tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם יוצאים לצפות במשחק כדורסל בין קולג' מדפילד לקולג' אחר.
אלונזו הוק (קינן ווין) הוא איש עסקים עשיר שבנו ביף (טומי קירק) הוא תלמידו של בריינארד.
הוא הימר על הקבוצה השנייה שהוליכה במחצית הראשונה בפער גדול.
בריינארד מנצל את ההפסקה ומורח פלאבר על סוליות השחקנים של מדפילד שגורם להם לקפוץ לגבהים ולנצח את המשחק לאכזבתו של הוק.
בריינארד משכלל את המצאתו ובמכונית פורד מודל T הוא מתקין גליל של פלאבר שמאפשר לו להמריא.
הוא מהתל בפרופסור אשטון ונוחת מדי פעם על גג מכוניתו, גורם לו לנסוע בזיגזג ולהתנגש ברכב שוטרים שכופים עליו לעבור מבחן נשיפה לאלכוהול.
בריינארד מגיע לנשף בו נמצאים בטסי ופרופסור אשטון.
הוא נועל נעלי פלאבר שגורמות לו לקפוץ גבוה ולהראות את כוחו בריקוד עם בטסי.
הוק מבחין ברכב המעופף של בריינארד ומציע לו "שותפות".
בריינארד מסלק אותו ומודיע לפנטגון על המצאתו.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית (אדוארד אנדרוז) מספר זאת לשלושת ראשי המטות של הצבא והם טסים למדפילד.
באותו זמן מחליף הוק את מכונית הפורד של הפרופסור במכונית דומה ובריינארד נכשל בניסיון להדגים לגנרלים את המצאת המכונית המעופפת.
בטסי מתקרבת בחזרה לבריינארד שבטוח שאלונזו החליף את מכוניתו.
הם מגיעים לביתו ומשכנעים אותו לנעול נעלי פלאבר.
אלונזו מנסה את הנעליים על ידי קפיצה מהמרפסת אבל כל פעם הנעליים מקפיצות אותו יותר גבוה וגם מכבי האש ובראשם המפקד (אד וין) לא מצליחים לעצור אותו.
בנו ביף מביא את קבוצת הכדורסל של הקולג' והם מתנפלים עליו ומצליחים לעצור את הקפיצות.
בינתיים מגיעים בריינארד ובטסי למחסן בו נשמרת המכונית המעופפת על ידי שני בריונים.
בעזרת נעלי הפלאבר מצליח בריינארד להתגבר עליהם והם מתניעים את המכונית וממריאים אתה לוושינגטון די סי.
שם מוכרז מצב חרום בגלל כלי טיס לא מזוהה ועומדים לשלוח לעברו טיל.
ברגע האחרון הם מצליחים לנחות על מדשאות הבית הלבן ומתקבלים בתשואות כשמזכיר ההגנה לוקח את כל הזכות על ההמצאה על שמו.
לאחר מכן הם נישאים לקול תשואות הקהל.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרד מקמורינד בריינהארדהפרופסור המפוזרננסי אולסוןבטסי קרליילארוסתו של בריינרדקינן וויןאלונזו הוקאיש עסקיםאליוט ריידפרופסור אשטוןטומי קירקביף הוקבנו של אלונזוליאון איימספרופסור דאגטנשיא הקולג'אדוארד אנדרוזמזכיר ההגנהאד ויןמפקד מכבי האש
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - אדוארד קולמן.
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - קרול קלארק, אמיל קורי, האל גוסמן.
פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
פרד מקמורי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
הפרטיזנים של פרצ'ב היו פרטיזנים יהודים, לוחמים בקבוצות צבאיות לא סדירות שהשתתפו בתנועת ההתנגדות היהודית נגד גרמניה הנאצית ומשתפי הפעולה עמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כוח הפרטיזנים נקרא כך על שם יער פרצ'ב שנמצא במרחק קצר מלובלין, פולין, באמצע הדרך לעיירה סוביבור, מקום מחנה ההשמדה סוביבור בתקופת השואה.
היהודים שהצליחו להימלט מהמחנה התחבאו ביער זה יחד עם משפחות יהודיות מגטו לובלין.
האזורים שכללו את מחוזות פרצ'ב וולודבה שליד לובלין בגנרלגוברנמן היו אחת מזירות הקרב העיקריות של התנועה הפרטיזנית היהודית.
בתור אזור יערות ואגמים עם מעט דרכים עבירות, יערות פרצ'ב היו מקום אידיאלי לפעילות פרטיזנית.
בין מנהיגי הפרטיזנים הבולטים היו אפרים (פרנק) בלייכמן, הרולד ורנר ושמואל (מיצ'יסלב) גרובר.
ורנר וגרובר היו המפקדים תחת יחיאל גרינשפן, שהוביל את הכוחות היהודיים ביער פרצ'ב, ובלייכמן היה אחד משני מפקדי המחלקה של גרינשפן.
אותו יער היווה בסיס עיקרי של תנועת הפרטיזנים הפולנית הלא-יהודית.
ריכוז גבוה של יחידות התנגדות, בהן גוורדיה לודובה (GL), Bataliony Chłopskie (BCh) וארמייה קריובה היה אפשרי רק בזכות תמיכה חומרית רבה מהמחוזות הסובבים.
הקבוצה נלחמה יחד עם משמר העם הפולני (גוורדיה לודובה) במספר פעולות נגד כוחות גרמנים, תוך שימוש במכונות ירייה, חומרי נפץ לכריית מסילות ברזל וציוד אחר שהוצנחו על ידי הכוחות הסובייטים, עם חומרי מזון שהושגו מחקלאים מקומיים.
הם השתתפו בהשתלטות על העיר פרצ'ב ב-16 באפריל 1944.
האנציקלופדיה של השואה טוענת כי ארמייה קריובה סירבה בדרך כלל לקבל יהודים.
עם זאת, וילי גלזר, יוצא חטיבת השריון הראשונה של ארמייה קריובה, טען כי פרטיזנים יהודים היו חברים בארמייה קרייובה במספרים ניכרים.
פרטיזני גוורדיה לודובה, יחידה שנוצרה על ידי PPR הקומוניסטי בינואר 1942 (עימם התאגדו הפרטיזנים של פרצ'ב) עסקו בטרור שמטרתו הייתה השגת שליטה מקומית.
באחת הפעמים ביצעה היחידה של גוורדיה לודובה בפיקודו של גז'גוז' קורצ'ינסקי ממחוז קרשניק שליד לובלין, מעשי זוועה המוניים בכפר לודמילאובקה ב-6 בדצמבר 1942 והרגה עשרות יהודים כנקמה על פעולת PPR בגרבובקה נגד אנשיהם.
הרצח הושתק בפולין הסטליניסטית על ידי המשרד לביטחון פנים שעסק ברדיפה של יוצאי ארמייה קריובה.
לאחר מבצע ברברוסה, הצבא הגרמני ומשטרת הסדר בסיוע גדודי משטרת העזר האוקראינית החלו בגירושים המוניים של תושבי פולין בזאמושצ'יזנה (Zamojszczyzna) מדרום לחלם כהכנה לתוכנית-האב למזרח עליה ציווה רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר.
כפרים פולניים הושמדו ותושביהם נטבחו.
במהלך פעולת השבה של הגרמנים האתניים לרייך (Heim ins Reich) אוקראינים פרו-נאצים ופולקסדויטשה גרמנים-אוקראינים יושבו שם יחד עם גרמנים אתניים מהמזרח.
הם קיבלו לטיפונדיה חדשה שנבנתה על ידי אסירים יהודים משמורת לובלין שנשלחו לאחר מכן למחנה ההשמדה סוביבור.
המחתרת הפולנית הגיבה במרד זמושץ', אחת הפעולות הגדולות של תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה.
חלק מהמקורות האוקראינים מתייחסים למבצע זה כטבח בכפריים אוקראינים ליד חלם ובאזור פודלסיה, ומייחסים אלפי הרוגים למעשי המחתרת הפולנית.
טענות כאלה נדחות על ידי המכון לזיכרון לאומי, ומופרכות על ידי המחברים האוקראינים של המילון ההיסטורי של אוקראינה שמציינים כי מחקרים עדכניים מאשרים נתון נמוך בהרבה.
על פי מקורות יהודיים, הפרטיזנים היהודים עצמם נהגו להוציא להורג תושבי כפר אוקראינים "שהלכו ליער כדי לרכז את היהודים שברחו" מהגטאות.
ההרג בכפרים הסמוכים ליער פרצ'ב הונע מנקמה על "הפעילות האנטי-יהודית" של האיכרים האוקראינים.
בשנת 1944 ליחידה הצטרפה קבוצה בהובלת פרנק בלייכמן.
הפרופסור המטורף הוא סרט קומדיה ומדע בדיוני אמריקאי משנת 1963, בכיכובו ובבימויו של ג'רי לואיס.
התסריט, שנכתב על ידי לואיס וביל ריצ'מונד, נכתב בהשראת הרומן "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" של רוברט לואיס סטיבנסון, בו אדם ממציא שיקוי הגורם לשינוי באישיותו ובמראהו וביחס של הסובבים אותו.
על עיקרון זה הופק גם הסרט "הפרופסור המטורף" משנת 1996 בכיכובו של אדי מרפי וסרט אנימציה משנת 2008.
בסרט זה, פרופסור מכוער ומפוזר, קצר ראייה עם דיבור ילדותי, הופך לאחר שתיית התרופה לגבר נאה ושרמנטי, עם ביטחון עצמי רב שנשים נמשכות אליו.
הסרט נחשב על ידי מבקרי הקולנוע כטוב ביותר של ג'רי לואיס.
ב-2000 נבחר הסרט על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום ה-99 ברשימת 100 הסרטים המצחיקים ביותר.
ב-2004 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
פרופסר ג'וליוס קלפ (ג'רי לואיס) הוא מרצה לכימיה באוניברסיטה.
יש לו מראה של חנון, מוזנח, קצר ראייה שנתקל כל פעם ונופל, שיניים בולטות וקול ילדותי.
חלק מהניסויים שלו נגמרים בהתפוצצויות ונזק.
ראש הפקולטה ד"ר וורפילד (דל מור) מזהיר אותו כל פעם כי יפטר אותו.
ג'וליוס נמשך לסטודנטית היפה סטלה (סטלה סטיבנס) אך יודע שאין לו סיכוי.
הוא הולך למכון כושר אך אינו מצליח לבצע את התרגילים.
הוא מיואש, הולך לספריית הפקולטה, יוצא עם עשרות ספרים ומנסה לרקוח שיקוי קסם שישנה את תדמיתו הגרועה ויעצים אותה.
לאחר עבודה ממושכת בסיוע הציפור שלו ג'ניפר, הוא מצליח לייצר את השיקוי וכשהוא שותה אותו הוא הופך לגבר שרמנטי ונאה בשם "באדי לאב".
בצורה הזאת הוא מגיע למועדון הסטודנטים כשסיגריה בפיו, מעליב את המלצר, מראה את יכולו בשירה ובנגינה וברגע זה נמשכת אליו סטלה.
הם יוצאים לבילוי בלילה אך פעילות השיקוי נפסקת ובטרם יהפוך שוב לפרופ' קלפ, הוא נעלם.
עומד להיערך נשף לפקולטה והסטודנטים ובראשם סטלה, מציעים ש"באדי לאב" יופיע בתוכנית האמנותית.
הציפור שלו כרסמה את הנוסחה, ולכן הוא מתקשר להוריו-אליהם שלח עותק של הפנקס למשמרת-והם מקריאים לו את ההוראות.
בלחץ הזמן הוא מצליח לייצר רק כמות קטנה.
בנשף הוא מופיע בהצלחה אולם כעבור זמן קצר השיקוי מפסיק לפעול והוא חוזר להיות פרופסור קלפ.
הוא מבקש סליחה מכולם וסטלה מבינה לראשונה ש"באדי לאב" הוא למעשה הפרופור קלפ.
היא מעדיפה את הפרופסור הצנוע והאדיב על פני באדי לאב השחצן והמתנשא והם מחליטים להינשא.
תקופה לאחר מכן מגיעים הוריו של ג'וליוס לאוניברסיטה ונוכח השינוי שחל באישיותם לאחר שצרכו את השיקוי, הם מוכרים את השיקוי לסטודנטים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'רי לואיספרופ' ג'וליוס קלפסטלה סטיבנססטלה פרדיסטודנטיתדל מורד"ר וורפילדראש הפקולטהקתלין פרימןמיס למוןמזכירת הפקולטההווארד מוריסאבא של ג'וליוסאלביה אלמןאמא של ג'וליוס
הפרחים היה שבועון לילדים בעברית שיצא לאור בלוגנסק שבאוקראינה בשנים 1907–1914 על ידי ישראל בנימין לבנר.
בשנים 1905–1806 ערך ישראל בנימין לבנר את השבועון לילדים "החיים והטבע", שיצא לאור בווילנה.
בשנת 1906 עבר ללוגנסק לאחר שמונה לרב מטעם שם.
בלוגנסק החל להוציא לאור ולערוך את השבועון לילדים "הפרחים", שהיה מפעל יחיד שלו.
גיליון ראשון של השבועון יצא לאור בחשוון תרס"ח (נובמבר 1907).
השבועון יצא לאור עד אלול תרע"ד (ספטמבר 1914), אז נפסק פרסומו עקב מלחמת העולם הראשונה.
בשבועון פורסמו סיפורים, אגדות, שירים, מחזות, חידות, רשימות על החי והצומח, חדשות, התכתבויות עם העורך ועוד.
עם המחברים שיצירותיהם פורסמו בשבועון נמנו יעקב פיכמן, אהרן ליבושיצקי, יהודה גרזובסקי (גור), שאול טשרניחובסקי, יצחק למדן, ישראל יהודה אדלר, מנחם זלמן וולפובסקי, ישראל זמורה, חיים דב שחר, פסח בן-עמרם, אברהם שוער, לוין קיפניס, שמעון גינצבורג ופסח גינזבורג.
במכתב למרדכי ליפסון, שהתלונן על שיבושים בקבלת השבועון, תיאר לבנר את עמלו:
העיתון אינו יוצא בדיוק מפני שהעורך הוא גם המעתיק את הכתבים אל הנקי, מנקדם, מגיהם, עוסק יחידי במשלוח וכותב בעצם ידו את של החותמים.
זאת לי השנה השלישית בהוצאת העיתון, ועדין לא הביא לי בלתי אם עבודה כבדה שלא תשתלם לעולם, הפסד ממון ומפח נפש ...
לו ראה כבודו כיצד חי עיתון זה ובמה הוא מתפרנס, כי עתה לא הביע תרעומות כי אם השתוממות, ואולם כל זמן שאני חי וכוחי בי ואור עיניי אתי – יָצֹא יֵצֵא העיתון וחותמיו קבל יקבלו, ואפילו באיחור זמן, כל מה שהתחייבתי לפניהם מבלי גְּרוֹעַ דבר.
הפרחח ובת השריף הוא סרט פעולה קומי אמריקאי משנת 1977 בבימויו של , עם סאלי פילד, ברט ריינולדס, ג'קי גליסון ו בתפקידים הראשיים.
העלילה עוסקת במרדף בחמש מדינות בארצות הברית של שריף, מלא בהערכה עצמית, ושל מכוניות משטרה אחרי פרחח ("בנדיט") שנוהג במכונית פונטיאק פיירבירד, משטה בכולם ומותיר מאחוריו מכוניות משטרה הרוסות מטקסס, אלבמה, מיסיסיפי, ארקנסו וג'ורג'יה.
סאלי פילד הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ולטר הנמן ואנג'לו רוס היו מועמדים לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
הסרט היה שובר קופות וגרף בשנה הראשונה 177 מיליון דולר בארצות הברית, מקום שני לאחר "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה".
ההכנסות בהפצה הבינלאומית הסתכמו ב-300 מיליון דולר.
הצלחת הסרט הביאה להפקת שני סרטי המשך, השני הצליח פחות והשלישי נכשל.
בישראל הופץ הסרט על ידי סינמה אינטרנשיונל קורפוריישן.
בתחרות מרוץ מכוניות באטלנטה מקבל בו דארוויל המכונה "הבנדיט" (ברט ריינולדס) הצעה מהמיליונר איינוס בורדט הגדול (פט מקורמיק) ובנו איינוס הקטן (פול ויליאמס) לנסוע במשאיתו מאטלנטה ל בטקסס לרכוש 400 ארגזי בירה מחברת הבירה קורס ולהבריחן לאטלנטה תוך 28 שעות.
אם יצליח במשימה ירוויח 80.000 דולר.
במקדמה שקיבל רוכש הבנדיט מכונית פונטיאק פיירבירד ותוכניתו לנסוע מאחורי המשאית ולסלק את כל הרודפים אחריה.
הבנדיט מגייס למשימה את חברו קלדוס סנואו המכונה "סנואומן" וזה מצרף גם את כלבו הנאמן פרד.
הם מגיעים מוקדם לטקסארקנה כשהמחסנים עדיין סגורים, פורצים אותם, מעמיסים את הארגזים ולא משאירים שום פתק...
הכל מתנהל לפי התכנית עד שבחורה לבושה בבגדי כלה (סאלי פילד), נוטשת מכונית עליה כתוב "just married" ונכנסת לפונטיאק של הבנדיט.
היא מציגה את עצמה בשם קארי ואומרת שכפו עליה להתחתן עם בן השריף וברגע האחרון ברחה מטקס החתונה.
ג'סטיס (ג'קי גליסון) והוא רודף אחרי הפונטיאק ביחד עם בנו, החתן המבוזה (מייק הנרי) כדי להחזיר את קארי מהבנדיט ש"חטף" אותה.
כאן מתחיל מרוץ מטורף בין הבנדיט ומכוניות משטרה שמתרסקות בקצב מהיר.
בכל פעם כזו מאבד השריף חלק ממכוניתו אבל שומר עליו "לשם עדות בבית משפט".
הוא צווח כל הזמן על בנו ואומר שאינו מאמין שדבר כזה יצא מחלציו...
תוך כדי המרדף מתפתח קשר רומנטי בין הבנדיט לקארי שאותו היא מכנה "צפרדע" בגלל קפיצותיו הרבות.
לבסוף הם מצליחים להגיע לאטלנטה דקה אחרי הזמן.
איינוס מציע לבנדיט 160,000 דולר אם יוכל להביא מבוסטון צ'אודר צדפות תוך 18 שעות.
הוא מסכים והחבורה מתחילה את המסע בקאדילק האדום של איינוס כשהשריף ממשיך לרדוף אחריהם עם מכוניתו החבולה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסאלי פילדקאריברט ריינולדסבו "הבנדיט" דארווילנהג משאיתג'קי גליסוןביופורד ט.
ג'אסטיסשריףג'רי רידקלדוס "סנומאן" סנונהג משאיתמייק הנריג'סטיס הצעירבן השריףפאט מקורמיקאיינוס בורדט הגדולפול ויליאמסאיינוס בורדט הקטן
במאי 2024, הפגנות ומהומות החלו בקלדוניה החדשה, קבוצת איים בדרום־מערב האוקיינוס השקט, הנשלטות על ידי צרפת מאז 1853. ההפגנות הפכו למהומות אלימות אשר הביאו למותם של שמונה.
בשל מהומות אלו, ב-16 במאי 2024, הצבא הצרפתי הכריז על מצב חירום, גיוס של הצבא הצרפתי וחסימה של הרשת החברתית טיקטוק בקלדוניה החדשה.
ההפגנות פרצו בשל ניסיון להעביר רפורמה שנויה במחלוקת שמטרתה לשנות את התנאים הקיימים המונעים עד חמישית מהאוכלוסייה להצביע בבחירות מחוזיות.
בנוסף לכך, קלדוניה החדשה סובלת מהתפרקות של תעשיית הניקל שלה.
מפלגת העבודה של קלדוניה החדשה והפדרציה של ועדות שיתוף פעולה בעד עצמאות הביעו תמיכה ישירה במפגינים הקנאקים.
הפרח הלאומי של הרפובליקה הסינית (בסינית מסורתית: 中華民國國花) הוא פרח עץ Prunis mume, סוג עץ סיני הידוע תחת השמות שזיף סיני, שזיף יפני ומשמש יפני, כיוון שפרותיו מזכירים גם שזיף וגם משמש.
הוא נבחר רשמית כפרח הלאומי של הרפובליקה סינית ב-21 ביוני 1964.
עצי השזיף חיים שנים רבות מאוד, דוגמת עץ בן 1,600 שנה שעדיין פורח בנפת הואנגמיי (בסינית מפושטת: 黄梅县, בסינית מסורתית: 黃梅縣 ,בפין-יין: Huángméi Xiàn) שבמרכז הרפובליקה העממית של סין.
עצי השזיף מגיעים לשלב הפריחה בשלב מוקדם של השנה - בחודשים ינואר עד מרץ, בין סיום החורף לתחילת האביב, כאשר כל הטבע עדיין רדום.
מכיוון שכך פרח השזיף מסמל תזכורת לכך שהחיים יכולים לפרוח גם בתנאים הקשים ביותר.
הפרחים ריחניים וצבעם לבן או ורוד בגוונים שונים של ורוד.
פריחת השזיף היא נושא אהוב מאוד במסורת הציור, השירה והתרבות של סין, קוריאה, וייטנאם ויפן.
בתקופת נארה (710 – 784) התקיימה בקרב המעמד האריסטוקרטי של יפן תרבות של הערצה לפריחת השזיף.
בתקופה זאת התפתח מנהג הבילוי בחיק הטבע תחת עצי השזיף בזמן פריחתם (umemi 梅見).
בתקופת הייאן (794 – 1185) תפסו עצי הדובדבן (סאקורה) את מקומם של עצי השזיף (hanami 花見) (אנ').
בקוריאה, היה פרח השזיף (בקוריאנית: 오얏꽃) הסמל הרשמי של האימפריה הקוריאנית (1897 – 1910) ושל משפחת המלוכה.
הוא הופיע בעיטורים בארמון ועל מטבעות.
בשנת 1900 ייסד קוּג'וֹנְג, קיסר קוריאה, את מסדר האבירות "פרח השזיף" (אנ').
הפריחה האדומה של עץ השזיף היא סמל חברת התעופה של הרפובליקה העממית של סין.
בטייוואן, נחשבה אדמונית העץ (Paeonia suffruticosa) לפרח הלאומי בתקופת שושלת מינג (1368 – 1644) ובתקופת שושלת צ'ינג (1644 – 1911).
בתקופת ממשלת בייאנג (1912 – 1928) נשמעו קולות שדרשו בחירת פרחים אחרים, ביניהם החרצית כסמל לאומי.
ההצעה לבחור בפריחת השזיף כפרח לאומי הועלתה בשנת 1928. בתקופה שבין 1929 ל-1964, שולבה פריחת השיזף בסמלי מדינה שונים והתקבלה באופן לא רשמי כפרח הלאומי של הרפובליקה הסינית.
ב-21 ביולי 1964 הוענקה לה הכרה רשמית.
שלושת ניצני הפרח מסמלים את שלושת העקרונות של העם של ד"ר סון יאט-סן.
את חמש רשויות הממשל, בהתאם לחוקה: הרשות מחוקקת, הרשות השופטת, הרשות המפקחת על השירות הציבורי והרשות המבקרת.
את האחדות בין חמש הקבוצות האתניות המרכיבות את העם הטאיוואני (אנ') החאן, המאנצ'ו, המונגולים של סין, החווי (המוסלמים) והטיבטים.
את חמשת היחסים הבסיסיים בין בני אדם על פי תורת קונפוציוס.
את חמש המעלות הקבועות על פי תורת קונפוציוס.
את חמשת עקרונות האתיקה על פי תורת קונפוציוס.
עץ השזיף פורח בטמפרטורות הנמוכות של החורף לכן הוא מסמל חוסן והתמדה בהתמודדות עם מצבים קשים, נאמנות, נחישות וקדושה ומייצג את הרוח הלאומית של העם הטאיוואני.
הענפים (影斜), הגמישות (曳疏) והעמידות בקור (傲霜) של עץ השזיף מסמלים את ארבעת סוגי המעלות האצילות: מקורי וחודר, מועיל ואיתן המוזכרים בספר אי צ'ינג.
השימוש בפרח עץ השזיף כסמל לאומי של טייוואן
"הפרח בגני" הוא מחזמר ישראלי המבוסס על חייו של הזמר זוהר ארגוב, הידוע כ"מלך" המוזיקה המזרחית.
המחזמר עלה לראשונה בישראל בשנת 2023, בהפקת התיאטרון העברי, ומשלב את להיטיו הגדולים של ארגוב עם עלילה דרמטית המתמקדת בעלייתו ונפילתו.
ההפקה כוללת תזמורת חיה, תלבושות מושקעות וריקודים, ומציגה פרשנויות חדשות לשירים כמו "הפרח בגני", "מה לך ילדה" ו"בדד".
המחזמר זכה לשבחים על הביצועים המוזיקליים והמשחק.
המחזמר "הפרח בגני" הופק על ידי התיאטרון העברי בשיתוף היכל התרבות ראשון לציון.
את ההפקה ביים שוקי וגנר, והתסריט נכתב על ידי איתי סגל, שהתבסס על חייו של זוהר ארגוב ועל להיטיו שנכתבו על ידי מלחינים וכותבים שונים.
העיבודים המוזיקליים והניהול המוזיקלי היו בידי עמוס בן דוד, שאחראי על השילוב של התזמורת החיה במופע.
את הכוריאוגרפיה עיצב אלון אופיר, ואת התפאורה והתלבושות עיצב יהודה (יודק'ה) מור, שהעניקו להפקה מראה מושקע המשקף את תקופת חייו של ארגוב.
המחזמר עוקב אחר חייו של זוהר ארגוב (בר צברי), צעיר מוכשר משכונת הטייח בראשון לציון, שחולם להפוך לזמר מפורסם.
בתחילת העלילה, זוהר נשוי לברכה, אך חייו מסתבכים כשהוא נכנס לכלא על עבירת אונס במהלך שהותו בכלא אשתו מתגרשת ממנו ומתחתנת עם אחר.
לאחר שחרורו, הוא פוגש אמרגן שמזהה את כישרונו ומקדם אותו להצלחה עם השיר "הפרח בגני".
זוהר הופך לכוכב ענק, אך ההתמכרות שלו לסמים מתגברת, והאמרגן מתמודד עם הפסדים כספיים כתוצאה מהופעות שבוטלו.
העלילה מסתיימת כשזוהר מתאבד בכלא, והאמרגן מודיע על מותו בטלפון, תוך שהוא מציין כי "לפחות השירים שלו נשארו איתנו", והשיר "בדד" חותם את המופע.
במהלך המופע מבוצעים כל השירים הגדולים מהקריירה של זהר.
השירים במחזמר: נכון להיום, עת דודים, מרלן, אדם נולד להיות שחקן, מה לך ילדה, להיות אדם, ים של דמעות, סוד המזלות, אלינור, כבר עברו השנים, הפרח בגני, היה הייתי, שיר הקבצן, בדד, צל עץ תמר.
ביקורת על השוני בין העלילה למציאות
המחזמר "הפרח בגני" נוטל חירויות דרמטיות רבות בהשוואה לחייו האמיתיים של זוהר ארגוב.
בעוד שבמציאות ברכה צברי נשארה נשואה לזוהר עד מותו ב-1987, למרות קשיים ומאסרים חוזרים, המחזמר מציג אותה כמי שעוזבת אותו לאחר מאסר מוקדם, מתחתנת מחדש ומוסרת את בנם המשותף לפנימייה – אירועים שלא התרחשו.
דוגמה לכך היא הדואט במאסר, שבו זוהר שר "מה לך ילדה" וברכה משיבה ב"ים של דמעות", המוביל לפרידה דרמטית שאינה משקפת את היחסים המתמשכים שלהם.
בנוסף, האמרגנים – המיוצגים על ידי דמות אחת תומכת – מוצגים כמי שניסו להציל את זוהר מהתמכרותו, בעוד שבמציאות מאיר ואשר ראובני, אמרגניו האמיתיים, הרוויחו ממנו סכומים גדולים, חתמו אותו על חוזים נוקשים, ושחררו אותו ב-1984 כשהפך ללא יציב, תוך שהם ממשיכים להרוויח משיריו.
לאחר מותו, הזכויות והתמלוגים מהשירים לא הגיעו ברובם למשפחתו; ברכה סיפרה כי גידלה את ילדיה ממשכורת אחת, והזכויות נותרו בידי חברות הפקה ואמרגנים, בעוד המשפחה חיה בעוני יחסי.
גם השימוש ב"בדד" כשיר סיום, למרות שהשיר האחרון שהקליט היה "כבר עברו השנים" ב-1986, נועד להדגיש את הטון הטרגי של המופע על חשבון דיוק היסטורי.
המחזמר מתמקד בזוהר כקורבן של גורלו, ומטשטש את האחריות של הסביבה הקרובה שלו לנפילתו.
בהפקה המקורית של "הפרח בגני" השתתפו השחקנים הבאים:
בר צברי – זוהר ארגוב
ניצן אשל – ברכה צברי (בחלק מההופעות)
דנה לפידות – ברכה צברי (בחלק מההופעות, לסירוגין עם ניצן אשל)
ליבי פנקר – זמרת ליווי שנפגעה מזוהר (בהשראת פרשת סימה כהן)
ג'ולייטה – זמרת ליווי ודמויות נוספות (לסירוגין בחלק מההופעות)
אשתר בלס – שחקנית מחליפה בתפקידים שונים (בחלק מההופעות)
מאיר טולדנו – תפקיד משני
הקאסט משתנה לעיתים בין הופעות, וזמרים כמו אשתר בלס הופיעו כמחליפים בתאריכים מסוימים.
הפרויקט של תמרי הוא מיזם מוזיקלי ישראלי שהוקם בשנת 2024 להנצחת תמר קדם סימן טוב, בן זוגה ג'וני ושלושת ילדיהם שחר, ארבל ועומר, אשר נרצחו בטבח בניר עוז במהלך טבח שבעה באוקטובר.
המיזם פועל לקידום מוזיקה ישראלית בשילוב ערכי חינוך, זיכרון וקהילה, ומתנהל ברובו בהתנדבות על ידי בוגרי ותלמידי כפר הנוער ביכורים, מוסד חינוכי שבראשו עמדה תמר.
תמר קדם סימן טוב נולדה בירושלים בשנת 1988, ושירתה ביחידה מסווגת בצה"ל.
במהלך שירותה הכירה את , בן למשפחה אמריקאית-יהודית שהתיישב בקיבוץ ניר עוז.
בני הזוג בנו את ביתם בקיבוץ וגידלו את שלושת ילדיהם: התאומות שחר וארבל, ובנם הקטן עומר.
תמר נודעה כאשת חינוך מוערכת, ציירת מחוננת, ופעילה קהילתית אשר עמדה בראש כפר הנוער ביכורים.
לקראת הבחירות המקומיות של אוקטובר 2023, אף התמודדה על ראשות מועצת חבל אשכול.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, נרצחו תמר, בן זוגה ושלושת ילדיהם בביתם בקיבוץ ניר עוז.
קרול, אמו של ג'וני, נרצחה גם היא.
כפר הנוער ביכורים, אשר הוקם בשנת 2014 על ידי שגיא דקל-חן, אחיו איתי, ואביהם יונתן, נועד לטפח מצוינות במוזיקה ואמנות בקרב בני נוער מאזור עוטף עזה והפריפריה.
תמר שימשה כמנהלת הכפר במשך כשלוש וחצי שנים.
לאחר מותה, הפך המקום לסמל של מורשתה החינוכית והתרבותית.
עם מייסדי הכפר נמנים גם משפחות של חטופים ונרצחים נוספים מהטבח, ביניהם שגיא דקל-חן, אשר שב מהשבי לאחר 498 ימים בעזה.
היוזמה להקמת הפרויקט נולדה מתוך הצורך לריפוי עצמי וקהילתי – כפי שהעיד איתי דקל חן.
לאחר הרצח של תמר ומשפחתה, אספו איתי והצוות את בוגרי הכפר והחלו להקליט שירים לזכרה של תמר.
ככל שהזמן חלף, הפרויקט התרחב וכלל גם שיתופי פעולה עם אמנים מוכרים והופעות פומביות.
דקל חן תיאר את הפרויקט כתגובה קיבוצניקית אופיינית לאסון: .
העשייה המוזיקלית, לדבריו, העניקה תחושת מטרה וריפוי גם לחניכים וגם לצוות, אשר רובם הגדול מגיעים מאזור העוטף.
הפרויקט כולל כ-45 משתתפים, בהם בוגרי "ביכורים", אמנים מקומיים ואורחים.
בין האמנים שהשתתפו: נטע ברזילי, עידן רייכל, אהוד בנאי ומירי מסיקה.
ההקלטות וההופעות מתקיימות בהתנדבות ובשיתוף פעולה עם גופים תרבותיים וחינוכיים.
הפרויקט מומן באמצעות קמפיין מימון המונים בפלטפורמת GiveBack, שהשיג מעל ל-100% מהיעד המקורי, שהיה 120,000 ש"ח, תוך חמישה ימים בלבד.
הכספים שגויסו שימשו להפקת שירים נוספים, כולל עלויות אולפן, חזרות, צילום ועריכה.
הפרויקט הוקם על ידי בוגרי כפר "ביכורים", חברים ומשפחות מתוך הקהילה שנפגעה מהטבח, במטרה:
הנצחה מוזיקלית: הפקת ביצועים מחודשים לשירים ישראליים מוכרים, בהשתתפות אמנים מובילים, לזכר משפחת קדם סימן טוב.
העלאת מודעות למען השבת החטופים: קידום המודעות להשבת החטופים ממלחמת חרבות ברזל באמצעות הופעות והקלטות.
חיזוק קהילתי: שיתוף פעולה בין בוגרי כפר הנוער ביכורים" ואמנים מהאזור ליצירת קהילה מוזיקלית תומכת.
מנהלת הפרויקט היא דנה רבינוביץ – זמרת, בוגרת המחזור הראשון של "ביכורים", אשר חזרה לעולם המוזיקה בעקבות המיזם.
הרעיון המקורי היה של איתי דקל חן, בשיתוף עם המוזיקאי אייל ברימן.
"הפרטיזן" (במקור בצרפתית: "La Complainte du partisan", אנגלית: "The Partisan") היה המנון אנטי-פשיסטי של תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
השיר הולחן בשנת 1943 על ידי אנה מארלי, יוצרת יהודיה ילידת רוסיה (1917–2006), למילים של עמנואל ד'אסטייר דה לה ויגרי (1900–1969) ממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית, ונקרא במקור "La Complainte du partisan" (" קינת הפרטיזן").
מארלי ביצעה שיר זה ושירים אחרים בשידורים בצרפתית של ה-BBC שנועדו לעודד את ההתנגדות הצרפתית בצרפת הכבושה בידי הנאצים.
השיר מוכר יותר בעולם בגרסתו האנגלית ובביצועו של לאונרד כהן.
השיר נוצר בלונדון ב-1943, בזמן שמארלי ניהלה אכסניה לגולים צרפתים, היא יצרה את ההמנון "La Complainte du partisan", עם מילים של ד'אסטייר, וביצעה אותו ואת שיריה האחרים ב־Radio Londres , רדיו ההתנגדות הצרפתית שהופעל על ידי הכוחות הצרפתיים החופשיים, באמצעות תאגיד השידור הבריטי.
השיר מביא את דברין של הפרטיזן בגוף ראשון המתאר פרקים מחייו.
כל פסוקית מספרת סיטואציה אחרת: חיים במנוסה, אובדן המשפחה, אובדנם של החברים, הרג זקנה שהסתירה פרטיזנים.
כל זה עד הסוף שבו הם ישובו "מן הצללים".
השיר תורגם על ידי היי זארט (נולד כהיימן הארי זריצקי) מלחין ומחבר יהודי יליד מנהטן.
השיר פורסם בניו יורק ב-1944 תחת השם song of the French Partisan (שיר הפרטיזנים הצרפתים).
זארט שינה כמה מן המילים כך שהשיר הפך לפחות "צרפתי" ויותר אוניברסלי.
כך למשל שינה את המילה "גרמנים" ל"האויב".
להן המילים של שני הבתים שהראשונים במקור עם התרגומים לאנגלית ולעברית.
אך הרבה חברים יש לי
לאונרד כהן השתמש במילותיו של זארט ואליהם הוסיף בהמשך השיר את מילות המקור הצרפתי.
שירו של כהן מורכב מחמשה בתים באנגלית בתרגומו של זארט, עוד שלושה בתים בצרפתית ובית נוסף בו הוא חוזר על הבית החמישי באנגלית.
השיר פורסם באלבומו השני של כהן – Songs from a Room (שירים מתוך חדר) שיצא ב-1969. השיר התאים לאווירה הכללית המאפיינת את השירים באלבום המוגדרת כאווירה "קודרת".
שיר זה הוא משיריו הבודדים בביצועו של כהן שלא הוא כתב את מילותיו.
התרגום הפולני שימש את תנועת סולידריות במאבקה בפולין בשנות ה-80.
לשיר יש מספר תרגומים לעברית.
השיר בוצע על ידי אומנים רבים נוספים בהם ג'ואן באאז, באפי סיינט-מארי, אסתר עופרים ועוד.
הפריצה לכלא עכו הייתה פעולת פשיטה של הארגון הצבאי לאומי, שנערכה ב־4 במאי 1947, ובמהלכה כוח אצ"ל שהתחזה לפלוגת הנדסה בריטית פרץ את חומות כלא עכו ואסירים רבים שהיו כלואים נמלטו.
בנמלטים נמנו 41 אסירי אצ"ל ולח"י, שישה מתוכם נהרגו בנסיגת הכוח ושמונה נוספים נתפסו והוחזרו לכלא.
27 מתוכם הצליחו לצאת לחופשי בהם מפקדים בכירים באצ"ל דוגמת איתן לבני.
הכוח הפורץ מנה 34 לוחמים, שלושה מהם, בהם מפקד הפעולה דב כהן, נהרגו בעת הנסיגה.
שלושה לוחמי אצ"ל שנעצרו על ידי הבריטים הוצאו בהמשך להורג.
במהלך הפעולה נמלטו גם 182 אסירים ערבים ורובם נתפסו והוחזרו לכלא.
הפעולה זכתה להדים בכל העולם ופגעה ביוקרתם של הבריטים.
הפעולה השפיעה על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
המצודה העות'מאנית בעכו נבנתה על גבי מצודה הוספיטלרית שכוסתה בחול על ידי הממלוכים, כפי שעשו באתרים אחרים בעיר.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל שימשה המצודה כמרכז שלטון בריטי, בית כלא וגרדום.
במתחם זה נכלאו, החל מראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל ועד להכרזת העצמאות, אסירים ערבים רבים, חלקם שהורשעו בפלילים וחלקם לוחמים נגד הבריטים בתקופת המרד הערבי הגדול, וכן לוחמים יהודים מארגוני "ההגנה", ה"אצ"ל" וה"לח"י".
כך, למשל, לאחר מאורעות הדמים בירושלים ב-1920 נאסרו בכלא זאב ז'בוטינסקי וחבריו, מארגני ההגנה היהודית בירושלים.
לוחמים יהודים ולוחמים ערבים הועלו לגרדום בכלא.
פעמים רבות הצליחו שומרי המבצר להתגבר על תחבולות הכלואים ומאמציהם להימלט.
במקור תוכננה הפריצה להתרחש בחודש אפריל, ולשחרר גם את הנידונים למוות דב גרונר, יחיאל דרזנר, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, אך משום שהם הועלו לגרדום במחטף שערכה הנציבות הבריטית בארץ ישראל – נדחתה הפריצה ונקבעה מחדש ל-4 במאי, יום שבו נערך מושב מיוחד של עצרת האו"ם לדיון בבעיית ארץ ישראל.
בסוף שנת 1946 הגיעה למבצר עכו קבוצה גדולה של אסירים יהודים, בהם 31 לוחמי אצ"ל שנלכדו במהלך פשיטה בדרום הארץ, ונדונו לתקופת מאסר של בין 15 שנה למאסר עולם.
בראש יחידה זו עמד קצין המבצעים של האצ"ל איתן לבני.
לפני הפריצה לכלא היו כלואים בו בסך הכל 613 אסירים, חלקם פליליים וחלקם חולי נפש, מהם 163 יהודים ו-450 ערבים.
מפקדי אצ"ל ולח"י שהיו כלואים במבצר החלו בבדיקה יסודית של אפשרויות הבריחה ממנו (ואף החלו בחפירת מנהרה לאולמות האבירים).
לאחר עיון רב בנושא, הגיעו למסקנה שפריצה כזו תהיה בלתי-אפשרית ללא סיוע של כוחות מבחוץ, בתיאום עם האסירים בתוך הכלא.
לאור מסקנה זו, פנו העצורים אל מפקדת האצ"ל בהצעה לתכנן תוכנית בריחה.
אחד מהמסיירים היה עמיחי פאגלין קמב"ץ האצ"ל שהתחזה לערבי והגיע למסקנה כי המבצע אפשרי.
מפקדת האצ"ל החלה גם לשלוח את אנשיה לביקורים תכופים של האסירים בכלא, על מנת לעמוד על סדרי האבטחה הפנימיים בעצמה.
המאמצים המודיעיניים של האצ"ל עלו יפה: נקודת תורפה בביצורי הכלא נמצאה.
הקיר הדרומי של הכלא גבל בסמטה עתיקה ונמצא מעל החמאם הטורקי שבעיר.
הוחלט לפרוץ דרך קיר זה.
פרץ אטקס, מהנדס יהודי שעבר בשירות הבריטים, הדליף את תוכניות הבניה של הכלא לאצ"ל, מה שסייע להצלחת הפעולה.
ההכנות הלוגיסטיות למבצע היו מסובכות ביותר, בשל מורכבות הפעולה.
האצ"ל רכש ציוד מעודפי הצבא הבריטי: משאית, ג'יפ, 2 טנדרים צבאיים וטנדרים אזרחיים, אשר שופצו ונצבעו בצבעים ובסמלים של יחידת הנדסה בריטית.
כך נרכשו גם מדי צבא.
את יתר הציוד והנשק הוציאו ממחסני האצ"ל.
באחד מהביקורים הרבים שערך האצ"ל בבית הכלא הוברחו פנימה בתוך חבילות מזון חומרי נפץ, נפצים ופתילים שהוסתרו בקופסאות שימורים ובריבה.
מחומרים אלו הוכנו שני מטעני חבלה ששקלו 1 ק"ג וכ-30 רימוני רסס, שנועדו לשלב ההתקפה והפריצה.
בנוסף ריכזו האסירים גם מוטות ברזל ואלות לפריצת שערים ולהתגוננות.
בתוך בית הכלא אורגן מלאי של בגדים אזרחיים לשימוש האסירים הנמלטים, לשם היטמעותם בשטח.
בשל מספר מצומצם של מקומות מסתור אפשריים, נקבע מספר הנמלטים ל-41, ונקבע כי הנמלטים יהיו האסירים שנשפטו לתקופות מאסר ארוכות.
כשבוע לפני הפריצה הועברה לאסירים הודעה על המועד.
ההודעה נמסרה לאסירי הלח"י והאצ"ל בלבד, ולא נמסרה לאסירי ההגנה.
ההסבר לכך הוא חוסר אמון של שתי המחתרות עקב הסזון.
כן נקבע, שבמקרה והפריצה לא תיערך ביום שנקבעה, היא תיערך ביום למחרת באותה השעה.
ביום ראשון, 4 במאי 1947, בשעה 14:00, יצאה מחצר חוות-שוני (היום פארק ז'בוטינסקי ליד בנימינה) יחידה של האצ"ל, שמנתה 34 לוחמים מחופשים ליחידת הנדסה בריטית וטכנאי טלפון, בשיירה של כלי רכב בריטים שנקנו מבעוד מועד.
דב כהן מפקד המבצע לבוש כקפיטן בריטי עטור מדליות נע בראש השיירה בג'יפ מצויד בברן ולצדו ארבעה לוחמים (הנהג, יוסף רונן, מאיר רויטמן, זלמן ליפשיץ ובני שמר).
משימת הגיפ הייתה לחסום את הכביש, שבין נהרייה לחיפה ולהצית את תחנת הדלק הסמוכה לכביש הראשי, כדי להגדיל את האנדרלמוסיה והמבוכה.
מיציאת השיירה משוני אסר דב כהן על הלוחמים לדבר בעברית.
לכלא פרצה יחידה בפיקודם של דב סלומון "עובדיה" סגן מפקד המבצע ויהודה אפיריון, היחידה נכנסה לחמאם במסווה של טכנאי טלפון כאשר הם נושאים סולמות, חומרי נפץ, חבלים, אנקול וציוד פריצה.
היחידה הייתה יכולה להטמין את המטענים בשקט מאחר שבתי עכו העתיקה והקיר הסתירו אותם מעיני הזקיפים הבריטים.
במקביל נפרשו סביב הכלא כוחות תקיפה ומילוט של האצ"ל, במסווה של שיירה צבאית בריטית, על מנת לאפשר לאסירים להימלט ולהיטמע בקהל ולמנוע מהבריטים לתפוס אותם מיד עם הימלטם.
הפריצה לכלא התבצעה בשעה 16:22, עם פיצוץ אדיר שהרעיד את הכלא.
מיכאל אשבל – שהיה אחד מהאסירים – פוצץ את שער הסורגים במסדרון (בחומר נפץ ונפצים שהוברחו לתוך הכלא בתוך קופסאות שימורים וריבה), בזמן שקבוצה אחרת של אסירים עיכבה את הסוהרים הבריטים באמצעות מתרסים בוערים ורימוני הלם.
משעה שנשמעו הפיצוצים שררה אנדרלמוסיה בעיר אך כשהובן שהיהודים בורחים החלו הערבים בעיר לעזור לבריטים וניסו לעצור את הבורחים.
בעת הנסיגה נתקל חלק מהכוח בעתודה של כוח צנחנים בריטי שאיבטחה את הכלא.
לאחר ניסיון הונאה שלא צלח החל קרב יריות ובו נהרג מפקד המבצע דב כהן ("שמשון") כשהוא מחפה על הכוח הנסוג בעזרת הברן ועוד שניים מהכוח התוקף: ניסים לוי וזלמן ליפשיץ, ושישה מהאסירים הנמלטים – מיכאל אשבל, חיים אפלבוים, ניסים בנאדו, גרשון גרדובסקי, שמשון וילנר ושמעון עמרני.
שלושה מלוחמי האצ"ל שבכוח התוקף, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס, וכן אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ שפעלו ככוח חסימה ולא שמעו את האות שהורה על נסיגה, נעצרו על ידי הבריטים והועמדו לדין.
נלכדו גם שמונה מהנמלטים היהודים.
קבוצה של בורחים בפיקודו של איתן לבני הצליחה להגיע במשאית בדרכים עוקפות לקרבת קיבוץ דליה ומשם הגיעו במסע רגלי מזורז בלילה לבסיס שוני.
182 (או 214) אסירים ערבים שהיו בכלא ניצלו את ההזדמנות ונמלטו אף הם.
הבריטים ניסו להביא לקבורה שבעה מהנופלים בפעולה ביישובים יהודים באזור עכו.
בגלל השתייכותם הרוויזיוניסטית של הנופלים סירבו היישובים להביאם לקבורה בשטחם.
לבסוף דב כהן וששה חללי פעולה נוספים הובאו לקבורה בבית הקברות של שבי ציון.
על קברותיהם של לוחמי האצ"ל בשבי ציון, שמשון וילנר, דב ("שמשון") כהן, נסים לוי, שמעון עמראני, גרשון גרדובסקי, מיכאל ("מייק") אשבל, זלמן ליפשיץ.
כאמור, חמישה מלוחמי האצ"ל נעצרו על ידי חיילי הצבא הבריטי בעת הפריצה לכלא והועמדו לדין.
שלושה מהם – מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס, נידונו למוות, ושני הנותרים, אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ (שנודע בעת המשפט רק בשמו המחתרתי, נחמן ציטרבאום), נידונו למאסר עולם.
בניסיון למנוע את תלייתם של שלושת הנידונים למוות חטף האצ"ל שני סרג'נטים בריטיים, מרווין פייס וקליפורד מרטין, ואיים להוציאם להורג אם יבוצע גזר הדין.
שלטונות המנדט הבריטי לא הגיבו לאולטימטום, וב-27 ביולי נמסרה ההודעה הרשמית ברדיו קול ירושלים, כי הנציב העליון הורה לתלות את שלושת הנידונים למוות.
עם עלות השחר של יום שלישי, 29 ביולי 1947, כששירת התקווה בפיהם ובפי כל אסירי כלא עכו, הועלו לגרדום ונתלו בזה אחר זה אבשלום חביב, יעקב וייס ומאיר נקר, והיו לשלושת עולי הגרדום האחרונים.
עוד באותו יום שני החיילים הבריטיים החטופים נתלו על ידי האצ"ל.
לפעולות אלה (הפריצה לעכו, תליית הסרג'נטים ו"ליל ההלקאות") הייתה השפעה מורלית חזקה על היישוב העברי בארץ ישראל ועל המאבק להקמת המדינה.
הפעולות פגעו קשות ביוקרת הבריטים בעולם ותרמו בין השאר להחלטתה של ועדת אונסקופ, הוועדה המיוחדת של האו"ם לעניין ארץ ישראל, על סיום המנדט הבריטי בארץ.
ביישוב העברי היו הדעות חלוקות.
יום לאחר הפריצה לכלא עכו פרסם דובר הסוכנות היהודית הודעה ובה נכתב כי הפריצה היא "פעולה בלתי אחראית ומעשה איבוד לדעת.
המתקיפים איבדו 15 הרוגים ובמחיר זה שחררו פושעים ערבים וביניהם כאלה ששפכו דם יהודי".
לעומת זאת כתב מפקד האצ"ל, מנחם בגין, את הדברים הבאים, ששודרו ב-7 במאי 1947:
המצבות שהונחו על קבריהם של שלושת עולי הגרדום.
לאחר החלפתן במצבות של משרד הביטחון, הועברו המצבות לאתר הנצחה ליד מבצר שוני
הפריצה לכלא עכו היא נושאם של ספרי זיכרונות ומחקרים אקדמיים, אנדרטות ויצירות אמנות שונות.
וכן אחד הנושאים המוצגים במוזיאון אסירי המחתרות בעכו.
ב-1960 יצא לאקרנים הסרט "אקסודוס" שמבוסס על ספרו של ליאון יוריס, ובו כלולה סצנה המסלפת את ההיסטוריה, מאחר שמוצג בה שהפריצה לכלא עכו היא בהובלת איש "ההגנה" ארי בן כנען, וזאת אף על פי שההגנה לא לקחה חלק בפריצה.
דבר זה הכעיס את אנשי אצ"ל שטענו לסילוף ההיסטוריה.
הפריה מלאכותית היא פרוצדורה רפואית, המשמשת להפריה שלא באמצעות קיום יחסי מין ומבוצעת במגוון שיטות.
ההליך משמש למתן מענה לבעיות אי פריון, וכן להפריה של נשים שמסיבות שונות מעדיפות שלא לעשות זאת באמצעות קיום יחסי מין.
לאחר ההפריה מתנהלים ההריון והלידה באופן טבעי.
בבעלי חיים ובחקלאות המתועשת נהוגה הפריה מלאכותית באמצעות הזרעה מלאכותית.
המקרה המדווח הראשון של הפריה מלאכותית התרחש בשנת 1884. הרופא ויליאם פנקוסט מפילדלפיה השתמש בנוזל זרע שנתרם על ידי אחד מששת הסטודנטים שלו שצפו בהליך כדי להפרות אישה שהייתה בטיפולו ולא נכנסה להיריון זמן רב.
הרופא לא שיתף את האישה בהשערתו שלמעשה בעלה הוא עקר, והציע לה לערוך ניסוי כדי לסייע לה, מבלי שתהיה מודעת להליך; הוא הרדים אותה והחדיר לנרתיקה את זרעו של הסטודנט, ולאחר 9 חודשים נולד בנה.
המקרה נשמר בסוד 25 שנים, ורק לאחר מותו של פנקוסט דיווח על כך אחד הסטודנטים במאמר במגזין רפואי (לפני כן הוא סיפר על כך לבנה של האישה).
הליך דומה התקיים כאשר הפריות מלאכותית מדי פעם כאשר רופאים הזריקו זרע לתוך הבטן התחתונה דרך חור או חתך ניתוחי, במטרה לאפשר לזרע להגיע אל הביצית.
בישראל דווח על התחלת הפריית מלאכותית בתחילת שנות השישים, בהיעדר רגולציה וללא בנק זרע כאשר תורמי הזרע התחייבו מול הרופאים.
אי־פריון הוא בעיה או הפרעה במערכת הרבייה.
האבחנה מתבצעת בדרך כלל לאחר שבני הזוג קיימו יחסי מין מלאים ללא אמצעי מניעה במשך שנה ברציפות ללא התעברות.
על־פי הגדרה זו, כ־10% מכלל הזוגות יאובחנו כסובלים מאי־פוריות.
ב־40%–55% מהמקרים הגורם לאי־פוריות הוא אצל האישה.
הליקוי יכול להיות הורמונלי וקשור להפרעה בתהליך הביוץ, או מכני עקב בעיה במערכת הרבייה.
ב־25%–40% מהמקרים הבעיה היא אצל הגבר ומקורה בליקויים שונים בזרע או בעיה חסימתית.
ב־10% מהמקרים מאובחן ליקוי אצל שני בני הזוג.
ב־10% מהמקרים הסיבה לאי הפריון אינה ידועה ונקראת בלשון המקצועית אי פריון אידיופטי.
אצל בני אדם הפריה מלאכותית היא אמצעי להשגת היריון שאינו כרוך בקיום יחסי מין.
בני זוג שמתקשים להיכנס להריון יכולים להפיק תועלת מההליך באמצעות דיוקם של זמן החדרת תאי הזרע ומיקומם.
פעולה זו יכולה להתגבר על מקרים שבהם מערכת החיסון של האישה דוחה את הזרע של בן זוגה.
במקרים שבהם לא ניתן להשתמש בזרע של בן זוגה, אפשר להיעזר בזרע של תורם אחר.
שיטה זו משמשת לעיתים קרובות לזוג חד מיניים שרוצים להוליד ילד.
אישה שאין לה בן זוג או שבן זוגה סובל מחולשה פיזית שמגבילה קיום יחסי מין ביניהם תוכל להרות בהפריה מלאכותית, וכך גם אישה המבקשת להרות מזרע בעלה המנוח.
הפריה מלאכותית בבעלי חיים מכונה הזרעה מלאכותית, והיא מבוצעת על-פי רוב לשם השבחה ומסיבות כלכליות.
שיטה זו היא למעשה אמצעי המשכלל את יישום עיקרון הברירה הטבעית של בעלי חיים לפי תכונותיהם המתאימות לצורכי האדם.
ליישום השיטה נאסף זרע מזכרים מובחרים, ונמכר לכל דורש.
הטיפול המקובל לאי פריון הוא בהפריה מלאכותית.
הטיפול מתבצע בהתאם לאבחנה המדויקת של הגורם או הגורמים לאי הפריון, לעיתים משולבות מספר שיטות טיפול, וזאת על מנת לנצל את היתרונות של כל שיטה ושיטה.
מקובל לחלק את שיטות הטיפול לשתי קבוצות עיקריות:
שיטות שונות של הפריה שאינה חוץ גופית (Non IVF Treatments)
שיטות שונות של הפריה חוץ גופית (הח"ג IVF).
הפריה היא תהליך בו נפגשים שני תאי רבייה או תאי מין (הקרויים "גמטות").
בבעלי חיים, תא המין הזכרי קרוי זרע, ותא המין הנקבי קרוי ביצית.
שני התאים הללו מתלכדים לתא אחד הקרוי זיגוטה.
התהליך מתרחש רק ביצורים המתרבים ברבייה זוויגית (מינית).
ביונקים, ההפריה מכונה גם התעברות (מהמילה עובר).
תהליך ההפריה מחייב היווצרות קודמת של תאי מין (תאי זרע ותא ביצה) ובהמשך מתקיים תהליך ההפריה עצמו, מחוץ או בתוך הגוף של הנקבה.
בהתאם, השמות לשתי האפשרויות הם הפריה חיצונית או הפריה פנימית.
הזיגוטה הנוצרת בהפריה מתחלקת בחלוקות מיטוטיות.
התאים הנוצרים מתמיינים בכמה שלבים לכל הרקמות והאיברים שמרכיבים את היצור הבוגר.
אצל היונקים, היצור הנמצא בתהליך הגדילה וההתמיינות קרוי עובר והוא מתפתח בזמן ההיריון ברחם, הנמצא בגופה של הנקבה.
בגיל הפיריון של אישה, אחת לתקופת מחזור חודשי מבשיל אחד הזקיקים ומתהווה חור בעטיפה החיצונית שלו.
בשלב זה נוזל הזקיק דולף החוצה ותוך כך יוצאת גם הביצית.
הזקיק הופך לגופיף צהוב המפריש הורמונים המשפיעים על רירית הרחם.
לאחר הביוץ נודדת הביצית מן השחלה אל החצוצרה, שם היא תפגוש תאי זרע, ורק אחד מהם יפרה אותה.
לאחר ההפריה, נודדת הביצית המופרית אל הרחם.
השינויים החלים ברירית הרחם בהשפעת הורמוני הגופיף הצהוב מאפשרים את קליטת הביצית המופרית והשתרשותה שם.
לתאי הזרע אין חוש כיוון.
הם נודדים בכיוונים אקראיים, ותוך כך גם מתנגשים ביניהם.
תא הזרע גם אינו מבחין במכשולים ואפשרות התנועה היחידה שלו היא קדימה.
מערכת המין של האישה מלאה חריצים וסדקים, ואחוז גבוה מתאי הזרע נתקעים בתוך חריצים אלה.
עצם ההגעה של תא זרע לחצוצרה כרוך בקשיים רבים: הוא חייב לעבור דרך הריר הסמיך המצוי בצוואר הרחם.
תא זרע שעבר את מחסום הריר צריך להמשיך ולעבור לכל אורך הרחם ולהגיע בתנועתו האקראית לפתח אחת החצוצרות.
אולם, מדי חודש מגיעה ביצית רק לאחת משתי החצוצרות.
לכן, הגעה לחצוצרה האחרת היא מהלך סרק.
תא זרע שהגיע לחצוצרה המתאימה חייב להמשיך בתנועתו לאורך הצינור.
נראה כאילו אין כמעט סיכוי שתא זרע יצליח להגיע אל תא הביצה ולהפרות אותה.
התשובה התקבלה במחקרים אשר הראו שתא הזרע, לאורך רובו של המסלול, נדחף קדימה על ידי התכווצויות של שרירי הרחם ושרירי החצוצרה.
בבני אדם, לא כל ההפריות מסתיימות בלידת תינוק בריא.
מכל 100 ביציות הנחשפות לתאי זרע, רק ב-85 מתרחשת הפריה.
מתוכן, רק 70 מצליחות להישתל ברחם בצורה מוצלחת ולהמשיך להתפתח.
גם לאחר שזה מתרחש דברים רבים עלולים להשתבש, ועוברים רבים אינם שורדים את תשעת חודשי ההיריון.
הפריה בצמחים בעלי פרחים (מכוסי זרע)
תחילת תהליך ההפריה בנביטת גרגר האבקה על הצלקת.
תנאי לנביטה הוא המצאות "נוזל הצלקת" שהוא נוזל דביק ועשיר בסוכרים ובחומרים אחרים, וגורם לפריצה כמעט מיידית של הדופן הפנימי של גרגר האבקה דרך פתח הנביטה.
דפנות גרגר האבקה הריק נותרות דבוקות לפני הצלקת בעוד החלק המבצע את הפריצה הופך במהירות לנחשון נביטה.
הוא חודר אל בין תאי הצלקת ומתקדם מטה, אל תוך עמוד העלי, לכיוון השחלה, תוך כדי המסת רקמות עמוד העלי בעזרת האנזים צלולאז, המפרק דפנות תאים.
הנחשון ניזון מחומרים שהוא סופג מהתאים המתפרקים, והאנרגיה הנוצרת משמשת להמשך צמיחתו.
כאשר הנחשון מגיע לשק העובר – מתרחשת "הפריה כפולה": קצה הנחשון, אשר מקורו בגרגר האבקה, מתפרק ומשחרר שני תאי רבייה.
אחד מהם מתמזג עם גרעין הביצית ויוצר זיגוטה שתתפתח לעובר הצמח, בעוד שהשני מתמזג עם תא משק העובר, נוצר תא טריפלואידי, שהופך לאחר מכן לרקמת תשמורת (אנדוספרם) שתפקידה להזין את העובר.
השחלה מתפתחת לאחר מכן לפרי, והביצית המופרית מתפתחת לזרע.
הפריה חוץ-גופית או הח"ג (בלשון הדיבור: הפריית מבחנה, באנגלית: In vitro fertilisation ובקיצור IVF) היא אחד הכלים העיקריים לטיפול בעקרות בקרב נשים וגברים.
בהפריה כזו, לבורנט מפרה זרע עם תא ביצית במבחנה, כלומר מחוץ לגוף האישה, ולאחר מכן, הביצית המופרית מועברת לרחם, שם מתפתח ההיריון כרגיל.
טכניקת ההפריה החוץ-גופית פותחה בבריטניה על ידי ד"ר פטריק סְטֶפְּטוֹ (אנ') וד"ר רוברט אדוארדס בסיועה של האחות ג'ין פּרדי.
"תינוקת המבחנה" הראשונה בעולם הייתה לואיז ג'וי בראון, שנולדה ב-25 ביולי 1978 בבית החולים הכללי באולדהם בהליך של ניתוח קיסרי.
הוריה ניסו להרות במשך כתשע שנים ללא הצלחה בשל חסימה בחצוצרות של אמה.
גם אחותה הקטנה, נטלי, נולדה באמצעות הפריה חוץ-גופית, וב-1999 הייתה לאם הראשונה שנולדה בהליך זה.
בתחילה היו שפקפקו באמיתות ההצלחה של סטפטו ואדוארדס, אך בהמשך הוכרה ההצלחה על ידי כולם.
ישראל היא המדינה החמישית בעולם שבה בוצעה הפריית מבחנה, ובעקבות הפריה זו נולדה בשנת 1982 העיתונאית והמגישה רומי נוימרק.
שנה אחר כך נולד אלעד קליינר, ילד המבחנה (הזכר) הראשון.
ביוני 1985 נולדה בבית החולים רמב"ם התינוקת הראשונה שנולדה לאם ערבייה מהפריה חוץ-גופית.
בינואר 1986 נולדה בישראל שלישייה לאם שעברה הפחתת עוברים בצרפת לאחר הפריה חוץ-גופית.
מאז יש גידול רב בשימוש בהפריה חוץ-גופית, וקרוב לאחוז אחד מכל הלידות כיום בעולם המערבי הן כתוצאה מהפריה חוץ-גופית.
מטרתה המקורית של ההפריה החוץ-גופית הייתה לטפל באי-פוריות מכנית או חסימתית כתוצאה מבעיה בחצוצרות, אך שיטת הטיפול התבררה כיעילה גם במקרה של בעיות פוריות אחרות.
פיתוח שיטת ICSI (הזרקת זרע ציטופלזמטית) נותנת מענה יעיל ביותר להפרעות בפוריות הגבר, כל עוד ניתן להפיק זרע.
הפריה חוץ-גופית היא פעולה התערבותית ויקרה יחסית, ועל כן השימוש בה נעשה לאחר שנוסו שיטות אחרות לטיפול באי-פוריות שהן פולשניות פחות, תלוי ברמת בעיית הפוריות של הגבר או האישה.
מאז השימוש הראשון בהפריה חוץ-גופית ובשל היעילות הרבה של השיטה, התרחבו מאוד ההתוויות לשימוש בהפריה חוץ-גופית:
בעיות זרע (בבעיות זרע קלות קו הטיפול הראשוני בדרך כלל יהיה על ידי הזרעה תוך רחמית.
בבעיות זרע קשות ייתכן שיפנו ישירות ל-IVF)
ישנם טיפולים שניתן לבצע אך ורק בעזרת טיפולי הפריה חוץ-גופית אף שלא קיימת בעיית פוריות:
אבחון טרום עוברי, משמש למניעת העברת מחלות גנטיות
לפני טיפולי הפריה חוץ-גופית מקובל לבצע בדיקות מקדימות רבות, תלוי בהחלטת הרופא המטפל:
בדיקות כלליות לאישה לפני כניסה להיריון
בדיקות גנטיות לשלילת מחלות תורשתיות הניתנות למניעה באבחון טרום-עוברי
הדגמה של חלל הרחם באחת מהשיטות הקיימות (US תלת־ממד, היסטרוסקופיה או צילום רחם)
הערכה של הרזרבה השחלתית על ידי אחת מהבדיקות האלה: FSH, AFC, בדיקת זקיקים קטנים או AMH.
טיפול הפריה חוץ-גופית מבוסס על כמה עקרונות ושלבים:
מתן גירוי שחלתי להגדלת כמות הביציות
מחזור הטיפול מתחיל על פי רוב ביום השני לווסת, וכולל מתן תרופות המגרות את השחלות לייצר מספר רב של זקיקים.
ברוב המקרים מוזרקים גונדוטרופינים מסוג FSH או נגזרותיו.
במהלך מתן ההורמונים יש צורך במעקב אחרי רמת האסטרדיול ובדיקות אולטרסאונד למעקב אחרי גדילת הזקיקים.
לרוב יש צורך בכעשרה ימי טיפול.
בזמן זה ניתנות תרופות לעיכוב הביוץ.
באופן כללי, רוב הפרוטוקולים בטיפולי פריון מתבססים על עיקרון של סופר-אובולציה (super ovulation) כדי לגרות ייצור של כמה ביציות ולשפר את תזמון שאיבתן.
הטכניקות הקיימות כיום כוללות את התרופות האלה:
מתן FSH – סינתטי או אורינרי/הומני (מיוצר משתן אנושי).
LH – סינתטי או אורינרי/הומני.
ניתן להתחיל את הטיפול עם קלומיפן (שם מסחרי: איקאקלומין) או לטרזול.
תרופות אלה נלקחות על בסיס יומי ומגדילות את מספר הזקיקים בשחלה.
לאחר מתן תרופות אלה יש לעקוב באופן קפדני באמצעות אולטרסאונד כדי לוודא שלא נוצר מספר רב מדי של ביציות ולוודא שהן מגיעות לגודל אופטימלי לצורך שאיבתן.
רמות האסטרדיול נבדקות גם הן לצורך הערכת גודל הזקיק.
מצופה שכל זקיק יגרום להפרשה של 200 פיקוגרם למ"ל של אסטרדיול.
הוכח כי רמת האסטרדיול בדם יכולה לנבא את מידת ההצלחה בטיפול – ירידה ברמות האסטרדיול טרם מתן HCG התורם לביוץ מורידה את הסיכוי להריון.
כאשר שני זקיקים מובילים מגיעים לגודל של 18–19 מ"מ בעת בדיקה באולטראסאונד, יש להשרות ביוץ על ידי מתן HCG, הפועל בדומה להורמון LH ומביא לביוץ בתוך 38–40 שעות.
יש לשאוב את הביציות לפני טווח זמן זה.
אם הזקיקים יישאבו מאוחר מדי, הם לא יכללו ביציות שכבר בייצו.
הטיפול במדכאי ביוץ GNRH אגוניסטים או אנטגוניסטים בנוסף לטיפולים המתוארים לעיל הביא לירידה דרסטית בסיכוי של עלייה מוקדמת מדי ב-LH, ובמילים אחרות הביא לירידה דרסטית ביכולת של ביצית לפרוץ החוצה טרם שאיבתה.
כתוצאה מכך, משמשים היום תכשירים אלו ברוב המוחלט של טיפולי ההפריה החוץ-גופית.
ישנם פרוטוקולים רבים לגירוי שחלתי, אך שני הפרוטוקולים השכיחים הם:
ניתנים לרוב ביום ה-21 של המחזור הקודם (פרוטוקול ארוך) או בתחילת הווסת של המחזור הנוכחי יחד עם מתן של גונדוטרופינים.
הם ניתנים עד ליום שבו ניתן HCG.
מחזור GNRH antagonist (קצר), מתחיל במתן גונדוטרופינים ביום השני למחזור, ומתן GNRH antagonist חמישה-שישה ימים לאחר מתן הגונדוטרופינים, או כאשר הזקיק המוביל הוא בגודל של 13 מ"מ.
ב-GNRH antagonist (קצר) יש פחות זריקות ומינונים נמוכים יותר של גונדוטרופינים (SOFT PROTOCOL).
ב-GNRH antagonist (קצר) יש פחות גירוי יתר שחלתי ואפשרות לגרום לביוץ בעזרת GNRH agonist ובכך לבטל לחלוטין את האפשרות של גירוי יתר שחלתי באותו מחזור.
ב-GNRH agonist שיעור ההריונות גבוה יותר.
שאיבת הביציות נעשית בערך 34–36 שעות לאחר מתן הזרקת HCG, ונעשית כיום בגישה טרנס-וגינלית ובסיוע אולטראסאונד.
טכניקת השאיבה מבוססת על מחט מונחית-אולטראסאונד החודרת דרך דופן הנרתיק ומגיעה לשחלות.
מחט זו שואבת את הנוזל מתוך הזקיקים והוא מועבר למעבדה כדי לזהות את הביציות.
תהליך השאיבה נמשך כ-20 דקות והוא מתבצע לרוב תחת טשטוש או בהרדמה כללית.
באופן כללי, זרע טרי לאחר השפיכה אינו יכול להפרות ביצית בתנאי מעבדה, ועליו לעבור קפסיטציה – זהו תהליך פשוט הכולל אינקובציה קצרה בתוך תרבית.
לאור תהליך שאיבת הביציות, ניתן לצפות כי הביציות עצמן יהיו בשלבי גדילה שונים.
לאחר שאיבתן מתבצעת חלוקה שלהן לביציות בשלות וביציות לא בשלות.
ביציות בשלות מכילות שכבה עבה ורחבה של קומולוס אופורוס, הן השלימו את החלוקה המיוטית הראשונה שלהן וניתן לראות בתוכן את הגופיף הפולארי הראשון.
הן מופרות על ידי זרע לרוב תוך חמש שעות ממועד שאיבתן.
אם זרע וביצית מעורבבים מוקדם מדי, לא תתרחש הפריה.
ביציות שאינן בשלות מכילות שכבה קומפקטית בלבד של אופורוס קומולוס, ועדיין לא ניתן לראות בהן גופיף פולארי.
הן מושמות באינקובציה עד ל-36 שעות טרם הפרייתן.
האינדיקציה העיקרית להפריה בשיטת ה-ICSI היא אי-פריון גברי – פחות מחמישה מ"ל זרע נורמלי ומוטילי למ"ל, עבור זרע שהוצא מהאשך באופן כירורגי כגון מצבים של אזוספרמיה.
עם זמן הלכו והתרחבו האינדקציות לשימוש ב-ICSI.
בטיפולי PGD – אבחון טרום-השרשתי
אי-פריון לא מוסבר – מקובל לבצע למחצית מהביציות הפריה ב-ICSI
בתהליך זה נבחר זרעון אחד לכל ביצית בשלה.
ישנו ניסיון לבחור את הזרעון התקין ביותר מבחינה מורפולוגית מתוך ההנחה שהתקינות המורפולוגית מצביעה גם על תקינות הזרעון וסיכויי ההפריה.
הוא מוזרק ישירות לתוך הציטופלזמה ורחוק מהגופיף הפולארי.
לאחר תהליך ההפריה העוברים נמצאים באינקובציה באטמוספירה המכילה פחות מחמישה אחוזים של carbon dioxide.
העוברים נבחנים בפרמטרים שונים, לרבות האם נוצר בהם pronuclei המוודא שאכן הייתה הפריה.
שלושה-חמישה ימים לאחר גדילה בתנאי מעבדה העוברים מוחזרים לרחם בתהליך הנקרא החזרת עוברים.
קודם להחזרה העוברים מדורגים מ-A ל-D לפי הופעתם ורמת הפרגמנטציה בהם.
אם ההעברה מתרחשת ביום החמישי או השישי, העוברים מוחזרים בשלב הבלסטוציסט.
ההחלטה אם להחזיר ביום השלישי או ביום החמישי תלויה במידת ההצלחה של המעבדה ושל הרופא.
בהחלטה כמה עוברים להחזיר מעורבים שני שיקולים: מצד אחד, רוצים להגדיל את הסיכוי שלפחות עובר אחד ייקלט ברחם, ומצד שני, רוצים להימנע מהיריון של מספר גדול מדי של עוברים, על הסיכונים הנובעים מכך.
מכיוון שסיכויי קליטת העוברים קטנים ככל שגיל האם גבוה יותר, ההמלצות הנוכחיות הן להחזיר מספר גדול יותר של עוברים ככל שגיל האם גבוה יותר.
המלצות הוועדה האמריקנית לפריון (ASRM) הן:
אישה מתחת לגיל 35 – החזרת שני עוברים (יש לשקול החזרת עובר אחד בלבד, אם זהו מחזור הטיפול הראשון ב-IVF, אם היה מחזור טיפול מוצלח קודם ב-IVF, או כאשר העובר במצב מצוין).
אישה בת 35–37 – החזרת בין שניים לשלושה עוברים.
אישה בת 38–40 – החזרת שלושה-ארבעה עוברים.
מעל גיל 40 – החזרת חמישה עוברים.
במצבים מסוימים, כמו טיפולי IVF קודמים שלא הצליחו או פרוגנוזה לא טובה, יש הממליצים על החזרת עוברים רבים יותר (מסלול שאינו תלוי גיל).
שיקול נוסף בהחלטה לגבי מספר העוברים המוחזרים נוגע לסיכויי ההצלחה של דילול עוברים והסכמת האם לדילול עוברים אם מספר גבוה של עוברים ייקלט.
רוב ההחזרות מתבצעות תחת הנחיית אולטראסאונד.
על המטופלת לשתות מים על מנת למלא את שלפוחית השתן, כדי "לחזק" את הרחם ולהגביר את יכולת הצפייה באולטראסאונד.
העוברים הטובים ביותר נשאבים לתוך קתטר, ולאחר שהרופא מכין את צוואר הרחם ושואב ריר צווארי, העוברים מוחדרים לתוך חלל הרחם.
הסיכוי להיריון מושפע מגיל האם, מסיבת האי-פריון, מעובי האנדומטריום ומהדירוג הממוצע של העוברים שהוכנסו.
אצל חלק מהמטופלות, בעיקר מטופלות מעל גיל 38, יש פתיחה של ה-zona pellucida (תהליך של assisted hatching) בביצית, כדי לשפר את ההשרשה.
זה לא נעשה באופן רוטיני.
לאחר שמתבצעת החזרת העוברים ניתן פרוגסטרון למשך כשבעה שבועות לצורך תמיכה לוטאלית.
הפרוגסטרון יכול להינתן בהזרקה, בג'ל ואמצעים נוספים.
סיבוכים וחסרונות הקשורים להפריה חוץ-גופית
היריון מרובה עוברים – כיום נעשה ניסיון להקטין את מספר העוברים המוכנסים לרחם כפי שצוין לעיל.
העברת עוברים רבים יותר לרחם לא בהכרח מגדילה את שיעורי ההצלחה.
אם נשארו עוברים שלא הועברו לרחם, ניתן להקפיא אותם לצורך שימוש בשלב מאוחר יותר.
נהוג לציין כי הסיכוי של השרשה מוצלחת של עובר מוקפא הוא מחצית מהסיכוי עבור עובר טרי, אולם ישנן מספר מעבדות המתארות שיעורי היריון דומים בשני המקרים.
היריון חוץ-רחמי והיריון הטרוטופי – הפריית מבחנה מגדילה פי שניים את הסיכויים להיווצרות היריון חוץ-רחמי.
היריון הטרוטופי הוא היריון המכיל עובר אחד בתוך הרחם ועובר אחד שהשתרש מחוץ לרחם.
מקרים אלה נדירים בהיריון רגיל, אך בהפריית מבחנה שיעורם מגיע לכאחוז אחד.
לידה מוקדמת ותינוקות שנולדים במשקל נמוך יותר מהממוצע – הפריית מבחנה מגדילה את הסיכויים לכך.
תסמונת גירוי יתר שחלתי – תסמונת זו מאופיינת על ידי הגדלה בשחלות, מיימת, והמו-קונסנטרציה.
הפרוגנוזה לרוב גרועה יותר אצל נשים שהרו תוך כדי היווצרות התסמונת.
מטופלות אלו הן בסיכון מוגבר להיווצרות קרישי דם.
מומים מולדים – בחלק מן המקרים דווח על סיכון מוגבר יותר למומים מולדים אצל תינוקות שנולדו בהפריית מבחנה, אך מידע זה שנוי במחלוקת.
אם בוצעה טכניקת ICSI, הסיכון למומים גנטיים הקשורים להחתמה גנטית עלול לעלות (לדוגמה, תסמונת אנגלמן או תסמונת בקווית'-ויידמן ).
טכניקות נוספות הקשורות להפריית מבחנה
תרומת ביציות – תרומת ביציות יכולה להיעשות בכמה מצבים.
מצב אחד הוא שאישה עם בעיות פריון בוחרת לתרום חלק מהביציות במסגרת תהליך הפריית המבחנה לאישה אחרת שאינה מסוגלת לייצר ביציות.
מצב אחר הוא שאישה עוברת תהליך של סופר-אובולציה למטרת תרומת ביציות בלבד.
בשני המקרים, טרם העברת הביציות או העוברים עצמם, יש לדאוג למתן אסטרוגן ופרוגסטרון לרחם האישה הקולטת, ויש להמשיך במתן אסטרוגן ופרוגסטרון למשך עשרה שבועות לפחות.
מספר העוברים המוחזרים הוא בהתאם לגיל התורמת ולא לגיל המקבלת.
העברת גמטה לחצוצרה – שיטה דומה ל-IVF, שבעבר שימשה רבות בטיפולי הפריה, אולם לאור עלייה בהצלחת הטיפול ב-IVF היא כמעט שאינה מבוצעת כיום.
אינדיקציות לביצוע GIFT כוללות כיום בעיקר מטופלים המעוניינים שההפריה תתבצע בגוף האישה ולא בתנאי מעבדה, למשל מסיבות דתיות.
במנגנון זה מתבצעת סופר-אובולציה כמו ב-IVF רגיל ונשאבות ביציות.
לאחר מכן, הזרע נאסף ועובר קפסיטציה, ואז מתבצעת לפרוסקופיה, ובמהלכה הזרעונים והביציות מעורבבים ומוכנסים לתוך קתטר.
הקתטר מכניס אותם באופן לפרוסקופי לחצוצרה, ושם מתרחשת ההפריה עצמה.
בשיטה זו דווחו כ-20–30 אחוזים שיעורי הצלחה פר מחזור.
השיטה מבוצעת בנשים שאין להן בעיה בחצוצרה וגילן אינו מבוגר, אך מכיוון שהשיטה מצריכה ביצוע הרדמה כללית ולפרוסקופיה, כמעט שאין מבצעים אותה כיום.
לאחר שהביציות נשאבות הן עוברות הפריה בתנאי מעבדה, ומייד לאחר מכן הן מוחזרות לחצוצרה כשהן בשלב הזיגוטה בטכניקה הדומה ל-GIFT (לפרוסקופיה).
כיום כמעט שלא משתמשים בטכניקה זו.
אבחון טרום-השרשה (PGD) – החל משנת 1990. בטכניקה זו ניתן לאבחן מגוון רב של מחלות לפני החזרת העובר לרחם, בטכניקות של FISH ושל PCR.
כיום ניתן להוציא תא אחד או שניים (בלסטומר) מעובר המכיל 8 תאים בלבד, ללא פגיעה בעובר.
ניתן גם לערוך ביופסיה לגופיף הפולארי הראשון או השני באותו האופן, כדי לבחון פגמים בגנים.
בדיקה זו מבוצעת להורים שהם נשאים או חולים במחלות גנטיות מסוימות, המעוניינים לוודא שהעובר אינו חולה במחלה, או במקרים שבהם קיימות הפלות חוזרות, מספר מחזורי טיפול ב-IVF שלא הצליחו וסיבות נוספות.
בעבר היה מקובל להמליץ על מנוחה לאחר החזרת עוברים, אך כיום לאחר מחקרים בתחום מקובל כי אין צורך כלל במנוחה במיטה לאחר החזרת עוברים.
כעבור שבועיים על האישה לבצע בדיקת היריון, ועד אז עליה לקחת תמיכות הורמונליות בפרוגסטרון ולעיתים גם באסטרוגן.
אך במקרה שמתבצעת החזרה של עוברים מוקפאים, תוך שימוש במחזור הטבעי של האישה, לעיתים אין צורך בתמיכות הורמונליות.
שיעור ההצלחה הוא בין 20 ל-30 אחוז עבור כל מחזור הפריה.
הגורמים המשפיעים על שיעור ההצלחה כוללים את גיל האישה, איכות הביציות ותאי הזרע, משך האי-פוריות, בריאות הרחם ומומחיות הרופאים.
בתוכניות הפריה רבות מקובל מאוד להעביר לרחם מספר גדול של עוברים כדי להגדיל את סיכויי הקליטה.
נוהל זה מגדיל את הסיכוי להיריון מרובה-עוברים, שעלול לגרום בעצמו לסיבוכים.
בכמה מדינות חל איסור על העברת יותר משני עוברים לרחם.
הקפאה היא תהליך שבו עוברים או ביציות מוקפאים לצורך שימוש בעתיד.