tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצילומים עברו לאלפבט סיטי במנהטן, שם צולמו סצנות בר וסצנת חדר השינה האינטימית של אנג'ל עם קוני.
ההפקה עברה להארלם לצלם סצנת מרדף במהלך תהלוכה, לפני שחזרה לקוני איילנד, שם התמודדו השחקנים והצוות עם תנאי קור קשים.
המיקום שימש לצילום סצנה שבה אנג'ל חוקר את איזי לגבי מקום הימצאו של ג'וני פייבוריט, בעוד אשתו של איזי, בו, עומדת במים עד מותניה.
השחקנית המקורית שלוהקה כבו נפצעה כשגל הפיל אותה במהלך המשפט הראשון שלה.
היא סירבה לצלם מחדש את הסצנה, מה שהוביל להחלפתה על ידי הכפילה שלה, שפארקר מצא כי היא מתאימה יותר לתפקיד.
ההפקה חזרה למנהטן לצלם את רצף קרדיטים הפותחים.
הצילומים חזרו להארלם, שם נעשה שימוש בהוספיס לצילום סצנה עם הדמות ספיידר סימפסון, ורבים מתושבי ההוספיס המבוגרים שימשו כניצבים.
ב-17 באפריל 1986, הצוות עבר לסטטן איילנד לצלם סצנות חוץ ופנים עם הדמות ד"ר פאולר.
הצילומים עברו להובוקן, ניו ג'רזי, ששימשה כתחנת רכבת בניו אורלינס.
בין 28 ל-29 באפריל 1986, חזרה ההפקה להארלם, שם צולמה סצנה של רורק ודה נירו במיסיון בהארלם.
השניים צילמו סצנה נוספת במסעדת לנזה, מסעדה איטלקית בלואר איסט סייד.
הסרט ליבו של אנג'ל קיבל ביקורות מעורבות אך נחשב ליצירת קולנוע ייחודית בז'אנר המותחנים הפסיכולוגיים והעל-טבעיים.
הופעתו של מיקי רורק זכתה לשבחים, כמו גם האווירה והסגנון הקולנועי של הבמאי אלן פארקר, שהצליח לשלב בין אלמנטים של מתח, מיסטיקה ואימה.
עם זאת, חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על העלילה המורכבת ועל חלקים מסוימים שהתפרשו כמעורפלים מדי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 81% מצד המבקרים, על סמך 43 ביקורות.
ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 61 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד חיוביות.
לִבָּאיָא הוא כפר שיעי בלבנון, ששייך לנפת מערב הבקאע במחוז אל-בקאע.
הכפר שוכן בנפת מערב הבקאע, קרוב לגבול נפת א-נבטיה, בגובה ממוצע של 1,300 מטרים מעל פני הים, כ-6 קילומטרים דרומית למזרעת א-שמיס (مزرعة الشميس), כ-5 קילומטרים מזרחית ליוחמור.
לִבָּאיָא היא מילה בשפה הסורית, שפירושה: אמיצים, בעלי כוח ויכולת.
בנוסף, חוקרים שביקרו באזור כתבו שהמקום נקרא כך משום שהוא היה "לב" המטרופולין שהשתרע באזור בתקופות עתיקות.
בחלקו המזרחי של הכפר ישנם שרידי מקדש רומי שסווג על ידי הארכאולוג הבריטי כאחד מ.
בשנת 1838, עלי סמית' ציין את אוכלוסיית ליבאיא כמתואלים.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות חזבאללה בכפר ובסביבתו.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 3,068 בוגרים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, מהם כ-99.5% שיעים.
לִיבּוּ (במצרית עתיקה: rbw; מתועתק גם Rebu, Libo, Lebu, Lbou, Libou) היו שבט לובי קדום ממוצא בֶּרְבֵּרִי, שממנו נובע השם לוב.
מוצאם השבטי בלוב העתיקה מצוין לראשונה בכתבים בשפה המצרית מהממלכה החדשה, במיוחד מתקופת רעמסס.
האזכור המוקדם ביותר היא בכתובת רעמסס השני.
בכתב המצרי לא היו "תנועות" ולכן השם "ליבו" כתוב כ-rbw בהירוגליפים מצריים.
בכתובת כרנכ הגדולה , פרעה מרנפתח מתאר את הליבו כגברים בעלי גוון עור חיוור, מקועקעים ובעלי שיער ועיניים כהים.
פעולות האיבה בין מצרים ללוב פרצו בשנת המלוכה החמישית לשלטון רעמסס השלישי (1208 לפנה"ס), אך הקואליציה של הליבו וגויי הים בראשות ראש הליבו מריי הובסה.
ליבו מופיע כשם אתני על מצבת מרנפתח.
רעמסס השלישי הביס את הלובים בשנה החמישית למלכותו, ושש שנים לאחר מכן הצטרפו הלובים למשווש ופלשו לדלתא המערבית והובסו פעם נוספת.
השם "ליבו" נלקח על ידי היוונים מקירנאיקה, שהתקיימו יחד איתם.
מבחינה גאוגרפית, שמו של שבט זה אומץ על ידי היוונים עבור "סירנאיקה" וכן עבור צפון-מערב אפריקה בכלל.
בכתובות הנאו-פוניות , נכתב השם ליבו כ-Lby עבור שם העצם בזכר, ו-Lbt עבור שם העצם הנשי של לוב.
השם שימש כביכול כשם אתני באותן כתובות.
בדלתת הנילוס המערבי, זמן מה במהלך השושלת העשרים ושתיים של מצרים שגשגה ממלכה של הליבו בראשות "הראשים הגדולים של הליבו".
השליטים האלה הקימו עד מהרה שושלת, ולעיתים קרובות היו להם "ראשי המא (שווש)" מקומיים ככפופים להם.
השושלת הגיעה לשיאה עם מנהיגותו של תפנכת , שלמרות שהחזיק בתואר "הראש הגדול של הליבו" והן של "המפקד הגדול של המאה" בסאיס, היה ככל הנראה ממוצא אתני מצרי ולא ליבו או מא.
מאוחר יותר, תפקכת תבע לעצמו אפילו את התארים הפרעונים, והקים את השושלת ה-24.
"הראשים הגדולים של הליבו" נהגו לתארך את האנדרטאות שלהם לאחר שנות מלכותו של פרעה בן זמננם של השושלת ה-22.
ליבוהובה (באלבנית: Libohovë, אופן היידוע באלבנית: Libohova) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז ג'ירוקסטרה אשר בדרום אלבניה.
ליבוהובה שוכנת על רמה בגובה 406 מטרים מעל גובה פני הים למרגלות רכס הרים המשתרע באזור.
ב-2015 במסגרת רפורמה שבוצעה בשלטון המקומי האלבני, הוכללו בשטח הרשות המקומית עוד ארבע יישובים בסביבתה.
אוכלוסיית העיירה נמצאת במגמת קיטון.
במחצית השנייה של המאה ה-18, הקים המצביא עלי פאשא את מצודת ליבוהובה .
במהלך המאה ה-19 התפתחה העיירה למרכז אזורי ונמנו בה כ-15,000 תושבים.
נסיגת האימפריה העות'מאנית הובילה לאי-שקט אזורי, ב-1912 פרץ מרד אלבני נגד העות'מאנים, ובאוגוסט שוחררה העיירה מהשלטון העות'מאני, אך נכבשה בהמשך שוב.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה כבש צבא ממלכת יוון את ליבוהובה, והיוונים החזיקו בעיר עד 1914, עת הועברה לאלבניה העצמאית בהמשך לסיכומי הסכם לונדון.
האיטלקים, שהיו חלק ממדינות ההסכמה, ביקשו להבטיח אחיזה מלאה בים האדריאטי, והחזיקו באזור עד 1920, מועד בו שבה העיירה לידיים אלבניות.
היוונים הדפו את האיטלקים לתוך אלבניה וייצבו קו באזור פרמט הסמוכה לליבוהובה.
במהלך התקופה הקומוניסטית התבססה הכלכלה המקומית על חוות חקלאיות משפחתיות ובהן גידלו צאן ובקר והתבססו על חקלאות עונתית.
בראשית המאה ה-21 התפתחה באזור תעשיית תיירות, בעיקר לאזורים ההרריים הסמוכים לעיירה ולמצודה ההיסטורית.
לִיבִּידוֹ (מלעז: libido; בעברית: חימדון) הוא הדחף המיני הכולל של האדם המייצג את יצר החיים.
הכינוי ניתן על ידי זיגמונד פרויד, אבי תורת הפסיכואנליזה, לאנרגיה המינית (הפסיכוסקסואלית), שהיא, לדעתו, אחד משני הכוחות המניעים את הנפש.
הליבידו איננו יצר המין כפשוטו, אלא מכלול גורמים המשפיעים על עיצוב האגו, ושמקורם בדחפים מיניים מולדים ונרכשים כאחד.
פרויד טען בתאוריית הדחף שלו, כי ה"איד" (האני המולד) מונחה על ידי דחפים של מין ואלימות, המונחים על ידי הרצון להפיק הנאה.
הליבידו הוא מרכיב המין שב"איד".
פרויד בחר במונח זה על מנת לתאר את האנרגיה הנפשית העומדת בבסיס האינסטינקטים המיניים.
אינסטינקטים אלו קשורים לאזורי הגוף השונים (האזורים הארוטוגניים) ומנחים את השלבים השונים בהתפתחות הפסיכו-סקסואלית.
הליבידו מייצג את יצר החיים, ושוכן באיד לצד יצר המוות.
על פי פרויד, כל הדחפים הבלתי מודעים ניתנים לחלוקה לדחפי מין ואלימות, ואלו מהווים את המניע העיקרי לכל התנהגות אנושית.
מבחינה תאורטית פרויד טען שהרגשות הם נגזרות של דחפים ומשאלות.
האנרגיה הנפשית של רגשות היא האנרגיה של הדחפים, ובעיקר של ליבידו ושל תוקפנות.
ניתוח תכנים נפשיים ודינמיקות של המטופל מחייב היכרות אישית של המטפל עם התכנים הנפשיים והדינמיקות של עצמו, ולדעת פרויד אין זה מספיק לקרוא על כך בספר תאורטי.
על פי פרויד יש הבדל חשוב בין ההכרות של הדינמיקות ובין ההתעוררות שלהן בפועל בשעת מעשה – התעוררות של אנרגיות של איד שעלולה לטשטש את עבודת האגו של המטפל.
קרל גוסטב יונג, אבי הפסיכולוגיה האנליטית, השתמש גם הוא במושג הליבידו אך לאו דווקא כגורם מיני, אלא כשם כולל לאנרגיה הנפשית המניעה את ההתנהגות.
זיגמונד פרויד, שנחשב ליוזם של השימוש המודרני במונח, מגדיר ליבידו כ"האנרגיה, שמתייחסים אליה במובן כמותי...של אותם אינסטינקטים שיש להם קשר לכל מה שאפשר לכלול תחת המילה 'אהבה'".
זוהי האנרגיה האינסטנקטיבית של הכוח, שכלולה בתוך מה שפרויד הגדיר כ"איד".
המבנה הלא-מודע לחלוטין של הנפש.
פרויד גם הסביר כי ישנו קשר מקביל לרעב, לרצון לשלוט, וכן הלאה, בהתעקש על כך שמדובר באינסטינקט בסיסי טבוע בכל בני האדם.
פרויד פיתח את הרעיון של סדרת שלבים התפתחותיים במסגרתה הליבידו מתקבע על אזורים אירוגניים שונים.
השלב הראשון הוא השלב האוראלי (המתבטא מהנאת התינוק מתהליך ההנקה), לאחר מכן בשלב האנאלי (המתבטא בהנאת הפעוט משליטה על צרכיו), לאחר מכן השלב הפאלי, דרך שלב המודל הפסיכוסקסואלי (במסגרתו הליבידו רדום) עד שהוא מתחדש במסגרת השלב הג'ניטלי.
(קרל אברהם לאחר מכן יוסיף תת-חלוקה בשלבים האוראליים והאנאליים).
פרויד הצביע על כך שהדחפים הליבידינליים יכולים להתנגש עם המוסכמות של התנהגות מתורבתת, המיוצגים בנפש על ידי הסופר-אגו במודל הנפש הפרוידיאני.
מה שמוביל למתחים ולהפרעות אצל הפרט זה הצורך להיות מותאם לחברה ולשלוט בליבידו, מה שמניע את השימוש במנגנוני הגנה כדי להפיג את האנרגיה הנפשית של הצרכים הלא-ממומשים והלא-מודעים האלו לצורות ביטוי אחרות.
שימוש מופרז בהגנות אלו עלול לגרום לנוירוזה.
מטרה עיקרית של הפסיכואנליזה היא להביא את דחפי האיד לתודעה של האדם, מה שיאפשר לאותם דחפים להתקיים באופן ישיר ובכך להפחית את התלות של המטופל בהגנות האגו.
פרויד הסתכל על הליבידו כמעבר דרך סדרה של שלבים התפתחותיים (במסגרת המודל הפסיכוסקסואלי) אצל הפרט.
כישלון בהסתגלות לדרישות בשלבים השונים עלולה לגרום לאנרגיה הליבידיניאלית להיות "חסומה" או להיכנס לקיבעון בשלבים אלו, ובכך ליצור תכונות אופי פתולוגיות מסוימות בבגרות.
לפיכך היה האדם הפסיכופאתולוגי של פרויד אדם בלתי-בוגר, ומטרתה של הפסיכואנליזה הייתה להביא לעוררות המודעות לקיבעונות אלו, כך שאנרגיית הליבידו תשתחרר ותהיה זמינה לשימוש מודע בסוג כלשהו של סובלימציה מובנית.
על פי הפסיכולוג השווייצרי, קרל גוסטב יונג, הליבידו מזוהה כמכלול של אנרגיה נפשית, ולא מוגבל לתשוקה מינית בלבד.
כפי שקובע יונג ב"תפיסת הליבידו" "[ליבידו] מציין רצון/תשוקה או דחף אשר אינו מבוקר על ידי כל סוג של סמכות, מוסרית או אחרת.
הליבידו הוא תיאבון במצבו הטבעי.
מנקודת מבט גנטית מדובר בצרכים גופניים כמו רעב, צמא, שינה ומין ומצבים רגשיים או משפיעים, המהווים את מהות הליבידו." הדואליות יוצרת את האנרגיה (או הליבידו) של הנפש, אשר יונג טוען שמתבטא רק דרך סמלים: "זוהי האנרגיה המתבטאת בתהליך החיים ונתפסת באופן סובייקטיבי כמאמץ ותשוקה" (Ellenberger, 697).
סמלים אלו עשויים להתבטא כ"דימויי פנטזיה" שמגלמים את התוכן של הליבידו בתהליך הפסיכואנליזה, או חסרי כל צורה מוגדרת.
התשוקה, שלרוב נתפסת ככמיהה נפשית, תנועה, עקירה ובנייה מחדש, באה לידי ביטוי בצורות מוגדרות אשר ניתן לתפוס באמצעות תהליכי אנליזה.
בהגדרה צרה יותר, הליבידו מתייחס גם לדחפים של הפרט לעסוק בפעילות מינית, ואת ההיפוך של זה, כוחות הרסניים (mortido או destrudo).
הליבידו לרוב נשלט על ידי פעילות של המערכת המזולימבית (הטגמנטום הגחוני וגרעין האקומבנס).
כתוצאה מכך, לדופמין ולעוקבי האמינו שמווסתים את הנוירוטרנסמינציה של הדופמין, יש תפקיד קריטי בוויסות הליבידו.
נוירוטרנסמיטורים אחרים, נוירופפטידים והורמוני מין שמשפיעים על הדחפים המיניים על ידי שינוי הפעילות במסלול זה כוללים:
טסטוסטרון (קורלציה ישירה) - ואנדרוגנים אחרים
אסטרוגן (קורלציה ישירה) - והורמוני מין נשיים אחרים קשורים
רמות הורמוני מין והמחזור החודשי
לתשוקה של אישה למין יש קורלציה למחזור החודשי שלה, כאשר נשים רבות חשות תשוקה מינית מוגברת בימים אחדים לפני הביוץ, שיא תקופת הפוריות שלה, אשר לרוב מתרחשת כיומיים לפני הביוץ שלה.
מחזוריות זו קשורה לשינויים ברמות הטסטוסטרון של האישה במהלך המחזור החודשי.
לפי גבריאל ליכטרמן, לרמות הטסטוסטרון יש השפעה ישירה על התעניינותה של האישה במין.
לדבריה, רמות הטסטוסטרון עולה בהדרגה מיום ה-24 למחזור הווסת של האישה עד לביוץ ביום ה-14 של המחזור הבא, ובמהלך תקופה זו תשוקתה של האישה למין עולה בעקביות.
היום ה-13 הוא בדרך כלל היום עם רמות הטסטוסטרון הגבוהות ביותר.
בשבוע שלאחר הביוץ, רמת הטסטוסטרון היא הנמוכה ביותר וכתוצאה מכך נשים יחוו פחות עניין במין.
כמו כן, במהלך שבוע הביוץ הבא אחריו, רמות הפרוגסטרון בעלייה, וכתוצאה מכך האישה יכולה לחוות קשיים בהגעה לאורגזמה.
אף על פי שהימים האחרונים של המחזור החודשי מאופיינים ברמת טסטוסטרון קבועה, רמת הליבידו של נשים עשויה דווקא לעלות כתוצאה מהתעבות של רירית הרחם, מה שגורם לגירוי קצות העצבים ולעלייה ברמת העוררות המינית.
בימים אלו רמת האסטרוגן יורדת, מה שגורם לירידה ברמת סיכוך הנרתיק.
ישנם מספר גורמים פסיכולוגיים וחברתיים שעלולים להביא לירידה ברמת החשק המיני.
גורמים אלו יכולים לכלול מחסור בפרטיות או באינטימיות, דחק או עייפות, חוסר ריכוז או דיכאון.
גורמי לחץ סביבתיים, למשל חשיפה ממושכת וארוכה לרעש או תאורה חזקים מידי יכולים גם הם להשפיע על הליבידו.
גורמים אחרים כוללים התעללות מינית בעבר, תקיפה, טראומה או הזנחה, בעיות של דימוי גוף וחרדה מפני מעורבות בפעילות מינית.
גורמים פיזיולוגיים שיש להם השפעה על הליבידו יכולים לכלול בעיות הקשורות במערכת האנדוקרינית, כמו למשל תת-פעילות של בלוטת התריס, השפעה של תרופות מרשם שונות (כמו למשל Flutamide) והכושר הפיזיולוגי של בן-הזוג, ושאר גורמים שונים באורח החיים.
בקרב גברים, תדירות השפיכה משפיעה על רמות הטסטוסטרון, שהוא הורמון מקדם-ליבידו.
מחקר שנערך בקרב 28 גברים בגילאי 21–45, מצא כי אצל כל אחד מהנחקרים (פרט לאחד) רמות השיא של הטסטוסטרון (145.7% מהבסיס - [117.8%–197.3%]) היו ביום השביעי להימנעות משפיכה.
אצל נשים אנמיה יכולה להיות גורם לירידה בליבידו כתוצאה מירידה ברמות הברזל בדם עקב המחזור החודשי.
ישנם אנשים אשר מנסים לגרום להפחתה מכוונת בליבידו שלהם על ידי שימוש בחומרים אן-אפרודיזיאקיים.
חומרים אפרודיזיאקיים, כמו למשל חומרים מגרי-דופאמין, יכולים להגביר את החשק המיני.
מצד שני, ליבידו מופחת הוא לעיתים קרובות יאטרוגני, ויכול להיגרם על ידי מגוון רחב של תרופות כמו למשל אמצעי מניעה הורמונליים, תרופות אנטי דיכאוניות, תרופות אנטי פסיכוטיות, חוסמי בטא ועוד.
טסטוסטרון הוא אחד מהגורמים השולטים בליבידו אצל בני אדם.
מחקרים חדשים מראים שאמצעים הורמונליים למניעת הריון כמו למשל גלולות (המכילות שילוב של אסטרוגן ופרוגסטרון) יכולים לגרום לירידה בליבידו אצל נשים כתוצאה מהעלאת רמות של חומרים קושרים להורמוני גלובולינים (SHBG).
ה-SHBG נקשרים להורמוני המין, כולל טסטוסטרון, ומשבשים את זמינותם.
מחקרים מראים כי גם לאחר סיום השימוש באמצעי מניעה הורמונליים, רמות ה-SHBG נשארות גבוהות ואין נתונים מהימנים כדי לקבוע מתי רמות אלו ירדו.
ישנן השערות שהועלו במחקרים שגברים מגיעים לשיא הכושר המיני שלהם בגילאי העשרה, בעוד נשים מגיעות אליו בעשור השלישי-רביעי לחייהן (השערות).
הזינוק ברמות הטסטוסטרון מגיע אצל זכרים בגיל ההתבגרות, וכתוצאה מכך גורם לחשקים מיניים קיצוניים אשר מגיעים לשיאם בגילאי 15–16, ולאחר מכן יורדים בהדרגה לאורך החיים.
לעומת זאת, הליבידו הנשי גובר באיטיות במהלך גיל ההתבגרות ושיאו הוא באמצע שנות השלושים לחיי האישה.
הרמות בפועל של הטסטוסטרון והאסטרוגן, המשפיעים על הדחפים המיניים של האדם, משתנים משמעותית במהלך החיים.
ליבורנו (איטלקית: Livorno) היא עיר נמל לחוף הים הליגורי בקצה המערבי של טוסקנה, איטליה, בירת נפת ליבורנו.
האזור שבו שוכנת ליבורנו היה מכוסה לחלוטין על ידי הים .
האדם התיישב באזור עוד בעידן הברזל.
ליבורנו הוקמה בתור כפר דייגים קטן במפרץ טבעי קטן, מדרום לשפך נהר הארנו.
השם ליבורנו מופיע כבר בשנת 904. ככל הנראה, השם הוא רומאי ממוצא אטרוסקי (Liburna, Liburnius, Leburna, Leburnius).
השערה אחרת המקור הוא לטיני: ליבורנה (liburna - אונית מלחמה מהירה) או על שם העם איליריקו דה ליבורני (illirico dei Liburni).
בשנת 1421 אנשי פירנצה הקימו בו נמל קטן ושילמו עבור הזיכיון 100,000 פיוריני של זהב.
לאחר שנת 1500, התקופה שבה התרחשו האירועים אשר הביאו לבניית פסל ארבעת המורים, הדוכס הגדול לבית מדיצ'י הביא לגידול הדמוגרפי והמסחרי של ליבורנו.
בשנת 1577 הזמין בית מדיצ'י את האדריכל האיטלקי ברנרדו בונטלטני לתכנן את העיר, מהחדשות מערי איטליה.
ב-1618 קיבלה ליבורנו מעמד של נמל חופשי והפכה לנמל חשוב באגן הים התיכון.
כמו כן, החלו להגיע לעיר יהודים, בעיקר מאנוסי ספרד.
כדי לגרום לסחר בעיר לשגשג, פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה הזמין אנשים מספרד, מיוון, מגרמניה ומטורקיה לגור בעיר.
לעיר הגיעו גם אנגלים קתולים שברחו מאנגליה האנגליקנית.
בנוסף לאלו הגיעה לעיר אוכלוסייה קטנה של מורסיקוס, אנוסים מוסלמים מספרד שאולצו שם להתנצר.
הקהילות הזרות בעיר נקראו "נאציוני" (Nazioni - "אומות").
ב-1629 בנה פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, רובע חדש, שחיבר 23 איים על ידי גשרים.
מכיוון שהרובע נבנה על ידי ונציאנים, הוא נקרא "ונציה החדשה" (Venezia Nuova) או "ונציה הקטנה" (Piccola Venezia).
ליבורנו עברה הרחבה משמעותית, בקרבת המבצר הישן (Fortezza Vecchia) נבנה מבצר חדש (Fortezza Nuova), ואיתו נבנו גם חומות העיר ומערכת התעלות.
במאה ה-18 נפסק שלטון בית מדיצ'י בעיר, החל שלטון בית לוריין והעיר התרחבה אל מחוץ לחומות.
רבים מהאלמנטים האדריכליים מהתכנון המקורי של העיר השתמרו, למשל הגשרים, הנתיבים הצרים, בתי האצילים ומערכת התעלות.
במאות ה-18 וה-19 עטתה ליבורנו מראה נאו-קלאסיציסטי שהשתקף בבתים, במוזיאונים, במוסדות התרבות ובשוק.
עם איחוד איטליה, הפסידה העיר את מעמדה כעיר נמל מרכזית ופיתוחה הכלכלי צומצם.
במלחמת העולם השנייה היה נמל ליבורנו הנמל העיקרי ששירת את הצי הגרמני בים התיכון, והעיר הופצצה על ידי בעלות הברית.
מרכזה הכלכלי של העיר הוא הנמל, השלישי בגודלו בחופה המערבי של איטליה והשישי בגודלו באיטליה כולה.
אוניות מכולה, משא ונוסעים יוצאות ממנו לנמלי הים התיכון ואחרים.
בשנת 2006 טיפל הנמל ב-28,630 מיליון טונות של סחורות ועברו בו כ-3 מיליון נוסעים ב-7,525 אוניות.
הנמל מחובר לפנים המדינה על ידי רשת הרכבות ושדה התעופה של פיזה.
בין הסחורות שהנמל מטפל בהם:
יבוא מוצרי נפט גולמי, פחם, דגנים, פוספטים, שאר דשנים כימיים, חול לייצור זכוכית ומתכות.
יצוא מוצרי נפט מזוקקים, שיש, זכוכית, יין, שימורי עגבניות, שמן זית, מוצרים כימיים כמו - פחמת הסידן ומימן סידני (sodium hydrate) ונחושת ונתכי נחושת.
בליבורנו מספנה גדולה לייצור אוניות ולידה מתקנים לתיקוני ספינות.
תעשיית העיר כוללת מפעלים מטלורגיים לייצור נחושת ואלומיניום, בית זיקוק, מפעל ייצור מתכות ותעשיות כימיות.
תרומתה של ליבורנו למשקי העולם מתבטאת גם בכך כי הזן תרנגול לגהורן, הנפוץ ביותר בשימוש תעשיית הביצים מוצאו מליבורנו.
כיום זהו זן התרנגולות הנפוץ ביותר בעולם המערבי.
זאת, עקב שיעור ההטלה הגבוה שלו במיוחד - 300 ביצים בשנה.
במאה ה-16 הגיעו לעיר יהודים רבים בעקבות הזמנת השליטים.
ניתנו להם זכויות רבות, והם לא נדרשו לענוד טלאי או לגור בגטו.
ב-1689 חיו בליבורנו כ-3,000 יהודים מחצי האי האיברי, אשר דיברו בעיקר ספרדית ופורטוגזית.
הם היו מעורבים כמעט בכל ענפי התעשייה והסחר בעיר: טקסטיל, זכוכית, סבון, אבני חן, טבק, נייר וזיקוק כוהל.
היהודים פיתחו גם את ענף הדפוס בעיר, והיא הפכה לאחד ממרכזי הספר העברי; "דפוסי ליוורנו" נפוצו ברחבי ארצות הים התיכון והמזרח, ועד היום נמצאים בשימוש סידורים המבוססים על דפוס ליוורנו.
חכמי ורבני ירושלים, וכן ארם צובא (חלב) אשר בסוריה, פקדו את ליבורנו באופן סדיר ואף נותרו בה לתקופות של כמה שנים לצורכי כתיבה ולימוד בצוותא; חלק מחיבוריהם וספריהם הודפסו בדפוס ליוורנו, בהם ספריהם של חיד"א, הרב עובדיה הלוי, והרב אליהו שמאע הלוי.
יהודי ליבורנו פיתחו מטבח מיוחד, אשר תכונותיו עברו לשאר יהודי טוסקנה, וכיום יש לכך עקבות במטבח המקומי הליבורנזי.
מרכיבי התבשילים הם: שמירה על הכשרות - כאשר הבעיה העיקרית היא אי ערבוב חמאה עם בשר, בישול בשמן זית ושימוש בהרבה ירקות.
בעיר התקיימה בעבר מסורת הלכתית שהכשירה אכילת שחרורים.
בית הכנסת של ליבורנו, אשר נפתח ב-1962, נבנה על המגרש שבו עמד בית הכנסת המפואר של העיר שנהרס במלחמת העולם השנייה.
כיום מונה הקהילה היהודית בעיר כ-600 חברים.
בעיר גם פועל בית ספר לעברית.
בעיר היו ארבעה בתי קברות יהודיים עתיקים: שנים פונו, בשלישי היה קבור חיד"א, ולאחר שהועלו עצמותיו לישראל נאסרה הכניסה אליו מחשש למפולות.
בית הקברות הרביעי, הפתוח כיום, נמצא ליד בית הקברות הכללי של העיר, ובו לוח זיכרון לחללים היהודים ממלחמת העולם הראשונה ול-120 קורבנות השואה, ואוסף מצבות מבתי הקברות שנהרסו (בהן מצבות בצורה פירמידה קטומה מהמאה ה-17, עם סמלי משפחה וכיתוב לזכרו של הנפטר).
מוזיאון מסקאני לזכרו של המלחין יליד העיר פייטרו מסקאני.
בכל שנה מנגנים מאופרותיו בתיאטרון של ליבורנו.
"מצבת ארבעת המוּרים" (Monumento dei quattro mori) המוקדשת ללקיחתם בשבי של שודדי ים בֶּרְבֶּרִים היא אחת המצבות החשובות בעיר.
הפסל הוא יצירתו של פייטרו טאקה שנוצרה בשנים 1623–1626 לזכר אירוע מיוחד: שודדי ים מצפון אפריקה, המוּרים, נהגו לפשוט על חופי איטליה.
הם בזזו, הרגו ואנסו את תושבי איטליה שהתגוררו ליד החופים.
כאשר הצליחו אנשי ליבורנו לתפוס אחדים מהם, הם כבלו אותם ליד הנמל (שם גם מוצב הפסל) כדי שהשודדים ידעו את הצפוי להם כאשר הם מתקיפים את העיר.
המתבונן בפסל יראה כי גופם של השבויים פונה לעבר העיר, אבל מבטם המבועת מביט אל הים בתקווה שיבואו להציל אותם.
פוליטית, ליבורנו היא אחת מהערים השמאליות ביותר באיטליה.
המפלגה הקומוניסטית האיטלקית נוסדה בליבורנו ב-21 בינואר 1921.
תושבי ליבורנו מדברים בסוג של הדיאלקט הטוסקני שנקרא "ורנאקולו" (vernacolo).
קבוצת הכדורגל של העיר, א.ס.
ליבורנו קאלצ'ו, משחקת בסרייה ב', הליגה האיטלקית השנייה.
קרלו אזליו צ'אמפי - נשיא איטליה לשעבר.
גליאצו צ'אנו - שר החוץ בממשלתו של מוסוליני.
כריסטיאנו לוקארלי - שחקן כדורגל.
אמדאו מודיליאני - צייר ופסל.
משה מונטיפיורי - נדבן יהודי.
יוסף אירגאס - מקובל יהודי.
רבי אליהו בן אמוזג (Benamozegh), מקובל, פילוסוף ופרשן מקרא.
Livorno Calcio) היא קבוצת כדורגל איטלקית נטולת תארים מהעיר ליבורנו.
ליבורנו משחקת באצטדיון ארמנדו פיקי, שהוקם בשנת 1933. האצטדיון העירוני קרוי על שמו של שחקן עבר במועדון ובנבחרת איטליה באמצע המאה ה-20, אשר נהרג בגיל 37.
ליבורנו נוסדה בשנת 1915. בסוף עונת 1948/1949 נשרה לליגה השנייה, ובסוף עונת 2003/2004, לאחר 54 שנים בליגה השנייה שבה הקבוצה לליגה הראשונה.
הקבוצה שיחקה בליגה הראשונה 4 עונות, מעונת 2004/2005 ועד סוף עונת 2007/2008 שבסיומה נשרה שוב לליגה השנייה.
בעונת 2006/2007, עקב פרשת השחיתות בליגה האיטלקית שגררה שינויים בזהות הקבוצות המשתתפות במפעלים האירופיים השונים, זכתה הקבוצה להשתתף בגביע אופ"א לראשונה בתולדותיה.
לאחר ניצחון בסיבוב הראשון על קבוצת פאשינג מאוסטריה הקבוצה הגיעה לשלב הבתים של גביע אופ"א, בו שיחקה גם קבוצת הכדורגל הישראלית, מכבי חיפה.
המשחק ביניהן הסתיים בתוצאה 1:1. ליבורנו סיימה שלישית בבית אחרי קבוצות גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד ומכבי חיפה והעפילה לשלב הבא, שלב 32 האחרונות, בו הפסידה לקבוצת אספניול מספרד והודחה מהטורניר.
בעונת 2008/2009 הקבוצה שיחקה בליגה השנייה ובסוף העונה עלתה לליגה הראשונה.
בעונת 2009/2010 הקבוצה שיחקה בליגה הראשונה ובסוף העונה נשרה לליגה השנייה.
הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 3 עונות, מעונת 2010/2011 ועד סוף עונת 2012/2013 שבסיומה עלתה שוב לליגה הראשונה.
עונה אחת בלבד לאחר עלייתה לליגה הראשונה חזרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום האחרון בליגה.
במהלך השנים, המועדון הדרדר לקשיים ובסיום עונת 2020/2021 המועדון ירד לסרייה ד'.
באותו קיץ, המועדון פורק והוקם מחדש בליגה החמישית.
בסיום העונה הוא הגיע למשחקי הפלייאוף, על עלייה לליגה הרביעית, הפסיד אך עלה בכל זאת בגלל התפרקות קבוצה אחרת.
בעונת 2023/4 הוא המשיך לשחק בליגה הרביעית.
ליביו ליברסקו (ברומנית: Liviu Librescu; 18 באוגוסט 1930 – 16 באפריל 2007) היה מדען יהודי-רומני, שורד שואה בעל אזרחות ישראלית ואמריקאית, שכיהן כפרופסור להנדסה ולמכניקה באוניברסיטת וירג'יניה טק.
תחומי ההתמחות שלו היו אווירואלסטיות ואווירודינמיקה לא־יציבה.
ליברסקו נרצח בטבח בווירג'יניה טק, כאשר מנע מהרוצח לפגוע בתלמידים שבכיתתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו במחנה עבודה בטרנסניסטריה ובגטו פוקשאן.
למד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט וסיים את לימודיו ב־1952. הוא המשיך לתואר שני באותה אוניברסיטה וקיבל תואר דוקטור במכניקת הזורמים (הידרודינמיקה) ב־1969 מטעם האקדמיה הרומנית למדעים.
בין השנים 1953 ל־1975 הוא עבד כחוקר במכון למכניקה יישומית, במכון למכניקת הזורמים ובמכון למכניקת הזורמים ומבני אוויר וחלל של האקדמיה למדע של רומניה.
תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה ליברסקו היה מסורב עלייה לישראל.
הוא הורשה לעזוב את רומניה רק אחרי שראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, ביקש זאת מנשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו.
עלה לישראל בשנת 1978. בין השנים 1979 ל־1986 היה פרופסור להנדסה אווירונאוטית ולהנדסה מכנית באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים, המשיך לשתף פעולה עם הטכניון ואוניברסיטת תל אביב.
החל מ־1985 כיהן כפרופסור בווירג'יניה טק.
ליברסקו נמנה עם 32 הנרצחים בטבח בווירג'יניה טק ב־16 באפריל 2007. הוא נרצח בבניין נוריס הול להנדסה, בגיל 76. ליברסקו חסם בגופו את דלת הכיתה סגורה בזמן שהרוצח סונג-הוי צ'ו ניסה להיכנס.
הוא נורה דרך הדלת, אך הצליח למנוע מהרוצח להיכנס לכיתה בזמן שהסטודנטים ברחו דרך החלונות.
תלמידיו של ליברסקו קראו לו "גיבור" בזכות פעולותיו, כאשר אחד מהם, עשהאל ארד, אמר שכל תלמידי הפרופסור "חיים בזכותו".
גם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, דיבר בשבחו של ליברסקו.
בעקבות מעשה הגבורה שלו קיבל את עיטור "כוכב רומניה".
בדרך מקרה, התאריך העברי בו נרצח, כ"ז בניסן, הוא התאריך בו מצוין בישראל יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ארבעה ימים לאחר הטבח, הוטס ארונו לישראל, שם נקבר בבית העלמין ברעננה.
תחומי המחקר העיקריים של ליברסקו כללו:
רשימה חלקית של ספריו של ליברסקו:
הליבורנים היו עם קדום שישב בצפונה של איליריה מהמאה ה-11 לפנה"ס ועד למאה ה-1 לפנה"ס.
הליבורנים נודעו כסוחרים ושודדי ים, וייתכן כי הגיעו לאזור מושבם מהמזרח לקראת סוף האלף השני לפנה"ס.
הליבורנים נטמעו ברומאים ונעלמו החל בסוף המאה ה-1.
גבולותיו של אזור היישוב של הליבורנים שנקרא ליבורניה, נעו במשך השנים בהתאם לתחום התפשטותם, והוא חופף כיום לאזור מפרץ קוורנר שלחוף הים האדריאטי במערב קרואטיה והחוף שמדרום לו.
בתקופות מסוימות יישבו הליבורנים גם בחופי מחוז מארקה שבמערב הים האדריאטי ובאי קורפו שמדרום לו.
לפי סטראבון עריהם העיקריות של הליבורנים היו יאדרה (כיום זאדר) וסקרדונה (סקרדין), והם יישבו גם באיי הים האדריאטי רב, פג, קרק, צרס, לושין, אי, קורצ'ולה, הוואר, טרוגיר וארכיפלג קורנטי.
לרשימת ערי הליבורנים הוסיף פליניוס הזקן את אלבונה (לאבין), פלנונה (פלומין), טרסאטיקה (טירת טרסט ברייקה) וערים נוספות.
שפתם של הליבורנים הייתה שפה הודו-אירופית מקבוצת ה"קנטום", והיא מראה דמיון רב לוונטית וייתכן שאף הייתה ניב של האחרונה.
בעבר סברו החוקרים כי קיים קשר בין ליבורנית לשפות האיליריות, אך תאוריה זו.
עקב כך נזנחה במידה רבה גם הסברה שהליבורנים היו שבט אילירי, וכיום סוברים החוקרים כי היו מקורבים לוונטים.
לא נמצא תיעוד כתוב לשפה והמידע אודותיה ועל קרבתה לוונטית מתבסס על חקר שמות פרטיים של מקומות ובני אדם.
לאחר כיבוש ליבורניה בידי הרומאים נדחקה השפה מפני הלטינית, ובסופו של דבר נכחדה.
הליבורנים נודעו בליבורנה ספינת המשוטים שבנו ואשר אומצה על ידי הרומאים.
ספינות אלה היו מצוידות בשתי שורות של משוטים ובמפרש גדול אחד.
הרומאים עשו בהם שימוש בקרב אקטיום ובתקופת האימפריה הרומית היה שמן של הספינות לשם נרדף לספינות מלחמה בכלל.
נפת ליבורנו (באיטלקית: Provincia di Livorno) היא נפה במחוז טוסקנה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר ליבורנו.
הנפה גובלת בנפת פיזה במחוז טוסקנה בצפון ובמזרח, בנפת גרוסטו במחוז טוסקנה בדרום ובים הטירני במערב.
ליזבת' "ליבי" קונסטנס טריקט, מדליה (OAM) היא שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית בעלת 7 מדליות אולימפיות, מהן 4 זהב, אלופת עולם בעלת 13 מדליות עולמיות, מהן 8 זהב ושיאנית עולם.
טריקט היא השחיינית הראשונה בהיסטוריה שירדה מ-53 שניות ב-100 מטר חופשי ומ-24 שניות ב-50 מטר חופשי בבריכה אולימפית.
ליבי טריקט נולדה בטאונסוויל, קווינסלנד.
היא מתאמנת תחת הדרכתו של המאמן יליד שווייץ סטפאן וידמר, יחד עם האלופה ושיאנית העולם בסגנון החזה לייזל ג'ונס בבריזביין.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכתה טריקט ב-2 מדליות ארד.
במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.08 שניות, אחרי המנצחות אינגה דה ברוין מהולנד, שיאנית העולם (24.47 שניות) ובת ארצה אליס מילס (25.07 שניות).
בנוסף, היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.82 שניות, אחרי המנצחת אנה-מריה ספלה מפינלנד (54.37 שניות), מקום 14 ב-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.48 שניות ומקום 19 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.88 דקות.
ב-31 במרץ 2004 במסגרת המבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת אתונה שנערכו בסידני קבעה טריקט את שיאה העולמי הראשון במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.66 שניות, שיפור לשיאה של אינגה דה ברוין מהולנד שעמד על 53.77 שניות ונקבע באולימפיאדת סידני (2000).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טריקט ב-2 מדליות.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:35.94 דקות, לפני ארצות הברית (3:36.39 דקות) והולנד (3:37.59 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.91 שניות אחרי האלופה האולימפית דה ברוין שהגנה על תוארה (24.58 שניות) ומאליה מטלה מצרפת (24.89 שניות).
במשחה ל-100 מטר חופשי בו החזיקה בשיא העולם לפני המשחקים האולימפיים לא הצליחה טריקט להגיע לשלב הגמר וקבעה תוצאה של 55.17 שניות וסיימה במקום התשיעי בלבד.
בת ארצה ג'ודי הנרי שיפרה את שיאה העולמי כבר בשלב חצי הגמר והעמידה אותו על 53.52 שניות.
בגמר הנרי ניצחה בתוצאה של 53.84 שניות.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול בשנת 2005 זכתה טריקט ב-5 מדליות.
בנוסף, היא זכתה ב-2 מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.37 שניות, אחרי בת ארצה ג'סיקה שיפר (57.23 שניות) ולפני אוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (58.57 שניות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:54.06 דקות אחרי ארצות הברית (7:53.70 דקות) ולפני סין (7:57.29 דקות).
למרות שלא השתתפה במשחה ל-200 מטר חופשי קבעה טריקט כשחיינית ראשונה בשליחות את הזמן הרביעי בטיבו בהיסטוריה 1:57.06 דקות, מהיר ב-1.51 שניות מסוליין פיג מצרפת שזכתה במשחה זה.
בנוסף היא ויתרה על השתתפותה במשחה ל-100 מטר חופשי, אך בשליחות חופשי היא קבעה את הזמן המהיר ולכן היא זו ששחתה במשחה שליחות מעורב ולא ג'ודי הנרי שזכתה במשחה.
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006, זכתה טריקט ב-7 מדליות.
באליפות העולם שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה טריקט ב-5 מדליות זהב.
במשחה ל-50 מטר חופשי היא הגנה על תוארה מהאליפות הקודמת בתוצאה של 24.53 שניות, לפני תרז אלשאמאר משוודיה (24.62 שניות) וולדהויז (24.70 שניות).
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה השליחות ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 7:50.09 דקות.
ימים ספורים לאחר אליפות העולם בשחייה המוצלחת שלה, ליבי לנטון התחתנה עם בחיר ליבה השחיין לוק טריקט, בסידני, באפריל 2007 ותרמה את כל הרווחים מפרסום תמונות חתונתה לשלושה מוסדות צדקה.
ב-27 במרץ 2008 במסגרת המבחנים האוסטרלים לאולימפיאדה שנערכו בסידני, הייתה טריקט לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה מתחת ל-53 שניות במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי, כשקבעה שיא עולם חדש של 52.88 שניות, שיפור לשיאה של בריטה סטפן מגרמניה (53.30 שניות).
יומיים לאחר מכן היא שוב הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה מתחת ל-24 שניות במשחה ל-50 מטר חופשי, כשקבעה שיא עולם חדש נוסף של 23.97 שניות, שיפור לשיאה של מרלין ולדהויז מהולנד (24.09 שניות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה טריקט ב-4 מדליות.
היא זכתה ב-2 מדליות זהב במשחים ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.73 שניות, לפני כריסטין מאגנוסון מארצות הברית (57.10 שניות) ובת ארצה שיפר (57.25 שניות) ול-4x100 מטר מעורב שליחות כשחיינית החופשי שיא עולם חדש של 3:52.69 דקות, לפני ארצות הברית (3:53.30 דקות) וסין (3:56.11 דקות).
היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.16 שניות, אחרי בריטה שטפן מגרמניה (53.12 שניות) ולפני נטלי קוגלין מארצות הברית (53.39 שניות) ובמדליית ארד במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.05 דקות אחרי המנצות מהולנד (3:33.76 דקות) וארצות הברית (3:34.33 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.25 שניות, אחרי המנצחת סטפן (24.06 שניות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה טריקט ב-3 מדליות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:52.58 דקות, אחרי סין שקבעה שיא עולם חדש (3:52.19 דקות) ולפני גרמניה (3:55.79 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה טריקט במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
בסך הכל קבעה טריקט 14 שיא עולם, מהם 8 שיאי עולם אישיים (4 בבריכות אולימפיות ו-4 בבריכות של 25 מטר) ו-6 שיא עולם במשחי שליחות (3 בבריכות אולימפיות ו-3 בבריכות של 25 מטר).
בסך הכל זכתה טריקט ב-7 מדליות אולימפיות (4 זהב, 1 כסף ו-2 ארד), 15 מדליות באליפות העולם (8 זהב, 3 כסף ו-4 ארד), 12 מדליות מאליפות העולם בבריכות קצרות (7 זהב, 3 כסף ו-2 ארד) ו-7 מדליות במשחקי חבר העמים (5 זהב ו-2 כסף).
טריקט זכתה בתואר שחיינית השנה באוסטרליה בשנת 2005.
טריקט זכתה בתואר שחיינית השנה באזור האוקיינוס השקט בשנת 2007.
ליביאן איירליינס היא חברת התעופה הלאומית של לוב.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של טריפולי.
החברה נוסדה בשנת 1964 והחלה את טיסותיה בשנת 1965 כשהיא מפעילה מטוס קרוול בטיסות לאירופה.
בשנת 1973 הופלה טיסה 114 של ליביאן איירליינס על ידי חיל האוויר הישראלי לאחר שנכנסה ללא אישור למרחב האווירי הישראלי.
לאחר התפוצצות טיסת פאן אם 103 הידועה בשם "אסון לוקרבי" הטילו מדינות העולם סנקציות על לוב, ובעקבות כך הוכרחה החברה לבטל את כל טיסותיה הבינלאומיות.
בשנת 1999 הוסרו הסנקציות והחברה החלה לבצע שוב טיסות בינלאומיות וכן לחדש את צי המטוסים שלה.
ליביו רוטמן (Liviu Rotman; נולד באפריל 1947, בבוקרשט, רומניה) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות יהדות רומניה, מרצה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור חבר באוניברסיטת בוקרשט, חבר במועצה האקדמית של המכון למדעי יהדות של אוניברסיטת בוקרשט.
ליביו רוטמן נולד בשנת 1947 למשפחה יהודית בבוקרשט.
אביו, מרקו רוטמן, היה מהנדס בניין.
סיים בשנת 1964 את לימודי התיכון בתיכון "מיכאי ויטיאזול" ("מיכאי האמיץ") בבירה הרומנית.
למד לאחר מכן בבית הספר הלאומי ללימודי פוליטיקה ומנהל וסיים תואר בלימודי היסטוריה באוניברסיטת בוקרשט, שבה סיים גם את עבודת הדוקטורט בנושא פעילותה של עיריית בוקרשט במחצית השנייה של המאה ה-19.
ב-1985 עלה לישראל יחד עם רעייתו, שני ילדיו ואימו.
בין השנים 1990–2003 עבד כחוקר וכמרצה באוניברסיטת תל אביב, בעיקר במסגרת המרכז לתולדות יהדות רומניה ע"ש גולדשטיין-גורן, חלק מהמכון לחקר התפוצות של האוניברסיטה.
בעבודתו ההיסטורית ערך רוטמן בין השנים 1997–2003 סדרה בת חמישה כרכים של תולדות יהודי רומניה.
כמו כן, תרם תרומה חשובה לחקר תולדות החינוך היהודי המודרני ברומניה.
בשנות ה-2000 חקר במיוחד את תולדות יהודי רומניה תחת המשטר הקומוניסטי בתקופה שבין השנים 1944–1965. בנוסף, חקר היבטים של שואת יהודי רומניה ואת תופעות הכחשת השואה והטריוויאליזציה של השואה ברומניה.
Romanian Jews and Communism between 1938-1944 התעמולה האנטישמית והרטוריקה הרשמית בנוגע ל"סכנה היודאו-בולשביקית": היהודים הרומנים והקומוניזם בין השנים 1938-1944
II, The Nineteenth Century, 2005 (בעריכתו יחד עם קרול יאנקו - הכרך ב לתולדות יהודי רומניה - המאה י"ט, 2005, המרכז לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב)
III, Between the Two World Wars (עריכה יחד עם רפאל ואגו - כרך ג - בין מלחמות העולם 2005)
IV, The Communist Era until 1965 2005, (כרך ד, התקופה הקומוניסטית עד שנת 1965)
ליביו רבריאנו (ברומנית: Liviu Rebreanu; 27 בנובמבר 1885 - 1 בספטמבר 1944) היה סופר, מחזאי ועיתונאי רומני, יליד טרנסילבניה, אחד מכותבי הרומנים והנובלות המוערכים בשפה הרומנית.
רקע משפחתי, שנות הילדות ולימודיו
ליביו רבריאנו נולד בכפר הרומני טרלישואה Târlişua, כיום במחוז ביסטריצה-נסאוד, בצפון-טרנסילבניה, אז ב"רוזנות" סולנוק-דבקה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה.
הוא היה הראשון מבין ארבעת-עשר ילדיהם של וסילה רבריאנו, מורה, ולודוביקה לבית דיוּגאנו (1945-1865), בת למשפחת איכרים.
האב היה חבר לכיתה של המשורר הידוע ג'ורג'ה קושבוק וחוקר חובב של הפולקלור הרומני.
האם הייתה שחקנית תיאטרון חובבת על במות כפר הולדתה, בקליאן.
הוריו שימשו לרבריאנו הסופר לדגם לגבוריו הספרותיים - בני משפחת הרדליה, המאכלסים את הרומנים "יון", המרד" ,"הגורילה" וכו'.
בבית הוריו גדל ליביו רבריאנו ברוח הלאומיות הרומנית ובדת הנוצרית ה"יוונית-קתולית" ("המאוחדת עם רומא") שנפוצה במאות ה-18–19 בקרב מיעוט מהרומנים הטרנסילבנים בעידוד השלטון האוסטרי.
בני דת זו התערו יותר בקלות בחייה הפוליטיים והתרבותיים של האימפריה ובניגוד לציפיות השלטונות האוסטרים וההונגרים תרמו תרומה חשובה לחיזוק התודעה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה.
כפי שהעיד מאוחר יותר, מגיל שנתיים וחצי בילה רבריאנו את השנים היפות ביותר בילדותו בכפר מאיירו Maieru, בעמק הסומש, בין רודנה ובין סנג'ורז, שם למד בשנים 1891–1895 אצל אביו, שלימד בבית הספר המקומי.
רבריאנו כינה את הכפר הזה באחד מסיפוריו, "קן החלומות".
רבים מזכרונות הילדות שלו, שמצאו מקום בכתיבתו המוקדמת למגירה, קודם בשפה ההונגרית, ואחר כך ברומנית, מעלים באוב
אנשים ונופים מן הכפרים שהכיר.
גם ברומן "יון" מהדהדים זכרונות מן הכפר מאיירו, אולם גם מן הכפר פריסלופ שבו התגורר הסופר בשלב מאוחר יותר בחייו.
הספר הרומני הראשון שעשה רושם עליו בילדותו הייתה "ההיסטוריה של טרנסילבניה" מאת יון פופ רטגאנול.
לאחר מכן מגיל 10 היה עליו להמשיך את לימודיו בבית ספר בעיר נסאוד ובגימנסיה הגרמנית בעיר ביסטריצה.
בהמשך בחר בקריירה צבאית והחל משנת 1900 למד בבית ספר צבאי בשופרון בהונגריה.
משם נסע לבודפשט וסיים שם את האקדמיה הצבאית.
"עריקתו" לרומניה וצעדיו הראשונים בתחום הכתיבה
בתום לימודיו הוצב תקופה כקצין בעיר ההונגרית גיולה אבל בשנת 1908 התפטר ובשנת 1909 גנב את הגבול שבין טרנסילבניה ובין רומניה והשתקע בבוקרשט.
את כישרונו הספרותי הפגין כבר בהונגריה בשפה ההונגרית ואחר כך עבר לכתוב ברומנית.
בבוקרשט הצטרף לכמה מהחוגים הספרותיים ועבד כעיתונאי בעיתון "אורדיניה" Ordinea (הסדר) ואחר כך,
בתקופה שבה היחסים בין ממלכת רומניה ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית התנהלו יחסים טובים, לפי דרישת ממשלת אוסטרו-הונגריה רבריאנו נעצר והוסגר בשנת 1910. נכלא בגיולה, אך שוחרר מהר למדי באוגוסט אותה שנה.
משהתאפשר לו לחזור לרומניה הירבה לפקוד את עולם התיאטרון הרומני.
בין השנים 1911–1912 התמנה למזכיר התיאטרון הלאומי בעיר קראיובה, שבו הממונה עליו היה הפרוזאיקן אמיל גרליאנו, המפורסם בסיפוריו הקצרים.
באותה תקופה התחתן עם השחקנית פאני רדולסקו.
בשנת 1912 רבריאנו פרסם את קובץ הנובלות הראשון שלו תחת הכותרת "לבטים" (Frământări).
אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה כתב של העיתון "אדוורול" והמשיך לפרסם סיפורים קצרים - "הפרחחים" ( Golanii), "וידוי" ('Mărturisire) ו"חשבונות" (Răfuială).
בתום המלחמה הפך לאחד הכוכבים של החברה הספרותית "זבורטורול" (המעופף) שבהנהגתו של מבקר הספרות אוג'ן לובינסקו.
בשנת 1920 הוצא לאור הרומן שלו, "יון" - הרומן הרומני המודרני הראשון במלוא מובן המילה.
רבריאנו תיאר בו את המאבקים על האדמה בטרנסילבניה הכפרית.
היצירה זכתה בפרס האקדמיה הרומנית.
בשנת 1939 רבריאנו נבחר לחבר באקדמיה הרומנית.
בין השנים 1928–1930 כיהן כמנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט.
בתקופת השלטון הצבאי- פאשיסטי היה יושב ראש חברת הסופרים הרומנים.
בשנת 1944 אובחנו אצל הסופר נפחת וציסטה בראות.
הוא נפטר בספטמבר 1944 ככל הנראה בביתו בוואליה מארה במחוז ארג'ש עקב בעיות רפואיות.
הייתה שמועה כי מותו נגרם על ידי ירי של חיילים על מכונית שבה נסע לצד גנרל בשם מנולסקו.
17 בנובמבר 1957 - מיוזמת המורה סבר אורסה נחנכה תערוכה קבועה לזכרו שהפכה בשנת 1970 למוזיאון "ליביו רבריאנו" - בכפר מאיירו, מחוז ביסטריצה-נסאוד.
1957 - הוקם בית-מוזיאון בכפר פריסלופ (עם תרומה מאלמנתו ובתו), באתר שבו נמצא בעבר בית אביו.
היישוב פריסלופ (שהפך לחלק מן העיר נסאוד).
בית הספר התיכון המקצועי בכפר מאיירו.
ליביגיט (גרמנית Liebigit אנגלית Liebigite) הוא מינרל רדיואקטיבי נדיר של אורניום שנוסחתו היא (Ca2(UO2)(CO3)3•11(H2O).
בדרך כלל הוא מופיע מעורב עם בצרי אורניום נוספים.
פלואורסצנטי כשהוא מוקרן בקרינת UV (על-סגול).
נתגלה לראשונה ב-1848 באדירנה שבטורקיה ונקרא על שם הכימאי הגרמני יוסטוס פון ליביג.
ליבושה (צ'כית: Libuše, או בגרסאות אחרות: Libussa או Lubossa) המייסדת של שושלת פז'מיסל של מלכי בוהמיה (צ'כיה), ושל העם הצ'כי כולו, לפי אגדת העם הצ'כית.
לפי "כרוניקה בואמורום", אשר הועלתה על כתב במאה ה-12 על ידי הכומר וההיסטוריון קוסמס מפראג, ליבושה הייתה הצעירה והחכמה משלוש בנותיו של הנסיך קרוק, וחיה ככל הנראה במאה ה-8. לאחר מותו של קרוק (ניתן להשוואה עם קרקוס הפולני, מייסד העיר קרקוב), מתמנה ליבושה למנהיגת השבט (שופטת).
על אף חוכמתה ושלטונה השקול, מביעים הגברים בשבט את חוסר שביעות רצונם מכך שהמנהיגה שלהם היא אישה, ודורשים למנות מנהיג.
בעקבות כך ליבושה מכנסת מועצת חכמים, ומכריזה שתינשא לגבר שאליו יביא אותה הסוס שלה.
כך אכן קורה, וליבושה נישאת לפז'מיסל, אשר היה עובד אדמה.
כמו כן, ליבושה מנבאת את הקמת העיר פראג.
מנישואיה לפז'מיסל, נולדו לליבושה שלושה בנים - נזמיסל, רדוביל ולודומיר.
כך נוסדה שושלת פז'מיסל, השושלת הראשונה של מלכי צ'כיה.
לפי אותה אגדה, ליבושה ייסדה את מבצר ליבושין באזור העיר קלדנו בצ'כיה.
על פי גרסה אחרת, מיקומו המבצר מיוחס לאזור וישהראד בפראג.
האגדה על ליבושה מסמלת את המעבר ההדרגתי של הצ'כים ממטריארכיה לשיטה הפטריארכלית, אם כי לא באופן סופי, מכיוון שלפי האגדה, לאחר מותה של ליבושה מתרחשת מרידה של קבוצת נשים גדולה בשלטון הגברי, והן מייסדות מבצר אשר נכבש רק מספר שנים רב לאחר מכן.
ליבושה הונצחה בטרגדיה של הסופר פרנץ גרילפרצר, באופרה ליבושה של המלחין הצ'כי הנודע בדז'יך סמטנה ובנובלה של מילוש אורבן.
כמו כן, נקרא על שמה האסטרואיד 264-ליבוסה , אשר התגלה בשנת 1886.
ליביו יון אנטל (ברומנית: Liviu Ion Antal; נולד ב-2 ביוני 1989 בשימלאו סילבאניי שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ בקבוצת ז'לגיריס וילנה.
אנטל החל את דרכו המקצועית בקונקורדיה קיאז'נה הרומנית בה שיחק במשך עונה אחת, ערך 21 הופעות וכבש שני שערי ליגה.
בעונת שיחק בטרגו מורש ובמדיה כבש שישה שערים ב-26 הופעות.
בתחילת עונת חתם אנטל באוצלול גאלאץ ועד מהרה הפך לחלק חשוב בקבוצה שזכתה באליפות הראשונה שלה בעונת .
בעונה שלאחר מכן שיחק עם הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בסך הכל שיחק שלוש שנים בקבוצה, במדיה ערך 83 הופעות וכבש 16 שערי ליגה.
ב-14 ביוני 2012 חתם אנטל לארבע שנים בקבוצת וסלוי.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש אנטל ב-1 באוגוסט 2012, בתיקו 1-1 מול פנרבחצ'ה בסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות.
בעונתו השנייה בקבוצה סיים אנטל כמלך השערים של ליגת העל הרומנית עם 15 כיבושים.
ביולי 2014 הכריזה וסלוי על פשיטת רגל ואנטאל שוחרר מהמועדון והפך לשחקן חופשי.
אנטל עזב את רומניה לראשונה בקריירה שלו כשחתם בגנצ'לרבירליגי מהליגה הטורקית.
את שערו הראשון בקבוצה כבש ב-25 באוקטובר 2014, במשחק מול פנרבחצ'ה.
בסך הכל שיחק חצי עונה בקבוצה, ערך תשע הופעות ליגה בהן כבש שער אחד, וכבש שלושה שערים במסגרת הגביע הטורקי.
ב-1 בפברואר 2015 הגיע אנטל לישראל וחתם בבית"ר ירושלים עד לתום העונה עם אופציה לעונה נוספת.
ב-9 בפברואר 2015 ערך אנטל את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 3:4 על הפועל חיפה במסגרת המחזור ה-21 בליגת העל.
באותו משחק כבש אנטל בפנדל את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-22 במרץ 2015 כבש אנטל צמד שערים בניצחון 1:2 על עירוני קריית שמונה במסגרת המחזור ה-27 בפלייאוף העליון.
בסך הכל ערך בעונה זו 14 הופעות במדי בית"ר ירושלים, בהן כבש שלושה שערים, ובסופה סיים את דרכו במועדון.
ב-1 באוגוסט 2015 חתם אנטל לארבע שנים בהפועל תל אביב.
ב-13 בספטמבר 2015 כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, במשחק מול מכבי נתניה במסגרת המחזור השלישי של ליגת העל.
בסך הכל כבש אנטל שני שערים ב-16 הופעות ליגה במדי הפועל תל אביב, ובינואר 2016 חזר לרומניה והושאל לפאנדורי טרגו ז'יו.
בתום העונה, הושאל אנטל לפאנדורי לעונה נוספת.
ב-20 ביוני 2017 חתם בז'לגיריס וילנה הליטאית.
ב-4 בינואר 2021 חזר לרומניה וחתם בUTA אראד.
בפברואר 2022 עבר לזלאגרסגי ט.א.
לזכותו של אנטל שתי הופעות במדי הנבחרת הצעירה של רומניה.
בשנת 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה הבוגרת, במשחק ידידות נגד פרגוואי.
מלך השערים של ליגת העל הרומנית: 2013/2014
ליביים (שם מדעי: Lybiidae) הם משפחת עופות יער מסדרת הנקראים החיים באפריקה ובה 6 סוגים.
הם גדולים ובעלי מקור שחור ומגודל ומזכירים בצורתם טוקנים קטנים וקרובים למשפחת ברבטים אמריקאים (Capitonidae) וכן למשפחת הפופיים (Bucconidae) שהם שלבי ביניים בין הנקרים לטוקנים הדרום אמריקנים.
מינים אלה מגיעים לאורך של 20-30 ס"מ וחיים ברובה של אפריקה מעופות היער הסבוך בסוג Lybius ועד לבני הסוג הנפוצים גם בסוואנות שיחיות שונות.
מזונם העיקרי הוא פירות, זרעים וחרקים שונים.
במשפחה זו ישנם 36 מינים ב-6 סוגים:
Lybius - בו 12 מינים
פלאביוס ליביוס סוורוס סרפנטיוס אוגוסטוס היה קיסר האימפריה הרומית המערבית מה-19 בנובמבר 461 ועד מותו.
סוורוס שימש בתחילה כסנטור רומי מלוקאניה.
כמו יתר הקיסרים המערביים האחרונים, היה חסר כל כוח והשפעה אפקטיביים ולא יכול היה לפתור את הבעיות הרבות של האימפריה.
הכוח האמיתי מאחורי הכתר והשולט בפועל באימפריה המערבית היה המגיסטר מיליטום, ריקימר.
המקורות מתארים אותו כאדם אדוק ודתי.
ב-7 באוגוסט 461, הוצא להורג הקיסר מיוריאנוס, בהוראתו של המגיסטר מיליטום, ריקימר, המפקד העליון של הצבא הרומי המערבי.
המאבק על ירושת כסאו ניטש בין לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, גאיזריק מלך הונדלים וריקימר עצמו.
לפי המסורת, הקיסר הרומאי המזרחי היה זכאי לרשת את עמיתו המערבי שכן רשמית, האימפריה הרומית הייתה עדיין מאוחדת.
ריקימר העדיף קיסר חלש כדי שיכול לשלוט בו.
מוצאו הברברי מנע ממנו את הזכות לכתר.
במהלך ביזת רומא (455), שבה גאיזריק את ליקיניה אאודוקסיה, פלקידיה ואאודוקיה - אשתו ושתי בנותיו של ולנטיניאנוס השלישי, הקיסר הרומי המערבי .
עקב נישואיה של אחת מהן, אאודוקיה, עם בנו הונריק, הפך גאיזריק לחלק מהמשפחה הקיסרית.
מועמדו לירושת כס הקיסרות הרומאית המערבית היה אוליבריוס שנישא לפלקידיה ולפיכך היה בגדר בן משפחתו.
על מנת להביא לבחירתו של אוליבריוס, גאיזריק הפעיל לחץ על האימפריה באמצעות מספר פשיטות על חופי איטליה וסיציליה, וטען כי הסכם השלום שחתם עם מיוריאנוס אינו תקף.
ריקימר הגיב באמצעות משלחת לגאיזריק אשר ביקשה ממנו לכבד את האמנה, בעוד משלחת שנייה נשלחה על ידי לאון הראשון לגאיזריק וביקשה ממנו להפסיק את הפשיטות ולשחרר את אשתו ובנותיו של ולנטיניאנוס השלישי.
למרות הלחץ שהפעילו הפשיטות הונדליות, החליט ריקימר להתעלם מאוליבריוס ולרצות את האריסטוקרטיה האיטלקית על ידי מינוי הסנטור ליביוס סוורוס לכס הקיסרות המערבית.
ב-19 בנובמבר 461, נבחר סוורוס כקיסר על ידי הסנאט הרומי, אשר התכנס ברוונה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-5, האימפריה הרומית המערבית כבר לא שלטה בכמה פרובינקיות קיסריות אפילו להלכה:
בריטניה ננטשה, אפריקה נכבשה על ידי הונדלים ואילו היספניה נפלה בידי הסואבים והוויזיגותים (שהיו הפואדרטי של האימפריה).
השטח בשליטתו של ליביוס סוורוס היה קטן אף יותר, מאחר שמושלי הפרובניקיות הרומיות, איגידוס, מושל גאליה ומרקלינוס, מושל איליריקום, שתמכו בקיסר הקודם מיוריאנוס, לא קיבלו את בחירתו כיורשו.
אפילו לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית לא הכיר בסוורוס.
ההיסטוריונים של החלק המזרחי של האימפריה, מרקלנוס קומס ויורדנס כינו אותו "הגזלן של הכס המערבי".
ריקימר הביא אמנם לבחירתו של סוורוס כקיסר, אך המשיך להיות השליט בפועל.
עדות לכך ניתן למצוא במטבעות שנטבעו בתקופת קיסרותו של ליביוס סוורוס, שעל צידם האחורי מופיע חותמו של ריקימר.
עדות נוספת לשליטתו של ריקימר עולה מתוך תיאור תבוסתו ומותו של ברגור, מלך האלאנים, על ידי ההיסטוריון מרקלינוס קומס:
הוונדלים המשיכו במעשי הביזה גם בתקופת שלטונו של סוורוס.
מצד אחד, מלכם גאיזריק טען כי הפשיטות על רומא מוצדקות מאחר שלא קיבל את חלקו בירושתו של ולנטיניאנוס השלישי.
מצד שני הוא עדיין קיווה להושיב את אוליבריוס על כס הקיסרות המערבית.
פשיטות הונדלים פגעו קשות בכלכלתם של בעלי הקרקעות האיטלקים, רובם סנטורים.
כמה נציגים של האריסטוקרטיה האיטלקית פנו לקיסר בתחינה להגיע לפשרה עם גאיזריק.
סוורוס שלח את הפטריקיאן טיטאן אל מלך הונדלים אך זה דחה את הצעת השלום.
אף על פי שלאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית לא הכיר רשמית בסוורוס, השניים בכל זאת שיתפו פעולה בבחירת הקונסולים השנתית:
על פי המסורת הרומאית, אחת לשנה, כל אחד מ-2 הקיסרים בוחר קונסול ושולח אותו לחצרו של האחר.
על אף שלא קיבל הכרה במזרח, מינה ליביוס סוורוס את עצמו כקונסול של שנת 462 (השנה הראשונה שלו בתור קיסר).
בשנה שלאחר מכן, 463, בחר סוורוס לקונסול חבר בכיר של האריסטוקרטיה האיטלקית, ססינה דסיוס באסיליוס, פרפקט איטליה.
בשנים 464 ו-465 לא מינה סוורוס קונסולים וקיבל את שני הקונסולים שנבחרו על ידי ביזנטיון.
הפרטים על מותו של ליביוס סוורוס לוטים בערפל, אך ההסכמה הרווחת בקרב רוב ההיסטוריונים המודרניים היא כי מותו ב-465 היה כתוצאה מגורם טבעי.
אמנם, במאה ה-6 טען קאסיודורוס כי סוורוס הורעל בבוגדנות בארמון על ידי ריקימר, אך שלוש שנים לאחר מותו של סוורוס כתב המשורר סידוניוס אפולינאריס שהוא מת מוות טבעי.
לדברי היסטוריונים מודרניים, לריקימר לא הייתה שום סיבה להרוג את סוורוס, שהיה למעשה שליט בובה, אלא אם הוא היווה מכשול לפיוס של ריקימר עם לאון.
לִיבְיוּ ניקולאָיֶה דְראַגְנְיָה (ברומנית: Liviu Nicolae Dragnea, נולד ב-28 באוקטובר 1962 בכפר גראטיה, מחוז טלאורמן) הוא פוליטיקאי רומני, מהנדס תחבורה בהשכלתו, יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה בין השנים 2015–2019, יושב ראש בית הנבחרים של רומניה בשנים 2016–2019.
בינואר-פברואר 2009 כיהן זמן קצר כשר המנהל והפנים בממשלת אמיל בוק.
בדצמבר 2012 התמנה לסגן ראש הממשלה ולשר המנהל והפיתוח האזורי בממשלת ויקטור פונטה.
נבחר לבית הנבחרים של רומניה מטעם מחוז הולדתו, טלאורמן בין השנים 2012–2019
בשנים 2019–2021 ריצה עונש מאסר על עבירות של שחיתות.
ליביו דראגניה נולד בשנת 1962 בכפר גראטיה שבמחוז טלאורמן בחבל מונטניה (ולאכיה).
בשנת 1981 סיים את לימודיו בתיכון למתמטיקה-פיזיקה "אוניריה" ("האיחוד") בטורנו מגורלה.
לאחר מכן למד במכון הפוליטכני בבוקרשט (בימינו - האוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט), בפקולטה לתחבורה, המחלקה לכלי רכב, אותה סיים בשנת 1987. מאוחר יותר, ב-1997, השתלם בבית הספר ללימודים גבוהים למנהל של משרד הפנים האיטלקי ברומא.
ב-2001 למד קורס המשך למנהל ציבורי מקומי באקדמיה ללימודים כלכליים בבוקרשט וב-2003 סיים לימודים נוספים בפקולטה לניהול ולמנהל ציבורי באוניברסיטה האקולוגית בבוקרשט.
ב-2004 סיים לימודים במכללה לביטחון - האוניברסיטה הלאומית לביטחון על שם קרול הראשון.
בשנת 1996 נבחר למועצת העיר טורנו מגורלה.
בשנים 1996–2000 פעל כחבר במפלגה הדמוקרטית-ליברלית.
בין 1996–2000 כיהן כפרפקט של המחוז טלאורמן בשנים 2004–2009 היה יושב ראש מועצת המחוז טלאורמן.
ב-2000 הצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בתקופה שבין 20 בינואר 2009 ל-2 בפברואר 2009 החליף את גבריאל אופריה כשר המנהל והפנים בממשלת בוק הראשונה.
בין דצמבר 2012 ל-15 במאי 2015 החליף את אדוארד הלוויג בממשלת ויקטור פונטה השנייה, השלישית והרביעית כשר למנהל ולפיתוח אזורי וסגן ראש הממשלה.
ב-22 ביולי 2015, בעקבות התפטרותו של ויקטור פונטה מראשות הממשלה ומראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נבחר דראגניה ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-22 באפריל 2016, בעקבות עבירה של הונאת בחירות בעת משאל עם משנת 2012 שנועד להכריע בנושא הדחת הנשיא טראיאן בססקו, נידון דראגניה לשנתיים של מאסר על תנאי.
בכך הכפיל בית המשפט העליון של רומניה את עונשו הקודם שנגזר עליו ב-15 במאי 2015. העונש הקודם הוא שהביא להתפטרותו מתפקידו המיניסטריאלי.
אחרי סיום כהונת ממשלת הטכנוקרטים של דאצ'יאן צ'ולוש הוזכר דראגניה כמועמד אפשרי לראשות הממשלה, אולם החוקים שאומצו בעבר בפרלמנט לא אפשרו זאת בגלל הרשעתו.
אחרי הניצחון של מפלגתו בבחירות, בינואר 2017 הורכבה ממשלה בראשות סורין גרינדיאנו, חברו הצעיר יותר למפלגה.
בינואר 2017 החליטה ממשלה זו להוציא צו שהיה אמור לרכך את החוקים נגד השחיתות ואולי נועדו לחסום את השלכותיהם לגבי הקריירה הפוליטית של דראגניה.
אולם הצו בוטל עקב הפגנות מחאה המוניות שהציפו את רחובות הערים ברומניה.
ביוני 2017 חל קרע בין דראגניה לראש הממשלה גרינדיאנו (שמינה, בין השאר, את ראש הממשלה לשעבר, ויקטור פונטה, למזכיר הממשלה) והמפלגה הדיחה את האחרון באמצעות הצבעת אי אמון בפרלמנט.
ב-27 במאי 2019 נידון למאסר בפועל ל3 שנים ו-6 חדשים בגין תיק ההעסקות הפיקטיביות במנהל לרווחה והגנת הילד של מחוז טלאורמן.
ב-2022 עמד בראש המפלגה הלאומנית הפופוליסטית בשם "הברית למען המולדת" וחתם על שיתוף פעולה עם מנהיג המפלגה הנוצרית דמוקרטית של האיכרים, אאורליאן פבלסקו.
שתי המפלגות סיכמו להקים "קואליציה למען הריבונות" לקראת הבחירות ב-2024- על מנת להתנגד למה שקראו "קואליציית הגלובליזם של הבגידה הלאומית" המיוצגת על ידי המפלגות הלאומית ליברלית וסוציאל-דמוקרטית.
ליביו דראגניה גרוש מאשתו לשעבר, בומבוניקה לבית פרודאנה, ואב לשני ילדים.
החל ממאי 2016 התארס דראגניה עם אירינה אלכסנדרה טנאסה, מזכירתו לשעבר, ב-30 שנה צעירה ממנו.
הוא אדם מבוסס שבבעלותו ב-2008 היו 8 מגרשים (לרבות בחוף הים השחור - באזוגה ובנבודאר), דירה, שני בתים ובית נופש, מלון, אכסניה ושני מרחבים מסחריים בעיר טורנו מגורלה.
יקיר העיר נגרשט-אואש בחבל אואש
2001 - יקיר המחוז לאון קאנטי בפלורידה על תרומתו להצלחת התוכנית הבינלאומית ללימוד המנהל הציבורי המקומי והממשלתי של ארצות הברית
דיפלומת הצטיינות של פדרציית הרשויות המקומיות ברומניה כיושב ראש מחוזי הפעיל ביותר, עם תוצאות יוצאות דופן במנהל הציבורי המקומי
אות הכבוד "ידיד הקהילה היהודית ברומניה"
ינואר 2016 - קיבל בבריסל את האות "מצפן ירושלים" מטעם הקונגרס היהודי האירופי לתרומה אישית לסובלנות ולמאבק בהכחשת השואה, לידידות עם מדינת ישראל ותמיכה לקהילות היהודיות
אוסקר ההצטיינות לאיש השנה של מחוז טלאורמן
ליבי שאף היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית.
כיהנה כראש עיריית אוקלנד שבקליפורניה בשנים 2015–2023.
שאף נולדה באוקלנד, בת למשפחה יהודית.
למדה בתיכון סקייליין, סיימה תואר ראשון ברולינג קולג' שבפלורידה ותואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת לויולה מורימאונט שבלוס אנג'לס.
בשנים 1992–1995 עבדה במשרד עורכי הדין Reed Smith LLP.
היא עזבה את המשרד לטובת ניהול פרויקט התנדבותי למען בתי ספר ציבוריים באוקלנד.
שימשה ראש מטה יושב ראש מועצת העיר אוקלנד ועוזרת בכירה לראש העירייה ג'רי בראון, כמו כן עבדה בהנהלת נמל אוקלנד.
ב-2010 נבחרה למועצת העיר אוקלנד.
ב-2014 נבחרה לראשות עיריית אוקלנד.
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית ביקרה את מדיניותו, בפרט בנושא ההגירה וכינתה אותו בריון.
בפברואר 2018 פרסמה הודעה המזהירה שוהים בלתי חוקיים מפני פשיטה צפויה של רשות ההגירה והמכס הפדרלית.
היא סיימה את כהונתה כראש העיר בינואר 2023, לאחר שתי תקופות הכהונה האפשריות.
ב-2024 הודיעה כי תתמודד למשרת גזבר המדינה ב-2026.
שאף נשואה לסלווטורה ("סאל") פאהי ואם לשני ילדים.
"ליבי ער" הוא אלבומה השני של הזמרת-יוצרת הישראלית יובל דיין.
האלבום יצא לאור ב-17 במרץ 2016, על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק.
מתוך האלבום יצאו ששת הסינגלים: "בשעה טובה", "ליבי ער", "בדיוק כמו הירח", "לילותיי" ו-"שב מולי" אשר זכו להצלחה רבה בישראל.
האלבום זכה למעמד פלטינה על סך מכירות של 40,000 עותקים בסך הכל.
בנוסף לכך, חלק משירי האלבום הופקו על ידי יובל דיין, שמואלי, דודו טסה וכולי.
יוסי חרסונסקי סקר את האלבום בחיוב, ואף העניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
השיר "ליבי ער" שתיפקד כשיר הנושא של האלבום הפך ללהיט ארצי, ולאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של דיין במצעדי הפזמונים.
"ליבי ער" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית יובל דיין, מתוך אלבומה השני, ליבי ער.