tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלווה סמית', אם הכלה, רצתה לראות את בתה נישאת לדוכס, וויליאם ואנדרבילט, אבי הכלה, היה מוכן לשלם עבור זכות זו נדוניה בסך 2,500,000 דולר באמצעות 50,000 מניות מהחזקותיו בחברת מסילת הרכבת של ביץ' קריק.
לזוג ניתנה הכנסה כספית שנתית נוספת בסך 100,000 דולר לשארית חייהם.
האכלוס מחדש של הארמון החל עוד בירח הדבש עצמו, כאשר הוחלפו אבני החן של המשפחה.
שטיחי קיר, ציורים ורהיטים נקנו באירופה על מנת למלא את הארמון המרוקן.
עם חזרתם מירח הדבש החל הדוכס בתהליך שיקום וקישוט נרחב של הארמון.
חדרי האירוח בצד המערבי של הסלון קושטו מחדש בפנלים בסגנון ורסאי.
העוינות הסמויה של ואנברו כלפי לואי ה-14 הועלמה כמעט לחלוטין, כיוון שפנים הארמון הפך למעין פסטיש של צידו החיצוני.
בעיה נוספת שנגרמה בתהליך הקישוט מחדש הייתה שחדרי האירוח והעבודה הועברו לקומה גבוהה יותר, ובכך ביטלו את ייחודיותם של חדרי המגורים.
האדריכל הצרפתי אשיל דושן נשכר לצורך בניית גן מים על הטרסה המערבית.
על הטרסה השנייה שמתחתיה הוקמו שתי מזרקות גדולות בסגנון ברניני, שהיו העתק של המזרקות בפיאצה נאבונה שהוצגו בפני הדוכס הראשון.
צוות העובדים שהועסק בתוך הבית הוגדל ל-40 איש וניתנו להם מדים יותר מפוארים.
הצוות שטיפל באדמות הארמון מנה כ-50 איש, מתוכם 12 שומרי קרקעות ואנשי מקצוע נוספים.
קונסואלו לא הייתה מרוצה אף על פי שהארמון זכה ליוקרה מחודשת, ובביוגרפיה שלה תיארה את בעיותיה.
ב-1906 עזבה את בעלה וכעבור 15 שנים התגרשה ממנו.
היא זכתה לראות את בנה ג'ון אלברט ויליאם הופך לדוכס העשירי ממרלבורו, ואף שלא אהבה את הארמון חזרה לבקר בו פעמים רבות.
לאחר גירושיו מקונסואלו נישא הדוכס התשיעי לחברתה האמריקנית גלדיס דיקון.
דיקון הייתה בעלת מזג אמנותי, ועל תקרת האכסדרה הצפונית עדיין קיים ציור של אחת מעיניה.
על טרסה נמוכה הוצבו פסלי ספינקס לפי מודל שיצרה ב-1930. הנישואים הללו לא היה מאושרים, ולאחר שהדוכס התשיעי מאס בהתנהגותה ורצה להמאיס עליה את החיים בארמון, הוא סגר אותו באופן זמני ושיתק את כל השירותים השונים שהיו בו.
בעקבות כך עזבה דיקון את הארמון, אך לא התגרשה מהדוכס.
הדייר הנוכחי של הארמון הוא צ'ארלס ג'יימס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השנים-עשר ממרלבורו, שירש את תואר הדוכסות לאחר מות אביו, ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, ב-16 באוקטובר 2014. בדומה לדוכסים שלפניו הוא ומשפחתו שוהים בארמון רק בחלק מימות השנה.
הארמון והגנים שמסביבו פתוחים לציבור למשך עשרה חודשים בכל שנה, והפארק פתוח בכל ימות השנה.
בארמון מתקיימים סיורים מודרכים המבוססים גם על אמצעים טכנולוגיים מודרניים.
גני המטבח הישנים משמשים כיום מבוך, כחצר משחקים וכבית גידול לפרפרים המקושר לארמון באמצעות רכבת זעירה.
בחודשי הקיץ ישנה אפשרות לסייר בחדריו האישיים של הדוכס אם הוא מאשר זאת.
באזורים המקיפים את הארמון נערכים אירועים שונים כגון תחרויות ספורט וחגיגות לכבוד חג המולד, חג הפסחא וליל כל הקדושים.
בנוסף, במקום מיוצרים בקבוקים של "המים המינרליים הטבעיים של בלנהיים", שבתהליך ייצורם נעשה שימוש במים המזינים את באר רוזמונד.
הדיירים הרבים בארמון בלנהיים הותירו בו את חותמם.
הארמון, המשמש גם אתר צילום לסרטי קולנוע במקביל להיותו בית מגורים משפחתי, נותר כאנדרטת הנצחה לדוכס הראשון, כפי שחזו ורצו אשתו והאדריכל ואנברו.
ואנברו תכנן את הארמון כך שהוא נצפה במיטבו ממרחק, תוך ניצול הפרספקטיבה המתאפשרת בזכות שטחו הנרחב של האתר - 28 דונם (7 אקרים).
חזיתות הבית עשויות להיראות מרתיעות ולוקות בגודש יתר במבט מקרוב.
מתאר הארמון הוא גוש בניינים גדול ומלבני , כשמאחורי החזית הדרומית נמצאים חדרי השרד העיקריים.
בצד המזרחי של הארמון נמצאות מערכות החדרים המהוות את יחידות המגורים של הדוכס והדוכסית, ולאורך כל הצד המערבי יש גלריה שבעבר הכילה אוסף תמונות גדול.
החלק המרכזי של הארמון מאוגף על ידי שני אגפי שירות, הנמצאים מסביב לחצרות מרובעות שאינן נראות באיור.
בחצר המזרחית נמצאים המטבח, חדר כביסה וחדרי שירותים נוספים.
החצר המערבית נמצאת ליד הקפלה, האורוות ושטח אימונים לרכיבה על סוסים.
שלושת החלקים של הארמון מקיפים את "החצר הגדולה", שתפקידה ליצור רושם רב על המבקר במקום.
עמודים רבים מקשטים את חזיתות הארמון, ומגגותיו השונים בולטים פסלים גדולים שעוצבו בסגנון בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן.
הגגות הנמוכים מקושטים גם בפסלים של פרסי ניצחונות בקרב המפוזרים באקראי ובאריה האנגלי הטורף את התרנגול הצרפתי.
שיקולי נוחות היו משניים לגודל ולרושם בבתים האנגליים הגדולים של המאה ה-18. להשגת אפקט מונומנטלי בחר ואנברו בעיצוב בארוק נוקשה, ועשה שימוש מסיבי באבני בניין גדולות כדי לשוות למבנה עוצמה ולקבל אפקטים של אור וצל כאלמנט קישוטי.
הפורטיקו המוצק והגדול שבחזית הצפונית דומה יותר לפנתיאון מאשר לכניסה לבית משפחתי.
ואנברו שאף ליישם גישה שכינה "אווירת טירה", באמצעות בניית מגדל נמוך בכל אחד מפינות החלק המרכזי של הארמון, ובראשן הוא בנה מרפסות צפייה קטנות שחלקן העליון בנוי בצורת ארובה.
שתי דרכי גישה מוליכות אל הכניסה הראשית לארמון: הראשונה היא דרך גישה ארוכה המתחילה בשערי ברזל מחושל המסמנים את תחילת החצר הגדולה, ואילו הדרך השנייה משקפת את חזונו של ואנברו ליצור לארמון דימוי של מבצר חזק ומונומנט מרשים לדוכס הראשון.
בקיר המקיף את החצר המזרחית נמצא השער המזרחי שצורתו שער ניצחון בסגנון מצרי ולא רומי, ובאמצעות בניית קירותיו בצורה מחודדת נוצרה אשליה אופטית שהוא גבוה יותר מכפי שהוא באמת.
על מנת להתמודד עם האשמות הבזבזנות שהוטחו בוואנברו הוחלט להפוך את השער הזה למגדל המים של הארמון.
דרך הקשת של השער ניתן להשקיף דרך החצר על שער נוסף בעל ממדים דומים, הנמצא מתחת למגדל השעון ודרכו ניתן להשקיף על החצר הגדולה.
באופן זה הפך ואנברו את אזורי הארמון שאוכלסו על ידי הדוכס לרבי רושם.
הצגת הדוכס כאדם רב עוצמה משתקפת גם בעיצוב הפנימי של הארמון, שחלקו נמצא על ציר אחד עם הפארק.
התכנון היה שכאשר הדוכס יסעד בסלון הגדול, הוא יהיה השיא של רצף המבנים והאלמנטים האדריכליים שנועדו לפאר אותו.
רצף מבני הניצחון והכבוד שהוקמו לזכר הדוכס מתחילים בעמוד הניצחון, המוקף בפסל של הדוכס ומתאר את ניצחונותיו השונים, ולאחר מכן הגשר הרומי הבנוי בין עצים המסודרים כמו חיילים.
קו זה ממשיך דרך הפורטיקו הגדול לתוך אולם הכניסה, שתקרתו נצבעה על ידי ג'יימס ת'ורנהיל כך שתשקף את גדולת הדוכס.
רצף המבנים נמשך באמצעות קשת ניצחון גדולה, דרך דלתות גדולות עם ידיות שיש שמעליהן תבליט של הדוכס, ומשם לסלון הצבוע, שהוא החדר המקושט ביותר בארמון.
הדוכס נהג לשבת בסלון כשגבו מופנה לפסל שיש במשקל 30 טון של יריבו לואי ה-14, שהוצב מעל הפורטיקו הדרומי.
"המלך המובס" היה אמור להשקיף על הפאר הרב שבו חי מי שהביס אותו, אך הדוכס מת לפני שהספיקו לסיים את בניית החדר.
חשיבותה של קפלת הארמון גברה לאחר מות הדוכס.
העיצוב הפנימי שונה על ידי סידני גודולפין, ידיד הדוכס ואשתו, שמיקם את המזבח הגבוה ליד הקיר המערבי בניגוד למוסכמות הדתיות של אותה תקופה, ובאופן זה גרם לכך שהאלמנטים הדומיננטיים בקפלה יהיו המצבה הגדולה והסרקופג של הדוכס.
המצבה והסרקופג הוזמנו על ידי הדוכסית מויליאם קנט ב-1730, והדוכסית הורתה כי נפילתו של מרשל טאלאר תתואר בהם.
בצוואתה הורתה הדוכסית להחזיר את ארונו של בעלה ממקום קבורתו במנזר וסטמינסטר.
קבר הדוכס הוא גם הנקודה שבה מסתיים רצף המבנים שנועדו לשבחו.
הדוכסים הבאים ונשותיהם, למעט הדוכסית השנייה, נקברו מתחת לקמרון שבקפלה.
הסידור הפנימי של החדרים נקבע לפי האטיקט שאפיין את תקופת הבנייה של הארמון.
דירות השרד לאירוח אישים רמי מעלה תוכננו כציר של חדרים בסדר יורד של חשיבות ושימוש ציבורי, ממרכז המבנה לעבר שני קצותיו, כשבמרכז החדר הראשי - הטרקלין.
בדומה לבתי מידות אחרים מאותה תקופה, שתי דירות השרד תוכננו סימטרית כתמונת מראה זו של זו, משני עברי הטרקלין המרכזי (B באיור).
טרקלין זה היה החדר הגדול והמפואר ביותר, והוא שימש חדר אוכל רשמי משותף לשתי דירות השרד.
משני צידי הטרקלין נפרשו מערכות החדרים של דירות השרד: החדר הראשון (C) היה חדר קבלת קהל לאורחים חשובים, החדר הבא (L) היה חדר מנוחה פרטי והחדר הבא (M) היה הפרטי ביותר באופיו ושימש חדר שינה לדייר שהתאכסן בדירת השרד.
אחד מהחדרים הקטנים שבין חדר השינה והחצר הפנימית שימש חדר הלבשה.
סידור זה, כאמור, משתקף כתמונת מראה גם בעברו השני של הטרקלין המרכזי (חדרים E, D ו-F בהתאמה).
דירות השרד יועדו לשימוש רק עבור האורחים החשובים ביותר, כגון הריבון הבריטי.
בצד השמאלי (מזרחי) של התוכנית ניתן לראות קבוצת חדרים דומה אך קטנה יותר משני צידיו של החדר הקשתי (O), ששימשו את הדוכס והדוכסית.
באופן זה דומה החדר הקשתי לטרקלין מבחינת חשיבותו ביחס למערכות החדרים של הדוכס והדוכסית.
ארמון בלנהיים הוא מקום הולדתו של המפורסם מבין צאצאיו של הדוכס הראשון, סר וינסטון צ'רצ'יל, שחייו ופועלו מונצחים בתערוכת קבע המוצגת בסוויטת החדרים שבה נולד (K במפה).
הארמון תוכנן כך שכל חדריו העיקריים והמשניים נמצאים בפיאנו נובילה, כך שאין גרם מדרגות גדול וכל מי שזכאי לשהות בחדרים לא יצטרך לעזוב את הפיאנו נובילה.
כיוון שבבלנהיים אין גרם מדרגות גדול, הוחלט לבנות גרם מדרגות קטן שיחבר את החצר הגדולה והפורטיקו הצפוני.
בחלק המרכזי של הארמון יש גרמי מדרגות בעלי גודל שונה, אך כולם תוכננו בקנה מידה קטן ומפואר פחות בהשוואה לארמון כולו.
ב-1716 צייר ג'יימס ת'ורנהיל את תקרת האולם הגדול, הנמצאת בגובה 20 מטרים, ותיאר בה את הדוכס הראשון כורע ברך למרגלות בריטניה ומגיש לה את המפה של קרב בלנהיים.
ת'ורנהיל היה אמור לצייר גם את קירות הטרקלין, אך מהדוכסית סרבה למחיר שנקב והטילה את המשימה על לואי לגר.
חדר זה הוא דוגמה לציור תלת-ממדי בשיטת הטעיית העין (Trompe-l'œil), שהייתה נפוצה באותה תקופה.
הצדדים השונים למלחמת הירושה הספרדית היו על סף חתימה על שלום אוטרכט, ולפיכך כל האלמנטים של הציור ייצגו את השלום המתקרב.
התקרה הכיפתית צוירה כייצוג אלגורי של השלום: ג'ון צ'רצ'יל יושב במרכבה, אוחז בידו את הברק המשונן המייצג את המלחמה, ואישה המחזיקה בידו מייצגת את השלום.
קירות החדר מתארים את אומות העולם שחתמו על ההסכם.
לגר צייר גם דיוקן עצמי ליד הכומר ג'ונס, קצין הדת של הדוכס הראשון.
בצד ימין של דלת הכניסה לדירת השרד הראשונה צייר לגר מרגלים צרפתים.
בחדר יש ארבע מסגרות דלתות המתארות שעליהן מצוירת הציצה של הדוכס כנסיך האימפריה הרומית הקדושה, אך רק אחת מתוכן נוצרה על ידי האמן גרינלינג גיבונס והשאר הועתקו במדויק על ידי עובדי הדוכסית, בעלות נמוכה משמעותית.
החדר השלישי הבולט בקומה זו הוא הספרייה (H) שתוכננה על ידי כריסטופר רן, המשתרעת על פני 55 מטרים והייתה אמורה להיות גלריית תמונות.
התקרה מורכבת בחלקה מתחתיות כיפות שת'ורנהיל היה אמור לצייר עליהן אלמלא הסתכסך עם הדוכסית.
הארמון, וחדר זה במיוחד, רוהט בחפצי אמנות יקרי ערך שהדוכס קיבל במתנה או החרים בזמן מלחמותיו.
הדוכסית הורתה להציב בספרייה פסל של המלכה אן בגודל על-אנושי, ובכן שעליו הוא ניצב לתאר את הידידות ביניהן.
בקצה הצפוני של הספרייה, בו נמצא העוגב, יש גישה אל קולונדה מוגבהת המובילה אל הקפלה של הארמון (H2).
בצד המזרחי של הקפלה יש איזון מבני בדמות מטבח עם תקרת קמרון.
המרחק של המטבח מחדר האוכל הפרטי (O) לא היה גורם בעל חשיבות בתכנון הארמון, כיוון שחום האוכל המבושל היה בעל חשיבות פחותה בהשוואה לשהייה בקרבת ריחות המטבח והמשרתים.
הארמון שוכן במרכז פארק גדול.
כשוואנברו הגיע למקום בפעם הראשונה, ב-1704, הוא הגה תוכנית בנייה גדולה שעיקרה בניית גשר גדול מעל נהר גליים החוצה את אדמות הארמון.
הוא התעלם מחוות דעתו של סר כריסטופר רן, וחילק את הביצה שנוצרה לשלושה יובלים דמויי תעלה שמעליהם התנשא גשר גדול ממדים.
אף על פי שהגשר היה בעל מידות גדולות הוא נראה לא מתאים ביחס לסביבתו, ועל כך אמר אלכסנדר פופ: .
ואנברו תכנן גם את הגן הצרפתי הגדול, שאורכו כחצי מיל ורוחבו שווה לרוחב החזית הדרומית.
בפארק נמצא עמוד הניצחון שהושלם לאחר מות הדוכס הראשון.
גובה העמוד הוא 41 מטרים, והוא נקודת ההתחלה של שדרת בוקיצות גדולה המגיעה עד הארמון ומסודרת כמו חייליו של מרלבורו בקרב בלנהיים.
ואנברו רצה לסמן באובליסק את מיקום האחוזה המלכותית שנהרסה ומקום המפגש של הנרי השני, אך לאור התנגדות הדוכסית לא ביצע את תוכניתו.
הדוכסית הקדישה את רוב זמנה להשלמת הארמון עצמו לאחר מות בעלה, ובפארק לא בוצעו עבודות כלשהן עד תחילת העסקתו של אדריכל הנוף לנסלוט בראון.
הדוכס הרביעי ממרלבורו העסיק את בראון על מנת להפוך את נוף הפארק ליותר טבעי ומרשים.
בראון הורה גם להקים סכר בנהר, ובכך יצר את האגם הגדול של הארמון.
קטע הנהר גליים שבתוך אדמות האחוזה קושט באמצעות סדרת אשדות.
רוחב האגם צומצם ליד הגשר הגדול של ואנברו, אך שלושת היובלים דמויי התעלה התמזגו לקטע דמוי נהר.
הישגו של בראון בנקודה זו היה הצפת והשקעת החלקים התחתונים של הגשר, ובכך להפחית את גובהו החריג.
בראון הורה גם לכסות בדשא את הגן הצרפתי והחצר הגדולה, שרוצפה על ידי אשיל דושן בתחילת המאה ה-20. הדוכס החמישי ממרלבורו הורה לבנות מספר מבני שטות נוספים בגן.
סר ויליאם צ'יימברס הוא שבנה ליד האגם את בית הקיץ הקטן הידוע בכינוי "המקדש של דיאנה".
ב-1908 נערכה במקום פגישה בין וינסטון צ'רצ'יל לחברתו קלמנטיין הוזייר, ואז הציע לה להינשא לו.
השניים נישאו ב-12 בספטמבר באותה שנה.
הגנים המקושטים הנמצאים בימינו בקרבת הארמון, ביחד עם הגן האיטלקי וגן המים, הם פרי תכנונם של דושן והדוכס התשיעי ממרלבורו.
ארמון אלכסנדר הוא ארמון ששימש כארמון הקיץ של קיסרי רוסיה.
הארמון ממוקם בצארסקויה סלו (כפר הצאר) בתחום העיירה פושקין, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לסנקט פטרבורג ברוסיה.
הארמון היה ארמון המגורים החביב על אחרון צארי רוסיה - הצאר ניקולאי השני ומשפחתו.
הארמון ממוקם בתוך פארק אלכסנדר, ובסמוך לארמון יקטרינה.
הארמון הוקם כארמון נופש קיסרי ביוזמת הצארינה יקטרינה הגדולה עבור נכדה האהוב (ולימים קיסר רוסיה) הצאר אלכסנדר הראשון.
הארמון הוקם לרגל נישואיו של אלכסנדר לדוכסית הגדולה ילזביטה אלכסייבנה (הנסיכה לואיז מרי אוגוסט מבאדן).
המבנה תוכנן בסגנון נאו-קלאסי על ידי האדריכל ג'קומו קברנגי ונבנה בין השנים 1792–1796.
אלכסנדר השתמש בארמון כארמון קיץ במהלך שלטונם של סבתו ואביו, הצאר פאבל הראשון אולם עם עלייתו לשלטון עבר להתגורר בארמון יקטרינה הסמוך.
לאחר עלייתו לשלטון ומעברו לארמון יקטרינה, העניק הצאר אלכסנדר הראשון את הארמון לאחיו, לימים הצאר ניקולאי הראשון כארמון קיץ.
החל מתקופה זו התפתח הנוהג כי הארמון שימש כארמון הקיץ של יורש העצר.
בין השנים 1830–1850 שופץ הארמון על פי תוכניות האדריכלים קרפוליו, תון, יפימוב ואנדרי סטאקנשניידר, בהתאם לאופנות המשתנות.
סדרת ציורים בצבעי מים מעשה ידי האו, פרמאצי ווולצקי מהשנים 1840–1860 מתארת את הפאר הרב של החדרים הרשמיים והחדרים הפרטיים של הארמון מתקופה זו.
הארמון שימש את משפחתו של ניקולאי הראשון בכל שנה מראשית האביב ועד שלהי הסתיו.
בשנת 1842 חגגו הצאר ורעייתו את חתונת הכסף שלהם בארמון בסדרה של נשפים שכללו גם תחרויות בסגנון תחרויות האבירים של ימי הביניים.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1844 נפטרה בארמון ביתו של ניקולאי, הדוכסית הגדולה אלכסנדרה.
הארמון ידוע בכך ששימש את הצאר ניקולאי השני בשנת חייו האחרונה.
הארמון היה הארמון החביב על הצאר ניקולאי השני ורעייתו אלכסנדרה מהסה.
בעקבות אירועי יום ראשון העקוב מדם במהפכת 1905 החליטה משפחת המלוכה לעזוב את ארמון החורף אשר נחשב בעיניהם כאתר מסוכן, ולהפוך את ארמון אלכסנדר למשכנם הרשמי.
לצורך זה עוצב מחדש חדר הנשפים הדו קומתי והפך לחדר האדר
ונבנה חדר עבודה חדש וכן נוספו חדרים עבור ילדיו של ניקולאי השני בקומה השנייה של המבנה.
אלכסנדרה, ואדריכלה מלצר בחרו לעצב את הארמון בסגנון אר-נובו שנחשב בקרב האצילים כעיצוב המאפיין את מעמד הביניים.
דוגמה לחדר בסגנון זה הוא החדר הסגול של אלכסנדרה.
במסגרת העיצוב מחדש חובר הארמון לרשת החשמל והותקנה בו מערכת טלפונים.
בשנת 1899 הותקנה בארמון מעלית אשר קישרה את חדר הצארינה עם חדרי ילדיה בקומה השנייה.
כמו כן הותקן בארמון חדר ראינוע.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה וראשית המהפכה הרוסית התגוררו בני משפחת המלוכה הצארית בארמון.
פייר גיליאר, מורהו של הצארייביץ' (יורש העצר) אלכסי ניקולאביץ', כתב בזכרונותיו שהמשפחה חיה בארמון בפשטות.
בני המשפחה אכלו בחדר האוכל מבלי הגשת האוכל בעזרת משרתים, ולמעט אירועים רשמיים מועטים חיו חיים פשוטים מבלי לפעול לפי כללי הטקס הפורמליים.
ב-2 במרץ 1917 ויתר ניקולאי השני על כס המלוכה, ו-13 ימים לאחר מכן שב להתגורר בארמון אלכסנדר כ"קולונל רומאנוב".
משפחת המלוכה התגוררה במספר חדרים בארמון תחת מעצר בית, כאשר משמר מונע מהם לעזוב את הארמון.
אלכסנדר קרנסקי עצמו, ראש ממשלת רוסיה, קבע את ההגבלות על המשפחה הקיסרית - בין היתר הוא דרש את בידוד המשפחה מהעולם החיצון, שמירה צמודה עליהם בהיותם בארמון או בעת טיוליהם בפארק של הארמון, ובדיקת כל המכתבים הנשלחים והיוצאים מן הארמון.
על פי הוראתו של קרנסקי, הועברה משפחת הקיסר ב-1 באוגוסט 1917 לטובולסק שבסיביר, והארמון הפך למוזיאון.
בראשית מלחמת העולם השנייה פונו מהארמון יצירות האמנות שבו והרהיטים היקרים שהיו בו מחשש לפגיעה בהם על ידי צבא גרמניה הנאצית.
הרהיטים והיצירות שנותרו בארמון הוחבאו במרתפי הארמון ונאטמו.
בתקופת מלחמת העולם שימש הארמון כמפקדה עבור הצבא הגרמני התוקף את סנקט פטרבורג, וגן הארמון הפך לבית קברות עבור חיילי ה-SS.
האוספים ההיסטוריים והרהיטים שהיו בארמון נבזזו או נהרסו.
כאשר הצבא הגרמני החל בנסיגתו, ארמונות טצארסקויה סלו הועלו באש, אולם ארמון אלכסנדר עצמו לא נשרף.
לאחר תום המלחמה שימש הארמון כמחסן עבור יצירות האמנות שהוחזרו לאזור במהלך שיפוצי הארמונות האחרים.
לאחר המלחמה שימש הארמון כבית יתומים, והילדים שהתגוררו בו גרמו נזק רב לחדרי המשפחה המלכותית בקומה השנייה של המבנה.
בעוד שארמון יקטרינה הסמוך שופץ והפך לאתר תיירות פופולרי, נותר ארמון אלכסנדר סגור לציבור.
רק בקיץ 1997 נפתחה באחד מאגפי הארמון תערוכה קבועה.
כיום מוצגים לציבור חדר קבלת הפנים, חדר העבודה של ניקולאי השני וחדר העבודה של רעייתו.
בארמון מוצגת תערוכת תלבושות של המשפחה הקיסרית וכן תערוכת כלי נשק.
בחדר העבודה המשוחזר מוצג דיוקנו של אביו של ניקולאי השני, מעשה ידי הצייר ולנטין סרוב.
עבודות השיקום והשיפוץ של הארמון לצורך השבתו לפארו מהתקופה הקיסרית ופתיחתו כמוזיאון טרם הסתיימו.
ארמון ברדק-אה סיאה (בפרסית: کاخ بردک سیاه, נהגה: בַּרְדָקֶ-י סִיאָה) הוא שמו של אתר בו שוכן ארמון עתיק, מתקופת השושלת האחמנית-פרסית.
האתר ממוקם בסמוך לעיירה בחלקו הצפוני של מחוז בושהר באיראן.
האתר נחפר בשנת 1977 על ידי ארכאולוגים איראניים, בראשות אחסן יע'מאי.
חפירות נוספות שבוצעו במקום בשנת 2005, הובילו לגילוי פסל המציג את ראשו של קיסר השושלת האחמנית דריווש הגדול (521–485 לפנה"ס) כשמשרת אוחז במעין מטרייה מאחוריו, וכן בארבע מגילות זהב מקופלות במשקל כולל של כ-3 ק"ג זהב.
הארכאולוג הראשי של החפירה טען כי ייתכן שהיו בתוך המגילות כתובות אותם הסתירו במכוון בצורה זו.
בנוסף התגלה במקום כתב יד הכתוב בשפה הניאו בבלית.
שישה מטבעות ברונזה התגלו ליד הפסל, כמו גם כמה קישוטים העשויים משנהב וכמה שברי לפיס לזולי ואבן-מתכת יחד עם ידית.
כותרות עמודי הארמון היו מקושטות בתמונות של נשרים ואריות.
הנשר היה סמל של כוח וחכמה בתקופת השושלת האחמנית.
חתיכות של כותרות העמודים, כולל עיניים, כנפיים, ניבים, וזרבוביות, התגלו במהלך החפירות.
תמונות מסוג זה ניתן לראות גם בפרספוליס.
צוות הארכאולוגים החל בחפירות תחת פיקוחו של יע'מאי, לאחר שצוות שלו הוא שגילה קודם לכן את הארמון בשנת 1977. ארמון דריווש דומה במקצת לארמון אפדנה שבפרספוליס.
ארמון בורבון הוא מקום מושבה של האספה הלאומית – הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי.
הוא ממוקם בגדה השמאלית של הסן, מול כיכר הקונקורד, בפריז, צרפת.
הארמון נבנה עבור לואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון, שהייתה בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ופילגשו המרקיזה דה מונטספן.
האדריכל האיטלקי לורנצו ג'ארדיני תכנן את הארמון ופיקח על הבנייה מ-1722 עד מותו ב-1724. האדריכל הצרפתי ז'אק גבריאל החליף אותו, והבנייה הושלמה ב-1728.
הארמון משקיף על נהר הסן, מול גני טווילרי במזרח והשאנז אליזה במערב.
בתחילה היה מורכב המבנה מחלק מרכזי ושני בניינים תואמים בצדדים.
עצים ניטעו בהדרגה וחלקות פרחים הפרידו בין החלקים.
לואי החמישה עשר, מלך צרפת קנה את המקום ב-1756 עבור הממלכה, ואז מכר אותו ללואי ז'וזף; נסיך קונדה, נכדה של הדוכסית, שהרחיב את המבנה ב-1765.
בזמן המהפכה הצרפתית הולאם ארמון בורבון והבית התחתון נפגש בארמון החל מ-1798. בהמשך, כחלק מתוכניות נפוליאון בונפרטה להפיכת פריז למונומנטלית יותר, נבנה פורטיקו בחזית המבנה הפונה לכיכר הקונקורד.
הפורטיקו משקף את חזית כנסיית המדלן הנראית מולו ברחוב רויאל.
בשנת 1800 בניין החלו ישיבות של הגוף המחוקק שכלל 300 חברים.
בתקופת הרסטורציה של שושלת בורבון, נסיך קונדה חזר מגלותו וקיבל לרשותו את הארמון.
הוא השכיר חלק גדול מן הארמון לבית הנבחרים.
הארמון נקנה בשלמותו מיורשו ב-1827, תמורת 5,250,000 פרנקים.
אז התאפשר לבית הנבחרים לבצע שיפוץ נרחב שכלל חדרים ומשרדים מתאימים יותר, סידור מחודש של המסדרונות, ומיקום הולם לספרייה.
בית הנבחרים שנבחר ב-1846 פוזר בעקבות מהפכת פברואר 1848. עם הקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה ניתנה זכות בחירה כללית לגברים, ונבחרה האספה המכוננת הלאומית ואחריה, ב-1849, גם אספה מחוקקת.
ארמון בבלסברג שוכן בפארק בבלסברג שבעיר פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג.
תכנון הארמון והגנים סביבו החל בשנת 1833 כטירה עבור הנסיך וילהלם ושימשה אותו מעל ל-50 שנה.
המבנה תוכנן בסגנון גותי אנגלי בשיתוף פעולה של האדריכל קארל פרידריך שינקל עם האדריכלים לודוויג פרזיוס ויוהאן היינריך שטראק.
בניית הטירה בוצעה בין השנים 1835–1849, נחשבת לעבודתו הטובה ביותר של שינקל, והטביעה את חותמה העיצובי על הסגנון הגותי.
הטירה מהווה עד היום מקור לחקר הסגנון הגותי ודוגמה מרכזית של הידע האדריכלי בימי הביניים.
הארמון מנוהל על ידי והוכרז בשנת 1990 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו כחלק מהאתר הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין.
ארמון בודה (בהונגרית: Budavári Palota - "ארמון טירת בודה") הוא ארמון המלוכה ההיסטורי של מלכי הונגריה.
בעבר נקרא גם הארמון המלכותי (Királyi-palota) והטירה המלכותית (Királyi Vár).
הארמון בנוי בקצה הדרומי של גבעת הטירה בבודפשט כשמצפונו שוכן אזור או רובע הטירה (Várnegyed) הידוע בסמטאותיו, בנייניו וכנסיותיו מימי הביניים, העת החדשה המוקדמת והמאה ה-19
כיום נמצאים בארמון שלושה אתרי תיירות מרכזיים: הגלריה הלאומית של הונגריה, הספרייה הלאומית על שם סצ'ני, אחת משתי הספריות הלאומיות של הונגריה, והמוזיאון לתולדות בודפשט.
הארמון הוא חלק מאתר מורשת עולמית שהוכרז בבודפשט ב-1987.
המשכן המלכותי הראשון בגבעת הטירה נבנה על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה בין השנים 1247 ו-1265 אך לא ברור אם במיקום הנוכחי של הארמון או צפונה ממנו.
החלק העתיק ביותר בארמון הנוכחי נבנה במאה ה-14 על ידי שטפן, דוכס סלאבוניה, אחיו הצעיר של לאיוש הראשון, מלך הונגריה.
מתקופה זו נותרו רק יסודות מגדל הידוע כמגדל שטפן (István-torony).
ארמונו של לאיוש נבנה בסמוך למגדל.
זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הרחיב משמעותית את הארמון וחיזק את ביצוריו והוא הפך כנראה לארמון הגותי הגדול ביותר באירופה בימי הביניים המאוחרים ובודה הייתה למרכז חשוב של האמנות הגותית.
הבנייה הסתיימה ברובה בשנות ה-20 של המאה ה-14 אם כי חלק עוד נמשך עד מותו של זיגמונד ב-1437. בשנה זו גם נזכר הארמון לראשונה בכתובים.
הבנייה נמשכה בימיו של המלך מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
הקפלה המלכותית ששרדה נבנתה כנראה בתקופה זו.
בשנותיו האחרונות החל מתיאש בבניית ארמון בסגנון הרנסאנס בצמוד למבנים הקודמים, בנייה שנמשכה בימיהם של יורשיו.
שרידים משמעותיים מתקופה זו הם הביצורים המעוגלים מדרום לארמון הנוכחי.
ב-1526 עם הכיבוש הטורקי לקח איתו הסולטאן סולימאן המפואר פסלים וספרים מהארמון, אך הבניין נשאר שלם, אף על פי שבודה נשרפה ונבזזה.
במצור נוסף של הטורקי ב-1529 נפגע הארמון קשות.
אף על פי שסופרים טורקים כתבו על יופיו של הארמון הוא שימש בתקופת הכיבוש הטורקי כקסרקטין, מחסן ואורווה.
ב-1686 במהלך מצור קשה של כוחות בית הבסבורג נחרב רוב הארמון ונותרו רק שרידים.
עדויות טוענות שפיצוץ המגדל המרכזי בו שמרו הטורקים אבק שרפה הרג 1500 אנשים ויצר גל מים אדיר בדנובה.
לאחר מכן הלך האזור ונהרס עד שב-1715 נהרס סופית הארמון.
באותה שנה נבנה במקומו ארמון קטן אך עבודות על ארמון בקנה מידה גדול החלו בימי מריה תרזה בשנת 1749. מכיוון שמריה תרזה לא תכננה להשתמש בארמון כארמון מלכותי הוא שימש במשך השנים כמגורי נזירות ומשכן לאוניברסיטה.
מסוף המאה ה-18 ועד 1848 שימש הארמון כמשכן הפלטין האוסטרי בהונגריה אך רובו המוחלט נשרף בזמן המרד ההונגרי של 1848. קריפטת הקבורה של הפלטינים בתוך הארמון היא החלק הפנימי היחיד בארמון ששרד את מלחמת העולם השנייה וקיים גם היום.
הארמון נבנה מחדש בין 1850 ל-1856 וב-1867 הוכתר בארמון פרנץ יוזף למלך הונגריה.
בין 1875 ל-1914 השקיעו ההונגרים רבות כדי שהארמון של בודה יתחרה בארמונות המפוארים של אירופה ובפרט בהופבורג של העיר היריבה וינה.
בארמון נערכה הכתרה למלך האחרון של הונגריה ב-1916.
בין השנים 1920 ל-1944 שימש כמקום מושבו של שליט הונגריה מיקלוש הורטי.
נזק כבד נגרם לארמון בזמן המצור הרוסי על בודפשט הכבושה בידי הגרמנים בסוף 1944 ותחילת 1945. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 נערכו בארמון שינויים ושיפוצים משמעותיים ביותר שחלק הרסו במתכוון חלקים עתיקים וחשובים של הארמון ששרדו את המלחמה.
בראשית המאה ה-21 משמש הארמון כמוזיאון אמנות - הגלריה ההונגרית הלאומית ומוצגות בו יצירות אמנות הונגרית מכל התקופות וכן כספרייה הלאומית של הונגריה.
ארמון ברולו (בספרדית: Palacio Barolo) הוא גורד שחקים למשרדים הממוקם בשדרת מאי 1370, בואנוס איירס, ארגנטינה.
הבניין מתנשא לגובה של 100 מטרים והוא בעל 22 קומות.
הוא תוכנן בידי האדריכל מריו פלנטי בסגנון אקלקטי ונבנה בין השנים 1923-1919. עם סיום בנייתו היה לבניין הגבוה בעיר ובדרום אמריקה כולה.
בשנת 1997 הוכרז הבניין כאתר היסטורי לאומי.
האדריכל האיטלקי מריו פלנטי הוזמן לתכנן את הבניין על ידי איש העסקים האיטלקי לואיס ברולו, שהיגר לארגנטינה בשנת 1890 ועשה את הונו מבדים סרוגים.
התכנון הבסיסי שאב השראה מהאר נובו, אר דקו והגותיקה.
הבניין תוכנן ועוצב בהתאם לקוסמולוגיה המשולשת של "הקומדיה האלוהית", המונעת על ידי ההערצה של האדריכל לדנטה אליגיירי.
קומת המרתף וקומת הכניסה מייצגות את הגיהנום, קומות 1–14 מייצגות את כור המצרף וקומות 15–22 את גן עדן.
גובהו (100 מטרים) תואם את מספר בתי השיר (קנטו) ביצירה.
המגדל בראש הבניין נראה ממונטווידאו, אורוגוואי.
בעלי הבניין תכנן להשתמש בשלוש קומות, בעוד שאר הבניין יועד להשכרה.
עם סיום בנייתו בשנת 1923 היה לבניין הגבוה בעיר ובדרום אמריקה כולה – עד שנת 1936, בה הושלמה בנייתו של בניין קוואנה.
ארמון אל-עלם הוא הארמון הטקסי של סולטאן עומאן, הממוקם במסקט, עיר הבירה של עומאן.
הארמון המקורי נבנה על ידי סולטן עומאן אבן אחמד בתחילת המאה ה-19 אך הוא נבנה מחדש כבית מלוכה בשנת 1972. אף שאין זה משכנו הקבוע של הסולטן אין כניסת מבקרים לארמון, אך למרות זאת הוא מהווה יעד תיירותי ותיירים מרבים להצטלם בחזיתו.
סמוך לארמון נמצאים שני מבצרים, מבצר אל-ג'לאלי ומבצר אל-מיראני, שנבנו על ידי האימפריה הפורטוגזית במאה ה-16. הארמון משמש בעיקר לקבלות פנים ממלכתיות כמו קבלת הפנים של מלכת הולנד ביאטריקס בעומאן בשנת 2012.
ארמון ארדשיר פאפאכאן (בפרסית: دژ اردشير پاپکان), מוכר גם בכינוי אתש-כדה (آتشکده), הוא מבצר הנמצא על מדרון ההר בו נמצא גם ארמון דוח'תר בפרובינציית פארס באיראן.
הארמון נבנה בשנת 224 לספירה על ידי המלך הסאסאני ארדשיר הראשון.
הוא ממוקם שני ק"מ מצפון לעיר העתיקה גור, היא העיר העתיקה של פירוזאבאד במחוז פארס של פרס העתיקה.
הארמון הוא חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו "הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס".
המבנה כולל שלוש כיפות, דבר שהופך אותו לגדול ומפואר יותר מן המבנה שקדם לו, ארמון דוח'תר הסמוך.
עם זאת, נראה כי המתחם נועד להציג את דמותו המלכותית של ארדשיר הראשון, ולא לשמש כמבצר למטרות הגנה.
לכן אולי עדיף לכנות את המבנה "ארמון" ולא "טירה", אף על פי שחומות ענק מקיפות אותו (החומות עבות כפליים מן החומות של ארמון דוח'תר), והוא מבנה מסוגר.
מבחינה ארכיטקטונית, נראה כי הארמון שימש כמקום למפגש חברתי שבו האורחים הוצגו בפני כס המלוכה הקיסרי.
מעניין במיוחד הוא העיצוב הארכיטקטוני שאינו תואם במדויק את העיצוב הפרתי או הסאסאני.
העיצוב הוא ייחודי לארכיטקטורה של פארס.
הארמון נבנה בקרבת אגם שמימיו מגיעים ממעיין טבעי, אולי בהקשר של אלת המים והצמיחה הפרסית, אנאהיטה.
המעיין אמור היה לספק מים לגן מלכותי, בדומה לאופן בו בנה כורש את הגן שלו בפסארגאדה.
האגם היה מחופה באריחים בצדדיו ומוקף ריצוף.
גובה האיוואן הוא 18 מטר, אף על פי שקרס חלקית.
המבנה נבנה מאבנים מקומיות ומטיט, וטיח על הקירות הפנימיים.
הסגנון של עיצוב הפנים דומה לזה של ארמון תצ'ר, שבנה דריווש הראשון בפרספוליס.
זוג ארכאולוגים צרפתיים, ג'יין ומרסל-אוגוסט דיולפואה, ביקרו באתר בסוף המאה ה-19 ותיארו אותו בספרם La Perse, la Chaldée et la Susiane.
רוברט ביירון ביקר באתר בפברואר 1934, וכתב על ביקורו בספר The Road to Oxiana.
ביירון סבר כי הארמון כולל את אב-הטיפוס של קשת הזווית.
לדעתו, מבנים כגון בזיליקת פטרוס הקדוש והטאג' מאהל לא היו קיימים ללא קשת הזווית והפנדנטיבה.
בשנת 1997, איראן הוסיפה את ארמון ארדשיר ואתרים אחרים באזור פירוזאבאד כאתרים פוטנציאליים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בסופו של דבר הוא הוכרז כחלק מאתר המורשת העולמית "הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס" ב-2018, שכולל עוד שבעה אתרים באזור.
ארמון בלוודר הוא מתחם היסטורי בווינה, אוסטריה, שנבנה כארמון קיץ לנסיך אויגן מסבויה.
הוא שוכן בלנדשטראסה, הרובע השלישי של וינה, דרום-מזרחית לאינרה שטאדט.
במתחם יש שני ארמונות בסגנון הבארוק (ארמונות בלוודר העליון והתחתון), אורנז'רי (בית חממה) ואורוות הארמון.
הארמון העליון שימש למגורים, והארמון התחתון שימש כמוזיאון.
בלוודר נבנה בתחילת המאה ה-18, בתקופה שבה הייתה בנייה רחבת היקף בווינה, בשל היותה עיר הבירה של האימפריה הרומית הקדושה ומקום מושבה של השושלת ההבסבורגית.
השגשוג בבנייה היה תוצאה של מספר מלחמות מוצלחות שניהל המפקד העליון, הנסיך אויגן מסבויה כנגד האימפריה העות'מאנית.
ב-30 בנובמבר 1697, שנה אחרי תחילת הבנייה של ארמון החורף של הנסיך אויגן, רכש הנסיך מגרש גדול מדרום לרנווג, אשר שכנה על הדרך הראשית להונגריה.
תוכניות הגן הוכנו מייד, והנסיך שכר כאדריכל ראשי את (1668–1745), אשר שימש מ-1696 כאדריכל החצר בווינה.
כשרכש הנסיך את הקרקע, לא היה השטח מפותח, והיה מקום אידיאלי לבניית גן נופי וארמון קיץ.
עם זאת, חודש לפני שרכש הנסיך את הקרקע, קנה המרשל והרוזן היינריך פרנץ מנספלד, הנסיך של פונדי ומתנגד צבאי-פוליטי לנסיך אויגן, חלקה שכנה, הזמין את הילדברנדט לבנות עליה ארמון גן, השלים את שלד הארמון ב-1704, אך נפטר בשנת 1715, בלי שסיים את ארמונו.
כדי לקנות גם חלקה זו, משכן אויגן את ארמון החורף שלו, שהיה עדיין בבניה, וקנה מגרשים סמוכים נוספים בשנות 1708, 1716–1718 כדי להרחיב את הגן בשלבים.
בניית ארמון בלוודר התחתון החלה ב-1712, והנסיך הגיש את הבקשה לפיקוח בנייה ב-5 ביולי 1713. העבודה התקדמה במהירות, והמבנה המרכזי כלל אולם עשוי שיש.
מרקנטוניו קיאריני מבולוניה החל בצביעת הקואדראטורה באולם המרכזי ב-1715. באפריל 1716 ביקר השגריר של ארצות השפלה האוסטריות בארמון בלוודר התחתון ובארמון החורף (Stadtpalais).
Belvedere 21 הוא מוזיאון לאמנות עכשווית הממוקם כחלק ממתחם ארמון בלוודר בווינה.
המבנה המקורי של המוזיאון הוקם כביתן אוסטרי עבור תערוכת Expo 58 בבריסל ולאחר מכן הועבר לוינה.
המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1962, במבנה מודרני שתוכנן על ידי האדריכל קרל שוואנצר.
במוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנים עכשוויים, ומתקיימים בו מגוון רחב של אירועים תרבותיים, כולל הרצאות, סדנאות, הקרנות סרטים וקונצרטים.
בנוסף, המוזיאון מציע תצוגות קבועות המציגות יצירות מופת של אמנות עכשווית מהאוסף הקבוע שלו.
Belvedere Orangery (האורנז'רי של בלוודר) הוא חלק מהמתחם ההיסטורי של ארמון בלוודר בווינה, והוא ממוקם בסמוך לארמון התחתון (Unteres Belvedere).
במקור, המבנה שימש כחממה לגידול עצי תפוז וצמחים אקזוטיים בעונת החורף, והוא נבנה במאה ה-18 כחלק מהעיצוב הבארוקי של הגנים.
החל מהמאה ה-20, האורנז'רי הוסב לחלל תצוגה לתערוכות אמנות.
כיום, המבנה המרשים, שמואר היטב באמצעות חלונות גדולים המאפשרים כניסת אור טבעי, משמש להצגת תערוכות מתחלפות של אמנים עכשוויים ומודרניים.
בנוסף לתערוכות, האורנז'רי מארח גם אירועים מיוחדים כגון סדנאות, הרצאות, וקונצרטים, המוסיפים גוון תרבותי וחוויתי לביקור בארמון בלוודר.
גן הארמון היה המרכיב הראשון של המתחם, ונבנה בשנת 1700 כשטח פרטי פתוח עם גן נופי מגודר לסירוגין.
עבודתו הבולטת בגן הייתה המעקה של הפסל האוסטרי ג'ובאני סטנטי , שנודע בפסליו בגן ארמון בלוודר.
בניית הגן על ידי ג'יררד הייתה בסגנון צרפתי קלאסי (גן צרפתי), עם שבילי חצץ ואלמנטי מים.
בגינת הארמון העליונה יש בריכת נוי גדולה, מדרגות ומפלסים מעוטרים בנימפות ואלות, המקשרים בין הגינה העליונה לבין הגינה התחתונה, הנמוכה ממנה ב-23 מטרים.
הגינון המקורי צימח עשב במשך השנים, ושוחזר.
בניית ארמון בלוודר העליון החלה ב-1717, כפי שעולה משני מכתבים ששלח הנסיך אויגן מבלגרד למשרתו בנדטי בקיץ 1718, המתארים את התקדמות העבודה בארמון.
הבנייה התקדמה עד כדי כך שב-2 באוקטובר 1719 יכול היה הנסיך לקבל את פני השגריר הטורקי איברהים פאשה בארמון העליון.
עיטורי הפנים החלו בשנת 1718, ובשנת 1719 הזמין הנסיך את הצייר האיטלקי פרנצ'סקו סולימנה ליצור את המזבח בקפלת הארמון ואת פרסקו התקרה בחדר הזהוב.
בשנה זו נשכר גאטנו פאנטי ליצור את ציור הקואדראטורה באולם השיש.
בשנת 1720 הופקד קרלו אינוצנזו קרלוני על יצירת הציור של פרסקו התקרה באולם השיש, שאותה ביצע בשנים 23–1721.
הבניין הושלם בשנת 1723, אך המבואה הייתה בסכנת התמוטטות עקב בעיות מבניות, ומחורף 1732 עד 1733 נאלץ הילדברנדט להתקין תקרה קמורה, הנתמכת על ידי ארבעה עמודים שעוצבו בדמות אטלס, והקנו למבואה את צורתה הסופית.
סלומון קליינר, מהנדס הנסיך הבוחר ממיינץ (מגנצא), תיעד ופירט במדויק בין השנים 1731–1740 את המצב של מתחם בלוודר.
כשנפטר הנסיך אויגן בארמון העיר שלו בווינה ב-21 באפריל 1736, לא הותיר אחריו צוואה מחייבת.
קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסמיך כיורשת את הנסיכה מריה אנה ויקטוריה מסבויה , בת אחיו הבכור של הנסיך אויגן, הנסיך לואיס תומאס מסבויה (לודוויג תומאס פון סבויה בגרמנית), והיחידה שנותרה מבית סבויה-סואסון.
ב-6 ביולי 1736 עברה הנסיכה ויקטוריה להתגורר בארמון בלוודר, שהיה ידוע באותו הזמן כ"ארמון הגנים", אך הבהירה מייד כי איננה מעוניינת בירושתה, ובכוונתה להוציא בהקדם את מתחם הארמון למכירה פומבית.
ב-15 באפריל 1738 נישאה בשלוסהוף באזור מארשפלד באוסטריה התחתית, בנוכחות משפחת המלוכה, לנסיך יוזף פון זאקסן-הילדבורגהאוזן (1702–1787) שהיה צעיר ממנה ב-19 שנים.
הנישואים לא עלו יפה, הזוג נפרד בשנת 1744, והנסיכה ויקטוריה החליטה לעזוב את וינה ולחזור לעיר מולדתה טורינו שבאיטליה.
בשנה זו, לאחר שמונה שנים, עלה בידי מריה תרזה, בתו של קרל השישי מבית הבסבורג, לרכוש את הנכס.
בני הזוג הקיסרי מריה תרזה ופרנץ הראשון, אחיינו של קרל השישי, מעולם לא נכנסו לארמון הגנים, שתואר לראשונה כבלוודר בחוזה הרכישה שלהם מנובמבר 1752. זוהרו של הארמון הנסיכותי הועם במעט על ידי הארמונות הקיסריים האחרים, ובתחילה נותרו בנייניו ללא שימוש.
מאוחר יותר יצרה מריה תרזה גלריית אבות של שושלת הבסבורג בארמון בלוודר התחתון, כפי שהיה נהוג בכל הארמונות האחרים שהשתייכו למשפחה הקיסרית.
הארמון התעורר רק פעם אחת מתרדמתו בשנת 1770, כשנערך בו נשף מסיכות ב-17 באפריל, כדי לציין את נישואי הנסיכה הקיסרית מריה אנטוניה (מארי אנטואנט) עם הדופן הצרפתי, שמאוחר יותר הוכתר כלואי השישה עשר.
על מנהל הארמון הנסיך יוהאן יוזף קוונהילר-מטש ועל אדריכל החצר ניקולאוס פקאסי הוטל לטפל בהכנות הנרחבות לנשף, שאליו הוזמנו 16,000 אורחים.
בשנת 1776 החליטו מריה תרזה ובנה, הקיסר יוזף השני, להעביר את גלריית התמונות הקיסרית מהאורוות הקיסריות, שהיו חלק מארמון הופבורג, אל ארמון בלוודר העליון, כחלק מתפיסת האבסולוטיזם הנאור, כדי להציג את האוסף הקיסרי בפני הציבור הרחב.
הגלריה נפתחה לאחר חמש שנים, והייתה לאחד המוזיאונים הציבוריים הראשונים בעולם.
שורה של ציירים מפורסמים שימשו כמנהלים הממונים על האוסף הקיסרי בארמון בלוודר העליון עד לשנת 1891, שבה הועבר האוסף למוזיאון האמנויות היפות ברינגשטראסה בווינה.
בעוד שארמון בלוודר העליון הפך לגלריית תמונות בסוף המאה ה-18, שימש ארמון בלוודר התחתון בעיקר את בני משפחת המלוכה שנמלטו מהמהפכה הצרפתית ואחריה, ובמיוחד את הנסיכה מארי תרז שרלוט, שהייתה הבת היחידה שנותרה מנישואיהם של מארי אנטואנט ולואי ה-16, ואת הארכידוכס פרדיננד.
מארי תרז התגוררה בארמון עד נישואיה עם הנסיך לואי אנטואן, דוכס אנגולם בשנת 1799. הארכידוכס פרדיננד, מושל דוכסות מילאנו עד 1796, עבר להתגורר במקום לאחר הסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, שסיים את השלב הראשון במלחמות הנפוליאוניות.
לאחר שבחוזה פרסבורג בשנת 1805 אולצה שושלת הבסבורג לוותר על חבל טירול לבוואריה, נדרש למצוא מקום חדש לאוסף הקיסרי מטירת אמברס ליד אינסברוק.
בתחילה נלקח האוסף לעיר פטרוברדין, הנמצאת מ-1748 בעיר נובי סאד בסרביה, כדי להגן עליו מביזה על ידי חיילים צרפתיים.
ב-1811 קבע הקיסר פרנץ השני כי יש להקים את האוסף בארמון בלוודר התחתון, שהתגלה בפועל כקטן מדי לאוסף.
כך הפך גם חלק זה של הארמון למוזיאון, ומשך אליו מספר ניכר של מבקרים עד קונגרס וינה (1815–1814).
בהוראת הממונה על ספריית החצר הקיסרית, מוריץ, הרוזן של דיטריכשטיין-פרוסקאו-לסלי, נוספו לאוסף אמברס בארמון בלוודר התחתון אוספי העתיקות ממצרים ומחדר העתיקות הקיסרי, משנת 1833 ואילך.
בשנת 1844 הועברו לגן פריבי תחת כיפת השמיים אבני דרך רומיות, שהיו מאוחסנות בקטקומבות של מקדש תזאוס.
ציור בצבעי מים על ידי קרל גבל הצעיר תיאר את תחילתו של ארמון בלוודר התחתון כמוזיאון, לצד המדריך התיאורי לאוסף משנת 1846 שכתב יוסף ברגמן.
מצב זה נשאר כמעט ללא שינוי עד המעבר למוזיאון האמנויות החדש ברינגשטראסה בשנים 89–1888.
אחרי העברת האוספים הקיסריים למוזיאון האמנויות, חדלו שני ארמונות בלוודר להיות מוזיאונים ציבוריים לזמן מה.
הקיסר פרנץ יוזף הראשון איפשר למלחין אנטון ברוקנר להתגורר בארמון בלוודר העליון בשנותיו האחרונות, כדי שלא יהיה עליו לעלות במדרגות במצבו.
אחרי פטירת המלחין, החליט הקיסר בשנת 1896 כי ארמון בלוודר העליון ישמש כמקום מגוריו של יורש העצר, אחיינו פרנץ פרדיננד.
הארמון שופץ בפיקוחו של האדריכל אמיל פון פרסטר, שהיה גם תת-מזכיר הקיסרות, כך שישמש למגורי פרנץ פרדיננד.
מול ארמון בלוודר העליון, נפתחה הגלריה המודרנית בארמון בלוודר התחתון ב-2 במאי 1903. מוזיאון זה היה האוסף הממלכתי הראשון באוסטריה של אמנות מודרנית, ביוזמת איגוד האמנים האוסטריים – "הזצסיון הווינאי".
המטרה הייתה להציג אמנות אוסטרית לצד מודרניזם בינלאומי, ונרכשו לגלריה יצירות עיקריות של וינסנט ואן גוך, קלוד מונה ופייר-אוגוסט רנואר.
בשנת 1911 נקרא המוזיאון "הגלריה הקיסרית המלכותית" (Kaiserlich und Königlich Staatsgalerie) אחרי שהוחלט להרחיבו מעבר לאמנות מודרנית, כדי לכלול גם יצירות מתקופות קודמות.
רצח פרנץ פרדיננד ורעייתו, פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והתמוטטותה של המלוכה ההבסבורגית בשנת 1918, סימנו את תחילתו של עידן חדש לארמון הבלוודר.
ארמון בלוודר ברפובליקה האוסטרית הראשונה והשנייה
זמן קצר אחרי תום המלחמה, פנה בנובמבר 1918 ההיסטוריון לאמנות פרנץ האברדיצל אל משרד החינוך באוסטריה וביקש כי הארמונות יישארו לגלריה הלאומית (Staatsgalerie).
בקשה זו התקבלה מייד בשנת 1919. הלאמת הארמון צוינה גם בטיוטת מסמך שכתב הנס טיטזה ב-21–1920 כדי לארגן מחדש את האוספים הקיסריים לשעבר.
בנוסף למוזיאונים הקיימים, כללה הטיוטה גם תוכניות להקמת גלריה אוסטרית וגלריה מודרנית.
במהלך הארגון מחדש ב-23–1921, נוסף מוזיאון הבארוק בארמון בלוודר התחתון לכלל האוספים של המוזיאון, והגלריה המודרנית נפתחה באורנז'רי בשנת 1929.
במלחמת העולם השנייה נפגעו הארמונות באופן משמעותי.
חלקים מאולם השיש בבלוודר העליון, ואולם הגרוטסקות בבלוודר התחתון נהרסו מפצצות.
כשהושלמה עבודת השיקום, נפתחה מחדש הגלריה האוסטרית בארמון העליון ב-4 בפברואר 1953, ומוצג בה אוסף ציורים של אמנים אוסטריים מהמאות ה-19 וה-20 כגוסטב קלימט ("הנשיקה" ), אוסקר קוקושקה ואגון שילה.
מוזיאון הבארוק נפתח בארמון התחתון, והמוזיאון לאמנות ימי הביניים באוסטריה (Museum mittelalterlicher österreichischer Kunst) נפתח באורנז'רי ב-5 בדצמבר 1953.
בלוודר התחתון והאורנז'רי הותאמו לתערוכות מיוחדות.
בשנת 2007, אחרי זכייתה בתחרות אדריכלים, עיצבה האדריכלית הווינאית סוזאן זוטל את האורנז'רי כאולם תצוגה מודרני, תוך שמירה על בד הבארוק המקורי של הבניין.
המקום נפתח במרץ 2007 בתצוגה "הנאות הגן: הגן באמנות".
חודשים ספורים לאחר מכן נפתח מחדש הבלוודר התחתון עם המופע וינה – פריז.
עיצובו מחדש של הבניין נעשה על ידי האדריכל וילפריד קון שהחזיר את הכניסה למקומה בחצר הכבוד, וחידש את קו הראייה המקורי מהשער הראשי בבלוודר התחתון דרך אולם השיש אל חזית הגן של הבלודר העליון.
חלקים מהחממות המקוריות שצורפו לאולם השיש, הוחזרו למצבם המקורי, וסיפקו מקום לחדרי התצוגה החדשים.
חדרי הבארוק המפוארים – גלריית השיש, חדר הזהב ואולם הגרוטסקות – נותרו ללא שינוי, ופתוחים לציבור הרחב.
המרחק בין בלוודר העליון לתחתון הוא גדול, ונכנסים אליהם מכניסות שונות בכתובות שונות.
הגן הבוטאני בסגנון הבארוק מעוצב בקפידה ובו מעל ל-4,000 מיני פרחים, שיחים ועצים מאזור האלפים, ומסלולי הליכה.
ארמון אלבורדה (בפורטוגזית: Palácio da Alvorada; פירושו ארמון השחר) הוא מעון המגורים הרשמי של נשיא ברזיל.
הוא ממוקם בבירה ברזיליה על חצי אי למרגלות אגם פרנואה.
המבנה עוצב על ידי אוסקר נימאייר ונבנה בשנים 1957–1958 בסגנון מודרניסטי.
המעון מהווה את מקום המגורים הרשמי של כל נשיאי ברזיל מאז ז'וסלינו קוביצ'ק.
ארמון אלבורדה היה המבנה הראשון שנבנה בבירה החדשה ברזיליה.
עבודות הבניה החלו ב-3 באפריל 1957 והמבנה הושלם ב-30 ביוני 1958. הקווים המנחים בתוכנית של נימאייר הדגישו פשטות ומודרניזם.
ב-2004 הגברת הראשונה של ברזיל מאריסה לטיצ'יה הורתה על שיפוץ מקיף של הארמון.
הפרויקט ארך כשנתיים ועלה כ-18.4 מיליון דולר.
מערכות החשמל והאוורור הוחלפו ונעשו עבודות ריצוף ותקרה.
ארמון גטצ'ינה הוא ארמון בעיר גטצ'ינה, מחוז לנינגרד, רוסיה שנבנה בשנים 1766–1781 על ידי אנטוניו רינאלדי עבור הרוזן גריגורי אורלוב, שהיה ממאהביה של יקתרינה הגדולה.
ארמון גטצ'ינה משלב ארכיטקטורה קלאסית ומאפיינים של טירה מימי הביניים עם פנים מעוטרים האופייניים לקלאסיקה הרוסית, הממוקמת על גבעה במרכז גצ'טינה הסמוכה לאגם הכסף.
ארמון גטצ'ינה הפך לאחד מבתי המגורים האהובים על המשפחה הקיסרית הרוסית ובמהלך המאה ה-19 היה אתר חשוב בפוליטיקה הרוסית.
מאז מהפכת פברואר בשנת 1917 משמש כמוזיאון ופארק ציבורי וקיבל מעמד של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1990.
בשנת 1765 רכשה יקתרינה הגדולה, קיסרית האימפריה הרוסית, מהנסיך בוריס קוראקין את אחוזת גטצ'ינה, אחוזה קטנה דרומית לבירת האימפריה, פטרבורג.
יקתרינה הציגה את האחוזה לרוזן גריגורי אורלוב, שעל פי הדיווחים ארגן את חיסולו של הצאר פיוטר השלישי שלוש שנים קודם לכן, בהפיכה שהביאה להפיכתה של יקתרינה לקיסרית.
אורלוב היה החביב על יקתרינה ואחוזת גטצ'ינה הוענקה לו כהכרת תודה על תפקידו בהפיכה.
ב-30 במאי 1766 החלה בניית ארמון חדש בסגנון אדריכלות קלאסית על גבעה ליד אגם הכסף בשטח אחוזת גטצ'ינה.
יקתרינה ואורלוב הזמינו את הארמון החדש שתוכנן על ידי אנטוניו רינאלדי, אדריכל מאיטליה שהיה פופולרי במיוחד ברוסיה באותה תקופה.
העיצוב של רינאלדי הכיל תווי אדריכלות רוסיים בשילוב עם טירה ימי-ביניימית וטירת ציד אנגלית.
הארמון אמור היה להיות מצופה באבן מיוחדת שנכרתה בכפרים הסמוכים לגצ'ינה, כולל אבן גיר פריקית שנכרתה לצורך החלק החיצוני העיקרי של הבניינים ואבן פודוסט עבור הפרוזדור והמעקה שמעל הכרכוב.
ארמון גטצ'ינה הפך לארמון הראשון בפרוורי פטרבורג, מכיוון שבדרך כלל נבנו אחוזות גדולות במרחק קצר ממרכז העיר.
הבנייה הייתה איטית, כשהמבנה העיקרי הושלם רק בסוף 1768 והעבודות על הקישוט החיצוני לא הושלמו עד 1772, כאשר עבודות הפנים התעכבו עוד בסוף שנות ה-70 של המאה ה-18. ארמון גצ'ינה הגדול הושלם לבסוף בשנת 1781, כמעט 15 שנה לאחר תחילת הבנייה ואורלוב מת רק שנתיים לאחר מכן בשנת 1783.
בעקבות מותו של אורלוב, יקתרינה הציגה את הארמון לבנה, הדוכס הגדול פאבל פטרוביץ', למרות שכבר בנתה לו בית, ארמון פאבלובסק, בפטרבורג.
במהלך השנים שקדמו לדלטונו, הגביל פטהל את תקציבו הנותר בהשקעה בבניית העיירה גטצ'ינה סביב ארמונו החדש והשתמש בניסיונו ממסעותיו ברחבי אירופה כדי להפוך אותה לארמון ועיירה למופת.
בשנות ה-90 של המאה ה-17 הרחיב פאבל ובנה מחדש חלק גדול מהארמון והזמין את וינצ'נזו ברנה ואנדריי זכארוב לשפץ את הארמון.
פנים הארמון הוחלף מחדש בסגנון ניאוקלאסי, נוספו לפארק תוספות רבות כמו גשרים, שערים וביתנים.
בשנת 1796, לאחר מות אמו, הפך פאבל לצאר פבאל הראשון והעניק לגטצ'ינה מעמד של עיר הקיסרות, ייעוד למגורים הרשמיים של שליטי רוסיה.
לאחר מותו של פאבל בשנת 1801, ארמון גטצ'ינה הועבר לבעלות אשתו מריה פיודורובנה, שבשנת 1809 ביקשה מהאדריכל אנדריי ניקיפורוביץ' וורוניכין לבצע שינויים קטנים בארמון כדי להתאים אותו לשהייה בחורף.
בשנת 1835 הותקן אות טלגרף אופטי על אחד המגדלים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, ארמון גטצ'ינה היה כעת בבעלותו של הצאר ניקולאי הראשון, שיזם עבודות שחזור משמעותיות של הארמון, במיוחד בשטחו.
רומן איוואנוביץ' קוזמין, האדריכל הראשי בחצר הקיסר, הוביל את הפרויקט במרכז הכיכר המרכזית של הארמון, הוא הגביה אותה, הוסיף מפלסי מרתף מתחתיו וקישוטו שופץ.
הבניינים הסמוכים גבהו גם הם בקומה אחת.
למרפסת נוספה חופה חדשה המשקיפה על מגרש המצעדים, שנועדה להיות מיוצרת משיש, אך בהמשך נוצרה מברזל יצוק במקום.
הבאסטיון הרעוע וקירות התמך סביב הארמון נהרסו ונבנו מחדש.
ב-1 באוגוסט 1850 הוקמה אנדרטה לצאר פאבל הראשון במגרש המצעדים.
אחר כך נבנה מאוחר יותר ארמון פריורי, ארמון מיניאטורי על שפת האגם השחור (האגם הדרומי הקטן יותר של אגם הכסף), שנבנה על פי צו של פאבל הראשון מיום 23 באוגוסט 1799.
בשנת 1854 נפתחה מסילת ברזל המחברת בין גטצ'ינה לפטרבורג, ושטחה של גטצ'ינה הורחב עם כמה כפרים בסביבה ששולבו לתחומי הסמכות עיר.
בשנה שלאחר מכן עבר ארמון גטצ'ינה לבעלותו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, שהשתמש בו כמעונו השני.
אלכסנדר בנה כפר ציד ותוספות אחרות עבור צוות הציד הקיסרי שלו, והפך את האזור מדרום לגטצ'ינה לאתר נופש בה יוכלו הוא ואורחיו ליהנות מהשממה הבלתי-מעורבבת של צפון רוסיה.
אלכסנדר השני גם ערך שיפוצים בארמון הראשי עד להתנקשותו בפטרבורג בשנת 1881. ארמון גטצ'ינה הועבר לבנו המזועזע, אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה החדש, שהומלץ לו שהוא ומשפחתו יהיו בטוחים יותר בארמון זה לעומת ארמון החורף בפטרבורג, ונודע בכינוי "מצודת האוטוקרטיה" בשל המדיניות הקשוחה של הצאר.
אלכסנדר השלישי בילה את מרבית זמנו בארמון גטצ'ינה, שם חתם על גזרות, ערך קבלות פנים דיפלומטיות, הופעות, נשפים ואירועים אחרים.
אלכסנדר השלישי הציג טכנולוגיות ומודרניזציות לארמון גטצ'ינה, כמו תנורי חימום מקורים, נורות חשמל, רשת טלפון, צנרת מים ללא הקפאה ומערכת ביוב מודרנית.
בנו, הקיסר העתידי ניקולאי השני, העביר את ילדותו בארמון גטצ'ינה, אף שהוא ומשפחתו יהפכו את צארסקויה סלו לביתם.
אמו, הקיסרית דאגמאר מריה פיודורובנה, אלמנתו של אלכסנדר השלישי, הייתה הפטרונית של העיר גטצ'ינה, הארמון והפארקים שלה.
בראשית המאה העשרים, הגברת חוסר היציבות ברוסיה הביאה למהפכת פברואר בשנת 1917 והביאה לחיסולה של משפחת הצאר ולהקמת הממשלה הזמנית בראשות אלכסנדר קרנסקי.
ארמון גצ'ינה חדל להשתייך למשפחת המלוכה והפך לרכוש מדינה, בהחלטת הממשלה החדשה ב-27 במאי 1917. את ניהול הארמון קיבלה לידיה ועדה של העיר גטצ'ינה בראשות ולנטין פלאטונוביץ' זובוב, מבקר אמנות בולט ומייסד המכון הרוסי לתולדות האמנות, שבסופו של דבר הפך את הארמון למוזיאון והפך למנהל הראשון שלו.
לאחר מהפכת אוקטובר ופרוץ מלחמת האזרחים הרוסית, שימש ארמון גטצ'ינה כמפקדה מקומית לכוחות הנאמנים לתנועה הלבנה.
אלכסנדר קרנסקי ביקר בארמון ב-27 באוקטובר 1917, כשפרצו קרבות בגטצ'ינה בין יחידות הקוזאקים של הגנרל פיוטר קרסנוב וגדודי המשמרות האדומים, אך נמנעו מלפגוע בארמון.
ב-1 בנובמבר ערכו האדומים המנצחים עצרת מחוץ לארמון בכיכר המרכזית, שם שכנע פאבל יפימוביץ' דיבנקו את יחידות הקוזאקים שהוצבו שם, שלא להתנגד לשלטונות האדומים בפטרוגראד (סנקט פטרבורג) ולהיכנע.
קרנסקי עזב את הארמון באותו לילה, כשכבשו אותו כוחות אדומים למחרת והמוזיאון נפתח לאחר מכן ב-19 במאי 1918.
ארמון גטצ'ינה היה אתר קרבות בשנת 1919, כאשר כוחות הצבא הלבן בראשות ניקולאי יודניץ' נכנסו לגטצ'ינה בניסיון לכבוש את העיר מידי הצבא האדום.
הכוחות הלבנים הובסו וחיילים אדומים שמתו בקרב נקברו במגרש המצעדים שבמתחם הארמון.
לאחר שמלחמת האזרחים הרוסית הסתיימה בניצחון סובייטי, ארמון גטצ'ינה חזר לתפקודו כמוזיאון.
יותר מ-21,000 מבקרים תועדו בשנת 1921 במוזיאון ובשנת 1926, ארמון גטצ'ינה רוקן מכל הפריטים המיותרים, כמו רהיטים, מוצרי ארד ושטיחים, שיימכרו כדי להרוויח כסף עבור המדינה הסובייטית.
זה היה הגדול מבין הארמונות-מוזיאונים בפרברי פטרוגרד ונקרא לרוב "ארמיטאז' הפרברית".
בשנת 1941, כניסת ברית המועצות למלחמת העולם השנייה בעקבות הפלישה הגרמנית הביאה לפינוי המוזיאון בארמון גטצ'ינה כדי להגן על המבנה ועל חפצי ערך מפני הפצצה אווירית.
ב-15 באוגוסט 1941 התפוצצה ליד הארמון פצצה שהוטלה על ידי הלופטוואפה ובסוף החודש הייתה העיר בהישג יד של ארטילריה גרמנית.
ב-24 באוגוסט פגזים פגעו בכיכר המרכזית וב-3 בספטמבר, פצצת אוויר גרמה נזק רב לחצר.
לא ניתן היה לבצע פינוי מלא של חפצי הערך בארמון, כאשר רק ארבעה מערכי אשלון עם המוצגים החשובים ביותר שנשלחו מזרחה ואחד נוסף נשלח ללנינגרד (פטרבורג).
הרכוש שנותר אוחסן במרתף הארמון, חלק מפסל גדול נקבר בפארק והאחרים אוחסנו באזור סגור עם שקיות חול.
ב-9 בספטמבר פונו אנשי המוזיאון שנותרו, ובאותו יום נפגע מגדל בארמון מפגז, בעוד פגז נוסף התפוצץ בפארק שליד הארמון.
ארמון גטצ'ינה נכבש לאחר מכן על ידי הוורמאכט עד ינואר 1944, אז ננטש במהלך הנסיגה הגרמנית.
הם הציתו את הארמון, הרסו את פנים הארמון ההיסטורי ובזזו את חלקי הארמון וגנבו כמה מחפצי הערך שנותרו בו.
חייל גרמני השאיר גרפיטי על קיר ועליו הכיתוב "היינו כאן.
אם איוואן יבוא, הכל יהיה ריק".
כאשר גטצ'ינה נכבשה חזרה על ידי הצבא האדום, שרידי הארמון הוקפו במבני הגנה זמניים עד שניתן היה להתחיל בעבודות שיקום בסיסיות בשנת 1948. החזרת המוזיאון לא תוכננה מכיוון שהוא נחשב כבלתי רווחי ופריטים שנשמרו מהאוספים הועברו בהוראת משרד התרבות של ברית המועצות ורוסיה לאחסון ב-24 מוזיאונים שונים ברחבי הארץ.
בשנים 1950–1959 שכן בארמון גטצ'ינה סניף של האקדמיה הימית של ברית המועצות ואחר כך מכון המחקר של האיגוד הכללי.
בשנת 1960 סולק בניין הארמון הרשימת האתרים החשובים של הרשות למונומנטים היסטוריים ותרבותיים במחוז לנינגרד, אך מעמד זה הוחזר בשנות השבעים.
בשנת 1961 יזם האדריכל מיכאיל פלוטניקוב פיתוח פרויקט לשיקום ארמון גטצ'ינה, כולל ביצוע מדידות ארכיטקטוניות וחיפוש חומרים ארכיוניים.
רישומי עיצוב פנים נערכו בקומה הראשונה והשנייה, כאשר שיקום הפנים הוצמד למצבם בשנת 1890. ארמון גטצ'ינה המשוחזר לא נועד להפוך שוב למוזיאון, אלא לשמש לצמיתות את מכון המחקר של האיגוד הכללי.
למרות המחקר, תוכניתו של פלוטניקוב לא יצאה לפועל ובסופו של דבר ובוטלה בשנת 1963.
המוזיאון נפתח בסופו של דבר בארמון לצד מכון המחקר של האיגוד הכללי ושיקום המבנה התחדש בזכות מאמציה של א.ס יולקינה, האוצרת הראשית של המוזיאון משנת 1968 – 1998. במשך 8 שנים פנתה יולקינה לפקידים ברמות שונות של הממשל כדי לסייע בשיקום, כאשר מכון המחקר ויתר על השימוש בבניין.
בשנת 1976 הוזמן מיכאיל פלוטניקוב לשקם את ארמון גטצ'ינה שוב, הוא פיתח פרויקט חדש לשיקום האולמות הראשיים (הקומה השנייה בבניין הראשי) למצבם בסוף המאה ה-18, תוך שיקום הסטוקו המקושט ועבודות ציור.
חללי הפנים הראשונים של הארמון נפתחו לציבור ב-8 במאי 1985, לרגל חגיגות 40 שנה לניצחון במלחמת העולם השנייה.
הכספים שהוקצו לשיקום הארמון היו מינימליים בעקבות הפרסטרויקה והעבודה הואטה.
בשנת 1990, ארמון גטצ'ינה והשטח שלו קיבלו מעמד של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו כחלק מהאתרים ההיסטוריים הרבים בפרברי סנקט פטרבורג.
התפרקות ברית המועצות הביא לכך שהכספים לשיקום הארמון המשיכו להיות מזעריים עד 2006, אז ממשלת רוסיה הגדילה משמעותית את הכספים המיועדים.
השיקום המלא של הארמון והפארק תוכנן להסתיים עד שנת 2012, אולם בשל הבעיות הכלכליות נדחה המימון ועבודות השיקום שוב הואטו.
ארמון גטצ'ינה הפך למקום הצילומים הפופולרי בקולנוע, במיוחד עבור דרמות תקופתיות, כולל "פאבל המסכן", "מלחמה ושלום" ו"שלושת המוסקטרים".
ארמון אַלְחַפֵרִיַה (בספרדית: Palacio de la Aljafería בערבית: قصر الجعفرية, "קסר אל-ג'עפריה") הוא ארמון מבוצר מימי הביניים שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-11 בתקופת באל-אנדלוס, כיום סרגוסה, באראגון, ספרד.
זה היה משכנה של שושלת בתקופת השליט .
הארמון משקף את ההדר שאליו הגיעה הטאיפה של סרגוסה בשיא פארה.
הוא מכיל כיום את הקורטס (הפרלמנט האזורי) של הקהילה האוטונומית של אראגון.
למבנה יש חשיבות ייחודית בכך שהוא העדות היחידה השמורה של מבנה גדול של אדריכלות אסלאמית ספרדית של תקופת הטאיפות (ממלכות אסלאמיות עצמאיות).
ארמון אלחפריה יחד עם המסגד-קתדרלה של קורדובה והאלהמברה הם שלוש הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות היספנו-מוסלמית.
בשנת 2001 נכללו המבנים המשוחזרים המקוריים של ארמון אלחפריה באתר המורשת העולמית "אדריכלות מודחאר באראגון" של ארגון אונסק"ו.
הפתרונות שאומצו בעיטורים של האלחפריה, כמו שימוש בקשתות מורכבות, הרחבת הערבסקות על פני שטח גדול, והארגון וההפשטה המתקדמת של ה בעלות אופי צמחי, השפיעו באופן מכריע על האמנות של המוראביטון והאל-מוואחידון באמנות חצי האי האיברי.
המעבר של הקישוטים לעבר מוטיבים גאומטריים יותר עומד בבסיס האמנות של השושלת הנסרית .
לאחר הכיבוש מחדש של סרגוסה בשנת 1118 על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון, הפך הארמון למקום מגוריהם של המלכים הנוצרים של ממלכת אראגון.
הארמון עבר ארגון מחדש רציף וסבל מנזקים, במיוחד כתוצאה מהמצור על העיר במלחמת חצי האי, עד שבסופו של דבר, באופן יוצא דופן למבנים היסטוריים בספרד, הוא שוחזר סופית במחצית השנייה של המאה העשרים.
הארמון נבנה מחוץ לחומותיה הרומיות של סרגוסה, במישור הסאריה (Saría).
עם ההתרחבות העירונית לאורך השנים, הוא נמצא כעת בתוך העיר.
את מרבית מבנה האלחפריה השלים בתקופת שלטונה של שושלת בטאיפה של סרגוסה, במאה ה-11.
לאחר כיבושה מחדש של סרגוסה בשנת 1118 על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון, המכונה "הלוחם", הפך ארמון האלחפריה למקום מגוריהם של מלכי אראגון הנוצרים, ולמוקד המרכזי של הפצת אמנות מודחאר באראגון.
הוא עבר ארגון מחדש רציף וסבל מנזקים, במיוחד כתוצאה מהמצור על העיר במלחמת חצי האי, עד שבסופו של דבר הוא שוחזר סופית במחצית השנייה של המאה העשרים, וכיום נמצא בו הפרלמנט של אראגון.
במקור היה הבניין מחוץ לחומות הרומיות, במישור הסאריה, במקום בו נהגו המוסלמים לערוך טקסים צבאיים, ושאותו הם כינו "אל-מוזרה", כיום השכונה "לה אלמוזרה" (La Almozara) בסרגוסה.
עם ההתפשטות העירונית לאורך השנים, הקיפה העיר את המבנה, כשסביבו הוקם גן קטן מעוצב.
המבנה העתיק ביותר של אלחפריה קרוי מגדל הטרובדור (La torre del Trovador).
המגדל קיבל כינוי זה מהמחזה הרומנטי "הטרובדור" של שנכתב ב-1836. המחזה שימש מקור ללברית של האופרה הטרובדור של ג'וזפה ורדי בשנת 1853.
המגדל הוא מבנה הגנתי, עם בסיס מרובע וחמישה מפלסים המתוארך לסוף המאה ה-9 לספירה, בתקופת שלטונו של השליט הראשון משושלת , מוחמד אל-אנקר, אשר נקרא על שמו של מוחמד הראשון , האמיר העצמאי של קורדובה.
על פי קבניירו סוביסה (Cabañero Subiza; 1998) נבנה המגדל במחצית השנייה של המאה העשירית.
בחלקו התחתון, המגדל מכיל שרידים להתחלה של קירות כבדים של בנייה באבני גזית המחוברים בטיט מאלבסטר, וממשיך כלפי מעלה בבטון פשוט מאבן גיר המכוסה בטיח, חומר פחות עבה להשגת גבהים גדולים יותר.
החלק החיצוני אינו משקף את חלוקת חמש הקומות הפנימיות ונראה כמנסרה גדולה, שפה ושם פעורים בה חרכי ירי צרים.