tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עזיבתה של ליזי גורמת ליחסי ציבור שליליים בעבור ארי וה-NFL מושכים את הצעתם לארי.
אמנדה מצליחה לגרום להם לשנות את דעתם, אך לפני שהיא מספיקה לבשר על כך לארי הוא מתעמת איתה בפומבי ומשפיל אותה מול מליסה.
מליסה, מבועתת ומושפלת מהתנהגותו של ארי, עוזבת אותו כשהוא מנסה לערוך לה מסיבת הפתעה לכבוד יום הולדתה.
ארי נפרד מאשתו (שיוצאת כעת עם השף המפורסם ולבסוף מודיעה לארי שהיא הגישה בקשה רשמית לגירושין) והוא מחדש את מערכת היחסים הרומנטית בת עשרות השנים שלו עם דנה גורדון.
לאחר שדנה רומזת לארי שהיא מעוניינת להקים משפחה, ארי מודה בפניה שהוא עדיין אוהב את אשתו והשניים מסכימים לסיים את הרומן ביניהם אך לשמור על מערכת היחסים המקצועית שלהם.
ארי מחליט להתפטר באופן מיידי וקבוע מסוכנות מילר-גולד על מנת לבלות עם אשתו בטיולים ברחבי העולם.
בעוד השניים נחים בחופשה, ארי מקבל שיחת טלפון עם הצעה להיות יו"ר ומנכ"ל טיים וורנר.
בסרט הקולנוע "הפמליה" משנת 2015, ארי, המשמש כראש אולפן בהוליווד, מציע לוינסנט תפקיד ראשי בהפקת האולפן הראשונה שלו - עיבוד עתידני של הספר הקלאסי "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד".
הסרט "הייד" זוכה להצלחה קופתית וההשקעה של ארי משתלמת, מה שמאפשר לו לפרוש לחלוטין ולחזק את מערכת היחסים שלו עם אשתו וילדיו.
הוא נוכח כאשר הסרט זוכה במספר פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב,.
מאוחר יותר הוא מוסר את עוזרו לשעבר, לויד, בחתונתו ומצטרף לווינס, אי, טרטל, דרמה ואפילו לבילי וולש לכמה משקאות, שם מוצג רעיון לעשות סרט או סדרת טלוויזיה על חייהם ומסעם לפסגת הוליווד, דבר שלדברי ארי הוא רעיון גרוע.
דמותו של ארי גולד מבוססת בחלקה על הסוכן ההוליוודי האמיתי , שעזב את סוכנות על מנת להקים את הסוכנות שייצגה כוכבים כגון וין דיזל ולארי דייוויד (בסדרה, שניהם מיוצגים על ידי ארי גולד הבדיוני).
כמו כן, גם עמנואל וגם גולד מייצגים את מפיק הסדרה מארק וולברג, שעל חוויותיו בהוליווד הסדרה מבוססת באופן רופף.
ארי עמנואל גם ייצג פעם את ג'רמי פיבן עצמו, ובראיון שנכלל במארז ה-DVD של הסדרה , יוצר "הפמלייה", אומר שארי עמנואל דרש שפיבן ילוהק לתפקיד, ולא הסכים לאף שחקן אחר לתפקד.
באחד מפרקי הסדרה, ארי גולד אומר שהבמאי היה שותפו לחדר במעונות כאשר למד בקולג'.
במציאות, ברג היה שותפו לחדר של עמנואל.
בין שותפיו ועמיתיו של גולד ב-MGA (סוכנות מילר-גולד, נפתחה במהלך עונה 3) נמנים:
ידוענים רבים הופיעו בהופעת קמע בסדרה, בתפקיד עצמם, כלקוחותיו של גולד בעבר או בהווה.
ארי מיכאל בן (בנורווגית: Ari Mikael Behn; 30 בספטמבר 1972 – 25 בדצמבר 2019) היה סופר, מחזאי ואמן חזותי נורווגי, אשר נודע במיוחד בזכות נישואיו המתוקשרים עם הנסיכה הנורווגית מרתה לואיז בין השנים 2002 ל-2017. הוא היה אזרח פרטי לכל אורך שנות נישואיהם, ללא תואר מלכותי או מעמד מיוחד כלשהו.
הוא נולד בשנת 1972 בשם ארי מיכאל בירשול בעיר ארהוס שבדנמרק להורים נורווגים.
לאורך ילדותו משפחתו גרו במקומות שונים ברחבי נורווגיה ומחוץ לנורווגיה עד שהיא השתקעה בשנת 1978 בעיירה הנורווגית מוס.
בילדותו פיתח עניין בספרות ובאמנויות.
בן למד היסטוריה ודת באוניברסיטת אוסלו, וקיבל שם בהמשך תואר ראשון.
בשנת 1996 שינה את שמו לארי בן כאשר בחר להשתמש בשם המשפחה של סבתו מצד אמו לפני נישואיה.
בשנת 1999 פרסם את אוסף הסיפורים הקצרים "Trist som faen" ("עצוב באופן מחריד"), אשר זכה לשבחי המבקרים והצליח למכור קרוב ל-100,000 עותקים.
לאחר נישואיו לנסיכה מרתה לואיז הוא פרסם לאורך השנים ארבעה רומנים, שני אוספי סיפורים קצרים נוספים ומחזה.
סגנונו הספרותי שילב לעיתים קרובות אלמנטים אוטוביוגרפיים.
בשנת 2002 יצר סרט תיעודי על מלחמת אפגניסטן והופיע במספר סרטים קומים.
בנוסף, בשנת 2011 הוא הנחה את סדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים "Ari og Per", ומשנת 2013 ועד מותו הוא היה פעיל כאמן חזותי, ושאב השראה רבה מזרם הנאו-אקספרסיוניזם ומאמנים כמו ז'אן-מישל בסקיה.
בן התחתן עם הנסיכה הנורווגית מרתה לואיז ב-24 במאי 2002. לזוג נולדו לאורך השנים שלוש בנות - מוד אנג'ליקה, לאה איזדורה ואמה טלולה.
הם חיו לאורך השנים במקומות שונים, כולל לונדון וניו יורק, לפני שהם נפרדו לבסוף ב-2016 והתגרשו ב-2017.
ב-25 בדצמבר 2019 בן התאבד בביתו בלומדאלן בהיותו בן 47. לאורך שנותיו האחרונות בן סבל מאלכוהוליזם והתמודדות עם בעיות נפשיות.
בזמן מותו בן היה מערכת יחסים עם עורכת הדין אבה ריש היילמן.
הלווייתו נערכה בקתדרלת אוסלו ב-3 בינואר 2020 והוא נקבר בבית הקברות Vår Frelsers gravlund באוסלו.
אלן "ארי" אנגל (נולד ב-5 בספטמבר 1983) הוא שחקן פוקר קנדי-אמריקאי, אשר זכה בארבעה צמידי אליפות העולם בפוקר, ומחזיק בשיא משותף של 19 טבעות סבב אליפות העולם בפוקר.
אנגל נולד בטורונטו שבקנדה למשפחה יהודית אורתודוקסית.
בילדותו למד בישיבה ליד שיקגו שבארצות הברית ולאחר סיום לימודיו למד שנה בישיבה באזור ירושלים.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת ניו יורק, שם למד לשחק פוקר.
לאחר סיום הלימודים החל לשחק באתר הפוקר Bodog, ובעקבות ההצלחה שם החליט לעזוב את עבודתו ולשחק פוקר בצורה מקצוענית.
אנגל זכה לראשונה בטבעת סבב אליפות העולם בפוקר ב-2007, כאשר ניצח בטורניר 300 דולר באטלנטיק סיטי.
הוא מרבה להשתתף בטורנירים במסגרת הסבב ומחזיק בשיא משותף של 19 זכיות בטבעות.
ב-2016 ניצח באירוע המרכזי של Aussie Millions וזכה בפרס של 1.6 מיליון דולר אוסטרלי, כ-1.1 מיליון דולר אמריקאי.
ב-2019 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו ובפרס של כ-427 אלף דולר.
שנתיים לאחר מכן זכה בצמיד השני שלו, כשניצח בטורניר אליפות Omaha O8 ובפרס של כ-317 אלף דולר.
ב-2023 זכה בצמיד השלישי שלו במסגרת הסבב אשר התקיים באינטרנט, ושנה לאחר מכן בצמיד רביעי במסגרת סבב באינטרנט גם כן.
ביוני 2025 סיים בפעם ה-598 בכסף בטורנירים שונים, והפך לשחקן בעל מרב התוצאות בטורנירי פוקר.
נכון ליוני 2025, אנגל זכה בסך של כ-9 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-3 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
אֱרִי היא קמעונאית ותת-מותג ביגוד ולייפסטייל בבעלות אמריקן איגל אאוטפיטרס.
המותג ארי פועל כמחלקה בחנויות אמריקן איגל אאוטפיטרס, באינטרנט דרך אתר האינטרנט של אמריקן איגל, ובחנויות קמעונאיות עצמאיות של ארי.
בפברואר 2006, אמריקן איגל השיקה את הלבשה תחתונה ארי, מותג המשנה הראשון של החברה.
חנות הארי העצמאית הראשונה נפתחה באוגוסט 2006 בגרינוויל, קרוליינה הדרומית ולאחריה נפתחו שתי חנויות ניסיון נוספות בהמשך אותה שנה.
נכון לדצמבר 2010, היו 147 חנויות ארי עצמאיות בארצות הברית ובקנדה.
בשנת 2011, החברה פתחה עשר חנויות חדשות והחזיקה בנתח של 2% משוק ההלבשה התחתונה.
לארי יש כיום 448 חנויות בסך הכל באמריקה הצפונית.
ארי עלתה על ביצועיה של המותג המרכזי של אמריקן איגל במהלך הרבעון השני והשלישי של שנת הכספים 2013, למרות ירידה בתנועת בחנויות.
"ארי ריל" הוא קמפיין דימוי גוף שהושק על ידי ארי באביב 2014 בתגובה להכרזה של אמריקן איגל בינואר 2014. אמריקן איגל פרסמה חדשות לפיה היא מתכוונת להפסיק להשתמש בדוגמניות-על ולרטש דיגיטלית את הדוגמניות שלה כדי לעודד דימוי עצמי חיובי וגוף חיובי.
קמפיין ארי ריל מציג דוגמניות בגדלים, צורות וצבעי עור שונים, יחד עם תצוגות של סימני יופי וקעקועים.
תנועת ארי ריל כוללת מדריך חזיות מקוון המציג מידות מ-30A עד 40DD הנלבשות על ידי דוגמניות בעלות מבנה גוף דומה.
חוויית הקנייה המותאמת אישית כוללת גם קו טלפוני של "Real Girl Talk" עם מומחיות לסגנון וגזרה.
הם גם חברו לאמה רוברטס כדי לקדם את הקמפיין ולספק מודל לחיקוי חיובי עבור בנות צעירות יותר.
כחלק מקמפיין זה, ארי הפכה לקמעונאית הארצית הראשונה שנתנה חסות לאיגוד הלאומי להפרעות אכילה (אלה"א - NEDA).
ארי היא נותנת החסות המובילה של תוכנית המודעות הלאומית שלהם לטיולים המכונה "הליכת NEDA".
היוזמה מגייסת כספים לתוכניות חינוכיות ומפיצה מודעות בנושא הפרעות אכילה.
אלה"א מקיימת 65 צעדות הליכה מדי שנה בערים ברחבי ארצות הברית.
קמפיין זה הצליח גם להגיע לנשים צעירות תחת ההאשטג בטוויטר (כיום X) #aeriereal.
בנובמבר 2021 פורסם כי ארי תפתח חנויות בישראל.
נכון לאביב 2025, ארי מפעילה בישראל 39 חנויות.
זאת בין היתר בביג פאשן גלילות (רמת השרון), בקניון עזריאלי (תל אביב) ובשדרות ממילא (ירושלים).
ארי אביטן (נולד ב-31 בינואר 1974) הוא שחקן וקומיקאי יהודי צרפתי.
התפרסם במיוחד בזכות תפקידו בסרט למה זה מגיע לי.
אביטן נולד וגדל בפריז במשפחה יהודית ספרדית.
אביו נהג מונית במקור ממרוקו ואמו מתוניסיה.
חלק מתקופת ילדותו עברה עליו במחוז גארז'-לה-גונס וסרסל.
כשהיה בן 19 הוא החל לעבוד כנהג מונית, כמו אביו, במטרה לממן את שיעורי התיאטרון הראשונים שלו.
בשנת 1993 במקביל ללימודי המשחק שלו, אביטן כתב את המערכונים הראשונים שלו, איתם יופיע על במות החל משנת 1994. בשנת 2007, הוא גילם את התפקיד הראשי במחזה "חנוכה שמח" בבימויו של ז'אן-לוק מורו.
באותה שנה, הוא גילם את התפקיד הראשי בשלוש העונות של הסדרה הצרפתית "Nos années pension", ששודרה בערוץ France 2 ולאחר מכן שיחק בעוד כמה סדרות צרפתיות.
בשנת 2014 עלתה לאקרנים הקומדיה בהשתתפותו למה זה מגיע לי.
הוא ביקר בישראל כדי להשתתף בפרמיירה של הסרט בארץ, וההשתתפות בסרט הזה נחשבת לנקודת הפריצה בקריירה שלו.
נקודת מפנה משמעותית נוספת בקריירה של אביטן נרשמה בסוף שנת 2019, כאשר מופע היחיד שלו "הסיפור שלי" (Mon histoire) הוצג באולם הקונצרטים אולימפיה, מהיכלי המופעים החשובים בפריז.
באוקטובר 2021 אישה שאביטן היה איתה במערכת יחסים, הגישה תלונה למשטרה בטענה שאנס אותה בביתו בפריז, מה שהוביל למעצר משטרתי והעמדה תחת חקירה רשמית בגין אונס בנובמבר 2021; הוא שוחרר תחת פיקוח שיפוטי והכחיש את ההאשמות.
ביולי 2023 שופטי החקירה סגרו את החקירה השיפוטית, תוך ציון כי אלמנטים חדשים החלישו את ערכן הראייתי של הראיות הראשוניות.
ב-3 באפריל 2024, הודיעה משרד התובע הציבורי של פריז כי לאביטן הוענק אישור על אי מעורבות בתיק, החלטה עליה ערערה המתלוננת.
בית המשפט לערעורים של פריז אישר את אישור את הנושא ב-30 בינואר 2025, ובכך סיים למעשה את ההליכים הפליליים; אביטן חזר לאחר מכן להופיע אם כי חלק מהופעותיו נתקלו במחאות.
בדצמבר 2025, אקטיביסטיות שיבשו הופעה שלנו בפריז, אירוע שזכה לסיקור בינלאומי כאשר הגברת הראשונה של צרפת, בריז'יט מקרון, צולמה מאחורי הקלעים כשהיא משתמשת בקללה כדי לתאר את המפגינים בזמן ששוחחה עם אביטן.
שנהשםבתפקידבמאי 1999Sur la vie d'ma mère איב אזרוואל ופיליפ ליאני 2008Inéluctable קודליפ בדוואר פרנסואה לוסיאני Manhunt סוכן מוסד לורן ז'אווי 2008-2010Nos années pensionאלכסנדר כריסטינה ארלנו וסילבי קוקוורט 2013Scènes de ménages בן דוד של אמה אלן קפאוף 2014L'Esprit de famille איוון פרז פרדריק ברטה
אריאל אלכסנדר (ארי) פולמן (נולד ב־17 בדצמבר 1962) הוא במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ותסריטאי ישראלי.
זכה בשלושה פרסי אופיר, בפרס האקדמיה לטלוויזיה ובפרסים מטעם איגוד הבמאים האמריקאי ואיגוד התסריטאים האמריקאי, והוא אחד משני הבמאים הישראלים שסרט בבימוים זכה בפרס גלובוס הזהב (קדם לו אפרים קישון).
ארי פולמן נולד וגדל במרכז הכרמל, חיפה.
אביו מרדכי היה פרופסור לכימיה פיזיקלית בטכניון ואימו ונדה רופאת עיניים.
שניהם ניצולי שואה מגטו לודז'.
הוא הצעיר מבין שלושה ילדים במשפחה.
את שנות בית הספר עשה בבית הספר הריאלי.
הוא שירת בחטיבת גולני בעת מלחמת לבנון הראשונה והיה קצין.
בבגרותו למד קולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות ע"ש דוד ויולנדה כץ באוניברסיטת תל אביב.
במחזור הלימודים איתו למדו רבים אחרים שהשפיעו על הענף בהם אורי סיון, רני בלייר, חגי לוי ואיתן פוקס.
לאחר סיום לימודיו ביים את הסרט הדוקומנטרי "זוג ועוד באוטו", שלא זכה להצלחה.
את סרטו הדוקומנטרי השני, "שאנן שיא", יצר עם חברו למגמה אורי סיון בשנת 1991. הסרט, אשר עוקב אחר מצבים רגשיים על רקע מלחמת המפרץ, נחל הצלחה רבה, זכה בפרס האוסקר הישראלי, בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובכמה פרסים בין־לאומיים.
בשנת 1993 החל פולמן לכתוב את המדור "מדריך הטרמפיסט" בעיתון "העיר", שבו שימש גם סגן העורך עד 1999. באותה תקופה החל לביים כתבות דוקומנטריות ל"עובדה" של אילנה דיין, לתוכניתו של גבי גזית ולתוכנית "העין השלישית".
בשנת 1996 ביים וכתב עם אורי סיון את סרטם העלילתי הראשון, "קלרה הקדושה", בכיכובם של לוסי דובינצ'יק וחליל אלוהב.
הסרט, אשר עוקב אחר ילדה בעלת כוחות על־טבעיים מעיירת פיתוח על רקע המילניום האנדרלמוסי, זכה בשישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם לצוות השחקנים, לצוות ההפקה ולפולמן וסיוון עצמם בקטגוריות הבימוי, הסרט והתסריטאות.
לאחר מכן השתתף במספר פסטיבלים בחו"ל וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה ובפרסים נוספים בארצות הברית.
בשנת 2001 ביים את "Made in Israel" (סרט ישראלי, דובר עברית ברובו, וזה שמו בשפה האנגלית), בכיכובם של מנשה נוי ויבגניה דודינה.
הסרט, אשר עוקב אחר סיפורם של ישראלים הנשלחים להוציא להורג פושע נאצי, זכה בשני פרסי אופיר (ביניהם למלחין ברי סחרוף), השתתף בפסטיבל ירושלים ובכמה פסטיבלים שונים לקולנוע בעולם, אך לא זכה להצלחה קופתית.
באותה שנה החל לכתוב עם אורי סיון וצוות כותבים את עונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה הדרמטית "שבתות וחגים" בכיכובם של אלון אבוטבול, רומי אבולעפיה, דרור קרן, יעל אבקסיס, מירב גרובר וליאור אשכנזי.
בשנת 2004 ביים את הסדרה הדוקומנטרית "החומר ממנו עשויה האהבה", החוקרת את נושא האהבה בתרבות האנושית.
על סדרה זו זכה פולמן בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
ב־2005 היה פולמן מהכותבים של "בטיפול", סדרת טלוויזיה שנוצרה בידי חגי לוי עבור הוט 3, בכיכובם של אסי דיין, גילה אלמגור ואיילת זורר.
הסדרה זכתה לקהל מעריצים גדול ולביקורות מוצלחות.
בשנת 2006 כתב, לצד רעייתו, ענת אסולין, ורני בלייר את סדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע" בכיכובם של רונית אלקבץ, קרן מור ודני גבע.
ב־2008 יצא לאקרנים "ואלס עם באשיר", סרט תיעודי מונפש שאייר דוד פולונסקי, המגולל את המסע בזיכרונותיו של הבמאי, אז חייל צעיר שנלחם במלחמת לבנון הראשונה.
הסרט, שהעבודה עליו ארכה ארבע שנים, עוקב אחרי ניסיונותיו של פולמן להתחקות בעזרת ידידיו על שלושה ימים במלחמה שנמחקו מזיכרונו מבלי להשאיר עקבות.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל קאן.
הוא זכה בשישה פרסי אופיר, בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס איגוד הבמאים האמריקני, והיה מועמד לשני פרסי פרסי באפט"א, לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ופרס האוסקר לסרט הזר, אך לא זכה.
עם זאת, באותה שנה קיבל פולמן את התואר "אביר מסדר האמנויות" מטעם ממשלת צרפת.
"ואלס עם באשיר" נבחר בשנת 2019 למקום ה־72 ברשימת "100 הסרטים הטובים של המאה ה־21" של "הגרדיאן".
ביולי 2012 מונה פולמן לצוות השיפוט בפסטיבל ונציה.
במאי 2013 יצא לאקרנים סרטו "כנס העתידנים" (The Congress).
הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל קאן.
בדצמבר 2013 זכה הסרט בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט האנימציה באורך מלא הטוב ביותר לשנת 2013. באותה שנה החל לעבוד על "איפה אנה פרנק", סרט דרמה מונפש המבוסס על חייה של אנה פרנק בתקופת השואה.
הקרנת הסרט פתחה את פסטיבל הקולנוע ירושלים ב־24 באוגוסט 2021.
בתחילת 2020 הועלתה בתיאטרון הקאמרי הצגת הבכורה של המחזה של חנוך לוין, "מתאבל ללא קץ", בבימויו של פולמן.
בנובמבר 2023, זמן קצר אחרי שפרצה מלחמת חרבות ברזל, מתח פולמן ביקורת על מה שהוא תופס כהטיה, בורות וחוסר מודעות לפעולות החמאס בעולם המערבי, במיוחד בבריטניה.
הוא קבע כי קיימת היעדר מודעות מוחלטת לאופי הפונדמנטליסטי של חמאס ולפעולותיו, הכוללות מעשי אלימות, פגיעה בילדים וביצוע מעשי זוועה.
הוא מתח ביקורת על קבוצת ליברפול על כך שאפשרה לאוהדים להכניס לאצטדיון דגלי פלסטין במהלך משחק אך לא את דגלי ישראל, והביע אכזבה כאוהד ליברפול מסור בעצמו.
פולמן עובד על פרויקט בשם "", שבו הוא מראיין בני משפחה של ישראלים שנחטפו בידי חמאס, וסיפר: .
נשוי למפיקה ענת אסולין ולהם שלושה ילדים.
"אנה פרנק: היומן הגרפי" - רומן גרפי המבוסס על הספר "יומנה של אנה פרנק" בתרגומו לעברית על ידי קרלה פרלשטיין.
פולמן עיבד את הסיפור אותו אייר המאייר הישראלי דוד פולונסקי.
"מהטלוויזיה לקולנוע - הפריצה הגדולה", אחרית דבר לספרו של אריאל שוייצר, קולנוע ישראלי חדש, הוצאת כרמל, 2017.
זוג ועוד באוטו - תיעודי קצר
שאנן שיא - תיעודי קצר, במשותף עם אורי סיון, 1991
קלרה הקדושה - במשותף עם אורי סיון, 1996
ואלס עם באשיר - תיעודי מונפש, 2008
אריאדנה היא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
אריאדנה, בתו של מינוס, מלך כרתים, התאהבה בתסאוס והציעה לו תחבולה איך למצוא את הדרך החוצה מהלבירינת ובתמורה ביקשה שייקח אותה איתו לאתונה.
תסאוס הסכים ואריאדנה נתנה לו פקעת חוטים, כדי שיקשור את הקצה לדלת המבוך ישחרר חוט מתוך הפקעת במהלך כניסתו לתוך המבוך.
לאחר הריגת המינוטאורוס גלגל תסאוס את החוט בחזרה וכך מצא את דרכו אל פתח המבוך.
תסאוס הפליג מכרתים יחד עם אריאדנה והנערים ששוחררו.
הם עצרו באי נקסוס ומשם יצא תסאוס עם הנערים, כשהוא משאיר באי את אריאדנה.
אריאדנה הייתה מיואשת כשגילתה שתסאוס עזב בלעדיה ורצתה למות, אך דיוניסוס (במיתולוגיה הרומית שמו בכחוס) הגיע ונשא אותה לאישה.
לזוג נולדו שני ילדים, אואנופיון, שהיה למלך כיוס, ואחותו, מרופה.
על פי חלק מן האגדות אריאדנה נהרגה על ידי פרסאוס, אך לפי אגדות אחרות אריאדנה תלתה את עצמה.
שיטתה של אריאדנה הפכה לביטוי בשם חוט אריאדנה שמשמעותו היא שלכל בעיה, גם אם היא נראית קשה, יש פתרון פשוט.
יצירות ופרויקטים על שם אריאדנה
קלאודיו מונטוורדי: אופרה "אריאדנה" (רובה אבד.
שרד ממנה רק חלק הנקרא "קינת אריאנה" לקול ולקונטינואו.
יצירה זו עובדה גם על ידי מונטוורדי כמדריגל בחמישה קולות וכמוטט)
Ariadne's Lament מאת הנרי לוס לקול ולקונטינואו
מרן מארה: אופרה "אריאן ובכחוס".
יוהאן קספר פרדיננד פישר: 20 פרלודים ופוגות קצרים וחמישה ריצ'רקארי לעוגב: "אריאדנה מוזיקה"
פייטרו בנדטו בלינצני: דואט לשני קולות אלט ובסו קונטינואו "בכחוס ואריאדנה" מתוך דואטים קמריים, אופוס 5
פייטרו לוקטלי: קונצ'רטו לכינור ולתזמורת מיתרים "קינת אריאדנה"
גאורג פרידריך הנדל: אופרה "אריאנה בכרתים" HWV 32
היידן: קנטטה (לקול ולפסנתר) "אריאדנה בנקסוס"
גאורג בנדה: מלודרמה "אריאדנה בנקסוס"
ריכרד שטראוס: אופרה "אריאדנה בנקסוס"
דריוס מיו: אופרה: "אריאן הנטושה"
אלבר רוסל: בלט "בכחוס ואריאדנה"
פרויקט משגרי הלוויינים האירופאי "אריאן" נקרא על שמה של אריאדנה (על פי צורת ההגייה הצרפתית של השם).
האסטרואיד 43 אריאדנה שהתגלה ב-1857 על ידי רוברט פוגסון נקרא על שמה.
ארי נמרוד שביט (נולד ב-26 בנובמבר 1957) הוא עיתונאי, פובליציסט ופרשן מדיני ישראלי, בעל טור בעיתון "מקור ראשון" ופאנליסט בערוץ 13. היה פעיל פוליטי ושימש כיו"ר הנהלת האגודה לזכויות האזרח וניסח את אמנת כנרת.
שביט פרסם ארבעה ספרים בעברית (חלוקת הארץ; בית שלישי; להציל את ישראל; מלחמה קיומית) וספר אחד באנגלית (My Promised Land) – שזכה בפרס אניספילד-וולף לשנת 2013 ובפרס יאן מיכלסקי לשנת 2015.
שביט נולד ברחובות, בנם של ד"ר נחמיה שביט, מדען במכון ויצמן, ורחל שביט-בנטואיץ, אמנית.
תחילת דרכו – עד סוף שנות השמונים
שביט שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ולחם במבצע ליטני.
במהלך שירותו, במרץ 1978, היה שותף למכתב לרמטכ"ל רפאל איתן ובו כתב על מקרים של התנהגות בלתי הולמת של חיילים במהלך המבצע, לרבות רצח שבויים וביזה, ודרש הקמת ועדת חקירה.
בעקבות מכתבו, נפתחה חקירה פנימית בצה"ל.
שנה לאחר מכן קיימה העיתונאית עדנה פאר ריאיון עם שביט בנושא הפרשה, שנשא את השם "קשר השתיקה".
ברשות השידור הוחלט שלא לשדרו בקול ישראל, אך הוא פורסם לאחר מכן ב"מעריב" וסוקר גם בעיתון "דבר".
ב-1981 הצטרף שביט לתנועת "שלום עכשיו", כשלוש שנים לאחר הקמתה.
הוא היה שותף לכתיבת מצע התנועה, ואף כתב בה את המסמך הפוליטי הראשון שלו – חוברת מטעם התנועה בשם "כל מה שלא רצית לדעת על ההתנחלויות בגדה המערבית", שבה טען כי מפעל ההתיישבות ביהודה ושומרון יסכן את עתיד הציונות.
בשנים אלה למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ובה הצטרף לצוות הכותבים בעיתון הסטודנטים "פי האתון".
ב-1984 הצטרף למערכת של השבועון "כותרת ראשית", תחילה כעורך ספרותי.
במהלך ימיו ב"כותרת ראשית" פרסם מספר ראיונות עומק עם אישים ישראלים כגון דן מירון ונתיבה בן יהודה.
בפברואר 1988 פרסם על גבי העיתון מסה רעיונית ראשונה: "יום לאחר הנסיגה", שבה גרס כי אף על פי שאין סיכוי לסיים את הסכסוך עם הפלסטינים בדרכי שלום, על ישראל לצאת מיהודה, שומרון ורצועת עזה כדי להבטיח את זהותה היהודית ואת ביטחונה.
הוא כתב בעיתון עד סגירתו ב-1988.
בסוף שנות השמונים כתב גם לראשונה מאמרים לכתב העת "פוליטיקה", שבו פרסם עד ראשית שנות התשעים.
שנות התשעים עד שנות ה-2000: עיתונאי בולט ב"הארץ"
ב-1990 פרסם לראשונה בעיתון "הארץ", תחילה כפרילנסר.
כתבתו הראשונה לעיתון הייתה ראיון עומק עם הסופר עמוס עוז.
במרץ 1991 פרסם במוסף "הארץ" כתבה על חוויותיו כחייל מילואים ששימש סוהר במתקן הכליאה "אנצאר 2" בחוף עזה.
שר המשפטים דן מרידור ופרקליטת המדינה דורית בייניש עשו שימוש בכתבה של שביט כדי להקים את ועדת לנדוי אשר בדקה את האופן שבו נערכות חקירות שבוים ואסירים בישראל – ואף שינתה את ההנחיות הממשלתיות בעניין.
גרסה באנגלית של הכתבה פורסמה בקיץ 1991 ב-"The New York Review of Books".
בסוף שנות השמונים ובראשית שנות התשעים פרסם שביט כמה וכמה מאמרים מקיפים בעיתון פוליטיקה שבהם מתח ביקורת נוקבת על אופן ההתנהלות של השמאל הישראלי.
ב-1994 הוא התחיל לעבוד בעיתון הארץ.
סדרת כתבות-הענק שראתה אור במוסף הארץ "ידיעת הארץ" תיארה באופן ייחודי את המצב הישראלי בשלהי המאה העשרים.
בלטו במיוחד הכתבות שלו על הר הרצל (אחרי רצח רבין), על קריסת ההסתדרות, על כביש חוצה ישראל ועל עוטף-עזה (מיד אחרי היישום של הסכמי אוסלו).
בה בשעה מאמרי הדעה של שביט התייחסו בספקנות ובביקורתיות להסכמי השלום עם הפלסטינים.
שביט התנגד להם לא בגלל הוויתורים הטריטוריאליים שנבעו מהם אלא מפני שהם לא כללו הכרה מפורשת בעם היהודי ובמדינה היהודית.
ב-1995 נהיה לחבר מערכת ובעל טור קבוע ב"הארץ".
עד לראשית שנות התשעים נחשב לאחד הדוברים המרכזיים של השמאל הישראלי.
באמצע שנות התשעים החלה תזוזה מסוימת לכיוון מרכז בעמדותיו, כשהחל לפקפק בתהליך אוסלו ב-1996, לאחר פיגועי טרור פלסטיני שחשפו, לדעתו, את הצביעות הפלסטינית בניהול התהליך.
בשנים הבאות המשיך להעלות סימני שאלה באשר לדרך המרכזית של השמאל הישראלי.
ב-1994 התמנה שביט לחבר הנהלה של האגודה לזכויות האזרח.
וב-1998 הוא נבחר להיות יושב הראש של האגודה.
אבל למרות שהחזיק בתפישת עולם ליברלית שביט היה הראשון לתת במה למבקרים של המהפכה החוקתית של אהרון ברק: ב-1999 הוא פרסם ריאיון מקיף עם פרופסור רות גביזון וב-2000 ריאיון חסר תקדים עם השופט משה לנדוי.
שניהם הזהירו כי האקטיביזם המשפטי הרחיק לכת וכי הוא עלול להביא בעקבותיו לתגובת נגד כוחנית אשר תסכן את עצמאותה של מערכת המשפט.
בנובמבר 1996 שביט היה לעיתונאי הישראלי הראשון אשר ערך ראיון-עומק עם ראש הממשלה החדש בנימין נתניהו.
שנה מאוחר יותר הוא פרסם כתבת-ענק בת שלושה חלקים בשם שנאת נתניהו אשר עוררה מהומה ציבורית.
למרות שהוא מעולם לא תמך במנהיג הימין הישראלי, יחסו של שביט אל נתניהו היה חריג בנוף התקשורתי.
מצד אחד הוא התייחס בכבוד אל כישוריו יוצאי הדופן של נתניהו ומתח ביקורת על רודפיו, אך מצד שני הוא חלק על עמדותיו בנושאים מדינים, חברתיים וכלכליים.
גם עם ראש הממשלה אהוד ברק ערך שביט כמה וכמה ראיונות עומק.
למרות שבין השניים הייתה קירבה רעיונית, שביט לא האמין שוועידת השלום בקמפ דייוויד יכולה להצליח ודרש להכין תוכנית מדינית חלופית למקרה שתיכשל.
אחרי שהוועידה אכן כשלה והאינתיפאדה השנייה פרצה, פרסם שביט מסה-מכוננת במוסף הארץ בשם "המהפכה הקופרניקאית של ברק".
הטענה המרכזית של שביט הייתה שהאירועים הדרמטיים של שנות אלפיים הביאו לקריסתן של דת השלום ושל כנסיית השלום.
ב-1999 שביט פרסם בעיתון הארץ את "סוף המאה הציונית": סדרת כתבות שטח רחבות-יריעה אשר עסקה בין היתר בהתפרקות הקיבוץ (נגבה), בכור הגרעיני בדימונה ובסצנה של חיי הלילה בתל אביב.
עם תחילתם של פיגועי ההתאבדות שביט הרבה לכתוב עליהם ולתעד אותם.
רשימה קצרה שלו אשר תיעדה את ההרס ואת ההרג בקפה-מומנט בירושלים עוררה ויכוח ציבורי עז.
בשנת 2001 ארי שביט גיבש וניסח את אמנת כנרת.
יחד עם מובילי דעה מהימין, המרכז והשמאל (ובהם עוזי דין, ישראל הראל, יעקוב עמידרור, יורם חזוני, יולי תמיר, ענת גוב והרב מרדכי קרליץ) הוא ניסה להגדיר את הליבה הערכית המשותפת של הקהילה היהודית הישראלית.
אף על פי שעל האמנה נמתחה ביקורת נוקבת של קיצוניים בכל המחנות – היא היוותה ניסיון ראשון מסוגו להתמודד עם האיום של הפילוג הפנימי בישראל.
אחרי שאריאל שרון נבחר לראש ממשלה שביט קיים אתו ראיון עומק ראשון שבו הוא הצהיר שדין נצרים כדין תל אביב.
שנתיים מאוחר יותר שביט היה מהראשונים להציע נסיגה חד צדדית מרצועת עזה.
כאשר שרון יזם את תוכנית ההתנתקות בפברואר 2004, שביט תמך בה וכתב בזכותה.
אבל כאשר זיהה כי בתקשורת הישראלית לא מתנהל דיון ציבורי פתוח וראוי בנושא הוא החליט לכתוב ספר אשר ייתן ביטוי לקולות השונים ולדעות הסותרות.
חלוקת הארץ, אשר פורסם בראשית 2005, הביא את דעותיהם של 33 מומחים שונים – מהימין, המרכז והשמאל.
במסה הארוכה אשר חותמת את הספר (בין איום לכיבוש) הציע שביט גישה משולבת להתמודדות עם הסכסכוך הישראלי-פלסטיני, המבוססת על ההנחה שלא ייתכן שלום אך יש הכרח לחלק את הארץ – בהדרגתיות, בזהירות ובתבונה.
ביולי 2005 שביט ירד לגוש קטיף והתגורר במשך שבועות אחדים ביישוב נצר חזני.
ברשימות שאותן פרסם בהארץ הוא תיאר באהדה ובכאב את גוויעתו של הגוש ואת חורבנו.
שביט עצמו פונה על ידי חיילי צה"ל מנצר חזני וליווה את תושביו בדרכם לירושלים אחרי שאיבדו את ביתם.
בנובמבר 2005 שביט תמך בהקמתה של מפלגת המרכז קדימה.
אבל אחרי שאהוד אולמרט החליף את שרון הוא גילה יחס ביקורתי כלפי ראש הממשלה החדש.
שביט התנגד לתוכנית ההתכנסות של אולמרט כיוון שחשב שנסיגה חד צדדית כוללת ונמהרת מיהודה ושומרון עלולה לסכן את הביטחון הלאומי ולערער את היציבות.
שביט גם הסתייג מהשתיקה של התקשורת הישראלית בכל הנוגע לפרשות השחיתות שנקשרו בשמו של אולמרט.
כאשר מלחמת לבנון השנייה פרצה ביולי 2006 שביט היה אחד מהעיתונאים היחידים שמתחו מייד ביקורת חריפה על האופן שבו היא התנהלה.
כבר במהלך המלחמה הוא טען כי לא יהיה מנוס מהקמתה של ועדת חקירה אשר תבדוק את מחדליה.
לקראת סיום המלחמה כתב שביט כי הכשלים שנחשפו במהלך מלחמת לבנון השנייה מעידים על בעיית עומק של החברה הישראלית אשר אינה ערוכה עוד למצב של עימות ולרגעים של מבחן לאומי עליון.
כמעט כל הראיונות הללו היו רחבי יריעה והיו לאירועים ציבוריים מכי גלים.
במקביל טורי הדעה של שביט עוררו עניין רב בין היתר כיוון שהשמיעו קול יוצא דופן בעיתון הארץ ובתקשורת הישראלית.
העמדות העצמאיות של שביט זכו לתמיכה רחבה מזה ולהתנגדות עזה מזה.
גם המו"ל של עיתון הארץ עמוס שוקן וגם אחדים מהעורכים והכותבים הבכירים גילו עוינות כלפי הקו הציוני העקבי והנחרץ של שביט.
באביב 2006 פרסם הניו יורקר כתבת פרופיל ארוכה ויוצאת דופן של שביט על אריאל שרון.
בעקבות ההדים שהיא עוררה פנו אליו כמה וכמה הוצאות ספרים אמריקניות בבקשה שיכתוב ספר תיעודי-אישי על ישראל.
אחרי שחתם על הסכם עם הוצאת רנדום האוז שביט התחיל לכתוב את הספר שהוא מעין ביוגרפיה של הציונות, ישראל והסכסוך הישראלי פלסטיני.
במקביל הוא המשיך לכתוב בעיתון הארץ ואף החל להיות פרשן טלוויזיה קבוע בערוץ 11. ב-2007 שביט היה אחד העיתונאים הראשונים לכתוב על האיום הגרעיני-האיראני.
גם בשנים הבאות שביט שב ונדרש לנושא ואף הותקף על כך שהוא מייחס לו חשיבות מוגזמת.
אחרי שבנימין נתניהו חזר להיות ראש ממשלה, והנשיא ברק אובמה דרש ממנו לקבל את הרעיון של פתרון שתי המדינות, שביט הציע לראש הממשלה לאמץ את נוסחת שבע המילים: מדינה פלסטינית מפורזת לצד ישראל כמדינה יהודית.
המאמר שפרסם בעניין זה בעיתון "הארץ" פורסם ב-11 ביוני 2009, והנוסחה עצמה עמדה במרכז נאום בר-אילן, שאותו נשא נתניהו ב-14 ביוני 2009. עוד באותו ערב הודה נתניהו לשביט על תרומתו לנאום.
אולם בהמשך כהונתו של נתניהו, שביט הביע אכזבה מכך שאינו מקדם תהליך מדיני כלשהו ואף פנה אליו במכתב פומבי תקיף בנידון.
2010 ועד היום: My Promised Land והמשך פעילות עיתונאית
כאשר המתיחות מול איראן גאתה ב-2012 וממשלת ישראל דנה באפשרות של תקיפה צבאית של מתקני הגרעין – שביט פרסם סדרה של ראיונות עם מיטב המומחים הישראלים אשר צידדו או התנגדו לתקיפה.
הבולט שבהם היה ריאיון אנונימי עם "מקבל ההחלטות" אשר יוחס לאהוד ברק ואשר הביא את המשבר לשיא.
בנובמבר 2013 יצא לאור בניו יורק ספרו של שביט My Promised Land.
הספר עושה שימוש בהיסטוריה משפחתית, בראיונות, בסיפורים אנושיים ובחומרים אישים כל מנת לספר את סיפורה של ישראל.
הוא עוסק בהיסטוריה מבלי להיות ספר הסטורי והוא נוגע בפוליטיקה מבלי להיות ספר פוליטי.
תחילתו בעלייה לרגל של סבא רבא של שביט לנמל יפו ב-1897 וסופו בתיאור מצבה של המדינה במאה העשרים ואחת.
כותרת המשנה של הספר היא הניצחון והטרגדיה של ישראל – והוא היה לרב מכר באופן מיידי.
גם הביקורות להן הוא זכה היו נלהבות באופן יוצא דופן.
ניק קייב הכניס אותו לרשימת חמישים הספרים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם.
בה בשעה שבארצות הברית נמכרו כחצי מיליון עותקים של My Promised Land - הספר תורגם לתריסר שפות ויצא לאור גם בקנדה, בריטניה, אוסטרליה, גרמניה, צרפת, איטליה, הולנד, ספרד, דנמרק, קוריאה, וייטנאם, סין וארצות רבות נוספות.
בעקבות ההצלחה חסרת התקדים של ספרו, שביט יצא ב-2014 למסע הרצאות בצפון אמריקה.
בעשרות קהילות יהודיות הוא התקבל בהתרגשות ובהתלהבות.
אל רבים מהאירועים שאותם הוביל הגיע קהל של מאות רבות ואף אלפים.
ב-2015 יצא שביט למסע הרצאות אינטנסיבי בכחמישים אוניברסיטאות אמריקניות.
מתוך ניסיון להילחם ב־BDS, לקרב את הצעירים היהודים ולספר כראוי את סיפורה של ישראל – שביט קיים מאות התכנסויות בקמפוסים בכל רחבי ארצות הברית.
במקביל, שביט נעתר לפנייתה של קרן יד הנדיב והקים צוות חשיבה אשר ניסה לנתח את בעיות העומק של מדינת ישראל.
הצוות כלל את היזם שלמה דברת, פרופסור מנו טרכטנברג, פרופסור יונינה אלדר ועו"ד צביקה האוזר.
המסקנה העיקרית של הדו"ח שלו אשר נכתב בראשית 2015 הייתה שהאיום הקיומי החדש הנשקף לישראל הוא הפילוג הפנימי לשבטים.
כפועל יוצא של המסקנה הזאת שביט חבר לשלמה דברת ולשי פירון וביחד הם הקימו ארגון אזרחי אשר נועד לגשר על פערים ושסעים בחברה הישראלית: פנימה.
שביט הנחה את תוכנית הראיונות "בארבע עיניים", ששודרה בערוץ הכנסת ואת תוכנית הראיונות "אבא", ששודרה בערוץ 2. הוא היה חבר בפאנלים העוסקים בפוליטיקה הישראלית, ובהם "יומן" של ערוץ 1 וב"מועצת החכמים" בערוץ 10. בשנת 2016 עבר לשמש פרשן בתוכנית "שישי" עם אילה חסון בערוץ 10
בשנת 2016 חברו שביט ודברת לעמוס ידלין ולמכון ה-INSS בניסיון לקדם יוזמה מדינית חדשה, יצירתית ומציאותית.
שביט ריכז את צוות ההיגוי של היוזמה אשר כלל את הרמטכ"לים לשעבר גבי אשכנזי ובני גנץ, את האלופים לשעבר אליעזר שקדי ושלמה ינאי ואת דן מרידור.
אחרי ששביט כבר פרסם תוכנית מדינית משלו בעיתון הניו ריפבליק בקיץ 2015, יוזמת ה-INSS יצאה לאור בספטמבר 2018. העקרונות המרכזיים שעמדו בבסיסה היו הקפאת ההתנחלויות מעבר לגדר ההפרדה, יצירת מרחב פלסטיני-אוטונומי שישתרע על 60% משטחי יהודה ושומרון ושמירה על שליטה ביטחונית ישראלית בכל השטח שממערב לירדן.
באוקטובר 2016 פרסמה העיתונאית האמריקאית דניאל ברין שעיתונאי ישראלי בכיר תקף אותה מינית שלוש שנים קודם לכן, בעת שבאה לראיין אותו בלובי של בית המלון שבו התאכסן.
העיתונאי יואב יצחק חשף שמדובר בארי שביט.
בתגובה פרסם שביט התנצלות בפני העיתונאית וטען שמעשיו היו ניסיון חיזור ולא כוונה להטריד מינית, אך ברין דחתה את התנצלותו, והגדירה את טענתו בדבר חיזור כאבסורדית.
בעקבות זאת לא הופיע שביט בפאנל של התוכנית "שישי", וארגון "הלל" העולמי השעה את סבב ההרצאות שתוכנן לשביט.
ימים מספר לאחר הפרסום הראשון, פורסמה בעיתון "הפורוורד" האמריקאי-יהודי עדות נוספת להטרדה מינית של עובדת השדולה היהודית "ג'יי סטריט".
בהמשך לפרסום זה, פרסם שביט שהוא לקה בעיוורון ומתבייש במעשיו והתפטר מעבודתו בעיתון "הארץ" ובערוץ 10.
בדצמבר 2017 העידו שתי נשים נוספות על התנהגות לא הולמת מצידו.
בעקבות העדויות, בוטלה השתתפותו של שביט באירוע לקידום ספרו בניו יורק.
בספטמבר 2019 חידש את פעילותו העיתונאית.
ב-27 בספטמבר 2019 החל לפרסם טור שבועי בעיתון המודפס ובאתר האינטרנט של "מקור ראשון", ובהמשך אותה שנה הצטרף לצוות הפרשנים של ערוץ 13, וכן החל לפרסם מאמרי דעה ב"ידיעות אחרונות".
בראשית 2020 כתב שביט סדרה חדשה של כתבות-ענק בשם ארץ הבחירה.
הבולטות שבהן עסקו בהתיישבות ביהודה ושומרון ובעיר-הליכוד טבריה.
בעקבות המסע לטבריה שביט גילה יותר ויותר עניין ביחסים הכאובים בין ישראל הראשונה לבין ישראל השנייה.
הוא גם מתח ביקורת חריפה על האופן שבו התנהלו החקירות נגד בנימין נתניהו וכלפי חלק מכתבי האישום שהוגשו בעניינו.
שביט צידד בהקמתה של ממשלת האחדות של נתניהו-גנץ, היה מהראשונים לתמוך בהתלהבות בהסכמי אברהם ואף שיבח את פרויקט החיסון של ישראל בזמן הקורונה.
מאידך הוא ביקר בתקיפות את התקפותיו של נתניהו על מערכת המשפט ועל השמאל.
היה לו חלק בארגונה של ההפגנה הראשונה להגנה על הדמוקרטיה שנערכה ברחבת מוזיאון ישראל.
באביב 2021 יצא לאור ספרו השלישי, "בית שלישי – מעם לשבטים לעם".
בספר כותב שביט כי ממלכתיות-בן-גוריון הייתה חשובה, וכי ישראל התפרקה לשבטים ונוצרה "צנטריפוגה" ישראלית המפוררת את החברה ומחלישה את המדינה.
שביט מציע מתווה לגיבושה של ממלכתיות חדשה ההולמת לדעתו את הערכים ואת הצרכים של המאה העשרים ואחת.
הספר זכה לברכותיהם של נשיא המדינה יצחק הרצוג, שר הביטחון בני גנץ ואחרים.
במהלך 2021–2022 ארי שביט היה מהמייסדים של יוזמת-המאה.
יחד עם פולי ברנשטיין, רן שריג, דורון לבנת, תהלה פרידמן, מיכל מזרחי-טאבביאן, יאיר טל ואפי כהן הוא הקים את הארגון האזרחי אשר נועד להעניק חזון, תוכן, מדיניות ושפה למרכז הישראלי.
ערב בחירות 2022 שביט פרסם בידיעות אחרונות שני מאמרים נחרצים אשר הזהירו מפני התוצאות הרות האסון של ניצחון אפשרי של גוש הימין.
ב-8 בדצמבר 2022, חודש לפני הופעתה של תנועת המחאה, הוא פרסם את המאמר "מחאת המיליון" אשר קרא ליציאה המונית לרחובות במסגרת מחאה נכונה וכלל ישראלית אשר תישא את הדגל הכחול לבן.
בבחודש מרץ 2023 יצא לאור ספרו הרביעי של שביט: "להציל את ישראל".
ב-11 באוגוסט 2006, לקראת סוף מלחמת לבנון השנייה, פרסם שביט מאמר שהופיע באופן בולט בעמוד הראשון של העיתון "הארץ", ובו קרא לראש הממשלה אהוד אולמרט להתפטר אם יקבל את החלטת מועצת הביטחון על סיום המלחמה "ללא מהלך קרקעי".
לפי מקורות שונים, מאמר זה שכנע את אולמרט לאשר את המהלך הקרקעי השנוי במחלוקת בסיום המלחמה.
בתקופת מערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה פרסם שביט מאמר ביקורת על שרת החוץ ויו"ר מפלגת קדימה ציפי לבני.
במאמר מנה פגמים באישיותה של לבני, כגון קוצר רוח, קושי בקבלת החלטות וחוסר באינטליגנציה רגשית.
את המאמר ביסס לדבריו על עדויות מאנשים בולטים בציבוריות הישראלית המכירים היטב את לבני, אך נמנע מלנקוב בשמותיהם.
המאמר עורר סערה בשיח הציבורי והתקשורתי, שגלשה אף לדיון בשביט עצמו.
ב-11 ביוני 2009, לאחר נאומו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בקהיר, ולפני נאומו של בנימין נתניהו במרכז בגין-סאדאת, פרסם שביט מאמר ובו "נוסחת שבע המילים".
במאמר הציע לנתניהו להכליל את שיטתו המדינית כולה במשפט "מדינה פלסטינית מפורזת לצד מדינת ישראל יהודית": משפט הכולל את ההסתייגות ממדינה פלסטינית מלאה וכן את הדרישה להכרה במדינת ישראל כמדינת העם היהודי.
משפט זה נועד להחליף את המשפט השנוי במחלוקת "שתי מדינות לשני עמים".
בנאומו אכן השתמש נתניהו במשפט דומה.
צפון ישראל ומקורות המים של ישראל היו גובלים בקיץ הזה בישות איסלאמית חמושה וקיצונית ובלתי ניתנת לשליטה...
השלום שבו האמנתי ועליו המלצתי היה נהפך למלחמה רבתי, שבה ייתכן שאלפים היו נהרגים."
מאמרו עורר הדים בציבור ובאמצעי תקשורת, ובראיונות שהעניק לאחר מכן הבהיר, כי הוא עדיין משתייך לשמאל בדעותיו, מתנגד להתנחלויות ובעד מסירת שטחים לצורך הקמת מדינה פלסטינית במסגרת משא ומתן ישיר, אך הוא למד לקח חשוב, כי "חובה לנסות להשיג שלום מציאותי...
מוכרחים לדבוק בניסיונות היצירתיים לסיים את הכיבוש באופן הדרגתי.
תוך כדי הקשבה רצינית לאזהרות הרציניות של האנשים מנגד ותוך כדי התבוננות מפוכחת בעולם האמיתי שבו אנחנו חיים".
בקיץ 2012 פרסם שביט ב"הארץ" סדרת ראיונות עם אישים ישראלים בסוגיית תקיפת מתקני הגרעין באיראן.
ביולי 2014, בעת מבצע צוק איתן, פרסם מאמר המצדיק את לחימתה של ישראל, בין השאר בנימוק "מול מי אנחנו נלחמים?
מול ארגון פאשיסטי, המטיל אימה על תושבי עזה, מדכא נשים, נוצרים והומואים ובז לערכים של דמוקרטיה, חירות וקידמה."
שביט הוא בן זוגה של הבמאית תמנע רוזנהיימר ולהם שני בנים.
בעבר היה נשוי לד"ר ליהי גת, ולהם בת.
חלוקת הארץ - ישראלים חושבים על ההתנתקות, הוצאת כתר, 2005
בית שלישי - מעם לשבטים לעם, ידיעות ספרים, 2021
להציל את ישראל, ידיעות ספרים, 2023
מלחמה קיומית: מאסון לניצחון לתקומה, ידיעות ספרים, 2024
אריאבהטה (Āryabhaṭa 476-550 לספירת הנוצרים) היה הראשון בשורה של מתמטיקאים-אסטרונומים מהתקופה הקלאסית של המתמטיקה והאסטרונומיה של הודו.
הוא נחשב לאבי השיטה העשרונית, שהיא השיטה המקובלת בעולם כיום לכתיבת מספרים.
חי בממלכת גופטה והיה אחד מכמה מדענים סנסקריטים שפעלו בגופטה.
כתב את עבודתו הגדולה, ה"אריאבהטיה" (Aryabhatiya), בגיל 23.
הנוסחה לסכום חישוב איברי סדרה חשבונית סופית, בהתאם למספר האיברים שמחשבים, לנקודת הפתיחה של הסדרה ולהפרש של המספרים זה מזה.
כמו כן ידע לחשב את מספר איברי הסדרה אם ידוע סכום הסדרה והאיבר הראשון.
לנוסחה זו יכול היה להגיע רק בעזרת פתרון משוואה ממעלה שנייה.
ידע שסכום המספרים הריבועיים מ-1 עד n בריבוע שווה ל-.
דוגמה לשימושו בשיטה יש בבעיה הבאה:
אל הפתרון הגיע מהסוף אל ההתחלה, מהמספר שתיים, דרך ביצוע הפעולות ההפוכות לאלו המתוארות ועד שהגיע לתשובה הנכונה: 28.
ערך פאי מדויק ביותר ביחס לזמנו.
כך הוא כותב: "חבר ארבע למאה אחת, הכפל בשמונה, והוסף שוב ששים ושניים אלף; התוצאה היא ערכו בקירוב של π כאשר אורך הקוטר הוא 20,000." בהצגה מתמטית: , דיוק של אלפית.
שימוש ביחידת מידה שווה למדידת הקשת, הרדיוס והמיתר.
הוא מצא שהמידה המתאימה לקשת שאורכה שווה לזה של רדיוס הוא 3,438 דקות (שישימיות מעלות), או 51 מעלות בקירוב.
חישוב אורכו של חצי מיתר (ז'יווה בלשונו).
חישוב זה שימושי עבור יצירת משולש ישר-זווית בתוך המעגל, המשמש להגדרת הגדלים הטריגונומטריים.
הנוסחה לאורך צלע משולש משוכלל.
על פי אריאבהטה, "המיתר של החלק השישי של מעגל שווה לרדיוס".
[מיתר] של שישים מעלות הוא למעשה צלע של משושה משוכלל, ולפיכך כוונתו היא שצלע משושה משוכלל שווה לרדיוס המעגל החוסם את אותו משושה.
על אף הישגיו המרשימים, במדידות הנפח על ידיו נפלו טעויות רבות.
הספר "אריאבהטה" היה ספר אסטרונומיה, ולמתמטיקה הוקדש רק פרק אחד מתוכו, אך פרק זה זכור יותר מכל.
באסטרונומיה הצליח לחשב את היקף כדור הארץ ואת אורך השנה, במובן זמן הקפת כדור הארץ את השמש, בדיוק של 12 דקות ו-30 שניות (דיוק מרשים בהתחשב בכך שמשכה של השנה לערך 365 ימים ו-6 שעות).
לורנס ארי פליישר הוא איש תקשורת יהודי-אמריקאי שהיה דובר הבית הלבן ה-24, תחת ממשל בוש, בין השנים 2003-2001. כיום משמש כיועץ תקשורת לליגת ה-NFL.
פליישר סיים את תיכון "פוקס ליין הייסקול" בבדפורד, ניו יורק ב-1978 ולמד בקולג' מידלבורי שבוורמונט, לימודים אותם סיים ב-1982. עבד כדוברו של ג'ון פוסל, מועמד רפובליקני למושב בקונגרס מטעם מדינת ניו יורק.
לאחר מכן, עבד כדוברו של חבר הקונגרס נורמן לנט.
מ-1985 ועד 1988 היה מנהל שטח של "הוועדה הרפובליקנית לבחירות לקונגרס", האחראית על כל מערך גיוס ובחירת המועמדים הרפובלקנים לבית הנבחרים.
ב-1988 שימש כדוברו של חבר הקונגרס, ג'וזף דיוגוארדי.
בין השנים 1994-1989 שימש כדוברו של הסנאטור פיט דומינצ'י.
לאחר תפקיד זה, מונה לדובר ועדת המיסים בבית הנבחרים, תפקיד בו שימש במשך כחמש שנים.
ב-1992 שימש כמנהל תקשורת בקמפיין הבחירות של הנשיא המכהן דאז, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שהתמודד מול ביל קלינטון.
פליישר שימש כמנהל התקשורת של אליזבת דול כאשר זו התמודדה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2000. לאחר שדול פרשה מהמרוץ הוא הצטרף לקמפיין של ג'ורג' וו.
כאשר נבחר בוש לנשיאות ארצות הברית, מינה את פליישר לתפקיד דובר הבית הלבן.
לפליישר מיוחס השימוש במושג "פיגועי רצח" (homicide bombing), שהשתמש בו כדי לתאר את מה שקרוי בפי כל "פיגועי התאבדות", באפריל 2002, על מנת להדגיש את הקונוטציה של הטרור עם הטקטיקה שלה.
ב-19 במאי 2003, הוא הודיע כי יתפטר מתפקידו זה, כשהוא מציין כי הסיבה היא רצונו לבלות זמן רב יותר במחיצת אשתו וכן לעבוד במגזר הפרטי.
הוא הוחלף בסגן דובר הבית הלבן סקוט מקלאלן ב-15 ביולי 2003.
ב-7 ביולי 2003 נשאל פליישר לגבי ג'ו וילסון, בעלה של הסוכנת פליים, שגריר ארצות הברית לשעבר, שכתב מאמר מערכת באותה עת, המבקר את המודיעין עליו נסמך הנשיא בוש כדי לבנות את התיק מול דעת הקהל האמריקאית לפלישה בעיראק.
באופן ספציפי, נתבקש פליישר להגיב לטענה של וילסון כי נשלח לניז'ר לחקור את הטענות כי סדאם חוסיין ביקש לרכוש "עוגה צהובה" של אורניום ולא מצא שום ראיה שזה אירע אי פעם.
ב-29 בינואר 2007, פליישר העיד בפתיחת משפטו של סקוטר ליבי, כי ליבי סיפר לו ב-7 ביולי 2003, במהלך ארוחת צהריים, לגבי פליים, שהיא אשתו של וילסון.
כתב רשת הטלוויזיה MSNBC, דייוויד שאטר, סיכם את העדות של פליישר בתוכנית הפוליטית "הארדבול":
פליישר העיד כי "המידע לגבי אשתו של וילסון היה חדש עבורי.
זז היה הפעם הראשונה ששמעתי זאת".
הוא העיד גם כי דן ברטלט, יועץ הנשיא לענייני תקשורת, סיפר לו את אותו דבר במטוסו של הנשיא, רק ימים לאחר מכן, בטיסה לנז'יר עם הנישא בוש.
לאחר מכן, פליישר העביר את האינפורמציה הנ"ל למגזין טיים, לכתב ג'ון דיקרסון, ולכתב רשת החדשות NBC, דייוויד גרגורי באוגנדה, במהלך המסע לאפריקה.
דיקרסון הכחיש שאי פעם התקיימה כזו שיחה.
פליישר נתן את התדרוך האחרון שלו ב-14 ביולי 2003.
ב-18 ביולי 2005, העיתון "בולמברג" דיווח כי בעדותו תחת שבועה בפני חבר המושבעים שחקרו את ההדלפה, פליישר הכחיש כי ראה מזכר שהופץ על מטוסו של הנשיא ב-7 ביולי 2003, מזכר שציין את שמה של פליים בהקשר לשליחות של וילסון וציין אותה כ"סוכנת חשאית" של ה-CIA.
למרות עדות זאת, בכיר לשעבר בממשלו של בוש שגם כן היה באותה עת במטוס, העיד כי ראה את פליישר מעיין במסמך.
בעל הטור, רוברט נובאק, המזוהה עם ההדלפה העיתונאית בפרשה, התקשר לפליישר ב-7 ביולי 2003, עוד בטרם הנסיעה של פליישר במטוסו של הנשיא בוש לאפריקה.
לא ברור עד היום אם פליישר החזיר צלול לנובאק.
בנוסף, פליישר גם מוזכר בניירות כתב האישום כנגד סקוטר ליבי, של מי שמונה להיות החוקר המיוחד לפרשה, פטריק פיצ'ג'רלד.
ניירות כתב האישום מצהירים כי ליבי סיפר לפליישר שפליים היא עובדת עבור ה-CIA ושעובדה זו אינה כה ידועה.
לאחר שחתם על הסכם חסינות, פליישר העיד כי חשף את זהותה של פליים בפני עיתונאים לאחר ששמע זאת מליבי.
למרות זאת, בסופו של דבר נתגלה כי ריצ'רד ארמיטאג' היה הראשון שחשף את זהותה של פליים בפני עיתונאים, סגן מזכיר המדינה, ולא סגן הנשיא צ'ייני או סקוטר ליבי.
בנובמבר 2002 נישא פליישר לרבקה דייוויס, עובדת ממשלתית במשרד לניהול התקציב.
לזוג שלושה ילדים, והם מתגוררים בוושינגטון די.סי.
אחיו של פליישר, מייקל, עבד עבור הממשל הזמני בעיראק.
פליישר הוא אוהד מושבע של כדורסל והניו יורק ינקיס, ולעיתים היה משחק כדורסל עם הנשיא בוש על המדשאה של הבית הלבן.
לאחר שעזב את הבית הלבן הקים חברה לייעוץ תקשורת בענף הספורט: "ארי פליישר תקשורת בספורט".
שירותיה נשכרו על ידי קבוצת הפוטבול גרין ביי פאקרס
פליישר חבר המועצה של קואליציית היהודים הרפובליקנים
בדרמה הקולנועית "W." העוסקת בחייו של ג'ורג' ווקר בוש, דמותו של פליישר גולמה על ידי רוב קורדרוי.
ארי שמאי (נולד ב-10 בנובמבר 1964) הוא עורך דין ואיש תקשורת ישראלי.
שמאי נולד וגדל בתל אביב, והתחנך בתיכון חדש שבעיר הולדתו.
לאחר שחרורו למד משפטים באוניברסיטת תל אביב, ואת התמחותו המקצועית עשה אצל עורכי הדין ציון אמיר ורות דוד.
במהלך שנותיו כעורך דין, יצג דמויות בעלות פרופיל ציבורי גבוה, כגון השר לשעבר גונן שגב; הכדורגלן אלי כהן; הזמרת עדנה לב; ורוני ליבוביץ ("האופנובנק").
החל משנת 2005 משמש כפרקליטו של יגאל עמיר, פעיל הימין שהתנקש ביצחק רבין ב-1995.
בינואר 2009 נעצר יחד עם עוד מספר אנשים בחשד לעברות מין וסמים בקטין וב-2010 הוחלט שלא להגיש נגדו כתב אישום.
הואשם גם בהחזקת סם לשימוש עצמי, תיק זה נסגר עקב חוסר עניין לציבור.
ביוני 2009 היה מעורב בפציעת תינוקת בשוגג לאחר שהשליך סכין, לעבר בעל דוכן בשוק ראשון לציון.
במאי 2010 הורשע בעבירות מס ונגזרו עליו ארבעה חודשי מאסר על תנאי וקנס כספי.
את דרכו בתקשורת, החל ברדיו החל בגלי צה"ל ובגלגלצ, בהן שידר בין השנים 1993–1997 את תוכנית המוזיקה הים תיכונית "מיזוג אוויר".
בשנת 1998, החל לשדר בתחנת הרדיו האזורית של רדיוס 100FM את התוכנית "אהבנו", שהועברה בהמשך לתחנת רדיו לב המדינה.
הוא היה בעל טור במקומון "זמן תל אביב".
היה גם חבר בפאנל התוכנית הקומית סאטירית "מהדורה מוגבלת" ששודרה בערוץ ביפ.
שימש כפאנליסט בתוכנית "האולפן הפתוח" בערוץ 20, וכן בין דצמבר 2016 למרץ 2017 הנחה את התוכנית "הפטריוטים אקספרס" בערוץ 20. בשנים 2022–2023 שימש כפאנליסט בתוכנית האקטואליה "הפטריוטים" של ערוץ עכשיו 14.
הוא היה בעל פינת ספורט ברדיו.
הוא אף הנחה את האולפן של מונדיאל 2006 בערוצי שלם וצפה של חברת צ'רלטון.
הוא בעל טור דעה באתר ONE, וכן כמשתתף קבוע בתוכנית אקטואליית הספורט "המנהלת" ששודרה בערוץ ONE.
התמודד בעונתה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" ששודרה ב-2013, וכן החל להשתתף כפאנליסט בתוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט לצדו של אלי סהר ולצידה של טליה סלנט.
שמאי ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל תל אביב.
לקראת הבחירות לעיריית תל אביב-יפו בשנת 2008, שובץ במקום האחרון ברשימת "התל אביבים" (כמחווה לפועלו של מנהיג הרשימה רון לוינטל כנגד ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי).
אני אצביע בנימין נתניהו – חצי הצבעה רגשית הייתי ילד ליכודניק וחצי בגלל העוול שעושים לו [לנתניהו]".
שמאי הוסיף ואמר: "זה לא שאני שונא את הליכוד, אני שונא את אלו ששונאים אותו."
ב-21 בפברואר 2023 אמר שמאי בתוכנית "הפטריוטים" המשודרת בעכשיו 14 כי "האנשים האלה שמדברים על אחדות ופילוג העם הם נכדיהם וניניהם של בני הבליעל מגטו ורשה שסירבו להילחם נגד הנאצים".
בעקבות דברים אלו הושעה מהשתתפות בתוכנית, אולם כחודש לאחר מכן, ב-21 במרץ, חזר להופיע בתוכנית לסירוגין.
ב-30 ביולי 2023 השתתף כפאנליסט בתוכנית "הפטריוטים" בערוץ 14. בעקבות החלטת בג"ץ על "חוק טבריה" על-פיה לא-יהיה תקף בבחירות הקרובות בשל היותו פרסונלי, הצהיר שמאי ש"אם בג"ץ נגד חוקים פרסונליים, הגיע הזמן לשחרר את יגאל עמיר [מרשו של שמאי], כי גם נגדו חוקקו חוקים פרסונליים".
דבריו עוררו ביקורת בדיעבד, ולאחר לחצים הערוץ נאלץ להודיע על הפסקת הזמנתו מלהשתתף בתוכניות הערוץ.
ב-2012 נישא לכדורסלנית ירדן כץ, אך כעבור כשלוש שנים הם התגרשו.
בשנת 2019 נולדו לו תאומים, אותם הוא מגדל במסגרת הורות משותפת.
ארי פפר הוא מוזיקאי, בובנאי ויוצר ישראלי ויזם בתחום ההיי-טק.
פפר ידוע בעיקר בשל יצירתו והפעלת הבובה רד אורבך כחלק מלהקת רד בנד.
ארי פפר החל את דרכו בעולם הבובנאות והמוזיקה בתחילת שנות ה-2000. הוא יצר בובות בעלות דמויות מקוריות ששימשו להופעות חיות ולתוכניות טלוויזיה.
בשנת 2005, יחד עם מיכה דומן ועמי ויזל, הקים את להקת רד בנד, להקת בובות ישראלית המשלבת מוזיקה והומור, במסגרת חברת Puppa Puppet Company.
הלהקה מורכבת משלוש בובות: רד אורבך (סולן), פונצ'ו (גיטריסט) ולפטי (קלידן, מתופף ובסיסט).
הבובות מופעלות על ידי פפר, דומן וויזל, בהתאמה.
בשנת 2008 גילם את דמותו של שוקי הגורילה בתוכנית הסאטירה טופי והגורילה.
רד בנד זכתה לפופולריות רבה והופיעה בתוכניות טלוויזיה שונות, כולל הסדרה הקומית "רד בנד" שעלתה לשידור ב-2008 ו"המופע של רד ודביר" בהשתתפות דביר בנדק שעלתה לשידור ב-2013. בשתי הסדרות הללו פפר שימש הן כשחקן ומפעיל הבובה, הן כתסריטאי והן בעיצוב ובניית הבובות.
בנוסף, הלהקה השתתפה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" בשנת 2025, כאשר הגיעה לגמר כשהצטוותה עם המתמודדת מורן אהרוני וסיימה במקום השלישי.
על אף הצלחת הלהקה, פפר עצמו נוטה להישאר מאחורי הקלעים ושומר על פרופיל נמוך ודיסקרטיות, כאשר הוא מעדיף להופיע ולדבר דרך דמות הבובה רד, תוך שימוש בשפה האנגלית, בהתאם לסיפור הרקע של הדמות בתור רוקיסט אמריקאי מזדקן.
בכתבה במאקו על הופעת הלהקה בהאנגר תל אביב, נכתב בשנת 2014: "הרי הקהל לא בא לראות את ארי פפר, מיכה דומן ועמי וייזל – שהם מוכשרים כפי שהם אנונימיים – הם באים לראות את הדמויות שהם מציגים".
היכולת של פפר להפעיל את הבובה ולשיר בו זמנית זכתה לשבחים, בין היתר על ידי שופטי התוכנית "הכוכב הבא".
בכתבה ב-ynet משנת 2009 צוין כי "ארי פפר, מי שמפעיל, מדובב ושר בדמותו של מנהיג הלהקה רד אורבך, הפגין באותן הופעות (הופעות אחרונות שקיימה הלהקה בישראל לפני מסע הופעות בארצות הברית) יכולת שירה אדירה והפתיע עוד יותר כשגם ראו אותו שר על הבמה מאחורי הבובה".
בעניין יכולות המשחק שלו שבאות לידי ביטוי באופן בלעדי במסגרת להקת רד בנד, ציין פפר בעבר כי "אף פעם לא שרתי או שיחקתי בלי בובה.
אני כנראה לא אדע מאיפה להתחיל".
פפר הוא בן דודו של השחקן אורי פפר.
ארי נאמן (באנגלית Ari Ne'eman; נולד ב-10 בדצמבר 1987) הוא פעיל זכויות אוטיסטים יהודי-אמריקני, אשר ייסד את רשת הייצוג העצמי האוטיסטית.
נאמן הוא האוטיסט הראשון המכהן במועצה האמריקאית לנכויות.
נאמן, בן להורים ישראלים, מאמין שהאוטיזם הוא חלק טבעי מהמגוון האנושי, ולא מחלה שיש לרפאה.
הוא מתנגד לאופן השלילי שבו מוצגים אוטיסטים באמצעי התקשורת ומקדם את זכויות האזרח של האוטיסטים.
נאמן מאמין שעל החברה להתמקד בתמיכה באוטיסטים, במקום לנסות לחפש ריפוי.
בנוסף לכהונותיו ברשת הייצוג העצמי האוטיסטית ובמועצה האמריקאית לנכויות, הוא מכהן גם בוועדה הבינמשרדית לאוטיזם ובארגון בינלאומי לייצוג נכים.
ארי רט (6 בינואר 1925 – 13 בינואר 2017) היה עיתונאי ישראלי, שימש כעורך ראשי של הג'רוזלם פוסט (יחד עם ארווין פרנקל) בשנים 1975–1989.
נולד בשם ארנולד רט כבן שני ללאורה לבית גרוס וליוסף רט, סוחר נייר, בווינה.
אמו סבלה ממחלת גרייבס והתאבדה בשנת 1929. כילד, היה בעל אזרחות פולנית וקיבל אזרחות אוסטרית ב-1931.
בסתיו 1934 החל לימודיו בגימנסיה בווינה, בכיתה היהודית.
לאחר האנשלוס, הצטרף לתנועת הנוער "המכבי הצעיר" באפריל 1938.
במאי אותה שנה נעצר אביו ונשלח למחנה הריכוז דכאו.
איש אס אה המשיך את ניהול החברה המשפחתית.
בספטמבר עבר הכשרה בת ארבעה שבועות ונמנה עם 50 בני נוער שנבחרו מתוך 200 לקבל סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל.
בסוף אוקטובר נשלח לעבודות כפייה, אולם הצליח להימלט יחד עם שני חברים באותו היום.
רט הצליח לצאת ברכבת מווינה לטריאסט עם אחיו הבכור.
עלה ב-8 בנובמבר לארץ ישראל באניה איטלקית, כשהיה בן 13.
היה ממקימי קיבוץ חמדיה, שם התגורר במשך 16 שנים.
ב-1946 נשלח מטעם תנועת "הבונים" לארצות הברית.
בשנת 1957 החל לעבוד בעיתון "ג'רוזלם פוסט", בשנת 1975 מונה לעורך בעיתון ובשנת 1979 מונה לעורך הראשי.
לאחר מכירת העיתון לאיל העיתונות קונרד בלק, בשנת 1989, עזב את ה"פוסט" והחל לשמש כעיתונאי פרילאנסר וללמד באוניברסיטת פוטסדאם בגרמניה.
נמנה במשך שנים רבות עם ועדת העורכים, ובסוף שנות ה-70 אף עמד בראשה.
בשנת 2005 זכה ב"צלב השירות המצוין" (Bundesverdienstkreuz) של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בעבור תרומתו לדיאלוג הישראלי-גרמני, בשנים 2005 ו-2006 קיבל עיטורי כבוד מהעיר וינה ובשנת 2011 זכה ל"עיטור הכבוד הגדול" של רפובליקת אוסטריה.
בעקבות בקשה שהגיש ב-2005, הושבה לו אזרחותו האוסטרית בינואר 2007.
ב-2012 פורסמו בווינה זכרונותיו תחת השם "ארי משמעו אריה":.
הסרט הדוקומנטרי "A Life of Many Lives" נעשה על חייו על ידי הבמאית הלגה אמבאכר.
ארי רט נפטר בגיל 92 בווינה ונטמן בסמוך לאחיו הבכור בבית הקברות גבעת השלושה.
העיר וינה קראה כיכר על שמו ברובע התשיעי, ברחוב בו גדל.
ארי ויורם ירזין הם אחים מסעדנים ישראלים.
בשנת 1980, בגיל 30 נסע יורם ירזין ללאס וגאס בארצות הברית, שם למד ניהול בתי מלון ומסעדנות במשך ארבע שנים.
בתום הלימודים עבד ברשת "הייאט" המקומית, וחזר ב-1988 לישראל.
יורם חזר עם שאיפה לפתוח מסעדה בסגנון אמריקאי, שתגיש בשר ותפוחי אדמה ותחזיק מעמד 30 שנה.
הוא ואחיו ארי גייסו הון התחלתי מקרובי משפחה וכן משותף נוסף, ופתחו באותה שנה את מסעדת "עד העצם" בהרצליה פיתוח, (נסגרה בשנת 2024).
סניף שני נפתח ב־2006 באיירפורט סיטי, אך נסגר ושינה את שמו.
כעבור שנה האחים ירזין רכשו את חלקו של השותף והחזירו את ההשקעה, ולאחר שנתיים פתחו בדרום תל אביב את מסעדת "פסטלינה".
השפית של "פסטלינה", יעל הורנשטיין, הפכה לשותפה של האחים.
מאז, בכל מסעדה חדשה שפתחו, הם הפכו את השף או את מנהל המשמרת לשותף, תמורת השקעת הון.
כעבור עשור, בשנת 2002, נסגרה מסעדת "פסטלינה".
מסעדתם הבאה הייתה "בירנבאום ומנדלבאום" בשדרות רוטשילד בתל אביב, שהייתה סטקייה בסגנון אמריקאי, אז הצטרפו לקבוצת ירזין מנהלי המקום סטיבן לובל ויובל סלע.
ב־2004, בעקבות האינתיפאדה השנייה נסגרה המסעדה.
בשנת 1997, אבי קונפורטי, שלמד ניהול בתי מלון בלאס וגאס, יצר איתם קשר, והם פתחו איתו מסעדה מקסיקנית בנוסח סנטה פה בשם "צ'ימיצ'נגה", כשקונפורטי בתפקיד השף.
"צ'ימיצ'נגה" זכתה לתשבחות רבות מהמבקרים, ונבחרה על ידי מבקר המסעדות שגיא כהן מהעיתון מעריב כאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל.
קונפורטי יצר את התפריט ל"מוזס", מסעדת ההמבורגרים שפתחו ב-2003, שהפכה לרשת ארצית עם 11 סניפים ונמכרה לאהובה תורג'מן, בעלת רשתות "BBB" ו"המבורגרים".
קונפורטי סעד ב"ואגאמאמה" בלונדון, מסעדת מזון מהיר אסיאתי, שב לישראל ופתח את הגרסה הישראלית שלה, רשת מסעדות "זוזוברה" בהרצליה פיתוח שמונה 3 סניפים, אותה מכרו ב-12 מיליון שקלים בשנת 2024 לבעלים של רשת המסעדות "ויוינו".
ב-2007 אבי קונפורטי עזב את "צ'ימיצ'נגה", אך נותר שותף עסקי ופתח את מסעדת "צפרה" בסמוך, כעבור ארבעה חודשים, ביוני 2007 "צ'ימיצ'נגה" נשרפה, הם שיפצו את המבנה וב-2008 פתחו במקומה את "קפה איטליה", מסעדה איטלקית כשהשף הוא איתי בידרמן.
לאחר מכן פתחו האחים את פיצריית הבוטיק "טוני וספה", שנהפכה לרשת פיצריות, עם השף ליאון אלקלעי, שם הפיצות נמכרות לפי משקל, כאשר החיתוך נעשה לפי בחירת הלקוח.
ב-2011 פתחו בשוק המקורה שבמתחם נמל תל אביב את מסעדת הטאפאס "טאפאס בנמל", עם השף ברק אהרוני.
במאי אותה שנה פתחו את מסעדת "גוז' ודניאל" בכפר בני ציון, ביחד עם עידו פיינר ונטע-לי.
הם שותפים גם במסעדת "שניצריה" ברמת החייל ובבית הקפה-מגדניה "רביבה וסיליה" ברמת השרון.
בדצמבר 2012 פתחו בתל אביב את "טאקריה", מסעדת אוכל רחוב מקסיקני.
במקביל, הם שותפים במבשלת בירה אלכסנדר.
בראשית 2013 פתחו את מסעדת "אנג סו" הסינגפורית.
בשנת 2015 פתחו השניים את מסעדת "מגזינו" - מסעדה איטלקית מודרנית ברחוב מנחם בגין בתל אביב.
האחים ירזין מכרו את רשת "עד העצם" לשותף העסקי שלהם אפי שמש.
האחים ירזין מספקים שירותי הסעדה גם לחברות הייטק כמו גוגל (ב-4 מדינות) ומטא (ב-3 מדינות).
יורם ירזין ייבא עם איש העסקים גיל מלמד את משקה האנרגיה רד בול.
בשנת 2017 יצא בהוצאת מטר הספר CAFE ITALIA, פרי עטו של ארי ירזין.
בשנת 2021 מכרו 49% מהאחזקות בחברה תמורת 50 מיליון שקל בימי הקורונה, לחברת הביטוח הראל, בנק הפועלים והראל ויזל, והעסקה משקפת לחברה שווי של 100 מיליון שקל.
ב-19 באפריל 2023, האחים ירזין זכו יחד עם הראל ויזל בזיכיון להפעלת שייק שאק בישראל ב-27 בפברואר 2024 נפתח הסניף הראשון של הרשת בישראל, ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
יורם ירזין נשוי בשנית ואב לבת.
אשתו השנייה היא הזמרת גלי עטרי, לה נישא ב-2019.
נולד בשם אהרון אריה קוטאי לחנה וליעקב, מהנדס במקצועו, באודסה, שבאוקראינה.
למד הנדסה ימית בפקולטה לבניין אוניות בפוליטכניקום בעירו.
את הכשרתו הדרמטית קנה ב"סטודיה הדרמטית" בהנהלת אדאשב.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל, עבד כפועל בניין בתל אביב והיה מבין מייסדי התיאטרון הארץ ישראלי ב-1923. בשנת 1927 הצטרף אל קבוצת שחקני "הבימה" בניו יורק, שם הופיע בהצגה "חלום יעקב" לפי הזמנתו של נחום צמח.
בשנים 1927–1932 חי בניו יורק והופיע באנגלית על בימות ברודוויי ובתעשיית הסרטים שם.
בשנת 1933 התקבל ללהקת הבימה ובשנת 1946 היה לחבר הקולקטיב.
בין תפקידיו הבולטים, ההצגות שבתאי צבי, בלשאצר, האב, האחים קרמזוב, המת החי, הדיבוק, רוחות, שלטון החושך, מירנדולה, החולה המדומה, בערבות הנגב, שאול, פנדרי הגיבור, על חטא שלא חטאו, כבלים, האם, בית התה של ירח אוגוסט, אנשי רוסיה, האדמה הזאת, לא אמות כי אחיה, בני ערובה, ברברה בלומברג, אנה פרנק, אוליבר!
(הפקת 1966 של גיורא גודיק) ועוד.