tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ורק בני הבורגנות והביורוקרטיה ההסתדרותית יכלו לשלוח את ילדיהם לבית ספר תיכון.
הפערים החברתיים היו כבר גדולים בשנות ה-30, גם בתוך ההסתדרות עצמה, בין עובדי המנגנון הבכירים לבין הפועלים החקלאיים, שלעיתים חיו על סף רעב.
לפי מחקרו של שטרנהל, בארץ-ישראל הסוציאליזם היה סיסמה מגייסת לצורך בניין האומה, ולא תוכנית לפעולה ממשית.
זו הסיבה לעובדה שגם בשנים שלאחר העצמאות, המדיניות לא השתנתה מיסודה, והחברה המשיכה להתפתח במסלול של חברה בורגנית רגילה.
יוסף גורני, חוקר חשוב של תנועת העבודה, ביקר באופן נחרץ את מהלכיו של שטרנהל בספרו זה, וראה בהם ביטוי חלקי ושטחי משהו של המהלך ההיסטורי כפי שהשתקף בפועל, ובחוסר רגישות להבדלים איכותיים ניכרים בין התנועות האירופאיות ובין תנועת העבודה.
שטרנהל ענה לגורני על ביקורתו במאמר חריף אף הוא, שבו האשים את גורני, בפועל, בפרובינציאליות ובתמימות מחקרית.
לגופה של התזה של שטרנהל, שפירא רואה אותה כשגויה באופן תאורטי במובנים המיוחסים לחשיבה מרקסיסטית עדכנית, ושגויה במובנים עובדתיים רבים.
זה, ולא הנבוכים הארץ-ישראלים, המגששים את דרכם לחברת העתיד, הוא הסוציאליסט האמיתי.
הוא עוסק בשאלות אוניוורסליות על כוסית ויסקי ליד האח, ומתלבט בדקדוקי עניות של ניסוחי מצע.
סוף-סוף, מי שמע, כדברי שטרנהל, שתנועה סוציאליסטית תתבסס על הוויה פועלית?" (שפירא מכוונת, בין היתר, לטקסטים ידועים של ברל כצנלסון, כגון "בזכות המבוכה ובגנות הטיח", שלתפיסתה הם בעלי ערך ביקורתי שחסר מאוד בסוציאליזם האירופי).
מסורת האנטי-נאורות: מהמאה ה-18 עד למלחמה הקרה
הספר התפרסם בצרפתית בשתי מהדורות בשנת 2006, ותורגם לאנגלית, לאיטלקית וליוונית.
התזה הבסיסית של הספר היא שהאנטי-נאורות התפתחה החל במאה ה-18 כביקורת הנאורות הרציונליסטית והאוניברסליסטית, לא לאנטי-מודרניות אלא למודרניות אחרת.
במילים אחרות, ישנה מודרניות נאורה, נושאת ערכים אוניברסליים, מודרניות של זכויות אדם וקדימות היחיד לחברה, וישנה מודרניות אחרת, אנטי-רציונליסטית, קומוניטאריאנית ולאומנית.
זו התפתחה מהמחצית השנייה של המאה ה-18 לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20, והיא מבוססת על קדימות החברה ליחיד ועל פולחן ההיסטוריה.
כך חתרה האנטי-נאורות תחת יסודות הליברליזם והדמוקרטיה והניחה את היסודות ללאומיות הרדיקלית של מעבר המאות ה-19 וה-20.
את תפישת האוטונומיה של היחיד חייב העולם המודרני למהפכה המדעית של המאה ה-17, ואילו את יישומה במונחים של קדימות היחיד ביחס לחברה ולמדינה חייבים אנו לפילוסופיה האנגלית של שלהי אותה מאה.
תומאס הובס היה החלוץ הגדול, המהפכן האמיתי.
על היסודות האינדיבידואליסטיים והתועלתניים שיצק הובס – האדם כיצור אוטונומי, מעין אטום הנע במרחב, הפועל לפי שיקולים של תועלת ונזק – גיבש ג'ון לוק את תפישת החברה והמדינה של הנאורות: האדם הוא החומר והיוצר של הסדר החברתי.
החברה היא מעשה ידיו, תוצאה של החלטה רציונלית וולונטרית ותכליתה היחידה היא לשרת את האינטרסים של יוצריה.
אינטרסים אלה כוללים מרחב של חירות גדול ככל האפשר ויכולתו של האדם להיות אדון לעצמו.
לוק מציג לא רק את העקרונות אלא את הדרך למימושם: אחרי מונטסקיה, שהעניק את הרעיון שכוח אפשר לבלום רק באמצעות כוח, הוא בונה שיטה המבוססת על שלוש רשויות המחלקות ביניהן את הכוח השלטוני, ועל הכרעת רוב: זהו המודל הבסיסי של דמוקרטיה פרלמנטרית.
על עבודתם של לוק ומונטסקיה מבוסס מבנה הממשל האמריקאי כפי שעוצב בארצות הברית בסוף המאה ה-18, ערב המהפכה הצרפתית.
על מנת לומר כי אינטרס היחיד הוא תכלית קיומן היחידה של החברה ושל המדינה, השקיעו הובס, לוק, ואחריהם רוסו, בלי לדבר על כל הווריאציות האחרות של אסכולת משפט הטבע, מאמצים אדירים בתיאור הנסיבות שהביאו את בני אדם לצאת ממצב הטבע.
לזכויות אלה קראו זכויות טבעיות עד שנכנס לשימוש בסוף המאה ה-18 המושג המודרני של זכויות האדם.
שְלוש המהפכות של סוף המאה ה-17 והמאה ה-18, האנגלית ("המהפכה המהוללת"), האמריקאית והצרפתית, היו מהפכות של זכויות האדם, וזכויות האדם הן העיקרון המארגן של הדמוקרטיה.
הפילוסופיה שמאחוריהן הייתה אותה פילוסופיה: התפישה לפיה האדם מטבעו, בכל זמן ובכל מקום, מעצם מהותו הוא יצור תבוני ולכן גם ייצור חופשי ושווה לכל בני אדם אחרים.
זו הייתה קפיצה נחשונית ומסיבה זו, אחרי אתונה במאה ה-5 לפני הספירה, המאה ה-18 הייתה התקופה הגדולה של הפוליטיקה.
מעולם לפני כן לא נמתחה ביקורת גורפת כל כך על המציאות ומעולם עד אז לא דובר כל כך הרבה על העולם כפי שהוא צריך להיות, על החברה כפי שראוי שתהיה כמו בתקופה ההיא.
הוגי הדעות של הנאורות חשבו שרק הפוליטיקה יכולה לשנות את החיים, ולכן הפוליטיקה הייתה לעניינו של כל אחד ומכאן המסקנה שלכל אחד הזכות ליטול חלק בפוליטיקה.
רוסו חשב שהחירות הפוליטית היא בסיס לכל החירויות האחרות והאדם יכבוש את החירות בכוח תבונתו.
אם המושג נאורות שייך לזמנו, המושג אנטי-נאורות הומצא על ידי ניטשה.
ניטשה השתמש במושג Gegen-Aufklärung בהקשר של הדיון שלו בווגנר ובשופנהאואר וזה לא מקרה שהמושג הופיע בזמן שהמגמות האנטי–רציונליסטיות והאנטי–אוניברסליסטיות ירדו מרמת הדיונים המופשטים והחלו מעצבות לא רק את החיים האינטלקטואלים, אלא, לאחר שמצאו את דרכן לשיח הציבורי, לעיתונות ולספרות העממית, החלו מגמות אלה מזינות גם את החיים הפוליטיים.
ניטשה שהיה רחוק מאוד מלהיות חסיד הנאורות, הבין שעל מנת לתת ביטוי להתפתחות האינטלקטואלית של סוף המאה ה-19 דרוש כלי אנליטי חדש.
באנגלית המושג Counter-Enlightenment הופיע רק ב-1962, אצל פרופסור אמריקאי לפילוסופיה, ויליאם בארט.
בארט, עורך כתב העת השמאלי פרטיזן רוויו נחשב למי שהביא את האקזיסטנציאליזם לאמריקה והוא יצר את המושג בספר שמוקדש לאקזיסטנציאליזם.
רק כ-15 שנה מאוחר יותר אומץ המושג על ידי ישעיה ברלין, גאון ביישום ובפופולריזציה של רעיונות, והופץ בעולם דובר אנגלית.
תרבות הנאורות מבוססת על המשותף לבני אדם, על מהותם כיצורים תבוניים ומתוך כך באופן בסיסי שווים זה לזה.
השוני – תרבות, צבע, דת, לאום – נחשב למשני, מקרי ואף טריוויאלי.
הגוף, הצבע, וכל סימני ההיכר החיצוניים האחרים אינם משקפים שום שוני נפשי או פסיכולוגי, הם אינם יכולים להעיד על אופי שונה.
כמו הנאורות, גם האנטי-נאורות היא תבנית אינטלקטואלית והיא בנויה על כל מה שמפריד בין בני אדם ומה שמפריד זה מה שמכריע כי זה מה שעושה בני אדם: היסטוריה, מסורת, תרבות, לשון, מוצא אתני.
מול זכויות האדם העמיד אדמונד ברק את הזכויות ההיסטוריות: זכויות האדם, לא היו בעיניו אלא המצאה מופשטת וחסרת שחר של הפילוסופים של הנאורות.
במקומן העמיד ברק את זכויות האנגלי, או במילים אחרות, את זכויותיו של אדם קונקרטי, נתון בקונטקסט היסטורי ותרבותי יחיד במינו.
כאן אנחנו בלב הבעיה: זכויות האדם הן זכויות אוניברסליות, הן מבטאות את אחדות המין האנושי, ואילו זכויות היסטוריות הן מעצם הגדרה ייחודיות ושונות, והן ביטוי לפירוקו של המין האנושי.
מהפירוק אפשר להימנע על ידי ייחוס המשקל הנכון לכל אחד מהגורמים המרכיבים את זהותנו.
אך לא רק בשוויון זכויות מדובר כאן אלא בעצם מעמדו של האדם בעולם.
בעיני אנשי הנאורות האדם הצטייר כענק: לא היה גבול ליכולתו של היצור התבוני להשתחרר מכבלי האי-רציונלי ולעצב את עולמו בכוחות עצמו.
לעומת זאת הוגי הדעות של האנטי-נאורות הכריזו על אפסות היחיד: נמלים הזוחלות על הגלגל הגדול של הגורל, צללים החולפים על פני כדור הארץ, זבובים של קיץ אחד.
מכאן שלילת התבונה כמכשיר בעיצוב חייהם של בני אדם.
בעיניהם, התבונה היא גורם מפרק: זוהי נקודת מפתח במערכה נגד הנאורות עד לעצם היום הזה.
מתחילת חייו ועד מותו, בכל מימד של חייו, האדם נשלט על ידי החברה וכך מילא את תפקידו בקיום האנושות ובהתפתחות הציוויליזציה.
לכן, על מנת להציל את הציוויליזציה מניוון ולהחזיר את ההרמוניה והאחדות האבודות, חייבים להעמיד את היחיד במקום הצנוע שהועיד לו הסדר הטבעי או הסדר האלוהי.
במילים אחרות, מאדמונד ברק במחצית השנייה של המאה ה-18 ועד להיסטוריון הגרמני החשוב ביותר במאה ה-20, פרידריך מיינקה, התכלית היא לטפח את קדימות החברה: מכאן קדימות ההשתייכות לקהילה התרבותית, ההיסטורית, הלשונית, האתנית, מכאן הצורך בטיפוח המסורת, המנהגים, הדעות הקדומות ("Prejudices").
ומָהֵן דעות קדומות: אצל רובנו, נוהגים לייחס קונוטציה שלילית לדעה הקדומה, אך במחשבת האנטי-נאורות הדעה הקדומה היא הדבק החברתי, היא שמונעת את התפרקות הגוף החברתי לאטומים, היא בחשבון האחרון הערובה לכך שהציוויליזציה תמשיך לטוות את חוטיה.
הירחון Lire, המוקדש לספרים הגדיר את מסורת האנטי-נאורות במונחים של "ספר שהוא מאורע".
שנים רבות נמנה שטרנהל על השמאל הישראלי.
הוא כתב מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 מאות מאמרים, בעיקר בעיתון "הארץ", והיה בין מייסדי חוג שבעים ושבע.
שטרנהל כתב על נושאים רבים שעמדו במרכז הוויכוח הציבורי; אך לתהודה מיוחדת זכתה כתיבתו הביקורתית בעיתונות הישראלית על אודות השטחים הכבושים ומדיניות ממשלת ישראל כלפי הפלסטינים.
כעבור כחודשיים, ב-27 ביולי 2001, ובעקבות ביקורת שנמתחה עליו, פרסם מאמר הבהרה ובו כתב:
בריאיון עמו לאחר שנודע על זכייתו בפרס ישראל הזכיר את השוואת הציונות לתנועה קולוניאלית והסביר:
בשנת 2008 הוכרז כחתן פרס ישראל לחקר מדע המדינה.
1991 - תואר "אביר מסדר האמנויות והספרות" מטעם ממשלת צרפת.
2003 - תואר "מפקד" במסדר "Palmes Academiques", עבור תרומה מיוחדת לתרבות הצרפתית מטעם ממשלת צרפת.
2008 – פרס ישראל לחקר מדע המדינה.
2008 – פרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה.
2010 - נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2016 - נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
אנטי נאורות: מהמאה ה־18 עד המלחמה הקרה
אנטי נאורות: מהמאה ה־18 עד המלחמה הקרה (בשפת המקור: Les Anti-Lumières : du XVIIIe siècle à la guerre froide) הוא ספר שחיבר שטרנהל העוסק בהיסטוריה האינטלקטואלית של ההוגים בתקופה שלאחר כניסתה של האנושות אל העידן המודרני, שביקשו לכוון את החברות האירופאיות לכיוונים שאינם נושאים את דגלי התבונה והשוויון.
הספר יצא לאור בצרפתית בשנת 2006 בהוצאת Paris:Fayard, ותורגם לעברית בשנת 2016 בהוצאת עם עובד - ספרית אפקים.
לא ימין ולא שמאל: האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת (תל אביב: עם עובד, 1988).
יסודות הפשיזם: ממד תרבותי למהפכה פוליטית (תל אביב: עם עובד, 1992).
5. בניין אומה או תיקון חברה?: לאומיות וסוציאליזם בתנועת העבודה הישראלית 1940-1904 (תל אביב: עם עובד, 1995), 491 עמ' (בעברית) הדפסה שלישית ב-1996.
(ירושלים: ספריית שזר, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1987).
1. המחשבה הפשיסטית לגווניה: (קובץ מקורות), כינס, העיר והקדים מבוא, תל אביב: ספרית פועלים, 1987 (מהדורה שביעית, 1997).
הרב זאב שרון (נולד ב-22 באפריל 1954) הוא רב, סופר ומחנך.
ראש המכינה הקדם-צבאית "חיבת ציון" ביפו.
אביו, אליעזר סודיט, היה מפקד באצ"ל.
עקב השליחויות הרבות של אביו, עברה ילדותו של זאב בנדודים שבמסגרתם שהה שש שנים בצרפת.
את כיתות י"א-י"ב עשה בקיבוץ ניר עם.
באותה תקופה ארגנה התנועה הקיבוצית 'חוגי מדינה' לבני הקיבוצים, שכללו לימודי דת, ובמסגרתם הכיר את הרב חיים דרוקמן.
עם גיוסו לצה"ל (לאחר שנפל מקורס טיס) התנדב לצנחנים ועבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שהשתחרר מן הצבא ערך טיול ממושך בדרום אמריקה.
עם שובו לישראל החל הרב זאב שרון ללמוד במכון מאיר בירושלים.
לאחר כשנה עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב שבה למד כ-10 שנים.
הרב שרון היה מראשוני היישוב בית-אל ב' ושימש רכז ביטחון בהתנחלות במשך כ-10 שנים.
הוא שימש רב בבית ספר בירושלים ובתל אביב במשך 20 שנה, יזם שיעורי תורה בדירה ליד כיכר המדינה בתל אביב לקהל הרחב, הצטרף לתנועת "ראש יהודי", והיה חלק מצוות ההקמה של העיתון מקור ראשון.
עד שנת 2020 עמד הרב שרון בראש המכינה הקדם-צבאית "ארזי הלבנון" בשילה.
(בעבר שכנה במעלה-אפרים שבבקעת הירדן).
ביוני 2020 הקים הרב שרון שתי מכינות קדם צבאיות ביפו, ועומד בראש אחת מהן ששמה "חיבת ציון".
הרב שרון נשוי לאסנת, טוענת רבנית ועורכת דין, ואב לשבעה - ביניהם יוני שרון.
שניים אחרי המלחמה, הוצאת ספריית בית אל.
בניחוח חדש, הוצאת "ספריית בית אל", 1994.
זאב שיף (1 ביולי 1932, ליל, צרפת – 19 ביוני 2007, תל אביב, ישראל) היה עיתונאי ופרשן צבאי ישראלי.
נודע ככתב ופרשן בכיר לענייני צבא שסיקר את צה"ל ואת מערכת הביטחון הישראלית במשך קרוב ל-50 שנה.
שיף נולד בצרפת ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שנתיים.
התגורר בחיפה ובתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה.
בצה"ל שירת כקצין מודיעין באגף המודיעין ביחידה שעסקה בהפעלת סוכנים.
הוא הצטרף למערכת עיתון "הארץ" ב-1955 ושימש כתב לענייני כלכלה וחברה וכתב אזור הצפון.
ב-1961 התמנה לכתב צבאי בעל טור אישי, במקומו של ישראל בר אשר נעצר בחשד לריגול.
סיקר ככתב צבאי את רוב מלחמות ישראל, החל במלחמת ששת הימים ועד למלחמת לבנון השנייה.
במערכת הבחירות הסוערת של 1981 הנחה עימות טלוויזיוני בין שני המועמדים לראשות הממשלה, מנחם בגין ושמעון פרס.
ב-1982 קיבל שיף מידע בזמן אמת על הטבח המתבצע במחנות הפליטים סברה ושתילה, במלחמת לבנון הראשונה, ומיהר להעבירו לידידו השר מרדכי צפורי (בממשלת בגין).
צפורי הבהיל את המידע לשר החוץ - אך זה לא עשה דבר בנדון (כפי שמפורט בספרם של צפורי וקרישק "בקו ישר", הוצאת "ידיעות אחרונות", 1989).
שיף היה מחברם של כמה ספרים בנושא ביטחון מדינת ישראל, ונחשב למומחה בתחום ביטחון ישראל ובנושאים צבאיים בכלל.
הוא נמנה עם מייסדי מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, עמד בראש ועדת המאמרים של המכון והיה חבר בדירקטוריון שלו.
הוא גם נמנה עם הסגל הקבוע של המרכז למחקרים אסטרטגיים בלונדון.
כנפיים מעל סואץ על חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה, הוצאת שקמונה, 1970.
מלחמה ללא גבול על מלחמת ההתשה, הוצאת שקמונה, 1970.
לקסיקון לביטחון ישראל (עם איתן הבר)
רעידת אדמה באוקטובר על מלחמת יום הכיפורים.
לקסיקון מלחמת יום הכיפורים (עם איתן הבר)
צה"ל בחילו - חיל האוויר.
אנציקלופדיה לצבא וביטחון הוצאת רביבים, 1981.
מלחמת שולל (על מלחמת לבנון הראשונה ב-1984) (עם אהוד יערי)
אינתיפאדה (על האינתיפאדה הראשונה ב-1990) (עם אהוד יערי)
שנת היונה על הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוצאת כנרת זמורה ביתן, יחד עם אהוד יערי ואיתן הבר.
שיף זכה כמה פרסים יוקרתיים במשך שנותיו:
1969 – פרס רובינשטיין על הראיון הטוב
1983 – פרס עיתונאי השנה של רשות השידור
2003 – פרס הרצוג לתרומה ייחודית לישראל.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו.
תחילה התגוררו בחיפה ואחר כך עברו לירושלים.
למד ציור בבצלאל אצל פרופסור בוריס שץ ואחר כך למד רישום וגרפיקה אצל יעקב שטיינהרדט, השתלם בצרפת, באיטליה ובבלגיה.
למד זמן קצר במחיצתו של אנרי מאטיס ועבד בהכנת תפאורות באופרה לה סקאלה במילאנו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי והשתתף במסע לצפון אפריקה ובקרבות באיטליה בבריגדה היהודית (חי"ל).
משנוסדה הלהקה הצבאית נטל בה חלק פעיל בציור וכשחקן והשתתף בהצגות לניצולי המחנות בברגן-בלזן ובמקומות אחרים.
פגישתו עם שואת ישראל ושארית הפליטה ורושמן מצא ביטוי חזק בכמה מתמונותיו.
הווי הצבא, חורבן היהדות והשארית החיה היוו מעכשיו נושאי תמונותיו.
עם שחרורו מהצבא, בשנת 1946, חזר לירושלים, הקים בית בנווה עוז והיה מורה לציור בבית הספר פיק"א בפתח תקווה.
בינתיים פרצה מלחמת העצמאות ותשבי השתתף בה.
עם תום הקרבות הוא חזר להוראה וליצירה.
ב-19 באפריל 1953 טבע למוות בחוף הרצליה.
1943 – מועדון מנורה, ירושלים.
1944 – מחנה הצבא בטוברוק;
גאלריה לאומנות שרמן, תל אביב.
1951 – יולי, בית האמנים, ירושלים.
תערוכת זיכרון ביד לבנים בפתח תקווה
כן השתתף תשבי בתערוכות הכלליות במוזיאון תל אביב, בבית האומנים ובמקרא סטודיו בתל אביב (1948: החייל והצייר).
זאב רובין (23 בספטמבר 1942 - 28 במאי 2009) היה פרופסור מן המניין להיסטוריה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
זאב רובין נולד ב-23 בספטמבר 1942 בקריית ביאליק וגדל בעיקר בנתניה.
למד לתואר הראשון באוניברסיטת תל אביב בחוגים להיסטוריה ולספרות אנגלית.
בתמיכתו של ראש החוג להיסטוריה כללית, פרופ' צבי יעבץ, המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה, וסיים אותו ב-1971, בהדרכתו של פרופסור פרגוס מילאר.
עבודת הדוקטורט עסקה בשימוש שעשה השלטון, לשם חיזוק מעמדו, בדת המדינה הרומית ובנושאים השאובים מדתות אחרות ומפולחנים שמחוץ לדת המדינה הרומית, וזאת בימי שלטונה של השושלת הסוורית (בשנים 235-193).
עם סיום לימודיו באוקספורד הצטרף לסגל החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, ובו לימד עד אחרית ימיו.
בין השאר עסק בתולדות יוון ורומא, וימי הביניים, למן התקופות המוקדמות ועד מסעי הצלב.
היה ממייסדי עמותת "מצרף", המוציאה לאור את כתב העת "קתרסיס", והיה חבר במועצת המערכת שלה.
רחל פייג וישניא, עמיתתו בחוג להיסטוריה, תיארה כישרונות נוספים שלו:
זאב רובין נפטר מהתקף לב ב-28 במאי 2009. הותיר אחריו אישה, ד"ר אפרת חבס רובין, וארבע בנות.
סמינר המחקר של בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב נקרא על שמו, "הפורום ע"ש זאב רובין".
זאב רובין הדגיש בתחילה במחקריו את תולדות רומא והקיסרות הרומית במאות ה-2 וה-3. במהלך השנים עבר לחקר שלהי העת העתיקה.
במוקד מחקרו עמד מלכתחילה אגן הים התיכון כולו במאה הרביעית עד הכיבושים המוסלמיים בראשית המאה השביעית, אולם הדגש עבר במידה הולכת וגדלה לתולדות הקיסרות הרומית המזרחית מראשית המאה ה-4 ועד הכיבושים המוסלמיים, כלומר קבלתה של הנצרות כדת רשמית ושולטת על ידי הקיסרים הרומיים.
חלק מעבודת המחקר הוקדש לתולדות ארץ ישראל בתקופה זו, וחלק הוקדש לתולדות היחסים בין הקיסרות הרומית המזרחית (נהוג להתייחס אליה בתקופה הזו כבר כאל ביזנטיון) לבין המעצמה הגדולה האחרת של שלהי העת העתיקה, היא פרס הססנית ופעילות של מאוויה, מלכת הסאראקנים.
במסגרת עיסוק מחקרי זה החל זאב רובין להתעניין במידה הולכת וגדלה לא רק בתולדות פרס הסאסאנית, אלא גם בהיסטוריוגרפיה של ממלכה זו.
נושא זה קשה במיוחד, משום שכתבי ההיסטוריה מהתקופה הסאסאנית אבדו בצורתם המקורית, ולא נותר מהם כמעט דבר, פרט לתקצירים, עיבודים ותרגומים, מאוחרים יחסית, לערבית ולפרסית.
לשם כך למד רובין את השפות שבהן כתובים המקורות המצויים בידינו ובעיקר פרסית תיכונה על שני הדיאלקטים העיקריים שלה: הדיאלקט הפרתי והדיאלקט המקובל בתקופה הסאסאנית.
דיאלקט זה מוכר לנו כיום בתור ה-Book Pahlavi של הכתבים הזורואסטריים מהתקופה הבתר-סאסאנית שלאחר הכיבושים המוסלמיים.
מאז 1999 שימש כעמית מחקר קבוע ב-SOAS, בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים, של אוניברסיטת לונדון.
ירושלים לדורותיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2002-1984.
זאב שׁוּס (Schuss) (31 באוגוסט 1937 - 22 ביולי 2018) היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בעת מלחמת העולם השנייה נשלח עם אחותו על ידי אמו לבית יתומים, ומשם עלה לארץ ישראל עם ילדי טהראן.
בארץ התגורר אצל דודו בקיבוץ מרחביה עד שאמו הגיעה בעקבותיו בשנת 1947. כעבור מספר שנים חזרו לתקופה לפולין, ובשנת 1957 עלו בשנית לישראל במסגרת עליית גומולקה.
בתחילת שנות ה-60 סיים לימודי תואר ראשון במתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב, במחזור השני או השלישי של המחלקה למתמטיקה, שעדיין לא הוסמכה להעניק תואר אקדמי.
בשנת 1968 קיבל תואר שני בהצטיינות, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת נורת'ווסטרן בהנחיית אבנר פרידמן על עבודה בנושא "Asymptotic Expansions for Parabolic Systems".
נמנה עם סגל בית הספר למדעי המתמטיקה של אוניברסיטת תל אביב.
תחומי מחקרו היו תהליכים סטוכסטיים, משוואות דיפרנציאליות חלקיות, פיזיקה מתמטית, תורת התקשורת וביופיזיקה מולקולרית.
הוא תרגם מפולנית לעברית את הספר "דרך התלאות של ילדי טהרן" של הנריק גרינברג.
זאב שְביידֶל (נולד ב-25 באפריל 1976 בבלארוס) הוא קרימינולוג ופובליציסט ישראלי, העוסק בטיפול ובכתיבה, פעיל וחוקר הקהילה הדתית ההומוסקסואלית בישראל.
זאב שביידל נולד בבלארוס למשפחה לא דתית, אבל חזר בתשובה בנעוריו.
שביידל הוא עובד סוציאלי וקרימינולוג בהכשרתו.
שביידל, המציג עצמו כאיש טיפול ופעיל בקהילה הגאה הדתית בפרט, כותב על זהות הומולסבית ומתנגד לטיפולי המרה.
שביידל נשוי לבן זוגו, אלון אור, אחיינה של הזמרת עפרה חזה.
שביידל מציג עצמו כאיש טיפול ופעיל בקהילה הגאה הדתית בפרט.
הוא עובד עם פוגעים מינית ונפגעים.
בעיתון "מקור ראשון" הוא כותב את המדור "בשפה אחרת", הסוקר כתבי עת מן העולם, עם דגש על ניתוח תהליכים גלובליים בתחום הפוליטיקה, התרבות והיהדות העולמית.
בכתיבתו הפובליציסטית במקור ראשון ובכלי תקשורת נוספים הוא מנסה לשלב בין עמדות התומכות בשוויון זכויות לקהילה הגאה לבין עמדות שמרניות ודתיות.
שביידל כותב ביקורת ספרים ומפרסם טורי דעה באתר הארץ.
הוא הופיע בתוכניות בטלוויזיה וברדיו כנציג של קהילה זו בתחילת שנות האלפיים, תחילה תחת שם בדוי, "זאב דרור", ובהסוואה, ולאחר מכן בזהותו האמיתית, וניהל את פורום האינטרנט הראשון שעסק בנושא.
מעל דפי עיתונים, כתבי עת ואתרי אינטרנט המזוהים עם הציונות הדתית הרבה להגיב לאמירות הומופוביות.
הוא פרסם מאמרים בנושאים הקשורים לחקר ההומוסקסואליות והקהילה הדתית ההומוסקסואלית בישראל.
הוא הביע ספק ביעילותם של טיפולי המרה לשינוי נטייה מינית, וטען כי על הקהילה הדתית לקבל את קיומם של הומואים בקרבה כנתון בלתי ניתן לשינוי.
לדבריו, הקהילה ההומו-לסבית הדתית בישראל חייבת לפעול משום שההנהגה הרבנית הנוכחית של הציונות הדתית
במכתב פתוח לרב אהרן הראל כתב על ניסיונו האישי הוא טען שרבים מהקהילה, כולל הוא עצמו, הם "בוגרי" ניסיונות כושלים של טיפולי המרה ונישואין שהתפרקו.
וכי החיים ללא זוגיות הביאו לדיכאון ומחירים רגשיים בלתי נסבלים.
זאב שוורץ (נולד ב-3 באפריל 1967 ביוהנסבורג, שבדרום אפריקה) הוא מייסד ומנכ"ל ארגון תורה מציון.
בעבר שימש מזכ"ל תנועת בני עקיבא העולמית.
שוורץ נולד וגדל ביוהנסבורג שבדרום אפריקה והיה חניך בתנועת בני עקיבא.
הוא עלה לישראל בגיל 17 לאחר השתתפות בתוכנית הכשרה של תנועת בני עקיבא העולמית בישיבת הר עציון, התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחטיבת גבעתי ובמילואים בחטיבת אלכסנדרוני.
בעל תואר ראשון בתולדות עם ישראל ומדעי המדינה ותואר שני במדעי המדינה עם התמחות במינהל ציבורי מאוניברסיטת בר-אילן.
את עבודת התזה שלו כתב על הבחירה הישירה לראשי ערים בישראל, בהנחייתו של פרופ' דניאל אלעזר.
היה רכז באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן ובפרויקט פר"ח.
בשנת 1992 התמנה למנהל היחידה לקשרים עם מוסדות חינוך באוניברסיטת בר-אילן ובמקביל שימש בתפקיד ניהולי באוניברסיטה.
בשנת 1996 הקים את תורה מציון, תנועה תורנית ציונית הכוללת רשת של בתי מדרש ללימוד תורה וחינוך יהודי ציוני וכן ומדרשות לנשים בקהילות יהודיות בתפוצות, בין השנים 1996–2006 שימש כמנכ"ל הארגון, ומינף את היקף עבודת הארגון ברחבי העולם.
עם מינויו למזכ"ל בני עקיבא העולמית פרש מתפקידו, אך המשיך לשמש כיו"ר הארגון.
בשנת 2006 התמנה כמזכיר הכללי של תנועת בני עקיבא העולמית, והחליף את גאל גרינוולד.
לאחר 5 שנים בתפקיד, בסוף שנת 2011, סיים את תפקידו.
בשנים אלו הוביל שתי ועידות עולמיות בסימן "חלוציות" ו"בשליחות המדינה".
שימש כיו"ר מועצת תנועות הנוער בישראל ומכהן כיו"ר ישיבת ההסדר "תורה בציון" שבאפרת.
שוורץ חבר עמית בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, פעיל כחבר הנהלה בתנועות המזרחי העולמי, בני עקיבא העולמית ועמותת חיים לאלון המגייסת תרומות לחקר מחלת דושן.
ב-2002 ייסד את הארגון לב יהודי – לחיזוק הזהות היהודית בקרב תרמילאים בהודו.
בדצמבר 2014, במערכת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע שוורץ שיתמודד בפריימריז על מקום ברשימת הבית היהודי.
הוא הוצב במקום ה-28 ברשימה הסופית לכנסת, רשימה שכללה גם את נציגי האיחוד הלאומי-תקומה, ולא נבחר לכנסת.
שוורץ נשוי לשולמית לבית וקנין ואב לחמישה.
זאב (זאביק) רז (נולד ב-28 באוגוסט 1947) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה ששירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
רז עמד בראש המבנה שהפציץ את הכור הגרעיני העיראקי במבצע אופרה ועוטר על כך בצל"ש הרמטכ"ל.
רז נולד וגדל בקיבוץ גבע, נכד למייסדי הקיבוץ.
דודו היה נחמן רז שכיהן כמזכ"ל איחוד הקבוצות והקיבוצים וחבר הכנסת מטעם המערך.
הוא למד בתיכון בעין חרוד והדריך בנוער העובד והלומד.
רז התגייס בפברואר 1966 לקורס טיס מס' 54 אותו סיים במגמת קרב בנובמבר 1967. אחרי הקורס הוצב בטייסת מיסטרים בתל נוף.
סיים בהצטיינות קורס מדריכי טיסה ושירת בבית הספר לטיסה, בקורס טיס ובקורס מדריכים.
במלחמת ההתשה ביצע את גיחתו המבצעית הראשונה כשהפציץ מוצב מצרי במטוס מיסטר.
לאחר מכן שירת כטייס מטוסי סקייהוק ומטוסי F-4 פנטום ("קורנס").
ב-1971 שובץ כטייס פנטום בטייסת 69. במלחמת יום הכיפורים שירת בטייסת 69 כמוביל מבנה והשתתף בגיחות רבות בחזית הסורית והמצרית.
ב-7 באוקטובר 1973 הפיל מטוס מיג 21 סורי בקרב אוויר.
לאחר המלחמה, ב-29 באפריל 1974, השתתף בקרב אוויר שהתפתח באזור החרמון עם שמונה מטוסי המיג-21 הסוריים, שחיפו על מטוסי צילום, בקרב הופלו ארבעה מטוסי מיג 21, כשרז והנווט אברהם ברוך רושמים הפלה אחת בעצמם.
רז השתחרר מצה"ל ועבד במשק החקלאי בקיבוצו, אך לאחר שנה החליט לחזור לשירות הקבע.
הוא שירת במטה חיל האוויר וכסגן מפקד טייסת 69 (סמ"ט א').
בדצמבר 1977 מונה למפקד טייסת 69 לאחר מותו בתאונה מבצעית של מפקדה הקודם, .
בשנת 1980 עמד בראש משלחת קליטת מטוסי F-16 נץ אשר שימשו לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-7 ביוני 1981. רז היה בין הבודדים ששותפו בהכנות למבצע, והוא נבחר, כמפקד טייסת 117, להוביל את התקיפה.
בעקבות הצלחת המבצע, בו הושמד הכור כליל, זכה לצל"ש הרמטכ"ל מידי רפאל איתן, על "גילוי מנהיגות, רמה מקצועית גבוהה ותעוזה".
ב-21 באפריל 1982 השתתף בקרב האוויר הראשון בהיסטוריה נגד מטוסי מיג 23 והפיל אחד משני המטוסים הסוריים שהשתתפו בו, כאשר טס במטוס F-16 נץ 107.
רז שירת כראש ענף במחלקת המבצעים של החיל וכראש יחידה במינהלת פרויקט הלביא.
בשנים 1986 עד 1989 כיהן כמפקד בית הספר לטיסה.
שינה את מִבנה קורס-הטיס ועשה (עם האוניברסיטה הפתוחה) את הצעד הראשון שהוביל לאקדמיזציה של קורס זה.
לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל, במשך שש שנים, את "מכללת בֶזֶק לטלקומוניקציה" וכן שתי חברות סטארט-אפ, שאחת מהן הקים.
הוא הקים, עם פרופ' מיכה פופר וד"ר יוסי שוב, את "צומ"ת", גוף המטפל בהשבחת ארגונים בשלושה ממדים: עבודת-צוות, מנהיגות ותרבות התחקיר.
במקביל, רז עוסק בשיווק ופיתוח עסקי בתחום התעופה הצבאית.
רז חבר בפעילות מול הפלסטינים במסגרת המלכ"ר "Minds of Peace" .
בעקבות המחאה החברתית בישראל 2011 הקים קבוצת הפייסבוק "גֵּיסות הרוח" במטרה לתת במה לשיח חברתי ומוסרי.
ב-2020 נמנה עם חברי הקבוצה שהגישה עתירה לבג"ץ נגד האפשרות להטלת הרכבת הממשלה על בנימין נתניהו ולאחר שהעתירה נדחתה, היה מיוזמי "מכתב הטייסים" ("555 פטריוטים") לנשיא המדינה ראובן ריבלין, לפני הבחירות לכנסת העשרים ושלוש בפנייה שלא להטיל את הרכבת הממשלה על נאשם בפלילים.
בפברואר 2023, בעקבות פרסום תוכנית הרפורמה המשפטית, הוא ציטט בפייסבוק את פרופסור אבשלום אליצור, שמאז חזר בו, וכתב: "אם יקום ראש ממשלה ויטול לעצמו סמכויות דיקטטוריות, ראש הממשלה הזה בן מוות".
לאחר כמה דקות מחק זאב את הפוסט והתנצל: "הפוסט שהעליתי כאן עם המילים 'דין רודף' היה ציטטה של אדם שחזר בו, ומחקתי אותו.
אינני מזדהה עם פוסט זה ועם רוח הדברים".
בעקבות זאת הוא זומן לחקירה משטרתית ב-5 בפברואר 2023.
רז הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים (MBA) מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2020 פרסם רז את ספר הסיפורים בחזרה מהירח, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
היה נשוי לגילה ולהם ארבעה ילדים, בהם שלומית עוזיאל.
כיום נשוי להניה גל ומתגורר בהוד השרון.
בחזרה מהירח: סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020.
זאב (זאביק) רם הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, שכיהן קודם לכן כקצין בכיר בחיל השריון שעוטר בעיטור המופת.
רם נולד בפולין ועלה לישראל ב-1948. התגייס לצה"ל ב-1957.
רם שירת בחיל השריון כחייל וכקצין.
במלחמת ששת הימים, היה מפקד פלוגת טנקים בדרגת סרן וביום 5 ביוני הסתער עם פלוגתו בקרב על אבו עגילה על כוחות אויב.
לאחר שהטנק בו לחם עלה על מוקש, נטש אותו ועבר באופן רגלי לטנק אחר.
על אומץ לבו והשלמת המשימה כמפקד הכוח הלוחם ניתן לו עיטור המופת.
במלחמת יום הכיפורים השתתף בקרבות בסיני.
לאחר שאסף יגורי נפל בשבי הצבא המצרי ב-8 באוקטובר, ומחליפו שמואל (מולה) הרמתי נהרג ב-11 באוקטובר, פיקד על גדוד 113 עד תום הלחימה.
הגדוד ספג אבדות רבות במלחמה ומרבית כליו יצאו מכלל שימוש.
בתקופת שירותו הצבאי, שירת רם גם בבית הספר לשריון, בבסיס האימונים המרכזי של יחידות השדה צאלים והיה מפקד חטיבת טנקים.
בשנת 1976 פרש מצה"ל וסיים את שירותו בדרגת אלוף-משנה.
באותה שנה הצטרף למשטרה כמפקד המשמר האזרחי במרחב הנגב.
לאחר מכן שימש סגן ראש אגף מבצעים ופיקד משנת 1981 על בית הספר הארצי לשוטרים..
בשנת 1986 נמנה עם מייסדי בית מורשת משטרת ישראל.
בפברואר 1990 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד המשמר האזרחי, בראשו עמד כשנה.
בסוף 1990 מונה כנציג משטרת ישראל בגרמניה.
לאחר פרישתו לגמלאות התמנה כמנהל בית מורשת משטרת ישראל.
זאב (זוניק) שחם (13 בנובמבר 1923 – 19 במאי 1992) היה מפקד חטיבה 5 שכבשה את מערב השומרון במלחמת ששת הימים.
שחם נולד בתל אביב בשם זוניה שטיְנברג, ובהמשך עברת אותו לזאב שחם.
אביו, אלכסנדר, היה בעל תפקיד חשוב ב"הגנה", ממונה על העברה נשק לסליקים, ומגיל צעיר הכיר שחם דרכו את אליהו גולומב, יצחק שדה, יגאל אלון ועוד.
שחם למד בבית חינוך המאוחד בתל אביב והיה חבר בשומר הצעיר.
ב-1 במאי נשא דגל ישראל במקום הדגל האדום, ובעקבות זאת עזב את השומר הצעיר.
הוא התגייס לפלמ"ח לפלוגה ד', שם קיבל את הכינוי "זוניק", שליווה אותו כל חייו.
כעבור זמן, לאחר שלא היה מרוצה מתפקידו, עזב את הפלמ"ח והתגייס לצבא הבריטי.
לאחר תקופת אימונים בארץ ישראל, הוא נשלח למדבר המערבי ושירת שם בתפקידים שונים.
בשנת 1946 השתחרר ולאחר תקופת מנוחה התגייס להגנה לפי בקשתו של יהושע גלוברמן שהיה אז מפקד ההגנה במחוז תל אביב.
זוניק קיבל תפקיד של מפקד פלוגה באזור שכונת התקווה.
הפלוגה הייתה מורכבת מבחורים צעירים שנאלצו להפסיק את הלימודים כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בעבודה קשה הצליח זוניק להפוך נערי הפרברים אלה לפלוגה מגובשת שהוכיחה את עצמה בקרב שכונת התקווה כשהצליחו להדוף מאות ערבים בפיקודו של חסן סלאמה.
לאחר מכן התמנה זוניק למפקד פלוגה בגדוד 43 בחטיבת קרייתי ועם פלוגתו כבש את הכפר סלבית (כיום - שעלבים) במבצע דני.
במלחמת העצמאות פגש את גילה הורביץ (בתו של אלקנה הורביץ), בת קיבוץ איילת השחר ששירתה במטה חטיבת יפתח.
השניים נישאו והביאו לעולם בן ובת.
לאחר המלחמה התמנה לקצין אג"ם של חטיבה 3 שהייתה אז חטיבה מרחבית שתפקידה היה שמירת גבול הצפון כנגד הסורים.
ב-1952 מונה לקצין אג"ם של חטיבת גולני תחת פיקודו של אסף שמחוני.
לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה התמנה ב-1955 לעוזר קצין אג"ם של פיקוד הדרום והיה קרוב לאלוף הפיקוד אסף שמחוני בתקופה לפני מלחמת סיני ובמלחמה עצמה.
לאחר המלחמה התמנה למפקד גדוד 13 בחטיבת גולני וב-1959 התבקש על ידי הרמטכ"ל חיים לסקוב לצאת למשלחת סודית לאתיופיה בדרכונים מזויפים וללא סימני זהות ישראלים על מנת להדוף כל לחץ מוסלמי על העסקתם.
המשלחת הצבאית עסקה באימון צבא אתיופיה והצליחה להתחמק ממעורבות בקשר כושל להפיל את היילה סילאסי.
ב-1961 חזר לישראל והתמנה לסגן מפקד חטיבה 5, שנבנתה על שלד חטיבת גבעתי הסדירה שפורקה.
ב-1963 נשלח במשלחת צבאית לאוגנדה כדי לאמן את הצבא במקום המדריכים הבריטים שהועזבו.
בתקופה זו יצר קשרים טובים עם אידי אמין לאחר שהזהיר אותו מניסיון התנקשות בחייו.
ב-1966 חזר לישראל והתמנה למפקד חטיבה 5. זו הייתה חטיבת מילואים של חי"ר עם פלוגת טנקי שרמן.
על החטיבה היה להגן על "המתניים הצרים" של ישראל.
בפרוץ מלחמת ששת הימים, לאחר שהלגיון הערבי הפגיז את תל אביב בתותחי לונג טום קבל זוניק הוראה לנוע.
חטיבתו כבשה את קלקיליה, טולכרם, חורבת צופין ועזון והגיעה לשכם שכבר נכבשה על ידי חטיבה 37 של אלוף-משנה אורי רום מפיקוד הצפון.
בגזרתו של שחם גורשו התושבים הערבים מבתיהם בקלקיליה ובענבתא, מיד לאחר כיבושם.
התושבים הוחזרו לבתיהם לאחר מספר ימים.
רענן לוריא אמר שעוזי נרקיס סיפר לו שזאת הייתה יוזמה מקומית של שחם, שזכתה לגיבוי בשתיקה של עוזי נרקיס, שהיה אלוף פיקוד המרכז, ושל משה דיין, שר הביטחון.
החטיבה איבדה במלחמה זו 16 לוחמים.
לזכרם הוקמה אנדרטה בצומת ניצני עוז.
החטיבה קבלה אחריות על כל השומרון.
זוניק יצר קשרים טובים עם ראש עיריית שכם חמדי כנען ופעל כדי להחזיר את הפעילות הכלכלית באזור.
כאשר דווח לו שיש משאיות שחוצות את הירדן באזור מעברת אום צוץ עם תוצרת חקלאית הוא הגיע למקום, התרשם והזמין למקום את עוזי נרקיס ומשה דיין.
אז החלה מדיניות "הגשרים הפתוחים".
ב-1968 השתחרר מצה"ל ונכנס לפעילות ב.
בשנת 1971, לאחר קיץ במיאמי, ארגן תוכנית לאירוח תיירים בקיבוצים ישראליים כדי להכיר את הישראלי מהרחוב.
בהמשך הוא הקים את "המכון למנהיגות" שהכשיר צעירים מהקהילות היהודיות בחו"ל, לעבודה במגביות השונות.
בשנת 1972, לאחר שהיה מנהל הקונגרס הציוני, שהיה אחראי על ארגון הקונגרסים, מונה למנהל הסוכנות בווינה.
בנו אייל היה מפקד פלוגת טנקים בחטיבת ברק.
יומיים לפני מלחמת יום הכיפורים הוא נפגש עם זוניק ואמר לו שהסורים מוכנים למלחמה ואין מספיק כוחות להדוף אותם, אולם זוניק אמר לו שהוא סומך על מפקדי הצבא.
ב-7 באוקטובר 1973 נהרג סרן בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
לאחר מותו הועלה לדרגת רב-סרן והוענק לו עיטור המופת.
זמן מה היה נעדר וזוניק הלך לחפש אותו.
זוניק נפגש עם גולדה מאיר וביקש ממנה להתפטר בגלל מחדל המלחמה.
הוא פנה בדרישה זו גם למשה דיין ודאג שדרישות אלה יתפרסמו בתקשורת.
כאשר עלה מנחם בגין לשלטון הוא פנה גם אליו וביקש ממנו לא למנות את דיין כשר בממשלתו, אולם בגין אמר שהוא ימנה אותו לשר חוץ שזה לא תפקיד ביטחוני.
ב-1982 הקים ביחד עם ד"ר דוד פורטוביץ את "האגודה לקידום החינוך ביפו" שמטרתה עזרה כלכלית לילדים ממשפחות הרוסות, העשרה והכשרה חינוכית של הילדים ויצירת מסגרות שישמשו להם תחליף לבית.
נולד בשם ווֹלפגנג שטיינברג בשנת 1918 בטריר שבגרמניה למרגרטֶה לבית הירשלנד ולפאול שטיינברג.
אביו ניגן בכינור וסיים את האקדמיה בקלן עם אדולף בוש, אך בחר לעסוק ברפואה.
זאב החל לנגן בגיל חמש ואף שר במקהלת הקתדרלה בטריר, לפי דרישת אביו.
בחמש-עשרה שנותיו הראשונות התגורר בעיר טריר, עד שבשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל, ואחרי שנים אחדות של הפסקה, חידש ב-1940 את לימודי הנגינה וההלחנה אצל עדן פרטוש.
משנת 1942 היה חבר בפילהרמונית הארץ-ישראלית והיה לנגן הראשון בקבוצת הוויולות.
שטיינברג הזמין אצל בונה העוגבים גדעון שמיר עוגב ביתי קטן, בדומה לזה שהיה בבית הוריו בגרמניה, ושמיר מילא את בקשתו.
משנת 1959 היה שטיינברג חבר ברביעייה הישראלית.
כן לימד ויולה ומוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה בתל אביב וישב בחבר השופטים של קרן התרבות אמריקה-ישראל ושל המועצה הישראלית לתחרות הנבל הבינלאומית.
שטיינברג נמנה עם מייסדי אנסמבל מוזיקה נובה.
בשנת 2008 קיבל שטיינברג אזרחות כבוד של העיר טריר.
בשנת 2010 העניקה עיריית תל אביב-יפו אות הוקרה מיוחד לזאב שטיינברג בן ה-92, ותיק הנגנים בישראל.
זאב שטיינברג מת בשנת 2011, בן 92. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
שטיינברג כתב בשיטת שנים-עשר הטונים, והשמיד את יצירותיו המוקדמות, שלא נכתבו בה.
מאז ראשית שנות ה-60' השתמש שטיינברג בכתיבתו בסגנון מזרחי, שבא לביטוי במלודיה ובעיטורים, שאותם התאים לשיטת שנים-עשר הטונים.
בשנת 1969 כתב לראשונה יצירה ווקאלית, "רחב והמרגלים", קנטטה לקריין, זמרת אלט, שתי חליליות, צ'מבלו וצ'לו, עם אפשרות להוספת כלי הקשה.
היצירה מתבססת על פסוקים מפרק ב' בספר יהושע.
10 שנים לאחר מכן כתב שלושה שירים לזמרת סופרן, חליל צד, קרן יער (או ויולה) וצ'לו, למילים של המשורר האוסטרי אנטון וילדגנס.
"מבוא ופוגה" לחליל, ויולה ונבל מ-1970 היא מחווה למוזיקה מתקופת הבארוק, שהייתה אהובה על שטיינברג, אבל מזווית ראייה מודרנית.
ב"וריאציות על שיר ילדים" ("יונתן הקטן") מ-1972, לשלישיית כלי קשת וקרן יער, נקט שטיינברג במגוון משעשע של סגנונות הלחנה, מבאך ועד וברן.
זאב שינְד (7 בספטמבר 1909 – 20 בדצמבר 1953) היה פעיל ההעפלה, עמד בראש המוסד לעלייה ב' בארצות הברית, ממקימי צי הסוחר הישראלי, מנכ"ל משרד הביטחון ומשרד התחבורה.
שינד נולד בווילנה, היה חבר בתנועת החלוץ וממנהיגי חוות ההכשרה "תל חי" בפולין.
עלה לארץ ישראל ב-1929 והצטרף לקיבוץ איילת השחר.
היה פעיל בוועד הפועל של ההסתדרות וב-1928 נשלח לרכז את פעילות החלוץ בוורשה.
שינד היה פעיל בארגון ההגנה, פעיל בתחום ההעפלה עוד מתקופת ספינת המעפילים ולוס, היה מבכירי המוסד לעלייה ב' וכונה "דני".
במסגרת זו נשלח ב-1941 מטעם ועד ההצלה לאיסטנבול, יחד עם טדי קולק ואהוד אבריאל על מנת ליצור קשרים עם הקהילות היהודיות בארצות הכיבוש הנאצי ולהוציא לפועל פעולות עזרה והצלה.
הוא שהה באירופה עד 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה עסק ברכש 10 אונייות והברחתן מארצות הברית כדי להשתמש בהן כאונייות מעפילים.
ביניהן הייתה גם האונייה President Warfield ששמה הוסב ל-אקסודוס.
הוא רכש גם את שתי ספינות הפאנים - "פָּאן קרֶסֶנט" (Pan Crescent) ששמה הוסב לעצמאות ו"פָּאן יוֹרק" (Pan York) ששמה הוסב לקיבוץ גלויות.
כמו כן ארגן סיוע נוסף להגנה.
לאחר קום המדינה, היה ממקימי צי הסוחר הישראלי, הצטרף להנהלת צים והיה למנהלה הראשי.
מונה על ידי שר התחבורה הראשון דוד רמז למפקח על התחבורה הימית.
ב-1951 מונה על ידי דוד בן-גוריון למנכ"ל משרד הביטחון.
לאחר פטירתו של שר התחבורה דוד צבי פנקס, מונה שינד בספטמבר 1952 למנכ"ל משרד התחבורה תחת דוד בן-גוריון (ללא שר בפועל).
לאחר סיום כהונתו חזר להנהלת צים, היה ממנהלי חברות-הבת "אלחוט-ים" ו"שהם", עד לפטירתו בגיל 44. הותיר אחריו אישה ובת.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו איילת השחר.
בניין הספרייה בבית הספר לקציני ים עכו, שנחנך ב-1958, נקרא על שמו של זאב שינד ולזכרו.
זאבז'ה (בפולנית: Zabrze) היא עיר בדרום פולין, בחבל שלזיה ליד קטוביץ.
היא ממוקמת בגבעות שלזיה, על הנהר ביטומקה, יובל של נהר האודר.
זאבז'ה ממוקמת בפרובינציית שלזיה שהוקמה מחדש בשנת 1999, קודם לכן העיר הייתה שייכת לפרובינציית קטוביץ.
זוהי אחת הערים בתוך אגד ערים של 4,620,624 תושבים.
כלל המטרופולין של קטוביץ במחוז שלזיה מאוכלס ב-5,294,000 תושבים.
בימי השלטון הנאצי שונה שם העיר ל"הינדנבורג", ובהמשך הוקם בה מחנה ריכוז.
לאחר מלחמת העולם השנייה, העיר הוחזרה לפולין בשנת 1945 ושמה הושב ל"זאבז'ה".
ב-19 במאי 1945 גורשו רוב התושבים הגרמנים מהעיר.
כמו כל הערים האחרות באזור, היא עיר תעשייה המאוכלסת בצפיפות, היא מרכז חשוב של מכרות פחם וברזל וכן תעשיית מתכת, זכוכית, כימיקלים, נפט, מבשלות, ועוד.
בית הכנסת של העיר, אשר היה קיים מאז 1872, נהרס בפרעות ליל הבדולח בחודש נובמבר 1938.
לעיר יש מספר רב של מועדוני ספורט בכל הענפים.
הבולט שבהם הוא גורניק זאבז'ה בכדורגל.
קבוצת כדוריד בשם "KS NMC POWEN".
ומועדון שמפעיל קבוצת כדורעף בשם "ספרטקוס זאבז'ה".
וקבוצת כדורסל בשם MKKS (Miejski Koszykarski Klub Sportowy -מועדון ספורט כדורסל עירוני), ששיחק בליגת העל עד 2002.
זאב שוהם (פינקלשטיין) (10 בנובמבר 1886 – 29 בינואר 1971) היה עורך דין, פעיל ציוני ופעיל ציבור באירופה ובחיפה.
שוהם נולד בכפר קורוזוואני בפלך ווהלין שברוסיה (כיום באוקראינה), בנם של יעקב דוד פינקלשטיין, סוחר יערות וזלדה לבית קאופמן.
הנער פינקלשטיין קיבל חינוך יהודי מסורתי ולאחר מכן למד בבית ספר תיכון ריאלי.
בהמשך למד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ב"קורסים למדעי המזרח" (מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג ובאוניברסיטת לונדון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה בסטוקהולם והשתלב בפעילות הציונית בעיר.
שוהם ערך את השבועון הציוני היידי "די יודישע פאָלקסשטימע" ('קול העם היהודי'), היה חבר הנהלת משרד העיתונות הציוני העולמי בסטוקהולם ומעורכי הספר "שאלת היהודים בקשר עם מלחמת העולם".
ב-1919 נשא לאישה את צילה, בתו של ישראל פיינברג ואחותו של אבשלום פיינברג, שאותה פגש לראשונה בסנקט פטרבורג, והשתתף בוועידה הציונית הראשונה (שנערכה בלונדון בין 24 בפברואר ל-12 במרץ 1919) כחבר הוועדה המדינית שלה, אשר אחד מתפקידיה היה ניסוח תנאי המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
ב-1920 נולדה בתם הבכורה תמר, אחריה נולד דוד, כלכלן שכיהן כמנכ"ל בנק כללי לישראל ויו"ר מועצת המנהלים של החברה הישראלית למדליות ולמטבעות.
שוהם השתתף בקונגרסים ה-12 וה-13. ניהל את מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בלונדון עד 1924, ואז עלה לארץ ישראל ולאחר שהות קצרה בתל אביב עבר עם משפחתו לשכונת הדר הכרמל בחיפה, פתח בה משרד עורכי דין והצטרף לוועד השכונה.
בין השאר פעל להקמת בית הכנסת הגדול בשכונה.
ב-1937 השתתף בקונגרס הציוני ה-20.
שוהם שימש כחבר ההנהלה המרכזית הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל (מיסודה של הסתדרות עורכי הדין), חבר בית הדין המשמעתי העליון של הלשכה וחבר הוועדה לבחירת שופטים.
שוהם שימש כיו"ר הציונים הכלליים בחיפה, חבר המרכז הארצי והוועדה המדינית של המפלגה הליברלית הישראלית.
נקבר בבית העלמין חוף הכרמל.
בשנת 1970 קיבל אזרחות כבוד של חיפה, ועל שמו רחוב בעיר.
זכר נכדם של הזוג שוהם, , הונצח במערת אבשלום.
זאב ולדימיר (וולודיה) שרתוק נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה לייב ויהודית, בת דב קוסובסקי.
התיישב בחרסון, שם עסק בפעילות ציונית.
נישא לחנה (אנה), בת בוריס רזניקוב מחרסון.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל, יחד עם אחיו יעקב שרתוק, אחותו גוטה, בעלה ברוך קטינסקי ומשפחותיהם.
מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור.
בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עבר עם אחיו, אחותו ומשפחותיהם לתל אביב והיה מהמשתכנים הראשונים בשכונת אחוזת בית.
יחד עם אחיו יעקב שרתוק הם בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב (כיום מוזיאון ההגנה).
עסק בגאולת קרקעות, והיה מגואלי אדמות חולון ושכונת נווה שאנן.
הקים חברה לקבלנות בניין בשם "השחר" יחד עם גיסו ברוך קטינסקי, יחזקאל דנין ומרדכי מקוב מרחובות.
החברה התקיימה עד שנת 1926. יזם את הקמת אגודת "אחדות" ביפו במטרה לקרב בין בני הנוער הספרדי והאשכנזי.
היה נשוי לחנה לבית רזניקוב ולהם היה בן אחד בשם דב (דיקה) שרתוק שנולד בשנת 1909.
בשנות ה-40 נשא בנם דב לאישה את שרה יבלסון, בתם של צבי וחוה יבלסון, מראשוני העלייה השלישית שהחזיקו מסעדה ברחוב הרצל.
נפטר בתל אביב בשנת 1949, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
זאב שִיק (בהונגרית: Schück Frigyes; 2 בספטמבר 1929 – 15 בדצמבר 1971, כ"ז בכסלו תשל"ב) היה משורר עברי ניצול השואה, שיצירתו עוסקת בשואה.
ממייסדי קיבוץ להבות חביבה וחברו עד מותו.
זאב (פרידייש) שיק נולד ב-1929, בנם של ברתה וחיים שיק.
גדל במשפחה חרדית בעיר פּאפּה שבצפון-מערב הונגריה.
במלחמת העולם השנייה שהה במחנות אושוויץ, מאוטהאוזן ומחנה-המשנה שלו גונסקירכן.
הוא שרד, אך כל משפחתו נספתה בשואה.
הוא יצא בשאלה והפך לקומוניסט.
עם שחרורו היה חולה בשחפת ושהה כארבע שנים בסנטוריום בהרי טאטרה.
ב-1949 עלה לישראל והיה ממייסדי קיבוץ להבות חביבה.
נישא לחוה לבית טִיבּוֹר (ילידת 1939), ששרדה את השואה יחד עם אחותה התאומה במנזר בהונגריה, ואיבדה אף היא את כל משפחתה באושוויץ.
ב-1966 היו השניים הורים לבן, אריק, ובסוף אותו עשור נולדה בתם נעמה.
בראשית שנות ה-60 כיהן כמרכז משק הקיבוץ.
הוא למד והכיר את ההיסטוריה של סביבתו של הקיבוץ (חרבת ג'למה), סייר בה ומצא עתיקות רבות, שהתווספו לאוסף הקיבוץ ושימשו חומר גלם למחקרים ארכאולוגיים.
שיק החל לפרסם את יצירתו בגיל מבוגר.
זוועות המלחמה והשואה הן מוטיב מרכזי בשירתו.
בשנת תשכ"ח ראה אור בהוצאת ספרית פועלים ספר שיריו "לילה גדול", שבמרכזו חוויית השואה.
בשנת תשל"ב-1971 ראה אור באותה הוצאה ספר שיריו השני, "עין הזמן בחטאיה", המחולק לשני שערים: בשער הראשון, "היאך הפרחים שטים להיות קסדה", הוא מעמיד את עולמו כניצול השואה כנגד זה של בנו, יליד הארץ, כשיהיה חייל; בשער השני, "שער האש", הוא מביא זיכרונות מילדות ומהמחנות.
היה בכוונתו לפרסם ספר שירים שלישי בשם "המחברת הספרדית", אך נפטר בטרם הספיק, בנר שלישי של חנוכה תשל"ב, בן 42 במותו.
בשנת תשל"ח התפרסם הספר השלישי מפרי עטו, "יהלום", שנערך מעזבונו.
בנו אריק שיק הוא מנהל שיווק, ובתו ד"ר נעמה שי"ק – חוקרת השואה (הדיסרטציה שכתבה עוסקת בהתנסותן של נשים יהודיות במחנה אושוויץ-בירקנאו).
לילה גדול: שירים, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ח.
עין הזמן בחטאיה: שירים, מרחביה: ספרית פועלים בשיתוף עם איגוד סופרי הקיבוץ הארצי, תשל"ב 1971.
יהלום: שירים, תל אביב: ספרית פועלים בשיתוף עם קיבוץ להבות חביבה, תשל"ח.
זאב וולף שחור (כ"ד באלול תרכ"ט, אוגוסט 1869 – ט"ו באלול תש"א, 7 בספטמבר 1941) היה חלוץ סחר הרוקחות ביישוב הישן בירושלים ומעסקני הציבור בעיר.
אביו, הרב אלכסנדר זיסקינד שחור (שהיה בנו של חיים לייב שחור ממיר, גיסו של הנצי"ב מוולוז'ין), הוא אבי משפחת שחור בארץ ישראל, היה ראש כולל וילנה, ובשנותיו האחרונות עמד בראש הוועד הכללי של הכוללים בירושלים.
אמו רייזל הייתה בת הרב אפרים זלמן, שכיהן כאב"ד ברוז'ינוי.
בשנת תרל"ו (1876), בהיותו בן שמונה, עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
שלושה מאחיו, ובהם יוסף דוד שחור, נשארו בבלארוס להמשך לימודיהם בישיבות.
בתחילה התגוררה המשפחה בנחלת שבעה.
בשנת 1891 היה ממקימי שכונת ימין משה והתגורר בשכונה כחמישים שנה.
הקפיד להישאר בשכונה גם בתקופות סכנה שבהן נטשו אותה תושבים רבים.
בתקופתם הראשונה בארץ פתחה משפחתו סמוך לביתם בשכונת נחלת שבעה חנות לבדים שהביאו עמם בעלייתם.
כאשר בגר החל לעסוק במסחר סיטונאי בתרופות ושימש סוכן של חברות מפורסמות בעולם.
היה חלוץ בהפצת שיטות הריפוי המדעיות שהחליפו את הרפואה העממית ("תרופות סבתא") שרווחה ביישוב הישן.
עסקיו התרחבו והוא סיפק תרופות לבתי חולים ובתי מרקחת בארץ ישראל ובעבר הירדן.
בשנת תרס"ד (1904) ייסד את חברת "שחור ושות'" והכניס כשותף את בן אחותו זלמן יעקב אפרים מייזל.
בנוסף לעסקי הרוקחות הוא החל לעסוק בשיווק ולייצוא חומרי דישון והדברה לחקלאות.
החנות הסיטונאית המרכזית לממכר תרופות ודשנים הייתה ברחוב בצלאל בתל אביב.
בשנת תרע"א (1911) הקים בית מסחר סיטונאי לתרופות ברחוב יפו בחצר בית פיינגולד מול מגרש הרוסים.
לצד עסקיו הפרטיים עסק רבות בצורכי ציבור.
היה מגבאי ישיבת תורת חיים וישיבת עץ חיים.
פעל לרכישת השטח ליד שוק מחנה יהודה שעליו נבנו מבני ישיבת עץ חיים וכן בתי שכונת עץ חיים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה מעסקני הציבור בירושלים שפעלו לסיוע לתושבי העיר ושימש גזבר לחלוקת התמיכה שגויסה מאמריקה.
הקים יחד עם אלתר ריבלין בית תמחוי לעניי העיר, בהם רבים שהיו בעבר אמידים וירדו מנכסיהם.
כדי שלא לביישם היה סועד שם בעצמו מדי יום יחד עם הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי.
נהג להקים שתי סוכות בחצר ביתו, אחת עבור משפחתו ואחת ענקית לתושבי השכונה ולנצרכים.
עסק בגאולת קרקעות בארץ ישראל, תוך ניצול קשריו הטובים עם התושבים הערבים.
בעזרתו נגאלו שטחים רבים בירושלים – בקרבת שכונת תלפיות, שעל חלק מהן נבנה קיבוץ רמת רחל, בבתי הורודנא ובזיכרון משה.
בהשפעתו רכש ידידו חיים כהן מחרקוב את הקרקע שעליה נבנתה שכונת מקור חיים, שנקראה על שמו של כהן.
כמו כן פעל לגאולת קרקעות מחוץ לירושלים - בוילהלמה, ביפו ובתל אביב.
בקרקע שרכש בפתח תקווה נטע פרדס והקפיד בו על שמירת דיני השמיטה.
בשנת תרפ"א (1921) נבחר ועד משותף לקהילות היישוב הישן בירושלים ושחור נבחר למזכיר הוועד.
נפטר בשנת 1941, ונקבר בהר הזיתים.
צפורה פייגא - אשת אליעזר דוד ברלין.
בנימין שחור - חבר כנסת מטעם המפד"ל.
חיה שרה - אשת הרב יחיאל מיכל חרל"פ (בנו של הרב יעקב משה חרל"פ).
אחיו הוא הרב יוסף דוד שחור, רבן של אנטופול וסמיאטיץ'.
אחותו ליפשה נישאה בזיווג שני לקרוב משפחתם הרב דובער אפשטיין, בנו של הרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל "ערוך השולחן".
זאב רודניק (נולד ב-1961) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור מן המנין בבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
רודניק מומחה בתורת המספרים ובפיזיקה מתמטית, ובפרט בכאוס קוונטי.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן ב-1984, ותואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1985. ב-1990 קיבל דוקטורט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
שימש מרצה באוניברסיטאות פרינסטון וסטנפורד בארצות הברית.
ב-1995 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב.
משמש שם כיום כפרופסור בבית הספר למדעי המתמטיקה ובעל קתדרה לתורת המספרים על שם סיסי ואהרן בר.
בשנים 2008 - 2010 היה רודניק חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון והחל מ-2012 הוא נמנה עם עמיתי האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בשנים האחרונות חקר רודניק את ההיבטים השונים של תורת המספרים ושל הכאוס הקוונטי.
הוא תרם לאחת התגליות המפתיעות ביותר בנוגע להשערת רימן, והיא שהאפסים של פונקציית זטא של רימן מפגינים את אותו דפוס סטטיסטי כמו זה שמופיע ברמות האנרגיה של מערכות קוונטיות ומתואר באמצעות תורת המטריצות האקראיות.
יחד עם פיטר סרנק הוא ניסח את השערת הארגודיות היחידה (Quantum Unique Ergodicity conjecture) עבור פונקציות עצמיות של הלפלסיאן על יריעות בעלות עקמומיות שלילית, וחקר בעיות מכאוס קוונטי במודלים אריתמטיים שונים.
תחום מחקר נוסף הוא הממשק בין האריתמטיקה בשדות פונקציות ושדות מספרים.
פרס ארדש מטעם האיגוד הישראלי למתמטיקה, 2001.
פרס למאמר יוצא דופן מטעם כתב העת "Annales Henri Poincaré" לשנת 2011.
עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה, מ-2012.
מענק מחקר בסך 1.7 מיליון אירו מטעם מועצת המחקר האירופית (ERC) לשנים 2013–2018.
זאב יהושע רוטשטיין (נולד ב-30 ביולי 1950) הוא רופא ישראלי, המשמש כפרופסור חבר קליני באוניברסיטת תל אביב וכיו"ר ועדת סל התרופות.
כיהן כמנהל הכללי של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ושל המרכז הרפואי הדסה.
לאחר שירותו הצבאי החל את לימודי הרפואה באיטליה, אך לאחר מלחמת יום הכיפורים עבר ללמוד בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב שם סיים את לימודיו בשנת 1977. בשנת 1983 קיבל תעודת מומחה בקרדיולוגיה.
בשנת 1990 קיבל תואר מוסמך (בהצטיינות) בניהול מערכות בריאות, מהפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1993 קיבל תעודת מומחה בניהול מערכות בריאות.
בשביתת הרופאים הגדולה ב-1983, התבלט רוטשטיין כאחד מהמנהיגים המיליטנטיים של השביתה.
בשנת 1988 מונה לסגן מנהל בית החולים הכללי במרכז הרפואי שיבא, וכיהן בתפקיד זה עד 1995. בשנת 1999 מונה למנהל בית החולים הכללי במרכז הרפואי שיבא.
בשנת 2004 מונה למנהל המרכז הרפואי שיבא.
דו"ח מבקר המדינה לשנת 2009 מתח ביקורת על שרוטשטיין עסק ב-11 עבודות פרטיות במקביל לעבודתו, ועל חלק מהן לא דיווח.
רוטשטיין דחה ביקורת זו בטענה שלא היו דברים מעולם.
בשנת 2011, לאחר חתימת ההסכם שהביא לסיום שביתת הרופאים בישראל, מתח ביקורת על ההסכם.
בנוסף לעבודתו בבית החולים, משמש גם פרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, ומלמד בפקולטה לניהול, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
נושאי לימוד: אפידמיולוגיה, רפואה מונעת ורפואה תעסוקתית, מערכות הבריאות בישראל, מדיניות הבריאות וסוגיות כלכליות בניהול מערכות בריאות וניהול סיכונים ברפואה.
בשנת 2010 קיבל רישיון טיס, לאחר שסיים קורס טיס בארצות הברית.
ב-2013 משרד הבריאות אילץ את רוטשטיין להתפטר מדירקטוריון חברה לניכוי צ'קים לאחר שהחל לעבוד שם בניגוד להגדרת תפקידו.
ב-2014 הקים, ללא מכרז, שדה תעופה קטן המשמש חניה למסוקים בתחומי בית החולים.
לאחר שימוע במשרד האוצר הוחלט על סילוקו של המסוק הפרטי של אורי אדלסבורג, שחנה בשדה באותו הזמן והומלץ לשלול את סמכויותיו של רוטשטיין לבצע התקשרויות בנוגע לנכסי מדינה ומקרקעין.
בשנת 2015 החל שר הבריאות יעקב ליצמן לפעול למען מינויו כמנהל המרכז הרפואי הדסה בירושלים, שנקלע למשבר כספי.
תהליך המינוי נתקל בקשיים עקב העמדתו של רוטשטיין לדין משמעתי על עידוד רופאים לעבוד ברפואה פרטית במקום חובתם לרפואה הציבורית, דיון שבו לימים יצא זכאי, בנימוק שלא הוכח שרוטשטיין עבר על הנהלים במכוון.
בפברואר 2016 החל לכהן כמנכ"ל הדסה לאחר שהחליף את הפרופ' תמר פרץ.
בשנת 2017 נקלע רוטשטיין למשבר חמור בהדסה, כאשר מספר רופאים מהמחלקה ההמטו-אונקולוגית לילדים, ובהם מנהל המחלקה, התפטרו כתוצאה ממשבר אמון מולו, בטענה כי הוא מוביל מהלך שעלול לפגוע בילדים החולים.
בשנת 2019 מינה משרד הבריאות בראשות ליצמן את רוטשטיין לראש ועדת סל הבריאות.
ב-11 ביולי 2021, שבוע לאחר שדירקטוריון הדסה זימן אותו לשימוע לפני פיטורים, הודיע על פרישתו ממשרת מנכ"ל בתי החולים הדסה, ובהמשך החודש הסתיימה כהונתו.
באוקטובר 2021 הצטרף לוועדה המייעצת של חברת אימפרווייט, העוסקת בקידום שיתופי פעולה טכנולוגיים בין המגזר הפרטי לממשלות.
בנובמבר 2021 מונה לנשיא ולראש הוועדה המדעית המייעצת בחברת EPM, מפתחת תרופות מבוססות מולקולות ממשפחת הקנאבינואידים, ליו"ר הדירקטוריון של חברת הקנאביס הרפואי פארמוקן גלובל וליו"ר הוועדה המייעצת של סנט-טק מדיקל.
מכהן כמנהל המערך הרפואי של רשת פרח.
באפריל 2022 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו האוטוביוגרפי "זאב בחלוק לבן".
נשוי לרותי, אחות, מנהלת המחלקה להסמכת אחיות במשרד הבריאות, ואב לחמישה ילדים.
זאב שמשוני (נולד ב-15 באוקטובר 1953) הוא שחקן ישראלי.
שמשוני הוא בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב.
במהלך השנים שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 1978 שיחק במחזה "המחרשה והכוכבים" שהוצג בתיאטרון חיפה.
הוא שיחק במספר מחזות, כמו: "אהבה ללא גבול", "בשר, גבירותיי ורבותי", "גופרית וצרי", "צפירה", "מוכרת הגפרורים הקטנה" ו"העלמה והמוות" (תיאטרון אורתו-דה, 2011).
בשנת 2013 שיחק בהצגה זוכת פסטיבל עכו "פפפפפפפ", שכתב וביים ירון אדלשטיין.
ב-1976 שיחק בסרט הקולנוע "נגוע".
בשנת 1982 שיחק בסרטו של שמעון דותן "צלילה חוזרת".
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "אות קין", וכן בסרט "גבי בן יקר", שצולם עבור אגף כוח האדם של צה"ל.
בשנת 1984 גילם את דמותו של זאב ברקאי בסרט הקולנוע "חייל הלילה".
בשנת 1986 שיחק בסרט הקולנוע "פלאש", בבימויו של דורון ערן.
באותה שנה גילם את דמותו של רפי, בסרט הקולנוע "הצטמצמות".
בשנת 1987 הופיע בסרט "בובה" בתפקיד בלש.
ב-1990 שיחק בסרט "הדרך לעין חרוד".
ב-1997 שיחק בסרט "אהבה מדרגה ראשונה".
בשנת 2012 שיחק בסרט הקולנוע "אף פעם לא מאוחר מדי", פרי עטו של עדו פלוק.
בשנת 2015 השתתף בסרטו של יבגני רומן "האיש שבקיר".
ב-2016 שיחק בסרטו של דורון ערן, "רוח חדשה".
ב-2019 שיחק בסרט "אלוהי הפסנתר".
ב-1984 שיחק בסדרת הטלוויזיה של הערוץ הראשון, שביים אנטואן סאלח, "אנשים במיל" לצדם של מוטי בהרב, שלמה וישינסקי ועוד.
ב-1989 שיחק בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות" לצדה של רחל שור.
בין השנים 1996–1997 גילם את דמותו של "מנחם", בסדרת הדרמה "המוסד", ששודרה בערוץ 2. ב-1997 שיחק בסדרת הטלוויזיה "קו 300", המבוססת על פרשת קו 300 ובסרט הטלוויזיה "אהבה מדרגה ראשונה" בבימויו של עקיבא טבת.
בשנת 1998 שב לגלם את דמותו של מנחם, בסדרת הבת של "המוסד", "תיק דנבר", ששודרה בערוץ 2.
בשנים 2001–2002 שיחק באופרת הסבון "סיטי טאוור".
בשנים 2006־2011 התארח בסדרת הקומית של ערוץ 10 "החברים של נאור" גילם את דוידי המפקד של דדי (יובל סמו) בחיל האוויר.
בשנים 2007–2013 גילם את דמותו של אפרים גולדמן, אביה של קוקי (נטע גרטי), בסדרת הדרמה "הבורר" ב-HOT3. בשנת 2011 התארח בעונה התשיעית של "החיים זה לא הכל" ששודרה בערוץ 2, גילם את ג'רי, בן זוגה של דפנה (ענת וקסמן).
זאב שרוני (נולד ב-17 במאי 1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
הוא שירת כמפקד עוצבת עשת בחיל השריון, כמפקד מערך מג"ן וכסגן-דובר צה"ל.
בן לניצולי שואה שהעפילו לארץ ישראל מרומניה.
התגייס לנח"ל כחבר גרעין השומר הצעיר.
לאחר הטירונות, עבר לחיל השריון ושירת כלוחם וכמפקד מחלקה בחטיבה 188. לאחר שהשתחרר מצה"ל, שירת כקצין בחטיבת מילואים בפיקוד הצפון.
ב-1989 התגייס שוב לשירות קבע ושירת כמפקד פלוגת מפקדה בגדוד 74, מפקד פלוגת טנקים בגדוד וסגן מפקד הגדוד.
לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שימש ראש מדור מרכבה במפקדת חיל השריון.
שימש קצין אג"ם בחטיבה 188 ומפקד גדוד 53 בחטיבה, שבתקופתו נטל חלק בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שירת כראש זירת צפון באג"ם מבצעים.
ב-1999 מונה לקצין אג"ם עוצבת געש ובשנת 2001 מונה למפקד עוצבת עשת, חטיבת שריון במילואים.
בנובמבר 2003 מונה למפקד מרכז הנוער והנח"ל בחיל החינוך והנוער שבתקופתו הפך למערך מג"ן).
בשנת 2007 מונה לסגן דובר צה"ל, ושירת בתפקיד עד 2010.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל הסברה בהתאחדות התעשיינים בישראל.
החל מחודש מאי 2016, מכהן כמנהל מערך הדוברות וההסברה של חברת נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה.
זאב שניר (נולד בשנת 1955 לערך) הוא איש ביטחון ישראלי, ששימש כראש הוועדה לאנרגיה אטומית בשנים 2015–2022. קודם לכן כיהן כעוזר שר הביטחון להתגוננות וראש האגף לאמצעים מיוחדים במשרד הביטחון וכראש להק הציוד בחיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
הוריו ניצולי שואה שעלו בשנת 1950 מרומניה למעברה בשער העלייה.
בעל תואר ראשון בהנדסה אווירונאוטית בהצטיינות מהטכניון (1977) ותואר שני בהצטיינות מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים בארצות הברית (1988).