tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעלי החברה חשבו כי לאחר מלחמת העולם תהיה להם זכות ראשונים בהובלה, אך החלטת הסוכנות היהודית הייתה לחזק חברה שתעמוד בעקרונות: העסקת ימאים יהודים, תישא דגל עברי, תהיה בבעלות יהודים, תשתמש בציוד המיוצר בארץ ישראל ותפעל בקווים החיוניים ליישוב היהודי בארץ ישראל.
לכן הוקמה חברת צים ולה ניתנה העדיפות.
מצב החימוש של הכוח הצבאי של היישוב היהודי היה ירוד ביותר.
באותה תקופה, אירופה הייתה מלאה בעודפי ציוד צבאי, שנותרו לאחר מלחמת העולם השנייה.
פעילי הרכש של היישוב באירופה קנו כמויות גדולות של נשק ותחמושת, אך העברתם לארץ ישראל חייבה הברחה בדרך הים.
אחד התפקידים שהוטלו על הצי הבריטי היה למנוע הברחת ציוד צבאי לצדדים היריבים בא"י דרך הים התיכון, אולם לפחות במקרה אחד איבטח הצי הבריטי, העברת ציוד צבאי, שנקנה על ידי הערבים באירופה, לארץ ישראל .
בתקשורת בבריטניה נכתב, שלאחר סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, צפוי שם תוהו ובוהו.
ייתכן אף שלממשלת בריטניה היה אינטרס ליצור מצב כזה.
כדי להשלים את החלשת היישוב היהודי המשיכה ממשלת המנדט את המחדל בשמירה על הגבולות היבשתיים, ומאות אלפי ערבים ממצרים, ירדן וסוריה נכנסו לארץ ישראל.
זאת לפי עדות של קצין נורווגי מוועדת האו"ם.
היה ברור שהשלטון הבריטי מסייע לתבוסת היישוב היהודי בארץ ישראל בעימות העתידי עם הערבים.
אוניית הנוסעים האמריקאית "מארין קארפ" שייטה בקו קבוע מניו יורק דרך נמלי בירות, חיפה, אלכסנדריה וחזרה.
ב-16 במאי 1948, למחרת הכרזת העצמאות, הגיעה האונייה לנמל ביירות, כאשר בין נוסעיה היו גם עולים יהודיים בדרכם לארץ ישראל.
צבא לבנון ערך חיפוש על סיפון האונייה, ועצר 69 נוסעים יהודיים בגיל צבא.
האניה המשיכה בדרכה והגיעה לנמל חיפה, שם ירדו משפחות העצורים.
העצורים הוחזקו כשבויים בלבנון, עד ששוחררו במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ולבנון.
חברת צים וחברת עתיד הפעילו כל אחת שתי אוניות בדגל ממשלת המנדט.
הספנות המסחרית לארץ ישראל נעשתה רובה באוניות של חברות זרות.
בעת סיום המנדט נטשו כל האוניות הזרות את נמלי הארץ, ואפילו לא המתינו להכרזה המצרית שניתנה בספטמבר 1948 וכוונה רק נגד העברת נשק ועולים.
עשרות אוניות שהיו בדרכן לנמלי הארץ קיבלו הוראות לפנות חזרה.
את הסחורות שנשארו בבטן האניות פרקו בנמלי הים התיכון.
סחורות חיוניות נמצאו במחסני הנמלים בים התיכון.
למנוסת בעלי האניות הצטרפו גם חברות הביטוח - נוצר חרם של מובילים ומבטחים שפגע בישראל.
החרם נשבר על ידי שותפיה של צים, חברת הריס את דיקסון מלונדון, שהחליטו לבטח סחורות בתנועה לישראל ושכנעו גם אחרים לעשות כך.
כאשר הוכרזה מדינת ישראל עגנה האונייה "קדמה", בפיקודו של רב החובל הבריטי דייוויד מוריסון, בנמל מרסיי, בדרכה לישראל.
ב-17 במאי יצאה "קדמה" מהנמל עם עולים כשדגל ישראל מתנוסס בתורן החרטום.
דגל צי הסוחר הישראלי אושר רשמית שבוע מאוחר יותר, ב-21 במאי 1948. על פי צבי הרמן, הלקח החשוב היה היות שאין צורך בפעילות רבה של ציי האויב, טבעי שבעלי אניות לא ירצו לסכן את רכושם וצוות זר לא מעוניין בסכנות.
בשנת 1949 תוך כדי המלחמה התרחבה חברת צים והפעילה 10 אוניות.
הכנסות החברה התקבלו בעיקר מממשלת ישראל ששילמה בעבור השטת העלייה ההמונית.
העברת הרכש הצבאי לישראל בדרך הים במהלך המלחמה
הצורך בהשגת חימוש לכוח הצבאי העברי והקשיים בהעברתו לארץ ישראל
הפעילות החשובה ביותר, מבחינת היישוב היהודי בארץ ישראל ולאחר מכן מדינת ישראל, שהתרחשה בזירה הימית במהלך מלחמת העצמאות, הייתה העברת הרכש הביטחוני לארץ ישראל.
בן-גוריון, הממונה על ענייני הביטחון בהנהלת הסוכנות היהודית, היה משוכנע, שלאחר תום המנדט הבריטי בארץ ישראל יתרחש עימות מזוין עם המדינות הערביות השכנות, שהקימו צבאות מקצועיים בסיוע ובהדרכה
הוא הבין שהשגת כמויות גדולות של נשק וחימוש לכוח הצבאי של היישוב היהודי, והעברתו לידיו, יהיו גורם קריטי בהשגת הניצחון במלחמה הצפויה.
כל עוד נמצא הצבא הבריטי בארץ ישראל, היה קשה מאוד להעביר כמויות משמעותיות של נשק לידי כוחות ההגנה.
הנשק שנצבר על ידי הארגונים הצבאיים השונים ביישוב היהודי בארץ ישראל, בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העצמאות היה בלתי לגאלי, ולכן כמות הציוד הצבאי שעמד לרשותם הייתה קטנה יחסית, ורובו המכריע היה נשק קל מסוגים שונים.
בשלבי הפתיחה של המלחמה לא האמין בן-גוריון לפיקוד ההגנה, שניתן יהיה להעביר לארץ ישראל כמויות משמעותיות של נשק וציוד צבאי, מבלי שיוחרם על ידי הבריטים, ולכן ניתנה הנחיה לרכוש נשק ולאגור אותו מחוץ לארץ ישראל, כדי להעבירו לארץ ישראל מיד לאחר תום המנדט ויציאת הצבא הבריטי.
לאחר שהצבא הבריטי החל להתפנות בהדרגה מדרום ארץ ישראל לאזור חיפה, לקראת הפינוי הסופי מארץ ישראל, העריך דוד בן-גוריון שאזור ת"א יהיה נקי מצבא בריטי בפברואר 1948 והורה לתכנן הגעת אוניות למעגן בתל אביב ולפרוק את המטענים בלילות.
הצי הבריטי המשיך בסגר הימי עד לסיום המנדט ב-15 במאי 1948. בנמל חיפה לא ניתן היה לפרוק נשק עד עזיבתם ב-30 ביוני 1948.
ב-29 במאי 1948 הוטל אמברגו על הספקת אמצעי לחימה וסיוע צבאי אחר לצדדים היריבים במלחמה בארץ ישראל לפי החלטת מועצת הביטחון של האו"ם.
במהלך המלחמה, כאשר הוסכם על הפוגה בלחימה, נעשתה פריקת הרכש מהאוניות המובילות בהטעיה ובהסתר מביקורת של משקיפי האו"ם.
ככלל פיקוח האו"ם על האמברגו לא היווה מכשול להבאת הרכש.
הציוד הכבד נמצא בתחתית המחסנים ומעליו שכבת צובר של בצל או תפוחי אדמה ולפעמים גם ארטישוק.
ב-24 ביוני שלח הצי השישי של ארצות הברית שתי משחתות לצורך סיורי הפיקוח והצי הצרפתי הקצה קורבטה אחת לאותה מטרה.
משטר האמברגו נשאר על כנו עד לחתימת הסכמי שביתת הנשק ובוטל על ידי האו"ם רשמית ב-11 אוגוסט 1949.
התשתית שהוקמה לצורכי ההעפלה התאימה לארגון הברחות נשק בדרך הים.
המוסד לעלייה ב' נעשה מוסד לרכש.
המטה הראשי עבר מפריז לז'נבה שבשווייץ.
ב-1 אפריל 1948 מונה שאול מאירוב למרכז הבאת הנשק מאירופה.
ההנחיה שנתן דוד בן-גוריון הייתה: פעילות הרכש נעשתה יותר ביזמה אישית לפי ההזדמנויות שנתגלו לרוכשים מאשר בשליטה מרכזית.
העדיפות ניתנה להשגת נשק קל ובינוני לציוד יחידות הרגלים, הקמת חיל האוויר, ארטילריה ושריון, ציוד ותחמושת.
מערכת הרכש הוכנה כדי להעביר לארץ ישראל במהירות נשק שנאגר באירופה מיד לאחר תום המנדט הבריטי.
ברית המועצות נתנה הסכמה בשתיקה לעסקאות הנשק של ישראל עם צ'כוסלובקיה, שמכרה במקביל נשק גם למדינות ערב.
התמיכה הסובייטית בעסקות הנשק הצ'כיות נבעה ממספר שיקולים עיקריים, ובהן: תחרות ופגיעה באינטרסים של בריטניה, תקיעת טריז בין ישראל לארצות הברית, וקבלת מטבע זר (דולרים) לשיקום כלכלות ארצות הגוש המזרחי.
עיקר הרכש של חימוש צה"ל ואספקה חיונית הועברו בדרך הים.
מקורות הרכש היו צ'כיה דרך נמלי יוגוסלביה.
רכש במערב אירופה עבר דרך מרסיי עד אמצע יוני 1948 ואז עקב האמברגו של האו"ם הועבר דרך איטליה, שלא הייתה חברה באו"ם ולא מחויבת להחלטותיו.
מקורות משמעותיים נוספים לחימוש הנחוץ לישראל נמצאו באיטליה, צרפת, שווייץ, בריטניה מאמץ הרכש הסתייע ביוגוסלביה שהעמידה את נמל שיבניק ושני שדות תעופה בשטחה כתחנות ביניים בהעברת הנשק מצ'כוסלובקיה לישראל.
כדי למנוע חיכוכים על אדמתם הפנו את הרכש המיועד לסוריה דרך נמל רייקה.
בתוכניות היישוב היהודי היה לרכוש נשק בארצות הברית שם נמצאו גם מקורות המימון.
לאחר מלחמת העולם השנייה מכרה ארצות הברית את עודפי הנשק העצומים שלה מהמלחמה, כולל נשק כבד, למדינות רבות בעולם.
קובעי המדיניות בארצות הברית ובעיקר מחלקת המדינה הגיעו למסקנה שמדינה יהודית היא בניגוד לאינטרסים של ארצות הברית.
ב-14 בדצמבר 1947 הטילה ארצות הברית איסור על ייצוא נשק וחומרי לחימה לארצות המעורבות בסכסוך בארץ ישראל.
היוזמה לכך באה ממחלקת המדינה ובמטרה למנוע כינון המדינה היהודית, או אף לחסל את היישוב.
בכך נמנעה גישה לרכישה חוקית של נשק בשוק האמריקאי.
הקהילה היהודית בארצות הברית התגייסה במלוא כוחה נגד המגמה הזאת.
התארגנות של מועצת החירום הציונית הביאה לניצול מושכל של אמצעי התקשורת ולאור תנאי הבחירות הפנימיות שימשו משקל נגד לעוינות של מחלקת המדינה.
פעילות הרכש מארצות הברית נוהלה על ידי יהודה ארזי שחשב בגדול ותכנן לרכוש נושאת מטוסים מעודפי הצי, ה-ATTU, ולהעמיסה בציוד צבאי.
דרך זאת לא צלחה וארזי הוחלף בטדי קולק.
גם כאן היוזמות המקומיות גברו על השליטה והתכנון.
הרכש מארצות הברית הועבר דרך נמלים במקסיקו.
שרות הביטחון ה-FBI הקדיש מאמצים רבים למנוע את הרכש.
המידע שאסף נמסר לבריטים או לאו"ם.
האנשים שעבדו בשירות הרכש בארצות הברית, כסוחרים או כאנשי צוות, נחשבו כעבריינים מבחינת החוק האמריקאי.
על אף פעילות הממסד נגד הרכש הישראלי הגיעו אמצעים חשובים מארצות הברית.
רוב אמצעי הלחימה והציוד לתעשייה הצבאית שהוברח מארצות הברית עשה את דרכו לישראל מוסווה כמטען אזרחי תמים באוניות סוחר, כך לדוגמה חמישה מטוסי P-51 מוסטנג מפורקים הוברחו בארגזים, שתכולתם המוצהרת הייתה קומביינים חקלאיים; שניים מהם הופעלו מבצעית במלחמה.
הוברח ציוד שנרכש לתעשיית הנשק שהייתה בהקמה.
הציוד התעשייתי זרם כל המלחמה ו.
רכישה חשובה הייתה העברת שני מיליון ליטר דלק מטוסים בחביות שהועברו ממקסיקו בשתי אוניות.
הכמות הגיעה לפני מבצע יואב הספיקה לחיל האוויר למשך שישה חודשים.
בריטניה הקפידה על האמברגו כלפי הערבים מתוך חשש שהפרתו תהווה סיבה לארצות הברית לחמש את ישראל או גם להתייצב מאחוריה.
לנוכח העימות מול הסובייטים ראתה ממשלת בריטניה כאינטרס בריטי לשמור על לכידות עם ארצות הברית.
החשש המשותף של ארצות הברית ובריטניה שידרדרו נגד רצונן לעימות בשאלת ארץ ישראל, בכך שבריטניה תגיש סיוע צבאי לצבאות הערביים שהוקמו על ידה וארצות הברית תסייע ליהודים.
בשלהי המלחמה נתגבשה המסקנה כי האמברגו פגע יותר בצבאות מדינות ערב שסמכו על בריטניה לחמשם, מאשר בישראל שסמכה רק על עצמה.
באוגוסט 1948 החלו גורמי ממשל בבריטניה להשתדל להפסקת האמברגו של האו"ם.
ואילו גופי ממשל ישראליים פעלו בשקט בארצות הברית כדי להמשיכו.
גורמי הצבא הבריטי במזרח התיכון לא היו שלמים עם הצורך בשמירת האמברגו ושאפו לסייע למדינות ערב אף יותר מאשר ממשלת בריטניה.
אירעו גנבות נשק ותחמושת ממחסנים בריטים על ידי צבא מצרים.
26 טנקי לוקוסט הגיעו לצבא מצרים והשתתפו בקרבות בנגב.
הכחשה בריטית לכך עומתה מול הטנקים השרופים שהוצגו על ידי צה"ל.
בתחילת 1947 נטל דוד בן-גוריון לידיו את תיק הביטחון ועד מהרה הוא הגיע למסקנה שמצבת הנשק שבידי ההגנה לא תספיק לעמוד בפני צבאות מדינות ערב.
עוד לפני החלטת כ"ט בנובמבר 1947 הוא שיגר את יהודה ארזי, אהוד אבריאל ומוניה מרדור לעסוק בהשגת נשק והעברתו לארץ ישראל.
משלוחי נשק שנרכשו על ידי חברות מדומות הוברחו לארץ ישראל כמטענים מוסווים באוניות סוחר רגילות שפקדו את נמלי חיפה ותל אביב.
לקראת סיום המנדט ובמהלך המלחמה הופעלו 30 אוניות לצורך השטת הרכש הצבאי.
חלקן בבעלות מלאה של מערכת הרכש והשאר בחכירה או בנשיאת מטען כאוניית סוחר רגילה.
הראשונה שבהן, אונית הרכש 'נורה', הגיעה ב-1 באפריל 1948 אוניות אלה ביצעו במהלך מלחמת העצמאות למעלה מחמישים הפלגות, שבהן הובאו לישראל כ-35,000 טון אמצעי לחימה: נשק קל ותחמושת, תותחים, טנקים ומטוסים.
הניסיון, התשתית והקשרים שנצברו על ידי המוסד לעלייה ב' סייעו לארגון התובלה הימית של הרכש.
לצדם של רבי החובלים הזרים של האוניות, שהסתכנו בהפרת האמברגו, הוצבו ימאים וגדעונים יוצאי הפלי"ם וותיקי מפעל ההעפלה.
הם הפליגו כנציגי בעלי המטען ועיקר תפקידם היה לוודא שרבי החובלים יפעלו בהתאם להנחיות מערכת הרכש.
חלק מאנשי הפלי"ם הוצבו גם לליווי הרכש במטוסים.
אוניות חיל הים הופעלו להגנת הרכש ואוניות השייטת הגדולה הפליגו במגמה להימצא בנתיב אוניות הרכש וכן כאמצעי הצלה למקרה של צורך בנטישת המטוסים הנרכשים במעבר מעל הים.
פעילות זו קיבלה את השם מבצע ולווטה.
בכל מהלך המלחמה לא הייתה הפרעה משמעותית לאוניות הרכש הביטחוני בדרכן לישראל.
האנייה "נורה" נרכשה בוונציה, בשמו של ראש הקהילה היהודית באיטליה רפאל קנטוני, על ידי מאיר גירון ואיש העסקים אפרים אילין.
הועמסה בנשק צ'כי בכמות רבה בנמל שיבניק ביוגוסלביה.
טעינת האניה התעכבה מסיבות התארגנות באירופה.
הפליגה תחת פיקודו של בנימין ("בן") ירושלמי.
נקלעה בדרכה לסערה ועגנה בין משחתות בריטיות במפרץ לרנקה בקפריסין.
שמרה כל הדרך על דממת אלחוט וכך הצליחה לפרוץ את הסגר הימי הבריטי והגיעה לנמל תל אביב ב-1 באפריל 1948.
המטען שכלל 4,500 רובים, 200 מקלעים ו-5 מיליון כדורים נפרק למרות ביקורת של הבריטים והנשק הועבר מיד לגזרות הלחימה.
היה זה המשלוח הימי הראשון בעקבות הנשק שהביאה, זכה לראשונה כל חייל בחטיבות הלוחמות בנשק אישי ולא כפי שהיה נהוג קודם – לשייך את כלי הנשק לעמדה בה היה מצוי.
באמצעות הנשק שהגיע הצליחו כוחות "ההגנה" להתגבר על "משבר מרץ 1948" ולעבור למתקפה – פריצת המצור על ירושלים במבצע נחשון והניצחון בקרב משמר העמק.
"נורה" הוחזרה לאיטליה למשימות המוסד ויחידת החבלה ומאוחר יותר נמכרה לרב חובל מריו קנדה בשליש ממחיר השוק כהערכה על פעילותו המסורה למען המוסד לעלייה ב'.
יהודה ארזי, שריכז את העפלה וגם את קניות הרכש באירופה, הקדים ורכש שתי אוניות כדי שיהיו בכוננות להעברת נשק בעת שימצא.
רקס – האונייה האיטלקית RESSURECTIO הוטענה במרסיי ב-25 תותחי נ"מ 20 מ"מ ותחמושת שנרכשו בשווייץ מסוחר נשק עבור ניקרגואה.
משם עברה לסיציליה, והעמיסה מטען כיסוי שכלל פקעות בצל, תפוחי אדמה וארטישוק.
נציג הבעלים בהפלגה היה אריה קפלן.
צוות ההשטה כלל ימאים מקצועיים בני משפחה סיציליאנית, והאנייה הגיעה בערב פסח תש"ח, 23 אפריל 1948, לנמל תל אביב.
אותה אניה בשמותיה השונים 'ריסורקצ'יו', 'ג'יגיולה' או 'דניאלה', ביצעה עוד 9 הפלגות רכש במהלך המלחמה.
אוניית הנשק ארז / בהירה
ארז/בהירה הייתה אונייה איטלקית בשם סנטה צ'יארה, אשר העמיסה נשק בנמל מרסיי.
העובדים הערבים בנמל חשפו את זהותה.
לכן, לאחר הפלגתה מנמל נאפולי שונה שמה לבוריאה; היא נצבעה בצבע שונה והוקם מבנה בירכתיים של האונייה כדי לשנות את הצדודית שלה.
האונייה המשיכה להעביר נשק ותחמושת מצרפת.
הגיעה ב-13 במאי, ועגנה בתל אביב.
אנשי המשחתת פליקן , שהופקדו על שמירה החופים, חשדו ב"בוריאה" ודרשו מאנשיה לעבור לנמל חיפה.
רב החובל דה מרינו נהג בתבונה, והתנגד ככל יכולתו, ההתנגדות כללה את כיבוי המנועים של האונייה.
כאשר האונייה נכנסה לעגינה בקרבת תל אביב, ופרקה את הנשק והתחמושת, נערכה הפצצה על העיר על ידי מטוסים מצריים.
בהתקפה הראשונה נהרגו מספר פועלי נמל.
למרות זאת אחרי טבילת האש הראשונה חזרו עובדי הנמל לפריקת האנייה, תוך כדי התקפות המטוסים.
לבסוף האונייה נתפסה על ידי הבריטים, נגררה לחיפה, ונערך בה חיפוש.
אבל הנשק שהיה מוסתר מתחת לערמות של פקעות בצל, לא התגלה והיא שוחררה.
הגעת משלוחי הנשק ב"בוריאה", הוזכרה על ידי דוד בן-גוריון בעת הדיונים שלפני חתימת מגילת העצמאות, ב-14 במאי 1948 והקמת מדינת ישראל.
בהפלגתה השנייה הגיעה ארז / בוריאה לחופי מדינת ישראל ב-15 ביוני 1948, ועל סיפונה 10 טנקים מסוג רנו.
למנופי האונייה לא היה די כושר לפרוק אותם מהאונייה, ולפריקת הטנקים הופעלה אוניית סוחר 'מרי ג'ו' שנשאה את דגל פנמה, שהתקרבה למקום עגינת האונייה מנמל חיפה.
הטנקים נפרקו אל דוברות, והובאו לנמל תל אביב.
מבצע הפריקה נערך בתקופת הפוגה תוך התחמקות מביקורת מפקחי האו"ם.
האניה בשמותיה השונים: "ארז", "בוריאה", "בהירה", "סנטה צ'יארה" הביאה נשק שש פעמים במהלך מלחמת העצמאות.
האנייה Bunty בדגל פנמה העמיסה בגלבסטון, טקסס, 36 טנקים M5 היא נעצרה והטנקים הוחרמו.
האונייה בכינוי דרומית החלה בשם המקורי והעבירה דלק מטוסים וציוד ממקסיקו, אחר כך הותאמה להעברת עולים – לארנגה, פינזון וקפלוס.
במאי 1953 פסקו מסעות העולים והיא הועברה לחברת צים ובשנת 1955 היא נמכרה לחברת "סחר וספנות" וקיבלה שם חמישי דבורה.
הרכש הצבאי בתקופת מלחמת העצמאות, שהועבר ברובו בים, היה גורם מכריע בהצלחת ישראל.
סיוע מדינות באירופה להעפלה ולרכש
הממשל הצרפתי בתקופה שלאחר המלחמה היו אנשי מחתרת רבים.
הזוועות שחוללו הנאצים ליהודים ובצרפת פעם רצון לסייע לקורבנות..
תנועת ההגירה הגדולה מהמזרח שהגיעה לצרפת הכבידה להיחלץ מהמשבר התעסוקתי.
לצרפתים לא היה אמון בבריטים ולא שעו לתביעות לעצור את יציאת המעפילים.
בנוסף לחוסר האמון הבסיסי היה לדה גול חשבון אישי עם הבריטים אשר זלזלו בכוחות צרפת החופשית ובו אישית, בעת מלחמת העולם השנייה.
החל ממרץ 1946 יצאה מצרפת אוניית המעפילים הראשונה תל חי ועד אפריל 1948 יציאת אוניית המעפילים האחרונה – נחשון.
לעומת שר הפנים אדוארד דה פרה –סוציאליסט ולא יהודי - שהיה האדריכל העיקרי של נחישות ממשלת צרפת.
היו גם מדינאים כמו שר החוץ ז'ורז' בידו שסברו שיש להתחשב בערבים ולא לסייע להעפלה ולרכש של ישראל.
בידו אף הבטיח לשר החוץ הבריטי ארנסט בוין למנוע הגירה בלתי חוקית של יהודים לפלשתינה, אך הרוב בממשלת צרפת היה אז פרו ישראלי.
ראש השירותים החשאיים ויבו היה בארץ ישראל בעת מלחמת העולם והתרשם עמוקות מהפרחת השממה והרוח החלוצית שנשבה ביישוב באותה עת.
משבר אקסודוס שהתחולל בנמל צרפתי השפיע על דעת הקהל בעולם.
ממשלת צרפת, למרות לחץ כבד מצד הממשלה הבריטית, סירבה ללחוץ על נוסעי האוניה אקסודוס לרדת ולהישאר על אדמת צרפת.
לבקשת הבריטים שצרפת תקלוט את היהודים אחרי שיורדו מהאוניות בגרמניה השיב שר הפנים הצרפתי כי אך הפרסום פגע ביכולת העבודה השקטה.
שלטונות צרפת ראו אינטרס בסיסי לפנות כמה שיותר מהר את העקורים והפליטים ולא פעלו כנגד העפלה בשום צורה.
משטרת הגבולות העלימה עין מזיופי אשרות וכדומה.
כאשר פעילות הביון הבריטי בצרפת נהייתה מקיפה פעל שירות הביון הנגדי הצרפתי לסלק את מנהל הרשת הבריטית מצרפת.
מרכז השליטה של המוסד לעלייה ב' היה בפריז.
ונמל היציאה היה מרסיי ונמלים אחרים.
לאחר הכרזת העצמאות שימשה מרסיי כנמל מועדף להובלת עולים.
כחברה ראשית באו"ם נאלצה צרפת למלא אחר הוראות האמברגו.
משלוחי נשק שיצאו מנמלי דרום צרפת הופסקו.
לצרפתים לא הייתה בעיה עם מעבר רכש ישראלי לעבר איטליה ומשם יצאו לישראל.
השלטון של יוסיפ ברוז טיטו ביוגוסלביה היה פתוח להעברת יהודים מארצות אחרות וגם ליציאת יהודים מארצם.
ניצול נמלי יוגוסלביה לפינוי מעפילים והעברת נשק היה מקובל על השלטון היוגוסלבי.
לטיטו היה טינה נגד הבריטים אשר במהלך המלחמה לא הכירו בו כמפקד הראשי של צבא הפרטיזנים ונהלו מגעים עם דראגו מיכאלוביץ והצ'טניקים אשר שיתפו פעולה עם הגרמנים.
פעילות העלייה הבלתי לגלית נראו כאחד מגילויי המאבק נגד האימפריאליסטים.
הפרטיזנים לשעבר חשו קרבה עם עם הנאבק באויב העולה עליו לעין שיעור בעצמתו.
חבורת אנשי המוסד לעלייה ב' ביוגוסלביה טיפחה ויצרה קשרים אישיים טובים.
היוגוסלבים יעדו את נמל באקאר לפעילות העלייה ולאחר הקמת המדינה את נמל שיבניק לפעילות הרכש.
הסיוע שניתן במעשה, בעזרה ובמחדל מכוון על ידי גורמי ממשל ואנשי העם באיטליה היה חיוני להצלחת ישראל בזירה הימית.
למצבה של איטליה באותה תקופה הייתה השפעה מכרעת על פעילות ההעפלה והעברת הרכש הצבאי לישראל.
מיקומה של איטליה במרכז הים התיכון וחופיה הארוכים עושים אותה מדינת מפתח בשליטה על המתרחש בים התיכון.
היהודים באיטליה דיברו איטלקית והיו מעורים בחברה.
בעם האיטלקי לא הייתה עוינות בסיסית מוקדמת נגד היהודים.
השיתוף עם הגרמנים במלחמת העולם השנייה הוכח כטעות.
הפעילות המפלה שננקטה כנגד היהודים נראתה למרבית האיטלקים כמבישה.
הבריטים גרמו לאיטלקים אבדות רבות.
מתקני התשתית ובנייני המגורים ההרוסים היוו הוכחה מתמדת.
אנשי הממשל המשטרה הצבא והצי זכרו את הלחימה בבריטים ולא נטו לסייע להם.
לאיטליה לא היו אינטרסים במזרח התיכון ולא הייתה מחויבות למדינות ערב.
איטליה לא הייתה חברה באו"ם ולא ראתה עצמה מחויבת לאמברגו שהוטל.
לאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה הייתה איטליה מוצפת בפליטים ועקורים וראתה אינטרס ביציאתם לארצות אחרות כחלק מאמצי שיקום הכלכלה.
פעילות ההעפלה לארץ ישראל עלתה בקנה אחד עם שאיפתם זו.
הרצח של יהודי אירופה ושל איטלקים רבים על ידי הגרמנים הביאו ליחס בסיסי חיובי כלפי המפעל הציוני.
לצורך ארגון פעולות הבריחה, העברת פליטים ואימונים מקדימים, היו חיוביים מבחינה כלכלית וסיפקו פרנסה זמנית לימאים ובערי החוף.
את יחס העם האיטלקי לישראל ביטא אנסלדו, רב החובל של חנה סנש במסיבת הפרידה שנערכה לצוותו: דבריו של רב חובל אנסלדו זכו לתהודה ולתשובה מנתן אלתרמן ב
הפעילות בלתי לגלית באיטליה כללה: השטת מעפילים, העברת חימוש וחבלה באמצעי לחימה לאחר שנמכרו לערבים.
הגישה הישירה למקבלי החלטות סייעה לשיתוף פעולה מהדרגים הנמוכים יותר.
הפעילות הישראלית החריגה נעשתה בלא פגיעה באנשים או ברכוש איטלקי.
המצב הכלכלי באיטליה שלאחר מלחמת העולם היה גרוע.
העסקת אנשי היישובים בקרבת המעגנים בעבודות ההכנה להעלאת מעפילים והעבודה הזמנית סייעה לפרנסתם.
אנשים רבים וטובים פעלו באיטליה.
בתחילה נוהלה הפעילות על ידי יהודה ארזי שמסר, באפריל 1948, לעדה סרני.
עדה סרני - ילידת איטליה ודוברת את השפה ברמה גבוהה ומבטא רומאי משכיל - הייתה האדם הנכון לגרום לאנשי הממשל במערכת האיטלקית לתת לפעילות הבלתי לגלית להתקיים.
ארזי, סרני וזקימוביץ אחריה הקפידו שהמסייעים לא ינזקו.
כאשר היה צורך שולם פיצוי אך לא ניתן שוחד.
בקשות הופנו למקבלי החלטות ברמה הגבוהה ונימוקי השכנוע היו על רקע כבוד לאומי וסיוע הומניטרי.
אחד השיאים ביחסים היה בפגישתה של עדה סרני עם ראש הממשלה אלצ'ידה דה גספרי אותו שכנעה שכדאי לאיטליה שישראל תתחזק.
אלצ'ידה דה גספרי לא הסתפק בכך והוסיף מתנה אישית לדוד בן-גוריון את היאכטה Albatros ששמה העברי השחף.
הספינה נמסרה ל יצאה מנאפולי בסוף יולי 1948, כשבמחסניה 400 מקלעי ברטה, בליוויו של יוחאי בן-נון ועמי עמיר.
בדרכה תדלקה מצפון לכרתים מאונית העולים נרקיס.
הגיעה לארץ ב-15 באוגוסט 1948. בן-גוריון השאיר אותה לחיל הים והיא שימשה בשייטת הקטנה.
ב־17 במרץ 1948 הוקם ב"הגנה" "השירות הימי", בראשותו של גרשון זק שהיה בעל יכולת ארגונית אך ללא רקע ימי, וזכה לאמונו של שר הביטחון.
מקורות כוח האדם של "השירות הימי" התבססו על:- אנשי הפלי"ם שהועברו בפקודה עוד לפני פירוק הפלמ"ח, קצינים מקצועיים אנשי מח"ל אשר שרתו בצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית.
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי שהוו את השדרה הטכנית של החיל, אנשי הצי המסחרי שהיו קציני ים מנוסים, אך חסרי הכשרה קרבית, חברי אגודות ימיות למיניהן.
במאי 1948 הגיע לארץ ישראל פול שולמן, שהייה סגן מפקד משחתת בצי האמריקאי ובאוקטובר, הפך למעשה למפקד המבצעי של חיל הים שבהקמה.
שולמן נשא תיאר של ראש המטה, ובכפוף לרמטכ"ל צה"ל.
בתחילת המלחמה לא נמצאו כלי שיט צבאיים ייעודיים ל"שירות הימי".
גרשון ז"ק הגיש בתחילת מרץ 1948 לבן-גוריון תוכנית הכוללת חכירה של האוניות "דרום אפריקה" ו"חנה סנש", מתוך אוניות מעפילים שהוחרמו על ידי ממשלת המנדט והועגנו בנמל חיפה כצי הצללים.
האוניות היו לא-כשירות לשיט, והיה ברור כי הבריטים ינטשו אותן במקומן.
חלקן יוכלו לאחר שיפוץ לשימוש קרבי.
הראשונה - אוניית המעפילים "מדינת היהודים", אשר נבנתה כאוניית שירות ואבטחת חופים, הוסבה ל"אח"י אילת (א-16)".
נמל חיפה היה בשליטה בריטית והכשרת האוניות לשיט החלה רק באפריל 1948. חימוש האוניות בתותחים ומקלעים וחלקן בתותחי דמה נעשה אחרי הכרזת המדינה ומחוץ לנמל חיפה.
לאחר הכרזת העצמאות קיבל "השירות הימי" את שלוש ספינות משמר שהבריטים מסרו לעיריית חיפה, והן הוכנסו לשירות פעיל במהלך יוני 1948. בנוסף לרכש מאירופה הצליחו אנשי הרכש להבריח מארצות הברית ספינת סיור אח"י נגה (ק-26) ושתי נחתות חיל רגלים.
צי המלחמה הישראלי במלחמת העצמאות כלל את האוניות:
אניות שירות חמושות – "חנה סנש", "דרום אפריקה" (ש-27) שהוחלפה ב"דרום אפריקה" (ש-29), "אח"י אילת" (א-16), אח"י אטיה מורי (הטאג האפור) (ש-45) ו-"ש-27" (ציידת לווייתנים מתנת יהדות דרום אפריקה).
טבלת כלי שיט חיל הים
כלי השיט של חיל הים בתקופת מלחמת העצמאותסוגאח"י ומספר מפקדיםכניסה לשירות פעילות קרבית מקור הרכשתמונהאוניית שרות חנה סנש מאי 1948 הנחתת גדוד 22 בנהריה, פינוי נשים וילדים לנמל חיפההמוסד לעלייה ב'אוניית שירותאח"י דרום אפריקה (ש-27) אפריל 1948 פרשת הלינו, הפלגת אימון קורס חובלים א'מתנת קהילת דרום אפריקה.
אוניית שירותאח"י דרום אפריקה 2 (ש-29) יצחק דביר מתנת קהילת דרום אפריקה.
המוסד לעלייה ב'סירת נוסעים לא השתתפה בלחימהזאב הים
נמל חיפה היה נמל עמוק המים היחידי בזירה הימית הים-תיכונית.
צורכי הקיום הבסיסיים של היישוב היהודי בארץ ישראל חייבו את פעילותם התקינה של הנמלים.
פריקת הסחורות בנמל תל אביב הייתה מאובטחת ונמצא באזור יהודי, הרי שבחיפה גבל הנמל בשכונות הערביות.
השליטה המקצועית והמבצעית הייתה בידי הבריטים שבנו אותו.
בין עובדי הנמל היו 1500 פועלים ערבים ורק 500 פועלים יהודים.
היו סימנים לכך שהבריטים ימסרו את הנמל לערבים והם המשיכו להחזיק בו עד 30 ביוני 1948.
גם לאחר הכרזת החלוקה באו"ם נשמר השקט בתחומי הנמל.
הוחלט על הקמת פלוגה מיוחדת שתגן על העובדים והרכוש היהודי בנמל.
באמצע דצמבר 1947 הוכנסה לנמל מחלקה בת 25 איש של הפלי"ם במטרה לרכוש ניסיון בעבודה לקראת קבלת השליטה בנמל.
טבח בתי הזיקוק הוכיח שיש צורך באבטחה חזקה יותר במקום עבודה מעורב.
לנמל הוכנסו שתי מחלקות נוספות מהפלמ"ח.
משלוש המחלקות נעשתה פלוגת הנמל 60 לוחמים בפיקודו של יוחאי בן-נון.
הפלוגה הייתה במסגרת הגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקודו של יוסף טבנקין.
בעיה ראשונה שנדרשו אנשי הפלוגה להתגבר הייתה החדרת הנשק האישי שלהם.
בתוך חביות דלק שהובאו למוסך סולל בונה שבנמל הוטמנו 60 מקלעי סטן וכמות גדולה של רימוני יד.
נקבעו מקומות שונים סליקים לנשק מוכן לשימוש.
כל זה נעשה תחת אפם של אנשי משטרת המנדט, שומרי המכס וחיילי הדיוויזיה המוטסת, שערכו חיפושים מדוקדקים על היוצאים והבאים.
עובדי הנמל היהודים אורגנו בקבוצות לפי מקומות העבודה, וקיבלו הדרכה ואימונים מקלות וסכינים.
הוכנה רשת קשר פנימית באמצעות: רצים, טלפונים, טרקטורים וסירות מנוע שנשמרו לצורך הקשר במיוחד.
האבטחה חייבה ערנות בכל שעות היממה ובכל פינות הנמל.
עם זאת, למרות השאיפה לדיסקרטיות, הכירו הפועלים בנמל את אנשי פלוגת האבטחה.
הפועלים היהודים התעודדו והערבים חששו ומעשי ההתגרות היו מצומצמים.
אף שבעיר חיפה היה מצב מתוח המשיכה הפעילות הנמל כסדרה לרווחת כל המשתמשים.
עד שהערבים החדירו לנמל את אנשי הנג'אדה שסימנם היה כפייה אדומה.
ב-4 בפברואר 1948 התחולל עימות.
כל אנשי הפלוגה הוזעקו לנמל וסיירו עם נשק גלוי באזור הגובל בשכונות הערביות.
נכבדים ערביים בעלי אינטרסים הזמינו את מפקד הפלוגה לשיחות הרגעה.
"פלוגת הנמל" החרימה ציוד נחוץ לביטחון מתוך אוניות ומחסנים בנמל, ולאחר שחרור חיפה ב-23 באפריל 1948 פורקה הפלוגה.
ב-15 במאי 1948, עם סיום המנדט והיות ובריטניה טרם הכירה במדינת ישראל, נמסר תפעול הנמל לעיריית חיפה.
כוחות הבריטיים החזיקו בנמל חיפה, לא התערבו במלחמה, אך המשיכו להזיק במניעת עליה והתחמשות.
ביזמת ממשלת עיראק העלו הבריטים הצעה שנמל חיפה ובתי הזיקוק יוגדרו כנמל חופשי מה שיאפשר להם להמשיך ולהזרים דלק לים התיכון.
הצעת הנמל החופשי הוכנסה בתוכנית שהגיש המתווך האו"ם פולקה ברנדוט שפורסמה ב-27 ביוני 1948. בנימוק שכך ימשיך להגיע דלק חיוני לשיקום כלכלת אירופה.
ממשלת ישראל לא הסכימה לתוכנית ברנדוט בכללותה וב-30 ביוני 1948 עזבו הבריטים סופית.
להימצאותם של הבריטים בנמל חיפה היה פן חיובי בכך שמטוסי חיל האוויר המצרי לא תקפו את חיפה.
כדי לתת הגנה אווירית לנמל החזיקו הבריטים טייסת מטוסי קרב בבסיס רמת דוד.
ב-22 במאי תקפו 4 ספיטפיירים מצריים את בסיס רמת דוד שעדיין נמצא בידי הבריטים.
התפתחו קרבות אוויר ושני מטוסים מצריים הופלו.
בחודש מרץ 1948 הגיע מידע לשייקה דן אשר ניהל את הרכש ביוגוסלביה, על כך שהספינה האיטלקית לינו מעמיסה בנמל רייקה 8,000 רובים ו-6 מיליון כדורים שנרכשו במפעל זבריובקה בצ'כיה.
הנשק הועמס לספינה הוסתר תחת עמודי חשמל, ויעד ההפלגה היה לביירות.
שלטונות יוגוסלביה ידעו על המשלוח ולא התערבו מחשש לקשריהם עם צ'כיה.
כמות גדולה של נשק בידי שיועד לצבא השחרור הערבי אשר תגיע לחזיתות בארץ ישראל יכלה להשפיע על המערכה הצבאית ולהטות אותה לרעת ישראל.
העניין הועלה בפני שאול אביגור, שריכז את פעילות המוסד לעלייה ב' באירופה.
אביגור החליט שיש למנוע מהנשק שהוטען על לינו להגיע לאויב.
הוחלט להשתלט על הנשק ולהעבירו לידי ישראל.
האונייה דרום אפריקה הועברה לחוף מול קיסריה, ושם עלו עליה 25 לוחמים עם נשק.
האנייה יצאה ליירט את לינו.
הפיקוד היה בידי שמואל ינאי.
איטליה שימשה גם תחנת מעבר למטוסים שנרכשו בארצות הברית.
ברומא נערך קורס טיס לאנשי מח"ל.
וכן, התבצעה פעילות סיורים רבה בים האדריאטי והוכנה פצצה להטלה מהאוויר.
כאלטרנטיבה הוכנה גם קבוצת השתלטות שתעלה אל לינו בלב ים.
כושר הספינה היה לשאת 240 טון אך העמיסוה ב-400 טון.
וכשיצאה לים האדריאטי ונקלעה לים גלי החלו בה בעיות טכניות.
מחשש לביטחונה נכנסה לינו ב-3 אפריל 1948 לנמל מולפטה שבאיטליה.
בשלב מוקדם יותר מסרה עדה סירני לשלטונות האיטלקיים מידע על לינו ועל הנשק המוסתר בה.
עם כניסתה נערך בה חיפוש, הנשק נמצא והצוות נעצר לחקירה.
הייתה זאת תקופת בחירות באיטליה.
ראשות העיר מולפטה הייתה בידי הקומוניסטים.
בעיתוני הימין נכתב שמדובר בנשק המוברח לקומוניסטים.
בעיתון הקומוניסטי L'UNITA נמסר שנתגלתה פרובוקציה של המשטרה נגד המפלגה הקומוניסטית.
החלו הפגנות בשערי הנמל ולמען ביטחונה הועברה הספינה לנמל בארי.
הפרסום הרב שניתן ללינו משך למקום את הבריטים.
הם חשדו מצדם שמדובר בנשק המיועד ליישוב היהודי בארץ ישראל.
ב-6 באפריל הגיעה משחתת בריטית ועגנה בקרבת לינו.
המשחתת חששה מחבלה ימית ולכן שמירה וזרקורים, ותוך כך גם לא איפשרה להתקרב אל לינו בלילה.
לאנשי המוסד באירופה הגיע מידע שמשימת המשחתת אם הנשק מיועד ליהודים להביאה למעצר במלטה, ואם הנשק מיועד לערבים הייתה ללוות את הלינו עד ביירות.
ממשלת סוריה הודיעה שהנשק שלה והספינה לינו עמדה להשתחרר ולצאת לדרך.
שאול אביגור פקד להטביע את הלינו.
צוות צוללים איטלקיים יוצאי השייטת העשירית הציעו לעדה סרני את שרותם לכך.
אנשי הפלמ"ח דרשו שהביצוע יעשה ב'עבודה עברית'.
עדה סרני הצליחה לעכב את היציאה כאשר הזכירה למשטרת בארי את החוק שספינה איטלקית הבנויה מעץ חייבת ברישיון מיוחד לשאת תחמושת.
הספינה התעכבה בנמל ותוכנית הפיגוע בה יצאה לפועל.
המוקש נבנה מתוצרת בית מחמרים שנרכשו בבתי המרקחת.
בליל 9/10 באפריל ניסו יוסף דרור ובני קרביץ להתקרב בשחייה ולהצמיד מוקש אל לינו, אך זרקורים שהפעילה המשחתת לא אפשרו זאת.
עדה סרני העלתה בפני השלטונות האיטלקיים את הצד המגוחך בכך שמשחתת בריטית מאבטחת ספינה איטלקית בנמל איטלקי.
השלטונות האיטלקים דרשו מהמשחתת הבריטית לצאת והמתינה מחוץ למים הטריטוריאליים.
למחרת בליל 10/11 באפריל חדרו השחיינים לנמל.
היות שמגורי הצוות נמצאו בירכתי הספינה, הדביקו את המוקש בחרטום.
המוקש פעל היטב והפגיעה הייתה מדויקת לא נגרם נזק סביבתי ופרט לספינה ששקעה במקום לא נפגע אף אדם.
השמועות היו שהבריטים חיבלו באונייה כי הנשק היה מיועד ליהודים.
הנשק היה מיועד לצבא ההצלה העיכוב מנע את התחזקותו בשלב קריטי של המלחמה בגליל.
לאחר חודש הגיע מייג'ור מרדם ביי מסוריה והחלו פעולות למשייתו.
בשלב זה הכינו אנשי יחידת החבלה מפה שמראה נתיב ההפלגה ומסלולי פיזור הנשק בערי איטליה.
המפה הושמה בתיבה אטומה והושקעה בקרבת הלינו, במגמה שתימצא ותצביע על יעוד לשימוש באיטליה.
התיבה לא נמצאה והוצאת הנשק נמשכה.
התחמושת ששקעה עם לינו נפסלה לשימוש.
הרובים טופלו על ידי הצבא האיטלקי, ומרביתם נשארו ראויים לשימוש.
ב-12 במאי 1948 ביזמת מפקדי חטיבת כרמלי הוטלה משימה על בסיס חיל הים בחיפה, שמטרתה פיצוץ גשר מצפון לראש הנקרה, בשטח הלבנוני.
וזאת כדי למנוע העברת אספקה ותגבורת לכוחות הערביים בגליל המערבי.
רוב הלוחמים שנבחרו לביצוע הנחיתה היו יוצאי "פלוגת הנמל", שעברו אימון ימי בסיסי בלבד.
ב-13 במאי, הובלו הפושטים בגוררת.
הנחיתה התבצעה בעזרת ספינת חתירה מעץ וסירת גומי.
זמן החתירה הארוך הביא לגילוי הכוח, ונפתחה עליהם אש מקלעים וכן מספר פגזים שנורו משריונית לבנונית שעברה במקום.
הכוח הפושט נאלץ לסגת, חלקו בשחייה וחלקו בסירות גומי.
מן הנסיגה נעדר אחד הלוחמים והוערך שטבע.
לוחם אחר נפצע ברגלו, אולם הצליח להגיע אל הספינה.
הפעולה שבוצעה עם כוחות נחיתה ישראליים לא-מיומנים נבעה כנראה מאי-הכרת כוחות השמירה הלבנוניים לאורך החוף.
כלקח מכישלון הפעולה החפוזה, הייתה המסקנה שיש צורך ביחידת נחיתה מאומנת.
נערכו הכנות להנחתת כוח פלוגתי מצפון לצור כולל פיצוץ גשר מעל הליטני.
הפעולה לבסוף בוטלה אך ההכנות תרמו להקמת יחידת הנחיתה.
אזור הגליל המערבי והעיר נהריה היו מנותקים משאר היישוב עקב כך שעכו טרם נכבשה.
צה"ל יצא למבצע שמטרתו הייתה טיהור הגליל העליון והמערבי מחמושים עוינים.
אספקת הכוחות והציוד לאזור המנותק בוצעה דרך הים.
ב-12–13 במאי 1948 בסיס חיפה של חיל הים הוציא מתוך מעגן חברת החשמל בחיפה 450 לוחמים על נשקם וציודם שהועמסו על אוניית השירות "חנה סנש" בחוף שמן והם הועברו לנהריה.
כמו כן הועברו כ-15 טון אספקה עבור היישובים חניתה ומצובה, 3 טון חומרי נפץ ותחמושת, 1000 גלון בנזין וצרכי רפואה.
בפעולות אלה השתתפו בנוסף ל"חנה סנש", שתי ספינות דיג, שתי גוררות וסירות פריקה.
ב-14/15 במאי הועברו מנהריה לנמל חיפה 300 נשים וילדים, שפונו מהגליל המערבי והוכנסו לנמל חיפה למרות נוכחות הבריטים.
הצי המצרי הוקם בסיוע בריטי, וכלל כלי שיט וטכנולוגיה המתאימים למזרח הים התיכון.
בסדר הכוח נמצאו כלי שיט מלחמתיים עם מערכות חימוש מכ"ם וקשר ולא נדרשו לאלתורים.
לצי המצרי הייתה עדיפות טכנית כנגד מקבץ כלי השיט והחימוש המאולתר של חיל הים הישראלי, וכמות עדיפה של כלי שיט בכושר לחימה.
כלי שיט בסדר הכוחות של הצי המצרי:
האמיר פארוק שנרכשה ב-1934 למשמר החופים כדי למנוע הברחות סמים.
אוניות חמושות - אמירה פאוזיה, סולום.
8 שולות מוקשים תוצרת ארצות הברית ששמשו את הבריטים במלחמה, נרכשו במרץ 1947 במלטה ללא חימוש.
כמחציתן צוידו בתותח 3 אינץ'.
שתי אוניות סוחר נתרמו לצי המצרי מחברת ספנות מצרית והורכבו בהן תותחי שדה ותותחי אורליקון.
מצר (מקודם אוניית הסוחר מברוק).
שלוש שולות מוקשים גדולות מדגם BANGOR, נרכשו מהצי המלכותי הבריטי.
נקראו בשמות: נצר, מטרוח וסולום.
העסקה נחתמה ב-11 בספטמבר 1947 כלי השיט עברו שיפוץ אך מסירתן עוכבה עד סוף 1949..
המשימות שהוטלו על הצי המצרי
כל עוד נמצאו הבריטים בארץ ישראל נמנעה מצרים מלהשתתף בפעולות האיבה של הציבור הערבי בארץ, והמתינה לסיום המנדט.
בינתיים עסק חיל הים המצרי בהכנות, ותוגבר ברכישת כלי שיט, אוניות סוחר שחומשו והוסבו להסעת חיילים.
לקראת סיום המנדט הבריטי החליט מלך מצרים וסודאן פארוק הראשון להצטרף לפלישת צבאות ערב לארץ ישראל עם סיום המנדט הבריטי, ואכן ב-15 במאי 1948 הורה פארוק על כניסת הכוחות המזוינים המצריים לתוך השטחים הפלסטיניים, לטענתו כדי להגן על השטחים ועל האוכלוסייה הערבית.
החלטת המלך פארוק הראשון לצאת למלחמה לא נבלמה על ידי הבריטים.
למצרים היה חוזה הגנה עם בריטניה שנבע מאינטרס בריטי לשמירת התנועה בתעלת סואץ.
היזמה ההתקפית המצרית נעשתה בביטחון מלא שהבריטים ימשיכו ויגנו על מצרים מהים ומהיבשה, לפי ההסכם.
חיל הים המלכותי המצרי, נדרש להגן על אגף כוחות היבשה שפעלו במקביל לחוף, ולבצע את המשימות הבאות:
חיפוש אחר ספינות אספקה של האויב, השתלטות עליהן או הטבעתן.
לחימה בספינות הקרב של האויב.
ביצוע פעולות של סיורים ואבטחה באזור הלחימה.
הובלת אספקה לכוחות היבשה באזור הלחימה.
הגנה על נמל אלכסנדריה מפני התקפות ימיות של האויב, וקיום שליטה על תנועת האניות בנמל אלכסנדריה ובדיקתן.
סיורים בים הפתוח לשם מניעת הגירת יהודים והעברת אספקה כלשהי לפלסטין.
כן הוטל על חיל הים המצרי לעקוב אחר הפעילות בנמלים הישראליים בעת הפסקת האש.
על-פי הסכם ההגנה בין מצרים ובריטניה הגן הצי המלכותי הבריטי על מצרים מהים ומהיבשה, וכן איבטח את נמל פורט סעיד, המשמש כניסה לתעלת סואץ.
ממשלת מצרים הרגישה מוגנת על ידי הבריטים וחופשייה לנקוט פעילות התקפית.
הצי המלכותי המצרי נדרש להגן רק על נמל אלכסנדריה הרחוק מאוד מגזרת הקרבות בארץ ישראל.
בפתיחת המלחמה פעל חיל הים המצרי ולבצע תובלות ימיות לצורכי אספקת כוחות היבשה.
מהר יחסית החל חיל הים המצרי ביזמה התקפית בהפגזת הנמלים הישראליים כדי להגביל את פעילות התובלה הימית הישראלית בהבאת עולים, אמל"ח וציוד.
בתחילת חודש יוני פתח הצי המצרי ביזמה התקפית שהתבטאה בפיזור מאמץ לנקודות שונות:
ב-2 ביוני 1948 הפגיזה מקשת מצרית מספר צי 101 בתותח 3" את נמל קיסריה ומעגן שדות ים.
הנזק היה קל ואיש לא נפגע.
בדיווח המצרי נפגעה סירת דיג במעגן.
המקשת נסוגה בלא תגובה ישראלית, וקיבלה שם חדש קיסריה.
באותו יום (ב-2 ביוני 1948) נשלחה שולת המוקשים מספר 102 במשימת יירוט ספינת רכש 'קתרין מארי' מדרום לקפריסין ולהטביעה.
במגמה למנוע מהגעת מטען הנשק, הציוד והתחמושת שנשאה, לישראל.
בהמשך לנוע לנמל נהריה, כדי להפגיזו על מנת להשמיד ולהטביע את כלי השיט הנמצאים בו.
שולת המוקשים המצרית לא מצאה את אוניית הנשק בים ונעה בכיוון לנהריה.
לפי הדיווח המצרי, כאשר הגיעה לקרבת החוף בשעת השקיעה, לא מצאה את האניה בנהריה, והיא החלה לחפש אחר מטרות להפגיז.
עם רדת החשיכה היא התקרבה לחוף והפגיזה את נהריה בתותח 3 אינץ' שלה במשך רבע שעה.
כאשר שבה שולת המוקשים 102 לבסיסה באלכסנדריה, היא קיבלה את השם נהריה.
זהות אוניית הנשק הישראלית המדוברת לא ברורה.
ברישומים הישראלים לא קיימת אוניית רכש בשם 'קתרין מארי'.
כמו-כן, בנהריה לא היה נמל או מעגן כלשהו, אם-כי ייתכן שהימצאות הבריטים בנמל חיפה חייבה הפנית אניות נשק לחופי פריקה אלטרנטיביים.
על-אף הדיווח המצרי לא נרשמה בצד הישראלי כל תקרית בנהריה באותו הלילה.
ב-4 ביוני 1948 יזמו המצרים פעולה חבלה, שנועדה להביא לחסימת נמל תל אביב ולהוצאתו מכלל שימוש.
לשם כך הם ריכזו כוח, שכלל את אוניית התובלה אמירה פאוזיה מלווה בשולת המוקשים מס 104, שגררו שתי נחתות קטנות מלאות בחומר נפץ.
הכוח נועד להחדיר את הנחתות לתוך הנמל ולפוצץ אותן שם.
הפעולה הייתה אמורה להתבצע במקביל לתקיפת מטוסי חיל האוויר המצרי.
הכוח המצרי התגלה על ידי תצפיות בחוף, ומפקדת חיל הים קיבלה הודעה: .
הפיקוד הישראלי העריך כי מדובר בניסיון מצרי להנחית כוח פלישה בתל אביב בדרך הים, במקביל להתקדמות חיל המשלוח המצרי צפונה.
אח"י אילת (א-16) שנמצאה 7 מיל מול תל אביב ואונית השירות חנה סנש שנמצאה מול עתלית נשלחו כנגד כוח הנחיתה.
התפתח קרב בין המקשת המצרית לבין אח"י אילת (א-16) שנפגעה בשני פגזים שלא גרמו נזק.
אחד התותחים יצא מכלל פעולה.
מטוס בוננזה ישראלי יחיד תקף במכונות ירייה את האוניות, ונתקל באש נגד מטוסים חזקה.
פעולת המטוס לא גרמה לאוניות המצריות נזקים.
מטוס נוסף הפציץ את אמירה פאוזיה, אך לא גרם לה נזק.
בשלב שני תקפו שני מטוסי פיירצ'ילד את הספינות המצריות והצליחו לפגוע באמירה פאוזיה.
המצרים הסיקו שאיבדו את גורם ההפתעה ואת הסיכוי להצלחת פעולת החבלה, והכוח הימי נצטווה לחזור לבסיסו.
נסיגת הספינות המצריות פורשה בישראל כניצחון בקרב.
במהלך הקרב נפגע מטוס ישראלי מאש נגד מטוסים ושני טייסיו דוד שפריצק ומתי סוקניק אבדו בים.
האניות אח"י אילת (א-16) ו"חנה סנש" שהצטרפה חיפשו אחרי הטייסים, אך עד היום הם לא נמצאו.
ב-17 ביוני תקף מטוס ספיטפייר מצרי את אח"י וג'ווד באותו אזור.
ב-9 ביולי 1948 תקף מטוס ספיטפייר מצרי במקלעים את אח"י אילת (א-16) מול חוף תל אביב וגרם להרוג ושישה פצועים.
הפעלת חיל הים הישראלי להפגזת מטרות אויב מהים
אף כי החימוש של כלי השיט, שעמדו לרשות ישראל, בתותחים קלים והעדר מערכת בקרת אש מרכזית, פגמו ביכולתו של חיל הים הישראלי להפגיז ביעילות מטרות אויב בחופי הים התיכון, נעשה במהלך המלחמה שימוש בהפגזות מהים בשלוש גזרות לחימה.
ב-16 ביולי 1948 הופעלו ספינות חיל הים להענקת סיוע ארטילרי לכיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל.
בליל 17/18 בחודש הופגזה העיר צור בלבנון מהים על ידי אח"י אילת (א-16) ואח"י וג'ווד במטרה להרתיע את ממשלת לבנון ממעורבות לבנונית במלחמה בארץ ישראל.
בחופי דרום ארץ ישראל, חיל הים הישראלי פעל בצורה אינטנסיבית החל מתחילת הפלישה המצרית לשטח ארץ ישראל ועד לחתימת הסכם שביתת הנשק עם מצרים, במטרה לסייע לכוחות היבשה הישראליים בלחימה נגד חיל המשלוח המצרי, ולהפגיז מטרות בעורף האויב.
ב-10 באפריל 1948 הוטבעה הספינה לינו בנמל בארי.
ב-14 באפריל 1948 הודיעה ממשלת סוריה שהנשק שנמצא באוניה לינו הוא בבעלותה ונרכש כחוק.
רב-סרן פואד מרדם ביי נשלח מסוריה לנהל את חילוץ הנשק והעברתו.
מרדם ביי תכנן להעבירם במשאיות לנמל גנואה ולהעמיס באוניה מצרית הכדיב איסמאיל.
היחידה לחבלה התארגנה לתפוש את המשאיות בדרך או להעלות את המטען באש.
ממשלת איטליה לא הרשתה להעביר את הנשק ביבשה.
לכן הועלתה אפשרות להעברת הנשק מבארי למסינה ושם התכוון להעמיסו על אונייה ערבית בקו לביירות.
איש יחידת החבלה קיים קשר עם סוכן האניות וסוכם גובה הפיצוי שיקבל אם האונייה לא תוחזר לו.
למפקד הפעולה נקבע דוד בן-חורין, שהתמקם בבארי (עיר), איטליה, ועקב אחרי ההכנות.
ב-20 באוגוסט 1948 יצאה 'ארג'ירו' בכוונה להפלגה לאלכסנדריה ותעודת המשלוח ציינה שיעד הנשק הוא לביירות.
שני לוחמים עקבו אחריה בסירת דיג וב-21 באוגוסט השתלטו כשהם בתחפושת קציני מכס איטלקיים, העומדים בקשר עם בעלי המטען.
בשלב זה החלו דיבורים במערכת הישראלית שלא כדאי להפר את תנאי האמברגו וכדאי למסור את הנשק לאו"ם.
הדבר נודע לשאול אביגור שישב באבל על בנו בקבוצת כנרת.
אביגור הפסיק את ה"שבעה", עלה לירושלים לשיחה עם דוד בן-גוריון דרש והציע לסיים את המלאכה בכך שהנשק יגיע ליחידות צה"ל.
בן-גוריון אישר זאת ואביגור התמקם במפקדת חיל הים בחיפה ועמד בקשר עם מפקד השייטת שמואל ינאי.
המבצע שנקרא בתחילה שלל 3 ושמו שונה למבצע גור על שם מקבוצת כנרת שנפל בקרב על סג'רה.
הגיע מידע שקורבטה מצרית תצא ב-25 באוגוסט 1948 לפגוש את ארג'ירו בטווח 150 מיל ימי מאלכסנדריה.
תואם מפגש עם השייטת הישראלית וב-26 באוגוסט הועבר הנשק בלב ים לקורבטות.
הספינה 'ארג'ירו' הוטבעה בנגיחת חרטום הקורבטה.
פואד מרדם ביי, שארגן את המשלוח, ביטח את המטען ב'לינו' אך לא חידש אותו כאשר הועבר ל'ארג'ירו' ולכן לא הצליח לגבות את דמי הביטוח עבור ממשלת סוריה.
הוא הועמד למשפט בסוריה בחשד שמכר את הנשק ונידון למיתה.
ממשלת ישראל העבירה דרך האו"ם הודעה לסורים שלמרדם ביי לא הייתה מעורבות בהחרמת הנשק וכך ניצל ממוות.
הצוות האיטלקי הושם בהבראה תחת שמירה, בקיבוץ בית אורן.
מספר חודשים מאוחר יותר חלה רב החובל בשחפת והוא הועבר לבית החולים האיטלקי (חיפה).
המאמצים להצילו לא צלחו והוא נפטר בדצמבר 1948. באמצעות סגל בית החולים הצליחו המלחים להבריח מכתב אל משרד הצי האיטלקי ובו סיפור המעשה.
בעקבות דרישה מאיטליה התבקשה משטרת ישראל לחקור והצליחה למצוא אותם נופשים בקיבוץ.
ב-29 במרץ 1949 הועברו הימאים לאחריות הקונסול האיטלקי בחיפה.
מנרה בעל הספינות 'לינו' ו'ארג'ירו' קיבל פיצוי על הטבעת ספינותיו.
הוא הוחתם על מכתב קבלה שאין לו טענות.
כך התקרית המדינית עם איטליה נסגרה.
מכתב הקבלה של בעל האוניות, והיעדר תביעות בקשר ללינו וארג'ירו סייע לשחרר את יוסף דרור מהכלא בוורזה, שבו היה עצור.
תוכניתו של יוסף דרור לברוח מהכלא לא התממשה.
הפעילות בזירה הימית במהלך מבצע יואב (22-15 באוקטובר 1948)
ב-15 באוקטובר 1948 פתח הצבא הישראלי במתקפה גדולה בצפון הנגב, במטרה לסלק את הצבא המצרי מדרום ארץ ישראל, כולל רצועת עזה.
חיל הים המצרי נדרש לסייע ליחידות חיל המשלוח בארץ ישראל, באמצעות הנחתת דלק והספקה מהים.
ב-18 באוקטובר העבירה אונית הסוחר החמושה מצר חיילים ואספקה מפורט סעיד לחוף מג'דל.
ב-19 באוקטובר שוב פרקה הספינה מצר 185 חיילים, 60 ארגזי תחמושת ו-160 חביות דלק באשקלון.
כדי להפסיק את ההספקה לכח המצרי מהים, נשלחה השייטת הגדולה שכללה את האוניות אח"י וג'ווד אח"י הגנה ואח"י נוגה (ק-26).
לשייטת התגלתה אניית תובלה חמושה מצר, שהביאה אספקה לחוף מג'דל.
במשך מספר שעות נוהל דו-קרב תותחים בין שני הצדדים עם פגיעות מעטות.
למעשה הייתה זו הפעם הראשונה שאוניות חיל הים פגעו באוניית אויב.
לקרב הצטרפו מטוסי ספיטפייר מצריים התקיפו את אניות הכח הישראלי.
אחד מהמטוסים נפגע מאש נגד מטוסים שנורתה מאח"י הגנה.
בעת ההתפוצצות נתזו רסיסים שפגעו באנשי צוות האוניה.
אחד מאנשי הצוות נהרג וארבעה נפצעו בתוכם סגן מפקד האוניה מרדכי לימון (שבדצמבר 1950 נעשה מפקד חיל הים).
סוללות תותחים בחוף אשקלון פתחו באש ופגעו באח"י וג'ווד.
אחדים מהפגזים פגעו בדופן האוניה וגרמו נזק מועט.
אח"י וג'ווד נאלצה לסגת כשהיא מתחמקת מהפצצות המטוסים.
כעבור מספר שעות נסוגה מצר דרומה.
לדברי המצרים לאחר שפרקה את מטענה על החוף – 58 קצינים ו-127 חיילים בעלי דרגות אחרות, וכן 60 ארגזי תחמושת, ו-160 חביות דלק.
על אף העדיפות המוחלטת של השייטת הישראלית, לא עלה בידה לטבע את האנייה המצרית.
בקרבות ב-19 באוקטובר 1948 היה יתרון כמותי של הצד הישראלי.
אף כי המאפיין את קרבות התותחים היה חוסר יעילות משני הצדדים הרי הצטברותם הראתה שליטה ימית של חיל הים הישראלי בזירה.
השימוש שעשו המצריים בכוחות הצי, כדי להעביר אספקה ותגבורות לכוחות החלוץ שלהם באזור אשקלון בדרך הים, יצר מטרה לתקיפות חוזרות ונשנות, שבוצעו על ידי שייטת חיל הים במהלך חודש אוקטובר 1948. אף כי הנזקים שנגרמו למצרים לא היו משמעותיים, תקיפות חיל הים הבהירו להם שהשליטה בים עברה לידי הצד הישראלי.
לאחר שהתקבלה ידיעה על אניה מצרית העוגנת בקרבת החוף מדרום לעזה.
נשלחה יחידת הצוללים בפיקודו של יוסף דרור לתקוף אותה.
הצוללים יצאו בלילות 16–17 אוקטובר על סיפונה של אח"י פלמ"ח, אולם בשני הלילות לא מצאו את המטרה.
תצפית אווירית גילתה ב-22 באוקטובר שתי אוניות מלחמה מצריות עמוסות בציוד ובחיילים שעשו את דרכן לעבר חוף עזה.
על אף שהפסקת האש, שכפתה מועצת הביטחון של האו"ם על ישראל, כבר נכנסה לתוקף, דוד בן-גוריון אישר את תקיפת הספינות המצריות, בנימוק שמדובר בהפרה מצרית של ההפוגה השלישית.
בליל 22 באוקטובר 1948 הגיעו יוחאי בן-נון וצוותו על גבי אח"י מעוז (ק-24) עם שלוש סירות נפץ, וסירת איסוף אחת מול חופי עזה.
הכוונה הייתה לתקוף בעזרת סירות הנפץ את האמיר פארוק, אוניית הדגל של חיל הים המצרי, ושולת מוקשים שאיבטחה אותה.
הסירה הראשונה עם זלמן אברמוב תקפה את האמיר פארוק.
היות שהייתה בתנועה, תקף אותה גם יעקב ורדי עם סירתו.
מפקד הפעולה יוחאי בן-נון תקף את שולת המוקשים ופגע בה.
סירת האיסוף עם יצחק ברוקמן ויעקב ריטוב נכנסה במהירות ואספה את יוחאי בן-נון אברמוב וורדי.
הפגיעות גרמו לטיבוע 'אל-אמיר פארוק' ונזק משמעותי לשולת המוקשים.
היה זה ההישג הגדול ביותר בקרב ימי במלחמת העצמאות.
חמשת המבצעים הומלצו על ידי חיל הים -
שר הביטחון דוד בן-גוריון קבע שעל חיל הים להסתפק בעיטור אחד.
ב-17 ביולי 1949 היה יוחאי בן-נון אחד משנים עשר לוחמי מלחמת העצמאות שעוטרו באות גיבור ישראל.
השליטה הישראלית בחוף הים התיכון
במהלך חודש דצמבר נעשו הפגזות על הכוח המצרי ברצועת עזה.
לא נגרמו נזקים רבים אך הובהר כי השליטה בים בגזרת החוף נמצאת בידי ישראל.
השליטה נוצלה לביצוע פשיטות מהים.
בחוף סיני בין רפיח לאל עריש נעשו שתי פשיטות במגמה לחבל בפסי הרכבת.
מבצע התחלה - ספינות המשמר אח"י סער (מ-23) ואח"י פלמ"ח (מ-19) ועליהן חבלנים וכוח אבטחה יצאו ב-26 בדצמבר 1948 מנמל תל אביב והגיעו למקום הנחיתה.
לקראת חצות הורדו הלוחמים והציוד בסירות גומי לאזור הנחיתה.
לאחר כשעה הגיע הכוח למסילת הברזל והחבלנים הניחו את חומר הנפץ מתחת לפסי הרכבת.
הכוח לא התגלה והנסיגה עברה ללא נפגעים.
חומר הנפץ כוון לשעה 06.00 מתוך תקווה שעד אז תעבור במקום רכבת ותעלה על המוקשים אך הרכבת לא עברה.
הפיצוץ גרם לנזק שתוקן תוך זמן קצר.
ניסיון חוזר לפגיעה במסילת הרכבת באותה גזרה - מבצע עוז, בוצע ב-2 בינואר 1949 באותו הרכב כוח.
בדרך ליעד נפלטו כדורים הכח התגלה ומפקד הכח החליט על נסיגה.
ניסיון מצרי למימוש הסגר ימי
הצי המצרי לא השיג הכרעה בקרב על חיל הים הישראלי וההסגר על תנועת כלי השיט לישראל לא מומש.
ב-31 דצמבר 1948 התקבל מברק SOS מאניית הסוחר "ריכרד בורכרד" של חברה לשירות ימי עתיד, המודיע שהיא נעצרה בדרכה לחיפה על ידי שתי אניות לא מזוהות שהניפו דגל כחול לא מוכר ופתחו באש באוויר כדי להפגין רצינות דרישותיהם.
האנייה 'ריכרד בורכרד' הייתה רשומה במרשם צי הסוחר הבריטי והניפה דגל בהתאם.
חולית השתלטות חמושה עלתה ל"ריכרד בורכרד", אנשיה בדקו את מסמכי האנייה ואחר כך ירדו ממנה.
המצרים הסתפקו בבדיקת הניירות ואף לא הזדהו בפני רב החובל.
ה"ריכרד בורכרד" המשיכה בדרכה ושידרה מברק הרגעה.
באותו ערב התקבלה ידיעה על אונייה נוספת שנעצרה לתשאול בדרכה לנמל חיפה.
אך התברר הייתה זאת הודעה חוזרת על אותו אירוע.
מאוחר יותר התברר כי היו אלה אוניות הצי המצרי 'נצר' בפיקוד סולימאן עיזאת ו'מצר' בפיקוד מוחמד נאשד,
בשעה 02:00 לאחר חצות ליל 1 בינואר 1949 החלו שתי האניות המצריות נצר ומצר (מצרים) בהפגזת נמל תל אביב.
מקור מצרי מציג את הפעולה כנקמה על טיבוע אל-אמיר פארוק.
ההפגזה נמשכה 13 דקות, נורו 92 פגזים.
בתל אביב לא הורגש נזק.
השייטת הישראלית איתרה את האוניות המצריות בנסיגתן והתפתח קרב תותחים.
לא נגרמו נזקים בשני הצדדים אך האוניות המצריות הוברחו.
בקרב הימי שהתפתח ב-1 בינואר 1949 בין "השייטת הגדולה" נגד שתי האניות המצרית שהפגיזו את תל אביב מהים השתתפו גם מפציצים של חיל האוויר הישראלי מדגם B-17 מבצר מעופף, שהגיע מבסיס תל נוף.
הפצצות של המטוס מגובה רב החטיאו את מטרתן.
מבצע כתריאל לתפישת גשרי הליטני – שבוטל
מבצע כתריאל נועד להיות מבצע משולב של כוחות קרקע שיונחתו בחוף לבנון על ידי הכוח הימי.
מטרת המבצע הייתה לנתק את עורק ההספקה של האויב כדי להקל על חטיבת כרמלי לשחרר את הגליל המערבי.
לשם כך תוכנן פיצוץ גשרי הכביש והרכבת שעל נהר הליטני 8 קילומטר מצפון לצור.
אליעזר טל הופקד על הצד הימי.
האחריות על הצד הקרקעי הוטלה על חיים בן-דוד ממפקדת חטיבת כרמלי.
הוקם בסיס אימונים בחוף נווה ים ונערכו תרגילי נחיתה מהים ואימונים על גשרים.
מבצע בן עמי לשחרור הגליל המערבי הסתיים ונראה שלא היה טעם בקיום המבצע.
אך כשב-31 במאי 1948, פתחה חטיבת כרמלי בפעולה בשומרון הצפוני, קיבל מבצע כתריאל תוקף מחודש מכדי למנוע תגבורת ערבית מהצפון.
מתכנני המבצע קבעו את 9 ביוני 1948 כיום ה"ע" והחיילים הועמדו בכוננות.
המבצע נדחה ביממה עקב ים גבוה.
בשעות אחר הצהריים עלו הלוחמים לאונייה והתיישבו בבטנה למען לא ייראו על הסיפון מן החוף או למטוס חולף.
קרוב לחופי לבנון התקבלה פקודת ביטול.
ההחלטה של דוד בן-גוריון לביטול המבצע נבעה משתי סיבות:
החשש לסיבוך מדיני עקב אזור הפעולה במרחק רב מעבר לגבול הבינלאומי.
מבצע דוד – חבלה ב"איגריס" בנמל ביירות
מודיעין שאספה המחלקה הערבית של הפלמ"ח שפעלה בבירות.
כי האנייה "איגריס" העוגנת בנמל ביירות מיועדת לצי המצרי.
הייתה זו אנית הטיול של אדולף היטלר ששימשה בצי הגרמני, בשמשה כאנית אימונים בשיתוף פעולה עם סיירות וצוללות ולאימוני בית הספר לקשר.
איגריס הייתה בעלת מהירות של 20 קשר, גודל של 2,560 טון.
לאחר המלחמה פורקה מנשקה ונרכשה ב-1947 על ידי ג'ורג' ערידה, סוחר עשיר ממוצא לבנוני.
ה"איגריס" הייתה כלי שיט מהיר ובעלת יכולת נשיאה של נשק כבד, וכן היו עליה מערכות קשר מתוחכמות שלא פורקו מתקופת שירותה בצי הגרמני.
הועלה חשש סביר כי האונייה תוכשר ככלי מלחמתי עבור הצי המלכותי המצרי.
תוכנית הפעולה שהתגבשה הייתה לטבע את הספינה באמצעות חבלן שחיין יחיד בסיוע קבוצת מסתערבים בחוף.
יונחת בסירה, יועבר ברכב, ישחה וידביק את המוקשים לאונייה.
ב-29 בנובמבר 1948, סמוך לשעה 15.00, הפליגה האונייה "פלמ"ח" מנמל חיפה בפיקודו של שלמה אראל, ועליה חבלן יחיד מסתערב ואיש יחידת הצוללים אליהו ריקה מצויד בשני מוקשי עלוקה שיוצרו ביחידת הצוללים.
המסתערבים המתינו עם רכב בחוף דרומית לבירות.
ריקה הורד לחוף בסירה עם שני המוקשים במזוודה.
משם הוסע על ידי אנשי היחידה לקרבת הנמל.
ה"איגריס" עמדה מוארת כשהיא קשורה לשובר הגלים הקטן מבחוץ.
ריקה נכנס בשחייה הצליח להצמיד את שני מוקשים לדופן ה"איגריס" במרחק 30 מטר ביניהם.
המסתערבים החזירו את ריקה ברכב לנקודת המפגש וסירת הגומי החזירה את ריקה לאח"י פלמ"ח שהמתינה לו.
רק במוקש אחד נמצא מנגנון השהיה שתוכנן להפעיל אחרי כ-6 שעות.
המוקש לא פעל אך המוקשים לא התגלו.
ב-17 בדצמבר 1948 הופעל מנגנון אי–הורדה ואחד המוקשים התפוצץ.
בדופן האונייה נפער חור גדול ומים החלו לחדור אליה.
הספינה הייתה בנויה היטב ומחולקת למדורים.
צוות האנייה הגרמני ביצע בקרת נזקים טובה והצליח לסתום את הפרצה ולהצילה מטביעה.
הגיע מידע על התפוצצות שנייה.
הלבנונים לא קשרו את הפיצוץ לעבודה ישראלית.
ובעיתונות נמסר כי קרוב לוודאי שהיה זה מעשה של כנופיה לבנונית, ששלחה מכתבי איום לבנו של ערידה שירחיק את העובדים הזרים מהאנייה ויעסיק לבנונים במקומם, אחרת ישלם בחייו והאונייה תפוצץ.
"איגריס" לא שבה להיות אוניית מלחמה.
בסוף מרץ 1949 לאחר שלושה חודשי שיפוצים היא הפליגה לאמריקה.
היזמה לתקיפת סחר ימי מצרי
ערב מבצע חורב 8–22 ינואר 1949, הציע חיל הים ולבצע פעולות ימיות עצמאיות כנגד התחבורה הימית המצרית.
הבקשה נענתה בשלילה על ידי הרמטכ"ל ושר הביטחון.
כפי הנראה היו השיקולים של המטכ"ל קשורים בהערכת כוחו הימי של האויב.
פגיעה בתחבורה הימית של המצרים הייתה מולידה בהכרח תגובה מצרית.
סיבה נוספת הייתה אי רצון לגרום לסיבוכים עם מדינות הסוחרות עם מצריים והעלולות להיפגע מפעולה ישראלית.
ותפקידי חיל הים נשארו תפקידי סיוע בלבד.
ניסיון חבלה בטרפדות מצריות באיטליה
בחודש ינואר 1949 התברר כי המצרים נמצאים בתהליך רכישת טרפדות באיטליה ונעשתה התארגנות לחבל בהן.
הטרפדות נמצאו במספנה אזרחית בעיירה ואראזה קבוצת חבלנים בראשם יוסף דרור נשלחה מהארץ.
בשגרירות ברומא נמצאה אז חפרפרת של שירותי הביטחון האיטלקיים.
החבלה נמנעה ויוסף דרור נתפש והושם בכלא.
ה"חפרפרת" הגיע לישראל, נחשף על ידי ראש שירות הביטחון איסר הראל, הועמד למשפט וישב בכלא.
מערכת המודיעין הימי הייתה בשלבי התארגנות.
המידע שנאסף על ידי אנשי הפלי"ם לאיתור חופי הבאת מעפילים שימשו את מתכנני הנחיתה בחופי הדרום.
המידע על כלי שיט אויב הגיע מפרסומים גלויים ובעיקר מהשנתון הבריטי Jane's Fighting Ships שנותן מידע בסיסי על כלי השיט בכל אחד מחילות הים ועל חימושם.
מידע אקראי התקבל גם מאנשים שהיו במדינות ערב ולעיתים גם מפרסומים גלויים.
הצי המצרי היה בגודל ובקרבה מיידית והיווה סיכון.
יתר ציי מדינות ערב ובסיסיהם היוו גורם חסר חשיבות.
הגנת החוף הייתה הבעיה העיקרית והוקמו 10 תצפיות בחופי הארץ לגילוי תנועת כלי שיט בקרבתם.
מדי פעם נעצרו סירות דיג מצריות ואנשיהן הועברו לחוקרי שבויים שניסו להוציא ידיעות על פעילות חיל הים המצרי.
מידע התקבל גם באמצעות תחקור מלחים באוניות סוחר שפקדו נמלים ערביים ובאמצעות האזנה.
קשרי המוסד לעלייה ב' ומערכת הרכש באירופה הביאו למידע על אונית לינו הטוענת ביוגוסלביה נשק צ'כי לסוריה.
מידע שאפשר את הפגיעה בה כאשר הגיעה לנמל בארי באיטליה.
מאוחר יותר את מבצע גור, ההשתלטות על אנית הנשק ארג'ירו.
אנשי המודיעין הימי יזמו מבצעי איסוף ואף גייסו סוכנים.
אחד הראשונים היה קצין צי בריטי ששירת בקפריסין, שבאמצעותו הושג עותק של ה-Jane's Fighting Ships.
בתקופת מלחמת העצמאות הפעילו שני הצדדים מטוסי בוכנה, שחומשו בפצצות או במקלעים.
כלי שיט מלחמתי מתמרן בים היווה מטרה קשה לפגיעה.
בנוסף, לצדדים היריבים לא הייתה למעשה יכולת להפעלת מטוסים בלילה מעל הים.
החימוש נגד מטוסים של כלי השיט, שכלל תותחי 20 מ"מ ומקלעים, והפך אותם יריב מסוכן למטוס אויב בודד.
לרשות חיל האוויר המצרי עמדו כ-100 מטוסי קרב והוא נחשב ככוח האווירי החזק ביותר במדינות ערב.
לא ידוע על שיתוף פעולה בין חיל האוויר וחיל הים המצרי בזירת הלחימה.
בחיל הים הישראלי העריכו את יכולתו חיל האוויר המצרי הרבה מעבר למה שנוצלה בפועל.
העדיפות המוחלטת של הכוח האווירי המצרי כמעט לא הגיעה לידי ביטוי בזירה הימית.
פגיעות חיל האוויר המצרי בכלי שיט ישראלים היו מעטות.
מנגד הופלו שני מטוסי ספיטפייר מצריים, מאש אניות חיל הים הישראלי.
לקראת סוף המלחמה הגיע כוחו של חיל האוויר הישראלי ל-50 מטוסי קרב, אך הוא התמקד בעיקר בהענקת סיוע אווירי לכוחות הקרקע.
סיוע לאניות חיל הים לא תוכנן ולא הוקצה מראש, אלא ניתן אד הוק.
אי היכולת לנצל ביעילות את הכוח האווירי לטובת הלחימה בזירה הימית היווה בעיה שהטרידה את מפקדת חיל הים במהלך הלחימה מול הצי המצרי.
עזרת חיל האוויר הייתה חסרה בגילוי מוקדם של תנועות האויב בים.
גם כאשר היו דרישות לסיוע אווירי מאוניות חיל הים הישראלי, ההיענות הייתה מעטה והסיוע לא היה יעיל.
מחסור במטוסים המתאימים לפעילות מעל הים.
חוסר במכשירי קשר בין מטוסים לאוניות.
העדר דפוסי פעולה ונהלים מבצעיים משותפים לשני החילות.
אי קיום אימונים משותפים ים-אוויר.
העדר תורת קרב משותפת לפעילות מבצעית בים.
העדיפות המוחלטת, שניתנה להענקת סיוע למבצעי כוחות היבשה של הצבא הישראלי.
במחנות המעצר בקפריסין עברו כ-51,500 מעפילים, שגורשו מארץ ישראל על ידי הבריטים מאוגוסט 1946 עד אפריל 1948. חלקם שוחררו מעת לעת בהתאם למכסות הסרטיפיקטים.
בהכרזת המדינה ב-14 במאי 1948 נוצר לישראלים ולבריטים אינטרס משותף לפנות את המחנות מהר ככל האפשר.
אך לפי תוכנית פולקה ברנדוט נדרשו המעצמות לעכב את הכשרים לגיוס לצה"ל, שהגעתם תסייע לישראל במלחמה.
ביום הכרזת המדינה היו במחנות כ-40,000 בני אדם, מהם כ-30,000 הורשו לצאת, והועברו ארצה בחודש יולי 1948, באמצעות הפאנים בשמם העברי: קוממיות ועצמאות.