tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שהותם במחנה ביקר אותם שמחה אבן-זהר תכופות וסייע להם לשמור על קשר עם משפחותיהם ועם שאר הנהגת היישוב.
הם שוחררו לאחר יותר מארבעה חודשים, בנובמבר 1946.
ב-5 באוגוסט 1947 לאחר פרשת תליית הסרג'נטים ופרשת אקסודוס כלאו הבריטים במחנה מספר ראשי ערים יהודים ובהם: ישראל רוקח (ראש עיריית תל אביב), עובד בן עמי (ראש עיריית נתניה) ואברהם קריניצי (ראש עיריית רמת גן).
איתם נעצרו 36 מפעילי בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית.
הם הראו עמדה תקיפה בחקירתם ושוחררו כעבור מספר שבועות.
בתום המנדט הבריטי ננטש המחנה ונהרס בקרבות הקשים שהיו שם במלחמת העצמאות.
על שמו נקראה אוניית המעפילים לטרון.
החיים במחנה המעצר תוארו בספרים אוטוביוגרפיים רבים וכן בהיסטוריוגרפיה של התקופה.
בספטמבר 2016 הוקמה אנדרטת מחנה המעצר בלטרון ליד נווה שלום על גבעה המשקיפה על אזור המחנה.
בשולי קיבוץ נחשון ניצבת אחת מעמדות השמירה שהקיפו את המחנה.
העמדה מוגדרת כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מחנה דלהי הוא אחת משלוש הערים המרכיבות את טריטוריית הבירה הלאומית דלהי.
המחנה נוסד על ידי צבא הודו ומשמש אותו עד היום.
במחנה שוכנים מפקדת ומטה אזור דלהי, אחד מבתי הספר לקצינים, בתי ספר לילדי כוחות הביטחון ומכונים שונים הקשורים למשרד ההגנה ההודי.
אחת מתחנות הרכבת המרכזיות של הרכבת ההודית, תחנת Delhi Cantt, ממוקמת ליד פתח המחנה, המחנה מקושר לשאר חלקי דלהי באמצעות רכבת תחתית, שירותי אוטובוסים, ריקשות ומוניות.
יש תחבורה ציבורית סדירה אל ומשדה התעופה של דלהי, המרוחק מהמחנה כ-5 ק"מ.
מתוצאות מפקד האוכלוסין של שנת 2001 הסתבר כי 61% מתושבי המחנה וסביבתו הם גברים, אחוז יודעי קרוא וכתוב הוא 77% (בהשוואה ל-59.5% של כלל הודו) ורק 12% מתושבי המחנה מתחת לגיל 6.
מחנה המעבר מֶכֶלֶן שימש את גרמניה הנאצית לאיסוף יהודי בלגיה לקראת שילוחם למחנות ריכוז והשמדה במזרח אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המחנה החל לפעול ב-27 ביולי 1942 ונסגר בחודש ספטמבר 1944.
בקיץ 1942 התכונן שלטון הכיבוש הגרמני בבלגיה לשילוח יהודי המדינה להשמדה במסגרת תוכנית הפתרון הסופי.
מאז תחילת הכיבוש ב-1940 כלאו הגרמנים יהודים במחנה המעצר שהקימו במבצר ברֶנדונק (Fort van Breendonk), אך עתה הקימו מחנה לשם ריכוז היהודים המיועדים לשילוח בעיר מכלן (Mechelen).
העיר בת 60,000 התושבים נחשבה כמצויה במיקום אידיאלי למטרה זו.
היא נמצאת במחצית הדרך בין בריסל לבין אנטוורפן, שתי ערים שבהן התגוררה מרבית האוכלוסייה היהודית בבלגיה, והיה לה חיבור נוח של מסילות רכבת לכיוון מזרח.
מחנה המעבר הוקם בקסרקטין הצבאי דוסן דה סן ז'ורז' (Dossin de St.
מבנה הקסרקטין, אשר נבנה בשנת 1756 על ידי שלטון הקיסרית האוסטרית מריה תרזה, היה ממוקם באזור מיושב בצפיפות של העיר, ליד הנהר דיילה (Dijle).
למבנה בן שלוש הקומות תבנית מלבנית וחצר פנימית.
מרבית אנשי סגל המחנה היו גרמנים, בתוספת מספר אנשי כוח עזר פלמים.
המחנה נמצא באופן רשמי תחת פיקודו של פיליפ שמיט, מפקד מבצר ברֶנדונק.
מפקד המחנה בפועל היה קצין האס אס רודולף שטקמן.
סגל המחנה התעלל בעצורים בו, ואספקת המזון להם הייתה מצומצמת.
ארגון יהודי בלגיה (AJB) ארגן משלוחי חבילות לעצורים.
ככלל נשארו העצורים זמן קצר ביותר בדוסן, עד לארגון טרנספורט.
הם נקלטו במחנה ונרשמו בידי פקידים יהודים תחת השגחת האס אס.
הרכוש האישי הוחרם, ביניהם כסף, תכשיטים, תעודות אישיות וצילומים.
החל משנת 1943 שהו יהודים במחנה זמן ממושך בהרבה מאחר שהגרמנים לא הצליחו לאסוף די יהודים לטרנספורט.
קבוצת היהודים הראשונה הגיעה למחנה מאנטוורפן ב-27 ביולי 1942. בין אוגוסט לדצמבר 1942 יצאו מן המחנה מדי שבוע שני משלוחים של כאלף יהודים כל אחד אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בין 4 באוגוסט 1942 לבין 31 ביולי 1944 יצאו מהמחנה לפולין 25,257 יהודים ב-28 רכבות; מרביתם הגדול נשלחו לאושוויץ-בירקנאו, להוציא מספר גברים צעירים שהוצאו מהטרנספורט בעיירה קוזל בשלזיה עלית ויועדו למחנות עבודה, כגון ביסמרקהוטה, בלכהמר ואחרים, שבמרוצת הזמן הפכו למחנות משנה של אושוויץ.
אחוז הניצולים מקרב יהודים אלה היה גבוה (קרוב ל-10%) ביחס לאחוז הניצולים בקרב שאר היהודים שהורדו באושוויץ (קרוב ל-5%).
יש לציין כי קרוב ל-5,000 יהודים נוספים מבלגיה, חלקם פליטים יהודים מגרמניה, שוגרו להשמדה ממחנה דרנסי שבצרפת.
כ-500 מהמגורשים הצליחו להימלט מטרנספורטים שונים.
רבים ברחו מהטרנספורטים "הכפולים" (14-15, 16-17), שהחזירו גברים ממחנות העבודה של ארגון טוט בצפון צרפת למכלן במטרה למלא את המכסות החסרות של יהודים מגורשים למזרח מבלגיה.
ככל הנראה הובטח לגברים אלה שהם חוזרים לביתם, אולם עם הגיעם לתחנת הרכבת במכלן הם המתינו זמן רב בתוך הקרונות.
לאחר שנוכחו לדעת כי הרכבת פנתה מזרחה אל עבר הגבול הגרמני, קפצו יהודים רבים מטרנספורטים אלה.
ב-19 באפריל 1943 ניסו 231 יהודים להימלט מרכבת שילוח (הטרנספורט העשרים).
חיילי הליווי של הרכבת ירו ב-26 מהם, 90 נתפסו, אך 17 הצליחו להימלט.
בסה"כ נמלטו 115 יהודים מאותו טרנספורט, רובם ללא קשר לפעולה.
רבים מהם היו אנשי מחתרת שקפצו מהרכבת מאחר שרוכזו במספר קרונות, הודות לשינוי הרישומים על ידי פקידה יהודית בדוסין, וצוידו בכלי עבודה שנגנבו מקסרקטין דוסן.
הגרמנים סגרו את מחנה מכלן בספטמבר 1944, כאשר התקרבו למקום צבאות בעלות הברית.
במנוסתם, השאירו הגרמנים עותק של רשימת כל 28 הטרנספורטים ממכלן בעיר הסלט (Hasselt).
מאוקטובר 1944 שימש מבנה המחנה את שלטונות בלגיה למשך תקופה שמשכה אינו ידוע כמחנה מעצר שבו הוחזקו בלגים שנחשדו בשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש הגרמניים.
מבנה הקסרקטין עדיין עומד כיום על תילו.
חלק ממנו משמש למגורים אזרחיים לאחר ששופץ.
בחלקו האחר שוכן המוזיאון היהודי של הגירוש וההתנגדות במלחמת העולם השנייה [Joods Museum van Deportatie en Verzet].
מוזיאון זה עבר שיפוץ והרחבה ונפתח מחדש לציבור ב-2012 תוך שינוי שמו לאנדרטת קאזרן דוסין, מוזיאון ומרכז תיעוד.
מחנה המעבר מריינפלדה במערב ברלין היה אחד משלושה מחנות שהופעלו על ידי גרמניה המערבית בתקופת גל ההגירה הגדול מגרמניה המזרחית, בעיקר בין השנים 1950 ל-1961, כדי לקלוט קליטה ראשונית את המהגרים למערב.
מאז 1949, לאחר הקמתן של שתי הגרמניות, נהרו תושבי גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית ובפרט למערב ברלין כדי להתאזרח שם.
לאחר סגירת הגבול בין שתי הגרמניות, במאי 1952, עוד החמירה הבעיה, ורבבות פליטים הגיעו למערב ברלין, אל המחנה היחיד שנשאר לקלטם.
ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה למחנה חדש, מריינפלדה, ברובע שנברג שבאזור הכיבוש האמריקאי.
השיקולים שהנחו את מחלקת מחנות החירום הפדרלית (Notaufnahmelagers des Bundes), האחראית ליישום החוק לגבי מיקום המחנה היה קרבתו לשדה התעופה טמפלהוף והקרבה לקווי הרכבת של ה-S-Bahn.
המחנה החל לפעול באוגוסט 1953, עם יכולת קליטה לכ-2000 איש, והתמלא במהירות לאור גלי ההגירה הגדולים לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח גרמניה ב-17 ביוני.
המחנה הורחב עוד ועוד, אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
ביוני נרשמו בו בממוצע יותר מ-600 פליטים ביום, ביולי כ-1000. בתחילת אוגוסט 1961 נרשמו כל יום כ-1200, ב-8 בחודש כבר קפץ מספרם ל-1741
ב-12 באוגוסט כבר הגיע המספר ל-2400.
ב-13 באוגוסט 1961 סגרו שלטונות גרמניה המזרחית את אזור החיץ בין שני חלקי ברלין, והחלו להקים את חומת ברלין.
בן לילה פחת מספר הפליטים שהגיעו למחנה כמעט לאפס, ועד מהרה הוא התרוקן כמעט כליל, ובשנים שלאחר מכן שירת בקושי כמה אלפים שהצליחו להימלט.
לנמלטים ממזרח גרמניה לאחר הקמת החומה נאמר לא לחשוף את שיטת בריחתם, בשל חשד להימצאות סוכני שטאזי במחנה.
חלקים ממנו הוסבו לדירות מגורים, וחלק קטן נשאר על מנת לשמש כמחנה קליטה למקרה הצורך.
ב-1989, לאחר נפילת החומה, שב המחנה והתמלא, ואף עלה הצורך בשכירת דירות נוספות לשיכון הפליטים.
זרם הפליטים שכך ביוני 1990, וב-1993 עזב המהגר האחרון ממזרח גרמניה את שערי המחנה.
מאוחר יותר קלט המחנה גרמנים-אתניים (Aussiedler) שהגיעו ממדינות חבר העמים (ברית המועצות לשעבר), אך גם זרם זה שכך, ובסוף 2008 נסגר המחנה סופית.
ב-2010 נפתח המחנה מחדש כמרכז למבקשי מקלט ולפליטים.
מחנה המעבר פיטיבייה היה מחנה מעבר אשר שימש במלחמת העולם השנייה לאיסוף יהודי צרפת לקראת שילוחם למחנה ההשמדה אושוויץ.
המחנה ממוקם בשטח היישוב פיטיבייה, כ-80 ק"מ דרומית לבירה פריז.
המחנה נבנה בתחילת מלחמת העולם השנייה במטרה לקלוט בו שבויים גרמנים.
בשנת 1941 כבשו הנאצים את צרפת, ומיד פתחו במבצעים לאיסוף יהודיה, על מנת לשלחם למחנות שהוקמו אז בגרמניה ובפולין.
היהודים שנעצרו הועברו למחנות שהקים משטר וישי.
ב-14 במאי נעצרו בפריז 3,747 יהודים בעלי אזרחות זרה או חסרי נתינות ונשלחו למחנות פיטיבייה ובון-לה-רולנד (Beaune-la-Rolande).
ביולי 1942 נערך מצוד ול ד'איב (Vel' d'Hiv) וחלק מהעצורים נשלחו למחנה זה, בהם ילדים רבים.
ביולי-אוגוסט 1942 נשלחו מהמחנה בפיטיבייה לאושוויץ שמונה משלוחים של יהודים, בעיקר המבוגרים.
חלק ניכר מהילדים נשלחו למחנה דראנסי ומשם, מאוחר יותר, להשמדה באושוויץ.
באוקטובר 1943 פונה המחנה מיהודים ושוכנו בו אסירים פוליטיים.
בהתחלה היו תנאי החיים במחנה יחסית נסבלים.
האסירים הורשו לקבל מכתב אחד בשבוע, ועוד שתי חבילות בחודש.
מוסדות הסעד של צרפת פעלו גם הם במחנה, במטרה להקל כמה שניתן על האסירים.
הם הכינו חבילות שנשלחו לאסירים, ואף שלחו עובדת סוציאלית שתוכל לספק את צורכיהם, אך מראשית יולי 1942, כאשר מספר הנשלחים למחנה גדל מאוד, התנאים הפכו לבלתי נסבלים.
השוהים במחנה סבלו מתת תזונה בשל המזון הלקוי וכן סבלו ממחלות רבות, ומגפות רבות החלו להתפשט בשל התנאים האיומים והצפיפות הגדולה.
האסירים עסקו בעבודות שחורות מכל סוג, חלקם במחנה עצמו, וחלקם בחוץ, במזקקת הסוכר.
העבודות במחנה נועדו הן להתקנת תשתית המחנה והן להבטחת תפקודו של המחנה.
מיולי ועד אוקטובר 1941 ברחו מהמחנה כ-142 אסירים.
במקביל לתנאי החיים הקשים, התפתחה במחנה גם תרבות ענפה.
האסירים הקימו מקהלה, ספרייה, ושיעורים שונים בשפות, בהתעמלות, בגאוגרפיה ובתפירה.
בין היתר עברה במחנה הסופרת אירן נמירובסקי לפני שהועברה לאושוויץ, שם מתה.
בשטח שבו עמד המחנה הוקמה אנדרטה לזכר היהודים שנרצחו.
מחנה בון לה רולנד היה מחנה ריכוז ומחנה מעצר בצרפת בתקופת השואה.
המחנה, שפעל בשנים 1940–1943, שכן בעיירה בון-לה-רולנד במחוז לוארה, 100 ק"מ דרומית לפריס.
הוא היה אחד ממספר מחנות מעצר בהם ריכזה המשטרה הצרפתית יהודים מהגרים שהיו חסרי אזרחות צרפתית, לקראת שילוחם למחנות ההשמדה.
המחנה כלל 15 צריפים שנבנו על מגרש הספורט בעיירה ונשמרו על ידי גדר תיל ומגדלי שמירה.
הוא הוקם בשנת 1939 על מנת לכלוא שבויי מלחמה גרמנים בעת מלחמת העולם השנייה, אך הוא שימש למעשה את הגרמנים, החל מיוני 1940, לכליאת שבויי מלחמה צרפתים לפני שליחתם לגרמניה.
הגרמנים שלטו במחנה בעזרת כוחות העזר הצרפתיים, והם השתכנו במבנים של בית הספר הסמוך.
בחודש מאי 1941,נכלאו במחנה יותר מ -2,000 יהודים, גברים זרים (חסרי אזרחות צרפתית) בעיקר מפולין ורומניה.
בתחילה התאפשרו ביקורים במקום וכשהצפיפות גברה, הותר לחלק מהאסירים להשתכן בבתי העיירה או בחוות הסמוכות, כשהיה עליהם לדווח על נוכחותם כל בוקר במחנה כאסירים במקום.
בחודשי יולי ואוגוסט 1942, לאחר מצוד וול דהיב בו נאספו רבים מיהודי פריס, נשלחו אל המחנה יותר מ -3,000 יהודים, בעיקר משפחות שכללו גברים, נשים וילדים, והם חיו שם בתנאים קשים מאוד.
אחת הסצנות הכאובות שהתרחשו במחנה, היה הרגע בו אמהות הופרדו בכוח מילדיהן שיועדו לגירוש לפניהן, בתחילת אוגוסט 1942. רובם (2,773 נפש) נשלחו לאחר זמן קצר למחנה ההשמדה אושוויץ בפולין (בתאריכים 28 ביוני, 5 ו-7 באוגוסט ו-23 בספטמבר 1942).
במרץ 1943, יותר מ-1,200 עצירים יהודים הגיעו לבון לה-רולנד מדראנסי ונשלחו זמן קצר לאחר מכן אל מותם במחנות ההשמדה, כשהם בטוחים שהיעד של השילוחים הוא גרמניה.
בסך הכל נכלאו במחנה כ-18,000 יהודים.
המחנה נסגר ב-4 באוגוסט 1943 על ידי אלויס ברונר, שנשלח לצרפת בידי אדולף אייכמן על מנת לסייע בגירוש היהודים.
עם התקדמות כוחות בעלות הברית, שוכנו בו הולנדים לפני שהוחזרו לארצם.
לאחר הרס המחנה בשנת 1947, הוקם במקום בית ספר לעקרות בית, ולאחר מכן בית ספר חקלאי שעדיין פועל במקום.
לוח הנצחה הוצב בחזית תחנת הרכבת הישנה בעיירה.
בשנת 1965 הוקם במקום שבו שכן המחנה מונומנט זיכרון, שבא להנציח את גירוש המשפחות היהודיות.
החליפה אותו "אנדרטת ההזדקנות" שנחנכה במאי 1989, ובה חקוקים שמותיהם של חלק מהאנשים והמשפחות שנכלאו במחנה.
בכל שנה מתקיים במקום טקס אזכרה, הנערך על ידי ארגונים יהודים-צרפתיים בשיתוף עיריית בון-לה-רולנד.
המחנה מתואר בסרט הקולנוע "נקודת איסוף", אליו נשלחים גיבורי הסרט לאחר מצוד ול ד'איב.
מחנה הוואסונג (בהנגול: 화성 제16호 관리소 באנגלית: Hwasŏng או Hwaseong) הוא מחנה עבודה לאסירים פוליטיים בצפון האמגיונג, שבקוריאה הצפונית.
שמו הרשמי הוא קוואן-לי-סו (מושבת מחנה עבודה) מספר 16.
מחנה הריכוז מתופעל כמחנה עבודה שאליו נכנסים אסירים למאסר לכל החיים, ללא אפשרות שחרור או חנינה.
שטחו כ-549 קילומטרים רבועים והוא הכלא הגדול ביותר בצפון קוריאה.
מספר האסירים מוערך בכ-20,000, והם מוגדרים כ"גורמים העוינים את המפלגה או את המהפכה" בגין פעולות כגון התנגדות לשלטונו של קים ג'ונג איל.
אסירים רבים הם בני משפחה של חשודים בהתנגדות לשלטון.
חלק מעבודות הכפייה כוללות חפירת מנהרות למתקן הניסויים הגרעיניים פונגיי-רי, המהווה מתקן תת-קרקעי (היחידי) לניסויים גרעיניים של צפון קוריאה ונמצא 2 קילומטרים בלבד מהמחנה, תוך חשיפה לקרינה רדיואקטיבית גבוהה.
אותו מתקן קרס על עצמו באוקטובר 2017, לאחר מספר ניסויים גרעיניים ולאחר שאזהרות צפון קוריאה על ידי מומחים בין לאומיים שההר בו חצוב המתקן סובל מסינדרום ההר העייף ועלול לקרוס בכל רגע.
מעט הדיווחים הקיימים בנושא זכויות אדם במחנה מתארים מציאות קשה של עבודת פרך תמידית, מעט שעות שינה ותת תנאים.
תיאורים קשים כוללים אסירים המוצאים להורג במכות פטיש לאחר שכרו לעצמם את קברם ונשים שנאנסות על ידי השומרים ונרצחות לאחר מכן.
מחנה האלמוגים: שנות הילדות של בובספוג היא סדרת הנפשה קומית אמריקאית לילדים, המהווה ספין אוף לסדרת ההנפשה "בובספוג מכנסמרובע".
הסדרה משמשת כפריקוול לסדרה המקורית, כאשר היא מתרחשת 15 שנים לפניה, והיא עוקבת אחר בובספוג כשהוא בן 10.
הסדרה עלתה ב-4 במרץ 2021 בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+.
בישראל, החלה הסדרה את שידוריה בניקלודיאון ב-1 בספטמבר 2021.
באוגוסט 2021 הסדרה חודשה לעונה שנייה ולהרחבה של מספר הפרקים בעונה הראשונה מ־13 ל-26.
ב-21 ביולי 2022 נודע כי פרקים חדשים של הסדרה יעלו לפרמאונט+ ב-30 בספטמבר 2022.
העונה השנייה והאחרונה עלתה ב-10 ביולי 2024 בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+, ובישראל בדיבוב העברי בניקלודיאון ב-4 באוגוסט של אותה השנה והסתיימה ב-20 באוגוסט של אותה השנה.
הסדרה קיבלה ביקורות מעורבות וברובן שליליות.
בובספוג מכנסמרובע בן ה-10 מבלה את הקיץ במחנה האלמוגים.
מנהל המחנה הוא יוג'ין קראב, אב יחידני לתינוקת, פרל.
השף המקומי, שלדון פלנקטון, גם מנהל מעבדה סודית במטרה להשתלט על העולם.
לארי הלובסטר - יועץ הביתן.
קרייג מאמלטון - אריה ים אטלטי ששבר את כל השיאים שלארי.
בסדרה המקורית נראה ככלב ים פופולרי בעל שיזוף מרשים ומוגזם.
טול טייל - המחנאי הכי גבוה במחנה, לעולם לא ראו את הפנים שלו.
מו - האתלטית הצעירה של מחנה האלמוגים, דגה בצבעה סגול ומתנהגת בטיפת גסות לאנשים.
קווין - מלפפון ים, נראה בסדרה המקורית בתר יושב ראש ציידי המדוזות והאליל של בובספוג.
הארווי - דג שמאמין בחייזרים ובקונספירציות, הצלם של פרץ' פרקינס.
פרץ' פרקינס - כתב המחנה וגם מכריז על הודעות חשובות.
דגה עשירה ומתנשאת בעלת שיער ארוך במיוחד.
ריי - דגיגה ורודה עשירה מאוד ומתנשאת, אחותו התאומה של רו.
לא מסוגלת לחיות חיים רגילים במקום חיי פאר.
רו - דגיג ירוק עשירה מאוד ומתנשא, האח התאום של ריי, לא מסוגל לחיות חיים רגילים במקום חיי פאר.
רג'יגילד - תמנון והמשרת של חניכי ביתן היאכתה.
ערפד בצבעי שחור לבן, מדבר רק בנשיפת או נעמות.
הרוקסיות - אחות גדולה ואחות קטנה, מחוברות בחבל.
ג'ימי - דג בועה עשוי ג'לי בטעם סירופ מייפל.
פרדה טורי - סרטנית הנזיר המזכירה עכבישה.
מסתורית, מפחידה ויכולה להטיל כשפים.
יוג'ין קראב - מנהל המחנה.
גברת פאף - המצילה, הגננית והמדריכה של המחנה.
שלדון פלנקטון - השף של המחנה.
הלגה שמרזן - דגה נמוכה והאחות של מחנה האלמוגים.
קרן - העוזרת הממוחשבת של פלנקטון.
פרל - התינוקת של יוג'ין קראב
נרלין - חדשנית חדת קרן כפרית אשר משתמשת ברגליים יותר מאשר בידיים ועוזרת לבובספוג ולחברים שלו מדי פעם ומותחת אותם.
נובי - האח הקטן של נרלין, משוגה נמרץ ובדרך כלל מדבר ג'יבריש.
גארי - חילזון אשר חיי ביער האצות וחבר טוב של בובספוג.
ההולנדי המעופף - רוח רפאים של פיראט אשר בא מדי פעל כדי להפחיד את המחנאים.
סנטה קלאוס - בנאדם אשר בא בפרק אחד להביא למחנאים מתנות.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור מקורית בניקלודיאון תקופת שידור בישראל פרקים מלאיםפרקים משנייםשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון126504 במרץ 202126 במאי 202310 בספטמבר 202122 באוגוסט 20241 בספטמבר 202131 באוגוסט 20232132510 ביולי 202414 בפברואר 202526 בספטמבר 20254 באוגוסט 202420 באוגוסט 2024
ב-14 בפברואר 2019, הוכרז על סדרת ספין-אוף של בובספוג מכנסמרובע בעבודה בערוץ ניקלודיאון.
ב-3 ביוני 2019, הוכרזה שסדרת הספין-אוף של בובספוג בהנפשה ממוחשבת, אשר תקרא "מחנה האלמוגים", קיבלה אור ירוק עם 13 פרקים.
ב-19 בפברואר 2020, הוכרזה שהסדרה תעלה לשידור ביולי 2020. כמו כן הוכרז שהמדבבים המקוריים יחזרו לדבב בספין-אוף.
ב-30 ביולי הוכרז כי הסדרה תשוחרר ב-CBS All Access, שירות הסטרימינג של ViacomCBS, בשנת 2021.
מחנה החינוך-מחדש מסנג'יה (בסינית: 马三家劳教所; פיניין: Mǎsānjiā Láojiào Suǒ, בסין מכונה "המרכז הלאומי למצוינות, חינוך מחדש ושינוי של ליאונינג") הוא מחנה חינוך מחדש ליד שניאנג, ליאונינג, סין, אשר מטרתו להביא אוכלוסייה אזרחית ליישור קו עם ערכי ואידאולוגיית המפלגה הקומוניסטית של סין.
המחנה הוקם לראשונה ב-1956 תחת אידאולוגיית "חינוך מחדש באמצעות עבודת פרך" של סין, או "מדיניות לאוג'יאו" (劳动教养), או בקיצור "לאוג'יאו", והורחב ב-1999 על מנת לחנך מחדש גם את מתרגלי השיטה הרוחנית פאלון גונג.
המחנה פועל לכפיית שינוי מחשבתי על ידי עבודות פרך ועינויים שונים.
על פי העצירים לשעבר, מתרגלי פאלון גונג מהווים 50%–80% מהאסירים במחנה.
אסירים אחרים כוללים מיעוטים דתיים שונים כמו נוצרים, ואחרים שהוגדרו פושעים על ידי המשטר הקומוניסטי.
בקרב מתרגלי פאלון גונג, נעשה מאמץ ארוך שנים לנסות לחשוף זוועות שנערכות במחנה, שנחשב לגרוע ביותר בסין.
בנוסף לביצוע עבודות כפייה, האסירים עוברים בין השאר עינויים באמצעות מכות חשמל, האכלה בכוח, בידוד ממושך, וצורות אחרות של התעללות.
ההאשמות הללו קיבלו תשומת לב בין-לאומית בשנת 2013 כאשר מגזין פרסם חשיפה של מסנג'יה והנעשה במחנה.
סין פעלה מהר במישורים מדיניים ובתוך סין ביד קשה, כדי לאסור כל פרסום או דיון ציבורי בנושא.
על פי דו"ח מלוקט על מוצרים שפורסם בשנת 2013, כלכלת המחנה נשענה על אסירי המחנה שייצרו בכפייה סחורה, כולל מדים צבאיים, עבור השוק המקומי וכמה מוצרים לייצוא.
בעת מחסור בעובדים היו לפעמים נקנים אסירים ממתקני כליאה אחרים.
מחנה סטפו היה מחנה עבודה ומחנה מעבר בזמן מלחמת העולם השנייה, המחנה שכן בדרום צרפת במחוז טארן וגארון בחבל אוקסיטניה ליד הקומונה סטפו (Septfonds) הקרובה לעיר מונטובן .
המחנה הוקם במהלך חודש פברואר 1939, נסגר במאי 1945 ונוהל על ידי ממשלת וישי.
את המחנה הקימה ממשלתו השלישית של אדואר דאלאדיה במטרה להיות מרכז לינה לכ-15,000 פליטים (גברים בלבד) רפובליקנים ממלחמת האזרחים בספרד, הממשלה אפשרה לפליטים לחתום על חוזי עבודה ולצאת מהמחנה לעבודה בחקלאות, תעשייה ותחזוקת מחנות צבא.
עד חודש מרץ 1940 המחנה התרוקן מאוכלוסייתו שרובם מצאו עבודה ויתרתם הועברו למחנות פליטים אחרים.
החל במרץ 1940 המחנה שימש כמרכז קלט לזרים שהיו מעוניינים להתגייס לגדודי המתנדבים הזרים של לגיון הזרים הצרפתי וכמחנה אימונים של הצבא הפולני בצרפת , בעיקר 800 אנשי חיל אוויר פולניים.
אחרי חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ביוני 1940 ובעיקר אחרי חקיקת החוק עודף זרים בכלכלה הלאומית (les étrangers en surnombre dans l'économie nationale) ב-27 בספטמבר 1940, הפך המחנה למחנה מעצר צרפתי ומחנה עבודה כולל קבוצה המורכבת מגברים יהודים בלבד.
בינואר 1941 הורחב המחנה והוקם בו, בנוסף לקבוצות העבודה של זרים המיותרים לכלכלה הצרפתית, גם "מרכז מיוחד לקצינים של צבאות בעלות הברית לשעבר שניסו לעזוב את צרפת בחשאי": חיילים בלגים ופולנים, שנעצרו ונשפטו, הוחזקו בסטפו, מאפריל עד יולי 1941.
החל במאי 1941, הועברו חלק מהזרים שאינם יהודים למחנות בגארון עילית והמקום שינה את ייעודו להיות "מרכז איסוף ליחידים מסוכנים" (בעיקר יהודים).
ב-24 באוגוסט 1942 הועברו 84 אסירים יהודים למחנה הריכוז דראנסי ומשם ישירות לאושוויץ, למחרת הגיעו למחנה כ-210 יהודים שניצודו בעיקר במחוז לוט, ובפעם הראשונה נשלחו למחנה גם נשים וילדים.
רובם היו חלק ממשלוח של כ-300 יהודים שהגיע למחנה דראנסי ב-4 בספטמבר 1942 וכחמישה ימים מאוחר יותר לאושוויץ.
במחנה נשארה קבוצת עבודה של יהודים, שמספרם הצטמצם לכ-70 עד מרץ 1943 כתוצאה ממכסות שילוח שהשלטון הטיל על המחנה.
אחרי השחרור שימש חלק מהמחנה למעצר של צרפתים משתפי פעולה עם הגרמנים והוא נסגר סופית במאי 1945.
הצלם העיתונאי המולדוואני-צרפתי אייזיק קיטרוסר הצליח להמשיך לצלם בזמן שהותו בסטפו.
תצלומיו, כולל "Cérémonie juive dans le camp de Septfonds", היו בין התצלומים הראשונים שפורסמו לאחר השחרור בשנת 1944.
מחנה גאולה (נקרא גם: מחנה חאשד) היה מחנה שהקים ארגון הג'וינט למען העולים מתימן שנתקעו בעיר עדן ללא יכולת לנסוע לארץ ישראל.
בראשיתו, היה המחנה מחנה צבאי של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
המחנה נקרא "חאשד קמפ", על שם הכפר חאשד הממוקם ממערב למחנה.
בין השנים 1943–1945 היה גל עלייה גדול מתימן לארץ ישראל.
בחודש מאי 1945 נסגרו שערי היציאה מתימן לארץ ישראל, ו-7,000 יהודים שכבר יצאו ממחוזותיהם בתימן נתקעו בעיר עדן.
כדי לפתור את בעיית הדיור של העולים, הקים ארגון הג'וינט מחנה פליטים על בסיס מחנה הצבא הבריטי.
המחנה נקרא בשם "מחנה חאשד", או "מחנה גאולה".
במחנה פעלו רופאים ואחיות ארץ-ישראלים.
לאחר שרוב העולים עלו לארץ ישראל, נהרס המחנה על ידי אנשי הג'וינט בפקודת השלטון בעדן.
גל העלייה השני - מבצע על כנפי נשרים
רוב מוחלט של יהודי תימן קמו ועזבו את מקומות מגוריהם, בדרכם לעיר עדן.
השלטונות הבריטיים בעיר סירבו תחילה לקבל את זרם הפליטים מחשש שהיענות תתפרש כמתן סיוע לעולים להגיע לישראל.
ד"ר דניאל אלקנה, בין מרץ 1947 לאוקטובר 1947
ד"ר אולגה פיינברג בין פברואר 1947 לפברואר 1949
מרדכי לפידות (מקס לפידס), מנובמבר 1949 עד סגירת המחנה
מחנה גרנד ארֵנַס היה מחנה מעבר שהתקיים במרסיי בשנים 1944–1966. במחנה עברו שבויי מלחמה צ'כים, יוגוסלבים וסובייטים, ויהודים ניצולי שואה,שהגיעו למחנה במסגרת תנועת הבריחה.
בהמשך מהגרים מאלג'יריה והודו-סין הצרפתית, ויהודים מצפון אפריקה.
בשל הנוכחות היהודית הרבה במקום ותפעולו בידי הסוכנות היהודית לאחר 1947, הוא נודע בכינוי "מחנה היהודים".
המקום היה מוקד פעילות מרכזי של המוסד לעלייה ב', ורוכזו בו מרבית מעפילי אקסודוס, וכן עברו בו רוב העולים ממרוקו במהלך העלייה ההמונית.
בסך הכל עברו במחנה כחצי מיליון עולים לישראל, שהיוו כרבע מאוכלוסיית המדינה בשנת 1965.
מחנה המעבר ארנס הוקם בשנת 1944. המחנה קם בשטח בדרום העיר מרסיי, ליד הכלא המרכזי בכפר (כיום רובע של מרסיי) לה קאיול.
משמעותה המילולית של המילה ארנס היא "זירה" או "רחבה", והמחנה קיבל שם זה בשל מיקומו ברחבה למרגלות הגבעות שהקיפו את לה קאיול.
את המחנה תכנן האדריכל הצרפתי פרננד פואיון (צר'), שהתבקש בידי הצבא האמריקאי לתכנן במהירות מבנים לאסירים.
לפי פויון, המקום תוכנן כ-"עיר אוטופית", והיה אמור להתקיים זמן קצר בלבד.
בשל מחסור בחומרי בנייה, השתמשו מתכנני המחנה בבקבוקי חימר קטומים ללא תחתית, שיועדו במקור לשיקום מבנים תת-קרקעיים וגשרים שנפגעו בזמן המלחמה.
צורת מבני המחנה הזכירה חצי חבית, במידות של 30 מטר אורך, 6 מטר רוחב ו-3.5 מטר גובה.
בעת הקמתו, המחנה היה יכול להכיל 5000 אלפים עולים במקביל, וקיבולתו הוכפלה לעשרת אלפים באביב 1956.
בעת הקמתו באמצע 1944 שכנו במחנה שבויי מלחמה צ'כים, יוגוסלבים וסובייטים, וחיילים צרפתים משוחררים.
מרבית יושבים אלה פונו ממנו בשנת 1948, ונותרו בו רק מהגרי עבודה מאלג'יריה והודו-סין הצרפתית.
במקום האוכלוסייה הראשונית, כונסו במחנה יהודים ממחנות העקורים והמשך יהודים מצפון אפריקה שעשו את דרכם לארץ ישראל, תחילה באופן בלתי לגאלי.
בשל הנוכחות היהודית הרבה במקום, הוא כונה "מחנה היהודים".
עם זאת, נותר במקום גרעין של מהגרים מוסלמים מצפון אפריקה, אשר המתינו לסידורי קליטה והתאזרחות בצרפת.
בראשיתו, היה המחנה מוקד פעילות מרכזי של המוסד לעלייה ב', ורוכזו בו מרבית מעפילי אקסודוס.
לאחר הכ"ט בנובמבר ניהול המחנה הועבר לסוכנות היהודית.
ארגון הג'וינט וארגונים נוספים מיהדות ארצות הברית לקחו חלק בפעילות השותפת שבמחנה ובמימונו.
עם הקמת מדינת ישראל ותחילת העלייה ההמונית הפך המחנה לתחנה בה עברו רוב עולי מרוקו בדרכם לישראל.
במרסיי שרר באותה תקופה עוני רב ומחסור בדיור, ולכן רבים ממבני המחנה הפכו לסקווטים בהם התגוררו תושבים מקומיים.
בשנת 1953 החליטו הרשויות הצרפתיות על הקמת מחנה "נובל ארנס" (ארנס החדש), בו נמצאו בניינים מרובעים בעלי קומה אחת, שחולקו לארבע יחידות דיור.בשל מחסור באוניות, רבים מן העולים נשארו במחנה זמן רב מן המצופה ולעיתים נותרו בו במשך מספר חודשים.
ברם, תקופת ההמתנה הממוצעת של מרבית העולים נותרה כשבוע עם התקדמות העלייה צומצם קנה מידת המחנה באופן דרסטי, ונשלחו ציוד ואספקה מעודפיו לטובת מחנות המעבר במרוקו.
בשנת 1966 הודיעה הסוכנות היהודית כי משימתה במקום תמה, והמחנה נסגר.
מבניו נהרסו בתחילת שנות ה-80.
במחנה עברו כחצי מיליון עולים, שהיוו כרבע מאוכלוסיית ישראל בשנת 1965.
בין האישים שביקרו במחנה נמנים אלינור רוזוולט ויצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי.
במחנה פעלו מנגנוני הכשרה חינוכית ורפואית ומנגנונים לוגיסטיים שמטרתם הייתה להכשיר את העולים לקליטה בישראל.
חיי היום-יום במחנה התנהלו כמעין מחנה צבאי, והתקיים בו סדר יום קבוע שכלל מסדרים והתכנסויות להנפת דגל ישראל, והזדקקות לאישורי יציאה.
כללי המשמעת במחנה היו נוקשים, וסגל המחנה דאג לקיים סדר יום גדוש פעילות על מנת למנוע תופעות שליליות כתוצאה משעמום ובטלה.
העולים הצעירים אף עסקו באימונים צבאיים כהכנה לשירות בצה"ל.
את פני העולים קיבלו שליחי הסוכנות היהודית, וכל עולה קיבל תלושים לסדינים, כלי אוכל ודלי פחם.
תנאי החיים במחנה היו טובים ממרבית מחנות המעבר לעולים מארצות האסלאם, שכן היה זה מחנה קבע עם מבני אבן, בניגוד למחנות אחרים, כגון מחנה גאולה, בהם היו מבני קש וצריפים בלבד.
עם זאת, העולים שהגיעו אל המחנה התמודדו עם צפיפות, לכלוך, קור ורעב.
רבים מן העולים התמודדו עם מחסור המזון בדרכים שונות, כגון רכישתו מחנויות חיצוניות, או עבודה במטבח המחנה תמורת תוספת אוכל.
תנאי הבריאות במחנה היו ירודים אף הם, כאשר רופא מחלקת העלייה של הסכונות במחנה דיווח כי במחנה נפוצה הגרענת ואין תשתית מספקת לטיפול בחולים.
בשנת 1954 ביקר במחנה מנכ"ל משרד הבריאות שמעון בטיש, וטען כי נפוצות בו מחלות מידבקות רבות המסכנות את הציבור, ביניהן שחפת, גרענת וגזזת, ויש להעלות את יושבי המחנה החולים ארצה באופן מיידי להמשך טיפול.
עולים שנמצאו חולים בתהליכי המיון הרפואי (לאחר שעברו מיונים כאלו גם במרוקו ואלג'יריה טרם עלייתם) נשלחו לטיפול במחנות ייעודיים שכנים כמו: דוד, הופיטל אינגלז וזבולון.
מבחינה מינהלית, המחנה פעל כמרחב אקס טריטוריאלי שבו המעורבות של הרשויות הצרפתיות הייתה מינורית, למעט הצבת שוטר מקומי לפיקוח על התברואה במחנה ועל תנועת הנכנסים והיוצאים.
מנגנונוני המחנה הופעלו על ידי שליחים מארץ ישראל (בעיקר מנגנוני החינוך) ובעלי מקצועות מקומיים (בעיקר בתחום הרפואה) שעליהם הוטל פיקוח של אנשי משרד הבריאות הישראלי.
עבור עולים רבים, היוו החיים במחנה נקודת מפגש ראשונה עם יהודים מארצות אחרות, והדבר היה מוקד לחיכוכים, בעיקר בין יהודים מארצות האסלאם ליהודים מארצות אירופה.
כמו כן היווה המחנה מפגש ראשון של העולים עם נציגי החברה הישראלית, תרבויותיה ואורחותיה.
המחנה והחיים בו עמדו במרכזם של מספר תערוכות ומיצגים.
האמנית החזותית אילנה סלמה אורתר הציגה בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים מספר מיצבים העוסקים במחנה, ומהווים תוצאות של מחקר בזיכרון הביוגרפי הפרטי שלה וכן של מהגרים נוספים ששהו במחנה.
תערוכות אלה, המכילות שחזורים של מבני המחנה ותצלומים של מבניו, הוצגו במוזיאון לאמנות מודרנית במרסיי (MAC), בית הגפן בחיפה ובמוזיאון הרצליה.
בשנת 2019 עמד המחנה במרכז הפרויקט המוזיקלי-ויזואלי "ארנאס" של האמנים נטע אלקיים ועמית חי-כהן.
היצירות בפרויקט נכתבו בהשראת חומרים שאותרו בארכיונו של יששכר בן עמי השמור בספרייה הלאומית, אשר הקליט במחנה נשים יהודיות שרות שירים מהרי האטלס.
מחנה גור, הידוע גם כמחנה בית לִיד הוא בסיס צבאי של צה"ל, השוכן בסמוך לכפר יונה.
המחנה נקרא על שמו של הרמטכ"ל מרדכי (מוטה) גור.
בבסיס שוכנים בסיסים של חיל המשטרה הצבאית ומפקדת קצין משטרה צבאית ראשי, כלא 10, בתי הדין הצבאיים, התביעה הצבאית והסנגוריה הצבאית (במקום בתי הדין בעבר ששכנו בחיפה, יפו וקסטינה) מפקדות חטיבות הצנחנים, עוז וחטיבת הנח"ל ויחידת בינוי 562.
לעיתים גדודי חי"ר, לרוב אך לא תמיד מחטיבת הצנחנים, יורדים לתקופת אימון במחנה בעורפיות גדודי החטיבה.
המחנה הוקם על ידי הבריטים ב־1941. לאחר הקמת מדינת ישראל הוקם על חלק מהמחנה מעברת שבות עם, שהתקיימה עד 1967.
ב־1986 התמקמה בבסיס מפקדת חטיבת הנח"ל.
באפריל 1992 הועבר בא"פ גדנ"ע ששכן במחנה לידי פיקוד הנח"ל.
ביוני 2015 הונחה אבן הפינה לנווה צדק, מתחם הכולל כלא צבאי, בתי הדין הצבאיים ואת התביעה והסנגוריה הצבאית.
בבסיס שכנו בסיס שיטור השרון ופלוגת המפקדה של גדוד תעוז של המשטרה הצבאית, שנסגרו.
פריצה למחנה במחאה על מעצר חיילי מילואים
ב-29 ביולי 2024 הגיעה המשטרה הצבאית למחנה שדה תימן, אשר שימש במהלך מלחמת חרבות ברזל כמקום כליאה להחזקת מחבלים, ועיכבה תשעה חיילי מילואים לחקירה בחשד להתעללות מינית במחבל נוח'בה שהיה עצור בבסיס.
בעקבות עיכוב החיילים הגיעו מפגינים רבים למחות בשערי הבסיס בשדה תימן, ועשרות מהם אף פרצו את שעריו.
מאוחר יותר, כאשר החיילים שעוכבו לחקירה הובאו למחנה בית ליד, החלו הפרות סדר חמורות גם בבסיס זה, ועשרות מפגינים פרצו לבסיס, כולל חברי כנסת, ובתוכו למבנה בית הדין הצבאי, והתעמתו באלימות עם חיילים ועם כוחות האבטחה במקום.
מחנה המלך ח'אלד (שם רשמי: העיר הצבאית המלך ח'אלד, בערבית: مدينة الملك خالد العسكرية, באנגלית: King Khalid Military City, מכונה בראשי תיבות: KKMC) הוא מחנה צבאי ועיר בצפון-מזרח ערב הסעודית, כ-60 ק"מ דרומית לחפר אל-באטן.
העיר נבנתה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ותוכננה ונבנתה על ידי דיוויזיית המזרח התיכון של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
המחנה הוקם במטרה להכיל מספר חטיבות של צבא סעודיה, ואוכלוסייה של כ-65,000 איש.
המחנה קרוי על שם מלך סעודיה לשעבר ח'אלד בן עבד אל-עזיז, ששלט בערב הסעודית בין השנים 1975 ל-1982.
בשיאו של הבסיס התגוררו בו מאות מהנדסים ואנשי צוות של צבא ארצות הברית, ובתוך העיר הצבאית צצה קהילה אמריקאית קטנה.
כיום, הנוכחות האמריקאית במחנה היא מינימלית, כאשר רק קומץ אנשי ממשל אמריקאים עדיין עובדים ומתגוררים בו, לצד מספר קטן של זרים ממדינות שונות כמו דרום אפריקה, סודאן, מצרים, הודו, פקיסטן, תוניסיה, הפיליפינים, מרוקו, אלג'יריה ומדינות נוספות.
גולים רבים מתגוררים בעיר, וחלקם אף נולדו בה.
עבור בניית המחנה, ערב הסעודית ביקשה וקיבלה את סיועו של חיל הים של ארצות הברית.
בקשה זו הגיעה בין היתר בעקבות התרשמותה של הממלכה מהטרמינל האזרחי של ומפרויקטים קודמים אחרים שבנה עבורה חיל הים האמריקאי.
לממלכה גם חסרה המומחיות לנהל תוכנית כה גדולה באותה העת.
עם זאת, היה חשוב לסעודים גם המוניטין של חיל הים האמריקאי, כגוף ממשלתי יעיל וישר.
הבחירה באמריקאים תאמה גם את העדפתם של הסעודים להפקיד את בניית ההגנה שלהם בידי סוכנות ממשלתית.
בשנת 1964, , הנסיך סולטן, הביע ציפייה להקמת שלושה מחנות צבאיים, שהם: מחנה המלך פייסל בחמיס מושייט, סמוך לגבול עם תימן, מחנה המלך עבד אל-עזיז ב, סמוך לגבול עם ירדן.
המחנה האחר, מחנה זה, תוכנן במקור להיבנות בקייסומה, אך בשנת 1973 אישרה סעודיה את העברתו לאזור חפר אל-באטן, סמוך לגבול עם עיראק, מיקומו הנוכחי.<ref ="grathwol"=""
"הסכם סיוע המהנדסים", שנכנס לתוקף ב-24 במאי 1965 והוארך מאז מספר פעמים, מספק את המסגרת הבסיסית לפעילויות רבות של חיל הים האמריקאי בערב הסעודית.
ההסכם נחתם בהתאם לסעיף 507(א) של מ-1961, וכיום הוא מקבל את תוקפו מסעיף 22 של .
בתחילה, משרד ההגנה והתעופה הסעודי הזמין מהדיוויזיה הים תיכונית של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית מחנה צבאי בגודל של חטיבה, כדי לאכלס כוחות בגודל כזה של צבא ערב הסעודית.
באביב 1973 אישר משרד ההגנה האמריקאי את שינוי מיקום המחנה הצבאי מקאיסומה לחפר אל-באטן, ואת הרחבת המחנה ל"עיר צבאית".
במרץ 1974, הוענק חוזה בסך 1.5 מיליון דולר למיזם משותף עם חברות מהמגזר הפרטי מרומא, איטליה.
ב-13 החודשים שלאחר מכן, מתכנני המיזם סקרו את המיקום בו הוא תוכנן לקום.
ללא הערכות של אוכלוסיית העיר, הם קבעו את הסגנון האדריכלי, ואת התשתיות, המבנים והמתקנים שידרשו עבור שהות של חטיבה אחת במחנה.
הנסיך סולטן, שר ההגנה והתעופה של ערב הסעודית, אישר את הצעות המתכננים, והורה להוסיף למחנה עוד שתי חטיבות שגודלן 5,000 איש כל אחת.
העלייה בביקוש הסעודי לבנייה יצרה צורך בייבוא כמויות עצומות של חומרי בניין.
לאזור זה, שנמצא בקצה הצפוני של ערב הסעודית, היו באותה תקופה יכולות תחבורה מוגבלות ביחד להיקף התחבורה המתבקש של סחורות ועובדים.
כאשר החלה הבנייה בחמיס מושייט בשנת 1966, מתקני הנמל הסעודיים בקושי עמדו בקצב, ומצב לוגיסטי זה לא השתפר עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. אנשי חיל האוויר האמריקאי החלו לדאוג לגבי חוסר יכולתם של נמלי ערב הסעודית להתמודד עם נפח הספנות הנדרש לקיום מיזמי הבנייה הגדולים שהיו אז בתכנון.
כאשר החלו הדיונים הרציניים לקראת בניית המחנה, בהשתתפות האקדמיה הצבאית ומרכז המחקר והטיפול הרפואי ב, מהנדסי הדיוויזיה הים תיכונית הביעו בפני עמיתיהם הסעודים את דאגתם מקיבולות הנמלים הנמוכות.
בסוף שנת 1974, הזמינה הדיוויזיה מחקר בנושא תנאי התובלה הימית ומתקני התחבורה הנדרשים עבור השלמת שלוש התוכניות.
באמצע נובמבר 1975, הציגו אנשי חיל האוויר האמריקאי לנסיך סולטן את הרעיון לבנות נמל ב-ראס אל-משעב שלחופי המפרץ הפרסי, החוף המזרחי של סעודיה, סמוך לגבול עם כווית.
מטרת הנמל הייתה להתמודד רק עם החומרים שיובאו עבור המחנה הצבאי.
ביוני 1975, ניתן אישור זמני לחוזה בשווי תשעה מיליון דולר למטרת תכנון נוסף של רכישות עבור בניית המחנה הצבאי.
בשבוע הראשון של ינואר 1976, משרד ההגנה הסעודי נתן לעיר את שמה: "העיר הצבאית המלך ח'אלד", לכבודו של ח'אלד, מלך ערב הסעודית.
לאחר שהושלם תכנון המחנה והקמת נמל חדש בראס אל-מישעב במפרץ הפרסי במטרה שיקלוט ויטפל בכל חומרי הבנייה של המיזם, התחילו עבודות הבנייה בפרויקט.
בנוסף, נבנה במקום מפעל הבטון הטרומי הגדול בעולם, על ידי תאגיד סמוואן.
העיר הושלמה לבסוף בשנת 1987.
במהלך מלחמת המפרץ שהתקיימה בשנים 1990–1991, שימש הבסיס כמתקן דיור לאלפי חיילים מצבא ארצות הברית ומהקואליציה נגד עיראק.
נמל התעופה של המחנה, , היה בין נמלי התעופה ששומשו באופן התדיר ביותר במהלך המלחמה, לצד בסיסים בדהראן ובריאד.
לאורך כל המלחמה, המחנה הוגן מפני טילים בליסטיים על ידי מערכת הפטריוט של ארצות הברית.
ב-21 בפברואר 1991, שיגרה עיראק שלושה טילי סקאד לעבר המחנה, אשר יורטו, על פי הדיווחים, על ידי טילי פטריוט.
סמית הוא מתקן של חיל הנחתים של ארצות הברית, הממוקם ביישוב הלאווה (Halawa) שבאי אואהו, הוואי, בסמוך לשכונת הלאווה הייטס.
המחנה משמש כמפקדה של הפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית (INDOPACOM), של פיקוד המבצעים המיוחדים של אזור הפסיפיק ושל פיקוד חיל הנחתים באזור האוקיינוס השקט.
ב־8 ביוני 1955 שונה שמו של המתקן, שנודע במקור כבית החולים הימי איֵיאָה (Aiea Naval Hospital), ונקרא על שמו של הגנרל המנוח הולנד מקאינטייר "האולין' מאד" סמית, מדמויות המפתח של מלחמת העולם השנייה והמפקד הכללי הראשון של Fleet Marine Force Pacific.
ב־17 במרץ 1941 אישר הקונגרס של ארצות הברית את רכישת הקרקע, שהייתה אז שדה קני סוכר, לצורך הקמת בית חולים ימי.
עבודות הבנייה החלו ביולי אותה שנה והתקדמו באיטיות יחסית.
לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור ב־7 בדצמבר 1941 הואצה הבנייה, והמתקן – שתוכנן להכיל 1,650 מיטות – הושלם במהירות.
בית החולים נחנך רשמית ב־11 בנובמבר 1942 בנוכחות אדמירל צ'סטר ו' נימיץ, אם כי הרחבתו נמשכה גם לאחר מכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש בית החולים איֵיאָה תחנת מעבר מרכזית לאלפי מלחים ונחתים פצועים בדרכם חזרה הביתה מהלחימה בזירת האוקיינוס השקט.
פעילותו הגיעה לשיאה לאחר הקרב הקשה על איוו ג'ימה בפברואר–מרץ 1945, אז טופלו בו בו־זמנית 5,676 חולים.
ב־1 ביוני 1949 הוצא בית החולים משירות, ומתקני הרפואה של הצבא והצי אוחדו במרכז הרפואי הצבאי טריפלר (Tripler Army Medical Center).
בשנת 1950 החלה טריטוריית הוואי במשא ומתן לרכישת המתחם לצורך הקמת סנטוריום לשחפת.
עם זאת, בשנת 1955 בחר חיל הנחתים של ארצות הברית באתר כמקום מושבה של מפקדת Fleet Marine Force Pacific.
הנחתים הראשונים נכנסו למקום באוקטובר 1955, והמחנה הוכנס לפעילות מלאה כשבועיים בלבד לפני טקס חנוכתו הרשמי, שנערך ב־31 בינואר 1956.
באוקטובר 1957 הפך מחנה סמית גם למפקדת המפקד העליון של פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, אשר עד אז חלק מפקדה עם מפקדת צי האוקיינוס השקט במקאלפה, סמוך לפרל הארבור.
שני הפיקודים עמדו תחת אותו מפקד עד 13 בינואר 1958, אז מונה קצין נפרד לפיקוד על צי האוקיינוס השקט.
ביולי 1992 הוגדר Fleet Marine Force Pacific מחדש כפיקוד הזרוע בשם "Marine Forces Pacific", ובאפריל 1994 עברה האחריות המבצעית על מחנה ה.
בשנת 1941 עמדה עלות רכישת 0.89 קמ"ר של קרקע המחנה, בבעלות מלאה (fee simple), על 912,000 דולר, וההשקעה בפיתוח ובתשתיות הסתכמה בכ־14 מיליון דולר נוספים.
כיום כולל מחנה סמית 0.89 קמ"ר בשטח המחנה המרכזי, 0.55 קמ"ר במטווח פואולואה (Puʻuloa Rifle Range) שבאיווה ביץ', ו־0.25 קמ"ר באזור הדיור מנאנה (Manana Housing).
המחנה ייחודי בכך שהוא מתקן חיל הנחתים היחיד המספק תמיכה לפיקודים אסטרטגיים משולבים ברמת זירת אחריות רחבה.
מחנה הפליטים אל-יַרְמוּכּ הוא מחנה פליטים פלסטינים בדמשק שבסוריה, והמרכז הגדול ביותר של פליטים פלסטינים בסוריה.
המחנה שוכן בדרום-מזרח דמשק, בתוך גבולותיה המוניציפליים, כ-8 ק"מ ממרכזה.
בסמוך לו נמצאים מחנה הפליטים פלסטין ושכונת א-תדאמון.
אל-ירמוכ הוקם בשנת 1957 על שטח של 2.1 קמ"ר על מנת לשכן פליטים פולשים.
המחנה לא הוגדר רשמית כמחנה פליטים, אף על פי שהפליטים הרשומים בו מקבלים סיוע מאונר"א, סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם.
הרחובות במחנה נקראו על שמות הערים והכפרים השונים מהם באו הפליטים: טבריה, חיפה, עכו, לובייה אל ג'אעורה ועוד.
המחנה מאוכלס בצפיפות, רחובותיו צרים, והבתים בו עשויים בטון שאינו מחופה.
עם זאת, תנאי המחיה במחנה טובים יותר מאשר במחנות פליטים פלסטיניים אחרים בסוריה.
תושבי המחנה עוסקים בעבודות שונות, החל מרופאים, מהנדסים ופקידים וכלה בפועלים מזדמנים ורוכלים.
בשני הרחובות הראשיים במחנה חנויות רבות, ויוצאים מהם מיניבוסים ומוניות לכל רחבי המחנה.
במחנה ארבעה בתי חולים ושני תיכונים ממשלתיים.
אונר"א מפעילה במחנה 20 בתי ספר יסודיים ושמונה חטיבות ביניים, וכן מממנת שני מרכזים לנשים.
בנוסף, מפעילה אונר"א במחנה גם שלושה מרכזים רפואיים, אשר שניים מהם שודרגו ב-1996 בתרומת ממשלת קנדה.
ב-1997 שודרגו שישה בתי ספר בתרומת ארצות הברית ונבנה גן ילדים בתרומת ממשלת אוסטרליה.
משנת 1999 פועלת ממחנה הפליטים הלשכה המדינית של החמאס.
כן פועלת במחנה החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה באזור המחנה התמקמו לראשונה כוחות מורדים שנלחמו בצבא הסורי בדצמבר 2012. בשאר אל-אסד הגיב בהפצצה על המחנה שהרגה 25 תושבים, אך כוחות המורדים לא נכנעו.
לאחר מספר ניסיונות כושלים של כניסה קרקעית עם כוחות חי"ר, הצבא הסורי הטיל מצור על המחנה החל מקיץ 2013 ובהמשך ניתק את אספקת המים.
רוב יושבי המחנה ברחו ללבנון, ואלפים נוספים מתו ברעב ובהפצצות.
בתחילת אפריל 2015 כבש ארגון הטרור המדינה האסלאמית את רוב המחנה והוא הפך למוקד הלחימה בין הארגון למשטר אסד.
יומיים לאחר שדווח שארגון המדינה האיסלאמית כבש 90% משטחו, חיל האוויר הסורי הפציץ אותו, ומזכ"ל האו"ם דיווח כי 3,500 ילדים הפכו למגן אנושי.
בתחילת 2017, התחלקה השליטה במחנה, רובו נשלט על ידי ארגון המדינה האסלאמית ומיעוטו על ידי ג'בהת א-נוסרה.
המחנה עדיין היה נתון במצור על ידי כוחות המשטר, ונותרו בו כ–6,000 תושבים.
במשך שנות הלחימה במחנה נהרגו יותר מ–1,270 מתושביו, רבים מתו ממחסור בתרופות, אחרים מירי צלפים או מפציעות.
ב-21 במאי 2018, כוחות צבא סוריה כבשו מחדש את המחנה במלואו, כאשר לוחמי המדינה האסלאמית ברחו למדבריות מזרחית לעיר, ובכך אפשרו לצבא לשלוט בכל רחבי דמשק לראשונה לאחר שש שנים.
דובר אונר"א אמר כי לפי הערכות 100 עד 200 אזרחים נשארו במחנה.
השייח' מוחמד אל-עומרי, איש דת נאמן לממשלה, גינה את כוחות הממשלה והמיליציות הקשורות אליהם בגין בזיזת בתים בשכונה לאחר שנלכדה.
ועדה אירופית שבחנה את אירועי הכיבוש של המחנה על ידי המשטרה, אמרה כי יותר מ-80 אחוז מהבתים במחנה ומהתשתיות שהיו שם הושמדו במהלך מכוון של המשטר וכי אין כרגע אפשרות להחזיר את התושבים שגרו שם בעבר אל בתיהם.
לפי האקונומיסט, פלסטינים רבים סבורים כי הממשלה מתכננת לפתח מחדש את ירמוכ לשימוש אזרחי סוריה ולא תאפשר לפלסטינים לחזור אליו.
חלק מהתושבים שבו עם הזמן.
בינואר 2023, תושבי המחנה התבקשו לפנות את ההריסות של בתיהם במהלך החודש הקרוב, ואם לא יצליחו לעמוד בכך – יצטרכו לשלם קנס גדול.
מחנה העולים בפרדס חנה היה אחד משני מחנות העולים הגדולים בישראל, שאכלס באופן זמני עולים לישראל בימי העלייה ההמונית.
בהמשך הוקמה בחלק משטחו מעברה.
בין פרדס חנה לבנימינה התקיימו מחנות צבא גדולים של הצבא הבריטי אשר בשיאם הכילו 20,000 חיילים.
בתחילת 1948 הצליחו אנשי ההגנה בפרדס חנה לשכנע את הבריטים להשאיר את המבנים במחנה לצורך קליטת עלייה, ועם נסיגת הבריטים המחנה הוסב לארבעה מחנות עולים.
באוקטובר 1948 שכנו במחנה בפרדס חנה כ-4,500 עולים - כמחצית הקיבולת של המחנה, ומתחילת 1949 שכנו במחנה 10,000 עולים שגרו בצריפים ובאוהלים כאשר נעשה מאמץ שהנשים והילדים ישוכנו בצריפים.
במחנה הייתה מרפאה עם 200 מיטות, מאה למבוגרים ומאה לילדים.
בקיץ 1950 היו מחנה בית ליד (מעברת שבות עם) ומחנה העולים בפרדס חנה שני המחנות אליהם נשלחו העולים שלא הייתה להם זכות מיוחדת להשלח למחנה קרוב לאחת הערים.
לקראת סוף שנת 1950 שהו בארבעת המחנות כ-15,000 נפש.
בנוסף, הוקמו ליד מחנות העולים שתי מעברות.
הסמיכות של מחנה העולים לפרדסים ושדות פרדס חנה הביא למקרים רבים של פגיעה בחקלאות מצד העולים.
ב-1 ביולי 1952 הוסב מחנה א' בפרדס חנה למחנה לעולים קשישים ומחנות ב, ג, ד, היו למעברות עבור חולים ונכים.
באוגוסט 1954 שהו במחנה כ-1,000 משפחות של חולים וזקנים.
הסוכנות היהודית בקשה לפזר את העולים בשיכונים ברחבי ישראל אך העולים העדיפו להישאר במחנה תוך שהקצבה שניתנת להם תוגדל.
בשנת 1959 מחנה א' הפך לבית אבות "נווה אבות", ושאר המחנות עדיין התקיימו אך רוב תושביהם עברו לשיכונים.
מחנה העולים בקריית שמואל היה מחנה העולים הראשון שהוקם על ידי הסוכנות היהודית לצורך קליטת גלי העלייה הצפויים ממחנות העקורים באירופה.
כבר בשנת 1945 יושבו עולים מתימן במחנה אוהלים ליד קריית שמואל בהיעדר שיכון זמין אחר עבור העולים.
כדי להתמודד עם המחסור בדיור בגלל מלחמת העולם השנייה ובמיוחד לאור טענות הבריטים שלא ניתן לאפשר עלייה נוספת לאור המחסור בדיור בארץ ישראל, הקימה הסוכנות היהודית מקבצי דיור זמני שנקראו מחנות מעבר במקומות שונים ברחבי הארץ, אחד מהם בקריית שמואל.
במחנה המעבר ניתן לעולים דיור מסובסד לתקופה שאמורה להיות עד ששה חודשים, וסיוע במציאת עבודה, אך העולים נדרשו לנהל את חייהם בעצמם.
המחנה עצמו הוקם לקראת ראשית 1947 ופעל עד הקמת מדינת ישראל באופן דומה למחנה המעצר בעתלית בשיתוף פעולה עם שלטונות המנדט כמחנה מעצר לעולים שהמתינו להגעת תורם להשתחרר על פי מכסת הסרטיפיקטים שהקציבו שלטונות המנדט הבריטי.
על פי ההסדר עם שלטונות המנדט, המחנות תופעלו בפנים על ידי הסוכנות היהודית וארגון הדסה שסיפק שירותי רפואה, אך נשמרו מבחוץ על ידי שוטרים בריטיים שאסרו את יציאת העולים עד הגיע תורם להשתחרר.
מחנה העולים בקריית שמואל היה בעל תנאים טובים בהרבה מאלו של המחנה בעתלית שהוקם כמחנה מעצר, וקיבולתו הייתה קטנה יותר והגיעה לכ-700 נפש.
בנוסף, על מחנה העולים בקריית שמואל שמרו שוטרים יהודים ממשטרת המנדט שנתנו לעולים תחושה שהם בבית בארצם.
לרוב, למחנה העולים בקריית שמואל הובאו עולים ממחנה המעצר בעתלית במסגרת הליך מדורג של שחרור, אולם לעיתים הובאו אליו עולים ישירות ממחנות המעצר בקפריסין.
בנוסף, מדי פעם הובאו אליו עולים שנתפסו בארץ ישראל עצמה.
למשל, בינואר 1948 הובלו למחנה העולים בקריית שמואל עולים בלתי לגליים שהצליחו לעלות לחוף בנהריה.
לאחר קום המדינה נחשב מחנה העולים בקריית שמואל, בה היו שיכונים שנבנו עבור משפחות, לבעל תנאים טובים יחסית למחנות אחרים בהם שוכנו העולים באוהלים וצריפים של הצבא הבריטי.
לקראת סוף 1949 היה מחנה העולים בקריית שמואל לאחד ממחנות העולים הראשונים שהוסב למחנה עבודה בו נדרשו העולים לצאת לעבודה.
בספטמבר 1949 היו במחנה 268 משפחות ובדצמבר אותה שנה היו בה 950 נפש.
המחנה המשיך להתקיים כמעברה (שכונה גם מחנה עולים) עוד שנים רבות ועדיין התקיים בשנת 1959.
מחנה הפליטים ג'באליה הוא מחנה פליטים פלסטיני הממוקם בצפון רצועת עזה כשלושה קילומטרים מצפון לעיר ג'באליה.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית המחנה ב-2017, 49,462 נפש.
במהלך מלחמת חרבות ברזל מחנה הפליטים נחרב כמעט לחלוטין כתוצאה מפעילות צה"ל באזור.
בשלהי מלחמת העצמאות הוקם מצפון לכפר ג'באליה מחנה פליטים אליו הגיעו כ-35,000 פליטים שברחו מהערים והכפרים בשפלת יהודה.
בתחילה, סיפקה להם אונר"א אוהלים ולאחר מכן הוקמו במחנה בתים מבלוקים המחופים בגגות אזבסט.
גודלו הרגיל של בית משפחתי הוא כ-40 מטר רבוע והסמטאות במחנה צרות מאוד, לעיתים, ברוחב הקטן ממטר.
במשך כל שנות השלטון הישראלי היה מחנה הפליטים ג'באליה מוקד לאי שקט ולהתנגדות לשלטון הישראלי.
ב-9 בדצמבר 1987 החלה במחנה הפליטים האינתיפאדה הראשונה לאחר שלווית ארבעה פועלים פלסטינים, שנהרגו כתוצאה מפגיעת משאית ישראלית ברכבם, הפכה להפגנת זעם כלפי השלטון הישראלי.
משם התפשטו המהומות לשאר רצועת עזה וליהודה ושומרון.
בהמשך, היה מחנה הפליטים ג'באליה מוקד פעילות של תנועת החמאס.
המחנה נחשב כמעוז התנועה ורבים ממנהיגי החמאס הגיעו ממנו.
ב-13 בפברואר 2001 ביצע חיל האוויר הישראלי במחנה הפליטים סיכול ממוקד במסעוד איאד, קצין בכיר בכוח 17 של פת"ח לאחר שנצפה מניח מטעני חבלה ושותף לירי פצמ"רים.
למחרת ביצע תושב עזה את פיגוע הדריסה באזור, לדבריו כנקמה על הרג איאד.
ב-21 במאי 2007 בוצע במחנה סיכול ממוקד בארבעה בכירי מערך הרקטות של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ב-5 בינואר 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, אירעה בפאתי המחנה תקרית קשה של ירי דו צדדי שבה פגע פגז צה"לי בבית נטוש לכאורה, שבו שהו חיילי חטיבת גולני.
בתקרית נהרגו 3 לוחמים ונפצעו עשרות.
במהלך אירועים אלה נחטף ונרצח במחנה, איש פת"ח, חסן חג'אזי.
אך לאחר יומיים התנצל חמאס על מותו וטען כי נהרג בטעות.
ב-17 בנובמבר 2022 פרצה שרפה בבניין מגורים במחנה הפליטים.
כתוצאה ממנה נהרגו 21 אנשים, מהם 7–10 ילדים.
רובם ממשפחת אבו רעיה שחגגה את שובו של בן משפחה שחזר מחו"ל.
נרות שהודלקו בחגיגה, הציתו מכלי בנזין שאוחסנו בבניין לצורך הפעלת גנרטור.
בעקבות האסון נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הכריז על יום אבל לאומי.
מזכ"ל אש"ף, חוסיין א-שייח', ביקש ממתאם פעולות הממשלה בשטחים לאפשר פינוי פצועים דרך מעבר ארז לטיפול בישראל.
ב-9 באוקטובר 2023 תקף חיל האוויר הישראלי את המחנה, כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
לפי משרד הבריאות בעזה לפחות 400 פלסטינים נהרגו בתקיפות, ומחנה הפליטים נפגע באופן משמעותי, בהיותו מעוז של מחבלי החמאס.
בהמשך המלחמה נערכו באזור מחנה הפליטים שלושה קרבות: קרב ג'באליה, שנערך מסוף אוקטובר 2023 ועד סוף שנת 2023 ובסופו הכריז צה"ל כי הושלם פירוק המסגרת הצבאית של חמאס בצפון רצועת עזה.
קרב ג'באליה השני נערך במאי 2024, לאחר שכוחות הזרוע הצבאית של החמאס התבססו במחנה מחדש.
בסיום הקרב, לאחר שלטענת צה"ל השלים את משימותיו, נסוגו כוחותיו מהמחנה.
קרב ג'באליה השלישי החל ב-6 באוקטובר 2024 בעת שכוחות של צה"ל פתחו במבצע לפינוי האוכלוסייה האזרחית מצפון רצועת עזה אל דרומה ובמקביל בלחימה מול ארגוני המחבלים שהתבססו שוב במחנה הפליטים.
בנובמבר 2024 פורסם כי מחנה הפליטים נחרב כמעט לחלוטין במהלך המלחמה.
לפי העיתון "הארץ", ייתכן כי צה"ל משטח בשיטתיות את הבניינים שעדיין נותרו.
עד פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, עת ישראל הפחיתה מאוד את מעבר העובדים הפלסטיניים לשטחה, נסמכה רוב פרנסתם של תושבי המחנה על העבודה בשטחי ישראל.
כמו כן, התפרנס חלק מתושביה מעבודה בחקלאות באזור צפון רצועת עזה.
כיום, חלק מהתושבים עובד בחנויות מקומיות ובבתי מלאכה.
התשתיות מוסדרות בחלקן והמים למחנה מגיעים מאונר"א, מהעירייה ומבארות פרטיות.
במחנה קיימים 25 בתי ספר, 18 בתי ספר יסודיים ו-7 תיכוניים.
בכל בתי הספר לומדים בשתי משמרות.
במחנה קיים מרכז בריאותי המשרת את האוכלוסייה המקומית הנעזרת גם בשירותי המרכז הבריאותי של בית חאנון הנמצאת ממזרח למחנה.
במחנה הפליטים ג'באליה נולדו וחיו אישים פלסטיניים ידועים רבים, חלקם בכירים בארגוני טרור פלסטינים.
מחנה המעצר גירס (בצרפתית - Le camp de Gurs) היה מחנה מעצר בצרפת שנפתח על ידי ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-1939. המחנה הוקם לאחר נפילת קטלוניה עם סיום מלחמת האזרחים בספרד בדרום מערב צרפת, בסמוך לגבול הצרפתי-ספרדי.
המחנה הוקם על מנת לשלוט בזרם הפליטים שהגיע לצרפת מעבר לגבול הספרדי.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנה אזרחי גרמניה, ואחרים ממדינות הציר כמו גם אזרחים צרפתים שנחשבו למסוכנים מבחינה פוליטית.
עם הקמת משטר צרפת של וישי, ששיתף פעולה עם הנאצים הפך המחנה למחנה כליאה ליהודים שלא היו אזרחי צרפת, כמו גם לאחרים שנחשבו למסוכנים למשטר.
רבים מהיהודים שנכלאו במחנה מתו בשל התנאים הקשים ששררו בו, ועבור רבים אחרים שימש המחנה כתחנה בדרך להשמדה במחנות במזרח.
לאחר שחרור צרפת שימש המחנה כמחנה לשבויים גרמנים ולמשתפי פעולה צרפתים.
המחנה נסגר באופן סופי בשנת 1946. במקום הוקם אתר זיכרון, וכן מצוי במקום בית קברות בו טמונים שרידי העצירים שמתו במחנה, רובם יהודים.
לאחר ניצחון כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים הספרדית, באפריל 1939 החל זרם של פליטים, מתנגדי המשטר החדש, להגיע אל צרפת.
הממשלה הצרפתית בנתה מספר מחנות מגורים לפליטים, שהגדול שבהם היה מחנה גירס, שנבנה ליד העיר גירס, במחוז הפירנאים האטלנטיים, בדרום צרפת, במרחק של כ-34 קילומטרים מהגבול הספרדי, ו-84 קילומטרים מהחוף האטלנטי.
בניית המחנה החלה ב-15 במרץ 1939, וב-4 באפריל החל אכלוסו, על אף שעבודות הבנייה טרם הסתיימו.
במחנה היה רחוב אחד שלצידיו חלקות צריפים - שש חלקות בצד אחד ושבע חלקות בשני.
בין החלקות הייתה גדר תיל.
בכל חלקה היו כ-30 צריפים הבנויים מעץ, ובסך הכל היו במחנה 382 צריפים.
בכל צריף ניתן היה לשכן כ-60 אנשים.
התנאים ההיגייניים במחנה היו גרועים.
לא סופקו לאסירים אמצעי סניטציה או מים זורמים.
הגדר המקיפה את המחנה הייתה בגובה של כשני מטרים, ולא היו מגדלי שמירה.
בתקופה זו היו העצירים במחנה חופשיים יחסית מהתעללות, ואף הותרו להם פעילויות תרבות וספורט, קבלת ביקורים ומשלוח דואר.
מסביב למחנה נבנו בניינים קטנים בהם שוכן סגל המחנה - שומרים ואנשי מנהלה.
בתקופה זו היו אנשי המנהלה חיילי הצבא הצרפתי.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה שוכנו במחנה בעיקר פליטים מספרד - אנשי הבריגדות הבינלאומיות (כמו קורט יוליוס גולדשטיין), בסקים, טייסים בחיל האוויר של הרפובליקה, ואזרחים ספרדים מסוגים שונים.
חלקם מצאו אף עבודה מחוץ למחנה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוחלט להשתמש במחנה גירס למעצרם של אזרחי אויב, ואף של אזרחים רגילים שנעצרו וממתינים למשפטם.
ב-21 במאי 1940, מספר ימים לאחר תחילת המערכה על צרפת, הגיע המשלוח הראשון של עצירים אלו אל המחנה, והצטרף אל אוכלוסיית פליטי מלחמת האזרחים הספרדית שהמשיכה לשהות בו.
אזרחים גרמנים ששהו בצרפת, בלי קשר למוצא אתני או נטייה פוליטית, לרבות פליטים יהודים שנמלטו מהמשטר הנאצי.
אזרחי מדינות שסופחו לגרמניה, או שהיו קשורות למדינות הציר כצ'כוסלובקיה, סלובקיה, איטליה הפשיסטית או פולין.
פעילים פוליטיים צרפתים מתנועות קיצוניות בשמאל ובימין.
פציפיסטים שסירבו לסייע למאמץ המלחמתי.
עצירים אלו כונו בכינוי "les indésirables" - הבלתי רצויים.
עם כניעתה של צרפת, לאחר המערכה על צרפת, וייסוד משטר צרפת של וישי, משתף הפעולה עם הנאצים, נותר המחנה בשטח צרפת של וישי, והועבר מניהול הצבא לניהול אזרחי.
רבים מתושביו הקודמים של המחנה נמלטו ממנו, עם העברת השליטה, והמפקד הצבאי אף שרף את תיקי האסירים, על מנת להקל עליהם להימלט.
700 מהעצירים, שנכלאו בשל שייכותם למדינות הציר או בשל אהדתם למשטר הנאצי שוחררו ב-21 באוגוסט 1940, כתוצאה מהגעת ועדת בדיקה גרמנית למחנה.
לאחר מכן השתמשה ממשלת וישי במחנה על מנת לכלוא -
יהודים שלא היו אזרחי צרפת.
פליטים מספרד שהתנגדו למשטר פרנקו.
פליטים מספרד שנמלטו מהמחנה ונתפסו על ידי רשויות וישי.
באוקטובר 1940 החליטו השלטונות הנאצים להגלות את יהודי דרום גרמניה, במיוחד מאזורי באדן, פפאלץ ווירטמברג למחנה.
יהודים אלו היו ברובם נשים, ילדים וזקנים, כ-7,500 במספר.
ב-25 באוקטובר הגיע משלוח זה למחנה, ונכלא שם תחת פיקוח אנשי וישי.
תנאי החיים שלהם היו קשים ביותר.
במהלך השנה הראשונה לשהותם במחנה מתו כ-1,000 מהם במגפות כטיפוס ודיזנטריה.
מהנשארים בחיים הצליחו 700 להימלט, ו-2000 נוספים השיגו ויזות שאפשרו להם לצאת למדינות נייטרליות.
האחרים נותרו במחנה, והכשירים לעבודה הועסקו בעבודות כפייה.
משלוח היהודים מבאדן לגירס הוא פרשיה יוצאת דופן בהיסטוריה של השואה, וזהו המקרה היחיד בו גורשו יהודים למערב מאזורים שבשליטת הנאצים.
אין לדעת מהו שהביא לצעד יוצא דופן זה, אך יש המשערים כי המדובר במעין ניסוי שנועד לבחון את התכנות תוכנית מדגסקר ליישוב יהודי אירופה באי מדגסקר.
החל מדצמבר 1940 החלו ארגוני סיוע להתערב ולנסות לסייע לאסירים.
בין הארגונים היו ארגונים יהודים ופרוטסטנטים.
ארגון בשם אוז"ה (Oeuvre de Secours aux Enfants) - "אגודת הסיוע לילדים" קיים מרפאה במחנה, והצליח להבריח ממנו ילדים רבים, ששוכנו בקרב האוכלוסייה הצרפתית וקיבלו זהות של ילדים צרפתים.
ברבים מהמקרים נשלחו הורי הילדים למזרח, ונרצחו שם.
השמירה על המחנה הייתה רופפת יותר ממחנות אחרים, אך העצורים היו ברוב המקרים לבושים בבגדים בלויים, ללא כסף או מסמכים, וללא היכרות עם האזור שתאפשר להם להימלט.
עצורים שנמלטו ונתפסו שוכנו בצריפי עונשין, ובמקרה שחזרו על התנהגותם נשלחו למחנות אחרים שנחשבו לקשים יותר.
עצירים שהצליחו ליצור קשרים עם האוכלוסייה החיצונית היו יכולים להימלט בהצלחה, ולנסות אף לחצות את הגבול לספרד.
במהלך שנות משטר וישי נמלטו מהמחנה 755 עצירים.
בשנת 1942 הוחלט על משלוח היהודים ששהו באותה שעה במחנה למחנות ההשמדה במזרח.
משטר וישי הסכים להסגיר את היהודים ששהו במחנה לידי הנאצים.
ב-18 ביולי 1942 הגיע למחנה איש ה-SS תיאודור דנקר, והורה על הכנת העצירים למשלוח למזרח.
החל מ-6 באוגוסט החל משלוח 3,907 מעצירי המחנה היהודים למחנה הריכוז דראנסי, ומשם הגיעו רובם לאושוויץ, שם נספו.
בתקופת פעילותו עברו דרך המחנה כ-22,000 עצירים, 18,000 מהם יהודים.
בשנת 1944 נפתח שוב המחנה על ידי ממשלת וישי, על מנת לשכן עצירים פוליטיים ואנשי הרזיסטאנס.
עם שחרור צרפת על ידי בנות הברית, החל המחנה לשמש לכליאת משתפי פעולה, ושבויי מלחמה גרמנים.
בשנת 1946 נסגר המחנה, ננטש ועבר תהליכי בליה, עד שלא ניתן היה להבחין כי במקום היה פעם מחנה.
באתר המחנה כיום מצוי אתר זיכרון, שנפתח בשנת 1994 ועוצב על ידי האמן הישראלי דני קרוון.
לאורך הרחוב הראשי של המחנה ניטעה שדרת עצים, והוקמה אנדרטה לנספים.
אחד מצריפי העץ הוקם מחדש, כשלד, ועומד כזכר לקורבנות ששהו בצריף.
מהצריף נסלל פס רכבת באורך 180 מטר, עד ליציאה מן המחנה, על מנת לסמל את גורלם הסופי של העצירים.
בבית הקברות הסמוך טמונים 1072 עצירים, רובם יהודים, ומיעוטם ספרדים פליטי מלחמת האזרחים.