tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרע"ד (1914) נשלח על ידי חמיו לברנוביץ' לייסד שם ישיבה בשיטת המוסר של נובהרדוק.
בי"ז בכסלו תר"פ (1919) נפטר חמיו והוא התמנה תחתיו כראש הישיבה המרכזי וכממשיכו בהנהגת שיטת המוסר של נובהרדוק.
למרות האיסור שהטילו השלטונות הבולשביקים, המשיך ללמד תורה בתנאי מחתרת, ואף נאסר בשל כך למשך כחודש.
בהתייעצות עם החפץ חיים הועברה הישיבה לביאליסטוק שבפולין.
כמוה עשו גם שאר ישיבות נובהרדוק ברוסיה שהעבירו את פעילותן לערים שונות בפולין - מזריטש, ורשה ופינסק.
בשנת תרפ"ט (1929) ביקר בארץ ישראל וייסד ישיבה בתל אביב יחד עם עמיתו הרב הלל ויטקינד.
במהלך ביקורו בארץ נפגש עם הרב יוסף חיים זוננפלד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה העביר את הישיבה מביאליסטוק לווילנה.
הוא קיווה לעלות לארץ ישראל, אך משהייתה הזדמנות נסע דרך סיביר לשאנגחאי שבסין.
בסוף שנת תש"א (1941) הגיע לארצות הברית וייסד בניו יורק את ישיבת "בית יוסף".
בשנת תשכ"ג (1963) העלה את עצמות חמיו "הסבא מנובהרדוק" לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
כעבור שנה, בשנת תשכ"ד (1964), עלה לישראל והתגורר בירושלים, שם ייסד מחדש את ישיבת "בית יוסף".
נפטר בליל י"ד בניסן תש"ל, ונקבר בהר המנוחות, סמוך לקבר חמיו.
בנו היה הרב יעקב חיים יפה'ן, ראש ישיבת בית יוסף בניו יורק ומחבר ספר "נר משפט" על מסכת סנהדרין, ונכדו היה הרב אהרן יפה'ן, מראשי ישיבת חברון ונינו הוא הרב איתן יפה'ן מגיד שיעור בישיבת חברון.
חתנו היה הרב יהודה לייב נקריץ מישיבת נובהרדוק, שבתו שושנה נישאה לרב יחיאל יצחק פאר ראש ומייסד ישיבת "דרך איתן" על שם הרב יפה'ן.
הרב אליעזר בן ציון ברוק
המוסר והדעת - שיחות מוסר
דרך איתן - שיעורים על מסכתות הש"ס
הרב אברהם יצחק בלוך (תר"ן, 1890-כ' בתמוז תש"א, 1941) היה ראש אב בית דין טלז וראש ישיבת טלז בליטא.
נספה בשואה עם קהילת טלז.
נולד לרב יוסף יהודה לייב בלוך ולבת הרב אליעזר גורדון.
בתרפ"א מונה לראש ישיבת טלז לצד אביו, ולאחר פטירת אביו בז' בחשוון תר"ץ נבחר לרבה של קהילת טלז.
כמו כן נבחר כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וחבר תנועת "יבנה".
בעקבות כניסת הרוסים לליטא הם סגרו את כל הישיבות וגם ישיבת טלז פוזרה.
התלמידים המשיכו ללמוד במחתרת בחמש ערים שונות בליטא, והרב בלוך המשיך לדאוג להם ככל יכולתו אף בתנאים הקשים האלו.
בתמוז תש"א פלשו הגרמנים לליטא ובכלל זה לטלז, והקהילה עם רבם ורבני הישיבה ובהם האח הבכור, הרב זלמן שמואל שהיה המנהל הרוחני של הישיבה ודיין בטלז, חוסלה.
הרב בלוך נרצח עם בנו אליעזר בן ה-16 ביום כ' בתמוז ה'תש"א, 15 ביולי 1941. אשתו ראשא (44) וילדיהם: חסיה (19), פנינה (10) ויוסף יהודה ליב (4) בכפר ראיין הסמוך לטלז בי"ג בטבת ה'תש"ב, 2 בינואר 1942.
חתנו, הרב ברוך סורוצקין - ראש ישיבת טלז בקליבלנד, שהיה בן דודו
חתנו, הרב אייזיק אוזבנד - ראש ישיבת טלז בקליבלנד
חתנו הוא הרב שמואל יעקב בורנשטיין, ראש ישיבת "קריית מלך".
סדרת שעורי רבינו הגרא"י מטלז
שיעורים שלו בגמרא נמצאים גם בסדרת "תורת ראשי הישיבות":תורת ראשי הישיבות : מסכתא סוכה, "מפעל תורת ראשי הישיבות" ירושלים תש"עתורת ראשי הישיבות : מסכתא קידושין, "מפעל תורת ראשי הישיבות" ירושלים תשע"א
שיחות מוסר שלו ודברי השקפה נמצאים בשיעורי דעת שבבסיסם הם שיחותיו של אביו.
פירושיו להגדה של פסח מופיעים בהגדה של פסח - גדולי טלז, "המכון לחקר תורני ברית התורה", ירושלים תשנ"ה
המאמר תשובה בעניין למודי חול, בהוצאת התאחדות אלומני של ישיבת טלז-ויקליף, ויקליף תשכ"ח
הרב אברהם יעקב פרידמן (ה' באלול תרפ"ח, 21 באוגוסט 1928 – י"ט בטבת תשע"ג, 1 בינואר 2013) היה האדמו"ר מסדיגורה וחבר נשיאות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בווינה לרבי מרדכי שלום יוסף פרידמן, האדמו"ר מסדיגורה.
בשנת ה'תרצ"ד עבר עם משפחתו לגור בפשמישל.
זמן קצר לפני השואה, בסיוון ה'תרצ"ט, עלו לארץ ישראל.
למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת לומז'ה
אחרי השואה עבר עם אביו לארצות הברית והתגוררו בקראון הייטס.
רבי אברהם יעקב נשאר בניו יורק כרב הקהילה גם לאחר חזרת אביו לישראל בתשכ"ז.
הוא עלה מאוחר יותר והתיישב בצפון תל אביב.
נישא לציפורה פייגה (נפטרה בי"א בתמוז תשס"ו), בת הרב יוסף אריה פלדמן, בנו של רבי אפרים פישל מחבר הספרים "ידות אפרים" ו"דגל אפרים".
אחרי פטירת אביו בכ"ט בניסן תשל"ט הוכתר כאדמו"ר במקומו וירש את החצר ברחוב פנקס בתל אביב, וכן מונה במקומו לחבר במועצת גדולי התורה.
בשנת תשמ"ט מונה לחבר נשיאות המועצה.
עוד בחיי אביו הקים את ישיבת רוז'ין בבני ברק ושימש בה כראש הישיבה עד שהוכתר לאדמו"ר.
כאדמו"ר הקים מוסדות נוספים בירושלים, אשדוד, ביתר עילית, מודיעין עילית, ניו יורק ולונדון.
בסוף ימיו העביר את מרכז החסידות לבני ברק, אך עדיין המשיך להנהיג ולהתגורר מדי פעם בחצרו בתל אביב.
דברי תורתו יצאו לאור בסדרת ספרי "עקבי אבירים על התורה".
עד כה יצאו לאור שני כרכים על בראשית ושני כרכים על שמות.
על ידי הוצאת ספרים של החסידות - מכון כנסת מרדכי.
חסידו ומחותנו היה חבר הכנסת אברהם יוסף שפירא ששימש יו"ר ועדת הכספים.
רבי אברהם יעקב היה מהאדמו"רים ה"ימניים" באגודת ישראל והתנגד בחריפות למסירת חלקים מארץ ישראל לערבים.
בזמן תוכנית ההתנתקות פרסם בעיתון המודיע מכתב חריף נגד הגירוש ורכש בכספו חלקה של שני דונם באדמות כפר דרום.
נפטר בי"ט בטבת תשע"ג (1 בינואר 2013) ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.
בנו היחיד וממלא מקומו, רבי ישראל משה.
בתו אלישבע נשואה לרב פנחס שפירא, איש עסקים ורב בית הכנסת של החסידות "כנסת מרדכי" בתל אביב, בנו של חבר הכנסת לשעבר אברהם יוסף שפירא.
בתו נשואה לשמואל זיינוויל שארף, איש עסקים חסיד "באבוב - 45"
הרב אברהם יעקב הכהן (תרכ"ט, 1869 - כ"ז בכסלו תש"א, 1940) היה רב ומו"ץ בווילנה, ממלא מקום אביו הרב שלמה הכהן.
נולד בווילנה, בן למשפחת רבנים ידועה.
אביו, הרב שלמה הכהן, היה רב ומו"צ ראשי בעיר ומחבר הספרים חשק שלמה ושו"ת בנין שלמה.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרס"ו (1906), מילא את מקומו ברבנות.
היה חבר ב"ועד הרבנים" בווילנה.
כמו כן שימש כגבאי הצדקה של קופת הצדקה המרכזית בווילנה.
בביתו הופקדו פיקדונות הצדקה וכן משכורותיהם של רבני העיר ומו"ציה.
בשנת 1923 חתם עם עשרות רבנים נוספים מפולין ומליטא על "קול קורא" להצטרפות להסתדרות 'המזרחי'.
לרב הכהן היו שלושה בנים ובת.
באמצע שנות ה-30 שיגר אליו החזון איש מכתב מארץ ישראל ובו הציע כשידוך לבנו, שלמה, שהיה תלמידו הקרוב של החזון איש, את בתו של מקורבו יעקב הלפרין.
הרב הכהן נעתר להצעה, ובשנת תרצ"ו (1936) ביקר בארץ ישראל עם אשתו זלאטה כדי להשתתף בחתונה.
בנו נשאר בארץ ישראל והוא שב לווילנה עם רעייתו.
לפני שובו קרע קריעה בבגדו וישב על הארץ לאות אבלות על שנאלץ לעזוב את הארץ.
בשנת 1940, לאחר שנכנסו הסובייטים לווילנה, נודע להם כי בביתו מצויים סכומי כסף גדולים והם הגיעו לביתו ודרשו ממנו לגלות את מקום המסתור.
לאחר שסירב, נלקח לכלא ועונה.
במהלך מאסרו לקה בדלקת ריאות ובשיתוק, ואז שוחרר.
לאחר פטירתו מילא את מקומו חתנו הרב מיכל כ"ץ.
רבי אברהם יעקב פרידמן (כ"ד בניסן תרמ"ד, 19 באפריל 1884 - ב' באלול תש"ב, 15 באוגוסט 1942) היה האדמו"ר מבויאן בלמברג (לבוב).
בנו של האדמו"ר הראשון מבויאן, רבי יצחק פרידמן.
נולד בסדיגורה למלכה בת רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא ולרבי יצחק, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
בשנת תרנ"ה נישא לחנה בתו של רבי מרדכי טברסקי מלויעב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט יחד עם אביו ואחיו לווינה.
לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ז (1917), עבר מווינה ללבוב, מעריה המרכזיות של גליציה, שרבים מתושביה נמנו על חסידי בית רוז'ין.
על קורותיו לא ידוע הרבה.
בשנת תרצ"ג ביקר בארץ ישראל להזמנת חסיד שלו שחנך את ביתו בתל אביב.
באותו ביקור הדליק את ההדלקה המסורתית בל"ג בעומר במירון.
רבי אברהם יעקב נרצח בחצר ביתו יחד עם אשתו ומשמשו בב' באלול תש"ב (1942), לא הניח אחריו צאצאים.
דברי תורתו כונסו בספר נחלת יעקב, והם מכילים מאמרים רבים על דרך הרמז.
על שמו בית הכנסת נחלת יעקב של חסידות בויאן בביתר עילית.
אברהם יפה (16 בספטמבר 1923 - 8 באפריל 1969) היה אלוף-משנה בצה"ל מראשוני ובכירי טייסי חיל האוויר הישראלי.
יפה נולד ביבנאל, בנם הבכור של דב ואסתר יפה, ואחיהם של חנה יפה, יוסי יפה ושרה.
הוא זכה לכינוי אברהם יפה "הקטן", כשבן דודו אברהם יפה היה "הגדול".
בשנת 1932 עבר עם הוריו למושב חרות.
למד בבית הספר החקלאי כדורי, התגייס לפלמ"ח ב-1941 ושירת בפלוגה א' עד שהתנדב לצבא הבריטי ב-1943, יחד עם אביו ושירת בפלוגת תובלה 178 במצרים ובאיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה סייע לפליטים היהודים ניצולי השואה ועזר בהעברתם לחופי איטליה לקראת העפלתם.
ב-1946 שוחרר מהצבא וחזר לארץ ישראל למושב חרות.
ב-1947 גויס למוסד לעלייה ב' על ידי בן דודו אורי יפה.
הוא נשלח בזהות בדויה (אינג' פרידמנס) לאיטליה יחד עם אנשי צוותה של האונייה חיים ארלוזורוב ועסק בההעפלה ורכש נשק, הוא סייע לאנשי הפלי"ם להטביע את ספינת הנשק לינו.
באיטליה הצטרף לעמיתו מוטי הוד והשניים למדו טיסה במועדון תעופה במילאנו ולאחר מכן בשדה אורבה ליד רומא.
מאיטליה נשלחו השניים ללמוד טיסה קרבית בצ'כוסלובקיה, הם הצטרפו ל-10 טייסים נוספים שהגיעו מארץ ישראל ולטייס נוסף מצרפת, שהיוו את הגרעין העברי לטייסי הקרב של חיל האוויר הישראלי.
בשובו לישראל היה חניך בקורס טיס מס' מינוס 1 של חיל האוויר אותו סיים במאי 1949, לאחר הקורס הצטרף כטייס קרב לטייסת 101 בחצור.
בסוף 1950 מונה למפקד גף בטייסת 105 שהוקמה כטייסת אימון מבצעי.
ב-1952 נשלח לקורס פיקוד ומטה באלבמה שבארצות הברית, ב-1954 מונה למפקד טייסת 101. בהמשך שירת במטה חיל האוויר בענף אוויר/3 (מבצעים), עם הגעת מטוסי הגלוסטר מטאור לארץ עבר הכשרה על ידי מנחם בר, ויחד עם בר, בני פלד ומוטי הוד היה אחד מארבעת טייסי הסילון של חיל האוויר.
הוא היה חבר במשלחת של חיל האוויר והצנחנים לצרפת, במטרה ללמוד את תחום ההצנחה ממטוסי הנורד.
במלחמת סיני הצטרף לטייסת P-51 מוסטנג והוביל הפצצה בסיני.
באוגוסט 1959 מונה למפקד בסיס תל נוף ושירת בתפקיד עד ספטמבר 1963. לאחר מכן הצטרף למחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
ב-1964 מונה לנספח אווירי בצרפת, שירת שם במשך שנתיים במהלכן פעל גם עבור המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
לאחר שחרורו הקים יחד עם דוד סופר את חברת אוירום נתיבי אוויר, חברת תעופה שעסקה בזריעת עננים.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים ושירת כיועץ אווירי בפיקוד הדרום.
נפטר מהתקף לב פתאומי ב-1969 ונקבר בבית העלמין בתל מונד.
היה נשוי לשולמית (מיתקה), מזכירתם של ראשי ממשלת ישראל מדוד בן-גוריון עד בנימין נתניהו, ואב לשלושה, הבכור בהם דובי יפה, אל"ם בחיל האוויר שהשתתף במבצע אופרה (חתנו של עזר ויצמן), רמי יפה ששירת כסא"ל בחיל האוויר וטייס באל על ונהרג בתאונת מסוק בשירות חברת החשמל ב-2004, ויעל סגל, פסיכולוגית קלינית.
הרב אברהם יפה שלזינגר (נולד בכ"ג באדר א' תש"ח, 4 במרץ 1948) הוא רבה של קהילת "מחזיקי הדת" בעיר ז'נבה לשעבר, וכיום רב קהילת "בצל החכמה" ונשיא הישיבה הנושאת שם זה בירושלים.
נולד בתל אביב כבן זקונים לרב מרדכי יפה-שלזינגר (אב"ד אייזנשטט, רב קהילת "חוג חת"ם סופר" בתל אביב וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל), ולרבנית רייזל.
למד בתלמוד תורה "יסודי התורה" בתל אביב, ובישיבת קול תורה בראשות הרב שלמה זלמן אוירבך.
בחלק מתקופה זו ישן בביתו של הרב יחזקאל אברמסקי.
לאחר מכן עבר לישיבת חברון, ששכנה אז בגאולה, ובין היתר למד בחברותא עם הרב אהרן יפה'ן.
עוד לפני חתונתו כבר סמכו לרבנות הרב אברהם יפה'ן.
כמו כן קיבל היתר הוראה מהרב ישראל ולץ, מהרב משה חברוני ומהרב שמואל הלוי ואזנר.
בשנת תשכ"ח (1967) נישא לגיטל, בתו של הרב בצלאל שטרן, גאב"ד מלבורן ווינה ובעל תשובות 'בצל החכמה'.
בני הזוג התגוררו בקריית מטרסדורף בירושלים.
בתקופה זו מסר 'חבורות' שבועיות בביתו.
בין משתתפי החבורה היה הרב יהושע ארנברג.
לאחר כשנתיים עבר לתל אביב ועמד שם בראשות הכולל המקומי של קהילת 'חוג חת"ם סופר'.
בחודש חשוון תשל"ג (1972) נבחר לכהן כרב קהילת "מחזיקי הדת" בז'נבה, וכעבור חצי שנה החל לכהן שם.
בשנת תשס"ו (2005) פתח בית מדרש ברחוב סורוצקין בירושלים, וקרא לו "בצל החכמה", על שם חמיו.
במקום בית כנסת וכולל ערב ללימוד סדר קדשים בראשות חתנו הרב אברהם הירשוביץ.
בקיץ תשע"ט (2018) נפתחה ישיבת 'בצל החכמה' בנשיאותו.
הרב שלזינגר מוסר בה שיעור כללי מדי שבוע וכן הוא מוסר שיעורים שבועיים בבית הכנסת.
הרב שלזינגר עומד בנשיאות "גנזך קידוש השם" יחד עם הרב ישראל מאיר לאו, כמו כן הוא נשיא "כולל זיבנברגן", ובשנת ה'תשנ"א התמנה לאמרכל 'כולל שומרי החומות – קופת רבי מאיר בעל הנס'.
כיהן כחבר נשיאות מרכז רבני אירופה עד תשס"ט.
הרב שלזינגר הוא חתן פרס ירושלים לספרות תורנית לשנת תשס"ח.
שו"ת באר שרים שבעה חלקים.
בשנת תשע"ג יצאה מהדורה מסודרת לפי סדר השולחן ערוך, הרמב"ם והתלמוד.
באר שרים - על התורה, חמישה כרכים
באר שרים - על המועדים, שלושה כרכים
הגדה של פסח באר שרים
הוציא גם את ספרו של סבו, הרב שמואל שלזינגר, "מילי דאבות" ובסופו קונטרס ממנו בשם "מילי איש" (תשל"ו); את ספרי סבו הרב שמואל צילץ, ספרי סבו הרב אברהם גלזנר מקלוז' - "חזון למועד" ו"דור דורשיו", וספר של אביו, "בגדי מרדכי" (תשנ"ח).
הרב שלזינגר הוא צאצא של בעל הלבוש, רבי מרדכי יפה, של רבי עקיבא איגר ושל החת"ם סופר.
לרב שלזינגר ארבעה בנים וארבע בנות.
בנו הרב עקיבא מכהן כראש כולל 'טשאבא' בשכונת סטמפורד היל בלונדון.
בנו הרב שמואל צבי הוא מרבני הכולל.
חתנו הרב חיים אהרן פרידמן גר בניו יורק ומשמש מנהל רוחני של ישיבת קאשוי ואב"ד קהילת 'מגן אברהם' בבורו פארק.
חתנו הרב אברהם הירשוביץ מתגורר בהר נוף.
אחיו הם הרב שמואל עקיבא, רב קהילת "עץ חיים" בשטרסבורג, והרב יוסף, רבה של פרנקפורט.
גיסיו הם הרב אליהו ברוך וואלט, רבה של סאו פאולו (חתן אביו), הרב חיים שטרן - רבה קהילת מחזיקי הדת בווינה והרב שמחה בונם סופר מפרשבורג (חתן חמיו).
הרב אברהם יצחק גרינבוים הוא מייסד וראש ישיבת נהורא ורשת הישיבות "זיו אור", יו"ר קרן וולפסון, ויו"ר תנועת הנוער "אור ישראלי".
נולד ברחובות לאביו הרב ישראל מרדכי – מנהל סמינר בית יעקב בעיר, ולאימו אסתר דבורה.
התחנך בישיבת כנסת ישראל-חברון בירושלים, ממנה המשיך לבית המדרש להוראה ע"ש הרצוג בכפר-סבא.
לאחר נישואיו שימש בתפקידי חינוך שונים, כשבמקביל החל לעסוק בקירוב רחוקים ופעילות החזרה בתשובה.
בשנת תשנ"ג (1993) מונה לשליח מטעם הסוכנות היהודית בעיר אנטוורפן שבבלגיה, בישיבה התיכונית "יבנה" בבלגיה, ושימש בה כר"מ.
בשנת תשנ"ז (1997) שב לישראל וייסד את הישיבה התיכונית נהורא, מוסד תורני המשלב סגנון לימוד תורני עם לימודי תיכון.
את הישיבה הקים יחד עם משפחת פרוכטר.
במקביל מונה ליו"ר קרן וולפסון, קרן פילנתרופיה מיסודו של זאב וולפסון.
במסגרת תפקידו זה פועל לחיזוק היהדות, בין השאר דרך ארגוני 'נפש יהודי', 'ערכים' ועוד, בישראל הרשת פועלת לחיזוק החינוך היהודי ובכלל בערי הפריפריה.
כמו כן משמש כיו"ר תנועת הנוער "אור ישראלי", שהוקמה על ידי הרב יצחק דוד גרוסמן במטרה להעניק לבני נוער בסיכון מסגרת חינוכית תורנית משלימה.
לתנועה כ-120 סניפים בכל רחבי הארץ.
בשנת ה'תשע"ד (2013) הקים בכרמיאל את ישיבת זיו-אור, כסניף לישיבת נהורא הוותיקה ולאחר ריבוי התלמידים הישיבה עברה לכפר חיטים.
משנת ה'תשע"ה משמש כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
בחודש אלול ה'תשע"ז (2016) פתח בנתניה את ישיבת זיו-אור, סניף נוסף לרשת זיו-אור.
בראשות הישיבה בפועל עומד בנו, הרב נועם מנחם גרינבוים.
חודש אלול ה'תש"ף (2020) פתח בעיר רמלה שלוחה נוספת של ישיבת זיו-אור.
בהנהלת המוסד עומדים הרב ישראל מאיר רביץ והרב ישראל ברוז'ק.
בחודש אלול ה'תשע"ח (2018) יסד יחד עם הרב זעליג ברוורמן ישיבה גבוהה בשם "ישיבת דרך אמונה".
בחודש אלול ה'תשפ"ג פתח סניף נוסף בזיכרון יעקב שבראשותו עומד הרב שואל לוסטיג.
בחודש אלול ה'תשפ"ד פתח סניף נוסף בעיר חריש.
נשוי לחיה רחל, ולהם שבעה ילדים.
בנו הרב נועם עומד בראשות ישיבת זיו־אור בנתניה.
בן נוסף – אוריאל, וחתנו – יעקב ישראל רוזנברג, משמשים כר"מים בישיבת נהורא, וכן חתנו הרב משה טראובה ובנו חננאל משמשים כאיש צוות ההנהלה בישיבה.
חתנו הרב אוריה שטיין, שמילא תפקיד חינוכי בישיבה, נפטר בשנת תשע"ג לאחר התמודדות ארוכה עם מחלת הסרטן.
לזכרו הוקמה ספריית 'אור י-ה' במבנה הישיבה במבוא חורון.
אברהם יעקב סלוצקי (ה'תרכ"א, 1861 - ה'תרע"ח, 1918) היה סופר ופובליציסט יהודי-רוסי (אוקראיני) ציוני דתי.
בצעירותו למד לימודים תורניים קלאסיים, אך לאחר "החוקים הזמניים" שחוקקה ממשלת רוסיה נגד היהודים ב-1884, הפך לחובב ציון נלהב.
בתחילה עבד במערכת כתב העת "המליץ", על מאמריו בכתב העת שעסקו בדרך כלל ברעיון הציוני נהג לחתום בפסבדונים איס"י הבבלי, המייצגים את ראשי התיבות של שמו וסיומו: אברהם יעקב סלוצקי.
מאוחר יותר ירש מחותנו בית בנובגורוד-סיוורסקי, שאותה כינה בשם "קרתגו הצפונית".
הוא עבר לגור בעיר והתפרנס מחנות גדולה שהייתה בבעלותו.
הוא המשיך לשלוח לפרקים מאמרים לפרסום ב"המליץ".
הסופר וההיסטוריון שמואל ליב ציטרון אשר הקדיש פרק שלם לזכרו, בחיבורו "זכרונות ורשמים מימי בכורי חבת-ציון והציונות", מספר עליו בין היתר כמה היה נמרץ להשכנת שלום בקרב אנשי תנועת הציונות למרות הבדלי השקפות ביניהם.
יזם וערך את שיבת ציון: קֹבץ מאמרי גאוני הדור בשבח יישוב ארץ ישראל, שראה אור בוורשה בשנת תרנ"ב, 1891–1892. שנערך לכבוד הוועד האודיסאי החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל.
הציונים החילוניים כינו את הספר בזלזול "היתר מאה רבנים לרעיון הציוני", אבל בחוגים החרדיים הייתה לקובץ השפעה גדולה.
בתשובה שפרסם הרצל לדברי הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גִידֶמַן, שיצא נגד התנועה הציונית, מזכיר הרצל את ספרו של סלוצקי ומסתייע בו כך:
הוא יסד את מרכז חובבי ציון בביאליסטוק.
לפי שמואל ליב ציטרון סלוצקי "היה הראשון אשר הורה והוגה את הרעיון על דבר יסוד "המזרחי" והוא בהשתתפות הגאון המנוח רבי יצחק יעקב ריינס ירו אבן פנתה של פדרציה זו, התופסת היום מקום כל כך חשוב בתוך הציונות הכללית.".
לפי שלמה אשכנזי היה סלוצקי זה שהגה את השם "המזרחי", ראשי וסופי תיבות של "מרכז רוחני", ככינוי לתנועת הציונות הדתית.
על אף חילוקי הדעות שלו עם תנועת "בני משה" ו"חובבי ציון" בכלל יצא, יחד עם שפ"ר ובעידודו של הרב שמואל מוהליבר, בשורת מאמרים חריפים נגד כותבי "פאסקוילים" שיצאו בעלילות שונות נגד "בני משה" ו"חובבי ציון".
מאמרים אלה שכנעו חלק מהמקטרגים לחזור בהם מאישומיהם.
סלוצקי התבסס כלכלית ותכנן לעלות לארץ ישראל, אך נרצח עם אשתו ביחד עם עוד עשרות יהודים בפרעות שערכו בנובגורוד-סיוורסקי אחד מהצבאות הנצים במלחמת האזרחים בשנת תרע"ח-1918, ככל הנראה הצבא האדום בראשית חודש אפריל (ניסן) (בשל כך הוא מתואר לעיתים בספרות העברית הדתית בתואר "הקדוש").
בני הזוג סלוצקי לא השאירו אחריהם ילדים.
הרב אברהם יעקב הכהן פאם (1913 – 2001, יליד וידזה, ה'תרע"ג - ניו יורק, כ"ח באב ה'תשס"א) היה ראש ישיבת "תורה ודעת" בברוקלין שבניו יורק, יושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית, מייסד רשת בתי הספר שובו בישראל, פוסק הלכה ודרשן.
נולד בעיירה וידזה (אז בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, בתחומי בלארוס של ימינו) לרב מאיר זאנוויל פאם (1879 – 1969), תלמידו של ה"חפץ-חיים", ולרחל לאה בת רבי שמעון דב אנוליק (1866 – 1971), רבן של שאקי ושדליץ.
בשנת ה'תרפ"ג, בגיל 11, נשלח רבי אברהם יעקב ללמוד בישיבת "עטרת צבי" שבקובנה.
הרב אברהם יעקב פאם היה נכדו של הרב משה דוד פאם שנולד בסמיאטיץ'.
בשנת ה'תרפ"ז היגר עם הוריו לארצות הברית, שם קיבל אביו את משרת רב בית הכנסת הגדול של בראונסוויל בברוקלין, ושימש כר"מ בישיבת רבי חיים ברלין.
הוא החל ללמוד בישיבת תורה ודעת אצל רבי דוד הכהן ליבוביץ', ובגיל 21 נסמך להוראה.
בכ"א באב ה'תש"ג נישא לשרה לבית בלמוטה.
בשנת ה'תרצ"ז התמנה כר"מ בישיבה, ולימים התמנה לראש הישיבה.
שימש כיושב ראש ועד הרבנים של ארגון הגג של החינוך היהודי בארצות הברית "תורה ומסורה" וכיושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
בשנת ה'תשנ"א יזם את ייסודה של רשת החינוך החרדית-ישראלית "שובו", הפונה לקהל חילוני ומיועדת בעיקר לילדי עולים מחבר המדינות.
"עטרה למלך", מאמרי הגות ומוסר, בעריכת מתתיהו בלום, ניו יורק ה'תשנ"ג
"מורה צדק", מאמרי הגות ומוסר וקובץ מכתבים, בעריכת הרב מאיר פאם והרב גרשון נוף, ניו יורק, ה'תשע"ב
"עטרת אברהם", על התורה, בעריכת הרב שלום סמיט, ניו יורק
"עטרת אברהם", על מועדי ישראל, בעריכת הרב שלום סמיט, ניו יורק
הרב אברהם יצחק גליק (ה'תקפ"ו – ב' באייר ה'תרס"ט; 1826 – 23 באפריל 1909) היה רבה של טולצ'ווה, מגדולי רבני הונגריה בשני העשורים האחרונים של המאה ה-19 ובעשור הראשון של המאה ה-20. מחבר הספרים "באר יצחק" ו"יד יצחק".
נולד בווירטש, למד בישיבתו של רבי שמואל שמעלקא קליין (מחבר "צרור החיים") בבלקאן, ואחר כך בישיבתו של הרב יצחק משה פרלס בבוניהד, והתפרסם כעילוי.
נישא בשנת ה'תר"ו (1846) לחוה רייצא (לימים נוסף לה גם השם שרה, נפטרה בתרס"ז, 1907) בת הרב ישעיה בנט בן מהר"ם בנט וחתן רבי אלעזר לעוו.
גיסו היה הרב בעריש בנט רבה של קאלוב.
בשנת תרמ"ט הוציא לאור בסיגט את ספר השו"ת "פרשת גדולת מרדכי" מאת הרב מרדכי בנט, סב אשתו.
לאחר נישואיו התגורר שלוש שנים בקאלוב.
התגורר תחילה בנג'הלאס (האלאס), חכר שדה והתפרנס ממנו וממסחר שערכה אשתו.
באותה תקופה התקבצו סביבו כ-30 תלמידים.
בעקבות שריפה ושיטפון בה אבד רכושו החל לשמש ברבנות בטול'צווה.
הוא שימש בתפקיד זה במשך כחמישים שנה, עד לפטירתו.
הרב גליק נחשב לאחד מגדולי המשיבים בהונגריה בדורו.
ספר השו"ת שלו "יד יצחק" בשלושה כרכים, כולל כתשע מאות בירורים הלכתיים שנכתבו במענה לשאלותיהם של רבנים מכל רחבי הונגריה וטרנסילבניה.
התמדתו בלימוד תורה הייתה לשם דבר.
חתנו הרב יחזקאל בנט ציין כי בכל שנות כהונתו הרבות, נמנע הרב גליק מחופשות, השתתפות באסיפות רבנים ועיון בעיתונים.
נודע כבעל מידות, סובלן ועניו.
אורח חייו היה סגפני וצנוע.
הרב יקותיאל יהודה גרינוולד, בספרו "ספר חכמי מדינתנו", כתב עליו תוארי שבח מפליגים.
תמך ביישוב ארץ ישראל באופן מעשי, וכתב שיש לקנות אתרוגים שגדלו בארץ ישראל כדי לחזק את ידי מיישביה, על פני אתרוגים שגדלו ביוון.
בנו היחיד, מרדכי, נפטר על פניו.
נכדו הוא הרב אלעזר גליק.
בתו אסתר פראדל נישאה לרב אברהם יונגרייז, בנם היה הרב אשר אנשיל יונגרייז.
בתו חיה רבקה נישאה לרב יחזקאל בנט, רבה של וואראהל וראש הישיבה בה.
אברהם (אבי) יצחק (נולד ב-1973) הוא רופא כירורג ישראלי, המכהן כיום כמנהל הרפואי של בית החולים אסותא בבאר שבע.
בעבר היה קצין הרפואה הראשי של שירותי כבאות והצלה.
קצין מילואים בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר כיהן בין היתר כמפקד הרפואה של פיקוד הדרום, כראש ענף רפואה מבצעית בחיל הרפואה, קצין הרפואה של אוגדת עזה, ראש מדור רפואה בפיקוד הדרום, קצין הרפואה של חטיבת הנח"ל וקצין הרפואה של יחידת מגלן.
יצק הוא הסטודנט הראשון לרפואה בישראל ממוצא אתיופי והקצין הבכיר ביותר בצה"ל ממוצא זה (נכון לשנת 2017).
נבחר להיות משיא משואת יום העצמאות ה-62 לשנת 2010, כנציג צה"ל.
הציל את חייהם של עשרות לוחמי צה"ל במלחמת לבנון השנייה, במבצע עופרת יצוקה ובשורת מבצעים נוספים.
יצחק נולד באדיס אבבה שבאתיופיה, ילדם השני מתוך ארבעה של רחמים וקסאץ' יצחק.
אביו היה שליח של ארגון ציוני, שפעל להעלאתם של יהודי אתיופיה לישראל דרך סודאן, והאם הייתה מורה.
בשנת 1983 נאלץ אביו לברוח מאתיופיה לישראל עקב פעילותו הציונית הבלתי חוקית והאם נשארה לגדל לבדה את ארבעת ילדיה בעוני רב.
יצחק היה תלמיד מחונן וכבר בגיל 15 בשנת 1988 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת אדיס אבבה.
כשהיה בן 18 בשנת 1991 נאלץ להימלט מאתיופיה כדי שלא יגויס לצבא האתיופי בעיצומה של מלחמת האזרחים האתיופית ועלה ארצה לישראל.
כעבור שנה התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע במסגרת העתודה האקדמאית.
בכך היה לסטודנט הראשון לרפואה במדינת ישראל, שמוצאו אתיופי.
לאחר סיום לימודי הרפואה החל את שירותו בצה"ל, ואת קורס הקצינים בבה"ד 1 סיים כ"מופת גדודי".
בתחילה שירת במשך כשנתיים כרופא גדודי בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים ואחר כך כשנתיים שימש כרופא של יחידת מגלן, איתה השתתף במבצע חומת מגן ובמבצעים נוספים.
החל את התמחותו בכירורגיה בבית החולים סורוקה בבאר שבע, בשנת 2004, אך התמחותו נקטעה עקב פרוץ מלחמת לבנון השנייה.
היה אחד מרופאי חטיבת הנח"ל באותה מלחמה, עימה השתתף בקרב סלוקי העקוב מדם והיה אחד מפצועי החטיבה, 12 שעות לפני תום המלחמה.
לאחר סיום ההתמחות בכירורגיה מונה ד"ר יצחק לראש מדור רפואה בפיקוד הדרום ובשנת 2012 מונה לקצין הרפואה של אוגדת עזה.
במסגרת תפקידו זה השתתף בין היתר במבצע עמוד ענן והיה הרופא שהציל תחת אש את חייו של סא"ל (מיל.) גיל סיטון.
משנת 2015 כיהן כראש ענף רפואה מבצעית בדרגת סגן-אלוף.
בנובמבר 2017 הועלה לדרגת אלוף-משנה ונכנס לתפקידו כמפקד רפואה פיקוד הדרום.
במקביל לתפקידו כראש ענף הרפואה המבצעית סיים ד"ר יצחק תואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
ד"ר יצחק הוא גם בוגר תוכנית ענב"ר היוקרתית אשר מכשירה את העתודה הניהולית של מערכת הרפואה העתידית בישראל.
בנובמבר 2020 קיבל את פרס שרת העלייה והקליטה לשנת 2020. לאחר סיום שירותו בצה"ל עבר לשירותי כבאות והצלה, שם שירת כקצין הרפואה הראשי של הארגון.
בפברואר 2023 מונה למנהל הרפואי הראשון של בית החולים אסותא באר שבע.
יצחק נשוי מאז שנת 1997 לגנט, אותה פגש בעת לימודיו באוניברסיטת בן-גוריון (היא למדה עבודה סוציאלית).
הם גרים בבאר שבע והורים לחמישה ילדים, שהבכור בהם משרת נכון ל-2017 בחטיבת גולני.
בתו השנייה ענבל עתידה להתגייס כלוחמת.
הרב אברהם יצחק ברומברג (14 באפריל 1898 - כ"ב בשבט ה'תשל"ה, 13 בפברואר 1975) היה רב ישראלי דתי-ציוני יליד פולין, מהדיר ספרות הראשונים, פרשן התלמוד הירושלמי ומחבר פורה בתחום ההיסטוריה של תנועת החסידות.
כיהן כרבה של גרודז'ונדז וכרב בצבא פולין החופשית בשנות מלחמת העולם השנייה.
נולד באוסטרוב מזובייצקה (בתחום המושב ב, כיום בפולין) לרב נתן ברומברג, מחסידי גור.
למד בחדר ובהמשך נסע ללמוד בישיבה בוורשה אצל הרב רפאל זאב סוקולוב, חתנו של רבי יואב יהושע וינגרטן מקינצק.
בעת לימודיו בישיבה החליף מכתבים עם הרב יוסף רוזין (הרוגוצ'ובר), תופעה מקובלת בקרב מצטייני ישיבות פולין, את התכתובת פרסם ב-1913 בירחון "שערי תורה".
במקביל למד לימודים כלליים בסמינריון הממשלתי למורים בוורשה שבראשותו עמד אז שמואל אברהם פוזננסקי, ובמחלקה לפדגוגיה באוניברסיטת ורשה.
בתקופה זו פרסם כמה מאמרים בשבועון של צעירי המזרחי בוורשה.
נסמך לרבנות בשנת ה'תרפ"ה, 1925, בידי הרב יחזקאל צבי מיכלזון והרב שלמה דוד כהנא.
בשנת 1926 נישא לליבא מושא גורביץ', בת למשפחת חסידי חב"ד.
ובשנת 1930 קיבל משרת רבנות בעיר גרודז'ונדז שבמערב פולין והצטרף כחבר באגודת הרבנים בפולין.
לצד תפקידיו הרבניים היה הרב ברומברג עסקן בתנועת המזרחי בפולין ומחנך.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לבית הוריו בוורשה.
בשנת ה'תרצ"ט, זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, הדפיס את ספרו (בפולנית) "המוסר היהודי" שכלל מבוא מאת פרופסור משה שור, אך כל עותקי הספר הושמדו בוורשה תחת הכיבוש הנאצי.
עם ראשית הכיבוש הנאצי, סברו יהודים רבים כי הסכנה העיקרית נשקפת לגברים שרבים מהם נלקחו לעבודות כפייה, מתוך מחשבה זו השאיר הרב ברומברג את אשתו עם בנו בן ה-5 ובתו בת השנה, בבית הוריו, ונמלט מזרחה.
הוא הגיע לביאליסטוק וממנה לווילנה ולקובנה.
בקובנה פגש את ידידו זרח ורהפטיג אך דרכם נפרדה והם עלו לארץ ישראל בנפרד.
ברומברג הגיע לארץ ישראל רק לאחר מסע נדודים מפרך שעבר דרך ריגה, סטוקהולם, אמסטרדם, בריסל, אנטוורפן ופריז.
רק מפריז הצליח להגיע לארץ ישראל ומיד עם הגיעו הצטרף לצוות מכון התלמוד הישראלי השלם ועסק בההדרת ספרי ראשונים ופרסם מאמרים בתחום זה.
משהבין שאיבד את כל משפחתו בשואת יהודי פולין התנדב כרב בצבא פולין החופשית במזרח התיכון ונסע עם מחנות הצבא ברחבי האזור.
במסגרת שירותו זה הגיע לאיראן, עיראק, סוריה ומצרים.
הוא העביר שיעורים בקהילות היהודיות שאותן פגש במקומות אלו וזכה לכינוי "החכם אברהם מפולין".
לאחר שחרורו בתום המלחמה המשיך בעבודתו במכון התלמוד הישראלי.
בתקופה זו קיבל ידיעות מבוססות יותר על גורל משפחתו, בעקבות זאת נישא בשנית לבתיה בת הרב ישראל דב הכהן שהיה רבו הראשון של הכרמל.
השיא אותם הרב שלמה דוד כהנא מוורשה, בביתו בעיר העתיקה (ירושלים).
משנת ה'תש"ז החל לכתוב ביוגרפיות של אישים בולטים בעיקר מתנועת החסידות במסגרת מכון שהקים בעקבות השמדת יהדות אירופה בשואה, לשם תיעוד ההיסטוריה של יהדות זו.
כן שימש במשך עשרים וחמש שנים כמפקח על הישיבות ובתי הספר של החינוך הממלכתי-דתי בישראל מטעם המחלקה לחינוך במרכז העולמי של "המזרחי".
בין השאר הוציא לאור את הסדרה עתירת הכרכים 'מגדולי התורה והחסידות', העוסקת באישים מתנועת החסידות שהיו גם למדנים או פוסקים בולטים.
הוא נפטר בכ"ב בשבט ה'תשל"ה, 13 בפברואר 1975. לאחר פטירתו הקימה אלמנתו בתיה בשיתוף עם כמה מחבריו ועדה לפרסום הכתבים הרבים שהשאיר אחריו ולא נדפסו.
חומת ירושלים: פירושים, הערות ומראה מקומות לירושלמי, חלק א: מסכת סנהדרין ומכות, ירושלים תש"ג
רש"י וירושלמי: לחקר השפעת הירושלמי על פירוש רש"י לתלמוד בבלי, ירושלים תש"ה (מאמר)
סדרת מגדולי התורה והחסידות, 24 כרכים, ירושלים תש"ט-תשכ"ט
פירושי ראשונים לאגדות חז"ל, ירושלים תשמ"א
אברהם יצחק איגוס היה היסטוריון יהודי אמריקאי, מומחה לתולדות יהדות אשכנז בימי הביניים ופרופסור להיסטוריה בישיבה יוניברסיטי.
פיתח בעיקר את מחקר השו"ת (שאלות ותשובות רבניות) כמקור היסטורי.
נולד בשם אברהם יצחק אגושביץ בסיסלעוויטש שבפלך הורודנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), למשפחה בת שבעה ילדים, אחיו היה הרב יעקב אגוס.
אביו יהודה לייב היה רב, ואמו בלה דבורה לבית ברזניצקי הייתה צאצאית למשפחת קצנלבוגן.
ב-1925 עלתה משפחתו לארץ ישראל ואברהם יצחק למד באוניברסיטה העברית בירושלים, אך הקשיים במקום הניעו אותם לעזוב שוב כעבור שנתיים, והפעם לארצות הברית.
הם התיישבו בבורו פארק, והאב התמנה לרב בית-כנסת בלואר איסט סייד.
אברהם יצחק למד בישיבה יוניברסיטי ואימץ את "אגוס" בעל הצלצול האמריקני יותר כשם משפחה.
בשנת 1937 קיבל תואר דוקטור מדרופסי קולג' בפילדלפיה.
לאחר מכן ניהל את "האקדמיה העברית" בלונג איילנד.
איגוס לימד בישיבה יונברסיטי מ-1944 ועד לפרישתו ב-1977. לאחר מכן כיהן כעורך ה-Jewish Quarterly Review.
עבודת הדוקטורט שלו הוקדשה לחייו ופועלו של מהר"ם מרוטנבורג וראתה אור בספר בשנת 1947.
מחקרו החשוב ביותר היה איסוף תשובות של בעלי התוספות מכתבי יד, עריכתן והוצאתן לאור.
החיבור ראה אור בהוצאת הישיבה יוניברסיטי ב-1954. בספר נדפסו למעלה מ-130 תשובות שנכתבו על ידי כארבעים מחכמי אשכנז וצרפת, מתחילת תקופת הראשונים ועד סוף תקופת בעלי התוספות.
שאלות ותשובות אלה, ותעודות מקוריות אחרות, היוו כר נרחב למחקרים על הריאליה היהודית של התקופה שבין המאה ה-10 למאה ה-14 באשכנז (המרחב הגרמני-צרפתי).
בין היתר עסק איגוס בראשית העיור במרחב זה וזיקתו לקהילות היהודיות; בריאליה המשתקפת מ"ספר חסידים"; בשפות היהודים באותה תקופה ובדרכי הלימוד שלהם.
איגוס ביקש לחבר הצעה לתוכנית לימודים לישיבות, בעיקר בתחום תולדות ישראל ואף חיבר ספר לימוד בשם "דברי ימי ישראל" (ראה אור בשני חלקים בארצות הברית ובישראל ב-1957).
כן עיבד יחד עם דניאל פרסקי סיפורים לילדים מתוך ספרו של חיים נחמן ביאליק "ויהי היום", במטרה לספק ספרות עברית ליהודי ארצות הברית.
הוא נשא לאישה את תמה לבית גרבר והיה אב לבת ולבן, בנו היה הפרופסור אהרון אליהו איגוס.
דודו היה הרב ראובן אגושביץ.
"על ההיסטוריוגרפיה של ישראל בגולה", ספר היובל לשמואל קלמן מירסקי (תשי"ח) עמ' 440–445
"מורי התלמוד ותלמידיהם בחברה היהודית בגרמניה בימי הבינים, כפי שמתואר בספר חסידים", ספר היובל לשמואל בלקין (תשמ"א) 135-141
הרב אברהם יעקב הלוי הורוביץ (תרכ"ד, ~1864 - ט"ו באלול תש"ב, אוגוסט 1942) היה רב העיר פרוביז'נה, ולזמן קצר עמד בראש ישיבת חכמי לובלין.
נולד בסאסוב לרבי שמואל, מתלמידיו של רבי מרדכי מהוסיאטין, ולסאסיא.
שנתיים אחרי הולדתו, נפטר אביו.
אמו השקיעה בחינוכו ושלחה אותו ללמוד אצל מלמדים, אך לאחר שנים ספורות עזב את מלמדיו והחל ללמוד בכוחות עצמו בבית המדרש אשר בעיירה.
באותה תקופה היה סבו, אבי אמו לוקח אותו מדי פעם לרבי יהושע רוקח מבעלז.
לאחר מספר שנים במקום, יצא לעבר בויסק, שם למד תורה מפי רבי זלקא ווינריב, ותקופה היה בברודי, שם למד מפי הרב יעקב אביגדור.
בשנת תר"ם לערך נישא לגיטל שיינדל, בתו של מרדכי שליט, בנו של רב העיירה סאסוב.
שליט התחייב לתת סכום נכבד כנדוניה ולפרנס את הזוג הצעיר כדי שיוכל לשבת וללמוד, אך מת עוד לפני החתונה.
אשתו התחייבה למלא את כל צורכי הזוג הצעיר, כהבטחת בעלה.
בסאסוב ישב ולמד, וסירב לענות על שאלות הלכתיות, בהפנותו את השואלים אל הדיין המקומי.
מתקופה לתקופה היה שומר על קשר עם חסידות בעלז ומגיע לראות את פני רבו, רבי יהושע.
אך שם היה יושב ולומד בקרן פינה מבלי להתערב עם הבריות.
בשנת תרמ"ז, כאשר נקרא להתגייס נסע לברז'ן, שם ישב בביתו של רבי שלום מרדכי שבדרון (המהרש"ם מברז'אן), שאותו הכיר מחליפות מכתבים שהיו מנהלים.
באותה התקופה היה צריך הרב מברז'אן לצאת מביתו לתקופה.
היות שהרב מברז'אן הכיר את אורחו, ביקש מהרב הורוביץ שישב יחד עם חתנו, רבי שמעון באב"ד, ויורו הלכות לשואלים בזמן שהותו מחוץ לעיר.
כאשר חזר, דרש הרב מברז'אן מהרב הורוביץ שיסכים לקבל סמיכה, והלה הסכים.
כאשר נסמך על ידי הרב מברז'אן, התפרסם הדבר בבלז, כאשר הרב מברז'ן הרבה לשבח את הרב הורוביץ, עד שהגיעה אליו הצעה לכהן ברבנות סאסוב.
מטעמי שררה ומחלוקת הוא נמנע מלקחת רבנות זו על עצמו.
בחודש אב תרמ"ז, פרצה שרפה בסאסוב.
בין החפצים שנשרפו הייתה ספרייה שלימה של ספרים שלו, וכתבים שכתב.
אירוע זה השפיע עליו בצורה קשה, והוא נפל למשכב תקופה.
נוסף על כך, חמותו איבדה את כל רכושה בדליקה, ומשפחתו נותרה חסרת אמצעים.
באחת השבתות, נזדמן רבי שלמה מסאסוב לפרוביז'נה.
תפקיד הרב המקומי לא היה מאויש, ורבי שלמה הציע לפרנסי העיירה את הרב הורוביץ.
פרנסי העיירה שמעו את ההצעה, אך מפאת המרחק השורר בין העיירות הדבר לא יצא אל הפועל.
כאשר גיסו של הרב הורוביץ המתגורר בטרבובליה הסמוכה לפרובז'נו שמע את ההצעה, הזמין את הרב הורוביץ אליו כדי שיהיה אפשר לדון בעניין.
לאחר התלבטות, נסע הרב הורוביץ לגיסו.
כאשר שמעו תושבי העיירה על דבר בואו הזמינו אותו אליהם לשבת.
לאחר השבת מונה על ידי הקהילה לרב, למרות התנגדות פנימית של כמה מהחסידים על רקע סכסוך קיים בקהילה, התנגדות שפחתה עם הזמן עד שנעלמה לחלוטין.
בפרוביז'נה כיהן כרב הקהילה, תוך שדאג לצרכיה הרוחניים של העיר, ושם התפרסם שמו כתלמיד חכם.
נשלחו אליו שאלות, אך הוא סירב להוציאן לאור, בנימוקים שאין זמנו פנוי לזה, וכי הוא מפחד שמא יצטרך לחזור בו.
לאחר הפצרות רבות הוציא חלק זעיר מתשובותיו בספר שו"ת "צור יעקב".
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה מסר לדפוס את החלק השני, אך בעקבות המלחמה הדבר לא יצא לפועל.
לאחר שנים הוציא בנו את מה שהצליח להציל מהחלק השני.
לאחר פטירתו של רבי מאיר שפירא, מונה לראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין.
לאחר כשלושה חודשים וחצי (ל"ג בעומר - תחילת חודש אלול תרצ"ד) עזב את הישיבה, בנמקו כי קשה עליו הדבר לענות תשובה לשואלים ולעמוד בראשות ישיבה במקביל.
הרב יצחק פלקסר תיאר את זמן שהותו בישיבה: .
לאחר שעזב את הישיבה שב לפרובוז'נה.
בתחילת הכיבוש הגרמני של אזור העיירה במהלך מבצע ברברוסה, בקיץ 1941, הובאו לעיירה מספר מגורשים יהודים מהוסיאטין, ומספר היהודים בעיירה הגיע לכ-1,630. ביום ט"ו באלול תש"ב, מת מדום לב.
כשבועיים לאחר מיתתו נשלחו כל בני משפחתו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בנו, רבי מרדכי אריה (נפטר בכ"ב בשבט תשכ"ב) כיהן כרבה של , מחוז צ'רנוביץ.
עלה לארץ ישראל בסוף ימיו.
חמש בנותיו נספו בשואה יחד עם ילדיהן ובעליהן.
נולד בירושלים לרב חיים עזרא וחנה מערא ברזל.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז' והיה לתלמידו של המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
נישא לתמרה בתו של הרב אליעזר לופיאן ראש ישיבת תורת אמת בלונדון ובנו של המשגיח הרב אליהו לופיאן.
לאחר נישואיו התגורר בגייטסהד שבאנגליה ולאחר תקופה קצרה מכן חזר לארץ ישראל, ועבר להתגורר בזכרון יעקב שם מונה על ידי הרב שלום מאיר יונגרמן לראש הכולל במקום.
במשך תקופה לימד בישיבת איתרי בחדרה.
עמד בראשות ישיבת "נחלת יעקב" בקריית הרצוג בבני ברק, במשך שתים עשרה שנה.
בשנת ה'תשנ"ט עם הקמתה של ישיבת ישיבת מיר במודיעין עילית (מיר ברכפלד) מונה על ידי ראש הישיבה הרב נתן צבי פינקל, לכהן בראשה.
בישיבה היה מוסר שיעור כללי כל יום שלישי וכן ועדים והיה ראש הישיבה של סדר בקיאות, ובמקביל כיהן כרב קהילת "חניכי הישיבות" במודיעין עילית.
מדי שנה היה מוסר שיחה בליל תשעה באב בהשתתפות מאות אנשים.
נפטר לאחר מחלה ממושכת בי' באדר ה'תש"ף ונקבר בבית הקברות פוניבז'.
החל מאב ה'תש"ף מוציאה משפחתו עלון בשם "מבית אבי" ובו מדברי תורתו.
במלאת שנה לפטירתו הוציאו תלמידיו מישיבת מיר ברכפלד ספר לזכרו בשם זיכרון אבי, בענייני שבת.
עיוני רש"י - על חמשה חומשי תורה ומגילת אסתר
עיוני הגדה - על הגדה של פסח והלל
תשובה מאהבה - על הלכות תשובה להרמב"ם
ברכת אב"י - חידושים על מסכתות הש"ס
הרב אברהם יעקב ניימרק (ניימארק) (ה'תרל"ט, 1878 - ט' בחשוון ה'תשכ"ב, 19 באוקטובר 1961) היה רב בעיר פרינאי (פרן) שבליטא ואב בית דין בתל אביב.
מחבר סדרת הספרים "אשל אברהם".
נולד בשנת 1878 (ה'תרל"ט) בשומיאץ שברוסיה לאביו הרב יהושע אליהו ניימארק, חסיד חב"ד וסוחר בעיר יקטרינוסלב (כיום: דניפרו) אביו היה תלמיד חכם שסירב לקבל משרת רבנות.
סבו מצד אביו היה הרב משולם זלמן ניימארק, רב בכמה עיירות ברוסיה הלבנה, שישב בכלא במשך שנתיים בחשד להמרדה.
הנכד הושפע רבות מדמותו של סבו.
מצד אמו היה נכד הרב עקיבא פויזנר, אף הוא חסיד חב"ד, ובעל קשר משפחתי לרבי שניאור זלמן מלאדי.
הוריו ובניו משפחתו נרצחו בפוגרום שנערך ביקטרינסלב בחשוון ה'תרס"ו (1905).
הוא עצמו ניצל מהטבח, משום שהיה בדרכו לבית הוריו והתעכב בשל שמירת השבת.
למד בישיבות וולוז'ין וטלז, שם היה תלמידם של הרב אליעזר גורדון והרב שמעון שקאפ.
נשא לאישה את לויה שרה אסתר, בת ר' קלונימוס קלמן אבעל, צאצא של רבי אברהם אחי הגר"א.
שם ספרי הרב ניימארק, "אשל", מציין את ראשי התיבות של שמה: אסתר שרה לויה, והרב ניימארק בהקדמתו לספרו מרבה לספר בשבחה.
בני הזוג לא זכו ללדת ילדים.
בשנת ה'תרס"ט התמנה לרב העיר פרן שבליטא.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, כאשר רוב יהודי ליטא גורשו לרוסיה, היה בין הרבנים המעטים שהצליחו להישאר בליטא.
עלה לארץ ישראל בעקבות הצהרת בלפור בשנת ה'תרפ"ד.
משנת ה'תר"ץ ועד פטירתו כיהן כאב בית דין בתל אביב.
היה אחראי על מערכת הכשרות בעיר ושימש כרב בבית הכנסת "מחנה דן" ברחוב ברדיצ'בסקי.
יזם פתרון הלכתי לבעיית חליבה בשבת אולם החזון איש, שעימו התכתב אודות ההיתר, דחה אותו.
נפטר בט' בחשוון ה'תשכ"ב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
אשל אברהם סדרה בת עשרה כרכים על התלמוד, סדרי זרעים (גם מתלמוד ירושלמי), מועד, נשים ונזיקין ומסכת חולין (ה'תרצ"ז - ה'תש"כ).
הספרים מחולקים לשני חלקים: חידושים על סדר המסכת, תחת השם "אשל אברהם", ומדור בשם "פירות גינוסר" ובו בירורים רחבים בנושאים שונים, לרוב בהלכה למעשה.
בכמה כרכים מדור נוסף, "פירות הנושרין", ובהם מילואים לכרכים הקודמים.
מלבד זאת כתב מאמרים רבים בכתבי עת תורניים.'''חידושיו מתאפיינים בחתירה לעומק הפשט והתרחקות מפלפול.
בהקדמתו לספריו הוא מציין שקיבל דרך לימוד זו מרבותיו בטלז.
כך, למשל, כתב עליו הרב עובדיה יוסף "המפורסם בחבוריו היקרים...
זך השכל והרעיון, במיטב הגיון...
רבת שבעה לה נפשי עונג משכלו הישר".
חידושיו כוללים גם פרשנות ריאלית והיסטורית.
ספריו מצוטטים רבות, בספרי ציץ אליעזר, יביע אומר, אנציקלופדיה תלמודית, בספרי הרב צבי פסח פרנק, הרב ראובן מרגליות ועוד.
על ספרו זה זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תש"י - ה'תשי"א.
אברהם יעקב פפירנא (א' באלול ה'ת"ר, 30 באוגוסט 1840 – י"ח באדר א' ה'תרע"ט, 18 בפברואר 1919) היה סופר ומבקר ספרות עברית.
נולד לישראל פאפירנא בקאפולי כ-30 ק"מ צפון מערבית לסלוצק ברוסיה הלבנה.
בבית אמיד ומסורתי עם נטייה קלה להשכלה.
השכלתו היסודית כללה לצד לימוד תלמוד והלכה גם דקדוק עברי ומקרא עם ביאורו של מנדלסון.
בצעירותו החל להתעניין בספרות ההשכלה ובעיתונות העברית, ואף פרסם בעצמו מאמרים קצרים, תרגומי מאמרים מדעיים ושירה בעיתונות זו.
הוריו, שעקרו לבוברויסק חששו שהתעניינותו זו תביא אותו לעזיבת הדת ולכן השיאו אותו.
בגיל 23, לאחר נישואיו, החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר מפי מרדכי סוכוסטובר, חיים צבי לרנר ואליעזר צבי צווייפל.
בתקופה זו החל לשלוח יד בשירה עברית ופרסם באותה שנה (ה'תרכ"ג, 1863) שיר ב"הכרמל".
שנה לאחר מכן עבר ללמוד בבית המדרש לרבנים בווילנה.
חשיפתו לשפה הרוסית ובייחוד לספרות הרוסית, הביאה אותו להרהורים על דרכה של הספרות העברית החדשה והלא-בשלה לטעמו.
הוא פרסם בשנת 1866 מאמר בקורת בפרקים אחדים תחת הכותרת "קנקן חדש מלא ישן", בהכרמל.
מאמר זה עורר פולמוס זוטא, מאמרי תגובה של הסופר אברהם ורשבסקי ("ויש קנקן שכלום אין בו") ושל חיים זלמן אלישביץ ("יש ויש או הכתוב השלישי") ותגובתו של פפירנא לתגובות ("תשובות בהתוהים על קנקני").
בהמשך הוסיף פפירנא שני מאמרים מסכמים על מצב ספרות ההשכלה בתקופתו והדפיס את החוברת "קנקן חדש מלא ישן" בווילנה, 1867.
ככלל, ביקורתו של פפירנא על ספרות זמנו קטלנית, הוא ראה בה ערבוביה של סגנונות וחובבנות.
כן מצא לנכון לתקוף מנהגים שירשה ספרות ההשכלה מן הספרות הרבנית והוא מצא אותם בלתי מתאימים, לא מוסריים ובעיקר מגוחכים ולא ספרותיים: הסכמות, תארים מופלגים, הקדמות נמלצות ומלאות פרטים ביוגרפיים 'טפלים', הערות שוליים נרחבות הסוטות מתוכן הספר, ואף שמות הספרים.
הביקורת של פאפירנא חורגת גם לתחום השירה העברית והוא אינו נמנע מלבקר נחרצות את גדולי משוררי ההשכלה ובראשם נפתלי הרץ וייזל (רנה"ו), שלום הכהן ומאיר הלוי לטריס.
הדפסת החוברת הביאה לפפירנא פרסום רב והוא אף זכה לתמיכתם של גדולי הסופרים העבריים.
החוברת השנייה שלו 'הדרמה בכלל והעברית בפרט', ניסתה להניח את היסודות האסתטיים, שאותם שאב ממבקרים בשפות זרות, לדרמה העברית.
במסגרת החוברת הוא דן ביצירתם הדרמטית של רמח"ל, יוסף האפרתי מטרופלוביץ, שלום הכהן, דוד פרנקו-מנדס, שי"ר ומאיר לטריס, בהשוואה לאמות המידה האסתטיות של הדרמה האירופית המקובלת.
הערות אלו משמשות את פפירנא כקרקע פורייה לביקורת שאותה ביקש למתוח על הדרמה "אמת ואמונה" של אד"ם הכהן לבנזון, רבו בבית המדרש לרבנים בווילנה, דרמה שלבנזון היה גאה בה והשווה אותה לגדולות שביצירות העמים.
פרסום החוברת על הדרמה, הוביל לפתיחת קמפיין הסתה ארסי מצדו של אד"ם הכהן נגד פפירנא.
תחילתו של הקמפיין במאמר בעיתונות שנדפס גם כחוברת בפני עצמה בשם "עין משפט", מעשה ידי יהושע שטיינברג, חתנו של אד"ם שהיה גם הצנזור הממשלתי בפלך וילנה והרב מטעם בעיר.
אחריו יצא אד"ם עצמו בחוברת "תוכחתי לבקרים" שעליה חתם בשם בדוי (שלום בן שלמה פרידמן [=איש שלום]).
במקביל פנה אד"ם לתלמידו גניקס ששימש באותה עת צנזור ממשלתי באודסה, בטענות על שנתן לפפירנא אישור להדפיס את מחברתו.
וכן פנה לעורכי העיתונים העבריים הגדולים כדי לוודא שלא יאפשרו לפפירנא להגיב על ההתקפות נגדו.
דברי ההגנה היחידים על פפירנא פורסמו בידי יחיאל מיכל פינס ב"הכרמל" (מכתבי בקורת, גליונות 15–16, 19 לשנת 1868) שגם הם פורסמו רק בשילוב הערותיו של הצנזור שטיינברג.
פרשייה זו הביאה לפרישתו של פפירנא מעיסוק בעולם הספרות העברית.
הוא עבר לפלוצק והתפרנס כמורה לדת בגימנסיה המקומית ומהוצאת ספרות עזר ללימוד שפות.
מדי פעם עוד פרסם שירים ומאמרים אך הם היו ספורים אף אם חשובים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, נאלץ לעזוב את ביתו.
הוא התגורר כשנתיים בבוברויסק אצל בתו ומשם עבר להתגורר בבית בנו באודסה.
פפירנא נפטר באודסה בי"ח באדר א' תרע"ט, 18 בפברואר 1919 ונקבר בסמוך למשה ליב ליליינבלום ומנדלי מוכר ספרים.
אברהם בן משה יפה מבוהמיה (נפטר ב-1533; ידוע גם בשמו הלטיני Abraham Judaeus Bohemus) היה בנקאי יהודי בוהמי מהמאה ה-16, כמו גם גובה מיסים, מלווה כספים, ויהודי חצר, שלימים עבר לפולין ושימש כנציב ועד ארבע ארצות מ-1514 עד 1518. אביו של רבי מרדכי יפה, בעל ה"לבוש".
נולד באמצע המאה ה-15 בפראג.
אביו משה יפה מבולוניה היה רב פולני וצאצא מצד אביו של רבי אלחנן בן יצחק, בנו של ר"י הזקן.
אמו מרגלית בת שמואל הלוי נחשבה לאישה מלומדת ביותר, עד שחלק מצאצאיה אימצו שם משפחה נוסף "מרגליות" על שמה, כמו אחיו של אברהם, רבי יעקב מרגליות-יפה מנירנברג.
בתחילת דרכו צבר אברהם הון רב, אותו הלווה מאוחר יותר לאולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ולקיסר מקסימיליאן הראשון.
בסביבות 1495 היגר לקז'ימייז' שבקרקוב, ועד מהרה הפך לבנקאי של אלכסנדר יגיילו ולזיגמונט הראשון, לימים מלך פולין, איתו פיתח מאוחר יותר קשר הדוק.
בשנת 1512 הוציא המלך זיגמונט צו המודיע לנתיניו כי מינה את אברהם לממונה עליהם, וכי אחד מתפקידיו של אברהם היא לגבות את מס הקלפי היהודי מקהילות פולין הגדולה ומזוביה ולמסור אותו לאוצר המלך.
משנת 1514, גם גבה את מס הקלפי היהודי בפולין קטן, ומילא תפקיד זה עד 1518.
באותה תקופה גם עסק אברהם במסחר, והחזיק בתחנת מסחר בלבוב, שם נתן לו המלך בית ברובע היהודי.
חובותיו של אברהם גרמו לו להסתכסך עם מחוז קרקוב ועם הקהילה היהודית, שאף הטילו עליו חרם, בעיקר בשל פקודתו של זיגמונט שחייבה את יהודי קרקוב לשלם לאברהם סכום של 200 פלורינים, "על הגנתם מפני האשמות שהועלו נגדם".
המלך הורה לכל יהודי פולין, ובמיוחד לרבנים, לכבד את הפריבילגיות שניתנו לאברהם.
עבור הפריבילגיות הללו שילם אברהם מס אישי שנתי של 20 דוקטים.
בשנת 1518, לאחר השתדלותו של הקיסר מקסימיליאן, סילק זיגמונט את אברהם מתחום השיפוט של ועד ארבע ארצות תוך איום בקנסות.
המלך גם דחה את כל ההאשמות נגד אברהם, שחרר אותו ממסים ששילמו שאר היהודים, ואיפשר לו חופש מסחר ובנקאות בכל פולין.
בשנת 1533, סילק זיגמונט את אברהם מתחום השיפוט של פקידי המלוכה והכניס אותו לתחום השיפוט של המלכה בונה ספורצה.
בסוף ימיו עבר ללבוב, שם נפטר בשנת 1533.
אברהם יעקב טיילור (נולד ב-8 באוגוסט 1984, י' באב ה'תשמ"ד) הוא חזן, זמר, מלחין וחוקר העוסק בעיקר בתיעוד והפצת ניגוני חסידות מודז'יץ, כמו כן בהיסטוריה של תולדות תנועת החסידות ומשנתה.
נולד בירושלים לאליהו עקיבא ושרה מלכה.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת סלבודקה ובמכון תל אביב לחזנות.
טיילור משתייך לחסידות מודז'יץ ומקורב לאדמו"רים של חסידויות נוספות.
במקביל לפעילותו המוזיקלית, טיילור הוא גם עורך ראשי במכון להוצאת כתבי אדמו"רי אוסטרובצה בביתר עילית, וכן עורך בכיר במכון שפתי צדיקים, ובהוצאת הספרים של חסידי באסטאן-ביתר.
מדי פעם מפרסם מחקרים ומאמרים בהמבשר, וכן בקובצי שפתי צדיקים ובעלון השבועי קרוב אליך.
טיילור הוא גם רב צבאי ובשנים 2012–2017 עסק בליווי רוחני של פלוגות ייעודיות בצה"ל לחיילים מרקע חרדי.
באפריל 2010 החל את עבודתו במכון לתיעוד ושימור ניגוני מודז'יץ.
במסגרתה זו הקים את אתר המכון וניהל אותו למשך חמש שנים, לצד הפקת סדרה בת ארבעה דיסקים בשם 'מגנזי אוצרות ניגוני מודז'יץ' וארגון אירועים שונים ושבתות עיון העוסקים בניגוני חסידות מודז'יץ בשירה והרצאה, תוך יצירת שיתופי פעולה עם זמרים, חזנים, נגני כליזמר ומרצים ידועים ומקהלות.
עם שיתופי הפעולה שיצר נמנים: חיים אדלר, יעקב רוזנפלד, צבי וייס, יצחק מאיר, שרה פרידלנד בן ארזה, בנימין מונק, אהרן רזאל, מוסא ברלין, חיליק פרנק, נאור כרמי, הרב תמיר גרנות, כמו כן עם מקהלות החזנים הירושלמית, בת-רון, רמתיים, בנימין.
באותה השנה החל גם לתחזק ערוץ יוטיוב ובו מאות הקלטות והסרטות של ניגונים מחצרות חסידים בדגש על ניגוני מודז'יץ.
טיילור מופיע באירועים ובשבתות, הן בעצמו והן יחד עם מקהלות ואמנים אחרים.
במסגרת אירועים ושבתות אלו הופיע טיילור במהלך השנים בעשרות קהילות בישראל, ארצות הברית, בריטניה, פולין וצ'כיה.
טיילור הופיע בין השאר בבתי כנסת ומוסדות מכובדים, כגון: בית הכנסת הגדול (ירושלים), בית הכנסת ישורון ועוד.
הופעותיו כוללות שירה והרצאה על סיפורם ההיסטורי של הניגונים ומשנת החסידות ביחס לניגון.
בשנת 2013 הוציא אלבום המוקדש לנוסח התפילה וניגונים המושרים בקהילות ישראל בראש השנה.
בשנים 2017–2018 למד טיילור במכון תל אביב לחזנות, והוא תלמידם של החזן נפתלי הרשטיק, המנצח והמעבד ריימונד גולשטיין, המנצח והמעבד יותם סגל, וזמר האופרה ג'פרי פרנסיס.
במשך השנים היה בקשר קרוב עם החזן והמלחין בן ציון שנקר והוא היה שותף בשנותיו האחרונות לפרויקטים מוזיקליים שונים של טיילור.
מאז פטירתו של שנקר, מארגן טיילור מדי שנה אירועים לזכרו.
משנת 2020 הוא לוקח חלק פעיל בעריכה ובכתיבה של כתב העת 'עתיקין' לשימור ותיעוד הנגינה היהודית האותנטית, ומבצע הקלטות תיעוד של ניגוני מודז'יץ במסגרת אתר האינטרנט של מכון היכל בשירי זמרה של חסידי מודז'יץ.
הגותו שעלתה על הכתב, בעיקר בתחומי ההלכה, האגדה, הפילוסופיה והמוסר, היא מרכיב משמעותי בהשקפת העולם של זרמים שונים בציונות הדתית, בהגות הציונית הכללית, ובהגות היהודית בכללה, ובכלל זה באורתודוקסיה המודרנית.
פסיקותיו מהוות בקרב הציונות הדתית יסוד לפסיקה ביחס לשלטון יהודי בימינו, מצוות התלויות בארץ ועוד.
הרב קוק עלה לארץ ישראל בראשית ימי העלייה השנייה, ופיתח משנה פילוסופית־קבלית שהתמודדה עם המודרניות והייתה אוהדת ביחס לציונות וליישוב החדש.
הוא התמנה לרבן של יפו והמושבות, ולאחר מלחמת העולם הראשונה לרבה האשכנזי של ירושלים.
הוא הקים את הרבנות הראשית לארץ ישראל וכיהן כרב הראשי האשכנזי הראשון, וכן ייסד את ישיבת מרכז הרב בירושלים ועמד בראשה.
פעילותו עוררה התנגדות חריפה מצד חוגים חרדים קנאיים.
ארכיונו נמצא במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
הרב קוק נולד בעיירה גריבה (Grīva) שבפלך ויטבסק באימפריה הרוסית, כיום חלק מהעיר דאוגבפילס בלטביה.
הוריו היו פערל זלטא (לבית פלמן), והרב שלמה זלמן קוק, בוגר ישיבת וולוז'ין ושד"ר שלה, ואחיינו של הרב מרדכי גימפל יפה.
התחנך אצל אביו, שהיה 'מתנגד', אך הושפע גם מחסידי חב"ד ובפרט ממשפחתה של אמו.
אבי אמו, רפאל פלמן, היה ממקורבי ה"צמח צדק".
מגיל תשע בערך הגיע לעיתים אל דווינסק, הסמוכה לביתו, כדי לשוחח בדברי תורה עם רב העיר, הרב ראובן הלוי לוין, שהשפיע רבות על דרך לימודו.
מגיל חמש עשרה למד כשנתיים בלוצין אצל הרב אליעזר דון יחיא והרב יעקב רבינוביץ, בנו של הרב מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי, שהיה אח־סבתו (אם אביו) של הרב קוק.
אחר כך למד אצל רבה של סמרגון, הרב נח חיים אברהם שפירא.
לפני הגיעו לגיל עשרים הוסמך להוראה על ידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, מחבר "ערוך השולחן".
בשנת ה'תרמ"ד (1884) השתדך עם אלטה בת־שבע, בתו של הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת), רבה של פוניבז' באותה עת, ובהמשך רבה של ירושלים.
לאחר אירוסיו למד במשך כשנה וחצי בישיבת וולוז'ין, שבראשותה עמד הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), ובו ראה אחר כך את רבו המרכזי.
לאחר נישואיו בניסן ה'תרמ"ו (1886), חזר הרב קוק ללמוד ולגור בפוניבז' סמוך לחותנו האדר"ת, ושם נולדה בתו הבכורה פרידה חנה בי"ז בטבת ה'תרמ"ח (1888).
בשנת ה'תרמ"ח (1888) התמנה לרבה של העיירה זיימל שבאימפריה הרוסית (כיום בשטחי ליטא) - עיירה קטנה ובה קהילה מסורתית.
הוא איחד את הקהילה שהייתה מפולגת קודם לכן וחיזק את מוסדות החסד שלה.
בין השנים תרמ"ח-תרמ"ט ערך והוציא לאור את הקובץ התורני עיטור סופרים.
למד קבלה כתלמיד חבר עם אחד מגדולי מקובלי דורו, הרב שלמה אלישיב, מחבר הספר הקבלי "לשם שבו ואחלמה".
באייר תרמ"ט נפטרה אשתו, והרב קוק נותר אלמן עם בתו הפעוטה בת השנה וחצי.
לאחר כשנה נישא לרייזא רבקה, בתו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים (אחיו התאום של האדר"ת) ובת דודתה של אשתו הראשונה שגדלה בבית האדר"ת לאחר מות אביה.
בה'תרנ"א (1891) נולד בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
באותה השנה, הוציא לאור את ספרו חבש פאר על מצוות התפילין, הכולל חלק הלכתי וחלק מחשבתי.
לאחר הוצאת הספר לאור, נדד זמן מה בין העיירות כדי להפיץ את ספרו.
בהיותו רבה של זיימל, היה סר אל הרב מרדכי אליאשברג, רבה של בויסק, ודן ומברר אתו בשאלות כלל ישראל וארץ ישראל, והושפע רבות מדעותיו והשקפותיו.
בשנת ה'תרנ"ה (1895) נבחר כרבה של בויסק, שהייתה עיר גדולה יותר ובה היה גם ציבור בעל נטייה מודרנית.
בבויסק נולדה בתו השנייה, בתיה־מרים, בשנת ה'תרנ"ט (1899), שלימים נישאה לרב שלום נתן רענן.
החל משנת תרס"א, החל לפרסם מאמרים הגותיים בביטאון הרבני "הפלס".
בשנים ה'תרס"ג–ה'תרס"ד פרסם ב"הפלס" מסה בת 20 פרקים בשם "אפיקים בנגב", העוסקת בין השאר בביקורת על תנועת הציונות, ובמקומה הראוי של צמחונות ביהדות, וממנה לוקט מאוחר יותר המאמר חזון הצמחונות והשלום.
בתקופה זו עסק גם בכתיבת החיבורים עין איה (חלקו הגדול), מדבר שור (דרשות שנשא בתקופה זו), ולנבוכי הדור, חיבור הגותי על התמודדות היהדות עם זרמי מחשבה מודרניים (חלקו פורסם כבר ב"אפיקים בנגב").
כתבים אלה יצאו לאור שנים רבות לאחר פטירתו.
כאשר פנו אליו אנשי יפו, בהשתדלותו של יואל משה סלומון, לכהן כרב העיר יפו והמושבות, הגשים את חלומו לעלות לארץ ישראל, על אף שאנשי קהילת בויסק העשירה ניסו לשדלו להישאר על ידי הגדלת משכורתו ותשלום חובותיו.
בכ"ח באייר ה'תרס"ד (1904) הגיע ליפו והחל לכהן בתפקיד זה.
תקופת יפו הייתה התקופה הפורייה ביותר בכתיבתו, ובה נכתב החומר לכמה מהיצירות החשובות שלו (שהתפרסמו מאוחר יותר) - אורות, אורות הקודש, עולת ראי"ה ועוד.
בתענית אסתר ה'תרס"ז (1907), נולדה בתו הצעירה, אסתר יעל.
בהמשך אותה השנה, נישאה בתו הגדולה פרידה חנה לדודה, ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים, בנו של האדר"ת וממייסדי העיר בת ים.
באותה תקופה תמך באופן מסויג בבית ספר "תחכמוני" ששילב בין לימודי קודש ("לחינוך האדם להיות ישר וטוב") ולימודי חול ("למלחמת החיים"), בשל התפיסה שיש לקדש את החומר במיוחד בארץ ישראל, דבר שעורר התנגדות מצד חלקם של רבני ירושלים.
במקביל שימש כמנהל הרוחני של תלמוד תורה שערי תורה.
הוא יצר קשרים עם מנהיגי הפועלים ותמך בהתיישבות החקלאית.
במסגרת זאת תמך בהיתרים על פי ההלכה לצורך קיום ההתיישבות, כגון בפולמוס השמיטה ובהיתר המכירה, שרבנים בולטים תמכו בו גם לפניו.
הוא ביסס היתר זה מבחינה הלכתית בספר שבת הארץ.
כמו כן התיר את השימוש בפסח בשמן שומשום שנכבש בכבישה קרה ללא מגע מים, אף שהשומשום הוא ממשפחת הקטניות שאסורה בפסח באכילה לאשכנזים.
בשנת ה'תרס"ט (1909) הקים הרב קוק ביפו ישיבה משלו שבה למדו כעשרים תלמידים מירושלים ומיפו, בהם הרב יהושע קניאל והלל פרלמן.
הישיבה שכנה בבית המדרש "ברכות" בקומה העליונה בבניין של תלמוד תורה "שערי תורה".
הרב קוק מסר לתלמידים שיעור יומי, ועל סגל המורים נמנו בין השאר הרבנים שלמה זלמן שך ושם טוב גפן.
למעשה היה זה מבנה של שני אגפים שבאגף שבקומה השנייה שכנה דירתו, ובאגף השני היה מקום לימודו וישיבת בית דינו.
הבית שבו התגורר הרב שוכן ברחוב אחווה 21 בשכונת נווה צדק הכלולה בתל אביב־יפו דהיום.
בחורף ה'תרע"ד (1913) יצא הרב קוק, כרבן של המושבות, בראש משלחת רבנים למסע המושבות הראשון.
במסעות אלו ניסה לחזק את הקשר בין החלוצים לתורה ומצוות.
במסגרת תפקיד זה הוא גם עסק בגישור סכסוכים במושבות.
בתמוז ה'תרע"ד (1914) יצא לכנס העולמי של אגודת ישראל בגרמניה בשל רצונו לקרבם למפעל הציוני, ובשל טיפול רפואי שנזקקו לו הוא ואשתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ריחפה עליו סכנת מאסר כנתין של רוסיה, מעצמת אויב.
הוא נסע עם אשתו לשווייץ הנייטרלית, ונאלץ להישאר בסנט גאלן, שם פעל כדי לסייע ליישוב שבארץ.
בשנת ה'תרע"ו (1916) הציעה לו קהילת מחזיקי הדת שבלונדון להיות רבה, והוא ניאות בתנאי שיחזור ליפו בהזדמנות הראשונה שיוכל.
בהיותו בלונדון הקים מספר ישיבות.
בקהילת המהגרים המזרח-אירופאים העניים שלו, גינה את האליטה של אנגלים בני דת משה שטענו כנגד התנועה הציונית, וניסו להשפיע על הממשל הבריטי להימנע מהצהרת בלפור.
בעקבות גילוי דעת של הרב קוק בבתי הכנסת, נשלחו תזכירים רבים לחוגי השלטון מהקהילות היהודיות, שבהם הודגש כי דת ישראל קשורה בלאומיות הישראלית ובארץ ישראל.
בתקופה זו היה מנותק משלוש בנותיו.
בשנת 1918 הוזמן הרב קוק על ידי הרב ד"ר דב (ברנרד) רבל (רעוועל) לבקר בארצות הברית.
זו הייתה הצעה נדיבה מטעמו של הרב רעוועל וגיסיו, האחים טרוויס, לממש את חזונו של הרב קוק ולממן את ההקמה של הישיבה המרכזית העולמית בירושלים.
בתום המלחמה, לאחר תקופה של כשלוש שנים בלונדון, חזר הרב קוק לארץ ישראל.
מתקופה זו ועד למותו מיעט בכתיבת דברי מחשבה ועסק בכתיבת "הלכה ברורה" על הש"ס, ובפעילות בשדה הציבורי.
אף שהרב קוק חיבב את תנועת המזרחי, וראה באנשיה שותפים לדרכו, הוא חלק לעיתים על דרכה.
על פי השקפתו, תנועת המזרחי הייתה פשרנית מדי, שכן היא לא החמירה מספיק בענייני הלכה־הנהגה, והתבטלה בפני ההסתדרות הכללית.
במיוחד חרתה לו הקביעה של אנשי ההסתדרות הציונית כי , והוא ניסה לדרבן מספר פעמים את אנשי תנועת המזרחי למחות כנגדה ולהתנער ממנה.
ב־1918, לאחר 15 שנה של פעילות פוליטית, ביקש לייסד הסתדרות, דגל ירושלים שמה, אשר תאגד בתוכה את כל היהודים שומרי התורה אשר מעודדים את יישוב ארץ ישראל.