tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחצי שנה לאחר תום תקופת כהונתה כנציבת הביקורת אמרה כי הפרקליטות היא גוף חולה והעומד בראשה, שי ניצן, אינו ראוי לשמש בתפקידו.
כיום משמשת גרסטל כמגשרת פרטית.
ב-2017 שימשה כמגשרת בתביעת דיבה של שרה נתניהו נגד העיתונאי בן כספית.
גרסטל נשואה לראובן, מנכ"ל אוצר התיישבות היהודים, ולהם שני ילדים.
בינואר 2016 עלה שמה כמועמדת לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
חרף עימותיה לאורך תהליך הבחירה ולפניו עם פרקליטות המדינה, נחשבה גרסטל מועמדת בולטת לתפקיד, אולם לבסוף המליצה ועדת האיתור לתפקיד על מועמד אחד בלבד – אביחי מנדלבליט.
בחקירת המשטרה בתיק 1270, עלה חשד כי ניר חפץ מלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו הציע לגרסטל, דרך יועץ התקשורת אלי קמיר, שתיבחר אם תתחייב לסגירת תיק פרשת מעונות ראש הממשלה, שבו נמנית עם החשודים אשת ראש הממשלה, שרה נתניהו.
גרסטל סירבה וסיפרה על כך לשופטת בית המשפט העליון, חברתה אסתר חיות.
בינואר 2019 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק נגד אלי קמיר, מחוסר תשתית ראייתית לביצוע עבירות.
הילדים של ארנה הוא סרט תיעודי שיצר ג'וליאנו מר בשנת 2003. הסרט עוסק בתיאטרון לילדים פלסטינים בג'נין, שהפעילה בשנות ה-90 אמו, ארנה מר ח'מיס, ובגורלם של הילדים שהשתתפו בתיאטרון.
לאחר מותה של ארנה, חזר מר לג'נין בשנת 2002 וחיפש אחר הילדים שהשתתפו בקבוצת התיאטרון.
הסרט מתאר את סיפור התבגרותם של חברי הקבוצה והפיכת רבים מהם מילדים חייכניים לנערים זועמים ולבסוף לטרוריסטים שכמה מהם מתו.
בשנת 1987 הקימה פעילת זכויות האדם ארנה מר תיאטרון ילדים בג'נין, "תיאטרון האבן", או "הבית של ארנה".
התיאטרון הוקם כדי לקדם הבנה בין פלסטינים וישראלים ופעל במהלך שנות האינתיפאדה הראשונה עד אמצע שנות ה-90. עשרות מתנדבים ישראלים ופלסטינים ארגנו את האירועים בו.
בתחילה חשדו התושבים והילדים בארנה ובבנה שהם סוכנים של השב"כ, אולם לאט לאט הם השתכנעו בכנותם, ושיתפו פעולה עם היוזמה.
מגמת התיאטרון הייתה ללמד את הילדים לבטא את עצמם באמצעות המשחק, ולנסות להקנות להם השכלה וחינוך במקום מערכת החינוך הפורמלית שכשלה.
בנה של ארנה, ג'וליאנו מר, היה שחקן בתיאטרון ומאוחר יותר במאי הלהקה.
תוך כדי כך הוא צילם את ארנה ואת הילדים במשך 6 שנים, עד למותה ולסגירת התיאטרון.
יוסף, אשרף ועלא היו שלושה נערים מרכזיים בתיאטרון, ומלבדם שיחקו בו נערים נוספים כמו נידאל, זכריה זביידי (אז בן 12) ואחיו הגדול דאוד.
סמירה זביידי, אמם האלמנה של זכריה ודאוד, נידבה את הקומה העליונה בבית המשפחה כמקום לחזרות.
הסרט נע קדימה ואחורה בזמן במהלכן של 10 שנות צילום, ומציג היבטים שונים של הנערים-הגברים בזמנים שונים.
בזמן האינתיפדה השנייה עבר יוסף הלם עמוק.
פגז של טנק ישראלי עבר דרך קיר של בית ספר ונחת בלב כיתת ילדים.
יוסף ניסה לסייע לילדים ויצא מהכיתה כשבזרועותיו ילדה קטנה שמתה תוך דקות אחדות.
מאז אירוע זה השתנה לחלוטין, הפסיק לחייך ולצחוק ונראה שאיבד עניין בחיים.
נסיונותיה של אמו לעניין אותו בבחורות ובחתונה עלו בתוהו.
ללא שגילה דבר להוריו, יוסף תכנן בשנת 2001 פיגוע ירי יחד עם חברו נידאל.
הוא שילם לחייל רוסי עני ורכש ממנו רובה מסוג M-16. את התחמושת קיבלו מארגון הג'יהאד האסלאמי, שסיפק להם גם תיעוד לפני יציאתם לפיגוע.
בתמורה הם הופיעו כחברי הארגון ונשאו מסרים איסלמיים, אף על פי שיוסף היה חילוני.
לאחר מכן גנבו רכב שטח ישראלי, ונסעו איתו לחדרה.
בהגיעם לעיר פתחו בירי ממנו מתו 4 אנשים ונפצעו כ-30 איש.
שוטרים שהגיעו למקום ירו וחיסלו את שניהם.
מר מעיד כי מטרה מרכזית של הסרט הייתה התמקדות בדמותו ומניעיו של יוסף, לנסות לקרוע את מסכת המפלצת של המחבל המתאבד כפי שהוא מיוצג בתקשורת, ולהראות את הילד והאדם שהיה קודם לכן.
בהיותו ילד היה אשרף שחקן מרכזי בקבוצת התיאטרון, הוא הרבה לחייך והעיד על עצמו שהוא רוצה להיות "רומיאו".
כוחות צה"ל הרסו את ביתו של עלא, שכנו, ואשרף הילד מוצג כשהוא מנסה לדלות מבין ההריסות חפצים עבור חברו.
חברו עלא מתאר בסרט את מותו כאשר לחם נגד כוחות צה"ל בקרב על ג'נין בשנת 2002 ונהרג.
המבנה אשר שימש את חברי הקבוצה כתיאטרון שימש את החמושים בג'נין כעמדת ירי שבה נהרג אשרף.
עלא הפך למנהיג גדודי חללי אל אקצה בג'נין.
הוא לחם עם חבריו נגד חיילי צה"ל בקרב על ג'נין, עד לשלב הריסת הבתים בידי דחפורי די-9 משוריינים.
בשלב זה נכנע עלא, אולם לאחר מכן עלה בידו לברוח חזרה לג'נין.
החלק האחרון של הסרט מתמקד בו ומתאר את חייו ומלחמתו שלו ושל חבריו בכוחות צה"ל הפועלים בג'נין בחודשים שלאחר הקרב על העיר, באמצעות ירי והטמנת מטענים.
בהיותו ילד הרסו כוחות צה"ל את ביתו של עלא.
בזמן היותו מפקד על גדודי חללי אל אקצה מאיים צה"ל להרוס את בית הוריו בשנית.
עלא והוריו מצהירים כי הם אינם מפחדים וכי דם הפלסטינים שמתו במאבק האלים מול צה"ל יקר להם יותר מכל בית או רכוש.
עלא מעיד על עצמו כי הוא לא ייתפס בשנית וכי הוא יהיה "חופשי או בקבר".
בסצנה הבאה רואים את גופתו החרוכה של עלא בבית החולים, מוקפת בחברים ובבני משפחה אבלים, לאחר שנורה בידי כוחות צה"ל בנובמבר 2002, שבועיים לאחר הולדת בנו הבכור.
זכריה זביידי צולם בסרט בשנת 2002, לאחר שנפצע מפגז ונכווה בפניו, אך לפני שהפך למבוקש בכיר והתפרסם בעקבות פרשת טלי פחימה.
באותה תקופה הוא לחם לצידו של עלא, וציין שבניגוד לו הוא שהה מתחת להריסות בזמן הלחימה בג'נין ולא נכנע.
זביידי מתנגד בתוקף להצגת הקרב על ג'נין כטבח שעשה צה"ל בתושבים, ומדגיש את הלחימה העיקשת של הפלסטינים.
דאוד אחיו נשפט ל-16 שנים בכלא הישראלי על פעילות טרור.
הסרט הוא פרי יוזמתה של המפיקה אסנת טרבלסי.
ג'וליאנו התלבט עקב התנגדותה של אימו לעשות סרט על עצמה, עד שבשלב מסוים אובחנה ארנה כחולה במחלת הסרטן, ונודע לה ולבנה כי נותרה לה כשנה לחיות.
גילוי זה וגיוס מוצלח של תקציב לסרט הכריעו את הכף.
עם התקדמות המחלה החל ג'וליאנו להתמקד פחות בתיאטרון ובילדים ויותר באימו החולה.
ארנה התנגדה לכך משום שרצתה שהסרט יעסוק בנושאים שהיו ברקע - הכיבוש, מצב זכויות האדם בשטחים והקשר בין פעילי השלום הישראלים והפלסטינים.
הפעם האחרונה בה ג'וליאנו צילם את אימו הייתה בנסיעתה האחרונה לג'נין שמופיעה בסרט.
לאחר מכן הפסיק ג'וליאנו את צילום הסרט ומספר ימים לאחר מכן, בפברואר 1995, מתה ארנה ממחלתה.
לאחר מותה של הפסיק ג'וליאנו את העבודה על הסרט לגמרי, ונראה היה שהוא נגנז.
בשנת 2001, בעודו צופה בטלוויזיה, זיהה ג'וליאנו את יוסף כמחבל שביצע את הפיגוע בחדרה, וסקרנותו התעוררה לגבי גורלם של שאר ילדי התיאטרון.
במרץ 2002, מספר ימים לאחר תום הקרבות בג'נין ו-7 שנים לאחר מות אימו, חזר ג'וליאנו לעיר כדי להפגש עם הנערים שבגרו.
הוא תיעד את המפגשים עימם עד למותו של עלא.
בשלב הצטרף להפקה הבמאי והעורך ההולנדי הישראלי לשעבר דניאל דניאל.
העריכה נמשכה חמישה חודשים, והסרט יצא לאקרנים בסינמטקים ובפסטיבלים במרץ 2004, כהפקה הולנדית-ישראלית.
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק בשנת 2004, בפרס "דסק המבקרים" בפסטיבל הקולנוע התיעודי בטורונטו, קנדה, בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל בפינלנד, במקום הראשון בפסטיבל זכויות האדם בפראג, ובפרס "השופטים הצעירים" בפסטיבל בשווייץ.
בשנת 2006, בעקבות גל תמיכה בינלאומי שעורר הסרט, פתח מר תיאטרון קהילתי לילדים ולמבוגרים בג'נין בשם "תיאטרון החופש".
הילה אלפרט (נולדה ב-24 בפברואר 1965) היא עיתונאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
אלפרט נולדה לאם יוצאת מרוקו ולאב אמריקאי וגדלה בקיבוץ מעלה החמישה.
החלה את דרכה בשנות ה-90 של המאה ה-20, בלימודי אפקטים מיוחדים בקולנוע ברומא, איטליה, ובשנת 1993 השתלבה בעולם העיתונות, כשהחלה לכתוב בעיתון "חדשות".
לאורך השנים כתבה אלפרט, אשר התמקדה בתחום האוכל, המסעדנות והבישול, ב"עולם הספורט" (שאותו גם ערכה תקופה), ב"שף", ב"עיתון תל אביב", ב-"Time Out תל אביב" וב"ישראל היום", שבו כתבה עד 2017 טור בנושא אוכל.
לאורך השנים השתלבה אלפרט בעולם הטלוויזיה.
היא הגישה פינת אוכל ב"יומן תרבות" בערוץ הראשון, ערכה והגישה ב"סטייל" בערוץ 2, הגישה את "טעמים" בטלוויזיה החינוכית, הגישה פינת אוכל ב"קפה טלעד" של זכיינית הערוץ השני "טלעד", יצרה והגישה את "נשים קטנות", יחד עם אלימור זילברמן, בערוץ השני, ושימשה חברה בפאנלים של תוכניותיהם של מרב מיכאלי ורפי רשף.
בשנת 2007 הייתה אלפרט כתבת החוץ של "שום פלפל ושמן זית" בערוץ הראשון, וב"קשת" של הערוץ השני הגישה את "צו בישול", "זמן איכות", ולצד גיל חובב את "מצעד האוכל הישראלי".
אלפרט הופיעה כשחקנית בשנת 2002 בסרט הטלוויזיה "אבא שחור לבן" לצד דן תורן, ובשנת 2005 בסדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה", שיצר יאיר לפיד, לצד ליאור אשכנזי ואיילת זורר.
בשנת 2007 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "להוציא את הכלב" ב"הוט 3", וגילמה את אמא של יאיר.
בנוסף לכתיבה ולהגשה בנושאי אוכל ומסעדנות, אלפרט מייעצת לחברות מזון בנושא פיתוח וניתוח מגמות, מנחה פסטיבלי אוכל ומרצה בנושא.
בשנת 2009 השתתפה אלפרט בתוכנית הטלוויזיה "אחד נגד מאה" והגיעה לשלב המתקדם ביותר שמתמודד הגיע אליו בתוכנית עד אז כאשר נשארה להתמודד מול אדם אחד בלבד.
בשלב זה החליטה אלפרט לקחת את כ-130 אלף השקלים שצברה ולא להמשיך להתמודד על מיליון השקלים.
בשנת 2009 הצטרפה אלפרט לעונה השלישית של הסדרה "האלופה".
בשנת 2010 התארחה בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 2 "החיים זה לא הכל" וגילמה את מירית.
בנובמבר של אותה השנה הצטרפה אלפרט לתוכנית הריקודים "רוקדים עם כוכבים" כמתמודדת, כבת זוגו לתחרות של הרקדן חיים פרשטיין.
בשנת 2012 ראה אור ספרה "יש מקום בעיר התחתית: יומן אוכל חיפאי".
בשנת 2023 התארחה בסדרת הדרמה של קשת 12 "גוף שלישי", וגילמה את עידית.
אלפרט הייתה נשואה לאיש העסקים יעקב ליפשין (בעלה לשעבר של טליה שפירא), ולה שני ילדים.
קודם לכן נישאה לשחקן צעיר והייתה במשך כמה שנים בת זוגו של המסעדן שאול אברון.
בדת, הילה (בלועזית: Halo או Aura) היא מעין טבעת אור הנוצרת סביב אדם או עצם.
מכיוון שנהוג לייחס לאור את הטוב, ההילות קיבלו משמעות בדת, ושימשו לעיטור מלאכים, צדיקים וקדושים.
התיאור הראשון של הילה מופיע בספר "שמות" לגבי משה רבנו .
כלומר: פניו של משה קרנו מאור והוא היה מוקף בהילה סביבו.
ההילות ביהדות מופיעות ביתר הרחבה ופירוט בקבלה ובמיסטיקה היהודית (ספר הזוהר, תורת הנסתר).
האיקונוגרפיה הנוצרית הרבתה בציור הילות סביב ראשם של ישו, מריה, יוחנן המטביל וקדושים נוצריים אחרים.
ההילה תוארה כעיגול מלא בצבע זהוב שנמצא מאחורי ראשה של הדמות.
מציורים אלה נובע התיאור הפופולרי של הילת מלאכים כחישוק נוצץ מעל ראשו של המלאך.
באיקונוגרפיה הנוצרית ישנן 3 טיפוסים של הילות:
אוראולה (Aureola) - הילה מלאה ומוזהבת.
נימבוס (Nimbus) - הילה שמצוירת כטבעת דקה (בדומה לתיאור המודרני העממי של הילות מלאכים).
מנדורלה (Mandorla) - הילה מוארכת כשקד שמקיפה את כל גופה של הדמות.
בפסלים ותמונות של קדושים הינדואיסטים ובודהיסטים לפעמים מתוארת מעין הילה סביב ראשם.
המסורת הזו התגלגלה ככל הנראה לפרס המוסלמית, שם באמנות המוסלמית המקומית היה נהוג לצייר דמויות חשובות באסלאם (מוחמד או יתר הנביאים החשובים באסלאם, כמו משה או עיסא) כשהילת אש אופפת אותם (או את ראשיהם).
בהשאלה, המונח "הילה" משמש לציין תדמית נעלה שנוצרה למשהו או מישהו מסוים, בצדק או שלא בצדק.
"הילה" היא מערכת תצפית אווירית המופעלת על ידי חיל האיסוף הקרבי.
המערכת מורכבת מבלון תצפית באורך 32 מטר שבו מותקנות מצלמה תת"ס ("תנשמת תלת סנסורית") המצלמת יום/לילה ומכ"ם המאפשר למערכת לאתר תנועות חשודות ולהתמקד על אזורים מסוימים.
הבלון מרחף בגובה של בין 400 ל -1000 מטר מעל פני הקרקע ומתחת לעננים כתלות בנקודת העגינה, ולכן יכול לפעול גם במזג אוויר סוער.
עלות המערכת כמיליון וחצי דולרים אמריקאים.
הבלון מגיע עד לגובה של כ-400 מטרים מעל הקרקע.
מתחת לבלון המערכת מורכב מטען ייעודי, שמחובר לקרקע בכבל שמספק חשמל ותקשורת, וכן מאפשר לשלוט בו.
עיקר שימושה של מערכת ה"הילה" הוא בשמירה על ציר הוברס המקיף את רצועת עזה ואיתור חוליות היורות רקטות ופצמ"רים אל עבר יישובי עוטף עזה.
המערכת מאפשרת סגירת מעגל אש מהירה וחיסול החוליות בזמן מהיר יחסית.
בנוסף מפיקה המערכת מודיעין לקראת מבצע (מל"מ) ומתצפתת על צירים ושטחי שיגור בצפון הרצועה.
המערכת הופעלה בהצלחה בנתיב העשרה, נחל עוז וכרם שלום.
הילדה צאדק הייתה זמרת סופרן אופראית יהודיה גרמנית-אוסטרית.
הוריה עברו משם לשצ'צ'ין ב-1920, אחרי שבידגושץ' עברה לשליטת פולין בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ושם עברו עליה שנות נעוריה.
כיהודיה נאלצה לעזוב את גרמניה הנאצית ב-1934 אחרי עליית הנאצים לשלטון.
היא עבדה כאחות בירושלים, ובמקביל למדה פיתוח קול אצל רוזה פאולי.
בשנת 1945, עם תום מלחמת העולם השנייה והשואה, היא חזרה לאירופה, ולמדה בציריך, שבשווייץ אצל ריה גינשטר.
בתחילת 1947 עברה לווינה והופעת הבכורה שלה באופרה של וינה הייתה בפברואר אותה שנה בתפקיד אאידה, הופעה שזיכתה אותה בשבחים רבים.
צאדק נשארה בבית אופרה זה למשך עשרים שנה.
בשנת 1948 הופיעה לראשונה בפסטיבל זלצבורג, שם שרה את דונה אנה בדון ג'ובאני וויטליה ב"חסדו של טיטוס", שתיהן של מוצרט, ואת אריאדנה ב"אריאדנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס.
הרפרטואר שלה כלל גם את אלזה בלוהנגרין ואוה ב"מייסטרזינגר מנירנברג" של וגנר, איפיגניה ב"איפיגניה בטאוריס" של גלוק, טוסקה של פוצ'יני ועוד.
היא השתתפה בהבאתה לעולם של "אנטיגונה" מאת קרל אורף ב-1949 ושרה בתפקיד מגדה סורל בבכורה המקומית בווינה של "הקונסול" מאת מנוטי ב-1950. עוד הופיעה באופרה של מינכן והאופרה של ברלין.
הילדה צאדק שרה בהופעות אורח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, בפסטיבל גליינדבורן ובפסטיבל הולנד, באופרה של פריז, בלה מונה בבריסל, בלה סקאלה במילאנו, במאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, בתיאטרון בולשוי במוסקבה ועוד.
צאדק שרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בעונת 53–1952. כמו כן הופיעה באופרה של סן פרנסיסקו ובתיאטרו קולון בבואנוס איירס.
משנת 1967 לימדה הילדה צאדק באקדמיה למוזיקה של וינה והגישה כיתות אמן.
היא פרשה מן הבימה ב-1971.
קולה האפל וסגנון שירתה הדרמטי בתפקיד דונה אנה הונצחו בהקלטה נודעת לתהילה של האופרה "דון ג'ובאני" בשלמותה, בניצוח רודולף מוראלט ולצד הזמרים ג'ורג' לונדון, לאופולד סימונה וסנה יורינאק.
נפטרה ב-21 בפברואר 2019, בגיל 101. נטמנה בבית העלמין המרכזי בווינה.
בשנת 2020 העלתה תזמורת סימפונט רעננה מופע על חייה בשם "האמת של הילדה" בניצוחו של דוד זבה.
המופע מתווה את הקריירה של צאדק למן הולדתה בגבול פולין-גרמניה, בריחתה לירושלים עם עליית הנאצים וחזרתה לווינה אחרי שנות המלחמה, הפיכתה לפרימדונה וכמורה נודעת לשירה.
אריה מדון ג'ובאני במערכה השנייה, בחדרה של דונה אנה "Non mi dir".
פרק הליברה מה מהרקוויאם של ורדי המהווה את הסיום המונומנטלי של הרקוויאם.
הילה בג'יו היא זמרת סופרן ישראלית.
בג'יו למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
היא הייתה חברה בסטודיו של האופרה הישראלית ומאז מופיעה בקביעות באופרה.
הילה בג'יו הופיעה כסולנית עם תזמורות ישראליות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע וסימפונט רעננה.
כמו כן הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים.
בגרמניה הופיעה בברלין עם דניאל בארנבוים בביצוע "פיירו הסהרורי" (שנברג), בסמפוניה 8 של מאהלר בפסטיבל דרזדן בניצוחו של עומר וולבר, בתפקיד הילד החולם (גיל שוחט) בפסטיבל ויסבאדן, בקונצרט גאלה בפסטיבל הבינלאומי בבית האופרה גרה-אלטנבורג ובתפקיד "אולימפיה" (סיפורי הופמן) בבית האופרה של מקלנבורג.
כמו כן, שרה בוולנסיה ברקוויאם גרמני של ברהמס, בתפקיד השועלה הערמומית באופרה של ברגן בנורווגיה, בתפקיד ג'וליה בסולם המשי (רוסיני) בפסטיבל רוסיני בפזרו באיטליה ואת המיסה בסי מינור של באך עם התזמורת הפילהרמונית של מקסיקו סיטי.
הופיעה בקונצרטים ורסיטלים בניו יורק, לונדון, רומא, סט.
הילה בג'יו מופיעה מדי שנה בבית ביאליק בתל אביב עם פרופסור יהואש הירשברג בערב של הרצאה וקטעי שירה מאופרות איטלקיות, בליווי הפסנתרנית יעל קרת.
2001 - ציון לשבח בתחרות פאול בן-חיים באקדמיה למוזיקה בתל אביב
2002 - פרס שר המדע, התרבות והספורט על ביצוע יצירה ישראלית
2004 - פרס שני בתחרות בלוודר בווינה בקטגוריית אופרטה
2012 - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה
מלגות מקרן התרבות אמריקה-ישראל והמכון הישראלי לזמרה אמנותית, וכן מלגות גרבוב, מלגת בסר ומלגת סילוורמן.
הילדים בסדר הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה קומית, זוכה פרס גלובוס הזהב, שיצא בשנת 2010. את הסרט ביימה ליסה צ'ולודנקו, שכתבה את התסריט יחד עם סטיוארט בלומברג.
הסרט מתמקד במשפחה חד מינית: זוג לסביות: ג'ולס (ג'וליאן מור) וניק (אנט בנינג) ושני ילדיהן שנולדו מתרומת זרע אנונימית.
כאשר בתן הבכורה, ג'וני (מיה וסיקובסקה), מגיעה לגיל 18, משכנע אותה אחיה בן ה-15, לייזר (ג'וש האצ'רסון), ליצור קשר עם בנק הזרע במטרה לפגוש את אביהם הביולוגי, פול (מארק רופאלו).
הקרנת הבכורה של הסרט נעשתה ב-25 בינואר 2010 בפסטיבל סאנדנס, והוא הפך ללהיט של הפסטיבל.
ב-9 ביולי 2010 החלה הפצה מוגבלת שלו להקרנות מסחריות, ומספר שבועות לאחר מכן הוא נכנס לתפוצה כלל עולמית.
הסרט יצא בגרסת DVD ו-Blu-ray ב-9 בנובמבר 2010.
הסרט עוקב אחר הזוג הלסבי, ניק (אנט בנינג) וג'ולס (ג'וליאן מור), ושני הילדים שלהם שנולדו מתרומת זרע: ג'וני בת ה-18 (מיה וסיקובסקה), שנמצאת לקראת עזיבת הבית לקולג', ולייזר (ג'וש האצ'רסון) בן ה-15. שני הצעירים מחליטים ליצור קשר, ללא ידיעת אימהותיהם, עם תורם הזרע שאפשר לכל אחת ללדת ילד למשפחה שהקימו.
האב הביולוגי של ג'וני ולייזר הוא פול (מארק רופאלו), בעלים של מסעדה ומשק אורגני שעסוק בעיקר בחיפוש עצמי ובהימנעות מהתבגרות.
בעקבות המפגש והחיבור לילדים הוא נכנס לחיי המשפחה ומתקרב במהרה אל הילדים וגם אל ג'ולס, למורת רוחה של ניק.
בעקבות כך צצות בעיות ביחסים בין כל המעורבים.
חולודנקו ובלומברג החלו לעבוד על התסריט של הסרט עוד בשנת 2004. הפרויקט החל להתרומם כאשר שחקנים מוערכים אישרו את השתתפותם בו, בתחילה ג'וליאן מור, ואחריה מארק רופאלו ואנט בנינג.
חולודנקו אמרה: "אנשים ממש אהבו את מה שאני ובלומברג העלינו על הנייר, אבל היה אפקט פחד בנוגע לאיך הסרט יהיה רווחי, עקב הנושא בו הוא עוסק".
הסרט כמעט יצא לפועל בשנת 2006, אך חולודנקו השהתה את העבודה עליו לאחר שבעצמה הרתה מתרומת זרע אנונימית.
לאחר הלידה היא המשיכה את העבודה על הסרט ואף זכתה למימון משלושה משקיעים גדולים ובהם חברת ההפצה הצרפתית UGC.
צילומי הסרט נמשכו 23 ימים בלוס אנג'לס במהלך יולי 2009, ונערכו בתקציב של כ-4 מיליון דולר.
היוצרים מיהרו להשלים את שלב הפוסט פרודקשן כדי להספיק ולהכניס את הסרט לפסטיבל סאנדנס, שם הוא הוקרן והפך להצלחה גדולה ולסרט הבולט ביותר בפסטיבל.
כמה ימים לאחר הקרנת הבכורה רכשה חברת ההפצה "Focus Features" את זכויות ההפצה של הסרט בסכום של 4.8 מיליון דולר.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וזכה בו בפרס טדי.
הסרט היה סרט הנעילה של פסטיבל הקולנוע בסידני, וסרט הפתיחה בפסטיבל הקולנוע בלוס אנג'לס.
הילדגרד "הילדה" שרדר-לוקס הייתה שחיינית גרמניה.
היא אלופה אולימפית, אלופת אירופה ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חזה.
הייתה לאישה הגרמניה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית בשחייה.
באליפות אירופה בשחייה הראשונה לנשים שנערכה בבולוניה, איטליה, בשנת 1927 זכתה שרדר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:20.4 דקות, לפני בת ארצה שרלוט מואה (3:25.2 דקות) והדי ביננפלד מאוסטריה (3:27.0 דקות).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה שרדר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:12.6 דקות, לפני שיאניות העולם מיצ'יה בארון מהולנד (3:15.2 דקות) ובת ארצה מואה (3:17.6 דקות).
בשלב חצי הגמר היא השוותה את שיא העולם בתוצאה של 3:11.2 דקות.
בשנת 1929 קבעה שרדר במשחה ל-200 יארד חזה שיא עולם חדש והייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-3 דקות.
בשנת 1966 נפטרה שרדר במגדבורג.
בשנת 1994 זכתה שרדר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הילדים של וולפיט הוא השם שניתן לשני ילדים בעלי גוון עור יוצא דופן שלפי המסופר הופיעו ביום מסוים במאה ה-12 בכפר וולפיט שבמחוז סאפוק שבאנגליה.
שני הילדים, אח ואחות, נראו נורמליים לחלוטין פרט לצבע עורם הירוק.
השניים דיברו בשפה לא ידועה והתעקשו לאכול רק שעועית ירוקה.
בסופו של דבר, הילדים למדו לאכול דברי מאכל אחרים וצבע עורם הירקרק נעלם בהדרגה.
זמן קצר לאחר שהילדים הוטבלו לנצרות, הילד, שהיה חולני, נפטר.
הילדה התאקלמה לחייה החדשים אולם נאמר עליה שהתנהגותה הייתה מופקרת במעט.
לאחר שלמדה לדבר אנגלית סיפרה שהיא ואחיה הגיעו מעולם תת-קרקעי בשם ארץ מרתין הקדוש, שכל יושביו הם בעלי גוון עור ירוק כשלהם.
לסיפור קיימים שני הסברים מקובלים.
ההסבר הראשון גורס שמדובר בסיפור עממי שמתאר מפגש דמיוני עם אנשים החיים בעולם תת-קרקעי או אף עם חוצנים.
ההסבר השני גורס שמדובר באירוע היסטורי שסולף עם השנים.
הסיפור היווה השראה לספר "הילד הירוק" (The Green Child) של הסופר הרברט ריד שנכתב ב-1934.
הכפר וולפיט הנמצא במחוז סאפוק שבאנגליה, מאוזכר לראשונה במאה ה-10. שמו של המקום נגזר מהשם "wulf-pytt" באנגלית עתיקה ותרגומו הוא "בור ללכידת זאבים".
בימי הביניים הכפר ישב באחד האזורים הכפריים המאוכלסים ביותר באנגליה.
בין השנים 1174 ל-1180 הכפר היה בבעלותו של וולטר דה קאוטנסס, אציל בשירותו של הנרי השני, מלך אנגליה.
לאחר מכן, הכפר עבר לידיהם של הנזירים ממנזר ברי סנט אדמונדס, בין המנזרים הבנדיקטינים העשירים ביותר באותה תקופה.
המקורות העצמאיים היחידים הידועים לסיפור הם אלו שבספריהם של הנזיר ראלף מקוגשל ושל ההיסטוריון ויליאם מניובורג שנכתבו ב-1189 ו-1220 בהתאמה.
ראלף עמד בראש מנזר ציסטרציאני בעיירה קוגשל הנמצאת כ-42 ק"מ דרומית מוולפיט בעוד ויליאם שימש כקאנון במנזר אוגוסטיני במחוז יורקשייר.
ויליאם הצהיר כי הוא כתב את הסיפור בהתבסס על "עדויותיהם של מספר עדים מהימנים" בעוד ראלף טען שהוא הסתמך על עדותו של סיר ריצ'רד דה קלן מוויקס שלפי המסופר נתן מחסה באחוזתו לשני הילדים.
גרסתם של השניים לסיפור נבדלת במספר היבטים.
ספרים של ראלף מקוגשל ושל ויליאם מניובורג התגלו רק באמצע המאה ה-19 כאשר לפני כן המקור היחיד לסיפור היה ספר הפנטזיה של הבישוף פרנסיס גודווין "האיש בירח" (The Man in the Moone) שהתבסס על ספרו של ויליאם מניובורג.
באחד מימי הקיץ במאה ה-12, בזמן תקופת הקציר (לפי ויליאם מניובורג בזמן שלטונו של סטפן, מלך אנגליה), גילו אנשי הכפר שני ילדים, אח ואחות, ליד אחד מבורות ללכידת זאבים שהיו פזורים בכפר.
צבע עורם של השניים היה ירוק, הם דיברו בשפה לא מוכרת ולבשו בגדים מוזרים.
לפי ראלף מקוגשל, הילדים נלקחו לביתו של סיר ריצ'רד דה קלן.
השניים סירבו לאכול במשך מספר ימים עד אשר הוצע להם שעועית ירוקה אותה הם אכלו בשקיקה.
עם חלוף הזמן הילדים התרגלו לאכול דברי מאכל אחרים וצבע עורם הירקרק החל להיעלם בהדרגה.
הילד, שנראה צעיר מאחותו, חלה ומת זמן קצר לאחר שהשניים הוטבלו לנצרות.
לאחר שהשניים למדו לדבר אנגלית הם סיפרו שהגיעו מארץ שבה השמש מעולם לא זרחה והאור דומה לזה שבזמן דמדומים.
ויליאם טען שהילדים קראו לביתם בשם "ארץ מרתין הקדוש" וראלף טען שהם אמרו שהכל בעולמם היה בצבע ירוק.
לפי גרסתו של ויליאם, הילדים לא ידעו לספר כיצד בדיוק הגיעו לכפר.
השניים טענו שהם רעו את הצאן של אביהם כשפתאום שמעו את קול פעמוניהם של מנזר ברי סנט אדמונדס ומצאו את עצמם ליד הבור שבו נמצאו.
לפי גרסתו של ראלף השניים עקבו אחרי הצאן לתוך מערה, איבדו את דרכם, שמעו את קולות המנזר ועקבו אחרים בניסיון למצוא את דרכם החוצה וכשיצאו בסופו של דבר מהמערה, מצאו את עצמם בכפר.
לפי ראלף, הילדה הועסקה כמשרתת באחוזתו של ריצ'רד דה קלן לאורך שנים רבות ויצאה לה שם של נערה שובבה וחצופה.
היא התחתנה בסופו של דבר עם אדם מהעיירה קינגס לין הנמצאת כ-64 ק"מ מוולפיט.
ראלף טען שהיא הייתה עדיין בחיים בזמן שהוא העלה את הסיפור על הכתב.
הסופר והאסטרונום דאנקן לונן חקר את ההיסטוריה המשפחתית של ריצ'רד דה קלן והגיע למסקנה שהילדה קיבלה את השם "אגנס" וכי היא התחתנה עם פקיד מלכותי ריצ'רד באר.
הרברט ריד, אנרכיסט אנגלי, תיאר את הסיפור כמייצג "נורמה שכל סיפורי הפנטזיה צריכים לשאוף אליה".
הסיפור היווה השראה לרומן היחיד שהוציא שנקרא "הילד הירוק" ("The Green Child") ב-1934.
הסיפור היווה השראה לסופרים נוספים לאורך השנים.
כך לדוגמה הספר "גורלות מוזרים" ("Strange Destinies") של הסופר, ג'ון מאקלין, כולל סיפור על שני ילדים ירוקים שהופיעו בכפר בשם בנג'וס בספרד בשנת 1887. היבטים רבים בסיפור מזכירים את הסיפור של הילדים הירוקים מוולפיט.
גם הסופר והמשורר האוסטרלי רנדולף סטואו שילב היבטים מסוימים מהסיפור בסיפרו "The Girl Green as Elderflower".
הסיפור היה נושאה של אופרה של המלחין ניקול לה פנו שהופיעה ב-1990 ובוצעה על ידי ילדים ומבוגרים.
ב-2002 כתב המשורר האנגלי גלין מקסוואל מחזה שהתבסס על הסיפור.
הילה בן ארי היא אמנית ישראלית, רב תחומית יוצרת במדיות שונות וידאו מיצב, פיסול והדפס.
הילה נולדה בקיבוץ יגור ב-26 באפריל 1972 חיה ויוצרת בתל אביב.
בעלת תואר שני מהחוג לתורת הספרות, אוניברסיטת תל אביב, 2006 בוגרת המחלקה לעיצוב קרמי בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, 1999. היא מרצה בבצלאל במחלקה לעיצוב קרמי ובמכון לאמנות במכללת אורנים.
בן ארי הינה אמנית רב תחומית העוסקת בודיאו, מיצב פיסול והדפס.
עבודותיה יוצרות דיאלוג עם מחול ותיאטרון וחוקרות את נקודות המפגש בין אמנות חזותית לאמנויות הבמה.
עבודותיה עוסקות בגוף הנשי, בגבולותיו החדירים ובמתח שבין אילמות לדיבור, שם מתמזגות סוגיות פרטיות וחברתיות.
בעבודות הוידאו שלה היא פיתחה שפה תנועתית שבה הגוף נראה כמעט קפוא, לכוד בין גמישות וכאב, ומעלה שאלות על מצבי טראומה.
מיצבי הוידאו הרב-ערוציים של בן ארי, יוצרים מרחב חדש הממזג בין במה לחלל גלריה שבו מטשטשים הגבולות בין הפרפורמרים לצופים.
הקהל מצוי בקרבה אל הדמויות המופיעות בוידיאו ואל ההתרחשות הנרקמת במרחב התערוכה.
סמיכות זו, ללא תיווך בימתי מורחק, מהווה חלק מהפרקטיקה של בן ארי, בה תנועתו העצורה של הגוף המוקרן כמו נוכחת פיזית בחלל.
במיצבי וידאו אלו, הדמויות מוקרנות בגודל טבעי.
תנועותיהן המופיעות על מסכים גדולי מימדים הפזורים ברחבי החלל, יוצרות יחד כוריאוגרפיה מרחבית, לא-לינארית.
היבט בולט נוסף בעבודתה נעוץ במחקר ארכיוני ובדיאלוג עם יצירות של אמני עבר נשכחים שפעלו בתחומים כמו ספרות, מחול ומגזרות נייר.
דרך יצירות אלה, בן ארי יוצרת קריאות חדשות לנרטיבים תרבותיים מתוך פרספקטיבה נשית ודרך הממד הגופני.
בן ארי הציגה תערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות ביניהם: גלריה אחד העם תשע (2025), בית טיכו – מוזיאון ישראל (2021), מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (2017), המשכן לאמנות עין חרוד (2015) ובמוזיאון לאמנות עכשווית MACRO, רומא, במסגרת תכנית הרזידנסי של המוזיאון (2013).
יצירה כוריאוגרפית של בן ארי עבור להקת המחול Limón Dance Company עלתה בבכורה ב-New York Live Arts, ניו יורק (2023).
כמו כן, זכתה במענקים מטעם קרן אאוטסט לאמנות עכשווית, ארטיס, מועצת הפיס לתרבות ואמנות, הקרן ליוצרים עצמאיים, קרן פלומס ועוד.
"להחזיק" הוצגה בשנת 2001 בגלריה הקיבוץ בתל אביב, באוצרות טלי תמיר.
תערוכה זו הייתה תערוכת היחידה הראשונה לאחר סיום לימודיה של בן ארי במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל.
בתערוכה הציגה בן ארי גופי פורצלן קטנים ועדינים כאשר העבודה המרכזית בתערוכה נקראה "להחזיק" – עבודת קיר שהורכבה מגריד הבנוי מיחידות זעירות של גופי פורצלן המאורגנות בשורות, קשורות בחוטי ברזל ובסרטי משי שחורים, שלובות זו בזו כמו חוליות-צוואר.
כבר אז כתבה עליה תמיר כי ניתן לקשור את המערכת הגאומטרית המופשטת של בן-ארי לאסוציאציות חברתיות של חברה אידאולוגית-קולקטיבית כמו החברה הקיבוצית.
המיצב "דיאנה" הוצג בשנת 2004 בתערוכה מוזיאלית ראשונה במוזיאון הרצליה, באוצרות דליה לוין.
במיצב זה המשיכה בן ארי את השימוש בחזרתיות והכפלה.
העבודה הורכבה מגריד בנוי שורות קרניים הבוקעות מן הקירות, שורות של מגזרות של דגם נשי החוזר על עצמו וחוטים הקושרים אותן זו לזו.
בתערוכה שילבה בן ארי דימויים מטריטוריית הצייד, המגדר והדת והעלתה שאלות לגבי קורבן-מקריב.
העבודה "רגולטור" הוצגה בשנת 2005, בתערוכה "לינה משותפת" בביתן הלנה רובינשטיין באוצרות טלי תמיר, תערוכה שעסקה בבני הקיבוץ.
דרך הרגולטור, כמטאפורה לתיאור המורכב של בית הילדים בו גדלה, עסקה בן-ארי בקבוצה בתוך קבוצה, בניכור הכפול הקיים הן במרחב הארכיטקטוני והן במרחב הקבוצתי.
במיצב שהציגה בן-ארי "ההנחה ש'כולם שווים ואין מה להסתיר' כמו גם האמונה שהבריאות הבסיסית תנצח כל פיתול והפרעה, מתערערת במיצב של הילה".
מבני הגריד החוזרים בעבודותיה, קשורים להיותה של בן ארי בת קיבוץ בו לא היה ביטויי לייחודי ולפרטי.
בראיון אמרה בן ארי "למעשה הגריד יוצר מסך, שגם מספק הגנה".
העבודה "היברנציה" הוצגה בשנת 2007 כחלק מהתערוכה "תיירות פנים", במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב, באוצרות טל יחס.
בן-ארי התייחסה לשם התערוכה, שפירושו שנת חורף, כאל מטאפורה למצב המתאר נקודה בין חיים למוות.
האוצרת טל יחס הרחיבה על עבודותיה, כי "בן ארי מפוררת את דימוייה, מחוררת אותם ומייצרת אובייקטים בעלי גוף מרוקן, נפח קישוטי חלול, שברירי וקטוע.
על אף זוהרן הדמויות המחוללות נדמות כמובסות, ושרויות ברובן במצב ביניים של תרדמה, כמו איבדו את חיותן ואת כוחן האיקוני".
בשנת 2008 הציגה תערוכת יחיד בשם "כתף שמאל".
שתוארה על ידי מבקרת האמנות קציעה אלון כמעשה בו הועברה טראומת הפגיעות הנשית אל תוך מרחב כנסייתי דרך סובלימציה "כמו מקודשת".
בתערוכה המשיכה בן ארי במחקרה את קיום הגוף הנשי תחת "משטר הקווים והמשבצות" והציגה אמנות פמיניסטית מורכבת.
לקטלוג מעבודותיה של בן ארי שיצא בזמן התערוכה כתבה הסופרת מיכל בן נפתלי כי אף על פי שעבודותיה של בן ארי הוצגו בתערוכות בהן הופגנה התערבות פעילה בשאלות חברתיות ופוליטיות עכשווית, משהו במיצביה סירב להתחבר לתמות הגדולות.
למעשה ניתן לומר כי המרי אותו יוצרת בן ארי, מכוון בעיקרו כלפי התביעה למסר ולהגדרה.
"לאקונה" הוצגה בשנת 2012 בגלריה 39 בתל אביב.
בתערוכה הציגה בן ארי עבודות וידאו-סטילס ולצידן עבודות נייר.
בכל אחת מעבודות הווידאו-סטילס נראתה דמות במהלך ניסיון לשמור על שווי משקלה.
"אבן הראשה" הוצגה בספטמבר 2014, בגלריה דנה בקיבוץ יד מרדכי באוצרותה של רווית הררי.
כהמשך לשימוש בדימויי הפרט והקבוצה "בסדרת עבודות הווידאו המוצגת בתערוכה, נשלפת דמות נשית בודדת מתוך הקולקטיב אולם סימני המבנה החברתי ממנו נשלפה ואשר בו היא נאלצת לפעול, ניכרים עדיין בסביבתה".
הילה בן ארי ממשיכה לעסוק בגוף האנושי והנשי בפרט, כצומת של סוגיות פרטיות, חברתיות ופוליטיות הנוגעות לגוף המטופל.
בן ארי מנסחת שאלות הנוגעות ליחסי גוף-סביבה-קהילה ולמקומו של הפרט אל מול הכלל.
"נעמה: מחווה לנחום בנארי", היא יצירת וידאו רב ערוצי שהוצגה בשנת 2015, במשכן לאמנות בעין חרוד, באוצרות גליה בר אור.
היצירה איגדה מספר סצנות כוריאוגרפיות לידי יצירה נרטיבית מורכבת ומושתת על המחזה "תובל קין" שחיבר נחום בנארי, אחי סבה של בן ארי, שהיה ממייסדי קיבוץ עין חרוד והמוזיאון שבו.
במחזה המקורי הופיעה נעמה כדמות שולית אך בן ארי בחרה להנכיח את דמותה כדמות מפתח וביקשה לקרוא את המחזה דרך הפריזמה המגדרית.
בן ארי יצרה סצנות המורכבות ממצבים גופניים טעונים וניהלה דיאלוג עם מבנה הבימה מראשית עין חרוד, עם הטקסים הקיבוציים ועם התיאטרון היווני.
בדומה לעבודות קודמות של בן ארי, רעד הגוף המאומץ שבווידאו מהדהד את המרחב האישי המאוים על ידי משטורו.
בטקסט על מושג הג'סטה למגזין המקוון מארב, דיברה בן ארי על ההקבלה והשוני בין נעמה האילמת ואנטיגונה המרדנית המעלה את העיסוק בסוגיית הקול הנשי, אשר אינו מצליח להישמע ולהתכונן אל מול הכוחנות הגברית.
ב"פונמה" אשר הוצגה בפייברג פרוג'קטס בתל אביב בשנת 2016 הציגה בן ארי מקבץ של ארבע עבודות וידאו סטילס.
הפונמה בשם התערוכה היא החלק הקטן ביותר במערכת הלשונית, יחידה בתוך מבנה שאינה מחזיקה משמעות משל עצמה.
בכל אחת מעבודות הווידאו מתקיים משך גופני תלוש, המופיע ללא הפסקה ומצטבר דרך המקבץ שלו עצמו, ללא שינוי, כמעט.
בביקורת בעיתון הארץ כתבה על העבודות טל ניב (בת קיבוץ אשדות יעקב במקור) כי היא שמה לב לכך שבאף אחת מהן אין בחור, או הורים, או מגע הדדי עם גוף, אלא רק עם האדמה או עם מכשיר ההתעמלות.
"תנועה בין קווים שבורים: מחווה להדה אורן" היא תערוכת יחידה גדולה נוספת במוזיאון הרצליה באוצרות טל מיוחס משנת 2017. בתערוכה התחקתה בן ארי אחרי פועלה של הכוריאוגרפית הדה אורן בת קיבוץ אשדות יעקב איחוד והטמיעה את המחול של אורן ביצירתה שלה, לא כתיאוריה אלא כשפת מחול.
אורן, אשר יצרה עבור להקת המחול הקיבוצית ביקשה בעבודתה למזג בין ההגשמה החקלאית הלאומית והמחול המודרניסטי.
בעבודתה מצטטת בן ארי את אלמנט התנועי האופקי בו משתמשת אורן ומשתמשת בו כקריאה להתנגדות לתנועה האנכית המזוהה עם הפאליות השלטת.
הילה אלון (נולדה ב-12 בנובמבר 1976) היא יזמת ומפיקת טלוויזיה ישראלית.
אביה, פרופ' גד אלון, עלה לארץ ישראל עם הוריו מגרמניה ב-1939 כשהיה בן שנה, בעקבות ליל הבדולח.
אלון כיהן במשך 11 שנה כנשיא מכללת שנקר להנדסה ולעיצוב, ונפטר כשהילה הייתה בת עשר.
אמהּ היא ליאורה אלון לבית ספיבק, ילידת ארץ ישראל, אשת חינוך ויועצת ארגונית במקצועה.
הילה אלון נולדה וגדלה בהרצליה ולמדה בתיכון "הראשונים" הרצליה (1994-1991).
בשירותה בצה"ל הייתה מדריכת שריון בבית הספר לשריון, קצינת הדרכה בבית הספר למודיעין וסיור ומדריכה ראשית בבית הספר למודיעין וסיור.
הילה השתחררה בתום שלוש שנות שירות בדרגת סגן (1997-1995).
היא בוגרת תואר ראשון במדעי המדינה, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2001-1998).
במסגרת לימודיה השתתפה בתוכנית לימודים בחו"ל למשך סמסטר באוניברסיטה הבינלאומית בוונציה, איטליה.
כמו כן היא בוגרת תואר שני בתוכנית Executive MBA באוניברסיטת תל אביב (2011-2009).
הילה אלון החלה את עבודתה בתחום התקשורת ב-ICP, חברת הפקות הכבלים בתפקיד כתבת במדור תיאטרון ובידור (2001) וכרכזת מערכת במדריך הבידור והפנאי.
משם עברה לעבוד במטר הפקות על הסדרה "במדינת היהודים", סיפורו של הבידור וההומור (2004-2001), ששודרה בערוץ הראשון, אותה יצרו ענת זלצר ומודי בראון במסגרת העבודה על הסדרה היא מילאה תפקידים של תחקירנית, תחקירנית ויזואלית, עוזרת במאי, מפיקת פוסט ומפיקה בפועל.
כשהסדרה הסתיימה היא שימשה כמפיקה בפועל של סדרה הילדים "המערכת", ששודרה בערוץ לוגי.
בשלב הבא עבדה כמנהלת המחלקה הדוקומנטרית במטר הפקות (2005), שבראשה עמדה ענת זלצר.
בשנים 2006–2007 עבדה כמפיקה של מטר הפקות.
בשנים אלו הפיקה את התוכניות – מערכונים: "מקום לדאגה" (ערוץ 10), תוכנית הבידור: "מה זה השטויות האלה" עם עדי אשכנזי (קשת).
בשנים 2007–2011 כיהנה כמפיקה הראשית של מטר הפקות, שהייתה אז חלק ממקאן אריקסון.
בשנים אלו הופקו התוכניות - דרמה: "עד החתונה" (רשת), סיטקום לילדים: "המובילים" (לוגי), סיטקום: "גבוה וגרינבאום" (קשת), בידור: "עדי אשכנזי, (קשת), "עונת החתונות" (הוט וערוץ 10), שעשועון: "מישהו בבית?" (ערוץ 10), סדרות דוקומנטריות: "Made in Israel" (קשת), "צמדים" (ערוץ הבידור, הוט).
בשנים 2011–2013 כיהנה כמנכ"ל של מטר תוכן, העוסקת בפיתוח והפקת תכנים לטלוויזיה.
בין ההפקות: סדרה דוקומנטרית: "אתם שם בבית", בה הייתה שותפה ליצירה (ערוץ 8, הוט), דוקו ראליטי: "להציל את הנישואים" (ערוץ 10), דרמה: "המיוחדת" (רשת), מיני סדרה: "המגפה" (הוט 3).
ב-2004, עם סיום עבודתה על הסדרה "במדינת היהודים" והחשפותה למצבם המידרדר של הארכיונים בארץ, ייסדה יחד עם קבוצת מפיקים, יוצרים, חוקרים ומנהלים את הפורום לשימור אודיו ויזואלי בישראל.
מטרתו לקדם את שימור המורשת האור קולית בישראל.
משימות הפורום: קידום חקיקה, הקמת גוף ציבורי "רשות השימור", הקמת מבנה ארגוני משפטי ויזמות "הצלה" של חומרים היסטוריים על סף כליה.
משנת 2007 ואילך היא חברה באיגוד המפיקים.
בשנת 2013 עזבה את מטר הפקות והקימה עם שותפה, לביא בן גל, את Outder, סטרט-אפ בתחום הווידאו.
הילה אלון חיה עם בן-זוגה, יוסי בן-יאיר, מנהל פיתוח בחברת ורינט מערכות, להם ילדה אחת והם מתגוררים בתל אביב.
להילה שני אחים גדולים ממנה: ד"ר יואב אלון, היסטוריון של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ואורי אלון, מנכ"ל קבוצת גוליבר אחזקות.
2004 - פרס האקדמיה לסדרה הדוקומנטרית הטובה ביותר "במדינת היהודים".
2007 - מועמדות לפרס רוז ד'אור לתוכנית המצחיקה ביותר "מקום לדאגה".
2007 - פרס האקדמיה לתוכנית הבידור הטובה ביותר "מה זה השטויות האלה?!".
"במדינת היהודים" – סדרה דוקומנטרית על תולדות ההומור בישראל.
זכתה בפרס האקדמיה לסדרה הדוקומנטרית הטובה ביותר בשנת 2004. שודרה בערוץ הראשון.
"המערכת" – 2 עונות של סדרת דרמה.
16 פרקים לערוץ לוגי לילדים.
ביימו: ציון רובין, רועי פלורנטין, מיכל חגי, שודרה ב-2005–2006.
"מה זה השטויות האלה?!" - תוכנית בידור (דוקו סטנד-אפ) בכיכובה של עדי אשכנזי.
4 עונות הופקו עבור קשת.
יוצרים: עדי אשכנזי, אמיר בן סירא, ליאור כפיר.
במאים נוספים: אמיר פלדמן, אוהד פרח, יונתן גורפינקל.
"מקום לדאגה" - 2 עונות, תוכנית מערכונים עצובים.
יוצרים: ימי ויסלר, עודד סמו, מעיין בלום ורנן מוסינזון.
"המובילים" - 3 עונות סיטקום לנוער.
במאי: רועי פלורנטין, שודר בערוץ לוגי ב-2007–2009.
"עד החתונה" - 2 עונות של סדרת דרמה לרשת.
2010-2008 יוצרים: אבנר ברנהיימר וענת ויצמן.
במאים: דפנה לוין ועודד לוטן.
"צמדים" - סדרה דוקומנטרית בת 5 סרטים: מיכה שטרית וארקדי דוכין, עדנה מזי"א וענת גוב, קיציס ופרידמן, הברבשים, מירי מסיקה וקרן פלס.
עורכת: אדוה בלזם, ערוץ הבידור 2008.
"Made in Isarel" - סדרה דוקומנטרית בת 6 פרקים על ישראלים מצליחים באירופה עם איל קיציס, צביקה הדר, עידו רוזנבלום, אסי עזר, ארז טל, חיים כהן.
"עונת החתונות" - סדרה דוקו קומית 60 פרקים בכיכובם של דנה מודן ורועי לוי.
עונה 1 לוותה זוגות בדרך לחתונתם, עונה 2 לוותה את הזוגות בשלבים שונים שלאחר החתונה, עורכת ראשית: סיגל שביט, שודר בהוט 3 ובערוץ 10 2010-2009.
"גבוה וגרינבאום" - סיטקום 13 פרקים, שודר בקשת 2011 יוצרים: דניאל אדר, רן אפלברג, עמי אמיר.
"המיוחדת" - סדרת דרמה משטרתית בת 10 פרקים, רשת, 2012. יוצרים: עמי אמיר ומשה זונדר.
"להציל את הנישואים" - דוקו ראליטי 3 פרקים, ערוץ 10. יוצרים: עמי אמיר ולימור פראג.
"המגפה" - מיני סדרה 6 פרקים.
הוט 3, יוצר: ימי ויסלר.
"אתם שם בבית" - סדרה דוקומנטרית בת 4 פרקים על תולדות הפריים טיים.
שודרה בערוץ 8 ב-2012. יוצרים: עמי אמיר, הילה אלון, רוגל אלפר, רן לנדאו.
הילדים של מחר הוא סרט קולנוע דיסטופי מסוגת מדע בדיוני שיצא לאקרנים בשנת 2006, בבימויו, בכתיבתו ובעריכתו של אלפונסו קוארון.
הסרט מבוסס על ספרה של פ.ד.
ג'יימס "ילדי האדם", משנת 1992. עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2027, שבה, לאחר שני עשורים שבהם האנושות סבלה מעקרות, החברה נמצאת על סף התמוטטות.
מהגרים בלתי חוקיים מחפשים מקלט בבריטניה, המקום האחרון בעולם עם ממשלה מתפקדת, אך הממשלה פועלת נגד הפליטים.
קלייב אוון מגלם את תיאו פארון, פעיל פוליטי לשעבר, המסייע לנערה אפריקאית הנמצאת בהריון, בניסיון להימלט מהכאוס.
בסרט משחקים גם ג'וליאן מור, מייקל קיין, פאם פריס, צ'ואיטל אג'יופור וקלייר הופ אשיטי.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בספטמבר 2006 בבריטניה וב-25 בדצמבר באותה שנה בארצות הברית.
חרף ההכנסות המעטות של הסרט, הוא זכה לביקורות מהללות בעיקר בתחומי התסריטאות, הצילום, התפאורה והחדשנות שבצילום שוטים ארוכים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר; התסריט המעובד הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
הסרט גם זכה בפרסי באפט"א בקטגוריות הצילום והתפאורה הטובים ביותר ובפרס סאטורן בקטגוריית סרט המדע בדיוני הטוב ביותר.
נובמבר 2027: 18 שנות עקרות דחפו את האנושות אל סף הכחדה.
מלחמות וטרור ברחבי העולם, לצד זיהום הסביבה, הביאו לקריסת ממשלות רבות, ובריטניה הפכה למדינת משטרה על מנת להתמודד עם גלי המסתננים שנכלאים בתת־תנאים או מגורשים.
בלונדון, תיאו פארון (קלייב אוון), אקטיביסט לשעבר שהפך לעובד ציבור ציני, נחטף על ידי קבוצה קיצונית של תומכי זכויות פליטים הנקראת "הדגים" המונהגת בידי ג'וליאן טיילור (ג'וליאן מור), אשתו לשעבר של תיאו.
השניים נפרדו כתוצאה ממות בנם, דילן, במהלך מגפת שפעת ב-2009. ג'וליאן מציעה לתיאו כסף בשביל שיסדר דרכון עבור פליטה אפריקאית, קי, דרך בן דודו, בכיר ממשלה ומשמר אמנות ממדינות קורסות.
לאחר שהוא משיג מסמכים עבור קי, לוק, חבר ב"דגים" מסיע את תיאו יחד עם קי, ג'וליאן, ומרים – מיילדת לשעבר – אל קנטרברי.
בדרכם, כנופיה חמושה אורבת להם ורוצחת את ג'וליאן.
יתר החבורה מצליחה לברוח אל חווה של המחתרת, לא לפני עם היתקלות עם המשטרה.
בעודם בדירת מסתור בצד הכפרי, קי חושפת לתיאו מדוע "הדגים" מבריחים אותה מבריטניה: היא האישה הראשונה בהריון מזה 18 שנה, וג'וליאן תכננה להביא אותה אל ה"פרויקט האנושי", קבוצת מחקר סודית שמנסה לפתור את העקרות הגלובלית ושקיומה גובל במיתוס.
במקביל, לוק נבחר להחליף את ג'וליאן כמנהיג המחתרת.
באישון לילה, תיאו שומע כי למעשה לוק היה מאחורי הירצחה של ג'וליאן בשל מחלוקת שהייתה להם לגבי קי: לוק וחברים נוספים ב"דגים" שואפים לנצל את תינוקה של קי למאבקם בממשלה, בניגוד לתוכניותה של ג'וליאן.
עוד שומע תיאו כי הם הולכים לרצוח אותו לאחר שראה ושמע יותר מדי על המחתרת.
תיאו משכנע את קי ומרים לברוח איתו, והם מגיעים אל ג'ספר, היפי מזדקן וקריקטוריסט לשעבר שחי ביער עם אשתו הקטטונית, עיתונאית לשעבר שעונתה בידי הממשלה.
ג'ספר מתאם להם פגישה עם סיד, שוטר הגירה מושחת שמבריח קנבאיס שג'ספר מגדל אל בקסהיל, עיר קיט במזרח סאסקס שהפכה למחנה פליטים.
ג'ספר תיאם עבורם שסיד יכניס את השלושה אל בקסהיל, ומשם יוכלו לברוח בסירה אל ספינה של "הפרויקט האנושי", "טומורו" (מחר), במיקום שתואם דרכי אנשי קשר מחתרתיים שונים כמה חודשים לפני כן.
"הדגים" מגלים את ביתו של ג'ספר, ותיאו בורח יחד עם קי ומרים.
ג'ספר הרעיל את אשתו וכלבו, ומתעמת עם "הדגים" על מנת להסיח את דעתם מהשלושה.
תיאו מגיע יחד עם קי ומרים לבית ספר נטוש, שם הם פוגשים את סיד שלוקח אותם כעצורים לאוטובוס אל מחנה הפליטים.
בדרכם למחנה הפליטים, לקי יורדים המים ומרים נעצרת בידי משטרת ההגירה.
תיאו וקי מוצאים את מריצ'קה, צוענייה שסיד מכיר על מנת שהיא תסדר להם חדר וסירה.
תיאו מיילד את קי, שיולדת בת.
למחרת בבוקר, סיד המחופש לפליט מבשר להם שקרבות פרצו בבקסהיל בין הצבא הבריטי לבין הפליטים ו"הדגים"; הוא גם מבשר להם שהוא שמע ש"הדגים" הציעו פרס כספי עבורם ומנסה לחטוף אותם, אך תיאו גובר עליו.
בדרכם לסירה ותוך המראות הקשים של בקסהיל תחת הקרבות, הם נתקלים בלוק ויתר "הדגים" שחוטפים את קי והתינוקת, אולם מצליחים להימלט מהם בחסות הבכי של התינוקת של קי, דבר שמעורר הלם בקרב החיילים, הפליטים והמחתרת כאחד.
לבסוף, מריצ'קה מביאה את תיאו, קי והבת שלה אל הסירה.
הם מצליחים לשוט הרחק מבקסהיל שמופצצת על ידי חיל האוויר המלכותי.
בעודם מחכים לספינה של "הפרויקט האנושי" שעצם קיומה מוטל בספק, תיאו חושף כי נורה לפני כן בידי לוק והוא מדמם למוות.
קי מספרת לו כי החליטה לקרוא לביתה דילן, על שם הבן המת של תיאו וג'וליאן.
בעוד תיאו מאבד הכרה, "טומורו" מגיעה.
המסך מוחשך, וצחוקם של ילדים נשמע.
קלייב אוון - תיאו פארון, אקטיביסט לשעבר, הנמצא במשבר מאז בנו נפטר במהלך מגפת השפעת.
תיאו מסמל את "האב טיפוס לכל בני האדם" שבחוסר רצון הופך להיות מושיע.
אוון לוהק באפריל 2005. אוון שיתף פעולה במשך שבועות עם אלפונסו קוארון וטימותי סקסטון לגבי תפקידו.
בנוסף הם שיתפו אותו בכתיבת התסריט.
ג'וליאן מור - ג'וליאן טיילור.
לתפקידה של ג'וליאן, קוארון רצה שחקנית עם אמינות של מנהיגות, אינטליגנציה ועצמאות.
מור לוהקה ביוני 2005, ובתחילה הייתה אמורה לגלם את דמותה של האישה הראשונה שנכנסת להריון בעשרים שנה האחרונות.
קוארון הביע סיפוק מליהוקה של מור בטענה כי היא משעשעת ומאתגרת.
מייקל קיין - ג'ספר פאלמר, חברו והדילר של תיאו.
קיין ביסס את דמותו של ג'ספר על מפגשיו עם ג'ון לנון.
מבקר הקולנוע, מייקל פיליפס, ציין כי דמותו של ג'ספר מושפעת מהדמות אל שוורץ מסרטו של אורסון ולס, "מגע של רשע" (1958).
קלייר הופ אשיטי - קיי, האישה הראשונה מזה 18 שנה שנכנסת להריון ומהגרת בלתי חוקית.
דמותה של קיי לא הופיעה במקור בספר, אך קוארון הוסיף אותה על מנת להראות ששורשיו של האדם הגיעו מאפריקה.
דני יוסטון - ניגל, בן דודו של תיאו ופקיד בכיר בממשלת בריטניה.
ניגל מריץ תוכנית במשרד האומנויות שמטרתה להציל יצירות כמו "דוד" של מיכלאנג'לו ו"גרניקה" של פבלו פיקאסו.
מרים קרלין - אישה גרמנית מבוגרת.
זהו תפקידה האחרון של קרלין שנפטרה בשנת 2011.
הילדה קסטן (22 במאי 1917 – 8 בספטמבר 2002) הייתה מחלוצות המחול בארץ ישראל, רקדנית וכוריאוגרפית.
קסטן נולדה לאטי וגרשון במנהיים, גרמניה למשפחה בת ארבעה ילדים.
בגיל 6, נכנסה לתחום המחול והחלה ללמוד ריקוד.
היא איבדה את אביה בגיל צעיר מאוד בגרמניה.
שנה לפני עלייתה ארצה ב-1933 נסעה לבד לאנגליה, שם שהתה אצל דודה, ולמדה טיפול בילדים.
ב-1 במאי 1938 עלתה לישראל והתגוררה בשכונת בורוכוב בפאתי רמת גן, במעין קיבוץ ליד תל אביב, היכן שהתגורר אחיה.
הלכה ברגל לכיכר דיזנגוף ללמוד ריקוד אצל גרטרוד קראוס, אחת הדמויות המשפיעות ביותר על מחול ההבעה בישראל באותה תקופה.
קראוס זיהתה את כישוריה והתיידדה איתה באופן אישי.
קסטן ראתה בקראוס את אימה הרוחנית ונשארה איתה בקשר עד יום מותה.
מיד עם הגעתה לארץ הצטרפה ללהקתה של קראוס, רקדה שם במהלך שנות ה-30 וה-40, והייתה הבולטת בלהקת הרקדניות של קראוס בקבוצה הבוגרת שהופיעה עם התזמורת הארצישראלית.
בנה, מיכאל גורביץ', סיפר כי הקשר בין אמו לבין גרטרוד היה כמעט יומיומי.
מאוחר יותר הצטרפה גם ללהקתה של קראוס ב"אופרה העממית".
לאה גולדברג העידה על קסטן במופע בלט של קראוס ב"אופרה העממית": "הילדה קסטן, על אף שהיא רוקדת תפקיד גברי, אלא שהחן הילדותי כמעט שבתנועותיה, הגרציה הטבעית המלווה את קומתה הקטנה, וההומור שבהופעתה מצילים אותה משגיאות יתירות."
קסטן ליוותה את ריקודיה במוזיקה של שופן, דבורז'ק, דביוסי, שוסטוקוביץ' ומוזיקה ישראלית של יהודה ברנשטיין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, למדה קסטן אצל קורט יוס, תלמידה של מרי וויגמן, בלונדון, אך בעיקר למדה ורקדה אצל גרטרוד קראוס ואצל רודולף לאבאן, כולם מאמני ויוצרי מחול ההבעה הגרמני.
אחיה אברהם קסטן, נהרג במלחמת השחרור בצפון, והדבר השפיע באופן משמעותי על חייה ויחסה למלחמות ישראל.
בגיל 20 הופיעה בערב ראשון משלה והעלתה לבמה שנים עשר ריקודי סולו.
היא הייתה "הציפור הירוקה", עמדה בראש להקת הבלט ב"הכלה המכורה" באופרה הארצישראלית, האופרה הקומית של ב.
בנוסף רקדה קסטן עם התזמורת הישראלית עם קרואסל, סוויטה קטנה של סטרווינסקי.
היא ערכה רסיטלים עצמאיים רבים לריקוד.
קסטן רקדה בלט קלאסי וגם מחול מודרני, הייתה חלק מלהקת האופרה הארצישראלית והצטרפה למקימי להקת הבלט הישראלי.
היא המשיכה להופיע בכל הארץ, למשל בתיאטרון הקאמרי, ואף הופיעה בלונדון, ובמקביל פתחה סטודיו משלה.
בסטודיו היו שיעורים פעמיים בשבוע בליווי פסנתר.
שיעור מחול מודרני של קסטן, ושיעור בלט קלאסי בהנחיית עליזה שדה.
בסוף השנה הופיעו התלמידות באולם ברמת גן.
קסטן התגרשה מבעלה, ולימדה בסטודיו שלה, בקיבוצים כמו בן שמן ואחרים, והעלתה איתם הופעות לחגים.
עד שנת 1985 היה לה סטודיו משלה, אולם בסביבות גיל החמישים נאלצה לעבור ניתוח במפרק הירך ולא יכלה להמשיך ללמד.
בין תלמידותיה היו: סיקי קול מבת דור, שרה בליץ' מלהקת המחול הקיבוצית, וכן השחקנית לאורה ריבלין.
קסטן עשתה כוריאוגרפיות פנטומימה בתיאטרון עם מריאן רוטשילד, מילוא היה הבמאי וגרינבאום וחנה מרון היו השחקנים.
כישרונה התבלט באפיון גרוטסקי, ריקוד אופי וריקודים עממיים.
היא הייתה פרודיסטית, התאפיינה בטכניקה טובה, השתמשה רבות בפנטומימה, הבעות פנים, עליזות, הומור, קלות ופרודיה טובת לב.
קסטן הייתה נשואה לאנטול גורביץ', צייר ומעצב תפאורה ותלבושות.
לשניים נולד ב-1951 הבן מיכאל גורביץ', מחזאי ובמאי תיאטרון.
נועה רום, לקראת הופעתה של קסטן בגבעת ברנר, ח' באב תש"ח 13 באוגוסט 1948
הילדה קסטן – חלוצת הריקוד, קול ישראל 22 בפברואר 1951, מתוך ארכיון הספרייה למחול
אנגל – שסנר, מתוך תיק הארכיון של קסטן בספריה למחול
הילדים עם העיניים השחורות (או הילדים שחורי העיניים) הם אגדה אורבנית על יצורים על טבעיים בדמות ילדים בגילאים 6 עד 16 בערך, עם עור לבן חיוור ועיניים שחורות נטולות אישונים, שלפי דיווחים נראו מבקשים טרמפים או מקבצים נדבות, או נצפו בפתחי בתי מגורים.
סיפורים על ילדים שחורי עיניים הופיעו בתרבות הפופולרית מאז סוף שנות התשעים.
ישנה טענה שמקור האגדה הוא בשנות השמונים, מפרסומים שנכתבו על ידי הכתב בריאן בית'אל על "רשימת תפוצה הקשורות לרוחות רפאים" הנוגעת למפגשים לכאורה עם "ילדים שחורי עיניים" באבילין, טקסס, פורטלנד ואורגון.
עם זאת, מרב המקורות העוסקים בתופעה החלו להופיע בסוף שנות התשעים.
בשנת 2012, הופק סרט האימה "הילדים שחורי העיניים" בעזרת פרויקט מימון המונים שנעשה באתר Kickstarter, מנהלו של הפרויקט ציין כי הילדים שחורי העיניים הם "אגדה אורבנית שכבר מרחפת באינטרנט שנים, אני תמיד חשבתי שזה סיפור מרתק".
בסוף ספטמבר 2014, הציג הצהובון הבריטי "הדיילי סטאר" בעמודו הראשון שלושה סיפורים על תצפיות לכאורה של ילדים שחורי עיניים.
התצפיות נלקחו ברצינות על ידי ציידי רפאים, חלקם מאמינים שילדים אלו יכולים להיות חייזרים, ערפדים או רוחות רפאים.
הילה ברוקר הרוש (נולדה ב-11 באוגוסט 1995) היא שחקנית ישראלית.
הרוש נולדה בדימונה והתחנכה בתיכון "ליהמן" שבעיר.
החלה את לימודי המשחק שלה בבית הספר לתיאטרון נוער שבדימונה.
שירתה בצה"ל כמש"קית שלישות ביחידת מצ"ח.
הרוש היא בוגרת בית הספר לאומנויות הבמה בית צבי, מחזור 2020.
הרוש השתתפה במספר הצגות בתיאטרון נוער, בהן "הלילה השנים עשר" בבימוי של כרמית גור, "בגדי המלך החדשים" בבימוי של הילה מצקר ובהצגה "דירה להשכיר" בבימוי של הילה מצקר.
הופעתה הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 2014 כאשר שיחקה בסדרת הדרמה של HOT "זגורי אימפריה" שם גילמה את אביגיל זגורי בת הזקונים של המשפחה.
לאחר מכן שיחקה הרוש בסדרת הנוער "שוברי גלים" בערוץ הילדים ב-yes שם גילמה את שחר בנזינו, הילדה הכי צעירה בחבורת הגולשים.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הילדים "תמר הבלשית וקפטן יום שלישי" ששודרה בניק ג'וניור ב-HOT שם גילמה את דמותה של תמר.
בהמשך השנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "לאן נעלם נימני?" של ערוץ הילדים.
בשנת 2016 התחילה הרוש לשחק בתיאטרון דימונה בהצגה "בקופסאות הבטון" בבימוי של יפתח קליין.
באותה שנה הצטלמה לעונה השנייה של סדרת הילדים "תמר הבלשית וקפטן יום שלישי".
בשנת 2019 במסגרת לימודיה בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בית צבי זכתה הרוש בתחרות ארצית "המונולוג הקומי" ע"ש ספי ריבלין.
בשנת 2020 גילמה את דבורי, בסדרת הטלוויזיה "בת השוטר" שעלתה ב-yes.
בשנת 2022 השתתפה בסדרת הילדים "כראמל" בתפקיד ברברה, ובעונה השנייה לסדרה "בת השוטר".
בשנת 2023 גילמה את ברברה גם בעונה השנייה של סדרת הילדים "כראמל".
בשנת 2024 השתתפה בעונה השלישית לסדרה "בת השוטר", והמשיכה בהשתתפותה בסדרת הילדים "כראמל".
בשנת 2025 השתתפה בעונה השלישית של הסדרה "זגורי אימפריה".
שנהפרויקטדמותהערות2014זגורי אימפריהאביגיל "גולי" זגורישוברי גליםשחר בנזינו2015תמר הבלשית וקפטן יום שלישיתמר2020–2024בת השוטרדבורי רבינוביץ'2022–הווהכראמלברברה
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2022פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקנית אהובה בסדרת נוערבת השוטר, כראמל
הרוש נשואה לרון ברוקר, עימו התחתנה בספטמבר 2022.
הילה אלרואי (נולדה ב-1972) היא עיתונאית ישראלית.
החל משנת 2008, עובדת כראש דסק הבריאות בחדשות 13.
אלרואי נולדה בצרפת, ובנעוריה חיה מספר שנים בארצות הברית.
אביה, יורם אלרואי, שימש בעבר כעובד בכיר ביבמ ישראל והיה ממקימי חברת שחל.
בשנים 1999-1996 שימשה עורכת חדשות בגלי צה"ל.
כמו כן עבדה ככתבת כללית בעיתון "ידיעות אחרונות".
במסגרת זאת סיקרה את אסון המכבייה.
בין השנים 2002–2008 למדה והוכשרה כפרמדיקית בבית הספר לרפואת חירום של מד"א.
באותן שנים עבדה כראש דסק הבריאות של העיתון "מעריב".
החל משנת 2008 משמשת ככתבת לענייני בריאות בחדשות 10. בשנת 2011 זכתה בפרס על שם רחל פרימור של הרשות השנייה על סדרת הכתבות "קריסת מערכות", ששודרה בחדשות 10.
בנובמבר 2013 הוגשה תביעת דיבה כנגד מערכת חדשות 10 וכנגד אלרואי על ידי ד"ר שמעון מימון, בעקבות כתבתה של אלרואי ששודרה במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10, בה יוחס למימון סירוב לטפל בחולה, אשר גרם לשיתוק בשתי רגליו.
משרד הבריאות התלה את רישיונו של מימון לשלושה חודשים.
במרץ 2017 הודיעה כי חלתה בסרטן השד.
מיה איידן ליוותה אותה במצלמתה, תיעדה את ההתמודדות של אלרואי עם מחלתה, ויצרה את הסרט "הקרנת בכורה", ששודר לראשונה בערוץ 10 באוקטובר 2018.
באוקטובר 2023, שבוע לאחר הטבח בקיבוץ רעים במלחמת חרבות ברזל, שיתף ערוץ הטלגרם של ארגון הטרור חמאס סרטון שבו היא אומרת בערוץ 13 "אנחנו לא נשכח את זה שהדם של כל הנרצחים הוא על הידיים של משפחת נתניהו".
החל ב-7 במרץ 2024 היא מגישה, יחד עם נגה ניר נאמן, תוכנית בימי שישי בשעה 18:00 בערוץ 13.
הייתה נשואה לשילה דה-בר ולזוג נולדו שני ילדים.
השניים התגרשו ב-2006, לאחר עשר שנות נישואין.
הילה ארוון (נולדה ב-6 באוגוסט 1973) היא סופרת ומו"לית עצמאית ומוציאה את ספריה באופן עצמאי.
בנוסף, היא מרצה על העצמה נשית ומימוש עצמי, מייעצת לסופרים בראשית דרכם ומסייעת להם להגשים את חלומם.
נולדה בבאר שבע כהילה כהן.
בוגרת לימודי היסטוריה כללית ומדעי כדור הארץ, בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
נשואה ואם לשלוש בנות ובן.
הילה, חובבת עתיקות ואדריכלות, מחזות זמר וסיפורי אהבה, כתבה למגירה במשך שנים.
בסוף שנת 2010 עברה לגרמניה למשך שלוש שנים, במסגרת רילוקיישן מטעם מקום עבודתו של בעלה, שם התפנה זמנה לכתיבה.
סודות באחוזת השושנים – ספרה הראשון, מותחן רומנטי, מימי החלוצים ועד לשנות ה-2000 של מדינת ישראל.
הספר היה מועמד לספר איכות של שנת 2015 מטעם שיאני הקריאה וספרני בית אריאלה וספריות תל אביב.
הדרך הביתה – ספרה השני, רומן על רקע מבצע צוק איתן.
יצא לאור בספטמבר 2016. כמו בספרה הראשון, גם בספר זה המציאות הישראלית המורכבת משמשת רקע לסיפור אהבה.
כחותם על לבך –ספרה השלישי, יצא לאור ביולי 2017. זהו רומן היסטורי המתרחש לאחר גירוש ספרד ובמרכזו סיפורו של רופא יהודי אנוס שמתמודד עם מבחן אמונה ויוצא למסע הישרדות בממלכה.
אי התפוחים – ספרה הרביעי, יצא לאור בשנת 2018. רומן היסטורי העוסק בעולמה הסוער של צעירה יהודייה בלונדון בשנת 1884.
זר של קוצים – ספרה החמישי, יצא לאור בשנת 2019. רומן היסטורי המתרחש במאה ה-17 בניו-אינגלנד, אמריקה, ועוסק במיילדת המואשמת בכישוף.
פצעי אוהב – ספרה השישי, חלק ראשון מתוך דואט, יצא לאור בשנת 2020 יחד עם נשיקות שונא.
רומן היסטורי החוזר אל מחוזות מהספר זר של קוצים, אל לונדון ואל חופיה של ניו-אינגלנד במאה ה-17.
נשיקות שונא – ספרה השביעי, חלק שני מתוך דואט, יצא לאור בשנת 2020 יחד עם פצעי אוהב.
מאחד את כל חוטי העלילה שהחלו בספר פצעי אוהב ומחזיר את זירת ההתרחשות אל אחוזת נורת' באנגליה.
בין השמשות - ספרה השמיני, רומן מקראי המתרחש על רקע היריבות הסוערת בין בית שאול לבין דוד בן ישי, יצא לאור בשנת 2021.
ליקוי מאורות - ספרה התשיעי, רומן רב תהפוכות המעמיד את גיבוריו בפני ניסיונות קשים לצד רגעי התעלות ותקווה, ובוחן את גבולות אהבתם לנוכח מציאות מורכבת ויצרים אפלים.
הילדה לוסיה סוליס היא פוליטיקאית אמריקאית וחברת מועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס מטעם האזור הראשון.
סוליס בעבר כיהנה כמזכירת העבודה של ארצות הברית מ-2009 עד 2013, בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
היא חברה במפלגה הדמוקרטית והייתה נציגת מחוזות הקונגרס ה-31 וה-32 בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2001–2009, הכוללים בתוכם את מזרח לוס אנג'לס ועמק סן גבריאל.
סוליס גדלה בלה פואנטה שבקליפורניה, והוריה היו מהגרים ממקסיקו וניקרגואה.
היא למדה לימודים גבוהים בפוליטכניון של מדינת קליפורניה שבפומונה ובאוניברסיטת דרום קליפורניה ועבדה בשתי סוכנויות פדרליות בוושינגטון הבירה.
סוליס שבה למדינת הולדתה ב-1982. היא נבחרה למועצת הנאמנים של מכללת ריו הונדו ב-1985, לאספה לאומית של קליפורניה ב-1992, ולסנאט ב-1994. היא הייתה האישה ההיספנית הראשונה ששירתה בסנאט המדינה, ונבחרה אליו מחדש ב-1998. סוליס התמדה בחקיקה בתחום הצדק הסביבתי.
אל בית הנבחרים של ארצות הברית נכנסה לאחר שניצחה את הנציג הדמוקרטי המכהן, ושם התמקדה בעיקר בענייני תעסוקה ובחקיקה סביבתית.
היא הוסיפה להיבחר בקלות לארבע הכהונות הבאות, עד אשר החליפה אותה ג'ודי צ'ו.
בדצמבר 2008 הודיע הנשיא הנבחר ברק אובמה על כוונתו למנות את סוליס למזכירת העבודה הבאה של ארצות הברית.
היא נכנסה לתפקיד עם אישור מינויה בידי הסנאט של ארצות הברית בפברואר 2009, והפכה ללטינית הראשונה לכהן בקבינט של ארצות הברית.
בקבינט התמקדה בנושאי בטיחות וגיהות בתעסוקה ובחיזוק הציות לחוקי שכר לפי שעה.
בינואר 2013, סוליס התפטרה מתפקידה כמזכירת העבודה.