tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנער למד נגינה בפסנתר ובהמשך נרשם לקונסרבטוריון של מקסיקו סיטי, שם המשיך בלימודי פסנתר אצל אדוארדו ארננדס מונקאדה, הרמוניה אצל קאנדלאריו אואיסר והלחנה אצל קרלוס צ'אבס.
במשך זמן קצר, בשנת 1942, למד גם אצל המלחין האמריקאי אהרן קופלנד.
אחת ממשרותיו המקצועיות הראשונות של מונקאיו הייתה כנגן כלי הקשה בתזמורת הסימפונית המקסיקנית, ששמה שונה בהמשך לתזמורת הסימפונית הלאומית של מקסיקו.
בשנים 1949 עד 1954 היה למנצח אותה תזמורת.
מונקאיו היה חבר ב"קבוצת הארבעה", שאותה ייסד בשנת 1934 עם עוד שלושה חברים - בלאס גאלינדו, סלבדור קונטרראס ודניאל איילה פרס.
מטרת הקבוצה הייתה לקדם את רוח הלאומיות של המוזיקה המקסיקנית.
המוזיקה שלו עושה שימוש רב במלודיות, מקצבים והרמוניות, שמקורם במוזיקה העממית של מקסיקו.
יצירתו הנודעת ביותר של מונקאיו עודנה הפנטזיה התזמורתית הססגונית שלו, "אואפאנגו" (1941), אבל מכלול יצירתו כולל עוד יצירות רבות באיכות גבוהה, אם גם מפורסמות פחות.
בין אלה האופרה שלו "המולאטית מקורדובה" (1948); "קירות ירוקים" לפסנתר סולו (1951); הקטעים התזמורתיים Amatzinac לחליל צד ורביעיית מיתרים (1935), סימפוניה (1944), סינפונייטה (1945) ו"חורשות" (1954); הבלט "ארץ הסערה" (1958) ו"מנחה לסרוואנטס" לשני אבובים ותזמורת מיתרים (1947).
חוסה מריה חיל-רובלס אי קיניונס (בספרדית: José María Gil-Robles y Quiñones; 27 בנובמבר 1898 – 13 בספטמבר 1980) היה פוליטיקאי ספרדי ימני ממפלגת ה-CEDA ברפובליקה הספרדית השנייה.
חיל-רובלס נולד בסלמנקה לפרופסור למשפטים ובשנת 1922 קיבל משרת הוראה באוניברסיטת לה לגונה בטנריפה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא היה המזכיר של הקונפדרציה הלאומית שזוהתה כקתולית אגררית וחבר בצוות העורכים של הביטאון El Debate.
עם הקמת הרפובליקה השנייה הוא השתתף בהקמת מפלגת הפעולה הלאומית ששמה שונה יותר מאוחר למפלגת הפעולה הפופולרית.
חיל-רובלס התחתן עם בת לאחד האנשים העשירים ביותר בספרד, קונדה דה רבילחיחדה.
במהלך ירח הדבש שלו בגרמניה התרשם מדרכי התעמולה של היטלר, אף על פי שהסתייג מתוכן דבריו שהיו אנטי דתיים.
בבחירות של 1931 הוא נבחר לפרלמנט כנציג של סלמנקה.
עמדתו הייתה ששאלת המסגרת הפוליטית של ספרד, רפובליקה או מונרכיה, פחות חשובה מהצורך שחוקי ספרד יתאמו את רעיונות הדת הקתולית.
רעיונות אלו זכו לפופולריות רבה, לאור הצעדים האנטי דתיים שנקטה הרפובליקה.
אלו כללו הכללה בחוקה של סעיף 26 שהגדיר את המדינה הספרדית כחילונית ואסר על העברת כספים מהמדינה לכנסייה ואת סעיף 48 שקבע מערכת חינוך אחידה וחילונית.
החוקה גם התירה גירושין והעבירה את בתי הקברות למוסדות חילוניים.
בנוסף, חקיקה רבה כוונה להוצאת החינוך מידי הכנסייה.
חוקים אלו כללו איסורים על הצבת צלמים קתוליים בכיתות, דרישות סף לכישורי מורים שכללו תנאים שהיו נדירים אצל המורים הכנסייתיים בבתי הספר הקתוליים והגבלה על לימודי דת.
יתרה מזאת, על הכנסייה, שהחזיקה ברכוש רב ביותר בספרד, נאסר למכור את רכושה, מה שהביא לחשש שיש כוונות להחרימו.
בנוסף לצעדים הללו של המדינה, היו התקפות רבות על מוסדות דתיים בספרד, וניכר היה שהמדינה אינה עושה די כדי למנוע אותן ולהעניש את האחראים להם.
אל מול צעדים אלו, חיל-רובלס ארגן את חזית הקואליציה הימנית (Confederación Española de Derechas Autónomas) ה-CEDA.
גישתו המסתייגת כלפי הרפובליקה הביאה את מתנגדיו לטעון כנגד לגיטימיות מפלגתו, ככזאת אשר אינה מכירה בדמוקרטיה ועל כן ראוי שלא תורשה להשתתף בבחירות.
בבחירות בנובמבר-דצמבר 1933 זכתה מפלגתו במספר המושבים הגדול ביותר, כמעט 200 מושבים לחזית, מתוכם 117 של מפלגתו.
למרות זאת, הנשיא אלקלה סאמורה מנע מחיל-רובלס להיות ראש ממשלה.
חיל-רובלס הסתפק בתמיכה במועמדים רדיקלים רפובליקנים שהובילו את הממשלה והצהיר שטרם הגיע הזמן של הימין לשוב לשלטון.
אולם בספטמבר 1934 דרש חיל-רובלס חלק בשלטון ובממשלה שהוקמה באוקטובר 1934 קיבל שלושה נציגים ל CEDA, דבר שהוביל למרד אסטוריאס.
כאשר מנואל אסאניה זוכה מאשמת אחריות למרד אסטוריאס דרש חיל רובלס להחליף את השופטים.
במרץ 1935 התפטר חיל-רובלס מהממשלה ביחד עם שאר השרים של ה-CEDA, בעקבות המתקת גזר דין מוות שהושת על 20 מראשי המרד באסטוריאס.
באפריל הוקמה ממשלה חדשה שהעניקה ל-CEDA חמישה שרים והחל ממאי 1935 עד הקמת ממשלתו של מנואל פורטלה ולדרס בדצמבר 1935, כיהן חיל-רובלס כשר הביטחון ועסק בהכנת הצבא למקרה של התקוממות נוספת כמו מרד אסטוריאס.
חיל-רובלס החל ביוזמה לתיקון החוקה להוצאת סעיפים אנטי-קלריקליים, לביטול הגירושין ולביטול הזכות להפקעת קרקעות על ידי המדינה.
לאחר משברים פוליטיים חוזרים ונשנים דרש חיל-רובלס את תפקיד ראש הממשלה וסירב לכל פשרה בעניין.
אולם הנשיא לא הסכים לכך, מינה את פורטלה לראשות הממשלה ובהמשך פיזר את הפרלמנט והכריז על בחירות חדשות.
חיל-רובלס שאף לבלוק ימני שישיג 300 מושבים (מתוך כ-470) בפרלמנט ויצא במסע תעמולה תחת הכותרת "כל הכח למנהיג", במטרה להכריח את הנשיא לאפשר לו להיות ראש ממשלה.
לאחר ההפסד בבחירות בפברואר 1936 פנה ביחד עם פרנסיסקו פרנקו אל ראש הממשלה מנואל פורטלה ולדרס בבקשה שיכריז על משטר צבאי כדי למנוע את האנדרלמוסיה שנוצרה בעקבות ניצחון השמאל בבחירות, ולפי עדותו של פורטלה אף הציע הפיכה צבאית.
בפרוץ ההפיכה, ב-17 ביולי 1936 הצטרף ה-CEDA במלואו למחנה המורדים.
אולם חיל-רובלס לא היה אהוד על פרנסיסקו פרנקו ועל תומכיו.
פרנקו האשים אותו בכך שייעץ לתומכיו לשבת על הגדר בזמן שהצבא והשמאל מקיזים דם אלו לאלו כדי שבסוף יוכלו לקטוף את השלטון.
עם זאת, פרנקו הורה להגן עליו מפני הפלנחיסטים שניסו לעשות בו שפטים ב-2 בספטמבר 1936. חיל-רובלס גלה מספרד וניתנו לכך הסברים שונים.
היו שטענו שלא סלחו לו על כך שהכיר בלגיטימיות של הרפובליקה.
אחרים טענו שפרנקו לא רצה את חיל-רובלס בסביבתו, שכן לא היה לו צורך במתחרים על השלטון, גם בהינתן שחיל-רובלס לא עשה דבר כדי לטעון לבכורה על פרנקו.
באפריל 1944, בעת שהותו בליסבון בה שהה בעת גלותו מספרד, נתמנה חיל-רובלס לנציגו של הטוען לכתר הספרדי, דון חואן דה בורבון, מחוץ לספרד.
בספטמבר 1947 הוא ניהל בלונדון מגעים עם אינדאלסיו פרייטו הסוציאליסט לגיבוש חזית רחבה כנגד פרנסיסקו פרנקו.
העיתונות השמרנית בבריטניה קראה לפרנקו לוותר על השלטון ולהשיב אותו למלך או לרובלס.
במאי 1956 הופיע חיל-רובלס כניגור במשפט של מתנגדי פרנקו במדריד וגינה את העדר החופש תחת שלטונו של פרנקו.
ביוני 1962 יצא חיל-רובלס מספרד לפריס לאחר שהשלטונות בקשו להצר את צעדיו.
הוא הוציא לאור ספר של הוגי דעות ספרדים, אשר נאסר להפצה בספרד על ידי משטרו של פרנקו.
בשנת 1968, הצדיק חיל-רובלס את תמיכתו בהפיכה הצבאית של פרנקו, בטענה שספרד הייתה בדרך לאנרכיה.
עם זאת, הוא שלל את הטענות שהקומוניסטים תכננו להשתלט על ספרד וההפיכה נדרשה כדי למנוע זאת.
יחסו של חיל-רובלס לרפובליקה היה מורכב וההיסטוריונים חלוקים לגבי כוונותיו האמיתיות.
בעוד שחיל-רובלס תמיד קיבל את צו הבוחר והחלטות הנשיא שמנעו ממנו תפקידים בכירים, עד להפיכה הצבאית של פרנקו, הוא צוטט כמתבטא שאם הפרלמנט לא יפעל בהתאם לשאיפות שלנו, נפטר מהפרלמנט.
בנו חוסה מריה חיל-רובלס אי חיל-דלגדו (1935–2023) שימש כנשיא הפרלמנט האירופי בשנים 1997–1999.
בנו האחר, אלווארו חיל-רובלס (נולד ב-1944) , הוא עורך דין, פוליטיקאי ונציב קבילות הציבור של ספרד בשנים 1988–1993.
חוסה מריה חיל-רובלס היה נשוי לכרמן חיל-דלגדו ארמדה (Carmen Gil-Delgado Armada).
חוסה קאררס (בקטלאנית: Josep Carreras i Coll, נולד ב-5 בדצמבר 1946 בברצלונה) הוא זמר טנור אופראי, והתפרסם באופרות של ורדי ופוצ'יני.
הוא אחד מ"שלושת הטנורים", יחד עם פלאסידו דומינגו ולוצ'אנו פבארוטי, שהופיעו בסדרה של קונצרטים גדולים בשנים 1990–2003.
קאררס הוא המייסד והנשיא של "הקרן הבין־לאומית חוסה קאררס למלחמה בלוקמיה" (La Fundació Internacional Josep Carreras per a la Lluita contra la Leucèmia), שייסד לאחר החלמתו הוא ממחלת הלוקמיה בשנת 1988.
קאררס, הצעיר בשלושה ילדים, נולד בסאנטס, שכונת פועלים בברצלונה, ספרד.
בשנת 1951 היגרה משפחתו לארגנטינה בניסיון לשפר את חייה.
הניסיון לא עלה יפה וכעבור שנה חזרה המשפחה לסאנטס, שם המשיך קאררס לחיות את שנות ילדותו ונעוריו.
בשנות ילדותו של קאררס בברצלונה, עבד אביו כשוטר תנועה.
במקור היה מורה לצרפתית, אך כמי שלחם בצד הרפובליקאי במלחמת האזרחים בספרד, עליית פרנקו לשלטון שמה קץ לכך.
אמו ניהלה סלון תסרוקות קטן, שם היה חוסה הילד שר לעיתים לפני הלקוחות בתמורה לדמי כיס.
אמו של קאררס האמינה תמיד בגדולתו העתידה כזמר, ומותה ממחלת הסרטן, כשחוסה היה בן 18, השפיע עליו מאוד.
בספר "חוזה קאררס: סיפור חיים" אמר, כי "אפילו עכשיו, בכל פעם שאני יוצא לבמה, תמיד, תמיד אני מקדיש לה מחשבה מהירה."
קאררס גילה כישרון למוזיקה, ובעיקר לשירה.
לאחר שראה את מריו לנצה בסרט "אנריקו קארוזו הגדול" החל לשיר את האריות שוב ושוב לפני משפחתו, בעיקר את "לה דונה א'מובילה", מריגולטו.
לעיתים קרובות הסתגר בחדר הרחצה כשבני המשפחה התרגזו על הקונצרטים המאולתרים שלו.
הוריו גייסו כסף לשיעורי מוזיקה לילד בתמיכת סבו, סלבדור קולי, בריטון חובב.
תחילה למד פסנתר ופיתוח קול אצל מגדה פרונרה, אמו של אחד מחברי הילדות שלו, ובגיל 8 החל ללמוד גם בקונסרבטוריון העירוני של ברצלונה.
בגיל 8 גם הופיע לראשונה בפומבי.
הוא שר 'La donna è Mobile' בליווי מגדה פרונרה בפסנתר, בשידור ברדיו הלאומי של ספרד.
הקלטה של שידור זה עודנה קיימת ואפשר לשמוע אותה בביוגרפיה על קלטת וידאו, "חוזה קאררס - סיפור חיים".
ב-3 בינואר 1958, כשהיה בן 11, הופיע לראשונה בבית האופרה הגדול של ברצלונה, הגראן תיאטרה דל ליצאו, בשירת תפקיד הסופרן הנער של טרוחמאן ב-"הצגת הבובות של דון פדרו" של מנואל דה פאיה.
כעבור כמה חודשים שר בפעם האחרונה כסופרן-נער בליצאו, במערכה השנייה של "לה בוהם".
בשנות נעוריו המשיך ללמוד מוזיקה.
הוא התקדם ל-Conservatori Superior de Música del Liceu וקיבל שיעורים פרטיים בפיתוח קול, תחילה אצל פרנסיסקו פואיג ואחר אצל חואן רואח, שאותו תיאר כ"אב האמנותי" שלו.
על פי עצת אביו ואחיו, שסברו כי נחוצה לו קריירת "גיבוי", נרשם גם לאוניברסיטה של ברצלונה ללמוד כימיה, אבל אחרי שנתיים עזב את האוניברסיטה כדי להתרכז בשירה.
בשנת 1971 נשא לאישה את מרסדס פרז, ולשניים נולדו שני ילדים, אלברט בשנת 1972 וחוליה בשנת 1978. השניים התגרשו ב-1992. בשנת 2006 התחתן קאררס עם יוטה יגר.
אחיינו של קאררס, דוויד חימנס קאררס, הוא מנצח ומנהל מוזיקלי של אורקסטרה סימפוניקה דל ואלה.
הוא ניצח על רבים מן הקונצרטים של קאררס בסוף שנות ה-90 ועל הופעותיו באופרה "סליי" בתיאטרון ליצאו ביוני 2000.
חואן רואח עודד את קאררס להיבחן למה שהיה לתפקיד הטנור הראשון שלו בליצאו, פלאביו ב"נורמה" של בליני, שהצגתה נפתחה ב-8 בינואר 1970. התפקיד היה אמנם קטן, אבל הפסוקים הספורים ששר עוררו תשומת לב מצד הגברת הראשונה של ההפקה, הסופרן ידועת השם, קטלאנית כמוהו, מונסראט קאבאייה.
היא הזמינה אותו לשיר עמה את ג'נארו ב"לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי, שנפתחה ב-19 בדצמבר 1980. זה היה התפקיד הראשי הראשון שלו כבוגר ולדעתו, כניסתו האמיתית לקריירה של טנור אופראי.
ב-1971 הייתה הופעתו הבין־לאומית הראשונה בביצוע קונצרטנטי של "מריה סטוארדה" ברויאל פסטיבל הול בלונדון, גם הפעם עם קאבאייה בתפקיד הראשי.
לקאבאייה היה חלק חשוב בקידום ועידוד הקריירה שלו במשך שנים רבות.
היא הופיעה עמו ביותר מ-15 אופרות שונות, ואחיה ומנהל עסקיה, קרלוס קאבאייה, שימש גם כמנהל של קאררס עד אמצע שנות ה-90.
במשך שנות ה-70 התקדמה הקריירה של קאררס במהירות.
בין הזמרות ששרו בתפקידים הראשיים מול קאררס בשנות ה-70 וה-80 היו כמה מזמרות הסופרן והמצו סופרן המפורסמות ביותר בשנים ההן: מונסראט קאבאייה, בירגיט נילסון, רנאטה סקוטו, אילינה קוטרובאס, סילביה סאס, טרזה סטראטאס, דיים קירי טה קאנאווה, פרדריקה פון שטאדה, אגנס באלטסה, טרזה ברגאנצה וקטיה ריצ'ארלי.
שותפותו האמנותית עם ריצ'ארלי החלה כששניהם שרו בשנת 1972 ב"לה בוהם" בפרמה ונמשכה 13 שנים, הן באולפן ההקלטות והן על הבימה.
בהמשך הקליטו את "לה בוהם" באולפן של "פיליפס קלסיקס" ואפשר לשמוע אותם שרים יחדיו ביותר מתריסר הקלטות מסחריים אחרות, הן של אופרות והן של רסיטלים, בעיקר בחברות פיליפס ודויטשה גרמופון.
מבין המנצחים הרבים שעמם עבד בתקופה זו, האחד שעמו יצר קשרים אמנותיים קרובים ביותר ושהשפיע על הקריירה שלו יותר מכל מנצח אחר היה הרברט פון קאראיין.
לראשונה שר בניצוחו של קאראיין בביצוע הרקוויאם של ורדי בפסטיבל זלצבורג ב-10 באפריל 1976 ועבודתם המשותפת האחרונה הייתה בהפקה של כרמן משנת 1986, גם הפעם בזלצבורג.
בעידודו של קאראיין, נטה קאררס יותר ויותר לשירת תפקידי ליריקו-ספינטו כבדים יותר, שכללו את "אאידה", "דון קרלוס" ו"כרמן".
מבקרים מסוימים אמרו, שתפקידים אלה היו כבדים מדי לקולו הטבעי ואפשר שקיצרו את התקופה, שבה עמד במיטבו מבחינה ווקאלית.
בשנות ה-80 חרג קאררס מדי פעם מן הרפרטואר האופראי הצרוף, לפחות באולפן ההקלטות, ברסיטלים של שירים מתוך סרסואלה, מחזות-זמר ואופרטות.
כמו כן הקליט שני מחזות-זמר באורך מלא - "סיפור הפרברים" (1985) ו"דרום פאסיפיק" (1986) - שניהם עם קירי טה קאנאווה ככוכבת לצדו.
הקלטה לפיליפס משנת 1987 של המיסה הארגנטינאית, "מיסה קריאוז'ה", בניצוח מחברה, אריאל ראמירז הביאה את היצירה אל קהל מאזינים ברחבי העולם.
אף כי רבות מן ההופעות הבימתיות של קאררס מוצעות למכירה בווידאו, הוא ניסה את כוחו גם בקולנוע.
בשנת 1986 גילם את הטנור הספרדי בן המאה ה-19 חוליאן גאייארה בסרט "הרומנס האחרון" ובשנת 1987 החל לעבוד על גרסה קולנועית של "לה בוהם" בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני.
בזמן ההסרטה של "לה בוהם" בפריז אבחנו אצל קאררס לוקמיה לימפובלאסטית חריפה ונתנו לו סיכוי של 1 ל-10 לשרוד את המחלה.
אף על פי כן, קאררס החלים ממחלתו אחרי טיפול קשה ומפרך, שכלל כימותרפיה, הקרנות והשתלת מח עצמות עצמית במרכז האצ'ינסון לחקר הסרטן בסיאטל.
לאחר החלמתו חזר בהדרגה הן לבימת האופרה והן לבימת הקונצרטים.
בשנים 1988 ו-1989 חידש את הופעותיו בסיורי רסיטלים ובשירה עם מונסראט קאבאייה ב"מדיאה" (מרידה, 1989) ובהצגת הבכורה העולמית של "כריסטובאל קולון" ("כריסטופר קולומבוס") של לאונרדו באלאדה (ברצלונה, 1989).
בשנות ה-90 המשיך קאררס להופיע על בימת האופרה בכרמן ו"פדורה" ושר לראשונה ב"שמשון ודלילה" של קאמי סן-סנס (פראלאדה, 1990), ב"סטיפליו" של ורדי (לונדון, 1993) ו"סליי" של ארמאנו וולף-פרארי
עם זאת, בתדירות הופעותיו באופרה חלה ירידה ככל שהקדיש את זמנו ביתר שאת לקונצרטים ורסיטלים.
הופעתו האחרונה באופרה בבימוי מלא הייתה ב-12 ביולי 2002 בטוקיו, שם חזר על התפקיד הראשי ב"סליי" ואילו הופעתיו האופראיות האחרונות התקיימו ב"תיאטרה דל ליצאו", בית האופרה שבו החל בקריירה שלו, בהצגות "שמשון ודלילה" (מרץ 2001).
בשנת 1990 התקיים הראשון בקונצרטים של "שלושת הטנורים", במרחצאות קאראקלה ברומא, לקראת גמר משחקי גביע העולם של פיפ"א.
מטרתו המקורית של הקונצרט הייתה גיוס מימון לקרן הלוקמיה של קאררס וכדרך לעמיתיו, פלאסידו דומינגו ולוצ'אנו פבארוטי, לקדם את פני "האח הקטן" בשובו אל עולם האופרה.
ואולם, קונצרט זה והבאים אחריו בסדרת "שלושת הטנורים" הביאו לקאררס תהילה הרבה מעבר לבית האופרה.
האומדן הוא, שיותר ממיליארד בני אדם ברחבי תבל צפו ב-1994 בשידור הטלוויזיה של קונצרט "שלושת הטנורים" מלוס אנג'לס.
ההערכה היא, שעד שנת 1999 נמכר התקליטור של הקונצרט הראשון בסדרת "שלושת הטנורים" ב-13 מיליון עותקים, מספר המציב אותו בראש מכירות התקליטים הקלאסיים בכל הזמנים.
בראשית שנות ה-90 כיהן קאררס כמנהל המוזיקלי בטקסי הפתיחה והנעילה של אולימפיאדת ברצלונה ב-1992 ושר בסיור קונצרטים עולמי במחווה לגיבורו המזמר הראשון, מריו לנצה.
רפרטואר ההקלטות והקונצרטים של קאררס מתרכז כיום כמעט כולו בשירים נאפוליטניים, מוזיקה קלאסית קלה ו"האזנה נינוחה".
הוא גם מופיע ומקליט יותר ויותר עם אמנים מחוץ לחוגי המוזיקה הקלאסית, כמו דיאנה רוס, שרה ברייטמן ועוד.
קאררס הופיע בישראל במרץ 2011 בהיכל מנורה מבטחים.
בשיאו, נחשב קולו של קאררס לאחד מקולות הטנור היפים ביותר בתקופתו.
מבקר המוזיקה הספרדי, פרננדו פראגה, תיאר אותו כטנור לירי עם הנדיבות של ספינטו, בהיותו מחונן ב"גון קול אציל, עשיר בצבעו ומהדהד להפליא".
תיאור זה נכון בעיקר לגבי המשלב האמצעי של קולו.
פראגה מציין עוד, כמו קאררס עצמו, שהצלילים הגבוהים של מנעד הטנור היו בעייתיים אצלו אפילו בנעוריו והבעיה החמירה בד בבד עם התקדמות הקריירה שלו.
בדומה לאלילו, ג'וזפה די סטפנו, נודע קאררס גם ביופי ובעושר ההבעה של סגנון שירתו ובהגשתו עתירת הרגש.
תכונות אלה באות אולי לביטוי בדרך הטובה ביותר בהקלטת "טוסקה" שלו משנת 1976 עם מונסראט קאבאייה בתפקיד הראשי ובניצוחו של סר קולין דייוויס.
לדעת מבקרים אחדים, תפקידי הספינטו הכבדים יותר שלקח על עצמו, כמו "אנדראה שנייה", דון חוזה בכרמן, דון קרלו ואלווארו ב"כוחו של גורל" הכבידו על כלי הביצוע שלו, הלירי מטבעו, ואפשר שזו הסיבה לכך, שקולו התכהה ואיבד משהו מן הזוהר הקודם.
אף על פי כן, קאררס נתן כמה מן הביצועים המעולים ביותר שלו בתפקידים אלה.
הילר כתב ב"אופרה" על ההצגה בלה סקאלה מציינת עוד, כי בעוד שבפסוקי השירה השקטים של הפרטיטורה "יכול היה קאררס להציג במלואו את רכות הצליל שקול טנור זה, אולי היפה ביותר בימינו, מסוגל לה", הוא התקשה בצלילים הגבוהים הרמים, שהפקתם נשמעה מאומצת ובלתי נוחה.
לאחר החלמתו הוא מלוקמיה, ביקש קאררס הן לשלם את חובו למדע הרפואה והן לשפר את איכות החיים והטיפול של חולי לוקמיה אחרים.
הקרן, המוציאה רבעון על פעולותיה, Amigos de la Fundación, מרכזת את מאמציה בארבעה תחומים עיקריים:
פיתוח מחקר קליני בריפוי לוקמיה ובטיפול בה באמצעות מלגות ומענקי מחקר.
מגביות לגיוס תורמי מח עצם ודם טבורי לחולי לוקמיה, הזקוקים להשתלות, לצד ניהול REDMO, המרכז לרישום תורמי מח עצם בספרד.
חיזוק המחקר ותת-המבנים הקליניים הן במוסדות ובתי חולים מן השורה הראשונה בעולם והן בבתי חולים ומעבדות בעולם המתפתח.
מתן שירותים חברתיים לחולי לוקמיה ומשפחותיהם, כולל דיור חינם בקרבת מרכזי השתלות.
לקרן חוסה קאררס יש סניפים גם בארצות הברית, שווייץ וגרמניה.
הסניף הגרמני הוא הפעיל ביותר בין השלושה.
מאז 1995, קאררס מעלה מדי שנה בלייפציג מופע גאלה בשידור חי בטלוויזיה במטרה לגייס כספים לפעילות הקרן בגרמניה.
מאז ראשיתו, גייס קונצרט הגאלה לבדו יותר מ-71 מיליון ארו.
קאררס מופיע גם ב-20 קונצרטי צדקה לפחות מדי שנה לטובת הקרן שלו ומוסדות צדקה אחרים הקשורים ברפואה.
הוא חבר כבוד באגודה האירופאית לרפואה ובעמותה ההמטולוגית, פטרון כבוד של החברה האירופאית לאונקולוגיה רפואית ושגריר רצון טוב לאונסק"ו.
קאררס קיבל מספר רב של פרסים ואותות כבוד על פעילותו האמנותית וההומניטרית כאחת.
צלב הזהב של המסדר האזרחי לסולידריות חברתית ממלכת ספרד, סופיה
מן הרפובליקה הפדרלית של גרמניה Bundesverdienstkreuz
ב-23 בפברואר 2004 הנפיק משרד הדואר האוסטרי בול בערך של ארו אחד להנציח את יום השנה להופעתו הראשונה באופרה של וינה.
חוסה קאררס קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בספרד, אנגליה, רוסיה, איטליה, ארצות הברית, פורטוגל, רומניה, גרמניה והונגריה.
הכיכר המרכזית בסאנט חואן ד'אלאקאנט נקראת על שמו וכך גם שני תיאטראות - אודיטוריום ז'וז'פ קאררס בווילה-סקה (סמוך לטאראגונה) ותיאטרון ז'וז'פ קאררס בפואנלאבראדה.
חוסה אנטוניו צ'אמוט (בספרדית: José Antonio Chamot; נולד ב-17 במאי 1969 בעיר קונספסיון דל אורוגוואי שבפרובינציית אנטרה ריוס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי בעל קריירה עשירה באירופה ובנבחרת ארגנטינה.
בדרך כלל שיחק בתפקיד המגן השמאלי.
כיום שאמוט הוא מאמן קבוצת ליברטד מפרגוואי.
צ'אמוט החל את הקריירה בקבוצת רוסאריו סנטרל, אחת משתי הקבוצות הבכירות של העיר רוסריו.
הוא ערך את הבכורה במדי הקבוצה ב-29 בינואר 1989 במשחק ההפסד של קבוצתו לארחנטינוס ג'וניורס.
צ'אמוט הופיע במדי הקבוצה 48 פעמים בשלוש עונותיו בקבוצה בטרם עבר לאירופה.
ב-1991 נרכש כרטיסו של צ'אמוט על ידי קבוצת פיזה מהסרייה א' האיטלקית.
בקבוצה שיחק באותם ימים גם בן ארצו דייגו סימאונה.
לאחר שתי עונות בקבוצה עבר צ'אמוט לפוג'יה ושיחק בה עונה אחת בסיומה עבר יחד עם מאמן הקבוצה, הצ'כי זדנק זמאן ללאציו.
צ'אמוט כבר קנה לעצמו שם של מגן קשוח והשתלב בהרכבה של לאציו.
הוא שיחק בקבוצה במשך 4 עונות וזכה איתה בגביע האיטלקי בעונת 1997/98. בסך הכל הופיע צ'אמוט 100 פעמים במדי לאציו.
אחרי 7 עונות באיטליה עבר צ'אמוט לספרד והצטרף לאתלטיקו מדריד בה שיחק שתי עונות.
ב-2000 עבר לשחק במילאן, בשורותיה שיחק כבלם וכן כמגן.
הוא זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי בעונת 2002/03. בסיום העונה, עבר ללגנס מהליגה השנייה בספרד אך שיחק בה רק פעם אחת.
הוא חזר לארגנטינה ב-2004 לקבוצת האם שלו רוסאריו סנטרל בה פרש ממשחק.
צ'אמוט היה משחקניה החשובים של ארגנטינה בשנות ה-90 והשתתף בשלושה מונדיאלים (מונדיאל 1994, מונדיאל 1998 ומונדיאל 2002).
בנוסף, זכה צ'אמוט במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).
נבחרת ארגנטינה - מדליית כסף באולימפיאדת אטלנטה
חוסה גוסטבו סאנד (José Gustavo Sand; נולד ב-17 ביולי 1980 בבז'ה ויסטה שבפרובינציית קוריינטס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
סאנד החל לשחק בקבוצת הנוער של ריבר פלייט אך ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן מקצועי בקבוצת קולון סנטה פה אליה הושאל ב-1999. הוא שיחק כמושאל גם באינדפנדיינטה ריבדביה מהליגה השנייה בארגנטינה ובויטוריה מהליגה הברזילאית.
ב-2004 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ריבר פלייט אך לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה.
ב-2005 עבר לשחק בבאנפילד ושנה מאוחר יותר הצטרף שוב לקולון.
פריצתו הגדולה התרחשה עם מעברו ללנוס.
הוא כבש 15 שערים ב-16 משחקים והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות האפרטורה לשנת 2007 בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
הוא המשיך ביכולתו הטובה גם בקלאוסורה וכבש 7 שערים ב-14 משחקים.
את האפרטורה לשנת 2008 פתח בצורה מצוינת ונכון ל-14 באוקטובר 2008 מאזנו עומד על 10 שערים ב-9 משחקים.
ב-7 באוקטובר 2009 נמכר לקבוצה אל עין מאבו דאבי תמורת 10 מיליון דולר, במשחקו הראשון עם הקבוצה הבקיע את שערו הראשון והפסיד 2-1 מול ולנסיה, ב-5 בינואר 2011 המועדון דפורטיבו לה קורוניה הודיעה אשר חוסה נמכר עבורה תמורת 3 מיליון יורו.
ב-3 ביוני באותה שנה נמכר שוב למועדון טיחואנה ממקסיקו עבור 4 מיליון יורו.
ב -8 ביולי 2012, חתם עם קבוצת ראסינג קלוב מארגנטינה.
בקיץ 2013 עבר בפעם ה-12 בקריירה שלו לקבוצת טיגרה הארגנטינאית.
סאנד נדד בין מועדונים בארגנטינה: ארחנטינוס ג'וניורס, בוקה אונידוס מליגת המשנה הארגנטינאית ואלדוסיבי, בחלקן מיעט להופיע, עד שבינואר 2016 עבר ללנוס.
ב-15 באוקטובר 2008 ערך סאנד את הופעת הבכורה במדי נבחרת ארגנטינה כשעלה כמחליף בהפסדה של ארגנטינה לצ'ילה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
חוסה מריה "מארי" באקרו אסקודרו (בספרדית: José María "Mari" Baquero Escudero; נולד ב-11 בפברואר 1963 בגואיזואטה, נווארה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20, וכיום מאמן כדורגל המאמן את קבוצת סלביה סופיה.
באקרו שיחק בעיקר עבור ריאל סוסיאדד וברצלונה, והחל את הקריירה שלו כחלוץ, אך כיוון שלא הרבה להבקיע הוסט לעמדת הקשר ההתקפי, והפגין מיומנות בהנהגת הקבוצה ויכולות מסירה והבקעת שערים.
באקרו ערך את הופעת הבכורה שלו בריאל סוסיאדד ב-6 בספטמבר 1980 בגיל 17, כאשר עלה כמחליף בהפסדה של סוסיאדד 2–3 מול ולנסיה.
הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 27 הופעות, אך ללא שערים.
הוא שיחק פעמיים בלבד במשך עונת , אך היה שותף לשתי זכיות רצופות של סוסיאדד באליפות ליגת העל הספרדית, כאשר חבריו לקבוצה כללו את לואיס ארקונדה, חסוס מריה זאמורה וחסוס סטארוסטגווי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-14 באוקטובר 1987 במשחק במסגרת מוקדמות יורו 1988 מול נבחרת אוסטריה.
הוא החליף את חברו בברצלונה לעתיד, פרנסיסקו קרסקו, בניצחון הביתי 0–2. מאוחר יותר באקרו ייצג את ספרד בטורניר יורו 1988, ואף שיחק בשני טורנירים של גביע העולם: מונדיאל 1990 ומונדיאל 1994.
בשנת 1988 באקרו חתם בברצלונה, והתאחד עם מספר שחקנים בסקים או כאלו ששיחקו בקבוצתו הקודמת, ובהם צ'יקי בגיריסטיין, ויון אנדוני גויקוצ'אה.
באקרו היה חלק מקבוצה מוצלחת של ברצלונה, שכונתה "קבוצת החלומות" בשל התארים הרבים בהם זכתה והיכולת הגבוהה שהפגינה.
בין 1988 ל-1997, באקרו שיחק בסך הכול ב-329 משחקים עבור ברצלונה, והיה חלק חשוב בארבע האליפויות הרצופות של ברצלונה בין עונות ו-.
הוא אף שיחק בגמר גביע אירופה לאלופות 1992, שבו ניצחה ברצלונה את סמפדוריה וזכתה בטורניר לראשונה בתולדותיה.
גם בגמר ליגת האלופות 1994, בו הובסה ברצלונה 0–4 על ידי מילאן, פתח באקרו בהרכב.
באקרו מיעט לשחק בעונת , והבקיע במשחקו האחרון בברצלונה ב-18 בנובמבר 1996 באצטדיון הביתי מול ריאל ואיאדוליד.
באמצע העונה עבר לשחק בקבוצה המקסיקנית דפורטיבו וראקרוס, ובסוף העונה פרש ממשחק.
לאחר שפרש בשנת 1997, באקרו פנה לעסוק באימון, תחילה כעוזר מאמן בברצלונה, תחת לורנס סרה פרר ולואי ואן חאל.
הוא אף שימש יועץ לספורט בממשלת קטלוניה.
בינואר 2005 החל באקרו לעבוד כמאמן קבוצת המילואים של מועדון הכדורגל מאלגה, וסייע לה להימנע מירידה מליגת המשנה הספרדית.
באוגוסט 2005 באקרו מונה למנהל הספורטיבי של ריאל סוסיאדד, ומאוחר יותר קודם למשרת המאמן לקראת סיום עונת .
הוא פוטר מהמועדון לאחר שבעה משחקים בעונה שלאחר מכן, עונת .
באוקטובר 2007 הצטרף באקרו לרונאלד קומאן (חברו כשחקן בברצלונה) במערכת האימון של ולנסיה, ועזב את המועדון באפריל 2008.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1988/89
חוסה פבלו פיינמן (בספרדית: José Pablo Feinmann; 29 במרץ 1943 – 17 בדצמבר 2021) היה סופר, פילוסוף ומסאי יהודי ארגנטינאי.
פיינמן נולד בבואנוס איירס לזוג יהודי, אברהם ואלנה (לבית אלבוקרק) פיינמן.
למד פילוסופיה באוניברסיטת בואנוס איירס, שם לימד עד שנת 1974. בשנת 1973 ייסד את מרכז הפילוסופיה של אמריקה הלטינית.
שיתף פעולה עם מספר מגזינים ולימד קורסים של פילוסופיה בטלוויזיה.
פיינמן כתב כמה מסות, בהן "פילוסופיה ואומה" (1982), "מהי פילוסופיה?" (2006) ו"הפילוסופיה והבוץ של ההיסטוריה" (2008).
בנוסף לכך כתב פיינמן תסריטים.
אחדים מספריו תורגמו לאיטלקית, לצרפתית ולגרמנית.
חוסה מריה גטיקה (בספרדית: José María Gatica; 25 במאי 1925 – 12 בנובמבר 1963) היה מתאגרף ארגנטינאי ואחד מהספורטאים המפורסמים בהיסטוריה של המדינה.
קריירת האגרוף שלו הייתה מלווה במחלוקות בשל תמיכתו בנשיא חואן פרון.
גטיקה החל את קריירת האגרוף שלו בקרבות לא מורשים שנערכו בנמל, לעיני קהל של מהמרים.
גטיקה הצעיר בלט בסגנונו הפרוע בזירה, ועד מהרה התגלה על ידי מאמנים מקומיים בעזרתם פצח בקריירה מקצוענית.
גטיקה עבר להתאמן תחת הדרכה מקצועית ופיתח את סגנונו המלהיב.
עד מהרה הוא הפך לאהוב הקהל ולאחד מאנשי הספורט הבולטים במדינה.
בין מעריציו הגדולים ביותר היו הנשיא חואן פרון ואשתו אוויטה, וגטיקה הפך לתומך נלהב בנשיא ובממשלתו.
עם הפרסום הגיעה גם רווחה כלכלית גדולה לגטיקה ומשפחתו, שנהנו מסגנון חיים ראוותני ונראו פעמים רבות במסעדות יוקרתיות בחברת האליטות של המדינה.
גטיקה החל לטפח שאיפות לזכות באליפות העולם בקטגוריית המשקל הקל, ונסע לארצות הברית ב-1951 כדי להתמודד מול האלוף אייק ויליאמס, אך חלומו התנפץ במהרה כאשר כשל בזירה והובס בנוק אאוט בסיבוב הראשון.
למרות ההפסד גטיקה (שכונה El Mono – "הקוף") המשיך להיות פופולרי במולדתו וחזר לארגנטינה כדי להשתתף בסדרת קרבות מלהיבה מול יריבו המושבע אלפרדו פראדה.
לאחר נפילת חברו הנשיא פרון ב-1955, הפך גטיקה מאליל ההמונים לאחד האנשים השנואים במדינה.
הוא נעצר על ידי המשטרה אחרי שהקדיש את אחד מניצחונותיו לפרון הגולה, ונאלץ לפרוש לאחר שרישיון האגרוף שלו נשלל לצמיתות.
בסך הכול נלחם גטיקה ב-96 קרבות וניצח ב-86 מתוכם.
גטיקה ירד מנכסיו כאשר חבריו הישנים בפוליטיקה הפנו לו עורף ורבבות מעריציו שכחו אותו, והוא נאלץ להתקיים בדוחק מעבודות מזדמנות.
אחת מהן, כמארח במסעדה, ניתנה לו על ידי יריבו הוותיק פראדה.
גטיקה מצא את מותו ב-12 בנובמבר 1963, כאשר נפגע מאוטובוס חולף ברחוב.
ב-1993 הפיק לאונרדו פביו את הסרט "Gatica, El Mono" ("גטיקה, הקוף") שמספר את סיפור חייו ומותו.
הוא זכה לכבוד בעיר הולדתו שקראה לאולם הספורט בעיר על שמו.
חוסה מריה אסנאר (בספרדית: José María Alfredo Aznar López; נולד ב-25 בפברואר 1953) הוא ראש ממשלת ספרד לשעבר, אשר כיהן בתפקיד במשך שמונה שנים (1996–2004).
עוסק כיום בכתיבת ספרים ומשמש מרצה באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון וחבר הנהלה במוסדות שונים, ביניהם בדירקטוריון של תאגיד התקשורת האמריקאי ניוז קורפ, השני בגודלו בעולם, שבשליטת רופרט מרדוק.
בנם הרביעי והאחרון של מנואל אסנאר אסדו (1916-2001) ואלוירה לופז ולדיויאזו.
האב שירת בצבא הספרדי בתקופת פרנקו, והיה עיתונאי ושדרן רדיו.
גם סבו של אסנאר, מנואל אסנאר זוביגאראי (1894-1975) היה עיתונאי ידוע ופקיד במשטר פרנקו.
אסנאר סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מדריד בשנת 1975, ועבד כמפקח מס החל מ-1976. בתקופת לימודיו היה גם הוא חבר במפלגה היחידה שהותרה אותה עת בספרד, ה"פלנגות" של פרנקו.
ב-1977 נישא אסנאר לאנה בוטלה סראנו (ילידת 1954), לימים ראש עיריית מדריד וקודם לכן חברת מועצת העירייה מטעם מפלגתו, "המפלגה העממית", האחראית בעירייה על נושא איכות הסביבה.
בינואר 1979 הצטרף אסנאר למפלגת "Alianza Popular" (AP) - "הברית העממית" השמרנית.
מפלגה זו שלטה בספרד בתקופת המעבר לדמוקרטיה שלאחר מותו של פרנקו ב-1975. עם זאת, בזמן הצטרפותו של אסנאר אליה, כבר נחלשה המפלגה, ובבחירות של מרץ 1979 היא זכתה באחוזי תמיכה בודדים (המפלגה רצה בחזית אחת עם מפלגה מהמרכז ושתיהן ביחד קיבלו כ-6% מהקולות בלבד).
בשנים שלאחר הצטרפות אסנאר ל-AP, הוא טיפס במדרגות ההירארכיה המפלגתית, במקביל לעלייה הדרמטית שחלה בכוחה של המפלגה.
כבר בבחירות 1982 זכתה AP ב-25% מהקולות, קיבצה סביבה את מרבית הימין-מרכז במדינה והפכה למפלגת האופוזיציה הראשית לשלטון השמאל.
במקביל נבחר אסנאר באותה שנה לראשונה לפרלמנט הספרדי, והפך לעוזר מזכ"ל המפלגה.
אסנאר נדחק לתקופת מה הצידה במסגרת מאבקים פנימיים במפלגה, היפנה את מאמציו לשלטון המקומי ונבחר וכיהן במשך כשנתיים (1987-1989) כנשיא המחוז האוטונומי קסטיליה ולאון שבצפון מערב המדינה.
הוא חזר למרכז הפוליטיקה הארצית ב-20 בינואר 1989, כשנבחר למנהיג המפלגה (ששינתה אז את שמה ל-"Partido Popular" - "המפלגה העממית" - PP) ויו"ר האופוזיציה, במקום מנואל פראגה.
אסנאר כיהן בתפקיד זה עד היבחרו לראשות הממשלה שבע שנים מאוחר יותר.
בשנתו האחרונה כיו"ר האופוזיציה, ב-19 באפריל 1995, ניסתה המחתרת הבסקית (ETA), לרצוח אותו, באמצעות פצצה שהונחה מתחת למכוניתו, אך הודות לשריון המכונית הוא ניצל ממוות.
בבחירות הכלליות שנערכו בספרד ב-3 במרץ 1996 זכתה מפלגת PP ברוב יחסי, הקימה קואליציה עם מספר מפלגות קטנות, וב-4 במאי נבחר אסנאר לראשות ממשלת ספרד.
בקדנציה הראשונה שלו כראש ממשלה, הוא צירף את ספרד לאיחוד המונטרי האירופי, גוש האירו, ונקט לשם כך בשורת פעולות לצמצום הגירעון הממשלתי, למרות הפגנות נרחבות שארגן כנגדו השמאל.
הוא הפך את כיוונה של כלכלת ספרד, בשורת הפרטות של רכוש ממשלתי, שהולאם בשעתו על ידי הממשלות הסוציאליסטיות של פליפה גונסאלס קודמו.
ההצלחה הכלכלית של מדיניותו גרמה לכך שבבחירות 2000 קיבלה ה-PP כ-45% מהקולות ורוב מוחלט בפרלמנט.
ב-2003 תמך אסנאר בצורה מלאה בנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש (הבן) ובראש ממשלת בריטניה טוני בלייר וצבא ספרד היה שותף מלא במלחמת עיראק, למרות הפגנות כנגד ההשתתפות במלחמה שהתרחשו בכל רחבי ספרד.
אסנאר הבטיח להסתפק בשתי קדנציות כראש ממשלה ועמד בהבטחתו.
בבחירות הכלליות שנערכו בספרד במרץ 2004 הוא תמך במריאנו רחוי כיורשו, ונראה היה ש-PP עומדת לנצח שוב והוא יעביר אכן את הלפיד ליורשו המיועד; אלא שאז אירעו פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד.
באותו יום, שלושה ימים לפני מועד הבחירות, ביצעו טרוריסטים מוסלמים שפעלו בהשראת אל-קאעידה, שרשרת של עשרה פיגועים בו-זמניים במערכת הרכבות של מדריד, הרגו 191 איש ושינו את התמונה גם מבחינה פוליטית.
הממשלה הזדרזה להאשים את המחתרת הבסקית, ומשהתברר עוד לפני הבחירות עצמן, כי המבצעים הם מוסלמים, גרם הדבר לירידה חדה באמון של הספרדים בממשלתם.
הטענה הייתה שזוהי נקמת המוסלמים בספרד על השתתפותה במלחמת עיראק לצד בריטניה וארצות הברית, וכי הממשלה ניסתה להסתיר זאת על ידי הטיית האשמה כלפי המחתרת הבסקית.
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית האופוזיציונית, שעמדה להפסיד בבחירות קודם לכן, ניצחה, וב-17 באפריל 2004 החליף מנהיגה חוסה לואיס רודריגס ספאטרו את אסנאר כראש ממשלת ספרד.
מיד עם תום כהונתו כראש ממשלה, ב-2004 מונה אסנאר למרצה באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
הוא מנחה שם כיום מספר סמינריונים וקורסים, על פוליטיקה אירופאית בת זמננו, יחסים בינלאומיים בין אירופה לארצות הברית, מנהיגות פוליטית ועוד.
ב-2008 הוא מונה לדירקטור בתאגיד התקשורת "News Corporation" של רופרט מרדוק.
הוא משמש כיועץ לגוף אירופאי חדש שנוסד ב-2006 על ידי בנק HSBC הלונדוני, "The European Business Awards", המיועד לקדם הצטיינות בקהיליית העסקים האירופאית.
כמו כן הוא משמש כיועץ של "המועצה האירופאית לקידום סובלנות ופיוס" (European Council on Tolerance and Reconciliation), שנוסדה בפריז ב-2008 על ידי ראש ממשלת פולין לשעבר אלכסנדר קוושנייבסקי ונשיא הקונגרס היהודי האירופי ויאצ'סלב משה קנטור.
אסנאר מכהן כחבר, מנהל או יועץ בגופים רבים נוספים.
אסנאר נחשב לאחד מידידיה הקרובים ביותר של ישראל בספרד והוא פעיל ביוזמות שונות למענה.
אסנאר הגן על ישראל כנגד ההתקפות עליה בעקבות המשט לעזה (2010) והשתלטות שייטת 13 על האניה "מאווי מרמרה" ב-31 במאי 2010. בין השאר הוא אמר אז כי "העולם חייב לתמוך בישראל, משום שאם ישראל תיפול, כולנו ניפול.
ישראל היא קו ההגנה הראשון של המערב".
הוא אף תקף את טורקיה באותה הזדמנות על כך ש"שמה את ישראל במצב בלתי אפשרי, בו עליה לבחור בין ויתור על ביטחונה לבין ספיגת גינוי מהעולם".
ביולי 2010 ייסד אסנאר ביחד עם שורת אישים אוהדי ישראל אחרים את "יוזמת ידידי ישראל" - "Friends of Israel Initiative", שמטרתה להילחם בניסיונות לעשות דה-לגיטימציה למדינת ישראל ולפעול למען זכותה של ישראל לחיות בשלום בגבולות מוכרים ובטוחים.
בין היוזמים האחרים היו ואצלב האוול ראש ממשלת צ'כיה לשעבר, פיאמה נירנשטיין סגנית יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט האיטלקי, מרצ'לו פארה לשעבר יו"ר הסנאט האיטלקי, אלחנדרו טולדו נשיא פרו לשעבר, דייוויד טרימבל זוכה פרס נובל לשלום ותומכי ישראל אחרים ממנהיגי אירופה, ארצות הברית והעולם.
אירוע ההשקה של היוזמה התרחש בבניין הפרלמנט הבריטי, כשהמארחים היו "אגודת הנרי ג'קסון" וחבר הפרלמנט הבריטי היהודי, מטעם המפלגה השמרנית, רוברט חלפון.
באפריל 2011 קיבל אסנאר בניו יורק, ביחד עם נירנשטיין וג'ון בולטון, את פרס "CAMERA", בגין פעילותו למען ישראל (Emet Award).
חוסה מריה קאייחון בואנו (בספרדית: José María Callejón Bueno; נולד ב-11 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני בגרנדה.
גדל בקבוצת הנערים של ריאל מדריד ובשנת 2008 עבר לשחק בקבוצת אספניול.
לאחר שלוש שנים נוספות הגישה קבוצת הכדורגל של ריאל מדריד הצעה של 5 מיליון אירו תמורת רכישת כרטיס השחקן שלו.
קאייחון חתם בריאל מדריד למשך 5 שנים.
בתאריך 9 ביולי 2013, המועדון האיטלקי, נאפולי הודיע באופן רשמי באתר המועדון על הצטרפותו של קאייחון לקבוצה.
נאפולי שילמה לקבוצה הקודמת של השחקן, ריאל מדריד 10 מיליון יורו, וקאייחון חתם לחמש השנים הבאות במועדון האיטלקי.
בסיום עונת 2019/2020, עזב את נאפולי לאחר שבע שנים במועדון.
ב-5 באוקטובר 2020, קאייחון הצטרף לפיורנטינה.
ב-10 באפריל 2022 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 2–3 על קבוצתו לשעבר, נאפולי.
ב-25 ביולי 2022 חזר לאחר תשע שנים לספרד וחתם לעונה אחת בגרנדה.
ליגה ספרדית שלישית: מלך השערים 08–2007
לחוסה יש אח תאום בשם חואנמי, אשר כדורגלן אף הוא.
חוסה מריה פיגֵרֶס פֶרֵר (José María Figueres Ferrer; 25 בספטמבר 1906 – 8 ביוני 1990), הידוע בכינויו דון פפה (Don Pepe), היה מהפכן סוציאל-דמוקרטי הומניסט קוסטה ריקני.
כיהן כנשיא זמני במשך שנה וחצי ב-1948–1949, לאחר מלחמת האזרחים הקוסטה ריקנית, שבה הוביל את המחנה הסוציאל-דמוקרטי.
בהמשך דרכו נבחר לשתי קדנציות מלאות כנשיא קוסטה ריקה, בשנים 1953–1958 ו-1970–1974. בכהונתו כנשיא זמני חולל מספר רב של רפורמות משמעותיות, ובכללן ביטול הצבא, הרחבת זכות הבחירה והקמת מערכת חינוך ציבורית לכל.
הוריו נולדו וגדלו בקטלוניה שבצפון ספרד, ובעוד פיגרס בבטן אמו, היגרו לעיר אלחואלה אשר במרכז קוסטה ריקה, שם הוא נולד.
פיגרס היה הבכור מבין ארבעה ילדים, אשר דיברו בשפה הקטלאנית עם אביהם הרופא, ועם אימם המורה.
פרנסיסקו אורליך היה לו לחבר ילדות קרוב, חברות אשר לימים תהפוך ביניהם גם לשותפות פוליטית חזקה.
כתלמיד, פיגרס הצטיין באנגלית, וגילה עניין רב במקצועות ריאליים.
בעיות משפחתיות הביאו לשליחתו לפנימיה בשם "Colegio Seminario", שם ניסה להתאבד, ונשר מהלימודים.
בניגוד לרצונו של אביו, ובעזרת כסף שהרוויח בעצמו כמתרגם, נסע לבוסטון כדי ללמוד הנדסה אלקטרו-חשמלית במכללת MIT.
אך פיגרס החליט במהרה לעזוב את המכללה.
הוא בחר לבלות את זמנו דווקא בספרייה הציבורית של בוסטון, ובנה לעצמו תוכנית לימודים עצמאית.
בחירה זו היוותה נקודת מפנה בעיצוב זהותו.
"בספרייה הציבורית של בוסטון למדתי על מדע ועל פילוסופיה סוציאליסטית הרבה יותר מאשר כל מה שיכלתי ללמוד במכללה", אמר שנים לאחר מכן.
גם את ההשראה לביטולו של הצבא קיבל פיגרס בספרייה זו, כפי שהעיד בעצמו, כאשר קרא בה את הספר "דברי ימי עולם" (The Outline of History) מאת ה.ג וולס.
בשנת 1928, בהיותו בן 22 בלבד, חזר פיגרס למולדתו והקים בעיר טאראצו חווה של גידול קפה וייצור חבלים.
הוא העניק לה שם אשר העיד על כיוון חייו: "המאבק שאין לו סוף" (La Lucha Sin Fin).
פיגרס, אשר באותה תקופה הגדיר את עצמו כ"חוואי סוציאליסט", קבע תנאי עבודה מהפכניים עבור הפועלים בחווה:
כל פועל ומשפחתו קיבלו בחווה של פיגרס מגורים, ביטוח בריאות מלא, ובמהלך שיגרת השבוע השתתפו במפגשי תרבות וחינוך אשר יזם.
פיגרס חתם על חוזה עבודה עם כל פועל - בניגוד חריף למציאות ששררה באותה תקופה במרכז אמריקה, בה הסדר השולט היה של אדונים ועבדים.
סעיף מיוחד בחוזה קבע כי כל פועל אשר קוצר קנאביס (המשמש לייצור חבלים) בשטח החווה, ימכור אותו לפיגרס במחיר השוק, ואם מישהו אחר יציע לפועל מחיר גבוה יותר, הוא רשאי למכור אותו לו, כאילו היה הקנאביס שייך לפועל.
החווה התפרסמה ושגשגה, העסיקה כאלף פועלים בשיאה, והיוותה סנונית אשר בישרה את שמו של פיגרס בציבור.
בשנת 1942 נכנס פיגרס בסערה לתוך החיים הפוליטיים.
הוועדה המאוחדת של הארגונים האנטי-טוטליטריים (United Comittee of Anti-Totalitaria Associations) ארגנה הפגנה כנגד הממשלה השמרנית.
פיגרס - אשר באותה תקופה כבר צבר כוח כלכלי ומעמד של כבוד בציבור - הוזמן לתחנת רדיו מקומית, והתבטא בחריפות כנגד קלדרון, הנשיא המכהן.
בעודו תוקף את הממשלה, פרצה המשטרה לתחנת הרדיו ולקחה את פיגרס למעצר.
הוא הואשם בבגידה ובגילוי מידע מסווג לאויב, ולמרות הפצרות מצד גורמים בעם אשר אהדו את פיגרס - הוא הוגלה למקסיקו על ידי קלדרון.
במקסיקו חבר פיגרס לגולים נוספים ממרכז אמריקה ומהמדינות הקאריביות, והחל לארגן כוח צבאי של 700 איש (אחד מחייליו היה פידל קסטרו), אשר כונה "הלגיון הקאריבי".
ב-1944, עקב לחץ ציבורי, הורשה פיגרס לשוב לקוסטה ריקה, והיה ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בראשות אולטה, ניצחה בבחירות את הגוש השמרני בראשות קלדרון.
הייתה זו תוצאה סנסציונית, לאחר עשרות שנים של שלטון שמרני בקוסטה ריקה, אך השמרנים טענו לזיוף הבחירות וסירבו לפנות את השלטון.
פיגרס, אשר צפה מראש כי השמרנים לא יסכימו להודות בהפסד הבחירות, כבר היה ערוך להוביל את כוחות המורדים במלחמת אזרחים ונתן את האות לפתיחתה.
בתום שבועות ספורים אשר גבו כ-4,000 קורבנות (המאורע האלים ביותר בתולדות קוסטה ריקה), כיתרו כוחותיו של פיגרס את קלדרון ואנשיו בבית הנשיאות.
רק לאחר שהובטח לקלדרון ולאנשיו שהם או רכושם לא ייפגעו, הסכימו להיכנע - והמלחמה הוכרעה.
בנקודה זו זכה פיגרס למעמד מרקיע שחקים במדינתו.
רובו ככולו של העם ראה בו גיבור ומושיע, ועתידה של קוסטה ריקה היה נתון בעיקר בידיו.
פיגרס בחר להיות לעמוד בראש ממשלת מעבר (חונטה) למשך 18 חודשים, בסופם, כך הבטיח, יעביר את הנשיאות לאולטה.
במהלך 18 החודשים הללו, ייסד פיגרס חוקה חדשה לקוסטה ריקה, לתוכה הוכנסו 834 רפורמות, ביניהן:
הענקת זכות ההצבעה לנשים ולאנלפבתים.
הענקת אזרחות שוות-זכויות למהגרים אפריקאים ולילדיהם.
הקמת מערכת חינוך ציבורית נגישה לכל.
הוצאת המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק.
(הימים היו שיאה של המלחמה הקרה, והסברה הרווחת הייתה שפיגרס הסוציאליסט רצה להבדיל את עצמו במובהק מהקומוניזם).
"בתוך 18 חודשים ביצענו 834 רפורמות אשר שינו לחלוטין את פניה של המדינה, והבאנו למהפכה עמוקה והומאנית", אמר בראיון ב-1981.
בנובמבר 49' קיים פיגרס את הבטחתו, פינה את כיסאו לאולטה ועבר לניו יורק.
גולת הכותרת של החוקה החדשה הייתה ביטולו של הצבא.
"עתידו של המין האנושי אינו צריך לכלול צבאות.
משטרה כן, כיוון שבני האדם אינם מושלמים", הכריז פיגרס, ובטקס חגיגי ב-1 בדצמבר 1948, אחז פטיש גדול וניפץ באופן סמלי אבן מאבני החומה של המבצר הצבאי בלוויסטה שבמרכז סן חוסה, שם שכן בעבר המטה הכללי.
כעבור זמן מה נמסר הבניין ההיסטורי לאוניברסיטה של קוסטה ריקה, כדי להקים בו מוזיאון לאומי.
"לניצחונות צבאיים יש ערך מועט בלבד", אמר פיגרס, "מה שבונים בזכותם הוא החשוב".
מאז חוגגת קוסטה ריקה בכל 1 בדצמבר, יום ביטולו של הצבא, את יום השלום והדמוקרטיה.
פיגרס היה פציפיסט מושבע בהשקפתו, דבר אשר בא לידי ביטוי בפועלו בעשרות שנותיו הציבוריות.
אך לצד המניע האידיאליסטי, יש לזכור כי הצבא ב-1948 הורכב מנאמניו של המשטר השמרני של קלדרון.
יש הטוענים כי הייתה זו הסיבה העיקרית לכך שפיגרס התעקש לבטל את הצבא - עריפת ראשו של סיכון גדול להפיכה אלימה חוזרת, אשר תשיב את השלטון לשמרנים.
אך פיגרס נתקל בהתנגדות רבה למהלך זה גם מתוך מחנה תומכיו, אשר הפצירו בו שבמקום לבטל כליל את הצבא, פשוט יעשה בו "ניקוי אורוות" - יחליף את הגנרלים נאמני קלדרון בגנרלים נאמני פיגרס.
בנו של פיגרס, נשאל בריאיון לעיתון "הארץ" ב-2009, לגבי צעד זה של אביו: "ההיסטוריה הראתה כי הצבא מגלה כל העת עניין בפוליטיקה, ולכן אבי היה משוכנע כי הדמוקרטיה והמוסדות הדמוקרטיים יהיו בטוחים יותר בסביבה ללא צבא.
הוא צדק כמובן, מעל לכל ספק.
מעניין היה להיווכח כי למרות שאמריקה המרכזית הייתה במשך יותר מ-40 שנה אחת הזירות של המלחמה הקרה בין הגושים, הרי שקוסטה ריקה, המדינה היחידה באזור שלא היה לה צבא, הייתה האומה היחידה שלא ניהלה מלחמה עם מי משכנותיה, ולא נקלעה לאחד מהעימותים המקומיים של אותו מאבק גלובלי בין-גושי".
ב-1953 שב פיגרס לארצו, הקים את מפלגת החירות הלאומית (PLN), המפלגה המצליחה ביותר בתולדות קוסטה ריקה, והתמודד בראשה בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו מאז כינונה של החוקה החדשה.
מערכת הבחירות נחלקה באופן ברור לפי המעמדות: האליטה חששה שפיגרס יפעיל מיסוי מוגבר על השכבות העשירות.
אך למרות הכל, ולמרות חבירתו המפתיעה של אולטה דווקא לכוחות השמרנים, זכה פיגרס בשלטון, והפעם בצורה דמוקרטית.
פיגרס דבק במדיניות סוציאלית, אבל לא קומוניסטית.
הוא התבטא בתקיפות כנגד רודנים ביבשת אמריקה, ואף החרים את הוועידה הפנים-אמריקנית הגדולה בקראקס (ונצואלה) ב-1954, כי התקיימה בנוכחותו של מרקוס פרז, רודן ונצואלה באותה תקופה.
על רקע ועידה זו ביקר פיגרס בחריפות את ארצות הברית, אשר לטענתו התנהלה בצביעות ביחסה לדיקטטורות האמריקניות.
בשנת 1957, נחשף וסוכל ניסיון התנקשות בו על ידי שליחיו של רודן הרפובליקה הדומיניקנית, רפאל טרוחיו.
חברי 'הלגיון הקאריבי' יצאו ב-1954 מקוסטה ריקה לניקרגואה במטרה להפיל את אנסטסיו סומוסה גרסיה, רודן ניקרגואה - אך ללא הצלחה.
סומוסה יצא למתקפת נגד, אשר כוונה להפיל את שלטונו של פיגרס ולהשיב את קלדרון, בן בריתו לשלטון, ופלש לקוסטה ריקה.
מטוסי קרב הפציצו ערים קוסטה ריקניות וגרמו לאבדות כבדות.
פיגרס, נטול הצבא, פנה לארגון מדינות אמריקה ובבקשה לסיוע.
אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית דאז, ספג סקנדל רק שנה קודם לכן - נחשפה מעורבות ה-CIA בהכשרת הכוחות אשר הפילו את ארבנס, הנשיא הנבחר של גואטמלה.
ארבנס נחשד בקומוניזם, אך לאחר מעשה, נתגלה כי לא היה לו קשר ממשי לקומוניזם, ויתרה מכך, נחשף השקר של ארצות הברית, אשר הכחישה בתחילה את מעורבותה.
הדבר גרר ביקורות רבות מבית ומחוץ, ואייזנהאואר, אשר עמד לפני מערכת בחירות חדשה, לא יכול היה לספוג מקרה נוסף בו ה-CIA מעורב בהדחת נשיא נבחר.
מאחר שה-CIA היה שקוע עמוק בהכשרת הכוחות הניקרגואים אשר פלשו לקוסטה ריקה, הרגיש אייזנהאואר מחויב למנוע את נפילתו של פיגרס בידי נשק אשר סיפקה ארצות הברית.
ארצות הברית נעתרה לבקשת הסיוע, ובהסכמת ארגון מדינות אמריקה מכרה לקוסטה ריקה מטוסי קרב בעלות של דולר ליחידה.
בעזרת סיוע פעיל של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שהייתה מעוניינת בשיפור תדמית החוץ האמריקנית, נסוגו כוחות צבא ניקרגואה.
"לו היה כאן צבא, לא היינו נזקקים לנשק מסומוסה מניקרגואה.
היה לנו כוח זמין בתוך קוסטה ריקה, והיינו מפילים את פיגרס בקלות", העיד מיגל הררה, מנהיג כוחות המורדים מ-1955.
השלום שב לקוסטה ריקה ופיגרס השלים את הקדנציה שלו כנשיא.
בבחירות של 1958 התמודד פרנסיסקו אורליך, חבר הילדות הקרוב של פיגרס, לנשיאות בראשות ה-PLN.
אורליך הפסיד למועמד השמרני אשאנדי בפער זעיר.
גם הפעם היו טענות של זיוף בחירות, הפעם מכיוון הסוציאל-דמוקרטים, ושוב עלה איום לפתיחת מלחמת אזרחים.
"אני לא מתכוון להכיר בתוצאות הבחירות האלה", כך אמר פיגרס, לפי חבר המפלגה אלברטו קאנס, אך אורליך הרגיע את הרוחות.
קאנס מעיד כי "אורליך היה היחידי אשר יכל לדפוק על השולחן ולגרום לפיגרס להירגע ולהקשיב".
ה-PLN הכירו לבסוף בתוצאות, ובבחירות הבאות שהתקיימו ב-1962 ניצח אורליך.
הנאום בפני קונגרס ארצות הברית
ב-9 ביוני 1958 (חודש ויום לאחר ההפסד בבחירות) הוזמן פיגרס לנאום בפני הקונגרס של ארצות הברית.
הנאום נערך במסגרת בירורה של תקרית בה ספג ריצ'רד ניקסון, סגן-נשיא ארצות הברית דאז, יריקות במהלך ביקור בוונצואלה.
תקרית זו ביטאה זעם גדול של ציבור אשר פיגרס התבקש לעזור לקונגרס להבין.
נאומו בקונגרס נשא אופי מפתיע, ועורר הדים רבים.
"עלי לדבר בכנות ואף בחוצפה, מפני שאני משוכנע שהמצב דורש זאת: העם אינו יכול לירוק על מדיניות חוץ, שזה מה שהם ניסו לעשות.
אבל כאשר העם התייאש מכל האמצעים האחרים כדי לזכות באוזן קשבת, הדבר היחיד שנותר לעשות הוא לירוק.
כמובן, ביצעתם השקעות מסוימות בדיקטטורות האמריקניות הלטיניות.
חברות האלומיניום שלכם לוקחות מהם בוקסיט כמעט בחינם.
הגנרלים שלכם, האדמירלים שלכם, אנשי העסקים שלכם מקבלים שם יחס של מלכים, כמו שהסנאט שלכם אישר בעצמו אתמול (...) ובינתיים, הנשים שלנו נחטפות בידי גנגסטרים, הגברים שלנו מסורסים בתאי עינויים, והפרופסורים שלנו נעלמים ממסדרונות אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
כאשר אחד מהמחוקקים שלכם קורא לזה "שיתוף פעולה כדי להילחם בקומוניזם", 180 מיליון לטינים מרגישים את הדחף לירוק.
(...) כאשר הממשלה שלכם הזמינה את פדרו אסטרדה, ה"הימלר" של האזור שלנו, כאורח של כבוד בוושינגטון - האם לא ירקתם בפניהם של כל הדמוקרטים באמריקה הלטינית?
אנחנו, האמריקנים הלטינים, עייפנו מלהצביע על שגיאות אלו.
ירשנו את כל הפגמים של האופי הספרדי, אבל גם חלק ממעלותיו.
העוני שלנו לא מגמד את גאוותנו".
ב-1970 התמודד פיגרס על הנשיאות פעם נוספת ונבחר ברוב גדול.
שתי נקודות ציון בולטות בקדנציה זו:
שיקומה של קוסטה ריקה ממשבר כלכלי, בין השאר על ידי מכירת 30 אלף טון של קפה לברית המועצות ב-1972 - מהלך אשר הפך את קוסטה ריקה למדינה היחידה במרכז אמריקה אשר מקיימת קשרים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
ב-1971, חטפו מתנגדים לשלטונו של רודן ניקרגואה אנסטסיו סומוסה דביילה מטוס בנמל התעופה של סאן חוסה והחזיקו בבני הערובה על מסלול הנחיתה.
פיגרס בעצמו אחז בתת מקלע וניהל את המשא ומתן עם החוטפים בעודו מכוון אותו לעברם בתא הטייס.
בסופו של דבר נכנעו החוטפים ובני הערובה שוחררו בשלום.
מפעל חייו - הסיוע הבינלאומי
הן כנשיא והן מחוץ לקדנציות הרשמיות, היה פיגרס מההוגים ומהלוחמים הבולטים של רעיון הסיוע הבינלאומי.
בריאיון אשר העניק ב-7 ביוני 1970, אמר:
"השאלה היא לאיזו מידה של אחריות נדרשות כיום האומות המשגשגות ביותר באנושות, באשר לשלומה של האנושות כולה.
עבור אלו מאיתנו אשר מאמינים כי הנטייה היא כלפי השתלבות, וכי זהו הסוף, בינתיים, של עידן מהפכני ארוך מאוד - זוהי אחריותם של אלו אשר הולכים קדימה, להביט אחורה ולחכות ולהסתכל, ולא לצבור פער גדול מדי מאלו אשר נופלים - וזה נכון לגבי כל אדם, משפחה, קהילה, ומדינה".
"ועכשיו בידיהן (של המדינות המשגשגות) כוח מיקוח אדיר אשר מאפשר להן לשמור את המדינות הפחות משגשגות מאחור, הרחק יותר ויותר, אם הן ירצו לנצל את כוחן כך.
אבל זה מנוגד לחוקי הטבע.
אלו מאיתנו אשר נלחמו למען יחסים כלכליים מוסריים בין מדינות עשירות ועניות, יודעים שהושגה התקדמות משמעותית, והמדינות העשירות משוכנעות כיום, יותר מכפי שזה נראה, בצורך להביא לקידמה, לתוך המאה ה-20, את המדינות הלא מפותחות.
וזה לא נעשה, הרבה בגלל ההוצאות על המלחמה.
אז וגם היום, המלחמה ממשיכה להיות האויב העיקרי שלנו".
פיגרס מת מהתקף לב בסן חוסה ב-1990, בהיותו כבן 83.
אשתו הראשונה הייתה האמריקנית הנרייטה בוגס, שנישאה לו ב-1942 באלבמה.
מנישואין אלה נולדו שני ילדים מוני וחוסה מארטי.
הזוג התגרש ב-1954 ובוגס נשארה בארצות הברית עם ילדיהם.
אשתו השנייה הייתה קארן אולסן בק, דנית-אמריקאית שנישאה לפיגרס במהלך כהונתו השנייה כנשיא, בפברואר 1954, וליוותה אותו עד יומו האחרון.
בעת נישואיהם היה פיגרס בן 47 ואולסן בק בת 23. אולסן בק כיהנה כשגרירת קוסטה ריקה ישראל וכחברת המועצה המחוקקת של קוסטה ריקה.
מנישואיו לאולסן בק נולדו לפיגרס ארבעה ילדים: חוסה מריה, כריסטינה, מריאנו וקירסטן.
חוסה מריה, איש עסקים ופוליטיקאי, כיהן כנשיא קוסטה ריקה בשנים 1994–1998. כריסטינה, דיפלומטית הפעילה בתחומי איכות הסביבה, מילאה תפקיד מרכזי בתיאום הבינלאומי של המאבק בהתחממות העולמית, ובפרט בגיבושו של הסכם פריז.
חוסה מריה בסנטה פאבונה (בספרדית: José María Basanta Pavone; נולד ב-3 באפריל 1984) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
לזכותו 12 הופעות בנבחרת ארגנטינה, אותה ייצג במונדיאל 2014.
בסנטה החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2003, במועדון הארגנטינאי אסטודיאנטס.
ב-2006 עבר לאולימפו דה באיה בלנקה, אשר התמודדה בליגת המשנה.
באותה העונה סייע לאולימפו לזכות בטורניר ה"אפרטורה" (Apertura) ובטורניר ה"קלאוסורה" (Clausura) ובכך להבטיח את עלייתה של אולימפו לליגת העל הארגנטינאית.
ב-2007 חזר לשחק באסטודיאנטס למשך עונה אחת.
ביוני 2008, נמכר בסנטה למונטריי מליגת העל המקסיקנית לבקשתו של מנהלה המקצועי.
מאז, זכה עם מונטריי באליפות טורניר הפתיחה ב-2009 ו-2010, ו-3 פעמים בליגת האלופות של CONCACAF בין השנים 2010-2013.
בקיץ 2014 חתם בקבוצה האיטלקית פיורנטינה.
חוסה מריה חימנס דה ורגאס (בספרדית: José María Giménez de Vargas; נולד ב-20 בינואר 1995 בטולדו, אורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם באתלטיקו מדריד ובנבחרת אורוגוואי.
חימנס החל את הקריירה המקצועית שלו בדאנוביו מליגת העל האורוגוואית.
הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי הייתה ב-17 בנובמבר 2012, בגיל 17 בלבד, בהפסד דאנוביו 0–2 לריבר פלייט מונטבידאו.
בהמשך העונה השתלב חימנס בהרכב דאנוביו והופיע בסך הכל בעונת 16 הופעות ליגה.
ב-25 באפריל 2013 הודיעה הנהלת אתלטיקו מדריד כי חימנס יצטרף לקבוצה בטרום עונת , בעסקה שמוערכת בכמיליון אירו.
חימנס חתם על חוזה ל-5 עונות בקבוצה.
ב-14 בספטמבר הופיע חימנס לראשונה כשחקן אתלטיקו ובלה ליגה, בניצחון הביתי של קבוצתו 2–4 על אלמריה.
חימנס השתתף עם נבחרת אורוגוואי עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 - 2013, ושיחק בכל משחקי נבחרתו.
אורוגוואי סיימה כסגנית, לאחר שהפסידה בגמר 1–4 בבעיטות הכרעה לצרפת.
משחק הבכורה שלו במדי נבחרת אורוגוואי הבוגרת היה ב-10 בספטמבר 2013, בניצחון 2-0 על קולומביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
חימנס זומן לסגל אורוגוואי למונדיאל 2014. בעקבות פציעתו של הקפטן דייגו לוגאנו, שיחק חימנס בניצחונות על אנגליה ואיטליה.
במונדיאל 2018 כבש במשחק הראשון של נבחרתו, בניצחון 0–1 על .
הוא נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022.
הנבחרת המצטיינת בקופה אמריקה: 2019
חוסה מריה פיגרס אולסן (בספרדית: José María Figueres Olsen; נולד ב-24 בדצמבר 1954) הוא איש עסקים ופוליטיקאי, שכיהן כנשיא קוסטה ריקה בשנים 1994–1998.
פיגרס החל את הקריירה שלו כמהנדס חקלאות.
לאחר עשור, נכנס לשירות ציבורי כשר סחר חוץ ולאחר מכן כשר החקלאות.
בשנת 1994 נבחר לנשיא קוסטה ריקה והיה לנשיא הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
בשנת 2000 הצטרף פיגרס לפורום הכלכלי העולמי בשווייץ.
ולאחר מכן עבד עם הארגון להשקעה חברתית "קונקורדיה 21" במדריד.
בתחילת 2010 מונה ליושב ראש מטה המלחמה בפחמן (Carbon War Room), ארגון עצמאי ללא כוונת רווח המתמקד במעבר העולמי לכלכלת פחמן נמוכה.
חוסה אמיליו סנטמריה איגלסיאס (בספרדית: José Emilio Santamaría Iglesias; נולד ב-31 ביולי 1929 במונטווידאו) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם, ומאמן כדורגל לשעבר, שאימן בין היתר את נבחרת ספרד בטורניר מונדיאל 1982.
כשחקן, סנטמריה זכה ב-17 תארים ב-18 שנות קריירה במדי נסיונל וריאל מדריד, כולל ארבע אליפויות אירופה.
הוא השחקן האורוגוואי הראשון בהיסטוריה שזכה באליפות אירופה.
הוא ייצג במהלך הקריירה שתי נבחרות לאומיות, את נבחרת אורוגוואי ואת נבחרת ספרד.
סנטמריה, יליד מונטווידאו, החל את הקריירה המקצועית בקבוצת נסיונל הפועלת בעיר.
הוא שיחק בקבוצה במשך תשע שנים, בהן זכה עימה בחמש אליפויות אורוגוואי.
בשנת 1957, כשהיה בן 28, עבר לשחק בליגה הספרדית, במדי קבוצת הפאר ריאל מדריד, אותה אימן אז הארגנטינאי לואיס קרניליה, וכבר בעונתו הראשונה השלים זכייה ראשונה באליפות ספרד ובגביע אירופה לאלופות, כשפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 3-2 על מילאן בהארכה במשחק הגמר.
בזכות הזכייה, היה סנטמריה לכדורגלן האורוגוואי הראשון, שזוכה בתואר זה.
עונה אחר כך הפסידה ריאל את האליפות בספרד אך זכתה בגביע אירופה בפעם הרביעית ברציפות והשנייה של סנטמריה שפתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה קבוצתו 2-0 את סטאד ריימס.
ב-1960, הפעם עם מיגל מוניוס כמאמנה, ריאל השלימה זכייה חמישית ברציפות בתואר, כשסנטמריה שוב פותח בהרכב בניצחון 7-3 על איינטרכט פרנקפורט במשחק הגמר.
בשנים אלו שיתף סנטמריה פעולה עם שחקנים מהגדולים בהיסטוריה של המועדון, כמו אלפרדו די סטפנו ופרנץ פושקש.
עם פתיחת עונת , בזכות הזכייה בתואר האירופי, השתתפה ריאל במהדורה הראשונה בהיסטוריה של הגביע הביניבשתי.
במשחק הגמר הכפול פגשה ריאל את פניארול, יריבתה הגדולה של נסיונל, הקבוצה בה גדל סנטמריה.
לאחר שוויון 0-0 במונטווידאו, הביסה ריאל את פניארול 5-1 באצטדיון סנטיאגו ברנבאו והייתה לראשונה שזוכה בתואר.
באותה עונה השיבה ריאל לעצמה את תואר האליפות, בדרך לחמש זכיות רצופות בתואר.
לכולן היה שותף סנטמריה, שקנה לעצמו מקום קבוע בחוליית ההגנה של ריאל.
בעונת ריאל גם השלימה זכייה בדאבל, לאחר שזכתה בגביע הספרדי.
במהלך תקופתו בריאל זכה סנטמריה לכינוי "החומה", בשל הופעותיו העקביות והטובות כבלם הקבוצה.
הוא הוסיף לשחק בקבוצה עד לסיום עונת , בה זכה עם הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בפעם הרביעית בקריירה.
הוא שותף כמחליף בשני משחקים במהלך הטורניר, ובסיום העונה, כשהיה כמעט בן 39, פרש ממשחק פעיל, לאחר 337 הופעות במדי ריאל בכל המסגרות.
סנטמריה החל את הקריירה הבינלאומית בנבחרת אורוגוואי.
הוא זומן לנבחרת לקראת טורניר מונדיאל 1950, אך קבוצתו נסיונל מנעה את הגעתו לסגל הנבחרת בגלל רצונו של מאמן הנבחרת דאז, חואן לופס פונטנה, לשלב אותו כחלוץ.
בסיום הטורניר זכתה אורוגוואי בתואר.
שנתיים אחר כך, ב-6 בפברואר 1952, ערך סנטמריה את הופעת הבכורה שלו בשורות הנבחרת בניצחון 6-1 על .
שנתיים לאחר מכן, נכלל סנטמריה בסגל נבחרתו למונדיאל 1954 בשווייץ.
סנטמריה פתח בהרכב בכל חמשת משחקיה של נבחרתו, ואורוגוואי סיימה את הטורניר במקום הרביעי.
על יכולתו במהלך הטורניר זכה סנטמריה למקום בנבחרת הטורניר, כנציגה היחיד של אורוגוואי.
הופעותיו האחרונות במדי אורוגוואי היו במסגרת טורניר הקופה אמריקה בשנת 1957, בו סיימה אורוגוואי במקום השלישי.
בסך הכל ייצג סנטמריה את אורוגוואי במשך חמש שנים, בהן רשם 20 הופעות במדיה.
בשנת 1958, לאחר שעבר לשחק בריאל מדריד, עבר סנטמריה לייצג את נבחרת ספרד.
משחקו הראשון בנבחרתו החדשה היה משחק ידידות מול , שהסתיים בניצחונה של ספרד בתוצאה 6-2. הוא ייצג את נבחרתו במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962, ואף שיחק בשני משחקים בטורניר עצמו שנערך בצ'ילה.
סנטמריה לא שב לשחק עוד במדי ספרד לאחר המונדיאל, ובסך הכל בארבע שנים בהן ייצג את ספרד הוא רשם 16 הופעות במדיה.