tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"כיסית-ענק אכינוקוקית ראשונית בטחול", הרפואה, כרך פ"ד (ינואר 1973), ביחד עם ד"ר ח' קונדריאה וד"ר ד' מיכאלביץ'
"פאפילומה תוך-צינורית של השד: סקירה של 65 מקרים", הרפואה, כרך פ"ד (ינואר 1973), ביחד עם ד"ר מ' סולומון, ד"ר ש' קנדה וד"ר ח' קונדריאה
נח וולפובסקי (1895–1987) היה מהקצינים המבוגרים ביותר בצה"ל (שירת בצה"ל עד גיל 76), היה אחראי לנטיעת יותר ממיליון עצים בישראל בתפקידו כ"קצין גינון ראשי" והקדיש את מרב שנותיו לחוות הגדנ"ע בבאר אורה, שם נודע כ"סבא נח".
סעדיה נח וולפובסקי נולד בעיר יקטרינוסלב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בן לשרה ויהושע פאלק, ואח צעיר למנחם זלמן וולפובסקי.
למד בתחילה בחדר, ואחר-כך עבר לבית ספר ממלכתי רוסי שם קבל השכלה כללית ופיתח את אהבתו לטבע.
במלחמת העולם הראשונה החליט להתגייס לצבא הרוסי, על אף שרבים מיהודי העיר פדו את נפשם בסכומי כסף גדולים.
הוא שירת כתותחן, חווה התנכלויות אנטישמיות וראה פרעות ביהודי אוקראינה.
לבסוף ערק מהצבא וחזר לביתו.
עם הקמת הצבא האדום גויס שוב תחת הנהגתו של סמיון בודיוני.
בעזרת אישורים רפואיים מזויפים הצליח וולפובסקי ועִמו קבוצה של חיילים יהודים להשתחרר מהצבא "מטעמי בריאות".
הקבוצה, שנקראה "משמר הוולגה", עזבה את אוקראינה במסווה של סטודנטים לרפואה העומדים ללמוד בברלין.
במקום זאת הגיעו ברכבת לאיסטנבול ומשם באונייה לנמל יפו, שאליו הגיעו ב-18 באוקטובר 1922.
הקבוצה הגיעה ליישוב תל צור שליד זכרון יעקב ושהתה שם כשנה בתנאים קשים.
כעבור שנה עברו לגניגר, אבל החיים בקיבוץ לא התאימו לוולפובסקי, ששאף להיות עצמאי.
הוא עזב לחדרה והחל לעבוד כפועל פשוט בפרדסים, ובזכות חריצותו וידיעותיו בנטיעות התקדם להיות מנהל עבודה.
ב-1936 קיבל אביו אישור יציאה מברית המועצות ובא להתגורר עם בנו בחדרה, שם גר עד מותו ב-1939.
ב-1941, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ניסה להתגייס לצבא הבריטי אך נדחה מפאת גילו.
שנה לאחר מכן, זייף את גילו וגויס.
עבר אימונים במחנה סרפנד ונשלח למחנה בורג' אל ערב שבמדבר המערבי במצרים.
ב-1944 שוחרר לביתו מפאת גילו ולא צורף לבריגדה היהודית.
לאחר סיום המלחמה נענה לבקשת לוי בנימין, מפקד הבריגדה היהודית, להגיע לטרוויזיו ולעזור לפליטות יהודיות להגיע לארץ ישראל על ידי נישואים פיקטיביים.
עשר ניצולות הגיעו ארצה בעזרתו של וולפובסקי, אך הוא עצמו לא הקים משפחה.
במלחמת העצמאות גויס לבקשתו וקבל פיקוד על סוללת מרגמות בחטיבה שבע.
ב-1950 בעקבות בקשתו של בן-גוריון, הציע מפקד הגדנ"ע עקיבא עצמון לוולפובסקי, להתגייס לשירות קבע כראש חוליית הצמחייה של פיקוד הגדנ"ע שתפקידה לטעת עצים ולשתול ערוגות נוי בבסיס צה"ל.
וולפובסקי התנה זאת באפשרות להמשיך לחבוש את כומתת התותחנים השחורה.
הקתמ"ר מאיר אילן אישר זאת, והוא התגייס שוב בגיל 55 בדרגת סרן בתפקיד שהומצא לכבודו: "קצין גינון ראשי".
הוא רכש אלפי שתילים, התרוצץ בכל הארץ ובעזרת החיילים נטע אותם בבסיסי צה"ל.
בן-גוריון שאף ליישב את הנגב ולתת לנוער אתגר בצורת אחריות, אהבה למולדת והתנדבות.
מפקד הגדנ"ע עקיבא עצמון הציע להקים חוות גדנ"ע בבאר אורה שהיה נווה מדבר שכוח אל בערבה ובו באר מים הרוסה למחצה, שלושה עצי תמר ושישה עצי צאלה.
בן-גוריון פנה אישית לוולפובסקי והציע לו הצעה שקשה לסרב לה - לרדת לבאר אורה ולהפריח את שממת הבסיס.
וולפובסקי הגיע לחווה לאחר מסע ארוך בדרכים המשובשות, במשאית עמוסה בעצי נוי העמידים בחום ומסתפקים במעט מים.
בשנים הראשונות הגיעו הגדנעים לחווה במטוסי דקוטה של חיל האוויר הישראלי שנחתו באילת.
הם עסקו באימונים צבאיים ובעיקר בטיפוח המקום בפיקודו של וולפובסקי, שעד מהרה כונה "סבא נח".
הוא שטף את המלח מהאדמה ולאט הכין אותה לשתילה.
וולפובסקי השתלב בחיי החווה שהפכה לנווה מדבר.
שמו התפרסם בישראל והוא הועלה לדרגת רב-סרן.
הוא שירת בצה"ל עד גיל 76 והמשיך אחר כך לגור בבאר אורה.
בשנת 1984 הוענק לו אות הנשיא למתנדב.
בסוף ימיו התדרדרה בריאותו והוא הועבר לבית אבות בחדרה, שם נפטר בגיל 92.
נח סטולמן (נולד ב-29 בספטמבר 1966) הוא תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
זוכה פרס אופיר 2010 על תסריט הסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
סטולמן נולד בארצות הברית ובגיל 3 עלה יחד עם משפחתו לישראל והתגורר בעיר ירושלים.
את לימודי הקולנוע עשה בבית הספר סם שפיגל.
בשנת 2006 כתב את תסריט הסרט "מישהו לרוץ איתו", המבוסס על ספרו של דויד גרוסמן, "מישהו לרוץ אתו".
באותה שנה שימש כתסריטאי הסרט "למראית עין", בו כיכבו טלי שרון, הדס ירון, אביגייל הררי ועוד.
בין השנים 2009–2011 יצר וכתב את תסריט סדרת המתח של הוט 3 "תמרות עשן".
בשנת 2008 שימש כתסריטאי הסרט "אדם בן כלב", סרט דרמה אמריקאי-גרמני-ישראלי, המהווה עיבוד קולנועי לספר בעל אותו שם של יורם קניוק מ-1968.
בשנת 2010 כתב את תסריט הסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", המבוסס על ספרו של א.ב.
יהושע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
על תסריט הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר".
בשנת 2016 כתב ויצר יחד עם עודד דוידוף את הסדרה "עקרון ההחלפה".
בשנים 2019 ו-2022 היה התסריטאי הראשי של העונה השלישית והרביעית של הסדרה פאודה.
בשנת 2022 יצר את דרמת המתח העל-טבעית מלאך משחית, ששודרה בכאן 11.
שנה יצירה ארגון קטגוריה תוצאה2006 מישהו לרוץ איתו פרס אופיר פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר 2010 שליחותו של הממונה על משאבי אנוש פרס אופיר פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר
נולד לרב בנימין דיסקין, אחיו הגדול הוא רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין.
בצעירותו למד במשך 3 שנים אצל רבי יצחק אלחנן ספקטור בגרודנה.
נישא לבתו של הגביר המפורסם וראש הקהל של לומז'ה, ר' ישראל משה נובינסקי.
בשנת תרל"ד התמנה לכהן במקום אחיו כרבה של לומז'ה.
אחריו כיהן בתפקיד זה הרב איסר יהודה מאלין שלימים נעשה ראש בית הדין בבריסק.
הצעת רבנות באיישישוק לא יצאה אל הפועל בשל התנגדות אחד מנכבדי הקהילה למנותו, בשל היותו כבד שמיעה.
תלמידו היה רבי יואל לייב הלוי הרצוג אביו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לבת אחיו הרב אברהם שמואל דיסקין, מינדל צירל דיסקין שהייתה מפורסמת בליטא בחכמתה ויופיה.
היה בין משתתפיו הקבועים של כתב העת כנסת חכמי ישראל, כתב העת של רבני מזרח אירופה בשנים 1892–1900, לצד רבנים כמו רבי יוסף זכריה שטרן, רבי שמואל מוהליבר ורבי ישראל יהושע מקוטנא.
הוא היה מקובל על בני קהילתו, יפה תואר ומקפיד על לבושו.
וחוגים המקורבים לממשלה הרוסית הציגו אותו כ"רב לדוגמה" בשל תלבושתו המהודרת וכובע הצילינדר המבריק שלו.
הצייר הפולני בוגאצקי מצוטט כמי שאמר שכדי לצייר את דמותו הפטריארכלית של הרב דיסקין הוא זקוק למכחולם של רפאל או רמברנדט.
הוא נפטר בח' בתמוז תרס"ח, 7 ביולי 1908, ונקבר בבית הקברות העתיק של לומז'ה לצד אביו רבי בנימין דיסקין.
הקבורה התאפשרה אף שבית הקברות העתיק נסגר לקבורה ארבעים שנה קודם לכן מחוסר מקום, בשל התמוטטות קיר פנימי בסמוך לקבר אביו שאירעה בדיוק בלילה שלפני פטירתו.
אשתו הראשונה הייתה בתו של ישראל משה נובינסקי, היה נשוי לה עד לפטירתה.
אשתו השנייה הייתה מינדל צירל - בת אחיו הרב אברהם שמואל דיסקין.
הרב נח גד וינטרוב (ביידיש נכתב גם ויינטראוב; ד' בתשרי תרמ"ט, 2 באוקטובר 1888 – ז' בתשרי תשט"ו, 4 באוקטובר 1954) היה מחברם של עשרות ספרים ובהם חידושיו ודברי תורה ממאות אדמו"רים ורבנים.
נולד בשם נח בפלאוונו שבפולין לרב יעקב דוד וינטרוב (רבינרזון לשעבר) ולפרימט למשפחת קמינסקי.
בשנת תרס"ו (1905) התחתן עם יוכבד לבית טייטלבוים (ממשפחת ה'ישמח משה').
אחרי נישואיו התגורר בראדומסק סמוך לבית הוריו.
עסק בהוצאת ספרים, ואחר כך פתח בית מסחר לספרי קודש.
בעקבות אביו, היה חסיד של רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר מאלכסנדר, לאחר פטירתו של רבי אהרן צבי לנדא מביאלא, ואחריו אצל אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא מסטריקוב.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל בהוראת אביו שציווה עליו לדאוג לעליית כל בני המשפחה אחריו.
באונייה שבה הפליג לאלכסנדריה היה גם רבי אברהם מרדכי אלתר מגור.
מאלכסנדריה נסעו ברכבת והגיעו לירושלים בי"ז בשבט תרפ"ד, 23 בינואר 1924. בירושלים החליף את בגדיו כמנהג אנשי המקום והחל לכנות עצמו בכתביו "הירושלמי".
מכל אלה רשם חידושים רבים שפרסם בכתביו.
חיבר עשרות שירים על שבת ומועדים וכן קינה על מאורעות תרפ"ט, שפרסם בספריו.
בשנת תרפ"ו (1926) היה ממקימי חברת "זיכרון דוד" שעסקה בהקמת היישוב מגדל עדר בין ירושלים לחברון, באזור שיקרא לימים גוש עציון.
בשנים תרצ"ג-תרצ"ד שבהן התגורר בארץ ישראל רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב, ליווה אותו וכתב מפיו את דברי תורתו, שלאחר מכן יצאו לאור בספר 'אמרות טהורות'.
התאמץ להעלות את בני משפחתו לארץ ישראל.
בשנת תרצ"ה, בעת ביקורו השני בארץ של רבו, האדמו"ר מסטריקוב, ניסה להניא אותו מלחזור לפולין.
בשנים האחרונות לחייו עבר לגור ביפו ואחר כך בבני ברק.
נפטר בז' בתשרי תשט"ו, 4 באוקטובר 1954, ונקבר בבית הקברות זיכרון מאיר.
אביו הרב יעקב דוד רדומסק'ר חיבר גם הוא ספרים.
אחיו הרב אהרון הוא מחבר הספר דביר אהרן.
אחיו הרב מרדכי היה רב בפילדלפיה.
שני אחים ושלוש אחיות נוספים נרצחו בשואה.
מאשתו הראשונה נולדה לרב וינטרוב בת.
בעצת רבי שלמה גולדמן מזוועהיל הוסיף לעצמו את השם 'גד' למזל טוב למצוא לו זיווג שני.
ואכן התחתן בשנית עם מלכה למשפחת ברזסקי.
מאשתו זו נולד הרב יעקב דוד וינטרוב ראש ארגון בני דוד שעסק בפעולות של הפצת תורה בתל אביב והסביבה.
חלק ניכר מתורתו הוא ליקוט של אלפי אמרות, עובדות, הנהגות והדרכות של רבנים ואדמו"רים מדורות עברו, בתחומים מגוונים.
הוא מרבה להשתמש בגימטריאות, ראשי תיבות ובחלומות שבהם חידש חידושי תורה.
18 קונטרסים על שבתות ומועדים:
על שבת: פני שבת, עין שבת, טל שבת
על ראש השנה: עוז מלך
על חנוכה: בני בינה, תשועה גדולה, נס לשושנים, נס ופלא
על פורים: משלוח מנות, עטרות אדר, חצרות אדר
על פסח: עזרת אבותינו, אור פסח, ראש חדשים
על ל"ג בעומר: בני עליה
על אלול: חיים ארוכים, השתפכות הנפש
ספרי החן בשנים תש"ב-תשי"ג הוציא סדרה של כ-44 קונטרסים, שהאות הראשונה בשמם על סדר ה'אלף בית' והמילה השנייה היא "חן", על שמו.
בקונטרסים דברי תורה וחסידות ששמע מפי רבותיו בפולין ובארץ ישראל משולבים בחידושיו.
נחליאל על דיני ומנהגי שבועות
דביר הגן על סדר פרשיות התורה.
את הספר הוציא בשנתו האחרונה והדפיס עד פרשת וארא.
טוב עין - על פרקי דרבי אליעזר
רזי לי - על שיר השירים
שער בועז - על מגילת רות
אלישיב - על מגילת איכה
אש המזבח - על מגילת קהלת
עורה כבודי - על מגילת אסתר
בישישים חכמה - מעובד מתוך ספרי החן, אמרות, הנהגות וסיפורים ממאות אדמו"רים ותלמידי הבעש"ט
אוצרות החן - מעובד גם הוא מתוך ספרי החן, סיפורים מגדולי החסידות על פרשיות התורה.
נאוה תהילה -על הגדה של פסח
מטע אהלים עם פרי מטעו, כאשר הוא משלב בהם את דברי תורתו.
נח קרלינסקי נולד בשנת תרל"ב בניז'ין.
הוא פעל רבות למען גאולת אדמות כפר סבא בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשנת תרנ"א, עלה לארץ כדי לחקור את נסיבות מות אחיו יעקב, שהיה מגואלי רחובות.
בשהותו שם נישא לנחמה, ביתו של רבי יחיאל מיכל פינס.
בנוסף, ביחד עם מרדכי הויזדרוף ולייב סולומון הוא השקיע כסף ועמל רבות להשגת בעלות על אדמות כפר סבא.
כתוצאה מקניית האדמות הסתבך מאוד ונכנס לעשרות משפטים עם אנשי הכפר.
בשנת תרנ"ו, "קצה נפשו בעמלו הרב" והוא נסע לרוסיה עם משפחתו.
תחילה הוא התיישב בניז'ין עיר הולדתו, אחר כך בפינסק ולבסוף בקייב.
משפחתו גדלה לחמש נפשות, ארבעה בנים ובת אחת שמות בניו ובנותיו הם כדלהלן;
בתו, שרה רחל לבית שוועד.
בתו, בלה סוניה לבית זילברליסט.
נח קפלינסקי (1 ביוני 1909 – 25 באפריל 1993) היה פעיל ציוני, גינקולוג, יושב ראש ההסתדרות הרפואית בשנים 1965–1971, בין מייסדי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ודקאן משנה ראשון של הפקולטה לרפואה.
נולד בשנת 1908 בסלונים שבבלארוס, רוסיה.
סיים גימנסיה בברנוביץ', התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת וילנה.
בשנת 1932 סיים את לימודי הרפואה.
ב-1939 התמנה למנהל מחלקת היולדות בסלונים.
בזמן לימודיו היה פעיל ציוני.
היה יושב ראש הסיעה היהודית בסקידל.
כמו כן היה יו"ר ההסתדרות הציונית ויו"ר בית הספר "תרבות".
בזמן לימודיו נשא לאישה את זהבה לבית יוסלביץ, בנו אליעזר נולד ב-1936 ובתו יוכבד בשנת 1947.
ב-26 ביוני 1941, בזמן כיבוש סלונים על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה, היו רעייתו זהבה ובנו אליעזר בסנטוריום בקרים.
היא נדדה עם אליעזר במסע חתחתים ברחבי רוסיה עד שהגיעה לארץ ישראל.
הם נפגשו רק כעבור יותר מארבע שנים כשנח קפלינסקי הגיע לנמל חיפה ב-26 באוקטובר 1945.
הוא נשאר בסלונים ביחד עם בתו הקטנה דולי בטבח שביצעו הנאצים ביהודי סלונים ב-17 ביולי 1941 לא נכללו הרופאים, אלה הורשו לגור מחוץ לרובע היהודי ולכן לא נשלחו להשמדה.
קפלינסקי המשיך לעבוד בבית החולים.
בעדותו על גטו סלונים מספר קפלינסקי: "יום אחד פרצה שמועה בגטו שגירוש עומד להתרחש והנאצים רוצים לקחת את הילדים.
כל האמהות לקחו את ילדיהן ובעיצומו של יום חורף קשה, לקחו את הילדים על זרועותיהן וברחו מן העיר.
זה היה מחזה אימים שהאמהות רצות לתוך העיר עם ילדיהן מכורבלים בשמיכות, בסדינים, ובמשהו אחר"
בקיץ 1942 הצליח לעבור לרוז'נו, מחוז ביאליסטוק, שסופחה לרייך.
משם עבר מספר חודשים למוסטי ויילקיה ומשם לוולקוביסק למחנה עבודה של היהודים, שם התאחד עם בתו דולי ואחיו.
בין ינואר 1943 ליולי 1944 הסתתר בכפר קרמיאניצה ביחד עם ידידו ד"ר יצחק רזניק.
8 חודשים לא התרחצו ולא החליפו בגדים.
לאחר השחרור ניהל קפלינסקי את בית החולים ואת מחלקת הנשים והיולדות בוולקוביסק.
בסוף אוגוסט 1944 נודע לקפלינסקי שרעייתו זהבה ובנו אליעזר הגיעו לארץ ישראל עם ילדי טהראן.
קפלינסקי המשיך במסע הנדודים דרך ביאליסטוק, לובלין, שם צויד בתעודות מזויפות, עבר לקרפטרוס, (זקרפטיה), צ'כיה, הונגריה והפליג מנמל קונסטנצה, (רומניה), עם סרטיפיקט שזהבה השיגה.
הגיע לארץ ב-26 באוקטובר 1945 והשתקע בחולון.
הקים והפעיל עם רעייתו בית יולדות עירוני בחולון.
ב-1950 נבחר למועצת עיריית חולון מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
במקביל היה חבר בוועד הארצי של ארגון רופאי קופת חולים, ויו"ר הארגון של רופאי קופ"ח.
משנת 1965 עד 1971 היה יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל.
קפלינסקי עבד במסגרת קופת חולים כללית וקופת חולים מכבי.
ב-1964 נבחר לדקאן משנה של הפקולטה לרפואה בתל אביב.
ד"ר אפרים סיני שכיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית קדנציה לפני קפלינסקי מוסיף: "במשך השנים הרבות שבהן שירת את הסתדרות הרופאים, הוא הוכיח את עצמו כמארגן מעולה ומנהיג אחראי שידו רבה לו בתחומי החיים הציבוריים וכבעל לשון מהירה וצחה ועט סופרים שנון.
בד בבד שימש כדקאן משנה של בית הספר לרפואה בתל אביב וגם זאת בהצלחה רבה.
כלפי תמיד היה הוגן, נאמן וידידותי וב-1970 הפקיד בידי את ארגון ונשיאות הקונגרס העולמי של ההסתדרות הרפואית שהתקיים בירושלים".
לאחר יציאתו לגמלאות היה פעיל בראש ועדות בקרה ופרסים: פרס העבודה ע"ש יואל פלגי, פרס קנב, פרס חנה סנה, יקיר קופת חולים.
בזמן עבודתו בקופת חולים ערך כחמישים גליונות של "מידע לרופא".
נטמן בבית העלמין הדרום (בת ים).
עיריית חולון קראה רחוב על שמו.
ב-1991 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשם "קשת בענן - קורות משפחה אחת" ובה תיאור חייו עם דגש על תקופת השואה.
בספר יש גם פרק זכרונות של אשתו זהבה.
בתו דולי שנשארה אתו בסלונים, נרצחה באושוויץ ביחד עם כל משפחתו.
בנו פרופ' אליעזר קפלינסקי היה קרדיולוג, מנהל מכון הלב בבית החולים שיבא ודקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לפרופ' נעמי קפלינסקי, מנהלת מחלקה פנימית באיכילוב שנהרגה בתאונת דרכים.
גם בנם של פרופ' אליעזר קפלינסקי ופרופ' נעמי קפלינסקי ונכדו של נח קפלינסקי, בועז קפלינסקי, נהרג באותה תאונה.
בתו של נח קפלינסקי, יוכבד קפלינסקי, פסנתרנית, התמנתה למנהלת המחלקה לפסנתר בבית ספר ג'וליארד בניו יורק.
נח פלוג (1 בינואר 1925 – 11 באוגוסט 2011) היה כלכלן ישראלי ודיפלומט שהוביל את המאבק למען זכויותיהם של ניצולי השואה.
פלוג נולד בעיר לודז' שבפולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה בגטו לודז', ממנו הועבר ב-1944 לאושוויץ.
בחודשים האחרונים של המלחמה נשלח פלוג למחנה הריכוז גרוס-רוזן.
שוחרר ממחנה הריכוז אבנזה על ידי כוחות בעלות הברית ושב לפולין.
סיים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו וסיים לימודים אקדמיים בכלכלה בוורשה.
נישא לדורוטה לבית טוגנדרייך, רופאת ילדים ולשניים נולדו שתי בנות.
בשנת 1958 עלה למדינת ישראל עם משפחתו.
ככלכלן, עבד פלוג בשירות הציבורי במשך 30 שנים, תחילה במשרד האוצר, ומאוחר יותר כיועץ פיננסי של ועדת הכספים של הכנסת, וכיועץ כלכלי בשגרירות ישראל בבון.
פלוג גם שימש כקונסול ישראל בציריך.
פלוג היה פעיל מרכזי בתנועה לקידום זכויותיהם של ניצולי השואה.
ב-1987 נמנה עם מקימי ארגון "עמך" - המרכז הישראלי לתמיכה נפשית וחברתית בניצולי השואה ובדור השני.
ב-1994 היה ממקימי הקרן לרווחת ניצולי השואה בישראל, שנותנת שירותים חומריים ישירים לניצולי השואה הנזקקים.
לאחר פרישתו מן השירות הציבורי הוא הקדיש את עיקר זמנו לקידום רווחתם של ניצולי השואה, ושירת כנשיא של ארגון ניצולי אושוויץ הבינלאומי, סגן נשיא ועידת התביעות וחבר הוועד המנהל של מרכז יד ושם.
כיהן כיו"ר מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל.
בשנת 2006 זכה בעיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית מידי נשיא גרמניה, הורסט קלר על פעילותו עבור ניצולי השואה ועל פעילותו לקידום ההבנה בין יהודים ללא-יהודים.
פלוג הוא אביהן של הנגידה לשעבר של בנק ישראל קרנית פלוג, וענת פלוג, פסיכואנליטיקאית.
הרב נח חיים צבי ברלין (ה'תצ"ד, 1733 – ג' באדר ב' ה'תקס"ב, מרץ 1802) היה רב ואב"ד קהילות אה"ו, וקודם לכן ראש ישיבה במגנצא.
מחבר הספרים "עצי ארזים", "עצי אלמוגים" ו"מעין החכמה".
נולד בשנת תצ"ד בעיר פיורדא, לרב אברהם מאיר ברלין, שהיה נכדו של הרב י"ד בענדיט מחבר הספר שתי הלחם.
נשא לאישה את עלא בתו של הרב אליהו דוב שוואבאך נכדו של הרב אברהם ברודא מחבר הספר אשל אברהם.
היה דיין בעירו ולימד בישיבתה, ולאחר מכן בעיר ברייט, ואחר כך בעיר מגנצא שם הייתה לו ישיבה גדולה כמו שכתב: "שהרבה גבולי התלמידים הגונים בחורים נחמדים חשובים".
לאחר עזיבת הרב רפאל זיסקינד את רבנות אה"ו, הועלתה מועמדותו לרבנות, בינו לבין הרב צבי הירש בושקא (שהחליף אותו ברבנות), הרב עזריאל הורוויץ, והוא נבחר על פי דעת הרוב.
ביום רביעי כ"ב בחשון הגיע לעיר, וביום שישי כ"ד בחשון, לאחר פגישה עם הרב רפאל הכהן, הודיע האחרון לקהילה שהוא ימלא את מקומו.
נפטר ביום ראשון ג' באדר ב' ה'תקס"ב.
בפטירתו נאסרה המלאכה בכל שלוש הקהילות.
תלמידו הרב וולף היידנהיים, הוציא לאור חלק מספריו:
עצי אלמוגים על הלכות נטילת ידיים ועירובין.
עצי ארזים על שולחן ערוך אבן העזר.
מעין החכמה על תרי"ג מצוות ופירושיהם.
עצי בשמים על שולחן ערוך אבן העזר חלק ב' – מעולם לא נדפס.
חידושי תורה ממנו נדפסו גם בספר חוט המשולש.
ובשו"ת 'אבני קודש' מאת הרב נחום לעווי (סימן י"ח וכ"ז).
נתן הסכמה להדפסת הספר 'דגול מרבבה' של רבי יחזקאל לנדא.
הרב ברלין נפטר ללא ילדים.
אחיו הוא הרב אריה ליב ברלין שהיה רב בבמברג ובמדינת הסן, שבגרמניה, שהוציא לאור את ספריו.
היה תלמיד ישיבה ובית ספר ערב.
הוא עבר גם הכשרה חלוצית בגולה, טרם עלייתו ארצה, בשנת 1933. בארץ הוא שימש כחלוץ בהקמתם של מספר יישובים.
במושב שאר ישוב ובמושב כפר חוגלה, הוא שימש בתפקידים ציבוריים - מנהליים.
בין השנים 1948–1964 היה עובד הסוכנות היהודית ועסק בקליטת עלייה.
בינואר 1958 קיבל מהסוכנות חופשה ללא תשלום, בת שנתיים, כדי לשמש כראש מועצת קריית מוצקין.
זאת לאחר שקואליציה במליאת המועצה, שהונהגה על ידי משה גושן ממפא"י הדיחה מראשות המועצה את אריה גרושקביץ מהמזרחי.
החל מאמצע דצמבר 1959, שימש בתפקיד גושן עצמו, לאחר שנבחר בבחירות מסודרות.
אף על פי שכהונתו של עלוני הייתה קצרה, ניכרה בה תנופת פיתוח בקריית מוצקין.
לאחר תום כהונתו, חזר עלוני למלא תפקידים מנהליים בסוכנות ובהמשך בחברות פרטיות ומוניציפליות בירושלים.
הוא נפטר בירושלים ממחלה ב-1984. על שמו נקרא רחוב קצר בעיר.
נח (ניל) פולברג (נולד ב-7 באפריל 1950) הוא צלם וגלריסט אמריקאי-ישראלי.
פולברג נולד בסן פרנסיסקו בשנת 1950. אביו היה ג'וזף פולברג, בעל גלריה מצליחה בסן פרנסיסקו.
בגיל 16, הוזמן נח ללמוד עם אנסל אדמס בסדנת הצילום שהקים אדמס בפארק הלאומי יוסמיטי.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1967, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מתוך כוונה להתמקד במדעי הטבע, אך בסופו של דבר עבר ללימודי צילום, בעצתו של ויליאם גארנט – שהפך בזמנו לראש בית הספר לאדריכלות ועיצוב של אוניברסיטת ברקלי (שינה את שמו לבית הספר לעיצוב סביבתי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי)
– ותחת הדרכתו של אנסל אדמס.
פולברג עלה לישראל ב-1976, שם החל לצלם סדרת תצלומי צבע של נופי מדבר בדרום הארץ.
אלה – יחד עם תמונות שצילם במדבר סיני ובירדן – הופיעו בספרו הראשון, In a Desert Land, שפורסם בהוצאת Abbeville ב-1987 (מהדורה ראשונה).
ספרו השני של פולברג, And I Shall Dwell Among Them, מכיל סדרת צילומים שהוזמנו על ידי קרן Aperture, בהם הוא בחן את האדריכלות הפנימית והחיצונית של בתי כנסת היסטוריים ברחבי העולם.
בשנת 2001 פרסמה הוצאת Aperture את ספרו השלישי של פולברג, "שמים בארץ" (Celestial Nights), סדרת תמונות בשחור-לבן שצילם בשנות התשעים המאוחרות ובתחילת שנות האלפיים, שנוצרו על ידי צירוף דיגיטלי של תשלילים נפרדים של צילומי כוכבים ליליים יחד עם ייצוגים מפורטים של פני האדמה שתחתיהם.
מאוחר יותר עבד פולברג יחד עם לין אריסון, אלמנתו של תד אריסון, על ספרו הרביעי, Travels with Van Gogh and the Impressionists, שפורסם בשנת 2005 בהוצאת Abbeville.
תצלומיו של פולברג נכללים באוספים של כמה מן המוזאונים המובילים בעולם, בהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק, הספרייה הלאומית של צרפת בפריז, הסמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, LACMA, הגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל, מוזיאון תל אביב לאמנות, ומוזיאון ישראל.
ב־1998, לאחר מות אביו, העביר פולברג את הגלריה של אביו מסן פרנסיסקו לירושלים, שם היא ממוקמת עד היום.
ישראל נח סלוצקי (1889 – 9 בנובמבר 1943) היה חלוץ מאנשי העלייה השנייה וממתיישבי אום ג'וני והקואופרציה במרחביה.
ממייסדי נהלל, מושב העובדים הראשון בארץ ישראל.
ישראל נח סלוצקי נולד ב-1889 בעיירה סוסניצה במחוז חארקוב, שבאוקראינה לרב צבי שאול סלוצקי וחנה סטיצ'ה לבית שניאורסון.
למד בישיבה בעיר הולדתו וב-1909 עבר ללמוד בז'יטומיר שם החליט לעלות לארץ ישראל.
באותה שנה פגש את רחל חרש, התאהב בה והשפיע עליה לעלות אחריו לארץ ישראל, עם סיום לימודיה.
ב-1910 עלה לארץ ישראל, במסגרת העלייה השנייה, והחל לעבוד במושבות פתח תקווה, חדרה, ומגדל.
באותה שנה הצטרף לחלוצים באום ג'וני, מדרום לכנרת, שהוקמה על-ידם באוקטובר 1910. באוגוסט 1911 הצטרפה רחל חרש לנח באום ג'וני וב-3 בנובמבר 1911 נישאו שם, הייתה זו החתונה הראשונה שהועמדה בדגניה.
ביוני 1912 עברה הקבוצה למקום מושב הקבע שלה, דגניה א'.
ב-1913 עזבו, נח ורחל, את דגניה והצטרפו לקואופרציה במרחביה שם חילקו את זמנם בין המשק הקואופרטיבי למשק הפרטי.
במרחביה נולדו שני ילדיהם, ב-1914 וב-1915 וזאת בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1918 התפרקה הקואופרציה במרחביה ונח ומשפחתו נשארו במרחביה עד 1921 אז הצטרפו לקבוצת מקימי מושב העובדים הראשון נהלל שם הקימו משק חקלאי מגוון והרחיבו את משפחתם.
לנח ורחל נולדו 5 ילדים.
ב-1943 אימצו ילדה ניצולת שואה מילדי טהראן.
נח נהרג ב-1943 בדרכו מהשדה בתאונת דרכים על ידי רכב צבאי בריטי שבו ישבו חבורת קצינים בריטים שיכורים, בעת שחזר מעבודתו בשדה.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בנהלל.
אשתו רחל נפטרה ב-1981 והובאה למנוחות לידו.
מאיר עמית הוא בן דודו של נח סלוצקי.
נכדו הוא אלוף-משנה יעקב צור, שפיקד על עוצבת כדור האש.
נכדתיו רויטל עמית שימשה כקריינית ברדיו ויעל עמית היא שחקנית.
בנו , (בנו של הנכד יעקב צור) ו (בנה של הנכדה עטרה), נפלו בעת שירותם הצבאי.
סונין היה חבר ארגון השומר ושירת גם ב ובפלוגות הלילה של אורד צ'ארלס וינגייט.
נח נולד ב-1898 בחווה חקלאית שלחוף נהר הדון, שברוסיה, ליוסף סונין ולרחל לבית קליבצקי.
כדי לאפשר חינוך יהודי נאות לילדים עברה המשפחה לאודסה שם למד נח בבית ספר עממי יהודי שבו קיבל חינוך יהודי וכללי.
ב-1912 עלה עם משפחתו לארץ-ישראל.
על אף גילו הצעיר החל לעבוד כפועל חקלאי במושבות ראשון לציון ורחובות.
בהמשך עבר לגליל והחל לעבוד ביבנאל, בית-גן במגדל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה צורף לארגון השומר ועבר לגור בתל עדשים.
ב-21 באוקטובר 1916 היה בין מייסדי קיבוץ כפר גלעדי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה יצג נח את "השומר" בוועדת הגיוס לגדודים העבריים ואף התגייס בעצמו.
לאחר אימון בסיסי הוצב לשרת בדיביזית הפרשים ה-4 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו.
במסגרת הדיוויזיה שימש נח כמורה דרך לכוחות הבריטים במהלך המערכה על מגידו ועד כיבוש דמשק.
כאות הערכה על שירותו הועלה לדרגת סמל.
לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת בגדוד עד פירוקו תוך שהוא מנצל את שירותו להעברת נשק ממחסני הצבא הבריטי לסליקים של "השומר".
לאחר שחרורו התנדב נח למשטרת המנדט ושירת במשטרת הרוכבים בגליל.
בהמשך הצטרף לקק"ל וסייע ליוסף נחמני ברכישת קרקעות בגליל.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט מונה לאיש הקשר של היישוב לפלוגות הלילה של וינגייט.
לאחר המאורעות עבד נח כנהג הובלת אשלג מהמאתר הצפוני של מפעל המלח בסדום.
בהמשך עבד בהובלת מכליות נפט באיראן עבור "חברת הנפט האנגלית-פרסית".
ב-1919 נשא נח לאישה את טובה הורוביץ (אחותו של השומר נחום הורביץ).
לזוג נולדה בת (אסיה) ובן (אמנון).
ב-1942 נפטרה טובה וב-1944 נישא ללודמילה רוזן.
נח נפטר ב-1952 והובא למנוחות בחלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי.
"נח" הוא שיר שכתב יורם טהרלב, הלחין מתי כספי וביצעו כספי ולהקת "שוקולד מנטה מסטיק".
כשנכתב השיר היה כספי המנהל המוזיקלי של להקת "שוקולד מנטה מסטיק".
הוא כתב מנגינה והגיש אותה לפסטיבל הזמר והפזמון של 1974. כספי השמיע את המנגינה לטהרלב בטלפון, וסימן לו איפה כל שורה בשיר מתחילה ונגמרת.
בהתחלה חשב טהרלב להתחיל את השיר במילה "למה", אך התחרט לאחר שהבין שזאת מילה נפוצה.
לאחר מכן חשב על "לילה", אבל החרוז היחיד שמצא היה "פיילה", והוא חשב שבגלל שזו מילה לועזית לא יקבלו את השיר לפסטיבל.
אז בא לו הרעיון ל"נח".
את השיר, המתכתב עם סיפור נח והמבול, הוא כתב בתוך עשר דקות, ובשורות הארוכות הכניס רשימה של חיות, ובהן בעלי חיים ימיים כמו השיבוטה.
השיר נכלל בתחרות, ואף שלא זכה במקום הראשון הוא מהזכורים מאותו פסטיבל.
במצעד הפזמונים השנתי של קול ישראל הוא הגיע למקום הרביעי.
השיר גם נכלל באלבום הבכורה של כספי.
השיר לווה בנגינה של תזמורת ההקלטות של רשות השידור, שעליה ניצח יצחק גרציאני.
ירדנה ארזי, חברת הלהקה, תיארה את השיר כך: "מתי כספי היה משוחרר טרי של להקת פיקוד הדרום אבל היה ברור שמדובר בגאון מוזיקלי.
באותה שנה רוב השירים בפסטיבל התכתבו עם מלחמת יום הכיפורים ופתאום היה שיר במצב רוח אחר.
עלינו בהופעה רעננה, עם העמדה שעשתה רותי הולצמן בחדוות חיים, שלוש בחורות עם בגדים מטורפים.
לא עשו דברים כאלה בארץ.
לא ניצחנו אבל דיברו למחרת על ההופעה שלנו".
בשנת 2008 עשו השחקנים אילן רוזנפלד, קובי פרג', עודד פז, יניב פולישוק ודנה פרידר גרסה פארודית על השיר במסגרת הסדרה "הפיג'מות".
גרסת כיסוי לשיר הופיעה בקלטת "שירים קטנים 4" בביצועם של עירית ענבי וישראל גוריון.
מתי כספי, ברית עולם, עמ' 23, הוצאת י.
יאיר שרגאי (עורך), לאוהבים את האביב: שירי יורם טהרלב, עמ' 134, הוצאת משרד הביטחון, 1981.
תלמה אליגון-רוז (עורכת), עכשיו שרים: שירים שטוב לשיר, עמ' 168, הוצאת כנרת, 2003.
קפטן נח לוין-אפשטיין (6 באוקטובר 1921 – 17 בנובמבר 1944) היה צעיר ארץ ישראלי, שהתגייס לשירות בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת כטייס קרב בזירה האירופית עד שנפל בקרב.
נח לוין-אפשטיין נולד בתל אביב.
בגיל חמש עבר עם משפחתו לירושלים.
הוא למד בגימנסיה העברית והיה חבר בתנועת הצופים.
בילדותו הרבה לקרוא על טיסה ולבנות דגמי מטוסים.
לאחר תום לימודיו התיכוניים נסע עם אחיו ללמוד בארצות הברית.
הוא החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית באוניברסיטת מישיגן.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה רצה לוין-אפשטיין להתגייס לשירות צבאי.
בשל גילו נדרש להציג אישור לכך מהוריו.
כדי לקצר את הליכי הגיוס פנה במכתב לנשיא ארצות הברית רוזוולט ובו ביקש את התערבותו על מנת שלא יבוזבז הזמן הנדרש לקבלת תשובת הוריו.
לאחר שהנשיא התערב הוא גויס לשירות במרץ 1942. הוא סיים קורס טיס ועסק מ-1943 בהטסות ניסיון של מטוסי קרב חדשים.
לאחר מכן הוצב בחזית מערב אירופה והשתתף בקרבות מהמערכה על נורמנדי.
הוא השתתף בכ-90 קרבות אוויר.
ב-17 בנובמבר 1944 הוביל לוין-אפשטיין רביעיית מטוסים לתקיפת מטרות על הקרקע ליד העיירה הצרפתית ולדוויס (Waldwisse) שבקרבת העיר מץ.
מטוסו נפגע מאש נגד מטוסים והתרסק.
גופתו נמצאה רק בינואר 1947 באדמת שדה חקלאי ליד מץ וזוהתה לפי מסמכים.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי האמריקאי של הארדנים ליד לייז' שבבלגיה.
לוין אפשטיין עוטר במדליית האוויר עם 11 צרורות עלי אלון (שמשמעם שהמדליה הוענקה לו מספר פעמים נוספות).
שמו של לוין-אפשטיין הונצח באנדרטה בתיכון שבו למד, באנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל ובהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל.
אביו של נח לוין אפשטיין היה ד"ר שמואל לוין אפשטיין, ממייסדי רפואת השיניים בארץ ישראל וממנהלי הוצאת א.
לוין אפשטיין, בנו של אליהו זאב לוין אפשטיין.
אחיו של נח הוא פרופסור יעקב לוין אפשטיין, שהיה מנהל המחלקה לכירורגיית פה ולסת בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים.
אחד מבניו של יעקב הוא נח לוין-אפשטיין (סוציולוג), פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב שכיהן בעבר כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית, ושנקרא על שם דודו.
נח איינשטיין (נולד ב-24 בנובמבר 1952) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
איינשטיין מזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל כפר סבא, בה שיחק במשך כל הקריירה שלו ואף היה קפטן הקבוצה, איתה זכה במספר תארים.
איינשטיין נולד בישראל להורים ילידי העיר ורשה, שעלו לישראל לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
החל את הקריירה המקצוענית בעונת 1971/1972 בה החל להשתלב בקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא.
איינשטיין שימש כמגן שמאלי תוקף ואגרסיבי.
עם הקבוצה זכה איינשטיין בתואר האליפות בישראל לעונת 1981/1982, ובעוד 3 תוארי גביע המדינה, וזכייה אחת בתואר אלוף האלופים.
עם השנים הפך איינשטיין לשחקן הבולט ביותר בסגל והפך לקפטן הקבוצה.
משנת 1975 ועד 1988 גם זומן ושיחק 13 משחקים בנבחרת ישראל הבוגרת.
בולטות בעיקר הופעותיו בטורנירי קדם אולימפיאדת 1980 (שנערכו ב-1979), והשתתפותו בטורניר מוקדמות גביע העולם של 1982 נגד פורטוגל (נערכו ב-1980).
במקביל להיותו של איינשטיין שחקן בכפר סבא, היה חייל קבע בצה"ל בתפקיד מנהלתי.
ב-1988, לאחר 26 שנים בקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא, ומעל ל-500 הופעות במדי הקבוצה, סיים איינשטיין את תקופתו במועדון בתור שחקן פעיל.
לאחר מכן עבר איינשטיין למכבי הרצליה, במדיה שיחק מספר עונות וסייע לה להעפיל לליגה הראשונה, ולאחר פרישתו החל לשמש כעוזר-מאמן הקבוצה תחת אלי כהן.
בהמשך אימן במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא ובקבוצת הבוגרים.
לימים הפך איינשטיין למנהל חשבונות, ובמקביל אימן בבית הלוחם בתל אביב את הקבוצה של נכי צה"ל.
נח גל גנדלר (נולד ב-12 באוגוסט 1957) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל באוזבקיסטן, בולגריה, קניה ואלבניה.
גנדלר נולד ב-12 באוגוסט 1957 בקריית חיים.
בשלהי שנת 1986 התקבל גנדלר לקורס הצוערים של משרד החוץ, ובשנת 1987 החל לעבוד במשרד.
בין השנים 1989–1999, מונה למזכיר שני בשגרירות ישראל בקטמנדו, בירת נפאל.
בשנת 1991 החל לעבוד בשגרירות הישראלית בבנגקוק, תאילנד, כסגן השגריר.
במסגרת עבודתו בתאילנד, ביקר גנדלר במדינות הודו-סין – וייטנאם, לאוס וקמבודיה, במטרה ליצור יחסיהן דיפלומטיים בינם לבין מדינת ישראל.
גנדלר נחשב לדיפלומט הישראלי הראשון שביקר במדינות שלאחר מלחמת וייטנאם.
בשנת 1993, בסיועו של גנדלר, חידשו המדינות את יחסיהם עם ישראל.
בנוסף, יזם את פתיחת קו התעופה של חברת "אל על" לבנגקוק ב-1992. את תפקידו בשגרירות בתאילנד סיים בשנת 1995, ולאחר מכן חזר לישראל.
גנדלר מונה למנהל קורס הצוערים של משרד החוץ.
מחזור זה היה לגדול בתולדות משרד החוץ, עם 50 צוערים.
בשנת 1997 מונה גנדלר לשגריר ישראל בטשקנט, בירת אוזבקיסטן.
בעת כהונתו ביקרו באוזבקיסטן מספר אישים ישראלים דוגמת נשיא ישראל עזר ויצמן, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שר הביטחון יצחק מרדכי ושר הכלכלה והתעשייה נתן שרנסקי.
כמו כן, נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב ערך ביקור ממלכתי בישראל ב-18 בדצמבר 1998.
בשנת 2003 שב גנדלר לישראל, ומונה לראש כוח האדם של משרד החוץ.
בשנת 2006 מונה על ידי שר החוץ לשגריר ישראל בסופיה, בירת בולגריה.
בשנת 2011 יצא גנדלר לחל"ת, והחל לעבוד בחברת המים הלאומית "מקורות", כמנהל פיתוח עסקי בישראל ומחוצה לה.
שאול כמיסה החליף אותו כשגריר ישראל בבולגריה.
עם שובו למשרד החוץ, מונה לשגריר מיוחד לענייני ביטחון, מזון ומים במסגרת המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב).
בשנת 2017 מונה לשגריר ישראל בניירובי, קניה.
במסגרת תפקידו, הואמן גנדלר על שכנותיה של קניה, אוגנדה, טנזניה, מלאווי ואיי סיישל.
בקיץ 2019, מונה לשגריר ישראל באלבניה במקום בעז רודקין.
כמו כן היה שגריר לא תושב בבוסניה והרצגובינה.
בעת כהונתו, ננזף גנדלר על ידי מנכ"ל משרד החוץ, אלון אושפיז, בעקבות מסמך של השגרירות שהביע תמיכה ברפורמה בשיטת הבחירות בבוסניה והרצגובינה, בניגוד לעמדת הממשלה והקהילה היהודית במדינה.
גנדלר נשוי ללירון, בתו של דני ז'ק, ראש עיריית קריית ביאליק לשעבר.
נח גורדון היה סופר יהודי אמריקאי.
גורדון נולד בווסטר שבמסצ'וסטס, ארצות הברית, בנם השני של רוברט ורוז גורדון, הוא נקרא על שם אביה של רוז, נח מלניקוף.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית, למד רפואה ואז גילה משיכה לכתיבה ולמד גם עיתונאות.
ב-1950 קיבל את התואר הראשון שלו בעיתונאות, ממנו המשיך לתואר שני בכתיבה יוצרת ובאנגלית.
לאחר נישואיו והולדת בנו הראשון ולאחר תקופת מגורים בניו יורק, עבר לבוסטון והשתקע בה.
במשך שנים ארוכות התפרנס מעבודתו בבוסטון הראלד .
רומן הביכורים שלו שבא אחרי סיפורים קצרים שפרסם בבמות שונות, היה ספרו "הרבי" (The Rabbi; בעברית בהוצאת לוין אפשטיין, תשכ"ט), שזכה להצלחה רבה מיד עם צאתו ועמד ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך 26 שבועות ברציפות.
הרומן עוסק בשלושה דורות של יהודים בארצות הברית מנקודת מבטו של הנכד, רב בכמה קהילות רפורמיות, למן ילדותו המוקדמת ועד לחייו הבוגרים.
ספרו "הרופא" (The Physician) שראה אור ב-1986, ראשון בטרילוגיה על משפחת קול, שושלת רופאים בדיונית, פרסם אותו מאוד באירופה, בעיקר בגרמניה ובאיטליה.
בשנת 2000 הוציא לאור את ספרו "אחרון היהודים" (The Last Jew, בעברית בהוצאת כתר, 2007), רומן היסטורי על חיי האנוסים תחת שליטת האינקוויזיציה הספרדית.
ספרו האחרון, "היינן" או "הקטלוני" , "The Bodega" (הבודגה ).
בגרמנית: "Der Katalane" ) מתרחש בין לנגדוק שבצרפת ובין כפר בדיוני בקטלוניה במחצית השנייה של המאה ה-19.
גורדון נפטר ב-22 בנובמבר 2021 בגיל 95 בבית האבות שבו התגורר בשנותיו האחרונות עם אשתו לוריין.
הוא הניח אחריו שלושה ילדים.
נח רוזנבלום (ביידיש: נח ראָזענבלום; 1864-1917?) היה מתרגם, עיתונאי וחבר עיתון המליץ.
אחד משיריו המוכרים הוא השיר שאו ציונה נס ודגל אשר פורסם לראשונה בכתב-העת האשכול (סיון תרנ"ח, 1898) בחתימת נפ"ש [נח פרח-שושן].
מאז תחילת המאה העשרים לא הגיעו ידיעות עליו, והשמועה אמרה שהוא נפטר בשנות מלחמת העולם הראשונה ועד כה לא אותר מקום קבורתו.
נח רוזנבלום נולד בשנת 1864 בקרליץ שבמינסק (היום בבלארוס) ובצעירותיו עבר לבסרביה (כיום מולדובה).
הוא היה מורה בחדר מתוקן בעיר בלץ ולאחר מכן בסורוקה, שם נשא אישה שהתפרנסה מחנוונות, ושם גם נולדו לו ילדיו.
הוא היה מתרגם ועיתונאי ובזמנו הפנוי כתב שירים וסיפורים רבים.
נח רוזנבלום תואר על ידי שלמה הלל'ס, אחד מתלמידיו, כך:
ב-1897, כתב שאול טשחרניחובסקי, שיר בעל שם זהה לשיר "נס ציונה" בסנקט פטרבורג, אשר אותו הקדיש לאגודה ציונית, אלא ששירו של רוזנבלום נדפס קודם.
'נס ציונה' של רוזנבלום פורסם בכרך הראשון של כתב העת האשכול (בקרקוב, פולין, ה'תרנ"ח, 1898), ואילו 'נס ציונה' של טשרניחובסקי פורסם רק כעבור שנתיים, בכרך השלישי של אותו כתב עת (ה'תר"ס, 1900).
בתחילת הדרך, נגרם בלבול עקב 2 השירים הזהים, ותפוצתם הייתה זהה, אך לאחר מכן, דווקא שירו של רוזנבלום קיבל תפוצה רחבה יותר עקב לחנו שחובר לו אשר רבים העדיפו.
שמות כמו 'ציונה' או 'נס ציונה', אומצו על ידי עשרות אגודות שונות ברחבי העולם.
אך דווקא שם העיר נס ציונה הגיע מספר ירמיהו, פרק ד', פסוק ו': "שאו-נס ציונה העיזו אל-תעמדו".
את שמו תחת שיריו נהג לחתום עם הקיצור נפ"ש.
זה הוא היה קיצורו של שמו העברי "נח פרח שושן", אך רבים נהגו להתבלבל ולחשוב שכותב היציריות הייתה נחמה פוחצ'בסקי, שגם היא נהגה לכתוב עם חתימת קיצור זו.
לאחר ששירו נדפס, שיר נוסף פרי עטו, ושמו שומר ישראל, נדפס גם כן, ועליו חתם רוזנבלום בשמו המלא.
על כמה ממאמריו חתם רוזנבלום בשם בדוי אחר 'בן זרח'.
המליץ נסגר ב-1904 ומטה לחמו נשבר.
בימי מהפכת 1905 נעצרו בתו הגדולה ובנו בנימין, הוגלו לקווקז ומאז נעלמו עקבותיהם.
את שנותיו האחרונות חי ברעב ובעוני, ובשנת 1915, יש הסוברים כי בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, הלך לעולמו בהיותו בגיל 51, אם כי פרט זה שנוי במחלוקת ויש הסוברים כי מת ב-1917.
נח זלודקובסקי (ביידיש: נח זאלודקאווסקי; 1859-1931) היה חזן ומלחין וידוע בתור מלחין השיר שאו ציונה נס ודגל.
זלודקובסקי כיהן כחזן בבית כנסת בעיר קאליש העתיקה בפולין.
זלודקובסקי נחשב לאדם רחב אופקים ולאחד מחשובי החזנים והמלחינים שצמחו ביהדות פולין.
זלודקובסקי מת בעיירתו קאליש בכ"ג בתמוז תרצ"א (8 ביולי 1931), ונטמן בבית העלמין למחרת.
נח זלודקובסקי נולד בעיירה דבוז'ץ שבמחוז גרודנו בליטא (כיום בלארוס).
הוא למד בישיבות בסלונים ובדבוז'ץ.
הוא התחיל את הקריירה החזנית שלו כחזן נודד שעבר לפני התיבה בערים רבות, ביניהן וילנה, וולקוביסק, ברסט ואחרות עד שהשתקע סופית בעיר קאליש שבפולין, שבה כיהן כחזן בבית הכנסת הראשי במשך כארבעים שנים.
מנצח המקהלה שלו היה המוזיקאי אברהם צבי דוידוביץ', מלחינם של שירי זמר רבים (כגון הידד הידד גינה קטנה).
זלודקובסקי לא הסתפק במשרתו כחזן, אלא גם שימש מדריכם של חזנים ומנצחי מקהלות, אשר הנודעים בהם היו דוד אייזנשטדט וליאו ליוב.
בני משפחתו היו כולם חזנים ומלחינים.
יצירותיו של נח מושמעות עד היום בבתי כנסת באמריקה.
אחיו אליהו שימש כחזן ראשי בבית הכנסת 'שערי צדק' בדטרויט והלחין שירים ויצירות ליטורגיות רבות.
אחיו השני, יוסף, היה חזן בלונדון, ואחיו השלישי יעקב – בליברפול.
בעת הלחנת השיר שאו ציונה נס ודגל, הושפע זלודקובסקי מהניגון החסידי המוכר "שאו שערים ראשיכם והנשאו פתחי עולם" ().
סבורים כי שמילת הפתיחה 'שְׂאוּ', המשותפת לשני השירים, הניעה אותו להסתייע באותם צלילי פתיחה של הניגון.
הדמיון בין שני השירים נוגע רק לחלק מהבית הראשון; כל היתר הוא פרי עבודתו של זלודקובסקי.
בנו היה רופא הילדים ד"ר שאול זָלוּד (1906-1977) ששימש כרופא בתי הספר ברמת גן.
לאחר מותו, קמו מלחינים נוספים, כגון אברהם צבי אידלסון, זבולון זילברץ, הרמן ארליך וארתור וולף וביקשו להעניק לשיר פרשנות צלילית חדשה, פרי עבודתם, אך כשלו בפרסום לחניהם.
נח אנגלהרד (נולד ב-21 בינואר 1996) הוא משורר, מוזיקאי, מלחין שחקן ודוגמן ישראלי.
אנגלהרד נולד בגבעתיים למשפחה דתית-ציונית, הבן הצעיר משישה ילדים, לאב גינקולוג ואמא מורה לפסנתר.
בגיל 14 החליט לחזור בשאלה.
בגיל שבע-עשרה פרש מבית הספר והחל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה.
כשלוש שנים לאחר מכן השלים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
אנגלהרד הוא חבר מערכת כתב העת "הבה להבא".
בעבר שימש כמבקר הספרות של טיים אאוט תל אביב.
מאז 2012 הוא מפרסם שירה בכתבי העת "הבה להבא", "הו!", "עירובין", "ננופואטיקה", ועוד.
בשנת 2020 פורסם סיפורו הקצר "מיינדפולנס" במסגרת תחרות הסיפור הקצר של העיתון "הארץ" כסיפור מומלץ.
בשנת 2018 ראה אור ספר שיריו הראשון "אורה נובה", בהוצאת "הבה לאור".
אנגלהרד רכש השכלה מוזיקלית מגיל צעיר.
בשנת 2013 ניגן יחד עם להקת טייגר לאב במופע הפותח ללהקת הפט שופ בויז בהיכל נוקיה בתל אביב.
בשנת 2018 הקים פרויקט סולו בשם One Room Hotel, שלו כיום שני אלבומים שיצאו בהוצאה עצמאית.
שנה לאחר מכן נבחר להיות המופע הפותח בטור של הלהקה Isolation Berlin ברחבי גרמניה.
מאז הוא מופיע עם הרכב זה בברלין ובשאר רחבי אירופה.
בשנת 2022, ללא רקע קודם במשחק, גילם אנגלהרד את דמותו של אביב גפן בסדרה "שנות הירח".
נח נובל היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אינדיאנה החמישי בשנים 1831–1837. שתי תקופות הכהונה שלו התמקדו בעיקר בעבודות ציבוריות, שבשיאן הייתה העברת חוק העבודות הציבוריות של מאמות', שבאותה עת נחשב להישגו הגדול ביותר.
המלצותיו למיסוי לצורך מימון העבודות לא יושמו במלואן, והמיזם הוביל את המדינה בסופו של דבר לנהל משא ומתן על פשיטת רגל חלקית כמה שנים מאוחר יותר.
תקלה זו הובילה לקריסה הדרגתית של המפלגה הוויגית באינדיאנה, שמעולם לא חזרה למשול המדינה, והובילה לתקופה של שליטת הדמוקרטים שנמשכה עד אמצע מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר תום כהונתו של נובל כמושל הוא מונה כחבר במועצת העבודות הציבוריות, שם הוא דחף ללא הצלחה לארגון מחדש של מיזמים בניסיון להפיק מהם תועלת כלשהי.
נח נובל נולד בבריוויל, וירג'יניה כאחד מ-14 ילדיהם של דר' תומאס נובל ואליזבת קלייר סדג'וויק נובל.
בערך ב-1800 עברה המשפחה לאזור הספר, שם פתח אביו של נובל מרפאה במחוז קמפבל, קנטקי.
ב-1807 עברה המשפחה שוב למחוז בון שבקנטקי, שם רכש אביו של נובל מטע בשטח של 300 אקרים (כ-1,200 דונם) שעובד על ידי עבדים.
בערך ב-1811, כשהיה בן 17, עבר נובל לברוקוויל, אינדיאנה, זאת בעקבות אחיו ג'יימס, שעבר לשם זמן מה קודם לכן.
ג'יימס נובל היה עורך דין בולט, ולימים חבר הסנאט של ארצות הברית.
באינדיאנה שלח נובל את ידו בכמה מיזמים עסקיים יחד עם שותפו אינוק ד.
יחד הם הפעילו בברוקוויל מלון, היו מעורבים מאוד בסחר מקרקעין, ופתחו מפעל אריגה שבו הופעלה מכונת ניפוץ בכוח המים.
נובל גם פתח חברת מסחר שנקראה "נובל ושותפיו".
החברה רכשה תוצרת מהחוואים באזור ושיווקה אותה לניו אורלינס.
ב-1819 נהרס אחד המשלוחים שלו בתאונת שיט ועקב כך הוא נכנס לחוב גדול שלקח לו כמה שנים להחזירו.
מאוחר יותר באותה שנה נשא נובל לאישה את דודניתו, קתרין סטאל ואן סוירינגן.
לנובל ולרעייתו היה סבא-רבא משותף, ונולדו להם שלושה ילדים, שרק אחד מהם הגיע לבגרות והשניים האחרים נפטרו בינקותם.
ב-1820 נכנס נובל לפוליטיקה לאחר שנבחר לתפקיד השריף של מחוז פרנקלין.
כאשר הוא התמודד לבחירה מחדש ב-1822 הוא כבר נעשה אישיות פופולרית מאוד במחוז, וזכה ב-1,186 קולות מול 9 הקולות שקיבל יריבו.
ב-1817 הוא קיבל מינוי של לוטננט קולונל ברגימנט השביעי של המיליציה של אינדיאנה, וב-1820 הועלה לדרגת קולונל.
כאשר תמה תקופת כהונתו כשריף, הוא התמודד בבחירות לייצוג מחוזו בבית הנבחרים של אינדיאנה וניצח ניצחון מוחץ.
הוא התמודד לבחירה מחדש בשנה שלאחר מכן, אך התפטר בעקבות מותו של אחיו לזרוס.
לזרוס נובל היה גובה הכספים של משרד הקרקעות של אינדיאנפוליס, ובמותו התפנתה משרתו.
אחיו, סנאטור ג'יימס נובל, הפעיל את השפעתו להבטיח את התפקיד לנח נובל, שהחזיק בו עד 1829. משרה זו הצריכה אותו להעתיק את מקום מגוריו לאינדיאנפוליס, שם הוא היה אחראי על גביית כספים עבור הממשלה הפדרלית.
במסגרת תפקידו זה הוא יצר קשרים עם רבים מהאישים המובילים במדינה ועד מהרה יצר עמם מערכות יחסים טובות.
בעקבות בחירתו של הנשיא אנדרו ג'קסון והעסקתם של בני החסות הפוליטיים, הועבר נובל מתפקידו.
כשמצא את עצמו ללא תעסוקה, נכנס נובל למיזם עסקי אחר.
לפני שעלה בידו לפתוח עסק חדש, מינו אותו ידידיו באספה הכללית של אינדיאנה לוועדה שהייתה אחראית על סלילת דרך מישיגן.
הוא המשיך להיות חבר בוועדה עד 1831, כאשר הוא הכריז על מועמדותו למשרת מושל אינדיאנה כמועמד מטעם המפלגה הוויגית והצליח להתמנות כמועמד מטעמה.
במהלך מסע הבחירות שלו האשים נובל את יריבו הדמוקרטי, ג'יימס ג' ריד, וטען לאי-כשירותו להתמודד בבחירות בשל היותו גובה מס פדרלי.
חוקת אינדיאנה אסרה על פקידי ממשל מדינתיים להחזיק בו זמנית במשרה בממשלה הפדרלית ובמשרה בממשל המדינתי.
ריד תקף גם הוא את נובל, שעדיין החזיק במשרת חבר ועדה פדרלית במסגרת עבודתו על דרך מישיגן.
במסע הבחירות שלו קידם נובל מצע של עבודות ציבוריות וניצח בבחירות ברוב של 23,518 קולות מול 21,002 הקולות שקיבל ריד ומול 6,894 הקולות שקיבל המועמד העצמאי מילטון סטאפ.
לאחר השבעתו כמושל רכש נובל כמה חלקות אדמה בשוליים המזרחיים של בירת המדינה, נטע פרדס וכרם, ובנה בית לבנים גדול.
הוא הביא כמה מהעבדים המשוחררים של אביו כדי לעבוד במשק ביתו, כשאחד מהם היה לכאורה ההשראה לדמותו של הדוד טום בספרה של הארייט ביצ'ר סטואו אוהל הדוד תום.
סטואו ביקרה בביתו של נובל ביותר מהזדמנות אחת.
אינדיאנה המשיכה לחוות תקופה של שגשוג כאשר שטף מתיישבים גדול רכש בה אדמות, ובכך הבטיחו הכנסה גדולה לממשלת המדינה.
קודמו בתפקיד של נובל החל להתוות את המסגרת לעבודות ציבוריות בהיקף רחב, אך עיכב באופן משמעותי את תחילת עבודות הכרייה של התעלות.
נובל ניגש לעבודה באופן מידי ותוך כמה חודשים הושלם תהליך המדידה של נתיב תעלת וובאש ואירי והוא הגיש כמה המלצות בנוגע לבנייתה.
נובל התנגד לסלילת מסילות רכבת, שאותן הוא ראה כמונופולים, שכן חברת הרכבת יכלה להוביל סחורות במסילותיה, בעוד שהתעלות היו פתוחות לכל גורם שבבעלותו היו כלי שיט.
עבודת כריית התעלה החלו בצורה רצינית ב-1832.
סלילת הכבישים המדינתיים התקדמה באיטיות בשל מחסור במימון.
נובל הציע שהמדינה תלווה כספים כדי להאיץ את העבודות, אך בית המחוקקים דחה את הצעתו.
הוא גם המליץ על הקמתה של מועצת עבודות ציבוריות כדי לתאם את המיזמים ולהפחית את העלויות באמצעות ארגון יעיל יותר ורכישת אספקה, אך שוב דחתה האספה הכללית את הצעתו ותחת זאת המיזמים השונים הופעלו תחת מועצות מנהלות נפרדות.
תקופות כהונתו הראשונה של נובל עברה בהתקדמות מועטה בתחום העבודות הציבוריות בגלל שנציגי בית הנבחרים מדרום המדינה חסמו כל תוכנית בהיקף רחב על רקע הטענה שמיזמים כאלו יהיו בעלי ערך מועט עבור ציבור בוחריהם, שכן רוב המיזמים התבצעו בחלקה המרכזי של אינדיאנה.
נובל קיים מפקד אוכלוסין והמליץ על חלוקה מחדש של הייצוג בבית הנבחרים כדי להעניק יותר מושבים למחוזות מרכז המדינה.
בית הנבחרים אישר את התוכנית, והגדיל את מספר המושבים של הסנאט ובית הנבחרים המדינתיים ל-50 ו-100 מושבים, בהתאמה.
שינוי זה העניק בפעם הראשונה לחלקים של מרכז וצפון אינדיאנה יותר נציגים בהשוואה לדרום המדינה, זאת על אף העובדה שעדיין הדרום היה יותר מאוכלס.
נובל הגיש כמה המלצות לרפורמות בבתי הספר הציבוריים.
רוב ההצעות לא התקבלו, אך הרחבתו של קולג' אינדיאנה אושרה, ולבתי הספר ביישובים הוענקה סמכות משמעותית יותר בפעולותיהם.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה של נובל נסגר , והמדינה נותרה ללא בנק שבו יוחזקו פיקדונות הממשלה או שינפיק שטרות כסף.
במשך כעשור לא פעלו בנקים באינדיאנה, כך שלא הייתה שום חלופה, והאספה הכללית העביר חוק להקמתו של בנק אינדיאנה.
בהצעת חוק זה לא נקט נובל עמדה, אך חתם עליה עם קבלתה.
בסופו של דבר הפך הבנק להיות רווחי מאוד והקמתו הייתה אחד הצעדים החשובים ביותר בתקופת כהונתו של נובל כמושל.
נובל גם פיקח על ביצוע התוכניות לבניית בית המדינה השלישי של אינדיאנה ב-1831. בניית הבניין הושלמה ב-1835, והוא פיקח על העברתם אליו של משרדי הממשלה.
ב-1834 נבחר נובל לתקופת כהונה שנייה כמושל לאחר שהתמודד שוב מול ריד.
במהלך מסע הבחירות, הוא מכר את העבדים של אביו בקנטקי.
הדיווח על כך התפרסם באופן נרחב, והפך לטיעון של מתנגדי העבדות באינדיאנה נגדו.
בשל כך זכה נובל ב-28 קולות בלבד במחוזות בשליטת הקווייקרים שבמזרח המדינה.
נובל הפעיל את המיליציה בחלקים של המדינה שאוימו במהלך , מרידה של האינדיאנים במערב אינדיאנה.
150 איש נשלחו לאילינוי, שם הם היו מעורבים בהתנגשויות עם המרידה האינדיאנית.
המתיחות הייתה קצרה ותשומת הלב חזרה לעבודות הציבוריות.
כשבית הנבחרים היה חלוק בנושא בהפרש קולות קטן, הוגשו הצעות למיזמים נוספים בחלקים הדרומיים של המדינה כדי לגייס את תמיכת נציגי המחוזות שם.
כל המיזמים אוגדו להצעת חוק אחת שעברה כחוק העבודות הציבוריות של מאמות' ב-1836. החוק גרם לשמחה רבה במדינה ונובל החשיב אותו כהישג הגדול ביותר שלו באותה תקופה.
כדי לממן את החוק, שעלותו הצפויה עמדה על 10 מיליון דולר, המליץ נובל על העלאה של 50 אחוזים במיסים המדינתיים, אך צעד זה לא עבר בבית הנבחרים.
בשנה שלאחר מכן הכתה , וגרמה לירידה חדה בהכנסות ממסים, גם כאשר בתקציב המדינה של אינדיאנה השתקף גירעון גדול בשל הריבית על החובות.
נובל הציע שהמיזמים ידורגו לפי סדר עדיפות, והעבודות במיזמים פחות חשובים יופסקו זמנית כדי לשמור על הכספים, אך התוכנית נדחתה.
כאשר הסתיימה כהונתו של נובל, היה מצבה הפיננסי של אינדיאנה עגום, אך עדיין לא היה ברור שנלקחו הלוואות גדולות בהרבה מהסכומים שהמדינה הייתה מסוגלת לפרוע.
על אף המצב הקשה, סיים נובל את כהונתו ב-1837 כדמות פוליטית אהודה ועלה בידו לעשות שימוש ביוקרתו כדי לסייע לסגנו דייוויד וולאס, להיבחר כמושל הבא.
הן ב-1834 והן ב-1836, הוזכר שמו של נובל כמועמד לכהן בסנאט של ארצות הברית, אך בשתי ההזדמנויות הללו החליט בית המחוקקים של אינדיאנה, לאכזבתו של נובל, לבחור באישים אחרים.
לאחר סיום כהונתו כמושל, היה נובל לחבר מועצת העבודות הציבוריות, שעליה הוטלה המשימה לפקח על העבודות הציבוריות באינדיאנה.
ב-1840 סיימה אינדיאנה לממן את כל המיזמים.
בראשית 1841 היה ברור שהמדינה לא תוכל לשלם אפילו את הריבית על חובותיה, ותשלום החובות עצמם לא בא כלל בחשבון.
המועצה אישרה את שליחתו של ג'יימס לנייר לשאת ולתת על פשיטת רגל עם בעלי החוב, וכל מיזמי העבודות הציבוריות, למעט מיזם תעלת וובאש ואירי, שמומן בנפרד, הועברו לידי בעלי החוב בתמורה להפחתה של 50 אחוזים מחוב המדינה.
עוד טרם סיום כהונתו של נובל כמושל, רבים ממתנגדיו החלו להאשים אותו במצבה הפיננסי של אינדיאנה.
הוא טען שהוא הציע העלאת מיסים כדי לממן את המיזמים, והאשים את האספה הכללית המדינתית שלא אישרה זאת.
אף על פי שהמצב קצר הימים היה מתסכל ורבים מהמיזמים מעולם לא הושלמו, עבודות ההכנה של המיזמים הובילו לפיתוח מהיר לאחר שהמשבר הפיננסי נפתר.
בינתיים, התברר לציבור במהלך תקופת כהונתו של יורשו של נובל על המשבר שהוביל לקריסה ההדרגתית של המפלגה הוויגית באינדיאנה, שיותר לא עלה בידה להגיע לשלטון במדינה.
בשנים שלאחר מכן עלו הדמוקרטים לשלטון ונפטרו מכל המיזמים.
בסופו של דבר הוביל מצב זה לאיסור על המדינה בחוקת אינדיאנה של 1851 לקחת על עצמה חובות.
לאחר פיזורה של מועצת העבודות הציבוריות ב-1841 שב נובל לחייו הפרטיים.
המצב היה קשה מדי, והאווירה באינדיאנה הייתה יותר מדי נגד הוויגים, כך שלא היו לנובל סיכויים להיבחר שוב למשרה ציבורית.
נח נובל נפטר באינדיאנפוליס ב-8 בפברואר 1844, בגיל 50. הוא נטמן לצידה של רעייתו, קתרין, בבית הקברות גרינלואן שבעיר.
ב-1979 הועברה גופתו לבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
על שמו של נובל נקראו מחוז נובל שבאינדיאנה והעיירה נובל שבמחוז קאס.
נח עמינח (נולד בכ"ח בשבט ה'תרצ"א, 14 בפברואר 1931) הוא חוקר תלמוד ישראלי.
במחקריו התמקד בחקר הספרות התלמודית, חקר עריכת התלמוד הבבלי וענייני ארץ ישראל במקורות התלמודיים.
בנוסף הוא חוקר תשובות הרשב"ש ויהדות אלג'יריה במאה ה-15 בכללה.
שימש ראש החוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב והוא ממעצבי הוראת התלמוד בישראל.
נולד בתל אביב לבלה (לבית שרויט) ולמשה גמליאל רזבסקי כ"ץ, בעל איטליז שעלה לארץ ישראל כחלוץ מפולין בשנת 1920. אביו נמנה עם מייסדי מפלגת הפועלים הדתית הפועל המזרחי יחד עם אחיו נחמיה שאף היה חבר בקונגרס הציוני.
הוא עבד כחקלאי בכפר אוריה ובכפר חסידים ואחר כך התיישב בתל אביב.
הוא נקרא על שם אבי אביו, ר' נח ראזבסקי.
בילדותו למד בבית הספר היסודי הדתי 'נצח ישראל' בפתח תקווה, משם המשיך לישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
כדי לסיים תיכון עם תעודת בגרות עבר לירושלים ללמוד בבית הספר התיכון הציוני-דתי "מזרחי" (לימים תיכון הימלפרב), שם למד תלמוד אצל הרב ש"י זווין עורך האנציקלופדיה התלמודית.
באוגוסט 1948 גויסו ילידי 1931 לצה"ל והוא גויס עוד בטרם סיים את התיכון.
באפריל 1949 נשלחו המגויסים לסיים את בחינות הבגרות בבית ספרם, וכעבור חצי שנה חזרו להשלים את שירות החובה.
עם שחרורו מצה"ל המשיך את לימודיו בירושלים בסמינר למורים 'מזרחי' (שממנו התפתחה לימים מכללת ליפשיץ).
בסמינר התאפשר לו להמשיך בלימודי תלמוד אצל הרב זווין, ובמקביל להשתלם בתורת ההוראה, פדגוגיה ומתודיקה אצל חיים צבי אנוך.
בעקבות גלי העלייה הגדולים בשנות ה-50 של המאה ה-20 נוצר מחסור חמור במורים, ולכן כבר כעבור שנת לימודים אחת בסמינר נשלח בסוף 1951 ללמד ברמת גן וכעבור שנתיים בבית הספר 'אמונים' בגבעתיים.
בט"ו באב ה'תשי"ג (1953) נישא לציפורה וסטמן שעסקה אף היא בהוראה.
לימודיו נקטעו באפריל 1956 כאשר בני הזוג נקראו בידי הרב אברהם משה פינגרהוט לפעילות ציבורית וחינוכית באלג'יריה הצרפתית.
הוא נשלח עם אשתו בידי המחלקה לחינוך תורני בגולה של הסוכנות היהודית לבירה אלג'יר.
הם עסקו בהוראה וחינוך בבתי הספר היהודיים בעיר וכן בפעילות להפצת הלכה.
במסגרת פעילות זו יסדו פרס לכתיבה בנושא הלכתי בידי תלמידי בית הספר הרבני בעיר (עם בוגריו נמנה הרב אלעזר אלבז, רבה הספרדי של גבעת שמואל, וראשון הזוכים בפרס היה רנה גדז', לימים הרב הראשי לצבא צרפת).
עמינח שכר אולם לפעילות תרבותית תורנית וארגן את תנועת בני עקיבא באלג'יר.
ב-1957 התמנה כנציג המחלקה לחינוך תורני בסוכנות המופקד על כל אלג'יריה, במסגרת תפקידו זה ערך ביקורי היכרות בכלל הקהילות הגדולות והקטנות באלג'יריה.
בנסיעות אלו הגיע עד לעיירות מרוחקות בדרום המדינה ובאחת הקהילות, שבהן לא ביקר כהן במשך למעלה מעשור, שימש עמינח ככהן, בשלושה עשר טקסי פדיון הבן שנערכו בזה אחר זה במשך יומיים.
בתקופה זו נחטפו ונרצחו שותפו לפעילות, יעקב חסן, וחברו ממחלקת העלייה בסוכנות, רפאל בן גרא הכט בידי אנשי החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה (FLN).
ב-1959, עם שובו לישראל, חזר עמינח ללימודיו האקדמיים.
במקום לימודי המשפטים שבהם החל חמש שנים קודם לכן ונקטעו, החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב תלמוד ומקרא, ובשנת 1964 קיבל תואר ראשון.
את לימודיו לתואר שני בתלמוד סיים עם עבודת גמר על תוקפם ההלכתי של נוסחי הגט.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' עזרא ציון מלמד, עסקה בעריכתה של מסכת קידושין בתלמוד הבבלי.
במקביל ללימודיו החל ללמד תלמוד בבתי ספר תיכוניים בפתח תקווה ובחולון.
בעקבות הצלחתו בהקניית לימודים אלו, פרסם עמינח שלושה ספרי לימוד לתלמידי התיכון שהיו הספרים הראשונים להוראת התלמוד המותאמים לתיכון.
עם הקמת האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך, כיהן כחבר בוועדה לתוכנית הלימודים בתלמוד, והשתתף בהכנת תוכניות לימוד חדשות לתלמוד.
הוא השתתף בחיבור ספר על דיני שומרים לתלמידי התיכון וספר הדרכה למורה.
כבר בעת לימודיו לתואר ראשון, נענה לבקשת פרופ' בנימין דה-פריס והחל ללמד תלמוד למתחילים ומתקדמים בחוגים ללשון עברית, היסטוריה של עם ישראל, פילוסופיה יהודית, מקרא וספרות עברית.
בעבודתו זו נחשף לצורך בספר מבוא לתלמוד שיתאים לתלמידי האוניברסיטה, וכדי למלא צורך זה יצר את ספרו "מהו תלמוד?".
לאחר השלמת הדוקטורט שלו, החל ללמד באוניברסיטת תל אביב במשרה מלאה כאיש הסגל עד הגיעו לדרגת פרופסור.
בשנת 1977 התמנה כממלא מקום ראש החוג לתלמוד באוניברסיטה ואחר כך כראש החוג.
כראש החוג, עיצב את הקורסים כך שכל תלמיד ייחשף לצדדים השונים של הספרות התלמודית: מבואות לספרות התנאים ומבואות לספרות האמוראים, סוגיות בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, ספרות האגדה, ספרות הראשונים, ארמית בבלית וארמית ארץ ישראלית.
ביבליוגרפיה ונושאים מרכזיים אחדים בהלכה כמו: מסורת ההלכה, ענייני אישות, ענייני ארץ ישראל ועוד.
בין שיתופי הפעולה שיזם עם בית הספר לחינוך ועם המפקח על לימודי התלמוד במשרד החינוך, היה הכנס הבינלאומי לכבודו של חוקר התלמוד פרופ' דוד הלבני.
עם קבלת החלטת הממשלה לאפשר לימודי משפטים במכללות, התבטלו מסלולי שנת ה'קדם משפטים' שהונהגו באוניברסיטאות לסינון המצטיינים ביותר ללימודי משפטים.
מסלול זה, בשנות קיומו, הביא חלק ניכר מתלמידי החוג לתלמוד בשנותיו האחרונות של עמינח כראש החוג, מקרב תלמידי שנת ה'קדם משפטים' שלא המשיכו ללימודי משפטים.
ביטולו הביא להתמעטות ניכרת של התלמידים שבחרו ללמוד בו.
כעשור לאחר פרישתו לגמלאות המשיך פרופ' עמינח ללמד תלמוד לתואר שני.
דודו של עמינח, נחמיה ואשתו מרים הקדישו את רכושם למלגות עבור תלמידי ישיבות ומחברי ספרים ומחקרים בעלי זיקה לרוח תנועת הפועל המזרחי, שנמנו על מייסדיה.
המלגות ניתנו בידי אפוטרופוסי העיזבון ובהם ישעיהו ברנשטיין מהוגי הדעות של תנועת תורה ועבודה, פנחס קהתי מחבר הפירוש למשנה, אברהם מברך היו"ר הראשון של ותיקי הפועל המזרחי ודב קנוהל ממייסדי כפר עציון.