tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחרדל דיז'ון יעורבבו הזרעים עם יין או מיץ ענבים חמוץ (תחמיץ ענבים).
בחרדל אנגלי יעורבבו הזרעים עם קמח וכורכום.
חרדל פופולרי בכריכים, בדרך כלל עם בשרים וגבינות, עם המבורגרים ונקניקיות ומשמש גם כמרכיב במילויים רבים, מרקים ותחמיצים.
כמו כן הוא עשוי לשמש כמטבל במטבח האסיאתי וכבסיס לרוטב חרדל.
חרדל נמכר בצנצנות זכוכית, בקבוקי פלסטיק או שפופרות מתכת.
הודות לתכונותיו האנטי-בקטריאליות, הוא לא דורש קירור, והוא לא יגדל עובש או בקטריות מזיקות.
כאשר מרטיבים ומרסקים זרעי חרדל שלמים מופעל אנזים אשר משחרר תרכובות גופריתיות חריפות, אולם הן מתנדפות במהירות.
הוספה של נוזל חומצי כגון יין או חומץ עוזרת לממרח לשמר את החריפות לזמן ארוך יותר, אך החריפות עדיין נחלשת בסופו של דבר.
ניתן להאט זאת על ידי שמירת החרדל במכל אטום במקום קריר או במקרר.
חרדל יכול להחזיק מעמד לתקופה בלתי מוגבלת ועדיין להישאר אכיל ולא מזיק.
עם זאת הוא עלול להתייבש, לאבד טעם או להשחים עקב חמצון.
הוספה של מעט יין או חומץ יכולה לשפר חרדל שהתייבש.
אחרי אחסון ממושך, חרדל עלול לקבל טעם מעט מריר.
חרדל עלול לגרום לתגובות אלרגיות: מאז שנת 2005, מחייב האיחוד האירופי תיוג מוצרים כאלרגנים פוטנציאליים אם הם מכילים חרדל.
חפירות ארכאולוגיות באזור עמק האינדוס גילו ששם תורבת החרדל.
תרבות עמק האינדוס התקיימה עד שנת 1800 לפני הספירה.
הרומאים היו כנראה הראשונים שהתנסו בהכנת החרדל כממרח באמצעות ערבוב של מיץ ענבים לא מותסס עם זרעי חרדל טחונים.
מתכון לחרדל מופיע ב"דה רה קוקווינאריה", ספר בישול רומאי מסוף המאה ה-4 או מתחילת המאה ה-5 לספירה.
המתכון מצריך תערובת של זרעי חרדל טחונים, פלפל, קימל, עירית, זרעי כוסברה צלויים, שמיר, סלרי, טימין, אורגנו, בצל, דבש, חומץ, רוטב דגים ושמן, והוא יועד במקור כזיגוג לחזיר בר צלוי.
הרומאים ככל הנראה ייצאו זרעי חרדל לגאליה, ועד סוף המאה ה-10 לספירה, נזירים מכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז למדו את סודות הכנת החרדל מהרומאים והחלו לייצר חרדל משלהם.
חרדל מופיע לראשונה ברישומים המלכותיים בפריז בשנת 1292. העיר דיז'ון התפרסמה כמרכז לייצור חרדל במאה ה-13. הפופולריות של הממרח ניכרת בתיעוד משנת 1336 של אירוע שערך הדוכס מבורגונדי ובו האורחים כילו כ-265 ליטרים של ממרח חרדל בארוחה אחת.
ב-1777 נוסדה אחת מחברות החרדל המפורסמות ביותר, גריי-פופון, כשותפות בין מוריס גריי, יצרן חרדל, עם מתכון ייחודי שכלל יין לבן, לבין אוגוסט פופון, התומך הכספי שלו.
להצלחתם סייעה המצאתה של המכונה האוטומטית הראשונה לייצור חרדל.
בשנת 1937 הוענק לחרדל דיז'ון תו התקן של כינוי מקור מבוקר.
הודות למסורת הארוכה של ייצור חרדל בדיז'ון, היא נחשבת כיום לבירת החרדל העולמית.
התיעוד הראשון של שימוש בחרדל כממרח באנגליה מופיע בספר The Forme of Cury (מילולית: שיטת הבישול) משנת 1390, שנכתב על ידי טבחיו הראשיים של המלך ריצ'רד השני.
המתכון הוא לכדורי חרדל - זרעי חרדל בטחינה גסה, מעורבבים עם קמח וקינמון, אותם מרטיבים קלות, מגלגלים לכדורים ומייבשים.
הכדורים היו נוחים לאחסון, ובמידת הצורך ניתן היה להוסיף להם חומץ או יין ליצירת ממרח חרדל.
העיר טיוקסבורי הייתה מפורסמת בכדורי החרדל האיכותיים שלה, שיוצרו במקור מחרדל טחון וחזרת.
הם אף מוזכרים במחזה הנרי הרביעי, חלק שני מאת ויליאם שייקספיר.
חרדל השדה (נקרא גם חרדל הבר; שם מדעי: Sinapis arvensis) הוא צמח חד שנתי ממיני החרדל, שמוצאו באירופה והוא נפוץ באמריקה הצפונית ובחופי הים התיכון.
בישראל גדל חרדל הבר ברוב אזורי הארץ.
חרדל השדה פורח בפריחה צהובה מבהיקה ויוצר מרבדים צהובים מרהיבי עין על פני שטחים נרחבים.
את חרדל השדה ניתן גם לראות בצידי דרכים והוא אף גדל כצמח מזיק בשטחים חקלאיים.
הגבעול, התפרחת והתרמילים הטריים של חרדל השדה הם אכילים.
לזרעי החרדל מיוחסות סגולות רפואיות, וניתן להפיק מהם שמן המוכר בטיפול בכאבי גב ומפרקים.
ערבובו עם שמן זית משמש טיפול להצטברות נוזלים ודלקת באוזניים.
ככלל, בכמויות גדולות, עלי הצמח רעילים, ואינם ראויים למאכל בעלי חיים, אך הם נאכלים על ידי זחלים של פרפראים שונים כגון לבנין הכרוב.
גובהו של הצמח 60–120 סנטימטרים.
גבעוליו ישרים ומכוסים בשיער זיפני.
עלי חרדל הבר הם דמויי כינור, מנוצים ומפורצים, ומכוסים בזיפים קצרים.
הפרי הוא תרמיל זיפני, צר וארוך.
חרדל השדה פורח בחודשים דצמבר-מאי הזרעים מבשילים ומתייבשים באוקטובר-ינואר.
למרות ייחודיותו של חרדל השדה ביצירת שטחים ענקיים המכוסים בפריחה צהובה, הוא אינו היחיד האחראי למרבדים אלו.
פרחיהם של צמחים נוספים ממשפחת המצליבים צבעם צהוב, ויש המזהים צמחים אלו בטעות כחרדל השדה.
בין צמחים אלו ניתן למנות את החרדל הלבן, בן-חרדל מצוי, איסטיס, תודרה סיגית, חטוטרן מצוי, בקבוקן מקומט, אליסון, מצלתיים מצויים, משקפי הזקנה, רשתון השדות, טוריים זיפניים, טוריים קטנים וצנון משולשל.
חרדל השדה מוזכר פעמים רבות במקורות חז"ל לעניין מצוות התלויות בארץ, והוא אף נזכר לשבח בתיאור גידולי ארץ ישראל: .
הצמח מוזכר במקורות כצמח מאכל, והוא נודע גם בשל סגולותיו הרפואיות, וזרעיו אף שימשו כמשקולת מידה.
גז חרדל לא מופק מחרדל השדה, אלא נקרא כך משום ריחו, הדומה לשום, חרדל או חזרת.
חרדוניים (שם מדעי: Agamidae1; באנגלית גם: dragon lizards – לטאות דרקון) היא משפחה בתת-סדרת הלטאות שקרובה לאיגואנות ולזיקיות.
המשפחה כוללת, נכון למאי 2025, כ-600 מינים, שתפוצתם באסיה, באפריקה, באוסטרליה ומעט בדרום אירופה, בהם שישה שחיים בארץ: חרדון מצוי, חרדון החולות, חרדון סיני, חרדון המדבר, חרדון צב מצוי וחרדון צב הדור.
הגדול בחרדוניים הוא המין חרדון מים פפואני (Hydrosaurus amboinensis) שאורכו 110 ס"מ וגדול מאוד גם המין דרקון מים סיני.
הקטן במשפחה הוא חרדון מתחפר קוצני (Phrynocephalus interscapularis) שנפוץ מדרום רוסיה עד טיבט ואורכו 8 ס"מ.
מין יחיד חרדון הרדוויק ערפדי (Brachysaura minor)
מין יחיד חרדון זנב-טבעת (Chelosania brunnea)
מין יחיד חרדון עצים בולנגרי (Dendragama boulengeri)
מין יחיד חרדון יער זעיר (Oriocalotes paulus)
דרקון מים (Physignathus)חרדון מזוקן (Pogona)
Trapelus – בו חרדון המדבר וחרדון החולות
מין יחיד חרדון הצווארון (Chlamydosaurus kingii)
מין יחיד מולך קוצני (Moloch horridus)
חרדק (ראשי תיבות של חרדי קל דעת, והלחם בסיסים של חרדי, חרק וחיידק) הוא כינוי גנאי בקרב חוגים חרדים קיצוניים התוקף את בני המגזר המתגייסים לצה"ל.
הכינוי עומד במרכזו של קמפיין אנונימי שהחל בשנת 2013 בקרב חוגים חרדים קיצוניים.
הקמפיין נועד לבזות ולגנות חרדים המתגייסים לצה"ל, כדי לערער את הלגיטימציה שלהם בדעת הקהל החרדית ועל ידי כך ליצור לחץ חברתי שימנע מחרדים מתלבטים להתגייס לצה"ל.
באותה תקופה נעשה שימוש במונח גם במסגרת קמפיינים נגד מחזיקי טלפונים חכמים והפך גם לכינוי גנאי ל"חרדים מודרניים".
הקמפיין עלה בשנת 2013 בעקבות התגברות הדיונים על השוויון בנטל הצבאי מצד בני הישיבות, לאחר שפג תוקפו של חוק טל.
הוא מופץ באמצעות מודעות רחוב (פשקווילים) ועלונים.
הקמפיין קורא לשמירת מרחק מחרדים לובשי מדים ולקרוא לעברם "חרדקים החוצה".
בחלק מאיורי הקמפיין נראים חרדים לובשי מדים לצד חרקים או בדמות חזירים.
באחד הציורים, תחת הכותרת "כצאן לטבח", נראים חיילים חרדים הולכים על ארבע ונמשכים בחבל הקשור לאחת מ"רגליהם הקדמיות".
במאי 2013 יזמו מארגני הקמפיין מבצע ציורים וקריקטורות נגד "החרדקים" בקרב ילדים חרדים.
יוזמי הקמפיין טוענים כי "החרדקים מסכנים את עתידם של אלפי ילדי ישראל".
בשכונות חרדיות רוססו כתובות גרפיטי נגד חרדקים.
כך למשל ביוני 2013 רוססה בבניין בבני ברק שבו מתגורר חייל חרדי, כתובת גרפיטי: "זהירות כאן בבניין יש מחלה מידבקת הנקראת חרד"ק יש להיזהר".
ביולי אותה שנה השמיעו חרדים לעבר חייל חרדי שעבר בשכונת מאה שערים קריאות "חרד"ק" והשליכו לעברו שקיות אשפה.
החייל הסתתר בדירה במקום וחולץ בעזרת המשטרה, לאחר שהחליף את מדיו ללבוש אזרחי.
לעבר כוחות המשטרה הרבים שהגיעו למקום יודו אבנים וחפצים שונים.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון דאז משה יעלון גינו את האירוע.
מקרים דומים נפוצו בתקופה זו.
יוצרי הקמפיין פרסמו מודעות שבהן כתבו שהקמפיין אינו מסית לאלימות ומבחינה הלכתית יוצאים ידי חובה במחאה קולנית, שמטרתה מניעת חרדים נוספים מלהתגייס, ולדבריהם היא מותרת על פי חוק.
אחד מיוצרי הקמפיין היה ישראל הלר, עורך עיתון העדה לשעבר, אסטרטג ויועץ קמפיינים, שיצא בשאלה בתחילת 2016 עם אשתו וארבעת ילדיו.
הקמפיין סוקר גם בתקשורת החילונית.
ביולי 2013 פרסם אתר הניו יורק טיימס כתבה נרחבת על הקמפיין תחת הכותרת: "בוז למתגייסים החרדים בישראל".
באוקטובר 2014 פרסם חמאס בטוויטר קריקטורות מתוך קמפיין החרד"קים הלועגות לחיילי צה"ל.
בפורים 2017 נתלו בשכונות חרדיות בירושלים בובות בדמות חיילים חרדים, ועל חלקן נכתב "חרדק".
משטרת ישראל פתחה בחקירה בחשד להסתה.
במאי 2017 פורסמו מודעות המבטיחות תשלום של 530 שקלים לילדים שיצעקו על חיילים חרדיים ובעקבות כך יוכנסו לניידת משטרה.
בשנת 2017 החלה המשטרה לשלוח שוטרים מחופשים לחיילים לשכונת מאה שערים וסביבתה, ולעצור את מי שנקטו כלפיהם באלימות פיזית או מילולית.
רוב המגיבים לקמפיין גינו אותו.
צעירים חרדים שהכינוי מכוון לעברם הקימו עמוד תמיכה ברשת החברתית המקוונת פייסבוק תחת הכותרת "חרדקים מצייצים".
בעקבות הקמפיין פנה צה"ל למשטרה לפעול כנגדו, בטענה להסתה.
בסוף מאי 2013 פשטה המשטרה על בית דפוס בירושלים שהדפיס מודעות לקמפיין ועיכבה את בעליו לחקירה, אך כעבור מספר שעות שוחרר לאחר שלא הוכח שיש בהן עבירה של הסתה.
קצין מודיעין ראשי, תא"ל אלי בן-מאיר, קבע כי מבחינת צה"ל גם גידוף או העלבה נחשבים אלימות, והמליץ כי במקרים אלו ישתמש החייל בכפתור המצוקה המותקן במכשיר הסלולרי שלו, שבמקורו נועד להזעיק עזרה למקרי חטיפה.
ראש חטיבת תכנון ומטה כוח אדם באכ"א, תת-אלוף גדי אגמון, אמר במהלך דיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת כי הקמפיין גרם לכך שחיילים חרדים עוברים נידוי, אלימות והטרדות.
הוא השווה את התופעה והסגנון לעיתון "דר שטירמר".
צה"ל פתח מרכז מידע עבור חיילים חרדים.
ביוני 2013 הגיש חייל חרדי תביעה בבית המשפט לתביעות קטנות בירושלים נגד המאייר של הקריקטורות של קמפיין החרדקים, בנימוק כי "איוריו גורמים עוגמת נפש והשפלה של ממש לחיילים החרדים אשר חשופים לאלימות מילולית ופיזית על בסיס יומי".
המאייר טען שציוריו עוותו על ידי המזמינים וכי בקשותיו מהם להפסיק את השימוש ביצירותיו לא נענו, בתום הדיון אישר בית המשפט את הפשרה בין הצדדים לפיה יבהיר הצייר את עמדתו, ויעביר את זכויותיו ביצירות לתובע כדי לאפשר לו לתבוע את מפרסמי הקריקטורות בגין הפרת זכויות יוצרים.
בציבור החרדי היו שתמכו בקמפיין בפומבי או שהכריזו כי הם נמנעים מלגנותו.
הרב משה זאב זארגער, מרבני סאטמר ומחבר שו"ת "וישב משה", פסק כי יש לסלק חיילים חרדים לובשי מדים מבית הכנסת, שכן "להתפלל עם בגדים כאלה זה כמו להתפלל עם שתי וערב".
פרידמן כתב בטורו בעיתון "בקהילה": "תפסיקו לבקש מאיתנו לגנות את קמפיין החרדקים משום שאנו נמצאים במלחמה!...
הירוק הזה (=מדי צה"ל) דומה לצבע האזיקים שרוצים לשים על ידיה של יהדות הגמרא...
ואם לפני שנה אימצתי את החייל החרדי ולבטי נשמתו אל נשמתי אין לי שום מוטיבציה לזה היום".
החרדל (שם מדעי: Sinapis) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המצליבים.
השימוש הקדום ביותר בחרדל כתבלין התגלה באתרים ארכאולוגים מצפון אירופה מלפני 6,100 שנה, מהתקופה הנאוליתית והמזוליתית, בתקופת המעבר מציידים-לקטים לחקלאות.
מאחר שהחרדל היה צמח בר מאוד נפוץ בארץ ישראל, השימוש בעלי חרדל למאכל ולתיבול מופיע במקורות מתקופת המשנה והתלמוד.
הרומאים היו הראשונים שהחלו בגידולי חקלאות של החרדל ופיתחו מזרעיו את ממרח התיבול החריף.
בימי הביניים, טיפחה הכנסייה את השימוש בממרח החרדל כמתאבן ותבלין הנלווה למאכלים רבים.
הכנת הממרח שוכללה בתקופת הרנסאנס בעיקר בצרפת ובמאה ה-17 הפכה דיז'ון למרכז חשוב בתעשיית החרדל ועד היום היא ידועה כבירת החרדל העולמית.
על השימוש בחרדל כצמח מרפא יש עדויות קדומות עוד מיוון העתיקה ובשנים האחרונות נערכו מחקרים על התכונות הבריאותיות של החרדל ושימושו בהקלת כאבי שרירים.
עשרה מינים של הצמח חרדל נפוצים בארצות הים התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אירופה ואנגליה.
מבחינה בוטנית החרדל שייך למשפחת המצליבים.
בארץ ישראל נפוץ חרדל השדה כצמח בר חד-שנתי הגדל בצדי דרכים ובשדות מעובדים, וידוע כעשב שוטה, הבולט באביב בתפרחתו הצהובה המרהיבה.
התפרחת מכילה צוף רב ומושכת אליה את הדבורים המכינות ממנו דבש סמיך.
גובהו של החרדל בין 30 ל-60 סנטימטר, ולפרחיו עלי כותרת צהובים.
זרעי החרדל הם החלק האכיל העיקרי בצמח.
בנוסף עליו משמשים כתבלין חריף.
הזרעים נאכלים כמות שהם, ומשמשים תבלין.
הזרעים הם המרכיב העיקרי בממרח החרדל, וכן מופק מהם שמן חרדל.
ברפואה העממית משתמשים בחרדל כממריץ חיצוני, מריחת הגרגירים על העור גורמת לגירוי קל הממריץ את זרימת הדם, ובכך מרפה את כאבי השרירים.
בישראל גדלים שני מינים מסוג זה:
יש שני סוגי זרעים המשמשים בתעשיית ממרח החרדל: זרעי חרדל לבן, שצבעם לבן-צהוב והם קרויים בלטינית Sinapis alba; וזרעי כרוב שחור, שצבעם שחור-חום והם קרויים בלטינית Brassica nigra.
יש קרבה בוטנית בין החרדל והכרוב השייכים שניהם למשפחת המצליבים ולשני הצמחים זרעים עגולים קטנים המכילים את שמני החרדל התורמים לממרח החרדל את טעמו האופייני.
את ממרח החרדל מכינים לרוב מתערובת של שני סוגי הזרעים, וטעמם השונה של הממרחים השונים, מקורו ביחס הכמותי של סוגי הזרעים בממרח.
לזרעי החרדל השלמים אין את הטעם האופייני של החרדל, וטעם זה משתחרר רק עם כתישתם לאבקה.
טעמו של ממרח החרדל בגרמניה עדין יותר מהחרדל המיוצר בצרפת וזאת בגלל העובדה שהחרדל מיוצר בגרמניה בעיקר מזרעי חרדל לבן המכילים את הגליקוזיד סינאלבין (Sinalbin) בעוד שממרחי החרדל המיוצרים בצרפת ובעיקר חרדלי הדיז'ון מבוססים על השימוש בזרעי הכרוב השחור המכילים שמנים בטעם חרדלי חריף ובמרקם גרגירי אופייני.
בהכנת הממרח מוסיפים בנוסף לזרעי החרדל והכרוב עוד תבלינים.
נהוג להוסיף בעיקר כורכום שתורם לצבע הצהוב של הממרח, אולם בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס פותחו באירופה מיני חרדל שהוסיפו להם צמחי תבלין שונים.
השלב הראשון בתהליך הכנת ממרח החרדל הוא כתישת הזרעים וטחינתם לאבקה.
השלב השני הוא ערבוב האבקה במים או מים עם חומץ.
בתהליך כתישת הזרעים משתחרר שמן החרדל החריף שהוא נדיף ביותר.
מאחר שראקציה זו פולטת חום, נוטה השמן החריף להתנדף וכך עשוי החרדל לאבד את חריפותו.
אולם ניתן למזער את איבוד החריפות על ידי שימוש במי-קרח וחומץ למריסת אבקת החרדל
עם ערבוב אבקת החרדל עם המים הקרים והחומץ, משתחרר אנזים בשם מירוזין המפרק את הגליקוזידים שבחרדל.
אנזים המירוזין מפרק בזרעי החרדל הלבן את הגליקוזיד סינאלבין (Sinalbin) ובזרעי הכרוב השחור את הגליקוזיד סיניגרין (Sinigrin).
בצרפת בימי הביניים נהגו למרוח את אבקת החרדל במיץ ענבים ירוק חמוץ שהוכן בתחילת הבציר מענבי בוסר ירוקים שהיה קרוי "מאסט".
מאוחר יותר, בתקופת הרנסאנס, החלו בצרפת להשתמש ביין לבן במקום במיץ ענבים, או שערבבו יין לבן בחומץ.
סיכום אופן הכנת ממרח החרדל:
כותשים את זרעי החרדל לאבקה ומערבבים אותם עם מי-קרח וחומץ.
יש המוסיפים תבלינים נוספים, כמו כורכום התורם לצבע הצהוב של החרדל.
לקבלת ממרח חרדל גרגרי מוסיפים לאבקת החרדל זרעים כתושים שהושרו למשך הלילה בחומץ.
הוספת הגרגירים הכתושים מתבצעת לפני המריסה של האבקה במי-קרח ובחומץ.
הטעם הייחודי של החרדל מושפע מכמה גורמים:
סוג הזרעים – זרעי חרדל לבן או זרעי כרוב שחור;
טמפרטורת המים – עדיף להשתמש במי קרח למניעת התנדפות השמנים
הוספת חמיצות: חומץ / מיץ ענבים ירוק או יין לבן
מתקני יצור לטחינת זרעי החרדל
בתקופות קדומות כתישת הזרעים התבצעה בעלי ומכתש וברחיים
בימינו בתעשיית החרדל משתמשים במכונות לטחינת זרעי החרדל.
החרדל מוזכר פעמים רבות במשנה ובתלמוד והשתמשו בו באותה תקופה כירק מאכל ולא כממרח.
צמח החרדל נחשב בעיני חז"ל למאכל יוקרתי ולכן נאמר שיש לאכול את מתנות הכהונה צלי ומתובלות בחרדל.
ובהקשר זה גם פסק הרמב"ם:
החרדל שימש גם בתהליך גידול הדבורים, על מנת להפנות אותם מתהליך יצירת הדור הבא (ויציאת נחילי דבורים מן הכוורת עם מלכה חדשה, להתנחלות מחודשת במקום אחר).
במקום זאת, לאחר אכילת החרדל הן נותרות בכוורת ועוסקות בהפקת הדבש, (למעשה הכנת מזון לקראת דור הצאצאים הבא).
בתקופת התלמוד שיערו שהסיבה להפסקת ההתרבות היא "סירוס" זמני על ידי החומרים שבחרדל, או שהדבורים אוכלות את הדבש שלהן עצמן, לאחר אכילת החרדל, על מנת "להתגבר על החריפות", וכל עוד לא חוּדש מלאי הדבש אין המלכה מטילה ביצים נוספות.
חיבת הדבורים לצמח החרדל ידועה הייתה, ואחת הסוגיות הבולטות במסכת בבא בתרא, מכונה "סוגיא דחרדל", ועוסקת בדיני הרחקת נזיקין, במקרה שישנה כוורת ליד שדה חרדל.
רש"י בפירושו לספר בראשית מציין שאברהם אבינו כיבד את המלאכים בצלי בשר עם חרדל.
ובדיון בסוגיית הסעודה שהכין אברהם למלאכים, נשאלה השאלה: מדוע היה צריך אברהם לשחוט שלשה שוורים ולא הסתפק באחד?
ואמר רב חנן בר רבא: .
אבותינו הכירו שלושה מינים של חרדל: חרדל לבן, חרדל מצרי וחרדל השדה.
את החרדל הם גידלו כירק-מאכל, והיו נוהגים להשתמש לאכילה בעיקר בראשי הגבעול ובעלים.
חז"ל הכירו בסגולותיו הרפואיות של החרדל וקבעו שאכילת חרדל מדי חודש מונעת מחלות, אך יש להימנע משימוש יום יומי בו מפני שהוא מחליש את הלב: .
הרמב"ם ממליץ לאכול מעט מהחרדל עם כל סוגי המאכלים (הלכות דעות).
חז"ל השתמשו בעלי החרדל גם לכבישה:
זרעי החרדל שימשו "כמשקולת מידה": .
זרע החרדל מופיע במשנה כמונח לשיעור קטן ביותר: "טיפת-דם כחרדל", והביטוי "כגרגיר החרדל" מופיע בכתבים קבליים רבים
ביטוי "גרגיר חרדל" שימש גם בתרגום החוזר לעברית של כתבי הנוצרים ובהם: משל גרגר החרדל אף שנראה כי במקור מדובר בזרע הקיקיון.
חרדל בתקופה הקלאסית: יוון ורומי
הקדמונים לא התייחסו לתכונות הקולינריות של החרדל אלא רק לתכונותיו הבריאותיות.
המדען היווני פיתגורס המליץ על שימוש בחרדל נגד עקיצות עקרבים.
הרופא היווני היפוקרטס המליץ על זרעי החרדל למטרות ריפוי במצבי עצירות ושימוש חיצוני לטיפול בעור מגורה.
הרופא היווני דיוסקורידוס הציע להשתמש ברטיות ספוגות בחרדל כנגד כאבי שרירים ומפרקים.
ברומא העתיקה נהגו לאכול את עלי החרדל בדרך קבע וכנראה היו הראשונים שהכינו ממרח מזרעי החרדל.
פליני הרומאי בן המאה הראשונה לספירה סבר שהחרדל יכול לשמש כמעורר תשוקה: "לאחר מספר כפיות מלאות של חרדל כל אישה קרה ועצלה יכולה להיהפך לרעיה אידיאלית."
המתכון הקולינרי הראשון לחרדל הופיע בסוף המאה הרביעית בספר הבישול אפיציוס, שהוא ספר מתכוני בישול רומי שהשתמר במנזר בגרמניה.
המתכון הראשוני הכיל בנוסף לזרעי חרדל כתושים עוד תבלינים רבים כמו פלפל, כרויה (קימל), זרעי גד (כוסברה), אורגנו, סלרי, שמיר ועוד, שנטחנו ועורבבו בחומץ, בדבש ובשמן.
בממרח זה נהגו למשוח את צלי החזיר לפני הצלייה.
בצרפת הוסיפו לחרדל תבלינים נוספים, ובלומברדיה הוספו לחרדל דבש, יין וחומץ.
הרומאים ייצאו את זרעי החרדל לגאליה ובמאה ה-10 נזירים צרפתיים ממסדר סט.
ג'רמן דה פרס החלו בייצור ממרח החרדל לפי המתכון הרומאי, ויש תיעוד לכך מצרפת (מפריס) משנת 1292. החרדל היה מאוד פופולרי בצרפת בתקופת שארל הגדול.
ובמאה ה-14 הפכה דיז'ון להיות המרכז בהכנת חרדל ויש לכך תיעוד משנת 1336, בתיאור של מסיבה מפוארת שערך הדוכס מבורגונדי – ושם הוכנו ונצרכו כמויות גדולות של חרדל.
הרומאים היו גם הראשונים שהחלו בגידול חקלאי של חרדל בשדות מעובדים מצפון לאלפים.
מתכונים לממרחי חרדל הופיעו בספרי בישול מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס.
תיעוד מוקדם על השימוש בחרדל כממרח מתאבן מופיע בספר הבישול של המלך ריצ'רד השני משנת 1390 מאנגליה.
מתכון זה הופיע בספר הבישול The Forme of Cure, ובו זרעי החרדל נטחנים ומעורבבים עם קמח וקינמון ומוסיפים להם מעט חומץ.
למטרות שימור, נהגו להכין מהמשחה מעין כדורים שיובשו ונשמרו עד להכנת ממרח החרדל.
לאחר שימור הכדורים אפשר היה לערבב כדורי חרדל מיובשים עם חומץ או יין ולהכין מהם את ממרח החרדל.
במחזה של שיקספיר "המלך הנרי הרביעי" יש אזכור לחרדל שהיה מקובל באנגליה בימי הביניים בו ערבבו את זרעי החרדל עם שורש חזרת.
האפיפיור יוחנן ה-12 מהמאה העשירית, בחר בנזיר מיוחד שיהיה ממונה על הכנת החרדל בכנסייה.
נוהג זה התקיים גם במנזרים אחרים באירופה בהם נהגו למנות את אחד הנזירים כאחראי על הכנת החרדל עבור הקהילה.
נזיר זה כונה בשם "מסטארדריוס".
במאה ה-16 נוסדה באורלאן, צרפת האגודה של יצרני החרדל וב-1630 נוסדה האגודה בעיירה דיז'ון.
במאה ה-18 פרסם מר נייגיאון מדיז'ון את מירשמו להכנת חרדל לבן שנחשב לחרדל חריף ומיוחד בטעמו.
באותה תקופה תיאמו תושבי דיז'ון את הכנת החרדל עם תחילת בציר הענבים וזאת כדי לאפשר את השימוש במיץ ענבים ירוק טרי שהוכן מענבי בוסר חמוצים.
ב-1777 הוחל בדיז'ון ייצור החרדל המיוחד הידוע כ"גריי-פופון" היה זה מתכון חרדל ייחודי שפותח על ידי מוריס גריי והכיל יין לבן במקום חומץ.
מר גריי וחברו אוגוסט פופון שהיה בנקאי ידוע, פיתחו לראשונה מכונה אוטומטית להכנת החרדל המיוחד שלהם.
ב-1937 דיז'ון זכתה באות הצטיינות ייחודי כמרכז העולמי להכנת חרדל ועד היום נחשבת דיז'ון למרכז העולמי לחרדל.
מכינים את החרדל בדיז'ון עם תערובת של מיץ ענבים ירוק עם יין לבן.
בעוד שהחרדל של אורלאן מוכן עם חומץ לבן, ואת החרדל מבורדו שטעמו פחות חריף מכינים רק עם מיץ ענבים.
חלק מממרחי החרדל המיוצרים בצרפת מכילים גם זרעים כתושים מושרים בחומץ שעורבבו עם אבקת החרדל לפני המריסה עם הנוזלים.
זרעי החרדל שמשתמשים בהם בדיז'ון להכנת חרדל מיובאים מקנדה אולם החרדל גם מגודל כגידול חקלאי בצרפת, גרמניה ואנגליה.
חרדל גרגרים וגם חרדל רגיל מכילים את זרעי החרדל המכילים אומגה 3 וסלניום.
זרעי החרדל מכילים גם ברזל, סידן, אבץ, מגנזיום, מַנְגָּן, ניאצין וסיבים.
חרדל צהוב 'חלק' מכיל גם כורכום – תבלין שיש לו תכונותיו אנטי-דלקתיות.
רוב סוגי החרדל הם דלי קלוריות – הערך הקלורי של חרדל דיז'ון כ-15 קלוריות לכף.
עוד מימי קדם השתמשו בחרדל לא רק למאכל אלא גם כצמח מרפא.
במחקרים חדשים מצאו שזרעי החרדל יכולים להקל על כאבי שרירים ויש להם פעילות נוגדת כאב .
ברפואה העממית משמשים זרעי החרדל לטיפולים שונים: כממריצים את מחזור הדם, מעודדים הזעה, משתנים, מקלים על כאבי שלד ושרירים, לטיפול בהצטננויות.
לטיפול בכאבי עצמות מומלץ לכתוש זרעי חרדל ולערבבם בשמן זית מחומם או לטגנם קלות בשמן.
לטבול בד עדין או תחבושת בשמן ולהניח רטיות על המקום הכואב.
מומלץ לחזור על כך במשך כשבועיים.
לטיפול בכאבי שיניים, מומלץ למרוח חרדל, או אבקת חרדל על השן הכואבת.
חרדל בארכאולוגיה – גילויים חדשים
במחקר ארכאולוגי שהתפרסם ב-2013 על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת יורק באנגליה (הארכאולוגים אוליבר קרייג (Oliver Craig) והיילי סול (Hailey Saul)), נמצאו ראיות לשימוש בחרדל באתרים שנחפרו בגרמניה (נוישטאדט Neustadt) ובשני אתרים בדנמרק.
במחקר נבדקו שברים של כלי חרס שנמצאו עליהם פיטוליתים של תבלינים שונים והחוקרים הצליחו לזהות בבירור נוכחות של חרדל השום שבושל בקדירות יחד עם בעלי חיים ודגים.
זהו הממצא הקדום ביותר של שימוש בתבלינים ובחרדל שנתגלה עד כה.
הממצא הארכאולוגי מעיד על כך שבני-אדם השתמשו בתבלינים כבר בתקופות קדומות ביותר.
מחברי המחקר סבורים שהחרדל שימש כתיבול ועורבב עם המזונות שבושלו בכלי החרס, שגילם נאמד בין 5800 ל-6150 שנה.
שאריות שומן החיות ושומן הדגים שנתגלו בחרסים זוהו בבדיקות כימיות של ליפידים.
החיות ששימשו כמזון היו כנראה איילים.
מאחר שהערך האנרגטי של הזרעים של החרדל הוא נמוך ביותר, סבורים החוקרים ששימושו העיקרי היה לתיבול המאכלים ולא כמקור למזון.
נכון ל-2013 זוהי הראיה הקדומה ביותר לשימוש בתבלינים לתיבול מזון בבישול.
חרדים10 הוא אתר חדשות ישראלי, שהוקם ב-2014. האתר מתמקד בסיקור תחומים הנוגעים לחברה החרדית בישראל ובעולם.
באתר מדורי חדשות, פוליטיקה, חדשות הנוגעות למגזר החרדי, מוזיקה ומשפחה.
האתר הוא בבעלותם של בני הזוג דוד רוטנברג ושרי רוט, בשיתוף קבוצת משקיעים ששמם לא מפורסם.
ב-2002 התגבש פורום בחדרי חרדים, במסגרת אתר הייד פארק, ואותו ניהל בתחילה דוד רוטנברג תחת השם "דוד10".
עם השנים נקנה האתר על ידי משקיעים שונים והתפתח גם לאתר בחדרי חרדים שרוטנברג היה לעורכו.
שרי הצטרפה לאתר ב-2009 ככתבת פוליטית.
ב-2013 רכש את האתר מאיר גל מבעלי משרד הפרסום גל אורן BSD, ולאחר מספר חודשים פוטרו בני הזוג בשל סכסוכי עבודה וחילוקי דעות מקצועיים.
באפריל 2014 הקימו יחד עם כחמישה עשר עיתונאים ואנשי תקשורת את אתר חרדים10 שיועד להתחרות באתרים החרדיים הבולטים בחדרי חרדים וכיכר השבת.
עורכו הראשי של האתר הוא דוד רוטנברג.
עורכים נוספים הם איציק הלפרין כתב לענייני חרדים בערוץ 1, ונחמן וייס.
הכתבת הפוליטית והמרכזית היא שרי רוט, ומלבדה כותבים יוסף גרינבוים ואלי שוורץ.
באתר מתפרסמים טורי דעה מכותבים בולטים בהם מנוחה פוקס ואליעזר היון שמרכז את מדור הטורים, כן מובאים גם טורים מפורסמים שנכתבו לעיתונים אחרים, בהם טורי דעה של סיון רהב-מאיר, ידידיה מאיר, מנחם ברוד ורביב דרוקר.
לדברי אנשי האתר, הוא דוגל באג'נדה שהיא נגד הדרת נשים בכל מקרה בו הדבר אינו נוגד את ההלכה ולפיכך מפרסם תמונות נשים.
חרדת החמצה היא מצב בו אדם חושש להחמיץ חוויות מהנות שאחרים חווים.
חרדה זו מאופיינת ברצון לשמור על קשר רציף עם אחרים ודאגה כפייתית מהחשש להחמיץ הזדמנות לאינטראקציה חברתית, רומנטית, עסקית או אירוע מספק אחר.
מנקודת המבט של הצרכים הפסיכולוגיים, חרדת החמצה נובעת מרמות נמוכות של סיפוק צרכים.
לפי תאוריית ההגדרה העצמית, התחברות עם אחרים היא צורך פסיכולוגי מרכזי, המשפיע על הבריאות הנפשית.
חוקרים המצדדים בתאוריה זו, מצאו שחרדת ההחמצה הייתה נפוצה במיוחד אצל אנשים בעלי צרכים פסיכולוגיים לא מסופקים, כמו הרצון להיות אהוב או מכובד.
עם התפתחותה של הטכנולוגיה, חוויות חברתיות ותקשורתיות הורחבו ממפגשים פנים אל פנים לאינטראקציות באינטרנט.
מצד אחד, טכנולוגיות מודרניות כמו רשתות חברתיות וטלפונים חכמים מאפשרים לאנשים להיות מעורבים חברתית בקלות, אך מצד שני מצב זה יוצר תלות פסיכולוגית באינטרנט, העלולה לגרום לחרדה כאשר אדם מרגיש מנותק.
לחרדת ההחמצה השפעות שליליות על הבריאות הנפשית של האדם והיא עלולה לגרום למצבי רוח שליליים ולהרגשת דיכאון.
הבעיה יכולה להשפיע גם על עסקים.
הייפ וטרנדים יכולים להוביל מנהיגים עסקיים להשקיע בהתבסס על תפיסות של מה שאחרים עושים, במקום על האסטרטגיה העסקית שלהם.
זה גם הרעיון של אפקט העגלה, שבו אדם אחד יכול לראות קבוצת אנשים אחרים עושה משהו והוא מושפע בקבלת ההחלטה שלו מהרוב.
גם אם הוא לא יסכים או יבין למה הוא בחר כך, הלחץ החברתי הסמוי והחלטת הרוב משפיעה עליו.
התופעה זוהתה לראשונה ב-1996 על ידי אסטרטג השיווק ד"ר דן הרמן, שערך מחקר ופרסם את המאמר האקדמי הראשון בנושא בשנת 2000 ב"כתב העת לניהול מותגים" (The Journal of Brand Management).
הרמן מאמין שהמושג התפתח להתפשטות רחבה יותר באמצעות שימוש בטלפונים ניידים, הודעות טקסט ומדיה חברתית ועזר להגדיר את הרעיון של הפחד להחמיץ - להמונים.
לפני התפשטות האינטרנט, התמודדות עם הבעיה נגמרה במנוסה נרחבת.
FOMO הכליל והעצים את החוויה הזו מכיוון שכל כך הרבה יותר מחייהם של אנשים הפכו להיות מתועדים בפומבי ונגישים בקלות.
יתרה מכך, נטייה נפוצה היא לפרסם חוויות חיוביות (כגון בילוי במסעדה נהדרת) ולא על חוויות שליליות (כגון דייט ראשון גרוע).
מחקרים מצאו כי הסבירות לחוות פחד מהחמצה קשורה לחרדה או לדיכאון.
הסופר פטריק ג'יי מקגיניס טבע את המונח FOMO והפך אותו לפופולרי במאמר מאמר משנת 2004 ב-"The Harbus", המגזין של בית הספר לעסקים של הרווארד.
המאמר נקרא "McGinnis' Two FOs: Social Theory at HBS" (שני ה-FOs של מקגיניס: תיאוריה חברתית ב-HBS), והתייחס גם למצב קשור אחר - "פחד מאופציה טובה יותר" (Fear of a Better Option,FOBO), ולתפקידם בחיי החברה של בית הספר.
מקורו של FOMO נמצא גם במאמר "הארבוס" משנת 2004 מאת האקדמאי ג'וזף ריגל.
נכון לעכשיו, המונח שימש כהאשטאג במדיה החברתית והוא הוזכר במאות כתבות חדשותיות, ממקורות מקוונים כמו Salon.com ועד לעיתונים מודפסים כמו הניו יורק טיימס.
חרדת החמצה היא הפחד "לא לדעת שמשהו קורה", או החשש מחוסר קשר עם אירועים, חוויות ואינטראקציות חברתיות.
אנשים, הלוקים בחרדת החמצה לא יודעים בדיוק מה הם מחמיצים ובכל זאת יש בהם תחושה חזקה של פחד מכך שאחרים מבלים טוב יותר בזמנם הפנוי.
חרדת החמצה עשויה לנבוע ממגוון רחב של פעילויות חברתיות שאדם נעדר מהן, כגון פגישה חברתית, צפייה בתוכנית טלוויזיה, חתונה, מסיבה, או מסעדה טובה.
לחרדת החמצה יכולות להתלוות תגובות פיזיות שונות, כמו הזעה או שינויי התנהגות בעולם האמיתי.
על פי סקר, שנערך בארצות הברית ובבריטניה, רוב בוגרי דור ה-Y (ילידי שנות ה-80 עד שנות ה-90) נענים בחיוב לכל הצעה כי הם חוששים להחמיץ דבר-מה.
כמחצית מהנשאלים אמרו כי התנהגות זו גרמה להם לאבד עניין בנושאים ותחומי עניין חדשים.
יתרה מזו, חרדת ההחמצה משמשת כתירוץ לשימוש מוגבר ברשתות החברתיות והדבר עלול לגרום להסחת דעת מדברים נצרכים.
בנוסף לכך, התנהגות כפייתית כגון בדיקה תכופה של עדכונים ברשתות החברתיות עלולה לפגוע במיומנויות חברתיות ובקשרים חברתיים בעולם האמיתי.
אנשים הופכים לפעילים ברשתות חברתיות כדי למלא צרכים ספציפיים, כגון הצורך לקבל מידע או להישאר בקשר עם אחרים דרך הרשת החברתית.
אנשים הלוקים בחרדת החמצה מוצאים מפלט קל ברשתות חברתיות, אך אלה אינן יכולות להחליף תקשורת חברתית פנים-אל-פנים.
במקרים מסוימים, אנשים עם חרדת החמצה חווים רמה גבוהה יותר של בדידות, מה שמוביל דווקא להתגברות חרדת ההחמצה.
על פי תאוריית ההגדרה העצמית, קיימים שלושה צרכים פסיכולוגיים בסיסיים: סיפוק תחושת הכשירות, ההשתייכות, והחירות האישית.
מחקרים גילו קשר מובהק בין רמה נמוכה של סיפוק הצרכים הבסיסיים לבין חרדת ההחמצה.
בנוסף, בערך ארבעה מתוך כל עשרה אנשים צעירים דיווחו כי הם לוקים בחרדת החמצה לעיתים קרובות.
ככל שהגיל עולה, חרדת ההחמצה יורדת.
כמו כן, גברים נוטים יותר מנשים ללקות בחרדת החמצה.
הודות לחידושים טכנולוגיים, לקידמה, לזמינות ולנגישות למדיה חברתית, עולה הרצון והצורך לבדוק התרחשויות, התנסויות והזדמנויות, המפורסמות באמצעותה.
הצורך המיידי בסיפוק נובע מהחשש שאנשים במעגלים חברתיים שונים חווים דבר מה שהפרט איננו חלק ממנו.
על פי תאוריית ההגדרה העצמית (Self determination theory), אנשים מונעים מהצורך להיות חלק מקבוצה וגם להיות בעלי קשרים משמעותיים בקבוצת השווים שלהם.
חרדת ההחמצה והצורך בשייכות חברתית משתלבים, פעמים רבות, זה בזה.
בעוד מוטיבציה אוטונומית קיימת כאשר אדם מונע בעיקר ממטרות פנימיות, מוטיבציה נשלטת מאפיינת אדם, אשר מונע בעיקר על ידי כוחות חיצוניים ועל ידי הרצון לקבל אישור של אחרים.
חרדת ההחמצה היא, ככל הנראה, תוצאה של מוטיבציה נשלטת, בשל הלחץ לפעול ולחשוב בהלימה עם קבוצה חברתית רחבה.
אנשים נוטים לחרדה ולדאגה כאשר הם חשים מנותקים מהתרחשויות, משיחות ומחוויות, שחווים מכרים ממעגלים חברתיים שונים.
החשש מהחמצה של מידע חברתי, המזין רשתות חברתיות, הוא אחד מן ההסברים לדיווח על נטייה להתמכרות לרשתות חברתיות.
כמו כן, ישנה זיקה בין מצב רוח ירוד, בדידות ושעמום לבין שימוש גובר במדיה חברתית ורמות גבוהות של חרדת החמצה.
במחקר, שבחן את הקשר בין מדיה חברתית לבין חרדת החמצה, נמצא כי סטודנטים שדורגו כבעלי רמה גבוהה של חרדת החמצה, נטו לבחון בתדירות גבוהה יותר את דפי הפייסבוק במהלך הרצאות ובמצבים חברתיים מגוונים נוספים וכן לשלוח הודעות בטלפון הנייד במהלך נהיגה.
צעירים, וגברים צעירים במיוחד, הם בעלי נטייה לרמות גבוהות יותר של חרדת החמצה.
במחקר נוסף שנערך נמצא כי משתתפים חוו חרדת החמצה כאשר נמנעה מהם הגישה למכשירי הטלפון הניידים שלהם.
חרדת החמצה והרגלי צפייה בטלוויזיה
חרדת ההחמצה מעודדת לצרוך טלוויזיה בקצב מהיר יותר על מנת להיות חלק משיח תרבותי רלוונטי.
ייתכן ומקור הצפייה ברצף (Binge-watching) של סדרות טלוויזיוניות הוא תוצר של מאבק בצורך נפשי ושל התמודדות עם חרדת ההחמצה ומהחשש מפני הדרה מהשיח התרבותי.
אנשים נוטים לחשוש מכך שהדיונים הערים ברשתות החברתיות יחשפו את המתרחש בתוכניות הטלוויזיוניות, שבהן טרם הזדמן להם לצפות.
אנשים חוששים שאם יחמיצו אירוע שיא טליווזיוני הם גם יחמיצו רגעים תרבותיים פופולריים וכך תימנע מהם האפשרות להשתתפות בשיח החברתי הנלווה לאירועים אלה.
חרדת ההחמצה נוגעת הן לחשש מהחמצה של שייכות ושותפות לשיח תרבותי הן להחמצה של ההנאה שהיא תוצר של צפייה טלוויזיונית משובחת.
אנשים חשים צורך להשהות פעילויות אחרות על מנת להימנע מפגיעה בשייכותם החברתית והתרבותית.
במחקר, שבחן את התפקיד של חרדת ההחמצה בהרגלי צפייה בטלוויזיה, נמצא כי בעלי רמת חרדת החמצה נמוכה נטו לצפות יותר בפרקים של סדרות טלוויזיה אחת לשבוע, בהתאם לשידורם באוויר.
לעומת זאת, בעלי רמת תחושת החמצה גבוהה נטייה מוגברת לצפייה באירועי שיא בידוריים טלוויזיוניים ונטייה לצפייה מוגברת של סדרות דרמה בקצב של צפיית רצף.
כמו כן, בעלי רמה גבוהה של חרדת החמצה נוטים יותר לפרסם פוסט במדיה החברתית בנוגע לאירועי שיא טלוויזיוניים.
בגלל החשש מ"דליפת" מידע וחשיפה מוקדמת של העלילה על ידי צופים, לסדרות דרמה פוטנציאל גבוה יותר לצפיית רצף שמקורה בחרדת ההחמצה.
לעומת זאת, במקרה של תוכניות ריאליטי וסיטקומים, העלילה פחות מחייבת ומידת חרדת ההחמצה בהקשר זה נמוכה יותר.
עם זאת, גם בקיאות במתרחש בסדרות ריאליטי מאפשרות לקחת חלק פעיל בשיח תרבותי עירני, חרדת ההחמצה מניעה לצפייה באירועי שיא טלוויזיוניים בזמן אמת, לרוב מפני שהתוצאות של אירועים אלה מופצות במהירות במדיות החברתיות.
חרדת ההחמצה משפיעה על השינויים בהרגלי הצפייה המודרניים.
הסביבה התקשורתית המשתנה מאפשרת לצופה להיחשף לריבוי ערוצים ולתוכן רב ממדי ללא הגבלה ואת יכולת השליטה של הצופה בתוכן, באופן ובמועד הצפייה.
חלק מן ההנאה שבצפייה בטלוויזיה טמון ביכולת לדון בתוכן הטלוויזיוני עם קבוצת השווים ולהיות חלק משיח תרבותי.
קיים דחף מוגבר להבטיח תקשורת תמידית ושוטפת ולהיות חלק מדיונים שוטפים שמלווים את התוכניות.
חרדת החמצה אצל ילדים ובני נוער
יחד עם התפתחותן של רשתות חברתיות נוספות בעשור האחרון גרמו לעלייה מרקיעת שחקים בזמן שילדים מבלים באינטרנט.
מחקר שנערך בבריטניה מצא כי הזמן שהילדים מבלים ברשתות החברתיות גדל פי שניים בעשר השנים האחרונות.
בארצות הברית כרבע מבני הנוער מבלים אונליין בתדירות של "כמעט כל הזמן", כאשר 71% משתמשים במספר רב של רשתות חברתיות.
אף על פי שחלק מהילדים מצליחים להפיג את חרדת ההחמצה בעצמם, לא מעט ילדים נדרשים לכוחות נפשיים רבים כדי להתמודד עם FOMO.
בדרך כלל מדובר בילדים עם דימוי עצמי נמוך וחוסר ביטחון עצמי שנוטים יותר להיכנע להשפעת הרוב ולבטוח פחות בחירות פנימיות שלהם, מה שעלול ליצור בעיות וקשיים משמעותיים בהמשך.
כמו כן, המדיה החברתית מציעה תמונה ויזואלית חזקה לגבי מה שאחרים עושים וחושבים, גורם שיוצר לחץ חברתי להתנהג בדרכים מסוימות.
עם זאת, לפי הסקר שנערך באוסטרליה, המדיה החברתית גם מסייעת לבני הנוער לבנות מערכות יחסים חזקות יותר, להציב מטרות ויעדים טובים יותר, לחפש עזרה והכוונה ולהרגיש חלק מקהילה גלובאלית.
קיימות דרכים לסייע בהשגת האיזון הנכון בשימוש במדיה החברתית אך ילדים ומתבגרים זקוקים לתמיכה כדי לעשות זאת.
על כן, חשוב כי הורים ידונו עם ילדיהם בנושא וישמרו על פתיחות והבנה.
ניתן להתחיל במענה על שאלון קצר הבודק את רמות חרדה ההחמצה של הילד או המתבגר.
בנוסף, ניתן לנהל את השימוש במדיה החברתית על ידי הפעלת המוד "לא להפריע" בזמן הגלישה בפייסבוק, כיבוי צליל ההתראות או שימוש בטכניקות כמו משחק "ערימת פלאפונים" שבו כל המשתתפים מניחים את הפלאפונים שלהם זה על זה ומתחרים ביניהם מי יצליח לא לבדוק את המכשיר שלו לפרק הזמן הארוך ביותר.
בעידן הטכנולוגי קל לזהות שימוש בתופעה בפרסומות, בססמאות כמו "אל תפספסו את זה!".
כך למשל, במסע פרסום להפחתת צריכת אלכוהול נאמר כי "שתייה מוגזמת תגרום לך להחמיץ את כל הכיף במסיבה".
טכניקת פרסום נפוצה המנצלת את חרדת ההחמצה היא השקת מבצע שיווקי והצגת טיימר המציג את הזמן הנותר עד לסיום המבצע.
FOBO - פחד מאופציות טובות יותר (meaning Fear of Better Options) - נטבע על ידי איש ההון סיכון והסופר האמריקאי פטריק ג'יימס מקגיניס בזמן שהיה סטודנט בבית הספר לעסקים של הרווארד.
מקגיניס מתארת את ה-FOBO כתוצר לוואי של עולם היפר-עסוק ומקושר בו הכל נראה אפשרי, וכתוצאה מכך, אנשים מפונקים בבחירה.
ROMO הוא מונח שנטבע במהלך מגפת ה-COVID-19 המייצג את המציאות של החמצה (Reality of Missing Out).
ROMO מתאר את התחושה של הידיעה שאדם מפסיד דברים.
FOMOMO מתייחס למקרה קיצוני יותר של FOMO המתרחש כאשר המכשיר הנייד של האדם אינו שמיש, וכתוצאה מכך חרדה הנגרמת מחוסר היכולת לראות מה הוא מפסיד במדיה החברתית.
ללא אפשרות לראות פוסטים של חברים ברשתות החברתיות, אפשר להניח אוטומטית שאלו בפיד המדיה החברתית שלך נהנים יותר ממך.
MOMO מייצג את תעלומת ההחמצה (Mystery Of Missing Out), ומתייחס לפרנויה שמתעוררת כאשר החברים של אדם אחד לא מפרסמים שום דבר ברשתות החברתיות וכתוצאה מכך האדם מפתח מחשבות וניסיונות לשער את מה שהוא עלול להחמיץ.
FOJI ראשי תיבות של Fear Of Joining In - הפחד להצטרף.
מתייחס לפחד מפרסום ברשתות חברתיות מתוך דאגה שאף אחד לא ירצה להתחבר, לעקוב או להיות חבר איתך.
FOJI נתפס לעיתים קרובות כהיפך מ-MOMO.
BROMO מתייחס למקרים שבהם החברים ("אחים" (BRO - אחי באנ')) מגנים עליהם מפני החמצה.
דוגמה ל-BROMO תהיה אם החברים של מישהו נמנעו מלפרסם תמונות מהלילה שלהם מחשש לגרום למישהו להרגיש מנותק.
NEMO יכול להתייחס לאנשים שנמצאים ברשתות מקוונות, אך לא בודקים אותם לעיתים קרובות.
SLOMO ראשי תיבות של Slow to Missing Out - איטי עד להחמצה, ומתייחס לתחושה ההדרגתית שמפספסים.
JOMO מייצג את Joy of Missing Out - שמחת ההחמצה, ומתייחס לתחושת ההנאה בעת החמצה.
שנטבע בשנת 2004 על ידי Anil Dash (בלוגרית ומנכ"לית חברת התוכנה Glitch), JOMO היא אמונה חיובית יחסית שניתוק כל המדיה החברתית והמכשירים הדיגיטליים יכולה לגרום לאושר.
JOMO עוסק בהנאה מההווה מבלי להרגיש חרדה להחמיץ משהו.
אין מדובר בבידוד עצמי, אלא ביצירת זמן להתנתק ולהיטען מחדש.
הוא מייצג את הפחד מהתעלמות מוחלטת ומתייחס לנחיצות לשמור על נוכחות מקוונת כדי להרגיש מאומת כאדם.
חרדל דיז'ון הוא חרדל שמקורו בצרפת, נקרא על שם העיר דיז'ון שבמחוז בורגון.
העיר הייתה מרכז ייצור של חרדל בימי הביניים וקיבלה זכויות בצרפת במאה ה-17. הממרח נוסה לראשונה על ידי פיליפ השישי, מלך צרפת, והוא צבר פופולריות ב-1856 לאחר שטבח שינה את מרכיביו והחליף חומץ בתחמיץ ענבים, נוזל חומצי העשוי מענבים לא בשלים.
כיום מרכיבי הממרח הם זרעי חרדל חום, יין לבן או תערובת של חומץ בן יין, מים ומלח המדמים את טעמו של תחמיץ הענבים.
חרדל הדיז'ון משמש תוסף בארוחות רבות כממרח, וכן ניתן לשלבו עם חומרים אחרים ליצירת רוטב.
בצרפת ישנו רוטב מסורתי המכונה "דיז'ונז" שהוא תערובת של חרדל דיז'ון ומיונז.
ב-2008, חברת יוניליוור ההולנדית, אשר בבעלותה מספר מפעלי חרדל באירופה, החליטה לסגור את המפעל "אמורה" שייצר חרדל דיז'ון.
מ-15 ביולי 2009 "חרדל דיז'ון" אינו מיוצר ונארז בעיר דיז'ון, אלא בעיר דרומית לה.
80% מזרעי החרדל המשמשים ליצירת חרדל דיז'ון בעולם מקורם הוא מקנדה ולא מצרפת.
מקורו של המותג "גריי פופון" שמייצר חרדל דיז'ון הוא מהעיר דיז'ון משנת 1866.
"חרדל דיז'ון" לא זכה לכינוי מקור מבוקר, תו התקן הצרפתי הניתן לאזורים גאוגרפיים מסוימים בצרפת המייצרים מאכלים.
לעומת זאת ל"חרדל בורגונדי", הגנה מאז 2010.
המונח חרדים אנוסים מתייחס לחרדים החיים בחברה החרדית ושומרים בפומבי על אורח חיים חרדי, אך אינם מאמינים בעקרונות האמונה המקובלים בציבור האורתודוקסי, ולעיתים אף עוברים בסתר על חלק ממצוות הדת המרכזיות, כגון שמירת שבת או דיני הצניעות.
היוצאים בשאלה שונים מהם בכך שהם נוהגים באורח חיים חילוני בצורה גלויה.
רוב החרדים האנוסים מתאמצים למנוע את חשיפתם ככאלה, ואין נתונים ברורים לגבי היקף התופעה.
יש המשערים שהחשיפה לאינטרנט גרמה לעלייה במספרם.
לרוב, המונח "חרדים אנוסים" מתייחס לאנשים שנולדו בתוך החברה החרדית, או הצטרפו אליה בהמשך חייהם, וניהלו בעבר אורח חיים חרדי לכל דבר, אלא שבשלב מסוים הם עברו מעין הליך פנימי של יציאה בשאלה, שגרם להם להפסיק להגדיר את השקפתם כחרדית; עם זאת, הם ממשיכים להתנהל כחרדים, לעיתים רק למראית עין.
יש להבדיל בינם לבין יהודים חרדים שאינם מקיימים את כל מצוות היהדות החרדית וחוקיה, אך ממשיכים להגדיר עצמם כחרדים וכחלק מהחברה החרדית.
החרדים האנוסים ממשיכים להתלבש ולהסתפר כחרדים, לשמור שבת לפחות למראית עין, להניח תפילין, או, אצל נשים, להדליק נרות שבת, לכסות את השיער ולשמור חיצונית על שאר חוקי הדת והחברה שהם חיים בה.
ואולם חלקם, בעת שהם לבדם או כאשר הם בחברת אנשים מסוימים, אינם שומרים מצוות.
סיבות לקיום אורח חיים חרדי אנוס
בדרך כלל, הסיבות לכך שהחרדים האנוסים בוחרים להמשיך בקיום אורח החיים החרדי כלפי חוץ, אף על פי שאינם חרדים בהשקפתם, הן משפחתיות וחברתיות.
חרדים אנוסים רבים הם נשואים והורים לילדים, והם מעדיפים המשך שמירה על התא המשפחתי ועל אורח חיים חרדי למראית עין, על פני יציאה בשאלה גלויה, שעלולה להוביל לפירוק התא המשפחתי או לפגיעה בקרובים אליהם.
אחרים עושים זאת מסיבות חברתיות, כגון החשש מנידוים על ידי הקהילה והמשפחה, או החשש להתרחקות כפויה מהן.
סיבות אחרות לקיום אורח החיים האמור יכולות להיות כלכליות.
למשל, בעלי עסקים הפועלים בתוך החברה החרדית, או אנשים התלויים כלכלית בהורים או במשפחה ואינם מסוגלים לכלכל את עצמם באופן עצמאי.
המונח "חרדים אנוסים" הוא מונח נפרד מיציאה בשאלה, שכן בעוד היוצאים בשאלה מנהלים, על פי רוב, אורח חיים חילוני בצורה מוצהרת, החרדים האנוסים שומרים כלפי חוץ על חזות חרדית.
למרות זאת, קשה להגדיר חלוקה דיכוטומית בין שני הציבורים הללו, שכן מחד גיסא, חלק מהיוצאים בשאלה מתלבשים כחרדים ונוהגים כמותם בצורה כלשהי כשהם מבקרים את בני משפחתם וחבריהם החרדים, ומאידך גיסא, חלק מהחרדים האנוסים מתנהגים כחילונים לכל דבר כאשר הם נמצאים בחברת אנוסים אחרים או בחברת יוצאים בשאלה וחילונים.
רוב המקרים של יציאה בשאלה מן החברה החרדית מתחילים בהתנהלותם של היוצאים כחרדים אנוסים.
חרדים אנוסים רבים מתמודדים עם קשיים הנובעים מקיום אורח חייהם.
הקשיים כוללים את החשש מהיחשפות ואת האתגר של החיים הכפולים.
חלק מהחרדים האנוסים אינם משתפים כמעט אף אדם בעובדת היותם אנוסים.
אחרים משתפים בכך חלק ממכריהם, וחלק מהם יוצרים קשר עם אנשים אחרים המקיימים אורח חיים דומה, ואף עם חילונים או יוצאים בשאלה.
יש מהם שאף מבלים במקומות בילוי חילוניים.
בניגוד ליוצאים בשאלה, שיכולים להיעזר בארגונים ובעמותות שנוסדו במטרה לסייע להם, נכון ל-2019, עדיין אין גופים רשמיים המסייעים לחרדים אנוסים.
עם זאת, קיימות עבורם קבוצות תמיכה וסיוע, רבות מהן ברשתות החברתיות ובאינטרנט בכלל.
כמו כן, נערכים מפגשים פנימיים של חלקם.
דפוסי פעולה של חרדים אנוסים
ישנם כמה סוגים של חרדים אנוסים:
אלה המסתירים את מצבם האמוני והדתי אפילו מבני משפחתם.
מרחב הפעולה שלהם מוגבל, והוא יתבטא למשל בחילול שבת כאשר כל בני הבית בבית הכנסת, או בתא השירותים כאשר מדובר בשימוש בטלפון סלולרי.
אלה שבני זוגם מודעים למצבם הרוחני והדתי של האנוס, אבל אינם משתפים איתו פעולה.
עדיין עליו להראות כלפי חוץ אל מול ילדיו את השקפת העולם החרדית.
כאשר שני בני הזוג הם חרדים אנוסים, הם יקיימו בפני עצמם אורח חיים חילוני בביתם, במקביל לחזות חיצונית חרדית שאותה יציגו בפני ילדיהם.
אם הילדים מספיק קטנים ועדיין לא התחילו ללמוד בתלמוד תורה, זה יכול להתבטא במעבר לאזורי מגורים שאינם חרדיים במובהק, אך סמוכים לאזורים חרדיים, ולכן כאלו שהמגורים בהם אינם מעידים על עזיבת החברה החרדית.
כך משפחתם והקהילה הסובבת עדיין יכולות לחשוב שהם חרדים.
חרדת איון היא פחד מהרס שעלול לקרות לנפש או לגוף, כאשר הטריגרים לפחד הם איומים הישרדותיים על אותו האדם.
חרדת האיון יכולה לבוא לידי ביטוי בכמה אופנים: תחושה של חוסר אונים, תחושה של התמזגות עם האחר, תחושה של נטישה, תחושה של התפרקות, תחושה של ניכור, תחושה של מוצפות רגשית ותחושה של חדירה לפרטיות.
רקע היסטורי של התפתחות המושג
המושג הוזכר לראשונה במאמרו של זיגמונד פרויד, האגו והאיד משנת 1923 שם הוא כתב שפחד מאיון נובע מהפחד של האני (אותו הוא מכנה האגו) אל מול האיומים מהמציאות והדחפים של האדם.
אמנם, על פי פרויד החרדה העיקרית בגיל הילדות היא חרדת הסירוס.
מלאני קליין חקרה חרדות בילדות המוקדמת והסיקה כי קיימת חרדה כללית, חרדת האיון, שהיא קדומה יותר ואשר חרדת הסירוס היא אחת מביטוייה.
פסיכואנליטיקאים נוספים פיתחו מושג זה אך כינו אותו בשמות אחרים: "חרדה ללא מובן" של דונלד ויניקוט, "אימה חסרת שם" של וילפרד ביון, "חרדת התפרקות" של היינץ קוהוט.
מתוך התאוריה של פרויד ניתן להסיק שחרדת איון מאפיינת יותר אנשים פסיכוטיים.
זאת בעקבות קושי בהבחנה שלהם בין פנים לחוץ, ובעת איום פנימי של יצר המוות של האדם הפסיכוטי, הוא חווה זאת כסכנה המגיעה מבחוץ ומאיימת על הישרדותו.
מלאני קליין ראתה את שורשי החרדה הזו ביצר המוות, והיא תיארה את האופן שבו החרדה הזו באה לידי ביטוי בהתאם לעמדות דרכם התינוק תופס את העולם בשנה הראשונה לחייו: העמדה הסכיזו-פרנאודית והעמדה הדיכאונית.
העמדה הסכיזו-פרנואידית היא העמדה של התינוק בשלב ראשוני יותר בחייו שבו הוא אינו תופס את אִמו כדמות שלמה, והוא נצרך לפצל את השָד שמזין אותו לשתי דמויות שונות – כאשר השָד מספק לו את צרכיו הוא שָד טוב וכאשר הוא לא מספק לו את צרכיו הוא שָד רע.
בשלב זה התינוק מפנה את יצר המוות שלו כלפי השָד הרע ומתקיף אותו בפנטזיה שלו, ובעקבות זאת מפחד מכך שהשָד הרע ירדוף אותו, ינקום בו וישמיד אותו ומכאן חרדת האיון.
בהתפתחות תקינה, לאחר השלב הסכיזו-פרנואידי, התינוק עובר אל העמדה הדיכאונית שבו הוא מבין שאִמו היא דמות שלמה שכוללת את השָד המזין-הטוב ואת השָד שלפעמים אינו מזין-הרע.
התינוק, שרגיל להפנות את תוקפנות שלו אל עבר השָד הרע, מבין כעת שהוא בעצם מפנה את התוקפנות אל עבר אִמו שהוא אוהב, שכן כלולה בה גם השָד הטוב.
בעקבות כך התינוק פוחד שהוא הורס את אִמו, ופחד זה הוא ההתפתחות של חרדת האיון שהיה לו בעמדה הסכיזו-פרנואידית, אך כעת הפחד הוא מכך שהדמות האהובה תיהרס.
העמדות הסכיזו-פרנואידית והדיכאונית מלווים את האדם לאורך כל חייו ומבטאות דרכי תפיסה של המציאות.
בהתאם לכך, חרדת האיון של אדם שנמצא בעמדה הסכיזו-פרנואידית תחווה בצורה של התקפה על עצם הקיום שלו עצמו, ואילו חרדה לקיומם של דמויות אהובות תאפיין אדם שנמצא בעמדה הדיכאונית.
חרדת איון אצל תאורטיקנים נוספים
"חרדה ללא מובן" – ויניקוט טען שהתינוק בתחילת דרכו בעולם הוא על סף חרדה שהיא ללא מובן, כלומר היא ללא משמעות, וכאשר האֵם מספקת לתינוק את צרכיו היא מגינה עליו מהחרדה הזו.
לפי ויניקוט כאשר הסביבה של התינוק אינה מספקת לו את צרכיו בצורה מינימלית, יהיה שבר בתחושת הרציפות שלו ובעתיד הוא יחווה חרדות ללא מובן באופן שכיח יותר.
החרדה ללא מובן יכולה להתעורר בעקבות כשל בסיפוק צרכים ויכולה להתבטא בכמה אופנים: תחושת התפרקות, תחושה של נפילה אינסופית, תחושה של זרות מהגוף ותחושת איבוד התמצאות.
"אימה חסרת שם" – ביון הדגיש בתאוריה שלו את הצורך של התינוק במשמעות.
למשל כאשר התינוק רעב ובוכה, בתחושה שלו הוא במצוקה אינסופית וללא הבנה למה.
אם אמא שלו מפרשת זאת כרעב ומזינה אותו, מלבד המזון הוא מקבל גם משמעות לאימה חסרת השם שהייתה לו – רעב.
לפי ביון הנפש של התינוק כאוטית וללא ארגון, והמשמעות מארגנת בעבורו את העולם.
אצל המבוגר האימה חסרת השם עולה באדם כאשר הוא חווה איבוד משמעות.
למשל, במקרים של טראומה לעיתים עולה אימה זו בעקבות אי היכולת של האדם הטראומתי לתת משמעות למה שקרה לו.
"חרדת התפרקות" – היינץ קוהוט הדגיש בתאוריה שלו את מושג "העצמי" וטען שלתינוק יש שלושה צרכים בסיסיים שאם הם מתמלאים העצמי של התינוק יהיה בריא.
צרכים אלה הם: 1. הצורך באידיאליזציה – הצורך של הילד להעריץ את ההורה ולראות אותו כאידיאל ולאחר מכן להזדהות איתו.
2. הצורך בהתפעלות – הצורך של הילד שההורה יתפעל ממנו.
3. הצורך בלהיות שייך – הצורך של הילד להרגיש חלק מקבוצה (משפחה ולאחר מכן חברים ותרבות).
כאשר צרכים אלה לא מתמלאים, העצמי אינו חזק דיו, וכאשר אותו האדם חווה איום על העצמי שלו הוא חווה חרדה של התפרקות העצמי.
חרדת איון ניתנת לאבחון על ידי מבחן רורשאך, בעיקר לאבחון החלקים הלא מודעים של חרדת האיון.
בשנת 2007 מרווין הורביץ פיתח את "השאלון על החוויה של הורביץ" (HEI/50), שמאפשר לאבחן את החלקים השונים והמודעים של חרדת האיון.
למשל, באדם אחד יכולה חרדת האיון לבוא לידי ביטוי בעיקר בכך שהוא מרגיש מוצף באופן תמידי על ידי עבודה או משפחה.
באדם אחר לעומת זאת יכולה חרדת האיון לבוא לידי ביטוי בכך שהוא מרגיש חוסר אונים תמידי כי הוא לכוד בשקר כלשהו שמספר לסביבתו.
גורמי סיכון לקיום חרדת איון
חרדת איון תופיע בצורות השונות שלה באופן שכיח יותר אצל מי שיש לו:
היסטוריה של חוויות חיים טראומטיות.
הגישה הטיפולית המומלצת לחרדת איון היא פסיכותרפיה פסיכואנליטית אשר מכוונת לטיפול בחרדה, ואשר מסייעת למטופל לפתח פונקציות אגו בדגש על היכולת לשאת רגשות ויכולות וויסות.
בנוסף, על הטיפול לכלול לימוד כלים לניהול הסימפטומים שנגרמים מחרדת האיון, שיעזרו למטופל להגן על עצמו כאשר הסימפטומים יופיעו.
חרדת אקלים הידועה גם כחרדה אקולוגית (eco-anxiety) ולחץ אקלימי (eco-distress) הוא מונח המשתמש לתיאור "פחד כרוני מפני אבדון סביבתי".
תופעת חרדת האקלים נחקרת באופן מקיף מאז שנת 2007, וקיימות לה הגדרות שונות אשר עדיין נמצאות בשימוש.
הגדרה נפוצה נוספת למונח היא: "התחושה הכללית שהיסודות האקולוגיים של הקיום נמצאים בתהליך של קריסה".
חלק מהחוקרים משתמשים במונח "חרדה אקולוגית" כמילה נרדפת ל"חרדת אקלים", בעוד שאחרים מעדיפים לראות בהם מונחים נפרדים.
בעוד שחלק גדול מהשיבוש האקולוגי נובע משינויי אקלים, חלקם נגרמים מפעילות אנושית ישירה, כגון בירוא יערות.
מצב של חרדת אקלים אינו נחשב לאבחנה רפואית, אלא כתגובה רציונלית למציאות של שינויי אקלים, אולם מקרים חמורים של חרדה מסוג זה עלולים להשפיע על בריאות הנפש אם הם נותרים ללא טיפול.
חרדה אקלימית היא רגש לא נעים, אם כי הוא יכול להיות ניתן להסתגלות, ולהניע התנהגות מועילה כמו איסוף מידע רלוונטי בנושא.
עם זאת, הוא יכול להתבטא גם בהימנעות מעימותים, או אפילו להיות "משתק".
אנשים מסוימים דיווחו שהם חווים כל כך הרבה חרדה ופחד לגבי העתיד בצל שינויי האקלים, עד כדי כך שהם בוחרים לא להביא ילדים לעולם.
בשנת 2017 גדלה במהירות תשומת הלב בציבור באשר לחרדה אקלימית, ובמיוחד מאז סוף 2018, כאשר פעילת הסביבה השוודית גרטה טונברי דנה בפומבי בחרדה האקלימית שלה.
בשנת 2018, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה פרסמה דו"ח בנושא השפעת שינויי האקלים על בריאות הנפש.
בדו"ח נכתב, בין היתר, כי "שינויים הדרגתיים וארוכי-טווח באקלים יכולים גם להציף מספר רגשות שונים, לרבות פחד, כעס, תחושות של חוסר אונים או תשישות".
באופן כללי הנושא נוטה להשפיע בצורה הרבה ביותר על צעירים.
הלחץ הקשור לאקלים אשר משפיע על בני נוער ואנשים בשנות ה-20 לחייהם הושווה לפחדים מהמלחמה הקרה שאחזה בצעירים מדור הבייבי בום שהגיעו לבגרות תחת איום של השמדה גרעינית.
מחקר מצא כי על אף שישנן חוויות רגשיות מוגברות הקשורות להכרה ולציפייה לשינויי האקלים ולהשפעתם על החברה, אלו הן מטבען ניתנות להסתגלות.
יתר על כן, עיסוק בחוויות רגשיות אלו מוביל להגברת החוסן, יכולת הפעולה העצמאית, התפקוד הרעיוני והפעולה הקולקטיבית.
אנשים מתבקשים למצוא דרכים קולקטיביות לעבד את החוויות הרגשיות הקשורות לאקלים על מנת לתמוך בבריאותם הנפשית וברווחתם.
סקר שפורסם בספטמבר 2021 ונערך בקרב 10,000 צעירים ברחבי העולם, מצא שכמעט 60% היו מאוד מודאגים או מודאגים במיוחד משינויי האקלים.
שני שלישים אמרו שהם חשים עצובים, מפוחדים וחרדים, בעוד שקרוב ל-40% דיווחו שהם מהססים להביא ילדים לעולם.
דו"ח מאוקטובר 2021 המבוסס על סקרים שנערכו בבריטניה מצא כי 78% מהנשאלים הביעו מידה מסוימת של חרדה אקולוגית.
הדו"ח לא מצא הבדל משמעותי ברמות החרדה האקולוגית בהתבסס על גיל או מעמד חברתי.
עם זאת, הוא מצא שנשים (45%) נטו יותר באופן ניכר לדווח על רמות גבוהות של חרדה אקולוגית, בהשוואה לגברים (36%).
מחקר משנת 2022 שהוזמן על ידי האקדמיה האמריקאית לרפואת שינה דיווח כי "חרדות סביב שינויי האקלים ובעיות סביבתיות" גרמו לנדודי שינה בקרב 70% מהאמריקאים.
אף על פי שהרעיון של חרדה אקולוגית וחרדה משינויי אקלים צבר תאוצה, אחד הנושאים המובילים הנוכחיים בספרות המדעית מביע דאגה לגבי ההערכה שלהם.
תפיסה זו של חרדה וצער אקלימיים או אקולוגיים היא מרחיקת לכת בשל האופי הנרחב של המודעות לשינויי האקלים, המתאפשרת באמצעות התקשורת מבוססת-הטכנולוגיה של ימינו.
שינויי האקלים הם איום חמור, מתמשך וגלובלי המאופיין במידה רבה בחוסר ודאות וחוסר הבנה.
מסיבה זו, חרדה וצער בקרב בני אדם הם תגובות טבעיות ורציונליות עבור אלה שחשים פחד או חוסר שליטה.
לדוגמה, תחושות מסוג זה עשויות לצוץ אצל אנשים שנאלצים לעזוב את בתיהם, להתמודד עם אי ודאות לגבי הסביבה שלהם בעתיד, או לחוש דאגה לפגיעה העתידית של ילדיהם.
ניתן לחלק את הצער האקלימי לשלוש קטגוריות: הפסדים אקולוגיים פיזיים, המחסור בידע בנושאי סביבה והפסדים עתידיים צפויים.
אלה המסתמכים באופן הדוק ביותר על הקרקע ועל פעילויות המבוססות על קרקע עבור מחייתם ורווחתם, כגון ילידים וחקלאים, פגיעים במיוחד להידרדרות במצב בריאות הנפש.
השפעות פסיכולוגיות אקלימיות אחרות נחקרות פחות היטב מאשר חרדה אקלימית.
השפעות אלו כוללות דיכאון אקלימי, כעס אקלימי ומצבים של הכחשה או חוסר תחושה, שעלולים להיגרם כתוצאה מחשיפה רבה מדי להצגה של איום האקלים באופן זורע בהלה.
מחקר שהשתמש בניתוח גורמים מאשש על מנת להפריד בין ההשפעות של חרדה אקלימית, דיכאון אקלימי וכעס אקלימי, מצא שכעס אקלימי הוא הטוב ביותר לרווחתו של האדם, וגם טוב להנעת המעורבות בפעולה קולקטיבית ואינדיבידואלית כאחד, כדי למתן את שינויי האקלים.
דו"ח אחר, משנת 2021, מצא כי כעס אקולוגי נפוץ יותר באופן משמעותי בקרב צעירים.
הצעד הראשון של מטפלים בטיפול בחרדה אקולוגית הוא להבין שתגובה של פחד למצב אמיתי אינה פתולוגית.
פחד אקולוגי הוא תגובה נורמלית לחלוטין, גם אם הקליינט רואה אותה כמטרידה מאוד.
מטפלים צריכים להתייחס ברצינות להפחדים של הקליינטים מהמצב ו"לא להניח שהם בעיה נפשית לא-מתפקדת או שאדם הסובל מחרדה אקלימית הוא חולה בצורה כלשהי".
עם זאת, פחד וחרדה מהתחממות כדור הארץ עלולים להחמיר מצבי בריאות נפשית קיימים.
התסמינים כוללים עצבנות, נדודי שינה, חוסר תיאבון, התקפי חולשה, התקפי חרדה ועוויתות.
מבחינת טיפולית, מודלים אינדיבידואליסטים של בריאות הנפש "לא נועדו להתמודדות עם טראומה קולקטיבית בקנה מידה פלנטרי".
טיפולים לא-קליניים שונים, אפשרויות לעבודה קבוצתית, פורומי תמיכה אינטרנטיים וספרים לעזרה עצמית הם אפשרות זמינה עבור אנשים הסובלים ממצבים פסיכולוגיים פחות חמורים.
חלק מההשפעות הפסיכולוגיות אינן דורשות צורה כלשהי של טיפול, ואף יכולות להיות חיוביות: למשל, דאגה משינויי האקלים יכולה להיות קשורה בצורה חיובי לחיפוש מידע ולתחושת יכולת להשפיע על בעיות כאלה.
באופן כללי, פסיכותרפיסטים אומרים שכאשר אנשים נוקטים בפעולה, בין אם על ידי שינוי אורח חייהם על מנת להפחית את פליטות הפחמן שלהם, או על ידי מעורבות באקטיביזם חברתי, הדבר מפחית את רמות החרדה שלהם על ידי הבאת תחושת העצמה אישית ותחושות של קשר עם אחרים בקהילה.
פסיכולוגים רבים מדגישים כי בנוסף לפעולה, יש צורך בבניית חוסן נפשי כדי למנוע שחיקה.
סקירה משנת 2021 של ספרות מדעית מצאה כי תגובות רגשיות למשבר יכולות להיות ניתנות להסתגלות כאשר לאדם יש את היכולת והתמיכה לעבד רגש זה ולהתבונן בו.
במקרים אלה, אנשים מסוגלים לצמוח מניסיונם ולתמוך באחרים.
בהקשר של שינויי אקלים, יכולת זו להתבוננות עמוקה נחוצה כדי לנווט את האתגרים הרגשיים איתם מתמודדים אינדיבידואלים וחברות כאחד.
מספר ארגוני פסיכולוגיה עוסקים בפסיכולוגיה אקלימית .
חוקרים ציינו כי יש צורך בגישה מערכתית על מנת לספק אמצעים שונים לאנשים בקשר להשפעות של בעיות אקולוגיות ושינויי אקלים על בריאות הנפש.
ארגונים מסוימים מספקים הדרכה אינטרנטית כדי לסייע למטפלים לסייע לילדים ולצעירים בהתמודדות עם החרדה האקולוגית שלהם, לדוגמה הקולג' המלכותי לפסיכיאטרים .
חרדת ההשפעה הוא ספר משנת 1973 של חוקר ספרות הרולד בלום המעמיד דגם תאורטי לתיאור של תולדות התפתחותה של השירה והיחסים בין משוררים מוקדמים יותר לאלו שבאים בעקבותיהם.
הספר עוסק ביחסים של משורר מתחיל עם משורר ותיק ממנו.
בסיס ספרו של בלום מעמיד את המשורר כחי במעין קהילת משוררים, אליהם הוא בהכרח מגיב בצורה זו או אחרת.
לפיכך בלום עסק בספרו בהשפעה של המשוררים זה על זה ובאופן שבו היא פועלת.
הוא שואל: האם המשורר החדש מודע להשפעת קודמו עליו?
האם הוא רוצה בהשפעה זו?
האם בכך שהוא מגיב לשירו של משורר אחר, כל היצירות הן יצירות זהות עם שינויים קלים, או שמא ניתן לראות הבדלים שנובעים מסוג השפעה אחר?
בלום עוסק במשוררים הגדולים של השירה האנגלית, כלומר ביצירות שמרכיבות את הקאנון הספרותי האנגלי.