tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תותח הוצ'קיס במשקל 3 פאונד על תושבת MkIc בזווית גבוהה עם הגבהה מרבית של 60° הותקן גם הוא בנובמבר 1914. חמש צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים הותקנו על ה"אינווינסיבל", שניים מכל צד ואחד בירכתיים.
חגורת קו המים הייתה בעובי 6 אינץ' בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים של ה-12 אינץ', אך הצטמצמה ל-4 אינץ' מהצריח הקדמי ועד לחרטום, ולא נמשכה מאחורי הצריח האחורי.
צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי , למעט גגות הצריח שהשתמשו ב- של שריון לא מוצק של קרופ (KNC).
עובי הסיפון הראשי היה ושריון הסיפון התחתון היה .
מחיצות טורפדו מפלדת פחמן בעובי 2.5 אינץ' הותקנו לצד חדרי התחמושת וחדרי הפגזים.
שדרית האונייה הונחה ב-2 באפריל 1906, והיא הושקה בשעה 15:00 ב-13 באפריל 1907 על ידי ליידי אלנדייל.
ב-28 בדצמבר 1907, בזמן שעדיין עברה בדיקות הכנסה לשירות, היא נפגעה על ידי נושאת הפחם השוודית אודן, מה שהביא לקריסת קורות ומסגרות בגוף הספינה וחמש לוחות תחתונים שניתקו מהאונייה.
היא הושלמה רשמית ב-16 במרץ 1909. ב-18 במרץ היא הפליגה מהטיין לפורטסמות', שם היא נכנסה לשירות.
בדרך היא התנגשה בבריגנית מרי אן, ועמדה מנגד עד שהגיעה סירת ההצלה ג'ון ברץ' מירמות' לגרור את הבריגנית.
היא צורפה לשייטת הסיירות הראשונה של צי הבית ב-20 במרץ 1909 והשתתפה בתמרוני הצי באפריל וביוני 1909, בסקירת הצי ב-12 ביוני 1909, ובסקירת הצי ליד סאות'אנד ב-2 ביולי.
היא נכנסה לשיפוץ בין ה-17 באוגוסט ל-17 בינואר 1910 בניסיון לסדר את בעיות החשמל עם הצריחים שלה, אך הן עדיין לא היו מספקות.
נעשה ניסיון נוסף להביא את הצריחים שלה למצב תקין במהלך שיפוץ באביב 1911, אך גם ניסיון זה לא צלח וההחלטה התקבלה בשנה שלאחר מכן להסב את הצריחים שלה להנעה הידראולית.
זה נדחה עד לאחר פריסתה להצטרף לצי הים התיכון באוגוסט 1913. ב-17 במרץ 1913, היא התנגשה בצוללת C34, אך ההתנגשות נקבעה באשמת הצוללת.
היא חזרה לבריטניה בדצמבר 1913 כהכנה לשיפוץ גדול שיעניק לבסוף לצריחים שלה הנעה הידראולית ויהפוך אותה לראויה לקרב.
השיפוץ שלה במספנת פורטסמות' החל במרץ 1914 ונקטע על ידי הכרזת המלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט.
היא נכנסה לשירות מחדש יום קודם לכן, אבל עבודת הצריח דרשה עוד שבוע כדי להשלים את השיפוץ.
"אינווינסיבל" הייתה סיירת המערכה הראשונה שהצטיידה במנהל בקרת אש חדש, אך לא ניתן היה להשלים זאת בזמן המוקצב והיא נשארה בלתי ניתנת להפעלה עד שהיא תוחזר לאחר קרב איי פוקלנד.
היא הוכרזה כמבצעית ב-12 באוגוסט, כאשר אדמירל משנה סר ארצ'יבלד גורדון מור, שפיקד על שייטת סיירות המערכה השנייה, הניף בה את דגלו.
היא הצטוותה להגיע להאמבר, יחד עם סיירת המערכה ניו זילנד, שם תוכל לתמוך טוב יותר בספינות הבריטיות המפטרלות ב-Road Fourteens.
הפעולה הראשונה של "אינווינסיבל" הייתה כחלק מכוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת עבור הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שיחידות גדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות.
הם פנו דרומה במלוא המהירות בשעה 11:35 כאשר הכוחות הקלים הבריטיים לא הצליחו להתנתק לפי לוח הזמנים והגאות הגואה גרמה לכך שאוניות מערכה גרמניות יוכלו לצאת מהנמל בפתח שפך היאדה.
הסיירת הקלה החדשה, "ארת'וזה", נפגעה כבר בשלב מוקדם יותר בקרב והייתה תחת אש מהסיירות הקלות הגרמניות "שטרסבורג" ו"קלן" כאשר סיירות המערכה של ביטי הופיעו מתוך הערפל בשעה 12:37. שטרסבורג הצליחה להתחמק לערפילים ולהתחמק מהאש, אך קלן נותרה גלויה ונפגעה במהירות מאש מהשייטת.
דעתו של ביטי הוסחה מהמשימה להטביע אותה על ידי הופעתה הפתאומית של הסיירת הקלה הקשישה "אריאדנה" ישירות לחזיתו.
הוא הסתובב במרדף והפך אותה לגוש בוער בשלושה מטחים בלבד מטווח קרוב (מתחת ל-).
בשעה 13:10 פנה ביטי צפונה וסימן אות כללי לסגת.
בשלב זה, "אינווינסיבל", בעקבות הגוף העיקרי של סיירות המערכה, פתחה באש על קלן.
היא ירתה 18 פגזים, כולם החטיאו, לפני שהכוח הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה והיא הוטבעה על ידי שני מטחים מ"לאיון".
שייטת איי הודו המערביים של אדמירל משנה כריסטופר קראדוק הושמדה על ידי שייטת מזרח אסיה הגרמנית בפיקודו של ויצה-אדמירל גרף מקסימיליאן פון שפה במהלך קרב קורונל ב-1 בנובמבר 1914. בתגובה הורתה האדמירליות לשלוח שייטת להשמיד את הגרמנים.
השייטת, בפיקודו של תת-אדמירל סר דובטון סטורדי, הייתה מורכבת מ"אינווינסיבל" (אוניית דגל) ו"אינפלקסיבל".
הם יצאו ב-11 בנובמבר ונפגשו עם כמה סיירות אחרות תחת אדמירל משנה סטודארד בארכיפלג אבולהוס, מול חופי ברזיל ב-26. הם יצאו למחרת והגיעו לפורט סטנלי בפוקלנד בבוקר ה-7 בדצמבר.
שפה, שערך מסע רגוע בחזרה לאוקיינוס האטלנטי, רצה להשמיד את תחנת הרדיו בפורט סטנלי ושלח את הסיירת המשוריינת "גנייזנאו" והסיירת הקלה "נירנברג" כדי לראות אם הנמל פנוי מספינות מלחמה בריטיות בבוקר ה-8 בדצמבר.
הם נצפו בשעה 07:30, למרות שאוניית המערכה פרה-דרדנוט "קאנופוס", שהייתה מקורקעת בנמל כדי להגן על העיירה ועל התחנה האלחוטית שלה, לא קיבלה את האות עד 07:45. סטורדי לא ציפה למפגש ורוב ספינותיו היו במהלך העמסת פחם – ומכאן חסרות הגנה זמנית.
מנועי הסיירת המשוריינת "קורנוול" והסיירת הקלה "בריסטול" היו בתיקון.
סיירת הסוחר החמושה "מקדוניה" סיירה בכניסה לנמל החיצונית ואילו הסיירת המשוריינת "קנט" עגנה בנמל החיצוני, ותוכננה להחליף את מקדוניה בשעה 08:00. הספינות הגרמניות לא ציפו להתנגדות, והמטח הראשון מהתותחים של קאנופוס בשעה 09:20 גרם להן לעצור מהפגזת התחנה האלחוטית ולסגת לעבר הכוח הראשי של שפה.
ספינותיו של סטורדי לא יצאו מהנמל עד השעה 09:50, אם כי יכלו לראות את הספינות הגרמניות הנסוגות באופק הדרום-מערבי.
סיירות המערכה, שיצאו מהרציף היבש רעננות, היו עם יתרון מהירות של 5 קשרים (9.3 קמ"ש) על הספינות של שפה, שלכולן היו תחתיות פגומות שהגבילו את המהירויות שלהן ללא יותר מ-20 קשרים (37 קמ"ש).
הסיירת הקלה "לייפציג" פיגרה אחרי הספינות האחרות ו"אינפלקסיבל" פתחה באש כשהטווח ירד ל- בשעה 12:55. אינבינסיבל פתחה באש זמן קצר לאחר מכן ושתי הספינות החלו לפגוע בלייפציג כשהטווח נסגר ל-.
בשעה 13:20 הורה שפה לשייטת שלו להיפרד והורה לסיירות הקלות שלו לפנות לדרום מערב, בעוד שהסיירות המשוריינות שלו פנו לצפון מזרח כדי לחפות על נסיגתם.
הספינות הגרמניות פתחו באש ב-13:30 וקלעו את המכה הראשונה שלהן ב-13:44 כאשר "שרנהורסט" פגעה ב"אינווינסיבל", אם כי הפגז ניתז ללא נזק על חגורת השריון.
שני הצדדים ירו במהירות במהלך חצי השעה הראשונה של הקרב, לפני שסטרדי הגדיל את המרחק כדי למקם את ספינותיו מחוץ לטווח היעיל של התותחים הגרמנים.
התותחנים הבריטים היו גרועים מאוד, והשיגו רק ארבע מכות מתוך 210 פגזים שנורו.
הסיבה העיקרית הייתה העשן מהתותחים והארובות, מכיוון שהבריטים היו מול הרוח מהגרמנים, אם כי תותח אחד של צריח 'A' של "אינווינסיבל" נתקע בשעה 13:42 והיה מחוסר פעילות למשך שלושים דקות.
שפה פנה לדרום בניסיון לנתק מגע בזמן שהראייה של הבריטים הצטמצמה, אולם הוא רק הגדיל את הטווח ל- לפני שהבחינו הבריטים בשינוי המסלול שלו.
סיירות המערכה הבריטיות רדפו אחריו במהירות של 24 קשרים (44 קמ"ש).
ארבעים דקות לאחר מכן, הבריטים פתחו שוב באש לעבר הגרמנים מטווח של .
שמונה דקות מאוחר יותר פנה שפה שוב מזרחה כדי לתת קרב.
האסטרטגיה שלו הייתה לצמצם את הטווח כדי שיוכל להביא את תותחי של החימוש המשני לידי ביטוי.
הוא הצליח ותותחי ה-15 ס"מ הצליחו לפתוח באש בשעה 15:00 בהגבהה מרבית.
העשן הפריע לשני הצדדים, אך הם ספגו פגיעות מרובות.
אלו מהספינות הגרמניות לא הצליחו להתפוצץ או פגעו באזורים משוריינים.
עם זאת, חדר המכונות הימני של גנייזנאו הוצא מכלל פעולה.
סטרדי הורה לספינותיו בשעה 15:15 לחצות את השדרות שלהן כדי להשיג את היתרון לרוחב.
שפה פנה לצפון-מערב, כאילו כדי לנסות לחצות את ה-T הבריטי, אבל למעשה להביא לידי ביטוי את התותחים הימניים הבלתי פגומים של שרנהורסט, שכן רוב התותחים בצדו הימני היו מחוץ לפעילות.
הבריטים המשיכו לפגוע בשרנהורסט וגנייזנאו באופן קבוע ושרנהורסט הפסיקה את האש בשעה 16:00 לפני שהתהפכה בשעה 16:17 ללא ניצולים.
גנייזנאו הואטה על ידי נזק מוקדם יותר וספגה פגיעות עוד שעה וחצי על ידי "אינפלקסיבל" ו"אינווינסיבל" בטווחים של עד .
למרות הנזק, הצוות שלה המשיך לירות בחזרה עד שהפסיקה לירות בשעה 16:47, מאחר שהתחמושת שלה נגמרה.
סטורדי היה מוכן להורות על 'הפסקת אש' בשעה 17:15 כאשר מנוף תחמושת השתחרר והיא ביצעה את הירייה האחרונה שלה.
לאחר מכן חבטו בה הבריטים עד 17:50, לאחר שהקפטן שלה נתן את ההוראה להטביע אותה בשעה 17:40. היא התהפכה באיטיות בשעה 18:00 והבריטים הצליחו לחלץ 176 אנשי צוות מהמים הקפואים.
"אינווינסיבל" ירתה 513 פגזים מהתותחים העיקריים שלה במהלך הקרב, אך נפגעה עשרים ושתיים פעמים.
שניים מתאי החרטום שלה הוצפו, ופגיעה אחת בקו המים שלה לצד צריח 'P' הציפה בונקר פחם וגרמה לה נטייה באופן זמני של 15 מעלות.
למרות זאת, רק אדם אחד נהרג וחמישה נפצעו על סיפון סיירות המערכה.
לאחר הקרב, "אינווינסיבל" ביצעה תיקונים זמניים בפורט סטנלי ופנתה לגיברלטר, שם ניתן היה להכניסה למבדוק לתיקונים קבועים יותר.
התיקונים לקחו חודש, וההזדמנות נוצלה להאריך את גובה הארובה הקדמית שלה ב כדי להפחית את כמות העשן החוסם את הראות מהגשר ומהחלק העליון.
לאחר מכן "אינווינסיבל" הפליגה לאנגליה ב-15 בפברואר 1915 והצטרפה ל"גרנד פליט".
ב-21 בפברואר, כוח סיירות המערכה הבריטי התארגן בשלוש שייטות של צי הקרב, עם שייטת סיירות המערכה השלישית (BCS) שהורכבה משלוש הספינות מסדרת "אינווינסיבל" ברגע ש"אינפלקסיבל" הגיעה מהים התיכון.
היא נשלחה לשיפוץ בין ה-25 באפריל ל-12 במאי לצורך החלפת ארבעה תותחי 12 אינץ' בלויים, הפחתת החימוש המשני והתקנת קזמטים.
אדמירל משנה הוראס הוד קיבל את הפיקוד על שייטת סיירות המערכה השלישית ב-27 במאי 1915 והניף את דגלו על "אינווינסיבל".
שייטות סיירות המערכה ה-1 וה-3 יצאו לפעולה בתגובה להפגזה הגרמנית על יארמות' ולואסטופט ב-24–25 באפריל 1916, אך לא הצליחו לאתר את הספינות הגרמניות במזג האוויר הסוער.
במהלך החזרה הביתה, "אינווינסיבל" נפגעה על ידי יאכטת הסיור "גויסה" בשעה 23:07. החרטום של גויסה הוטבע בצד הרוחב של "אינווינסיבל" אשר נחצב בחלקו.
המהירות של "אינווינסיבל" הופחתה ל-12 קשרים (22 קמ"ש) בשל הצפה והיא נאלצה לצאת מהקו ולהמשיך באופן עצמאי לרוזית' לתיקונים שנמשכו עד 22 במאי 1916.
בסוף מאי 1916, שייטת סיירות המערכה השלישית הוצבה זמנית ב"גרנד פליט" לצורך אימון ירי.
ב-30 במאי, כל ה"גרנד פליט", יחד עם סיירות המערכה של אדמירל ביטי, נצטוו לצאת לים כדי להתכונן להלפגה של צי הים הפתוח הגרמני.
כדי לתמוך בביטי, אדמירל הוד הקדים את שלוש סיירות המערכה שלו לפני ה"גרנד פליט".
בערך בשעה 14:30 יירטה "אינווינסיבל" הודעת רדיו מהסיירת הקלה הבריטית "גאלאטי", שהוצמדה לכוח הקרב של ביטי, שדיווחה על תצפית על שתי סיירות אויב.
הדיווח חוזק על ידי דיווחים אחרים על שבע ספינות אויב שנוטות צפונה.
הוד פירש זאת כניסיון לברוח דרך הסקאגרק והורה להעלות את המהירות ל-22 קשרים (41 קמ"ש) בשעה 15:11 וכיוון מזרח-דרום מזרח כדי לנתק את הספינות הנמלטות.
20 דקות לאחר מכן, "אינווינסיבל" קיבלה הודעה מביטי שדיווח על 5 סיירות מערכה של האויב, ומאוחר יותר איתות על כך שהוא מתמודד עם האויב במסלול דרום-מזרחי.
בשעה 16:06 הורה הוד על מהירות מלאה ועל כיוון דרום-דרום מזרח בניסיון לחבור אל ביטי.
בשעה 16:56, ללא ספינות בריטיות באופק, הוד ביקש את המסלול, המיקום והמהירות של ביטי, אך מעולם לא קיבל תשובה.
הוד המשיך במסלול עד 17:40, אז זוהה ירי בכיוון שאליו נשלחה הסיירת הקלה שלו "צ'סטר" כדי לחקור הבזקי ירי אחרים.
צ'סטר נתקלה בארבע סיירות קלות של קבוצת הסיור השנייה של היפר וניזוקה קשות לפני שהוד פנה לכיוונה והצליח להרחיק את הסיירות הגרמניות מצ'סטר.
בשעה 17:53, "אינווינסיבל" פתחה באש על "ויסבאדן" ושתי סיירות המערכה האחרות פתחו באש שתי דקות לאחר מכן.
הספינות הגרמניות פנו דרומה לאחר ירי טורפדו ללא תוצאה בשעה 18:00 וניסו למצוא מחסה בערפל.
כשהם הסתובבו, "אינווינסיבל" פגעה ב"וויסבאדן" בחדר המכונות ודפקה את המנועים שלה בעוד "אינפלקסיבל" פגעה בפילאו פעם אחת.
קבוצת הסיור השנייה לוותה על ידי הסיירת הקלה "רגנסבורג" ו-31 משחתות של השייטות ה-2 וה-9 וחצי השייטת ה-12 שתקפו את שייטת סיירות המערכה ה-3 ברצף.
הם הונסו על ידי הסיירת הקלה שנותרה "קנטרברי" של הוד וחמשת משחתות הליווי שלו.
בפעולה מבולבלת, הגרמנים שיגרו רק 12 טורפדות והשביתו את שארק בירי.
לאחר שפנו מערבה כדי לצמצם את הטווח מספינותיו של ביטי, שלוש סיירות המערכה מסדרת "אינווינסיבל" פנו לכיוון הטורפדות המתקרבות, אך "אינווינסיבל" פנתה צפונה, בעוד "אינפלקסיבל" ואינדומיטבל פנו דרומה כדי להציג את הפרופיל הצר ביותר שלהם בפני הטורפדות.
כל הטורפדות החמיצו, למרות שאחד חלף מתחת לאינפלקסיבל בלי להתפוצץ.
כאשר "אינווינסיבל" פנתה צפונה, ההגה שלה נתקע והיא נאלצה לעצור כדי לתקן את הבעיה, אבל זה נעשה במהירות והשייטת שינתה מסלול בכיוון מערב.
בשעה 18:21, כשהן ביטי והן ה"גרנד פליט" מתכנסים אליו, הוד פנה דרומה כדי להוביל את סיירות המערכה של ביטי.
סיירות המערכה של היפר היו משם וסיירות המערכה מסדרת "אינווינסיבל" כמעט מיד פתחו באש על ספינת הדגל של היפר ליצו ודרפלינגר.
"אינווינסיבל" פגעה בדרפלינגר שלוש פעמים ובזיידליץ פעם אחת, בעוד שליצו חטפה במהירות 10 פגיעות מלאיון, "אינפלקסיבל" ו"אינווינסיבל", כולל שתי פגיעות מתחת לקו המים בקדמת האונייה מאינבינסיבל שבסופו של דבר הביאו לטביעתה.
בשעה 18:30 הופיעה "אינווינסיבל" בפתאומיות כמטרה ברורה לפני ליצו ודרפלינגר.
לאחר מכן ירו שתי הספינות הגרמניות שלושה מטחים כל אחת לעבר אינבינסיבל והטביעו אותה תוך 90 שניות.
לפחות פגז 305 מ"מ (12 אינץ') אחד מהמטח השלישי פגע בצריח 'Q' באמצע הספינה.
הפגז חדר לחזית צריח 'Q', פוצץ את הגג ופוצץ את מחסני אמצע הספינה, שפוצצו את הספינה לשניים.
ייתכן שהפיצוץ הצית את מחסני התחמושת "A" ו-"X".
1,026 קצינים ומלחים נהרגו, כולל אדמירל הוד.
היו רק שישה ניצולים שנאספו על ידי המשחתת באדג'ר.
חמישה מתוך השישה הוצבו בחלק העליון של הבקרה הקדמית הממוקמת על עמוד החצובה, כולל קצין התותחנים קומנדר הוברט א.
דנראוטר; האיש הנוסף הוצב במד הטווח בראש צריח "Q" עצמו.
כשהמחסן התפוצץ הוא נזרק איכשהו מהספינה.
האונייה הפגיזה ביצורים עות'מאניים שהגנו על הדרדנלים ב-3 בנובמבר 1914, ולאחר מכן, לאחר שיפוץ במלטה, חזרה לבריטניה בפברואר, שם הצטרפה מחדש לשייטת סיירות המערכה השנייה.
אינדפטיגבל הוטבעה ב-31 במאי 1916 במהלך קרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה.
כחלק מצי הקרב של תת-אדמירל סר דייוויד ביטי, היא נפגעה מספר פעמים בדקות הראשונות של "הריצה דרומה", שלב הפתיחה של פעולת סיירות במערכה.
פגזים של סיירת המערכה הגרמנית פון דר טאן גרמו לפיצוץ שקרע חור בגוף שלה, ופיצוץ שני העיף חלקים גדולים מהספינה 200 רגל (60 מטר) באוויר.
רק שלושה מהצוות שכלל 1,019 שרדו.
לא הוזמנו סיירות מערכה לאחר שלוש סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל ב-1905 עד שאינדפטיגבל הפכה לסיירת המערכה הבודדת של התוכנית הימית של 1908–1909. ממשלה ליברלית חדשה תפסה את השלטון בינואר 1906 ודרשה צמצום בהוצאות הימיות, והאדמירליות הגישה תוכנית מופחתת, וביקשה דרדנוטים אך לא סיירות מערכה.
הקבינט דחה הצעה זו לטובת שתי סיירות משוריינות מיושנות אך לבסוף נעתר לבקשה לסיירת מערכה אחת במקום זאת, לאחר שהאדמירליות הצביעה על הצורך להתאים את תוכנית הבנייה הימית הגרמנית שפורסמה לאחרונה ולתחזק את תעשיות התותחים והשריון הכבדים.
עיצוב המתאר את אינדפטיגבל הוכן במרץ 1908, והעיצוב הסופי, קצת יותר גדול מאינווינסיבל עם סידור הגנה מתוקן ואורך נוסף באמצע הספינה כדי לאפשר לשני הצריחים האמצעיים שלה לירות בשני צדדי הרוחב, אושר בנובמבר 1908. עיצוב גדול יותר עם יותר שריון והגנה תת-מימית טובה יותר נדחה כיקר מדי.
לאינדפטיגבל היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של במעמס מלא.
הדחק האונייה היה בדרך כלל ו- במעמס מלא.
היה לה צוות של 737 קצינים ומלחים.
הספינה הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי 31 דוודי Babcock & Wilcox על בסיס פחם.
הטורבינות דורגו ב-43,000 כוחות סוס (32,000 קילוואט ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 25 קשרים (46 קמ"ש).
במהלך ניסויי הים שלה ב-10 באפריל 1911, אינדפטיגבל הגיעה למהירות מרבית של 26.89 קשרים (49.8 קמ"ש) מ-55,140 כוחות סוס (41,120 קילוואט) לאחר החלפת המדחפים שלה.
היא נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להפליג לטווח של 6,330 מיילים ימיים (11,720 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
לסדרת אינדפטיגבל היה חימוש עיקרי של שמונה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark X מותקנים בארבעה צריחים עם תותחים מונעים הידראולית.
שני צריחים הורכבו מלפנים ומאחור על קו מרכז האונייה, שזוהו כ-'A' ו-'X' בהתאמה.
השניים האחרים היו צריחי כנפיים שהותקנו באמצע הספינה והוצבו באלכסון: 'P' היה מקדימה ליד יציאת הארובה המרכזית, בעוד ש-'Q' מוקם מימין ומאחורי הארובה.
לצריחים 'P' ו-'Q' הייתה יכולת מוגבלת כלשהי לירות לצד הנגדי.
החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark VII הממוקמים במבנה העילי.
היא כללה שני צינורות טורפדו שקועים, אחד מכל צד מאחורי הברבט 'X', ו-12 טורפדות נישאו עבורם.
אוניות הסדרה אינדפטיגבל היו מוגנות על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי שנמשכה בין כותלי הקצה וכיסתה אותם.
עובי הסיפון המשוריין שלהם נע בין כאשר החלקים העבים ביותר מגנים על ציוד ההיגוי בירכתיים.
פני הצריח היו בעובי , והצריחים נתמכו על ידי ברבטים באותו עובי.
אינדפטיגבל הייתה ייחודית בקרב סיירות המערכה הבריטית בכך שהיה לה מגדל איתור וקשר משוריין מאחורי מגדל הניווט, מוגן בשריון בעובי .
עם זאת, מגדל התצפית זכה לשימוש מוגבל, שכן הוא הוסתר על ידי מגדל הניווט שלפניו ורגלי התורן והמבנה העילי מאחוריו.
במהלך שיפוץ לפני המלחמה, מד טווח נוסף בחלקו האחורי של גג הצריח 'A', וצריח זה היה מצויד לשלוט על כל החימוש הראשי כגיבוי חירום לעמדות בקרת האש הרגילות.
אינדפטיגבל קיבלה תותח נ"מ יחיד QF 3 אינץ' 20 cwt על תושבת Mark II בזווית גבוהה במרץ 1915. הוא סופק עם 500 פגזים.
כל תותחי ה-4 אינץ' שלה נסגרו בקזמטים וקיבלו מגני תותחים במהלך שיפוץ בנובמבר 1915 כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולת האויב, אם כי שני תותחים אחוריים הוסרו בו-זמנית.
היא קיבלה מנהל בקרת אש בין אמצע 1915 למאי 1916 שמרכז את בקרת האש תחת קצין ניהול האש שירה בתותחים.
אנשי צוות הצריח רק היו צריכים לעקוב אחר מצביעים ששודרו מהמנהל כדי ליישר את תותחיהם על המטרה.
זה הגביר מאוד את הדיוק מאחר שסבסוב האונייה כבר לא פיזר את הפגזים כאשר כל צריח ירה בפני עצמו; כמו כן, מנהל בקרת האש יכול היה לזהות ביתר קלות את נפילת הפגזים.
השדרית של אינדפטיגבל הונחה במספנת דבונפורט, פלימות' ב-23 בפברואר 1909. היא הושקה ב-28 באוקטובר 1909 והושלמה ב-24 בפברואר 1911. עם ההטמעה שירתה אינדפטיגבל בשייטת הסיירות הראשונה, אשר בינואר 1913 שונה שמה לשייטת סיירות המערכה הראשונה (BCS).
סואורבי מונה לקפטן האונייה ב-24 בפברואר 1913. בדצמבר אותה שנה היא עברה לים התיכון, שם הצטרפה לשייטת סיירות המערכה השנייה.
אינדפטיגבל, מלווה בסיירת המערכה אינדומיטבל ובפיקודו של אדמירל סר ברקלי מילן, נתקלה בסיירת המערכה הגרמנית גבן ובסיירת הקלה ברסלאו בבוקר 4 באוגוסט 1914, אשר פנו מזרחה לאחר הפצצה שטחית של נמל פיליפוויל באלג'יריה הצרפתית.
בריטניה וגרמניה עדיין לא היו במלחמה, אז מילן פנה לעקוב אחר הגרמנים כשחזרו למסינה כדי להטעין פחם מחדש.
לכל שלוש סיירות המערכה היו בעיות עם הדוודים שלהם, אבל גבן וברסלאו הצליחו לנתק מגע והגיעו למסינה בבוקר 5 באוגוסט.
בשלב זה, גרמניה פלשה לבלגיה והוכרזה מלחמה, אך צו האדמירליות לכבד את הנייטרליות האיטלקית ולהישאר יותר מ- מהחוף האיטלקי מנע כניסה למצר מסינה, שממנו יכלו לצפות ישירות בנמל.
לכן, מילן התמקם ביציאה הצפונית של המיצר, עם אינפלקסיבל ואינדפטיגבל, בציפייה שהגרמנים יפרצו מערבה, שם יוכלו לתקוף משלוחי חיילים צרפתיים.
הוא הציב את הסיירת הקלה גלוסטר ביציאה הדרומית, ושלח את אינדומיטבל להטעין פחם בביזרטה, שם היא הייתה מוכנה לפעולה במערב הים התיכון.
הגרמנים יצאו ממסינה ב-6 באוגוסט ופנו מזרחה, לכיוון קונסטנטינופול, כאשר גלוסטר בעקבותיהם.
מילן, שעדיין ציפה שויצה-אדמירל וילהלם סושון יפנה מערבה, שמר על סיירת המערכה במלטה עד זמן קצר לאחר חצות ב-8 באוגוסט, כאשר הפליג במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש) לכף מטפן, שם נצפתה גבן שמונה שעות קודם לכן.
בשעה 14:30, הוא קיבל הודעה לא נכונה מהאדמירליות לפיה בריטניה נמצאת במלחמה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מלחמה למעשה לא הוכרזה עד 12 באוגוסט, והפקודה נדחתה ארבע שעות לאחר מכן, אך מילן ויתר על המצוד אחר הגבן, בעקבות הוראות הקבע שלו לשמור על הים האדריאטי מפני ניסיון פריצה אוסטרי.
ב-9 באוגוסט, קיבל מילן פקודות ברורות "לרדוף אחרי גבן שעברה את כף מטפן מצפון-מזרח".
מילן עדיין לא האמין שסושון הולך לכיוון הדרדנלים, ולכן הוא החליט לשמור על היציאה מהים האגאי, בלי לדעת שהגבן לא מתכוונת לצאת החוצה.
ב-3 בנובמבר 1914, וינסטון צ'רצ'יל, אז הלורד הראשון של האדמירליות, הורה על ההתקפה הבריטית הראשונה על הדרדנלים לאחר תחילת הלחימה בין האימפריה העות'מאנית לרוסיה.
המתקפה בוצעה על ידי אינדומיטבל ואינדפטיגבל, כמו גם אוניות המערכה הפרה-דרדנוט הצרפתיות סופרן ו-וריטה.
כוונת המתקפה הייתה לבחון את הביצורים ולמדוד את התגובה הטורקית.
התוצאות היו מעודדות בצורה מטעה.
בהפגזה של עשרים דקות, פגז בודד פגע במחסן התחמושת של המבצר בסד אל באהר בקצה חצי האי גליפולי, עקר (אך לא הרס) 10 תותחים והרג 86 חיילים טורקים.
התוצאה המשמעותית ביותר הייתה שתשומת הלב של הטורקים הופנתה לחיזוק הגנותיהם, והם החלו להרחיב את שדה המוקשים.
מתקפה זו התרחשה למעשה לפני הכרזת המלחמה הרשמית של בריטניה נגד האימפריה העות'מאנית ב-6 בנובמבר.
אינדפטיגבל נשארה בים התיכון עד אשר הוחלפה על ידי אינפלקסיבל ב-24 בינואר 1915 והמשיכה למלטה לשיפוץ; לאחר מכן הפליגה לאנגליה ב-14 בפברואר והצטרפה לשייטת סיירות המערכה השנייה עם הגעתה.
האונייה ערכה סיורים חסרי אירועים בים הצפוני במשך השנה וחצי הבאות.
היא הייתה אוניית הדגל הזמנית של שייטת סיירות המערכה השנייה במהלך אפריל-מאי 1916, בעוד אחותה למחצה אאה"מ אוסטרליה הייתה בתיקון לאחר התנגשות עם אחותה למחצה השנייה, ניו זילנד.
ב-31 במאי 1916, שייטת סיירות המערכה השנייה כללה את ניו זילנד (אוניית הדגל של אדמירל משנה ויליאם פאקנהאם) ואינדפטיגבל.
השייטת שובצה לצי הקרב של אדמירל ביטי שיצא לים כדי ליירט גיחה של צי הים הפתוח לים הצפוני.
הבריטים הצליחו לפענח את הודעות הרדיו הגרמניות ועזבו את הבסיסים שלהם לפני שהגרמנים יצאו לים.
סיירות המערכה של אדמירל פרנץ פון היפר הבחינו בצי הקרב ממערב להם בשעה 15:20, אך ספינותיו של ביטי לא הבחינו בגרמנים ממזרח להם עד 15:30. שתי דקות לאחר מכן, הוא הורה לשנות מסלול למזרח דרום-מזרח כדי להתמקם על קו הנסיגה של הגרמנים וקרא לצוותי ספינותיו להיכנס לעמדות קרב.
הוא גם הורה לשייטת סיירות המערכה השנייה, שהוביל, להפליג מאחורי שייטת סיירות המערכה הראשונה.
היפר הורה לספינותיו לפנות ימינה, הרחק מהבריטים, לצאת לכיוון דרום מזרח, ולהפחית את המהירות ל-18 קשרים (33 קמ"ש) כדי לאפשר לשלוש סיירות קלות של קבוצת הסיור השנייה להדביק את הקצב.
עם הפנייה הזו היפר הפליג לאחור לעבר צי הים הפתוח, שהיה כ-60 מיילים ימיים (110 ק"מ) מאחוריו.
בסביבות הזמן הזה ביטי שינה את מסלולו מזרחה, שכן מהר מאוד היה ברור שהוא עדיין רחוק צפונה מכדי לנתק את היפר.
זה התחיל את מה שהיה אמור להיקרא "הריצה דרומה" כאשר ביטי שינה מסלול כדי לנווט מזרחה דרום מזרחה בשעה 15:45, במקביל למסלולו של היפר, כעת כשהטווח הצטמצם מתחת ל-.
הגרמנים פתחו באש תחילה בשעה 15:48, ואחריהם הבריטים.
האוניות הבריטיות עדיין היו בתהליך של הפנייה מכיוון שרק שתי האוניות המובילות, לאיון ופרינסס רויאל, התייצבו במסלולן כשהגרמנים פתחו באש.
המערך הבריטי התמקם מימין עם אינדפטיגבל מאחור ורחוק ביותר מערבה, וניו זילנד לפניה ומעט יותר מזרחה.
האש הגרמנית הייתה מדויקת מההתחלה, אבל הבריטים העריכו את הטווח בצורה מוגזמת כשהספינות הגרמניות התערבבו באובך.
אינדפטיגבל כיוונה על פון דר טאן וניו זילנד כוונה על מולטקה בעודה לא מעורבת בקרב בעצמה.
עד 15:54, הטווח ירד ל וביטי הורה לשנות מסלול שתי נקודות לכיוון הימני כדי להרחיב את הטווח ב-15:57.
בסביבות השעה 16:00, אינדפטיגבל נפגעה מסביב לצריח האחורי על ידי שניים או שלושה פגזים מפון דר טאן.
היא יצאה מחוץ לטור לימין והחלה לשקוע לכיוון הירכתיים ולנטות לכיוון ימין.
מחסני התחמושת שלה התפוצצו בשעה 16:03 לאחר פגיעות נוספות, אחת בחזית ואחרת בצריח הקדמי.
עשן ולהבות פרצו מהחלק הקדמי של הספינה וחתיכות גדולות הושלכו למרחק לאוויר.
חשבו שהסיבה הסבירה ביותר לאובדן היא התפוצצות במחסן התחמושת של צריח 'X' שפוצץ את תחתיתה וניתק את צירי בקרת ההיגוי, ואחריו התפוצצות מחסני התחמושת הקדמיים שלה מהמטח השני.
עדויות ארכאולוגיות עדכניות יותר מראות שהאונייה למעשה התפוצצה לשניים בדקות הפתיחה של הקרב עם פון דר טאן שירתה רק 52 פגזי באינדפטיגבל לפני שהתפוצץ גם החלק הקדמי של האונייה.
מתוך הצוות שלה של 1,019, רק שלושה שרדו.
בעודם במים, שני ניצולים, הימאי המיומן פרדריק ארתור גורדון אליוט והקשר המוביל צ'ארלס פארמר, מצאו את הקפטן של אינדפטיגבל, ק.פ.
אליוט ופארמר חולצו מאוחר יותר על ידי סירת הטורפדו הגרמנית S16, אך עד אז מת סוארבי מפצעיו.
ניצול שלישי, סמל ג'ון בוייר, נאסף על ידי ספינה גרמנית לא ידועה אחרת.
הוא דווח בטעות כחבר צוות נסטור ב"טיימס" ב-24 ביוני 1916.
אינדפטיגבל, יחד עם השרידים האחרים של קרב יוטלנד, הוכרזה באיחור כמקום מוגן במסגרת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986, כדי למנוע נזק נוסף למקום המנוחה של 1,016 אנשי הצוות.
הר אינדפטיגבל בהרי הרוקי הקנדיים נקרא על שם סיירת המערכה ב-1917. השרידים זוהו בשנת 2001, כאשר נמצא כי נוצלה בכבדות מתישהו בעבר.
הסקר האחרון של השרידים על ידי הארכאולוג הימי אינס מקרטני חשף כי הפגיעות הראשוניות באונייה על ידי פון דר טאן גרמו למחסן התחמושת של הצריח "X" להתפוצץ, ולפוצץ חלק של האונייה מלפני הצריח ועד הירכתיים באורך 40 מ' (130 רגל).
גל ההלם העל-קולי שנוצר מהפיצוץ הזה היה כנראה הסיבה לאובדן החיים הכבד מאוד על הסיפון.
החלק הקדמי של האונייה פשוט נסחף תחת המומנטום שלו, עדיין תחת אש, עד שטבעה.
שני חצאי שרידי האונייה מופרדים על קרקעית הים במרחק ליניארי של למעלה מ-500 מ' (1,600 רגל).
החלק האחורי לא התגלה קודם לכן.
אוניית-הוד-מלכותו "אֶלֶקְטוֹ" הייתה סלופ קיטור של הצי המלכותי הבריטי, שהונעה על ידי משוטות (paddlewheels) ומפרשים.
היא תוכננה על ידי סר ויליאם סיימונדס , הארכיטקט הימי הראשי של הצי .
"אלקטו" סווגה במקור כספינת קיטור (Steam Vessel 3, SV3), אך לימים שונה הסיווג ל"סלופ דגם שלוש".
את תחילת שירותה המבצעי, לפני תחרות "משיכת החבל" ההיסטורית עם אה"מ "ראטלר", עשתה בים התיכון.
היא שרתה בתחנות הצי באמריקה הצפונית והדרומית, ובעיקר בסיורים להדברת סחר העבדים בחופי מערב אפריקה.
היא הוצאה מהשירות ונגרטה בנובמבר 1865.
"אלקטו" נקראת על שמה של אחת מאלות הנקמה במיתולוגיה היוונית, והיא האונייה השנייה בצי המלכותי שנשאה שם זה.
קדמה לה אוניית הבערה נושאת 12 תותחים שהושקה ב-1781 ונמכרה ב-1802.
בניית האונייה הוזמנה ב-25 בפברואר 1839 במספנת הצי בצ'טם, והבנייה החלה ביולי אותה שנה.
היא הושקה חודשיים לאחר מכן, ב-7 בספטמבר.
לאחר השקתה נגררה אל ליימהאוז (Limehouse) כדי להתקין בה את הדודים והמכונות.
האונייה שבה לצ'טם והתקנתה לשירות הסתיימה ב-12 בדצמבר 1839 בעלות של 27,268 לי"ש, כולל המכונות שעלו 10,700 ליש"ט.
ב-26 באוקטובר 1839 הוכנסה האונייה לשירות פעיל תחת פיקודו של לפטננט ויליאם הוסיזן (Hosaeson) והוצבה בים התיכון.
אחר כך חזרה אל פורטסמות.
במרץ 1845 השתתפה בסדרת ניסויים עם אונייה דומה לה, אה"מ "ראטלר" – אחת מאוניות המדחף הראשונות של הצי המלכותי.
צורת הגוף של שתיהן הייתה זהה, אך "ראטלר" הייתה ארוכה בקצת מעל 12 רגל.
לשתיהן היו מנועים בהספק נומינלי של 200 כוחות סוס, אך מנועה של "אלקטו" מיושן יותר.
ב-3 באפריל נערכו שלוש תחרויות "משיכת חבל" (tug of war) בין השתיים כדי לבדוק איזו משתי צורות ההנעה עדיפה – מדחף או משוטות.
שתי האוניות נקשרו זו לזו בחבל ארוך בירכתיהן, השתיים הפעילו את מנועיהן במלוא הקיטור קדימה, ובתחרות המשיכה גברה "ראטלר" המדחפית והצליחה לגרור את "אלקטו" במהירות של 2.8 קשרים (5.2 קמ"ש).
רבים סבורים שניצחונה של "ראטלר" בתחרות עם "אלקטו" הוא ששכנע סופית את האדמירליות לאמץ את המדחף להנעת ספינות הצי המלכותי, אך מחקרים מודרניים מפריכים זאת ומראים שההחלטה על המעבר ממשוטות למדחף התקבלה עוד קודם לכן.
האדמירליות ידעה שמנועיה של "ראטלר" חזקים לאין שיעור יותר מאלו של "אלקטו", והתחרות נועדה ליחסי ציבור בלבד, משום שהיא התחייבה עוד קודם לתוכנית בנייה של אוניות מדחף.
האונייה הושבתה במספנת הצי בווליץ' ב-24 באפריל 1845. היא שופצה בעלות של 18,100 ליש"ט והותקנו בה דודי קיטור חדשים בעלות של 10,073 ליש"ט.
היא הוחזרה לשירות פעיל ב-10 בנובמבר 1845 בפיקודו של לפטננט פרנסיס ויליאם אוסטן (Austen) לשירות בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית.
קומנדר וינסנט אמקוט מסינגברד (Massingbers) קיבל את הפיקוד עליה ב-17 בנובמבר 1846, והיא עברה לתחנת הצי בצפון אמריקה ואיי הודו המערבית.
האונייה שבה למימי הבית, הושבתה במספנת הצי בווליץ' ב-22 ביוני 1849, והותקנו בה מנועים חדשים בעלות של 10,073 ליש"ט.
ב-27 בינואר 1852 נמסר הפיקוד על האונייה לידי קומנדר סטיבן סמית לות'ר קרופטון (Crofton), והיא הוצבה באסקדרון מערב אפריקה ויצאה לסיורים לתפישת אוניות עבדים.
היא שבה לאנגליה, הושבתה ב-11 במאי 1854, ושופצה במספנת הצי בווליץ' ואחר כך במספנת הצי בדפטפורד בעלות של 10,043 ליש"ט.
ב-2 באוגוסט 1855 הוחזרה לשירות מבצעי בפיקודו של קומנדר רוברט פיליפס, והוצבה באסקדרון מערב אפריקה.
קומנדר ג'יימס האנט (Hunt) קיבל את הפיקוד על האונייה ב-7 במאי 1856. ב-27 באוגוסט 1857 לכדה את אוניית העבדים "אלייזה" (Eliza) וב-13 בספטמבר את "אונווֹרד" (Onward).
ב-15 באוקטובר תפשה את "לואיס מק-ליין" (Louis McLane) וב-26 בחודש את "קלרה ויליאמס" (Clara Williams).
ב-4 בנובמבר לכדה את אוניית העבדים "וינדוורד" (Windward).
בסוף 1858 שבה לנמל הבית וב-15 בינואר 1859 הוצאה משירות מבצעי והושבתה.
היא הוחזרה לשירות מבצעי ב-27 בינואר 1860 בפיקודו של ג'יימס רייבי (Raby), וחזרה לשרת באסקדרון מערב אפריקה.
ב-15 באוגוסט לכדה את אוניית העבדים "קונסטנציה" (Constancia) וב-11 ביולי 1861 ספינת עבדים נוספת.
ב-26 באפריל ניהלה קרב בפורטו נובו במפרץ גינאה.
אחר כך שבה לאנגליה וב-25 ביוני 1862 הוצאה משירות פעיל והושבתה.
האונייה הוחזרה לשירות מבצעי ב-23 בינואר 1863 בפיקודו של קומנדר ויליאם הנס בלייק (Blake), והוצבה לשירות בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית.
היא שבה לאנגליה והוצאה סופית משורות הצי במרץ 1865.
"אלקטו" נגרטה ב-1865 על ידי Henry Castle & Son בצ'רלטון (Charlton) בנובמבר 1865.
אה"מ אבוקיר הייתה סיירת משוריינת מסדרת קרסי שנבנתה עבור הצי המלכותי בסביבות שנת 1900. בסיום היא שובצה לצי הים התיכון ובילתה שם את רוב הקריירה שלה.
עם שובה הביתה בשנת 1912, היא הוכנסה למילואים.
היא הוכנסה לשירות מחדש בתחילת מלחמת העולם הראשונה, היא מילאה תפקיד קטן בקרב מפרץ הלגולנד כמה שבועות לאחר תחילת המלחמה.
אבוקיר הוטבעה על ידי הצוללת הגרמנית U-9, יחד עם שתיים מאחיותיה, ב-22 בספטמבר 1914; 527 אנשי צוות שלה מתו.
ההדחק של אבוקיר תוכנן להיות 12,000 טונות ארוכות (12,190 טונות).
היא הונעה על ידי שני מנועי קיטור 4 צילינדרים עם הרחבה משולשת, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, שהפיק סך של 21,000 כוחות סוס (15,660 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
המנועים הונעו על ידי 30 דוודי בלוויל.
היא נשאה מקסימום 1,600 טון של פחם והצוות שלה נע בין 725 ל-760 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלה היה מורכב משני תותחי טעינת עכוז (BL) 9.2 אינץ' (234 מ"מ) Mk X בצריחים בודדים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי.
החימוש המשני שלה, של 12 תותחי BL 6 אינץ' Mk VII, היה מסודר בקזמטים באמצע הספינה.
שמונה מהם הורכבו על הסיפון הראשי והיו לשימוש רק במזג אוויר רגוע.
12 תותחי ירי מהיר (QF) 12 פאונד 12 cwt הותקנו להגנה מפני סירות טורפדו, שמונה על קזמטים בסיפון העליון וארבעה במבנה העילי.
הספינה נשאה גם שלושה תותחי הוצ'קיס במשקל 3 פאונד ושני צינורות טורפדו שקועים.
לחגורת השריון בקו המים של הספינה היה עובי מרבי של 6 אינץ' (152 מילימטרים) והיא הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מחיצות רוחביות.
השריון של צריחי התותחים והברבטות שלהם היה בעובי 6 סנטימטרים בעוד שריון הקזמטים היה בעובי 5 סנטימטרים.
שריון הסיפון המגן נע בעובי של 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים) ומגדל הניווט היה מוגן בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) של שריון.
אבוקיר הונחה על ידי Fairfield Shipbuilding &amp; Engineering במספנה שלהם ב- Govan, סקוטלנד ב-9 בנובמבר 1898 והושקה ב-16 במאי 1900. במרץ 1901 היא הגיעה למספנת פורטסמות' לצורך הצטיידות.
היא הושלמה בתחילת השנה שלאחר מכן, ונכנסה לשירות ב-3 באפריל 1902 הספינה הוקצתה לצי הים התיכון עם תחילת פעילותה, ועזבה את פורטסמות' בתחילת מאי, והגיעה למלטה מאוחר יותר באותו חודש.
היא ביצעה שתי פריסות לים התיכון, בשנים 1902–1905 ו-1907–1912. בספטמבר 1902 היא ביקרה במימי יוון לצורך תמרונים משולבים עם ספינות אחרות של פלגת הסיירות, וביקרה בנאופליה ובארגוסטולי, לפני שליוותה את אוניית המערכה הפגועה אה"מ הוד ממלטה לגיברלטר באוקטובר.
במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט, הספינה הייתה חלק מ-Cruiser Force 'C', במילואים מול חופי הולנד, ולא ראתה שום פעולה.
בבוקר 22 בספטמבר, אבוקיר ואחיותיה, קרסי והוג, היו בסיור ללא משחתות מלווות, שכן אלו נאלצו לחפש מחסה ממזג אוויר גרוע.
שלוש האחיות הפליגו בשורה לאורך כ-2,000 יארד (1,800 מטרים) בנפרד במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הם לא ציפו להתקפת צוללות, אבל היו להם תצפיות ותותח אחד מאויש מכל צד כדי לתקוף כל צוללת שנראתה.
מזג האוויר התמתן מוקדם יותר באותו בוקר וטיירוויט היה בדרך לתגבר את הסיירות בשמונה משחתות.
במקביל, בבוקר 20 בספטמבר יצאה מנמל וילהלמסהאפן הצוללת הגרמנית U-9, בפיקוד קפיטן-לויטננט אוטו ודיגן.
משימתה הייתה לפגוע באוניות הבריטיות שהעבירו חיילים ואספקה מבריטניה לצרפת.
לצוללת היו ארבעה צינורות טורפדו, שניים בחרטומה ושניים בירכתיה, פונים לאחור.
בסך הכל היו לצוללת שישה טילי טורפדו.
מזג האוויר הקשה גרם לפגיעה במצפן הגירוסקופי של הצוללת, ווודיגן נאלץ לנווט על ידי זיהוי החוף שלידו הפליג.
תנאי הים הקשים היטו אותו ממסלולו, והוא הבין שלא יגיע ליעדו.
בלילה שבין 21 ל-22 בספטמבר שהתה הצוללת על קרקעית הים, ועם שחר עלתה אל פני המים.
בשעה 6:15 זיהה סגנו של ודיגן דרך הפריסקופ את שלוש הסיירות המשוריינות מתקדמות לכיוונו בשורה חזיתית, במרחק של כ-3 קילומטרים בין אונייה לאונייה.
הטווח היה כמה מאות מטרים.
הבריטים הפליגו בקו ישר, בלי זיגזג, מכיוון שלא היו להם הוראות לעשות כך.
יחד עם זאת, על כל אונייה הוצבו צופים, ותותח אחד בכל צד היה מאויש.
ודיגן תמרן לעמדת ירי, ובשעה 6:20 ירתה הצוללת טורפדו אחד על האונייה הקרובה ביותר, אבוקיר, מטווח 500 מטרים.
מיד לאחר מכן צלל ודיגן מתחת למים.
הטורפדו פגע בצידה הימני של האונייה הבריטית, וגרם להצפת חדר המנוע ולעצירת האונייה.
הצוללת לא נצפתה, ולפיכך סבר דראמונד שהאונייה נפגעה ממוקש ימי.
הוא הורה לשתי הסיירות האחרות להתקרב כדי לסייע בחילוץ הנפגעים.
לאחר כעשרים וחמש דקות התהפכה אבוקיר וטבעה; רק סירת הצלה אחת הורדה ממנה, בשל אובדן הכוח במנופי האונייה שמנע הורדת אחרות.
שתי הסיירות האחרות התקרבו, כאמור, כדי לסייע; מפקדה של הוג הבין שהמדובר בצוללת, והורה לקרסי לחפש פריסקופ.
למרות זאת, המשיך לנוע באיטיות כדי לחלץ נפגעים.
בשעה 6:55 עלתה הצוללת הגרמנית שוב על פני המים, והבחינה בהוג שהייתה נייחת במים, שקועה בחילוץ.
וודיגן הורה לטעון מחדש את צינור הטורפדו הקדמי הריק (תרגולת חדשנית ולא מקובלת בצוללות באותה תקופה), וירה שני טילי טורפדו על הוג מטווח כ-300 מטרים.
ריקון שני הצינורות הקדמיים בבת אחת גרם לשינוי באיזון הצוללת, וחרטומה עלה על פני המים.
תותחניה של הוג זיהו את הצוללת ופתחו עליה באש; הגרמנים לא איבדו את קור הרוח, ייצבו את הצוללת וצללו שוב.
האונייה הבריטית נפגעה משני טילי הטורפדו, התהפכה לאחר עשר דקות וטבעה עשר דקות נוספות לאחר מכן.
סירות ההצלה שלה כבר היו במים, אך הן היו מלאות בניצולים מאבוקיר.
קרסי התקרבה אל הוג הטובעת והורידה שתי סירות.
באותה עת הבחינו הצופים בקרסי בפריסקופ של U-9, ומפקדה הורה להגביר מהירות ולפתוח באש.
התותחנים לא פגעו, וניסיונה של קרסי לנגוח בצוללת לא הצליח.
הצוללת הגרמנית צללה, ואחר כך עלתה שוב על פני הים, ובשעה 7:20 ירתה את שני הטורפדו האחוריים שלה על קרסי.
אחד מהם פגע בצדה הימני, והשני החטיא.
וודיגן סובב את הצוללת, ובשעה 7:30 ירה את הטורפדו האחרון שלו על קרסי.
האונייה הבריטית נפגעה, התהפכה, צפה הפוכה עד 7:55, ואז שקעה.
שתי מכמורתניות הולנדיות שהיו באזור לא התקרבו אל האוניות הטבועות, מחשש למוקשים ולצוללות נוספות; קרסי עוד הספיקה לירות לעברן ירייה אחת בזעם, לפני שטבעה.
ב-8:30 הגיעה למקום אוניית הקיטור ההולנדית פלורה, ומשתה מהמים 286 איש.
אוניית קיטור נוספת, טיטאן, שהגיעה מעט מאוחר יותר, אספה 147 ניצולים נוספים; שתי מכמורתניות בריטיות, קוריאנדר ו-J.G.C.
אל קומודור טרייויט הגיעו קריאות מצוקה, והוא מיהר לאזור הקרב.
כאשר הגיעו המשחתות שלו לאזור בשעה 10:45, נמשו מהמים 837 איש.
1,459 קצינים ומלחים נספו, רובם אנשי מילואים.
527 מבין הנספים היו מאבוקיר.
U-9 פנתה כדי לחמוק מן הזירה, ואולם הדבר לא היה פשוט.
וודינגן החליט לפנות לכיוון החוף ההולנדי, בתקווה שהמשחתות לא יוכלו לזהות אותו על רקע החוף.
המהלך הצליח, והמשחתות שפתחו במצוד נרחב אחרי הצוללת לא זיהו אותה.
הצוללת בילתה את הלילה מתחת לפני המים, ובבוקר שבה לווילהלמסהאפן.
בשנת 1954 מכרה ממשלת בריטניה את זכויות החילוץ של כל שלוש הספינות לחברה גרמנית והן נמכרו שוב לחברה הולנדית שהחלה להציל את המתכת של ההריסות בשנת 2011.
אה"מ אז'נקור הייתה אוניית מערכה דרדנוט שנבנתה בבריטניה בתחילת שנות ה-1910. במקור הייתה חלק מהמאמץ של ברזיל במרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית, וכללה יותר תותחים כבדים (ארבעה עשר) ויותר צריחים (שבעה) מכל אוניית מערכה אחרת, בהתאם לדרישת הברזילאים לעיצוב מרשים במיוחד.
ברזיל הזמינה את האונייה בשנת 1911 בשם ריו דה ז'ניירו מחברת ארמסטרונג ויטוורת' הבריטית.
עם זאת, קריסת תנופת הגומי של ברזיל והתחממות היחסים עם ארגנטינה, היריבה הראשית של המדינה, הביאו למכירת האונייה בזמן הבנייה לאימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שינו את שמה לסולטאן עות'מאן הראשון, על שם מייסד האימפריה, והאונייה כמעט הושלמה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
ממשלת בריטניה תפסה אותה לשימוש הצי המלכותי, יחד עם דרדנוט עות'מאנית נוספת שנבנתה בבריטניה.
מעשה זה גרם לטינה באימפריה העות'מאנית, שכן התשלומים עבור שתי האונייה הושלמו, ותרם להחלטת הממשלה העות'מאנית להצטרף למעצמות המרכז.
שמה שונה לאז'נקור על ידי הצי המלכותי, היא הצטרפה לצי הגדול בים הצפוני.
במהלך המלחמה, האונייה בילתה את עיקר זמנה בסיורים ובתרגילים, למרות שהיא השתתפה בקרב יוטלנד ב-1916. אז'נקור הוכנסה למילואים ב-1919 ונמכרה לגרוטאות ב-1922 כדי לעמוד בתנאי הסכם הצי של וושינגטון.
בתקופה הלא יציבה במהלך ואחרי ההפיכה ב-1889 בברזיל, שהדיחה את הקיסר דום פדרו השני, ומרד הצי של 1893–1894, הצי הברזילאי מצא את עצמו לא מסוגל לטפל באוניות שלו, שלא לדבר על לרכוש כלי שיט חדשים.
בינתיים, צ'ילה הסכימה להסכם הגבלה ימי ב-1902 עם היריבה העיקרית של ברזיל, ארגנטינה, כחלק מפתרון סכסוך גבול גדול יותר, אך שניהם שמרו על כלי השיט שנבנו בינתיים, שרבים מהם היו מודרניים וחזקים יותר מאשר האוניות של ברזיל.
הצי הברזילאי נותר מאחורי מקביליו הארגנטינאים והצ'יליאנים גם בכמות - עד תחילת המאה ה-20, סך הטונאז' הימי של צ'ילה היה , הטונאז' הימי של ארגנטינה היה , והטונאז' הימי של ברזיל היה - למרות שבברזיל היו כמעט פי שלושה מאוכלוסיית ארגנטינה וכמעט פי חמישה מזו של צ'ילה.
הביקוש הבינלאומי הגובר לקפה וגומי בתחילת המאה ה-20 הביא לברזיל זרם של הכנסות.
במקביל, הברון של ריו ברנקו עמד בראש המניע של ברזילאים בולטים לאלץ את מדינות העולם המובילות להכיר בברזיל כמעצמה בינלאומית.
הקונגרס הלאומי של ברזיל חנך תוכנית רכישה ימית גדולה בסוף 1904. הם הזמינו שלוש אוניות מערכה קטנות ב-1906, אבל ההשקה של אה"מ דרדנוט גרמה לצי הברזילאי לשקול מחדש את רכישתם.
במרץ 1907, הם חתמו על חוזה לשלוש אוניות המערכה מסדרת מינאס ז'ראיס.
שתי אוניות ייבנו מיד על ידי החברות הבריטיות ארמסטרונג ויטוורת' וויקרס, והשלישית תבוא אחריהן.
בשל בהלתם מהמהלך הברזילאי, ארגנטינה וצ'ילה ביטלו במהירות את הסכם 1902 וחיפשו דרדנוטים משל עצמן.
ההזמנות של ארגנטינה, לאחר תהליך מכריע ממושך, הועברו לחברה אמריקאית, Fore River Shipbuilding Company, בעוד שההזמנות של צ'ילה, שעוכבו על ידי רעידת האדמה בוולפראיסו ב-1906, הגיעו לארמסטרונג.
מאחר שיחסיה של ברזיל עם ארגנטינה התחממו והפריחה הכלכלית של המדינה הלכה ופחתה, ניהלה הממשלה משא ומתן עם ארמסטרונג להסרת הדרדנוט השלישית מהחוזה, אך ללא הצלחה.
הם לוו את הכסף הדרוש, וארמסטרונג הניחה את השדרית של ריו דה ז'ניירו במרץ 1910.
הצי הברזילאי נחלק בגודל על גודל הסוללה הראשית.
שר הצי היוצא העדיף להגדיל את תותחי ה-12 אינץ' שהורכבו על סיפון סדרת מינאס ז'ראיס, בעוד מקבילו הנכנס, אדמירל מארקס ליאו, העדיף לשמור על התותח הקטן יותר אך היורה מהר יותר.
בעוד שההשפעות המדויקות על ממשלת ברזיל אינן ברורות, ליאו תמך בתוקף בעמדתו בפגישות עם הנשיא הרמס דה פונסקה.
אירועים אחרים כנראה השפיעו עליהם גם כן, כמו מרד הלאש בנובמבר 1910, תשלומים על הלוואות שנלקחו עבור הדרדנוטים והחמרה בכלכלה שהובילה לחוב ממשלתי גבוה בתוספת גירעונות תקציביים.
עד מאי 1911, פונסקה החליט:כשנכנסתי לתפקיד, גיליתי שקודמי חתם על חוזה לבניית אוניית המערכה ריו דה ז'ניירו, כלי שיט בהדחק של 32,000 טון, עם חימוש של תותחי 14 אינץ'.
שיקולים מכל סוג הצביעו על אי הנוחות שברכישת כלי שיט כזה ועל תיקון החוזה במובן של הקטנת הטונאז'.
האפשרות היחידה שנותרה הייתה להגדיל את המספר הכולל של התותחים.
לאז'נקור היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של בטעון.
הדחק האונייה היה בריק וב- בטעון.
לאונייה היה גובה מטאצנטרי של בטעון.
היה לה רדיוס סיבוב גדול, אבל היא תימרנה היטב למרות אורכה הרב.
היא נחשבה לפלטפורמת נשק טובה.
כשהחלה לשרת בצי המלכותי, אז'נקור נחשבה לאונייה נוחה במיוחד ומאוד מסודרת מבחינה פנימית.
ידע בפורטוגזית היה הכרחי כדי לעבוד על רבים מהאביזרים, שכן לוחיות ההוראות המקוריות לא הוחלפו כולם כאשר היא נלקחה בידי הבריטים.
לאז'נקור היו ארבע טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה מדחף אחד.
טורבינות הלחץ הגבוה מלפנים ומאחור הניעו את הצילינדרים הפנימיים בעוד שטורבינות הלחץ הנמוך מלפנים ומאחור הניעו את הצילינדרים הפנימיים.
המדחפים עם שלושה להבים היו בקוטר .
הטורבינות תוכננו להפיק סך של 34,000 כוחות סוס (25,000 קילוואט), אך השיגה יותר מ-40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה, חריגה מעט מהמהירות המיועדת שלה של 22 קשרים (41 קמ"ש).
תחנת הקיטור כללה 22 דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox עם לחץ פעולה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
אז'נקור נשאה בדרך כלל של פחם, אבל יכול לשאת לכל היותר , כמו גם מזוט שיש לרסס על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 7,000 מיילים ימיים (13,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
כוח חשמלי סופק על ידי ארבעה גנרטורים חשמליים הדדיים מונעי קיטור.
אז'נקור הרכיבה 14 תותחי BL 12 אינץ' Mk XIII בקליבר 45 בשבעה צריחים דו-שניים בעלי מנוע הידראולי, שנקראו באופן לא רשמי על שם ימי השבוע, החל מיום ראשון, מלפנים לאחור.
זה היה המספר הגדול ביותר של צריחים ותותחים כבדים שהותקנו אי פעם על אוניית מערכה דרדנוט.
ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה ל-13.5°.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; ב-13.5°, זה סיפק טווח מקסימלי של קצת יותר מ- עם פגזים חודרי שריון (AP).
במהלך המלחמה שונו הצריחים כדי להגדיל את ההגבהה המרבית שלהם ל-16°, אבל זה רק הרחיב את הטווח ל-.
קצב האש של תותחים אלו היה 1.5 פגזים לדקה.
כאשר נורה מטח דופן, "יריית הלהבה שהתקבלה הייתה גדולה מספיק כדי ליצור את הרושם שסיירת קרב התפוצצה; זה היה מעורר יראה".
לא נגרם נזק לאונייה בעת ירי מטחי דופן, למרות שהיה מקובל שזה ישבור את האונייה לשניים, אך חלק ניכר מכלי השולחן וכלי הזכוכית של האונייה אכן התנפצו כאשר אז'נקור ירתה את מטח הדופן הראשון שלה.
בעת בנייתה, אז'נקור הרכיבה 18 תותחים נטעני מכנס 6 אינץ' Mk XIII 50 קליבר.
14 הוצבו בבתי תותחים משוריינים בסיפון העליון, שניים במבנים הקדמיים ושניים במבנים האחוריים, מוגנים במגני תותחים.
לאחר שהאונייה נתפסה על ידי הבריטים, נוספו שניים נוספים לצד הגשר במקבעים בודדים, מוגנים במגני תותחים.
ניתן היה להנמיך את התותחים ל-7° ולהגביה אותם ל-13°, מאוחר יותר היה ניתן להגביה אותם ל-15°.
היה להם טווח של בירי בהגבהה של 15° והם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
קצב האש שלהם היה כחמישה עד שבעה פגזים לדקה, אך זה ירד לכשלושה פגזים לדקה לאחר שהתחמושת המוכנה נוצלה, מכיוון שמנופי התחמושת היו איטיים מדי או מעטים כדי לשמור על אספקת התותחים במלואה.
בערך 150 פגזים נישאו לכל תותח.
הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי עשרה תותחים מהירי ירי / 45 קליבר.
אלה הורכבו במבנה העל במקבעי ציר והוגנו במגני תותחים.
אז'נקור נשאה גם שלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ); אחד היה על כל צד רוחב והאחרון היה בירכתיים.
המים שנכנסו לצינורות הטורפדו כשהם נורו הוזרמו לשטח הטורפדו כדי להקל על הטעינה מחדש של הצינור ואז נשאבו מעל הסיפון.
המשמעות היא שאנשי צוות הטורפדו יפעלו במים בגובה אם נדרשה אש מהירה.
לכל צריח הותקן מד טווח משוריין בגג הצריח.
בנוסף, הותקן עוד אחד על גבי החזית הקדמית.
בזמן קרב יוטלנד ב-1916, אז'נקור הייתה כנראה הדרדנוט היחידה של הצי הגדול שלא הייתה מצוידת בשולחן בקרת אש של דרייר.
בהמשך הותקן מנהל בקרת אש מתחת לראש וצריח אחד שונה כדי לשלוט על כל החימוש הראשי בהמשך המלחמה.
מנהל בקרת אש עבור תותחי ה- נוסף בכל צד בשנים 1916–1917. מד טווח זווית גבוהה התווסף ב-1918 לחלק העליון.
כל כך הרבה משקל הוקדש לחימוש של אז'נקור, עד שמעט מאוד נותר לשריון שלה.
חגורת קו המים שלה הייתה רק בעובי , בהשוואה ל-12 אינץ' או יותר שנמצאו בדרדנוטים בריטיות אחרות.
הוא היה באורך , מהקצה הקדמי של הברבטה השנייה לאמצע הברבטה השישית.
מקדימה, החגורה הצטמצמה לעובי 6 אינץ' למשך כ- לפני צמצום נוסף ל- עד החרטום.
מאחורי הקטע באמצע האונייה, החגורה הצטמצמה לעובי 6 אינץ' למשך כ- ולאחר מכן הצטמצמה לעובי 4 אינץ' (102 מ"מ); הוא לא הגיע לירכתיים, אלא הסתיים במחיצה האחורית.
החגורה העליונה השתרעה מהסיפון הראשי ועד לסיפון העליון והייתה בעובי של 6 אינץ'.
היא נמשכה מהברבטה השנייה לברבטה החמישית.
מחיצות השריון בכל קצה של האונייה היו בזווית פנימה מקצות החגורות המשוריינות של אמצע האונייה ועד לקצה הברבטות והן היו בעובי של שלושה סנטימטרים.
ארבעה מהסיפונים של אז'נקור היו משוריינים בעוביים שנעים בין .
השריון של הברבטים היווה חולשה מרכזית בהגנתה של אז'נקור.
עוביים היה 9 אינץ' מעל רמת הסיפון העליון, אך הצטמצמו ל-3 אינץ' בין הסיפון העליון והסיפון הראשי ולא היו להם שריון כלל מתחת לסיפון הראשי פרט לברבטה הראשונה (שהיה לו שריון בעובי 3 אינץ'), והברבטות החמישית והשביעית (שהיו להן שריון בעובי 2 אינץ').
שריון הצריח היה בעובי 12 אינץ' בחזית, בצד ו- מאחור.
גגות הצריח היו בעובי 3 אינץ' מלפנים ו-2 אינץ' מאחור.
הקזמטים לחימוש המשני היו מוגנים על ידי 6 אינץ' של שריון והוגנו מפני גרירת אש על ידי מחיצות בעובי 6 אינץ'.
צריח הניתוב הראשי היה מוגן על ידי 12 אינץ' של שריון בצדדיו והיה לו גג בעובי 4 אינץ'.
לצריח הניתוב האחורי (המכונה לפעמים מגדל הפיקוח על הטורפדו) היו דפנות בעובי 9 אינץ' וגג בעובי 3 אינץ'.
צינור התקשורת למטה מכל עמדה היה בעובי 6 אינץ' מעל הסיפון העליון ועובי 2 אינץ' מתחתיו.
כל מחסן תחמושת היה מוגן על ידי שני לוחות שריון מכל צד כמחיצות טורפדו, הראשון בעובי אינץ' והשני בעובי של אינץ' וחצי.
לאז'נקור הייתה חולשה נוספת בכך שהיא לא הייתה מחולקת לפי הסטנדרטים של הצי המלכותי, שכן הברזילאים העדיפו להסיר את כל המחיצות האטומות למים שעלולות להגביל את גודל התאים ולהפריע לנוחות הצוות.
דוגמה אחת הייתה חדר המלתחה של הקצינים, שגודלו היה , הרבה יותר מכל אונייה אחרת בצי הגדול.
בערך מפלדה בעלת מתיחה גבוהה נוספה לסיפון הראשי לאחר קרב יוטלנד כדי להגן על מחסני התחמושת.
שני תותחי נ"מ נוספו לסיפון הרביעי בשנים 1917–1918. מד טווח נוסף לפלטפורמת הזרקורים לשעבר על התורן הקדמי במקביל.
מד טווח זווית גבוהה התווסף לחלק העליון הנקודתי בשנת 1918.
בנוסף, דיווחים על בנייה חדשה של דרדנוט שהגיעו מחו"ל הצביעו על כך שהאונייה תהיה נחותה עם השלמתה.
גורמים אלו גרמו לברזיל להעמיד את האונייה למכירה באוקטובר 1913, והיא נמכרה לצי העות'מאני תמורת 2,750,000 ליש"ט ב-28 בדצמבר 1913. שמה שונה לסולטאן עות'מאן הראשון, היא עברה ניסויים במהלך משבר יולי בשנה שלאחר מכן והושלמה באוגוסט, בדיוק כשהחלה מלחמת העולם הראשונה.
המלחמה פרצה במהלך ניסויי הים שלה לפני מסירתה.
למרות שהצוות העות'מאני הגיע לאסוף אותה, ממשלת בריטניה השתלטה על כלי השיט לצורך שילובה בצי המלכותי.
הקפטן הטורקי, שהמתין עם חמש מאות מלחים טורקים על סיפונה של אוניית תובלה בנהר טיין, איים לעלות על ספינתו ולהניף את דגל האימפריה העות'מאנית; הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל נתן פקודה להתנגד לניסיון כזה "בכוח מזוין במידת הצורך".
במקביל, הבריטים השתלטו גם על אוניית מערכה עות'מאנית שנייה, כלי שיט מסדרת קינג ג'ורג' החמישי שנבנתה על ידי ויקרס - רשאדייה - ששמה שונה לאה"מ ארין.
פעולה כזו הותרה בחוזה רק אם בריטניה הייתה במלחמה באותה עת, אך מכיוון שבריטניה עדיין לא הייתה במלחמה, פעולות אלו היו בלתי חוקיות; הממשלה הבריטית בכל זאת החליטה להציג בפני העות'מאנים עובדה מוגמרת.
ב-3 באוגוסט, יום לפני שגרמניה פלשה לבלגיה, מה שגרם לאליטות הפוליטיות הבריטיות להגיע לקונצנזוס על הכניסה למלחמה, הודיע השגריר הבריטי באימפריה העות'מאנית לממשלה שבריטניה תפסה את האוניות.
צ'רצ'יל לא רצה להסתכן בשימוש באוניות נגד הבריטים, אבל היו לכך השלכות.
ההשתלטות גרמה לחוסר רצון רב באימפריה העות'מאנית, שבה הציבור מימן חלקית את האוניות.
כשהממשלה העות'מאנית הייתה במבוי סתום כלכלי בנוגע לתקציב אוניות המערכה, הגיעו תרומות לצי העות'מאני מטברנות, בתי קפה, בתי ספר ושווקים, ותרומות גדולות זכו ב"מדליית תרומות של הצי".
התפיסה, ומתנותיהם של סיירת המערכה הגרמנית גבן והסיירת הקלה ברסלאו, השפיעו על דעת הקהל באימפריה להתרחק מבריטניה, והם נכנסו למלחמה בצד גרמניה והאימפריה האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד ההסכמה המשולשת של בריטניה, צרפת ורוסיה ב-29 באוקטובר, לאחר שגבן תקפה מתקנים רוסיים בים השחור.
הצי המלכותי ביצע שינויים באז'נקור לפני שהזמין אותה: במיוחד הוא הסיר את הגשר המרחף מעל שני הצריחים המרכזיים.
הספינה גם צוידה בתחילה בשירותים בסגנון טורקי שהיה צורך להחליף.
שמה, "אז'נקור", היה מועדף על צ'רצ'יל, ובתחילה הוקצה לכלי שישי מסדרת קווין אליזבת שהוזמן על פי הערכות הצי ל-1914–1915, אך בנייתו טרם החלה עם פרוץ המלחמה.
הכינוי שלה, ארמון הג'ין, בא מהאבזור היוקרתי שלה והשחתה של שמה ("A Gin Court"), ג'ין ורוד היה משקה פופולרי בקרב קציני הצי המלכותי באותה תקופה.
האדמירליות לא הייתה מוכנה לאייש אונייה בסדר גודל של אז'נקור בהתראה כה קצרה והצוות שלה נמשך "מהדרגים הגבוהים והנמוכים ביותר של השירות: היאכטות המלכותיות ואוניות המעצר".
הקפטן והקצין המנהל של אז'נקור הגיעו מ"יה"מ ויקטוריה ואלברט", שרוב הצוות שלה הועבר גם לאז'נקור ב-3 באוגוסט 1914. רוב חיילי המילואים של הצי כבר נקראו בשלב זה ונשלחו לאוניות אחרות, כך שמספר עבריינים קטינים שעונשם נמחק התקבלו מבתי כלא ומחנות מעצר שונים.
אז'נקור עברה התאמות עד 7 בספטמבר 1914, אז הצטרפה לשייטת אוניות המערכה הרביעית (BS) של הצי הגדול.
מעגן הצי בסקפה פלו עדיין לא היה מאובטח מפני התקפת צוללות וחלק גדול מהצי נשמר בים, שם בילתה אז'נקור ארבעים משמונים ימיה הראשונים עם הצי הגדול.
זו הייתה תחילתה של "שנה וחצי של חוסר מעש, שנשבר רק על ידי 'גיחות' מזדמנות אל הים הצפוני שנועדו למשוך את האויב מבסיסיו".
ב-1 בינואר 1915, אז'נקור עדיין הוצבה בשייטת הרביעית, אך שובצה לשייטת אוניות המערכה הראשונה לפני קרב יוטלנד ב-31 במאי 1916. היא הייתה האונייה האחרונה של הפלגה השישית של השייטת הראשונה, יחד עם הרקולס, רוונג' ואוניית הדגל, מרלבורו, הקבוצה ההטרוגנית ביותר האפשרית שכן כל אונייה הייתה מסדרה אחרת.
הפלגה השישית הייתה הטור הימני ביותר של הצי הגדול כשהיא פנתה דרומה לפגישה עם ספינות צי סיירות המערכה של אדמירל ביטי, ולאחר מכן לחמה נגד האוניות המקבילות שלהן מצי הים הפתוח הגרמני בים הצפוני.
אדמירל ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, החזיק אותה במערך שיוט עד השעה 18:15, כאשר הורה לה לפרוס מהטור לטור יחיד המבוסס על הפלגה השמאלית, כל ספינה מסתובבת 90 מעלות ברצף.
פנייה זו הפכה את אוניות הפלגה השישית לאוניות הקרובות ביותר בצי הגדול לאוניות המערכה של צי הים הפתוח, והן ירו על כל אונייה כשהן ערכו את הפנייה שמאלה.
ריכוז האש הזה נודע מאוחר יותר כ"פינת הרוח" בפי הבריטים, מכיוון שהאוניות נרטבו מהתזות פגזים גרמנים למרות שאיש לא נפגע.
בשעה 18:24 פתחה אז'נקור באש על סיירת מערכה גרמנית עם התותחים העיקריים שלה.
זמן קצר לאחר מכן היא החלה לירות גם עם תותחי ה-6 אינץ', כאשר משחתות גרמניות ביצעו התקפות טורפדו על אוניות המערכה הבריטיות כדי לחפות על הפנייה מדרום לצי הים הפתוח.
אז'נקור הצליחה להתחמק משתי טורפדות, למרות שאחרת פגעה במרלבורו.
הראות התבהרה בסביבות השעה 19:15, והיא השתתפה בחילופי אש עם אוניית מערכה מסדרת קייזר ללא תוצאה לפני שאבדה בעשן ובאובך.
בסביבות השעה 20:00, מרלבורו נאלצה להפחית את המהירות בגלל העומס על המחיצות שלה מהנזק שנגרם לה מפגיעת הטורפדו וחברותיה לפלגה התאימו למהירותה.
בראות המופחתת איבדה הפלגה את הצי הגדול במהלך הלילה, כשהיא חולפת על פני סיירת המערכה שנפגעה קשה, זיידליץ, בלי לפתוח באש.
השחר מצא אותם כשרק ההרס מהקרב של היום הקודם נראה באופק והפלגה חזרה לסקפה פלו ב-2 ביוני.
אז'נקור ירתה במהלך הקרב 144 פגזים של 12 אינץ' ו-111 פגזים בגודל 6 אינץ', למרות שלא ידוע שהיא פגעה בשום דבר.
למרות שהצי הגדול ביצע מספר גיחות במהלך השנים הבאות, לא ידוע אם אז'נקור השתתפה בהן.
ב-23 באפריל 1918, אז'נקור והרקולס הוצבו בסקפה פלו כדי לספק חיפוי לשיירות הסקנדינביות בין נורווגיה לבריטניה כאשר צי הים הפתוח התייצב בניסיון להשמיד את השיירה.
הדיווחים מהמודיעין הגרמני היו מעט מחוץ ללוח הזמנים, שכן הן השיירות הנכנסות והן היוצאות היו בנמל כשהגרמנים הגיעו למסלולם הרגיל, אז אדמירל שר הורה לצי לחזור לגרמניה מבלי לזהות ספינות בריטיות כלשהן.
מאוחר יותר הועברה אז'נקור לשייטת אוניות המערכה השנייה והייתה נוכחת בכניעת צי הים הפתוח ב-21 בנובמבר 1918. היא שובצה לעתודה ברוזית' במרץ 1919. לאחר ניסיונות לא מוצלחים למכור אותה לממשלת ברזיל, היא נרשמה לגריטה באפריל 1921, אך שימשה למטרות ניסוי מאוחר יותר באותה שנה.
הצי המלכותי תכנן אז להמיר אותה לבסיס ימי נייד והיא חזרה לשירות בצי ב-21 בנובמבר כהכנה להסבה, שתכלול הסרה של חמישה משבעת הצריחים שלה עם הברבטות שלהם שהוסבו למחסן ובתי מלאכה; בעוד צריחים מס' 2 ו-5 היו נשמרים.
ההמרה בוטלה ב-23 בפברואר 1922 לאחר שנחתם הסכם הצי של וושינגטון שהגביל את כמות אוניות המערכה המותרת לצי המלכותי והיא הוצאה משירות ב-7 באפריל ונרשמה שוב לגריטה.
האונייה נמכרה ב-22 בינואר 1923 ל-J&W Purves תמורת 25,000 פאונד, בתנאי שתתפרק תוך 18 חודשים לאחר אשרור האמנה.
החוזה שלה הועבר מיד לחברת Rosyth Shipbreaking Co.
אשר שכרה מתקנים במספנת רוזית' לצורך כך.
כשהתקרב המועד האחרון של 17 בינואר 1925, האונייה עדיין לא עמדה בסטנדרטים של האמנה לגריטה.
האדמירליות הסכימה כי חיתוך גוף הספינה לשניים יהיה מקובל והחברה ניסתה להעביר את הספינה דרך תא שיט של המבדוק על גאות האביב הגבוהה ביותר אל קרקע החופים שלה כדי להשלים את ההריסה.