tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משה מישקינסקי נפטר בתל אביב ב-1998, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
אחיו הגדול, יצחק עברי, היה עיתונאי, עורך ומתרגם עברי.
ראשית תנועת הפועלים היהודית ברוסיה: מגמות יסוד; העורך: א' תרשיש, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב; הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
עיונים בסוציאליזם היהודי: אסופת מאמרים, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון; תל אביב: המכון לחקר התפוצות – אוניברסיטת תל אביב; חיפה: מכון גוטאיינר לחקר הבונד ותנועת הפועלים היהודית – אוניברסיטת חיפה, תשס"ד 2004.
משה מישקינסקי (עורך), סוציאליזם יהודי ותנועת הפועלים היהודית במאה ה-19, ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית – מרכז שזר להעמקת התודעה ההיסטורית היהודית ('סוגיות בתולדות עם ישראל: לקט מאמרים'), תשל"ו.
א"ש ליברמן, כתבות ומאמרים ב"ופריוד" (1875–1876); ההדיר והוסיף מאמר-מבוא, הקדמה והערות מ' מישקינסקי, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – בית הספר למדעי היהדות על שם חיים רוזנברג, בשיתוף מכללת בית ברל – היחידה לתולדות תנועת העבודה בעם ישראל ('מקור ומחקר'), תשל"ז.
מ' רוזנטל ופ' יודין (עורכים), מילון פילוסופי קצר; עברית: א' ישורון, מ' מישקינסקי, י' עשת; עריכה: ש' צירולניקוב, מהדורה ג, מעובדת ומושלמת, תל אביב: מדע וחיים, 1954.
יוסף חליפמן, הדבורים: הביולוגיה והישגי המדע של הדבורים; תרגם מ' מישקינסקי; ערכו א' בן נריה וש' אבן שושן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד – ארגון מגדלי דבורים, תש"ך 1959.
א' רודין ומ' דראגומאנוב, [קול קורא] מאת חבורת סוציאליסטים יהודים (1880); בתרגום מ' מישקינסקי.
פ"ב אקסלרוד, על משימותיה של האינטליגנציה היהודית הסוציאליסטית (1882); בתרגום מ' מויאל, ירושלים: אקדמון ('קונטרסים לתלמידים: מקורות ומחקרים'), תשכ"ו.
ארבעה נאומים של פועלים יהודים: עם הקדמה; בתרגום ת' דולז'אנסקי (הקדמה, נאומים א', ב', ג'), מ' מישקינסקי (נאום ד'), ירושלים: אקדמון ('קונטרסים לתלמידים: מקורות ומחקרים'), תשכ"ז.
משה מָטוּס (מָטוּסוֹבסקי) (Moshe Matus (Matusovski); 1908, ורשה, פולין הרוסית – 23 בנובמבר 1958, י"א בכסלו תשי"ט, טורונטו, קנדה) היה צייר ישראלי, שבעשור האחרון לחייו פעל בארצות הברית ובקנדה.
מטוס נולד ב-1908 בשם משה מטוסובסקי בעיר ורשה שבפולין הרוסית, במשפחה מסורתית וציונית, הבכור משלושת ילדיו של ד"ר יוסף מטוסובסקי, רופא שיניים.
היה חבר "השומר הצעיר" בוורשה.
בשנת 1924, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
התגורר בתל אביב והתחנך בגימנסיה הרצליה.
בסוף שנות ה-20, לאחר שסיים את לימודיו, למד בבצלאל ציור ופיסול אצל בוריס שץ.
בארץ נישא לשרה (סוניה), ובראשית שנות ה-30 נסע ללמוד כמה שנים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוז-אר) בפריז.
בשובו לארץ פעל בתל אביב והתגורר בה ברחוב שינקין 38.
משנות ה-30 היה לאחד הציירים הבולטים בארץ.
הוא צייר את התפאורה למחזה "ורשה" שהעלה תיאטרון "הבימה", ולאירועים ציבוריים אחרים בארץ.
בשנות ה-30 וה-40 אייר עשרות ספרי ילדים עבריים שראו אור בארץ.
לדברי מבקר האמנות גבריאל טלפיר, מטוס
מטוס צייר יצירות סימבוליות גדולות, לצד ציורים סמי-אבסטרקטיים.
עבודתו האמנותית זכתה לעניין והערכה, וציוריו נרכשו על ידי אספנים ועל ידי מוסדות ומוזיאונים בארץ, בהם האוניברסיטה העברית בירושלים (הר הצופים), ומוזיאון תל אביב, שרכש ארבעה ציורים שלו.
יחד עם זאת, על פי מבקר וחוקר תולדות האמנות הישראלית גדעון עפרת, מטוס, שנמנה עם מחנה הימין בתקופה שבה עיקר הכוח הפוליטי בארץ היה נתון בידי מפא"י, שילם על כך ביוקר והוּדר עד שהרגיש זר בארצו.
במאי 1947 הפליג מטוס עם אשתו לארצות הברית כשבאמתחתו מבחר גדול מציוריו, מוקדמים ומאוחרים, ריאליסטיים ומופשטים, ובראשית יוני הגיע לחופי ניו יורק.
לדברי עפרת, "מבחינת ההיסטוריון של האמנות הישראלית, אין ספק שמקרה מטוסובסקי מציב אתגר של בחינה והערכה מחודשות למי שחרג מהשורה – אם בנטיותיו הפוליטיות ואם בשפתו האמנותית, שמבחינה רבה השיגה את זמנה ומקומה".
בניו יורק מטוס משך את עינו של מבקר האמנות האמריקאי תומאס קרייבן , שפרש עליו את חסותו והציג אותו בפני הקהל האמריקאי.
באחת מתערוכותיו שנערכה בחסות קרייבן, כתב הלה כי "כאמן, משה מטוס הוא אחד מהאנשים המקוריים והמוכשרים ביותר שהגיעו לאמריקה מזה שנים רבות.
הוא פיתח שפת ציור אישית עד מאוד, שהיא נועזת וחופשית אך לעולם אינה יוצאת מכלל שליטה...
הוא מצייר [...] בכוח דרמטי נדיר".
בעידודו של קרייבן נסע מטוס להציג את ציוריו ברחבי ארצות הברית, עד יוסטון שבטקסס, ואוניברסיטאות שיקגו ומיאמי הזמינו אותו לצייר עבורן.
ב-1952 עבר, בעצתו של קרייבן, מניו יורק לעיר מונטריאול שבקנדה, וגם בה זכה להצלחה והערכה רבה.
תערוכתו הראשונה שם, שהוצגה במלון ריץ-קרלטון בעיר מ-8 באפריל 1952, נפתחה על ידי תיבודו רנפרה , נשיא בית המשפט העליון של קנדה והמושל הכללי בפועל.
כעבור שנתיים וחצי, בשנת 1955, עבר לטורונטו, לשדרות אגלינטון מערב 740, שם חי עד מותו, חרף געגועיו לישראל.
אשתו הייתה מורה בבית ספר יסודי יהודי בעיר.
מטוס הציג תערוכות בארצות הברית, בקנדה ובאירופה, וזכה למאמרי הערכה וביקורות חיוביות בעיתונות הכללית והיהודית.
משה מטוס נפטר משטף דם במוח בנובמבר 1958 בבית החולים הכללי של טורונטו , בגיל 50. הותיר את אשתו, אביו ואחיו.
הוא נקבר בטורונטו, וביולי 1963 הועלה לקבורה בישראל, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
דודו (בעלה של אחות אביו, סוניה) היה המחנך העברי החלוצי שניאור זלמן פוגצ'וב.
דודניתו בת-עמי אלישיב הייתה שחקנית "הבימה" (אשתו הראשונה של השחקן שמעון פינקל), ודודנו עמנואל עמירן היה מלחין קלאסי ופופולרי, מאבות הזמר העברי, ומחנך מוזיקלי בכיר בישראל.
משה מלכא הוא במאי, מחזאי, יוצר תיאטרון אלטרנטיבי, מנהל אמנותי של פסטיבל תיאטרון רחוב הבינלאומי בבת ים, מורה למשחק ומורה לטכניקת אלכסנדר.
משה מלכא התחיל את דרכו כשחקן בתיאטרונים: החאן, תיאטרון לנוער, הבימה ואנסמבל עיתים בניהולה של רנה ירושלמי.
בהמשך עבר ליצירה אישית ופיתח שפת תיאטרון פיזית ליצנית מקורית - "זיצ".
מתוך שפת תיאטרון זאת יצר שבע עשרה עבודות תיאטרון רחוב ואולם.
השתתף בפסטיבלים בארץ ובעולם וזכה בפרסים, בין הארצות בהן הופיע: הולנד, בלגיה, גרמניה, יוון, צרפת וארצות הברית.
יצירות בולטות: "שחורים" מאת ז'אן ז'נה, "זיבובו"- עיבוד מיוחד ל"מלך אובו" של ז'ארי, "הוביזיצ" - יצירה מתוך שפת הזיצ.
מלכא פרץ לתודעה ביחד עם שורה של יוצרי תיאטרון כמו דודי מעיין, רות קנר ונעמי יואלי כשהמשותף להם הוא פיתוח סגנון ושפת יצירה אישית בתיאטרון.
משה מלכא משמש משנת 2004 כמנהל אמנותי, במאי ומחזאי של התיאטרון הישראלי-אתיופי "הולוגאב" שבבית הקונפדרציה בירושלים.
התיאטרון הישראלי-אתיופי "הולוגאב" הוא אחד התיאטרונים החברתיים המרתקים והחשובים ביותר שפועלים כיום בארץ.
"הולוגאב" הוא מעבדת זהות לסוגיות הקשורות לזהותו של המהגר מאתיופיה כמו מעמדו ומצבו במדינת ישראל וכן מערכת קשריו עם הקהילה הישראלית.
מטרת התיאטרון היא להאיר רבדים שבתיאטרון הרגיל לא עוסקים בהם ולתת אפשרות לשחקנים יוצאי אתיופיה לבטא את רגשותיהם ואת הכישרון המיוחד שלהם.
בכל שנה נוצרת בתיאטרון "הולוגאב" יצירת מקור שנובעת מתוך השוליים של מדינת ישראל.
בשנת 2009 זכה התיאטרון בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו על ההצגה "הבית של מתוקו".
שחקן התיאטרון ביינה גטהון זכה בפרס השחקן המצטיין.
משה מלכא משמש גם מורה למשחק, לימד ומלמד ברוב בתי הספר למשחק בארץ: "יורם לוינשטיין", "סמינר הקיבוצים", בית ספר לקרקס "סנדסיאל", אוניברסיטת חיפה והאקדמיה לאמנויות המופע ת"א.
נושאי הלימוד מתפרסים מתיאטרון רחוב, תיאטרון פיזי דרך ליצנות מודרנית, אבסורד, ליצנות קלאסית עד לעבודה מדוקדקת על טקסטים של שייקספיר והעוצמה שבמילה.
כל זאת על פי שיטה ייחודית שפיתח בעזרת טכניקת אלכסנדר.
לאחרונה פתח משה מלכא את "הכיתה" מרכז לימוד משחק ויצירה מתקדמים.
המרכז מיועד לשחקנים בתחילת דרכם אשר רוצים לפתח את טכניקת המשחק שלהם ולעמוד ברשות עצמם וכמו כן לממש את חזונם היצירתי בתיאטרון.
1985 - "מיתה ורודה" – פרס ראשון בהצגה זוכה בפסטיבל עכו.
1993 - "זיצלנד פרומיסלנד" - הצגת רחוב פרס ראשון פסטיבל עכו.
1997 – "בייזיצ" - הצגת רחוב פרס ראשון פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1998 - "זיצלנד ברחוב" - הצגת רחוב פרס ראשון פסטיבל חיפה.
2002 - "שחורים "- מאת ז'אן ז'נה תיאטרון נטלה צל"ש פסטיבל עכו.
2009 - "הבית של מתוקו" תיאטרון הולוגאב פרס ראשון פסטיבל עכו.
2011 - "בבושידים" – פרס ראשון פסטיבל בת ים.
2014 – פרס הוקרה על תרומה לתיאטרון רחוב בארץ – ניתן במסגרת פסטיבל חיפה, הצגות רחוב.
משה מייזלס (6 ביוני 1919 – 21 במאי 2014) היה עיתונאי ישראלי, מבכירי עיתון "מעריב".
משה שמואל מייזלס נולד לאסתר גיטל לבית דילר ולחנניה בווינה בירת אוסטריה.
אביו היה בן למשפחת רבנים (סבו, משה מייזלס, היה הרב של פשמישל).
למד בגימנסיה היהודית "חיות" בעירו.
באוקטובר 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, עלה לארץ ישראל לבדו, לאחר שאחותו, שהתגוררה בארץ, סייעה בידו לקבל סרטיפיקט.
רוב משפחתו הקרובה נספתה בשואה.
זמן קצר לאחר עלייתו עבר לירושלים.
למד באוניברסיטה העברית וקיבל תואר מוסמך במדעי הרוח.
בשנת 1941, בעת המלחמה, התגייס לצבא הבריטי, ושירת בחיל הקשר במטה הראשי של הצבא הבריטי בקהיר ובמחנה סרפנד (צריפין).
בשנת 1944 נישא לברטה אייזנברגר, בת כיתתו בגימנסיה בווינה, שעלתה ארצה ב-1938 כמעפילה במסגרת עליית "אף על פי".
את הקריירה העיתונאית שלו החל משה מייזלס עוד לפני קום המדינה, כשעבד בשנים 1946–1948 כעורך לילה ביומון הארצישראלי בשפה הגרמנית "ידיעות חדשות".
החל משנת 1948 עד יציאתו לגמלאות בשנת 1984 שימש כעיתונאי בעיתון "מעריב".
במשך רוב שנות עבודתו ב"מעריב" היה כתב העיתון לענייני מפלגות.
במקביל לעבודתו שם, שימש בשנים 1961–1992 ככתב לענייני ישראל והמזרח התיכון של רשות השידור האוסטרית (), ובשנים 1970–2002 גם ככתב בישראל של סוכנות העיתונות האוסטרית ().
מייזלס כתב שורה של ספרים בעברית ובכללם, "מבן-גוריון עד פרס" ו"הפרידה מהרצל" וספרים בגרמנית אודות חסידי אומות עולם אוסטריים ושווייצריים.
כמו כן כתב וערך ספרים אוטוביוגרפיים של אישי ציבור שונים, דוגמת השר יוסף אלמוגי, סגן יו"ר הכנסת צבי צימרמן וצייד הנאצים טוביה פרידמן.
מייזלס נפטר ב-21 במאי 2014, בגיל 95, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
רעייתו ברטה נפטרה בשנת 1986. הניח אחריו שתי בנות: רימונה שיף-מייזלס, עיתונאית, וד"ר ליאורה נבון, מרצה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במכללה האקדמית אחוה ובאוניברסיטת תל אביב, וכן נכדים.
מבן-גוריון עד פרס: פירורים מן המטבחים הפוליטיים, תל אביב: י' גולן, תשס"א 2000.
הפרידה מהרצל: ראיונות, רפורטז'ות וספורים קצרים, פתח תקווה: [חמו"ל] (דפוס אלי מאיר), 2001.
טוביה פרידמן (הצייד), בעריכת משה מייזלס ורפאל בשן, 15 שנים רדפתי אחרי אייכמן, ירושלים: אחיאסף, תשכ"א 1961.
זרח ורהפטיג, עריכה והבאה לדפוס משה מייזלס וגדעון גרייף, פליט ושריד בימי השואה, ירושלים: יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשמ"ד.
בית יצחק – שער חפר: סיפורו של כפר: (1939–1989); ראיונות ותחקיר: משה מייזלס; כתיבה: צבי שנבל, תל אביב: מלוא, תשמ"ט 1989.
אברהם זילברברג, בשליחות העם והמדינה; סוּפַּר למשה מייזלס, עומר: אברהם זילברברג, 1995.
טוביה פרידמן, בעריכת משה מייזלס, 50 שנה צייד הנאצים: ספר היסטורי-דוקומנטרי, מבוסס על מסמכים וצילומים מתקופת השלטון הגרמני הנאצי, וסיפורים על מעצרם של מאות רוצחים נאצים שהועמדו לדין, חיפה: המכון לדוקומנטציה לחקר פעולות הפושעים הנאצים, תשנ"ז 1997.
משה מיכאל מילנר Мильнер; 1886 – 1953, לנינגרד) היה מלחין ומנצח יהודי רוסי, המלחין והמנצח של האופרה הראשונה ביידיש בברית המועצות "די הימלן ברענען" (השמים בוערים).
מילנר נולד ברקיטנויה שבפלך קייב והתייתם בגיל צעיר מאוד.
מגיל 10 שר במקהלת חזן, ומאוחר יותר שר במקהלת בית הכנסת הכוראלי של ברודסקי.
הוא החל ללמוד לנגן על פסנתר בסיוע הכספי של משפחת ברודסקי.
היה חבר באגודה למוזיקה עממית יהודית שהוקמה ב-1908 ופעלה בבירה סנקט פטרבורג; בין היצירות הראשונות שפורסמו על ידי האגודה הייתה יצירתו של מילנר "ביים רבן נו מלווה מלכה".
הוא ניצח על תזמורת האגודה (1911–1923) ועל המקהלה של בית הכנסת הגדול של סנקט פטרבורג (1912–1919).
בין השנים 1924–1925 היה ראש המחלקה המוזיקלית של התיאטרון היהודי הממלכתי.
הוא הושפע רבות ממודסט מוסורגסקי וממוזיקה יהודית.
הרב משה מישל שמואל שפירא (ט"ו באייר ה'תרט"ו, 1855 - ניסן ה'תרצ"ג, מרץ 1933) היה רב ליטאי, רבה של רוגובה (ליטא) במשך קרוב לחמישים שנה.
נולד בפוניבז' לרב יוסף שפירא בנו של הרב שאול שפירא, מחבר "חמדת שאול" ורבן של פוניבז' ושדובה.
ולשינא בתו של הרב מנחם מנדל הרצברג שהיה מו"צ בקרטינגה ובפלונגיאן.
נישא לשרה פייגה, בתו של הרב מרדכי, רבן של רוגובה ופאסוואל.
חמותו פסיה רפופורט הייתה נכדת הרב אריה לייב גינצבורג אב"ד ויטבסק ונינת רבי שמחה רפפורט.
הוא קרוי על שם דוד סבו הרב משה מישל לוריא.
כיהן כרב בפוניבז' בין השנים תרל"ט-תרמ"ב, בתרמ"ב התמנה כרב בזופראן, ובשנת ה'תרמ"ה, 1885, התמנה כרבה של רוגובה, תפקיד שכיהן בו עד לפטירתו בב' בניסן או בג' בניסן ה'תרצ"ג, 1933. השתתף בצורה פעילה בכינוסי רבני ליטא והיה שם אחד מהנואמים המרכזים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלץ לצאת לגלות בקרים בעיר סימפרופול.
לאחריה חזר לעירו והמשיך בתפקידו הרבני בליטא העצמאית.
הרב שפירא חיבר חיבורים רבים, רובם לא נדפסו, בין ספריו שבדפוס:
מלבד ספריו, נדפסו חידושי תורה רבים שלו בספרי בני דורו, במיוחד בספר "שדי חמד", ובכתבי העת התורניים: כנסת חכמי ישראל, יגדיל תורה האודסאי ו"בית ועד לחכמים".
בתו שיינע סירא (שיינא שרה) נישאה לרב אברהם זלמן בנימין [=אז"ב] רבינוביץ' (טייץ), אחיו של הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' מפולטבה.
בנם היה הרב מרדכי פינחס טייץ, בתם אייגה נישאה לרב ישראל מל שכיהן כרבה האחרון של רוגובה ונספה בשואה.
בתו חנה איטה נישאה לרב אליהו סובל רבה של טאוויאן בפלך קובנה, בנו של ר' חיים ירוחם סובל מביאליסטוק.
בתו לאה גיטל נישאה לרב בן ציון חיים ציוני אב"ד קאזאן.
בנם היה הרב יצחק זילבר.
בתו צירל נישאה לרב חיים פודרובסקי, ר"מ בישיבת קוברין
רבי משה מידנר-מישקין (תר"כ, 1860 – כ"ג בחשוון תר"צ, 1929) היה מנהל רוחני של ישיבת סלונים בדור השלישי של החסידות.
נולד בסלונים לרבי יעקב לייב מישקין חתנו של רבי אברהם וינברג הראשון.
לאחר נישואיו התגורר בעיירה מידנא לצד חותנו, ועל שם העיירה דבק בו הכינוי "מידנר".
לאחר פטירת סבו האדמו"ר ביטל עצמו לבן דודו רבי שמואל וינברג מסלונים.
הקים יחד עם האדמו"ר רבי אברהם וינברג השני את ישיבת תורת חסד בברנוביץ' וכיהן שם כמנהל רוחני.
חיבר ספרים רבים בנגלה ובנסתר שאבדו בשואה, בתוכם היה חיבור על מסכת יבמות.
דברי תורתו כונסו בספר "כתבי קודש" בדפוס סטנסיל ובספר "תורת אבות".
הרב חכם משה מיכאלשוילי (י"א באלול ה'תרצ"ג קולאשי גיאורגיה, 2 בספטמבר 1933 - כ"ג באייר ה'תשע"ד, 23 במאי 2014 קריית מלאכי ישראל), היה נשיא איגוד רבני גאורגיה.
נולד בעיר קולאשי שבמחוז אימרתי של גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) לציפורה ולחכם שבתי מיכאלשוילי, בנו של החכם אברהם מיכאלשוילי.
התחתן עם לאה למשפחת בטוניאשוילי.
לזוג שני בנים וארבע בנות.
לאחר מלחמת ששת הימים, בסוף חודש סיוון ה'תשכ"ז (1967), עלה לישראל יחד עם אחיו חכם יעקב וחכם בן ציון.
הם היו מהעולים הראשונים מגאורגיה בטרם נפל מסך הברזל והעלייה הגדולה מיהדות זו בשנות השבעים.
לאחר כעשרה ימים הם הגיעו לנמל חיפה, והתיישבו בכפר חב"ד.
באדר ה'תשכ"ט (1969), על פי בקשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון, התחיל לסייע בקליטת היהודים שעלו מגאורגיה והתיישבו בשכונת נחלת הר חב"ד שבקריית מלאכי, וחצי יום שימש כשוחט בבית שמש.
בשנת ה'תשל"א (1971) עבר לגור בעצמו בנחלת הר חב"ד, והתחיל לשמש כרב וחזן בבית הכנסת "בית שמואל" לעולי גאורגיה, וכן כמוהל.
בשנת ה'תשל"ג (1973) היה ממייסדי "ועד עמותת נחלת הר חב"ד", שפעלה לצורכי חסידי חב"ד המתגוררים במקום, כהקמת מוסדות חינוך, והרחבת גבולות השכונה באמצעות רכישת קרקעות והקמת בתים למתיישבים.
יזם יחד עם אחיו חכם בן ציון, את הקמתו של כולל מיוחד להכשרת רבנים בני העדה בעיר לוד.
על ידו הוסמכו רבנים רבים, שיצאו מאוחר יותר לכהן בקהילות השונות של יוצאי גאורגיה.
כמו כן פעל גם למען העולים במקומות אחרים, לבניית מקווה ועוד.
פעילותו החינוכית התרחבה, כאשר הקים תלמודי תורה באשדוד ואשקלון, שפעלו בשעות אחר הצהריים, והעניקו חינוך יהודי תורני לאלפי ילדים מבני העדה.
בשנת ה'תשס"ב - 2001 הוקם ארגון חב"די - מרכז תורה וחסד שמרכזו באשדוד, ושלוחותיו פזורות ברחבי הארץ.
הארגון פועל עם יהודי גאורגיה, והוא התמנה לעמוד בראשו כנשיא של כבוד.
הארגון דאג לחיזוק והחדרת המורשת בצעירי העדה, בחינוך, קייטנות קיץ, כולל ערב, וכן סייע בכל הדרוש לבני הקהילה: בתי כנסת, רבני קהילות, ואירועים קהילתיים.
בשנת ה'תשע"א - 2010 במהלך אירוע הודיה על רפואת הרב יעקב גאגולשוילי, התקיים טקס שבו הכתירו הנוכחים את הרב מיכאלשוילי לרב הראשי לקהילה הגרוזינית.
בניסן ה'תשע"ד - 2014 חלה בדלקת ריאות קשה, ובכ"ג באייר נפטר.
הלווייתו יצאה מביתו, והשתתפו בה רבים, בהם הרבנים שלמה משה עמאר, ויצחק יוסף.
במהלך הלוויה הכתיר הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, את בנו, חכם שבתאי מנחם מנדל - שכיהן כיו"ר איגוד רבני גאורגיה - למנהיג העדה הגרוזינית בקריית מלאכי.
חכם משה נטמן בבית העלמין בהר הזיתים שבירושלים.
בסיום השבעה, נערכה עצרת לזכרו בהשתתפות הרבנים הראשיים.
הרב משה (בן) מלכא (1835 – 1900) היה מורה, שד"ר ואיש ציבור, חזן ודרשן, מנהיג ואב בית הדין של העדה המערבית בירושלים.
נולד במקנס שבמרוקו לרב יעקב מלכא, ובצעירותו עלה לארץ ישראל והשתכן בירושלים.
עם הגיעו לעיר, החל לשמש כמורה בתלמוד תורה ובישיבה של העדה המערבית, ובהמשך שימש כדרשן וכחזן.
נסע מספר פעמים לחו"ל כשד"ר מטעם הערים חברון וירושלים, ועד העדה הספרדית בירושלים וועד העדה המערבית בעיר.
בשנת 1865 יצא למסע ארוך בערי אירופה ובטורקיה כשד"ר מטעם ועד העדה המערבית, ובשנת 1871 (ה'תרל"א) הגיע להונגריה, וסיים בשנה זו את המסע.
בנסיעתו זו, שמטרתה הייתה איסוף כספים לבניית שכונה לבני העדה המערבית, הפך לשד"ר הראשון מטעם הוועד שנסע לערים שמחוץ לצפון אפריקה.
בשנת 1873 (ה'תרל"ג) נסע כשד"ר למצרים מטעם ועד העדה המערבית, ולמדינות אירופה מטעם ועד העדה הספרדית.
בחודש מאי 1874 (אייר ה'תרל"ד) נסע לאמסטרדם שבהולנד מטעם עניי חברון וירושלים, וחזר אליה בשנית בחודש אוגוסט (אלול) של אותה השנה.
בעזרת הכספים שגייס בנסיעותיו, ייסד בין היתר מבני חסד ציבוריים, והוקמו בתי המחסה של העדה המערבית בירושלים, שני בתי כנסת בעיר העתיקה ירושלים ובית החולים משגב לדך.
בשל עיסוקיו בפעילות ציבורית, קמו לו מתנגדים שונים, והרבנים רפאל מאיר פאניז'ל ואברהם אשכנזי יצאו להגנתו, כשזה האחרון אף איים להטיל חרם על מי שידבר רעה נגדו.
בשנת 1886 (ה'תרמ"ו), לאחר פטירת רב העדה המערבית אלעזר בן טובו, מונה לשמש כאחד משבעה טובי העיר וגזבריו של ועד העדה המערבית, לצד הרב נחמן בטיטו, הרב מאיר עובדיה, הרב שלמה אבושדיד, הרב יצחק עמאר, הרב משה הכהן והרב משה בן סמחון.
לאחר פטירת הרב יששכר אצראף, נבחר בשנת 1892 (ה'תרנ"ב) לשמש כאב בית הדין וכמנהיג העדה המערבית בירושלים.
לצידו, כיהן גם הרב נחמן בטיטו כמנהיג העדה, ומחלוקת שפרצה על כיסא הרבנות בעדה בשנת 1899 (ה'תרנ"ט), הביאה להתפלגות העדה לשתי סיעות: סיעה גדולה שתמכה ברב מלכא והתנגדה לרב בטיטו, וסיעה קטנה יותר שתמכה ברב בטיטו והתנגדה לרב מלכא.
לאחר מאבק ממושך שכלל ההאשמות הדדיות מצד תומכי שני הרבנים, ולאחר התערבותו של הרב יעקב שאול אלישר (שצידד בעד הרב מלכא), בחודש מאי 1900 (אייר ה'תר"ס) הגיעו בעדה להסכמה, במסגרתה הושאר הרב מלכא כמנהיג היחיד של העדה.
אחת מהסיבות להרגעת הרוחות הייתה פשרה של הרב אלישר, במסגרתה מונה חיים אהרון ולירו על חלוקת כספי הוועד לעניים, כאדם נייטרלי.
נפטר ב-כ"ד באב ה'תר"ס (19 באוגוסט 1900) ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
בתו שמחה נישאה לפעיל הציבור שלמה אשכנזי, בנו של הרב יצחק אשכנזי.
במשך שנים רבות לא נודע מקום קברו.
במסגרת מבצע איתור קברים שעורך מדי תקופה "מרכז מידע הר הזיתים" נמצא קברו בחודש ספטמבר 2017, לאור ממצאים בשטח ותיאור ב"פנקסי פרנס", בו מצוין מקום קברו בצירוף המינוח "באב ג'דיד" ("השער החדש") המכונה כיום "שער הרש"ש".
על קברו הונחה מצבה חדשה, והכיתוב עליה הורכב משבחים שנכתבו עליו במהלך חייו.
משה מיכאל פויכטונגר (י"ד בסיוון ה'תרפ"ז, 14 ביוני 1927 – 17 בפברואר 2022) היה פרופסור לרפואה ומנתח ששימש ראש מחלקה במספר בתי חולים בישראל.
היה מרצה בתחום הניתוח, וחיבר מאמרים מדעיים רבים.
ב-2011 נבחר כיקיר באר שבע.
נולד ב-1927 לד"ר אהרן מאיר (היינריך) והני ייטל (הנרייטה, לבית פויכטונג) במינכן, בן ראשון מבין שלושה ילדים.
בשנת 1936 עלתה משפחתו לישראל.
לפני קום המדינה שירת בהגנה ובמשטרת היישובים העבריים.
וכן לחם במלחמת העצמאות כחייל בצה"ל.
את לימודי הרפואה שלו למד בציריך, שווייץ, והתמחה בניתוח כללי ופדיאטרי, את הדוקטורט עשה באוניברסיטה העברית שפתחה בית ספר ללימודי רפואה ב-1949, לאחר שהחל כבר את לימודיו בשווייץ.
ב-1949 התחתן בירושלים עם דינה לבנון.
בתקופות שונות לימד באוניברסיטה העברית (מרצה בכיר); באוניברסיטת תל אביב (מרצה בכיר); ובאוניברסיטת בן-גוריון (פרופסור).
היה מרצה אורח בכנסים רפואיים ברחבי העולם, ופרופסור מבקר באוניברסיטאות לונדון, בלפסט, מינכן, המבורג, היידלברג, הנובר, גטינגן ואוניברסיטת קלן.
בתחילת שנות השישים היה עמית מחקר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מאוחר יותר כיהן בעמדות בכירות במחלקות ניתוח בבתי חולים בארץ: סגן ראש מחלקת ניתוח בבית החולים הדסה הר הצופים; ראש המחלקה במרכז רפואי סורוקה.
פויכטונגר היה חבר באיגודים כירורגים בישראל ומחוצה לה, ולמשך תקופה אף היה יושב ראש איגוד הכירורגים בישראל.
פויכטונגר היה חבר של כבוד באיגוד הכירורגים הגרמני.
פויכטונגר היה המחבר של מעל לשישים מחקרים מדעיים שהתפרסמו בכתבים אקדמיים רבים בארץ ובעולם, כולל האנציקלופדיה העברית.
הרב משה מימון (ה'תרפ"ד, 1924 - י"ד באייר ה'תשס"ב, 26 באפריל 2002) היה רב ישראלי יליד תוניסיה שכיהן כרב הערים עפולה וקריית אתא.
נולד בשנת תרפ"ד (1924) בתוניס לאביו רבי אליהו מימון ואמו נשריה.
סבו היה החכם מנחם מימון, אחיו של רב העיר גאבס רבי משה (בישי) מימון.
למד מפי הרב פראג'י עלוש ורבי חיים חורי.
שימש כמלמד תלמידים, שוחט ובודק, ושליח ציבור בעיר תאלה , ולאחר מכן בעיר אל-כף ובעיר גאבס.
נשא לאישה את נווארה שלביה ונולדו להם חמישה ילדים.
לאחר קום המדינה עלה לישראל יחד עם משפחתו והתיישב בטבריה.
באדר א' ה'תשי"א התמנה על ידי הרבנים הראשיים לישראל, בן ציון מאיר חי עוזיאל ויצחק אייזיק הלוי הרצוג לרב מושב בית שקמה סמוך לאשקלון, ובקיץ של אותה שנה התמנה לרב בעפולה, שם כיהן כשבע שנים.
ב-1958 התמנה לרב הספרדי של כפר אתא, שהפך לימים ל"קריית אתא".
ייסד בעיר ישיבה לזכר חללי רעידת האדמה באגאדיר, ולאחר סגירתה תרם את המבנה לישיבת פורת יוסף.
בשנת 1974 הגיש מועמדת למשרת רבה הראשי של חיפה (לאחר פטירת הרב יוסף משאש), אך הסיר את מועמדותו לאחר שמערכת הבחירות גרמה לסערת רוחות.
היה יו"ר הנהלת "התאחדות הרבנים הספרדים בישראל" וראש קרן "דובב שפתי ישנים" להדפסת ספרי רבני תוניסיה, במסגרתה הוציא לאור ספרים רבים .
נפטר ביום י"ד באייר ה'תשס"ב (2002), ונקבר בבית העלמין הישן "נחלת ראשונים" בקריית אתא.
בנו הרב אליהו גד מימון ממלא את מקומו כרבה של קריית אתא.
בנו הרב יורם מימון חיבר את הספר "מתנת משה".
בתו בתיה נהרגה בתאונת דרכים בגיל 20 בשנת ה'תשל"ו.
ברכת אליהו - פרושים ודרושים (ה'תשי"ב).
ספר זה הוא הספר הראשון שניתנה לו הסכמה מאת הרב עובדיה יוסף (שכיהן אז כדיין בפתח תקווה).
לב טוב על ספר החינוך.
תורת אמי - ענייני אבלות, הספדים
וניחומים על אמו, ועניינים שונים (התשל"ג).
שו"ת "אוהב משפט" של רבו הרב פראג'י עלוש.
ספרי הרב יצחק חי בוכבזה: "לחם לפי הטף", "בית הלחמי" ו"לב ימים".
"חלב חטים" לרבי יצחק חי טייב.
"ערך השולחן" לרבי יצחק טייב.
"אבני צדק" לרבי ישועה בסיס.
"שלמי תודה" לרבי שלמה דאנה.
"תפארת בחורים" לרבי שלום חי הכהן.
"זרעו של אברהם" לרבי אברהם חג'אג'.
משה מילנר (נולד ב-4 בנובמבר 1946) הוא צלם עיתונות ישראלי, שבמסגרת עבודתו בלשכת העיתונות הממשלתית ליווה ותיעד את כהונתם של 9 מראשי ממשלת ישראל ואת האירועים המכוננים בתולדות מדינת ישראל.
משה מילנר נולד בגרמניה, לברטה ולאברהם איש המוסד לעלייה ב' ומאוחר יותר עובד ברכבת ישראל, שבמסגרת שליחותו בגרמניה לקח חלק בהברחת יהודים ניצולי השואה לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1948 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר במעברה ליד חדרה.
לאחר כשנתיים במעברה עבר עם משפחתו לעיר לוד שם סיים את לימודיו בבית ספר התיכון רמלה-לוד.
התגורר בלוד והיה חניך בשומר הצעיר.
מילנר החל לעבוד כצלם, בתחילה שוליה לצלם חתונות לראשונה בטרם התגייס לצה"ל.
בשנת 1965 התגייס לצה"ל ושובץ באגף המודיעין.
במהלך השירות חלה במחלת הצהבת והועבר מתפקידו.
בשל ניסיונו כצלם וכעובד מעבדה החל לשמש צלם בחטיבת דובר צה"ל.
באותה תקופה תיעד מילנר בין היתר את סיוריהם הביטחוניים של הרמטכ"ל יצחק רבין ושל ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול.
זמן קצר לאחר שחרורו מצה"ל התקבל לעבודה בלשכת העיתונות הממשלתית בשנת 1967. חונכו היה צלם לשכת העיתונות פריץ כהן.
ראש הממשלה הראשונה שאיתה עבד, הייתה גולדה מאיר אותה צילם בסיורים בישראל ובעבודתה במשרד ובכנסת.
בשנת 1969 הצטרף מילנר לנסיעתה של ראש הממשלה גולדה מאיר לארצות הברית.
בשנת 1979 מונה לראש מחלקת הצילומים בלשכת העיתונות הממשלתית במקומו של הצלם דוד אלדן.
בשנת 1982 עבר לסוכנות הצילום סיגמא בצרפת בה צילם עבור כלי תקשורת בינלאומיים, ובהם גם המגזינים "טיים" ו"ניוזוויק".
בסוכנות סיגמא, שבה הועסק, הוכשר גם לתפקידי כתיבה, ונשלח למשימות עיתונאיות על תקן כתב-צלם.
כצלם אזרחי תיעד בין היתר את מלחמת לבנון הראשונה לעיתונים כדוגמת "לה פיגארו" הצרפתי.
הוא היה עורך הצילומים בלמעלה מעשרה ספרי צילום שהבולטים שבהם "צה"ל בחילו: אנציקלופדיה לצבא ולביטחון" ו"מבט ועוד מבט על ארץ־ישראל: תצלומי־אוויר מימי מלחמת העולם הראשונה מול תצלומים בני זמננו" מאת בנימין זאב קדר.
בשנת 1995 שב ללשכת העיתונות הממשלתית כראש ענף ארכיון ממוחשב, וביחד עם הצלם יעקב סער, מנהל מחלקת הצילומים בלשכה ניהל את הקמת אוסף התצלומים הלאומי: פרויקט מיונם, סריקתם והנגשתם של תצלומי לשכת העיתונות הממשלתית לדורותיה לציבור.
במקביל לניהול הפרויקט הצטרף ליתר צלמי הלשכה בתיעוד ממשלת רבין השנייה.
את עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בה נרצח ראש הממשלה רבין, לא תיעד משום שבאותו היום חגג את יום-הולדתו.
למחרת הרצח, מזכירתו של רבין העבירה למילנר מכתב אישי שכתב לו רבין לכבוד יום הולדתו.
בשנת 2013 עזב את לשכת העיתונות ופרש לגמלאות.
בסמוך לפרישתו מהלשכה עבר מילנר קורס מדריכי טיולים ואז החל להדריך קבוצות תיירים ישראלים בהודו ובפורטוגל, במקביל ליווה צלמים מחוץ לישראל בסדנאות צילום בירושלים.
בשנת 2022 החל לעבוד כמדריך מבקרים במשכן הכנסת.
מילנר גרוש פעמיים ואב לחמישה.
אשתו השנייה, לה היה נשוי במשך 25 שנה, היא צלמת העיתונות ועיתונאית עיתון ה-"וושינגטון פוסט" האמריקאית הוותיקה היידי לוין.
2014 - "זיכרונות ממשלתיים: חיי ראשי ממשלה מבעד לעדשה, מוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה תל-חי.
2015 - זיכרונות ממשלתיים: חיי ראשי ממשלה מבעד לעדשה, המוזיאון הפתוח בגן התעשייה עומר.
2016 - זיכרונות ממשלתיים: חיי ראשי ממשלה מבעד לעדשה, המוזיאון הפתוח בגן התעשייה עומר.
2019 - זיכרונות ממשלתיים: חיי ראשי ממשלה מבעד לעדשה, המוזיאון הפתוח תפן.
רבי משה מזרחי הסופר (רמ"מ) היה מרבני ומקובלי דמשק, סופר ועורך.
חי ופעל במאה ה-17, והתפרסם בעיקר בזכות עריכותיו לספר הזוהר, שהיו הבסיס למהדורת הזוהר המתוקנת שיצאה בקושטא בשנת תצ"ו (1736), ובזכות עריכותיו לכתבי האר"י, שהן הבסיס לכתבים רבים שנמצאים לפנינו כיום.
מעט מקורות עוסקים בביוגרפיה של רמ"מ, ומרבית החיבורים אודותיו עוסקים בעיקר בתרומתו לעריכת הזוהר וכתבים אחרים מהא"רי ותלמידיו.
החוקר העיקרי שכתב באריכות יחסית על חייו הוא יוסף אביב"י, בספרו קבלת האר"י.
מהמעט שיש בידינו ניתן ללמוד שהוא חי בדמשק, נולד לקראת סוף המאה הט"ז, משום שר' חיים ויטאל, כותב אודותיו בשנת שע"ג (1613) "ליל ב' ד' דאדר שע"ג.
חלם ר' משה מזרחי הסופר שהיה בבית המדרש א..." ולא סביר שר"ח ויטאל יכנה נער בן פחות מי"ג בתארים כה נכבדים.
בשנת תכ"ג (1663) חתם על גביית עדות בבית דינו של ר' שמואל ויטאל עוד נכתב עליו בדף המגן של אחד מכתבי היד שהעתיק:
מכתב היד ניתן ללמוד שרמ"מ האריך ימים, ונפטר לפחות אחרי 1664.
ביולי 2020 נמכר בבית המכירות ווינרס בירושלים במכירה פומבית כתב יד מקורי של רבי משה מזרחי ב-28,000$
מלבד תרומותיו לקבלת האר"י ולנוסח הזוהר, רמ"מ עסק גם במדעים, הוא חיבר ספר מעשי העוסק ברפואה, טכנולוגיה, כימיה, אלכימיה, אסטרולוגיה ועוד.
השפעתו על מהדורת הזוהר קושטא תצ"ו
הגהותיו של רמ"מ על הזוהר
בין המהדורות השונות של ספר הזוהר ניתן למצוא שינויים רבים בין המהדורות הקדומות (בעיקר מהדורת מנטובה שי"ח 1558, שהייתה המהדורה שממנה למדו האר"י ותלמידיו) למהדורת קושטא תצ"ו (1736), בעיקר בכל הקשור להתאמת מילות הזוהר לפירושי האר"י, (נוסח מהדורת קושטא הפך בסופו של דבר לנוסח המקובל).
נוסח מהדורת קושטא תצ"ו הוא נוסחו של רמ"מ שנכתב על בסיס הגהותיהם של רח"ו ור' יהודה (יאודה) משען.
רמ"מ התגורר בדמשק בשכנות לרבי חיים ויטל ולרבי יהודה משען, ר"י אביב"י כותב בספרו שטפסי הזוהר שלהם, על כל הגהותיהם ועריכותיהם.
היו בידי רבי משה מזרחי, והוא הגיה את העותק שלו על פי תיקוניהם.
כתב היד המתוקן שתגלגל לידי המדפיסים בקושטא והם הדפיסו לפיו (ולפי עוד 2 כתבי יד שלא ידועים כיום) את נוסח הזוהר שלהם.
המדפיס, ר' יונה בן יעקב, כותב בהקדמתו לספר על שביסס את נוסחו על מהדורת רמ"מ:
המדפיס הביא את דברי רמ"מ בעוד שני מקומות נוספים שמהם עולה שרבי משה מזרחי עמל במשך 18 שנה, משנת שע"ח עד שנת שצ"ה, על הגהת הספר.
מהדורת קושטא תצ"ו הייתה הבסיס למהדורת וילנא תרנ"ה (1895), בהוצאת דפוס ראם (האלמנה והאחים), שהיא המהדורה ששימשה בסיס למהדורות הנפוצות כיום, כך שניתן לומר שרמ"מ הוא האחראי לנוסח הזוהר הנפוץ היום.
בשנת תקל"ב (1772) הדפיס המקובל רבי שלום בוזגלו מהדורה חדשה של ספר הזוהר באמסטרדם, בניגוד למהדורת קושטא תצ"ו מהדורה זו הסתמכה על נוסח מהדורת מנטובה, בהקדמתו למהדורה יצא רש"ב בחריפות נגד המדפיסים בקושטא שהסתמכו על נוסחו של רמ"מ, הוא כתב "גם המגיה כהה"ר משה מזרחי נ"ע כתב סוף פרשת פקודי...
ואני לא אתמה מטעויות הדפוס שנפלו בו לאלפים ורבבות..."
לעומתו החיד"א יצא להגנת נוסחו של רמ"מ, בהקדמתו למהדורת הזהר שהדפיס בליוורנו בתקנ"א הוא יצא להגנת הנוסח וקבע שהוא הנוסח שעליו ראוי להסתמך.
רמ"מ הגיה גם את ספר תיקוני הזוהר, הוא רשם את הגהותיו והערותיו על טופס תיקוני זוהר מנטובה שי"ח מהערותיו על הספר ניתן ללמוד שהוא סיים את העבודה על הספר בשנת ת"ז.
הגהותיו נשארו בכתב יד ולא נדפסו.
כפי שצוין לעיל, ישנם 16 כתבים מכתבי האר"י שהועתקו על ידי רמ"מ.
ספר ההקדמות אסופה של הקדמות נבחרות משלושה ספרים שערך ר"א פנצירי.
מאמרי הזוהר פירושים למאמרי הזוהר מתמידי האר"י.
ספר הקדמות נוסף שהוא ספר הדרוש שערך ר"א פנצירי, בשינויים מסוימים
הרב משה מיזלמן (נכתב גם מייזלמן, באנגלית: Moshe Meiselman נולד באלבמה, 14 במרץ 1942 - כ"ה באדר ה'תש"ב) הוא ראש ישיבת תורת משה בירושלים, אותה הקים בשנת 1982. שימש גם כמנהל "ישיבה יוניברסיטי" בלוס אנג'לס (YULA ) בין השנים 1977 עד 1982. הוא נצר למשפחת סולובייצ'יק, ולימודו הוא בשיטת בריסק.
נולד לד"ר הארי, רופא שיניים, ולשולמית סולובייצ'יק מייזלמן, בתו של הרב משה סולובייצ'יק.
מצד אמו הוא צאצא של רבני משפחת סולובייצ'יק; אמו, שולמית, חיברה ספר על זכרונותיה ממשפחתה.
למד רבות אצל דודו, הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
לאחר לימודיו התיכוניים פנה ללמוד באוניברסיטת הרווארד ובמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
קיבל את תואר הדוקטורט שלו במתמטיקה בשנת 1967.
החל את דרכו בהוראת מתמטיקה באוניברסיטה בניו יורק.
לאחר נישואיו החל למסור שיעורי תורה בבית מדרש בסקוקי.
לאחר מכן לימד בישיבות בריסק בשיקגו שבראשן עמד דודו, הרב אהרן סולובייצ'יק.
בשנת 1977 עבר לחוף המערבי וייסד שם את "ישיבה יוניברסיטי של לוס אנג'לס" ("YULA").
מסגרות הלימודים שם נפרדות לבנים ובנות, מגיל תיכון ועד לכולל.
הוא גם שימש שם כפוסק עבור הקהילה המקומית.
בשנת ה'תשמ"ב, לאחר שביסס את הרישום ל"YULA", עבר הרב מייזלמן לישראל כדי לפתוח ישיבה לתלמידים דוברי אנגלית, יחד עם הרב דניאל לרפילד (לאחר מכן עזבו הרב לרפילד ועוד כמה חברי סגל כדי לפתוח את "ישיבת בית ישראל").
לישיבה קרא "ישיבת תורת משה" משה על שם סבו, הרב משה סולובייצ'יק.
רבני הישיבה הם תלמידי הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
חיבר מספר ספרים ופרסם מאמרים רבים בכתבי עת.
אחד מספריו, העוסק במעמד האישה במשפט העברי, עורר דיון רב על יחס היהדות המסורתית לפמיניזם.
בנוסף, מייזלמן חיבר ספר פרשנות לרמב"ם, וכן מאמרים רבים בתלמוד ובהגות.
דעותיו בנוגע למדינת ישראל ולצבא ההגנה לישראל הן כדעות הרווחות ביהדות החרדית.
הוא הצהיר כי חל איסור על תלמיד ישיבה להתגייס לצבא, ומתח ביקורת על הנחל החרדי.
רבי משה בן יום טוב מלונדריש (נפטר ב-1268; כונה גם "אביר העולם") היה רב פוסק הלכה ומדקדק מן הראשונים.
יהודי אנגלי בן המאה השלוש-עשרה שחי ופעל בלונדון, היא לונדריש.
שלח שאלות בהלכה לר"י הזקן, וכן לרבי יחיאל מפריז.
משפחתו הייתה אחת המשפחות הנכבדות בקרב יהודי אנגליה של ימי הביניים, רבים מבני משפחתו החזיקו בעמדות מפתח בקהילה גם בדור שלאחריו, עד גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290. מוצא המשפחה, בניגוד לרוב המשפחות היהודיות באנגליה בתקופתה, היה מחבל הריינוס ולא מצרפת.
חידושיו מופיעים בקובץ "תוספות חכמי אנגליה".
חיבר חיבור על כללי טעמי המקרא שנדפס בכמה מהדורות של מקראות גדולות.
הרב משה יהודה בלוי ייחס לו כתיבת תוספות על הלכות הרי"ף, והדפיס על שמו מכתב יד תוספות על הרי"ף למסכתות יבמות, כתובות, גיטין וקידושין.
במחקר מתנהל דיון בשאלה האם אכן כתב רבי משה תוספות על האלפס, ואם כן, האם כתב היד הזה הוא של תוספותיו, או רק מביא דברים בשמו.
בנו אליהו מנחם מלונדריש נולד בלונדון או באוקספורד ונקרא כנראה על שם דודו הקדוש רבי אליהו מאורגיקא (יורק) שנרצח בפרעות ביורק בשבת הגדול של שנת 1190, ד'תתק"ן.
בקובץ 'הלכות אבלות של רבי מאיר מאינגלטירא' נאמר שהתאבד בה' בסיוון, ואביו רבי משה לא התאבל עליו כדין מאבד עצמו לדעת, אך כן השתתף עם בני ישיבתו בלוויה.
לאחר מכן התברר שעשה זאת כיוון שנכשל בעבודה זרה (כי ראה שד שהראה לו דמות צלב) והתאבד כדי לכפר על מעשהו.
אחד מנכדיו היה אבגרדן דילקריס שהיה הפרסביטר - כהן היהודים, הרב הראשי הממונה מטעם השלטונות על יהדות אנגליה, האחרון שכיהן בתפקיד זה לפני גירוש יהודי אנגליה.
משה מילר מולאור (31 באוקטובר 1908 – 1 בנובמבר 1971) היה משפטן, עיתונאי ופעיל ציוני.
משה ליב מילר נולד בתאריך ו' בחשון תרס"ט בעיר בלז'ץ, פולין.
גדל והתחנך בעיר לבוב שבמזרח גליציה, פולין (כיום באוקראינה).
למד בחדר, בישיבה, בגימנסיה העברית ובפדגוגיון העברי.
הוסמך במשפטים באוניברסיטה המקומית .
עלה לארץ-ישראל המנדטורית בשנת 1934.
עבר את בחינת עורכי-הדין הזרים והוסמך לעורך-דין ארץ-ישראלי על ידי השלטון הבריטי.
בשנת 1941 נשא לאישה את רבקה, בתו של אלכסנדר מאכט,
שחמטאי, כלכלן ומנהלו הראשון של הבנק הישראלי לתעשייה.
בתם הראשונה ובנם סיימו לימודי משפטים והמשיכו במשך שנים רבות את פעילות משרד עורכי הדין שהקים.
בתם השנייה נישאה לבנו של יהודה בר-נתן, הנשיא השני של התאחדות התעשיינים.
בנם, נכדם של רבקה ומשה מילר מולאור הוא השחקן והקומיקאי רועי בר-נתן.
בסוף שנות החמישים נסע לשליחות ציונית מטעם המחלקה הכללית של הסוכנות היהודית בדרום אמריקה למשך שנתיים.
במצוות הימים ההם נאלץ כתנאי לנסיעה לעברת את שמו והוא בחר בשם מולאור (מול-אור)
הדומה מבחינה פונטית לשם המשפחה מילר.
במסגרת פעילותו הציבורית הציונית הענפה כיהן בין היתר בתפקידים הבאים:
מזכיר כבוד של אגודת דורשי האוניברסיטה העברית.
סגן יו"ר ההנהלה של התאחדות עולי פולין (לקליטת עליה).
אח ותיק במסדר "בני ברית".
יו"ר המועצה האזורית וחבר הוועד הכללי של "בני ברית".
אח בלשכת "ברקאי" של "הבונים החפשיים".
חבר ההנהלה של המכון ליחסי חוץ.
במסגרת תפקידי הנשיאות ב"בני ברית" נטל חלק בימי עיון ומופעים בנושאים שונים.
הקונגרס נערך שוב במדינה בה נערך הקונגרס הראשון.
הוא נערך מספר ימים לפני פרוץ המלחמה והיה האחרון עד לסיומה.
מילר נבחר לקונגרס מטעם "מפלגת המדינה העברית".
נשיא הקונגרס היה נשיא המדינה הראשון חיים ויצמן.
בין היתר נתקבלה בה ההחלטה לדחות את גזרות "הספר הלבן"
הפעם, לאחר איחוד הפלגים מחדש, מילר היה נציג "הציונים הכלליים"
בקונגרס שנשיאו בפועל היה ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון דוד בן-גוריון.
במסגרת פעילותו הביטחונית היה חבר ב"הגנה".
במסגרת פעילותו הפוליטית היה חבר מרכז התנועה הרוויזיוניסטית.
בעת הפילוג בתנועה הרוויזיוניסטית הצטרף לפלג
שנשאר בהסתדרות הציונית בהנהגת מאיר גרוסמן.
בפלג שנקרא "מפלגת המדינה העברית" היה חבר מרכז המפלגה.
לאחר מכן הצטרף למפלגת הציוניים הכלליים במסגרתה הנחה בין היתר רבי שיח בנושאים פוליטיים.
כיהן כחבר ההנהלה ויו"ר ועדת הארגון בהסתדרות הציונים הכלליים.
היה חבר הנהלת קופת החולים של הציונים הכלליים.
לאחר מכן עבר למפלגה הליברלית וכיהן בה בין היתר כיו"ר ועדת הארגון של מחוז תל אביב-יפו.
בעת הפילוג במפלגה הליברלית הצטרף ל"המפלגה הליברלית העצמאית" (ל"ע).
במסגרת פעילותו העיתונאית היה מזכיר המערכת
של עיתון-הערב הראשון בארץ, "עיתון מיוחד".
העיתון יצא בעריכת מאיר גרוסמן ושימש כמעין בטאון לו ולמפלגתו.
כתב מאמרים רבים בנושאי חוץ בבטאון "עיונים בינלאומיים" כמו גם בעיתונים.
היה עורך מדור "חוק ומשפט" בעיתון "הבוקר".
במסגרת עבודתו כמשפטן כיהן בין היתר בשנות הארבעים
כיועץ המשפטי של תיאטרון הלי-לה-לו
שפרט למופעים הרבים שהעלה בהצלחה גדולה ,
נוצרו בין כתליו קלאסיקות רבות בזמר העברי המושמעות עד היום.
את התיאטרון הובילו שני האישים שגם להם קראו בשם הפרטי משה :
המנהל הכללי משה ואלין והמנהל המוזיקלי משה וילנסקי.
כמו כן ייצג עולים חדשים בתביעות של מיליונים על רקע אנטישמי כנגד שלטונות המדינות מהן הגיעו.
מצד שני גם ייצג עולים חדשים יוצאי מעברות בתביעות כנגד הממסד בארץ.
כיהודי מסורתי היה מראשי קהילת בית הכנסת "תפארת צבי"
שברחוב הרמן כהן בצפון הישן של תל אביב.
בתקופת פעילותו זו ניתנה לרב צעיר, לימים הרב הראשי לישראל הרב ישראל מאיר לאו
הזדמנות ראשונה לכהן כרב קהילה של בית-כנסת כלשהו.
כמו כן הזמין את הרב הצעיר להשתתף ברבי שיח אותם הנחה ששודרו ב"קול ישראל" בנושאים הקשורים למסורת היהודית.
במסגרת פעילותו העירונית בעיר תל אביב, העיר בה התגורר כל חייו בארץ ,
היה שופט עירוני וחבר ועדת השמות של עירית תל אביב-יפו.
משה מירנדה (בבולגרית: Mоше Mиранда; 28 באוקטובר 1919, סופיה, ממלכת בולגריה – 24 בספטמבר 1996, יפו, ישראל) היה כדורגלן ישראלי המזוהה עם קבוצת מכבי יפו, ונמנה עם מייסדיה.
בשנות הארבעים של המאה העשרים נמנה עם הגרעין הקשה של לוחמי האצ"ל ובהמשך הלח"י, ועם גולי אצ"ל ולח"י.
משה מירנדה נולד בסופיה לגבריאל שהיה סוחר ולתמרה, כבן רביעי מתוך חמישה ילדים.
קיבל חינוך יסודי ופרו-גמנסיה בבית הספר היהודי ודיבר עברית.
בהיותו נער הצטרף לנוער בית"ר בסופיה, ובהמשך נמנה עם חברי מועדון הכח סופיה ושימש בו גם כעוזר מדריך ספורט.
מירנדה היה אתלט מחונן, והתבלט בריצות קצרות.
ב-1934 כבר נמנה עם סגל קבוצת הכדורגל הכח סופיה וזכה עמה באליפות הליגה השלישית.
בשלהי אוגוסט 1939 עלה מירנדה לארץ ישראל בספינת המעפילים טריפולי, שהפליגה במסגרת עליית אף על פי.
מירנדה קפץ למים לפני שהספינה הגיעה אל החוף ועלה בידו להימלט מכוחות המשטרה הבריטית.
לאחר הגיעו הצטרף מירנדה לאצ"ל והתגורר בראשון לציון.
הוא שיחק כדורגל בקבוצת בית"ר ראשון לציון ובהמשך בקבוצת בית"ר נתניה.
לאחר הפילוג באצ"ל עבר לתנועת לח"י, נמנה עם הגרעין הקשה של חבריה, וכינויו המחתרתי היה "יחיאל".
הוא עבר להתגורר בתל אביב ועבד בקַנְטִינָה של הצבא הבריטי ביפו.
ב-1942 נעצר לראשונה על ידי המשטרה הבריטית ונכלא במחנה המעצר מזרעה.
בהמשך, הועבר למחנה המעצר בלטרון ומשם לכלא עכו.
ב-19 באוקטובר 1944 הוגלה על ידי הבריטים למחנה סמבל (Sembel) אשר באזור אריתריאה, שהתנאים בו היו נוחים יחסית.
בינואר 1945 הועבר למחנה המעצר קרתגו, שבו שררו התנאים הקשים ביותר, וב-12 באוקטובר באותה השנה הוחזר למחנה סמבל.
ב-12 במרץ 1947 הועבר למחנה גילגיל, אשר שכן 120 קילומטרים צפונית לניירובי שבקניה.
במחנות, ארגן מירנדה פעילויות ספורט שונות ובכללן כדורגל וטניס, ושיחק בקבוצת כדורגל במסגרת ליגת כדורגל סדירה שפעלה בהם ובה מספר קבוצות.
הוא נמנה עם אחרוני המשוחררים, ושב לישראל ב-12 ביולי 1948. מירנדה התגייס לצה"ל ולחם במלחמת השחרור.
ב-1949 חבר מירנדה למשה אלמוזלינו ופרסיאדו אביגדור והם נפגשו עם אלברט קיוסו, שכיהן טרום עלייתו כנשיא מכבי בולגריה.
בסיוע שכנים ומכרים הכשירו השלושה את "מגרש הפחים" אשר שכן בקצהו של פרדס דג'אני ביפו, והוא הפך למגרשה הביתי של מכבי יפו עד 1971. משה אלמוזלינו, אשר גם עבד כגנן בעיריית תל אביב, הביא את הדשא למגרש החדש.
מירדנה שיחק עם הקבוצה מראשית פעולתה והוצב בתפקיד הקשר.
יפו שיחקה במחוז תל אביב של ליגה ב', שהייתה הליגה השנייה בישראל, ועמה שיחקו הפועל יפו, בית"ר יפו, הכח תל אביב, דגל ציון תל אביב, הפועל חולון, מכבי צפון תל אביב, מכבי בת ים ובני יהודה.
מירדנה שיחק בשורות מכבי יפו עד עונת 1956/1957. משחקו האחרון היה ב-6 באפריל 1957 מול מכבי נתניה.
בסך הכל הופיע ב-28 משחקי ליגה בליגה העליונה ובהם כבש שני שערים.
לאחר פרישתו עבר מירנדה קורס מאמנים תחת המאמן ג'קי גיבונס.
בעונת 1959/1960 בליגה א' שימש עוזרו של המאמן ג'קי גיבונס בהפועל כפר סבא.
לאחר הגעתו של המאמן ואסיל ספאסוב למכבי יפו, מונה מירנדה לעוזרו ושימש מתורגמן עבורו.
עם זאת, לאחר תקופה סיים את תפקידו משום שנקט קו עצמאי שלא היה לרוחו של ספאסוב.
בהמשך אימן קבוצות ילדים ונוער במכבי יפו.
מירנדה המשיך לשחק כדורגל בקבוצת הוותיקים של מכבי יפו עד גיל 71. הוא עבד בבנק הפועלים במשך 28 שנים עד פרישתו לגמלאות.
ב-1950 התחתן עם רחל לבית חובש, והיה אב לשתי בנות וסב לנכדים.
ב-1996 הלך לעולמו, והובא למנוחות בבית עלמין ירקון.
משה מייבסקי (1935 - ד' בסיוון ה'תשע"ו, 6 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי חרדי ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית אופקים בין 1962 ל-1969 וכראש המינהלת המקומית קריית ארבע בין 1976 ל-1978.
נולד בברית המועצות ב-1935 לשבתי ורחל, משפחה המשתייכת לחסידות סלונים.
עלה לארץ עם משפחתו בגיל שנה, והתגורר בתל אביב.
למד בישיבה קטנה בתל אביב, בישיבת היכל התלמוד ובישיבת בית אברהם - סלונים אצל רבי שלום נח ברזובסקי.
שרת בגרעין הנח"ל החרדי "סנה', ולאחר מכן המשיך לתפקיד פיקודי בקבע.
השתחרר לאחר שש שנות שירות צבאי.
לאחר שחרורו למד בתיכון ערב של בני עקיבא, שם הכיר את רעייתו.
לאחר נישואיו התגורר בבאר שבע, והחל בפעילות מפלגתית בסניף המפד"ל בעיר.
ביוני 1962 התמנה על ידי שר הפנים לראש המועצה המקומית אופקים כנציג המפד"ל, לאחר שנציגי מפא"י החרימו את מליאת המועצה משלא קיבלו בה רוב.
בבחירות של שנת 1965 עמד בראש רשימת המפד"ל שזכתה ל-5 מנדטים, והוא נבחר לראשות המועצה.
בבחירות של 1969 מייבסקי לא התמודד.
בבחירות 1973 התמודד שוב, ורשימת המפד"ל בראשותו זכתה ב-3 מושבים, לעומת 5 מושבים למערך.
ב-1968 החל לעבוד כמנהל כוח אדם במפעל הטקסטיל אופ-אר באופקים.
בשנים 1976–1978 כיהן כראש מינהלת קריית ארבע (הגוף שקדם למועצה המקומית).
המשיך לכהן כחבר המועצה המקומית שנים נוספות לאחר מכן.
באחרית ימיו התגורר בירושלים, בה נפטר ב-ד' בסיוון ה'תשע"ו, 6 באוקטובר 2016. נקבר בהר הזיתים.
רבי משה מיינסטרס (בכתיב ארכאי: רבי משה מיינשטרש, מוכר גם כרבי משה מווינה; בסביבת ה'ש"ץ, 1630 – בערך ה'תנ"ג, 1693) היה תלמיד חכם ומחבר ספרים במרכז אירופה של המאה ה-17. מוכר בעיקר מספרו "פנים מסבירות" המבאר את אגדות התלמוד בכמה מסכתות בתלמוד.
נולד בווינה שבממלכת הבסבורג (כיום אוסטריה) לרבי שמעון חזן, בנו של ר' יששכר בער אליט שול חזן מפראג, שהיה ש"ץ באלטשולה, ולשרה, בתו של רבי מיינסטר מווינה.
בני משפחתו היו חזנים מפורסמים בפראג.
לאחר פטירת אמו, בשנת ה'שצ"ט, גדל אצל אבי אמו - ר' מיינסטר מווינה.
הוא התייחס על שמו, וכונה "(רבי) משה (רבי) מיינסטר'ס"" (ובמקורות ארכאיים: ר' משה ר' מיינשטרש).
בהמשך עבר לעיר אבותיו פראג, ושם למד אצל רבי אהרן שמעון מפראג (סבו של רבי אליה שפירא).
זה האחרון הנחיל לו את דרך הלימוד בעומק הפשט, ולא בדרך הלימוד בחריפות שהיה מורגל במקומו.
לאחר תקופה שב לעיר הולדתו, וינה.
במשך שלוש שנים הוא שהה בווינה, בביתם של האחים העשירים ר' זעקיל סג"ל, ור' ישראל סג"ל פרנקל, לימים הרב באונגריש-ברוד.
בשנת 1670 (ה'ת"ל) התרחש גירוש ווינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ורבי משה מיינסטרס גלה לאחת הערים בסביבה.
במשך שלוש שנים הוא שהה בביתו של פילנתרופ עשיר בשם ר' יעקב קן.
רבי משה מיינסטרס מתואר (בעיקר בהסכמות לספרו "פנים מסבירות") על ידי גדולי דורו מסביבתו כלמדן, חריף, מתמיד ובעל הבנה ישרה.
בשנת ה'תנ"ג הוציא לאור בפראג את ספרו "פנים מסבירות" על אגדות התלמוד מסכת ברכות וכמה מסכתות בסדר מועד.
מתוך דברי כמה מהמסכימים נראה שהחיבור היה חלק מחיבור גדול בשם "תולדות משה".
כמו כן החיבור נכתב על כל התלמוד הבבלי, אך בגלל קשיי מימון ההדפסה הוא הוציא לאור את החיבור רק על כמה מסכתות ראשונות בתלמוד.
בהוצאת כרך זה תמך בו גיסו ר' יודא ליב ב"ר עזריאל מווינא, הנקרא "ר' לייב ר' עזריאל'ס".
בין המסכימים על החיבור נמנים רבי גרשון אשכנזי ורבי אברהם ברודא.
כתבי של הקדוש מוהרר"ש - ספר קטן המכיל ליקוט מתורתו של רבי שמשון מאוסטרופולי, על פי כתביו, אמסטרדם סוף שנת ה'תמ"ז.
פנים מסבירות - על אגדות התלמוד - מסכת ברכות וכמה מסכתות בסדר מועד, פראג ה'תנ"ג.
הרב משה מיינץ (בכתיב מיושן: מענץ; בגרמנית: Moshe Mainz; ה' באדר שני תקס"ה, 6 במרץ 1805 – כ"ב בסיון תרמ"ו, 25 ביוני 1886) היה דיין, מוהל ובנקאי עשיר בפרנקפורט במאה ה-19. היה תלמיד חכם והתכתב בהלכה עם רבני דורו, הכתב סופר והגרי"ד במברגר.
נודע במיוחד במעורבותו בפולמוס הפרדת הקהילה בפרנקפורט כאשר היה הראשון לחלוק על דעת רש"ר הירש שסבר כי על האורתודוקסים לפרוש מהקהילה הכללית בכל מצב.
נחשב לאחרון הלמדנים בגרמניה בנוסח הישן.
מיינץ נולד לאביו ר' יהודה לייב הלוי מיינץ בפרנקפורט בה' באדר תקס"ה.
הוא למד בישיבות פרנקפורט אצל ר' אליעזר וואלא (ואלוי) ור' משה שווארצילד אשר שימשו כראשי בתי הדין בקהילה.
כשגדל, הלך בדרך אביו ועבד כסוחר ובנקאי ובעקבות עושרו נודע כאחת מדמויות המופת בפרנקפורט שהתאחדו על שולחנם תורה וגדולה.
נשא לאשה את פאני בת ר' ליפמן בער דוקטור, מהמשפחות הוותיקות בפרנקפורט.
בגלל היותו תלמיד חכם ולמדן מופלג, הוא שימש כדיין בבית דינו של הרב טרייר ומוהל, וכיום נמצאו מסמכים אשר חתם עליהם כדיין וכן פנקס המילות שלו אשר מתעד את הבריתות שמל בשנים תק"פ-תרמ"ד.
הוא שימש כראש "חברת ש"ס", חבורה שלמדה גמרא מידי ערב.
עם הזמן הוא הפך להיות הסמכות העליונה בקהילה והוא מתואר כ"גדול הפוסקים בפרנקפורט", "ראש המדברים שם".
ההיסטוריון מרדכי ברויאר מביא את הרב מיינץ יחד עם הרב יוסף אלטמן כדוגמה ללמדן בגרמניה שהתפרסם למרחקים בלי לשאת במשרה רבנית.
בנוסף לכך הוא היה מומחה למנהגי הקהילה והגרי"ד במברגר היה מברר דרכו על הנהוג בפרנקפורט.
כמו כן הדיין ר' שלמה זלמן גייגר מביא בשמו בספרו דברי קהלת.
בין הרבנים שכתבו אליו: הכתב סופר, השבט סופר, הגרי"ד ובנו ר' שמחה במברגר ומחותנו ר' שמואל בונדי ממיינץ.
בסביבות 1850 הוא בנה בביתו בית כנסת קטן שבו המשיכו את מנהגי ר' פנחס הלוי הורוויץ בעל ההפלאה.
בשנת תר"ח, לאחר שהרפורמים השתלטו על הקהילה בפרנקפורט, הרב מיינץ ועוד עשרה בעלי בתים אורתודוקסים פנו לסנאט וקבלו אישור להקים אגודה אורתודוקסית פרטית הכפופה בענייני דת לוועדה בת חמישה חברים, ביניהם הרב אהרן פולד אך הם פרשו בפועל רק שנה לאחר מכן.
בשנת תרי"א הם קיבלו אישור למנות רב ומינו את רש"ר הירש לרבם.
משעלה ביסמרק לשלטון ואוטונומיית הקהילות ("הכנסייה") נחלשה, הרש"ר הירש פעל לחקיקת חוק המתיר ליהודים לפרוש מהקהילה הכללית, חוק אשר עבר בתרל"ו.
הרפורמים, שהבינו כי פרישת החרדים וצמצום חברי הקהילה תפגע משמעותית בתקציב הממשלתי של קהילתם, הציבו תנאים מחודשים הבאים לקראת החרדים.
הרב מיינץ, שראה מצווה בקבלת תנאים אלו עזב את האגודה של רש"ר הירש ובעקבותיו עזבו גם החסידים שלו, ביניהם רוב הלמדנים שבקהילה, מה שפגע בקהילה הפורשת.
לאחר שהרש"ר הירש פרסם מאמרים הלכתיים והשקפתיים בעניין והרב מיינץ נותר בשלו, חסידי הרב הירש, נסעו לגרי"ד במברגר שהיה מוסכם על כולם כדי שיורה לרב מיינץ לפרוש.
הגרי"ד במברגר חשש להתעמת ישירות עם הרב מיינץ שהיה למדן מופלג, ולאחר לחצים מצד חסידי הרב הירש, ביניהם ר' זליגמן פרום חתנו, הוא הסכים להפגש עם הרב מיינץ.
בפגישה הרב מיינץ שכנע את הגרי"ד במברגר בצדקת דרכו והגרי"ד פרסם את דעתו בעיתון המקומי מה שגרם לעימות פומבי בינו לרב הירש.
משרבו האורתודוקסים בקהילה הכללית הם קיבלו אישור למנות רב משלהם.
לאחר שפנו להילה וכסלר והוא סירב (בהוראת רשר"ה), המועמד המתאים היה הרב מרדכי הורוויץ, אך הוא חשש להמרות את פי רבו, ר' עזריאל הילדסהיימר אשר תמך ברב הירש.
לאחר שלא ידע כיצד לנהוג, הורו לו הרב במברגר והרב מיינץ לקבל את הרבנות והוא החליט לעבור לפרנקפורט שם הרב מיינץ סייע לו לבסס את מעמדו כרב הקהילה.
הרב מיינץ נפטר בכ"ב בסיון תרמ"ו, ובנו ר' יצחק כיהן בתפקידים חשובים בקהילה.
כתביו הידועים הם הגהותיו לספר "יוסף אומץ" שנדפסו בפרנקפורט תרפ"ח ואחר כך בירושלים תרכ"ה, וכן הגהותיו לשו"ע, שם הוא מביא שמועות חשובות מרבני העיר הקודמים, נדפסו בקובץ "זכור לאברהם", חולון תש"ן.
משפחת מיינץ הייתה משפחת בנקאים עשירה מעמודי התווך של קהילת פרנקפורט ורבים מבניה שימשו כפרנסי הקהילה.
המשפחה נמצאת בפרנקפורט לפחות מראשית המאה ה-17, ומנתה תלמידי חכמים מופלגים.
אביו של ר' משה, יהודה לייב ב"ר הרץ מיינץ (נפטר 1849) היה סוחר מכובד וניהל חנות לממכר מוצרים מבית החרושת שבביתו, הבנים מיכאל ומשה קיבלו על עצמם את ניהול העסק אך בפועל ר' משה הקדיש את זמנו ללימוד תורה ומיכאל ניהל את העסק.
לאחר מכן בן אחר, שמואל, ניהל את העסק יחד עם אחד מאחייניו, ואילו שאר הבנים של ר' לייב עסקו בבורסת פרנקפורט.
לרב מיינץ נולדו 11 ילדים.
מיכאל (נפטר 25 בדצמבר 1927 בן 86) החליפו כיו"ר הוועדה הדתית של הקהילה.
הוא היה בעל תפקיד מפתח בבורסת פרנקפורט, והוא ואחיו ר' יצחק שימשו היועצים הראשיים של משפחת רוטשילד בפרנקפורט.
יצחק (25 באוגוסט 1845- 3 באפריל 1931), נחשב למומחה מובהק של מנהג פרנקפורט, נודע כנדיב ועבד בהתנדבות בבית החולים של הקהילה.
לאחר פטירתו העניק לו הרב הופמן תואר "מורנו".
משה מנדלסון (או מנדלסזון; מכונה גם: ר' משה בן מנחם, (ובקיצור: רמבמ"ן), או רבי משה [מ]דסאו, משה [מ]דעסוי, (ובקיצור: רמ"ד); בגרמנית: Moses Mendelssohn; י"ב באלול ה'תפ"ט, 6 בספטמבר 1729 – ה' בשבט ה'תקמ"ו, 4 בינואר 1786) היה פילוסוף יהודי-גרמני, מאבות תנועת ההשכלה היהודית.
מנדלסון הוא מייצגו המובהק של העידן המודרני בתולדות יהודי אירופה.
הוא השתלב בשיח הנאורות הגרמני של זמנו, ופרסם ספרים ומאמרים שזכו להערכה ולתפוצה רבה, אך גם התמודד עם גילויים של חוסר סובלנות כלפי מוצאו היהודי.
במישור היהודי הוציא לאור את כתב-העת העברי המודרני הראשון "קהלת מוסר", פרסם תרגום לגרמנית וביאור של חמשת חומשי תורה, וקיבץ סביבו חוג של תלמידים וממשיכי דרך, מהם קמה תנועת ההשכלה היהודית.
מנדלסון נתפס כאבי תנועת ההשכלה, וסביב דמותו התרכזה ההתייחסות החיובית והשלילית לתנועה זו ולרעיונותיה.
בין צאצאיו של מנדלסון נמנים המלחינים פאני מנדלסון ופליקס מנדלסון-ברתולדי והצייר פיליפ פייט.
מנדלסון נולד בי"ב באלול ה'תפ"ט, 6 בספטמבר 1729, למנחם מנדל סופר ולביילה רחל שרה, בעיר דסאו, באותם ימים העיר הראשית בנסיכות אנהלט.
מצד אמו היה צאצא של הרמ"א.
אביו היה סופר סת"ם וחינך אותו חינוך יהודי מסורתי, שכלל לימוד התורה והתלמוד עם מפרשיהם.
כנער צעיר הוכר מנדלסון כעילוי רב כישרונות, והחל ללמוד אצל הרב דוד פרנקל, המוכר בשל פירושו "קרבן העדה" על התלמוד הירושלמי.
כשעבר רבו בשנת 1743 לברלין לכהן שם כרב הקהילה, עבר מנדלסון אחריו.
ברלין לא הייתה סובלנית כלפי היהודים; כניסת יהודים לעיר הותרה רק דרך שער הבהמות, וליהודי חסר מקצוע וחסר רכוש כמו מנדלסון לא הייתה זכות לשבת בברלין, ולכן התחבא בעליית הגג של רבו.
מנדלסון היה גיבן, וממום זה סבל כל ימיו.
בברלין המשיך בלימודיו התורניים, אך שם החל לפנות גם לתחומי ידע נוספים.
בעידוד רבו למד את "מורה נבוכים" של הרמב"ם.
ביהדות אשכנז של אותה תקופה כלל לא היו מקובלים לימודי פילוסופיה ובכללם לימוד "מורה נבוכים", אולם מספר שנים קודם לכן הודפס הספר ביסניץ והגיע לידי מנדלסון.
בעקבות הלימוד ב"מורה נבוכים" התעוררה התעניינותו בפילוסופיה ובמדעים כלליים.
הוא פנה ללמוד אצל כמה משכילים מוקדמים: רבי ישראל מזמושץ' לימד אותו פילוסופיה יהודית ומתמטיקה, הרופא אברהם קיש – לטינית, ואהרון גומפרץ – צרפתית ואנגלית.
מנדלסון קרא בלטינית את ספרו של ג'ון לוק "מסה על שכל האדם" בסיוע מילון גרמני-לטיני, וממנו הגיע לשיטתם הפילוסופית האופטימית של לייבניץ וכריסטיאן וולף, שלפיה עולמנו הוא הטוב שבכל העולמות.
הוא אימץ השקפה זו, ועל פיה פיתח את דרכו הפילוסופית.
לאחר מספר שנים של דוחק כלכלי כתלמיד ישיבה אצל רבו, החל בשנת 1750 לעבוד כמורה לבניו של התעשיין והסוחר היהודי יצחק ברנרד, ובשנת 1754 החל לעבוד כפקיד בבית החרושת למשי של ברנרד.
לימים הפך לשותף בבית מסחר זה וידע רווחה כלכלית, גם אם לא עושר של ממש.
הדבר אפשר לו עצמאות כלכלית, כך שלא נאלץ להתפרנס משכר סופרים או להיסמך על רצונם הטוב של גבירים עשירים.
כניסה לחברת הפילוסופים; "קהלת מוסר"
ב-1753 הכיר אהרון גומפרץ את מנדלסון למחזאי גוטהולד אפרים לסינג.
שני האישים התיידדו במהירות, ושמרו על קשר חם כל ימיהם.
בשנה שאחריה נמתחה על לסינג ביקורת חריפה על ידי יוהאן דוד מיכאליס, פרופסור מאוניברסיטת גטינגן, שתקף את המחזה Die Juden ("היהודים"); מנדלסון כתב תשובה לביקורת זו, שהגנה הן על לסינג והן על היהדות.
ב-1755 הדפיס לסינג את ספרו הראשון של מנדלסון, Philosophische Gespräche ("שיחות פילוסופיות"), שהכיל דיון בפילוסופיה של לייבניץ וביקורת על שיטתו הפילוסופית של ברוך שפינוזה (שבאותה תקופה לא הייתה פופולרית).
באותה שנה פרסמו לסינג ומנדלסון ביחד חיבור סאטירי בשם Pope, ein Metaphysiker ("פופ, מטאפיזיקאי") על שירתו של אלכסנדר פופ.
חיבור שלישי שהוציא לאור מנדלסון באותה שנה, בעילום שם, נקרא Briefe über die Empfindungen ("מכתבים על אודות התחושות"); החיבור עסק באסתטיקה.
חיבוריו של מנדלסון עשו רושם רב על קהילת הפילוסופים בגרמניה, והגיעו אף לידי מלך פרוסיה פרידריך השני ("הגדול").
מנדלסון החל להשתתף באירועים חברתיים ואינטלקטואליים של אנשי הנאורות הגרמנית, ותפס את מקומו כפילוסוף נחשב ומשפיע.
ב-1755 למד יוונית וקרא את כתבי אפלטון, שהשפיעו עליו רבות.
הוא תרגם לגרמנית כמה יצירות של חכמי ישראל בימי הביניים, כגון ר' ידעיה הפניני ור' יהודה הלוי.
ב-1755 ייסד מנדלסון כתב עת עברי בשם "קֹהֶלֶת מוסר", שנועד להיות "כתב עת מוסרי" לענייני מוסר ותיקון מידות הנפש.
להוצאת כתב העת היה שותף אדם בשם טוביה בּוֹק (Bock).
כתב העת עסק באסתטיקה ובקריאה להתבונן ביופיו של הטבע לצורך השגת האלוהות.
העורכים קישרו בין רעיונות אלו לבין מאמרי חז"ל ודברי הרמב"ם על אמונה מכוח התבוננות בבריאה.
בנוסף עסקו העורכים בשבח השפה העברית ובביקורת חברתית ומוסרית של הקהילה היהודית.
כתב העת התקיים פרק זמן קצר, וחדל להתקיים לאחר שני גיליונות בלבד.
הסיבה להפסקת ההוצאה אינה ידועה, אך משערים שהתנגדותם של הרבנים לכתב העת החתרני, הגם שלא הציג את עצמו ככזה, הכריעה את הכף.
גישתו של מנדלסון, גם בהמשך ימיו, הייתה שלא לצאת לעימות חזיתי עם האליטה הרבנית.
למרות קוצר ימיו של כתב העת, שהיה כתב העת המודרני הראשון בעברית, הוא השפיע רבות על הדור הבא של המשכילים שהוציאו לאור את כתב העת "המאסף".
במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763) פרסם מנדלסון שירי שבח לממלכה הפרוסית, חלקם במסגרת פעולות הקהילה היהודית, שביקשה להראות נאמנות לפרידריך השני, מלך פרוסיה ולמדינה.
לאות תודה על סיועו לקהילה העניקו לו פרנסי הקהילה היהודית פטור ממסים, שכמוהו ניתן בדרך כלל לרבנים ולתלמידי חכמים גדולים.
באותן שנים כתב מנדלסון ביאור פילוסופי (בעברית) לספר "ביאור מילות ההיגיון" של הרמב"ם.
את הביאור מסר לסטודנט יהודי מירושלים בשם שמשון הקליר, שהדפיס אותו בשמו שלו; רק מאוחר יותר הודפס החיבור בשמו של מנדלסון.
הוא חיבר גם ביאור עברי לספר קהלת וספר בעברית ששמו "הנפש".
ב-1761 ביקר מנדלסון בהמבורג והתקבל אצל האינטלקטואלים המקומיים.