tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1952, בעקבות פטירתו של אליעזר קפלן, כיהן כלפון מטעם מפא"י כחבר הכנסת השנייה והיה חבר בוועדת הפנים, ועדת הכנסת, וועדת החינוך והתרבות.
לאחר מכן שימש מורה לערבית בבית הספר הריאלי (1955–1958) וממונה מטעם משרד הפנים על מחוז הצפון (1958–1966) ויו"ר ועדת מל"ח המחוזית.
בסוף שנת 1966 פרש לגמלאות, ומ-1967 כיהן כיו"ר ועד בית הגפן בחיפה.
סבו היה הרב אברהם רפאל כלפון.
בתו שרה כלפון-אגמון הייתה ממקימי קיבוץ בית הערבה, ולאחר פינוי הקיבוץ במלחמת השחרור הייתה בין מייסדי קיבוץ גשר הזיו בגליל המערבי.
אחת מנכדותיו (בת בתו הדסה) היא העיתונאית נרי ליבנה.
אברהם כרמל (קרפל) (1919 – 2007) היה מתרגם מגרמנית, מבכירי המתרגמים בישראל מגרמנית.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגום (1994).
כרמל נולד בכפר קטן בגליציה שבפולין, ליד העיר לבוב.
משפחתו עברה לווינה, שם למד בגימנסיה היהודית על שם הרב צבי פרץ חיות.
עלה לארץ ישראל בשנת 1938, על פי בקשה מיוחדת של האוניברסיטה העברית.
לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון ושני בחוגים לפילוסופיה וספרות עברית, היה מזכיר הפקולטה למדעי הרוח במשך שנים רבות.
חי בירושלים עם אשתו ושתי בנותיו.
משפחתו הקרובה, שנשארה בלבוב, גורשה על ידי הנאצים למינסק והושמדה שם בבור הריגה יחד עם יהודים רבים אחרים.
כרמל הקדיש את תרגום היצירה "מחיקה" מאת תומאס ברנהרד להוריו ולאחיותיו "שהוצאו מביתם בווינה על ידי שוטרים אוסטרים וטולטלו עד למינסק שבבלארוס, הועמדו שם על פי בור ונורו לתוכו, יהי זכרם ברוך".
אברהם כרמל תרגם מאמר משל ריכרד וגנר שנכתב ב-1850, "היהדות במוזיקה", וכן תרגם מיצירות הרמן הסה, פרנץ קפקא, רוברט מוסיל, תומאס ברנהרד ואחרים.
בשנת 1994 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום.
נבוכותיו של החניך טרלס, מאת רוברט מוסיל, תל אביב ספרית פועלים, תשל"ה 1975.
שלוש נשים, מאת רוברט מוסיל, סוף דבר מאת עזריאל אוכמני, תל אביב ספרית פועלים, 1960.
האיש בלא תכונות, מאת רוברט מוסיל, שני כרכים, שוקן 1988 1990.
היציאה, סיפור מאת פרנץ קפקא, נדפס ב"עיתון 77".
הלדנפלאץ : שני מחזות, מאת תומאס ברנהרד, שוקן 1999.
היהדות במוזיקה 1850, השוואת הטקסט למהדורת 1869, מאת ריכרד וגנר, תרגם א' כרמל ; הערות לשנויי הנוסח - א"ד קולקה.
מחיקה : התפוררות, מאת תומאס ברנהרד, אחרית דבר - אברהם כרמל, שוקן 1999.
המכורה לשינה, מאת אלפרידה צ'ורדה, ספרית פועלים,2004.
המשפט, מאת פרנץ קפקא, שוקן 1992.
הנעדר; אמריקה, מאת פרנץ קפקא, שוקן 1997.
סידהארתא: סיפור נוסח הודו, מאת הרמן הסה, שוקן 1975.
חיים אברהם כהנמן (כ"א בתשרי ה'תרע"ג, 2 באוקטובר 1912 - ל' בשבט ה'תשס"ט, 24 בפברואר 2009) היה נשיא ישיבת פוניבז' ובנו היחיד של מייסד הישיבה וראשה הראשון – הרב יוסף שלמה כהנמן.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עלה לישראל עם אביו, והיה היחיד מבניו ששרד (אֶחָיו ואמו נספו בשואה).
סייע לאביו להקים את ישיבת פוניבז' בעיר בני ברק.
בסוף שנות ה-40 עבר להתגורר בארצות הברית.
לאחר פטירת אביו בשנת 1969 שב להתגורר בישראל והתמנה לנשיא הישיבה, תפקיד שאותו מילא עד לאמצע שנות ה-90, עת הורע מצבו הבריאותי.
לאחר מכן החלו מאבקי ירושה חריפים בישיבה בין בנו, הרב אליעזר כהנמן, לחתנו, הרב שמואל מרקוביץ.
בצוואתו הוריש את הישיבה לרעייתו רבקה.
הוא הוסיף כי במקרה שהיא לא תהיה בין החיים בשעת פתיחת הצוואה, תחולק יתרת העזבון בין בנו אליעזר (60%, לבד מ-10% שהקנה לו עוד בחייו), לבין בתו ובעלה הרב שמואל מרקוביץ' (40%).
לאחר שלושים יום מפטירתו ייפתה אשתו את כוחו של בנה לנהל בשמה את הישיבה.
הצוואה עוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה ולסמכויות הנגזרות ממנה.
כל אחד מהצדדים טען כי הוברר ממנה כי דעתו של המנוח הייתה לטובתו.
נפטר בגיל 97, ונטמן בבית הקברות פוניבז' בבני ברק, בסמוך לקבר אביו.
בנו הרב אליעזר כהנמן, היה נשוי לאלישבע, בת הרב שלמה ברמן
בתו ציפורה, אשת הרב שמואל מרקוביץ'
הרב אברהם כהן היה רב המחוז של למברג.
הוא נרצח בהרעלה שנסיבותיה לא הובררו מעולם.
כהן נולד למשפחה ענייה בזלושאן שבבוהמיה.
הוא הצליח לרכוש השכלה וב-1828 החל ללמוד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת קארל בפראג.
במקביל לכך השתלם לקראת סמיכה לרבנות, אותה קיבל לבסוף מידי אב"ד העיר הרב שמואל לנדא, בן הנודע ביהודה, והרב שמואל קוידער מקאלדי.
ב-1833, לאחר שהתמודד על המשרה עם שמואל הולדהיים הצעיר, התמנה לרב הקהילה של הוהנמס שבפורארלברג, שמנתה אז תשעים משפחות.
הוא עסק במחקר הלכתי, ופרסם חמישה מאמרים ב"כתב העת המדעי לתאולוגיה יהודית" בעריכת אברהם גייגר.
בין היתר, כתב ב-1839 שכיסוי ראש לנשים אינו בחזקת איסור דאורייתא, ושממילא השולחן ערוך והרמב"ם מטילים אותו על רווקות כנשואות; מכאן קבע שהמנהג לעשות זאת רק אחרי החתונה נובע מדרכי השבטים הגרמאנים – שאצלם אכן היו הרווקות גלויות ראש – ולכן אין טעם לשמרו כיום.
במאמר זה דחה גם את המנהג, עליו העיד שעדיין רווח מאוד בזמנו בבוהמיה, לגלח את שיער הכלה.
ב-1842 ניסה הרב מברסלאו, שלמה זלמן טיקטין, להיפטר מגייגר שמונה למשנה לו ארבע שנים קודם לכן; הוא פרסם מנשר בו ביקש מעמיתיו מענה לשאלה אם אדם יכול לפקפק באמיתות התורה והתלמוד, בהתייחס למחקר הביקורתי שגייגר עסק בו, ולא להיחשב כופר.
כהן השיב לטובת המשנה-לרב, וכתב שמעשיו אינם סותרים אמונה בהתגלות אלוהית וכי המסורת הדתית מעולם לא דיכאה את חופש המחשבה, תוך שהוא מביא דוגמאות מפרשנים מימי הביניים.
כשכינס גייגר את הוועידה הרפורמית השלישית בברסלאו ב-1846, היה כהן אחד מהרבנים המתונים דוגמת שי"ר, זכריה פרנקל, אדולף ילינק ועוד, שנעשו מאמצים גדולים להביאם להשתתף בוועידה.
בשנת 1844 קיבל כהן הזמנה מהמחנה הפרוגרסיבי בין יהודי העיר למברג – שכלל משכילים, מתערים בתרבות הגרמנית ובורגנים מודרניים, והונהג בידי ירחמיאל מיזס, יהושע מיזס ואחרים – לבוא ולכהן כדרשן בבית הכנסת החדש שתכננו להקים.
עוד מראשית המאה התקיים בשולי העיר מניין שנערכו בו שינויים ספורים; המתפללים לא השתחוו בעלינו לשבח בימים הנוראים ולא ערכו תשליך.
אף כי האוכלוסייה היהודית המקומית הייתה ברובה אדוקה וקנאותה גברה מאז ימי המאבק בהרץ הומברג, היה בה מרכיב גדל והולך של מודרניסטים שהתאפיינו בניסיונם לאמץ את השפה הגרמנית ובלבוש האירופאי שלהם.
ב-1840 נאספו נציגיהם והחליטו לייסד בית-ספר מודרני ובית תפילה חדש שיחקה את דוגמת וינה: סדר התפילה היה אמור להיות מאופק וכמה פיוטים נועדו להיות מושמטים, אך כולו היה עתיד להישאר בעברית.
היה זה שלמה זולצר שהמליץ על כהן.
למרות היסוסיו, קיבל את ההצעה ונסע מזרחה.
הוא היה יוצא דופן מבין בני דורו: אף שחלק את הזלזול של עמיתיו ביהודי גליציה, עשה ניסיון אמיתי להבין אותם, ואף כתב לגרמניה ש.
בבית-הכנסת ששימש בו דרשן הסיר את הפיוטים הקוראים לנקמה בגויים, אסר על מכירת עליות לתורה וביטל את התשליך והכפרות.
במקביל, על אף דעותיו לגבי כיסוי הראש, לא ניסה כלל לבטל אותו אלא הסתפק במאבק בגילוח שיער כלות ובכובעים היקרים שנטו הנשים לרכוש ושהטילו מעמסה כלכלית כבדה על העניים.
הוא כתב כי אינו מתנגד לכך שאישה נשואה תכסה את ראשה כל עוד לא מוסיפים חומרות על האיסור התלמודי.
כמו כן, פעל לביטול המיסים המשפילים שהוטלו על יהודים.
כהן נקלע למתח שסבב את המאבק בין החסידות להשכלה ולמתנגדים בחבל, אך מיכאל מאיר העריך כי "מתקן מתון כל כך" היה מתקבל אף בגליציה, לו רק היה נותר ממונה על אלה שרצו בו.
אך תומכיו הצליחו למנותו למשרת הרב המחוזי, שהייתה פנויה מאז 1839. המשפחות הרבניות בעיר מחו בתוקף על מינוי אחד שאינו משלהם לתפקיד, וניסו להדיחו על ידי תלונות לשלטונות.
בעת אביב העמים של 1848 הוא הותקף באלימות מספר פעמים.
לבסוף, ב-6 בספטמבר 1848, ננסך ארסניק לסיר המרק במטבח שלהם.
הוא ובתו תרזה בת השלוש מתו למחרת.
אברהם בער פילפל, צורף עני, הואשם במעשה והיה היחיד שנכלא; הוא שוחרר תוך זמן קצר, לאחר שהעדים היחידים לא זיהו אותו במסדר.
הפרוגרסיבים בין היהודים הפעילו לחץ כבד על התובע המקומי וערכו הפגנות מול ביתו בדרישה לחקור שניים מעשירי האורתודוקסים, הרבנים אורנשטיין ויעקב נפתלי הרץ ברנשטיין.
אלה נעצרו לשישה שבועות אך שוחררו בהיעדר כל ראיה לכך שהיו מעורבים.
אחרי שהמשכילים שברו את חלונות ביתו ושיגרו לו מכתבי איום, התפטר התובע פילונס מתפקידו.
בית-המשפט העליון בווינה קיבל ב-1851 את הכרעת הערכאה בלמברג וקבע שאין בסיס להרשיע את פילפל.
ב-2007 התפרסם על הפרשה ספר מאת מיכאל סטניסלבסקי, "רצח בלבוב: פוליטיקה, דת ואלימות".
פרופ' רחל מנקין, היסטוריונית יהדות גליציה, ביקרה את הספר כשגוי מבחינות רבות.
אברהם לוּדְוִיפּוֹל (נכתב גם לודוויפול, לודביפול, וכן על דרך הרוסית: ליודוויפול (Людвиполь) ובכתיב היידי: ליודוויפּאָל; בצרפתית: Ludvipol; חשוון תרכ"ו, 1865, זוויהל, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – כ"ה בניסן תרפ"א, 3 במאי 1921, תל אביב) היה עיתונאי, פובליציסט ומתרגם עברי ופעיל ציבור ציוני.
לודויפול נולד בעיירה זוויהל שבווהלין של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי אוקראינה), צאצאם של הרבנים פנחס מקוריץ, אלימלך מאוסטרופול ויחזקאל לנדא.
התחנך חינוך חסידי, ובנעוריו נחשף לכתבי תנועת ההשכלה וקראם בחשאי.
לאחר שנתגלתה כפירתו נרדף על ידי החסידים, ונישואיו המתוכננים (על ידי שידוך) בוטלו.
לודויפול שירת בצבא כלבלר גדודי, ועם שחרורו בחר שלא לשוב לביתו אלא להתיישב בעיר אודסה, בהּ הצטרף לפעילות "חיבת ציון".
בשנת 1890 עלה לודויפול לארץ ישראל, אך כניסתו לתחומי הארץ נאסרה, והוא נותר באלכסנדריה שבמצרים.
חודשים ספורים עבד בנמל, ולאחר מכן עבר לצרפת ולמד עיתונאות בסורבון.
בתקופה זו כתב סדרת מאמרים בשם "מכתבים מפריז" למערכת "המליץ".
בשנת 1897 התאפשרה עלייתו, אך שהותו בארץ נמשכה רק ארבעה חודשים.
הוא נאלץ לשוב לאירופה עד לצאתו כציר לקונגרס הציוני הראשון וכתב בינתיים את זיכרונותיו מארץ ישראל אשר פורסמו במשך שנים פרקים-פרקים בעיתון "הצפירה" תחת הכותרת "בארץ אבות: רשימות וזיכרונות ממסעי לארץ ישראל".
לודויפול השתתף במספר קונגרסים ציוניים ובכתיבת עיתונות עברית ולועזית ("המליץ", "הצפירה", "הדור", "הַשִּׁלֹחַ" (תחת שם העט "המדינאי"), "לוח אחיאסף", "די וֶלט" ונוספים).
במהלך פרשת דרייפוס השתתף בקריאות התמיכה בו, והיה מקורב לפעילים במערכה לשחרורו – אמיל זולא, מקס נורדאו, ברנאר לאזאר, ז'וזף ריינאך וז'ורז' קלמנסו.
בתקופה זו ייסד את הירחון הצרפתי L'Écho Sioniste (פריז, 1899–1905), והיה חבר מערכת העיתון האודסאי "אוֹדֶסְקי לִיסְטוֹק" (Одесский листок).
בשנת 1903 עבר לוורשה והתמנה לעורך הראשי של עיתון "הצופה" שנוסד שם.
הוא ערך אותו במשך כשנה.
בתקופת היותו בוורשה היה ממתנגדי תוכנית אוגנדה בתנועה הציונית.
בשנת 1907 שב לארץ ישראל במטרה לייסד עיתון עברי בחסות "חובבי ציון".
על אף שלא מומשה תוכניתו להוצאת עיתון, נותר לודויפול לחיות בישראל, והתמסר לפעילות מקומית.
לודויפול נישא ליוכבד בקמן, בת מטולה, התיישב עמהּ ביפו ועבד כסוכן ביטוח בחברת הביטוח "גרשם".
במסגרת עיסוקיו הציבוריים לקח חלק בפעילות ועד תל אביב, גימנסיה הרצליה ובית משפט השלום העברי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פעל בוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל, ולקח חלק בהכנות לאספת הנבחרים הראשונה.
כעיתונאי נמשכה עשייתו במסגרת עיתון "הפועל הצעיר" וירחון "מולדת".
לאחר הקמת עיתון "הארץ" היה לודויפול בין חברי המערכת הראשונים.
לודויפול נפטר מעט אחרי פרוץ מאורעות תרפ"א, והובא לקבורה בבית העלמין הישן בתל אביב.
היה נשוי ליוכבד לבית בקמן ממטולה (נפטרה ב-1964), ואב לשלוש: מקסימה מרסי, מרנינה לודויפול (כנרת; התאזרחה בבריטניה) ורחל גזונדהייט.
על שמו רחוב (ובעקבותיו מתחם לודוויפול) בתל אביב.
המהפכה הצרפתית: קורותיה והשתלשלותה / מאת היפוליט קרנא [=קַרְנוֹ]; תרגום חפשי מן המהדורא הששית בשפת צרפת, ע"י אברהם לודויפול, ורשה: תושיה, תרנ"ז 1896.
תולדות עמי המזרח הקדמונים / מאת ג' מספירו; תֻּרגם לעברית על ידי אברהם ליודביפול, בעזרת הפרופיסור יוסף הלוי; על פי המהדורא החדשה היוצאת כעת בפאריז בהוספות ושִנוים גדולים מאת המחבר, ורשה: אחיאסף, תרנ"ז.
אברהם כוגן (6 ביוני 1921 - 7 בספטמבר 2009) היה פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה בטכניון ומחלוצי המחקר היישומי בישראל.
כוגן נולד בא' בסיוון תרפ"א (6 ביוני 1921) בקישינב.
למד בגימנסיה "מגן דוד", שהוקמה על ידי הרב יהודה לייב צירלסון, בה התנהלו כל השיעורים בעברית בלבד.
סיים שנת לימוד ראשונה בפיזיקה, באוניברסיטת צ'רנוביץ, בשנה שבה פרצה מלחמת העולם השנייה.
לימודיו נקטעו כאשר הגרמנים כבשו את המדינה.
הוריו, אחִיו, שתי אחיותיו ורבים מבני המשפחה המורחבת נספו בשואה.
בתושיה הוא התמודד עם עבודות כפייה, פציעה חמורה והשגת אישורי שהייה.
הוא למד לשמש כחייט וכספר, וניצל כל הזדמנות כדי לשרוד, ולשלוח מן המעט שהצליח להשיג אל אחותו, שרעבה בטרנסניסטריה.
הוא הצליח לברוח ממחנה כפייה, ולהגיע לבוקרשט.
שם פגש את הצנחנים שייקה דן ויצחק בן-אפרים.
עלה לארץ ישראל בשנת תש"ה (1944) באוניית המעפילים "צלאח א-דין".
למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושאי מחקריו התמקדו תמיד בפיזיקה שימושית, במטרה לסייע לצרכים חיוניים של מדינת ישראל.
בתקופת מלחמת העצמאות היה מראשוני המשתתפים בחיל המדע – חמ"ד, שהפך מאוחר יותר לרפא"ל - הרשות לפיתוח אמצעי לחימה.
באותה התקופה פיתח מוקש נייד, שהופעל בקרבות שונים.
נשלח מטעם הטכניון ללמוד באוניברסיטת פרינסטון, ארצות הברית, כאחד משבעה מדענים צעירים, שנשלחו להתמחויות בארצות שונות, על מנת להוות את צוות ההקמה של הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה בטכניון.
בחזרתם לישראל, בתשי"ד (1954), הקימו את הפקולטה וביססו אותה.
בשנותיה הראשונות של הפקולטה, עסק, פרט להוראה, גם בהקמת נקבות הרוח, בהן משתמשים עד היום לחקר ופיתוח מטוסים, טילים וגופים אווירודינמיים.
עד שנת תשל"ג (1973) היו אלו המנהרות היחידות בישראל והן שימשו, בין היתר, גם את התעשייה האווירית ורפא"ל.
עמד מספר פעמים בראש הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה כדיקן, בשנים 1956 - 1957, בחלק משנת 1965 ובשנים 1983 - 1984. במהלך תקופה זו העמיד דורות של תלמידים, בהם מפתחי המטוס "לביא", והטילים "חץ", גבריאל ו"גיל".
לאורך כל דרכו הוביל את מחקריו מרמת התאוריה ועד הפרטים הטכניים הקטנים ביותר.
רכיבים רבים בנה בעצמו, על פי המצאות ורעיונות מקוריים.
פטנטים רבים רשומים על שמו בישראל ובעולם.
שבועיים לפני פטירתו עוד עבד במגדל הסולארי, כשהוא מרכז ומסכם את תוצאות מחקרו.
פיתוח טורבינה בתוך כונס (שרוול) לניצול אנרגיית הרוח.
פיתוח שיטה להתפלת מי ים בעיבוי ישיר וללא צינורות מתכת, שהגיעה לשלב חצי חרושתי.
פיתוח תהליך להפקת אנרגיה מהפרש תרמי של מי האוקיינוס בעומקים שונים.
לאחר פרישתו לגמלאות מהטכניון בשנת תשמ"ט (1989), הוזמן למכון ויצמן למדע.
שם הוביל מחקר מתקדם להפקת מימן באמצעות אנרגיית השמש, כתחליף נקי למוצרי הנפט.
מחקר זה נוהל ובוצע במגדל השמש שבמכון.
בזכות התקדמות מחקרו נבחרה ישראל להשתתף בקונסורציום בינלאומי לפיתוח תהליך פירוק מתאן באנרגיית השמש.
בשנת תשכ"ג (1963) היה מראשוני הנבחרים לאקדמיה הלאומית למדעים, בה היה שותף פעיל במשך עשרות שנים.
לאורך השנים נשא תפקידים שונים בטכניון, במשרד הביטחון ובמוסדות המדינה.
בין היתר היה חבר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח, חבר מועצת המנהלים של המכון לחקר ימים ואגמים, חבר בתת-הוועדה לכוח ומים של הוועדה לאנרגיה אטומית, חבר בוועדת האקדמיה להכנת תחזית צורכי המדינה במדע בסיסי, חבר הרשות הלאומית לאנרגיה ועוד.
בשנת תשכ"ו (1965) זכה בפרס רוטשילד על דרכו ועבודתו המדעית, ונאם בטקס כנציג מקבלי הפרס.
בשנת תש"י (1950) נישא לשולמית וליקובסקי (בתו של עמנואל וליקובסקי).
לזוג נולדו שני ילדים, מאיר ורבקה, שנקראו בשמות הוריו שנספו בשואה.
בנו מאיר היה ממפתחי הטיל 'גיל' וכיפת ברזל.
חתנו הוא הרב צדוק בן ארצי, ראש מדור תודעה יהודית בצה"ל.
נכדו דב (דובי) משה כוגן, לוחם ביחידת שלדג, נפל בעזה במלחמת חרבות ברזל.
נפטר בי"ט אלול ה'תשס"ט (7 בספטמבר 2009 ), והובא לקבורה בהר המנוחות .
אברהם לבני (4 בינואר 1925 – 7 באוקטובר 1986; ה' בטבת ה'תרפ"ה – ד' בתשרי ה'תשמ"ז), היה נוצרי ממוצא צרפתי שהתגייר בעקבות השואה ועלה לישראל.
עניין מיוחד מצא במשנת הרב קוק וראה בה את התחדשות רוח הנבואה היהודית.
לבני היה הוגה דעות מקורי בנושא הפולמוס היהודי-נוצרי.
את עיקרי השקפתו העלה על הכתב בספרו שיבת ציון נס לעמים .
הספר נערך והוצא לאור מחדש תחת השם הסוד הישראלי.
לבני נולד בשנת 1925 למשפחה נוצרית פרוטסטנטית במרסיי שעל חוף דרום צרפת.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה היה בן ארבע-עשרה.
במהלך המלחמה היו הוריו שותפים להסתרת 3000 נערים ונערות יהודיים בכפר לה שמבון-סור-ליניון במרכז צרפת.
לאחר המלחמה, בעקבות פרסום זוועות השואה והיקף ההשמדה, החליט לבני להפסיק את לימודיו בתחומי המתמטיקה והפיזיקה ולנסוע לסורבון בפריס כדי ללמוד תאולוגיה, על מנת לרדת לשורשי התרבות הנוצרית-אירופית ויחסה ליהדות.
כעבור שנתיים, בשל חילוקי דעות עם מוריו, בהם טען כי דבריהם על היהודים סותרים את הכתוב בתנ"ך, עזב את לימודי התאולוגיה ועבר ללמוד פילוסופיה.
כעבור מספר שנות הוראה בפריס, קיבל לבני הצעה ללמד פילוסופיה בקזבלנקה שבמרוקו, שם פגש לראשונה בקהילה יהודית מסורתית.
מפגש זה עורר בו רושם עז ובשנת 1958 הוא החליט להתגייר.
לשאלת הרב שלום משאש, רבה של קזבלנקה ולימים רבה הספרדי של ירושלים, מדוע ברצונו להתגייר, ענה במסמך מפורט בן חמישה עשר עמודים העוסק במהות עם ישראל וייחודו.
הרב משאש שהתרשם מאוד מהמסמך, הפיץ אותו בין כל בתי הדין לגיור במרוקו.
לאחר הגיור, לבני נשא לאישה את נלי בן-חיים, בת למשפחה יהודית־מסורתית מן העיר פאס שבמרוקו, ונולד להם בן - מיכאל.
בשנת 1963 עלו לישראל והתיישבו בירושלים, שם הוא גילה את משנת הרב קוק ואת תלמידיו.
על תחושותיו בקשר להגעתו לירושלים כתב: "[דרך זו מפריס לירושלים] מורגשת...
כעין שיבה אל מקור נעלם שאבד ושוב נמצא".
במשך השנים הוא הוציא הסמכה לרבנות וסיים את עבודת הדוקטורט (דרך האוניברסיטה העברית) שהוקדשה לחקר יצירתו של המשורר וההוגה הצרפתי פול ואלרי.
אברהם לבני נפטר ביום ד' בתשרי תשמ"ז (1986) ונטמן בהר הזיתים.
את השקפתו הוא שוטח בספרו "שיבת ציון נס לעמים", בו הוא מבטא את שורשי המשבר של תרבות המערב מנקודת מבטו של גר.
הספר נכתב בצרפתית ותורגם לעברית על ידי הרב אורי שרקי.
רעיונותיו מבוססים על הגותם של הרב קוק, הרמח"ל, הגאון מווילנא ועוד.
לבני יצא כנגד הנצרות והתרבות המערבית וטען כי אלו פשטו את הרגל והגיעו לשיא ניוולם בשואה.
לדבריו, גאולת העולם כולו תלויה בגאולתו הפרטית של עם ישראל, כיוון ש"תוכנית הבריאה קשורה במהותה בישראל".
ביחס לתקומת מדינת ישראל אמר כי היא הסתירה הניצחת אל מול הטענה הנוצרית כי עם ישראל בתהליך הכחדה מן העולם.
לבני טען כי השואה מעבר לפגיעתה בעם היהודי, היא עלבון ואשמה למין האנושי כולו:
נולד בנֶודסלש שבאזור הקרפטים בצ'כוסלובקיה בן שני במשפחה של שלוש אחיות ושני אחים במשפחת וייס.
אביו היה מנהל של חווה חקלאית גדולה, בבעלות ברון הונגרי יצרן יינות וכוהל.
הבית היה ציוני והילדים למדו בבית ספר עברי.
אברהם למד חרטות ומכניקה בבית ספר מקצועי.
בשנת 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכנסו ההונגרים לנודסלש.
בשנות המלחמה הראשונות היהודים לא סבלו בהונגריה כמו בארצות הכיבוש הנאצי.
המצב השתנה באביב 1944, עם השתלטות הגרמנים על הונגריה.
אם המשפחה נפטרה והאב וארבעה מילדיו הובלו תחילה לגטו בעיירה ומשם גורשו למחנה אושוויץ.
האחות הקטנה הופרדה ונרצחה ביום הראשון ואף האב לא שרד.
בונדי, שהיה חרט מתכת במקצועו, גויס למחנה שרות העבודה (עבודת כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ההונגרים סייעו לגרמנים במפעל ביטחוני על האי בדנובה צ'פל.
המפעל שזוהה על ידי בעלות הברית, הופצץ יומם וליל.
בונדי התמחה בנטרול ובסילוק פצצות הנפל.
בונדי נמלט ממחנה שרות העבודה וייתכן שהגיע לבית הזכוכית בבודפשט (אך קרוב לוודאי שלא), שבו מצאו אלפי יהודים מקלט בסיועם של קרל לוץ השווייצי.
על כל פנים הוא פגש בבודפשט בוודאות את אפרים (אפרא) אגמון מאנשי המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה.
אפרא נתן לו מסמכים "לא מקוריים" (כלומר מזויפים שהמחתרת ייצרה) והציע לו לעבור את הגבול לרומניה במסגרת "מבצע טיול", שם קוד לעלייה דרך רומניה.
הוא אכן עלה על רכבת עם חבר טוב והם הגיעו לנאג'ווארד, שם פגשו איש גבוה, משה אלפן שכינויו היה "פיל", שדאג להעבירם את הגבול.
זה היה בסוף אוגוסט, כנראה ב-23 לחודש, כאשר התותחים של הצבא האדום החלו להפציץ את האזור ולכן גם מבצע הטיול הופסק באותם הימים ממש.
הם עברו את הגבול ונתקעו תחת מטר פגזים.
בונדי קבר אותו פיזית בבית עלמין יהודי של עיירה סמוכה והמשיך הלאה לכיוון ארץ ישראל.
כך שבעזרת המסמכים המזויפים והכסף שקיבל מאנשי מחתרת התנועות הציוניות בהונגריה (המוסד לעלייה ב' לא פעל כמעט בתקופת מלחמת העולם השנייה ובוודאי לא פעל אז בהונגריה ובונדי לא יכול היה להיעזר בהם בבריחתו מהונגריה).
בונדי עבר בחשאי לרומניה ובדצמבר 1944 הפליג לארץ ישראל באניית המעפילים "טאורוס" שהופעל אכן על ידי המוסד לעליה ב'.
עבד תחילה באבן יהודה ולאחר מכן במוסך בנתניה.
שם הכיר את עובד בן עמי, ראש מועצת נתניה, והיה לנהגו.
במקביל עבר קורס מפקדים באצ"ל והשתתף ברבות מפעולות המחתרת, בהן הפריצה לכלא עכו, החרמת כמויות גדולות של נשק ואמצעי לחימה ממחנה 80 שליד פרדס חנה ומרכבת בריטית ליד בנימינה.
לקח חלק פעיל ב"קרב על יפו" של האצ"ל ובקרב על רמלה ולבסוף גם בפרשת "אלטלנה".
קלט בארץ את אחיו הצעיר יצחק ואת שתי אחיותיו, עליזה והדי, ששרדו את התופת באושוויץ.
במלחמת העצמאות נמנה עם הנהגים שהביאו אספקה לירושלים הנצורה דרך שער הגיא ואחר כך בדרך בורמה.
עם שחרורו מצה"ל רכש משאית משומשת, ולאחר מכן משאיות נוספות וציוד מכני כבד שבאמצעותם הפך לקבלן עבודות עפר.
בין השאר השתתף בסלילת כביש תל אביב–נתניה, כביש קסטינה-פלוג'ה, כביש כורנוב–סדום וכן עבד בבריכות האידוי במפעלי ים המלח, במפעלי הפוספטים, במכרות הנחושת בתמנע ובפריצת דרכים בנגב ובערבה.
בשנת 1955 ייסד, יחד עם צבי קדצקי, את חברת תעבורה בע"מ, שהלכה והתרחבה משנה לשנה.
אחיו יצחק הצטרף אליו כשותף בשנת 1957 ופרש מהחברה לאחר כ-40 שנה.
בתחילת שנות ה-60 נכנסה החברה לתחום הובלת המלט בתפזורת ומאוחר יותר גם לתחום הובלת מכוניות חדשות על גבי מוביליות (עד אז נהוג היה להסיע את המכוניות המיובאות בנהיגה מהנמל).
תחום נוסף בה עסקה "תעבורה" היה הובלת מטענים חריגים בגודלם – עבור חברת החשמל וחברות נוספות.
"תעבורה" גם הובילה טנקים של צה"ל עוד מהתקופה שלפני מלחמת ששת הימים ובעיקר לאחריה, לרבות טנקים ורק"ם שלל.
במהלך השנים הרחיבה החברה את פעילותה לתחומים נוספים בתעשייה, מסחר, חקלאות ובנדל"ן והפכה לאחת מחברות האחזקה הגדולות בארץ.
בשנת 1996 פורקה השותפות בין אברהם לבנת לבין אחיו יצחק וקדצקי.
באותה שנה נכנסה תעבורה לתחום המטענים האוויריים, כאשר רכשה שותפות בחברת המטענים האוויריים ממן - מסופי מטען וניטול.
החברה גם נכנסה כשותפה עם אגד בחברת היסעים המונה כ־200 אוטובוסים "אגד תעבורה".
בשנת 2002 נכנסה לשותפות עם חברת איי די בי של נוחי דנקנר.
בשנת 2008 קיבל לבנת פרס על מפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים.
בשנת 2004 הוגשה כנגד נתבעים אחדים, ובהם חברת כרמן שבבעלות לבנת, תביעה על חלקה בפרשת פשיטת הרגל של חברת קווי אשראי לישראל.
על פי כתב התביעה, ביצע לבנת מעשים פסולים כדי להשתלט על הנכס המרכזי של קווי אשראי באותם ימים - תאגידי הנפט - ולגרום לפירוק החברה.
בשנת 2011 הוגשה לבית המשפט תביעה נוספת הנסמכת על טענותיו של יובל רן, בעל השליטה לשעבר בקווי אשראי שהחליט לשתף פעולה עם מפרקי החברה.
לפי גרסתו של רן, קווי אשראי ויתרה על החזקותיה בחברת ישראמקו שהייתה בבעלותה, תמורת תשלום שוחד של 6 מיליון דולר למנהלי החברה מלבנת ומשותפו קובי מימון.
בנוסף טען רן כי לבנת ידע כי העסקה תוביל לקריסתו של תאגיד קווי אשראי וכי הדברים נעשו בכוונת תחילה.
התביעה הסתיימה בפשרה לפיה הנתבעים ישלמו לקופת הפירוק 65 מיליון ש"ח.
בשנת 2008, שנת ה-60 למדינה, קיבל בונדי פרס על מפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים, על "תרומתו הייחודית והרב-גונית למדינת ישראל ולתעשייתה במהלך יותר משישה עשורים, שספירתם מתחילה עוד בימי המאבק להקמתה".
באותה שנה קיבל גם אות הערכה על פעילותו רבת השנים לפיתוח הנגב.
בשנת 2010 מינה לבנת את ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט ליו"ר דירקטוריון הקבוצה.
לבנת הסביר את המינוי "הקשר בין אהוד אולמרט למשפחתי החל עוד לפני קום המדינה, עת שימשתי כמדריך בשורות האצ"ל והוצבתי בשוני ליד בנימינה ובהיותי פליט שואה, ללא משפחה גרעינית בארץ, הוזמנתי לא מעט פעמים לסעודות שבת בבית משפחת אביו של אהוד אולמרט בנחלת ז'בוטינסקי".
אברהם בונדי לבנת הכיר אישית אלפים מעובדי חברותיו.
הוא נודע בליווי אישי שלו לאנשים שהכיר ולאנשים זרים לו שהיו במצוקה.
יחס מיוחד היה לו לדרוזים, לצ'רקסים, למשפחות לוחמי צד"ל ולעולים חדשים.
הוא שיקם בחברותיו אסירים והמשיך להעסיקם לאחר שחרורם.
חברת "אברהם לבנת בע"מ" אשר הייתה בבעלותו ובבעלות בניו מחזיקה במניות בחברת תעבורה, אי.די.בי החזקות, סאמפל השקעות וכרמן ניהול.
לבנת היה נשוי עד לפטירתו לרחלה לבית רזניק.
שלושת בניהם – זאב, צביקה ושי – ממשיכים להוביל את החברות שהקים.
הובא למנוחות בבית העלמין של היישוב כרמי יוסף .
אברהם כרמל נולד כאברהם ברוך וינברגר בשנת 1923 לבן ציון ופייגה בקאליב שבהונגריה.
לכרמל ישנם ארבעה אחים: רוז'י, נפתלי, לאה וברוריה.
בגיל צעיר נבחר לשמש כסולן במקהלה שליוותה את החזן המקומי.
בהיותו בן 18 נתמנה לחזן באחד מבתי הכנסת בבודפשט.
הופיע מדי פעם באסיפות הפועל המזרחי.
במלחמת העולם השנייה שרד כשהסתתר בבית חולים כשהוא מתחזה לחובש נוצרי.
לאחר המלחמה שימש כחזן בטרנסילבניה, עד עלייתו לישראל בשנת 1949. בשנת 1952 מונה לתפקיד החזן הצבאי הראשי.
תפקיד אותו מילא עד לשחרורו בדרגת רס"ן בשנת 1976.
בנו בן ציון, שירת במקהלת הרבנות הצבאית ושימש לאחר מכן חזן בארצות הברית.
בתו שושי, גדלה לעולם החזנות והשתתפה בלא מעט קטעי חזנות עם חזניות אחרות.
אברהם לֵב (בכתיב יידי: לעוו, 15 בדצמבר 1910 – 22 בפברואר 1970) היה משורר יידי ישראלי, איש קיבוץ גבעת השלושה, חתן פרס קסל לספרות יהודית יפה (1960).
בשבתו בווילנה השתייך לחבורת "יוּנְג וילנה".
לב נולד בפּיֶיסק (פּיעסק; בפולנית: Piaski) שליד וולקוביסק, ב"תחום המושב" היהודי של האימפריה הרוסית (בימינו במחוז לובלין שבמערב פולין).
התגורר מספר שנים בקובנה שבליטא.
בעקבות הגירוש במלחמת העולם הראשונה גלה עם הוריו לחארקוב שבאוקראינה.
בשנים 1921–1928 התגורר בעיר וילנה, שהייתה אז מרכז יהודי חשוב.
שם פנה לכתיבת שירה ביידיש, ושם התעצבה דרכו הספרותית.
פרסומו הראשון היה בשנת 1925. בווילנה נמנה עם חברי החבורה הספרותית "יוּנְג וילנה" ('וילנה הצעירה').
בשנת 1929 הצטרף לתנועת "החלוץ", ונסע להכשרה במרכז ההכשרות של התנועה, "קיבוץ חוצבי האבנים" שליד העיירה קלוסובה (Kolosowo) בווהלין.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל עם גרעין פועלים מההכשרה והצטרף עמו לקיבוץ גבעת השלושה.
לב היה חבר הקיבוץ עד מותו.
במשך שנים רבות עבד בחקלאות.
בארץ זכה להכרה כמשורר לירי עדין, שהרחיב את תחומה של שירת יידיש בבטאו בשיריו את חוויותיו מעבודת האדמה, ההתבוננות בטבע ועולמו של הקיבוץ.
הוא נמנה עם הקבוצה הקטנה של משוררי יידיש אנשי הקיבוץ, לצד אריה שמרי, צבי אייזנמן, יוסל בירשטיין, בן ציון אפשטיין ורבקה בַּסמן בן-חיים (למשך כמה שנים).
שיריו ראו אור מעל במות שונות בארץ ישראל ובתפוצות, בהן "די גאָלדענע קייט", "היימיש", "פרייהייט" ו-"מבפנים" (ביטאון הקיבוץ המאוחד).
הפואמה הופיעה בתרגום עברי מאת שמשון מלצר בשנת תש"ב.
שיריו של לב שתורגמו לעברית כונסו בקובץ "זהורית ברוח" (תשכ"ה 1964).
בראשית שנת 1962 זכה בפרס קסל לספרות יפה של יהדות מקסיקו על קובץ שיריו "ביימער אין ווינט" ('אילנות ברוח'; 1960).
שבועות ספורים לאחר מכן נהרג בנו בתאונת דרכים כחצי שנה לאחר גיוסו לצה"ל, בגיל 18.
שנות חייו האחרונות היו בצל אבלו על מותו.
בשנת תשכ"ז התפרסם קובץ שיריו האחרון, "אין קלעם" ('במצוקה').
אברהם לב נפטר בפברואר 1970 בביתו, בן 59 במותו.
הותיר את אשתו ושני בניו.
ליום השלושים למותו הוציא הקיבוץ חוברת ובה דברי משוררים ודברי הערכה מאת חברי הקיבוץ.
בשנה שלאחר מותו ראה אור קובץ מסותיו "בלעטער פֿון קיבוץ" ('מכתבים מהקיבוץ'; תשל"א 1971).
בנו הבכור יגאל לב היה סופר ועיתונאי.
בשנת 2001 התפרסם ספרו "קדיש לאברהם", ובו כתב את תולדות המשפחה והביא את יומנו של אביו, שנכתב בשנים 1929–1954 והתגלה כעשרים שנה לאחר פטירתו.
מגילת אסתר: פריי פאריידישט אין פערזן, וילנה: דפוס ש"פ גארבער, 1925. (בחרוזים)
אונטער בלויע הימלען: אַ בינטל לידער, תל אביב: פריינט, תרצ"ה.
היים און פעלד: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ג 1953. ('בית ושדה') (שירים ופואמות)
ביימער אין ווינט: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: פֿאַרלאַג י"ל פּרץ, 1960. ('אילנות ברוח') (שירים ופואמות)
אין קלעם, תל אביב: המנורה, תשכ"ז.
בלעטער פֿון קיבוץ, תל אביב: פֿאַרלאַג י"ל פּרץ, תשל"א 1971. ('מכתבים מהקיבוץ') (מסות) (לאחר מותו)
ליבל החלוץ; מיידיש: ש' מלצר, תל אביב: גזית, תש"ב.
זהורית ברוח: שירים; מבחר שירים, מתורגמים מיידיש בידי חבורת משוררים; אחרית דבר: משה בסוק, תל אביב: הקבוץ המאוחד, תשכ"ה 1964
אברהם כהן קפלן (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: קאפלאן; 25 ביולי 1839, וילקה, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – 2 בפברואר 1897, וינה, אוסטריה) היה סופר, משורר ומתרגם עברי.
אברהם בן שמואל הכהן קפלן נולד בקיץ 1839 בווילקה (Vilke) שבפלך קובנה, במערב רוסיה (ליטא).
לאחר שקנה לעצמו בבחרותו מוניטין כסופר עברי, עבר במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-19 לווינה בירת אוסטריה, שם המשיך לכתוב בכתבי העת העבריים עד מותו.
פרסם מאמרים רבים ב"השחר" וכן ב"המגיד".
היה מעורב בפולמוס עם הסופר-המתמטיקאי גבריאל יהודה ליכטנפלד, בעקבות ריבו עם חיים זליג סלונימסקי; הוא תקף אותו ב-1876 במאמר "המזיק ברשות הניזק", והלה הגיב ב"מאמר כהן ללא אלהים" שערך נגד קפלן.
קפלן היה הביוגרף הראשון של הסופר העברי אברהם מאפו.
בשנת תר"ל פרסם ביוגרפיה קצרה שלו, בלוויית שני נספחים: שיר הלל למשה מונטיפיורי בשם "משה עִמנו" והמנון "שאו זמרה" לכבוד מקהלת "קול זמרה" בקרקוב.
פרסם שירי הלל לנישואיהם של בתו ושל בנו של הקיסר פרנץ יוזף, לכבוד מלאת מאה שנה למונטיפיורי ("משה!
משה!", וינה תרמ"ד), לפטירתו של איגנץ קורנדה (Kuranda) ולפטירתו של מיטיבו אדולף ילינק.
פרסם שני שירי-משל סאטיריים על כמה גינוני כבוד חשוכים בגליציה בשם "כלימה ובלימה" ו"חתול כהלכה" (וינה תרמ"ג).
עסק באסטרונומיה, ופרסם חיבור בשם "המאור הגדול השמש" (קרקוב תרמ"ט) על השמש, טבעה ומהותה.
תרגם ועיבד את הכרך הראשון של הרומן ההיסטורי הגרמני "מסתרי היהודים" להרמן רֶקֶנדורף (ורשה 1863), תרגם ועיבד את הרומן הגרמני "צרה ונחמה" (Leid und Freud) ללאופולד וייזל (וינה 1872), את כרך ג של "דברי ימי ישראל" להיינריך גרץ (וינה 1875) ומאמר על האמנציפציה ליהודים מאת יוזף פון ורטהיימר (וינה תרמ"ג).
קפלן חי כל ימיו בעוני, ולמן מותו של אדולף ילינק, שקפלן היה מבאי ביתו, בסוף 1893, הידרדר מצבו החומרי עוד יותר.
נפטר בווינה בראשית שנת 1897.
חיי אברהם מאפו: ועליהם "משה עמנו" – שיר כבוד להשר סיר משה מונטיפיורי; שאו זמרה שיר תודה לחברי קול זמרה בקראקא, וינה: דפוס י' האלצווארטה, תר"ל.
שיר הלולים ליום חתונת בת הקיסר ...
פראנץ יאזעף הראשון מלך אסטעררייך אונגארן...
גיזעלא עם דודה הנסיך לעאפאלד...
ביום 20 אפריל 1873, וינה: דפוס ש' שטיקקגאלד, תרל"ג.
המזיק ברשות הניזק, וינה: דפוס E.
Spizer, 1876. (דברי פולמוס נגד גבריאל יהודה ליכטנפלד, שלדעת קפלן פגע בכבודו של חיים זליג סלונימסקי) (התפרסם כמאמר ב"הצפירה" בגיליון ה-7 ביוני 1876)
תרועת מלך: שיר מזמור לחג חתונת הנסיך...
פראנץ יאזעף א' קיסר אוסטריה...
כלמה ובלימה: בלוית חתול כהלכה: שני משלים..., וינה: מאריץ קנאפפלמאכער, תרמ"ג.
משה מונטיפיורי בהתהלכו באור החיים מיום ט' לחדש חשוון בשנה בשנת המאה לשני ימי חייו..., וינה: מאריטץ קנאפפלמאכער, תרמ"ד.
(שיר למלאת מאה שנה למונטיפיורי)
יצחק כורנדא: דוקטור חכם וסופר..., וינה: דפוס מ' קנאפפלמאכער, 1884. (שיר לפטירתו של איגנץ קורנדה)
על אדות גוף השמש מה הוא בעצמו ומה היא תכונתו, קרקוב: יוסף פישער, תרמ"ט.
חיים ומות: שנים שירי כבוד לשם...
הדרשן דוקטור אהרן יעללינעק..., קרקוב: יוסף פישער, 1894.
העררמאנן רעקקענדארף, מסתרי היהודים; העתקה חפשית מאתי אברהם בן שמואל הכהן קאפלאן, ורשה: דפוס ח' קעטלער ושותפו, תרכ"ד 1863. (עיבוד)
צרה ונחמה, וינה 1872. (על פי לאופולד וייזל)
דברי ימי היהודים: מראשית היותם מימי קדם עד הימים האלה; כתובים בשפת אשכנז מאת דאקטאר צבי גרעטץ; נעתקים לשפת עבר מאת אברהם כהן קאפלאן, כרך ג: מיום מות יהודה המכבי עד אבד מלכות יהודה, וינה: האחים ווינטער, 1875.
מאמר שמע עמי: בדבר החפשה לעם ישראל; נכתב באשכנזית מאת יוסף ריטטער פ'י ווערטהיימער...; ההעתקה וההגהה מאת אברהם כהן קאפלאן, וינה: דפוס מאריץ קנאפפלמאכער, תרמ"ג.
אברהם לביא (1916 – ספטמבר 1998) היה מרצה, חוקר, קריין, עורך-חדשות, עיתונאי, מתרגם ומורה.
פעל לקידום לימוד הלשון הערבית והעברית בישראל ובארצות-הברית.
נולד כאברהם לוי ב-1916 בטבריה, למד בחדר עד גיל בר-מצווה, ואחר-כך בבית-ספר מוסלמי.
בגיל 16 התקבל לבית הספר הריאלי בחיפה אך עקב המצב הכלכלי הקשה נאלץ להפסיק את לימודיו ועבר לתל אביב, שם ניסה את כוחו בעבודות שונות כגון נגרות וחייטות.
בד בבד סיים קורס גבוה בשפה הערבית בבית ספר להתכתבות בקהיר.
בעקבות זאת הגיע לבית-הספר לשפות "ברליץ" ושם החל ללמד את השפה הערבית.
כמו כן עבד ב- food-control של המנדט הבריטי בשנות הארבעים, וכן הופיע כמומחה לשפה הערבית בבתי משפט בענייני מס הכנסה של האוכלוסייה הערבית.
עד מהרה, בזכות קולו הערב ומבטאו המשובח, התקבל כקריין ועורך-חדשות בשפה הערבית בקול ישראל.
לאחר שדוד בן-גוריון הקריא את מגילת העצמאות בטקס הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948, הקריא אברהם לביא ברדיו את מגילת העצמאות בשפה הערבית.
כמו כן פרסם מאמרים שונים בענייני שפה, מדיניות, ביקורת וחינוך בעיתון הערבי "אל-יום" ובביטאון העברי "הד החינוך".
בהמשך לימד ערבית דורות רבים של תלמידים בבית ספר כי"ח, גימנסיה הרצליה, בית ספר תיכון חדש, ותיכון עירוני א' בתל אביב.
רבים מהם המשיכו את דרכו כמורים, מרצים ופרשנים לענייני ערבים.
הוא היה מורה נלהב ומסור והקדים את זמנו בהכרת חשיבות לימוד השפה הערבית בישראל.
פעל ונלחם רבות למען החדרת לימוד שפה זו כשפת-חובה בבתי-ספר.
במאמר נוקב בעיתון הארץ מ-7 באוקטובר 1963 שאל לביא: "השפה הערבית שלטת סביבנו, ובישראל עצמה רבים מאד המדברים ערבית.
צעדם הראשון של בוגרי-התיכון הוא לצה"ל.
האם לא כדאי שידעו ערבית?
והאם לא תהא חובת לימוד ערבית הוכחה לכוונותינו הכנות להשתלב בסביבתנו?" וסיכם: "אין חולקים כי ידיעת ערבית מסייעת להעמקת ידע העברית."
במקביל לעבודת ההוראה שלו, השלים את מבחני-הבגרות, ואחרי-כן, ב-1956, תואר ראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
לאחר-מכן החל ללמד ערבית באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1966 סיים תואר שני באוניברסיטה זו בדברי ימי ישראל.
לאחר מלחמת ששת-הימים העביר קורסים מזורזים ללימוד השפה הערבית המדוברת באולפן עקיבא בנתניה, שנקראו "מדבר ומזמר ערבית".
בהם למדו מבוגרים ונערים, תלמידי-תיכון ועורכי-דין, מפקחים ועקרות-בית, מרצים, אנשי-הסברה ועוד.
בקורסים אלה של שלושה שבועות, שהקנו כ-700 מילים, התלמידים בין היתר למדו לרקוד דבקה ולשיר בערבית, בקרו בכפרים ערביים, למדו פתגמים וספגו את התרבות יחד עם יסודות השפה המדוברת.
התלמידים היהודים קבלו שמות ערביים.
התלמיד אהרון נקרא אבו אסד על שם בנו אריה, דוד נקרא דאוד וטובה נקראה צאלחה.
הקורסים התפרסמו בעיתונים, וזכו לכותרות נלהבות: ""מבצע קירוב לבבות" נערך בכפר ערבי – לתלמידי-אולפן", "כיפה סרוגה באום-אל-פאחם", "אנשי אום אל פאחם: "כל פגיעה באורחינו היהודים כמוה כפגיעה בכבוד הערבי", "הערבים דיברו עברית, היהודים דיברו ערבית", "חובש הכיפה וחובש הכאפייה", "לומדים ערבית וצוברים חוויות".
בעקבות הצלחת שיטה חדשנית זו הוצא תקליט בהוצאת תקליטי סי.בי.אס, בו הוא מלמד את השפה בדרך זו.
ב- 1970 נסע לביא עם אשתו ובתו הצעירה לעיר אן ארבור שבמישיגן, שם שהה כשנתיים במסגרת מחקרו וכתיבת עבודת-הדוקטורט שלו.
בד בבד לימד ערבית באוניברסיטת ויין בדטרויט.
בתו הבכירה נשארה לשרת בצבא.
כשחזר לארץ המשיך ללמד ערבית באוניברסיטת בר-אילן, וכן הרצה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת חיפה, בסמינר לוינסקי, בחוג ללימודי ארץ ישראל בית ברל, ובתיכון עירוני א'.
ב- 1975 הייתה לו פינה יומית פופולרית ב"קול-ישראל" ללימוד ערבית מדוברת, שנקראה "כאן בבית".
ב- 1977 כתב יחד עם חזי ברוש ספר ללימוד ערבית מדוברת - "אני רוצה ללמוד ערבית - בידי אתעלם ערבי" בהוצאת עם עובד.
ב- 1979 סיים דוקטורט בהתכתבות בלימודי המזרח-התיכון באוניברסיטת מישיגן.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "מחברות איתיאל".
בעבודת הדוקטורט שלו השווה אברהם לביא בין המקור לתרגום ובין הדוגמאות השונות בשתי השפות.
בעקבות מחקרו זה מונה ב-18.7.79 לראש המחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
הוראה פרטית לדיפלומטים ואנשי ציבור
לביא אהב לתבל את דרך-הוראתו בפתגמים ציוריים בשתי השפות, ולכתוב חרוזים ואקרוסטיכונים בסגנון תור הזהב בספרד של ימי הביניים, וכך הלהיב את תלמידיו.
כמו כן דיבר אנגלית, צרפתית ומעט גרמנית.
לאחר שהתגלה כישרונו כמורה, החלו לפקוד את ביתו אישים רבים שרצו לשפר את שליטתם בשפה הערבית.
כך לימד בין היתר את חברי הכנסת מנחם בגין, יצחק מודעי, אריה (לובה) אליאב, והרב משה לוינגר.
בעקבות הצלחתו פנו אליו גם דיפלומטים ושגרירים רבים.
פייר ז'ילבר, שגריר צרפת בישראל בשנים 1953–1960, למד אצלו במשך כל זמן שהותו בישראל עברית וערבית.
הוא התעקש לסדר ללביא מעמד של עובד שגרירות צרפת בעל מספר-מכונית דיפלומטי לבן.
לביא תרגם עבורו מסמכים שונים, בין היתר ברכות לראש השנה לבן-גוריון, ללוי אשכול, לרמטכ"ל צבי צור, לעזר ויצמן, לנשיא יצחק בן-צבי ולאבא אבן.
ב-16 ביולי 1963 ענה בן-גוריון לשגריר הצרפתי, שלמד בעל-פה נאומים שלמים בעברית, וביטא אותם בהגייה המזרחית הגרונית: "ידידי היקר ז'ילבר – שמחתי באמת שמחה רבה על מכתבך.
לא רבים בישראל כותבים עברית כמוך".
לאחר שנבחר זלמן שזר לנשיא השלישי של מדינת ישראל כתב לו לביא בשם ז'ילבר: "אדוני הנשיא, עלץ לבבי ויגל בשומעי שידידי היקר מר שניאור זלמן שזר נבחר לנשיאה של מדינת ישראל.
אשריך שזכית לתפקיד רם כזה, ואשרי העם שזכה לנשיא כמוך.
אכן, אתה נאה למקומך ומקומך נאה לך.
הנני סמוך ובטוח כי צחות לשונך, כושרך ותרבותך הרחבה והעמוקה, יעמדו לך להשמיע את קול ישראל ברמה בין עמי תבל.
יהיה רצון כי בימיך יניח ה' לכם מכל אויבכם וישבתם בטח בארצכם, אשר אני קשור אליה בכל נימי נפשי.
כמו כן למדו אצל לביא עברית בין היתר:
אוגדן ריד, שגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1959–1961, שכתב עליו בהמלצתו: "מצאתי בעבודתי עם מר לביא, שהוא מוכן לעשות מאמץ אינסופי בכל שעה, והוא אחד מאותם האנשים הנדירים שבאמת אוהב ללמד.
לכל אחד שיזכה להזדמנות ללמוד איתו, אין המלצה גבוהה מדי."
רולף פאולס, השגריר הראשון של מערב-גרמניה בישראל בשנים 1965–1968, שהתרגש מאד לדבר בשפת-הקודש לאור העבר הקשה בין שני העמים.
שגרירי גרמניה בישראל שבאו בעקבותיו המשיכו במסורת לימוד העברית אצל אברהם לביא.
סר מייקל הדו, שגריר בריטניה בישראל בשנים 1965–1969, ששמח לפנות לחברי-הכנסת בעברית צחה.
סעד מורתדא, השגריר הראשון של מצרים בישראל (1979–1982), שאהב להחליף עם לביא פתגמים בניבים הערבים השונים.
לאחר פטירת אשתו, נסע ד"ר לביא לארצות הברית, שם לימד שנה באוניברסיטת פרינסטון.
אחר-כך עבר לבוסטון, שם לימד עד פרישתו וחזרתו לישראל.
לאחר מגפות רבות שפרצו בטבריה בראשית המנדט, נותרו מכל בני-משפחתו הענפה רק שלושה אחים, שנותרו בטבריה.
כשהיה בשנות השלושים שלו וכבר קריין, עורך ומורה ידוע, נשא לאישה את סילביה בנימינוביץ', עולה חדשה משוודיה ממוצא רוסי.
היא שכנעה אותו להשלים את מבחני-הבגרות ולהגשים את חלום-חייו - קריירה אקדמאית.
סילביה הייתה פסנתרנית חובבת וצלמת מקצועית, שתמונותיה התפרסמו בעיתונים בישראל ובשוודיה.
לזוג נולדו שתי בנות, גבריאלה ומרים.
בתשובה על הצעת-עבודה מאחת האוניברסיטאות בישראל כתב לביא: "ועתה תור שאלותיי הגיע.
ולפני כן אציין שהנני בעל בעמיו, נשוי ואב לשתי בנות, האחת בת תשע והשנייה בת חמש בערך.
אשתי, שתחיה, הינה ילידת סטוקהולם שבלתה שבע שנים בארצות הברית.
היא מטיבה לכתוב על מכונת-כתיבה באנגלית ויודעת עבודה משרדית.
כמו כן יודעת את מלאכת הצילום שאותה למדה בארצות הברית.
שאלתי הראשונה בוודאי האם ה"קמח" שנותנת האוניברסיטה יספיק לתורה, כי הלא "אם אין קמח אין תורה"."
דוגמה אחרת לסגנונו הציורי היא מכתבו מ-30 במרץ 1972, כאשר שהה בארצות הברית: "לכל זמן, ועת לכל חפץ תחת השמים.
גם העת לשובי למולדת שממנה נעדרתי זה שנתיים כבר הגיעה.
אני תקווה ששאגתו של לביא טרם נשכחה, והיא תשוב להדהד בכותלי בית-ספר תיכון עירוני א' בשנת הלימודים הבאה, אם ירצה השם".
ב-31 באוקטובר 1979 כתב לביא לעיריית תל אביב: "כל חיי היו קודש לא רק לחינוך והוראה אלא גם ללימודים.
התחלתי את הקריירה שלי בבית-הספר התיכון עירוני א' כמורה לערבית ללא כל תואר אקדמי כלשהו, והנני פורש עכשיו בתואר דוקטור שזכיתי בו מאוניברסיטת מישיגן בארצות הברית.
כל זה עשיתי כדי להיות לעזר טוב יותר לתלמידי, ובלי לפגוע בהם על ידי היעדרויות.
עבודתי, במשך כל תקופת כהונתי כמורה, מחנך ומרכז מקצוע, נעשתה במסירות, נאמנות יעילות וללא רבב.
כדי שאוכל ללמוד ובעת ובעונה אחת גם להתקדם, הייתי צריך להתנזר מכל תענוגות החיים, ולהתמסר לעבודת הקודש שלי, שאותה אהבתי מאד, ושלא הייתי פורש ממנה אלמלא האסון הכבד אשר נפל עלי במות רעיתי ז"ל".
כל ימיו אהב לביא את הים.
בילדותו שחה בכנרת, ולא הפסיק לרחוץ במימי האוקיינוס גם בשהותו בארצות הברית בטמפרטורות של מינוס שמונה-עשרה מעלות, אך יותר מכל אהב את חופיה של תל אביב.
ד"ר אברהם לביא נפטר בגיל 82 בערב ראש-השנה בשנת 1998, בביתו בתל אביב.
אברהם לוי-כהן (1844–1888) היה עורך דין, ועיתונאי יהודי-מרוקאי.
מייסד העיתון Le Réveil du Maroc, העיתון המרוקאי הראשון בשפה הצרפתית.
אברהם לוי-כהן נולד בטנג'יר בשנת 1844. הוא גדל מרבית ילדותו ונעוריו בעיר מוגדור, שהייתה בתקופה זאת עיר נמל ומסחר בינלאומי שוקקת.
הקהילה היהודית במוגדור ניהלה קשרים קרובים עם יהדות בריטניה בשנים אלו, ואברהם לוי כהן נסע ללימודים בבריטניה ולאחר מכן לצרפת לאורך מספר שנים, ושם הוסמך בעריכת דין.
בתקופה זאת הוא קיבל אזרחות אנגלית, שלוותה אותו וסיפקה לו קפיטולציות והגנה לאורך דרכו העיתונאית.
עם חזרתו למרוקו הוא שימש כחבר בוועד האזורי של כל ישראל חברים וכנציג של ההתאחדות האנגלו-יהודית בטנג'יר.
כמו כן הוא היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
ג-14 ביולי 1883 הוא ייסד את העיתון Le Réveil du Maroc.
העיתון לא הגדיר עצמו כעיתון יהודי, אך שימש כבמה לקידום מטרות יהודיות ויצא בחריפות כנגד רדיפות אנטי-יהודיות במרוקו.
העיתון יצא לאור בשפה הצרפתית, והיה העיתון הראשון במרוקו בשפה זאת.
הוא הביע עמדה פרו-צרפתית ברורה, וכמו עיתונים אחרים בטנג'יר באותה תקופה אף לא נרתע מלבקר את השלטון העלאווי המרוקאי.
בשנת 1886 השלטון המרוקאי הוציא צו סגירה נגד מספר עיתונים בטנג'יר כולל עיתונו של לוי-כהן, שבתגובה הוביל מחאה ביחד עם עורכי העיתונים אחרים.
למרות היותו של העיתון פרו-צרפתי באופן מובהק ואף קיבל מימון מממשלת צרפת, הוא ביקר לעיתים את השגריר של צרפת למרוקו, שבתגובה תמך בצעדים לסגירת העיתון.
עם זאת הצעדים לא נאכפו והעיתון המשיך להתקיים.
בנוסף לפרסום עיתון זה לוי-כהן שימש בתור עיתונאי מקומי עבור מספר עיתונים מאירופה, כולל העיתונים היהודים הבריטים הג'ואיש כרוניקל והג'ואיש וורלד, העיתון הצרפתי L'Exportation Française וסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP, שנקרא בתקופה זו "סוכנות הבס").
כמו כן מלבד עיסוקו בעיתונות לוי-כהן עסק בעריכת דין בבתי המשפט המקומיים.
לאחר פטירתו העיתון שייסד המשיך לצאת לאור 15 שנה נוספות במימונו של איש העסקים היהודי חיים בן-שימול ובעריכתו של העיתונאי שלמה בן חיון.
רבי אברהם כלפון ("האבר"ך"; 1735, ליוורנו איטליה – 1819, צפת) היה פרשן מקרא ותלמוד, משורר, כרוניקאי ומנהיג קהילת יהודי טריפולי בסוף המאה ה-18.
נולד לגביר רפאל כלפון בליוורנו שבאיטליה, שאליה הגיעה משפחתו מלוב, בן למשפחת גבירים וסוחרים משפיעים שהנהיגו את יהדות טריפולי במשך תקופה ארוכה במשרת ה"קאייד".
נימול על ידי הרב חיים אבן עטר ששהה באותה עת בליוורנו.
הרב כלפון לא למד בישיבה, אלא אצל מלמדים פרטיים.
בין היתר נמנה עם תלמידיהם של הרבנים מסעוד חי רקח, דוד טייאר, רוחים הדיין, ומשה לחמייש.
בסיום לימודיו נישא לבתו של הגביר ישעיה ארביב, ולאחר מכן ככל הנראה הצטרף לאביו בניהול עסקי המסחר שלו, תוך קביעת עיתים לתורה.
בגיל 19 הוא כבר נמצא חתום על הסכמה, לצד אביו ולצד דייני טריפולי, הרבנים דוד טייאר ובנימין ואתורי, שבה הוצמדו לו התארים "גביר" ו"החכם השלם".
בגיל 26 כבר הוכר בעירו כבעל כישרון פיוטי, והתבקש לכתוב קינה על מצבת הרב מסעוד חי רקח.
בצעירותו הקים בביתו ספרייה, שהייתה מהגדולות ביותר בטריפולי, והכילה ספרי מדרש, הלכה, מוסר, אגדות, היסטוריה, פילוסופיה ושירה.
בנוסף הכילה הספרייה כתבי יד עתיקים ונדירים, והעתקים של כתבי יד שהעתיק בעצמו, במקרים שבהם לא היה יכול להשיג לעצמו את כתב היד המקורי.
מהאוסף שהיה בספרייה זו שאב מידע רב לספריו שחיבר.
כדי לתעד את עברה ההיסטורי של יהדות טריפולי, חקר רבות בארכיוני הממשל המקומי, והעלה על הכתב את הממצאים שמצא.
כך גם תיעד בכתב חידושים, סיפורים, מאורעות היסטוריים ופסקי הלכה ששמע משד"רי ארץ ישראל שביקרו בביתו.
ניהל קשרים והתכתבות עם החיד"א, הפיץ את ספריו בלוב, ופגש אותו בליוורנו מאוחר יותר בחייו (1804–1805).
בשנת 1778 מונה לשמש כקאייד וכמנהיג קהילת יהודי טריפולי עד לשנת 1781. בתקופה זו עסק בפעילות ציבורית, ובמקביל לא הזניח את ספרייתו ועבודת כתיבת חיבוריו.
בפעם השנייה שבה מונה לקאייד, בשנים 1792–1795, הייתה זו תקופה שבה חוותה הקהילה מספר זעזועים קשים.
בשנים 1793–1795 יהודי טריפולי סבלו רבות עקב סכסוך בין השליט הקרמאנלי של לוב לבין מורד מוסלמי בשם עלי ברע'ול (ברגול) שהגיע בראשות צי קורסארים מאלג'יריה.
כחלק מהסכסוך, גם הקהילה היהודית הייתה מטרה לאלימות, ובנו של הרב כלפון עצמו, דוד, הועלה באש על המוקד ביחד עם אישים נוספים.
על כך חיבר הרב כלפון קינה רוויית כאב.
לבסוף גורשו המורדים מטריפולי והקהילה היהודית ניצלה מסכנה קיומית, ועל כך חוגגים יהודי לוב פורים שני מדי כ"ט בטבת - "פורים ברגול".
בשבת של לפני כ"ט בטבת נוהגים יהודי לוב לשיר את הפיוט "מי כמוך" שחיבר הרב כלפון לזכר הנס של הצלת הקהילה היהודית.
הרב כלפון היה משורר וכותב פורה.
עניין רב הוא מצא בכתיבת קורותיה של קהילת יהודי טריפולי וקורות מנהיגיה בדורות שקדמו לו, וכתביו מהווים מקורות היסטוריים חשובים אודות הקהילה.
ספרו "סדר הדורות" עוסק בהיסטוריה של יהדות טריפולי.
רק חלקים ממנו השתמרו עד ימינו, אך אלו מהווים את אחת מהכרוניקות היחידות אודות הקהילה.
ספריו "מחנה אברהם" ו"מעשה צדיקים" מספרים את סיפורם של רבנים ודמויות חשובות בתולדות הקהילה והיהדות.
בנוסף חיבר ביוגרפיה על מכרו החיד"א.
מלבד ספרים אלו, חיבר ספרי הגות רבניים; ספרו "חיי אברהם" עוסק בטעמי דינים ומנהגים; ספרו "לקט אברהם" מביא מדרשים, סיפורים וחידות; ספרו "לקט הקציר" (תקע"ב) עוסק בחלק אורח חיים של השולחן ערוך, ויצא לאור בישראל במהדורה חדשה בשנת 1992; ספרו "מליצי יושר" עוסק באתיקה.
בנוסף לאלו ישנם עוד חיבורים רבים שלו כלפון בכתב יד.
אהבתו וכמיהתו לארץ ישראל באה לידי ביטוי בשיריו ובכתביו השונים.
בשנת 1806 עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, שם חי ופעל בעשור וחצי האחרונים לחייו.
לא ידוע כמה ילדים היו לרב כלפון, אך בכתביו הוא מזכיר שמונה מהם:
רפאל - בנו הבכור, חיים - נפטר במגפה בשנת ה'תקמ"ו, נהוראי - נפטר באותה מגפה, בת - נפטרה באותה מגפה, דוד - נרצח על ידי מושל טריפולי, לאלהום - נפטרה לאחר סיבוך בלידה, רחמים - כיהן במשרת ה"קאייד" והדפיס את הספר "חיי אברהם" של אביו, ואסתר.
ר' אברהם כלפון, ספר מעשה צדיקים, אסף רביב (עורך), אשקלון: פאר הקודש, תשס"ט
ר' אברהם כלפון, ספר לקט הקציר, ירושלים: חמו"ל, תשנ"ב
ד"ר אברהם לוינהרץ (1890–1961) היה מתמטיקאי ופיזיקאי ישראלי, שלימד בבתי ספר ובסמינר למורים ונמנה עם הצוות שתכנן את הקמת הטכניון.
הוא ייסד ביחד עם ד"ר מקס מאיר את הגימנסיון העברי במריאמפול שבליטא.
ד"ר לוינהרץ היה מנהלו השני של הגימנסיון וניהל אותו בשנים 1921 עד 1926. ד"ר לוינהרץ, יהודי גרמני, שבנוסף להשכלתו בפיזיקה ובמתמטיקה, סיים בהצטיינות דוקטורט בפילוסופיה על שם עמנואל קאנט.
לוינהרץ נולד בעיירה ברנדנבורג שבגרמניה בשנת 1890.
הוא היה קצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
על תפקודו במלחמה קיבל צלב הצטיינות מהקיסר הגרמני.
בשנת 1913 צורף על ידי שמריהו לוין ועל ידי אחד העם לחבר המורים, שהתעתד להקים בחיפה את הטכניון.
באותה תקופה שימש כמורה למתמטיקה בבית המדרש למורים בירושלים שניהל דוד ילין.
בשנת 1914 גויס לצבא הגרמני וחזר לגרמניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, היה שותף ליסוד הגימנסיון העברי במריאמפול בו לימד במשך עשר שנים וניהל את בית הספר בשנים 1921 עד 1926.
בשנת 1930 עבר לגרמניה וניהל בית ספר תיכון.
בשנת 1935 עלה לישראל ולימד בבית הספר הריאלי בחיפה.
הוא העדיף להקים בתי ספר נוספים במתכונת דומה לבית הספר הריאלי, תוך שמירה על קשר פדגוגי איתו.
הוא הקים בית ספר תיכון בטבריה וניהל את בית ספר היסודי אחדות בקריית מוצקין.
במקביל עסק בהקמת בית ספר תיכון.
על פועלו קיבל בשנת 1959 אות של יקיר קריית מוצקין.
לאחר שפרש לגמלאות, היה יושב ראש המורים לפיזיקה וארגן תוכנית השתלמויות עבור מורים בתחום זה.
ביחד עם מכון ויצמן הקים מערכת השתלמויות למורים לפיזיקה.
לוינהרץ לימד בעיקר מתמטיקה ופיזיקה אבל לא ויתר על הקניית ערכים בתחומים הומניסטים.
באותה תקופה, טרם הסתיים תהליך של תחיית הלשון העברית.
יש שהטילו ספק ביכולת ללמד מדעים בעברית.
לוינהרץ היה תומך מובהק של לימוד בעברית.
במלחמת השפות, שדחתה את הקמת הטכניון, היה מראשי המצדדים בלימוד בעברית ולא בגרמנית.
בהיעדר ספרים בעברית בתקופה בה לימד בגימנסיון העברי במרימפול, כתב בכתב יד ספרים בפיזיקה, שמילאו את החסר.
משנתו החינוכית כללה גם חינוך לאומי וציוני.
אברהם כהן (7 בדצמבר 1919, ט"ו בכסלו ה'תר"פ – 8 בינואר 2006, ח' בטבת ה'תשס"ו) היה מראשוני הש"י וחיל המודיעין, המושל הצבאי של הגליל ושגריר ישראל בגאנה ובתאילנד.
כהן נולד בשכונת בית יעקב בירושלים, והיה בן שמיני להוריו דוד ורחל.
הוא למד בבית הספר תחכמוני ובשנת 1933, כשהיה בגיל ארבע עשרה, זייף את גילו והצטרף לפלוגת קשר בהגנה בירושלים.
בין השנים 1938–1940 שירת כנוטר במשטרת הרכבות של המנדט הבריטי כמדריך ומארגן מערכות קשר.
בשנת 1940, בגיל 21, נסע לחצרו של האמיר (לאחר מכן המלך) עבדאללה בירדן בעקבות אחיו, הנגר הירושלמי מנדל כהן.
השניים ביצעו עבור המלך עבודות שונות בארמונו בעמאן ולאחר מכן אברהם היה מנהל העבודה בבניית ארמון החורף של המלך בעיירה שוני.
במהלך שהותם בירדן העבירו מידע על ירדן למחלקה הערבית בש"י.
למחרת כ"ט בנובמבר, עם פרוץ מלחמת העצמאות, חזר כהן לארץ ב"טרמפ" במכוניתה של בתו של המלך.
בשנת 1995 לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן הוזמנו כהן ואשתו לביקור אצל המלך חוסיין וכהן התבקש לייעץ למלך בנוגע לשיפוץ הארמון.
לתחום המודיעין גויס על ידי חברו יצחק נבון (לימים נשיא המדינה) ובמלחמת העצמאות היה קצין המודיעין המרחבי של אזור ירושלים.
בתפקידו זה הפעיל סוכנים בריכוזים הערבים וחקר שבויים שנתפסו על ידי צה"ל.
בשנת 1950 מונה לפקד על יחידת מודיעין 10 (לימים 504), והחליף את דוד קרון שהשתחרר מצה"ל.
בתפקידיו אלו יצר מדרג להערכת מידע על פי טיבו ומהימנות הסוכן שמסרו.
בשנת 1951 יצא לקורס מג"דים ומונה לסגן מפקד גדוד 21 של חטיבת גולני לאחר קרב תל מוטילה.
לאחר זמן קצר בגדוד 21 חזר כהן לחיל המודיעין והוטלה עליו מלאכת ההקמה של בית הספר למודיעין (בה"ד 15) במפקדתו לשעבר של חסן סלאמה ברמלה.
בפברואר 1953 מונה למושל הצבאי של אזור הגליל ודאג להקל את תנאי החיים של ערביי הגליל ואת הגבלות התנועה שלהם.
בשנת 1956 הושאל למשרד החוץ והוצב בשגרירות ישראל באנקרה כנספח כלכלי מטעם משרד ראש הממשלה.
החל משנת 1959 מילא מספר תפקידים במשרד החוץ, ביניהם סגן מנהל מחלקת המזרח התיכון, מנהל מחלקת קשר, ומנהל מחלקת כוח אדם בסגל המשרד.
בתקופה זו סיים לימודים לתואר ביחסים בינלאומיים ומדעי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1967–1973 כיהן בתפקיד שגריר ישראל בגאנה וחזר לישראל לפני מלחמת יום הכיפורים.
בין השנים 1973–1978 היה ממונה על הסכמי העבודה בנציבות שירות המדינה תפקיד אליו הושאל ממשרד החוץ.
בשנת 1978 חזר למשרד החוץ והוצב במרכז למחקר מדיני.
בשנת 1979 מונה לתפקיד סגן מנהל המרכז.
בין השנים 1981–1985 כיהן כשגריר ישראל בתאילנד ובסיום תפקיד זה פרש לגמלאות.
בין השנים 1985–1997 היה נציג ציבור מטעם המעסיקים בבית הדין הארצי לעבודה (תפקיד בו כיהן גם בין השנים 1978-1981).
בין השנים 1985–1987 היה ממונה על ההסברה ויחסי הציבור בעיריית ירושלים.
כמו כן היה יו"ר ועד גמלאי משרד החוץ, ראש סניף רוטרי בירושלים, היה פעיל בארגון ותיקי ההגנה וב"צוות" - ארגון גמלאי צה"ל וחבר ודירקטור בוועדות וקרנות שונות ביניהן הוועדה למינוי מנכ"לים בשירות המדינה.
נפטר ב-8 בינואר 2006 בירושלים בגיל 86, והובא לקבורה בבית העלמין הר המנוחות.
היה נשוי לרחל (לבית וינברג) ולזוג שלושה ילדים.
אברהם לוין (1924 - 16 ביולי 2015) היה קצין במשטרת ישראל, שימש סגן מפקד משמר הגבול וסגן מפקד המשמר האזרחי.
ב-1941 הצטרף לפלמ"ח וב-1946 מונה למפקד פלוגה בגליל השרון בארגון ההגנה.
במלחמת העצמאות נפצע באורח קשה בקרב לטרון וחולץ על ידי פנחס קופל.
לאחר המלחמה היה ממקימי יחידת המיעוטים בצה"ל.
עם הקמת משמר הגבול ב-1953 מונה למפקד פלוגת אימונים ובהמשך השנה למפקדה של פלוגה ח' שהייתה אחראית על גבול הצפון.
ב-1960 מונה לסגן מפקד גדוד 2 (מרכז וירושלים) במשמר הגבול וב-1963 מונה למפקד הגדוד.
הוא פיקד על הגדוד במהלך מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה פיקד על פרויקט הרחבת רחבת הכותל המערבי.
ב-1969 מונה למפקד מרחב דרום וב-1972 מונה לסגן מפקד משמר הגבול.
ב-1974 מונה לסגן מפקד המשמר האזרחי שזה עתה הוקם וכיהן בתפקיד עד 1976.
כיהן כיו"ר איגוד הקליעה הישראלי וכיו"ר עמותת הכומתות הירוקות, עמותת מורשת משמר הגבול.
נפטר ב-16 ביולי 2015 בגיל 91, והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
אברהם (אבי) "ברימו" כהן (נולד ב-1958) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
ברימו משרת בחיל ההנדסה הקרבית וזכה לצל"ש הרמטכ"ל על התנדבותו ולחימתו במלחמת לבנון השנייה.
אברהם כהן נולד באיראן ובגיל 6 עלה עם משפחתו לישראל.
בצעירותו למד בפנימיית כפר חסידים, שם קיבל את הכינוי "ברימו".
בהתחלה רצה לשרת בחטיבת הצנחנים אך כשראה את הציוד המכני ההנדסי ליד הבקו"ם שינה את דעתו והתגייס לחיל ההנדסה.
אחרי הפיגוע השתתף ברימו במבצע ליטני ולקח חלק בפתיחת צירים בתל שרייפה ובמארג' עיון.
ב-1981 שהה ברימו בדרום לבנון והוביל בה פעילות הנדסית במובלעת הנוצרית.
ב-1982 השתתף במבצע שלום הגליל כמפקד פלוגת הצמ"ה של גדוד 605 ופיקד על כוחות שפרצו דרכים לסיירת גולני ובפרט את הדרך לבופור, וכן ביצע פעילות הנדסית נוספת של בניית מחפורות ומוצבים לחיילי צה"ל, וכן פינוי שלגים והכשרת מנחת לחיל האוויר הישראלי בדאמור.
הוא קודם לתפקיד סמג"ד 601 ושהה בדרום לבנון עד הנסיגה לרצועת הביטחון ב-1986. בסיום תקופה זו יצא ללימודים בפו"ם, שלאחריהם מונו כקצין הנדסה ביחידת הקישור ללבנון (יק"ל).
במסגרת תפקיד זה הקים את פלוגת החבלה בצד"ל והקים מפעל בטון על מנת לסייע ללבנונים התומכים בישראל לסלול כבישים.
בשנת 1990 שימש כמדריך בקורס מפקדי פלוגות של חיל ההנדסה וב-1991 מונה לקצין הנדסה אוגדתי בדרגת סגן-אלוף.
בעקבות הנסיגה מלבנון בשנת 2000 עבר ברימו לשרת באוגדת עזה וב-2002 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
בסוף 2005, בעקבות תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, מונה ברימו להיות האחראי מטעם משרד הביטחון על פינוי החפצים האישיים של מפוני גוש קטיף ועל הריסת המבנים שהשאירו מאחור.
ב-12 ביולי 2006 אירעה חטיפת אהוד גולדווסר ואלדד רגב, מה שהוביל לפריצתה של מלחמת לבנון השנייה.
למרות שלא זומן למילואים עקב גילו, הוא התעקש להתנדב והגיע למטה מפקדת ההנדסה של פיקוד צפון, שם התעקש להתנדב ולסייע.
הוא צורף לצוות חשיבה של "היום שאחרי" ובו הציע לכבוש מחדש את הבופור ואת רכס פארון ע'נדוריה כדי לשלוט על השטח.
בביקור של אלוף פיקוד הצפון אודי אדם העלה ברימו את הצעותיו אך אלה נדחו בטענה שהם "לא רלוונטיים" מאחר שכוח של חי"ר ושריון מאוגדה 162 תקוע 4 ימים בלי אספקה מאחר שלוחמי ההנדסה לא מצליחים להגיע אליהם.
דבר זה דרבן את ברימו לרדת לשטח ולסייע במאמצי פריצת הצירים והחילוצים.
ב-2 באוגוסט 2006 ירד שוב ברימו לשטח.
הוא פיקד על כוח שמנה 3 דחפורים ו-3 טנקים, שמטרתם הייתה לפתוח ציר לחיילים שהיו תקועים באזור מכון המים ליד טייבה, כ-5 ק"מ ממטולה.