tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, לאחר שרואנדה קיבלה את עצמאותה מבלגיה.
בעקבות רצח העם ב-1994 בו נרצחו 800,000 בני שבט הטוטסי, בריטניה תרמה מיליונים לסיוע לפיתוח ורואנדה הגיבה בשיעורי צמיחה כלכליים מרשימים.
בריטניה השעתה זמנית את התמיכה התקציבית הישירה ברואנדה בשנת 2012, בעקבות הטענות של קבוצת מומחים באו"ם כי רואנדה מממנת את המיליציה M23 הנשלטת על ידי הטוטסי במלחמה במזרח.
בריטניה היא התורמת הדו-צדדית הגדולה ביותר ברואנדה התורמת 66 מיליון ליש"ט בשנה לסיוע לרואנדה.
בריטניה היא התורמת הדו-צדדית הגדולה ביותר ברואנדה ותורמת 66 מיליון ליש"ט בשנה לסיוע לרואנדה.
סחר הסחורות הדו-צדדי בין בריטניה לרואנדה עלה על 21 מיליון ליש"ט בשנת 2014 לעומת 10 מיליון ליש"ט בשנת 2012. היצוא לבריטניה לרואנדה, הכולל בעיקר מכונות ותרופות, הסתכם ב-15 מיליון ליש"ט.
ברואנדה רשומים כ-150 חברות בריטיות.
בריטניה היא המשקיעה הגדולה ביותר בתחום התה ברואנדה.
בריטניה מחזיקה ברואנדה נציבות עליונה בקיגאלי.
רואנדה מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הפיליפינים–ישראל הם יחסים מלאים וחמים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשנת 1957, בתחום הכלכלה, הסחר, התרבות ועוד.
הפיליפינים הייתה המדינה היחידה מבין מדינות אסיה שתמכה ב-1947 בתוכנית החלוקה של האומות המאוחדות.
היא תמכה בקבלת ישראל לאומות המאוחדות והכירה בה בשנת 1949. למרות היחס החם שהפגינה כלפי המדינה הצעירה, משרד החוץ קבע כי אין עניין בכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לפיליפינים והסתפק במינוי קונסול כבוד ישראלי בפיליפינים בלבד.
לאחר שמשה שרת ביקר בפיליפינים בשנת 1956 הוחלט על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
הראשון שייצג את ישראל בפיליפינים לאחר כינון היחסים היה יעקב שמעוני.
בשנת 1962 נפתחה שגרירות ישראל במנילה, ושגרירות הפיליפינים נפתחה בתל אביב.
עם תחילת שנות השבעים, היחסים התקררו בהדרגה.
כלכלת הפיליפינים נחלשה, וזו הייתה זקוקה לתמיכתן הכלכלית של ארצות ערב העשירות בנפט.
נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס, בניגוד לקודמיו, יצא בהצהרות אנטי-ישראליות וצידד בעמדות המדינות הערביות במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בהמשך השנים חזרו היחסים להיות חמים יותר, ונוצרו שיתופי פעולה כלכליים ופוליטיים.
בשנת 1997 חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות למיסוד הדיאלוג המדיני בין משרדי החוץ שלהן.
שיתוף הפעולה הכלכלי הבולט ביותר בין שתי המדינות הוא בתחום העובדים הזרים.
בישראל בין 30,000 ל-50,000 עובדים זרים מהפיליפינים, המועסקים בעיקר בתחום הסיעוד.
בשנת 2018 ביקר לראשונה נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה בישראל.
בדיונים המוקדמים על גורל ארץ ישראל בשנת 1947, הפיליפינים הביעה התנגדות לתוכנית החלוקה, ובמקום זאת הציגה פתרון של משטר נאמנות של האו"ם.
בהתקרב ההצבעה היו הערכות שונות לגבי עמדת הפיליפינים.
היו שהעריכו שהיא תימנע ואחרים סברו שתצביע נגד החלוקה.
בדיון הסופי בוועדה שהקים האו"ם לבחינת מסקנות ועדת אונסקו"פ, שבו היה על הוועדה להכריע האם להגיש לעצרת הכללית את תוכנית החלוקה, נעדר נציג הפיליפינים מההצבעה.
למרות ההימנעות אמר נציג הפיליפינים למחרת הדיון בנאום בעצרת הכללית לקראת ההצבעה, כי הפיליפינים לא יתמכו בתוכנית לחלוקת ארץ ישראל, בציינו שגם הפיליפינים עמדה בפני סכנת ביתור, והוא לא יוכל לתת יד לכך.
עם זאת, ההערכות היו שבהצבעה נציג הפיליפינים יימנע.
בפועל, בהצבעה הייתה הפיליפינים המדינה היחידה מבין מדינות אסיה שתמכה בתוכנית החלוקה של האומות המאוחדות.
בשנת 1949, לאחר פטירתו של סול בלום, נטען בעיתונות שנציג הפיליפינים התכוון להיעדר מההצבעה ובלחץ אישי של סול בלום, שתמך בפיליפינים, שינה את עמדתו והצביע בעד תוכנית החלוקה.
בהמשך, הפיליפינים הצביעה בעד החלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם, שקיבלה את ישראל כאחת מהמדינות החברות באומות המאוחדות.
לאחר קבלת עצמאות ישראל הפיליפינים הכירה בישראל ב-1 באפריל 1949. נוסח מברק ההכרה היה:
משרד החוץ הישראלי החליט כבר אז שאין צורך לכונן עם הפיליפינים יחסים דיפלומטיים מלאים והסתפק במינוי קונסול כבוד ישראלי בפיליפינים בלבד.
לתפקיד זה מונה ארנסט סימקה, יהודי ותיק, ידוע, שחי במנילה.
ב-6 בפברואר 1950 אישר משרד החוץ של הפיליפינים את מינויו של סימקה לתפקיד.
בחודש אוגוסט 1954 קודם סימקה והפך מקונסול כבוד לקונסול כללי של כבוד.
בספטמבר של אותה השנה מינתה ממשלת הפיליפינים את גרשון מרון כקונסול כללי מטעמה בתל אביב-יפו ואת זאב סלומון כקונסול בחיפה.
קשרים מעשיים בין שתי המדינות החלו להתפתח בהדרגה.
בשלהי שנת 1949 ביקרה בפיליפינים משלחת ידידותית מישראל.
ב-1950 ביקרה בישראל משלחת תעופה פיליפינית לשם חתימת חוזה תעופה קבוע שנועד לבוא במקום הזכויות הזמניות שניתנו לחברת הדגל של הפיליפינים שהפעילה קו תעופה ממנילה לנמל התעופה בן-גוריון בלוד.
ישראל הוזמנה לשגר לפיליפינים משלחת של רצון טוב.
כמו כן, בישראל ביקרו אישי ציבור רבים מהפיליפינים, ביניהם שר האוצר של הפיליפינים.
משלחת מסחרית מטעם ישראל ביקרה בפיליפינים מ-28 בפברואר עד 5 במרץ 1955. חברי המשלחת נמנו עם המשלחת בראשותו של דוד הכהן שביקרה קודם לכן ברפובליקה העממית של סין.
באותה התקופה רכשה ישראל מהפיליפינים מוצר אחד בלבד - קופרה - בעוד הפיליפינים לא קנתה מישראל דבר.
אותה משלחת בדקה את האפשרות שייחתם הסכם מסחרי בין שתי המדינות ובני-שיחה מהפיליפינים ביקשו מישראל שתשגר מומחים להשקיה וחקלאות באמצעות האומות המאוחדות או במישרין.
שגרירות ישראל בוושינגטון אישרה את אמיתות הידיעה ודיווחה שרומולו מתאר בנאומיו את ישראל כמבצר הדמוקרטיה במזרח התיכון וקרא לסייע לה.
הפיליפינים הייתה המדינה האסייתית הראשונה (וכמעט היחידה) שבה היו יכולים ספורטאים ישראלים להופיע.
בין התאריכים 1–9 במאי 1954 נערכו במנילה משחקי אסיה.
במשחקים אלו השתתפו משלחות ספורט מרוב מדינות אסיה פרט לארצות ערב האסיאתיות.
גם ארצות אסיה המוסלמיות השתתפו במשחקים.
ישראל שיגרה משלחת זעירה שמנתה שלושה ספורטאים, ואלו זכו בשתי מדליות זהב, מדליית כסף אחת ומדליית ארד אחת.
קונסול ישראל בפיליפינים ארנסט סימקה אמר: אי לכך הייתה חשיבות לנוכח החרמת ישראל באירועי ספורט אסייאתים בתקופה מאוחרת יותר.
עם זאת, הייתה למשרד החוץ (ולראש ממשלת ישראל משה שרת) דעה שלילית על אופן התנהגות הפיליפינים כלפי ישראל מאז הדיונים באומות המאוחדות ב-1947 ועד ועידת באנדונג.
משנת 1956 עד לשנות השישים
בעקבות מסעו של משה שרת לאסיה וביקורו במנילה ב-28 בספטמבר 1956 חלה התקדמות משמעותית ביחסים בין שתי המדינות.
בשיחה בינו לבין נשיא הפיליפינים, ראמון מאגסאיסאי, הוסכם על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
באותה תקופה היו לישראל רק שתי נציגויות דיפלומטיות תושבות באסיה: בטוקיו שביפן ובראנגון (כיום יאנגון), אז בירת בורמה.
בפיליפינים לא רצו שהציר הלא-תושב של ישראל יבוא מטוקיו, מכיוון שזכר הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה היה עודנו טרי.
לפיכך הוטל תפקיד ייצוגה של ישראל בפיליפינים על יעקב שמעוני, הציר בראנגון.
הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא הפיליפינים ב-13 במרץ 1957. יעקב שמעוני סיים את תפקידו בראנגון, והוחלף על ידי דניאל לוין, שהגיש את כתב האמנתו כציר לא-תושב ב-20 בפברואר 1958. ישראל אף פתחה משרד במנילה, בראשותו הזמנית של דוד גולן.
שגריר הפיליפינים ברומא הגיש את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי בחודש אוגוסט 1957. למרות פתיחת המשרד הישראלי בפיליפינים, הפיליפינים לא פתחה משרד בישראל.
בימי שהותו במנילה לשם הגשת כתב האמנה חתם דניאל לוין ב-26 בפברואר 1958 על מזכר ידידות.
ממשלת הפיליפינים גילתה עניין רב בארצות ערב בתקופה זו.
ב-1956 נפתחה בקהיר קונסוליה פיליפינית ובאותה שנה נשלח למצרים ציר ראשון מטעם הפיליפינים, שהיה מוסלמי.
תוך זמן לא רב החליטה ממשלת ישראל לשלוח לפיליפינים ציר תושב וקבוע במטרה לבסס את היחסים בין שתי המדינות.
הציר הראשון, יחיאל אילסר הגיש את כתב האמנתו לנשיא קרלוס פ.
גרסיה ב-23 ביוני 1960. בימים הבאים נשלחו מישראל לפיליפינים מומחים ישראלים בתחום החקלאות ומשתלמים מהפיליפינים הגיעו ללימודים גבוהים בישראל.
בתאריכים 25 – 29 בינואר 1962 ביקרה שרת החוץ הישראלית גולדה מאיר בפיליפינים במסגרת סיורה ביבשת אסיה.
בסיום ביקורה פורסמה הצהרה משותפת מטעמה ומטעם סגן נשיא הפיליפינים שכיהן גם כשר החוץ.
ההצהרה פירטה תוכניות לשיתוף פעולה בין שתי המדינות בתחומי פיתוח כלכלי-חקלאי, קואופרציה, חינוך, בריאות, מדע ותרבות.
בהצהרה זו נכללה גם הכרזה על העלאת דרג היחסים לשגרירויות.
יחיאל אילסר קודם באותו הרגע מציר לשגריר.
בהצהרה נאמר כי שגרירות הפיליפינים בישראל תיפתח בירושלים, אך לחץ מצד חברי פרלמנט מוסלמים הביא לכך שהשגרירות נפתחה בחודש אפריל בתל אביב-יפו.
מהפיליפינים הגיע שגריר תושב לישראל.
בעקבות ביקורה של גולדה מאיר נוסדה "האגודה לידידות הפיליפינים-ישראל".
משתלמים מהפיליפינים, יחידים וקבוצות, החלו להגיע לישראל ב-1958. הם השתתפו בקורסים של המכון האפרו-אסיאתי של ההסתדרות, במרכז ההכשרה לנשים על הר הכרמל ובהשתלמויות שונות אחרות ובלימודים אקדמיים.
גם מומחים מישראל הגיעו לפיליפינים.
ממשלת הפיליפינים עשתה ניסיונות רבים לשלב מומחי חקלאות ישראלים בפיתוח אזורי באי מינדנאו שבדרום המדינה.
הממשלה עודדה מתיישבים נוצרים מן האיים הצפוניים צפופי האוכלוסייה להתנחל בדרום המוסלמי המאוכלס בדלילות.
לפי דו"ח שהגישו סוקרים ישראלים ששהו בפיליפינים, נראה כי הם לא הבחינו במתיחות האתנית-דתית בדרום הפיליפינים.
בכל מקרה, ישראל הייתה בת מזל בכך שלא הסתבכה באזור הדרום שמרד בממשלה הנוצרית.
בקיץ 1963 נחתם הסכם לשיתוף פעולה במחקר גרעיני לצורכי שלום והסכם ידידות נוסף בין שתי המדינות.
שלוש שנים לאחר חתימת ההסכם הציע שר החוץ אבא אבן לשגריר ישראל במנילה להגיע לשיתוף פעולה עם הפיליפינים בתחום הרפואה, תחום בעייתי פחות מהתחום הגרעיני ונחוץ יותר למדינה המתפתחת.
משנות השישים עד לשנות השבעים
תקופת נשיאותו של דיוסדאדו מקפגל במחציתו הראשונה של העשור השישי של המאה ה-20 הייתה תקופה פרו-ישראלית מובהקת.
מאקאפאגאל ורעייתו ביקרו בישראל בחודש אפריל 1960, כאשר עדיין כיהן כסגן הנשיא.
יחסו החם והאוהד כלפי ישראל בא לידי ביטוי בעת ביקורה של שרת החוץ גולדה מאיר בפיליפינים בחודש ינואר 1962 כאשר שידר נאום ברדיו למשתתפי "יריד המזרח הבינלאומי" בתל אביב-יפו.
בנאום הוא דיבר על שיתוף פעולה בין ישראל לפיליפינים, נאום רווי ביטויי הוקרה לישראל.
הנשיא מאקאפאגאל דאג בנוסף לאשרור הסכם לסיוע טכני בחקלאות ובפיתוח כפרי ב-16 במרץ 1964.
בתאריכים 23 – 25 באפריל 1964 ביקר במנילה שר העבודה יגאל אלון.
כבר באותו היום בו נחת בפיליפינים התקבל אלון לשיחה אצל הנשיא מאקאפאגאל ואף נפגש עם שר החוץ וסגנו, עם שר ההגנה ועם מפקד הכוחות המזוינים של הפיליפינים.
עם הנשיא דיבר אלון על דרכים לביצוע ההסכם לסיוע טכני שנחתם כאמור ב-16 במרץ של אותה השנה.
הן הנשיא והן שר החוץ וסגנו ביקשו סיוע מישראל לביצוע תוכנית התיישבות באי מינדנאו.
שר ההגנה ומפקד הכוחות המזוינים של הפיליפינים ביקשו לרכוש נשק בישראל ולשלוח לשם קצינים להשתלמות בלוחמה זעירה ובלוחמה ניידת וכן ללמוד מניסיונה של ישראל בניהול הצבא מבחינה טקטית, טכנית וארגונית.
אנשי הממשל הפיליפיני התעניינו גם במבנה של חטיבת נוער חלוצי לוחם.
ראש המטה הכללי יצחק רבין ביקר גם הוא בפיליפינים בחודש מרץ 1966, במסגרת סיור במדינות מזרח אסיה.
בשיחה בין רבין לנשיא הפיליפינים הועלו אפשרויות לשיתוף פעולה בעניינים הקשורים בחינוך למטרת פעולות התיישבות בנוסח חטיבת הנח"ל.
בנוסף לכך, הרמטכ"ל רבין הרצה בפני הקצינים והחניכים של בית הספר לפיקוד ומטה של הפיליפינים.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 חלו שינויים רבים במדיניותה הידידותית של הפיליפינים כלפי ישראל.
היו לכך שתי סיבות מהותיות: הראשונה הייתה כלכלית - הפיליפינים הייתה תלויה בייבוא נפט גולמי מארצות המזרח התיכון ומספר רב של עובדים אזרחי הפיליפינים, כמאה אלף במספרם, עבדו בארצות אלו.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעו לפיליפינים העברות הכספים של עובדים אלו, הכנסות שנאמדו ביותר ממיליארד דולר בשנה.
הכנסה זו הייתה חשובה לפיליפינים, שסבלה ממחסור במטבע חוץ.
התלות הכלכלית של הפיליפינים הידקה את יחסי הפיליפינים עם ארצות ערב והובילה למניעת איבתן כלפי הפיליפינים, שתמכה באופן מובהק בישראל.
הסיבה השנייה הייתה פוליטית ופנימית: מרידת המיעוט המוסלמי באיים בדרום המדינה שנמשכה עוד משלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 הלכה והתעצמה בסוף שנות ה-60 והגיעה לשיאה בשנות ה-70, בתקופת נשיאותו של פרדיננד מרקוס.
המורדים המוסלמים קיבלו נשק ותמיכה כלכלית מלוב, הכשרה ואימונים במלזיה ובסוריה, וגם הארגון לשחרור פלסטין תמך בהם.
ערב הסעודית ואיראן תמכו במורדים מבחינה מדינית והפעילו לחצים על ממשלת הפיליפינים.
עניין המרד נדון בקביעות בפגישות השנתיות של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
המדינות החברות בארגון גינו את ממשלת הפיליפינים על יחסה למיעוט המוסלמי, והופעלו עליה איומים באמברגו מצידן.
הנשיא מרקוס ניסה שלא להרגיז את העולם הערבי והמוסלמי ופעל לריכוך הביקורת נגדו בארצות אלו.
הוא חתר להידוק קשרי מדינתו עם המדינות המוסלמיות במטרה למתן את תמיכתן במורדים המוסלמים.
בין הפיליפינים והמדינות המוסלמיות כוננו יחסים דיפלומטיים ובחלקן אף נפתחו שגרירויות תושבות של הפיליפינים במדינות המוסלמיות.
מרקוס ניסה להיעזר במדינות מוסלמיות (במיוחד בלוב ובערב הסעודית) כמתווכות בינו לבין המורדים.
היחסים עם ישראל נשארו תקינים ומלאים אך הם התקררו במידה רבה.
הנשיא מרקוס נקט מחוות פרו-ערביות ואנטי-ישראליות באומות המאוחדות בכלל ובארגונים בין-לאומיים בפרט כפי שנהגו ממשלות אחרות שהזדקקו לתמיכה ערבית.
למרקוס היה חשוב גם לְהָזֵם ולהפריך את ההאשמות כי הפיליפינים היא מדינת חסות של ארצות הברית.
במלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 מיהרה ממשלת הפיליפינים לצדד בעמדות הערבים נגד ישראל.
ב-8 בנובמבר 1973 נערך טקס הגשת כתב ההאמנה של השגריר המצרי במנילה.
במהלך הטקס דיבר מרקוס בגנותה של ישראל וקרא לה לסגת מן "האדמות הערביות" שכבשה מידי מצרים וסוריה חודש לפני כן.
שבועיים לאחר הטקס פרסמה ממשלת הפיליפינים הצהרה אנטי-ישראלית נוספת ובה התבטא הנשיא מרקוס בדבר זכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית.
עוד הוסיף ש"הכיבוש הישראלי" המתמשך הוא "פגיעה חמורה בעקרונות המרכזיים של מגילת האומות המאוחדות".
ב-22 בנובמבר מסר שר החוץ הפיליפיני קרלוס רומולו איגרת לפייסל, מלך ערב הסעודית שכללה את הצהרתו של הנשיא מרקוס.
בחודש דצמבר, בזמן ביקורו בפיליפינים של עבד אל-חלים ח'דאם, שר החוץ וסגן ראש ממשלת סוריה, חזר מרקוס והצהיר על תמיכת הפיליפינים בהחלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם הקוראת לנסיגה ישראלית משטחים ערביים.
הפיליפינים הכירה בארגון שחרור פלסטין כנציג הלגיטימי של הרשות הפלסטינית בפיליפינים.
שגריר ישראל בפיליפינים דניאל לאור נפגש לשיחה עם שר החוץ קרלוס רומולו בניסיון לעצור את גילויי העוינות במדיניותה של הפיליפינים כלפי ישראל.
רומולו הודה שהוא עצמו המליץ על תמיכה גלויה יותר בכל הנוגע לעניין הערבי וכי הנשיא מרקוס קיבל את עמדתו בנידון.
מכאן הגיעו הצהרות חוזרות ונשנות מצד הממשלה, שר החוץ והנשיא על תמיכת הפיליפינים בדרישה שישראל שתיסוג מכל השטחים הכבושים ותכיר בזכויותיהם של הפלסטינים.
השגריר לאור התלונן על ההצהרות הפיליפיניות באומות המאוחדות, על הצבעותיה נגד ישראל ועל שהתגלו קשיים בשיגור משתלמים מישראל לפיליפינים.
שר החוץ רומולו הצדיק את התנהגות ממשלתו בקשיים שהנשיא מרקוס ניצב בפניהם, בייחוד המרד המוסלמי בדרום המדינה, לחץ מדינות ערב והאיום בחרם נפט.
פעילות הסיוע של ישראל בפיליפינים פחתה בתקופת כהונתו של הנשיא פרדיננד מרקוס, אך היו גם פעולות שנמשכו גם בימי נשיאותו האנטי-ישראלית.
אחת החשובות שבהן הייתה סיוע של מומחים מישראל בהקמת כפר חקלאי שיתופי של ישראל בפיליפינים בשם "ריו קירקטה", שתוכנן על ידי המועצה הפיליפינית הלאומית לכוח אדם ונוער ונוסד בשנת 1971 באי לוזון.
בדיעבד הסתבר כי הניסיון להקמת יישוב ישראלי על כל מאפייניו לא צלח בסביבה הפיליפינית מחמת הרקע הכלכלי, החברתי והמנטלי השונה מהסביבה הישראלית וגם עקב ביצוע לקוי של הממסד הפיליפיני.
הפעילויות השונות של ישראל בפיליפינים חזרו לחיים בימי נשיאותה של יורשתו, קורסון אקינו.
מאז החתימה על הסכם הסיוע הישראלי ב-1964 ועד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 השתלמו בישראל כ-350 פיליפינים בתחומי החקלאות, הרפואה, ארגוני נשים וכיוצא בזה.
בפיליפינים פעלו במרוצת אותן שנים אלו עשרות של מומחי חברת תכנון המים לישראל ומדריכים חקלאים.
אותם מומחים ערכו סקרים, ארגנו שיעורי סמינר וקורסים ועסקו בהדרכה בתחומי עניין שונים.
אישים פיליפינים רבים, ביניהם פוליטיקאים, שרים, חברי הקונגרס הפיליפיני וקציני צבא ביקרו בישראל בעוד ששרים ישראלים, חברי כנסת, קצינים ואמנים שונים ביקרו בפיליפינים.
בסוף שנת 1972 הגיע נפח המסחר בין שתי המדינות לכמיליון ושלוש מאות אלף דולר אמריקני בסך הכל, מזה מיליון דולר ייצוא ישראלי.
בסוף שנת 1986 אירעה תקרית שהעיבה למדי על יחסי הפיליפינים-ישראל: נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג ערך ביקורים שונים בכמה ממדינות אסיה.
הרצוג תכנן לבקר גם בפיליפינים, והתכוון לשהות בה כיומיים בחודש נובמבר של אותה השנה.
תוכנית הביקור נדונה בין שגריר ישראל במנילה לבין סגן נשיא הפיליפינים, שכיהן גם כשר החוץ, ועם כמה מאנשי הסגל הדיפלומטי של הנשיאה קורסון אקינו.
הביקור אושר, ברם כשהתקרב מועד הביקור נתגלו היסוסים מהצד הפיליפיני.
פקידים במשרד החוץ במנילה חששו מתגובות שליליות של המדינות המוסלמיות השכנות, בייחוד מלזיה, והזהירו כי הביקור עלול להיות כרוך בקשיים ובאי-נוחות.
באותם הימים התנהל משא ומתן בין הנשיאה אקינו לבין מנהיג המורדים המוסלמים בדרום, כך שהרשויות הדיפלומטיות בפיליפינים לא היו יכולות להרשות לעצמן ביקור של נשיא המדינה היהודית, שעלול היה להפריע למשא ומתן עם המורדים המוסלמים, שהושפעו מעמדות מלזיה ומדינות מוסלמיות אחרות.
בפיליפינים הציעו לבטל את הביקור ולהודיע כי "הנשיא חולה", ולכן לא יגיע לביקור.
בשגרירות ישראל במנילה הציעו פשרה, שלפיה הנשיא הרצוג יסתפק בחנייה בנמל התעופה הלאומי של מנילה ויאכל ארוחת צהריים עם הנשיאה ועם אנשי הסגל הדיפלומטי של הפיליפינים.
ההתנגדות לביקור מצד משרד החוץ הפיליפיני גברה, וישראל נאלצה לבטל את הביקור.
למרות תקרית הרצוג, יחסי הפיליפינים-ישראל נמשכו כתקנם ובאו לידי ביטוי בתחום פעולות הסיוע הטכני.
עשרות משתלמים מהפיליפינים הגיעו לישראל במטרה להשתתף בקורסים שונים לחקלאות, פיתוח חקלאי, קהילתי, חברתי, כלכלי, רפואה ציבורית ועוד.
יחד איתם, רבים אחרים למדו בקורסים שמומחים ישראלים במגוון תחומים העבירו בפיליפינים.
ב-6 ביוני 1994 נחתם הסכם לשיתוף פעולה טכני בין ישראל והפיליפינים שנכנס לתוקפו ב-30 במאי 1996. הסכם נוסף נחתם בין שתי המדינות בנושא שיתוף פעולה בתחומי הדואר והתקשורת ב-27 בינואר 1998. אישים רשמיים, ביניהם שר החוץ של הפיליפינים ביקרו בישראל.
בשנת 1999 ביקר בישראל נשיא הפיליפינים לשעבר, פידל ראמוס.
ב-4 ביולי 2017, ועדת המורשת של אונסק"ו אישרה ברוב קולות הצעה ביוזמת מדינות ערב הקובעת שישראל אינה הריבון בירושלים ומגנה את ישראל על החפירות הארכאולוגיות בעיר העתיקה.
הפיליפינים הייתה מבין שלוש המדינות שהתנגדו להצעה (לצד ג'מייקה ובורקינה פאסו).
ב-2 בספטמבר 2018, הגיע נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה לביקור של מספר ימים בישראל.
בפעם הראשונה בה נשיא מכהן של הפיליפינים מגיע לביקור בישראל מאז נוסדו הקשרים הדיפלומטיים בין המדינות ב-1957. בעקבות ביקורו, חתם נשיא הפיליפינים דוטרטה ואשרר שני הסכמים חדשים בין שתי המדינות בתחומי הסיעוד והמלונאות.
הסכם הסיעוד עליו חתם מעגן את זכויותיהם של מהגרי העבודה הפיליפינים בישראל ודרכי גיוסם.
ההסכם בתחום המלונאות יאפשר, בתוך זמן יחסית קצר, הבאה של יותר מאלף מהגרי עבודה פיליפינים לעבודות שונות בבתי המלון בישראל.
בשנים 2019–2023 הופנו 12% מהיצוא הביטחוני של ישראל לפיליפינים, ויצוא זה היווה 28% מהיבוא היטחוני של הפיליפינים.
ביולי 2023 פורסם כי ישראל תספק לפיליפינים מטוסי סיור תוצרת אלביט.
חיל הים הפיליפיני רכש ספינות סיור אחדות מסוג שלדג 5 מתוצרת מספנות ישראל ורפאל.
ההצלחה בשימור היחסים הטובים בין ישראל לפיליפינים מיוחסת למספר גורמים, בהם, היותה של הפיליפינים מדינה נוצרית והקשר התנ"כי של אוכלוסייתה לישראל, היותה של הפיליפינים מקורבת לארצות הברית ולא לברית המועצות, והעובדה שהפיליפינים היא ארכיפלג המשוחרר מלחצים של מדינות שכנות.
לרגל חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל בשנת 2008, הוכן דגל ישראל עצום-ממדים שהיה אז הדגל הגדול בעולם, ביוזמתה ובמימונה של האחות גרייס גלינדס-גופאנה, אשת עסקים פרו-ישראלית מהפיליפינים.
ב-2009 הוקמה אנדרטה לכבוד הפיליפינים סמוך לאנדרטת השואה בראשון לציון.
האנדרטה נועדה להכיר תודה לבני העם הפיליפיני שפתחו את שעריהם ליהודים שברחו מתופת השואה לפיליפינים.
האנדרטה נועדה לכבד את תפקידה של ממשלת חבר העמים הפיליפינית תחת שלטונו של מנואל קזון בהציעה מקלט בטוח ליהודים והענקת 10,000 אשרות לפליטים היהודים שנמלטו מן המשטר הנאצי.
בין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה מתקיימים יחסים דיפלומטיים ידידותיים מאז כינונם הרשמי ב-27 באוגוסט 1968.
בשתי המדינות קיימות קהילות גדולות של היספאנים.
נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, ביקר בפיליפינים בשנת 1999 במסגרת ביקור רשמי שערך באזור.
צ'אווס חתם על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה תיירותי ועל מזכר הבנות בנושא סחר וההשקעות.
ונצואלה היא שותפת הסחר החמישית בגודלה בדרום אמריקה של הפיליפינים.
ונצואלה ייצאה בשנת 2004 סחורות בשווי 38 מיליון דולר, לעומת 1.6 מיליון דולר בלבד ב-2003.
שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים, רוב שיתופי הפעולה הם בתחום החשמל, ההשקעות והאנרגיה.
ונצואלה מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במנילה, בירת המדינה.
הפיליפינים אינם מיוצגים בוונצואלה בדרג השגרירות, אלא בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהם מחזיקים בקראקס, בירת המדינה.
יחסי הפיליפינים–נאורו הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת הפיליפינים לבין רפובליקת נאורו.
היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות כוננו ב-19 בפברואר 1968.
באמצעות חברת "נאורו פוספט רויאלטיס טראסט", נאורו השקיעה בפיליפינים ובנתה את "מלון מנילה פסיפיק סטאר", אם כי המלון סבל מהפסדים כבדים.
הפיליפינים ונאורו עשו מיזם משותף בתעשיית הפוספטים.
כ-35 מיליון דולר הושקעו במיזם המשותף, אך לבסוף המיזם סבל מהפסדים בהיקף של כ-1.2 מיליארד דולר.
נשיא נאורו האמר דה רובורט, ערך ביקור בפיליפינים.
ביקורו הרשמי הראשון היה בין התאריכים 22–23 בנובמבר 1978. מאוחר יותר הוא ערך את ביקורו השני והשלישי בפיליפינים ב-1 במאי וב-29 באוגוסט 1980. דה רובורט שוחח עם נשיא פיליפיני פרדיננד מרקוס בביקורו השני על שיתוף פעולה בין נאורו והפיליפינים בתחומי החקלאות, הדיג והדיור.
ביקורו השלישי ב-29 באוגוסט הוא ניהל מגעים להסכם על אספקת פוספטים גולמיים אשר נאמד בשווי של 20 מיליון דולר באותה העת במשך עשר השנים הבאות.
מגעים בין שתי המדינות על רכישת אי
במהלך כהונתו של נשיא נאורו האמר דה רובורט, נאורו ניהלה משא ומתן עם מדינות רבות באוקיינוס השקט כדי לקנות אי עבור אזרחיה על מנת "להמשיך הלאה" כאשר הפוספטים במדינה ייגמרו.
אחת המדינות שניהלה עם נאורו מגעים הייתה הפיליפינים.
הפיליפינים מקיימת קשרים עם נאורו באמצעות שגרירותה בקנברה שבאוסטרליה.
יחסי הפיליפינים–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת הפיליפינים לבין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה.
לפיליפינים יש שגרירות בפורט מורסבי שאמונה גם על היחסים בין הפיליפינים לאיי שלמה, ונואטו ופיג'י ולפפואה גינאה החדשה שגרירות במנילה.
ב-19 באוגוסט 1974, זמן קצר לאחר שפפואה גינאה החדשה קיבלה עצמאות מאוסטרליה, הקימה הפיליפינים קונסוליה כללית בפורט מורסבי.
ב-16 בספטמבר 1975 שודרה הקונסוליה לשגרירות שהפכה את הפיליפינים לאחת המדינות הראשונות שייסדו יחסים דיפלומטיים עם פפואה גינאה החדשה.
במרץ 2009 הפיליפינים ופפואה גינאה החדשה חתמו על מזכר הבנות שמטרתו להגביר את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בפיתוח הדיג.
מזכר ההבנות מאפשר העברת טכנולוגיה לפיתוח חקלאות ימית, קידום מיזמים, השקעות, הכשרה טכנית, מחקר משותף ו"השלמה אסטרטגית" של תוכניותיה של כל מדינה במשולש האלמוגים -
במרץ 2012 הלשכה הפיליפינית לדיג ומשאבים מימיים (BFAR) החלה בדיונים עם פקידים מפפואה גינאה החדשה בנושאים של גישה ומסחר.
על פי ההסכם, פפואה גינאה החדשה מוכנה לתת זכויות דיג לדייגים פיליפינים במים הטריטוריאליים בתמורה לסחורות חקלאיות ואורז.
נכון לשנת 2013 ישנם כ-25,000 פיליפינים בפפואה גינאה החדשה.
יחסי הפיליפינים–מצרים הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין רפובליקת מצרים הערבית.
היחסים הדיפלומטיים בין מצרים לפיליפינים כוננו ב-3 במרץ 1946. ב-18 בינואר 1955, נחתם הסכם ידידות בין המדינות.
מדינת הפליפינים פתחה את שגרירותה בקהיר בשנות ה-60, זו הייתה השגרירות היחידה שפתחה ביבשת אפריקה עד אמצע שנות השבעים.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מהפליפינים למצרים הגיעה לסך 18.9 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה רהיטים, שנאים חשמליים, מוצרי ניקיון, דגים מועבדים, מיץ פירות, פירות טרופים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה ממצרים לפיליפינים הגיעה לסך 20.5 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה טבק, נפט מזוקק, בגדים, אוטובוסים ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מהפליפינים למצרים הגיעה לסך 32.2 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה שנאים חשמליים, טבק, דגים מועבדים, מיץ פירות, פירות טרופים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה ממצרים לפיליפינים הגיעה לסך 7.85 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה טבק, נפט מזוקק, גבינה, מכוניות ועוד.
מצרים מיוצגת בפיליפינים על ידי שגרירות שהיא מחזיקה במקאטי.
הפיליפינים מיוצגת במצרים על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקהיר, בירת מצרים.
יחסי הפיליפינים–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
בין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו נחתם הסכם דיפלומטי אחד בלבד:
הסכם דיפלומטי רשמי על כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין רפובליקת הפיליפינים - 7 בפברואר 2003.
סן מרינו אינה מיוצגת בפיליפינים בשום דרג, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסולרי.
הפיליפינים אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסולרי.
יחסי הפיליפינים–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין יפן.
היסטוריה מוקדמת ותקופת אדו (1550–1854)
היחסים שבין יפן לבין הממלכות ששכנו באזור הפיליפינים החלו בתקופת אשיקאגה של ההיסטוריה היפנית.
מגעים ראשונים בין העמים החלו כאשר רוכלים וסוחרים יפנים התיישבו באי לוזון ובייחוד באזור דילאו (פאקו), מחוז במטרופולין העיר מנילה, שהיה "ניהונמאצ'י" (ג'פאן טאון) שאכלס 3,000 יפנים (נכון לשנת 1608).
משמעות השם "דילאו" היא ככל הנראה המילה "צהוב" (dilaw) בשפת הטאגלוג, המתארת את היפנים בעיני התושבים המקומיים.
היפנים הקימו בדילאו מעין "מובלעת" עצמאית שנתמכה על ידי השלטונות הספרדיים ואנשי הכנסייה הפרנציסקנים במקום.
במהלך המאות ה-16 וה-17 היגרו אלפים של סוחרים יפנים והתערבבו עם האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1593 נשלחו ליפן מיסיונרים של הכנסייה הפרנציסקנית שהגיעו מאזור מנילה, באישור השלטון הקולוניאלי הספרדי.
במהלך המחצית הראשונה של המאה השבע עשרה, התקיים סחר אינטנסיבי בין שתי המדינות, דרך מערכת האוניות היפנית – "ספינות החותם האדום".
שלושים דרכונים רשמיים של "ספינות החותם האדום" הונפקו לאזרחים פיליפינים שביקשו לסחור עם יפן בין השנים 1604–1616.
היפנים הובילו מרד בדילאו כנגד האימפריה הספרדית בין השנים 1606–1607, בעקבותיו הצטמצם מספר האזרחים היפנים שישבו בפיליפינים.
אוכלוסיית היפנים גדלה שוב עם תחילת רדיפת הנוצרים ביפן שהגה טוקוגאווה איאיאסו, השוגון הראשון בשוגונות טוקוגאווה.
ב-8 בנובמבר 1614 עזבו קבוצה של 300 נוצרים יפנים את מדינתם והגיעו למנילה ב-21 בדצמבר.
האוכלוסייה התקבלה בחום על ידי הישועים הספרדים והאזרחים הפיליפיניים המקומיים.
הספרדים הציעו את עזרתם בהפלת השוגונות ובפלישה כאשר עילתם הייתה הגנה על האזרחים הנוצרים היפנים.
היפנים שהגיעו לפיליפינים סירבו לתמוך במהלך ומנהיגם נפטר ממחלה 40 יום לאחר מכן.
קבוצת המהגרים הללו מהווים חלק עיקרי מהשורשים של אוכלוסיית היפנים הגדולה בפיליפינים המונה יותר מ-200,000 איש.
מרידות רבות עם מעורבות יפנית התקיימו באזור הפיליפינים, ובאחת מהם איים מנהיג היפנים בפיליפינים, כשהוא על ערש דווי, כי יפן תפלוש למקום.
בסופו של דבר הוא נפטר.
שוגונות טוקוגאווה החלה לצבור כוח מיד לאחר מותו.
באמצע המאה השבע עשרה יפן החילה את מדיניות הסגר - הסאקוקו, שקובעת כי שום נתין זר מלבד סינים או אנשי חברת הודו המזרחית ההולנדית (תחת הגבלות חמורות) לא יוכלו לסחור עם יפן ולא יוכלו להגיע ליפן.
כל נתין זר אחר שהיה מגיע, אפילו בשוגג, לחופי יפן, הוצא להורג באופן מיידי.
כך גם יפני שניסה לצאת מגבולות מדינתו.
היחסים בין יפן לפיליפינים הושעו באופן מיידי עקב כך, והתחדשו רק לאחר פתיחתה המחודשת של יפן לעולם החיצון בשנת 1854.
במהלך ההתקוממות הפיליפינית נגד המשטר הספרדי ב-1896 ומלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, פנו מספר משפיעים וארגונים פיליפיניים, כאשר הבולט שבהם הוא ארגון המהפכנים הקאפיטונאן, לעזרה מצד הממשלה היפנית.
הקאפיטונאן פנו ליפן במברק בו הם מבקשים מימון כספי ונשק במאי 1896. ממשלת הרסטורציה של מייג'י העדיפה שלא, וגם לא יכלה כלכלית, לספק תמיכה רשמית.
למרות זאת, גורמים יפניים שתמכו בעצמאות הפיליפינים ובתנועה הפן-אסייתית גייסו כספים ושלחו כלי נשק באונייה, שטבעה לפני שהגיעה ליעדה.
במהלך השלטון האמריקאי במקום, הקשרים הכלכליים שבין הפיליפינים ליפן גדלו באופן חסר תקדים ובשנת 1929 הייתה יפן שותפת הסחר הגדולה ביותר של הפיליפינים אחרי המדינה השלטת, ארצות הברית.
ההשקעות היפניות בפיליפינים בוצעו בעיקר על ידי מהגרים יפנים למקום, ברובם גננים, סוחרים וזונות.
בעיר דבאו סיטי שכנו באותה העת מעל 20,000 יפנים אתניים.
בעיר באגויו היוו היפנים יותר מ-22% מכוח העבודה.
ב-1935 הוערך כי המהגרים היפנים שלטו על 35 אחוזים מהסחר הקמעונאי בפיליפינים.
ההשקעות שנעשו כללו בעיקר השקעות בחקלאות ובמשאבי טבע במדינה.
בשנת 1940 (מהלך מלחמת העולם השנייה), כ-40 אחוזים מהייצוא הפיליפיני ליפן היה ברזל, כרום, נחושת, ומנגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור, הכוחות היפנים פלשו במהירות לפיליפינים והתגברו על הכוחות האמריקנים ועל הכוחות המקומיים.
אסטרטגית, יפן הייתה צריכה למנוע מהאיים לשמש כבסיס של כוחות בעלות הברית לתקיפה פוטנציאלית של האיים היפניים.
בנוסף לכך, לאימפריה היפנית היו שאיפות אימפריאליסטיות והייתה לה תוכנית לכבוש את כל אזור דרום מזרח אסיה.
בשנת 1943, הוקמה ממשלת בובה בפיליפינים, הרפובליקה הפיליפינית השנייה, אך זו לא זכתה לתמיכה מצד האזרחים, בעיקר בעקבות היחס הברוטלי של הצבא היפני לאוכלוסייה הפיליפינית האזרחית.
מאות ערים ועיירות עם מורשת קולוניאליסטית ספרדית נחרבו בעקבות האש בפיליפינים; ההפצצות האמריקניות והטקטיקה של הקמיקזה.
רק עיר אחת מתקופת השלטון הספרדי, ויגאן, שרדה.
ממשלת האימפריה היפנית לא הציעה מעולם עזרה בשחזור אתרי המורשת הפיליפיניים וגם ארצות הברית נתנה מימון קטן לשיקום שתי ערים, מנילה ובאגויו.
עשור לאחר המלחמה, הנוף המורשתי של הפיליפינים לעולם לא שוחזר בעקבות כלכלה הרוסה, חוסר מימון וחוסר במומחים תרבותיים באותו הזמן.
אזורי המורשת הוחלפו בעיקר בבתים זולים.
לפי הערכה אמריקנית ששוחררה רק שנים לאחר המלחמה, מספר המתים האמריקנים נאמד ב-10,380 ומספר הפצועים הסתכם ב-36,550. מספר היפנים המתים היה 255,795. מספר המתים הפיליפינים מעולם לא הוערך באופן רשמי, אולם לפי מחקרים, מספר המתים הפיליפינים עולה על מיליון איש, אחוז גדול מאוד באופן יחסי לאוכלוסייה באותו הזמן.
האוכלוסייה הפיליפינית לא התפתחה למשך חמש שנים לאחר המלחמה בעקבות מחלות או חוסר בתנאים בסיסיים.
היחסים שלאחר מלחמת העולם השנייה (1946–1965)
היחסים במהלך דיקטטורת פרדיננד מרקוס (1965–1986)
בשנת 1966 הקיסר הירוהיטו נפגש עם נשיא הפיליפינים לשעבר, פרדיננד מרקוס, שנה לאחר בחירתו לנשיאות הפיליפינים.
בשנת 1972 ביטל הנשיא מרקוס את הרשות המחוקקת הפיליפינית, ולקח על עצמו את סמכויות החקיקה של הרשות כחלק משלטונו הדיקטטורי.
הוא אשרר את אמנת החיבה, המסחר והניווט הפיליפינית-יפנית עשרה ימים לפני ביקורו של ראש ממשלת יפן לשעבר, קקואיי טנאקה.
בשנת 1975 יפן עקפה את ארצות הברית והפכה למקור ההשקעה הכי גדול של הפיליפינים.
במסגרת ההשקעה היפנית בפיליפינים, ממשלת יפן וממשלת הפיליפינים הקימו את כביש הידידות הפיליפיני–יפני, אשר כלל את גשר סן חואניקו, ומכון המחקר לרפואה טרופית בעיר מונטינלופה.
רבים מהפרויקטים זכו לביקורת עקב שממשלת יפן מעצימה את ממשלתו "המושחתת" של מרקוס.
הדבר מוכר בשם "שערוריית מרקוס" (ביפנית: マルコス疑惑) בקרב מבקרי הממשלה היפנית.
כאשר הוגלו בני משפחת מרקוס להוואי, ארצות הברית, בפברואר 1986 לאחר המהפכה הפיליפינית של 1986, הרשויות האמריקניות החרימו מסמכים שמשפחת מרקוס הביאה עימם.
המסמכים שהוחרמו חשפו כי מאז שנות השבעים קיבלו מרקוס ומקורביו הלוואות לא חוקיות מכ-50 קבלנים יפניים.
פרשה זו התפרסמה בשם "שערוריית מרקוס".
ממשלת יפן ביקשה באופן סודי מממשלת הפיליפינים להמעיט בחשיבותה של הפרשה מכיוון שהיא תשפיע על המגזר העסקי היפני בפיליפינים ועל היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
הלקחים משערוריית מרקוס היו בין הסיבות לכך שיפן יצרה את אמנת ה-ODA בשנת 1992, אמנה המחדדת את מדיניות הסיוע של יפן מעבר לים.
היחסים בעת המודרנית (1986 ואילך)
בשנות השמונים יפן המשיכה להוות מקור עיקרי לסיוע ותיירות בפיליפינים.
בחצי העשור הראשון של שנות השמונים, היו מעט מחלוקות במדיניות החוץ בין שתי המדינות.
יפן הייתה מהמדינות הראשונות אשר הביעו תמיכה בממשלת הפיליפינים החדשה בראשות קורסון אקינו.
יפן הייתה בעד הארכת חוזה ההגנה של ארצות הברית עם הפיליפינים, חוזה המאפשר קיום בסיסים צבאיים של ארצות הברית בפיליפינים.
השגריר היפני בפיליפינים, טושיו גוטו, שר החוץ היפני, טארו נקאימה וראש הממשלה היפני, טושיקי קאיפו, התנגדו לכך.
לבסוף, הסנאט הפיליפיני דחה את הארכת החוזה למרות ההצבעה החיובית של יפן, והשתדלות הממשל הפיליפיני בראשות אקינו.
הסנאט הפיליפיני הציע לערוך משאל עם בנושא.
עוד לפני שראמוס התמנה לנשיאות הפיליפינים, הוא קיים שיחות עם משרד ההגנה היפני על מנת לשפר את היחסים הצבאיים בין שתי המדינות.
יפן הפכה למקור הסיוע הגדול ביותר של הפיליפינים, ואחריה ארצות הברית וגרמניה.
יפן תרמה את הסיוע הגדול ביותר לפיליפינים, לאחר שספגה את רעידת האדמה באי לוזון בשנת 1990 והתפרצות הר הגעש פינטובו בשנת 1991.
יפן תמכה בהתקוממות האסלאמית בפיליפינים.
בשנת 2013 הודיעה ממשלת יפן כי היא תתרום למשמר החופים הפיליפיני עשר אוניות בשווי של 11 מיליון דולר.
יפן והפיליפינים חולקים "דאגה הדדית" לגבי עוצמתה הגוברת של סין בכלכלת אסיה.
בנובמבר 2015 נחתם הסכם הלוואה בסך של 2 מיליארד דולר בין ממשלת הפיליפינים לסוכנות הבינלאומית לשיתוף פעולה ביפן (JICA).
מטרת ההסכם היא מימון חלק מהקמת מערכת רכבת בין העיר מנילה לעיר מולולוס.
על פי מחלקת הכספים הפיליפינית, ההסכם היה הסיוע הגדול ביותר של ה-JICA שאי פעם הוענק למדינה אחרת.
ב-29 בפברואר 2016, ממשלת יפן וממשלת הפיליפינים חתמו על חוזה לאספקת ציוד הגנה לפיליפינים.
החוזה נתן מסגרת לאספקת ציוד ביטחון וטכנולוגיה, המאפשרת לשתי המדינות לבצע פרויקטים מחקריים משותפים.
בתחילת מאי 2016, נשיא הפיליפינים, רוקאס, אמר כי אם הוא ייבחר לראשות הפיליפינים בפעם השנייה, הוא יקדם את חתימת אמנת ההגנה ההדדית בין האומה היפנית לפיליפינים.
ב-10 במאי 2016, רוקאס הפסיד בבחירות לרודריגו דוטרטה ובכך השיח על חתימת החוזה הופסק.
באוקטובר 2016 ממשלת הפיליפינים החדשה הצהירה כי האמנה עשויה להיחתם במהלך הביקור הרשמי העתידי של דוטרטה ביפן.
הביקור לא קידם את חתימת האמנה.
מדינה שם בשפה הרשמית בפיליפינית: Repúbliká ng̃ Pilipinas ביפנית: 日本 סמל דגל עיר בירה מנילה
יחסי הפיליפינים–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת הפיליפינים ובין הרפובליקה של קוריאה.
בין המדינות מתקיימים יחסים פוריים בנושאים רבים, וביניהם דיפלומטיה, ביטחון, כלכלה ותיירות.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בילטרליים ב-3 במרץ 1949. הפיליפינים הייתה המדינה החמישית בעולם, והראשונה באסיה להכיר בקוריאה הדרומית כמדינה עצמאית.
דרום קוריאה היא שותפת המסחר השישית בגודלה של הפיליפינים, ואילו הפיליפינים היא המדינה השלישית האטרקטיבית בדרום מזרח אסיה למשקיעים מדרום קוריאה נכון ל-2011.
אזרחי קוריאה הדרומית מרבים לבקר בפיליפינים, כאשר בשנת 2011, מספר אזרחי המדינה שטיילו בפיליפינים היה הגבוה ביותר מבין שאר המדינות.
אחריהם ברשימה הופיעו יפן וארצות הברית.
היחסים הצבאיים בין המדינות החלו בעקבות מלחמת קוריאה, כשממשלת הפיליפינים שלחה כוחות צבאיים לעזור במערכה נגד קוריאה הצפונית וסין.
דרום קוריאה מספקת אמצעי לחימה, מטוסי קרב וספינות קרב לכוחות הצבא של הפיליפינים, למלחמה נגד המורדים הקומוניסטים והמוסלמים במדינה.
קוריאה הדרומית מיוצגת בפיליפינים על ידי שגרירות שהיא מחזיקה במנילה, בירת המדינה.
הפיליפינים מיוצגת בקוריאה הדרומית על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בסיאול, בירת המדינה.
נכון לשנת 2011 כ-90,000 אזרחי דרום קוריאה מתגוררים בפיליפינים.
נכון לשנת 2009 כ-45,000 אזרחי הפיליפינים קוריאה מתגוררים בקוריאה הדרומית.
יחסי הפיליפינים–טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין רפובליקת הפיליפינים ובין הרפובליקה הטורקית.
יחסים דיפלומטיים רשמיים בין המדינות כוננו ב-13 ביוני 1949 על ידי חתימת חוזה ידידות.
טורקיה הקימה את שגרירותה במנילה בשנת 1990, ואילו הפיליפינים הקימה את שגרירותה באנקרה באוקטובר 1991. טורקיה הקימה גם קונסוליית כבוד בסבו בשנת 1992.
נשיא הפיליפינים פידל ראמוס ערך ביקור ממלכתי בטורקיה בפברואר 1995. גם נשיא טורקיה סוליימאן דמירל, ערך ביקור ממלכתי בפיליפינים בפברואר 1999. בספטמבר 2009 ארגנה נשיאת הפיליפינים גלוריה מקפגל ארויו ביקור בטורקיה.
בנובמבר 2014 ראש ממשלת טורקיה אהמט דבוטאולו, ונשיא הפיליפינים בניגנו אקינו (השלישי) נפגשו יחד במנילה כדי לדון על תהליך השלום עם Bangsamoro ועל האיום של דאעש בפיליפינים.
הפיליפינים אינה חתומה על חוזה הסגרה עם טורקיה.
טורקיה תומכת בפתרון הסכסוך בדרום הפיליפינים והייתה מעורבת בשיחות השלום של ממשלת הפיליפינים עם החזית לשחרור האסלאם מורו (MILF).
טורקיה היא חלק מהגוף העצמאי להפסקת הפיקוח (IDB) המפקח על הפסקת הכוחות המזוינים של MILF.
ארגון טורקי הוא גם חבר בצוות המעקב של צד שלישי המוטל עליו לפקח על יישום כל ההסכמים בין הממשלה הפיליפינית לבין MILF.
חברות טורקיות השתתפו במודרניזציה של שישה נגמ"שים של צבא הפיליפינים.
הפיליפינים מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה ו-3 קונסוליות בגזיאנטפ, איזמיר ומרסין.
טורקיה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליה כללית בסבו.
יחסי הפיליפינים–סרי לנקה הם היחסים הבילטרליים בין הפיליפינים לבין סרי לנקה.
היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים לסרי לנקה נוצרו בינואר 1961 כאשר הפיליפינים פתחו משרד שליחות דיפלומטי בקולומבו.
לסרי לנקה הייתה משלחת לקשרים עם הפיליפינים שיושבת ביפן.
המשימות הדיפלומטיות של שתי המדינות במנילה ובקולומבו הועלו לשגרירויות ב-1964 וב-1966 בהתאמה.
עם זאת, שתי המדינות החליטו לסגור את שגרירויותיהן ב-30 ביוני 1993.
בספטמבר 1998, סרי לנקה פתחה מחדש את משלחתה הדיפלומטית במנילה, המונעת על ידי אינטרס לתאם עם בנק הפיתוח האסייתי, שממוקם במנילה.
הפיליפינים, כחברה מייסדת באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, תרמו גם הם להחלטה לפתוח מחדש את שגרירותה.
כדי להנציח יחסים דו צדדיים חיוביים, סרי לנקה העניקה פיל בשם מלי לפיליפינים, שמטופלת כעת על ידי ממשלת העיר מנילה דרך הגנים הזואולוגיים והבוטניים של מנילה.
הפיליפינים מחזיקים קונסוליית כבוד בסרי לנקה.
ישנם 400–500 עובדים פיליפינים בסרי לנקה.
יחסי הפיליפינים–מקסיקו הם יחסי החוץ בין מקסיקו והפיליפינים.
שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת מזמן ששתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית כמלכות המשנה של ספרד החדשה.
שתי המדינות חברות ב-APEC, באיגוד האקדמיות של השפה הספרדית ובאו"ם.
מקסיקו והפיליפינים חולקות מסורות ומנהגים רבים, הנובעים מקשרים שנוצרו במשך 400 שנה.
בשנת 1521 כבש הרנאן קורטס את האימפריה האצטקית; ובאותה שנה נסע פרדיננד מגלן לאסיה וטען לבעלות כתר ספרד על האיים באזור מדינת הפיליפינים המודרנית.
בשנת 1543, לאחר גילויים, הפליג החוקר רוי לופס דה וייאלובוס מבארה דה נבידאד שבמערב מקסיקו כדי לזהות את האיים האלה וכינה אותם איי הפיליפינים, לכבוד הנסיך פליפה מאסטוריאס.
בשנת 1565 תבע מושל ספרד, מיגל לופס דה לגאספי, את הפיליפינים כמושבה ספרדית, וקבע את מנילה לבירתו בשנת 1571. בשל ריחוקה מספרד, השלטון הספרדי הכפיף את הממשל של מנילה למלכות המשנה של ספרד החדשה במשך מאתיים וחמישים שנים.
אוונגליזציה ומסחר היוו את ליבת הקשרים הבין-יבשתיים בין אסיה לאמריקה שמומשו באמצעות הגליאון של מנילה.
בגלל חילופי הדברים הגדולים עם הפיליפינים באותם ימים, אומצו תכונות תרבותיות רבות זו על ידי זו, כאשר מקסיקנים נשארו בפיליפינים, והפיליפינים הקימו במקסיקו, במיוחד את החוף המערבי המרכזי, ליד עיירת הנמל אקפולקו.
מילים רבות משפת נאוואטל אומצו ופופולריות בפיליפינים, כמו "טיאנגי" (יריד שוק) ו"זפוטה" (פרי).
לאור הכפפת הממשל בפיליפינים למלכות המשנה של ספרד החדשה שישבה במקסיקו, רבים מהמושלים בפיליפינים היו מקסיקניים-קריאוליים.
הצבא גויס מכל אוכלוסיות ספרד החדשה, מה שהוביל להתערבבות אתנית ותרבותית בין מקסיקנים לפיליפינים.
האוונגליזציה והמסחר חיברו בין אמריקה לאסיה, בעיקר באמצעות הגליאון של מנילה.
הסחר בין קנטון שבסין לאקפולקו עבר במנילה, לשם הגיעו ספינות סיניות עמוסות משי ופורצלן כדי להישלח לאמריקה, תמורת כסף.
וחילופי רעיונות ליוו את חילופי המוצרים.
בשנת 1842, לאחר התקופה הקולוניאלית, מינתה מקסיקו נציג עצמאי במנילה.
עם זאת, ההתייחסות המוקדמת ביותר לדיפלומט מקסיקני בפיליפינים הייתה בתקופת הפורפיריאטו במקסיקו, עם מינויו של אבריסטו ארנאנדס באטלר בשנת 1878 לקונסול.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מקסיקו השתתפה במערכה באוקיינוס השקט נגד יפן ושלחה את טייסת 201, עם כוח משלוח של חיל האוויר המקסיקני, שהגיע למנילה ב-30 באפריל 1945 בפיקודו של אלוף-משנה אנטוניו קרדנאס רודריגס.
חיל האוויר המקסיקני השתתף בקרב לוזון .
העצמאות של הפיליפינים הביאה לעידן חדש של יחסים בין שתי המדינות.
מקסיקו שלחה נציג להשתתף בחגיגות עצמאות האומה הדרום-מזרח אסייתית.
הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי ב-14 באפריל 1953. שנת 1964 נקבעה "שנת הידידות הפיליפינית-מקסיקנית", לחגוג את שנת ה-400 למסע של מיגל לופס דה לגאספי.
בימינו, כיבוש הפיליפינים נתפס כיוזמה ספרדית, בעוד שמקסיקו נתפסת כמדינה של קשר היסטורי וידידות, וכמה קבוצות מתכוונות לחזק את הקשר בין שתי המדינות.
הנציגות הפיליפינית במקסיקו פתחה את שעריה ב-17 בספטמבר 1953. היא הועלתה לדרגת שגרירות ב-25 ביולי 1961. באותה שנה פתחה מקסיקו שגרירות במנילה.
בתקופת נשיאותו של דיוסדאדו מקפגל בפיליפינים, נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס ערך ביקור ממלכתי בפיליפינים בין התאריכים 20–23 באוקטובר 1962, כביקור גומלין לנסיעה למקסיקו בשנת 1960 שעשה מקפגל, אז סגן נשיא.
הנשיאה גלוריה מקפגל ארויו ביקרה במקסיקו ב-21 בנובמבר 2001 כדי להשתתף בכנס הבינלאומי של המפלגות הנוצריות-דמוקרטיות, בו ייצג הנשיא ויסנטה פוקס את מקסיקו.
מקפגל ארויו התארחה במקסיקו במהלך אספת מנהיגי APEC העשירית שהתקיימה בלה פאס שבבאחה קליפורניה הדרומית באוקטובר 2002.
בנובמבר 2011 ביקרה הגברת הראשונה של מקסיקו, מרגריטה סבלה, ביקור מיוחד של יומיים בפיליפינים.
סבלה פגשה את נשיא הפיליפינים בארמון מאלאקניינג.
היא גם ביקרה במבצר סנטיאגו ובמקלט Nayong Kabataan לילדים.
נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו ביקר בפיליפינים ב-17 בנובמבר 2015 במהלך פגישת מנהיגי הכלכלה של APEC במנילה.
במהלך ביקורו שוחחו פנייה ניטו ונשיא הפיליפינים בניגנו אקינו על שיפור קשרי הסחר והיו עדים לחתימה על הסכמים דו-צדדיים בנושא הימנעות מכפל מס, שיתוף פעולה בתיירות ומאבק בסחר בלתי חוקי בסמים.
ביקורים רמי דרג ממקסיקו בפיליפינים
הנשיא אדולפו לופס מטאוס (אוקטובר 1962)
הנשיא חוסה לופס פורטייו (נובמבר 1978)
הנשיא ארנסטו סדייו (נובמבר 1996)
הנשיא אנריקה פניה נייטו (נובמבר 2015)
ביקורים רמי דרג מהפיליפינים במקסיקו
הנשיא פרדיננד מרקוס (אוקטובר 1981)
הנשיא פידל ראמוס (מאי 1997)
הנשיאה גלוריה מקפגל ארויו (נובמבר 2001 ואוקטובר 2002)
עד כה חתמו מקסיקו והפיליפינים על ההסכמים הבאים:
הסכם הובלה אווירית דו צדדי, שנחתם בשנת 1952.
הסכם תרבות שנחתם במקסיקו בשנת 1969.
הסכם לשיתוף פעולה מדעי-טכני בעניינים חקלאיים, נחתם בשנת 1994.
הסכם לשיתוף פעולה בתחום התיירות בשנת 1995.
הסכם ביטול ויזה רגיל, נחתם בשנת 1997.
הסכם לשיתוף פעולה במאבק בסחר בלתי חוקי ושימוש בסמים נרקוטיים.
הסכם בסיסי לשיתוף פעולה טכני ומדעי בשנת 1997.
בקרת חומרים ופסיכוטרופיים, נחתמה בשנת 1997.
מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה אקדמי בין מזכירות לענייני חוץ של מקסיקו לבין משרד החוץ של הפיליפינים, שנחתם בשנת 1997.
בפברואר 2012 חתם שר החוץ הפיליפיני אלברט דל רוסאריו על שני הסכמים דו צדדיים עם שרת החוץ המקסיקנית פטרישיה אספינוזה במקסיקו.
הסכמים אלה כוללים הקמת ועדת ייעוץ דו-צדדית משותפת ומתן החלפת מידע, מודולי הכשרה וחוקרים להכשרה דיפלומטית.
בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-2.9 מיליארד דולר.
מוצרי היצוא העיקריים של מקסיקו לפיליפינים כוללים: עפרות נחושת ומוצריהם; יחידות זיכרון; טקילה; משקאות אלכוהוליים; מחוללי אותות רדיו, שמע, וידאו או סטריאו; מחוללי אפקטים אקוסטיים מיוחדים; סירות מנוע; יחידות בקרה או מתאמים; ומעגלים מודולריים.
מוצרי הייצוא העיקריים של הפיליפינים למקסיקו כוללים: יחידות זיכרון; תאים סולאריים פוטו-וולטאיים; מקורות מתח; סחורות קידום תעשיית הרכב וחלקי הרכב; מעגלים מודולריים; ונפט גולמי.
מקסיקו היא היבואנית השלישית בגודלה מהפיליפינים ביבשת אמריקה (אחרי ארצות הברית וקנדה) והיא היצואנית השביעית בגודלה לפיליפינים.
החברה הרב-לאומית המקסיקנית Cemex פועלת בפיליפינים.
מקסיקו מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה
הפיליפינים מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי
יחסי הפיליפינים–יוון הם יחסי החוץ בין הפיליפינים ויוון.
שתי המדינות כוננו את היחסים הדו-צדדיים, הדיפלומטיים והמסחריים בשנת 1947.
העיר היוונית סלוניקי פתוחה לשיפור הקשרים העסקיים עם הפיליפינים.
סלוניקי הממוקמת בצפון יוון, היא המרכז הכלכלי הגדול, התעשייתי, המסחרי והפוליטי השני במדינה, ומרכז תחבורה מרכזי בדרום מזרח אירופה.
על פי הסטטיסטיקה הרשמית של יוון, היו 5,000 פיליפינים ביוון בשנת 1991, שהצטמצמו ל-2,000 עד 1996. במציאות, היו הרבה יותר שוהים בלתי חוקיים.
הקהילה הפיליפינית הקימה בית ספר לילדיהם במרכז העיר אתונה.
חלק גדול הן נשים (81% בשנת 1999), שבדרך כלל מוצאות עבודה כעובדות בית.
יוון מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-5 קונסוליות בהרקליון, פטרס, פיראוס, רודוס וסלוניקי.
יחסי הפיליפינים–ניו זילנד הם היחסים הדו-צדדיים בין ניו זילנד לבין הפיליפינים.
שתי המדינות חברות בשיתוף פעולה כלכלי באסיה ופסיפיק.
ניו זילנד והפיליפינים נלחמו יחד במהלך מלחמת קוריאה (1950–1953) תחת ה"פעולה המשטרתית" של האו"ם כדי להתמודד עם פלישת צפון קוריאה לדרום קוריאה.
במהלך המלחמה הקרה, ניו זילנד והפיליפינים היו שניהם חלק מ-SEATO בין השנים 1954–1977. חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ערך גם תרגילים בפיליפינים.
סך הייצוא של ניו זילנד לפיליפינים בשנת 2010 הסתכם בכ-475 מיליון דולר, המהווה גידול של 30% לעומת 2009, מה שהפך את הפיליפינים לאחד משוקי הייצוא העיקריים שלהם.
שר החוץ הפיליפיני אלברט דל רוסאריו ערך ביקור רשמי בן יומיים בניו זילנד בהזמנת שר החוץ מורי מקולי.
המזכיר ציין את הפעילות העסקית ההולכת וגוברת בין הפיליפינים לניו זילנד כאשר חברות רבות יותר בשתי המדינות בוחנות ועוסקות בהזדמנויות עסקיות והשקעות בתחומי החלב, טכנולוגיית המידע, הגיאותרמיה ועוד.
באוקטובר 2012 ערך הנשיא בניגנו אקינו השלישי ביקור ממלכתי בניו זילנד.
הוא היה עד לחתימה על שלושה הסכמים דו-צדדיים שנועדו לחזק את היחסים הדיפלומטיים בין מנילה לוולינגטון.
החתימה באה בעקבות פגישה דו-צדדית בין הנשיא אקינו לבין ראש הממשלה ג'ון קי, שניהם נערכו בבניין הפרלמנט.
ההסכמים עוסקים בתוכנית חופשית לעבודה הדדית, בשיתוף פעולה הגנתי ובאנרגיה גיאותרמית.
בשנת 2009, משטרת ניו זילנד סייעה למשטרה הלאומית בפיליפינים להילחם במתאמפטמין.
משטרת ניו זילנד מסייעת גם במתן הדרכות למשטרה הלאומית בפיליפינים.
בשנת 2013 התגוררו בניו זילנד מעל 40,000 פיליפינים.
מפקד האוכלוסין בניו זילנד בשנת 1936 מצא שישה תושבים מניו זילנד שנולדו בפיליפינים, והגעת הסטודנטים הפיליפינים למדינה החלה לצמוח בשנת 1960 במסגרת תוכנית קולומבו עם זאת, אפילו בסוף שנת 1981, היו בניו זילנד 405 פיליפינים בלבד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 האזורים המאוכלסים מאוד כמו וולינגטון ואוקלנד (במיוחד פרברי הנדרסון והר רוסקיל) החלו לראות צמיחה אקספוננציאלית של הקהילות הפיליפיניות שלהם.
הקהילות עצמן ידועות בחגיגות רבות הקשורות לפיליפינים, במיוחד בחגיגת יום העצמאות הפיליפיני מדי שנה ביום ראשון הקרוב ל-12 ביוני.
באפריל 2008 ציינה שגרירות ניו זילנד כי הם רוצים להגדיל את צריכת האחיות והמהנדסים מהפיליפינים.
הפיליפינים מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון ו-2 קונסוליות באוקלנד ובכרייסטצ'רץ'.
ניו זילנד מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
יחסי הפיליפינים–מלזיה הם היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים ומלזיה.
בשנת 1959 הפיליפינים כוננה יחסים דיפלומטיים עם פדרציית מלאיה (הישות שקדמה למלזיה), ושגרירות נפתחה בקואלה לומפור בשנת 1961. לאחר הקמת מלזיה בשנת 1963, שולבה בה גם צפון בורנאו, שטח שהפיליפינים טוענת לבעלות עליו, ובעקבות כך הפיליפינים ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מלזיה למשך מספר חודשים.
בפגישה במנילה חתמו נציגי אינדונזיה, מלזיה והפיליפינים על הסכם מנילה, שקבע את התנאים להגדרה העצמית של סבה, אך לאחר מכן התעלמו ממנו כל החותמים.
היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים ומלזיה חודשו בשנת 1989, אך המחלוקת על מעמדה של צפון בורנאו עדיין לא נפתרה.
הטריטוריה של איי ספראטלי נתונה לתביעה של שש מדינות במקביל: וייטנאם, סין, טאיוואן, מלזיה, הפיליפינים וברוניי.
למרות גודלם הזעיר, איי הארכיפלג חשובים מבחינת נוכחותם באזור.
בנוסף, מחקרים מצביעים על הימצאות כמויות משמעותיות של נפט וגז.
באיים אין אוכלוסייה קבועה, והם משמשים כיום אזור דיג.
בשנת 2013, 109,437 תיירים מלזיים ביקרו בפיליפינים, ומן הפיליפינים למלזיה ביקרו 403,728 תיירים.
בשנת 2015 מחזור המסחר בין המדינות הסתכם בכ-330.6 מיליון דולר.
היצוא של הפיליפינים למלזיה הסתכם ב-1.2 מיליארד דולר והיבוא ממלזיה הגיע ל-3.4 מיליארד דולר.
מלזיה מספקת לפיליפינים את המוצרים הבאים: הנדסת חשמל, שמן דקלים, ציוד מכני, מוצרי חשמל, מתכת, מזון וכימיקלים.
סחורות היבוא העיקריות של מלזיה מהפיליפינים הן משאבי טבע וחומרי גלם.
לאחר רעידת האדמה בבוהול בשנת 2013. מלזיה הקצתה כ-1.64 מיליון דולר כסיוע.
בשנת 2014 התחייבה מלזיה 1.3 מיליון דולר לסייע לפיליפינים לאחר הטייפון האיאן.
הפיליפינים מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור.
מלזיה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליה כללית בדבאו סיטי.
יחסי הפיליפינים–קוריאה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה ושל הרפובליקה של הפיליפינים.
במהלך מלחמת קוריאה לחמה הפיליפינים לצד קוריאה הדרומית, נגד קוריאה הצפונית.
המאמצים לכונן קשרים פורמליים בין שתי המדינות החלו כבר בשנות השבעים, אך מאמצים כאלה לא ראו שום התפתחות משמעותית בשנות השמונים.
הגורמים שעיכבו מאמצים אלו כללו את מדיניות החוץ המסורתית האנטי-קומוניסטית של הפיליפינים באותה תקופה, כמו גם חשדות לפיה קוריאה הצפונית תמכה במפלגה הקומוניסטית של הפיליפינים ובזרוע המזוינת שלה, צבא העם החדש (NPA).
תמיכה מוגבלת של קוריאה הצפונית ב-NPA נטענה על ידי דו"ח 1990 של דפוסי הטרור העולמי על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשנת 1998, כיו"ר הפורום האזורי של ASEAN, הפיליפינים יזמה את תהליך קבלת קוריאה הצפונית כחברה בפורום, אולם זו האחרונה הצהירה כי על מדינות דרום מזרח אסיה, כמו ברוניי והפיליפינים, לכונן תחילה יחסים רשמיים עם קוריאה הצפונית לפני שתצטרף ל-ARF.
שרי החוץ של שתי המדינות נפגשו בניו יורק בספטמבר 1999, בשולי העצרת הכללית של האומות המאוחדות, כדי לדון בשיפור הקשרים הדו-צדדיים.
לאחר מכן פגישה בקולומביה, במהלך ועידת המדינות הבלתי-מזדהות באפריל 2000, שם הסכימו באופן עקרוני לכונן יחסים דיפלומטיים.
שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-12 ביולי 2000 עם חתימת ההסכם המשותף על ידי שר החוץ הפיליפיני דאז דומינגו ל.
סיאזון הבן ושגריר קוריאה הצפונית בתאילנד, ג'ו אינ-צ'ול, בטקס שנערך במשרד החוץ בפסאי, מטרו מנילה, הפיליפינים.
זה בא לאחר יותר מ-20 שנות משא ומתן.
הפיליפינים הייתה אחת המדינות האחרונות באסיה שכוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם קוריאה הצפונית.
קוריאה הצפונית הצטרפה באותו חודש לאיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
עוד דווח בתחילת העשור השני של המאה ה-21, כי קוריאה הצפונית הציעה להקים שגרירות קבועה במנילה, שאותה דחו גורמים בפיליפינים.
על פי הדיווחים, הדחייה נבעה מהחשד של הרשויות בפיליפינים כלפי דיפלומטים צפון קוריאניים, שכן הם נחשבו בעלי מוניטין לנהל "פעילויות חוץ דיפלומטיות" כגון הברחות וזיופים במדינות זרות אחרות.
שר החוץ הפיליפיני סיאזון התעקש כי קוריאה הצפונית מעולם לא הגישה בקשה כזו.
עם זאת, הוא נותר פתוח להרחבת הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
הפיליפינים, כבעלי ברית של קוריאה הדרומית וארצות הברית, ממשיכה לגנות את ניסויי הטילים הגרעיניים של קוריאה הצפונית הנחשבים כמנוגדים להחלטות מועצת הביטחון של האו"ם האוסרים על קוריאה הצפונית להשתמש בטכנולוגיה בליסטית לכל מטרה שהיא.
במרץ 2016, בהתאם לסנקציות של האומות המאוחדות (האו"ם), הפיליפינים השתלטו על ספינה צפון קוריאנית, ג'ין טנג, אך לא מצאו עליה חומר נפץ או חומרים אסורים.
כעבור מספר שבועות השתלטו שוב על ספינה אחרת, תרזה בגוניה, ושוב לא נמצאו חומרים אסורים.
על פי מחלקת המסחר והתעשייה הפיליפינית, הייצוא העיקרי של הפיליפינים לקוריאה הצפונית כלל בננות, מחשבים ומעגלים משולבים.
בשנת 2017, על פי הדיווחים, הפיליפינים הייתה שותפת הסחר השלישית בגודלה של קוריאה הצפונית על פי ה-Daily NK, לצד הודו וסין, כאשר האחרונה מהווה 90 אחוז מהסחר בקוריאה הצפונית.
יחסי הסחר הושעו על ידי הפיליפינים בספטמבר 2017 כדי לציית להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם שקראה להמשך סנקציות נגד קוריאה הצפונית בגלל ניסויי הטילים שלה ביולי 2017 .
הפיליפינים מיוצגת בקוריאה הצפונית באמצעות שגרירותה בבייג'ינג.
קוריאה הצפונית מיוצגת באמצעות שגרירותה בבנגקוק ובנוסף מחזיקה שגרירות בהאנוי.
יחסי הפיליפינים–מונגוליה הם יחסי החוץ בין הפיליפינים למונגוליה.
יחסי הפיליפינים–מרוקו הם היחסים הדו-צדדיים בין הפיליפינים למרוקו.
היחסים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-27 בדצמבר 1975.
הפיליפינים החזיקה בעבר שגרירות למרוקו ברבאט.
השגרירות נסגרה במרץ 1986, כחודש בדיוק לאחר כניסתה של הנשיאה קורסון אקינו לתפקיד בעקבות מהפכת הכוח העממית.
בתו של הנשיא המודח פרדיננד מרקוס, אימי מרקוס, ובעלה טומי מנוטוק התגוררו במרוקו ועל פי הדיווחים החזיקו בדרכונים מרוקאים בעקבות הפלתו של מרקוס.
המרקוסים היו חברים קרובים של המלך חסן השני.
על סגירת הנציגות הדיפלומטית נמתחה ביקורת על ידי הסנאטורית הפיליפינית לטיסיה ראמוס-שאהאני, שטענה כי תדמית הפיליפינים בעולם המוסלמי נפגעה עם סגירת השגרירות.
היא ראתה במהלך כמתעלם מהמלך חסן השני, צאצאו של מוחמד ומייסד הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מרוקו מחזיקה שגריר בפיליפינים, מוחמד רידה אל-פאסי, שהגיש את אמנתו לנשיא רודריגו דוטרטה ב-10 בינואר 2017. עם זאת, השגרירות נפתחה כמעט שנתיים לאחר מכן, בנובמבר 2018.
בדצמבר 2019 פתחה הפיליפינים מחדש את שגרירותה ברבאט שבמרוקו.
נכון לשנת 2014, יש יותר מ-3,000 עובדים פיליפינים מעבר לים במרוקו.
הפיליפינים מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
מרוקו מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
יחסי הפיליפינים–ערב הסעודית הם היחסים הבילטרליים של הפיליפינים וערב הסעודית.
יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-24 באוקטובר 1969.
ב-2012, ערב הסעודית הייתה שותפת הסחר העשירית בגודלה של הפיליפינים, השוק ה-31 וה-8 בגודלם בתחומי היצוא והיבוא בהתאמה.
ערב הסעודית הייתה גם שותפת הסחר וספקית היבוא הגדולה של הפיליפינים, ושוק היצוא השני בגודלו במזרח התיכון.