tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרוץ האחרון, ה-30 ק"מ החופשי, סיימה במקום השני לאחר יוהוג.
ביורגן סיימה את אליפות העולם עם 4 מדליות זהב ומדליית כסף, והייתה לספורטאית המעוטרת ביותר.
לאחר אליפות העולם הגיעה למקום הרביעי בסקיאתלון בלאהטי, התבוסה הראשונה שלה במרוץ למרחקים בגביע העולם זה שנה.
למחרת ניצחה בספרינט, והשוותה את ילנה ואלבה עם 45 ניצחונות בגביע העולם.
עם ניצחונה בסיום גביע העולם בסטוקהולם ופאלון השוותה את ביורן דאהלי עם 46 ניצחונות בגביע העולם.
היא סיימה במקום השני בגביע העולם אחרי קובלצ'יק.
לאחר מכן, ניצחה ב-30 ק"מ החופשי באליפות הלאומית בטרומסה.
ביורגן נבחרה על ידי איגוד כתבי הספורט AIPS כספורטאית (האישה) השנה בעולם לשנת 2011. בנוסף נבחרה לספורטאית (האישה) השנה בנורווגיה, וכמודל לדוגמה לשנת 2011.
ביורגן התחילה את העונה כפי שהתחילה את העונה שעברה, עם ניצחון במרוץ גביע העולם הראשון של העונה, שהפעם התרחש בשושן (Sjusjøen).
זה היה ניצחונה ה-47, ובכך עקפה את ביורן דאהלי והחזיקה לבדה בתואר הספורטאית המעוטרת בתולדות גביע העולם.
שבוע לאחר מכן, ניצחה בספרינט הקלאסי וב-5 ק"מ החופשי בדרך לניצחון במיני-טור של קוסאמו.
היא ניצחה שבוע לאחר מכן ב-15 ק"מ החופשי בדאבוס.
לאחר מכן היא חלתה ונאצלה לדלג את תחרויות טרום חג המולד ברוגלה.
בעונה ללא אליפות, הטור דה סקי היה מטרתה הגדולה של ביורגן.
מחלתה טרם הטור הפריעה לה, כשקובלצ'יק מנצחת בשלושת השלבים הראשונים, לפני שביורגן חזרה לנצח בארבעת השלבים הבאים.
קובלצ'יק שבה וניצחה בשלב השמיני.
טרם הטיפוס על האלפ צרמיז בואל די פיים הובילה קובלצ'יק ב-11 שניות.
ביורגן הדביקה את קובלצ'יק עד בסיס הגבעה, אך אז הובסה בטיפוס עליה כשקובלצ'יק מנצחת את השלב ב-28 שניות, ובכך את הטור דה סקי.
קובלצ'יק הייתה בכושר שיא בהמשך ינואר וניצחה בשלושה מרוצים נוספים לפני שביורגן ניצחה שוב ב-10 ק"מ החופשי בריבינסק.
לאחר הניצחון ב-15 ק"מ הקלאסי בנובה מסטו השיגה שוב את ההובלה בגביע העולם.
לאחר מכן, בתחרויות הביתיות עבור קובלצ'יק בזקלרסקה פורבה השיגה קובלצ'יק שוב את ההובלה בגביע העולם.
במרץ ביורגן חזרה לכושר שיא כשהיא מנצחת בארבע תחרויות: הספרינט בלאהטי, דראמן, הולמנקולן וסיום העונה בסטוקהולם ובפאלון.
היא ניצחה בגביע העולם לעונה, כשהיא מובילה ב-270 נק' את קובלצ'יק.
לאחר שהובסה על ידי תרזה יוהוג בפתיחה העונה הלאומית בבייטושטולן, ביורגן חזרה וניצחה בפתיחת הגביע הלאומי ביאליברה.
היא ניצחה בשבוע לאחר מכן בפעם השלישית ברציפות במיני-טור בקוסאמו.
היא בחרה לדלג על התחרויות בקנדה על מנת להתכונן לאחת המטרות החשובות של העונה, הטור דה סקי.
במהלך אימון בנורווגיה ערב חג המולד, מהפרעת קצב, ולכן נאלצה לדלג על הטור דה סקי.
בחזרתה לתחרות לאחר אי הסדירות בקצב הלב, בלה קלוסאז שבצרפת, ניצחה ב-10 ק"מ הקלאסי.
שבוע לאחר מכן ניצחה בפער של 37 שניות באליפות נורווגיה ב-10 ק"מ החופשי לפני יוהוג, הגיעה שלישית בספרינט וניצחה בסקיאתלון ל-15 ק"מ.
בכך זכתה בתואר הלאומי ה-16 שלה, והשוותה את אודבר ברה ובנטה סקארי.
באליפות העולם בואל די פיים (2013) זכתה בארבע מדליות זהב ובמדליית כסף בחמש התחרויות בהן השתתפה.
בתחרות הראשונה, ספרינט קלאסי, ניצחה לפני אידה אינגמרסדוטר ומייקן קספרסן פאלה.
בסקיאתלון ל-15 ק"מ ניצחה לפני שלוש נורווגיות, תרזה יוהוג, היידי ונג, וקריסטין שטומר שטיירה.
זו הייתה מדליית הזהב העשירית של ביורגן מאליפויות העולם ובכך עקפה את ביורן דאהלי והפכה לספורטאית הנורווגית המעוטרת ביותר בהקשר זה.
ב-10 ק"מ החופשי זכתה במדליית הכסף, לאחר יוהוג ולפי יוליה צ'קלבה.
במרוץ השליחות, שהורכב מ-4 הראשונות בסקיאתלון, הנורווגיות היו המועמדות הבכירות לניצחון, והן ניצחו כשביורגן הייתה השליחה האחרונה, לאחר ונג, שטיירה, ויוהוג.
במטרתה הגדולה לעונה, ה-30 ק"מ הקלאסי, היא ניצחה את קובלצ'יק ואת יוהוג בספרינט לקו הסיום.
זה היה מדליית הזהב ה-12 של ביורגן, המדורגת רק אחרי ילנה ואלבה (14) באליפות העולם.
ביורגן הובסה שוב בפתיחת העונה הלאומית בבייטושטולן על ידי יוהוג.
שוב, ביורגן חזרה בתחרות גביע העולם הראשונה, כשהיא מנצחת בפעם הרביעית ברציפות במיני-טור של קוסאמו, בפעם הרביעית שהוא נערך.
לאחר מכן ניצחה בשתי התחרויות בדאבוס.
ביורגן ניצחה במרוץ הפתיחה של הטור דה סקי, אבל נעשתה חולה במהלך השלב השלישי ונאלצה לפרוש מהטור.
באמצע ינואר, היא הגיעה למקום השלישי ב-10 ק"מ הקלאסי באליפות נורווגיה, אחרי יוהוג והיידי ונג.
בתחרויות הטרום-אולימפיות בטובלאך חזרה ביורגן לכושר שיא, כשהיא מנצחת ב-10 ק"מ הקלאסי ובספרינט החופשי.
בתחרות האולימפיות הראשונה, סקיאתלון ל-15 ק"מ, הייתה ביורגן ליחידה שהצליחה לעקוב אחרי שרלוט קאלה בגבעה האחרונה, ולאחר שעקפה אותה בראש הגבעה זכתה במדליית הזהב האולימפית הרביעית שלה.
במרוץ הספרינט החופשי שלושה ימים מאוחר יותר, נפלה ביורגן בחצי הגמר והודחה בו, התחרות הראשונה שלה זה 17 תחרויות באליפויות בינלאומיות מהן יצאה ללא מדליה.
ה-10 ק"מ הקלאסי היווה אכזבה נוספת עבור ביורגן, לאחר שנחלשה מאוד בגבעה האחרונה וסיימה במקום החמישי, לאחר קובלצ'יק, קאלה, יוהוג, וסארינן.
לאור הישגיהן במשחקים ובעונות הקודמות, הנורווגיות היו המועמדות הבכירות לניצחון במרוץ השליחות.
מכיני המגלשיים הנורווגיים לא הצליחו להתאים אותם למזג האוויר החם ששרר במסלול באותה עת, מה שגרם לנבחרת השליחות, שהורכבה מהיידי ונג, תרזה יוהוג, אסטריד אהרנהולדט יקובסן וביורגן לסיים במקום החמישי.
לאחר מכן, ביורגן ואינגווילד פלוגשטד אוסטברג ייצגו את נורווגיה בתחרות הספרינט הקבוצתי, כשאוסטברג הגולשת הראשונה וביורגן השנייה.
נורווגיה ניצחה לפני שוודיה וארצות הברית בחצי הגמר, לפני שהביסה את פינלנד ושוודיה בגמר לאחר הישגים מצד ביורגן בכל פעם שגלגשה.
ב-30 ק"מ החופשי היא זכתה במדליית הזהב השלישית שלה במשחקים, בתחרות אותה הגדירה כמטרה העיקרית שלה בהם.
היא ניצחה לפני יוהוג וקריסטין שטורמר שטיירה, ונורווגיה זכתה בשלושת המקומות הראשונים בפעם ה-12 בתולדות המשחקים, ובפעם הראשונה בתחרות לנשים.
ניצחונה זה הציב אותה כספורטאית (האישה) החורף המעוטרת ביותר, וכשלישית בכלל, אחרי אולה איינר ביורנדלן וביורן דאהלי.
בן זוגה הוא פרד בור לונדברג, אלוף אולימפי בסקי נורדי משולב.
מריים אוזרלי (בטורקית: Meryem Uzerli; נולדה ב-12 באוגוסט 1983) היא שחקנית ודוגמנית טורקייה-גרמנייה.
מריים אוזרלי נולדה ב-12 באוגוסט 1983 בקאסל, גרמניה.
אביה חוסיין הוא ממוצא טורקי, ואמה אורסולה ממוצא גרמני.
יש לה שני אחים גדולים ואחות גדולה, קנן, שהיא מוזיקאית.
אוזרלי למדה משחק בסטודיו לדרמה בהמבורג.
מ-2008 שיחקה במספר סרטים וסדרות טורקיים.
היא ידועה בעיקר בשל תפקידה כהורם סולטאן בסדרה הטורקית ההיסטורית "הסולטאן".
ב-2012 זכתה בפרס "פרפר הזהב" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקיד זה.
בשנת 2013 עזבה את הסדרה וחזרה לגרמניה, בשל סיבות בריאותיות, ומפרק 103 החליפה אותה השחקנית ואהידה פרצ'ין בתפקיד הורם סולטאן.
בסוף 2014 נודע כי אוזרלי תחזור לשחק לאחר הפסקה של שנה עם הנהלה חדשה ופרויקט טלוויזיוני, לאחר שחתמה על חוזה עם O3, חברת ההפקה הטורקית של הערוץ הגדול ביותר בטורקיה ובעולם הערבי, MBC.
לאחר שעזבה את טורקיה, הודיעה כי נפרדה מבן זוגה קאן אטז לאחר שגילתה שזה בגד בה.
היא ציינה כי היא בהריון מאטז, ומעוניינת ללדת את התינוק.
וב-10 בפברואר 2014 ילדה בת בשם לרה.
ב-8 בינואר 2021 ילדה בת בשם לילי.
שנה כותרת תפקיד הערות 2009 Das total verrückte Wochenende 2009 The Line אנה סרט קצר 2009 Sterne über dem Eis תלמידה 2010 Journey of No Return דיילת 2016הפצע של אמימריהתפקיד ראשי2017Öteki Taraf - הצד השנישרהתפקיד ראשי
שנה כותרת תפקיד הערות 2008 Inga Lindström בריטה תפקיד ראשי 2010 A Case for Two 2011–2013 הסולטאן הורם סולטאן תפקיד ראשי2016מלכת הלילהסליןתפקיד ראשי
מריט אוסטין אדסון היה גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית, והוא נודע בעיקר בשל פועלו כמפקד נחתים במהלך קרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה.
הוא הפך לקצין נחתים ב-1917 ושירת בצרפת ובגרמניה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם השנייה פיקד אדסון על גדוד הפושטים הראשון, והשתתף בקרב גוודלקנל מראשיתו.
עבור תפקודו כמפקד גדוד הפושטים קיבל אדסון את עיטור מדליית הכבוד.
אדסון נולד בעיר רוטלנד שבורמונט, וגדל בעיר צ'סטר.
לאחר סיום התיכון למד אדסון באוניברסיטת ורמונט במשך שנתיים, וב-1916 הצטרף למשמר הלאומי של ארצות הברית ונשלח לגבול עם מקסיקו בטקסס.
ב-1919 התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
אדסון קיבל דרגת לוטננט שני בחיל הנחתים ב-9 באוקטובר 1917, ושנה לאחר מכן הצטרף לרגימנט הנחתים ה-11 והפליג איתו לצרפת, אך הרגימנט לא השתתף בקרבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שב אדסון לארצות הברית ומילא מספר תפקידים פיקודיים בשנים הבאות.
ביוני 1920 הועלה אדסון לדרגת לוטננט ראשון ועבר לשרת בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו, וירג'יניה, ולאחר מכן עבר לבסיס הנחתים בלואיזיאנה.
ב-1922 הצטרף אדסון לבית הספר לטיסה של צי ארצות הברית בפנסקולה, פלורידה, ולאחר שקיבל את כנפי הטיס שלו נשלח לבסיס הצי בגואם.
אדסון שב לארצות הברית ב-1925, ועבר קורס טקטיקות אוויריות בבסיס כוח האוויר של צבא ארצות הברית בטקסס.
לאחר מכן שב לבסיס הנחתים בקוונטיקו כדי לעבור קורס מפקדי פלוגות, אותו סיים בציון גבוה.
אולם, בשל בעיות גופניות נאלץ אדסון לוותר על קריירת טיס, והמשיך למלא תפקידי פיקוד על הקרקע.
בדצמבר 1927 הועלה אדסון לדרגת קפטן ונשלח למרכז אמריקה כמפקד כוח משלוח של נחתים.
אדסון ו-160 הנחתים שלו נחתו בניקרגואה, ונלחמו בכוחותיו של אוגוסטו ססאר סנדינו בין השנים 1928 ו-1929, שירות עבורו הוענק לאדסון עיטור צלב הצי.
אדסון שב לארצות הברית ב-1929 והתמנה למדריך טקטיקה בבית הספר לקצינים של חיל הנחתים בפילדלפיה, ולאחר מכן מילא תפקיד קצין תכנון וחימוש בבסיס האספקה של הנחתים בפילדלפיה.
לאורך הקריירה הצבאית שלו עסק אדסון בחימוש ובשיפור כישורי הקליעה בחיל הנחתים, והיה פעיל בנבחרת הקליעה של החיל, אימן אותה ואף זכה עימה במספר תחרויות קליעה לאומיות.
לאחר תקופות שירות קצרות בבסיס האימונים של חיל הנחתים בדרום קרולינה ובמפקדת חיל הנחתים בוושינגטון די.
הצטרף אדסון לקורס קצינים מתקדם ב-1936. בסוף הקורס הועלה לדרגת מייג'ור, התמנה לקצין המבצעים של רגימנט הנחתים הרביעי, ונשלח איתו לשאנגחאי מ-1937 עד 1939, שם נתקל לראשונה בטקטיקות הלחימה של הצבא היפני הקיסרי.
ב-1939 שב אדסון לסבב נוסף במפקדת חיל הנחתים בוושינגטון די.
סי., והיה אחראי על אימוני הנשק של הנחתים, עמדה ממנה יכול היה להדגיש את חשיבות שיפור כישורי הקליעה של כל נחת.
באפריל 1940 הועלה אדסון לדרגת לוטננט קולונל.
ביוני 1941 נשלח אדסון לקוואנטיקוומונה למפקד גדוד הפושטים של רגימנט הנחתים החמישי.
בראשית 1942 השתנה המבנה הארגוני, והגדוד התנתק מהרגימנט והפך לגדוד עצמאי.
אימוני הגדוד, שכללו נחיתות מכלי שיט מהירים וטקטיקות לחימה ייחודיות, הובילו להפיכת הגדוד לגדוד הפושטים הראשון של חיל הנחתים.
במאי 1942 הועלה אדסון לדרגת קולונל.
אדסון וגדודו נשלחו לאוקיינוס השקט לאימונים באי סמואה האמריקנית.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו הפושטים של אדסון באי טולאגי שבאיי שלמה, ולאחר יומיים של קרבות קשים כבשו את האי מידי המגינים היפנים.
אדסון קיבל עיטור צלב הצי נוסף עבור תפקודו כמפקד הכוחות בקרב טולאגי.
אדסון והפושטים שלו עברו לגוודלקנל והשתתפו בהגנה על מתחם לונגה — מתחם ההגנה האמריקני שכלל גם את שדה התעופה שדה הנדרסון.
ב-13–14 בספטמבר נשלחו גדוד הפושטים של אדסון ושתי פלוגות מגדוד הצנחנים הראשון לרכס ששכן דרומית לשדה הנדרסון, כדי להתאושש מהפעילות האינטנסיבית בה היו מעורבים מאז הנחיתה בגוודלקנל.
באותו לילה תקפו הכוחות היפנים באי את הרכס והצליחו לפרוץ את קו ההגנה האמריקני באגפו המערבי, ואילצו את הפושטים לסגת לרכס.
בסופו של דבר הצליחו כ-800 נחתים להדוף את התקפת 2,500 החיילים היפנים, על הרכס שקיבל את הכינוי "הרכס המדמם".
עבור הפושטים של אדסון נקרא הרכס "רכס אדסון", על שם המפקד שהוביל אותם לניצחון, ועבור תפקודו במהלך קרב רכס אדסון הוא קיבל את עיטור מדליית הכבוד.
לאחר הקרב קיבל אדסון את הפיקוד על רגימנט הנחתים החמישי, והיה אחד המפקדים שהובילו את הכוחות האמריקנים בקרבות בנהר מטניקאו מה-23 בספטמבר עד ה-9 באוקטובר 1942. הוא גם פיקד על הרגימנט החמישי במהלך הקרב על שדה הנדרסון, ועד שהרגימנט עזב את גוודלקנל, ביחד עם כל דיוויזיית הנחתים הראשונה בנובמבר 1942.
באוגוסט 1943 התמנה אדסון לראש מטה דיוויזיית הנחתים השנייה, בעת שהתאמנה לקראת הנחיתה בטאראווה.
תכנון הקרב וניהולו זיכו אותו בעיטור לגיון ההצטיינות, ובדצמבר 1943 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
לאחר מכן התמנה אדסון לסגן מפקד הדיוויזיה השנייה בעת פעילותה בקרבות בסאיפאן ובטיניאן, ועבור תפקודו בקרבות אלה קיבל את עיטור כוכב הכסף.
באוקטובר 1944 התמנה אדסון למפקד צי הנחתים באוקיינוס השקט, השלים 40 חודשי שירות פעיל באזור מלחמה, וקיבל את עיטור לגיון ההצטיינות פעם נוספת.
בדצמבר 1945 נשלח אדסון לאגף המבצעים של צי ארצות הברית, וב-1947 עבר למפקדת חיל הנחתים.
הוא פרש מחיל הנחתים בגיל 50, לאחר שירות של 30 שנים, ועם פרישתו קיבל דרגת מייג'ור גנרל.
לאחר פרישתו התמנה אדסון למפקח הכללי של משטרת ורמונט, וב-1951 שב לוושינגטון די.
כשהפך למנכ"ל איגוד הרובאים הלאומי.
אדסון נפטר ב-14 באוגוסט 1955 בוושינגטון די.
לאחר שהתאבד על ידי הרעלת פחמן חד-חמצני בחניון ביתו.
מריחיה אריינס (בהולנדית: Marigje Arriens; 1520 לערך, פדרויין, חלדרלנד – 18 בדצמבר 1591, שונהובן), הואשמה באשמת כישוף, והייתה אחת הקורבנות המוכרות ביותר בציד המכשפות בהולנד.
לפי תאוריה אחת, היא הואשמה על ידי מטופל לשעבר שאיימה להטיל כישוף על ילד.
היא נשפטה בעוון כישוף ונידונה להישרף על המוקד.
השיר "נולדתי לבעור", של להקת הבלאק מטאל השוודית באת'ורי הוקדש לאריינס.
מריכוידון (שם מדעי: Merycoidodon; מילולית: "שן של מעלה גירה", בעבר נקרא Oreodon) הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה, הקרוב לגמליים, שחי בסוף האאוקן עד למיוקן.
המריכוידון היה אנדמי לאמריקה הצפונית ומאובניו נתגלו מאלברטה שבקנדה ועד פלורידה, טקסס ואורגון שבארצות הברית.
על אף קרבתו היחסית לגמלים הוא היה שונה מהם מאוד ודמה מעט לחזיר בצורתו.
היצור הגיע לאורך 1.4 מטרים ולמשקל של 94–139 ק"ג.
למריכוידון היו רגליים קצרות, בהם ארבע אצבעות מאחור וחמש מקדימה, ולסת קצרה שהכילה שיניים מורכבות, בדומה לאוכלי כל, אך גם שיניים טוחנות המותאמות לצמחייה קשה.
בעצמות הגולגולת נמצאו סימנים לבלוטות שדמו לבלוטות צבאים המשמשים לתקשורת.
מאובניו נמצאו בצברים גדולים כך שייתכן שחי בלהקות אשר נדדו בדומה לעדרי הגנואים והזברות באפריקה, אשר משכו טורפים רבים.
ככל הנראה היה המריכוידון בעל חיים נפוץ במשך האאוקן האמריקני, אך הוא החל להיעלם כאשר תנאי הסביבה בה חי השתנו לאזורים קשים ויבשים יותר.
מריכוכרוס (שם מדעי: Merycochoerus; מילולית: "חזיר מלכותי") הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה, שהשתייך לעל-המשפחה מריקואידודונטידה.
הוא חי באמריקה הצפונית בתחילת האוליגוקן, לפני 34 עד 31 מיליון שנה מזמננו.
מאובניו התגלו בעיקר במערב ארצות הברית ודרום קנדה ביותר מ-50 אתרי מאובנים, והוא הוגדר בידי החוקר ג'וזף ליידי ב-1858.
המריכוכרוס היה בעל חיים אוכל צמחים בעל ניבים גדולים, והוא היה בעל חוטם דמוי-חדק כשל טפיר, רגליים קצרות בעלות פרסות דמויות כרית, זנב קצר וגוף עגלגל.
היונק הקדום הגיע לאורך של 2.5 עד 3 מטרים ומשקל של מעל 400 קילוגרם, והוא היה מעלה גירה אמיתי בעל ארבע קיבות להעלאת גירה.
עקב מבנה גופו הוא כנראה היה יצור אמפיבי, בדומה להיפופוטם, שנח רוב זמנו במים וככל הנראה לחם שם ביריביו.
המריכוכרוס דמה מאוד חיצונית לפרומריכוכרוס שהתפתח ממנו, והיה מותאם יותר לחיים בהמשך המיוקן, היבש יותר.
עם זאת, הקשר הגנטי ביניהם אינו ברור.
מריל אנתוני "טוני" מקפיק הוא גנרל ארבעה כוכבים בדימוס בחיל האוויר של ארצות הברית, שהיה ראש מטה חיל האוויר ה-14 בין השנים 1990–1994.
ב-1993 כיהן מקפיק לזמן קצר כמזכיר חיל האוויר בפועל, לפני מינויה של שילה וידנל על ידי הנשיא ביל קלינטון, והוא ראש מטה חיל האוויר היחידי והקצין היחידי בשירות פעיל במדים שכיהן אי פעם כמזכיר חיל האוויר.
מריל מקפיק נולד בסנטה רוזה, קליפורניה.
לאחר שסיים את לימודי בית הספר התיכון בגרנטס פאס, אורגון, הוא סיים ב-1957 לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת המדינה של סן דייגו.
הוא הוסמך כקצין במסגרת "גיס אימון קציני המילואים" (ROTC) של חיל האוויר ובאותה שנה התגייס לשירות פעיל.
ב-1974 הוא סיים לימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
לאחר סיום הכשרתו כטייס, הטיס מקפיק את מטוסי הקרב F-100 סופר סייבר ו-F-104 סטארפייטר בטייסות מבצעיות בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
בהמשך הוא שב לארצות הברית כמדריך טיס וכקצין נשק בבסיס חיל האוויר לוק שבאריזונה.
מדצמבר 1966 ועד דצמבר 1968 הוצב מקפיק כחבר בצוות האווירובטי של חיל האוויר ובהמשך היה לטייס המוביל בצוות.
בעת שירתו בצוות הוא ביצע כמעט מאתיים טיסות ראווה בארצות הברית ומחוצה לה.
עם סיום שירותו בצוות האווירובטי הוצב מקפיק כטייס F-100 בכנף הטקטית ה-37 בבסיס חיל האוויר פו קט בדרום וייטנאם.
ב-1 בפברואר 1969 הוא הוצב במיזם הקומנדו סייבר (גף 1 של טייסת הקרב ה-416), צוות מיוחד לסיוע אווירי מהיר שתפקידו היה לבלום את תנועת רכבי האספקה שנעו על נתיב הו צ'י מין.
ב-22 באפריל אותה שנה היה מקפיק למפקד העשירי של הצוות ועבר איתו ב-1 במאי לכנף הטקטית ה-31 בבסיס חיל האוויר טוי הואה, כאשר הכנף ה-37 הוסבה למטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
ב-31 במאי הוא סיים תפקיד פיקודי זה לאחר שביצע עם הצוות 98 משימות והיה לאחראי על התקינה וההערכה של כנף 31. מקפיק השלים 269 משימות קרביות בסך הכול בעת שהותו בווייטנאם.
הוא עוטר בכוכב הכסף ונשאר שם עד 1970, ולאחר מכן למד במכללה לקציני מטה של הכוחות המזוינים בנורפוק, וירג'יניה.
בשנים 1973 היה מקפיק קצין המבצעים האווירי של חטיבת המזרח התיכון במטה חיל האוויר בוושינגטון.
ב-1974, לאחר שסיים את לימודיו בקולג' המלחמה הלאומי, הוא מונה כעוזר סגן המפקד למבצעים של הכנף הטקטית הראשונה בבסיס חיל האוויר מקדיל שבפלורידה, שהטיסה מטוסי F-4 פנטום.
בשנים 1975–1976 הוא היה חבר במועצה ליחסי חוץ בניו יורק.
ב-1976 כתב מקפיק מאמר בכתב העת Foreign Affairs, בו הוא הביע את דעותיו על הכיבוש הישראלי בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
ביולי אותה שנה הוא היה למפקד קבוצת הסיוע הקרבי ה-513 שבסיסה היה בבסיס חיל האוויר המלכותי מילדנהול בבריטניה.
שנה לאחר מכן הוא עבר לבסיס חיל האוויר הספרדי בסרגוסה, שם הוא שירת כסגן מפקד כנף אימוני הקרב הטקטיים ה-406. בשנים 1978–1980 הוא היה עוזר ראש מטה פיקוד בעלות הברית במרכז אירופה שבבורפינק, גרמניה המערבית.
בשנתיים הבאות הוא טס במפציץ התקיפה F-111 ארדוורק ופיקד על כנף הקרב הטקטית ה-20 שבסיסה היה בבסיס חיל האוויר המלכותי אפר הייפורד שבבריטניה.
בשנים 1981–1982 פיקד מקפיק על מטה פיקוד אירופה ואפריקה, ולאחר מכן ועד 1985 הוא היה סגן ראש מטה התכנון בפיקוד האוויר הטקטי בבסיס חיל האוויר לנגלי, וירג'יניה.
לאחר מכן ועד 1987 הוא שב למפקדת חיל האוויר כסגן ראש המטה לתוכניות ומשאבים.
ביוני 1987 עבר מקפיק לבסיס חיל האוויר ברגסטרום, טקסס כדי לפקד על חיל האוויר ה-12 ועל פיקוד דרום של ארצות הברית.
שנה לאחר מכן הוא מונה לפקד על כוחות האוויר של האוקיינוס השקט.
באוקטובר 1990 מינה אותו הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית במקומו של הגנרל מייקל דוגאן שהודח על ידי מזכיר ההגנה דיק צ'ייני על הערות בלתי ראויות שנעשו בעיתוי גרוע שהועברו לתקשורת בנוגע למבצע סופת מדבר בעיראק.
מקפיק שימש כראש מטה חיל האוויר במהלך מלחמת המפרץ ואחריה, ותקופה זו עמדה בסימן של צמצום הכוחות במונחים של כלי טיס, יחידות, קצינים וחיילים באופן רוחבי בכל יחידות חיל האוויר, זאת על רקע סוף המלחמה הקרה.
בתקופת כהונתו זו כראש מטה חיל האוויר הוא פיקח על סגירתם של פיקוד האוויר האסטרטגי, פיקוד האוויר הטקטי, פיקוד התובלה הצבאי, פיקוד המערכות של חיל האוויר, פיקוד הלוגיסטיקה של חיל האוויר, ופיקוד התקשורת של חיל האוויר.
היחידות הכפופות לפיקודים אלו הועברו בעיקר לפיקוד הקרב של חיל האוויר, פיקוד התובלה של חיל האוויר, פיקוד האמצעים של חיל האוויר וסוכנות התקשורת של חיל האוויר שהוקמו אז.
באותה תקופה אוחדו פיקוד ההדרכה האווירית והאוניברסיטה האווירית לפיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר.
מקפיק דחף לביצועם של שינויים ארגוניים רחבים בחיל האוויר שמטרתם הייתה פישוט והתייעלות של הפעולות המבצעיות והמוכנות.
רוב התקופה בה הוא פיקד על החייל התמקדה בהעלאת רמתן של הפעולות המבצעיות האוויריות, בעיקר אלו שבוצעו על ידי טייסי המטוסים החד-מושביים.
היו שאמרו שצעדים אלו באו על חשבונם של טייסי המטוסים הדו-מושביים, המפציצים, מטוסי הסיור, מטוסי התובלה, מטוסי התדלוק האווירי ואנשי החיל בתחומים שמעבר לטיסה.
הוא גם יצר את התפיסה של חיל המשלוח האווירי, שילוב של כוחות קרביים וכוחות סיוע לגוף ארגוני יחיד.
הוא גם העביר את הפיקוד של כמה כנפות טיסה וכנפות חלל לקצינים בדרגת בריגדיר גנרל, אף על פי שקודם לכן הפיקוד על יחידות אלו היו בידי קצינים בדרגת קולונל.
על פי העיתונאי אלן נאירן, מקפיק דאג לשליחתם של מטוסי קרב אמריקאים מתקדמים לממשלתו של נשיא אינדונזיה סוהארטו זמן קצר לאחר הירי שבוצע בנובמבר 1991 על מפגינים למען עצמאות מזרח טימור, שנודע בשם טבח דילי.
עם זאת, מקפיק זכור לאנשי חיל האוויר של היום ואלו שפרשו מאז כהונתו כמי שביצע שינויים גורפים במדי השירות של חיל האוויר, במיוחד אלו של הקצינים.
המדים היו מעבר קיצוני מהגרסה הקודמת, שהעיצוב שלה היה זהה לאלו שנלבשו על ידי חיילי צבא ארצות הברית (טרם הקמתו היה חיל האוויר הגיס האווירי של צבא ארצות הברית), אך עם סמלים וסימני דרגה מועטים.
בשל דמיונם של המדים החדשים הן למדי הקצינים של צי ארצות הברית, והן לאלו של טייסי חברות התעופה המסחריות, נאמר שהמדים שהנהיג מקפיק היו לא פופולריים בקרב אנשי חיל האוויר.
חלק מהשינויים שביצע מקפיק שונו בחזרה על ידי יורשו בתפקיד.
עיצוב מחודש זה נהוג עד היום, דרגות השרוול לקצינים בסגנון הצי בוטלו והונהגה מחדש ענידת תגי השם, אם כי התגים היו בצבע כסף מטלי לעומת תגי הפלסטיק הכחולים שננעדו על הגרסה הקודמת של המדים, אך המשיכו להיענד על מדי השירות.
במשך שלושה שבועות בחודשים יולי ואוגוסט 1993 כיהן מקפיק כמזכיר חיל האוויר בפועל, לפני שאושר מינויה הרשמי של שילה וידנל.
בכך היה מקפיק לאדם היחידי שכיהן בו-זמנית בשני התפקידים.
מקפיק המשיך לשרת כראש מטה חיל האוויר עד אוקטובר 1994 ולאחר מכן פרש מן השירות.
מורשתו של מקפיק כראש מטה חילה אוויר נחשבה בחוגים מסוימים כאחת השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של החיל והייתה נתונה ללא מעט דיונים.
קצינים בכירים רבים בחיל, הן בשירות פעיל והן במילואים, האשימו את מקפיק בניסיון לנהל את חיל האוויר כמו תאגיד מסחרי, עם הנהגתה של אסטרטגיית הניהול ניהול איכות כוללני (TQM) תחת הכינוי "חיל אוויר איכותני" (Quality Air Force - QAF).
בצדק או שלא בצדק, מקפיק גם הואשם לעיתים בהתעלמות מצרכיהם של המתגייסים לחיל האוויר, של קצינים לא טייסים ושל נווטים וראה רק את צורכייהם של הטייסים, בעיקר אלו שטסו במטוסי קרב חד-מושביים.
היה גם ויכוח על הצעד המסורתי לכלול אותו כראש המטה הפורש במסדר החרב .
על חלק ממחלוקת זו ניתן להתחקות, על רקע האופן הפתאומי שבו החליף מקפיק את גנרל מייקל דוגאן כראש מטה חיל האוויר.
דוגאן, שהיה קצין מוערך, שאף לשפר את תדמיתו של חיל האוויר, שנשחקה קשות עקב המידע המביך על ביצועיו של המטוס F-117 נייטהוק במהלך הפלישה האמריקאית לפנמה.
צ'ייני החליף בהליך מקוצר את דוגאן במקפיק, אף על פי שדוגאן נשאר כיועץ מיוחד בדרגת גנרל עד לפרישתו מחיל האוויר.
לאחר סיום הקריירה שלו בחיל האוויר נכנס מקפיק למגזר הפרטי כיועץ ומנהל עסקי.
הוא שימש כחבר הדירקטוריון של טראנס וורלד איירליינס, חברת ECC, שם הוא כיהן כמה שנים כיושב ראש החברה, טקטרוניקס, תאגיד סנסיס, ארוג'ט-רוקטדיין, וחברות נוספות.
הוא היה המשקיע המייסד ולמשך עשור יושב הראש של חברת אתיקספוינט, חברת הזנק שבסיסה בפורטלנד, אורגון.
כאשר נמכרה החברה למשקיעים פרטיים, הייתה זו ככל הנראה מכירת ההזנק המוצלחת ביותר באותן שנים באורגון.
ביולי 2010 מונה מקפיק כחבר בוועדה האמריקנית למצבות קרב.
הוא היה יושב הראש העשירי שלה (והראשון שהגיע מחיל האוויר).
ב-2018 העניקה ממשלת צרפת למקפיק עיטור קצין בלגיון הכבוד על שירותו כראש מטה חיל האוויר וכהכרה בשירותו בוועדה למצבות קרב.
בתפקידו זה הוא היה מעורב בשיקום אתר ההנצחה של "לה פאייט אסקורדיל", יחידה של מתנדבים אמריקאים שלחמו תחת פיקוד צרפתי במלחמת העולם הראשונה.
האתר, שנמצא ליד פריז, היה במצב של הזנחה ולאחר ששוקם הוא עבר לחסות הוועדה, שדואגת לאחזקתו העתידית.
מקפיק היה יועץ טכני לסדרה התיעודית אודות מלחמת וייטנאם שהפיקו קן ברנס ולין נוביק.
הוא הופיע בסדרה בארבע מתוך עשרת פרקיה.
ב-1992 העניקה אוניברסיטת סן דייגו בפעם הראשונה פרס על מפעל חיים ובחרה להעניקו למקפיק.
ב-1995 הוא קיבל אות כבוד מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-2005, לרגל 150 שנה לייסוד אחוות "סיגמה כי", נבחר מקפיק כאחד מ-150 חברי היכל התהילה של האחווה.
הוא היה בין שבעת החברים הראשונים של היכל התהילה של האגודה האווירית של אורגון.
במאי 2012 פרסם מקפיק את הכרך הראשון של זכרונותיו מתקופת שירותו בחיל האוויר.
בנובמבר 2013 יצא הכרך השני ובינואר 2017 יצא הכרך השלישי.
מקפיק ורעייתו אלינור מתגוררים בפורטלנד.
אלינור שימשה במשך תשע שנים כחברת במועצת העיר לייק אוסווגו.
הפולמוס על ביקורתו כלפי ישראל
ב-2008 מתח העיתונאי רוברט גולדברג מהמגזין American Spectator, ביקורת על הערותיו והדברים שכתב מקפיק בנוגע לישראל.
גולדברג החל את מאמר הביקורת שלו באומרו ש"למקפיק היסטוריה ארוכה של ביקורת על ישראל על כך שלא חזרה לגבולות 1967 כחלק מהסכם שלום עם מדינות ערב.
ב-1976 כתב מקפיק מאמר בכתב העת Foreign Affairs בו הוא תהה מדוע ישראל מתעקשת להחזיק ברמת הגולן ובחלקים של הגדה המערבית".
גולדברג כתב ש"בשנים האחרונות חזר מקפיק על השקפתם של ג'ון מירשימר וסטיבן וולט שמדינות ארצות הברית במזרח התיכון נשלטה על ידי יהודים על חשבון האינטרסים האמריקאים באזור".
לאחר מכן ציטט גולדברג את תגובתו של מקפיק לשאלה מדוע אין התקדמות במשא ומתן בין ישראל לבין הפלסטינים: "ניו יורק, מיאמי, יש לנו כוח אלקטורלי חזק, הצביעו לטובת ישראל, ושום פוליטיקאי לא יהיה מוכן להתנגד לכך".
גולדברג גם כתב שמקפיק "טוען שהשילוב של היהודים והציונים הנוצרים מתמרן את מדיניות ארצות הברית בעיראק באופן מסוכן ורדיקלי".
כדי לתמוך בטענתו, ציטט גולדברג את מקפיק ממאמרו: "הבה נאמר שאחת הדאגות התמידיות שלך היא ביטחון ישראל, כפי שמתנגדים אליה מי שמחזיקים באינטרסים אמריקאים צרים, ואז יהיה הגיוני לבנות עשרות בסיסים בעיראק.
הבה נאמר שנולדת מחדש כנוצרי ואתה סבור שהארמגדון יגיע בכל רגע וכל מה שאתה רוצה לעשות הוא לחזור על צעדים שביצעת בחזון יוחנן, אז זה הגיוני.
אז יש כאן מספר של תרחישים שיכולים להוביל אותך בכיוון זה, זה ראדיקלי...".
ב-1996 שימש מקפיק כיושב ראש מסע הבחירות לנשיאות באורגון של בוב דול.
במהלך הבחירות לנשיאות של 2000 תמך מקפיק בג'ורג' ווקר בוש ושימש כיושב ראש שותף של הווטרנים של אורגון למען בוש.
כאשר התגבשה מדיניות החוץ והביטחון של ממשל בוש, הביע מקפיק התנגדות נחרצת, במיוחד בנוגע לפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003. מאוחר יותר ניהל מקפיק מערכה גלויה לבחירתו של הווארד דין בבחירות לנשיאות של 2004, וכאשר פרש דין, פעל מקפיק כיועץ למסע הבחירות של ג'ון קרי.
הוא גם היה אחד מ-27 החותמים על ההצהרה שנקראה "דיפלומטים ומפקדים צבאיים למען שינוי", שהצביעה על כישלון ממשל בוש "לשמר את הביטחון הלאומי" וקראה לאי בחירתו מחדש של הנשיא בוש.
הוא מכל האנשים צריך לדעת זאת יותר טוב, שכן הוא היה מטרה לטקטיקות אלו בדיוק באותו אופן".
מקפיק גם השווה את הערותיו של קלינטון לתופעת המקארתיזם: "גדלתי והלכתי לקולג' כאשר ג'וזף מקארתי האשים אמריקאים טובים בבגידה, ונמאס לי מזה".
מריינו הוא ראיון של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
ראיון מריינו ממוקם בגדה השמאלית של נהר מוסקבה.
בשנים האחרונות מתבצעת בראיון בניית דיור גדולה.
מריינו הוא הראיון המאוכלס ביותר במוסקבה.
פארק על שם ארטיום בורוביק
מריכרוס (שם מדעי: Merychyus) הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה בן הקבוצה הקדומה מריקואידודונטידה.
הוא חי במשך המיוקן של אמריקה הצפונית לפני 20.4 עד 10.3 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר לראשונה ב-1878 בידי ג'וזף ליידי ותוארו בו מינים רבים, חלקם בוטלו מספק.
ממצאים רבים של יונק זה נמצאו בעיקר במרכז ומערב ארצות הברית ובדרום קנדה.
המריכרוס היה יונק הקרוב מעט לגמליים אך במראהו דמה יותר לחזיר והגיע למשקל ממוצע של 80 ק"ג.
הוא היה נמוך ועגלגל עם רגליים קצרות בעלות פרסות שסועות והיה בעל פנים קצרות בעלות חטים דמויות ניבים בקדמת פיו.
עם זאת הוא היה אוכל צמחים, כשהמבנה של שיניו הותאם לאכילת צמחייה עבה יחסית כמו דשאים שהחלו להתפתח.
היה לו זנב ארוך יחסית בהשוואה לפרסתנים המודרניים.
מריט רולן היה בלשן אמריקאי, שעבד על מיון שפות ועל מה שניתן ללמוד ממנו על מקורותיהם והתפתחותם של האדם המודרני.
עבודתו של רולן, כמו גם של אחרים, נחשבת כחורגת מהזרם המרכזי בבלשנות ההיסטורית.
רולן היה התומך העיקרי והמגן של גישתו של ג'וזף גרינברג למיון שפות.
רולן נולד בשם פרנק מריט רולן ב-1944, למד באוניברסיטת רייס, באוניברסיטת פריז, באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ובאוניברסיטת בוקרשט.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1973 מאוניברסיטת סטנפורד, בהגשת דיסרטציה על ניתוח גנרטיבי של המורפולוגיה ברומנית.
לאחר מכן עבד רולן מספר שנים כעוזר מחקר ב"פרויקט האוניברסלים" בסטנפורד, בניהולם של ג'וזף גרינברג וצ'ארלס פרגוסון.
מאז 1994 עבד רולן כמרצה לאנתרופולוגיה ולביולוגיה של האדם בסטנפורד ומנהל שותף, יחד עם מארי גל-מאן (ועד 2005, סרגיי סטרוסטין), בתוכנית לאבולוציית השפות במכון סנטה פה.
מאז 2005, רולן כיהן במועצה המייעצת של פרויקט הגנוגרפיה וכפרופסור אורח באוניברסיטת סיטי בהונג קונג.
רולן עבד עם ג'וזף גרינברג במשך שלושה עשורים וחצי והפך לתומך העיקרי של עבודתו ושיטותיו.
רולן חיבר כמה ספרים העוסקים בשפות העולם ובמיונן.
"מדריך לשפות העולם" (A Guide to the Languages of the World) (1975) מספק מידע על המערכות הפונולוגיות ועל המיון של 700 שפות וכן רקע לבלשנים ולאלה שאינם.
גרסה מורחבת מאוד של עבודה זו פורסמה ב-2005 באתר מכון סנטה פה.
"מדריך לשפות העולם, כרך א': מיון" (A Guide to the World's Languages, Volume I: Classification) (1987) כולל מיון של שפות העולם, היסטוריה וניתוח של שיטת המיון הגנטי של שפות, והגנה על עבודתו הטקסונומית השנויה במחלוקת של ג'וזף גרינברג.
"מקור השפה: התחקות אחר התפתחות שפת האם" (The Origin of Language: Tracing the Evolution of the Mother Tongue ) (1994א) פונה לקהל הרחב וכולל תרגילים שמזמינים את הקוראים למיין את השפות בעצמם תוך שימוש בשיטתו של גרינברג, המכונה "השוואה המונית" (Mass Comparison) או "השוואה רב-צדדית" (Multilateral Comparison).
ספר זה בנושא דומה ועם כותרת דומה לספרו הקודם מאותה שנה, אך מיועד לבלשנים.
רולן טוען בו, כי חלק מההנחות הרווחות בקרב בלשנים היסטוריים שגויות.
אחת ההנחות האלה היא שהקריטריונים התקפים היחידים לקביעת משפחת שפות הם קשרי צליל מקבילים וקבועים בין שפות שונות, ושחזור הפרוטו-שפה שלה.
לדברי רולן, צעדים אלה ניתנים לביצוע רק לאחר קביעת השיוך המשפחתי לפי שיטת המיון.
רולן עמד בחזית הניסיונות למצוא התאמה בין תוצאות המחקר הבלשני ההיסטורי ובין המדעים האחרים החוקרים את האדם, כמו גנטיקה וארכאולוגיה.
בכיוון זה הוא עבד רבות עם הגנטיקאי לואיג'י לוקה קוואלי-ספורצה במשך שלושה עשורים ועם הארכאולוג קולין רנפרו במשך שני עשורים.
עיקר הביקורת על עבודתו של רולן מתמקדת בהגנתו על שיטת מיון השפות של ג'וזף גרינברג, ששמה "השוואה המונית" או "השוואה רב-צדדית".
השיטה כוללת השוואה בין נקודות מסוימות במורפולוגיה ובאוצר המילים הבסיסי של השפות הנחקרות, חיפוש קשרים בצלילים ובמשמעות, וגיבוש השערת מיון השפות על בסיס אלה.
רולן טען כי מיון כזה הוא הצעד הראשון בשיטת הבלשנות המשווה, וכי ניתן לבצע את הפעולות האחרות של הבלשנות ההיסטורית – ובייחוד מציאת קשרי הצלילים ושחזור הפרוטו-שפה – רק לאחר שהשערת המיון נקבעה.
בעוד שהַנְס היינריך הוק, למשל, טוען כי רק שחזור לשוני מוכיח זיקה גנטית, וכי המשפחות ההודו-אירופית, האוּרלית, הדראווידית, האוסטרונזית, בנטו והיוטו-אצטקית הוכחו כולן על ידי שחזורים מוצלחים, לעומתו רולן חלק על כך: "ועם זאת, כל המשפחות הללו התקבלו בידי כל כמשפחות תקפות, לפני שמישהו כלל חשב לנסות לשחזר את הפרוטו-שפות.
כדוגמה מביא רולן את ברתולד דלברוק (1842–1922), שטען כי המשפחה ההודו-אירופית הוּכחה עוד בימיו של הפילולוג הגרמני פרנץ בּוֹפּ, בתחילת המאה התשע-עשרה; הבסיס להוכחה זו היה "הצלבת מילים וצורות בעלות משמעות דומה".
עם זאת, טענתו של רולן הופרכה על ידי ביל פּוֹזֵר ולַיְיל קמפבל.
רולן האמין שמיונן של שפות העולם נתמך על ידי מחקר גנטי של אוכלוסיות, שביצע הגנטיקאי לואיג'י לוקה קוואלי-ספורצה, אשר זיהה את התפוצה של גנים אנושיים מסוימים באוכלוסיות ברחבי העולם.
הוא השתמש בראיות אלה לבניית עצים פילוגנטיים המציגים את ההיסטוריה האבולוציונית של אוכלוסיות אלה הטענה היא כי ממצאיו של קוואלי-ספורצה תואמים בצורה יוצאת דופן למיון השפות של רולן.
הבלשנים המתנגדים לעמדתו של רולן גורסים, כי לא ניתן להשתמש בקישורים גנטיים לצורך הוכחת קישורים בלשניים.
העץ הפילוגנטי הזה ספג ביקורת מכמה בלשנים ואנתרופולוגים על בסיס מספר נקודות:
שהוא עושה שימוש סלקטיבי בשפות ובאוכלוסיות (למשל, מתעלם מדוברי השפות הסינו-טיבטיות הרבים בצפון סין);
שהוא מניח את קיומן של קבוצות-שפות שנויות במחלוקת, דוגמת "השפות האוסטריות" (Austric, קישור משפחתי בין השפות האוסטרונזיות והשפות האוסטרו-אסיאתיות) ו"שפות אמרינד" (קישור משפחתי בין כל השפות האמרינדיאניות);
ושכמה מקבוצות האוכלוסייה הכלולות בעץ מוגדרות לא על ידי הגנים שלהן אלא על ידי השפות שלהן, מה שהופך את הקישור לבלתי רלוונטי להשוואה בין הסתעפות גנטית ובלשנית – והיא אף טאוטולוגית.
הדעה הרווחת בדבר מיון השפות בחצי הכדור המערבי היא שישנן משפחות שפות רבות באמריקה וכי חסרות ראיות קונקרטיות לזיקה גנטית.
ג'וזף גרינברג פרסם את ההיפותזה המנוגדת, משפחת שפות "אַמֵרינְד" (Amerind) ב-1987 באחד מספריו החשובים, "השפה ביבשת אמריקה" (Language in the Americas).
על פי ההשערה Amerind, כל שפות של צפון ודרום אמריקה, למעט שתי משפחות-השפות נָה-דֶנֶה ואסקימו-אָלֵאוּט, שייכות למאקרו-משפחה אחת.
היפותזה זו הייתה אחת השנויות ביותר במחלוקת מאת גרינברג.
רולן פרסם מאמרים של מחקרים התומכים בה ועדכן אותה בין השנים 1994–2007.
רולן הפנה לראשיתו של הוויכוח הזה, ומביא ציטוט ממכתב אישי מאת הבלשן אדוארד ספיר לאנתרופולוג אלפרד קרובר מ-1918: "אם נרד לשורש הדבר, איך לעזאזל אתה מתכוון להסביר את ה-n "אני" האמריקאי הכללי אם לא באופן גנטי?
זה מטריד, אני יודע, אבל אחרי הכול, (עוד) שמרנות בלתי-מחויבת היא רק התחמקות, לא?
עוד צפויות לנו הַפְשָטוֹת גדולות."
דעותיהם של גרינברג ושל רולן על שפות יבשת אמריקה לא התקבלו בקרב הרוב המכריע של הבלשנים העובדים על שפות אלה.
וייטהאוס, רולן ואחרים הגיעו למסקנה כי שפת קוּסוּנְדָה בנפאל שייכת למשפחת-העל המוּצַעַת של השפות ה"הודו-פסיפיות" ולא לקבוצת השפות הטיבטו-בורמיות או כשפה מבודדת (יחידה במשפחתה).
כינוי גוף ראשון עצמאי המבוסס על /t/;
כינוי גוף שני עצמאי המבוסס על /n/ או /ŋ/;
כינוי גוף שלישי עצמאי המבוסס על /g/ או /k/;
חילופי תנועות בכינויי גוף ראשון ושני עצמאיים, שבהם /u/ מופיעה בצורות נושא ואילו /i/ בצורות שייכוּת (או מושא עקיף);
הבסיס העיצורי מורה גם על הנושא של הפועל;
כינויי רמז המבוססים על /t/ ועל /n/;
הטבלה הבאה מציגה את הדמיון בין מערכות הכינויים של מספר שפות אשר נטען כי הן שייכות למשפחה ההודו-פסיפית.
כינוי הגוף קוּסוּנְדָה שפות אנדמן משפחת השפות העיקריות של צפון
האי הַלְמָהֵרָה משפחת השפות של מרכז חצי-האי ראש ציפור ג'וּ-וּוֹי בּוֹ גָלֶלָה קָארוֹן דוֹרִי אני tsi (<*ti) tui tu-lʌ totuo שֶׁלִי tsi-yi tii-yeti-ed͡ʒi "אני" את/ה/ם/ןnu ŋui ŋu-lʌnonuo שׁלך/ם/ן ni-yi ŋii-yeni "אותך" הוא/היא gina (השוו: gida, git kitɛ kitɛgao
ההתנגדויות הבאות הועלו להצעה הטנטטיבית הזו:
קיומה של משפחת-העל ההודו-פסיפית שנוי במחלוקת;
כינויים ניתנים לשאילה בין שפות;
מקרי דמיון עשויים להיות מקריים או אקראיים;
לא ניתן להסיק יחסים לשוניים רק על סמך התכונות הפיזיולוגיות של הדוברים, וההצעה הזו ממשיכה בדרכה של הצעה ישנה יותר המבוססת לכאורה על כך;
הצגה מוטעית של הנתונים (לדוגמה, "kitɛ" בשפה ג'וּּ-וּוֹי [Juwoi] הוא למעשה כינוי הרמז "זה/זאת", שמעולם לא שימש ככינוי גוף אישי.)
לדברי רולן, ממצאים בלשניים מצביעים על כך ששפות יֵנִיסֵיי, המדוברות במרכז סיביר באזור נהר יניסיי, קשורות באופן הדוק ביותר לשפות נָה-דֶנֶה במערב אמריקה הצפונית (כולל שפת חאידה במערב קנדה, בהסכמה עם אדוארד ספיר).
ההיפותזה הזו נתמכת במחקרים נפרדים של היינריך ק' וֶרְנֶר ושל אדוארד ג' וַגְ'דָה (אך וג'דה דוחה את חברותה של שפת חאידה במשפחת שפות נָה-דֶנֶה).
משמעות הדבר היא שמשפחת נָה-דֶנֶה מייצגת גל הגירה ספציפי של עמים מאסיה לעולם החדש, שהתרחש בין גל ההגירה של דוברי שפת פרוטו-אמרינד המשוערת, המוערכת לפני כ-13,000 שנה, לבין גל הגירה של דוברי אסקימו-אלאוט לפני כ-5,000 שנה.
במקומות אחרים, רולן טען לקיומה של משפחת שפות בשם "דֶנֶה–קווקז".
בשאלת קיומן של שפה פרוטו-אנושית (Proto-Sapiens) ושל אטימולוגיות כלל-עולמיות, מרבית הבלשנים ההיסטוריים דוחים את הנחותיו ואת המתודולוגיה של רולן, וקובעים כי אי אפשר לשחזר שפה שדוברה לפני 30,000 שנה או יותר (ואף ייתכן שלפני מעל 100,000 שנה).
רולן הגיב כי הוא (ואיתו בנגטסון) מעולם לא טען כי שחזר את השפה הפרוטו-אנושית, אלא פשוט ציין כי עדיין ניתן למצוא עקבות של מילים עתיקות מאוד (רפלקסים) בשפות העולם: "לכל אטימולוגיה [כלל-עולמית] ...
אנו מציגים גלוסה פונטית וסמנטית, ואחריו דוגמאות ממשפחות שפות שונות.
איננו עוסקים כאן בשחזור; הגלוסות [הסמנטיות והפונטיות] האלה נועדו אך ורק כדי לתאר את התכונות של המשמעות ושל הצורה הפונולוגית של כל שורש באופן הכוללני ביותר.
עבודת שחזור עתידית ללא ספק תגלה מקרים שבהם המשמעות או הצורה הנפוצה ביותר לא הייתה מקורית."
מריך דמיראל (נולד ב-5 במרץ 1998) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-אהלי מליגת העל הסעודית ובנבחרת טורקיה.
בצעירותו דמיראל התאמן במחלקת הנוער של קבוצת הפאר הטורקית, פנרבחצ'ה.
דמיראל הוחתם על ידי אלקננס הפורטוגזית ב-2016. בינואר 2017, הוא הושאל לקבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון, וב-5 בפברואר 2017, ערך דמיראל את הופעת הבכורה המקצועית שלו בליגה הפורטוגלית השנייה בתיקו 1 - 1 ביתי נגד פמיליקאו.
בסוף העונה ספורטינג החליטה לממש עליו את האופציה ולהחתים אותו.
ב-15 באוגוסט 2018, הושאל דמיראל למועדון הטורקי אלניהספור.
ב-1 בספטמבר 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הטורקית בניצחון 0–1 על גוזטפה.
במחזור שלאחר מכן, שנערך ב-17 בספטמבר 2018, כבש דמיראל את שערו הראשון בקריירה נגד טרבזונספור.
ב-29 בינואר 2019, דמיראל חתם באלניהספור תמורת 3.5 מיליון יורו, למחרת דמיראל הצטרף למועדון האיטלקי ססואולו בהשאלה עם אופציה להחתמה.
ב-24 בפברואר 2019, דמיראל ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' נגד ספאל, המשחק הסתיים בשוויון 1-1.
ב-4 באפריל 2019, רשם דמיראל את השערים הראשונים שלו בסרייה א', כשכבש צמד בניצחון 4 - 0 נגד קייבו ורונה.
ב-1 ביולי 2019, ססואולו החליטה לממש את האופציה על דמיראל והחתימה אותו תמורת 7.5 מיליון יורו.
ב-5 ביולי 2019, 4 ימים לאחר שחתם בססואולו, הודיעה יובנטוס על העברת דמיראל מססואולו שחתם על חוזה לחמש שנים תמורת 18 מיליון יורו.
על פי הדיווחים שכרו נאמד על כ-1.3 מיליון יורו בשנה.
ובנוסף הוא הפך לשחקן הטורקי הראשון שמשחק ביובנטוס.
ב-12 בינואר 2020, דמיראל כבש את השער הראשון שלו במועדון, בניצחון 2–1 על רומא; אך לצערו הוא נפצע בהמשך המשחק, מה שמנע ממנו להשתתף במשחקי הקבוצה עד סוף העונה.
ב-6 באוגוסט 2021 הודיעה אטאלנטה על החתמתו של דמיראל בהשאלה מיובנטוס עם אופציה לרכישה.
ב-17 במאי 2022 הפעילה אטאלנטה את סעיף הרכישה ורכשה את דמיראל באופן קבוע.
ב-19 באוגוסט 2023 חתם דמיראל באל-אהלי הסעודית לשלוש שנים.
דמיראל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-20 בנובמבר 2018, במשחק ידידות נגד נבחרת אוקראינה, כמחליף של מרט מולדור בדקה ה-85. ב-11 ביוני 2021, רשם דמיראל את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת איטליה, במשחק הראשון בקמפיין יורו 2020 של אופ"א; אך באותו המשחק כבש שער עצמי והנבחרת הפסידה 0–3.
נכלל בסגל נבחרת טורקיה ליורו 2024. בשלב שמינית הגמר כבש צמד שערים נגד נבחרת אוסטריה שהעלה את הטורקים לשלב הבא.
בְּ-11 באוקטובר 2019, לאחר שסנק טוסון כבש שער בניצחון ביתי של 1–0 על נבחרת אלבניה בכדורגל במגרש, ובמסגרת מוקדמות יורו 2020, דמיראל היה אחד מהשחקנים הטורקים שהשתתפו בחגיגת שער שכללה הצדעה צבאית.
באותו היום, הוא הביע את תמיכתו הפומבית בפעולה הצבאית של טורקיה בצפון-מזרח סוריה בטוויטר; פוסט זה זכה לשבחים מתומכי ארדואן, אך ספג ביקורת רבה מאוהדי יובנטוס ברשתות החברתיות, כמו גם אוהדים של קבוצות אחרות, כאשר חלקם דרשו מהמועדון לפעול נגד השחקן וחלקם אף דרשו שדמיראל יושעה.
ב-18 באוקטובר 2023, ימים ספורים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, דמיראל הביע תמיכה מלאה בפלסטינים באמצעות חשבון הטוויטר שלו.
בנוסף על כך צייץ ב-24 במאי 2024, "לשחרר את פלסטין".
בְּ-2 ביולי 2024, לאחר המשחק נגד נבחרת אוסטריה בכדורגל ביורו 2024, דמיראל ביצע את "הצדעת זאב" המגונה שאסורה בחלקים מאירופה מאחר שהיא נחשבת להבעת תמיכה בארגון "הזאבים האפורים" - ארגון טרור טורקי אנטישמי וגזעני.
במסיבת העיתונאים, הוא ציין כי זו דרך ביטוי של גאווה טורקית ושהוא מתכוון לעשות זאת שוב כשתהיה לו ההזדמנות.
בנוסף לביקורת מצד פוליטיקאים ועיתונאים, אופ"א פתחה בחקירה נגד דמיראל בעילה של התנהגות לא הולמת והשעתה אותו לשני משחקים.
מריט מקם (; 10 באוקטובר 1870 – 24 במאי 1946) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושלה החמישי של מדינת ניו מקסיקו.
מקם נולד באוטווה, שבקנזס, להומר ומרתה מקם.
בנעוריו, למד מקם באוניברסיטת קנזס ובאוניברסיטת אוטווה.
בשנת 1893, החל לעסוק בעריכת דין במשך עשר שנים, ובעדן, פתח ב-1903 משרד עורכי דין בטוקומקרי, ניו מקסיקו.
בין השנים 1905–1909 מונה מקם על ידי מושל טריטוריית ניו מקסיקו, מיגל אנטוניו אוטרו, לתובע ההכללי של מחוזות קוואי וגוואלופ .
בין השנים 1909–1911, מונה לחבר במועצה המקומית של ניו מקסיקו.
באותה שנה, מונה מקם על ידי נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט, לשופט בית המשפט העליון של ניו מקסיקו.
לאחר מכן, שימש כשופט המחוזי של סוקורו , תפקיד בו כיהן עד שנת 1920.
בשנת 1920 התפקד מקם למפלגה הרפובליקנית.
מקם הפך למועמד מטעם המפלגה בבחירות למושלות המדינה.
בתום ספירת הקולות, מקם הוכרז כזוכה.
הוא הושבע לתפקיד המושל ב-1 בינואר 1921. בסיום כהונתו, ב-1 בינואר 1923, החליט מקם לא להתמודד לקדנצייה שנייה.
בשנת 1923 פתח מקם משרד משפטי באלבקרקי, שם עבד עד יום מותו.
מריינדורף הוא יישוב ברובע הדרומי טמפלהוף-שנברג בברלין.
מריינדורף ממוקם בין היישובים טמפלהוף בצפון ומריינפלדה (Marienfelde) וליכטנראדה (Lichtenrade) בדרום.
ממערב הוא חולק גבול עם לנקוויץ ושטגליץ-צלנדורף, וממזרח - עם בריץ ובוקו (Buckow) וחלקים מרובע נויקלן.
היישוב מריינדורף מוזכר לראשונה במסמך משנת 1348, כאשר הוחזק בידי בייליוויק מברנדנבורג ממסדר יוהאן הקדוש (יוהניטר-אורדן, Johanniterorden).
המסדר מכר את מריינדורף, יחד עם טמפלהוף ומריינפלדה, לעיר ברלין וקלן (Coelln) בשנת 1435. בשנת 1800 מנתה מריינדורף 162 תושבים.
משנת 1872 פותחה וילנקולוני (Villenkolonie, "מושבת אחוזה") בדרום מריינדורף, ובשנת 1900 היו ביישוב 5,764 תושבים.
מסלול מרוצי הרתמות (Trabrennbahn) נפתח בשנת 1913, ובשנת 1920 התמזגה מריינדורף רשמית עם העיר ברלין.
בשנת 1924 פותח פארק (Volkspark) מריינדורף.
בסוף מלחמת העולם השנייה, הפכה מריינדורף לחלק מאזור הכיבוש האמריקאי.
בשנת 1946, רחוב אייזנאכר (Eisenacher Straße) במריינדורף היה אתר מחנה עקורים בו היו כ-3,250 איש עד 1948.
בשנת 1966 נבנתה תחנת רכבת תחתית U-Bahn ששרתה את הרובע בקו U6.
טחנת רוח אדלרמולה (Adlermühle) מ-1889
קברה של אולריקה מיינהוף מסיעת הצבא האדום בבית הקברות דרייפאלטיגקייט (Dreifaltigkeit).
במריינדורף תחנות הרכבת התחתית של ברלין דרך וסטפאליה (Westphalweg), רחוב אולשטיין (Ullsteinstraße) ומריינדורף הישנה (Alt-Mariendorf), הקצה הדרומי של קו U6 והרכבת העילית של ברלין בקו S2, זמינה בתחנת רחוב אטילה (Attilastraße).
מריו בארת' (נולד ב-1972), קומיקאי
הנס-יורגן פאפייר (נולד ב-1942), שופט
מריט סטיינברכן הוא שחיינית הולנדית, פעמיים ברציפות אלופת העולם (דוחה 2024, סינגפור 2025), זוכת מדליית ארד באליפות העולם (פוקואוקה 2023) ואלופת אירופה (רומא 2022) במשחה ל-100 מטר חופשי.
אלופת העולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) במשחה ל-100 מטר מעורב אישי ואלופת אירופה (רומא 2022) במשחה ל-200 מטר חופשי.
סגנית אלופת עולם במשחי שליחים
מקום רביעי באולימפיאדה במשחה שליחות
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם פמקה המסקרק, אינגה דקר וראנומי קרומווידג'ויו בתוצאה של 3:33.81 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 54.29 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 34 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:16.59 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יוני 2022 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ביחד עם קירה טוסנט, ארנו קמינחה ונילס קורסטניה בתוצאה של 3:41.54 דקות, כשחיינית רבעית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 52.55 שניות, אחרי ארצות הברית (3:38.79 דקות) ואוסטרליה (3:41.34 דקות).
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-7 מדליות, 4 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.14 דקות, אחרי אנסטסיה גורבנקו מישראל (2:10.92 דקות) ולפני שרה פרנצ'סקי מאיטליה (2:11.38 דקות).
מדליות ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וב-4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה ב-15 בדצמבר זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 57.53 שניות, לפני בריל גאסטאלדלו מצרפת (57.63 שניות) ולואיז הנסון משוודיה (57.68 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.94 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.71 שניות, אחרי מולי אוקלהן מאוסטרליה (52.16 שניות) ושיבון הוהי (52.49 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:55.51 דקות, במקום שביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.89 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:09.30 דקות ועלתה שלישית למשחה הגמר ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.61 שניות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט 2025 זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.55 שניות, לפני מולי אוקלהן (52.67 שניות) וטורי הסק מארצות הברית (52.89 שניות) ובכך הגנה על תוארה.
מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:33.89 דקות, אחרי אוסטרליה (3:30.60 דקות) וארצות הברית (3:31.04 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.64 שניות, התוצאה המהירה באליפות.
מרייט האנסון (בשוודית: Mariette Hansson; נולדה ב-23 בינואר 1983), לעיתים ידועה בשם מריג'ט (מעוצב כ-MaryJet) או בשמה הפרטי, היא זמרת-יוצרת שוודית.
בשנת 2009 השתתפה ב-"Swedish Idol", ששודרה ב-TV4, וסיימה במקום הרביעי.
ב-2013 הייתה הגיטריסטית של להקת מגנוס אוגלאס במהלך הופעותיה בסטוקהולם.
בשנת 2014 יצאה לסיבוב הופעות משותף עם אייס וילדר.
במרוצת השנים השתתפה האנסון במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לתחרות הזמר של האירוויזיון, חמש פעמים, ובכולם העפילה לגמר התחרות.
הופעת הבכורה שלה בקדם נערכה בשנת 2015 עם השיר "Don't Stop Believing", שדורג בערב הגמר במקום השלישי.
שנתיים לאחר מכן שבה פעם נוספת לתחרות עם השיר "A Million Years", שהגיע למקום הרביעי.
בשנת 2018 נשלחה עם השיר "For You" להתחרות באירוע, ויחד הם הגיעו למקום החמישי.
בשנת 2020 סיים שירה "Shout It Out" את האירוע במקום העשירי עם 51 נקודות בלבד.
במלודיפסטיבלן לשנת 2023 ביצעה את "One Day", ודרך שלב גלגל ההצלה הצליחה להעפיל לגמר ולהינצל מהדחה סופית מהתחרות.
מֶרִיֶינְדָה (בספרדית: Merienda) היא ארוחה קלה (אכילה קלה, ארוחת ארבע וכדומה)
בדרום אירופה, במיוחד בספרד (מרנדה בשפת גליסיה, ברנר (berenar בקטלאנית), בפורטוגל (לנצ'ה או מרנדה) באיטליה (מרנדה), בצרפת גוטֶה (goûter), כלומר משהו כמו "טעימה".
בדרך כלל היא נצרכת אחר הצהריים או לבוהריים, היא ממלא את פער הארוחה בין ארוחת הצהריים לבין ארוחת הערב, בהיותו המקביל לתה אחר הצהריים בעולם דובר האנגלית.
או בין ארוחת בוקר לצהריים.
זוהי ארוחה פשוטה המורכבת לרוב מחתיכת פרי, לחם, ביסקוויטים, יוגורט וחטיפים אחרים בשילוב עם מיץ פירות, חלב, שוקו חם, קפה, משקאות חריפים או משקאות אחרים.
בחלקי החוף של קרואטיה, סלובניה, ובאי היווני קורפו, היא מכונה מרנדה, ארוחה הנאכלת בין ארוחת הבוקר לארוחת הצהריים.
בדרך כלל מדובר בחטיף קל, כמו כריכים או טוסט, הנאכל במהלך הפסקת עבודה.
הארוחה הזו נהוגה גם באמריקה הספרדית, בפיליפינים ( meryenda/merienda), בצפון אפריקה (מרוקו) ובברזיל (לנצ'ה או מרנדה).
אופייני לארגנטינאים, לאנשי פרגוואי ואורוגוואי לאכול מריינדה בסביבות השעה 17:00, בין ארוחת הצהריים לבין ארוחת הערב.
ארוחה קלה זו בדרך כלל מורכבת מחליטה (תה, מאטה, קפה, מאטה קוסידו וכו') וחטיף אפוי (סקונס, לחם, קלי, עוגה, דניש וכו'), בדרך כלל מלווה בריבת חלב (דולסה דה לצ'ה), דבש, חמאה או ריבה.
בפיליפינים, מריינדה (בפיליפינית: meryenda) הוא מונח כללי הכולל שתי ארוחות קלות: הראשונה היא חטיף בוקר שעשוי להתאים לבוהוריים, לארוחת עשר או לארוחת בוקר שנייה.
הארוחה השנייה היא המקבילה לתה אחר הצהריים.
מריינדה שנצרכת בשעות הערב המוקדמות סביב השקיעה ממש לפני או במקום ארוחת הערב מכונה במפורש merienda cena.
באופן כללי, מריינדה מתייחסת לכל סוג של מנה או חטיף במנה קטנה יותר מה"ארוחה המלאה" המסורתית המורכבת בדרך כלל מאורז ובשר.
הארוחה הנפוצה עשויה להיות מתוקה או מלוחה, החל מלחמים ומאפים (בעיקר פנדסל ), קינוחים ומתוקים, אוכל רחוב ועד מנות נודלס.
בצרפת, המרינדה נקראת גוטה (goûter או quatre-heures).
השם האחרון מתייחס לתזמון שלו בסביבות ארבע אחר הצהריים.
הגוטה המודרני קל יותר מארוחה מלאה, והוא נצרך לעיתים קרובות יותר על ידי ילדים מאשר על ידי מבוגרים.
זו הייתה ארוחה קרה מלאה עד המאה ה-18, שלפניה נצרך הגוטה בסביבות השעה 17:00, אך לאחר מכן החל לרדת בפופולריות, מאחר שארוחת הערב נצרכה בסביבות השעה 18:00.
מרייט אליזבת "אטי" ריינר גארנר הייתה אשתו של ג'ון נאנס גארנר, סגן הנשיא ה-32 של ארצות הברית, ולפיכך הגברת השנייה של ארצות הברית בין השנים 1933 ל-1941.
מרייט אליזבת "אטי" ריינר גארנר נולדה ב-17 ביולי 1869 בסבינאל, טקסס, לג'ון פיטר ריינר, מהגר שווייצרי שהפך לחוואי בטקסס, ולאשתו הראשונה, מרי אליזבת ווטסון.
ב-1893, למרות שנשים בטקסס לא יכלו להצביע באותה עת, התמודדה מרייט ריינר לשופטת מחוז יובלדי.
היא הובסה על ידי השופט המכהן, ג'ון נאנס גארנר.
שנתיים לאחר מכן, ב-25 בנובמבר 1895, היא נישאה לגארנר בסאבינאל, טקסס.
בראיון ב-1940, היא הכחישה שהתמודדה נגד גארנר.
בתקופת כהונתו של בעלה בבית הנבחרים האמריקאי, בין השנים 1903–1933, אטי גארנר שימשה כמזכירתו הפרטית.
בשנת 1932 רץ בעלה בבחירות לנשיאות לצידו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, ונבחר לסגן נשיא ארצות הברית, מה שהפך אותה לגברת השנייה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילאה עד 1941.
היא סבלה ממחלת פרקינסון מ-1942 עד 1948, נכנסה לתרדמת של יומיים ומתה ביובלדי, טקסס, ב-17 באוגוסט 1948, חודש לאחר יום הולדתה ה-79.
מריט קאמפס (בהולנדית: Marit Kamps; נולדה ב-4 במרץ 2001) היא ג'ודוקא הולנדית המתחרה בקטגוריית המשקל 78+ ק"ג.
קאמפס נולדה באסן, הולנד והחלה את דרכה בענף הג'ודו כבר בגיל שש.
ב-12 בנובמבר 2022, קאמפס זכתה במדליית הכסף באליפות אירופה במסגרת תחרות הנבחרות המעורבות כחלק מנבחרת הולנד.
שנה לאחר מכן במסגרת אליפות אירופה, היא זכתה במדליית הארד בקטגוריית המשקל שלה.
במסגרת תחרויות הגראנד סלאם והגראנד פרי יש לה שתי מדליות כסף, האחת בגראנד סלאם אסטנה 2023, והאחרת בגראנד פרי לינץ 2024. בנוסף, היא מחזיקה בשלושה מדליות ארד בתחרויות הגראנד סלאם ומדליית ארד אחת בתחרויות הגראנד פרי.
באולימפיאדת פריז (2024), היא ניצחה בסיבוב הראשון את קריסטינה הומאן האוקראינית, אך הודחה בשלב הבא, שהיה שלב שמינית הגמר, לאחר שספגה הפסד לזוכת מדליית הכסף, רז הרשקו.
מריטה פיין-וויגינס (אנ: Marita Payne, נולדה ב-7 באוקטובר 1960) היא ספורטאית עבר קנדית שהתחרתה בשתי אולימפיאדות קיץ רצופות.
היא מחזיקת השיא הקנדי בריצת 400 מטר יחד עם ג'יליאן ריצ'רדסון, ובעבר החזיקה בשיא הקנדי בריצה ל-200 מטר .
פיין נולדה בברבדוס ובילתה את ילדותה המוקדמת ב-כריסט צ'רץ', ברבדוס.
כילדה צעירה, הוריה, אינה וקלרנס פיין, עברו לניו יורק ללימודים ולעבודה, והשאירו אותה בברבדוס.
בשנת 1970, כאשר פיין הייתה בת תשע, היא הצטרפה להוריה והמשפחה התיישבה בטורונטו, אונטריו, ולאחר מכן בקונקורד, אונטריו.
היא למדה ב-קולג' של ווהאן רוד בטורונטו, שם הפכה לאצנית כוכבת, והפכה לאלופת מחוז אונטריו ב-100 מטר וגם ב-200 מטר ב-1979.
פיין החלה להתחרות עבור קנדה במשחקים הפאן אמריקאים 1979, שם זכתה במדליית ארד עם נבחרת השליחים ל-4×400 מטר.
בשנת 1981, היא הייתה חברה בנבחרת אמריקה ל-4 × 400 מטר, שזכתה במדליית ארד בגביע העולם של IAAF ברומא.
בשנה שלאחר מכן, במשחקי חבר העמים הבריטי, היא זכתה במדליית כסף עם נבחרת קנדה בריצת שליחים ל-4 × 100 מטר, והשתתפה בחצי גמר ל-400 מטר.
פיין זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר, באוניברסיאדת הקיץ 1983 ועזרה לקנדה לזכות במדליות כסף גם בריצת 4×100 ו-4×400 מטר.
באותה שנה, היא גם זכתה במדליית כסף בריצת שליחים ל-4 × 400 מטר במשחקים הפאן אמריקאים.
היא התחרתה באליפות העולם באתלטיקה, פעם ראשונה, שבועיים קודם לכן.
באליפות, שנערכה בהלסינקי, היא סיימה במקום החמישי בריצה ל-400 מטר - הביצוע הטוב ביותר של ספורטאי לא אירופאי בענף, ושברה את שיא חבר העמים הבריטי הקיים עם זמן של 50.06 שניות.
היא גם שיתפה פעולה עם בני ארצה הקנדיים במרוצי השליחים 4 × 100 ו-4 × 400 מטר, שם הם סיימו במקום החמישי והרביעי בגמר, בהתאמה.
באולימפיאדת הקיץ 1984, שנערכה בלוס אנג'לס, זכתה פיין במדליית כסף במרוץ שליחים ל-4 × 400 מטר עם חברותיה לנבחרת צ'ארמיין קרוקס, ג'יליאן ריצ'רדסון ומולי קילינגבק.
היא גם התחרתה עם חברותיה לקבוצה אנג'לה ביילי, אנג'לה טיילור-איסג'נקו ופרנס גארו בריצת שליחים ל-4 × 100 מטר, בו זכתה הקבוצה גם במדליית כסף.
היא סיימה רביעית בריצת 400 מטר אישי, וקבעה שיא קנדי חדש של 49.91 שניות.
פיין עזרה לקבוצת השליחים הקנדית במרוץ 4 × 400 מטר לזכות במדליית זהב, וסיימה במקום הרביעי במרוץ ל-400 מטר האישי, במשחקי חבר העמים הבריטי 1986. בשנת 1987, היא זכתה במדליית הכסף השנייה שלה במרוץ שליחים ל-4 × 400 מטר במשחקים הפאן אמריקאים.
כמה שבועות לאחר מכן, היא הגיעה לחצי הגמר ב-400 מטר באליפות העולם, ויחד עם קרוקס, קילינגבק וריצ'רדסון, היא לקחה את קנדה למקום הרביעי בריצת השליחים ל-4×400 מטר.
הנבחרת התאחדה לאולימפיאדת הקיץ 1988 בסיאול, אך לא הצליחה לסיים בגמר השליחים.
היא הגיעה לחצי הגמר במרוץ 400 מטר אישי.
זמן קצר לאחר האולימפיאדה פרשה מריצה.
פיין הוכנסה להיכל התהילה של FSU בשנת 1991. עשר שנים מאוחר יותר, היא הוכנסה להיכל התהילה האולימפי הקנדי.
העיר ווהן, אונטריו, קראה לפארק על שמה, פארק מריטה פיין, הממוקם בקונקורד, שם גדלה, הפארק נמצא במרחק הליכה ממקום המגורים הנוכחי של משפחתה בווהן.
פיין היא אשתו של שחקן ה-NBA לשעבר מיטשל וויגינס.
בנם אנדרו נבחר ראשון בדראפט NBA ב־2014 על ידי קבוצת קליבלנד קאבלירס.
לאחר מכן הוא הועבר לקבוצת מינסוטה טימברוולבס.
כיום הוא משחק בגולדן סטייט ווריורס.
לזוג שני בנים נוספים, ניק, ששיחק כדורסל עבור וויצ'יטה סטייט שוקרס ומיצ'ל השני, ושלוש בנות: סטפני, אנג'ליקה וטאיה.