tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרוצת השנים נעשה שימוש במונח "רחוב דאונינג", בעיקר בכלי התקשורת, לשם תיאור גורמים פוליטיים בממשלה הבריטית.
הרחוב נקרא על שם הברון דאונינג, שהיה דיפלומט בשירותם של אוליבר קרומוול וצ'ארלס השני.
לאות תודה על שירותיו קיבל דאונינג מהמלך צ'ארלס השני חלקת אדמה מפארק סנט ג'יימס, ובה נמצא כיום הרחוב.
הבתים 1-8 ברחוב דאונינג היו ממוקמים בין בית מספר 9 לוויטהול.
הם נרכשו על ידי הממשלה ונהרסו בשנת 1824 כדי לפנות מקום למשרדי המועצה המלכותית, משרד המסחר ומשרד האוצר.
משמש כיום כחדר התדרוכים לעיתונות של רחוב דאונינג.
במרכז נערכים תדרוכים לתקשורת הבריטית מפי ראש הממשלה, שרים ובכירי ממשל על אירועי היומיום.
בעבר שכנו בו משרדי מחלקות ממשלתיות שונות, אשר מאז פורקו או הועברו.
מאז 2014 שוכן בו משרד ה-Chief Whip (מצליף הסיעה), אם כי כתובתו הרשמית נותרה דאונינג 12.
הוא המעון הרשמי של ה"לורד הראשון של האוצר", שהוא גם ראש ממשלת בריטניה.
הבניין משמש כמעונו הרשמי של ראש הממשלה והוא כולל כ-100 חדרים.
בקומה השלישית נמצאת דירת המגורים הפרטית של משפחת ראש הממשלה, ובמרתף ממוקם המטבח.
שאר הקומות כוללות משרדים, חדרי ישיבות, קבלת פנים, חדרי אירוח ואוכל, בהם ראש הממשלה עובד ומקבל מנהיגים ואורחים רשמיים.
מאחור נמצא חצר פנימית ומרפסת המשקיפה על גן.
אף שמשרד ראש הממשלה ממוקם בבית מס' 10, שר האוצר הוא שהתגורר בדירת המגורים במספר 10, ואילו ראש הממשלה ומשפחתו התגוררו בדירת המגורים בבית מס' 11.
שימש בעבר כמשרדו של מצליף הסיעה, אך כיום מאכלס את משרד העיתונות של ראש הממשלה, יחידת התקשורת האסטרטגית ומחלקת המידע והמחקר.
בשנות ה-1820 שכן שם שופט הצבא המלכותי, אך הבניין נותר בבעלות פרטית עד שנרכש על ידי חברת הודו המזרחית בשנת 1863. לאחר מכן שימש כמשרד לענייני מסחר ימי ורכבות.
בשנת 1879 ניזוק קשות משריפה, ועבר שינויים נוספים.
מאז 1989, הכניסה לרחוב דאונינג מחייבת מעבר דרך מחסום ביטחוני, והרחוב מאובטח על ידי שוטרים חמושים מיחידת הגנת הדיפלומטים (Diplomatic Protection Group) של פיקוד האבטחה של משטרת המטרופולין.
האבטחה הוגברה בעקבות התקפת מרגמה של ה-IRA על דאונינג 10 בשנת 1991 ולאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001.
אף על פי שהרחוב נותר רשמית דרך ציבורית תחת תחזוקת מועצת העיר וסטמינסטר, הגישה אליו מוגבלת על ידי סמכויות משפטיות שונות, וב-2005 הוסדרו ההגבלות באופן רשמי באמצעות צו לניהול תנועה.
המחסומים הראשונים הוצבו בשנת 1920 כאמצעי בטיחות, אך בעקבות האלימות הגוברת של תנועת העצמאות האירית הם חוזקו והוגבהו, עד שהוסרו בשנת 1922. בשנות ה-70 הוצבו מחסומים חדשים למניעת גישה לרכבים, וב-1982 הותקנו שערים קבועים, שהוחלפו בשערי פלדה שחורים בשנת 1989 עקב מתקפות ה-IRA.
הגבלות הגישה גררו מחלוקות פוליטיות, והובילו בשנת 2012 לפרשת "פלבגייט", כאשר חבר המפלגה השמרנית אנדרו מיטשל התעמת עם השוטרים במקום ונאלץ להתפטר.
ב-25 במאי 2023 התנגש רכב בשערי הרחוב, בעוד ראש הממשלה שהה בתוך המבנה; החשוד נעצר מיד, והאירוע נקבע כלא קשור לטרור.
רחוב המלך ג'ורג' החמישי (ידוע גם כקינג ג'ורג') הוא אחד מהרחובות המרכזיים בירושלים.
הרחוב נחנך בימי המנדט הבריטי, במלאת שבע שנים לכיבוש ירושלים על ידי הצבא הבריטי בראשות אלנבי, ונקרא על שם המלך הבריטי באותה העת – המלך ג'ורג' החמישי.
לוח אבן הקבוע בבניין הניצב בבניין מספר 2 ברחוב מנציח את מעמד חנוכתו של הרחוב, שנערכה ביום 9 בדצמבר 1924, במעמד הנציב העליון סר הרברט סמואל, מושל מחוז ירושלים-יפו – סר רונלד סטורס וראש העירייה ראע'ב נשאשיבי.
הרחוב נמשך מצומת הרחובות יפו ושטראוס ("צומת האיקסים"), ועד לכיכר צרפת שבשכונת רחביה, בה הוא פוגש ברחובות רמב"ן, גרשון אגרון, שדרות בן מיימון ורחוב קרן היסוד שם הוא מסתיים.
במקור נמשך הרחוב גם מכיכר צרפת ועד כיכר פלומר וגן פעמון הדרור, אולם שם חלק זה של הרחוב הוסב ל'קרן היסוד' בראשית שנות המדינה.
בתחילת 1948 שינו אנשי הלח"י את שמו של הרחוב ל"רחוב דוד המלך", במחאה על קריאת שם רחוב ראשי בירושלים על שם מלך זר.
באישון לילה הסירו אנשי הארגון את שלטי הרחוב והחליפום.
לאחר קום המדינה פנתה ממשלת בריטניה רשמית לשלטונות המדינה בבקשה להשיב את שם הרחוב לרחוב המלך ג'ורג'.
הבקשה התקבלה ושמו של רחוב המלך ג'ורג' הושב לרחוב בשל היותו המלך הבריטי שבתקופתו ניתנה הצהרת בלפור, להבדיל מבנו, ג'ורג' השישי שבתקופתו ניתנו הספרים הלבנים והחריף המאבק עם השלטון הבריטי.
דוד המלך "פוצה" בקריאת שם רחוב "יוליאן" על שמו.
רחובות נוספים הנושאים את שמו של המלך ג'ורג' החמישי נמצאו בתל אביב (גם בה נותר השם על כנו עד היום) וביפו – שם הוחלף השם לשדרות ירושלים עם איחודן של יפו ותל אביב, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1961 נבנה ברחוב מרכז אמיר ונחשב לבית מגורים חדשני, אך מאז מצבו הידרדר, וב-2022 הוחלט להורסו, ולהקים במקומו מגדל מגורים של 30 קומות ואזור מסחרי.
צומת הרחובות המלך ג'ורג' ויפו, אשר כונה בעברו "צומת האיקסים", מוכר לא מעט בשל הפיגועים הרבים שאירעו בסביבתו, והבולט שבהם – הפיגוע במסעדת סבארו.
צומת זה היה גם הצומת הראשון בירושלים שהותקנו בו רמזורים, וכן הוא אחד הצמתים היחידים בישראל (והיחיד בירושלים, פרט לכיכר השבת) שהכיל מעברי חציה גם "באלכסון" – מהמדרכה בפינה אחת של הצומת אל המדרכה בפינה הנגדית שלו.
הולכי הרגל המתינו עד שכלי הרכב מכל ארבעת כיווני התנועה יסיימו את נסיעתם, ואז כל ארבעת הרמזורים הפכו לאדומים – והולכי הרגל יכלו לחצות את הצומת בכל כיוון שיחפצו.
עם סלילת קווי הרכבת הקלה והפיכתו של רחוב יפו למדרחוב, נמחקו פסי חציה אלו.
הרחוב חוצה מספר רחובות מרכזיים ובהם – רחוב בן-יהודה (המגדיר את 'המשולש הירושלמי' יחד עם רחוב יפו), רחוב הלל, רחוב המעלות, רחוב ש"ץ ורחוב קרן קיימת.
לאורך הרחוב פזורים כמה וכמה מבנים לאומיים וייצוגיים, ביניהם בית פרומין ('הכנסת הישנה') בו שכנה הכנסת בשנים 1949–1966, בית המוסדות הלאומיים ובו מושב ההסתדרות הציונית העולמית הקרן הקיימת קרן היסוד והסוכנות היהודית, בית הכנסת המרכזי 'ישורון' וקומפלקס בית הכנסת הגדול והיכל שלמה.
כרחוב מרכזי בעיר ניצבים בו מספר בניני מגורים, תרבות ומסחר חשובים, כגון בית אבי חי, מגדל העיר, בניין המשביר לצרכן, בית מזי"א לתיאטרון ובית המעלות, מספר מלונות כגון מלון לאונרדו פלאזה ירושלים, מלון פרימה המלכים, מלון טריפ ירושלים בת שבע וכן מספר גנים ציבוריים.
בעתיד יעבור ברחוב הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים, ולצורך העבודה על תשתיות בניית המסילה, החל מספטמבר 2025 נסגר הרחוב חלקית לתנועת כלי רכב לצמיתות (המקטע שבין רחוב בן-יהודה לרחוב יפו).
בתי קפה ומסעדות לאורך הרחוב
לאורך הרחוב פעלו ופועלים עשרות מסעדות ובתי קפה מפורסמים, החל מתקופת המנדט הבריטי ועד ימינו.
רבים ממקומות אלו ומהמסעדנים שהפעילו אותם, זכו לערכים משלהם בוויקיפדיה.
סניף של רשת סבארו , ואחרי סגירתו ב-2001 ושיפוץ המבנה: "מאפה נאמן".
רחוב המלך ג'ורג' 1 פינת רחוב יפו.
קפה אלנבי, רחוב המלך ג'ורג' 6, שהיה בבעלותם של שלמה רוזנר ואוטו (ישעיהו) והלה דנקנר, הוריו של העיתונאי אמנון דנקנר.
נחשבת למסעדת המזון המהיר הראשונה בירושלים והמקום הראשון שמכר דונאטס בירושלים.
בשנות ה-60 היה מקום מפגש מרכזי של הנוער הירושלמי במוצאי שבתות.
"בית התה צהוב", רחוב המלך ג'ורג' 6 (במרתף), שפעל בשנים 1971-1970, והיה בבעלות עורך הדין והפעיל החברתי אבי ברדוגו.
"מלך הפלאפל", בפינת רחוב המלך ג'ורג' 10 ורחוב אגריפס, פלאפליה שפעלה בשנים 2024-1948. בשנות ה-50 נוהל המקום על ידי הצייר משה אלנתן.
קפה "טוב טעם", רחוב המלך ג'ורג' 9, בשנות ה-50 וה-60 היה מקום מפגש של יוצאי הונגריה בירושלים.
חלקם ביקר במקום כדי לשחק שחמט.
המסעדה הקואופרטיבית (ירושלים), בפינת רחוב ההסתדרות ורחוב המלך ג'ורג' (ואחריה מסעדה שנקראה "מסעדת שובע" משנת 1964).
פינק (בר-מסעדה), רחוב המלך ג'ורג' 13 פינת רח' ההסתדרות 2, שנוהל על ידי דייב רוטשילד ואחר כך על ידי חתנו מולי עזריאלי.
פינתי, רחוב המלך ג'ורג' 13 פינת רח' ההסתדרות 2, חומוסיה שנפתחה ב-1975 על ידי האחים משה ומאיר מיכה, והפכה בהמשך לרשת מסעדות.
מסעדת "מרבד הקסמים", רחוב המלך ג'ורג' 12 (בבית בן-ציון גיני), מסעדה מזרחית שמכרה פלאפל וחומוס.
סניף של רשת ארומה אספרסו בר, רחוב המלך ג'ורג' 14.
מסעדת "גונדולה", רחוב המלך ג'ורג' 14 (ב"בית שיבר").
מסעדת גורמה איטלקית שהייתה המסעדה הראשונה בירושלים שהתבססה על המטבח האיטלקי, ופעלה בשנות ה-60 עד שנות ה-80.
קפה טעמון, רחוב המלך ג'ורג' 27, שנוהל שנים רבות על ידי מרדכי קופ והיה מקום מפגש של אנשי בוהמה ואנשי שמאל ירושלמים.
"מזנון סימיקו", ברחוב המלך ג'ורג' 37, בגן העצמאות (ירושלים), בבעלותו של ניסים "סימיקו" שלם.
קיוסק ודוכן של מפעל הפיס, ששימש מקום מפגש לאוהדי קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
קפה-מסעדה "רונדו", רחוב המלך ג'ורג' 41, שפתחו משה ועדי יפת (אב ובנו) בשנת 1972. המקום פעל עד תחילת שנות האלפיים.
דוד קרויאנקר מציין בספרו, שבית הקפה היה מהמקומות הראשונים בירושלים שנשארו פתוחים עד 02:00 בלילה, ובית הקפה הראשון (במערב העיר) שנפתח בשבתות.
סניף של רשת קפה ג'ו, רחוב המלך ג'ורג' 41, שנפתח במבנה שבו שכן בעבר קפה "רונדו".
מסעדת "צ'אקרה", רחוב המלך ג'ורג' 41, מסעדה שפתח המסעדן הירושלמי אילן גרוסי בשנת 2011.
רחוב דיזנגוף הוא רחוב מרכזי בתל אביב-יפו שנקרא על שמו של ראש עיריית תל אביב הראשון, מאיר דיזנגוף.
רחוב דיזנגוף הוא ציר אורכי העובר ברובו מדרום לצפון וציר רוחבי בחלקו הדרומי.
הוא מתחיל בפינת הרחוב אבן גבירול ומסתיים בנמל תל אביב ברחוב התערוכה ומקביל ברובו לרחוב בן-יהודה.
הרחוב הוא אחד מן הרחובות המרכזיים והחשובים ביותר בתל אביב ובעל תפקיד חשוב בהתפתחות העיר.
הרחוב התפתח כציר תחבורה חשוב המקשר כציר מסחר מרכזי אורכי כחלק מתוכנית גדס שנעשתה בסוף שנות ה-20.
הרחוב מתחיל במפגשו עם רחוב אבן גבירול.
בעת הקמת הרחוב בשנות השלושים, קצהו המערבי של שרונה.
משם לאורך של כחצי קילומטר, עד למפגשו עם רחוב המלך ג'ורג' הוא משמש כרחוב למגורים בלבד.
למעט הפאות הצפוניות של היכל התרבות ובית הלנה רובינשטיין השוכנות בחלק זה.
לאחר שהוא חוצה את רחוב המלך ג'ורג' שוכן בו הדיזנגוף סנטר.
מרכז הקניות הראשון בישראל, ובין הגדולים והייחודיים בה, שנחנך ב-1977 על חורבות שכונת הצריפים נורדיה.
החלק מרחוב טשרניחובסקי ועד לרחוב ארלוזורוב, נחשב ללב הרחוב בעבר בהווה.
ובהם מקומות בילוי וחנויות המושכות אליהם תיירי פנים וחוץ.
המוקדים העיקריים בקטע זה הם כיכר דיזנגוף ופסאז' הוד בו שכן בעבר וכיום מאכלס את תיאטרון בית ליסין.
החלק הצפוני של הרחוב מרחוב ארלוזורוב ועד נמל תל אביב, גם כולל חלק מסחרי, אך אופיו יותר מקומי ומשמש לצד בן יהודה הצמוד כמרכז מסחרי לחלק זה של תל אביב.
בחלקו הצפוני שכנה בעבר תחנת לב תל אביב של משטרת ישראל, והיה ידוע בעשור הראשון של המאה ה-21 כמוקד של חנויות לשמלות כלה.
רחוב דיזנגוף הוא מרכז תרבותי חשוב ונודע בעבר כמעוז הבוהמה הישראלית.
בשנת 1934 כבר היה הרחוב מבוסס ושימש כדרך מסחרית ראשית שהובילה ממרכז העיר ליריד המזרח שהתקיים ליד שפך הירקון.
הרחוב נודע בזכות חנויות האופנה היוקרתיות ובתי הקפה שבו.
אחד מבתי הקפה המפורסמים ביותר הוא "כסית", שבו נהגו לשבת סופרים, משוררים ואמנים כגון נתן אלתרמן, חיים גורי, משה שמיר, חנה רובינא ויוסף זריצקי.
בתי קפה נוספים היו "אררט", "קפה פְרַק", "קפה רוול", "שלג הלבנון" ו"קליפורניה", שגם בהם נהגו לשבת אנשי בוהמה תל אביביים.
מקום מפגש נוסף של אמנים ואנשי תרבות היה בגלריה לאמנות כ"ץ - הגלריה הראשונה בתל אביב, ששכנה ברחוב דיזנגוף 97. כיכר צינה דיזנגוף היה הלב של הרחוב והיווה במידה רבה את מרכז העיר הלבנה של תל אביב.
הרחוב כמרכז תרבותי הגיע לשיאו בשנות השישים והשבעים בתקופת הזוהר של הרחוב אף הומצאה מילת הסלנג "להזדנגף" שפירושה "לטייל ולבלות בבתי הקפה של דיזנגוף".
בסוף שנות ה-60 פעלה בתל אביב להקת פיקוד דיזנגוף ששאלה את שמו של הרחוב לפרפרזה על שמות הלהקות הצבאיות.
רחוב דיזנגוף גם היה נושא מרכזי בעשייה התרבותית הישראלית בתחום הספרות והקולנוע.
הסרט "דיזנגוף 99" משנת 1979 מתאר את אורח החיים סביב רחוב זה ואף הפך עם השנים לסרט פולחן ישראלי.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 נסגר רחוב דיזנגוף לתנועה בשבתות והפך מדי שבת למדרחוב.
נוהג זה נמשך עד לשנות התשעים.
בשנות ה-80 חל פיחות במרכזיותו של הרחוב בעיקר בגלל הגירה שלילית מאזור מרכז תל אביב ותחרות רבה מצד קניונים ומרכזים מסחריים באזורים אחרים בתל אביב ומחוצה לה.
ישנן טענות רבות כי גם בניית דיזנגוף סנטר ב-1977 וכן הגבהת ושינוי כיכר דיזנגוף לאחר מכן תרמו משמעותית לירידת תהילתו של רחוב בתי הקפה.
באמצע שנות ה-90 התרחשו שני פיגועי התאבדות רצחניים ברחוב - הפיגוע בקו 5 ב-19 באוקטובר 1994 שבו נרצחו 22 אנשים והפיגוע מול דיזנגוף סנטר ב-4 במרץ 1996 שבו נרצחו 13 אנשים.
אחרי המקרים נבנו אנדרטאות לזכר הנפגעים במקומות בהם אירעו הפיגועים.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 חזר זוהרו של הרחוב.
בעיקר בזכות ברים רבים אשר נפתחו לאורכו והופכים אותו לשוקק חיים בעיקר לאורך שעות הערב.
שיאו של התהליך הוא הנמכה חזרה של כיכר דיזנגוף שהושלמה בשנת 2018. באפריל 2022, כחלק מגל הטרור בשנה זאת, התרחש פיגוע נוסף ברחוב, בו נרצחו 3 אנשים ונפצעו שישה.
אתרים לאורך הרחוב (מצפון לדרום)
בניין תיאטרון בית ליסין (לשעבר הקאמרי) ופסאז' הוד (שנודע גם כ"פסאז' דיזנגוף")
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו
היכל התרבות (פינת רחוב הוברמן)
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון של לח"י ברחוב דיזנגוף:
דיזנגוף 30 - לוחית זיכרון לשני אנשי לח"י שנהרגו בבית זה מיריות שוטרים בריטיים ב-27 בינואר 1942.
דיזנגוף 221 - לוחית זיכרון ללוחם לח"י שנהרג מיריות שוטרים בריטיים ליד תחנת המשטרה ב-4 בנובמבר 1947. בבניין זה התגורר המשורר אלכסנדר פן.
רחוב המלך ג'ורג' בתל אביב-יפו (הידוע גם בשם קינג ג'ורג') הוא אחד מהרחובות המרכזיים בעיר.
הרחוב משתרע מכיכר מסריק בצפון ועד כיכר מגן-דוד בדרום, שם הוא נפגש עם הרחובות אלנבי ושינקין, שוק בצלאל, שוק הכרמל ומדרחוב נחלת בנימין.
הרחוב נקרא על שמו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בראשית תקופת המנדט הבריטי.
עד לרכישת אדמות האזור, נקראה הדרך עליה הוקם הרחוב "דרך סומייל" היות שהיה זה הציר המקשר בין יפו ובין הכפר ששרידיו מצויים כיום לצד רחוב אבן גבירול.
לאחר שנרכשו קרקעות האזור בידי יהודים בראשית שנות ה-20, נקרא "רחוב הכרמל", ובשנת 1935 שונה שם הרחוב לרחוב המלך ג'ורג' החמישי, לרגל יובל הכסף למלכותו.
עם קום המדינה הושאר שמו של הרחוב על כנו, אך בשילוט הודגש כי בימי מלכותו ניתנה הצהרת בלפור.
קטע הרחוב המערבי לאלנבי נקרא עדיין "רחוב הכרמל" ובו גם נמצא שוק הכרמל.
ברחוב מרכז מסחרי שוקק חיים, לאורכו חנויות רבות, מסעדות ובתי קפה, והוא סמוך לשני שווקים ולמרכזי הקניות ברחוב דיזנגוף.
כיכר מיכאל'ס – כיכר מפוצלת לשתי רחבות בצומת המלך ג'ורג'-שדרות בן ציון-רחוב בוגרשוב.
באחת הרחבות מצוי בניין קולנוע מקסים הישן בו שוכנת כיום חנות האוזן השלישית.
כן מצויה בכיכר אנדרטה צנועה לזכר מעל מאה החללים שנפלו בהפצצת תל אביב במלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר האיטלקי.
דיזנגוף סנטר – מרכז הקניות (קניון) הראשון בארץ.
גן מאיר, הקרוי על שמו של מאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון של תל אביב.
בניין מצודת זאב, שבו שוכנים מוסדות הליכוד ומוזיאון האצ"ל.
ליד בניין מצודת זאב, באמצע הכביש, עומדים כמה עצי שקמים, משנותיה הראשונות של תל אביב-יפו.
רחוב הלל הוא רחוב מרכזי בירושלים, המהווה חלק חשוב מן המע"ר של ירושלים.
הרחוב משמש כציר תנועה המקשר בין רחוב המלך ג'ורג' החמישי לרחוב בן-סירא ולממילא, במקביל למדרחוב בן-יהודה.
חלקו התחתון של הרחוב גובל מצידו האחד בשכונת נחלת שבעה ומצידו השני בגן העצמאות.
הבניין הראשון ברחוב, בניין בית הספר שמידט, נבנה בין השנים 1880 - 1886. מרבית הבניינים ברחוב נבנו בתקופת המנדט הבריטי ומשקפים את הסגנון האדריכלי של התקופה.
האזור היה חלק ממתחם "גן אנטימוס" (לעיתים נכתב גם כ "גן אבטימוס" - על שמו של נזיר יווני אורתודוקסי שגר במקום ועיבד את האדמה) שנקנה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים על ידי חברת הכשרת היישוב, שהתפתח לאזור המשולש.
באזור רחוב הלל חברת הכשרת היישוב הקימה מספר מבנים ומכרה או חכרה חלק מהמגרשים, עליהם הוקם בית היולדות סדובסקי ברחוב הלל 14 שנחנך בשנת 1933, מולו נחנך "בית החינוך לילדי עובדים ע"ש ח' ארלוזורוב בירושלים" באותה שנה ומלון עדן מצידו השני של הרחוב ב-1938.
בתקופת המנדט רחוב הלל היה חלק מרחוב בצלאל.
לאחר הקמת המדינה שונה שם הרחוב ונקרא על שם הלל הזקן, ובסמוך לו מקבילו, רחוב שמאי, על שם שמאי הזקן.
בין רחוב הלל לרחוב שמאי מקשר רחוב דרום (על שם החנות והוצאת הספרים של מיכל יצחק רבינוביץ' שחרבה בפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-1948).
רחוב זה נקרא בסלנג הירושלמי "הפסאז'" ושיכן בעבר את קולנוע אורנע וקולנוע אוריון ובתי עסק רבים אחרים, כמו גם את משרדי מינהל מקרקעי ישראל.
ברחוב הלל עצמו שכנו מספר בתי קולנוע.
עוד בתקופת המנדט שכן בקצהו מדרום-מזרחי, בפינת רחוב שלומציון המלכה, קולנוע רקס.
בין שנות החמישים לשנות התשעים שכנו בו בתי הקולנוע "אורגיל" ו"רון".
בשנות ה-50 הוקם "בית הכשרת הישוב" העומד במרכז הרחוב (באתר בו שכן בית היולדות סדובסקי) שימש כמשרדיה של חברת הכשרת הישוב טרם הופרטה ונמכרה לאיש העסקים יעקב נמרודי, שהעביר את המשרדים לתל אביב.
הרחוב הוא עסקי ומסחרי ברובו, ולאורכו חנויות, בתי קפה, פאבים ובנייני משרדים.
ברחוב ממוקמים הסניפים הראשונים והמקוריים של שתי רשתות בתי קפה מוכרות, שהחלו את דרכן ברחוב הלל ועם הזמן צמחו והתפשטו ברחבי הארץ - ארומה אספרסו בר וקפה הלל (שהרחוב העניק לו את שמו).
עסקים נוספים שהתחילו דרכם ברחוב הלל הם רשת החנויות "שש", פיצת "צ'ילי", רשת New Deli ועוד.
מבנים אחרים לאורך הרחוב אכלסו, וחלקם עודם מאכלסים, שלוחות ואגפים של משרדי ממשלה שונים כמו גם את לשכת העיתונות הממשלתית בבית אגרון.
מבנים בולטים וראויים לציון לאורך הרחוב הם:
בניין מלון עדן (בעבר משרד הקליטה וקודם לכן משרדי בנק ישראל)
בית הכשרת הישוב (הלל 14, שהוקם על מקומו ההיסטורי של בית היולדות סדובסקי שפעל בין השנים 1933 עד 1948 ונהרס בשנות החמישים).
בבניין שכנו משרדי העיתון מעריב בירושלים עד שנת 2009.
הקמפוס הירושלמי של מכללת ליפשיץ
במהלך שנת 2006 בוצעו עבודות תשתית נרחבות שנעשו כחלק מפרויקט שיקום מרכז העיר ירושלים.
רחוב הלל הפך לרחוב משולב עם מדרחוב, שבו נתיב אחד בלבד לכלי רכב - מרחוב המלך ג'ורג' עד כיכר החתולות.
שיפוץ זה נעשה בתכנונה של אדריכלית הנוף יעל מוריה.
רחוב דוד המלך הוא רחוב מרכזי בלב ירושלים, המשמש ציר תנועה חשוב בין מרכז העיר ודרומה.
תחילתו של הרחוב בצומת הרחובות אגרון, שלמה המלך, שלומציון המלכה ויצחק קריב, בפתח מתחם ממילא המחודש, והוא נמתח דרומה לאורך כקילומטר, עד כיכר רמז בה ממוקמת תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים בצד כנסיית סנט אנדרוז והחאן הירושלמי.
חלקו הדרומי של הרחוב, בואכה כיכר רמז, עובר בשטחי פארק ולמעשה מתווה את הגבול בין גן פעמון הדרור בצידו המערבי של הרחוב לגן בלומפילד בצידו המזרחי.
חלקו הצפוני והארוך יותר של הרחוב בנוי משני צידיו, ולאורכו מבני ציבור, בתי מלון ובתי דירות יוקרתיים.
שני מבנים מונומנטליים, הניצבים זה מול זה בליבו של הרחוב ומשרים מהדרם על אופיו, הם מלון המלך דוד ובניין ימק"א ירושלים.
נקודות ציון נוספות לאורך הרחוב הם מלון מצודת דוד, שכונת מחנה ישראל, קמפוס ההיברו יוניון קולג', וטחנת הרוח של שכונת ימין משה.
תוואי הרחוב מופיע כדרך עפר בשטח לא-מיושב כבר במפות ובתצלומי אוויר מהתקופה העות'מאנית, אך ראשית דרכו כשדרה עירונית המהווה חלק מהמרקם הבנוי של העיר בימי המנדט הבריטי.
מתוואי הדרך, שעברה בגבעה רמה ממערב לעיר העתיקה ושלאורכה קם הרחוב, נשקף מזרחה נוף של חומות ירושלים ושל הר ציון שמעברו השני של גיא בן הינום.
באותה תקופה נקרא הרחוב "דרך הקדוש יוליאן" (St.
Julian's Way), על שמו של יוליאנוס העני, שעל שמו נקראת גם עיר במלטה (הרחוב לא נקרא על שם יוליאנוס הכופר כפי שסוברים רבים בטעות).
בתקופת המנדט אף פעל ברחוב מלון בשם זה, שכן יוליאן העני נחשב לפטרון בעלי האכסניות, כיאה לאדם שנמנה עם מסדר ההוספיטלרים אשר עסק באירוח צליינים.
לקראת סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 תוכננו בידי טובי האדריכלים של התקופה שני המבנים המרשימים של ימק"א ומלון המלך דוד בפסגת הגבעה, זה מול זה, כש"דרך יוליאן" עוברת ביניהם.
בשנת 1938 החליטו שלטונות המנדט לשכן במלון המלך דוד את משרדי מנהל השלטון הבריטי, ובכך הפך הרחוב לאחד מסמלי שלטונו והשפעתו של המנדט הבריטי בירושלים ובארץ ישראל.
ברחוב הייתה תמיד נוכחות מרשימה של אנשי מנהלה, צבא ומשטרה בריטיים, והוא עוטר בדגליה ובסמליה של האימפריה הבריטית בעת חגים בריטיים לאומיים.
גם בניין ימק"א שימש מעת לעת את שלטונות המנדט לצרכים שלטוניים ואדמיניסטרטיביים, וכן משרדים בבניינים סמוכים שהיו פזורים בדלילות לאורך הרחוב.
כמקום ריכוז של השלטון הבריטי בארץ ישראל, שימש רחוב יוליאן לא אחת זירה להתקפות של המחתרות היהודיות.
ב-3 ביולי 1944 הותקף ופוצץ בידי האצ"ל בניין מעון השוטרים הבריטיים, ברחוב יוליאן פינת ממילא (כיום רחוב דוד המלך פינת אגרון).
הבניין נותר בחורבנו ושוקם רק לאחר הקמת מדינת ישראל כ"בית המכס" (אך נהרס סופית בשנת 2007).
ב-22 ביולי 1946 חדרו אנשי אצ"ל למרתף מלון המלך דוד והטמינו מטעני חבלה מוסלקים בתוך כדי חלב.
עם פיצוץ המטענים במלון קרס לחלוטין האגף הדרומי של המבנה הענק, תוך שהוא קובר תחתיו 91 איש.
בפברואר 1947 הכריזו הבריטים על הרחוב כחלק מ"אזור ביטחון ב' (B)" ונאסרה תנועת אזרחים בו.
בעת מלחמת העצמאות היה הרחוב במרכזה של זירת קרבות קשים, ומרבית בנייניו פונו.
ב-14 במאי 1948, יום הכרזת מדינת ישראל, תפסו כוחות ההגנה את רחוב דוד המלך וסביבותיו ללא קרב, למעט מלון המלך דוד ובניין ימק"א שהיו בחסותם של הצלב האדום והקונסולים הזרים.
לאחר סיום המלחמה נותר הרחוב ממערב לקו העירוני, בשטח מערב ירושלים הישראלית, אך סמוך מאוד לגבול הירדני ומקביל אליו.
עם זאת, הבניינים המסיביים בצדו המזרחי של הרחוב העניקו לו מחסה מתצפית חיילי הלגיון הערבי וצלפיהם, ובניגוד לשכונות ממילא וימין משה הנושקות לו ממזרח, נחשבה התנועה בו בטוחה יחסית חרף סמיכותו לגבול.
הרחוב חיבר את המע"ר של מרכז ירושלים עם תחנת הרכבת של העיר ושכונותיה הדרומיות - המושבה הגרמנית, בקעה, אבו תור ותלפיות, וקווי אוטובוסים נסעו לאורכו.
הנקודות הגבוהות ביותר ברחוב - גג מלון המלך דוד ומגדל בניין ימק"א - שימשו כנקודות תצפית אל עבר העיר העתיקה בתקופת ירושלים החצויה שלפני מלחמת ששת הימים.
לאחר סיום המנדט והקמת מדינת ישראל, הוחלט במועצת עיריית ירושלים להחליף חלק מן השמות המנדטוריים של רחובות לשמות עבריים המושרשים בזהות היהודית ובהוויה הציונית.
בפברואר 1950 החליטה ועדת השמות העירונית פברואר 1950 להחליף את שם הרחוב מסן יוליאן לרחוב "דוד המלך".
הצעה להסב את שמו של רחוב המלך ג'ורג', על שמו של ג'ורג' החמישי מלך הממלכה המאוחדת, לרחוב "דוד המלך" נדחתה בלחץ שר החוץ משה שרת, מחשש לפגיעה ביחסי הממלכה המאוחדת – ישראל.
הצעה דומה עלתה גם לגבי רחוב המלך ג'ורג' בתל אביב.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם ברחוב דוד המלך 13 בניין ה"היברו יוניון קולג'" שכולל מכון למקרא ועתיקות ובית כנסת רפורמי.
הקולג' נחנך רשמית במרץ 1963, והלימודים בו החלו ביוני 1963.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר, החל שיקום חלקו הצפוני של רחוב דוד המלך על ידי החברה ממשלתית-עירונית "קרתא", כחלק מפרויקט פיתוח שכונת ממילא, על פי תוכנית של האדריכל משה ספדיה.
במסגרת הפרויקט פונו ואחר כך נהרסו כל המבנים בחלקו המערבי של הרחוב, בין תחילתו ועד בניין "היברו יוניון קולג'" (רחוב דוד המלך 1 עד 11).
בשטח זה הוקם אחר כך מלון מצודת דוד, שנפתח בשנת 1998.
בתקופה זו הוקמו ברחוב ובסביבתו הקרובה בתי מלון נוספים, שהפכה לאזור הנחשק ביותר על תיירים המבקרים בעיר בשל מרכזיותו, יופיו, וסמיכותו לאתרי התיירות העיקריים בעיר.
לאורך הרחוב קמו גלריות ליודאיקה, לעתיקות ולאומנות, שמרכולתם כוונה בעיקר לקהל התיירים האמידים שביקרו באזור, וכן משרדים שונים שעיסוקם בשירותים לתיירים, כדוגמת סוכנויות תיור והשכרת רכב; ועבודות הפיתוח שביצעה בו עיריית ירושלים הקפידו לשמר את סגנונו המקורי, עם מדרכות מרוצפות אבן, צמחייה מטופחת ופנסי רחוב מסוגננים.
הנדל"ן לאורך הרחוב היה לאחד היוקרתיים והיקרים במדינה.
מרבית בתי המגורים שנוספו לאורכו של הרחוב נושאים שמות המאזכרים את דוד המלך וניזונים מיוקרתו של השם - כפר דוד (שכונת המגורים החדשה של מתחם ממילא), גני המלך דוד, חצר המלך דוד, כתר המלך דוד ומשכנות המלך דוד, ופונים בעיקר לתיירים ולתושבי חוץ אמידים דוברי אנגלית.
חלקו הדרומי של הרחוב, בין מלון המלך שלמה לבין אזור תחנת הרכבת הישנה, נותר שטח פתוח שאינו בנוי, ומשני צידיו גנים שניטעו בשנות השבעים - גן פעמון הדרור וגן בלומפילד, המהווים "ריאה ירוקה" רחבת ידיים ומטופחת בלב העיר.
קטע זה בין כיכר פלומר (ליד ימין משה) לכיכר שליד תחנת הרכבת, במקביל לגן הפעמון, הורחב בנתיב נוסף ב-1986, במטרה לפתור את בעיית הפקקים והקשיים בזרימת התנועה לדרום מזרח העיר.
בקטע זה מתוכנן לעבור הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
אתרים ונקודות ציון לאורך הרחוב
לאורך רחוב דוד המלך מספר נקודות ציון היסטוריות, אדריכליות ואחרות.
המכון האפיפיורי למקרא (מרחק קצר מרחוב זה)
בית דימיטריוס סלאמה (רחוב דוד המלך 28) - מבנה מפואר שכולל חנויות בקומת הקרקע ומעליהם דירות
ימין משה (מרחק קצר מרחוב זה)
גן בלומפילד ופסל מזרקת האריות
כנסיית סנט אנדרוז (מרחק קצר מרחוב זה)
תיאטרון החאן (מרחק קצר מרחוב זה)
גבעת התנ"ך (מרחק קצר מרחוב זה)
תחנת הרכבת ירושלים (מרחק קצר מרחוב זה)
רחוב דובאל הוא הרחוב הראשי של העיירה קי וסט באיי הקיז במדינת פלורידה שבארצות הברית.
הרחוב חוצה את האי מצפון לדרום, כאשר קצהו הצפוני גובל במפרץ מקסיקו וקצהו הדרומי באוקיינוס האטלנטי בואכה קובה.
הרחוב מהווה אתר תיירות פופולרי, לאורכו מצויים חנויות, מסעדות ובתי מרזח (פאבים) רבים, בהם הפאב סלופי ג'ו.
הרחוב קרוי על שמו של ויליאם פופ דובאל, המושל הראשון של טריטוריית פלורידה.
בחלקו הצפוני של הרחוב, בסמוך לכיכר מלורי מצויות חנויות בגדים (חולצות T ובגדי ים) ומזכרות רבות המיועדות לתיירים הרבים הפוקדים את האי (בעיקר אלו המגיעים לכיכר מלורי באוניות הנוסעים העוגנות בסמוך לה).
בחלקו המרכזי של הרחוב מצויות חנויות יקרות יותר המיועדות בעיקר לתושבי האי.
חלקו הדרומי של הרחוב מכיל חנויות המיועדות לתושבי האי (חנויות קמעונאיות שאינן מיועדות לתיירים המוכרות מוצרי צריכה שונים).
מערבית לרחוב נמצאים מתחם טרומן ובסיסי צי ארצות הברית, וכן מגדלור קי וסט ובית ארנסט המינגוויי.
בסמוך לקצהו הדרומי של הרחוב נמצא אתר "הנקודה הדרומית ביותר בארצות הברית".
הרחוב מהווה מרכז לקהילה ההומוסקסואלית של קי וסט, וממוקמים בו פאבים רבים, מועדונים וכן בית קולנוע המשמשים את הקהילה.
רחוב דובל ידוע בחיי הלילה שלו ובמספר הפאבים הרב שבו.
תושבי האי מכנים במונח "זחילת דובל" על מנת לתאר באופן ציורי, תוך השאלת שם הרחוב, את התנהגותם הם ואת התנהגות התיירים העוברים מפאב לפאב לאורך הרחוב.
אתרים בעלי חשיבות לאורך הרחוב
רחוב הירקון הוא רחוב ראשי המקביל לחוף הים של תל אביב לכל אורך מרכז וצפונה הישן של העיר.
הוא מתחיל מול גן צ'ארלס קלור ומסתיים בנמל תל אביב בצפון.
הרחוב נקרא על שם נחל הירקון ומסתיים באזור שפך הירקון.
הרחוב הוא מרכזה התיירותי של תל אביב ולאורכו מוסדות ועסקים רבים המשרתים את התיירים הבאים לעיר, בהם בתי מלון, סוכנויות נסיעות, משרדי חברות תעופה ומקומות בילוי רבים.
ברחוב הירקון נמצא גם המספר הגדול ביותר של שגרירויות, בהן השגרירויות של ארצות הברית, בריטניה, הודו, טורקיה, קנדה, שווייץ, בלגיה ורוסיה.
ברחוב כמה מבתי-המלון הגדולים והחשובים שבעיר, בהם מלון דן תל אביב, מלון שרתון תל אביב (גם מלון שרתון הישן שכן ברחוב הירקון), מלון הילטון תל אביב ועוד.
עד שנות ה-80 של המאה העשרים נודע הרחוב בשל פעילות הזנות שהתרכזה בו.
הד לפעילות זו ניתן למצוא בסרט הקולנוע "מציצים".
הרחוב מוזכר בשיר אנטארקטיקה של קורין אלאל, שנושא את שם האלבום שיצא בשנת 1989, "אין ארמון באמצע רחוב הירקון"...
הרחוב נחלק לשלושה חלקים עיקריים:
קטע ראשון, מתחילת הרחוב, מצפון למתחם מנשייה, ועד לכיכר הכנסת – רחוב מרכזי של שכונת גאולה, ומשני צדיו בעיקר בנייני מגורים ובהם כמה בתים צמודי קרקע שנותרו במקום.
בכיכר הכנסת מתחיל האזור התיירותי של הרחוב, הכולל את מרבית בתי המלון הנמשכים כמעט עד סופו.
הקטע השני נמשך עד מלון שרתון, בפינת רחוב גורדון, ובו הרחוב צר באופן יחסי וכולל שני נתיבי נסיעה צפונה בלבד.
הקטע השלישי, שמבחינת תחבורתית הוא המשכו של רציף הרברט סמואל, תוכנן בשנות ה-60 של המאה ה-20 כחלק מכביש רב-מסלולי שנועד לעקוף את כל תל אביב בצמוד לים.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל במלואה, ובמקומה נסללו נתיבי איילון (אולם רק שני עשורים מאוחר יותר), אשר נתנו מענה לבעיות התחבורה מבלי לפגוע ברצועת החוף.
בקטע זה של רחוב הירקון, כמו גם בכביש המקביל לטיילת, נסללו כמה נתיבי תנועה ההופכים אזור זה של הרחוב לעורק תחבורה סואן.
במסגרת המאמצים להפוך קטע זה של הרחוב לכביש מהיר, הוקמה המנהרה העוברת מתחת כיכר אתרים.
קטע הרחוב המשוקע סביב מבנה הכיכר קרוי על שם אליעזר פרי (פרלסון), ואילו רחוב הירקון בקטע מצומצם זה מקביל אליו ממזרח ובנוי כרחוב צדי, צר ושקט.
אתרים לאורך הרחוב (מדרום לצפון)
בית הכנסת הגר"א - נוסד בשנת תרצ"ד (1934) על ידי הרב יוסף צבי הלוי, שהיה אב"ד תל אביב ותושב השכונה.
מלון דיוויד קמפינסקי תל אביב - בית מלון של רשת מלונות קמפינסקי.
בית אוסישקין - מבנה אקלקטי שבו התגוררו מנחם מנדל אוסישקין ומשפחתו.
מגדל האופרה - בעבר המגרש עליו עמדו מלון סן רמו ובניין קולנוע קסם משכנה של הכנסת הראשונה עד שעלתה לירושלים וביתה של האופרה הישראלית.
מגדל ישרוטל - המגדל הגבוה ביותר ברצועת החוף (108 מ'), שנבנה ב-1997. חלקו העליון עוצב כחלק שנראה "מתקלף" ובראשו בריכת שחייה פתוחה, הגבוהה ביותר בארץ.
הירקון שבעים - בית שעוצב על ידי האדריכל זאב רכטר ומשמש היום כבסיס לקולקטיב העוסק בתרבות, אומנות, תקשורת ועוד.
בבית זה התגורר מאיר אריאל ועיריית תל אביב קבעה בו לוחית זיכרון לזכרו.
סניף תל אביב של שגרירות ארצות הברית - השגרירות החשובה והגדולה בישראל, שכנה ברחוב הירקון מסוף 1960 ועד מאי 2018. בעקבות מעבר השגרירות לירושלים ממשיכה לפעול במבנה שברחוב הירקון קונסוליה של ארצות הברית.
כיכר לונדון - גן ציבורי וכיכר עירונית בקצה רחוב בוגרשוב, בין רחוב הירקון והטיילת.
הירקון 96 - בית מגורים שנבנה ב-1935 ועובר כיום תהליך שימור, המשולב בבנייה של בניין מגורים חדש בעורפו, בתכנון יסקי-סיוון אדריכלים.
מלון דן תל אביב - מדרום לרחוב פרישמן; מבתי המלון החשובים בתל אביב.
קולנוע פריז - מבתי קולנוע הישנים בעיר, שהתמחה בהקרנת סרטי איכות.
בית רחל פרידמן השוכן בפינת רחוב פרישמן.
שכונת מחלול - שכונה שהתקיימה משנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, על רכס הכורכר לאורך מקטע מחוף תל אביב ממערב לרחוב הירקון.
בית מפלגת העבודה (נודע גם כ"הירקון 110") - בבניין זה שכן מטה המפלגה במשך שנים רבות, עד תחילת שנות ה-2000, אז עבר לשכונת התקווה.
השם "רחוב הירקון" הפך בהקשרים מסוימים לכינוי למטה המפלגה, בדומה לכינוי "מצודת זאב" בהתייחס לליכוד.
מלון שרתון תל אביב החדש - נבנה במקום שבו עמד הבית האדום.
מלון שרתון הישן שכן אף הוא ברחוב הירקון, בקצה הצפוני של גן העצמאות, בסמוך לחוף מציצים שנקרא בעבר חוף שרתון על שמו.
המלון הישן נהרס בשנת 1990.
שגרירות הודו בישראל - שגרירות הודו פועלת ברחוב הירקון 140 מ-1992.
הבית האדום - מבנה ישן שנהרס בשנות ה-70, שבו נהגה להתכנס מועצת פועלי תל אביב ומאוחר יותר הפך למפקדה של ההגנה.
כיכר אתרים - מבנה הנמצא מעל הכביש ובקצה שדרות בן-גוריון שמעליו כיכר עירונית.
הכיכר נמצאת מעל למרינה ולבריכת גורדון וממנה ירידה לטיילת להט.
הבית המשוגע - נמצא בין רחוב הירקון ורחוב אליעזר פרי.
נחשב ל"קוריוז אדריכלי" וחיקוי של בנייניו של אנטוני גאודי בברצלונה.
שגרירות בריטניה בישראל - בפינת רחוב ארלוזורוב.
גן העצמאות ומלון הילטון תל אביב - אחד הגנים הגדולים בעיר שנמצא על רכס הכורכר שלצד החוף ובמרכזו מלון הילטון.
הגן משתרע ממלון קרלטון וכיכר אתרים ועד שדרות נורדאו (מדרום לחוף מציצים) .
בית החינוך ע"ש א"ד גורדון - בית ספר ותיק וידוע שהוקם בשנות ה-30 ברחוב לסל (ליד כיכר אתרים) ועבר לרחוב הירקון בשנות ה-80. במקורו שייך לזרם העובדים.
עם בוגריו נמנים אישים חשובים רבים.
מעונות עובדים ח', בפינת שדרות נורדאו - שיכונים שהוקמו בשנות ה-30 יחד עם עוד מספר מבנים דומים ברחבי העיר.
מעונות ח' תוכננו על ידי אריה שרון.
מתחם הנמל - נמצא בשפך הירקון הדרומי.
חלקו הדרומי של הנמל משיק לרחוב הירקון.
מתחם יריד המזרח - נמצא בקצהו הצפוני של רחוב הירקון, בחצי האי הירקוני.
מסגד חסן בק - נמצא בתחילת הרחוב, בקצה הצפוני של מתחם מנשייה.
רחוב הארבעה הוא רחוב במרכז העיר תל אביב-יפו.
הרחוב מחבר בין רחוב קרליבך ורחבת סינמטק תל אביב במערב לבין דרך בגין (פינת שדרות יהודית) במזרח.
משם הוא צפוי בעתיד להמשיך צפונה, במקביל לדרך בגין, עד המגדל של קריית הממשלה בתל אביב.
הוא קרוי על שמם של "הארבעה" – ארבעת חברי "ההגנה" עמירם בלינקוב, שרגא הר, אהרן ידידיה ואריה קסלמן שנהרגו ב-22 בפברואר 1946, בהתקפה על מפקדת המשטרה הניידת שישבה בשרונה, במסגרת ליל המשטרות.
הרחוב מתחיל ברחבת סינמטק תל אביב הנקראת "כיכר השוטר ע"ש רב-שוטר שמואל ויצמן" במפגש עם רחוב קרליבך ורחוב שפרינצק, שהייתה כיכר בצורת משולש לפני הקמת הסינמטק ב-1989. תוואי הרחוב היה גבולה הדרומי של המושבה הגרמנית שרונה ועד היום נמצאים מצפון אליו מספר בתים טמפלרים.
הבתים הקרובים אל רחוב הארבעה נבנו מאוחר יותר, באופן יחסי לשאר בתי המושבה, והם כבר הושפעו בסגנונם מהסגנון הבין-לאומי לפיו נבנו מרבית הבתים החדשים של תל אביב בשנות ה-30, טרם נטישת המושבה.
כיום הרחוב הוא חלק מרובע העסקים של תל אביב והוא מקביל לאזור העסקים של רחוב החשמונאים והוא חלק מפרויקט דרום הקריה.
במסגרת פרויקט זה נבנו עד כה בקצהו המזרחי של הרחוב, בסוף שנות ה-90, שלושה מגדלי משרדים - מגדל המילניום, מגדל התיכון ומגדל פלטינום ולידם תחנת משנה של חברת החשמל.
עם החברות השוכנות במתחם המגדלים נמנות החברה לישראל, כימיקלים לישראל ו-KPMG.
במגדל התיכון שוכנים משרדי מבקר המדינה.
במגדל המילניום שוכנת מסעדת "מסה", של השף אביב משה.
בקצה הרחוב מצוי "יקב טמפלרי" ליד המושבה הגרמנית-טמפלרית "שרונה" ובצמוד לשוק האוכל המקורה הגדול בישראל שרונה מרקט.
ברחוב זה שוכנים גם משרדי מבקר המדינה ומרכז השלטון המקומי בישראל.
בעבר שכנה ברחוב זה החנות המרכזית למכירת פרסומי הממשלה, עד לסגירתה של ההוצאה לאור של משרד הביטחון.
בשנת 2017 נחנך מתחם מגדלי הארבעה, שני מגדלי משרדים בגובה 160 ו-152 מטר שביניהם טרקלין "תלוי" ולובי משותפים.
לאורך הקטע הדרומי של הרחוב קיימת שורת מבני משרדים כחלק מ"מתחם גבעון" הנמצא בין הרחובות הארבעה מצפון, החשמונאים מדרום וקרליבך במערב.
מתחם זה הוקם על ידי עיריית תל אביב-יפו במהלך שנות ה-60 על אדמות הטמפלרים הפנויות, כדי לפתח אזור זה כאזור מסחר ועסקים.
המתחם המכונה גם "מתחם הארבעה" כולל בנייני משרדים טוריים נמוכים הבנויים בצורת מלבן המקיף רחוב פנימי קטן בשם גבעון (על שם העיר התנ"כית גבעון) שיועד לחניון עבור העסקים במקום.
לאורך כל בנייני המתחם בנויה אכסדרה מסחרית הממשיכה לקרליבך ולאכסדרה הראשית של רחוב אבן גבירול ובכך מהווה רצף לשטח המסחר המקורה (באופן דומה להמשך האכסדרה של אבן גבירול באזור כיכר רבין וכיכר מסריק).
בגגות הבניינים הוקמו: "מרפסות פנימיות" בין הקומות האחרונות הפונות אל כיכר גבעון.
לאורך האכסדרה הדרומית של הרחוב מצויות מסעדות רבות, שבזכותן הפך הרחוב לשם דבר כרחוב של מסעדות.
בשיתוף פעולה עם מסעדות אלה התחילה המסורת השנתית של פסטיבל "טעם העיר" של תל אביב.
ברחבת הסינמטק ובצד זה של רחוב הארבעה נערכים אירועים תרבותיים שונים בהם "טעם העיר" אשר החל שם וברחבת גבעון בשנת 1996 ומאוחר יותר עבר לפארק הירקון כדי לאפשר לקהל גדול יותר להגיע.
מרחוב גבעון אל הקמת כיכר גבעון
בשנת 2010 החל מיזם שיפוץ ברחוב גבעון הנמצא באחריותה של החברה העירונית "אחוזות החוף" בין רחוב הארבעה לבין שדרות החשמונאים ודומה מאוד במראהו אל רחוב צקלג הסמוך אליו ואשר שימש את בתור חניון פרטי את כל בעלי העסקים סביבו.
במסגרת המיזם החניון הפנימי במפלס הקרקע הפך לחניון תת-קרקעי בו 1,000 מקומות חניה ומעליו הפך הרחוב אל כיכר עירונית בשם "כיכר גבעון" שבו הוקמו כניסות חדשות עבור החנויות שנמצאות בצדם השני של הבניינים.
המיזם בוצע ומתופעל בשיטת ה-BOT (בנה-הפעל-העבר).
חברת גינדי השקעות זכתה במכרז שהוציאה עיריית תל אביב להקמה ותפעול החניון למשך 20 שנה.
הקמת החניון והכיכר הסתיימה ביוני 2015.
כדי לעודד את החוכרים במתחם גבעון לשפץ את הבניינים, אישרה עיריית תל אביב זכויות בנייה ל-2–3 קומות נוספות לכל בניין או להקים מרפסות הפונות אל הכיכר.
כמו כן הודיעה כי תסכים להאריך את תקופת החכירה (שמסתיימת בשנת 2025) לחוכרים שישפצו את הבניינים.
החל מנובמבר 2016, מתקיים בכיכר פעמיים בשבוע שוק עתיקות ויד שנייה, שעבר מכיכר צינה דיזנגוף.
רחוב הארלי הוא שמו של רחוב ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון, הממלכה המאוחדת.
הרחוב נודע במספר המרפאות הפרטיות של רופאים ורופאי שיניים הפועלים בו, והפך לכינוי לרפואה ולרופאים בממלכה המאוחדת.
מאז המאה ה-19 גדל בהדרגה מספר המרפאות הנמצאות ברחוב.
בשנת 1860 היו ברחוב כ-20 קליניקות ומוסדות רפואיים.
מספר זה עלה ל-80 בשנת 1900, ול-200 בשנת 1914. בבדיקה שנערכה בעת שהוקם שירות הבריאות הלאומי של הממלכה המאוחדת בשנת 1948 היו ברחוב 1,500 מרפאות.
כיום ברחוב כ-3,000 מרפאות וקליניקות רפואיות, וכן מספר בתי חולים.
רחוב הארלי שייך כולו למשפחת הברון האוורד דה וולדן.
הרחוב מנוהל על ידי קרן של משפחת דה וואלדן.
בשנת 1715 רכש אדוארד הארלי, רוזן אוקספורד השני ורוזן מורטימר את הרחוב והחל את פיתוחו.
הבניה החלה בכיכר קאוונדיש וברחובות הסמוכים בו (אזורים שהיו קודם לכן כחלק מאחוזת מרילבון שהייתה בבעלות דוכסי ניוקסל.
הנרי פלהם-קלינטון, דוכס ניוקסל שעל הנהר ליין השני, הוריש את האחוזה לביתו מרגרט קוונדיש הוליס (Margaret Holles), וזו הורישה את האחוזה לבתה הנרייטה קוונדיש הארלי.
במות בעלה של הנרייטה - אדוארד הארלי, עברה האחוזה לבתו - מרגרט קוונדיש הרלי אשר נישאה לויליאם בנטינק, דוכס פורטלנד בשנת 1734, והחל משנה זו הייתה האחוזה בבעלות דוכסי פורטלנד עד שנת 1879, עת שויליאם קוונדיש-סקוט-בנדיקט, הדוכס החמישי מפורטלנד, נפטר בלי צאצאים, ונכסיו חולקו (בהתאם לצוואתו) לאחותו ולאחייניו.
האחוזה הועברה לאחות לוסי ג'ואן אליס, אלמנתו של צ'ארלס אליס, הברון האוורד דה וולדן השישי, ומאז נשאר הרחוב בבעלות משפחת דה וואלדן.
ברחוב התגורר ראש ממשלת בריטניה בתקופה הוויקטוריאנית ויליאם גלאדסטון וכן האמן ויליאם טרנר.
בשנת 1848 נוסד ברחוב קווינז קולג' - בית הספר לבנות הוותיק ביותר בממלכה המאוחדת.
רחוב החשמונאים הוא רחוב בתל אביב-יפו המשמש בחלקו כציר כניסה למרכז העיר מכיוון מזרח, ואורכו כקילומטר וחצי.
הוא נחלק לשני מקטעים מובחנים:
החלק המערבי שהוקם בשנות ה-20 וה-30 ומחבר את רחוב המלך ג'ורג' ושדרות רוטשילד במערב, אל רחוב קרליבך ממזרח.
באזור זה בתי מגורים, מרביתם ב.
בקצה הקטע ניצב בנק החקלאות לישראל בתכנונם של האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר.
החלק המזרחי, מרחוב קרליבך ועד דרך מנחם בגין, משמש כציר תחבורה ראשי המקשר בין לב העיר לנתיבי איילון, וכרחוב עם חזית מסחרית שבקצהו המזרחי ניצב תחמ"ש הקריה בתכנונו של אדריכל ירון כ"ץ.
מעל קומת המסחר נמצאים משרדים ומגורים.
בצידו הצפוני של הרחוב שוכן מתחם גבעון, ובצידו הדרומי שכן עד לשנת 2006 השוק הסיטונאי ובמקומו נבנו קניון TLV בתכנון יסקי מור סיון אדריכלים ושכונת המגורים "גינדי TLV" בתכנון ישר אדריכלים.
רחוב גרפטון (באירית: Sráid Grafton , באנגלית: Grafton Street) הוא אחד משני רחובות הקניות העיקריים במרכז דבלין, כשהשני הוא רחוב הנרי.
תחילתו מדרום בפארק סיינט סטפנ'ס גרין, וסופו בצפון בכיכר קולג' גרין.
הרחוב נקרא על שמו של הנרי פיצרוי, הדוכס הראשון של גרפטון, שהיה בעליו של קרקע באזור.
הרחוב נסלל ב-1708 על ידי משפחת דוסון, והרחוב המקביל נקרא רחוב דוסון על שמם.
בתחילת שנות ה-80 של המאה העשרים, הפך הרחוב למדרחוב, מלבד קטע קצר שבין הרחובות נסאו וקולג' גרין.
בקטע הזה נמצאים שני אתרים ידועים: בית פרובוסט'ס מהמאה ה-18 שבו מתגורר ראש טריניטי קולג', ופסלה של מולי מאלון מסוף המאה ה-19 אשר הפך למקום מפגש ידוע בדבלין.
ברחוב פועל משנת 1927 בית הקפה בוולי'ס אוריינטל.
ב-2004 הודיע בית הקפה על סגירתו, יחד עם הסניף ברחוב ווסטמורלנד.
לאחר מאבק ציבורי שכלל את ראש עריית דבלין, קטרין בירן, נפתח מחדש בית הקפה ברחוב גרפטון.
ברחוב מופיעים בדרך קבע אמני רחוב, מוזיקאים, כותבי שירים ואמני חיקוי.
רודריגו וגבריאלה – נגני גיטרה מקסיקניים המנגנים בדואט
רודמאג – מופע קסמים קומי
גלן הנסרד – אמן רחוב גרפטון לשעבר
דמיין רייס – אמן רחוב גרפטון לשעבר, כיום מוזיקאי מפורסם
ג'ון ני – חקיין של צ'ארלי צ'פלין
דייב מקסאווג' – קומיקאי סטנד-אפ ומוזיקאי
פדי קייסי – אמן רחוב גרפטון לשעבר, כיום מוזיקאי מפורסם
אד שירן – אמן רחוב גרפטון לשעבר שניגן שם לפני שהיתפרסם, כשהיה נער.
אלי שרלוק – ילידת קורק שהתפרסמה בגיל 12 בזכות סרטון יוטיוב שבו ביצעה שיר של אד שירן.
רחוב גרייט פולטני הוא שדרה רחבה המשתרעת בין גשר פולטני למחוז הבחירה באת'וויק שבצד המזרחי של העיר באת', השוכנת באנגליה.
יוזם הקמת הרחוב היה חבר הפרלמנט הבריטי סר ויליאם פולטני, וב-1789 נשכר לשם כך האדריכל תומאס בולדווין.
המועצה המקומית רצתה להרחיב את גבולות העיר, ואחוזתו של סר ויליאם שכנה במיקום נוח בצד השני של הנהר אייבון.
הרחוב משתרע לאורך 300 מטרים ולרוחב 30 מטרים, והוא אחד מהרחובות הגדולים ביותר בבאת'.
האדריכל בולדווין תכנן רק את חזיתות המבנים של הרחוב, ויזמים שונים רכשו מגרשים והקימו את המבנים שמאחורי החזיתות.
משמעות הדבר הייתה שהבניינים היו בעלי מראה חיצוני דומה, אך מאפייניהם הפנימיים היו שונים, וחלק מהמבנים הגדולים אף שימשו כבתי מלון.
התוכנית הייתה להפוך את הגדה המזרחית של האייבון, בנוסף לדרך הגישה מגשר פולטני, למקום פופולרי בקרב היזמים והמפתחים.
תוכנית זאת לא יצאה לפועל, מאחר שלא בוצעו שינויים משמעותיים ברחוב, ואחת מהסמטאות היוצאות ממנו היא הרחוב הקצר ביותר בבאת', ובה יש כתובת מגורים אחת.
המצב הכלכלי ב-1789 לא היה אידיאלי להמשך הבנייה, ולאחר פניקת 1796 - 1797 הגיע גם שפל 1807. באת' סבלה משיטפון גדול ב-1809, שגרם להצפת רוב המרתפים ברחוב ובשדות החקלאיים שמסביבו.
בתים מספר 1 עד 7 שימשו בעבר כאחד ממשרדי ממשלת בריטניה, וכיום כל אחד מוכרז כבניין רשום מדרגה I.
גם בתים 41A ו-42 עד 77 הוכרזו כבניינים רשומים מדרגה I.
המזרקה השוכנת בצומת הרחובות גרייט פולטני ולורה פלייס לא הייתה חלק מהתוכנית המקורית.
לאחר השלמת החלק העיקרי של הרחוב ב-1877 הגישו הדיירים עצומה, ובאמצעותה הצליחו לקבל אישור ולגייס מימון להקמת עמוד גדול, בדומה לעמוד נלסון שבלונדון.
אולם, עם תחילת בניית העמוד הבינו הדיירים כי הוא יתנשא מעל כל האזור, מאחר שהיה גבוה פי שניים מהבתים, ולפיכך ביקשו מהמועצה לעצור את הבנייה.
לאחר משא ומתן בוטלה התוכנית, ובמקום העמוד נבנתה מזרקה קטנה יותר.
מזרקה זו מושחתת מדי פעם על ידי ונדליסטים השופכים לתוכה סבון וגורמים לגלישת המים וליצירת סיכון תחבורתי.
תוכניות הבנייה של כל הבתים (כולל תוכניות שמעולם לא יצאו לפועל) מוצגות בגלריית ויקטוריה לאמנות, השוכנת בפינת גשר פולטני ורחוב גרנד פרייד.
רחוב המדרגות הוא רומן מאת הסופרת יהודית הנדל.
הנדל שלחה את כתב היד באופן אנונימי לאברהם שלונסקי והוא המליץ עליו לפרס אשר ברש, שאותו קיבלה הנדל ב-1954. בעקבות זאת ראה הספר אור ב-1955 בהוצאת עם עובד וזכה להצלחה גדולה.
הנדל, שהתגוררה בחיפה והכירה את האנשים הגרים בשכונות העוני בעיר התחתית, העלתה לראשונה את בעיית העוני והקיטוב בחברה הישראלית ולא הססה להעלות את הבעיה העדתית בתקופה שרוב הסופרים הישראלים התעלמו ממנה.
מצד אחד רחוב המדרגות: "רחוב המדרגות דחוק, ומפתני הבתים יוצאים ישר לרחוב, ללא כל מדרכה, אל העפר המעורב אספלט או זפת.
המפתנים סדוקים ורוויים גשם החודר לבתים אם מהחלון או מהמפתן".
ולמעלה מרחוב המדרגות: "במעלה ההר יש חנויות עם צעצועים ומיני שוקולדים ומיני אורות ססגוניים בלילה ומודעות על קולנוע וילדות עם שמלות פרחים..."
אברהם (אברם) בכר, בן יתום ממשפחה מזרחית קשת יום שבתור ילד נאלץ למכור עיתונים.
הוא גר ביחד עם אחיו נסים, נכה קטוע רגל ממלחמת העצמאות ומנסה לברוח מגורלו על ידי התנדבות לבריגדה היהודית ואחר כך כמלח על אנייה.
אראלה (אלה) דגן, בת יתומה לקבלן עשיר.
חברה נהרג במלחמת העצמאות והיא פוגשת באברם אולם אביה מתנגד להמשך היחסים איתו.
גבריאל דגן, קבלן עשיר המתגורר עם אביו וביתו בווילה על הכרמל.
הוא מתנגד בחריפות לקשר של אריאלה עם אברם מתוך חרדה לאריאלה ולא נמנע מלהביע את דעותיו שהיום היו נקראות "גזעניות".
בוויכוח עם אביו הוא אומר: "זה לא רק שהוא ספרדי, החנוך של שניהם שונה מכדי שיוכלו לחיות ביחד והסביבה שונה מדי...
ישעיהו דגן, אביו של גבריאל.
איש האדמה שנאלץ בזקנתו למכור את אדמתו ולגור עם בנו גבריאל.
הוא תומך באריאלה בקשר לקשריה עם אברם ומתווכח קשות עם בנו אך ללא הצלחה.
הוא יודע שבנו מתנגד לקשר עם אברם בגלל שהוא "לא משלנו".
רבקה, אהובת נעוריו של אברם האורבת לו עדיין יום יום לשובו הביתה מה"אשכנזיה עם השערות הצהובות".
עובדיה, דודו של אברם, בטלן ושתיין האוהב לקבץ את ילדי השכונה ולספר להם אגדות על אריות ונמרים.
מלכה, שבעלה נרצח במאורעות תרפ"ט והיא עבדה ככובסת מבוקר עד ערב כדי לגדל את בנה שמעון.
שמעון נהרג בקרב על חיפה במלחמת העצמאות ומאז היא יושבת ימים שלמים על המדרגות ומחכה לו שישוב.
מוסה, בעל חנות לגלנטריה ובדים שמצליח בערמימות לשכנע את נשות השכונה לקנות בדים בכספן האחרון.
עם הופעתו לראשונה ב-1955 הפך "רחוב המדרגות" לרב-מכר ומאז יצא במהדורות נוספות רבות.
הציבור נחשף ברומן זה לחברת השוליים הישראלית העירונית והספר בישר את אירועי ואדי סאליב ארבע שנים מיום הופעתו.
ב-1957 עיבדה הנדל את הספר למחזה "רחוב המדרגות", שהועלה ב-1958 בתיאטרון הבימה בבימויו של ישראל בקר עם נחום בוכמן ועדה טל בתפקידים הראשיים.
בהמשך נדפס הרומן במסגרת "ספריה לעם" של עם עובד.
בשנת תשנ"ט 1998 הופיע נוסח חדש במסגרת "הספריה החדשה" (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה).
הספר נדפס שוב במסגרת סדרת "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות בעריכת מנחם פרי (2011).
רחוב הגיא הוא רחוב ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
תוואי הרחוב נמצא בעמק הגיא המרכזי על גבי תוואי קדום.
רחוב הגיא מתחיל בשער שכם ומסתיים בכניסה הצפונית לרחבת הכותל המערבי.
הרחוב נבנה בעמק על גבי חורבות קדומים ולאורך תוואה של דרך ראשית, שבה נבנה הקארדו המזרחי בתקופה הרומית וטופח בתקופה הביזנטית.
התוכנית הידועה לתכנון ערים בתקופה הרומאית, כללה, בין השאר, רחוב רוחבי (ממזרח למערב) מרכזי - דקומנוס (רחוב השלשלת, ובהמשך רחוב מעלות דוד), ורחוב אורכי (מצפון לדרום) מרכזי - קארדו (בשם זה ברובע היהודי, ובהמשך, רחוב שוק הקצבים).
בגלל צורתה הייחודית של ירושלים - נבנה רחוב קארדו משני, הוא רחוב הגיא.
בתקופה הממלוכית נבנו בגיא מבני ציבור ודת רבים, סמוך להר הבית, שטשטשו את הבדלי הגובה בצפונו של הרחוב.
בתקופה העות'מאנית, הוקמו בו שני סבילים לרשות העוברים ושבים, בהם סביל גדול ומפואר הניצב באמצעו של הרחוב (בצומת ממנו מתפצלים הרחובות עלאא' א-דין ומעלות המדרשה).
הרחוב התפתח במאה ה-19, אז נמצאו בו בית ספר לאסלאם לצעירים - מדרסה ("בין חמאם א-סולטאן לבין שוק באב א-סילסילה" - רחוב השלשלת), בית מרחץ "חמאם אל-סולטאן" (כיום במתחם התחנה השלישית בוויה דולורוזה) ו"השוק הערבי".
בשנת 1856 נבנתה בקרן הרחובות ויה דולורוזה ורחוב הגיא האכסניה האוסטרית בתמיכתם של אנשי כמורה ודיפלומטים אוסטרים, לאחר שפינו מהאתר גלי אשפה.
בשל הצפיפות הרבה ברובע היהודי, יצאו ממנו משפחות יהודיות במשך המאה ה-19; והתיישבו, בין השאר, באזור רחוב הגיא, בבניינים או מגרשים שהקימו, רכשו או שכרו.
בראשית המאה גר ברחוב, ליד שוק הכתנים, הרב והחוקר יהוסף שוורץ.
בשנת 1867 רכש כולל שומרי החומות שטח בצידו הדרומי של הרחוב, בסמוך לרחבת הכותל.
ובו הוקם בית הכנסת אוהל יצחק.
ב-1874 הוקם סמוך לקרן הרחובות ויה דולורוזה ורחוב הגיא, על חורבות כנסייה צלבנית, מבנה הכנסייה הארמנית-קתולית, (התחנה הרביעית בוויה דולורוזה, שרחוב הגיא מהווה במקטע זו חלק ממנה).
בשנת 1883 נרכש ברחוב בית ויטנברג, על ידי משה ויטנברג, בסיועו של אליעזר בן-יהודה.
בשנות התשעים של המאה ה-19 הוקמה ברחוב, בסמוך לשער שכם, ישיבת תורת חיים על ידי הרב יצחק וינוגרד.
בפרעות תרפ"ט (1929) הציבה ההגנה ברחוב שישה לוחמים בפיקוד מרדכי גלילי.
למרות זאת בליל שבת ברחו תושבי בית ויטנברג עקב חשש חמור לחייהם ועזבה ישיבת תורת חיים את הרחוב.
ב-1948 זמן קצר לאחר כיבוש הרחוב בידי הלגיון הערבי, נבזז ופוצץ בית הכנסת אהל יצחק שברחוב.
ב-1964 הקים שלטון ממלכת ירדן בראשותו של המלך חוסיין, מסגד ברחוב מול האכסניה האוסטרית; הוא אחד ממבני הציבור החדשים היחידים שהקים השלטון הירדני בירושלים המזרחית תחת שלטונו.
ב־1969 הופקעו שני מבנים ברחוב לאחר שהושלכו מהם רימוני יד על יהודים שהיו בדרכם לכותל המערבי.
המבנים עמדו בשממונם עד שנות התשעים.
מאז שנות השמונים ערכה עיריית ירושלים שיפוצים ברחוב, שכללו הצבת שלטי הדרכה וסקר ארכאולוגי.
בדצמבר 1987 רכש אריאל שרון דירה ברחוב.
בחנוכת הבית השתתפו ראש הממשלה יצחק שמיר, שרים ועשרות חברי כנסת, הרב שלמה גורן וותיקי יחידה 101. שרון נהג מדי פעם להתגורר ולקיים בה כינוסים פוליטיים של חברי הליכוד.
לאחר פטירתה של רעייתו, הוא השכיר את הדירה לישיבת עטרת כהנים.
בליל פורים דפרזים תשנ"א - 28 בפברואר 1991 נרצח ברחוב בידי שני מחבלים.
הרוצחים גררו את גופתו לבית סמוך, ושם התגלתה על ידי כוחות הביטחון הישראלים.
אנשי עטרת כהנים נכנסו לשני המבנים שהופקעו ברחוב, אותם כינו בית אלחנן ובית אליהו, על שם הנרצח ועל שם אליהו עמדי, שנרצח בפיגוע ברובע המוסלמי ב־1986. במקום הרצח הוצבה מצבה ועמדת משמר הגבול, ובבית שאליו נלקחה הגופה הוקמה תחנת משטרה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 שוקם בית הכנסת אוהל יצחק, במימונו של הנדבן ארווינג מוסקוביץ'.
ברחוב, כמו במרבית רחובות העיר העתיקה, ישנה היסטוריה של אלפי מקרי תקיפות מילוליות ופיזיות, שפחתו במידה ניכרת בעקבות פרויקט המצלמות מבט 2000. עם פרוץ גל הטרור הפלסטיני (2015–2016), ברחוב ובשער שכם הממוקם בסופו היו עשרות ניסיונות דקירה שרובם הסתיימו בפציעות בלבד.
מאז גל הטרור, מוצבים במספר נקודות ברחוב שוטרי מג"ב באופן קבוע.
במוצאי שבת, ליל הושענא רבה תשע"ו - 3 באוקטובר 2015, נרצחו ברחוב בפיגוע דקירה אהרון בניטה כשהוא ומשפחתו הותקפו על ידי מחבל פלסטיני, והרב נחמיה לביא, ר"מ בישיבת עטרת כהנים אשר התגורר בבית ויטנברג בסמיכות למקום האירוע, שניסה לחסל את המחבל בנשקו.
בפיגוע דקירה שהתרחש ברחוב (בסמיכות לרחוב הברזל) בב' בניסן תשע"ח - 18 במרץ 2018 נרצח עדיאל קולמן.
הרצח נעשה במרחק של מטרים בודדים משוטרי מג"ב שהרגו את המחבל.
בשנות השמונים של המאה ה-20 ערכו השלטונות הישראלים סקר ארכאולוגי, כמו כן הועלו אז אבנים אחדות מהמפלס הקדום ונעשה בהם שימוש משני סמלי בריצוף הרחוב.
בחפירות שנערכו ברחוב התגלו כלים עתיקים עשויים חרס, שרידי בית בד מימי הביניים.
"מסעדת בין הקשתות" ברחוב מרוצפת באבנים מתקופת בית שני.
מרבית תושבי הרחוב הם ערבים.
לאורכו מתחמי מגורים ומוסדות ציבור, כגון ישיבות ובתי כנסת, של יהודים, בהם: בית ויטנברג, בית דנון, בית אלחנן, ישיבת עטרת ירושלים, בית הכנסת אהל יצחק, בית הכנסת איגוד לוחמי ירושלים, בית הכנסת אוהל בן ציון ובית הכנסת חזון יחזקאל.
ברחוב עוברת חלק מויה דולורוזה שמבקרים בה אלפי צליינים מדי יום.
הרחוב משמש גם (בעיקר בשבתות) כמעבר מתפללים יהודים אל הכותל המערבי.
רחוב היהודים הוא רחוב מרכזי ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
הוא רחוב שתוואו קדום, ונבנה מדרום לצפון לאורך הקארדו הרומי הקדום.
ברחוב הוקמו בתי הכנסת "החורבה" ובית הכנסת הרמב"ן.
לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו בו (ובקארדו שלצידו) אתרי הנצחה אחדים: אתר על מאבק הרובע על שרידתו עד נפילתו, אתר הנצחה למשה רוסנק ואתר הנצחה ללוחמי הרובע היהודים בתש"ח 1948. בבתי המגורים, החדשים ברובם מתגוררות משפחות יהודיות, וכן פועלות בו חנויות וסדנאות אחדות.
תוואי הרחוב הוא לאורך הקארדו, שהוקם בירושלים בתקופה הרומאית.
ונבנה מעליו על תילי הריסות.
במאה ה-19, התגוררו ברחוב לרוב יהודים (כפי שנהג גם ברחוב הנוצרים שבו היו לרוב נוצרים, או בשוק הבשר שבו היו לרוב מוסלמים), וזאת לעומת שווקים מרכזיים אחרים, בעיר העתיקה, שבהם נפגשו בני שלוש הדתות.
החוקר פרופ' יהושע בן-אריה מציין, כי בני קהילות הספרדים התגוררו בעיקר בסביבות בתי הכנסת הספרדים, ומשם התפשטו צפונה ומזרחה, הרי שחברי כוללי ההאשכנזים פנו להתיישב ברחוב היהודים וסביבתו, ומשם התפשטו לכיוון צפונה ומערבה.
בשנת 1860, הקים הרב מאיר אויערבך מהעיר קאליש, בית כנסת בקצה הרחוב, אשר השתייך לכולל ורשה, שהיה ממנהיגיו.
בתארו את התפתחות הרובע היהודי במפנה המאות ה-18 - ה-19, מציין בן-אריה, כי בראשית המאה ה-19 אפשר אולי לאתר את גלעינו הראשוני של הרובע בקטע שמרחוב-היהודים מזרחה בכיוון לכותל.
גם נוסעים אחרים במחצית הראשונה של המאה מציינים כמקומות-מגורים של היהודים את רחוב המידאן ורחוב היהודים".
בשלהי המאה ה-19, ובעשורים הראשונים של המאה ה-20 התגוררה ועבדה ברחוב אוכלוסייה יהודית.
ולצד בתי המגורים פעלו ברחוב חנויות רבות, סדנאות ובתי מלאכה; דוד ילין כתב בזיכרונותיו:
במלחמת העצמאות נכבש הרובע היהודי על ידי הלגיון הירדני אשר הרס חלק מבתי הרחוב.
חלקם נמלטו אל מערב ירושלים, וחלקם נשבו עם שאר תושבי הרובע היהודי וכוחות המגן של ההגנה ואצ"ל, ונלקחו למחנה בממלכת ירדן, ואחר כך נשלחו לישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים, ובמסגרת פיתוח הרובע היהודי ואכלוסו על ידי יהודים, חלק מהמבנים נהרסו, וחלקם שומרו, ולצדם בוצעה בנייה חדשה על ידי "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בירושלים".
ברבות מן הערים באירופה, רחוב היהודים או סמטת היהודים (Judengasse) הוא כינוי לרחוב שבו התרכזה האוכלוסייה היהודית בעיר, ובו היו מוסדות הקהילה היהודית.
לעיתים נאסר על היהודים להתגורר מחוצה לו, וכך הוא תפקד כמעין גטו.
בערים רבות באירופה קרוי רחוב זה "רחוב היהודים" עד היום.
המגורים ברחוב נפרד נועדו, בין היתר, לאפשר לשליט המקומי להגן על יהודי החסות תושבי העיר מהגויים.
בשל כך, פעמים רבות היו לרחוב היהודים שערים שנסגרו בשעות הלילה או בחגי הנוצרים.
עם זאת, לעיתים גרו ברחוב זה גם נוצרים.
'רחוב היהודים' היה קיים בערים רבות במדינות ארופיות מאז ימי הביניים, ובחלקן הוא קרוי כך עד היום.
רבעים סגורים בהם גרו יהודים מכונים גם גטו.
יש ערים בהן לרחוב קראו בשם רשמי כלשהו – למשל בפריז רחוב הוורדים ובפירנצה רחוב רמליאנטי – אך כינויו הנפוץ היה רחוב היהודים.
בכל אזור מגורים יהודי היה בית כנסת עם בית ספר, מקווה, בית חולים ובית קברות יהודי.
עקב הלכות הכשרות זכו היהודים בשוחטים ואופים משלהם.
רחוב האוסטון הוא רחוב ראשי במנהטן תחתית, ניו יורק שעובר לכל רוחב האי בציר מזרח-מערב.
הרחוב מהווה את הגבול בין שכונות איסט וילג', נוהו, גריניץ' וילג' ווסט וילג' מצפון, ושכונות לואר איסט סייד, נוליטה וסוהו מדרום.
כך העניק הרחוב את שמו לשכונות על פי מיקומן ביחס אליו: נוהו, היא ראשי תיבות של "North of Houston Street" וסוהו היא "South of Houston".
מספור הרחובות של מנהטן שפותח בתוכנית חברי הוועדה (1811) מתחיל צפונית לרחוב זה, כלומר, רחוב מס' 1 הוא הרחוב הצפוני הראשון אחרי האוסטון.
דרומית לו, נקראים הרחובות בשמות ולא במספרים.
אף על פי ששם הרחוב נכתב באנגלית באותה צורה כשמה של העיר יוסטון שבטקסס, שני השמות מבוטאים בצורה שונה.
דבר זה נובע ממקורות שונים לשמות: בעוד הרחוב נקרא על שמו של ויליאם האוסטון (Houstoun), העיר נקראת על שמו של סם יוסטון (Houston).
בזמן כלשהו באמצע המאה ה-19, השתבש השם המקורי ונרשם בצורה זהה לזו של העיר, אם כי ההגייה נשארה.
כשהוקם הרחוב בתחילת המאה ה-19, הוא היה הרחוב הצפוני ביותר במנהטן שנע בציר מזרח-מערב ונבנה ברוחב התקני של 50 רגל.
בשנות ה-20 של המאה ה-19, כשנבנו כנסיית תומאס וכנסיית הרפורמציה הגרמנית צפונית לו, גברה חשיבותו והוא היה ליעד אטרקטיבי בסמיכות להן ומחוץ לצפיפות של מנהטן תחתית.
ב-1832, עם התפתחות הבנייה צפונה לכיוון רחוב 14, היה הרחוב לגבולו הדרומי של האזור החדש.
בהמשך נבנו בתים אלגנטיים ומרווחים לאורך הרחוב וכן הכנסייה הפרסביטריאנית השלישית בפינת רחוב תומפסון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, עם העבודות לבניית קו השדרה השישית, הורחב קטע הרחוב שבין השדרה השישית ורחוב אסקס.
העבודות כללו הריסה של בתים משני צידי הרחוב ופינוי של 5,000 תושבים.
חלק מהמגרשים נבנו מחדש או עברו לשימוש מסחרי, בעוד אחרים נשארו ריקים והפכו למגרשי משחקים וגינות עירוניות.