tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוב הייסטינגס – לוטננט אלרואי קרפנטר, סגנו של בינגהמטון.
חלק מהשחקנים הופיע במהלך הסדרה בתפקידים כופלים.
ארנסט בורגניין - הופיע בתפקיד בן דודו האיטלקי של מקייל במספר פרקים בעונה הרביעית.
טים קונווי - הופיע מספר רב של פעמים בתפקידי קצינים בריטים בכירים.
ג'ו פלין - הופיע באחד הפרקים בתפקיד מלח חדש אשר מוצב בצוות של מקייל ונחשד מיד כקפטן בינגהמטון אשר התחזה למלח בשביל לרגל אחרי הצוות של מקייל.
הסדרה כולה צולמה בסט שנבנה במיוחד באולפני יוניברסל אשר כלל את הבסיס הצבאי ואת האי של מקייל.
במהלך הצילומים ההפקה השתמשה בשלוש סירות, ספינת טורפדו אמיתית לצילומים בים ושתי ספינות סיור של חיל האוויר האמריקני ששופצו כך שיראו כספינות טורפדו.
ספינת הטורפדו האמיתית שההפקה השתמשה בה הייתה מסדרה שנבנתה למען הצבא האדום, בניית הספינות הושלמה רק לאחר מלחמת העולם השנייה ולא נשלחו מעולם לברית המועצות ולא ראו פעילות מבצעית.
מפיק הסדרה החליט להפיג גרסה נשית לצי של מקייל שנקראה "בורסייד" ועקב אחרי צוות אחיות בבית חולים של הצי.
כוכבות הסדרה הופיעו בהופעה מיוחדת בפרק של הצי של מקייל.
שני סרטים אשר היו ספין אוף לסדרה יצאו לקולנוע.
הראשון היה הצי של מקייל (1964) והשני הצי של מקייל מצטרף לחיל האוויר (1965).
כל צוות השחקנים המלא הופיע בשני הסרטים, מלבד ארנסט בורגניין וקרל בלנטני בסרט השני.
בורגנין היה מחויב לסרט טיסתו של הפינקס, ולא ידוע מדוע בלנטני לא הופיע בסרט השני.
שני הסרטים היו בעצם פרקים ארוכים אבל זכו להצלחה יפה בקופות.
שני הסרטים בשונה מהסדרה צולמו בצבע.
ב-1997 יצא סרט נוסף אשר היה מבוסס על הסדרה אבל הציג עלילה חדשה אשר לא התרחשה במלחמת העולם השנייה.
ארנסט בורגניין הופיע בסרט בהופעת אורח בתפקיד מקייל המבוגר אשר הגיע לדרגת אדמירל.
הציווי של תאנוס היא מיני-סדרת קומיקס ביקום מארוול שפורסמה על ידי חברת מארוול קומיקס בין יולי 2010 לינואר 2011 למשך 8 חוברות, בכתיבתם של דן אבנט ואנדי לנינג.
העלילה מתמקדת במספר דמויות מהחלל החיצון של יקום מארוול, שמתאחדות יחדיו כדי להילחם ב"שבר", קרע במרחב הזמן שנוצר בעקבות אירועי מלחמת המלכים, וביקום הסרטן ששוכן מעבר לו - יקום שבו המוות עצמו נכחד מהקיום.
בין הדמויות המשתתפות בסיפור נמנים לורד מאר-וול, נובה, קוואזר, שומרי הגלקסיה, הגולש הכסוף ונבלי-העל תאנוס וגלקטוס.
סיפור זה מסכם סיפורים שהחלו באירועי השמדה משנים 2005–2007, השמדה: כיבוש משנים 2007–2009, מלחמת המלכים של שנת 2009 וממלכת המלכים משנת 2010.
בשעה ששומרי הגלקסיה שומרים על תאנוס, שנכלא לאחר שהוחיה מחדש, ונובה רודף אחר קווזאר מיקום הסרטן, מאגוס וכנסיית האמת האוניברסלית קורעים לרווחה את השבר שנפתח בסוף אירועי מלחמת המלכים ונתחם בידי אדם וורלוק.
יצורים מפלצתיים מגיחים מהשבר ומתעמתים מול ציי הספינות של גזעי הקרי והשי'אר, וכן ישויות קוסמיות נוספות כמו לורד מאר-וול, גרסת יקום חלופי לקפטן מארוול.
מאר-וול הורג את מאגוס על כך שנכשל לאתר את מיקומו של תאנוס.
מאר-וול הוא למעשה המנהיג דה פקטו של יקום הסרטן החוץ-ממדי - ממד לא מאוזן מבחינה מטאפיזית שבו המוות עצמו גורש והחיים משולחי רסן וחופשיים כמו סרטן ומבקשים להרחיב את המגפה של "אל-מוות" לשאר היקומים.
מאר-וול הוא אווטאר החיים בעוד תאנוס הוא אווטאר המוות.
אי לכך, הקרב יסתיים רק כאשר אחד מהם יהרוג את השני.
בזמן שסטאר לורד מוביל את שומרי הגלקסיה ואת תאנוס לתוך השבר בתקווה לאתר את מאר-וול, זה האחרון תר ברחבי יקום מארוול בחיפוש אחר תאנוס.
נובה מוביל את קוואזר, בטא ריי ביל, גלדיאטור, הגולש הכסוף ורונאן המאשים (קבוצת המשמידים לעתיד) בהתקפה על מאר-וול, אך הם מובסים נחרצות.
כשתאנוס הורג את דראקס המשמיד, מותו מתריע את מאר-וול, שחוזר ליקום הסרטן.
כאשר מאר-וול מתעמת עם תאנוס והשומרים, כולם מופתעים כשתאנוס נכנע מיד.
בעוד הוא מוכן מרצון להיות מוקרב בידי מאר-וול, הוא מעיר על כך שגם קפטן מארוול אותו הוא מכיר מעולם לא היה חושב על השלכות מעשיו.
מאר-וול מבין שתאנוס הערים עליו, והמוות הגיע כדי לגבות את חייו.
הדבר גורם לתגובת שרשרת שהורגת את מאמיניו של מאר-וול ולקריסתו של היקום החלופי ושל השבר.
תאנוס - שאובססיבי בכל הנוגע למוות - מצפה לכך שליידי מוות תאמץ אותו לחיקו, אך הוא זועם כשהיא מפנה לו עורף פעם נוספת.
סטאר לורד ונובה נשארים מאחור כדי לשגר את חבריהם משם ולתחום בתוך יקום הסרטן את תאנוס הזועם, שמאשים את הגיבורים על עורמתה של ליידי מוות ונשבע לגרום ליקום כולו לסבול.
טקס הנצחה נערך לאותם אלה אשר נהרגו בקונפליקט.
קוואזר מודיע לרוקט ראקון שללא נובה, הבינה מלאכותית של חיל נובה שבקה חיים וכוח נובה נעלם.
אימפריית הקרי מנסה עדיין להתאושש מהמאבק וכוחותיו של בלאסטאר מתקיפים אותה בניסיון לכבוש אותה בקלות.
במהלך הקרב, עוזרים לרונאן שורדים נוספים מכוח התקיפה של נובה.
תחת הנחייתו של קוסמו כלב החלל, הם מקימים בסיס ב"ראשומקום".
מוקמת קבוצת המשמידים החדשה, שנועדה להיות המפלט האחרון מפני איומים גלקטיים.
"הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם" (או בגרסה מקוצרת: "הציבור מטומטם") הוא ציטוט משירו של שלום חנוך "מחכים למשיח" (1985), שנטבע כביטוי בשיח הפוליטי בישראל.
השיר "מחכים למשיח" נכתב על משבר מניות הבנקים.
המשפט "הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם" מיוחס לשר האוצר דאז, יורם ארידור, בריאיון למהדורת החדשות המרכזית "מבט".
ציטוט זה אחראי במידה רבה לדימויו היהיר והמתנשא של ארידור.
השיר מבטא את ייאושו של הציבור מהנעשה במדינה וממדיניות הממשלה בשלל תחומים, והמשפטים "הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם" ו"האזרח הקטן נאלץ לשלם בגדול" מתארים את הציבור שנאלץ להתמודד עם גזירות שמשית השלטון שבו בחר, או עם מהלכים שלו שאינם לטובת הציבור הבוחר.
הצי השביעי של ארצות הברית הוא יחידה מבצעית קדמית של צי ארצות הברית, שתחום אחריותה באזור האוקיינוס השקט ממערב לקו התאריך הבינלאומי ובאזור האוקיינוס ההודי מזרחית לגבול הודו-פקיסטן.
בסיסי הצי פרושים ביוקוסוקה ובססבו שביפן, בגואם, בסיאול ובצ'נגוון שבקוריאה הדרומית, ובסינגפור.
כוח משימה 70 - כוח תקיפה בראשות נושאת מטוסים וכוח לחימה המתבסס על סיירות ומשחתות
כוח משימה 71 - כוחות מיוחדים של הצי
כוח משימה 72 - כוח סיור של הצי
כוח משימה 73 - אחראי לפעילות הלוגיסטית
כוח משימה 74 - אחראי לפעילות הצוללות במרחב אחריות הצי
כוח משימה 75 - אחראי לפעילות באזורי החוף במרחב אחריות הצי
כוח משימה 76 - כוח תקיפה אמפיבי לתמיכה בפעילות חיל הנחתים של ארצות הברית
כוח משימה 78 - כוח הצי בפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה
כוח משימה 79 - כוח משלוח של חיל הנחתים
הצי השלישי של ארצות הברית הוא יחידה מבצעית של צי ארצות הברית, שתחום אחריותה באזור האוקיינוס השקט ממזרח לקו התאריך הבינלאומי.
כוחות הצי כוללים ארבעה כוחות תקיפה בראשות נושאות מטוסים, אליהן מתלוות משחתות וסיירות.
הצי כולל גם כ-30 צוללות, תריסר ספינות אספקה וכ-400 כלי טיס.
כוח משימה 30 - כוח לחימה
כוח משימה 31 - כוחות מיוחדים של הצי
כוח משימה 32 - כוח סיור של הצי
כוח משימה 33 - אחראי לפעילות הלוגיסטית
כוח משימה 34 - כוח לוחמה נגד צוללות
כוח משימה 35 - אחראי לפעילות באזורי החוף במרחב אחריות הצי
כוח משימה 36 - כוח תקיפה אמפיבי לתמיכה בפעילות חיל הנחתים של ארצות הברית
כוח משימה 37 - כוח תקיפה
כוח משימה 39 - כוח משלוח של חיל הנחתים
הצי הרביעי של ארצות הברית הוא יחידה מבצעית של צי ארצות הברית האחראית על הפעלת הכוחות הימיים במרחב פיקוד דרום של ארצות הברית ושיתוף פעולה עם כוחות ימיים אזוריים.
מפקד הצי הרביעי הוא גם מפקד כוחות הצי בפיקוד דרום והמפקדה המשותפת ממוקמת בבסיס מייפורט שבג'קסונוויל.
הצי הרביעי הוקם ב-15 במרץ 1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה, במטרה לפעול באזור דרום האוקיינוס האטלנטי ולהגן על ארצות הברית מפני פשיטות, סגר ימי, וצוללות אויב.
הצי פורק בפברואר 1950 ותחומי אחריותו הועברו להצי השני.
ב-5 במאי 2008 הוקם הצי מחדש במטרה להוות את הכוח הימי של פיקוד דרום.
הצי אחראי לכלי שיט, טיס וצוללות של צי ארצות הברית הפועלים בגזרת הקריביים, מרכז אמריקה ודרום אמריקה.
הוא לא מחזיק ביחידות קבועות משלו, ונעזר בכוחות הימיים של פיקוד כוחות הצי (הצי האטלנטי) ובכוחות הצי השלישי.
חיל הים של הרפובליקה של קוריאה או ROKN או ROK Navy (ראשי תיבות של Republic Of Korea Navy, בהנגול: 대한민국 해군, הנג'ה: 大韓民國海軍) הוא ענף הלוחמה הימית של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה, האחראי על ביצוע פעולות ימיות ולוחמה אמפיבית.
חיל הים כולל את כח הנחתים, אשר פועל כמנגנון סמי-אוטונומי.
חיל הים, שהוקם בשנת 1945, הוא הענף הוותיק ביותר של הכוחות המזוינים של דרום קוריאה.
בנוסף, ישנן כ-170 ספינות וכלי שיט, כולל כ-21 צוללות (מסדרת צ'אנג בוגו, סון וניל ודוסאן אן-צ'אנגו), ו-110 ספינות, ספינות סיור ולוחמה, 10 ספינות לוחמה אמפיבית, 10 כלי שיט נגד מוקשים.
כל התעופה של חיל הים כולל של כ-70 כלי טיס.
לנחתים יש כ-500 כלי רכב קרביים, כולל ארטילריה ותותחים מתנייעים.
ROKN מצהיר על כוונה להפוך ל"חיל ים כחול" (כלומר שמתפקד גם במשימות במרחקים גדולים אל תוך האוקיינוס) עד שנת 2020.
הצי השני של ארצות הברית הוא יחידה מבצעית של צי ארצות הברית.
תחומי אחריות הצי כוללים את אזור צפון-מערב האוקיינוס האטלנטי, החוף המזרחי של ארצות הברית ואזור הקוטב הצפוני.
הצי השני הוקם במסגרת הארגון מחדש של הצי האמריקני לאחר מלחמת העולם השנייה.
משימתו העיקרית הייתה תמיכה בפעילות נאט"ו ובפעילות הצי השישי.
במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 מימש הצי השני את ההחלטה על הטלת סגר ימי על קובה.
במבצע זעם דחוף ב-1983 פיקד מפקד הצי השני ג'וזף מטקלאף על כוח המשימה המיוחד שריכז תחתיו את כלל הכוחות הצבאיים שנטלו חלק במבצע.
הצי השני השתתף בפעילות מלחמתית גם במלחמת המפרץ ובמלחמת עיראק.
כוחות הצי השתתפו בפעילות הומניטרית בעקבות הוריקן קתרינה והוריקן אייק.
בעקבות ירידת כוחה של ברית המועצות ורוסיה הופחתו כוחות הצי עד שהוא פורק ב-2011.
במאי 2018 הוכרז על הקמתו מחדש של הצי השני במסגרת הערכות ארצות הברית ונאט"ו על רקע התעצמות רוסיה.
הצי יפעל תחת פיקוד כוחות הצי ואזורי תחום אחריותו יהיו דומים לבעבר.
השקת הצי המחודש התקיימה ב-24 באוגוסט 2018 במתכונת של מטה מצומצם, כשלמפקדו הראשון מונה תת-אדמירל אנדרו לואיס.
בפברואר 2019 יצאה לדרך משימת פיקוד ושליטה ראשונה על כוח ימי בניהול הצי, על פיקודה של נושאת המטוסים אברהם לינקולן (CVN-72).
בסוף 2019 הכריז הצי על מוכנות מבצעית מלאה.
הצי הראשון לאוסטרליה היה הכינוי לשייטת של 11 ספינות שהפליגה ב-1787 מאנגליה לאוסטרליה והוותה את ראשית ההתיישבות האירופית באוסטרליה.
השייטת יצאה מספיטהד, פורטסמות' אנגליה ב-13 במאי 1787. והגיעה לניו סאות' ויילס, מושבת העונשין הראשונה שהייתה שייכת למדינה אירופאית.
השייטת כללה שתי אוניות של הצי המלכותי הבריטי, שלוש אוניות של מזון ואספקה, ושש אוניות נידונים להגליה, שהובילו בין 1,000 ל-1,500 נידונים, נחתים, ספנים, קצינים אזרחיים ואנשים חופשיים, וכמות גדולה של מזון ואספקה.
השייטת הפליגה מאנגליה לדרום-מערב ריו דה ז'ניירו, ואז למזרח קייפטאון דרך האוקיינוס הדרומי ועד למפרץ בוטאני.
ההפלגה ארכה בין 250 ל-252 יום עד ההגעה ליעד הסופי.
בין ה-25–26 בינואר 1788, עברה השייטת ממפרץ בוטאני לסידני של ימינו.
מתחילת המאה ה-17 ועד ל ב-1776, הוגלו אסירים לשלוש עשרה המושבות באמריקה הצפונית.
לאחר סיום מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1783, ארצות הברית שהוקמה בזמן המלחמה סירבה לקבל לשטחה אסירים נוספים.
ב-6 בדצמבר 1785, הוצאו בלונדון פקודות מדבר המלך במועצה כי יש להקים מושבת עונשין בניו סאות' ויילס על אדמות שתבע החוקר הבריטי ג'יימס קוק במסעו הראשון ב-1770.
מפקד הצי הראשון לאוסטרליה, שלימים היה גם מושל המושבה שתקום, היה האדמירל ארתור פיליפ.
הספינות הגיעו למפרץ בוטאני ב-18–20 בינואר 1788.
העלות המוערכת של הוצאת הצי ושליחתו לאוסטרליה הייתה כ-84,000 ליש"ט (כ-9.6 מיליון ליש"ט נכון לשנת 2015).
שם האונייהשם האונייה בשפת המקורסוגקפטןמספר אנשי צוותמיקום תחילת המסעיום הגעה למפרץ בוטאניימי הפלגהמספר הנידונים להגליהגבריםנשים"אה"מ סופליי"HMS Supplyאונייה של הצי המלכותי הבריטיסגן הנרי לידגבירד בול50ספיטהד, פורטסמות'18 בינואר 1788250"אה"מ סיריוס"HMS Siriusקפטן ג'ון הנטר16020 בינואר 1788252"אלכסנדר"Alexanderאוניית נידוניםדאנקן סינקלייר3019 בינואר 1788251210
2 זכו לחנינהללא"שארלוט"Charlotteתומאס גילברט3020 בינואר 178825210024"פרנדשיפ"Friendshipפרנסיס וולטון2519 בינואר 17882518024
הגעה לכף התקווה הטובה בלבד"ליידי פנרהין"Lady Penrhynוויליאם קרופטון סרוור3020 בינואר 1788252ללא101"פרינס אוף ויילס"Prince of Walesג'ון מייסון29247"סקרבורו"Scarboroughקפטן ג'ון מרשל3019 בינואר 1788251208ללא"גולדן גרוב"Golden Groveאוניית מזון ואספקהויליאם שארפ2220 בינואר 1788252"פישברן"Fishburnרוברט בראון22"בורודייל"Borrowdaleהובסון ריד22
אנשי הצי כללו ימאים, נחתים ומשפחותיהם, פקידי ממשל ומספר רב של נידונים, כולל נשים וילדים.
כלל הנידונים נשפטו והורשעו בבריטניה הגדולה, כאשר רובם נשפטו והורשעו באנגליה.
כמו כן, רוב הנידונים נולדו באירלנד, וידוע כי לפחות 14 מאנשי הצי הגיעו משלוש עשרה המושבות באמריקה הצפונית; 12 מאנשי הצי הזדהו כשחורים (ילידי בריטניה, אפריקה, הקריביים, אמריקה הצפונית, הודו, מדינה אירופאית או מושבה).
בנוסף, לפחות 8 מאנשי הצי הזדהו כיהודים.
בין הפשעים שביצעו הנידונים נכללו פשעי גנבה, עדות שקר, הונאה, תקיפה ושוד.
בגין פשעיהם, הם נידונו להגליה בזמנים משתנים, חלקם הוגלו לשבע שנים בלבד, חלקם הוגלו ל-14 שנים, וחלקם הוגלו עד סוף חייהם.
בכל שש אוניות הנידונים, לא היה ערבוב בין הנחתים לבין הנידונים.
רוב משפחות הנחתים נסעו על סיפונה של "פרינס אוף ויילס".
לפחות 11 איש כתבו יומנים, מכתבים וכתבי עת על חוויותיהם במסע לאוסטרליה.
המספר המדויק של האנשים הקשורים ישירות לצי הראשון מעולם לא פורסם, מאחר שדיווחים על האירוע השתנו מעט.
בסך הכל זוהו 1,420 איש שעלו לסיפון בספיטהד במאי 1787, ועל פי ההערכות, רק 1,373 איש ירדו מהסיפון בסידני בינואר 1788. הנתונים הסטטיסטיים הבאים מובאים מהמילון הביוגרפי שכתבה ההיסטוריונית האוסטרלית, מולי גילן:
עלו בפורטסמות'ירדו בסידניפקידים ונוסעים1514צוותי האוניות323306נחתים247245משפחות הנחתים (לא כולל הנחתים עצמם)4645 + 9 נולדונידונים להגליה (גברים)582543נידונים להגליה (נשים)193189ילדי הנידונים1411 + 11 נולדוסך הכל1,4201,373
על אף ששמותיהם של כל אנשי הצוות של "אה"מ סופליי" ו"אה"מ סיריוס" ידועים, ייתכן ומספר אנשי הצוות בשאר אוניות הצי היה גדול ב-110 אנשים ממה שדווח.
אם כך, לפי מידע זה, 1,530 איש יצאו לאוסטרליה, כאשר רק 1,483 איש הגיעו לסידני.
על פי מפקד האוכלוסין הראשון במושבה שהתקיים ב-1788, כפי שדיווח המושל פיליפ ללורד סידני, היו במושבה 1,030 איש, 7 סוסים, 29 כבשים, 74 חזירים, 6 ארנבים ו-7 בקר.
הנתונים הסטטיסטיים הבאים מובאים ממפקד אוכלוסין זה:
הנתונים הסטטיסטיים הבאים מובאים מספרו של פרקליט ניו סאות' ויילס, דייוויד קולינס, "An Account of the English Colony in New South Wales":
המנתח הראשי של הצי הראשון, ג'ון וייט, דיווח על בסך הכל 48 מקרי מוות (ימאי אחד, אשת ימאי אחת, בת ימאי אחד, 36 נידונים, 4 נידונות ו-5 ילדי הנידונים) ו-28 לידות במהלך ההפלגה לאוסטרליה.
הצי הראשון עזב את פורטסמות', אנגליה ב-13 במאי 1787. המסע התחיל במזג אוויר נוח.
הצי לווה על ידי הפריגטה הצבאית Hyena עד לקו הגבול הימי של אנגליה.
ב-20 במאי 1787, דווח כי באוניית הנידונים "סקרבורו" תוכנן מרד על ידי אחד מהנידונים.
המעורבים לכאורה הוכו ו-2 מהם הועברו ל"פרינס אוף ויילס".
עם זאת, באופן כללי, ברוב המסע, הנידונים התנהגו כראוי.
ב-3 ביוני 1787, הצי עצר בסנטה קרוס שבטנריפה.
על הספינות הועלו מים טריים, ירקות ובשר.
פיליפ והקצינים הראשיים התארחו אצל המושל המקומי, בעוד שנידון אחד ניסה להימלט ללא הצלחה.
ב-10 ביוני, הצי התחיל להפליג לריו דה ז'ניירו, תוך ניצול רוחות סחר וזרמי אוקיינוס.
ככל שהצי הפליג דרך האזור הטרופי, מזג האוויר נהיה חם ולח יותר.
המצב באוניות המסע היה נורא, בעיקר בשל מציאתם של שרצים וטפילים (בעיקר חולדות, פשפשים, כינים, תיקנים ופרעושים), ולכלוך בעל ריח חזק במי השיפוליים.
בעוד שפיליפ נתן הוראות לפיה יש לשאוב את מי השיפוליים מדי יום ולנקות אותם, ההוראה מעולם לא יושמה באוניית הנידונים "אלכסנדר".
בשל כך, מספר נידונים שהיו על האונייה חלו ונפטרו.
סופות גשם טרופיות גרמו לכך שהנידונים לא יכלו להתאמן על הסיפון בשל אי יכולת להתלבש מחדש ולייבש את בגדיהם הרטובים.
כתוצאה מכך, הם הוחזקו בתחתית האוניות, בעיקר במקומות צרים ודחוסים.
באוניות שכללו נידונות, הייתה מופקרות רבה בין הנידונים, הצוות והנחתים שהשתולל והתפרע, אף על פי שחלק מהגברים המעורבים נענשו.
באזור ההתכנסות הבין-טרופי, נאלץ פיליפ להגביל את כמות המים לאונייה ל-3 ליטרים ביום.
הצי הראשון הגיע לריו דה ז'ניירו ב-5 באוגוסט.
בזמן הזה, האוניות נוקו ותוקנו, ופיליפ הזמין כמויות גדולות של מזון.
בגדי הנידונות נשרפו בשל הימצאותם של כינים בהם.
הן קיבלו בגדים חדשים העשויים משקי אורז.
בזמן שהנידונים נשארו על הסיפון, צוותי האוניות חקרו את העיר.
נידון ונחת נענשו על כך שהעבירו לתושבים המקומיים רבעי דולרים מזויפים שנעשו מאבזמים ישנים וכפיות פיוטר.
ב-4 בספטמבר עזבו את ריו דה ז'ניירו, לכיוון אפריקה הדרומית, וב־13 באוקטובר הגיעו למפרץ טייבל.
תחנה זו הייתה האחרונה לפני הגעתם לאוסטרליה, ולכן המשימה העיקרית הייתה להצטייד בצמחים, זרעים ובעלי חיים.
בעלי החיים שהועלו מקייפטאון ויועדו למושבה החדשה כללו 2 שוורים, 7 פרות, סוס אחד, 3 סוסות, 44 כבשים, 32 חזירים, 4 עזים ו.
בשל העלאתם של בעלי החיים שנרכשו במקום, הנידונות שהיו על אוניית הנידונים "פרנדשיפ" הועברו לאוניות נידונים אחרות.
בזמן הזה, לנידונים סיפקו בשר בקר ובשר טרי, לחם וירקות, כדי להגדיל את כוחם למסע ולשמור על בריאותם.
המושבה ההולנדית קייפטאון הייתה המושבה האירופית האחרונה שחברי הצי ראו במשך שנים, אולי עד לסוף חייהם.
הצי שט בתנאים מאתגרים בשל הסופות שיצרו "הארבעים הגועשים".
אוניית הנידונים "פרנדשיפ" שטה ביום אחד כ-166 מיילים (כ-267 ק"מ).
באחד הלילות נפל ימאי מ"פרינס אוף ויילס" וטבע למוות.
בהמשך, כשהאספקה כמעט אזלה, והיצע הסחורות האחרות (כולל יין) אזל לחלוטין על כמה כלי שיט, הונהגה הקצבת מים בכל אונייה.
ב-4 בינואר 1788, אוניית הנידונים "פרנדשיפ" עברה על פני ארץ ואן דימן.
כשהם התחילו להצפין ולעבור את האי, פרצה סערה שגרמה נזק למפרשים ולתרנים של כמה מהספינות.
ב-25 בנובמבר, פיליפ עבר ל"אה"מ סופליי".
עם "אלכסנדר", "פרנדשיפ" ו"סקרבורו", האוניות המהירות ביותר בצי, שהגלו את מרבית הנידונים הגברים, "אה"מ סופליי" נאלצה להתקדם על פני שאר האוניות כדי למצוא מיקום מתאים לרדת מהאוניות, עם מים טובים וכן להכין את הקרקע.
לפני התכנית, עליה דנו משרד הפנים והאדמירלים לפני עזיבת הצי, "אה"מ סופליי" תגיע ראשונה, אנשיה יפנו את הקרקע ויקימו בקתות ומבנים אחרים, לפני הגעת שאר האוניות.
עם זאת, היא הגיעה למפרץ בוטאני ב-18 בינואר 1788, מספר שעות לפני שהגיע שאר הצי (3 מתוך 6 אוניות הנידונים הגיעו ב-19 בינואר; שאר האוניות הגיעו ב-20 בינואר), כך שלא בוצעה שום הכנה.
הצי הראשון לאוסטרליה היה אחד ממסעות הימיים הגדולים בעולם – 11 אוניות שהובילו כ-1,487 אנשים עם אספקה ומזון, הפליגו על פני 4 יבשות, למשך כ-252 ימים במשך יותר מ-15,000 מיילים (כ-24,000 ק"מ), מבלי שאיבדו ספינה אחת.
42 אנשים מתו במסע, ולכן שיעור התמותה של המסע היה קצת יותר מ־3%.
עד מהרה התברר כי מפרץ בוטאני לא היה זוהר כמו בתיאוריו של החוקר הבריטי ג'יימס קוק.
המפרץ היה פתוח ולא מוגן, המים היו רדודים מדי מכדי לאפשר לאוניות לעגון קרוב לחוף, מים מתוקים היו נדירים והקרקע הייתה דלה מאוד.
בזמן זה, נוצר קשר ראשוני עם האבוריג'ינים, שנראו סקרנים, אך חשדנים, כלפי המתיישבים החדשים.
באזור היו עצים חזקים להפליא.
כאשר הניצולים ניסו לכרות אותם, כליהם נשברו והיה צורך לפוצץ את גזעי העץ מהאדמה באבק שרפה.
הצריפים הפרימיטיביים שנבנו עבור הקצינים והפקידים התמוטטו במהירות בסופות גשם.
לנחתים היה הרגל להשתכר ולא לשמור על הנידונים כראוי, בעוד שמפקדם, רב-סרן רוברט רוס , הביא את פיליפ לייאוש ביהירותו ועצלנותו.
פיליפ חשש כי המושבה הצעירה שלו תחשף להתקפה מצד אבוריג'ינים או כוחות זרים.
אף על פי שההוראות הראשוניות שלו היו להקים את המושבה במפרץ בוטאני, הייתה לו, במידת הצורך, את הסמכות להקים את המושבה במקום אחר.
ב-21 בינואר, פיליפ, ג'ון הנטר, ומספר אנשים נוספים, יצאו ממפרץ בוטאני ב-3 סירות קטנות כדי לחקור מפרצים אחרים מצפון.
פיליפ גילה שמפרץ ג'קסון, כ-12 ק"מ צפונית למפרץ בוטאני, מתאים יותר.
ניתן לעגן בו אוניות, המים בו מתוקים והאדמה פורייה.
במכתב ששלח פיליפ לאנגליה כתב: .
הם חזרו למפרץ בוטאני ב-23 בינואר.
בבוקר ה-24 בינואר, נראתה מחוץ למפרץ בוטאני המשלחת המדעית-צרפתית בהובלת מגלה הארצות ז'אן-פרנסואה לה פרוז.
הצרפתים ציפו למצוא מושבה משגשגת בה יוכלו לתקן את אוניותיהם ולחדש את האספקה, ולא צי נידונים שזה עתה הגיע.
למרות הקשר בין הקצינים הצרפתים והבריטים, פיליפ ולה פרוז מעולם לא נפגשו.
הספינות הצרפתיות עזבו ב-10 במרץ והמשיכו במסען, בהמשך התגלה כי אוניותיהם נטרפו על חופי ואניקורו.
ב-26 בינואר 1788, הצי הפליג למפרץ ג'קסון.
באתר שנבחר למעגן היו מים עמוקים בקרבת החוף, הוא היה מוגן מאוד, והגיע אליו זרם מים קטן.
פיליפ קרא לו "מפרצון סידני" על שם לורד סידני, מזכיר הפנים הבריטי.
לימים נקבע במועד זה "יום אוסטרליה", חג לאומי המציין את תחילת ההתיישבות הבריטית באוסטרליה.
הדגל הבריטי הונף ונלקחה אחזקה רשמית.
תחילה, האתר יושב על ידי פיליפ, מספר נידונים ומספר קצינים ונחתים מ"אה"מ סופליי".
שאר האוניות של הצי הגיעו למפרצון סידני מאוחר יותר באותו יום.
הסופר ומבקר האמנות האוסטרלי, רוברט יוז, העלה בספרו "The Fatal Shore" מ-1986 כי אורגיה התקיימה עם ירידתם של הנידונים מהאוניות.
אולם היסטוריונים מודרניים מפקפקים בכך, מאחר שההתייחסות הראשונה לטענה זו הוצגה לראשונה רק ב-1963.
כשהצי הראשון עגן לראשונה במפרץ בוטאני, המתיישבים החדשים נתקלו באבוריג'ינים.
הם נתקלו פעם נוספת באבוריג'ינים, כשעברו למפרצון סידני בחיפוש אחר תנאים טובים יותר להקמת המושבה.
אף על פי שהמדיניות הרשמית של ממשלת בריטניה ושל פיליפ הייתה ליצור קשרים ידידותיים עם האבוריג'ינים, פרצו סכסוכים ומתקפות הדדיות בין המתיישבים לאבוריג'ינים, עד ל-1934.
אוניות הצי הראשון לרוב לא נשארו במושבה.
חלקן חזרו לאנגליה וחלקן עזבו לנמלים אחרים.
חלקן נשארו לשרת את מושל המושבה למשך מספר חודשים, כאשר חלקן נשלחו לאי נורפוק להקמת מושבת עונשין שנייה.
15 בפברואר - "אה"מ סופליי" הפליגה לאי נורפוק עם מספר קטן של אנשים להקמת יישוב.
5/6 במאי - "שארלוט", "ליידי פנרהין" ו"סקרבורו" הפליגו לסין.
14 ביולי - "בורודייל", "אלכסנדר", "פרנדשיפ" ו"פרינס אוף ויילס" הפליגו חזרה לאנגליה.
2 באוקטובר - "גולדן גרוב" הפליגה לאי נורפוק עם מספר נידונים, חזרה למפרץ ג'קסון ב-10 בנובמבר, בעוד ש-"אה"מ סיריוס" הפליגה לכף התקווה הטובה בשביל אספקה.
19 בנובמבר - "פישברן" ו"גולדן גרוב" הפליגו חזרה לאנגליה, כלומר רק "אה"מ סופליי" נשארה במפרצון סידני.
23 בדצמבר - "אה"מ גרדיאן" (HMS Guardian) הפליגה למושבה עם אספקה, אך פגעה בדרך בקרחון, ולכן היא נאלצה להפליג חזרה לכף התקווה הטובה.
היא מעולם לא הגיעה למושבה בניו סאות' ויילס.
19 במרץ - "אה"מ סיריוס" נהרסה באי נורפוק.
17 באפריל - "אה"מ סופליי" נשלחה לג'קרטה, לצורך אספקת מזון לשעת חירום.
3 ביוני - "ליידי ג'וליאנה", הראשונה מבין 6 כלי שיט של הצי השני, מגיעה למפרצון סידני.
שאר כלי השיט הנותרים של הצי השני מגיעים בשבועות שלאחר מכן.
19 בספטמבר - "אה"מ סופליי" חזרה לסידני לאחר ששכרה את הספינה ההולנדית "Vigilance" כדי שתלווה אותה כשהיא נושאת אספקה ומזון.
ב-26 בינואר 1842 העיתון סידני גאזט דיווח כי: שמותיהם של שלושת המקבלים לא נמסרו לעולם, ועל פי האקדמיים ההודעה התבררה כשקרית, כי לא קיבלה את אישור המושל.
בזמן הזה, לפי תיעודים רשמיים, התגוררו לפחות 25 אנשים שהגיעו עם הצי הראשון, כולל מספר ילדים שנולדו בהפלגה.
במכתב שקיבל ג'ון מקארטי מהמזכיר הראשי של ניו סאות' ויילס , אדוארד דיז תומסון ב-14 במרץ 1842 נכתב כי: .
השורדת האחרונה של הצי, אליזבת ת'אקרי, נפטרה ב-7 באוגוסט 1856.
לאחר ההתיישבות של אנשי הצי הראשון, הופיעו האבעבועות השחורות בקרב האבוריג'ינים.
קיימת מחלוקת, בקרב היסטוריונים רבים, לגבי דרך וסיבת הפצת המחלה בקרב האבוריג'ינים.
ב-1914, ג'ון קמפסטון העלה את ההשערה שלפיה האבעבועות השחורות הגיעו עם המתיישבים החדשים.
מספר חוקרים טענו כי ייתכן שהם ניסו במכוון להפיץ את המחלה בקרב האוכלוסייה המקומית.
למשל כנקמה על התקפותיהם של האבוריג'ינים, או חלק מהתקפה של חיל הנחתים של ניו סאות' ויילס , שנועדה לפנות את הדרך להתרחבות קולוניאלית.
סגן מנהל האוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית, סת' קארוס, כתב ב-2015 כי .
היסטוריונים אחרים הציעו שהאבעבועות השחורות הגיע יחד עם מבקרים באוסטרליה שלא הגיעו דרך הצי הראשון.
רעיון נוסף שהציעו ההיסטוריונים הוא שייתכן והווירוס של האבעבועות השחורות הגיע בטעות אל האבוריג'ינים, לאחר שבאו במגע עם מרכיב של החיסון נגד המחלה.
ב-2002, הציעה ההיסטוריונית ג'ודי קמפבל, לאחר שהתייעצה עם הווירולוג פרנק פנר כי האבעבועות השחורות הגיעו לאוסטרליה באמצעות קשר עם דייגים ממקאסאר שבאינדונזיה.
באותה תקופה האבעבועות השחורות היו אנדמיות באינדונזיה.
ב-2011, ההיסטוריון קמפבל מקנייט הביע תמיכה בתאוריה.
לדבריו, סבירות גבוהה שהאבעבועות השחורות, כמו מגפות אחרות, הגיעה לסידני על ידי אינדונזים והתפשטה ברחבי היבשת באופן עצמאי.
תיאוריה נוספת, גם היא במחלוקת, אומרת שהמגפה הזו לא הייתה אבעבועות שחורות אלא אבעבועות רוח, שהובאה במקרה על ידי המתיישבים החדשים, וגם מפניה האבוריג'ינים לא היו מוגנים.
ריי קולינס, בונה באבן, ביקש אישור מ־9 מועצות להקים גן הנצחה לזכר הצי הראשון, ללא עלות.
מועצת הפלך של מישור ליברפול הייתה היחידה שהסכימה.
האתר שנבחר היה פארק קרוואנים לא פעיל על גדות הנחל , ליד העיירה וולבאדה , בניו סאות' ויילס.
בספטמבר 2002 החל קולינס בעבודתו, ובהמשך מועצת הפלך תרמה 28,000 דולר אוסטרלי למיזם.
לאורך שבילי הגן, חרט קולינס על לוחות אבן את שמותיהם של כל המתיישבים שהגיעו לאוסטרליה ב-11 האוניות של הצי הראשון.
סיפוריהם, חייהם והמפגשים הראשונים עם היבשת מוצגים ברחבי הגן.
ב-26 בינואר 2005, נפתח הגן כאנדרטה לזכר מתיישבי הצי הראשון.
לפני כן, אתר ההנצחה היחיד לזכר הצי הראשון היה מונומנט בברייטון-לה-סאנדס .
הצי השני לאוסטרליה היה כינוי לשייטת של שש אוניות שנשאו מתיישבים, נידונים ואספקה למפרצון סידני, אוסטרליה ב-1789. הצי השני הגיע בעקבות הצי הראשון שהקים התיישבות אירופית באוסטרליה ב-1788.
הצי השני ידוע לשמצה על התנאים הקשים באוניות השייטת, ועל האכזריות וההתעללות בנידונים.
מבין 1,006 אנשי השייטת, רבע מתו במהלך ההפלגה וכ-40 אחוז מהם מתו תוך שישה חודשים מההגעה לאוסטרליה.
הקברניט וכמה מאנשי צוות של כלי שיט אחד הואשמו בעבירות נגד הנידונים, אך זוכו לאחר משפט קצר.
בהתחלה, האוניות נועדו להפליג יחד לאוסטרליה, ולהגיע למפרצון סידני ב-1789. עם זאת, אחת מהאוניות הושבתה בדרך ולא הצליחה להגיע ליעד, ואילו אחרת הקדימה והגיעה כחודשיים לפני שאר הספינות.
המושבה ציפתה שהצי יכיל פחות נידונים לא מיומנים ויותר אספקה.
למרות זאת, הגעתם של כל כך הרבה חולים וגוססים וכל כך מעט אספקה נוספת הביאו את היישוב קרוב לרעב אפילו לפני שהצי השלישי הגיע למפרצון סידני ב-1791.
Lady Juliana הפליגה לפני שאר אוניות הנידונים האחרות, ולא תמיד נחשבה כחלק מאוניות הצי השני.
האונייה של מזון ואספקה, Justinian, לא הפליגה עם שאר אוניות הנידונים, והגיעה לפניהם.
HMS Guardian יצאה לדרך לפני שאר אוניות הנידונים, אבל נפגעה, לאחר מכן, מקרח לאחר שעזבה את כף התקווה הטובה.
לאחר שנפגעה, האונייה חזרה לדרום אפריקה ונחרבה.
Surprize, Neptune ו-Scarborough נקנו ממשרד הקבלנים קמדן, קלברט וקינג , שהתחייבה להעביר, להלביש ולהאכיל את הנידונים תמורת סכום אחיד של 17 ליש"ט לכל אדם, בין אם הם ירדו מהאוניות בחיים ובין אם לא.
משרד הקבלנים עסק בעבר בהובלת הנידונים לאמריקה הצפונית.
סוכני הכתר היחידים בצוות היו הסוכן הימי, סגן ג'ון שפקוטה וסרן המשמר; קמדן וקאלברט סיפקו את כל שאר הצוותים.
שלושת כלי השיט עזבו את אנגליה ב-19 בינואר 1790, כאשר היו על האוניות היו 1,006 נידונים (928 גברים ו-78 נשים).
הם עשו רק תחנה אחת בדרך, בכף התקווה הטובה, בפברואר 1790. בתחנה זו, הועלו 20 נידונים, ניצולים מ-HMS Guardian.
שלוש האוניות עשו מסע מהיר יותר מהצי הראשון, והגיעו למפרץ ג'קסון בשבוע האחרון של יוני 1790, כשלושה שבועות לאחר Lady Juliana, וכחודשיים לאחר Justinian.
המסע היה מהיר יחסית, אך שיעור התמותה היה הגבוה ביותר בתולדות אנשי הצי לאוסטרליה.
הדבר עומד בניגוד גמור לשיעורי התמותה שדווחו ב בו
ב-Neptune, הנידונים הורעבו במכוון, הוחזקו עם שרשרות, וסורבו, לעיתים קרובות, לגשת לסיפון.
לא ניתן היה לבדוק אם מי מהם חלה בצפדינה.
ב-Scarborough לא ניתנו במכוון מנות אוכל, אך בשל ניסיון של התעללות מדווח הוביל לכך שהנידונים נכלאו מתחת לסיפון.
לאחר מכן, כתב קפטן ויליאם היל, מפקד המשמר, ביקורת חריפה על קפטני האוניות, וקבע כי: .
בהגיעם למפרץ ג'קסון, נידונים שהיו חצי-עירומים שכבו ללא מצעים, והם היו חולים מכדי לזוז.
נידונים שלא היו מסוגלים ללכת הושלכו על הצד.
מתוכם, 124 (כ-25.5% מהחולים) מתו זמן קצר לאחר שירדו מהאוניות.
הכומר ג'ונסון, שהלך ביניהם ברגע שהספינות הגיעו לנמל, כתב כי:
המושל פיליפ מצידו ציין כי:
מבין אלו שהגיעו מהצי השני, היו ד'ארסי וונטוורת' ופילגשתו הנידונה, קתרין קרולי, מ-Neptune, וג'ון מקארתור, אז סגן צעיר בחיל המושבה, ואשתו אליזבת, מ-Scarborough.
בנו הבכור של מקארתור, אדוארד מקארתור, שליווה את הוריו ב-Neptune וב-Scarborough, היה ככל הנראה האדם היחיד שהפליג בצי השני שצילם בזמן הצי, וכמו כן, שהיה הניצול האחרון של הצי.
כאשר הגיעו לאנגליה חדשות על זוועות הצי השני, התגובה הציבורית והרשמית הייתה זעזוע.
התקיים בירור בנידון, אך לא נעשה שום ניסיון לעצור את דונלד טרייל, קפטן Neptune, שתואר כסדיסט מדומד, או ניסיון להגשת תביעה ציבורית נגדו, נגד שאר הקפטנים או נגד משרד הקבלנים.
למרות זאת, הממשלה ביקשה מהם להכין את הצי השלישי שיגיע למפרץ ג'קסון ב-1791.
טריילר וחבר המטה הראשי שלו, ויליאם אלינגטון הועמדו לדין באופן פרטי בגין רצח של נידון ללא שם, הימאי אנדרו אנדרסון והטבח ג'ון ג'וזף.
למרות זאת, לאחר משפט שנמשך כשלוש שעות בפני סר ג'יימס מריוט בבית המשפט לאדמירליות, החליטו המושבעים להאשים את שני הגברים בכל ההאשמות .
הצי השלישי לאוסטרליה היה כינוי לשייטת של 11 אוניות שהפליגו מבריטניה למושבת העונשין בסידני בפברואר, מרץ ואפריל 1791, כשעל סיפונן היו למעלה מ-2,000 נוסעים.
בין הנוסעים היו נידונים, אנשי צבא ואנשים בולטים שנשלחו למלא תפקידים בכירים במושבה.
הצי היה חשוב למושבה הצעירה, מאחר שעל הספינות, נשלחו גם אספקות מזון.
הכלים ששייכים באופן חד-משמעי לצי השלישי נמצאו באונייה.
למרות זאת, האוניות שמרכיבות כל צי נקבעים מנקודת מבטם של המתיישבים במפרצון סידני.
עבורם, הצי השני הגיע ב-1790 (יוני), והצי השלישי הגיע ב-1791 (יולי-אוקטובר).
לפי נקודת מבט זו, Mary Ann שייכת לצי השלישי.
האונייה שהגיעה קצת יותר משלושה שבועות לאחר מכן, ב-1 באוגוסט 1791, הייתה Matilda.
עם האונייה Matilda הגיעו חדשות כי היו עוד תשע ספינות שעושות את דרכן לסידני, ואשר צפויות להגיע בקרוב.
האונייה האחרונה של הצי, Admiral Barrington, הגיעה ב-16 באוקטובר, כמעט 11 שבועות לאחר Matilda, ו-14 שבועות לאחר Mary Ann.
Atlantic, Salamander, ו-William and Ann עזבו את פלימות'; הסוכן הימי שלהם היה סגן ויליאם בוון.
Queen עזבה את קורק, אירלנד; הסוכן הימי שלה היה סגן סמואל בלו.
אוניות מלחמה צרפתיות כבשו את Active ואת Albemarle כאשר הם כמעט הגיעו להודו.
הפיראטים רצחו את רוב חברי הצוות של Admiral Barrington ליד מומבאי, אבל, לאחר מכן, היא כנראה התאוששה.
עם זאת, אוניית מלחמה צרפתית כבשה אותה ב-1797.
ב-1806, Britannia הושמדה מול חופי ניו סאות' ויילס.
Matilda הושמדה על ידי להקת לווייתנים בפברואר 1792.
מהטבלה שלעיל ניתן לראות כי 173 גברים ו-9 נשים נפטרו במהלך הפלגה זו.
אף על פי ששיעור התמותה הזה היה גבוה, הוא לא היה גבוה כמו זה שהיה בצי השני.
בין אנשי הצי, ניתן למנות את:
שמעון לורד - סוחר חלוץ ומפקח על ביצוע החוק
אייזק ניקולס - מנהל הדואר הראשון של המושבה
הצי הרביעי לאוסטרליה הוא מונח לא רשמי לצי האוניות שהגיעו מאנגליה לאוסטרליה ב-1792. המונח נטבע על ידי ההיסטוריון סי ג'יי סמיי, אשר קטלג את הגנאלוגיה של אנשי הצי הראשון, הצי השני והצי השלישי.
הוא השתמש במונח הזה כדי לקבץ את כל האוניות שבאו במספר חודשים שאחרי הצי השלישי.
האוניות שמיוחסות לצי הרביעי לאוסטרליה הן:
HMS Pitt (הגיעה ב-14 בפברואר)
Royal Admiral (הגיעה ב-7 באוקטובר)
הציונות הדתית היא רשימה וסיעה ישראלית ימנית הדוגלת בציונות דתית וארץ ישראל השלמה.
הציונות הדתית זהו מיתוגה החדש של מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה והבית היהודי.
הסיעה התמודדה ברשימה משותפת בבחירות יחד עם עוצמה יהודית ומפלגת נעם עד פילוג הסיעות לפי ההסכם.
לקראת ה, "הציונות הדתית" נבחר כשם כולל לרשימה המאוחדת של שלוש מפלגות המזוהות עם הזרם הדתי לאומי.
הרשימה נבחרה לכנסת, וכיהנה כסיעה מאוחדת של שלוש המפלגות.
בראשה עמד יו"ר "האיחוד הלאומי", בצלאל סמוטריץ'.
יו"ר "עוצמה יהודית", איתמר בן־גביר, הוצב במקום השלישי ויו"ר נעם, אבי מעוז, במקום השישי.
הרשימה קיבלה בבחירות 6 מנדטים ונכנסה לכנסת ה־24. מנדט אחד נוסף לה עם מעברו מהליכוד למפלגה של אופיר סופר, ששוריין על ידי יו"ר הליכוד בנימין נתניהו לאחר החיבור בין שלוש המפלגות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הודיעו המפלגות נעם ו"עוצמה יהודית" על ריצה בנפרד.
ב־26 באוגוסט 2022 נחתם הסכם בין בצלאל סמוטריץ' לאיתמר בן גביר, בתיווכו של ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, על ריצה משותפת.
מפלגת נעם נכנסה לרשימה ביום הגשת הרשימות לכנסת, גם זאת בתיווכו של נתניהו.
הרשימה הוקמה ב־3 בפברואר 2021, לאחר שבצלאל סמוטריץ' החליט שלא לרוץ במסגרת רשימת ימינה בראשות נפתלי בנט על רקע כוונתו של בנט להקים קואליציה עם מפלגות המרכז–שמאל.
חשש זה התאמת לאחר הבחירות עם הקמת ממשלה בראשות נפתלי בנט ויאיר לפיד יחד עם מפלגות המרכז–שמאל והרשימה הערבית המאוחדת.
חבר הכנסת אופיר סופר, נציג האיחוד הלאומי, שוריין בידי יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו במקום ה־28 ברשימת הליכוד לכנסת.
הוא התמודד באופן פורמלי כנציג מפלגת המדף "עתיד אחד – עתיד טוב לישראל".
נתניהו עשה זאת כתמריץ להסכמת האיחוד הלאומי לריצה המשותפת ולאחר הבחירות הוא הצטרף לסיעת האיחוד הלאומי.
בדומה לכך שוריין נציג הבית היהודי אלי בן דהן בליכוד בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
עד למועד הגשת הרשימות לכנסת נעשו ניסיונות לאיחוד הרשימה גם עם מפלגת הבית היהודי בראשות חגית משה, ברם הדבר לא עלה ובעקבות כך הוטחו האשמות הדדיות.
הרב אלי סדן שהיה מעורב מטעם הבית היהודי בניסיון האחרון להשלמת המשא ומתן מתח ביקורת על סמוטריץ'.
סמוטריץ' טען בתגובה שמשה הציבה מכשולים בפני קיום פריימריז פתוחים שיאחדו את שתי המפלגות.
ב־30 במאי סמוטריץ' הכריז בכנס פעילים על יציאה למפקד שבסיומו יתקיימו בחירות מקדימות לראשות מפלגת הציונות הדתית ולנציגיה.
עוצמה יהודית הביעה התנגדות למהלך, אך מאוחר יותר פתחו הן עוצמה יהודית והן נעם במפקדים במקביל למפקד הציונות הדתית.
למפלגת הציונות הדתית התפקדו כ־25,000 איש.
מפלגות עוצמה יהודית ונעם סירבו לחשוף את מספר מתפקדיהם.
שישה עשר מתמודדים הגישו מועמדות בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה.
לראשות המפלגה לא הגיש איש את מועמדותו מלבד היו"ר סמוטריץ', ובכך זכה לקדנציה נוספת.
בבחירות המקדימות החכי"ם המכהנים מובילים: במקום הראשון זכה אופיר סופר, ולאחריו בהפרש של 20 קולות בלבד נבחרה אורית סטרוק, במקום השלישי שמחה רוטמן ובמקום הרביעי מיכל וולדיגר.
במקום החמישי זכה צבי סוכות, ולאחריו משה סולומון, הרב יצחק חי זאגא, ארנון סגל, נעמה זרביב, רחלי צינקין, מאיר סיידלר, יוסף שפייזר, הרב דוד פיין, אלירן יעיש, משה בהטה, משה רוט.
לרשימת המפלגה נוסף אוהד טל כשריון של יו"ר המפלגה.
את זכותו לשריון נוסף ניצל סמוטריץ' כדי להקפיץ את משה סולומון אל המקום השביעי במפלגה, שהיה ל־14 ברשימה המאוחדת.
ב־15 באוגוסט 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ולאחר כישלון המשא ומתן לריצה משותפת נוספת, הודיע איתמר בן גביר במסיבת עיתונאים ברמת גן כי מפלגתו "עוצמה יהודית" תתמודד עצמאית בבחירות.
ב־26 באוגוסט, לאחר פגישה משותפת של סמוטריץ' בן גביר ונתניהו, הודיע בן גביר על ריצה משותפת עם סמוטריץ', שם הרשימה שנקבע הוא "הציונות הדתית בראשות בצלאל סמוטריץ ועוצמה יהודית בראשות איתמר בן גביר".
למפלגת נעם הוצע המקום ה־11 ברשימה, ובנעם הודיעו על ריצה בנפרד, "בשל דחיקת הזהות היהודית למקום לא ריאלי".
ב־14 בספטמבר 2022, מפלגת נעם קיבלה שיבוץ במקום ה־11 ברשימה המאוחדת.
ברשימה הסופית, הציונות הדתית של סמוטריץ' קיבלה את המקומות 1, 3, 4, 6, 8, 12 ו־14 ברשימה, עוצמה יהודית את המקומות 2, 5, 7, 9, 10 ו־13 ונעם את המקום ה־11 ללא מקום נוסף בליכוד.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ב־14 מנדטים, ונהייתה הסיעה השלישית בגודלה בכנסת.
ב־20 בנובמבר, 5 ימים בלבד אחרי השבעת הכנסת העשרים וחמש הסיעה התפצלה למרכיביה – עוצמה יהודית, נעם והאיחוד הלאומי – תקומה (ששמרה על השם "הציונות הדתית").
בבחירות לכנסת העשרים וארבע שימש הציונות הדתית כמיתוג כולל למפלגת האיחוד הלאומי–תקומה כן בריצה משותפת עם סיעות עוצמה יהודית ומפלגת נעם.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הפך השם למזוהה עם האיחוד הלאומי–תקומה.
אף ששלוש המפלגות התמודדו ברשימה משותפת, שם הרשימה היה הציונות הדתית בראשות בצלאל סמוטריץ' ועוצמה יהודית בראשות איתמר בן גביר.
באוגוסט 2023 החליטו יו"ר המפלגה בצלאל סמוטריץ' ויו"ר הבית היהודי חגית משה על איחוד מפלגות.
כנסתמושבים חברי כנסת הערותהכנסת ה־24 (2021) האיחוד הלאומי – תקומה (5): בצלאל סמוטריץ', מיכל וולדיגר, שמחה רוטמן, אורית סטרוק, אופיר סופר
מפלגת נעם (1): אבי מעוזאופיר סופר שוריין מטעם הליכוד במפלגה ועבר בחזרה לציונות הדתית (למפלגת האיחוד הלאומי – תקומה) מספר חודשים לאחר הבחירות והשבעתו לכנסת.הכנסת ה־25 (2022) האיחוד הלאומי – תקומה (7): בצלאל סמוטריץ', אופיר סופר, אורית סטרוק, שמחה רוטמן, מיכל וולדיגר, אוהד טל, משה סולומון
עוצמה יהודית (6): איתמר בן גביר, יצחק וסרלאוף, אלמוג כהן, עמיחי אליהו, צביקה פוגל, לימור סון הר־מלך
מפלגת נעם (1): אבי מעוזהאיחוד הלאומי – תקומה (7): בצלאל סמוטריץ', אופיר סופר, אורית סטרוק, שמחה רוטמן, מיכל וולדיגר, אוהד טל, משה סולומון
צבי סוכות ב־20 בנובמבר 2022 הסיעה המאוחדת התפצלה למרכיביה
ב־5 בפברואר 2023, התפטר בצלאל סמוטריץ' מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס צבי סוכות
בחירות ראשי הרשימה קולות % מושבים ± קואליציה/אופוזיציה הערות 2021 225,641 5.12% (#9) 4 לאחר הבחירות הצטרף אופיר סופר ששוריין בליכוד ומספר המושבים עלה ל־7 מנדטים 2022בצלאל סמוטריץ ואיתמר בן גביר 516,470 10.84% (#3) 7 עוצמה יהודית ומפלגת נעם התפצלו מהסיעה בתחילת הקדנציה
הצי משתעשע הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של רוי רולנד, עם ג'יין פאוול, אן מילר, דבי ריינולדס, ראס טמבלין, וולטר פידג'ן, טוני מרטין וויק דמון בתפקידים הראשיים.
התסריט וחלק מהשירים מבוססים על מחזמר בשם זה שהועלה בברודוויי ב-1927. העלילה דומה לזו של הסרטים המוזיקליים "יום בניו יורק" והרימו עוגן" - קבוצת מלחים מגיעים לעיר, מחפשים בידור ונפגשים/מתאהבים ברקדניות/זמרות.
פירוש הביטוי "Hit the Deck" הוא - התכונן לפעולה או פול על הקרקע/סיפון כדי להתגונן מהתקפה.
דני סמית' (ראס טמבלין), ריקו פרארי (ויק דאמון) ובילי קלארק (טוני מרטין) משרתים בצי ארצות הברית באלסקה.
הם מקבלים פקודה לאפות עוגת פרידה למפקד היוצא.
הם לא יודעים לאפות ומוצאים במטבח עוגה שלא נאפתה כראוי, עושים בה חורים וממלאים אותם ברום תוך כדי שירת "הללויה".
המפקד מדליק את הנרות והעוגה עולה באש, על כך הם נענשים בשליחה לאימון במקום שורץ תנינים.
לבסוף הם מגיעים לחופשה בסן פרנסיסקו.
בילי נפגש עם חברתו מזה שש שנים, ג'ינג'ר (אן מילר) שמופיעה כזמרת ורקדנית ורוצה לסיים את היחסים איתו לאחר שאינו רוצה להתחתן.
דני מגיע לביתו ונפגש עם אביו, תת-אדמירל דניאל סמית' (וולטר פידג'ן) שרוצה שדני ילך בדרכו כמו אבותיו.
בבית נמצאת גם אחותו סוזי (ג'יין פאוול) שגם היא זמרת ורקדנית ורוצה להתקדם "בעזרתו" של המפיק רודף הנשים ונדל קרייג (ג'ין ריימונד).
דני פוגש בתיאטרון את הזמרת/רקדנית קרון פייס (דבי ריינולדס) ומתאהב בה.
ריקו (ויק דאמון) מבקר בבית אמו האלמנה (קיי ארמן) ופוגש שם את המחזר שלה מר פירנו (ג'.
קרול נאייש) שאינו מוצא חן בעיניו.
קרייג מזמין לביתו את סוזן והיא שרה את "Sometimes I'm Happy" כשהוא מלווה אותה בפסנתר.
כשהוא מחבק אותה והם מתנשקים, מתפרצים שלושת המלחים ומכים את קרייג ומשאירים לו "פנס" בעין.
סוזן נמלטת משם וריקו מלווה אותה ומתאהב בה.
שוטרים צבאיים של הצי מחפשים אחריהם והם מתחבאים בביתו של ריקו ושרים עם אמו "צ'יריביריבין".
השוטרים מחפשים אותם והם מוצאים מסתור בתיאטרון שם מופיעה קרול ביחד עם "מלחים" ששרים ביחד "Join the Navy".
לבסוף מחליט קרייג לבטל את תלונתו כדי שהעניין לא יתפרסם ויתגלה לאשתו.
בסוף מופיעים כל משתתפי ההצגה במופע גדול ושרים ביחד "הללויה".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יין פאוולסוזן סמית'רקדנית/זמרתאן מילרג'ינג'ררקדנית/זמרתדבי ריינולדסקרול פייסרקדנית/זמרתראס טמבליןדני סמית'מלחטוני מרטיןויליאם קלארקמלח בכירויק דמוןריקו פרארימלחוולטר פידג'ןדניאל סמית'תת אדמירלג'ין ריימונדונדל קרייגמפיקקיי ארמןגב' פראריאמא של ריקוג'.
קרול נאיישמר פרונימחזר של גב' פרארי
הציבור נגד האלימות (בסלובקית: Verejnosť proti násiliu VPN – וריינוסט פרוטי נאסיליו) הייתה תנועה פוליטית אזרחית שפעלה בסלובקיה אחרי פריצת מהפכת הקטיפה ב-1989. היא הוקמה בברטיסלאבה בנובמבר 1989 ונחשבת למקבילה הסלובקית של הפורום האזרחי שפעל בצ'כיה.
שתי התנועות ראו את עצמן "נציגות ריבוניות של התנועה האזרחית הצ'כית והסלובקית".
תנועת VPN כללה דיסידנטים סלובקים כמו מילן קניאז'קו, יאן בודאי, פדור גאל, פטר זאיאץ, מרטין בוטורה, יוזף קוצ'ראק, ולדימיר מצ'יאר, שנענו לקריאתו של אלכסנדר דובצ'ק ונועדה לקדם את החלפת השלטון הקומוניסטי הצ'כוסלובקי שקרא לעצמו "סוציאליסטי", בדמוקרטיה ריאלית מסוג מערבי, ודרשה לשם כך קיומן של בחירות חופשיות וחקיקת חוקה חדשה.
התנועה התקיימה עד לסופה של הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית ב-1991.
במפגש בין וצלב האוול לנציג הוועד המתאם של ה־VPN, פטר זאיאץ, האבל מסר לידיו את הקלטת "הפנייה לעם הסלובקי".
באותם הימים בברטיסלאבה התקיימו הפגנות המוניות נגד מדיניות שלטון, שבהן השתתפו הרבה סטודנטים.
ב־22 בנובמבר 100,000 בני אדם התכנסו בברטיסלאבה ואימצו את "עצומת האזרחים אל ראש ממשלת הרפובליקה הסוציאליסטית הסלובקית".
ב-23 בנובמבר נאם דובצ'ק בפני המפגינים.
ב-25 בנובמבר התנועה והוועד המתאם של האוניברסיטאות בסלובקיה אימצו עצומה משותפת שדרשה בחירות חופשיות, הבטחת חופש היוזמה הפרטית, חופש תנועה, חופש התכנסויות והתאגדות וזכויות וחירויות חוקתיות אחרות.
וביטול תפקיד המנהיג של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
ב-26 בנובמבר 1989 התחילו שמונה סיבובי משא ומתן בין הממשלה למנהיגי האופוזיציה – "הפורום האזרחי" ו"הציבור נגד האלימות".
בראש משלחת ה VPN עמד יאן צ'ארנוגורסקי.
אחרי 9 בדצמבר 1989 השתתפה VPN ב"שולחן העגול" של הכוחות הפוליטיים הראשיים במדינה.
ב־6 בדצמבר הציעה VPN את הצטרפות האופוזיציה לממשלה.
מונו שני שרים מטעם VPN – יאן צ'ארנוגורסקי – כסגן ראש הממשלה, שר המשפטים והפנים ומירוסלב קוסי כשר החוץ.
בינואר 1990 ראש ממשלת צ'כוסלובקיה, מריאן צ'לפה הצטרף ל-VPN.
תוך זמן קצר היא התפצלה ל"תנועה לסלובקיה הדמוקרטית" בראשות ולדימיר מצ'יאר והאיחוד הדמוקרטי האזרחי קצר הימים.
לאחר בחירות בשנת 1992 רק "תנועה לסלובקיה הדמוקרטית" זכתה לייצוג.
הציווי הטריטוריאלי הוא ספר מדע פופולרי מאת הסופר האמריקאי רוברט ארדרי, שיצא לאור ב-1966. זה הספר השני בסדרת טבע האדם של הסופר וממוקד במה שראה הסופר כאינסטינקט טריטוריאלי אצל האדם ובעלי חיים אחרים.
הספר מאפיין את האינסטינקט של בני האדם כלפי טריטוריה ואת ההשלכות לכך, כולל בעלות על רכוש ובניית אומות.
הציווי הטריטוריאלי היה בעל השפעה ניכרת באותה תקופה, ועורר עניין ציבורי במוצא האדם.
הספר תורגם לשפות רבות וב-1977 הופיע בישראל תרגום עברי של עמוס כרמל בהוצאת זמורה ביתן.
הציווי הטריטוריאלי מפתח את התזות שהוצגו במקור בספר בראשית הייתה אפריקה, שפורסם חמש שנים קודם לכן.
בספר בראשית הייתה אפריקאי טען ארדרי שמקורו של האדם באפריקה ולא באסיה, שהוא מונע על ידי אינסטינקטים תורשתיים לרכוש אדמות ולהגן על טריטוריה, ושפיתוח כלי נשק היה נקודת מפנה מהותית באבולוציה שלו.
הציווי הטריטוריאלי ממשיך ובוחן רעיונות אלה תוך שימת דגש מיוחד על עיסוקו המובהק של האדם במושג הטריטוריה.
הוא ממשיך ומבהיר את התפקיד שממלא בחברה האנושית המודרנית בתופעות כגון בעלות על רכוש ובניית אומה ואפילו עבריינות אלימה.
הציווי הטריטוריאלי גרם למחלוקת מדעית ועממית משמעותית.
בספר זה ארדרי ניסח מחדש ופיתח את קריאת התיגר שלו על ההנחה המתודולוגית השלטת במדעי החברה, שההתנהגות האנושית נבדלת ביסודה מהתנהגות בעלי החיים.
כפי שהוא כותב ב"הציווי הטריטוריאלי", "הכלב הנובח עליך מאחורי גדר אדונו פועל ממניע שלא ניתן להבדיל בינו לבין זה של אדונו בעת בניית הגדר".
הצידים הוא שמה של עיר מקראית הנזכרת בספר יהושע כאחת מערי נחלת שבט נפתלי.
העיר 'הצידים' מוזכרת פעם אחת במקרא, בספר יהושע, במסגרת פירוט עריו של שבט נפתלי:
חז"ל זיהו את העיירה כפר חיטיא בת זמנם עם העיר "הַצִּדִּים":
זיהויה המקובל של העיירה כפר חיטיא, כפי שהוצע עוד בראשית המאה ה-19 על ידי יהוסף שוורץ, הוא בח'רבת חיטין שממערב לטבריה, בסמוך לכפר חטין.
במקום נתגלו ממצאים המעידים על יישוב יהודי גדול שהתקיים במקום בתקופת המשנה והתלמוד.
הצי התימני , ובאופן רשמי הצי התימני ומשמר החופים , הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של תימן.
הצי הוקם בשנת 1990 כאשר צפון תימן ודרום תימן התאחדו.
בתחילה היה הצי התימני קטן מאוד וכמעט לא קיים, שכן לא היה לו צי ימי מספק והוא התקשה לאכוף את המאבק בהברחות סמים שנכנסו לתימן דרך הים.
עם זאת, בשנת 2006 רכשה תימן 10 ספינות סיור מדגם ביי-קלאס, שהיו יעילות מאוד בעצירת הברחות הסמים לתימן.
כיום מופעלות ספינות הסיור מדגם ביי-קלאס של הצי בידי משמר החופים התימני.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים בתימן במרץ 2015, לפחות חלקים מהצי ידועים ככאלה שתמכו בוועדה המהפכנית העליונה בשליטת החות'ים ובתומכיו של נשיא תימן לשעבר, עלי עבדאללה סאלח.
באוקטובר 2016 פרסם הצי התימני הצהרה שלפיה כל ספינה סעודית שתחדור למים הטריטוריאליים של תימן – תושמד.
על פי הדיווחים, הצי התימני תקף שתי ספינות מלחמה סעודיות ואת הספינה האמיראתית HSV-2 Swift מול חופי ים סוף.
בעקבות כך, חיל האוויר המלכותי הסעודי תקף את הבסיס הימי באל-חודיידה והשמיד שתי ספינות טילים מהירות מתוך שלוש שהיו מתוצרת סינית.
הצי התימני, שלכאורה קיבל סיוע מיועצים איראניים, שיפץ והבריח טילי שיוט נגד ספינות מסוג נור ואת משגריהם, וחיבר אותם למכ"מים ימיים – ושילב אותם במערך לתקיפת ספינות הקואליציה.
טיל הנור, או גרסתו המקורית C-802, נקרא "אל מנדב-1", בטענה שמדובר בעיצוב וייצור תימני מקוריים.
מכלית הדלק הסעודית "בורהידה" הייתה יעד לתקיפה, אך לא דווח על נזק.
באוקטובר 2016, בזמן שספינות צי ארצות הברית סיירו באזור לתמיכה בבעלי בריתן הסעודים, ירו כוחות תימניים כתריסר טילי שיוט לעברן בשלושה ימים שונים.
בתגובה, משחתת USS Nitze שיגרה חמישה טילי שיוט טומהוק והשמידה שלושה אתרי מכ"ם ימיים תימניים.
חיל האוויר הסעודי ביצע גם הוא תקיפות והשמיד תחנת מכ"ם ימית נוספת.
מאז, בהיעדר מערכי מכ"ם חופיים, החל הצי התימני להפעיל סירות מהירות וכלי טילים מהירים שנותרו כדי לעקוב בקירוב אחרי תנועת הספינות של קואליציית סעודיה.
הציונים הכלליים הייתה מפלגה ציונית בתפוצות אירופה, בארץ ישראל ובמדינת ישראל בעלת תפיסה אידאולוגית מרכזית ליברלית.
התקיימה החל מראשית שנות השלושים ועד לשנות השישים.
לאחר מכן הפכה ל שהיא חלק ממרכיבי הליכוד.
הביטוי "ציונים כלליים" ניתן במקור לחוגים במסגרת התנועה הציונית ולצירי הקונגרסים שהיו במרכז המפה ולא היו חברים במפלגה כלשהי, חלקם חברי ההסתדרות.
בשנת 1931 הקימו הציונים הכלליים מפלגה בוועידה בקרקוב, אליה הצטרפו "הציונים הרדיקליים" בפולין בהנהגת יצחק גרינבוים והם הפכו לתנועה גדולה בפולין ובתפוצות נוספות.
תומכיה נמנו עם אנשי המעמד הבינוני והיא דגלה בציונות ראשית לכל, בכלכלה חופשית, ביוזמה פרטית ובהסרת מעורבות המפלגות במערכות החיים.
בשנת 1935 התפלגה התנועה ל"ההתאחדות העולמית של הציונים הכללים" (קבוצה א') שתמכו במדיניות ויצמן ביחס לבריטניה ופעולה גם במסגרת ההסתדרות הכללית של העובדים.
ול"הברית העולמית של הציונים הכללים" (קבוצה ב') שהתנגדו למדיניות ויצמן ותמכו בהקמת ארגון עצמאי של עובדים ציונים כלליים בארץ ישראל.
המפלגה התאחדה מחדש רק ב-1946. ב-1968 חל פילוג נוסף לשלוש תנועות: "הברית העולמית של הציונים הכלליים" אליה הייתה שייכת המפלגה הליברלית, "הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים" שפעלה רק בתפוצות ו"הליברלים העצמאיים" שפעלו בישראל בנפרד.
ברומניה קמה מפלגת הציונים הכלליים ב-24 בינואר 1947 ובוועד הפועל שלה היו עורך דין ז'אן כהן, דוקטור Marcu R.
Cohin, לאון יצהר ומישל לייבה.
מראשי התנועה העולמית: יצחק גרינבוים, אבא הלל סילבר, נחום גולדמן.
מנחם מנדל אוסישקין נחשב כמשפיע מאוד על ראשית התנועה בארץ ישראל.
המפלגה הוציאה עיתון בשם "הבוקר", החל משנות השלושים ועד לשנות השישים.
שנים רבות היה עורך העיתון יוסף הפטמן.
המפלגה התמודדה בבחירות לאספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה, וזכתה לשבעה מנדטים.
הסבר אפשרי לתוצאה הנמוכה יחסית הוא קשיי התארגנות המפלגה לקראת הבחירות עקב האירועים שליוו את הקמת המדינה.
המפלגה לא הייתה שותפה בממשלה.
את עיקר כוחה צברה המפלגה בשנים 1949–1950. ההתחזקות הגדולה הייתה תוצאה של מדיניות הקיצוב (הצנע) שהנהיגה הממשלה המכהנת בראשות מפא"י.
הציונים הכלליים דגלו במשק חופשי ובביטול הצנע ועל כן זכו לפופולריות רבה בתקופה זו.
סיסמת המפלגה בבחירות 1951 הייתה "תנו לחיות בארץ הזאת", סיסמה שקסמה לרבים בתקופת הצנע.
התמיכה הרבה לה זכו באה לידי ביטוי בבחירות לעיריות ומועצות המקומיות שנערכו בנובמבר 1950, הציונים הכלליים זכו ב-24.5%, רק 2.8% פחות ממפא"י - מפלגת השלטון.
תוצאות הבחירות ערערו את היציבות בתוך מפא"י, שחששה מאיבוד ההנהגה בבחירות הבאות וממרי אזרחי בעקבות מדיניותה הכלכלית.
בעקבות אירועים אלו יזמה מפא"י את תוכנית המדיניות הכלכלית החדשה שהתקבלה ב-1952.
בכנסת השנייה הצטרפה המפלגה לקואליציה בראשות מפא"י לאחר שממשלת ישראל השלישית התפרקה ב-23 בספטמבר 1952 עם עזיבת אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל.
עם הצטרפותה לקואליציה, הייתה המפלגה חברה בממשלת ישראל הרביעית.
המפלגה קיבלה בסך הכול ארבעה תפקידי שרים: יוסף ספיר ויוסף סרלין כיהנו כשר במשרד הבריאות ובמשרד התחבורה ברוטציה, פרץ ברנשטיין הופקד על משרד המסחר והתעשייה, ישראל רוקח קיבל את משרד הפנים.
זלמן סוזאיב היה סגן שר משרד המסחר והתעשייה.
הממשלה פורקה בעקבות תרגיל פוליטי פתאומי של בן-גוריון ושרת.
מפלגת הציונים הכללים שהגיעה לא מוכנה לבחירות לכנסת השלישית (יולי 1955) זכתה בהן ב-13 מנדטים בלבד.
הרקע לירידת כוחה היו חוסר שביעות הרצון של הציבור מפעילותה בממשלה וחוסר המוכנות לבחירות בעקבות התרגיל הפוליטי של בן-גוריון ושרת.
הפעם לא הצטרפה המפלגה לקואליציה בראשות מפא"י.
בבחירות לכנסת הרביעית (נובמבר 1959) זכתה המפלגה בשמונה מנדטים.
היא לא הייתה שותפה לקואליציה.
לקראת הבחירות לכנסת החמישית (1961) התאחדו הציונים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית לשם הקמת המפלגה הליברלית הישראלית.
ב-1965 הקימה המפלגה הליברלית גוש פוליטי משותף עם חרות בשם גח"ל, שהיווה את הבסיס לליכוד שהוקם ב-1973.
אחת הקושיות ההיסטוריות שהותירו אחריהם הציונים הכלליים קשורה לכך שבפרקי זמן מסוימים היה כוחם האלקטורלי הפוטנציאלי שקול או קרוב לזה של מפלגות הפועלים ובכל זאת לא זכו להגמוניה הפוליטית לה קיוו.
ייתכן שההסבר לכך נעוץ בעובדה שלא הקימו מנגנונים יעילים בעלי עוצמה מגייסת כמו ההסתדרות ותנועות הנוער של יריביהם משמאל (ולמעשה גם של יריביהם מימין).
הם גם לא הותירו אחריהם הגות או כתבים משמעותיים כיריביהם משני צדי המפה הפוליטית.
למעשה, גם לא עמד בראשם מעולם מנהיג כריזמטי דוגמת דוד בן-גוריון משמאל, או זאב ז'בוטינסקי, ומאוחר יותר מנחם בגין מימין.
המנהיג היחיד שעשוי היה להוות דגם למנהיג מעין זה עבור הציונים הכלליים היה חיים ויצמן, אולם הלה נמנע מעיסוק בפוליטיקה מפלגתית לשמה, והוא הנהיג את התנועה הציונית, ובמידה מסוימת אף את העם היהודי, מבלי להישען על מנגנון מפלגתי ומבלי להכפיף עצמו אל מנגנון שכזה.
מראשי התנועה בישראל: ישראל רוקח – ראש עיריית תל אביב ושר הפנים בממשלת ישראל, פרץ ברנשטיין – שר בממשלת ישראל, יוסף ספיר – שר בממשלת האחדות הלאומית שהוקמה ערב מלחמת ששת הימים.
המפלגה הייתה בעלת צביון ליברלי-קפיטליסטי מובהק שייצגה את מעמד הביניים.
אף על פי שהשתייכה לימין הפוליטי, פעלה המפלגה בתקופת היישוב במסגרת מוסדות היישוב וארגון ההגנה ובענייני ביטחון ומדיניות דגלה בקו מתון.
בענייני חברה וכלכלה דגלה המפלגה במשק קפיטליסטי וביוזמה חופשית והתנגדה למשק ההסתדרותי.
מבחינות רבות תמכה המפלגה הליברלית בממלכתיות שהנהיג דוד בן-גוריון (שהפחיתה את השפעת ההסתדרות והמפלגות במשק), אולם, התנגדה להגברת השליטה של המדינה במשק.
גרידי הצטרף לסיעה ב-10 בספטמבר 1951 מסיעת התאחדות התימנים.
ב-29 ביוני 1955 הודיע על פרישתו מהסיעה והקמת סיעת יחיד, שלא הוכרה על ידי ועדת הכנסת.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהכנסת השלישית (1955) 13 מנדטים: פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, שושנה פרסיץ, יוסף ספיר, יוסף סרלין, חיים אריאב, אלימלך-שמעון רימלט, שמחה בבה, שמעון בז'רנו, זלמן סוזאיב, בן-ציון הראל, עזרא איכילוב, שלמה פרלשטיין, יעקב קליבנוב ב-16 ביוני 1957 נפטר חיים אריאב.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת הרביעית (1959) 8 מנדטים: פרץ ברנשטיין, יוסף ספיר, יוסף סרלין, אלימלך-שמעון רימלט, עזרא איכילוב, משה נסים, צבי צימרמן, שניאור זלמן אברמוב ב-8 במאי 1961 התאחדו הציונים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית והקימו את המפלגה הליברלית הישראלית.
הספר הציפור הצבועה נכתב על ידי הסופר יז'י קושינסקי, ויצא לאור בשנת 1965. ב-1966 קיבל את הפרס הצרפתי לספר הטוב ביותר.
הספר שווק כסיפור בדיוני, אך ההנחה היא שהוא מבוסס על חוויה אישית של הסופר.
מאוחר יותר הבינו כי הסיפור בדיוני.
קושינסקי נולד ב-1933 להורים יהודיים בלודז' שבפולין, והיה בן שש בזמן הפלישה הנאצית לפולין.
זהו ספרו הראשון והוא מבוסס לכאורה על ניסיונו האישי כילד יהודי הנודד ברחבי פולין, אם כי זהותו היהודית של הנער טושטשה בספר.
כשני עשורים לאחר הוצאת הספר לאור, התברר כי למעשה העביר קושינסקי את כל ימי המלחמה במסתור אצל משפחה קתולית שדאגה לכל צרכיו.
הספר עוסק בילד בן שש במהלך מלחמת העולם השנייה, יתום שנותר לבדו בעולם, נודד בין כפרים פולניים וסופג התעללויות קשות מצד האוכלוסייה הפולנית והנאצית בשל מראהו הצועני.
עלילת הספר "הציפור הצבועה" מתרחשת במזרח פולין בתקופה של מלחמת העולם השנייה בין השנים 1939–1945.
בתקופת השואה נספו בעקבות מעשי הנאצים כ-1.2 מיליון ילדים יהודים.
ממחקרים עולה כי מאז עליית השלטון הנאצי, היה הדור הצעיר חשוף יותר מכל קבוצות הגיל האחרות בעם היהודי לסכנות ורדיפה.
"ראיתי טרגדיה שאי אפשר לתאר", זה מה שאמר אחד הילדים הניצולים ל"וועדה ההיסטורית המרכזית".
לאור זאת, הילדים היהודים בשואה ניסו למצוא מקום מחסה בכפרים מבודדים ורחוקים.
עד היום, סוגיית הפולנים בחלק שיש להם בשואה והתנהגותם כלפי היהודים בתקופה ההיא עדיין לא ברורה וישנן מחלוקות רבות על כך, שכן פולנים רבים פחדו להחביא אצלם את הילדים היהודים מהחשש שאם יתגלו, עלולים להרוג אותם.
יש כאלו שאף הגדילו לעשות והלשינו על שכניהם שביצעו זאת וכונו "ציידי היהודים".
אך למרות זאת, היו פולנים רבים שעשו כל שביכולתם על מנת לעזור לילדים שנמלטו מידי הנאצים.
25% מהאנשים שהוכרו כחסידי אומות העולם הם פולנים.
בספר ישנו מקרה אשר ממחיש לנו את המקרים הללו, כאשר יז'י, הילד היהודי, מגיע לכפר נידח, מתחילים להתאסף סביבו גברים ונשים כאחד וסוקלים אותו באבנים עד איבוד הכרתו.
כשהתעורר היה הוא כבר בחוותו של איכר בכפר, אילולא אותו האיכר כנראה שהוא לא היה נשאר בין החיים.
סוף הסיפור מתרחש בסתיו 1944, לאחר ש הצבא האדום חודר לפולין ותוקף את הכוחות הגרמניים.
הילד מועבר לפנימייה בפולין ונפגש עם הוריו.