tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש בקרי אוויר אזרחיים, העוסקים בתעבורה האזרחית, בקרי "גובה נמוך" ובקרי "גובה גבוה" השולטים במרבית המרחב האווירי, ובאזורי האימונים של מטוסי הסילון.
עבודת הגילוי והזיהוי מבוצעים באמצעות כלים טכנולוגים שונים, המופעלים על ידי מש"קי בקרה אווירית וקציני הבקרה.
כל כלי טיס נראה במכ"ם במרחק של יותר מ־200 מייל ימי (כ־360 ק"מ), הרחק מגבולות ישראל.
על־פי חוקי התעופה הבינלאומיים, חייב כל כלי טיס שמתקרב למרחק של 80 מייל (120 ק"מ) מגבולות ישראל להזדהות מול מערך הבקרה הישראלי.
במקרה שכלי טיס לא מזדהה מול מערך הבקרה או מעלה חשדות שונים, מוזנקים לכיוונו זוג מטוסי או מסוקי קרב, שמתקרבים, ובודקים כי לא מדובר באיום.
גילוי וניטור השמים מתבצע על ידי מכ"מים הפרוסים ביחידות המערך.
אנטנות המכ"מים מוגנות בדרך כלל על ידי ראדומים.
המכ"מים מאפשרים לגלות כלי טיס במרחק של כ־200 מייל ימי (כ־360 ק"מ).
מכ"ם נייד דו־ממדי AN/TPS-44 , תוצרת קרדיון אלקטרוניקס (Cardion Electronics), ארצות הברית.
מכ"ם נייד תלת־ממדי AN/TPS-43 המספק גם נתוני גובה.
מכ"ם חיפוש ראשי נייח AN/FPS-100 מותקן בתוך ראדום, תוצרת , ארצות הברית.
מכ"ם גובה נייח AN/FPS-89 מותקן בתוך ראדום, תוצרת ג'נרל אלקטריק, ארצות הברית.
מכ"ם D-3 (יצרן וייעוד לא ידועים).
מכ"ם ימי SO9 Naval RADAR דו־ממדי (2D) ששופץ והוסב על ידי חברת "תומסון" הצרפתית, למכ"ם קרקעי נייד RAMFIS (ראשי תיבות של: "מכ"ם נייד עבור ישראל").
מכ"ם זה יועד לגילוי נמוך של מטרות שטח ואוויר באזור הים, ושימש בעיקר להתרעה מוקדמת.
נכנס לשימוש ב-1956 טרם מלחמת סיני.
מכ"ם ימי מוטס SCR-010 Naval RADAR תלת־ממדי (3D) ששופץ והוסב על ידי חברת "תומסון" הצרפתית, למכ"ם קרקעי נייח RAFIS (ראשי תיבות של: "מכ"ם נייח עבור ישראל").
מכ"ם תלת־ממדי זה, היה בעל טווח מרבי של 60 מייל, עם אפשרות למדידת גובה המטרה.
מכ"ם זה פעל במשולב עם מכ"ם ההתרעה המוקדמת RAMFIS הנזכר לעיל, כאשר לאחר איתור המטרה, הופנה המכשיר באופן ידני על ידי המפעיל לכיוון הרצוי ומדד את גובה המטרה.
מכ"ם נייד SCR-7, תוצרת ארצות הברית (יצרן וייעוד לא ידועים).
מכ"ם SM, תוצרת ארצות הברית (יצרן וייעוד לא ידועים).
מכ"ם SC, תוצרת ארצות הברית (יצרן וייעוד לא ידועים).
מכ"ם מתוצרת "קרדון", לפריסה ולהצבה באתרים רחוקים (דגם וארץ יצור לא ידועים).
מכ"ם גובה מתוצרת "וסטינגהאוס אלקטריק" (דגם לא ידוע).
מכ"ם מזג האוויר – בתחילת שנות התשעים פותח עליו מוד ציפורים לסיוע בניטור נדידת ציפורים.
מערך הבקרה עשה לעיתים שימוש במכ"מים של מערך ההגנה האווירית כמו מכ"מי סוללות הוק, לצורך תגבור וכיסוי "שטחים מתים" ברשת הגילוי המכ"מית.
בנוסף למכ"מים הקרקעיים פועלת במערך הבקרה יחידת בלוני תצפית הנושאים מכ"ם ושייכת ליב"א 509 הדרומית.
י"ג 511 הוקמה בספטמבר 1990 והבלון הראשון נכנס לשירות במרץ 1991. המכ"ם בבלון צופה כלפי מטה ומשלים את התמונה האווירית על ידי גילוי כלי טיס בגובה נמוך.
בלון התצפית הוא בגודל 71 מטר העשוי מסיבי דקרון־פוליאסטר בעלי ציפוי מיוחד.
הבלון עמיד למים, זליגות גז וקרינה אולטרה־סגולה.
הבלון קשור כל הזמן לכבל המחובר למערכת עגינה מיוחדת, או למערכת העגינה ישירות.
מלבד החזקת הבלון, מספק הכבל את החשמל ואת התקשורת לבלון באמצעות סיבים אופטיים והוא מוחלף פעם בשלוש שנים.
לכבל יש סיכוך, כך שגם אם ברק יפגע בכבל, הבלון לא ייפגע.
המכ"ם הנישא כיום על הבלון מבוסס על מכ"ם "אורן ירוק" של מערכת ה"חץ 2" שפותח על ידי חברת "אלתא".
המערכות שעל הבלון מספקות גם מידע מטאורולוגי לחיל האוויר, באמצעות גף כמוס.
הבלון מוצב באזור הדרום, במרחק גדול מיב"א 509 ונראה בקלות בכל האזור.
בלונים ישנים של צה"ל שימשו את יחידת המסוקים של משטרת ישראל.
ב-2022 נוסף למערך בלון התצפית "טל שמיים" המאפשר לגבש תמונה מדויקת ורחבה של המרחב האווירי, גם בטווחים רחוקים ובגבהים נמוכים יחסית.
הוא מופעל מאתר ייעודי בצפון ישראל, שהקים אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון ונושא מערכת מכ"ם שפותחה בחברת אלתא.
הבלון נפגע במהלך מלחמת חרבות ברזל והושבת.
בשנות ה־70 נכנסה לשירות מערכת "לפיד המכבים" דור א', מערכת מחשוב לעיבוד ותצוגת תמונה אווירית מתוצרת חברת יוז איירקראפט האמריקאית.
בתחילת שנות השמונים נכנסה לשימוש מערכת לפיד המכבים דור ב', במקביל לשדרוג מערכות המכ"ם.
קשר אמיץ – מערכת קשר ממוחשבת תוצרת חברת אלביט מערכות שנקלטה בראשית שנות השמונים.
מיח"ה (מפקדת יחידות הבקרה) 517 – מפקדת המערך
יב"א 506, היב"א הצפונית ‒ על הר מירון.
יב"א 509, היב"א הדרומית ‒ על הר אריכא בקרבת מצפה רמון.
בית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה 528.
– מפעילה מטוסים בהם מותקנים מערכות מכ"ם.
יחידות בקרה, גילוי ול"א בעבר
י"ב 155 ‒ יחידת איכון והכוונה שפעלה מבסיס פלמחים.
כמו כן פרסה במקומות רבים ושונים ובהם אום חשיבה.
טייסת 192 (טייסת ההוקאיי) – טייסת מטוסי שליטה ובקרה שפעלה בבסיס חצרים מ־1978 עד 1994.
יחידת בקרה מרכזית 333 (יב"מ 333) ‒ במטה חיל האוויר (בתחילה ברמלה ולאחר מכן ב).
הפכה ליחידת שליטה מרכזית (יש"מ) 333 וכיום נקראת יחידת השליטה והמבצעים.
יב"א 501 ‒ בסיס חפץ חיים ליד גדרה.
יב"א 503 ‒ על הר הכרמל בבסיס סטלה מאריס.
פעלה ממלחמת העצמאות עד נובמבר 1968.
הוקמה ב־1978 וב-2023 התמזגה אל גדוד הגילוי.
י"ב 505 ‒ יחידת גילוי ול"א על הר חרמון.
י"ג 511 – במחנה כמוס ליד דימונה, ב-2023 התמזגה אל גדוד הגילוי.
יב"א 511, החלה את דרכה כ־י"ב 511, על הר אוּם מרג'ום במערב סיני ופורקה ב־1979, בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
היחידה הוקמה מחדש כי"ג (יחידת גילוי) 511 בשנת 1991.
י"ב 518 ‒ בסמוך לימת ימת ברדוויל או על ג'בל עתקה.
י"ב 528 ‒ על הר צפרא, אזור שארם א-שייח' שבדרום סיני.
בשנת 2020 הפכה היחידה לבית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה.
ימ"צ (יחידת מצפים) 539 – יחידת צופים במילואים ששכנה בחפץ חיים.
הופעלה באופן סדיר בגבול ישראל–לבנון לאחר ליל הגלשונים.
י"ב 545 ‒ יחידת ל"א אזורית על הר אום חשיבה, מערב סיני.
י"ק 546 – יחידת גילוי במילואים שהשתייכה לי"ק 503.
י"ב 547 ‒ יחידת גילוי חלופית (של חיילי מילואים) על ג'בל יעלק, מערב סיני.
י"ב 548 ניידת ‒ הוצבה לפי הצורך בהרי יהודה כדי לצפות לעבר ירדן.
י"ק 549 – יחידת גילוי במילואים שהשתייכה לי"ק 501.
סיכות בקרי אוויר, מש"קי בקרה וקציני פיקוח טיסה
בכדורגל, המושג מערך המתאר את התפרסות השחקנים על מגרש המשחק.
מערך נהוג לציין בעזרת מספרים, באמצעותם מציינים כמה שחקנים מאיישים את עמדות ההגנה, הקישור וההתקפה.
לדוגמה, כאשר המערך כולל 4 שחקני הגנה, 4 שחקני קישור ו-2 שחקני התקפה נרשום 4-4-2 (שוער לא מצוין כי הוא תמיד בעמדה קבועה).
מערך ה-4-4-2 היה המערך הנפוץ ביותר בקרב קבוצות כדורגל (בעיקר באירופה) בשנות התשעים ובתחילת שנות ה-2000. הוא כולל 4 שחקני הגנה (בדרך כלל 2 בלמים קדמיים ושני מגנים), 4 קשרים (מסודרים בצורות רבות) ו-2 חלוצים (בדרך כלל מסודרים זה לצד זה או זה מאחורי זה).
מערך זה, הידוע גם כ"יהלום" או "מעוין", הוא מקרה פרטי של 4-4-2. כאשר בחוליית ההגנה המגנים משמשים גם כשחקני אגף תוקפים, ואילו שני הבלמים אחראים על מרכז ההגנה.
בקישור בא לידי ביטוי ה"יהלום": ישנה הפרדה בין השחקנים, כאשר תפקיד הקשר האחורי הוא לבלום התפתחות התקפות יריב, ואף לבנות התקפות חדשות.
הקשר ההתקפי (הקדמי) הוא המסייע העיקרי להתקפה במרכז השדה, ושחקני האגף מסייעים להתקפה מהאגפים.
באופן זה חוליית הקישור פעילה הן בהגנה והן בהתקפה יותר ממערכים אחרים.
החלוצים בדרך כלל מסודרים בשורה, אך לעיתים אחד החלוצים הוא חלוץ מטרה, והוא מוצב בעמדה קדמית יותר מאשר החלוץ השני, שתפקידו מבוסס במקרים אלה על סיוע לחלוץ המטרה בהבקעת השערים.
במערך עשו שימוש מילאן, זוכת ליגת האלופות לשנת 2003 ו-2007, וריאל מדריד, אלופת אירופה בעונת 2000/01.
מערך זה החל לתפוס תאוצה מאז שנות השישים.
נבחרת ברזיל זכתה במונדיאל 1962 בעזרת מערך זה.
המערך נחשב להתקפי בכדורגל המודרני כיוון שברוב המקרים נעשה שימוש בשחקן אחד או שניים בקו ההתקפי, בניגוד לשלושה במערך 4-3-3. במערך זה נהוג להשתמש כאשר לקבוצה יש חלוצים מהירים המסוגלים לשמש גם כקשרי כנף.
למערך מספר וריאציות עם מיקומים שונים של שלושת החלוצים והקשרים.
קו התקפה רחב ומשולש קישור עם קשר אחורי - בצורה זו של המערך, החלוצים שבצדדים משמשים יותר כמסייעים לחלוץ המרכזי, ומשחקים בדומה לקשרים קיצוניים.
חוליית הקישור מורכבת משני קשרים בקו האמצע וקשר אחורי.
חלוץ מטרה וקישור רחב (בתמונה משמאל) - במערך זה, שעשוי להיות יעיל יותר למרבית הקבוצות שישתמשו בו, קו ההתקפה מורכב מחלוץ חוד ומשני חלוצים הנמצאים מאחוריו בקו אופקי.
חוליית הקישור מסודרת בקו אופקי מעט קדימה מקו האמצע.
בניגוד לווריאציה הראשונה, משחק האגפים תלוי יותר בקישור מאשר בשחקני הקו הקדמי.
המערך הזה, שעיקרו בקישור, נפוץ בעיקר במערכים הגנתיים יותר, או בהתמקדות בקישור.
במקרה שההגנה לא נועדה רק לשם הגנה, והקישור בא כדי להיות חלק ממערך ההתקפה, המערך יסודר כמו בתמונה שבצד.
המערך שבצד נוטה יותר להתקפה, כאשר הבלמים אחראים על מרכז ההגנה והמגנים משמשים בעיקר כשחקני הגנה, אך גם מסייעים לקישור.
מטרתם של שני הקשרים האחוריים היא מניעת התקפות יריבות ובניית התקפות, הם לא חלק מההתקפה עצמה.
הקיצוניים הם המסייעים העיקריים להתקפה, כאשר לעיתים אחד מהם אף משמש כ"חלוץ צד".
הקשר ההתקפי הוא אחד משחקני ההתקפה החשובים במערך זה, ומטרתו לסייע לחלוץ או להבקיע בעצמו.
החלוץ הוא חלוץ בודד, ולכן הוא חלוץ מטרה.
מערך זה הוצג לראשונה בגמר מונדיאל 1958. לגמר זה הביא איתו מאמן נבחרת ברזיל, ויסנטה פאולה, שיטת 4-2-4 שהייתה אמורה להתמודד עם המערך הוותיק 3-2-2-3 (W-M).
המערך כולל קו הגנה חזק בן ארבעה שחקנים, שני שחקני מרכז שדה השולטים במהלך הכדור ומכוונים אותו לשני חלוצים קיצוניים ושניים מרכזיים.
מערך זה דורש קשרים מהירים ובכושר טוב עקב תפקיד משמעותי הן בחלק הקדמי והן בחלק האחורי.
מערך זה מתמקד יותר בצד ההגנתי.
הוא נועד לעבות את מרכז ההגנה וזאת במצב כשידוע שהקבוצה היריבה היא קבוצה התקפית מובהקת וכזו שיש לה את היכולת להבקיע הרבה שערים.
במערך זה מוצבים במרכז ההגנה שלושה בלמים, אחד אחורי ושניים קדמיים כשאחד מהם שומר אישית על החלוץ של הקבוצה היריבה.
השחקנים בצידי ההגנה הם מגינים לכל דבר ויש להם את האפשרות לתמוך גם בהתקפה.
בקישור מוצבים ארבעה שחקנים כששניים מוצבים בצדדים ושניים במרכז, כאשר אחד הגנתי ואחד התקפי.
בהתקפה מוצב שחקן אחד שהוא החלוץ.
מערך זה הוא מערך קלאסי שנועד מצד אחד לנטרל צמד חלוצים איכותי בהגנה ומצד שני יציאה מהירה למתפרצות.
במערך בדרך כלל יהיה בלם אחורי אחד ושניים קדמיים שישמרו אישית על צמד החלוצים של היריב, כמו כן שני שחקני כנף בצדדים יהיו יותר מגינים אבל בגלל ריבוי הבלמים יהיו חופשיים לתת תמיכה לשחקני הקישור וההתקפה.
מערך זה הוא מהמערכים האהובים על שלמה שרף מאמן נבחרת ישראל בכדורגל לשעבר והוא היה נוהג להשתמש רבות במערך זה כשנבחרת ישראלית הייתה משחקת מול נבחרת עדיפה בהרבה, כולל הניצחון על צרפת 3–2.
מערך זה הוא מערך התקפי, קבוצות משתמשות בו בעיקר אם הן בפיגור.
במערך זה 3 בלמים שנמצאים במרכז החלק האחורי, שני קשרים מרכזיים שאחראים על הנעת הכדור ומניעת הנעת הכדור מהיריב (בהגנה), שני קשרי כנף שאחראים על האגפים ו-3 חלוצים שמטרתם היא להבקיע שערים (הם בדרך כלל לא יורדים להגנה).
מערך 2-3-5, שנודע בתחילה בשם הפירמידה, היה המערך הנפוץ בבריטניה ובקבוצות רבות בעולם בשנות ה-90 של המאה ה-19. עם מספר וריאציות היה זה המערך הנפוץ ביותר ברמות המקצועיות עד שנות ה-40 של המאה ה-20.
היה זה המערך הראשון שהושג איזון בין הגנה והתקפה.
בעת הגנה על השער, שני שחקני הגנה, המגנים, שמרו על שחקני הכנף של היריבה (שחקני ה"חיצון"), בעוד הקשרים (שנקראו אז "halfbacks") שמרו על שלושת שחקני ההתקפה האחרים.
הקשר האמצעי היה שחקן מפתח במערך בכך שתפקידו היה הן ארגון התקפת הקבוצה והן שמירת החלוץ המרכזי של היריבה, שהיה אז השחקן המסוכן ביותר בכל קבוצה.
נבחרת אורוגוואי השתמשה במערך הפירמידה כשזכתה במונדיאל 1930, המהדורה הראשונה של גביע העולם.
במשחק הגמר גברה על נבחרת ארגנטינה, שהשתמשה גם היא במערך.
מערך ה-WM הומצא על ידי הרברט צ'פמן, מאמנה של ארסנל, בשנות ה-20 כתגובה לשינוי בחוק הנבדל ב-1925 - מספר שחקני ההגנה שצריכים להימצא בין שחקן התקפה המקבל לבין השער כך שלא יהיה נבדל הוקטן משלושה לשניים.
במערך החדש היו שלושה שחקני הגנה, במקום שניים - הבלם הוצג לראשונה, ומטרתו הייתה לעצור את חלוץ המטרה של היריב.
בקישור מוקמו שני שחקנים, כך שחיבור קווים דמיוניים בינם לבין שחקני ההגנה ייצור צורה הדומה לאות M, ובהתקפה חמישה שחקנים, מסודרים כך שחיבור קווים דמיוניים בינם לבין עצמם ייצור צורה הדומה לאות W.
המערך הציג איזון רב יותר בין ההגנה להתקפה מהטקטיקות שהיו נהוגות קודם לכן.
מערך ה-WM היה מוצלח מאוד, ובסוף שנות ה-30 כמעט כל מועדוני הכדורגל האנגלים השתמשו בו.
WW היה פיתוח של WM שנוצר על ידי המאמן ההונגרי מרטון בוקווי מי שהפך את 3-2-5 WM "במהופך".
חיסרון של חלוץ מרכזי בקבוצה שלו חייב להעביר את השחקן בחזרה לקישור כדי ליצור playmaker, הקשר עם הוראה להתמקד בהגנה.
זה יצר 3-2-1-4 אשר השתנה לתוך 3-2-3-2 כאשר הפסידה החזקה בכדור, ותוארה כסוג של קשר גנטי בין WM לבין 4-2-4. מערך זה שימש בהצלחה את גוסטב סבז בנבחרת הונגריה של שנות ה-50 המוקדמות.
מערכים לא קבועים - סגנונות משחק
בשנות ה-70 של המאה ה-20 המציא מאמן הכדורגל ההולנדי רינוס מיכלס מערך שנודע בשם טוטאל פוטבול.
פירוש הביטוי "טוטאל פוטבול" הוא שכל השחקנים משתתפים במשחק ההגנה וכל השחקנים משתתפים במשחק ההתקפה של הקבוצה.
במערך זה השחקנים מחליפים עמדות במהלך המשחק ומחפים אחד על השני (כשאחד יוצא מהעמדה המקורית שלו ועד שהוא חוזר), ובנוסף גם משנים את מערך הקבוצה תוך כדי המשחק.
יוהאן קרויף, שהיה אחד השחקנים תחת מיכלס, הנחיל ופיתח את שיטת הטוטאל פוטבול שאפיינה את הקבוצות בהם שיחק.
עקב שטף המשחק של הקבוצה המשתמשת במערך זה, ריבוי המסירות, ומסירות קרובות וזריזות של השחקנים, מכונית השיטה בלשון צופי הכדורגל "טיקי-טאקה" - כינוי שהיה מזוהה בעיקר עם תקופתו של ז'וזפ גוארדיולה בברצלונה שהשתמשה בשיטה המתבססת על הטוטאל פוטבול באופן בולט בשנים 2008 - 2012.
שיטה זו דורשת תיאום רב בין השחקנים, וכמו כן דורשת מהשחקנים יכולת לבצע גם תפקידים הגנתיים וגם התקפיים ברמה גבוהה במשך כל המשחק, ולכן השיטה המקורית כמעט ואינה בשימוש בכדורגל המודרני, אם כי מספר קבוצות אירופאיות מבצעות את יסודות השיטה באופן חלקי, ומנסות לפתח ולהתאים אותו לכדורגל המודרני.
המאמן המוכר ביותר המזוהה עם השימוש בשיטה זו כיום הוא ז'וזה מוריניו הפורטוגלי, אם כי הרבה מאמנים לפעמים ישתמשו בשיטה זו בסיטואציות מסוימות.
מערך אשלון או תדריג הוא מערך צבאי שבו הלוחמים מסודרים באלכסון.
כל לוחם (או כלי מלחמה אחר) ממוקם מאחורה ומימין ('אשלון ימני'), או מאחורה ומשמאל ('אשלון שמאלי'), ללוחם שמקדימה לו.
מקור השם הוא מהמילה הצרפתית échelle שפירושה הוא סולם וכך נראה המערך כשהסתכלו עליו מלמעלה.
שימוש במערך זה מקורו בחילות רגלים וחילות פרשים עתיקים, שרצו לאגף את האויב או לפרוץ אגף מסוים באופן מוחץ.
אחד השימושים הראשונים נעשה בקרב לאוקטרה, כאשר התבאים התקיפו את האגף הימני הספרטני עם 50 טורים של חיילים, בזמן שהאגפים הימני והמרכזי נסוגו אחורה, ויצרו את הצורה של האשלון.
הטקטיקה הצבאית קיימת עד היום, כאשר מערך אשלון מנוצל בקביעות על ידי כל החילות של הצבאות המודרניים.
מבחינה טקטית, מערכי אשלון מנוצלים בשל טווח הראייה הרחב שהם מאפשרים לכל משתתף במערך.
מערך זה מנוצל במיוחד על ידי חילות השריון עקב שטחי האש הגדולים והחופפים שהוא מאפשר לכל טנק; ואף על ידי מטוסים, כאשר הם טסים צמוד אחד לשני במבנה אשלון הופך המבנה כולו לאווירודינמי יותר, מה שמפחית את הגרר הפועל על המטוסים ומאפשר חיסכון בדלק.
מערכי אשלון מופעלים בנוסף על ידי משטרות לפיזור הפגנות כדי להזיז את קהל המפגינים ימינה או שמאלה.
שם המערך אומץ גם על ידי קהילת הצפרות כדי לתאר מערכי הטיסה בצורת ה-V של אווזים, ברווזים וציפורים נודדות אחרות.
גם במרוצי אופני כביש משתמשים במונח האשלון.
בדרך כלל הדבוקה מתפצלת למספר אשלונים כאשר קיימת רוח צד חזקה.
התחנות הסייסמיות הראשיות מעבירות נתונים ברציפות לארגון האמנ"ס, בעוד שהתחנות המשניות מעבירות נתונים רק על פי דרישה.
מערות שקוציאן (בסלובנית Škocjanske jame) הן מערכת מערות הנמצאות בתחומי הפארק האזורי של מערות שקוציאן (Regijski park Škocjanske jame) בחבל קראס שבדרום מערב סלובניה.
המערות נוצרו באבן גיר, ובתוכן ניתן למצוא בולענים שהתמוטטו, פסלי גיר (נטיפים) ומפלים.
המערות הוכרזו בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, שטח האזור המוכרז הוא כ-2000 דונם.
האתר כולל ארבע מערות נפרדות - סוקולק (Sokolak) בדרום, גלובוצק (Globocak) במערב, וסאפן דול (Sapen dol) וליסיצינה (Lisicina) בצפון.
עוד כלולה מערת מהורצ'יץ' (Mahorčič) בשטח המוכרז, ובה מספר אגמים תת-קרקעיים וחמישה מפלים.
נהר הרקה (Reka, "נהר" בסלובנית) נעלם אל תוך מערות שקוציאן בווליקה דולינה (Velika dolina - "העמק הגדול"), דרך מעבר תת-קרקעי באורך של 350 מטר והוא מופיע שוב בתוך המערות בשני ערוצים באורך של 300 מטר ובעומק של 150 מטר.
משם הוא נעלם שוב לתוך מעבר בן 2 ק"מ, המגיע לגובה מקסימלי של 148 מטר ולרוחב של 100 מטר.
זרימת הנהר איתנה ועשויה להגיע לשפיעה של 300 ממ"ק/שנייה, וסך הכל יש לאורכו 163 מפלי מים הערוכים ב-25 קבוצות.
עומקן המרבי של המערות מגיע עד לכ-230 מטרים מתחת לפני הקרקע ואורכן הכולל הוא יותר מ-5 ק"מ.
משם זורם הנהר לאורך 34 ק"מ בנתיב תת-קרקעי עד שהוא צץ מחדש כנהר טימאבו (Timavo) סמוך לטריאסטה בתחומי איטליה ונשפך אל הים האדריאטי.
במערות שוררת טמפרטורה קבועה של 12 מעלות צלזיוס, והן משמשות בית ל-250 מיני צמחים, ומספר בעלי חיים, בהם חמישה מיני עטלפים.
קטע קצר מהמערות הוא מסלול תיירותי מרשים המתחיל במנהרה שנחפרה בשנת 1933. זו מובילה אל "המערה השקטה" (Tiha jama) שאורכה 500 מטר ואשר זכתה לשמה בשל כך שלא זורמים בה מים ועל כן שורר בה שקט.
בסופה של המערה השקטה שוכן "האולם הגדול" (Velika dvorana) שרוחבו 120 מטר וגובהו 30 מטר.
באולם זה יער של נטיפים, ומשם עוברים המבקרים אל אולם מילר שגובהו 100 מטר.
גשר מרשים בגובה של 45 מטר מוביל מעל נהר רקה אל אולם סווטינה, שבו נחצב שביל לאורך קיר המערה.
בהמשך נמצאים שני אולמות נוספים ובסוף המסלול יוצאים המבקרים אל האוויר הפתוח במקום בו התמוטט גג המערה.
פוניקולר מעלה את המבקרים 90 מטרים אל מרכז המבקרים של הפארק.
בסביבתן הקרובה של המערות כ-30 אתרים ארכאולוגיים המעידים על יישוב אנושי במשך למעלה מ-10,000 שנים, ו-18 אתרים ארכאולוגיים נוספים שוכנים בסביבה ההיקפית של האתר.
בין אלה התגלו חמישה בתי קברות פרהיסטוריים, ובתקופת הברזל הוקמה במקום מצודה.
גם הרומאים הקימו מצודה משלהם באתר והאתר נזכר במאה ה-1 לפנה"ס בידי פוסידיניוס.
בימי הביניים שכן יישוב מבוצר בשקוציאן, והמערות נזכרו ב-1599 וב-1689. ב-1851 החל מחקר ספלאולוגי של האתר וזה נמשך עד היום, אגב מחקרים חשובים בשנים 1893–1894 אודות משטר המים במקום.
זהו אחד האתרים המפורסמים בעולם ללימוד תופעת הקרסט, ובו החל השימוש הבינלאומי במושג ה"קרסט" עצמו ובמושגים נלווים נוספים כמו "דולינה".
כיום שוכנים באזור המוכרז שלושה כפרים - שקוציאן פרי דיוואצ'י (Škocjan pri Divači), מטאוון (Matavan) ובטנייה (Betanja) - והיישוב המשמעותי הקרוב ביותר הוא דיוואצ'ה (Divača), כ-5 ק"מ צפונית-מערבית למקום.
מעריב הבוקר הוא עיתון יומי ישראלי המחולק בחינם (חינמון), נמצא בבעלות איש העסקים אלי עזור, ומהווה גרסה מקוצרת של היומון מעריב השבוע.
הפצתו ברחבי ישראל החלה ב-5 באוגוסט 2007 תחת המותג "מטרו ישראל", ולאחר מכן "ישראל פוסט" עד שנת 2016.
החינמון הוקם בשנת 2007, על ידי קבוצת ג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור ואלון רבוע כחול ישראל, שבניהולו של דודי ויסמן.
העיתון מחולק חינם לקוראים בנקודות ההפצה.
שם העיתון בחודשיים הראשונים להפצתו, "מטרו ישראל", דמה לשמם של עיתוני "מטרו" המופצים באירופה בהצלחה רבה.
בעקבות תביעה של חברת מטרו העולמית, שינה העיתון את שמו ל"ישראל פוסט".
בחודשים הראשונים לקיומו הופץ "ישראל פוסט" בשעות הצהריים (הוא הדגיש זאת בכיתוב בראש העיתון "עיתון הצהריים היחיד של ישראל").
לאחר מכן עבר להיות מופץ בבוקר, כמרבית העיתונים בישראל.
הוא הופץ בכ-60,000 עותקים בימי חול ולהפצתו שימשו רשתות השיווק שבשליטת אלון רבוע כחול ישראל, ובהן רשתות הסופרמרקטים AM:PM, "מגה" ו"מגה בעיר" ורשת תחנות הדלק "דור אלון".
חלק ניכר מהפרסומות בעיתון היה של רשתות שיווק אלה.
בתחילת 2008 הורחבה תפוצתו לכ-200 אלף עותקים
ביוני 2009 חתם על הסכם להפצתו בתחנות רכבת ישראל והוא החליף את החינמון "24 דקות" שהיה לו הסכם דומה ונסגר.
הוא חולק ברכבת לצד "ישראל היום", אולם כחצי שנה לאחר שהחלה החלוקה ברכבת, הופסקה הפצתו על ידה ללא סיבה.
בפברואר 2013 הקים אלי עזור אתר אינטרנט חדשותי משותף לקבוצת חברות התקשורת שלו - בשם "The Post" (בכתובת 'www.thepost.co.il'); אתר שאגד תכנים מחברות הקבוצה ובפרט מהעיתונים "סופהשבוע", "ג'רוזלם פוסט", רשת "המקומון", 103FM ו-99FM.
עם רכישת "מעריב" על ידי אלי עזור באפריל 2014, החל "ישראל פוסט" לפרסם תכנים מ"מעריב" ואתר "The Post" הפך לאתר "מעריב אונליין", (maariv.co.il).
ב-30 באפריל 2014 זכה העיתון לזריקת עידוד משמעותית מבחינה כספית, כאשר שר הפנים גדעון סער החליט להכניס אותו במקום עיתון "הארץ" לרשימת העיתונים הנפוצים ביותר, שבהם יש לפרסם מודעות שמחייב חוק התכנון והבנייה; כעיתון השלישי הנפוץ ביותר בישראל, אחרי "ישראל היום" ו"ידיעות אחרונות".
בשנת 2015, בעקבות המשבר שפקד את קבוצת "אלון רבוע כחול ישראל" ורשת "מגה" שבבעלותה, צומצם הפרסום שלה בחינמון, ובסוף השנה מכרה את חלקה בעיתון לאלי עזור.
בינואר 2016 שינה העיתון את שמו ל"מעריב הבוקר" - מהדורה מקוצרת של "מעריב השבוע".
המופצת בכ-100 אלף עותקים מדי יום.
בשנת 2024 זכה העיתון לחשיפה של 2.8% בלבד, והוא הוא העיתון החמישי הנפוץ ביותר בישראל מבין העיתונים היומיים.
העיתון כולל חלק יחיד, הכולל בתוכו חדשות ומדורים קבועים:
דעות, בידור, טלוויזיה, פנאי (תשבצים, הורוסקופ יומי), ספורט ורכילות.
עורך העיתון: גולן בר יוסף
מעריב החזקות בע"מ הייתה חברת החזקות ישראלית, שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועסקה בפעילות בתחום ההוצאה לאור של עיתונים וכתבי עת, ובראשם העיתון "מעריב", וכן היו בבעלותה החזקות באמצעי תקשורת נוספים בתחום הטלוויזיה, האינטרנט, ארגון כנסים, והוצאת ספרים.
לאחר שהחברה סבלה מהפסדים כבדים, הפעילות שלה נמכרה בהדרגה והיא הפכה לשלד בורסאי ב-2013.
החברה הוקמה במקור בשנת 1978 תחת השם "מלון תיאודור הרצל ירושלים בע"מ" כחברת בת של "מלונות הכשרת היישוב בע"מ".
בשנת 1992, רכשה חברת הכשרת הישוב את השליטה בחברת "מעריב הוצאת מודיעין", בעלת העיתון "מעריב" באמצעות החברה, שלא הייתה לה פעילות באותה עת.
במהלך 1993 בוצעו רכישות נוספות של מניות חברת "מעריב הוצאת מודיעין" והחברה החזיקה מאז במלוא הבעלות על העיתון.
בנובמבר 1993 החברה ששינתה את שמה ל"מעריב החזקות", ובפברואר 1994 הונפקו מניות "מעריב החזקות" בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1998, רכש איל ההון היהודי-רוסי ולדימיר גוסינסקי 25% ממניות החברה (בנובמבר 2008 מכר גוסינסקי את החזקותיו בהפסד של יותר מ-50 מיליון דולר).
במאי 2010, הצטרף איש העסקים זקי רכיב לגרעין השליטה בעיתון מעריב לצד משפחת נמרודי, כאשר השקיע כ-12 מיליון דולר לשם רכישת 30% ממניות החברה, והעניק הלוואת בעלים בגובה של 3 מיליון דולר.
סך השקעתו בחברה הייתה 15 מיליון דולר (כ-60 מיליון שקל).
ביוני 2011 רכשה חברת "דיסקונט השקעות" מקבוצת IDB כ-61% ממניות "מעריב החזקות" בהשקעה כוללת של 147 מיליון ש"ח, ונכנס לתוקף הסכם בעלי מניות בינה ל"הכשרת היישוב" שבבעלות עופר נמרודי שבבעלותה נותרו 27% ממניות החברה.
בשנת 2011 הפסידה החברה 96 מיליון ש"ח.
הדו"ח הכספי של החברה ליוני 2012 כלל הערת עסק חי.
ב-20 בספטמבר 2012 נחתם הסכם למכירת "מעריב" (יחד עם יתר כתבי העת של הקבוצה ואתר האינטרנט nrg) למו"ל שלמה בן-צבי, תמורת 70 מיליון ש"ח (סכום שעשוי לגדול ל-74 מיליון ש"ח, בהתאם להצלחה בגביית חובות לעיתון).
במהלך המשא ומתן על מכירת העיתון יצאו עובדי העיתון להפגנות, מחשש לפגיעה בזכויותיהם.
הצו ניתן, ונקבע בו שנאמנים אינם מחויבים להסכם המכירה שנחתם, ובסמכותם למצוא הסדר טוב יותר.
במרץ 2014, הגיש שלמה בן-צבי בקשה להקפאת הליכים כנגד העיתון "מעריב" (שהיה אז בבעלותו), בית המשפט נענה לבקשה ואישר את מכירת עיתון מעריב לאלי עזור תמורת 4 מיליון שקל ואת עיתון מקור ראשון ואתר האינטרנט nrg לשלדון אדלסון.
לאחר שנמכרה כל הפעילות שלה, "מעריב החזקות" הפכה לשלד בורסאי.
בספטמבר 2013 רכשו היזמים הילה פז ואביב ברקוביץ' את השלד הבורסאי ומיזגו לתוכו פעילות של חברה המבצעת אופטימיזציה אוטומטית למסעות פרסום באינטרנט - "אלגומייזר" (ששינתה אחר כך את שמה ל"גיקס אינטרנט").
במשך השנים החזיקה "מעריב החזקות" בבעלות מלאה או חלקית בעשרות אמצעי תקשורת וחברות תקשורת המונים.
טלעד - באפריל 1992 הצטרפה החברה לקבוצת טלעד שהתמודדה על זיכיון שידור בערוץ 2. טלעד הייתה אחת משלוש חברות שזכו במכרז והחלה לשדר בנובמבר 1993. באוקטובר 2002 החליט היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין כי מעריב החזקות חייבת למכור את מניותיה בטלעד.
רובינשטיין קבע כי העבירות שבהן הורשע עופר נמרודי באותה עת, בעת שהיה מבעלי השליטה בחברה, בעקבות פרשת האזנות הסתר, הן עבירות שיש עמן קלון.
מאחר ש"חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו" מנוע מי שהורשע בעבירות שיש עמן קלון מלהחזיק מניות זכיינית בערוץ מסחרי.
טלוויזיה בכבלים - מעריב הייתה שותפה בחברת "מת"ב - מערכות תקשורת בכבלים", יחד עם חברת דנקנר השקעות, שזכתה באוגוסט 1988 במכרז להפעלת טלוויזיה בכבלים בעיר בת ים, ואחר כך זכתה במכרז באזורים נוספים בהם נתניה, חיפה ואזור הצפון.
מת"ב מוזגה לתוך חברת HOT ו-2009 רכש פטריק דרהי את החברה.
מת"ב גם הייתה שותפה בחברת "013 ברק" לאספקת שירותי טלפוניה בינלאומית שהוקמה ב-1996. בשנת 1999 החלה ברק לספק גם שירותי אינטרנט.
ב-2006 מוזגה החברה לתוך חברת נטוויז'ן.
ערוץ הקניות TV MALL - בפברואר 2004 רכשה "מעריב החזקות" 51% ממניות הערוץ שהוקם באותה עת.
הערוץ היה אמור לעלות לשידור בכבלים ובלוויין בנובמבר 2004, אך החל לשדר לבסוף באפריל 2005. לאחר שצבר הפסדים הערוץ ירד משידור באוגוסט 2006.
"מעריב לנוער" - שבועון לנוער,
"מעריב לילדים" - שבועון לילדים,
"נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל" - מהדורה עברית של נשיונל ג'יאוגרפיק - ירחון אמריקאי לטבע וגאוגרפיה,
"רייטינג" - שבועון לנושאי טלוויזיה, פנאי ובידור,
"להיות הורים" - מגזין להורים,
"ביג טיים"- מגזין לסגנון חיים, שהושק באפריל 2005
"מותק"- מגזין העוסק בנושא אהבה, זוגיות ויחסים.
רשת המקומונים של "מעריב", הוקמה ב-1998 ונסגרה במאי 2013, היא כללה את:
"זמן תל אביב" - תל אביב
"זמן מקומי" - ראשון לציון
"זמן חולון בת ים" - חולון ובת ים
"זמן ירושלים" - ירושלים והסביבה.
העיתון הוקם בשנת 1999, תחת השם "כל הזמן" במטרה להוות תחרות למקומונים "עיתון ירושלים" ו"כל העיר".
העורך הראשון של העיתון היה אבי זילברברג.
בתחילת שנת 2009 שינה העיתון את שמו ל"זמן ירושלים".
"זמן מבשרת" - מבשרת ציון
"הדף הירוק" ו"קו למושב" - קיבוצים ומושבים
ב-1999 השיקה "מעריב החזקות" אתר אינטרנט, שהוקם על ידי חברה חדשה שהוקמה לצורך כך בשם "מעריב אינטרנט" והייתה בבעלות "מעריב החזקות" (75%) ואייל רינות (25%).
ב-2002 רכשה "מעריב החזקות" את מלוא הבעלות באתר.
עשר שנים אחר כך ב-2014 נמכר האתר ל"ישראל היום", ושינה שמו ל"nrg".
בית דפוס להדפסת עיתוני הקבוצה ולמתן שירותי דפוס שנמצא בבת ים.
בדצמבר 2013 רכש העיתון "ישראל היום" את בית הדפוס.
העיתון "מעריב" באותה עת החל להיות מודפס בבית הדפוס של קבוצת הארץ.
החברה החזיקה בית דפוס נוסף באותו מתחם, שהיה שייך במקור להוצאת הוצאת א.
לוין אפשטיין, בית דפוס זה שימש להדפסת מגזינים.
בית דפוס עצמו גם היה בעל חובות כבדים בעת שהקבוצה הכריזה על חדלות פירעון.
"מעריב קונגרסים" - חברה שארגנה כנסים.
הד ארצי - חברת תקליטים שהייתה בבעלות חברת "מלונות הכשרת הישוב" וב-1999 נמכרה לחברה האחות מעריב החזקות תמורת 29 מיליון שקל במזומן.
החברה נמכרה ב-2003. הד ארצי החזיקה גם בבעלות על:
הוצאת ספרים "ספרית מעריב", שרוב פעילותה נסגרה ב-2002, ולבסוף נמכרה ל"כתר ספרים" ב-2012.
זיכיון רשת חנויות המוזיקה טאוור רקורדס בישראל.
בית מעריב - בניין המשרדים של הקבוצה בתל אביב, הועמד למכירה במכרז בדצמבר 2008, לאור הקשיים הכלכליים אליהם נקלע החברה.
הוא נמכר לחברת האם הכשרת היישוב בינואר 2009, העיתון עזב את המבנה באוקטובר 2013, והוא נהרס בדצמבר 2019 לטובת הקמת מגדל משרדים חדש בן 42 קומות.
חברת ההפצה "גל מעיתון" - חברה שסיפקה את שירותיה לעיתון מעריב והמגזינים שלו באופן בלעדי והעסיקה כ-900 עובדים.
היא נסגרה במאי 2013 והעיתון עבר להיות מופץ באמצעות חברת בר שיווק והפצה.
מערך האלבך (Halbach Array) הוא סידור מגנטים מיוחד, אשר מחזק את השדה המגנטי בצידו האחד, ומבטלו כמעט לגמרי בצידו השני.
כיוון קטבי המגנטים מסתובב (בפאה הקדמית באיור: שמאלה, מטה, ימינה, מעלה, שמאלה).
סידור זה דומה להצבת מגנטי פרסה בשרשרת, כך שקטבים זהים נוגעים.
תוצא זה התגלה תאורטית בשנת 1973 בידי ג'ון מאלינסון.
ב-1980 גילה אותו קלאוס האלבך באופן בלתי תלוי, והשתמש בו כדי למקד קרניים במאיץ חלקיקים שבמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
מודל למערך האלבך שטוח אידיאלי הוא לוח פרומגנטי אינסופי בעובי d, בין המישורים y=-d ו-y=0, אשר כיוון המגנוט בו מסתובב באופן רציף במישור x-y עם תלות מחזורית במקום x בלבד:
השדה המגנטי הנוצר מעל הלוח ():
השדה המגנטי מסתובב בכיוון הפוך מכיוון סיבוב המגנוט.
מתחת ללוח השדה המגנטי מתאפס.
השדה המגנטי חזק בצד אחד.
עוצמת השדה קטנה באופן מעריכי עם המרחק מהלוח.
מרחק הדעיכה האופייני מתכונתי למחזור של המערך.
השדה "מרוכז" קרוב לפני המגנט.
אין כמעט זליגה של השדה, שמהווה לפעמים בעיה בתכנון מבנים מגנטיים, בצד השני.
שימוש פשוט ונפוץ במערך האלבך הוא בתור מגנט למקרר.
מגנט כזה נצמד למשטח פאראמגנטי (המקרר) בכוח רב יותר מאשר מגנט אחיד פשוט.
הכללת הרעיון לגאומטריה גלילית מאפשרת כליאת השדה המגנטי כולו בחלקו הפנימי של גליל ממוגנט.
מערך ההסברה הלאומי הוא הגוף במשרד ראש הממשלה האמון על פעולות ההסברה של ישראל ועל דוברות משרד ראש הממשלה.
מערך ההסברה פועל מכוח החלטת ממשלת ישראל מ-8 ביולי 2007. במערך ההסברה פועלות שתי זרועות מקבילות העובדות בשיתוף פעולה – מטה ההסברה הלאומי ומערך התקשורת והדוברות.
ראש מערך ההסברה משמש גם כיועץ התקשורת לראש ממשלת ישראל.
ובהתאם להחלטת הממשלה מינויו פטור ממכרז אך כפוף להחלטת ממשלה.
בראש המערך עומד דובר ראש הממשלה.
אנשי המערך אמונים על הקשר היומיומי עם עיתונאי תא הכתבים המדיניים וכלי התקשורת.
המערך מספק מענה לפניית כלי התקשורת במשך 24 שעות ביממה.
בנוסף, המערך מפיק אירועים תקשורתיים, כגון מסיבות עיתונאים של ראש הממשלה, ואחראי על סידורי התקשורת לישיבות הממשלה ולאירועים פומביים בהשתתפות ראש הממשלה.
+ראשי המערך ודוברי ראש הממשלה לדורותיהםנושא המשרהתקופת כהונהתחת ראש ממשלהינקי גלנטי2006–2009אהוד אולמרטניר חפץ2009–2011בנימין נתניהולירן דן2011–2015בועז סטמבלר2015–2017שיר כהן2017–2021מתן סידי2021–2022נפתלי בנטרועי קונקול2022–2023יאיר לפידטופז לוק2023בנימין נתניהומושיק אביב2023–2024עומר דוסטרי2024–2025
מטה ההסברה אחראי על העבודה מול כלי התקשורת בארץ ובעולם, גורמי הסברה, גופים פרו-ישראלים ברחבי העולם ותפעול אתרי האינטרנט ומערך הרשתות החברתיות של משרד ראש הממשלה.
מערך ההסברה עוסק בנושאים ממלכתיים ולאומיים בלבד ולא בנושאים פוליטיים או מפלגתיים.
מטה ההסברה הלאומי משמש כמנגנון המקצועי האחראי על תיאום ותכלול פעולות ההסברה של כלל גופי הדוברות הרשמיים של העוסקים בהסברה במדינת ישראל.
המטה עוסק בהסברת מדיניות הממשלה ופעולותיה, בגיבוש אסטרטגיית ההסברה והצגתה בפני מקבלי ההחלטות, יישום הדירקטיבה ההסברתית עליה החליטה הממשלה, הפעלת פורומי הסברה לאומיים, שיתופי פעולה בתחום ההסברה ועוד.
כמו כן, המטה אחראי על הכנת וביצוע תוכניות ההסברה לאירועים לאומיים ולמצבי משבר.
המטה הוקם ע"פ החלטת הממשלה בה הוגדר תפקידו: "מטה ההסברה הלאומי יתאם את כלל גורמי ההסברה במדינת ישראל, על מנת להציג מדיניות הסברה אמינה, אחידה ועקבית".
המטה מתפרש על פני כמה צוותים:
• צוות הסברה באינטרנט וניו-מדיה.
ממטה ההסברה הלאומי הוקם בשנת 2008 על ידי ירדן ותיקאי, ששימש כמנהל מטה ההסברה עד לשנת 2019. המטה כולל יועץ ראש הממשלה לתקשורת ערבית, מחלקת אינטרנט ומדיה חדשה ומנהלי תחומי הסברה מדיניים, ביטחוניים ואזרחיים.
מטה ההסברה הלאומי מכנס באופן קבע פורום הסברה לאומי הדן בגיבוש מדיניות הסברה אחידה ומתואמת, הן באופן יזום והן כתגובה לאירועים צפויים.
בפורום חברים נציגים של משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות, דובר צה"ל, משטרת ישראל, קהיליית מודיעין, לשכת העיתונות הממשלתית ועוד.
בהתאם לנושאים העומדים על הפרק, מצטרפים לדיוני הפורום גם נציגים של משרדי ממשלה רלוונטיים.
מטה ההסברה הלאומי עומד בקשר רציף עם גופים פרו-ישראלים רבים הפועלים הן בישראל והן ברחבי העולם.
המטה משתף פעולה עם גופים אלה בקידום מטרות מדינת ישראל ועמדותיה במקומות בהם פועלים גופים אלה.
המטה מעביר להם את עיקרי מסרי ההסברה של מדינת ישראל ומסייע להם בהפקת חומרי הסברה אשר יסייעו בהפצת מסרי ההסברה הישראלים.
+מנהלי מטה ההסברה לדורותיהםשםתקופהתחת ראש הממשלהירדן ותיקאי2008- 2018אהוד אולמרטבנימין נתניהוגדי עזרא2021- 2023נפתלי בנטיאיר לפידלא מאויש2023-בנימין נתניהו
מעריב לילדים הוא ירחון מבית ג'וניר מדיה (בעבר תחת מעריב ותכלת תקשורת) שפונה לילדים.
כל עיתון עוסק בנושא אחר (סרטים, תוכניות טלוויזיה או מופעים, טבע ובעלי חיים) או כל דבר אחר שקשור בעולם הילדים ורלוונטי בזמן.
העיתון החל לצאת בשנת 1988 כמוסף של הירחון "את" תחת השם "צ'ופר".
עורכיו הראשונים היו יחיאל לימור (שפרש לאחר כשנה) ועשי (עשהאלה) וינשטיין, שהמשיכה לערוך את העיתון לבדה.
בדצמבר 1994 הוחלף שם העיתון ל"מעריב לילדים".
באפריל 2019 העיתון שינה את מתכונתו והפך משבועון לירחון, אך לא החזיק זמן רב תחת מתכונת זו וגליונו האחרון, גיליון 1277, יצא במאי 2020.
מדורים בולטים בעיתון (במתכונתו כשבועון)
במדור 'רכילות' חמה, חידות על סדרה, 5 עובדות על, מי אני והמלצת תוכנית השבוע.
שוקי: בכל עיתון מופיע הקומיקס שנכתב על ידי הקוראים.
הקוראים שולחים את משפטי הבועות לקומיקס.
ארתור ובלו: כמעט בכל עיתון מופיע קומיקס המספר על עלילות ארתור, בלו וחבריו.
עושים צחוק: מדור הבדיחות של העיתון.
הבדיחות נשלחות על ידי הקוראים.
הכו את המומחה: במדור זה מופיעות שאלות בתחומי החיים השונים המעניינים את הילדים שנשלחו למומחה בעוד שהוא מנסה לענות עליהן.
כתוב בכוכבים: מדור אסטרולוגית מזלות לילדים.
שלוש ארבע לעבודה: חידות, סודוקו וזהו את המפורסם.
השולחים עם תשובות נכונות זוכים בפרסים.
בוחן עצמי: שאלות כאשר שמחברים את הנקודות יוצא מן תיאור עליך.
את המדור כותבת מאיה בניטה.
קומי קומיקס: במדור ניתן מדריך לציור דמות ציור והנכונים זוכים בובות אנגרי בירדס (מאז גיליון 901).
את המדור כותב דובי קייך.
העולם של מוגובי: מדור פרסום לעולם של מוגובי.את המדור כותב "מוגו-הוק".
המדור מדבר על חייו של הילד שכאילו כותב את המדור ועל מה שקורה בעולם, פורסם בעבר.
מושון: קומיקס הומוריסטי שפורסם בעבר.
קומיקס של אורי פינק: כולל קומיקס דו-עמודי הומוריסטי מאת אורי פינק, בדרך כלל סופר שלומפר, זבנגלה או סיפורי גוגי וכן קומיקס בהמשכים עם עלילה יותר מורכבת (כגון שרברב הזמן ושלהבת והגולם).
עצה אישית: פסיכולוג שעוזר ונותן עצות לילדים בעת צרה.
מדור המתיחות של תומאס: כל שבוע תומאס מתקשר למקום אחר פעם אחת לחוף הים פעם אחת לחנות ספרים פעם אחת לאולם הופעות ובעזרת שיחת הטלפון המצחיקה מותח אותם
עורך העיתון עד שנת 2014 היה אלון צרפתי.
מ-2014 ממלאת את מקומו שירי ברייט.
בעיתון כותבים גם כתבי נוער המשמשים ככתבי מעריב לנוער, וכן כותבים מבוגרים.
לעיתים מתפרסם מדור חד-פעמי של ילד שנבחר ממערכת העיתון.
עמיר דומיניץ: כותב המדור "הכה את המומחה".
זהר איוניר: אסטרולוג, כותב המדור כתוב בכוכבים.
מועצת החכמים היא קבוצת ילדים שמשפיעה על העיתון בדרכים שונות.
כדי להצטרף למועצת החכמים צריך להיות מעל גיל 7 ולשלוח את הפרטים הבאים: שם, שם משפחה, גיל, עיר, תמונה שלך ואישור מההורים.
כיום המועצה מונה כ-25 ילדים.
את מועצת החכמים ניתן למצוא ב"אתר" העיתון, שהוא למעשה נמצא בתוך האתר דף הבית הראשון שלי.
מעריב השבוע הוא עיתון אקטואליה ישראלי יומי.
בראשיתו הוקם כשבועון סוף שבוע בלבד בשם "סופהשבוע".
במאי 2014, לאחר איחוד העיתון עם "מעריב" הוא הפך לעיתון יומי ומותג מחדש בשם "מעריב השבוע", לו גם מהדורה חינמית מקוצרת בשם "מעריב הבוקר", ומהדורת סוף שבוע בשם "מעריב סופהשבוע".
העיתון הוקם על ידי הג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור, בתחילה הוא יצא במהדורת סוף שבוע בלבד.
המהדורה הראשונה של העיתון פורסמה ב-14 בדצמבר 2012 תחת השם "סופהשבוע".
בדצמבר 2012 תשדיר פרסומת של העיתון, נפסל לשידור ב"קול ישראל", בגלל הזיקה שבין שם העיתון למוסף עיתון מעריב "סוף השבוע".
ב-6 באפריל 2014 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את מכירת עיתון "מעריב" לקבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבבעלות אלי עזור תמורת 4 מיליון ש"ח.
העסקה קיבלה גם את האישור של הממונה על ההגבלים העסקיים.
העיתון מותג מחדש תחת השם "מעריב השבוע" ומהדורת סוף השבוע נקראה "מעריב סופהשבוע" (שזה למעשה איחוד של "מעריב" והשבועון "סופהשבוע").
כ-50 מעובדי "מעריב" נקלטו בחברה במתכונת החדשה של העיתון.
כתוצאה מהאיחוד, שבו לכתוב בעיתון עיתונאים שפרשו ממעריב בתקופת שלמה בן-צבי, ובהם בן כספית, רון מיברג, יהודה שרוני, נועם אמיר, נתן זהבי, ליאור דיין, מאיר שניצר, גיל מלמד וליאורה גולדנברג-שטרן.
ב-2 במאי יצא לאור הגיליון הראשון של "מעריב סופהשבוע" וב-12 במאי יצא לאור הגיליון הראשון של "מעריב השבוע".
החל מהגיליון השני של "מעריב סופהשבוע" צורפו לעיתון 3 מוספים - מוסף הכולל כתבות מגזיניות (מעריב המוסף), מוסף כלכלי מורחב בשיתוף העיתון גלובס (מעריב גלובס), ומוסף תשבצים (משבצת).
לחיזוק החלק המגזיני של העיתון גויס מחדש אליק מרגלית, לשעבר עורך המוסף הפוליטי של העיתון "מוספשבת".
למערכת החדשות הצטרף עורך החדשות אריה אפלטוני, ולכתב המשפט והפלילים של העיתון מונה אבירם זינו.
התחקירן קלמן ליבסקינד שפוטר מ"מעריב" גויס מחדש.
כותבים נוספים בעיתון הם יוסי מלמן, גדעון קוץ (פריז), שלמה שמיר (ניו יורק), דרור רפאל, אבי בניהו, ניר קיפניס, טליה לוין, רונן שובל, הילה קורח, מנחם גשייד ורון קופמן.
ביוני 2014 הורה השופט דויד מינץ בבית המשפט המחוזי בירושלים להעביר את שם המתחם www.maariv.co.il לבעלותו של העיתון "מעריב השבוע", לאחר שהעיתון "ישראל היום" דרש להעביר את שם המתחם לקישור לאתר nrg שנקנה על ידיו.
באוקטובר 2025 הצטרף לעיתון מתי טוכפלד על תקן פרשן פוליטי במקום קלמן ליבסקינד שעזב.
מהדורת סוף השבוע, יוצאת לאור מדי יום שישי, כוללת חמישה חלקים:
מעריב סופהשבוע - מגזין חדשות ואקטואליה, בעריכת גולן בר יוסף, עורך החינמון "ישראל פוסט" והמקומון של באר שבע "שבע".
העמודים הראשונים כוללים חדשות וידיעות אקטואליות, ולאחריהם פרשנויות וניתוחים על אירועי השבוע (חלק זה הופיע בעבר במעריב בתור מגזין "מוספהשבת").
מעריב המוסף - מוסף הכולל כתבות מגזיניות ומדורים שונים, בעריכת דורון כהן, לשעבר עורך "סופשבוע" של "מעריב".
בעבר מוסף זה נקרא "סופשבוע" והשם משומר בשם העיתון - מעריב סופהשבוע.
מעריב המדריך - מוסף התרבות של העיתון.
מעריב עסקים - מוסף כלכלי מורחב.
המשבצת - חוברת תשבצים, תשחצים, סודוקו וחידות שמחבר ליאור ליאני.
מעריב אונליין הוא אתר חדשות ישראלי, המופעל על ידי הג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור.
באתר מתפרסמים סיקורי חדשות, לצד כתבות מערכת וטורי דעה של עיתונאים בישראל, בהם: בן כספית, קלמן ליבסקינד, אלון בן דוד וחיים אתגר.
בשנת 2014, לאחר המשבר שפקד את העיתון "מעריב", פעל האתר תחת המותג "דה-פוסט" מבית ה"ג'רוזלם פוסט".
לאחר איחודם של שבועון האקטואליה "מעריב סופהשבוע" והעיתון "מעריב" שינה האתר את שמו והחל לפרסם את תכניו תחת המותג : מעריב / מעריב אונליין / מעריב on-line / מעריב online.
האתר פועל בשם המתחם www.maariv.co.il - בשל הכרעת השופט דוד מינץ, בבית המשפט המחוזי בירושלים ביוני 2014. זאת לאחר דרישתו של העיתון "ישראל היום" להפעיל את אתר nrg, תחת שם זה.
רכילות (מפנה לאתר הבת של מעריב "TMI")
האתר מפעיל את אתר חדשות הרכילות והסלבס "TMI" המכיל בתוכו פינות שונות כגון OMG, WTF, Bling, Style, The Lounge, כשאחת הכתבות הבולטות והוותיקות של המדור היא מיקי לוין.
באוגוסט 2017 פורסם באייס כי האתר לוקה בחוסר רגישות עקב פרסום לפיו הדוגמנית שלומית מלכה היא הנפצעת בתאונת הקורקינט, לפני קבלת אישור רשמי ממשפחתה, לצד המשפט "היא פונתה לאיכילוב שם תפגוש את השחקנית לוסי דובינצ'יק".
אם כי, בהמשך הסיר האתר את שמה.
לצד החומר המקורי שכותבים ומפיקים עובדי האתר, מעריב אונליין משתף פעולה עם האתרים האחרים בקבוצת ג'רוזלם פוסט ומשלב בתכניו גם את תוכני אתר וואלה ותוכני הספורט של אתר ספורט1 ותכני הרדיו של התחנות 103FM ו־99FM.
מערך אבטחה פיזית (אבט"פ) הוא מערך המאגד את יחידות האבטחה הפיזית של בסיסי חיל האוויר הישראלי, והאחראי על הגנת המרחב הקרקעי של בסיסי החיל ונכסיו בישראל ומחוצה לה.
ענף אבטחה פיזית מורכב ברובו מפלגות, כאשר לכל יחידת/בסיס יש פלגה משלה.
בראש ענף אבטחה פיזית עומד קצין בדרגת סגן-אלוף, הכפוף למפקד מחלקת הביטחון של חיל האוויר.
בכל בסיס/יחידה קיים גף אבטחה פיזית אשר נמצא תחת טייסת תעופה של הבסיס, בראש הגף עומד קצין בדרגת רב-סרן, הכפוף למפקד טייסת תעופה.
ברוב הגפים קיימות פלגות אשר מורכבות מקציני אבט"פ, מ"כים, מפעילי מכלול (חמ"ליסטים), מגנים אסטרטגיים ונהגים.
בעבר תפקידי האבטחה של הבסיסים והיחידות בחיל ניתנו למאבטחי מתקנים אך בשנת 2009 התקבלה החלטה להוציא אותם מהמערך בשל קשיים שהציגו ורמה מבצעית נמוכה (עדיין קיימים בסיסים בהם מאבטחי מתקנים משרתים בחיל, אך זאת לעוד זמן מוגבל עד למעבר טוטאלי לשימוש במגנים אסטרטגיים).
נכון לשנת 2023 קיימות בחיל שמונה פלגות:
פלגת זאבי הפסגה בי"ג 503
פלגת שועלי המדבר בבסיס חצרים
פלגת העמק בבסיס רמת דוד
פלגת סופת המדבר בבסיס רמון
פלגת מגיני הנגב בבסיס נבטים
החל משנת 2010 מגנים לוחמי מגיני הנגב (החל מ-2013 מקורות הגיוס הם לוחמים חרדים מאוכלוסיית נצח יהודה) על בסיס נבטים שבנגב.
הפלגה מיועדת לבעלי פרופיל 72 ומעלה.
לוחמי הפלגה עוברים הכשרה של כחמישה חודשים בביסל"ח 314. אחת לארבעה חודשים מבצעים הלוחמים תעסוקה מבצעית באיו"ש.
ההכשרה של מגן אסטרטגי אורכת כחודשיים בבסיס ביסל"ח 314, בה הם משלימים את הכשרתם לרובאות 03. לאחר סיום פרק ההכשרה הראשונית, מתפזרים המגנים לבסיסי החיל השונים, משם הם יכולים להתקדם ולצאת למגוון קורסים כגון קורס מפקדי כיתות, מדריכי קרב מגע, מש"קי קליעה, מדריכי אימון גופני, קצונה ועוד.
עד לשנת 2022 היה גם קורס כלבנים שנערך בבסיס חצור.
היו מספר סוגים של הכשרות כלבנות.
מטפל ומאלף כלבים, כלבן גישוש ומרדף, כלבן חנ"מ וכלבן סבך.
ביסל"ח 314 הוא בית הספר למקצועות האבטחה הפיזית ובית הספר לרובאות של חיל האוויר.
מערך ההגנה האווירית מפעיל שלושה גדודי מילואים המספקים ההגנה הקרקעית לפריסות המערך.
מערך ההגנה הקרקעית מחזיק רכבי אבטחה שונים, בהם רכבי שטח מסוג "דימקס" , "טויוטה היילקס" וג'יפ ריינגלר (סופה) שעברו שדרוגים כדי לעמוד במשימות האבטחה השונות, כגון מיגון כנגד כדורים/חפצים כבדים, מערכת כריזה, סירנות, צ'קלקות ופנסי חיפוש בצדי הרכב.
המערך גם עושה שימוש במסוקי יסעור ומסוקי ינשוף.
הגפים עושים בהם שימוש (במידה ויש לבסיס גישה אליהם) על מנת להעביר כוחות למשימות אבטחה אשר רחוקות מהבסיס ודורשות מענה מהיר אליהן.
ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הוקם גדוד חיל רגלים במסגרת חיל האוויר בשם גדוד מגיני השדות, שנועד להגן על בסיסי החיל השונים.
יחידות הגדוד החדש פוצלו והוצבו בשדות התעופה השונים.
כוח האדם לגדוד בא מאנשי החיל שנמצאו כבר בתפקידי אבטחה בשדות התעופה ובמטות חיל־האוויר, אנשי משטרת חיל־האוויר, אנשי אבטחה אנטי־מטוסית (נ"מ) - למעט אנשי חיל התותחנים שנפרסו בבסיסי חיל האוויר.
למפקד הגדוד מונה יהודה צוקרברג מחטיבת גבעתי.
ב־1952 קיבל אג"ם את האחריות לאבטחת בסיסי חיל האוויר והקצה לכך מספר גדודי חי"ר.
ב־1954 מונה קצין אבטחה חילי שהיה אחראי לתכנון התעסוקה ואימונים של גדודי חי"ר שתחת חיל האוויר.
עד מלחמת סיני הופקדה אבטחת בסיסי חיל האוויר בידי גדודי חיל קשישים (חק"ש) שהיו כפופים לפיקודים המרחביים.
בעקבות הסרבול שבגיוסם במלחמה נקלטה האחריות לאבטחת בסיסי חיל האוויר בחירום בחיל לאחר המלחמה.
ב־1960 הוכפפו גדודי האבטחה לטייסות תעופה בשלושת בסיסי חיל האוויר.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקמה מפקדת הגנה קרקעית (מה"ק) שקיבלה את הסמכות על תחום האבטחה לצד הצטיידות ופיתוח.
בשנת 1976 הוקם מערך הגנה קרקעית בחיל האוויר.
בשנת 1983 הפך ביסל"ח 314, בסיס ההכשרות של המערך, להיות בית ספר באופן רשמי (מאז הקמת ביסל"ח בשנת 1976 הבסיס שימש לאימונים).
בשנת 1984 הוקם מערך הכלבנות להגנה.
המערך השתמש בכלבים לטובת גישוש ומרדף, איתור חומרי נפץ, סבך ואף להגנה על גדרות הבסיס.
השימוש בכלבי גדר הופסק בשנת 2011.
ב־1987 הוכפפה מה"ק למפקדת מערך ההגנה האווירית ודרגת מפקדו הורדה מאל"ם לסא"ל.
בשנת 2000 החל המערך לקלוט לשוורתיו את מאבטחי המתקנים אשר הגנו על בסיסי החיל השונים.
בשנת 2009 החלה הקמה של פלגות הגנה על ידי מגנים אסטרטגיים אשר החליפו את מאבטחי המתקנים הפלגה הראשונה שהוקמה הייתה פלגת האלה בכנף 2.
בשנת 2010 הוקמה פלגת מגיני הנגב בבסיס נבטים.
פלגה זו שונה משאר הפלגות היות שהמגנים הם לוחמים בעלי פרופיל 72 ומעלה.
בשנת 2013 נקלטו לראשונה לוחמים חרדיים במערך במסגרת מגיני הנגב.
בשנים 2016-2018 הוקמו פלגת החוף בבסיס פלמחים, פלגת סופת המדבר בבסיס רמון, פלגת שועלי המדבר בבסיס חצרים ופלגת העמק בבסיס רמת דוד.
בשנת 2022 הוקמה פלגת מגנים אסטרטגיים בי"ג 503.
בשלהי שנת 2022 (לאחר 38 שנות פעילות) הוחלט על סגירת מערך הכלבנות בחיל האוויר.
במהלך חודש מרץ 2023 הוחלט לשנות את שם המערך מהגנה קרקעית לאבטחה פיזית.
בשנת 2023 הוקמה פלגת שערים מגנים אסטרטגיים נוספת בבסיס חצרים בנוסף לפלגה הקיימת.
בשנת 2023 החלה מלחמת חרבות ברזל אשר שינתה את תפישת האבטחה במערך.
המרכז נקלט בביסל"ח 314 בשנת 1984 לשם הכשרת כלבים להגנה.
למרות היותו כפוף לביסל"ח 314 מיקומו הפיזי של מרכז הכלבנות לא היה בביסל"ח אלא בבסיס חצור.
במרכז פעל גם צוות גוריה שמטרתו להכשיר, לאלף ולטפח את הכלבים עוד מהיותם גורים, שכן הם היו אחראים על הטיפול בגורים ובאימהות, על האילוף הראשוני של הכלבים וגם על הכשרתם ליכולות השונות.
המרכז עבד בשיתוף פעולה עם מפא"ת ומטעמו נשלח פרופסור שבשיתוף פעולה עם חיילי המרכז עבד על חקר ההתנהגות של הכלבים והקניית יכולות חדשות.
במסגרת עבודת המחקר הצליחו לפתח במרכז יכולות כמו גישוש, איתור חומרי נפץ והגנה על נכסים - פיתוח חדש שתפס את מקומו בשירות החיל.
מרכז הכלבנות נסגר באוקטובר 2022.
מערך הגיור הוא יחידה במשרד ראש הממשלה האמון על הגיור הממלכתי במדינת ישראל עבור תושבי קבע ואזרחים.
המערך אחראי על ביצוע הליכי סיום גיור, פיקוח על מכוני הלימוד הקיימים וכן רישום לנישואין של המתגיירים.
משרדי המערך ממוקמים בירושלים, תל אביב, חיפה וקריית גת.
הגיור בישראל עד הקמת המדינה
בשנת 1927 נכנסה לתוקף בידי שלטונות המנדט הבריטי פקודת העדה הדתית (המרה) אשר קובעת כי המרת דת בפלשטינה תזכה להכרה רק כאשר אושרה בידי "ראש העדה הדתית" אליה נספח האדם.
הרבנות הראשית לישראל והעומדים בראשה – הרבנים הראשיים לישראל – הוכרה בידי שלטונות המנדט כעומדת בראש העדה היהודית, וכיחידה שיכולה לאשר הליך של המרת הדת אל העדה היהודית, בידי אנשיה או בידי מי שהוסמכו מטעמה.
הליך זה מכונה בהלכה היהודית – "גיור".
הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 לא שינתה מצב זה, ועד היום הרבנות הראשית היא המאשרת המרת דת ליהדות בישראל.
מאז הקמת מדינת ישראל ועד שנת 1995 בוצעו גיורים בישראל בידי דיינים בבתי הדין הרבניים האזוריים.
במסגרת זו הוקמו בכל רחבי הארץ בתי דין אשר עסקו בגיור בלבד.
בין הרבנים שהשתתפו במותבים אלה: הרבנים חיים דרוקמן, צפניה דרורי, דניאל שילה ואחרים.
מערך זה – אשר בשיא פעילותו כלל כעשרה מותבים – פעל במקביל לגיור בבתי הדין האזוריים.
פעילות בתי הדין מומנה בידי הסוכנות היהודית.
רוב הפעילות הופסקה בשנת 1993 בידי הראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון.
בשנת 1995, על רקע העלייה מברית המועצות לשעבר וכן עליית ביתא ישראל, הקימה הרבנות הראשית בראשות הרב אליהו בקשי דורון והרב ישראל מאיר לאו את "מינהל הגיור", אשר פעל במסגרת מכון צומת וראשו הרב ישראל רוזן, ואשר הופקד על הגיור הממלכתי במדינת ישראל.
מדיניות "מינהל הגיור" גובשה בידי הרבנים דב ליאור ואברהם אלמליח.
עם הקמת המנהל הוטמעו נהלים חדשים בהליך הגיור, דוגמת השתתפות דיין המוסמך לדיינות בכל הרכב, וכן מינוי שליח בית דין המתווך בין בית הדין והמתגיירים.
במסגרת המינהל הוקמו בתי דין לגיור, אשר החליפו את העיסוק של בתי הדין האזוריים בתחום הגיור.
בין הרבנים שישבו בהרכבים הראשונים של המינהל: הרבנים צבי ליפשיץ, יוסף כרמל, משה ארנרייך, גדעון פרל, יועזר אריאל ועוד.
עד שנת 2000 ישבו המותבים בבית הכנסת הנשיא בירושלים.
בתוך כשנה עבדו 35 דיינים במינהל.
על פי רוב שימשו כדיינים רבנים מן הציונות הדתית, המזוהה עם גישה מקילה בגיור.
בשנת ה'תשס"ג החזיק המערך עשרה הרכבים בהם 25 דיינים, ביניהם הרבנים בניהו ברונר, צפניה דרורי, ישעיהו מייטליס, חיים דרוקמן, דוד אסולין, משה ארנרייך, אליהו בירנבוים, יעקב ורהפטיג, יהודה עמיחי, גדעון פרל, שלמה שושן ועוד.
בנוסף כלל המערך הרכב חרדי, בראשות הרב נחום אייזנשטיין ובחסותו של הרב יוסף שלום אלישיב.
כן נוסדו ברחבי הארץ כיתות לימוד לקראת הגיור (במימון משרד החינוך), ונקבעה תוכנית לימודים מסודרת.
הוועדה כללה נציגים משלושת הזרמים, והמלצותיה – אשר הוגשו בידי נאמן בלבד – כללו הפרדה בין ההכנה לגיור (שתועבר בידי נציגי כל הזרמים) ובין הליך הגיור גופו (אשר יתבצע ויאושר בידי הרבנות הראשית בלבד).
מועצת הרבנות הראשית פרסמה שלילה מוחלטת של מסקנות הוועדה ואלה מעולם לא נתקבלו בחקיקה.
עם זאת, באפריל 1998 אימצה ממשלת ישראל ה-27 את המלצות הוועדה באופן חלקי, והקימה את המכון המשותף ללימודי יהדות (כיום: "נתיב – המרכז הלאומי לזהות וגיור"), אשר עורך לימודי הכנה למתגיירים לקראת גיורם בבתי הדין של הרבנות הראשית.
בשנת 2000 סגרה ממשלת ישראל ה-28 בראשות אהוד ברק את "מנהל הגיור" אשר פעל במכון צומת, והקימה את "מערך הגיור הממלכתי" בתוך הנהלת בתי הדין הרבניים, תחת אחריותו של משרד הדתות.
בשנת 2003 נסגר משרד הדתות בידי ממשלת ישראל ה-30 והוחלף ב"רשות לשירותי דת".
במסגרת פירוק המשרד הכפיף ראש הממשלה אריאל שרון – אשר ראה בסוגיית הגיור "משימה לאומית" – את "מערך הגיור" אל משרד ראש הממשלה.
בהמלצת יושב ראש הסוכנות היהודית סלי מרידור העמיד שרון בראש המוסד החדש את הרב חיים דרוקמן, אשר שימש כראש המערך בין השנים 2004–2012. אחריו שימשו בתפקיד הרב יצחק פרץ (2014–2018), הרב משה ולר (2018–2021) והרב בניהו ברונר (2021–2022).
החל מ-2023 מכהן בתפקיד הרב יהודה עמיחי.
בשנים 2023-2008 התגיירו במסגרת מערך הגיור 48,465 מתגיירים, 3,029 מתגיירים בממוצע לשנה.
תקציב מערך הגיור עולה משנה לשנה.
בשנת 2023 תקציבו היה כ-120 מיליון שקלים.
באותה שנה השלימו את הליך הגיור במסגרת מערך הגיור כ-1,700 איש.
כדי לכהן כדיין במערך הגיור נדרש הדיין לכושר לרבנות "יורה יורה" לרבנות עיר או כושר לדיינות מטעם הרבנות הראשית לישראל.
דייני המערך נחשבים כעובדי מדינה ומתמנים בידי ממשלת ישראל, בהתאם ל לחוק שירות המדינה (מינויים), על פי המלצת ועדת איתור.
רוב הדיינים מועסקים בתפקידם במשרות חלקיות.
עד שנת 2009 כיהנו במערך הגיור עשרים וחמישה דיינים, רובם ככולם רבנים מן הציונות הדתית.
בשנת 2009 מינתה ממשלת ישראל ה-31 בראשות אהוד אולמרט עשרה דיינים.
בשנת 2021 מינתה ממשלת ישראל ה-35 בראשות בנימין נתניהו שישה דיינים.
בדומה לוועדה לבחירת דיינים, מפתח המינויים נעשה באופן זה: שליש המזוהים עם סיעת יהדות התורה, שליש עם מפלגת ש"ס ושליש עם הציונות הדתית.
כיום מכהנים במערך הגיור כ-20 דיינים.
סמכויות נשיא בית הדין הגדול במערך הגיור
בשנת 2005 הסמיכה ממשלת ישראל ה-30 בראשות אריאל שרון את הרב הראשי המכהן כנשיא בתי הדין הרבניים, לקבוע את כללי הדיון בבתי הדין לגיור במערך הגיור, לרבות ערעורים על החלטות בתי הדין.
הרב שלמה משה עמאר שימש בתפקיד זה לאורך כל שנות כהונתו כרב הראשי (2003–2013).
בשנת תשס"ו (2006) פרסם הרב עמאר כללים לבתי הדין לגיור, אזוריהם, הליכי קדם הגיור, הדיון בבית הדין, ועוד.
במסגרת התקנות שקבע, העמיד הרב עמאר נציג מטעמו בתוך מערך הגיור.
מאז ועד היום משמש בתפקיד הרב ד"ר רפאל דיין, שתפקידו הרשמי הוא "מנהל תחום תעודות ואישורים במערך הגיור".
כשליחם של הרבנים הראשיים לישראל מאשר נציג זה בפועל כל תעודת גיור, על פי עמדותיהם ההלכתיות של הרבנים הראשיים.
בשנת 2013 הסמיכה ממשלת ישראל ה-33 בראשות בנימין נתניהו את הראשון לציון הרב יצחק יוסף "להנחות הלכתית את מערך הגיור הממלכתי".
בשנת ה'תשע"ד (2014) פרסם הרב יוסף קונטרס נרחב תחת הכותרת "כללי הגיור" המתווה את סדרי הגיור במערך ועשוי במתכונת ספרו "ילקוט יוסף".
בשנת 2018, משהתחלפו הרבנים הראשיים בתפקידיהם (יושב ראש מועצת הרבנות הראשית ונשיא בית הדין הגדול), קבעה ממשלת ישראל ה-34 בראשות נתניהו בהחלטה עקרונית, כי הרב הראשי המכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול יהיה אמון מעתה על תפקיד זה.
אגף הגיור במשרד ראש הממשלה
בשנת 2005, במסגרת מערך הגיור, הוקם בתוך משרד ראש הממשלה "אגף הגיור" אשר אמון על ניהול אדמיניסטרטיבי של הליכי הגיור בישראל.
בשנת 2008 אימצה ממשלת ישראל ה-31 בראשות אהוד אולמרט את חלק מהמלצות "ועדת חלפון" (בראשה עמד ארז חלפון, מנכ"ל משרד הקליטה), וקבעה בין היתר כי מערך הגיור יהיה אחראי לתפעול בתי הדין, תקצוב נתיב ותמיכה בעמותות נוספות, פרסומים שונים, גיור בצה"ל, ועוד.
בשנת 2013, עם הקמת ממשלת ישראל ה-33, שב מערך הגיור ממשרד ראש הממשלה אל משרד הדתות, בראשות השר נפתלי בנט מהבית היהודי.
בשנת 2015, עם כינונה של ממשלת ישראל ה-34 שב אגף הגיור ממשרד הדתות אל משרד ראש הממשלה.
מערך הדיגיטל הלאומי הוא גוף ממשלתי בישראל האחראי על קידום הטרנספורמציה הדיגיטלית במגזר הציבורי.
המערך פועל תחת משרד הכלכלה והתעשייה ומשמש כזרוע הטכנולוגית המרכזית של הממשלה והגופים הציבוריים בישראל.
בשנת 2002 החל המהלך הממשלתי הראשון להקמת תשתית תקשורת דיגיטלית בין הממשלה לציבור.
בשנת 2013 גובשה לראשונה מדיניות לאומית לשימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת, ובשנת 2014 הורחבו תחומי פעילות התקשוב הממשלתי.
בשנת 2015 קודם המיזם "ישראל דיגיטלית" כאסטרטגיה ממשלתית, ובשנת 2016 הונגשו מאגרי המידע הממשלתיים לציבור.
בשנת 2017 אושרה התוכנית הדיגיטלית הלאומית והמדיניות להזדהות בטוחה ברשת.
ביוני 2020 אוחדו רשות התקשוב הממשלתי ומטה המיזם הלאומי "ישראל דיגיטלית" למשרד הדיגיטל הלאומי, וחודש לאחר מכן התקבלה החלטה להאצת השירותים הדיגיטליים לציבור.
ביולי 2021 נסגר משרד הדיגיטל הלאומי, והוקם במקומו מערך הדיגיטל הלאומי תחת משרד הכלכלה והתעשייה, המאחד את הגופים הקודמים תחת מסגרת ארגונית חדשה.
+ראשי מערך הדיגיטל הלאומי, רשות התקשוב הממשלתי ומיזם ישראל דיגיטליתשםכהונהיאיר שינדל20142016ראש מיזם ישראל דיגיטליתיאיר פרנק20142019ראש רשות התקשוב הממשלתישי-לי שפיגלמן20172020ראש מיזם ישראל דיגיטלית שחר ברכה20192022ראש רשות התקשוב הממשלתישירה לב עמי2022הווהראש מערך הדיגיטל הלאומי הראשונה
פרויקט נימבוס – בשנת 2020, קיבלה ממשלת ישראל החלטה אסטרטגית להגביר את השימוש בענן הציבורי במשרדי הממשלה באמצעות מכרז נימבוס.
זהו פרויקט הדגל של המערך, והוא כולל גיבוש מדיניות ממשלתית בנושא אספקת שירותי הענן, ביצוע הגירה לענן ומודרניזציה של שירותים, וכן בקרה ואופטימיזציה על הפעילות בענן.
מכרז נימבוס הוביל לתחילת הקמתם של מרכזי ענן מקומיים על ידי אמזון (AWS) וגוגל (GCP).
עלות הפרויקט לספקיות הענן מסתכמת בלמעלה מ-13 מיליארד שקלים.
הגנת סייבר בממשלה – פרויקט שמטרתו להגן על משרדי הממשלה מפני מתקפות סייבר, ולמנוע פגיעה באתרי הממשלה וברציפות השירות לתושבים.
הפרויקט נוצר על מנת לתת מענה למתקפות הסייבר ההולכות וגוברות על ממשלת ישראל, שמגיעות להיקף של כ-60,000 אירועי תקיפה בשנייה, וכ-87 מיליארד אירועי תקיפה בחודש.
את הפרויקט מובילה יחידת יה"ב שבמערך (היחידה להגנת הסייבר בממשלה).
אזור אישי ממשלתי (my.gov) – באפריל 2019, הושק האזור האישי, במטרה לאפשר לתושבים ולעסקים לקבל מגוון של שירותים ממשלתיים גם בערוצים הדיגיטליים, ולבצע באופן עצמאי מגוון פעולות מזוהות ללא התייצבות פיזית.