tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתנדבי המיזם לוקחים חלק בפעילויות ההדרכה באתר וביצירת תכנים חדשים ואף משתתפים בחפירות ארכאולוגיות שמתבצעות באתר.
שחרית שבת – משנת 2002 ריכז בעמותת "שלהבת" את פרויקט "שחרית שבת".
במסגרת זאת איתר בר-מסדה אנשים בעלי סיפור אישי או משפחתי, המוכנים לספר את סיפורם בפני הקהילה.
הוא ארגן מעל מאה מפגשים כאלה.
"בית אורי" – כפר לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית בעפולה, בו היה בר-מסדה משנת 1992 עד לפטירתו חבר הוועד המנהל של העמותה המפעילה את המקום.
משנת 1960 היה בר-מסדה נשוי לאלה בר-מסדה לבית ויקסמן, מרצה לתולדות האומנות במכללת אורנים ובמסגרות אחרות, ולהם 3 בנים: דני בר-מסדה - מתגורר ב"בית אורי", ד"ר שי בר - מרצה לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, ואבי בר-מסדה - פרופסור למדעי הסביבה באוניברסיטת חיפה.
הם התגוררו בטבעון משנת 1968 עד שנת 1974 וחזרו לצמיתות לטבעון משנת 1983. בר-מסדה היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב.
יהושע ברמן (נולד ב-29 בפברואר 1964) הוא רב אורתודוקסי ופרופסור לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
הוא חוקר ומרצה בתחומי תולדות האמונה היהודית וביקורת המקרא.
ברמן למד בישיבת הר עציון במשך שמונה שנים שם גם הוסמך לרבנות, ב-1987 השלים תואר BA באוניברסיטת פרינסטון ובשנת 2002 השלים דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן, בנושא "סיפור הקרב כאנלוגיה נרטיבית בספרות המקראית" בהנחיית הפרופסורים אדוארד גרינשטיין ורימון כשר.
בשנים אלו לימד ברמן תנ"ך במדרשת נשמת.
ברמן כתב מאמרים רבים לכתב העת "Mosaic" בנושאי דת, פוליטיקה ותרבות יהודית.
ברמן פרסם שלושה ספרים בנושא מחשבה יהודית.
ספרו 'נבראו שווים' תורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
אני מאמין, ביקורת המקרא, האמת ההיסטורית וי"ג עיקרי האמונה, מגיד, 2022
נולד בפולין (אז בתחומי האימפריה הרוסית) לאליעזר ומרים.
היה חבר גרעין "גבעת גנים" של השומר הצעיר, שייסד את קיבוץ נגבה, ובראשית הדרך היה גזבר הגרעין וסדרן עבודה.
ב-1941 נבחר להנהלת קיבוץ נגבה.
ב-1946 נשלח לגרמניה מטעם "פלוגות הסעד" לסייע לשארית הפליטה באירופה.
במלחמת העצמאות נמנה עם מגיני נגבה, ומדי שנה ארגן עצרת ב-12 ביולי לציון הקרב על נגבה.
ב-1949 נבחר להנהלת אגודת קיבוצי השומר הצעיר.
הוא הקים בנגבה מוסד חינוכי אזורי על שם מגיני נגבה, וניהל אותו במשך מספר שנים.
כמו כן היה ממקימי מפעל הפלסטיק צ.ל.פ בקיבוץ.
בנובמבר 1961 נבחר לכהן כראש המועצה האזורית יואב, אך בחירתו בוטלה חודשיים לאחר מכן על ידי משרד הפנים בשל העובדה שלא היה חבר מועצה בזמן בחירתו.
בשל כך, נציג נגבה במועצה התפטר וברוק נכנס במקומו, ואז הועמד שוב לבחירה ונבחר לראשות המועצה כדין.
ב-11 בפברואר 1963, בעודו נוהג ברכב ליד משואות יצחק, פגע בתחנת אוטובוס ופצע ארבעה בני אדם שהמתינו בה, אך נמלט מהמקום ולא הגיש סיוע לנפגעים.
כמה ימים מאוחר יותר, הסגיר את עצמו לתחנת המשטרה באשקלון, ושוחרר בערבות.
במשפטם טענו יושבי המכונית (בהם יעקב וילן) כי לא הבחינו בנפגעים בעת האירוע.
בתום המשפט, הורשע בארבע עבירות תנועה, והושת עליו קנס של 1500 לירות ישראליות וכן רישיונו נשלל לשחושה חודשים בפועל ושלוש שנים על תנאי.
כמו כן, נתבע בתביעת נזיקין על ידי הנפגעים מהתאונה.
לאחר כהונתו כראש מועצה שימש כמנהל מחלקת הקליטה בהתיישבות במשרד לקליטת עלייה.
במסגרת זו סייע לקליטתם של עולים חדשים, גם מיהודי ארצות האסלאם, בקיבוצים.
נספה בתאונת דרכים בצומת שער הגיא יחד עם בנו יואב ואישה נוספת ונטמן בבית הקברות בנגבה.
היה נשוי לחנה לבית הולצמן, ולהם נולדו שלושה ילדים.
בנם עלי ברוק הוא סגן אלוף במילואים ופעיל חברתי.
הרב יהושע ברכץ (נולד בי"א בחשוון ה'תש"ד; 1944) הוא פוסק הלכה חרדי-ספרדי, ראש כוללי 'עץ חיים', רב קהילות יוצאי צרפת בישראל וזקן רבני צרפת וראש ישיבת שערי רחמים לשעבר.
נולד בעיר בון (ענאבה ) שבאלג'יריה לאביו ראובן, שנפטר עליו בהיותו בן ארבע, ולאמו בודקיא, שהייתה חירשת אילמת.
בגיל צעיר החל ללמוד אצל רב העיר הרב רחמים נאהורי, שפרס עליו את חסותו וגידלו כאב.
לאחר הגיעו לגיל בר מצווה נשלח על ידי הרב נאהורי לצרפת ללמוד בישיבת חכמי צרפת שבאקס לה בן, שם למד כחמש שנים אצל רבו המובהק הרב חיים יצחק חייקין.
בשנת תשכ"ב עלה לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת סלבודקה אצל הרב מרדכי שולמן, הרב יחזקאל אברמסקי, והרב משה טיקוצ'ינסקי, משגיח הישיבה, שהיה דאג לכל צרכיו, ובביתו היה שוהה בתקופות החגים ובימי בין הזמנים.
בשנת ה'תשכ"ו נישא לשמחה ממשפחת בירדוגו.
לאחר נישואיו למד תקופה קצרה בכולל לומז'ה בפתח תקווה.
בהמשך למד במשך עשרות שנים בכולל חזון איש, בראשות הרב נסים קרליץ, והוסמך להוראה על ידו.
בשנת ה'תשל"ט פתח את כולל 'תורה וחסד' בבני ברק, וכן את מניין האברכים הספרדים הראשון בבני ברק.
בשנת ה'תשנ"ג היה ממקימי ארגון מרביצי תורה, ומסר נאומים בכינוסי הארגון.
בשנת ה'תשס"ג היה ממקימי רשימת קד בבני ברק, יחד עם הרב יהודה עדס וראשי ישיבות נוספים.
לאורך השנים נחשב לאחד מהבולטים בפלג ה'מרביצי', אך בשנים האחרונות התנגדותו לתנועת ש"ס פחתה, ובשנת ה'תשפ"ג בירך את אוריאל בוסו שיזכה בהתמודדותו בבחירות לראשות עיריית בני ברק.
בשנת ה'תשפ"ד השתתף במעמד הקבלת פני רבו בישיבת פורת יוסף, שנערך על ידי איגוד עמלי התורה במימון של תנועת ש"ס.
בחורף ה'תשפ"ד השתתף בכנס בחירות של דגל התורה לבקשת הרב דוב לנדו, עמו מחזיק בקשר ידידות עוד מימיו בסלבודקא.
החל משנת תשמ"ה שימש כראש ישיבת שערי רחמים בשכונת סנהדריה בירושלים, שהוקמה על שם רבו הרב רחמים נאהורי.
בתפקיד זה שימש כחמש עשרה שנה והעמיד מאות תלמידים.
בעקבות מחלוקת עם הנהלת הישיבה על אופי הישיבה ולימודים תיכוניים פרש מתפקידו בסמוך לשנת ה'תש"ס.
בשנת ה'תשס"א פתח את כולל 'עץ חיים' בראשו הוא עומד עד היום.
הכולל שוכן בבית הכנסת 'קול יעקב' בשכונת רמת אהרן בבני ברק, בו הוא משמש כרב ומוסר שיעורי תורה.
בשנת ה'תשע"ד פתח כולל ערב 'עץ חיים' בירושלים, בראשות בנו הרב אברהם ישעיהו.
בנוסף משמש כאחד מרבני איגוד עמלי התורה, והוא מוסר שיעורים מעת לעת בקהילות האיגוד ובישיבות ברחבי הארץ.
מוסר השכל - אלול וימים נוראים, טקסט רץ הוצאה לאור, תשע"ט
מוסר השכל - שבחה של תורה, טקסט רץ הוצאה לאור, תשפ"ג
באר יהושע - מקוואות, ירושלים תשפ"ד
כמו כן ערך את הספר רחמיך רבים - כולל חידושים על התלמוד, תשובות הלכתיות והתכתבויות בנושאים שונים, מאת הרב רחמים נאהורי.
יוצא לאור בשנת ה'תש"ן מכתבי המחבר.
על מעשיו כמפקד פלוגה ח' בגדוד 409 של חטיבה 600 במלחמת יום הכיפורים עוטר בעיטור המופת.
בר-און נולד ב-31 במאי 1949 בנהלל לחיה ולאורי בר-און.
גדל במושב אורות ולמד בבית הספר היסודי "מבואות" שבבאר טוביה.
התחנך במחזור י"ג של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
באוגוסט 1967 התגייס לצה"ל ולאחר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון שובץ כמפקד מחלקה בקורס מפקדי טנקים.
בשנת 1972 סיים את שירותו הסדיר בתפקיד מפקד פלוגת טנקים.
לאחר שחרורו החל ללמוד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התייצב בר-און בשדה תימן וחבר לחטיבה 600. בר-און שימש כמ"פ ח' בגדוד 409. ב-9 באוקטובר נפגע הטנק עליו פיקד מטיל נגד טנקים, ובר-און נפגע.
על אף פגיעתו חזר אל הטנק, פינה את אנשי הצוות ולאחר מכן חבר לטנק אחר והמשיך לפקד על הפלוגה.
ב-18 באוקטובר, במהלך קרב החווה הסינית, נפגעו ארבעה מטנקי הפלוגה.
בר-און ארגן את חילוץ הטנקים, וכאשר נודע לו שאחד החיילים נעדר רץ אל תוך שדה מוקשים על מנת לחלצו.
על מעשים אלו הוענק לו לאחר המלחמה עיטור המופת.
באפריל 1974 שוחרר בר-און משירות מילואים וחזר ללימודים.
בסוף שנת 1976 השתתף בקורס מפקדי גדודים וחזר לשרת בקבע כמפקד גדוד 195.
ב-24 באוגוסט 1977 נהרג בר-און בתאונת דרכים בכביש נח"ל ים-רפידים.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי בבאר טוביה.
יְהוֹשֻׁעַ הַפָּרוּעַ הוא גיבורו של ספר ילדים בעל אותו שם מאת ד"ר היינריך הופמן, רופא מפרנקפורט שעסק גם בפסיכיאטריית ילדים.
זהו ספר הילדים הגרמני המצליח ביותר בכל הזמנים, והוא תורגם למספר רב של שפות.
היינריך הופמן כתב את הספר על מחברת כמתנת חג המולד לבנו בן השלוש, קארל, בשנת 1844. המחברת הכילה חמישה סיפורים: פרידריך האכזר, שלושת הילדים והכושי, הצייד והארנב, מוצץ האגודל וסרבן המרק.
כיוון שנותר בסוף המחברת דף ריק, הופמן יצר ברגע האחרון את אפיזודת שטרובלפטר.
באותה שנה יצאה לאור מהדורה ראשונה של הספר, שעליה כתב הופמן "מעשיות עליזות ותמונות מבדחות עם לוחות צבעוניים ויפים לילדים מגיל שלוש עד שש שנים מאת חרזן עליז ואוהב-ילדים".
שנה חלפה עד שהופיעה מהדורה שנייה, שעליה חתם הופמן בשם Heinrich Kinderlieb ("היינריך אוהב-ילדים").
במהדורה זו נוספו הסיפורים על פאולינכן והגפרורים ועל פיליפ המתנדנד.
במהדורה החמישית נוספו הסיפורים על האנס המביט-באוויר ועל רוברט המעופף, והיינריך הופמן חתם בשמו המלא.
באותה מהדורה, בעקבות ביקורות שהבליטו את דמותו של שטרובלפטר, הועבר הילד הפרוע מן העמוד האחרון אל העמוד הראשון, ומאז הספר נושא את השם Struwwelpeter.
בשנת 1858 צייר הופמן את הציורים מחדש, בשיטה של תחריט עץ, אחרי שאמרו לו כי ציוריו המקוריים של הספר אינם מתאימים לילדים.
תרגומו הראשון של הספר, בידי לילי צדק, יצא בשם יְהוֹשֻׁעַ הַפָּרוּעַ בשנת 1940 בהוצאת יואכים גולדשטין, ושוב ב-1941 בהוצאת ראובן מס, אחר כך בשם יפתח המלוכלך בתרגומו של אורי סלע (1975), ולבסוף בשם שׁוּעַ הַפָּרוּעַ בתרגומו של אוריאל אופק (1985).
גרסה נשית, בשם יפית הלכלוכית, בתרגומה של מאשה קלו, יצאה לאור ב-1984.
ביידיש יצא הספר בשם פיניע שטרויקאַפ [יידיש: "פיניע ראש-קש"].
שטרובלפטר (Der Struwwelpeter): תיאורו המקוצר של ילד המסרב להסתפר ולגזוז את ציפורניו.
המעשה בפרידריך האכזר (Die Geschichte vom bösen Friederich): ילד רע המתעלל בחיות ובבני-אדם, עד שהוא ננשך על ידי כלב האוכל לאחר מכן את ארוחתו כאשר זה שוכב במיטה.
הסיפור הנורא על הגפרורים (Die gar traurige Geschichte mit dem Feuerzeug): ילדה לא שועה לאזהרות חתוליה ומשחקת בגפרורים וכתוצאה מכך נשרפת למוות.
המעשה בנערים השחורים (Die Geschichte von den schwarzen Buben): ילדים לועגים לילד שחום עור בגלל צבע עורו, ונענשים על ידי ניקולאוס הקדוש בכך שהם מוטבלים בקסת-דיו והופכים לשחורים (עוד יותר מן הילד שלעגו לו).
המעשה בצייד הפראי (Die Geschichte von dem wilden Jäger): ארנב גונב את רובהו של צייד, ומתחיל לצוד אותו, אך לאחר מכן נכווה בנו מספל קפה רותח של רעיית הצייד לאחר שהכדור שיורה הארנב מפספס, לאחר שהצייד הסתתר בבאר, ופוגע בספל.
המעשה במוצץ-האגודל (Die Geschichte vom Daumenlutscher): ילד מוזהר על ידי אמו שלא ימצוץ את אגודלו.
הוא בכל זאת ממשיך, עד שבא חייט עם מספריים ענקיים וקוצץ את אגודליו.
המעשה בקספר סרבן-המרק (Die Geschichte vom Suppen-Kaspar): ילד חסון מסרב לאכול מרק, וכתוצאה מכך הוא מרזה יותר ויותר עד שהוא מת.
בגרסה אחרת הוא כמעט מת ולבסוף הסכים לאכול את המרק.
המעשה בפיליפ חסר-המנוח (Die Geschichte vom Zappel-Philipp): ילד מתנדנד עם כסאו בשעת הארוחה, ונופל עם השולחן והארוחה.
המעשה ברוברט המעופף (Die Geschichte vom fliegenden Robert): ילד עף ברוח מפני שיצא מביתו בשעת סערה.
המעשה בהאנס המביט-באוויר (Die Geschichte vom Hanns Guck-in-die-Luft): ילד לא מסתכל לאן הוא הולך ונופל לתוך נהר.
הוא לא טבע אבל הילקוט שלו נסחף עם הזרם והדגים צחקו עליו.
דָּן רוֹאֶה בֶּעָבִים אפרים מביט לשמים מנחם החולם
הגישה החינוכית החמורה שבה נוקט הספר נחשבת כיום למיושנת.
עם זאת, חובבי הספר טוענים כי גם ילדים קטנים מסוגלים להבחין בהגזמה הסטירית שבה מוצגים הסיפורים, וכי האפקט החזותי המתמשך שיש לאיורים המפורסמים מצליח לגרום לילדים לאמץ נורמות וכללי התנהגות מקובלים.
מצד שני, יש הנחרדים מהאלימות של הסיפורים והאיורים ומהמסר החינוכי של הספר.
בימי הזוהר של החינוך האנטי-סמכותי נתפס הספר כמיושן ובורגני-ריאקציונרי.
בתקופה זו נכתב הספר הפופולרי "Anti-Struwwelpeter" מאת פרידריך וכטר, שהוא פרודיה אנטי-סמכותית של המקור ואחד מהטקסטים הקנוניים של מרד 1968.
כתב היד המקורי של הספר, עם הכותרת מעשיות עליזות ותמונות מבדחות עם לוחות צבעוניים יפים לילדים מגיל שלוש עד שש שנים מאת חרזן-שופע אוהב ילדים, נמצא במוזיאון הגרמני הלאומי בעיר נירנברג.
בשנים האחרונות עורר הספר עניין בחוגי הפסיכולוגיה ופסיכיאטרית הילדים, היות שניתן לפרשו כתיאור של הפרעה הנפוצה מאוד בילדות: הפרעת קשב וריכוז, היכולה להיות משולבת בהיפראקטיביות (ADHD) או לעמוד בפני עצמה (ADD).
יש המשערים כי הופמן עצמו סבל מהפרעת קשב.
הירונימוס דה סנקטה פידה, נולד יהושע הלורקי היה רופא והוגה קתולי ספרדי, יהודי מומר.
הלורקי נולד בעיר לורקה שבדרום מזרח ספרד וחי באלקניז שבמחוז אראגון בספרד.
בתקופת היותו יהודי כתב ספר על צמחי ועשבי מרפא.
הוא היה תלמידו של שלמה הלוי מבורגוס בטרם האחרון המיר את דתו.
למרות המרת הדת של רבו הוא נשאר יהודי באותה העת.
הוא אף כתב איגרת לרבו שהתנצר ובה התווכח עמו על נכונותה של הדת הנוצרית.
הוא המיר את דתו רק מספר שנים לאחר מכן.
הוא הוטבל ככל הנראה בשנת 1412 בהשפעתו של וינסנט פרר.
הוא קיבל את השם הירונימוס דה סנטה פידה.
לאחר התנצרותו הפך לרופאו של האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, והיה שותף לתעמולות למען המרת יהודים.
במסגרת פעילותו זאת יזם את ויכוח טורטוסה.
בוויכוח זה שימש כדובר הראשי מטעמה של הכנסייה.
על פעילותו זאת כנגד אחיו לשעבר הוא כונה מגד"ף, ראשי תיבות של המילים מאיסטרי ג'רונימו די (סנטה) פי.
ויכוחו עם חכמי ישראל פורסם כבר בימי הביניים בספר 'שבט יהודה' של רבי שלמה אבן וירגה, הפותח כך:
רבי יהושע בן יוסף (וילנה של"ח, לערך 1578 – קראקא כ"ז במנחם אב ה'ת"ח, 1648) היה מרבני פולין וליטא, ונודע על שם ספרו "מגיני שלמה".
נולד בווילנה לרבי יוסף ומרת היצל.
למד תורה מחכמי וילנה, מרבי שמואל מפשמישל, מרבי יהושע פלק כץ בעל הסמ"ע, וכן בלובלין אצל המהר"ם לובלין.
כיהן ברבנות בטיקטין, בגרודנא בפשמישל, בלבוב, ומשנת ה'שצ"ט עד לפטירתו, כיהן כראש ישיבה ורב בקראקא במקומו של הרב נתן שפירא בעל "מגלה עמוקות", ושם נקבר, בבית הקברות היהודי העתיק.
נודע כחריף מופלא, ובקיא בחכמת הקבלה, והחליף מכתבים עם רבי שמשון מאוסטרופולי.
לא לקח משכורת עבור משרתו כרב עיר, היות והיה עשיר גדול.
בין תלמידיו הרבים היו רבי שבתי כהן ('הש"ך'), רבי גרשון אשכנזי בעל "עבודת הגרשוני", רבי מנחם מנדל אוירבך בעל "עטרת זקנים", ורבי אריה לייב "הארוך" מקראקא.
הרב יהושע חיבר ספר שנקרא "מגיני שלמה" המגן על רש"י מקושיות התוספות.
בהקדמה לספרו נכתב כי רש"י נגלה אליו בחלום והודה לו על כך.
כן כתב גם ספר בקבלה, ביאור על ספרו של הרמ"ע מפאנו "עשרה מאמרות".
לאחר פטירתו יצאה לאור באמסטרדם אסופה של שאלות ותשובות בשם "פני יהושע", בידי נכד המחבר וקרוביו, בדומה לשם ספר החידושים הנודע פני יהושע של נינו, הרב יעקב יהושע פאלק, שנקרא על שמו (השם יעקב נוסף לו מאוחר יותר עקב מחלה).
דרכו בפסיקת ההלכה הייתה להתבסס בעיקר על דברי התלמוד והפוסקים הראשונים, מקורות אלו היו לחם חוקו, אף שנהג להסתמך גם על פסיקות האחרונים: השולחן ערוך והרמ"א, זאת שלא כגאונים אחרים מדור זה, ובהם רבו מהר"ם מלובלין שהתנגדו להסתמכות ופסיקה על פי ה"שולחן ערוך".
יחד עם זאת, במקום שהיה נראה לו אחר העיון שאין דברי השולחן ערוך נכונים לפי הדין לא היסס לחלוק על דבריהם.
כך כתב בתשובה לידידו הרב שמואל זיינהוויל, אב"ד ניאסוויז', שתמה על שחלק על השולחן ערוך: .
אף על הראשונים הוא חולק לעיתים, ובמקום אחד כתב על דברי התוספות: "לא יצאו דברים אלו מפי התוספות כלל אלא אחד מן המתחילין כתבן...".
היה מצאצאי רבי יוסף בכור שור שהיה מבעלי התוספות, ותלמידו של רבינו תם.
לדעת רוב חוקרי המשפחה כיום היו לו אחד עשר ילדים מאשתו היצל, בת רבי יהודה לייב מטיקטין (נפטרה כ"ה באב ה'ת').
אחיו רבי מרדכי, כיהן ברבנות ובראשות ישיבה בטומשוב ונרצח בפרעות ת"ח ות"ט.
חתנו רבי יצחק אייזיק, אב"ד בפרעמיסלא
בנו רבי חיים, אב"ד בקולומיאה (נפטר כ"ו באדר ה'תל"ג)
בנו רבי משה, כיהן כדיין בעיר קארקא משך ארבעים שנה.
חתנו הרב אברהם הלוי, היה סבו של הרב יעקב יהושע פלק מחבר ספר פני יהושע, שנקרא על שמו.
יהושע השל ייבין (ב' באייר תרנ"א, 10 במאי 1891 – ח' בניסן תש"ל, 13 באפריל 1970) היה ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית, רופא בהשכלתו, עיתונאי, פובליציסט, סופר ומתרגם.
יהושע השל ייבין נולד בשנת 1891 בעיר ויניצה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) למשפחה מן המעמד הבינוני המבוסס.
בגיל ארבע וחצי התייתם מהוריו, ישראל ייבין, מצאצאי רבי יעקב יוסף מאוסטראה, ורחל לבית מרשלקוביץ, ועבר לגור ולהתחנך אצל סבתו האמידה מצד אמו במזריץ'.
ייבין קיבל חינוך מסורתי, בתחילה למד אצל מלמד פרטי תורה וש"ס ואחר למד בגימנסיה עברית בווילנה.
כבר בנעוריו התבלט בזיכרונו ובידיעותיו, ובגיל שמונה ידע את כל ספר ישעיהו בעל-פה.
לאחר סיום לימודיו גויס לצבא הרוסי ושירת כרופא במלחמת העולם הראשונה.
בצבא נחשף לאימי המלחמה וחוויותיו הקשות במלחמה ניכרות ברבות מיצירותיו הספרותיות.
מגיל צעיר היה ייבין ציוני, ובהיותו סטודנט הצטרף לאגודה הציונית "יבנה".
כן היה פעיל באגודת "חובבי שפת עבר", בה הרצה, בעברית.
בתקופה זו התחיל גם את דרכו הספרותית כסופר דו-לשוני, ביידיש ובעברית.
הוא פרסם סיפורים, שירים ודברי הגות בכתבי העת המרכזיים ביידיש ובעברית.
בשנת תרע"ט באודסה התפרסם סיפורו "בין צללי ערב" בכתב העת "משואות" שבעריכת משה גליקסון.
בשנת 1919 עבר לווילנה והתפרנס כמורה בגימנסיה העברית וכרופא.
בתקופה זו החליט לעזוב את מקצועו כרופא ולהתרכז רק בכתיבה ספרותית.
בשנת 1922 עבר לברלין, עיר שהייתה מרכז לסופרים יהודיים רבים וחשובים.
שם היה פעיל בתנועת "פועלי ציון" ואף פרסם בביטאוניה.
בין תרגומיו: "ז'אן כריסטוף" מאת רומן רולאן, "חיים" מאת גי דה מופאסאן, "מבוא למטפיזיקה" של הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון ועוד.
בברלין, ב-1922, נישא למרים-עטרה, בתו של המו"ל והעורך שרגא פייבל מרגולין.
בשנת 1923 נולד בנם הבכור, ישראל.
בשנת 1924 עלו יהושע ייבין ומשפחתו לארץ.
הוא השתתף כסופר ופובליציסט בעיתונות הציונית, בעיתונות של תנועת העבודה ובכתבי העת שלה.
עבד כמרצה ומורה מטעם ועדת התרבות של ההסתדרות בכפר יחזקאל שבעמק יזרעאל.
בשנת 1926 נולד בנו השני, זאב.
ב-1928, עקב קשיי כלכלה, עזבה משפחתו את ארץ ישראל וחזרה לברלין.
המשפחה חזרה לארץ ב-1930, ערב עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1928 עזב ייבין את תנועת העבודה ועבר לתנועה הרוויזיוניסטית.
בפברואר 1928, ייבין עם אורי צבי גרינברג ואב"א אחימאיר השתתפו בכינוס ארצי של הפועלים הרוויזיוניסטים, והקימו את "גוש העבודה הרוויזיוניסטי".
משנה זו ואילך ייבין שימש כהוגה דעות, סופר וממעצבי האידאולוגיה של האגף המקסימליסטי בתנועה הרוויזיוניסטית.
משנה זו השתתף ייבין במערכת "דואר היום", עיתון שיצא לאור מטעם התנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1930 ייסדו, ייבין, אצ"ג ואחימאיר את "ברית הבריונים", תנועת המרי הראשונה בבריטים.
הם הראשונים שהכריזו על הבריטים כעל "שלטון זר".
ביוני 1933, כשנרצח חיים ארלוזורוב בחוף הים בתל אביב הואשמו קבוצת "ברית הבריונים" ברצח.
כמה מהם נעצרו וישבו בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
ייבין ישב כארבעה חודשים בכלא (שוחרר ב-30 בנובמבר 1934), כשד"ר אב"א אחימאיר ישב כשנה במעצר.
לאחר מאסרו של ד"ר אב"א אחימאיר בשנים 1932–1934 שימש ייבין כעורך "חזית העם", ועד שנעצר ונשפט ערך בפועל את עיתון הירדן של התנועה הרוויזיוניסטית.
במאמרו "אופוזיציה או תנועת שחרור" שהתפרסם בעיתון "חזית העם" מיום 26 באוגוסט 1932 כתב ייבין:
"אנו רוצים שכל המון בית-ישראל יעמוד תחת דגל המרי, גרעין המרי החדש, הרעיון המהפכני שנזרע באב תרפ"ט, ורק אז תבוא התקומה...".
ייבין וחבריו מהאגף המקסימליסטי בתנועה הרוויזיוניסטית הגיעו להכרה כי הלקח מפרעות תרפ"ט הוא שהשותפות עם בריטניה הגיעה לקצה ויש להשתמש בכוח כדי להגשים את מטרות הציונות.
לעומתם החזיק ז'בוטינסקי בדעה שיש להמשיך את שיתוף הפעולה עם הבריטים וללחוץ על הממשלה כדי שזו תחזור לתמיכתה בציונות.
בשנת 1932, כתב לו ז'בוטינסקי את הדברים הבאים:
למרות חילוקי הדעות על הדרך, ראה ייבין בז'בוטינסקי את המנהיג שיביא להקמת מדינת היהודים.
במאמר של ההיסטוריון פרופ' בן ציון נתניהו המבוסס על הרצאה שנשא במסדר ז'בוטינסקי ב-28 במאי 2000 כתב:
בשנים 1937–1939 שימש כפובליציסט של האצ"ל, פרסם מאמרים ב"מצודה", וב"אומר לעם", בעיתונות המחתרת ובעיתון האצ"ל בפולין "די טאט".
בשנת 1939 הקים האצ"ל תחנת רדיו "קול ציון הלוחמת", את החומר לשידור כתבו דוד רזיאל, אברהם שטרן (יאיר) וכן ד"ר ייבין.
לאחר פילוג אצ"ל והקמת לח"י, פרסם מאמרים אידאולוגים בהתווית דרכה של המחתרת.
ב-1937, במסגרת ההוצאה לאור "מדינית" בתל אביב, תרגם, יחד עם בנציון נתניהו (לימים פרופסור), את אסופת מכתביו של תיאודור הרצל מהשנים 1904-1896.
בשנת 1938 הוציא לאור את המונוגרפיה שלו על שירת אצ"ג: "אורי צבי גרינברג משורר ומחוקק", ספר המנתח את הרעיונות היסודיים בשירת אצ"ג וקובע שבשירתו של אצ"ג גלומה תפיסה חדשה של הציונות והוא מחוקק כלים ודפוסים חדשים.
ידידות עמוקה שררה בין אצ"ג וייבין.
רוב שנות שהותו של אצ"ג בארץ הוא גר בבית משפחת ייבין.
ביחד סבלו מעוני, לעיתים קרובות רעבו ללחם וכן סבלו מרדיפות והחרמות של היישוב בשל רעיונותיהם.
עליזה גרינברג, אלמנתו של אצ"ג אמרה בראיון בשנת 1998: "הוא [אצ"ג] היה נרדף במשך שנים רבות ומשפחת ייבין שמרה עליו.
כמעט תמיד גר איתם, גם ברחוב קריית-ספר, גם בחשמונאים וגם ביהודה הלוי.
לולא משפחת ייבין, הוא לא היה נשאר בחיים".
ייבין העריך את אצ"ג ואת עבודתו ופרסם מאמרים רבים על שיריו.
אב"א אחימאיר כתב על ידידות זו:
בשנים 1940–1948 המשיך ייבין לעסוק בתרגום ובכתיבה.
בהמשך לדרכו הרעיונית והפוליטית; אם לתחנת השידור של האצ"ל, אם סיפור בהמשכים ואם מאמרים לעיתונות הרוויזיוניסטית.
ייבין היה מועמד אחרון ברשימת תנועת החרות ב.
בשנים 1949–1960 פרסם ייבין מאמרים וסיפורים ב"סולם", ירחון בעריכת ישראל אלדד (שייב) שדגל בהקמת מלכות ישראל ובהרחבת המדינה הקיימת לתחומי גבולות ארץ ישראל כפי שהם מתוארים בתנ"ך.
ייבין השתתף באופן קבוע ב"סולם" והיה ממעצבי דרכו הרעיונית.
בשנת 1959, כשהיה כבר עיוור ולא יכול היה לקרוא, זכרונו הפנומנלי עמד לו והוא זכה בתואר 'חתן התנ"ך' בחידון הארצי השני לתנ"ך במעמד ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
בשנת 1960, פרסם את ספרו, שפרקים ממנו התפרסמו ב"סולם", על עיקרי תורת ואמונת ישראל "בשבילי אמונת ישראל".
על ספר זה כתב לו הרב הראשי, הרב יצחק נסים:
בשנת 1966 קיבל את פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על מכלול עבודתו הציבורית והספרותית למען רעיון מלכות ישראל.
בשנת 1970 נפטר בירושלים והוא בן 79.
בשנת 1976 נקראו על שמו רחובות בירושלים ובבאר שבע.
במזל מאדים – קובץ סיפורים מימי מלחמת העולם הראשונה; תרפ"ח
גלעד: ספר הזיכרון לשמירה ולהגנה של בית"ר והעובדים הלאומיים בקיץ תרצ"ו, הוצאת קרן תל-חי בארץ ישראל, תרצ"ז
ירושלים מחכה – סיפור מחיי הארץ; תרצ"ב (מהדורה ב: תרצ"ט)
אורי צבי גרינברג – משורר מחוקק – מונוגרפיה על שירתו של אורי צבי גרינברג; תרצ"ז
מלחמת בית חשמונאי – סיפור היסטורי; תש"ג
החיה הרביעית – סיפור מימי בנימין איש טבריה; תש"ט
ממעונות אריות – סיפורים מחיי המחתרת; תשי"ד
בשבילי אמונת ישראל – הגיונות על עם ישראל ואלוהיו; תש"ך
בעמק יהושפט – סיפור גדול מימי מצור ירושלים; תשכ"ב
המלכות אשר לא תסוף – ארבעה סיפורים היסטוריים; תשכ"ז
כתבים – סיפורים ומאמרים; תשכ"ט
יהושע דורפמן נולד בבני ברק למשפחה של ניצולי השואה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1968 התנדב לצנחנים ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח.
עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
השתחרר בדרגת סמל ב-1971. במלחמת יום הכיפורים לחם במילואים כלוחם חיל רגלים בסיני.
בשנת 1977 עבר קורס קציני חי"ר במהלך שירותו במילואים.
בשנת 1978 התגייס לשירות קבע ועבר הכשרה כקצין תותחנים.
לאחר שירות כקצין עמדה ומפקד סוללה בגדוד 411, שירת בתפקידי פיקוד והדרכה בענף יסוד (השלמה חילית של חיל התותחנים) בבית הספר לתותחנות שדה.
ב-1981 מונה לסגן מפקד גדוד 55 ועסק בהכנות לקראת מבצע של"ג.
במלחמת לבנון הראשונה היה חניך במכללה לפיקוד ולמטה, הוא הצטרף לכוחות התותחנים בלבנון והשתתף בהנחתת כוחות גדוד 412 דרך הים, בהמשך המלחמה הצטרף למטה אגד 215 ולאחר מכן ארגן את קורס קציני החיל (קורס יסוד) כגדוד תותחנים שהצטרף ללחימה.
ב-1983 למפקד קורס מפקדים וב-1984 למפקד גדוד 405. לאחר השתלמות בארצות הברית מונה ב-1986 למפקד בסיס טירוני תותחנים בשבי שומרון.
ב-1987 מונה למפקד הסיוע הארטילרי בעוצבת הגליל ובמקביל כיהן כמפקד עוצבת אדירים, אגד ארטילרי במילואים.
ב-1989 מונה למפקד עוצבת גולן, אגד ארטילרי 282, וב-1991 למפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד הצפון.
בתחילת 1993 מונה לקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף.
במהלך תקופתו בתפקיד בלט חיל התותחנים במבצע דין וחשבון שנערך בדרום לבנון, החל שדרוג המערך הקני לתותחים מתנייעים מדגם "דוהר", בוטל פרויקט השולף, ונשלחה לארצות הברית משלחת הקליטה של מערך "המנתץ", משגרי רקטות M-270 MLRS.
ב-1996 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון ביפן וקוריאה הדרומית.
לאחר שחרורו עבד כמנהל שיווק בחברת אלישרא.
בנובמבר 2000 מונה על ידי ממשלת ישראל למנכ"ל רשות העתיקות וב-2006 הוארכה כהונתו לקדנציה נוספת.
ב-14 השנים שבהן עמד בראש הרשות היא הפכה לגוף הארכאולוגי הגדול במדינה, והשתכללה באמצעות הכנסת טכנולוגיה מתקדמת יחד עם כלים ושיטות ממדעי הטבע לשם חקר הארכאולוגיה.
דורפמן הוביל את פרויקט הקמתה של הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל בירושלים, שאליה יתכנסו כל יחידותיה של רשות העתיקות הפזורות בירושלים.
על ביקורת שספג מגורמים שונים על פעילות רשות העתיקות אמר: "כשהשמאלנים חושבים שאתה ימני, הימנים חושבים שאתה שמאלני, החרדים חושבים שאתה לא יהודי וכולם תוקפים אותך – כנראה שאתה בסדר".
ב-2012 זכו רשות העתיקות ודורפמן כמנהלה בפרס שומר ציון מטעם מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים שבאוניברסיטת בר-אילן.
ביוני 2015 יצא ספרו של דורפמן לאור.
הספר "מתחת לפני השטח" מדבר על יחסי הגומלין בין ארכאולוגיה לפוליטיקה במדינת ישראל מנקודת מבטו של הכותב שכיהן כ-14 שנים כמנהל רשות העתיקות.
הספר נכתב על ידי דורפמן בזמן מחלתו והושלם זמן קצר לפני מותו.
דורפמן היה בעל תואר ראשון ושני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
היה נשוי לתלמה, ואב לשלושה בנים.
נפטר ב-31 ביולי 2014 ממחלת הסרטן, הובא למנוחות בבית העלמין בגדרה.
ב-3 במרץ 2017 נחנך "מצפור שוקה" על שמו בגשר הישנה.
ב-8 באוקטובר 2018 נחנך חדר ההקרנה, באתר עין הקשתות, על שמו של דורפמן.
ב-26 ביוני 2019 נחנך "מצפור שוקה" על שמו, בתל אשקף אשר בעמק חפר.
הרב אברהם יהושע הוטנר (י"ז בכסלו תרע"א, 18 בדצמבר 1910 - כ"ו בניסן תשס"ט, 20 באפריל 2009) היה מייסד ומנהל מפעלי יד הרב הרצוג, האנציקלופדיה התלמודית ומכון התלמוד הישראלי השלם במשך כיובל שנים.
ממקימי האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק ומעורכי כתביו.
נולד בפולין לרב יהודה ליב הוטנר, דיין בוורשה, ולבת-שבע, בתו של הרב יהודה הלוי סגל, גם הוא מרבני העיר.
אביו היה בנו של הרב יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק.
בשנים תרפ"ג-תרפ"ז למד בישיבת "תורת חיים" בוורשה אצל הרב צבי הירש גליקסון ולאחר מכן בישיבת ראדין אצל החפץ חיים (תרפ"ז-תרפ"ח) ובישיבת גרודנה אצל הרב שמעון שקאפ (תרפ"ט-תרצ"א).
באלול תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל ומאז התגורר בירושלים.
בתשרי תרצ"ו (1935), מיד לאחר פטירת הראי"ה קוק, יזם והקים עם גיסו הרב צבי יהודה קוק, הרב מאיר בר-אילן ועוד, את האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק, שבה פעל כמנהל וכאחד מעורכי הכתבים.
במסגרת זו ערך את הספר חזון הגאולה (לצד הרב מאיר בר-אילן), והציע לרצי"ה לצרף לספר אורות מאופל, את אורות ישראל והמאמר "למהלך האידאות בישראל".
בשנת תש"ב (1942) ביקשו הרב מאיר ברלין לנהל את האנציקלופדיה התלמודית עם היווסדה.
הוא ייסד וניהל גם את "מפעל הש"ס הישראלי השלם", שניהם במסגרת יד הרב הרצוג.
במסגרת תפקידיו אלה נסע פעמים רבות, לגיוס תרומות, בדיקת כתבי יד ועוד.
נפטר בגיל 98 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
אשתו הראשונה הייתה דבורה לבית פרנקל.
אשתו השנייה רחל (תרע"ו-תשכ"ו) הייתה בתם של רבי אברהם אלימלך שפירא האדמו"ר מגרודז'יסק והסופרת מלכה שפירא.
בתם היחידה היא הפסיכולוגית ד"ר אביגיל ינון, שהייתה נשואה לפסיכולוג פרופ' יואל ינון (נפטר ב-2025).
אחותו חוה לאה הייתה רעייתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
אחותו לובה אהבה נישאה להיסטוריון ולמורה אברהם לוין, מאנשי הארכיון המחתרתי שפעל בגטו ורשה "עונג שבת", היא, בעלה ובתם אורה נספו בטרבלינקה.
אח נוסף היה הרב חיים הוטנר (תרס"ו-תש"ד).
הרב הוטנר פרסם מאמרים רבים בכתבי עת, בעיתונות הכתובה ובאסופות מאמרים.
"משמעון הצדיק עד ר' שמעון שקאפ (למהותה של האנצקלופדיה התלמודית)", הצופה, כ"ח בתשרי תשי"ג, 17/10/52
"הראי"ה על פי תולדותיו", בתוך: זיכרון ראי"ה, בעריכת יצחק רפאל
"'מלאך ה' צבאות' - הרהורים על תורת הראי"ה לאור המציאות הישראלית החדשה", תשכ"ו
"אבי האנצקלופדיה התלמודית (החזון התורני של הרב מאיר בר-אילן ז"ל)", הצופה, ד' בתמוז תשל"ט
"אזף ואזפיזם", מאזניים, אלול תשט"ו, ספטמבר 1955
"הרב רש"י זווין כפותח תקופה בספרות ההלכה: על מקומה ומשמעותה של האנצקלופדיה התלמודית לספרות התורנית וההלכתית", יד הרב הרצוג, ירושלים, תשמ"ב
יהושע דב בנינסון (בן נון; תר"ז, 1846 – כ"ו באדר תרצ"א, מרץ 1931) היה מראשי חובבי ציון במינסק וממתיישבי ראשון לציון.
נולד בשנת 1846 בבוריסוב שבפלך מינסק שברוסיה (כיום בבלארוס) לחיים יצחק ובילה בנינסון.
בהיותו בן שבע עשרה נישא ליהודית לוין, בת הרב מרדכי לוין, ששימש ראש ישיבה במינסק.
לאחר נישואיו מתו אביו ואמו ביום אחד במגפת טיפוס.
אחותו הצעירה חסיה הייתה אז כבת שש.
בנינסון מכר את בית הוריו ועקר עם כל משפחתו למינסק.
למד עברית ומתמטיקה, ולאחר מכן עבד כמנהל חשבונות בבנק לוריא במינסק.
כעבור זמן התמנה למנהל הבנק.
באותה תקופה דגל ברעיון הסוציאליסטי, אולם הפרעות שנערכו ביהודי דרום-מערב האימפריה הרוסית בשנת 1881 חוללו אצלו תפנית אידאולוגית והוא נעשה ציוני נלהב.
ביתו שימש מרכז לתנועת חיבת ציון במינסק וסביבתה.
היה מחברי "אגודת האלף" וממייסדי אגודת "קיבוץ נדחי ישראל", שרבים מחבריה עלו לארץ ישראל והצטרפו לביל"ויים.
בשנת תרמ"ג (1883) עלתה לארץ ישראל אחותו חסיה, שנישאה לביל"ויי יהודה אידל צלליכין.
בשנת תרמ"ה (1885) עלתה בתו לאה, שנישאה לביל"ויי צבי הורביץ.
בשנת תרנ"א (1891) ביקר בנינסון בארץ ישראל כשליח של "אגודת האלף" ו"קיבוץ נדחי ישראל".
הוא סייר בגדרה, שהייתה אז בראשית ימיה, וכן בעמק יזרעאל ובגליל.
את בניו חיים יצחק ועמנואל שלח ממינסק ללמוד בבית הספר מקוה ישראל.
בשנת תרס"ו (1906) חיסל את עסקיו ועלה לארץ ישראל עם כל משפחתו.
הוא השתקע בראשון לציון ועבד בניהול האדמיניסטריבי של היקב.
שינה את שם משפחתו ל"בן נון" והיה חותם בשם "יהושע בן נון".
בשנת תרע"ד (1914), לאחר מות אשתו, עבר לתל אביב.
היה מקורב לראשי העיר ופרנסיה ובהם חיים נחמן ביאליק.
נפטר בשנת 1931, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
לאה - נישאה לביל"ויי צבי הורביץ מגדרה.
בניהם הם אמנון הורביץ ואבינועם הורביץ.
חיים יצחק בנינסון – למד במקוה ישראל.
נשלח על ידי כי"ח ללימודים בצרפת, שם קיבל תעודת אגרונום.
יצא בשליחות יק"א לארגנטינה לנהל את המושבה מוזסביל.
שב לארץ כדי להינשא לאחת מבנות המושבה רחובות ובדרכו חזרה בהיותו באלכסנדריה חלה בטיפוס ומת.
עמנואל בנינסון – למד במקוה ישראל, ולאחר מכן נסע לצרפת ללמוד הנדסאות חשמל באוניברסיטה בנאנסי.
יצא לארגנטינה אל אחיו חיים יצחק והצטרף כקצין לצי הארגנטינאי.
נשא לאישה את שמחה, בתו הבכורה של יעקב ולירו מירושלים.
גרשון בנינסון - למד בצרפת ונפטר שם בצעירותו.
בילה - נישאה ליעקב ויסמן.
רוחמה – נישאה ליהודה ויסמן, אחיו של יעקב.
הרב יהושע סג"ל דייטש (ה'תר"ע, 1910 – ד' בתמוז ה'תש"ן, 27 ביוני 1990) היה רב בהונגריה וברומניה ולאחר עלייתו ארצה רב בשכונת קטמון בירושלים.
נולד בעיר מאקו שבהונגריה, בנו של הרב חיים יהודה סג"ל דייטש, אב"ד מאקווא.
למד בישיבת חוסט אצל הרב יוסף צבי דושינסקי ובישיבת קראלי אצל רבי יואל טייטלבוים.
היה נוסע לחצרות אדמו"רים רבות, אך בעיקר לחסידות בעלז ולרבי ישעיה מקרסטיר.
נישא לגיצא ראכיל בתו של הרב הרב דוד שפרבר, אב"ד בראשוב.
לאחר נישואיו התגורר בבראשוב וכיהן כ"רב הצעיר" של העיר.
התמנה לאב"ד וואשארהעלי (כיום טרגו מורש) שבהונגריה.
בשנת 1949 עלה לישראל עם חותנו והתיישב בירושלים.
כיהן כראש הישיבה הראשון של חסידות בעלז.
במשך שנים רבות כיהן כרב בית הכנסת "הכללי" בשכונת קטמון בירושלים והיה מזקני רבני הונגריה בישראל.
עמד בראש מפעל "מעיין החוכמה", שעסק בהוצאת ספריהם של מחברים בני זמננו.
עסק בהוצאת ספרי אביו "רוח חיים" ו"באר יהודה" והוסיף להם חידושים והערות משלו.
בין פרסומיו: אוסף של מאמרי רבנים שנהרגו בשואה.
אחיו, הרב יעקב שמריה דייטש, כיהן כרבה של קהילת חוג חת"ם סופר בפתח תקווה.
בנו הרב משה, חתנו של רבי יעקב הלברשטאם מטשאקאווא.
פתח בית כנסת בלונדון בשם "שאץ" וכונה האדמו"ר משאץ קטמון (חמיו של חמיו היה רבי שלום משאץ).
כיום בנו הרב סיני יחזקאל שרגא מנהל את בית הכנסת
בתו שיינדל, הייתה נשואה למשה טוביה גרינצוויג, גבאו של האדמו"ר מבעלז הקודם ומחנכו של האדמו"ר הנוכחי מבעלז.
ונישאה בשנית (בשנת ה'תש"ס) לרבי משה יהושע הגר האדמו"ר מויז'ניץ
בתו זיסל לאה, הייתה נשואה לרב אלתר אליהו רובינשטיין, לימים רבה של אנטוורפן, ולאחר פטירתו נישאה לרב חיים אורי פריינד, דיין בעדה החרדית.
בתו פעסל - אשת הרב שלמה פולק, רב היישוב בית חלקיה, תלמיד החזון איש
בתו רבקה - אשת הרב יוסף דב פישר, רב הקהילה החסידית ברחובות
בתו מרים רחל - אשת הרב ישראל פרידמן מברוקלין.
הגדה של פסח עם ביאור קול ישועה, ברוקלין, תשמ"ט
בית הלחמי – על מסכת אבות, ירושלים, תשנ"ב
בית הלחמי - על בראשית, שמות ומגילת אסתר, ירושלים, תשמ"ה
בית הלחמי - על ויקרא, במדבר ודברים, ברוקלין, תשמ"ח
זמירות לשבת קודש, עם פירוש שערי ישועה, לונדון, תשנ"ב
בית הלחמי - על המועדים וזמני השנה, ברוקלין, תשנ"א
בית הלחמי - על הש"ס, יצא לאחר פטירתו
ספר פליטה הנשארת - ממחברי וסופרי תל תלפיות, לפי סדר מערכת א-ב ...
חידושי הלכות והערות שונות, ירושלים, תש"ל-תשל"א (בעריכתו)
רבי יהושע השיל הכהן פריד (ה'תקפ"ד – כ"א בסיוון ה'תרפ"א, יוני 1921) היה אדמו"ר חסידי וראש ישיבה בקאפיש שבהונגריה (כיום נאג'י-קופושוני בסלובקיה).
למד אצל הרב מאיר איזנשטטר, הרב חיים מצאנז, הרב צבי הירש מליסקא והרב יצחק אייזיק מזידיטשוב.
בשנת ה'תר"ל החל לכהן באדמו"רות בעיר קאפיש.
ועל פי המסופר, היו לו אלפי חסידים.
בשנת ה'תר"ס מסר את הרבנות לבנו כשהוא ממשיך לכהן באדמו"רות בלבד.
מתלמידיו היה רבי אהרן ראטה, מייסד חבורת שומר אמונים.
נפטר בכ"א בסיון תרפ"א, ונקבר בקאפיש.
על קברו הוקם אהל ויהודים רבים היו באים לפקוד את קברו.
האהל והקבר שרדו את השואה ומתוחזקים כיום על ידי אחד מצאצאיו.
חיבר ספר בשם "זיכרון יהושע" על התורה.
התפרסם כפועל ישועות, ורבים מסיפורי המופת התפרסמו בספר "תולדות אנשי מופת", בחלק "אוזני יהושע".
בנו רבי יעקב מאיר (ה'תרט"ו - ה'תרצ"ה) שימש בחייו ברבנות, על פי הוראתו.
חתנו רבי אהרן (אחיו של הרב יוסף מאיר מספינקא) כיהן משנת תרמ"ט כאב"ד בנדיקוביץ שם שימש גם באדמו"רות.
בשנת ה'תרע"ד עבר לרסוויגף (פרבר של העיר מונקאץ') והחל לכהן כרבה.
חיבר ספר בשם "מדרש אהרן".
נכדו היה הרב אברהם צבי וייס, רבה הראשון של שכונת נוה אחיעזר.
חתנו הנוסף היה רב אהרן וייס.
הרב יהושע הכהן קפלן (תרל"ג, 1873 - כ"ט בתמוז תש"א, 24 ביולי 1941) היה רב בקְרוּקי ובסובינישוק ואב"ד וידוּקְלֶה שבליטא.
בן הרב מאיר הכהן קפלן.
למד בחדרים ובישיבות קטנות בבוברויסק שברוסיה הלבנה, ובסלובודקה.
בשנת תרע"ג (1913) החל לכהן כמורה הוראה בוורשה, ובזמן מלחמת העולם הראשונה עזב את העיר.
בשנת תרע"ט (1919) נבחר לרבנות בקרוקי שבליטא, ולאחר מכן בסובינישוק.
בשנת תרפ"ז (1927) מונה לכהן כראב"ד וידוקלה בליטא.
חיבר מספר ספרי הלכה בנושאים שונים.
נספה בווידוקלה בכ"ט בתמוז תש"א (24 ביולי 1941).
חלק אחר מ-221 יהודי העיירה נרצחו לאחר חודש בכ"ט באב (22 באוגוסט).
בניו הם הרב מאיר הכהן קפלן וישראל קפלן.
נכדו בן בתו רחל שנקרא על שמו הוא עוזי יהושע וישקין Uzi Vishkin.
שערי הוסתות, קיידאן, תרצ"ט - ביאור דיני וסתות ודיני הפרישה סמוך לוסתה של האישה, ונוספו להם הלכות נדה וטבילה מספר "נדחי ישראל" של החפץ חיים.
לקוטי שושנים, קיידאן, תרצ"ט - על טהרת המשפחה וחינוך ילדים.
"שערי הקודש" פרוש על הספר עבודת הקודש חלק ראשון - מורה באצבע מאת הרב חיים דוד אזולאי ווילנה תרס"ז
יהושע הלוי (יהושע אלכסנדר ציטרון; "ציטי") (י' בתשרי תרע"ח, 26 בספטמבר 1917 – א' בשבט תשס"ט, 26 בינואר 2009) היה פעיל תנועת ההעפלה "אף-על-פי" של התנועה הרוויזיוניסטית ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, מפקד אניית המעפילים "פנצ'ו", והיסטוריון של תנועת הנוער בית"ר בצ'כיה ובסלובקיה.
יהושע הלוי נולד כאלכסנדר ציטרון ביום הכיפורים תרע"ח (26 בספטמבר 1917) בברגסס, ברהובו שבסלובקיה.
מוצא משפחתו היה מגולי ספרד למזרח אירופה.
הוא החל ללמוד רפואה בברטיסלאבה, אבל הלימודים נקטעו בגלל האירועים המדיניים באירופה משלהי שנות השלושים.
הלוי הצטרף לתנועת הנוער בית"ר בגיל 13. הוא מילא שורה של תפקידים בתנועת הנוער בית"ר בצ'כוסלובקיה, בהם ארגון וניהול מחנות קיץ למאות בני נוער יהודים, בהם למדו עברית וידיעת ארץ ישראל.
יחד עם אליהו גלעזר, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, נפתלי פלטין, אייזיק רמבה וד"ר אלחנן (האנס) אייגר, היה ממארגני אירועי "20 שנים לציון הקמת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה", אשר ליכדו את הנוער הציוני בצ'כוסלובקיה, ובמיוחד את חברי בית"ר לקראת עלייה לארץ ישראל.
באביב 1938 הפכה בית"ר בהנהלתו לתנועת הנוער הציונית הבולטת בצ'כוסלובקיה ואלפי חבריה נאספו בכינוס הארצי השמיני של בית"ר בברהובו, בימים 18 – 19 באפריל 1938. זאב ז'בוטינסקי ראש בית"ר ונשיא הצ"ח עמד על כישוריו בעת ביקורו בצ'כוסלובקיה ומהדו"חות שקיבל על פעילותו הארגונית.
עם כיבוש פראג על ידי גרמניה הנאצית ב-15 במרץ 1939, הפכה סלובקיה למדינת חסות של גרמניה.
בתקופה זו אליהו גלעזר מינה את יהושע הלוי, קצין נציבות בית"ר סלובקיה ונציב בית"ר בברטיסלאבה, למשנה-נציב בית"ר בסלובקיה ואחר כך היה לנציב בית"ר בסלובקיה.
הצה"ר נתן להלוי גיבוי לארגן מבצע העפלה לכשלוש מאות חניכי בית"ר מסלובקיה לארץ ישראל.
לשם הוצאת התוכנית לפועל נאספו כ-5,000 לירות שטרלינג, ולמעפילים הושגה ויזה מפראגוואי.
ב-29 באוגוסט 1939, שתי יממות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כתב הלוי לשִלטון בית"ר כי על "300 החיילים הבית"רים המאומנים המשתהים כבר שמונה חודשים בציפייתם להעפלה, ונהפכו לעדר זאבים בן 300 ראשים מיואשים מרופטים, רעבים ומחוסרי - גג".
באמצע מאי 1940 הגיעה לברטיסלבה האונייה "סטפנו", אוניית גרר בת 259 טון, שנבנתה במספנה בריטית ב-1895, ללא אלחוט וללא רדיו ושמה שונה ל"פנצ'ו"; צוות הימאים כלל רב-חובל רוסי ומלחים יוונים.
ב־18 במאי 1940 לאחר הכנות מרובות, הפליגה "פנצ'ו", מברטיסלאבה שבסלובקיה.
על סיפונה של פנצ'ו הצטופפו 407 מעפילים חניכי בית"ר.
עם יציאתה "נשבר מנוף המנוע המווסת את השסתומים", ולבסוף יצאה האונייה מהמים הטריטוריאליים של סלובקיה, והמעפילים פתחו בשירת התקווה.
בדרך נוספו נוסעים נוספים: פליטים יהודים וחניכי בית"ר, ובסך הכול הפליגו על סיפונה 514 מעפילים.
אוכלוסיית המעפילים כללה צעירים רווקים ומשפחות עם ילדים.
תחילה שטה האונייה על הדנובה.
עברה ליד בודפשט, ועגנה בנמל מוהץ' שבדנובה הדרומית.
ב-25 במאי, לאחר תדלוק הפליגה ה"פנצ'ו" מהנמל מלווה בסירת-מנוע של המשטרה ההונגרית עד צאתה מהמים הטריטוריאליים של הונגריה.
האונייה שטה לכיוון הגבול היוגוסלבי, ועגנה בנמל בזדן.
ב־21 בספטמבר הפליגה האונייה לים השחור.
בדרכה, חנתה באי סאמוס, אך כיוון שלא יכלה להצטייד שם בדלק, הוחלט להפליג לפיראוס תחת דגל בולגרי.
ב-14 בספטמבר 1940, הצטיידה "פנצ'ו" בפחם ובמזון בג'יוורג'יו, והפליגה לנמל סולינה שברומניה.
ב-21 בספטמבר הפליגה מנמל סולינה.
ב-9 באוקטובר, האונייה עצרה לפתע ממהלכה.
סיבת הדבר הייתה בעקבות הרקת דוד הקיטור על ידי המלחים של האונייה ממימיו המתוקים, ומילויו בזדון במי ים.
כתוצאה מכך, התפוצץ דוד הקיטור.
ב-11 באוקטובר 1940 (ערב יום הכיפורים תש"א) – עלתה "פנצ'ו" על שרטון סמוך לאי היווני כמילי (קמילה ניסי) שבים האיגאי, ונוצר סדק בדופן האונייה.
המעפילים שרדו עשרה ימים על האי הבודד.
הם כתבו על יריעות בד שנלקחו מהאונייה: SOS ופרשו אותן על הקרקע ושלחו בסירת הצלה חמישה נערים להזעיק עזרה.
לבסוף הם אותרו על ידי מטוס איטלקי.
סוניציני" נשלחה מהאי רודוס כדי לחלצם.
הם הועברו למחנה אוהלים שהוקם באצטדיון הספורט בעיר רודוס.
רוב קהילת רודוס נשלחה זמן קצר אחר כך אל מחנות ההשמדה באירופה.
ב-12 בינואר 1942 הועברה קבוצה מהם למחנה המעצר פרמונטי די טרזיה לשבויי מלחמה ואזרחים של איטליה הפשיסטית בדרום איטליה.
וב-3 במרץ, הועברה לשם קבוצה שנייה.
שני מעפילים אשר ניסו לברוח מהמחנה – נהרגו.
במחנה פרמונטי נשא יהושע את רוזה (שרה שושנה לבית שפיגל; 1981-1915), ילידת ברטיסלאבה, חניכה ופעילה בבית"ר, מזכירתו של הלוי, וממארגני עליית "אף על פי" מסלובקיה, שהשתתפה בהפלגת ההעפלה של "פנצ'ו" עם שני אחיה הצעירים, באוגוסט 1943.
ב-8 בספטמבר 1943 איטליה נכנעה לבעלות הברית, וב-14 בספטמבר, שוחררו ניצולי "פנצ'ו" ממעצרם.
באוקטובר 1943 נכבש האי רודוס על ידי כוחות בעלות הברית.
ניצולי "פנצ'ו" הוציאו לאור גיליון ראשון עיתון בשם: "המבשר" ב-1 בינואר 1944. אולם ממשל צבאי של בעלות הברית באיטליה אסר על הוצאתם לאור של גיליונות נוספים.
חיילי הבריגדה היהודית פגשו את מעפילי "פנצ'ו".
משה שרתוק, שביקר את חיילי הבריגדה היהודית ב-1944, בא לראותם.
והסדיר עם שלטונות המנדט את עלייתם לארץ ישראל.
וכך, ארבע שנים מתחילת מסעם, הם קיבלו אישורים בריטיים רשמיים להיכנס לארץ ישראל.
ב-25 במאי יצאו מעפילי "פנצ'ו" ב"רכבת של קרונות בקר" את פרמונטי די טרזיה.
ב-27 במאי הפליגו באוניית המשא "בטורי", במימון הג'וינט לנמל אלכסנדריה.
כאשר הגיעו לנמל התקבלו בחגיגיות ובמגדנות על ידי פעילים ציוניים של הקהילה היהודית.
באלכסנדריה עלו על הרכבת המנדטורית לארץ ישראל, והגיעו ללוד ב-2 ביוני 1944.
על יום ההגעה לארץ ישראל כתב הלוי בספרו הביתה...!:
הלוי ראה באנייה "פנצ'ו" את סמלה של ההעפלה העברית, בהיקלעה לנסיבות הקשות של מלחמת העולם השנייה, ובהיותה נתיב מילוט והצלה לרוב המעפילים מהשואה.
במאמרו "לחיי הספינות שהצילו!", כתב הלוי, כי נוסעי "פנצ'ו" היו היהודים המשוחררים הראשונים באירופה (בספטמבר 1943) וגם העולים הראשונים שהגיעו – ובאופן ליגאלי – לארץ-ישראל לקראת סוף מלחמת העולם השנייה (ביוני 1944).
לאחר הגיעו לארץ ישראל הצטרף יהושע הלוי לאצ"ל; כינויו במחתרת היה "איתמר"; ועבד כלוטש יהלומים בנתניה.
בגלל פעילותו באצ"ל הוא הפך למבוקש על ידי המשטרה הבריטית.
ב-1947, הצטרף לפעילות אנשי ההעפלה בגרמניה.
ביוני 1948 חזר לישראל והתגייס לצה"ל.
אחרי מלחמת העצמאות שינה את שמו מאלכסנדר ציטרון ליהושע הלוי.
הוא עבד זמן קצר כמתדלק בתחנת דלק בכפר יונה, הסמוכה למחנה 21. אחר כך עבד בהסתדרות העובדים הלאומית, והפך את סניף נתניה לאחד מסניפיה הגדולים.
כמו כן, היה מזכיר סניף נתניה של תנועת החרות.
בשנות השישים השתלב בבנק לסחר חוץ, לימים הבנק הבינלאומי הראשון, והיה לבנקאי בכיר בו.
הוא פעל בשורות התנועות והמפלגות החרות, גח"ל והליכוד.
הלוי פרסם ספרים רבים ועשה רבות להנצחת יהדות סלובקיה, קהילת עיר הולדתו ברגסס-ברהובו ותנועת הנוער בית"ר.
ד"ר אב"א אחימאיר, כינה אותו "ההיסטוריון של בית"ר הצ'כוסלובקית".
כתב וערך את יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות, ספר אלבום לזיכרון והנצחת הקהילה היהודית של העיר ברהובו-ברגסס.
היה רֵע במסדר ז'בוטינסקי וחבר נשיאות תחרות החיבורים: "זאב ז'בוטינסקי ומשנתו" לשנת תשמ"ג (1983).
ב-15 ביולי 2008 בנתניה עירו הוקמה ככר עם אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו".
הטקס נערך במעמד שגריר איטליה בישראל.
האנדרטה עשויה מגוש שיש בצורת ספינה הנוטה על צידה כשהיא מתנגשת בסלע ועל קיר הזיכרון חרותים שמותיהם של המעפילים.
יהושע הלוי נפטר ביום א' בשבט תשס"ט 26 בינואר 2009, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה .
(4 שנים בדרך לציון), ועד עולי "פנצ'ו" בישראל, (מהדורה שנייה), תל אביב: הוצאת "דקל", תש"י - 1950.
יהושע הלוי, תולדות בית"ר צ'כוסלובקיה, תל אביב: הוצאת יוצאי בית"ר צ'.
יהושע הלוי, "אל התלמידים שהעזו", בתוך: ז'בוטינסקי בראי הדורות, (עורך: פרופ' יוסף נדבה), תל אביב: הוצאת אגודת בוגרי בית"ר לדורותיהם, מפעל תחרות חיבורים: "זאב ז'בוטינסקי ומשנתו", תשמ"ו – 1985, עמ' 143 – 145.
יהושע הלוי, יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות, תל אביב – נתניה: הוצאת ארגון יוצאי ברהובו-ברגסס הסביבה, תשמ"ט – 1989.
יהושע דלין היה חזן בעל קריירה בינלאומית ארוכת שנים.
מגיל צעיר שימש כחזן ראשי בבתי כנסת בבסרביה, פולין, ארץ ישראל וקנדה.
נולד בקישינב, בסרביה (היום מולדובה), בשנת 1907.
כבר בילדותו נחשב כילד פלא והצטרף למקהלת בית הכנסת העירוני.
התחנך בחינוך תורני בישיבה ובמקביל השתלם בלימודי המוזיקה בקונסרבטוריון העירוני בקישינב ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה בוורשה.
קיבל הדרכה לחזנות מהחזנים הנודעים דוד משה שטיינברג, דוד רויטמן ואברהם קורלניק.
בגיל 17 (1924) מונה לחזן הראשי בבית הכנסת "זובחי צדק" בקישינב.
בגיל 20 התמנה לחזן בבית הכנסת "סיני" בוורשה, וכיהן שם במשך שלוש שנים.
לאחר ניסיון שלא צלח, לעלות לארץ ישראל, התמנה לחזן בבית הכנסת הישן בבוקרשט, וכיהן בו במשך 7 שנים.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, והופיע כחזן אורח בירושלים, בחיפה ובתל אביב.
בסוף שנת 1941 נתמנה לחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בשנת 1948 נתמנה לחזן בבית הכנסת "בית דוד" במונטריאול, קנדה.
גם לאחר המיזוג של בית הכנסת "בית דוד" עם בית הכנסת "תפארת ירושלים" בשנת 1965, המשיך בתפקידו כחזן בבית הכנסת המאוחד (שקיבל את השם באנגלית: "TBDJ synagogue") עד 1970, עת פרש לגמלאות.
בסוף שנת 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, הגיע לביקור בארץ, והתפלל את תפילת הסליחות, בבית הכנסת הגדול בתל אביב, בליווי המקהלה בניצוחו של מנשה לב רן.
תפילה זו הוקלטה והופצה על ידי חברה מסחרית.
היה בעל "נוסח" תפילה יהודי מסורתי אך גם מקורי ומאופיין בסילסולים מיוחדים, שאימץ מנוסחי העדות השונות.
תפילתו הייתה מלאה השתפכות הנפש, כהגדרת בני דורו, ואחרים שיבחו את הנוסח האקזוטי הרומני שלו השונה מהנוסח הליטאי/רוסי.
תפילותיו היו מלאות רוח חיים, אנשים שהשתתפו בתפילותיו זוכרים זאת כחוויית חזנות בלתי נשכחת.
במקומות שבהם כיהן כחזן הצליח למשוך עשרות ומאות מתפללים, והקים לתחיה בתי כנסת שהיו כמעט ריקים ממתפללים.
יצירותיו על קטעי התפילה: "כי לקח טוב", "אנא עבדא דקודשא בריך הוא", "ארבעה ראשי שנים הן", "מה אשיב" הוקלטו על ידי חברת קולומביה ו"היום הרת עולם" ו"אב הרחמים" (המוקדש לקדושי הגולה) הוקלטו על ידי חברת "זמרות הארץ".
פרקים מתפילת ה"סליחות" לימים הנוראים הוקלטו על ידי רדיו ירושלים.
רבי יהושע הנגיד (ה'ע' - ה'קט"ו; 1310–1355) היה נגיד בקהילה היהודית בקהיר, מצרים, דור חמישי לרמב"ם ונכדו של רבי דוד הנגיד.
נולד במצרים בכ"ב באלול ה'ע (1310) לרבי אברהם שהיה אף הוא נגיד הקהילה היהודית.
כמו אבותיו שימש במשרת הנגידות במצרים, ועל אף היותו הצעיר מבין אחיו, התמנה, כבר בגיל 24, לנגיד על יהודי מצרים במקום אביו רבי אברהם.
באיגרות גניזה רבות שלוקטו על ידי ההיסטוריון שלמה דב גויטיין ניתן לראות שהיה מנהיג ורועה רוחני של יהודי מצרים והיה מסייע לנצרכים, כמו עניים, חולים, נוסעים ואחרים.
לפרנסתו עסק ברפואה, אך מתעודות גניזה הקשורות בשמו ניתן ללמוד שמצבו החומרי היה ירוד יחסית לאבותיו.
מלבד עיסוקו בצרכי הציבור היה גדול בתורה והשיב תשובות בהלכה.
באחת האיגרות שנמצאו הוא מכונה "ראש ישיבתה של תורה".
שמעו הלך למרחקים וחכמי דורו פנו אליו בשאלות הלכתיות ובבירור דברי הרמב"ם, סב סבו.
נפטר בשנת ה'קט"ו (1355) בגיל ארבעים וחמש.
רבי יהושע היה אחרון הנגידים ממשפחת הרמב"ם שישב במצרים, שכן בנו רבי דוד יורשו בנגידות עבר מסיבה לא ידועה לחלב, ובסוף ימיו השתקע בדמשק.
כן היה לרבי יהושע אח בשם עובדיה שנפטר בצעירותו.
בשנת 1346 שלחו חכמי העיר עדן שבתימן, ובראשם רבי דוד עדני (בעל "מדרש הגדול"), לרבי אברהם למעלה ממאה קושיות וספקות בעניינים שונים בספר המצוות ובמשנה תורה לרמב"ם, ורבי יהושע השיב על שאלותיהם.
ואכן, לא אחת מודיע רבי יהושע לשואלים כי הנוסח שבידיהם מוטעה והנוסח המדויק הוא זה שבידו.
את השאלות והתשובות הכניסו אנשי תימן לקובץ בשם "אלמסאיל" ("השאלות").
הקונטרס הועתק בכמה כתבי יד ותשובותיו מוזכרות פעמים רבות בכתבי חכמי תימן בדורות שלאחר מכן.
אחד מחכמי תימן, רבי סעדיה עדני, העלה עמו את קובץ התשובות לצפת, ומשם נפוצו בין חכמי ארץ ישראל.
אחד מהם הוא רבי יוסף קארו שהזכיר מספר תשובות שלו בכסף משנה על הרמב"ם ובספרו אבקת רוכל, והוא מכנה אותו "הנגיד רבינו יהושע מבני בניו של רבינו".
בשנת 1940 ליקט החוקר אברהם חיים פריימן את שרידי התשובות שנמצאו בכתבי יד ובספרי הראשונים, ומספרן עמד על שלושים וחמש.
ב-1989 הוציא החוקר יהודה רצהבי את הקונטרס במלואו, על פי כתב יד יחיד, בצירוף הקדמה וחתימה של רבי יהושע.
הרב יהושע הלר (ה'תקע"ד, 1814 – כ"ג בסיוון ה'תר"ם, 2 ביוני 1880) היה רב ליטאי ודרשן ברוח תנועת המוסר, מתלמידיו הראשונים של מייסד התנועה, רבי ישראל מסלנט.
שימש כמגיד מישרים (דרשן) בגרודנא ובווילנה ורבן של הערים פלאנגה וטלז.
נודע בספריו "חוסן יהושע" ו"דברי יהושע" וחיבורים נוספים.
נולד לרב אהרן הלר, משפחתו הייתה משפחת רבנים נודעת, בין אחיו: הרב יחיאל הלר, רבן של ערים רבות בליטא ומחבר "עמודי אור"; הרב ישראל הלר, רבה של קיידנוב; הרב מאיר הלר, רבן של טרקאי וקסטוקוביץ ובסוף ימיו דיין בווילנה.
למד אצל רבי דוד טביל ממינסק, תלמידו של רבי חיים מוולוז'ין, ואצל אחיו הרב יחיאל הלר.
בעת לימודיו בווילנה הכיר את רבי ישראל מסלנט ששכנע אותו ברעיונות תנועת המוסר.
לאחר נישואיו לבתו היחידה של הצדיק הליטאי המפורסם בשם "ר' אליעזר מגרודנה", ישב ללמוד תורה בסמוך לבית הורי אשתו בגרודנה במשך שמונה עשרה שנים.
הוא התמנה כמגיד מישרים של הקהילה היהודית הגדולה בגרודנה ושימש בתפקיד זה עד שנת ה'תרכ"ד, 1864, אז התקבל כרב בעיר פלאנגה, משרה שבה החזיק עשר שנים.
בשנת 1874, ה'תרל"ד, התמנה כרב העיר טלז, משרה שבה החזיק עד שנת 1879, ה'תרל"ט.
הוא חיפש פרנסה אחרת כדי להיפטר מעול הרבנות וכבר בשנת 1878 השיג מינוי כמגיד מישרים של וילנה רבתי.
הוא נסע לווילנה והחל לכהן בתפקידו החדש, אך כשחזר לטלז כדי לקחת את משפחתו לווילנה חלה במחלה קשה שאילצה אותו להתפטר מן המשרה החדשה ולהתמסר לטיפול בבריאותו.
הוא נפטר בטלז ביום כ"ג בסיוון ה'תר"ם, 2 ביוני 1880.
הרב הלר היה מפורסם בליטא כרטוריקן ובעל כישרון ספרותי, נחשב אחד מגדולי הדרשנים ומחבר פורה של ספרי מוסר ויהדות.
חלק מפירושו על מסכת אהלות נחשב לבעל חשיבות רבה בפרשנות המסכת.
הפירוש מצוטט על ידי פרשנים מסורתיים (כפירוש קהתי) ומהדורות מדעיות.
יהושע השיל יואל בסאן (1840 - 26 באוקטובר 1917) היה מן הקונים הראשונים של אדמות פתח תקווה.
יהושע השיל יואל בסאן נולד בירושלים, בן לאיטה אסתר אביגיל ואליהו שלמה זלמן בסאן.
הוא התחתן וחי בחצרו של אביו.
בצעירותו היה תלמידו של ר' משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא – מחבר "זית רענן".
מספר שנים לאחר מכן נשא את חיה גיטל בת ר' שמואל ליאון שכונה "גיסר" בשל המלאכה בה עסק, הוא היה המנהל הראשון על יציקת האותיות בבית דפוסו של ר' ניסן ב"ק בירושלים.
כחלק מלימודי האסטרונומיה הוא בנה את כדור הארץ במספרים "כדור אסטרונומי".
הוא היה בין החברים הראשונים שהשתתפו בקניית אדמות פתח תקווה.
כמו כן, על חוזה קניית אדמה בסמוך ליריחו חתומים 20 מראשי העדה מוועד הכוללים שבירושלים ובניהם ר' אלי זלמן ובנו ר' יהושוע השיל.
הוא ערך לחברים הראשונים את כתב התקשורת הראשון.
היה פעיל בביסוס חברת פתח תקווה, בעריכת תוכניותיה ורישומיה ובניהול החשבונות שלה.
בארכיונו נצטבר חומר רב לתולדות היישוב.
ליהושע השיל נולדו שישה ילדים: יעקב, משה, מרדכי (דוקטור לפילולוגיה בבלטימור), אסתר אשת משה זכרין, חנה שרה אשת מנחם מנדיל הכהן, מרים (מירל) אשר היגרה לשיקגו, צדוק (צלם בירושלים).
הסופר חיים המבורגר כתב בספרו "שלושה עולמות" על הנאתו הרבה להיכנס לביתו של יהושע השיל שהיה מסביר פנים לכל אחד.
יהושע (שוקי) דור (נולד ב-10 באוקטובר 1945) הוא פרופסור אמריטוס לגינקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, חלוץ טיפולי ההפריה בישראל.
מפתח הטכניקה להשתלת קטעי שחלה בשחלותיהן של מטופלות אונקולגיות -שיטה שאומצה על ידי מרבית הרופאים ברחבי העולם.
דור נולד בתל אביב לישעיהו ודרורה, ילידי פולין שהיגרו לארץ טרם פרוץ המלחמה.
התגייס לצה"ל בשנת 1963 ושירת בתפקיד חובש קרבי.
סיים את השירות כרב-סרן (מי"ל) כמפקד פלוגה רפואית בחטיבת חי"ר לוחמת, כולל השתתפות במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1976 שמע על ניסיונות הפריה שמתבצעים באוניברסיטת קיימברידג', אנגליה.
אלו עוררו בו עניין רב, ומשנולדה ילדת המבחנה הראשונה בשנת 1978, נסע לאנגליה ללמוד את השיטה.
אותם ניסיונות ראשוניים נחשבו באותה תקופה למהפכניים ופורצי דרך בתחום רביית האדם, ודור היה שותף למחקרים שבוצעו בתהליכי הפריה חוץ-גופית וזרע אנוש.
מחקרים אלו נועדו לבסס ובעיקר לבחון את בטיחות השיטה להפריה חוץ גופית, ולשלול אפשרויות של פגיעה בילודים שיוולדו בעקבות הטיפולים.
במקביל לפעילותו הקלינית, פעל פרופ' דור לקידום טיפולי הפריה בישראל.
במסגרת היותו יועץ לוועדת סל הבריאות, הכניס דור את טיפולי ההפריה לסל, כדי לאפשר לזוגות שסובלים מליקויי פוריות לקבל טיפולים כמעט ללא הגבלה ועד ללידת שני ילדים.
הוא פעיל עד היום בהסברה גם מול המגזר הדתי-חרדי על-אודות מהות התהליך, לאור החשש הראשוני שהביע הממסד הרבני לכך שהטיפולים מנוגדים להלכה.
אישור רבני לתהליך אפשר לזוגות דתיים וחרדים לקבל היתר מפוסקי הלכה לעבור טיפולי הפריה חוץ-גופית ללא חשש.
כיום, למעלה מ-4% מכלל הלידות בישראל הם תוצר של טיפולי הפריה חוץ-גופית.
ב-1987 היה ממייסדי ומקימי היחידה להפריה חוץ-גופית בבית החולים אסותא, וב-1993 מונה למנהל יחידת הפריון וההפריה החוץ-גופית במרכז הרפואי ע"ש שיבא.
בשנת 1998 זכה בתעודת הוקרה מהאגודה האמריקאית על תרומתו בהבנת המבנה הגנטי של תאי זרע במצב של אי-פריון בגברים.
חבר ועד האגודה הישראלית לחקר הפוריות, וכיהן כיושב-ראש האגודה משנת 1999 ועד 2002. דור קיבל את התואר פרופ' חבר מאוניברסיטת תל אביב ב-1992, ותואר פרופסור מן המניין ב-2002. בשנת 2008 מונה לראש הקתדרה לחקר הפוריות בבית-הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 זכה פרופ' דור להישג ראשוני בעולם בנושא שימור פוריות, בלידת ילדה בריאה לאחר השתלת קטעי שחלה מוקפאים באישה, שחלתה בסרטן, שהטיפולים הכימותרפיים הרסו את שחלותיה.
קטעי השחלה נלקחו במהלך הטיפולים אותם עברה, והוקפאו ל-3 שנים.
לאחר החלמתה הופשרו קטעי השחלה והוחזרו לגופה, בניתוח חדשני וראשוני, באמצעות טכניקה שאותה פיתח.
כעבור תשעה חודשים ממועד ההשתלה, השחלה המושתלת חזרה לפעילות והאישה הרתה וילדה בת בריאה.
שיטתו הפכה לשיטה המועדפת ואומצה על ידי מרבית הרופאים ברחבי העולם.
מרצה קבוע בכינוסים בינלאומיים בתחום הפריון, טיפולי פוריות והפריה חוץ-גופית, וטיפולי שימור פוריות, רשימת פרסומיו המדעיים כוללת למעלה מ-200 פרסומים של עבודות מחקר במיטב כתבי-העת הרפואיים הבינלאומיים.
דור פרש לגמלאות משירות המדינה ב-2013 לאחר למעלה מ-40 שנות פעילות בביה"ח ציבוריים.
עם זאת, הוא ממשיך לקבל זוגות רבים במרפאתו הפרטית בתל אביב ובבתי-החולים אסותא והרצליה מדיקל סנטר, כמו גם פעילות בהתנדבות.
משמש כנשיא כבוד לאגודת רחשי לב, המאמצת את מחלקות הילדים החולים בסרטן, ומסייעת להם ולמשפחותיהם.
בשנת 2016 מונה פרופסור דור על ידי האגודה הישראלית לפוריות (איל"ה) לשמש כיושב-ראש הוועדה האתית של האגודה, ועדה אשר משמשת בפועל כשומר-הסף של האתיקה הרפואית בתחום טיפולי הפוריות, שחלקם מעוררים מחלקות חברתיות מורכבות.
פרופ' דור הוא ממייסדי פורום ניירות-העמדה בתחום הפריון, ניירות שביססו את הדיסציפלינה הקלינית של טיפולי הפריון, וביניהם טיפולי ההפריה החוץ-גופית.
ניירות העמדה אומצו על ידי ההסתדרות הרפואית ומשרד הבריאות.
יהושע (שוקי) דקל (נולד במאי 1944) הוא איש חינוך וספורט ישראלי, נושא תפקידים שונים בחינוך ובספורט בישראל, וביניהם, ראש מינהל הספורט במשרד החינוך, התרבות והספורט וסמנכ"ל המשרד, יו"ר הוועד הפאראלימפי הישראלי ויו"ר הוועד המנהל של מכון וינגייט.
דקל נולד בחודש מאי 1944 בעיראק.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1950 בהיותו בגיל 5 שנים.
לאחר שהות קצרה במחנה שער העלייה בחיפה, עברה המשפחה למעברת טבריה, כעבור שנתיים קשות במעברה, המשפחה עברה לשיכון ב' בטבריה, המקום שבו גדל.
למד בבית הספר היסודי תחכמוני, ואחר כך ב"בית הספר התיכון בגליל".
בשנת 1958 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של הפועל טבריה.
משנת 1960 ועד 1963 שיחק דקל בקבוצת המילואים בבוגרים של הפועל טבריה, ליגה מקבילה לליגה הלאומית.
בשנות ה-60, כל קבוצה בליגה הראשונה, בליגה הלאומית הייתה חייבת להעמיד גם קבוצת מילואים.