tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך, סרסיי הופכת למעשה לראש בית לאניסטר, ומקבלת לידיה שוב שליטה מלאה על הבירה.
עם מות אביה ובנה הבכור, הוכתר בנה הצעיר ביותר של סרסיי, טומן באראתיאון בן ה-8 למלך.
עקב גילו הצעיר שולטת סרסיי בשבע הממלכות כמלכה העוצרת.
שלטונה של סרסיי מדרדר לשורה של שגיאות פוליטיות וכלכליות עקב קוצר הרוח, האגואיזם והפרנויה שלה, מה שפגע מאוד ביחסיה עם אחיה ג'יימי, ומרחיק בעלי ברית כמו פייסל וקוואן לאניסטר.
היא לא משלמת את חובותיה לבנק הברזל של בראאבוס ול"דרורים החופשיים".
לבסוף, היא מאפשרת להם לבנות מחדש את מסדריהם הצבאיים בתמורה לביטול החוב, ולאייש תפקידים ממשלתיים בעלי השפעה.
במקביל, הטיירלים מתחילים לצבור כוח בבירה, למורת רוחה של סרסיי.
סרסיי רדופה על ידי נבואת ה"וואלונקר", אשר היא מייחסת לטיריון, ולכן היא מבטיחה תואר אצולה למי שיביא לה את ראשו של טיריון.
אולם זה רק מוביל למספר רב של חפים מפשע המוצאים להורג לשווא ברחבי הממלכה.
בניסיון לערער את הטיירלים, ולשחרר את בנה טומן, מנישואיו למרג'רי טיירל, על אף שבינתיים התקרבו השניים מאוד, סרסיי מנסה להפליל את מרג'רי בעבירות ניאוף ובגידה.
עם זאת, מזימה זו מביאה לתוצאה הפוכה, כאשר חקירת טיירל חושפת עדויות לניאוף של סרסיי עצמה, ולחלקה במותו של בעלה רוברט.
כתוצאה מכך היא נעצרת על ידי הדרורים החופשיים.
סרסיי שולחת מכתב לג'יימי ומבקשת ממנו עזרה, אך הוא מתעלם מבקשתה ושורף את המכתב.
כדי להשתחרר ממאסרה, סרסיי מודה בכמה אישומים פחותים.
היא מודה בקיום יחסי מין בתוך המשפחה, אך לא מודה שרצחה את בעלה המלך רוברט, או כי ילדיה הם תוצר של גילוי עריות.
למרות זאת, סרסיי נענשת ב"הליכת כפרה".
שיערה נגזר והיא נאלצת להתפשט וללכת עירומה ברחובות העיר הבירה, לעיני הציבור אשר משפיל אותה.
משליך עליה פסולת וגללים, ומכנה אותה בשמות גנאי.
סרסיי לבסוף נשברת ורצה בוכייה אל המבצר האדום, שם נודע לה שתעמוד למשפט בקרב כאשר מי שעתיד לייצג אותה הוא "סר רוברט סטרונג", חבר חדש במשמר המלך - אביר גדל-גוף שאינו מדבר, משוריין מכף רגל ועד ראש ופניו מכוסות בקסדה.
כאשר סרסיי מוחזקת במעצר במבצר האדום וממתינה למשפט, הממלכה מנוהלת על ידי פייסל וקוואן לאניסטר.
בשיא השפל של סרסיי, לורד ואריז מופיע שוב בבירה ומתנקש בפייסל ובקוואן, מכיוון שהנהגתם המוסמכת איימה לבטל את הנזק שגרם שלטונה הרע של סרסיי.
בכסות של סיוע לסרסיי, ואריז פעל למוטט את שלטון בית לאניסטר.
את סרסיי לאניסטר מגלמת לנה הידי ב"משחקי הכס", העיבוד הטלוויזיוני של סדרת הספרים.
דדליין הוליווד העריך את שכרה לעונה החמישית בסכום של "קרוב ל-$300,000 לפרק" עבור כל שחקן, והוליווד ריפורטר כתב ביוני 2016 שישולם לשחקנים מעל חצי מיליון דולר לפרק, "עבור עונה 7 ועונה שמינית פוטנציאלית".
בשנת 2017 הפכה היידי לאחת מכוכבי הטלוויזיה עם השכר הגבוה ביותר בעולם, והרוויחה 2 פאונד מיליון לפרק בתוכנית.
חלק ניכר מסיפור העלילה של סרסיי מהעונה הראשונה והשנייה בסדרת הטלוויזיה אינו משתנה מהספרים.
עם זאת, שינוי בולט בתוכנית הוא הוראתו של ג'ופרי להפעיל טיהור כנגד כל ממזרים של רוברט במעלה מלך, הוראה שבספר מגיעה מסרסיי.
סרסיי מבינה כי בעלה, המלך רוברט, עלול לגלות שילדיהם, אותם הוא רואה כיורשי העצר, אינם שלו.
רוברט פוגש את סופו כתוצאה מהתקפת חזיר במסע ציד, (לא נאמר במפורש בסדרה, אבל ככל הנראה סרסיי הורתה ללנסל לאניסטר, נושא הכלים של המלך, לדאוג שהוא יהיה מספיק שיכור כדי למות במהלך הציד) לפני שנד סטארק אומר לו את האמת על ילדיו.
סרסיי פועלת במהירות כדי להציב את בנה הבכור, ג'ופרי, על כס המלוכה, והיא משמשת כיועצת הפוליטית הראשית שלו וכ"מלכה יורשת העצר".
ג'ופרי, לעומת זאת, מראה במהירות סימני עצמאות.
טייווין מחליט כי סרסיי לא שולטת מספיק בבנה ושולח את טיריון כיועץ פוליטי נוסף.
סרסיי וטיריון אינם מסתדרים, ומנסים כל הזמן לערער זה את סמכותו של השני על הכתר.
עד סוף העונה השנייה, טיריון צבר יותר השפעה על כס הברזל, והעביר את בתה היחידה של סרסיי להינשא לנסיך דורן, כנגד רצונה של סרסיי.
בנוסף, הוא מכריח את בן דודם לנסל, איתו סרסיי מנהלת רומן, להעביר לו מודיעין על סרסיי.
בסוף העונה, טיריון מנהל את הקרב מול סטאניס באראתיאון, אחיו של רוברט, בעוד סרסיי מתחבאת במבצר האדום.
ברגע האחרון מגיע אביהם טיווין עם צבא טיירל, ונוטל משני האחים את השפעתם.
סרסיי חוששת שמרג'רי טיירל מתכוונת לגזול ממנה את תואר המלכה, ומנסה להרחיק את ג'ופרי ממנה, ללא הצלחה.
כאשר לטייווין נודע על תוכניתם של הטיירלים להשיא את סאנסה סטארק לאחיה של מרג'רי, לוראס, הוא מתערב בדבר.
הוא כופה על טיריון להינשא לסאנסה במקום זאת.
סרסיי מרוצה, אך שמחתה הופכת לכעס כאשר טייווין מצווה עליה להתחתן עם לוראס.
כשג'יימי חוזר למעלה מלך, הוא מחפש מיד את סרסיי, אשר המומה לגלות שנכרתה היד בה הוא אוחז את חרבו.
סרסיי עוצרת את טיריון לאחר שג'ופרי מורעל.
אבלה ומלאת רוח נקם, היא מבקשת את מותו, בין אם הוא אשם ובין אם לאו.
לעומת זאת אחיהם ג'יימי מסרב להאמין שטיריון מסוגל להרוג בן משפחה.
ואכן, סרסיי תמרנה את ההליכים במשפטו של טיריון, כך שהעדים מסרו עדויות לא מלאות, או כוזבות לחלוטין, כדי לקשור את טיריון וסאנסה עוד יותר ברצח.
כאשר טיריון דורש משפט בקרב, סרסיי בוחרת בסר גרגור "ההר" קלגיין כאביר המלכה, כדי להקטין עוד יותר את סיכויי טיריון.
בנוסף, היא משחדת את ברון, חברו של טיריון, שלא להגן עליו, בתמורה לאירוסין לאשת אצולה.
משאלתה של סרסיי מתגשמת כאשר האביר של טיריון, אוברין מרטל, נהרג על ידי קלגיין.
היא עדיין מסרבת להתחתן עם לוראס, ומאיימת אפילו לחשוף את אמיתות מערכת היחסים שלה עם ג'יימי ושלושת ילדיהם הבלונדיניים.
טיריון מצליח לברוח, והורג את אביו טייווין.
סרסיי מקבלת איום מדורן, שם נמצאת בתה מירסלה, המאורסת לטריסטן מארטל.
היא שולחת את ג'יימי לדורן כדי להשיב את מירסלה למעלה מלך.
בינתיים במעלה מלך נישא טומן למרג'רי, שמנסה לתמרן אותו שישלח את אמו סרסיי לצוק קאסטרלי.
מחשש לאיבוד כוחה, סרסיי פוגשת את המנהיג הדתי, "הדרור העליון", וממנה אותו לספטון העליון ונותנת לו סמכות להקים מחדש את מסדר האמונה.
על מנת לערער את בית טיירל, סרסיי דואגת שהדרור העליון יעצור את לוראס בגין הומוסקסואליות.
לאחר מכן מרג'רי נעצרת גם כן על עדות שקר, לאחר ששיקרה להגנת לוראס.
עם זאת, מזימתה של סרסיי מתהפכת כאשר לאנסל, כעת חבר במסדר האמונה, מתוודה על הרומן שלו עם סרסיי, ועל תפקידו בחיסולו של רוברט.
הוא מאשים את סרסיי בגילוי עריות, מה שמוביל את הדרור העליון לעצור גם אותה.
לסרסיי לאחר שהתוודתה על הניאוף עם לאנסל, הותר לסרסיי לחזור למעצר בית במבצר האדום, אך רק דרך צעדת בושה, כאות כפרה.
שערה נגזז, והיא מובלת עירומה ברחובות מעלה מלך, לעיני ההמון אשר משפיל אותה.
סרסיי חוזרת, מוטרדת מההתעללות שהופנה אליה על ידי אנשי מעלה מלך, אך מתנחמת בכך שקיבורן הצליח להחזיר לחיים את סר גרגור קלגיין.
בינתיים בדורן, מורעלת למוות מירסלה, בתה של סרסיי.
סרסיי נשארת במבצר האדום, מרותקת לחדרה ונטולת סמכויות.
אף שהיא מקבלת את התנצלותו של טומן על היעדר פעולה להצלתה, היא נותרת מושפלת על ידי חברי בית המשפט האחרים.
סרסיי מבינה מטומן כי הדרור העליון מתכנן לעשות "צעדת כפרה" גם למרג'רי, לפני משפטה של סרסיי.
היא קושרת קשר עם המועצה הקטנה, שצבא טיירל יצעד לספט של באילור, כדי להבטיח את שחרורם של מרג'רי ולוראס.
אולם התוכנית מסתבכת כשמתברר כי מרג'רי הצטרפה ל"אמונת השבעה", ושכנעה את טומן למזג את האמונה עם הכתר.
אף על פי שנותרה ללא בעלי ברית, סרסיי בוחרת להישאר במעלה מלך, ובוחרת בסר גרגור כאביר שלה במשפט בקרב.
עם זאת, טומן מודיע כי שיטת "משפט בקרב" בוטלה והוחלפה ב"משפט השבעה".
שנותרה במבוי סתום דחוקה מכל הצדדים, סרסיי מחליטה להטמין פצצת "אש פרא" מתחת לספט של באילור, אשר מתפוצצת במהלך משפטו של לוראס.
בפיצוץ נהרגים "הדרור עליון", מרג'רי, לוראס ושאר המועצה הקטנה.
טומן המזועזע ממות אשתו מרג'ורי, מחליט להתאבד.
את הוואקום שנותר בשלטון לאחר מותו ממלאת סרסיי.
סרסיי טוענת לכס הברזל וממונה למלכה הראשונה אי פעם של שבע הממלכות.
למרות היותה השליטה ווסטרוז באופן סמלי, אחיזתה של סרסיי בשלטון חלשה.
ארצות הנהר (נהרן) בטלטלה בעקבות הטבח של אריה סטארק בבית פריי, ההכרזה של העמק והצפון על בנו הממזר של נד סטארק, ג'ון סנואו, כמלך בצפון, וטיריון, יארה גרייג'וי, דורן ובית טיירל תומכים כולם בדאינריז טארגאריין, כשהצי שלה כבש את דרגונסטון.
סרסיי נותרת קרה ומרוחקת לאחר התאבדותו של טומן, ורואה בכך בגידה במשפחתם.
כשכל ילדיה כבר לא בחיים, זדונותה ונקמנותה של סרסיי גוברים, והיא מבקשת ללא הרף להרחיב את כוחה ולהשמיד את אויביה.
סרסיי מושיטה את ידה למלך איי הברזל, יורון גרייג'וי, כדי ליצור ברית, אך דוחה את הצעת הנישואין של יורון מכיוון שהיא רואה בו לא אמין.
בהמשך הוא אורב לצי של דאינריז לוכד את יארה גרייג'וי, אלריה וטיין סנד, ומגיש אותם כ"מתנת אירוסין" לסרסיי.
היא מסכימה להתחתן עם יורון, אך רק לאחר ניצחון המלחמה.
עם זאת, היא ממשיכה ברומן עם ג'יימי, ולא מנסה עוד להסתיר את מערכת היחסים שלהם.
סרסיי כולאת את אלריה וטיין בצינוק, הורגת את טיין באותו רעל ששימש להרוג את מירסלה (כמעין "צדק" פואטי), תוך שהיא מחזיקה את אלריה בחיים כדי שתחזה במות בתה.
טיכו נסטוריס, נציג בנק הברזל, מגיע למעלה מלך כדי לבקש את החזר חובם.
בזמן הזה צבאות לאניסטר וטארלי תוקפים את הייגארדן ומביסים את הטיירלים.
אולנה טיירל מתאבדת בעקבות התבוסה, ומספרת לג'יימי שהיא אחראית להרעלת ג'ופרי.
עושרם של הטיירלים מועבר בבטחה למעלה מלך, אך הוא מושמד כאשר דאינריז תוקפת את השיירה באמצעות העדר הדות'ראקי והדרקון שלה, דרוגון.
ג'יימי, ששורד את הקרב רק בקושי, דוחק בסרסיי לשקול הפסקת אש.
טיריון מתגנב לבירה כדי להיפגש עם ג'יימי, וג'יימי אומר לסרסיי כי דאינריז וג'ון רוצים להיפגש עמה כדי לנהל משא ומתן על שביתת נשק, בזמן שהאנושות נלחמת באיום ההלכים הלבנים.
סרסיי מלאה בספקות אך מסכימה, ואומרת לג'יימי שהיא בהריון.
דאינריז וג'ון נפגשים עם סרסיי בדרקונפיט בפאתי מעלה מלך, ומציגים בפניה הלך לבן כעדות לאיום שלהם.
אף על פי שהיא מבועתת, סרסיי מסרבת להסכים לשביתת נשק, מכיוון שג'ון מסרב להישאר נייטרלי במלחמה בין הלאניסטרים לטארגאריינים.
טיריון מדבר עם סרסיי באופן פרטי, וככל הנראה משכנע אותה לכונן ברית עם דאינריז וג'ון.
עם זאת, מאוחר יותר היא מגלה לג'יימי שהיא מתכוונת שאויביה ימחקו זה את זה, ואז היא תתקוף את המנצח.
היא אף הטילה על יורון גרייג'וי להפליג לאסוס, כדי להביא לווסטרוז את "חברת הזהב", צבא שכירי חרב עם מוניטין רב.
נגעל מאנוכיותה וקוצר ראייתה של אחותה, ג'יימי נוטש את סרסיי ומתקדם צפונה בכוחות עצמו.
לסרסיי מתבשר כי ההלכים הלבנים פרצו את החומה, לשמחתה.
יורון חוזר למעלה מלך עם חברת הזהב וסרסיי מקיימת עימו לראשונה יחסי מין.
סרסיי מטילה על קיבורן לשלוח את ברון להתנקש בג'יימי וטיריון, תוך שימוש באותה הקשת איתה הרג טיריון את אביהם טייווין.
סרסיי מאפשרת לאזרחים למצוא מקלט במבצר האדום – לכאורה כדי להגן עליהם מפני פלישה למעלה מלך – אך למעשה היא משתמשת בהם כמגן אנושי כדי להרתיע מפני המתקפה.
צי הברזל הורג את אחד הדרקונים של דאינריז, ראגל, ולוקח את היועצת שלה מיסנדיי בשבי.
כשיורון חוזר למעלה מלך, סרסיי מגלה לו שהיא בהריון, ומשקרת לו שההיריון ממנו.
דאינריז, טיריון ויועציה האחרים, נוסעים למעלה מלך בדרישה שסרסיי תיכנע, אך סרסיי לא מתרגשת ו"ההר" עורף את ראשה של מיסנדיי לעיניי דאינריז.
דאינריז פותחת במתקפה על צי הברזל, המבצר האדום וההגנות נגד הדרקון אותן הציבה סרסיי על חומות המלך.
אף על פי שניצחונה כבר מובטח, דאינריז ממשיכה לשרוף את שאר העיר.
סרסיי מנסה לתפוס מחסה וג'יימי מוצא אותה, לאחר שחדר למבצר האדום בהוראת טיריון, כדי להצילה.
עם זאת הם נחסמים על ידי ההריסות, של המבצר האדום המתמוטט.
ג'יימי מנחם את סרסיי ברגעיהם האחרונים, עד שהם נמחצים עם קריסת התקרה.
מאוחר יותר טיריון מוצא את גופותיהם.
הוא מתמלא בצער, אשר מוביל אותו לוותר על נאמנותו לדאינריז, ולשכנע את ג'ון סנואו להרוג אותה.
סרסיי זכתה לשבחים כאחת הדמויות המורכבות ורבת-פנים, בכל אחת מהגרסאות של הסיפור.
הרולינג סטון דירג אותה במקום 5 ברשימת "40 הדמויות המובילות של משחקי הכס", ותיאר את סרסיי כדמות ש"מעדיפה למות מאשר לתת לך שליטה".
ברשימה דומה שערכה רולינג סטון, אשר דירגה את "30 הנבלים הטובים ביותר במשחקי הכס", דורגה סרסיי במקום הראשון.
היא תוארה כ"בן האדם המסוכן ביותר בווסטרוז", וכן כ"אחת הדמויות המורכבות והמרתקות ביותר טלוויזיה [...] היא גם דמות אהודה באופן מוזר".
אליסה רוזנבורג מה"וושינגטון פוסט" כתבה: "כשהגברים הורסים את עצמם וזה את זה, ומשאירים דור של נשים ללא בעלים, בנים ושותפים לנישואין, [סרסיי] יכולה להיות [האדם] היחיד שנותר כדי לתקן את העולם המרוסק".
ג'יימס היברד מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב באהדה על סרסיי של הידי:" רבים מחברי צוות השחקנים של התוכנית השתפרו עם השנים, אך הידי זכה לשבחים מצד המבקרים כבר מההתחלה - מאז הפרקים המוקדמים של העונה הראשונה הידי העבירה בצורה מושלמת את סרסיי באופן ייחודי.
תערובת רעילה של גאווה, נקמנות, חוסר סבלנות, ערמומיות ורוע לב.
בהתחשב ברשימה הארוכה של חטאי הרצח של סרסיי, יש לראות בה את דמות הנבל המוחלט של משחקי הכס.
עם זאת, הודות למרקם הכתיבה של התוכנית, ולהעברתו על ידי הידי, סרסיי מעולם לא הייתה פחות מדמות ממומשת לחלוטין".
הוא תיאר את סרסיי של הידי כ"מחקר בעריצות כאמנות מפתה.
היה משהו אנושי מגנטי בחוסר האנושיות שלה.
נמשכת לקסמיה הערמומים גם כשנרתעת ממעשיה האכזריים".
הידי קיבלה מספר מועמדויות לפרס על הופעתה בסדרה, כולל חמש מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית "שחקנית המשנה המצטיינת בסדרת דרמה" בשנים 2014, 2015, 2016, 2018 ו-2019. כמו כן, היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ל"שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה" לשנת 2016.
בשנת 2019 הופיעו לנה הידי ופיטר דינקלג' כסרסיי וטיריון לאניסטר לצד אלמו בקמפיין בתשדיר שירות רחוב סומסום על החשיבות של כבוד הדדי, כחלק מקמפיין "כבוד מחבר אותנו יחד" של רחוב סומסום.
סרנסק היא קבוצת כדורגל רוסית מהעיר סרנסק, מורדוביה שמתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית, החל מעונת 2021/2022.
סרנסק הוקמה לראשונה בשנת 2017 כמועדון חובבני אך התקיימה שנה אחת בלבד והתמודדה באליפות העיר סרנסק במסגרת הליגה הרביעית.
במאי 2021 ממשלת מורדוביה יזמה את הקמת המועדון מחדש כמועדון מקצועני והקבוצה נרשמה להשתתפות בליגה המקצוענית, השלישית בחשיבותה במבנה ליגות הכדורגל ברוסיה, כמחליפתה של מורדוביה סרנסק בתור הקבוצה העיקרית של רפובליקת מורדוביה.
המועדון הוקם ביוזמת ממלא מקום ראש הרפובליקה של מורדוביה, ארטיום זדונוב שאמר כי הקבוצה תתבסס על משקיעים פרטיים ולא יוקצו לה כספים מתקציבה של מורדוביה.
ירוסלב מוצ'אלוב מונה למאמן הראשי עם איגור לזרב כעוזרו.
נשיא פדרציית הכדורגל של מורדוביה, אלכסנדר יגורוב, מונה למנכ"ל הקבוצה.
הקבוצה התמודדה בשלב הבתים של הגביע הרוסי בכדורגל 2021/2022.
מאז הקמתה הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון מורדוביה ארנה, אצטדיון כדורגל שנבנה לקראת מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה.
האצטדיון שנבנה כדי לארח כמה ממשחקי המונדיאל משמש כמגרשה הביתי של קבוצת סרנסק ומכיל 43,958 מושבים.
האצטדיון נמצא בניהול ממשלת מורדוביה ובעבר נוהל על ידי חברת "Sport Engineering".
הקבוצה מארחת את משחקיה במסגרת הגביע הרוסי בכדורגל והליגה הלאומית השנייה.
מתקן האימונים של הקבוצה ממוקם בבית הספר לספורט אולימפי של האתלטיקה בעיר סרנסק.
"סרנדה לעדה" הוא שיר שכתבה לאה נאור והולחן על ידי משה וילנסקי.
השיר בוצע על ידי להקת הנח"ל ב-1966 בתוכניתה "מהנח"ל באהבה".
בהרכב הלהקה היו ששי קשת, שלום חנוך, חנן יובל, מנחם זילברמן, נטע אלוני, טוביה צפיר ועוד.
בתקופת שירותה הצבאי שירתה לאה נאור בגרעין שנשלח, בתחילת שנות ה-50, להיאחזות הנח"ל נחל עוז.
במהלך שירותה בקיבוץ פגשה נאור טבחית שעבדה במקום בשם עדה דלוגץ'-רז מקיבוץ רמת יוחנן.
עדה הגיעה לנחל עוז במסגרת תמיכה של חברי קיבוצים ותיקים בקיבוצים צעירים (נחל עוז הוקם ב-1951).
חוויית מפגש זה בוטאה על ידי נאור בשיר זה.
השיר הוא שיר אהבה לטבחית של ההיאחזות וזאת על אף נטייתה להקדיח את תבשיליה.
מצד אחד השיר מלא בהכרזות אהבה:
+בית ראשוןבית שניפזמוןהִיא עוֹמֶדֶת בַּמִּטְבָּח וּמְבַשֶּׁלֶת
אולם מצד שני נשמעות בשיר "תלונות" על איכות האוכל:
+בית ראשוןבית חמישיבית שישי...הִיא עוֹשָׂה קְצִיצוֹת שֶׁל תֶּרֶד
השיר מתייחס לתקופת הצנע, בשנות ה-50, במהלכה אילץ חוסר במצרכי מזון בסיסיים את הטבחים להיות יצירתיים כדי למצוא תחליפים להשביע את הסועדים.
בין השאר התפרסמו, בתקופה זו, התחליפים חוביזה, עולש (כתחליף לקפה), ממרח חצילים (כתחליף לכבד), אבקת ביצים ועוד.
בזכרונותיה מזכירה לאה נאור "פטנטים" נוספים לחסכון באוכל כמו "רִיבַּיִים" (דילול ריבה במים), "חלביים" (כנ"ל עם חלבה) וטוניים (כנ"ל עם טונה).
בשיר זה מופיעות שורות המתייחסות לאופן בו הוכנו אז "קציצות בשר" בהן היה הלחם מרכיב עיקרי:
בפזמון של השיר מוזכרת המילה "במקום" ().
מילה זו שימשה בקיבוצים לציין מנה חלופית למנה העיקרית (לצמחונים, חולים וכו') ואם המנה העיקרית הייתה דלה אז מנת ה"במקום" הייתה עוד יותר דלה.
ביצוע נוסף הופיע בקלטת הווידאו "שרים וצוחקים" בכיכובם של דודו זר, נתן נתנזון וחני נחמיאס, כשהמערכון המקדים לשיר עוסק בשני טבחים המכינים סלט, בתחילה ממרכיבים שגרתיים כמיני ירקות, עד שבהמשך הם מוסיפים לו דברים לא כל כך שגרתיים כגון במבה, כמה סוגים של ביסלי ופסטה.
כשהם מבקשים מעדה שתטעם מהסלט, היא חושבת שמה שחסר לסלט הוא קטשופ.
סרנדה הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1956 בבימויו של אנתוני מאן, עם מריו לנצה, שרה מונטייל, ג'ואן פונטיין ווינסנט פרייס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "סרנדה" של ג'יימס קיין משנת 1937.
כמו בשאר סרטיו של לנצה הוא משחק כבחור פשוט שיש לו כשרון זמרה מלידה, מתגלה ומתפרסם, אך מסתבך בקשרי אהבה.
לנצה שר בסרט קטעים מהאופרות טורנדוט, לה טראוויאטה, אותלו ועוד.
בעת ההסרטה התאהבו הבמאי אנתוני מאן ושרה מונטייל ונישאו לאחר מכן.
דיימון וינצנטי (מריו לנצה) עובד כפועל בכרם בקליפורניה.
הוא ידוע בקולו הערב אך לא למד מוזיקה באופן רציני.
בן דודו טוניו (הנרי בלוור) שהוא אמרגן, מסדר לו עבודה במועדון בסן פרנסיסקו שם מופיעים אמנים.
לפני שהוא נפרד מחבריו החקלאים הוא שר להם את "לה דנצה" של רוסיני.
באחת ההופעות נוכחת המיליונרית קנדל הייל (ג'ואן פונטיין) ומנהל עסקיה צ'ארלס וינתרופ (וינסנט פרייס).
קנדל מטפחת אמנים צעירים המשמשים גם כמאהבים שלה וזורקת אותם לאחר זמן, וכינוייה: "שטן עם פני מלאך".
היא מציעה לו לימוד אצל המאסטרו מרקטלו (ג'וזף קליה) ואחר כך הופעות בבית האופרה בו היא תומכת.
דיימון נשבה ברשתה ולאחר תקופת לימודים הוא מופיע בהצלחה אך קנדל זונחת אותו לטובת פסל צעיר.
דיימון מופיע באותו זמן בתפקיד אותלו.
הוא מתמלא חמת זעם על דסדמונה (ליצ'ה אלבנזה), בורח מהבמה, מגיע לביתה של קנדל, הורס את הפסל וטס למקסיקו.
הוא מסתגר במלון בכפר סן מיגואל ולוקה במלריה.
מצבו קשה ובחורה צעירה ונאה בשם חואנה (שרה מונטייל) לוקחת אותה לבית דודה מנואל (פרנק פוליה), שם היא גרה לאחר שאביה נהרג במלחמת שוורים.
חואנה מטפלת בו והוא מתאושש, קולו חוזר והוא מתכנן לחזור לסן פרנסיסקו.
דיימון מצטרף אליה ושר את "אווה מריה" (של שוברט).
חואנה מסיעה אותו לשדה התעופה ובדרך הם נתקעים בסופה עזה, מתחבקים ומחליטים להתחתן.
הם מגיעים לסן פרנסיסקו ודיימון מחליט לחדש את הופעותיו.
הם נפגשים בקנדל שרוצה אותה לעצמה ומתחיל מאבק בין שתי הנשים על דיימון שבסופו שולפת חואנה חרב כלפי קנדל כאילו הייתה במלחמת שוורים.
חואנה נסערת, בורחת מהמקום ונפגעת מרכב חולף.
דיימון מרים אותה מזועזע והיא מוכנסת לאמבולנס.
דיימון ממשיך בהופעה ומקדיש לה את השיר סרנדה.
טוני מודיע לו שחואנה בסדר ודיימון ממשיך בשיר בהתלהבות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמריו לנצהדיימון וינסנטישרה מונטיילחואנה מונטסג'ואן פונטייןקנדל היילוינסנט פרייסצ'ארלס וינתרופאמרגןהנרי בלוורטוניואמרגןג'וזף קליהמרקטלומאסטרופרנק פוליהמנואל מונטסדודה של חואנהליצ'ה אלבנזהדסדמונה באותלו
סרעה היה כפר ערבי בהרי ירושלים בגבול שפלת יהודה, 2.5 קילומטר דרומית מזרחית לבאב אל ואד (היום "שער הגיא").
בתי הכפר היו בגובה של כ-350 מטרים מעל פני הים, השטח החקלאי של הכפר היה ברוב בעמק צרעה שבשפלת יהודה.
הכפר נכבש במסגרת מבצע דני ביום 14 ביולי 1948, עם כיבושו גורשו אחרוני תושביו, רובם נמלטו עוד קודם, במהלך אפריל, מאחר שהיו בקו החזית.
הכפר נבנה על תל ארכאולוגי, "תל צרעה", כ-25 ק"מ ממערב לירושלים וכ- 24 ק"מ מדרום-מזרח לעיר רמלה.
הכפר היה מחובר בדרך עפר, שאורכה כ-2 קילומטר, עם הכביש הראשי המחבר בין בית ג'יברין לשער הגיא (כביש 38), והיה ממוקם קרוב לתחנת הרכבת ערטוף הסמוכה (שאחרי הקמת מדינת ישראל קיבלה את השם תחנת הרכבת בית שמש), על מסילת הרכבת יפו–ירושלים, העוברת מדרום לכפר.
דרכי עפר נוספות חיברו את סרעה עם הכפרים הרבים ששכנו באזור, כמו אישוע, דיר ראפאת, ערטוף, עסלין, דיר אבאן, בית ג'יז ובית סוסין.
באזור "תל צרעה" וסביבתו נערכו מספר רב של חפירות ארכאולוגיות ונחשפו ממצאים החל מהתקופות פרהיסטוריות ופרוטוהיסטוריות ועד ל.
ההתיישבות האנושית במקום החלה בתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב', ומתוארכת ל-9000 לפנה"ס לערך ונמשכה, פחות ויותר ברציפות, מאז ועד הריסת הכפר ב-1948.
בצד הדרומי של הכפר, בנקודה גבוהה החולשת על האזור, היה מבנה מקאם ולידו מסגד, חצר מגודרת ומספר קברים.
האתר היה מיוחס לדמות בשם אלשיח' סאמת, או א-נבּי סאמת (נכתב גם א-נבי סמית) על פי המפות הבריטיות.
מהתקופה הנאוליתית נחשף, במהלך חפירות הצלה, מבנה שלם שבו לפחות שני שלבי בנייה עיקריים.
המבנה בנוי על שכבה עבה של אבנים זוויתית בגודל חלוקים, ועל רוב האבנים ניכרות עדויות לפעילות אנושית, דוגמת חציבה.
למבנה תוכנית מלבנית, רצפת טיח, והוא נחלק לשלושה חדרים.
מבנים דומים נחשפו גם באתר הארכאולוגי יפתחאל.
במבנה נחשפו שרידיהם של שלוש או ארבע רצפות טיח, זו מעל זו, המופרדות במילוי ומהוות עדות לכך שהמבנה תוחזק לאורך תקופה ארוכה.
הממצאים מתוך המבנה ומסביבתו כוללים ראשי חץ ולהבי מגל, חלוקי נחל מלוטשים ואבני שחיקה.
מן התקופה הכלקוליתית המאוחרת (התרבות הע'סולית), נחשפו מעל היישוב מן התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב', שרידים ממכלול אדריכלי ולו שלושה שלבים עוקבים של בנייה ושימוש.
בהם נמצאו ממצאים עשירים של קרמיקה וכלי צור ושרידים רבים של בעלי חיים.
העדות הקדומה ביותר לפעילות בתקופה הכלקוליתית נתגלתה במערה טבעית סמוך לתל, בו קבר של אדם מבוגר שמינו אינו ידוע, השוכב על צדו בתנוחה מכווצת למחצה.
בנוסף נחשף מבנה אבן מלבני בנוי היטב שלידו בור גדול, שהכיל מספר כלי חרס שלמים שהוטמנו במכוון.
במהלך החפירות ב"תל צרעה" נחשפו מבנים וממצאים רבים מתקופת הברונזה, בכל רחבי התל.
כולל מבנים גדולים ומורכבים, מתקופת הברונזה הקדומה, שלחלקם היו פינות מעוגלות ובניינים עגולים שכנראה שימשו לאחסון.
היישוב מתקופת הברונזה הקדומה כלל שלושה שלבים עיקריים, יש לו מבנה עירוני מתוכנן הכולל רחובות וסמטאות, מבני מגורים, ממגורות ומבני ציבור.
בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל היה היישוב בתל צרעה, מרכז עירוני חשוב והוא אף מוזכר במכתבי אל-עמארנה, המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס, ושנכתבו על ידי שליטים שונים, ברובם שליטים כנעניים, ונשלחו אל מלך מצרים.
ב נודעה היישוב בשם סראה (Sarea).
בתקופה הרומית והביזנטית הוא היה מרכז חקלאי חשוב, ובכל רחבי התל וסביבתו נמצאים שרדים רבים של גתות לדריכת ענבים והכנת יין, ושרידים רבים של בתי בד.
עדות לתפקידם המרכזי של גידולי הגפן והזית במערך הכלכלי של האזור.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע סרעה עם 17 בתים ו-94 תושבים, חלק ה"נחיה" (תת-מחוז באימפריה העות'מאנית) של רמלה במחוז עזה.
תושבי הכפר שילמו מס בסך 25% על גידולי חיטה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש, בסכום כולל של 6,000 אקצ'ה.
בשנת 1838 כתב חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון כי תושבי סרעה שייכים לחמולת קייס, תחת שליטת השייח של הכפר הגדול בית עיטאב.
בשנת 1870, ביקר הארכאולוג והגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בסרעה הייתה אוכלוסייה של 205 נפש, כולם מוסלמים.
במאי 1929 ביקר בכפר כתב של עיתון "הארץ" בחיפושיו אחרי קבר "שמשון הגיבור".
במאמר שכתב תיאר כיצד תושבי הכפר אירחו אותו, ערכו לו סיור באתר מקאם נבי א-סאמת, נתנו לו להיכנס למבנה וסיפרו לו על המסורות הקשורות למקום.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 65 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 271 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 340 תושבים מוסלמים,.
שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 4,967 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 194 לחקלאות שלחין,ו-2,979 לגידולי דגנים.
סרעה נכבשה על ידי כוח בפיקודו של דוד אלעזר, שכלל שתי פלוגות מגדוד הפורצים של חטיבת הראל, וגדוד 43 של חטיבת קרייתי, בליל 13–14 ביולי 1948, במהלך מבצע דני, במסגרת קרבות עשרת הימים.
רבים מהתושבים כבר ברחו קודם, שכן הכפר היה בחזית מאז אפריל.
אלה שנשארו ברחו כשהחלו מטחי המרגמות של חיילי חטיבת הראל שהתקדמו לכיוון הכפר.
המעטים שנשארו במהלך התקיפה גורשו מאוחר יותר.
תושבי הכפר נמלטו מהכפר לעבר מחנות פליטים שונים ב, כולל קלנדיה.
הכפר הפך ליישוב משלט וביתו המפואר של מוח'תאר הכפר, הפך למפקדה וחדר אוכל של היישוב.
ב-7 בדצמבר 1948, הוקם בסרעה קיבוץ צרעה של תנועת הקיבוץ המאוחד, על ידי איחוד של שלוש הכשרות של יוצאי חטיבת יפתח של הפלמ"ח.
הקיבוץ נשאר במיקום בו הייתה סרעה, עד שעבר לנקודת הקבע שלו, כשלושה קילומטר מדרום מערב, כשנה אחר כך.
מייסדי הקיבוץ עלו לשטח הכפר ותפסו את ביתו של המוח'תאר עבדאללה אבו לטיפה, שהיה על גבעה נפרדת מול מרכז הכפר, והפכו אותו לחדר האוכל ומזכירות.
אחר כך הקימו צריפים מסביב לו.
חברי הקיבוץ אף "ירשו" את עדר הפרות שהיה בכפר.
כיישוב משלט חברי הקיבוץ לקחו חלק בשמירה מסביב לסֿרעה, כדי למנוע מתושבי הכפר לחזור לבתיהם.
בית המוח'תאר, שחברי הקיבוץ נהגו לקרוא לו בית השיח', נהרס בשלב מאוחר, ביחס לשאר הכפר, ובמקומו בנתה הקק"ל את "מצפה צרעה".
במה מוגבהת בנויה מלוחות עץ עבים, ומתחתיה חדר בנוי אבן, כשחלק מהאבנים נלקחו מביתו של המח'תאר הפלסטיני של סֿרעה, שהרסו לא מכבר.
בדצמבר 1949 החלה נטיעת יער צרעה במקום בו עמד הכפר וסביבתו.
במאי 1950 הוקם, בצדו הצפון מערבי של הכפר, המושב תרום של יוצאי תימן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם אזור התעשייה הר-טוב על השדות החקלאיים ששימשו את סרעה, בעמק שממערב לכפר.
בשנת 2015 יצר חבר קיבוץ צרעה, הבמאי מיכאל קמינר, סרט תיעודי על סרעה.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה במסגרת פסטיבל "48 מ"מ", של עמותת זוכרות.
הקמת קיבוץ צרעה בתוך וסביב אחוזת המוכתר
סרסואלה (בספרדית: Zarzuela) הוא ז'אנר לירי-דרמטי ספרדי המשלב בין סצנות מדוברות ומושרות, אופרטה, או אם המחזמר.
בפרקי השירה משולבים שירים אופראיים ופופולריים, כמו גם ריקוד.
נושאי הליברית (טקסטים של ההפקות) משתנים מאוד, החל מסיפורים שנגזרו מהמיתולוגיה היוונית-רומית ועד לסיפורי החיים המודרניים במדריד, במושבות ספרדיות לשעבר, או באזורים אחרים עם אוכלוסייה היספנית גדולה.
האטימולוגיה של השם אינה ברורה, אך יש המציעים שהיא עשויה לנבוע משמה של בקתת ציד מלכותית, ארמון סרסואלה, ליד מדריד, שם אירח לעיתים קרובות המלך פליפה הרביעי (1621–1665) קבלות פנים אקסטרווגנטיות שכללו הצגות של מחזות קומיים קצרים בליווי מוזיקלי.
הארמון בתורו נקרא על שם שיחי הפטל (zarzas) שגדלו בחצרו.
הז'אנר שזכה לתמיכת בית המלוכה שגשג עד אשר האופרה האיטלקית והצרפתית הפכו פופולריות יותר ויותר בספרד במהלך המאה ה-18. זו הייתה האפנה שגם בני המלוכה הספרדיים העדיפו אופרה זרה על פני צורות מקומיות של תיאטרון מוזיקלי.
בניסיון לבסס מחדש את המסורת המקומית, קבע המלך קרלוס הרביעי בתחילת המאה ה-19, שכל האופרות הזרות יבוצעו בספרדית על ידי אזרחים ספרדים.
המהלך לא עורר את תחייתו של תיאטרון מוזיקלי "לאומי" בנוסח ההצגות המוקדמות יותר בסגנון סרסואלה.
במקום זאת, הכותרים הלועזיים המשיכו להיות מבוימים, ההבדל המשמעותי היחיד היה שפת הטקסטים, ספרדית והעלילות והסגנון של ההפקות נשארו זהים למקור.
אף על פי שהמהלך לא הניב את התוצאה המיוחלת, היוזמה של קארל הרביעי בכל זאת סיפקה לזמרים הספרדים יותר הזדמנויות להופעות, מאשר היו להם בעשורים קודמים.
הוא הניח את הבסיס ליצירת בתי ספר להכשרה מוזיקלית שיעזרו בסופו של דבר לשמור על מסורת תיאטרון מוזיקלי בספרד.
ישנן שתי צורות עיקריות של סרסואלהː ראשונה, המוקדמת יותר, בסגנון הבארוק (בערך 1630–1750), ושנייה, מאוחרת יותר, רומנטית (בערך 1850–1950).
ניתן לחלק את הסרסואלות הרומנטיות לשני תת-ז'אנרים עיקריים, חנרו גרנדה וחנרו צ'יקו, אם כי קיימות תת-חלוקות אחרות.
תיאטרון מוזיקלי היה קיים בספרד מאז תקופת חואן דל אנסינה, במאה ה-15. ז'אנר הסרסואלה היה חדשני בשילוב מסגרת דרמטית לקטעים המוזיקליים, שהשתלבו בעלילת היצירה.
שולבו ריקודים ופזמונים וכן קטעי סולו והרכב, הכל בליווי תזמורתי.
בשנת 1657 בארמון המלכותי של אל פראדו, המלך פליפה הרביעי, המלכה מריאנה וחצרם השתתפו בהופעה ראשונה של קומדיה חדשה מאת פדרו קלדרון דה לה ברקה, עם מוזיקה מאת חואן הידאלגו דה פולנקו בשם El Laurel de Apolo (זרי הדפנה של אפולו).
"זרי הדפנה של אפולו" מסמל באופן מסורתי את הולדתו של הסוגה המוזיקלית תחדשה שנודעה בשם "לה סרסואלה".
בדומה ל"מפרץ הסירנות", (1657) המוקדם יותר של קלדרון דה לה ברקה, "זרי הדפנה של אפולו" ערבב דרמה מיתולוגית עם סולואים אופראיים, שירים וריקודים פופולריים.
הדמויות בסרסואלה המוקדמות והבארוקיות הללו היו תערובת של אלים, יצורים מיתולוגיים ודמויות קומדיה כפריות או פסטורליות; יצירתו הפופולרית של אנטוניו דה ליטרס "אקיס וגלתיאה" (1708) הוא דוגמה נוספת.
בספרד של בית בורבון במאה ה-18, הסגנון האמנותי האיטלקי שלט באמנויות, כולל האופרה האיטלקית.
סרסואלה, אף על פי שעדיין נכתבה לטקסטים ספרדיים, השתנתה כדי להתאים לאופנה האיטלקית.
בתקופת שלטונו של המלך קרלוס השלישי, בעיות פוליטיות עוררו שורה של מרידות נגד שריו האיטלקיים; אלה זכו להד במצגות תיאטרליות.
הסגנון הישן יותר של סרסואלה יצא מהאופנה, אבל המסורת הספרדית הפופולרית המשיכה להתבטא ביצירות קצרות יותר, כמו הטונדיה (או האינטרמצו) של סצנה בודדת.
מוזיקאים כמו אנטוניו רודריגז דה היטה היו בקיאים בסגנון הקצר יותר של יצירות, אם כי הוא גם כתב סרסואלה בקנה מידה מלא עם דה לה קרוז בשם Las segadoras de Vallecas (הקוצרים של ולקס, 1768).
חוסה קסטל היה אחד מהמלחינים האחדים שכתבו לתיאטרון דל פרינסיפה.
בשנות ה-50 וה-60 קבוצה של סופרים ומלחינים פטריוטים בראשות פרנסיסקו ברביירי וחואקין גסטמביד החייתה מחדש את הסרסואלה, וראתה בה שחרור אפשרי מההגמוניה של המוזיקה הצרפתית והאיטלקית.
מרכיבי היצירה ממשיכים להיות זהים: סולואים ופזמונים מושרים, מתובלים בסצנות מדוברות, ושירים קומיים, הרכבים וריקודים.
דרמות היסטוריות ווריאציות אזוריות יש בשפע, לבריות (אם כי לעיתים קרובות מבוססת על מקורות צרפתיים) עשירות בביטויים ספרדיים ובעגה פופולרית.
הסרסואלות של היום כללו בליברית שלהם צביון אזורי וסלנג פופולרי, כמו זה של מדריד - קסטיסוס.
לעיתים קרובות, הצלחתה של יצירה נבעה משיר אחד או יותר שהציבור למד להכיר ולאהוב.
למרות כמה שינויים, המבנה הבסיסי שלה נשאר זהה: סצנות דיאלוג, שירים, פזמונים וסצנות קומיות שבוצעו בדרך כלל על ידי שני שחקנים-זמרים.
יצירות המופת שהגיעו לשיא מתקופה זו היו "לחם ושעשועים" של ברביירי ו"השבועה של גסטמבידה".
מלחין בולט נוסף מתקופה זו היה אמיליו ארייטה.
לאחר המהפכה המפוארת של 1868, המדינה נכנסה למשבר עמוק (במיוחד מבחינה כלכלית), שבא לידי ביטוי בתיאטרון.
הציבור לא יכול היה להרשות לעצמו כרטיסים לתיאטרון במחירים גבוהים להפקות גרנדיוזיות, מה שהוביל לעלייתם של תיאטרוס וריידאדס ("התיאטראות של בידור מגוון") במדריד, עם כרטיסים זולים להצגות בנות מערכה אחת - סאינטס (sainetes).
"תיאטרון השעה" הזה זכה להצלחה רבה.
סרסואלות חד-מערכתיות סווגו כחנרו צ'יקו ("סוג קטן") בעוד שהארוכות יותר, של שלוש מערכות, שנמשכו עד ארבע שעות, נקראו חנרו גראנדה ("סוג גדול").
תוכן מוזיקלי מתקופה זו נע בין אריות אופראיות בקנה מידה מלא (רומנסות) לשירים בסגנון פופולרי.
בין דיאלוג מדרמה פואטית גבוהה ועד דמויות קומדיה מן הסוג הפשוט.
ישנם גם סוגים רבים של סרסואלה בין שני הז'אנרים עם מגוון טעמים מוזיקליים ודרמטיים.
הופקו גם כותרים חדשים אחרים.
פארודיות אופרה בספרדית, שנודעו מאוחר יותר בשם zarzuelas parodias פארודית סרסואלה, הופיעו באמצע המאה ה-19. פארודיות אלה לעגו לאופרות האיטלקיות שזכו להצלחה בספרד, על ידי ניכוס המוזיקה אך הצגת עלילה חדשה שלעגה לקו הסיפור המקורי.
הפארודיות של הסרסואלה היו חשובות מכיוון שהן יצרו מרחב לתיאטרון מוזיקלי ספרדי, כדי לערער עת השליטת האופרה האיטלקית על הבמות הליריות של ספרד.
רבות מהסרסואלות הגדולות ביותר נכתבו בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, אך הסוגה המשיכה להסתגל לגירויים תיאטרליים חדשים עד למאה ה-20. עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, הצגתם פחתה במהירות, והסרסואלות הרומנטיות האחרונות שהועלו על הבמה נכתבו בשנות החמישים של המאה ה-20.
בעוד ברביירי הפיק את הסרסואלה גרנדה הגדולה ביותר באל ברבריו דה לאוואפייס, היוצר הקלאסי של החנרו צ'יקו היה תלמידו פדריקו צ'ואקה, שה-La gran vía שלו (הולחן עם חואקין ואלוורדה דוראן) זכה להצלחה הן בספרד והן ברחבי אירופה.
היורש המוזיקלי של צ'ואקה היה חוסה סראנו, שהחנרו צ'יקו, במערכה אחת שלו – בעיקר La canción del olvido, Alma de dios ו־Los claveles ו־La dolorosa המאוחרים הרבה יותר – יצרו גשר סגנוני לסרסואלות המתוחכמות יותר מבחינה מוזיקלית של המאה ה-20.
בעוד שהסרסואלה הציגה (או אפילו האדירה) מנהגים פופולריים, פסטיבלים ואופני דיבור, במיוחד אלה של מדריד, משהו שמעולם לא נמצא בסרסואלה הוא ביקורת חברתית.
הם חגגו את הסדר הקבוע של החברה; אם סרסואלה תומכת במשהו, זה יהיה להאטה או חיסול של השינוי החברתי.
משנת 1900 לערך, המונח "חנרו אינפימו" ("ז'אנר נמוך") נוצר כדי לתאר צורת בידור מתפתחת הקשורה ל(רוויו), סוג של קומדיה מוזיקלית: אלו היו יצירות מוזיקליות דומות לסרסואלה חנרו צ'יקו, אך קלילות ונועזות יותר בביקורת החברתית שלהן, עם סצנות המתארות נושאים מיניים והרבה משמעויות מילוליות.
יצירה פופולרית אחת משנות החנרו אינפימו היא La corte de Faraón (1910) (החצר של פרעה) מאת ויסנטה ליאו, שהתבססה על האופרטה הצרפתית "מאדאם פוטיפר".
בעשור השני של המאה, השפעותיהן של האופרטה הווינאית וממשיכי המסורת של סאליבן הבריטי כמו ליונל מונקטון הרגישו, ביצירות כמו Molinos de viento ו־El asombro de Damasco (שתיהן מאת פבלו לונה), לפני כן.
המסורת הספרדית של ההופעות הגדולות הוחזרה בספרו של אמדאו ויבס "דוניה פרנסיסקיטה" (1923).
הסרסואלה המשיכה לפרוח בשנות ה-30, הודות למלחינים במעמדם של פבלו סורוסאבל - שהניעו אותה מחדש כאמצעי לבקורת חברתית-פוליטית - פדריקו מורנו טורובה ופרנסיסקו אלונסו.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, "סרסואלה גראנדה" בת שלוש המערכות שבה את מעמדה כצורה הפופולרית ביותר של תיאטרון מוזיקלי ספרדי, לא רק בספרד אלא גם במקומות שונים בעולם ההיספני.
הסרסואלה שגשגה גם בכמה מהמושבות לשעבר של ספרד, בעיקר קובה והפיליפינים.
בקובה הז'אנר היה חדור במקצבים אפרו-קובניים, והסיפורים נגזרו במידה רבה מהחוויה הקולוניאלית הקובנית.
בין הכותרים החשובים ביותר ברפרטואר הסרסואלה הקובני היו סרטו של גונסלו רויג בשתי מערכות "ססיליה ואלדס" (1932) ו"מריה לה או" (1930) של ארנסטו לקוונה.
בפיליפינים, "סרסוולה" (sarsuela) בשפה הטאגאלוג הייתה פופולרית לסירוגין במהלך המאה ה-20, עם עליות ניכרות בשנות ה-50, ה-70 וה-80. כמו עם zarzuelas במקומות אחרים, אלה נגעו בסגנונות מוזיקליים ונושאים מקומיים .
הסרסוולה הידועה ביותר בפיליפינים היא ה-Dalagang bukid של Hemogenes Ilang ושל ליאון איגנסיו (1917; "עלמת מדינה").
בכל האזורים האלה, רוב היצירות שבוצעו היו ישנות יחסית, אך מדי פעם הופקו גם כותרים חדשים ומתוקנים.
ב-2012, למשל, הועלתה במנילה הפקה חדשה של ה-Tagalog sarswela Walang sugat (1902; "ללא פצעים", הליברית
בעקבות מלחמת האזרחים בספרד חלה כאמור דעיכה של הז'אנר במולדתו, ספרד, ולאחר מלחמת העולם השנייה, הכחדתו כז'אנר חי הייתה כמעט מוחלטת.
לא היו מחברים חדשים והיצירות לא היו מותאמות.
לא נוצרו יצירות חדשות משמעותיות מאז שנות ה-50; הרפרטואר הקיים נחשב ליקר להפקה, וקלאסיקות רבות בוצעו באופן מקצועי רק באופן ספורדי בשנים האחרונות.
לבסוף אחרי תקופת שפל בספרד ובמקומות אחרים חזרה הסוגה שוב לאופנה : אנשים צעירים יותר, נמשכו למוזיקה הלירית ולמחזה התיאטרלישאפיינו אותו בשנות ה-40 וה-50. ב-1978 הקדישו הרדיו והטלוויזיה הספרדית זמן ל-zarzuela לא מעט בסדרת תוכניות פופולרית שהופקה על ידי TVE תחת הכותרת Antología de la zarzuela ("אנתולוגיה של סרסואלה").
אלה התבססו על סינכרון ליפ של ההקלטות הקלאסיות של שנות ה-40 וה-50. כמה שנים קודם לכן, האימפרסריו חוסה טמאיו עבד על מופע תיאטרלי באותו השם, שהפך קטעים של סרסואלה לפופולריים בכמה סיורים לאומיים ובינלאומיים.
בעוד שמסורת הסרסואלה שגשגה במדריד ובערים ספרדיות אחרות, קטלוניה פיתחה סגנון משלה, עם ליברית בקטלאנית.
האווירה, העלילות והמוזיקה היו שונים לגמרי מהדגם שניצח במדריד, שכן הסרסואלה הקטלונית חיפשה למשוך קהל אחר, המעמדות הבורגניים.
הקטלונית הפכה לאט לאט למה שנקרא, בקטלאנית, teatre líric català ("תיאטרון לירי קטלאני"), עם אישיות משלה, ועם תמלילים ומלחינים מודרנים כמו אנריק גרנדוס או אנריק מורה.
בשנים האחרונות של המאה ה-19, עם הופעת המודרניזם, אחד מהמודרניסטים הבולטים, ואחד מתלמידיו של פליפ פדרל, הגיע אמדאו ויבס לזירת ברצלונה.
הוא תרם ליצירת ה־Orfeó Català ב-1891, יחד עם לואיס דוחן.
למרות ההצלחה שנרשמה במשך שנים רבות, השאיפה המוזיקלית שלו לקחה אותו למדריד, שם היה ל"זרזואלה" פרופיל גבוה יותר.
Vives הפך לאחד ממלחיני ה"זרזואלה" החשובים ביותר, עם יצירות מופת כמו "דוניה פרנסיסקיטה".
בקובה האפרוקובאניסמו zarzuelas של ארנסטו לקוונה (María la O ; El cafetal), אליסאו גרנט (La virgen morena) וגונסלו רויג (Cecilia Valdés, המבוסס על הרומן הקלאסי של סירילו ויאוורדה (Cirilo Villaverde) מייצגים תור זהב קצר בעל חשיבות פוליטית ותרבותית.
יצירות אלו ואחרות התרכזו במצוקתה של האשה המולאטית ושאר המעמדות השחורים בחברה הקובנית.
הכוכבת הבולטת של רבות מההפקות הללו הייתה ריטה מונטנר.
גם למקסיקו היו מסורות סרסואלה משלה.
דוגמה אחת היא La cuarta plana של קרלו קרטי, בכיכובה של אספרנסה איריס.
בפיליפינים, "התיאטרון המוזיקלי סרסואלה" עבר עיבוד נרחב על ידי הפיליפינים בתרבויות הילידים שלהם, בעיקר באזורים עירוניים.
התיאטרון הוצג על ידי הספרדים רק בשנת 1878, למרות היותו חלק מהאימפריה הספרדית מאז אמצע המאה ה-16. במהלך תקופה זו, המחזות הוצגו רק על ידי אנשים ספרדים.
עד 1880, רוב המבצעים והכותבים היו פיליפינים, בעיקר הגיבור הלאומי הפיליפיני, חוסה ריזאל, שחבב את המחזה.
לאחר מכן, שפות מקומיות, במקום ספרדית, שימשו להצגת התיאטרון המורכב, עם תוספות ממספר תרבויות ברחבי הארכיפלג.
כשהפיליפינים נשלטו על ידי האמריקנים בתחילת המאה ה-20, הומור ממחזה המורו-מורו התווסף לסרסואלה הפיליפינית, תוך התרחקות מהסרסואלה הספרדית המסורתית.
התיאטרון שימש לאחר מכן את הפיליפינים כדי להביע חופש מאפליה ושלטון קולוניאלי, המתאר את העם הפיליפיני מנצח נגד הספרדים והאמריקאים בסוף כל הצגה.
הסממנים המהפכניים של המחזה הניעו את האמריקאים לעצור מבצעים וכותבים שונים של סרסואלה הפיליפינית, עד כדי סגירה בכוח של חברות סרסואלה שלמות בפיליפינים.
בשנות העשרים של המאה ה-20, עקב כניסת הקולנוע, סרסואלה הפכה לפופולרית רחבה באזורים הכפריים, מה שהשבית את האמריקנים מלהפסיק את התפשטות ההצגות.
הסרסואלה הפיליפינית התפתחה למעין קומדיה של נימוסים נבדלת לטעם הפיליפיני.
בשנת 2011, אמנות הבמה צוינה על ידי הוועדה הלאומית לתרבות ואמנויות כאחת מהמורשת התרבותית הבלתי מוחשית של הפיליפינים תחת קטגוריית אמנויות הבמה שהממשלה עשויה למנות ברשימות המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו.
בשנת 2012, באמצעות שותפות עם אונסק"ו, ממשלת הפיליפינים קבעה את המסמכים הדרושים לשמירה על הסרסואלה הפיליפינית.
אונסק"ו ציין את zarzuela הפיליפיני כתיאטרון הלאומי והאופרה של הפיליפינים.
משנת 1950 ואילך, "סרסואלה" שגשגה בסדרת הקלטות LP מ-EMI, Hispavox ואחרות, בהפצה עולמית.
סדרה שהופקה על ידי חברת אלהמברה מדריד, הרוב בניצוחו של המנצח הספרדי המוביל אטאולפו ארגנטה זכתה להצלחה מיוחדת.
רבים הציגו זמרים שהפכו למפורסמים בעולם, כמו תרזה ברגנזה, אלפרדו קראוס ופילאר לורנגר ; ומאוחר יותר, Montserrat Caballé ו-Plácido Domingo.
מבצעים פחות מוכרים כמו אנה מריה איריארטה, אינס ריבדניירה, טוני רוסדו, קרלוס מונגויה, רנאטו סזארי ואחרים העניקו לעיתים קרובות את קולם להקלטות.
גם המקהלות של Orfeón Donostiarra ומקהלת הזמרים של מדריד תרמו וסיימו את האיכות הכוללת של היצירות.
לאחר מותה של ארגנטה המשיכו בדרכו אחרים כמו אינדלסיו סיסנרוס ורפאל פרוהבק דה בורגוס.
היו גם הקלטות בניצוחו של המלחינים עצמם, כמו פבלו סורוסאבל ופדריקו מורנו טורובה.
זמרים ידועים רבים, כולל ויקטוריה דה לוס אנגלס ומונטסראט קבאלה, הקליטו אלבומים של שירים ואריות של סרסואלה.
הפקות רבות של zarzuela ניתן לראות כעת ב־DVD ובדיסק Blu-ray.
במרץ 2009, EuroArts הוציאה את "Amor, Vida de Mi Vida", הקלטה בדיסק Blu-ray של קונצרט zarzuela באוגוסט 2007 מאת פלסידו דומינגו ואנה מריה מרטינס, עם תזמורת מוצרטאום של זלצבורג בניצוחו של חסוס לופז-קובוס.
באפריל 2009, BBC/Opus Arte הוציאו דיסק Blu-ray של ביצוע ביולי 2006 של "לואיסה פרננדה" של פדריקו מורנו טורובה עם פלסידו דומינגו וננסי הררה, שהוקלט בתיאטרון ריאל דה מדריד עם ז'סוס לופס-קובוס בניצוחו.
בארצות הברית, הקונסרבטוריון ג'רוויס של נאפה, קליפורניה, בין השנים 1996 ו-2005, העלה כמה הפקות מלאות של zarzuela, שהוצאו לאחר מכן ב-DVD ובאינטרנט.
סַרְעִ֫ין אל-פוֹקָא הוא כפר לבנוני בנפת בעלבכ, מחוז בעלבכ-הרמל.
רוב תושבי הכפר הם מוסלמים שיעים ומיעוטם הם נוצרים.
הכפר שוכן בגובה ממוצע 1,100 מטרים מעל פני הים, כ-24 קילומטרים דרומית מזרחית לבעלבכ, כ-16 קילומטרים צפונית מזרחית לריאק.
הכפר הצמוד ממערב הוא סרעין א-תחתא וממזרח שוכן הכפר א-נבי שית.
ישנן שתי סברות למקור השם סרעין:
החוקר טוני מופרג' (طوني مفرج) סבור שהמקור הוא שתי הברות בארמית שמשמעותן "אדון המעיינות".
אניס פריחה הציע שמקור השם הוא שיבוש של המילה "זרעין" שפירושה חקלאים.
דרומית מזרחית לכפר ישנו אתר ארכאולוגי שהתגלה על ידי אנרי פלייש ב-1946 (הוזכר ברשימה של אתרים פרהיסטוריים שהוכנה על ידי L.
Burkhalter ופורסמה ב-1948. בין הממצאים: כלי אבן דו-צדדיים, שברי אבנים וגרעינים (חומרי גלם ממנו הוכנו כלים).
Burkhalter סבר שהכלים שייכים לתרבות מוסטרית ואילו פלייש הציע שהכלים עשויים להיות דומים לכלים שנמצאו בתרבות מאוחרת יותר, באתר הנאוליתי ליד ריאק.
קיימות עדויות לכך שהכפר סרעין אל-פוקא נבנה על שרידי מחצבה רומית.
בתוך הכפר ישנם שרידי מקדש רומי שממנו נותרה הבמה.
שרידים נוספים נמצאו כאשר נהרס בית ישן ונחשפו חלק ממשקוף, גוש מהתקרה וחלקים מבסיס עמוד.
בכפר ובסביבתו ישנם קברים חצובים.
עד סוף התקופה העות'מאנית הייתה סרעין כפר אחד עם אוכלוסייה מעורבת של שיעים, מרונים ומלכיתים.
בתקופת המנדט הצרפתי הכפר חולק לשתי יחידות: א-תחתא עם אוכלוסייה נוצרית ואל-פוקא, המאוכלסת על ידי שיעים.
עם זאת יש בכפר סרעין אל-פוקא כמה משפחות נוצריות.
סרעין א-תחתא הוא כפר נוצרי לבנוני בנפת בעלבכ מחוז בעלבכ-הרמל.
הכפר שוכן בגובה ממוצע 1,000 מטרים מעל פני הים, כ-24 קילומטרים דרומית מזרחית לבעלבכ, כ-16 קילומטרים צפונית מזרחית לריאק.
הכפר הצמוד ממזרח הוא סרעין אל-פוקא שמזרחית לו שוכן הכפר א-נבי שית.
החוקר טוני מפרג' סבור שהמקור הוא שתי מילים בארמית (שר-עין) שמשמעותן "אדון המעיינות".
אניס פריחה הציע שמקור השם הוא שיבוש של המלה "זרעין" שפירושה חקלאים.
עד סוף האימפריה העות'מאנית היה סרעין כפר אחד עם אוכלוסייה מעורבת של שיעים, מרונים ומלכיתים.
בתקופת המנדט הצרפתי הכפר חולק לשתי יחידות: אל-תחתא עם אוכלוסייה נוצרית ואל-פוקא, המאוכלסת על ידי שיעים.
עם זאת יש בכפר סרעין אל-פוקא כמה משפחות.
סרנה פוליצר לדרר (בהונגרית: Szeréna Lederer; 20 במאי 1867–27 במרץ 1943) הייתה אספנית אמנות אוסטרו-הונגרית ואשתו של איל התעשייה אוגוסט לדרר, ידידו הקרוב של גוסטב קלימט ודמות מרכזית בהקמת אוסף יצירותיו של קלימט.
נולדה בבודפשט למשפחה יהודית עשירה (בת-אחיינית של העיתונאי האמריקאי ג'וזף פוליצר), סרנה הייתה ידועה ביופייה בצעירותה ובהמשך הפכה לגראנד דאם.
היא נישאה לאוגוסט לדרר ב-5 ביוני 1892 ברבנות פשט.
המשפחה התגוררה ברַאב (גיור), ברחוב ברטנשטיין מספר 8 בווינה ובטירת "לדררשלֶסֶל" בויידלינגאו.
כבר בשנת 1888 יצר גוסטב קלימט דיוקן מיניאטורי ראשון של סרנה לדרר הצעירה, אז עדיין רווקה, כחלק מיצירתו "אולם הקהל בתיאטרון בורג הישן".
בווינה, חדר שלם בדירת המשפחה הוקדש ליצירות של קלימט.
הציור של סרנה לדרר משנת 1899 היה נקודת ההתחלה לידידות קרובה בין השניים.
בהמלצתו של קלימט, הוצג אגון שילה בשנת 1912 בפני משפחת לדרר, והפך לידיד של הבן הצעיר, אריך לדרר.
סרנה לדרר מילאה תפקיד מרכזי באיסוף יצירותיו של קלימט.
קיימים דיוקנאות שצייר של אמה, שארלוט פוליצר, של בתה אליזבת בכופן-אכט, ושל סרנה עצמה.
יש הסוברים כי אליזבת הייתה למעשה בתו הביולוגית של קלימט ושל לדרר.
על פי בנה אריך לדרר (1896–1985), ביתה רוהט על ידי משרד המסחר של וינה (Wiener Werkstätte) שנוסד על ידי יוזף הופמן וקולומאן מוזר בווינה בשנת 1903. הריהוט הופקד בידי אדוארד יוזף וימר-ויסגריל
אוסף לדרר הוחרם מסרנה בשנת 1940, והיא נמלטה לבודפשט, שם נפטרה שלוש שנים לאחר מכן.
הגסטפו העביר את האוסף לטירת אימנדורף, אך במאי 1945 הוצתה הטירה במכוון כדי שלא תיפול לידי בעלות הברית, וחלק מהיצירות באוסף הושמדו.
עם זאת, כמה מהיצירות צצו מחדש לאחר המלחמה.
בנה של סרנה, אריך, ואשתו אליזבת מצאו מקלט בשווייץ.
תביעות פיצויים על אמנות שנבזזה
לאחר המלחמה הוחזרו למשפחת לדרר 459 יצירות של גוסטב קלימט ו-77 של אגון שילה, אך מרבית היצירות לא נמצאו.
היצירות שכן אותרו לא הורשו לצאת מאוסטריה, שאסרה על משפחת לדרר לייצא לשווייץ את יצירת המופת של קלימט, "פריזת בטהובן".
בשנת 2018 פנו יורשי משפחת לדרר לבית משפט בשווייץ בניסיון לחייב את סוחר האמנות השווייצרי גלריה קורנפלד להשיב לשאלות בנוגע ליצירות מאוסף לדרר שהופיעו מחדש לאחר המלחמה אצל וולפגנג, הילדברנ וקורנליוס גורליט.
כגם בשנת 2018 התברר כי הרשויות האוסטריות השיבו בטעות את אחת מיצירות קלימט של משפחת לדרר, "עץ התפוחים II", למשפחה הלא נכונה.
הטעות נבעה מחקירה של הוועדה המייעצת להשבת אמנות, אשר בלבלה בין הציור לבין יצירה אחרת.
"סרנדה" הוא אלבום האולפן ה-46 של הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 2015. האלבום יצא כשנתיים לאחר אלבומה הקודם של אלברשטיין, "ואיך אצלך", ואופיין כחזרה מודעת אל נקודת המוצא של יצירתה המוקדמת, בדגש על שירה בליווי גיטרה בלבד.
האלבום הוקלט בפורמט מינימליסטי, ללא נגנים נוספים וללא מפיק מוזיקלי חיצוני, ומתבסס על מערכת יחסים אינטימית בין קול לגיטרה, כפי שאפיינה את ראשית דרכה של אלברשטיין.
השיר "הארץ המובטחת" יצא כסינגל ראשון מתוך האלבום, והציג כבר בפתיחתו את הכיוון המוזיקלי הכללי שלו.
האלבום כולל שילוב של שירים מקוריים מאת אלברשטיין, לחנים שלה למילים מאת יוצרים אחרים, וכן שירים מתורגמים משפות שונות, ובהן אנגלית, ספרדית ויידיש.
העבודה על "סרנדה" החלה לאחר תקופה שבה אלברשטיין עסקה בהפקות עשירות יותר ובהתנסויות מוזיקליות מגוונות.
לאחר אלבומה "ואיך אצלך", שהתאפיין בהפקה חדשנית והופק בידי תמיר מוסקט, בחרה אלברשטיין לשנות כיוון ולחזור אל המחוזות המוזיקליים שבהם החלה את דרכה, תוך ויתור מודע על עיבודים רחבים ועל ליווי של הרכבים גדולים.
בחירה זו הוצגה כחזרה לבסיס וכמהלך מודע של צמצום, הן ברמה המוזיקלית והן ברמה התפיסתית, מתוך רצון לזקק את חומרי היסוד של השירה והנגינה.
המעבר לפורמט מצומצם נבע גם מהצטברות של שנות קריירה ארוכות, שבהן צברה אלברשטיין ניסיון רחב כזמרת, מלחינה ומבצעת.
בן שלו מעיתון "הארץ" הדגיש כי החזרה לגיטרה אינה מחווה נוסטלגית בלבד, אלא בחירה מודעת המאפשרת לה להעמיד את השיר עצמו במרכז, ללא שכבות תיווך של עיבוד והפקה.
הגישה הזו נתפסה כהמשך טבעי לעיסוק מתמשך שלה במהות הפזמון ובכוחו של רעיון מוזיקלי ותוכני מינימלי.
הקלטות האלבום נערכו באולפן קטן ואינטימי, במתכונת שמאפשרת עבודה ישירה בין הזמרת לכלי הליווי היחיד שלה.
אלברשטיין ליוותה את עצמה בגיטרה קלאסית, עיבדה את השירים בעצמה והובילה את התהליך ללא מעורבות של מפיק מוזיקלי חיצוני.
מתכונת זו חידדה את הקשר הישיר בין קול, מילה וצליל, והציבה את ההקלטה כחלק בלתי נפרד מהחוויה האמנותית של האלבום כולו.
הבחירה להקליט כך הוצבה כהדהוד מודע לאלבומיה הראשונים מסוף שנות השישים, שבהם הופיעה אלברשטיין בליווי מינימלי.
עם זאת, שלו סבר כי אין מדובר בניסיון לשחזור עבר, אלא בהצבה מחודשת של עקרונות ישנים בתוך הקשר עכשווי, הנשען על ניסיון חיים ויצירה מצטברים.
האלבום "סרנדה" מאופיין במינימליזם מוצהר, שבו הצמצום משמש כמהות אסתטית, מוזיקלית ותמטית גם יחד.
כל השירים מבוצעים ללא חשמל, ללא שכבות הפקה וללא עיבודים חיצוניים, ומתמקדים בפריטה על גיטרה ובשירה אינטימית.
בחירה זו מבליטה את קול השירה, את הטקסטים ואת המבנה הבסיסי של השירים, וממקמת את האלבום במסורת של פולק ישן ושירת יחיד.
על אף הפשטות החיצונית, הלחנים באלבום אינם חד-ממדיים או מקריים.
השירים כוללים מבנים מלודיים מוקפדים, תנועות עדינות בין חלקי השיר ושימוש מחושב בדינמיקה פנימית.
אלברשטיין מנגנת בעיקר בפריטת אצבעות, ולעיתים משלבת תפקידי בס בגיטרה, המעניקים לשירים תחושת עומק ותנועה גם בהיעדר ליווי נוסף.
נגינת הגיטרה, אף שאינה וירטואוזית.
המוזיקה באלבום נשארת קרובה לקרקע הן במובן הצלילי והן במובן הרגשי.
הטקסטים והלחנים אינם שואפים לדרמה או להתרחבות תזמורתית, אלא להתכנסות ולהקשבה.
גישה זו נתפסת כחלק מתפיסה כוללת של צמצום, שבה כל מרכיב נדרש להצדיק את נוכחותו במסגרת השיר, ואין מקום לעודפות או לקישוטים מיותרים.
לצד זאת שלו הדגיש כי הבחירה בצמצום גובה לעיתים מחיר מוזיקלי, וכי יש רגעים שבהם הפשטות עלולה להיתפס כחסרה או כמצמצמת מדי.
עם זאת, ברוב המקרים הפשטות מוצגת כבחירה מודעת התואמת את רוח האלבום ואת עולמה האמנותי של אלברשטיין בשלב זה של הקריירה, ומאפשרת לשירים לפעול בעוצמה דווקא מתוך איפוק.
נושא האמהות והיחסים בין דורות תופס מקום מרכזי בשירי האלבום "סרנדה".
בשירים כגון "סרנדה", "אם צריך לרקוד" ו"אמא של נכדתי" מוצגות דמויות של אמהות, בנות ונכדות, לעיתים מתוך מבט הומוריסטי ולעיתים מתוך השלמה שקטה עם מתחים ותפקידים משתנים.
העיסוק בנושא זה נטען במשמעות אישית, אך אינו מצטמצם לאוטוביוגרפיה, אלא משמש בסיס לאמירה רחבה יותר על קשרים אנושיים, אחריות והמשכיות.
שלו טען כי העיסוק במשפחה אינו מנותק מהקשר חברתי ותרבותי רחב.
הדמויות בשירים פועלות בתוך מציאות עכשווית של ציפיות, לחצים ונורמות משתנות, ואלברשטיין מתבוננת בהן לעיתים גם במבט ביקורתי כלפי עצמה וכלפי סביבתה.
שילוב זה יוצר מתח בין אינטימיות לבין הכללה, ובין סיפור פרטי לבין הקשר רחב יותר.
לצד נושא המשפחה בולט באלבום מוטיב ההליכה, הנדודים והחיפוש אחר מקום.
שירים כמו "דרך", "אין לי בית", "שתי זמרות" ו"עץ" מתארים תנועה מתמדת, פיזית ונפשית, של אדם יחיד בעולם משתנה.
מוטיב זה מופיע כחוט שני לאורך האלבום כולו, ומקשר בין שירים ממקורות שונים לכדי הוויה רעיונית אחת.
ההליכה והנדודים משמשים גם כמטפורה לקיום אנושי בעידן של שינוי מתמיד.
בהקשר זה הוצג האלבום ככזה שאינו עוסק רק בסיפורים אישיים או משפחתיים, אלא מציע התבוננות רחבה יותר על מצבו של האדם בתוך עולם של תנועה, חוסר ודאות וחיפוש מתמשך אחר משמעות ויציבות.
האלבום "סרנדה" כולל מספר שירים מתורגמים, המהווים חלק משמעותי מן המכלול האמנותי שלו.
בין השאר נכלל בו תרגום לשירו של ג'ים קרוצ'י "Time in a Bottle", שתורגם לעברית בידי אלברשטיין.
התרגום מוצג כעבודה לשונית רגישה, השומרת על רוח המקור אך נטמעת באופן טבעי בעולם הלשוני, המוזיקלי והרגשי של האלבום.
תרגום נוסף הוא לשיר "Wand'rin Star", שבוצע בעבר בידי לי מרווין, וקיבל באלבום גרסה עברית בשם "אין לי בית".
גרסה זו משתלבת במוטיב הנדודים המרכזי באלבום, ומחזקת את תחושת ההליכה והחיפוש החוזרת בשירים נוספים.
הבחירה לכלול שיר זה מדגישה את החיבור בין מקורות מוזיקליים שונים לבין עולמה האישי של אלברשטיין.
באלבום נכללות גם גרסאות מחודשות לשירים מוכרים מן הזמר העברי, ובהן "מה שלומך אחות" מאת נעמי שמר.
בגרסה זו בחרה אלברשטיין להפשיט את השיר ממשמעויות ציבוריות רחבות ולהציגו כיצירה אינטימית בין שתי דמויות קרובות.
שינוי זה הוצג כחלק מגישה כוללת המבקשת לקרב שירים מוכרים אל הממד האנושי והיומיומי שלהם.
בחירות אלה תוארו כחלק מתפיסה כוללת של צמצום והעמקה, שבה גם שירים מוכרים מקבלים הקשר חדש באמצעות שינוי הגשה, עיבוד ומוקד רגשי.
כך משתלבים התרגומים והגרסאות המחודשות במהלך הכולל של האלבום, מבלי לבלוט כיחידות נפרדות או כחריגות בתוך הרצף האמנותי שלו.
על פי הביקורת של גל אוחובסקי שפורסמה באתר "מאקו", האלבום "סרנדה" נתפס כיצירה מצומצמת ומכוונת, שבה הצמצום אינו רק בחירה טכנית אלא מהות אסתטית ורגשית.
אוחובסקי תיאר את האלבום ככזה הנשען על תחושת געגוע לעידן מוזיקלי שחלף, ועל חזרה לשפה תרבותית שבה מילים כמו ארץ ונחל נתפסות כבעלות משמעות תמימה ולא פוליטית.
לדבריו, הופעתה של אלברשטיין לבדה עם גיטרה מציבה אותה לא רק כיוצרת פעילה, אלא גם כסמל לתחושה תרבותית שנעלמה מן השיח המוזיקלי העכשווי.
אוחובסקי הדגיש במיוחד את השילוב שבין שירים מקוריים לבין תרגומים וגרסאות חדשות לשירים מוכרים, וציין כי תרגומיה של אלברשטיין לשירים אמריקאיים מהווים בעיניו התאמה לשונית ורגשית מוצלחת לעברית.
עם זאת, הוא הסתייג מן האפשרות לראות באלבום נקודת שיא או אלבום מכונן בקריירה של אלברשטיין, וציין כי הצמצום שבו גובה לעיתים מחיר של היעדר עומק מוזיקלי רחב יותר.
חרף הסתייגויות אלו, אוחובסקי הגדיר את האלבום ככן, נטול פוזה ובעל איכות אסתטית עקבית, והעניק לו ציון של ארבעה כוכבים.
על פי הביקורת של בן שלו שפורסמה בעיתון "הארץ", "סרנדה" הוא אלבום בעל מסגרת רעיונית ברורה של הליכה, נדודים ותנועה מתמדת, המשמשת מפתח להבנת רוב שיריו.
שלו ציין כי אף שנושא האמהות והיחסים בין דורות בולט באלבום, הוויית העומק שלו אינה מצטמצמת ליחסים משפחתיים או לנשיות, אלא מתרחבת לעיסוק קיומי בדמות האדם היחיד הנע בעולם משתנה.
לדבריו, הבחירה בפורמט המינימליסטי של קול וגיטרה מעניקה תוקף מחודש לשירים ומבליטה את גרעינם המוזיקלי והתוכני.
שלו הרחיב גם על ההיבט המוזיקלי של האלבום, וציין כי ברוב השירים מתקיים איזון בין פשטות לבין פיתול מלודי המעניק להם עומק ועניין.
לצד זאת הוא הצביע על נקודות שבהן הפשטות עלולה להיתפס כחסרה, וציין כי יש רגעים שבהם האוזן מבקשת יופי מוזיקלי שלם יותר.
אף על פי כן, מסקנתו הייתה כי הבחירה בצמצום אינה גימיק אלא עמדה אמנותית מגובשת, וכי "סרנדה" הוא אלבום המציג רעננות, חיות ויכולת לשמש מקור לימוד והשראה גם ליוצרים צעירים יותר.
סרפנט (Serpent, נחש) הוא כלי נשיפה עתיק.
מוצאו בקורנט וכמוהו הוא משלב פייה של כלי נשיפה ממתכת וחורים האופייניים לכלי נשיפה מעץ.
צורתו קונוס ארוך המכופף באופן המזכיר נחש, ומכאן שמו.
הסרפנט הומצא ב-1590 על ידי קנון אדמה גיום (Canon Edmé Guillaume) באוסר (Auxerre) שבצרפת, ושימש בתחילה לליווי מקהלה בשירה כנסייתית.
בסביבות אמצע המאה ה-18 החל לשמש בתזמורות צבאיות ואמנותיות, אך הוחלף במאה ה-19 באופיקלאידה, ולאחר מכן בבריטון ובטובה.
על אף שהוא עשוי עץ ומצויד בחורים ולא בשסתומים, הוא משויך למשפחת כלי הנשיפה ממתכת ולא למשפחת כלי הנשיפה מעץ בשל צורת הפקת הצליל בו, האופיינית לחצוצרה וכלי נשיפה ממתכת.
מאז שנות השבעים של המאה העשרים זכה הסרפנט לעדנה עם העיסוק בביצוע אותנטי של מוזיקה עתיקה.
ב-1987 כתב המלחין סימון פרוקטור את הקונצ'רטו הראשון והיחיד עד כה לכלי.
השיטה הראשונה לייצור הכלי התבססה על גילוף הכלי כולו מחתיכת עץ אחת.
על פי שיטה זו היו חותכים גוש עץ בגודל מתאים לשניים, מגלפים חצי כלי מכל חתיכה ומדביקים את שני החצאים.
לבסוף היו מעדנים את צורתו החיצונית של הכלי ועוטפים אותו בעור כדי להבטיח אטימות.
שיטה זו הייתה מקובלת בצרפת, ארץ מוצאו של הסרפנט, ונפוצה לארצות אחרות.
שיטה מאוחרת יותר, שפותחה באנגליה, התבססה על גילוף מקטעי צינור מעוקלים וקצרים, כל אחד מחתיכת עץ נפרדת.
החתיכות הודבקו זו לזו ונעטפו בעור, או בבד שנטבל בלכה או צבע.
כדי למנוע את דליפות האוויר שאפיינו כלים שנבנו בשיטה זו, הוסיפו לעיתים לכלים חיזוקי מתכת.