tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בת שלישית, ששמה אינו ידוע, הייתה, לפי קרישטו, אשתו של הדספוט הסרבי יאקוב סבטוסלב
ארז'בט - בת שלישית או הרביעית, ילידת 1260 לערך, וידועה כאליזבטה, מלכת סרביה, הפכה לנזירה דומיניקנית במנזר הבתולה המבורכת באי הארנבים
ב-1277 הייתה לאם המנזר, אבל אחיה המלך לסלו, חטף אותה והשיאה אותה ב-1288 לברון הצ'כי זאוויש מפלקנשטיין.
אחר כך הייתה למלכה רעייה של סטפן אורוש השני, מלך סרביה
אנה, אנה מהונגריה, קיסרית האימפריה הביזנטית, הבת הצעירה, (1281-1260) , התחתנה עם אנדרוניקוס השני פאלאולוגוס
אישטוואן טֶמֶרְקֵן (בהונגרית: Tömörkény István, שמו בלידה אישטוואן שטיינגאסנר - Steingassner István, 21 בדצמבר 1866 צגלד – 24 באפריל 1917 סגד) היה סופר, עיתונאי, אתנוגרף וארכאולוג הונגרי ממוצא גרמני.
היה חבר באגודת דוגוניץ' ובאגודת פטפי.
טמרקן היה אחד האמנים הגדולים של הסיפור הקצר בספרות ההונגרית.
אישטוואן טמרקן נולד בשנת 1866 בצגלד שבהונגריה למשפחת שטיינגאסנר השוואבית, ששורשיה היו באוסטריה.
באותה תקופה אביו ניהל מסעדה בתחנת הרכבת צגלד.
האם, מריה לבית שטרבל (Ströbl) הייתה גם כן גרמנייה, ומשפחתה המבוססת הייתה בעלת בית קפה בעיר.
בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לעיר סגד, בה הוריו ניהלו את המסעדה " A Fekete sas " (הנשר השחור).
שטיינגאסנר הצעיר למד בבית ספר תיכון של הפיאריסטים בסגד ואחר כך בשנים 1877–1880 בתיכון של הכנסייה הרפורמית במאקו, אולם בשל פשיטת רגל של אביו, בגיל 16 עזב את הלימודים.
בשנים 1882–1886 עבד בסגד כעוזר רוקח בבית מרקחת, אולם לא שבע רצון מעבודה זו.
בעזרת קרוב משפחה הצטרף למערכת העיתון "סגדי היראדו" בסגד, שם הכיר את הסופר גזה גארדוני.
אז בחר בשם משפחה בעל צליל הונגרי - טמרקן - לפי שמו של כפר בסביבה, Tömörkény.
גם העיסוק בעיתונאות לא זיכה אותו בפרנסה נאותה אבל תאם את כישרונו ככותב.
טמרקן היה חסר תעודת בגרות או תעודה מקצועית ובשנת 1888 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי כפי שנהגו בני המעמדות העניים.
הוא שירת שנתיים כחייל רגלי בגבול בין בוסניה-הרצגובינה לאימפריה העות'מאנית.
ככל הנראה שם הוא למד את השפה הסרבית.
מאוחר יותר בשנים 1890–1891 שהה בווינה ובהזדמנות זו למד גרמנית ספרותית, בנוסף לניב השוואבי שהיה שגור בפיו מילדותו.
בצבא עלה לדרגה דומה לזו של סמל ראשון
בתום הלימודים בווינה עבר טמרקן לבודפשט, אך לבסוף שב לסגד כדי לעבוד בעיתון המקומי "סגדי נאפלו" שהיה יותר מתקדם מהעיתון הקודם,"סגדי היראדו".
תקוותו להתמנות עורך בעיתון התבדתה ואז, לפי עצת הרב הראשי של סגד, עמנואל לעף, התחיל טמרקן לעבוד בספרייה על שם קארוי שומוג', של העיר ושל המחוז סגד.
בדיוק באותם הימים עברה הספרייה מבניין בית הספר הריאלי (כיום הבניין המרכזי של אוניברסיטת המדעים של סגד) אל היכל התרבות שנבנה בסגנון אקלקטי במרכז העיר, קרוב לגשר ולתיאטרון הלאומי של סגד.
טמרקן היה ליד ימינו של יאנוש רייזנר (1904-1847), המנהל של הספרייה ושל המוזיאון העירוני.
הרשות הלאומית למוזיאונים ולספריות שלחה את טמרקן להשתלם בספרנות (1900), אחר כך בתולדות הטבע (1901) וב-1903 - באתנוגרפיה ובארכאולוגיה.
בדומה לגאבור צ'אלאני, מייסד המוזיאון בסנטש, ולסופר פרנץ מורה, עבר טמרקן גם קורסים להעשרה בתחום הארכאולוגיה.
אחרי מותו של יאנוש רייזנר, ב-1904, ירש טמרקן את מקומו כמנהל הספרייה והמוזיאון וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו המוקדם בשנת 1917.
בעזרת פרנץ מורה ארגן וקיטלג טמרקן את האוסף בן 40 אלף הספרים של קארוי שומוג' מאסטרגום.
הוא קנה לעצמו ידע בכל תחומי המוזיאולוגיה, בנומיסמטיקה, בתולדות הטבע, בהיסטוריה המקומית, בפולקלור ובארכאולוגיה.
ערך חפירות ארכאולוגיות מסביב לסגד ופרסם מחקרים הארכאולוגיים והאתנוגרפיים חשובים.
תחת ניהולו מוזיאון העיר סגד הפך לאחד האוספים המדעיים היצוגיים של הונגריה.
לטומורקני היה רצון עז להרחיב עוד את האוסף האתנוגרפי של העיר.
אחרי חגיגות המילניום של הונגריה רוח הזמן תמכה ביוזמה זו, כשגדלה ההערכה כלפי אוצרות הפולקלור החומר האתנוגרפי שהצטבר לא היה יכול ליהאסף ללא עמלו הקפדני של טמרקן.
מפעלו התרחש בתקופה של שינויים גדולים בעיר סגד בעקבות השיטפונות הגדולים של 1879. באותן השנים התחוללה תנופה בהתפתחות העיר, וחלו שינויים דרסטיים גם בחיי האיכרים ואנשי הסירות שעל הנהר טיסה, אשר עד אז, מהאביב ועד סוף הסתיו, חיו עם משפחותיהם על הדוברות.
האתנוגרף והיסטוריון האמנות שנדור באלינט, היסטוריון הספרות לאסלו פטר והיסטוריון הספרות והמוזיאולוג אנדראש לנדייל (לנגייל) חקרו את ששת אלפים החפצים שבהם העשיר טמרקן את המוזיאון העירוני.
לאחר מכן, במשך עשרות השנים הבאות, הוגדל האוסף הזה בעוד שישית מהכמות.
טמרקן אסף גם 3,500 מילים בניב המקומי של סגד שנכללו למילון שערך קלמן סילי, מילון לא גמור, אשר הופיע עד שנת 1957
כסופר הצטיין טמרקן בסיפוריו הקצרים המתארים את חייהם ומנהגיהם של האיכרים, הדייגים, אנשי הסירות והאנשים הפשוטים בסגד והסביבה.
את הקריירה הספרותית התחיל למעשה עוד בימי עבודתו בית מרקחת ובמיוחד בעת השירותו הצבאי בבוסניה.
תיאוריו את חיי הכפר יותר ריאליסטיים מאלו של גארדוני או מיקסאט ומבשרים את ז'יגמונד מוריץ.
זכה להערכתו של קלמן מיקסאט.
המשורר אנדרה אדי העיר בהספדו על מותו של טרמקן ש "טמרקן איננו צ'כוב או גורקי הונגרי....
הוא היה בזכות עצמו, טמרקן של כל בני סגד, של כל ההונגרים"
טמרקן היה אדם ביישן ומופנם.
התחתן עם בת של בעל מרזח.
בשנת 1917 הלך לעולמו בגיל 51 בעקבות דלקת ראות קטלנית.
גימנסיה ובית הספר התיכון לאמנויות ולטרכנולוגיה של סגד נושא את שמו
Napos Tájak (1908) (נופים שטופי שמש)
s más holmik (1911) (אל תניחו לצפור ...ודברים אחרים)
אישטוואן וראנאי (במקור שטרן, בהונגרית: Varannai István; בודפשט, 26 באפריל 1895 – בודפשט, 7 בדצמבר 1970) היה עורך דין, התובע הכללי של בודפשט בלשכת עורכי הדין, מהדמויות המשפטיות החשובות בתקופתו.
הוא אחיו הגדול של אאורל וראנאי, הסופר והיסטוריון הספרות.
אישטוואן שטרן נולד במשפחה יהודית.
אביו, יוז'ף שטרן (1860–1928), היה יועץ מלכותי הונגרי, נוטריון, ובמשך עשר שנים היה נשיא הקהילה היהודית באובודה.
הוא השלים את לימודיו בתיכון באובודה.
בשנת 1920 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
עוד כסטודנט באוניברסיטה זכה בפרס על שם זנגר (Senger) על עבודתו "נשיאת הסכנה בהשכרה ובהחכרה" (A veszélyviselés a bérletnél és haszonbérletnél).
הוא ערך את כתב העת חוק אזרחי (Polgári Jog) והיה עמית מערכת בכתבי עת משפטיים הונגרים וזרים רבים.
במהלך סיוריו הלימודיים בחו"ל ביקר בכל רחבי אירופה.
נשיא הפדרציה הרפורמית של עורכי הדין בהונגריה
סגן הנשיא הארצי של לשכת עורכי הדין הארצית ההונגרית.
משרד עורכי הדין שלו התמקד בענייני מסחר ורישום מקרקעין.
הוא היה יועץ משפטי בכיר של הקהילה היהודית של בודפשט.
בנוסף לשפת אמו, הוא דיבר גרמנית, צרפתית ואנגלית.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי של אובודה.
משפט פרטי ודיני אשראי משנת 1926 (עם שאלאמון בק)
משפט פרטי ודיני אשראי בשנת 1927 (עם לאו הופרט ואנדור גליקסטל שנרצח באושוויץ ב-1944)
בעיות ריבית (פרסום האקדמיה למשפטים מישקולץ)
חוק התובלה ברכבת הבינלאומי (עם נאנדור באומגרטן)
אישטוואן דוז'ה (בהונגרית: Dózsa István; נירג'האזה, 22 ביוני 1895 – ?) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי ששיחק בעשרות סרטים.
שנת מותו והמקום לא ידועים.
אישטוואן דוז'ה נולד במשפחה יהודית במזרח הונגריה.
בשנת 1915 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של איגוד השחקנים הלאומי.
בין השנים 1915 לבין 1919 שיחק בנאג'ווארד, בין 1920 לבין 1922 במישקולץ, מ-1922 עד 1926 בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, ולאחר מכן ב-1927 ב"תיאטרון שדרת אנדראשי".
לאחר מכן, הופיע רק מדי פעם בתיאטרון, למשל ב-1932 בלהקת הקברט של לאסלו בקפי, אלא יותר בסרטים.
בשל יהדותו והחוקים היהודים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) נמנע ממנו להופיע על במות התיאטרון בין השנים 1940–1944, אלא בפני קהל יהודי.
הוא הופיע אם כן על הבמה בהופעות של תיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא שרד את שואת יהודי הונגריה בגטו בודפשט.
דוז'ה הופיע גם במספר רב של סרטים.
משנת 1955 בגיל מבוגר שיחק בתפקידים משניים כחבר בתיאטרון על שם אימרה מדאץ', משם פרש.
הרוזן יואכים ביברסבך (רוברט שטולץ: ריקוד המזל)
שופט היין גרגלי (ז'יגמונד מוריץ: אורי מורי)
קמפוש (ז'ולט הרשאני: השעון המנגן)
אישטוואן ברודי (בהונגרית: Bródy István; נאג'קארוי, 1 במאי 1882 – בודפשט, 4 בינואר 1941) היה במאי תיאטרון ומנהל תיאטרון יהודי הונגרי.
אחיו ד"ר מיקלוש ברודי היה מלחין.
אישטוואן ברודי נולד במשפחה יהודית, בנם של לאיוש ברודי ושל יוסטינה ברמן (1855–1936).
בשנת 1904 החל לביים ב"חוג התיאטרון הקטן" (Kis Színkör).
בין 1904 לבין 1905, מונה לבמאי הראשי של תיאטרון גיור בהזמנת בלה מזאי.
היה מזכיר התיאטרון ההונגרי בין 1905 לבין 1906 לשם הוזמן על ידי ינה זולטאן.
בין 1906 לבין 1907, היה הבמאי הראשי בעיר ארד אצל מיהאי סנדראי
בין 1907 לבין 1910 היה במאי תיאטרון הקומדיה של בודפשט
בין 1910 לבין 1912 היה מנהל חוג התיאטרון (קאמרי) של תיאטרון הקומדיה.
בין 1913 לבין 1915 היה המפקח בבית האופרה של בודפשט
בין 1915 לבין 1918 היה הבמאי של בית האופרה
ב-1918 היה מנהל חוג התיאטרון של האי מרגיט.
בין השנים 1919–1920 היה במאי התיאטרון הרביו.
ב-1920 של תיאטרון סקאלה בבודפשט (התיאטרון נפתח ב-1919 בבניין Vígszínkör בפארק העירוני של בודפשט; המנהל שלו הוא כאמור אישטוואן ברודי, הלהקה שלו היה זהה לזו של תיאטרון רביו.
בין השנים 1920–1921 במאי ומנהל של תיאטרון Eskü tér.
הוא התגורר בווינה משנת 1921.
בין 1924 לבין 1926 ביים גם בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
בשנת 1926 הקים את "במת האי" (Sziget Szinpad).
ב-1929 הוא היה המנהל האמנותי של התיאטרון ההונגרי.
בין 1931 לבין 1934 היה חבר מייסד של תיאטרון פשטי (Pesti Színház).
ניהל את "התיאטרון הקאמרי" (Kamaraszínház) בשנים 1935–1936.
בשנת 1936 ניהל של "תיאטרון האמנים" (Művész Színház).
ב-1907 נשא לאישה בבודפשט ברובע 6 את אירן בירו, ולאחר מכן התחתן שוב (לאחר מות אשתו הראשונה).
אשתו השנייה הייתה מרגיט אנדראי.
אלדאר רני : פרח הטיסה (עם לאסלו ויידה, 1915)
מיקלוש ברודי - אלפרד מארקוש : אשתי התחתנה (1921)
לאיוש לייטאי : שוטה הנשים (1923)
ויקטור יעקבי : מיאמי (עם לאסלו ויידה, 1925)
פאל אברהם : Zenebona (עם לאסלו לקטוש, 1928)
אגון קמני: Kikelet utca 3. (עם אימרה הרמט 1929)
מיומנו של במאי תיאטרון ; עמוד השערליפוט הרמן, קריקטורות לאיוש גלרט; שאריק בודפשט 1937
אלבום היופי הנשי ב-1937 ; עורך אישטוואן ברודי; מגזין חדש, בודפשט, 1937
רומן של עולם שעבר ; Officina בודפשט, 1940
אישטוואן זאגון (במקור פליישל, בהונגרית: Zágon István; טיסהסלש, 30 באוקטובר 1893 – בודפשט, 10 בינואר 1975) היה מחזאי יהודי-הונגרי משומד, עיתונאי, דרמטורג, מתרגם ספרותי, הומוריסטן.
אישטוואן פליישל נולד במשפחה יהודית כבנם של האיכר שאנדור דז'ה זאגון (פליישל) (1867–?) ושל אירמה ברוך (1870–?), אך מאוחר יותר המיר את דתו לאמונה הקתולית.
הוא סיים בית ספר תיכון בזנטה, ולאחר מכן קיבל תעודת הנדסה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
בין 1921 לבין 1923 היה המנהל האמנותי והדרמטורג של תיאטרון שדרת אנדראשי (Andrássy úti Színház).
באותה תקופה העלה כמה ממחזותיו בני המערכה האחת וכמה קופלה (couplet) שלו (סגנון שהתפשט מהאופרטה, שיר לא יומרני, קצר, פופולרי מסוג המוזיקה הקלה, אשר לעיתים קרובות מכיל גם רמזים מובנים באותה התקופה).
לאחר מכן הפך לדרמטורג של תיאטרון מרכז העיר ושל תיאטרון הקומדיה של בודפשטי.
בנוסף, בשנים 1928 ו-1933 היה תחילה עובד המערכת של "העיתון הלאומי" (Nemzeti Újság) ואחר כך של "עיתון פשט" (Pesti Hírlap).
מחזהו המצליח ביותר, מריקה, הוצג ב-1925 בתיאטרון הרנסאנס.
הצלחת המחזה התבטאה בעובדה שהוצג מאוחר יותר בבורגתיאטר בווינה ובכמה מדינות נוספות באירופה.
מערכוני ההומור שלו, מאמריו ההומוריסטיים, בדיחות הקברט, קומדיות המחזמר והפרוזה שלו, כמו גם הקראותיו ברדיו ומילות שיריו, היו פופולריים מאוד.
ב-1931 כתב קארוי נוטי תסריט קולנועי למחזהו של מולייר, גם הוא באצילים, את התסריט לרב המשרתים, היפוליט, שהוצג בקולנוע כסרט המדבר ההונגרי השני בבימויו של אישטוואן סקיי ובהצלחה עצומה.
34 שנים לאחר מיכן זאגון עיבד אותו לבמה.
בשנת 1935, בלה גאל עשה סרט מתוך הרומן שלו "הקונדיטוריה בבודה".
כתביו האחרונים פורסמו בשבועון הסאטירי לודאש מתי תחת הכותרת "מתוך יומנו של זקנצ'יק".
ביצירותיו הציג ותיאר בהומור חביב את החטאים הקטנים העיקריים של חיי היומיום.
אשתו הייתה מרתה אירמה האואר (בודפשט, 19 בינואר 1898 – בודפשט 4 בפברואר 1983).
הורי אשתו היו הוגו האואר (מלחין ומחזאי תחת השם ג'רג' ורה) וסיליה מורגנשטרן (זמרת אופרטה תחת השם סיליה מרגו).
הם התחתנו ב-24 בספטמבר 1921. אשתו הייתה שחקנית תחת השם מרתה ורה, אך פרשה מהבמה לאחר נישואיהם.
נכדיהם: אנדראש זאגון (1955), מהנדס חקלאות, ואסתר זאגון.
אביב ודברים אנושיים אחרים (סצנות קברט, בודפשט, 1923)
זה יכול לקרות לכל אחד (בודפשט, 1932)
ההרפתקאות המצחיקות של פפריקה יאנצ'י בבית ובח"ל (בודפשט, 1936)
אי אפשר להתחתן עם נערה ענייה (תיאטרון מרכז העיר, 1928)
הארץ המובטחת (התיאטרון הלאומי, 1933)
תחנת עצירה מותנית (התיאטרון הלאומי, 1936)
רוח אביבית (תיאטרון הקומדיה של בודפשט, 1938)
האישה והרוח (תיאטרון פשט, 1946)
שושן צהוב (עם לאיוש בירו, גזה הרצג, מוזיקה מאת מיהאי קרסנאי, תיאטרון האופרטה של בודפשט, 1933)
פטר פקטה (עם דיולה שומודי, מוזיקה מאת מיהאי אייזמן, תיאטרון הקומדיה של בודפשט, 1943)
קטלין הקטנה (עם לאיוש בירו, מוזיקה מאת ינה הורבאט, תיארון הקומדיה של בודפשט, 1946)
תיאטרון (סומרסט מוהם, תיאטרון הקומדיה, 1941)
פרח האל תיגע בי (ארווה, תיאטרון הקומדיה, 1946)
נואל קאוורד: המרקיזה The Marquise (1939)
עץ צפצפה עתיק עומד על צלע גבעה
אישטוואן בארשון (במקור בראון, בהונגרית: Bársony István; בודפשט, 2 בפברואר 1882 – בודפשט, 2 באפריל 1956) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ובמאי יהודי-הונגרי בולט.
לאחר סיום לימודיו בתיכון ובחינות הבגרות הוא השלים לימודי פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות הבמה (היום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם ניגש לבחינה הסופית ב-26 באוקטובר 1902 בתפקיד באטקי ב"שלושת המוסקטרים".
לאחר מכן הוחתם על ידי ינה ינוביץ' והופיע לראשונה בהודמזוושרהיי בתפקיד ארנה במחזה "הסבתא".
בארשון היה חבר בתיאטרון קיראי בשנה שבה נפתח, אחר כך הוזמן על ידי הרויאל אורפאום (Royal Orfeum) ואז בפברואר 1918 קיבל חוזה על ידי "הבמה המודרנית" (Modern Szinpad), ולאחר מכן הוא היה חבר בתיאטרון מדיאסאי (Medgyaszay) וב"תיאטרון שדרות אנדראשי" (Andrássy úti Színház).
ב-27 באוקטובר 1927 הוזמן להיות הבמאי הראשי של "התיאטרון החדש" (Új Szinház).
כשחקן מצוין לעיצוב דמויות איכרים, הוא היה מהשורה הראשונה בז'אנר הזה, יחד עם אשתו אילונה דייבוקאט.
בנובמבר 1928 הם נסעו להופעות אורח בגרמניה, הם שיחקו ביחד גם בסרטים (הן אילמים והן מדברים) והצליחו במיוחד עם סצנות האיכרים ההונגריות שלהם.
בפברואר 1929 חזרו לתיאטרון שדרות אנדראשי.
בשנות ה-30 בארשון היה אחד מסגני הנשיא של "איגוד הסרטים הלאומי ההונגרי".
ב-1929 היה הבמאי של "תיאטרון האמנים של בודפשט" ובשנים 1931–1933 עבד בתפקיד היוקרתי כבמאי הראשי של תיאטרון שדרות אנדראשי.
בשל יהדותו נאסר עליו לעלות על הבמה בין השנים 1939–1945, אך הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה.
לאחר 1945, הוא עבד ב"קברט פודיום", ב"וארייטה הספרותי אריזונה", אחר כך ב"ורייטה הקאמרי", בשנים 1948–1949 שוב בתיאטרון מרכז העיר, וב-1954 ב"הבמה הקטנה של בודפשט".
אישטוואן בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מור בראון ושל שרולטה אופנר.
ב-27 בפברואר 1909 הוא התחתן עם השחקנית גבריאלה הלטיה, הם התגרשו ב-6 במאי 1914. ב-16 באוקטובר 1924, התחתן עם השחקנית אילונה דייבוקאט.
פול מרידית פוטר במחזה טרילבי
אישטוואן סלני (במקור שטסל, בהונגרית: Szelényi István; זבולן, 8 באוגוסט 1904 – בודפשט, 31 בינואר 1972) היה מלחין, פסנתרן, היסטוריון מוזיקה יהודי-הונגרי.
סלני היה מבצע חשוב (פסנתר) ומורה מוערך בתולדות המוזיקה ותורת המוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ.
הוא היה אחד האמנים המובילים של האוונגרד המוזיקלי ההונגרי.
אישטוואן שטסל נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף סלני (שטסל) (1872–1942) פקיד רכבת, ושל קורנליה רוטשילד (1879–1965).
הוא למד מוזיקה באופן קבוע מגיל תשע.
ב-1922 הוא הפך לסטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם למד פסנתר אצל אישטוואן לאוב וארנולד סקיי, וקומפוזיציה אצל המלחין זולטאן קודאי.
הופעת הבכורה שלו כמלחין הייתה בקונצרט סטודנטים ב-26 במאי 1925, שעורר מתקפת עיתונות עזה נגד המוזיקה של זולטאן קודאי ותלמידיו (Diósy Béla: Moderne Musik.
את תעודת הגמר של כפסנתרן ומורה לפסנתר קיבל ב-1926 ובמקביל קיבל מלגה פדגוגית.
כך קיבל משרת הוראה בבית הספר למוזיקה פודור.
בשנת 1926, יחד עם פאל קדושה, ג'רג' קושה, הוגו קלן ופרנץ סאבו הקים את "האגודה החופשית של מוזיקאים הונגרים מודרניים" (Modern Magyar Muzsikusok Szabad Egyesülete).
הוא הפך לאחד האמנים המובילים של האוונגרד המוזיקלי ההונגרי.
כמבצע, הציג את יצירות הפסנתר של מלחינים בני זמנו, כולל יצירות מאת ארנולד שנברג, פאול הינדמית ואלפרדו קאזלה, בקונצרטים שלו ובהופעותיו המרובות ברדיו ההונגרי.
הוא עבד כאמן קונצרטים וכמלווה בפסנתר בגרמניה בין 1928 לבין 1929. הוא הציג בברלין את הליווי לפסנתר שכתב עבור ק.
סימנובסקי ללקפריצ'ו של פגניני XXIV.
בשנים 1930–1931 היה המנהל המוזיקלי של להקת בלט רוסית של מהגרים בצרפת ובאנגליה.
הוא חזר הביתה להונגריה ב-1935.
סלני מילא תפקיד משמעותי בתנועת הפועלים לתרבות כמנהל מקהלות פועלים.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורש למחנה ריכוז, שרד וחזר.
לאחר 1945 פרסם יצירות פסנתר קלות עם ארווין מאיור (במקור מאייר) תחת הכותרת "הדרך לסונטה" (בודפשט, 1945).
בין השנים 1946–1948 היה מורה לפסנתר ולקומפוזיציה בגימנסיה הממלכתית למוזיקה בבודפשט, ובין 1948 לבין 1950 היה מנהל המכון.
הוא פוטר ב-31 באוגוסט 1950, אך חזר ב-1951 ועבד כמורה לקומפוזיציה ולמוזיקה קאמרית במשך 15 שנים.
במקביל לימד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בלה ברטוק ואת תולדות המוזיקה ותורת המוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשנים 1951–1956 היה העורך הראשי של כתב העת "סקירת המוזיקה החדשה" (Új Zenei Szemle).
אשתו הייתה בורבלה קובאץ', לה נישא בפריז ב-1931.
חלק מיצירותיו הושפעו מאסכולת קודאי.
הוא זכה בפרס בארבעים יצירות הפסנתר הקטנות שלו (1935, לא פורסם) ובתחרות בארטוק ב-1948 של מועצת האמנויות ההונגרית.
ניתן להרגיש את השפעתו של בארטוק ביצירה התזמורתית שלו Hommage à Bartók.
הוא הלחין אורטוריה בשם " עשרה ימים שהרעידו את העולם" מבוסס על עבודתו של ג'ון ריד, לטקסט של אישטוואן ראיץ', למקהלת גברים, אנסמבל קאמרי וסולנים.
סלני חקר לגבי כתבי יד של פרנץ ליסט בויימאר, והיה הראשון לפרסם את יצירתו של ליסט לפסנתר "בגטל ללא טון" (בודפשט, 1958); הוא כתב קונצ'רטו לפסנתר המבוסס על מוטיב של ליסט בשם Summa vitae.
ב-1961 נשא הרצאה בשם "ליסט האלמוני" בוועידת ליסט-ברטוק בבודפשט.
יצירתו הגדולה ביותר היא האורטוריה ספרטקוס (טקסט מאת ז'יגמונד לאסלו, 1960).
הוא כתב גם הרבה יצירות פסנתר, שירים ומחקרים.
עקב מחלתו הקשה התאבד בסוף ינואר 1972 בגיל 68.
חייה של פרנץ ליסט בתמונות (בודפשט, 1956)
ההיסטוריה של המוזיקה ההונגרית (I–II., בודפשט, 1959)
תאוריית אפנון מעשית המבוססת על היסטוריה סגנונית (בודפשט, 1960)
עולם ההרמוניה של מוזיקה רומנטית (בודפשט, 1965)
עקרונות בסיסיים של הרמוניזציה של שירי עם (בודפשט, 1968)
אישטוואן סגה (במקור שפיצר, בהונגרית: Szegő István; נירג'האזה, 22 בינואר 1908 – בודפשט, 10 ביוני 1969) היה סופר, משורר, מתרגם ספרותי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
סגה היה במשך תקופה אחרי מלחמת העולם השנייה מנכ"ל מפעל הסרטים הגדול והחשוב ביותר בהונגריה ובאירופה (מספר 3 באירופה בכמות הפקות הסרטים).
אישטוואן שפיצר נולד במשפחה יהודית כבנם של דז'ה סגה (שפיצר) (1875–?) ושל אירמה דנברג (1886–?).
את לימודיו התיכוניים סיים בעיר באיה.
בין שתי מלחמות העולם עבד כיוצק ברזל וכמדפיס, והיה פעיל בארגוני עובדים חוקיים וחוקיים למחצה.
הוא כתב שירי מקהלה ודרמות והיה חבר במקהלת כתב העת "100%".
לאחר 1945, היה חבר באיגוד התרבות של הפועלים ובמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, והיה סגן ראש מחלקת התרבות של המפלגה.
ב-1946 מונה למנהל הכללי של מפעל הסרטים הוניה (זו הייתה אחת מסדנאות היצירה המשמעותיות ביותר בתולדות הפקת הסרטים ההונגריים.
במשך עשרים השנים מאז הקמתו ב-1928 ועד להלאמתו, היה מפעל הסרטים הגדול ביותר בהונגריה), אך פוטר מתפקידו.
לאחר הקמת "חברת תעשיית הנייר" (Papíripari Vállalat) ב-1963, הוא הקים וערך את כתב העת "חדשות תעשיית הנייר" (Papíripari Híradó) עד מותו.
הוא פרסם את ספר השירים הראשון שלו בשנת 1923 בסגד יחד עם שיריו של הרופא והמשורר היהודי אגושטון ארג בשם "רצונות ואנחות".
תרגומיו הספרותיים יצאו לאור מסוף שנות ה-20, בעיקר יצירותיהם של סופרים מהשמאל, אנטי-פשיסטים.
הוא היה הראשון בהונגריה שתרגם להונגרית את אחת הדרמות של ברטולט ברכט.
אשתו הייתה מרגיט, בתם של שטרן ליפמן ושל פאני ברנשטיין, (1909–1949), לה נישא ב-30 באוגוסט 1932 בבודפשט.
גיסתו הייתה השחקנית רוז'י אץ'.
שירים ותרגומים נבחרים (בודפשט, 1948)
דרך השחר: תמונות בפרוזה (בודפשט, 1948)
מֶסְמֶר, מרי בייקר-אדי, פרויד (עם György Kovács, Zoltán Horváth), בודפשט, 1935
בית הספר לכוח, בודפשט, 1937
ברונו טראבן: טליגה, רומן, בודפשט, 1937
סיפורי עם אפריקאים ( Afrikanische Märchen ), בודפשט, 1957
אלן פרבוסט: גברים לא פופולריים, רומן, 1958
קורט סנדנר: לילה נורא, רומן, 1958
ברונו טראבן: יריד בני אדם במקסיקו, רומן, 1958
זיכרונותיו של קצין וורמאכט לשעבר, 1959
וידויים של צעירים אלג'יראים על המדיניות הקולוניאלית של צרפת, בודפשט, 1959
האס אס בפעולה (SS im Einsatz), אוסף מסמכים.
פרידריך וולף: ד"ר לילי וואנר, בודפשט, 1960
לואיס ולז דה גווארה: השטן הצולע, רומן, 1962
אישטוואן השני, מלך הונגריה (בהונגרית: II.
שלטונו של אישטוואן היה רווי סכסוכים.
הוא הפסיד את דלמטיה, וגם מלחמתו נגד הנסיכויות הרוסיות לא צלחה; מצד שני, במלחמת ממלכת הונגריה-האימפריה הביזנטית בשנים 1127–1129, הוא השיג הצלחה והביס את הניסיונות להפיל את שלטונו.
בנוסף לסכסוכי המלחמה, חייו הוקשו גם בשל היעדר יורש עצר, ולאחר מותו ניתן היה להציב את הכתר על ראשו של בלה השני (העיוור), כך נעשה "הפסול לשלוט" על ידי המלך קלמן, למלך הונגריה.
ההערכה המאוחרת לגבי שלטונו של אישטוואן הייתה שלילית מאוד בגלל זה, למרות שניתן לומר כי שלטונו היה מוצלח בסך הכל.
את מה שהיה יכול להשיג כמלך הונגרי בעיצומם של תנאי התקופה, הוא השיג ברובו.
אין מידע על חינוכו של אישטוואן.
אין כל אינדיקציה לכך שהאב קלמן, שהיה ידוע בהשכלתו הענפה, העניק לבנו השכלה ברמה זהה לשלו.
לאחר מסע הניצחון שלו בדלמטיה בשנת 1105, הכתיר קלמן את הילד כ"מלך צעיר", ובכך הבהיר כי הוא מחשיב את בנו כיורש החוקי שלו, בניגוד לנסיך אלמוש.
לאחר מכן הגביר אלמוש את מאמציו להשיג את הכתר, שהוביל בסביבות 1115 שהוא ובנו (לימים בלה השני, מלך הונגריה).
מעשהו האכזרי של קלמן הוכיח את עצמו כיעיל, משום שכמה ימים לאחר מותו ב-3 בפברואר 1116, הכתיר בעיר סקשפהרוואר הארכיבישוף לרינץ מאסטרגום את אישטוואן למלך.
אישטוואן השני קיבל את השלטון במצב של מדיניות חוץ לא נוחה.
באימפריה הרומית הקדושה, (הגרמנית) היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עדיין היה בשלטון, ובשנת 1108 הוא תמך בדוכס אלמוש במערכה.
יחסי הונגריה-גרמניה הוחמרו על ידי העובדה שמלחמת מאבק האינווסטיטורה כמו אביו, גם אישטווון עמד לצדו של האפיפיור.
(הדבר מוכח גם על ידי העובדה שבתחילת שנות ה-20 של המאה ה-12, אישטוואן נישא לבתו של הדוכס הנורמני רוברט מקפואה.
ברית הנישואים בהחלט נוצרה בתיווכו של האפיפיור קליקסטוס השני, משום שהנסיכות הנורמנית הייתה התומכת הנאמנה ביותר של האפיפיור במאבק נגד הקיסרות) יחסי הונגריה-בוהמיה הידרדרו גם כן ב-1108, משום שהנסיך הצ'כי דאז לקח חלק במסעו של היינריך החמישי.
כיבוש הדרום של קלמן - בעיקר דלמטיה - העמיד את ממלכת הונגריה מול הרפובליקה של ונציה.
כשאישטוואן עלה לכס המלכות, כבר היה סכסוך מזוין עם ונציה בדלמטיה ולכן מדיניות החוץ ההונגרית ביקשה לצאת מהבידוד על ידי שיפור יחסי הונגריה-בוהמיה.
הנסיך הצ'כי ולדיסלב, נסיך בוהמיה ואישטוואן השני החלו במשא ומתן לשלום בנהר אולסאבה בגבול הונגריה-מוראביה, שאליו צעדו שני השליטים עם צבאותיהם.
מקורות צ'כיים וגם הונגרים מדווחים על האירועים.
שני הדיווחים לא בכל דבר חופפים, אבל מה שבטוח זה שהם לא הסכימו בגלל חוסר אמון גדול ביניהם.
במקום זאת, התרחש קרב עקוב מדם ב-13 במאי 1116, שבו צבאו של אישטוואן השני הובס.
הכרוניקאי של הכומר בן זמננו קוסמס מפראג, בהתייחסו לקרב אוגסבורג משנת 955, ציין שכה הרבה הונגרים "מתו שם, כמו שלא ניספו אפילו לאורך נהר הלך".
פעולת מדיניות החוץ הראשונה של אישטוואן הסתיימה אפוא בכישלון, יחסי הונגריה–בוהמיה נותרו עוינים.
מאוחר יותר קיבל אישטוואן לארצו מהגרים ממלחמות הכס הצ'כיות שפרצו זמן לא רב לאחר מכן.
הדוג'ה אורדלאפו פאליירו מוונציה נקט פעולה עוד במהלך חייו של קלמן, באוגוסט 1115, על מנת לרכוש את השטחים הדלמטיים בשלטון הונגרי, והוא הצליח בכך באופן חלקי.
להתקפה הבאה שלו, שהושקה במאי 1116, הוא כבר זכה לתמיכה הפוליטית של היינריך החמישי, הקיסר הגרמני-רומי, ושל אלקסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
ב-29 ביוני 1116, הביסו הוונציאנים את הכוחות ההונגרים בראשות באן קלדין ליד זאדאר ומספליט אזרחי העיר גירשו את ההונגרים החוצה, כך שדלמטיה כולה נפלה לידי הדוג'ה.
אישטוואן המשיך את מדיניות החוץ של אביו בכך שהתערב בעימות הפנימי של הנסיכים הרוסים ב-1123. נגד הדוכס הגדול ולדימיר מונומך, לימים ולדימיר השני, נסיך קייב ששאף לאיחוד - והיה חמו לשעבר של קלמן.
המלך ההונגרי תמך בנסיך ירוסלב, שגורש מווליניה.
צבאות הונגריה בפיקודו של אישטוואן כבר החלו במצור על ולדימיר כאשר ירוסלב מת באופן בלתי צפוי.
אישטוואן רצה להמשיך במצור, אך חברי המועצה המלכותית החליטו שלא להילחם עוד.
אם המלך לא ייסוג, הם יחזרו הביתה ויבחרו מלך חדש.
האירוע כבר בישר כי לאישטוואן יהיו בקרוב קשיים פוליטיים פנימיים בשל כישלונותיו בענייני חוץ.
בשל שורת הכישלונות, חלק ניכר מהלורדים ההונגרים לא היו מרוצים משלטונו של המלך ובהיעדר מועמד אחר - צידדו בדוכס העיוור אלמוש.
אישטוואן השני לא היה פופולרי גם בקרב מנהיגי הכנסייה, כי המשיך את מדיניות אביו גם בזה שהוא לא הקים קרנות משמעותיות.
כתוצאה מכל זה, בסביבות 1125–1126, חש אלמוש שתומכיו חזקים מספיק כדי לנסות שוב להשיג את השלטון.
יחד עם זאת, לאחר אירועים שאינם ידועים לפרטי פרטים, פעולתו של הנסיך לא לוותה במזל גם הפעם ואלמוש ברח לביזאנטיון, בנו בלה לפצ'וואראד.
האירועים שכנעו את אישטוואן ותומכיו שכדי לשמור על שלטונם נדרש שינוי משמעותי, בעיקר במדיניות החוץ.
נקודת מפנה במדיניות החוץ ההונגרית
בספטמבר 1122 נחתם קונקורדט וורמס שסיים את המאבק בין האפיפיורות לבין הקיסרות הרומית הקדושה (למעשה הגרמנית) למשך זמן רב.
הדבר השפיע לטובה על האפשרויות של מדיניות החוץ ההונגרית, משום שהיא סיפקה דרך להונגריה לשמור על יחסים טובים באותה מידה עם שתי המעצמות.
בסתיו 1126 נפגש אישטווא השני באופן אישי עם הנסיך הצ'כי סובסלאב הראשון, דוכס בוהמיה , והיחסים בין שתי המדינות הוסדרו.
יחסי הונגריה-בוהמיה היו טובים במשך כמה עשורים לאחר מכן.
בסביבות שנת 1126 התבסס הפיוס ההונגרי-אוסטרי בתיווכו של הארכיבישוף של זלצבורג.
לעומת זאת, במקביל לפיוס במערב, הניגודים ההונגריים-ביזנטיים התחדדו יותר ויותר.
היחסים בין ביזנטיון לממלכת הונגריה הידרדרו ב-1116, כאשר אלקסיוס הראשון תמך בוונציה במלחמת הדלמטיה.
מכאן ואילך, ביזנטיון הקשתה על עבודתם של סוחרים הונגרים.
הסיבה הישירה שהובילה למלחמה הייתה הנסיך אלמוש שיוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית קיבל אותו בברכה לממלכתו.
אישטוואן ציפה שאלמוש יתקוף את ממלכתו בראש הצבאות הביזנטים והוא בהחלט רצה להגיע לכך שיגרשו אותו משטח יוון.
פירושקה, בתו של לאסלו הראשון, מלך הונגריה, ניסתה לתווך, ללא הצלחה, בין הקיסר לבין המלך.
מטרת המלחמה ההונגרית-ביזנטית בין השנים 1127–1129 לא הייתה לזכות בשטח, אלא בפלישה של זה לשטחו של זה, ובדרך זו ניסו הצדדים לכפות את רצונם על האחר.
אישטוואן תקף לראשונה בקיץ 1127. מאחר שילד עדיין לא נולד לו, הוא הפך את שאול, נסיך הונגרי, בנה של אחותו, ליורש הרשמי שלו.
אישטוואן כבש את בלגרד ולאחר מכן הרס אותה, ואז חדר דרך סופיה לפיליפופוליס (פלובדיב).
בינתיים, הנסיך אלמוש מת ב-1 בספטמבר 1927, אבל זה לא שם קץ ללחימה, כי בשנת 1128 הקיסר צעד נגד הונגריה עם כוח עצום.
הכוחות ההונגרים ספגו תבוסה קשה ליד טירת הראם.
הביזנטים בזזו את סירמיה , בזזו אותה כליל ולאחר מכן נסוגו.
לאחר מחלה ממושכת, המלך מת מדיזנטריה בגיל שלושים בלבד.
לפי רצונו, הוא נקבר בנאג'וואראד, במנזר פרמונטרה שהקים, שנהרס בסערות הזמן, מקום מנוחתו ושרידיו עדיין לא מזוהים.
אישטוואן דומאן (בהונגרית: Domán István; בודפשט, 17 בנובמבר 1922 – פברואר 2015) היה רב הונגרי, חוקר דת, רב ראשי, פרופסור באוניברסיטה.
הרב דומאן שלט בשפות רבות, ביניהן: עברית, ארמית, יידיש, גרמנית, אנגלית והונגרית.
הוא זכה בפרס שאנדור שייבר.
אישטוואן דומאן נולד בבודפשט במשפחת רבנים.
לאחר שסיים את לימודי ארבע הכיתות בחטיבת הביניים, למד בישיבה.
לאחר מכן המשיך את לימודיו האזרחיים בבית הספר התיכון הממלכתי הראשי על שם אימרה מדאץ'.
במלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שרד ואחרי המלחמה בין השנים 1945 לבין 1948 למד באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
את לימודיו השלים עם דוקטורט "בהצטיינות יתרה" בארכאולוגיה נוצרית, ההיסטוריה של העת העתיקה ותולדות האמנות.
בשנת 1965, בהזמנתו של הרב שאנדור שייבר, חזר להונגריה קיבל סמיכה לרבנות וכיהן כרב בכמה ערים (קפושוואר, סגד, בודפשט) ולאחר מכן כיהן כרב ראשי.
משנת 1981 לימד בבית המדרש לרבנים.
בשנות ה-90, הוא הרצה במחלקות שונות של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
דומאן היה עד 1991, בין היתר, גם העורך הראשי של אוי אלט, כתב העת של הקהילה היהודית של בודפשט.
הוא נפטר בשנת 2015 בגיל 92. מעניין שעוד זמן קצר לפני מותו, בשנת 2013, נשא הרצאה ארוכה בטלוויזיה על תולדות התלמוד.
הרב אישטוואן דומאן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
1930–1947 ; הקדמה מאת אלכסנדר שייבר; הנציגות הלאומי של היהודים-הונגרים, בודפשט, 1979 (מונוגרפיות של קהילות יהודיות בהונגריה)
צ'ילאג מאטה: אוצר האנקדוטות היהודיות ; הקדמה, הערות.
אוניברסיטת קיץ אקומנית, קצ'קמט, 1993
התלמוד הבבלי; כרך 1 תרגום אישטוואן דומאן; Origo books, בודפשט, 1994
סודות בתי הספר לתלמוד ; בית Ulpius, Bp., 2001
אימה ; לאחר מבוא של יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, בודפשט, 2006 (חיי השואה)
התלמוד הבבלי ; כרך 2, תרגום אישטוואן דומאן; 2. שלוחה לְפַרְסֵם.; בית אולפיוס, בודפשט 2007
צעיר יהודי בניו יורק ; הוצאת האטר, בודפשט, 2009
ספרים שלא פורסמו בדפוס: תולדות הישיבות, כלומר הרצאות באוניברסיטה.
פרס שאנדור (אלכסנדר) שייבר (1996)
אישטוואן ויטמן (בהונגרית: Wittmann István; בודפשט, 20 באוגוסט 1909 – בודפשט, 20 ביוני 1989) היה רופא (MD) יהודי-הונגרי, גסטרואנטרולוג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור במדעי הרפואה (PHD)(1972), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אישטוואן ויטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של בלה ויטמן (1874–1963), רופא ילדים ושל מרתה לוהר.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הראשית ברז'ני דניאל בבודפשט והמשיך את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה (MD) ב-1933. בין 1933 לבין 1945, עבד בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין יוני 1944 לבין יוני 1945, הוא גורש והיה אסיר שבעה חודשים באושוויץ וחמישה חודשים במחנה הריכוז אבנזה (מנהלית אחד ממחנות המשנה של מאוטהאוזן).
לאחר 1945 עמד בראש מחלקות רפואיות שונות במוסדות בריאות שונים.
בין 1951 לבין 1952 (במלחמת קוריאה) שירת בבית החולים הצבאי ה (צפון)קוריאני על שמו של מתיאש ראקושי.
בשנת 1956, מונה לרופא הראשי ומנהל מחלקה של בית החולים על שם בייצ'י-ז'ילינסקי, שם הקים מרכז אנדוסקופיה.
בין 1960 לבין 1974 היה הרופא הראשי ומנהל מחלקה בבית החולים יאנוש בלשה ברחוב ואש (Vas utca),
בין 1974 לבין 1977, היה הרופא הראשי של בית החולים יאנוש
ליטמן היה היה המייסד של הגסטרואנטרולוגיה ההונגרית המודרנית וכתוצאה מפעילותו התבססה בהונגריה טכניקת הווידאואנדוסקופיה.
הוא הפך את הגסטרואנטרולוגיה להתמחות עצמאית ברפואה פנימית ויזם הכשרה של גסטרואנטרולוגים.
בשנים 1966–1970 היה מזכיר האגודה ההונגרית לגסטרואנטרולוגיה
בשנים 1970–1983 מזכירה הכללי של האגודה
נשיא הקונגרס הבינלאומי העשירי של גסטרואנטרולוגים שנערך בבודפשט (1976).
הוא היה חבר במספר רב של אגודות מדעיות זרות ומקומיות ובוועדות מערכת של כתבי עת.
אטלס ללפרוסקופיה (כרכים I–II, בודפשט, 1965)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג 5 (1952)
עיטור מסדר כשרון העמל דרג זהב (1969)
מדליית הזיכרון של גזה הטני (1974)
מדליית זיכרון Pro optimo merito בגסטרואנטרולוגיה (1982)
אישטוואן סאמושקזי או סטפן זמוסיוס (בהונגרית:Szamosközy István ,לטינית:
Stefan Zamosius, 1570–1612) היה מלומד הומניסט והיסטוריון הונגרי.
לא יודעים הרבה פרטים על מסלול חייו.
אישטוואן סמושקזי נולד ב-1565 או ב-1570 בקולוז'וואר, בטרנסילבניה, (כיום קלוז'-נאפוקה ברומניה) במשפחה קלוויניסטית של אצילים קטנים הונגרים שמוצאם, היה, כפי שמצביע שם המשפחה בחבל סאמושקז שבין הנהרות סומש (סאמוש) וטיסה להרי מרמורש (מרמורוש).
האציל הטרנסילבני הבכיר לסלו שומבורי, לקח אותו לחסותו ושלח אותו ללימודים לצד בנו, שנדור שומבורי.
אחר כך הקנצלר פרקש קובאצ'וצי, שיחד עם שומבורי וקנדה היה לתקופה חבר במועצת העוצרות של טרנסילבניה, שלח אותו ב-1591 ללימודים באוניברסיטת פדובה.
ב-1593 פרסם ספר Analecta lapidum על כתובות האבן הרומאיות שנתגלו בטרנסילבניה, שטחי דאקיה לשעבר.
כמו כן כתב על נומיסמטיקה.
בשובו מפדובה יצא למסע בגרמניה ולמד גם באוניברסיטת היידלברג.
בימי שלטונו של אישטוואן בוצ'קאי עבד בארכיון החצר הטרנסילבנית בדיולהפהרוואר, כיום אלבה יוליה.
הנסיך בוצ'קאי מינה אותו כהיסטוריון החצר.
סמושקזי נפטר ב-1612 באלבה יוליה.
רבים מכתביו נשארו בכתבי יד או אבדו חלקית.
מיחסים לו גם ספר בשם De originibus Hungaricis - על מוצאה של ההונגריה.
הכתבים שלו הידועים ביותר היו המעשיות ההונגריות והטרנסילבניות בשפה הלטינית (Rerum Transylvanarum Pentades și Hebdomades), שמהם נותרו קטעים בלבד.
סמושקזי נחשב להיסטוריון ההומניסטי הטוב והמקצועי ביותר בתקופתו.
כתב מאוחר יותר ספר על תולדות ההונגרים שלא פורסם מעולם אבל חלקים ממנו שרדו בהעקתים רבים.
פרקש בתלן שמר חלקים גדולים מתוכו בהיסטוריה הטרנסילבנית שלו.
סאמושקזי כתב את ספרו לפי הדגם של ספרו של אנטוניו בונפיני, ב"עשיריות", קבוצות של עשרה ספרים במסורת של טיטוס ליביוס.
שמו של סמושקזי נקשר גם להשערה הבלשנית הראשונה לגבי השתייכות השפה ההונגרית למשפחת השפות הפינו-אוגריות שרמז על הקרבה הלשונית בין ההונגרים לאוגרים שעל נהר אוב.
(אוסף של כמה כתובות עתיקות באבן בדאקיה)
Az erdélyi veszedelmekről (על הסכנות בטרנסילבניה - בטעות יוחסה לפאל אניידי, בעריכת אימרה מיקו Pál Enyedi.
Adatok Iנתונים מהיסטוריה של טרנסילבניה, I., Kolozsvár, 1855 – 1862);Szamosközy történeti maradványai (שרידים מההיסטוריה של סאמושקזי) 4 כרכים, בעריכת שאנדור סילאגי,1876 – 1880:Hung.
"חמישיות" או "פנטאדות" (קבוצות של חמישה ספרים) של דברי ימי טרנסילבניה
אישטוואן הארדי (במקור הופבאואר-Hofbauer, בהונגרית: Hárdi István; בודפשט, 15 במרץ 1922 – בודפשט, 6 בפברואר 2023) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, פסיכיאטר, נוירולוג, פסיכואנליטיקאי.
הוא היה פרופסור, המנהל הרפואי והרופא הראשי של מחוז פשט (כ-1.5 מיליון תושבים) עד לפרישתו לגמלאות.
אישטוואן הופבאואר נולד במשפחה יהודית כילדם הרביעי של ליפוט פאל הופבאואר ושל גיזלה גרינוולד.
משלושת אחיו אחד גורש וניספה במחנה ריכוז, השני נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ומת בחזית המזרחית בברית המועצות והשלישי חזר הביתה ממחנות שירות העבודה ממחנה הריכוז בבור.
אשתו מרגיט שאגי הייתה פסיכיאטרית ובתו לִילה הארדי גם היא פסיכיאטרית.
על בסיס הכשרתו הרפואית וכפסיכואנליטיקאי, הוא היה מהראשונים בהונגריה שהחל לעסוק בהיבטים הפסיכולוגיים והיחסים בין המטופלים לבין המטפלים בהם, בטיפול ובקשיים הפסיכולוגיים של חולי סרטן.
הוא פיתח את הדיסציפלינה של הפסיכולוגיה היישומית, והפסיכולוגיה הסיעודית.
הארדי סיים את בית הספר התיכון הריאלי דניאל ברז'ני בבודפשט.
מ-1950 עד 1954 עבד במחלקת הנוירולוגית והפסיכיאטרית של בית החולים יאנוש, מ-1954 עד 1955 במכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה, ושוב בין 1955 לבין 1960 במחלקת הנוירולוגית והפסיכיאטרית של בית החולים יאנוש.
לבסוף, מ-1960 עד 1993 היה הרופא הראשי של המרפאה הנוירולוגית של מחוז פשט, ועד 1995, הוא היה הרופא הראשי של המחוז.
בנוסף לפעילותו הרפואית, ביצע פעילות חינוכית ומחקרית משמעותית.
בין השנים 1951–1965 לימד פסיכיאטריה, מ-1973 עד 1985 לימד פסיכולוגיה סיעודית והיגיינה נפשית.
משנת 1993, כפנסיונר, הוא עסק בעיקר בעבודה מדעית ובחינוך באוניברסיטת קארוי גאשפאר.
156 פרסומים בהונגרית ובשפות זרות
ספרו הראשון "חיי רוח, בעיות נפשיות", (Lelki élet, lelki bajok) שיצא לאור ב-1958, היה חלוץ בהפצת ידע פסיכולוגי, ויצא ב-9 מהדורות.
עבודתו "הגישה הפסיכולוגית והפסיכואנליטית הקלינית" היא יסודית, בה הצליח לפתח את הדיסציפלינה של הפסיכולוגיה הסיעודית.
ספרו פסיכולוגיה סיעודית (Ápoláslélektan) ראה אור ב-1966, הספר יצא לאור שש פעמים, אך יצא גם ברוסית בגרמנית, בליטאית ובצ'כית.
לאחר סיום לימודיו, הוא לא יכול היה להירשם לבית הספר לרפואה בשל חוקי התקופה, ולכן השתתף בסמינרים לפסיכולוגיה של פרנץ מראי ב"אוניברסיטה היהודית החופשית".
הכשרתו בפסיכואנליזה נוהלה מ-1947 עד 1965 על ידי הפסיכואנליטיקאי שמו (שמואל) רפפורט.
הוא התכתב עם מייקל באלינט משנות החמישים.
בשנת 1961, במרפאת Tavistock בלונדון השתתף במה שנקרא "סמינר לרופאים משפחה".
הוא רכש את הידע החיוני של הפסיכיאטריה והפסיכותרפיה תחילה מאישטוואן הולוש ומשנת 1965 מאימרה הרמן.
האגודה הפסיכיאטרית ההונגרית : מייסד וחבר מועצת המנהלים, היה נשיא המדור פסיכופתולוגיה ביטוי וטיפול באמנות
הוא היה אחד מסגני הנשיא של האגודה הבינלאומית לפסיכופתולוגיה ביטוי וטיפול באמנות
חבר באגודה הפסיכולוגית ההונגרית (MPT).
חבר באיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (IPA).
חבר באגודה הפסיכואנליטית ההונגרית (MPE).
מדליית זיכרון לאיגנץ זמלווייס ממחוז פשט
מדליית הנצחה אראני פעמיים ממחוז פשט
מדליית זיכרון לגוסטב אולה מהאגודה הפסיכיאטרית ההונגרית, 1992
הפרס הגדול של החברה היפנית לפסיכופתולוגיה של טיפול בהבעה ואמנויות, 1992
פרס Gyula Nyírő לשנת 1999 על ספרו "בריאות הנפש".
פרס ארנסט קריס, בוסטון, החברה האמריקאית, 2000
פרס מפעל חיים במשותף מקונגרס בוסטון של החברה האמריקאית, SIPE ו-WPA Media Mass Media, 2004
מדליית זיכרון שאנדור פרנצי מהאגודה הפסיכואנליטית ההונגרית, 2013
פסיכולוגיה, חוברות מכללה בודפשט 1958. הדפסה מחודשת בודפשט, הוצאת ספרי לימוד 1974, 184 עמודים.
חיי רוח, בעיות נפשיות, מהדורה תשעית, בודפשט, 1982, כתב העת רפואה.
ביבליוגרפיה של הנוירולוגיה והפסיכיאטריה ההונגרית 1945–1960 יחד עם רעייתו.
פסיכולוגיה ליד המיטה פסיכולוגיית האחיות ג.
מהדורה מורחבת בודפשט, 1997, Medicina, .
בחינת הציור הדינמי בודפשט, 1983, Medicina, 3. לעבוד דרך.
שלוחה מהדורה בודפשט, 2016, הוצאת Flaccus 495 p.
הגנת הנפש על הבריאות בודפשט, 1992, Springer Hungarica.
הגנה בריאותית על הנפש ג.
עובד דרך, שלוחה מהדורה, בודפשט, 1997, Medicina.
מתוך הפרקטיקה האבחונית והטיפולית של מרפאת האלכוהוליזם.
בודפשט, 1992, המכון הלאומי לאלכוהוליזם.
הגנה על בריאות הנפש בגיל מבוגר .
ב-Tariska P (עורך): סימפטום כרוני או סימפטום מחלה?
בודפשט, 2002, רפואה, עמ' 408–418. מבחן ציור באנשים הסובלים מירידה נפשית.
אוסף Szentgotthárd; מעון של עיריית בודפשט לחולים פסיכיאטריים - Literatura Medica, Szentgotthárd-בודפשט.
אישטוואן הולוש (במקור איזידור הסליין עד 1887, בהונגרית: Hollós István; בודפשט, 16 באפריל 1872 – בודפשט, 2 בפברואר 1957), היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, פסיכיאטר, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית חולים, ספרו המפורסם ביותר הוא "פרידתי מהבית הצהוב" שתורגם לכמה שפות, זכה להערכה גם על ידי זיגמונד פרויד.
איזידור הסליין נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ הולוש (הסליין) (1841–1921) חייט, ושל בורבלה (ברברה) פייפר (באבט).
הוא סיים את בית הספר הראשי הריאלי במרכז העיר בודפשט וקיבל את התואר הרפואי שלו ב-1897 באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד.
ב-1904, בעיר פץ', נישא לאולגה, בתם של סוחר העצים ליפוט אנגל ושל אנה שטרן.
הוא הוכשר כפסיכיאטר באנגיאלפלד, נאג'קאלו ובליפוטמזה, ולאחר מכן מ-1910 עבד כרופא ראשי בבית החולים הפסיכיאטרי בסיביו.
הוא שירת כרופא צבאי במלחמת העולם הראשונה, לאחר המלחמה הפך לרופא הראשי ומנהל מחלקה בבית החולים לחולי נפש "הבית הצהוב" (Sárga Ház) בליפוטמזה.
בשנת 1927, בהיותו בן 55 בלבד, הוצא לגמלאות בשל מוצאו היהודי.
עם פרישתו ב-1927, הוציא לאור את הכרך "פרידתי מהבית הצהוב", שתורגם לכמה שפות מערביות.
הכרך זכה להערכה כאמור גם על ידי זיגמונד פרויד.
בכרך ובכל פרסומיו של אישטוואן הולוש, בא לידי ביטוי ההומניזם שלו כלפי חולי נפש.
אישטוואן הארדי אמר על הספר "פרידתי מהבית הצהוב": "הספר, שקשה להגדיר אותו במונחים של ז'אנר, הוא יצירה פופולרית בעלת ערך ספרותי גבוה.
מילים, פילוסופיה, אפוסים, כולל רעיונות משמעותיים רבים, משקפים את ההומניזם העמוק של הולוש, שבו הוא השתמש בכל מרצו, כדי לשפר את הגורל ואת הטיפול בחולי נפש, ולהקל על חזרתם לחברה.
בספרו הוא נאבק נגד דעות קדומות רבות לגבי מחלות נפש, למען חופש פיזי ונפשי מרחיק לכת לחולים ונגד כל השרידים של מערכת הכלא הפסיכיאטרית המיושנת.
[...] מערכת ה-»open door system«, הדלת הפתוחה שלו, יכולה להיחשב למבשרת מערכת הדלת הפתוחה בהונגריה."
מתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 הוא היה אחד מחלוצי התנועה נגד אלכוהוליזם ביחד עם פילפ שטיין.
הוא הכיר היטב את זיגמונד פרויד, הוא תרגם את יצירותיו של פרויד להונגרית בשנות ה-30, באותה תקופה הוא "עבד על עבודתו הפסיכואנליטית הגדולה על תורת השפה.
Der Aufstieg von der Triebsprache zur menschlichen Sprache (העלייה משפה אינסטינקטיבית לשפה אנושית) בעבודתו הבלתי גמורה הזו הוא בחן במקביל את התפתחות הדיבור האנושי וה"אני" ובעיקר בהקשר של יחסי אם-ילד, הוא חיפש את התשובה לשאלה כיצד סיפוק צרכים ביולוגיים אלמנטריים יכול היה להביא ל התפתחות של הדיבור בקול?
(כלומר לרא בסימנים)" הבלשן הצעיר איוואן פונאג' עזר לו בעבודה זו.
הולוש היה חברו הקרוב של הפסיכואנליטיקאי שאנדור פרנצי.
לאחר מותו של פרנצי, אישטוואן הולוש הפך לנשיא אגודת הפסיכואנליטיקאים בממלכת הונגריה בין השנים 1933–1944.
ב-1944 לקחו אותו בריוני מפלגת צלב החץ לגדת הדנובה כדי להוציאו להורג, אך הוא ניצל בהתערבותו של ראול ולנברג.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עסק בפסיכואנליזה כפנסיונר, ולאחר האיסור על הפסיכואנליזה במשטר הקומוניסטי, הוא טיפל במחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים יאנוש (היום בית החולים סנט יאנוש).
הוא כתב הרבה, אך לא פרסם את כתביו, בין היתר בשל כך, רבים מכתביו ותרגומיו פורסמו רק לאחר מותו במהדורות ראשונות או מרובות.
הכרך המצליח ביותר שלו היה פרידתי מהבית הצהוב, ותרגומו המצליח ביותר היה "פרויד: פירוש החלומות".
הוא נפטר בשנת 1957 לאחר מחלה ממושכת.
חשיבות התורשה בהופעת מחלות נפש (1904)
ריפוי אלכוהוליסטים בבית החולים לחולי נפש (1906)
מחזור חולים של 40 שנה בבית החולים לחולי נפש ליפוטמזה, 1868–1908. פרסומים מדעיים של השבועון רפואי (1909)
העבר והעתיד של טיפול במוסד נפשי (1914)
פרידתי מהבית הצהוב: כתיבתו המיוחדת של דוקטור פייפליין טלמך על שחרור חולי נפש (1928; 1990)
(תרגום לגרמנית של פרידתי מהבית הצהוב, 1928)
par Judith Dupont (תרגום לצרפתית של פרידתי מהבית הצהוב, 1982)
החלום והעבודה של מחלת נפש (מהדורה מחודשת, 1993)
המוביל הלא ידוע; איגוד בריאות הנפש LIFE, בודפשט, 2003
היצירות שנאספו של זיגמונד פרויד / נערכו על ידי שאנדור פרנצי ויוזף א.
סטופר; תִרגוּם מריה טקאץ'; הכרך השלישי תורגם, נערך, הובא לדפוס על ידי אישטוואן הולוש (1929)
זיגמונד פרויד: יצר המוות ויצרי החיים (2011)
האגודה הפסיכיאטרית ההונגרית הקימה לכבודו את פרס אישטוואן הולוש, המוענק מדי שנתיים מאז 1991 עבור המאמרים הטובים ביותר שפורסמו ב-Psychiatria Hungarica.
אישטוואן מלר (בהונגרית: Möller István; מור, 9 באפריל 1860 – בודפשט, 30 בספטמבר 1934) היה אדריכל יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1927).
אישטוואן מלר נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ מלר ושל ארז'בט ברגר.
כומר גוגאנפה יאנוש הוק ביצע את ההטבלה.
אשתו הראשונה הייתה הרמינה ברגר (1860–1916), ממנה נולד לו בן, אדריכל וסופר קארוי מלר.
מאוחר יותר, בווינה ב-1930 נשא לאישה את האוגוסטינית מרגיט סטלר (בקשצ'בה, 13 בפברואר 1899), שהוריה היו ארפאד סטלר ומריה פליקס.
מלר למד אדריכלות באוניברסיטת קרלסרוהה ולאחר מכן באוניברסיטת וינה.
בצעירותו היה מנהל אחוזת מור.
בנוסף לפעילויות ההגנה על מבנים, הוא גם בנה מבנים בעיצובו שלו, למשל כנסיית מרגיט הקדושה לבית ארפאד (כנסיית כיכר לֶהֶל בבודפשט).
שמו קשור לשיקום טירת וויידהוניאד , קתדרלת אלבה יוליה, הנקרופוליס הנוצרי המוקדם בפץ' וחורבות הכנסייה הרומנסקית/הגותית הקדומה בז'אמבק.
בשנת 1897 שוחזר המינרט של העיר אגר על סמך תוכניותיו.
בין 1914 לבין 1932, הוא היה פרופסור במחלקה לאדריכלות ימי הביניים באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
מדליית זיכרון אישטוואן מלר מוענקת מאז 1998
יום המורשת העולמית לכבוד אישטוואן מלר, כנס ותערוכה ב-19 באפריל 2010
תקופת הבנייה של טירת ווידה-הוניאד .
המונומנטים המפורסמים ביותר של טרנסילבניה.
החומר והעיצוב של מצבות הוניאדי.
זיכרונות אדריכליים מתקופת יאנוש הוניאדי.
גזה אנץ: שיקום .M.I בז'אמבק.
אנדראש רומאן: מחווה לזכרו של .M.I.
לאסלו גרה: על שיקום .M.I בז'אמבק.
אישטוואן הרביעי, מלך הונגריה (בהונגרית: IV.
István, בקרואטית: Stjepan IV, בסלובקית: Štefan IV; בערך 1133 – 11 באפריל 1165) היה מלך הונגריה וקרואטיה, עלה לכס המלכות בין 1163 ל-1165, כאשר גזל את כתרו של אחיינו, אישטוואן השלישי.
הוא היה בנו השלישי של בלה השני, מלך הונגריה, וכאשר מזימתו נגד אחיו גזה השני נכשלה, הוא הוגלה מהונגריה בקיץ 1157. תחילה חיפש מקלט באימפריה הרומית הקדושה, אך לא קיבל תמיכה מהקיסר פרידריך הראשון.
זמן קצר לאחר מכן עבר לאימפריה הביזנטית, שם נשא לאישה את אחייניתו של הקיסר מנואל הראשון קומננוס, מריה קומננה, והמיר את דתו לנצרות האורתודוקסית המזרחית.
לאחר מותו של גזה השני ב-31 במאי 1162, ניסה הקיסר מנואל לסייע לאישטוואן נגד אחיינו, אישטוואן השלישי, בתפיסת הכתר.
אף על פי שהאצילים ההונגרים היו מוכנים לעזוב את המלך הצעיר שלהם, הם התנגדו בחריפות לאישטוואן ובחרו באחיו, לסלו השני, למלך.
לסלו השני העניק את "הדוקאטוס", או הדוכסות, שכללה שליש מהממלכה, לאישטוואן.
לסלו השני מת ב-14 בינואר 1163, ואישטוואן ירש אותו.
לוקאס, הארכיבישוף של אסטרגום, שנותר תומך נלהב של אישטוואן השלישי הצעיר שגורש, סירב להכתיר אותו ואף נידה אותו.
אישטוואן הרביעי נותר לא פופולרי בקרב האצילים ההונגרים, מה שאפשר לאחיינו לגייס צבא.
בקרב המכריע, שנערך בסקשפהרוואר ב-19 ביוני 1163, אישטוואן הצעיר סילק את דודו, ואילץ אותו שוב לברוח מהונגריה.
אישטוואן ניסה להחזיר את כתרו בסיועם של מנואל הראשון ופרידריך הראשון, אך שני הקיסרים נטשו אותו.
הקיסר מנואל יישב אותו בסירמיום, מחוז שנרכש מהונגריה.
הוא מת מהרעלה על ידי אחיינו במהלך המצור על צימוני (כיום זמון בסרביה).
אישטוואן היה בנו השלישי של המלך בלה העיוור ואשתו, ילנה מראשקה, ונולד ב-1133 לערך.
האירוע המתועד המוקדם ביותר בחייו של אישטוואן התרחש בתקופת שלטונו של אחיו הבכור, גזה השני, שירש את אביהם ב-13 בפברואר 1141. המלך גזה "העניק הכנסות דוכסיות לאחיו", לסלו ואישטוואן, על פי ה-Iluminated Chronicle.
בעוד שהכרוניקה לא מציינת את התאריך של אירוע זה, ההיסטוריון באלינט הומן כתב שזה קרה ב-1146. עם זאת, החוקרים פרנץ מאק וגיולה קריסטו טוענים שזה היה מאוחר יותר, בערך ב-1152, באותו זמן שגזה השני מינה רשמית את בנו, אישטוואן, ליורשו.
על פי רהווין, כרוניקן בן זמנו, אישטוואן "הואשם בפני המלך בשאיפה לשלטון מלכותי", יחד עם חבריו של אישטוואן, ובעיקר דודם, בלוש.
מחשש שייתפס ויוצא להורג על ידי אחיו, אישטוואן חיפש מקלט באימפריה הרומית הקדושה בקיץ 1157.
פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה מוכן לשמש בורר בסכסוך בין גזה השני לאישטוואן, ושלח את שליחיו להונגריה.
בתגובה, שלח גזה צירים לקיסר.
פרידריך הראשון חשב בתחילה כי "יש לסיים את המחלוקת או על ידי חלוקת התחום או על ידי גינוי של זה או אחר", אך לבסוף "החליט לדחות למועד מתאים יותר את יישוב המריבה הזו", כי הוא תכנן לפלוש לאיטליה.
כתוצאה מכך, בהסכמתו של פרידריך הראשון, אישטוואן עזב לקונסטנטינופול, כפי שתועד על ידי ניקטאס כוניאטס, היסטוריון בן זמנו, שכתב שאישטוואן ברח "מציפורני אחיו הרצחניות".
הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס קיבל את פניו וארגן את נישואיו של אישטוואן עם אחייניתו מריה קומננה.
לפי גרחו מרייכרסברג, אישטוואן המיר את דתו לנצרות האורתודוקסית המזרחית בהזדמנות זו.
אחיו של אישטוואן, לסלו, הגיע גם הוא לקונסטנטינופול בסביבות 1160, אך הוא סירב להתחתן עם קרובת משפחה של הקיסר.
כאשר פרידריך, שערך הכנות למצור על מילאנו, לא הבטיח שום סיוע לאישטוואן, הוא חזר במהרה לקונסטנטינופול (לפי ההיסטוריון פול סטפנסון פרק זה קרה במרץ 1164).
גזה השני מת ב-31 במאי 1162. בתוך ימים, בנו בן ה-15, אישטוואן השלישי, הוכתר למלך על ידי לוקאס, הארכיבישוף של אסטרגום.
הקיסר מנואל הראשון שלח שליחים להונגריה כדי לקדם את תביעתו של אישטוואן הבכור לכתר נגד המלך הצעיר, אולם האצילים ההונגרים התנגדו לו, משום ש"הם ראו שזה לא מועיל להצטרף לאדם שהיה קשור לקיסר על ידי נישואים וחששו שכהונגרים הם יישלטו על ידו כמלך בזמן שהוא נשלט" על ידי הקיסר מנואל.
אישטוואן חזר להונגריה מלווה בצבא ביזנטי בפיקודו של אלכסיוס קונטוסטפנוס.
הצבא הביזנטי צעד עד האראם (כיום ראם, סרביה), שם נפתח משא ומתן חדש בין השליחים הביזנטים לאצילים ההונגרים.
הם גיבשו הסכם פשרה: האצילים ההונגרים הכירו בתביעתו של אחיו הבכור של אישטוואן, לסלו, לכתר, ואילצו את אישטוואן השלישי לברוח לאוסטריה שישה שבועות לאחר הכתרתו.
לסלו הוכתר כמלך ביולי 1162 על ידי מיקו, הארכיבישוף של קאלוצ'ה, מכיוון שהארכיבישוף לוקאס נשאר נאמן למלך שגורש וראה בלסלו כגזלן.
אישטוואן קיבל תואר "אורום" ("אדוני") מאחיו, כי "בקרב ההונגרים, פירוש השם הזה הוא מי שיירש את כס המלוכה".
הכרוניקה של היינריך ממיגלן תיעדה שהמלך החדש שהוכתר העניק שליש מממלכת הונגריה לאישטוואן בתואר דוכס, בעוד ההיסטוריון פלורין קורטה פירט שדוכסות אישטוואן כוללת את האזורים הדרומיים של הממלכה.
לסלו השני נפטר ב-14 בינואר 1163. אישטוואן הוכתר למלך שלושה עשר ימים לאחר מכן.
מיקו מקאלוצ'ה שוב ביצע את הטקס, כי לוקאס מאסטרגום סירב להכתיר אותו.
לוקאס אפילו נידה את אישטוואן, והכריז על שלטונו בלתי חוקי.
לפי הגרחו מרייכרסברג, אישטוואן אסר על הפרלטים ההונגרים לשלוח שליחים לאפיפיור אלכסנדר השלישי או לפגוש שליחים של האפיפיור.
אישטוואן, שכינה את עצמו אישטוואן השלישי באמנתו היחידה שהשתמרה, "נראה עגום והיה מעיק יתר על המידה על הדמויות העיקריות" בהונגריה, לפי קינאמוס.
קבוצה של לורדים הונגרים החלה ליצור קשר נגד אישטוואן לטובת אחיינו שגורש.
לבקשתו של אישטוואן, הקיסר מנואל שלח צבא להונגריה במרץ, אולם הידיעה על הצבא הקיסרי המתקרב חיזקה את מעמדו של אישטוואן, ולכן שלח את הביזנטים בחזרה.
אבל זה היה מאוחר מדי, ומרד פרץ ברגע שהכוחות הביזנטים עזבו את הונגריה.
באישורו של הקיסר פרידריך הראשון, אישטוואן הצעיר שגורש גייס צבא של שכירי חרב גרמנים ואצילים הונגרים לא מרוצים, ופתח במערכה נגד דודו.
הקרב המכריע נערך בסקשפהרוואר ב-19 ביוני 1163, כאשר אישטוואן הבכור הודח על ידי אחיינו.
אישטוואן הרביעי נלכד במהלך הקרב, אך אחיינו שחרר אותו עד מהרה לפי עצתו של הארכיבישוף לוקאס.
לאחר שגורש, אישטוואן או ביקר את הקיסר פרידריך לפני שיצא לאימפריה הביזנטית, או מיהר לסרדיקה (כיום סופיה בבולגריה) לפגוש את הקיסר מנואל.
בסרדיקה, הוא הציע להיות כפוף למנואל הראשון אם הקיסר יסייע לו להחזיר את כתרו.
הקיסר מנואל "העניק לו כסף", וגייס את צבאו לפלוש להונגריה.
עם זאת, עד מהרה הקיסר "הבין שזה בלתי אפשרי עבור אישטוואן לשלוט בארצם של ההונגרים", וניהל משא ומתן על הסכם שלום עם אחיינו של אישטוואן בבלגרד.
על פי הסכם זה, הסכים המלך הצעיר לאפשר לביזנטים להשתלט על סירמיום וחלקים אחרים בממלכתו בתמורה לכך שמנואל יוותר על כל תמיכה נוספת בדודו.
ננטש על ידי המגן שלו, אישטוואן הרביעי שלח את שליחיו לקיסר פרידריך הראשון בתחילת 1163 ו-1164, אולם גם שם לא הצליח לקבל סיוע.
אחיינו של אישטוואן הפר עד מהרה את ההסכם עם מנואל הראשון אישטוואן, ששהה באנכיאלוס שעל הים השחור (כיום פומורי בבולגריה), הסתער לעבר סורמיום בקיץ 1164, כשהוא כובש תושבים רבים תוך כדי התקדמות באזור.
הקיסר מנואל הצטרף לאישטוואן בפלישתו להונגריה.
אישטוואן השלישי הצעיר קיבל סיוע צבאי מחו"ל, מה שאילץ את הקיסר מנואל לסכם עמו על הסכם שלום, ולהבטיח לא לתמוך באישטוואן הרביעי בעתיד.
שוב הפר את הסכם השלום, סטפן השלישי מהונגריה פלש לסירמיום באביב 1165, מה שגרם לאישטוואן לסגת למבצר צימוני.
אישטוואן השלישי הטיל מצור על המבצר, ולפי כמה מקורות, הנצורים שיחדו את "כמה מההונגרים ששירתו את אישטוואן" כדי להרעיל אותו ברעל איטי, וכתוצאה מכך נגרם מותו של המלך שהודח ב-11 באפריל.
עד מהרה נפל המבצר, וגווייתו של אישטוואן "הושלכה לפני שערי העיר" ללא הלוויה.
הגופה נקברה לאחר זמן מה בכנסייה המוקדשת לאישטוואן הקדוש הפרוטומרטיר בצימוני.
בתאריך לא מוגדר, גופתו של אישטוואן הועברה לבזיליקת סקשפהרוואר.
אישטוואן הרקאני (במקור הֶכְט, בהונגרית: Harkányi István; בודפשט, טרזווארוש, 30 ביוני 1912 – בודפשט, 9 במאי 1994) היה דוקטור לרפואה (MD) כירורג יהודי-הונגרי, רופא מרדים ופרופסור מן המניין.
אישטוואן הכט נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף הרקאני (הכט) (1876–1939), פקיד, סוחר ושל אירמה סאנטו (1883–1961).
ב-1930 סיים את לימודיו בגימנסיה על שם פרנץ קלצ'יי.
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סיינה (ככל הנראה בשל חוק הנומרוס קלאוזוס שהגביל לימודי יהודים באוניברסיטאות בממלכת הונגריה).
שם קיבל תעודת רפואה כללית ב-1937. בשנים 1937–1938 היה מתמחה במחלקות הכירורגיות-מיילדות של בית החולים המחוזי בגרוסוטו.
בשנים 1939–1940 התמחה בנג'אטאד, שם הכיר את אשתו לעתיד, ז'וז'ה לאסלו, איתה התחתן ב-29 בינואר 1939 בטרזווארוש, בודפשט.
בשנים 1940–1943 היה מתמחה בבית החולים בקאפושוואר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה מספר פעמים (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה ריכוז נאצי.
לאחר שחזר הביתה, עבד במשך זמן קצר במחלקה הנוירולוגית והנפש של בית החולים יאנוש בבודפשט ומשם הועבר למחלקה הכירורגית של בית החולים ברחוב מדאראס.
בשנים 1947–1948 היה רופא במחלקה הכירורגית של בית החולים סנט מרגיט, בשנים 1948–1951 היה במחלקה הכירורגית 3 בבית החולים קולטואי אנה וגם מרצה ומרצה בכיר.
ב-1949 עבר את הבחינה בכירורגיה כללית.
מ-1951 עד 1954 היה עוזר-פרופסור במרפאת ההכשרה הכירורגית של אוניברסיטת בודפשט למדעי הרפואה (BOTE) (נקראת היום אוניברסיטת זמלווייס), מ-1954 עד 1959 היה עוזר פרופסור ומנהל המחלקה.
מ-1959 עד 1964 היה באוניברסיטה פרופסור חבר.
(שניהם אוניברסיטת זמלווייס בשמות שונים) פרופסור במרפאת הנשים מס 2. משנת 1958 היה המארגן והמנהל הראשון של הכשרת רופאים מרדימים במכון לחינוך רפואי מתקדם.
נשיא אגודת הרופאים המרדימים ההונגרים
אשתו השנייה מגדולנה פישר (1923–2006) הייתה אסיסטנטית מעבדה, איתה התחתן בקפושוואר ב-16 בפברואר 1947. (ככל הנראה אשתו הראשונה נספתה בשואה).