tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2007, יזם פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר של ארצות הברית פרויקט שישדרג את כמות החימוש במטוס ואת כלי הנשק, ישפר את מפרט המטוס ועוד.
המטוס מבוסס על מטוס התובלה C-130 הרקולס.
המטוס בעל מכ"מים רבים, חלקם מסוגי APG-63 ו-APG-70 ובעל מכ"ם מפתח סינתטי.
קיבולת התחמושת שלו גבוהה וכמו כן קיבולת מכלי הדלק, דבר המאפשר טיסה לטווח של עד 2,200 ק"מ ברצף.
לצורכי ניווט, המטוס מצויד במערכת ניווט אינרציאלית ו-GPS.
המטוס חמוש בתותח אוטומטי בקליבר 105 מ"מ מדגם הוביצר M102, תותח אוטומטי בופורס 40 מ"מ ותותח גאטלינג בקליבר 20 מ"מ מדגם M61A1 וולקן.
קצינים: 5 (טייס, טייס משנה, נווט, קצין בקרת ירי, קצין לוחמה אלקטרונית)
חוגרים: 8 (מהנדס טיסה, מפעיל טלוויזיה, מפעיל מערכת גילוי אינפרה-אדום, פקח העמסה, 4 תותחנים אוויריים).
שטח כנפיים: 162.2 מטרים ריבועיים
מנוע: 4 מנועי Allison T56
גובה טיסה מרבי: 9,100 מטרים
ה-AC-130 חמוש במגוון תותחים אוטומטיים מהירי-ירי כאשר הרכב החימוש משתנה מדגם לדגם.
4 תותחי גאטלינג M61A1 וולקן בקליבר 20 מ"מ
4 תותחי M61A1 וולקן בקליבר 20 מ"מ
2 תותחי תותח בופורס 40 מ"מ מדגם L/60
2 תותחי M61A1 וולקן בקליבר 20 מ"מ
1 תותחי תותח בופורס 40 מ"מ מדגם L/60
1 תותח גאטלינג GAU-12 אקוולייזר בקליבר 25 מ"מ
תותח ATK GAU-23/A בקליבר 30 מ"מ
תותח הוביצר M102 בקליבר 105 מ"מ
משגרי טילי AGM-176 גריפין ופצצות GBU-44/B
כנות על הכנפיים לשיגור טילי AGM-114 הלפייר
כנות על הכנפיים הנושאות פצצות קוטר קטן מדגמי GBU-39 ו-GBU-35/B
פיקוד האווירי הטקטי של חיל האוויר של ארצות הברית 1967–1983
פיקוד הרכבת האווירית הצבאית של חיל האוויר ארצות הברית 1983–1990
פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר של ארצות הברית 1990–עדיין בשימוש
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 16
הכנף למשימות מיוחדות מס' 1, בסיס חיל האוויר האלבארט, פלורידה 1975–1993, 2006–עדיין בשימוש
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 4 2006–עדיין בשימוש
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 8 1975 בלבד
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 19 2006–עדיין בשימוש
הכנף למשימות מיוחדות מס' 16, בסיס חיל האוויר האלבארט, פלורידה 1993–2006
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 27, בסיס חיל האוויר קנון, ניו מקסיקו
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 16 2009–עדיין השימוש
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 73 2008–עדיין השימוש
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 551 2009–עדיין השימוש
פיקוד המילואים של חיל האוויר ארצות הברית
הטייסת למשימות מיוחדות מס' 919, שדה התעופה דוכס, פלורידה 1975–1995
טייסת המשימות מיוחדות מס' 711
פיקוד הלוגיסטיקה של חיל אוויר של ארצות הברית
כנף הניסויים מס' 6510, בסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה 1989–1992
פיקוד הציוד של חיל האוויר של ארצות הברית
כנף הניסויים מס' 412, בסיס חיל האוויר אדוארדס 1992–עדיין בשימוש
"לוקהיד קורפוריישן" (במקור "חברת לוגהד לייצור מטוסים") הייתה חברה אמריקנית שעסקה בתחומי התעופה והחלל.
החברה הוקמה ב-1912 וסיימה את פעילותה ב-1995, עת התמזגה עם חברת מרטין מרייטה במהלך שנועד להקים חברה חדשה, המוכרת כיום כחברת לוקהיד מרטין.
חברת "אלקו הידרו-ארופליין" הוקמה בשנת 1912 בסן פרנסיסקו על ידי האחים אלן היינס לוקהיד (Allan Haines Loughead) ומלקולם לוקהיד (Malcolm Loughead).
בשנת 1916 החליפה החברה הצעירה את שמה לחברת לוקהיד לייצור מטוסים ועברה לפעול מסנטה ברברה שבמדינת קליפורניה.
בשנה זו החל גם ג'ק נורת'רופ בן ה-20 מסנטה ברברה להתעניין בתחום התעופה וקיבל את תפקידו הראשון כשרטט בחברת לוקהיד לייצור מטוסים.
החברה המשיכה לתכנן ולבנות את ה-Loughead F-1, אשר הושק לראשונה ב-29 במרץ 1918, וקבעה שיא אמריקאי לטיסה רצופה של מטוס ימי מסנטה ברברה לסן דייגו.
בעקבות הצלחת ה־Loughead F-1, השקיעה החברה משאבים רבים בתכנון ופיתוח כלי הטיס המהפכניים מדגם S-1 .
מטוסים אלה, שנמכרו תמורת 2,500 $, לא הצליחו להתחרות בשוק של אחרי מלחמת העולם הראשונה, שהיה רווי במטוסי האימון קרטיס JN-4 ודה הבילנד במחיר של 350 $, ולכן נאלצה החברה לסגור את שעריה בשנת 1921.
בשנת 1926 הצליחו אלן לוגהד, ג'ק נורת'רופ, וקנת ג'יי להשיג מימון להקמת חברת לוקהיד מטוסים (Lockheed Aircraft Company), בהוליווד, ושמה אוית אחרת משם משפחתו של לוגהד (לוגהד ← לוקהיד) כדי למנוע שיבוש.
חלק מהטכנולוגיה שפותחה במקור עבור מטוסי ה־S-1, שימש את החברה החדשה כדי לתכנן את המטוס החדש מדגם לוקהיד ווגה .
בין השנים 1926–1928, ייצרה החברה למעלה מ-80 מטוסים והעסיקה יותר מ-300 עובדים אשר עד אפריל 1929 בנו חמישה מטוסים מדי שבוע.
במרץ 1928 העבירה החברה את מרכז פעילותה לברבנק, קליפורניה, ובסוף אותה שנה דיווחה על היקף מכירות של יותר ממיליון דולר.
קילר, בעל המניות העיקרי בחברה, 87% מחברת "לוקהיד מטוסים" לחברת "מטוסי דטרויט" (Detroit Aircraft Corporation) וכאות מחאה על כך, התפטר אלן לוגהד מתפקידו כנשיא ומנכ"ל החברה, באוגוסט 1929. השפל הגדול שהתרחש באותה שנה פגע גם בתעשיית ייצור המטוסים וחברת "מטוסי דטרויט" פשטה רגל.
בשנת 1932, קבוצת משקיעים בראשות האחים רוברט וקורטלנד גרוס וולטר וארניי (Walter Varney), רכשה את החברה מכינוס נכסים תמורת 40,000 $ (כ-660,000 $ בהיוון ל-2011).
אלן לוגהד, שהתחרה אף הוא במכרז על החברה שלו עצמו, הציע 50,000 $ (824,000 $ בהיוון ל-2011), מחיר שהיה נמוך מידי בעיניו מכדי להיחשב להצעה רצינית.
בשנת 1934 מונה רוברט גרוס (Robert E.
Gross) לתפקיד יושב ראש "לוקהיד קורפוריישן" (Lockheed Corporation) החדשה שמשרדיה היו ממוקמים בשדה התעופה של ברבנק.
אחיו קורטלנד גרוס (Courtlandt S.
Gross), שימש בתפקיד מייסד שותף ומנכ"ל ומונה ליו"ר החברה לאחר מותו של רוברט, אחיו, בשנת 1961.
ההישג העסקי הראשון של החברה החדשה התבטא בבניית 141 מטוסים מדגם "לוקהיד וגה", הידוע בעיקר הודות לשיאים ששבר בטיסותיו הראשונות שבוצעו, בין היתר, על ידי הטייסים אמיליה ארהארט, ויילי פוסט ויוברט וילקינס.
בשנות ה-30 של המאה העשרים, השקיעה לוקהיד קורפוריישן 139,400 $ (כ-2.29 מיליון $ בהיוון ל-2011) בפיתוח לוקהיד 10 אלקטרה, מטוס דו-מנועי קטן, ממנו נמכרו 40 יחידות כבר בשנת הייצור הראשונה.
אמיליה ארהארט והנווט שלה, פרד נונאן , הטיסו את ה-10 Electra במסגרת ניסיונם הכושל להקיף את העולם בשנת 1937. לאחר מכן פותחו המטוסים לוקהיד 12 אלקטרה ג'וניור ולוקהיד 14 סופר אלקטרה (ממנו התפתח הלוקהיד 18 לודסטאר) שתרמו להרחבת פלח השוק של החברה.
המטוס לוקהיד 14 היווה את הבסיס לייצור המפציץ לוקהיד הדסון שסופק הן לחיל האוויר המלכותי הבריטי והן לצבא ארצות הברית, לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה ותפקידו העיקרי היה ל"צוד" צוללות.
המטוס נמכר גם מחוץ לגבולות ארצות הברית, כאשר יותר מ-100 מטוסים נבנו ביפן לשימוש הצבא היפני הקיסרי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה השיקה לוקהיד קורפוריישן את מטוס היירוט לוקהיד P-38 לייטנינג.
המטוס הדו מנועי היה מסוגל לשאת שתי פצצות ופותח בניצוחו של קלארנס ג'ונסון, אחד ממתכנני המטוסים האמריקאים הידועים ביותר.
ה-לוקהיד P-38 לייטנינג היה מטוס הקרב היחידי שיוצר בתקופת מעורבותה של ארצות הברית במלחמה, החל מהמתקפה על פרל הארבור ועד לניצחונה של ארצות הברית על יפן.
בכל זירות הקרב בהן פעלה ארצות הברית במהלך המלחמה שימש ה-P-38 לתקיפות קרקע, קרבות אוויר, כמו גם למשימות הפצצה אסטרטגיות.
כמטוס שהפיל יותר מטוסים יפניים מאשר כל מטוס אחר בחיל האוויר האמריקאי, התפרסם ה-P-38 במיוחד כמטוס שהפיל את מטוסו של האדמירל היפני איסורוקו יממוטו.
בשנת 1940 נרכש מפעל "וגה" של לוקהיד קורפוריישן, שהיה ממוקם סמוך לנמל התעופה "יוניון" (Union Airport) של ברבנק.
בתקופת המלחמה הוסווה האזור כולו על מנת להערים על הסיורים האוויריים של האויב והמפעל "הוחבא" מתחת לברזנט יוטה ענק עליו צוירה שכונה כפרית, עם שפע של מכוניות גומי, מאות עצים, שיחים ובניינים מזויפים, ואפילו ברזי כיבוי אש מלאכותיים, שהעניקו לברזנט מראה תלת־ממדי.
העצים והשיחים נבנו מרשת לולים, דבק ונוצות שהעניק לעצים מראה דומה לזה של מרקם של עלים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פיתחה לוקהיד קורפוריישן בשיתוף עם חברת התעופה TWA, את המטוס החדשני לוקהיד קונסטליישן, שהטיס 43 נוסעים מניו-יורק ללונדון תוך 13 שעות, במהירות של 480 קילומטר לשעה.
עם כניסת המטוס (שזכה לשם החיבה Connie) לתהליך הייצור, היה הצבא הגוף הראשון לו נמכרו הדגמים הראשונים.
בתקופה זו הייתה לוקהיד קורפוריישן במקום העשירי ברשימת החברות האמריקאיות שייצרו עבור הממשל האמריקאי.
כמות המטוסים הכוללת שלוקהיד קורפוריישן וחברת הבת "וגה" ייצרו במהלך המלחמה הסתכמה ב-19,278 מטוסים (כ־6% מכלל הייצור המלחמתי) וכללה בין היתר 2,600 מטוסי לוקהיד ונטורה , 2,750 מפציצי בואינג B-17 (נבנו ברישיון מבואינג), 2,900 לוקהיד הדסון, ו-9,000 מטוסי P-38 Lightning.
כתוצאה מהמודרניזציה שהתחוללה בתחום הטיסות האזרחיות אחרי המלחמה, הצליחה לוקהיד קורפוריישן להקדים יצרני מטוסים אחרים ביותר משנה.
מיד בתום המלחמה החלה החברה לספק לחברות התעופה את כל ההזמנות למטוס לוקהיד קונסטליישן, שהוקפאו לטובת הצבא במהלך המלחמה.
ביצועיו של ה"Connie" קבעו סטנדרטים חדשים ששינו את שוק התחבורה האזרחי.
בגלל עיצובו התלת־זנבי לא היו לחלק ניכר מהלקוחות הראשוניים, האנגרים גבוהים מספיק כדי לאחסן מטוסים בעלי זנב לא קונבנציונלי.
מטוס הנוסעים R6V קונסטיטושן הגדול יותר ובעל שני הסיפונים, שלוקהיד קורפוריישן יצרה לאחר מכן, אמור היה להחליף את ה"קונסטליישן", אך לא עמד בציפיות.
בשנת 1943 החלה לוקהיד לפתח בחשאיות במתקני החברה בברבנק מטוס קרב חדש, לוקהיד P-80/F-80 שוטינג סטאר, שהיה מטוס הקרב האמריקאי הראשון שהפיל מיג 15 בקרב אווירי בקוריאה מאז ייצור ה־P-80 הפכה החטיבה לפיתוח מתקדם של לוקהיד קורפוריישן לחטיבה סודית וביצעה את כל הפרויקטים החשאיים של החברה.
כינויה של החטיבה, "סדנת הבואשים" (Skunk Works), נלקח מסדרת הקומיקס האמריקאית Li'l Abner שכתב Al Capp, ואשר תארה מפעל פלסטיק שפלט ריחות רעים למתחם העבודה של מהנדסי מטוסים.
פעילותה של החטיבה הייתה כל כך סודית עד שלעיתים ראשי המפעל היו נחשפים למטוס החדש שפיתחו רק בטקס הגלילה.
"סדנת הבואשים" רכשה מוניטין רב הודות ליכולותיה לפתח מטוסים מהפכניים ואיכותיים, לעיתים תוך זמן קצר במינימום משאבים, כדוגמת: לוקהיד P-38 לייטנינג, לוקהיד U-2, F-104 סטארפייטר, הציפור השחורה (Lockheed SR-71 Blackbird) והחמקן F-117 נייטהוק.
בשנת 2004 פיתחה החטיבה מטוס מנהלים על-קולי עבור חברת SAI) Supersonic Aerospace International) תמורת 25 מיליון דולר.
במשך שנים רבות עמד בראש החטיבה המהנדס הראשי קלארנס ג'ונסון "קלי" (Clarence L.
"Kelly" Johnson), אשר נבחר על ידי מגזין התעופה Aviation Week & Space Technolog לאחד מעשרת האנשים המשפיעים ביותר על עולם התעופה.
כמו כן, בשנת 1956 זכתה לוקהיד קורפוריישן בחוזה לפיתוח הטיל הבליסטי (SLBM) פולאריס שאחריו יוצרו הטילים פוסידון (Poseidon) וטרידנט (Trident).
בשנת 1960 החלה לוקהיד קורפוריישן לפתח שני מטוסים גדולים: מטוס התובלה הצבאי הענק C-5 גלקסי והמטוס האזרחי L-1011 TriStar בעל מבנה רחב הכולל שני מעברי נוסעים.
אירועים אלה הצטרפו לביטול הזמנה של צבא ארצות הברית לייצור מסוק תקיפה Lockheed AH-56 Cheyenne והסכמים לבניית אניות שהסתבכו וגרמו ללוקהיד קורפוריישן הפסדים עצומים במהלך שנות ה-70. באותה תקופה מהנדסי החברה עבודה על פרויקט לוקהיד CL-1201 של מטוס בעל הנעה גרעינית.
לנוכח חובותיה הכבדים ועל למנוע חדלות פרעון, פנתה לוקהיד קורפוריישן (שהייתה עד אז הספק הגדול ביותר בארצות הברית לתחום הביטחוני) בשנת 1971 אל מממשלת ארצות הברית בבקשת הלוואה וערבויות.
למרות התנגדותו של הסנטור ויליאם פרוקסמיר (William Proxmire), אויבה המושבע של לוקהיד קורפוריישן ושל יו"ר החברה, דניאל יוטון (Daniel J.
Agnew להעניק ללוקהיד הלוואה בנקאית בסך 195 מיליון דולר אשר אכן חילצה את החברה מקשייה.
6 שנים מאוחר יותר, בשנת 1977, החזירה לוקהיד קורפוריישן לממשת ארצות הברית 1.4 מיליארד דולרים כנגד ההלוואה שקבלה, ובנוסף שילמה 112,220,000$ כאגרות על עמלות הערבויות.
בשנת 1977 החליטה החברה להרחיב את פעילותה העסקית לתחומי עשייה חדשים, בנוסף לתחום התעופה, ואף החליפה את שמה מ"לוקהיד מטוסים" ל"לוקהיד קורפוריישן" כדי לשקף שינוי זה.
שמה של לוקהיד מטוסים נקשר במספר פרשיות שחיתות שהתרחשו בין השנים 1950-1970, פרשיות אלה התרחשו 25 שנה לפני המיזוג בין החברות לוקהיד קורפוריישן ומרטין מרייטה שהוביל להקמתה של חברה חדשה, המוכרת כיום כחברת לוקהיד מרטין.
בתחילת 1976, בתום חקירה שנמשכה כשנה, קבעה ועדת משנה של הסנאט בראשות הסנטור פרנק צרץ' (Frank Church) כי בכירים בלוקהיד קורפוריישן שילמו 22 מיליון דולר שוחד לפקידים ובכירים זרים של מדינות ידידותיות, במטרה לשריין חוזים למכירת מטוסי F-104 סטארפייטר, וזאת במהלך משא ומתן של מה שכונה אז "עסקת המאה."
הפרשיות עוררו הדים במערב גרמניה, הולנד, איטליה ויפן וכמעט מוטטו את התאגיד שהיה בקשיים עקב כישלונו של המטוס L-1011. בעקבות חשיפתן התפטר יו"ר החברה יוטון מתפקידו, ובארצות הברית נחקק חוק האוסר על אנשי עסקים וישויות אמריקאיות לשחד פקידים ופוליטיקאים זרים (Foreign Corrupt Practices Act).
בשנות ה-80 המאוחרות הרולד סימונס (Harold Simmons), שהתמחה ברכישה ממונפת, רכש בהדרגה כמעט 20% ממניותיה של לוקהיד קורפוריישן במסגרת ניסיון מתוקשר וכושל להשתלט על החברה.
סימונס התעניין ברכישת לוקהיד קורפוריישן כיוון שקרן הפנסיה של מדינת קליפורניה (CalPERS (California Public Employees' Retirement System הייתה אחד המשקיעים העיקריים בחברה.
כפי שפרסם בזמנו בניו יורק טיימס: "עניינו של מר סימונס בלוקהיד נובע בעיקר משום תוכנית הפנסיה שלה, אשר הושקעו בה יותר מ-1.4 מיליארד דולרים.
אנליסטים אומרים שייתכן וסימונס מעוניין לחסל את התוכנית ולשלם את הכספים העודפים לבעלי המניות, כולל הוא עצמו."
בהתייחסו לניהול הכושל של יו"ר החברה דניאל טלפ (Daniel M.
Tellep), הביע סימונס את רצונו, כמשקיע הגדול ביותר בחברה, להחליף את מועצת המנהלים בצוות משלו שכלל את הסנטור לשעבר של טקסס ג'ון טאוור, יו"ר ועדת השירותים המזוינים (Armed Services Committee), האדמירל אלמו זומוולט ג'וניור (Elmo Zumwalt Jr), מפקד צי לשעבר, ועוד.
בשלב ראשון החל סימונס לצבור מניות של לוקהיד קורפוריישן בתחילת שנת 1989, כאשר הקיצוצים העמוקים שערך הפנטגון בתקציב הביטחון גרמו לירידת מחירי המניות של עסקים במגזר הביטחוני.
עם זאת האנליסטים בזמנו לא האמינו שסימונס ינסה להשתלט על לוקהיד קורפוריישן כיוון שבאותו זמן הוא תכנן להשתלט על חברת מפרץ ג'ורג'יה (Georgia Gulf Corporation).
1912: הקמת חברת "אלקו הידרו-ארופליין".
1916: החברה משנה את שמה ל"חברת לוגהאד לייצור מטוסים".
1926: הקמת חברת "לוקהיד מטוסים".
1929: לוקהיד הופכת לחטיבה בחברת "מטוסי דטרויט".
1932: רוברט וקורטלנד גרוס משתלטים על החברה לאחר פשיטת הרגל של מטוסי דטרויט.
החברה משנה את שמה ל"לוקהיד מטוסים", כדי לשקף ארגון מחדש של החברה תחת דירקטוריון חדש.
1943: הקמת "סדנאות הבואשים" בברבנק, קליפורניה.
1954: הטיסה הבכורה של המטוס "לוקהיד C-130 הרקולס".
1954: טיסת הבכורה של המטוס "לוקהיד U-2".
1961: לוקהיד מטוסים רוכשת את חברת "גראנד סנטרל רוקט" שהופכת לחטיבת Lockheed Propulsion Company
1962: טיסת הבכורה של מטוס A-12 Blackbird.
1976: פרשיות השוחד של לוקהיד מטוסים.
1977: החברה משנה את שמה ל"לוקהיד קורפוריישן" כדי לשקף את הפעילות העסקית בתחומים נוספים לתחום התעופה
1978: נמל התעופה של החברה "הוליווד-ברבנק" (Hollywood-Burbank Airport) נמכר לערים סמוכות והופך לנמל התעופה "ברבנק-גלנדייל-פסדינה" (Burbank-Glendale-Pasadena Airport), שב-2003 שוב שינה את שמו ל"בוב הופ" (Bob Hope Airport)
1981: טיסת הבכורה של מטוס Nighthawk F-117.
1985: לוקהיד קורפוריישן רוכשת את חברת Metier Management Systems.
1986: לוקהיד קורפוריישן רוכשת את חברת האלקטרוניקה Associates Sanders שהייתה בבעלות העיר Nashua שבמדינת ניו המפשייר.
1991: החברות לוקהיד קורפוריישן, ג'נרל דיינמיקס (General Dynamics) ובואינג (Boeing) מתחילות לפתח יחד את מטוס הקרב Lockheed Martin F-22 Raptor.
1992: הפסקת פעילות החלל במתקן החברה בברבנק.
1993: רכישת חטיבת Fort Worth aircraft division מחברת ג'נרל דיינמיקס, שבנתה את מטוס הקרב F-16 Fighting Falcon
1995: מיזוג חברת לוקהיד קורפוריישן עם חברת מרטין מריאטה (Martin Marietta) והקמת חברת לוקהיד מרטין.
פעילותה של לוקהיד קורפוריישן חולקה בין מספר קבוצות וחטיבות, שרבות מהן ממשיכות לפעול במסגרת חברת לוקהיד מרטין.
חברת לוקהיד קליפורניה (CALAC), ברבנק, קליפורניה
חברת לוקהיד ג'ורג'יה (GELAC), מריאטה, ג'ורג'יה
חברת לוקהיד אירונאוטיקה מתקדמת, סאוגוס, קליפורניה.
חברת לוקהיד שירותים לכלי טיס (LAS), אונטריו, קליפורניה.
חברת לוקהיד נמל תעופה (LAT), ברבנק, קליפורניה, (כיום נמל התעופה "בוב הופ" בבעלות רשות שדות התעופה "ברבנק-גלנדייל פסדינה."
קבוצת מערכות טילים, חלל ואלקטרוניקה
חברת לוקהיד טילים וחלל, סאניווייל, קליפורניה.
חברת לוקהיד הנעה, רדלנדס, קליפורניה.
חברת לוקהיד תפעול חלל, טיטוסוויל, פלורידה.
חברת לוקהיד שירותי הנדסה וניהול, יוסטון, טקסס.
חברת לוקהיד אלקטרוניקה, פליינפילד, ניו ג'רזי.
חברת לוקהיד ייצור ספינות, סיאטל, וושינגטון.
חברת לוקהיד ספנות, פורטלנד, אורגון.
חברת מערכות ימיות מתקדמות, סנטה קלרה, קליפורניה.
חברת דטהקום מערכות, טינק, ניו ג'רזי.
חברת לוקהיד תכנון נתונים, לוס גאטוס, קליפורניה.
חברת דיאלוג שירותי מידע, פאלו אלטו, קליפורניה.
חבר מטייאר מערכות ניהול, לונדון, אנגליה.
פתרונות ומערכות משולבים, גיית'רסבורג, מרילנד.
רשימה חלקית של מטוסים וכלי רכב אחרים שייצרה חברת לוקהיד.
מוצרים נוספים ניתן לראות בערכים ו-.
מטוס המנהלים לוקהיד ג'טסטאר (Lockheed JetStar)
מטוס הנוסעים בעל המבנה הרחב ( L-1011 TriStar)
הרכבת העירונית מדגם Odakyu 500, שהייתה פעילה בין השנים 1966–2001
הרכבת העירונית דגם Himeji Monorail, שהייתה פעילה בין השנים 1966–1974
C-130 הרקולס - תחבורה קרבית בגודל בינוני (גרסה נוספת: AC-130 gunship)
לוקהיד C-141 סטארליפטר (Lockheed C-141 Starlifter) – תובלה סילונית ארוכת טווח
C-5 גלקסי – תובלה מאסיבית
Flatbed - פרויקט תחבורה צבאית שבוטל
לוקהיד P-38 לייטנינג – מטוס קרב דו מנועי
לוקהיד P-80 שוטינג סטאר – מטוס הקרב התפעולי הראשון של חיל האוויר האמריקאי.
שמו שונה ל־F-80 – יוצר ב"סדנאות הבואשים"
לוקהיד T-33 שוטינג סטאר (Lockheed T-33 Shooting Star) – מטוס אימון
לוקהיד F-94 סטארפייר – מטוס קרב לכל מזג אוויר
F-104 סטארפייטר – יוצר ב"סדנאות הבואשים"
F-117 נייטהוק – חמקן - יוצר ב"סדנאות הבואשים"
F-16 פייטינג פלקון – מטוס קרב רב משימתי (במקור יוצר בג'נרל דיינמיקס)
לוקהיד YF-22 (Lockheed YF-22) – מדגים של חמקן
F-35 לייטנינג II – יוצר ב"סדנת הבואשים"
F-22 ראפטור – יוצר בשיתוף עם חברות נוספות
לוקהיד הדסון – מטוס הפצצה, אימון וסיור ימי
לוקהיד P-3 אוריון – סיור ASW
U-2 – איסוף מידע (Lockheed U-2/TR-1) – יוצר ב"סדנאות הבואשים"
SR-71 מוכר גם כ"הציפור השחורה" (Lockheed SR-71 Blackbird) – יוצר ב"סדנאות הבואשים"
S-3 ויקינג (Lockheed S-3 Viking) – מטוס תקיפה / סיור
Have Blue (יוצר ב"סדנת הבואשים")
Q קווארץ, מל"ט (יוצר ב"סדנת הבואשים")
D-21 טאגבורד, מל"ט (יוצר ב"סדנת הבואשים")
RQ-3 דארקסטאר, מל"ט (יוצר ב"סדנת הבואשים")
A-12 אוקסקרט (יוצר ב"סדנת הבואשים")
Lockheed CL-475 – מסוק עם רוטור מוקשח
Lockheed AH-56 Cheyenne – אב טיפוס של מסוק תקיפה
לוקהיד מרטין X-56A הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) מודולרי, שתוכנן לחקור טכנולוגיות לטיסה בגובה רב ומשך שהיה ממושך (HALE), לשימוש עתידי במטוסי סיור בלתי מאוישים צבאיים, וכן לתרום למחקר הגאלפסטרים X-54.
הכטב"ם שנחשף לראשונה ב-Aviation Week & Space Technology, עוצב על ידי חברת לוקהיד מרטין.
הבסיס לעבודה על ה-X-56A שאב השראה מהכטב"מים RQ-3 דארקסטאר ו-RQ-170 סנטינל.
התוכנית ביקשה לבנות שני גופי מטוס באורך 2.3 מטר, עם ארבעה סטים מתחלפים של כנפיים שנבנו לטובת טיסות המבחן.
ה-X-56A עשה את טיסה הבכורה שלו ב-26 ביולי 2013, הטיסות מבוצעות מבסיס חיל האוויר אדוארדס ועליו לבצע 20 טיסות מטעם מעבדת המחקר של חיל האוויר, לפני שיועבר לנאס"א לבדיקות נוספות.
לוקהיד A-12 הוא מטוס ריגול סילוני על-קולי שיוצר על ידי לוקהיד למען הסי איי איי כמחליף למטוס U-2. המטוס היווה הישג טכנולוגי שעזר בפיתוח יכולות עיבוד טיטניום וסגסוגות תעופתיות, לטכנולוגיות שונות ובכללן טכנולוגיית החמקנות שמטוס זה נחשב לאביה.
המטוס היה בשירות מבצעי במשך שנה אחת בלבד, אבל הוא היה לבסיס עליו תוכננו כלל המטוסים במשפחת הציפור השחורה.
אף על פי שהמטוס טס יותר גבוה ויותר מהר ממטוסי SR-71 ו-YF-12, עקב היות התוכנית חסויה המטוס לא רשם שיאים רשמיים מעולם.
למעשה עצם קיומו של המטוס היה חסוי עד אמצע שנות ה-80 וגם אז הפרטים היו מוגבלים מאוד ופרטים נוספים משוחררים אט אט לידיעת הציבור.
הרעיון לפיתוח משפחת הציפור השחורה החל עם תחילת הטיסות המבצעיות של U-2. באותו זמן היה ברור שהמגבלות של המטוס לא יאפשרו טיסה בטוחה בשמי ברית המועצות, עם טכנולוגיית הנ"מ המתפתחת של הרוסים.
ולכן עליית מדרגה מבחינת ביצועים נדרשה כדי למלא את המשימות הנדרשות.
בסתיו 1957 ה-סי איי איי גיבש מכרז, תחת שם קוד GUSTO שדרש מטוס חד-מושבי שיוכל לשייט בגובהים בין 24,384 מטר (80,000 רגל) ל-30,480 מטר (100,000 רגל) במהירות שיוט שבין מאך 3 למאך 4 וכלל חתך מכ"ם נמוך בשילוב עם מערכות לוחמה אלקטרונית, תקשורת ואיסוף מודיעין מתקדמות.
קלי ג'ונסון ואנשי סדנת הבואשים של חברת לוקהיד בחנו מספר עיצובים למטוס שכונו Archangel.
ג'ונסון נטה לכיוון העיצוב ה-11 שלו שלא כלל תכונות חמקניות בטענה שזה כל מה שניתן להשיג עם הטכנולוגיה הקיימת, בכירי ה-CIA לא השתכנעו והחלו לממן דגם ניסוי של חברה מתחרה בשביל להבהיר לג'ונסון שהם לא יוותרו על הדרישה לחתך מכ"ם נמוך.
ג'ונסון הבין את הרמז וניגש לתכנון של העיצוב ה-12 שנבחר לבסוף.
ב-29 באוגוסט 1959 חברת לוקהיד ניצחה במכרז וקיבלה את האישור לבנות את שישיית מטוסי ה-A-12 הראשונים.
לתוכנית הפיתוח וההפעלה של ה-A-12 תחת ה-CIA ניתן שם הקוד OXCART.
המטוס קיבל את הכינוי CYGNUS - על שם קבוצת הכוכבים אך בדרגים הגבוהים ובמסמכים התייחסו לתוכנית ולמטוס עצמו בשם OXCART.
בפברואר 1962 דגמי הניסוי הראשונים של ה-A-12 הועברו בחלקים לאזור 51 בשיירות גדולות.
ההרכבה של האבטיפוס הראשון לקחה כשישים ימים והוא החל בניסויי הסעה וריצות המראה.
ב-25 באפריל במהלך ניסוי ריצת המראה על המסלול המטוס התנתק מהקרקע, מה שנרשם כטיסת הבכורה הלא רשמית.
טיסת הבכורה הרשמית התקיימה חמישה ימים מאוחר יותר ב-30 באפריל, בטיסה זאת פער קטן בין הפנלים לגוף המטוס בבתי כני הנסע אפשר כניסת אוויר ובמהלך האצה האוויר תלש את הפנלים מהמטוס.
אמנם המקרה היה חריג אך הוא אפשר לבחון את טיב התכנון של המטוס שקלי ג'ונסון התעקש יאפשר טיסה בטוחה גם עם אובדן מספר פנלים או כל המשטחים המרוכבים.
בסדרת הניסויים הוכח כי חתך המכ"ם של המטוס היה בגודל של עשירית ממטוסי קרב של אותה התקופה.
בתחילת תוכנית הניסוי המטוס טס עם מנועי J-75, בשביל לא לסכן את המטוסים הראשונים עם מנוע חדש.
רק ב-15 בינואר 1963 המטוס טס עם שני מנועי J-58. באותה תקופה אנשי סדנת הבואשים ביצעו ניסויים בפרופילים של הכונסים, בחוגי הבקרה של החרוטים שלהם ובשלבי העבודה של דלתות המעקף וניקוז האוויר.
בשל כך לא מעט תקלות וכיבויי מנוע קרו.
בטיסה הראשונה במאך 3 למשל אחד המנועים התפוצץ והמטוס חזר לנחיתה הודות לנחישותו של הטייס.
הטייסים שגויסו לסי איי איי החלו לטוס במטוסי ה-A-12 מוקדם ככל האפשר וב-24 במאי 1963 אחד הטייסים שלהם נאלץ לנטוש לאחר שמערכת הפיטו של המטוס קפאה ומערכת בקרת הטיסה, בניסיון לפצות על הנתונים השגויים, הכניסה את המטוס לסחרור הפוך.
ב-20 ביולי ה-A-12 המטוס טס לראשונה במהירות של מאך 3.
ב-9 ביולי התרסק מטוס A-12 נוסף בגישה לנחיתה, כאשר נזק חום תקע את אחד ממשטחי האלוון.
ב-28 בדצמבר 1965 מטוס A-12 התרסק בשל הרכבה לא נכונה של פלגי הג'יירואים של מערכת בקרת הטיסה שגרמו לתיקון שגוי בציר הסבסוב והעלרוד ברגע ההמראה.
למרות פיתוח התכונות החמקניות של ה-A-12 עדיין היה ספק אם המטוס יוכל לטוס בחשאי ובבטחה מעל ברית המועצות.
נושא המודיעין האלקטרוני לא קיבל יחס רציני מידי המנתחים בשירותי המודיעין של ארצות הברית, ומסמכים שלהם היו לא שלמים, בשל כך ה-CIA השקיע במחקרים בנושא במטה המודיעין המדעי שלו.
בשביל לקבל הערכה מדויקת ככל הניתן הוחלט על חקר כלל סוללות המכ"ם הסובייטיות.
מתוך המחקרים הללו נולדו מספר תוכניות איסוף שהפכו את המודיעין האלקטרוני לתחום בעל משמעויות אסטרטגיות רחבות וקריטיות.
בסוף המחקר הוכח שה-A-12 לא חמקן ברמה שתגן עליו מזיהוי ולכן הסי איי איי לא היה יכול להקצות אותו לטיסות מעל אדמת ברית המועצות.
במקום זה המטוס תוכנן לטוס מעל סין ולכן דרש פיתוח של מערכות לוחמה אלקטרונית שהתבססו על המידע שנאסף על ידי ה-CIA ועל פיתוח מערכות מודיעין אותות מתקדמים ל-A-12 ול-U-2.
ב-1964 במטה הסי איי איי החלו לתכנן טיסות של מטוסי A-12 בשמי קובה תחת שם הקוד SKYLARK.
הטיסות הוגדרו כתוכניות גיבוי למקרה שצריך את היכולות הייחודיות של המטוס, במקרה של הסלמה לדוגמה.
ב-5 באוגוסט ראש ה-CIA הורה על הכנות למקרי חירום כללו הכנת כוח קטן של טייסים ומטוסים באתר פריסה משני לביצוע המשימה.
המשימה דרשה יכולת של טיסה במהירות מאך 2.8 ובגובה 24,400 מטר.
באותו הזמן המצלמות, מערכות המטוס השונות והטייסים לא היו כשירים לטיסה בתנאים אלה, והיו צריכים להיכנס לתהליך בחינה ואימון קדחני בשביל לעמוד בתאריך היעד שנקבע ל-5 בנובמבר אותה השנה.
בנוסף לא כל מערכות הלוחמה האלקטרונית היו זמינות בתאריך היעד, ואם המטוס היה יוצא למבצע, הוא היה צריך לטוס עם חליפת הגנה חלקית בלבד שהייתה מאפשרת טיסה בטוחה, על פי הערכה, רק בשלוש הגיחות הראשונות.
למרות כל הקשיים הוכרז על מוכנות חלקית לביצוע המשימה תוך שבועיים מרגע קבלת ההוראה, זאת עם פחות מטוסים וטייסים כשירים משתוכנן.
בשבועות שלאחר תאריך היעד אנשי תוכנית OXCART ארגנו יכולת מתמשכת לביצוע משימות SKYLARK עם חמישה מטוסים וטייסים כשירים, כאשר הוסדרו כל התיאומים עם פיקוד ההגנה האווירי, ורשויות התעופה.
משימות SKYLARK לא יצאו לפועל, אך תוכנית OXCART שמרה על רלוונטיות בעיני ראשי ה-CIA וארצות הברית.
בשנת 1965 אנשי ה-CIA הביעו חששות משמעותיות מהפגיעות הגוברת של מטוסי U-2 והמטוסים ללא טייס בשמי סין.
עקב כך יצאה הוראה להכין את המטוס לפעילות במזרח אסיה בהקדם האפשרי.
לתוכנית ניתן שם הקוד BLACK SHIELD ואתר הפריסה של המטוס נקבע לבסיס קאדינה שבאוקינאווה, יפן.
ה-CIA הקצה 3.7 מיליון דולר להכנת התשתיות בבסיס שהכנתם הושלמה בסתיו אותה השנה.
לאחר תיקון הליקויים ועדה 303 דחתה עוד מספר הצעות למבצעים בדרום מזרח אסיה בשל שלדעתם הסיכונים באובדן המטוס או בגילוי יכולתיו היו גדולים מהצורך לפעול בזירה.
במאי 1967 גבר החשש שהצפון וייטנאמים מחזיקים בטילי קרקע-קרקע מתקדמים, גם כאלה שיכולים לסכן בעלות ברית נוספות באזור מזרח אסיה, ולכן האיסוף בהקשר למטרות הללו היה בעדיפות גבוהה.
שוב נציגי ה-CIA ביקשו מועדה 303 לבחון מחדש את הפעלת המטוס בזירה שכן הוא כלל מצלמה באיכות גבוהה מה-U-2 והיה הרבה פחות פגיע ממנו.
הוועדה אישרה את המהלך והפריסה יצאה לדרך ב-17 במאי.
ב-22 במאי החלו להגיע ראשוני המטוסים לבסיס קאדינה.
הדיפלומטים האמריקאיים תדרכו את השגרירים וראשי הממשלה של הרפובליקה של סין, הפיליפינים, תאילנד, דרום וייטנאם, יפן ופורמוסה.
ב-31 במאי 1967 יצאה הטיסה המבצעית הראשונה ועם חזרתה התגלה שלא נרשם שום זיהוי של מכ"ם במערכות מודיעין האותות של המטוס, הצפון וייטנאמים כלל לא היו מודעים למטוס הביון המתקדם שצילם ביעף אחד 70 מתוך 190 אתרי סוללות נ"מ שלהם ותשע מטרות איכות נוספות.
בין 31 במאי ל-15 באוגוסט המטוסים הוזנקו 15 פעמים מהם התבצעו 7 גיחות בפועל, בארבע מהגיחות הללו זוהה מעקב על ידי סוללות מכ"ם של האויב, אך ללא ניסיונות יירוט.
עם זאת הייתה הסלמה בעצימות המעקב במהלך המשימות הבאות כאשר ב-28 באוקטובר בוצע שיגור ראשון של טיל נ"מ נגד המטוס אך ללא הצלחה בשל שיבוש יעיל על ידי מערכות הלוחמה האלקטרונית של המטוס השיגור צולם על ידי מצלמת המטוס.
ב-30 באוקטובר במהלך יעף שני בשמי ווייטנאם זוהו שיגורים של שישה טילים נגד המטוס, הטייס זיהה פיצוץ של שלושה מהטילים.
ב-23 בינואר 1968 ספינת הריגול "פואבלו" נתפסה על ידי ספינות צפון קוריאניות בתקרית שכונתה פרשת פואבלו.
בניסיון לאתר את האונייה ובניסיון להעריך אם קוריאה הצפונית מתכוננת למהלך צבאי כל שהוא התבצעו שלוש גיחות של מטוסי A-12 בשמי המדינה.
בשל הרגישות הרבה במשימות הללו בתכנונן ואישורן השתתפו אישיות בכירות כולל מזכיר המדינה דין ראסק.
המטוס המשיך לטוס טיסות מבצעיות עד למשימה האחרונה ב-8 במאי.
לאחר מכן על היחידה בקאדינה הוטל להתכונן לחזרה לארצות הברית.
ב-4 ביוני בטיסת מבחן לאחר החלפת מנועים, טיסה שלפני טיסת ההעברה חזרה לארצות הברית מטוס מספר 129 נעלם 950 קילומטר מזרחית למנילה, החיפושים עלו בתוהו ולא נמצאו שרידים או עדויות לגבי מה שקרה, נתוני הטלמטריה ששודרו מהמטוס לא היו חד משמעים.
מספר ימים מאוחר יותר שני המטוסים האחרונים בקאדינה חזרו לארצות הברית ועברו לאחסנה.
הדיונים על סגירת תוכנית OXCART החלו עוד בנובמבר 1965, באותו החודש בו המערך הוכרז כמבצעי.
באותה התקופה עלו שאלות על כדאיות התוכנית שכן המטוס שרכש חיל האוויר האמריקאי - ה-SR-71 היה אמור להביא יכולות דומות והיה אמור להיכנס למבצעיות ב-1967.
ביולי 1966 הוקמה קבוצת מחקר שתפקידה היה לבחון את הסוגיה ולהציע אלטרנטיבות כדאיות לשיקול משרד ההגנה.
מסקנות הקבוצה הוגשו בסתיו 1966 בהן הוצעו שלוש אלטרנטיבות: להישאר בסטטוס הקיים עם שני המערכים פועלים במקביל, להוציא את ה-A-12 משירות ולתת ל-CIA ולחיל האוויר להשתמש ב-SR-71 או להשאיר את הצי הנוכחי עד ינואר 1968 כאשר אז חיל האוויר יקבל את כל המשימות לידיו והצי של ה-A-12 יצא משירות.
לאחר דין ודברים ב-28 בדצמבר הוחלט על האופציה השלישית.
ביצועים מרשימים של המטוס בווייטנאם וקוריאה הצפונית וכן קשיים בהבאת הצי של מטוסי SR-71 למבצעיות דחו את הפרישה של ה-A-12 ופתחו את הדיון מחדש, אך מזכיר ההגנה ביטל את ההצעות ב-16 במאי 1968. ב-7 ביוני 6 המטוסים ששהו בארצות הברית עברו לאחסנה, ושני המטוסים האחרים ששבו מקאדינה אוחסנו ב-1 ביולי.
ב-26 ביוני 1968 נערך טקס הסגירה של תוכנית ה-OXCART, במהלכו הוענק עיטור כוכב המודיעין לטייסים שהשתתפו בפעילות במשימות BLACK SHILED.
עיטור לגיון ההצטיינות הוענק לראשי לטייסת המבצעים המיוחדים ה-1129 (היחידה של תוכנית ה-OXCART) ופרס היחידה המצטיינת של חיל האוויר הוענק לטייסת עצמה וליחידות התומכות של חיל האוויר.
המטוס תוכנן לשאת מצלמה אחת בתא Q בדיוק מאחורי תא הטייס.
היו שלושה דגמי מצלמות שהותאמו למטוס:
TYPE I - מצלמת חשיפה מתמשכת (דומה למצלמה פנורמית) שמצלמת על סרט 167 סנטימטר באורך 1,500 מטר שיכולה לכסות שטח ברוחב 116 קילומטר ואורך 4,630 קילומטר ברזולוציה של 30 סנטימטר.
המצלמה הזאת הייתה האיכותית ביותר מבין המצלמות של ה-A-12 והתעלו אפילו על המצלמות של ה-SR-71.
TYPE II - מצלמת סטריאו שמצלמת שתי תמונות במקביל עם חפיפה של 30 אחוז המצלמת שטח ברוחב של 111 קילומטר ברזולוציה של 47 סנטימטרים.
TYPE III - מצלמת חשיפה מהירה שסורקת שטח ברוחב של 53 קילומטר ובאורך 3,400 קילומטר.
FFD-4 - מצלמת אינפרה אדום ברזולוציה של 20 מטרים.
המטוס כלל מערכת לאיסוף מודיעין אותות שנקראה TYPE IV.
המערכת שימשה לזיהוי והקלטת אותות מכ"ם במהלך הטיסה.
המודיעין הזה עזר בהערכת החשיפה של המטוס במהלך טיסה למעקב ולאיומים מצד האויב, וכמו כן עזר בהשגת אותות מעודכנים של מערכות מכ"ם לשם מעקב התפתחות הטכנולוגיה של האויב.
חליפת ההגנה של ה-A-12 כללה מספר מערכות.
המטוס היה יכול לשאת שלוש מערכות בכל זמן נתון וההרכב של המערכות לטיסה נקבע לפי דרישות המשימה והזירה.
מרבית מכשירי הל"א הותאמו בשביל להתמודד עם סוללות SA-2.
PIN PEG - מערכת פאסיבית זיהוי איומים ממכ"מים של סוללות SA-2. מספקת התראה על איומים לטייס ומפעילה מערכות שיבוש בעת הצורך.
BIG BLAST - מערכת שיבוש אקטיבית שעל ידי יצירת רעש בפס רחב של תדרים מונע השגת קריאת מרחק למכ"ם של ה-SA-2.
BLUE DOG - מערכת שיבוש אקטיבי שמשתלטת על אותות ההכוונה לטילי SA-2 ומכוונת אותם הרחק מהמטוס.
מאוחר יותר הוספה מערכת משופרת תחת השם MAD MOTH.
ההפלה של ה-U-2 מעל ברית המועצות הביאה למספר שינויים בדרישות של הסי איי איי למטוס.
אחד השינויים היה הוספת מערכת למעקב אחרי המטוס.
המערכת דגמה מספר גדול של נתוני אוויר, מנוע ומערכות מטוס ושידרה אותם בצורה מוצפנת לעמדה קרקעית.
לוקוב (בפולנית: Łuków 'ווקוף'; ביידיש: לוקאוו) היא עיר בנפת לוקוב בפרובינציית לובלין שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לוקוב הייתה עיר עתיקה, עתיקה הייתה מכל הערים וכבר במאה ה-13 לספירה ישנן עדויות על כך.
לוקוב נזכרת כיישוב מבוצר משנת 1233.
הסיבה להתיישבות הייתה בעיית ביטחון צבאי, לוקוב שכנה בגבול בין פולין לליטא.
תושבי פודלאשיה הליטאית היו תוקפים את אזורי פולין השכנים.
על מנת להגן מפני פלישות אלו, הקימו שליטי פולין בסיס צבאי באזור שמתפקידו היה להגן על האזור.
במאה ה-13 הקים המלך בולסלב הוסטידליוי טירת עץ והעביר לשם את חברי ארגון הטמפלרים כדי שאלו יגנו על פולין.
בולסלב הרשה להקים שם כנסייה על מנת להעביר את תושבי האזור, עובדי האלילים, לנצרות.
לשם פיתוח האזור העביר בולסלב לאצולה שטחי אדמה גדולים לעיבוד.
כך הפכה לוקוב לצומת תנועה חשוב בין פולין לליטא.
עם כיבוש גדנסק גברה התנועה וחשיבותה עלתה משום שהקשר שקיבלה פולין עם הים הפתוח אפשר לה לשלוח תוצרת חקלאית לארצות המערב.
בשנת 1403 הוענקו לה זכויות עיר.
בנוסף, לוקוב הפכה מקום מעבר ושהייה של מלכי פולין במסעותיהם לליטא.
בשנת 1652 לאחר שהקוזקים תקפו את פולין ובתוכה לוקוב (במרד בוגדן חמלניצקי), ביקר בעיר המלך יאן קזימיר ועזר לתושבי העיר שנגרמו להם אבדות בנפש וברכוש.
רבים מהסובלים במרד הנ"ל היו יהודים, אשר חלקם ברחו או נרצחו.
לוקוב הייתה נתונה לסמכותו הבלעדית של המלך ולכן יכול היה רק הוא לתת את הזכויות ליהודים.
כתב הזכויות המקורי נשרף בבית הכנסת בזמן המרד.
בביקורו בעיר חידש המלך יאן קזימיר את כתב זכויות היהודים שקיבלו מהמלך שקדם לו.
בכתב הזכויות שנתן ביום 10 במאי 1659 ליהודי לוקוב, המבוסס על ה"פריוילגיה" השרופה, נאמר: "ליהודים זכות מגורים בלוקוב, חופש מסחר, מותר להם לעסוק בהכנת שעווה, להיות בעלי גתות, בעלי בתים וכן זכותם לבית כנסת מעץ או אבן ובית קברות.
בשנת 1782 נשרפה העיר כמעט לחלוטין בדליקה גדולה שפרצה בה.
בחלוקת פולין בשנת 1795 סופחה העיר לשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-6,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך הוצאה לאור של עיתונים יהודיים.
בסוף שנת 1918 שררה בלוקוב מתיחות רבה בין היהודים לבין הפולנים.
בנובמבר 1918 אסרה המשטרה הפולנית 160 יהודים וניאותה לשחררם רק תמורת קנס גבוה.
מצבם של היהודים החמיר עוד יותר עם פרוץ המלחמה בין פולין לברית המועצות בשנת 1920.
ביוני 1920 נערך בעיר פוגרום בו נרצחו 13 יהודים.
התפרעו בעיר בריונים אנטישמיים, גילחו זקני יהודים ופגעו ברכושם.
ביום 11 באוגוסט 1920 נכבשה לוקוב בידי הצבא האדום.
הסובייטים הקימו בעיר מועצה מקרב תומכיהם.
ביום 16 באוגוסט 1920, נסוגו הסובייטים והצבא הפולני שב ללוקוב.
מייד עם בוא החיילים הפולניים, פרצו בלוקוב מהומות אנטישמיות במשך יומיים רצופים, מ-16 ועד 18 באוגוסט 1920. כמעט כל יהודי לוקוב נפלו קורבן למעשי ביזה.
במהלך הפרעות נרצח ברק ריכטר ויהודים נוספים נפצעו.
הפורעים פרצו גם לביתו של הרב שמואל שלמה בראון, דרשו כסף ופצעו את הרב קשה בראשו.
בסופו של דבר הגיעה למקום המשטרה הפולנית והסדר הוחזר על כנו.
המשטרה פתחה בחיפושים אחר יהודים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הבולשביקים.
שנים עשר יהודים נלקחו אל מחוץ לעיר ונרצחו ללא משפט.
הפוגרום עורר את הנציגים היהודים לפעולת מחאה.
הם העלו את הפרשה לדיון בבית הנבחרים ובספטמבר 1920 הגישו תלונה לממשלת פולין.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוסיפו רוב יהודי לוקוב להתפרנס ממלאכה וממסחר.
באפריל 1938 פורסמה תקנה שבעטיה נאלצו 100 סוחרים וסוחרי תבואה יהודים בעיירה לסגור את חנויותיהם ודוכניהם שבאזור השוק ולהעבירם לאזורים מרוחקים בשולי העיר.
כל הניסיונות לבטל את רוע הגזירה עלו בתוהו.
מייד עם פרוץ המלחמה בראשית ספטמבר 1939, הופצצה לוקוב קשות בידי הגרמנים.
ב-19 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה מיד עשרות יהודים, ושרפו בתים רבים של יהודים.
עם כניסתם לעיר ירו לעברם חיילים פולנים שהסתתרו בה וחייל גרמני נהרג.
ליהודים מלוקוב נאמר שעליהם לשאת בעונש על הירי לעבר הגרמנים בעת כניסתם ללוקוב.
לאחר שהגרמנים ביססו את שליטתם בעיר, והסיגו את הצבא האדום מהאזור, רצחו בה כ-70 יהודים נוספים, והחלו בחטיפת יהודי העיר לעבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי שוד והתעללות.
בהמשך, חויבו יהודי העיר בענידת סרט זרוע שעליו מגן דוד ובביצוע עבודות כפייה מגיל 12. כ-75% מיהודי לוקוב הועסקו בעבודות כפייה למיניהן - במחנות עבודה סמוכים ללוקוב.
ביולי 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אליו הובאו אלפים מיהודי הסביבה וכ-2,000 יהודים מסלובקיה, ואשר מספר יושביו הגיע במאי 1942 לכ-10,000 איש.
מעת לעת הוצאו להורג עשרות יהודים מהגטו.
ב-5 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ד ושוטרים גרמנים ואוקראינים, וערכו בו אקציה גדולה.
כ-2,000 יהודים נרצחו מחוץ לעיר, וכ-5,000 יהודים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ביחד עם יהודי אדמוב ואוקשיה שהועברו ללוקוב במהלך אוקטובר.
ב-7 עד 8 בנובמבר 1942 שולחו כ-3,000 עד 4,000 יהודים נוספים מהגטו שבעיר לטרבלינקה, וכ-200 נורו בשטח בית העלמין היהודי המקומי.
לאחר אקציה זו עצרו הגרמנים את הספקת המזון לגטו, ורבים מיושביו מתו מרעב וממגפת טיפוס הבהרות.
בסוף 1942 התארגנה בגטו קבוצת מחתרת קטנה בת כ-15 חברים.
לגטו הגיעה מקשרת מן הארגון היהודי הלוחם בצ'נסטוחובה, חברת "גורדוניה", איטה דיאמנט.
הקבוצה המחתרתית, ובראשה משה וישני, לשעבר חייל בצבא הפולני, נמלטה מן הגטו והצטרפה לקבוצות פרטיזנים שכבר פעלו באזור.
כמו כן בסוף שנה זו נשארו רק כמה מאות יהודים שהיו רשומים ועוד כ-1,000 שלא היו רשומים, שכנראה ברחו מהרכבות.
ב-2 במאי 1943 בוצעה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה העלו הגרמנים את בתי הגטו באש, ורצחו חלק מיושביו בשטח בית העלמין היהודי.
יתר יושבי הגטו שולחו לטרבלינקה.
באקציה זו נרצחו כ-1,500 יהודים, ויהודים בודדים הצליחו להימלט ליערות הסביבה.
הסטטוס הרשמי של יהודי לוקוב
הזכות החוקית ליישוב יהודי בלוקוב מבוססת על כתב זכות שהמלך יאן קזימיר וקודמו או קודמיו נתנו ליהודים שהתיישבו בלוקוב.
סוג זה של כתב זכות לא היה יחיד במינו אלא היה מסמך הדומה לכתב הזכות הכללי שקיבלו יהודי פולין מהמלך קזימיר הגדול.
יצוין כי לבית הדין היהודי הייתה סמכות לשפוט יהודים ואף להטיל עונש מוות.
הנאשם יכול היה לערער בפני המלך שבתורו היה בעל סמכות לביטול פסק הדין.
חופש המסחר המובטח בכתב הזכות, בפועל לא היה דבר פשוט.
ליהודי לוקוב היה הדבר קשה יותר מליהודי ערי הפריצים, משום שהשפעת העירוניים (כלל התושבים) הייתה גדולה יותר בערי הכתר שבהן יכלו טוב יותר להילחם במסמחר היהודי.
חיי תרבות, חברה ודת בלוקוב
חיי תרבות, חברה ודת בלוקוב.
האוכלוסייה היהודית בלוקוב הייתה באופן כללי ענייה.
הסנדרלים והחייטים, בעיקר העוסקים בהלבשה, מכרו את תוצרתם בירידים ובעיירות בסביבה.
בין בעלי המלאה והפועלים היהודים נמצאו נגרים, נפחים, אופים, עושי חבלים ומספר ניכר של סופרי סת"ם.
ידוע כי סוחרים לקחו מזוזות, תפילין וכדומה והעבירו אותם ליישובים יהודיים ברוסיה.
כמו כן נשלחה תוצרת סופרי הסת"ם מלוקוב לאמריקה.
בשנים 1906-1907 התעוררה העיר מבחינה כלכלית בשל העברת בית החרושת לנעליים של גסטמן מוורשה ללוקוב.
בית חרושת זה העסיק מאות של עובדים.
כמו כן נפתח בית חרושת קטן יותר לנעליים של יוסף מנדל הוכמן.
מאיר ליברמן הקים בית חרושת לאלבומים.
שני בתי חרושת אלו העסיקו עשרות עובדים.
החיים של האוכלוסייה היהודית הוטבו ועימם הוטב לשכנים הפולנים.
בשנת 1928 הוקמה בלוקוב קופת חולים-מרכז רפואה.
נציגי המפלגות שהיו שם ניהלו אותה.
כמו כן היו שני בנקים בלוקוב.
קשר עם ארץ ישראל (ציונות)
מנהיג הקבוצה הציונית בלוקוב היה הרשל איזנברג שהיה מופיע בשיעורים על ארץ ישראל והציונות.
קבוצה זו אספה ספרים ביידיש, עברית ושפות אחרות והקימה ספריה (לא-חוקית) בחנות הספרים והעיתונים של בנותיו של בורנשטין.
בשנת 1912 הביאו מנהיגי הספרייה להרצאה פומבית את הלל ציטלין ולאחר מכן את ראובן בריינין.
שתי הרצאות אלו הביאו להתעוררות חברתית חדשה.
בשנת 1914 התקיים הקונצרט הציבורי הראשון שהיה מורכב מדקלומים ושירה של שירי פולקלור יהודיים.
במופע הופיעו מכל שכבות האוכלוסייה היהודית.
כמו כן היה תכנון להקים ספריה חוקית אך שלטונות הצאר סירבו לתת את אישורם לכך.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נהרסו החיים החברתיים והכלכליים בלוקוב.
בתי החרושת הקטנים נסגרו, בית החרושת של גסטמן עבד רק בחלקו, לסופרים לא הייתה בכלל עבודה.
כמו כן נפסק כל המסחר.
רוב האוכלוסייה היהודית נותרה ללא פרנסה.
בשנת 1915 נכבשה פולין על ידי צבאות גרמניה ואוסטריה.
בתחילה נכבשה לוקוב על ידי האוסטרים.
במהלך המלחמה פרצה מגפת טיפוס.
המצב בעיר התאזן כשכולם "התרגלו" לכובשים הגרמניים.
הפעילות החברתית שוב קמה לחיים.
נפתחה ספריה יהודית ב"קולטור פאראיין", נוסד גם גן הילדים וכן כיתת לימודים ראשונה של בית ספר יסודי.
גן הילדים נוהל על ידי העלמה שידלובסקי, ובית הספר על ידי המורה קון, שהובא מוורשה.
בשל מחסור בתקציב, בית הספר לא פעל זמן רב.
ביום 11 בנובמבר 1918 הפכה פולין לעצמאית.
הארץ הייתה הרוסה לאחר שנות המלחמה הקשות.
כך גם האוכלוסייה בלוקוב שחיה בעוני גדול.
אנשי העיר (לשעבר) באמריקה הביעו רצונם לשלוח עזרה למען יהודי לוקוב העניים.
לבחירות לעירייה בשנת 1929 קיבלה האוכלוסייה היהודית רק 8 מנדטים.
בשנת 1928 נפתח בית הספר היסודי של "צישא" בן 4 כיתות ו-4 מורים.
עזרו בהחזקת בית הספר אנשי העיר שהיו באמריקה וארגון בתי הספר המרכזי בוורשה.
השלטונות הפולניים נתנו רשות לפתוח את בית הספר.
חדרי הכיתה היו גדולים, נקיים ונוחים.
קיבלו ילדים מגיל 6 ומעלה.
לאחר כ-3 שנים נאלץ בית הספר להיסגר.
שנות ה-20 וה-30 היו לתנועה הציונית בלוקוב שנות שיא.
מערכת החינוך בלוקוב פעלה בחסותן של התנועות הפוליטיות.
בסוף שנות ה-20 וה-30 התנהלו חיי הקהילה בלוקוב בצל מחלוקות ויריבויות קשות בין התנועות הפוליטיות השונות.
המדיניות הכלכלית האנטי-יהודית של ממשלת פולין, והחרם בשנות ה-30 המאוחרות, פגעו קשות בסוחרים היהודים בלוקוב.
ליד בית הספר היה פעיל חוג דרמטי בהנהלת ליבל קרמז'.
בחוג הדרמטי היו מספר חברים.
הנהלת בית הספר ארגנה ערב ריקודים ובילויים.
מפעם לפעם התקיימו פעילויות ברחוב.
כבר בשנת 1918 נוסדה במקום תנועת "צעירי ציון", שפעילותה כללה מפגשים ספרותיים והרצאות בנושאים שונים.
העיר לוקוב הייתה מרכז לחיים וחסידות.
בעיר נמצאו בתי כנסת, בתי מדרש וחברות שונות, כגון: חברת תהילים, חברת משניות, חברת מקרא, חברות בעלי מלאכה וחברת תפארת בחורים.
היו גם שטיבלך של חסידים מרבנים שונים, ישיבה ותלמוד תורה.
מכל המקומות הללו נשא תמיד ניגון של לימוד תורה.
בלוקוב היה בית כנסת גדול ומפואר, שהכיל מקום למאות מתפללים.
הוא נצבע על ידי הצבעים הטובים בעיר, הרש ליבר וחיים מטס מנדלבוים.
ליד בית הכנסת היה גם בית מדרש קטן, שבו התפללו יהודים פשוטים כמו בעלי עגלה, קצבים ובעלי מלאכה.
בכל ערב בין מנחה למעריב ובשעת אחרי הצהריים למדו חומש עם ר' אהרון מקרא-רבי.
גם בבית הכנסת הגדול ישבו בכל ערב קבוצת יהודים מסביב לשולחן ארוך ועימם למד ר' אפרים ליכטנברג.
בתלמוד התורה למדו מאות ילדים עניים.
התלמוד תורה קויים על ידי הקהילה.
היה גם בית מדרש ע"ש הצדיקה חיה שרה.
שם התפללו הרבה יהודים עשירים מן העיר, והם החזיקו כספית את בית המדרש.
הרעת המצב והשפעה גרמנית-נאצית לקראת מלחמת העולם השנייה
הרוחות הקרות שהחלו לנשב מגרמניה ההיטלראית הגיעו לפולין.
החלה הפוליטיקה האנטישמית בצורת ה"אובשם", כלומר מצור כלכלי על היהודים והאיסור על שחיטה יהודית.
יחד עם שאר היהודים, קיימו יהודי לוקוב אספת מחאה שבה השתתפו יהודים מכל הזרמים.
החנויות נסגרו והעבודה בבתי המלאכה ובתי החרושת הופסקה.
היהודים בעיר קיימו התנגדות לפעולת המצור של הפולנים.
קצבים ופועלים יהודיים נהגו לגרש את שומרי המצור שעמדו ליד חנויות יהודיות על מנת שלא להכניס קונים פולניים.
הסוחרים הקטנים ובעלי המלאכה שחיו מנסיעות בשווקים ועיירות בסביבה, סבלו קשה מן המצור הכלכלי ומהאנטישמיות.
מספר מנהיגים - עסקני החברה בעיר - קראו לאספה, על מנת לטפל בעניין וליצור קופת גמילות חסדים.
כתוצאה מפנייה לאנשי העיר באמריקה, נשלחו מייד 500 דולרים לפי כתובתו של מוטל פלדמן.
חינוך - המוסדות הדתיים והסוציאליים
בעיר התקיימו מוסדות דתיים, חינוכיים וסוציאליים שנתנו את שירותם לאוכלוסייה הדתית בעיר.
התלמוד תורה התקיים בבניין הצמוד לבית הכנסת הגדול ושם לימדו ילדים, בעיקר כאלה שלא השיגה יד הוריהם לשלם שכר לימוד למלמדים פרטיים.
ועד מיוחד של גבאים עסק באיסוף כספים כדי לאפשר לשלם למלמדים וכולם היו נזהרים בבני עניים שמהם תצא תורה.
ב"חוק", בית מדרש ע"ש חוק לישראל, התקיימה הישיבה העירונית, ובה למדו התלמידים מכל חוגי התושבים, גם אלה שגמרו את התלמוד תורה וגם אלה שהיו בעלי אמצעים ולמדו קודם לכן אצל מלמדים פרטיים.
דרך המלמדים, ר' וועלוויל ור' בן ציון ועוד, שלימדו בישיבה זו, עברו כל הנוער העירוני ודרך לימודיהם הראשונה עוצבה במקום זה.
המנהיג הרוחני ורוח החיים של הישיבה היה ר' גציל למפיטר (מנישעס) שהטיל את מרותו על כולם.
מקום מיוחד תפסה בעיר החברה קדישא.
רבים היו המאבקים לקראת הבחירות למשרת גבאים ופרנסים של החברה.
התקיימו בעיר גם חברות ביקור חולים ולחם לעניים שאספו תרומות בצורות שונות.
כמובן לבבות היהודים היו תמיד פתוחים לעזור לזולת, ולא היה איש שהרגיש את עצמו בודד בעת שמחתו או חס וחלילה צרתו.
המשפט נגד המפקח הנאצי של גטו לוקוב
בשנת 1970 התקיים בעיר דיסלדורף שבגרמניה משפטו של יוז'ף בירגר שהיה בשנות ה-40 המפקח הנאצי של גטו לוקוב.
בירגר היה אחראי על גירוש יהודי לוקוב למחנות ההשמדה, ונידון למאסר עולם.
במשפט שהחל במאי 1970 העידו שלושה-עשר שורדי שואה, שהיו עדים למעשיו הנוראיים של בירגר, וביניהם: גב' פרידה רוזמרין, מר אנשל כץ ומר יצחק לסט.
משפטו של בירגר היה אחד מתוך משפטים רבים של פושעי מלחמה נאצים.
למרות המאמצים להביא פושעים אלה למשפט, התברר שהייתה קיימת בעיה להרשיע בשנות ה-60 בגלל חוק ההתיישנות.
מסיבה זאת חוקק הבונדסטאג הגרמני חוק שדחה את חוק ההתיישנות לעוד 10 שנים, עד ל-31 בדצמבר 1979. ארצות רבות וגם הפרלמנט האירופי לחצו כדי שכלל לא תהיה התיישנות לגבי פשעי מלחמה נגד האנושות.
ביולי 1979 הבונדסטאג הגרמני ביטל לגמרי את חוק ההתיישנות על פשעים נגד האנושות.
כפועל יוצא מכך, אפשר היה להמשיך ולקיים משפטים נגד פשעי רצח נאצים.
נכתב על יוז'ף בירגר: "כינויים רבים הודבקו במרוצת השנים לאיש הגסטאפו, יוז'ף בירגר.
אלה שהכירוהו מקרוב ושיחק להם מזלם להישאר בחיים טוענים, כי שטן הוא הכינוי ההולם אותו.
אחרים סבורים, כי הענקת תואר זה לבירגר הוא עלבון צורב לשטן".
לוקהיד YF-12 הוא מטוס ניסוי של לוקהיד לגרסת היירוט של ה-A-12. המטוס היה לראשון ממשפחת הציפור השחורה שהוצג לציבור.
כמו שאר המטוסים במשפחה המטוס היה בין מטוסי הסילון המאוישים המהירים ומגביהי הטוס בהיסטוריה של התעופה.
אף על פי שהמטוס לא נכנס לייצור סדרתי הוא הופעל על ידי נאס"א למטרות מחקר בין השנים 1969 ל-1979.
קלארנס ג'ונסון ניגש אל חיל האוויר בהצעה למטוס יירוט המבוסס על ה-A-12 שהיה צריך להתעלות ביכולתיו על ה-F-108 שפותח באותה תקופה כמענה למפציצים העל קוליים שקהילת המודיעין האמריקאית האמינה שהרוסים מפתחים.
לאחר שקציני חיל האוויר השתכנעו שהדגם שהוצע על ידי לוקהיד עדיף על המתחרים, גובש מכרז בתחילת ספטמבר 1960 למטוס יירוט עתיר ביצועים, זאת לאחר שהתוכנית המתחרה בוטלה.
הדרישה הולידה את ה-AF-12 שפותח תחת שם הקוד "Kedlock" שכלל מכ"ם מסוג AN/ASG-12 מבנה קדמי מוארך, תא טייס גבוה יותר, תא לנווט מאחורי הטייס ומערכות נשק תואמות.
הדרישה לחתימת מכ"ם נמוכה לא נכללה בתוכנית ולכן במבנה הקדמי של המטוס מבנה המנשק הזוויתי שבניגוד ל-A-12 היה מורכב מחומרים מרוכבים בלבד.
בסדרת ניסויים במנהרות רוח התגלה שהמטוס סובל מחוסר יציבות בציר הסבסוב שנבעה משינויי המבנה לטובת המכ"ם והתא.
בשביל לפצות על כך הורכבו שני סנפירים קבועים מתחת לבתי המנועים והוסף סנפיר מתקפל בגחון המטוס.
לשם ייצור המטוס הוסבו שלושה מטוסי A-12 לתצורת היירוט וכונו YF-12. טיסת הבכורה של מטוס הניסוי הראשון התבצעה ב-7 באוגוסט 1963.
ב-9 בינואר 1965 המטוס הגיע לראשונה למהירות מאך 3.2. ב-18 במרץ 1965 בוצע ניסוי הירי הראשון בו הטיל שוגר על מספר מטוסים ללא טייס במרחקים של 230 קילומטר ובגבהים מגובה פני הים ועד 11,000 מטר.
ב-28 בספטמבר הטיל שוגר לראשונה בהצלחה במהלך טיסה במהירות מאך 3.2 לעבר מטרה במרחק 32 קילומטר.
לאחר השיגור הטיל האיץ עצמאית למהירות מאך 7 ופספס את המטרה בכ-2 מטרים.
תוכנית הניסוי הוכיחה את יכולת השיגור של המטוס, במהלכה מערכת בקרת הירי והמכ"מ של המטוס השיגו דיוק של כ-90 אחוזים.
ה-YF-12A היו גרסאות טרום סדרתיות של הדגם הראשי של המטוס שסומן כעת F-12B.
חיל האוויר האמריקאי אישר את נכונותו לרכש המטוס וביקש תקצוב לצי ראשוני של-93 מטוסים.
הסנאט הקצה לתוכנית 90 מיליון דולר, והמטוסים הוזמנו ב-14 במאי 1965. עם זאת, בשל העלויות הגבוהות של מלחמת וייטנאם, מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה הקפיא את המימון של התוכנית ובחר בתוכנית של ה-F-108 הזול יותר.
הסנאט הצביע שלוש פעמים להקצבת מימון לרכש של המטוסים בשלוש שנים ומקנמארה חסם את הרכש בכל פעם.
ב-5 בינואר 1968 חיל האוויר הודיע רשמית לחברת לוקהיד על הפסקת תקצוב תוכנית הרכש של המטוס, ודרש את סגירת פס היצור שלו.
שיאיו של מטוס הYF-12 לא נשברו עד היום כיון שמראשיתו נועד רק למטרה אחת עצירת מפציצי הסובייטים לפלוש לארצות הברית וכיון שפיתוחו והכסף הרב שדרוש לקנייתו היה מוכן רק לאחר שהסובייטים פיתחו טילים בליסטים בין יבשתיים ולכן כיון שלא היה בו עוד צורך בוטל הYF12
בשנת 1967 נאס"א הייתה צריכה לבצע מספר ניסויים בתנאי טיסה מהירה לאישוש הממצאים מניסויי מנהרות הרוח לטובת תוכנית מטוס הנוסעים העל קולי של ארצות הברית, שהיה בעדיפות גבוהה באותה תקופה.
חיל האוויר לעומתם היו צריכים עזרה טכנית בהבאת מטוסי ה-SR-71 שלהם למבצעיות מלאה.
בשל כך חיל האוויר ונאס"א ארגנו תוכנית משותפת ביוני 1969. ב-11 בדצמבר הטיסה הראשונה יצאה לדרך.
חיל האוויר התמקד ביישומים הצבאיים של טיסות הניסוי ונאס"א חקר את ההתחממות במהירות גבוהה, קירור בחיכוך עם האוויר, מחקר של מתכות בחום גבוהה על ידי צינור חלול שקורר בעזרת נוזלים (תוכנית מחקר Cold Wall), מחקרים בשדות זרימה ומגוון ניסויים לטובת תוכנית מעבורת החלל.
התוכנית נחשבה לשאפתנית למדי וכללה טיסות פעם בשבוע, ועלתה 3.1 מיליון דולר בשנה (בשערים של שנות ה-1970).
אחד מהמטוסים (מספר זנב 936) התרסק בשנת 1971 והוחלף בתוכנית הניסוי במטוס SR-71 שחיל האוויר דרש לסמן כ-YF-12C.
התוכנית הסתיימה ב-7 בנובמבר 1979.
לוקהיד SR-71 (הידוע גם בכינויו הציפור השחורה; באנגלית: Blackbird) הוא מטוס ביון על-קולי סדרתי, מאויש, מגביה טוס ובעל מנוע סילון, אשר היה בשירות בין השנים 1964–1999. זהו המטוס הסדרתי המאויש המהיר בהיסטוריה של התעופה.
פיתוח המטוס החל עם פיתוח המטוס לוקהיד A-12, והוא נחשב חלק ממשפחת הציפור השחורה שפותחה על ידי סדנת הבואשים של לוקהיד קורפוריישן.
לצורך פיתוחו נעשה שימוש בשלושה סוגי סגסוגות טיטניום ובחומרים מרוכבים, ובוצעו פיתוחים טכנולוגיים ייחודיים בתחומי ההיגוי, בקרת הטיסה, מערכות ההנעה, הניווט והלוחמה האלקטרונית, כדי להתאימם למאפייני פעילותו.
המטוס טס בשירות מבצעי פעיל במשך 21 שנים, בין 1968–1989. "הציפור השחורה" טסה במהלך מלחמת וייטנאם תוך אספקת מודיעין איכותי לפני מבצעים צבאיים ואחריהם.
כמו כן, עזרה לבקרה אחר מילוי תנאי הסכם פריז.
בהמשך השתתף המטוס במשימות בעת תקריות ולצורך איסוף מודיעין במזרח ובדרום-מזרח אסיה.
עוד פעל במזרח אירופה וזאת משני אתרי פעילות עיקריים.
המטוס אסף מודיעין על קוריאה הצפונית ועל מדינות ברית ורשה ובראשן ברית המועצות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים אסף המטוס מודיעין על כלל המדינות המעורבות, ובכללן על ישראל, הן בעת הלחימה והן כדי לבדוק שנשמרת הפסקת האש ובהמשך הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
לאורך שנות פעילותו של המטוס שוגרו נגדו אלפי טילי נ"מ ונעשו עשרות ניסיונות ליירטו, אך אף אחד ממטוסי "הציפור השחורה" לא אבד בגללם.
בראשית 1990 הוצא המטוס משירות חיל האוויר האמריקאי בפעם הראשונה, וב-1998 הוצא סופית משירות.
מספר מטוסי "ציפור שחורה" הושאלו לנאס"א וטסו עד 1999.
המטוס שימש לאיסוף מודיעין חזותי (באמצעות מצלמות אופטיות ומצלמות מכ"ם) ולאיסוף מודיעין אותות.
המודיעין שנאסף במהלך שירותו של המטוס שימש למודיעין טקטי, אסטרטגי ואף ככלי דיפלומטי.
המטוס הפך לסמל של הטכנולוגיה המערבית, ונחשב לאחד המטוסים הבולטים והמשמעותיים בהיסטוריה.
ה-A-12 עוצב על ידי סדנת הבואשים בראשות קלי ג'ונסון.
המטוס כלל מספר גדול של חידושים טכנולוגיים בהם שימוש נרחב בסגסוגות טיטניום (כ-92 אחוז מהמבנה) וחומרים מרוכבים תוך שימוש בצורות מבנה כגון מבנה מנשק זוויתי הנמשך מאף המטוס ומשתלב עם מבנה הכנפיים.
המנשק כלל משולשים של חומר מרוכב שסופג קרינת מכ"ם וכך הושג חתך מכ"ם הנמוך פי עשרה ממטוסי הקרב של אותה תקופה.
קלי ג'ונסון, שהיה מעוניין להרחיב את מעגל לקוחות המטוס, פנה ב-1960 לחיל האוויר האמריקאי והציע בפניהם את מטוס הביון והתקיפה הגרעינית שכונה על ידו RS-12. עם זאת, היו צורכי חיל האוויר אמורים לקבל מענה על ידי פיתוח ה-B-70. ב-1961 בוטלה תוכנית הפיתוח של ה-B-70, וחיל האוויר החל לחפש חלופות.
באפריל 1962 הוגשה פנייה לחברת לוקהיד לפיתוח מטוס ביון.
דרישות חיל האוויר למטוס לא כללו חמקנות ולכן לא כללו דרישות הפיתוח את הטיפול הצורני במבנה המנשק.
בשל העובדה שרוב הטכנולוגיה לבניית המטוס וכן רוב טיסות הניסוי שבוצעו ב-A-12 הקטינו את מחיר התוכנית של חיל האוויר, היא תרמה לבסוף בפועל לביטול התוכנית של סוכנות הביון.
המטוס של חיל האוויר סומן SR-71 ונדרשה הוספת תא נווט מאחורי תא הטייס, והוספת תאי מכשירים לאמצעי ביון שונים בתוך מבנה המנשק הזוויתי.
ב-25 ביולי 1964 הכריז הנשיא לינדון ג'ונסון על פיתוח המטוס המתקדם.
לאחר ההכרזה, נכנסה תוכנית הפיתוח להילוך גבוה, וב-22 בדצמבר 1964 המריא המטוס לראשונה והגיע לגובה 15,240 מטר (50,000 רגל) ולמהירות מאך 1.5.
המטוס הראשון התרסק ב-25 בינואר 1966 במהלך טיסת ניסוי.
בטיסה זאת נקבע מרכז הכובד של המטוס הנשלט על ידי פיזור הדלק קרוב יותר לזנב מאשר בתצורה הרגילה, זאת על מנת להקטין את הגרר הטפילי שגרם להקטנת נצילות הדלק.
במהלך פנייה במהירות מאך 3 חווה אחד המנועים Unstart שגרם למכת סבסוב חריפה.
מכה זו ביחד עם מיקום מרכז הכובד הוציאו את המטוס מטיסה נשלטת והמטוס הרים את חרטומו בחריפות, תוך שבירת גופו.
שני אנשי הצוות הצליחו לנטוש את המטוס אך הנווט נהרג.
בעקבות תאונה זאת הותקן מעין טריז בין גוף המטוס לאף שהיטה את האחרון ב-2 מעלות כלפי מעלה ועל ידי כך שינה את מיקום מרכז הלחץ כדי לפצות על מיקום מרכז הכובד.
במהלך פיתוח ה-A-12 היו צריכים מהנדסי לוקהיד לבחור את סוג החומר שירכיב את גוף המטוס.
התנאים שהמטוס צפוי היה לחוות במהירות גבוהה היו מגבילים מאוד.
לדוגמה, הטמפרטורה הממוצעת של גוף המטוס הייתה בין 238 מעלות צלזיוס ל-327 מעלות צלזיוס, בעוד שבאזורים החמים ביותר הטמפרטורה הייתה צפויה להיות 565 מעלות צלזיוס.
תנאים כאלה מנעו שימוש באלומיניום אשר בטמפרטורות הללו היה מאבד מהתכונות האלסטיות שלו.
החלופות שעמדו לטובת המהנדסים היו סגסוגות פלדת אל-חלד וטיטניום.
גוף המטוס הורכב משלושה סוגי סגסוגות טיטניום.
העיקרית שבהן היא סגסוגת Beta B-120VCA, ובסגסוגות Alpha A-110AT ו-C-120AV נעשה שימוש משני.
כמו כן היה שימוש מוגבל בסגסוגת פלדת אל חלד מסוג A-126 בחלקים קטנים של המעטה החיצוני והמבנה הפנימי.
באזור המפלט שבבית המנוע שבו הטמפרטורות היו צפויות להיות לקיצוניות במיוחד נעשה שימוש בסגסוגות ניקל מסוגים René 41 ו-Hastelloy-X.
עבור המשטחים האחרים דוגמת משטחי ההיגוי, חרוטי הכונסים, הטיפול הצורני והמנשק הזוויתי, נבחרו חומרים מרוכבים מוקשחים מיוחדים מפנילסילן, סיליקון-אזבסט ופיברגלס.
המטוס מפורסם בשל צבעו השחור אשר בגללו הוא מכונה הציפור השחורה.
הצבע נבחר עקב חוק הקרינה התרמית של קירכהוף שקובע שהחומר היעיל בספיגת הקרינה הוא גם החומר היעיל בהקרנתו.
מטוסי הניסוי הראשונים של ה-A-12 לא נצבעו כלל.
דגמי היצור הסדרתי הראשונים של ה-A-12 וה-YF-12 נצבעו בשחור באזורי המנשק הזוויתי, הגחון ושפות ההתקפה של הכנפיים, בעוד ב-SR-71 המטוס כולו נצבע בשחור בשביל לנצל את האפקט בצורה המרבית.
כמו כן כלל הצבע שפותח חומרים סופגי קרינת מכ"ם להקטנת חתך המכ"ם של המטוס.