tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות וכן קיים עשרות תערוכות יחיד ברחבי העולם, צייר תקרות, ספרי ילדים, מונטאז'ים, קולאז'ים מחאתיים ומאות ציורים.
בשנת 1970 עבר לגור בישיבת התפוצות בשכונת הר ציון שבעיר העתיקה בירושלים, שם החל בלימודי יהדות ותורה והיה הישראלי היחיד באזור.
משך תקופה התגורר ביישוב החרדי תפרח שבנגב, בסמוך לישיבת תושיה בראשות הרב יעקב פרידמן, ואף שימש לו כחברותא.
שם התוודע לשני הר"מים המובילים בישיבה: הרב אביעזר פילץ, מי שהפך מאוחר יותר לראש הישיבה, והרב משה שפירא, שהצטרף אליו אחר כך לישיבת אור שמח, עמו התגורר בחדר אחד במשך ימות השבוע.
לאחר מכן, חזר לגור בירושלים, אך היה ממשיך ללמוד עם הרב פילץ בתפרח ובבית הדוד, הרב איסר זלמן מלצר, בירושלים.
ישראלי למד תורה והלכה אצל הרב חיים שרגא פייבל פרנק, חבר בית הדין האשכנזי בירושלים והיה לאחד מתלמידיו הקרובים ביותר ואף ירש לאחר מותו את איצטלת הרבנים שלו.
לאחר ביסוסו כאדם דתי החל להפעיל חוגי בית בביתו בשכונת שערי חסד.
חוגים לגברים (התשתית לישיבת אור שמח) ולנשים (נווה ירושלים).
הוא ייסד שיעורי תורה וחוגי יהדות בתל אביב, בחיפה, ברחובות ועוד.
שיא פעילותו היה בהקמת ישיבת 'אור שמח' לישראלים, בראשה עמד כראש ישיבה מספר שנים ולאחר מכן מינה את הרב אברהם דב אוירבך ואת הרב אברהם רביץ לראשות הישיבה, והוא נשאר מנהל, ר"מ, רשם, והיה אחראי גם על יחסי החוץ ועל גיוס תלמידים, ארגון כנסים וסמינרים, הרצאות ושיתופי פעולה.
המחלקה הישראלית של "אור שמח" הייתה נדבך חשוב של תנועת התשובה בישראל.
דירתו שבתל אביב שימשה כבית מדרש בה היה משוחח עם צעירים שהגיעו ללמוד ולשמוע.
רבים מהם עברו להתגורר בירושלים והמשיכו בלימוד תורה וקיום מצוות.
בדירתו נהג לארח גם מרצים אורחים, הבולט שבהם ידידו הרב משה שפירא.
באותה תקופה קיבל את כינויו "האדמו"ר מדיזנגוף".
לאחר עזיבתו את אור שמח הצטרף למדרשייה החדשה מיל"י (מדרשה ישראלית ללימודי יהדות) יחד עם מרדכי ארנון (פופיק), לאחר מכן הקימו יחד את 'מדרשת בית הלל', במסגרתה קיימו הרצאות, סמינרים וחוגים, ואת עמותת 'תואר' (תורה – ארט) לקידום האמנות הדתית, והמשיך לעסוק בעניינים ציבוריים ובהסברה של המגזר החרדי.
בשנת תשמ"ד הקים יחד עם ידידו הקרוב הרב אברהם רביץ את תנועת תל"י למועצת העיר ירושלים, שהיוותה את הבסיס להקמת מפלגת דגל התורה.
בשנת 1979 נישא לסנונית, שהייתה אלמנת הטייס סא"ל ואחות אשתו של הרב אורי זוהר ולה שני בנים ובת.
יחד נולדו להם ארבעה ילדים נוספים.
חתנם הצעיר הוא ר' שמואל גריינימן, מוזיקאי, מלחין, זמר ומגיד חרדי.
הוא התגורר עם משפחתו במשך קרוב לשלושים שנה בשכונת מטרסדורף בירושלים, והתיידד עם רבי נתן קמנצקי, רבי בצלאל ז'ולטי ועם רבנים אחרים.
ידידות מיוחדת וארוכת שנים הייתה לו עם רבי דב צבי רוטשטיין, ובמובן מסוים אף היה תלמידו.
היה שכנם לבניין של רבי בן ציון אבא שאול ורבי בצלאל שטרן.
בשנת 2007 עבר לגור ביישוב טלז-סטון הסמוך לירושלים ובנה סטודיו תחת ביתו.
ישראלי המשיך לצייר גם לאחר חזרתו בתשובה.
סגנון ציוריו הפך מינימליסטי, ועסק בעיקר בקומפוזיציה ובצבע.
שילב טכנולוגיות מתקדמות בהדפסת ציורים.
כמו כן המשיך בפועלו להפצת יהדות אך במקביל גם בהקניית ידע ובגילוי כישרונות בקרב הציבור הדתי.
מאחר שנוכח כי אמנים דתיים ובעיקר בעלי תשובה, מתקשים למצוא את מקומם כאמנים בעולם הדתי והחרדי, החל בפעילות מאסיבית, על מנת להביא תחומים אלו למודעות ציבורית.
לשם כך פעל במישור הציבורי על ידי פרסום בעיתונות, שתדלנות במחלקות התרבות (בעירייה ובממשלה) וקיום תערוכות קבוצתיות.
ראש העיר ירושלים אהוד אולמרט נהג להשתתף בחוגי בית ובשיעורים, ככל הנראה משום שרעייתו, עליזה אולמרט, היא ציירת.
כמו כן הקים בית ספר לאומנויות (במסגרת עמותת תואר), יחד עם מרדכי ארנון בשם "המקלט לאמנות" (שם סימבולי המתאר את מיקומה של האמנות במגזר החרדי, אך גם בשל מיקומו הפיזי במקלט).
בהמשך הסב המקלט את שמו ל"גלריית המקלט", שם קיים ואצר תערוכות ציור של אמנים דתיים רבים, ביניהם מחותנו נחום קרוגר, שאול שץ, מוטה ברים, ליאוניד בלקלב, סילביה ברעם, אורי רווח, יעקב קשמכר ואחרים.
כיום מנהלת ואוצרת המקלט היא האמנית הדתיה נעה לאה כהן.
המקום משמש הן ללימודי ציור למתחילים ולמתקדמים, והן לתערוכות רבות המתקיימות בו – כולם על ידי אמנים דתיים.
במקלט ניתנה במה לאמנים מתחומי הציור, הצילום, השירה, המוזיקה, והווידאו ארט.
1954 – מוזיאון תל אביב (הציג לצד זריצקי, סטימצקי, שטריכמן ועוד).
1966 – גלריית גורדון, תל אביב.
1980 – גבעת המבתר אצל משה פינקל.
1981 – המרכז הישראלי ע"ש פאלק.
1982 – תערוכה קבוצתית עם יוסל ברגנר, יעקב וכסלר, יעקב קשמכר ואחרים.
1989 – מרכז ז'ראר בכר בהשתתפות רה"ע מר אהוד אולמרט.
1992 – תערוכת קבע ברמדה רנסאנס בירושלים.
1994 – בית טובי העיר בהשתתפות יהורם גאון.
1996 – "תערוכת ה-70" יזם, הפעיל ואצר תערוכת שבעים אמנים חרדים.
2003 – מקלט לאמנות בהשתתפות ראש העיר אורי לופוליאנסקי, סגן רה"ע מר ניר ברקת, ח"כ הרב אברהם רביץ, ח"כ ראובן ריבלין (לימים נשיא המדינה), ציירים, שחקנים ומשוררים.
2006 – תערוכת הצילום החרדי הראשונה בעולם.
2004 – הצגת ציורים בתיאטרון היהודי של האמן החוזר בתשובה שולי רנד.
איציק (יצחק) רנרט (נולד ב-23 במאי 1959) הוא מאייר וקומיקסאי ישראלי חבר באקטוס טרגיקוס לשעבר.
הוא בוגר בהצטיינות של המחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל, שם למד בין השנים 1981–1985, הוא השתלם באיור ב-Instituto Europeo di Design ברומא.
שימש במשך שנים כמעצב בעיתונים מעריב וידיעות אחרונות, עבד כארט דירקטור במשרדי הפרסום ופרסם ספרי קומיקס ואיור.
בעבר עמד רנרט בראש מסלול האיור בבצלאל ובראש המחלקה לאיור במכללת אסכולה.
בשנת 2007 החליף את דוד גרוסמן בתור ראש המחלקה לעיצוב בשנקר, והחזיק בתפקיד זה עד אוקטובר 2012.
"אלרגיה" (איור לספר של יהונתן גפן, הוצאת כנרת)
"האיש עם הסיפור בראש" (איור לספר של יוסי בנאי, הוצאת כנרת)
"אגדה חדשה" (איור לספר של גיל הראבן, הוצאת עם עובד, שנת 1986)
יצחק (איציק) שְמוּלִי (נולד ב-8 בפברואר 1980) הוא מנכ"ל המשרד הישראלי של הפדרציה היהודית של ניו יורק (UJA).
הוא כיהן בעבר כשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה וכיושב ראש התאחדות הסטודנטים; ממנהיגי המחאה החברתית בישראל ב-2011.
יצחק שמולי נולד בתל אביב ב-8 בפברואר 1980, בנם של נחמה וחיים שמולי, מסעדן.
משפחתו היא מיוצאי עיראק וכורדיסטן.
בגיל 3 עבר עם משפחתו לרמת גן.
את שנות התיכון עשה בתיכון חדש בתל אביב.
שמולי התגייס לחיל השריון בשנת 1998 ושובץ בחטיבה 7. ביצע שירות פעיל בשטחים ובלבנון.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-2001, הקים, יחד עם אביו, מסעדה וחברת קייטרינג בתל אביב, בה עבד במשך כשנתיים.
בגיל 23 החליט לנסוע לארגנטינה ובהמשך סייע בהתנדבות בהקמה ובתפעול של בית יתומים בבואנוס איירס במשך מספר שנים.
לאחר שובו לישראל החל ללמוד לתואר ראשון בחינוך מיוחד במכללת אורנים וסיים בהצטיינות יתרה.
בתום שנת לימודיו הראשונה, נבחר ליושב ראש אגודת הסטודנטים במכללה אותה הוביל במאבק הארצי כנגד ועדת שוחט להפרטת האקדמיה והעלאת שכר הלימוד ולמאבקים חברתיים רבים.
בראשית שנת 2009 נבחר פה אחד לסגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים הארצית.
במסגרת תפקידו זה הוביל לאיחודם של שני ארגוני הסטודנטים הארציים בישראל, על ידי מיזוגו של ארגון הסטודנטים בישראל לתוך התאחדות הסטודנטים, וכן שימש כראש צוות המשא ומתן מטעם הסטודנטים במסגרת הדיון על הרפורמה הכוללת במערכת ההשכלה הגבוהה.
באוקטובר 2010 נבחר לכהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים, ובכך היה ליושב ראש ראשון של ההתאחדות מקרב המכללות לחינוך ולהוראה.
מתוקף תפקידו כיושב ראש כיהן גם כחבר במועצה להשכלה גבוהה וכיהן כדירקטור בחברת איסתא ליינס, הנמצאת בבעלות חלקית של התאחדות הסטודנטים.
בנוסף, כיהן בוועד המנהל של ארגון "אמון הציבור" ושל תנועת "הכל חינוך".
במסגרת תפקידו היה שותף למאבקים חברתיים, ובהם המאבק למען זכויות ניצולי השואה ודור המייסדים, המאבק למען הגדלת תמלוגי המדינה מרווחי תגליות הגז הטבעי, המאבק כנגד גירוש ילדי העובדים הזרים, המאבק למען השוויון בנטל והגדלת זכויות המשרתים, והמאבק למען הסדרת מעמדם וזכויותיהם של העובדים הסוציאליים.
במקביל היה שותף לקליטת עובדי הקבלן במוסדות להשכלה גבוהה בהעסקה ישירה.
בנוסף תמך בהחלת חובת מעורבות חברתית על סטודנטים הלומדים לתואר ראשון.
כמו כן, עלה בידו להביא לעיגון ולהרחבת זכויותיהם של סטודנטים משרתים במילואים, סטודנטיות בהריון וסטודנטים בני מיעוטים.
הצליח גם להביא להטבה במצבם הכלכלי של הסטודנטים, עם הרחבת הסובסידיה בתחבורה הציבורית לסטודנטים, הגבלת התשלומים הנוספים באקדמיה והחלטה תקדימית על בניית אלפי יחידות של מעונות הסטודנטים.
במקביל, בשנת 2010 החל את לימודיו לתואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים מטעם תוכנית מצטיינים של האוניברסיטה, וכן לימודי תואר שני נוסף במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2011 היה ממנהיגיה הבולטים ביותר של מחאת האוהלים, כשהצליח להוביל את כלל אגודות הסטודנטים לתמיכה אקטיבית במחאה ולהרחבתה באמצעותן לכל רחבי הארץ - מקריית שמונה ועד אילת שבהן הוקמו מאהלים רבים.
שמולי נשא נאומים בהפגנות ובעצרות המרכזיות שנערכו במהלכה.
ב-1 באוגוסט נמנה עם קבוצת מובילי המחאה שנפגשה עם נשיא המדינה שמעון פרס במשכן הנשיא בירושלים.
שמולי הוביל את הקו שדגל בהידברות עם נציגי הממשלה לצד פעולות המחאה: בניגוד לחלק ממנהיגי המחאה האחרים, סבר כי יש להשתמש בעוצמה הפוליטית שהתהוותה לכדי תוצאות והחלטות של הדרג הפוליטי.
ב־4 בספטמבר החליט על פירוק כל מאהלי ארגוני הסטודנטים, ושינוי אופי המחאה להידברות עם הממשלה.
הוא עמד בראש משלחת ראשי הסטודנטים שנפגשה עם חברי ועדת טרכטנברג, אך עם פרסום מסקנותיה מתח עליהן ביקורת, וקרא להמשיך בפעולות המחאה.
בנובמבר 2011 הודיע על העתקת מקום מגוריו לעיר לוד.
ביולי 2012 התפטר שמולי מתפקידו כיו"ר התאחדות הסטודנטים.
באוקטובר 2012 הודיע על כוונתו להתמודד בפריימריז של מפלגת העבודה על מקום ברשימתה לכנסת התשע עשרה.
שמולי הגיע למקום ה-11 ברשימת המפלגה לכנסת, ונבחר מטעמה לכנסת.
בכנסת ה-19 כיהן שמולי כחבר בוועדת הכלכלה, והיה ממלא מקום בוועדה מיוחדת לדיון בהצעת החוק בעניין השוויון בנטל, וגם ישב בראש השדולה לקידום החינוך הפיננסי בישראל ושדולת הדיור החברתי.
במסגרת פעילותו עסק רבות במשבר הדיור ובניסיונות להביא לחוק דיור בר השגה בחקיקה.
בנוסף לכך הצליח לחוקק חוקים חברתיים, כגון: איסור ניתוק מים, שיפור שכר החיילים ולהגנה על עסקים קטנים ובינוניים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב שמולי במקום החמישי ברשימת המחנה הציוני לכנסת, לאחר שהגיע למקום השלישי בפריימריז של מפלגת העבודה, ונבחר לכנסת.
בחודש יולי 2015, לאחר רצח שירה בנקי במצעד הגאווה בירושלים, כתב במאמר ל"ידיעות אחרונות" כי "כשהסכין מונפת על צווארה של קהילה להט"בית שלמה, הקהילה שלי, היא לא תיעצר שם" ובכך היה לחבר הכנסת הראשון שיצא מהארון כלהט"ב במהלך כהונתו כחבר הכנסת.
בנוסף הוביל בכנסת ה-20 את המאבק למען סגירת תאגידי המים.
שמולי עמד גם בראש כמה שדולות בכנסת, ובהן שדולת הגמלאים, השדולה למען החיילים הבודדים, השדולה לדיור בר השגה, שדולת בעלי-החיים והשדולה למען יהדות פלורליסטית ונגד קנאות דתית.
כל אלה ועוד זיכו אותו, בין השאר, חמש פעמים ברציפות בתואר "חבר הכנסת החברתי ביותר בכנסת" מטעם המשמר החברתי, בתואר "עיטור האור למען ניצולי השואה, אות אומ"ץ כמופת להישגים יוצאי דופן בתחום החברתי ובאות הפרלמנטר המצטיין לשנת 2018 מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בבחירות המקדימות בפברואר 2019 שקיימה מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הגיע שמולי למקום הראשון ולפיכך, הוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת, לאחר יו"ר המפלגה, אבי גבאי וטל רוסו ששוריין על ידי היו"ר.
ביולי 2019 לקראת הבחירות לכנסת ה-22 התמודד בבחירות לתפקיד יו"ר המפלגה, והגיע למקום השלישי לאחר עמיר פרץ וסתיו שפיר.
הוא שובץ במקום השלישי ברשימת העבודה-גשר לכנסת.
כשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ואחר כך
בבחירות לכנסת ה-23 רצה מפלגת העבודה יחד עם מרצ ומפלגת גשר של אורלי לוי אבקסיס.
הרשימה המשותפת קיבלה שבעה מנדטים, מתוכם שלושה לסיעת העבודה.
לאחר הבחירות הסיעה הצטרפה לממשלת ישראל ה-35 במסגרת הגוש של "כחול לבן" ושמולי מונה לשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
שמולי הודיע על ביטול קיזוז קצבאות בתקופת הקורונה ופעל לתיקון החוק המונע קבלת דמי אבטלה מאזרחים ותיקים בגיל פרישה שהוצאו לחל"ת או פוטרו, וכן קידם את חידוש המיזם לביטחון תזונתי.
באוגוסט 2020 החלה לפעול במשרד העבודה והרווחה תוכנית "מגן זהב" שיזם, במסגרתה נערך מיפוי צרכים ואספקתם בהיקף של 150 מיליון ש"ח, למאות אלפי קשישים שנמצאים במצב סיכון בשל מגפת הקורונה.
חודש לאחר מכן החליט שמולי להחזיר לפעולה את התכנית "קהילה תומכת בסל סיעוד" שבוטלה באמצע 2020, על פי פרסומים התכנית לא רק תוחזר אלא גם תורחב לכ-250 אלף בני אדם הזכאים לקצבת סיעוד.
בינואר 2021 עברו בכנסת תקנות הפיקוח על מעונות היום שנקבעו על ידו, והסדירו לראשונה את הסטנדרטים בתחום המיון, ההכשרה, ההדרכה והפיקוח על מעונות היום הפרטיים לגיל הרך.
העברת התקנות לוותה בדיון ציבורי ופרלמנטרי ער, בשל ההשלכות המשמעותיות שלהן על השוק הפרטי.
ב-8 בינואר 2021, מונה למ"מ השר לשוויון חברתי, בעקבות פרישתה של מירב כהן מהממשלה.
לאחר היבחרה של מרב מיכאלי ליו"ר העבודה, הודיע על עזיבתו את המפלגה.
בהמשך הודיע שהוא לוקח פסק זמן מהחיים הפוליטיים.
בשלהי יולי אותה שנה, פורסם כי שמולי עתיד להתמנות לנציג בישראל של הפדרציה היהודית של ניו יורק.
בשנת 2013 לערך, אימץ אורח חיים צמחוני.
בשנת 2019 הוא ובן זוגו, ערן לוי, הביאו לעולם בן באמצעות פונדקאית בארצות הברית וביוני 2021 נולד בנם השני.
הם מתגוררים במושב כסלון שבהרי יהודה.
איקאלואיט (באנגלית וצרפתית: Iqaluit, באינוקטיטוט: ᐃᖃᓗᐃᑦ; עד 1987 נקראה פרובישר ביי) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר של הטריטוריה הקנדית נונאווט, ארצם של האינואיטים.
העיר שוכנת בדרום האי באפין לחופו של מפרץ פרובישר.
בהתאם לכך העיר נקראה עד שנת 1987 בשם פרובישר ביי.
בעיר מתגוררים כ-7,900 איש ובפרבר שלה אפקס מתגוררות כ-60 משפחות שהם בערך 200 איש.
איקאלואיט, הממוקמת כאמור על אי היא עיר הבירה היחידה של טריטוריה בקנדה שלא מחוברת לרשת הכבישים המהירים של המדינה.
היא גם עיר הבירה הקטנה ביותר במונחים של אוכלוסייה ושטח והדרך העיקרית להגיע אליה היא באמצעות שדה התעופה איקאלואיט אשר יכול לשרת את רוב מטוסי הסילון המודרניים.
בחלק מעונות השנה ניתן להגיע אל העיר גם בתחבורה ימית.
בשנת 1576 האנגלי מרטין פרובישר היה לאירופאי הראשון שהגיע לאזור, ועל שמו נקרא המפרץ שלחופו הוקמה איקאלואיט המודרנית.
העיר עצמה החלה את דרכה בשנת 1942 בתור בסיס של חיל האוויר האמריקני שהוקם על מנת להקל על מטוסי קרב של ארצות הברית לחצות את האוקיינוס האטלנטי בדרכם לחזית האירופית של מלחמת העולם השנייה.
המקום בו הוקם הבסיס נקרא באופן מסורתי בשפת האינואיט בשם "איקאלואיט" כלומר מקום בו הרבה דגים, אך השלטונות הקנדיים והאמריקניים של המקום בחרו בשביל הבסיס את השם פרובישר ביי על שם המפרץ לחופו הוא ממוקם.
בשנת 1949 עבר שדה התעופה במקום לשליטתה של חברת מפרץ הדסון והאוכלוסייה של פרובישר ביי החלה לגדול במהירות.
אחת הסיבות לכך הייתה הקמתה באזור של תחנת מכ"ם כחלק מפרויקט אמריקאי של תחנות מכ"ם רבות באזור הארקטי של קנדה אשר היו אמורות לספק התראה מוקדמת במקרה של ניסיון תקיפה מצד ברית המועצות.
במהלך שנות ה-50 אנשי צבא, מהנדסים ובנאים רבים עברו להתגורר בפרובישר ביי מה שגרם גם למאות אינואיטים להגר למקום בחיפוש אחר תעסוקה ושירותי בריאות טובים יותר.
בשנות 1963 נסגר הבסיס של ארצות הברית במקום.
במהלך שנות ה-60 וה-70 החלה הממשלה הקנדית להכיר בפרובישר ביי כעיר מחוז ועיר עם חשיבות לוגיסטית עבור כל החוג הארקטי.
בשנת 1964 נערכו הבחירות הראשונות למועצת העיר, וראש עיר ראשון נבחר בשנת 1979. בשנת 1987, כחלק מתהליכי הכרה במורשת האינואיט שונה שם העיר לאיקאלואיט, ובשנת 1995 היא נבחרה להיות עיר הבירה של הטריטוריה, שהייתה אז בתהליכי הקמה, נונאווט.
הארכיטקטורה של העיר היא מאוד תועלתנית ומטרתה היא לבנות מבנים זולים ככל הניתן, אך כאלה שיהיו מבודדים ויפחיתו ככל האפשר בריחת חום מתוך המבנה.
דוגמה למבנה כזה הוא מבנה הפיברגלס של בית הספר התיכון נואקסוק.
בשנים האחרונות מושקעים מאמצים רבים יותר בעיצוב הבניינים והשיא במגמה זו היה בנייתו של הבניין הצבעוני של המועצה המחוקקת של נונאווט המקושט באומנות אינואיט מקומית.
מבנה נוסף ראוי לציון הוא קתדרלת סנט ג'וד שמזכירה בצורתה איגלו, ונבנתה בשנת 1972. שרפה שפרצה במבנה גרמה להריסתו ב-2006 וכעת מסתיימת בנייתה של קתדרלה חדשה בעלת מבנה דומה.
יצחק (איציק) תורג'מן (נולד ב-1955) הוא מהנדס אלקטרוניקה, שירת כקצין בדרגת אלוף-משנה בחיל המודיעין וזכה פרס ביטחון ישראל, ממייסדי תוכנית עתידים והיה מנכ"ל קרן רש"י.
תורג'מן נולד בקזבלנקה שבמרוקו, עלה עם משפחתו לישראל בגיל שנה, גדל בחדרה, למד בתיכון אורט יד-ליבוביץ בנתניה במגמת קציני רדיו.
במסגרת העתודה טכנולוגית המשיך באורט יד-ליבוביץ בלימודים לתואר הנדסאי אלקטרוניקה.
התגייס לצה"ל ובמהלך שירותו סיים תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת בן-גוריון (1981), תואר שני באמינות ואבטחת איכות מהפקולטה להנדסה גרעינית בטכניון (1986) ולימודי מִנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון (1990).
שירת כמהנדס אלקטרוניקה ביחידת המחקר והפיתוח של חיל המודיעין, ב-1988 זכה בפרס ביטחון ישראל וב-1999 בפרס ראש אגף המודיעין לחשיבה יוצרת.
היה ממייסדי תוכנית עתידים לעידוד בני נוער מיישובי פריפריה להשתלב במסלול העתודה האקדמית ועמד בראש מנהלת הפרויקט מטעם צה"ל.
ב-2003 זכה לתואר עמית כבוד של הטכניון "על פועלו כנציג קציני צה"ל שהגו, יזמו ויישמו את תוכנית עתידים לצמצום הפערים החברתיים והכלכליים בישראל".
בכך היה לקצין צה"ל הראשון שזכה לתואר כבוד מהמוסד.
ב-2003 מונה לראש האגף הביטחוני-חברתי (האחראי בין השאר על הנוער והנח"ל) במשרד הביטחון וב-2004 למנכ"ל עמותת עתידים.
ב-2007 זכה באות המופת של ארגון ליונס בתחום החינוך.
ב-2008 הצטרף לקרן רש"י ושימש סמנכ"ל לקידום מצוינות, הוא ריכז את תוכנית הנשיא לגילוי וטיפוח מדעני וממציאי העתיד של ישראל, ואת תוכנית "אופקים להיי-טק" להכשרת בוגרי צבא מהפריפריה ללימודי הנדסה ומדעים.
היה ממקימי תוכנית "מגשימים" לפיתוח ילדי סייבר מהפריפריה של מדינת ישראל.
באוקטובר 2012 מונה למנכ"ל הקרן.
תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 2015.
בינואר 2021 הצטרף כמס' 5 למפלגה הכלכלית החדשה בראשות פרופ' ירון זליכה.
איציק עדי נולד בשנת 1940 בצפת.
היה חבר קיבוץ שער הגולן עד 1975.
בשנת 1967 סיים עדי את לימודיו בבית הספר לאמנות קלישר 1967, במהלכן היה עדי תלמידו של אריה מרגושילסקי.
בשנת 1970 עבר לפריז ולמד תחריט אצל ג'וני פרידלנדר.
בתחילת שנות השבעים הציג תערוכת יחיד בשם "נקודה מול קו" וכמו כן השתתף בתערוכות קבוצתיות ופרויקטים רבים בישראל ומחוצה לה.
כן עדי יצר והציב מספר פסלי מתכת מרחביים במקומות שונים בארץ.
עדי זכה בפרסים ובמלגות לימודים בישראל ומחוצה לה, ביניהם: קרן שרת לאמנים צעירים, קרן אמריקה-ישראל להשתלמות בפיסול אצל הנרי מור, מענק מקרן פרץ נפתלי של ההסתדרות, פרס לספרות ואמנות של מועצת עמק הירדן, מלגה ע"ש דבורה דיוידזון של הקיבוץ הארצי.
עדי ייסד וריכז את "הסדנה החופשית לאמנות".
בנוסף, לימד עדי אמנות בבית הספר הגבוה לציור בבית הספר קלישר, במכון אבני, המדרשה לפיסול ברמת גן ובאגודת הציירים והפסלים בתל אביב.
כן שימש עדי אוצר ומנתח מערכות בחשיבה אמנותית וכאוצר גן הפסלים בעינות ובגבעתיים.
בנוסף לכך, עסק בביקורת אמנות ברדיו ובעיתונות.
יצחק (איציק) עזוז (נולד ב-30 בנובמבר 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות המגן הימני והבלם בבני יהודה תל אביב ושימש גם כקפטן שלה.
עזוז גדל בשכונת כפר שלם שבתל אביב, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב.
ב-27 בנובמבר 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 0–3 להפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו.
ב-13 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–0 על מכבי נתניה, ואף בישל את השער השני.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת הוא סיים עם 18 הופעות.
בעונת 2005/2006 היה שותף להעפלתה של הקבוצה לגמר גביע המדינה בו הפסידה 0–1 להפועל תל אביב במשחק הגמר.
עזוז היה שותף עם בני יהודה כשחקן הרכב בהופעותיה בגביע אופ"א בעונת 2006/2007 (מול לוקומוטיב סופיה), ולאחר מכן בארבע עונות ברציפות במוקדמות הליגה האירופית.
בעונת 2009/2010 בישל לאלירן עטר את שער המספרת אשר זכה במקום הרביעי בתור "שער השנה" של פיפ"א.
באותה העונה היה שותף עם הקבוצה להעפלתה לגמר גביע המדינה בו הפסידה 1–3 להפועל תל אביב.
בסיום עונת 2013/2014 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-15 באוגוסט 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 3–3 נגד מכבי הרצליה במסגרת גביע הטוטו.
ב-17 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הלאומית, בניצחון 4–0 על מכבי אחי נצרת, ובתום עונת 2014/2015 העפילה הקבוצה בחזרה לליגת העל.
בעונת 2016/2017 היה שותף לזכייתה של בני יהודה בגביע המדינה, לאחר שגברה 4–3 על מכבי תל אביב בפנדלים במשחק הגמר.
היה זה גביע המדינה השלישי בתולדות המועדון והראשון מזה 36 שנים, וכקפטן הקבוצה הניף עזוז את הגביע.
בעונת 2017/2018 היה עזוז שותף לקמפיין האירופי של בני יהודה במוקדמות הליגה האירופית, בו נעצרה בסיבוב השלישי עלי ידי מועדון הפאר הרוסי זניט סנקט פטרבורג.
בעונת 2018/2019 זכה עם הקבוצה שוב בגביע המדינה, לאחר שגברה במשחק הגמר 5–4 על מכבי נתניה בפנדלים.
ב-14 במאי 2020 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
משמש כעוזר מאמן בקבוצה הבוגרת ומאמן אחת מקבוצות הנערים של המועדון.
בעל תואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט ב.
ב-1 בפברואר 2024 מונה למנהל קבוצת בני יהודה תל אביב.
ב-5 בנובמבר סיים את תפקידו.
איציק צאיג (נולד ב-1956 בצפת) הוא מהנדס ואיש שיווק ישראלי שכיהן כמנכ"ל אסם השקעות.
צאיג למד בבית הספר החקלאי בכפר גלים, ושירת בנח"ל.
עם השחרור מצה"ל למד בפקולטה לחקלאות ברחובות.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת קרקע ומים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים, עם התמחות בשיווק, מאוניברסיטת תל אביב.
תפקידו הניהולי הראשון היה בחטיבה העסקית של בנק לאומי, שם היה אחראי על פורטפוליו של לקוחות גדולים ובינוניים.
אחר כך כיהן כמנכ"ל זיו ייעוץ והדרכה, בה היה שותף עם פרופסור יחיאל זיו.
במהלך עבודתו שם, פגש לראשונה את גזי קפלן, מייסד טבעול ומנכ"ל טבעול באותה עת, ובהמשך מנכ"ל אסם.
ב-1991 גייס קפלן את צאיג לתפקיד מנהל השיווק של טבעול, שם היה שותף להחדרת מותג חדשני בקנה מידה עולמי.
לאחר 5 שנים, שבמהלכן נמכרה השליטה בטבעול לקבוצת אׂסם, עבר צאיג ל"גרינברג" שם כיהן כסמנכ"ל סחר ושיווק.
עם הרכישה של "צבר" על ידי קבוצת אׂסם, חזר לקבוצה כמנכ"ל "צבר", שם הוביל תהליך צמיחה מהיר של אסם בתחום הסלטים, להובלת השוק בישראל ולזינוק ביצוא.
בהמשך כיהן כסמנכ"ל שיווק של קבוצת אסם ומנכ"ל חברת הסחר של הקבוצה.
הקריירה באסם הובילה אותו להתמנות על ידי ענק המזון נסטלה למנהל השוק שלה בניו זילנד.
בהמשך שב לישראל, על מנת להתמנות לאחר כשנה למנכ"ל אסם.
איציק צאיג סיים את תפקידו כמנכ"ל אסם השקעות באוגוסט 2018.
צאיג נשוי, אב לארבעה ילדים משתי נשים וגר ברמת החייל.
בתו היא הקומיקאית, הקומיקסאית והיוצרת כרמל צאיג.
יצחק (איצקו) רחמימוב (9 בספטמבר 1932 – 10 באוקטובר 1973) היה שחקן ואמרגן ישראלי.
עלה לישראל ב-1948 במסגרת עליית הנוער.
בהיותו פציפיסט, לא גויס לשירות צבאי.
מעולם לא למד משחק, עם זאת שיחק בתיאטרון ובקולנוע.
רחמימוב נפטר בחדר האיפור בתיאטרון הקאמרי, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, בגיל 41. הניח אחריו רעיה, מדלן, ושני בנים.
האהל, להקת פיטר פריי, תיאטרון האופרטה, במת השחקנים, הקאמרי, בימות, התיאטרון העירוני חיפה.
הפואמה הפדגוגית, האוזן הפרטית והעין הציבורית, הרוזנת מריצה, רוחות, על עכברים ואנשים, ספור אוריה, טלמכוס קליי, כל יום אותו סיפור, אלפי, שעיר אחד לעזאזל, איש הקרח בא, שירת הברבור, סרג'נט מסגרייב, חלום ליל קיץ, הן לא תיקחהו עמך, עזית הכלבה הצנחנית, נפוליאון חי או מת, הן לא תקחהו עמך.
תוכנית א' של התרנגולים, הוא והיא (תוכניתם של אריק לביא ושושיק שני), הנסיכה האמריקאית.
איציק שטרול, עריק (ברומנית: Ițic Ștrul, dezertor) הוא שמה של הנובלה הידועה ביותר מאת הסופר הרומני ליביו רבריאנו.
הנובלה נכתבה ב-1919, בסיום מלחמת העולם הראשונה והופיעה בתחילת 1920 בכתב העת Sburătorul (המעופף) במספרים 45 ו-46. הנובלה ממוקדת במצבו המתסכל והנואש של חייל יהודי בצבא רומניה.
הרקע של הנובלה הוא מצבם המתסכל של יהודי רומניה, שמרביתם היו חסרי אזרחות כלשהי, אך חייבים בשירות צבאי.
בצבא שרתו בחברת רומנים אנטישמיים ולא מעטים נרצחו באמתלה של ניסיון לערוק.
איציק שטרול, חייל יהודי בצבא רומניה, שהיה פחדן למדי כשהתגייס, עבר התנסויות מלחמתיות והשתנה לכיוון אמיץ יותר.
הוא חש גאווה על היותו חייל ונמצא בסיור משותף עם הרב טוראי הרומני, שהוא גם ידיד שלו.
הרב טוראי מצוברח ולא שש לשיחה, כי יש לו הוראות מהסגן, הוראות עליהן איציק שטרול לא יודע.
הסגן הורה לרב-טוראי לביים עריקה של איציק שטרול ולהרוג אותו והרב טוראי מצוברח, כי הוא ידיד של איציק שטרול.
השנים הולכים ומדברים ותוך כדי כך מספר שטרול לרב-טוראי על עצמו ועד כמה לא רצה להתגייס לצבא ואיזה שינוי חל אצלו לאחר מכן, הודות לחברות של יתר החיילים ועד כמה הוא גאה להיות חייל.
לקראת סוף הפטרול, כששטרול נופל לתוך בור, הרב טוראי מספר לו את האמת, הם נשלחו יחד לסיור מתוך מזימה של חיילי היחידה, כדי שרב הטוראי ינצל הזדמנות זו ויהרוג אותו באמתלה ששטרול ניסה לערוק.
בעקבות השיחה, שהתפתחה ביניהם, רב הטוראי כבר אינו מוכן לרצוח אותו ומציע לו לערוק "על אמת".
רב הטוראי עוזב את שטרול וחוזר לבדו לאחר שהזהיר את שטרול לא לחזור ליחידה, כי אם יעשה זאת גם הוא, רב הטוראי, יתגלה כשקרן ולא ממלא הוראות ויפגע, הוא מספר לשטרול שהסגן כבר דיווח עליו כעריק.
שטרול, שלא מוכן לערוק, מתאבד בתליה.
עומר מור (נולד ב-27 בפברואר 1985 ברחובות), המוכר בשם הבמה איציק פצצתי, הוא מפיק מוזיקלי, נגן גיטרה, זמר, אמן ביטבוקס ושחקן ישראלי זוכה פרס קיפוד הזהב בקטגוריית המוזיקה ובקטגוריית הכתיבה למחזות "העיר הזאת" ו"תיכון מגשימים".
למד ברחובות בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט.
מור החל את דרכו כמפיק בלהקת "המופע של ויקטור ג'קסון" בה היו חברים עומר הברון ועמית אולמן עוד מימיהם בתיכון.
הלהקה עסקה בסגנון ההיפ הופ ובמחוות להיפ הופ הישראלי של שנות ה-90. את דרכו בתיאטרון החל במחזה "העיר הזאת", מחזה ראפ בלשי יחד עם חברי להקת ויקטור ג'קסון והשחקנים רוני רוקט ודורית ליליין במסגרת תיאטרון האינקובטור.
ההצגה הפכה לאחת מההצגות המצליחות של התיאטרון ונשלחה להופיע באירופה.
ההצגה הייתה אמורה להשתתף בפסטיבל הפרינג' באדינבורו שבסקוטלנד אך עקב מחאת אנשי תנועת BDS בוטל המופע.
ב-2018 הפיק מוזיקלית את מופע הפתיחה של 70 שנים לפסטיבל ישראל שנקרא היפהופלנד ועסק בתרבות ההיפ הופ הישראלית.
ב-2020 הוציא את אלבומו הראשון, "שירים".
ב-2024 הוציא את אלבומו השני, "אלבום עירוני".
אלבומים ושירים זמר שנה ברוכים הבאים לפתח תקווה נצ'י נצ' 2015 שפל וגאות נצ'י נצ' 2017 חצי סוגריים פדרו גראס 2017 בואו לפני ג'ימבו ג'יי 2017 Lady falling down מיכל לוטן 2017 אחת אקו 2018 מה ראפרים רוצים ג'ימבו ג'יי 2019My Thought אבבה דסה 2019דג לייף הדג נחש 2023
איציק שחר (נולד ב-1972) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר כיהן כמפקד מחנה שבטה.עם פרישתו (ב- 2015) עבר לעולם החינוך.
שחר התגייס לצה"ל לחיל התותחנים, בשנת 2003 מונה למפקד גדוד 334 וכיהן בתפקיד עד שנת 2005. בשנים 2008–2011 כיהן כמפקד עוצבת הרעם.
לאחר מכן מונה למפקד מחנה שבטה, וכיהן בתפקיד עד 2013. שחר כיהן גם כראש מחלקת התורה וההדרכה של כל חילות היבשה.
לאחר שחרורו שימש כמנהל החטיבה העליונה בבית הספר ברנקו וייס ע"ש הרצוג, בית חשמונאי ולאחר מכן מונה למנהל השש שנתי של אותו בית ספר.
שחר מתגורר בשריגים לי-און, נשוי ואב לחמישה.
בעל תואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים ותואר שני בחינוך.
הוא בוגר מחזור כ"ד בבית ספר מנדל למנהיגות חינוכית.
איצן אסקמייה גררו (בספרדית: Itzan Escamilla Guerrero; נולד ב-31 באוקטובר 1997) הוא שחקן ספרדי, אשר זכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
איצן אסקמייה נולד במדריד, ספרד ב-31 באוקטובר 1997. הוא זכה להכרה ולהצלחה עולמית בתפקידו כסמואל גרסיה דומינגז, בסדרה "אליטה" של נטפליקס.
הוא גם למד משחק בבית הספר היוקרתי לאמנויות ודרמה "כריסטינה רוטה", במדריד.
בשנת 2020, אסקמייה הקים את ארגון "קופסקמקו" המתמקד בסיום בריונות ברשתות חברתיות.
שנהשםתפקידהערות2016"מרכז רפואי"איסקו"ויקטור רוס"חואן"שש אחיות"גורייה2017"סוף הדרך"גונזלו"משרד הזמן"סימון בוליבר הצעיר"נערות הכבלים"פרנסיסקו גומז בן ה-152018–הווה"אליטה"סמואל גרסיה דומינגז2020–2021"דברי הימים של אידהון"ג'ק רדפילד (קול)2024Midnight Familyברנרדותפקיד ראשי; 10 פרקים
איקאר קווי תעופה היא חברת תעופה רוסית המפעילה טיסות פנים-ארציות ובינלאומיות.
משרדי החברה ממוקמים בעיר אורנבורג, רוסיה ובין השנים 2015–2022, פעלה החברה תחת השם פגאס פליי (Pegas Fly).
איקאר קווי תעופה נוסדה בשנת 1993, במטרה להפעיל צי של מסוקי מיל מי-8 ומטוסי An-28 לכיבוי שריפות והובלות מטען אווירי.
בחודש אפריל 2013, החלה החברה להפעיל טיסות בינלאומיות ושתפה פעולה עם חברת התיירות פגאס טוריסטיק (Pegas Touristik).
בשנת 2015, מיתגה החברה את מטוסיה תחת השם פגאס פליי (Pegas Fly) וזאת למרות ששם החברה הרשמי לא השתנה.
בחודש יוני 2022, חזרה החברה למתג את מטוסיה תחת השם איקאר לאחר שתוקפו של הסכם הרישיון לסימן המסחרי פגאס פליי (Pegas Fly) פג ולא חודש.
לחברה 15 מטוסי נוסעים הטסים בקווי החברה.
להלן פירוט המטוסים, נכון לספטמבר 2019:
לחברה יש 16 יעדי פנים ו-17 טיסות ליעדים בינלאומיים.
בתאריך 3 בדצמבר 1995, מסוק מיל מי-8 שהוחכר לחברת אינווסטקורפ (Investkorp) התרסק לאחר טעות של הטייס בעקבות ראות לקויה.
בתאריך 11 ביולי 2012, נותק קשר עם מסוק מיל מי-8 של החברה, לאחר חיפושים רבים, נמצא המסוק וצוותו כשהם בריאים ושלמים.
איציק קרומבי (נולד ב-1983) הוא יזם הייטק ופעיל חברתי חרדי, העוסק בקידום שילוב חרדים בתעסוקה, באקדמיה ובחברה הישראלית וסופר.
מנכ"ל לשעבר של מרכז ביזמקס, מרכז עסקים ומתחם עבודה משותף ליזמים חרדים בירושלים.
קרומבי הקים את חברת ההזנק iSale שנמכרה ב-2016 ל-ExecuTech.
חבר בוועדת היגוי של המועצה להשכלה גבוהה להנגשת ההשכלה הגבוהה לאוכלוסייה החרדית.
איציק נולד בצפת למשפחה המשתייכת לחסידות חב"ד כאחד משבעה ילדים.
אביו הוא ד"ר זאב קרומבי, מומחה לטיפול בהתמכרויות התנהגותיות, אחיו הוא ברל'ה קרומבי.
בגיל 16 עד 20 למד בישיבות מחוץ לישראל, שנתיים בוונציה ושנתיים בניו יורק, ובמהלך הלימודים עסק בבניית אתרי אינטרנט.
בנוסף, שימש כשליח חב"ד ביפן, הודו והולנד.
הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, מזכיר בית דין רבני חב"ד, והרב בן ציון ליפסקר, רבה של ערד.
כשחזר לארץ, עבד בחברת אייבורי והחל ללמוד מערכות מידע במסגרת לימודי המשך בטכניון בין השנים 2009-2011. תוך כדי הלימודים התקדם בחברה ואף ניהל את מערכות המידע בה.
הוא השלים תואר ראשון בחינוך ומחשבת ישראל במכללת ירושלים ב-2020, והשתתף בתוכנית העמיתים להכשרת מנהלים במעוז.
כשעזב את אייבורי, הקים עם שני שותפים חברת ייעוץ בתחום של מערכות לוגיסטיות ופיננסיות, ולאחר זמן קצר מכר את הפעילות לאחד המתחרים.
ב־2012 הקים עם חבר את חברת הסטארט-אפ iSale, שפיתחה פלטפורמה לניהול אנשי מכירות שטח.
החברה גייסה כ־4 מיליון ש"ח ונמכרה ב־2016 לחברת ExecuTech.
היה מנהל המיזם המשותף לשילוב חרדים במקצועות ההנדסה והטכנולוגיה, שהוקם על ידי קרן קמח ומשרד העבודה.
ב־2016 הקים את ביזמקס – מרכז יזמות וחדשנות לחרדים בירושלים, הפועל בשיתוף קרן קמח, Achim Global והרשות לפיתוח ירושלים.
במסגרת תפקידו, הוביל ב-2018 את הקמת האקסלרטור Bizlabs לקידום יזמות טכנולוגית, סדנאות, קורסים ופעילויות נוספות ליזמים חרדים.
בתפקיד זה כיהן כ-5 שנים, עד תחילת 2022.
קרומבי ניהל פרויקטים בקרן סטף לחינוך, יזמות ותעשייה
ב-2021 הקים את תוכנית מיגו, תוכנית לאומית להכשרת גברים חרדים למקצועות ההנדסה והטכנולוגיה.
נכון לשנת 2025 קרומבי מכהן כמנכ"ל mego חברה הפועלת להכשרת גברים חרדים להייטק.
ב-2018 נבחר לרשימת "40 הצעירים המבטיחים" של גלובס.
בשנת 2022 נבחר ל־1 מ־12 המשפיעים בהייטק הישראלי על ידי ערוץ 12.
מאז 2021 הוא חבר בוועדת ההיגוי של המועצה להשכלה גבוהה להרחבת נגישות ההשכלה הגבוהה לאוכלוסייה החרדית.
כמו כן, הוא שותף מייסד של החממה הטכנולוגית בבני ברק, שפעלה בשיתוף רשות החדשנות, חבר ועדת ההיגוי של מכון אקורד – מרכז לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית, חבר ועדת ההיגוי של Place-IL, יוזמה לחיבור חלקי החברה הישראלית באמצעות תעשיית ההייטק.
הוא השתתף במפגשי מכון גשר למנהיגות, לקירוב בין דתיים וחילונים.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הקים יחד עם שותפים נוספים את פרויקט "צו השעה", יוזמה שמטרתה לקדם שילוב חרדים בשירות הצבאי ובמערכת הביטחון, תוך התאמת המסגרות לצרכים הייחודיים של החברה החרדית.
קרומבי חיבר ספר "כשהחרדים יהיו רוב", שהתפרסם בהוצאת ידיעות אחרונות.
הוא היה שותף בארבע ניירות מדיניות וסקירות, בעת שהיה עמית מחקר וראש תחום תעסוקה במכון החרדי למחקרי מדיניות, שני הבולטים: עסקים במגזר החרדי – מאפיינים, אתגרים והזדמנויות; גברים חרדים בהייטק.
כמו כן הוא מפרסם מאמרי דעה בתקשורת
קרומבי נשוי לאפרת קרומבי, עובדת בתוכנית מעוז.
איציק ואפרת שניהם נשואים בשנית, ולהם חמישה ילדים יחד.
איציק שולמייסטר (נולד ב-31 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בעירוני קריית שמונה.
שולמייסטר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל תל אביב.
ב-4 בדצמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד בני יהודה.
בינואר הושאל להפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
ב-16 בפברואר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד הפועל פתח תקווה.
שיחק בקבוצה גם בעונה שלאחר מכן.
כפר קאסם, הפועל פתח תקווה, מכבי אחי נצרת ומכבי יפו.
בקיץ חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-28 באוקטובר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 4-2 למכבי חיפה.
ב-21 בנובמבר 2025 חתם בעירוני קריית שמונה.
איציק עובדיה הוא מנהל ספורט ישראלי, המשמש מאז 2022 כמנהל מחלקת ההרחבה של מועדון הכדורגל מכבי חיפה.
בעבר כיהן בתפקידי ניהול בכירים בתחומי התרבות, הספורט, החינוך והקהילה, בהם מנכ"ל החברה העירונית לתרבות ספורט ונופש רחובות, מנכ"ל אגף הספורט בעיריית רחובות, מנהל מחלקת הנוער של מכבי חיפה, מאמן כדורגל בעבר וחבר בוועדות מקצועיות באיגוד הכדורגל הישראלי.
עובדיה שיחק כדורגל בקבוצת מכבי שעריים בליגה הארצית בין השנים 1989–1996. לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה לקריירת אימון כדורגל וניהול ספורט.
שירת בצה"ל בחיל ההנדסה, ביחידה לפיתוח אמצעי לחימה.
הוא בעל תואר שני (M.A) בלימודי משפטים מהמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
כמו כן, הוסמך כמאמן כדורגל בדרגת UEFA PRO License ועבר השתלמויות רבות בניהול כדורגל מטעם אופ"א ואוניברסיטת לוזאן, קורס מנכ"לים בספורט במכון וינגייט, וקורס הכשרת מנכ"לים בחברות עירוניות.
בין השנים 2010–2018 עסק בהדרכת מאמני כדורגל בקורסים שונים מטעם אופ"א.
בין השנים 2000–2018 שימש עובדיה במגוון תפקידי אימון בכדורגל הישראלי, בהם מאמן ראשי, עוזר מאמן ומנהל מקצועי.
אימן קבוצות בליגת העל, בליגה הלאומית ובנבחרת ישראל עד גיל 21.
בשנים 2020–2022 עבד במכבי חיפה כמנהל מחלקת הנוער, שם קידם מקצועית תוכניות לטיפוח ופיתוח שחקנים צעירים ויישר קו בין תוכניות מחלקת הנוער לאסטרטגיית המועדון.
בשנת 2022 מונה למנכ"ל מועדון כדורגל מכבי חיפה, הזוכה להצלחה מקומית ובינלאומית.
במסגרת תפקידו היה חלק מהשתתפות המועדון בליגת האלופות בשלב הבתים מול מועדוני הפאר פ.ס.ז' מפריז צרפת, יובנטוס מטורינו איטליה ובנפיקה ליסבון מפורטוגל.
במסגרת תפקידו, הוא אחראי לניהול כלל הפעילות של המועדון, כולל תחומים, מסחריים, ספורטיביים, קהילתיים וארגוניים.
במהלך הקריירה, שימש עובדיה במספר תפקידים ציבוריים וארגוניים:
חבר הוועדה המקצועית של ההתאחדות לכדורגל בישראל (מ-2022).
חבר ועדת הנוער של ההתאחדות לכדורגל (2020–2022), במטרה לקדם ולפתח מדיניות ויוזמות לפיתוח ענף כדורגל הנוער בישראל.
חבר הנהלת איגוד מאמני הכדורגל בישראל (2014–2017), ארגון הפועל לקידום מעמד המאמנים ושיפור מקצועיותם.
חבר בוועדה לפיתוח הכדורגל הישראלי (2014–2015), בה היה שותף לגיבוש אסטרטגיות לשיפור הענף ברמה הלאומית.
חבר מזכירות הנהלת איגוד מנהלי מחלקות ספורט ברשויות מקומיות (2013–2021)
אות נשיא המדינה מר יצחק הרצוג, על פעילות ערכית קהילתית בשנת 2024, ביחד עם מועדון כדורגל מכבי חיפה .
מגן צדק חברתי מאת יד עזר לחבר - על פעילות למען ניצולי השואה – 2025
איש חינוך מצטיין במערכת החינוך ברחובות – 2018.
עובדיה נולד בעיר רחובות, בן 54, נשוי ואב ל-3 בנות, תושב עתלית.
איציק קונפינו הוא שחקן, מורה לתיאטרון, ובמאי ישראלי.
קונפינו מלמד משחק בבית ספר אביטל, מכללת כנרת, ומכללת תל חי.
קונפינו מתגורר בקיבוץ דפנה והוא אב לשניים.
איצריית ההדרים (שם מדעי: Icerya purchasi) היא כנימת מגן גדולה יחסית, ממשפחת האיצריתיים (Margarodidae), הנחשבת למזיק חקלאי מרכזי של עצי הדר וצמחים מעוצים רבים נוספים ברחבי העולם.
כנימה זו נודעה בעיקר בזכות היותה המזיק הראשון שטופל בהצלחה דרמטית באמצעות הדברה ביולוגית קלאסית.
איצריית ההדרים היא מין של כנימת מגן שמוצאה מאוסטרליה.
כיום היא נפוצה בכל אזור שבו מגדלים הדרים ואקלים סובטרופי עד טרופי.
מראה: הנקבה הבוגרת היא כנימה ניידת (בניגוד למינים אחרים של כנימות מגן), גופה בצבע אדום-חום כהה עד אדום-כתום.
כל גופה מכוסה בשכבה דקה של שעווה לבנה-אפרפרה.
שק ביצים (אוויסק): הסימן המזהה הבולט ביותר הוא שק הביצים (המכונה גם "אוויסק") המחובר לחלקה האחורי של הנקבה.
השק עשוי משעווה צמרית לבנה ומחורצת לאורכו.
אורכו יכול להיות עד פי שלושה מאורך גוף הנקבה (אורך גופה כ-4–6 מ"מ).
הנקבה מטילה לתוך שק זה מאות ביצים.
רבייה: האיצרייה מתייחדת בכך שהיא לרוב הרמאפרודיט (זכר ונקבה בעת ובעונה אחת), והיא מסוגלת להפרות את עצמה.
הדרגות הצעירות (נימפות) בוקעות מהביצים ודומות למראה לבוגרות, אך קטנות יותר.
האיצרייה היא רב-פונדקאית ותוקפת מגוון רחב של צמחים.
בישראל, הפונדקאים המועדפים הם עצי הדר.
הנזק נגרם בשני אופנים עיקריים:
מציצת מוהל: הכנימה ניזונה ממוהל הצמח על ידי מציצה מענפים ועלים.
מציצה מסיבית גורמת לכלורוזה (הצהבת עלים), ירידה בצימוח ובמקרים קשים עלולה להביא לתמותה של ענפים ואף של העץ כולו (בעיקר עצים צעירים).
עובש פיח: האיצרייה מפרישה טל דבש – נוזל סוכרי ודביק.
נוזל זה מהווה מצע נוח להתפתחות פייחת (פטריות שחורות), המכסה את חלקי הצמח (עלים, ענפים ופירות).
כיסוי זה פוגע בפוטוסינתזה ומוריד את הערך המסחרי של הפרי.
סיפור ההדברה של איצריית ההדרים נחשב לסיפור ההצלחה המכונן של תחום ההדברה הביולוגית.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, פלישת איצריית ההדרים, שהובאה במקרה לארצות הברית, כמעט והשמידה את תעשיית ההדרים הצעירה בקליפורניה.
הטיפול הכימי שהיה זמין באותה עת (בעיקר גז ציאניד) לא היה יעיל וגרם נזק סביבתי רב.
משרד החקלאות האמריקני שלח בשנת 1888 את החוקר לאוסטרליה, ארץ מוצאה של הכנימה, כדי למצוא את האויבים הטבעיים שלה.
קובלה גילה את המושית הטורפת (Rodolia cardinalis), המוכרת גם כ"פרת משה רבנו האוסטרלית".
המושית הובאה לקליפורניה, שם שוחררה לפרדסים הנגועים, לאחר שנבדקה בתחילה בשטח קטן מכוסה ברשת.
בתוך כשנה, הטורף הטבעי השתלט על אוכלוסיית האיצרייה והכחיד אותה כמעט לחלוטין.
הצלחה זו, המכונה לעיתים הנס של קליפורניה, הוכיחה את כוחה של ההדברה הביולוגית והובילה לפיתוחה המואץ כתחום מחקר חקלאי.
איצריית ההדרים מצויה גם בישראל, בעיקר בשפלת החוף.
הדברתה מבוססת בעיקר על שמירת אוכלוסיית הרודוליה הטבעית באזורי הגידול, תוך הימנעות מריסוסים כימיים רחבי טווח שעלולים לפגוע בטורף.
במקרים של התפרצות מקומית, נעשה שימוש בהדברה כימית סלקטיבית וממוקדת.
בנצרות, איקונין הוא ייצוג אמנותי של סמל או של אישיות מקודשת או דבר מה הקשור לאלוהיות, כגון הקדושים בנצרות.
איקונין יכול להיות ציור, תבליט, פסל, או פסיפס.
בספרות היהודית מופיעה המילה "איקונין" בהשפעת התרבות ההלניסטית, כך שבתלמוד הירושלמי מופיעה המילה "איקונין" אומנם לא-הסבר, אך בתלמוד הבבלי שנכתב בסביבה פרסית נוסף למילה "איקונין" הסבר "דמות-איקונין" שבהמשך נהפך ל"דמות דיוקני" או ל"דיוקן".
אזכור ראשון של צלמיות מופיע כבר ביהדות, בספר דברי הימים ב', כששלמה המלך מעטר את המקדש עם הדמויות של הכרובים:
ארכאולוגים חשפו מספר פסיפסים המתארים אירועים תנ"כיים בשרידים של בתי כנסת עתיקים וכן ציורי קיר המתארים סצנות תנ"כיות בבית הכנסת בדורה אירופוס.
באותו בית כנסת מיוצג אלוהים בסצנות שונות על ידי יד (יד אלוהים, אצבע אלוהים) ולא נעשה ניסיון לתאר את דמות אלוהים בציור.
גם בבית הכנסת בבית אלפא מופיע ייצוג של אלוהים המתואר כשמש ממנה מושטת כף יד.
איקונוגרפיה (יצירת האיקונין וחקר הנושא) צברה חשיבות בנצרות בשל האמונה בהתגלמות הקדושה בחומר.
אוסביוס מקיסריה, הגמון נוצרי ומראשוני ההיסטוריונים של הכנסייה, מתעד סיפור נפוץ אודות האיקונין הראשון בנצרות.
בסיפור זה (על־פי אחת מגרסאותיו), שלח המלך אבגרוס מאדסה מכתב לישו בירושלים, וביקש ממנו לבוא ולרפאו מחוליו.
ישו לקח פיסת בד פשתן ולחץ אותה אל פניו, כך שהתקבל "תדפיס" (Mandylion) של פניו על הבד, ושלח את הבד אל המלך.
בד זה נותר באדסה, על־פי האגדה, עד למאה ה־10, ואז נלקח לקונסטנטינופול.
הוא אבד ב־1204 כשהעיר הותקפה במהלך מסע צלב.
בד זה והדמות שעליו היוו תבנית לציורי ישו מאז.
יוספוס מדווח גם כי ראה איקוניות רבות של ישו, פאולוס, ופטרוס שהיו ישנים למדי, כמו גם שראה פסל ארד של ישו מחוץ לביתה של אישה שנרפאה ממחלה קשה לאחר תריסר שנים; האישה מוזכרת בברית החדשה, אך לא הפסל.
במערות קבורה נוצריות עתיקות נמצאו גם ציורים פשוטים של ישו, כמו גם תיאורים של סצנות מתוך התנ"ך.
מערות אלה ("קטקומבות") שמשו לא רק לקבורה, אלא גם להסתתרות של הנוצרים מפני רודפיהם הרומאים.
מסופר גם כי לוקאס צייר לפחות שלוש איקונות של מריה הקדושה; יש המאמינים כי אחת מאלה שרדה עד ימינו, והועברה לתיחווין שברוסיה בשנת 2004.
האיקונוגרפיה שגשגה תחת האימפריה הביזנטית החל מהמאה ה־5 או ה־6.
החל מהמאה ה-8 התפתחה בנצרות מחלוקת חריפה, לעיתים אלימה, סביב נושא הסגידה לתמונות, שלאחדים נראתה תמימה וראויה לשבח, ולאחדים נראתה כצורה של עבודת אלילים.
מחלוקת זו הובילה לעיתים קרובות לאיקונוקלאזמה – ניפוץ המוני של איקוניות.
כך, לדוגמה, האיסור המוחלט על איקונין שהטיל לאו השלישי בשנת 730 בכל רחבי האימפריה הביזנטית, והניסיון הפחות מוצלח של יורשו, לאו השישי, לחזור על איסור זה בשנת 813.
תמונות דתיות היו גם אחת מנקודות המחלוקת של הרפורמטורים הפרוטסטנטים, שעודדו או יזמו איקונוקלאזמות בחלקים שונים של אירופה, ועדיין נמנעים באופן כללי מאיקונין, הן בבתים והן בכנסיות.
השימוש באיקונין התפתח מאוד ברוסיה לאחר המרתה לנצרות אורתודוקסית בשלהי המאה ה-10. הם הפכו נפוצים במיוחד בכנסייה האורתודוקסית, בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ובכנסייה הקתולית המזרחית.
בשימוש מסוג זה, איקונין יכול להיות ציור גדול בקיר הכנסייה או ציור קטן על עץ.
בבתים דתיים רבים ברוסיה, למשל, יש איקוניות מסוג זה התלויים על קירות.
יש היסטוריה עשירה ותבניות עשירות של סמליות דתית המקושרת לאיקונין.
הנוצרים האורתודוקסים מכנים אותם לעיתים "חלונות לגן־עדן".
בכנסיות מזרחיות אלה, מרכז הכנסייה מופרד באופן טיפוסי מהמזבח בעזרת "איקונוסטאזיס", קיר של איקונין.
איקונין מוארים לעיתים קרובות בעזרת נרות או כדים ובהם שמן ופתילה (ההעדפה נתונה לנרות משעוות דבורים ולשמן זית בשל בעירתם הנקייה מעשן).
מעבר למטרה הפרקטית של הארת הציורים בכנסייה חשוכה בימים שבטרם החשמל, יש כאן גם סמליות של "הארת" הקדושים בידי ישו, "אור העולם".
כשנוצרים אורתודוקסים מביעים כבוד או מייחסים קדושה לאיקונין, הם מבינים כי הקדושה שייכת רק לדמויות או למאורעות המתוארים באיקונין, ולא לאיקונין עצמו.
כדי להבהיר זאת להמוני העם, נאסרה הסגידה לאיקונין בידי אותה מועצה ממש שטענה בזכות השימוש בהם, המועצה האקומנית השביעית (המפגש השביעי של מועצת הכנסייה העולמית).
בקדשם את האיקונין, מודים הנוצרים האורתודוקסים בכך שעולם החומר אינו בהכרח רע, והוא יכול לשמש גם את האל.
הקדוש הנוצרי יוחנן מדמשק ציין כי האייקונוקלאסטים, שתקפו את השימוש באיקונין, מצאו את עצמם מכחישים את הטוב שבעולם החומר (וזוהי, על־פי האמונה הנוצרית, כפירה, משום שישו עצמו הופיע בעולם החומר, וחזר לחיים כבשר ודם).
איקו"ף (לעיתים: ייקו"ף; ראשי תיבות ביידיש: ייִדישער קולטור-פֿאַרבאַנד, 'האיגוד לתרבות יהודית'; באנגלית: Yiddisher Kultur Farband, YKUF) היא הוצאת ספרים גדולה לספרי יידיש בארצות הברית, שבנוסף מהווה למעשה ארגון בינלאומי לתרבות יידיש, אשר כלל תחילה את יהדות היידיש בארצות אמריקה: ארצות הברית, קנדה וארגנטינה.
נוסדה בשנת 1937; בין מייסדיה היה חיים ז'יטלובסקי.
איקו"ף הייתה בעל גוון שמאלי מובהק, עם אהדה גלויה לברית המועצות ולמשטר הקומוניסטי.
מטרתהּ המוצהרת הייתה לשמור ולטפח את תרבות היידיש.
מרכזהּ היה בניו יורק, אך ספריה יצאו לאור גם בבואנוס איירס, בארגנטינה, וכן בבוקרשט שברומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה הוציאה איקו"ף יצירות ספרותיות ביידיש של סופרים יהודים מברית המועצות, כדוגמת דוד הופשטיין, דער נסתר, פרץ מרקיש ואיציק פפר.
ליד איקו"ף יצא לאור עיתון יידיש ידוע, ה"יידישע קולטור" (ביידיש: "תרבות יהודית"), שמייסדו ועורכו במשך שנים רבות היה הסופר והעיתונאי נחמן מייזל.
אחריו ערך את העיתון יצחק גולדברג (מתרגם יצירת יוסף אופטושו מיידיש לאנגלית).
איקונוגרפיה (הַסְמָלָה חָזוּתִית לפי האקדמיה ללשון העברית; מיוונית: εικόνα - דימוי, דמות; γραφή - כתיבה) היא מחקר האמנות הפיגורטיבית , הסמלים, הדימויים ואופני התיאור, ואיסוף לשם ביסוס רפרטואר המוטיבים החזותיים במקום (או אזור) ובתקופה מסוימת.
לעיתים מתמקד המחקר בסמלים של אומן יחידני.
האיקונוגרפיה מהווה חלק מרכזי בחקר תולדות האמנות ומהווה את אחת השיטות לניתוח יצירה אומנותית ולתיאור ההיסטוריה של אומנות.
חקר האיקונוגרפיה מתבצע לרוב אל מול מקורות אחרים כגון ספרות, או מקורות היסטוריים.
האיקונוגרפיה הנוצרית כוללת מילון חזותי של סמלים המציינים אישים ומאורעות שונים מכתבי הקודש ומן המסורת.
לפי מילון זה לכל דמות יש אטריבוט אחד או יותר, כלומר מנח גופני מסוים (כריעה, הנפת יד), חפץ מסוים (פרח, צלב, טבעת, חרב, גולגולת וכדומה) או דמות-לווי (מלאך, ילד, קבצן) המאפיינים את הדמות או את ההקשר הספרותי ומאפשרים לזהות אותם באופן מיידי.
כך יכולים גם אנלפביתים "לקרוא" ציורים ולהבין את הסיפור אותו הם מתארים.
באמנות ימי הביניים למשל, מהווים תאורים מן הברית החדשה מקור איקונוגרפי ליצירות אמנות שונות.
גם תיאור דמות באמצעות אופן תיאורו של בגד או אביזר ביצירה הם חלק מתחום האיקונוגרפיה כך לדוגמה באמנות הנוצרית, מסמל הבגד הכחול והאדום של מרים, אם ישו, את השילוב בין רוחניות לבין גשמיות.
דוגמה נוספת למחקר איקונולוגי ניתן למצוא בסוגת הציור ואניטאס.
לשם הבנת סוגה זו יש להבין את המקורות התאולוגיים הנוצריים שעיצבו את היחס אל המוות בתרבות הנוצרית.
איקונוס (IKONOS) היה לוויין הצילום הראשון שהיה מסוגל לצלם אתרים בכדור הארץ ברזולוציה של מטר על בסיס מסחרי.
הוא צילם תמונות מולטיספקטרליות (בצבע) ברזולוציה של 4 מטר, ופאנכרומטיות (בשחור לבן) ברזולוציה של מטר.
התמונות שסיפק החלו להימכר ב-1 בינואר 2000, והוא חדל לפעול במרץ 2015. מקור השם "איקונוס" מהמילה היוונית ל"תמונה" - eikōn.
פיתוח הלוויין החל כפרויקט של תאגיד לוקהיד קורפוריישן במטרה למסחר את הטכנולוגיה של לווייני הצילום הצבאיים שפיתחה למטרות אזרחיות.
באפריל 1994 לוקהיד קיבלה את אחד הרישיונות הראשונים ממחלקת המסחר של ארצות הברית לשיווק צילומי לוויין מסחריים ברזולוציה גבוהה.
לצורך קידום הפרויקט הוקמה חברת "ספייס אימאג'ינג", מיזם משותף של קונצרן לוקהיד מרטין וחברת ריית'יאון.
ב-25 באוקטובר 1995 קיבלה חברת"ספייס אימאג'ינג" רישיון מרשות התקשורת הפדרלית לשדר טלמטריה מהלוויין, ברצועת שירותי הלוויין של חקר כדור הארץ - שמונה גיגה-הרץ.
לפני השיגור שינתה "ספייס אימאג'ינג" את שם מערכת הלוויין ל-IKONOS.
בעקבות הכנות לשיגורים של לווייני צילום אזרחיים בארצות הברית, על ידי "ספייס אימאג'ינג" וחברות אחרות, הפעילה מדינת ישראל לחץ על הממשל האמריקני לפרסם מגבלות בנוגע לפירוט הצילומים מהלוויינים.
בנוסף, נאסר עליהן לספק תמונות בזמן אמת אלה לפחות 24 שעות אחרי שצולמו, כדי לאפשר לממשל האמריקני למנוע העברת צילומים בעלי חשיבות צבאית בעת עימותים צבאיים של ארצות הברית ברחבי העולם.
שני לוויינים תוכננו במקור לפעול.
IKONOS-1 שוגר ב-27 באפריל 1999 ממרכז החלל שליד בסיס חיל האוויר ונדנברג בדרום מדינת קליפורניה, אך עקב תקלה חשמלית הלוויין לא נפרד מהמשגר כראוי, כתוצאה מכך לא הצליח להגיע למסלול המיועד, ונפל לאטמוספירה מעל דרום האוקיינוס השקט.
IKONOS-2 נבנה במקביל וכתאום זהה ל-IKONOS-1. השלמת בנייתו הייתה צפויה ליולי 1999 ושיגורו בינואר 2000. בתגובה לאובדן IKONOS-1, שמו שונה ל-IKONOS בלבד והבנייה שלו הואצה.
הוא שוגר ב-24 בספטמבר 1999, והחל לספק תמונות החל מה-1 בינואר 2000.
באוקטובר 1999, חברת אופק צילומי אויר קיבלה את זכויות הייצוג בישראל של חברת "ספייס אימג'ינג", בעלת הלוויין.
בדצמבר 2000, אישר הממשל האמריקני לחברת "ספייס אימאג'ינג" למכור צילומי לוויין של כדור הארץ מהלוויין ברזולוציה של 50 ס"מ.
באוקטובר 2001, עם תחילת מלחמת אפגניסטן, החליט הפנטגון לרכוש את הזכויות הבלעדיות על כל תצלומי הלוויין של אפגניסטן, כדי למנוע מאמצעי תקשורת מערביים להתבונן בתצלומי לוויין של תוצאות ההפצצות האמריקאיות במדינה.
לאחר שתצלומים שכבר נעשו על ידי איקונוס היו מפורטים במיוחד.
על פי החוק האמריקאי, למחלקת ההגנה של ארצות הברית סמכות חוקית להורות על הפסקת צילומי לוויינים אזרחיים ששוגרו מארצות הברית, כדי למנוע מאויביה לעשות שימוש בתצלומים בשעה שארצות הברית שרויה במלחמה.
ואולם במקרה זו הוחלט לרכוש את הזכויות מהחברה.
המתחרה הישראלית, חברת "אימאג'סאט אינטרנשיונל", ניצלה את המצב ומכרה צילומי לוויין של הפצצת אפגניסטן ב-10,000-5,000 דולר לתצלום לגופי תקשורת שונים ברחבי העולם.
בינואר 2006 נרכשה חברת "ספייס אימאג'ינג" על ידי חברת Orbimage, שמה של החברה הממוזגת שונה ל-GeoEye, חברה שנרכשה בעצמה על ידי חברת DigitalGlobe בינואר 2013. DigitalGlobe הפעילה את IKONOS עד שפסק לפעול ב-31 במרץ 2015.
איקה זהר (נולד ב-10 בינואר 1960) הוא שחקן, במאי תיאטרון, מחזאי ומחנך ישראלי.
זהר הוא בנם הבכור של האתלט אורי זהר ואשתו דבורה.
חי עם יעלה ברוור, אשת תקשורת ויזמית חברתית, ולהם שלושה ילדים - גילי, דניאל ואיתמר שהוא שחקן.
אחיו הצעיר הוא הזמר דדי זהר.
זהר החל את קריירת המשחק בגיל 11, ובכתה ז' הצטרף כשחקן לתיאטרון נוער.
בגיל 15 הנחה וארגן מופעים, ובנוסף עסק במוזיקה.
בגיל 17 הלחין מוזיקה להצגות ב"תיאטרון סדנה" בו השתתף בהדרכתו ובימויו של אברהם קלינגר.
את שירות הצבאי עשה בלהקה צבאית, שם השתתף במחזה "תעודת בגרות" - שכתב עבורם הלל מיטלפונקט, ביים דני ליטאי, את השירים כתבו אבי קורן ואילן גילבוע.
המחזה הועלה 17 פעמים בלבד.
במקום ההצגה, יצר זהר עבור להקתו מופע של שירי להקות ומערכונים, איתו הופיעו כ-100 פעמים.
בהמשך שירותו הצבאי פיקד על להקה נוספת בה גם השתתף במופע שירי נתן אלתרמן.
לאחר שירותו הצבאי, השתתף זהר בפסטיבל הזמר החסידי.
בין היתר, הלחין שיר לפסטיבל ויצא לסיבוב ההופעות שלו בארצות הברית.
אחר כך הצטרף לתיאטרון חיפה והשתתף בהצגה "סיפורו של סוס".
בשנת 1984 החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב.
באותה שנה ביים את "צוות הווי נחל" ואת "להקת צה"ל 84".
לאחר סמסטר אחד באוניברסיטה, התקבל לתפקיד ראשי במחזה המבוסס על סיפורו של חיים נחמן ביאליק, "מאחורי הגדר" בתיאטרון הבימה בבימויו של אורי פסטר.
שנה לאחר מכן לוהק לתפקיד הראשי בסרט "כפפות", על פי ספרו של דן צלקה בבימוי רפי אדר.
משנת 1985 החל בעבודה עם נוער בלהקות ותיאטרון.
לוהק לתפקיד הראשי בסרט "לא שם זין" בשנת 1987, שם שיחק לצידה של ענת וקסמן.
לאחר מכן השתתף בקומדיה "איך להיות אמא יהודיה" בבימויו של ישראל גוריון, לצידם של רבקה מיכאלי, מני פאר וגילת אנקורי.
ב-1988 השתתף בקברט הסאטירי "פצצת תום" בו השתתפו גם דורי בן זאב, נתן נתנזון ורינת עמנואל.
באותה שנה, העלה את מחזהו "גן עדן" המבוסס על הסיפור הנחשול.
ההצגה שילבה עבודת שחקנים מקצועיים עם נוער - היא צולמה לטלוויזיה ושודרה פעמים רבות.
השתתף ב"המבשר" מאת יוסי אשדות בפסטיבל עכו, עם יפתח קצור ודן תורג'מן.
הקים מחדש את להקת פיקוד המרכז עם יאיר רוזנבלום ב-1990.
בשנת 1990 השתתף בתוכניות לימוד האנגלית "Candy Can Do It" בטלוויזיה החינוכית.
ב-1992 העלה את מחזהו "במקום כנפיים" אשר חצה את קו 1,000 ההצגות וירד מהבמות ביוני 2009. בצוות הראשון של ההצגה השתתפו דדי זהר, גלית גיאת ואיקה זהר עצמו.
שנתיים לאחר מכן, ב-1994, העלה את "מעבר לקו האדום".
כתב עבור ערוץ 2 את הסדרה "מגרות הלב", אותה ביים שמואל אימברמן, ואף השתתף באחד הפרקים.
בשנת 1996 העלה את המחזה "והילד הזה הוא אנחנו" על פי שיריו של יהודה אטלס, עם מוזיקה מקורית מאת נעם ואוריאל אטלס.
באותה שנה החל לביים 3 עונות של "בראבו" עבור הזכיינית טלעד.
בהמשך ביים 6 הפקות ללהקת צופי תל אביב והעלה את המחזה "ריתוק" על פי "מועדון ארוחת הבוקר".
בין השנים 1998–2002 ביים את להקת "צופי תל אביב", עמה יצא גם לסיבוב הופעות בממלכה המאוחדת.
העשור הראשון והשני של המאה ה-21
משנת 2000 החל ליצור מופעים אור-קוליים שונים, ביניהם מופע יום העצמאות בלונדון שהתקיים באצטדיון ומבלי.
בשנת 2004 החל לנהל את סדנאות התיאטרון ב"מרכז הבמה" בגני תקווה בחסות תיאטרון אורנה פורת.
באותה שנה כתב, ערך וביים את המופע "כשאמא באה הנה" עבור הזמרת אופירה גלוסקא ובנה גיא שגיא.
בשנת 2005 העלה מחזה יחיד לשחקנית אפרת ארנון, "קשר השתיקה", המיועד לנוער.
באותה שנה כתב, ערך וביים את המופע "איגרת של שבת", עבור התזמורת האנדלוסית, והחל לנהל את "סדנת התיאטרון של איקה זהר", אותה הקים.
בשנת 2006 שונה שמה של סדנת התיאטרון ל"סדנת תיאטרון איקה זהר".
זהר העלה את מחזהו "חלומות מרקש", ובנוסף ביים וערך את המופע המרכזי של יום העצמאות בערוץ ניקלודאון ששודר בישראל, ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
ערך וביים עבור "צוותא" את "מלחמה - אופרת רוק" מאת קובי ויטמן ובהשתתפותו בספטמבר.
בסוף שנת 2007 ותחילת שנת 2008 החל לנהל את הסטודיו לאומנויות הבמה במדיטק בחולון.
במקביל חנך קבוצת ילדים על הספקטרום האוטיסטי, באותן השנים מנתה סדנת התיאטרון שלו כ-120 ילדים ובני נוער.
הסדנה העלתה כ-17 תרגילים והפקות שונות במהלך שנת הפעילות.
ב-2008 כתב וביים את הסרט "עדים של אלכוהול", המספר את סיפורה של חבורת צעירים הנהרגת כתוצאה משתיית אלכוהול ונהיגה.
שחקני "עדים של אלכוהול" הם תלמידי סדנת התיאטרון.
ב-2009 ארגן משלחת שחקנים צעירים מסדנת התיאטרון לפולין.
המשלחת התארחה בבתי תלמידים פולנים והעלתה בתיאטרון ההרוס בעיר גליביצה את ההצגה "גן עדן" - סיפור הנחשול בתרגום סימולטני לפולנית.
הקבוצה הישראלית קיימה סדנאות תיאטרון משותפות וצעדה יחד עם הנוער הפולני במיידנק ובאושוויץ.
ב-2010 כתב וביים מחזמר קומי מקורי על פי סדרת הטלוויזיה "סקראבס" ואת המחזה "משוגעת" מאת יעל רונן.
ב-2011 העלה את גרסתו למחזמר "שיער" בגני תקווה.
הוא הקים בהיכל התרבות במודיעין-מכבים-רעות סדנת תיאטרון, שהעלתה מחזמר מקורי פרי עטו, "תהילה".
כתב וביים את "רגע לפני גיוס" - מחזה המפגיש 4 תלמידי י"א בשבוע גדנ"ע עם חיילת במאית המכינה סרט לקראת גיוס.
בתפקיד אורח הופיע דליק ווליניץ.
בספטמבר כתב וביים את המופע "בגלל הרוח" לרגל חגיגת 90 שנה לקיבוץ עין חרוד מאוחד.
ב-2012 ביים בסדנת התיאטרון שלו את ההפקות: "חברות הכי טובות" - מאת ענת גוב, "פרנצ'פרייז או שהזין יגיע לרצפה" - ביצוע חדש לקומדיה דל'ארטה שנכתבה יחד עם התסריטאי אורי גרוס.
בשנה זו מנתה הסדנה כ-180 ילדים ובני נוער ש-60 מהם נבחרו להשתתף בגרסה חדשה למחזמר "אנני" שביים.
כתב וביים את ההצגה "אמרתי לא." - שילוב של סרט קולנוע קצר ומונולוג.
בסרט משתתפים תלמידי סדנאות התיאטרון שלו.
ההצגה מתארת את סיפורה של נערה הנאנסת על ידי אהובה וחבריו.
בשנת 2013 הפיק וביים בגני תקווה את המחזמר "גלגל החיים" - עיבוד לסרט "מלך האריות".
כתב וביים את המחזה "קוד הכבוד" עבור קבוצת האנסמבל של סדנת התיאטרון.
בדצמבר ביים בפסטיבל "חג המחזמר בת-ים" את המחזמר "בדידותו של אדם" מאת מאור כהן.
המחזמר הוצג בהיכל התרבות בת ים בליווי סימפונט רעננה.
בשנת 2014 הפיק וביים מחזמר מקורי פרי עטו, עיבוד חדש ל"תום סוייר" של מארק טוויין.
בשנת 2015 כתב וביים גרסה מיוחדת לסרט "הלהקה" כמחזמר המשלב את סיפורו האישי.