tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-30 של המאה ה-19 בניו יורק הייתה ידועה גרסה המכונה "אבן ברד" ג'ולפ או "סופת ברד" ג'ולפ, שכללה "אבני ברד" קטנות או גושים קטנים של קרח.
ספרו של רב החובל הבריטי פרדריק מריאט משנת 1840, סדרה שנייה של יומן באמריקה, מתאר בעמוד 41 את "המינט ג'ולפ האמיתי".
מהדורת 1862 של "מדריך הברמנים: כיצד לערבב משקאות או המלווה של בון-ויונט" מאת ג'רי תומאס כוללת חמישה מתכונים למינט ג'ולפ (וציורים של אופן ההגשה) עם חלופות קוניאק, ברנדי, ג'ין, וויסקי או יין מבעבע.
תומאס אומר על המינט ג'ולפ, "...
זה הוצג [מאוחר יותר] לאנגליה על ידי קפטן מריאט."
בשנת 1916, מתואר המתכון המסורתי של וירג'יניה כפי שהוגש ב-"Old White".
המנט ג'ולפ קודם על ידי צ'רצ'יל דאונס בשיתוף עם דרבי קנטאקי מאז 1938. נכון לשנת 2009, כ-120,000 מינט ג'ולפ הוגשו בצ'רצ'יל דאונס במהלך תקופת היומיים של קנטקי אוקס והדרבי של קנטקי, כמעט כולם בכוסות אספנות מיוחדות של קנטקי דרבי.
בהסדר חוזה בין תאגיד בראון-פורמן וצ'רצ'יל דאונס שנמשך יותר מ-18 שנים, קוקטייל ה-Early Times Mint Julep היה ה-"מינט ג'ולפ הרשמי של דרבי קנטאקי", אף על פי שה-Early Times נמכר בתוך ארצות הברית הוא וויסקי קנטאקי, לא בורבון, בשל היותו בחביות עץ אלון משומשות ולא חדשות.
עם זאת, החל משנת 2015, אולד פורסטר, המיוצר גם על ידי תאגיד בראון-פורמן, הוא כעת "המשקה הרשמי של הדרבי של קנטקי", כאשר הוא נמכר כקוקטייל מוכן להגשה אולד פורסטר מינט ג'ולפ.
מאז 2006, צ'רצ'יל דאונס הגיש גם מינט ג'ולפ בהזמנה אישית יוקרתית בעלות של 1,000 דולר כל אחד בדרבי של קנטאקי.
מינט ג'ולפ אלה הוגשו בכוסות מצופה זהב עם קשיות כסף, ויוצרו מבורבון וודפורד רזרב, מנטה מיובאת מאירלנד, קוביות קרח מי מעיינות מהאלפים הבוואריים וסוכר מאוסטרליה.
ההכנסות שימשו לתמיכה במטרות צדקה שהוקדשו לסוסי מרוץ בדימוס.
Woodford Reserve, Early Times ואולד פורסטר הם מותגי אחיות המיוצרים על ידי בראון-פורמן, ועל פי תנאי הסכם השיווק הנוכחי שלה עם צ'רצ'יל דאונס, Woodford Reserve מכונה "הבורבון הרשמי" של הדרבי.
במאי 2008, צ'רצ'יל דאונס חשפה את כוס המינט ג'ולפ הגדולה בעולם.
צ'רצ'יל דאונס, בשיתוף עם בראון-פורמן, הזמין את קבוצת וובר לייצר את ה זכוכית גבוהה ( אם נכלל ענף הנענע).
הזכוכית נבנתה מאקריליק בדרגת מזון של ה-FDA, מחוממת ויוצקה לצורה של זכוכית דרבי רשמית משנת 2008. היה לו קיבולת של , והפיץ את ה-Early Times Mint Juleps בדרבי עם מערכת שאיבה משוכללת המוסתרת בתוך המבחש.
מיני-סדרה , או סדרה מוגבלת (Limited Series), היא סדרת קומיקס עם מספר חוברות קבוע מראש.
סדרה זו נבדלת מסדרת מתמשכת בסך שמספר החוברות הוא סופי ונקבע מלכתחילה לפני תהליך היצירה, והיא נבדלת מוואן-שוט בכך שהיא מורכבת ממספר חוברות.
למיני-סדרה, על-פי-רוב, יש סיפור אחד לספר, והיא עוקבת אחר מערך עלילה סטנדרטי הכולל התחלה, אמצע וסוף מוגדרים כשכל העלילה מכוסה עד סוף הסדרה ואין קליף האנגר.
מיני-סדרה היא גם קצרה יותר, ואורכה נע – בדרך כלל – בין 2 ל-12 חוברות.
בנוסף, בניגוד לסדרות מתמשכות בהן המחברים והמאיירים מתחלפים, בדרך כלל, בשלב מסוים, מיני-סדרה נעשית על ידי צוות יצירתי אחד בלבד מן החוברת הראשונה ועד לחוברת האחרונה.
ב-1979, חברת ההוצאה לאור DC קומיקס התנסתה לראשונה בפורמט החדש של מיני-סדרה עם "World of Krypton".
תחת פורמט זה, DC הייתה יכולה לספר סיפורים שלא בהכרח התאימו לסדרות מתמשכות וכן להציג דמויות וסיפורים מבלי סיכון ההתחייבות של סדרה מתמשכת.
בעקבות ההצלחה, DC הוציאה ב-1980 את המיני-סדרה "The Untold Legend of the Batman", וב-1981 היא כבר הוציאה שלוש-מיני סדרות.
תוך זמן קצר, מוציאות לאור נוספות החלו להשתמש בפורמט של מיני-סדרה.
ב-1982, מארוול קומיקס פרסמה את המיני-סדרה הראשונה שלה, "Marvel Super Hero Contest of Champions".
בהתחלה, מארוול השתמשה בפורמט של מיני-סדרה על מנת להציג דמויות פופולריות מכותרי סדרות מתמשכות של קבוצות ולתת להן כותרי הרפתקאות סולו.
עם זאת, בעקבות ההצלחה של "Contest of Champions" המיני-סדרות החלו לשמש ככותרים בהם יוצגו אירועי קרוסאובר גדולים ביקום מארוול.
זאת, לפני שהקונספט של קרוסאוברים מרובי כותרים נהגה.
מיני היא מכונית קטנה וחסכונית עם שתי דלתות וארבעה מושבים אשר יוצרה במקור על ידי יצרנית הרכב הבריטית British Motor Corporation, ובהמשך על ידי חברות נוספות, משנת 1959 ועד שנת 2000.
למכונית המיני היה עיצוב מהפכני, אשר נודע בזכות המנוע הרוחבי שלו שחסך מקום וההנעה הקדמית שלו, והיא השפיעה באופן מהותי על ההתפתחות של המכוניות הקומפקטיות המודרניות.
בשנת 1999 זכתה מכונית המיני במקום השני, אחרי פורד מודל T, בתחרות הבינלאומית היוקרתית "מכונית המאה" אשר ביקשה לזהות את המכונית המשפיעה ביותר במאה ה-20.
המכונית תוכננה על ידי סר אלק איסיגוניס בתגובה למחסור בדלק שנגרם כתוצאה ממשבר סואץ ב-1956. יו"ר חברת British Motor Corporation, לאונרד לורד, הטיל על איסיגוניס את המשימה ליצור מכונית קטנה במחיר סביר שתוכל להכיל ארבעה נוסעים.
העיצוב של איסיגוניס מיקם את המרחב הפנימי על ידי הצבת המנוע הצידה ושימוש בהנעה קדמית, מה שאפשר לנצל 80% משטח הרצפה של המכונית לנוסעים ולכבודה.
תצורה זו אפשרה גם ממדים קטנים יותר מבלי להקריב מקום לנוסעים.
מכוניות המיני הושקו באופן רשמי ב-26 באוגוסט 1959 תחת השמות "אוסטין סבן" ו"מוריס מיני-מינור".
שני הדגמים הללו היו כמעט זהים, עם הבדלים קלים בלבד.
המכוניות יוצרו באותה העת באנגליה בלבד.
לאורך השנים מכוניות המיני יצאו לשווקים במספר רב של גרסאות.
גרסת המיני קופר וקופר S התפרסמו במיוחד, וזכה להצלחה בתחרויות מירצוים שונות, כולל זכיות במקום הראשון במרוץ ראלי מונטה קרלו בשנים 1964, 1965, ו-1967.
בשנת 1994 BMW רכשה את קבוצת רובר (היורשת של חברת British Motor Corporation), ומכרה את רובה בשנת 2000, אך שמרה על הזכויות ליצור מכוניות עם שם המותג מיני.
לאורך 41 שנות הייצור של מכונית המיני נמכרו מעל ל-5.3 מיליון מכוניות מיני ברחבי העולם.
העיצוב הייחודי של המכונית הפכו אותה לאחת המכוניות הנמכרות ביותר בתקופתה.
מכוניות המיני הופיעו לאורך השנים במספר רב של סרטים ותוכניות טלוויזיה, בהם הסרט "הג'וב האיטלקי" משנת 1969 והסדרה מיסטר בין בה הדמות הראשית נוהגת במכונית מיני משנת 1977, וכמו גם בסרט "זהות כפולה", ובסדרת סרטי "אוסטין פאוורס".
נעמת טלעת שפיק , הידועה בשם מינוש שפיק (مينوش شفيق), היא אקדמאית וכלכלנית בריטית-אמריקאית.
היא כיהנה כנשיאה ה-20 של אוניברסיטת קולומביה מיולי 2023 עד אוגוסט 2024, וכנשיאת בית הספר לכלכלה של לונדון מ-2017 עד 2023.
בשנים 2014–2017, שימשה שפיק כסגנית נגיד בנק אנגליה ובין השנים 2008–2011 כראש המחלקה לפיתוח בינלאומי בבריטניה .
היא גם כיהנה כסגנית נשיא בבנק העולמי וכסגנית מנהל של קרן המטבע הבין-לאומית.
היא חברה בבית הלורדים כלורד לחיים מאז 2020.
שפיק הייתה נשיאת אוניברסיטת קולומביה במהלך התבצרות מפגינים בקמפוס באוניברסיטת קולומביה (2024).
ב-17 באפריל 2024, שפיק העידה בפני ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית בנוגע לאנטישמיות בקמפוס של אוניברסיטת קולומביה.
היא התפטרה מהתפקיד ב-14 באוגוסט 2024.
שפיק נולדה באלכסנדריה שבמצרים להורים מוסלמים.
אביה היה מדען ובעל אדמות עשיר.
בילדותה למדה בבית הספר האמריקאי "שוץ" .
כשהייתה בת ארבע, הממשלה המצרית הלאימה את רכושו של אביה והמשפחה עברה לסוואנה באמצע שנות ה-60, ולאחר מכן למיאמי וראלי.
שפיק למדה במשך שנה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
לאחר מכן היא סיימה תואר ראשון באמנויות בהצטיינות יתרה ופי בטא קפא, עם התמחות בכלכלה ופוליטיקה מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט ב-1983. היא קיבלה תואר שני בכלכלה מבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1986, ולאחר מכן תואר דוקטור לפילוסופיה בכלכלה מאוניברסיטת אוקספורד, ב-1989.
שפיק הצטרפה לבנק העולמי ומילאה מגוון תפקידים, החל במחלקת המחקר שבה עבדה על מודלים לחיזוי כלכלה גלובלית ואחר כך בנושאי איכות הסביבה.
היא עברה לעשות עבודה מאקרו-כלכלית על אירופה והמזרח התיכון, ופרסמה מספר ספרים ומאמרים על העתיד הכלכלי של האזור, כלכלת השלום, שוקי העבודה, אינטגרציה אזורית ונושאי מגדר.
בגיל 36 הפכה שפיק לסגית הנשיא הצעירה ביותר אי פעם של הבנק העולמי.
שפיק מילאה תפקידים אקדמיים, הן כפרופסור משנה במחלקה לכלכלה באוניברסיטת ג'ורג'טאון מ-1989 עד 1994, והן כפרופסור חבר אורח בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה באביב 1996.
בתחילה היא מונתה לתפקיד במחלקת הפיתוח הבינלאומית של ממשלת בריטניה כמנהלת כללית לתוכניות מדינות, שם הייתה אחראית על כל המשרדים והמימון של במחלקה ברחבי אפריקה, המזרח התיכון, אסיה, אמריקה הלטינית ומזרח אירופה.
היא מונתה למזכ"לית של המחלקה ב-2008, וניהלה שם תוכנית סיוע בלמעלה מ-100 מדינות, במימון נוסף של האו"ם, האיחוד האירופי ומוסדות פיננסיים בינלאומיים.
היא הייתה אחראית על 2400 עובדים ותקציב של 38 מיליארד ליש"ט (כ-60 מיליארד דולר) בשנים 2011–2014.
שפיק שימשה כסגנית מנהל קרן המטבע הבין-לאומית מאפריל 2011 עד מרץ 2014. כסגנית מנכ"ל, היא פיקחה על עבודת קרן המטבע הבינלאומית באירופה ובמזרח התיכון, תקציב אדמיניסטרטיבי של מיליארד דולר, משאבי אנוש ל-3,000 עובדים וההכשרה וסיוע טכני של קרן המטבע לקובעי מדיניות ברחבי העולם.
שפיק הצטרפה לבנק אנגליה כסגנית הנגיד הראשונה שלו לשווקים ובנקאות האחראית למאזן של 500 מיליארד ליש"ט של הבנק ושימשה כחברה בוועדת המדיניות המוניטרית של הבנק, בוועדת המדיניות הפיננסית ובדירקטוריון הרשות לפיקוח של הבנק.
היא הובילה את סקירת השווקים של הבנק כדי להתמודד עם התנהגות בלתי הולמת בשווקים הפיננסיים.
ב-12 בספטמבר 2016, פורסם כי שפיק מונתה למנהלת בית הספר לכלכלה של לונדון.
היא נכנסה לתפקיד ב-1 בספטמבר 2017.
ב-18 בינואר 2023 הודיע חבר הנאמנים של אוניברסיטת קולומביה על מינויה של שפיק לנשיא האוניברסיטה.
היא הפכה לנשיאת אוניברסיטת קולומביה ב-1 ביולי 2023. השבעתה התרחשה ב-4 באוקטובר 2023.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופתיחת מלחמת חרבות ברזל, שפיק פרסמה הצהרה שבה נאמר כי אם "ההפגנות כוללות דיבורים שאינם חוקיים או מפרים את כללי האוניברסיטה, זה בלתי נסבל".
חברי בית הנבחרים של ארצות הברית, כולל ריצ'י טורס, וחברת הקונגרס האמריקאית קתי מאנינג, אמרו שהיא הייתה צריכה לעשות יותר כדי להגן על סטודנטים יהודים מפני אלימות אנטישמית בקמפוס.
מנגד, חברי סגל האוניברסיטה וכמה בוגרים ביקרו את החלטתה להשעות קבוצות סטודנטים פרו-פלסטיניות כגון "קול יהודי לשלום" ו"סטודנטים למען צדק בפלסטין" מהקמפוס בגין הפרה חוזרת ונשנית של מדיניות האוניברסיטה הנוגעת לאירועים בקמפוס.
בנובמבר 2023, שפיק הוזמנה להשתתף בשימוע בקונגרס האמריקאי בדבר אנטישמיות בקמפוסים, אך סירבה בנימוק של התנגשות עם לוח הזמנים שלה.
מאוחר יותר היא העידה בפני ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית ב-17 באפריל 2024, יחד עם דייוויד גרינוולד וקלייר שיפמן , יושבי ראש ועד הנאמנים של אוניברסיטת קולומביה.
היועצים הנשיאותיים לשעבר שיילאג מארי , דנה רמוס ופיליפ ריינס , יחד עם עורכי דין ומומחים לאנטישמיות הכינו את שפיק לשימוע במשך חודשים.
כתוצאה מהתבצרות מפגינים בקמפוס באוניברסיטת קולומביה (2024) שהחלה ב-17 באפריל 2024, קראה שפיק למשטרת העיר ניו יורק לפנות מאהל שהוקמו על ידי מפגינים ליד מרכז הקמפוס של האוניברסיטה, והמשטרה עצרה יותר מ-100 סטודנטים ב־22 באפריל.
באותו יום, היא הודיעה שהאוניברסיטה ביטלה שיעורים פרונטליים ועברה ללמידה מעורבת.
ההפגנות מחוץ לקמפוס של קולומביה כללו דברי שטנה אנטישמיים פרו-חמאס ואיומים מצד מפגינים כלפי סטודנטים יהודים.
תורם ובוגר קולומביה רוברט קראפט, מייסד הקרן של קולומביה למאבק באנטישמיות, השעה תרומות לאוניברסיטה, וכך גם המיליארדר לן בלווטניק, בשל כך שקולומביה לא מונעת מספיק אנטישמיות בקמפוס.
מחוקקים רפובליקנים קראו להתפטרותה, כולל יושב ראש בית הנבחרים מייק ג'ונסון ולפחות תריסר חברי קונגרס, בטענה שבית הספר לא הצליח להגן על תלמידים יהודים.
מחוקקים דמוקרטיים ורפובליקנים כאחד הצטרפו לנציגה אליס סטפניק בדרישה לשפיק להתפטר, כולל הסנאטורים האמריקנים ג'ון פטרמן, טים סקוט וג'ים בנקס.
הדירקטוריון של אוניברסיטת קולומביה ניסח והפיץ החלטת גינוי נגד שפיק בגין הפרת "דרישות היסוד של חופש אקדמי" וגרימת "מתקפה חסרת תקדים בזכויות הסטודנטים".
ב-29 באפריל 2024, הודיעה שפיק כי המשא ומתן עם מפגיני סטודנטים נתקע וכי "האוניברסיטה לא תתנער מישראל".
היא ביקשה התערבות של משטרת העיר ניו יורק בפעם השנייה בתוך שבועיים, מה שהוביל למעצרם של 108 אנשים נוספים.
במקום זאת, שפיק העניקה תארים באמצעות דואר אלקטרוני.
הפקולטה לאמנויות ומדעים בקולומביה יזמה הצבעת אי-אמון בשפיק ב-10 במאי.
היא עברה ב-16 במאי, כאשר 65 אחוזים מ-709 הפרופסורים הצביעו בעד ההחלטה.
ב-14 באוגוסט 2024, התפטרה שפיק מהנשיאות.
שפיק מונתה כנאמנת של קרן ביל ומלינדה גייטס בינואר 2022.
שפיק התחתנה עם הכלכלן מוחמד אל-אריאן ב-1990 במהלך עבודתם בבנק העולמי ובקרן המטבע הבינלאומית.
ב-2002 נישאה שפיק לבעלה השני, המדען רפאל ג'ובין, איתו יש לה ילדים תאומים ושלושה ילדים חורגים.
בתה אוליביה ג'ובין סיימה את התוכנית לתכנון ערים של אוניברסיטת קולומביה .
שפיק היא אזרחית אמריקאית ובריטית ודוברת אנגלית, ערבית וצרפתית.
מינזנג היא מסורת חשובה של שירה ושירים בגרמנית מתקופת ימי הביניים, שפרחה בעיקר בתקופת הגרמנית העילית התיכונה, בין המאות 12 ל-14. השם "מינזנג" (בתרגום: שיר אהבה) נגזר מהמילה "מינה" (minne) בגרמנית עילית תיכונה, שפירושה אהבה, והיא התמקדה בנושא זה כנושא מרכזי.
המינזנגרים, שהיו הכותבים והמבצעים, נקראו כך, ושיר בודד נקרא מינליד (Minnelied).
מסורת זו נחשבת לתרומה גרמנית מקורית לשירה החצרנית, והיא דומה לטרובדורים של אוקסיטניה ולטרוברים של צפון צרפת, אך עם מאפיינים ייחודיים.
הטקסטים המוקדמים ביותר של מינזנג מתוארכים לכ-1150, והמינזנגרים הראשונים ששמם ידוע הם דר פון קירנברג ודיטמר פון אייסט, שכתבו ברבע השלישי של המאה ה-12 במסורת הדנובית, שהייתה קרובה יותר לשירי עם.
בסביבות 1170, משוררים גרמנים החלו להיות מושפעים מהטרובדורים הפרובנסליים והטרוברים הצרפתיים, ואימצו צורות סטרופיות כמו הקנצונה, עם תבנית חריזה AB AB CXC ותבנית מוזיקלית AAB.
דוגמה לכך היא "Ich denke underwilen" של פרידריך פון האוזן, שהיה קונטראפקטום של "Ma joie premeraine" של גיוט דה פרובנס.
בסביבות 1190, המשוררים הגרמנים החלו להשתחרר מההשפעה הזרה, ותקופה זו נחשבת לתקופת המינזנג הקלאסי, עם דמויות כמו אלברכט פון יוהנסדורף, היינריך פון מורונגן, ריינמר פון האגנאו, והגיעה לשיאה בולטר פון דר פוגלוויידה, שנחשב לגדול המינזנגרים הן בימי הביניים והן בימינו.
ולטר קיבל אחוזה מהקיסר פרידריך השני כפרס על שירותו.
המינזנג המאוחר, החל מסביבות 1230, מאופיין בהתרחקות חלקית מהאתוס המעודן של התקופה הקלאסית, עם דמויות כמו ניידהרט פון רוינטאל, שהציג דמויות ממעמדות נמוכים ושאף לאפקטים הומוריסטיים.
מינורו היראי (ביפנית:平井 稔 ; מרץ 1903 - 16 באוקטובר 1998) היה אמן לחימה יפני ויוצר סגנון האייקידו קורינדו .
בנערותו, הוא למד אמנויות לחימה רבות ומגוונות, כולל טוגין-ריו, אוקומורה ניטו-ריו, טאקנוצ'י-ריו, קיטו-ריו וסבורי-ריו.
עד 1938, הוא הפך למאסטר באיידו ובג'וג'וטסו והקים דוג'ו משלו, דוג'ו קוגאדו באוקאיאמה.
בשנת 1938 הוא פגש את מוריהיי אואשיבה באוקאיאמה, שסיפר לו על טכניקת ה"אייקיבודו " שיצר והזמין אותו לדוג'ו שלו בטוקיו.
היראי מצא קווי דמיון באמנותו של אואשיבה, המבוססת על תנועות מעגליות, עם סגנון הג'וג'וטסו שלו שפיתח, והחליט להיכנס לדוג'ו הקובוקאן של אואשיבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היראי היה ראש מחלקת הג'וג'וטסו בבית הספר למשטרה הצבאית של הצבא היפני, והיה בעל תפקיד מרכזי בפיתוח טכניקת מעצר חדשה בה השתמשה המשטרה הצבאית.
בשנת 1942 הוא מונה על ידי אואשיבה למנהל העניינים הכלליים של דוג'ו קובוקאן, וסייע לו בעניינים יומיומיים בדוג'ו.
באותה שנה הוא נשלח כנציג קובוקאן לדאי ניפון בוטוקו קאי, ארגון המקדם אמנויות לחימה ביפן, ומילא תפקיד מרכזי ביצירת המונח " אייקידו " כדי להתייחס לאמנותו של אואשיבה בקרב חוגי הבוטוקו-קאי.
אחרי שנים רבות של אימונים הוא גילה עיקרון המשותף לכל אמנויות הלחימה וקרא לו kyutenmukyu.
שם העיקרון הוא כשם הדרך אותה רצה להנחיל.
ביולי 1945, העניקו לו אנשי הבוטוקאי דרגת האנשי .
סגנונו האישי, Korindo aikido, נוסד בשנת 1938 ונשענת על ניסיונו הרב באמנויות לחימה רבות כאשר החשובות שבהן ג'יוג'יטסו מסורתי עתיק ואמנות לחימה עם נשק בדגש לחרב ומקל.
בשיטת לחימה זו הוא שילב אלמנטים מג'וג'וטסו קלאסי וכלי נשק יפניים מסורתיים עם תורתו המוקדמת של אואשיבה.
הוא מבוסס על עקרון הטאי סבאקי המעגלי.
באוקטובר 1945 הוא ייסד את דוג'ו קורינדו בשיזואוקה.
בספטמבר 1953 נחנך דוג'ו קורינדו בטוקיו .
הטאי סבקי Taisabaki - אימון הגוף - בקורינדו מורכב משבע תנועות או קאטות אשר לדברי מיסד השיטה הן הבסיס לתנועה של קורינדו איקידו: קסאגירי, קוטה-סאבאקי, אירימיסאבאקי, שיוסאבאקי, איזוגאשי, צויאג'ה ואושירוסאבאקי.
בדרך כלל מתרגלים אותם לבד, אך ניתן לעשות אותם גם עם בן זוג.
שבע קאטות אלו מתורגלות קדימה, אחורה, ימינה ושמאלה, והן עוזרות לפתח את היכולת ליישם טכניקות מכל תנוחה.
צורות הטאי סבקי הייחודיות של מינורו היראי, המהוות את הבסיס לאייקידו הקורינדו שלו, ניתנות לתרגול בידיים ריקות, עם חרב, מקל קצר או חנית.
המטרה היא לבטא את התודעה הטבעית כטכניקות אמנויות לחימה טבעיות.
ולהביא את הגוף לביצוע תנועה אפקטיבית ללא מחשבה.
תוכנית האימונים באייקידו מבוססת על שלושה אלמנטים מרכזיים: הטאיסבקי, קטה וקרב.
בסיס האומנות נשען על הטאיסבקי אך הביצוע נלמד דרך הקטה - Kata.
בקורינדו אייקידו לימוד הטכניקה והתאוריה נעשה על ידי תרגול חוזר ונישנה של הטכניקות בשילובים שונים בין בני זוג.
כל הידע של המורים מועבר אל התלמידים באמצעות הקטות והן למעשה המשך ישיר של עבודת הטאיסבקי.
בקטה למעשה מתורגלות תנועות הטאיסבקי עם אופן ביצוע הטכניקות.
הקרב – Randori – מביא לידי ביטוי את כל האלמנטים באופן המעשי שלהם.
בקרב מתרגלים את הטכניקות שנלמדו בקטה תוך כדי ביצוע של הטאיסבקי בעזרת בן זוג.
את חלק הקרבות חווים המתאמנים במדורג תוך לימוד וחניכה קרובה של הוותיקים עם החדשים.
עם הזמן מבצעים המתאמנים תרגולי קרבות חופשיים לגמרי אשר יביאו לידי ביטוי את יכולתם להפנים את תנועות הטאיסבקי דרך הטכניקה למצב של שליטה מושלמת ביריב.
בקרבות בקורינדו אייקידו אין מנצח ומנוצח יש קרב טוב או קרב פחות מוצלח.
גישה זו מסבירה את המטרה הבאת הגוף לידי שלמות ולא לחימה או ניצחון.
מינורי (באיטלקית Minori ובשפה הקמפנית המקומית Minure) היא עיירה קטנה וקומונה בדרומה של איטליה.
העיירה מוכרת על-ידיי אונסק"ו החל משנת 1997 כאתר מורשת עולמית, ביחד עם 15 יישובים של החוף האמאלפיטני, ולא בנפרד מהם.
יש המכנים את העיירה "עיר הטעמים" עקב איכות וטעם המזון המוגש בה.
בעבר זרם במקום נהר בשם רגינה (Reginna).
בקרבת הים התפצל הנהר לשתי שלוחות, ועל כל שלוחה הוקם יישוב.
היישוב שהוקם על השלוחה הגדולה יותר נקרא רגינה מאיור, והיישוב שעל השלוחה היותר קטנה נקרא רגינה מינור.
עם חלוף השנים, הנהר הפך לנחל אכזב והושמטו הקידומות "רגינה", וכך הפכו שמות היישובים ל"מאיורי" (Maiori מתוך maggiore) ו"מינורי" (Minori מתוך minore).
פירוש הביטי מינורי באיטלקית הוא קטן יותר, בדומה לשמעות הביטוי Minor באנגלית.
תושבי מינור נקראים "מינו֗רֶזִי" (minoresi).
ראשיתה של מינורי במאה הראשונה לפני הספירה.
האזור שימש כמקום מפלט של עשירי רומא העתיקה, ונתגלו על מורדות ההר היורד אל הים במינורי שרידי וילה רומאית גדולה מהמאה ה-1 לפנה"ס, שהמקומיים קוראים לה "וילה רומאנה".
הווילה נחפרה על-ידי ארכאולוגים החל משנת 1932. לאחר שהוילה נהרסה וכוסתה בבוץ שיטפונות, המקום עמד שומם במשך מאות שנים.
מינורי חזרה להיות מיושבת, לאחר שלפי המסופר בשנת 640 אשה כובסת מצאה את גופתה של הקדושה טרופימנה (Santa Trofimena), שמתה למעלה מ-300 שנים קודם לכן.
האירוע הוגדר על ידיי אנשי דת בכירים מהאזור כנס, ובמקום נבנתה כנסייה, שסביבה החל היישוב להתפתח.
ההיסטוריה של העיירה קשורה בקשר הדוק עם ההיסטוריה של אמאלפי והחוף האמאלפיטאני.
בשנת 987 העיירה הוכרזה בישופות, על ידיי האפיפיור יוחנן ה-15. העיירה פרחה כאשר העיר אמאלפי הייתה מעצמה ימית, ושימשה לה כמעגן לספינות סוחר.
מינורי סבלה כאשר פיזה, האויבת של אמאלפי גברה עליה בשנת 1135, ולאחר מכן גם פחתה חשיבותה.
בשנים 1492, 1528 ו-1656 סבלה מינורי ממגפות שדיללו את אוכלוסייתה, ודירדרו את כלכלתה.
באפריל 1597 פקדה את מינורי סופה עזה, שהחריבה חומות וחלקים מהעיר.
במאה ה-19 פרחו טחנות קמח ונייר במקום, אך עיסוקים אלו ננטשו בהמשך.
המקום אוחד ביחד עם יתר אזורי איטליה בתהליך איחוד איטליה ב-1861, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה ה-2. במלחמת העולם השנייה התרחשה לא הרחק מהעיירה, בחופי סלרנו פלישת בעלות הברית לאיטליה, ב"מבצע מפולת שלגים".
באוקטובר 1954 פקדו שיטפונות ומפולות בוץ חלקים נרחבים מהחוף האמאלפיטאני, שהסבו נזקים גדולים גם במינורי, וגבו את חייהם של 300 תושבים בקטע החוף בין וייטרי סול מארה למאיורי.
מניורי נמצאת בדרום איטליה, במחוז קמפניה, בנפת סלרנו.
העיירה בנויה במפרץ סלרנו, על חצי האי סורנטו, ומהווה חלק מהחוף האמלפיטאני, הנקרא על-שמה של העיירה אמאלפי, הקרובה למינורי כדי כ-3.9 ק"מ.
חלק מהמקום נמצא על חוף הים הטירני, וחלקו משתרע על מורדות תלולים למדי של הרי לטארי (Monti Lattari), שהם שלוחה דרומית של הרי האפנינים, עם פסגות בגובה העולה על 1,400 מטר.
יישובים קרובים אל מינורי על החוף האמאלפיטאני הם אטרני במרחק של כ-3 ק"מ, והשכנה הקרובה ביותר מאיורי, במרחק הליכה של כ-1.4 ק"מ.
רוולו נמצאת במרחק נסיעה של למעלה מ-7 ק"מ, על מורדות ההרים בגובה של כ-350 מטר, אך בקו אווירי מרחקה ממינורי אינו עולה על קילומטר אחד.
סלרנו בירת הנפה מרוחקת כ-21.3 ק"מ, נאפולי בירת מחוז קמפניה כ-56 ק"מ, ורומא בירת איטליה נמצאת במרחק של כ-274 ק"מ.
גובהה ש מינורי מעל פני הים בין 0 מטרים על חוף ימה של מינורי, ל-635 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר בעיירה.
תקופות הקיץ חמות ולחות, ועונת החורף קרה, אך ללא טמפרטורות קיצוניות.
מספר השעות בהן השמש זורחת בעיירה ביממה בקיץ, עולה על 19 שעות ליום.
מספר ימי הגשם השנתי בעיירה הוא 79 בממוצע.
עקב המיקום הדרומי על חוף הים התיכון, שלג הוא תופעה נדירה בעיירה.
בטווח השנים מ-2010 ועד 2024, רק בשנים 2012 ו-2018 ירד שלג, וגם אז היו הכמויות נמוכות מסנטימטר אחד.
ממוצע הגשם השנתי מסתכם ב-614 מ"מ.
מהירות הרוח השנתית הממוצעת מתונה, ועומדת על 10.34 קמ"ש.
הווילה הרומאית: בפי המקומיים היא נקראת "וילה רומאנה", או "וילה רומאנה די מינורי" (Villa Romana di Minori), והיא וילה המתוארכת למאה ה-1 ונבנתה על-ידיי אציל רומאי שזהותו אינה ברורה, אך סבורים שהייתה שייכת לסנטור.
אודות קיומה של הוילה נכתב כבר במסמך מ-1873, אך אז סברו שמדובר במרחצאות בלבד.
הווילה עצמה נתגלתה ב-1932 בעת שיפוצים, ושנתיים מאוחר יותר החלו במקום חפירות ארכאולוגיות.
המבנה נקבר שוב במפולות הבוץ של 1954. עבודות שחזור של המבנה, מוזאיקות וציורים החלו באמצע שנות ה-90. מאז שנת 2014 הוילה מנוהלת על ידיי מרכז המוזיאונים של מחוז קמפניה.
כנסיית מריה הקדושה של הים: הכנסייה (Collegiata di Santa Maria a Mare) בנויה על הר טורינה.
כיפתה מעוטרת במיוליקה ופסל של מריה מוצב בה.
הבזיליקה של סנטה טרופימנה: בסגנון בנייה של השנים המאוחרות של המאה ה-18 עם מגדל פעמונים ניאו קלאסי.
היא הכנסייה הראשית של העיירה.
בכנסייה שמורים שרידיה של סנטה טרופימנה, שחוותה מות קדושים על רקע סירובה להינשא לאדם פגאני.
חופי הים: למינורי חופי ים, בהם יש חופי רחצה מוכרזים הכוללים שירותים שונים למתרחצים, לספורטאים ולמשתזפים.
בנוסף בנויה לאורך חוף הים טיילת ארוכה, הנקראת "טיילת אמנדולה" (Lungomare Amendola).
שביל הלימונים: אורכו של שביל הלימונים (Il Sentiero dei Limoni) הוא 2.5 ק"מ, והוא מחבר את מינורי עם מאיורי, וניתן ללכת בו רגלית בשני הכיוונים.
בשביל יש נקודת תצפית נופית לחוף האמאלפיטאני, הנקראת "בלוודרה דלה מורטלה" (Belvedere della Mortella).
מגדל הסרצנים: ידוע גם בשם "המגדל הנורמני".
הוא מגדל על חוף הים, שנבנה לזיהוי מוקדם של תקיפה אפשרית מכיוון הים, מצד סרצנים, פיראטים וכול תוקף מתקרב אפשרי.
רוולו: בעיירה רוולו הבנויה גבוה על גב ההר, יש וילות ידועות.
דוגמת וילה רופולו, בה יצר המלחין ריכרד וגנר ו-וילה צ'ימברונה, שתיהן עם מרפסות תצפית גבוהות אל החוף האמאלפיטאני.
רוולו מכונה "עיר המוזיקה", ובה בנוי אודיטוריום בסגנון מודרניסטי, שתכנן האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר.
דרך אמאלפי: "דרך אמאלפי" הוא כביש צר מאוד ונופי SS163 (Strada Statale Amalfitana).
לאורכה של דרך אמאלפי פזורות כל עיירות החוף האמאלפיטאני.
אונסק"ו הכיר בחוף ובישובים הבנויים בתחומיו, כאתר מורשת עולמית.
בחודשי הקיץ יולי ואוגוסט גדלה הצפיפות התיירותית בעיירות, ובחודשים אלו דרך אמאלפי עמוסה, והתנועה לאורכה מזדחלת באיטיות.
נקודות עניין לאורך הכביש הן אמאלפי, מאיורי, פראיאנו, פוזיטנו, קונקה דיי מריני, ומערת האזמרגד (grotta dello Smeraldo).
נקודת שוויון 3: חלק מסרטו של הבמאי אנטואן פוקואה שיצא אל האקרנים בשנת 2023 נקודת שוויון 3: הפרק האחרון, בהשתתפותו של דנזל וושינגטון, הוסרט במינורי.
פאיסאן: הבמאי רוברטו רוסליני (Roberto Rossellini) הסריט קטעים מסרטו במינורי, במגדל הסרצנים, וגם בכנסייה של המסדר הדומניקני.
הנזירים הדומניקנים בסרט לא היו שחקני קולנוע מחופשים נזירים, אלא נזירים אמיתיים של הכנסייה הדומניקנית במקום.
אחד משמותיה של מינורי הוא "עיר הטעם" (La città del gusto), עקב היצע של מאכלים ומשקאות מקומיים ייחודיים, אזוריים ואחרים.
בין המבחר המקומי ניתן למנות בצקניות נדודרי (ndunderi) העשויות מבצק טרי והמזכירות ניוקי, ליקרים העשויים מעשבי תיבול שונים וגם ליקר מלימונים, המיוצר בכל אזור נאפולי, סורנטו והחוף האמאלפיטאני ושמו לימונצ'לו (Limoncello), ומאכלי ים מגוונים.
פסטיבל אוכל: פסטיבל הטעם של מינורי (Gusta Minori) כולל לבד מן המאכלים והטעמים, גם מוזיקה, ריקודים ושירה.
הפסטיבל נערך בדרך כלל בין התאריכים 11–14 בחודש ספטמבר.
ג'אז על החוף: האירועים מתקיימים מטעם איגוד הג'אז באירופה, בדרך כלל בסוף חודש יולי, בווילה הרומאית, או באתר אחר על חוף ימה של מינורי.
כלכלתה של מינורי מתבססת במידה גדולה על תיירות.
בחוף האמאלפיטאני יש אמנם עיירות יותר מתויירות ממנה, אך התיירות במקום מהווה מרכיב כלכלי מרכזי, בהתבססה על הענפים הקלאסיים הקשורים במלונאות ושלוחותיה.
במינורי התפתחו גם ענפי הקולינריה והסעדה כגורמי משיכה של תיירים.
לימונים, לימונצ'לו ומאכלים של גבינה ופירות, פסטה וניוקי הם חלק מההיצע הקולינרי המוצע לתיירים, וכך העיירה התפרסמה כעיר של טעמים.
החל מעליית התיירות כענף כלכלי, החקלאות במקום קשורה גם היא בתיירות, כיוון שהמוצרים שהחקלאים באזור מייצרים דוגמת לימונים וזיתים, משמשים שרשרת כלכלית שלמה של גידול, שימור, ייצור ושיווק של מוצרים מוכנים לתיירים, ובסיס למסעדנות ואירוח.
עדיין נותרו במקום אנשים העוסקים בדיג, וגם ענף זה קשור ברובו בתיירות.
כביש SR373 נמצא במרחק של פחות מ-3 ק"מ ממינורי, ומסתעף מדרך אמאלפי, עולה להרים לכוון רוולו, ולאחר מכן חוצה את הרי לטארי תחת השם SP1, לכיוון הכביש המרכזי באזור, אוטוסטרדה E45. הדרך הררית ומאוד מפותלת, ואורכה כ-26 ק"מ.
אפשרות אחרת ונוחה יותר להגיע לאוטוסטרדה E45, היא נסיעה לכיוון סלרנו, והתחברות ל-E45 דרך כביש A3.
אוטובוסים: קו אוטובוס מס' 5120 יוצא מסלרנו למינורי וליישובי החוף האמאלפיטאני האחרים.
אפשרות אחרת היא אותו קו אוטובוס היוצא מסורנטו.
רכבת: אין מסילת ברזל בחוף האמאלפיטאני.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר למינורי נמצאת בסלרנו.
הדרך המהירה להגיע לסלרנו עצמה, היא נסיעה ברכבת מהתחנה המרכזית של נאפולי (Napoli Centrale) לסלרנו.
משך הנסיעה בין 36 ל-45 דקות.
תעופה: נמל התעופה הקרוב ביותר אל מינורי נמצא בעיר הנפה סלרנו, אך הטיסות ממנו יוצאות למספר מצומצם יחסית של יעדים בין-לאומיים בלבד.
נמל התעופה הבין-לאומי המשמעותי הקרוב ביותר לעיירה הוא נמל התעופה נאפולי, במרחק של כ-60 ק"מ.
שיט/הפלגה: קווי מעבורת סדירים נעים בין סלרנו לבין רוב עיירות החוף האמאלפיטאני, לרבות למינורי.
יש מעבורות שאינן עוצרות במינורי, אך אפשר לרדת באמאלפי ומשם להמשיך בבנסיעה קצרה באוטובוס, או במונית.
למינורי עיר תאומה ידועה אחת, הקשורה לפטרונית הדתית המשותפת סנטה טרופימנה, המגינה על שתי העיירות,
מינטה (ביוונית עתיקה: Μίνθη) במיתולוגיה היוונית הייתה נאיאדה מהעולם התחתון ובתו של קוקיטוס.
היא הייתה המאהבת של האדס לפני שנהפכה לצמח המנטה על ידי אשתו, פרספונה או על ידי אמה, דמטר.
לפי סטראבון, הנאיאדה מינטה הייתה המאהבת של האדס, מלך השאול ואל המתים.
בקנאתה, אשתו של האדס, פרספונה, רמסה את מינטה והפכה אותה לצמח המנטה.
על פי אופיאנוס, מינטה הייתה "נימפה של נהר הקוקיטוס" והפילגש של האדס לפני שחטף את פרספונה.
מינטה טענה להיות יפה יותר מפרספונה, והתפארה שהאדס בקרוב יגרש את אשתו החדשה וישוב אליה.
דמטר, אמה של פרספונה, שמעה את דבריה ורמסה את מינטה בזעם.
במקום בו הייתה נבט צמח המנטה.
אובידיוס מזכיר בקצרה גם את מינטה ואת הפיכתה לצמח על ידי פרספונה ב"מטמורפוזות", אך לא מזכיר את הסיפור שמאחורי הטרנספורמציה.
מיניות היא אופיים של רגשות מיניים.
מיניות בבני אדם היא הדרך בה בני אדם חווים ומבטאים את עצמם כיצורים מיניים.
המחקר של המיניות האנושית מקיף מארג של התנהגויות חברתיות ובוחן את חשיבותה של המיניות בחיי האדם.
מהבחינה הביולוגית, מיניות מקיפה יחסי מין בכל צורותיהם, כמו גם ההיבטים הרפואיים הפיזיולוגיים (כמו מחלות מין) וכן ההיבטים הפסיכולוגיים של ההתנהגות המינית.
מבחינה סוציולוגית התחום כולל את ההיבטים התרבותיים, הפוליטיים, והחוקיים.
בפילוסופיה התחום עוסק בהיבטים המוסריים, הדתיים והרוחניים.
מהבחינה החברתית זוהי תופעה תרבותית, התופסת מקום גדל והולך בחברה המודרנית.
זו התירה מעליה את עול השמרנות ואת כבלי הדת, אשר פינו מקומם למתירנות ולעיסוק גדל והולך במיניות כתופעה תרבותית הדוניסטית (שלא למטרת רבייה).
הנטייה המינית נעה בין הומוסקסואליות מוחלטת לבין הטרוסקסואליות מוחלטת, ובטווח זה קיימים מספר סוגים של נטייה מינית ביסקסואליות (משיכה רגשית ופיזית לשני המגדרים).
רצף זה הוגדר בשנת 1948, על ידי אלפרד קינסי, בעת שביצע מחקר נרחב על הרגלי המין של גברים אמריקאים.
במחקר זה, שכלל אלפי נחקרים, דיווחו 37% מהם על התנסות מינית הומוסקסואלית אחת לפחות בחייהם.
הומוסקסואליות ולסביות הן נטיות חד-מיניות, ואילו הטרוסקסואליות היא נטייה למין הנגדי.
נטייה מינית נבדלת מהתנהגות מינית, שכן אדם יכול להתנהג שלא על פי משיכתו המינית.
לדוגמה גברים מסוימים ייקשרו קשר זוגי עם אישה אף על פי שעיקר משיכתם לגברים.
זוגיות היא מערכת יחסים הדוקה בין שני פרטים.
זוגיות באדם מתקיימת במגוון רחב מאוד של דרכים, והיא כוללת פעמים רבות אמון בין הצדדים, מגורים משותפים, מחויבות, והקמת משפחה.
יחסי מין הם מגע אינטימי בין בני אדם (לרוב בין שני בני זוג) בו מעורבים איברי המין.
ישנן סיבות רבות לקיום יחסי מין.
לשם ביסוסו והעמקתו של קשר רגשי וכביטוי של אהבה;
על מנת להפיק הנאה גופנית.
יחסי מין מכונים גם בשם הזדווגות, בעיקר בהקשר של בעלי חיים.
על קיום יחסי מין יש מגבלות חוקיות ותרבותיות שונות: יש איסורים שונים על קיום יחסי מין בתוך קבוצת שארות (יחסים אלו מוגדרים כגילוי עריות), עם קטינים, ועם אדם שמקיים קשר קבוע עם בן /בת זוג אחר/ת; ישנן תרבויות האוסרות על קיום יחסי מין שלא במסגרת חיי נישואין.
כאשר יחסי המין מתקיימים ללא הסכמת אחד הצדדים המעורבים, הם מוגדרים כאונס, והדבר נחשב ברוב התרבויות כעבירה מוסרית וחוקית חמורה.
ברוב החברות יש איסור על קיום יחסי מין עם בעלי חיים.
היפר מיניות והתמכרות למין הן תופעות נפרדות אך קשורות, בהן הדחף המיני והפעילות המינית פעילים באופן רב מאוד, הפוגע בתפקודו של האדם ובסביבתו.
הקונדום משמש גם להגנה מפני הידבקות במחלות מין, מחלות המועברות בעת קיום יחסי מין.
היריון הוא תהליך שבו נקבות יונקים נושאות בתוך גופן צאצא חי, הקרוי עובר, המתפתח עד לשלב בו הוא מסוגל לחיות מחוץ לרחם.
ההיריון מתחיל מהפריית ביצית על ידי תא זרע (התעברות) היוצרת זיגוטה, ומסתיים לרוב בלידה, אולם לעיתים היריון מסתיים בהפלה (טבעית או מלאכותית).
בשליש הראשון נקלט העובר ונוצרות מערכות הגוף, שליש זה נושא בחובו את הסיכון הגבוה ביותר להפלה טבעית, ואם זו קורה אז זה בדרך כלל בגלל פגמים בעובר, באם, או בשל נזק שנגרם לאחר ההתעברות.
השלב הראשון של ההיריון מתחיל בדרך כלל במגע מיני כשתאי המין (ה"גמטות") הזכריים - תאי הזרע - נשפכים אל תוך נרתיק הנקבה.
נוזל הזרע המיוצר בגופו של הזכר מכיל מלבד תאי זרע גם סוכרים, חלבונים וחומרים אחרים שמסייעים להגביר את חיוניות תאי הזרע.
תאי הזרע של האדם יכולים לשרוד בדרך כלל עד 48 שעות בגוף האישה.
לתאי הזרע יש זנב או משוט ארוך, שמסייע להם לשוט.
אלו התאים היחידים בגוף האדם עם יכולת שכזו.
תאים אלו נקראים "הפלואידים" (במשמעות של "חצויים"), שכן הם מכילים רק חצי מכמות הכרומוזומים שבתא רגיל, לאחר שעברו מיוזה מתאי נבט בבלוטות הזרע.
בדרך כלל בפליטה הגברית נפלטים בין 100 מיליון ל-300 מיליון תאי זרע.
הביצית יכולה להתאחד עם תא זרע אחד ואז ליצור זיגוטה מופרית, שתגדל ברחם ותהפך לעובר מתפתח.
הביציות המיוצרות בשחלות מיוצרות אף הן בתהליך של מיוזה, ונשארות שם במצב של חיות מושהית עד שהן מופעלות על ידי שינויים הורמונליים במחזור החודשי של האישה.
מחלת מין היא מחלה מידבקת המועברת בעת קיום יחסי מין מכל סוג שהוא.
בחלק ממחלות המין ניתן לצמצם את סיכויי ההידבקות באמצעות שימוש בקונדום - הדבר נכון בעיקר לגבי מחלת האיידס, שעוברת רק במגע בין נוזלי גוף.
אך ברוב מחלות המין האחרות קונדומים מספקים הגנה מוגבלת בלבד, כיוון שהחיידק או הנגיף יכול לעבור גם במגע בין עור לעור, פה לפה או בין נוזלי-גוף לעור.
סקסולוגיה היא תחום ידע החוקר באופן שיטתי את מיניות האדם.
תחום זה כולל את כל היבטי מיניות האדם, כולל ניסיון לאפיין "מיניות נורמלית" על מגוון ביטויה וכן פאראפיליות.
הסקסולוגיה המודרנית היא רב-תחומית באופייה וכוללת שימוש בידע משטחים שונים כדי להאיר ולבאר את מיניות האדם, כולל ביולוגיה, רפואה, פסיכולוגיה, סטטיסטיקה, אפידמיולוגיה, פדגוגיה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה ולעיתים אף קרימינולוגיה.
התחום אף עוסק בתיאור מיניותן של קבוצות אוכלוסייה מיוחדות, כגון נכים, ילדים, וקשישים וכן עוסק במחקר על סטיות מיניות כגון התמכרות למין, התעללות מינית בילדים, ועוד.
תחום הסקסולוגיה תיאורי באופיו ואינו מנסה לקבוע מסמרות באשר להתנהגות המינית "הנכונה", או המוסרית.
תחום הסקסולוגיה היה נתון לא אחת במחלוקת בין תומכי התחום הטוענים כי התחום מאיר ומבאר נושאים שנחשבו במשך הדורות לכמוסים, לבין אלה המתנגדים לקיומו של התחום מנקודת מבט פילוסופית ומפקפקים ביכולות לתאר נושא זה באובייקטיביות ובשיטות מחקר אמפיריות.
ישנן מספר גישות באשר לטבעה של המיניות.
ישנם הסוברים כי מקור המיניות בשינויים הורמונליים בעובר בזמן ההריון או בחומר התורשתי בגנים.
לעומתם, יש הטוענים שהיא נובעת מהחוויות המוקדמות של האדם, ולכן היא נתונה לבחירה חופשית או להשפעה סביבתית.
אלו הנוקטים גישה פחות החלטית, מבחינים בהשפעתם של שני הגורמים גם יחד.
אצל פרויד משחקת המיניות האנושית תפקיד מרכזי במודל הפסיכוסקסואלי המרכיב את מודל הנפש הפרוידיאני, המסביר את התפתחות אישיות האדם מתקופת הינקות.
בשנת 1905 פרסם את ספרו: "שלוש מסות על התאוריה של המיניות", בו פרש את רעיונותיו לגבי מיניות בילדות, ותיאר מושגים כגון תסביך אדיפוס, קנאת פין וחרדת סירוס.
המודל הפסיכוסקסואלי מתאר את התפתחות הילד כתהליך המורכב משלבים עוקבים, כאשר בכל שלב קיים אזור ארוגני שבו מרוכז הליבידו (האנרגיה המינית) של הילד.
כמו כן, כל שלב מאופיין בהתנהגויות ובקונפליקטים, שאם לא יבואו על פתרונם הראוי לא יאפשרו לילד להמשיך את התפתחותו כראוי וייצרו קבעון (פיקסציה).
כל שלב במודל מתאפיין בקבעון מסוג שונה.
מגנוס הירשפלד ייסד בשנת 1919 את המכון לסקסולוגיה בברלין.
כאשר עלו הנאצים לשלטון, אחת מפעולותיהם הראשונות הייתה הריסת המכון ושריפת ספרייתו.
בשנת 1947 אלפרד קינסי ייסד את המכון למחקר מיני באוניברסיטת אינדיאנה, בעיר בלומינגטון, הקרוי היום על שם מייסדו "מכון קינסי לחקר המין, המגדר והרביה".
מאסטרס וג'ונסון פרסמו בשנת 1966 את ספרם פורץ הדרך, "התגובה המינית האנושית" ובשנת 1970 את ספרם "חוסר ההתאמה המינית האנושית".
ספריהם הפכו לרבי מכר ובשנת 1978 הם יסדו את "מכון מאסטרס וג'ונסון".
אחד מהספרים הידועים שנכתבו בתחום וחקרו את המיניות מבחינה תרבותית וסוציולוגית הוא "תולדות המיניות - הרצון לדעת", ספרו של הפילוסוף מישל פוקו.
פוקו חוקר בספר את השיח שהתפתח לגבי המיניות בחברה המודרנית, וטוען כי זה מגביל ומגדיר את תוכני המיניות, ומקבע אותם בתבנית מסוימת.
המיניות לפי פוקו מתפקדת כמנגנון של כוח, הכולל מנגנונים מפקחים שעושים את ההבחנה בין מה שמקובל למה שלא מקובל.
בספר טוען פוקו גם כי ההגדרות הקשיחות של "הטרוסקסואליות" ו"הומוסקסואליות" הן תולדה של התרבות המודרנית, ולא היו קיימות עד למאה ה־19.
העניין במיניות הוביל ליצירתם של מדריכים למיניות - ספרי הדרכה העוסקים בהיבטים מעשיים שונים של המיניות, ובפרט בדרכים שונות לקיום יחסי מין, וכן במניעת הריון ובפרקטיקות מיניות נוספות.
מדריכי מיניות נבדלים זה מזה לפי מאפיינים אחדים:
מיניאפוליס () היא עיר במדינת מינסוטה שבארצות הברית.
העיר שוכנת בשטחו של מחוז הנפין ומשמשת בו כמושב המחוז.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך בשנת 2020 אוכלוסיית העיר מונה 429,954 תושבים, מה שהופך אותה לעיר המאוכלסת ביותר במינסוטה ולעיר ה-46 בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית כולה.
ממזרח לעיר נמצאת בירת מינסוטה, סיינט פול.
שתי הערים, יחד עם פרבריהן, מהוות את המטרופולין מיניאפוליס–סנט פול המכונה "הערים התאומות" המאכלס (נכון ליולי 2021) מעל 3.69 מיליון אנשים.
העיר מיניאפוליס שופעת מים, ומלבד נהר המיסיסיפי החוצה אותה מצויים בה 13 אגמים, וכן נחלים ומפלים.
עובדה זאת העניקה לעיר את הכינוי "עיר האגמים".
השם מיניאפוליס מורכב מהמילה "מינא" שפירושה "מים" בניב אינדיאני ומהמילה היוונית פוליס שמשמעותה "עיר".
העיר הוקמה במחציתה הראשונה של המאה ה־19 ליד מפלי סנט אנתוני שחסמו בעבר את הנהר ושימשו כמקור כוח להפעלת מנסרות עצים, טחנות קמח ותעשיות אחרות.
כיום משמשת העיר כמרכז מסחרי ותעשייתי לאזור חקלאי נרחב ומרכז לטחינה ושיווק קמח מהחשובים בארצות הברית.
כמו כן ישנה בעיר בורסת סחורות לתבואה מן הגדולות בעולם.
בעיר נמצאת אוניברסיטת מינסוטה, שנוסדה ב־1851, שהיא אחת ממוסדות ההשכלה הגדולים בארצות הברית.
העיר מרובת אגמים ופארקים שהידועים שבהם הם פארק מיניהאהא והמפל שבו.
בתקופה שלפני ההתיישבות האירופאית באזור גרו באזור מיניאפוליס של ימינו בני שבט הדקוטה (תת-שבט של הסו).
בשפת הדקוטה, שם העיר היה Bde Óta Othúŋwe ("עיר עם הרבה אגמים").
הצרפתים חקרו את האזור בשנת 1680. בהדרגה, הגיעו לאזור עוד מתיישבים אירופאים-אמריקאים שהתחרו עם הדקוטה על ציד ועל משאבי טבע נוספים.
לאחר המהפכה האמריקאית, נחתם חוזה פריז שהעניק לארצות הברית את השטח שממזרח לנהר המיסיסיפי.
ב-1803 רכשה ארצות הברית שטח ממערב למיסיסיפי במסגרת רכישת לואיזיאנה.
במאי 2020 פרצו מספר מהומות והפגנות בעיר בעקבות רצח ג'ורג' פלויד ב-25 במאי.
באפריל 2021 פרצו מספר מהומות והפגנות בעיר בעקבות פרשת מותו של דונטה רייט ב-11 באפריל.
יהודים התיישבו במיניאפוליס סמוך להקמתה.
ב־1878 התארגנה שם קהילה רפורמית בשם "שערי טוב", שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"היכל ישראל".
מוצא רוב המשפחות היהודיות הראשונות שהתיישבו בעיר היה מגרמניה.
משנות ה־80 החלה הגירה של יהודים ממזרח אירופה לעיר.
אלו בנו בתי כנסת רבים והתארגנו בקהילות אורתודוקסיות.
בשנת 1900 מנו יהודי מיניאפוליס כ־6000 איש, שרובם עסקו בענף המסחר.
ב־1912 יצא לאור לראשונה שבועון יהודי בקהילה המקומית, "העולם של היהודים האמריקנים".
בשנות ה-40 גל של אנטישמיות פרץ בעיר והעיר אף נקראה "בירת האנטישמיות של ארצות הברית".
ב־1961 נבחר היהודי ארתור נפתלין לראש העירייה.
כמו כן בשנה זו נוסד בית חולים יהודי בעיר, "הר סיני".
הקהילה האורתודוקסית גרה ברובה בפרבר סנט לואיס פארק.
לעיר מיניאפוליס 12 ערים תאומות:
מיניוואן , או סעונית, הוא סוג של מכונית קומפקטית המתוכננת להסעת מספר רב של נוסעים, אך אינה מיועדת לשימוש מסחרי.
המונח נכנס לשימוש כשהוצגו דגמים שפותחו במקביל על ידי רנו וקרייזלר בשנות ה-80 של המאה ה-20, ומאז הפכו לכלי רכב משפחתי פופולרי.
ב-1932 הציג ויליאם בושנל סטאוט אבטיפוס של מכונית שנחשבת כמיניוואן הראשון.
שמה היה "סטאוט סקאראב" והיא מעולם לא יוצרה באופן סדרתי.
היא כללה חידושים רבים בשלדה ובמתלים ומאפייניה המיניוואנים כללו בין השאר שורת כיסאות שנייה שהסתובבה לאחור ושולחן.
ב-1949 הציגה החברה הגרמנית DKW את הדגם שנלאסטר (Schnellaster), שרבים ממאפייניו עונים להגדרה המודרנית של מיניוואן.
הוא היה בעל מרכב קומפקטי, הנעה קדמית, המושבים היו ניתנים לסידור במגוון צורות והגג היה כמעט שטוח.
לאחר מכן, הוצג בשנת 1978 דגם קונספט למיניוואן, לנצ'ה מגא-גמא בעיצובו של ג'וג'ארו, אך לא עבר לייצור סדרתי.
ב-1984 שווקו שני הדגמים הראשונים שהגדירו את המונח מיניוואן: הרנו אספאס והפלימות' וויאג'ר (שווק גם תחת מותגי קרייזלר ודודג').
הם הדגימו את המבנה החדיש לאותה עת של מרכב אחוד וגבוה ללא שלדה נפרדת כברכבים מסחריים.
שוק היעד לכלי רכב אלו היו משפחות מן הפרברים שביקשו למצוא תחליף לדגמי הסטיישן הגדולים, בעלי מנועי ה-V8 הלא יעילים של שנות ה-70, אך גם לא חפצו בתדמית של כלי רכב מסחריים בגודל מלא.
עם זאת, חלק מהמיניוואנים המודרניים הפכו עם השנים דומים בצורתם למכוניות סטיישן.
המיניוואנים גם הביאו חידוש בדמות ההנעה הקדמית, שאפשרה מבנה פשוט יותר של הרכב ומרחב פנימי משופר הודות להיעדר תעלת גל הינע לאורך הרכב.
למינוואנים יש בדרך כלל כיסאות ניתנים להסרה ולסידור במגוון צורות, וכן הם ניחנים בנפח הטענה רב.
כדי להתאים עצמם לתקנות זיהום האוויר של שנות ה-80, היו חייבים יצרני המיניוואנים האמריקאים לסווגם כ-"Truck" (טנדר או משאית קלה) ולכן לא ניתן היה להתקין בהם ארבע דלתות כבמכונית רגילה, דבר שהתאפשר במיניוואנים האירופאים.
למיניוואנים האמריקאים הראשונים היו שתי דלתות קדמיות ודלת צד זחיחה אחת.
משקלם הרב ותיבת ההילוכים האוטומטית שהותקנה בהם בדרך כלל הביאו לביצועים גרועים ויכולת תמרון קטנה.
מיניוואנים כוללים בדרך כלל בין חמישה לשמונה מקומות ישיבה.
לדוגמה, סיאט אלתיאה, רנו סניק ומיקרוואנים (מיניוואנים על בסיס סופרמיני) הן בעלות חמישה מקומות ישיבה (2+3).
בפיאט מולטיפלה ובהונדה FR-V יש שישה מקומות (3+3).
במזדה 5 האירופאית יש שישה מקומות וחצי (2+2.5+2), לפורד גלקסי יש שבעה מקומות (2+3+2), ובטויוטה סיינה יש בין שבעה (2+2+3) לשמונה (2+3+3) מקומות.
ליונדאי i800 זמינות גרסאות של שלושה (3), שישה (3+3), שמונה (2+3+3), תשעה (3+3+3) ותריסר (3+3+3+3) מושבים, אך שתי הראשונות והאחרונה עשויות להיחשב כוואן מלא.
מיניאטורה (בעברית מכונה מִזְעֶרֶת) היא ציור קטן, פסלון, תבנית מבנה או אות מקושטת בכתב יד, המהווה דגם מוקטן של המקור, ושומר על הפרופורציות (יחסי הגודל) המקוריים בקנה מידה.
מיניאטורות משמשות לרוב לצורך המחשה חזותית כאשר לא ניתן להציג את המקור.
מקור המילה מהמילה הלטינית, Minium , שפרושה צבע אדום העשוי מכספית גופרתית, והחל מימי הביניים יצרו את הצבע מתחמוצת העופרת, וקראו באותו השם.
הצבע האדום שימש לקישוט אותיות בספרים ובכתבים חשובים ולעיטור האותיות בציורים קטנים.
ברבות השנים הורחב השימוש במילה מיניאטורה גם לתיאור תמונות או דיוקנאות קטנים, ולאחר מכן גם לפסלונים ולדגמים נוספים.
דגמים מיניאטוריים משמשים הן להמחשה ולימוד, והן לשעשוע וקישוט.
מיניאטורות באדריכלות משמשות להמחשת המבנה.
במשחקי תפקידים (כגון מבוכים ודרקונים) ומשחקי מלחמה משמשות המיניאטורות לדמות את הדמויות והכוחות ולהמחיש באופן ויזואלי את מראן ומקומן במפת הקרב.
באמנות היפנית נפוץ השימוש במיניאטורות, בפסלונים, בתמונות זעירות ואף בעיצוב עצים ננסיים המוכרים בשם בונסאי.
מיניאטורות נפוצות מאוד בתור צעצועים לילדים.
במיניאטורות שמשמשות כצעצועים לילדים בגילאים הצעירים יש פחות הקפדה על הפרטים לעומת יצירת צעצוע עמיד וקל לייצור המוני.
צעצועים לגילאים בוגרים יותר ואף כאלה שנועדו לאספנות גם בידי מבוגרים הם מדויקים ואיכותיים יותר, אך יקרים יותר ופחות עמידים.
מיניאטורות שמשמשות כצעצועים כוללות כלי רכב כגון מכוניות מרוץ, ציוד מכני הנדסי ורכבת חשמלית, טנקים, בעלי חיים ובמיוחד דינוזאורים, בובות פעולה ("Action figures") שמבוססות על גיבורי-על ודגמים להרכבה.
ספרים מיניאטוריים הם ספרים מודפסים או כתבי יד בפורמט זעיר, הנפוצים בקרב אספנים ברחבי העולם.
בשנת 1983 הוקמה באוהיו שבארצות הברית אגודת הספרים המיניאטוריים והגדירה כי ניתן לכנות ספר כמיניאטורי אם גובהו, רוחבו ועוביו אינם עולים על 3 אינץ'.
הספרים המיניאטוריים ריתקו במשך מאות שנים אנשי דת, מדפיסים, מול"ים והשתמשו בהם בתקופות ובתרבויות שונות לצרכים שונים.
נעשה שימוש במיניאטורות לצורך שחזור תלת־ממדי מוקטן של זירות עבירה כעזר להבנת האירועים שהתרחשו בהם.
פרנסס גלסנר לי פיתחה את השימוש בדגמים מוקטנים לחקירת סיבות מוות בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. בישראל אומצה השיטה על ידי מנשה שקמוני והוא הציג מיניאטורות כמוצגים משפטיים בפני בתי המשפט במשפטים פליליים.
מיניאטורות של משקאות חריפים הן בקבוקים קטנים של משקאות אלכוהוליים, בדרך כלל בנפח 50 מיליליטר, וכוללות מנה אישית.
מיניאטורות אלה עשויות לשמש כמתנות, דוגמיות, או לקידום מכירות.
בסקוטלנד ובצפון מזרח ארצות הברית הן ידועות לעיתים בשם "Nips", ובמקומות אחרים "בקבוקי מטוס".
המיניאטורות מצויות לעיתים קרובות במקררי מיני בר בבתי מלון ובמטוסים, וכן נמכרות, לפעמים באריזות מתנה, ומאפשרות להשוות בין טעמי משקאות שונים, או בערכות מתנה עם כוס משקה תואמת.
איסוף בקבוקי מיניאטורות הוא תחביב וישנם מועדונים שזה עיסוקם.
בתפוצות ישראל השונות ניתן היה למצוא מספר שימושים שלישמם היו נוהגים בקרב היהודים משקאות חריפים ובפרט יין בבקבוקונים קטנים בין אנשי הקהילה.
ובין המניעים השונים לכך ניתן לציין את:
הגבלות עמי המקום על הסחר היהודי כפי שנהוג בין היתר כלפי יהודים בתפוצות ארצות האסלאם האוסרות על שימוש במשקאות אלה, מה שדרש שימוש נרחב בבקבוקים קטנים שניתנים לאחסנה והסתרה.
דוגמה נוספת לשימוש בבקבוקים אלה ניתן למצוא במנהג לתת יין כחלק ממשלוח המנות של פורים, ובכך לקיים שניים ממצוות החג.
נוהג זה שהיה נפוץ כל כך העלה את הדיון בקרב הפוסקים האם יש להחשיב את אותו משקה כאחד משתי המנות הדרושות לקיום המצווה של משלוח מנות.
בלא מעט מקהילות ישראל מקובל כי לחלק מהמשקאות מיוחסת גם סגולה ועל כן נהגו לחלק או לאחסן מספר בקבוקים, בין היתר ניתן לציין - יין שקידשו עליו או כי שימש להבדלה, בקבוקי הערק המפורסמים שהבבא סאלי ברך עליהם ועוד
מנהג של איסוף משקאות אלה השתמר ועדיין ניתן לצפות בחלק מן בתי הקהילות השונות אשר מחזיקות פינה של משקאות חריפים בהכנה עצמית או ביבוא יקר הנשמר לאורחים ומשמש כתחביב.
פעמים רבות משתמשים במיניאטורות על מנת לדמות אפקטים מיוחדים בסרטים.
לאחר שבונים את המיניאטורות לסרט, מצלמים אותם ולפעמים מפוצצים אותם.
את הפיצוץ אפשר להעצים באמצעות אפטר אפקט.
אנימציית סטופ מושן נעשית גם כן באמצעות מיניאטורות.
סרטים שנעשו באמצעות מיניאטורות הם: "מלחמת הכוכבים", "היום השלישי", "וולאס וגרומיט", "פארק היורה" ועוד.
במוזיקה אמנותית מהתקופה הרומנטית יצירה שאורכה קצר נכללת היום תחת ההגדרה "מיניאטורה".
אחד האוספים המפורסמים הוא "שירים ללא מילים" של פליקס מנדלסון.
דוגמאות נוספות הן פרלודים של שופן, אינטרמצי של ברהמס וקטעים ליריים של אדוורד גריג.
מיני ישראל הוא פארק מיניאטורות הממוקם על כביש 424 בעמק איילון, בקרבת לטרון.
הפארק משתרע על שטח של 60 דונמים: 35 דונמים של מיצג, ועוד כשני דונמים של שטחי מסחר ומבני שירות, ו-20 דונם של כבישים וחניונים.
באתר מוצגים דגמים של מקומות, אזורים, ובניינים שונים מהחשובים והמוכרים בישראל.
רוב הדגמים שבפארק בנויים בקנה מידה אחיד - 1:25, כלומר, כל מטר במציאות הוא ארבעה סנטימטרים בדגם שבפארק.
הרעיון לפארק מיני ישראל עלה בעת ביקורו של היזם עירן גזית במדורודם שבהולנד.
עברו חמש שנים עד שמצא משקיעים לפארק.
לפני הקמת הפארק היה צריך לעשות מחקר ארוך ואחריו החלו עבודות הבנייה.
הפארק נפתח בנובמבר 2002, ונחנך רשמית ב-7 באפריל 2003. הפארק מציג כ-385 דגמים.
בפארק מבקרים כ-400,000 אורחים בשנה, הן תיירים והן אורחים מקומיים.
בשל בחירה לקויה של חומרים וטכנולוגיות ייצור עלויות התחזוקה של הפארק אדירות.
ולאחר כשני עשורים מפתיחת הפארק, רוב הדגמים מוזנחים ולא מטופלים ברמה הנדרשת.
ביולי 2022, לאחר 23 שנים בהן אסרה הצנזורה הצבאית על פרסום הדבר, פורסם כי בצמוד למתחם נחפר לאחר מלחמת ששת הימים קבר אחים בו נקברו כ-70 חיילי קומנדו מצרים שנהרגו במלחמה.
שבילי הפארק סלולים בצורת מגן דוד.
כל אזור התחום בשבילים הוא חלק אחר בישראל ובו המבנים המצויים בו.
המבנים אינם פזורים באקראיות ברחבי האתר אלא מסודרים באזורים: צפון הארץ, קו החוף, המרכז, ירושלים ודרום הארץ.
הדגמים הקרובים ביותר לכניסה הם אלו של קיסריה.
מימין לכניסה מצויים הדגמים של תל אביב ומשמאל לכניסה אלו של חיפה.
החלקה המרוחקת ביותר מהכניסה היא חלקת ירושלים.
במרכז מצויים הדגמים הכלליים ודגמי הקיבוץ.
בסך הכול יש בפארק כ-385 מודלים ומבנים.
הדגמים נבנו בדיוק ובהתאמה למקור: מבנה, צבעים ודקורציה של מבנים הועתקו במדויק לאחר עבודות הכנה ותחקיר, לאחר השוואה של צילומים ותוכניות מהאתרים המציאותיים.
בדגם של אצטדיון טדי, למשל, מוצגות גם דמויות מיניאטוריות בקהל, השרות שירי עידוד לשחקנים ונעות בגל אוהדים על היציעים.
העצים והצמחים שבדגמים הם צמחים ועצים אמיתיים.
צמחייה נוספת פרוסה בכל רחבי הפארק ומתאימה לאופי הצמחייה של אזורי הארץ השונים.
במודלים רבים משולבים מנועים, כבלים, מנורות שונות, קטעי שירה, ריקוד, תפילה, קריאות מההווי המקומי ואפקטים אחרים.
בפארק קולנוע תלת־ממד בו מוקרן סרט באורך 15 דקות המציג את ארץ ישראל בתלת־ממד.
בשנת 2021 הוקם במקום מתחם "ארץ התנ"ך", ובו דגמי המנורה, ארון הברית, ובית המקדש השלישי.
המתחם הוקם בידי המדרשה לידע המקדש.
כמו כן, קמו במקום מתחם "פאודה בייס"; מתחם אטרקציות המדמה חוויה של מסתערבים, ומתחם "נינג'ה ישראל".
בדצבר 2023 קם במקום דגם של גוש קטיף שפונה בשנת 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
רשימה חלקית של אתרים שדגמיהם נמצאים בפארק, לפי סדר גאוגרפי בארץ, מצפון לדרום:
הר החרמון וחוות הרוח בהר בני רסן
מתחם נבי שועייב, ליד קרני חיטין
החומות, מסגד אל-ג'זאר וחאן אל-עומדאן, בעכו
מדעטק ומוזיאון ההעפלה וחיל הים
נמל חיפה ובתי זיקוק הנפט
כנסיית הבשורה והכנסייה הסלזיאנית בנצרת
דגם שלם של המושב נהלל, תחת זכוכית משוריינת, שניתן לדרוך עליה.
הדגם מאפשר למבקר לצפות בכול הבתים שביישוב ממעוף הציפור.
תחנת הכוח אורות רבין בחדרה
ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה
טיילת תל אביב ונמל יפו
מגדלי עזריאלי, מגדל שלום מאיר ומגדל האופרה
בנייני תרבות רבים כמו בית אהרן שלוש, בית ביאליק, בית הכנסת היכל יהודה, בית העיר תל אביב-יפו, בית העצמאות, המשכן לאמנויות הבמה ועוד
בנייני מגורים בולטים כמו "הבית המשוגע" ובית האונייה
מפעל קוקה קולה בבני ברק
גן המדע על שם קלור, מגדל מאיץ החלקיקים על שם קופלר ובית חיים ויצמן שבמכון ויצמן למדע ברחובות
קבר רחל ליד בית לחם
יד לשריון ומנזר השתקנים בלטרון
בית האח הגדול בנווה אילן
המבנים הבולטים בעיר העתיקה, כגון הכותל המערבי, הר הבית כולו, בית כנסת החורבה, שער שכם ומגדל דוד
מבנים סמוכים לעיר העתיקה: מוזיאון רוקפלר, כנסיית הדורמיציון שעל הר ציון, וכנסיות וקברים שונים על הר הזיתים
טחנת הרוח במשכנות שאננים, ימק"א ירושלים ומלון המלך דוד, המצויים בקרבת מקום זה לזה
היכל שלמה ובית הכנסת הגדול בירושלים
הכנסת, בניין בית המשפט העליון והיכל הספר, בגבעת רם ומנזר המצלבה, לרגלי גבעת רם
מצדה (עם שחזור של ארמונות הורדוס ועם מינייטורה של צוות צילום שכביכול מצלם שם סרט קולנוע)
אנדרטת חטיבת הנגב, באר אברהם ובית הספר לילדי הבדואים (פארק קרסו למדע) בבאר שבע
אנדרטת מרדכי אנילביץ', קיבוץ יד מרדכי
מכתש רמון, צריף בן-גוריון, גן לאומי קבר בן-גוריון ובה"ד 1 בסביבות שדה בוקר
המצפה התת-ימי ומלון דן באילת
גוש קטיף שפונה בשנת 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות
מינֵי טבעת הוא הכינוי המקובל לאוכלוסיות אורגניזמים קרובות מבחינה גנטית, המסודרות בטור מבחינה גאוגרפית (למשל התפשטות מאירופה לאסיה) או בטבעת (למשל סביב אגם גדול או לאורך קו המשווה מסביב לכדור הארץ).
כל אוכלוסייה יכולה להזדווג וליצור צאצאים פוריים עם שכנותיה אך בין אוכלוסיות רחוקות יותר קיים בידוד רבייתי ולפיכך הן שייכות למינים שונים.
הדבר מציב בעיה בפני הטקסונומים, המבקשים לחלק את עולם החי למינים נפרדים ומוגדרים היטב, אך מהווה את אחת העדויות החשובות התומכות בתורת האבולוציה.
אחת ההגדרות למין בביולוגיה היא זו: אם שני פרטים מסוגלים להזדווג ולהעמיד צאצאים פוריים, הרי הם משתייכים לאותו מין, בין אם שייכים לאותה אוכלוסייה ובין אם הם שייכים לשתי אוכלוסיות שונות.
פרטים מאוכלוסייה אחת מתרבים, בדרך כלל, עם פרטים מאוכלוסייה קרובה, כשהללו נפגשים.
לעיתים, מידת השונות הגנטית בין שתי אוכלוסיות הרחוקות זו מזו היא כה רבה, עד כי פרטים הנכללים בהן אינם מסוגלים להתרבות ביניהם, אף כי אוכלוסיות אחרות מהוות חיבור בין שתיהן.
לדוגמה: פרטים מאוכלוסייה A מסוגלים להעמיד צאצאים פוריים ביחד עם פרטים מאוכלוסייה B, ואילו פרטים מאוכלוסייה B מסוגלים להעמיד צאצאים פוריים ביחד עם פרטים מאוכלוסייה C.
לעומת זאת, פרטים מאוכלוסייה C אינם מסוגלים להעמיד צאצאים פוריים ביחד עם פרטים מאוכלוסייה A, בשל המרחק הגנטי ביניהם.
לפיכך, פרטים מאוכלוסייה A ופרטים מאוכלוסייה C אינם משתייכים לאותו מין, אלא שפרטים מאוכלוסייה B מהווים חיבור גנטי ביניהם, ולכן כל האוכלוסיות משתייכות למין המוגדר כמין טבעת.
דוגמה קלאסית למין טבעת שהייתה נפוצה למדי עד לאחרונה, היא השחפים המצויים בחצי הכדור הצפוני.
שחף צפוני, המצוי באזור האיים הבריטיים, מתרבה עם שחף צפוני שמוצאו באמריקה הצפונית.
כמו כן, השחף הצפוני האמריקני מתרבה עם שחף צפוני שמוצאו באזור מצר ברינג, ואילו זה מסוגל להתרבות עם שחף סיבירי המצוי בסיביר.
שחף סיבירי מסוגל להתרבות גם עם שחף שחור "ערבות" המצוי בצפון אסיה.
שחף שחור "ערבות" מתרבה עם שחף שחור אירופאי.
ברם, שחף צפוני ושחף שחור אינם מסוגלים להתרבות ביניהם, ולכן משתייכים למינים שונים זה מזה.
מודל טבעתי זה היה מקובל בקרב אנשי המדע במשך שנים רבות, אך ב-2004 טענו חוקרים אירופאים שמודל זה מופשט מדי.
על בסיס בדיקת דנ"א מיטוכונדריאלי גילו החוקרים שהמערכת סבוכה יותר, וכי ישנן אוכלוסיות שאינן שכנות זו לזו, אך הפרטים בהן מסוגלים להתרבות ביניהם.
לעומת זאת, ישנן אוכלוסיות שכנות אשר הפרטים בהן אינם מסוגלים להתרבות ביניהם.
החוקרים גם צופים ששחף שחור אירופאי ניצב על סף פלישה אקולוגית לאמריקה הצפונית, ואפשר שיוכל להתרבות עם פרטים של שחף צפוני מאזור ברינג.
דומאות קלאסיות נוספות למינים טבעתיים הן מין של עלווית (Phylloscopus trochiloides) היוצרות טבעת סביב ההימלאיה ומינים של סלמנדרה בסוג Ensatina סביב סנטרל ואלי בקליפורניה.
מיני טבעת הם עדות לנכונותה של תורת האבולוציה ואחת מהעדויות היחידות, שאינן נסיבתיות, לקיומה של מקרואבולוציה (אבולוציה ברמות שמעל המין).
בעוד הוכחת מיקרואבולוציה (אבולוציה ברמת המין) היא פשוטה ודורשת פרק זמן קצר יחסית על מנת להיווכח בנכונותה (לדוגמה: היכולת של חיידקים לרכוש תוך שנים אחדות עמידות לאנטיביוטיקה), הרי עדויות שאינן נסיבתיות למקרואבולוציה לא מצויות בשפע, עקב הזמן האבולוציוני הארוך שהן מצריכות.
קיומם של מיני טבעת מאפשר לנו להיווכח כיצד אוכלוסיית המין מרחיבה את שטח המחיה שלה, ואט אט, בתהליך של ברירה טבעית או סחף גנטי, נוצר בידול בתוך אוכלוסיות המין עד להקמת מחסומים רבייתיים ביניהן ויצירת מינים חדשים.
מחקרים גנטים שנעשו בשנים האחרונות מטילים ספק בהנחה שהדוגמאות הקלאסיות של השחף, הסלמנדרה ועלווית הם אכן מינים טבעתיים.
המחקרים מראים שלפחות בדוגמאות הנ"ל בחלק מהאוכלוסיות הסמוכות קיימים הבדלים גנטיים ניכרים המרמזים על בידוד גיאוגראפי בעבר.
כלומר המינים התפתחו באופן קלאסי ללא רצף גאוגרפי ורק אחר כך תחומי המחיה התחברו לכדי רצף מחיה אחיד.
עדויות אלו מרמזות שאם אכן קיימים מיני טבעת אמיתיים הם כנראה נדירים מאד.
מינרווה "מיני" מאוס היא דמות מצוירת המופיעה בסרטי הנפשה, קומיקס ומשחקי מחשב של חברת וולט דיסני.
בקומיקס "The Gleam" שפורסם ב-19 בינואר – 2 במאי 1942 מופיע לראשונה שמה המלא – מינרווה מאוס.
ב-15 במאי 1928 יצרו וולט דיסני ואב אייוורקס את הדמות מיקי מאוס כתחליף לכוכב הקודם שלהם אוסוולד הארנב.