tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארצות הברית לחצה על הממשלה הצבאית להשיב את אריסטיד למשרתו.
ביולי 1993 הסכים המשטר הצבאי של האיטי להחזיר את אריסטיד עד 30 באוקטובר אותה שנה, אך סירב לפנות את כס השלטון.
באוקטובר, במהלך שאושר על ידי הנשיא קלינטון, על אף התנגדותו של אספין, שיגרה ארצות הברית את הנחתת "הארלן קאונטי", שעל סיפונה 200 חיילים, לבירת האיטי, פורט-או-פרנס.
בהיתקלה בהמון חמוש עוין, שבה הנחתת על עקבותיה מבלי לנסות ולבצע את משימתה, שאותה תיאר הפנטגון כניסיון לתרום להתמקצעות של צבא האיטי ולהגיש סיוע למיזמים אזרחיים.
כמה משקיפים תקפו את אספין על כך שלא נקט בעמדה תקיפה יותר בממשל נגד הפעולה שהוא התנגד לה ושלאחר מכן בוטלה אל מול פני ההתנגדות המקומית.
במהלך תקופת כהונתו של אספין כמזכיר ההגנה הייתה ארצות הברית מוטרדת מהעובדה שקוריאה הצפונית עלולה להיות בעיצומה של תוכנית פיתוח של נשק גרעיני.
הדאגה התגברה כאשר הצפון קוריאנים סירבו לאפשר פיקוח מלא על האתרים הגרעיניים שלהם.
בנובמבר 1993 דרשה קוריאה הצפונית שארצות הברית וקוריאה הדרומית יבטלו תרגיל אימונים משותף שתוכנן כתנאי מוקדם במהלך הדיונים בסוגיית הגרעין.
אספין דחה את הדרישה והכריז שארצות הברית תשעה את התוכניות לפינוי הדרגתי של כוחותיה מחצי האי הקוריאני.
באזור המפרץ הפרסי, נותרה עיראק הגורם הבעייתי.
ביוני 1993 ירו שתי ספינות של צי ארצות הברית טילי טומוהוק על בניין המטה של המודיעין העיראקי בבגדאד בתגובה לעדות על ניסיון פגיעה בנשיא ארצות הברית לשעבר, בוש, בעת ביקורו בכווית.
אספין הגדיר את ההתקפה כ"קריאת השכמה" לסדאם חוסיין.
חודשיים לאחר מכן קיבל אספין דוח על תפקוד הכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת המפרץ ב-1991, תוצר של מחקר שבוצע על ידי ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים כאשר הוא עמד בראשה.
מסקנות הדוח היו שהפיקוד המרכזי של ארצות הברית הגזים מאוד בנזק שנגרם על ידי התקיפות האוויריות לציוד הצבאי של עיראק, כמו טנקים וספינות.
היה על אספין גם לקחת בחשבון את שאלת הבעיות הרפואיות של חיילים הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהשתתפו בפעולות נגד עיראק.
הוא הכריז שבדיקה ראשונית לא חשפה קשר בין נשק כימי לבין בעיות רפואיות שדווח עליהן.
על כל פנים, הוא הקים פאנל של מומחים חיצוניים לבחון את הסוגיה לעומק.
המשבר המחמיר בבוסניה משך תשומת לב והצריך תגובה אמריקאית כלשהי.
אספין לא העדיף שימוש בכוחות קרקעיים להתערבות במלחמת האזרחים בה היו מעורבים מוסלמים בוסנים, סרבים וקרואטים, אלא סבר שהשימוש בכלי נשק מתוחכמים הוא אפשרות סבירה יותר.
בסופו של דבר החליט הממשל האמריקאי על הצנחת סיוע הומניטרי, על אף התנגדותו של אספין לכך.
כאב הראש הגדול ביותר של אספין התגלה בדמותה של סומליה.
מלחמת אזרחים התנהלה במדינה זו מאז 1991 ובה היו מעורבים שבטים רבים.
המעורבות האמריקאית הישירה החלה באוגוסט 1992 ובמסגרתה סופק מזון באמצעות רכבת אווירית ואמצעים נוספים לתושבי סומליה.
ארצות הברית שלחה 26,000 חיילים לסומליה שהצטרפו לכ-13,000 חיילים נוספים מיותר מ-20 מדינות.
כוח המשימה המאוחד (UNITAF), שפעל החל ממאי 1993, השיב את הסדר על כנו בסומליה וחילק מזון באופן נרחב.
במאי 1993 החל "מבצע סומליה 2" (UNOSOM-2) במאמץ ליצור תנאים לאפשר לסומלים לשקם את ארצם.
האו"ם הפחית את גודל הכוח שלו בסומליה לכ-4,000 ובאוגוסט אותה שנה הוסיף 400 חיילים מיחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית.
באותה עת ארצות הברית הגבירה את מאמציה הצבאיים כנגד המצביא הסומלי המוביל מוחמד פארח איידיד.
בספטמבר 1993 ביקש הגנרל פאוול את אספין לאשר בקשה של מפקד כוחות ארצות הברית בסומליה לקבל טנקים, כלי רכב משוריינים ומטוסי תקיפה לוקהיד AC-130 לסיוע לכוחותיו.
אספין דחה את הבקשה וזמן קצר לאחר מכן הרגו כוחותיו של איידיד במוגדישו 18 חיילים אמריקאים ופצעו יותר מ-75 בהתקפות שהובילו להפלתם של שני מסוקים אמריקאים ובשבייתו של אחד הטייסים .
לנוכח ביקורת נוקבת של הקונגרס, הודה אספין שלאור מה שקרה, הוא שגה, אך הצהיר שהבקשה לרכבים משוריינים הוגשה בהקשר לשליחת סיוע הומניטרי לסומליה ולא בהקשר להגנת הכוחות.
בהופעה לפני ועדה של הקונגרס בה השיב על שאלות בנוגע לאסון בסומליה, השאיר אספין רושם שלילי.
הנשיא קלינטון הגן בפומבי על אספין, אך הבהיר שהבית הלבן לא היה מעורב בהחלטה שלא לשלוח את התגבור המשוריין לסומליה.
כמה חברי קונגרס קראו לנשיא לבקש מאספין להתפטר מתפקידו.
ב-15 בדצמבר 1993 הודיע הנשיא קלינטון על התפטרותו של אספין, מסיבות אישיות.
מכל הבעיות שאספין התמודד עמן במהלך כהונתו הקצרה יחסית, סביר להניח שהתבוסה במוגדישו הייתה הסיבה, לדעתם של פרשנים רבים, שהנשיא ביקש ממנו לסיים את תפקידו.
ההשערות בתקשורת התמקדו במבוכה בסומליה ובחילוקי הדעות של אספין עם צמרת הפנטגון בנוגע להיקף הקיצוצים בתקציב ההגנה.
בעיות הבריאות שאספין התמודד עמן היו גם הן גורם לסיום כהונתו.
באחד העיתונים צוין שמגבלתו של אספין הייתה "לא התנהלותו הביטחונית הידועה ולא יכולתו להתאים את עצמו לבירוקרטיה הכבירה של הפנטגון, אלא האינסטינקט הפוליטי שלו להיות איש האמצע בסוגיות הביטחון".
אספין המשיך לשמש כמזכיר ההגנה עד 3 בפברואר 1994, אז הוחלף בויליאם פרי.
לאחר סיום כהונתו הצטרף אספין לסגל התוכנית ללימודים בינלאומיים של אוניברסיטת מרקט בוושינגטון והצטרף למועצת המנהלים צוות החשיבה של מרכז הנרי ל.
במרץ 1994 הוא היה לחבר הנציבות לתפקידים ומשימות ובמאי בחר בו הנשיא קלינטון לתפקיד יושב הראש הוועדה המייעצת לנשיא לענייני מודיעין.
במרץ 1995 הוא החל לשמש כיושב הראש של קבוצת הלימוד לתפקידים ומשימות של קהילת המודיעין.
בשנותיו האחרונות סבל אספין מבעיות בליבו עקב מום מולד (גידול יתר חיצי אסימטרי וקרדיומיופתיה היפרטרופית).
מצבו הבריאותי אילץ אותו להתאשפז עוד במהלך כהונתו כמזכיר ההגנה, אז הושתל לו קוצב לב.
מצב ליבו נעשה מורכב מאוד במאי 1995 כאשר הוא לקה בשבץ מוחי.
לס אספין נפטר ב-21 במאי 1995 בוושינגטון די.
הוא נטמן בבית העלמין ויסקונסין ממוריאל פארק שבברוקפילד.
על שמו קראה אוניברסיטת מרקט את המרכז ללימודי ממשל שלה.
לסטר "לס" האריסון היה איש עסקים ומאמן כדורסל יהודי-אמריקאי, אשר הקים את קבוצת רוצ'סטר רויאלס ואימן אותה בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1948–1955. בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NBA.
בשנת 1980 הונצח האריסון בהיכל התהילה של הכדורסל כ"תורם לכדורסל".
בשנת 1991 הוצג גם במוזיאון יד לאיש הספורט היהודי, המוכר כ"היכל התהילה של הספורטאים היהודים".
האריסון נולד וגדל ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1923 החל לשחק בקבוצה החצי-מקצוענית "רוצ'סטר סיגרמס", ובשנים הבאות שימש גם כמאמן הקבוצה.
בשנת 1944 הקים יחד עם אחיו את הקבוצה המקצוענית "רוצ'סטר רויאלס" במקומו של מועדון ה"סיגרמס", וכבר בעונתה הראשונה בליגת ה-NBL (1945/1946) זכתה בתואר האליפות.
בעונת מינה עצמו האריסון למאמן הקבוצה לקראת עונת הבכורה של הרויאלס בליגת ה-BAA, אשר בעונה העוקבת התמזגה עם ה-NBL להקמת ליגת ה-NBA.
בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על ניו יורק ניקס בסדרת הגמר, בתוצאה 4–3. השחקנים הבולטים של הרויאלס באותה תקופה היו הסנטר ארני רייזן, וצמד הגארדים בוב דייוויס ובובי וונזר.
בסיום עונת עזב את תפקיד המאמן, ונשאר הבעלים והג'נרל מנג'ר של הקבוצה עד שנת 1958, אז מכר את המועדון.
לאורך השנים היה האריסון חבר דירקטוריון בליגות ה-NBL, ה-BAA וה-NBA.
אולנרווג'ו "לנרי" קהינדה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ.
קהינדה החל את הקריירה שלו בדומיניון הוטספר, ובהמשך עבר לקווארה יונייטד.
בקיץ חתם במכבי תל אביב והצטרף לקבוצת הנוער.
בקיץ הושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית.
ב-15 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד הפועל ראשון לציון.
ב-29 בספטמבר 2013, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול מכבי יבנה שהסתיים בניצחון בתוצאה 2–4. עד לסיום העונה שיחק ב-28 משחקים וכבש שמונה שערים.
ב-18 ביולי 2014 הושאל להפועל עפולה.
במדי עפולה שיחק עונה אחת בה כבש 20 שערי ליגה ועוד ארבעה נוספים בגביע המדינה, בו הגיע עפולה לעד לחצי הגמר.
ב-13 באוגוסט 2015 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-29 באוגוסט 2015, קהינדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד מכבי חיפה.
ב-3 בפברואר 2016 חתם בהפועל עכו עד לסיום העונה.
במדי עכו כבש ארבעה שערים בעשרה משחקים, אך בסיום העונה נשרה עכו לליגה הלאומית וקהינדה עזב את הקבוצה.
ב-25 ביולי 2016 חתם בפוג'יירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
בינואר הושאל לאלאזיספור מהליגה הטורקית השנייה בכדורגל.
בעונתו הראשונה כבש שבעה שערים ב-24 משחקי ליגה ובסיום העונה היה שותף לעליה של הקבוצה לליגת העל הטורקית.
בינואר חתם בדניזליספור, בה כבש עשרה שערים ב-15 משחקים.
בקיץ חתם באינצ'ון יונייטד מליגת העל של קוריאה הדרומית.
ב-1 בפברואר 2021 חזר לטורקיה וחתם באומרנייספור.
בנובמבר חזר לישראל וחתם בהפועל נוף הגליל לה סייע באותה עונה להישאר בליגה הלאומית במחזור האחרון דרך משחקי המבחן שסיים כמלך שערי הקבוצה עם 11 שערים.
לסלי סמואל גרינברג הוא פסיכולוג קנדי יליד יוהנסבורג, דרום אפריקה, ואחד ממפתחי הטיפול ממוקד הרגש.
הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת יורק בטורונטו, וגם מנהל המרפאה לטיפול ממוקד רגש בטורונטו.
מחקריו מתייחסים לשאלות הנוגעות לאמפתיה, תהליך פסיכותרפיה, הברית הטיפולית ורגש בתפקוד האדם.
גרינברג למד הנדסה ועבד כמהנדס לפני שעשה את הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה באוניברסיטת יורק בשנת 1975. עם המנחה שלו לורה נורת 'רייס, שלמדה אצל קרל רוג'רס באוניברסיטת שיקגו, הוא החל לבצע מחקר בפסיכותרפיה, בניסיון ליצור מודל מתמטי של אינטראקציות בין מטפל למטופל בשימוש בטכניקות של ניתוח משימות.
הוא הושפע גם בתחילת הקריירה שלו מהמודל הקונסטרוקטיביסטי של חואן פסקואל-לאון.
תפקידו האקדמי הראשון היה באוניברסיטת קולומביה הבריטית בפסיכולוגיית הייעוץ, והוא סיים לימודי חינוך במכון לחקר הנפש בקליפורניה בשנת 1981. בתחילה הוכשר בגישת טיפול מרוכזת לקוח, לאחר מכן הוא אימן בטיפול בגשטאלט ובמשך השנים נחשף לגישות רבות אחרות הכוללות טיפול מערכתי- אינטראקטיבי, פסיכודינאמי וקוגניטיבי.
הוא שב לאוניברסיטת יורק בשנת 1986 כפרופסור לפסיכולוגיה.
מתוך הכרות עם שיטות אלה ובשיתוף תפיסות מתאוריית ההתקשרות ייסד יחד עם סו ג'ונסון את הטיפול הזוגי ממוקד הרגש.
גרינברג פרסם מאמרים רבים והיה שותף לכתיבת הספרים העיקריים בנושא גישות ממוקדות רגש לפסיכותרפיה.
רומר לסלי "לס" בראונלי הוא איש ממשל וקצין צבא אמריקאי לשעבר, שכיהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית מנובמבר 2001 ועד דצמבר 2004, ובתוך זאת כמזכיר הצבא בפועל ממאי 2003 ועד נובמבר 2004.
לס בראונלי נולד בפמפה, טקסס.
ב-1962 הוא הוצב כלוטננט בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית באמצעות תוכנית האימונים לקציני מילואים שבאוניברסיטת ויומינג.
הוא סיים קורס של יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית ואת הקורס המתקדם לקציני חיל רגלים ואת הקולג' לפיקוד ומטה של הצבא.
הוא גם בוגר קורס צניחה ומכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
בראונלי שירת בשני סבבים בווייטנאם.
בארבע השנים וחצי האחרונות שלו בשירות הוא שירת בפנטגון, מתוכם הוא שירת שנתיים וחצי הוא שירת כראש המטה הצבאי של תת-מזכיר הצבא, ג'יימס אמברוז.
במהלך שירותו הצבאי עוטר בראונלי בכוכב הכסף עם עיטור ענף עץ אלון, כוכב הארד עם שני עיטורי עץ אלון ובלב הארגמן.
הוא השתחרר משירותו ב-1984 בדרגת קולונל.
בראונלי מחזיק בתואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים מאוניברסיטת אלבמה.
החל מינואר 1987 שימש בראונלי כראש צוות הרפובליקנים בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, הן תחת הסנאטור סטרום ת'ורמונד והן תחת הסנאטור ג'ון וורנר.
במרץ 1996 הוא מונה כראש צוות הוועדה על ידי יושב הראש שלה ת'ורמונד ושימש בתפקיד זה עד למינויו למחלקת הצבא.
במסגרת תפקידיו אלו הוא היה אחראי על התוכניות של הצבא ושל חיל הנחתים, על הכוחות המיוחדים ועל המלחמה בנגע הסמים בכוחות המזוינים.
בנוסף, כסגן מנהל הצוות של הוועדה הוא היה מעורב באופן משמעותי בתוכניות ובמדיניות הקשורים להגנהה מפני טילים בליסטיים, התרעה אסטרטגית, אסטרטגיה ימית, בניית ספינות ומערכות נשק.
בנובמבר 2001 מונה בראונלי על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש כתת-מזכיר הצבא.
החל ממאי 2003 ועד נובמבר 2004 הוא כיהן גם כמזכיר הצבא בפועל.
כתת-המזכיר הוא סייע למזכיר הצבא למלא את משימות הגיוס, ארגון, אספקה, הצטיידות, אימונים וניוד של צבא ארצות הברית, לצד ניהול תקציב שנתי של 98.5 מיליארד דולר ו-1.3 מיליון איש בשירות פעיל, אנשי המשמר הלאומי, כוחות המילואים וכוח אדם אזרחי.
בדצמבר 2004 הוא התפטר מתפקידו.
לסלי ג'יימס "לס" קלארק היה אנימטור ובמאי אמריקאי באולפני ההנפשה של וולט דיסני, אשר מוכר כאחד מתשעת הזקנים של דיסני.
הוא היחיד שעבד על מקורותיו של מיקי מאוס יחד עם אב אייוורקס.
קלארק נולד בשנת 1907 באוגדן, כאשר הוא אח בכור לאחד עשר אחים.
עד שנת 1910 המשפחה התגוררה בסולט לייק סיטי, ובשנת 1920 התגוררה בטווין פולס.
בשנת 1930 המשפחה גרה בלוס אנג'לס, שם למד קלארק בתיכון ונציה.
במהלך לימודיו בתיכון הוא עבד בחנות גלידה ליד אולפני וולט דיסני בהוליווד, אליה היו מגיעים הרבה וולט דיסני ואחיו הגדול רוי דיסני.
פעמים רבות שאכלו שם, וולט החמיא לקלארק על עבודת הכיתוב שלו בתפריטים במסעדה, דבר שבסופו של דבר גרם לקלארק לבקש לעבוד באולפנים.
"[וולט דיסני] אמר 'תביא כמה מהציורים שלך ונראה איך הם נראים'.
אז העתקתי כמה קריקטורות והראיתי אותן לוולט.
הוא אמר שיש לי קו טוב, ולמה שאני לא אבוא לעבוד ביום שני."
קלארק החל לעבוד באולפנים בשנת 1927, כאשר בהתחלה עבד כמפעיל מצלמות וצובע דיו על ההנפשות.
בהמשך הוא עבד בהדרכתו של אב אייוורקס, ובמהלך פיתוח דמותו של מיקי מאוס הועלה לדרגת אינבינר, דרכה עבד על סצנות עבור הסרט הקצר "ספינת הקיטור וילי", בו מיקי מאוס מופיע לראשונה באופן רשמי לאחר הקרנות ניסיון בכיכובו.
מאז הוא החל לעבוד כאנימטור, כאשר הוא הנפיש סצנות בסרט הקצר "ריקוד השלדים" מתוך סדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
לאחר שאב אייוורקס עזב את האולפנים, קלארק עבד כמנווט מוביל בדמותו של מיקי מאוס.
קלארק לקח חלק בהנפשת הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", כאשר הוא היה אחראי על שבעת הגמדים, בפרט על הסצנה בה הם רוקדים עם שלגיה כל אחד בנפרד.
מאז הוא המשיך להיות אחראי על הנפשת דמויות, ביניהן פינוקיו מהסרט "פינוקיו", סינדרלה מהסרט "סינדרלה", עליסה מהסרט "עליסה בארץ הפלאות" וטינקרבל מהסרט "פיטר פן".
הוא גם עבד על בימוי סרטים קצרים מונפשים רבים, ביניהם "דונלד בארץ המתמטיקסם".
במהלך עבודתו באולפנים, קלארק השתתף במספר שיעורי אומנות כדי לשפר את עבודותיו.
הוא היה ידוע ביכולתו לתזמן הנפשות לקטעים מוזיקליים, וכמו כן ביכולתו להעביר רגש בעבודותיו.
קלארק עזב את החברה לאחר שעבד בה 48 שנים.
ב-12 בספטמבר 1979, בגיל 71, קלארק נפטר מסרטן בסנטה ברברה.
לאחר מותו הוא הוכר כ"אגדת דיסני" יחד עם תשעת הזקנים של דיסני ואב אייוורקס בשנת 1989, ובשנת 1992 הוא קיבל את פרס וינזור מקיי.
לנשום הוא סינגל של הזמרים אליעד נחום ושמעון בוסקילה, שיצא לאור ב-27 בנובמבר 2016, כסינגל הראשון מאלבומו השלישי של נחום, "תמיד חלמתי".
השיר נכתב והולחן על ידי נחום, בשיתוף הפזמונאי יוסי גיספן, והופק על ידי נועם עקרבי, שהפיק גם את אלבומיו הקודמים של נחום, "אור" ו"סימן".
על שיתוף הפעולה בין השניים, אמר בוסקילה: "החיבור המוזיקלי והאישי בינינו היה מידי", ונחום תיאר את שיתוף הפעולה כ"ללא ספק אחד מנקודות השיא שלי כמוזיקאי".
השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו מלודיה אתנית ועיבוד מוזיקלי אלקטרוני.
השיר הצליח להגיע היישר אל המקום הראשון במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, כאשר הצליח לצבור כ-184 השמעות בתחנות הרדיו בישראל, וצעד במצעד כ-15 שבועות, מתוכם שבעה בצמרת המצעד.
גם במצעד השבועי של רשת ג' ובמצעד הרשמי של גלגלצ, הצליח השיר להגיע למקום הראשון.
גם במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים זכה השיר להצלחה, כאשר הגיע למקום ה-29 במצעד השנתי של רשת ג', ל-39 במצעד השנתי של גלגלצ, לרביעי במצעד ההשמעות השנתי של מדיה פורסט, ולשביעי במצעד ההשמעות השנתי של אקו"ם.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-3.1 מיליון צפיות ביוטיוב.
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת באתרו "יוסמיוסיק", בה כתב: "העיבוד האלקטרוני הכמו-אתני, המנגינה הקליטה מובילים את השיר לרשימות השידור הבטוחות.
מסוג השירים שעולה איתך לכביש הראשי על ערוץ הרדיו הידידותי.
לא חם מאוד, לא קר.
נעים, זורם, מזדמזם על נקלה.
מה שמייחד – שירת הנשמה של שמעון בוסקילה.
כשהוא מסלסל, אתה תאמין גם לטקסט המורכב מרשימת מצרכים למכולת.
הוא לא זקוק לאליעד נחום.
זה נשמע יותר דואט קידום מכירות של השניים".
לסביאן בר הוא בית עסק לממכר משקאות חריפים שמשרת אך ורק נשים לסביות.
אף על פי שפעמים תכופות ישנו דמיון בין בית עסק זה לגיי בר, ההיסטוריה שלהם שונה אחד מהשני.
בעוד שמבחינה היסטורית, מנעו מנשים להופיע בשטחים ציבוריים המקדמים צריכת אלכוהול, נוכחות השתייה של נשים עלתה בשנות ה-20 של המאה ה-20. Mona's 440 Club נפתח ב-1936 בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית, והיה הלסביאן בר הראשון בארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, הייתה עלייה במספר הלסביאן בר.
הזדהות לסבית והומואים ותרבות הברים התרחבה באופן משמעותי לאחר העיור במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם עליית התנועה לשחרור הגייז וההזדהות ההולכת וגוברת עם הזהות "לסבית", הלסביאן בר גדלו באופן משמעותי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, לאחר עליית הפמיניזם הלסבי, והברים נהיו למרחבים חשובים של פעילות הקהילה.
היו עבודות משטרה כנגד מקומות הלסביאן בר.
חלק מבעלי הברים התאגדו יחד בשביל להשיב מלחמה כנגד זה, ולאסוף כספים בשביל להגן על אנשים שנעצרו בפשיטות של המשטרה.
שוטרים סמויים ושוטרים מחוץ לתפקיד הטילו אימה על מקומות אלו מאז הקמתם.
המשטרה יכלה להטריד ולסגור עסקים אלו בגין התכנסות פומבית במקום בו הוגש אלכוהול, ריקודים עם מישהו שאינו מהמגדר האחר, או אי-הצגת תעודת זהות.
לעיתים קרובות, בעלי הבית של הלסביאן בר היו גברים, וזאת בשביל המטרה להשיג רישיונות למכור משקאות אלכהוליים ולהיות ביחסים טובים עם המשטרה והמאפיות.
לעיתים קרובות, בעלי הברים שיחדו את המשטרה בשביל לקבל אזהרות רגע לפני תחילת הפשיטות.
כסוג של הגנה, ברים מסוימים כיסו את חלוניהם, הורידו את שלטי הזהות, או שאפשרו להיכנס רק דרך הדלת האחורית.
מספר בעלי הברים ניסו מודלים מבוססי חברות, מה שהגביר את הביטחון, אך היה גם לא כולל.
בנוסף לשתיית אלכוהול, בלסביאן בר היו כלולים גם ריקודים ומשחקי ביליארד.
ברים אלו נסגרו מפני שזה לא תמיד היה עסק רווחי או משתלם.
חלקים מההיסטוריה הולכים לאיבוד מאחר ש-"הלסביאן בר השכונתי" לא היה מסוגל יותר לשלם דמי שכירות, והתמיכה בהם ירדה בגלל הג'נטריפיקציה.
לעומת זאת, הגיי ברים נמשכו מאחר שלגברים הומוסקסואליים יש יותר הון כלכלי מאשר לנשים לסביות.
סיבה נוספת להופעה פחותה של לסביאן בר היא עליית תרבות ההיכרויות באינטרנט.
מאחר שנשים לסביות נוטות יותר להיות מטפלות ראשוניות בילדים מאשר גברים הומוסקסואליים, חיי הלילה הלסבית פוחתים.
לצד העלייה בתרבות הלהט"ב, השימוש במונח "קוויר" להזדהות עצמית במקום "לסבית", גדל בקרב צעירים רבים בקהילה הלסבית.
לס קורטס (הגייה קטלאנית: [ləs ˈkoɾts]) הוא אחד מעשרת מחוזות ברצלונה, ספרד מאז 1984. המחוז נקרא גם מחוז מס' 4. הוא נוצר בשנת 1897 מתוך שתי עיריות לשעבר: לס קורטס דה סאריה וחלקים מסוימים של סאריה (שאריתם הפך למחוז הנוכחי של סאריה-סאנט ג'רבאזי).
היו בו 82,588 תושבים במפקד האוכלוסין של 2005, מה שהופך אותו למחוז הפחות מאוכלס בעיר.
הוא ממוקם בחלק המערבי של העיר, ליד שלושה מחוזות נוספים של ברצלונה: סאריה-סאנט ג'רבאזי, אישמפלה וסאנטס-מונז'ואיק, ושתי עיריות של אזור המטרופולין של ברצלונה: הוספיטלט דה לוברגאט ואספלוגס דה לוברגאט.
השם לא נגזר מחצרות או בתי משפט (courts), אלא התפתח מהמילה הלטינית, cohortes, שפירושה "בתים כפריים", כהתייחסות למאסיה ולווילות הרומיות המקומיות שעמדו שם לפני תחילת תהליך העיור של האזור במאה ה-20.
מחוז לס קורטס מחולק לשכונות הבאות:
לסלי דוסון ג'וניור , המוכר בשם הבמה לס דוסון (Les Dawson), היה קומיקאי, שחקן, סופר ומנחה אנגלי, הזכור בעיקר בזכות בדיחות ההומור היבש, דמותו המסורבלת והבדיחות על חמותו ואשתו.
לס דוסון נולד בקוליהרסט , מנצ'סטר, ב-2 בפברואר 1931, כבן היחיד של לסלי דוסון סניור וג'וליה נולאן, שהייתה ממוצא אירי.
עבודתו הראשונה הייתה במחלקת החבילות של The Co-operative Group במנצ'סטר.
הוא עבד זמן קצר כעיתונאי ב-The Bolton News .
בראשית חייו, דוסון כתב שירה, ושמר אותה בסוד.
בסרט תיעודי של ה-BBC, הוא דיבר על אהבתו לדמויות קנוניות בספרות האנגלית, במיוחד של הסופר הבריטי, צ'ארלס לם.
כמו כן, בדצמבר 1956, הופיע דוסון, בתור השופט וינרייט וקרטר, ב-Witness for the Prosecution .
באוטוביוגרפיה של דוסון, דוסון טען כי החל לבדר כאשר עבד כפסנתרן בבית בושת בפריז.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה היה בתוכנית הכישרונות הבריטית, Opportunity Knocks ב-1967.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, דוסון שידר בתוכנית הרדיו של ה-BBC Radio 2, Listen to Les.
כמו כן, דוסון הופיע רבות בטלוויזיה הבריטית, בין היתר בתוכניות הטלוויזיה Fast Friends , Sez Les ,
ב-1987, הנחה את הספיישל הטלוויזיוני למטרות צדקה של הנסיך אדוארד, The Grand Knockout Tournament .
לאחר שריצ'רד וילסון ויתר על תפקידו בסיטקום הבריטי, רגל אחת בקבר , יוצר התוכנית, דייוויד רנוויק , שקל לתת את התפקיד לדוסון.
תפקיד זה לא הוצע לדוסון לאחר שווילסון שינה את דעתו.
ב-1991, הופיע דוסון בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה Performance , בתפקיד של אכלן כפייתי בן 100 בבואנוס איירס.
דוסון הופיע ב-This Is Your Life פעמיים: בדצמבר 1971 ובדצמבר 1992. הופעתו האחרונה של דוסון בטלוויזיה הבריטית הייתה ב-Surprise Surprise , כאשר שר ביצוע קומי ל-"I Got You Babe" עם אישה מהקהל שרצתה לשיר איתו.
הפרק שודר זמן קצר לאחר מותו.
דוסון היה מעשן ושותה אלכוהול באופן קבוע.
כשהוא לא עובד, הוא היה מרבה לשתות וויסקי ולעשן 50 סיגריות ביום.
דוסון זכה במסדר הגדול של חולדות המים ב-1985.
דוסון הופיע, ביחד עם רוי ברקלו , כצמד דראג קומדי, סיסי ועדה .
דוסון היה נשוי לאשתו הראשונה, מרגרט, מ-25 ביוני 1960 ועד מותה ב-15 באפריל 1986 מסרטן.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ולי, פמלה וסטיוארט.
דוסון כמעט מת בפברואר 1985 מסיבוכים של אלח דם באזור בלוטת הערמונית.
ב-3 בספטמבר 1988, הוא לקה בהתקף לב בבלקפול, שלאחריו בילה תשעה ימים בבית החולים.
הוא התחתן עם אשתו השנייה, טרייסי רופר, ב-6 במאי 1989. לזוג נולדה בת, שרלוט, ב-3 באוקטובר 1992.
הוא מת ב-10 ביוני 1993, בגיל 62, מהתקף לב בבית החולים סיינט ג'וזף במנצ'סטר.
ב-23 באוקטובר 2008, כ-15 שנה לאחר מותו, הוצב פסל מארד לזכרו, שנוצר על ידי גרהם טרייסי, ליד המזח בלית'ם סיינט אנס .
בתוכנית הטלוויזיה הבריטית, Comedians' Comedian, ששודרה בערוץ 4 הבריטי ב-1 בינואר 2005, דוסון הופיע במקום ה-37 ברשימת 50 הקומיקאים המובילים בכל הזמנים.
ב-BBC Two שודרה רטרוספקטיבה על חייו של דוסון, The Many Faces of Les Dawson, רטרוספקטיבה, בערב חג המולד 2011.
התוכנית הציגה את לס דוסון, באמצעות טכניקת הרוח של פפר , לאחר שהיה צפוי להתארח בתוכנית ב-1993, כשבועיים אחרי מותו.
בין הקהל היו גם אלמנתו של דוסון, טרייסי, ובתו, שרלוט.
הכותרת השתנתה להוצאת כריכה רכה.
לנשק את ג'סיקה שטיין הוא סרט קומדיה רומנטית עצמאית אמריקאית משנת 2001, שנכתבה והופקה בשיתוף כוכבות הסרט, ג'ניפר וסטפלדט והתר יורגנסן.
הסרט בבימויו של צ'ארלס הרמן-וורמפלד.
הסרט מבוסס על סצנה ממחזה אוף ברודוויי משנת 1997 מאת וסטפלדט ויורגנסן בשם Lipschtick.
ב-1997 וסטפלדט כתבה ושיחקה יחד עם הת'ר יורגנסן במחזה אוף ברודוויי המבוסס על סדרת מערכונים בשם Lipschtick: The Story of Two Women Seeking The Perfect Shade.
המחזה משך את תשומת לבם של אולפני הוליווד הגדולים.
ג'סיקה שטיין (ג'ניפר וסטפלדט) בת ה-28 עובדת כעורכת בעיתון ניו יורקי.
היא בחורה מושכת, אבל קצת נוירוטית ויהודיה.
אחיה דן זה עתה התארס, חברתה הטובה ג'ואן עומדת להקים משפחה, ואמה ג'ודי חוששת שג'סיקה תסיים את חייה לבד.
לאחר שעברה כמה בליינד - דייטים איומים בחיפוש אחר האדם הנכון, ג'סיקה רואה מודעה אישית מעניינת הכוללת את הציטוט האהוב עליה על מערכות יחסים מאת רילקה.
ג'סיקה מגלה שזה נמצא במדור "נשים מחפשות נשים" של העיתון.
המודעה פורסמה על ידי הלן קופר (התר יורגנסן), שעובדת בגלריה לאמנות.
לא מרוצה ממין שאינו מספק עם גברים, הלן מחפשת לנסות משהו אחר ומחליטה להתנסות בהיכרויות עם נשים בעידוד חבריה ההומוסקסואלים.
ג'סיקה משיבה למודעה, אבל היא חוששת כשהיא פוגשת את הלן, ואז מתנצלת ויוצאת.
הלן רודפת אחריה ומשכנעת אותה להישאר למשקה אחד.
השתיים מגלות שהן מסתדרות מצוין ויש להן הרבה במשותף; במהלך ארוחת הערב הלן מאתגרת את ההנחות של ג'סיקה לגבי מה ישמח אותה ומנשקת אותה בלהט לילה טוב.
ג'סיקה והלן מתחילות לצאת ולהתמזמז בצורה מביכה על הספה של הלן לאחר מכן.
ג'סיקה המתוחה בדרך כלל הופכת בהדרגה לשמחה, בטוחה וחסרת דאגות יותר; זה מורגש במקום העבודה שלה ומושך את תשומת הלב של הבוס שלה, ג'וש (סקוט כהן).
ג'סיקה אומרת בהתחמקות שהיא לא מצאה חבר.
הלן, בינתיים, מתאהבת בג'סיקה ומתוסכלת מכך שהיחסים ביניהן לא מתקדמים מהר יותר.
ג'ודי, אמה של ג'סיקה, מזמינה את ג'סיקה והלן לארוחת ערב בבית הנופש שלהם, שם היא מנסה לשדך לכל אחת מהן מנהל מחשבים ואת ג'וש, הבוס של ג'סיקה.
סופת רעמים גורמת להלן לישון במיטה הישנה של ג'סיקה, שם היא וג'סיקה מקיימות יחסי מין בפעם הראשונה.
שתיהן מאושרות יחד, אבל ג'סיקה נשארת סגורה לגבי מערכת היחסים החדשה שלה, ומסרבת להביא את הלן בתור הדייט שלה לחתונה של דן מחשש מה אחרים יחשבו.
הרוסה, הלן אומרת שהיא לא יכולה לקבל את ההתייחסות אליה כאל סוד מביש, ומנתקת את מערכת היחסים ביניהם בבכי.
כשהחתונה של דן, אחיה של ג'סיקה, מתקרבת, היא שוקעת בדיכאון עמוק והולכת לראות את ג'ודי, שאומרת לה שהיא פרפקציוניסטית שתמיד עוזבת דברים אם הם לא מושלמים, גם אם הם משמחים אותה.
ג'ודי נושמת עמוק ואומרת שג'סיקה לא צריכה לתת לזה להרוס את סיכוייה לאושר עם הלן, שנראית כמו "ילדה מקסימה".
כשהיא מבינה שאמה קיבלה את המיניות שלה, ג'סיקה פורצת בדמעות של שמחה.
ג'סיקה מתנצלת בפני הלן ומזמינה אותה להיות הדייט שלה לחתונה של דן.
הלן היא להיט באירוע ומתקבלת בחום למשפחה.
ג'וש, בינתיים, הבין שהוא מאוהב בג'סיקה כבר זמן מה, ומשתף אותה ברגשותיו אחרי המסיבה.
ג'סיקה מסבירה במבוכה אך בתקיפות שהיא במערכת יחסים עם הלן ועוזבת איתה, ומשאירה את ג'וש פעור פה.
כמה חודשים לאחר מכן, ג'סיקה והלן גרים יחד בדירתה של הלן, שם הקשר המיני ביניהן מתחיל לדעוך.
הלן מבינה שג'סיקה רואה בה חברה הכי טובה ושותפה לדירה יותר מאשר מאהבת, ואומרת שהיא צריכה יותר ממה שג'סיקה מסוגלת לתת.
מתלקחת מריבה בה ג'סיקה מפצירת בהלן לקבל את מערכת היחסים שלהם כפי שהיא, אבל הלן נשארת איתנה לצורך שלה בבן זוג שיספק אותה מבחינה מינית, והשתיים נפרדות סופית.
מספר חודשים לאחר מכן, הלן חיה באושר עם אישה אחרת.
ג'סיקה היא גרסה רגועה ומרוצה יותר של האני הקודם שלה, לאחר שלקחה את הדברים החיוביים שלמדה מהתקופה שלה עם הלן ויישמה אותם בחייה.
היא תולה מודעות בחנות ספרים ומחפשת שותף חדש לדירה, מתגעגעת לעניין הפלרטטני של בעל החנות האטרקטיבית.
היא מזהה את ג'וש בין מדפי הספרים, אותו לא ראתה מאז שעזבה את העיתון כדי להתמקד בציור שלה.
יש ביניהם מפגש ידידותי, והיא מספרת לו שהלן זרקה אותה, וזה היה קשה, אבל בסופו של דבר הפך אותה לאדם טוב יותר.
היא נותנת לג'וש פלייר עם האימייל שלה עליו.
מאוחר יותר, ג'סיקה נפגשת עם הלן - שתי הנשים כעת חברות טובות - ומספרת לה בשמחה שהיא יוצאת לדייט עם ג'וש.
ג'ניפר וסטפלדט - ג'סיקה שטיין
התר יורגנסן - הלן קופר
סקוט כהן - ג'וש מאיירס
ג'קי הופמן - ג'ואן לוין
אלן פיצפטריק - מתיו לוין
טובה פלדוש - ג'ודי שטיין
רוברט ארי - סידני שטיין
דוד אהרון בקר - דני שטיין
ג'ניפר קרטה - רייצ'ל, ארוסתו של דני
פיטר הירש - סטנלי שונברג
אסתר וורמפלד - סבתא אסתר
אילנה לוין - החברה החדשה של הלן
אליסיה ריינר - אמנית בגלריה
נעמי סקוט - אישה בגלריה
ויני ולה - נהג מונית
אדל רייכמן - סבתא שמתחקרת את הלן
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס ב-21 באפריל 2001, וקיבל את פרס הקהל לסרט העלילתי הטוב ביותר ופרס חבר השופטים המיוחד של המבקרים לכתיבה ומשחק עבור וסטפלדט ויורגנסן.
הסרט הוצג לאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו, עם הקרנות שנקבעו יום לפני ויום אחרי פיגועי 11 בספטמבר.
לפי רצועת הפרשנות של ה-DVD של ווסטפלדט ויורגנסן, שתי ההקרנות התקיימו, כשההקרנה השנייה ב-12 בספטמבר הפיקה קולות התנשפות בקרב הקהל כתגובה לתמונות של מרכז הסחר העולמי בסרט.
שני יוצרי הסרט החליטו לקצץ את תשע או עשר הסצנות שבהן מגדלי התאומים מופיעים, כי הם לא היו חלק בלתי נפרד מהסיפור והסיחו את דעת הקהל ממנו.
וסטפלדט קיבלה את פרס סטלייט הזהב לשחקנית הטובה ביותר במחזמר או קומדיה על תפקידה כג'סיקה, ומועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר.
הסרט זכה לשבחים על ידי המבקרים עם יציאתו לאקרנים.
הוא עמד בביקורת מסוימת מצד קהילת הלהט"ב שטענה כי הוא לא התמודד לעומק עם הקשיים של להיות הומו בגלוי, אבל גם בין הביקורות הללו, הוא זכה לשבחים על כך שמציג מערכת יחסים חד מינית באור חיובי.
האתר AfterEllen.com, העוקב אחר הצגתן של נשים לסביות וביסקסואליות בתקשורת, סקר את הסרט בצורה חיובית.
ב-Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג "טרי" של 83% על סמך 120 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.01/10. גם בישראל הסרט זכה לביקורות חיוביות.
המגזין אדבוקט ציין את הסרט כסרט חיוני עבור צופי להט"ב, וקבע כי "בשום פנים ואופן אין זה סרט לסביות - למעשה, הסרט הוא מבט כנה יותר על ביסקסואליות ונזילות מינית - אבל זה בהחלט סרט שמעודד חקירה ומודעות עצמית".
דיימונד מצטטת את הסרט כדוגמה בולטת לנזילות מינית נשית בתרבות הפופולרית, וכותבת שהוא "מתאר לסבית המעורבת עם גבר, בניגוד לתיאורים הנפוצים יותר.
של נשים הטרוסקסואליות שהופכות מעורבות במערכות יחסים חד מיניות".
בשנת 2020, מארה ריינשטיין בחנה ההשפעה שהייתה לסרט ה"אותנטי" וה"ניואנסי" הזה, וכתבה, "אני לא יכולה להפריז עד כמה לנשק את ג'סיקה שטיין הייתה חלוצת ה-rom-com ההומואי".
ממלכת לֶסוּטוּ (בססוטו : Naha ea Lesotho; באנגלית: Kingdom of Lesotho; בעברית גם: ממלכת לסותו) היא מדינה הממוקמת בחלק הדרומי של יבשת אפריקה, ומוקפת מכל עבריה בדרום אפריקה.
פירוש השם לסוטו בתרגום חופשי הוא "הארץ של דוברי שפת הססוטו".
במשך תקופה ארוכה אוכלסה לסוטו בדלילות בידי שבטי בושמנים, אך בין המאה ה-16 למאה ה-19 החלו להגר לשטחה שבטים המשתייכים לקבוצה האתנית בסוטו .
בתקופת שלטונו התחוללו קרבות עזים בין לסוטו לדרום אפריקה ורבים משטחיה של לסוטו נכבשו.
על מנת להציל את ממלכתו, פנה המלך למלכה ויקטוריה בבקשת סיוע, והשטח שהוא כיום לסוטו הפך לפרוטקטורט בריטי בשנים 1871–1868, ובהמשך, מאז 1884, למושבת כתר בריטית (Crown colony) בסוטולנד .
לסוטו זכתה בעצמאותה מידי בריטניה ב-4 באוקטובר 1966. ב-1970 נערכו במדינה הבחירות הראשונות והסתמן בהן הפסד למפלגת הבסוטו השלטת.
ראש הממשלה לאבואה ג'ונתן הכריז על ביטול הבחירות, ומפלגת הבסוטו נותרה מפלגת השלטון בפועל עד 1986.
בינואר 1986 הופלה המפלגה בהפיכה צבאית.
מנהיגי ההפיכה העניקו את השלטון למלך משש השני, שעד אז תפקד כמלך לצורכי טקס בלבד.
ב-1987 הודח מושוואשוואי והשלטון עבר לבנו, לטסי השלישי, המכהן בתפקידו עד היום (נכון לשנת 2021).
לסוטו נפגעה קשות מנגיף האיידס.
עוד בשנת 1994 הגדירה חוהלו דבורה רדיטפול תוכנית לאומית לבלימת המגפה.
כיום כ- 29% מהאוכלוסייה נושאת את הנגיף, ומתוכם כ-50% מהנשים מתחת לגיל 40 נושאות את הנגיף.
ב-30 באוגוסט 2014 התרחשה הפיכה צבאית שהופסקה, ואילצה את ראש הממשלה תומאס תאבאנה לברוח לדרום אפריקה למשך שלושה ימים.
ב-19 במאי 2020 פרש תומאס תאבאנה רשמית מתפקיד ראש ממשלת לסוטו לאחר חודשים של לחץ לאחר שהוגדר כחשוד ברצח גרושתו.
ראש הממשלה הוא בעל הסמכות על הרשות המבצעת.
למלך תפקיד טקסי בעיקרו, והוא אינו שותף לתהליכים הפוליטיים.
הקונגרס לדמוקרטיה של לסוטו הוא המפלגה השלטת ב"אספה הלאומית" (הבית התחתון בפרלמנט בלסוטו), שבה מיוצגות עוד 9 מפלגות אופוזיציה.
הבית העליון נקרא הסנאט, ובו חברים 22 חברים שתפקידם עובר בירושה, וכ-11 חברים הממונים על ידי המלך.
הכוחות המזוינים של לסוטו כוללים כאלפיים חיילים.
מבחינת שלטון מקומי, לסוטו מחולקת ל-10 מחוזות:
כלכלת המדינה מבוססת בעיקרה על חקלאות לקיום וגידול בעלי חיים.
הכלכלה המודרנית מבוססת על תעשיית טקסטיל ליצוא לארצות הברית, מכרות יהלומים, תעסוקה במכרות בדרום אפריקה ומכירת מים לדרום אפריקה.
44% מתושביה חיים מתחת לקו העוני הבינלאומי העומד על $1.25 ליום.
המדינה מקבלת סיוע מאיחוד המכס הדרום אפריקאי וממדינות תורמות.
כלכלת לסוטו מבוססת בעיקר על חקלאות, בעיקר דגנים וגידול בעלי חיים.
מנגד גדלה מתחילת שנות ה-2000 הכרייה, בעיקר של יהלומים, בלסוטו עצמה, והגיעה לכ-7% של התמ"ג בשנת 2011. מגזר התעשייה, בעיקר של טקסטיל, ירד מכ-20% של התמ"ג בשנת 2004 לכ-11% בשנת 2011.
משאב כלכלי נוסף של המדינה הוא יצוא מים לאזור יוהנסבורג.
לצורך כך נבנתה מערכת מתקדמת שכוללת מספר תחנות כוח לייצור אנרגיה.
לאחר השלמת שלב א' של הפרויקט לסוטו מסוגלת לספק את צריכת החשמל של עצמה.
על פי דו"ח האושר העולמי שפורסם ב-2024, לסוטו מדורגת שלישית מהסוף, מעל לבנון ואפגניסטן.
במדינה פועל ערוץ טלוויזיה שנשלט על ידי הממשלה.
בנוסף קיימות מספר תחנות רדיו, שגם הן בבעלות ממשלתית.
לסוטו שוכנת בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה.
אין לה מוצא לים, ושכנתה היחידה היא דרום אפריקה, המקיפה אותה מכל עבריה.
לסוטו היא מדינה הררית, והיא המדינה היחידה בעולם שכל שטחה מצוי בגובה של למעלה מ-1,000 מ' מעל פני הים, עובדה זו הקנתה ללסוטו את כינויה "הממלכה שבשמיים".
מספר פסגות במזרח המדינה מתנשאות לגובה של מעל 3,000 מ', הגבוהה שבהן היא פסגתו של הר טבנה נטלניאנה (שגובהו 3,482 מ').
ככלל, חלקה המערבי של לסוטו נמוך יותר מחלקה המזרחי, ובו גם מתגוררים רוב התושבים.
מוצאו של הנהר אורנג' בהרים שבצפון-מזרח לסוטו, והוא חוצה את המדינה לכיוון דרום-מערב, בדרכו לאוקיינוס האטלנטי, לאורך מסלול של 2,200 ק"מ.
למעלה מ-99% מאוכלוסיית לסוטו משתייכים לקבוצה האתנית בסוטו; מיעוטים כוללים אירופאים ואסייאתים.
80% מהאוכלוסייה משתייכים לדת הנוצרית (רובם בזרם הרומי-קתולי); דתות אחרות הנפוצות בלסוטו הן אסלאם והינדואיזם.
השפות הרשמיות במדינה הן ססוטו ואנגלית, אך גם שפות הזולו והקוסה.
תוחלת החיים היא 55.2 שנים.
שיעור הפריון הוא 3.05 ילדים בממוצע לאישה.
לסוטו היא המדינה עם אחוזי ההתאבדויות הגבוה ביותר בעולם.
בשנת 2009 צולם בלסוטו סרט הקולנוע "The Forgotten Kingdom" המתאר את חיי היום-יום של תושבי המדינה.
הסרט זכה בשלושה פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בשנת 2010.
לֵסֵה-פֵר היא מערכת כלכלית שבה מתבצעות בחופשיות עסקאות בין צדדים פרטיים, ללא התערבות ממשלתית, כמו רגולציה, סדרי עדיפויות, תעריפים וסובסידיות.
המונח מופיע בפעם הראשונה אצל הפיסיוקרטים במאה השמונה עשרה כקריאה כנגד התערבות ממשלתית בסחר, ומשמש היום שם נרדף לכלכלת שוק.
המדיניות הכלכלית של לסה פר מנוגדת למדיניות הכלכלית האטטיסטית.
מקור השם הוא קיצור המונח הצרפתי laissez faire, laissez passer שמשמעותו "תנו לעשות, תנו לעבור".
אסכולת הלסה פר מחזיקה בתפישת עולם קפיטליסטית או שוק חופשי טהורה, שלפיה המדיניות הטובה ביותר היא להסיר כל מגבלה על חופש הפעולה הכלכלי, משום שזה יסלק את אי-היעילות בהליכים כלכליים באופן יעיל ומהיר יותר מאשר גוף מחוקק או מפקח.
הרעיון הבסיסי של הלסה פר הוא שככל שההתערבות הממשלתית בהחלטות כלכליות של הפרט כמו תמחור, ייצור והפצת טובין ושירותים תהיה מצומצמת יותר, כן ייטב.
פילוסופיית הלסה פר בלטה במספר מדינות מערביות באירופה ובצפון אמריקה במאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים, כשהראשונה והבולטת מכולן היא בריטניה, ובמידה פחותה גם ארצות הברית.
לדעתם של היסטוריונים רבים, תפישות לסה פר נישאו ברמה בפי פוליטיקאים רבים כהסוואה למדיניות "תומכת עסקים", לעיתים קרובות בניגוד נמרץ לעקרונות הלסה פר.
בבריטניה, ניתן למצוא עדות לכך בהתמשכות קיומם של מכסי-מגן על תוצרת מקומית (למשל, מכסי החיטה) ובמיוחד המדיניות הקולוניאליסטית שבעיני רבים לא הייתה יותר ממימון וכיבוש ממשלתי של מדינות לתועלת גורמים פרטיים.
בארצות הברית, ניצב מול האגף הדמוקרטי, שתמך במדיניות לסה פר (ג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון, ואנדרו ג'קסון היו הנשיאים הבולטים של סיעה זו) האגף ה"ויגי" ומאוחר יותר המפלגה הרפובליקנית, שתמכו במדיניות של מכסי-מגן, עידוד לעסקים ו"שיפור פנימי" (מימון ממשלתי לחברות פרטיות לצורך הקמת מפעלים ציבוריים).
בסיעה זו בלטו במיוחד אלכסנדר המילטון ואחריו הנרי קליי ואברהם לינקולן.
תאוריות הלסה פר שקעו במידה רבה אחרי מלחמת העולם הראשונה ובמיוחד בעקבות הכישלון שיוחס לשוק החופשי במניעת השפל הכלכלי הגדול.
כישלון זה, שנראה ברור לעין לבני הזמן, הוביל לאימוץ תפישות סוציאליסטיות בחלק ממדינות המערב ולאימוץ מדיניות של קפיטליזם קורפורטיבי (Corporate capitalism) וקיינסיאניות גם בבריטניה ובארצות הברית.
תפישות שלפיהן מדיניות לסה פר טהורה אינה מספיקה שררו גם בקרב חלק מהתומכים המובהקים של השוק החופשי, כמו וילהלם רפקה.
ניתוחים מפורטים ברוח זו העלו היסטוריונים וכלכלנים כמו ג'ואן הוף וילסון, ויליאם בארבר, מילטון פרידמן, הנרי הזליט (Henry Hazlitt), ומורי רותבארד בספרו "השפל הגדול באמריקה".
ברוב מדינות המערב היום לא נהוגה מדיניות שניתן להתייחס אליה כמבוססת על עקרונות לסה פר, בעיקר בגלל קיומה של מעורבות ממשלתית ישירה בכלכלה באמצעות חוקי שכר מינימום, מיסוי פרוגרסיבי, תוכניות רווחה, בעלות ממשלתית על חברות, הספקת מוצרים ציבוריים על ידי הממשלה ורגולציה של התחרות בשוק.
החריג הבולט יותר בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה הייתה הונג קונג, שבה ישנה מדיניות לסה פר באופן רשמי מאז שנות השישים לפחות (הגם שגם שם אין המדיניות חלה באופי הטהור).
בעקבות משבר הנפט באמצע שנות השבעים והשפל הסטגפלציוני במדינות רבות במערב, חל משבר-אמון עמוק בתקפות התפישות הקיינסיאניות בכלכלה וכמה וכמה מדינות במערב אימצו מדיניות הקרובה ברוחה יותר למדיניות הלסה פר הגם שלא זהה לה.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך, לדעת רבים, הייתה מדיניותה של מרגרט תאצ'ר בבריטניה (רה"מ בין השנים 1979-1990) שאופיינה בנקודת מבט התומכת בלסה פר, במיוחד בעקבות מדיניות ההפרטה שנקטה בזמן כהונתה.
גישות דומות אומצו במדינות כמו ניו זילנד, אירלנד, ארצות הברית, אוסטרליה, צ'ילה, ואחרות ובמידה מוגבלת גם בחלק ממדינות האיחוד האירופי.
עם זאת בכל מדינות אלו, כולל בבריטניה של ת'אצר לא נזנחו שורה של עקרונות שאינם תואמים לגישת הלסה-פר, כגון מיסוי פרוגרסיבי (בהקשר זה, הצעתם של גורמים בממשלת תאצ'ר להנהיג מס גולגולת לא אומצה מעולם), רגולציה של התחרות במשק (באמצעות דיני ההגבלים העסקיים) ותוכניות רווחה מסוימות.
לפיכך, הגישה, בצורתה המקורית כפי שגובשה במאה ה-18 אינה מיושמת היום בשום מקום בעולם, ובאקדמיה אין היא מקודמת במסגרת הזרם המרכזי אלא על ידי האסכולה האוסטרית.
מועדון הכדורגל לסטר סיטי הוא מועדון הכדורגל הבכיר של העיר לסטר שבאנגליה.
קבוצת הכדורגל משחקת בצ'מפיונשיפ, ומארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון קינג פאוור, המכיל כ-32,312 מקומות.
במרכז סמל הקבוצה נמצא שועל, וכינויה הוא "השועלים".
זאת, בעקבות ציד השועלים המפורסם של לסטרשייר, מסורת שאפיינה את האזור במשך מאות שנים.
מדיה המסורתיים כוללים חולצה ומכנסיים כחולים.
הקבוצה נוסדה בשנת 1884 תחת השם "לסטר פוס" (Leicester Fosse), עקב קרבתו של המגרש שבו שיחקה לדרך פוס.
לסטר הספיקה לשחק בחמישה מגרשים שונים לפני שעברה לאצטדיון פילברט סטריס בשנת 1891. ב-1890 הצטרפה לסטר להתאחדות הכדורגל האנגלית.
ב-1894 נבחרה לשחק בליגת המשנה של הפוטבול ליג.
משחק הליגה הראשון בתולדותיה הסתיים בהפסד 3–4 לגרימסבי טאון.
ב-1908 סיימה לסטר פוס במקום השני בטבלה וכך העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה האנגלית הבכירה, אך בעונה הבאה נשרה ממנה.
לסטר פוס חדלה להתקיים בשנת 1919 בעקבות משבר כלכלי חמור.
על חורבותיה צמח מועדון הכדורגל לסטר סיטי.
לאורך המאה ה-20, ולמעשה עד שנת 1995, המועדון דילג בין שתי הליגות הבכירות מבלי לצבור הישגים משמעותיים.
השועלים העפילו לגמר גביע ה-FA ארבע פעמים, וזכו בגביע הליגה האנגלית בשנת 1964.
עונת 1990/1991 הייתה ככל הנראה הגרועה בתולדותיה של לסטר סיטי.
המאמן דייוויד פליט פוטר שעה שהמועדון דשדש בתחתית טבלת ליגת המשנה.
גורדון לי הוזעק כדי להדריך את הקבוצה עד לסוף העונה.
ניצחון במחזור האחרון הציל את השועלים מירידה לליגה השלישית.
בריאן ליטל, אשר העלה את דרלינגטון מליגת החובבים (חמישית) לליגה השלישית, התמנה למאמן לסטר בעונה הבאה.
ליטל הוביל את לסטר למשחקי ההצלבה בסוף העונה, כאשר, למרות ניצחון 1–6 על קיימברידג' יונייטד בסיכום שני המפגשים, הקבוצה נוצחה בסופו של דבר על ידי בלקברן רוברס בגמר הפלייאוף 0–1, כתוצאה מפנדל מפוקפק שכבש שחקן לסטר לשעבר מייק ניוול.
לסטר העפילה לגמר הפלייאוף גם בעונה הבאה, 1992/1993, מול סווינדון טאון.
סוונידון הובילה 0–3 במחצית, אך לסטר התעוררה בהמשך והישוותה את התוצאה.
בסופו של דבר, בעיטת עונשין לזכותה של סווינדון הכריעה את המשחק לטובתה.
לסטר סיטי העפילה לליגה הבכירה במתכונתה המחודשת כפרמייר ליג בסוף עונת 1993/1994. היה זה לאחר שניצחה את יריבתה המקומית מאיסט מידלנדס, דרבי קאונטי, בתוצאה 1–2 בגמר הפלייאוף.
לראשונה מזה שבע שנים שבו השועלים לליגה הבכירה.
אלא שהתפטרותו של בריאן ליטל בנובמבר 1994 לטובת אימון אסטון וילה, והחלפתו במארק מקגי, פגעו ביכולתה של הקבוצה, והיא ירדה לצ'מפיונשיפ כאשר סיימה במקום הלפני אחרון בפרמייר ליג לעונת 1994/95, עם שישה ניצחונות בלבד מ-42 משחקי ליגה.
עונת 1995/1996 נפתחה היטב עבור לסטר, והיא ניצבה בחלקה העליון של הטבלה שעה שבריאן מקגי הודיע על התפטרותו בדצמבר 1995 לטובת אימון וולבס.
הוא הוחלף על ידי מאמנה הצפון אירי של נוריץ' סיטי, מרטין אוניל, שרשם לזכותו הישג משמעותי כאשר העלה את וייקומב וונדררס מהליגה החמישית לשלישית.
תחת ניצוחו של אוניל העפילה לסטר לגמר הפלייאוף בעונת 1995/1996, וניצחה את קריסטל פאלאס 2-1 משער שהובקע בדקות הסיום על ידי סטיב קלדריג'.
הניצחון הבטיח לה חזרה מהירה מאוד לפרמייר ליג לקראת עונת 1996/1997.
בשנים הבאות ביסס מרטין אוניל את מעמדה של לסטר סיטי כקבוצת פרמייר ליג ראויה.
אף שהייתה מועמדת ודאית לירידה, הקבוצה סיימה את ארבע העונות הבאות בחלקה העליון של הטבלה וזכתה פעמיים בגביע הליגה.
אוניל עצמו הוכיח כי הוא נמנה עם המובילים שבמאמני הכדורגל בבריטניה, מה שהביא את מועדון הפאר הסקוטי סלטיק להחתימו ביוני 2000. פיטר טיילור, מאמן הנבחרת האולימפית של אנגליה, מונה במקומו.
לסטר נחשבה למועמדת רצינית להעפלה לגביע אופ"א משך רוב עונת 2000/2001, אלא שהפסד מביך בשלב רבע גמר גביע ה-FA מול וייקומב מהליגה השלישית, ותשעה הפסדי ליגה בעשרת המחזורים האחרונים של העונה, דרדרו אותה למקום ה-13 והמאכזב.
פתיחת עונה איומה בשנה שלאחר מכן הביאה לפיטוריו של טיילור ולהחלפתו בדייב באסט, אשר כשל במשימתו למנוע הידרדרות נוספת של המועדון.
באסט התפטר זמן קצר לפני שהירידה מהפרמייר ליג התממשה לראשונה מזה חמש שנים.
עוזרו של באסט ומאמן ברייטון אנד הוב אלביון לשעבר, מיקי אדמס, מונה במקומו.
משחקה האחרון של לסטר בעונת 2001/2002 היה גם האחרון ששיחקה בפילברט סטריט, אצטדיון אותו עזבה בסיום העונה.
אף שניצחה במשחק זה את טוטנהאם הוטספר, היה זה רק הניצחון החמישי במספר שהשיגה במהלך העונה הזו.
לסטר עברה לאצטדיון ווקרס החדיש לקראת פתיחת עונת 2002/2003, אבל אובדן ההכנסות כתוצאה מהירידה, כמו גם עלויות הבנייה של האצטדיון, הכניסו את לסטר סיטי להליך של פירוק עם חובות של 30,000,000 ליש"ט.
רכישת שחקנים חדשים נאסרה למשך רוב העונה, עד שמשקיעים חדשים הצילו את הקבוצה מקריסה.
למרות הקשיים הללו, אדמס הצליח לסיים את העונה במקום השני בליגת המשנה עם יותר מתשעים נקודות, וכתוצאה עליית הקבוצה לפרמייר ליג אחרי עונה אחת בלבד.
כיום, נוהגת הנהלת הפוטבול ליג להעניש קבוצות הנכנסות להליך של פירוק במהלך העונה ומחסירה 10 נקודות ממאזנן.
לסטר נאבקה משך רוב עונת 2003/04 בפרמייר ליג, ובסיומה צברה 33 נקודות בלבד, מה שלא הספיק לה להינצל מירידה.
יחד איתה ירדו לידס יונייטד ווולברהמפטון וונדררס.
אדמס התפטר מתפקידו כמאמן באוקטובר 2004, ודייב באסט החל תקופת כהונה שנייה (וזמנית) כמאמן.
בסוף החודש מונה מאמן קבע, קרייג לווין, אשר אימן עד לא מכבר את הארט אוף מידלות'יאן הסקוטית.
פתיחת העונה האיומה של לסטר בקיץ 2005 ומיקומה בחלק התחתון של הטבלה, גרמה לרבים לבקש את התפטרותו של לוויין.
במחזור האחרון של עונת 2007/2008 יצאה הקבוצה למשחק חוץ נגד סטוק סיטי.
לסטר הייתה חייבת ניצחון כדי להישאר בליגה השנייה ולהימנע מירידה לליגה השלישית.
מנגד סטוק הייתה חייבת נקודה אחת בלבד כדי לחזור לפריימר ליג אחרי היעדרות ארוכת שנים.
המשחק הסתיים בתוצאה 0-0 ולסטר נשרה בפעם הראשונה בתולדותיה לליגה השלישית.
הקבוצה חזרה לליגת המשנה בחלוף עונה אחת אחרי שסיימה במקום הראשון את הליגה הסדירה ושברה שיאים רבים הקשורים בה.
באוגוסט 2010 רכשה קבוצת "קינג פאוור", בראשותו של איש העסקים התאילנדי ויצ'אי סריואדהאנהפראבה, את לסטר סיטי.
בעונת 2013/14, שישה מחזורים לפני סיום העונה, הבטיחה לסטר את חזרתה לפרמייר ליג אחרי 10 שנות היעדרות.
בעונת 2014/2015 מוקמה לסטר במקום האחרון במרבית מחזורי העונה, אולם הצליחה להישאר בפרמייר ליג בסיום העונה, לאחר שהשלימה את "הבריחה הגדולה", כלומר ניצחה ב־7 מ־9 משחקיה האחרונים.
לקראת עונת 2015/2016 מונה קלאודיו ראניירי למאמן הקבוצה.
בדצמבר 2015 עלתה לסטר לראש טבלת הליגה, ובאפריל 2016 הבטיחה את השתתפותה בליגת האלופות, לראשונה בתולדותיה.
ב-2 במאי 2016 הבטיחה הקבוצה את זכייתה באליפות הפרמייר ליג לראשונה בתולדותיה.
אליפות זו נחשבת לאחת האליפויות המפתיעות בתולדות הכדורגל, במיוחד לאור העובדה שהסיכויים של השועלים לזכות בתואר בתחילת העונה היו 1–5000, לפי הערכות.
בעונת 2016/17 לא הצליחה לסטר לשחזר את יכולתה מהעונה הקודמת, וב-23 בפברואר באותה עונה פוטר המאמן קלאודיו ראניירי לאחר שהקבוצה דורגה במקום ה-17 בליגה.
החליף אותו עוזר המאמן קרייג שייקספיר, אשר ב-12 במרץ מונה למאמן ראשי של הקבוצה עד תום העונה.
שייקספיר סייע לקבוצה להינצל מנשירה לליגת המשנה.
מאידך, זכתה הקבוצה להצלחה בליגת האלופות.
היא סיימה את שלב הבתים במקום הראשון בבית ז'.
בשלב שמינית הגמר הדיחה את סביליה הספרדית, כשהיא מפסידה בחוץ 1–2 ומנצחת בביתה 0–2. בשלב רבע הגמר הודחה הקבוצה בידי אתלטיקו מדריד, לאחר שהפסידה בחוץ 0–1 וסיימה את משחקה הביתי בתיקו 1-1.
ב-27 באוקטובר 2018 נערך משחק ליגה בין לסטר לווסטהאם יונייטד, באצטדיון קינג פאוור.
לאחר המשחק המריא בעלי לסטר, ויצ'אי סריואדהאנהפראבה, במסוקו הפרטי.
דקות לאחר ההמראה התרסק המסוק בסמוך לאצטדיון, דבר שהביא למותו של בעלי הקבוצה.
באוגוסט 2019 מכרה לסטר את בלמה הארי מגווייר למנצ'סטר יונייטד, בסכום שיא לשחקן הגנה של 87 מיליון אירו.
ב-25 באוקטובר 2019 השוותה לסטר את שיא השערים במשחק בליגה האנגלית (שהיה שייך למנצ'סטר יונייטד), כשניצחה 0–9 את סאות'המפטון.
ברוב שלבי עונה זו, עונת 2019/2020, הייתה הקבוצה באחד משלושת המקומות הראשונים בליגה המובילים לליגת האלופות, אך במחזורי הסיום איבדה את מקומה וסיימה במקום החמישי, והעפילה לליגה האירופית בלבד.
גם בעונת 2020/2021 הייתה לסטר במרבית העונה באחד מארבעת המקומות הראשונים המובילים לליגת האלופות, אולם לאחר מעידה במחזור האחרון, בהפסד 2–4 לטוטנהאם הוטספר, היא סיימה במקום החמישי בלבד.
עם זאת, לסטר סיטי זכתה בעונה זו לראשונה בגביע האנגלי לאחר ניצחון 0–1 על צ'לסי במשחק הגמר.
הקבוצה השתתפה בעונת 2021/2022 בליגה האירופית והוגרלה בשלב הבתים עם נאפולי, ספרטק מוסקבה ולגיה ורשה.
לסטר סיימה במקום השלישי, הודחה מהמפעל וירדה לשחק בקונפרנס ליג.
בקונפרנס ליג הדיחה לסטר את סטאד רן ואת פ.ס.וו.
איינדהובן, הגיעה עד לשלב חצי הגמר שם הודחה על ידי רומא.
בליגה סיימה הקבוצה במקום התשיעי.
את עונת 2022/2023, לאחר שכמעט ולא רכשה שחקני חיזוק בחלון ההעברות, ומכרה חלק מכוכביה, פתחה הקבוצה בצורה רעה, כשהשיגה רק נקודה אחת מתוך 21 אפשריות.
במהלך העונה פוטר המאמן ברנדן רוג'רס, ובסיום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
בתום עונה אחת חזרה לפרמייר ליג לאחר שסיימה במקום הראשון בליגת המשנה.
לאחר עונה שבה לצ'מפיונשיפ, לאחר שסיימה בעונת 2024/2025 במקום ה-18.
לסטר היא עיר במרכז אנגליה בת כ-465 אלף תושבים בשנת 2016, דבר ההופך אותה לאחת הערים הגדולות באנגליה.
שטחה של העיר כ-80 קמ"ר.
לסטר היא בירתו של מחוז הקרוי על שמה, לסטרשייר (Leicestershire), והיא העיר הגדולה ביותר באזור איסט מידלנדס.
העיר נמצאת כשעת נסיעה מלונדון ברכבת מהירה.
לסטר היא העיר הרב-תרבותית ביותר בממלכה המאוחדת.
כ-36% מתושביה אינם לבנים, השיעור הגבוה ביותר בבריטניה (למעט כמה רבעים בלונדון).
30% מתושבי העיר הם ממוצא הודי ופקיסטני, 3% ממוצא אפריקני וקריבי, 1% ממוצא סיני והשאר מעורבים.
ב-1987 נבחר לראשונה בבריטניה אדם ממוצא הודי - תושב לסטר - לכהן כחבר פרלמנט.
בעיר עשרות מסגדים, מקדשים הינדים וסיקיים; מקדש הג'יין היחיד בעולם המערבי נמצא בלסטר.
בחג הדיוואלי (Diwali) ההינדי, חג האורות, נערכות תהלוכות ברחבי העיר, הגדולות ביותר מחוץ לגבולות הודו.
בלסטר נערך הפסטיבל הקריבי השני בגודלו בבריטניה, אחרי זה של נוטינג היל בלונדון.
העיר נחשבת למופת של דו-קיום בבריטניה.
אתר האינטרנט של העיר כתוב באנגלית, בשלוש שפות הודיות, באורדו ובסינית.
לסטר היא מהעתיקות שבערי אנגליה, והיא נוסדה בראשית המאה הראשונה לספירה על ידי הרומאים.
העיר הקנתה את שמה לחמש עיירות וכפרים בארצות הברית.
כיכר לסטר שבלונדון קרויה על שם העיר.
בלסטר שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת לסטר (נוסדה ב-1921) ואוניברסיטת דה-מונפור (De Monfort, נוסדה ב-1992).
בעיר נמצא השוק המקורה הגדול ביותר באירופה.
בעיר נמצא גם מרכז החלל הלאומי בלסטר.
את העיר משרת נמל התעופה מזרח המידלנדס, הנמצא בקרבה של כ-35 קילומטר.
לסטר יאנג היה אחד מנגני הסקסופון טנור החשובים ביותר במאה העשרים.
נגינת הג'אז של יאנג, שזכה לכינוי Prez (קיצור של President - היינו, נשיא הג'אז) מהזמרת בילי הולידיי, שינתה את הגישה לסקסופון לחלוטין.
בין המוזיקאים שציינו אותו בתור אלילם נמנה צ'ארלי פארקר.
אמנם הכלים המועדפים שלו היו סקסופון וקלרינט, אך הוא ניגן גם בחצוצרה, בכינור ועל מערכת תופים.
לסטר יאנג נולד במיסיסיפי וגדל במשפחה של מוזיקאים; אביו היה מורה למוזיקה, ואחיו מתופף וזמר.
משפחתו של יאנג נדדה זמן מה מדירה לדירה עד שהשתקעו במיניאפוליס.
אביו לימד אותו לנגן בכינור, תופים, וחצוצרה בנוסף לסקסופון.
בצעירותו ניגן יאנג בהרכב של משפחתו, עד שסירב להופיע עימהם בדרום, שם חוקי ג'ים קרואו היו בתוקף.
אחרי ניסיון עם מספר הרכבים, פריצתו הגדולה לתודעה הייתה כשהצטרף אל קאונט בייסי בשנת 1933. נגניתו של יאנג הייתה רגועה, בניגוד לסגנון האגרסיבי של קולמן הוקינס, הסקסופוניסט הנחשב ביותר בשנים אלו.
יאנג עזב את בייסי כדי להצטרף להרכבו של פלטשר הנדרסון, אך כאשר זה הפעיל עליו לחץ לנגן כמו הוקינס שקדם לו בהרכב, הוא עזב.
יאנג ניגן גם כחצי שנה בהרכבו של נגן הטובה וסקסופון הבס אנדי קריק, אך לבסוף שב אל בייסי ואל תזמורת "קאונט בייסי וברוני הקצב".
בשנת 1937 הקליט מגלה הכישרונות ג'ון האמונד את התזמורת, הקלטה זו הייתה להקלטה המוקדמת ביותר של יאנג.
במקביל לעבודתו בתזמורת של בייסי, לסטר יאנג ניגן במספר הרכבים קטנים, חלקם כמוביל וחלקם לא.
הוא ניגן עם מוזיקאים כמו ג'ו ג'ונס, פרדי גרין ובילי הולידיי.
בסוף שנת 1940 יאנג עזב את בייסי והחל לנגן בהרכבים שהוביל.
אחת הדמויות הבולטות בהרכבים הללו, היא דמותו של אחיו המתופף ליי יאנג.
בין האלבומים החשובים שלסטר יאנג הקליט בתקופה היו שני אלבומים עם בילי הולידיי וכן האלבום הראשון שלו עם נט קינג קול ביוני 1942.
בשנת 1943 יאנג חזר לנגן עם בייסי לתקופה קצרה.
סגנונו בתקופה זו היה כבד יותר מהרגיל, אך עדיין יותר חלק מהסגנון של נגן הטנור המוביל השני באותה תקופה - בן ובסטר.
לסטר יאנג הופיע בשנת 1944 בסרט הקצר ועטור השבחים "Jammin' the Blues".
בין השאר השתתפו בסרט ג'ו ג'ונס, ברני קאסל, הארי אדיסון ורבים מגדולי התקופה.
בספטמבר 1944 כשג'ו ג'ונס ולסטר יאנג היו עם התזמורת של בייסי בלוס אנג'לס השניים גויסו לצבא.
בניגוד למוזיקאים רבים, ובעיקר לבנים, יאנג לא צורף ללהקה צבאית, אלא הלך לצבא סדיר שם הוא לא הורשה לנגן בסקסופון.
אחרי שאלכוהול ומריחואנה נמצאו אצלו, הצבא גילה גם שהוא נשוי לאישה לבנה.
יאנג נידון לשנה בכלא צבאי.
הקריירה של יאנג לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה רווחית יותר, ופוריה יותר, מבחינה של מספר הופעות והקלטות.
מעמדו בשנות הארבעים המאוחרות היה בלתי ניתן לערעור, והוא ניגן עם מוזיקאים כגון מיילס דייוויס, צ'ארלי פארקר, רוי אלדרידג' ורביעיית הג'אז המודרני.
בשנת 1946 הוא הצטרף לג'אז בפילהרמונית, מסגרת בה הופיע במשך שתים עשרה השנים הבאות.
בתקופה זו הוא גם הרבה לנגן עם נט קינג קול בהרכבי טריו (חלקם עם בייסי בפסנתר).
בשנות החמישים החלה התדרדרות ברורה ביכולתיו של יאנג, וכנראה בעקבות צריכת האלכוהול המוגברת שלו, גם יצירתיותו דעכה.
למרות זאת, הוא הקליט כמה ביצועים ראויים לשבח.
ככל שהשנים עברו כך הצטמצמו מספר ההצלחות של יאנג.
ב-1956 הוא הצטרף למיילס דייוויס ורביעיית הג'אז המודרני לסיבוב הופעות באירופה.
בשנותיו האחרונות מצבו הבריאותי של יאנג התדרדר חריפות.
הוא המעיט לאכול והרבה לשתות.
הוא אף לקה במחלת כבד ובתת תזונה.
מצבו הפיזי היה כל כך קשה עד שנאלץ לשבת בזמן ההופעות שלו, או לפחות לאורך רובן.
ב-8 בדצמבר 1957 הוא הופיע יחד עם בילי הולידיי, בן ובסטר, קולמן הוקינס, רוי אלדרידג' וג'רי מאליגן בתוכנית מיוחדת של הCBS שנקראה "צלילי הג'אז" בה ניגנו יצירות של הולידיי.
נגינתו בתוכנית זו נחשבת לשיא של התקופה הזו, בה מצבו הבריאותי הירוד נשמע בבירור בהקלטותיו.
במרץ שנת 1959 הוא הקליט את הקלטתו האחרונה, בפריז בזמן סבב הופעות.
בהקלטה מובילים הוא והמתופף קני קלארק.
כמה שעות לאחר שובו לניו יורק, בבוקר ה-15 במרץ 1959 נפטר לסטר יאנג והוא בן 49.
לאונרד פד'ר, שחלק מונית עם בילי הולידיי בדרך להלווייתו של יאנג, מספר שהיא אמרה "אני אהיה הבאה שתלך".
היא נפטרה ארבעה חודשים לאחר מכן, בגיל 44.
בשנת 2021 יצא לאקרנים הסרט ממשלת ארה"ב נגד בילי הולידיי בו דמותו מופיע במרבית הסרט.
בסרט הוא מתואר כמכור לסמים וכחברה הטוב ביותר של בילי לאורך השנים.
לסטר בולס "מייק" פירסון היה פוליטיקאי, היסטוריון ודיפלומט קנדי שזכה בפרס נובל לשלום ב-1957 על הקמת כוח החירום הבינלאומי של האומות המאוחדות שנוצר לצורך פתרון משבר סואץ.
הוא כיהן כראש ממשלתה ה-14 של קנדה בין ה-22 באפריל 1963 ועד ה-20 באפריל 1968 מטעם המפלגה הליברלית.
בתקופת שלטונו הוכרז דגל עלה האֶדֶר כדגלה הרשמי של קנדה, נוסד מסדר קנדה והונהגו ביטוח בריאות ממלכתי וביטוח פנסיה לכל אזרחי המדינה.
הממשלה בראשותו עיגנה את מעמד האישה בחקיקה, הורידה הגבלות על ההגירה ופעלה להעמקת השילוב של דוברי הצרפתית בחברה ובממשל של הפדרציה בין היתר על ידי קבלת הצרפתית כשפה רשמית בקנדה.
בשל פעולות אלה ובשל פעילותו הנמרצת במסגרת האומות המאוחדות נחשב לאחד הקנדים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
פירסון נולד באונטריו, בפרוור של טורונטו.
הוא למד בקולג' של אוניברסיטת טורונטו.
בעת לימודיו באוניברסיטה היה ספורטאי מצטיין ושיחק בנבחרות הרוגבי והכדורסל המקומיות.
הוא היה פעיל גם בקבוצות לקרוס וכדור בסיס ושיחק גולף וטניס.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התנדב לשמש ככוח עזר רפואי בטורונטו, ב-1915 הועבר למצרים וליוון במסגרת כוחות חיל הרפואה והתקדם לדרגת לוטננט (סגן).
ב-1918 הוצב בחיל האוויר הקנדי ונשלח ללמוד טיס באנגליה, הוא שרד התרסקות של מטוסו, אך נפצע כאשר פגע בו אוטובוס בלונדון והוחזר לקנדה כנכה מלחמה.
בעת שירותו הצבאי דבק בו הכינוי "מייק".
לאחר המלחמה סיים תואר בוגר אוניברסיטה והמשיך לאוניברסיטת אוקספורד במלגת הצטיינות ולמד היסטוריה מודרנית.
במהלך שהותו באוקספורד התבלט ככוכב נבחרת ההוקי קרח של האוניברסיטה.
ב-1925 השלים תואר מוסמך וחזר לקנדה.
הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטת טורונטו ונשא לאישה את מריון מודי (Maryon Moody ;1901-1989), אחת מתלמידותיו.
ב-1927 זכה להצלחה יוצאת דופן במבחני שירות החוץ של קנדה והתקבל לעבודה במשרד החוץ הקנדי.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה שני בהיררכיית השגרירות הקנדית בעיר ועסק בהגשת סיוע לפליטים.
ב-1942 הועבר לשרת כקונסול דיפלומטי בוושינגטון די.
בין ה-1 בינואר 1945 ועד ספטמבר 1946 היה שגריר קנדה בארצות הברית.
הוא כמעט והפך ליו"ר הראשון של האו"ם, אך מועמדותו נפסלה בשל הצבעת ברית המועצות.
ב-1947 כיהן בראשות "ועדת אד-הוק" של האו"ם שגיבשה את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
ב-1948 מונה לתפקיד שר חוץ בממשלתו של לואי סן-לורן.