בין ה-4 בינואר 1838 ל-3 במרץ 1845. בסנאט, כיהן מריק כיו"ר הוועדה לענייני מחוז קולומביה (הקונגרסים ה-26 וה-27), וכחבר בוועדה לענייני דואר ודרכי דואר (הקונגרסים ה-27 וה-28).
לאחר סיום כהונתו בסנאט, כיהן מריק בשנת 1850 כחבר בוועידה החוקתית של המדינה.
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים, וכיהן מינואר 1856 ועד מותו ב-5 בפברואר 1857 בוושינגטון הבירה.
מריק נקבר בבית הקברות מאונט אוליבט, ולאחר מכן נקבר מחדש בבית הקברות בכנסייה הקתולית סנט מרי בניופורט.
בניו, ויליאם מתיוס מריק וריצ'רד ט.
מריק, היו גם עורכי דין בולטים.
ויליאם מתיוס, הכומר הקתולי הראשון יליד אמריקה, היה גיסו.
ויליאם גרין הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, שכיהן כמושל רוד איילנד השני בשנים 1778–1786, כשחמש השנים הראשונות מתוכן היו שנות מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
גרין היה בן למשפחה שבלטה ברוד איילנד, ואביו, ויליאם גרין האב , כיהן 11 תקופות כהונה כמושל מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס.
סבא-רבא שלו, ג'ון גרין הבן , שירת במשך עשר שנים כסגן מושל המושבה, וסב-סבו, ג'ון גרין האב , נמנה עם המתיישבים המייסדים של הערים פרובידנס וווריק.
גרין שירת במשך כמה שנים כנציג לאספה הכללית של המושבה, כשופט בבית המשפט העליון שלה, ולבסוף כמושל.
כמושל במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, דאגותיו המרכזיות היו הפשיטות הבריטיות על עיירות החוף של רוד איילנד, בריסטון ווורן, והכיבוש של ניופורט שנמשך שלוש שנים.
לאחר שמונה שנים כמושל, גרין, שתמך בשימוש במטבע קשה, הובס בבחירות שהתקיימו במאי 1786 על ידי ג'ון קולינס, שתמך בשימוש בשטרות כסף.
גרין נשא לאישה את דודניתו מדרגה שנייה, קתרין ריי מבלוק איילנד, ולשנים נולדו ארבעה ילדים, שאחד מהם, ריי גרין, היה סנאטור מטעם רוד איילנד והתובע הכללי שלה.
גרין נפטר באחוזתו שבווריק ב-1809, ונטמן בבית הקברות שקרוי על שמו שבעיר.
ויליאם גרין נולד בווריק שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, כבנו של ויליאם גרין האב , שכיהן 11 תקופות כהונה כמושל המושבה, וכנינו של ג'ון גרין הבן ששירת במשך עשר שנים כסגן מושל המושבה.
סב-סבו היה ג'ון גרין האב , שהגיע מסולסברי שבאנגליה ב-1635, והיה אחד מההמתיישבים הראשונים בפרובידנס יחד עם רוג'ר ויליאמס , ובהמשך נמנה עם מייסדי ווריק.
אימו של גרין, קתרין, הייתה בתם של בנג'מין וסוזנה (לבית הולדן) גרין, וצאצאית של ג'ון גרין האב.
היא גם הייתה צאצאית של רנדל הולדן, שהיה אחד מחסידיה של אן האצ'ינסון ומחותמי אמנת פורטסמות' ב-1638, שהייתה אבן היסוד להקמת הממשלה הראשונה במושבת רוד איילנד.
ב-1753 היה גרין לאזרח חופשי של ווריק, וכך היה בעל זכות הצבעה.
ב-1762 הוא נשא לאישה את דודניתו מדרגה שנייה, קתרין ריי, שהייתה בתם של סיימון ודבורה (לבית גרין) ריי מבלוק איילנד, ונינתו של סגן המושל ג'ון גרין הבן.
קתרין הייתה שותפה ספרותית של בנג'מין פרנקלין, וניהלה עמו חליפת מכתבים.
באוקטובר 1771 היה גרין חבר בוועדה להשלמת בניית בית המשפט בעיירה השכנה איסט גריניץ'.
בשנים 1773, 1774, 1776 ו-1777 הוא נבחר כנציג מטעם ווריק לבית הנבחרים של המושבה, ובמאי 1777 הוא נבחר כיושב ראש הבית.
כאשר המושבה הכריזה על עצמאותה מבריטניה הגדולה במאי 1776, חודשיים לפני ששלוש עשרה המושבות הכריזו על עצמאותן כיחידה אחת, היה גרין אחד הנציגים שתמך נחרצות בצעד זה.
בדצמבר אותה שנה כבש כוח גדול של הבריטים את ניופורט ואת כל האי אקווידנק.
כתוצאה מכך, ב-10 בדצמבר נבחר גרין כחבר מועצת המלחמה של המושבה שתפקדה כאשר האספה הכללית לא התכנסה.
בהמשך הוא היה חבר המועצה עד לסיום המלחמה ב-1781.
את שירותו הציבורי החל גרין עוד בפברואר 1767 כאשר הוא היה לשופט בבית המשפט העליון של רוד איילנד, לאחר שנבחר למלא את מקומו של שופט אחר למשך כמה חודשים.
בשנים 1768–1769 הוא כיהן שוב בתקופת כהונה חלקית בבית משפט זה, ולאחר מכן, במאי 1774, הוא כיהן שוב בבית המשפט העליון עד פברואר 1777, כאשר הוא היה לנשיא בית המשפט.
ההפסקה היחידה בכהונתו בבית המשפט הייתה במשך כמה חודשים בקיץ 1776, כאשר הוא קיבל דרגת קולונל, עבר באופן זמני למחלקת המלחמה, ולזמן זה מילא את מקומו ג'ון גרדנר.
גרין פרש מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון במאי 1778, כאשר המושל ניקולס קוק החליט לפרוש מתפקידו המפרך כמושל בזמן מלחמה, וכך, בגיל 47, נבחר גרין כמושל רוד איילנד השני.
הוא כיהן כמושל במשך שמונה שנים, חמש מתוכן במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
על גרין נאמר שהיה לו "מרץ פיזי יוצא דופן", שכן במשך פעמיים או שלוש בשבוע הוא היה הולך מווריק או מאיסט גריניץ' לפרובידנס ושב באותו יום, מרחק כולל של 27 ק"מ.
האירועים שהתרחשו בראשית תקופת כהונתו של גרין כמושל היו הפשיטות הבריטיות על העיירות בריסטול ווורן ב-25 במאי 1778, וההגעה של הצי הצרפתי ב-29 ביולי אותה שנה תחת פיקודו של הרוזן ד'אסטן .
שנערך לאחר מכן ב-29 באוגוסט, הסתיים במבוי סתום, והבריטים המשיכו להחזיק באי אקווידנק.
האירוע המעודד מבחינת האמריקאים התרחש ב-18 באוקטובר, כאשר הספינה האמריקאית "הוק", בפיקודו של קפטן סיילאס טולבוט, שבתה את ספינת המשוטים הבריטית אה"מ פיגוט.
באוקטובר 1779 פינו הבריטים את ניופורט, לאחר שהותירו אחריהם חורבן של הקהילה שהייתה קודם לכן עשירה ומשגשגת.
הבניינים של קולג' רוד איילנד (לימים אוניברסיטת בראון) בפרובידנס שימשו כקסרקטינים וכבית חולים במהלך החלק האחרון של תקופת המלחמה עד 1782. האירוע החשוב ביותר ב-1780 היה ההגעה לניופורט של 44 ספינות צרפתיות בפיקודו של האדמירל דה טרניי, שהביא עמו 6,000 איש ששירתו תחת הרוזן דה רושאמבו.
גרין כינס מושב מיוחד של האספה הכללית כדי לקבל את פני הצרפתים במסגרת אירוע חשוב זה.
ב-1781, לאחר כניעת צ'ארלס קורנווליס במצור על יורקטאון לכוחות האמריקאים והצרפתים, שינתה האספה הכללית של רוד איילנד את שמו של מחוז קינגס למחוז וושינגטון, "כזיכרון נצחי ובהכרת תודה על שירותיו המכובדים והבולטים ביותר, ופעולותיו ההרואיות של המפקד העליון המהולל של כוחות ארצות הברית של אמריקה".
כשקמה האומה החדשה, היו רוד איילנד וג'ורג'יה שתי המדינות היחידות שדחו גביית מס יבוא של 5 אחוזים שהוצע על ידי הקונגרס.
אזרחי והנהגת רוד איילנד חשו שמס זה היה בלתי שוויוני כלפי רוד איילנד כמדינה ימית.
היה זה אחד מכמה השיקולים שדחו את כניסתה של רוד איילנד אל האיחוד.
הנציג לקונגרס, דייוויד האוול, זכה לגיבוי פה אחד של בית הנבחרים ושל גרין בדחיית ההצעה להטלת מס היבוא.
בתקופה שלאחר המלחמה התקבלו כמה חוקים חשובים על ידי האספה הכללית של רוד איילנד.
בפברואר 1783 עבר חוק שנתן לקתולים זכויות שוות לאלו של הפרוטסטנטים.
במהלך אותו מושב העבירה האספה הכללית גם חוק לזכויות יוצרים שהגן על זכויות יוצרים למשך 21 שנים.
ביוני אותה שנה עבר חוק למס חדש שנועד לסייע למדינה שמצבה הכלכלי היה קשה.
חוק לזכויות האדם עבר בפברואר 1784, הוא התיר שחרור הדרגתי של העבדים.
על פי חוק זה, כל הילדים שנולדו לאימהות שפחות לאחר 1 במרץ אותה שנה היו בני חורין, ונאסר לחלוטין סחר עבדים.
הסוגיה המרכזית בבחירות שהתקיימו במאי 1786 נגעה לשימוש בשטרות כסף.
גרין תמך במדיניות של מטבע קשה, שזכתה לתמיכה האספה הכללית.
יריבו המרכזי, ג'ון קולינס, תמך בשימוש בשטרות נייר.
תומכי השטרות ניצחו בבחירות, ולא רק שקולינס נבחר כמושל, אלא שרק 30 מתוך 81 חברי האספה הקודמים שבו למושביהם לאחר הבחירות.
לאחר תום כהונתו כמושל לא היה גרין פעיל עוד בפוליטיקה של רוד איילנד, עד שב-1792 הוא היה חבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
לגרין ולרעייתו קתרין היו ארבעה ילדים.
בנם ריי נשא לאישה את מרי מ.
פלאג, בתו של ג'ורג' פלאג מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, והיה סנאטור מטעם רוד איילנד והתובע הכללי שלה.
בנם השני סמואל נשא לאישה את מרי נייטינגל, בתו של קולונל ג'וזף נייטינגל מפרובידנס.
הבת פיבי נישאה ללוטננט קולונל סמואל וורד הבן, בנו של סמואל וורד האב שהיה מושל המושבה.
הבת סליה נישאה לדודנה, קולונל ויליאם גרין, בנו של בנג'מין גרין מווריק.
נכדו של גרין, ויליאם גרין השלישי, היה סגן מושל רוד איילנד זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, תחת המושל אמברוז ברנסייד.
ויליאם גרין נפטר באחוזתו בווריק ב-29 בנובמבר 1809. הוא נטמן לצד הוריו, ומאוחר יותר נקרא בית הקברות על שם המשפחה.
ויליאם ג'וזף דבו היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את קנטקי כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1897–1903.
דבו נולד ב-30 ביוני 1849 במחוז קריטנדן שבקנטקי.
הוא למד בקולג' יואינג שבעיר יואינג, אילינוי, ושם למד גם משפטים וגם רפואה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לואיוויל ועסק ברפואה במשך כמה שנים.
לאחר מכן שב ללימודי משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1889, ועסק בעריכת דין בעיר מריון שבמחוז קריטנדן.
דבו כיהן כמפקח על בתי הספר במחוז קריטנדן.
הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1892. לאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של קנטקי בשנים 1894–1897. בהמשך נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן מ־29 באפריל 1897 ועד 3 במרץ 1903. הוא לא התמודד לכהונה נוספת בבחירות של 1902.
בזמן כהונתו בסנאט עמד דבו בראש 'ועדת השוד והפגיעה באינדיאנים' ובראש 'ועדת הקמת אוניברסיטת ארצות הברית'.
הוא היה ציר מטעם קנטקי בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1912. עשר שנים לאחר מכן כיהן כמנהל הדואר של מריון, קנטקי, בין השנים 1923–1927. הוא נפטר ב-15 ביוני 1927 במריון ונקבר בבית העלמין מייפל־וויו בעיר.
ויליאם גרגורי היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1889–1892, כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1895–1898, לאחר מכן ועד 1900 כסגן מושל רוד איילנד, ולאחר מכן ועד מותו כמושל רוד איילנד ה-46.
ויליאם גרגורי נולד בשכונת אסטוריה שבקווינס, ניו יורק, כאחד מ-13 ילדיהם של ויליאם גרגורי ושל מרי (לבית ניילור) גרגורי.
הוא התחנך בבית הספר התיכון בווסטרלי שברוד איילנד, ועוד לפני שהיה בן 21 הוא היה למפקח ראשי במפעל בפרובידנס.
לפני שנכנס לפוליטיקה, היה גרגורי בעלים של מפעל צמר בוויקפורד.
בהמשך הוא שימש כנשיא וכמנהל של הבנק הלאומי של ויקפורד, מנהל של שני בנקים בפרובידנס, וכיושב ראש מועצת הרווחה והתיקונים של המדינה.
בשנים 1889–1892 כיהן גרגורי כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד.
בשנים 1895–1898 הוא כיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד.
בשנים 1898–1900 כיהן גרגורי כסגן מושל רוד איילנד.
לאחר מכן הוא כיהן כמושל רוד איילנד ה-46 בתקופת כהונה מלאה של שנה, נבחר לתקופת כהונה שנייה, וכיהן בה עד למותו בדצמבר 1901. במהלך תקופת כהונתו כמושל, התקבל תיקון לחוקת רוד איילנד להעברת בירת המדינה מניופורט לפרובידנס.
בית המדינה החדש, שבנוי שיש, נחנך בפרובידנס, וגרגורי היה המושל הראשון שפעל בו.
בנוסף, נקבע שמושב בית המחוקקים המדינתי יחל בינואר, ותאריך הבחירות הכלליות הועבר מאפריל לנובמבר.
גרגורי היה חבר פעיל בבונים החופשיים.
ב-1875 נשא גרגורי לאישה את הארייט ווהן, בתו של סיריה ב.
גרגורי סבל במשך שנים ממחלת כליות, אך לקראת מותו נראה היה שהוא החלים.
ויליאם גרגורי נפטר בביתו שבנורת' קינגסטאון, רוד איילנד ב-16 בדצמבר 1901, חודשים ספורים לאחר שנבחר לתקופת כהונתו השנייה כמושל.
הוא נטמן בבית הקברות אלם גרוב שבעיר.
ויליאם הארווי , רופא אנגלי שתרם להבנת מחזור הדם.
הארווי נולד בפוקסטון שבאנגליה, אביו היה סוחר.
הוא למד באוניברסיטת קיימברידג', ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת פדובה.
היה תלמידו המצטיין של פרופ' ג'ירולמו פבריציו איש אקווהפנדנטה.
בעת שהותו בפדובה נחשף לתאוריות המדעיות של גלילאו, ופיתח גישה מדעית למחקר.
לפי גישה זו יש לפקפק בכל הנחה עד שנמצאו הוכחות לנכונותה, ולחפש את הסיבה והתוצאה של הדברים.
גישה זו לא הייתה נהוגה תמיד עד לזמנו של הארווי, בנוגע למחקר רפואי.
הישגו הגדול של הארווי הייתה תרומתו הגדולה להבנת מחזור הדם.
עד לזמנו של הארווי היה נהוג לחשוב שהכבד הוא האיבר שמרכז את הדם, ובחלק ממחזור הדם זורם אוויר.
כמו כן המדענים חשבו שבעורקיו של האדם זורמים ארבעה נוזלים, דם-אומץ, מרה צהובה- כעס, מרה שחורה- דיכאון ומרה לבנה- קור רוח.
הם האמינו שכל חולי שהוא נגרם מסיבה אחת- אין מאזן בין כל הנוזלים וכמרפא לחולי היו מוציאים לחולה כמות מסוימת של דם.
הארווי ביסס את ההבנה שבמחזור הדם זורם רק דם, שהזרימה נעשית בעורקים ובורידים, כאשר הלב הוא האיבר השרירי המניע את מחזור הדם.
בנוסף הוא קבע את כיוון הזרימה של מחזור הדם.
מחקריו של הארווי נערכו על בעלי חיים.
הארווי לא גילה את קיומם של הנימים, המקשרים בין העורקים והוורידים, ואי לכך התאוריה שלו הייתה מעט חסרה, עד להשלמתה בשנת 1661 על ידי מרצ'לו מלפיגי שגילה את קיומם של הנימים.
להארווי הייתה תרומה חשובה נוספת למדע הרפואה, בתחום האמבריולוגיה (התפתחות העובר).
הוא העלה לראשונה באחד מספריו את הרעיון כי האדם אינו נוצר בשלמותו בתור עובר ומוסיף לגדול לאורך ההיריון, אלא כי האיברים בגוף האדם מתפתחים בהדרגה לאורך תקופת ההיריון.
ויליאם הול מייסי הוא שחקן, מדבב, במאי תיאטרון וקולנוע אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו בתור פרנק גלאגר בסדרה "חסרי בושה" של רשת שואוטיים.
במהלך הקריירה שלו, זכה מייסי בשני פרסי אמי וארבעה פרסי גילדת שחקני המסך.
ויליאמס ה' מייסי נולד ב-13 במרץ 1950, במיאמי, פלורידה וגדל בג'ורג'יה ומרילנד.
לאחר שסיים תיכון במרילנד, הוא עבר למערב וירג'יניה ללמוד וטרינריה.
לאחר שלא צלח בלימודיו נסע ללמוד תיאטרון במכללת גודארד בוורמונט.
כיום הוא, מורה בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
במככלת גודארד הוא פגש את המחזאי דייוויד מאמט, שאותו הוא מחשיב לכותב הטוב ביותר בכל הזמנים.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1971, הוא עבר לשיקגו שם עבד כברמן.
לאחר שנה מייסי, מאמט ואחרים ייסדו את חבורת תיאטרון סיינט ניקולס, שבה מייסי שיחק במספר מחזות של מאמט, כמו "אמריקן באפלו" ו"The Water Engine".
לאחר שבילה מספר שנים בלוס אנג'לס, הוא עבר לניו יורק בשנת 1980, שם שיחק ביותר מחמישים הצגות בברודוויי ואוף ברודוויי.
הופיע במספר סרטים שחברו מאמט כתב או ביים כמו "שם המשחק" (1987), "דברים משתנים" (1988), "מחלק רצח" (1991) ומאוחר יותר ב"לכשכש בכלב" (1997) וב"סטייט פינת מיין" (2000), וכן שיחק בתפקיד נשיא ארצות הברית בסדרה "היחידה" אותה מפיק מאמט.
ידוע בעיקר בשל תפקידו הראשי בסרט "פארגו" (1996), והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבורו.
בשנת 1998 היה מועמד לפרס American Comedy Awards עבור שחקן המשנה המצחיק ביותר, על תפקידו כג'ורג' פרקר בסרט "פלזנטוויל".
בשנת 1994 החל לשחק בתור שחקן משנה בסדרת הדרמה "ER" בתור ד"ר מורגנסטן.
ב-2001 שיחק בסרט פארק היורה 3 את פול קירבי.
בשנת 2009 שיחק בסרט ההרפתקאות לילדים "קצרים" לצד ג'ימי בנט ורוז ביירן.
בשנת 2010 שיחק בדרמת התבגרות "נערה מלוכלכת" בכיכובה של ג'ונו טמפל.
בשנת 2011 החל לגלם בתפקיד ראשי את דמותו של פרנק גלאגר בסדרת הדרמה האמריקאית "חסרי בושה".
על תפקידו בסדרה זכה שלוש פעמים בפרס גילדת שחקני המסך והיה מועמד לארבעה פרס אמי ולשני פרסי גלובוס הזהב.
בשנת 2013 שיחק בדרמה הקומית "סמוך עליי" בבימויו של קלארק גרג שגם שיחק בתפקיד ראשי.
ב-2014 יצא סרט ראשון בבימויו בשם "חסר כיוון", שהוקרן בפסטיבל סאנדנס בינואר 2014 וגרף שבחים רבים.
בשנת 2015 שיחק בדרמת ההתבגרות "לגנוב מכוניות" בכיכובו של אמורי כהן, ושיחק בדרמה הקומית "וולטר" בכיכובם של ג'סטין קירק ומיילו ונטימיליה.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "נמלטת" לצד מל גיבסון.
בשנת 2017 ביים את דרמת ההתבגרות "קריסטל" בכיכובם של גרנט גאסטין וניק רובינסון, מייסי בעצמו משחק בסרט וגם אשתו.
באותה שנה ביים את הסרט "עצירה בין טיסות", קומדיה בכיכובן של קייט אפטון ואלכסנדרה דדריו.
בשנת 1997 התחתן עם השחקנית פליסיטי האפמן, ולהם שתי בנות.
אגדת נים 2: טימי העכברון הגיבור (1998) - דיבוב
קרוסלת הקסמים (2006) - דיבוב
ארנסט וסלסטין (2014) - דיבוב
כוכב הקופים: ממלכה חדשה (2024)
שפת נשים (1988, סרט טלוויזיה) - במאי
מנוע המים (1992) - סרט טלוויזיה
אנדרסונוויל (1996) - סרט טלוויזיה של TNT
רמאית (1998) - סרט טלוויזיה של USA
מקרה קל של רצח (1999) - סרט טלוויזיה של TNT
חג מולד שמח עם החבובות (2002) - סרט טלוויזיה של NBC
מדלת לדלת (2002) - סרט טלוויזיה של TNT
לגנוב את סינטרה (2003) - מועמד לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט
שגיאות הפוכות (2004) - סרט טלוויזיה
ויליאם האלוס מילר פיזיקאי, קריסטלוגרף ומינרלוג בריטי שהציע את שיטת סימון המשמשת לתיאור מישורים וכיוונים בסריג של גביש הקרויה על שמו "אינדקס מילר".
מילר נולד בוולינדרה (Velindre) סמוך ללנדוברי (Llandovery) מחוז קארמארתנשייר שבוויילס.
הוא רכש את השכלתו האקדמית בסנט.
ג'ון קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיים ב-1826 במקום החמישי במבחני המתמטיקה הקשים של האוניברסיטה המכונים טריפוס (Tripos).
ב-1829 התקבל מילר להוראה באוניברסיטה ועסק בכך במשך מספר שנים כשבמקביל פרסם מסות בנושאי הידרוסטטיקה והידרודינמיקה.
מילר נמשך במיוחד לתחום הקריסטלוגרפיה וכשויליאם יואל התפטר ממשרת הפרופסור למינרלוגיה (מוסד שהוקם בקיימברידג' ב-1808 והופסק ב-1931) ב-1832 החליף אותו מילר בתפקיד ומילא משרה זו עד 1870. עבודתו העיקרית, על "קריסטלוגרפיה" יצאה לאור ב-1838. הוא נבחר לחברה המלכותית ב-1838.
האינדקסים של מילר, שיטת סימון המקובלת כיום לתיאור מישורים וכיוונים בסריג של גביש, קרויים על שמו.
הוא הציע את השיטה ב"מסה על קריסטלוגרפיה" (1839).
ב-1852 הוא ערך את המהדורה החדשה של ספרו של הנרי ג'יימס ברוּק (HJ Brooke) "מבוא בסיסי למינרלוגיה".
ב-1842 הוא סייע לוועדה של הפרלמנט הבריטי שנתמנתה לפקח על יצירת תקנים חדשים ליחידות אורך ומשקל.
צ'ארלס דרווין נעזר במילר לזיהוי מינרלים שהביא ממסעו בספינה "ביגל".
ב-1870 זכה מילר במדליה של החברה המלכותית "בשל מחקריו וכתביו על מינרלוגיה וקריסטלוגרפיה, ובשל עבודתו המדעית בשחזור "התקן הלאומי למשקל" .
המינרל מילריט שנתגלה לראשונה בוויילס בשנת 1845 קרוי על שמו של ויליאם האלוס מילר.
"מבוא בסיסי למינרלוגיה" (An Elementary Introduction to Mineralogy), עריכה של ספרו של הנרי ג'יימס ברוק, 1852
הערך הוא תרגום של הערך המקביל בוויקיפדיה האנגלית (שהעתיקה את הערך מהמהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה הפומבית) בתוספת מעט מידע מאתר החברה המלכותית ומאתר כתביו של צ'ארלס דרווין .
ויליאם היקלינג פרסקוט היה היסטוריון אמריקאי של האימפריה הספרדית.
פרסקוט נולד בעיר סיילם, מסצ'וסטס, בנם השני של עורך הדין ויליאם פרסקוט ג'וניור וקתרין גרין היקלינג.
סבו, ויליאם פרסקוט, לחם במלחמת העצמאות האמריקאית בדרגת קולונל והיה ממפקדי קרב גבעת בנקר.
בשנת 1811 החל פרסקוט את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, אולם זמן קצר לאחר מכן הדרדרה ראיתו לאחר שפרור של קרום של לחם ננעץ בעינו, דבר שהוביל לעיוורון מוחלט בעין אחת ולירידת ראיה משמעותית בשנייה שמצבה הורע והשתפר לחלופין.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה בשנת 1814 עבד פרסקוט במשרדו של אביו לזמן קצר, אולם הידרדרות נוספת בראייתו הובילה אותו לחפש מזור באירופה.
במסעו ביקר את האיים האזוריים, אנגליה, צרפת ואיטליה.
אבחנת הרופאים האירופאיים הייתה כי אין תקנה לעין הפגועה וכי תפקודה של זו השנייה תלוי במצב בריאותו הכללי.
אבחנה זו חתמה את הגולל על תקוותו של פרסקוט לעסוק בעריכת דין ועם שובו לארצות הברית גמר אומר לפנות ללימודי הספרות.
בדרכו הספרותית פנה ללמוד ספרות צרפתית וכן דרמה ובלדות באנגלית עתיקה וכתב מאמרים בנושא.
לאחר מכן הרחיב פרסקוט את ידיעותיו גם בספרות איטלקית ובשנת 1824, תחת השפעתו של ידידו, ומאוחר יותר הביוגרף שלו, ג'ורג' טיקנור (Ticknor), החל בלימוד ספרות ספרדית ונשבה בקסמה.
בו בזמן החל פרסקוט למקד את תחום התעניינותו, דבר שלווה בהיסוסים רבים וב-19 בינואר 1826 כתב לראשונה ביומנו, אותו החל לכתוב בשנת 1820, כי גמר אומר בליבו להתמקד "בנושא הספרדי".
פניה להיסטוריה וכיבוש העולם החדש
על אף מגבלות ראיתו, שאף מנעו ממנו נסיעות ממושכות לעיון בכתבי יד שטרם ראו אור או לחזות בזירת ההתרחשות של מאורע היסטורי זה או אחר, החל בחקר תקופת שלטונם של המלכים הקתוליים.
בזמן עבודתו ישב פרסקוט בחדר מוצלל באמצעות וילונות כותנה ותריסים.
בזמן שקרא רשם לפניו הערות על נוקטוגראף (noctograph), אמצעי עזר לכתיבה עבור עיוורים.
הנוקטוגראף עשוי מעין לוח ממוסגר ופרסקוט חרט עליו באמצעות מקל שנהב, כאשר הערותיו הוקראו לפניו מאוחר יותר עד ששינן אותן לחלוטין.
את שיטה זו הוא שכלל עד שיכול היה לזכור עד כ-60 עמודים מודפסים על מנת לעבדם במוחו ולארגנן.
שיטת העבודה כפתה על פרסקוט קצב התקדמות איטי ובריאותו ומאמרים בנושאים אחרים שפרסם במהלך התקופה האטו אותה עוד יותר.
באוקטובר 1829 החל פרסקוט בכתיבה, אותה סיים ביוני 1936. לאחר שנה נוספת של הגהות ועריכה לדפוס, בשנת 1937, פרסם פרסקוט את ספרו על "ההיסטוריה של תקופת מלכותם של פרננדו ואיזבלה" (The History of the Reign of Ferdinand and Isabella).
הספר זכה להצלחה מסחררת ומיד לאחר פרסומו בבוסטון ראתה אור מהדורה בריטית בלונדון, שגם היא התקבלה היטב, והספר הקנה לפרסקוט, שעד לאותה העת היה אנונימי למדי, יוקרה רבה בקרב עמיתיו ההיסטוריונים.
לאחר שעבד זמן מה בכתיבה על חייו של מולייר החליט פרסקוט להמשיך בכיוון שהתוותה עבודתו הראשונה ולחקור את תולדות כיבוש מקסיקו.
לאחר חמש שנות עבודה, באוגוסט 1843, הסתיים הפרויקט וב-6 בדצמבר אותה השנה פרסם פרסקוט את "ההיסטוריה של כיבוש מקסיקו" (History of the Conquest of Mexico).
גם חיבור זה זכה לשבחים וסגנונו הפך לחופשי יותר ולנראטיב ציורי במיטבו.
לאחר כשלושה חודשים החל פרסקוט בפרויקט הבא - כיבושה של פרו.
במהלך עבודתו זו, בפברואר 1845 נבחר פרסקוט כחבר במכון של צרפת כמחליפו של ההיסטוריון הספרדי נברטה (Navarrete) וכן כחבר בחברה המלכותית של ברלין.
מאוחר יותר באותה השנה פרסם פרסקוט מבחר ממאמריו וביקורותיו באנגליה בספר בשם "מאמרים ביקורתיים והיסטוריים" (Critical and Historical Essays) ובארצות הברית בשם "שונות ביוגרפיות וביקורתיות (Biographical and Critical Miscellanies).
בנובמבר 1846 השלים את עבודתו על כיבוש פרו, שפורסמה במרץ 1847 באנגלית בלונדון, ניו יורק ופריז תחת הכותרת "כיבוש פרו" (The Conquest of Peru) ואשר תורגמה במהרה לצרפתית, גרמנית, ספרדית והולנדית.
שנותיו האחרונות וההיסטוריה של פליפה השני
ראייתו של פרסקוט, כעת בשנות החמישים לחייו, הדרדרה עוד יותר.
על אף שבעבר הצליח לקרוא ולתת מנוחה לעינו לסירוגין, וראייתו אף השתפרה במהלך שנות עבודתו על כיבוש מקסיקו, ובמידה פחותה כאשר עבד על כיבוש פרו, הרי שכעת עלה בידו לקרוא רק כשעה ביום.
משך שנים רבות אסף פרסקוט מקורות לכתיבת תולדותיו של פליפה השני, אולם נרתע מלהתחיל בעבודה בסדר גודל שכזה ופנה לעבודות קטנות היקף.
אף על פי כן אזר פרסקוט עוז במרץ 1848 וגמר אומר להשלים את המחקר הגדול שרבץ לפתחו.
בסיועו של דון פסקואל דה גאיאנגוס (de Gayangos), מרצה לספרות ערבית במדריד, עלה בידו להשיג מסמכים מארכיונים ציבוריים, כמו גם מארכיונים פרטיים של משפחות האליטה הספרדית.
ביולי 1849 כתב את הפתיח לחיבורו אולם חוסר נחת מהתוצאה הניע אותו לממש בשנה לשאחר מכן נסיעה שנדחתה זה מכבר לאנגליה.
פרסקוט החליט שלא לכתובביוגרפיה של פיליפה השני, אלא להרחיב את היריעה למחקר מעמיק יותר ובנובמבר 1855 ראו אור שני חלקיו הראשונים של חיבורו הבלתי גמור "ההיסטוריה של פליפה השני" (The History of Philip II).
בבוקר 28 בינואר 1859 חווה פרסקוט שבץ לב שני בביתו שבבוסטון ובצהרי אותו יום נפטר והוא בן 63 שנים.
ב-31 בינואר הובא פרסקוט לקבורה בחלקת הקבר המשפחתית בכנסיית סנט פול שבבוסטון.
ב-4 במאי 1820 התחתן עם סוזן אמורי (Amory).
מנישואיו אלו נולדו לפרסקוט ארבעה ילדים: בניו ויליאם ג'י.
פרסקוט ויליאם אמורי פרסקוט ובנותיו קת'רין (ספטמבר 1824 - פברואר 1829) ואליזבת'.
מעלתו הגדולה ביותר של פרסקוט כהיסטוריון הייתה יכולתו לתאר את העובדות בבהירות, בהפרדת עיקר מטפל ובסינתזה, וכל זאת בכישרון כתיבה נראטיבי.
חלק מהמקורות עליהם הסתמך בכתיבתו הועמדו בסימן שאלה לנוכח מסמכים מאוחרים יותר וממצאים ארכאולוגיים ועל כן בחלוף הזמן איבדו עבודותיו מערכן ההיסטורי, אולם לא מערכן הספרותי.
טיפולו השיטתי במקורות הקנו לו מעמד של כבוד כאחד ההיסטוריונים האמריקאיים הגדולים של המאה ה-19, וכראשון שהוכר ככזה בידי עמיתים אירופאיים.
ספריו הודפסו בעשרות מהדורות במהלך המאות ה-19 וה-20, ואף בתחילת המאה ה-21.
ג'ורג' טיקנור פרסם ביוגרפיה של פרסקוט בשנת 1864 (מהדורה מעודכנת ראתה אור בשנת 1875) וביוגרפיות נוספות נכתבו בידי רולו אוגדן (Ogden) בשנת 1904 ובידי הארי ת'רסטון פק (Peck) בשנת 1905. אסופה של כל כתביו ראתה אור ב-16 כרכים בעריכתו של קירק (J.
Kirk) בין השנים 1870–1874, ובשנית ב-22 כרכים בעריכתו של מונרו (W.
חלקים מאסופות אלו ראו אור כספרים עצמאיים במהלך המאה ה-20. התכתבותו נערכה וראתה אור בידי רוג'ר ולקוט (Wolcott) בשנת 1925 וכתביו הספרותיים קובצו בידי קלינטון הארווי גארדינר (Gardiner) וראו אור בשנת 1961.
על שמו נקראו מספר רחובות ובתי ספר ברחבי ארצות הברית, ואף העיר פרסקוט שבאריזונה, ארצות הברית.
ויליאם הובסון היה המושל הראשון של ניו זילנד ואחד מהיוזמים והחותמים על הסכם ואיטנגי.
ויליאם הובסון נולד בווטרפורד שבדרום אירלנד, כבנו של סמואל הובסון, שהיה עורך דין.
על פי חלק מהמקורות שנת לידתו הייתה 1793.
הובסון הצטרף לצי המלכותי הבריטי ב-25 באוגוסט 1803 כמתנדב מדרגה שנייה.
הוא שירת במלחמות הנפולאוניות ובהמשך היה מעורב בדיכוי פעילותם של שודדי הים הקאריביים.
ב-1806 הוא היה לפרח קצונה בצי ושבע שנים לאחר מכן הוא קיבל דרגת לוטננט ראשון.
במאי 1824 הוא קודם לדרגת קומנדר וקיבל פיקוד על אה"מ סקילה (HMS Scylla), תפקיד אותו מילא בין השנים 1826–1828. בדצמבר 1834 הוא קיבל את הפיקוד על אה"מ רטלסנייק (HMS Rattlesnake) ונשלח על ידי הלורד אוקלנד, שהיה אז הלורד הראשון של האדמירליות, להודו המזרחית.
ב-5 באוגוסט אותה שנה הגיע להובארט ו-18 ימים לאחר מכן לסידני.
ב-18 בספטמבר יצאה הרטלסנייק למחוז פורט פיליפ (לימים מלבורן), כשעל סיפונה ויליאם לונסדייל ופקידים בכירים אחרים כדי להביאם למושבה החדשה.
במהלך שלושת החודשים הבאים סקרו הובסון וקציניו ביסודיות את פורט פיליפ, החלק הצפוני של המפרץ שנקרא בהוראתו של מושל ניו סאות' ויילס, סר ריצ'רד בורק, בשם מפרץ הובסון, על שמו.
ספינתו של הובסון הייתה מעורבת בייסודה של ויליאמסטאון.
בשלב זה הוצעה להובסון משרה בצי של הודו הבריטית שהשכר עבורה היה 2,000 ליש"ט לשנה, אך הוא החל לחבב את אוסטרליה וראה עצמו כמועמד להיות המושל של פורט פיליפ, אף על פי שהשכר שיועד לתפקיד זה לא עמד על יותר מ-800 ליש"ט לשנה.
ב-26 במאי 1837 הפליג הובסון למפרץ האיים (Bay of Islands), על פי בקשת העזרה של ג'יימס באזבי, שהיה הנציג הבריטי (British Resident) הראשון בניו זילנד ושחש מאוים בשל מלחמות בין שבטי המאורים.
במשך שלושה חודשים בשנת 1837 התנהלה לחימה בין שני שבטים במושבה, עד שהושג שלום.
בשובו לאנגליה ב-1838 העביר הובסון דוח על ניו זילנד שבו הוא הציע שבריטניה תקבל על עצמה את הריבונות על האיים במובלעות קטנות באופן דומה לזה שנעשה על ידי חברת מפרץ הדסון בקנדה.
באותה תקופה הכירה ממשלת בריטניה בריבונותו של העם המאורי, כפי שנוסח ב"הצהרת העצמאות של ניו זילנד" באוקטובר 1835, שאותה יזם באזבי.
ב-30 ביולי 1839 מונה הובסון להיות סגן המושל (Lieutenant governor) בכפיפות למושל ניו סאות' ויילס, סר ג'ורג' גיפס וב-13 באוגוסט אותה שנה הוא מונה להיות הקונסול הבריטי בניו זילנד.
ב-14 באוגוסט קיבל הובסון הנחיות מפורטות משר הפנים, הלורד נורמנבי.
ב-29 בינואר 1840 הגיע הובסון למפרץ האיים בראש קבוצה של פקידים, כולל מועצה מנהלת שכללה את המזכיר הקולוניאלי, וילוובי שורטלנד, גזבר המושבה ג'ורג' קופר והתובע הכללי, פרנסיס פישר.
המועצה המחוקקת כללה את האישים הללו וכן שלושה שופטי שלום.
עם הגעתו ניסח הובסון כמעט באופן מידי את הסכם ואיטנגי יחד עם מזכירו, ג'יימס פרימן ועם ג'יימס באזבי.
לאחר שהשיג חתימות על ההסכם במפרץ האיים ב-6 בפברואר 1840, הוא יצא למפרץ ואיטמטה כדי להשיג חתימות נוספות וכדי לתור אחר מיקום מתאים לבירת המושבה.
לאחר שב-1 במרץ הוא לקה בשבץ מוחי, הוא נלקח למפרץ האיים, שם הוא החלים באופן מספיק כדי שיוכל לשוב לעבודתו.
ב-21 במאי 1840, לאחר שהוקמה רפובליקה על ידי המתיישבים של "חברת ניו זילנד" בפורט ניקולסון (לימים ולינגטון), שהקימו את העיר החדשה תחת הדגל של ניו זילנד העצמאית, תבע הובסון לריבונות בריטית על כל שטחי ניו זילנד, אף על פי שהחתימה על הסכם ואיטנגי לא הושלמה.
ב-25 במאי הוא שלח את שורטלנד עם כמה חיילים לפורט ניקולסון והמועצה של המתיישבים פוזרה.
מנהיגם, ויליאם וייקפילד, יצא מאוחר יותר למפרץ האיים כדי להישבע אמונים לכתר.
הצעתו שפורט ניקולסון תהייה בירת המושבה נדחתה לטובת תוכניתו של הובסון להקמת עיר חדשה במפרץ ואיטמטה, שנקראה אוקלנד, על שמו של הלורד אוקלנד, שבינתיים היה למושל הכללי של הודו.
ב-11 ביולי 1840 הגיעה הפריגטה הצרפתית L'Aube למפרץ האיים בדרכה לחצי האי בנקס שבאי הדרומי, כחלק מתוכנית התיישבות של חברת נאנט-בורדו.
הובסון שיגר מידית שני שופטי שלום לאזור כדי לתבוע את הריבונות הבריטית באזור.
לקראת סוף 1840 שלחו מתיישבי פורט ניקולסון עצומה למלכה ויקטוריה, בה הם קראו לפיטוריו של הובסון עקב יחסו אליהם.
ב-26 במאי 1841 הגיב הובסון במכתב למשרד החוץ.
בנובמבר 1840 חתמה המלכה על צ'ארטר מלכותי להפיכת ניו זילנד למושבה נפרדת מניו סאות' ויילס.
ב-3 במאי 1841 הושבע הובסון כמושל המושבה.
באוגוסט 1841 יצא הובסון לוולינגטון, שם הוא שמע את תלונותיהם של התושבים.
לאחר מכן הוא ביקר באקרואה כדי ליישב את התביעות הצרפתיות.
בשובו לאוקלנד הוא נתקל בקשיים עם המאורים וממשלתו הושמה ללעג על ידי עיתונאים בוולינגטון ובאוקלנד.
בשל קשיי מימון של ממשלתו, הוא נאלץ לחוקק חוקי מיסים אף שלא היה מוסמך לכך.
הובסון נתקל בהתנגדות מצדם של רדיקלים ששלחו עצומה למשרד החוץ בה קראו לפיטוריו של הובסון.
אחת מפעולותיו האחרונות כמושל הייתה למסד את "יום השנה של אוקלנד" (Auckland Anniversary Day), לציון הגעתו למפרץ האיים.
ב-10 בספטמבר 1842 לקה ויליאם הובסון בשבץ שני ומת, עוד לפני שנקרא לעזוב את תפקידו.
הוא נקבר בבית הקברות של רחוב סימונדס שבאוקלנד.
על שמו נקרא הפרבר הובסונוויל שבעיר ואיטקרה שבאי הצפוני.
ויליאם דלברט גאן היה סוחר פיננסי אמריקאי, שנודע בשל תחזיותיו הפיננסיות יוצאות הדופן, שיטות המסחר הייחודיות שלו והספרים שכתב בתחום זה.
שיטות חיזוי השוק שלו היו מבוססות על גאומטריה, אסטרולוגיה, מתמטיקה עתיקה וניתוח טכני.
גאן לא השאיר אחריו את תורתו פרוסה בפני כל דורש ועל כן, הדעות לגביו חלוקות.
מעריציו, הקרואים "גאניסטים" קוראים כל ספר שלו בשקיקה מספר רב של פעמים מאחר שלדבריהם גאן "הצפין" את שיטותיו בתוך ספריו.
לעומת זאת, מבקריו טוענים, שלמרות הספרים הרבים שכתב שהוא לא באמת הציג את השיטה שבה הוא עבד ושדרך הכתיבה שלו הייתה לעיתים קרובות כתובה בסגנון אזוטרי ועקיף שרבים מתקשים לעקוב אחריו.
גאן נולד בלופקין, טקסס (ארצות הברית) למשפחה נוצרית עם רקע מתודיסטי.
אביו היה חקלאי שגידל כותנה ואמו הייתה עקרת בית.
למרות זאת, ניתוח מדוקדק של כתביו מגלה שהוא לא הסכים עם התורות הנוצריות המקובלות (כפי שניתן לקרוא בספרו The Tunnel Thru the Air (1927)).
ב-1902, כשהיה בן 24, החל לסחור במניות וסחורות.
ב-1908 הוא עבר לניו יורק ופתח חברת ברוקרים משלו.
בתחילת דרכו נכשל במסחר פעמים רבות והפסיד את כל כספו מספר פעמים, אך בהמשך נודע כסוחר מצליח מאוד שהרוויח מעל לחמישים מיליון דולר בסחר פיננסי (בערכים של המאה הקודמת).
גאן תיאר לראשונה את שיטתו לחיזוי פיננסי, "זוויות גאן" (Gann angles), בספרו "The Basis of My Forecasting Method" (1935).
בספריו ניסה להסביר את שיטתו לביטוי יחס בין מספר יחידות מחיר לבין מספר יחידות זמן.
בתחילת שנות החמישים עבר גאן למיאמי, שם המשיך לכתוב, לפרסם וללמד אך לא לסחור.
אחת מהתובנות החדשות שלו היו לגבי הקשר בין זמן וחיזוי, ולא רק מחיר.
גאן זכה בפרס השנתי של "אגודת המנתחים הטכנים של השוק" בשנת 1983 עבור תרומתו הרבה לתחום הניתוח הטכני.
ויליאם רופוס דיי היה משפטן ודיפלומט אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
דיי נולד באוהיו, בה הוא התיישב לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת מישיגן, בשנת 1872. כעורך דין עסק דיי במשפט מסחרי ופלילי, לצד ראשית פעילותו במסגרת המפלגה הרפובליקנית.
קשרי ידידותו עם ויליאם מקינלי הביאו אותו לשמש כיועצו המשפטי במערכות הבחירות של מקינלי לקונגרס, למשרת מושל אוהיו ולנשיא ארצות הברית.
לאחר היבחרו לנשיאות מינה אותו מקינלי לשמש כעוזר מזכיר המדינה ג'ון שרמן.
בשנת 1898 בחר הנשיא להחליף את שרמן ומינה את דיי כמחליפו.
במלחמת ארצות הברית–ספרד שימש דיי כיושב ראש המשלחת אשר ניהלה את המשא ומתן לשלום שהסתיים בחתימת הצדדים על חוזה פריז ב-10 בדצמבר 1898, חוזה אשר הפך את ארצות הברית למעצמה עולמית.
לאחר מכן מונה דיי על ידי מקינלי לשופט בית המשפט לערעורים.
בתפקיד זה הוא כיהן בשנים 1899–1903, עד למינויו על ידי הנשיא תאודור רוזוולט לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו פסק דיי ב-439 משפטים, מהן 18 בלבד בדעת מיעוט.
בשנת 1922, בתום 19 שנות כהונה בבית המשפט, פרש דיי מתפקידו.
ויליאם דניס באטרשיל היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנים 1939-1937.
ויליאם דניס באטרשיל נולד בבריטניה.
בעת מלחמת העולם הראשונה וקודם לכן, בשנים 1908–1914, שירת כאיש צבא בהודו ובעיראק.
לאחר המלחמה, בשנת 1920, החל לשרת בשירות הקולוניאלי בציילון, בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי (המזכיר הקולוניאלי במושבות היה ראש הרשות המבצעת.
בארץ ישראל, שלא הייתה מושבה אלא מנדט בריטי, נקרא הנושא בתפקיד זה בשם המזכיר הראשי), וכפקיד המועצה המחוקקת, זאת עד לשנת 1928. בשנים 1929–1935 שירת בג'מייקה בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי.
בשנים 1935–1937 שירת בקפריסין הבריטית בתפקיד המזכיר הקולוניאלי.
בשנת 1937 נתמנה באטרשיל לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, השני במעלה בהירארכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון.
הוא הגיע לארץ ישראל ב 29 באפריל באותה שנה.
היה זה בתקופת כהונתו של הנציב העליון ארתור ווקופ שהיה הנציב העליון האוהד ביותר של היישוב והתנועה הציונית.
כהונתו בארץ ישראל החלה בשיאו של המרד הערבי הגדול.
באותה עת חל מפנה ביחסה של ממשלת המנדט לערבים, אשר המרד שלהם, בניגוד למאורעות תרפ"א ותרפ"ט היה מכוון לא רק נגד היישוב היהודי, אלא היה מרד מזוין נגד שלטונות המנדט.
משום כך, הבריטים החלו לנקוט ביד קשה נגד הערבים.