tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ 2007 עזב קז'ינובק את באייר לברקוזן וחתם בוולפסבורג, שם העביר שתי עונות מלאות והיה שחקן הרכב קבוע, בקבוצה ששמה לעצמה מטרה להיבנות כדי לתקוע יתד בצמרת הכדורגל הגרמני.
את עונת 2008/09, שבסיומה זכתה וולפסבורג באליפות היסטורית, החל קז'ינובק בוולפסבורג, אך עבר במהלכה להנובר 96. בעונת 2009/10 נשאר קז'ינובק בהאנובר, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
קז'ינובק החל לשחק בנבחרת פולין בשנת 1998, ולאורך העשור הראשון של המאה ה-21 היה לאחד השחקנים הדומיננטיים ביותר של הנבחרת, שהעפילה לשלושה טורנירים גדולים אחרי שנות ה-90 השחונות.
קז'ינובק השתתף במונדיאל 2002, מונדיאל 2006 ויורו 2008. בשלושת הטורנירים היה שחקן הרכב, אך נבחרת פולין לא צלחה בהם את שלב הבתים.
לקז'ינובק 96 הופעות במדי נבחרת פולין, בהן הבקיע 15 שערים.
היאקובלב יאק-38 היה מטוס הקרב המבצעי הראשון והיחיד בעל טכנולוגית דחף וקטורי של חיל הים הסובייטי, ובנוסף המטוס הראשון בעל כנף קבועה שלה.
היא פותחה במיוחד עבור נושאות המטוסים מסדרת קייב.
יאקובלב עיצוב הלשכה JSC, הציורים הראשונים הראו מטוס על-קולי שמזכיר את ההוקר סידלי הרייר שהיה בפיתוח בבריטניה.
אבל עם שני מנועי R27-300 רוסים.
מטוס על קולי היה קשה לפיתוח, ולכן הוחלט בסופו של דבר לפתח מטוס פשוט יחסית בעל מהירות מוגבלת של 0.95 מאך.
אף על פי שהיאק-28 והיאק-38M פותחו על בסיס היאקובלב בלה-36, לא היה כמעט שום דבר במשותף ביניהם.
פיתוח אב הטיפוס VM-01 הסתיים ב-14 באפריל 1970.
תכונה מתקדמת של היאק-38 היה כסא מפלט אוטומטי.
שכאשר אחד המנועים נכשל בהמראה, כשהמטוס הגיע לכיוון של 60 מעלות הטייס היה נפלט באופן אוטומטי מן המטוס.
כאשר נושאת המטוסים מינסק, נושאת המטוסים השנייה מסדרת קייב, נכנסה לשירות בפברואר 1978 היא ציודה במטוסי יאק-38.
יאקאלו , הוא פר גדול המהווה כלאיים בין יאק הבית לבין ביזון אמריקאי.
השם שניתן לצורת הכלאיים מהווה הלחם של המילים "יאק" ו"בופאלו".
הניסיונות הראשונים להכליא בין המינים הללו שמשתייכים לסוגים נפרדים בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים, נעשו לראשונה בשנת 1920 בפארק הלאומי ויינרייט במחוז אלברטה שבקנדה.
הפארק נבחר עבור הניסוי בשל האוכלוסייה של הביזונים ששהו בו.
ההכלאה נעשתה בין זכרי יאקים לנקבות ביזון טהורות ולנקבות ביפאלו, ובדומה לבני כלאיים אחרים, רק העגלות היו פוריות בעוד שהעגלים נותרו עקרים.
הניסויים הופסקו בשנת 1928, ורק עגלים מעטים של יאקאלו שרדו והגיעו לבגרות.
על פי הדיווחים של העוסקים בתחום, היאקאלואים היו מותאמים יותר מהוריהם לחיים בחורפים הקשים של קנדה, ובשרם היה "נהדר".
עם זאת, מסיבה כלשהי העיסוק בהכלאות הופסק ולא נעשה שיווק מסחרי של היאקאלו למקומות אחרים בעולם למרות מעלותיו.
היאקאלו מתאפיין בגוף מסיבי, ארוך ורחב בדומה להוריו, עם כתפיים שריריות וגבוהות.
מהיאק הוא יורש את הפרווה הארוכה והשעירה בצלעות, בצוואר ובמותניים, ומהביזון יורש את הפרווה הצמרירית בכתף ובמצח.
הצבע בדרך כלל מושפע מצבעו של היאק (שחור, אפור או לבן).
החוטם דומה לזה של היאק (רחב ומרובע עם נחיריים עגולים וגדולים) ולא לזה של הביזון.
החרטום מוארך מעט בדומה ליאק, אך הראש מזכיר בצורתו יותר את הביזון (גדול ועגול באזור המצח).
הקרניים קטנות כשל הביזון, אך הן צומחות בזווית מסוימת לצד כמו היאק ולא מתעקלות בחדות למעלה כמו אצל הביזון.
הזנב ארוך ושעיר בדומה ליאק.
מעבר לכך, שאר המאפיינים משותפים לשני ההורים: רגליים קצרות, עבות וחזקות, ואוזניים קצרות ועגולות; כן יש ליאקאלו בדומה להוריו צוואר עבה ורחב, דבשת גדולה על הכתף, ופרסות גדולות, רחבות ועגולות.
במקרים רבים, היאקאלו עשוי להיות זהה כמעט לגמרי ליאק.
יאק הבר (שם מדעי: Bos mutus), הוא מין של פר ענק בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים המאכלס אזורים גבוהים וקפואים במרכז אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1883 על ידי חוקר הטבע הרוסי ניקולאי פרז'וואלסקי, והוא נחשב לאב הקדמון של יאק הבית שתואר מדעית הרבה לפניו.
בעוד שאוכלוסיית היאקים המבויתים עומדת על כמה מיליונים, יאק הבר נדיר מאוד, והוא מאוים על ידי ציד כמו גם זיהום הגזע עקב התרבות עם היאק הביתי שהגנים שלו מעורבבים עם בקר הבית.
יאק הבר הוא המין השני בגודלו במשפחת הפריים כולה לאחר הגאור, והוא גדול אף יותר מהביזון, התאו האסייתי והתאו האפריקני.
שמו המדעי של יאק הבר נגזר מלטינית: Bos = שור, mutus = אילם.
הסיבה לכינוי "השור האילם", היא שהיאק אינו משמיע את קולות ה"מוּ" האופייניות לבקר וביכולתו להשמיע רק נהמות.
במקור, המין תואר בתחילה כ-Bos grunniens (השור הנאנק) על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1766, אולם כיום, השם מתייחס ליאק הבית, בעוד שהשם Bos mutus מועדף עבור יאק הבר.
אף על פי שטקסונומים מסוימים רואים את יאק הבר בתור תת-מין של יאק הבית המכונה במקרה זה Bos grunniens mutus, הוועדה הבינלאומית למינוח זואולוגי (ICZN) פסקה בשנת 2003 שהשם Bos mutus מתייחס עבור יאק הבר, וזהו השם הנפוץ כיום.
יאק הבר משויך לסוג פר בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים, לצד 9 מינים נוספים, ביניהם הגאור, הבנטנג, שור הבר, הקופראי, הגאיאל.
מבחינה חיצונית הוא דומה במידה רבה לביזון ויש הסוברים בשל כך שהסיווג שלו צריך להיות יחד עם הביזונים ולא עם הפרים.
מאובנים שקרובים לכאורה ליאק נמצאו במזרח רוסיה, דבר המצביע על מסלול אפשרי שבו פרים דמויי יאק – אבות הביזון האמריקאי המודרני – יכלו להיכנס לאמריקה דרך מצר ברינג.
יאק הבר הוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחת הפריים המגוונת, שני רק לגאור החי בדרום מזרח אסיה.
בנוסף, הוא היונק הגדול ביותר ברמה הטיבטית ובמרכז אסיה.
גובה הכתפיים של יאק הבר בוגר נע ממטר וחצי עד לשני מטר (160–220 ס"מ).
בהתאם לגובהו הרב, משקלו של היאק הזכר עשוי להגיע לטון (1,000 ק"ג), ואורך הראש והגוף נע בין שניים וחצי לשלוש ורבע מטרים (250–330 ס"מ).
הנקבות קטנות באופן ניכר מהזכרים, והמשקל שלהם נמוך ב-30% ממשקל הזכרים ועומד על כ-300 ק"ג בלבד.
יאק הבית קטן באופן ניכר מיאק הבר במסת הגוף: משקל זכרי יאק הבית 350 עד 580 ק"ג, ומשקל הנקבות כ-225 ק"ג; עם זאת, בגובה הכתפיים ובאורך הגוף הם עשויים להיות די דומים ליאק הבר.
יאק הבר מתאפיין במבנה גוף מוצק בכבדות עם מראה מגושם ומרשים בו זמנית, רגליים חסונות, ופרסות שסועות גדולות ומעוגלות; הן קצרות ורחבות למדי ומותאמות עבור התנועה על השלג העבה.
על הכתפיים יש חטוטרת גדולה ורחבה שמעניקה ליאק את גובהו היוצא דופן, ומיד לאחריה יש צניחה חזרה לגובה הרגיל שגורמת לראש להיות בתנוחה נמוכה מהכתף.
הצוואר עבה, רחב וקצר, ובגרון יש לעיתים דלדול עור האופייני לפרים.
הראש של יאק הבר דומה במובן מסוים לביזון: הוא גדול ורחב מאוד ובעל מצח עגול ואוזניים קטנות ועגולות.
החרטום של היאק נבדל משאר הבקר בכך שהוא רחב וקצר מאוד, והמבנה של האף רחב, מרובע ומזכיר במקצת את הגנו, עם נחיריים מחורצים וגדולים שמתרחבים בעת הריצה כדי לקבל מנה גבוהה של חמצן.
לנקבות יש ארבעה עטינים בדומה לבקר הבית.
העטינים של הנקבות ושק האשכים של הזכרים קטנים ושעירים כהגנה מפני הקור העז.
הזנב של היאק כאמור ארוך מאוד, והוא נבדל מזנב הביזון או פרים רבים בכך שהוא שעיר בכבדות לכל אורכו כזנב הסוס; האזור היחיד שלא שעיר הוא בסיס הזנב, ובעת שהיאק מרוגז או מציג דומיננטיות הוא נוהג להניף את זנבו הארוך והשעיר הנדמה למניפה.
הפרווה של יאק הבר היא הגורם העיקרי המאפשר את קיומו ברמה הטיבטית.
כמצופה מיונק המאכלס את אחד האזורים הקפואים באסיה, ליאק יש פרווה עבה וחמימה בצורה יוצאת דופן, בנוסף לעור העבה ושכבת השומן שמתחתיו.
ברוב חלקי הגוף, הפרווה קצרה יחסית וצמרירית, כאשר בקיץ נושר מעטה החורף הצמרירי ונותר רק פרווה צפופה ועבה ברוב הגוף.
חלקי הגוף התחתונים של יאק הבר מספקים את אחת התכונות הבולטות והמזוהות ביותר עמו: סביב המותניים, החזה, החלק העליון של הרגליים והעכוז, יש ליאק חצאית שיער ענקית ויחודית, המתאפיינת בצפיפות גבוהה של שיער צמרירי ארוך ביותר ומשתלשלת מהגחון עד לברכיים ובמקרים מסוימים כמעט עד לקרקע.
היחיד שמתאפיין בחצאית גדולה כזאת מלבד היאק הוא כבש המושק דמוי השור השוכן בקוטב הצפוני, ועקב כך, לשניים יש דמיון חיצוני גדול.
החצאית גדולה ובולטת בעיקר אצל זכרי היאק, בעוד שאצל הנקבות היא עשויה להראות יותר ככתמי שיער מדובלל.
היעוד של החצאית הוא כנראה כדי לבודד את האזורים הרגישים בגוף מפני הטמפרטורות הקפואות.
צפיפות גבוהה של שיער נמצאת גם סביב המצח והלחיים, כשהמצח מתאפיין לעיתים קרובות במשטח תלתלים ארוכים שמשתלשלים על החרטום כפוני.
האזור היחיד בגוף שדליל יחסית בשיער הוא אזור החוטם.
צבע הפרווה של יאק הבר כהה מאוד בניגוד ליאק הבית בעל גוני פרווה רבים יותר.
הצלעות, הגב, החטוטרת והחלק העליון של העכוז בצבע חום שוקולד או קפה כהה, לעיתים עם גוון אדמדם או ערמוני.
לעומת זאת, הצוואר, הגרון, החזה, הגחון, הרגליים והחלק התחתון של העכוז בצבע חום-שחור או שחור מבריק, ופס שחור מבריק עובר לאורך החטוטרת והגב.
הזנב בצבע חום-שחור, ואף שהחצאית שחורה ברובה, בחלק האחורי הסמוך לעכוז היא עשויה להיות אדמדמה, חומה בהירה או אפילו כתמתמה.
בחורף, יש לעיתים סביב אזור הכתף צללית של אפרפר בהיר.
הראש גם הוא בצבע חדגוני למדי: הלחיים והסנטר בצבע שחור מבריק, המצח בצבע חום שוקולד כהה, החרטום וסביב העיניים בצבע שחרחר דהוי, והאזור שסביב החוטם והשפתיים בצבע צהבהב או בז' – אולי האזור הבהיר היחיד בגופו של היאק.
הפרסות ניכרות היטב בצבען האפרפר בהיר.
יש עדרים של יאק בר המכונים "יאק זהוב" עקב הפרווה הזהובה שלהם, אולם הם נחשבים לנדירים ביותר.
בסין, יאקים זהובים אלו נחשבים לתת-מין בסכנת הכחדה עם אוכלוסייה של 170 פרטים בלבד.
יאקים אלו מכונים בסינית 金丝野牦牛, או בתעתיק פין-יין: Jīnsīyěmáoniú.
יאק הבר מתאפיין בזוג קרניים גדולות וספירליות, אשר חזקות יותר מקרני יאק הבית אשר עשוי גם להיות חסר קרניים.
הקרניים ממוקמות בצידי המצח מעל האוזניים, והן עבות במיוחד בבסיס אך גם לכל אורכן; קצה הקרן הופך לדק במעט וחד.
בין הקרניים מפרידה הקרקפת המתולתלת, ועל כן, הקרניים אינן מתחברות בדומה לתאו אפריקני או לבנטנג.
אף על פי שהקרניים חלקות באופן כללי, באזור הבסיס יש לעיתים חריצים עדינים דמויי טבעות.
הן הזכרים והן הנקבות בעלי קרניים, אך כצפוי, קרני הנקבות קצרות ודקות יותר: אורך קרן הזכר עד 95 ס"מ, ואורך קרן הנקבה עד 51 ס"מ.
הצבע של הקרן בהיר ברובו ובעל גוון אפרפר, כתמתם או ורדרד, כשהקצוות של הקרן שחורות.
בעוד שהיאק המבוית נפוץ מאוד ברחבי אסיה, טווח התפוצה של יאק הבר מצומצם באופן ניכר ומוגבל למרכז אסיה.
מבחינה היסטורית, המין אכלס בעיקר את טיבט במרכז ומערב סין העממית בתחומי המחוזות: גאנסו, סצ'ואן, צ'ינגהאי, המחוז האוטונומי הטיבטי ושינג'יאנג, ובמידה פחותה גם בצפון הודו (לדאק) בהוטן ונפאל.
אף על פי שיש עדויות לכך שהמין התקיים בקזחסטן, מונגוליה ודרום רוסיה עד המאה ה-13 או המאה ה-18, המדינות הללו אינן כלולות ברשימה האדומה של IUCN בהתחשב בחוסר הוודאות של תאריכי ההכחדה ובשל הספק לגבי נוכחותם באזורים הללו לאחר שנת 1500 שמהווה את התאריך המוקדם ביותר שממנו הרשימה מקטלגת חיות.
כיום מצוי היאק בעיקר בסין באוכלוסיות מפוזרות על פני טיבט, כשהמספרים הגדולים ביותר נמצאים בשמורת צ'אנג טאנג בצפון טיבט המתפרשת על שטח של 284,000 קמ"ר, ומספרים משמעותיים נוספים מצויים בעיקר בשמורות טבע סמוך להרי קונלון.
טווח התפוצה הגאוגרפי הנוכחי של המין, הוא לאורך הרמה הטיבטית, כשהרי ההימלאיה מהווים מחסום מדרום, הרי הינדו-כוש ופמיר במערב, הרי קונלון ומדבר החול טקלה מקאן בצפון, והרי דרום-מזרח סין במזרח.
יאק הבר נחשב לנכחד בבהוטן ונפאל, אולם עד העשורים האחרונים, עדיין חדרו יאקים לנפאל בגבול הצפוני שלה עם סין.
בהודו, המין נמצא במספרים קטנים מאוד.
בית הגידול של יאק הבר נופל בתחומי הטונדרה האלפינית באחד האזורים הקרים בעולם, ומורכב בעיקר משלושה אזורים עם צמחייה שונה: אחו אלפיני, ערבה אלפינית וערבה מדברית.
בית הגידול של כולם כולל מרחבים עצומים של מרעה הנשלטים על ידי צמחייה דלילה כדוגמת עשבים ושיחים קטנים, אך הם נבדלים זה מזה בסוג הצמחייה, הטמפרטורה הממוצעת וכמות המשקעים.
האזורים הללו ממוקמים בגבהים של 4,000–6,100 מטר מעל פני הים, והטמפרטורה בהם צונחת לעיתים ל-40 מעלות מתחת לאפס.
בית הגידול של יאק הבר עשוי להיות תלוי גם בעונה; מספר עדרים נוהגים לבצע הגירות למרחקים גדולים כדי להגיע לשטחי מרעה של דשא וחזזיות.
היאק סולד במידה רבה ממזג אוויר חם, והוא מעדיף את הטמפרטורות הקפואות השוררות במישורים בחורף.
כאשר מזג האוויר מתחיל להתחמם באופן יחסי באביב, היאקים עולים לאזורים גבוהים יותר.
בשנים האחרונות, היאקים מוגבלים יותר ויותר לערבות המדבריות הקפואות שבהם כמות המשקעים מינימלית (50–100 מילימטר לשנה).
הסיבה לכך היא שבאזורים הללו החקלאים לא מוצאים מקום ראוי לגידול ירק או דגן, כך שהיאק לא מוטרד על ידי פעילות אנושית.
כמות המשקעים בבית הגידול של היאק נמוכה בדרך כלל (לא יותר מ-500 מילימטר), והיא מגיעה לעיתים בצורת שלג או ברד.
יאק הבר מבלה את רוב זמנו במרעה, והוא פעיל בעיקר בשעות היום ושעות הדמדומים.
בעבר, היאק היה חי בעדרים גדולים בהיקף של עד 200 פרטים, אך כיום עם הצטמצמות האוכלוסייה, עדרים כאלו נדירים יחסית והיאק נראה בעיקר בקבוצות קטנות.
הקבוצות מתחלקות לקבוצות זכרים וקבוצות נקבות החיים בנפרד ברוב ימות השנה, כשקבוצת הזכרים קטנה יותר וכוללת 5–12 פרטים לכל היותר, בעוד שקבוצת הנקבות מורכבת מ-6 עד 30 פרטים ויותר.
העדרים אינם קבועים, ויאקים עשויים להתפצל לעדרים קטנים יותר או לעבור מעדר לעדר.
הזכרים נוטים לשהות באזורים נמוכים יותר, ועל כן הם פגיעים יותר לציד.
עקב דלילות הצמחייה בסביבת המחיה ברמה הטיבטית, היאקים מוכרחים לנדוד על פני שטחים גדולים בשביל למצוא מספיק מזון.
בחודש יולי, חלה תזוזה כללית של עדרי היאק כאשר הם יורדים ממישורים גבוהים לעבר הערבות הנמוכות יותר עקב שיא הגידול של צמחי ביצות, טחבים וחזזיות.
ככל שהטמפרטורה מתחממת, העדרים עוזבים בהדרגה את האזורים הנמוכים וחוזרים לאזורים הגבוהים והקרירים יותר.
יתר על כן, היאק נראה אפילו בשיא החורף מתרחץ באגמים ונחלים קרים ללא רתיעה.
ליאק ריאות ולב גדולים כמו גם יכולת להעביר כמות רבה של חמצן בדם, עקב הרמות הגבוהות של המוגלובין בגוף; התכונות הללו מאפשרות ליאק לנצל את מרב החמצן באוויר הדליל של ההרים.
היאק סולד ממזג אוויר חמים, והוא עשוי ללקות בלאות בטמפרטורה של 15 מעלות ומעלה.
יאק הבר מפגין התנהגות תוקפנית כלפי פולשים וזרים, כשהוא נוהג לפתוח בדהירה מאיימת מהירה לעבר הזר, ונעצר בפתאומיות 10–20 מטר ממנו תוך כדי הנפת הזנב והצוואר בעצבנות למעלה, ואיום מרומז עם הטיית הקרניים למטה.
התנהגות אחרת יוצאת דופן שנצפתה אצל יאק הבר היא תקיפה ולעיתים גם הריגה של יאקים מבויתים או בקר הבית מסיבות שטרם הובררו.
יאק הבר עשוי גם לשבור גדרות ולהזיק לרכוש בעת שהוא חולף באזורי יישוב.
אף שהיאקים אגרסיביים במהלך עונת הרבייה, או בהגנה על העגל, הם נוטים בדרך כלל להתרחק מבני אדם.
למרות המראה המסורבל והכבד שלו, יאק הבר נחשב ליצור זריז למדי, והוא נע בקלות על סלעים מושלגים ומדרונות ההרים.
כאשר היאקים מבחינים בסימנים לסכנה קרובה, הם פותחים בדהירה מהירה למרחקים ארוכים תוך כדי הנפת הזנב למעלה והשמעת נחירות ונהימות.
הטורפים העיקריים של יאק הבר הם הזאבים הטיבטים, ובאזורים מסוימים גם נמרי שלג ודובים שטורפים בעיקר עגלים.
יאק הבר הוא יונק לוחך עשב, כשתזונתו מורכבת בעיקר מעשבים נמוכים ושונים וצמחיים דמויי דשא, וכן משיחים, עשבי תיבול, חזזיות, טחבים וצמחייה טרשית אחרת זמינה.
יאק הבר עשוי להתחרות עם מספר אוכלי עשב אחרים ברמה הטיבטית כדוגמת: צבי יעלי, אנטילופה טיבטית, קיאנג, כבש כחול, כבש ארגאלי, וחיות מבויתות.
כתחליף לשתיית מים מתוקים הנדירים יחסית ברמה הטיבטית בעלת האגמים המלוחים, היאק נוהג לאכול שלג או קרח.
יאק הבר בדרך כלל שקט רוב הזמן ומשמיע נהימות ונאקות בעיקר בעונת הרבייה – בניגוד ליאק המבוית.
עונת הרבייה מתרחשת בספטמבר; במהלך העונה, הזכרים הופכים לאגרסיביים זה אל זה, ונלחמים בקביעות באמצעות התכתשות חזיתית עם קרניהם הגדולות כדי לבסס את הדומיננטיות שלהם.
היאק נוהג גם להראות תצוגה מאיימת שכוללת שאגות והתחככות בקרקע עם הקרניים.
בדומה לביזון ובניגוד לבקר, הזכרים נוהגים להתפלש באדמה היבשה במהלך עונת הרבייה, לעיתים קרובות תוך כדי הפקת ריח עז או הטלת צרכים.
העגלים נולדים מאפריל עד יוני לאחר הריון של 260 ימים, כשהם מתאפיינים בפרווה חומה עבה ואין להם חצאית ארוכה במותניים.
את מרבית הטיפול ההורי לעגל היאק מספקת הנקבה, היות שהזכר חי במרבית הזמן בעדרים נפרדים.
העגל מסוגל לעמוד על רגליו וללכת בתוך מספר שעות לאחר הלידה.
העגלים נגמלים לפני גיל שנה, אולם הנקבות ימליטו שוב רק לאחר מרווח של שנה.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 3–4 שנים.
היאק מגיע לגודל מלא לאחר 6–8 שנים.
תוחלת החיים הממוצעת של יאק הבר היא עד 25 שנים.
יאק הבר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), עקב העובדה שמספר הפרטים העולמי נמוך מ-10,000 פרטים, וכן עקב הערכה שצפויה ירידה מתמשכת באוכלוסיית הבר בלפחות 10% במשך 30 שנה הבאות בשל ציד ואיומים אחרים על בית הגידול שלו – במיוחד בחלק המזרחי של טווח התפוצה.
ברוב האזורים, יש גם סכנה של הכלאה בין יאק הבר ליאק הבית – מה שמדאיג במיוחד את ארגוני השימור שכן הגנים של יאק הבית מזוהמים עם גנים של בקר הבית והם עשויים לצמצם עוד יותר את אוכלוסיית הבר טהורת הגזע.
הציד הלא חוקי למטרות מסחריות כמו בשרו עורו וקרניו של יאק הבר, נחשב לאיום החמור ביותר עליו.
זכרים נוטים להיות פגיעים יותר לציד במיוחד עבור ציידים רכובים על ג'יפים, שכן הם נוטים לשהות באזורים נמוכים וחשופים לעומת הנקבות שמעדיפות יותר אזורים גבוהים.
עם זאת, החרמת נשק ברוב הרמה הטיבטית, גורמת לאיום של הציד לפחות בהדרגה.
איום אחר שכיח על היאק הוא רעיה של בעלי חיים מקומיים בשטחי המרעה שלו: ליאק הבר יש סבלנות מוגבלת לנוכחות אנשים וחיות מבויתות, והוא נוטה להתרחק מעדרי צאן ובקר.
הגדלת נוכחות הצאן באזור גורמת לאיכות המרעה הטבעי של היאק לרדת בהדרגה.
הכלאה מקרית עם היאקים המבויתים, מהווה גם היא איום גדול על אוכלוסיית הבר.
מחלות שמועברות על ידי חיות מבויתות אחרות עשויות להשפיע על היאק לרעה, אם כי טרם תועדו מקרים כאלה.
אוכלוסיית יאק הבר סובלת ממחסור בעגלים צעירים.
לא ידוע האם זה נובע ממחלות כמו הברוצלוזיס שגורמות להפלה, או מרמות גבוהות של תמותה לאחר הלידה עקב התנאים הקשים ברמה הטיבטית.
היכן שיש אוכלוסיות גדולות של יאק הבר בקרבת יישובים, ישנם אינטראקציות וסכסוכים בין היאקים לרועים המקומיים.
יאקים מהבר שנפגשים עם יאקים מבויתים, עשויים לגרום לעריקה של האחרונים לעדר הבר, ובמקרים מסוימים, היאקים בבר עשוים לפגוע בנפש או ברכוש – מה שעשוי לגרום לכפריים לצאת לפעולות תגמול.
בחלק מיישובים, הכפריים דווקא נהנים ממגע של היאקים מהבר עם בקר הבית אשר מובילים לתוצאה של דזו, אף שהם עשויים להרוג שוורים והפרות עשויות להצטרף לעדרים בבר.
נעשים מספר מחקרים בנושא בתקווה לצמצם בעתיד את האינטראקציות בין יאק הבר לאדם וחיות המשק שלו.
יאק הבר רשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר במין ובמוצריו, ומאז 1962, הוא מוגן לגמרי בסין ואסור לצודו או לסחור בו במדינה.
בתוך סין, היא מצוי במספר שמורות טבע גדולות כדוגמת ארג'יאן שאן, צ'אנג טאנג, שאנג'אנגיון, קקקסילי ויאנצ'יוואן – אף על פי שרובם לא מספקות הגנה מפני ציד לא חוקי ואובדן בית גידול על ידי רעייה של חיות משק.
בהודו, המין מוגן רשמית על פי החוק להגנת חיות הבר משנת 1972.
על פי ההערכות הללו, נראה שהאוכלוסייה העולמית הייתה בסביבות 15,000 פרטים בשנת 1995. עם זאת, מאחר שמגמת האוכלוסייה נמצאת מאז בירידיה, להערכת הרשימה האדומה של IUCN משנת 2008, האומדן הארצי בסין הוא לא יותר מ-10,000 פרטים ואף פחות מזה.
בהודו, יש לכל היותר 110 יאקים בר הנמצאים באופן קבוע בלדאק, ונראה שמדובר בעליה לעומת האוכלוסייה המצומצמת שדווחה בהודו ב-1996.
יאקובלב יאק-25 (קוד דיווח נאט"ו: Flashlight-A/Mandrake) היה מטוס יירוט וביון סילוני מהדור הראשון מייצור ברית המועצות.
מפרט הדרוש למטוס יירוט וביון דו-מנועי ודו-מושבי הוצע על ידי יוסיף סטלין בעקבות הצורך של ברית המועצות להגן על הגבולות הצפוניים והמזרחיים שמהווים חזית ארוכה מאוד.
המטוס תוכנן על ידי משרד יאקובלב.
הוא טס לראשונה ב-19 ביוני 1952 ועבר את בחינות הקבלה ביוני 1953. ראשון המטוסים הושלם בספטמבר 1954. המערב פגש את המטוס לראשונה בטושינו ביולי 1955 וניתן לו קוד נאט"ו Flashlight ששונה Flashlight-A לאחר שהתקבלו דיווחים על מטוסי יאק-26 ויאק-27. גרסת הביון של המטוס קיבלה את הקוד Mandrake.
גרסת היירוט של המטוס שירתה החל מ-1955 ועד 1967, דגם הביון שירת עד שנות ה-70 המאוחרות.
יאקוב במה או במן היה פילוסוף גרמני, מיסטיקן נוצרי, ותאולוג פרוטסטנטי לותרני.
הוא נחשב בעיני בני זמנו להוגה דעות מקורי בקרב המסורת הלותרנית וספרו הראשון, "אורורה" (Aurora), גרם לשערורייה גדולה.
לבמה הייתה השפעה עמוקה על תנועות פילוסופיות מאוחרות יותר לזמנו, כמו תנועת האידיאליזם הגרמני והרומנטיציזם הגרמני.
הגל תיאר אותו כ"פילוסוף הגרמני הראשון".
במה נולד ב-24 באפריל 1575, בכפר אלט זיידנברג (כיום סטארי זווידוב, פולין) שליד גרליץ בלוסטיה עילית, שטח של ממלכת בוהמיה לשעבר.
אביו, גאורג ויסן, היה לותרני, עשיר למדי, אך למרות זאת, התפרנס בתור איכר.
במה היה הרביעי מבין חמישה ילדים.
בעבודתו הראשונה, כנער, היה רועה צאן.
עם זאת, הוא נחשב לא מספיק חזק למקצוע רעיית הצאן.
בגיל 14 הוא נשלח לעיירה זיידנברג, בתור שוליה, כדי לעסוק במקצוע הסנדלרות.
החניכה שלו למקצוע הסנדלרות הייתה קשה; הוא גר עם משפחה שלא הייתה נוצרית, שחשפה אותו למחלוקות הדתיות של אותה תקופה.
הוא התפלל וקרא בספר התנ"ך באופן קבוע, כמו גם את יצירותיהם של אנשי חזון כמו פאראצלסוס, וייגל ושוונקפלד, על אף שלא קיבל השכלה רשמית.
לאחר שלוש שנים כחניך, עזב במה את העיירה כדי להתחיל לנדוד.
אף על פי שלא ידוע עד כמה רחוק הוא נדד, הוא הגיע לפחות לגרליץ.
בשנת 1592 חזר במה משנות המסע שלו.
עד 1599, במה כבר היה ידוע כמומחה במקצוע הסנדלרות, עם חנות משלו בגרליץ.
באותה שנה התחתן עם קתרינה, בתו של האנס קונצשמן, שעסק למחייתו כקצב באותה עיירה, גרליץ, ויחד היו לו ולקתרינה ארבעה בנים ושתי בנות.
המורה הרוחני של במה היה אברהם בהם שהתכתב עם ולנטין וייגל.
במה הצטרף ל"מנזר המשרתים האמיתיים של אלוהים"- קבוצת לימודים פרוכיאלית (כנסייתית) מצומצמת שאורגנה על ידי מרטין מולר .
לבמה היו מספר חוויות מיסטיות במהלך שנות נעוריו, שהגיעו לשיאם בחזון משנת 1600, כאשר יום אחד מיקד את תשומת ליבו ליופייה המעודן של קרן אור שמש המשתקפת בצלחת פיוטר.
הוא האמין שחזון זה גילה בפניו את המבנה הרוחני של העולם, כמו גם את היחסים בין האלוהים לאדם, ובין טוב לרע.
באותה עת בחר שלא לדבר על חוויה זו בגלוי, והעדיף במקום זאת להמשיך בעבודתו ולהקים משפחה.
בשנת 1610 חווה במה חזון פנימי נוסף בו הבין עוד יותר את אחדות הקוסמוס והאמין כי קיבל ייעוד מיוחד מאלוהים.
החנות בגרליץ, שנמכרה בשנת 1613, אפשרה לבמה לקנות בית בשנת 1610 ולסיים לשלם עבורו בשנת 1618. לאחר שוויתר על מקצוע הסנדלרות בשנת 1613, מכר במה כפפות צמר לזמן מה, מה שגרם לו לבקר בפראג באופן קבוע כדי למכור את מרכולתו.
12 שנים אחרי החזון משנת 1600, החל במה לכתוב את ספרו הראשון, Die Morgenroete im Aufgang (עליית השחר).
הספר קיבל בנוסף את השם "אורורה", על ידי אחד מחבריו; עם זאת, כתב במה במקור את הספר לעצמו, והוא מעולם לא הושלם.
עותק של כתב יד של היצירה הבלתי גמורה הושאל לקרל פון אנדר, אציל, שיצר עותקים והחל להפיץ אותם.
בנוסף, עותק גם נפל לידיו של גרגוריוס ריכטר, הכומר הראשי של גרליץ, אשר ראה בכך כפירה ואיים על במה בגלות אם ימשיך לעבוד על כתיבתו.
כתוצאה מכך, במה לא כתב דבר במשך כמה שנים; עם זאת, בהתעקשות של חברים שקראו את "אורורה", הוא התחיל לכתוב שוב בשנת 1618. בשנת 1619 כתב במה את "De Tribus Principiis" או "על שלושת העקרונות של הישות האלוהית".
לקח לו שנתיים לסיים את ספרו השני, שאחריו הגיעו חיבורים רבים נוספים, שכולם הועתקו ביד והופצו רק בקרב חברים.
בשנת 1620 כתב במה את "חייו המשולשים של האדם", "ארבעים שאלות על הנשמה", "גלגול הנשמות של ישוע המשיח", "שש הנקודות התיאוסופיות", "שש הנקודות המיסטיות".
בשנת 1621 כתב במה את החיבור "De Signatura Rerum", "חותם כל הדברים".
בשנת 1623 כתב במה את החיבורים הבאים: "De electione gratiae" ("על הבחירה בחסד" [האל]), "De testamentis Christi" ("על הברית החדשה של ישו"), "Mysterium Magnum" ("המסתורין הגדול"), "Clavis", ("קלביס" [מפתח]).
בשנת 1622 כבר נראה במה כותב כמה יצירות קצרות שכולן נכללו לאחר מכן בספרו הראשון שיצא לאור ביום השנה החדשה של 1624, תחת הכותרת Weg zu Christo ("הדרך למשיח").
הפרסום גרם לשערורייה נוספת ובעקבות תלונות של אנשי הכמורה זומן במה למועצת העיר ב-26 במרץ 1624. דו"ח הפגישה היה כדלקמן:
אני חייב לומר לך, אדוני, שאתמול יצא השד הפרושי מהבקבוק, גידף אותי ואת הספר הקטן שלי ודן את הספר לאש.
הוא האשים אותי בפרקטיקות מזעזעות ולא מקובלות; בהיותו זלזול בכנסייה ובסקרמנטים, ובהיותי משתכר מדי יום מברנדי, יין ובירה; שכולם לא נכונים; בזמן שהוא עצמו שיכור.
- יאקוב במה כותב על גרגוריוס ריכטר ב-2 באפריל 1624.
במה עזב לטובת העיר דרזדן ב-8 או ב-9 במאי 1624, שם שהה עם רופא החצר במשך חודשיים.
בדרזדן הוא התקבל על ידי האצולה ואנשי הכמורה הגבוהים.
האינטלקט שלו הוכר גם על ידי הפרופסורים של דרזדן, שבדיון במאי 1624 עודדו את במה לחזור הביתה למשפחתו בגרליץ.
במהלך היעדרותו של במה סבלה משפחתו במהלך מלחמת שלושים השנים.
כשהיה בביתו, במה נענה להזמנה להישאר עם הר פון שוויניץ, שקבע את מקום מושבו בדרזדן.
בעודו שם החל במה לכתוב את ספרו האחרון, "177 השאלות התיאוסופיות".
עם זאת, הוא נהיה חולה סופני בעקבות סיבוך במעיים שאילץ אותו לנסוע הביתה ב-7 בנובמבר.
גרגוריוס ריכטר, יריבו של במה מגרליץ, נפטר באוגוסט 1624, בעוד במה לא היה שם.
הכמורה החדשה, שעדיין נזהרה מבמה, אילצה אותו לענות על רשימה ארוכה של שאלות כאשר רצה לקבל את סקרמנט המשיחה האחרונה, לקראת פטירתו.
בתקופה קצרה זו במה הוציא תחת ידו כמות עצומה של כתבים, כולל יצירותיו העיקריות De Signatura Rerum (חותם כל הדברים) ו"מיסטריה מגנו"'.
הוא גם פיתח כלפיו הערצה של אנשים שהלכו בעקבותיו ברחבי אירופה, שם נודעו חסידיו בכינוי בוהמיסטים.
בנו של יריבו העיקרי של במה, הכומר הראשי של גרליץ, גרגוריוס ריכטר, ערך אוסף נבחר מכתבי אביו, שפורסמו אחר כך באמסטרדם בעזרת קונראד ואן ביונינחן בשנת 1682. עבודותיו המלאות של במה נדפסו לראשונה בשנת 1730.
הנושאים העיקריים בכתיבתו התאולוגית של במה הם: אופיו של החטא, הרוע והגאולה.
בהתאם לתאולוגיה הלותרנית, הטיף במה כי האנושות נפלה ממצב של חסד אלוהי למצב של חטא וסבל, כאשר כוחות הרוע כוללים מלאכים שנפלו ושמרדו באלוהים, וכי מטרתו של אלוהים היא להחזיר את העולם למצב של חסד.
עם זאת, ישנן כמה סטיות רציניות מהתאולוגיה הלותרנית המקובלת, כמו דחייתו של רעיון הסולה פידה, כמו בקטע זה מ"הדרך למשיח": מקום אחר שבו עשוי במה לסטות מהתאולוגיה המקובלת (אם כי זו הייתה פתוחה לשאלה בגלל סגנונו המעורפל, החידתי משהו), היה בתיאורו את הנפילה כשלב הכרחי בהתפתחות היקום.
הקושי הטמון בתאולוגיה שלו הוא העובדה שהיה לו חזון מיסטי, אותו פירש וניסח מחדש.
לדברי פ' פון אינגן, לדידו של במה, כדי להגיע לאלוהים, האדם צריך לעבור דרך הגיהנום קודם.
אלוהים קיים ללא זמן ומרחב, הוא מחדש את עצמו דרך הנצח.
במה ממקם מחדש את השילוש כקיים באמת אך עם פירוש חדשני.
אלוהים, האב, הוא האש שמוליד את בנו, שאותו מכנה במה אור.
רוח הקודש היא העיקרון החי, או החיים האלוהיים.
עם זאת, ברור שבמה מעולם לא טען שאלוהים רואה ברוע כדבר רצוי, הכרחי או כחלק מרצונו האלוהי להביא לטוב.
בחיבורו "החיים המשולשים" קובע במה: "במערכת של הטבע, דבר רע לא יכול לייצר כשלעצמו דבר טוב, אבל דבר רע אחד מחולל דבר אחר".
במה לא האמין שישנו "איזשהו מנדט אלוהי או הכרח מטפיזי טבוע עבור הרשע והשלכותיו בתוכנית הדברים".
ד"ר ג'ון פורדייג', פרשנו של במה, כתב כי במה, "ככל שהוא מייחס את הרוע לטבע הנצחי, מחשיב אותו בתור מצבו שנפל, מכיוון שהוא נדבק בגלל נפילת לוציפר".
הרשע נתפס כ"הפרעה, מרד, עיוות של הרוח כמשרתת את הטבע ", כלומר סטייה של הסדר האלוהי הראשוני.
ההקבלות בספר "אורורה" של במה, בין שבע איכויות, שבעת כוכבי הלכת ושל ארבעה נוזלי גוף בסיסיים, בהם במה משתמש כדי לחלק את ארבעת הטמפרמנטים האישיותיים, הן כדלקמן:
1. יובש - שבתאי - עוצמת המוות, מלנכוליה
2. מתוק - צדק - מקור החיים העדין והאופטימי
3. מר - מאדים - מקור החיים ההרסני וחסר השקט, בעל המזג הרע
4. אש - שמש/ירח - יום/לילה, טוב/רע, חטא/מצווה; ירח, מאוחר יותר = פלגמטי (אדישות ורוגע), מימי
5. אהבה - נוגה - אהבה לחיים, לידה רוחנית מחדש
6. קול - כוכב חמה - רוח חדת חושים, הארה והבעה
7. גוף - כדור הארץ - סך כל הכוחות המחכים ללידה מחדש
בספרו "De Tribus Principiis", או "על שלושת העקרונות של הישות האלוהית", במה כלל את שבע התכונות בתוך השילוש הבא:
1. "העולם האפל" השייך לאלוהים האב (תכונות 1-2-3)
2. "עולם האור" השייך לרוח הקודש (תכונות 5-6-7)
3. "העולם הזה" השייך הן לשטן והן לישוע (תכונה 4)
לפי אחת הפרשנויות לקוסמולוגיה הדתית של יאקוב במה, האנושות וכמו כן כל יצור חי (שבמקורם היו גם ישויות רוחניות, לדידו של במה) היו חייבים לשוב ולהתאחד עם האל.
האיחוד עם האל עובר דווקא בקוסמולוגיה הדתית של במה, דרך אותו תהליך של בידול פיזי מהאל וכמו כן תהליכי בידול ושוני בין הצד הנקבי מהזכרי (לדידו של יאקוב במה, כל היצורים החיים ובראשם האדם הראשון, היו אנדרוגיניים).
שתי דוגמאות בולטות לבידול כזה שנותן במה, ניתן למצוא בפיצול של חוה מאדם ובמרידתו של השטן באל, תוך כדי השגתם את היכולת להבחין בין טוב לרע.
כמו כן, בעלי החיים ובני האדם חייבים לחוות את היצריות על כל צדדיה ואת הקונפליקט בין הצדדים ה"טובים והרעים" שלה, כדי שהבריאה תתפתח ותעלה לשלב חדש של הרמוניה, לשלב חדש של גאולה (Redeemed harmony).
גאולה זו, לדידו של במה, תהיה יותר שלמה ממצב התמימות המקורי, כדי לאפשר לאל להשיג מודעות עצמית חדשה, באמצעות אינטראקציה עם בריאה שהיא בד בבד חלק בלתי נפרד ממנו ועם זאת נבדלת מעצמיותו של האל.
בחירה חופשית, נהפכת להיות למתנה החשובה ביותר שהאל מעניק לאנושות, דבר שמאפשר לנו לשאוף לקבלת חסדו של האל, דרך בחירה מוכוונת ובכל זאת מאפשרת לנו, במהלך כל תהליך זה, להישאר אינדיבידואלים.
השקפות לגבי טבעה של מריה, אם ישו
במה האמין שישו, בן האלוהים, נהיה אנושי דרך מריה, אמו.
לפני לידתו של ישו, האל הכיר את עצמו כבעל בתולין.
בתולין אלה מהווים אם כן מראה שדרכה משתקפים החוכמה והידע של האל.
במה למעשה, הולך בעקבות מרטין לותר, בכך שהוא רואה את הבתולה מריה בהקשר של ישו.
שלא כמו לותר, במה איננו מקדיש את עצמו כה הרבה לנושאי הדוגמה הנוצרית, ובמקום זאת הוא מקדיש את עצמו לאנושיותה של מריה.
כמו שאר הנשים, מריה הייתה אנושית ולכן נתונה לחטא.
רק אחרי שהאל בחר בה בחסדו הרב, להפוך לאם בנו, היא קיבלה כירושה את מעמד האלחטא.
"מריה לא השרתה מרוחה על המילה, אלא המילה השרתה את רוחה על מריה", כך במה, בהסבירו שכל חסדה הגיע מישו.
מריה היא "ברוכה בנשים", אך לא בשל סגולותיה אלא בשל היותה ענווה.
מריה היא כלי בידי האל; כלי שדרכו היא מהווה דוגמה מה האל יכול לעשות: אסור לשכוח שבנצח, שהאל הפך לאנושי דרך מריה.
במה, שלא כמו לותר, לא האמין שמריה הייתה בתולה נצחית.
עניין בתוליה לאחר לידתו של ישו, הוא לא ריאליסטי בעבור במה.
הישועה האמיתית היא ישו, לא מריה.
חשיבותה של מריה, בת אנוש כמו כל אחד מאיתנו, טמונה בכך שהיא הולידה את ישו כבן אנוש.
אם מריה לא הייתה בת אנוש, לדידו של במה, ישו היה כמישהו זר ולא אחינו.
ישו חייב לגדול בקרבנו, כפי שהוא גדל בקרב מריה.
היא הפכה לברוכה בכך שהיא קיבלה את ישו על עצמה.
באדם שמקבל על עצמו את הנצרות, או מוטבל אליה בתור ולד, כמו אצל מריה, כל מה שהוא ארעי, נעלם ונשארים אך ורק החלקים השמיימיים, עבור העידן הנצחי.
שפתו התאולוגית הייחודית של במה, המשלבת בתוכה שימוש מטאפורי באש, אור ורוח, אשר נטועה ומושרשת באופן כה עמוק בתאולוגיה שלו ובהשקפתו לגבי טבעה של מריה, אם ישו, איננה סוטה הרבה מהעובדה שעמדותיו הבסיסיות הן לותרניות.
כתיבתו של במה מצביעה על השפעתם של מחברים נאופלאטוניים ואלכימאים, למשל פרצלסוס, בעוד שהוא נשאר דבק במסורת הנוצרית.
בתורו, במה השפיע באופן ניכר על תנועות אנטי סמכותניות ומיסטיות רבות, כמו פייטיזם רדיקלי, כת הקווייקרים, רוזנקרויצים, מרטיניזם וכן על הנצרות האזוטרית המערבית ועל התאוסופיה הנוצרית.
חסידו ומורו הרוחני של במה, הרופא יליד ליגניץ, בלתזר וואלטר, אשר נסע לארץ הקודש כדי לחפש אחרי חוכמת כשפים קבלית ואלכימאית, אף הוא הכיר בפני במה רעיונות קבליים שנכנסו לתוך הגותו של האחרון.
במה אף היה מקור השפעה חשוב על פילוסופיית הרומנטיציזם הגרמני, בהשפיעו בעיקר על פרידריך שלינג.
בחיבורו של ריצ'רד באק, מודעות קוסמית (Cosmic Consciousness), משנת 1901, תשומת לב מיוחדת ניתנה לעומקה של ההארה הרוחנית של במה, אשר כנראה חשפה בפניו את רעיון האחדות האולטימטיבית או נון דואליות ביחס בין בני האדם לאל.
לכתביו של יאקוב במה הייתה גם השפעה מסוימת על האגודה התאוסופית המודרנית.
ויליאם קיואן ג'אדג' והלנה בלבצקי כתבו על משנתו הפילוסופית של יאקוב במה.
במה היווה גם מקור השפעה חשוב על פרנץ הרטמן, מייסדו של הסניף הגרמני של האגודה התאוסופית בשנת 1886. הרטמן תיאר את כתביו של במה כ"אוצר הערכי והשימושי ביותר בספרות הרוחנית".
במה הוא גם מקור השפעה חשוב על רעיונותיו של המשורר, הצייר והמיסטיקן האנגלי ויליאם בלייק.
לאחר שבלייק עיין במהדורת כתביו של במה, שנערכה על ידי ויליאם לו ואשר יצאה לאור בין השנים 1764–1781, הוא מצא בין דפיו כמה איורים שנכללו על ידי פרשנו הגרמני המוקדם של במה, דיוניסיוס אנדראס פרהר (1649–1728).
בלייק העיר עליהם במהלך ארוחת ערב שהתקיימה בשנת 1825: "מיכלאנג'לו לא היה יכול להגיע להישג יותר טוב מזה שהושג על ידי פרהר".
משוררים נוספים שהושפעו מרעיונותיו של במה, הם ג'ון מילטון, לודוויג טיק, נובאליס וכן ויליאם בטלר ייטס.
סמואל טיילור קולרידג', בחיבורו Biographia Literaria, מדבר על במה בהערצה.
במה הוערך מאוד על ידי הפילוסופים הגרמנים פרנץ חאבר פון באדר, פרידריך שלינג וארתור שופנהאואר.
גאורג פרידריך הגל, הרחיק לכת עד מאוד באומרו שבמה היה "הפילוסוף הגרמני הראשון".
הבישוף הדני האנס לאסן מרטנסן, חיבר גם הוא ספר על במה.
כמה מחברים מצאו את תיאורו של במה את שלושת העקרונות המקוריים ואת שבעת הרוחות, דומים לחוק השלושה ולחוק השבעה המתוארים בחיבוריהם של בוריס מורבייף וגאורג איבאנוביץ' גורדייף.
בנוסף למהפכה המדעית, המאה ה-17 הייתה תקופה של מהפכה במיסטיקה הדתית במסגרת הנצרות הקתולית, הפרוטסטנטית והיהדות.
המהפך הפרוטסטנטי צמח מתוך כתביהם של במה ושל מיסטיקנים ימי-בינימיים אחרים.
במה נהיה גורם רב חשיבות בקרב החוגים האינטלקטואליים של אירופה הפרוטסטנטית, בעקבות פרסום ספריו באנגליה, הולנד וגרמניה בשנות ה-1640 וה-1650. הוא היה גורם משפיע וחשוב, במיוחד בקרב החוגים שהאמינו במילנריאניות (מהמילה אלף או מילניום בלטינית), וקיבל התייחסות רצינית מהפלאטוניסטים מקיימברידג' ומהקולגות ההולנדיות.
הנרי מור היה ביקורתי כלפי במה וטען שהוא לא היה נביא אמיתי וכי לא הייתה לו שום תובנה יוצאת דופן באשר לשאלות מטאפיזיות.
בסך הכל, אף על פי שכתביו לא השפיעו על דיונים פוליטיים ודתיים באנגליה, ניתן לראות את השפעתו באופנים יותר אזוטריים כמו ניסויים אלכימאיים, ספקולציות מטאפיזיות והתבוננות רוחנית, כמו גם ספרות אוטופית ופיתוחם של נאולוגיזמים.
מור, לדוגמה, דחה את אוסף החיבורים אשר נקרא Opera Posthuma, אותו כתב הפילוסוף ברוך שפינוזה ואשר התפרסם לאחר מותו, כחזרה להגותו של במה.
יאקאב ולטנר (בהונגרית: Weltner Jakab; בודפשט, 6 בדצמבר 1873 – בודפשט, 18 באפריל 1936) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, יהודי-הונגרי, עיתונאי, סופר פוליטי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
ולטנר נולד במשפחה יהודית, התחנך בבית יתומים בשל מותו בטרם עת של אביו, שמו ולטנר שהיה פקיד רכבת.
לאחר שסיים שתי כיתות בחטיבת הביניים למד את מקצוע הנגרות.
בשנת 1894 הצטרף לאיגוד המקצועי של הנגרים, לקח חלק פעיל בארגון עובדי העץ והיה מעורב גם בעבודת המזכירות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
בשנים 1896–1898 עבד באוסטריה ובגרמניה, שם בא בקשר עם הארגונים הסוציאל-דמוקרטיים.
הוא למד כל הזמן והכשיר את עצמו לתחום העיתונאות והכתיבה.
הוא הפך לסוציאליסט בווינה, שם היה עד להתפתחות המאבקים הפוליטיים של הפועלים הווינאים.
משנת 1896 היה חבר במועצה המפקחת של ה- MSZDP.
באביב 1898 נקרא הביתה ממינכן וצורף להנהגת המפלגה יחד עם ארנה גרמי.
הוא הופקד על ארגון המפלגה כמזכיר ומילא תפקיד זה עד 1905, אך נשאר חבר בהנהגה גם לאחר מכן ומילא תפקיד מכריע בעיצוב המדיניות המעשית של הסוציאל-דמוקרטיה בהונגריה.
הוא ניצל את ניסיונו בתנועת הפועלים המקומית והבינלאומית בעיקר בתחומי הארגון, השכנוע, התעמולה, הכתיבה העיתונאית ועריכת עיתונים.
ולטנר השתתף בקביעות בעצרות ובפגישות.
נאומיו הענייניים, עושר מחשבתו וההצגה השנונה של דבריו הפכו את נאומיו למהנים.
הוא כתב עלונים, מחקרים והפך לכותב מאמרים קבוע של נפסבה.
במשך שנים רבות היה העורך של כתב העת המקצועי של ענף עובדי העץ, ונובמבר 1918 הפך לעורך האחראי של נפסבה.
הוא הכין מחקרים וניתוחים רבים על המדיניות החברתית.
העיקרון שלו היה שלפועלים צריך לכתוב בשפת הפועלים.
הוא הגן על המשורר אנדרה אדי והפיץ את שירתו ואת האמנות ההונגרית המודרנית.
הוא נכלא פעמיים בשל בפעילותו השכנוע והתעמולה פוליטית, שם קרא הרבה, כך שיכול היה בקלות לספק את התעניינותו הרחבה.
כמו רבים מחבריו, הוא ראה בכלא "אוניברסיטה".
הוא ייחס חשיבות מיוחדת למאבק למען חירויות דמוקרטיות וסוגיות שונות של מדיניות חברתית.
ב־7 ביולי 1904 נשא לאישה בבודפשט את קטלין הַבֶּר, בתם של מור הבר ובטי גולדשטיין.
הם התגרשו לאחר מספר שנים לא רב.
ב־16 במרץ 1907 וולטנר התחתן עם מריה פזקש, בתה של יוליאנה פזקש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא אימץ בהדרגה את העמדה הפציפיסטית.
הוא לקח חלק ביוזמות השלום של ה- MSZDP.
ב־29-30 במאי 1917 השתתף בוועידת השלום הסוציאליסטית הבינלאומית בסטוקהולם כחבר המשלחת ההונגרית, בין היתר יחד עם ארנה גרמי, מנו בוכינגר וז'יגמונד קונפי.
הוא היה חבר במועצה הלאומית ההונגרית במהלך המהפכה האזרחית-דמוקרטית (מהפכת החרציות) ב־1918. כתוצאה מהמהפכה, האווירה הציבורית ואירועי החוץ תמך ולטנר באישור של שיתוף הפעולה הזמני עם הקומוניסטים.
ב־21 במרץ 1919, ולטנר היה אחד החותמים על חוק האחדות שהכריז על איחוד שתי מפלגות הפועלים והכין את ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
במהלך הדיקטטורה הפרולטרית הוא לא קיבל על עצמו שום תפקיד ממלכתי או של ביטחון הלאומי, אך על סמך עמדותיו וחבריות בפורומים רבים, הוא היה אחת הדמויות המובילות ברפובליקה הסובייטית.
הוא דאג לאחריות של מערכת העיתון הרשמי של הבוקר, הנפסבה, והיה לנשיא איגוד העיתונאים.
ב־2 במאי 1919 הצטרף למאמץ הגיוס של הרפובליקה הסובייטית בזמן קריטי זה עבורה.
עם זאת, מתח ביקורת על הדורסנות הדיקטטורית על גבי עמודי הנפסבה: "צריך להכות באכזריות את הבורגנות כמעמד, אבל אני מגנה בתוקף את אלה שפועלים באלימות נגד חלקם.
הם יתרמו למהפכה ולתחושה המהפכנית אם יתנהגו בהומניות, ללא ברבריות."
בשבועות המשבר של יולי הוא ניהל מטעם המועצה הממשלתית משא ומתן עם נציגי האנטנט.
כעורך האחראי של הנפסבה הוא נאלץ לברוח לאחר נפילת הרפובליקה: "אדוני העורך, יאקאב/ נשבור את צווארך ...", שרו יחידות הטרוריסטים הלבנים של העוצר מיקלוש הורטי.
תחילה התיישב בווינה, שם שהה כמעט חמש שנים, מלבד מספר חודשים בארצות הברית ואז עבר לצ'כוסלובקיה.
הוא לא הצטרף לשום קבוצה פוליטית, הסתפק בחיים אזרחיים ולא התבטא בפומבי נגד זוועות השלטון נגד הסוציאל-דמוקרטים בהונגריה.
בשנת 1924, לאחר מתן צו חנינה, הוא היה בין הראשונים שחזרו להונגריה.
לאחר שחזר הביתה, הצטרף לעבודת העריכה של הנפסבה.
הוא הועמד לדין בגין פעילותו תחת הרפובליקה, אך בשנת 1929 קיבל חנינה מהורטי.
בבחירות של 1931 נבחר לפרלמנט והצליח לשמור על המנדט שלו גם בבחירות של 1935. כבר בשנת 1931 קיבל שוב את תפקיד העורך האחראי של הנפסבה ונשאר בתפקידו זה עד מותו.
הוא תרגם אחדות מכתביהם של קארל מרקס וקרל קאוטסקי.
ולטנר נפטר מסרטן הלבלב ב־18 באפריל 1936.
אילש מונוש: העושה הכל של המפלגה ( סוציאליזם, 1936)
יאקאב ולטנר ( המאה שלנו, 1936)
מיהאי רווס: יאקאב ולטנר (בודפשט, 1936)
מיהאי רווס: ספרו של יאקאב ולטנר .
אריקה ורשאני: חייו של יאקאב ולטנר.
( הוצאת קושוט בודפשט 1988)
פאל פהר: דבר העם והדמוקרטיה הסוציאליסטית ההונגרית.
(קטעים מההיסטוריה של העיתון) בתוך: פטר נעמת (עורך): נפסבה בן 130 שנה.
קטעים מההיסטוריה של נפסבה בת 130 שנה.
לאיוש ורגה (עורך): המדריך של הסוציאל-דמוקרטיה ההונגרית.
יאקאב פויה (במקור פולק, בהונגרית: Pólya Jakab; בקשסנטאנדראש, 22 באוקטובר 1844 – בודפשט, 30 ביולי 1897) היה דוקטור למדע המדינה, עורך דין, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה וחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אביו של ג'ורג' פויה, המתמטיקאי והפיזיקאי ושל ינה פויה, רופא כירורג.
אביו, מוזש (משה) פולק, היה חנווני.
בשנת 1854 הלך יאקאב ללמוד בגימנסיה הלותרנית בסרווש.
לכיתה השלישית של הגימנסיה נרשם בנאג'קרש, שם גרו סבו וסבתו.
הוא למד שם אצל הסופר ההונגרי הגדול יאנוש אראן בכיתה הששית של הגימנסיה במשך שנה אחת.
כשביעיסט-שמיניסט למד לבד צרפתית עד לרכישת השפה.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1863, ואז נסע לפשט ונרשם כסטודנט לרפואה.
עם זאת, הוא לא המתין לסוף שנת הלימודים ועבר לבית הספר למשפטים.
הוא למד גם כספים, כלכלה לאומית וסטטיסטיקה.
הוא קיים את עצמו ממתן שיעורים פרטיים ואף עזר להוריו העניים.
לאחר סיום את לימודיו באוניברסיטה, התקבל במשרד עורכי הדין של יוז'ה אלד, עורך דין ידוע בבודפשט.
בעבודתו הצליח לחסוך הון קטן והתחתן בשנת 1873. עם זאת, הגורל התאכזר אליו מייד מכיוון שבאותה שנה, במהלך המשבר הכלכלי הגדול, התמוטט הסוחר שאצלו הפקיד את רכושו לניהול ופויה איבד לא רק את רכושו שלו אלא גם את הנדוניה של אשתו.
גם הפרקטיקה הפרטית שלו דעכה לאט.
בשנת 1883 נפרד לבסוף מעריכת הדין והצטרף לשורות חברת הביטוח הכללית (כנראה ג'נרלי) שמרכזה היה בטריאסטה, שם הועסק בשכר שנתי של 1,000 פורינט.
בשנת 1882 שינה פולק את שם משפחתו לפויה.
בשנת 1886 התמנה ליועץ משפטי של חברת הביטוח הזו מטריאסטה, בשנת 1887 קיבל דוקטורט במדע המדינה ובשנת 1890 הפך מרצה למדיניות חקלאית באוניברסיטת בודפשט.
האקדמיה ההונגרית למדעים צירפה אותו כחבר נספח בשנת 1893.
התנועה החקלאית והספרות החדשה בהונגריה.
1884. (נפרד מהסקירה הכלכלית הלאומית).
רייפייזן, איגודי אשראי כאמצעי למנוע את צרות האוכלוסייה הכפרית.
הפרויקט, שנכתב מטעם האקדמיה ההונגרית למדעים והוקם על ידי בנק החיסכון ההונגרי הראשון בפשט, העניק לפויה את פרס פאיי בסך 2,000 פורינט.
1890. (פרס חברת הביטוח הכללית ההונגרית הראשונה).
תולדות הקמתו וחמישים שנות קיומו של הבנק המסחרי ההונגרי בפשט.
אדם סמית, חקירת טבעו וגורמיו לעושר לאומי.
משימה, ניהול ותפעול של קואופרטיבי אשראי עירוניים.
תיאורייה אחרת של כלכלה לאומית.1894. שני כרכים.
ההיסטוריה של בנקים בבודפשט בין השנים 1867–1894. הפרויקט זכה בפרס בק מיקשה על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים.
ההיסטוריה של מועצת הסחר האזרחית בעיר פשט וההיסטוריה בבודפשט של הסיטונאים והתעשיינים.
יאקוב בקר היה אמן גרמני, שהתפרסם בעיקר בזכות ציורי הז'אנר שלו של איכרים.
הוא נולד בדיטלהיים בוורמס, בנם של הפונדקאי אנדראס בקר ואשתו קתרין כריסטין והחל את לימודיו אצל פרנץ ניקולאוס יונג בוורמס.
כשהיה בן 17 החל לעבוד כליתוגרף בפרנקפורט.
כאן התיידד עם הצייר יעקב פורכטגוט דילמן ויחד איתו יצר ייצוג מדויק של פנורמת הריין ממיינץ לקלן.
בשנת 1833 נסע לדיסלדורף מטעם המכון הליתוגרפי כדי לצייר את הציור Die Chorknaben מאת תיאודור הילדברנדט על אבן.
הוא נשאר בדיסלדורף ולמד באקדמיה לאמנות של דיסלדורף בין השנים 1833 עד 1841. הפרופסורים שלו היו יוהאן וילהלם שירמר ווילהלם שדו.
בשנת 1842 התמנה לפרופסור לציור ז'אנר וציור נוף בסטדל בפרנקפורט.
גוטליב פאול ובר היה בין תלמידיו.
בשנת 1838 התחתן עם וולי מולר, אחותו של חברו וולפגנג מולר פון קוניגסווינטר, ולקח אותה לטיול של 4 שבועות דרך קלן וקובלנץ לוורמס ובהמשך לפרנקפורט.
בקר משויך לבית הספר לציור בדיסלדורף.
כפרופסור הראשון לציור נוף וז'אנר, הוא חיפש את נושאיו באזורים הכפריים והתעניין במיוחד בבעיות החברתיות של האיכרים.
הוא השתמש בפרטים מציאותיים ובמחווה רגשית רבה.
בקר התמסר לרומנטיזציה של נושאים, כולל הציור "הרוכב ואהבתו הקטנה" בשנת 1834, על פי בלדה של לודוויג אולנד.
בהשפעת חבריו הציירים פנה לציור נרטיבי.
הקומפוזיציות של בקר מאופיינות לעיתים קרובות בקבוצות אנשים קשורות קשר הדוק שפותחו מהמתווה במסורת הנוצרית.
הוא היה פתוח גם להשפעות צרפתיות.
בשנת 1858 הוא הציע לחלוק את הסטודיו שלו עם גוסטב קורבה אף על פי שנאלץ לסבול גסות רוח מהאמן הצרפתי - בקר קיבל חלק מההשפעות הסגנוניות שלו.
בקר לימד בהצלחה באקדמיה במשך שלושים שנה.
כמה מתלמידיו הקימו את מושבת הציירים של קרונברג דור מאוחר יותר.
יוהאן וילהלם קורדס היה בין תלמידיו.
אחת היצירות הידועות ביותר שלו הייתה "משפחת איכרים מתפללת".
בקר נפטר בפרנקפורט ב-22 בדצמבר 1872.
מקום הולדתו של בקר, דיטלסהיים ליד וורמס, כיבד את הצייר בשמו של רחוב שנמצא בפאתי גאו-אודרנהיים באזור בנייה חדש.
קברו ממוקם בבית העלמין הראשי בפרנקפורט והוא קבר כבוד.
יאצק מלצ'בסקי (בפולנית: Jacek Malczewski; 15 ביולי 1854 – 8 באוקטובר 1929) היה צייר פולני, שהיה אחת הדמויות המרכזיות בתנועה הפטריוטית של פולין הצעירה.
יצירתו שילבה את הסגנון השולט בתקופתו, עם מוטיבים היסטוריים של מות קדושים פולני, ואידיאלים רומנטיים של עצמאות, מיתולוגיה נוצרית ויוונית, סיפורי עם, כמו גם את אהבתו לעולם הטבע.
הוא היה אביו של הצייר רפאל מלצ'בסקי.
מלצ'בסקי נולד בראדום שבפולין הקונגרסאית, תחת כיבוש האימפריה הרוסית.
במהלך ילדותו ונעוריו המוקדמים הוא הושפע מאוד מאביו יוליאן, פטריוט ופעיל חברתי פולני שהכיר לו את עולם הספרות הרומנטית בהשראת מרד נובמבר.
מצד אמו הוא היה קשור למשפחת שימנובסקי, שאצלה הם ביקרו לעיתים קרובות באחוזתם הכפרית במזוביה בסיגוב.
האטרקטיביות של הנוף הפולני והפולקלור הנלווה אליו הועלה על ידי פליקס קרצ'בסקי, דודו והאפוטרופוס הוותיק, שהזמין את הסופר אדולף דיגאסינסקי לאחוזתו, לשמש כמורה הבית של יאצק.
מלצ'בסקי עבר לקרקוב בגיל 17 והחל את לימודיו האמנותיים בשנת 1872 אצל הצייר והשרטט הפולני ליאון פיקרד והשתתף בשיעורי האמנות הראשונים שלו בבית המלאכה של ולדיסלב לושצ'קביץ' בבית הספר לאמנויות יפות.
שנה לאחר מכן, בשנת 1873, מלצ'בסקי נרשם רשמית לבית הספר, ולמד אצל לושצ'קביץ', פליקס שיינבסקי ופלוריאן סינק.
בשנת 1876 נסע לפריז ולמד במשך שנה באקול דה ביו-ארטס, בסטודיו של אנרי להמן.
מלצ'בסקי החל בשיעורי אמן אצל יאן מטייקו בשנת 1875 לפני שיצא לטיול בצרפת, והשלים אותם בשנת 1879 לאחר שובו מפריז.
למרות הבדלים סגנוניים ניכרים ביניהם, מלצ'בסקי הושפע רבות מהציור ההיסטורי של מטייקו, שהיה מלא במטאפורה נאו-רומנטית ובנושאים פטריוטיים.
באותה מידה הוא התרשם מהאמנות הדרמטית של הצייר הרומנטי הפולני ארתור גרוטגר.
ציורו נסב סביב כמה מוטיבים שהורחבו על פי המיתולוגיה ושפע סמלים לאומיים.
דמיונו אפשר למלצ'בסקי לתעל את היצירתיות שלו ולתת רעיונות אסתטיים חדשים שהולידו את מה שהפך לאסכולת הסימבוליזם של פולין.
במשך כשלושים שנה, בין 1885 ל־1916, ביקר מלצ'בסקי בקביעות בפריז, במינכן ובווינה.
הוא ערך מספר נסיעות לאיטליה, ליוון ולטורקיה.
הוא שאב את השראתו ממגוון רחב של מקורות, לעיתים קרובות אקזוטיים או מקראיים, ותרגם אותם בחזרה לפולקלור, מסורת ומוטיבים פולניים.
רבים מציוריו מציגים דיוקנאות עצמיים בתחפושת, (סימן מובהק לסגנונו) ולעיתים קרובות מגלים תחושה של הומור עצמי.
בשנים 1897–1900 ובשנים 1912–1921 כיהן מלצ'בסקי כפרופסור באקדמיה לאמנויות היפות בקרקוב.
הוא נבחר לרקטור האקדמיה בשנת 1912. האמנות שלו הושוותה לזו של גוסטב מורו הצרפתי, ארנולד בוקלין השווייצרי, ואפילו עם סלבדור דאלי הספרדי.
ציוריו זכו בפרסים רבים בתערוכות בינלאומיות, כולל ברלין בשנת 1891, מינכן בשנת 1892, ופריז בשנת 1900. הוא היה ממייסדי אגודת שטוקה בקרקוב.
מלצ'בסקי היה נשוי למריה לבית גרלבסקה, ונולדו להם שני ילדים, יוליה (ילידת 1888) ורפאל (יליד 1892), שהיו גם הם לציירים.
מאוחר יותר מכר בנו את כל עבודות אביו שנותרו לו למוזיאון הלאומי בוורשה לפני מלחמת העולם השנייה.
יאצק מלצ'בסקי איבד את ראייתו לקראת סוף חייו.
הוא נפטר בקרקוב ב־8 באוקטובר 1929, ונקבר בסקאלקה, הפנתיאון הלאומי של פולין.
יאקוב ברנום סקווניוס אסטרופ (בדנית: Jacob Brønnum Scavenius Estrup; 16 באפריל 1825 – 24 בדצמבר 1913) היה פוליטיקאי דני, שכיהן כראש ממשלת דנמרק ושר האוצר בשנים 1875–1894.
אסטרופ נולד ב-16 באפריל 1825 באי שלן.
אסטרופ כיהן כשר הפנים בשנים 1865–1869 בממשלתו של כריסטיאן אמיל פריס.
בשנת 1875 התמנה לראש הממשלה.
בשנת 1884 מפלגתו קיבלה רק כ-19 מושבים בפולקטינג (מתוך 102) אך אסטרופ סירב להתפטר והמשיך לכהן בתפקיד עוד כעשור.
ב-21 באוקטובר 1885 התרחש ניסיון התנקשות כושל באסטרופ.
אסטרופ בתגובה העביר חוקים שונים המגבילים את העיתונות, הגביל את הזכות להחזיק נשק והרחיב סמכויות המשטרה.
בשנת 1878 עוטר במסדר הפיל.
יאקוב גצנברגר היה צייר ציורי קיר ופורטרטים גרמני, תלמידו של פטר פון קורנליוס.
הוא שהה את רוב החלק המאוחר של הקריירה שלו באנגליה.
הוא למד אמנות בדיסלדורף, שם הפך לתלמידו של פטר פון קורנליוס, חבר בתנועת הנצרתיים, אשר בהשראתה האמנים של תקופת הרנסאנס האיטלקית המוקדמת, שימשו דוגמה לציור הפרסקו בגרמניה.
דרך קורנליוס הגיע גצנברגר לבצע את החלק הגדול ביותר של עבודה בארבעה פרסקאות באודיטוריום של אוניברסיטת בון.
הקומפוזיציות, שכל אחת מהן מייצגת אחת מארבע הפקולטות של האוניברסיטה, התבססו על פי הוראותיו של קורנליוס על ציוריו של רפאל בסטנזה בוותיקן.
העבודות החלו בשנת 1823; בתחילה פעל גצנברגר רק כעוזר, בעוד קורנליוס העביר את העבודה העיקרית לקרל היינריך הרמן.
עם זאת, בתחילת שנת 1825, כאשר רק הראשון מבין ארבעת ציורי הקיר, המייצגים תאולוגיה, יצאה לדרך למעשה, קורנליוס עזב לתפקיד מורה במינכן.
רוב תלמידיו, כולל הרמן, הלכו עמו וגצנברגר נותר לסיים את העבודה בבון.
הוא בילה זמן מה באיטליה, שם עיצב את הציורים שנותרו, לפני שהשלים לבסוף את ציורי הקיר בשנת 1836. הם הושמדו על ידי הפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
גצנברגר שהה בלונדון בתחילת 1827, וב-2 בפברואר הוצג בפני ויליאם בלייק על ידי הנרי קראב רובינסון.
מאוחר יותר אמר "ראיתי באנגליה הרבה אנשים עם כישרונות, אבל רק שלושה גברים גאונים קולרידג', פלקסמן ובלייק, ומתוכם בלייק היה הגדול ביותר".
משימה גדולה הגיעה מאורסולה פון הרדינג, שעבורה צייר מחזור ציורי קיר של חיי המשיח בקפלה בטירת דלברג-הרדינגס בנירשטיין, הסן, שנבנתה בשנים 1839–1842. הוא מונה לצייר החצר ולמפקח על הגלריה במנהיים, ובשנת 1844 עיטר את אכסדרת טרינקהל (חדר המשאבות) בבאדן-באדן עם 14 יצירות הממחישות אגדות של אזור היער השחור.
בשנת 1847 עבר לאנגליה, שם צייר דיוקנאות, חללי פנים וכמה תוכניות דקורטיביות, כולל אחד עבור לורד אלסמיר, בבית ברידג'ווטר, לונדון, שם לא רק ביצע את הציורים, אלא גם עיצב את הטיח.
התוצאה עוררה את מורת רוחו של אדריכל הבית, צ'ארלס בארי.
הוא גם תועד כמי שצייר סדרה של עבודות בנושאים מהקומדיה האלוהית של דנטה עבור מר מוריסון ובהמשך ביצע עבודה על סט של ארבעה פאנלים בחדר המשמר בטירת אלנוויק.
הוא התגורר ברחוב ברנרס 46 בלונדון.
חלק מהמקורות האנגלים של אותה תקופה מכנים אותו "פרנסיס גצנברג", והוא הפך לאזרח בריטי רשמי בשם זה בשנת 1859.
גצנברגר בילה את השנים 1863–1865 בלוצרן, ומת בדרמשטאדט ב־6 באוקטובר 1866.
יאקוב גריננוולד היה צייר ומאייר ז'אנרי גרמני משוואביה.
יעקב גריננוולד היה ילדו השמיני של בעל חווה יוהאן גיאורג גריננוולד ואשתו רוזינה.
בשנת 1840 החל את הכשרתו כצייר היסטוריה בבית הספר לאמנות של שטוטגרט אצל ברנהרד פון נאר ויוהאן פרידריך דיטריך, שם העדיף להתמקד בנושאים דתיים.
בשנת 1853 עבר למינכן, מקום מושבה של האקדמיה לציור, המעוז האמנותי באותה תקופה, שם עבד עם קרל אברט, אנטון בריית' ואלברט קאפיס ועם אמנים ממינכן כמו קרל שפיצווג.
בשנת 1855 נישא למריה דורותיאה ראפ משטוטגרט.
גריננוולד קיבל עבודות ציבוריות שונות והיה מיוצג בתערוכות רבות ברחבי גרמניה עד שנת 1881 – בדרזדן, ברלין ובארמון הזכוכית של מינכן.
כששהה במינכן התמסר בעיקר לציור ז'אנר ויצר את מרבית יצירותיו הידועות.
כאשר דעך העניין בעבודתו במינכן, הוא מונה לפרופסור בבית הספר לאמנות בשטוטגרט בשנת 1877 בתיווכו של מורו לשעבר נאר, כך שהפרנסה שלו הובטחה.
הוא עבד שם כראש כיתת הרישום עד מותו.
תלמידיו כללו קרל באואר, קרל הרטמן והרמן פלויר.
כחבר בוועדה של "האגודה לאמנות נוצרית בכנסייה האוונגליסטית בוירטמברג", הוא השפיע על האמנות הדתית באותה העת, שעמדה גם במוקד עבודתו המוזמנת בתקופה זו.
גריננוולד נקבר בבית העלמין בשטוטגרט בקבר עם סלע פשוט.
במשך תקופה ארוכה גריננוולד נשכח כצייר, אף שהיה פופולרי מאוד במהלך חייו וכמה מציורי הז'אנר שלו (בעלת הבית, החתן והכלה השוואביים זוכים לברכת הסבתא) שימשו באופן נרחב כהדפסים נפוצים.
רק בשנות השמונים, כאשר ציורי הז'אנר שוב זכו לפופולריות רבה יותר, התגלה גריננוולד מחדש.
הוא מיוצג גם עם עבודות במוזיאון לנדס וירטמברג.
אוסף מעבודותיו נמצא במוזיאון העירוני של אברסבאך "אלטה פוסט" והורחב לקראת יום הולדתו ה-200
יאק אורמט (באסטונית: Jaak Urmet; נולד ב-30 בינואר 1979) הוא משורר, סופר, מתרגם, עורך ומו"ל אסטוני.
אורמט הנוהג לפרסם את כל יצירותיו בשם העט וִימְבֶּרְג.
אורמט נולד בשנת 1979 בעיירה סאקו הנמצאת שישה-עשר קילומטרים מדרום לבירת ארצו, טאלין.
משסיים את חוק לימודיו באוניברסיטת טאלין המשיך אורמט בלימודי שפה וספרות אסטונית, היסטוריה וחינוך, והוא קיבל תואר מוסמך בשנת 2004. כיום הוא חי עם אשתו וילדיו בבירת אסטוניה ועוסק בעיקר בכתיבה.
ספר הביכורים שלו ראה אור כבר בשנת 1998. מאז פרסם ספרים רבים: שירה ופרוזה, למבוגרים ולילדים.
עם ספרי השירה שכתב נמנים "ספר הארץ" 2000,"הַהֶרְמִינִים הקטנים" 2006, "שירים משוחררים" 2010 ו"השורות הלוהטות" 2011. לתהודה רבה זכו גם שני רומנים שכתב, "בידיים ריקות" ו"ביתו של סָאָרִינֶן", שניהם ראו אור בשנת 2013. שבעה משיריו של אורמט התפרסמו בתרגום לעברית בספר כובעים וכפפות, אסופה לשירה אסטונית שערך ותרגם רמי סערי.
יאקה בלאז'יץ' (בסלובנית: Jaka Blažič; נולד ב-30 ביוני 1990) הוא כדורסלן סלובני, שמשחק בקבוצת צדביטה אולימפיה מליגת העל הסלובנית, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
כמו כן, מאז שנת 2013 משתתף במשחקי נבחרת סלובניה.
בלאז'יץ' נולד בשנת 1990 בעיר ייסניצה שבסלובניה, אשר הייתה אז חלק מיוגוסלביה.
בשנת 2007 החל לשחק כדורסל באופן מקצועי, בקבוצת טריגלב מהעיר קראן הסלובנית, ושנתיים לאחר מכן עבר לשחק בסלובן ליובליאנה.
בשנת 2011 חתם בקבוצת אולימפיה ליובליאנה, עמה זכה פעמיים בגביע הסלובני (ב-2012 וב-2013).
בעונת 2013/2014 שיחק לראשונה מחוץ לסלובניה, כשהצטרף לקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
בשתי עונותיו בבלגרד זכה עם הקבוצה בגביע הסרבי, ובעונת 2014/2015 זכה עמה גם באליפות הליגה האדריאטית ובאליפות הליגה הסרבית.
בין השנים 2015–2017 שיחק בלאז'יץ' בסאסקי בסקוניה, ובעונת 2017/2018 עבר לקבוצת אנדורה, אף היא מליגת העל הספרדית.
בעונה העוקבת הצטרף לברצלונה, וסייע לה לזכות בגביע המלך הספרדי.
ביולי 2019 חתם על חוזה שנית בקבוצת ליובליאנה.
בעונת 2020/2021 קלע 17.8 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את צדביטה לזכייה באליפות ליגת העל הסלובנית.
מאז שנת 2013 חבר בלאז'יץ' בנבחרת סלובניה בכדורסל.
ביורובאסקט 2017 זכה עם סלובניה באליפות הטורניר; לאורך הטורניר היה הקלעי השישי של נבחרתו, עם ממוצע של 6.3 נקודות למשחק.
יעקב אלכסנדרוביץ' ברפמן המוכר בכינויו הרווח יאקוב בראפמן, היה יהודי ליטאי שהתפרסם כמומר אנטישמי, ממניחי הבסיס התאורטי למחשבה האנטישמית המודרנית ברוסיה.
ברפמן המיר את דתו תחילה ללותרניזם ואחר כך לנצרות של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
הוא קידם והפיץ תיאוריות קשר נגד הקהילות היהודיות והתלמוד.
יצירותיו על "האחוות (או: האגודות) היהודיות המקומיות והאוניברסליות" (1868) ו"ספר הקהל" (1869) נחשבות לטקסטים יסודיים בתשתית החשיבה האנטישמית המודרנית, ומסגרת לנושאים שהורחבו מאוחר יותר ב"".
ברפמן נולד בשנות ה-30 של המאה ה-19 בקלצק, פלך מינסק למשפחה יהודית ענייה.
הוריו מתו בילדותו והוא גודל בידי אישה אלמנה, קרובת משפחת אמו.
מחשש שמא יימסר בידי הקהל כדי למלא את מכסות הקנטוניסטים, ברח בהגיעו לגיל גיוס מקלצק מולדתו והסתובב בכפרים.
בשלב כלשהו מאס בחיי מחתרת והתנצר.