tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצה ליגה ניקוד הערות1דינמו מוסקבהליגת העל2200096העפלה לשמינית גמר2אורנבורגהליגה הראשונה21014333דינמו סטברופולהליגה השנייה2002910
בשלב זה, 5 קבוצות ליגת העל משתתפות בטורניר שהחלו להשתתף במפעלים האירופיים באותה עונה.
צמדי הקבוצות נקבעו על פי תוצאות ההגרלה ב־2 בנובמבר 2021.
9 קבוצות ליגת העל השתתפו בסך הכל משלב שמינית הגמר, 6 קבוצות הליגה הלאומית וקבוצה אחת בלבד (צ'ייקה) מהליגה הלאומית השנייה.
תארִיך קבוצה מארחת תוצאה קבוצה אורחת אצטדיון19 באפריל 2022בלטיקה קלינינגרד1:1 (5:4 בפנדלים)דינמו מוסקבהאצטדיון קלינינגרד20 באפריל 2022יניסיי קרסנויארסק1:3רובין קאזאןהאצטדיון המרכזי בקרסנויארסק20 באפריל 2022אלניה ולדיקווקז2:2 (5:6 בפנדלים)זניט סנקט פטרבורגאצטדיון סולטן בילימחאנוב בגרוזני20 באפריל 2022צסק"א מוסקבה1:0ספרטק מוסקבהVEB ארנה
ההגרלה לקביעת הזוגות נערכה ב-21 באפריל 2022 במשרדי התאחדות הכדורגל הרוסית במוסקבה.
תארִיך קבוצה מארחת תוצאה קבוצה אורחת אצטדיון10 במאי 2022דינמו מוסקבה0:3אלניה ולדיקווקזVTB ארנה11 במאי 2022ספרטק מוסקבה0:3יניסיי קרסנויארסקאוטקריטיה ארנה
משחק גמר הגביע נערך ב-29 במאי 2022 בלוז'ניקי שבמוסקבה לעיני 73,000 צופים.
מחזיקת הגביע לעונת 2021/2022ספרטק מוסקבה
הגביע השוודי בכדורגל נשים (בשוודית: Svenska Cupen) הוא טורניר כדורגל נשים המאורגן על ידי התאחדות הכדורגל השוודית המשוחק בשיטת הנוק אאוט, ונחשב לשני בחשיבותו בשוודיה אחרי ליגת העל השוודית לנשים.
מחזיקת הגביע הנוכחית היא פיטאה, וזו הזכייה הראשונה בתולדותיה.
הקבוצות המעוטרות ביותר בתולדות המפעל הן אוקסבק ורוזנגארד אשר זכו בגביע 6 פעמים כל אחת.
סיבוב ראשון – 44 קבוצות (ליגה שלישית ומטה)
סיבוב שני – 36 קבוצות (22 הקבוצות שנותרו מהסיבוב הראשון + 14 קבוצות מהליגה השנייה)
סיבוב שלישי – 32 קבוצות (18 הקבוצות שנותרו מהסיבוב הראשון + 14 קבוצות מהליגה הראשונה)
סיבוב רביעי – שמינית גמר
סיבוב חמישי – רבע גמר
סיבוב שישי – חצי גמר
הגביע הרוסי בכדורגל 2024/2025 הוא תחרות עבור מועדוני כדורגל רוסים בניהול התאחדות הכדורגל הרוסית.
זהו טורניר כדורגל, שמשוחק בשיטת נוק-אאוט, בניהול התאחדות הכדורגל הרוסית.
למחזיקת הגביע תהיה הזכות להתמודד מול אלופת רוסיה 2024/2025 (במקרה של דאבל, זו תהיה סגנית האלופה) במשחק הסופר קאפ הרוסי.
טורניר הכדורגל מתקיים על פי שיטת הנוקאאוט, החל משלב 1/256 (מסלול האזורים).
זו עונה שלישית ברציפות, שהגביע כולל את "מסלול ליגת העל" ואת "נתיב האזורים", כאשר גם קבוצות המודחות מ"מסלול ליגת העל" מגיעות לשלב הפלייאוף.
המנצחות בגמר של שני המסלולים נפגשים במשחק הגמר הגדול.
נותנת החסות הראשית של הטורניר היא חברת ההימורים Fonbet, שחתומה על הסכם חסות מאז עונת 2022/2023.
ליגת העל (RPL): 16 מועדונים;
הליגה הראשונה (PL): 18 מועדונים (קבוצות בת אינן משתתפות);
ליגה A של הליגה השנייה: 42 מועדונים (ללא קבוצות בת);
ליגה B של הליגה השנייה: 18 מועדונים (ללא קבוצות בת);
משחק גמר הגביע ייערך ב-1 ביוני 2025 בלוז'ניקי שבמוסקבה.
מחזיקת הגביע לעונת 2024/2025צסק"א מוסקבה
היה טורניר גביע נוקאאוט של ההתאחדות בכדורגל של סרביה ומונטנגרו שנערך בין השנים 1992 ועד ל-2006. בין השנים 1993 ל-2002 נקרא הגביע "הגביע של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה" (FR יוגוסלביה) או בקיצור לעיתים "גביע יוגוסלביה", ולאחר מכן מ-2003 ועד 2006 נקרא "גביע סרביה ומונטנגרו".
גביע זה היה המשכו הישיר של הגביע היוגוסלבי (שנקרא גם "גביע המרשל טיטו"), וזאת לאחר התפרקות יוגוסלביה למספר מדינות, וביניהם איחוד המדינות לסרביה ומונטנגרו.
שם הגביע שונה ל"גביע סרביה ומונטנגרו" בשנת 2003 כאשר המדינה שינתה את שמה הרשמי.
הגביע אורגן על ידי התאחדות הכדורגל של סרביה ומונטנגרו.
טורניר זה שוחק בסך הכל 15 עונות, הטורניר נשלט על ידי מועדונים סרבים, כאשר מעולם קבוצה מונטנגרית לא הגיעה לגמר.
מועדון הכוכב האדום בלגרד היה המועדון המצליח ביותר בטורני זה, כאשר הוא הגיע לגמר בכל העונות מלבד שתיים וזכה בטורניר תשע פעמים.
בין 1993 ל-1998, משחקי הגמר נערכו על בסיס בית וחוץ, אך זה שונה מאוחר יותר לגמר של משחק בודד.
לאחר שהכריזה מונטנגרו על עצמאותה ב-2006, שתי התאחדויות הכדורגל התחילו לעבוד על ארגון טורניר חדש.
התאחדות הכדורגל של סרביה חתמה עסקת ספונסר עם חברת בת של חברת קרלסברג שנקראה Lav pivo, והקימה בזריזות יחסית את "גביע Lav" של סרביה שהוא הגביע הסרבי.
התאחדות הכדורגל של מונטנגרו התקשתה הרבה יותר לארגן את טורניר הגביע שלהם שכן רוב מארגני גביע סרביה ומונטנגרו היו בסרביה והם ירשו ישירות את הזכויות על ההתאחדות לשעבר כמו גם את המשכו של טורניר הגביע.
עם זאת, לאחר מאבק ארוך וקשה, הגביע המונטנגרי נוצר, וכך שתי המדינות מקיימות מאז את טורניר הגביע שלהם, בנוסף לטורניר הליגה, בנפרד.
← הגביע המונטנגרי (החל משנת 2006)
הגביע של בוסניה והרצגובינה (בסרבו-קרואטית: Kup Bosne i Hercegovine / Куп Босне и Херцеговине או בקיצור Kup BiH) הוא טורניר כדורגל בפורמט נוקאאוט הנערך מדי שנה בידי התאחדות הכדורגל של בוסניה והרצגובינה (N/FSBiH) ובו לוקחים חלק מועדוני כדורגל מבוסניה והרצגובינה.
מחזיקת הגביע מעפילה לסיבוב המוקדמות השני של הקונפרנס ליג של אופ"א ומעפילה לגמר הסופרקאפ הבוסני.
עד עונת 1999/2000 אורגנו שלושה גביעים נפרדים (בדומה לפיצול במפעל ליגת העל של בוסניה והרצגובינה).
בשנת 1998, לראשונה, קיימה בוסניה והרצגובינה את מפעל הגביע הרשמי שלה לאחר "סופר גמר" בין סרייבו לאורשה (זוכות שני הגביעים השונים).
בעונת 1999/2000, פורמט הגביע הרגיל אורגן לראשונה בפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
מאז עונת 2000/2001, מועדונים מכל הארץ מתחרים בגביע.
לפני 1992, מועדונים משטח בוסניה והרצגובינה התמודדו בגביע היוגוסלבי ההיסטורי.
לפני הקמת ליגת העל של בוסניה והרצגובינה (1993–2000)
הגביע של בוסניה והרצגובינה (1994–1999)
גביע זה מוכר חלקית על ידי ההתאחדות של בוסניה והרצגובינה כיום.
עונהזוכהתוצאהפיינליסטיתאצטדיוןקהל1993/1994לא התקיים1994/1995צ'ליק זניצה1–0סלובודה טוזלה1995/1996צ'ליק זניצה1–1 (2–1ה)סלובודה טוזלהאצטדיון גרבאוויצה, גרבאוויצה (סרייבו)1996/1997סרייבו2–0ז'לייזניצ'אר סרייבוהאצטדיון העירוני קוסבו, קוסבו (סרייבו)25,0001997/1998סרייבו0–0 (1–0ה)סלובודה טוזלההאצטדיון העירוני קוסבו, קוסבו (סרייבו)6,0001998/1999נ.ק.
בוסנה ויסוקו0–0 (1–0ה)סרייבוהאצטדיון העירוני קוסבו, קוסבו (סרייבו)5,000
גביע הרצג-בוסניה איננו מוכר על ידי ההתאחדות של בוסניה והרצגובינה כיום.
גביע רפובליקת סרפסקה איננו מוכר על ידי ההתאחדות של בוסניה והרצגובינה כיום.
קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל של בוסניה והרצגובינה) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
ז'ליק זניצהאצטדיון גרבאוויצה, סרייבו6,5003–0אצטדיון בילינו פולייה, זניצה11,0004–0 בסיכום2011/2012 ז'לייזניצ'אר סרייבו1–0 שירוקי ברייגאצטדיון גרבאוויצה, סרייבו4,0000–0אצטדיון פקארה, שירוקי ברייג2,0001–0 בסיכום2012/2013 שירוקי ברייג1–1ז'לייזניצ'אר סרייבואצטדיון גרבאוויצה, סרייבו4,3001–1ה (5–4 פ)אצטדיון פקארה, שירוקי ברייג3,5002–2 (5–4 פ) בסיכום2013/2014 סרייבו2–0נ.ק.
ז'ליק זניצהאצטדיון בילינו פולייה, זניצה9,0003–1האצטדיון העירוני קוסבו, קוסבו (סרייבו)9,0005–1 בסיכום2014/2015 פ.ק.
אולימפיק1–1שירוקי ברייגאצטדיון פקארה, שירוקי ברייג2,0001–1ה (5–4 פ)האצטדיון העירוני קוסבו, קוסבו (סרייבו)1,0002–2 (5–4 פ) בסיכום2015/2016 רדניץ' ביילינה1–1סלובודה טוזלההאצטדיון העירוני טוסאנז', טוזלה6,0003–0האצטדיון העירוני, ביילינה3,0004–1 בסיכום2016/2017שירוקי ברייג1–0סרייבוהאצטדיון העירוני קוסבו, קוסבו (סרייבו)7,0000–1ה (4–2 פ)אצטדיון פקארה, שירוקי ברייג5,0001–1 (4–2 פ) בסיכום2017/2018 ז'לייזניצ'אר סרייבו2–0פ.ק.
הגבירה משאלוט מביטה בלנסלוט היא ציור שמן על בד מעשה ידי ג'ון ויליאם ווטרהאוס, שהושלם בשנת 1894. בשנת 1895 הוענק הציור לגלריית האמנות של לידס על ידי האמן.
זהו השני מתוך שלושה ציורים מרכזיים של ווטרהאוס המתארים סצנות מהפואמה "הגבירה משאלוט" מאת המשורר אלפרד טניסון.
הציור הראשון בסדרה, הגבירה משאלוט, נוצר בשנת 1888, ואילו השלישי, "אני חצי עייפה מצללים, אמרה הגבירה משאלוט", הושלם בשנת 1915.
בפואמה של טניסון, העלמה משאלוט כלואה במגדל על אי סמוך לקמלוט, תחת קללה האוסרת עליה לעזוב את המגדל או להביט החוצה מהחלונות.
היא מעבירה את זמנה באריגת שטיח, תוך שהיא צופה בעולם החיצון רק דרך השתקפויות במראה שמאחוריה.
הציור מתאר את הסצנה המרכזית בחלק השלישי של הפואמה: העלמה מבחינה ב"מלא האומץ, סר לנסלוט" במראה שלה.
מראהו של האביר הנאה וקול שירתו מושכים אותה לעזוב את הנול ולהביט החוצה מהחלון.
חוטים מוזהבים עדיין כרוכים סביבה, והקללה פוגעת בה כאשר "המראה נסדקה מצד לצד".
העלמה עוזבת את המגדל ונוטלת סירה כדי לחצות את הנהר, אך היא מתה לפני שהיא מגיעה לקמלוט.
המראה הסדוקה חושפת חלק מהסצנה, ומשתמשת בטכניקה דומה לזו שהופיעה בציורו של ויליאם הולמן האנט "התעוררות המצפון" (1853), וכן בגרסתו של האנט ל"גבירה משאלוט" (1888–1905).
מוזיאון ויקטוריה ואלברט מחזיק בספר סקיצות של ווטרהאוס הכולל רישומים מקדימים לציורים מ-1888 ומ-1894 המתארים את הגבירה משאלוט.
מחקר נוסף של הציור נמצא בגלריית האמנות של פלימות .
רישום בצבעי שמן ששימש כהכנה לציור נמכר לאחר מותו של ווטרהאוס בשנת 1917 ונעלם למשך שנים רבות.
בשנת 2003 הוא התגלה מחדש באיסלנד, לאחר שנרכש בלונדון על ידי דייג מקומי שנים רבות קודם לכן.
הרישום הופיע בתצלום של ווטרהאוס המצוי בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
הוא שונה במקצת מהגרסה הסופית של הציור: בעוד שבציור הסופי העלמה לובשת שמלה לבנה, ברישום השמלה אדומה.
ווטרהאוס בחר צבע אדום לשמלתה גם בציור השלישי בסדרה, "אני חצי עייפה מצללים, אמרה הגבירה משאלוט".
הגבירה והמשרתת הוא ציור מן השנים 1666–1667 מאת הצייר ההולנדי מדלפט, יאן ורמיר.
היצירה נמצאת בבעלות אוסף פריק שבניו יורק, יחד עם יצירות נוספות של ורמיר, ובהן "קצין ונערה צוחקת" ו"קטיעת המוזיקה".
ורמיר מצליח ללכוד בציור רגע דרמטי שקט.
הגברת הכותבת מופרעת בידי המשרתת, המגישה לה מכתב שזה עתה הגיע - ייתכן שמדובר במכתב אהבה.
תגובתה של הגברת מעלה תחושת דאגה, הבאה לידי ביטוי באופן שבו היא מקרבת את קצות אצבעותיה לסנטרה, פיה מעט פעור ומבטה מהורהר מופנה לעבר המכתב - אך ורמיר מסתיר את עיניה מן הצופה.
המשרתת, שככל הנראה אמרה דבר־מה זה עתה, נראית מתכופפת לעברה של הגברת, כתומכת רגשית.
עם זאת, ורמיר אינו מספק רמזים באשר לרקע או לתוצאת האירוע, ובמקום זאת מתמקד ברגע עצמו, תוך שהוא מותיר את הצופה עם שאלות פתוחות.
לאחר מותו של ורמיר בשנת 1675, עבר הציור "גברת ומשרתת" לידי הפטרון שלו, פיטר ואן רֵיְיבן.
מתוך עיזבונו של חתנו, יאקוב דיסיוס, נמכרו ב־16 במאי 1696 באמסטרדם עשרים ואחד ציורים של ורמיר.
פריט מספר 7, שכונה "עלמה שלה מוגש מכתב על ידי משרתת, מאת אותו אמן", נמכר תמורת שבעים גילדן.
בראשית המאה ה-19 שב הציור והופיע בפריז, ולאחר מכן החליף ידיים מספר פעמים בצרפת.
תעשיין הפלדה האמריקאי ואספן האמנות הנרי קליי פריק (1849–1919) רכש את הציור בשנת 1919, זמן קצר לפני מותו.
כיום, "הגבירה והמשרתת" נמנה עם אוסף פריק בניו יורק.
התוכנית להגבלת הילודה בסין או מדיניות הילד היחיד (2015-1979) היא תוכנית שהוכרזה בשנת 1979, ונועדה להתמודד עם החשש מפיצוץ אוכלוסין במדינה בעלת אוכלוסייה הגדולה בעולם.
משנות החמישים ועד סוף שנות השישים גדלה האוכלוסייה בסין בקצב מהיר, כ-20 מיליון מדי שנה.
לקראת סוף שנות השישים פתחה המדינה בקמפיין לתכנון המשפחה שנקרא "לדחות, לחכות, לצמצם" (להתחתן מאוחר יותר, להיות נשואים זמן רב יותר עד הבאת ילדים, ולהביא לעולם פחות ילדים).
ב-1979, על סף מיליארד התושבים ולמרות הצלחת הקמפיין (ירידה של כמחצית בשיעור הפריון) הוחלט על מדיניות חדשה - מדיניות הילד האחד.
באוקטובר 2015 הודיעה המפלגה השלטת בסין על שינוי מדיניות הילד האחד, כך שזוג יורשה להביא לעולם שני ילדים.
במאי 2021 שונתה המדיניות להגבלה של שלושה ילדים.
בעת עלייתה לשלטון של המפלגה הקומוניסטית בראשות מאו דזה-דונג ב-1949, מנתה אוכלוסיית סין כ-530 מיליון איש.
שיעור הפריון היה גבוה, ובשנות החמישים התקרב ל-6 ילדים למשפחה.
על אף שמרבית האוכלוסייה הייתה כפרית וענייה, השלטון החדש עודד ילודה, אסר על השימוש באמצעי מניעה והעניק תעודת "אם גיבורה" לנשים שילדו מספר רב של ילדים.
ב-1958 הכריז המשטר הקומוניסטי על תוכנית "הקפיצה הגדולה קדימה", שאמורה הייתה לעודד את התעשייה להגדיל את הייצור והייצוא, ולשנות את ארגון החקלאות במדינה.
יישום התכנית הביא למותם של כ-30 מיליוני אזרחים במה שנודע בתור "הרעב הגדול בסין".
ב-1961 פחתה אוכלוסיית סין בכמה מיליוני אזרחים.
ב-1963 החלה האוכלוסייה להתאושש עם 30 מיליון לידות בשנה.
באותה תקופה אף נרשמה ירידה חדה בתמותת תינוקות וילדים, הודות לאימוץ עקרונות של רפואה מתקדמת.
בשנות ה-60 גדלה אוכלוסיית סין ב-20 מיליון בני אדם מדי שנה, והגידול באוכלוסייה בכל חמש שנים היה שווה למספר התושבים בבריטניה וצרפת גם יחד.
בשלב זה החל המשטר להיות מוטרד מהתפוצצות אוכלוסין, וב-1969 יצא בתוכנית לצמצום הילודה בשם "לדחות, לחכות, לצמצם" שמטרתה להגביל את הילודה לשני ילדים למשפחה.
בנוסף הועלה הגיל המינימלי שמותר להתחתן בו.
כאשר דנג שיאופינג, מייסד הכלכלה הסינית המודרנית, עלה לשלטון ב-1976, עמד שיעור הפריון בסין על פחות מ-3 לידות לבית אב.
עם זאת, הייתה סין על סף מיליארד תושבים, וב-1979 נחקק "חוק הילד האחד".
החוק קבע כי משפחה עירונית לא תוכל להביא יותר מילד אחד לעולם, ואילו משפחה כפרית יכולה ללדת שני ילדים אם נולדה בת ראשונה (מתוך הנחה שבנים הם דור ההמשך במשק החקלאי).
מי שהפר את הוראות החוק חויב בקנסות כבדים בהתאם למצבו הכלכלי.
עד לשלב הזה הפגינה סין התערבות מתונה יחסית של המדינה בחיי הפרט.
אך כדי להגיע ליעד הדמוגרפי הרצוי, ותוך הבנה שהמשפחה היא תא מרכזי ובסיסי ויש להשפיע עליו כדי להגיע לתוצאות המבוקשות, עברה המדינה לקמפיין הילד האחד.
במקביל לקמפיין השקיעה סין ממון רב בשיפור אמצעי המניעה והעניקה מענקים כספיים ויתרונות נוספים למתחייבים להביא לעולם רק ילד אחד.
בהמשך השתמשה המדינה בלחץ חברתי על מנת למנוע מזוגות להביא לעולם ילד נוסף, ובעקבות קבלת מידע על נשים בהריון שני, הפעילה עליהן סנקציות על מנת לשכנען לבצע הפלה מלאכותית.
בשלבים מוקדמים של התוכנית אף התבצעו הפלות ועיקורים כפויים בחלק קטן מהאזורים הכפריים, אך בהמשך התמתנה המדיניות וכיום עיקר הסנקציות המוטלות על ילדים "לא חוקיים" הן כלכליות.
המדיניות אינה מיושמת באזורים המנהלתיים המיוחדים של הרפובליקה (הונג קונג ומקאו).
בעקבות המעבר ממשפחות מרובות ילדים למשפחות בהן ילד אחד בלבד, השתנה הדגש החברתי-תרבותי באופן הדרגתי, מהתמקדות במבוגרים להתמקדות בילד.
מדיניות הילד היחיד יצרה משפחות בהן זוג הורים וארבעה סבים הממוקדים כולם בילד, ובו מושקעים מרב משאביהם הרגשיים והכלכליים.
ילדים כאלו מכונים בסין "קיסרים קטנים" ונחשבים למפונקים, אך גם סובלים מלחץ פסיכולוגי עצום להצליח.
בעיה נוספת שמדיניות זו יצרה היא הטיפול במבוגרים, המוטל בסין באופן מוחלט על ילדיהם: שני בני זוג, ששניהם ילדים יחידים, צריכים לטפל בארבעה הורים.
הגבלת הילודה הביאה לרצון של משפחות רבות להביא זכר שימשיך את השושלת המשפחתית, ולא נקבה.
הסיבה לכך היא בעיקר תפיסה מסורתית המושרשת בתודעה הסינית הקונפוציאנית: בתקופות השושלתיות נהוג היה שנשים יעברו לגור אצל הבעל לאחר הנישואין, ולכן הן לא הועילו לגרעין המשפחתי בטווח הארוך.
העיקרון הפטרי-לוקאלי הזה יצר העדפה ברורה לצאצאים זכרים, וכפועל יוצא הפך את החברה הסינית כולה לפטריארכיה.
כיום, נדידת הבנות אחרי הנישואין כבר איננה מקובלת, אך ההבניה של האשה כנחותה עדיין מקובעת בחברה הסינית מכוח מסורת זו.
משום כך יש לא מעט מקרים של רצח תינוקות בנות או הימנעות בכלל מהריון ובמקום זאת רכישת בנים זכרים חטופים.
מחירו של בן זכר יכול להגיע ל-5,000 דולרים באזורים העניים של סין.
הביקוש לבנים זכרים הוליד תעשייה שלמה של חטיפות ילדים בסין, שנאבקת בתופעה בלא הצלחה.
עם התפתחות הטכנולוגיה והמחקר הגנטי שאיפשר לקבוע את מין הילוד, בחרו משפחות סיניות רבות בדרך זו כדי להביא בן זכר לעולם.
עובדה זו הובילה לכך שכיום היחס בין המינים בסין עומד על 115 גברים על כל 100 נשים.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת התרככו הסנקציות נגד המשפחות, ובכפרים הותר להביא לעולם שני ילדים, כל עוד היילוד הראשון היא בת.
כמו כן, לבני זוג ששניהם ילדים יחידים הותר להביא לעולם שני ילדים.
גם בערים הותר למשפחות להוליד שני ילדים, אולם זאת בתמורה לוויתור על סובסידיות שונות של הממשלה לאותה משפחה.
ב-15 בנובמבר 2013 החליטה ממשלת סין להקל על מגבלות הילודה בסין.
במסגרת הרפורמה תאפשר סין ללדת שני ילדים במקום אחד, וזאת בתנאי שאחד ההורים הוא בן יחיד.
ב-29 באוקטובר 2015 הודיעה המפלגה השלטת בסין על שינוי מדיניות הילד האחד, כך שכל זוג יורשה להביא לעולם שני ילדים.
ב-31 במאי 2021 שונתה המגבלה לשלושה ילדים לזוג , וביולי 2021 הוסרו כל המגבלות.
הגֶּבַעטרון היא להקת זמר המתמקדת בשירי ארץ-ישראל, שהחלה לפעול בראשית ימיה של המדינה ופעילה עד היום.
הלהקה זכתה בפרס ישראל על מפעל חיים לשנת ה'תשס"ז (2007).
הלהקה הוקמה ב-1948 מקרב צעירי קבוצת גבע שבעמק יזרעאל, לכבוד טקס חנוכת מגרש הכדורסל של הקיבוץ.
המנון הלהקה נכתב על ידי גדעון גולן שהיה בין מקימיה.
עד היום היא מורכבת מבני גבע וממספר חברים מהקיבוצים בית השיטה, כפר החורש, מהיישובים מולדת, כפר תבור ותמרת וכן מעפולה, ששרים בה בהתנדבות.
לחברי הלהקה עבודה ראשית וזהו להם העיסוק המשני.
גילם הוא בין ארבעים פלוס לשבעים פלוס והם מונים חשמלאי, מורות, בעלת מאפייה, עובדי תעשייה, מנהלת גן אירועים, מוסכניק ואחות.
הגבעטרון הקליטה אלבומים רבים וקיימה אלפי הופעות בארץ ובקרב הקהילות היהודיות בחו"ל, שזכו להצלחה רבה.
תחילה הופיעה הלהקה רק בקבוצת גבע ובסביבתה בשירים על הווי החיים בקיבוץ.
לאחר שראה אותה המלחין נחום היימן שהתגורר אז בקיבוץ בית אלפא הסמוך, החל ב-1961 לעבוד איתה, ואיחד אותה עם ההרכב "חמישיית גלבוע" שהקים קודם לכן.
היימן גיוון את רפרטואר הלהקה, משירי "ההתיישבות העובדת", שהושרו בקיבוצים וביישובים החקלאיים, למספר סגנונות אחרים, וביוזמתו היא הוציאה את אלבומיה הראשונים.
בהתחלה הלהקה לוותה בנגן אקורדיון ובשנים מאוחרות יותר היו לה הרכבי נגנים.
לאחר היימן עבדו עם הגבעטרון מעבדים נוספים, בהם דב כרמל, צביקה כספי ואילן גלבוע, המשמש בעשרים ושתיים השנים האחרונות כמנהלה המוזיקלי של הלהקה.
מפיק הלהקה כיום הוא דב זעירא.
לגבעטרון רפרטואר עשיר, המורכב הן משירים שנכתבו במיוחד ללהקה והן מעיבודים שלה לשירי ארץ-ישראל מוכרים.
הלהקה מזוהה בעיקר עם שירי מולדת ושירי "ההתיישבות העובדת", למרות שהיא הקליטה במספר סגנונות ועיבודים, כולל תקליט בסגנון ים תיכוני מ-1994. בין שיריה המפורסמים ניתן למנות את: "ים השיבולים", "עמק שלי", "גוונים", "ניצנים נראו בארץ", "אל בורות המים", "אור וירושלים", "החיטה צומחת שוב", "הוי, ארצי!
מולדתי!", ו"בת שישים" (שנכתב לטקס 60 שנה לקיבוץ גבע).
הלהקה נודעה גם בשירים הרוסיים המתורגמים שלה, ואף הקדישה לכך אלבום שלם בשם "אל הדרך" (1985) עם שירים כמו "אל הדרך" ("כולנו בה נצעד") ו"כי אבד אשר עבר".
את הלהקה הנהיגה רוב שנות קיומה רינה פירסטנברג, שנחשבה ל"אמא של הגבעטרון" ולקחה על עצמה את כל ענייני הסידור וההנהלה.
שיא הצלחתה של הלהקה היה בשנות השבעים והשמונים, אז קיימה הופעות רבות בכל הארץ וברחבי העולם (כולל מסע הופעות מחוף לחוף בארצות הברית), הוציאה אלבומים רבים והופיעה בתוכניות רבות של הטלוויזיה הישראלית.
חלק ניכר מהופעותיה היו בהתנדבות למען מטרות שונות.
בשנות התשעים פרץ משבר בלהקה, כאשר היו חברים שחשבו שהגיעה העת לפרקה.
לבסוף דור המייסדים התחלף בחברים צעירים יותר, כששתי חברות בלבד נותרו מתוך הלהקה המקורית.
כיום הלהקה ממשיכה להופיע לפני קהל, אך לא באותה הצלחה כמו בעבר (אם כי כל אלבומיה זכו להצלחה עד היום) וממעטת בשנים האחרונות בהקלטת שירים חדשים.
עד כה הוציאה הלהקה שבעה עשר דיסקים, כמה מהם נהפכו לאלבומי זהב ופלטינה (וחלקם בהתחלה לתקליטי כסף), ומכרו ביחד שלוש מאות אלף עותקים.
עלויות ההופעות ממומנות מתוך תקציב קיבוץ גבע ובקיזוז ההכנסות הן מגיעות לאיזון תקציבי.
שירי הלהקה זוכים בשנים האחרונות לפופולריות מחודשת בתוכניות של שירי ארץ-ישראל ובערבי שירה בציבור.
ביום העצמאות 2007, הוענק לגבעטרון פרס ישראל על מפעל חיים ותרומה למדינה.
בין נימוקי הפרס נכתב כי:
שירם של הגבעטרון, "בת שישים", בביצוע מחודש עם הראפר סאבלימינל, הפך להיות ב-2008 השיר הרשמי שליווה את חגיגות השישים למדינת ישראל.
הגבעטרון היא אורחת קבועה בפסטיבל עין גב מדי שנה בשנה בחוה"מ פסח.
בקיץ 2013 קיימה הלהקה במלאת לה 65 שנים סדרת הופעות באמפיתיאטרוני אשדוד, קריית מוצקין ובריכת הסולטאן בירושלים ובאולם האופרה במשכן לאמנויות הבמה שבתל אביב, יחד עם דודו פישר וטוביה צפיר.
באוקטובר 2015 העלתה הגבעטרון מופע משותף עם הזמרת ירדנה ארזי שתוכנן במקור ל-10 הופעות בלבד אך לאור הביקוש וההצלחה, נמשך בכל רחבי הארץ ובמהלך השנה הראשונה התקיימו למעלה מ-80 הופעות.
המופע המשותף, שגם עלה על דיסק כפול, זכה להד ציבורי גדול ואפילו הביא לחיקוי של ארזי והגבעטרון בתוכנית ארץ נהדרת.
המופע, בניהולו המוזיקלי כולל 25 מהלהיטים הגדולים של ארזי ושל הגבעטרון בעיבודים חדשים ובליווי 7 נגנים.
בראש הלהקה עמד במשך יותר מ-30 שנה יואל פרנס שהלך לעולמו בשנת 2022.
חברי הלהקה לדורותיה (רשימה חלקית)
הגבעה הצרפתית, בשמה הרשמי גבעת שפירא, היא שכונה בצפון מזרח ירושלים, שנוסדה בשנת 1971. יחד עם צמרת הבירה מתגוררים בגבעה הצרפתית כ-7,000 איש.
השכונה הוקמה על שטח שנכבש מירדן במלחמת ששת הימים.
היא נבנתה במסגרת תוכנית שכונות הבריח ליצירת רצף התיישבות עברי בין ירושלים המערבית להר הצופים (יחד עם השכונות גבעת המבתר, רמת אשכול ומעלות דפנה), שהיה עד המלחמה מובלעת ישראלית בתוך השטח הירדני.
גרסה עממית שגויה מספרת כי הגבעה שעליה נבנתה לימים השכונה כונתה בידי הבריטים באנגלית "French Hill" (גבעת פרנץ') על שמו של חייל בכיר בשם ג'ון או דאגלס פרנץ' מימי מלחמת העולם הראשונה אך לדברים אין שחר.
שם השכונה נובע מכך שאדמותיה היו שייכות לכנסיית סנטה אנה הצרפתית ולכן כינו אותה הבריטים בשם "French Hill" – גבעת הצרפתים.
בראש הגבעה קיימו נזירים צרפתים ממסדר האבות הלבנים משק חקלאי, ובפי הערבים נקרא המקום "כרם אל-וז" ("כרם האווזים").
בעיתון הארץ מ-16 ביולי 1926, בדיווח על חנוכת מפעל המים של מעין פארה, נקראה הגבעה "גבעת הצרפתים".
הכנסייה תרמה שטח קרקע להקמת מאגר מים שממנו זרמו מים לכל חלקי העיר בכוח הכבידה.
השם העברי "הגבעה הצרפתית" הופיע לראשונה בעיתונות העברית ביולי 1948. בערבית רווח שם דומה: "א-תלה אל-פראנסייה".
ב-1971 ניתן לשכונה השם גבעת שפירא, על שם איש תנועת "המזרחי", השר לשעבר משה חיים שפירא.
שם זה לא נקלט היטב בפי הציבור, הממשיך להשתמש בשם "הגבעה הצרפתית".
הסיבה לגרסה המוטעית היא כנראה כתבה בעיתון "מעריב" מ-1971, בה נכתב על הכרזת שם השכונה כ"גבעת שפירא", וסופר שם על קצין בריטי בשם "פרנץ'" כביכול בלי לציין שום פרטים עליו.
הגבעה הצרפתית שוכנת על גבעה בגובה של 838 מטר, מה שהופך אותה לשכונה גבוהה יחסית לשכונות ירושלים, ולגבוהה ביותר באזור צפון העיר.
בצפון היא גובלת בכביש 1 ושכונת שועפט, במערב בכביש 60, בדרום בקריית הממשלה שבמזרח ירושלים ובקמפוס אוניברסיטה העברית שבהר הצופים ובמזרח בשכונת צמרת הבירה.
ביחד עם שכונה זו, משתרעת הגבעה הצרפתית על פני 970 דונם.
ברום השכונה, בגובה 838 מטר, מתרוממת גבעת תצפית, בליבה מתנשאים שני רבי קומות בשם "ברוש הגבעה" גבוהים המוקפים בשרידי חורשת אורנים.
התחבורה הציבורית בשכונה מפותחת כיוון שחולפים בה קווי אוטובוס רבים והרכבת הקלה חולפת בסמוך.
צומת הגבעה הצרפתית שממערב לשכונה מהווה עורק תחבורתי מרכזי לשכונה וליציאה מהעיר בכלל.
בשל קרבת השכונה לכביש 1 וליציאה לכיוון ים המלח היא סובלת מעומס כבד ביציאה ממנה ובכניסה אליה בשעות השיא.
בעת חציבת היסודות לבנייני המגורים שנבנו עם הקמת השכונה נתגלו שרידים ליתיים שיוחסו לתרבות האשלו-יברודית, מה שמעיד כי התיישבות אנושית קדומה במקום הייתה בתקופת האבן.
בנוסף, בעת הקמת השכונה נחשפה במרכז הגבעה הצרפתית, ליד מאגר המים, שרידי מצודה (המכונה היום מצד גבעת שפירא) מתקופת הברזל.
האתר נחפר על ידי הארכאולוגית אורה נגבי מאוניברסיטת תל אביב ב-1969.
בנוסף, במקום בו הוקם הגשר בצומת המובילה לרמת אשכול, נתגלתה מערת קבורה עם 13 גלוסקמאות מתקופת בית שני, אחת מהן הכילה את השם: "יהוסף בן חגי".
בשכונה נחשפו גם שרידים מן התקופה הביזנטית..
התוכנית להקמת השכונה אושרה במועצת עיריית ירושלים בפברואר 1969, כשכונה ל"יוצאי אמריקה" ביוזמת התאחדות עולי אמריקה וקנדה בישראל.
השכונה הוקמה ב-1971, על שטח שנכבש מירדן במלחמת ששת הימים.
היא נבנתה, יחד עם השכונות גבעת המבתר, רמת אשכול ומעלות דפנה, במסגרת תוכנית שכונות הבריח ליצירת רצף התיישבות עברי בין ירושלים המערבית להר הצופים, שהיה עד מלחמת ששת הימים מובלעת ישראלית בתוך השטח הירדני.
בניגוד למקובל בשכונות ירושלים, רוב הבתים בשכונה נבנו כמבנים בני 6–7 קומות.
היתר בניה זה היה תגובת ממשלת ישראל ל"תוכנית רוג'רס" – שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, להחזרת נוכחות ירדנית סמלית לעיר.
התוכנית נתקלה בהתנגדויות רבות מצד תושבי השכונה, הן בשל גובה המגדלים והן מחשש לצפיפות תחבורתית בשכונה.
ב-1998 הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בירושלים אישרה את שינוי ייעוד הקרקע בתנאי שהיזם יבנה מתנ"ס חדש לתושבי השכונה, לפני התחלת בניית הדירות שאישרה העירייה.
המתנ"ס שנבנה בסופו של דבר היה בשטח של 2,000 מ"ר בלבד במקום 4,500 מ"ר, כפי שסוכם, והיזם שילם היטל השבחה נמוך, לאחר התערבותו של ראש העירייה אהוד אולמרט.
הפרויקט היה גם נושא לסכסוך משפטי בין משמורת ארץ הקודש לעורך הדין שייצג את המסדר, בטענה שעשה יד אחת עם הצד השני לעסקה; הכנסייה ויתרה בסוף על זכויותיה במקרקעין, במחיר לא משתלם.
הכנסייה פתחה בחקירה, אותה ניהל שופט בית-המשפט העליון של הוותיקן, האב דוד יגר שהובילה לתביעה בסך של כ-100 מיליון ש"ח מצד הכנסייה.
בית-המשפט המחוזי פסק לבסוף כי המסדר הנוצרי זכאי לקבל בפרויקט שווי של 29 דירות, בניכוי של 6 מיליון דולר.
ב-2006 נחנך בשכונה פרויקט "כפר הסטודנטים", על ידי חברת אפריקה ישראל.
4 שנים קודם לכן זכתה חברת אפריקה ישראל נכסים בשותפות עם חברת מנרב אחזקות במכרז של האוניברסיטה העברית לבנייה ולהפעלה של מעונות סטודנטים.
בפרויקט נבנו 11 בניינים, שטח נוסף של כ-18 אלף מ"ר למסחר וחניון לכ-450 כלי רכב.
בכפר מתגוררים כ-1,000 סטודנטים, המשפיעים על אופייה הצעיר של השכונה.
עוד בטרם הקמת הכפר היו קיימים בשיפוליה הדרומיים של הגבעה הצרפתית מעונות אידלסון-ברונפמן לסטודנטים, שהכילו 29 מבנים בגבהים שונים לצד בתים פרטיים, בבעלות ערבים שנשארו במקום מ-1967. ב-2012 ביקשה האוניברסיטה לצמצם את מעונות הסטודנטים לטובת פרויקטי מגורים, בטענה שהיצע המעונות בקמפוס הר הצופים גדול מהביקוש.
עקב היותה שכונת קצה, הגבעה הצרפתית היא שכונה שלווה ושקטה.
המצב הסוציו-אקונומי של דיירי השכונה הוא בינוני-גבוה, והיא נחשבת לאחת משכונות היוקרה של ירושלים, ויש בה דירות יוקרה רבות.
בשל הקרבה לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, מתגורר בשכונה חלק ניכר מהסטודנטים וסגל האוניברסיטה.
בגבעה הצרפתית ישנה אוכלוסייה מגוונת, בעבר רוב תושבי השכונה היו חילונים ומיעוט דתיים אך מתחילת שנות האלפיים הרבה זוגות צעירים דתיים וחרדים מתגוררים בשכונה, ובעקבות כך הוקמו בשכונה כמה קהילות דתיות פעילות מזרמים מגוונים.
בשכונה מתגוררות כמה מאות משפחות ערביות, לרוב משפחות ערביות-ישראליות שעברו לירושלים מהמשולש או מהגליל, והן מהוות כ-20% מתושבי השכונה.
רבות מהמשפחות הערביות גרות ברחוב ג'ורג' אדם סמית – רחוב שלפני מלחמת ששת הימים היה רחוב קטן בסמוך לשכונת שייח ג'ראח הערבית ובמהלך בניית שכונת הגבעה הצרפתית הוכלל בשטחה.
הרחוב הוקם בשנת 1948 בידי משפחות פליטים מהכפר ליפתא, על אדמה שבבעלותן במקום.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, הוכפל מספר הבניינים ברחוב זה בשל הגידול הטבעי באוכלוסייתו.
חלק מהמשפחות הערביות עברו אל השכונה משכונות ערביות במזרח ירושלים וכן מהגליל.
בתי הכנסת המרכזיים של השכונה נמצאים ברחוב ההגנה, "אהל שמואל" האשכנזי ו"נווה דוד" הספרדי.
בקמפוס נמצא גם המקווה השכונתי, וכן בית מדרש וכולל אברכים.
בית כנסת "רמות ציון" ברחוב בר-כוכבא
בית הכנסת "שערי רחמים ושמחה" ברחוב החי"ל
בית הכנסת "חניכי הישיבות" ברחוב בר כוכבא
בית הכנסת "גבורת יוסף" ברחוב בר כוכבא
מכון סדנת אנוש ברחוב אצל אשר מתקיימות בו תפילות מידי שבת ובחול המועד
בית הספר היסודי ממלכתי ע"ש "יאנוש קורצ'אק", בי"ס לחדשנות חינוכית ולאמנויות
בית הספר היסודי ע"ש פרנקל – בית הספר הקונסרבטיבי הראשון שהוקם במדינה, מרשת תל"י.
תנועות הנוער – נוע"ם – נוער מסורתי, והנוער העובד והלומד.
בית אחווה של אלפא אפסילון פאי
מינהל קהילתי לתושבי השכונה, שכונות צמרת הבירה, גבעת המבתר ורמת אשכול – מכיל מכון כושר פרטי ומשמש כמתנ"ס.
בקרבת השכונה שוכן בית החולים הדסה הר הצופים.
שני ברים: ה"איינשטיין" של אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בתוך כפר הסטודנטים ו"הארטישוק" של תנועת "רוח חדשה" מאחורי המרכז המסחרי בשכונה.
בשכונה נבנה מתחם פרטי בשם ברוש הגבעה, הכולל שני מגדלי יוקרה בני 12 קומות כל אחד ומדורגים.
מחלף שער מזרח, הידוע בשם "צומת הגבעה הצרפתית", נמצא בגבול הצפון-מערבי של השכונה.
צומת זה הוא צומת חשוב בירושלים, המקשר בין פסגת זאב והיישובים מצפון לירושלים, מרכז העיר וכביש 1. הצומת הומה אדם ופקוק במשך רבות משעות היום, ויש בו טרמפיאדה לחיילים ולתושבי חבל בנימין.
בצומת התחוללו מספר פיגועים בזמן האינתיפאדה השנייה שהחלה בשנת 2000.
הגבלים עסקיים הוא ענף משפטי העוסק בקידום התחרות ואוסר תחרות לא הוגנת.
בישראל, עיקר הפיקוח על התחרות מתבצע בידי רשות התחרות, בהתאם לחוק התחרות הכלכלית.
בארצות הברית מכונה הענף Antitrust Law, ובממלכה המאוחדת Competition Law.
מטרתם העיקרית של דיני ההגבלים העסקיים היא להסיר מגבלות מלאכותיות שעומדות בדרכה של התחרות החופשית.
כמו כן, נועדו הגבלים עסקיים למנוע מחברה שתפסה מיקום דומיננטי בשוק מלנצל לרעה את כוחה (מונופול, קרטל).
היתרונות הצפויים במצב של תחרות תקינה הם הורדת מחירים, הקצאה יעילה יותר של משאבים, ליעילות ודינמיות.
התחרות היא עיקרון בסיסי בכלכלת שוק, שכן היא מאפשרת חופש בחירה.
קיימים מספר מצבים, בהם המדינה אינה מעודדת תחרות:
כאשר מדובר במונופול טבעי, קרי מונופול שנוצר כתוצאה מתנאים טבעיים בשוק (למשל – הביקוש בשוק לא יכול לתמוך ביותר מחברה אחת), או מנצל משאב נדיר;
כאשר חברה מנצלת יתרונות טבעיים – פירמה המנצלת את יתרונותיה, למשל – המציעה מוצר טוב יותר מהמתחרות;
כאשר מעורב קניין רוחני – למשל, חברה הממציאה פטנט;
וכאשר טובת הציבור מחייבת מונופול – למשל, תחום הביטחון.
הסדר כובל הוא העוולה הנפוצה ביותר בהגבלים עסקיים, ומוכר לציבור הרחב כקרטל.
הסדר כובל הוא הסדר בין בני אדם המנהלים עסקים, בו (לפחות) אחד הצדדים מגביל את עצמו, באופן העלול להפחית התחרות בינו לצדדים אחרים.
הסדר כובל מתקיים כאשר יש הסכמה לגבי המחיר שיידרש או ישולם עבור מוצר או שירות; כאשר מוסכם על הרווח שעשוי להיות מופק; כאשר מתבצעת חלוקת שוק (חלוקה גאוגרפית או לפי סוג הצרכנים); או כאשר ההסכם נוגע לכמות או איכות המוצר או השירות המסופק.
ישנם 2 סוגים של הסדרים כובלים:
הסדר כובל אופקי הוא הסדר הנערך בין שתי חברות (או יותר) המתחרות באותו שוק.
למשל, שתי חברות מסכימות ביניהן שימכרו מוצר מסוים באותו מחיר.
מונה ארבעה תנאים לקיומו של הסדר כובל:
הסדר – מצב שהוא פרי הסכמה מראש, תקשורת בין המתחרים.
בין בני אדם המנהלים עסקים – הסעיף לא חל על הסכם בין הפירמה לבין הצרכן הסופי (למשל התחייבות לשלוש שנים), כיוון שהצרכן לא "מנהל עסקים" מול עסקים בעל מקצוע מול הפירמה.
עלול לגרום פגיעה בתחרות – נדרש להוכיח שההסדר עלול לפגוע בתחרות.
טענת הנגד (של הפירמות) תהיה שלא הם גרמו לפגיעה בתחרות, אלא שמלכתחילה לא הייתה בשוק תחרות טובה.
בינו לבין הצדדים האחרים להסכם או מי שאינו צד להסדר – הסעיף חל על הסדרים שמקטינים את התחרות בין הצדדים לו, אך גם כאשר הוא מקטין את התחרות מול הצדדים שלישיים.
הסדר כובל אנכי הוא הסדר הנערך בין 2 חברות הנמצאות בשרשרת הייצור או השיווק של מוצר מסוים.
למשל – הסדר בין חברה הכורה מחצבים לבין חברה המעבדת אותם לכדי מוצר.
הסדר אנכי יכול להיות הסדר הכתבת מחירים (בדומה להסדר אופקי), שבו ספק מכתיב למשווק את המחיר בו עליו למכור את המוצר; או הסדר בלעדיות, בו ספק מתחייב למכור רק למשווק מסוים, או שמשווק מסוים מתחייב לרכוש רק מספק מסוים.
כאשר שני הצדדים מתחייבים לבלעדיות, זהו הסדר בלעדיות הדדית.
יש הגורסים שמיזוג הוא סוג קיצוני של הסדר כובל, כיוון שהפירמות אינן מתאמות ביניהן אספקט כזה או אחר של ניהול עסקיהן.
מונופול, לפי חוק התחרות הכלכלית, היא חברה בעלת נתח שוק מרכזי בשוק הרלוונטי.
החוק קובע שגוף הוא מונופול אם הוא שולט ביותר מ-50% מכלל אספקת או רכישת נכסים או שירותים בידי בן אדם אחד.
הגדרה זו שונה מן ההגדרה הכלכלית של מונופול.
השר הממונה רשאי להכריז על חברה בתור מונופול גם אם היא שולטת על פחות מ-50% מהשוק, אולם זהו מקרה נדיר.
הממונה רשאי לנקוט פעולות כנגד מונופולים.
הוא רשאי לתת לחברה שהוכרזה כמונופול צווים, בהם הוא מפרט כיצד עליה לנהוג.
הממונה יכול לחייב את המונופול לחדול ממעשים הפוגעים באופן לא הוגן בצרכנים או במתחרים, או למנוע מהמונופול לנצל לרעה של כוח דומיננטי בשוק.
מיזוג (Merger) הוא רכישה של "עיקר נכסי" חברה אחת בידי חברה אחרת, או רכישת מניות חברה בערך העולה על 25% מסך המניות בידי חברה אחרת.
נהוג לסווג את המיזוגים כיום לשלושה סוגים:
מיזוג אופקי – בין חברות המתחרות אחת בשנייה, ומספקות אותו סוג מוצר או שירות (מיזוג של שני מתחרים מאותו השוק).
מיזוג אנכי – בין חברות הנמצאות בשלבים שונים של ייצור מוצר מסוים (מיזוג שתי חברות משני שווקים שונים אך שתיהן מהוות חלק משרשרת ייצור של מוצר מסוים).
מיזוג קונגלומרטים – הגדרה שיורית, כל מה שאינו מיזוג אופקי או אנכי.
מיזוג זה יכול להיות בין חברות מתחומים שונים, או בין חברות המתמזגות גם אופקית וגם אנכית (שתי חברות משווקים שונים לגמרי).
ככלל, מיזוג בין חברות הוא פעולה לגיטימית וחיובית להתפתחות החברות – "צמיחה חיצונית", להבדיל מצמיחה פנימית אשר מייצגת לדוגמה התייעלות של תהליך ייצור על ידי מכונות טובות יותר.
יחד עם זאת קובע כי:
הממונה יתנגד למיזוג חברות או יתנה אותו בתנאים אם לדעתו קיים חשש סביר כי כתוצאה מן המיזוג תיפגע התחרות באופן משמעותי באותו ענף או ייפגע הציבור באחת מאלה:
רמת המחירים של נכס או של שירות;
איכות נמוכה של נכס או של שירות;
הכמות המסופקת של הנכס או היקף השירות, או סדירות האספקה ותנאיה.
לפיכך ניתן לראות כי הרשות להגבלים עסקיים תתערב במיזוג שבו יש חשש סביר לפגיעה בתחרות או לפגיעה בציבור.
במקרה כזה יכולה הרשות לשלול את המיזוג הנדון על הסף.
מעבר לסמכות זו מוסמכת הרשות גם לאשר את המיזוג בתנאים אשר מרסנים את הפגיעה ומצמצמים אותה.
כך למעשה הרשות נוקטת בגישה לפיה היא מחד גיסא תומכת בכלכלת שוק חופשי ומאידך גיסא פועלת ככוח כמרסן בגבולות הפגיעה.
דיני ההגבלים העסקיים בישראל הם תחום יחסית חדש ומתפתח במהירות.
התחום מושפע רבות מהחקיקה והפסיקה בארצות הברית ובאירופה.
המיסוד של התחום בישראל החל עם חקיקת חוק ההגבלים העסקיים בשנת 1988 (בינואר 2019 שונה שם החוק ל"חוק התחרות הכלכלית").
לפני כן היה קיים בישראל חוק ישן, משנת 1959. חוק זה הוא מקיף ועדכני יחסית.
מתוקף הוקמה בשנת 1994 רשות ההגבלים העסקיים, שהיא הגוף העיקרי המפקח על התחרות בישראל.
בראש הרשות עומד הממונה על ההגבלים העסקיים (בינואר 2019 שונה תואר הממונה ל"ממונה על התחרות").
במקביל, מתוקף , קם בית הדין להגבלים עסקיים.
הגבָּנה היא תהליך שבו יוצרים גֶּבֶן מחלב.
תהליך זה הוא חלק מתהליך הכולל שבסופו מתקבלות גבינות.
ניתן לבצע שני סוגים של הגבנות - אנזימטית וחומצית.
הגבנה אנזימטית - שימוש באנזים הגבנה (בדרך כלל מסוג כימוסין או פפסין) על מנת לשנות את מבנה החלבון שבחלב.
האנזים חותך את חלבון החלב מסוג "קזאין" וגורם לחלבונים להיקשר זה לזה וליצור רשת סיבית.
הגבנה חומצית - שימוש בחומצה על מנת להוריד את ערך ההגבה (pH) של החלב למינימום אשר בו חלבוני החלב משנים את צורתם (עוברים דנטורציה) (קשור ל - PKa).
שינוי צורתם של החלבונים חושף בהם אזורים הנוטים להיקשר זה לזה וכך נוצרת רשת סיבית חלבונית.
תוצר ההגבנה החומצית נקרא בעברית קוֹם.
אלרגיה לחלב כמבחן לכשרות החיה
במחקר שגילה את הרצף של החומצות האמיניות שבחלבוני הקפא-קזאין האחראיים על הגיבון והאלרגיות הייתה התאמה מושלמת (100%) בין אלרגיה לחלב פרה לאלרגיות לחלב "בהמות לא טהורות".
תוצאות המחקר לא עולות בקנה אחד עם העובדה כי עדיין לא נעשה מחקר הבודק אלרגיה לחלב גמלים אצל אנשים האלרגיים לחלב פרות או עם העובדה כי אלרגיה לחלב עזים לא נמצאת במתאם מושלם לאלרגיה לחלב פרות אלא רק ברוב המקרים.
זהו אחד מארבעה פורטרטי נשים שצייר לאונרדו דה וינצ'י (האחרים הם המונה ליזה, ג'ינברה דה בנצ'י ולה בל פרונייר).
אף על פי שהציור נפגע והושחת לא מעט – דלת שצוירה ברקע כוסתה בשכבת צבע, צעיף שקוף על ראש המודל הומר לתסרוקת ראוותנית וכמה מאצבעות ידה עברו ריטוש גס – זהו עדיין אחד הציורים השמורים יותר של דה וינצ'י ששרדו.
צ'צ'יליה גלראני (1473–1536) הייתה אחת מפלגשיו של לודוביקו ספורצה, לאונרדו פגש בגלראני בזמן ששניהם התגוררו בארמונו של לודוביקו.
האזכור הראשון לציור הדיוקן של לאונרדו מופיע אצל המשורר בלינצ'וני, שהיה ידידה של גלראני, וכתב:
פרטי הלבוש של גלראני מעידים על מעמדה המוגבל והארוטי של הפילגש.
שם הציור באיטלקית הוא "Dama con l'ermellino".
למילה ermellino פירושים אחדים, בהם הרמין, חולד הרים וחמוס (ממשפחת הסמוריים).
כפי הנראה, החיה שבתמונה היא חמוס או הרמין.
למרות שבעברית קרוי הציור לעיתים "הגבירה עם החולד", הרי שהחיה המצוירת אינה חולד.
החולד הוא בעל חיים עיוור השוכן במחילות, אינו לבן (פרט לחריגים שהם לבקנים) ואינו שייך למשפחת הסמוריים לכן לא ניתן לזהות את החיה עם חולד.
החיה בציור היא לבנה, בעלת עיניים פקוחות ונאמר עליה שהיא שומרת על ניקיונה.
בעל החיים, בעל הפרווה הלבנה, נקשר בפולקלור לטוהר וניקיון, ונחשב לחיה שתבחר למות ולא להתלכלך.
ויש בו גם משחק מילים מלומד: ביוונית נקרא הסמור Galè, משחק מילים עם שם משפחתה של צ'צ'יליה - גַלֶראני.
מעבר לכך, ובצורה מובהקת יותר, מסמלת החיה את הדוכס ספורצה, שזכה לכינוי "החמוס" (L'Ermellino).
למרות שננטשה על ידי לודוביקו, המשיכה צ'צ'יליה לזכות בחסדיו בזכות בנו שילדה.
הדיוקן נשאר בידיה, אך ב-26 באפריל 1498 דרשה אספנית האמנות איזבלה ד'אסטה, אחותה של ביאטריצ'ה, מהפילגש שתמסור לידיה את הדיוקן, כדי שתוכל להשוותו עם ציורים אחרים של לאונרדו.
ב-29 באפריל שלחה צ'צ'יליה את הציור לאיזבלה, ובמכתב מצורף כתבה שהייתה שולחת אותו ביתר רצון
במאה השמונה-עשרה היה הציור עדיין במילאנו, ונראה באוסף של הרוזנים לבית בּוֹנסָאנָה.
בשנת 1800 לערך נקנה הדיוקן על ידי הנסיך אדם ייז'י צ'רטוריסקי מפולין, שהעניק את הציור לאמו איזבלה.
באותה תקופה נוסף כיתוב שגוי בפינה השמאלית העליונה של הציור:
זאת משום שנחשב בטעות על ידי איזבלה צ'רטוריסקי כדיוקנה של פילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת (כיום כינוי זה מוצמד בטעות ללה בל פרונייר).
בשנות הארבעים עד השבעים של המאה ה-19 שהתה המשפחה בגלות בפריז, כשהתמונה נמצאת ברשותה, בחדריה שבמלון "למבר", אך מבלי שאיש בממסד האמנותי הצרפתי יודע על כך.
בקטלוג צרפתי משנת 1869 מצוין שהתמונה אבודה.
בשנת 1876 חזרה המשפחה לפולין והתמונה הוצגה במוזיאון צ'רטוריסקי בקרקוב.
בראשית המאה ה-20 זוהתה התמונה כדיוקנה של צ'צ'יליה גלראני.
בזמן מלחמת העולם השנייה, לפני פלישת הנאצים לפולין ב-1939, הוסתרה התמונה בסינייבה, אך מקום המסתור התגלה, והציור הוצג במוזיאון הקיסר פרידריך בברלין, ונועד להיתלות במוזיאון הפרטי של אדולף היטלר בלינץ.
לבסוף הגיעה התמונה לאוסף הפרטי של המושל הנאצי של פולין, הנס פרנק, ושם התגלתה ב-1945 בידי הוועד הפולני-אמריקני.
הציור נמצא כיום באוסף צ'רטוריסקי בקרקוב.
הגבלת קלוריות או הגבלה קלורית היא דיאטה אשר דוגלת בהפחתת כמות הקלוריות הנצרכת, מבלי להגיע למצב של תת-תזונה או למחסור במרכיבי תזונה הנדרשים לגוף.
ישנן טענות שונות לגבי יעילות דיאטה זו.
המצדדים בה טוענים שהיא משפרת בעיות בריאותיות הקשורות בגיל ומאטה את תהליך ההזדקנות בעולם החי כולו.
המתנגדים לדיאטה זו טוענים כי היא מכניסה את הגוף למצב של חסכון באנרגיה אשר מקשה על ירידה במשקל, ושהיא לא שוללת צריכת מזון אשר משפיע בצורה ניכרת על רמות האינסולין (אשר נקשר לתהליכי עלייה במשקל).
הרעיון הבסיסי הוא לצרוך מעט קלוריות ככל שניתן תוך אספקת צורכי הגוף.
מקובל לקבוע הפחתה של כשליש מצריכת הקלוריות הרגילה.
שיטה זו היא אחת מני מעט שיטות דיאטה, אשר תועדו כשיטות שהעלו את ממוצע תוחלת החיים ואת תוחלת החיים המרבית במגוון של מינים: שמרים, דגים, מכרסמים, כלבים ופרימטים שאינם מסוג קופי-אדם.
תוחלת החיים של עכברים וחולדות תחת משטר זה עלתה בכ-: 30%–40%.
בימינו מתנהלים מחקרים על פרימטים כדי לראות את השפעת המשטר התזונתי על תוחלת החיים שלהם, ולפי תוצאות הביניים נראה שאכן ישנה השפעה לטובה, אך אין זה ודאי לומר מה השפעת השיטה על תוחלת החיים של פרימטים ובני אדם.
בפברואר 2000 דיווח לראשונה צוות חוקרים מ-MIT, שבראשו עמד פרופסור לאונרד גוארנטה (Leonard Pershing Guarente), על תוצאות מחקר שעשה במשך כל העשור הקודם על "גן נוגד הזדקנות", שהתגלה עוד קודם לכן בשמרים.
הצוות של גוארנטה גילה במחקרו אנזים, שנוצר על ידי אותו גן ספציפי בשמרים, המסוגל "לכבות" פעילות של גנים אחרים באותם שמרים ולגרום בכך להאטת תהליך ההזדקנות של הפטריות החד תאיות הללו.
שמרים שקיבלו עותק נוסף של הגן, חיו יותר מאשר אלה שלא קיבלוהו.
ושמרים שמה-DNA שלהם, הוציאו או השקיטו את הגן הזה, חיו פחות מאלה שמהם לא הוציאו או השקיטו אותו.
גוארנטה וצוותו קראו לגן ולאנזים שהוא מקודד לו, בשם Silent Information Regulator (רגולטור משקיט מידע), סירטואין, או בראשי תיבות - SIR.
המחקר החדש הזה הראה גם קשר ישיר מובהק בין האטת קצב חילוף החומרים של השמרים, להאטת תהליך ההזדקנות אצלם.
ותוצאה זו השתלבה יפה עם תוצאותיהם של המחקרים הקודמים, שהראו כי "דיאטת רעב", גורמת להארכת תוחלת החיים.
כמו כן, העובדה שהתוצאה האחרונה, הארכת תוחלת החיים עקב דיאטת רעב הייתה אוניברסלית, דהיינו, נכונה לכל יצור חי כנראה, החל מחד תאיים ועד לפרימטים (קופים דמויי אדם) גרמה לחוקרים להניח גם, שהאנזים והגן שגילו, בהנחה שהם אכן קשורים ל"דיאטת הרעב", אף הם אוניברסליים בכל עולם החי, לרבות אולי בבני אדם.
ההיפותזה של גוארנטה וצוותו הייתה אם כן, שסירטואין הוא לפחות אחד הגורמים המופעלים על ידי דיאטת רעב, והוא משמש כמתווך, המאפשר לה להאט את ההזדקנות ואת ההתדרדרות הבריאותית הנילווית אליה ובכך להאריך את תוחלת החיים הבריאים.
ואחד מתלמידיו של גוארנטה, פרופסור דייוויד סינקלייר, הנחשב כיום לאחד ממובילי תחום המחקר הזה, הצליח ב-2004 לקשר אמפירית בין "דיאטת רעב" לסירטואין.
מחקר אחר שפורסם ב-2000 מציע כי המנגנון שעל פיו עובדת השיטה קשור לירידה ברמות אינסולין בגוף, אף כי למעשה שינוי התזונה הזה משפיע על מדדים פיזיולוגיים רבים.
הגבעה המערבית היא אחת משתי גבעות עליהן השתרעה ירושלים בתקופת בית שני, ועליה שוכנים בימינו הרובע היהודי, הרובע הארמני, והר ציון.
גבולה המזרחי של הגבעה הוא הגיא המרכזי החוצה את ירושלים הקדומה לשתי גבעות: המערבית והמזרחית.
חלק מן החוקרים סבורים כי כבר בתקופת בית ראשון שכנה ירושלים לא רק על הגבעה המזרחית, אלא גם על המערבית, ולסברתם זאת התקבל חיזוק, עם מלחמת ששת הימים, לאחר ביצוע חפירות במקום.
המרחיבים והמצמצמים, הוא השם בו נהוג לכנות את חוקרי ירושלים הקדומה, על פי השקפת עולמם לגבי גודלה של ירושלים בעת ייסודה, ובתקופת בית ראשון.
בעוד שהמרחיבים כוללים את הגבעה המערבית בשטחה של העיר הקדומה, הרי שהמצמצמים סוברים שהעיר נוסדה על הגבעה המזרחית בלבד.
המרחיב הראשון הוא יוסף בן מתתיהו, הכותב בפירוש כי "העיר נוסדה על שתי גבעות צופות ועמק מפריד ביניהן בתווך".
לדבריו החומה הקדומה שהקיפה את הגבעה המזרחית, ואת חלקה הדרומי של הגבעה המערבית, נבנתה על ידי דוד ושלמה.
המרחיבים בני ראשית המאה ה-20, הסתמכו במחקרם על פסוקי התנ"ך.
תיאור נוסף עליו הסתמכו המרחיבים נמצא בספר דברי הימים: "וַיֵּשֶׁב דָּוִיד בַּמְצָד עַל-כֵּן קָרְאוּ-לוֹ עִיר דָּוִיד.
המילוא וסביבותיו, הם הגבעה המזרחית, מכאן מסקנתם כי שאר העיר שאותה בנה יואב הם הגבעה המערבית.
גם הפסוק בספר תהילים: "יְרוּשָׁלִַם הַבְּנוּיָה כְּעִיר, שֶׁחֻבְּרָה-לָּהּ יַחְדָּו" לטענת המרחיבים מעיד, כי ירושלים נבנתה על שתי גבעות שחוברו.
המצמצמים טענו כי על פי גודלן הממוצע הידוע של ערים בישראל בתקופה הישראלית (בין 20 ל-40 דונם), לא ייתכן שירושלים השתרעה באותה תקופה, על שתי הגבעות גם יחד.
המצמצמים התעלמו מהעובדה שיוסף בן מתתיהו היה תושב ירושלים והכיר את הטופוגרפיה שלה, והאשימו אותו באנכרוניזם.
הם הסתמכו על כך שבגבעה המערבית, לא נמצאו, באותה עת, כל ממצאים ארכאולוגיים, הקשורים לתקופת בית ראשון.
על מנת להכריע בין דעתם של המרחיבים לדעתם של המצמצמים, היה צורך בהכרעה ארכאולוגית חד משמעית.
הכרעה כזאת סיפקה הארכאולוגית הבריטית פרופסור קתלין קניון שחפרה בירושלים בין השנים 1967–1961. לקניון הייתה שיטת חפירה יסודית ביותר אשר נקראה שיטת וילר קניון.
על פי שיטה זאת, אזור החפירה מחולק לריבועי חפירה קטנים ואחידים, הנחפרים בזהירות וביסודיות רבה.
קניון לא מצאה שרידי יישוב, וקבעה בפסקנות שלא התקיים יישוב ישראלי בגבעה המערבית, כל ימי הבית הראשון.
אך דווקא שיטתה של קניון שהוכיחה את עצמה במקרים רבים, במקרה זה הייתה בעוכריה.
החפירות באזור מצומצם לא אפשרו לה לגלות את שגילה הארכאולוג נחמן אביגד שחשף ברובע היהודי את שרידי החומה הרחבה משלהי המאה ה-8 לפנה"ס, והוכיח כי הגבעה המערבית (או לפחות חלק ממנה) יושבה (לכל הפחות מאותו הזמן) והיוותה חלק מירושלים המקראית.
קביעה זאת קיבלה חיזוק כאשר נמצאו שרידים נוספים מתקופה זו, ברוב המקומות שבהם העמיקו לחפור.
עם זאת, מסקנתו של אביגד מתייחסת למאה השמינית לפנה"ס, אך טרם נמצאו הוכחות לגבי תקופות שקדמו לה.
הגבעה המזרחית היא אחת משתי גבעות עליהן השתרעה ירושלים בתקופת בית שני, ועליה שוכנים הר הבית מצפון, עיר דוד מדרום והעופל ביניהם.
בעוד שלגבי הגבעה המערבית קיימת מחלוקת בין החוקרים אם הייתה כלולה בשטחה של ירושלים בתקופת בית ראשון הרי שלגבי הגבעה המזרחית אין כל ספק בכך.
ממצאים שבידי החוקרים מראים כי הגבעה המזרחית יושבה בחלקה, כבר בתקופה הכלקוליתית.
הגבעה המזרחית היא גבעה צרה ומוארכת, הממוקמת בין שני גיאיות, האחד, מזרחית לה הוא נחל קדרון, והשני ממערב גיא הטירופיאון.
אורכה של הגבעה הוא כ-350 מטר, ורוחבה כ-105 מטר, כך ששטחה כולל המדרונות התלולים שמשני עבריה הוא כ-50 דונם.
בתחתית הגבעה המזרחית, נובע מעיין הגיחון, שהוא מקור מים רב שנתי, היחיד הזמין באזור, וכפי הנראה קרבתו היא הסיבה להקמתה של העיר על גבעה זאת.
בימי בית ראשון ובית שני, הייתה הגבעה המזרחית החשובה והמרכזית מבין השתיים, ואכן דוד המלך קבע בה את מושבו, ושלמה בנה עליה את בית המקדש.
הגבעות השחורות הן רכס הרים קטן ומבודד, המתנשא מעל וממערב למישורים הגדולים של צפון אמריקה, במערב דקוטה הדרומית ונמשך לתוך ויומינג שבארצות הברית.
פסגת הרני בגובה 2,208 מטר היא הפסגה הגבוהה ברכס.
היער הלאומי הגבעות השחורות נמצא בתחום הרכס.
הגבעות השחורות נקראות כך משום שמרחוק הן נראות שחורות, היות שהן מכוסות עצים בצפיפות.
בתחומי הגבעות השחורות נמצא הר ראשמור השוכן בסמוך לעיירה קיסטון.
ההר הוכרז על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית כאנדרטה לאומית.
האנדרטה, המהווה חלק מההר, היא פסל גרניט מונומנטלי שהוקם על ידי הפסל גאטסון בורגלם.
הר הבית שבירושלים הוא מקום קדוש ליהודים ולמוסלמים.
על הכניסה להר הבית מוטלות הגבלות מסיבות מדיניות, וכן בנימוק של שמירה על ביטחון הציבור.
בנוסף, ההלכה מטילה תנאים והגבלות על כניסה להר.
בתור האתר המקודש ביותר בעולם על פי היהדות, הלכות רבות עוסקות בעצם הכניסה אליו, ובשל קדושתו חל איסור כניסה, לאזורים שונים בתוכו, על טמאים בדרגות שונות, ועל אוכולוסיות שונות: גויים, ישראלים וכהנים.
לפי רוב הדעות, גם בעת חורבן המקדש נותרה קדושה במקום, ולפיכך איסורי הכניסה השונים חלים בכל תוקפם.
לאור איסורים אלו, נסוב ויכוח הלכתי ואידאולוגי סביב הכניסה להר הבית.
מצד אחד, עומדים אלו האוסרים על כניסת כל אדם לתחומי ההר, שמא יכנס למקום המקדש.
מאידך, ישנם שאינם רואים פסול בכניסת יהודים, תוך הקפדה על כללי הטהרה וכניסה רק לאזורים מסוימים בהר, ויש אף הרואים בדבר מצווה.
כיום רובו ככולו של הציבור טמא בטומאת זו, לאחר שבאו בקרבה לעצמות אדם, או שהו בבניין בו נמצא מת.
הטהרה מטומאת מת מצריכה אפר פרה אדומה שאינו מצוי בימינו, ויהודי הנכנס בטומאה בזדון לאזור האסור, עובר על איסור הלכתי חמור שחיובו כרת.
לכן רוב היהודים שומרי המסורת נמנעים מלבקר בהר הבית.
מאידך, דעת פוסקים אחרים (רובם נמנים עם הציבור הדתי-לאומי ומיעוטם חרדים) שגם בזמן הזה ניתן להיכנס להר הבית אחרי טבילה במקווה כדין, תוך זהירות מכניסה אל מקום העזרה המשוער.
העלייה להר-הבית הנהוגה על ידי מיעוט הציבור מתבססת על פוסקים אלה.
עד אמצע המאה ה-19 נמנעה הכניסה למתחם הר הבית ממבקרים לא-מוסלמים.
בשנת 1839, בעקבות רפורמות טנזימאט בממסד ובחקיקה העותמאנית, ניתנה הרשות ללא-מוסלמים להיכנס למתחם הר הבית, אולם לשם כך היה נדרש להשיג אישור מיוחד מפחה העיר.
מתחם החרם א-שריף נשמר במאה ה-19 על ידי שוטרים אפריקאים קשוחים מדארפור, שכונו "תכּארני" (ביחיד: "תכּרוּרי").
היו מקרים רבים בהם זרים לא-מוסלמים שהתקרבו לשערי הר הבית ספגו עלבונות ופגיעות, ולעיתים גם נרגמו באבנים והוכו באלות השוטרים האפריקאים.אמנים בריטים היו בין הנוצרים הראשונים שהפרו את הגבלות הכניסה לחראם בתחילת המאה ה-19. מצב זה הוביל לעימותים עם שומרי המקלט המוסלמים כבר בשנת 1833.
ב־7 באפריל 1855 ביקרו בהר הבית הנסיך לאופולד, דוכס ברבאנט ורעייתו מריה הנרייטה.
הדוכס הביא עמו פירמן מיוחד מהסולטן, שהקנה להם את הזכות המיוחדת לבקר במתחם המקודש עם פמלייתם, ביקור פומבי רשמי ללא תקדים של לא־מוסלמים.
הביקור המלכותי, שנערך בהדרכת הפחה תחת משמר צבאי.
לאחר פירמן זה של הסולטן, נתנו פירמנים נוספים שהעניקו לנוצרים את הזכות לבקר במתחם, עד שהכניסה אליו נעשתה שכיחה ולא הצריכה פירמנים מיוחדים.
ב-26 ביולי 1855, ביקרו בהר הבית משה ויהודית מונטיפיורי.
הביקור עבר ללא גילויי עוינות מצד המוסלמים, אולם עורר גינויים מצד גורמים יהודים בירושלים.
באחד מביקורי הנוצרים הראשונים, עלו להר הבית ב-1856 תיירים בריטיים באישור הפחה, וכמה מהם אף התאספו לתפילה בדממה סביב אבן השתייה, ללא שום הפרעה מצד המוסלמים.
בתקופה זו היה הר הבית פתוח למבקרים שיכלו לבקרו כל יום, מלבד יום שישי, והמועצה המוסלמית העליונה אף פרסמה מדריך תיירים להר הבית ב-1925.מדריך זה נכתב על ידי ארנסט טאת'ם ריצ'מונד מטעם המופתי.
הוא פורסם לראשונה בשנת 1924.
במהלך מלחמת העצמאות ב־1948 השתלט הלגיון הירדני על מתחם הר הבית.
ממועד זה ועד לכיבוש ההר בידי ישראל במלחמת ששת הימים לא התאפשרה כניסת יהודים ישראלים להר הבית (כמו ליתר השטחים שבשליטת ירדן).
הר הבית נחשב לאחד המתחמים הרגישים ביותר בארץ וממשלת ישראל מתייחסת אליו כאל "חבית חומר נפץ" מבחינה פוליטית.
הממשלה מורה לעיתים קרובות על "הגבלת הכניסה להר הבית" ליהודים או למוסלמים ובמצבים קיצוניים נאסרת לחלוטין הכניסה להר הבית.
לאחר איחוד ירושלים תחת שלטון ישראלי בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, הורשו מבקרים בני כל הדתות להיכנס להר.
אולם, הכניסה למבקרים לא-מוסלמים מותרת רק דרך שער המוגרבים, ואוסרים עליהם תפילה ופולחן במקום.
לאחר כיבוש ההר, הודיעה הרבנות הראשית לישראל כי העלייה למתחם הר הבית אסורה על רקע איסור הלכתי על כניסה לשטח בית המקדש לטמאי מת (מעמדם ההלכתי של כלל האנשים בימינו), ואי-בהירות לגבי מיקומו המדויק של בית המקדש בתוך מתחם הר הבית.
עם פרוץ המהומות בהר-הבית בשלהי שנת 2000, שנודעו לימים בכינוי "האינתיפאדה השנייה", נאסרה הכניסה למתחם למבקרים לא-מוסלמים.
ההר נפתח שוב למבקרים רק בשנת 2003, בהוראת השר לביטחון פנים, צחי הנגבי.
נקודת הזמן הרגישה ביותר בהר היא בצהרי יום שישי, בסיומן של תפילות יום השישי במסגדים בהר.
בתקופות רגישות מגבילה משטרת ישראל כניסת מתפללים מוסלמים להר הבית, על-מנת להקטין את החשש להתפרצות הפגנות אלימות במתחם.
יהודים רשאים להיכנס לביקור בלבד, וזאת רק בזמנים מסוימים.
בזמני מתיחות פוליטית ובימי שישי, נאסרת לעיתים קרובות כניסת מוסלמים גברים מתחת לגיל 40, ולפעמים מתחת לגיל 45 או 50.
למחרת ניסיון ההתנקשות הכושל בפעיל הר הבית יהודה גליק, הורה השר לביטחון פנים, יצחק אהרונוביץ', על מניעת הכניסה להר הבית – הן ליהודים והן למוסלמים, הסגירה המוחלטת נמשכה יממה, וביום שישי שלמחרת ההר נפתח מחדש לתפילת מוסלמים, לגברים מעל גיל 50 ונשים בלבד.
יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, טען כי זוהי "הכרזת מלחמה" מצד ישראל.
הכניסה למתחם מותרת בלבוש צנוע בלבד, הכולל כיסוי כתפיים וברכיים.
הר הבית פתוח למבקרים לא-מוסלמים במהלך השבוע במשך כ-4 שעות בבוקר, ועוד שעה בצהריים.
הר הבית סגור למבקרים לא-מוסלמים בימי שישי, שבת ובחגי האסלאם.
בחודש הרמדאן הוא פתוח רק בשעות הבוקר.
הכניסה למסגדים ולמבנים בהר אסורה (החל משנת 2003).
ניתן להיכנס דרך שער המוגרבים בלבד, המצוי ברחבת הכותל המערבי.
עם זאת, ניתן לצאת מכל השערים, כולל שערי שוק העיר העתיקה ברובע המוסלמי.
המבקרים חייבים לעבור בדיקה ביטחונית.
אסור למי שאינו מוסלמי להתפלל או להשתחוות בכל שטח המתחם.
הכניסה בקבוצה המלווה בשוטרים, וההליכה במסלול ובקצב המוגדר על ידם בלבד.
בעבר גם לוו הקבוצות על ידי אנשי וקף.
אין להכניס למתחם תשמישי קדושה יהודיים כגון תנ"ך, סידור, טלית, תפילין וארבעת המינים.
אסור להכניס כלים מוזיקליים ואסור לשיר בשטח ההר.
באופן רשמי, המשטרה אוסרת על יהודים להתפלל בהר, או להכניס אליו תשמישי מצווה כגון טליתות וארבעת המינים.
בג"ץ פסק שאיסור התפילה בהר חוקי רק ככל שהוא נדרש לשמירה על הביטחון.
מספר תנועות פועלות למען עליה ואפשרות תפילה חופשית ליהודים בהר הבית, בהן נאמני הר הבית, "התנועה לכינון המקדש"', "אל הר ה'", מכון המקדש, תנועת בידינו ותנועת "חוזרים להר".
ב-2021 קבע בית המשפט השלום כי תפילה בלחש אין בה כדי עבירה על הוראות המשטרה במקום, וקיצר את הרחקתו של מתפלל שהתפלל בלחש בהר הבית.
לאחר זמן קצר בוטלה החלטה זו על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים, שקיבל את ערעור המשטרה על ההחלטה.
בתחילת שנת 2021 חל שינוי בסטטוס קוו, ומבקרים יהודים החלו לקיים בהר הבית שיעורי תורה ותפילות לא רשמיות, באופן שקט וללא סממנים יהודיים בולטים.
תפילות ממושכות נערכות בחסות המשטרה ובידיעת הווקף המוסלמי.
השינוי בסטטוס קוו היה יזום ומכוון, והובל על ידי גלעד ארדן, שמונה לשר ביטחון הפנים ב-2015, בשיתוף מפכ"ל המשטרה, רוני אלשיך.
ארדן יזם את הוצאת ארגוני המוראביטון והמורביטאת אל מחוץ לחוק והרחקתם מהר הבית.
לאחר מכן הנחה את מפקדי המשטרה לעודד ולאפשר עליית יהודים להר הבית במידה מקסימלית, ולהרחיק מהם את אנשי הווקף.
בעקבות ערעור על מעצרם של שלושה נערים שהשתחוו וקראו "שמע ישראל" בעת שביקרו בשטח ההר, קבע בית משפט השלום בירושלים ב-22 במאי 2022 כי התנהגותם במקרה זה לא הייתה עלולה להביא להפרת שלום הציבור, ושחרר אותם.
השופט הבהיר כי אינו מתערב בעבודת המשטרה בשטח, וכי אין לראות בהחלטתו משום קביעה הנוגעת לחופש הפולחן בהר הבית.
בפרסום מקוון, הגבלת תדירות (frequency capping) היא הגבלה של מספר הפעמים שבהן מוצגת למשתמש פרסומת מסוימת במהלך פרק זמן מוגדר.
כאשר מקור הפרסומת הוא ברשת פרסום, ההגבלה יכולה לחול על כל האתרים שבהם מוצגות פרסומות מאותה הרשת.
הגבלת תדירות נועדה למנוע ירידה באפקטיביות של הפרסומת כאשר המשתמש מתרגל לראותה פרסומת מסוימת ובעקבות כך מתעלם ממנה יותר מאשר מפרסומת בלתי מוכרת.
תופעה זו יכולה להתרחש במיוחד כשמדובר בבאנרים המשדלים את המשתמש ללחוץ עליהם.
אך הגבלת תדירות עשויה שלא להתאים לקמפיינים שמטרתם אינה לשדל את המשתמש ללחוץ על פרסומת אלא להעלות את המודעות למותג על ידי חשיפה חוזרת ונשנית למסרי הקמפיין.
הצורך בהגבלת תדירות תלוי בהקשר הפרסום.
לדוגמה, ידוע שפרסומות וידאו הנלוות לסרטונים ביוטיוב יכולות לגרום למשתמשים להשאיר תגובות שליליות אשר פוגעות במותג במקום לשרת אותו.
הגבר הנקבי הוא ספר מדע בדיוני פמיניסטי של הסופרת ג'ואנה ראס.
ראס הייתה פמיניסטית רדיקלית מושבעת שאתגרה תפישות סקסיסטיות בשנות ה-70 בספריה, סיפוריה הקצרים, ומסות שכתבה.
הגבר הנקבי הוא המוכר ביותר מבין כתביה, ונחשב לחלק מהקאנון של תולדות התנועה הפמיניסטית בארצות הברית.
הספר נכתב ב-1970, בזמן שראס התחילה להזדהות כלסבית, ופורסם לראשונה ב-1975.