tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Nicholaaskerk, בעלת ממדי קתדרלה, נבנתה כנראה בתחילת המאה ה-15. גם ב-1602 וגם ב-1699 סבלה הכנסייה משריפות נרחבות לאחר פגיעות ברק במגדל.
כתוצאה מכך, כאשר נבנה מחדש (ב-1701) גובה המגדל צומצם באופן משמעותי.
כנסיית סנט ניקולס היא אחת הכנסיות הגדולות ביותר באירופה.
היא נבנתה על כלונסאות, משקלה של הכנסייה היה שיקול חשוב והתקרה המקומרת היא העתק עץ של תקרת אבן.
הכנסייה מכילה גם חלונות ויטראז' רבים שנתרמו כמתנות מעיירות שכנות או על ידי גילדות אדאם הפורחות (כגון גילדת נגרי הספינות).
לאחר שניתנה לאדאם הזכות לקיים שווקים שבועיים, לרבות שוקי גבינות מסחריים בעיירה עד 1922. הגבינות הובאו לשוק על ידי חקלאים מקומיים על סירות קטנות, וכאשר הגבינה הוצאה מהסירות היא הובאה לשוק באמצעות מזחלות גבינה.
לאחר שנבדקה לגבי איכותה, המחיר נקבע בהתמקחות עד שהייתה הסכמה.
לאחר מכן הובאה הגבינה למחסן שם נשמרה עד שהאיכות הייתה במיטבה.
מאז 1989, שוק הגבינות באדם קם לתחייה כשיחזור עבור התיירים.
הוא מתקיים בכל יולי ואוגוסט בכל יום רביעי.
אדוארד תומאס שייפר הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית ה-30 בשנים 1992–2000, וכמזכיר החקלאות של ארצות הברית ה-29 בשנים 2008–2009 בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
מינואר ועד יולי 2016 הוא שימש כנשיא בפועל של אוניברסיטת דקוטה הצפונית.
אד שייפר נולד וגדל בביסמרק, בירת דקוטה הצפונית, כבנם של מריאן נלסון ושל איש העסקים הרולד שייפר.
שייפר למד באוניברסיטת דקוטה הצפונית, שם הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1969. הוא היה חבר אחוות סיגמה-נו.
ב-1970 הוא קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים (MBA) מאוניברסיטת דנוור.
לשניים שני ילדים: תומאס "טום" שייפר, ואלי שייפר.
הוא גם אביהם של שני ילדים מאומצים: אריק ג'ונס וקרי (ג'ונס) האמר.
אחותו, פאם שייפר, הייתה אשתו הראשונה של הסנאטור לשעבר קנט קונרד.
לאחר סיום לימודיו עבד שייפר במשרה מלאה בחברה שבבעלות משפחתו, חברת גולד סיל (Gold Seal Company).
בסיס החברה הוא בדקוטה הצפונית, והיא נוסדה על ידי אביו של שייפר ב-1942. החברה ייצרה את סדרת מוצרי קצף אמבט "מר בבל" , את המוצרים לניקוי זכוכית "גלאס וקס" (Glass Wax), ואת המלבין "סנואי בליץ'" (Snowy Bleach).
שייפר התקדם במדרג הניהולי של החברה, עבד בכמה חטיבות שלה, עד ששימש כנשיא החברה בשנים 1978–1985. בשיאה הפיקה החברה רווחים שנתיים של יותר מ-50 מיליון דולר, וכך הייתה לאחת החברות הפרטיות הגדולות בדקוטה הצפונית.
ב-1990 התמודד שייפר ללא הצלחה בבחירות על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר בית הנבחרים המכהן ביירון דורגן, כאשר זה האחרון ביקש להיבחר לתקופת כהונה נוספת, וזכה ב-35 אחוזים של הקולות מול 65 האחוזים שקיבל דורגן.
ב-1992 התמודד שייפר בבחירות למשרת מושל דקוטה הצפונית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
יחד עם מועמדת המפלגה לסגנית המושל, רוזמרי מירדל, הם ניצחו את מועמדי המפלגה הדמוקרטית, התובע הכללי לשעבר של דקוטה הצפונית, ניקולס ספת' וג'ולי היל.
בבחירות הכלליות זכו שייפר ומירדל בכמעט 58 אחוזים מהקולות מול 41 מהקולות שקיבלו ספת' והיל.
כאשר הושבע שייפר כמושל, התמודדה דקוטה הצפונית עם קשיים תקציביים ופיננסיים.
אלה נמשכו לסירוגין במהלך שתי תקופות כהונתו.
בשנים אלו, פיקח שייפר על תקציב מדינתי שנתי שהגיע ל-4.5 מיליארד דולר וכוח האדם הממשלתי הגיע ליותר מ-12,000 עובדים.
הוא נתן עדיפות להרחבה ולגיוון של כלכלת המדינה.
לדוגמה, הוא פעל יחד עם המגזר הפרטי להרחיב את הייצור ואת השיווק של מוצרים חקלאיים בעלי ערך מוסף כמו ממתיקי תירס ופסטה.
במהלך אותה תקופה, סייע שייפר ליצירת יחסי סחר קרובים עם סין בשיתוף פעולה עם פקידי ממשל אחרים בדקוטה הצפונית, מומחים לסחר בממשלה הפדרלית ומנהיגים עסקיים במגזר הפרטי.
מאמצים אלו סייעו לפיתוחה של סין כשוק המרכזי לייצוא של המוצרים והשירותים של דקוטה הצפונית בשנות ה-90.
כמושל בתקופה של עליית האינטרנט והנגשתו לחברה הרחבה יותר, הבין שייפר את הצורך בגישה לאינטרנט ברחבי דקוטה הצפונית.
הוא פעל יחד עם מנהיגי ממשל ועסקים, יישם מגוון מאמצים לשדרוג תשתית התקשורת של דקוטה הצפונית ולהנגשת רשתות קוליות ורשתות נתונים במהירות גבוהה עבור החוואים ובעלי עסקים כפריים ועבור משקי הבית.
ב-1995 שימש שייפר כיושב ראש אגודת מושלי המערב התיכון.
ב-1996 התמודדו שייפר ומירדל בבחירות לתקופת כהונה שנייה מול מועמדי הדמוקרטים, לי קלדור וברברה קייל, וקיבלו כשני שלישים מקולות הבוחרים.
העניין הממושך של שייפר בשימור הוביל אותו לדאוג במאי 2007 לרכישתה של חוות אלקהורן בשטח של 5,200 אקרים (21 קמ"ר) על ידי שירות היערות של ארצות הברית.
החווה הוקמה על ידי הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט כחווה המרכזית שלו באזור הבתרונות של דקוטה הצפונית, וכיום היא אזור מוגן כחלק מהפארק הלאומי תאודור רוזוולט.
בשנים 1999–2000 כיהן שייפר כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים.
באותה שנה הוא לא התמודד על תקופת כהונה שלישית.
שייפר היה מייסד שותף ומנהל כללי של Extend America, חברת הזנק לתקשורת שהוא הקים לאחר תום כהונתו כמושל.
ב-2002 הוא מונה כעוזר אזרחי למזכיר הצבא של ארצות הברית.
שייפר היה מנחה אורח לעיתים קרובות בתוכנית הרדיו Hot Talk בתחנת הרדיו WDAY בפארגו.
במשך שנים גילה שייפר עניין בבניית מכונות וציוד מגרוטאות משומשות.
ב-2003 הוא נבחר כמתמודד בשעשועון ההנדסה של ערוץ דיסקברי, "מלחמות מגרש הגרוטאות" .
הקבוצה שלו עבדה על בניית מכונה ממרכיבי גרוטאות, והגיעה למקום השני בעונה החמישית של התוכנית.
לפני מינויו כמזכיר החקלאות, שימש שייפר כיועץ וכדובר מזדמן של סניף דקוטה הצפונית של אמריקאים למען שגשוג, קבוצת עבודה פוליטית שמרנית שהוקמה על ידי קוק תעשיות.
הוא גם היה תומך של איגוד משלמי המיסים של דקוטה הצפונית, ושימש כיועצו וכדוברו המרכזי.
מזכיר החקלאות של ארצות הברית
באוקטובר 2007 החליט הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על מינויו של שייפר כמזכיר החקלאות של ארצות הברית.
למינוי הייתה תמיכה רחבה בסנאט.
השימוע על המינוי תוכנן ל-30 בינואר 2008, אך הוקדם לבקשת הסנאטור מדקוטה הצפונית וגיסו לשעבר של שייפר קנט קונרד כדי ששייפר יוכל להיות נוכח בנאום מצב האומה שהתקיים ב-28 בינואר כחבר הקבינט.
השימוע נערך בסופו של דבר ב-24 בינואר, והסנאטורים שאלו את שייפר שעלות בנוגע למגוון נושאים כמו ייבוא בשר בקר מיפן ומקוריאה הדרומית, יכולותיה של מחלקת החקלאות להעביר תוכניות בקונגרס, מדיניות הסוכר, ומחירי הכותנה.
ב-28 בינואר אושר מינוי של שייפר בסנאט, ומאוחר יותר, כמזכיר החקלאות, הוא נכח בנאום מצב האומה יחד עם שאר חברי הקבינט.
יומיים בלבד לאחר תחילת כהונתו בתפקיד, פרצה שערורייה בנוגע לאכזריות כלפי בעלי חיים ונוהלי מזון בלתי ראוי במפעל אריזת המזון הולמרק/וסטלנד , ספק הבשר הטחון השני בגודלו בארצות הברית לתוכנית הלאומית לארוחות הצהריים בבתי הספר, שנוהלה על ידי מחלקת החקלאות.
פרשה זו הובילה להחזרת הבשר הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
השאלות על הדרך הטובה ביותר לטפל בבעיות בנוגע למזון בלתי בטוח ובנוגע לאכזריות כלפי בעלי חיים על ידי פיקוח של מחלקת החקלאות על מפעלי ייצור הבשר היו לנושא מרכזי בתקופת כהונתו של שייפר כמזכיר החקלאות.
החברה ההומנית של ארצות הברית קיבלה סרטונים שצולמו באוקטובר ובנובמבר 2007 שהראו מקרים רבים של עובדים שהשפילו ועינו בקר שנפל ולא היה מסוגל ללכת לתאי השחיטה בכוחות עצמו.
החברה ההומנית ומומחים רבים לבשר בקר, תזונאים ומומחים לאתיקה התנגדו לשימוש בבקר שלא מסוגל לעמוד בכוחות עצמו כמקור מזון לבני אדם, בשל נושא בטיחות המזון ובשל האכזריות שהתגלתה בתהליכי הפיקוח של הולמרק על התנהלות עובדיה.
החברה החזירה כמויות גדולות של בשר וסגרה מרצונה את המפעל בו צולמו הסרטונים.
על פי המועצה לקידום בשר הבקר, החזרת הבשר במשקל של 143 מיליון ליברות (65,000 טון) ממפעל החברה הוביל לסיקור משמעותי וחידש את הספקות בנוגע לבטיחות אספקת הבשר בארצות הברית ובנוגע לכשירותה של מחלקת החקלאות.
במיוחד, אמר שייפר, "הענישה חזקה ומהירה, כפי שהראנו.
מבחינה פיננסית, אין אני יכול לראות כיצד חברה זו תוכל לשרוד.
אנשים צריכים להיות אחראים, ומנקודת מבטה של מחלקת החקלאות, הם יהיו אחראיים...
אין משמעות הדבר שהכללים שגויים.
תחת הובלתו של שייפר, הבטיחה מחלקת החקלאות לשפר את רווחת בעלי החיים ואת בטיחות המזון.
ב-27 באוגוסט 2008 הכריזה המחלקה על שינוי מוצע בכללים בנוגע לטיפול בבקר שלא מסוגל להתהלך.
בניגוד לעדותו בסנאט בפברואר, אמר שייפר ש"כדי לשמור על אמון הציבור באספקת המזון, למנוע אי הבנות נוספות של הכללים, ובסופו של דבר ליצור השפעה חיובית על הטיפול ההומני בבקר, אני מאמין שזו מדיניות מבוססת לפשט את העניין באמצעות הנהגת איסור מוחלט על שחיטת בקר מסוג זה".
כפי צפה שייפר בעדותו בפברואר, פשטה בסופו של דבר חברת הולמרק/וסטלנד את הרגל.
בהתבסס בין השאר על עבודה ראשונית של סגל המחלקה במהלך תקופת כהונתו של שייפר כמזכיר החקלאות, הגישה ממשלת ארצות הברית תביעה נגד החברה בגין התאכזרות לבעלי חיים, מצג שווא והונאה, ובסופו של דבר נפסק קנס של 497 מיליון דולר.
היה זה הסכום הגבוה שנפסק אי פעם על ידי בית משפט פדרלי בנוגע להונאה הקשורה לחקלאות ולהתאכזרות לבעלי חיים.
במקרה ראשון מסוגו, מחלקת המשפטים של ארצות הברית, בשם מחלקת החקלאות, הצטרפה לתביעה של החברה ההומנית נגד הולמרק.
בתביעה נטען שהחברה הונתה את הממשלה הפדרלית על ידי מצג שווא של עמידתה בתנאים של חוזי התוכנית הפדרלית לארוחות צהרים בבתי הספר שדרשו טיפול הומני בבעלי החיים.
רוב הסכום של 497 מיליון דולר לא הועבר למחלקת המשפטים בשל פשיטת הרגל של הולמרק והפסקת פעילותה.
הסכום הופחת ל-155 מיליון דולר כחלק מהסדר סופי עם הנאשמים הנותרים.
חלק מהסכום שולם באופן אישי על ידי מנהלי החברה ועל ידי בני משפחת הולמרק בהסדרים מובנים.
מחלקות המשפטים והחקלאות התכוונו שהכספים ששולמו ירתיעו מפני מקרים עתידיים של התאכזרות לבעלי חיים בבתי המטבחיים בארצות הברית.
בינואר 2009, עם תום נשיאותו של בוש, סיים שייפר את כהונתו כמזכיר החקלאות.
נשיא זמני של אוניברסיטת דקוטה הצפונית
ב-9 בנובמבר 2016 מונה שייפר כנשיא הזמני של אוניברסיטת דקוטה הצפונית על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
הוא אמר שאין בכוונתו לבקש להתמנות כנשיא קבוע.
ב-2 בדצמבר 2015 חתם שייפר על חוזה להחלפתו של נשיא האוניברסיטה הקודם, רוברט קלי עם פרישתו, שאירעה ב-14 בינואר 2016. על פי המדווח קיבל שייפר את המינוי בהיסוס מה.
מינוי של שייפר כנשיא הזמני לא התאים במיוחד לחלק מסגל האוניברסיטה, זאת לדברי נציג הסגל במועצה להשכלה גבוהה.
חוסר תמיכה זה אירע בין השאר בשל העובדה שלשייפר לא היה תואר דוקטור או שום ניסיון מנהלי באוניברסיטה מחקרית, זאת על פי אריק מרפי, היועץ של המועצה להשכלה גבוהה של דקוטה הצפונית.
"הסגל מתנגד לבחירתו של שייפר" אמר מרפי.
רוב הקריירה של שייפר הייתה עסקית או פוליטית.
על אף החוסר בניסיון בהובלה אקדמית, היה שייפר לבעל השכר הגבוה ביותר בהיסטוריה של מערכת ההשכלה הגבוהה של דקוטה הצפונית עד אז.
השכר ששולם לו עמד על 33,216 דולר לחודש מינואר ועד יוני 2016. שכר זה היה גבוה ב-2,250 דולר לחודש בהשוואה לשכרו של הנשיא הפורש קלי לאחר יותר משבע שנים בתפקיד.
בין המשימות שירש שייפר בכניסתו לתפקיד היה פיקוח על השלבים האחרונים של סוגיית שינוי שמן של קבוצות הספורט של האוניברסיטה שנקראו על שם אומת הסו.
ביומו הראשון בתפקיד, התכנס צוות ההערכה וההמלצה לזהות הגרפית של האוניברסיטה לסקור 16 הצעות לעיצוב הלוגו החדש לקבוצות הספורט.
חמישה חודשים לאחר מכן, לקראת תום כהונתו כנשיא הזמני, חשף שייפר את הלוגו החדש במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-22 ביוני 2016, בה הוא כינה את חשיפת הלוגו "רגע היסטורי".
מאז מכונות קבוצות הספורט של האוניברסיטה "הניצים הלוחמים של דקוטה הצפונית" .
ב-15 במרץ 2016 הוכרז על בחירתו של מרק קנדי כנשיא ה-12 של אוניברסיטת דקוטה הצפונית.
כהונתו החלה ב-1 ביולי אותה שנה.
אדגר אלן פו היה משורר וסופר אמריקאי; אבי ספרות האימה, המתח והספרות הבלשית.
אדגר פו נולד ב-19 בינואר 1809 בעיר בוסטון, לדייוויד ואליזבת פו, זוג שחקנים.
אביו היה בן למשפחה מכובדת מדרום ארצות הברית, אך שיכור מועד שהתפרנס כשחקן נודד.
אימו הייתה בת למשפחת שחקנים ממוצא אנגלי.
בהיות פו בן שנה נטש אביו את משפחתו ולאחר 15 חודשים נפטר.
שנה לאחר מכן התייתם פו גם מאימו, שמתה משחפת ב-8 בדצמבר 1811. פרנסיס אלן, שהייתה מיודדת עם אליזבת פו, ובעלה ג'ון, סוחר טבק אמיד מריצ'מונד, זוג חשוך ילדים, החליטו לגדל את פו, אם כי לא אימצו אותו לבן על פי הדין.
נראה שיראת הבריות שפקדה את פו מאוחר יותר בחייו צמחה מיחסו המשפיל של אביו המאמץ אליו כשהיה בגיל רך.
בשנת 1815 עבר יחד עמם לאנגליה כדי לקדם את עסקיו של אלן.
הוא נשלח על ידי אביו המאמץ ללמוד בסקוטלנד, אך הוחזר משם ללונדון על ידי אמו המאמצת כדי שילמד בקרבתה בבית הספר המקומי בסטוק ניוינגטון.
בשנת 1820 שבו לריצ'מונד שבווירג'יניה, לאחר שציפיותיו העסקיות של האב המאמץ לא התגשמו.
אז החל פו לכתוב שירה בחקותו את סגנונם של משוררים ידועים.
בגיל 15 הכיר את אהבת חייו, אלמירה רויסטר.
השניים בילו יחדיו שעות רבות.
כדי שילמד דרך ארץ וגינוני נימוסים, ביקשו אביו שיעשה את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטוויל, לשם נסע בשנת 1826 ללמוד שפות, שירה ומתמטיקה.
כבר אז סבל פו ממצוקה כספית משום שאביו לא נתן לו די כסף לצרכיו.
בשנתו הראשונה החל לשתות לשוכרה ונקלע לחובות לאחר שהפסיד כספים במשחקי קלפים, עד כי אביו המאמץ סירב כי ימשיך ללמוד שם.
לעונש זה הצטרפה הידיעה כי אהובתו, אלמירה, שליבה נשבר מהיעדרו של פו, התארסה לבסוף עם בחור אחר, וכל זאת משום שאביה הסתיר מפניה את מכתבי האהבה ששלח לה פו.
כדי לגאול את עצמו מרגשי נחיתות, התחיל פו מתרברב שסיים את לימודיו בהצטיינות וכי סבו פרש מן הצבא בדרגת גנרל.
פו עזב את ביתו בשנת 1827 ושב לבוסטון כשהוא מלא מרירות, ופרסם בה את קובץ שיריו הראשון, ובו הפואמה "טמרליין".
הפואמה מספרת על מלך הטטארים שביקש להדביר את העולם כולו לרגלי אהובתו, אך בשובו כמנצח ממסעות כיבושיו גילה שאיבד את מולדתו.
על מנת להתקיים התגייס פו לצבא בשם הבדוי אדגר אלן פרי והוצב במחנה בפורט מולטריי.
ב-2 במרץ 1829 נסע לבקר את הוריו בריצ'מונד, אז נודע לו שאמו המאמצת מתה משחפת.
אביו המאמץ ששמע שבנו המאומץ הוא חייל פשוט, סייע לו להתקבל ללימודי קצונה, ושלחו במאי 1830 לאקדמיה הצבאית "וסט פוינט" כדי שיקודם בדרגה, אך זאת רק לאחר תחנונים ארוכים מצדו של פו.
הוא גר בבולטימור אצל דודתו מריה קלם, שם התגוררו גם ילדיה וירג'יניה והנרי, סבתו ואחיו הנרי.
אחותו, רוזלי, שנטרפה עליה דעתה לא נמצאה עוד עימם.
בשנת 1831 גורש מהצבא בשל בעיות משמעת.
בעת ההיא כבר נשא אביו המאמץ אישה חדשה, אך שנה מאוחר יותר מת גם הוא, מבלי שהזכיר את פו בצוואתו.
בשנת 1832 התיישב פו בריצ'מונד והתפרנס מעריכת עיתון מקומי.
ב-22 בספטמבר 1835 נשא את דודניתו בת ה-13, וירג'יניה קלם.
הוא החל לפרסם ספרי שירה וכתב סיפורים קצרים בעודו משתמש מדי פעם באופיום ובאלכוהול.
מחמת עוניו החל מבקש לו משרה בנדודיו מעיר לעיר.
תחילה נסע הזוג הצעיר לניו יורק, ואחר כך עברו לגור בפילדלפיה, שם עבד גם כמבקר ספרות ופרסם רשימות בעיתונים אחדים.
בשנת 1842 חלתה רעייתו בשחפת, ופו לקח אותה עמו לגור בניו יורק כדי להקטין את מצוקתם, אך הדלות לא עזבה אותם.
בשל מצבו הרעוע, החלה הידרדרות בנפשו וככל הנראה הוא התמכר לשתיית משקאות חריפים וסבל מכך עד מותו.
למעט אושר זכה כאשר התפרסמה בהצלחה הפואמה "העורב" בשנת 1845, אולם ממון רב לא ראה מכך, והזוג המשיך להתקיים בעוני רב.
כדי להקל על סבלה של אשתו, עברו השניים להתגורר בפורדהאם, אולם ב-30 בינואר 1847 היא נפטרה ממחלתה.
ביולי 1849 שב לריצ'מונד ובחודשים האחרונים של חייו עוד הספיק להתרועע עם אהבת נעוריו, אלמירה שלטון, שהתאלמנה מבן זוגה, ואף זכה להתארס לה.
עד ימינו לא ברור דיו מה התחולל בימיו האחרונים.
ידוע כי ב-27 בספטמבר נכח בהרצאה בבוסטון.
בדרכו לניו יורק התעכב בבולטימור.
ב-3 באוקטובר, הובהל מכר ותיק שלו לפונדק, עקב ידיעה שנמסרה לו על מציאתו של פו כשהוא שרוע באחד הרחובות לבוש בבגדים לא-לו על גופו וממלמל מילים חסרות פשר.
ב-7 באוקטובר 1849 נפטר בבית החולים וושינגטון קולג' בגיל 40. בעיתונים נכתב כי מת בעקבות דלקת במוח, מה שהיה מקובל באותה עת כלשון נקייה למוות "לא מכובד" כתוצאה מאלכוהוליזם.
סברות רבות הועלו במשך השנים באשר לסיבות מותו, וכללו בין השאר אלכוהוליזם, התאבדות, סוכרת, גידול מוחי, עגבת, אפילפסיה, כלבת, כולרה ואף רצח.
אדגר אלן פו זכור בעיקר בשל שירי האהבה שכתב והסיפורים הקודרים ומלאי המסתורין שחיבר.
שירתו מעוררת רגשות עזים, ומתאפיינת בקצב מיוחד עד כי שארל בודלר, אבי השירה המודרנית, נהג לעיין בה מדי יום.
הסבל והבדידות בחייו באו לידי ביטוי ביצירה אחוזת ביעותים ודמוית חלום בלהות.
סיפוריו מלאי הזיות וחודרים לעולמם של טרופי הדעת, מביעים את פחדם וכאבם ומתארים סיוט מתמשך שלא נגמר.
תחת השפעת האופיום נבר בתת הכרתו ושלף מתוכה חרדות עמוקות אודות השתוללות מגפות, עינויים במערות קבורה וכאב חסר גבולות בעולם הזה.
סיפוריו של אדגר אלן פו זכו לפרסום רב, והשפיעו על סופרים ומשוררים כגון ארתור קונאן דויל וגי דה מופאסאן.
"חיפושית הזהב" ובו מסופר על אדם אחד שגילה כתב עתיק ועליו הודעה שנכתבה בלשון סודית ומשפענח את כתב הסתרים גילה מטמון של שודדי ים.
"הרציחות ברחוב מורג", הסיפור הבלשי הראשון שנכתב אי פעם ובו מופיע לראשונה הבלש ק' אוגוסט דופן החוקר פרשת רצח מסתורי ומוזר.
"הבור והמטוטלת" ובו מסופר על אדם הנמצא במרתף עינויים ומרותק למיטתו כאשר מעליו נעה מטוטלת בעלת להב חד היורדת מטה אט אט ומאיימת להורגו.
"מסיכת המוות האדום" ובו מסופר על נשף המתקיים בעולם רדוף אסונות ומחלות עד אשר חודרת למסיבה מגפה מבחוץ.
"תעלומת מארי רוז'ה" ובו מסופר על רצח אשה בפריז, על בסיס תעלומת הירצחה של מארי רוג'רס בניו-יורק.
פו הציע את פתרונו לתעלומה ולאחר שהוכיח את אמיתותו, הסתייעה המשטרה בניו-יורק בחישוביו כדי ללכוד את הרוצח.
"חבית האמונטילאדו" בו המספר, מנטרסור, משכר את אורחו ביין נדיר ואז, כנקמה על עוול מלפני שנים רבות, כולא אותו ומותירו למות בתוך כוך במרתף מאחורי קיר שהוא בונה.
"מפלת בית אשר" בו מוצג קשר וזהות חולניים בין בית אשר - הבניין עצמו, ובית אשר - המשפחה.
חברו של האחרון לבית אשר בא לבקרו, ושם מגלה שאשר עצמו ואחותו חולים שניהם במחלה נטולת הסבר.
הוא מסרב לקבל את הסברו של אשר שזוהי גסיסתו של בית אשר כולו, ומפציר בו לנטוש את הבית.
בסיום, אחרי שאחותו של אשר (שנפטרה בינתיים) קמה מקברה ומהלכת בבית, המספר נמלט ומאחוריו בית אשר מתמוטט ברעש גדול.
הסיפור היווה בסיס לסרט ואופרה.
"הלב המסגיר" סיפור המספר על אדם מטורף (המספר) אשר התוודה כי רצח אדם זקן שהכיר ואהב, רק משום שעינו שלדעתו נראתה כמו עין נשר, החרידה אותו.
המספר טוען שהוא לא מטורף ומספר על מעשיו עד להתוודותו.
באחת הפעמים חיבר פו פרק משלו בעלילות סינבאד המלח, כהמשך ל"סיפורי אלף לילה ולילה".
אשת המלך שהרזאד הייתה מתחילה לספר למלך בכל לילה סיפור דמיוני חדש ורווי פלאות וממשיכה אותו רק בליל המחרת כדי שלא יערוף את ראשה כדרך שנהג עם כל נשותיו הקודמות.
פו התחכם לאגדה ושזר בסיפורו המצאות פרי תקופתו כמו קטר הרכבת, כדור פורח ושאר גילויים חדשים.
בראות המלך - לפי פו - כי הסיפור דמיוני מדי, ציווה לערוף את ראשה של אשתו בטענה כי נפשה התערערה והיא חוזה, במוחה רדוף השדים, בדותות דמיוניות מדי.
הייתה זו דרכו של פו להסב את תשומת לבה של החברה בדבר האמיתות שכביכול נותנת היא בהן את אמונה וכי לא כל דבר אשר נראה לגבינו כמעוות, דמוי טירוף או שאינו אחוז היטב במציאות הקיומית, רחוק הוא, בסופו של דבר, גם מן האמת של חיינו.
אדגר אלן פו חיבר גם מאמרים רבים בנושאים מגוונים ומסות ביקורת נוקבות.
שניים מן המאמרים המפורסמים שלו בנוגע לשירה הם:
"העיקרון הפואטי" – "האני מאמין" של פו בנוגע לכתיבת שירה.
"חוכמת החיבור" או "הפילוסופיה של החיבור" – הסבריו של פו בדבר הדרך בה כתב את "העורב", תוך כדי שימוש בעקרונות כתיבת השירה שלו.
דמותו של פו היוותה השראה לדמות הבינה המלאכותית בסדרה פחמן משודרג.
בסדרה "המעקב", מ-2013, משמשת ספרותו של פו כבסיס הרעיוני לכת שמקים ג'ו מת'יוס.
בתחרות האירוויזיון לשנת 2023, אוסטריה התמודדה עם השיר "?Who The Hell Is Edgar", העוסק באדגר אלן פו.
ב-12 באוקטובר 2023 עלתה בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" המיני-סדרה נפילת בית אשר (מיני-סדרה), המבוססת על יצירות מפרי עטו של אדגר אלן פו.
העורב, בתרגומו של זאב ז'בוטינסקי
אנבל לי, בתרגומו של זאב ז'בוטינסקי
העורב ושירים אחרים, תרגמה חנה ניר, הקיבוץ המאוחד, 1997.
הבור והמטוטלת - סיפורי אימה ומסתורין, תרגם אברהם יבין, אחרית דבר: בתיה גור, הוצאת עם עובד, 1997.
הרציחות ברחוב מורג וסיפורים אחרים, תרגמה שירלי אגוזי, הוצאת עם עובד ואמנות לעם, 2008.
מצב ביש וסיפורי אימה אחרים, תרגם עודד וולקשטיין, הוצאת פרדס, 2010.
המכתב הגנוב ואחרים, תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, 2010.
מעשיה ירושלמית, תרגמו אלעד אהרן, יהודה ויזן, אחרית דבר והערות: אלעד אהרן, "דחק" ג', 2013.
הפילוסופיה של הרהיטים, תרגמה ענת שפירא, "דחק" ג', 2013.
העיקרון הפואטי - שלוש מסות, תרגם ידידיה פלס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
סיפורים ושירים בתרגום אהרן אמיר, דליה אפרת ועמיחי גיל, "שבו" 4, 2000.
היה בנו הצעיר של המלך אדמונד הראשון.
כינויו "השליו" אינו מתאר בהכרח את אופיו או את מעשיו של אדגר כדי להשיג את השלטון.
בשנת 958 הוא כבש את ממלכת נורת'מבריה וממלכת מרסיה מידי אחיו הגדול אדוויג.
בעקבות הכיבוש אספת אצילים הכריזה עליו כמלך האזורים שמצפון לתמזה.
תקופת שלטונו מאופיינת כתקופת שלום ואחדות בממלכת אנגליה.
הוא פעל לצמצם את המתיחויות בין החצרות השונות כך שבתום כהונתו לא חזרה אנגליה לנסיכויות שהתקיימו בתקופת אדרד דודו.
עם מותו של אדוויג, החזיר אדגר את האב דאנסטן מגלותו ומינה אותו לבישוף של ווסטר.
דאנסטן, היה לדמות משמעותית בהחלת ויישום תקנון בנדיקטוס על המנזרים ברחבי אנגליה בתקופת מלכותו של אדגר.
אדגר המשיך וקידם את דאנסטן לבישוף של לונדון ולבסוף לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי.
טקס ההכתרה הרשמי של אדגר נערך בשנת 973. הוא הומלך יחד עם אשתו, אלפת'ירת'.
הייתה זו הפעם הראשונה שאשת המלך מוכתרת עמו.
הטקס נערך כדי להציג את הצלחותיו הדיפלומטיות של אדגר ולאשר את שלטונו.
הטקס, שנערך על ידי דנסטן ותועד בפואמה בדברי הימים האנגלו-סקסונים, מהווה את הבסיס לטקס ההכתרה הנוכחי של משפחת המלוכה בבריטניה.
משמעותו הסמלית של הטקס הייתה עצומה.
שאר מלכי בריטניה הגיעו לצ'סטר אחרי הטקס והצהירו על נאמנותם לאדגר.
שישה ממלכי בריטניה וביניהם מלך סקוטלנד ומלך סטראת'קלייד נשבעו אמונים למלך והבטיחו לשרת כחייליו בים וביבשה.
כתבים מאוחרים יותר מזכירים שמונה מלכים, ומרחיבים את כנף שליטתו של אדגר עד לנהר די בוויילס.
אדגר השליו מת ב-8 ביולי 975 בוינצ'סטר ונקבר במנזר גלסטונברי.
אדגר השאיר אחריו שני בנים - אדוארד ואתלרד ובת - אדית.
אדוארד בנו הבכור ירש את הכתר.
אדית הייתה לנזירה בווילטון יחד עם אמה, וולפרית'.
מאז מותו של אדגר ועד לכיבוש הנורמני של אנגליה, לא הייתה הכתרה של מלך שלא עורערה.
מותו של אדגר סימן את תחילת שקיעתה של אנגליה האנגלו-סקסית.
אדבוקט הוא ליקר הולנדי מתוק מאוד המבוסס על ברנדי.
הוא עשוי מסוכר, וניל וחלמון ביצה, ומכאן הצבע הצהוב המפורסם שלו והסמיכות הגבוהה.
במספר מדינות באירופה המשקה משמש לא רק כליקר אלא גם כמשקה אנרגיה.
בצפון אמריקה יש משקה דומה בשם "אג נוג" (Eggnog).
שתי יצרניות מפורסמות של אדבוקט הן "דה קייפר" ו"בולס".
אדגר היה מלך סקוטלנד בין השנים 1097 ועד מותו.
אדגר היה בנם של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד ושל מרגרט מווסקס (לימים הוקדשה וכונתה "מרגרט הקדושה").
בעקבות הירצחו של אחיו למחצה דאנקן השני בשלהי שנת 1094 טען אדגר לכס המלכות של סקוטלנד בראשית 1095. דאנקן השני נרצח על ידי מאל פטייר, תומך של טענת דודו דונלד השלישי לכתר.
אדמונד, אחיו הבכור של אדגר תמך דווקא בטענת דונלד השלישי לכתר – ככל הנראה בתמורה להכרתו כיורשו (מאחר שלדונלד לא היו צאצאים שיירשו אותו).
בטענת אדגר לכתר תמך מלך אנגליה ויליאם השני, אולם בשל מרד רוברט דה מוובריי בוויליאם, רוזן נורת'מבריה, לא יכל ויליאם לשלוח כוחות שיסייעו לאדגר (ככל הנראה רוברט פתח במרד על מנת לסייע לדונלד השלישי).
ויליאם ניהל מסע צבאי בצפונה של ממלכת אנגליה בשנת 1095, מסע שסייע לאדגר להשתלט על לותי'אן.
אחיו האחרים של אדגר תמכו בתביעתו לכתר (בהם היה אלכסנדר – לימים המלך אלכסנדר הראשון, ודייוויד – לימים המלך דייוויד הראשון).
בשנת 1096 שהה ויליאם השני בנורמנדי, ורק בשנת 1097 שב לאנגליה וסייע לאדגר בכוחות צבאיים שאפשרו לו להביס את דונלד ואת אדמונד.
ישנם היסטוריונים הסבורים שבתמורה לסיוע הפך אדגר לווסאל של ויליאם השני, אולם אחרים סותרים טענה זו בעובדה שבעת שאדגר שהה בחצר הכתר האנגלי (כך, למשל, ב-29 במאי 1099 נכח אדגר בטקס החנוכה של אולם וסטמינסטר) שילם לו ויליאם השני את מחייתו (40 או 60 שילינגים ליום).
לאחר מותו של ויליאם השני לא שב אדגר לבקר בארמון המלוכה האנגלי.
לאחר תבוסתם של דונלד ואדמונד, התבסס שלטונו של אדגר.
לא ידועים פרטים רבים על תקופת מלכותו, למעט העובדה שנתן גמל או פיל במתנה למלך אירלנד.
בשנת 1098 חתם אדגר על הסכם עם מאגנוס השלישי, מלך נורווגיה, וקבע את הגבול בין סקוטלנד ונורווגיה (אדגר הכיר בטענת נורווגיה לשליטה באיים ההברידיים ובקינטייר).
באותה שנה ייסד אדגר מנזר בקולדינגהאם.
אדגר נפטר באדינבורו ב-8 בינואר 1107 ונקבר במנזר דנפרמליין.
אדגר לא נישא, ובטרם מותו לא היו לו צאצאים, ולכן הכיר באחיו, אלכסנדר, כיורשו.
אדבוקט הוא מגזין חדשות אמריקאי הפונה להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
אדבוקט נוסד בשנת 1967 והוא הפרסום העקבי הוותיק ביותר בארצות הברית הפונה לאוכלוסיית הלהט"ב.
המגזין זכה בפרס העיתונות האמריקאי בשנת 1993. בשנת 2002 כתב עורך העיתון כי בשל עמדותיו הפוליטיות ונושאיו התקשתה הנהלת העיתון למצוא בית דפוס שידפיס אותו, ועל כן בית הדפוס נמצא במערב התיכון ולא בניו-יורק או בלוס-אנג'לס, שם נמצאים משרדי העיתון.
אתר האינטרנט של המגזין מכיל כשליש מהמהדורה המודפסת והוא מתעדכן על בסיס יומי.
הארכיון שלו נמצא במספר בסיסי נתונים מקוונים כגון EBSCO או InfoTrac.
האדבוקט הופץ בתחילה כניוזלטר מקומי בלוס אנג'לס שבקליפורניה על ידי קבוצת האקטיביסטים "PRIDE" (ראשי תיבות של Personal Rights in Defense and Education).
המניע העיקרי לייסוד הניוזלטר היה פשיטה משטרתית על פאב של קהילת הלהט"ב בשם "Black Cat Tavern" בעיר.
בקיץ 1967 הצטרפו ל-"PRIDE" העיתונאי ריצ'רד מיטץ' ובן זוגו ביל ראו ויחד עם האמן סאם וינסטון הם החליטו להפוך את הניוזלטר לעיתון תחת השם "הלוס אנג'לס אדבוקט" (The Los Angeles Advocate).
השניים כתבו תחת שמות עט והגיליון הראשון יצא בספטמבר 1967.
שנה לאחר מכן קבוצת "PRIDE" שהוציאה לאור את הניוזלטר נקלעה לקשיים כלכליים ומיטץ' וראו רכשו מהקבוצה את זכויות היוצרים בעבור דולר אחד.
ב-1969 שונה שמו של העיתון ל"אדבוקט" והוא הופץ בתפוצה כלל-ארצית, ובשנת 1974 כבר הודפסו 40,000 גליונות מכל מהדורה.
העיתון תפס את תשומת לבו של דייוויד גודשטיין, בנקאי השקעות מסן פרנסיסקו, ובאותה השנה הוא רכש את העיתון.
לאחר שגודשטיין רכש את העיתון, הוא ערך מספר שינויים במתכונתו.
תחת ידו הפך ה"אדבוקט" לעיתון חדשות ארצי המסקר אירועים הנוגעים לקהילת הלהט"ב ברחבי ארצות הברית, ביניהם התנועה לזכויות הלהט"ב ואירועי אמנות ותרבות.
גודשטיין גם פעל להפחתת פרסומות בעלות אוריינטציה מינית בעיתון לטובת פרסומות מקובלות יותר מבחינה חברתית.
יחד עם ד"ר רוב אייכברג יצר גודשטיין את סמינר "חוויית האדבוקט", המבוסס באופן רופף על EST, סמינר האימונים של ורנר ארהרד, שהיה פופולרי באותה העת.
"חוויית האדבוקט" נמשכה שני סופי שבוע רצופים (מבוקר עד ערב), שבמהלכם עברו המשתתפים סדנת מימוש עצמי מקיפה במטרה להביאם למודעות, קבלה עצמית וסובלנות בתוך קהילת הלהט"ב.
עריכותיו המאוחרות של גודשטיין משקפות את שנותיו כאקטיביסט בתחום זכויות להט"ב והמאבק לזכויות אזרח.
לאחר מותו בשנת 1985 שונה פורמט העיתון מטבלואיד שהגיע בשני חלקים לגודל של מגזין רגיל בכרומו ובצבע.
בנוסף, הוצנע החלק המציג פרסומות בוטות והן רוכזו בחלק נפרד, המופץ למנויים בלבד ובתוספת תשלום.
השינויים נכנסו לתוקף החל ממהדורת ה-1 באוקטובר באותה השנה.
במהלך השנים השתנו הבעלים של המגזין מספר פעמים במסגרת רכישות ומיזוגים ונכון ל-2009 מוציאה אותו לאור חברת "LPI Media", מחלקה של רשת הטלוויזיה "!here".
אַדְג'וּוָנְט (או: אַדְג'וּבַנְט) (מאנגלית: Adjuvant; בעברית: מִמְרָץ) הוא חומר אשר מגביר את התגובה החיסונית לאנטיגן אשר מוזרק יחד איתו.
אדג'וונטים מוזרקים בחיסון פעיל על מנת לעורר את מערכת החיסון להתייחס לאנטיגן באופן מוגבר.
המערכת החיסונית מבחינה בין גורם עצמי, לגורם זר (אנטיגן).
גורם זר מותקף על ידה, בניגוד לגורם עצמי.
אדג'וונט מגביר את יכולת הזיהוי של גורם כגורם זר.
בתגובה הגוף מפעיל שרשרת תגובות תאיות שפועלות בסופו של דבר נגד החומר שנלווה לאדג'וונט.
התוצאה היא, שאם נרצה לעורר את מערכת החיסון כנגד גורם מסוים, למשל בחיסון, אדג'וונט יצור פעולה יעילה יותר.
חלק מהאדג'וונטים פועלים על ידי כך שהם משחררים את האנטיגן לאט לאורך זמן, וכך נוצרת תגובה טובה יותר, בדגש על המערכת הנרכשת (לימפוציטים).
רבים מהאדג'וונטים כוללים חלקים בקטריאליים המגרים את המקרופאגים בסביבתם.
אין להתבלבל עם "טיפול אדג'וונטי" במחלת הסרטן, שם מדובר בטיפול כימותרפי הנוסף לניתוח.
בחיסון של פייזר נגד נגיף הקורונה COVID-19 אין אדג'וונט.
האדג'וונט הוותיק ביותר הנמצא בשימוש כבר עשרות שנים ומצוי ברוב חיסוני השגרה הוא מלח אלומיניום (Aluminium hydroxide) .
כמותו בחיסונים כה נמוכה עד שאינה גורמת לעלייה ניתנת למדידה בריכוז החומר בדם.
בעשור האחרון נוספו לשימוש אדג'וונטים חדשים בעלי עוצמה גדולה יותר כמו למשל אדג'וונטים המבוססים על אמולסיה של שמן ומים כמו האדג'וונט MF59 המצוי בתרכיב לשפעת FOCETRIA והמכיל את המרכיב סקוולן, והאדג'וונט AS03 המכיל תרכובת של ויטמין E והמצוי בתרכיב לשפעת PANDEMRIX.
שימוש נוסף באאדג'וונט חדש נעשה בתרכיב CERVARIX לסרטן צוואר הרחם המכיל את האדג'וונט AS04. אדג'וונטים יכולים להיות ליפוזומים, ISCOMS, אדג'וונט פרוינד (בעברית: מִמְרַץ פרוינד; מאנגלית: Freund's adjuvant) עם ובלי מיקובקטריה, די-פפטיד מדופן החיידק של מיקובקטריום, ציטוקינים דוגמת IL-2 ו IL-12, בשילוב עם אינטרפרון גמא.
אדג'קליף הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית וולהרה (Municipality of Woollahra).
אדג'קליף ממוקם כ-4 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל ממזרח בדאבל ביי, מצפון בדרלינג פוינט, ממערב בראשקטרס ביי ומדרום בפדינגטון.
הדרך הראשית החוצה אותו ממערב למזרח היא דרך סאות' הד החדשה ורחוב אושן חוצה אותו מצפון לדרום.
הפרוור קרוי על שם קצה צוק בולט עליו הוא ממוקם.
בפרוור תחנת רכבת באותו שם, המובילה לבונדיי ג'נקשן ממרכז העסקים הראשי של סידני.
אדג'קליף היה אתר מחצבה מבוסס בתחילת ההתיישבות האירופאית בסידני, וסיפק חומרי בנייה לפרוורים סביבו.
במאה ה-19 החלו נבנים בו בתי מגורים: ב-1842 הוקם מעון דאוור, ב-1864 בית פיונה וב-1870 הגלנרוק, כולם בתי אחוזה בני שתי קומות מאבן חול מקומית.
בסוף המאה ה-19 הוקם בפרוור קו חשמלית, שקרונותיו נעו במסילה משוקעת, אוחזים בכבל המתח רק במהלך הנסיעה ומנתקים את המגע על מנת לעצור.
קו החשמלית הגיע עד צומת דרך סאות' הד החדשה ורחוב אושן.
הקו הופסק בשנת 1905, וקו הרכבת שהחליף אותו החל לפעול רק בשנות השבעים.
באדג'קליף שני מרכזים מסחריים בולטים, שניהם על דרך סאות' הד החדשה: מרכז אדג'קליף ואיסטפוינט אדג'קליף, המצויים בקרבת תחנת הרכבת ותחנת שילוח האוטובוסים.
בפרבר בית ספר אחד, בית הספר היסודי לנערות אשאם, שנמנה עם החינוך העצמאי ואינו בעל השתייכות דתית.
אדגאר דה לרמינא היה איש צבא צרפתי, שהצטיין בשירות צבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה.
דה לרמינא הצטרף לצבא צרפת כטוראי, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 הוסמך לקצין ולחם בקרב ורדן.
במהלך המלחמה נפצע שלוש פעמים, ופעם אחת נפגע מגז רעיל.
עם תום המלחמה הגיע לדרגת קפיטן.
ב-1919 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר, והצטרף לצבא הקולוניאלי.
בתפקיד זה לחם כנגד מורדים במרוקו ושירת במאוריטניה ובהודו-סין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע דה לרמינא לדרגת קולונל, ושירת כסגן מפקד כוחות הצבא הצרפתי בלבנט.
עם התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת בשנת 1940 סירב דה לרמינא להיכנע, ולהסכים לשביתת הנשק.
ממקום מושבו בחלב שבסוריה ניסה לחבור אל הבריטים, ולהמשיך בלחימה.
הוא ארגן בחשאי את יציאתם של אנשי צבא צרפתים מסוריה ולבנון לארץ ישראל.
הגנרל ארצ'יבלד וייוול שפיקד על הכוחות הבריטים במזרח התיכון סירב לשתף פעולה עם יזמה זו, והחזיר את אלו שהצליחו לעבור את הגבול וכך התגלו פעולותיו של דה לרמינא על ידי מפקדו, הגנרל אז'ן מיטלהאוזר, והוא הורה לכלוא אותו בדמשק.
דה לרמינא נכלא, אך נמלט.
הוא הגיע אל ג'יבוטי, שם חבר לגנרל פול לואי לז'נטיום שהיה במצב דומה, וניסה לשכנע את הכוחות הצרפתים בסומלילנד הצרפתית להמשיך ולהילחם, אל מול המתקפה האיטלקית הצפויה על עמדות הבריטים באזור.
לז'נטיום כשל, ונאלץ להימלט, וכך גם דה לרמינא.
דה לרמינא הגיע למצרים והתכוון להמשיך אל לונדון, אך בדרך קיבל מהגנרל שארל דה גול את הפקודה להתייצב בליאופולדוויל בירת קונגו הבלגית.
אנשי הצבא והמנהלה במושבות אפריקה המשוונית הצרפתית בהנהגת מושל צ'אד הצרפתי השחור פליקס אבואה תכננו להודיע על תמיכתם בצרפת החופשית.
תפקידו של דה לרמינא היה לדאוג לכך שהמעבר לצד צרפת החופשית בברזוויל, בירת אפריקה הצרפתית המשוונית, יעבור על הצד הטוב ביותר, וכך היה.
ב-28 באוגוסט 1940 הגיע לברזוויל, החליף שם את אנשי הצבא והמנהלה שהתנגדו לצרפת החופשית, וקיבל את מינויו של דה גול להיות למפקד כוחות צרפת החופשית באפריקה המשוונית הצרפתית בדצמבר 1940 החליטה ממשלת צרפת של וישי כי היא שוללת מדה גול, מלז'נטיום ומדה לרמינא את אזרחותם הצרפתית.
ביוני 1941 הגיע אל זירת המזרח התיכון, ביולי 1941 קיבל דרגת גנרל, ובדצמבר 1941 מונה לסגנו של הגנרל ז'ורז' קאטרו מפקד הכוחות הצרפתיים בלבאנט, תפקיד רב חשיבות לאחר המערכה בסוריה ובלבנון שהותירה שטחים נרחבים וחיילים צרפתים רבים תחת שליטת אנשי צרפת החופשית.
במסגרת תפקיד זה התחיל בארגון הכוחות הצבאיים הצרפתים האמורים לסייע בלחימה בזירת המדבר המערבי.
דה לרמינא הקים שתי חטיבות קלות וגדוד משוריין.
באוקטובר נראה היה כי החטיבות החדשות יכולות להתערב במסגרת המערכה בצפון אפריקה.
דה גול העמיד את החטיבות תחת פקודת הפיקוד הבריטי, ובמרץ 1942 הועברו החטיבות, ובהן 12,000 לוחמי צרפת החופשית תחת פיקודו של דה לרמינא לזירה הלובית.
יחידות אלו הצטיינו במסגרת קרב גזאלה ובמיוחד נודעה לתהילה העמידה שהפגין פקודו של דה לרמינא, הגנרל פייר קניג בקרב ביר חכים.
ביולי 1942 נפצע דה לרמינא בתאונת דרכים, אך המשיך בפיקודו הצבאי.
בין יוני 1944 לאוקטובר 1944 לחם במסגרת כוח המשלוח הצרפתי שנלחם בחזית האיטלקית.
לאחר מכן הגיע אל הקרבות על אדמת צרפת.
באפריל 1945 ניהל את המתקפות על כוחותיו האחרונים של היטלר באזור האוקיינוס האטלנטי, סמוך לשפך נהר הז'ירונד, והעיר רויאן.
לאחר כיבוש רויאן התקיף את העיר לה רושל וקיבל את כניעתו של המפקד הגרמני אדמירל שירליץ, ועמו 18,000 חיילים.
לאחר המלחמה החזיק דה לרמינא בכמה משרות, ושירת בין היתר כמפקד הכללי של צבאות צרפת מעבר לים.
ב-1962 נקרא לשוב ולשרת, כחבר בית הדין הצבאי שדן את הקצינים שמרדו בדה גול במאורעות באלג'יריה בשנת 1961. בטרם התכנס בית הדין, התאבד.
הצלב הגדול של לגיון הכבוד
אות השירות הקרבי במלחמת העולם הראשונה (Médaille Interalliée 1914–1918)
מדליית הנמלטים מן השבי (Médaille des Évadés)
צלב מלחמת העולם הראשונה עם עלי דקל (עיטור בלגי).
חבר מסדר "וירטוטי מיליטרי" (Virtuti Militari) (עיטור פולני).
הצלב הגדול של מסדר הכוכב השחור (Ordre de l'Étoile Noire) - עיטור מדהומיי.
חבר מסדר הדרקון של אנאם (Ordre du Dragon d'Annam) - עיטור שהוענק בהודו-סין.
אָדַצִ'י (ביפנית: 足立区)) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
רצועת אדמה הנמתחת בין נחל סאמידה, עד לנחל ארקאווה.
שטח גדול יותר מצפון לנחל הארקאווה.
הוא גובל בערים קאוואקוצ'י, סוקה וישיאו במחוז סאיטאמה, וברבעים קצושיקה, סאמידה, אראקאווה וקיטה של טוקיו.
אדגר אוונס היה חבר בקבוצת הקוטב של רוברט פלקון סקוט במשלחת טרה נובה לקוטב הדרומי ב-1911–1912. הקבוצה הסופית הזאת, חמישה אנשים אשר נבחרו באופן אישי לקטע האחרון במסע אל הקוטב, הגיעה אל הקוטב ב-17 בינואר 1912; אבל כולם, כולל אוונס, נספו בניסיון לחזור אל מחנה הבסיס שלהם.
אוונס נולד במידלטון, רוסילי, ויילס, בן לימאי.
בשנת 1891 התגייס אוונס לצי המלכותי וב-1899 החל לשרת על האונייה "מג'סטיק", שם שירת סקוט כלייטננט טורפדו.
אדגר אוונס הצטרף למשלחת הראשונה של סקוט לאנטארקטיקה באונייה "דיסקברי", בשנים 1901–1904. יחד עם ויליאם לאשלי, נלווה אל סקוט במסע המזחלות "הרחוק ביותר מערבה" אל פנים ארץ ויקטוריה בשנת 1903.
הביוגרף של סקוט, רולנד הנטפורד, תיאר את אוונס כ"טיפוס ענקי, בשרני וצווארו עבה כזה של פר" ו"רודף נשים חובב-שתייה, "נוטה קצת להשמנה" בתקופה של משלחתו השנייה של סקוט ב"טרה נובה".
אוונס כמעט הושאר מאחור בניו זילנד כאשר נפל בשכרותו אל תוך המים בשעת העלייה על הסיפון.
אף על פי כן, סקוט, שהעריך אותו בזכות "התושייה שלו, כוחו ומאגר האנקדוטות שלו," החליט להעלים עין מן התקרית.
סקוט בחר באוונס לקבוצת הקוטב שלו, יחד עם לייטננט הנרי רוברטסון באוארס, לורנס אוטס וד"ר אדוארד אדריאן וילסון.
מסעם חזרה היה תוך זמן קצר למאבק נואש.
אוונס נפצע בידו בתאונה כשהתקרבו אל הקוטב, והפצע לא נרפא כראוי.
במהלך המסע חזרה החל אוונס להידרדר הן נפשית והן גופנית; הוא סבל מכוויות קור באצבעותיו, באפו ובלחייו.
בשעת הירידה בקרחון בירדמור, נפגע כנראה בראשו בנפילה אל תוך בקע ב-4 בפברואר 1912, וזעזוע המוח החמור שסבל כתוצאה מכך גרם להחרפה מהירה במצבו.
בגלל מצבו הואט קצב ההתקדמות של הקבוצה במהלך הירידה, ועתודות המזון הצטמצמו בהדרגה.
ב-16 בפברואר 1912, סמוך לבסיס הקרחון, התמוטט אוונס.
למחרת בבוקר, כשנבצר ממנו להמשיך עמם, הושאר מאחור בזמן שהאחרים התקדמו וגררו את המזחלת אל נקודת האספקה הבאה; ניטל עליהם לבצע את המסע חזרה כדי להביא אותו.
יומנו של סקוט תיאר את מצבו של אוונס כשמצאו אותו: "הוא היה על ברכיו, בגדיו פרועים, ידיו גלויות וקפואות ו-'מבט פראי בעיניו'." הוא הושכב על המזחלת ונלקח אל המחנה שהקימו.
בזמן שהוכנס אל האוהל, היה חסר-הכרה.
הוא מת באוהל באותו לילה.
לא נמצא רישום למה שנעשה בגופתו, ואיש משאר חברי קבוצת הקוטב לא חזר חי מן המסע לקוטב.
אלמנתו, לויס (הם נישאו בשנת 1904 והביאו לעולם שלושה ילדים), הציבה שלט לזכרו בכנסייה הנורמנית ברוסילי.
על השלט נכתב "לתהילת האל ולזכר אדגר אוונס, קצין זוטר מצטיין בצי המלכותי ויליד הקהילה הזאת, שגווע ומת ב-17 בפברואר 1912, בשובו מן הקוטב הדרומי עם הקבוצה הדרומית של המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה בפיקודו של קפטן רוברט פלקון סקוט, C.V.O.
'לחפש, להתאמץ, למצוא, ולא להיכנע.'" הקצין הזוטר נזכר גם במוסד החוף של הצי בווייל איילנד, פורטסמות', שם נפתח בניין אדגר אוונס בשנת 1964, הבניין הראשון שנקרא על שם קצין זוטר ולא על שם אדמירל.
על המגדלור לזכר סקוט באגם רות' פארק בקארדיף, דרום ויילס, קבוע שלט הנצחה, בו רשומים כל חברי הצוות, כולל אדגר אוונס.
על שמו של אוונס קרוי Evans Névé בחוף בורכגרווינק, אנטארקטיקה.
כמו כן על שמו קרוי קרחון אוונס ברכס המלכה אלכסנדריה שבאנטארקטיקה.
אדגייה (בנורווגית: Edgeøya, לעיתים מכונה באנגלית: Edge Island) הוא אי בלתי מיושב בקבוצת איי סבאלברד שבנורווגיה.
זהו האי השלישי בגודלו בקבוצת האיים.
כאי ארקטי הוא חלק משמרת הטבע הדרום-מזרחית של סבאלברד (Søraust-Svalbard naturreservat) ובית הגידול של דובי קוטב ואיילי צפון.
חלקו המזרחי מכוסה בקרחון ושטחו הוא 5073 קמ"ר.
האי נקרא על שם תומאס אדג' (Thomas Edge) סוחר אנגלי וצייד ליוויתנים שחי בין השנים 1588-1624. כיום נדירים הביקורים באי.
נסיבות גילויו של אדגייה שנויות במחלוקת.
האי, או חלקים ממנו מופיעים על מפות שונות של מגלים שונים הטוענים לזכות הגילוי הראשונה של האי.
בכל מקרה כל הטענות מתייחסות לגילויו של האי בזמנים שונים בעשור השני של המאה ה-17 על ידי הולנדים או אנגלים.
בין השנים 1743-1749 שהו ארבעה מלחים רוסים ניצולי ספינה טרופה על האי ושלושה מהם שרדו.
מטפס ההרים והסופר דייוויד רוברטס כתב ספר על סיפור הישרדותם (Four Against The Arctic).
מסקנתו הייתה שהמלחים היו על אי קטן בקבוצת האיים האלבמנאויה (Halvmåneøya) שמדרום מזרח לאדגייה.
יישוב של קבע לא התפתח מעולם על האי, אך פעילות של ציידי ניבתנים התקיימה באזור באופן אינטנסיבי ושרידים שלה ניתן לראות בכמה איים שמדרום לאדגייה.
בחלקו המערבי של אדגייה נמצא פיורד סטור (Storfjorden), המפריד בינו לבין שפיצברגן.
בצפון שוכן מפרץ פרימן (Freemansundet) המפריד בין אדגייה לבין אי ברנץ (Barentsøya).
בצפון ממזרח מפרץ אולגה (Olgastretet) מפריד בין אדגייה לבין ארץ המלך קרל (Kong Karls Land).
בנוסף משתרעות קבוצות איים קטנות במזרח ובדרום.
את חופו הדרומי של האי תופס הפיורד הגדול ביותר בו, פיורד טיוב (Tjuvfjorden).
הנקודה הצפונית ביותר באי היא כף הוגלין (Kapp Heuglin).
מבחינה גאולוגית האי דומה למרכזו של האי שפיצברגן.
המסלע הוא מעידן המזוזואיקון, במיוחד פצלים מתור הטריאס, אבן חול, שבתוכה מופיעים לעיתים סלעי דיאבז ושכבות מתור היורה בדרום-מערב האי וניתן להבחין בהשפעת הבלייה של הקרחונים.
בחלקו המזרחי של האי משתרע קרחון גדול.
אדגייה וכמה מהאיים השכנים לו מהווים חלק משמורת הטבע הדרום-מזרחית של סבאלברד שהוכרזה על ידי הממשלה בשנת 1973. אוכלוסייה משמעותית של אייל הצפון מתקיימת באי והוא אתר חשוב לפעילות הרבייה של דוב קוטב.
סר טאנאט ויליאם "אדג'וורת" דייוויד היה גאולוג וחוקר אנטארקטיקה ולשי-אוסטרלי.
הישגיו המשמעותיים ביותר של דייוויד, ששמו נודע ברבים בתקופת חייו, היו גילוי שדה הפחם בעמק האנטר בניו סאות' ויילס והובלת המשלחת הראשונה שהגיעה אל הקוטב הדרומי המגנטי.
כמו כן הצטיין בשירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
דייוויד נולד בשנת 1858 בסנט פאגאנס, סמוך לקארדיף, ויילס, בנו הבכור של הכומר ויליאם דייוויד, מלומד קלאסי וחוקר טבע.
דודן של אמו, ויליאם אשר שהיה שותף לסקר הגאולוגי הוא שעורר את עניינו של דייוויד בתחום שיהיה למפעל חייו.
בשנת 1870, בן 12, יצא דייוויד ללמוד במודלין קולג' באוקספורד.
ב-1876 קיבל מלגת לימודים קלאסיים בניו קולג', אוקספורד, שם היו בין מוריו ג'ון ראסקין וויליאם ארצ'יבלד ספונר.
ב-1878 התערערה בריאותו והוא נסע לקנדה ולאוסטרליה כדי להשתקם.
בשובו לאוקספוראד למד גאולוגיה אצל ג'וזף פרסטוויץ', שהגביר את עניינו בנושא.
לאחר קבלת התואר הראשון בהצטיינות בשנת 1880, עשה את השנתיים הבאות במחקר שטח של הגאולוגיה של ויילס.
בנובמבר 1881 קרא את המאמר הראשון שלו, "ראיות לפעילות קרחונים בסביבות קארדיף" לפני אגודת חוקרי הטבע של קארדיף.
בשנה שלאחריה למד לזמן קצר בבית הספר המלכותי למכרות שבלונדון, אצל פרופסור ג'ון ג'וד ולאחר זאת התקבל לעבודה כעוזר סוקר גאולוגי מטען ממשלת ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
דייוויד התחיל בעבודה בנובמבר 1882. ב-1884 התפרסם הדין וחשבון שלו על מרבצי בדיל במחוז ניו אינגלנד בניו סאות' ויילס, וכעבור שלוש שנים הוסיף לו והרחיב אותו.
פרט לעניין המדעי שבעבודתו, היה לה ערך רב בקשר לפעילות הכרייה הרווחית ביותר בשדה שחקר.
ב-30 ביולי 1885 נשא לאישה את קרולין מאלט, מנהלת סמינר למורות, שנסעה לאוסטרליה באותו ספינה כמוהו.
באפריל 1886 החל לסקור את שדות הפחם של עמק האנטר ובאוגוסט גילה את מרבץ הפחם גרטה, שהניב פחם בשווי של יותר מ-50,000,000 ליש"ט עד 1949. חלק גדול מזמנו בארבע השנים הבאות עשה סמוך למייטלנד, שם המשיך לאתר ולמפות את מידות הפחם ולדווח לממשלה על עניינים אחרים בעלי ערך מסחרי.
עוזרו של דייוויד ב-1890 היה ויליאם סאתרלנד דאן.
ב-1891 מונה דייוויד לפרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת סידני, משרה בה התמיד עד 1924.
נוסף להיותו מדען מעולה, היה דייוויד גם אדם תרבותי לעילא, חדור חוש הומור והתלהבות, אדם סימפתי, אדיב ויפה-נימוסים, שהשתלב עד מהרה במשרתו החדשה.
המחלקה שלו שכנה בקוטג' קטן, ציודה היה דל ולא היו מרצים או מדגימים; אבל בהדרגה זכה למתקנים טובים יותר ושיפר את מחלקתו.
ב-1892 היה לנשיא המדור הגאולוגי של האגודה האוסטרלית לקידום המדע בכנס הובארט, ובאותה משרה החזיק גם בבריסביין ב-1895.
בשנת 1896 יצא דייוויד לאטול פונאפוטי באוקיינוס השקט, כחבר במשלחת בראשות פרופסור ויליאם סולאס מאוקספורד, במטרה לבצע קידוחים שבאמצעותם קיוו ליישב את שאלת היווצרותן של שוניות אלמוגים.
מכונות הקידוח היו פגומות והקידוח הגיע רק לעומק של כ-31 מטרים.
ב-1897 עמד דייוויד בראש משלחת שנייה (שכללה את ג'ורג' סוויט כסגנו ואת וולטר ג'ורג' וולנאף), שהצליחה להגיע לעומק של 170 מטרים.
לאחר זאת היה עליו לחזור לסידני.
בשנת 1898 ארגן משלחת שלישית, שהצליחה, בהנהגת ד"ר אלפרד אדמונד פינך, לקדוח עד לעומק של 340 מטרים.
התוצאות תמכו בתאוריית השקיעה של צ'ארלס דרווין, והמשלחת ביססה את שמו של דייוויד כגאולוג.
קארה התלוותה אליו במשלחת השנייה ופרסמה דין וחשבון בשם "פונאפוטי, או שלושה חודשים על אי אלמוגים", שהתקבל בחיוב.
המוניטין של דייוויד התעצם באירופה, ובשנת 1899 קיבל את מדליית ביגסבי מן החברה הגאולוגית של לונדון.
ב-1904 נבחר דייוויד לנשיא האגודה האוסטרלו-אסייתית לקידום המדע, שנפגשה בדנידין, ב-1906 השתתף בקונגרס הגאולוגי הבינלאומי במקסיקו בדרכו חזרה לאוסטרליה הספיק לראות את הגרנד קניון בקולורדו ולחקור את השפעת רעידת האדמה של סן פרנסיסקו.
באמצע 1907 הוזמן דייוויד להצטרף למשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון לאנטארקטיקה ובדצמבר זכה במימון למשלחת מטעם ממשלת אוסטרליה.
באותו חודש יצא לניו זילנד עם לאו קוטון ודאגלס מוסון, שניהם תלמידיו לשעבר.
דייוויד היה קרוב לגיל חמישים והכוונה הייתה, שיישאר עם המשלחת רק עד אפריל 1908, אבל בדרך לאנטארקטיקה על האונייה "נימרוד" שינה את תוכניותיו והחליט להישאר עם המשלחת לכל אורך התקופה.
מ-5 עד 11 במרץ 1908 הוביל דייוויד את הטיפוס הראשון על הר ארבוס, הר הגעש היחיד הפעיל באנטארקטיקה.
דייוויד הוביל את קבוצת הפסגה, שכללה את מוסון, ד"ר אליסטר מקיי ואותו עצמו, וקבוצת סיוע של שלושה אנשים, שבהמשך הוחלט שגם היא תנסה להגיע לפסגה.
הם הצליחו בכך למרות סופת שלגים, שמנעה את התקדמותם למשך יממה.
רגליו של אחד מחברי הקבוצה לקו בכוויית קור קשה, והוא נאלץ להישאר במחנה לפני הזינוק הסופי, אבל דייוויד ושאר ארבעת המטפסים הגיעו לפסגה והקבוצה כולה חזרה לבסיס בשלום.
ב-5 באוקטובר 1908 הוביל דייוויד את מוסון ומקיי בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי המגנטי.
במשך עשרה שבועות צעדו צפונה לאורך החוף, משלימים את צידתם בדיאטה של כלבי-ים ופינגווינים.
לאחר זאת חצו את לשון הקרח דריגלסקי ופנו אל פנים הארץ.
עדיין עמד לפניהם מסע של 700 ק"מ והם הקימו מצבור מזון שיאפשר להם להעביר את מטענם למזחלת אחת טעונה לעייפה ולהימנע מן הצורך למסור את משאם מאדם לאדם.
ב-16 בינואר 1909 הגיעו לבסוף לקוטב הדרומי המגנטי ותבעו חזקה על האזור לכתר הבריטי.
דאגלס מוסון קרא לרכס דייוויד על שמו של אדג'וורת דייוויד.
אַדְבְּאֵל היה הבן השלישי של ישמעאל (ואשתו מריבה, על פי המדרש) והאפונים לשבט מדברי בעל אותו שם.
לאדבאל היו 11 אחים ואחות אחת: נביות, קדר, מבשם, משמע, דומה, משא, חדד, תימא, יטור, נפיש, קדמה ובשמת.
משמעו של השם אדבאל על פי הערבית הוא: האל יסד, תקן.
שבט זה נזכר בדברי הימים של תגלת-פלאסר השלישי בתור "שומר השער" מול מצרים, ופעם אחת בהקשר של מרידה באשקלון.
אָדָאפָּה הוא אפוס מסופוטמי קדום, שמעורבים בו בני אדם ואלים.
האגדה מספרת על קורות האדם הראשון.
אגדה זו והאלים המתוארים בה הם חלק מהמסורת האכדית והמיתולוגיה המסופוטמית.
הגרסה המקיפה ביותר כתובה על הלוח 348VAT (על פי שיטת הקטלוג של מוזיאון קדמת אסיה בברלין) נמצאה באל-עמארנה במצרים ומשויכת למאה ה-14 לפנה"ס.
הדמויות המרכזיות בעלילה הם 'אדאפה' האדם הראשון, האל 'אאה' – אל המים המתוקים שיצר את אדאפה, שוטו הרוח הדרומית, והאלים אנו, דומוזי וגיזידה.
העלילה עוסקת בבריאת האדם הראשון, מטרתו בעולם ועל הטרגדיה בכך שאדאפה לא זכה בחיי נצח בשל קנאותם של האלים.
מטרתם הייתה ללמד ולחנך את העולם לדרכי עבודה נאותות, והראשון שבהם הוא אדאפה, שניחן בחכמת האלים אך לא באלמותיות.
בעקבות זאת, דרש אל השמים אנו להביא את העבריין בפניו למשפט על מעשיו הרעים.
אאה, יוצרו של אדאפה, שהכיר את דרכי האלים, תדרך את אדאפה לפני עלייתו למרומים כדי שיצא מהמשפט בשלום.
אדאפה עקב אחר הנחיותיו של אאה והתייצב בפני שומרי הסף של ארמונו של אנו, דומוזי וגיזידה - אלי הצמחייה והירקות.
לבושו האבל ומילותיו החנפניות של אדאפה, גרמו לאלים לחוס עליו ולזכות אותו במשפט.
אנו הציע לאדאפה לאכול ולשתות מהלחם והמים של האלים, שיגרמו לו להפוך לבן אלמוות.
אדאפה סירב – מפני שאאה הזהיר אותו שלחם ומים אלו יהרגו אותו.
סירובו של בן התמותה לאכול מלחם האלים הצחיק את אנו, ואדאפה נשלח חזרה לארץ.
לשם אדאפה שני מובנים מהמסורות העתיקות.
רשימה לקסיקונית מסופוטמית עתיקה, משייכת לשם אדיפו - את המשמעות של חכמה, משמעות המסתדרת עם האגדה העתיקה יותר, בה אדאפה הוא החכם הראשון מבין שבעה שנוצרו על ידי האל 'אאה'.
בשפה שומרית עתיקה - מובן המילה אדאפה הוא 'נוצר מן הים', שהרי יוצרו, האל 'אאה' הוא אל המים המתוקים.
לפני ששלח את אדאפה חזרה לארץ, אנו צחק עליו.
ישנם הסוברים שצחוקו נובע משום טיפשותו של בן האנוש, שהיה יכול להפוך לבן אלמוות ופספס את ההזדמנות.
אחרים טוענים ש'אוכל האלים' שהציע אנו לאדאפה, היה בעצם אוכל ממית, ולא היה לאנו שום כוונה להפוך את אדאפה לבן אלמוות.
במקרה כזה צחוקו של אנו מבטא צחוק של תסכול על כך שאאה הצליחה להערים עליו ולהציל את אדאפה מידיו.
אדאפה פספס הזדמנות להפוך לבן אלמוות בגלל אזהרותיו של אאה.
לא ברור מהטקסט האם כוונותיו של האל היו טהורות או לא.
יש הסוברים שכוונותיו אכן היו טובות, ואאה חשש שאנו יגיש לאדאפה את לחם המוות, מה שהסתבר בסוף כשגוי.
מצד שני יש הסוברים שאאה ידע שאנו יציע לאדאפה את לחם החיים, וחוסר רצונו של אאה שאדאפה יהפוך גם הוא לאל כמותו, גרם לו למנוע ממנו לאכול.
אאה יצר את אדאפה ועוד שישה חכמים אחריו במטרה להביא חכמה ולהיות מנהיג בארץ.
בדומה לאיסור שאאה הטיל על אדאפה שלא יאכל מאוכל האלים, האל התנ"כי אסר על האדם הראשון לאכול מעץ הדעת: "וּמֵעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ כִּי בְּיוֹם אֲכָלְךָ מִמֶּנּוּ מוֹת תָּמוּת:"
חכמתו של אדאפה הניתנת לו על ידי אאה מתוארת כחכמה אלוהית, וההבדל המשמעותי בין אדאפה לאלים הוא האלמותיות.
אמנם בתנ"ך האדם הראשון לא מקבל חכמה כזאת מהאלוהים, אך לאחר האכילה מ'עץ הדעת' מקבל האדם חכמה אלוהית: "וַיֹּאמֶר ה' אֱלֹהִים הֵן הָאָדָם הָיָה כְּאַחַד מִמֶּנּוּ לָדַעַת טוֹב וָרָע".
בפועל, בסופם של שני הסיפורים, אדאפה ואדם שניהם מנהיגים את הארץ בעזרת חכמה אלוהית.
בדומה לאגדה בה אדאפה מוחזר לארץ ממשכן האלים, כך האדם הראשון מגורש מ'גן עדן', שניהם ללא חיי הנצח.
בדומה לסוברים שאאה התכוון למנוע מאדאפה חיי נצח בכוונה תחילה, כך גם הסיבה המובאת לגירושו של האדם הראשון בתנ"ך - כדי שלא יאכל מעץ החיים, ויזכה בטעות בחיי נצח: "וְעַתָּה פֶּן יִשְׁלַח יָדוֹ וְלָקַח גַּם מֵעֵץ הַחַיִּים וְאָכַל וָחַי לְעֹלָם: וַיְשַׁלְּחֵהוּ ה' אֱלֹהִים מִגַּן עֵדֶן".
עם זאת, החשש מאכילתו של האדם מעץ החיים עולה רק לאחר שאכל מעץ הדעת, שרק הוא נאסר עליו, ונראה שקודם החטא היה זכאי להנות מחיי נצח.
אדאסי היה מלך אשור, האחרון בשורה של שבעה מלכים שתפסו את השלטון האשורי בכוח בשנים 1720-1701 לפנה"ס לאחר גירוש האמורים והבבלים מאשור.
שושלת אדאסי נקראה על שמו.
הוא הוחלף על ידי בנו, בל-באני.
בתקופתו הסתיימה מלחמת האזרחים בממלכה ושבה יציבותה.
המלכים שאחריו המשיכו במדיניות שהנהיג, אך לא השכילו (מרצון או בשל חוסר הצלחה) להרחיב את גבולות האימפריה.
לורד אדארד (נד) סטארק הוא דמות בדיונית המופיעה בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
מרטין ובסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
נד, שמכהן כראש בית סטארק, לורד טירת ווינטרפל, ריבון הצפון וימין המלך רוברט באראתיאון, נחשב לאחת הדמויות הראשיות בסדרה, אף על פי שהוא מוצא את מותו כבר בסוף הספר הראשון.
בעיבודה הטלוויזיוני של הסדרה, הוא מגולם על ידי שון בין שהועמד עבור תפקידו לפרס סאטורן לשחקן הראשי בסדרת טלוויזיה הטוב ביותר.
אדארד היה בנו השני של לורד ריקארד סטארק ששימש כראש בית סטארק, שהוא אחד מבתי האצולה הגדולים בווסטרוז וכריבון הצפון בתקופת מלוכתו של אאיריז טארגאריין השני שכונה "המלך המשוגע".
אחרי שאחותו של אדארד, ליאנה, שהייתה מיועדת להינשא לרוברט באראתיאון נחטפה על ידי ראיגאר טארגאריין, נסיך הכתר ובנו של המלך אאיריז, פתח רוברט במלחמה כנגד המלך אאיריז (שכונתה לימים "המרד של רוברט"), אשר במהלכה הוצאו להורג אביו ריקארד ואחיו הגדול בראנדון.
אדארד, שהצטרף למלחמה נשא לאישה את קייטלין טאלי, בתו של לורד הוסטר טאלי (שהייתה מיועדת לאחיו הגדול בראנדון), על מנת לחזק את הברית בין בית סטארק ובית טאלי.
אחרי מותו של ראיגאר טארגאריין שנתפס כניצחונו של רוברט, רכב אדארד לדורן כדי לחפש את אחותו ליאנה, שם מצא אותה גוססת, עת ביקשה ממנו להבטיח לה דבר אותו מעולם לא חשף.
בסיום המלחמה, הוכתר רוברט למלך שבע הממלכות ואדארד מונה לריבון הצפון וללורד ווינטרפל במקומו של אביו.
עם שובו לווינטרפל, חזר אדארד עם בנו הממזר ג'ון שלג, דבר שערער את היחסים בינו לבין אשתו קייטלין שילדה במהלך המלחמה את בנם הראשון, רוב.
אדארד מעולם לא חשף את זהות אימו של ג'ון, גם לא לקייטלין שניסתה להתעמת איתו כששמעה שמועות שאמו של ג'ון היא האצילה הדורנית אשארה דיין.
כבנו השני של ריקארד, אדארד מעולם לא ציפה להפוך לאדון ווינטרפל.
בשנת 289AC נלחם אדארד לצד רוברט כנגד המרד של בית גרייג'וי.
לאחר המצור על פייק וכניעתו של באלון גרייג'וי, לקח אדארד כשבוי את הבן היחיד שנותר לבאלון, תיאון.
למרות שאדארד ניסה לגדל את תיאון כאחד מבניו, תיאון תמיד הרגיש שאדארד התייחס אליו בקרירות.
אחרי מותו הפתאומי של ג'ון ארין, המלך רוברט מגיע לווינטרפל ומציע לנד את תפקיד יד המלך.
אדארד מקבל את ההצעה כמו גם את הצעת האירוסים של בתו סאנסה לג'ופרי.
אחרי שבראן נופל מהחלון ונכנס לקומה, יוצא אדארד דרומה במשלחת המלכותית למעלה המלך ביחד עם בנותיו סאנסה ואריה.
אחרי תקרית בין אריה והנסיך ג'ופרי במהלכה נימיריה, הזאבה של אריה נשכה את ג'ופרי ומאחר שנימיריה לא נמצאה, דורשת סרסיי את מותה של הזאבה של סאנסה, ליידי.
אדארד מבקש שתינתן לו האפשרות להוציא בעצמו את הזאבה להורג ואחרי שעושה זאת, הוא שולח את הגופה שלה לקבורה בווינטרפל.
במהלך תפקידו, אדארד מזדעזע לגלות שהכתר מצוי במצב של חובות רבים בשל הפזרנות של רוברט, וזאת חרף הניסיונות של ארין והמועצה הקטנה לרסן אותם.
רוברט רוצה לקיים טורניר גדול לכבוד מינויו של אדארד ליד המלך, למרות מחאותיו של אדארד על המחיר והנזק הכללי שטורניר כזה יגרום.
כאשר מגיעות שמועות שדאינריז טארגאריין נישאה לחאל דרוגו ונמצאת בהריון דורש המלך רוברט להרוג אותה מתוך שנאה לבית טארגאריין לאור אירועי העבר.
אדארד מתנגד לדבר ומוותר על תפקידו כיד המלך כמחאה.
לפני עזיבתו את מעלה המלך, אדארד מותקף על ידי ג'יימי לאניסטר וזאת משום שאשתו קייטלין אסרה את אחיו, טיריון בחשד לניסיון התנקשות בבנם בראן.
אדארד נפצע באופן קשה ברגלו ובזמן שהוא משתקם, המלך רוברט מוחל לו ומחזיר אותו בחזרה לתפקיד יד המלך שלו.
אדארד מנסה לחקור את נסיבות מותו של ג'ון ארין ומגלה שבתקופה הקודמת למותו הרבה להיפגש עם סטאניס באראתיאון, אחיו של המלך רוברט ושביקר אחדים ממזריו של רוברט.
לתדהמתו, הוא מגלה ששלושת ילדיו החוקיים לכאורה של המלך רוברט הם למעשה תוצר של גילוי עריות בין סרסיי ואחיה ג'יימי.
אדארד מתעמת עם סרסיי על הדבר ואומר לה לעזוב את מעלה המלך, בטרם יספר למלך רוברט.
כתגובה, סרסיי גורמת בעקיפין למלך רוברט להשתכר והוא נפצע בתאונת ציד.
בעוד רוברט שוכב על ערש דווי, אדארד מתכנן לפנות לאחיו השני של רוברט, סטאניס כדי להציע לו את הכס.
בייליש מציע לאדארד את התמיכה של משמר העיר, אך זה בוגד בו כשרוברט מת וחובר לסרסיי שכולאת את אדארד בעוון בגידה.
מאוחר יותר, ואריז מבקר את אדארד בצינוק ומודיע לו שאם יתוודה על בגידה יוכל להינצל ולהצטרף למשמר הלילה.
אדארד תחילה מסרב, אך אחר כך מסכים לשקר ולוותר על הכבוד שלו לטובת שלומה של בתו סאנסה, שנמצאת בידיים של הלאניסטרים.
הוא מתוודה על מעשיו בפני ההמון בספט הגדול של ביילור, אבל להפתעת כל הנוכחים ההתוודות לא מספיקה וג'ופרי מחליט להוציא אותו להורג.
סר אילין פיין עורף את ראשו של נד בפקודת ג'ופרי באמצעות חרבו של נד, קרח.
מאוחר יותר, ג'ופרי מציב את ראשו של נד על כידון ומכריח את סאנסה לצפות בו.