tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חורבת רז נובעים באפיק בחורף ובאביב שורת מעיינות, מהם זכו בשם עין קורנית, עין פארות ועין דולה.
הנחל ממשיך להתחתר בנוף גבעות קירטוניות שיוערו באורנים, היער שמצפונו של הנחל נקרא יער ווסטרוויל על שמו של יופ ווסטרוויל, הולנדי נוצרי אשר הקים מחתרת אשר הסתירה והבריחה יהודים מהולנד הכבושה בידי הנאצים לספרד.
ולאחר מכן הנחל חוצה את כביש 672 (בקטע שבין קיבוץ דליה לקיבוץ גלעד).
מערבית לכביש נמצאים בערוץ הנחל שלושה מאגרי מים היוצרים נוף של "אגמים" הניזונים מהזרימה החורפית בנחל רז.
בשנים גשומות זורמים מים מהמאגר המרכזי ויוצרים את מפלי נחל רז.
שבהם נשפך הנחל לנחל תנינים.
על הגבעה מדרומם של המאגרים נמצא חניון אורן זמיר.
נראה כי צמחיית השיא (קליימקס) של רמות מנשה הייתה בתה פתוחה במרכז הרמה, יער פארק של אלון התבור בשוליים המערביים והמזרחיים של הרמה וצמחייה חובבת לחות בנחלים ובמעיינות.
יער הפארק של אלון התבור היה חלק מיער נרחב הרבה יותר שהחל בדרום השרון (יער השרון) והסתיים במזרח הגליל התחתון.
בהתאם לכך במרחב נחל רז קיימת צמחיית בתה עשבונית בחלקו העליון של הנחל.
בתה עשבונית המעורבת בקידה שעירה, סירה קוצנית, אשחר ארץ ישראלי ואלת מסטיק בחלקו המרכזי של הנחל.
בחלקו המרכזי באזורים המיוערים על ידי קק"ל קיימת התחדשות יפה של עצי אשחר רחב עלים, חרוב אלה ארץ ישראלית ואלה אטלנטיות.
ויער פארק פתוח של אלון התבור המלווה בשפע של עשבוניים וגאופיטים בחלקו התחתון של הנחל, בעיקר בולטת נוכחותם של עצי אלון התבור באזור מאגרי המים שבסופו ואילו של עצי אלה אטלנטית באזור המעבר שבין חלקו המרכזי והתחתון של הנחל.
בערוץ הנחל צומחים צמחיית מים כגון קנה, סוף, שיח אברהם, הרדוף הנחלים, גרגרנית יוונית, ופטל קדוש, במעלה הנחל צומח פרט בודד של מילה סורית, קק"ל משקמת את יער הגדות על ידי נטיעת עצים הצומחים לאורך גדות נחלים כעצי דולב.
במימי המאגר המזרחי בחלקו התחתון של הנחל (מאגר פרחה) גדלה נורית המים היוצרת משטחים לבנים.
בחלקו המרכזי של הנחל ממזרח וממערב לכביש דליה-גלעד מעטר את הגבעות שמעל הנחל יער אורנים נטוע, יער זה והתנאים הסביבתיים מביאים להתפתחות רקפות המגיעה לשיא בגבעת הרקפות.
מרבית בעלי החיים הגדולים הם ליליים ולכן בדרך כלל אינם נצפים בידי מטיילים אך ביחס לאזורים אחרים בארץ שעולם החי בהם נפגע מאוד, מקיים האזור מערכת אקולוגית מפותחת.
בעל החיים הגדול ביותר הוא חזיר הבר המנצל את סבך הקנים למנוחה ביום ויוצא לשחר מזון בשדות שמסביב בלילה, החזיר הוא אוכל כל אך אין כיום במערכת האקולוגית ברמות מנשה מי שיכול לטרוף חזיר בר בוגר ולכן הם מין מתפרץ.
בין הטורפים הגדולים נמנים הזאב והתן הזהוב שהם טורפי-העל במערכת האקולוגית, וכן השועל המצוי והגירית (חלק מהטורפים כמו התן והגירית הם אוכלי-כל).
בין הטורפים הקטנים נמנים דלק הסלעים, הנמייה, הסמור והקיפוד.
בעל החיים היומי הגדול ביותר הוא הצבי הארץ-ישראלי הרועה בשטחים הפתוחים.
בזכות השפע היחסי של המים מקיים האזור אוכלוסיות של צפרדע הנחלים, אילניות, קרפדה ירוקה וטריטון הפסים המצוי בסכנת הכחדה.
מהזוחלים החיים במקווי מים מקיים האזור את צב הביצות ונחש המים המשובץ.
מהנחשים צפע ארצישראלי, זעמן מטבעות, זעמן זיתני, זעמן שחור וארבע-קו מובהק.
הנחשים והטורפים ניזונים ממכרסמים שבניהם יערון גדול, יערון צהוב-צוואר, מריון מצוי, נברן השדה, קוצן מצוי, עכברים וחולדות מצויות וכן מזוחלים שבניהם חומט גמד, נחושית עינונית, עינחש עדינה, חומט הפסים, לטאה זריזה, שממית עצים, שממית הבתים וזיקית מובהקת.
למרות צורתו החיצונית קמטן החורש אינו נחש אלא מין לטאה החיה גם היא ברמות המנשה וניזונה מחלזונות ומחרקים, אך טורפת גם לטאות קטנות ועכברים ולפעמים אפילו צפעים ונחשים קטנים.
במאגרי המים ניתן לראות ברכיות, אגמיות, טבלנים גמדיים, סופיות ולבניות קטנות, חלקם גם דוגרים במאגרים.
עד תחילת המאה העשרים היה גם הנמר טורף-על במערכת האקולוגית שברמות מנשה אך הם הושמדו בסוף המאה ה-19.
נחל רז הוא חלק ממערכת נחל תנינים, שקיים אוכלוסייה של תניני יאור עד ראשית המאה העשרים.
על פי עורכי הסקר הארכאולוגי בתקופה הכלכוליתית שררו, כנראה, ביטחון ושגשוג כלכלי בקרב האוכלוסייה הכפרית.
הדבר משתקף הן במספרם הגדול של האתרים שתועדו בהם שרידים מתקופה זו – שלושים ושמונה – מספר גדול מזה של האתרים בכל תקופה קדומה אחרת עד התקופה ההלניסטית, והן בגודלם של האתרים ובמתארם המפורז והמרווח.
לתקופה זו שייך היישוב בעין פארות, מציאותם של אתרים מתקופות קדומות בצמוד למעיינות הנוכחיים מצביע, לדעת החוקרים, שמיקום נביעת המעיינות לא השתנה באלפי השנים שחלפו.
בתקופת הברונזה נוסדו בשולי רמת מנשה ערי המדינה יוקנעם ומגידו אשר שלטו במרחב בתקופות קיומם.
בתקופת הברונזה התיכונה נבנו על קו הרכס בשלוחה שמצפון לנחל טומולוסים, מבני אבן שככל הנראה שמשו לקבורה.
בתקופת הברזל ג החל היישוב בתל ראש (תל א רס) שקיים רצף התיישבותי החל מתקופה זו ועד התקופה העות'מאנית והיה היישוב המרכזי באזור ואליו מצטרפים בתקופה הפרסית חורבת רז (ח' אֶל-וַיבִּידָה) וגבעת יאשיהו (תֵּל אֶל־אַסְמָאר).
בתקופה הרומית המאוחרת ובתחילת התקופה הביזנטית הגיעה, כנראה, צפיפות היישובים באזור לשיא.
בתקופה הערבית הקדומה מסתמנת ירידה גדולה במספר היישובים במרחב, ועם זאת ניכרת רציפות במערך היישובים, וקשה להבחין משבר של ממש בהתיישבות.
קיומם של רבים מן היישובים הגדולים, ששגשגו בתקופה הביזנטית, נמשך גם לאחר הכיבוש המוסלמי ובניהם חרבת בית ראש.
בתקופה העות'מאנית מתנחלים באזור שבטי נוודים ממוצא תורכמני, אשר עברו לישיבת קבע בתקופה הבריטית ונטשו ישוביהם במלחמת העצמאות, בין ישובייהם היו אבו שושה, אבו זוריק ומנסי.
חלק מקרקעות הכפרים נקנו בתחילת המאה העשרים ונוסדו בהם יישוביי חומה ומגדל קיבוץ דליה וקיבוץ עין השופט.
כבסיס לפעילות ההתיישבות היהודית שמשה גבעת ג'וערה שאחרי כן שימשה גם כבסיס לאימוני ההגנה ולאחר קום המדינה כבסיס בית ספר למכ"ים של חט' גולני וכבסיס גדנ"ע.
מן הסכר נמשכה אמה, חלקה חצוב בסלע וחלקה בנוי, עד למבנה הטחנה, שנבנו בו שתי ארובות (גובהן 5.20 מ').
במלחמת העצמאות היה אזור נחל רז ובמיוחד ג'וערה, חרבת בית ראס וכופרין שטח מפתח בקרב על משמר העמק.
חרבת בית ראס שבראש הנחל חלשה על הנתיבים המוליכים למשמר העמק מדרום והחזקה בה אפשרה אבטחת השטח השולט על הקיבוץ מדרום.
הקרב על משמר העמק היה הפעם הראשונה בו ניסה כוח צבאי סדיר (או סדיר למחצה) ערבי בגודל של חטיבה שנמנה עם צבא ההצלה ושכלל גם שתי סוללות תותחים ופלוגת משוריינים לכבוש ישוב יהודי ובניסיון זה הובס.
בקרב השתתפו תושבי הכפרים הטורקמנים בהתקפת צבא ההצלה על משמר העמק ושנכשלה ההתקפה נטשו הם ושכניהם את יישוביהם והאזור הפך להיות אזור התיישבות יהודי רצוף.
בסקר טבע רמות מנשה הוגדר נחל רז והבתות שלאורכו כבעלות ערכיות גבוה מאוד מבחינה אקולוגית.
חשיבות זאת באה לידי ביטוי הן בהכרזת הבתות שלאורכו של הנחל כשמורת טבע בתות תנינים רז בשנת 2022 והן בהגדרת הצומח שבאפיק הזרימה כבעל חשיבות עליונה לשימור במסגרת פארק רמות מנשה של קק"ל.
במיוחד חשוב הנחל לקיום טריטון הפסים המתרבה בו והבתות לקיום הבז האדום הצד בהם את מזונו.
ניתן לטייל לכל אורכו של הנחל בדרכי העפר העוברות בערוץ הנחל.
לאורכם של הבתות בגדה הצפונית של הנחל עובר שביל רמות מנשה.
נחל קמאי (שמו הקודם: נחל חולית) הוא נחל המנוקז בבקעת ארדון וממשיך לעבר נחל נקרות.
קניון וארבעה מפלים נמצאים בחלקו התחתון של הנחל.
תחילתו של הנחל ליד הר ארדון.
מאזור זה הוא מתפתל לכיוון צפון-מזרח.
ממזרח פונה הנחל דרומה ומימיו נופלים במפלים אל בקעת ארדון.
בעבר זרם הנחל לכיוון צפון מזרח, לעבר נחל אנמר וזאת כתוצאה מהתעמקות הבקעה ביחס להר ארדון.
אורך תוואי הנחל בבקעה הוא כ-3 ק"מ וכמה ערוצים מנקזים את רוב שטח בקעת ארדון.
המשכו הוא בקמר רמון מצידו הדרום-מזרחי.
מכאן הוא ממשיך ומתחתר בקניון שאורכו כ-4 ק"מ.
בקירות הנחל ניתן לצפות בחריתות עתיקות.
לאורכו של הנחל ארבעה מפלים שגובה העליון הוא 20 מטרים.
המפל השני הוא מפל שגובהו 15 מטרים.
המפל השלישי שגובהו 10 מטרים והמפל הרביעי שגובהו 40 מטרים נופל לתוך מכתש שמתמלא מים בתופת החורף.
ממקום נפילת המים ממשיך הנחל בין קירות לאורך 700 מטרים עד שהוא מתחבר לנחל נקרות.
נחל שובל הוא נחל אכזב בנגב הצפוני.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־300 מטרים מעל פני הים, דרומית לקיבוץ דביר.
מעל הנחל עוברת מסילת הדרום, ומייד לאחר מכן הוא חולף תחת כביש 6 / כביש 40 (בקטע בין מחלף דבירה למחלף רהט).
הנחל ממשיך לזרום מערבה ומעט לפני שמגיע לקיבוץ שובל, בכניסה הצפונית לעיר רהט, הוא פונה דרומה וזורם לאורך גבולה המערבי של רהט.
בקצה המערבי ביותר של רהט, הנחל נשפך אל נחל גרר (אשר נשפך לנחל הבשור שנשפך אל הים התיכון).
מעט לאחר מכן עובר נחל גרר מתחת לכביש 264 ואז נשפך אליו נחל קמה, אשר מגיע מאזור הקיבוץ בית קמה.
נחל קמה הוא נחל אכזב בנגב הצפוני.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־210 מטרים מעל פני הים בסמיכות לכביש 293, כקילומטרים מדרום־מערב לקיבוץ בית קמה.
הנחל זורם דרומה ועובר בגבול המערבי של הקיבוץ שובל.
לאחור מכן פונה תוואי הנחל לכיוון דרום־מערב.
בסמיכות לתוואי הנחל ממוקם תל שרע, ומייד לאחר מכן הוא נשפך לנחל גרר (האחרון נשפך לנחל הבשור וזה מסתיים בים התיכון).
נחל שה הוא נחל אכזב בנגב.
זהו אחד מיובליו של נחל באר שבע.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־380 מטרים מעל פני הים בין מבני הפזורה הבדואית, כ־3.5 קילומטרים מזרחית למועצה המקומית שגב שלום.
הוא עובר דרך הכפר הבדואי ח'שם זנה ולאחר מכן מתחת לכביש 25 ולמסילת הרכבת באר שבע–דימונה (חלק מהקו הראשי של רכבת ישראל).
בקטע האחרון של הנחל הוא עובר בסמוך ממזרח למושב נבטים, ובגובה של כ־320 מטרים מעל פני הים הוא נשפך לנחל באר שבע, אשר נשפך לנחל הבשור ובסופו לים התיכון.
נחל קנקן הוא נחל אכזב, אחד היובלים של נחל אבליים בגליל התחתון.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־55 מטרים מעל פני הים בדרום העיר טמרה.
הוא זורם לכיוון דרום־מערב וחולף מתחת לכביש 70. לאחר מכן הוא חולף בשדות חקלאיים, ובעמק זבולון, במרחק של כ־1.25 קילומטרים מקיבוץ אפק ובגובה של כ־20 מטרים מעל פני הים, הוא נשפך לנחל אבליים (האחרון נשפך לנחל נעמן ומשם לים התיכון).
נחל רימון הוא נחל אכזב היורד מהר חברון לנגב הצפוני.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־570 מטרים מעל פני הים בכפר הפלסטיני רמאדין.
בתחילה זורם הנחל דרומה, אך לאחר מכן משנה את כיוונו מערבה וזורם מתחת לגדר ההפרדה ולכיוון קיבוץ להב, צפונית לסנסנה ולכביש 3253, אשר מתחתיו הוא חולף בהמשך.
לאחר מכן שוב משנה הנחל את כיוונו וזורם דרומה, במקביל לכביש 358. צפונית למחלף לקיה פונה הנחל וזורם לכיוון דרום־מזרח.
הנחל זורם בין תוואי כביש 6 ליישוב כרמית.
בצמוד לכביש 31 בקטע שבין מחלף שוקת למחלף מיתר ובגובה של כ־350 מטרים מעל פני הים, נחל רימון נשפך לנחל סנסנה.
כמה מאות מטרים דרומה ממוקם שפכו של נחל סנסנה לנחל חברון.
נחל קציון הוא נחל אכזב בשמורת נחל דישון שבגליל העליון.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־520 מטרים מעל פני הים, במורדות רמת עלמה, כקילומטר ממושב עלמה.
כיוון הזרימה שלו הוא מזרחה.
מעל הנחל, במרכז התוואי שלו, ממוקמת חורבת קציון.
במורדות הר אליעזר, כ־1.5 קילומטרים מערבית למושב שדה אליעזר ובגובה של כ־200 מטרים מעל פני הים, נחל קציון נשפך לנחל דישון.
נחל רקית הוא נחל אכזב בהר הכרמל.
אורכו כ־2 קילומטרים, מוצא הנחל בהר שוקף והוא נשפך לנחל אורן בחניון האגם.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־440 מטרים מעל פני הים בתחומי פארק הכרמל, בהר שוקף ליד חורבת רקית כקילומטר דרומית לגבעת וולפסון וכ-700 מטרים מזרחית לחורבת רקית וכ־1.5 קילומטרים מצפון־מערב לדלית אל-כרמל.
במרכז התוואי שלו נמצאות חורבת רקית.
לקראת סופו הוא נשפך לנחל אורן במתחם חניון האגם ליד כביש 721.
השפך ממוקם בגובה של כ-240 מטרים מעל פני הים, מתחת לגבעת וולפסון ומדרום לחוות משמר הכרמל.
נחל רביבים הוא נחל אכזב ברכס הנגב הצפוני.
תחילתו במורדותיו המערביים של רכס חתירה.
מכאן זורם הנחל לכיוון צפון-מערב, קילומטרים מספר במקביל לכביש שדה בוקר-ירוחם.
בהמשכו מתחתר הנחל צפונה לכיוון רכס ירוחם.
בקרבת הרכס פונה הנחל מערבה וחוצה את קמר ירוחם, ובנקודה זו העמק צר.
בקטע זה בנוי סכר אגם ירוחם.
בהמשכו חוצה הנחל את קמר הר שחר, ובהמשך חוצה את כביש 211, בקרבת צומת משאבים.
הנחל ממשיך לכיוון צפון - מערב לאזור העיר חלוצה, ובקרבתה הוא מתחבר עם נחל בשור.
פארק ירוחם הוא יער אורנים, שניטע על ידי הקק"ל, מסביב לערוצו העילי של הנחל, בסמוך לעיירת הפיתוח ירוחם שבנגב.
יער האורנים משתרע על פני כ-500 דונם, משולבים בו גם עצי פרי המושקים במי קולחין, וכן ניתן למצוא בו פינות חמד לפיקניקים.
פארק גולדה הוא פארק שהוקם על ידי קק"ל כאתר נופש על גבי שרידי מחצבה שפעלה במקום, כחלק משיקום הנוף הפגוע.
הפארק משתרע על פני כ-540 דונם וממוקם סמוך לצומת משאבים וקיבוץ רביבים.
הפארק קרוי על שמה של גולדה מאיר, ראש ממשלת ישראל הרביעית.
בתה של מאיר, שרה, השתייכה למייסדיו של קיבוץ רביבים, הסמוך לפארק.
במרכז הפארק עובר הנחל שאורכו כ-170 מטר ורוחבו כ-50 מטר.
גשר הרכבת הטורקי על נחל רביבים
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה חתר השלטון העות'מאני בארץ ישראל לכבוש את תעלת סואץ על מנת לנתק את קווי האספקה של הבריטים.
כדי לתמוך לוגיסטית בכוחותיהם שנעו לכוון סיני, בנו הטורקים מסילת רכבת שהחלה בתחנת הרכבת בוואדי צראר, עברה דרך תחנת הרכבת בבאר שבע ותוכננה להגיע עד לקוסיימה שבסיני.
כחלק מתשתית המסילה בנו הטורקים גשר מעל לנחל רביבים.
אורכו של הגשר היה כ-180 מטר, והוא כלל 18 קשתות ונבנה מאבן חול מקומית.
מצפון לו הוקמה תחנת רכבת בשם "ביר אל מחטה" ובקרבתה נחפרה באר לאספקת מים לקטרים.
לאחר תבוסת הבריטים בקרב עזה הראשון (מרץ 1917) והשני (אפריל 1917) חששו הבריטים שהטורקים יחדשו את מתקפתם לכוון סיני ולכן החליטו לחבל במספר נקודות לאורך המסילה.
ב-22 במאי 1917 יצא כח גדול מאזור תל שרוחן לנקודות שונות לאורך קטע המסילה וב-23 במאי 1917 חיבלו הכוחות ב-9 גשרים בין ביר עסלוג' לעוג'ה אל-חפיר כשפיצוץ גשר ביר עסלוג' בוצעה על ידי יחידת אנזא"ק.
מאז פיצוצו ב-1917 לא שופץ הגשר.
פסי הרכבת והאדנים פורקו ורובם שימשו את הטורקים לבניית מסילת הרכבת מנחל שורק לעזה ושלוחת הרכבת לכפר הוג'.
עם הזמן הרסו השיטפונות בנחל חלקים גדולים מאומנות הגשר.
גשר המכוניות (הגשר על שם אריה יחיאלי) שנבנה מעל הנחל ב-2001, כחלק מכביש 40, חצה את מסלול גשר הרכבת וגרם להריסה נוספת של המבנה.
הגשר הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אולם נכון ל-2015 לא נערכו במקום פעולות שימור והרס הגשר נמשך.
מצפון ומדרום לגשר ניתן לראות את סוללות העפר שתמכו במסילת הרכבת.
בפברואר 2021 נערכה חפירה על גדתו הדרומית של הנחל, צפונית-מערבית להמועצה האזורית רמת נגב, בעקבות פגיעה של כלים חקלאיים בשרידים עתיקים, מטעם רשות העתיקות ובמימון קיבוץ רביבים.
בחפירה נחשף חלקו הדרומי של מבנה מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
בסקר שנערך תועדו שרידי המבנה, ובו שישה חדרים, וכן עמוד ושברים של כלי חרס מהתקופות הביזאנטית והאיסלאמית.
כ-350 מטרים משם מערבה לאזור החפירה הארכאולוגית נחשפו שרידיהם של מבנים וגת מהתקופה הביזנטית.
נחל שגור , הנמצא באזור בקעת בית כרם, ומכונה גם נחל גמל, הוא נחל אכזב הנמצא בגבול בין הגליל העליון לתחתון והוא יובל של נחל חילזון.
אורכו של הנחל כ-9 קילומטרים.
המסלול מתאפיין בצורה מעגלית ובצמחיית חורש ים תיכוני: לבנה רפואי, אלון מצוי, אדר סורי ועוד צמחים מטפסים.
חלקו המרכזי קניוני ומעליו נטוי גשר למטיילים.
נוסף על כך הזיהום מונע ממטיילים לטייל בקניון נחל שגור
בחודשי החורף ובתחילת האביב יש פריחה של צמחים רבים בשטחי הקניון כדוגמת: רקפות לבנות, כלניות, סחלבים, חרציות עטורות לבנה רפואי אלון מצוי אדר סורי ועוד צמחים מטפסים.
בעלי החיים המצויים באזור הנחל: שפני סלע ועופות דורסים.
נחל רזים הוא אחד מיובליו של נחל עכברה בגליל העליון.
נחל רזים מתחיל בגובה של כ-700 מטרים גובה פני הים, דרומית לשכונה הדרום מזרחית של העיר צפת.
בקרבת חורבת חמר ועין רזים בגובה 559 מטרים גובה פני הים הנחל מתחבר לנחל עכברה שהוא יובל של נחל עמוד.
הנחל קצר יחסית (קילומטר וחצי) ותלול מאוד, מסלולי טיולים עוברים בסביבתו.
נחל רחביה הוא נחל אכזב בירושלים, המהווה יובל של נחל רפאים (שגם הוא נחל אכזב).
שטח אגן הניקוז שלו הוא כ-5,000 דונם.
נחל רחביה מתחיל מ"קו פרשת המים" הארצי שעובר במרכז העיר ירושלים.
בחלקו הצפוני הוא מנקז את מי הגשמים של קריית הלאום, גן סאקר ושכונת נחלאות, ובחלקו הדרומי את מי הגשמים של שכונת רחביה ושל קריית שמואל.
בעמק הצבאים נשפך אליו נחל רקפות.
נחל רחביה נשפך לנחל רפאים בסמוך לאצטדיון טדי.
בימים גשומים ניתן לראות את נחל רחביה זורם מתחת לגשר של הקו הירוק של הרכבת הקלה שעובר בסמוך לשכונת גבעת מרדכי.
נחל רשאש הוא נחל אכזב הזורם בין מזרח הרי בנימין לנחל פצאל בדרום בקעת הירדן.
בעינות פצאל הנחל נשפך לנחל פצאל.
אורכו הכולל של הנחל כ-18 ק"מ.
יובלו של הנחל, ואדי א-דיבע מתחיל סמוך לכביש אלון, בין קידה למלאכי השלום ולכפר אל-מוע'ייר, משם זורם היובל במגמת צפון מזרח, עד לחיבורו עם מוצא נחל רשאש סמוך לח'ירבת אל-מרג'ים, דרומית לכפר דומא, שם נובע עין רשאש.
בהמשך הנחל ממשיך מזרחה מספר קילומטרים עד עיינות פצאל, שם הנחל נשפך אל לנחל פצאל שעובר בתוך היישוב פצאל ומשם ממשיך אל נהר הירדן.
בימי שיטפונות תוואי הנחל יוצר מפל שיורד מעל מערה שהשוהים בתוכה יכולים לצפות בזרימת מי הנחל הנופלים מעליהם.
כק"מ דרומית לעיינות פצאל נמצאת חוות רשאש.
נַחַל שָׂגִיא הוא נחל קצר השוכן בדרום, באזור הר הנגב.
הנחל מנקז את מורדות הר שגיא, הר כרכום ורמות שגיא, ומתנקז בסופו של דבר אל נחל פארן.
ראשיתו של הנחל למרגלות הדרומיים של הר שגיא, סמוך לגבול ישראל–מצרים, כארבעה קילומטרים מדרום לשלוחת כרכום (נקודת ציון 1236.9580).
לאורכו, ערוץ הנחל רחב ושטוח ברובו, למעט מקטע קצר שבו נשחקו סלעי הגיר ויצרו תצורת נוף מרשימה.
בקטע זה נלכד הנחל בתוך קו העתק גאולוגי בסלעי גיר קשים מתקופת אאוקן.
באזור זה יצרו מי השיטפונות מעוק צר ועמוק המכונה הקניון הלבן, שאורכו כ־100 מטר, עומקו כ־10 מטר ורוחבו המרבי כ־2.5 מטרים.
בראש הקניון מצוי מפל בן שתי מדרגות, ולאחריו גשר סלע טבעי המחבר בין שתי גדותיו התלולות של המעוק.
בשנים גשומות ובמהלך שיטפונות, הקניון מוצף ונוצרת בתוכו ברכת מים עמוקה באורך של עשרות מטרים.
מן הקניון הלבן ממשיך הנחל בכיוון דרום-מזרח, דרך ערוץ מתון ושטוח, עד חבירתו אל נחל פארן לאחר כ־5 קילומטרים נוספים.
הגישה לנחל שגיא, ובפרט לקניון הלבן שבו, אפשרית באמצעות רכב שטח (4x4) בלבד.
נקודת ההתחלה למסלול הפופולרי ממוקמת סמוך לכביש 10, באזור הר שגיא, בקרבת הגבול עם מצרים.
המסלול הרגלי לאורך הנחל כולל הליכה באפיק רדוד ופתוח, עד הכניסה לקניון הלבן – מעוק צר ומרשים החצוב בסלעי גיר בהירים.
אורכו של המסלול הלוך-חזור הוא כ־7 קילומטרים, והוא מתאים למטיילים מנוסים וכן למשפחות מטיילות, בתנאי שישנה הכנה מוקדמת.
בעת שיטפונות או לאחריהם, חלקים מהמעוק מוצפים במים, וייתכן שיהיה צורך בשחייה או הליכה בתוך בריכות מים רדודות.
בסוף המעוק מסתתרת בריכת מים טבעית הנוצרת בעקבות הזרימות העונתיות, ומוקפת בקירות סלע תלולים ולבנים – תופעה גאולוגית שהקנתה למקום את שמו.
העונות המומלצות לביקור הן הסתיו, החורף והאביב, בשל מזג האוויר הנוח.
הכניסה לקניון אינה מומלצת לאחר גשמים מחשש לשיטפונות פתאומיים.
נחל רונדאוט הוא יובל של נהר ההדסון שאורכו 101.9 ק"מ במחוזות אלסטר וסאליבן, שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית.
הנחל נובע בהרי הרוקי במזרח הרי הקטסקיל, זורם דרומה אל מאגר רונדאוט, שהוא חלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, ומשם אל העמק שבין הרי הקטסקיל לרכס שוואנגאנק , שם הוא עובר מעל היישוב היי פולס ולבסוף יוצא אל נהר ההדסון בקינגסטון , ומנקז אליו בדרך את נהר וולקיל.
אמנם, נחל רונדאוט נחשב לנחל, ונהר וולקיל מהווה יובל שלו, אך היקף הזרימה של הנהר קטן משמעותית במפגש הנהרות.
זאת מכיוון שבמעלה הזרם, מימי הנהר נאגרים בבריכת סטרג'ן , כך שזרימתו בעת הצטרפותו לרונדאוט מצטמצמת, מה שהופך אותו לקטן יותר מבחינה הידרוגרפית מהגזע הראשי של נחל רונדאוט במפגש הנהרות.
נחל רונדאוט, נובע מתחת לגבעה שבין הרי הרוקי לבלסאם קאפ , זורם דרומה בדרך כלל במורדות הרי הרוקי אל עמק צר, ומקבל את יובל נחל פיקט משמאלו, ושלושה נחלים ללא שם ממורדות הר פיקמוס מימינו.
קילומטר או שניים ממקורו, הוא מגיע לכמה אדמות פרטיות וחוצה את הכביש הראשון שלו, (כביש 42 של מחוז אלסטר).
הוא ירד אנכית 440 מטר בשני הקילומטרים הראשונים שלו.
הוא פונה דרום-מערבית ועוקב אחר עמק רחב יותר, המכונה באופן לא רשמי קניון פיקמוס.
רוב הקרקע המקיפה את הנחל היא חלק משמורת היער של ניו יורק , ולכן לא מפותח.
הנחל הסלעי מתאפיין בכמה "בריכות שחייה" פופולריות.
אחת מהן ידועה בשם החור הכחול .
בשל הגוון הירקרק של המים העמוקים שבתוכו.
לאורך מסלולו הוא מקבל מספר יובלים מימינו - נחל באטרמילק פולס, עם מפל הנושא את אותו שם ליד שפכו, נחל היי פולס ונחל בִּיר הול - רובם נובעים, כמו נחל רונדאוט עצמו, באזור הטבע הפראי של הר סלייד ממערב.
ממזרח נמצאת יחידת ניהול נוספת של שמורת היער, סָאנְדוֹן.
כמה יובלים ללא שם מגיעים משם.
בשל האזורים המוגנים משני צידי הנחל וקלות הגישה לציבור, אזור זה הפך לאחד מנחלי הפורל הפופולריים בהרי הקטסקיל.
הנחל חוצה מתחת לכביש פיקמוס, ואז עובר דרך הכפר סאנדון ומתרחב מעט ככל שמתפתח מישור ההצפה לצדו.
הקרקע לאורך הנחל נמצאת כעת ברובה בידיים פרטיות, ויש גישה ציבורית מועטה אליו כשהוא חוצה למחוז סאליבן.
משם הוא זורם ונאגר במאגר רונדאוט וממנו ממשיך אל אגם הונק ואל נאפאנוץ' וחוצה את עמק רונדאוט ובמפגש הנחל עם הרכס שממזרח לעמק, פונה באופן חד צפונה, חוצה כבישים ראשיים, קולט את נהר וולקיל ומתרחב לכיוון השפך אל נהר ההדסון שמדרום לקינגסטון.
אורכו של הנחל 101 קילומטר ושטח אגן הניקוז שלו 3,082 קמ"ר.
נחל רונדאוט הפך חשוב מבחינה כלכלית במאה ה-19 כאשר תעלת דלאוור והדסון התפשטה בצמוד אליו מנאפאנוץ' לכפר רונדאוט , כיום חלק מקינגסטון, שצמח במהירות כנמל הצפוני של התעלה.
כיום הוא חשוב לא רק בשל מאגר המים, אלא גם בשל אפשרויות הדיג והפנאי האחרות שהוא מספק.
הודות לנהר וולקיל, הוא מנקז שטח עצום המשתרע על פני 3,082 קמ"ר עד למחוז סאסקס , ניו ג'רזי.
ההרים הגבוהים סביב מסלולו העליון והמאגר, האוסף מים משלושה אחרים, תורמים גם הם לזרימתו.
נַחַל שְׂנִיר (ידוע גם בשם חצבני או חצבאני כשמו הערבי نهر الحاصباني, נַהְר אל-חאצבאני) הוא אחד ממקורות הירדן, והארוך מביניהם.
רובו של הנחל נמצא בתחומי לבנון, ורק חלקו התחתון, מאזור הכפר ע'ג'ר ועד לנקודת חיבורו עם נחל דן ונחל חרמון ליד קיבוץ שדה נחמיה באצבע הגליל, נמצא בתחום מדינת ישראל.
בנקודת המפגש עם הנחלים האחרים הם יוצרים את נהר הירדן.
חלק מהנחל בסמוך למעיין ברוך הוא שמורת טבע.
שניר הוא אחד הנחלים הארוכים במדינת ישראל.
אורכו של נחל שניר כ־33 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו כ־630 קמ"ר, רובו הגדול בשטח לבנון.
כמות המשקעים באגן הנחל היא מעל 1,100 מ"מ בממוצע רב-שנתי.
בחורף 1968–1969 נמדדה ספיקת שיא שנתית של 304 מיליון מ"ק, כאשר ב-22 בינואר 1969 נמדדה ספיקה מקסימלית של 111.5 מ"ק בשנייה.
בחורף 1991–1992 נרשמה ספיקה שנתית של 255 מיליון מ"ק, כאשר ב-5 בפברואר 1992 נמדדה ספיקה מקסימלית של 143.7 מ"ק בשנייה.
בחורף 2002–2003 הספיקה השנתית הייתה 286 מיליון מ"ק, ובעונת משקעים זו נרשמה הספיקה המקסימלית המוחלטת של 179.4 מ"ק בשנייה, ב-20 בדצמבר 2002. בעונת 2017–2018, שהייתה יבשה מהרגיל בצפון־מזרח ישראל ודרום לבנון, נמדדה הספיקה השנתית הנמוכה ביותר – 23 מיליון מ"ק.
בסוף אותו חורף התקבל גרעון משקעים נדיר שהצטבר במשך חמש שנים, לאחר שבשתי עונות הגשם הקודמות וכן בעונת 2013–2014 היה מיעוט גשמים משמעותי.
ראשיתו של הנחל 30 ק"מ מצפון-מזרח לעיירה הלבנונית חאצביא, והוא נקרא שם בשם "ואדי עין-חרשה", ובהמשך – "ואדי אל-פטר".
זהו נחל איתן המתחתר בקרקעיתו של עמק שכיוונו מצפון־מזרח לדרום־מערב.
עמק זה הוא חלקה המזרחי של בקעת הלבנון, והוא תָּחוּם בין מורדותיו הצפון־מערביים של רכס החרמון לבין ג'בל ביר א-דהר, שהוא רכס הגבעות הצר והארוך המפריד בין אגן החצבני לבין אגן הליטני.
ג'בל ביר א-דהר מהווה פרשת מים ראשית, כיוון שהליטני נשפך לים התיכון והחצבני – לים המלח.
למרגלות העיירה חאצביא נובעים באפיקו של החצבני מעיינות בשם נַבַּע אל-חצבני.
מעיינות אלה קטנים הם, ומימיהם מנוצלים כיום בקיץ עד תום, והנחל יבש גם בהמשך.
משם ממשיך אפיק החצבני לרדת דרומה למרגלותיו של רכס אל חיאם (המשכו הדרומי־מזרחי של רכס ביר א-דהר), המפריד בין עמק עִיּוֹן לבין עמק החצבני.
בקטע זה עובר הנחל בתוך עמק רחב ושטוח, שרוחבו מגיע ל־5 ק"מ ויותר.
לרגלי הכפר ע'ג'ר נהפך החצבני לערוץ בעל אופי קניוני בתוך רובד עבה של בזלת המכסה את האזור שבין תל סִדְר אל עָרוּס (געש רדום, 4 ק"מ מצפון לכפר ע'ג'ר) לבין אזור קיבוץ מעין ברוך.
שכבה זו מקורה בקילוחי בזלת שפרצו מתל סדר אל ערוס.
שם, לרגלי ע'ג'ר, נובע מעיין גדול – עין אל וזאני.
זהו המעיין העיקרי של החצבני, ומכאן ואילך זהו גם כיום נחל איתן, הזורם כל השנה.
בחלקו התחתון אין לחצבני יובלים טבעיים הנכנסים אליו, אך נשפכים אליו פלגים אחדים מעשה-ידי-אדם, המוליכים אליו מים מן הדן.
העיקרי שמבין פלגים אלו הוא חלק ממפעל חצבני-דן, שנועד לניצול מי הדן לחקלאות באזור עמק החולה.
חלק מהמים המוטים מהדן משמשים להנעת תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה (כ־2 מגה-ואט) הנמצאת מעט ממערב לגשר שניר.
המים המשמשים להנעת התחנה מושבים לנחל בסמוך לגשר שניר, מגבירים את עוצמתו בחלק זה, ומאפשרים פעילות שיט במקום.
חלקו התחתון של הנחל, דרומה מכביש 99, משמש לשייט קיאקים וסירות על ידי מספר מפעילים מקומיים, תוך ניצול הפרשי הגובה בנחל היוצרים זרימה מהירה בחלקים מהנחל.
פעילות זו מותנית בזרם המים בנחל, והיא מושבתת בתקופות של זרם חזק מדי, או חלש מדי.
במהלך הסדרת הנחל לשייט בוצעו בו פעולות שפגעו בערוצו הטבעי ובצמחייה בצידיו, כדוגמת כריתת עצים על גדות הנחל.
בחלק זה ישנה גם טיילת על גדות הנחל, ובה שביל אופניים.
חלק זה של הנחל הוא אחד האתרים המתוירים ביותר בישראל, ומבקרים בו מידי קיץ 200,000 ישראלים, רובם במסגרת מפעילי השייט.
הנחל מתאחד עם נחל חרמון והדן סמוך לשדה נחמיה, והופך יחד איתם לנהר הירדן.
שמורת טבע נחל שניר (חצבני)
בחלקו של הנחל בסמוך למעיין ברוך הנחל נמצא בתוך תחומי שמורת טבע נחל שניר.
בחלק זה עובר בנחל מסלול טיול המתחיל בשמורה וחלקים בו עוברים בתוך הנחל ובסמוך לו.
המסלול מסתיים בכביש 99 בסמוך לחניון מעיין ברוך.
בזמני השיא נמדדו זרימות של 150 קוב/שנייה ובזמני השפל 0.6 קוב/שנייה.
נַחַל שִׁקְמָה , הוא נחל אכזב בדרום שפלת יהודה העובר דרך מישור החוף הדרומי ונשפך לים התיכון.
אורכו של הנחל כ-60 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו כ-750 קמ"ר.
ראשיתו של הנחל בגבעות להב ממזרח לקיבוץ דביר.
בפועל, נאגרים מי השיטפונות הזורמים בנחל במאגר שקמה מדרום לזיקים, ורק עודפיהם זורמים לים.
הנחל עובר בסמוך ליישובים דביר, תלמים, אור הנר, ארז, נתיב העשרה וזיקים.
אתרים נוספים הסמוכים לנחל הם תל מלחה, באר שקמה, תל נגילה, תל חסי, ותל שקף.
מקיבוץ דביר ועד סמוך למחלף קמה עובר בצמוד לנחל קטע משביל ישראל.
דרך נוף נחל שקמה מתאימה לתנועה ברגל וברכב.
על אף שמה, ברובה אינה עוברת בסמוך לנחל.
זוהי דרך עפר היוצאת משמורת פורה, עוברת ליד מאגר פורה, הגשר הטורקי מעל נחל פורה (יובל של נחל שקמה), תל נגילה וחורבת מרשן.
כקילומטר וחצי מערבית לחורבת מרשן הדרך נצמדת לערוץ נחל שקמה עמו היא ממשיכה עד לקיבוץ אור הנר.
הדרך מתחברת שוב לתוואי הנחל בחציית כביש 34, חוצה בסמוך לנחל את כביש 4 ומסתיימת ליד קיבוץ כרמיה.
הדרך מסומנת במפות בכחול ובשטח באמצעות עמודונים.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן באזור, תיעד את השרידים העתיקים באזור, ואת חציית נחל שקמה (לו הוא קרא "נהר אריביה" כשם הכפר הערבי הרביא שהיה ממוקם בשפך הנחל).
ב-19 בדצמבר 1966 נספו שני חיילי צה"ל כאשר משאית צבאית נסחפה בעת שיטפון בנחל.
זרם השיטפון הוערך ב-500 קוב בשנייה.
בסוף שנת 1978 התגלה גז טבעי בקידוח שבוצע באזור הנחל, אחר כך בוצעו שני קידוחים נוספים בהם לא נמצא גז והפרויקט הוכרז כלא כלכלי.
נַחֲלָה הוא מושב הממוקם באזור השפלה צפונית לקריית גת.
היישוב הוקם בי"ג בתמוז ה'תשי"ג (26 ביוני 1953) על ידי עולים מתימן, במושב מתגוררת אוכלוסייה מעורבת המונה כ-700 תושבים.
מייסדי המושב, עולים מתימן, עברו תלאות רבות בישראל עד אשר הגיעו לנחלה.
ב-1950 הובאו ממעברת עין שמר לייסוד מושב עגור ליד בית גוברין.
לאחר שהתקשו להאחז במקום הועברו ל"קטרה", באזור אורה ועמינדב שבפרוזדור ירושלים.
גם שם לא הצליחו להאחז ואז פיצלו אותם המוסדות המיישבים לשתי קבוצות שהצטרפו לכסלון ולמסילת ציון.
ב-1953 אוחדו מחדש הקבוצות והתיישבו במקום היישוב הנוכחי בנחלה, על שטח הכפר סומייל אל-ח'ליל
בקרבת המושב במקום הגבוה ביותר ישנן מספר מחצבות כורכר ישנות, בחלק הצפון-מזרחי של המושב נמצאת חורבה הקרויה חורבת סומיל.
היישוב קרוי על שמו של ארגון מנוחה ונחלה שהקים את רחובות.
נַחַל תַּנִּינִים הוא נחל איתן שתחילתו ברמות מנשה בין הקיבוצים דליה ועין השופט.
הנחל זורם בכיוון דרום מערב, ונשפך לים התיכון צמוד לג'סר א-זרקא ודרומית לקיבוץ מעגן מיכאל.
שמות נוספים וקדומים לנחל הם "קרוקודילון" ו"תמאסיח".
סמוך למושב עמיקם הקימה חברת מקורות סכר על ערוץ נחל תנינים, במסגרת מפעל "נחלי מנשה".
בימי חורף שבהם הזרימה בנחל עזה, מוטים מי הנחל (כמו גם מים מנחלי עדה, ברקן ומשמרות) לתעלה המובילה את המים למאגר שיקוע להעשרת מי התהום, בחולות קיסריה.
באזור השפך היה בעבר סכר גדול שיצר אגם שהפעיל טחנות קמח, והיווה מקור לאמת המים של קיסריה.
במקום הייתה עיר מהתקופה הפרסית בשם קרוקודילופוליס.
מדרום לאגם ישנם שרידים של אמת המים העתיקה מהתקופה הרומית, ששימשה להובלת מים לקיסריה.
תחזוקה לקויה של אתר הסכר גרמה להיווצרות ביצה הידועה בשם ביצת כבארה.
כיום באזור השפך ישנה שמורת טבע, היא שמורת הטבע נחל התנינים ובשטחה ברכת תמסח, שריד מביצת כבארה.
מדרום לנחל התנינים שוכן הכפר ג'סר א זרקא.
פירוש השם בערבית הוא הגשר על הנחל הכחול.
הכפר מאוכלס בתושבים ממוצא בדואי משבטי ערב אל-ע'וארנה מצפון אפריקה, חורנים מסוריה שהוגלו לאזור על-ידי העות'מאנים וגידלו בהמות בעמק החולה, וחבשים מסודאן שהוגלו לאזור על ידי הבריטים.
השבטים הללו הובאו לאזור משום שהייתה סברה כי הם עמידים בפני יתוש הקדחת, ויוכלו לעבד את אדמת הביצות.
בנחל ובסביבתו עולם חי וצומח מגוון: צבי נחלים ושפמנונים במים, אגמיות ועופות מים, וצמחיית מים כמו קנה, שנית גדולה ופטל קדוש.
על הגדה הדרומית של הנחל, ליד בית חנניה, שוכן תל מבורך.
בעבודות שיקום שנערכו בסביבת נחל תנינים לאחר השיטפונות של השנים 1991–1992 ובחפירות בתחילת שנות האלפיים, נמצאו שרידים של סכר גדול, שקיומו היה ידוע עוד לפני עבודות השיקום.
סכר זה יצר אגם, ששימש מקור אספקה לאמת המים הנמוכה ולהפעלה של טחנות קמח.
נמצאו גם שרידים של העיר קרוקודילופוליס מהתקופה הפרסית, ושל יישוב מהתקופה הביזנטית.
מדרום לאגם ישנם שרידים של תחילת אמת המים העתיקה מהתקופה הרומית, אשר שימשה להובלת מים לקיסריה.
בשנת 1898 נבנה באזור השפך גשר על אפיק הנחל, כדי להקל את מעבר מרכבתו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בדרכו מחיפה ליפו ולירושלים במהלך ביקורו של הקיסר בארץ ישראל.
מאז נהרס הגשר בחלקו, והוא שוקם ושוחזר בשנת 2020.
אהוד מנור כתב על הנחל את השיר "נחל התנינים" (לחן: נחום היימן, ביצוע: חוה אלברשטיין).
במסמכי ארכיון המדינה נמצאת תכתובת בין השירות ההידרולוגי לקיבוצים שדות ים ומעגן מיכאל, רשות שמורות הטבע, מקורות ועוד, בעניין שאיבת מים ומדידות מים בנחל תנינים, תוצאות המדידות וקשיים בביצוען, הגדלת מערכת המדידה, מחנה סקר נחל תנינים, סיכום סיור של נציגי רשות שמורות הטבע והשירות ההידרולוגי באגן נחל תנינים ועוד.
מצורפים שרטוטים של מעיינות ונחל תנינים.
בשנות התשעים של המאה העשרים ובתחילת שנות האלפיים נערכו חפירות ארכאולוגיות באזור הסכר העתיק של הנחל, סמוך לקיבוץ מעגן מיכאל.
ממצאי החפירות הצביעו על שימוש בסכרים, תעלות, ומתקני מים בתקופה הרומית, הביזנטית והעות'מאנית.
בתקופה הרומית ביזנטית יצרו שני סכרים אגם בשטח 6000 דונם בערך.
הסכר הגדול העלה את מפלס המים בשלושה מטרים, בנוסף לכך שתוואי הנחל הטבעי היה גבוה בשלושה מטרים מגובה פני הים.
מכאן יצאה אמת המים הנמוכה לקיסריה.
במקום נמצאו תעלות הטיה, מתקן לוויסות כמות המים העוברת בסכר, בריכת חלוקה וטחנות קמח חצובות.
בתקופה הביזנטית ובתקופה העות'מאנית שימשו המים להפעלת טחנות קמח.
במקום נמצאו גלגל כפות אנכי שפעל בתקופה הביזנטית והיה מוכר בארץ רק בתקופה הצלבנית, וכן אבני רחיים של חמור שהותאמו להפעלה במים.
בשנת 1912 ניצוד תנין באזור נחל תנינים.
שרידי התנין שמורים באוסף הזואולוגי של האב ארנסט שמיץ, כיום במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
בתקופה הפרסית, במאות החמישית והרביעית לפני הספירה, הייתה במקום עיר ששמה קרוקודילופוליס, עיר התנינים (חירבת אבו טנטור), ששרידיה נחפרו ונראים במקום.
עיר עתיקה בשם זה היא אולי סימן להימצאות תנינים באותה תקופה.
זאב וילנאי כתב אודות עולה רגל נוצרי משנת 1148, שסיפר כי "בנהר תנינים איומים והם שונאים את האדם יותר מכל חיה אחרת".
בשנת 1877 נתפסה בנחל נקבת תנין גדולה שאורכה 3 מטר ובבטנה 48 ביצים.
זאב וילנאי מספר גם על אגדה לפיה הובאו שני תנינים ממצרים בימי קדם, בתקופה בה שלטו בקיסריה שני אחים, שהבכור מביניהם רצה להיות שליט יחיד, וקיווה שהתנינים יטרפו את אחיו, שהיה חולה בצרעת, ולכן היה עליו לרחוץ בנחל בקביעות.
גם ויקטור גרן מזכיר את האגדה הזו.
הכומר הנרי בייקר טריסטראם תיאר ביומנו משנת 1864 לכידת תנין שאורכו יותר משלושה מטרים וחצי בוואדי זרקא.
טריסטראם מציין שזהו התנין היחיד שנלכד באסיה ושהוא שייך למין המצרי, אשר מהווה דוגמה לקרבה המרובה שבין עולם הזוחלים של מצרים וארץ ישראל.
מסוף שנת 1915 לא נראו יותר תנינים בנחל, ולמעשה נכחדו בכל ארץ ישראל.
ויקטור גרן ביקר בארץ ישראל מספר פעמים במהלך המאה ה-19 וכתב על סיוריו.
הוא חצה את נחל התנינים מספר פעמים בשנים 1854, 1863, 1870, וכתב שרוחב הנחל היה רק כעשרים צעד, אך המים הגיעו עד החזה של הסוסים והזרם היה חזק.
גרן שמע בעכו וגם ממורי הדרך הערבים על הימצאות תנינים בנחל.
התנינים קטנים ואורכם חמישה עד שישה רגל (1.2 עד 1.5 מטר).
ויקטור גרן מצטט את ההיסטוריון ז'אן מוויטרי ואת מארינוס סאנוטוס אשר העידו על הימצאות תנינים בסביבה.
הוא מזכיר שנמצאו שם גם סכר ושרידי יישוב עתיק.
גרן כתב אודות הנזיר בורכהארט מהר ציון שסייר בארץ ישראל בשנת 1283 וציין אף הוא ביצה הנמצאת מזרחית לקיסריה ובה מים מתוקים עמוקים ותנינים בשפע.
נחל תנינים הוא הנקז העיקרי של רמות מנשה.
אגן הניקוז שלו גובל בצפון באגן נחל דליה, במזרח – באגן נחל הקישון ובדרום באגן נחל חדרה.
במישור החוף עובר הנחל צמוד לחוטם הכרמל.
שטח אגן ההיקוות של נחל תנינים הוא כ-196 קילומטרים רבועים, ואורכו של ערוץ הנחל הראשי כ-25 קילומטרים.
הנחל מחולק לשני אגני משנה עיקריים: תנינים ועדה.
ארבעה אזורים עיקריים באגן: רמות מנשה – עתיר במעיינות הנובעים בין לוחות קירטון; הבקעות הרחבות – משיפולי רמות מנשה; מרזבת החוף – בין רכסי הכורכר של בנימינה; אזור השפך (האסטואר) – בין הנחלים עדה ותנינים לים.
מקורות זיהום נקודתיים קבועים בנחל
אל נחל תנינים מוזרמים קבוע המקורות האלה:
ג'סר-א-זרקא: תקלות במערכת הולכת השפכים.
מדגה מעגן מיכאל מזרים מי בריכות דגים דרך מוצא מחזור דרום לנחל תנינים.
מקורות זיהום לא קבועים בתחום ישראל – תקלות
בסיס רגבים – תוקנה נזילה קבועה מתוך הבסיס.
כפר קרע – סתימה בשוחות ביקורת של מערכת הולכת השפכים.
תחנת סניקה אור עקיבא – סתימה בשומן, סתימת נשמי אוויר והתפתחות לחץ יתר בקו.
בנימינה – סתימות בשוחות ביקורת של מערכת הולכת השפכים.
גבעת עדה – סתימות בשוחות ביקורת של מערכת הולכת השפכים.
מעוויה – סתימות בשוחות ביקורת של מערכת הולכת השפכים והצפת הקו ליד הנחל.
ג'סר א-זרקא – גלישות חוזרות ונשנות תחת גשר בית חנניה, תקלות בתחנות שאיבה ובקווי הולכה.
ניקוז שדות ומטעים כולל שאריות ריסוס ודישון.
מי נקז חממות, בעיקר בגבעת עדה.
נקודות ללא פתרון ביוב בשולי היישובים.
חוות בקר במועאוויה ובכפר קרע, מבנים ללא חיבור ביוב.
עדרי מרעה ברמות מנשה ואלונה.
עומסי מזהמים נקודתיים קבועים בנחל תנינים
בפעילות לשיקום נחלים ולמניעת זיהום מקורות מים נעשה מעקב אחר שינויים במצב זיהום נחל תנינים.
העומסים נמדדים על ידי שלושה פרמטרים עיקריים: פחמן אורגני, חנקן וזרחן.
המשרד להגנת הסביבה מקיים במהלך השנה פעולות ניטור ומעקב שוטף אחר הנחלים בישראל.
בנחל תנינים נעשה ניטור כימי בשש נקודות דיגום קבועות.
הניטור נעשה פעמיים בשנה בסתיו ובאביב.
בכל דיגום נבדקים יותר מעשרה פרמטרים קבועים.
פחמן אורגני כללי – עלייה ברמת החומר האורגני בנחל גורמת לירידה ברמת החמצן המומס בנחל החיוני לקיום המערכות האקולוגיות.
זרחן כללי וחנקן כללי – עלייה ברמות הזרחן והחנקן שמקורה בחומרי דישון לחקלאות ובשפכים תעשייתיים גורמת לעודף של חומרי הזנה וכתוצאה מכך לעלייה בעכירות ולעלייה בטמפרטורת המים.
זאת כתוצאה מירידה בחדירות האור, ירידה ברמת החמצן המומס ופריחת אצות בנחל (אאוטרופיקציה).
מאגר רמת מנשה של החברה הכלכלית של מגידו ושל חברת רימון נמצא בשלבי בנייה מתקדמים.
המאגר מיועד לשמש להשקיה במי קולחים של שטחי דליה וגלעד בראש נחל תנינים ונחל עדה.
בשלב זה הונחו כמה מקווי ההזנה והאספקה של המאגר.
הושלם מאגר קולחים "משמרות 2" ומולא בקולחים שניוניים מהמערכת הבין מפעלית עקב חוסר במקורות קולחים שלישוניים.
בעקבות שחרור מי מעיינות של המושבים עמיקם ואביאל אל נחל תנינים הוגבר עוד השימוש בקטע הנחל מעין עמיקם לדרך יפו.
האתר מושך קהל רב כולל עשרות רכבי שטח ומשמש לרחצה ולנופש.
המשך הרחבתם של היישובים גבעת נילי ועמיקם בלא פתרון ביוב מרכזי.
תוכניות למערכת ביוב מרכזית למועצה אזורית אלונה נמצאות בשלב תכנון.
לאורך נחל משמרות יש שכונות של פרדס חנה-כרכור שחצרותיהן מגיעות עד גדת הנחל הנתון לזיהום אורבני.
בנחל תנינים - נחל החוף אחרון בישראל שנותר לא מזוהם, התגייסות הקהילה המקומית עזרה להוביל תוכנית לשיקום הנחל, שמשלבת את האינטרסים של כולם וגם שומרת על הסביבה.
מומחים מספרים איך אפשר להציל את הנחלים שלנו התוכנית לשיקום נחל תנינים כבר קורמת עור וגידים, והיא מהווה דוגמה חיה למה אפשר לעשות כשתושבים, חקלאים, רשויות אזוריות, מוסדות תכנון וגופי ממשל יושבים יחד סביב שולחן דיונים אחד, מקשיבים אלה לאלה ומחפשים את הפתרונות הטובים ביותר עבור כל הצדדים יחד.
תהליך השיקום הזה הוא חלק מגישה חדשה שמשרד החקלאות ופיתוח הכפר מנסה להוביל כעת בישראל יחד עם רשויות הניקוז והנחלים, המשרד להגנת הסביבה, רשות המים, רשות הטבע והגנים ושותפים נוספים בתוך הממשלה ומחוץ לה, בנוגע לשיקום נחלים.
"הרעיון הוא להסתכל על הנחלים על כל מגוון התפקודים שלהם," מסביר ערן אטינגר, סמנכ"ל משאבי סביבה במשרד.
"זה התחיל בשנת-2013", מספרת תמי שלייר, המובילה את קבוצת התושבים.
"אני שייכת לשכונה מאוד קהילתית בבנימינה – שכונת גבעת הפועל, ומתקיימים אצלנו הרבה מפגשים והרצאות.
ערב אחד הגיע אלינו אדם בשם עמנואל קאופשטיין, שהיה בכיר בקק"ל והיה אמון על שיקום נחלים שונים בארץ.
קאופשטיין, בן בנימינה, זכר היטב מהילדות שלו את נחל תנינים וסיפר לנו על החזון שלו לשיקום הנחל.
באותה תקופה רבים מהתושבים – כולל אותי – בקושי היינו מודעים לזה שעובר להם נחל ליד הבית.
למרות שלא הייתי קרובה אז בכלל לנושא, כשעמנואל דיבר על נחל תנינים – משהו שם תפס אותי".
"אנחנו קבוצה של אנשים שהבינו שמה שרובנו תופסים כמציאות קיימת – הוא למעשה בר שינוי", אומרת שלייר.
"התחלנו עם חמישה אנשים, ומשם זה תפס תאוצה אדירה: החל בפעילויות קהילתיות, ועד לעבודה מול הגופים המבצעים בפועל.
למעשה, היום הנושא כבר נמצא בטיפול המוסדות שיש להם גישה חוקית לקדם את ענייני הנחל: בשנת -2015 הוקמה ועדת היגוי בהובלת רשות ניקוז ונחלים כרמל והשותפות לקיימות אזורית של רמת הנדיב שמטרתה שיקום הנחל.
חברים בה כיום 40 נציגים ממשרדי ממשלה, ועדות תכנון וגופים ארציים, ואחרי כמה שנים שהושקעו במחקר מקיף של הנושא, גובשה תוכנית שיקום שאנחנו מקווים שתצליח להחזיר עטרה ליושנה"
"אם אנחנו מסתכלים על נחל תנינים בתחילת שנות החמישים, הנחל הזה היה שונה לגמרי ממה שאנחנו רואים היום", אומר אורי מורן, שמשמש כיועץ האקו-הידרולוגי של פרויקט השיקום של נחל תנינים.
"המשטר ההידרולוגי – כלומר אופן ותוואי הזרימה של הנחל – היה שונה כמעט לחלוטין.
אם מחלקים את הנחל לשניים, החלק העליון זורם מפרשת המים ועד אזור בקעת הנדיב, והתחתון מאזור עינות שוני ועד הים.
בחלק העליון בנו ב-1967 סכר, שעצר את המים באזור המושב אביאל והטה אותם למאגרי שיקוע השייכים למפעלי מנשה.
המפעל הזה אסף את כל הזרימות הראשוניות של תחילת החורף – והטה אותן מהנתיב לטובת חלחול לאקוויפר החוף.
אבל התוצאה הייתה שבמורד הסכר, הזרימה הפסיקה.
נַחַל תְּקוֹעַ הוא יובלו הראשי של נחל דרגה במדבר יהודה.
הנחל יורד מאזור בית לחם, ומתחבר לנחל דרגה ברמת מדבר יהודה, סמוך לכניסתו לתחום במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה.
אורכו של נחל תקוע כ-30 ק"מ, והוא למעשה היובל הגדול ביותר של נחל דרגה, גדול אפילו מיובלו הראשי של נחל דרגה העליון עצמו.
רוב מהלכו של הנחל ברמת מדבר יהודה, אפיקו רדוד.
אך בשלושה מקומות יוצר הנחל קניונים עמוקים.
הקניון העליון הוא בקטע בו חוצה הנחל את מדרגת הכפיפה העליונה במדבר יהודה, ואת קמר מעון-מקוע.
אורכו של קניון זה כ-4 ק"מ.
הקניון השני הוא בקטע בו חוצה הנחל את קמר קרן אל חג'ר, אורכו כ-2 ק"מ.
הקניון התחתון בנחל תקוע, הוא בקטע בו נכנס הנחל לאזור במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה, אורכו כ-600 מטר.
אחרי קטע זה, נשפך נחל תקוע לנחל דרגה.
יובלו החשוב ביותר של נחל תקוע הוא נחל עמוס.
בערוץ קצר הנשפך לנחל תקוע, סמוך למפגש נחל תקוע ונחל דרגה, נובע מעיין קטן הנקרא עין פרחאן (המעיין השמח).
נביעתו דלה מאוד, אך היא נובעת כל השנה ומימיה מתוקים וטובים לשתייה.
מעיין זה, הוא אחד מבין שני המעיינות היחידים ברמת המדבר.
המעיין השני נמצא מתחת למנזר מר סבא.
בקניון העליון של נחל תקוע (שמתחתר בין היישובים תקוע ונוקדים) נמצאת לאורה עתיקה, היא הלאורה "סוקה" של הנזיר הידוע חריטון.
בסמוך לחורבות הלאורה הזו נמצאת מערת חריטון – המערה הקרסטית הגדולה בתחומי מדינת ישראל.
בנוסף, בקניון זה נובעים שני מעיינות קטנים – מעין א-נטוף ועין א-ס'חרי.
לקראת סוף הקניון נמצא מנזר "סלע הצלבים" מהתקופה הביזנטית.
מעל מפגש הנחלים תקוע ועמוס, נמצאת קפלה נזירית קטנה.
הקפלה בנויה אבן גיר, על פתחה של מערה.
מידותיה של הקפלה 4*3.6 מטר, ובקצה ישנה ירידה לכעין מרתף קטן.
קפלה זו, היא הקפלה המוזכרת במקורות עתיקים רבים כ"הקפלה של סוזכים", בה חי נזיר בשם סיריאקוס.
הבדואים קוראים למבנה זה "אל קוסייר" – הארמון הקטן.
שמו של הנחל לקוח משמו של היישוב תקוע, הסמוך לקניון העליון של הנחל.
שמו הערבי של הנחל הוא ואדי מעלק (נחל התלוי).
הקטע העליון של הנחל, עד למפגשו עם נחל עמוס, נקרא על שם הקפלה הקטנה – ואדי אל קוסייר.
במאי 2022 מצאו חוקרים מאוניברסיטת בר-אילן ומהאוניברסיטה העברית מטבע כסף, הנחשב לנדיר, מתקופת מרד בר כוכבא במערה בנחל תקוע.
צדו האחד של המטבע נושא חזית של בית המקדש, וצדו השני נושא את השם "שמעון", על שם מפקד המרד נגד הרומאים.
ממצא זה מעיד, לפי החוקרים, על פעילותם של המורדים היהודים באזור המערה.
טענה זו מתכתבת עם הקשר בין המורדים למבצר הרודיון, השוכן בסמוך לנחל תקוע, ששימש כמקום שלטוני עבור פקודיו של בר כוכבא.
נחלאות הוא גוש של שכונות ותיקות בלב ירושלים, שנבנו בין הרבע האחרון של המאה ה-19 לאמצע המאה ה-20. רוב השכונות מרוכזות בין הרחובות אגריפס ובצלאל, ומיעוטן מגיע עד רחוב יפו מכאן ושכונת בצלאל מכאן.
רובן בנויות במתכונת שכונות החצר האופייניות לבנייה היהודית הקהילתית של אותה תקופה.
השכונות הראשונות נבנו על ידי יהודים יוצאי העיר העתיקה (אנשי היישוב הישן) כחלק מתהליך היציאה מן החומות, ואילו החדשות יותר הוקמו על ידי בני עדות המזרח שעלו ארצה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. הקרקע נקנתה חלקים חלקים מידי יושבי הכפר הערבי ליפתא שבמערב ירושלים.
מספר התושבים בשכונה מוערך בסביבות 12,000 (נכון לשנת 2017).
הקמת הנחלאות החלה בזמן היציאה מהעיר העתיקה בירושלים.
השכונה הראשונה מהנחלאות היא אבן ישראל, השכונה השישית שנבנתה מחוץ לחומות.
בניגוד לשכונות הראשונות שנבנו מדרום לצפון, אבן ישראל נבנתה ממערב לנחלת שבעה על רחוב יפו.
תהליך זה נמשך עם בנייתן של שכונות נוספות על רחוב יפו, דבר שהגדיל את גבול ירושלים המערבי.
השכונות שהוקמו היו שונות זו מזו מבחינת תקנון, אוכלוסייה, מצב כלכלי ודתי.
הקמת שכונות הנחלאות התעצמה לקראת סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
בשכונות לב העיר – הייתה הראשונה שנבנתה, כאמור, שכונת אבן ישראל בשנת 1875. השכונה הראשונה במתחם החרדי בלב העיר הייתה שכונת כנסת ישראל א שהוקמה בשנת 1891. רוב השכונות הוקמו בתקופה העות'מאנית אך שכונות נוספות הוקמו גם בזמן המנדט הבריטי.
בשנות העשרים של המאה העשרים, נבנו שכונות חדשות ומרווחות בירושלים דוגמת בית וגן, בית הכרם, רחביה ותלפיות.
האוכלוסייה המבוססת עזבה לשכונות החדשות, אך היו שנשארו בנחלאות – אלו שלא הייתה בידיהם היכולת הכלכלית או מתוך רצון לשמור על המסגרת הקהילתית.
עולים רבים הגיעו באותן שנים לירושלים, עולי אשכנז העדיפו את השכונות החדשות בירושלים ואילו עולי עדות המזרח העדיפו ברובם את שכונות הנחלאות – שכבר אז החלו להיקרא הנחלאות.
השכונות היו למקום של עוני, צפיפות והזנחה.
לאחר קום המדינה גדלה אוכלוסיית הנחלאות עוד יותר.
כדי להתמודד עם הצפיפות, דירות הורחבו בצורה בלתי-חוקית והמקום הפך למוזנח ביותר.
משפחות היו צריכות להתאים את בתיהן לטכנולוגיה שהייתה אז קיימת בכל בית בשאר הארץ, כמו בישול ומקלחות – במקומות רבים בנחלאות.
לקראת מלחמת ששת הימים היו השכונות ברובן מאוכלסות בעולים חדשים, בקשישים ומשפחות מטופלות.
לאחר מלחמת ששת הימים נוספו שטחים חדשים לשטח ירושלים ושכונות חדשות נבנו כמו רמות אלון, תלפיות מזרח ופסגת זאב, מה שגרם לעזיבה נוספת של אוכלוסייה צעירה.
מצב השכונות הורע עוד יותר: התושבים התמעטו, דירות רבות היו נטושות ומשכו פעילות סמים ועבריינות.
גם מצבו של שוק מחנה יהודה היה בכי רע וניסיונות לעורר את האזור, כמו בנייתו של מרכז כלל, לא עמדו בתחרות מול המרכזים המסחריים החדשים, באזורים האחרים של העיר.
בניגוד לתהליך ההזנחה החל גם תהליך של אכלוס הנחלאות באוכלוסייה חדשה וצעירה שהוקסמה מיופיין הציורי של הנחלאות וכן מהמחירים הזולים שבאזור.
הדבר גרם לעיתים לסכסוכים עם האוכלוסייה הוותיקה בשכונה.
לאחר מכן אף הגיעו אנשים אמידים יותר שהחלו לשפץ את הבתים הישנים.
באמצע שנות השמונים החלה עיריית ירושלים בניסיונות שונים לפיתוח ושיקום השכונות: בשוק מחנה יהודה, בהקמת מנהלה וגיוס תרומות לפרויקט.
בשנת 1987 נתנה קרן היסוד מתנה למדינת ישראל – לשנת הארבעים שלה – והיא פרויקט שיקום שכונות לב העיר.
העבודה נעשתה הן בתחום התשתית והפיתוח העירוני והן בתחום החברתי, בחיזוק האוכלוסייה הקיימת.
זאת תוך כדי ניסיון לרצות את כל המעורבים בשל מורכבות האזור.
בשנת 1991 החל לפעול המנהל הקהילתי לב העיר שנבחר בבחירות דמוקרטיות ועד שנת 2000 שופצו 400 יחידות דיור.
שבת צדק – הוקמה על ידי ועדת הספרדים ב-1889 כדי לשכן בה את העניים שהסתננו לשטח השכונה שעתידה להיות ימין משה ופונו משם.
בגלל אופי השכונה דבק בה השם "חארת א-טאנק" שפירושו 'שכונת הפחים'.
תושבי השכונה הראשונים היו ברובם בני עדות תימן ופרס.
לאחר זמן נוספו אליה בני עדות אחרות וברחוב ביבס ישנם שלושה בתי כנסת שיעידו על כך: בית כנסת כורדי; בית כנסת ספרדי, ובית הכנסת של יוצאי נציבין שבטורקיה וקמישלי שבסוריה.
בשנת 1935 הייתה השכונה מהעניות ביותר בירושלים עם השכירות הזולה ביותר.
בשנת 1955 נכללה השכונה בתוכנית המתאר של ירושלים כאזור הריסה שלא ניתן לדללו ולשקמו אלא יש להרסו כליל.
זיכרון יוסף – שוכנת בין הרחובות: סלמן, הירקון, היבוק וארנון.
הוקמה בשנת 1931 ונקראה על שם יוסף לוי, מהעדה האשכנזית, שהיה בעל הקרקע.
תושביה הראשונים היו בעיקר כורדים.
זכרון יעקב – נוסדה בשנת 1933 כדי לאכלס את העולים הרבים שהוסיפו להגיע מכורדיסטן אל האזור.
נחום מזרחי שכּוּנה "צ'וצ'ה", רכש את הקרקע וקרא לשכונה על שם אביו החכם יעקב מזרחי.
נווה שלום – שוכנת בין הרחובות שילה, גבעון, בית צור ונסים בכר.
נוסדה בשנת 1896, והייתה מורכבת מבני תימן ופרס שרכשו קרקעות מבנק פרוטיגר.
שם השכונה ניתן לה על פי הפסוק: "וישב עמי בנוה שלום ובמשכנות מבטחים ובמנוחת שאננות" (ישעיה לב, יח).
שבת אחים – שוכנת בין הרחובות שילה, רמה ובצלאל.
נוסדה על ידי חברה מסחרית שרכשה את הקרקעות למטרות רווח.
בנייתה החלה ב-1892 אך כנראה לא הושלמה ובתיה התמזגו עם בתי נוה שלום ונחלת ציון הסמוכות.
בשכונה התגוררו בני עדות שונות, בהתאמה לשמה הקרוי על פי הפסוק בתהילים קל"ג: "הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד".
השם גם מרמז על העדות שהסתופפו בה: שפניולים, בגדדים, תימנים, אורפלים, חלאבים, יוונים ומוגרבים.
נחלת ציון – הוקמה ב-1891 על ידי אברהם אלברט ענתבי, מנהל חברת "כל ישראל חברים" בירושלים.
הוא רכש את הקרקע מערביי ליפתא ובאמצעות כי"ח שיכן במקום פועלים ואומנים עניים.
ענתבי עצמו נחשד על ידי הטורקים בחוסר נאמנות בזמן מלחמת העולם הראשונה, והוגלה מהארץ.
במשך שנים זכרו תושבי השכונה את פועלו וכינו אותה "השכונה של מסייה ענתבי".
בשנים האחרונות משכה אליה נחלת ציון סטודנטים רבים שהוקסמו מאופיה המיוחד.
כך החל תהליך של שיקום השכונה וכיום מגיעות אליה משפחות מבוססות המשפצות את הבתים הישנים.
לכל שכונה בגוש הנחלאות שם ייחודי לה.
השם "נחלאות" מקורו כנראה בעובדה כי כמה משמות השכונות מתחילים במילה "נחלת", למשל: נחלת אחים, נחלת יעקב, נחלת ציון, נחלת צדוק וכדומה.
כמה משמות השכונות קשורים ביזם או בתורם שהקים אותן, כך היא למשל סוכת שלום הנקראת על שם היזם שלום קונסטרום; בתי ברוידא על שם יעקב משה ברוידא; אהל משה ומזכרת משה על שם משה מונטיפיורי וכו'.
רוב שמות השכונות היו גם שמות של ספרי יהדות ידועים באותה תקופה, כמשמעות שנייה.
כך "מאה שערים", "נחלת שבעה", "מקור ברוך", וגם השכונות הנזכרות "מזכרת משה" ו"סוכת שלום".
לכמה מהשכונות שם בעל משמעות דתית הקשור גם לתולדותיה.
השכונות הוותיקות בנחלאות הוקמו, כאמור, על ידי יוצאי העיר העתיקה, אך ניתן לחלק את יוזמות הבנייה לחמישה סוגים עיקריים:
שכונת כולל – התארגנות על בסיס כלכלי-חברתי, לרוב על פי ארץ או עיר המוצא.
לדוגמה: כנסת ישראל; בתי מונקאטש.
שכונת עדה – הקמת השכונה עבור מתיישבים בני עדה אחת.
לדוגמה: מזכרת משה (אשכנזים); נווה שלום (פרסים וחלבים); נחלת אחים (כורדים).
שכונת יזם – יוזמה כלכלית גרידא, שמטרתה למכור או להשכיר את הבתים לכל המרבה במחיר.
לדוגמה: סוכת שלום; מחנה יהודה; אבן ישראל.
שכונת הקדש וצדקה – יוזמת חסד של בעלי אמצעים לטובת עניים.
לדוגמה: זיכרון טוביה, אהל משה.
שכונת הנצחה – יוזמה פרטית של בעל נכסים המבקש להנציח את שמו.
לדוגמה: בתי ראנד; בתי ברוידא.
רשימת השכונות על פי סדר הקמתן
השכונות הראשונות בנחלאות שנוסדו במחצית השנייה של המאה ה-19 נבנו ברובן במתכונת של שכונת חצר: בתי השכונה הקיפו כמסגרת אטומה חצר פנימית, שהגישה אליה הייתה דרך שערים שננעלו בלילות.
הכניסה אל הבתים הייתה דרך החצר בלבד, וכך היו יושבי הנחלאות מוגנים ו"מוקפים חומה", מחשש שודדים וחיות מסוכנות.
בתחילת המאה ה-20 פחת החשש מפני "מדברה של ירושלים", החצר נעלמה והשכונות החלו להיבנות במתכונת של סמטאות צרות שתי-וערב.
דוגמאות לשכונות כאלו: נווה שלום, נחלת ציון ושבת אחים.
בתי השכונות נבנו באבן מקומית במתכונת הבנייה המסורתית בירושלים של המאה ה-19: בתי קומה אחת בעלי חלונות כפולים ומעליהם "טאקה" – חור קטן ועגול לאוורור.
בחצרות נחצבו בורות מים, ששימשו את יושבי הנחלאות עד שנות ה-30 המוקדמות, עם העברת צינור המים הבריטי לירושלים.
השוק המפורסם של ירושלים שוכן בגבול שכונת מחנה יהודה, שהיא אחת מ-32 הנחלאות.
שכונת מחנה יהודה הוקמה על ידי יוסף נבון בֱּיי בשלהי המאה ה-19 ונקראה על שם אחיו הצעיר יהודה.
מיקומה המצוין של השכונה על אם הדרך יפו מחד ועל גבול הנחלאות מאידך משך אליה תגרנים ערבים מן הכפרים הסמוכים, שביקשו למכור את תוצרתם ליושבי הנחלאות ולעוברי הדרך כאחד.
ברבות השנים הלך השוק והתבסס, עד כי היום קשה כמעט להבחין כי מדובר למעשה בשכונת מגורים.
תיאטרון פרגוד הוא מוסד התרבות הרב-תחומית הוותיק בירושלים, נוסד בשנת 1969 על ידי אריה מארק בשכונה.
מוזיאון גוש קטיף הוא מוזיאון הסוקר ומנציח את ההתיישבות היהודית בחבל עזה ויישובי גוש קטיף, נוסד בשנת 2008 ממוקם במרכז נחלאות.
להלן חלק מבתי הכנסת שבשכונה:
אהל משה על שם משה מונטיפיורי – שוכן בשכונת אהל משה ונקרא על שם מקים השכונה.
בפתח בית הכנסת מצוי עד היום השלט המקורי המלמד על שנת הבנייה – תרמ"ג (1883).
לבית הכנסת כיפה גבוהה ומרשימה המעוטרת בצבע כחול ובכוכבים.
את הקירות מקשטים סמלי השבטים.
בית הכנסת עַדֶס – המפואר בבתי הכנסת בנחלאות.
נבנה בשכונת נחלת ציון בשנת 1901 על ידי בני משפחת עַדֶס האמידה שעלתה ארצה מחלב שבסוריה.
בית הכנסת מעוטר כולו בפרסקאות שנעשו על ידי תלמידי בית הספר לאמנות בצלאל, ובעיקר על ידי האמן יעקב שְטָרק.
את כותל המזרח מכסה ארון קודש ענק, עשוי מעץ משובץ בצדף, שהובא חלקים חלקים מסוריה.
בבית כנסת זה נמשכת מסורת אמירת שירת הבקשות בשבתות החורף.
אגודת בית הכנסת חסד ורחמים – בית כנסת צנוע השוכן בשכונת מזכרת משה.
ברחוב הכרמל הוקם על ידי משפחת ארמוזה וסידיס שרמזו את שמם באות אחת לפני האחרונה בכל מילה; אגודת בית הכנסת חסד ורחמים.
והתייסדה והוקמה בעיקר על ידי בני העדה הספרדית בשנת תרפ"ה 1925 במקום בית מרזח שפעל בשכונה.
את קירו הצפוני מעטר ציור קיר המתאר את סמטת הכותל המערבי בשנת בניית בית הכנסת.
בית הכנסת קול רינה – הבית הכנסת נמצא ברחוב באר שבע 31 במקלט בכל ליל שבת מתקיימים בו מניני תפילה של שירת קרליבך.
בהשתתפות עשרות יהודים אמריקאים ועוד מעריצי שירת קרליבך.
בית אברהם ואהל שרה לקהילת יאנינה – בית כנסת מיוחד באהל משה המשמר את נוסח התפילה שנהגו בני קהילת העיר יאנינה שביוון.
הוקם בראשית המאה ה-20 על ידי האלמנה הערירית שרה לזכר בעלה.
היא המשיכה להתגורר בקומת הקרקע עד יום מותה.
בית הכנסת "בראשי" – ע"ש התנא ר' אחא בר אשי.
בית הכנסת נוסד בשנת תרצ"ו על ידי עדת יוצאי כורדיסטן והוא ממוקם ברחוב הירקון בשכונת זיכרון יוסף.
בית הכנסת שאולי וכאשי – בית הכנסת הוקם על ידי בנימין כהן שאולי שעלה ב-1903 משיראז ומשה חיים כאשי.
בית הכנסת מאופיין בשילוב יוצא דופן בין מתפללים צעירים ומתפללים מבוגרים.
בבית הכנסת, ממנו פועל כיום גמ"ח מזון ידוע, נהג להתפלל המקובל הידוע, ר' מרדכי שרעבי, עד יום מותו.
בית הכנסת אוהבי ציון – בשכונת נווה שלום.
נוסד בשנת 1906. הוקם על ידי "אגודת אוהבי ציון" שהורכבה מאנשי עדת הפרסים שעלו מהעיר שיראז.
בין מייסדי בית הכנסת היו אהרון הכהן, רפאל חיים הכהן, דוד כליפא, אברהם עזרה ניסן, עזרא ניסן -ניסני, חכם יזדי, יעקב כליפה, חכם מנשה כהן, שוכרי כליפא, בנימין מזרחי, משה כהן שאולי, אליהו יעקב בנא, ציון אברהם בושרי ויצחק שמש.
בית הכנסת אגודת צעירי פרס – בשכונת נווה שלום.
הוקם על ידי "אגודת צעירי פרס" שהורכבה מאנשי עדת הפרסים שעלו ממחוז בושהר.
בראש בית הכנסת עמדו: פרופ' הרב עזרא ציון מלמד ואברהם (עזרא) ניסן.
בית הכנסת אור זרוע – לעדת המערבים, ברחוב שמואל רפאלי 3, נחלת אחים.
הוקם בשנת תרפ"ז (1926) על ידי הרב עמרם אבורביע, שכיהן כרב של נחלאות עד לשנת 1951. עיריית ירושלים הכריזה על בניין בית הכנסת אור זרוע כאתר מורשת לשימור.
בית הכנסת תפארת ישראל – כורזין – בית כנסת השוכן בפינת רחובות בצלאל וכורזין.
הוקם על ידי העדה הדרבקלית אשר מטורקיה, וחודש על ידי תושבי השכונה וצעיריה.
הנוסח הוא שילוב נוסחים מעדות שונות בריבוי מנגינות ושירים.
רב השכונה היה הרב רחמים לוי שכיהן בתפקיד מאז שנות החמישים.
תושבי נחלאות הראשונים היו יהודים אשכנזים וספרדים שיצאו מן העיר העתיקה והקימו שכונות על בסיס עדתי.
כך היא למשל שכונת אהל משה הספרדית, מזכרת משה האשכנזית נחלת ציון התימנית-כורדית או נווה שלום הפרסית.
הווי הנחלאות ברוח היישוב הישן השתנה עם קום המדינה, כאשר עולים חדשים שהתיישבו בהן הקימו שכונות חדשות כמו שכונת הכורדים, שכונת הפחים, נחלת אחים וכדומה.
מקובץ שכונות וותיקות ברוח היישוב הישן הפכו הנחלאות לפרבר שוקק עדות ושפות.
בשנים אלה הייתה עדנה לבתי התפילה, ובשיא של שלהי שנות החמישים פעלו למעלה מ-90 בתי כנסת בנחלאות.
שבע מתוך 32 שכונות הנחלאות נותרו מאופיינות כחרדיות.
במהלך השנים דירות הוזנחו וערכן צנח, והיחידים שהגיעו מבחוץ לגור בשכונה היו בעיקר סטודנטים וצעירים דלי אמצעים, ששמחו על הדירות הזולות במרכז העיר.
מצבן הקשה של הנחלאות הביא בשנות ה-80 להקמת פרויקט "לב העיר", שנועד לשקם את מצב הנחלאות ואת תדמיתן.
במסגרת הפרויקט נאספו כספים וניתנו תנאים מפליגים לאוכלוסייה המקומית לשפץ את בתיה.
כן נקבעו כללי שימור גמישים למדי, והתושבים עודדו לקדם את תנאי מגוריהם ומחייתם.