tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגוני פיקוח וארגונים לא ממשלתיים דיווחו כי ביום הבחירות נרשמו מקרים של הונאת בחירות, בעיקר באזור בלגרד.
הבחירות הובילו לכך שה-SNS השיגה מחדש את הרוב שלה בפרלמנט, ו-SPS סבלה מהתוצאה הגרועה ביותר שלה מאז בחירות 2007. זכתה גם לייצוג באספה הלאומית.
הפגנות המוניות נערכו בדצמבר, כאשר SPN ואחרים קראו לבטל את תוצאות הבחירות.
מאוחר יותר, במאי 2024, הרים מילוש ווצ'ביץ' מ-SNS את ממשלתו.
קואליציה בהנהגת המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית (SNS), עלתה לשלטון לאחר בחירות 2012, יחד עם המפלגה הסוציאליסטית של סרביה (SPS).
אלכסנדר ווצ'יץ', שכיהן בתחילה כסגן ראש הממשלה ולאחר מכן כראש הממשלה, נבחר לנשיא סרביה ב-2017 וב-2022. מאז עלייתו לשלטון, משקיפים טענו כי סרביה סבלה מנסיגה דמוקרטית לאוטוריטריות, ומירידה בחופש העיתונות ובזכויות אזרח.
בשנת 2023, מכון V-Dem סיווג את סרביה כ, ואילו הארגון Freedom House ציין כי SNS "שחקה זכויות פוליטיות וחירויות אזרח, הפעילה לחץ על תקשורת עצמאית, אופוזיציה וארגוני חברה אזרחית".
קואליציית בהובלת SNS, איבדה את הרוב הפרלמנטרי שלה בבחירות לפרלמנט ב-2022, כאשר 12 רשימות עברו את אחוז החסימה.
קואליציית מאוחדים למען ניצחון סרביה (UZPS), שהגיעה למקום השני, פורקה עקב סכסוכים בין חבריה.
ברנאביץ', המכהנת כראש ממשלת סרביה מאז 2017, הושבעה לצד ממשלתה השלישית ב-26 באוקטובר 2022. במאי 2023, ווצ'יץ' הוחלף על ידי מילוש ווצ'ביץ' כנשיא SNS.
בתקופה זו גם התחולל המשבר בצפון קוסובו.
פיגוע הירי בבית הספר היסודי ולדיסלב ריבניקר ו התרחשו במאי 2023. הממשלה הגיבה באימוץ צעדים כמו תקנות מחמירות יותר על בעלות על נשק והעסקת 1,200 שוטרים לאבטחת בתי ספר.
גם התגובה ספגה ביקורת, במיוחד בשל הצהרתו של , שר החינוך, שאמר כי "ניכרת השפעה סרטנית ומזיקה של האינטרנט, משחקי הווידאו וערכים מערביים כביכול" באירועי הירי, וברנאביץ', שאמרה כי "המערכת לא נכשלה" בתגובה לטענות שהממשלה יכלה לעצור את הירי.
כתוצאה מכך התקיימו הפגנות המוניות תחת הסלוגן "סרביה נגד אלימות", שהחלו ב-8 במאי, בהשתתפות עשרות אלפי מפגינים.
אף על פי שהן אורגנו על ידי המפלגה הדמוקרטית (DS), (NDB), (SSP), (Narodna) ומפלגת האופוזיציה , לא דווח על שלטים מפלגתיים בהפגנות.
בתגובה להפגנות, ווצ'יץ' ערך כנס תמיכה ב-26 במאי.
ההפגנות נמשכו בבלגרד ובערים אחרות ממאי עד נובמבר 2023.
250 חברי האספה הלאומית נבחרים על ידי ייצוג יחסי ברשימה סגורה ממחוז בחירה ארצי אחד.
בעלי זכות הבחירה מצביעים לרשימות שבהן מופיעים המועמדים, עד 250 לכל רשימה.
רשימה יכולה להיות מוגשת על ידי מפלגה פוליטית רשומה, קואליציה של מפלגות פוליטיות או קבוצת אזרחים.
כדי להגיש רשימה יש לאסוף לפחות 10,000 חתימות כשרות, אם כי מפלגות מיעוט אתני צריכות לאסוף רק 5,000 חתימות.
40% מהמועמדים חייבים להיות נשים.
רשימה שהוגשה יכולה להידחות, ולאחר מכן ניתן לתקן את הליקויים תוך 48 שעות.
שם הבחירות ומועדן, שמות הרשימות ונציגיהן, ומידע על אופן ההצבעה מופיעים רק על פתק ההצבעה.
ועדת הבחירות הרפובליקנית (RIK), ועדות הבחירות המקומיות וועדות הקלפיות מפקחות על הבחירות.
המושבים מחולקים בשיטת ג'פרסון עם אחוז חסימה של 3% מכלל הקולות, אם כי מפלגות מיעוט אתני לא זקוקות לאחוז חסימה אלא למספר קולות שווה ערך לנציג.
המושבים מחולקים על ידי חלוקת מספר הקולות הכולל שקיבלה הרשימה בכל מספר מאחד ל-250. אם שתי רשימות או יותר מקבלות את אותן מנות שעל בסיסן מחולק המושב, יש עדיפות לרשימה שקיבלה את מספר הקולות הגדול ביותר.
המושבים ניתנים למועמדים לפי סדר הרשימות, החל מהמועמד הראשון מתוך כל רשימה.
נשיא סרביה מכריז על בחירות לפרלמנט, על מועדן ועל פיזור האספה הלאומית.
על פי החוק, הבחירות הבאות לפרלמנט היו אמורות להתקיים עד 30 באפריל 2026. כדי להצביע, אדם צריך להיות אזרח ותושב סרביה ובן 18 לפחות.
עבור אלה שגרים מחוץ למדינה, מתאפשר להצביע בנציגויות דיפלומטיות.
לפחות חמישה ימים לפני הבחירות, האזרחים מקבלים הודעה על הבחירות ומידע על יום ושעת הבחירות ועל כתובת הקלפי שבה הם יכולים להצביע.
דממת הבחירות מתחילה יומיים לפני יום ההצבעה ונמשכת עד לסגירת כל הקלפיות.
במהלך יום הבחירות, בעלי זכות הצבעה יכלו להצביע בין השעות 07:00 בבוקר ל-20:00 בערב, אם הקלפי נפתחת לאחר השעה 07:00, ההצבעה מתארכת בפרק הזמן שבו התעכבה פתיחת הקלפי.
מצביעים שאינם יכולים להצביע בקלפיות בשל מחלה, זקנה וכדומה, נדרשים להודיע לוועדת הבחירות שלהם לפני השעה 11:00 כדי שיוכלו להצביע ביום הבחירות מביתם לאחר השעה 11:00.
באפריל 2023 דיווח העיתון כי הבחירות לפרלמנט, הבחירות המקומיות, הבחירות המחוזיות של וויבודינה והבחירות לאספה העירונית של בלגרד עשויות להתקיים כבר בנובמבר 2023. זמן קצר לאחר תחילת ההפגנות ב-2023, רמז ווצ'יץ' כי בחירות בזק עשויות להתקיים לפני ספטמבר באותה שנה.
ווצ'יץ' המשיך לרמוז כי בחירות מוקדמות לפרלמנט עשויות להתקיים בספטמבר או בדצמבר 2023. על פי החוק, הבחירות המחוזיות של וויבודינה והבחירות המקומיות הרגילות היו יכולות להתקיים עד 30 ביוני 2024.
התאריך 17 בדצמבר הוזכר על ידי ווצ'יץ' ב-27 בספטמבר.
ההחלטה לקיים בחירות בזק אושרה יום לאחר מכן בישיבת הממשלה.
כדי שהבחירות יתקיימו ב-17 בדצמבר, ממשלת סרביה הייתה צריכה להציע באופן רשמי לפזר את האספה הלאומית בין 18 באוקטובר ל-2 בנובמבר, ואז יש לנשיא סרביה 72 שעות להחליט אם לפזר את האספה הלאומית.
ממשלת סרביה שלחה לווצ'יץ' את ההצעה לפזר את האספה הלאומית ולארגן בחירות מקומיות ב-65 ערים ורשויות מקומיות ב-30 באוקטובר.
ב-1 בנובמבר פיזר ווצ'יץ' את האספה הלאומית והכריז על הבחירות ל-17 בדצמבר.
תקופת הקמפיין הרשמית נמשכה 46 ימים.
ביום הבחירות, 17 בדצמבר, נפתחו הקלפיות בין השעות 07:00 ל-20:00. ארגונים לא ממשלתיים, כמו ו-CRTA, דיווחו כי יום הבחירות התאפיין בהונאות בחירות.
עד השעה 09:00, CeSID דיווח על למעלה מ-50 אי סדרים, כולל הפרות פרוצדורליות על ידי חברי ועדת הבחירות ומצביעים שצילמו או הסריטו את פתקי ההצבעה שלהם.
CRTA דיווחו כי משקיפים שלהם הותקפו פיזית והרכב שלהם ניזוק.
לאורך שאר יום הבחירות, CeSID המשיכה לדווח על אי סדרים והפחדת מצביעים.
נציג של SPN פרסם גם סרטון שבו נצפו שני מועמדים מזייפים פתקי בחירות.
בדו"ח שלו, ארגון ODIHR הגיע למסקנה כי ל-SNS היה "יתרון שיטתי שיצר תנאים לא הוגנים בבחירות" וכי ווצ'יץ' שלט במערכת הבחירות, אף על פי שלא היה מועמד בעצמו.
על פי ODIHR, היה שימוש לרעה בכספי ציבור, וגוף הפיקוח על התקשורת, הגוף הרגולטורי לתקשורת אלקטרונית, גם הוא לא היה יעיל, וכי אף על פי שהבחירות היו מאורגנות היטב, הן אורגנו ב"אווירה חברתית ופוליטית מפולגת".
משרד החוץ הפדרלי של גרמניה אמר כי ניצול לרעה של כספי ציבור, הפחדת מצביעים וקניית קולות הם "בלתי מקובלים עבור מדינה עם מעמד של מועמדת לחברות באיחוד האירופי".
שטפן שנך, ראש משלחת האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה שפיקחה על הבחירות, אמר כי "הבחירות לא היו הוגנות" וכי ראה "פתקי הצבעה שהודפסו על ידי מכונת צילום".
בהצהרה משותפת, ז'וזפ בורל ו, בשם הנציבות האירופית, אמרו כי "תהליך הבחירות של סרביה דורש שיפור מוחשי ורפורמה נוספת".
, דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, קרא לממשלת סרביה לחקור את האי-סדרים שהתרחשו.
הסנאטורים האמריקאים ג'ין שאהין ופיט ריקטס קראו גם הם לממשלה "לשקול בדחיפות אם לחזור על הבחירות באזורים מסוימים", ואמרו כי הבחירות אינן חופשיות והוגנות.
, שפיקח על הבחירות מטעם הפרלמנט האירופי, מתח ביקורת ואמר כי "הממשלה צריכה לעבוד על פתרון טענות רבות בדבר לחץ על מצביעים, קניית קולות, הפרת סודיות ההצבעה, תקשורת מוטה ומעורבותו של הנשיא בקמפיין".
ווצ'יץ' ו-SNS הכחישו את כל ההאשמות על הונאת בחירות.
ברנאביץ' האשימה את האופוזיציה ואת ה-CRTA ב"ערעור היציבות של סרביה והסדר החוקתי שלה".
ל-6,500,666 אזרחים הייתה זכות הצבעה בבחירות לפרלמנט.
מתוך 8,273 קלפיות בסך הכול, מצביעים מחוץ למדינה יכלו להצביע ב-81 קלפיות ב-35 מדינות שונות, כאשר 32,216 בעלי אזרחות כפולה נרשמו להשתתף בבחירות במדינות אחרות.
בקנדה, פורטוגל, בריטניה וארצות הברית, ההצבעה התקיימה ב-16 בדצמבר בין השעות 07:00 ל-20:00. הבחירות נערכו שוב ב-30 קלפיות ב-19 רשויות מקומיות שונות ב-30 בדצמבר.
הבחירות הפרלמנטריות בהולנד 2025 הן בחירות שהוקדמו והתקיימו בהולנד ב-29 באוקטובר 2025, לאחר התפרקותה של הממשלה הנוכחית, ממשלת ימין - מרכז בראשות ראש ממשלת הולנד דיק סכוף.
המפלגה למען החירות, המפלגה הגדולה ביותר בממשלה, בראשות חירט וילדרס הפילה אותה בעקבות אכזבתה ממדיניות ההגירה שהונהגה על ידה.
במקור, הבחירות היו אמורות להתקיים בשנת 2027. בבחירות נבחרו 150 חברי הפרלמנט ההולנדי, כאשר רוב מצריך 76 מושבים.
לאחר ספירת הקולות, הסתבר כי חרט וילדרס ומפלגתו, המפלגה למען החירות, מימין, זכו ב-26 מושבים.
המנהיג העיקרי בשמאל - מרכז, רוב יטן ומפלגתו, דמוקרטים 66, קיבלו מספר מושבים זהה.
וילדרס ספג ירידה חדה של 11 מושבים, ואילו רוב יטן עלה דרמטית ב-17 מושבים.
במקום השלישי דילאן ישילגוז ומפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה, מפלגת ימין - מרכז עם 22 מושבים-ירידה של 2 מושבים.
במקום הרביעי בלבד פרנס טימרמנס ומפלגת הירוקים-העבודה עם 20 מושבים-ירידה של 5 מושבים.
במקום החמישי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בראשות הנרי בונטנבל עם 18 מושבים-עלייה של 13 מושבים.
במקום השישי מפלגת יא 21, המתנגדת להגירה, עם 9 מושבים-עלייה של 8 מושבים.
במקום השביעי מפלגת הימין פורום למען דמוקרטיה, עם 7 מושבים, עלייה של 4 מושבים.
מפלגת חוזה חברתי חדש, מפלגת שמאל - מרכז שהיו לה 20 מושבים, התרסקה לאפס מושבים.
באופן כללי, למרות ירידתו של וילדרס, הימין כולו עלה, בעוד השמאל - מרכז, למרות עלייתו של יטן, ירד.
בעקבות התוצאה המאכזבת של 20 מושבים בלבד, יושב ראש איחוד מפלגת העבודה והירוקים פרנס טימרמנס הודיע על פרישה מראשות המפלגה.
הבחירות לתפקיד יו"ר הפרלמנט ההולנדי החדש, שנערכו ב-18 בנובמבר 2025, כשלושה שבועות לאחר הבחירות לפרלמנט הבהירו את משמעותן של תוצאות הבחירות לפרלמנט עצמו ואת יחסי הכוחות בין הצדדים השונים.
שלושה מועמדים הוצעו בהן: מרטין בוסמה מהמפלגה למען החירות, מפלגת ימין, טום ואן קמפן ממפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה, מפלגת ימין - מרכז וטום ואן דר לי ממפלגת הירוקים (הולנד), השמאלית.
השתתפו בבחירות 148 מתוך 150 החברים בפרלמנט החדש.
בסיבובים הראשון והשני ניצח נציג הימין בוסמה עם 66 - 67 קולות, בהתאמה, כשהשמאל והימין - מרכז מתחלקים בשאר הקולות, כך שלא הושג הרוב המוחלט הנדרש.
בסיבוב השלישי הצטרף השמאל אל הימין - מרכז וטום ואן קמפן נבחר עם 79 קולות לעומת 69 קולות שקיבל בוסמה.
ב-12 ביוני 2025 סיכמו מפלגת העבודה של הולנד ומפלגת הירוקים על ריצה משותפת בבחירות פעם נוספת, ומיזוג של המפלגות בשנת 2026.
מנהיג המפלגה למען החירות חרט וילדרס השתתף בהפגנות נגד מרכזי קליטה למהגרים ופליטים בזוולה והלמונד, וקרא לרשויות להתנגד לפיזורם של המהגרים בשטחם במסגרת חוק הפיזור.
נושא זה הוא אחד מהנושאים המרכזיים בקמפיין הבחירות של המפלגה ווילדרס עצמו.
קמפיין זה עורר ביקורת מצד פוליטיקאים מקומיים ומאיגוד הרשויות המקומיות של הולנד, שהאשימו אותו ואת המפלגה בהתערבות בלתי הולמת בפוליטיקה המקומית ובזריעת פחד ופילוג.
הבחירות נערכות כל 4 שנים בחודש מרץ, אלא אם מוכרזות בחירות בזק (כמו בבחירות הקרובות).
150 חברי בית הנבחרים נבחרים ברשימה חצי פתוחה בייצוג יחסי.
רשימה חייבת לקבל מספר קולות השווה לפחות למושב אחד (כ-0.67 אחוזים מהקולות).
הבחירות הפרלמנטריות בנורווגיה התקיימו ב-8 בספטמבר 2025, ובהן נבחרו 169 חברי הסטורטינג לכהונה של 4 שנים – עד 2029. בבחירות זכתה מפלגת העבודה הנורווגית בראשות ראש הממשלה המכהן יונאס גאר סטורה במספר הקולות הרב ביותר, המהווים כ-28.0% אחוזים, והיא צפויה להרכיב את הממשלה הבאה.
במקום השני זכתה מפלגת הקידמה הימנית-פופוליסטית-ליברטריאנית בראשות סילבי ליסטהוג עם 23.9 אחוזים מהקולות, ההישג הגדול ביותר של המפלגה מאז הקמתה ב-1973, שנחשבת לימנית ביותר בפרלמנט.
המפלגה השמרנית בראשות ארנה סולברג, שכיהנה כראש הממשלה בין השנים 2013 ל-2021, זכתה במקום השלישי בלבד עם 14.6 אחוזים מהקולות בלבד, ונחלשה משמעותית לעומת שנת 2021, אז זכתה ל-20.5 אחוזים מהקולות.
אחריהם, במקום הרביעי, זכתה מפלגת השמאל הסוציאליסטית, עם 5.6 אחוזים מהקולות, במקום החמישי מפלגת המרכז עם 5.6 אחוזים מהקולות גם כן, במקום השישי המפלגה האדומה מהשמאל הרדיקלי עם 5.3 אחוזים מהקולות, מפלגת הירוקים עם 4.7 אחוזים, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית עם 4.2 אחוזים, והמפלגה הליברלית עם 3.7 אחוזים.
ב-30 בינואר 2025, מפלגת המרכז הנורווגית עזבה את הקואליציה לאור חילוקי דעות עם מפלגת העבודה הנורווגית, הלוא היא מפלגת השלטון, על מדיניות האנרגיה הנורווגית ביחס לאיחוד האירופי.
מה שגרם לממשלה של מפלגה אחת לראשונה זה 25 שנה 8 חברי הקבינט מהמפלגה התפטרו.
ביניהם שר האוצר ומנהיג המפלגה טריגווה סלגסוולד ודום, שהוחלף על ידי ינס סטולטנברג, לשעבר מנהיג נאט"ו.
הבחירות נסובו סביב יוקר המחיה הגובר במדינה, ועל רקע המלחמות באוקראינה וברצועת עזה.
+תוצאות הבחירות במפלגות השונות והרכב הפרלמנט הנורווגי לפיהן.מפלגת העבודה הנורווגית53 מושבים901,531 קולות28.0%מפלגת הקידמה47 מושבים767,285 קולות23.9%המפלגה השמרנית24 מושבים471,255 קולות14.6%מפלגת השמאל הסוציאליסטית9 מושבים180,933 קולות5.6%מפלגת המרכז9 מושבים179,866 קולות5.6%המפלגה האדומה9 מושבים171,103 קולות5.5%המפלגה הירוקה8 מושבים152,584 קולות4.7%המפלגה הנוצרית-דמוקרטית7 מושבים135,158 קולות4.2%המפלגה הליברלית3 מושבים118,844 קולות3.7%
הבחירות הפרלמנטריות בהונגריה 2026 צפויות להתקיים באפריל 2026, ובהן ייבחרו 199 חברי האספה הלאומית ההונגרית, כמו כן גם ראש ממשלת הונגריה.
על תפקיד ראשות הממשלה מתמודדים שני מועמדים: ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן ומפלגת פידס, וחבר הפרלמנט לשעבר מטעם פידס פטר מגיאר, מטעם מפלגת טיסה.
בנוסף יתמודדו בבחירות מפלגות נוספות, כגון מפלגת הקואליציה הדמוקרטית, המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, ותנועת מולדתנו הימנית קיצונית.
בשנת 2024, חבר מפלגת פידס לשעבר פטר מדיאר, עזב את המפלגה בעקבות אכזבתו מדרכה של המפלגה וטענות לשחיתות רחבה בה, וכי מטרת שלטונו של ויקטור אורבן ל"הונגריה לאומית, ריבונית ובורגנית" היא למעשה "תוצר פוליטי" שנועד להסתרת שחיתות מסיבית וחלוקת כספים לבעלי הקשרים הנכונים.
אחת מהביקורות המרכזיות שלו הייתה על החנינה של נשיאת הונגריה לשעבר קטלין נובאק לסגן מנהל בית ילדים שהיה מעורב בהתעללות מינית בילדים במוסד, חנינה שגרמה לסערה גדולה במדינה ואילצה אותה להתפטר מתפקידה הוא הצטרף למפלגת טיסה והפך ליושב הראש שלה, כאשר עד אז הייתה מפלגה אנונימית.
בבחירות לפרלמנט האירופי מגיאר סיים במקום השני עם קרוב ל־30 אחוזים מהקולות, התוצאה הגבוהה ביותר למפלגה שאיננה מפלגת פידס מאז 2006. בעקבות כך מפלגת טיסה הפכה לאופוזיציה המרכזית לממשלתו של ויקטור אורבן, אף על פי שאינה נוכחת עדיין בפרלמנט.
על פי רוב הסקרים, פטר מגיאר ומפלגתו טיסה היא המפלגה הפופולרית ביותר, אף יותר ממפלגת פידס, והיא בעלת סיכוי גבוה לתפוס את השלטון ולהדיח את ויקטור אורבן מתפקידו כראש ממשלה לאחר 16 שנים.
בבחירות הפרלמנטריות בהונגריה ב־2022, מפלגת פידס (באיחוד עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית העממית) זכתה בשיא של 54.13% מהקולות, האחוז הגבוה ביותר למפלגה או סיעה מאז 1990 וזכתה בשני שלישים מהפרלמנט.
המפלגה הרכיבה ממשלה ללא מפלגות אחרות.
בנוסף, מפלגת מומנטום ומפלגת "הונגריה של כולם" הודיעו כי לא יתמודדו בבחירות.
הבחירות הפרלמנטריות בסוריה התקיימו בסוריה ב-5 באוקטובר 2025 במסגרתן נבחרו 140 מתוך 210 חברי מועצת העם הסורית, הרשות המחוקקת במדינה.
הבחירות היו הראשונות שיתקיימו מאז המהפכה הסורית ונפילת משטר אל-אסד בדצמבר 2024 והן נערכות תחת הובלתה של ממשלת המעבר הסורית בראשות נשיא סוריה, אחמד א-שרע.
בניגוד לבחירות קודמות בסוריה, בחירות 2025 התקיימו במסגרת שיטת בחירות זמנית ועקיפה.
מתוך 210 המושבים, 140 חברי האספה העממית יאוישו באמצעות מערכת של חבר אלקטורים , כאשר חברי הפרלמנט ייבחרו על ידי ועדות מקומיות המורכבות ממומחים ואנשי קהילה.
70 חברי הפרלמנט הנותרים ימונו ישירות על ידי הנשיא.
אספת העם של סוריה היא הרשות המחוקקת, הפרלמנט החד-ביתי של המדינה.
תחת משטרו של בשאר אל אסד, האספה הייתה הלכה למעשה חותמת גומי, תוך שהיא מאשרת באופן מוחלט את הנחיות הנשיא ללא דיון מהותי.
הבחירות לאספת העם נערכו בהצבעה ישירה במחוזות בחירה מרובי חברים, אולם מבחינה חוקתית שני שלישים מהמושבים הלכו אוטומטית למפלגת הבעת' ולבעלי בריתה, כאשר המושבים הנותרים היו מועמדים עצמאיים.
בעקבות המהפכה הסורית בשנת 2024, השינויים הפוליטיים שבאו המדינה והמעבר למשטר חדש, אספת העם שנבחרה בבחירות לפרלמנט בסוריה ביולי 2024 פוזרה ב-29 בינואר 2025 והוחלפה במועצה מחוקקת זמנית.
בעקבות אימוץ החוקה הזמנית בתחילת שנת 2025, הוקם פרלמנט זמני בשם אספת העם, כאשר הנשיא ממנה שליש מחברי הפרלמנט.
ב-2 ביוני 2025 פורסם צו נשיאותי מספר 66, אשר הקים את הוועדה העליונה לבחירות לאספה העממית.
הוועדה בת 11 החברים אחראית על פיקוח על הקמת ועדות משנה לבחירות, אשר יבחרו שני שלישים מחברי הפרלמנט.
הבחירות לאספה המכוננת היו הבחירות הראשונות במדינת ישראל והתקיימו ב־25 בינואר 1949, כ"ד בטבת ה'תש"ט.
האספה המכוננת, ששינתה ייעודה והכריזה על עצמה כ"כנסת הראשונה", הייתה אמורה להיות הגוף שיחוקק את חוקתה של מדינת ישראל, ויתפזר.
השלב הבא היה אמור להיות בחירות כלליות לגוף בעל אופי פרלמנטרי – הכנסת.
נושא מרכזי בבחירות היה המתיחות בין מפא"י ומפ"ם, והשאלה העיקרית שעמדה בפני הבוחר הייתה האם להמשיך במלחמת העצמאות, או לחתור להסכמים להפסקת הלחימה, אשר ישמרו על הגבולות הקיימים.
במערכת בחירות זו ניצחה מפא"י, שהקימה קואליציה עם מפלגות המרכז והמפלגות הדתיות, והותירה את אנשי מפ"ם באופוזיציה.
בעת הקמת מדינת ישראל במאי 1948 הוקמו המוסדות הלאומיים, אשר שלטו במדינה החדשה.
מועצת העם, המקבילה לפרלמנט, אשר מתוכה נבחרה מינהלת העם, המקבילה לממשלה.
גופים אלו לא היו גופים נבחרים במובן הטהור של המילה, וחבריהם הגיעו מן ההנהלה הארץ ישראלית של הסוכנות, ומהנהלת הוועד הלאומי.
מועצת העם מנתה 37 חברים, שמונו על בסיס מפלגתי, ומנהלת העם מנתה שלושה עשר חברים, שנבחרו מבין חברי מועצת העם.
בעת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, נאמר במגילת העצמאות כי:
עם זאת, קיומן של הבחירות עד התאריך המיועד לא היה אפשרי בגלל מלחמת העצמאות, והן נדחו פעמיים, והתקיימו לבסוף ב-25 בינואר 1949. שיטת הבחירות היחסית על פיה התקיימו הבחירות, לא תוכננה במקור להפוך לשיטת הבחירות הקבועה של מדינת ישראל.
שיטת הבחירות הקבועה הייתה אמורה על פי החלטת מועצת העם להתגבש במסגרת החוקה העתידית שתחוקק.
משמה של הרשות הנבחרת, "האספה המכוננת", ניתן להבין כי מטרתה הראשונית של זו הייתה לחוקק חוקה.
כך גם עולה מן הניסוח של מגילת העצמאות.
עם זאת, ב-16 בפברואר 1949, לאחר בחירתה ובמהלך אחת מישיבותיה הראשונות, קיבלה האספה המכוננת את חוק המעבר אשר שינה שמה ל"הכנסת", וכך הפכה "האספה המכוננת" ל"הכנסת הראשונה".
היו אלו הבחירות הראשונות שנערכו במדינת ישראל, והן דרשו הכנה מיוחדת.
ב-5 בנובמבר 1948 החליטה מועצת המדינה הזמנית, כי האספה המכוננת תמנה 120 חברים.
ב-8 בנובמבר 1948 נערך מפקד אוכלוסין, אשר שימש, בין השאר, להכנת ספר הבוחרים (המפקד היה חיוני בשל עלייתם של עולים חדשים רבים והפיכת רבים מערביי ארץ ישראל לפליטים).
לצורך המפקד הייתה המדינה כולה בעוצר במשך שבע שעות, מחמש אחרי הצהריים ועד חצות.
סוגיה נוספת הייתה סוגיית שיטת הבחירות.
הועלו הצעות לשיטות שונות, אך הוחלט להמשיך לקיים את שיטת הבחירות היחסית והארצית שהונהגה בבחירות לאספת הנבחרים בתקופת היישוב, ולהשאיר לאספה המכוננת שתיבחר לקבוע בחוקה את שיטת הבחירות העתידית.
אלף קלפיות הוכנו להצבה ברחבי הארץ.
על-פי המפקד, מספר בעלי זכות הבחירה היה חצי מיליון.
הנושאים עליהם נסבה מערכת הבחירות
שתי המתמודדות העיקריות בבחירות אלו היו מפלגות הפועלים מפא"י ומפ"ם.
מפא"י, ששלטה במוסדות היישוב למן ייסודה בשנת 1930, ושבראשה עמד דוד בן-גוריון, הייתה מפלגה בעלת מצע של "סוציאליזם קונסטרוקטיבי", שילוב של סוציאליזם עם דגש על "ממלכתיות" וגישה פרגמטית.
מפ"ם, לעומתה, הייתה, תחת הנהגתם של יעקב חזן ומאיר יערי, מפלגה סוציאליסטית טהורה, שדגלה באותה תקופה בחתירה למהפכת עמלים ובמדיניות פרו-סובייטית מובהקת, אם כי עמדתה (בניגוד לעמדת מק"י) הייתה ציונית.
בין שתי המפלגות התקיים מאבק מאחורי הקלעים זה מספר חודשים.
המטה הכללי של צה"ל, כמו הפלמ"ח לפניו, היה מורכב בחלקו הגדול מאנשי מפ"ם.
משבר על רקע מינויים בצמרת צה"ל הביא אף להתפטרותו של בן-גוריון ביולי 1948. בן-גוריון חזר בו והמשיך בתפקידו, אך המשבר הביא להתפטרות אלופי צה"ל שתמכו במפ"ם, ולפיטורי ישראל גלילי, הרמ"א (ראש המפקדה הארצית) של "ההגנה".
לאחר שהצליח להתמודד מול תומכי מפ"ם במטה הכללי, הורה בן-גוריון בספטמבר 1948 על פירוק מטה הפלמ"ח, שנראה כצבא פרטי של מפ"ם.
השאלה העיקרית שהועמדה בפני הבוחר הייתה המשך הקרבות במלחמת העצמאות.
בשלב זה איפשרה הרגיעה בקרבות את קיום הבחירות, והחזיתות התייצבו.
מפ"ם קראה להמשך המתקפה ולכיבוש כל שטח ארץ ישראל, על מנת להקים את המדינה הערבית לצד מדינת ישראל (או אף מדינה דו לאומית שתשתרע על פני כל השטח).
מפא"י קראה להסכים להסדרי שלום על בסיס השטח שנכבש עד אותה נקודת זמן (אם כי בנאומיו רמז בן-גוריון כי "עוד ידנו נטויה").
מספר ימים לפני הבחירות, ב-13 בינואר 1949, החל המשא ומתן להסכם שביתת נשק בין ישראל ומצרים באי רודוס.
במקביל, ניהלו נציגי מדינת ישראל שיחות חשאיות עם עבדאללה מלך ירדן.
הבחירה הייתה, אם כן, בין המשך הלוחמה, כדרישת מפ"ם, ובין הסדרים לסיומה, הכרוכים בוויתורים, כדרישת מפא"י.
מימין, עמדה מפלגתו של מנחם בגין מפלגת חרות, שראשיה היו יוצאי מחתרת אצ"ל, שדרשה את המשך הלחימה, ביטול תוכנית החלוקה, ואי-קיום משא ומתן עם מדינות ערב כל עוד לא נסוגו חייליהן ממלוא השטח.
עם זאת, דעות אלו נראו כקיצוניות והמפלגה סומנה כמפלגת שוליים, אשר תיוותר לאחר הבחירות מחוץ למעגל ההשפעה.
ערב הבחירות הכריזה מפא"י על צעד שיקדם את הפופולריות שלה - העלאת השכר לעובדים.
בנוסף, סיוע לעמדות מפא"י התקבל גם מלונדון ומוושינגטון: בלונדון הודיעו על שחרור העצורים בקפריסין, בעוד שבוושינגטון אושר למדינה החדשה מלווה בן מאה מיליון דולר.
כפי הנראה באו צעדים אלו על מנת לחזק את מפא"י אל מול מפ"ם שנראתה כגוררת את המדינה לעבר הגוש הסובייטי.
בתעמולת הבחירות, המפלגות חרות, מפ"ם ומפא"י התנגחו זו בזו, כשכל מפלגה מנכסת לעצמה את הקמת המדינה החדשה, ומאשימה את האחרות במדיניות שגויה.
מפא"י טענה, שהיא מתאימה להנהיג את המדינה בשל ניסיונה, ושרק בזכות מאמציה הדיפלומטיים הבריטים עזבו את ארץ ישראל.
מפ"ם, לעומת זאת, הדגישה שרק בזכות אנשי הצבא, שנמנו על שורותיה, הוקמה המדינה.
תנועת החירות טענה, שלוחמי האצ"ל הם אלו שבזכותם קמה המדינה.
מפ"ם וחירות האשימו את מפא"י בתבוסתנות במלחמה ובתככנות, וטענו שהקמת המדינה היא הזמן לנסות אלטרנטיבה חדשה.
הגדיל לעשות בגין, שכינה את ממשלת בן-גוריון "ממשלת יודנראט", והבטיח שאם יבחר יעמיד את בן-גוריון לדין.
מפא"י וחירות תקפו את מפ"ם על הנאמנות הבלתי-מתפשרת שלה כלפי ברית המועצות.
ואילו מפא"י ומפ"ם טענו שתנועת החירות היא פאשיסטית, תוך כדי השוואת בגין לבניטו מוסוליני.
מערכת הבחירות עצמה הייתה שקטה ורגועה.
רבים מן המצביעים שירתו עדיין בצבא והיו בחזית, והאווירה הייתה חגיגית ביותר.
המצביעים חשו כי ניתנה להם זכות גדולה להשתתף בבחירות הראשונות במדינת ישראל "מזה אלפיים שנה".
לא עלו טענות על זיופים או אלימות, ואחוז ההצבעה, בסופו של דבר, היה גבוה - כ-87%.
הבחירות התקיימו ב-25 בינואר 1949, יום שנקבע כיום שבתון.
כיוון שלא נערכו באותה עת סקרים ומשאלי דעת קהל, וכיוון שחלו שינויים רבים מאז הבחירות האחרונות שנערכו ב-1944 לאספת הנבחרים, לא הייתה כל הערכה מוקדמת של יחסי הכוחות בין הרשימות ושל התוצאות הצפויות.
הציבור בארץ התרגש במיוחד לקראת הבחירות הראשונות במדינה הריבונית.
אחוז ההצבעה היה הגבוה ביותר בכל מערכות הבחירות.
הד לתחושות מובא ביומנו של משה יקותיאל אלפרט ר"מ בישיבת עץ חיים ומוכתר שכונות בית ישראל, מוסררה, סנהדריה, מחניים ושנלר:
בבחירות שהתקיימו ב-25 בינואר 1949 השתתפו 440,095 איש, ואחוז ההצבעה היה כ-87 אחוזים מכלל בעלי זכות הבחירה שמספרם היה 506,567. מספר הקולות לכל מנדט עמד על 3,592 קולות.
הסכמי עודפים נחתמו בין החזית הדתית להתאחדות התימנים, בין יצחק גרינבוים לרשימת למען ירושלים, בין הגוש העובד לרשימה הדמוקרטית של נצרת, בין מפ"ם לגוש העממי הערבי, ובין הספרדים לציונים הכלליים.
בבחירות השתתפו כ-440,000 איש, כאמור לעיל.
במערכת בחירות זו לא נקבע אחוז חסימה, ולכן מפלגה שזכתה בחלק ה-121 מסך הקולות הכשרים (0.826%) קיבלה מושב בכנסת, אם כי במובן מסוים שימש האחוז הזה כאחוז חסימה, מכיוון שרשימה שלא הגיעה לסכום הקולות הנ"ל לא נכנסה, אף אם במהלך חלוקת העודפים נקבע מודד למנדט נמוך יותר.
מספר הקולות למנדט בחלוקה הראשונית עמד על 3,592. עם זאת, מתוך 21 רשימות שהשתתפו בבחירות, רק 12 הצליחו לצבור מספר קולות זה.
בין הרשימות שלא עברו את אחוז החסימה היו הרוויזיוניסטים, אשר התמודדו בנפרד מחרות, ורשימתו של יצחק גרינבוים.
בבחירות אלו חולקו המנדטים ע"פ שיטת הגנבך-בישוף, שנודעה לימים בשם חוק בדר-עופר, לפיו יש יתרון למפלגות הגדולות בחלוקת המנדטים העודפים.
כך, קיבלה מפא"י 3 מתוך 10 מנדטים עודפים, אף שלפי השיטות הפשוטות היו 5 מפלגות בעלות קולות עודפים רבים יותר.
ייעודה של האספה המכוננת שנבחרה היה כינונה של חוקה, והתפזרות לאחר השלמת המשימה.
בשלב הבא היו אמורות להיערך בחירות כלליות לגוף בעל אופי פרלמנטרי - הכנסת.
על אף עובדה זו, עלו מחלוקות בנוגע לקביעת החוקה ובנוגע לתוכנה.
בשל כך, הוחלט כי האספה המכוננת תהפוך לפרלמנט שישמש כרשות המחוקקת של המדינה, ובנוסף, פרלמנט זה יהווה רשות מכוננת ויקבע את פרקי חוקת המדינה באופן הדרגתי, כאשר כל פרק יהווה חוק יסודי בפני עצמו.
בהתאם לכך, חוקקה האספה המכוננת, שהתכנסה לראשונה ב-14 בפברואר 1949, את חוק המעבר, יומיים לאחר כינוסה.
מהלך זה, של הפיכתה של האספה המכוננת, שנבחרה על-ידי הציבור למטרת כינון חוקה בלבד, לפרלמנט - שנוי במחלוקת בקרב משפטנים שונים עד היום.
ניצחונה של מפא"י בבחירות לא היווה הפתעה.
עם זאת, לא היה בידה להרכיב ממשלה ללא הסתמכות על קואליציה של מפלגות.
הבחירה הייתה בידה, לפנות אל השמאל, אל אנשי מפ"ם, או אל המרכז והדתיים.
הכרעתו ההיסטורית של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לאחר הבחירות הייתה לפנות אל הפרוגרסיבים ואל המפלגות הדתיות, ולהשאיר את מפ"ם באופוזיציה.
לאחר מינויו של חיים ויצמן כנשיא המדינה הראשון למחרתו של חוק המעבר, התייעץ הנשיא עם נציגי סיעות הכנסת.
ב-24 בפברואר, הטיל הנשיא על בן-גוריון להרכיב ממשלה.
ב-8 במרץ, הודיע בן-גוריון לנשיא כי עלה בידו להרכיב ממשלה, ויומיים לאחר מכן הוצגה הממשלה בפני הכנסת ובה תמכו 73 חברי כנסת: מפא"י, החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימת המיעוטים.
על הפרק עמדו שאלות הרות גורל שהיה בהן לעצב את דמותה של מדינת ישראל במשך עשרות שנים הבאות.
הבחירות לרשות המחוקקת בתאילנד נערכו ב-6 בפברואר 2005. עם אחוז תמיכה של 76% מהבוחרים, מפלגת תאים אוהבים תאים (בתאית, בכתב לטיני Phak Thai Rak Thai) בראשות ראש ממשלת תאילנד תאקסין צ'ינוואט בניצחון סוחף.
עם אחוזי הצבעה נספרים של 88%, ועם תוצאות מלאות או חלקיות הזמינות מכל 500 מושבי בית הנבחרים, מפלגתו של תאקסין זכתה ב-376 מושבים, ובעלת בריתה, מפלגת העם התאי (בתאית, בכתיב לטיני Phak Chart Thai) ב-26 מושבים.
מפלגת האופוזיציה, המפלגה הדמוקרטית של תאילנד, (בתאית, בכתיב לטיני Phak prachatipat) זכתה ב-96 מושבים ומפלגת האנשים הגדולים רק ב-2 מושבים.
בית הנבחרים (הנקרא בתאית, בכתיב לטיני, Sapha Poothaen Rassadorn) מורכב מ-400 חברים הנבחרים המהווים נבחרים-יחידים באזור- בחירות, בתוספת 100 חברים הנבחרים מטעם רשימות נבחרים ארציות על בסיס יחסי.
בבחירות 2001 לפרלמנט התאילנדי, מפלגת תאים אוהבים תאים זכתה ב-248 מתוך כ-500 מושבים, וזכתה לרוב על ידי יצירת ברית עם מפלגת העם התאי של באנהארן סילפה-ארצ'ה, אשר זכתה ב-41 מושבים.
מאז אותו זמן, מפלגתו של תאקסין קלטה 3 מפלגות קטנות, מה שנתן לו 300 מושבים בבית הנבחרים.
המפלגה הדמוקרטית של תאילנד זכתה ב-128 מושבים ב-2001.
בבחירות האלו חיפשה מפלגתו של תאקסין לזכות ברוב מוחלט בזכות עצמה, דבר אשר אף מפלגה בתאילנד לא זכתה להשיג בבחירות חופשיות באמת (לפני 1992, היו הבחירות מזויפות לעיתים תכופות).
קואליציה של מפלגות אחרות וקבוצות מטעם החברה האזרחית נוצרה על מנת למנוע זאת, בטענה כי תאקסין כבר צבר יותר מדי כח ודבר זה יתן לו רוב פרלמנטרי מוחלט, אשר יעודד אצלו נטיות אוטוריטריות קיימות.
אקדמאי בולט בשם קאסם סיריסמפהאן, לדוגמה, האשים את תאקסין בהפעלת "דיקטטורה פרלמנטרית" ואמר כי "אנשים אינם רוצים ראש ממשלה מיליארדר לשלוט שוב במדינה ובפוליטיקה שלה".
מפלגתו של תאקסין השיבה, כי סיפקה לתאילנד ממשלה מתאימה, יציבה, נקייה משחיתות, אף כי מבקרים אמרו שתחת עינו הפקוחה של תאקסין גדלה השחיתות.
דובר המפלגה, סורנאנד וגא'ג'יבה אמר כי מפלגת תאים אוהבים תאים "הייתה המפלגה הראשונה אשר יכלה לתרגם את עמדתה הפופוליסטית לפעולה.
הישגיה וחזונו של מר תאקסין נתנו למפלגה יתרון ברור והיא תזכה ברוב מוחלט".
בין בחירות 2001 ו-2005, המצב המפלגתי בתאילנד פושט על ידי היעלמותן של מפלגות שוליות.
ציפו, כי קרוב לכל המושבים יהיו של אחת מהמפלגות: תאים אוהבים תאים, העם התאי ו'המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה המשמעותית האחרת היחידה הייתה מפלגת האנשים הגדולים, קבוצה שפרשה מהמפלגה הדמוקרטית.
המפלגה הדמוקרטית, בהנהגת בניאט בנטנדטאן לא ציפתה באמת להביס את הקואליציה של 2 המפלגות האחרות, אך קיוותה לזכות ב-200 מושבים, אשר יהוו תוספת של עוד 70 מושבים.
מפלגת העם התאי קיוותה בעיקר להימנע ממצב בו תאפיל עליה שותפתה הדומיננטית לקואליציה.
באירוע זה, שתי המפלגות נפלו היטב רחוק ממטרות אלו.
התוצאות נסכו ספק באשר לעתיד מנהיגי 2 המפלגות ובניאט התפטר מהנהגת המפלגה הדמוקרטית, ישר לאחר הבחירות.
אבהיסיט וג'ג'יבה, יורשו, אמר: "ייקח זמן רב עד אשר תקום המפלגה לתחיה, כי עלינו להסתכל 4 שנים קדימה ולשקול כיצד להישאר בליבותיהם של האנשים."
הפוליטיקה התאית נוטה להיות מבוססת אזורים.
כוחו של תאקסין חזק יותר מכל באזור הצפון-מזרחי איסאן, החלק העני והמאוכלס ביותר במדינה, היכן שעמדותיו, הפופוליסטיות לדעת רבים, הן הפופולריות ביותר.
הוא גם דומיננטי בצפון, היות שנולד בצ'יאנג מאי וכיוון תקציב ממשלתי רב למחוז ביתו.
בנוסף, עמדותיו הפרו-עסקיות זיכו אותו בתמיכה איתנה בקרב המעמד הבינוני העירוני בבנגקוק, החלק העשיר ביותר במדינה.
תאים אוהבים תאים היא חזקה בעמק צ'או פראיה גם כן, למרות שמבחינה היסטורית מהווה המחוז מבצר של מפלגת העם התאים, אשר עדיין שולטת בכמה פרובינציות במרכז.
הדמוקרטים הם חזקים ביותר בדרום, אך גם בעלי כח בקרב בעלי דעות ליברליות בעיר הבירה.
במשך 2004 רוב המשקיפים רמזו לירידה בפופולריות של תאקסין לאחר השיא ב-2002, ולכך שלא נראה היה כי ישיג רוב מוחלט למפלגתו.
מותם של מפגיני-מחאה מוסלמים בדרום תאילנד והתפרצות שפעת העופות נראו כנושאים בהם ממשלת תאקסין טיפלה באופן כושל.
הערכות אלו הופרכו בעקבות רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004), אשר החריבה 6 מחוזות -חוף דרומיים.
הצונאמי ותוצאותיו הובילו את מסע הבחירות במידה רבה אל מחוץ לתקשורת ויצרו תחושה חזקה של סולידריות לאומית.
רוב הפרשנים שיבחו את תגובת ממשלת תאקסין לאסון.
וארה פרטיפצ'איקול, פרשן פוליטי שזיהה עצמו כמתנגד לתאקסין, כתב ב-Bangkok Post ב-10 בינואר 2005: "מר תאקסין ראוי לאמון על תגובתו המהירה לאסון, מנהיגותו הפסקנית, ומיומנויותיו בניהול משבר".
ואארה גם הצביע על כך שהפרובינציות שהושפעו ישירות מהצונאמי היו חלק ממבצר הכח הדרומי של המפלגה הדמוקרטית, וגם על כך שהפרופיל הגבוה של תאקסין, בפרט בטלוויזיה, במתן עזרה לאזור, וסיבות אלו יוכלו לשפר את סיכויי מפלגתו לזכות ביותר מושבים בדרום.
"הדמוקרטים עלולים לבכות קשות על כך שתאקסין משתמש בתקשורת הממלכתית למטרות קמפיין", כתב ואארה, "אך האנשים יכולים לחשוב אחרת".
רק נס, כך כתב, יכול להחזיר את "גאות הצונאמי, אשר כרגע עומדת לטובת תאקסין".
בהתחשב בציפיות מוגברות אלו, כישלונה של תאים אוהבים תאים לזכות ב-250 מושבים היה נראה כמפלה ניכרת לתאקסין.
העיתון הבנגקוקי "The Nation" פרסם תחזיות של כתביו ב-8 בינואר 2005, המנבאות שמתוך 400 מושבים לנציגי מחוזות-הבחירה, מפלגת תאים אוהבים תאים תזכה ב-233 מושבים, המפלגה הדמוקרטית ב-94 מושבים, מפלגת העם התאי ב-47 מושבים ומפלגת האנשים הגדולים ב-26 מושבים.
אילו היו המפלגות משיגות תוצאות דומות ב-100 המושבים הנותרים עבור הבחירות היחסיות, הייתה מקבלת מפלגת תאים אוהבים תאים בסביבות 290 מושבים בכל הפרלמנט והמפלגה הדמוקרטית בערך 120 מושבים.
תחזיות אלו התגלו כהערכת-חסר ניכרת בכל הנוגע למידת ניצחונו של תאקסין.
מפלגתו של תאקסין שלטה ברוב מחוזות תאילנד.
בבנגקוק זכתה ב-32 מושבים, לעומת 4 למפלגה הדמוקרטים ו-1 למפלגת העם.
באזור המרכז זכתה ב-79 מושבים, לעומת 10 למפלגת העם ו-8 למפלגה הדמוקרטית.
בצפון, זכתה ב-71 מושבים לעומת 5 לדמוקרטים.
במחוז הצפון-מזרחי איסאן, זכתה בכמות מסיבית של 126 מושבים, לעומת 6 למפלגת העם, ואילו מפלגת האנשים הגדולים והדמוקרטים זכו שם, כל אחת, רק ב-2 מושבים.
רק בדרום הניצחון הוגבל: הדמוקרטים זכו ב-52 מושבים, בעוד שמפלגת תאים אוהבים תאים ומפלגת העם התאילנדי זכו כל אחת רק במושב אחד.
מתוך 100 מושבים שנבחרו בבחירות יחסיות, זכתה תאים אוהבים תאים ב-67 מושבים, הדמוקרטים ב-25 מושבים והעם התאילנדי ב-8 מושבים.
נכון לעכשיו, הסטטיסטיקה עבור מפלגת האנשים הגדולים אוחדה עם "אחרים", בשל אי-פרסום מידע סטטיסטי.
חישובי האחוזים לוקטו ממקור שונה ואינם מתאימים לסטטיסטיקת ההצבעה.
מצב זה יתוקן בהקדם האפשרי.
תאקסין אמר, כי עתה ייצור מינהל חד-מפלגתי, תוך סיום הקואליציה הבלתי-נוחה מבחינתו עם מפלגת העם התאילנדי.
מפלגת העם טענה, כי "תאקסין זכה לפתע באישור מחדש העממי החזק ביותר בהיסטוריה הפוליטית של תאילנד, ונערך להיות ראש הממשלה החזק ביותר שנבחר אי-פעם להנהיג את הממלכה".
תאקסין הוא ראש הממשלה הראשון בתולדות תאילנד, אשר נבחר באופן דמוקרטי, המשלים תקופת כהונה של 4 שנים והראשון לזכות ברוב מוחלט בבית הנבחרים.
ביום שלאחר הבחירות אמר, כי "יעבוד קשה יותר ומהר יותר ליישום מדיניות ופתרון הבעיות של המדינה".
בנוסף לכך אמר, כי הממשלה "תעודד במהירות את התחרותיות של תאילנד בשוק הבינלאומי, וגם תחפש כיצד לשפר מה שקשור בנושאים דתיים".
משפט אחרון זה נתפס כהתייחסות למצב השורר בדרום המדינה, בו יש אוכלוסייה מוסלמית גדולה וקיימת היסטוריה של תסיסה ואי-שקט, ובנוסף לכך זכתה שם מפלגתו של תאקסין רק במושב אחד.
דיווח "המון בוחרים [בדרום] אמרו כי איבדו אמון בתאקסין, אשר סירב להתנצל על תקריות כגון מותם של 78 מוסלמים באוקטובר, אשר הוחזקו במעצר צבאי לאחר שנעצרו על מחאה בכפר טאק באי".
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה הן בחירות לדומה הממלכתית, הבית התחתון באספה הפדרלית של רוסיה.
עד ספטמבר 2021 נערכו 8 מערכות בחירות כאלה:
מערכת בחירות תשיעית תיערך ב:
זאת מבלי להכליל מערכת בחירות לפרלמנט מ־1989, שהייתה הראשונה בתולדות ברית המועצות ואת 4 מערכות הבחירות שנערכו עוד בתקופת האימפריה הרוסית.
לאחר הבחירות האחרונות שנערכו בספטמבר 2016, טענו רבים כי הבחירות היו מוטות, וכי קולות כפולים השתתפו בהצבעות, לדוגמה בצ'צ'ניה מפלגת רוסיה המאוחדת קיבלה 99.48% מקולות הבוחרים.
ביולי 2015 הוחלט כי הבחירות הפרלמנטריות במדינה תתקיימנה אחת לחמש שנים, ביום ראשון השלישי של חודש ספטמבר.
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2007 היו הבחירות למושב החמישי של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית שהתקיימו ב-2 בדצמבר 2007. אלה היו הבחירות הראשונות שבהן אחוז החסימה של הרשימות המפלגתיות, עלה מ-5% ל-7%.
בנוסף, חוק חדש שהתקבל הסיר את השיעור הנמוך המאפשר להצביע כנגד כל המועמדים ובוטלו הבחירות בשיטה הרובנית, נוסף לזה נאסר על חברי רשימה מפלגתית לעבור לרשימות אחרות, ונאסר להתאגד תחת גושי בחירות; ונאסרה השתתפותם של משקיפים רוסיים עצמאיים.
משקיפים מן OSCE והאסיפה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, כמו גם כמה מנציגי מפלגות האופוזיציה העריכו את הבחירות כבחירות לא חופשיות, לא הוגנות, ועם הפרות רבות כבעבר, מפלגות האופוזיציה האשימו את השלטונות בזיוף תוצאות הבחירות.
מצד שני, משקיפים ממדינות חבר המדינות וארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה העריכו את הבחירות כחופשיות, הוגנות ודמוקרטיות.
ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה אף היא טענה כי לא היו הונאות וזיופים.
על פי תוצאות ההצבעה, לא אירעו שינויים מובהקים בחלוקת המושבים בדומה; "רוסיה המאוחדת" שמרה על רוב מובהק המאפשר באופן בלעדי לקבל החלטות כלשהן מבלי להתייעץ במפלגות אחרות.
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה, 2011, היו הבחירות למושב השישי של הדומה הממלכתית שהתקיימו ב-4 בדצמבר 2011. בניגוד לבחירות הקודמות, הפעם, אחוז החסימה הורד מ-7% ל-5% בהצעת נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ולא נאסר על המפלגות להתאגד בגושי בחירות - ואף מפלגת השלטון התאגדה בגוש בחירות בשם החזית העממית הכל-רוסית.
כאשר מפלגות האופוזיציה הליברליות התאגדו בגוש הבחירות "ועדת ההצלה הלאומית" (בראשות מפלגת החירות העממית "למען רוסיה נטולת שחיתות").
בבחירות השתתפו כל המפלגות הרשמיות ברוסיה: רוסיה המאוחדת, רוסיה הוגנת, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הליברל-דמוקרטית, מפלגת המעשה הנכון ומפלגת יאבלוקו.
הבחירות היו ראשונות מסוגן בכמה מובנים - לראשונה מאז 1990, הפרלמנט נבחר לכהונה בת 5 שנים, במקום 4 שנים כיום ולראשונה מאז הקמתה, מפלגת השלטון (רוסיה המאוחדת), ספגה ירידה בכוחה כאשר קיבלה כ-49% אחוזי הצבעה לעומת 64% בבחירות הקודמות.
עם זאת, המפלגה שמרה על כוחה בתור המפלגה הגדולה ביותר חרף הירידה במספר המנדטים, מ-315 ל-238.
תנועת הכוח האזרחי, ברית כוחות הימין, המפלגה הדמוקרטית של רוסיה התאחדו למפלגת המעשה הנכון.
המפלגה החקלאית של רוסיה התמזגה עם רוסיה המאוחדת
מפלגת הירוקים הרוסית ומפלגת הצדק החברתי התאגדו עם רוסיה הוגנת
מפלגת השלום והייחוד ומפלגת תחיית רוסיה התאחדו עם מפלגת הפטריוטים של רוסיה.
ב-21 במאי 2009, ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה הכריזה על החלת ההכנות לבחירות הפרלמנטריות ברוסיה.
ביוני 2011 הוחלט לאפשר סיקור טלוויזיוני שווה לכל המפלגות המתמודדות בבחירות.
על פי הערכות של מרכזי מחקר שונים ברוסיה, בבחירות לשלטון המקומי שנערכו בתחילת שנת 2011 ניכרת נסיגה קלה בתמיכת האזרחים במפלגת רוסיה המאוחדת ועלייה קטנה בתמיכה במפלגות האופוזיציה הליברליות.
לראשונה התאפשר להצביע באמצעות הסלולר זאת תוך פתיחת יישום מבוסס ג'אוה שניתן היה להוריד לטלפון הנייד כדי שניתן יהיה לספק שירותי הצבעה מאובטחים.
הבוחר נדרש לדווח מראש מהו מספר הטלפון שלו, אם בכוונתו להצביע בדרך זו; ביום הבחירות נשלחה תוכנה מיוחדת למכשיר וניתן היה להצביע פעם אחת, כשלאחריה התוכנה נחסמת ולא מתאפשרת הצבעה נוספת.
במהלך ההכנות לקראת הבחירות הפרלמנטריות, נערכו פריימריז לראשות מפלגת המעשה הנכון ומיכאיל פרוכורוב נבחר למנהיג המפלגה, המזוהה עם המחנה הליברלי ברוסיה אלא שהתקווה לכך שלראשונה מאז 1999, תתמודד מפלגה בראשות אוליגרך לבחירות הפרלמנטריות, התבדתה עד מהרה כאשר מרד פנימי במפלגה הביא לסילוקו של פרוכורוב מהמפלגה.
להלן הנתונים מתוך אתר ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה:
שם המפלגה מיקום בבחירות הקודמותבבחירות הנוכחיות
ההפגנות והמחאה על הטיית קולות וזיופים
ב-5 בדצמבר 2011, כבר למחרת יום הבחירות, יצאו אלפים להפגין במוסקבה, סמוך לכיכר לוביאנקה (מטה שירות הביטחון הפדרלי) ולא הרחק מהקרמלין, כמחאה נגד משטר פוטין ותבעו לערוך ספירה חוזרת של הקולות, בשל זיופי קולות והטיית קולות - תוך הפרת חוקי הבחירות.
בהפגנה נעצרו כ-300 איש ביניהם 3 פעילי אופוזיציה בכירים (בוריס נמצוב הליברל-דמוקרט, אדוארד לימונוב, הלאומן שעמד בראש המפלגה הנציונל-בולשביקית וסרגיי מיטרוחין מנהיג מפלגת יאבלוקו).
הפגנות נגד תוצאות הבחירות אינן מוזכרות בכלי תקשורת כלל-ארציים, אך הם מזכירים את ההפגנות תמיכה במפלגת השלטון רוסיה מאוחדת.
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה (Выборы в первую Государственную думу Российской Федерации) לדומה הממלכתית של רוסיה נערכו לראשונה בשנת 1993 לאחר פירוק ברית המועצות וחידוש הדומה.
מפלגת "הבחירה של רוסיה" שזכתה ב-64 מקומות כללה תומכי הרפורמות של הנשיא בוריס ילצין ומנהיגיה היו יגור גאידר, אנטולי צ'ובאיס ואלה פמפילובה.
אומנם יגור גאידר לא הצליח לקבל את תמיכת הדומה לתפקיד ראש הממשלה.
הבחירות לדומה הממלכתית נערכו ב-17 בדצמבר 1995, כשאחוז החסימה הוגבל ל-5%.
מסעות הבחירות של המפלגות הדמוקרטיות שתמכו בבוריס ילצין לוו בהאשמת הקומוניסטים כמי שעלולים להפוך את רוסיה שוב למדינה סוציאליסטית, וכיוון שמרבית התקשורת ברוסיה הייתה בידי האוליגרכים הרוסיים, תומכי ילצין, לא היה סיקור תקשורתי הוגן והוא נטה לטובת הרפורמטורים של ילצין.
זהו מספר שיא של מפלגות שמתמודדות על מקום בדומה.
בבחירות השתתפו 993 משקיפים זרים מ-61 מדינות.
מתוכן, 434 באו ממדינות החברות בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
שגריר האיחוד האירופי במוסקבה, מייקל אמרסון, העריך את הבחירות כבחירות "הוגנות וחופשיות", זאת על אף שהסיקור התקשורתי היה מוטה ונשלט על ידי לרעת הקומוניסטים.
על אף הטיות התקשורת והסיקור החיובי של הממשלה, הקומוניסטים זכו בבחירות אלו והפכו למפלגה הגדולה ביותר והיא המשיכה להיות המפלגה הגדולה ביותר עד לבחירות 2003.
הבחירות הכלליות בתוניסיה 2014 נערכו ב-26 באוקטובר 2014. זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה מאז אומצה חוקה חדשה למדינה בינואר 2014, שבמסגרתה הוקמה אספה לאומית שבה 217 מושבים.
מפלגת נידא תוניס, מפלגה פוליטית חילונית, זכתה ברוב הקולות וקיבלה 86 מושבים.
אל המקום השני הגיעה מפלגת א-נהדה האסלאמיסטית, שזכתה בבחירות הראשונות במדינה אחרי מהפיכת 2011, וקיבלה 69 מנדטים.
מנהיג מפלגת נידא תוניס, מחמד אל-באג'י א-סבסי, זכה בבחירות לנשיאות המדינה שנערכו כחודשיים לאחר מכן.
חודש אחר כך, ב-23 בנובמבר, נערכו גם בחירות דמוקרטיות לנשיאות המדינה, לראשונה בתולדות תוניסיה.
על פי התוצאות הרשמיות שפורסמו על ידי ועדת הבחירות העליונה, מפלגת נידא תוניס זכתה ב-86 מושבים מתוך 217 מנדטים אפשריים.
מפלגת א-נהדה סיימה במקום עם השני וקיבלה 69 מושבים - ירידה של 16 מנדטים לעומת הבחירות הקודמות שנערכו בשנת 2011. המפסידות הגדולות היו מפלגות הקונגרס למען הרפובליקה של הנשיא מונסף מרזוקי והפורום הדמוקרטי למען עבודה וזכויות, שהיו חברות בקואליציה הקודמות, כמו גם מפלגת האופוזיציה זרם של אהבה.
מצד שני, הגיחו כמה מפלגות קטנות יותר, כמו מפלגת UPL של איש העסקים סלים ריאחי, שזכתה ב-16 מנדטים, החזית העממית עם 15 מושבים ומפלגת אפאק תוניס עם 8 מושבים.
ב-5 בינואר 2015 הציגה מפלגת נידא תוניס את חביב א-סיד העצמאי כראש הממשלה וביקשה ממנו להרכיב ממשלה חדשה.
עם זאת, העובדה שא-סיד כיהן במשטרו של הרודן זין אל-עאבדין בן עלי גרמה לביקורת רבה במדינה.
מנהיג מפלגת החזית העממית חמה חממי אמר שבזמן שא-סיד מכהן כראש הממשלה, "הכוח האמיתי" יהיה בארמון הנשיאות.
ב-23 בינואר הציג א-סיד במפתיע ממשלת מיעוט, שכוללת 10 שרים ממפלגת נידא תוניס ושלושה ממפלגת האיחוד הפטריוטי החופשי הליברלית, אחרי שמפלגת אפאק תוניס פרשה מהקואליציה.
ללא המפלגה הליברלית הקטנה, בממשלה יש רק 102 חברים מתוך 217 מושבים.
הן מפלגת א-נהדה והן מפלגת החזית העממית הודיע כי הן תצבענה נגד הרכב הממשלה.
בפברואר סוכם שתוקם ממשלת אחדות לאומית שנשענה על קואליציה המורכבת ברובה ממפלגת נידא תוניס, מפלגת האיחוד הפטריוטי החופשי, מפלגת אפאק תוניס ומפלגת א-נהדה.
הבחירות הפדרליות בקנדה 2015 , נערכו ב-19 באוקטובר 2015, ובמהלכן נבחרו חברי בית הנבחרים של קנדה.
בבחירות זכתה המפלגה הליברלית בראשות ג'סטין טרודו, ובכך הגיעה לסיומה תקופה של כמעט 10 שנים רצופות שבהן קנדה הייתה תחת הנהגתו של ראש הממשלה סטיבן הרפר.
כמה שעות אחרי פרסום התוצאות, הארפר התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית.
תחילת המירוץ הייתה עוד בחודש אוגוסט, מה שיצר את אחד המרוצים הארוכים בתולדות המדינה.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 68.3%.
גרף המבטא מגמות בתוצאות סקרי דעת קהל בנושא הבחירות הפדרליות בקנדה, 2015:
המפלגה הליברלית בראשות ג'סטין טרודו, זכתה בבחירות לרוב בפרלמנט, והדיחה את ראש הממשלה המכהן מטעם המפלגה השמרנית סטיבן הרפר.
הליברלים זכו ב-148 מושבים ועלו מ-36 בבחירות הקודמות ל-184. זהו הגידול המספרי הגדול ביותר בתולדות המדינה.
זהו שיא של מושבים המוחזקים בידי מפלגה אחת מאז שנת 1984. זוהי התוצאה הטובה ביותר עבור הליברלים מאז שנת 1949. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית NPD חוותה מפלה גם היא, וירדה מ-95 מושבים מהבחירות הקודמות ל-44. המפלגה השמרנית הפסידה 60 מושבים ואיבדה את הרוב הפרלמנטרי.
טרודו הושבע לתפקידו ב-4 בנובמבר.
הרכב בית הנבחרים של קנדה:
שיוך מפלגתיאחוז הצבעה חברים ליברלים39.5%184 שמרנים31.9%99 המפלגה הדמוקרטית החדשה19.7%44 בלוק קבקואה4.7%10 מפלגת הירוקים3.4%1 עצמאיים0 סה"כ338
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2016 הן הבחירות למושב השביעי של הדומה הממלכתית שהתקיימו ב־18 בספטמבר 2016.
לראשונה מאז בחירות 2003 התקיימו הבחירות בשיטה מעורבת, שבה נבחרו חלק מהנציגים בהתמודדות ארצית וחלק במחוזות בחירה: מתוך 450, 225 מחברי הפרלמנט נבחרו על פי רשימות מפלגתיות באזורי בחירה, כאשר 225 הנותרים נבחרו על פי אזורי בחירה.
אחוז החסימה עומד על 5% למפלגה שמתעתדת להיכנס לפרלמנט כאשר מועמד יכול לקבל מושב בפרלמנט במידה וייזכה ברוב הקולות באזור הבחירה שלו.
שיטת בחירות כזאת התקיימה לראשונה מאז הבחירות שהתקיימו בשנים 1993, 1995, 1999 ובשנת 2003.
נכון ל־1 בינואר 2016 היו רשומים 109,820,679 בעלי זכות הצבעה בפדרציה הרוסית, כשבספירה כוללת של כל בעלי זכות ההצבעה, לרבות אלה הגרים מחוץ למדינה, היו רשומים בסך הכל 111,724,534.
בבחירות השתתפו 14 מפלגות מתוך 77 המפלגות הרשמיות ברוסיה, כשהגדולות שבהן הן: רוסיה המאוחדת, רוסיה הוגנת, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הליברל-דמוקרטית, מפלגת הצמיחה ומפלגת יאבלוקו.
בדומה למערכת הבחירות הקודמת, הפרלמנט נבחר לתקופת כהונה בת 5 שנים.
בבחירות זכתה ברוב קולות מוחץ מפלגת השלטון "רוסיה המאוחדת", שהשיגה 343 מושבים בדומה לאחר שזכתה ב-54.28% מהקולות וב-203 מחוזות בחירה שהעניקו לה רוב חוקתי.
במקום השני נמצאת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית זכתה ב-13.45% מקולות הבוחרים וזכתה ב-42 מושבים בדומה.
המפלגה הליברל-דמוקרטית זכתה ב-13.24% מהקולות וב-39 מושבים בפרלמנט.
בנוסף, "רוסיה הוגנת" זכתה ב-6.17% מהקולות ובכך השיגה 23 מושבים בפרלמנט.
שתי מפלגות נוספות - מולדת ומפלגת "המצע האזרחי" הצליחו לקבל מושב אחד על פי התוצאות במחוזות הבחירה, בנוסף נכנס מועמד עצמאי בודד ובכך מורכב הבית התחתון משש מפלגות ומועמד עצמאי.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 47.81%.
במהלך ההכנות לקראת הבחירות הפרלמנטריות, נערכו פריימריז במפלגת רוסיה המאוחדת ופוליטיקאים צעירים רבים נכנסו לשורות המפלגה, כמו התובעת של חצי האי קרים, נטליה פוקלונסקאיה.
בשנת 2014, בהתאם לחקיקה שהתקיימה באותו הזמן, ועדת הבחירות הצהירה כי הבחירות ייערכו ב-4 בדצמבר 2016. אולם בסתיו 2015 חברי הדומה הציעו להקדים את הבחירות לספטמבר, אוקטובר או נובמבר 2016. לבסוף, ביולי 2015 אושר כי הבחירות הפרלמנטריות תתקיימנה ביום ראשון השלישי של חודש ספטמבר.
ההחלטה נתקבעה לא רק עבור הבחירות בשנת 2016 אלא כל מערכות הבחירות הבאות לפרלמנט.
ביוני 2016 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו נשיאותי 291 המאשר החלטה זו.
על פי החקיקה הרוסית הנוגעת לבחירות הפרלמנטריות, התקיימו הבחירות בשיטת בחירה מעורבת.
מכאן שהתוצאות תתחשבנה בהצבעות על פי רשימות מפלגתיות ועל פי בחירת המחוזות, כאשר מחצית מחברי הפרלמנט ייבחרו בשיטה אזורית.
על פי הרשימות המפלגתיות, עומד אחוז החסימה על 5%.
מכאן שהמפלגות הפוליטיות יוכלו להציע מועמדים לבחירות הבאות לנשיאות, מבלי לאסוף חתימות עבורו.
מפלגות שהגיעו ל-3% ולא עברו את אחוז החסימה מקבלות תמיכה כספית מהמדינה וזכאיות להתמודד בבחירות הבאות לפרלמנט ובכל הבחירות לרשויות המקומיות שתתקיימנה עד 2021.
ב-4 בדצמבר 2014 הוגשה הצעת חוק להורדת אחוז החסימה ל-2.25%, אך ההצעה לא עברה בפרלמנט.
ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה חילקה את המדינה ל-225 מחוזות בחירה.
בכל מחוז נבחר מנדט אחד המהווה מושב בפרלמנט.
בספטמבר 2015 הוכרז כי רפובליקת קרים תחולק לארבעה מחוזות בחירה: סבסטופול ושלושה בקרים.
שיטת החלוקה הזאת ספגה ביקורת רבה, אם כי באוקטובר 2015 אושרה הצעת חוק החלוקה למחוזות בחירה ברוב של 303 תומכים מול 86 מתנגדים.
על פי הערכת ועדת הבחירות המרכזית, תקציב הבחירות עמד על 15 מיליארד רובלים, כשמשרד האוצר הרוסי אישר העברת תקציב של 10,4 מיליארד רובל.
בבחירות 2011 עמד תקציב הבחירות על 7 מיליארד רובל.
17 ביוני: נחתם צו נשיאותי המכריז כי יום ההצבעה המאוחד יהיה ב-18 בספטמבר 2016
20 ביוני: ועדת הבחירות המרכזית אישרה את תוכנית לוח הזמנים של קמפיין הבחירות
18 ביוני עד 13 ביולי: תקופת הגשת רשימת המועמדים
4 ביולי עד 3 באוגוסט: רישום המועמדים בוועדת הבחירות
20 באוגוסט עד 16 בספטמבר: תקופת פרסום מצע המפלגות ותעמולת תקשורת
המפלגות מגישות מועמד מטעם כל מחוז בחירה פדרלי.
ברשימה הפדרלית לא יותר מעשרה מועמדים, כאשר המפלגות רשאיות להגיש עד 400 מועמדים למושבים בדומה.
ועדת הבחירות המרכזית אישרה ל-14 מפלגות להשתתף בבחירות ומסוגלות לעבור את אחוז החסימה ומיוצגים בפרלמנט עירוני או מחוזי(אולם ברשימה המאושרת, לא נמצאים מפלגות כדוגמת המפלגה הקומוניסטית לצדק סוציאלי, שמיוצגת על ידי אחד מחברי מפלגתה בדומה העירונית של וולגוגרד):
שאר המפלגות מחויבות לאסוף 200,000 חתימות (לא יותר מ-7,000 למחוז פדרלי) ולהגישן לוועדת הבחירות.
77 מפלגות רשומות במדינה, מהן 75 יכולות להתמודד בבחירות לפרלמנט.
10 ביולי *ברשימות הפדרליות יכולים להיות מ-200 עד 400 מועמדים.
225 מועמדים נבחרים ב-225 מחוזות בחירה.
225 מושבים חולקו בין ארבע המפלגות הגדולות, כאשר 225 מועמדים נבחרו בהתאם לתוצאות ב-225 מחוזות הבחירה.
למעט ארבע המפלגות הגדולות זכו במנדט אחד כל אחת מהמפלגות הבאות: מולדת, מפלגת המצע האזרחי ומועמד עצמאי.
הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית נערכו ב-2 באוגוסט 1944 (י"ג באב ה'תש"ד), והביאו לכינונה של אספת הנבחרים הרביעית.
בבחירות התאחדו מפלגות השומר הצעיר ופועלי ציון שמאל לכדי מפלגה אחת, בשם חזית השמאל.
הבחירות הוחרמו בידי ברית הציונים הרוויזיוניסטים, נציגות העדה הספרדית הארצית, ברית הציונים הכלליים, מרכז התאחדויות בעלי הבתים, התאחדות האיכרים ובני חורין, בדרישה להקמת ועדה לבחינת שיטת הבחירות.
מפלגת המדינה העברית הודיעה על השתתפותה בבחירות תחת השם תנועת העם למדינה עברית.
התאחדות הציונים הכלליים וסיעות נוספות התמודדו תחת השם המרכז הדמוקרטי.
במערכת הבחירות היה מקום חשוב לתוכנית בילטמור.
הסכמי עודפים נחתמו בין הסיעות הבאות:
המזרחי, נשי מזרחי ונשי הפועל המזרחי
המזרחי, נשי הפועל המזרחי ותימנים עצמאים
הסוחר העברי והאיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי
המדד למנדט נקבע על 1,160 קולות.
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2021 הן הבחירות למושב השמיני של הדומה הממלכתית שהתקיימו מה־17 בספטמבר עד 19 בספטמבר 2021 והיו הבחירות הארוכות ביותר בהיסטוריה המודרנית של רוסיה, בהצבעה שנמשכה שלושה ימים.
בנוסף, ב־12 מחוזות נבחרו מושלים וב־39 רפובליקות ומחוזות נבחרו פרלמנטים מקומיים.
שיטת בחירות כזאת התקיימה בפעם הששית מאז הבחירות שהתקיימו בשנים 1993, 1995, 1999 ובשנים 2003 וב־2016.
לקראת הבחירות, כשהיא תופסת 336 מושבים מתוך 450, מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת הובילה בסקרים, אך הפער שלה מהמתחרות היה קטן מבחירות קודמות.
רמת התמיכה ברוסיה המאוחדת ירדה בחדות בשנת 2018, כאשר הרפורמה בפנסיה אומצה בהצבעת נציגיה בפרלמנט, התכנים ושיטות הקידום שגרמו לחוסר שביעות רצון נרחב בקרב האזרחים.
על פי סקרים של VTsIOM ומרכז לבדה, תחילת הרפורמה בפנסיה הייתה האירוע החשוב ביותר של 2019 ברוסיה.
ביקורת האופוזיציה על רפורמה בפנסיה לקראת הבחירות שחקו בתמיכת העם במפלגה.
אלה היו הבחירות הפרלמנטריות הראשונות שהתקיימו על רקע מגפת הקורונה ברוסיה, מה שהביא להרחבת השימוש באפשרות הצבעה מרחוק באינטרנט באמצעות פורטל השירותים הציבוריים שהוכיח את עצמו כאופציה פופולרית כאשר אחוז ההצבעה האלקטרונית עמד על 93.21%.
תרמה לכך קלות ההצבעה בסמארטפון.
על פי התוצאות, לראשונה מאז 1999 שמונה מפלגות נכנסו ל.
כשרוסיה המאוחדת מובילה בפער ניכר במחוזות ושומרת על כוחה בתור המפלגה הגדולה ביותר.
רוסיה המאוחדת הפסידה רק ביקוטיה, ברפובליקה הגדולה ברוסיה, שם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית סיימה ראשונה עם 35.15% מהקולות.
רוסיה המאוחדת — במקום השני עם 33.22%.
דמיטרי מדבדב, יו"ר מפלגת רוסיה המאוחדת, סבל משיעול חמור ביום הבחירות ובלט בחסרונו בכנסי הפעילים של המפלגה בימי הבחירות.
מגפת הקורונה וההגבלות שהוכנסו בשנת 2021 סיבכו את הקמפיין למועמדים עצמאיים, צמצמו את זמן איסוף החתימות ויצרו מכשולים נוספים לתקשורת ישירה עם המצביעים.
מסיבה זו הוחלט שההצבעה תימשך 3 ימים.
לכך נוספה העובדה כי יום לפני הבחירות, הנשיא פוטין נאלץ להיכנס לבידוד בשל התפרצות קורונה בקרמלין והוא הצביע מרחוק באמצעות פורטל השירותים הציבוריים הממשלתי ולא בקלפי הקבועה שלו.
רמת הרווחה של האוכלוסייה (במיוחד של העניים) הושפעה מעלייה משמעותית במחירי הסחורות החיוניות (~15% ממרץ 2020 עד מרץ 2021, שהיא הרבה יותר גבוהה מהאינפלציה הממוצעת).
על פי בלומברג, מחירי המזון העולמיים הם הגבוהים ביותר מזה 6 שנים.
לדברי הכלכלנית הראשית של אלפא-בנק נטליה אורלובה, עליית המחירים נבעה משילוב נסיבות שלילי.
ברוסיה, עליית המחירים לקבוצת מוצרים זו נתפסת באופן מסורתי בצורה חדה, האוכלוסייה מחכה לתגובת הרשויות להתפתחות כזו של אירועים והם הבינו את ההשלכות הפוליטיות האפשריות ועברו לרגולציה מנהלית של המחירים למוצרים בודדים.
על פי הערכת לשכת החשבון, למגבלת המחירים הייתה השפעה חיובית, אך אין עוררין שהכלכלה הרוסית הצטמקה במיוחד מאז פרוץ מגפת הקורונה.
אחד האירועים שהשפיעו על הבחירות היה ההפגנות על מעצרו של סרגיי פורגאל, שהתקיימו בחברובסק.
מעצרו של פורגאל הביא להחלשת מעמדה של הסניף המקומי של המפלגה הליברל-דמוקרטית ערב הבחירות בשנת 2021. אחרים סברו כי המקרה הוא נקמה על הפרת הסכמים עם הרשויות הפדרליות לביטול מועמדותו שלו מהבחירות.
בתחילת 2021 נערכו עצרות לתמיכה באלכסיי נבלני (ינואר-אפריל 2021), הארגון שלו (הקרן למלחמה בשחיתות) הוכרז כארגון קיצוני, על רקע אימוץ ביוני 2021 חוק האוסר על אנשים המעורבים בקיצוניות להיבחר לכל גוף ממשלתי ברוסיה (צעד שהתפרש כתירוץ להדיר מועמדים מהאופוזיציה מהשתתפות בבחירות לפרלמנט).
בשל הירידה בתמיכה של מפלגת רוסיה המאוחדת, פרשנים העריכו כי המפלגה תנסה לבצע רפורמה במערכת הבחירות כדי לשמור על רוב בדומה החדשה.
בפרט, ההנחה היא כי חלקם של חברי פרלמנט שנבחרו על ידי רשימות המפלגה עשוי להיות מופחת מ-50% (225 מושבים) ל-25% (112 או 113), והשאר ייבחרו במחוזות של חברים בודדים על פי הצבעה לאחר המועד, או שהבחירות לרשימות המפלגה עשויות להתבטל כליל וכל 450 המושבים ייבחרו במחוזות בחירה.
עם זאת, הנחות כאלה לא היו מוצדקות ומערכת הבחירות נותרה זהה.
באפריל 2021, בוצע תיקון בחוק הפדרלי לבחירות לדומה שהגדיל את החלק הפדרלי ברשימת המפלגות מ-10 ל-15 מועמדים.
נכון ל־14 במאי 2020 היו 49 מפלגות פוליטיות רשומות ברוסיה.
המפלגות המיוצגות בדומה לפני הבחירות
מפלגות שמיוצגות בפרלמנטים המחוזיים בלבד
להלן רשימת המפלגות המיוצגות בפרלמנטים המחוזיים, אשר היו בעלות זכות להתמודד גם בבחירות לפרלמנט הרוסי, ללא הצורך באיסוף חתימות.
לקראת הבחירות ועל רקע משבר האמון במפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת, שרבים איבדו את האמון בה, הוכרז על הקמת מפלגות חדשות שונות:
רוסיה של העתיד, בהנהגת אלכסיי נבלני
למען האמת, בהנהגת זכר פרילפין
רוסיה הפתוחה, בהנהגת מיכאיל חודורקובסקי
האלטרנטיבה הירוקה, בהנהגת רוסלן חבוסטוב ואלכסיי קודלין שתמכה בשביתת בתי הספר למען האקלים.
אלטרנטיבה לרוסיה ("מפלגת הבחירה הסוציאליסטית" בשמה השני), בהנהגת אנטונינה סרובה
מפלגת האנשים החדשים (Новые люди), בהנהגת אירנה לוקייאנובה
ב-23 במרץ 2021 הציגו INSOMAR, הקרן לפיתוח החברה האזרחית והמכון למחקר חברתי (EISI) הנפיקו דו"חות על הבחירות לדומה.
החוקרים טענו שלרוסיה המאוחדת יש את זכות לסמוך על קבלת רוב חוקתי בפרלמנט, והתככים העיקריים בבחירות היו האם מפלגה חמישית תיכנס לדומה.
מומחים ראו במתמודדים העיקריים שעשויים להתגבר על אחוז החסימה (5%) ולהם סיכוי לקבל לפחות 3% מהקולות, מה שיעניק להם את האפשרות לקבל מימון ממלכתי הם מפלגת הגמלאים "למען הצדק", "יאבלוקו", תנועת "אנשים חדשים" ומפלגת האלטרנטיבה הירוקה.
אנליסטים פוליטיים ראו ביתרון העיקרי של יאבלוקו כמפלגה הנחשבת למפלגה דמוקרטית וממשיכה להתנגד למשטרו של פוטין, על רקע חוסר שביעות הרצון של העם מהשלטון.