tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1445 מת לודוויג השמיני, וב-1 במאי 1447 מת לודוויג השביעי כאסיר של היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט, שסיפח עם מותו את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט לנחלותיו.
בשנת 1503 מת גאורג, דוכס בוואריה-לנדסהוט, ואלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן ירש את נחלותיו ואיחד תחת שלטונו את כל בוואריה.
לודוויג השביעי, דוכס בוואריה (1413–1443)
לודוויג השמיני, דוכס בוואריה (1443–1445)
דוכסות בוהמיה , הייתה דוכסות במרכז אירופה, אשר הוקמה על ידי הצ'כים בשנת 870. בשנת 895 נשבע ספיטיחנב הראשון, דוכס בוהמיה אמונים לארנולף, מלך פרנקיה המזרחית, ובשנת 955 סייעה הדוכסות לאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להביס את המדיארים.
בשנת 1002 כבש בולסלאב הראשון, דוכס פולין את הדוכסות, ולאחר הבסתו בשנת 1002 על ידי היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הפכה הדוכסות לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1198 הועלתה הדוכסות למעמד של ממלכה, אשר אף החזיקה בתואר נסיך בוחר של האימפריה, והתקיימה בתחילה כממלכה עצמאית, ומשנת 1526 תחת שלטון בית הבסבורג, עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
בוהמיה, אשר נקראת על שם העם הבואי השייך לאומה הקלטית, הוא אזור במרכז אירופה אליו התפשטו הבואים לאחר הפסדים בקרבות מרים מול הרומאים על שליטה בצפון איטליה.
תנועת העם הבואי וההלווטים אפשרה לעמים גרמאנים נוספים להתמקם באזור מרכז היבשת.
לבסוף העם הסואבי (Suebi), תחת מלכותו של המלך מארובודוס (Marobodus), הפך לדומיננטי באזור וניהל קרבות מרים עם הרומאים על שליטה בערבות והררי מרכז אירופה של היום תוך ליכוד השבטים הגרמאניים הנוספים ששהו באזור (כגון הוונדלים, קוואדיים, לוגיים, סמנונים).
שני השבטים הללו, יחד עם שאר השבטים הגרמאניים החלו להתפשט ברחבי אירופה.
הסלאבים הגיעו לאזור בוהמיה בשלושה גלים עיקריים, בשנת 568 ובשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-7, מעט לפני הקמת האימפריה הפרנקית במאה ה-9.
בשנת 805 ניסה קרל הגדול לכבוש את האזור, אולם נסוג בלחץ לוחמת גרילה של הבוהמים ומחוסר אספקה.
שנה לאחר מכן חזר קרל הגדול וכבש את האזור וסיפח אותו לאימפריה הקרולינגית.
במהלך המאה ה-9 נעשתה בוהמיה חלק ממוראביה הגדולה, ובשנת 874 הגיע סוואטופלוק הראשון ממוראביה להסכם עם לודוויג הגרמני שאישר את שליטתו בבוהמיה.
העם פיצול מוראביה הגדולה בשל לחץ הפלישות המדיאריות לאירופה, החלה בוהמיה להתהוות כנסיכות עצמאית, ובשנת 880 לערך הכריז בוריבוי הראשון, דוכס בוהמיה על עצמאות בוהמיה תחת שלטונו.
לאחר מותו חזרה מוראביה הגדולה והשתלטה על בוהמיה, אולם בשנת 895 נשבע ספיטיחנב הראשון, דוכס בוהמיה אמונים לארנולף מקרינתיה, מלך פרנקיה המזרחית, שבתמורה פרש את חסותו על בוהמיה.
הוא ואחיו הצעיר ורטיסלאב הראשון, דוכס בוהמיה שלטו באזור בוהמיה המרכזית כולל פראג, והצליחו להגן על נחלתם מפני המדיארים, אשר הביסו צבא פרנקי בפרשבורג במהלך הכיבוש ההונגרי של אגן הקרפטים.
בנו של ורטיסלאב - ואצלב הראשון, דוכס בוהמיה, ששלט משנת 921, התקבל כראש השבטים הבוהמים, אולם התמודד עם העוינות של שכנו ארנולף, דוכס בוואריה ושל בעל בריתו האדיר היינריך הראשון, מלך גרמניה.
בשנת 929 נשבע וצלאב אמונים להיינריך הראשון, מלך גרמניה, אולם בשנת 935 נרצח על ידי אחיו בולסלאב הראשון, דוכס בוהמיה שתפס את השלטון.
בשנת 936 עלה לשלטון בגרמניה בנו של היינריך - אוטו הראשון, מלך גרמניה, ובעקבות כך סירב בולסלאב הראשון לשלם לו מיסים, ובעקבות כך פרצה מלחמה בין השניים שנמשכה עד לשנת 950, ולבסוף חזר בולסלאב לשלם את המס לאוטו.
בשנת 955 הביסו הכוחות הגרמנים והבוהמים את הכוחות המדיארים בקרב על הנהר לך, ובעקבות כך אישר אוטו הראשון את שליטתו של בולסלאב בבוהמיה, ובשנת 995 הביס בולסלאב השני, דוכס בוהמיה את שושלת סלאבניק, ואיחד תחתיו את כל השבטים הצ'כיים.
בשנת 1002 הודח בולסלאב השלישי, דוכס בוהמיה במרד אצילים, ובולסלאב הראשון, דוכס פולין החזירו לשלטון, אולם לאחר שקיבל הזמנה מאצילי בוהמיה להתערב בסכסוך, כבש בולסלאב הראשון, דוכס פולין את בוהמיה, ונטל לעצמו את התואר "דוכס בוהמיה".
בשנת 1004 מרד בולסלאב בהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בגלוי והבעיר את הטירה במייסן כמעשה התגרות, ובעקבות כך פרצה מלחמה בין פולין לגרמניה.
לכשחזר היינריך מאיטליה הוא כרת ברית עם שבט הסלאבים הפגנים הלוטיסים, על אף שכפועל יוצא מהברית עמם נעצרה התנצרות השבטים הסלאבים.
בעקבות כך, אצילים גרמנים רבים התנגדו לברית עם הסלאבים, וכן אצילים רבים התנגדו למלחמה בעקבות קשרי הידידות והמסחר שטיפחו בפולין בתקופת אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בוסלאב מצידו גם הוא התכונן למלחמה, וכרת אף הוא ברית עם שבטים סלאבים אחרים.
בקיץ 1004 פלשו כוחותיו של היינריך לבוהמיה והגיעו להרי האורה, ולאחר מכן כבשו את הטירה בזאטץ' והשמידו את הכוח הפולני שהיה מוצב שם.
במקביל פלש יארומיר פרמיסל (אחיו הצעיר של בולסלאב השלישי) לבוהמיה בסיוע כוחות גרמניים וכבש את פראג והכריז על עצמו כ"דוכס בוהמיה", ולאחר מכן נשבע אמונים להיינריך כוסאל, ובכך שילב את בוהמיה באימפריה הרומית הקדושה.
אולם על אף שכוחותיו של היינריך השתלטו על בוהמיה, החזיקו הכוחות הפולנים בשטחי מוראביה שהייתה כפופה קודם לכן לבוהמיה.
ברטיסלאב הראשון, דוכס בוהמיה השתלט מחדש על שטחי מוראביה בשנת 1029, ומאותו זמן ואילך ניתן התואר "מרקיז מוראביה" לבנו של השליט הבוהמי.
בשנת 1031 פלש ברטילאב להונגריה כדי למנוע את התרחבותה העתידית, ובשנת 1035 הוא עזר להיינריך השלישי, מלך גרמניה נגד הלוסיטים.
בשנת 1039 פלש ברטיסלאב לפולין, תפס את פוזנא ואת גנייזנו, מה שהוביל את השליטים הפולנים להעביר את בירתם לקרקוב, ולאחר מכן הוא כבש חלק משלזיה כולל ורוצלב.
בשנת 1040 הדף ברטיסלאב את פלישת היינריך השלישי, מלך גרמניה לבוהמיה בקרב ברודק, אך בשנה לאחר מכן תפס היינריך את ברטיסלאב בפראג והכריח אותו לוותר על כל כיבושיו מלבד מוראביה.
בשנת 1047 ניהל היינריך משא-ומתן על הסכם-שלום בין ברטיסלאב לבין הפולנים.
בנו של ברטיסלאב - ורטיסלאב השני, דוכס בוהמיה תמך בהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד האפיפיור גרגוריוס התשיעי, ובשנת 1083 הוא נכנס עם היינריך ועם כוחותיהם המזוינים לרומא.
היינריך בתמורה העניק לו בשנת 1085 את התואר מלך.
כיורשו של ברטיסלאוס השני נודעה מדיניותו כלפי הסכסוך השלזי, כאשר הפולנים לא שילמו אגרה על שטחים התפטרים על ידי ברטיסלאוס הראשון.
בשנת 1147 ולדיסלאב השני, דוכס בוהמיה ליווה את קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במסע הצלב השני, אך כוחותיו נעצרו בקונסטנטינופול.
הודות לתמיכתו הצבאית במסע נגד הערים בצפון איטליה (במיוחד במילאנו) עבור פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קיבל ולדיסלאב אף הוא את התואר מלך בשנת 1158.
בתקופתו של נכדו של אוטוקאר הראשון - אוטוקאר השני, מלך בוהמיה (1253) התרחבה הממלכה לאזורים שכיום הם אוסטריה וסלובניה.
בשנת 1310 תפס בית לוקסמבורג את השליטה בבוהמיה, ושלט בה עד למותו של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1437. בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ובעקבות כך הוכתר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג למלך בוהמיה.
שלטון בית הבסבורג בבוהמיה נמשך עד לתבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 והקמת צ'כוסלובקיה.
דוכסות בוקובינה הייתה נחלת כתר של האימפריה האוסטרית, ולאחר מכן חלק מציסלייטניה באימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה לשליטת ממלכת רומניה, ולאחר מלחמת העולם השנייה חולקה בין רומניה לאוקראינה.
פירוש השם בוקובינה הוא "ארץ עצי בוק (אשור)".
בוקובינה שבמורדות המזרחיים של הרי הקרפטים, שכנה בעבר בלב נסיכות מולדובה, והעיר סוצ'אבה הייתה בירת המדינה ב-1388. בוקובינה, שהייתה ידועה בעיקר כ"ארץ העליונה" Ţara de Sus נשארה חלק מנסיכות מולדובה עד שנת 1769, ובמהלך המאה ה-16 עברה לחסות האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1769 נכבשה על ידי האימפריה הרוסית לשש שנים, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774).
עד לשנת 1918 הייתה בוקובינה ארץ הכתר המזרחית ביותר באימפריה האוסטרית (אחר כך: האוסטרו הונגרית), ובירתה צ'רנוביץ.
בשנת 1804 הפך האזור לחלק מן האימפריה האוסטרית החדשה, ולאחר המהומה הפוליטית של מהפכות 1848, הפכה בוקובינה לנחלת כתר נפרדת כחלק מהאימפריה.
בשנת 1860 שוב התמזגה בוקובינה עם גליציה, אך עד מהרה היא הפכה שוב למחוז נפרד על פי החוקה החדשה משנת 1861, שהוציא הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
בשנת 1867, עם הארגון מחדש של האימפריה האוסטרית כאימפריה האוסטרו-הונגרית, היא הפכה לחלק מציסלייטניה ("אוסטריה").
הכוח הצבאי העיקרי באזור בזמן השלום היה רגימנט הרגלים ה-22 בצ'רנוביץ, שהיה אז רגימנט הלנדוור היחיד עם רוב רומני (54%).
עם זאת, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוקמו יחידות חדשות מאוכלוסיית בוקובינה.
לרגימנטים של הלנדוור ה-22, ה-23 וה-41, יחד עם הרגימנט הדראגונים ה-4, היה רוב רומני, ועל מנת לעודד את הגיוס, הורשו הרומנים ללבוש את הצבעים הלאומיים שלהם, וכן לקבל הדרכה רוחנית על ידי כמרים רומנים.
בשנים 1914–1915 חלקים גדולים מבוקובינה נכבשו על ידי הארמייה הרוסית השמינית בפיקודו של הגנרל אלכסיי ברוסילוב, לאחר התבוסה האוסטרו-הונגרית בקרב גליציה, והאזור נכבש מחדש על ידי מעצמות המרכז רק לאחר מתקפת גורליצה-טרנוב והנסיגה הגדולה הרוסית שבאה בעקבותיה.
הכוחות הרומנים נלחמו באומץ, ורבים מהם נהרגו ונפצעו בקרבות, וחלקם אף זכו לעיטורי גבורה.
בסתיו 1918 התמוטטה האימפריה האוסטרו-הונגרית, ועד מהרה השתלטו כוחות אוקראינים על האזור, וניסו להצטרף לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
אולם התושבים הרומנים בדוכסות מחו על ההשתלטות האוקראינית, וקראו לצבא הרומני לכבוש את האזור, ואכן עד מהרה כבש הצבא רומני את בוקובינה, והמנהיגים האוקראינים חצו את הדנייסטר ונמלטו לגליציה.
השליטה הרומנית על המחוז הוכרה בעולם בחוזה סן-ז'רמן בשנת 1919, ובחוזה טריאנון בשנת 1920, כאשר גם הרפובליקה הגרמנית-אוסטרית וגם ממלכת הונגריה ויתרו על כל הטענות לבוקובינה.
בשנת 1775 מנתה אוכלוסיית בוקובינה כ-60,000 נפש, וזו תפחה בעידוד האוסטרים ל-800,000 בשנת 1910. בבוקובינה התיישבו בני קבוצות אתניות שונות: בראש ובראשונה גרמנים, רומנים ורוּתֶנים (כינוי כולל לאוקראינים באימפריה האוסטרית); מלבדם גם יהודים, הונגרים, צוענים, וכמו כן מיעוט קטן של רוסים ופולנים.
קבוצת הגרמנים האתנית מביניהם, הייתה קבוצת המיעוט (כ-21% מן האוכלוסייה הכללית המקומית-על פי מפקד-תושבים משנת 1910, אשר שיקף אוכלוסייה יהודית גדולה יותר מזו הנוצרית) עד לתקופת-השואה ולהתיישבות המחודשת של האוכלוסייה הנוצרית ברחבי אימפריית-הרייך, על פי הסכם אי-התוקפנות הגרמני-סובייטי, משנת 1940.
לפי מפקדי שלטונות אוסטרו-הונגריה, אוכלוסיית בוקובינה מנתה בעיקר אוקראינים וורומנים.
דוכסות אנהלט-דסאו הייתה נסיכות באימפריה הרומית הקדושה, אשר בשנת 1806 הועלתה על ידי נפוליאון למעמד דוכסות, ומאוחר יותר התאחדה עם דוכסות אנהלט-קתן ודוכסות אנהלט-ברנבורג ליצירת דוכסות אנהלט.
נסיכות אנהלט הוקמה בשנת 1218 על ידי היינריך הראשון, נסיך אנהלט, בנו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה, על שם טירת אנהלט, בית מושבה של בית אסקניה ליד הארצגרודה.
לאחר מותו של היינריך בשנת 1252 חולקה הנסיכות בין בניו; היינריך השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן, ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג וזיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1382 מת יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט, ובשנת 1396 חולקה נחלתו בין בניו; זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, אלברכט הרביעי, נסיך אנהלט-קתן וולדמאר השלישי, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1561 מת יואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ללא יורשים, ואחיינו יואכים ארנסט, נסיך אנהלט ירש את נחלותיו.
בשנת 1586 מת יואכים ארנסט, ובשנת 1603 חולקה נחלתו בין בניו; יוהאן גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג, אוגוסט, נסיך אנהלט-פלצקאו, רודולף, נסיך אנהלט-צרבסט ולודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן.
במלחמת שלושים השנים נפגעו הנסיכויות, ובשנת 1635 נחתם הסכם בין הענפים השונים במשפחה, בשל הצורך באחדות כלפי האיומים השונים.
איחוד נחלות בית אסקניה ליצירת דוכסות אנהלט.
דוכסות אנהלט-ברנבורג הייתה נסיכות באימפריה הרומית הקדושה, אשר בשנת 1806 הועלתה על ידי נפוליאון למעמד דוכסות, ומאוחר יותר התאחדה עם דוכסות אנהלט-דסאו-קתן ליצירת דוכסות אנהלט.
בשנת 1315 מת אוטו השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן, וברנהרד השני, נסיך אנהלט-ברנבורג טען לזכותו על הנחלה, אולם דודו אלברכט, בישוף הלברשטדט סיפח את הנחלות לתחומי בישופות הלברשטדט.
בשנת 1468 מת ברנהרד השישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ללא ילדים, ודודנו גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ירש את נחלותיו.
בנו הצעיר של כריסטיאן - פרידריך ייסד את נסיכות אנהלט-הארצגרודה בשנת 1635, שהתקיימה עד לשנת 1709. ויקטור אמדאוס, נסיך אנהלט-ברנבורג ירש את נסיכות אנהלט-פלצקאו בשנת 1665. עם מותו בשנת 1718 חולקה נחלתו בין בניו, ובנו השני לברכט, ייסד את נסיכות אנהלט-צייץ-הוים, אשר התאחדה עם אנהלט-ברנבורג בשנת 1812.
דוכסות אנהלט-קתן הייתה נסיכות באימפריה הרומית הקדושה, אשר בשנת 1806 הועלתה על ידי נפוליאון למעמד דוכסות, ומאוחר יותר התאחדה עם דוכסות אנהלט-דסאו ודוכסות אנהלט-ברנבורג ליצירת דוכסות אנהלט.
בשנת 1405 מת זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ואלברכט הרביעי פעל כעוצר עבור בניו הקטנים של זיגיסמונד.
הוא עצמו נפטר בשנת 1423 והוחלף על ידי בניו אדולף הראשון, נסיך אנהלט-קתן וולדמאר החמישי, נסיך אנהלט-קתן.
ולדמאר נפטר בשנת 1436, ואדולף נכנס למריבה ארוכת שנים עם בן דודו, גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ולבסוף בשנת 1471, שניהם חתמו על חוזה ירושה שבו גאורג השתלט על חצי הנסיכות והפך לשליט שותף בקתן.
כאשר אחיו הצעיר של אדולף, אלברכט השישי, נסיך אנהלט-קתן ירש אותו בשנת 1473, הוא נאלץ לחלוק את השלטון עם בניו של גאורג, ולדמאר השישי, נסיך אנהלט-דסאו וגאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו.
בעוד גאורג השני זמן קצר לאחר שנכנס לשירות אלברכט השלישי אכילס, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולדמאר הצליח להשיב את הטריטוריה הממוכנת של הוים, וגם הוסיף את בורגשהיידונגן לנחלותיו.
אלברכט השישי מת בשנת 1475, ואת מקומו תפס בנו יחידו פיליפ, נסיך אנהלט-קתן, עם בני דודיו מגנוס, נסיך אנהלט-קתן ואדולף השני, נסיך אנהלט-קתן, בניו של אדולף הראשון.
פיליפ נפטר בשנת 1500, ובני דודיו התפטרו רשמית בשנת 1508 לטובת בנו של ולדמאר, וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן.
הנסיך וולפגנג נפגש עם מרטין לותר בשנת 1521 בדיאט באאוגסבורג, ויישם את הרפורמציה הפרוטסטנטית בשטחיו, והיה הנסיך השני של האימפריה הרומית הקדושה לעשות זאת לאחר פרידריך החכם מסקסוניה.
הוא גם היה חבר מוביל של הליגה הפרוטסטנטית בברית טורגאו ובברית שמלקלדן נגד המדיניות של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך המלחמה השמלקלדית איבד וולפגנג זמנית את נחלותיו, אולם קיבל אותן בחזרה בשלום פסאו.
בשנת 1562 ויתר וולפגנג על אנהלט-קתן לבני דודיו יואכים ארנסט וברנהרד השביעי מאנהלט-צרבסט, ועם מותו של ברנהרד בשנת 1570, כל השטחים של אנהלט התאחדו רשמית תחת שלטונו של יואכים ארנסט.
בשנת 1704 עלה לשלטון לאופולד, נסיך אנהלט-קתן, אשר היה חובב אמנות מושבע, ואף העסיק בחצרו את יוהאן סבסטיאן באך.
בשנת 1728 מת לאופולד ללא בנים, ואחיו אוגוסט לודוויג, נסיך אנהלט-קתן ירש אותו, ולאחר מותו בשנת 1755 ירש אותו בנו קרל גאורג, נסיך אנהלט-קתן, אשר חבר לפרוסיה, ולחם לצידה במהלך מלחמת שבע השנים.
בשנת 1789 מת קרל גאורג במהלך המצור על בלגרד, ובנו אוגוסט כריסטיאן, נסיך אנהלט-קתן עלה לשלטון במקומו.
כאשר אוגוסט כריסטיאן נפטר בשנת 1812, ירש אותו אחיינו לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן שהיה בגיל עשר, ולאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, שימש כעוצר במקומו עד מותו בשנת 1817, ולאחר מכן נכדו, לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו שימש כעוצר בשם לודוויג אוגוסט.
לודוויג אוגוסט מת ב-18 בדצמבר 1818 בלייפציג, כשהיה רק בן שש עשרה שנים, והוחלף על ידי דודנו, פרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן, מבית אנהלט-קתן-פלס.
בשנת 1830 מת פרידריך פרדיננד, ואחיו היינריך, דוכס אנהלט-קתן ירש אותו, ולאחר מותו של היינריך בשנת 1847 אוחדה הדוכסות עם דוכסות אנהלט-דסאו.
איחוד הדוכסות עם דוכסות אנהלט-דסאו.
דוכסוסטוס הוא אחד משלושה סוגי קלפים, המשמשים לצורך כתיבת סת"ם.
לכתחילה יש לכתוב מזוזה על הדוכסוסטוס.
הדוכסוסטוס הוא חלק מהעור לאחר שמקלפים ממנו את ה'קלף'.
ישנם הסברים שונים לשם המילה 'דוכסוסטוס', רבנו תם פירש שהכוונה היא ל"מקום הבשר" - הלחם של "דוכ" = מקום, מארמית עם "סוסטוס" = בשר, מיוונית.
על פירוש זה העיר הרב בנימין מוספיא: "האומר לרבינו תם שבלשון יוני קוראים לבשר סוסטוס כחש לו".
לכן פירש אחרת, שהוא "עור בהמה מעובד ומתוקן משני עבריו".
פירוש נוסף הוא ביוונית בלבד (δυσχιστός, דיסכיסטוֹס): dyo – שנַיים, xestos – נקלף/נחלק.
על פי התלמוד יש לעבד את עור הבהמה לאחר ההפשטה בקמח שעורים, מלח ועפצים, ולאחר העיבוד מתקבל עור עבה המכונה "גוויל", לאחר מכן ניתן להפיק ממנו את 'קלף' וה-'דוכסוסטוס' על ידי קילוף השכבה העליונה של העור (אפידרמיס) מן השכבה הבשרנית.
לדעת הרמב"ם חלק העור הקרוב לשער הבהמה הוא הדוכסוסטוס, והוא החלק היותר דק, וכפי שתיאר בספרו היד החזקה:
לדעת רבנו תם בספר הישר (סימן קפז) ההפך הוא הנכון, וכך פסק רבי יוסף קארו ():
במהלך הדורות נשכחה צורת ההפרדה בין הקלף לדוכסוסטוס, וכיום משתמשים בגוויל שעובר גירוד ושיוף משני צידיו, כדי להשאיר את הקלף בלבד.
אולם, בקרב התימנים השתמר המנהג להפריד בין הקלף לדוכסוסטוס, וכמה מהפוסקים קראו להחזיר את המנהג לקדמותו.
לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, מהלכה למשה מסיני יש לכתוב את המזוזות על דוכסוסטוס:
עם זאת כתב הרמב"ם שדין זה הוא רק להידור מצווה אך בדיעבד אם כתב מזוזה על גוויל או על קלף - המזוזה כשרה:
כאמור מלבד ה'דכסוסטוס' ישנם עוד שני סוגי 'קלפים':
גוויל: הוא העור בשלמותו כאשר אינו נחתך.
המונח "גוויל" אפשר שהוא ביטוי מושאל מ"אבני גוויל" המובא בתלמוד לאבנים גסות שאינן מסותתות, כך גם הקלף אינו מחולק.
הסבר אטימולוגי נוסף: גוויל מלשון "ג'בל" (جبل) שפירושו בערבית הר, כלומר אבן גסה שנלקחה מההר ללא סיתות, כך גם עור הבהמה שלא חֻלַּק נקרא גוויל.
קלף: הוא חלקו השני של הגוויל לאחר שחולקים אותו, חציו הפנימי הוא ה'דכסוסטוס', והחצי החיצוני נקרא 'קלף'.
ככל הנראה מקור המילה קלף בא מ"קֶלֶף", כלומר החלק המקולף, שכן הקלף הוא החלק המקולף מהדוכסוסטוס.
דוכסות באר de Bar; בגרמנית: Grafschaft (Herzogtum) Bar) הייתה, מן המאה ה-11, רוזנות במעמד אוטונומי דה פקטו בין האימפריה הרומית הקדושה לבין ממלכת צרפת סביב העיר בר-לה-דוק (בצפון-מזרח צרפת המודרנית).
בשנת 1301 הועבר חלק ממנה (Barrois mouvant) לשליטת צרפת, בעוד חלק אחר (Barrois non-mouvant) היה בשליטת האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1354 הועלה מעמדה לדרגת דוכסות.
ב-1480 אוחדה עם דוכסות לורן.
בין השנים 1738 ל-1766 הוענקה באופן אישי לסטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין.
מקור הדוכסות במבצרי הגבול (barra בלטינית) שהקימו שליטי שמפאן ההיסטורית על נהר אומיאן.
בשנת 960 קיבל פרדריק הראשון מלורן (Frédéric Ier de Lorraine) נחלה באזור ובהמשך סיפח אליו אדמות כנסייה, בשטחן שיכן אבירים.
במות נכדו, פרדריק השלישי, הועברו אדמות באר (ה-Barrois) לאחותו, סופיה (Sophie de Bar), שהייתה הראשונה שנשאה בתואר "רוזנת באר".
היא שלטה במקום מ-1033 ועד מותה ב-1093. צאצאיה ייסדו את בית מונבליאר (Montbéliard), שתשלוט ברוזנות ברצף שושלתי עד 1431.
דה יורה השתייכו אדמות באר לאימפריה הרומית הקדושה, אך זיקתה התרבותית הייתה לצרפת ושליטיה קיימו קשרים עם החצר הצרפתית, כך שדה פקטו, זכתה רוזנות באר למידה גדולה של אוטונומיה.
אנרי השלישי (Henri III de Bar) סייע לאדוארד הראשון, מלך אנגליה נגד צרפת.
עקב כך פלש בשנת 1297 פיליפ הרביעי, מלך צרפת לאדמות באר.
בהסכם, שנחתם ב-1301, הוכרח אנרי לוותר על אדמות באר ממערב לנהר מז (Barrois mouvant).
שטח זה הפך לפייף של ממלכת צרפת.
הדבר היה מימוש למעשה של חוזה ורדן מ-843 שהעניק למלך צרפת את כל השטח שממערב למז.
ב-1354 העניק ז'אן השני, מלך צרפת לרובר הראשון (Robert Ier de Bar) תואר דוכס וחיתן אותו עם בתו מארי.
במקביל, שלט רובר גם על פונט א-מוסון (Pont-à-Mousson) שהשתייכה לאימפריה הרומית הקדושה.
לפיכך, הפך לדוכס גם בקיסרות.
בשנת 1431 נפטר הזכר האחרון בשושלת מונבליאר, לואי, שהיה קרדינל-דוכס (Louis Ier, cardinal-duc de Bar).
כך עברה הדוכסות לאחיינו, רנה מאנז'ו.
עם מותו של רנה, ב-1480, ירש בנו רנה השני, דוכס לורן את דוכסות באר ואיחד אותה עם דוכסות לורן באוניה פרסונלית.
ב-1482 כבש רנה את וירטון מדוכסות לוקסמבורג ואיחד אותה עם דוכסות באר.
ב-1484 הוענקה הדוכסות לשארל השמיני, מלך צרפת עם עלייתו לשלטון בגיל 14 וב-1508 אוחדה סופית עם דוכסות לורן.
ב-1738, כחלק מהסכמי סיום מלחמת הירושה הפולנית, הוענקה דוכסות באר באופן אישי לסטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, בנפרד מדוכסות לורן.
עם מותו, הועברו דוכסויות באר ולורן לכתר הצרפתי.
דוכסויות שלזיה היו יותר מעשרים הדוכסויות של אזור שלזיה שנוצרו בין המאות ה-12 וה-14 על ידי התפרקותה של דוכסות שלזיה, שהייתה אז חלק מממלכת פולין.
בשנת 1335 נמסרו הדוכסויות לממלכת בוהמיה על פי חוזה טרנטשין.
לאחר מכן עד 1742, שלזיה הייתה אחת מארצות הכתר הבוהמי והייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
רוב שלזיה סופחה על ידי מלך פרוסיה על פי חוזה ברלין בשנת 1742. רק דוכסות טשן, דוכסות טרופאו ודוכסות ניסה נותרו בשליטת הכתר הבוהמי וככאלה היו ידועים בשם דוכסות שלזיה העליונה והתחתונה עד 1918.
בתקווה (לשווא) למנוע סכסוך ירושה, הנסיך מבית פיאסט בולסלאב השלישי לפי צוואתו האחרונה חילק את ממלכת פולין למחוזות תורשתיים המחולקים בין ארבעת בניו: מזוביה, קויאוויה, פולין גדול ושלזיה.
לצד זה, המחוז הבכיר (פולין קטן) עם משכנו בקרקוב הייתה שמורה לבכור, שעל פי עקרון הוותק האגנטי היה אמור להיות הדוכס הגדול של פולין כולה.
מעשה זה התחיל מבלי משים את התהליך המכונה פיצול פולין .
בנו של בולסלאב ולדיסלב השני קיבל את דוכסות שלזיה, וכבכור קיבל גם את תואר דוכס המחוז הבכיר.
עם זאת, לאחר שניסה להשיג שליטה על כל פולין, הוא נאסר וגורש על ידי אחיו למחצה הצעירים בשנת 1146. בנו השני של בולסלאב בולסלאב הרביעי המתולתל, דוכס מזוביה, הפך לדוכס הבכיר הפולני.
כאשר בשנת 1163 שבו שלושת בניו של ולדיסלב, בגיבוי הקיסר פרידריך הראשון ברברוסה, לפולין, נאלץ בולסלאב הרביעי לשקם את נחלתם.
לאחר עשר שנים של שלטון משותף, בניו של ולדיסלב חילקו לבסוף את שלזיה בשנת 1173:
בולסלאב הראשון, הבכור, קיבל את שטח הליבה סביב הערים ורוצלב, לגניצה ואופולה.
בשנת 1180 העניק את דוכסות אופולה לבנו ירוסלב, ששלט עד מותו במרץ 1201. עם מותו של בולסלאב בדצמבר 1201, ירש את נחלותיו בירושה בנו היחיד שנותר בנו הנריק הראשון המזוקן.
מיישקו הראשון טנגלפוט הפך לדוכס רציבוז' וקיבל את ביטום ואושוויץ בשנת 1177.
קונרד לסקונוגי, הצעיר ביותר, בשנת 1177 גם תבע את זכויותיו וקיבל את דוכסות גלוגוב מאחיו בולסלאב, שאחרי מותו של קונרד בסביבות 1180/90 ירש אותה שוב.
לאחר שאחיו בולסלאב הראשון נפטר, גם מיישקו הראשון כף הרגל כבש את דוכסות אופולה מאחיינו הנריק הראשון המזוקן.
יורשו של מיישקו היה הדוכס קז'ימייז' הראשון מאופולה, שמת בשנת 1230. לאחר מכן הצליח הנריק הראשון לאחד מחדש את שלזיה השלמה תחת שלטונו.
לאחר מותו ירש אותו בנו הנריק השני החסוד בשנת 1238, בעוד את שלזיה עילית ירש בנו של קז'ימייז' מיישקו השני השמן בשנת 1239. הוא ואחיו הצעיר, ולדיסלב אופולסקי, כבר קיבלו את קאליש בפולין גדול בשנת 1234.
הנריק השני נהרג בקרב ליגניץ בשנת 1241. בנו הבכור ויורשו, הדוכס בולסלאב השני הקרח נתן זמנית את נחלת לובוש לאחיו הצעיר מיישקו (מת ב-1242).
הוא התפייס עם בן דודו הדוכס הגדול פשמישל הראשון ולבסוף החזיר את סנטוק בשנת 1247 ונותר שליט יחיד של שלזיה התחתונה עד 1248.
בשנת 1327 החל יוהאן, מלך בוהמיה לקבל את נאמנותם של הדוכסים השלזיים כחלק מתביעתו על הכתר הפולני.
בקונגרס וישגרד בשנת 1335 סוכם שיאן יבטל את תביעתו ובתמורה יקבל את עליונות הדוכסויות השלזיות ותשלום חד פעמי.
זה סוכם בחוזה טרנטשין ב-24 באוגוסט 1335, אם כי כמה דוכסויות בשליטת פיאסט נשארו מחוץ לעליונות בוהמית במשך העשורים הבאים.
תחת הכתר הבוהמי, הדוכסויות המשיכו להישלט על ידי ענפים של שושלת פיאסט הידועים בשם הפיאסטים השלזיים עד הכחדת שושלתם בשנת 1675, אז הפכה לנחלת כתר בוהמיה.
הכתר הבוהמי עבר לבית הבסבורג בשנת 1526. בשנת 1742 סופחה רוב שלזיה על ידי פרוסיה בעקבות המלחמה השלזית הראשונה.
זה אושר בעקבות מלחמת שלזיה השנייה בשנת 1745 ומלחמת שלזיה השלישית בשנת 1763. לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה, שלזיה הבוהמית נותרה חלק מהאימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לפירוקה בשנת 1918.
דוכס רטלנד הוא תואר אצולה אנגלי הניתן בממלכה המאוחדת.
הדוכסות נקראת על שם אזור רטלנד במזרח המידלנדס, היא נוסדה ב-1703 על ידי המלכה אן עם הפיכת רוזן רטלנד התשיעי ג'ון מנרז לדוכס רטלנד הראשון, זאת כאות הוכרה לתרומתו במהלך המהפכה המהוללת.
החל מ-1999, נושא בתואר זה דייוויד מנרז, דוכס רטלנד ה-11 לצד אשתו ריצ'ל אמה מנרז דוכסית רטלנד.
רוזנות רטלנד שקדמה לדוכסות הוקמה לראשונה ב-1390 עבור אדוארד מנוריץ', דוכס יורק (נכדו של אדוארד השלישי), אך פסקה להתקיים עם מות בנו ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק לאחר שנשללו תאריו והוחזרו למלך.
הרוזנות הוקמה מחדש ב-1446 עבור אדמונד, בנו השני של ריצ'רד פלנטג'נט ואחיו הצעיר של אדוארד (לעתיד מלך אנגליה אדוארד הרביעי), עם מותו של אדמונד הרוזנות חדלה שוב מלהתקיים.
בפעם השלישית הוקמה הרוזנות מחדש עבור תומאס מנרז (נכד-נכדו של ריצ'רד פלטג'נט) שהפך לרוזן רטלנד הראשון ב-1525 ומאז התקיימה הרוזנות באופן רציף, ב-1703 ג'ון מנרז, רוזל רטלנד התשיעי, קודם לדוכס רטלנד הראשון ונוסדה הדוכסות.
לצד התואר 'דוכס רטלנד' שאר תוארי הדוכסות כוללים את מרקיז גרנבי (הניתן באופן מסורתי ליורש העצר של הדוכסות), רוזן רטלנד, ברון מנרז מהדון במחוז דרבי, וברון רוס מביוור במחוז ליסטר.
אחוזת הדוכסות היא טירת ביוור שם שוכן הדוכס ומשפחתו ובבעלות הדוכסות גם בית הדון.
הדוכסות מזוהה באופן היסטורי עם דוכסות יורק (הסמוכה גאוגרפית לאחוזות רטלנד), מאז נוסדה בפעם השלישית היא נמצאת בידי משפחת מנרז (Manners), צאצאי דוכס יורק ריצ'רד פלנטג'נט.
ג'ון מנרז, דוכס רטלנד הראשון (1711–1638) – בנו היחיד של רוזן רטלנד השמיני
ג'ון מנרז, דוכס רטלנד השני (1721–1676) – בנו של הדוכס הראשון
ג'ון מנרז, דוכס רטלנד השלישי (1779–1696) – בנו הבכור הדוכס השני
צ'ארלס מנרז, דוכס רטלנד הרביעי (1787–1754) – נכדו של הדוכס השלישי
ג'ון הנרי מנרז, דוכס רטלנד החמישי (1857–1778) – בנו הבכור של הדוכס הרביעי
צ'ארלס ססיל מנרז, דוכס רטלנד השישי (1888–1815) – בנו השלישי של הדוכס החמישי
ג'ון ג'יימס רוברט מנרז, דוכס רטלנד השביעי (1906–1818) – בנו הרביעי של הדוכס החמישי
הנרי ג'ון ברינסלי מנרז, דוכס רטלנד השמיני (1852–1925) – בנו הבכור של הדוכס השביעי
ג'ון הנרי מונטגיו מנרז, דוכס רטלנד התשיעי (1886–1940) – בנו הצעיר של הדוכס השמיני
צ'ארלס ג'ון רוברט מנרז, דוכס רטלנד העשירי (1919–1999) – בנו הבכור של הדוכס התשיעי
דייוויד צ'ארלס רוברט מנרז, דוכס רטלנד ה-11 (נולד ב-1959) – בנו הבכור של הדוכס העשירי
יורש העצר הוא צ'ארלס ג'ון מונטגיו מנרז, מרקיז גרנבי (נולד ב-1999) – בנו הבכור של הדוכס ה-11
דוכס קמברלנד וסטראת'רן היה תואר אצילות שהוענק לבן משפחת המלוכה הבריטית, על שם מחוז קמברלנד שבאנגליה ועל שם מחוז סטרתרן שבסקוטלנד.
התואר דוכס קמברלנד ניתן שלוש פעמים בהיסטוריה של תוארי האצילות באנגליה ובריטניה.
התואר "דוכס קמברלנד וסטראת'רן" ניתן כתואר אצילות של בריטניה הגדולה.
הדוכסות הכפולה הזו יחד עם תואר הרוזן של דבלין הוענקו להנסיך הנרי, דוכס קמברלנד וסטראת'רן, בנו השלישי של פרדריק, נסיך ויילס, ונכדו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
מאחר שהנסיך הנרי מת ללא ילדים (ילדים לגיטימיים לירושה), התואר נכחד.
התואר דוכס קמברלנד וטביוטדייל נוצר מאוחר יותר, עבוד הנסיך ארנסט אוגוסט.
דוכסות (רוזנות) ברג Berg; בהולנדית: Graafschap (Hertogdom) Berg) הייתה מדינה - במקור רוזנות, לימים דוכסות - בחבל הריין של גרמניה.
היא התקיימה כישות פוליטית מובהקת מראשית המאה ה-12 עד המאה ה-19.
שם המחוז מתקיים במונח הגאוגרפי המודרני Bergisches Land, לעיתים קרובות הוא מובן בטעות כ-bergiges Land (ארץ הררית).
הרוזנים של ברג הופיעו בשנת 1101 כענף זוטר של השושלת האצונית, אשר עקבה אחר שורשיה לממלכת לותרינגיה של המאה ה-9, וב הפכה לשושלת החזקה ביותר באזור הריין התחתון.
בשנת 1160 התפצל השטח לשני חלקים, אחד מהם הפך מאוחר יותר לרוזנות מארק, שחזר לרשות השושלת המשפחתית ב.
החזק ביותר מבין השליטים הראשונים של ברג, אנגלברט השני מברג מת בהתנקשות ב-7 בנובמבר 1225. בשנת 1280 העבירו הרוזנים את חצרם משלוס בורג שעל נהר וופר לעיר דיסלדורף.
אדולף השמיני, רוזן ברג לחם בצד המנצח בקרב וורינגן נגד חלרה ב-1288.
כוחה של ברג גדל עוד יותר ב.
רוזנות ייליך התאחדה עם רוזנות ברג ב-1348, ובשנת 1380 העלה הקיסר ואצלב את רוזני ברג לדרגת דוכסים, ובכך נוצרה דוכסות יוליך-ברג.
עם מות אביה בשנת 1521 נכחדה שושלת הדוכסים מייליך-ברג, והנחלות עברו לפיכך לשלטונו של יוהאן השלישי, דוכס קלווה - יחד עם הטריטוריות האישיות שלו, רוזנות מארק ודוכסות קלווה באיחוד אישי.
כתוצאה מאיחוד זה הדוכסים של הדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג שלטו בחלק גדול ננורדריין-וסטפאליה של ימינו, למעט המדינות הכנסייתיות של הארכיבישוף של קלן ושל הבישוף של מינסטר.
עם זאת, השושלת הדוכסית החדשה נכחדה גם ב-1609, כאשר הדוכס האחרון מת.
זה הוביל למחלוקת ממושכת על הירושה לשטחים השונים לפני החלוקה של 1614: רוזן פפאלץ-נויבורג, שהמיר את דתו לקתוליות, סיפח את ייליך ואת ברג; ואילו קלווה ומארק נפלו בידי יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שהפך לאחר מכן גם לדוכס פרוסיה.
עם הכחדת השושלת הבכירה ששלטה בנסיכות הבוחר מפפאלץ ב-1685, קו נויבורג ירש את נסיכות הבוחר ובדרך כלל הפך את דיסלדורף לבירתה עד שהנסיך הבוחר מפפאלץ ירש גם את נסיכות הבוחר מבוואריה ב-1777.
המהפכה הצרפתית, הדוכסות הגדולה של ברג
הכיבוש הצרפתי (1794–1801) וסיפוח (1801) ייליך במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית הפרידו בין שתי הדוכסות ייוליך וברג, ובשנת 1803 נפרדה ברג משאר השטחים הבוואריים ונמסרה תחת שלטון של ענף זוטר של בית ויטלסבאך.
בשנת 1806, בארגון מחדש של ארצות גרמניה בעקבות פירוק האימפריה הרומית הקדושה, הפכה ברג לדוכסות הגדולה של ברג, תחת שלטונו של גיסו של נפוליאון, ז'ואקים מירא.
סמל האצולה של מירא שילב את האריה האדום של ברג עם המגן של דוכסות קלווה.
העוגן והאלות הופיעו בסמל בשל מעמדו של מוראט כאדמירל הגדול וכמרשל האימפריה.
כבעלה של אחותו של נפוליאון, קרולין בונפרטה, הייתה למירא גם הזכות להשתמש בנשר הקיסרי.
בשנת 1809, שנה לאחר קידומו של מירא מהדוכס הגדול מברג למלך נאפולי, אחיינו הצעיר של נפוליאון, הנסיך נפוליאון לואי בונפרטה (1804–1831, בנו הבכור של אחיו של נפוליאון לואי בונפרטה, מלך הולנד) הפך לדוכס הגדול של ברג; פקידים צרפתים ניהלו את השטח בשם הילד.
קיומה הקצר של הדוכסות הגדולה הגיע לסיומו עם תבוסתו של נפוליאון ב-1813 והסדרי השלום שבאו לאחר מכן.
בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, הפכה ברג לחלק ממחוז של ממלכת פרוסיה: פרובינציית ייליך-קלווה-ברג.
בשנת 1822 התאחד מחוז זה עם הדוכסות הגדולה של הריין התחתון ויצר את פרובינציית הריין.
הרמן הראשון "פוסילוס", רוזן פלטין של לותרינגיה
1077–1082 אדולף הראשון מברג, הרוזן הראשון של ברג
1082–1093 אדולף השני מברג-הוול, רוזן ברג
1218–1225 אנגלברט השני מברג, ארכיבישוף קלן, העוצר של ברג
1218–1248 אירמגארד, יורשתו של ברג, התחתנה ב-1217 עם היינריך הרביעי, דוכס לימבורג
1218–1247 היינריך הרביעי דוכס לימבורג, רוזן ברג
1247–1259 אדולף השביעי רוזן לימבורג, רוזן ברג
- באיחוד עם ראוונסברג -
– באיחוד עם ראוונסברג (למעט 1404–1437) ולאחר 1423 באיחוד עם דוכסות ייליך –
– משנת 1521 חלק מהדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג –
– באיחוד עם ייליך ורוזנות פפאלץ-נויבורג, משנת 1690 גם עם נסיכות הבוחר מפפאלץ, משנת 1777 גם עם נסיכות הבוחר מבוואריה –
1803–1806 וילהלם מפפאלץ-זווייבריקן-בירקנפלד-גלנהאוזן, דוכס בבוואריה (מנהל)
1809–1813 נפוליאון לואי בונפרטה (תחת העוצרות של נפוליאון בונפרטה)
הסמל ההיסטורי של ברג מראה אריה אדום עם זנב כפול וכתר כחול, לשון וטפרים.
אריה זה מקורו בשלטו של הדוכס מלימבורג שכן התואר ברג במאה ה-13 עבר לשושלת לימבורג.
דוכסות (רוזנות) ארנברג Arenberg), מאוית גם בשם ארמברג או אהרמברג, הוא מחוז לשעבר, נסיכות ולבסוף דוכסות ששכנה במה שהיא כיום גרמניה.
הדוכסים מארנברג נותרו משפחת אצולה בלגית בולטת.
האזור הוזכר לראשונה במאה ה-12, הוא נקרא על שם הכפר ארמברג בגבעות האהר, הממוקם באזור ריינלנד-פאלץ של גרמניה של היום.
היא הפכה למדינת האימפריה הרומית הקדושה (reichsunmittelbar) ב-1549, הועלתה לדרגת נסיכות ב-1576, ואז הפכה לדוכסות ב-1645.
רכושם הטריטוריאלי של הדוכסים מארנברג השתנה לאורך הדורות.
בסביבות 1789 שכנה הדוכסות באזור אייפל בצד המערבי של הריין והכילה, בין היתר, את ארמברג, שלידן וקרפן.
עם זאת, למרות שהדוכסות עצמה הייתה בגרמניה, מהמאה ה-15 ואילך, אדמותיהם העיקריות של דוכסי ארנברג היו במה שהיא כיום בלגיה.
לדוכסות טרום נפוליאון היה שטח של 413 קמ"ר ואוכלוסייה של 14,800 איש.
היא השתייכה לחוג הרייני הבוחר וגבלה בדוכסות ייליך, ארכיבישופות קלן, ארכיבישופות טריר ורוזנות בלנקנהיים.
לאחר הכיבוש הצרפתי של הגדה המערבית של הריין בסביבות 1798 (ראה הסכם קמפו פורמיו והסכם לינוויל), קיבל הדוכס מארנברג אדמות חדשות: רוזנות וסט רקלינגהאוזן, רוזנות מפן והלורדות של דולמן.
ארנברג הצטרף לקונפדרציה של הריין של נפוליאון, אם כי זה לא מנע את פירוקה שלה ב-1810, כאשר צרפת סיפחה את דולמן ומפן, ודוכסות ברג סיפחה את רקלינגהאוזן.
לאחר תבוסתו של נפוליאון ב-1814 ופירוק הקונפדרציה של הריין, חולקו שטחי ארנברג לשעבר בין ממלכת פרוסיה לממלכת הנובר.
הן בפרוסיה והן בהנובר הפכו הדוכסים לאצילים מקומיים הכפופים למלך.
ב-1826 נקראה טריטוריית ארנברג בהנובר דוכסות ארנברג-מפן, ושטחה היה 2,195 קמ"ר ואוכלוסייה של 56,700 איש.
למחוז רקלינגהאוזן, בפרוסיה, היה שטח של 780 קמ"ר ואוכלוסייה של 64,700 איש.
בני המשפחה הקרובים של הדוכסים נקראים בתואר נסיך ארנברג.
מוצא המשפחה הדוכסית מבית ליגנה.
היער של ארנברג ממוקם בצפון מזרח צרפת, והוא מפורסם בכבישים המרוצפים שלו המשמשים במרוץ האופניים הקלאסי של פריז-רובה.
בשטחיו בוצע כרייה נרחבת בעבר.
ברמן-פרדן, רשמית דוכסויות ברמן ופרדן , היו שתי טריטוריות חופשיות של האימפריה הרומית הקדושה, שזכו לחופשיות אימפריאלית ב-1180. לפי החוקה המקורית שלהן, הן היו תחת השלטון של הנסיכים-בישופים של ארכיבישופות ברמן ושל בישופות פרדן.
ב-1648, שתי הנסיכויות-בישופויות חולנו, כלומר הפכו למונרכיות תורשתיות על פי חוקה, ומכאן ואילך נשלטו תמיד דוכסות ברמן וגם דוכסות פרדן באיחוד אישי, בתחילה על ידי בתי המלוכה של שוודיה.
בית ואסה ובית פפאלץ-צווייבריקן, ומאוחר יותר על ידי בית הנובר.
עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, מעמדה של ברמן-פרדן כחופשית אימפריאלית התבטל; מכיוון שהם היו באיחוד אישי עם ממלכת הנובר השכנה, הם שולבו במדינה זו.
השטח השייך לדוכסות ברמן ופרדן כיסה משולש יבשה מחוספס בין שפכי הנהרות אלבה ו-וזר בים הצפוני, במדינות הפדרליות הגרמניות של היום, המבורג וברמן (משולש אלבה-וזר).
אזור זה כלל את רוב המחוזות המודרניים של קוקסהאפן (בדרום), אוסטהולץ, רוטנבורג על הווימה, שטאדה ופרדן, כיום בסקסוניה התחתונה; והעיר ברמרהאפן, כיום מובלעת של מדינת ברמן.
הערים ברמן וקוקסהאפן (מובלעת של המבורג) לא השתייכו לברמן-פרדן.
ארץ האדלן, אז נחלה של סקסוניה-לאוונבורג בסביבות אוטרנדורף, לא הייתה חלק מברמן-ורדן עד 1731. שטאדה הייתה הבירה.
הסמל של ברמן-ורדן שילב את זרועות הנסיכות-בישופות של פרדן, צלב שחור על אדמה לבנה, עם אלו של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שני מפתחות חצו את החותם של ברמן-פרדן, סמלו של פטרוס, הפטרון של ברמן.
בתחילת מלחמת שלושים השנים, נסיכות-ארכיבישופות ברמן הלותרנית שמרה על נייטרליות, וכך גם רוב השטחים הפרוטסטנטיים בחוג הסקסוני התחתון, מחוז פיסקאלי וצבאי של האימפריה הרומית הקדושה.
גם הנסיכות-בישופיות השכנה של ורדן ניסתה לשמור על נייטרליות, אך בהיותה חלק מהחוג הרייני-וסטפאלי התחתון, שהיה מוטרד מעימות בין שליטים קלוויניסטים, קתולים ולותרנים לבין שטחיהם, פרדן נכנסה במהרה למלחמה.
בשנת 1623 בחרה מועצת הקתדרלה של פרדן, המורכבת בעיקר מקפיטולרים לותרנים, את פרידריך השני, מנהל הנסיך-בישוף של פרדן לשליט הבישופות.
מכיוון שהיה לותרני, הכס הקדוש שלל ממנו את התואר בישוף.
אף על פי כן, הוא ומאוחר יותר המנהלים כונו לעיתים קרובות נסיכים-בישופים.
פרידריך השני היה בנו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1626, כריסטיאן הרביעי, שהיה גם דוכס הולשטיין, ובכך וסאל של הקיסר, הצטרף לקואליציה האנטי-אימפריאלית של הרפובליקה ההולנדית וממלכת אנגליה בפיקודו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
לאחר שכריסטיאן הרביעי הובס בקרב לותר אם ברנברג, ב-27 באוגוסט 1626, על ידי חיילי הליגה הקתולית בפיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי, הוא ושאר חייליו נמלטו לנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והתמקמו במטה בשטאדה.
המנהל יוהאן פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, שהיה גם מנהל הנסיכות-בישופות של ליבק, ברח לליבק והותיר את הנסיכות-ארכיבישופות לשליטת המועצה והאצולה.
בשנת 1626, טילי וחיילי הליגה הקתולית שלו כבשו את פרדן, מה שגרם לאנשי הדת הלותרניים לברוח.
הוא דרש ממועצת ברמן לאפשר לו להיכנס לנסיכות-ארכיבישופות, ובעוד המועצה הכריזה על נאמנותה לקיסר, הוא עיכב את התשובה לבקשה, בטענה שעליו להתייעץ בדיאט עם האצולה, בהליך ארוך.
בינתיים, כריסטיאן הרביעי סידר נחיתת חיילים הולנדים, אנגלים וצרפתים בברמן.
את הפצרותיה של המועצה להפחתת התרומות, דחה כריסטיאן הרביעי בטענה שברגע שכוחות הליגה ישתלטו, הסחטנות שלו תראה כמועטה.
בשנת 1627, כריסטיאן הרביעי פרש מהנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כדי להילחם בפלישה של ולנשטיין לדוכסות הולשטיין שלו.
לאחר מכן פלש טילי לברמן וכבש את חלקיה הדרומיים.
בשנת 1628, טילי כיתר את שטאדה עם חיל המצב שנותר בה של 3,500 חיילים דנים ואנגלים.
ב-5 במאי 1628 העניק להם טילי מעבר בטוח לאנגליה ודנמרק-נורווגיה וכל ברמן הכנסייתית הייתה בידיו.
כעת פנה טילי לעיר ברמן, אשר שילמה לו כופר של 10,000 טאלר על מנת להציל את עצמה ממצור.
האוכלוסיות בשתי הנסיכויות-הבישופיות היו נתונים לאמצעים של "קתוליזציה מחדש" במסגרת הקונטרה-רפורמציה, כאשר השירותים הלותרניים דוכאו וכמרים לותרניים גורשו.
ביולי 1630, טילי ורוב הכובשים הקתולים נסוגו, מאחר שב-26 ביוני גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה נחת עם 15,000 חיילים בפנמינדה, ופתחו חזית חדשה במלחמת שלושים השנים.
על ידי הדיפלומטיה הצרפתית הוא הצטרף לקואליציה אנטי-אימפריאלית חדשה, שאליה הצטרפה בקרוב גם הרפובליקה ההולנדית.
בפברואר 1631 יוהאן פרידריך, המנהל הלותרני הגולה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן וליבק התייעץ עם גוסטב השני אדולף ומספר נסיכים מסקסוניה התחתונה בלייפציג, כולם מוטרדים מהשפעתו הגוברת של בית הבסבורג מכוח צו ההשבה במספר נסיכויות-בישופיות לותרניות בצפון גרמניה.
יוהאן פרידריך העלה רעיונות להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ולכן ביוני/יולי 1631 התחבר רשמית עם שוודיה.
בשל המלחמה קיבל יוהאן פרידריך את הפיקוד השוודי, בעוד גוסטב אדולף הבטיח להחזיר את הנסיך-ארכיבישופות של ברמן למנהל הנבחר הגולה שלה.
באוקטובר, צבא שגויס לאחרונה על ידי יוהאן פרידריך החל לכבוש מחדש את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כשהוא נתמך על ידי חיילים שוודים ואף ניסה ללכוד את הנסיכות-בישופות השכנה של פרדן, והלכה למעשה להדיח את הנסיך-הבישוף הקתולי של פרדן לסירוגין פרנץ מוורטנברג ששלט בשנים 1630–1631, ולגרום לבריחת הכמורה הקתולית.
בעקבות כך, הנסיכות-בישופות של פרדן הייתה נתונה אז לממשל צבאי שוודי.
הכיבוש מחדש של הנסיך-ארכיבישופות של ברמן, בסיוע כוחות משוודיה ומהעיר ברמן, הושלם עד 10 במאי 1632. יוהאן פרידריך חזר לתפקידו, רק כדי להבין מה משמעותה של עליונות שוודית.
הנסיכות-ארכיבישופיות של ברמן סבלה ללא הרף מכניסת חיילים ומזון.
היחסים בין האצילים, שנאלצו לנהל תחת כיבוש קתולי, לבין המנהל המוחזר היו קשים.
לאחר מותו של יוהאן פרידריך ב-1634, ראו המועצה והאצולה את הדחתו של הנסיך הדני פרידריך מתפקיד הבישוף על ידי הקיסר פרדיננד השני מכוח צו ההשבה כבלתי לגיטימי.
אבל קודם כל היה צריך לשכנע את הכובשים השוודים, לאשר את הירושה של הנסיך פרידריך.
בעקבות כך, המועצה והאצולה שלטו בנסיכות-ארכיבישופות עד לסיום המשא ומתן עם שוודיה.
בשנת 1635, הוא ירש את תפקידו כמנהל הלותרני פרידריך השני במחוזות של ברמן ושל ורדן, אבל הוא היה כפוף לכריסטינה, מלכת שוודיה.
בשנים 1635–1636 הסכימו האצילים ופרדריק השני עם שוודיה על הנייטרליות של הנסיכויות-הבישופיות.
אבל זה לא נמשך זמן רב, כי במלחמת תורסטנסון הדנית-שוודית בשנים 1643–1645 תפסו השוודים את השלטון בפועל בשתי הנסיכויות-הבישופויות.
כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נאלץ לחתום על השלום השני של ברומסברו ב-13 באוגוסט 1645, ומספר טריטוריות דניות, כולל שתי הנסיכויות-בישופיות שנכבשו על ידי השוודים, נמסרו לידיים שוודיות.
בעקבות כך פרידריך השני נאלץ להתפטר כמנהל בשתי הנסיכויות-בישופויות.
עם התחזקות כוחה של המעצמה הצבאית הגדולה שוודיה ושליטתה על הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שהסתמנה במהלך המשא ומתן על הסכם וסטפאליה, חששה העיר ברמן ליפול גם תחת שלטון שוודי.
לפיכך, העיר התחננה לאישור קיסרי למעמדה של חופשיות אימפריאלית משנת 1186 ().
בשנת 1646 העניק הקיסר פרדיננד השלישי לעיר הקיסרית החופשית ברמן את האישור המבוקש ().
הישויות הפוליטיות של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ושל הנסיכות-בישופות של פרדן הפכו על ידי שלום וסטפאליה ב-1648 לדוכסות ברמן ולנסיכות פרדן, עם זאת, היה נהוג לכנותן דוכסויות ברמן וורדן, מבלי לשנות את מעמד הטריטוריות של חופשיות אימפריאלית.
כל אחת מהטריטוריות נחשבה נחלה אימפריאלית, ולפיכך ברמן ופרדן יוצגו בנפרד בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה.
העיר הקיסרית החופשית לשעבר ורדן על אלר שולבה בשלום וסטפאליה בדוכסות פרדן.
שתי הטריטוריות השכנות לא יכלו להתאחד באיחוד אמיתי מבלי להשיג תמיכה של הקיסר ורוב בין האחוזות הקיסריות, דבר שמעולם לא קרה.
הם היו חלקים משני חוגים אימפריאליים שונים.
משנת 1500 ואילך הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ובכך היורשת שלה דוכסות ברמן השתייכו לחוג הסקסוני (לימים החוג הסקסוני התחתון), בעוד הנסיכות-בישופות של פרדן ובכך מחליפתה, דוכסות פרדן, השתייכו לחוג הרייני-וסטפאלי התחתון.
המיסים של האימפריה הרומית הקדושה נגבו וצבאות גויסו ומומנו על פי החוגים האימפריאליים.
ברמן ופרדן שלחו את נציגיהם לדיאט החוג הקיסרי שלהם.
דיאט החוג החליט כיצד לחלק את נטל המיסים שיוטלו בין השטחים החברים.
כך ברמן וורדן אף הסתכסכו על הגבול ביניהם – כלומר על מי רשאי לגבות מיסים והיכן – אשר לא נפתרו, למרות ששתי הנחלות נשלטו באיחוד אישי על ידי שוודיה.
הקיסר פרדיננד השלישי תקף תחילה את כריסטינה משוודיה ואת יורשיה החוקיים עם הדוכסות, כגמולה של שוודיה מהשתתפותה במלחמת שלושים השנים.
ברמן-ורדן סיפקה לשוודיה יתרון אסטרטגי, משום שהיא השתתפה עמה בגיוס ובמימון צבאות בשני חוגים אימפריאליים המכסים את כל החלקים הצפוניים והצפון-מערביים של האימפריה הרומית הקדושה, עם פומרניה השוודית, שהייתה חלק מהחוג הסקסוני העליון, המכסה את צפון מזרח האימפריה.
השוודים הקימו רשות חדשה, "הממשל הכללי ברמן-פרדן", ובחרה בשטאדה להיות מושב הממשלה החדש, כאשר ברמרוורדה הייתה בירת ברמן לשעבר, ורוטנבורג על ווימה הייתה הבירה לשעבר של הנסיכות-בישופות של פרדן.
ההשתלטות השוודית ב-1648 הפכה לאבן דרך לחוקה הפנימית של ברמן-ורדן.
ברמן-פרדן הפכה משתי מונרכיות נבחרות למונרכיה כפולה תורשתית, עם שלטון אישי של נסיך-בישוף או המנהל שהוחלף בממשלה הכבולה להוראות שוודיות.
המבנים המנהליים הרופפים הוחלפו ברשויות היררכיות למהדרין בעלות סמכויות קבועות.
השלטון המשותף של האצולה צומצם.
ברמן ופרדן ירדו משטחים עצמאיים של חופשיות אימפריאלית לשליטה קולקטיבית של מעצמה גדולה אירופאית עם כל ההגבלות וההזדמנויות הנוגעות לכך.
עבור הנחלה החדשה שלה, דוכסות ברמן, כריסטינה, מלכת שוודיה, ששלטה מ-1648 על הדוכסית של ברמן ופרדן בו זמנית, ביקשה לספח את העיר הקיסרית החופשית ברמן, שכן היא תהיה מקור חשוב לתשלום.
מוקדם יותר העיר ברמן השתתפה דה פקטו בדיאט של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן.
המדינה היורשת שלה, הדוכסות השוודית ברמן, ניסתה להחזיר את העיר אליה, בטענה ששלום וסטפאליה כלל את העיר ברמן כחלק מהדוכסות שעתידה לקום.
כשהדוכסית מברמן ופרדן כריסטינה משוודיה בחרה את מגוריה ב הבנדיקטיני לשעבר, ובהמשך היא ביטלה את שריפת המכשפות בברמן-פרדן.
בשנת 1650 קרל גוסטב, נסיך הכתר של פפאלץ-צווייבריקן-קליבורג, שהוכר כיורש העצר השוודי ובכך במקביל לדוכסויות של ברמן-פרדן, הגיע לשטאדה לשיחות עם תוכן לא ידוע.
בשנת 1650 הכמורה הלותרנית הוכפפה לקונסיסטוריה, הגוף המוביל החדש לאחר שלא היו עוד נסיך-ארכיבישוף או נסיך-בישוף.
באשר לכומר עבור הפזורה הקתולית הזעירה בברמן-פרדן, הקים הכס הקדוש נציגויות שליחים (Vicariate of Nordic Missions), המוסמכת לפרדן וברמן מאז 1669 ו-1670, בהתאמה, עד 1721, ושוב בין 1780 ל-1824, Vicariate של סקסוניה העליונה והתחתונה, הייתה אחראית בין 1721 ל-1780.
ממשלת שוודיה של ברמן-פרדן ניסתה להביס צבאית את העיר הקיסרית החופשית ברמן, ועוררה שתי מלחמות.
בשנת 1381 תפסה העיר ברמן את השלטון דה פקטו באזור סביב בדרקסה וממערב לו עד נהר וזר התחתון ליד להה (המכונה ברמרלה).
בתחילת 1653 כבשו החיילים השוודים של ברמן-ורדן את להה.
בפברואר 1654 העיר ברמן השיגה מהקיסר מושב והצבעה בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה, ובכך קיבלה את מעמדה של העיר כעיר קיסרית חופשית.
פרדיננד השלישי הורה לכריסטינה, מלכת שוודיה, שהייתה הוואסל שלו כדוכסית, לפצות את העיר על הנזקים שנגרמו ולהחזיר את להה.
כאשר במרץ 1654, העיר החלה לגייס חיילים באזור בדרקסה, על מנת להתכונן למעשים שרירותיים נוספים של ברמן-פרדן השוודית, המושל הכללי של האחרון, הנס כריסטופר פון קוניגסמארק פתח במלחמת ברמן הראשונה (מרץ עד יולי 1654), בטענה לפעולה מתוך הגנה עצמית.
העיר הקיסרית החופשית ברמן דחקה בינתיים בפרדיננד השלישי לתמיכה.
ביולי 1654 הורה הקיסר לווסאל שלו, כדוכס, קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, שירש את כריסטינה לאחר התפטרותה, להפסיק את הסכסוך, שהביא להפסקת .
בנובמבר 1654. הסכם זה הותיר את הסוגיה העיקרית, קבלת חופשיותה של העיר ברמן, ללא פתרון.
אבל העיר הסכימה לשלם מיסים ולגבות מיסים לטובת ולמסור את נחלותיה סביב בדרקסה וליה לברמן-ורדן השוודית.
שוודיה וברמן-ורדן השוודית מחו בחריפות, כאשר בדצמבר 1660 עשתה מועצת העיר של ברמן כבוד ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1663 זכתה העיר למושב ולהצביע בדיאט הקיסרי, בהתנגדות נחרצת של נציגי הדוכסות השוודית של ברמן ופרדן בה.
במרץ 1664 יצא הדיאט השוודי לטובת ניהול מלחמה בעיר הקיסרית החופשית ברמן.
מיד לאחר מכן, לאופולד הראשון, שהיה עסוק במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית, לא התערב בענייני המלך הקטין קרל האחד עשר, מלך שוודיה עם ברמן-פרדן, ומאחר ובראונשווייג ולינבורג השכנות (ענף צלה) השכנות היו משותקות על ידי מריבות ירושה וממלכת צרפת לא התנגדה, שוודיה החלה מברמן-ורדן את מלחמת ברמן השנייה (1665–1666).
המצור על העיר על ידי השוודים בפיקודו של קרל גוסטף ורנגל הביא להתערבות ברנדנבורג-פרוסיה, בראונשווייג ולינבורג (צלה), דנמרק-נורווגיה, לאופולד הראשון והרפובליקה ההולנדית, כולם לטובת העיר, עם ברנדנבורג, בראונשווייג, חיילים דנים והולנדים בגבולות ברמן-פרדן מוכנים לפלישה.
בעקבות כך שוודיה נאלצה לחתום ב-15 בנובמבר 1666 על הסכם האבנהאוזן, המחייב אותה להרוס את המבצרים שנבנו קרוב לברמן תוך איסור על העיר החופשית ברמן לשלוח את נציגה לדיאט של החוג הסקסוני התחתון.
מברמן-פרדן לא צצו ניסיונות שוודיים נוספים לכבוש את העיר באלימות.
כשנשאל בשנת 1700 מה לעשות על ידי קרל השנים עשר, מלך שוודיה, המליץ המושל הכללי של ברמן-פרדן לוותר על מעמדה של ברמן כעיר קיסרית חופשית.
ניסיון דני לכבוש את ברמן-ורדן במהלך מלחמת דנמרק–שוודיה (1657–1658) נכשל.
אבל האיום הדני על ברמן-פרדן הפך להרסני יותר ב-1667. באותה שנה נכחד הענף המקומי של בית אולדנבורג השולט ברוזנות אולדנבורג, סמוך לגבולה המערבי של ברמן-ורדן, יחד עם אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג.
לכן, כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את הרוזנות, אך העביר אותה לחותנו פרדריק השלישי, מלך דנמרק, שהיה מנהל הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והנסיכות-בישופות של פרדן מ-1635 עד שגורש על ידי הכובשים השוודים ב-1645.
בעקבות כך הדנים שלטו בשטחים שנאחזו סביב ברמן-פרדן בגבולה הצפוני והמערבי.
שתי המעצמות נכנסו לתחרות מסוכנת על ההזדמנות הבלעדית לגבות את האגרה הרווחית מאוניות הפונות להמבורג ולברמן, כאשר הראשונה הייתה באותה עת נחלה ברמיאנית והשנייה נחלה אולדנבורגית.
לאחר שהות בהמבורג (1666–1668) עם מנהלי נחלותיה השוודיות, אברהם לורד טיקסיארה ובנו איזק חיים לורד טיקסיארה, על מנת לארגן מחדש את הכנסותיה, ב-1668 עצרה כריסטינה משוודיה (לאחר המרתה לקתולית ב-1655 כריסטינה אלכסנדרה), בשטאדה בדרכה לרומא.
עליית הריכוזיות והאבסולוטיזם השוודית מצאה את דרכה באופן חלקי לנחלה של ברמן-פרדן.
ברמן-פרדן לא הייתה יעילה בכל הנוגע לתחום השיפוט שלה ולמערכת הצבאית שלה, אבל האחרונה הייתה כפופה בקפדנות לסטוקהולם.
במיוחד בתחום השיפוט, האצילים של ברמן-פרדן שמרו על חלקן.
אבל מחלקת גביית המס של ברמן-פרדן, מאוישת כמעט כולה בשוודים ומשתמשת בשוודית כשפה מנהלית, הייתה כפופה ישירות למשרד האוצר בסטוקהולם.
בין השנים 1675 ל-1676, כוחות מברנדנבורג-פרוסיה, לינבורג-צלה, דנמרק-נורווגיה ונסיכות-בישופות מינסטר כבשו את ברמן-פרדן במהלך מלחמת סקונה.
כוחות בעלות הברית כבשו את ברמן-ורדן, עד שנסוגו - בהשפעה צרפתית - על פי הסכם סן ז'רמן-אן-ליי משנת 1679 והסכם צלה.
הברון , הנסיך-בישוף של מינסטר, העניק לשוודיה הלוואה בסכום של 100,000 ריקדולרים, ובתמורה נאלצה ברמן-פרדן השוודית למשכן את המובלעת שלה של העיירה Wildeshausen ואת האזור הסמוך לבישופות מינסטר.
בשנות ה-90 של המאה ה-17 בוטל הנוהג הרגיל, שלחוקי המס יש בשלות מסוימת, כך שלאצילים השוודים וברמן-ורדן לא היה עוד סיכוי לדרוש הקלות כלשהן בתמורה לחידוש חוקי המס.
כמו בשוודיה ממש, הגופים החוקתיים והמנהליים במחוזות השוודים איבדו בהדרגה חשיבות דה-פקטו עקב הריכוזיות ההולכת וגוברת.
אצילי ברמן-פרדן איבדו יותר ויותר השפעה, הן התכנסו פחות ופחות.
לאחר 1692, כוח האצולה כמעט נעלם.
הדבר הוביל לאי נוחות ניכרת בקרב האצולה, כך שבמאי 1694 נפגשו נציגי הממשל הכללי של ברמן-פרדן והאצילים במנזר זבן לשעבר כדי לדון במעמדן של הדוכסיות.
בשנת 1700, ברמן-פרדן הציגה – כמו כל הטריטוריות הפרוטסטנטיות של חופשיות אימפריאלית – את הלוח המשופר, כפי שנקרא על ידי הפרוטסטנטים, כדי לא להזכיר את שמו של האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר.
כך שלאחר יום ראשון, 18 בפברואר, סגנון ישן, הגיע יום שני, 1 במרץ, סגנון חדש, בעוד שוודיה עצמה הלכה בעקבותיו רק ב-1753.
בשנת 1712, במהלך מלחמת הצפון הגדולה (1700–1721) נגד העליונות השוודית בים הבלטי, כבשה דנמרק-נורווגיה את ברמן-פרדן מוכת המגפה.
איחוד אישי עם בריטניה הגדולה והנובר (1715–1803)
בשנת 1715, פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, שעדיין נלחם במלחמת הצפון הגדולה, השיג בעל ברית חדש בקואליציה האנטי-שוודית, ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה מאז 1714, והנסיך הבוחר מהנובר.
בתמורה לעזרתו של ג'ורג' הראשון מכרה לו דנמרק-נורווגיה את ברמן-ורדן, שאותה החזיקה תחת כיבוש מאז 1712. בעקבות כך נסיכות הבוחר מהנובר השתלטה דה פקטו על ברמן-פרדן וקבעה בהסכם סטוקהולם משנת 1719, ליישב את המלחמה עם שוודיה, לפצות את האחרונה במיליון טאלר.
בשנת 1728, הקיסר קרל השישי העניק לג'ורג' השני אוגוסטוס, שב-1727 ירש את אביו ג'ורג' הראשון לואיס, את הנחלה המוחזרת של סקסוניה-לאוונבורג.
על ידי פריסה מחדש של שטחי האנובר ב-1731, הועברה ברמן-ורדן למינהל של ארץ האדלן ששכנה בקצה הצפוני של ברמן-ורדן, והייתה מאז 1180נחלה, תחילה של דוכסות סקסוניה הצעירה ומ-1296 ואילך של דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
לקח לג'ורג' השני עד 1733 לגרום לקיסר להעניק לו גם את דוכסויות ברמן ופרדן.
בשני ההסכמים נשבע ג'ורג' השני מבריטניה כי יכבד את הפריבילגיות והחוקות הקיימות של האצולה בברמן-פרדן ובהדלן, ובכך לאשר מסורות בנות 400 שנה של השתתפות האחוזה בממשלותיהן.
בהיותו נסיך בוחר של האימפריה הרומית הקדושה ומיוצג בדיאט מכוח נסיכות הבוחר שלו בהנובר, ג'ורג' השני אוגוסטוס לא טרח על מעמדה של ברמן-פרדן כנחלה אימפריאלית.
מאז שברמן-ורדן הפכה להנובריאנית, היא לא שלחה שוב נציגים משלה לדיאט.
בשנת 1730, ממשלתה של ברמן-פרדן אורגנה מחדש וקיבלה את התואר כמועצה המלכותית הבריטית והאלקטורלית בראונשווייג-לינבורג לניהול דוכסות ברמן ופרדן, אשר נקראה בפי העם "הממשלה המלכותית".
בהנובר, בירת הנסיכות, המועצה הסודית של הנובר הקימה משרד חדש הממונה על הנחלות האימפריאליות שנשלטו באיחוד אישי על ידי הנסיכים-בוחרים, אשר נקרא מחוז ברמן-ורדן, האדלן, לאוונבורג ובנטהיים.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763) במושבות צפון אמריקה, חששה בריטניה מפלישה צרפתית להנובר.
בשל כך כונן ג'ורג' השני ברית עם בן דודו פרידריך השני, מלך פרוסיה, ושילב את הסכסוך בצפון אמריקה עם מלחמת שבע השנים (1756–1763).
בקיץ 1757, הפולשים הצרפתים ניצחו את הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד, בנו של ג'ורג' השני שהוביל את הצבא האנגלו-הנוברי.
הכוחות הצרפתיים הדפו אותו ואת צבאו לברמן-ורדן הנידחת, שם במנזר זבן לשעבר נאלץ להיכנע ב-18 בספטמבר עם אמנת קלוסטרזבן.
אבל המלך ג'ורג' השני הכחיש את הכרתו באמנה.
בשנה שלאחר מכן, הצבא הבריטי, שנתמך על ידי חיילים מברנדנבורג-פרוסיה, הסן-קאסל ובראונשווייג-וולפנביטל גירש שוב את הכובשים.
ברמן-פרדן נותרה בלתי מושפעת למשך שארית המלחמה ולאחר סיומה שרר השלום עד שהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית.
מלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת (1793–1797) עם בריטניה ונסיכות הבוחר מהנובר ובעלות ברית אחרות שהרכיבו את הקואליציה, לא השפיעה על שטחה של ברמן-ורדן, שכן הרפובליקה הצרפתית הראשונה נלחמה בכמה חזיתות, אפילו בשטחה.
אך גם בברמן-פרדן גויסו גברים על מנת לגייס את 16,000 החיילים ההנוברים שנלחמו בארצות השפלה בפיקוד בריטי נגד צרפת המהפכנית.
ב-1795 הכריזה האימפריה הרומית הקדושה על נייטרליות שלה, שכללה כמובן את נסיכות הבוחר מהנובר, והסכם שלום עם צרפת היה תחת משא ומתן עד שנכשל ב-1799.
בשלב זה החלה מלחמת הקואליציה השנייה נגד צרפת (1799–1802) ונפוליאון בונפרטה דחק בברנדנבורג-פרוסיה לכבוש את הנובר.
בהסכם בזל משנת 1795, שחתמו ברנדנבורג-פרוסיה וצרפת, ברנדנבורג-פרוסיה הבטיחה את הנייטרליות של האימפריה הרומית הקדושה בכל שטחיה של האחרונה מצפון לקו התיחום של הנהר מיין, כולל הנובר.
לשם כך גם הנובר נאלצה לספק חיילים למה שנקרא "צבא התיחום" ששמר על הנייטרליות החמושה.
אך בשנת 1801 פלשו להנובר 24,000 חיילים פרוסים, והיא נכנעה ללא קרב.
באפריל 1801 הגיעו כוחות ברנדנבורג-פרוסיה לבירת ברמן-פרדן, שטאדה, ושהו בה עד אוקטובר אותה שנה.
הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד התעלמה תחילה מעוינותה של ברנדנבורג-פרוסיה, אך כאשר ברנדנבורג-פרוסיה הצטרפה לקואליציה הפרו-צרפתית של מעצמות 'נייטרליות' חמושות כמו דנמרק-נורווגיה והאימפריה הרוסית, בריטניה החלה ללכוד אוניות פרוסיות.
לאחר קרב קופנהגן באפריל 1801, הקואליציה התפרקה וברנדנבורג-פרוסיה הסיגה את חייליה.
אחרי שבריטניה – ללא כל בעל ברית – הכריזה מלחמה על צרפת ב-18 במאי 1803, חיילים צרפתים פלשו לנסיכות הבוחר מהנובר ב-26 במאי והותירו – בין היתר – שתי פלוגות חיל כיבוש בבירת ברמן-פרדן, שטאדה ב-18 ביוני.
על פי אמנת ארטלנבורג מ-5 ביולי 1803, המאשרת את התבוסה הצבאית של הנובר, פורק צבא הנובר מנשקו וסוסיו ותחמושתו הועברו לידי הצרפתים.
המועצה הסודית של הנובר, עם השר פרידריך פרנץ דיטריך פון ברמר מחזיק את היתד בהנובר, נמלטה לשטח הנובר מעבר לאלבה של סקסוניה-לאוונבורג ב-30 במאי, והתיישב בלאוונבורג על אלבה.
בקיץ 1803 גבו הכובשים הצרפתים את תרומתם הראשונה למלחמה עם 21,165 רקסדולר בלבד שנגבו בברמן-פרדן.
בסתיו 1805, בתחילת מלחמת הקואליציה השלישית נגד צרפת (1805–1806) עזבו חיילי הכיבוש הצרפתיים את הנובר במערכה נגד ארכידוכסות אוסטריה (סוף הכיבוש הצרפתי הראשון של הנובר, 1803–1805).
כוחות הקואליציה הבריטית, השוודית והרוסית כבשו את הנובר, כולל ברמן-פרדן.