tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם התגרשו ב-1933, אולם נשארו חברים ועבדו ביחד בלי רגשי מרירות, הידוע ביותר מבין סרטיהם המשותפים הוא "אישי גודפרי".
ב-1934, בעקבות גירושיה מפאואל, לומברד עברה לבית בשדרות הוליווד אותו תכנן חברה ויליאם היינס.
היא התגוררה עם חברה מימי מאק סנטף מדליין פילדס, שנהייתה מזכירתה האישית ושלומברד כינתה "פילדסי".
לומברד נעשתה ידועה כאחת מהמארחות הטובות ביותר בהוליווד.
היא הכינה מסיבה לחברים בה היא עיצבה את ביתה כחדר ניתוח בבית חולים ועל כולם היה לבוא לבושים כאחיות וכרופאים בעוד האוכל הוגש על שולחן ניתוחים מאולתר והאורחים סעדו בעזרת כלי ניתוח, נמסר שעביטים שימשו כצלחות.
במהלך זמן זה החלה לומברד להתענג על היותה נערת מסיבות פעם נוספת, וניהלה מערכות יחסים עם השחקנים גרי קופר וג'ורג' ראפט, כמו גם עם התסריטאי רוברט ריסקין שביקש את ידה של לומברד ב-1935. היא השיבה לו בשלילה, מכיוון שלא רצתה להינשא לאדם שלא היה מעוניין לגדל ילדים.
אולם, אדם אחד היה עקשן במיוחד בחיזוריו אחר לומברד.
כשהיא יצאה עם ריסקין, הבחינה לומברד בזמר שירי הנשמה ראס קוֹלוּמבוֹ (Russ Columbo) והם פתחו ברומן לוהט, שהוביל להצעת הנישואים של קולומבו.
לרוע המזל, קולומבו נפטר כשהוא ביקר חבר שאסף אקדחים עתיקים.
כשהוא החזיק בידו אקדח, נפלט ממנו כדור והוא פגע בגולגולתו של קולומבו.
לומברד אמרה לכתבים שקולומבו היה אהבת חייה.
לאחר מותו של קולומבו, אירחה לומברד מסיבה אחרונה, שמניחים שהייתה מסיבתה האחרונה של אחת מהמארחות הפזרניות ביותר בהוליווד.
היא שכרה פארק שעשועים ליום אחד והזמינה כמעט כל אדם שאי פעם הייתה בקשר עמו.
אחרי המסיבה, חיי החברה של לומברד היו יותר אינטימיים ובאופן כללי פחות מוחצנים.
מערכת היחסים הידועה ביותר של לומברד הגיעה ב-1936 כשהיא ניהלה רומן עם השחקן קלארק גייבל.
הם עבדו יחדיו קודם לכן בסרט "No Man of Her Own" מ-1932, אך באותו זמן לומברד הייתה עדיין נשואה באושר לפאואל ולגייבל היו כבר יותר נשים מכפי שיוכל להקדיש להן זמן.
הם היו אדישים זה לזה באתר הצילומים ולא שמרו על קשר.
היה זה ב-1936, כשגייבל הגיע לנשף מיפייר שלומברד תכננה, שהרומן שלהם התחיל.
נמסר שגייבל ולומברד רקדו כל הלילה לפני שנעלמו.
ההיעלמות, על כל פנים, לא ארכה יותר מאשר נהיגה מסביב לגוש הבניינים מספר פעמים.
לומברד הכעיסה את גייבל והם לא דיברו זה עם זו בשארית הערב.
בבוקר למחרת, לומברד שלחה לגייבל יונת שלום ומערכת היחסים ביניהם התחממה.
היה עליהם לשמור על פרופיל נמוך, היות שגייבל היה עדיין נשוי לריה לנגהאם וגירושים היו עלולים לעלות לו הון.
כשמאמר שערורייתי שכונה "הבעלים והנשים הלא-נשואים של הוליווד", שהתפרסם במגזין מעריצים שהצנזור הראשי ויל ה.
מאייר ודרש שהוא יעשה משהו בקשר לשחקנים שלו גייבל ורוברט טיילור, שהוזכרו במאמר, טיילור בשל מערכת היחסים שלו עם ברברה סטנוויק.
ניתנה להם בחירה, לשאת את הנשים או לסיים את הרומנים שפתחו בהם.
התברר שהיה זה מרכיב מרכזי בכך שגייבל נאות לקבל את תפקיד רט באטלר ב"חלף עם הרוח", היות שסלזניק רצה נואשות שגייבל ייקח את התפקיד שהוא היה מוכן לשלם לו כמעט כל סכום.
גייבל הסכים לשכר, אולם הדבר עדיין לא מנע ממנו לאבד את רוב הונו.
הוא התגרש מלנגהאם ב-7 במרץ 1939 והציע ללומברד נישואים בתא טלפון בבראון דרבי.
בזמן ההפסקה בהפקה ב"חלף עם הרוח", נישאו גייבל ולומברד ב-29 במרץ.
הם רכשו חווה שהייתה לפני כן בבעלותו של הבמאי ראול וולש (Raoul Walsh) באנסינו, קליפורניה וחיו בעושר, חיים צנועים.
אם כי הם ניסו להביא לעולם ילד ולומברד הצהירה שהיא הייתה מוכנה לוותר על הקריירה שלה כדי לגדל משפחה, מאמציהם לא נשאו פרי.
לומברד הייתה בהריון פעם אחת מגייבל, אבל הפילה את העובר.
בכל זאת, הם קראו זה לזה "אמא" ו"אבא" וגידלו תרנגולות וסוסים.
כל מי שהכיר את גייבל ידע שהיא הייתה אהבת חייו.
בחייה האישיים לומברד הייתה אהובה בשל אישיותה הלא יומרנית והייתה ידועה בשל חוש ההומור שלה.
חבריה של לומברד כללו את אלפרד היצ'קוק, מריון דייוויס, ויליאם היינס, ג'ון הרלו, פרד מקמאריי, קרי גראנט, ג'ק בני, ג'ורג' נגרטה, ויליאם פאואל ולוסיל בול.
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה בשלהי 1941, לומברד נסעה לביתה במדינת אינדיאנה לגיוס ניירות ערך לצורכי מלחמה.
זמן מה לפני שהמטוס נחת, פנתה לומברד אל מעריציה, ואמרה: "לפני שאני אומרת להתראות לכולכם, בואו והצטרפו אלי בתרועה גדולה!
נ' לניצחון!" ב-16 בינואר 1942, לומברד ואמה עלו על מטוס Transcontinental and Western Airlines DC-3 על מנת לשוב לקליפורניה.
אחרי שהוא תידלק מחדש בלאס וגאס, טיסת טראנס וורלד איירליינס 3 המריאה ו-23 דקות אחרי כן, התרסק המטוס לתוך "פסגה כפולה" ברום של 2500 מטר ב-Mount Potosi, 52 ק"מ דרום-מערב ללאס וגאס.
כל מי שהיה על המטוס, 19 נוסעים ושלושה אנשי צוות, נספו.
מעט אחרי מותה בהיותה בת 33, גייבל (שמיאן להתנחם והיה הרוס ממותה) הצטרף לצבא ארצות הברית אחרי אימוני קצינים, גייבל עמד בראש יחידת הסרטה בת שישה אנשים שנספחה ללהק תקיפה B-17 באנגליה על מנת לצלם מקלעני אוויר בעת קרב, וטס חמש גיחות בעצמו.
גייבל היה נוכח בהשקת "Liberty ship SS Carole Lombard", הקרויה לכבודה, ב-15 בינואר 1944.
ב-18 בינואר 1942, ג'ק בני לא שידר את תוכניתו הרגילה, הן מתוך כבוד ללומברד והן מחמת יגון על מותה.
במקום זאת, הוא הקדיש את התוכנית לשידור מוזיקה מסוגים שונים.
סרטה האחרון של לומברד, להיות או לא להיות (סרט, 1942), בבימויו של ארנסט לוביטש, כשלצידה כיכב ג'ק בני, היה סאטירה על הנאציזם ומלחמת העולם השנייה, היה מצוי בשלב של אחרי-הפקה בזמן מותה.
מפיקי הסרט החליטו לקצץ את הקטע בסרט שבו היא אומרת: "מה יכול לקרות למטוס?" מכיוון שהם חשו שהוא לא היה בטוב טעם, בהתחשב בנסיבות מותה של לומברד.
בזמן פטירתה, לומברד הייתה מיועדת להשתתף בסרט "They All Kissed the Bride", כשההפקה התחילה, ניתן תפקידה לג'ואן קרופורד.
קרופורד תרמה את כל שכרה מהסרט לצלב האדום.
השם הרשום על מצבתה הוא "קרול לומברד גייבל".
אף על פי שגייבל נישא מחדש, הוא נקבר בסמוך אליה אחרי לכתו לעולמו ב-1960. אמה, אליזבט פיטרס, שנספתה אף היא במטוס שהתרסק והרג את בתה, נטמנה מצדה השני.
ב-1999, מכון הסרטים האמריקני דירג את לומברד במקום ה-23 ברשימת "50 שחקניות הקולנוע האמריקניות הגדולות ביותר".
היא זכתה במועמדות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, עבור הסרט "אישי גודפרי"
יש לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, בשדרות הוליווד 6930.
בית ילדותה של לומברד בפורט ויין יועד לשימור היסטורי.
העיר קראה את הגשר הסמוך מעל נהר סנט מארי "הגשר לזכרה של קרול לומברד" (Carole Lombard Memorial Bridge).
קרוליין לורי "קרול" קיין היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי.
התפרסמה בסרטים "רחוב הסטר" (עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר), "הרומן שלי עם אנני", "אחר צהריים של פורענות".
קיין נולדה בקליבלנד שבארצות הברית, להורים אמריקאים-יהודים ממוצא רוסי.
היא גדלה בניו יורק סיטי.
בתם של ג'וי, נגנית ג'אז, רקדנית ופסנתרנית, ומייקל קיין שעבד כאדריכל עבור הבנק העולמי.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 12.
למדה בבית ספר המקצועי לילדים שבניו יורק והופיעה לראשונה בתיאטרון בגיל 14.
היא החלה את הקריירה שלה בתחילת שנות ה-70 בסרטים "ידע הבשרים", "דמויות נואשות" ו"הפרט האחרון" בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
התפרסמה ב-1975 כשהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתור המהגרת היהודייה גיטל שמגיעה לניו יורק בדרמה "רחוב הסטר" (זו הפעם יחידה ששחקן היה מועמד לפרס אוסקר על הופעה ביידיש), וכן שיחקה בדרמת הפשע של סידני לומט "אחר צהריים של פורענות" בתור הכספרית ג'ני "הסנאי".
היא הופיעה בסרטו הנודע של וודי אלן "הרומן שלי עם אנני" בתפקיד אליסון פורצ'ניק, אשתו הראשונה של הקומיקאי היהודי האובססיבי אלווי סינגר.
בשנות ה-80 זכתה בשני פרסי אמי והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בתפקיד משנה בקומדיית המצבים "טקסי" כ-סימקה, אשתו של לטקה גראבאס (אנדי קאופמן).
היא התפרסמה באותו עשור גם בסרטי הפנטזיה "הנסיכה הקסומה" - בתור ואלרי אשתו של המכשף מקס בעל הנס (בילי קריסטל), ו"מארח השדים" - בתור רוח חג המולד של ההווה.
ב-1991 שיחקה בסרט "החיים על פי משפחת אדמס" בתפקיד הסבתא של משפחת אדמס.
ב-1996 הופיעה בסרטו השני של סטיב בושמי כבמאי "הפאב של השכונה", בתור מלצרית הבר המפחידה קוני.
ב-2004 שיחקה בסרט הקומי "וידוייה של נערה מתבגרת".
ב-2005 שיחקה בקומדיית הפעולה "גבר מי שמטפלת" בתפקיד הלגה המטפלת הרומנייה של משפחת פלאמר.
התפרסמה לאחרונה בתפקידי משנה קטנים בקומדיות "מת לחגוג" ו"אקסית במצור".
בשנת 2015 החלה לשחק בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה הקומית "קימי שמידט הבלתי שבירה" שנוצרה על ידי טינה פיי ומשודרת בנטפליקס במשך 4 עונות.
קרול פריס היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס גרין לנטרן של חברת DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה כקרול פריס בחוברת Showcase #22 מספטמבר 1959 וכנבלת-העל "כוכב ספיר" (Star Sapphire) בחוברת Green Lantern Vol.2 #16 מאוקטובר 1962. הדמות נוצרה לראשונה בידי הכותב ג'ון ברום והמאייר גיל קייל, וככוכב ספיר בידי רוברט קאניגר ולי אליאס.
קרול פריס היא מושא אהבתו של הגרין לנטרן מתור הכסף האל ג'ורדן.
קרול פריס היא סמנכ"ל חברת "פריס תעופה", והיא בתו היחידה של התעשיין קארל פריס.
היא שכרה את האל ג'ורדן לחברתה, ועד מהרה נמשכה לטייס הצעיר והאמיץ.
אולם, מערכת היחסים הרומנטית ביניהם התארכה זמן קצר, שכן היא קיבלה את מושכות החברה מידי אביה, והוכתרה בידי בנות זוגם של שומרי היקום, הזאמארונות, ככוכב ספיר החדשה.
כאשר הזאמארונות גילו שפריס מאוהבת בג'ורדן, שהיה הגרין לנטרן ומשרתם של שומרי היקום, הן שלחו אותה להילחם נגדו.
במשך השנים, גרין לנטרן וכוכב ספיר נלחמו ללא הרף, אך ג'ורדן תמיד החזיר אותה לשפיותה.
בחוברת Green Lantern: Secret Origins, ההיסטוריה המשותפת של ג'ורדן ופריס נכתבה מחדש.
בסיפור זה, השניים נפגשו כשהיו בני שמונה כאשר חזו באביו של ג'ורדן (וחברו הטוב של קארל פריס) מתרסק עם מטוסו מעל המדבר.
עם השנים, האשמה על המקרה השפיעה קשות על אביה של קרול, שחלה והעביר את השליטה בחברתו לבתו.
ג'ורדן - שבתחילה שנא את אביה בעקבות כך - למד את האמת, והשניים התנחמו זה בזרועות זו.
אולם, מערכת היחסים ביניהם התקררה בשל סירובה של קרול לצאת עם עובדיה.
כשקרול פריס נרפאה מזהותה של כוכב ספיר, היא פיתחה אישיות תת-הכרתית נוספת, "הטורף" הזכרי.
היא מצאה בדמות זו את כל מאווייה - גבריות, חוזק והגנה, בעיקר משום שנמנעה ממנה אהבתו של ג'ורדן.
הטורף הוא ישות נפרדת מגופה של פריס, עוזר לה להדוף איומים על "פריס תעופה" ואף מחזר אחריה - בתקופה שהיא לא ידעה שהוא חלק ממנה - ונלחם בג'ורדן על אהבתה.
ג'ורדן הביס את הטורף ועד להתאחדותו עם קרול פריס לכדי נבלת-העל כוכב ספיר.
כנבלת-על, קרול תפסה את השלטון בזאמארון, אולם שלטונה היה קצר מועד.
בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים, הזאמארונות נטשו את מלכתן ואת עולמן ועברו לחיות בממד אחר יחד עם בני זוגם שומרי היקום.
קרול זעמה על כך ונשבעה לנקום בג'ורדן ובחיל הפקחים הירוקים.
לאחר מספר קרבות ביניהם, פריס מצאה הזדמנות לפגוע במאהבה לשעבר ורצחה את קאטמה טוי, שטבעת הכוח שלה איבדה מכוחה לאחר השמדת סוללת הכוח הראשית בכוכב הלכת אואה.
ג'ורדן התאמץ לרסן את ג'ון סטוארט - בעלה של קאטמה - מלהרוג את פריס, ויחסי החברות ביניהם נותרו מתוחים מאז.
בכרך השלישי של חוברות גרין לנטרן, ישותו של הטורף שוכתבה כישות חייזרית טפילה מכוכב מאלטוס (מקום מוצאם של שומרי היקום), שהשתלטה על פריס וגרמה לה לרצוח את קאטמה.
חיל הפקחים הירוקים חילצו את הישות מגופה של פריס והצילו את חייה תוך כדי.
עם זאת, זמנה תחת שליטתו של הטורף, השמדת עיר הולדתו של ג'ורדן קוסט סיטי ועצם הידיעה כי אביה ביים את מות אמה, גרמו לה לדחות מעליה את ג'ורדן מלא הצער.
פריס בחרה להישאר עם אמה, שלמעשה נלקחה לבית חולים פסיכיאטרי אך ברחה בעקבות השמדת קוסט סיטי, ולמצוא את יעודה בעצמה.
פריס הפכה למנהלת המתקן מאונט ת'נדר של קבוצת צדק אקסטרים.
היא גילתה לתדהמתה שהיא בהריון, על אף שלא הייתה נתונה בקשר כלשהו.
עד מהרה התגלה כי התינוק שברחמה נוצר כאשר הטורף אנס את כוכב ספיר הראשונה.
כמו כן, התגלה שפריס לא הפכה לכוכב ספיר אם כי מדובר בישות אנרגטית ששכנה בגופה.
או אז, השד נרון הופיע והציע לטהר אותה משתי הישויות.
קרול מסכימה ועדה להריגתם של הטורף וכוכב ספיר בידיו של נרון, שעזב עם התינוק.
בסופו של דבר, אירועי המשבר הביאו למחיקתם של האירועים עד כה.
החוברת Blackest Night #1 מציינת כי בסיפור שלא סופר, קרול השתחררה מהישות כוכב ספיר זמן קצר לפני מותה של קאטמה טוי, והייתה זו מארחת חדשה לכוכב ספיר שרצחה את טוי.
נוסף על כך, ישות הטורף שוכתבה מחדש כחלק מ"הספקטרום הרגשי", והיותו התגלמות האהבה.
הישות הוחזקה בידי הזאמארונות בעולם ביתן עד אשר שוחררה באירועי הלילה האפל ביותר, כשסינסטרו שחרר את חיל הפקחים הצהובים שלו מאחיזתו של מונגול.
בחוברת Green Lantern Vol.3 #119, ג'ורדן מחליט לבקר את קרול, בשעה שהוא נתון לשליטתו של הספקטר.
הוא אומר לה שהוא עומד לעזור לה אך היא לא תזכור את המפגש ביניהם.
הוא מחלץ מגופה את אבן הספיר, מה שגורם לתחיית ישותה של כוכב ספיר, אך תוחם את הישות בתוך אבן החן.
הוא מעניק לקרול את אבן החן ונותן לה להשלים את העבודה, מה שמטהר אותה סופית מאחיזתה של הישות.
בחוברת Green Lantern: Rebirth #6, ג'ורדן ופריס נזכרים בעברם - פריס בראשית חייה לפני שהפכה לכוכב ספיר וג'ורדן בעת שהיה הספקטר.
ג'ורדן מתנצל על הדברים שעברה קרול, והיא מחליטה לבנות מחדש את חייה עם בעלה ולא למכור את "פריס תעופה".
היא מציעה לג'ורדן תפקיד בחברתה, אך הוא מסרב באומרו שיש לו תוכניות אחרות.
קריסטל כוכב הספיר משתלט על קרול באופן זמני, אך כאשר היא מגלה שלג'ורדן יש רגשות כלפי הטייסת ג'יל פרלמן, הקריסטל עוזב את גופה ועובר לפרלמן.
פריס וג'ורדן עובדים יחדיו כדי לחלץ את הקריסטל מגופה של פרלמן.
קרול מגלה שהיא עדיין אוהבת את ג'ורדן, ומחליטה להתגרש מבעלה.
כוכבות הספיר, בראותן את כאב הלב אותה חשה קרול על אי יכולתה להתקרב להאל, שולחות לה טבעת כוח סגולה והופכות אותה לאחת משלהן.
המיני סדרה Blackest Night: Tales of the Corps שופכת אור על החיבור בין קרול פריס לטבעת הכוח הסגולה שנשלחה אליה.
הטבעת מגלה כי כל אלה אשר נבחרו לענוד אותה חייבות להסכים לכך מתוך רצון.
היא אומרת לקרול שליבה עבר סבל ושהיא השליכה לצד את אושרה הפרטי למען אושרם של אחרים.
יש באפשרותה להיות כוכב הספיר הגדולה והעוצמתית ביותר שידע היקום, וכי הזאמארונות מתכוונות לאפשר לה להפוך לאחת משלהן כדי להוביל את חילן לתוך הקרב לצידם של חיל הפקחים הירוקים.
קרול עדיין ממאנת לקבל את האחריות על עצמה, כאשר הזאמארונות מראות לה חיזיון של מלחמת האור הממשמשת וקרבה - אותה ג'ורדן לא ישרוד לבדו - ומציינות כי יש באפשרותה להציל אותו אם תקבל על עצמה את הכוח.
קרול מסכימה ונקראת חזרה לכוכב זאמארון, היכן שהמלכה אגאפו ממתינה עם יתר הלוחמות במטרה להגן על הכוכב מפני חיל סינסטרו.
קרול נלחמת נגד סינסטרו ושניהם מגיעים לשוויון כוחות עד אשר קרול מנסה לתחום אותו במבנה אנרגטי, שמשמש את הזאמארונות לצורך שטיפת מוחות ו"לגייס" חניכות חדשות.
סינסטרו פורץ את המחסום האנרגטי לאחר שהוא חוזה באהובתו לשעבר ארין סור, ולוכד את קרול בעזרתם של שניים מחברי חילו.
אולם, בטרם ינחית את המכה הסופית, הפקחים השחורים פולשים בראשותו של אמון סור, ושניהם ניצלים בידי ג'ורדן ושבט אינדיגו.
הקבוצה נמלטת מהכוכב מעט לפני שטבעות הכוח השחורות מקימות לתחיה את שתי הישויות שמתדלקות את סוללת הכוח הסגולה, והכוכב מתפוצץ.
משום מה, אובדנה של סוללת הכוח הסגולה לא משפיע על כוחותיה של קרול, ומתברר מאוחר יותר שהמלכה תגברה את טבעות הכוח הסגולות בעצמה, מה שגרם להזדקנותה בטרם עת.
בניסיון מבוים של נקרון לאחד את טבעת הכוח שלה עם אלה של ששת מנהיגי החילות הנוספים מתוך מטרה להקים לתחייה גיבורי על מתים, שומר היקום לשעבר גאנטת מאלץ את קרול לחפש אחר מועמדת נוספת לטבעת הכוח, אשר תשמש כסגניתה.
היא מוצאת את וונדר וומן ומכתירה אותה ככוכב ספיר זמנית בשל יכולתה להרגיש אהבה.
הדבר גורם להפרדתה של וונדר וומן מטבעת הכוח השחורה אותה ענדה ולהפסקת שליטתו של נקרון עליה.
או אז, הפקחים מותקפים בידי הספקטר, שהפך לפקח שחור.
בניסיון לעצור אותו, ג'ורדן משחרר את ישותו של פאראלקס ומבקש להתאחד עמו בשנית.
קרול מנסה לעצור אותו ומתוודה על אהבתה אליו, אך הוא נותן לפאראלקס להשתלט עליו.
באפילוג ללילה האפל ביותר, פריס וג'ורדן נלקחים לזאמארון, שם המלכה מקריבה את חייה כדי להצית מחדש את סוללת הכוח הראשית.
היא מעניקה לקרול את תואר המלכה.
כמו לחיל הפקחים הירוקים ולשאר חילות הפקחים, גם לכוכבות הספיר קיימת שבועה שבעזרתה הן מטעינות את טבעותיהן:
כאזרחית, קרול פריס היא טייסת מוכשרת ומנהלת אדמיניסטרטיבית.
ככוכב ספיר, היא מסוגלת להשתמש באבן הספיר לעוף וליצור פרצי אנרגיה בדומה לטבעות הכוח הירוקות של חיל הפקחים הירוקים.
יתר על כן, כוחות אלו מעניקים לה את היכולת להיות חסינה ולשרוד בחלל המחוסר בחמצן.
במהלך אחד הקרבות האחרונים, קרול קיבלה את כוחות הטבעת הירוקה כתוצאה מחשיפתה לטבעת הכוח של ג'ורדן.
היא שמרה על תלבושתה של כוכב הספיר, אך נוסף לה עיצוב של הפקחים הירוקים.
כוחותיה ככוכב ספיר מתעצמים בעת קבלת טבעת הכוח הסגולה.
קרול האל שלבי היה מעצב רכב ונהג מרוצים אמריקני.
שלבי ידוע בעיקר בשל הכנת רכבי מוסטנג הידועים בשם מוסטנג קוברה אותם הוא ייצר לחברת פורד משנת 1965. הוא ייסד את החברה "שלבי אמריקה" בשנת 1962; כיום מוכרת החברה רכבי פורד משופרים, כמו גם חלקי רכב.
קרול שלבי נולד ב-11 בינואר 1923 בעיר ליסברג , טקסס, לווארן האל שלבי (Warren Hall Shelby), דוור במקצועו, ולאלואיז לורנס שלבי (Eloise Lawrence Shelby).
בגיל 7 סבל שלבי מבעיות בלב וכתוצאה מכך העביר את רוב שנות ילדותו במיטה.
כאשר מלאו לשלבי 14, מצבו השתפר והוא התגבר על בעיותיו הבריאותיות.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1940, בבית הספר ע"ש וודרו וילסון אשר בדאלאס, טקסס, התגייס שלבי לחיל האוויר של צבא ארצות הברית ושירת כמדריך טיסה וטייס ניסוי במשך מלחמת העולם השנייה.
אשתו הראשונה הייתה ז'אן פילדס; הם התחתנו ב-18 בדצמבר 1943. ביתם שרון אן שלבי נולדה שנה לאחר מכן ב-27 בדצמבר 1944. לזוג נולדו שני ילדים נוספים, בנם השני, מייקל הל (נולד ב-2 בנובמבר 1946) ובנם השלישי, פטריק בורק (נולד ב-23 באוקטובר 1947).
מאוחר יותר, בפברואר 1960, נפרדו קרול וז'אן.
שלבי נישא בשנית לקליאו פטרישה מרגוריטה שלבי ב-3 בספטמבר 1997.
במשך שנות ה-50 של המאה ה-20 היה קרול שלבי נהג בקבוצות קד-אלרד, אסטון מרטין ובמזראטי.
כשנהג עבור דונלד היילי באוסטין-היילי 100S, קבע שלבי 16 שיאי מהירות בארצות הברית ובעולם.
יחד עם רוי סלוודורי, כשהם נוהגים בקבוצת אסטון מרטין, זכה שלבי במרוץ 24 השעות של לה מאן של שנת 1959. הוא נהג במירוץ הר וושינגטון במכונית מסוג פרארי 375GP וקבע שיא של 10 דקות ו-21.8 שניות.
בשנים 1956 וב-1957 היה שלבי נהג השנה של המגזין ספורטס אילוסטרייטד.
שלבי התחרה בפורמולה 1 בין השנים 1958-1959 והשתתף בשמונה אליפויות עולם ובעוד מספר מרוצים שאינם אליפויות.
לאחר פרישתו ממרוצים באוקטובר 1959, מסיבות בריאותיות, פתח שלבי בית-ספר לנהיגה וכמו כן, הקים את חברת שלבי אמריקה.
שלבי השיג רישיון ליבוא רכבי ספורט מוצלחים מתוצרת AC מוטורס הבריטית.
הוא החליף את המנוע המקורי במנוע אמריקני תוצרת פורד והציג את המכונית לאמריקנים כ-AC קוברה שלאחר מכן נודעה בשם שלבי או שלבי קוברה.
שלבי המשיך לבנות רכבים על בסיס רכבי פורד.
בין הרכבים שבנה נכללים דייטונה קופה, פורד GT40, שלבי GT350, שלבי GT500 וכן 427 שלבי קוברה.
לאחר שנפרד מפורד, החל שלבי לעזור בפיתוח מכוניות ספורט יחד עם חטיבותיהן של דודג' ושל אולדסמוביל האמריקניות.
שתי אלו נחשבו לשתיים מבין שלוש חברות הרכב הגדולות באמריקה.
הזכורה ביותר מבין המכוניות פרי שיתוף הפעולה הזה היא הדודג' וייפר.
פורד סיפקה תמיכה כלכלית לשלבי קוברה משנת 1962 עד 1965. כמו כן, היא תמכה כלכלית בפורד GT אשר יוצרה בשיתוף פעולה עם "פורד אדוונס ויהיקלס" של ג'ון וויירס, בשנת 1963, ולאחר מכן, בשיתוף עם "שלבי אמריקה" משנת 1964 עד 1967.
שלבי נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של הספורט המוטורי בשנת 1991 ובשנת 1992 נכנס להיכל התהילה האמריקני של הספורט המוטורי.
בשנת 2003 חברת פורד וקרול שלבי חידשו את הקשר ושלבי נעשה ליועץ הטכני של פרויקט הפורד GT.
באותה שנה ייסד שלבי את קרול שלבי אינטרנשיונל בע"מ שבסיסה בלאס וגאס, נבדה.
בשנת 2008 זכה שלבי בתואר מנהל הרכב של השנה (Automotive Executive of the Year Award) המוענק על מצוינות בתחום הניהול והחדשנות בענף הרכב.
דמותו של מיילס מבוצעת על ידי השחקן מאט דיימון בסרט פורד נגד פרארי משנת 2019.
קרול קליין (Karol Klein; 30 בינואר 1908, קרקוב – 17 באוגוסט 1983, תל אביב) היה פסנתרן ומורה לפסנתר פולני-ישראלי.
קרול קליין, בן שמואל, נולד בינואר 1908 בקרקוב שבגליציה (בעת הולדתו בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר המלחמה בפולין).
למד בקונסרבטוריון בקרקוב אצל ויקטור לַבּוּנסקי (Łabuński) ובקונסרבטואר של פריז אצל איזידור פיליפ (Isidor Philipp), ובנוסף השתלם אצל הפסנתרן והמלחין איגנץ פרידמן.
בחודש יוני 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, מינה אותו זביגנייב דזֶ'וויֶיצקי (Drzewiecki) לפרופסור לפסנתר בבית הספר הממלכתי הגבוה למוזיקה בקרקוב שהוקם זמן קצר קודם לכן.
כעבור שנה מונה לדקאן המחלקה לנגינה.
ב-30 בינואר 1951 התפטר ועלה לישראל.
בארץ עבד כמורה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בין תלמידיו: רון וידברג, שרה פוקסון, רמי בר-ניב וגבריאל כמורה.
נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו, מריה קליין, בתו של עורך הדין וחבר הפרלמנט האוסטרי ד"ר אדולף גרוס, שנפטרה בפברואר 1973.
קרול איליין צ'אנינג הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, זמרת וקומיקאית אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזוכת שלושה פרסי טוני.
צ'אנינג נולדה בעיר סיאטל, וושינגטון לאדליין ולג'ורג' צ'אנינג וגדלה בסן פרנסיסקו.
למדה בתיכון לוואל ולאחר מכן בנינגטון קולג' שבמדינת ורמונט.
בשנת 1960 קיבלה צ'אנינג כוכב טלוויזיה על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2002 קיבלה צ'אנינג פרס הוקרה בטקס פרסי גראמי על שיריה במחזמר "הלו, דולי!".
צ'אנינג הופיעה לראשונה בקולנוע לצדה של הכוכבת ג'ינג'ר רוג'רס במערבון הקומי "אשת המכירות והנסיעות הראשונה".
צ'אנינג זכתה להתפרסם בשנת 1967 בסרטו המוזיקלי המצליח של הבמאי ג'ורג' רוי היל "מילי המודרנית והמתוקה" בתפקיד האלמנה מאזי ואן הוסמר, שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
על אף שהגיעה כמועמדת מובילה לטקס האוסקר, הפסידה צ'אנינג את פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לאסטל פרסונס, שזכתה בפרס על תפקידה בסרט "בוני וקלייד".
מאז לא התבלטה צ'אנינג בהוליווד, מלבד בהופעות בסרטו של אוטו פרמינגר "סקידו" ובחלק השני בעיבוד הטלוויזיוני המפורסם בהפקתו של אירווין אלן לספר הילדים "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתפקיד המלכה הלבנה.
בשנות ה-80 שיחקה צ'אנינג בשבע הופעות אורח בסדרה המצליחה "ספינת האהבה".
בנוסף, דיבבה בסרטי האנימציה "אצבעונית" ו"באושר ועושר".
צ'אנינג החלה את דרכה המקצועית על הבמה ופרצה בשנת 1948 הזכות הופעה במחזה "Lend an Ear" שזיכה אותה בפרס התיאטרון העולמי.
בשנת 1955 הועמדה לראשונה בקריירה שלה לפרס הטוני על הופעתה במחזמר "הטלאי".
בשנת 1961 הועמדה בפעם השנייה לפרס טוני על הופעתה במחזמר "אשת השלג".
בשנת 1964 הצליחה צ'אנינג לזכות לבסוף בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר בזכות הופעתה במחזמר "הלו, דולי!" בתפקיד האלמנה דולי גלאגר לוי.
הועמדה בפעם הרביעית שלה לפרס טוני בשנת 1974 על הופעתה במחזמר "לורליי".
קרול קיבלה בשנת 1968 פרס מיוחד מטעם פרס הטוני ובשנת 1995 את פרס מפעל החיים של הטקס.
צ'אנינג נישאה ארבע פעמים במהלך חייה.
בעלה הראשון, תיאודור ניידיש, היה תסריטאי.
מנישואיה השניים לשחקן הפוטבול הקנדי, אלכסנדר קארסון, נולד בנה היחיד.
בשנת 1953 התחתנה עם המנהל שלה, צ'ארלס לאו, שהיה מועמד לפרס פוליצר על עבודותיו כמוציא לאור.
בשנת 1998 הגישה צ'אנינג בקשה לגירושים מלאו, אולם בעלה נפטר כשנה לאחר מכן לפני שהגירושים נכנסו לתוקף.
צ'אנינג נישאה בפעם הרביעית בחייה בשנת 2003 לחברה מימי לימודיה הארי קוליג'יאן.
בשנת 2011 נפטר בעלה הרביעי ממחלה בגיל 92. צ'אנינג עצמה הייתה ניצולת מחלת סרטן השחלה.
נפטרה בפאלם ספרינגס שבקליפורניה ב-15 בינואר 2019.
אשת המכירות והנסיעות הראשונה (1956)
קרול רטהאוז היה מלחין יהודי שפעל בגרמניה אוסטריה וארצות הברית.
הלחין יצירות חשובות על נושאים יהודיים, הידועה שבהן היא הסוויטה אוריאל אקוסטה.
מוכר גם בשמות קרל לאונרד רון רטהאוז, לאונרד ברונו.
נולד בטרנופול, גליציה, אז בממלכה האוסטרו הונגרית, ממלכת הקיר"ה.
קרול רטהאוז החל להלחין בגיל צעיר, ובשנים 1913 ו-1914 יצא מגליציה ולמד באקדמיה למוזיקה בווינה.
לימודיו נקטעו באמצעם בשל מלחמת העולם הראשונה והוא גויס לצבא האוסטרי ושרת בו שנתיים, 1918 - 1919. עם תום המלחמה יצא אחר מורהו פרנץ שרקר להשלמת לימודיו באקדמיה למוזיקה של ברלין.
יצירותיו נתפרסמו בגרמניה ואוסטריה והוא קנה לו שם של מלחין מפורסם.
הוא כתב אופרות סימפוניות ויצירות נוספות.
קרול רטהאוז נתן מכוחו גם להלחנת מוזיקה לסרטים אמנותיים והיה בין המלחינים הבולטים בסוגה מוזיקלית זו.
מסוף שנות העשרים ועד שנת 1933 שנת השתלטות הנאצים על גרמניה, כתב יצירות רבות שזכו לביצועים והקלטות, בסרטים ובאולמות הקונצרטים.
לאחר שהוחרמו יצירותיו בגרמניה הנאצית הוא נמלט לפריז ומשם המשיך ללונדון ושהה בה משנת 1934 עד 1938. באותה שנה היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
רטהאוז כיהן כפרופסור למוזיקה בקווינס קולג' והצליח הן כמורה והן כמלחין.
הוא הלחין בשנותיו באמריקה עשרות יצירות לסרטים.
ב-1950 הלחין את המוזיקה לסרט הישראלי "קללה לברכה".
רטהאוז נפטר בשנת 1954, בפלאשינג מאדוז שבמדינת ניו יורק.
הוא היה נשוי לגרטה והשאיר אחריו בן בשם רנט.
יצירתו כוללת בעיקר יצירות כליות, סימפוניות ויצירות אחרות לתזמורות, סונטות סרנדות ומוזיקה לבלט.
קרול אן יאגר (26 בינואר 1960 – 18 ביולי 1994) הייתה האישה השמנה והכבדה ביותר בעולם.
משקל השיא שלה הוערך ב-544 ק"ג.
יאגר מחזיקה בשיא הסרת המשקל העודף הגבוהה ביותר בהיסטוריה בפרק הזמן הקצר ביותר, וזאת רק באמצעים טבעיים, ללא ניתוחים או עזרים כימיים כלשהם.
היא הצליחה להסיר ממשקלה כ-236 ק"ג בתקופה של שלושה חודשים.
אנשים אחרים הסירו ממשקלם העודף מסה גדולה יותר, אך הם עשו זאת בעזרת ניתוחים בריאטריים או פלסטיים ובפרק זמן ארוך יותר.
במותה, בגיל 34, שקלה יאגר 544 ק"ג והייתה בגובה מטר ושבעים (170 ס"מ).
מגזין אמריקאי פרסם ידיעה שבה נאמר שרוחב המותניים שלה היה 152 ס"מ, אם כי נתון זה לא זכה להתייחסות מהצוות הרפואי שלה או ממשפחתה.
זמן קצר לפני מותה היא יכלה לעבור בפתח הדלת המיוחדת שהותקנה בביתה ברוחב של 121 ס"מ.
לפי מידע לא-מתועד מצוות החילוץ ומכבי האש שהוזעקו לביתה ביום מותה, הם נאלצו לשבור מסגרת של תמונה גדולה ועליה הם נשאו אותה החוצה.
בן זוגה העריך שמשקל השיא שלה היה 727 ק"ג; רופאה האישי סירב להתייחס לדברים.
יאגר הצהירה שהפרעות האכילה שלה התפתחו בילדותה עקב התעללות מינית על ידי "בן משפחה קרוב".
בראיונות אחרים טענה שהיו גורמים נוספים להשמנת היתר החריפה שלה, במה שתיארה כ"שלדים בארון".
למרות אלה, היא הכחישה שהיא אוכלת כמויות גדולות של אוכל.
את רוב חייה העבירה בעיר ביצ'ר שבמישיגן, ובשנותיה האחרונות סעדו אותה אנשי שירותי הבריאות, חברים, בתה הת'ר ובנה סטיבן וקרובי משפחה אחרים, רובם על בסיס יומי.
לבסוף העבירו אותה למוסד סיעודי.
היא הופיעה בתוכנית של ג'רי ספרינגר, ומשכה את תשומת לבם של מומחים להרזיה ולתזונה נכונה.
בחודש ינואר 1993 היא נשלחה לבית חולים במשקל של 539 ק"ג.
היא סבלה מצלוליטיס (העור שלה התפרק בעקבות זיהום בקטריאלי) ומכשל חיסוני.
היא אושפזה בבית החולים במשך שלושה חודשים, שם הוקצבה לה דיאטה יומית של 1,200 קלוריות.
במהלך האשפוז השילה ממשקלה 236 ק"ג, אם כי רוב משקל זה היה בעיקרו נוזלים; אנשים בעלי השמנת יתר חריפה לרוב סובלים מבצקת ולכן משקלם יכול להשתנות במהירות גבוהה בשל שינוי בכמות הנוזלים בגופם.
יאגר סבלה גם מבעיות רפואיות אחרות שקשורות להשמנה כגון קשיי נשימה, כמות גבוהה של סוכר בדם ולחץ על ליבה ועל יתר איברי גופה.
יאגר לא הייתה יכולה לעמוד או ללכת מפני שהשרירים שלה לא היו חזקים דיים בשביל לתמוך בה.
הדבר נגרם, בנוסף למשקלה העודף, גם מניוון שרירים.
היא אושפזה בתדירות גבוהה – 13 פעמים בתקופה של שנתיים, לפי דבריו של מנהל שירותי הכבאות באזורה.
כל אשפוז הצריך את עזרתם של 15 עד 20 כבאים משתי תחנות לצוות האמבולנס שהגיע לביתה.
לכן, כל אשפוז של יאגר בבית חולים עלה לעירייה 450 דולרים לכל תחנת כיבוי אש שנחלצה לעזרתה.
בתעודת הפטירה שלה נרשם שסיבת המוות הייתה כשל של הכליות, וכן שהשמנת יתר וקריסת איברים מרובה תרמו לכך.
ליתוגרף וצלם הונגרי מטרנסילבניה שהתיישב ברומניה.
פופ דה סטמארי היה הצלם האמנותי והתיעודי הראשון בממלכת רומניה ואחד מראשוני הצלמים באירופה.
התפרסם גם כצלם של כתבות מלחמה והיה ברומניה האמן הראשון שהנציח בציורים אמנותיים את התלבושות והמנהגים של האיכרים.
פופ דה סטמארי היה חבר בחברה הספרותית ההונגרית על שם קישפלודי ובאגודת "שנדור פטפי" בבודפשט.
קארוי פאפ סטמארי נולד ב-1812 בעיר קולוז'וואר, (כיום קלוז' ברומניה), בטרנסילבניה שהיה באותה תקופה חלק מממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרית.
הוא היה בנו של דניאל פאפ סטמארי, אציל קטן (בהונגרית -"נמש") ללא אחוזה, ותאולוג, שעבד במכללה הרפורמית בקלוז' ושל סוזנה ,בת לבית ואש (שנפטרה ב-1839).
את צוואר האצולה קיבל אחד מהאבות, דניאל נאג' הקרוי גם פאפ בשנת 1666 מידי הקיסר לאופולד הראשון .
השם סטמארי מקורו באזור העיר סטמאר שממנו יצאו חלק מאבות המשפחה סבו מצד האב.
ז'יגמונד פאפ סטמארי היה בישוף הכנסייה הרפורמית בטרנסילבניה בסביבות 1760. פאפ סטמארי עשה את לימודיו הראשונים במכללה הרפורמית בקלוז', ואחר כך בניגוד לרצון משפחתו שייעדה לו קריירה של כומר, למד סטמארי משפטים עד שנת 1831. לאחר מכן עבד בתפקיד פקידותי בעיר סיביו, בה הכיר את הצייר מיקלוש ברבאש.
באותה תקופה הייתה לו פרשת אהבים עם אריסטוקרטית צעירה רומנייה, מריה וקרסקו, לימים אשתו של הספטאר הוולאכי קוסטאקה גיקה ואשתו השנייה של הנסיך גאורגה ביבסקו.
בעקבות קשר רומנטי זה ביקר סטמארי הצעיר לראשונה בוולאכיה בשנת 1831. בהמשך נסע ללימודי אמנות ברומא והתיידד שם עם הצייר הרומני המתחיל קונסטנטין לקה.
אחר כך בין 20 בספטמבר 1835 ובין יוני 1837 ושוב בשנים 1838-1837 יצא למסעות לימודים ברחבי איטליה.ערך מסעות לימודים גם בגרמניה ובשווייץ.
רצונו להשתלם הביא אותו גם לפריז, בה נשאר עד שנת 1840. התלהב במיוחד מהתמונות ממרוקו שצייר דלקרואה בשנת 1832 בצבע מים.
ב-1837 הוא הצטרף יחד עם הצייר והליטוגרף דני ראפה, לחלק מהמסלול של מסע מדעי צרפתי-רוסי אל דרום האימפריה הרוסית.
בראש המסע עמד הנסיך אנטול דמידוב.
בהזדמנות זו צייר סטמארי סדרה של תמונות שפורסמו בספרו של דמידוב "מסע בקרים".
ב-1839 סטמארי שב לבקר בפירנצה וברומא, העתיק שם מיצירות רפאל, טיציאנו, רובנס
פופ דה סטמארי נסע גם מזרחה, לסין ובאישור הצאר ניקולאי הראשון של רוסיה, גם בסיביר.
במהלך מסעותיו ביצע צילומים אמנותיים רבים.
עבד גם בשרות הסולטאן העות'מאני.
בשנת 1843 הוא ערך דאגורטיפים ראשונים ואחרי כמה ניסויים גם כמה טלבוטיפים,(קלוטייפים), הראשון ביניהם צילום של בוקרשט.
אחרי שהציג בפני השליט הוולאכי אלכסנדרו דימיטריה גיקה את פעולת הדגרוטייפ וצילם את צלומו הידוע "איש הדואר" התמנה בשנת 1843 לצייר חצר הנסיכות בוולאכיה ואחר כך גם לצלם החצר.
למשך חמישים שנה שרת פופ דה סטמארי כצייר וצלם חצר תחת חמישה שליטים רומנים: שליטי ולאכיה אלכסנדרו דימיטריה גיקה, גאורגה ביבסקו ובארבו שטירביי, נסיך רומניה אלכסנדרו יואן קוזה והנסיך ואחר כך המלך של רומניה, קרול הראשון.
בחצרו של אלכסנדרו דימיטריה גיקה צייר פופ דה סטמארי בהתחלה דויוקנאות מיניאטוריים
אחר כך תמונות גדולות של השליט - במרכבתו, באספה הכללית, ובכנסייה המטרופוליטנית של בוקרשט.
בשנים 1841–1843 הוא שב גם לעיר הולדתו, קולוז'וואר.
יצר באותה תקופה ציורים וליטוגרפיות עם דיוקנאות חברי הדיאטה של טרנסילבניה, ביניהם הרוזן יוז'ף טלקי, הברון סמואל ברוקנטל, הברון יוזף בדאוס.
הרוזן בתלן ביקש ממנו לפתוח בעיר בית ספר לציור שיעניק שיעורים בחינם.
אך אחרי שבשנת 1843 עלו לכס המלכות בוולאכיה גאורגה ביבסקו ואשתו, מריצ'יקה לבית ווקרסקו, החליט הצייר להיענות להזמנתם, לחזור לבירת ולאכיה ולהשתקע בה באופן קבוע.
בבוקרשט שכר האמן משטפאן גרצ'אנו סטודיו לצילום ברחוב "פודו מוגושואיי", קאליה ויקטוריאי של ימינו, בקומת הקרקע של "בית בוסל" ממול לכנסיית סרינדאר ובית התיאטרון הלאומי העתידי.
הסטודיו היה ככל הנראה הגדול ברומניה והעסיק 20 עובדים.
כיום נמצא במקומו התיאטרון לבובות "צנדריקה".
סטמארי הצטיין ביצירת דיוקנאות של אנשים ודיוקנאות עצמיים, צילומים מן ההווי העממי הכפרי.
צייר גם תמונות בסגנון בידרמאייר בצבע מים.
השאיר גם תמונות של השליט ביסקו ושל אשתו, כשזו לבושה בתלבושת עממית,
בשנת 1845 נסע במרכבה שהועמדה לרשותו על ידי השליט כדי לצייר נופים ואנשים בעמק האולט, בין רמניקו ולצ'ה ובין קראיובה, ייתכן על מנת להעשיר את הארכיון האתנוגרפי של הנסיכות.
בשנת 1847 האמן התלווה לפסנתרן והמלחין המהולל פרנץ ליסט במסעו דרך הנסיכות מולדובה ובוקובינה לקייב.
אותו הכיר עוד משנת 1839 בעת שהותו באיטליה.
המלצותיו של ליסט עזרו לו גם הן לפתוח לפניו את דלתות החצרות המלכותיות באירופה.
חודש לפני פריצת מהפכת 1848 בבוקרשט, השיג סטמארי אישור מן האע'א של העיר, ינשו מאנו, כדי לארגן תערוכת תמונות עם הגרלה, אירוע תרבותי יוצא דופן בזירה הרומנית.
לא נודע עוד אירוע דומה עד אז, פרט לתערוכות סוף שנת הלימודים של התלמידים בכיתת הציור של האקדמיה מיכאיליאנה ביאשי.
אחרי הדחתו של ביבסקו ב-1848, על כס המלכות עלה אחיו, בארבו שטירביי, שאת הכתרתו צייר סטמארי בפרופרוט בשלושה ציורים, שעבורם קיבל מקדמה בשווי 400 זהובים.
בשנת 1851 קיבל סטמארי מהסולטאן העות'מאני כמתנה טבעת שערכה כ-10,000 פיאסטר, כאות תודה והוקרה על תמונה היסטורית שצייר בשנת 1849 ושהציגה את הצבא העות'מאני באחד הקרבות שלו.
בעת מלחמת קרים (1856-1853) היה פופ דה סטמארי אחד מצלמי המלחמה הראשונים בתולדות העיתונות, לצידם של רוג'ר פנטון, ויליאם הווארד ראסל ולודוויג אנגרר.
הקדים את רוג'ר פנטון על ידי צילום זירת המלחמה בשנה הראשונה של העימות הצבאי.
באפריל 1854 ניצל ממטח יריות על קרוניתו מכיוון התותחנים העות'מאנים באזור אולטניצה, על יד הדנובה.
פופ דה סטמארי צילם באותם ימים נופים, ביצורים ושדות קרב, לוחמים ומפקדיהם משני צידי המתרס -הרוסי והטורקי.
הוא הציג אלבומים שכללו 100 מצילומיו מן המלחמה, כולל מהמחנה בסיליסטרה ושל הגנרלים הרוסים, בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1855. האלבום שלו זכה שם להערכה רבה וזיכה אותו בפרסים.
האמן העניק את עבודותיו כמתנה למלכת ויקטוריה, לנפוליאון השלישי, לפרנץ יוזף, לדוכס הגדול של סקסה-ויימאר-אייזנך ולמלך של וירטמברג
ב-1858 הפך האמן לבעל בית דפוס בבוקרשט יחד עם ולנשטיין.
ב-1860 הוציא לאור בבוקרשט את כתב העת "Ilustrațiunea" ("האיור") וב-1860 הדפיס את האלבום "רומניה הציורית" (La Roumanie pittoresque)
סטמארי הנציח בעבודותיו אירועים חשובים מתולדות רומניה.
כך ב-29 בספטמבר 1857 צייר בליתוגרפיה את פתיחת ישיבת הדויוואן ה"אד הוק" של ולאכיה.
ב-1859 צייר התרחשויות קשורות לאיחוד הנסיכויות הרומניות, למשל את אנשי הצבא המולדביים ששהו על גבעת קולנטינה בבוקרשט.
בדצמבר 1859 האמן נתבקש על ידי ראש הממשלה הוולאכי יון גיקה ליצור את שלט הנסיכות של השליט אלכסנדרו יואן קוזה.
בנוסף בשנת 1860 בסדנה הליתוגרפית שפתח בבוקרשט ערך סטמארי מפות טופוגרפיות של הנסיכויות הרומניות המאוחדות ושל טרנסילבניה.
לפי העיתון ההונגרי שהופיע בבוקרשט Bukuresti Magyar Közlöny"" קיבל תמורת מפת רומניה סכום של 12000 זהובים.
ב-16 באוקטובר 1863 סטמארי התמנה באופן רשמי לצייר וצלם של שליט רומניה, אלכסנדרו יואן קוזה.
צייר את אשתו, הנסיכה אלנה קוזה, לבושה בשמלת "מלאקוף" אופנתית.
הוא ליווה פעמיים את השליט בביקורים רשמיים באיסטנבול, פעם ב-1860 כשזה קיבל מהסולטאן אבדילאזיז את האישורים לבחירתו כשליט, ובמרץ 1864 שהציג בפניו את חוקתו החדשה.
האמן הנציח, ברישומים שבוצעו כנראה בסתר, את המפגש בין שני המנהיגים בנוכחות פואד פאשה.
באיסטנבול סטמארי פגש את הצייר האיטלקי א.
פרציוזי שהיה ידוע בכרומוליתוגרפיות שלו על המזרח.
פרזציוזי נתן לו רעיונות לגבי ביצוע יצירות דומות ברומניה.
בביקור מאוחר יותר ברומניה ב-1868, שיתף פרציוזי פעולה עם סטמארי בכמה עבודות משותפות.
המסעות שערך סטמארי בעקבות זאת ברחבי הנסיכויות הרומניות בשנים 1866–1868 היו פוריות מאוד.
בעזרת המצלמה והמכחול יצר שוב תמונות אותנטיות של ההוויי הרומני באולטניה, במחוזות ארג'ש, מוסצ'ל, פוטנה וניאמץ.
כדי לשחזר בדיוק את אווירת הירידים צירף לתמונה אפילו את התווים המוזיקליים של קריאות המוכרות הצועניות בשוק.
סטמארי הפך לאחד המנהיגים של הקהילה ההונגרית והקהילה הקלוויניסטית רפורמית, במיוחד בשנים 1855–1869 כשנמצא בקשרי ידידות עם הפסטור הרפורמי קוש.
השתתף בשנת 1860 בהקמת העיתון "בוקורשטי מגיאר קזלן" (Bukuresti Magyar Közlöny' - "העיתון ההונגרי של בוקרשט"), ביטאון של האיגוד התרבותי הראשון של ההונגרים בבוקרשט.
אחרי שנת 1850, ושוב בשנת 1861 ושוב ב-1872 נסע סטמארי למזרח התיכון, מרותק על ידי הנופים ומזג האוויר, ביקר באסיה הקטנה, בדיארבקיר, בעלבכ בלבנון, בסוריה ובבגדאד ובחורסבאד.
צייר במשך המסעות את ההמונים המצטופפים בירידים ובשווקים, במסגדים ובפונדקים, הנציח במצלמתו גם את האמיר בבעלבכ ואת ניסיף אללה בבגדאד, יצר תמונות של שני קשישים בחורסבאד וכו'.
בסך הכל במשך מספר שנים צייר במזרח כאלף תמונות בצבע מים.
פרט לביקוריו בחצרות המלכים והקיסרים, השתתף סטמארי בשנת 1873 בתערוכה הבינלאומית בווינה ובדרך החזרה לרומניה יצר שוב רישומים וציורים בעלי ערך אתנוגרפי בחבל בוקובינה.
ב-1874 הציג 63 עבודות בתערוכה בקלוז',רובן על נופים מרומניה.
מלחמת העצמאות של רומניה ואחריה
בשנים 1878-1878 לצידם של ניקולאיה גריגורסקו, הנציה ומיריה, גם סטמארי נרתם להנצחת תמונות ממלחמת העצמאות של רומניה שהייתה חלק מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) באותן השנים.
ב-1878 ביקר שוב בווינה, באנגליה ובהולנד.
בהזדמנות זו העניק למלכת הולנד אלבום תמונות מרומניה.
באנגליה קנה מכשיר שנקרא "לוקסוגרף" שבישר את ה"מד-חשיפה" והיה מודד את חשיפת הסרטים הפוטוגרפיים.
בשנים 1879–1880 ביקר סטמארי בבולגריה.
תמורת מספר יצירות קיבל גם מנסיך בולגריה, אלכסנדר לבית בטננברג, תשלום בשווי 560 נפוליאונים.
רק בשנת 1880 זכה לקבל את האזרחות הרומנית.
יצירתו החשובה האחרונה הייתה אלבום כרומוליצוגרפי עם צילומי המרכבות האלגוריות שצעדו בבוקרשט ב-10 - 11 במאי 1881 בעת חגיגות הכתרתו של קרול הראשון למלך רומניה.
יצירות חשובות מעזבונו מוצגות באוספים הציבוריים הרומנים.
פופ דה סטמארי נפטר בבוקרשט בשנת 1887. הובא לקבורה בבית הקברות האוונגלי (לותרני) בבוקרשט.
הוא היה נשוי חמש פעמים, לפחות שלוש פעמים לנשים גרמניות.
מנישואיו הרביעים לאנה בטגר (Böttger) מדרזדן, נולד לו בן, קארוי שאנדור סטמארי, שנודע ברומניה כצייר אלכסנדרו סטמארי (Alexandru Satmary) (נפטר ב-1933) .
אלכסנדרו סאטמרי היה נשוי לאחות הפסלת הרומניה צ'ציליה שטורק-קוצסקו.
1855 - זכה לעיטורים מטעם מלכת אנגליה (מדליית זהב), קיסר אוסטריה (מדליה לאמנות ולמדע), קיסר צרפת, ומלך ספרד, בעיקר עבור אלבום הצילומים ממלחמת קרים.
1864 - נבחר לחברה הצרפתית לצילום
1870 - נבחר לחברה לצילום בווינה
1873 - פרס בתערוכה הבינלאומית בווינה
קרול קיי (נולדה 24 במרץ 1935, אוורט, וושינגטון, ארצות הברית) היא בסיסטית יהודיה-אמריקאית, אשר נמנית עם מוזיקאי האולפן הפוריים ביותר אי פעם.
היא ניגנה בכ-10,000 מפגשי הקלטה לאורך קריירה בת כ-55 שנה.
כנגנית הקלטות, שימשה קיי בסיסטית ברבות מההפקות של פיל ספקטור ובריאן וילסון בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. למשל, היא ניגנה גיטרה בלהיט La Bamba, ניגנה בס בלהיטים של סיימון וגרפונקל ובפסקולים מאת קווינסי ג'ונס ולאלו שיפרין.
אולי האלבום הידוע ביותר שבו השתתפה קיי הוא Pet Sounds של הביץ' בויז.
קיי נולדה בעיר אוורט, למוזיקאים המקצוענים קלייד ודוט סמית'.
היא גדלה בעוני ובגיל 14 החלה ללמד גיטרה לצורכי פרנסה.
לאורך שנות ה-50, ניגנה קיי גיטרת ג'אז וביבופ בעשרות מועדונים באזור לוס אנג'לס עם להקות שונות.
אחרי שניגנה עם סם קוק בשנת 1957, הפכה לנגנית אולפן מבוקשת, והתמחתה בנגינה על גיטרה בס.
לאורך שנות ה-60 ניגנה קיי בס בחלק ניכר מלהיטי מצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, על אף שלא הייתה מוכרת לקהל הרחב.
קיי עבדה עם מפיקים מוזיקליים מובילים בלוס אנג'לס בעשורים הללו, ובהם מישל לגראנד, אלמר ברנסטין, דייוויד רוז, ג'ון ויליאמס, ועוד.
היא ניגנה בס בכמה מלהיטי להקת המאנקיז, ועבדה על פסקולים של סטיבן ספילברג הצעיר.
קווינסי ג'ונס התרשם ממנה עד כדי שכתב באוטוביוגרפיה שלו משנת 2001 כי "נשים כמו [...] נגנית הבס קרול קיי [...] יכולות לעשות כל דבר, ומשאירות את הגברים הרחק מאחוריהן."
קיי ניגנה בשירי הנושא של סדרות טלוויזיה אמריקאיות, כגון משימה בלתי אפשרית, מ.א.ש, קוג'ק, ספינת האהבה, איירונסייד, בוננזה, אשת חיל, ומשפחת קוסבי.
בשנת 1969 חיברה ספר לימוד לנגינה בגיטרה בס, בשם How To Play The Electric Bass, ולאחריו חיברה ספרים ותקליטורים נוספים להוראת נגינה.
היא העניקה שיעורים פרטיים לאלפי תלמידים לאורך השנים.
עקב דלקת פרקים, פרשה קיי מעבודת אולפן במהלך שנות ה-70, אך לימים חזרה לפעילות באולפן, בהופעות ג'אז, ובהוראה.
באמצע שנות ה-60 ניגנה קיי בגיטרת 12 מיתרים בהקלטת האלבום Freak Out!
היא ניגנה בכמה שירים גם באלבום שאחריו, אך סירבה להמשיך, באומרה שהיא מסתייגת מן המלים של חלק מהשירים.
לימים סיפרה קיי שזאפה היה חביב וגילה הבנה להסתייגויותיה, והם נפרדו כידידים.
קרול אן לוורן מוריס (באנגלית Carol Ann Laverne Morris; נולדה ב-25 באוקטובר 1936) היא שחקנית אמריקאית, מיס ארצות הברית ומיס תבל 1956.
מוריס נולדה בנברסקה, ולאחר מכן משפחתה עברה לקנזס וכשהייתה בתיכון עברה להתגורר באיווה, ב-1954 זכתה בתואר מיס אייוה וייצגה את מדינתה בתחרות מיס אמריקה 1955 אך לא זכתה.
היא ניצחה את מיס ארצות הברית 1956 כאשר התמודדה מול 43 בנות.
בהמשך השנה התחרתה במיס תבל 1956 וניצחה התחרות.
במהלך כהונתה כמיס תבל נפגשה עם נשיאי ארצות הברית הארי טרומן והרברט הובר ולאחר מכן החלה בקריירת משחק.
הסרט הראשון בו שיחקה היה לצד ג'ף צ'נדלר.
לאחר מכן הופיעה בעוד מספר סרטים והופיעה בסדרות טלוויזיה רבות.
מוריס נישאה פעמיים ובעלה הראשון היה איש עסקים עשיר מטקסס ולה שלושה ילדים.
קרול איציטרי פיניה סיסנרוס (בספרדית: Karol Itzitery Piña Cisneros; נולדה ב-9 בנובמבר 1999), אשר ידועה גם בשם הבמה שלה קרול סֶבִייָה (בספרדית: Karol Sevilla) היא שחקנית ויוטיוברית מקסיקנית.
קרול מוכרת בעיקר בתור הדמות "לונה ולנטה/סול בנסון", מהסדרה "סוי לונה", שהחלה במרץ 2016.
קרול נולדה בעיר מקסיקו סיטי שבמקסיקו.
שם אימה קרולינה סיסנרוס, ושם אחיה מאוריסיו.
בילדותה למדה משחק בסנטר של טלוויזיה, שם התחילה בשנים 2006–2008. לפני שהיא התחילה לשחק בסדרות ובטלנובלות, החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 6 בפרסומת טלוויזיה.
בגיל 16 החלה לגלם את לונה בסדרת הטלנובלה המצליחה סוי לונה.
ב-28 בינואר 2016 העלתה את הסרטון הראשון לערוץ היוטיוב שלה.
ב-27 באוקטובר 2016 העלתה קרול את השיר המקורי הראשון שלה - "Sonreír y Amar" (לחייך ולאהוב).
קליפ השיר זכה לכ-25 מיליון צפיות.
נכון לנובמבר 2020, לערוץ היוטיוב "Karol Sevilla" יש כ-8.57 מיליון רשומים.
ההופעה הראשונה שלה בטלוויזיה הייתה ב-2005 כשהייתה בת 6. היא לוהקה לתפקיד בפרסומת לעוף מטוגן וב-2010 בטלנובלה המקסיקנית "בשביל לחזור לאהוב", שם היא שיחקה את מונסה אספרנסה.
ב-2011 השתתפה בטלנובלה "לב אהוב" בתפקיד מריה לוס, הבת של הדמות הראשית.
באותה שנה היא שיחקה את לוסיה בטלנובלה "כמה יפה האהבה", שם חלקה במה עם דנה גרסיה וחורחה סלינס.
בנוסף, הופיעה בכמה פרקים של "כמו שאומר המשפט", וכן בקומדיות מוזיקליות כמו: "צלילי המוסיקה", "אניטה היתומה הקטנה" ("אנני" של מקסיקו) ו"הקוסם מארץ עוץ".
בסוף 2015 במוזיקה, נבחרה להיות השחקנית הראשית של הסדרה החדשה של ערוץ דיסני "סוי לונה", שם היא משחקת את לונה ולנטה/סול בנסון.
שידורי הסדרה החלו באמריקה הלטינית ב-14 במרץ 2016 ובישראל החלו ב-22 במאי 2016. הסדרה זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם ובמסגרתה הופקו מספר מופעים חיים בהשתתפות השחקנים, כמו "Soy Luna en Vivo", והמופע "Soy Luna en Concierto", שהוצג ברחבי אמריקה הדרומית בחודשים מרץ-מאי 2017.
בשנת 2017 הוציאה סבייה את ספרה הראשון: "Soy Karol Sevilla" ("אני קרול סבייה").
הספר זכה להצלחה רבה באמריקה הלטינית, ובמהלך סיבוב ההופעות "Soy Luna en Concierto" ערכה קרול מספר אירועי השקה לספר, כשבכל אחד מהם חתמה למאות מעריצים על הספרים.
בשנת 2018 יצאה קרול יחד עם צוות השחקנים של "סוי לונה" לסיבוב הופעות נוסף גם באירופה, שנסגר בתיאטרון הלונה פארק בארגנטינה.
בסוף 2018 הוציאה את השיר "El lugar" ("זה המקום"); גרסה לטינית של השיר "In This Place" ביצוע של Julia Michaels.
מתוך פסקול הסרט של חברת פיקסאר "ראלף שובר את האינטרנט".
בינואר 2019 הוציאה את הסינגל הראשון שלה "MIL besos por Segundo" ("אלף נשיקות בשנייה") שזכה למספר צפיות רב.
במאי 2019 השתתפה בתוכנית המציאות מקסיקנית "Pequeños y gigantes" ("ענקים וקטנים) כשופטת.
בפברואר 2020 הוציאה את השיר "Vuélveme a mirar así" ("תחזור להסתכל עלי כך'').
באוגוסט 2020 הוציאה את השיר "Coro de amor" עם אמיליו (מקהלה של אהבה) השיר היה אמור להיות פתיח לטלנובלה מקסיקנית בהשתתפותה אך נדחתה השתתפותה.
בינואר 2021 הוציאה את השיר "Tus besos" ("הנשיקות שלך") שגרף הצלחה רבה.
ביולי 2021 הוציאה את השיר "Nadie Te Entiente" ("אף אחד לא מבין אותך") שגרף הצלחה רבה ואף נכנס לרשימות ההשמעה המובילות בספוטיפיי.
במרץ 2023 התחילו לצלם את העונה השנייה של הסדרה "זו תמיד הייתי אני" בה סבייה משתתפת בתפקיד ראשי.
קרול היא יוטיוברית מוערכת באמריקה הלטינית והיא מעלה לערוץ שלה בעיקר סרטונים קומיים, לוגים וקאברים שלה לשירים מפורסמים כדוגמת "Equivocada" (טועה) של הזמרת טליה, ו-"Nada Fue Un Error" (דבר לא היה בטעות) של הזמר קוטי.
שנה שם אלבום 2016 "Soy Luna" - סוי לונה 2016 "Soy Luna: Música en ti" - סוי לונה: מוזיקה בך2017"Soy Luna: La vida es un sueño" - סוי לונה: החיים הם חלום2018"Soy Luna: Modo Amar" - סוי לונה: מצב אהבה
קרול העלתה לערוץ היוטיוב שלה מספר "גרסאות כיסוי" (קאברים), כלומר ביצועים שלה לשירים שבוצעו במקור על ידי יוצרים אחרים.
שנה פרס קטגוריה עבודה תוצאה2016פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון מקסיקושחקנית השנהסוי לונהפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון קולומביהפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון ארגנטינה2017פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון מקסיקופרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון קולומביה2019פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון מקסיקו
קרול ויויאן רובינסון היא פרופסורית העוסקת בחקר הפיזיקה והכימיה התאורטית באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
בעברה הייתה פרופסורית בפקולטה לכימיה בתחום ספקטרומטריית מסה באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
פרופסור רובינסון נולדה בקנט שבאנגליה, הוריה, דניס בראדלי וליליאן ני-הולדר הוציאו אותה מבית הספר בגיל 16 ושלחו אותה להתחיל את הקריירה כטכנאית מעבדה בסנוויץ שבקנט.
במהרה כישורייה התגלו וקרול נלקחה לעבודה בפייזר, חברת תרופות מהגדולות בעולם, תוך כדי לימודי התואר הראשון שלה.
כאשר סיימה, פרופסור רובינסון עזבה את פרייזר והחלה ללמוד תואר שני במדעים, באוניברסיטת סוואנסי.
ומשם המשיכה לתואר שלישי בתרכובות ביואקטיביות אורגניות, אשר סיימה אותו בשנתיים בלבד.
לאחר מכן פרופסור רובינסון עברה לאוניברסיטת בריסטול לשם לימודי הפוסט-הדוקטורט שלה.
בהמשך פרופסור רובינסון עזבה את העבודה באוניברסיטה למען זמן לגידול משפחתה, וחזרה כעבור 8 שנים ליחידה לספקטומטריית מסה שבאוניברסיטת אוקספורד, שם החלה לנתח את תהליך קיפול החלבונים.
בשנת 2001 חזרה לאוניברסיטת קיימברידג`, ונהייתה לפרופסורית לכימיה הראשונה באוניברסיטת קיימברידג`, ובשנת 2009 חזרה לאוניברסיטת אוקספורד, כפרופסורית לכימיה.
כיהנה כנשיאת החברה המלכותית לכימיה בשנים 2020-2018.
מדליית ביימן של האגודה האמריקאית לספקטרומטריית מסה (2003)
אנפינסן לחקר בתחום החלבונים (2008)
מענק מטעם החברה המלכותית בבריטניה (2004)
פרס רוזלינד פרנקלין מטעם החברה המלכותית בבריטניה (2004)
מדליית דייווי מטעם החברה המלכותית בבריטניה (2010)
פרס החברה המלכותית (בבריטניה) לכימיה (2011)
מדליית אסטון מטעם האגודה (הבריטית) למדעים (2011)
פרופסור רובינסון חקרה במהלך חייה בעיקר את הכימיה האורגנית, ופריצת הדרך שלה הייתה בתחום קיפול החלבונים.
בפריצתה קרול קבעה כי קומפלקסים חלבוניים גדולים מסוימים כגון הריבוזומים (מבנה חלבוני גדול המצוי בתאים, בתוספת רכיבי RNA ריבוזומאלי), הGroEL (חלבון קיפול) ווירוסי האינטקט (intact) יכולים להיווצר בפאזה הגזית.
החדשנות בפריצה זאת היא היכולת למדוד את שאריות רסיסי האדים הנוצרים בקיפול החלבון ובעקבות זאת להשליך על אופי התהליך.
קרול אליזבת מוזלי בראון היא דיפלומטית, משפטנית ופוליטיקאית אמריקאית המכהנת כיושבת ראש הקרן האמריקאית לפיתוח אפריקה מאז 2023. בין השנים 1993–1999 כיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי, והייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לסנאט, האדם האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית, והסנאטורית הראשונה מאילינוי.
בשנים 1999–2001 הייתה שגרירת ארצות הברית בניו זילנד, ובחלק משנים אלה הייתה גם שגרירה בסמואה.
בשנת 2004 ניסתה להתמודד לנשיאות ארצות הברית.
בנובמבר 2010 הכריזה על מועמדותה לראשות עיריית שיקגו.
בבחירות שהתקיימו ב-22 בפברואר 2011 בראון הגיעה למקום הרביעי (מבין שישה מועמדים), והפסידה לרם עמנואל.
בינואר 2023, היא נבחרה על ידי נשיא ג'ון ביידן לכהן כיושבת ראש הקרן האמריקאית לפיתוח אפריקה.
קרול אליזבת מוזלי נולדה וגדלה בשיקגו, אילינוי.
מוזלי גדלה בשכונה מופרדת בחלקה הדרומי של שיקגו.
היא למדה במערכת החינוך הציבורית.
אביה היה שוטר משטרת שיקגו, ואמה עבדה בבית חולים.
שני הוריה היו קתולים והתגרשו כשהייתה נערה.
גירושים אלו הובילו לכך שבראון התגוררה אצל סבתה.
בראון החלה ללמוד לקראת תואר ראשון באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אך הפסיקה לאחר ארבעה חודשים.
לאחר מכן היא החלה ללמוד באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1969. בשנת 1972 סיימה את לימודי הדוקטורט במשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1973–1977 עבדה כעורכת דין, ועסקה בעיקר במשפט אזרחי, ענייני דיור, בריאות וסביבה.
בשנת 1978 נבחרה לבית הנבחרים של מדינת אילינוי.
שם הפכה במהרה למנהיגת הרוב הדמוקרטי ובלטה בעמדותיה הליברליות.
בשנת 1984 פעלה לביטול עונש המוות.
בראון נבחרה לסנאט ב-3 בנובמבר 1992 לאחר שקיבלה 53.27% מהקולות במדינתה.
היא האישה האפרו - אמריקאית הראשונה שנבחרה לסנאט ארצות הברית ואחת מתוך שני הסנטורים האפרו-אמריקאים היחידים במהלך המאה ה-20. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בוועדת הכספים של הסנאט.
בניגוד לתדמית הליברלית שדבקה בבראון באילינוי, היא נחשבה לסנטורית יחסית שמרנית.
היא הצביעה בעד הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ונגד רפורמות ברווחה.
כמו כן, בראון הצביעה בעד מתקן אחסון דלק גרעיני בנבאדה, הצבעה שהביאה עליה הרבה מאוד ביקורת מהצד הדמוקרטי, ובמיוחד על ידי מנהיג הרוב הארי ריד.
בנוגע לנושאים חברתיים אחרים, בראון נחשבה לליברלית הרבה יותר משאר חבריה הדמוקרטים.
היא הצביעה נגד האיסור על הפלות ונגד עונש מוות.
ב-1993 זכתה לתשומת לב ציבורית, כאשר התנגדה לחידוש הפטנט עבור עמותת הנצחה, משום שהוא כולל את דגל קונפדרציית המדינות של אמריקה.
בראון איימה בפיליבסטר, ולבסוף הצליחה במטרתה שלא להאריך את הפטנט.
בשנת 1993 נחקרה בראון בחשד לניהול כספי לא חוקי במהלך הקמפיין שלה בבחירות לסנאט.
לבסוף הוחלט שלא לפתוח בהליכים פליליים נגדה, אף על פי שנמצאו כמה הפרות חוק קטנות.
מוזלי הודתה רק בכמה טעויות של הנהלת החשבונות.
בשנת 1996 נסעה לביקור פרטי בניגריה, זאת למרות העובדה שארצות הברית הטילה על המדינה סנקציות בשל השלטון הרודני.
בראון לא הודיעה ולא תיאמה את הנסיעה עם מחלקת המדינה.
לאחר מכן היא הגנה על הממשל הניגרי בקונגרס.
כשהועמדה לבחירה מחדש בשנת 1998, הפסידה בראון לפיטר פיצג'רלד, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
ב-8 באוקטובר באותה השנה בראון מונתה על ידי הנשיא ביל קלינטון להיות שגרירת ארצות הברית בניו זילנד.
למרות הביקורת הרבה שהייתה נגדה, הסנאט הצביע בעד המינוי, ובראון כיהנה כשגרירה עד סוף כהונתו של קלינטון כנשיא.
בשנת 2004 ניסתה להתמודד על המועמדות הדמוקרטית בבחירות לנשיאות.
בבחירות המקדימות שהתקיימו בוושינגטון די.
בראון הגיעה למקום השלישי עם כ-11.58% מהקולות.
כיומיים לאחר מכן וכארבעה ימים לפני אספות הבחירה באיווה, בראון פרשה והכריזה על תמיכה בהווארד דין.
בראון התחתנה בשנת 1973 עם מייקל בראון, שפגשה בבית הספר למשפטים.
בשנת 1977 נולד לזוג בן, שנקרא מתיו.
הזוג התגרש בשנת 1986. משנת 2017, היא מנהלת משרד עורכי דין פרטי בשיקגו, שם היא מתגוררת.
מיקולי היה אחד התלמידים של פרדריק שופן והיה נציג של האסכולה הרומנטית המוקדמת.
לדעת מבקרים אחדים, סגנונו היה קרוב יותר לזה של שומאן ומנדלסון.
קרול נרציס דה מיקולי נולד בשנת 1821 בצ'רנוביץ בדוכסות בוקובינה, אזור שהיה אז חלק מהאימפריה האוסטרית, בעבר היה החלק הצפוני ביותר של חבל מולודבה וכיום היה חלק מאוקראינה.
הוא היה בן למשפחה מעורבת ארמנית.
אביו, סטפאן דה מיקולי היה צאצא למשפחת סוחרים ארמנית - בזדיקיאן או אקסניאן - שהתיישבה בנסיכות מולדובה כנראה במאה ה-18.
משפחת אקסניאן - מיקולי פון מיקול
בני המשפחה מצד האב, היו צאצאים של משפחה ארמנית, כנראה בשם אקסניאן (אגצאניאן), שהתיישבו בעיירה שניאטין בחבל גליציה.
מוזכר לפעמים בהקשר זה גם שם משפחה אחר בזדיקיאן או פסטיקיאן, במקרה אחד אף מכנים את קרול מיקולי קאראבט פסטיקיאן אבל רוב המקורות טוענים שמשפחת מיקולי נקראה קודם אקסניאן.
בשניאטין קמו במאה ה-17 קהילות ארמנית וגרמנית חשובות.
סבא רבא של מיקולי, ניקולאי התחתן אם בת למשפחת ג'אפסקי (Dzapsky) הפולנית.
בן שלהם אימץ את שם המשפחה מיקולי שמקורו אינו ברור: מהכפר מיקולינץ שעל יד שניאטין, או מהמילה הרומנית "מיקול" = "הקטן" או מהשם מיקולאי, הצורה האוקראינית של ניקולאי).
בן של ניקולאי מיקולי, קשישטוף, התיישב ביאש, בירת מולדובה, ונשא שם אישה, כנראה ממוצא ארמני, יקטרינה יאקובוביץ'.
בשנת 1797 התיישב הזוג בצ'רנוביץ.
בנם, סטפאן מיקולי (1836-1777), אביו של קרול, התחתן בווינה עם מריה-תרזיה גולמן, ככל הנראה גרמנייה, בת לסוחר מנירנברג, שאותה פגש סטפאן מיקולי בווינה.
המשפחה חיה ב"רובע הארמני" הקטן של צ'רנוביץ (ב-1914 חיו בצ'רנוביץ ב-300 ארמנים קתוליים), קרוב לכנסייה הקתולית הצלב הקדוש (שבה נמצא גם מזבח ארמני), לכיכר הפילהרמונית ולרחוב בטהובן.
אביו היה איש עסקים, בעל אחוזות ובעלי המלון "מולדביה" בצ'רנוביץ.
בני מיקולי זכו מהאימפריה האוסטרית לתואר אצולה של אבירים בשם "מיקולי פון מיקול".
קרול מיקולי גדל באמונה הקתולית ארמנית.
היו לו שתי אחיות - אנטונינה (לימים פטרוביץ') ופטרונלה (לימים וארטרשביץ') ושני אחים: יאקוב והנריק.
פרט לאמו שכנראה לימדה אותו לנגן בפסנתר, נטל מיקולי בילדותו שיעורי פיתוח קול ופסנתר אצל מורה וינאי בשם גריינר.
הוא התוודע לראשונה ליצירות של שופן בקונצרטים של הנגן הווירטואוז הצעיר אוסקר קולברג שהגיע לצ'רנוביץ מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-19 והופיע בבית אביו.
קולברג ומשפחתו היו בקשר עם שופן בוורשה.
תחת רושם אותם הרסיטלים של קולברג גמלה בליבו של מיקולי ההחלטה לנסוע לפריז ללמוד אצל שופן.
אמנם אחרי שסיים בשנת 1839 את לימודיו בגימנסיה בעירו (כיום בית הספר מס' 1 ברחוב אמינסקו) נסע קודם ללמוד רפואה בווינה.
אולם הוא הפסיק לימודים אלה ובשנת 1841 נסע לפריז והיה לתלמידו של שופן, שהסכים ללמד אותו אחרי היסוסים, אם כי התרשם לטובה מנגינתו את הסקרצו שלו אופוס 31 בסי במול מינור.
בנוסף למד בפריז מיקולי מקצועות מוזיקליים אחרים - קונטרפונקט והלחנה, למשל אצל נפוליאון אנרי רבה (Reber).
בשנת 1842 הופיע מיקולי בן ה-21 בבית אביו בצ'רנוביץ בפני קהל החברה המוזיקלית הגליציאנית וניגן בדואט קונצרטי מאת שארל דה בריו.
ב-1844 שב מיקולי להשתלם אצל שופן בפריז, והפך לידידו ועוזרו הנאמן.
הוא ערך עותקים מיצירותיו והכין את העותקים לדפוס.
התוודע למכריו וידידיו של שופן - ז'ורז' סאנד, אלפרד דה מיסה, היינריך היינה ופרנץ ליסט.
ב-1847 עזב מיקולי את צרפת ויצא בשנים הבאות לשורה של סיורי קונצרטים כסולן ברחבי אירופה - בצרפת, באיטליה, באוסטריה, באנגליה ובקרקוב וברחבי פולין, כמו כן בנסיכויות הרומניות (בבוקרשט וביאש), בקישינב, בלבוב ובקייב.
מאוחר יותר הופיע גם כמנצח.