tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה למנהיג האגף במפלגה הדמוקרטית שתמך במיסים נמוכים ונבחר ב-1883 על ידי חברי הסיעה כיושב ראש בית הנבחרים, שהעדיפו אותו על פניו של סמואל רנדל, מנהיג האגף הפרוטקציוניסטי של המפלגה.
קרלייל היה למנהיג האגף השמרני של המפלגה ושמו הוזכר כמועמד לנשיאות, אך המפלגה העדיפה את וינפילד סקוט הנקוק במערכת הבחירות של 1880 ובגרובר קליבלנד במערכת הבחירות של 1884. חוסר הנוחות בבחירתו של איש מדינות הדרום בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים שיחק חלק חשוב בכישלונו של קרלייל לזכות בשתי ההזדמנויות הללו.
ב-1892 הוצגה שוב מועמדותו של קרלייל בוועידת המפלגה, אך הפעם הוא ביקש שלא להתמודד.
ככל הנראה הייתה הסיבה לכך שהוא הגיע להבנה שאם קליבלנד ינצח, הוא ימנה אותו כחבר בקבינט שלו.
ב-1890 נבחר קרלייל כסנאטור במקומו של ג'יימס בק שנפטר.
כאשר נבחר קליבלנד לתקופת נשיאות שנייה בבחירות של 1892, הוא בחר בקרלייל כמזכיר האוצר בממשלו.
תקופת כהונתו של קרלייל כמזכיר האוצר עמדה בצל הבהלה של 1893, שהייתה משבר פיננסי וכלכלי כה חמור עד שהוא גרם לסיום הקריירה הפוליטית שלו.
בתגובה להסתערות על מלאי הזהב של ארצות הברית, חש קרלייל שהוא חייב להפסיק את הטבעת מטבעות הכסף.
הוא גם התנגד ל מ-1894. שני מהלכים אלו היו בלתי אהודים על ידי החוגים החקלאיים במפלגה.
ב-1896 התנגד קרלייל נמרצות למועמדותו לנשיאות מטעם המפלגה של ויליאם ג'נינגס ברייאן ותמך במועמד המפלגה הלאומית הדמוקרטית, מושל אילינוי לשעבר ג'ון פלמר.
בשלב זה, איבד קרלייל, שבעבר היה פופולרי מאוד בקרב חוגי המפלגה ותומכיה, את האהדה הציבורית כלפיו בשל עמדותיו בחוקי המטבע, והגיעו הדברים עד כדי כך שהוא ירד מן הבמה באמצע נאום שנשא בעירו קווינגטון (קנטקי) בשל ביצים סרוחות שנזרקו לעברו.
קרלייל עבר לניו יורק, שם עסק בעריכת דין.
ג'ון קרלייל נפטר בניו יורק ב-31 ביולי 1910. הוא נטמן בבית הקברות לינדן גרוב שבקווינגטון.
על שמו נקרא מחוז בקנטקי.
ג'ון גרינהיל היה צייר פורטרטים אנגלי, תלמידו של פיטר לילי, שהתקרב למורה שלו במצוינות אמנותית, אך אורח חייו נקטע בגיל צעיר.
גרינהיל נולד בסליסבורי, וילטשייר בסביבות 1644, בנם הבכור של ג'ון גרינהיל, הרשם של סליסברי, ופנלופה צ'מפינס, בתם של ריצ'רד צ'מפיני מאורצ'רלי, סומרסט.
אביו היה קשור באמצעות אחיו לסחר במזרח הודו.
אחיו הצעיר של ג'ון הנרי הפך למושל חוף הזהב ומפקד בחיל הים.
הניסיון הראשון של גרינהיל היה דיוקן של דודו מצד אביו, ג'יימס אבוט מסליסברי, שלדבריו שרטט אותו בחשאי, מכיוון שדודו לא "ישב" מולו בזמן הציור.
בסביבות 1662 עבר ללונדון והפך לתלמידו של סר פיטר לילי.
התקדמותו הייתה מהירה והוא רכש את המיומנות והשיטה של לילי.
הוא בחן בקפידה את דיוקנאותיו של אנתוני ואן דייק.
ג'ורג' ורטו העיר כי הוא העתיק כל כך טוב את הדיוקנו שצייר ואן דייק - "תומאס קיליגרו וכלבו" עד שקשה לדעת מהו המקור.
ורטו גם אמר שהתקדמותו של גרינהיל עוררה את הקנאה של לילי.
גרינהיל היה בהתחלה חרוץ ונישא מוקדם.
הוא לקח חלק בחיים התוססים בקובנט גארדן בסביבות התיאטראות, והם הובילו אותו להתרועע עם חברים רבים בעולם התיאטרון והוא נתפס לשתייה מרובה.
ב־19 במאי 1676, כשחזר מבית מרזח בהולבורן, במצב של שיכרון חושים, הוא נפל, נישא לבית מגוריו ושם נפטר באותו הלילה.
הוא נקבר בסנט ג'יילס בכנסיית פילדס.
הוא השאיר אלמנה ומשפחה, שלילי העניקה לה קצבה.
בין מעריציו האישיים של גרינהיל הייתה גם המחזאית אפרה בהן, שניהלה עמו התכתבות אינטנסיבית, וקיננה על מותו המוקדם בפואמה ארוכה.
הדיוקנאות של גרינהיל הם בעלי ערך רב, ולעיתים קרובות הם מתקרבים לאלה של לילי במצוינות.
בין המצוירים הראשיים שלו היו הבישוף סת'וורד, בגילדהול בסליסברי, שצויר בשנת 1673. אנתוני אשלי קופר, הרוזן הראשון של שפטסברי, צויר לא פעם בתקופת כהונתו בשנת 1672. ג'ון לוק, שכתב כמה פסוקים בשבחו של גרינהיל.
סר ויליאם ד'אווננט, המשורר אברהם קאולי, האדמירל אדוארד ספרג' ואחרים.
גרינהיל צייר דיוקן עצמי, התלוי כעת בגלריית התמונות של דוליוויץ' בלונדון.
ג'ון אוסטין גרונוסקי הבן היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1963–1965 ולאחר מכן ועד 1968 כשגריר ארצות הברית בפולין.
ג'ון גרונוסקי נולד בדנבאר, ויסקונסין להורים ממוצא אירי ופולני, מרי (לבית ריילי) וג'ון אוסטין גרונוסקי האב.
ב-1942 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית, שם הוא שירת כנווט והשתחרר באוקטובר 1945. בינואר 1948 נשא גרונוסקי לאישה את מרי לואיז מץ.
ב-1947 הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת ויסקונסין וב-1955 הוא סיים שם לימודי תואר דוקטור.
ב-1952 הוא התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית מול ג'וזף מקארתי, שניצח בבחירות.
ב-1959 הצטרף גרונוסקי למחלקת ההכנסות של ויסקונסין ומונה כמנהל של ועדת סקר ההכנסות.
ב-1960 מונה גרונוסקי כנציב המיסוי של מדינת ויסקונסין.
גרונוסקי היה מתומכיו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במסע הבחירות שלו לנשיאות.
ב-1963 הוא מונה כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וכך היה לאמריקאי הראשון ממוצא פולני שכיהן כחבר בקבינט של ארצות הברית.
כמנהל הכללי של הדואר הוא קידם את שיטת המיקוד בן חמש הספרות ופעל לשים קץ לאפליה הגזעית כנגד עובדי הדואר.
לאחר עזיבתו את הקבינט ב-2 בנובמבר 1965 מינה אותו הנשיא לינדון ג'ונסון כשגריר ארצות הברית בפולין.
ב-1969, עם כניסתו לנשיאות של ריצ'רד ניקסון, היה גרונוסקי לדקאן המייסד של בית הספר ליחסי ציבור על שם לינדון ג'ונסון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1974. הוא היה חבר בוועדת אייזנהאואר לשידורי רדיו בינלאומיים ויושב ראש מועצת השידורים הבינלאומית בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר.
לאחר פרישתו חי גרונוסקי בגרין ביי, ויסקונסין.
ג'ון גרונוסקי נפטר בגרין ביי ב-7 בינואר 1996. הוא נטמן בבית הקברות הקתולי שבעיר.
ג'ון גריבלדי סרג'נט היה עורך דין ופקיד ממשל אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא קלווין קולידג'.
ג'ון גריבלדי סרג'נט נולד בכפר לדלאו שבוורמונט לג'ון האנון סרג'נט ואן אלייזה האנלי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון אקדמיית בלאק ריבר וב-1887 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת טאפטס.
באוגוסט אותה שנה נשא סרג'נט לאישה את מרי לוריין גורדון.
לזוג נולדה בת אחת בשם גלדיס גורדון סרג'נט.
סרג'נט למד משפטים בהדרכתו של עורך דין מקומי מלדלאו וב-1890 התקבל ללשכת עורכי הדין והיה לשותף במשרד עורכי הדין של ויליאם סטיקני, דודנו של קלווין קולידג' ולימים מושל ורמונט.
בין עורכי הדין לעתיד שהוכשרו במשרד של סרג'נט וסטיקני נמנו ג'וליוס וילקוקס שכיהן לימים כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט וג'וזף רדיגן ששימש כתובע הפדרלי בוורמונט.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין, היה סרג'נט פעיל בעסקי ביטוח, ושימש כנשיא בנק החיסכון של לדלאו וכחבר במועצת המנהלים של כמה חברות רכבת ותאגידים.
כאיש המפלגה הרפובליקנית שירת סרג'נט כתובע המחוזי של מחוז וינדזור בשנים 1898–1900. במהלך כהונתו של סטיקני כמושל ורמונט בשנים 1900–1902 שימש סרג'נט כמזכירו לעניינים אזרחיים וצבאיים.
בשנים 1908–1912 כיהן סרג'נט בתפקיד התובע הכללי של ורמונט.
ב-1925 נדחה מועמדו לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית של הנשיא קלווין קולידג', צ'ארלס ב.
וורן, על ידי הסנאט של ארצות הברית.
קולידג' הגיש במקומו את מועמדותו של סרג'נט, שאותו הוא הכיר מילדות.
מינויו של סרג'נט אושר פה אחד, והוא כיהן בתפקיד עד תום נשיאותו של קולידג' במרץ 1929.
לאחר סיום כהונתו כתובע הכללי שב סרג'נט לעסוק בעריכת דין.
הוא הכניס כשותף למשרדו את פול צ'ייס, ששימש כעוזרו המיוחד כאשר הוא כיהן כתובע הכללי.
הוא גם היה יושב ראש הוועדה לאחידות החוקים של ורמונט וחבר בחבר הנאמנים של אקדמיית בלאק ריבר בה למד בנעוריו.
ג'ון גריבלדי סרג'נט נפטר בלודלאו ב-5 במרץ 1939 ונטמן בבית הקברות פלזנט ויו שבעיירה.
במהלך חייו הוענקו לו תוארי כבוד מאוניברסיטת טאפטס, אוניברסיטת נוריץ', מידלברי קולג' ודארטמות' קולג'.
ג'ון גלובר היה צייר אוסטרלי יליד אנגליה.
בגיל מבוגר היגר לארץ ואן דימן והפך לצייר פסטורלי בתקופה הקולוניאלית המוקדמת.
הוא כונה "אבי ציור הנוף האוסטרלי".
גלובר נולד ב בלסטרשייר באנגליה.
הוריו היו חקלאים - ויליאם גלובר ואן (לבית ברייט).
הוא גילה כישרון לציור בגיל צעיר, ובשנת 1794 התאמן כאמן רישום בליצ'פילד וב.
עזרה לבסס את עיסוקו כמדריך אמנות, וייתכן שהיא עצמה למדה אצלו.
הוא עבר ללונדון בשנת 1805, הפך לחבר באגודת צבעי המים הוותיקה (כיום, ), ונבחר לנשיא שלה בשנת 1807. בשנים שלאחר מכן הציג מספר רב של תמונות בתערוכות של חברה זו, וגם באקדמיה המלכותית ובאגודת האמנים הבריטית (כיום, ).
היו לו תערוכות יחיד בלונדון ב-1823 וב-1824. הוא היה אמן מצליח, ואף על פי שמעולם לא בחר להיות חבר באקדמיה, המוניטין שלו היה גבוה מאוד בקרב הציבור.
גלובר זכה לתהילה כצייר נופים רומנטיים "איטלקיים" של בריטניה ודרום אירופה.
נודע גם באנגליה וגם בצרפת בכינוי "קלוד האנגלי", על שם הצייר הצרפתי קלוד לורן.
גלובר החליט לעבור לאוסטרליה והגיע לארץ ואן דימן, .
ביום הולדתו ה-64 בשנת 1831, כשהוא כבר נושא את המוניטין הרב שצבר כצייר נוף.
מאפריל 1831 ועד תחילת 1832 התגורר בהובארט.
בשנת 1832 רכש גלובר חלקת אדמה גדולה במיוחד במילס פליינס, דדינגטון.
גלובר סייע בבניית הקפלה בדדינגטון ונקבר במתחם זה.
גלובר ידוע בעיקר בזכות ציוריו את הנוף הטסמני.
הוא נתן ביטוי חדש להשפעות אור השמש האוסטרלי על שטחי הערבה המקומיים על ידי תיאר בהיר וברור.
שינוי מובהק מסגנון ה"גן הכפרי האנגלי" האפל יותר שצייר באירופה.
הטיפול שלו בצמחייה המקומית היה חדש מכיוון שהיה תיאור מדויק יותר של העצים והשיחים האוסטרליים.
גלובר ציין את "המוזרות המדהימה של העצים" באוסטרליה.
כמו כן צייר את הילידים האוסטרלים שפגש בטסמניה.
יצירתו הגדולה האחרונה של ג'ון גלובר צוירה ביום הולדתו ה-79.
אגודת ג'ון גלובר הוקמה ב־22 באוגוסט 2001 כדי לכבד ולקדם את זכרו של גלובר ואת תרומתו לאמנות האוסטרלית.
האגודה הזמינה פסל בגודל טבעי של גלובר, שנחשף בפברואר 2003 ב, טסמניה.
כמו כן, נקבע פרס שנתי על שם גלובר, באוונדייל.
משנת 2004, אגודת ג'ון גלובר העניקה את לתיאורי נופים טסמניים.
זהו פרס האמנות העשיר ביותר באוסטרליה על ציור נוף.
בשנת 2019 שוחזר שגרו בו בני משפחת גלובר, דרומית-מזרחית ללונסטון, ו-990 דונם אדמות מסביב, שהופיעו לעיתים קרובות בעבודותיו של גלובר.
ג'ון גריי הוא פילוסוף אנגלי העוסק בפילוסופיה פוליטית, בפילוסופיה אנליטית ובהיסטוריה של הרעיונות.
הוא פרש בשנת 2008 ממשרתו כפרופסור לפילוסופיה בית הספר למחשבה אירופית, בבית הספר לכלכלה ומדע המדינה של לונדון.
גריי כותב בקביעות ב"גרדיאן", במוסף הספרות של "הטיימס" ובשבועון "ניו סטייטסמן", שם הוא משמש כסוקר הספרים הראשי.
גריי כתב כמה ספרים משפיעים, ביניהם "שחר כוזב: האשליות של הקפיטליזם העולמי" - " False Dawn: The Delusions of Global Capitalism" (1998), הטוען כי הגלובליזציה של השוק החופשי הוא פרויקט של עידן הנאורות שהפך לא יציב, ונמצא כעת בתהליך של התפוררות.
"כלבי קש: מחשבות על בני אדם ובעלי חיים אחרים" -"Straw Dogs: Thoughts on Humans and Other Animals" (2002), שתוקף את ההומניזם הפילוסופי, תפיסת עולם שגריי טוען שמקורה בדתות; ו"מיסה שחורה: דת אפוקליפטית ומות האוטופיה" (2007), ביקורת על החשיבה האוטופית בעולם המודרני.
גריי רואה ברצון, ומכאן מוסר, אשליה, ומציג את האנושות כמין רעב העוסק במחיקת צורות חיים אחרות.
גריי כתב כי "בני אדם ...
אינם יכולים להרוס את כדור הארץ, אך הם יכולים להרוס בקלות את הסביבה המקיימת אותם".
גריי נולד בסאות' שילדס שבמחוז דורהאם, למשפחה ממעמד הפועלים, אביו היה עובד נמל ואחר כך נגר.
הוא למד בבית ספר טכני לבנים משנת 1959 ועד 1967, ואז למד באקסטר קולג', אוניברסיטת אוקספורד, פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה, והשלים את תואר ראשון ודוקטורט בפילוסופיה.
בעבר מילא תפקידים כמרצה לתיאוריה פוליטית באוניברסיטת אסקס, עמית ומורה לפוליטיקה בג'יזס קולג', אוקספורד, כמרצה ואז פרופסור לפוליטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (1985–86) ועמית סטראנהאן במרכז לפילוסופיה חברתית ומדיניות, באוניברסיטת בולינג גרין סטייט (1990–1994), וכן פרופסור אורח במכון מרפי באוניברסיטת טוליין (1991).
הוא היה פרופסור למחשבה אירופית בבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה בלונדון עד לפרישתו בתחילת 2008.
בקרב הפילוסופים, הוא ידוע בדחייה יסודית של תפיסת הפילוסופיה של המוסר הליברלית-קנטיאנית של הפילוסוף ג'ון רולס, ובחקירת היחסים הלא פשוטים בין פלורליזם ערכי לליברליזם בעבודתו של ישעיהו ברלין.
המחשבה הפוליטית של גריי נודעת בזכות ניידותה ברחבי הקשת הפוליטית לאורך השנים.
כסטודנט, גריי היה פעיל שמאל והמשיך להצביע למפלגת הלייבור עד אמצע שנות השבעים.
בשנת 1976 הוא עבר לתמוך בעמדת הימין הליברלי החדש, לטענתו על בסיס העובדה שהעולם משתנה באופן בלתי הפיך באמצעות המצאות טכנולוגיות, התפתחות שווקים פיננסיים וגושי כוח כלכליים חדשים, וכי השמאל לא הצליח להבין את גודל ואופי השינוי הזה.
בשנות התשעים הפך גריי לפעיל איכות הסביבה ותומך מפלגת הניו לייבור בראשות טוני בלייר.
גריי רואה בספקטרום הפוליטי המקובל (שמאל/ימין) של שמרנות מול סוציאל-דמוקרטיה כבר לא רלוונטי.
גריי זיהה את הקווים המשותפים במחשבה הליברלית שהם אינדיבידואליזם, שוויון, מליוריזם ואוניברסליזם.
היסוד האינדיבידואליסטי מפגיש את הראשוניות האתית של האדם כנגד לחצי הקולקטיביזם החברתי, היסוד השוויוני מקנה את אותו ערך מוסרי ומעמד לכל הפרטים, היסוד המליאוריסטי טוען כי דורות עוקבים יכולים לשפר את הסדרים הסוציופוליטיים שלהם, והאלמנט האוניברסליסטי מאשר את האחדות המוסרית של המין האנושי ושולל את ההבדלים התרבותיים המקומיים.
בשנת ה-2000, החל למתוח ביקורת על הנאו-ליברליזם, על השוק החופשי העולמי ועל כמה מהזרמים המרכזיים בחשיבה המערבית, כמו הומניזם, תוך שהוא נע לעבר היבטים של מחשבה ירוקה, תוך התבססות על השערת גאיה של ג'יימס לאבלוק.
המחשבה המרכזית בתורת ההומניזם, לדעת גריי, היא האמונה האוטופית מטבעה במליאוריזם; כלומר שבני אדם אינם מוגבלים על ידי טבעם הביולוגי וכי ההתקדמות באתיקה ובפוליטיקה מצטברת וכי הם יכולים לשנות או לשפר את המצב האנושי, באותו אופן שההתקדמות במדע ובטכנולוגיה שינו או שיפרו את רמת החיים.
גריי טוען, בניגוד לתפיסה זו, ההיסטוריה אינה פרוגרסיבית, אלא מחזורית.
הטבע האנושי, לטענתו, מהווה מכשול מובנה להתקדמות אתית או פוליטית מצטברת.
ניתן בקלות להפוך שיפורים למראית עין, אם ישנם כאלה.
דוגמה אחת שהביא הייתה שימוש בעינויים של ארצות הברית נגד חשודים בטרור.
"מה שמעניין", אמר גריי בראיון, "הוא שעינויים לא רק חזרו, אלא חובקו על ידי ליברלים, והוגנו על ידי ליברלים.
עכשיו יש הרבה אנשים, גם ליברלים וגם שמרנים, שאומרים, 'ובכן, זה נושא מסובך מאוד.' אבל זה לא היה מסובך עד לאחרונה.
הם לא אמרו את זה לפני חמש או עשר שנים".
יתר על כן, הוא טוען כי אמונה זו בקידמה, הנחשבת בדרך כלל כחילונית וליברלית, נגזרת למעשה מתפיסה נוצרית שגויה של בני אדם כיצורים אוטונומיים מבחינה מוסרית השונים באופן מוחלט מבעלי חיים אחרים.
אמונה זו, והרעיון המתאים לכך שההיסטוריה הגיונית, או מתקדמת לקראת משהו, היא לדעתו של גריי רק דעה קדומה נוצרית.
גריי מזהה את הנאורות כנקודה שבה תורת הגאולה הנוצרית השתלטה על ידי האידיאליזם החילוני והפכה לדת פוליטית שמטרתה האמנציפציה האוניברסלית.
קומוניזם, פשיזם ו"קפיטליזם דמוקרטי גלובלי "מאופיינים על ידי גריי כ"פרויקטים" של נאורות שהובילו לסבל מיותר, לדעתו של גריי, כתוצאה מהנאמנות האידאולוגית שלהם לדת זו.
בספרו "כלבי קש" טוען גריי שהרעיון שבני אדם הם גורמים הקובעים את גורלם, אינו עומד במבחן התוצאה של הניסיון.
אותם הוגים דרוויניסטים המאמינים שבני אדם יכולים לקחת על עצמם את גורלם כדי למנוע משבר סביבתי, הם לטענתו, לא חוקרי טבע, אלא שליחי הומניזם.
בספרו "שתיקת החיות" מסה פואטית על המצב האנושי, ו"החיה האנושית" כתב: "פילוסופים יגידו שבני האדם לעולם לא יוכלו לשתוק כי הנפש עשויה ממילים.
עבור הלוגיקנים חסרי הבינה האלה, 'שקט' אינו יותר ממילה.
להתגבר על השפה באמצעות השפה זה כמובן בלתי אפשרי.
כשתפנו פנימה, תמצאו רק מילים ותמונות שהן חלקים מעצמכם.
אבל אם תפנו אל מחוץ לעצמכם - לציפורים ולבעלי החיים ולמקומות המחיה המשתנים במהירות שלהם - אולי תשמעו משהו מעבר למילים".
גריי העלה טענה לפיה קיים קשר קטן בלבד, אם בכלל, בין האמונה באלוהים לבין דת.
גריי מדגיש את העובדה שבמקרה של דתות רבות, כגון בהינדואיזם ובבודהיזם, או לחלופין, בפלגים של היהדות ומסורות שונות של הנצרות והאסלאם, לאמונה עצמה יש חשיבות מועטה.
לעומת זאת, "הפרקטיקה - במובן של הריטואל, ההתבוננות הפנימית וקיום אורח חיים דתי - הם מה שחשוב באמת".
גריי אף מוסיף ואומר כי "רק קנאים דתיים ורציונליסטים אדוקים הנוקטים עמדה מתוך בורות, מתייחסים למיתוסים דתיים כאילו היו אמיתות בעד עצמן, כאשר למעשה, מה שמשנה באמת הוא האופן בו אנו חיים".
ספר על וולטר בסדרת הפילוסופים הגדולים, עורך המהדורה העברית: יהודה מלצר.
הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2001
ג'ון הנרי גיר היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-11 בשנים 1878–1882, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1887–1891 ובשנים 1893–1895 וכסנאטור מ-1895 ועד למותו.
ג'ון גיר נולד באית'קה שבמדינת ניו יורק.
הוא למד בביתי ספר מקומיים, וב-1836 עברה משפחתו לגלנה שבאילינוי, ולאחר מכן ב-1838 לברלינגטון שבאיווה, שם הוא היה עסק במסחר.
ב-1863 נבחר גיר כראש עיריית ברלינגטון.
בשנים 1871 -1877 הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של איווה, שמתוכן ארבע שנים הוא כיהן כיושב ראש הבית.
בשנים 1887–1891 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה הראשון של איווה.
בבחירות של 1890 לא עלה בידו להיבחר לכהונה נוספת, אך הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון כעוזר מזכיר האוצר, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1892–1893. הוא שב לבית הנבחרים של ארצות הברית לכהונה אחת נוספת, לאחר שבבחירות של 1892 הוא נבחר שוב, וכיהן בו בשנים 1893–1895.
ב-1894 נבחר גיר על ידי האספה הכללית של איווה לסנאט של ארצות הברית.
ב-1900 הוא נבחר לכהונה נוספת, ובסך הכול כיהן בסנאט ממרץ 1895 ועד למותו.
בעת כהונתו בסנאט כיהן גיר פעמיים כיושב ראש ועדת הסנאט ליוניון פסיפיק.
ג'ון גיר נפטר בוושינגטון הבירה ב-14 ביולי 1900, בגיל 75. הוא נטמן בבית הקברות אספן גרוב שבברלינגטון.
ג'ון גרגורי דאן היה סופר, מסאי, מבקר, תסריטאי, ועיתונאי אמריקאי.
בראשית הקריירה שלו עבד כעיתונאי בכתב העת טיים, ובהמשך שלח את ידו גם בכתיבת ביקורת, מאמרים, רומנים ותסריטים.
לעיתים קרובות שיתף פעולה עם אשתו, ג'ואן דידיון.
דאן נולד בהרטפורד, קונטיקט, והיה אחיו הצעיר של הסופר דומיניק דאן.
הוא היה בנם של דורותי פרנסס (לבית ברנס) וריצ'רד אדווין דאן (1894–1946), מנתח לב ידוע ורופא ראשי בבית חולים.
הייתה זו משפחה אירית קתולית גדולה ועשירה.
סבם מצד אמם, דומיניק פרנסיס ברנס (1857–1940), ייסד בנק קטן בשם פארק סטריט טראסט.
דאן הצעיר פיתח גמגום חמור ופנה לכתיבה כדי לבטא את עצמו.
הוא למד להתגבר על הגמגום דרך התבוננות באחרים.
הוא סיים תיכון בבית הספר Portsmouth Priory והשלים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ב־1954.
דאן החל לעבוד כעיתונאי בניו יורק בכתב העת טיים.
הוא ראה במסאי הפוליטי, נואל פרימנטל מורה וחונך.
בסוף שנות ה־50, פגש דאן את ג'ואן דידיון בעיר ניו יורק, שם הייתה עורכת בכתב העת ווג.
בראיון משנת 2005 נזכרה דידיון, "שעשענו זה את זה והוא נראה לי פיקח.
הוא הבין בהרבה דברים שבהם לא הבנתי, כמו פוליטיקה והיסטוריה.
הצלחתי לסיים את בית הספר מבלי לקלוט כמעט כלום, מלבד הרבה שירה." הוא הזמין אותה לנסוע לקונטיקט בסוף שבוע אחד בשנת 1963 כדי לבקר את משפחתו: משפחה אירית קתולית של ניו אינגלנד, עם שישה ילדים.
דידיון אמרה שהיא "אהבה את הסידור, אהבה להיות שם, ואהבה אותו".
לאחר שנישאו ב-1964, עברו בני הזוג לבית מבודד בקו החוף של קליפורניה; דידיון עבדה על רומן שני, בעקבות רומן הבכורה שלה "Run, River", ודאן עבד על ספר בנושא שביתת קוטפי הענבים בקליפורניה.
במשך שנים כתבו טור משותף לכתב העת "Saturday Evening Post".
דאן ודידיון ליקטו בהדרגה הזמנות כתיבה מהוצאות ספרים ומכתבי עת, נסעו יחד במשימות עיתונות, ובנו דפוס עבודה ששימש אותם במשך 40 השנים הבאות.
היה להם שיתוף פעולה מתמיד של ייעוץ, ביקורת, ועריכה הדדית.
שניהם פרסמו ספרים שזכו באהדת הביקורת והפכו רבי מכר, בהם הספר הסטודיו מאת דאן, ספר העיון שלו על חברת אולפני פוקס המאה ה־20.
בני הזוג שיתפו פעולה גם בעבודה על סדרה של תסריטים, כולל בהלה בפארק הסמים (1971), גרסת 1976 של הסרט כוכב נולד ו־"True Confessions" משנת 1981, שהיה עיבוד לרומן של דאן בשם זה.
כמבקר ספרות ומסאי, כתב דאן בקביעות בכתב העת "The New York Review of Books".
דאן פרסם כמה רומנים, ביניהם True Confessions, שהתבסס באופן רופף על פרשת הרצח שכונתה הדליה השחורה, ו־"Dutch Shea, Jr"..
הוא היה התסריטאי והקריין של הסרט התיעודי של PBS משנת 1990, "L.A.
is It with John Gregory Dunne", שבו סקר עבור הצופים את הנוף התרבותי של לוס אנג'לס.
מאוחר יותר, עברו דאן ודידיון למנהטן.
הרומן האחרון שלו, "Nothing Lost", שהיה בהגהות בזמן מותו, ראה אור ב־2004.
דאן התחתן עם דידיון ב־30 בינואר 1964 במיסיון סן חואן באוטיסטה בקליפורניה.
הוא היה בן 31 והיא בת 29. בשנת 1969 שקלו שניהם להגיש בקשה לגירושין, כתבה דידיון באחד ממאמריה.
בני הזוג לא הצליחו להביא ילדים לעולם, ועל כן אימצו בשנת 1966 תינוקת בלידתה וקראו לה קינטנה רוֹ, על שם המדינה המקסיקנית בשם זה.
קינטנה מתה בשנת 2005 לאחר שורה של מחלות.
דאן היה דודם של השחקנים גריפין דאן (שכיכב בסרט "זאב אמריקאי בלונדון") ודומיניק דאן (שכיכבה בסרט "פולטרגייסט").
בשנת 2005, פרסמה דידיון ספר בשם "שנה של מחשבות מופלאות", ממואר על השנה שלאחר מות דאן, שבמהלכה אף חלתה בתם במחלה קשה.
הספר זכה לשבחי המבקרים ובפרס הספר הלאומי.
ג'ון ריימונד גָרַמֶנְדִי הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה, ברציפות מאז 2009. הוא מייצג את האזור בצפון קליפורניה התחום בין סן פרנסיסקו לסקרמנטו, בו שוכנת בין היתר העיר פיירפילד.
טרם היבחרו לקונגרס היה גרמנדי נציב הביטוח של קליפורניה בשנים 1991–1995 ושוב בשנים 2003–2007, סגן מזכיר הפנים של ארצות הברית בממשל ביל קלינטון, סגן מושל קליפורניה וחבר בית המחוקקים של מדינתו.
גרמנדי נולד בבסיס הצבאי מחנה בלנדינג שבפלורידה וגדל במוקולומי היל שבקליפורניה.
הוריו היו מרי ג'יין (לבית מקסורלי) וריימונד ו.
סבו וסבתו מצד אביו היו מהגרים בסקים מספרד, ואמו הייתה ממוצא חצי-אירי וחצי-איטלקי.
גרמנדי קיבל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם היה חבר בנבחרות הפוטבול וההיאבקות.
מאוחר יותר השלים לימודי תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1966–1968 שירת בחיל השלום והוצב באתיופיה.
בצעירותו היה חבר בתנועת הצופים בארצות הברית.
בשנת 1974 החליט גרמנדי להתמודד על ייצוג מחוז הבחירה השביעי באספה המדינתית של קליפורניה.
נציג המחוז הרפובליקני המכהן, ויליאם באגלי, פרש מהאספה והתמודד במקום לתפקיד מבקר המדינה של קליפורניה.
בבחירות הכלליות נבחר לראשונה אל בית המחוקקים והושבע לתפקידו ב-7 בדצמבר 1974.
בשנת 1976 החליט גרמנדי לפרוש לאחר קדנציה אחת באספה המדינתית כדי להתמודד לסנאט של קליפורניה.
הוא ניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית בוב ויטן עם 53% מקולות הבוחרים.
הוא נבחר מחדש בשנים 1980, 1984 ו-1988. בהיותו חבר הסנאט המדינתי, שימש גרמנדי כמנהיג סיעת הרוב.
הוא עמד בראש הוועדה המשותפת למדע וטכנולוגיה, ועדת הבריאות והרווחה, וכן בראשות ועדת ההכנסות והמיסוי.
בבחירות 1982 התמודד גרמנדי לתפקיד מושל קליפורניה.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הפסיד גרמנדי לראש עיריית לוס אנג'לס טום בראדלי ביחס של 61%-25%.
ב-1986 התמודד לתפקיד מבקר המדינה של קליפורניה אך הפסיד בשלב הפריימריז לגריי דייוויס אחרי שגרף 38% בלבד מהקולות.
ב-1990 נבחר לנציב הביטוח של קליפורניה.
ב-1991 עיקל גרמנדי את "Executive Life", חברת ביטוח חיים כושלת, ומכר אותה מחדש למשקיעים צרפתים שהתבררו בדיעבד כעובדים של בנק בבעלות ממשלת צרפת.
המשקיעים הרוויחו מיליארדי דולרים ממכירת תיק איגרות החוב הזיבוריות של החברה, בעוד שתושבי קליפורניה עם פוליסות של "Executive Life" סבלו מנזקים כלכליים.
העניין הפך לשערורייה בארצות הברית ובצרפת כאשר הממשלה הפדרלית של ארצות הברית הגישה כתבי אישום, שכן החוק האמריקאי קובע שבנק בבעלות ממשלתית אינו יכול להחזיק בחברת ביטוח אמריקאית.
מבוטחים רבים האשימו את גרמנדי בכך שהטיל עליהם צרה זו.
ב-1994 עזב את תפקיד נציב הביטוח כדי להתמודד שוב למושל קליפורניה, אך בהפסיד בבחירות המקדימות לקת'לין בראון.
לאחר מכן מונה בידי נשיא ארצות הברית לסגן מזכיר הפנים ברוס בביט, תפקיד שמילא בשנים 1995–1998.
גרמנדי שב לתפקידו כנציב הביטוח של קליפורניה אחרי שנבחר מחדש לתפקיד ב-2002. בבחירות החוזרות לתפקיד המושל ב-2003 הכריז על מועמדותו למשרה, אך בהמשך נטש את המירוץ.
ב-16 ביולי 2004 הכריז גרמנדי על מועמדותו לתפקיד סגן מושל קליפורניה.
הוא זכה לתמיכתם של אישים שונים בהם סגן נשיא ארצות הברית לשעבר אל גור, מזכיר הפנים לשעבר ברוס באביט והסנאטור טום דאשל, וגם מצד מועדון סיירה.
בפריימריז הדמוקרטי גבר על יריבותיו ליז פיגרואה וג'קי ספיר, ובבחירות הכלליות ניצח את המועמד הרפובליקני טום מקלינטוק עם 49% מהקולות.
הוא מילא את התפקיד תחת המושל הרפובליקני ארנולד שוורצנגר בשנים 2006–2009.
אף על פי שגרמנדי התגורר מחוץ לגבולות מחוז הקונגרס העשירי של קליפורניה, בבחירות המיוחדות שהתקיימו במחוז ב-2009 התמודד גרמנדי כמועמד המפלגה הדמוקרטית, אחרי שגבר בפריימריז על חברת האספה המדינתית ג'ואן ביוקנן וחבר הסנאט של קליפורניה מארק דסוניה.
ב-5 בנובמבר 2009 הושבע לתפקידו בקונגרס.
בהמשך הוא נבחר עוד מספר פעמים כנציג אזור מס' 3. בבחירות של שנת 2023 הוא נבחר כנציג אזור מס' 8 וכנציג אזור מס' 3 נבחר קווין קיילי.
ג'ון גרהם היה צייר ומורה לאמנות סקוטי מהמאה ה-18.
גרהם נולד באדינבורו ולמד אצל מעצב כרכרות ג'ורג' מקפארקהאר.
הוא החל ללמוד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית והציג שם בין 1780 ל-1797. גרהם גם צייר את "אותלו ודסדמונה" עבור גלריית שייקספיר של ג'ון בוידל.
גרהם היה מועמד ארבע פעמים בין 1793 ל-1797 לחברות באקדמיה המלכותית, אך לא הצליח לעבור את הבחירה.
דאנקן תומסון, במאמרו במילון אוקספורד לביוגרפיה הלאומית, כותב כי ג'וזף פארינגטון, טען כי "גרהם היה מועמד שהוא בוודאי לא יצביע עבורו, כי הוא החשיב אותו חלש מאוד".
תומסון משער שהכישלונות הללו הובילו את גרהם לחזור לסקוטלנד.
באמצעות השפעתו של הבנקאי סר ויליאם פורבס, גרהם קיבל את תפקיד "מורה ציבורי לאמנות" באדינבורו בשנת 1798. הצייר בנג'מין וסט, שכינה את גרהם "אדם גאוני", "הרגיש שהוא מתאים באופן אידיאלי לתפקיד ".
לפני שהחל את עבודתו באופן רשמי, גרהם ערך תערוכה פומבית של עבודתו באדינבורו.
האקדמיה פעלה לפי השיטה של בתי הספר של האקדמיה המלכותית, אך לא כללה ציורים מהחיים.
מודאג מכך שהוא "נתפס רק כמורה לאמנים בחסות הדירקטוריון", גרהם לקח לעצמו כמה תלמידים פרטיים, בנות למדו בזמן אחד של היום ובנים בזמן אחר.
לפי ארמסטרונג, הוא היה מורה "מעורר השראה ויעיל" ו"מספר אמנים סקוטים חשובים מהמאה התשע-עשרה נהנו מהדרכתו - דייוויד ווילקי, ויליאם אלן, ג'ון ברנט, אלכסנדר פרייזר, וולטר גייקי, ג'ון ווטסון גורדון, ג'ון הנינג וויליאם הום ליזרס.
בשנת 1859, האקדמיה הסקוטית המלכותית קנתה את "הנביא הסורר" שלו, וכתבה על גרהם שהוא "מאסטר שהאמנות הסקוטית הייתה לו חייבת לו במידה ניכרת".
הציור היה תלוי בגלריה הלאומית של סקוטלנד עד 1896, אז הוא נעלם.
גרהם צייר דיוקנאות, כולל אחת של השחקנית טריפוסה ג'יין וואליס, והיו"ר ג'ון בוידל.
הוא גם צייר חיות, כמו סדרת ציורי האריות והטיגריסים שהוא עשה במצודת לונדון.
גרהם נפטר בביתו "'לאחר מחלה קשה ומתמשכת'" ב-1 בנובמבר 1817
ג'ון גרנספלד הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי, אסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
כיהן במשך כשנתיים גם כמדען הראשי של נאס"א.
ג'ון גרנספלד נולד בעיר שיקגו שבמדינת אילינוי למשפחה יהודית.
אביו וסבו היו אדריכלים ידועים בעיר.
בשנת 1976 הוא סיים לימודי בית ספר בהיילנד פארק והחל לימודי תואר ראשון בפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא המשיך ללימודי תואר שני (1984) ותואר שלישי (1988) באוניברסיטת שיקגו.
לאחר סיום הלימודים גרנספלד עסק במחקרים בתחום קרני רנטגן, קרני גמא וקרינה קוסמית ומוסדות שונים.
בשנת 1992 גרנספלד נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
הוא היה בצוות טכני של נאס"א.
בשנת 1995 הוא השתתף במשימת STS-67 כמומחה משימה של מעבורת החלל אנדוור (סטפן אוסוולד היה מפקד צוות).
במשימת STS-81 בשנת 1997 (מייקל בייקר היה מפקד צוות) הוא היה מומחה משימה של מעבורת החלל אטלנטיס.
במהלך המשימה בוצע עגינה לתחנת החלל מיר לביצוע מחקרים משותפים, אספקת מצרכים והחלפת צוות.
בשנת 1999 גרנספלד היה מומחה משימה של STS-103 במעבורת החלל דיסקברי (קרטיס בראון היה מפקד צוות).
זו הייתה משימה תחזוקה של טלסקופ החלל האבל.
במהלך המשימה גרנספלד ביצע פעילות חוץ-רכבית פעמיים.
אורך כולל של פעילויות אלו היה כ-16 שעות.
בשנת 2002 גרנספלד טס לחלל בפעם הרביעית כמומחה משימה של STS-109 על מעבורת החלל קולומביה (סקוט אלטמן היה מפקד צוות).
במהלך המשימה גרנספלד ביצע פעילות חוץ-רכבית שלוש פעמים.
אורך כולל של פעילויות אלו היה כ-21 שעות.
בשנת 2009 גרנספלד טס לחלל בפעם החמישית כמומחה משימה של STS-125 על מעבורת החלל אטלנטיס (סקוט אלטמן היה מפקד צוות).
אורך כולל היה כ-21 שעות.
בשנת 2010 גרנספלד עזב את נאס"א ועבד במכון למדעי טלסקופ החלל בבולטימור.
ביולי הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנת 2012 הוא חזר לנאס"א לתפקיד ניהולי ופרש סופית בשנת 2016.
הוא עלה פעמיים על פסגת הר דנאלי בגובה מעל ל-6,000 מ'.
ג'ון גרלנד פולארד היה עורך דין ופוליטיקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-21 של מדינתו בשנים 1914–1918, כראש עיריית ויליאמסבורג בשנים 1928–1929, וכמושל וירג'יניה ה-51 בשנים 1930–1934.
ג'ון גרלנד פולארד נולד במחוז קינג אנד קווין שבווירג'יניה כילד הרביעי וכבן השני של הכומר הבפטיסטי ג'ון פולארד ושל רעייתו וירג'יניה באגבי.
בילדותו חיה המשפחה בבולטימור, לפני שעברה לשכונת צ'רץ' היל שבריצ'מונד.
פולארד התגאה במוצאו הנורמני-אנגלי, והתחקה אחר אבותיו ממושבת וירג'יניה.
הוא למד בריצ'מונד קולג' (כיום אוניברסיטת ריצ'מונד), אך בריאותו הרופפת אילצה אותו להשעות את לימודיו.
בהמשך הוא החל ללמוד בקולומביאן קולג' (כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון), שם הוא למד משפטים, ועבד במכון סמית'סוניאן כדי לפרנס את עצמו עד שקיבל את התואר ב-1893. פולארד גם כתב את "האינדיאנים משבט פמונקי של וירג'יניה", סקר אנתרופולוגי שפירט את השפה והמסורות הנכחדות של השבט מראשית ימי וירג'יניה.
ב-1897 נשא פולארד לאישה את גרייס פיליפס מפורטסמות', וירג'יניה, ויחד נולדו לשניים ארבעה ילדים עד למותה של גרייס ב-1931. ביולי 1933, בעת כהונתו כמושל, נישא פולארד בשנית למזכירתו ילידת קנדה, ויולט א.
ב-1893 התקבל פולארד ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והצטרף למשרד עורכי הדין של דודו, הנרי רובינסון פולארד, בריצ'מונד.
הוא גם החל להיות מעורב בפוליטיקה, ותמך במועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן במסעות הבחירות שלו והתנגד למנגנון הפוליטי הדומיננטי של הסנאטור מווירג'יניה, תומאס ס.
ב-1901 נבחר פולארד כנציג ריצ'מונד לוועידת החוקה של וירג'יניה של 1901–1902. הוא הציע ללא הצלחה למחוק את המילה "נוצרי" מהמבוא לחוקה, ויחד עם 12 דמוקרטים ו-15 רפובליקנים הצביע נגד כל הסעיף שדן בזכות ההצבעה, אשר שלל את זכות הבחירה מאפרו-אמריקאים ומעניים לבנים, ואף על פי כן עבר.
פולארד גם הצביע בעד קבלת החוקה ללא משאל עם.
ב-1904 פרסם פולארד את "החוק של פולארד" (Pollard's Code), ביאור של ספר החוקים של וירג'יניה.
הוא גם היה לנשיא של אגודת בית הילדים של וירג'יניה (Children's Home Society of Virginia), תפקיד במשרה חלקית שהוא החזיק במשך שני עשורים.
ב-1911 הוא ניהל מערכה לטובת קרטר גלאס ולטובת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויליאם אטקינסון ג'ונס בניסיונותיהם להחליף את הסנאטורים המכהנים תומאס ס.
מרטין וקלוד סוואנסון, אך ללא הצלחה.
הוא עבד עבור מטה הבחירות של המועמד לנשיאות יליד וירג'יניה וודרו וילסון, שאליו התנגדו מרטין וסוואנסון, אך לאחר שנבחר לנשיאות, התיר וילסון לידידיו של מרטין לחלק תפקידים במסגרת הפטרונות הפוליטית.
ב-1913 התמודד פולארד בבחירות על תפקיד התובע הכללי המדינתי (ארצות הברית)התובע הכללי של וירג'יניה מול המועמדים שהתמודדו מטעם המנגנון של מרטין, ס.
שניים אלו פיצלו את הצבעת תומכי הארגון, ופולארד, שדחף לביצוע רפורמה בחוקי הבחירות, בהגדלת תקצוב החינוך הציבורי, וביטול פיצויים על בסיס השכר של פקידי הממשל, ניצח בהפרש קל בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
לאחר מכן הוא ניצח בקלות בבחירות הכלליות בנובמבר, לצד המושל הנרי קרטר סטיוארט וסגן המושל ג'יימס אליסון.
בינואר 1914 הוא החל לכהן בתפקידו וחודש לאחר מכן הוא היה לנשיא הליגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית של וירג'יניה.
פולארד ניהל מערכה לקידום חוק היובש, ובספטמבר אותה שנה הפכה וירג'יניה למדינה "יבשה".
הוא גם חיסל את ההימורים ואת הפריצות בנורפוק, בהופוול ובקולוניאל ביץ'.
התוצאה המוצלחת שלו בתביעה נגד וירג'יניה המערבית בקשר לחוב שלפני מלחמת האזרחים והקבלה בחזרה של הצוואה של מרתה וושינגטון מידי אחוזת ג'.
מורגן, הקנו לפולארד אהדה ציבורית.
פולארד הכריז על מועמדותו למשרת מושל וירג'יניה ב-1915, אך בבחירות המקדימות של הדמוקרטים התמודדו שלוש מועמדים, כשתומכי חוק היובש תמכו באליסון, בשל תמיכת המנגנון בו על אף תמיכתו הפושרת בחוק היובש, וכך אפשרו למתנגד חוק היובש וסטמורלנד דייוויס לנצח.
דייוויס ניצח בבחירות המקדימות עם 44 אחוזים מקולות הבוחרים, ואליסון זכה ב-27,811 קולות מול 22,436 הקולות של פולארד.
כשהוא היה מאוכזב וחשש שמסע הבחירות שלו יחבל בעיסוקו בעריכת דין, אך ללא יכולת להבטיח לעצמו מינוי בממשל הפדרלי, התנדב פולארד לימק"א וב-1918 עבר לאירופה.
הוא דיבר על מטרות המלחמה וסייע לחיילים האמריקאים מעבר לים במשך 18 חודשים.
בקיץ 1919 השיג פולארד לעצמו מינוי מהנשיא וודרו וילסון כחבר לזמן קצר בנציבות הסחר הפדרלית .
ב-1921 עבר פולארד לוויליאמסבורג, וירג'יניה, שם הוא היה לדקאן בית הספר מרשל וייט לאזרחות ולממשל קולג' ויליאם ומרי, וכן פרופסור למשפט חוקתי והיסטוריה.
פולארד היה גם מעורב במאמצים לשחזור העיירה הקולוניאלית יחד עם הכומר ו.
גודווין, כולל הבנייה מחדש של הטברנה של ראלי והמאמצים הראשונים להקמה מחדש של ויליאמסבורג הקולוניאלית.
ב-1928 נבחר פולארד כראש עיריית ויליאמסבורג.
הוא גם שימש כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית האזורית, לימד בבית ספר של יום ראשון בכנסייה הבפטיסטית המקומית, ופיתח את "גן פולארד" , מיזם פיתוח קטן שבוא הוא יישם את רעיונותיו לתכנון עירוני, ובהמשך נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לאחר שהסנאטור מרטין נפטר ב-1919, השלים פולארד עם המנגנון הדמוקרטי המקומי, תמך באלברט לי טרינקל לתפקיד המושל ב-1921 ובקלוד סוואנסון בהתמודדותו לסנאט של ארצות הברית ב-1922. טרינקל מינה את פולארד כחבר בוועדה לפישוט הממשל, שם הוא חתם על דוח חשוב בנוגע למבנה מערכת המיסוי המדינתית.
בירד כמושל, סייע פולארד להעביר כמה תיקוני חוקה שנויים במחלוקת שאלמלא כן היו מקבלים תמיכה מצומצמת במזרח וירג'יניה.
פולארד גם סירב לנטוש את המפלגה הדמוקרטית כאשר היא בחרה באל סמית', שהיה קתולי והתנגד לחוק היובש, כמועמד לנשיאות ב-1928. הכומר המתודיסטי ג'יימס קנון הבן ארגן את הדמוקרטים מתנגדי סמית' בווירג'יניה, וגרם לפיצול במדינה הדמוקרטית, וכתוצאה מכך, זכה המועמד הרפובליקני לנשיאות, הרברט הובר בקולות האלקטורים שלו.
ב-1929 התמודד פולארד על תפקיד מושל וירג'יניה.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא זכה ב-76 אחוזים מהקולות, והביס את תומך חוק היובש ג'.
וולטר מאפ ואת רוזוול פייג'.
בבחירות הכלליות הוא נבחר לאחר שזכה ב-62.78 אחוזים מהקולות והביס את מתנגדו של בירד בתוך המפלגה הדמוקרטית שהפך לרפובליקני, ויליאם מוסלי בראון, את הסוציאליסט ג'ון ג'.
קפקה, ואת המועמד העצמאי ו.
בינואר 1930, כאשר השפל הגדול כבר היה עובדה מוגמרת, הושבע גרלנד כמושל.
הוא ניצב בפני הכנסות המדינה שפחתו, ובשל מצב כלכלת המדינה, קוצץ בהתאם שכר עובדי המדינה וקוצצו השירותים שניתנו על ידי הממשל.
פולארד קיווה ליצור ממשל מבוסס תשלומים, אך מחוזות המדינה לא נדרשו לקבל את הרפורמות שלו.
בסיועו של בירד, העביר בית המחוקקים את חוק הפיצויים לעובדים כפי שהפציר בהם פולארד ב-1930, וכן ביצע רפורמות בחוקי הבחירות ובחוקי הדיג.
באופן כללי הוא נכנע לבעלי בריתו של בירד, מבקר המדינה א.
באותו קיץ, ייבשה בצורת קשה את יבול הטבק, דלדלה את יבול החוות, איימה להשמיד את המטעים, והורידה את מחירי הבקר.
פולארד מינה את בירד כיושב ראש הוועדה להקלה מנזקי הבצורת, וניסה להשתמש במחלקת הכבישים כסוכנות בהקלה, כאשר הוא לווה 2.4 מיליון דולר כדי להתאים את ההקצאות הפדרליות לכבישים עתידיים.
נציב העבודה של וירג'יניה, ג'ון הופקינס הול, טען בתחילה כי התעשייה המגוונת של המדינה הפחיתה את השפעות השפל.
בזכות נוכחות צי ארצות הברית, נראה היה שנורפוק לא חוותה את המשבר, ושיעור האבטלה בווירג'יניה היה מתחת לממוצע הלאומי.
ב-29 בספטמבר 1930, עזבו 4,000 עובדים שנתמכו על ידי ארגון עובדי הטקסטיל המאוחדים של אמריקה את מקום עבודתם במפעל דאן ריבר בדאנוויל, עיירה שכבר נפגעה מסגירת מפעלי כותנה ורהיטים.
ב-1929 הייתה וירג'יניה מדורגת במקום ה-36 מבין מדינות ארצות הברית בהכנסה לנפש, אם כי בהכנסה הכוללת היא הייתה מדורגת במקום ה-19. רבים מהאפרו-אמריקאים, עובדי מפעלים וחקלאים, חיו בעוני.
הכנסתם של עשירית מבין 170,000 החוואים של וירג'יניה עמדה על יותר מ-2,500 דולר ב-1929, אך גם בשנה זו שניים מכל חמישה חוואים הרוויחו פחות מ-600 דולר.
שיעור החוות בחכירה היה גבוה בשטחי גידול הכותנה והטבק, אף על פי שווירג'יניה הייתה גם מדורגת במקום הלפני אחרון מבין המדינות שבהן החוות היו משועבדות למשכנתאות, כך שעיקולים לא היו בעיה משמעותית.
פולארד ביקש מהנשיא הובר להמשיך את המקדמות הפדרליות לכבישים, וש-5 מיליון דולר יוחזרו תוך 10 עד 15 שנים.
הוא הצליח שוב לאזן את תקציב המדינה, אף על פי שהוא מינה ועדה להקלה מהאבטלה בראשות איש סודו של בירד, ויליאם ט.
ריד, שגם התנגד לתוכנית נרחבת לתעסוקה, אך דחק בעסקים לאמץ שבוע עבודה של חמישה ימים ולהתחיל במיזמי בנייה חדשים.
שיעור התעסוקה בתעשייה ירד ב-14 אחוזים והשכר ירד ב-24 אחוזים מאז 1929. העודף בתקציב המדינה בהיקף של 4 מיליון דולר הפך לגירעון, תפוקת התעשייה יחדה ב-17 אחוזים, מחירי הטבק והצמר ירדו ב-60 אחוזים, ומחירי התירס ב-26 אחוזים.
סבלה של נורפוק היה עתה ברור, כמו לינצ'בורג וריצ'מונד.
אפילו חוואים ואנשי עסקים אמידים חיו מהיד לפה.
ב-1932 אימץ פולארד שוב את השקפתו של בירד לצמצום ההוצאות ולא העלה מיסים.
הוא קיצץ 10 אחוזים משכרו האישי והמליץ לשאר עובדי המדינה לעשות כן במשך שנה אחת.
הוא דחה את בקשתו של המפקח הראשי על החינך לתוספת תקציב של 2 מיליון דולר, ואת בקשתה של המשלחת מנורפוק להסיט הכנסות ממיסוי לכלי רכב לבתי הספר.
בכל אופן, המנגנון של בירד נענה לדרישות אלו להקלות במיסים באמצעות מתן אפשרות למדינה להשתלט על תחזוקת הכבישים במחוזות.
לאחר מפקד האוכלוסין של 1930 איבדה וירג'יניה מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, ומהלך לחלוקה מחדש של המחוזות על ידי בית המחוקקים שהיה בשליטתו של בירד נפסק כנוגד את החוקה.
בבחירות לנשיאות של 1932 תמכה וירג'יניה בפרנקלין דלאנו רוזוולט ביותר משני שלישים של קולותיה, ומבין נציגיה בבית הנבחרים של ארצות הברית היא לא בחרה לתקופת כהונה נוספת ברפובליקני היחידי שכיהן עד אז.
עם בחירתו של רוזוולט השתפרו סיכוייה הכלכליים של המדינה.
על כל פנים, הסנאטור קרטר גלאס דחה עקב בעיות בריאות הצעה לכהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית, תפקיד שבו הוא כיהן תחת הנשיא וודרו וילסון כמעט שני עשורים קודם לכן.
בשל כך מינה רוזוולט סנאטור אחר מווירג'יניה, קלוד סוואנסון, לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
לאחר שהקונגרס אישר את המינוי, מינה פולארד למושב בסנאט שהתפנה את בירד.
מהלך זה הידק את אחיזתו של בירד במנגנון המפלגה בווירג'יניה, ויצר לו מעמד לאומי.
בתחילה, תמכה משלחת וירג'יניה לקונגרס ברפורמות מאה הימים של רוזוולט, כולל הקמת רשות עמק טנסי, וחיל השימור האזרחי.
עד מהרה השלים פולארד את המכסה הראשונית של חיל השימור האזרחי ל-5,000 בחורים צעירים לעבודות שימור, והקים את קמפ רוזוולט ביער הלאומי ג'ורג' וושינגטון שליד לוראי.
באותה שנה הוא גם קיבל מענקים להקמת הפארק המדינתי הראשון, פארק קרב ריצ'מונד, אך מאחר שלרשות וירג'יניה לא היו כספים לפיתוחו, הוא הוחזר במרץ 1936 לשירות הפארקים הלאומיים.
כאשר שלח ביירד את עוזרו, חבר הסנאט המדינתי ויליאם טאק, לבקש מפולארד לכנס מושב של בית המחוקקים להפיכת הבירה לחוקית ולגביית מס של סנט אחד לבקבוק, הסכים פולארד, שבעבר תמך בחוק היובש, לכנס את בית המחוקקים לישיבה מיוחדת, שעד מהרה אשררה את התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית.
לאחר מכן הקימה האספה הכללית של 1934 מונופול מדינתי למכירת משקאות אלכוהוליים.
בית המחוקקים גם העביר צעדי חקיקה ליישום , זאת על אף הביקורת של גלאס ושל חבר בית הנבחרים מטעם המחוז הרביעי פטריק ה.
דרורי, אך יישומו התגלה כקשה, ומעטים מבני וירג'יניה הצטערו על ביטולו על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית במאי 1935, הרבה אחרי תום כהונתו של פולארד כמושל.
בין ההישגים שפולארד היה גאה בהם, היה הקמתו של מוזיאון וירג'יניה לאומנויות יפות , הראשון מסוגו בארצות הברית.
הוא גייס 100,000 דולר כדי להשוות את התרומה של הנדבן ג'ון ברטון פיין, לשעבר מזכיר הפנים של ארצות הברית, היה לנשיא מועצת המנהלים של המוזיאון והמשיך להיות מעורב בו עד יומו האחרון.
חוקת וירג'יניה לא מאפשרת למושלי המדינה לכהן יותר מתקופת כהונה אחת, כך שפולארד תמך במועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות של 1933, ג'ורג' פירי, שב-1934 החליפו כמושל.
לאחר תום תקופת כהונתו כמושל, קיבל פולארד את המינוי של הנשיא רוזוולט כיושב ראש מועצת הפניות לחיילים משוחררים.
לאחר אישור הסנאט למינוי, הוא שימש בתפקיד עד מותו.
ג'ון גרלנד פולארד נפטר בוושינגטון די.
ב-28 באפריל 1937. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
ג'ון גלסטון פלויד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן שלוש קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק בין השנים 1839 ל-1843, ובין 1851 ל-1853. הוא היה נכדו של ויליאם פלויד.
פלויד נולד ב-5 בפברואר 1806 במסטיק ליד מורישס, לונג איילנד, ניו יורק, בנם של פיבי (גלסטון) וניקול פלויד.
פלויד למד בבתי הספר הציבוריים, וסיים את לימודיו במכללת המילטון, קלינטון, ניו יורק, בשנת 1824. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1825, והחל לעסוק במקצוע ביוטיקה, ניו יורק.
הוא שימש כפקיד וכעורך דין של יוטיקה, ניו יורק בין השנים 1829 עד 1833. הוא ייסד את ה-Utica Democrat (לימים ה-Observer-Dispatch) ב-1836. בהמשך מונה לשופט של מחוז סאפוק.
פלויד נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-26 וה-27, וכיהן מ-4 במרץ 1839 עד 3 במרץ 1843. הוא חזר למסטיק, לונג איילנד, בערך ב-1842. הוא היה חבר הסנאט של מדינת ניו יורק בשנים 1848 ו-1849.
פלויד נבחר לקונגרס ה-32 וכיהן מ-4 במרץ 1851 עד 3 במרץ 1853. הוא כיהן כיו"ר ועדת החקלאות במהלך הקונגרס השלושים ושניים.
הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית עם הקמתה ב-1856, ולאחר מכן פרש מהחיים הציבוריים.
הוא מת במסטיק, לונג איילנד, ניו יורק ב-5 באוקטובר 1881 ונקבר בבית העלמין המשפחתי.
ג'ון ג'י פלויד הוא סבא רבא של המושל הרפובליקני, ושל המועמד לנשיאות לשנת 2020 ביל ולד.
ג'ונתן גרייס הוא שחקן, סופר ובמאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בתפקיד הדוד ריקו ב"נפוליאון דינמיט" שעליו היה מועמד לפרס אינדיפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר, והדמות החוזרת רוג'ר לינוס ב"אבודים".
הוא ידוע גם בתפקידיו ב"תפוס את שורטי" וב"הלוטוס הלבן".
גרייס נולד בגלנדייל, קליפורניה, בנו של הסופר, הבמאי והמפיק טום גרייס .
תפקידו הקולנועי הראשון הגיע בגיל 11, כשגילם את הנער הוראס בסרט של צ'רלטון הסטון "וויל פני" , שנכתב ובוים על ידי אביו.
הוא שיחק את שון מקדרמוט בסדרת הטלוויזיה "מרטין" (1992–1994), רוני וינגייט ב"תפוס את שורטי" (1995), הארווי ב"המרדף" ודוד ריקו ב"נפוליאון דינמיט"(2004).
גרייס שיחק איש זאב בכמה הזדמנויות, כמו ב"ליל האימה 2".
בסרט המערבון ההיסטורי "September Dawn" הוא גילם את הרוצח שהוצא להורג ג'ון דויל לי, בהופעה שזכתה לשבחים על ידי המבקרים.
בין תפקידיו בטלוויזיה ניתן למנות את תפקידו כטרוריסט בעונה השנייה של תוכנית המצליחה "24".
היה לו תפקיד אורח ב"תיקים באפילה" בפרק " ללא שינה" הוא שיחק את סוחר הסמים של דילן מקיי בעונה 5 של "בוורלי הילס, 90210".
הוא גילם את אביו של בן לינוס, רוג'ר, בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אבודים".
הוא שיחק את שון בסיטקום "מרטין" במהלך שתי העונות הראשונות.
הוא הופיע פעמיים בסדרת הטלוויזיה "זינוק לאתמול" – ראשית, כסוכן הימורים בפרק "יד ימין של אלוהים" ולאחר מכן כחבר להקה בפרק "Glitter Rock".
הוא הופיע בתור ראסטי הבטלן בשני פרקים של "סיינפלד".
ב-2021 החל להופיעה בסדרה "הלוטוס הלבן" כגרג האנט - בעלה של טניה מקוויד (ג'ניפר קולידג').
Fubalousד"ר ריד2 פרקיםנפוליאון דינמיטהדוד ריקו6 פרקיםBlackBoxTVאבאבפרק: "Silverwood: The Hunger"2013–2014The Bridgeבוב7 פרקים2014מחשבות פליליותקליפורד ולשבפרק: "The Road Home"2016–2020Dream Corp LLCד"ר רוברטס28 פרקים2021–היוםהלוטוס הלבןגרג10 פרקים2024זאת פלורידה, אחי (אנ')דנברפרק: "Saucy"
ג'ון מקדרמיד גירין היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממדינת אורגון.
יליד מזרח המדינה, ייצג את פורטלנד שבמערבה בבית הנבחרים של אורגון.
בתחילה היה פוליטיקאי עצמאי, ולאחר מכן הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
הוא הפסיד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בשנת 1905 מונה לסנאטור.
בנוסף כיהן כיועץ המשפטי של עיריית פורטלנד וכתובע מחוזי.
גירין נולד ב־15 באוגוסט 1851 ליד פנדלטון שבמזרח טריטוריית אורגון.
הוריו, ג'ון ואלן ברנס גירין, היגרו מאירלנד.
לאחר שלמד בבתי הספר הציבוריים המקומיים, למד בין השנים 1863–1867 בקולג' סנט מרי שבסן פרנסיסקו.
בשנת 1871 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת נוטרדאם.
בשנת 1873 התקבל ללשכת עורכי הדין של אורגון, ופתח משרד לעריכת דין בפורטלנד, במשרד שהפך לימים לחברת Miller Nash Graham & Dunn LLP.
ב־28 ביוני 1878 נישא למטילדה ריילי, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1874 נבחר לבית הנבחרים של אורגון וכיהן במושב המחוקק של אותה שנה.
בשנה שלאחר מכן כיהן כיועץ המשפטי של עיריית פורטלנד.
בשנת 1878 התמודד ללא הצלחה מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנים 1884–1886 כיהן כתובע המחוזי של מחוז מולטנומה.
בשנת 1893 מינה אותו נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד לתובע מיוחד של הממשלה בפרשות הונאת אופיום.
בשנת 1905 מינה אותו מושל אורגון ג'ורג' ארל צ'מברלין לחבר הסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור המכהן ג'ון היפל מיטשל שנפטר.
גירין כיהן בסנאט מ־13 בדצמבר 1905 ועד 23 בינואר 1907, אך לא היה מועמד לבחירות באותה שנה להמשך כהונתו.
לאחר שעזב את הסנאט שב לעסוק בעריכת דין בפורטלנד.
הוא נפטר בעיר ב־12 בנובמבר 1930, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין מאונט קלברי.
הוא היה חבר במסדר אבירי קולומבוס (Knights of Columbus).
ג'ון דמפסי הובליצל הבן היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וירג'יניה המערבית, חבר המפלגה הרפובליקנית.
הובליצל נולד ב-30 בדצמבר 1912 בעיר פארקרסבורג שבווירג'יניה המערבית, ולמד באוניברסיטת וירג'יניה המערבית, שם השלים את לימודיו בשנת 1934. לאחר מכן עסק בביטוח, נדל"ן, בנייה ובנקאות.
לצד עסקיו היה פעיל בפעילות קהילתית וציבורית, ושימש כנשיא הראשון של לשכת המסחר הצעירה של וירג'יניה המערבית (1939–1940).
בשנים 1942–1946 שירת במילואים של הצי האמריקאי והשתחרר בדרגת לוטננט.
בתחום החינוך מילא שורה של תפקידים: חבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת וירג'יניה המערבית (1937–1944), חבר מועצת בתי הספר של מחוז ווד (1950–1956), ציר לוועידת הבית הלבן לענייני חינוך (1954), נשיא איגוד מועצות בתי הספר של וירג'יניה המערבית (1954) וחבר הוועדה הלאומית לאזרחים להשכלה גבוהה (1955).
בנוסף עמד בראש ועדת המושל לענייני מימון מדינתי ומקומי (1954).
בשנת 1956 התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב־25 בינואר 1958 מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור מתיו נילי שנפטר.
מאוחר יותר באותה שנה ניסה להיבחר להמשך כהונה בסנאט, אך הובס בבחירות על ידי המועמד הדמוקרטי ג'נינגס רנדולף, ועזב את תפקידו ב־4 בנובמבר 1958. לאחר מכן שב לעסקיו הפרטיים.
הובליצל נפטר מהתקף לב בקלארקסבורג ב-6 בינואר 1962, ונקבר בבית העלמין מאונט אוליבט שבעיר הולדתו פארקרסבורג.
ג'ון דאנלופ היה כלכלן אמריקני שבחן את תהליכי המיסוד של שוק העבודה בחברה קפיטליסטית וכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית.
ג'ון דאנלופ נולד בקליפורניה וגדל בפיליפינים, שם פעלו הוריו כמיסיונרים.
בשנת 1939 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בשנת 1938 הצטרף כמרצה לכלכלה לאוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1950 התמנה לפרופסור מן המניין.
כתב ספרים רבים העוסקים בנושאים מתחום יחסי העבודה.
בנוסף לפעילותו האקדמית, השתתף דאנלופ באופן פעיל בהסדרת יחסי העבודה בארצות הברית.
עסק בגישור בסכסוכי עבודה, השתתף בוועדות לאומיות שונות בתחום יחסי העבודה, והיה יועצם של רבים מנשיאי ארצות הברית, החל בפרנקלין דלאנו רוזוולט.
בשנת 1975 כיהן כשר העבודה בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד, והתפטר מתפקידו עקב מחלוקת עם הנשיא על חוק המתיר משמרות מחאה של שובתים.
ב-1957 קבע דאנלופ כי שוק העבודה מורכב מאשכולות עיסוקים, שהם יחידות היסוד של מבנה השכר בשוק.
אשכולות אלו מוגדרים בכך שהם קבוצות עיסוקים המשתייכות לאותו ענף כלכלי, הדומים זה לזה בצורת העבודה, בשיוך העובדים ובתנאי ההעסקה (לדוגמה: אשכול המאבטחים, אשכול המורים העל-יסודיים וכו').
על אשכולות אלו פועלים יחידות קובעות שכר: ארגונים הנוגעים ישירות בקביעת השכר באשכול (לדוגמה: הנהלת ארגון מסחרי, איגוד מקצועי וכו').
יחידות אלו נוגעות בכמה אשכולות בו-זמנית, ומקיפות תחום נרחב יחסית של השוק.
פעולת היחידות קובעות השכר על האשכולות השונים יוצרות שערי מפתח לשכר: אמות מידה לקביעת השכר עבור בעיסוקים המרכזיים של כל אשכול.
מלבד שערי המפתח קיימים שערים נלווים לשכר: אמות מידה לעיסוקים הלא מרכזיים באשכול.
שערים אלו מושפעים מגורמים חזקים כגון מצב השוק, מאבקים מעמדיים, חוקים וכדומה, וכך נקבעים לשערים אלו גבולות מסוימים.
גבולות אלו מכונים קווי שכר.
קו שכר (קונטור) מאופיין על ידי הגאוגרפיה, פלח השוק אליו הם משתייכים (ציבורי, עסקי, וכו') והאשכולות המרכיבים אותם.
כמו כן, מכיל קו זה את כל היחידות קובעות השכר הקשורות אליו, ויוצר ביניהן קשר הדוק על בסיס מקורות כוח האדם, השווקים הפתוחים אליהם, ועל בסיס הדמיון בתנאי ההעסקה.
לקווי השכר נטייה חזקה למיסוד, שכן הם יוצרים מערכת איזונים המקשרת בין כל היחידות קובעות השכר, האשכולות וקווי השכר סמוכים.
קשר זה מתבטא בזהות מסוימת בין הגורמים השונים ובהתייחסות שלהם אחד אל השני כאל קנה מידה לקביעת שערי השכר (לדוגמה: מזכירים במשרד החינוך נוטים להשוות את שכרן לשכר המורים, ולהתייחס אליו בהתאם).
גורם נוסף הקשור בקווי השכר הוא היותם מייצגים של מעמד חברתי, שכן הם מבדילים בין שכבות אוכלוסייה שונות על פי מצבם הכלכלי.
עובדה זו מגבירה את הנטייה של קווי השכר למיסוד, שכן כל שינוי כרוך בשינוי מעמדי, שאינו מובן מאליו במערכת.
שינוי קווי שכר מביא ללחצים בשני מובנים:
שינוי זה כרוך בזעזוע המערכת שהתמסדה סביב קווי השכר.
זעזוע זה עשוי לקבל מובנים חברתיים רחבים (ואף פוליטיים, מעבר למובנו הכלכלי.
פריצה של קווי שכר מסוימים (כלפי מעלה) מביאה ללחצים גדולים מצד עובדים בקווי שכר סמוכים, אשר באים בדרישה לקיים שינוי מקביל בקווי השכר שלהם (וזאת מכיוון שקבוצות השונות משוות את שערי השכר שלהן זו לזו, ולאו דווקא למצב השוק הכללי).
תהליך זה, לטענת דאנלופ, מגביר את תהליך האינפלציה בשוק, מעבר לגבולותיו המוגדרים על ידי ההיצע והביקוש.
הצורך בהימנעות מלחצים חזקים אלו מוסיפים על נטיית קווי השכר למיסוד, על ידי שמירה על שערי שכר קבועים, בלא קשר למצב השוק החיצוני.
בכך חורגת תאוריית קווי השכר מהגדרות הכלכלה הנאו-קלאסית הליברלית.
ג'ון דאן היה משורר ומלומד אנגלי.
נחשב למייסד זרם המשוררים המטאפיזיים.
דאן נולד למשפחה קתולית בתקופה בה סבלו הקתולים מאפליה ורדיפות מצד בית המלוכה האנגליקני.
כשהיה בן ארבע נפטר אביו.
הוא התחנך באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג', אך לא קיבל תואר לא מזו ולא מזו משום שלא הסכים להישבע את שבועת העליונות, לפיה מלך או מלכת אנגליה הם ראשי הכנסייה היחידים באנגליה.
ב-1598 נתמנה למזכירו הפרטי של סר תומאס אגרטון.
במסגרת זו פגש את אן מור, אחייניתו בת השבע-עשרה של אגרטון וב-1601 השניים התחתנו בסתר.
כשאביה של מור, סר ג'ורג' מור, גילה זאת הוא השתמש בכוחו כדי לכלוא את דאן ושניים מחבריו שהיו מעורבים בחתונה.
דאן השתחרר לאחר מספר שבועות אך פוטר ממשרתו אצל אגרטון.
כדי לתמוך במשפחתו הגדלה עבד דאן כעורך דין.
ב-1610 וב-1611 פרסם שתי יצירות אנטי-קתוליות שעזרו לו למצוא חן בעיני המלך ג'יימס הראשון.
ב-1615 הצטרף בהססנות לכנסייה האנגליקנית ומונה כבכיר בה.
בתקופה זו כתביו של דאן היו ברובם דתיים בתוכנם.
לאחר מות אשתו ב-1617 החל דאן לכתוב עמוקות בנושא המוות.
אובססיית המוות שלו התגברה עם הידרדרות בריאותו ומספר שבועות לפני מותו כתב מה שכינה ההספד של עצמו.
דאן חיבר שירת קודש ושירת חול.
שירתו מתאפיינת בשימוש במושגים מתחום המדע של זמנו, הקוסמולוגיה והמתמטיקה, שאותם הוא מקביל למושגים ותופעות מתחומי הרגש, הנפש, והארוטיקה.
טווח הנושאים ונימת השיר שלו רחבים ביותר: בצעירותו חיבר סאטירות שנונות וסרקאסטיות על תופעות בחברה האליזבתנית של זמנו וכן שירי אהבה ותשוקה.
בין שני הקטבים העוסקים בתימה "הגבירה היפה נטולת הרחמים" - דאן מצוי במחצית הדרך בין הטרובאדורים של ימי הביניים לבין הרומנטיקנים של המאה ה-19, למשל בשיר הנושא בשם זה של ג'ון קיטס ("La belle Dame sans Merci").
שידול האהובה נעשה באמצעות טיעונים כמו-לוגיים, מטאפיזיים, רליגוזיים ואפילו גאוגרפיים.
כך למשל בשירו "הפרעוש" הוא יוצר הקבלה מפתיעה בין הפרעוש מוצץ הדם לאקט המיני, בין דם הבתולים לדם שמוצץ הפרעוש ובין עירוב הדם שלו, של אהובתו ושל הפרעוש - לשילוש הקדוש.
באלגיה "לאהובתו בדרכה למיטה" הוא משווה בין מיזמוטי הנאהבים לגילוי ההדרגתי של יבשת אמריקה ובשיר "פרידה: איסור על אבל" הוא מדמה את זוג הנאהבים לשתי זרועות המחוגה.
הקבלה זו אצל דאן אינה מסתיימת בדימוי המפתיע, אלא משמשת בסיס היפותטי "לטיעון" הנובע ממנו.
שירתו המאוחרת אינה נטולת פרדוקסים גם היא, אך נימתה אחרת, קודרת ומעמיקה, מצטיינת בדבקות דתית.
עם זאת, אופיו המרדני של דאן ניכר גם שם, למשל בשורה המתריסה: "אַל תִּשְׁתַּחֵץ, הַמָּוֶת" (מתוך "סונטת קודש 10" שלו) ואפשר למצוא הד להתרסה זו בשירו של דילן תומאס, המשורר הוולשי בן המאה ה-20 - "למוות לא תהיה ממשלה".
כמעט אף אחד משיריו של דאן לא נדפס בחייו.
במאות הבאות ההתייחסות לשירתו הייתה מגוונת ולפעמים אף קיצונית והיא זכתה בהגדרות וכינויים שונים: "הרטוריקה האלכימית" (ואולי עדיף - "הסכולסטית"), "התאולוגיה של העליצות", "רציונליזם אירוטי" וכדומה.
אין אדם שהוא אי - שירים ופרוזה, תרגם וערך: שמעון זנדבנק, הוצאת הספריה החדשה, דצמבר 2019.
אברהם עוז, "כוחו של יופי", הוצאת פרדס, 2025.
סונטת קודש 10: אל תשתחץ המותמאת ג'ון דאןמאנגלית: אברהם עוז
ג'ון ויליאם דאלמיאן הוא מתופף אמריקאי אשר מוכר בעיקר כמתופף להקת הנו-מטאל סיסטם אוף אה דאון.
דאלמיאן נולד בביירות, לבנון ב-15 ביולי 1972 להורים ארמנים.
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, עזבה משפחתו את לבנון והשתקעה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
דאלמיאן התעניין לראשונה בתופים בגיל שנתיים.
כאשר אמו הייתה לוקחת אותו לראות את אביו מנגן, הוא היה מחקה את המתופף של אביו.
את מערכת התופים הראשונה שלו הוא קיבל מהוריו כשהיה בן 14.
ב-2006, זכה דאלמיאן בתואר "מתופף השנה" מטעם מגזין "DRUM!".
במרץ 2008 הקים עם חברו דארון מאלכיאן שהיה הגיטריסט בלהקה לשעבר של דאלמיאן, "סיסטם אוף אה דאון", את הלהקה "Scars on Broadway", ביחד עם עוד שלושה חברים: פרנקי פרז, ודני שאמון דומיניק סיפרלי.
הלהקה הוציאה אלבום בשם "Scars on Broadway" וביולי 2010 הוציאה סינגל בשם "Fu*king" אותו פרסמה בחינם לרשת.
ב-29 בנובמבר 2010, הודיעה הלהקה על חזרתה, ועל סיבוב הופעות חדש המתחיל בקיץ 2011 באירופה.
ציוד הנגינה שבו משתמש דאלמיאן הוא תופים של טאמא, מצילות של פאיסטי ועורות של אבנס.
סקארס און ברודוויי (אלבום) (2008)