tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכתה 6 פעמים באליפות הסופר ליג האנגלית ו-5 פעמים בגביע האנגלי.
בשנים 2020 ו-2021 נבחרה להרכב השנה של הכדורגלניות בעולם.
ברייט נולדה בצ'סטרפילד, מחוז דרבישייר והחלה לשחק כדורגל בגיל 9 בקבוצת קילאמארש דינאמוס המקומית.
בשלב מוקדם התגלתה על ידי סקאוטרים של שפילד יונייטד ועברה לשחק באקדמיה שלה עד גיל 16. בשנת 2009 עברה לשחק בקבוצת הבוגרות של דונקסטר בלס ליידיס ששיחקה בליגה הראשונה באנגליה.
בסוף שנת 2014 חתמה בצ'לסי לקראת עונת 2015. כבר בשנתה הראשונה במועדון הובילה אותו לזכייה היסטורית בדאבל.
בשנת 2016 נבחרה כשחקנית הצעירה הטובה באנגליה.
הפכה להיות שחקנית הרכב קבועה וזכתה עם הקבוצה בדאבל נוסף בעונת 2017/2018 ובאליפות בעונת 2019/2020. בעונת 2020/2021 זכתה עם צ'לסי בארבעת התארים המקומיים שחולקו באנגליה - אליפות, גביע, גביע הליגה ומגן הקהילה.
הייתה זו הפעם הראשונה שקבוצה בריטית משיגה הישג זה.
בנוסף, הגיעה צ'לסי בעונה זו לגמר ליגת האלופות לנשים שם הפסידה לברצלונה.
בשנים 2020 ו-2021 נבחרה להרכב השנה העולמי של הכדורגלניות FIFA FIFPRO Women's World 11 שנקבע על ידי ארגון שחקני הכדורגל העולמי.
ברייט שיחקה בנבחרות אנגליה הצעירות עד גיל 19 ועד גיל 23.
ב-2016 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת במשחק מול בלגיה.
הייתה חלק מהסגל באליפויות העולם ב-2019 והשתתפה עם נבחרת בריטניה באולימפיאדות טוקיו.
השחקנית הצעירה הטובה של השנה באנגליה - 2016.
נעל הזהב בגביע ארנולד קלארק - 2022.
מילטון ריבס היה חלוץ תעשיית הרכב בארצות הברית, הוא החזיק מעל ל-100 פטנטים בתחום תעשיית הרכב.
מילטון ריבס נולד בחוות באינדיאנה.
בשנת 1879 הוא עבד במנסרה בעיר קולומבוס.
הוא שם לב לבלאי גדול של חלקים.
לאחר ניסיונות רבות הוא פיתח תיבת הילוכים רציפה ששיפרה את רמת פעילות המתקן.
בשנת 1868 ריבס ואחיו רכשו חברת הנדסה שפיתחה מכונות שונות.
בשנת 1879 שמה של החברה שונה ל-Reeves & Co.
ריבס נמנה עם בוני המכוניות הראשונות בארצות הברית.
זה הייתה מכונית עם 4 גלגלים ועם מנוע בעל 6 כוחות סוס.
הנסיעה המתועדת הראשונה הייתה בשנת 1897. באותה שנה הוא קיבל פטנט על עמם פליטה לרכב.
בנסיעה לאינדיאנפוליס הרכב הגיע למהירות של כ-25 קמ"ש ובהמשך גם ל-48 קמ"ש.
בשנת 1898 בהיעדר מכירות החברה הפסיקה לעסוק בייצור מכוניות.
בשנת 1904 ריבס שכנע את אחיו לחזור לתחום ייצור רכבים.
הוא תכנן מספר רכבים ומנועים.
בשנת 1905 הם קיבלו הזמנה לייצור 500 יחידות לאירוקאר.
במהלך שנת 1906 הם בנו 15 יחידות כל שבוע.
הייצור נמשך עד לשנת 1911. בנוסף לכך החברה יצרה מנועים ליצרני כבר אחרים ברחבי ארצות הברית.
החברה המשיכה בייצור תיבת הילוכים רציפה עד לשנת 1955 כאשר נרכשה על ידי Rockwell Automation.
הוא תכנן Reeves Sexto-Octo בעלת 8 גלגלים.
המכונית הייתה מצוידת במנוע בעל 40 כוח סוס.
בהיעדר מכירות תוכנן דגם עם 6 גלגלים בלבד אך גם הוא היה כישלון מסחרי.
מילי עשת (נולדה ב-30 ביוני 1993) היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ומדבבת ישראלית.
עשת השתתפה במספר סרטי קולנוע, שניים מהם כיכבו בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בגיל 6 עברה עם משפחתה למושב מסילת ציון.
היא בוגרת מגמת מחול בתיכון לאומנויות בירושלים.
בוגרת הסטודיו של ניסן נתיב.
אביה, אריק עשת, הוא מפיק תיאטרון, שחקן, מדבב ומורה למשחק.
אמה, אילווה עשת, עלתה משוודיה וכיום שחקנית, מדבבת ומורה למשחק.
אחיותיה הן השחקנית מאיה עשת.
ונועם עשת, בעלת מותג הבגדים "anwear".
עשת התחילה את הקריירה שלה בגיל צעיר מאוד כמדבבת סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
בשנת 2001, בגיל 9, דיבבה את לוסי בסדרה "רחוב החיות 64", בשנת 2005 דיבבה את ורדי בסרט "ברבי: פגסוס וקסם הסוס המעופף" ובשנת 2006 דיבבה את קתלין בסרט "ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות".
בשנת 2015 דיבבה את ג'ינג'ר ברדהאוס בסרט "אבר אפטר היי - האביב המכזיב".
את קריירת המשחק שלה החלה בשנת 2009 כאשר הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "אילי ובן" בבימויו של אורי רביד, בתפקיד הילית, חברתו של אילי.
בשנת 2016 הופיעה בתפקיד מרכזי בסרט "מעבר להרים ולגבעות" בבימויו של ערן קולירין.
הסרט הופיע בפסטיבל הקולנוע קאן.
עשת שיחקה בסרט את יפעת גרינבאום, בתו האקטיביסטית של איש קבע משוחרר, המפתחת רומן עם צעיר פלסטיני (עלא דקה).
בשנת 2018 השתתפה בסרט הטלוויזיה "רוצחות מבית טוב" על רצח מלה מלבסקי, בתפקיד שוטרת סמויה.
בשנת 2019 השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חמישים".
בשנת 2020 שיחקה בסרט הקצר "רוני", המספר על אישה אשר יחסיה עולים על שרטון עם בן זוגה המשרת בעזה.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "הברך" בבימויו של נדב לפיד.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע קאן.
בשנת 2022 כיכבה בסרט "עקרה" של הבמאי הרב מרדכי ורדי, אשר מספר על אישה הנאנסת על ידי רב המבטיח לה לרפא אותה מעקרותה, ועל התמודדותו של בעלה ואימו עם האונס.
עשת שיחקה את פייגי, האישה הנאנסת על ידי הרב.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בירושלים.
עוד ב־2022 הופיעה בסרטים "איך נתת לזה לקרות" של יאיר אשר ואיתמר לפיד ובסרט הקצר "אליזבת" של ניצן ציפרוט על חייל בעמדת שמירה.
ב-2023 הופיעה בסדרה הקומית של כאן 11 "סובייצקה", בתור אלמוג, ברמנית והחברה הכי טובה של ענת, גיבורת הסדרה (סוזנה פפיאן).
בשנת 2024 שיחקה את איוונה בסדרה הבריטית-אמריקאית בכיכובו של הארווי קייטל ובבימויה של טלי שלום עזר, "המקעקע מאושוויץ" עבור רשת Peacock האמריקאית ורשת Sky Atlantic (אנ') הבריטית, המבוססת על הרומן באותו שם מ-2018 מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס.
עוד ב-2024 שיחקה בסרט "כיסופים" בתפקיד מיכאלה.
ב-2025 שיחקה בסרט הקולנוע "מופע טוטאל" בבימויו של רועי אסף.
שנהסרטתפקידהערות2008אילי ובןהילית2016מעבר להרים ולגבעותיפעת גרינבאום2019השכמהכנרתסרט קצר2020רוניסרט קצר2021הברךאיך נתת לזה לקרותיצקר2022עקרהפייגי2024כיסופיםמיכאלהמותו של קיץסרט קצר2025מופע טוטאלשיר-אל
שנהסדרהתפקידהערות2018רוצחות מבית טובנוגה - שוטרת סמויה 2019חמישיםרוני2 פרקים2023סובייצקהאלמוג6 פרקים2024המקעקע מאושוויץאיוונה6 פרקים
אמליה "מילי" אלקוק היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אוסטרלית שהתפרסמה עקב תפקידה בתור הנסיכה הצעירה ראניירה טארגריין בסדרה "בית הדרקון".
אמליה אלקוק נולדה וגדלה בסידני, ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
התחנכה בבית הספר התיכון ניוטאון לאמנויות הבמה שבעיר הולדתה, אך נשרה בטרם עת, על-מנת לשחק בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Upright".
ב-2022 אלקוק התגוררה בקווינסלנד שבאוסטרליה, במהלך צילומי עונתה השנייה של הסדרה "Upright".
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה כנערה בסדרת הטלוויזיה "וונדרלנד" בשנת 2014.
בשנים 2019-2022 אלקוק גילמה בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Upright" מתבגרת הבורחת בטרמפים על פני אלפי קילומטרים ברחבי יבשת אוסטרליה.
התפקיד זיכה אותה בפרס גילדת הליהוק של אוסטרליה ובמועמדות לפרס AACTA בקטגוריית הקומדיה הטובה ביותר והפסידה לעמיתה לסדרה "Upright", השחקן טים מינצ'ין.
בשנים 2022–2024 שיחקה בתור הנסיכה הצעירה ראניירה טארגריין בסדרה "בית הדרקון" של HBO.
בינואר 2023 כיכבה בקליפ לשיר Easy Now של .
בינואר 2024 לוהקה לתפקיד סופרגירל ביקום DC.
מועמדת פרס סאטורן להופעה הטובה ביותר של שחקן/ית צעיר/ה בסדרת טלוויזיה (2024)2025סירנות (אנ')סימון דה-וויט5 פרקים
קולנוע שנה סרט תפקיד הערותסרטים 2018The School/The Haunting ג'ין מותחן אימה2025Based Amyאיימיסרט קצרסופרמןסופרגירליקום DC2026סופרגירל
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה 2018 גילדת הליהוק של אוסטרליההכוכב העולה לשנת 2018 קריירת טלוויזיה 2020 פרסי AACTAהשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיהUpright 2023פרסי Logie השחקנית הטובה ביותר מועמדות
מילטיאדיס גוסקוס היה אתלט יווני, סגן האלוף האולימפי (אתונה 1896) בהדיפת כדור ברזל.
באולימפיאדת אתונה שנערכה בשנת 1896 באתונה שביוון זכה גוסקוס במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.03 מטר, אחרי רוברט גארט מארצות הברית (11.22 מטר) ולפני גאורגיוס פאפאסידריס מיוון (10.36 מטר).
ב-9 ביולי 1903 מת גוסקוס כתוצאה מהרעלת מזון.
הרב מילטון (מיכאל) שטיינברג (25 בנובמבר 1903 – 20 במרץ 1950) היה רב רקונסטרוקציוניסטי, פילוסוף, תאולוג וסופר יהודי אמריקאי.
נולד ברוצ'סטר, ניו יורק לפאני (לבית שטרנברג) ולשמואל (בוגר ישיבת וולוז'ין), הוא גדל בשילוב של יהדות אותדוקסית של סבו וסבתו והסוציאליזם המודרני של אביו.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בתיכון דוויט קלינטון.
בתקופה זו היה פעיל בבית הכנסת הקונסרבטיבי "אנשי חסד" ולמד אצל הרב יעקב קוהן.
ב-1911 התחיל ללמוד לימודים קלאסיים בסיטי קולג' של ניו יורק, שאותם סיים בהצטיינות ב-1924. בסיטי קולג' הכיר את פרופסור מוריס רפאל כהן שאיתו התווכח רבות על האמונה היהודית.
שטיינברג החל בלימודי תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה ב-1928 שם למד אצל ג'ון דיואי, במקביל הוא נכנס לבית המדרש לרבנים באמריקה, שם הוסמך לרבנות.
בסמינר הוא הושפע מאוד מהרב מרדכי קפלן, מייסד היהדות הרקונסטרוקציוניסטית, אך ביקר חלקים מהגותו, לאחר מכן המשיך לדוקטורט באוניברסיטת קולומביה אך לא סיימו.
ב-1921 החל לשמש כרב בקהילת בית-אל צדק באינדיאנפוליס, ב-1933 הוא הוזמן לכהן כרב של בית הכנסת פארק אווניו במנהטן, אז קהילה קטנה עם נטייה רפורמית.
בשש עשרה שנותיו בקהילה, הוא הגדיל אותה מ-120 ל-750 משפחות, והפך אותה לקונסרבטיבית.
היה חבר בוועד המנהל של ההסתדרות הציונית באמריקה.
בין יצירותיו של שטיינברג נכללו Basic Judaism ,The Making of the Modern Jew וכעלה נדף, רומן היסטורי על דמותו של אלישע בן אבויה.
בשנותיו האחרונות החל לכתוב סדרה של חיבורים תאולוגיים.
הפרויקט שקיווה שיסתיים בספר תאולוגיה, נקטע עם מותו.
שטיינברג ניסח חלק מהתפילות בסידור "סדר תפילות לשבת" של רבו מרדכי קפלן.
רומן נוסף שלו (לא גמור) "The Prophet's Wife" על הדמויות התנ"כיות הושע וגומר בת דבליים יצא לאור במרץ 2010.
היה נשוי לאדית מ-1929. בניו הם ג'ונתן - היסטוריון ודייוויד אף הוא פרופסור להיסטוריה.
שטיינברג הלך לעולמו ב-20 במרץ 1950, ארכיונו שמור ב-JewishGen המרכז לגנאלוגיה יהודית.
הספר הוא ספר לימוד חובה בכמעט כל הסמינריים התאולוגיים הלא-אורתודוקסים, והוא נלמד בבתי ספר יהודים רפורמים כחלק מתוכנית הלימודים הרגילה, והפך למעין מניפסט המטיף לסינתזה דתית-חברתית.
כותבים רבים מייחסים לספר השפעה רבה על הנוער היהודי בארצות הברית.
מילטון רתרפורד ריד היה שחקן בריטי-הודי.
בערך בהיותו בן 20 החל ריד את דרכו בעולם הקולנוע.
תפקידו הבולט הראשון היה בסדרת הטלוויזיה "אייבנהו", שבה כיכב מאוחר יותר גם רוג'ר מור.
ב-1959 השתתף בסרט "האיש שלנו בהוואנה".
ריד הופיע בשלושה סרטי ג'יימס בונד: כאחד משומריו של ד"ר יוליוס נו ("ד"ר נו"), כשומר מקדש ("קזינו רויאל"), וכסנדור, יריבו של רוג'ר מור בקרב על הגג ("המרגלת שאהבה אותי").
הוא רצה לככב בסרט "גולדפינגר" בתור אודג'וב, אך מכיוון שכבר שיחק ב"ד"ר נו" החליטו המפיקים להחליפו בהרולד סאקאטה.
קודם לכן הזמין רייד את סאקאטה לתחרות היאבקות והתפקיד יינתן למנצח, אך כאמור הדבר לא נעשה בשל בחירת המפיקים בסאקאטה.
ריד מת לכאורה מהתקף לב ב-1987. מותו הוא בגדר תעלומה בגלל תאריכי המוות הסותרים וגם משום שמת באלמוניות יחסית בהודו.
מיליארדרים במקרה: הסיפור האמיתי של הקמת פייסבוק הוא ספר מאת בן מזריץ', שראה אור בשנת 2009 ועוסק בסיפור הקמתה של חברת פייסבוק.
הספר עובד לסרט הקולנוע "הרשת החברתית" (2010) בידי התסריטאי אהרון סורקין.
אדוארדו סברין, ממייסדי פייסבוק, שימש כיועץ המרכזי של מזריץ' בעת כתיבת הספר, אף כי סירב לשוחח עמו ישירות בתקופת המחקר.
לאחר שיישב את תביעתו המשפטית מול צוקרברג, ניתק סברין את הקשר עם המחבר.
בן מזריץ' מתעקש כי הספר איננו יצירה בדיונית, על אף סגנון הסיפור הנרטיבי בו נקט.
בין מקורות המידע ששימשו אותו נכללות שיחותיו עם אדוארדו סברין וכן מסמכים משפטיים שהיו זמינים לו, לדבריו, "בזכות כל אותם סטודנטים שתובעים זה את זה."
הסיפור נפתח בתקופה שלפני השקת האתר "thefacebook.com" בקמפוס אוניברסיטת הרווארד.
אדוארדו סברין, אשר מוצג כדמות הראשית, מתיידד עם מארק צוקרברג, והשניים מנסים להשתלב בחיים החברתיים באוניברסיטה – סברין באמצעות הצטרפות למועדון חברים יוקרתי, וצוקרברג באמצעות יצירת אתר אינטרנט שבו מדרגים סטודנטים את הנשים בקמפוס לפי מידת האטרקטיביות שלהן.
האתר אמנם מצליח, אך מוביל את צוקרברג לעימות עם הנהלת האוניברסיטה ומעורר את זעמן של אגודות נשים וסטודנטיות רבות.
כתבה בנושא שפורסמה בעיתון "The Harvard Crimson" תופסת את תשומת לבם של שלושה סטודנטים בכירים: התאומים קמרון וטיילר וינקלווס ודיוויה נרנדרה, המנסים להשיק אתר היכרויות פנימי להרווארד.
הם פונים לצוקרברג ומציעים לו להצטרף אליהם לפרויקט, אך הוא סבור כי הגישה שלהם שגויה ומחליט לפתח את "thefacebook" בעצמו, תוך הסתמכות על מימון מסברין ותכנות של שותפיו לחדר.
השקת thefacebook.com זוכה להצלחה מיידית בקמפוס.
עם היוודע דבר ההשקה, הווינקלווסים ונרנדרה חשים נבגדים ונעזרים בעורך דינם של אביהם כדי לנקוט צעדים משפטיים.
מכאן ואילך עוקבת העלילה אחר היחסים המתוחים והמשתנים בין סברין לצוקרברג, שכל אחד מהם מחזיק חזון שונה לעתידה של הרשת החברתית.
החלק הראשון של הספר ממוקד בחיי הקמפוס של הרווארד ובחוויות הסטודנטיאליות.
החלק השני עובר להתמקד בהיבטים העסקיים של thefacebook ובמעברו של צוקרברג לעמק הסיליקון.
שון פרקר, מייסד נאפסטר, מצטרף לחייו של צוקרברג ומשמש לו כמנטור, המוביל אותו אל משקיעים ויזמים בעמק הסיליקון.
סברין, שכבר סיים את לימודיו, חש כי הוא נדחק לשוליים על ידי פרקר, שלדבריו אינו משפיע לטובה על צוקרברג ותופס את מקומו כשותף מרכזי לקידום thefacebook.
הספר אינו מגיע לסיום סגור או חד-משמעי, שכן, על פי דברי המחבר, הסוגיות המתוארות בו עודן נדונות בבתי המשפט.
ב"הארץ" נכתב "כתיבה פושרת, עמוסה בהורמונים ובחרמנות נעורים.
ייתכן שזה מה שהניע את החבורה הצעירה, אבל הקריאה על כך אינה משכנעת או מושכת במיוחד.
אם זה הרקע להקמתה של פייסבוק הרי שזהו רקע משמים ובנאלי." באתר "וואלה", נכתב בסיכומו של דבר, "מיליארדרים במקרה" אינו ספר משעמם, אבל הוא נראה יותר כמו רומן בדיוני חסר תחכום וברק, עם נגיעות מציצניות מז'אנר פטריק קים.
עכשיו, השאלה היא איך תבחרו להתייחס אליו.
הוא די ראוי לטיסות או לשעות פנאי בלתי מנוצלות, אבל רחוק מאוד מלצייר, כהגדרתו, את "הסיפור האמיתי על פייסבוק"." ב"גלובס" נכתב "מזריץ' פשוט אסף גבב של פרטי מידע פומביים על צוקרברג, העמיד אותם בשורה, ומתח ביניהם פרוזה בינונית ודיאלוגים בדויים."
מיליאנו ג'ונתנס (באינדונזית ובהולנדית: Miliano Jonathans; נולד ב-5 באפריל 2004 בארנהם שבהולנד) הוא כדורגלן אינדונזי-הולנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אוטרכט מליגת העל ההולנדית ובנבחרת אינדונזיה.
ג'ונתנס גדל במחלקת הנוער של ויטסה ארנהם.
ב-24 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 לווילם II במסגרת המחזור ה-30 בליגת העל ההולנדית לעונת 2021/2022. הוא ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו, והוסיף 18 הופעות ליגה בשתי העונות שלאחר מכן, לאחריהן נשרה ויטסה ארנהם לליגת המשנה ההולנדית.
הוא פתח את עונת בוויטסה ארנהם, במדיה הבקיע 11 שערים ב-18 הופעות בליגת המשנה.
ב-1 בינואר 2025 חתם באוטרכט מליגת העל ההולנדית.
ג'ונתנס נולד בהולנד למשפחה ממוצא אינדונזי.
בחודש אוגוסט 2025 הודיע כי החליט לייצג את אינדונזיה בזירה הבין-לאומית.
ב-3 בספטמבר 2025 קיבל אזרחות אינדונזית, וזומן לסגל נבחרת אינדונזיה לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות טאיוואן ולבנון.
מילטון ג'רולד שאפ היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי שכיהן כמושל ה-40 של קהיליית פנסילבניה בין השנים 1971–1979. הוא היה המושל היהודי הראשון של פנסילבניה, והראשון שנבחר לתקופת כהונה שנייה ורצופה בעקבות השינוי בחוקת פנסילבניה ב-1968.
שאפ נולד בשם מילטון ג'רולד שפירו בקליבלנד שבאוהיו.
הוריו היו אהרון שפירו – איש עסקים ורפובליקני נלהב – ואווה (לבית סמלסי) שפירו, דמוקרטית וסופרג'יסטית פעילה.
משפחתו הייתה יהודית, וכל סביו היגרו לארצות הברית ממזרח אירופה.
הוא למד ב"בית הספר קייס למדעים יישומיים" (Case School of Applied Science).
לימים יהפוך מוסד זה לאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
שאפ השלים את לימודיו הגבוהים בשנת 1933 עם תואר בהנדסת חשמל.
לרוע מזלו, השפל הגדול הכה בכלכלת ארצות הברית, ושאפ, שלא הצליח למצוא עבודה בתחום ההנדסה, עבד כנהג משאית להובלת פחם.
בשנת 1936 מצא עבודה במכירת רכיבים אלקטרוניים ועבר לפנסילבניה.
בתקופה זו שינה את שמו משפירו ל"שאפ" כדי להימנע מאפליה דתית, אף על פי שהמשיך להזדהות בגלוי כיהודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת שאפ כקצין בחיל האותות של צבא ארצות הברית בצפון אפריקה ובאירופה.
לאחר המלחמה עבר לפילדלפיה וייסד את חברת "תאגיד האלקטרוניקה ג'רולד" (Jerrold Electronics Corporation), חלוצה בתעשיית הטלוויזיה בכבלים, כשהוא משתמש בהלוואה של 500 דולר אמריקאי שסובסדה מכוח "חוק ההסתגלות מחדש של יוצאי צבא" (G.I.
בשנת 1948 הפכה החברה של שאפ לאחת הספקיות הראשונות בארצות הברית של מערכות טלוויזיה בכבלים באמצעות כבל קואקסיאלי.
החברה צמחה במהירות והפכה לשחקן מרכזי בתעשיית הטלוויזיה, ושאפ עצמו צבר הון עתק של מיליוני דולרים.
ב-1967 מכר את חלקו בחברה לתאגיד "General Instrument Company" כדי להקדיש את עצמו לפוליטיקה.
עם זאת, השם "ג'רולד" המשיך להופיע על ציוד לקליטת טלוויזיה בכבלים עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז הפך למיושן, וחברת ג'נרל אינסטרומנט נסגרה בשנת 1997.
שאפ נכנס לחיים הפוליטיים בשנת 1960 כאשר פעל למען היבחרו של ג'ון פיצג'רלד קנדי לנשיאות ארצות הברית בבחירות הנשיאותיות שהתקיימו באותה שנה.
לשאפ מיוחסת התרומה לרעיון שהוביל בסופו של דבר לייסוד חיל השלום.
לאחר שקנדי נבחר לנשיאות, שימש שאפ יועץ לחיל השלום וכן כיועץ למזכיר המסחר של ארצות הברית.
בשנת 1966 התמודד שאפ למועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל פנסילבניה.
באותה שנה הייתה המפלגה הדמוקרטית מפולגת להפליא, והממסד המפלגתי הרשמי תמך בבוב קייסי האב.
הונו האישי הגדול של שאפ אפשר לו לנהל מסע בחירות עצמאי, והוא ניצל את הלך הרוח האנטי-ממסדי בקרב הדמוקרטים בפנסילבניה וזכה בבחירות המקדימות בפער של כ-50 אלף קולות, עם סיסמה שהציגה אותו כ"האדם נגד המכונה".
עם זאת, בבחירות הכלליות הפסיד שאפ למועמד הרפובליקני ריימונד שייפר בהפרש של כ-250 אלף קולות.
המאבק נגד מיזוג פן סנטרל
במחצית השנייה לשנות ה-60 של המאה ה-20 היה שאפ מעורב מאוד בניסיון – שלא צלח – למנוע את מיזוג מסילות הברזל של פנסילבניה עם מסילות ניו יורק סנטרל.
הוא השקיע מיליוני דולרים מכספו הפרטי במאבק, ונסע ברחבי פנסילבניה כדי לשכנע נבחרי ציבור מקומיים להתנגד למיזוג.
הוא קידם את הסוגיה בבתי המשפט הפדרליים ואף העיד בפני ועדת המסחר הבין-מדינתית נגד המיזוג המוצע.
הנושא היה לציפור הנפש במסע הבחירות שלו לתפקיד המושל ב-1966, ובמהלך המאבק צבר שאפ כמה אויבים.
סונדרס, נשיא מסילות הברזל של פנסילבניה, התנגד לשאפ בכל צעדיו.
בהיותו מקורב לממשל לינדון ג'ונסון, ניצל סונדרס את קשריו כדי לשכנע את הדמוקרטים בוושינגטון לחבל במסע הבחירות של שאפ.
וולטר אננברג, הבעלים והמוציא לאור של העיתון "פילדלפיה אינקוויירר" שגם היה בעל מניות מרכזי בחברת מסילות הברזל של פנסילבניה, השתמש בעמודי העיתון כדי להטיל ספק בכשירותו ובסיכוייו של שאפ לנצח בבחירות לתפקיד המושל.
ההתנגדות מצדם של כלי התקשורת בעלות אננברג ושל הממסד הדמוקרטי תרמה להפסדו הדחוק של שאפ לריימונד שייפר הרפובליקני באותה שנה.
עם התקרבות הבחירות בשנת 1970, לא יכול היה המושל שייפר להתמודד לכהונה נוספת עקב הגבלת הכהונה הקבועה בחוקי פנסילבניה, אשר אסרה על שתי כהונות רצופות.
בנוסף, המשבר הפיסקלי בתקופת כהונתו הוביל לצניחה חדה באהדתו הציבורית, מה שפגע בסיכויי המפלגה הרפובליקנית לשמור על משרת המושל.
שאפ בחר שוב להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית, ושוב הביס את בוב קייסי האב.
במהלך כהונתו פתר שאפ את המשבר הכלכלי במדינה באמצעות הטלת מס הכנסה אחיד ללא ניכויים.
הוא חתם על החוק שהקים את הלוטו של פנסילבניה, והוביל רפורמות נרחבות בכביש המהיר של פנסילבניה.
כהונתו התאפיינה גם בחקיקת זכויות צרכנים חדשות, רפורמה במערכת רווחה ובענף הביטוח, כולל ההחלטה השנויה במחלוקת להנהיג במדינה ביטוח ללא אשם (no-fault insurance).
בעקבות פרשת ווטרגייט יזם חוק נרחב בתחום חופש המידע, שנחשב למקיף ביותר בכל מדינות ארצות הברית באותה עת.
בתקופתו נדרשה המדינה לבצע שיקום רחב היקף לאחר שהוריקן אגנס גרם לשיטפונות קשים ולמותם של 48 תושבי פנסילבניה.
השיטפונות היו כה חמורים ומהירים עד שהמושל שאפ ורעייתו מיוריאל חולצו בסירה ממעון המושל בהאריסברג, לאחר שמי נהר הססקואנה הציפו את המבנה.
במהלך כהונתו של קודמו בתפקיד, ריימונד שייפר, תוקנה חוקת פנסילבניה, כך שהוגדל מספר הקדנציות המותרות למושלי פנסילבניה למלא ברצף מאחת בלבד לשתיים רצופות, עם דרישה להפסקה של כהונה אחת לפחות לפני חזרה אפשרית לתפקיד.
משום שלא הוגבל בכהונתו, התמודד שאפ בהצלחה מחדש ונבחר לכהונה שנייה כמושל, לאחר שניצח ברוב גדול את יריבו הרפובליקני דרו לואיס בבחירות 1974.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976 התמודד שאפ למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
עם זאת, בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית הוא לא הצליח לנצח אפילו במדינת הבית שלו, פנסילבניה, ופרש לאחר 89 ימים של מסע בחירות נשיאותי.
לאחר תבוסתו היה לברווז צולע במדינתו, מבלי לקדם רפורמות משמעותיות נוספות.
בערוב ימיו סבל שאפ מאלצהיימר, ונפטר מהתדרדרות המחלה ב-24 בנובמבר 1994, בגיל 82. הוא נטמן בבית העלמין הר יהודה.
לאחר מותו ייסדה לכבודו חברת מוטורולה את "קרן המלגות על שם מילטון ג'רולד שאפ".
מוטורולה הייתה ממשיכת דרכה של חברת "General Instrument", שרכשה את החברה של שאפ בשנת 1967.
מיליטריזם או צְבָאָנוּת היא אידאולוגיה, אשר מדגישה את חשיבותו של הכוח הצבאי, אף בלי קשר לצורכי הביטחון, ורואה באלמנט הצבאי מטרה ויעד שעליו מתבקשת החברה האזרחית להסתמך.
בעוד הכנות מיליטריסטיות, יכולות להתפרש כהכרח פרקטי הקשור להגנה על המדינה, מיליטריזם הוא מושג רחב יותר, והוא דוקטרינה, הרומזת על כך שיש לשאוף לעליונות צבאית (בצד השאיפה לרגיעה ביטחונית), אף אם הדבר לא יביא שלום.
מדינות מיליטריסטיות הן מדינות בהן הצבא הוא מרכזי וסביבו סובבת החברה.
בנוסף, האלמנט הצבאי הוא סוג של זרוע אסטרטגית גם ביחסי החוץ של מדינות מיליטריסטיות עם שכנותיהן.
מיליטריזם נאמד במידה שבה מלחמה והכנות למלחמה נתפסות כפעולות חברתיות נורמליות, אפילו רצויות.
מיליטריזציה של החברה נותנת לגיטימציה לנטל הכבד, אשר ההכנות למלחמה (ובמיוחד ביצועה בפועל) מטילים על החברה.
מיליטריזם מצביע על מגוון רחב של התנהגויות: נטייתו של הצבא להתערב בפוליטיקה, גיוס החברה לצרכים צבאיים עד כדי בזבוז משאביה החומריים והאנושיים, התערבות הצבא בחיים האזרחיים, העלאה על נס של ערכים כגון כוחניות, אומץ לב, הקרבה עצמית, כבוד ותהילה ועוד.
קלאוזוביץ ציין כי מיליטריזם הוא מצב לפיו המלחמה או הפתרון הצבאי הופכים למדיניות עצמה, וזאת בניגוד לעמדה ההפוכה ממיליטריזם, הפציפיזם.
אולם, לא כל שימוש בכוח צבאי ולא כל יציאה למלחמה מעידים על קיומו של מיליטריזם, ועל קיומה של פוליטיקה מיליטריסטית, מיליטריזם מתקיים רק כאשר השימוש בכוח הצבאי נתפס כערך וכמעלה, מוצג כנכון ורצוי, ולעיתים הוא תולדה של מצב של "אין ברירה".
מיליטריזציה היא תהליך הדגשתם של ערכים צבאיים, מדיניות צבאית וכוננות צבאית מתוך העברה תכופה של פונקציות אזרחיות לידי הרשות הצבאית.
מיליטריזציה מניחה שכשחברה נמצאת במשבר או כשהיא מאוימת, הדרך הטובה ביותר להתגבר על המשבר או על האיום היא לחזק את הצבא.
שני סממנים חשובים של מיליטריזציה הם הוצאות ציבוריות לצורכי ביטחון, ובעיקר אחוז ההוצאות המופנות לתכליות צבאיות, והדיון על נקיטת אמצעים צבאיים או נקיטתם בפועל כפתרון לבעיות ועימותים פוליטיים או כלכליים ביסודם.
מלבד ההוצאות הכספיות צבאיות על חשבון הוצאות אזרחיות, דרך נוספת שבה ניתן לבחון את רמת המיליטריזציה של החברה, היא נטיית השליט או המנהיג של החברה להסתובב במדים צבאיים מעוטרי אותות צבאיים, לקבל עיטורים צבאיים רבים, לשאת את הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר, להיות מתועד בצילום או בפיסול בעודו במדים מחזיק בנשק.
למיליטריזם המודרני יש 3 מרכיבים:
מרכיב השיח התרבותי - חדירתם של סמלים צבאיים-כוחניים לשיח הפוליטי.
מרכיב ההכנות למלחמה - המידה שבה החברה מגויסת למאמץ הצבאי, שיעורי הגיוס ביחס לגודל האוכלוסייה והצריכה הביטחונית באופן יחסי לתוצר המקומי הגולמי.
המרכיב המעשי - יכולתה של המדינה, ועקב כך, נטייתה להעדיף פתרונות צבאיים בזירה הבינלאומית, ככל שזירה זו מאפשרת ברירת העדפות, מתוך דחיקה של פתרונות לא צבאיים.
לפי ברוך קימרלינג למיליטריזם 3 ממדים עיקריים:
המימד הכוחני - כאשר לאורך זמן, מתקיים שלטון צבאי ישיר או עקיף באמצעות קולונלים וגנרלים.
מפקדי הצבא הם מקבלי ההחלטות, הם אלה שקובעים את סדר היום הציבורי ואת הקצאתם של המשאבים לטובת הצבא עצמו או לקבוצה אתנית, לאומית מסוימת.
הפוליטיקאים-אזרחים, נתפסים כ"נחותים" מבחינה מוסרית, מבחינת יעילותם ויכולתם לנהל מדינה ובכושרם לייצג את ה"האינטרס האמיתי" של האזרחים והאומה.
כאשר ההתייחסות אל המשטר הצבאי הופכת ל"מובנת מאליה", ויחס זה חודר אל תוך המפה הקוגניטיבית של הקולקטיב, חודר המיליטריזם עמוק יותר לתוך החברה, אך בליטתו כמשטר צבאי יורדת.
המימד התרבותי - מיליטריזם של אזרחים - כאשר המיליטריזם מתבטא בעיקר במימד התרבותי והוא נטול ביטויים גלויים של כוחנות צבאית כלפי פנים.
הצבא לא שולט בהחלטות הפוליטיות.
המיליטריזם התרבותי מוצא ביטויו במרכזיות של הצבא בחוויה ובזהות הקולקטיבית, בהיותו אחד מהסמלים המרכזיים של הקולקטיב.
החוויה הציבורית בנויה סביב הצבא ואנשיו - המלחמות נתפסות כחלק מהותי מהחוויה הקולקטיבית, הניצחונות מונצחים בשירה, אומנות, סרטי קולנוע ואלבומים.
אנדרטאות לזכר הלוחמים הנופלים, ימי זיכרון וטקסי הענקת אותות גבורה מקבלים הבלטה ציבורית.
חלק חשוב מהשיח הפרטי והציבורי הוא "שיח לוחמים".
החינוך, התעשייה, הטכנולוגיה, המדע וכל תחום אחר נתפסים כמגויסים לצורכי "המולדת", אשר הצבא נתפס כמגלם המובהק והטהור ביותר שלה
המימד הקוגניטיבי-מיליטריזם אזרחי - חדירה מבחינה תרבותית לתוך הלך הרוח הקולקטיבי, כאשר מנהיגים ומונהגים אזרחיים מקבלים מצב זה כמובן מאליו, ובדרך כלל מבלי להיות מודעים לכך, הנחות יסוד מהתחום הצבאי וההאסטרטגי.
כלל המערכת מכוונת הן מבחינה מוסדית והן מבחינה מנטלית, להתכוננות מתמדת לקראת מלחמה כאל מצבו הטבעי של העולם.
השאלה האם ישראל היא מדינה מיליטריסטית נתונה לוויכוח, במיוחד כיוון שבעיות הביטחון הרבות של ישראל, מאז קום המדינה, הובילו להכפפה של החברה האזרחית בישראל לצורכי ביטחון אלו.
על פי הקריטריונים של מכון BICC הגרמני, נכון ל-2021 ישראל היא המדינה המיליטריסטית ביותר בעולם.
הדומיננטיות של אירועי הביטחון במדינה, הובילו גם לכך שרבים מהפוליטיקאים הבכירים בישראל, היו בעלי דרגות בכירות בצבא.
אישים וגופים כדוגמת תנועת פרופיל חדש, טוענים כי אישי ציבור אלה נוטים לראות את צורכי המדינה מבעד לכוונות הנשק בלבד, והם אינם מסוגלים להשתחרר מהתפיסה הצבאית.
לפי ניתוחו של קובי מיכאל, למרות שצה"ל כפוף לדרג המדיני האזרחי, בתנאי עימות ממושך בעצימות נמוכה, יתרון המומחיות (epistemic authority) של הדרג הצבאי מערער למעשה את ההבחנה הזו, והצבא באמצעות שליטתו בפרשנות המציאות, קובע את המדיניות בפועל.
בנוסף, היוקרה הרבה של הצבא בחברה הישראלית, גורמת לכך שהציבור רואה בהערכות הצבא מקור מוסמך להבנת המציאות, כלומר התודעה האזרחית נקבעת על ידי הצבא.
ברמה התרבותית, שירות קרבי נחשב לשיאה של "אזרחות טובה", ומידת ההשתתפות במאמץ הצבאי משמשת לדירוג קבוצות אוכלוסייה כתורמות יותר או פחות למדינה.
מערכת החינוך בישראל, מדגישה את הקשר לצבא באמצעות ביקורים בתערוכות צה"ל, הרצאות של קצינים בבתי ספר וסיורים במחנות צבא.
באופן זה, על פי חגית גור במערכת החינוך הישראלית "מרכזיות המלחמה והצבא נתפסת כחלק בלתי נפרד מהחיים, וההתחיילות כחלק ממהלך חיים תקין" כך שתהליכי החיברות, מכשירים ילדים ובני נוער יהודים לקבל את המלחמה כמצב נורמלי ומאפשר את הנכונות הרגשית להעדפת פתרונות של כוח ואלימות לקונפליקטים.
התעצמות החשיבות החברתית של האינטרנט כזירה תקשורתית הפך אותה לזירה מרכזית בה מתוחזקת המרכזיות של הצבא בחברה.
קיימים אופנים שונים בהם משתמש הצבא בפלטפורמות התקשורת הדיגיטלית מנת לשרת את האינטרס הביטחוני שלו.
הצבא פועל ברשתות החברתיות במרחב האזרחי במקרים רבים תוך פנייה אל האזרחים.
הפעולה של הצבא במרחב הדיגיטלי האזרחי הוא גלגול עדכני של מיליטריזם תרבותי כללי יותר.
במקרה הישראלי צה"ל עושה שימוש נרחב ברשתות החברתיות על מנת לעבות את כוחו באמצעות פוסטים שעוסקים בחיילים המשרתים בו.
כך חשבונות אלו של הצבא ברשתות החברתיות השונות (טוויטר, יוטיוב, טלגרם, פייסבוק ועוד) הם דוגמה למיליטריזם דיגיטלי.
החל מ-1990, מפרסם מכון מחקר בגרמניה מדי שנה את מדד המיליטריזציה הגלובלי, המהווה דירוג של מדינות העולם על פי פרמטרים, ובהם: שיעור ההוצאה על צבא מתוך התקציב, שיעור אנשי הצבא מתוך האוכלוסייה, מספר כלי הנשק הכבד לנפש ועוד.
בעשירייה הפותחת של טבלת 2012 נמצאות: ישראל, סינגפור, סוריה, רוסיה, ירדן, קפריסין, קוריאה הדרומית, כווית, יוון וערב הסעודית.
מיליון (1,000,000) הוא מספר טבעי השווה לאלף אלפים.
ברישום מדעי, מיליון נכתב 106.
קידומת ה-SI למיליון היא "מגה".
מוצא השם מיליון מהמילה האיטלקית "מיל", שמשמעו היה 1,000, ו-1,000,000 נקרא "מיליון", "אלף גדול".
כך גם בביטוי "להבדיל באלף אלפי הבדלות".
המספר מיליון משמש לעיתים בשפה העברית כמטפורה למספר גדול מאוד, למשל: "נס הוא אירוע שקורה אחת למיליון שנה".
מהמספר "מיליון" נגזר הכינוי "מיליונר", לאדם עשיר מאוד (כזה שיש לו מעל למיליון יחידות מטבע בארצו).
נהוג להשתמש במספר מיליון להצגה "עגולה" של נתונים, כגון מספר תושביה של מדינה (בישראל כעשרת מיליון תושבים) או היקף פעילתו של גוף עסקי (לחברה מחזור של 180 מיליון שקל).
מיליון דולר בייבי הוא סרט דרמה זוכה פרס האוסקר משנת 2004 שבויים בידי קלינט איסטווד.
הסרט מגולל את סיפורה של מתאגרפת חובבנית, המגולמת בידי הילרי סוונק, השואפת להפוך למקצוענית, ולשם כך פונה לעזרתו של מאמן אגרוף מזדקן, המגולם בידי איסטווד.
עם יציאתו זכה הסרט להצלחה בקופות ולביקורות אוהדות, והוא היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בארבעה – לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקנית הטובה ביותר (סוונק) ולשחקן המשנה הטוב ביותר (מורגן פרימן).
עם זאת הוא עורר מחלוקת בשל התפנית החדה בעלילת הסרט, שבעקבותיה עוסק הסרט בנושא שנוי במחלוקת.
מגי פיצג'רלד (הילרי סוונק) היא מתאגרפת חובבנית ששואפת להפוך למקצוענית, ומנסה לשכנע את פרנק דאן, מאמן אגרוף מזדקן וזנוח (קלינט איסטווד) לקחת אותה תחת חסותו.
בתחילה דאן מסרב מכיוון שאינו מעוניין לאמן נשים והוא סבור שמגי, בת ה-31, מבוגרת מדי מכדי לעסוק באגרוף מקצועני.
מגי מנסה לזכות באהדתו, באימוניה הבלתי פוסקים באולם המנוהל בידי ידידו של פרנק, מתאגרף לשעבר המכונה סקראפ (מורגן פרימן), שגם מלווה את הסרט בקריינותו.
בסיועו של סקראפ מצליחה מגי לשכנע את פרנק לאמן אותה, ובין השניים הולך ונרקם קשר אמיץ.
פרנק, שקשריו עם בתו שלו נותקו, מוצא במגי תחליף בת, וגם מגי מוצאת בו דמות אב.
בהדרכתו של פרנק מגי הופכת לסיפור הצלחה ומפלסת את דרכה במהירות לצמרת, עד שהיא מגיעה לקרב מכריע כנגד אלופת גרמניה לנשים.
במהלך הקרב מרמה יריבתה של מגי, וגם פוגעת בה מאחור בתום הסיבוב.
מגי נוחתת על שרפרף, שוברת את צווארה והופכת למשותקת בכל גופה.
בתחילה פרנק מנסה לסייע למגי להחלים, אולם כל מאמציו הם לשווא, ולשניים מתחוור כי מצבה בלתי הפיך.
בשלב זה אומרת מגי לפרנק כי הגשימה את שאיפותיה בחיים, ומבקשת את עזרתו כדי למות.
בתחילה פרנק מסרב, אבל לאחר ניסיון התאבדות כושל שלה, הוא מבצע בה המתת חסד על ידי הזרקת אדרנלין.
לאחר מכן פרנק נעלם, והצופים מגלים כי הקריינות של סקראפ הנה בעצם מכתבו המיועד לבתו של פרנק, לספר לה על אביה, אולי כדי לזכותו בכל זאת באהדתה.
קלינט איסטווד - פרנקי דאן, מאמן אגרוף קשיש קשוח אך בעל כוונות טובות.
הילרי סוואנק - מרי מרגרט "מגי" פיצג'רלד, מתאגרפת נחושה ושאפתנית שאומנה על ידי פרנקי דאן.
מורגן פרימן – אדי "סקראפ-איירון" דופריס, עוזר הכושר של דאן ומתאגרף לשעבר.
ג'יי ברוצ'ל – דילארד המסוכן נלחם בפיפו באם-בם בארך או "סכנה", מתאגרף פשוט.
מייק קולטר – ווילי "ביג ווילי" ליטל, מתאגרף שדאן אימן במשך שנים.
לוסיה רייקר – בילי "הדוב הכחול" אוסטרמן, פרוצה לשעבר ומתאגרפת מרושעת.
או'בירן – האב הורבק, הכומר של הכנסייה שבה דן לומד.
אנתוני מאקי – שוורל ברי, מתאגרף נלהב מדי, מתאמן בקביעות במועדון האגרוף של דאן.
מייקל פניה – עומר, מתאגרף והחבר הכי טוב של שוורל.
מרגו מרטינדייל – ארליין פיצג'רלד, אמה האנוכית של מגי.
פיצג'רלד, אחיה הכלוא של מגי.
ריקי לינדהום – מרדל פיצג'רלד, אחותה של מגי.
בניטו מרטינז - המנהל של בילי.
ברוס מקוויטי – מיקי מאק, סוכן מתאגרפים.
רוברטס - איש החתך של בילי.
מיליונים הוא סרט דרמה-קומי אנגלי שיצא בשנת 2004 בבימויו של דני בויל.
אחרי פטירת אימו, דמיאן בן ה-7 ומשפחתו עוברים לפרוור במנצ'סטר.
דמיאן מתעניין בקדושים הנוצריים ואוהב לצפות ברכבות, כך שהדבר הראשון שהוא עושה הוא לקחת את הארגזים הריקים שנותרו אחרי המעבר ובונה איתם מעין בית קטן אל מול פסי הרכבת שנמצאים במרחק מה מביתו.
מספר ימים אחר כך, דמיאן "פוגש" בבית המאולתר שלו קדושה נוצרייה שמתה במאה ה-12. לאחר השיחה עימה עף תיק מהרכבת שעברה, ונוחת על ערימת הקרטונים שדמיאן בנה.
דמיאן פותח את התיק ומגלה שיש בפנים מיליוני לירות שטרלינג.
גם אחיו הגדול של דמיאן, אנתוני, רואה את התיק וכיוון שבעוד 12 ימים הפאונד יומר לאירו, אנתוני מחליט שחייבים להשקיע אותו.
אך דמיאן מאמין כי יש לתרום את הכסף לעניים.
בסופו של דבר, לאחר תרומות מרובות ובזבוזים מועטים, מתגלה האמת: התיק נגנב מרכבת שהתכוונה להעביר את הכסף לממשלה.
דמיאן ואנתוני נשלחים לחקירה בחדרו של מנהל בית הספר, אך נחלצים מזה.
דמיאן מפקפק במתנה שנפלה אליו מהשמיים.
מספר ימים קודם לכן, הגיע אחד הגנבים של הכסף לפרוור ודרש את הכסף, וכעת אותו גנב יודע שכל הכסף נמצא אצל דמיאן ודורש אותו בחזרה.
אביו של דמיאן מתיידד עם תורמת גדולה לארגון העוזר למגר את הרעב באתיופיה, אך הם מסרבים לתרום את הכסף כאשר נודע להם שפרצו לביתם.
בסופו של דבר מוחלט לתרום את הכסף לילדי אתיופיה, כפי שדמיאן רצה.
בסרט זה דני בויל משלים את החסר מסרטו "טריינספוטינג" שיצא 8 שנים לפני כן, כאשר בסרט זה לא הוזכרה צפיית הרכבות (שכן זהו שם הסרט: Train-Spotting צפיית-רכבות).
מילים ולחן הוא סרט קומי רומנטי מבית היוצר של האחים וורנר, שיצא לאור ב-14 בפברואר 2007 בבריטניה.
בסרט מככבים יו גרנט בתור אלכס פלצ'ר, כוכב פופ משנות ה-80, ודרו ברימור בתור סופי פישר, בוגרת אוניברסיטה עם תואר בספרות אנגלית.
הסרט מתעד את ניסיונותיהם לכתוב שיר לזמרת קורה קורמן (היילי בנט).
הסרט זכה לביקורות חיוביות, וטיפס לצמרת הרשימה הבריטית.
הוא הגיע למקום הרביעי ברשימה של צפון אמריקה, עם הכנסות של כ-19 מיליון דולר בשבוע הראשון להקרנתו.
אלכס פלצ'ר (יו גרנט) הוא כוכב פופ לשעבר.
כחבר להקת הפופ 'פופ!', הוא נהנה מתהילה והצלחה יחסית במהלך שנות ה-80 ותחילת ה-90, אך כעת הוא משלים עם היותו חלק מהעבר.
קולין, חברו ללהקה רימה אותו והשתמש בשלושת השירים האחרונים שכתבו באלבום הסולו שלו המצליח.
ניסיונו של אלכס לפתוח בקריירת סולו נחל כישלון צורב.
סיכוי לזכות מחדש בתהילתו הישנה מגיע בדמות דואט עם הדיווה קורה קורמן (היילי בנט), המציעה לו לכתוב לה שיר, בתנאי שיעשה זאת תוך ימים ספורים.
אלכס לא כתב דבר מזה שנים (וגם כשכתב תמיד התקשה בכתיבת המלים), ויודע שייאלץ לבקש עזרה מפזמונאי.
אלכס פוגש את סופי פישר (דרו ברימור), שבאה להשקות את עציציו.
סופי היא סופרת נוירוטית וחסרת ביטחון, המתאוששת ממערכת יחסים הרסנית - סופר עמו ניהלה רומן ארוך התגלה כמאורס, ולאחר פרידתם הוא ביסס על אופייה דמות צעירה נלעגת.
לאחר שכנועים רבים, היא מסכימה לכתוב עמו, ובעוד השניים מתחילים למצוא את התווים הנכונים, הם מתחילים לחבב זה את זה.
לבסוף, הם מצליחים לסיים את השיר ולהגישו לקורה.
היא אוהבת אותו, אך עושה שינויים גדולים.
סופי מתעקשת לומר לקורה את דעתה על השינויים, ואלכס עוצר אותה.
עם המשכות הוויכוח אלכס מטיח בה שדמותה הספרותית היא תיאור מדויק שלה, והיא, פגועה, מחליטה לעזוב.
בהופעה של קורה, לאחר שקורה מבצעת את "Entering Bootytown", היא מכריזה על שירו של אלכס.
סופי מחליטה לעזוב כשאינה מוזכרת ככותבת המילים.
למעשה, אלכס מופיע עם שיר חדש, המוקדש למערכת היחסים שלו ושל סופי עד כה.
לאחר מכן, הוא וקורה שרים את הגרסה המקורית של "Way Back Into Love".
לסרט "מילים ולחן" יצא פסקול, שהוצא על ידי Atlantic Records ב-13 בפברואר 2007. הפסקול כולל שירים בביצוע כוכבי הסרט: יו גרנט, דרו ברימור והיילי בנט.
לבי מתפוצץ) - יו גרנט
"Buddha's Delight" (תענוג הבודהה) - היילי בנט
"Meaningless Kiss" (נשיקה חסרת משמעות) - יו גרנט
"Entering Bootytown" (נכנסים לעיר הפינוקים) - היילי בנט
(Way Back Into Love" (Demo version)" (הדרך בחזרה לאהבה) - יו גרנט ודרו ברימור
"Tony the Beat" (האופנה הקצבית) - הצלילים
"Dance With Me Tonight" (רקדי איתי הלילה) - יו גרנט
"Slam" (קצב) - היילי בנט
"Don't Write Me Off" (אל תפסיקי לכתוב איתי) - יו גרנט
"Way Back Into Love" (הדרך בחזרה לאהבה) - יו גרנט והיילי בנט
"Different Sound" (צליל שונה) - טדיברס ומלטה
"Love Autopsy" (צפידת אהבה) - יו גרנט
מיליונר מי שגומר ראשון הוא סרט קומדיה משנת 2001.
הסרט ביום על ידי ג'רי צוקר.
בסרט משחקים: רואן אטקינסון, וופי גולדברג, קובה גודינג ג'וניור, לון לוביטו, לני צ'פמן, סת' גרין, קטי נג'ימי, וינס ווילוף, ג'ון קליז, ברקין מאייר, קתי בייטס, גלוריה אלרד, ווין נייט ואיימי סמארט.
עלילת הסרט דומה לקומדיה "מטורף, מטורף, מטורף העולם" משנת 1963, אם כי הוא לא רימייק ישיר של הסרט.
הסרט מספר על שש קבוצות שמקבלות הזדמנות לקבל סכום רב של כסף אם אחד מהם יגיע ראשון לכספת.
הם התחילו בקזינו בלאס וגאס, והכספת נמצאת בסילבר סיטי, ניו מקסיקו.
הקבוצות שיצאו הן: ורה בייקר (וופי גולדברג) ומריל ג'ניין (לני צ'פמן), אם וביתה שנפגשות אחרי שנים.
דוני (סת' גרין) ובליין (וינס וילוף) קודי, שני אחים שמקצועם הוא לעשוק אנשים תמימים.
אוון טמפלטון (קובה גודינג ג'וניור), שופט פוטבול נופל.
משפחת פייר, משפחה שנסעה לטייל ללאס וגאס.
אנריקו פוליני (רואן אטקינסון), תייר החולה במחלת השינה ומתלווה בהמשך לזק מלוזי (ויין נייט).
ניק שייפר (ברקין מאייר) וטרייסי פוסט (איימי סמארט), עורך דין וטייסת שהתאהבו במהלך המירוץ.
מיליון רסיסים קטנים הוא ספר אוטוביוגרפי לכאורה מאת הסופר ג'יימס פריי.
הספר הפך לרב-מכר בארצות הברית, ובהמשך נודע בשל סערה תקשורתית סביב גילויים של תחקירנים כי חלק מהפרטים בו בדויים.
הספר מספר על קורותיו של ג'יימס פריי, שבגיל 23 נכנס למוסד גמילה אחרי שהתמכר לאלכוהול וסמים קשים.
הספר יצא לאור בשנת 2003 במהדורה הראשונה ובשנת 2006 במהדורה שנייה בתוספת הערת המחבר בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
מיליון רסיסים קטנים פורסם לראשונה בזכות תוכניתה של אופרה וינפרי.
בסוף 2005 אתר האינטרנט סמוקינג גאן נתבקש על ידי אחד מגולשיו לפרסם את פספורט הכלא של פריי, אך המשימה של תחקירני האתר הפכה קשה במיוחד כשהסתבר כי פריי מעולם לא ישב בכלא.
בספרו טוען פריי כי ישב בכלא במשך 87 ימים, כאשר למעשה בילה רק מספר שעות בחדר ההמתנה של בית מעצר, לאחר שנמצא נוהג בשכרות; הוא שוחרר בערבות על ידי חבר.
עוד הסתבר כי מסכת ההתנגשויות האלימה שלו עם אנשי חוק הייתה פרי דמיונו, כמו גם התיאור הגרפי המצמרר של טיפול שורש שהתבצע כביכול בשיניו הקדמיות ללא הרדמה.
פריי טען כי רופא השיניים אמר לו כי סמים מכל סוג שהוא אסורים על משתמשים בגמילה ולכן אין באפשרותו לתת לו הרדמה כללית או מקומית, ואף קשר אותו ברצועות פלסטיק לכיסא המטופל כדי שלא ישתולל בזמן הטיפול הקשה.
עם זאת, מנהל מרכז הגמילה הכחיש בשידור כי נעשות פרוצדורות רפואיות במטופלי מרכזי הגמילה בלא הרדמה.
לאחר שהתגלתה התרמית רואיין ג'יימס פריי בתוכניתה של אופרה וינפרי, והודה ששיקר לקוראיו.
הוצאת הספרים רנדום האוס עצרו מיד את הוצאת הספר וחידשו את ההוצאה רק לאחר הוספה של הערת המחבר, בה כותב פריי בין היתר כי הספר נכתב מזיכרונו ויש רופאים הטוענים כי ייתכן וזיכרונו פגום.
כמו כן הוסיף כי הוא "מתנצל מעומק הלב" בפני הקוראים שהתאכזבו משינוי הפרטים בסיפור.
בנוסף להערת המחבר, הודפס הספר כאשר בכריכתו נכתב "מבוסס על סיפור אמיתי", בניגוד ל"סיפור אמיתי" שנכתב בהוצאה הראשונה.
מיליונר בצרות הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 1978, בבימויו של יואל זילברג.
הסרט המספר על איש עסקים החוזר לישראל לאחר כ-20 שנה בארצות הברית ומחליף זהויות עם נהגו האישי.
הסרט מכר 450,000 כרטיסים בארץ.
ג'רי אופנהיימר (יהודה ברקן) הוא מיליונר החי בארצות הברית ומיודד עם שרגא פיש (יעקב בודו), נהגו האישי.
בעקבות נסיעת עסקים לישראל, מחליטים השניים לערוך התערבות ביניהם ולהתחלף בזהויות בישראל כאשר ג'רי שואף לנסות ולהצליח בישראל גם ללא כספה של משפחתו.
השניים חתמו יחדיו על חוזה בנדון, להחלפת זהויות למשך חודש אחד, בנוכחות עורך הדין ליברמן (ארי סורקו-רם).
העלילה מסתבכת כאשר נכנסת לתמונה גילה פרסמן (אוריאלה וייט) והשניים מנסים את מזלם בחיזור אחריה.
בית המיליונר צולם באחוזת הפאר של שמואל פלאטו-שרון בסביון שהיה גם אתר צילומים של הסרט אבא גנוב.
"מיליון כוכבים" הוא שיר שכתב והלחין יפתח קרזנר ("יפתי") בשנת 2006, לזכר חברו, הטייס סרן תם פרקש, שנהרג בהתרסקות מסוק מדגם AH-64D אפאצ'י לונגבאו ("שרף") של טייסת 113, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
את השיר שרה לראשונה אחותו של תם, עמית פרקש בהלווייתו, שיר אשר היווה את תחילת הקריירה שלה כזמרת.
השיר הושמע בתחנות הרדיו, והפך להיות השיר המזוהה ביותר עם המלחמה, ומאז השיר מושר בטקסים לציון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
השיר פונה אל תם המנוח, החל משורת הפתיחה "רצית לעוף, רצית כבר הלאה", ובמרכזו הבקשה, המופיעה בסוף הבית הראשון ובסוף השיר, "תן רק עוד שנייה אחת לומר לך שלום".
בסיום השיר נשמעת עמית אומרת "ביי תום".
ירחמיאל פלזנשטיין Лазаревич Фельзенштейн, מיליה (רחמיאל) לזרביץ' פלזנשטיין, 23 באוגוסט 1923 - 14 באוקטובר 2006) היה מפקד פלוגה יהודי-סובייטי, גיבור ברית המועצות, הראשון שעלה לישראל תוך מאבק בשלטונות ברית המועצות בשנות השבעים של המאה העשרים.
נולד ב-1923 (במסמכים סובייטיים רשמיים מופיעה השנה השגויה 1924) בחרקוב, אוקראינה למשפחה של חסידי חב"ד וזכה לחינוך כללי ולחינוך יהודי בסתר.
ב-1941 גויס עם כל הנערים בני גילו לעבוד בחפירות, ולאחר מכן נשלח להכשרה בבית הספר לקציני תותחנים בטרמז, בגבול אוזבקיסטן-טג'יקיסטן.
משפחתו פונתה לסמרקנד עם רוב אזרחי חרקוב.
בסוף 1942 נלחם לראשונה בחזית קובאן.
באביב 1943 לחם בחזית אוקראינה בקרבות קשים בדרגת סג"ם בפיקוד על המחלקה המסייעת שהייתה חמושה במקלעים.
בקיץ 1943 נלחם בקרבות קרסנודאר.
יחידתו השתתפה בנחיתת סער ביחד עם גדוד נחתים וגדוד נ.ק.ו.ד.
ב-1 בנובמבר 1943 נשלח עם יחידתו: גדוד הרובאים 1339, דיביזיית הרובאים 318, ארמייה 18 בחזית צפון הקווקז למשימת כיבוש חצי האי אלטיגיין בקרץ' שנחשבה לפעולה חסרת סיכוי.
היחידות שטו בלילה הסוער באסדות נגררות לרוחב מצר קרץ' בן 35 הקילומטרים.
הכוח התגלה והופגז קשות על ידי כלי שיט גרמניים וכן מכיוון החוף, גם מזג האוויר הסוער הביא לטביעת מספר סירות על אנשיהן.
פלזנשטיין פרץ עם מחלקתו מהמים הרדודים אל החוף המבוצר בהסתערות רימונים ומקלעים והצליח לכבוש חלק של כק"מ מהחוף ולהחזיק בו מעמד במשך שבוע כנגד 12 מתקפות נגד מאסיביות ללא תגבורת וללא אספקה, כאשר הוא אישית הרג למעלה מחמישים חיילים נאצים והיווה דמות מופת פיקודית לחייליו.
בפעולה זו פלזנשטיין נפצע קשות מקליע שפילח את לסתו ולשונו בעת שהשליך רימון נגד טנקים.
הוא נחשב כמת אך בהתעקשות של ידידו קייסין קולייב פונה לתחנת איסוף פצועים ושם נתברר כי הוא חי אך במצב קשה.
הוא הועבר לבית חולים צבאי בסוצ'י שבו שהה ארבעה חודשים.
במהלך הקרב אבדו מסמכיו וקולייב זיהה אותו בכינוי "מיליה", שנרשם בתיעוד הרפואי וכך הפך לשמו הרשמי.
הוא שלח מכתב מבית החולים לאביו שהוא פצוע אך במקביל קיבל אביו מכתב מהצבא שבנו נהרג.
אחר כך הסתבר כי משנודע לפקיד האחראי שהכדור פילח את הראש, הוא הפעיל את שיקול דעתו והחליט כי החייל לא יחיה ולכן הודיע לאביו על מותו.
פלזנשטיין שב ליחידתו וגילה שנותרו מהרכבה המקורי רק שני חיילים חיים.
הוא הועלה לדרגת סגן ומונה למפקד פלוגה, נשלח לסבסטופול ובקרבות שם באביב 1944 נורה שוב בידו וברגלו ופונה לבית חולים בקיסלובודסק שם אושפז למעלה משנה בניסיון להשיב לו יכולת הליכה.
במרץ 1945 שוחרר משירות צבאי עקב נכות.
בהוראת הפרסידיום של ברית המועצות מיום 17 בנובמבר 1943, בעבור פיקוד למופת וגילוי גבורה כנגד הפולש הנאצי הוענקה לפלזנשטיין מדליית הזהב של גיבור ברית המועצות ועיטור לנין.
מאבקו לעלייה לישראל ושלילת העיטור
לאחר המלחמה שב ב-1946 לחרקוב, סיים לימודים במכללה תעשייתית ועבד כמנהל מחלקה במפעל טקסטיל.
בסתר שמר על מצוות היהדות כל העת, אף על פי שבאופן פורמלי היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בתחילת 1974 הגיש בקשה להגירה לישראל לאיחוד משפחות עם אביו הקשיש שעלה שנתיים קודם לכן.
היה זה המקרה הראשון של גיבור ברית המועצות המבקש להגר ממנה לישראל, ואירוע זה גרם מבוכה בינלאומית לא מבוטלת לברית המועצות.
הוא זומן למספר שיחות הבהרה בקייב והופעלו עליו לחצים ניכרים לחזור בו מבקשתו.
בהתערבות גורמים בינלאומיים ובהפגנות מתמידות של בני משפחתו ומכריו הוא קיבל את האשרה לעלייה לישראל בדצמבר 1974, אך ב-29 באפריל 1974 נדרש ממנו להפקיד את העיטור במשרד ההגנה בקייב כתנאי לקבלת האשרה.
פלזנשטיין התיישב בעיר לוד, ועבד במפעל "ליר" ובתע"ש.
הוא נמנה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות הל"ה למדינת ישראל, וביום הזיכרון לשואה ולגבורה התשס"ה.
עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ומדינות חבר העמים ב-1992, הושב לו העיטור בטקס רשמי בשגרירות רוסיה בתל אביב על ידי השגריר אלכסנדר בובין.
בשנת 2005 הוזמן לפגוש את ולדימיר פוטין בעת ביקורו בישראל.
הוא נפטר בשמחת תורה 14 באוקטובר 2006, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בלוד.
מיליון דרכים להתפגר הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2014 שהופץ על ידי חברת "יוניברסל".
הוא נכתב, הופק ובוים על ידי סת' מקפרלן, אשר משחק בו גם בתפקיד הראשי.
לצידו משחקים שרליז ת'רון, ליאם ניסן, אמנדה סייפריד, ניל פטריק האריס, ג'ובאני ריביסי ושרה סילברמן.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-5 ביוני 2014.
הסרט הניב הכנסות של כ-86 מיליון דולר, מול תקציב של כ-40 מיליון דולר, זכה לביקורות שליליות, והיה מועמד לפרס פטל הזהב לסרט הגרוע של השנה.
אלברט (סת' מקפרלן), רועה כבשים שאינו משתלב בסביבתו הקרובה.
לאחר שברח מדו-קרב ירי, חברתו לואיז (אמנדה סייפריד) עוזבת אותו.
הוא מתכונן לצאת לסן פרנסיסקו, מתוך אמונה שהעיירה אינו מציעה לו דבר.
בינתיים, הפושע הידוע לשמצה קלינץ' לת'רווד (ליאם ניסן) שודד ורוצח אדם זקן (מאט קלארק) ולוקח את פיסת הזהב שמצא.
הוא פוקד על עוזרו, לואיס (איוון ג'ונס), ללוות את אשתו אנה (שרליז ת'רון) ל"אולד סטאמפ" שם תשמור על פרופיל נמוך, בעוד הוא ממשיך במעשי השוד.
לואיס ואנה מגיעים לאולד סטאמפ במסווה של שני אחים שמתכוונים להקים משק, אך לואיס נעצר לאחר שירה בבנו של הכומר.
במהלך הקרב, אלברט מציל את אנה מהימחצות למוות על ידי בריונים, והשניים נעשים חברים קרובים.
הם מבקרים ביריד המחוז, אף על פי שבתחילה אלברט לא רוצה בכך, משום שלדבריו "אנשים מתים ביריד".
ביריד הם פוגשים את החבר החדש של לואיז, פוי (ניל פטריק האריס), אשר מאתגר את אלברט לקרב ירי.
אלברט מובס, אבל אנה מתערבת ומביסה את פוי.
פוי לועג לאלברט, אשר בלהט הרגע מאתגר את פוי לדו-קרב בעוד שבוע.
במהלך השבוע אנה מנסה ללא הועיל ללמד את אלברט כיצד לירות כראוי.
לילה לפני הדו-קרב העיירה מתכנסת להרקדה באסם.
באותו ערב, אנה מטפטפת סם לכוסו של פוי.
בדרכם חזרה הביתה, אלברט ואנה מתנשקים.
לואיס, עוזרו של קלינץ', רואה זאת לאחר שברח מהכלא ורצח את השריף, ומדווח על כך לקלינץ'.
למחרת, ביום הדו-קרב, פוי מגיע באיחור ומתחיל לפרכס בהשפעת החומר המשלשל ששתה ללא ידיעתו.
אלברט, שהחליט שלואיז לא שווה שילחם עליה, שוב נוטש את הדו-קרב.
הוא פורש לבית המרזח, אבל קלינץ' מגיע ודורש לדעת מי נישק את אשתו.
כאשר אף אחד לא מתוודה, קלינץ' יורה בקאובוי הקרוב ביותר (ראיין ריינולדס).
קלינץ' מגלה לתושבי העיירה כי אנה היא אשתו והוא מאיים להמשיך להרוג, אלא אם כן המאהב של אשתו יתמודד מולו בצהרי היום שלאחר מכן.
קלינץ' מאלץ את אנה לחשוף את שמו של אלברט, ואחר כך מתכונן לקיים איתה יחסי מין, אך היא מכה אותו ונמלטת לאחר שהוא מאבד הכרה.
אנה חוזרת לחווה של אלברט, שם הוא צועק עליה בכעס על כך ששיקרה לו.
קלינץ' רודף אחרי אנה לחווה; אלברט עוזר לה לברוח, ואז בורח בעצמו.
בעת שנמלט, הוא נתפס על ידי שבט אינדיאני, האפאצ'י, המאיימים לשרוף אותו בחיים.
האינדיאנים חסים על חייו לאחר שמתברר כי הוא יכול לדבר בשפתם.
הם נותנים לו קערה של פיוטה, אשר גורמת לו לחזור לאירועים בעבר, החל בלידה שלו, דרך אירועים כואבים בילדותו, ועד להכרה בעובדה שהוא אוהב את אנה.
בינתיים, קלינץ' לוכד שוב את אנה, מול ביתו של אדוארד (ג'ובאני ריביסי), חברו של אלברט.
אלברט חוזר לאולד סטאמפ ומתעמת עם קלינץ'.
הוא פוצע את קלינץ' עם כדור מורעל בארס נחש.
קלינץ' יורה באקדחו של אלברט, מה שגורם לאקדח להתעופף מידו.
למרות זאת, אלברט מצליח להתחמק עד שקלינץ' מתמוטט מהרעל.
לואיז מנסה לחזור אל אלברט, אבל הוא דוחה אותה ובמקום זאת הולך אל אנה.
אלברט מקבל פרס על הריגת קלינץ', ומשתמש בכסף כדי לקנות כבשים נוספות.
מאוחר יותר ביריד, בעלים של משחק ירי גזעני בשם "העבד הנמלט" שואל מי רוצה לירות.
ג'אנגו (ג'יימי פוקס) מתנדב, יורה במוכר ואומר: "אנשים מתים ביריד".
ליאם ניסן - קלינץ' לת'רווד
ניל פטריק האריס - פוי
מילייצ'יצה (בפולנית: Milejczyce) הוא כפר במחוז סמיאטיץ' שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1516 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אך אלה ניטלו ממנו בהמשך.
בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, נערך קרב בסמוך לכפר.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, קרוב למחצית תושביו, וצביונו היה דתי.
עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי המקום הכללים הסובייטיים.
ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בו להורג עשרה אנשים.
באוגוסט 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם במקום.
בעזרת שוחד, הצליחו חברי היודנרט המקומי למנוע את רצח יהודי הגטו בבורות ירי בשנת 1942.
ב-5 בנובמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבכפר לגטו קלשצ'לה, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה דרך מחנה מעבר בביאליסטוק.
מילים הוא השיר עמו ייצג הזמר הראל סקעת את ישראל באירוויזיון 2010. את השיר כתב נעם חורב, הלחין תומר הדדי ועיבדו עמוס בן-דוד והדדי.
לפי סדר הצגות השירים בתחרות האירוויזיון 2010, השיר היה העשרים וארבעה במספר, וזכה במקום הארבעה עשר.
סגנונו של השיר הוא בלדה איטית.
רשות השידור שהייתה אחראית אחראית על בחירת השיר שייצג את ישראל ואת המבצע שלו, ועל שידור תחרות האירוויזיון בערוץ הראשון, מינתה ועדה שהורכבה מחברי הנהלת הרשות ומומחים מתחום המוזיקה שקיבלו עשרות הצעות לשירים.
מתוך ההצעות בחרה הוועדה 4 שירים שביצע הראל סקעת לבחירת הציבור ומספר צוותי שיפוט בתחרות הציבורית.
במהלך דיון בוועדת החינוך של הכנסת הודיעה רשות השידור על בחירתה בסקעת, במקביל לדיונים שנערכו בכנסת לגבי שיפור הישגי ישראל באירוויזיון, ובחירת הנציגות לאירוויזיון.
סקעת היה מועמד רציני לזכייה ובתחרות עצמה עלה לשלב הגמר, אולם הוא הגיע למקום ה-14 (מתוך 25).
נוסף על שיר בעברית, הראל סקעת הוציא גרסה בצרפתית ובאנגלית לשיר.
הגרסה הצרפתית נכתבה על ידי זוכת אירוויזיון 1973, אן-מארי דוד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תש"ע-2010 של רשת ג' וערוץ 24, השיר דורג במקום ה-18 לאחר ארבע שנים רצופות שבהן השיר המייצג של ישראל בתחרות נעדר מהמצעד.
מיליון שנה לפני הספירה הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה בריטי משנת 1966 בכיכוב השחקנים ראקל ולש וג'ון ריצ'רדסון ובבימויו של דון צ'אפי, בו אנשי מערות החיים בתקופה קדומה ונלחמים בדינוזאורים ויצורים נכחדים נוספים, בציר היסטורי חלופי (בני אדם ודינוזאורים מעולם לא חיו יחד).
סרט זה הוא רימייק לסרט מ-1940 מיליון לפני הספירה (.One Million B.C).
צילומי הסרט צולמו בטנריפה ולנזרוטה שבאיים הקנריים כשכמה חלקים צולמו באודיו בלונדון.
הרוויח 8 מיליון דולר ונחשב להצלחה אחרי שהוערך שיקבל רק 2 מיליון דולר, אם כי היה בעל פגמים רבים ביצירה.
סרטים רבים אחרי התבססו על דימוי הדינוזאורים שנעשו בסרט, ביניהם הסרט "When Dinosaurs Ruled the Earth" והעמק של גואנגי, אשר השתמשו בדינוזאורים דומים.
עם זאת בתוכנית ההנפשה (שנוצרה בתוכנית סטופ מושן) שגיאות רבות בדגמי הדינוזאורים ושאר היצורים.
אקוטה, מנהיג שבט ציידים עתיקים מכין בתחילת הסרט מארב לחזיר יבלות ובנו טומאק, הורג את החזיר כשהוא נופל למלכודת.
בעוד חבריו נושאים את הבשר למערה בה חיו מתפתח ריב בין האב לבנו על חתיכת בשר והוא מטיח אותו מהצוקים, שם הוא נחשב למת וכשהוא קם הוא מתחיל לנוע הרחק משטחו של אקוטה.
מאוחר יותר אקוטה עולה על צוק כדי לתפוס כבשה אך כמעט נופל ובנו סקאנה דוחף את אביו מהצוק הגבוה כדי לרשת אותו, מה שמתרחש באמת.
עם זאת בהמשך אקוטה חוזר פצוע אך חי וכבר לא מנהיג את השבט.
טומאק המנודה נודד באזור המדבר הגעשי בו שולטות איגואנות טורפות, טרנטולות עצומות ולהקה של קופי אדם מוזרים.
הוא כמעט מתמוטט לעיני חבורת נשים ובראשם לואנה, אשר שייכות לכפר לא מרוחק.
הם רואות אותו כשהוא מתעלף ומאחוריו מגיח ארכלון ענקי.
הארכלון מתקרב אליו ואל הנשים שבאו להגן עליו אך כשמגיעים הלוחמים שלהם הוא מתרחק מהם לכיוון הים.
הנשים והלוחמים החדשים מביאים אותו אל ביתם המפותח יחסית, בו ציורי מערות, חקלאות והרבה דברים שטומאק לא הכיר בחיים.
הם מנחים אותו איך לדוג במים דגים וכשהוא מנסה לצוד החבורה מתקהלת סביבו מסקרנות אך אז מגיע אלוזאורוס גדול שמבריח את האנשים אך טורף אחד מהם.
בעוד ילדה אחת נתקעת על העץ והאלוזאורוס קרב אליה, טומאק מחליט לקחת את חנית המנהיג אהוט כדי להציל אותה.
הם מסיחים את דעת הטורף ומחלצים את הילדה ואז 3 לוחמים נלחמים עם האלוזאורוס אך הוא גובר עליהם וטורף את אחד הלוחמים.
הוא מתקרב לטרוף את טומאק אך טומאק מניף את חניתו בצורה שהאלוזאורוס נפגע קשה ומת ממנה.
לאחר מכן אהוט מבקש את חניתו מטומאק והשניים נלחמים עד שלואנה מרגיעה אותם ונותנת לאהוט את חניתו.
השניים נלחמים לאחר מכן לבד במערת הבית אך מאותרים בידי השבט שמחליט להגלות את טומאק ולואנה מחליטה לברוח יחד איתו.
השניים המנודים נעים במדבר ונתקלים בטריצרטופס זועם וכשהם בורחים הם נתקלים מצד שני בצרטוזאורוס רעב.
שני הדינוזאורים נפגשים אחד בשני ונלחמים ביניהם, בזמן ששני האנשים נמלטים למעבר סלעים.
בסוף הטריצרטופס פוצע קשה את יריבו ומסתלק ואז הם ממשיכים לנוע ל"שבט רוק".
הם מצטרפים אליהם אך לואנה נקלעת לריב עם בחורה בשם נופונדי והיא כמעט הורגת אותה, תוך שהשבט מעודד אותה לעשות את זה אך לא טומאק והיא משחררת אותה בחיים.
לאחר מכן הם נקשרים לשבט.
יום אחד בו השבט רוחץ בנהר מגיע פטרנודון גדול וחוטף את לואנה.
טומאק וידיד נעים לחלץ אותה כשהפטרנודון מעופף איתה לקינו בו 2 צאצאיו.
אך רמפורינקוס עצום נלחם איתו באוויר ולואנה נופלת לים תוך כדי הקרב.
הרמפורינקוס מצליח להרוג את הפטרנודון ואז טורף את צאצאיו.
טומאק מגיע אז לאזור ורואה את הפטוזאור ניזון מבשר, במחשבה שזו לואנה ומתרחק מבלי לדעת שלואנה שוכבת לא רחוק ממנו.
השבט של טומאק לצד אהוט ואנשיו מתאחדים, מוצאים את לואנה ומחליטים להילחם בסקאנה ואנשיו.
הם מגיעים להר בו הם חיים ונלחמים ביניהם.
במהלך קרב עם אחיו טומאק, סקאנה מחליט לחטוף את לואנה אך נבלם בידיהם.
באותו הזמן הר געש פעיל מתפרץ ויוצר רעידת אדמה עצומה וכל הצדדים נאלצים לברוח.
טומאק הורג את סקאנה ובורח עם לואנה הרחק.
הלבה והסלעים הנופלים הורגים רבים מהאנשים אך חלק מצליחים לשרוד לבסוף כל בני השבטים ששרדו מתאחדים ומחליטים למצוא מקום אחר להתחיל בו מחדש.
שחקנ/ית דמות ראקל ולש לואנה ג'ון ריצ'רדסון טומאק פרסי הרברט סקאנה רוברט בראון אקובה מרטין בסוויק נופונדי ג'ים ולאדון אהוט
מיליון דברים קטנים היא סדרת דרמה משפחתית אמריקאית.
הסדרה עוקבת אחרי מספר חברים שאחד מחבריהם התאבד, ועל ההשלכות של התאבדותו על חבריו.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-26 בספטמבר 2018, ונגמרה ב-28 בפברואר 2019.
במאי 2022 הסדרה חודשה לעונה חמישית.
ג'ון, אדי, גארי ורום הם ארבעה חברים הגרים בבוסטון שנפגשו בטעות במעלית תקועה, והתחברו כשגילו שהם אוהדים את אותה קבוצת ספורט.
לאחר שג'ון התאבד במפתיע, החברים מגלים את הסיפור שעומד מאחורי ההתאבדות ולומדים לחיות עם המצב הנתון ולהתגבר על האבידה.
המשפט שמאחד אותם ביחד הוא משפט שג'ון היה אומר תמיד: "חברות היא לא דבר גדול – היא מיליון דברים קטנים".