tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהן למדה משחק בבית הספר אימפרו ברמת גן ובמסלול התלת-שנתי באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שם סיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 2014. לאחר תום לימודיה עברה לפריז, שם התגוררה כשנה וחצי, במהלכן פעלה כמוזיקאית.
בשנת 2015 זכתה במלגות לימודים מטעם New York Conservatory for Dramatic Arts ו, ועברה לניו יורק כדי ללמוד משחק מול מצלמה.
היא מתגוררת בארצות הברית מאז.
בשנת 2013 שיחקה בסרט הביכורים של נטלי פורטמן כבמאית, "סיפור על אהבה וחושך".
בשנת 2016 חברה כהן לקבוצת התיאטרון Amios בניו יורק, שם שיחקה בהפקות רבות והפיקה ערבי תיאטרון קצר.
בהמשך הייתה ממקימיי פרויקט התיאטרון הדו-לשוני The Israeli Artist Project שנוסד ב-2018, ומטרתו הנגשת יצירות ישראליות לקהל אמריקאי וגישור בין התרבויות.
במסגרת הפרויקט הפיקה ושיחקה בהצגת אוף-ברודוויי "סקופ" מאת יאיר פקר, לצדם של רון אורלובסקי, גלית פלנר, מיכאל עינב, עדן רובינפור ויוני ונדריגר.
בשנת 2017, בשיתוף עם הבמאי-תסריטאי רועי זפרני והמלחינה נמי מלומד, הפיקה כהן את הסרט הקצר "מעבר לחומה".
הסרט זכה בקטגוריה "Best World Cinema Short" בפסטיבל הקולנוע בפיניקס בשנת 2019, גרף מעל למיליון צפיות בארץ ובעולם וזכה לתשבחות רבות.
בשנת 2020 ביימה והפיקה את הקליפ הרשמי לשיר "Change" של המוזיקאית סיון ארבל, שזכה למענק לקידום יצירות חדשות מטעם מפעל הפיס.
בשנת 2021 שיתפה פעולה עם להקת המטאל Born of Osiris בקליפ לשיר , בו גילמה את אלה מצרית.
ב-2022 כיכבה כהן בקומדיה הרומנטית Handle With Care מאת המחזאי ג'ייסון אודל וויליאמס, בהפקת תיאטרון Stage West.
כהן גילמה את הדמות הראשית, איילת, צעירה ישראלית הנמצאת בטיול בארצות הברית עם סבתה כאשר הבלתי צפוי קורה.
לצד עבודת משחק והפקה בקולנוע ותיאטרון, השתתפה כהן בפרסומות וקמפיינים לחברות גדולות, בהן יצרנית הרכב פורד, UPS, מותג המשקפיים "Foster Grant", ויצרניות אופנה נוספות.
בנוסף, היא מגלמת את La Bruja, דמות הדגל של חברת Shiner Beer, ומשמשת כפרזנטורית של החברה.
מור סטמארי (עד 1891 גוטליב, בהונגרית: Szatmári Mór; יוז'פהאזה, 3 במאי 1858 – בודפשט, 29 בדצמבר 1931) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) במשך כעשר שנים.
מור גוטליב נולד במשפחה יהודית כבנם של פרנץ גוטליב ושל פרל הינדי.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים במחוז סטמאר ובנאג'ווארד.
במקום האחרון זה הוא המשיך בלימודיו במשפטים ובמדע המדינה.
סטמארי החל את דרכו כעיתונאי בעיתון "חירות" (Szabadság) בנאג'ווארד תחת השם הבדוי פלוטו.
ב-1881 עבר לבודפשט והצטרף למערכת של העיתון "הסכמה" (Egyetértés) כראש המדור הפרלמנטרי.
מ-1887 עד 1890, היה עוזר העורך של "הסכמה", לאחר מכן הפך לעובד בכיר של העיתון וכתב מאמרים רבים, במיוחד כאלה שהיו קשורים לפוליטיקה הפנימית בהונגריה (במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
הוא היה חבר פעיל בלשכת הבונים החופשיים תא "דמוקרטיה", כמה מספריו יצאו לאור בסדרת ספרי הלשכה.
גוטליב שינה את שם משפחתו לסטמארי ב-1891. מאוחר יותר (בין 1904 לבין 1913) הפך לעורך האחראי של העיתון היומי בשם "בודפשט", שהיה העיתון הרשמי של מפלגת העצמאות ההונגרית.
הוא פרסם כמה מאמרים במגזין וילאג (Világ), כתב עת שנוצר ונתמך על ידי הבונים החופשיים.
הוא לקח חלק גדול במאמצי העיתונאים להתארגן ונבחר למזכיר הכללי של אגודת הסופרים של בודפשט, ולאחר מכן הפך לסגן נשיא האגודה.
הוא נבחר כחבר פרלמנט בפעם הראשונה לאחר הבחירות הכלליות של 1901 עם תוכנית עצמאות, לאחר שבוטל המנדט של הנציג לשעבר קלמן אורלי.
בשנת 1905 נבחר מחדש כנציג מרגיטה (מחוז ביהר) וכך גם במהלך הבחירות הכלליות של 1906. הוא היה חבר בוועדת החסינות והעבודה בבית המחוקקים עד 2010. בנוסף לעיתונים הנ"ל, כתב גם עבור "מדיאר סלון".
בנם ינה סטמארי היה עיתונאי ותסריטאי.
מינוי פקידי מינהל ציבורי (1881);
נאומי הפרלמנט של פרנץ קושוט (1908);
עשרים שנה של סערות פרלמנטריות (1928).
מור שיין (בהונגרית: Schein Mór; טרסטנה, 2 בנובמבר 1864 – בודפשט, 24 באפריל 1929) היה דוקטור לרפואה, רופא עור יהודי-הונגרי מן הבולטים, שעסק במחקרים רבים ופרסם עשרות מהם דרך מאמרים בכתבי עת רפואיים בהונגרית ובגרמנית בהונגריה ומחוצה לה.
הוא היה חבר ב"אגודה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע".
מור שיין נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל שיין ושל אנה אכשטיין.
הוא השלים את לימודיו בבגימנסיה המלכותית הקתולית בטרסטנה (1875–1879) ולאחר מכן בגימנסיה הראשית המלכותית הקתולית בברטיסלאבה (1879–1883) (אז חלק מהונגריה).
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות והתקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה.
ב-18 במאי 1889 הוסמך כדוקטור לרפואה.
הוא קיבל את ההסמכה שלו ברפואת עור ממוריץ קפושי, פרופסור באוניברסיטה בווינה, ומפרופסור לאיוש טרק, באוניברסיטת בודפשט (שניהם יהודים).
משנות ה-90 של המאה ה-19 עבד כרופא מטפל בבית החולים הכללי של קופת חולים הפועלים.
הוא היה חבר ב"אגודה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע" (Királyi Magyar Természettudományi Társulat) במשך עשרים וחמש שנים.
(החברה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע הוקמה באביב 1841 בפשט-בודה, ביוזמתו של פאל בוגאט.
באותה שנה אורגנה האספה הנודדת של רופאים וחוקרי הטבע ההונגרים (MOÉTV), שהתקיימה 41 פעמים בין 1841 לבין 1933. מטרתה הייתה לטפח את מדעי הטבע, לבחון לשם כך את הונגריה ולהפיץ ידע).
שיין קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מקרה של התפתחות לא תקינה של הזקן.
תצפיות השוואתיות על צמיחת העור והשיער של יונקים ואדם.
תצפית ואבחון של מחלות עור.
טיפול במחלות עור באור רנטגן ולפי שיטת פינסן.
סקלרום, רינוסקלרום, על מקור ההתקרחות.
טיפול באקנה וולגריס באמצעות צילומי רנטגן.
מנורה חדשה לטיפול בקרני אור.
התפתחות שיער בבית השחי והיעדר מולד של שרירי חזה.
טיפול בסרטן העור באמצעות צילומי רנטגן.
טיפול בקונדילומה אקומינטום עם הקפאה.
על בעיות עור שמקורן באיברי המין הנשיים ומתפשטות בדרך המטוגנית.
מתאם של צמיחת הגולגולת והקרקפת עם התקרחות.
מקרה של לופוס וולגריס הנרפא על ידי חיסון טוברקולין.
(תב העת הרפואי של בודפשט, 1910)
טיפול בשחפת כירורגית מנקודת מבט חברתית.
הנחיות להגנה מפני מחלות מין.
רודולף וירצ'וב והאחדות של הארגון.
היכולת הטובה ביותר לעבוד לאחר עייפות.
המרכז הסנסומוטורי של גוף החי והאדם.
מור פורוס, (במקור עד 1900 פופר, בהונגרית: Porosz Mór; אלברטירשה, 22 באוקטובר 1867 – בודפשט, 9 בדצמבר 1935) היה רופא עור, אורולוג, רופא מין, סקסולוג, סופר יהודי-הונגרי.
חוקר ידוע שמאות ממחקריו וכתביו פורסמו בכתבי עת מקצועיים הונגריים וזרים.
מור פופר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פופר (1836–1924) ממנהיגי הקהילה היהודית בבודפשט ושל אווה שווייגר.
הוא השלים את לימודיו בגימנסיה ברובע 5 בבודפשט (1878–1886), ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1886–1892) (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך דוקטור לרפואה ב-9 בינואר 1892. מאוחר יותר השיג את ההסמכה של מורה לבריאות ורופא בית ספר תיכון ועבר את מבחן כקצין הרפואה.
מינואר 1895 מונה למתמחה במחלקה לרפואת עור, שם עבד לצד ארנה שווימר.
הוא השתתף בוועידת החינוך המיני בפשט בשנים 1904–1905.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביולי 1915, הועלה לדרגת רופא גדודי.
הוא היה מפקד בית החולים למחלות עור ומחלות מין של המחוז הצבאי של בודפשט וקיבל מספר עיטורים על שירותיו החשובים והמועילים.
לאחר המלחמה, הייתה לו פרקטיקה פרטית במרפאתו בכתובת 64 Vilmos kasár út (היום דרך בייצ'י-ז'ילינסקי).
הוא היה עמית מערכת קבוע בכתבי עת רפואיים הונגריים, גרמניים ואמריקאים, שבהם פורסמו מאות מאמרים ומחקרים שלו בנושאים הקשורים למחלות עור ומין ולסוגיות מיניות.
הוא היה חבר באגודה הספרותית היהודית-הונגרית וקבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הייתה אילונה לייטנר (1874–), בתם של הסוחר פילפ לייטנר ושל רוזליה ורטהיימר, לה נישא ב-15 באוגוסט 1893.
הוא ניספה בשואה בחזית הרוסית כעובד כפייה במחנות שירות העבודה כשירות.
אשתו הייתה שרולטה הלפרן (1903–?).
בעלה היה שאנדור גסטש (שלזינגר) (1897–?).
בעלה היה הרופא ד"ר רופא גזה באלינט (ברייזך) (1893–?).
על טיפול במחלות prostata lobos והיפרטרופיה, כמו גם בטיפול ב-pollutio prostatorrhoea ו-spermatorrhoea עם זרם פאראדיי.
על טיפול בשפיכה ובכמה הפרעות בערמונית עם זרם חשמלי.
הרצאה באספה הנודדת של רופאים ואנשי טבע הונגרים בסובוטיצה.
ריפוי פצעיים סרטניים עם חומצה גופרתית.
הערות על טיפול בפצעיים סרטניים.
על כמה מהאפליקציות המוצלחות של ריכטר.
שופכה וחשק המיני מוגבר הנגרמים על ידי תולעי סיכה.
זיהום הנגרם על ידי הערמונית, spermatorrhoea ואימפוטנציה.
המתודולוגיה של טיפול בשופכה היפראמית.
אבחון רפואי משפטי של אימפוטנציה וסטיות.
טיפול רפואי בהגדלת הערמונית (היפרטרופיה).
הבוז העצמי (Die Selbstgeringschätzung) כמצב פסיכולוגי מיני .
דלקת עור ברגל הנגרמת על ידי גרביים צבועות בצורה גרועה.
ריפוי של אימפוטנציה עם שפיכה מהירה (מבוסס על אטוניה של הערמונית).
על דלקת הערמונית והטיפול בה.
מור סרוסי (נולדה ב-13 בפברואר 1994) היא שחקנית ישראלית.
התפרסמה בעיקר בעקבות תפקידה בסדרת הנוער "בת השוטר".
מור סרוסי נולדה באור יהודה, ולה אח ואחות גדולים ממנה.
בהמשך עברה המשפחה להתגורר בקריית אונו.
משפחתה מסורתית, וסרוסי אף למדה בבית ספר יסודי ממלכתי דתי, כי הוריה חשבו שהחינוך שם טוב יותר.
אביה נפטר כאשר הייתה בתיכון, ממחלת הסרטן.
בשירותה הצבאי, שירתה בתחילה כקצינת ת"ש, ולאחר מכן כמפקדת בקורס קצינים של חיל האוויר בבה"ד 1. שירתה שנה בקבע.
בשנת 2017 פרצה בתפקידה הראשון לטלוויזיה בסדרה "כדברא", בה גילמה את עמית, חברתן של ליבי ולילה.
היא שיחקה בסדרה עד לסיומה בשנת 2019.
בשנת 2020 התחילה לשחק בסדרה "בת השוטר" בה היא מגלמת את חני, הבת של הרב רבינוביץ, ואחותה של דבורי.
סרוסי שיחקה בשלושת עונותיה של הסדרה שיצאו עד כה.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרה "בעלת החלומות", בה היא מגלמת את שירלי ברוך, אחותו התאומה של ליאור.
לאחר תפקידה ב"כדברא" החלה סרוסי ללמוד תואר אקדמי במשפטים וממשל באוניברסיטת רייכמן, וסיימה שנה א' כמצטיינת דיקן, אך בחרה לעזוב את לימודי התואר כדי ללמוד משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, לאחר סיום שנה א', הודחה מהסטודיו בטענה שהיא טלוויזיונית מידי ואינה מתאימה לבמה.
במקביל לקריירת המשחק היא מעבירה גם קורסי משחק לנוער, יחד עם שותפתה לסדרה "כדברא", אור גרוס.
בנוסף, היא מתחזקת חשבונות אינסטגרם וטיקטוק עם עשרות אלפי עוקבים ומתפרנסת גם משיתופי פעולה מסחריים שם.
שנהפרויקטתפקיד2017–2019כדבראעמית2020–2024בת השוטרחני רבינוביץ' צוקר2021–הווהבעלת החלומותשירלי
מור ליבמן (בהונגרית: Liebmann Mór; ג'רקה, 1843 – בודפשט, 24 במרץ 1908) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא מיילד-גינקולוג, כירורג, פרופסור באוניברסיטה.
מור ליבמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מאייר (מאיר) ליבמן ושל יוהנה גולדברגר.
הוא קיבל את התואר ברפואה באוניברסיטה המלכותית ההונגרית (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1869, ומשנת 1870 עבד לצד יוז'ף פליישר כמתמחה במחלקת המיילדות של בית החולים סנט רוקוש.
ב-1872 עבר את בחינת המיילדות, ובשנת 1873 קיבל הסמכה ככירורג באוניברסיטת וינה - במרפאת בילרוט.
לאחר שחזר הביתה, עבד כמתמחה בתשלום במרפאת המיילדות של אוניברסיטת בודפשט ומאוקטובר 1874 כרופא ומרצה.
בשנת 1878 הוסמך כמרצה בכיר בכירורגיה מיילדותית ולאחר מכן כפרופסור (חיצוני,לא חלק מהצוות).
משנת 1883 עמד בראש המחלקה כמנהל לגינקולוגיה ומיילדות בפוליקליניקה הכללית בבודפשט.
הוא פרסם את מחקריו ב:
ליבמן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הייתה הרמינה הולנדר (שומוש, 1859–1932), בתם של לאיוש הולנדר ושל רוז'ה בהם, לה נישא בסביבות 1873.
ארנה ליבמן (1879–1945) עורך דין, יועץ משפטי בנקאי.
בעלה אלמר מאנדי (מנדל) (1878–?) היהעורך דין.
על מניעת זיהום בלידה (בודפשט, 1905)
מקרה של הפלת עובר, שבועון רפואי 1872.
דו"ח על פעולת מחלקת המיילדות של בית החולים רוקוש בפשט בשנת 1871, 1873.
היפוך רגל עקב מידה גדולה יותר של היצרות אגן
על גיל הלידה של בראון, מורה וינאי
נתונים על זירוז לידה מוקדמת מלאכותית עם 8 ממצאים
מקרה של ניתוח פיסטולה בפי הטבעת
התקדמות לגבי הוצאת הרחם בניתוח קיסרי, 1874
כמה נתונים לאמצעי מניעה נגד קדחת לידה, 1876
האיכות של קרום הבתולים לפני ואחרי הלידה 1877
שלושה מקרים של חסימת לידה עקב חריגות בלידות רכות, בגרמנית
בשאלת האינדיקציות והתנאים של ניתוח המלקחיים, 1879
הוצאת גוף זר (נוצה) מהרחם, 1881
חסימת הרחם לאחר לידה קשה, 1883
בשאלת מניעת קדחת הלידה, 1891.
שיטה נדירה לחיסול עובר מת ברחם, 1894
סיבת צוואר הרחם לידע של מכשולים ללידה); בלוח הכיס הרפואי (1880)
טיפול בפצעים באברי המין בלידה.
מור ליפשר (בהונגרית: Lipscher Mór; צ'אקה, 29 במרץ 1870 – המחצית השנייה של 1944?) היה כירורג יהודי-הונגרי, מנהל בית חולים.
היה בין הכירורגים שביצעו בהונגריה את ניתוח הגידול המוחי הראשון בשנת 1900. כמו כן הוא ביצע את עירוי הדם הראשון בסלובקיה ב-1922.
מור ליפשר נולד במשפחה יהודית כבנו של קלמן ליפשר (1840–1913) רופא מחוזי.
הוא השלים את לימודי התיכון שלו בבית הספר התיכון המלכותי ההונגרי בקרמצבאניה (1880–1888), ולאחר מכן בין 1889 לבין 1894 היה סטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא הוסמך לדוקטור לרופאה ב-6 באוקטובר 1894. באפריל 1896 הוסמך גם כקצין רפואה.
מספטמבר אותה שנה מונה למתמחה במרפאה כירורגית מס' 2 של אוניברסיטת בודפשט לתקופה של שנה.
בין השנים 1898 לבין 1902, התמחה בכירורגיה בית החולים סנט אישטוואן במחלקה 3 בבודפשט.
הוא היה אחד מעמיתיו של מנו הרצל במחלקה לכירורגיה ובקיץ 1900 ביצע אתו את הניתוח הראשון של גידול המוח בהונגריה.
במאי 1903 התארס למרגיט אדלר, בתו של וילמוש אדלר, סוחר עצים וממנהיגי הקהילה היהודית מקומארום.
ב-27 בספטמבר 1902 הוא מונה למחלקה הכירורגית של "בית החולים חסד אנושי" בקומארום כרופא חדר ניתוח, ובשנת 1906 נבחר למנהל בית החולים.
הוא נאלץ לפרוש והוצא לגמלאות בכוח ב-1935. הוא היה הראשון שניתח בקומארום ובהחלט היה הראשון בסלובקיה בתחום ניתוחי גידולי מוח.
בשנת 1944 גורשו יהודי קומארום למחנות המוות.
באותו זמן, הוא היה חולה קשה וגורלו הנוסף אינו ידוע.
1901 נתונים לניתוח גידולי מוח.
בתוך: שנתון של בתי החולים הציבוריים של בודפשט הבירה 1900. בודפשט,
תזות קטנות מתחום הכירורגיה שהוצגו בהקשר לתזות ומצגות מטופלים.
דו"ח המחלקה הכירורגית של בית החולים הציבורי בקומארום, 1903. מבצע שנתי.
על כמה תקלות כירורגיות ותאונות.
שני האירועים הכי מביכים בחייו של רופא.
תג עיטור של הצלב האדום עם אנדרטה צבאית (1917)
גיולה ברץ עיצב פסל בקומרום עוד במהלך חייו ב-1927, אך יצירה זו כנראה נהרסה
בשנת 2016 חנכה הקהילה היהודית בקומארום שלט לכבודו על הקיר החיצוני של בית החולים הציבורי לחסדים לשעבר.
מוראה הוא השם שבו נתכנה חצי האי פלופונסוס בתקופת ימי הביניים על ידי שליטיו הפרנקים.
הכינוי מוראה בהקשר לפלופונסוס הופיע לראשונה במאה ה-10, במסמך ההיסטורי הכרוניקות של מוראה.
הכרוניקות, יצירה בת 9,000 שורות מהמאה ה-14, מכילות מידע רב על היווצרות שלטון הפרנקים ביוון ותיאור החברה הפיאודלית החדשה, אם כי הן נחשבות ללא אמינות מבחינה היסטורית.
לאחר כיבוש האימפריה הביזנטית במסע הצלב הרביעי על ידי הפרנקים (הכינוי לקתולים שיצאו למסעות הצלב מארצות מערב אירופה), הוקמו על חורבותיה מספר יחידות מדיניות חדשות.
שתי קבוצות של פרנקים כבשו את אזור הפלופונסוס, והקימו בה מספר בריתות רופפות השולטות על אוכלוסייה יוונית תחת שלטון שליטים פרנקים.
אזור הפלופונסוס כולו נקרא מוראה, והוא חולק בין היחידות המדינית של הפרנקים, שהחשובה בהם הייתה נסיכות אכאיה, ובין האימפריה של ניקאה ואזורי שליטה של ונציה.
הנסיך הבולט ביותר במוראה היה הנסיך גיום השני וילאהרדואין, שליטה של נסיכות אכאיה, שביצר את העיר מיסטרס, לא רחוק מספרטה, והפך אותה לבירתו.
לאחר הפסדו של גיום ב־1259 לאימפריה הביזנטית המחודשת (שליטי ניקאיה, ולאחר מכן קונסטנטינופול), עבר חלק גדול מממלכתו אליה.
לאחר מותו, ועם נישואי בתו ויורשת העצר עם פיליפ בנו של שארל הראשון מאנז'ו מלך סיציליה ונאפולי, השתלטה מלכות נאפולי על נסיכות אכאיה.
ב-1348 הקימו הביזנטים יחידה אוטונומית בדרום הפלופונסוס, וזו הייתה לדספוטט מוראה.
הדספוטט השתלטה בהדרגה על כל חצי האי עד להשתלטותה המוחלטת על כל הפלופונסוס ב־1430, השתלטות שהופרעה זמנית ב־1383 על ידי גדוד שכירים מנווארה שכבש לעצמו חלק גדול ממוראה.
הטורקים כבשו את מוראה בין השנים 1458-1460. הטורקים שלטו בחצי האי עד מלחמת העצמאות היוונית בתחילת המאה ה-19 (למעט תקופה קצרה בין 1685 ל-1714 שבה השתלטו שוב הוונציאנים על הפלופנסוס), ומאז הופסק להתייחס אל הפלופונסוס כמוראה.
מקור השם לוט בערפל ושנוי במחלוקת.
השם מופיע לראשונה בכתבים ביזנטיים מן המאה ה-10. יש חוקרים המייחסים את השם לשורשים סלאבים: המלה הסלאבית לים היא "מורה" (Мо́ре), ומכאן מוראה היא "אדמה על הים".
יש סוברים שמקורו במלה היוונית לתות עץ, אולי בהקשר לתולעי המשי שהוברחו מסין לביזנטיון במאה ה-6. יש סברה לפיה השם נובע משיכול אותיות של "Roma" (כקיצור של האימפריה הרומית).
ההיסטוריון סטיבן רנסימן הציע שהשם ביוונית מקורו בדמיון בין צורת חצי-האי פלופונס לצורת עלה עץ התות.
Murad; טורקית עות'מאנית: مراد ثالث, 4 ביולי 1546 − 16 בינואר 1595) היה הסולטאן השנים עשר של האימפריה העת'מאנית.
אביו היה סלים השני, הסולטאן האחד עשר.
סבו היה סולימאן הראשון "המפואר".
הוא ירש את השלטון אחרי מות אביו ושלט באימפריה העת'מאנית מעל עשרים שנים בין ה-13 בדצמבר 1574 ועד למותו ב-16 בינואר 1595. בתקופת שלטונו הגיעה האימפריה שבראשה עמד לשיא גדלה לאחר כיבושים בפרס.
מוראט נולד באזור מניסה שם אביו היה הסנג'ק ביי, המושל האזורי.
הוא גדל במניסה, וכאשר היה בן ארבע עשרה מונה על ידי סבו הסולטאן סולימאן המפואר לסנג'ק ביי של אקשהיר.
בגיל שמונה עשרה הוא מונה לסנג'ק ביי של סארוהן.
בתקופה זו הוא שהה בעיקר במניסה, אך היה שותף גם בקרבות שניהלו אביו וסבו.
תקופה זו נמשכה תחת שלטונם של סבו ולאחר מכן של אביו, עד מותו של האחרון ועלייתו של מוראד לשלטון על האימפריה.
בשנת 1563 הוא קיבל במתנה מדודתו מיהרימה סולטאן שפחה ממוצא אלבני, ספייה שמה, שהייתה אז ככל הנראה בת שלוש עשרה ועד שעלה לשלטון היא הייתה, ככל הנראה, האישה היחידה שלו.
בשנת 1566 היא ילדה לו את בנו הבכור מהמט השלישי שעתיד לרשת אותו, ובנוסף גם שתי בנות: עאישה ופאטימה.
בשנים בהן חי מוראט במניסה, הוא יצר קשרים ארוכי טווח עם אנשי החצר שלו.
קשרים אלו המשיכו ללוות אותו גם כשהיה הסולטאן.
בין הבולטים באנשים אלו היו המורה שלו, היועץ הכלכלי שלו והאחראי על ההרמון, אותו מינתה אמו.
מעל כולם בלט הדרוויש הסופי שודג'ה דדה, שהיה המדריך הרוחני ופותר החלומות של מוראט לכל אורך חייו עד מותו בשנת 1587 או 1588.
ב-13 בדצמבר 1574 מת אביו, הסולטאן סלים השני באיסטנבול.
הוזיר הגדול, סוקולו מהמט פאשה, ואמו שלחו לקרוא לו לבירה.
הוא הגיע תוך זמן קצר, וכדי להימנע ממלחמות על כס הסולטנות חמשת אחיו נרצחו בהתאם לחוק העות'מאני.
הם נקברו לאחר לווייתו של אביהם בקבר סמוך אליו.
מוראט השלישי הוכתר ב-22 בדצמבר 1574 כשהוא בן עשרים ושמונה שנים.
האימפריה שירש מאביו הייתה כוח עולמי מהחזקים ביותר באותה תקופה, והוא אף הוסיף והרחיב את גבולותיה עד לשיא גדלם.
הוא השאיר בתפקידו את הוזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, שהיה בתפקיד זה תחת שלטונם של אביו וסבו.
הוזיר הגדול הוא זה שניהל בפועל את רוב ענייני הממלכה עד שנרצח בשנת 1579. אחרי מותו של סוקולו מהמט פאשה מוראט מינה ופיטר וזירים גדולים מספר פעמים בהשפעת הפוליטיקה הפנימית של הארמון ובכל פעם שהם כשלו במילוי רצונותיו.
בשנות שלטונו נלחמו העות'מאנים במספר חזיתות: בפרס, באירופה נגד הונגריה ונגד ממלכת הבסבורג ובמגרב.
המלחמה בפרס הייתה נגד האימפריה הספווית, והיא התנהלה בין השנים 1578 ל-1590. בעיות פנים בפרס כמו גם פלישה ממזרח החלישו את השושלת השיעית.
העות'מאנים ניצלו את המצב הזה, הפרו את הסכם השלום שהיה בין שתי המעצמות, ותקפו אותם מהמערב.
ניהול המלחמה הופקד בידיו של מוסטפא פאשה.
במלחמה זו כבשו העת'מאנים שטחים גדולים מהפרסים בחלק הצפון מערבי של האימפריה באזור גאורגיה, דאגסטן, אזרבייג'ן ולוריסטן.
בינואר 1590 נחתם הסכם בין שתי האימפריות ובו סוכם כי הטריטוריות שנכבשו יישארו בידי העת'מאנים, ובכך הגיעה האימפריה העת'מאנית לשיא גודלה.
בשנת 1578 פלשו כוחות מפורטוגל למרוקו.
הכוחות העת'מאניים הביסו אותם ומלכם סבסטיאן אף מת באותו קרב.
בשנת 1580 הסתיימה תקופה ארוכה של מלחמות בין העות'מאנים לאימפריה ההאבסבורגית בהסכם.
בשנים 1591-1592 היו בעיות רבות בשטח האימפריה בפרט ובשטח העולם המוסלמי בכלל.
הסיבה הייתה השנה האלף להיג'רה שלוותה בציפיות משיחיות.
עיקר הבעיות היו התקוממויות מקומיות ושינויים כלכליים.
בשנת 1593 פרצה מלחמה עם אוסטריה והנסיכויות מולדובה, ולאכיה וטרנסילבניה שהיו תחת השלטון העת'מאני מרדו ועברו לצד האוסטרי.
שטחים אלו חזרו להיות בשליטה עות'מאנית רק אחרי תום שלטונו של מוראט.
תקופת שלטונו של סולימאן המפואר נחשבת על ידי היסטוריונים רבים לתקופת השיא של האימפריה העות'מאנית שלאחריה ישנה הידרדרות איטית עד לסופה של האימפריה.
ניצני ההידרדרות נראים כבר בתקופה של סלים השני, ומופיעים עוד יותר בתקופתו של מוראט השלישי.
בתקופה זאת היה באימפריה מצב כלכלי קשה שנבע בין השאר מגידול דמוגרפי ואינפלציה.
החזיתות הרבות בהן נלחמו העת'מאנים דרשו חיילים רבים, ציוד צבאי והשארות בחזית הטכנולוגיה שהתפתחה בתקופה זו בקצב מהיר.
גורמים אלו גרמו גם הם לבעיות כלכליות לאימפריה.
נוסף על כך, האימפריה שעד אז הייתה בלתי מנוצחת התחילה להפסיד בחלק מהקרבות בהם לקחה חלק.
ההידרדרות האיטית של האימפריה הייתה קשורה אמנם לבעיות כלכליות ובעיות חוץ, אך גם לבעיות פנים של הסולטנים עצמם.
סלים השני, אביו של מוראט, נודע גם בשם "סלים השיכור" בשל חיבתו ליין; מוראט השלישי התעסק רבות בנשים שבהרמון ובבידור מסוגים שונים במקום לנהל את האימפריה.
נוסף על כך בתקופה זו הייתה שחיתות שלטונית, והיסטוריונים מספרים על תאוות הבצע של מוראט השלישי ועל כך שהוא קיבל שוחד.
מוראט השלישי כסולטאן לא התעסק הרבה בניהול האימפריה בראשה עמד, במקום זה הייתה לוזיר הגדול יד חפשית.
הוא עצמו התעסק בעיקר בדברים שעניינו אותו.
הוא שהה באיסטנבול לכל אורך תקופת שלטונו ולא יצא מהעיר.
הוא העביר את מושבו הפרטי להרמון ובילה את זמנו החופשי בבידור מסוגים שונים כגון ליצנים ומשוררים.
הנשים היוו חלק משמעותי בחייו.
הנשים החזקות היו אלה ששלטו ולקחו חלק פעיל בניהול הממלכה.
תופעה זו התחילה עוד לפניו והמשיכה עוד זמן רב לאחר מותו.
תקופה זו נקראת "תקופת סולטנות הנשים".
אמו ה"ולידה סולטאן" – יולדת הסולטן, ניהלה את הממלכה עד מותה ולאחר מכן תפסה את מקומה ספייה סולטאן שהייתה ה"האסקי סולטאן" – תואר ששימש לציון האישה המועדפת או אם ילדיו של הסולטאן.
אחיותיו ובנותיו של מוראט היו נשואות לוזיר הגדול, לשרים ולאנשי צבא ושררה, הן היו מעורבות באופן פעיל בפוליטיקה של הארמון.
נוסף על הנשים המשפיעות שסבבו אותו, הוא גם מילא את ההרמון שלו בנשים.
בשלב מוקדם בחייו הייתה לו, ככל הנראה, בעיית הפרעה בזקפה, עובדה זו מסבירה את הפער בין התקופה המוקדמת בחייו בה הייתה לו רק אישה אחת, ספייה, בניגוד לקדמיו להם היו נשים רבות, לבין התקופה המאוחרת בה היו לו נשים רבות.
הבעיה נפתרה על ידי רופאים שהזמינה אימו, נור באנו, שהכינו עבורו תרופה לבעיה.
לאחר מכן המצב התהפך: בהרמון של מוראט היו בהמשך כל כך הרבה נשים, שכאשר הוא מת, היו לו ארבעים ותשעה ילדים חיים ושבע מנשותיו היו בהריון, ישנן טענות שאף היו לו מעל מאה ילדים.
מלבד עיסוקו הרב בנשות ההרמון היו לו גם תחומי עניין רבים.
הוא התעניין באסטרולוגיה, קוסמולוגיה ונומרולוגיה.
נוסף על אלו הסולטאן מוראט מצא עניין מיוחד במיסטיקה וסופיזם.
ליועץ הרוחני שלו, שודג'ה דדה, שליווה אותו מאז שנות נערותו במניסה, היה חלק גדול בכך.
הוא דאג לכך שספרים בנושא יתורגמו לטורקית, כך למשל, הוא דרש מההיסטוריון מוסטפא עלי לתרגם לו ספר מפרסית שמתמצת את סיפור חייהם של קדושים.
הוא ניהל תחלופות מכתבים רבות עם אנשים מתחומים רבים וביניהם סופרים, תאולוגים ומדענים.
מוראט השלישי היה תומך נלהב של ספרות ואמנות, הוא הזמין לחצרו אנשי שם בתחומים אלו.
בתקופתו ראו אור כתבי יד רבים, מהמשובחים בתקופה העות'מאנית.
נוסף על כך הוא תמך גם באדריכלות, ובתמיכתו תכנן מימר סינאן, האדריכל העת'מאני, את המסגד האחרון שלו, במניסה.
בתקופתו ובפקודתו נבנו מסגדים רבים ונעשו שיפוצים מרהיבים בארמון המלוכה.
הסולטאן מוראט השלישי מת בגיל ארבעים ותשע, ב-16 בינואר 1595. מותו היה ככל הנראה בגלל מחלות בבטן.
אחרי מותו עלה לשלטון על כס האימפריה בנו הבכור, מהמט השלישי, שילדה לו אשתו הראשונה, ספייה.
מהמט שלט ממותו של מוראט ב-1595 ועד מותו שלו בשנת 1603. מוראט השלישי נקבר בקבר מפואר סמוך לאיה סופיה.
יחד איתו נקברו גם תשעה עשר מילדיו אשר הוצאו להורג לפני הכתרתו של מהמט יורשו.
מוראט יאקין (בטורקית: Murat Yakın; נולד ב-15 בספטמבר 1974) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל שווייצרי ממוצא טורקי המאמן את נבחרת שווייץ.
יאקין שיחק בין היתר בגראסהופרס, בשטוטגרט, בפנרבחצ'ה, בקייזרסלאוטרן ובפ.צ.
במדי נבחרת שווייץ, הופיע 49 פעם, כבש 4 שערים וכן השתתף ביורו 2004.
משנת 2014 ועד שנת 2015 אימן יאקין את ספרטק מוסקבה.
בעונת 2016/2017 אימן את שפהאוזן השווייצרית.
משנת 2021 מאמן יאקין את נבחרת שווייץ.
יאקין הוא יליד בזל, שווייץ.
אחיו הצעיר, הקאן יאקין, היה כדורגלן אף הוא.
מוראנו (באיטלקית: Murano) הוא אי בלגונת ונציה, כשני ק"מ מצפון-מזרח לוונציה.
כמו ונציה עצמה, מוראנו הוא למעשה ארכיפלג של שבעה איים קטנים שחוברו יחד על ידי גשרים ומפרידות ביניהם כיום תעלות.
עיקר פרסומו של האי בתעשיית הזכוכית שלו, שנמצאת על האי מאז המאה ה-13, אז הועברה לשם מוונציה על ידי שליטי העיר.
מוראנו יושב לראשונה על ידי הרומאים.
כלכלת האי נשענה אז על דיג והפקת מלח והוא הפך מרכז סחר.
במאה ה-11 נפסקה פריחת האי לאחר שתושבים רבים עברו לרובע דורסודורו בוונציה.
למוראנו הייתה אז מועצה גדולה, כמו זו של ונציה, אך מהמאה ה-13 נשלט על ידי נציב ונציאני.
בשונה מאיים אחרים בלגונה, למוראנו היו בעבר מטבעות משלה.
ב-1291 הצטוו כל יצרני הזכוכית של ונציה לעבור למוראנו, כדי להקטין את סכנת השריפות בעיר.
במאה ה-14 החל האי לייצא ולהתפרסם, בתחילה בחרוזי זכוכית ומראות.
באי הומצאה זכוכית אוונטורין, ובמשך זמן מה היה מוראנו יצרן הזכוכית הגדול באירופה.
מאוחר יותר התפרסם האי גם בנברשות שיוצרו בו.
ייצור הזכוכית הוא התעשייה העיקרית של האי עד ימינו, למרות צמצומה במאה ה-18.
במאה ה-15 הפך האי לאתר נופש פופולרי לוונציאנים ונבנו בו ארמונות, אך מאוחר יותר ירדה קרנו.
מוראנו היה ידוע בפרדסים ובגני הירק שלו עד המאה ה-19 בה רבתה בו הבנייה.
כיום מתגוררים על האי כ-6,000 תושבים שעיקר פרנסתם על ייצור הזכוכית ועל תיירות.
תקופתו של מוראט השני התאפיינה במלחמותיו נגד הנוצרים באזור הבלקן ובנסיכויות הטורקיות באסיה הקטנה, מאבקים שארכו 25 שנים.
מוראט גדל באמסיה ועלה לכס המלוכה לאחר מות אביו, כשהוא בן 18 בלבד.
למרות שעלייתו לכס המלוכה לא עוררה מחלוקות, אלו התעוררו עד מהרה.
הקיסר הביזנטי שחרר את הטוען לכתר, מוסטפא צ'לבי ממאסר באי למנוס וטען כי הוא רואה בו את היורש האמיתי של באיזיט הראשון (1389–1402).
זאת, לאחר שהלה הבטיח כי ישלם לקיסר על תמיכתו בוויתור על ערים חשובות רבות.
צ'לבי החל להתקדם באזורים האירופאים של האימפריה ונחל בתחילה הצלחות.
חלק מן הכוחות העות'מאניים הצטרפו אליו, והוא הרג את שר הצבא של מוראט, ביאזיד פאשה.
לאחר תבוסת צבאו של מוראט, הכריז צ'לבי על עצמו כסולטאן אדירנה.
הוא חצה את הדרדנלים לכיוון אסיה בראש צבא גדול, אך הסולטאן הצעיר הצליח לעמוד בפרץ.
צ'לבי הובס ורבים מאנשי צבאו עברו לתמוך במוראט השני.
צ'לבי ניסה להימלט לגליפולי אבל הסולטאן, בסיוע איש צבא מג'נובה בשם אדורנו, צר עליו והסתער על הארמון.
צ'לבי הוצא להורג בתליה (עונש המיועד לעבריינים פשוטים) והסולטאן פנה לפעול נגד הקיסר הביזנטי, מנואל השני, באמצעות כיבוש קונסטנטינופול.
מוראט הקים צבא חדש והכניס לשימושו תותחים ורובים.
ב-1421 החל במסע כיבושים ברחבי האימפריה הביזנטית, תוך שהוא צר על קונסטנטינופול.
בזמן המצור, הביזנטים, בשיתוף פעולה עם מספר מדינות טורקיות עצמאיות באסיה הקטנה, עודדו את אחיו הקטן של הסולטאן, מוסטפא, שהיה בן 13 בלבד, לפתוח במרד ולכבוש את העיר בורסה.
מוראט נאלץ להפסיק לזמן מה את המצור על קונסטנטינופול כדי לטפל באחיו המרדן.
הוא תפס אותו והוציאו להורג.
המדינות האנטוליות אשר זממו נגדו - איידן, גרמיאן, מנטשה וטקה, סופחו לאימפריה העות'מאנית.
מוראט הכריז לאחר מכן מלחמה על הרפובליקה של ונציה, נסיכות קאראמאן, סרביה והונגריה.
הוא הביס את הקראמנים ב-1428 וונציה נסוגה ב-1432, לאחר שהובסה במצור סלוניקי השני ב-1430. בשנות השלושים של המאה ה-15 כבש מוראט שטחים נרחבים בבלקן וסיפח את סרביה ב-1439. ב-1441 התאחדו האימפריה הרומית הקדושה, פולין ואלבניה עם הקואליציה הסרבו-הונגרית.
מוראט השני ניצח את כוחותיהם בפיקודו של יאנוש הוניאדי בקרב ורנה בשנת 1444, אך הפסיד מאוחר יותר בקרב יאלובז.
בשלב זה הוא עשה מעשה חריג והציע לראשונה הסכם שלום לאירופים.
ההסכם קבע את הדנובה כחיץ בין העות'מאנים להונגרים, והעניק עצמאות לסרביה.
בגלל הסכם זה נכפה עליו יותר מאוחר לוותר על כס הסולטנות.
חוקרים מסוימים טוענים כי הסיבה לכך הייתה דיכאון כרוני ממנו סבל.
למשך שנתיים שלט כביכול בנו מהמט השני, שהיה רק כבן 12. בפועל שלט הווזיר הגדול מבית צ'נדרלי.
ב-1446 תפס מוראט מחדש את עמדת ההנהגה לאחר התערבות היניצ'רים, וב-1448 הוא הביס קואליציה נוצרית בקרב קוסובו השני .
לאחר שחזית הבלקן הושקטה לשביעות רצונו, פנה מוראט לחזית המזרח, לנטרל את שאה רוח' , בנו של טימור לנג ואת נסיכות קרמאן.
ב-1450 הוביל מוראט את צבאו לכיבוש אלבניה, אך לא הצליח להדוף את התנגדות כוחותיו של סקנדרבג ולכבוש את טירת קרויה.
בחורף אותה שנה חלה, ובתחילת 1451 נפטר.
בנו, מהמט השני, ירש את כס המלוכה.
הוא היה נשוי לחמש נשים - אלימה האטון, בתו של שליט בייליק דולקדיר, יאני האטון, בתו של מהמט ביי מאמסיה, הומה האטון, אמו של יורש העצר מהמט השני, טקוניסה האלימה האטון, בתו של שליט בייליק קנדראואלו, ומארה האטון (מארה ברנקוביץ'), בתו של השליט הסרבי ג'וראג' ברנקוביץ'.
מוראן, בשמה האמיתי קלודין לויפארץ הייתה זמרת ושחקנית בלגית דוברת צרפתית.
פרצה לתודעת הציבור בשנות ה-1980 כשגילמה את התפקיד מרי-ז'אן בגרסה השנייה של אופרת הרוק "סטארמניה" מאת מישל ברז'ה ולוק פלמונדון .
קטיפתי, חם וג'אזי וכונתה לא פעם "קול הזהב של השיר הפרנקופוני" בבלגיה.
מוארן נולדה ב-1950 כקלודין לויפארץ באיקסל בבלגיה.
אביה גי-פיליפ לויפארץ (1999-1931) היה מלחין ומנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בוורווייה, ואמה, ז'אן פטירו (Patureaux) היא מורה לפסנתר.
קלודין למדה זמן מה לנגן בכינור, לא השתלבה בבתי ספר למוזיקה ולמדה כאוטודידקטית פסנתר ופיתוח קול והסופו של דבר גיטרה.
בגיל חמש עשרה התחילה לשיר כזמרת רחוב, ברובע הכיכר הגדולה בבריסל, בפינת הרחובות דה בושה ודה דומיניקן, בברים ומועדונים
ב-1976 זכתה במקום השני בתחרות הזמרה Visa pour le show, השתתפה בקונצרטים של יום שני אצל ארטאנס, עמותה ששאפה להפיץ ולקדם את הג'אז הבלגי ובהזדמנות זאת אימצה את שם הבמה "קלודין קלוד קרייר Claudine Claude Carrière.
ב-1979 השתתפה במופע Jacques Brel en mille temps בהפקתו של אבלר-אנדרה לרה (Lheureux) לצדם של פיליפ לפונטן, דריה דה מרטינוף, אן גטאן, ז'ופרואה ואחרים.
הכשרון שלה משך את תשומת ליבו של פייר ברוך, מלחין צרפתי ויוזם המותג Saravah שהפיק את הדיסק הראשון שלה ב-45 סיבובים - Je m'roule en boule שיצא לשוק תחת שם הבמה "קלוד מוראן" Claude Maurane.
שם זה התכתב עם שמו של הבמאי פרנסיס מוראן (Morane) שביים את אופרת הרוק"סטארמניה".
הזמרת חתמה על חוזים קטנים של זמרת רחוב, או בבתי קפה-תיאטרון וכחברה במקהלה לצד ויקטור לזלו, ז'ו למר, פיליפ לפונטן או קלוד סמאל.
היא הופיעה כחימום בקונצרטים של דניאל לבואה ושל קלוד נוגארו וב-1983 שכתה בפרס הראשון של הפסטיבל בספא עם השיר Petite Chanson d'amour (שיר אהבה קטן).
הפריצה האמיתית בקריירה שלה התרחשה ב-1983 על הבמה הראשונה של "סנטייה דה אל" בפריז.
בזכות ההצלחה הזאת יכלה להקליט את האלבום הראשון Danser (לרקוד) שהוצא לאור ב-1986 על ידי חברות Saravah Éditions 23 ו-Franc'Amour5.
ב-1988 מישל ברז'ה בחרה במוראן עבור התפקיד מרי-ז'אן באופרת הרוק "סטארמניה" שגולם בגרסה הראשונה ב-1978, על ידי פאביין טיבו.
אולם מוראן התקשתה מאוד לעמוד במטלה זו במקביל להתחיבויותיה האחרות כסולנית והתפטרה באופן פתאומי.
אז היא הוחלפה בהמשך על ידי רז'אן פרי.
האלבום השני ללא כותרת, הידוע כ"מוראן" הוצא בפברואר -1989 הפעם לא על ידי Saravah אלא על ידי חברת פולידור-פראנס, וזכה להצלחה עם מכר של 150,000 עותקים.
אחד השירים בו, Toutes les mamas (כל האמהות) הפך ללהיט.
הם שודרו בערוצי רדיו רבים ונכתבו על ידי מוזיקאים שליוו אותה על הבמה - אוורט ורהס, ארנול מסאר או קווין מליגן ועל ידיה עצמה.
נפתחו בפניה שערי האולם אולימפיה בפריז והיא יצאה לסיור בינלאומי שהסתיים ביפן.
ב-1991 האלבום Ami ou ennemi (ידיד או אויב) שהופק על ידי המעבד והמלחין ז'אן-קלוד ואנייה חיזק את מעמדה האמנותי ונמכר במעל 450,000 עותקים.
נכללו בו שירים שהפכו פופולריים כמו Ça casse (זה שובר) מאת פטר לורן, Mentir (לשקר) ובמיוחד הבלדה Sur un prélude de Bach (על פרלוד של באך) החתומה על ואנייה ושעוררה הדים לאורך השנים.
אחד השירים באלבום התכתב עם התפקיד שלה בסטארמניה - Qui es-tu Marie-Jeanne ?
בהשפעת ואנייה פיתחה מוראן סגנון שהיה "בו זמנית נמרץ ומלנכולי".
ב-1994 בטקס התשיעי של תחרות "ויקטואר דה לה מוזיק" התמקמה במקום הראשון, לפני סלין דיון סטפן אייכר, בקטגוריה המבצעת הפרנקופונית של השנה.
לאורך השנים נהנתה מוראן לשיר בדואו עם אמנים אחרים כמו קתרין לארה (La Langue des Anges 1991)
מישל פוגאן (בפסטיבל "פרנקופולי" בלה רושל ב-1996,), עם אדי מיטשל (C'est magique 1995), ולארה פאביאן (Tu es mon autre, את האחר שלי 2001 ועם מריו פלשא, ( Reste) ב-2002 ו-2006)
בנוסף בשנים 1986 ו-2005 הזמרת הוציאה שני אלבומים בשלישייה עם סטיב האובן ושארל לוס תחת הכותרת HLM (האובן, לוס, מוראן)
נתבקשה באופן קבוע להשתתף במצבעי התרמות והחל מ-1993 התנדבה למאבק נגד האיידס יחד עם פרנסיס קברל, מישל יונאס, קתרין לארה, מקסים לה פורסטיה ואלן סושון.
קבוצת אמנים זו תרמה מופע ב"אולימפיה" בפריז לטובת האגודה "סול אן סי" (« Solidarité Enfants Sida ») עבור ילדים שחלו באיידס.
כעבור ארבע שנים הצטרפה להם גם זאזי.
בשנים 1996–2013 אברע עשרה פעמים השתתפה מוראן באירועי הבידור של עמותת "לז אנפוארה" (Les Enfoirés) מיסודו של קולוש שנועדו להתרמות ל"מסעדות הלב" (Restos du cœur) המחלקות אוכל עניים.
בתחום הקריירה האישית, ב-2003 הוציאה את האלבום "Quand l'humain danse" (כשבן אנוש רוקד)
בו הקליטה יצירות מאת ז'אן-ז'אק גולדמן, דניאל לבואה, לואיז פורסטיה, ז'ילדס ארזל, ז'אן-קלוד ואנייה, כמו כן שרה בדואו עם מרק לבואן (ארץ אך- Un pays mais), לארה פביאן ( אבל החיים Mais la vie), ורוניק סנסון (Petites minutes cannibales - רגעים קניבליים קטנים) על מוזיקה ומלים מאת פיטר לורן.
בינואר 2008 הקליטה מוראן את ה פרויקט בולטימור (Le Projet Baltimore) יחד עם ז'אק איז'לן, ריקה וקבוצת סוויט אר, כתמיכה לכל בני ערובה בעולם, ביניהם אינגריד בטנקור.
בספטמבר 2009 כהוקרה לידיד שלה, קלוד נוגארו, שהגיע לגבורות, הקליטה מוראן חמשה עשר ביצועי כיסוי באלבום שנקרא "נוגארו או התקווה באדם" (Nougaro ou l'espérance en l'homme).
בדצמבר 2009 יצא DVD לייב של הסיורהאחרון שלה La vie en rouge (החיים באדום).
בהתחלת ספטמבר 2011 הוציאה מוראן את האלסום העשירי שלה שהוקלט בניו יורק - Fais-moi une fleur (צייר לי פרח), ציון לפגישתה מחדש עם ברז'יט פונטן, אחת עשרה שנה אחרי Toi du monde
מנובמבר 2012 עד פברואר 2013 ואחר כך מאוקטובר 2013 עד פברואר 2014 הייתה מוראן חברה בחבר השופטים של תחרות הכישרונות הטלוויזיונית Nouvelle Star (סטאר חדש) לצד אנדרה מנוקיאן, סנקלר ואוליבייה בה.
בספטמבר 2014 הזמרת הוציאה את השנסון "Trop Forte" (חזקה מדי) הכתוב על ידי פייר-איב לבר (Lebert) ודאראן (Daran) המוקדש לקשיים הנפשיים של החיים עם משקל יתר.
זה היה הסינגל הראשון מתוך האלבום Ouvre (פתח) שהוציאה בנובמבר אותה שנה.
ב-2016 סבלה מבעיות בריאות ועבר ניתוח עבור בצקת במיתרי הקול, דבר שאילץ אותה לבטל מופעים ולהתרחק מהבמה עד 2018.
במרץ 2018 הודיעה ברשתות החברתיות שהאלבום החדש שלה יוקדש לגרסאות כיסוי של שירי ז'אק ברל, כדבריה חלום ישן שלה מזה שני עשורים.
ב-3 במאי השתתפה מופע הוקרה לברל יחד עם טיף בארו Typh Barrow במסגרת הפסטיבל Inc'Rock בו שרה בדואו את La chanson des vieux amants.
ביצעה שוב שנסון זה ב-6 במאי 2018 בחג האיריס יחד עם עוד עשרים אמנים שחגגו את ז'אק ברל שהיה כמוה יליד סכארבק.
24 שעות אחרי הופעתה זו, נפטרה מוראן בגיל 57 בלבד בביתה בסכארבק, בעקבות דימום פנימי אחרי נפילה קשה בחדר האמבטיה ככל הנראה בהשפעת תרופות.
טקס הלווייה התקיים בכנסיית נוטר דאם דה גראס בכפר וולוב-סן פייר באזור בריסל.
היא הובאה לקבורה בבית הקברות באודרגם.
בלווייה השתתפו אמנים כמו מוריאל רובן, לארה פביאן, מקסים לה פורסטיה, זאזי פסקל אוביספו, מישל פוגאן, פרנסיס קברל ופיליפ קתרין.
ב-1992 התחתנה עם פבלו ויליאפרנקה, זמר ושחקן ספרדי יליד בלגיה.
לזוג נולדה בת בשם לו ב-1993. גם אחרי גירושיהם כעבור זמן קצר, מוראן ובן זוגה לשעבר שיתפו פעולה באלבום Différente (1995) שבו הוא שר במקהלה, ובכן בקליפ Sur un prélude de Bach .
וילפרנקה השתתף גם בפרסומת לבטלוויזיה של השיר שלה Désillusionniste
1983 - פרס השנסון הטוב ביותר בפסטיבל ספא - עבור השיר "Petite chanson sans problème"
1989 - פרס פסטיבל הקיץ של קוויבק 5
1994 - זכתה בפרס ויקטואר דה לה מוזיק בקטגוריה "המבצע הפרנקופוני של השנה"
1998 - פרס אוסקר של השנסון הצרפתי (יחד עם המלחין והפזמונאי פיטר לורן)- עבור השיר L'un pour l'autre (אחד עבור השני)
2003 - עיטור מסדר הכתר של בלגיה בדרגת אביר
2011 - קיבלה את דרגת הקצין של מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
2018 - כיכר בסכארבק, סמוך לביתה מספר 32 שברחוב ז'אק ראייה (Jacques Rayé) קיבלה את השם כיכר מוראן.
טקס הענקת השם התקיים בינואר 2019.
מופע ההתרמה של עמותת "אנפוארה" בשנת 2019 הוקדש לזכרה של מוראן.
1987 - המשורר הבלגי פוליפ נובצ'יק מקדיש לזמרת את שירו " "Signe particulier: chanteuse jazzy",
(סימן זיהוי מיוחד:זמרת ג'אזית" שפורסם באוסף שיריו À bout portant
1986 : HLM (הוקלט עם סטיב האובן ושארל לוס)
2005 : Un ange passe (הוקלט עם סטיב האובן ושארל לוס)
2018 : Brel (אלבום שהוצא אחרי מותה)
Une fille très scène (הוקלט באולם "אולימפיה" בפריז
2004 : L'heureux tour (הוקלט בגראן תיאטר בעיר לוקסמבורג)
2012 : Carnet de Mô 1 CD best of + 1 CD live בחגיגות ה"פרנקו פולי" במונטריאול
2013 : Live בפרנקו פולי במונטריאול 2012) בקוויבק
2004 :L'heureux tour קונצרט בגראן תיאטר בעיר לוקסמבורג 2005 :וידאו-קליפים של 12 סינגלים Maurane - Master Série2009 : La vie en rouge (קונצרט בקרקס רויאל בבריסל ב־17 במרץ 2008
1987: מרינה בסרט Carnaval בבימוי רוני קוטר
1998 ז'ואל בסרט Le Comptoir בבימוי סופי טטישף
2005 : עצמה בסרט Palais royal !בבימוי ולרי למרסייה
2010 : פרנסין La Tête en friche בבימוי ז'אן בקר
Murat; טורקית עות'מאנית اول مراد; 29 ביוני 1326 – 15 ביוני 1389) היה בנו של אורהן הראשון, נולד בבורסה ונהרג במהלך קרב קוסובו.
היה סולטאן האימפריה העות'מאנית בין השנים 1359 ועד יום מותו בקרב קוסובו.
מוראט המשיך את כיבושי האימפריה העות'מאנית מערבה ודרום-מערבה, והמשיך במפעלו של אביו ליישוב טורקים בטריטוריות כבושות.
הוא חיזק את שיטת התימאר, שמר על סובלנות כלפי אויביו ודבק בשיטה הווסאלית.
מוראט הוא שהגה את רעיון חיל היניצ'רים, והראשון שכונן יחסים עם המעצמות האיטלקיות של הרפובליקה של ונציה והרפובליקה של ג'נובה, אשר זכו לזכויות מסחר בשטחי העות'מאנים.
שלטונו התאפיין בהנהגת שלטון וסאלי ביזורי, ובניהול מלחמות הן במערב נגד האירופים והן במזרח נגד שבטים טורקים שקראו תיגר על שלטונו.
בשנת 1361 הוא כבש את אדירנה וקבע בה את בירתו (הבירה האירופית הראשונה של האימפריה).
בין השנים 1366–1376, כבש הסולטאן שטחים בבולגריה של ימינו ובכלל זה את הערים פלובדיב, סטארה זאגורה, קיוסטנדיל וסופיה.
הצאר הבולגרי איבן שישמן, כרת עם הסולטאן הסכם שלום והשיא לו את אחותו תמָרַה, שהייתה בתה של אמו, המלכה ממוצא יהודי, תאודורה (שרה) ואביו המלך אלכסנדר.
בשנת 1386 הוא הביס קואליציה של בולגרים, סרבים ומתנדבים הונגרים בקרב פלושניק .
בשנת 1387, כבש את סלוניקי מידי הקיסרות הביזנטית שהשתלטה עליה מחדש בשנת 1403. בשנת 1389 נערך קרב קוסובו, ובסופו סופח מישור קוסובו לשטחי העות'מאנים.
קרב זה נחשב לקרב מכונן בלאומיות הסרבית, למרות תבוסתם.
בקרב זה מצא מוראט את מותו.
לפי הפולקלור הסרבי, מילוש אוביליץ' היה זה שהרג את מוראט הראשון.
Murat; בטורקית עות'מאנית: مراد خامس, 21 בספטמבר 1840 – 29 באוגוסט 1904) היה הסולטאן ה-33 של האימפריה העות'מאנית, ששלט בין 30 במאי ל-31 באוגוסט 1876.
מוראט נולד ב-21 בספטמבר 1840, והיה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון.
מוראט הפך לסולטאן לאחר שדודו, אבדילאזיז, הודח מן התפקיד.
הוא שלט במשך 93 ימים בלבד, לפני שהודח בטענה שהוא לוקה בנפשו.
במהלך תקופה זו נכשל בניסיונו להנהיג חוקה, ויחסי האימפריה עם רוסיה של אלכסנדר השני התדרדרו לסף מלחמה (שאף פרצה שנה לאחר מכן).
Murat; בטורקית עות'מאנית مراد رابع, 27 ביולי 1612 – 8 בפברואר 1640) היה הסולטאן השבעה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 בספטמבר 1623 ועד יום מותו.
הוא נחשב לשליט חזק ואכזר, ששיקם את סמכותה של המדינה לאחר מספר סולטאנים חלשים.
תקופת שלטונו זכורה בעיקר בשל המלחמה העות'מאנית-ספווית, שתוצאותיה הביאו לחלוקת הקווקז בין שתי האימפריות למשך כ-200 שנה, ובד בבד הניחו את היסודות לגבולות המודרניים של טורקיה, איראן ועיראק.
מוראט הרביעי היה בנו של הסולטאן אהמט הראשון והוולידה סולטאן היווניה קסם סולטאן (Kösem Sultan).
הוא הומלך בגיל 11 בלבד לאחר שדודו החולה מוסטפא הראשון הודח מהשלטון בפעם השנייה.
בשנות שלטונו המוקדמות שלטה באימפריה אימו, קסם סולטאן כעוצרת.
שנים אלה התאפיינו באנרכיה - הספווים פלשו לאימפריה במזרח, התקוממויות התרחשו בצפון אסיה הקטנה ובשנת 1631 תקפו היניצ'רים את הארמון והרגו מספר אנשים, בהם הווזיר הגדול.
כדי להימנע מגורלו של אחיו עות'מאן השני, שהוצא להורג באכזריות בידי היניצ'רים, החליט מוראט הרביעי לבסס את שלטונו ורצח שלושה מאחיו.
מוראט נלחם בשחיתות, הנהיג בקרה על הוצאות השלטון, ובשנת 1632, אסר על עישון טבק ואופיום וסגר את בתי הקפה, שנחשבו למוקדים של חתרנות פוליטית.
באותה שנה, כפי שציין ההיסטוריון דימיטריה קנטמיר, הוא אף התיר באופן חסר תקדים את מכירתו וצריכתו של אלכוהול, כולל למוסלמים.
עם זאת, בשנת 1634, לאחר שהבין את הסכנות הכרוכות בצריכת יין – (מוראט עצמו היה חובב גדול של יין בעברו) – הוא הפך את המדיניות על פיה, אסר על מכירת אלכוהול ושתייתו, וציווה על סגירת כל הפאבים והטברנות.
האיסור נאכף בחומרה קיצונית, והעונש על הפרתו היה הוצאה להורג.
מוראד גם החזיר את תקנות המשפט למעמדן באמצעות ענישה מחמירה במיוחד, כולל עונש מוות.
באחת הפעמים, הוא אף חנק את הווזיר הגדול משום שהלה הכה את חמותו.
מוראט נודע בממדיו הגופניים הגדולים, בכוחו הפיזי הרב ובכישרונו בהיאבקות ובלוחמת מגע.
הוא היה משורר ומלחין, וגם נהג לחוד חידות לסובביו.
מוראט הקדיש תשומת לב רבה לאדריכלות, ובתקופתו נבנו מספר מבנים חשובים ברחבי האימפריה.
מוראט הרביעי כבש חזרה את אזרבייג'ן ואת ירוואן מידי הספווים ב-1635 ואת תבריז ובגדאד ב-1638. שנה לאחר מכן נחתם הסכם קסר-אה שירין עם הספווים, ובו הוסדר קו הגבול בין שתי האימפריות.
מוראט הרביעי היה הסולטאן היחיד מאז סולימאן הראשון שהראה יכולת פוליטית וצבאית מרשימה, וגם היה אחרון הסולטאנים אשר לחמו בקרב עם חייליהם.
לאחר מסעו למסופוטמיה, שבמהלכו גם דיכא את כל ההתקוממויות ברחבי אנטוליה, הוא שב לאיסטנבול ומת ב-1640 משחמת הכבד, בטרם מלאו לו 28 שנים.
על פי שמועות, כששכב על ערש דווי, הורה מוראט להוציא את אחיו אבראהים להורג, כנראה משום שסבר כי אבראהים לוקה בנפשו ואיננו כשיר לשלוט.
עם זאת, מאחר שכל חמישה עשר בניו של מוראט מתו בילדותם לפני מות אביהם, משמעות הוצאתו להורג של אבראהים הייתה קץ השושלת העות'מאנית, ולכן ההוראה לא יצאה לפועל ועם מות מוראט, אחיו אבראהים עלה לשלטון.
מוראד מגמאדוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הבלם וכיום עוזר מאמן מכבי פתח תקווה מהליגה הלאומית.
מגמאדוב התאזרח כישראלי, והוא השחקן הזר בעל מספר ההופעות הגבוה ביותר בליגת העל.
מגמאדוב נולד במחצ'קלה בירת דאגסטן שבברית המועצות לשעבר (כיום רפובליקת דאגסטן ברוסיה), והוא משתייך לקבוצה האתנית של הקומיקים-המוסלמים.
מגמאדוב ייצג את נבחרת רוסיה עד גיל 20, ושיחק ב-1993 בגביע העולם לנבחרות עד גיל 20 ורשם 4 הופעות בודדות, עובדה זו מנעה ממנו לשחק במדי נבחרת ישראל.
בשנת 1995 הגיע לישראל והצטרף למכבי פתח תקווה.
מגמאדוב הוא השחקן שספג הכי הרבה כרטיסים אדומים בתולדות הליגה הבכירה בישראל, עם 13 כרטיסים אדומים שנשלפו לחובתו.
ב-7 במאי 2011 פרש מגמאדוב ממשחק פעיל בגיל 38 במשחק במסגרת ליגת העל בין מכבי פתח תקווה לבין הפועל באר שבע, שהסתיים בתיקו 1–1. מגמאדוב מונה לעוזר המאמן של הקבוצה, תחת המאמן הראשי מרקו בלבול.
ב-16 באפריל 2012 חזר מפרישתו במשחק ההפסד 0–1 להפועל באר שבע, לאחר שמכבי פתח תקווה נקלעה לתחתית הטבלה.
בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית ומגמאדוב חזר לסגל הקבוצה.
בתום עונת 2012/2013, לאחר שמכבי פתח תקווה העפילה בחזרה לליגת העל, הודיע מגמאדוב פעם נוספת על פרישה, וקיבל תפקיד במחלקת הנוער של המועדון.
בנוסף לתפקידו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, הצטרף מגמאדוב לסגל קבוצת מכבי עמישב פתח תקווה מליגה א'.
ב-2016 הצטרף לקבוצת עירוני בית דגן מליגה ב' וכבש שער בהופעת הבכורה שלו נגד הפועל פרדסיה.
בינואר 2019 מונה מגמאדוב למאמנה של מכבי פתח תקווה, לאחר פיטוריו של אלישע לוי.
לאחר כשבועיים סיים את תפקידו כמאמן לאחר שהודה כי לדעתו יש למנות לתפקיד זה מאמן מנוסה יותר.
מוראט טלשב (בקזחית: Мұрат Тлешев; נולד ב-18 באפריל 1980) הוא כדורגלן קזחי שמשחק בעמדת החלוץ.
בשנים 2005, 2008 ו-2009 זכה בתואר מלך השערים של ליגת העל הקזחית, ובעבר שיחק בנבחרת קזחסטן.
מוראד מוואפי הוא איש צבא ומודיעין מצרי.
כיהן ראש המודיעין הכללי במצרים בשנים 2011–2012.
מוואפי נכנס לתפקידו כראש המודיעין הכללי ב-31 בינואר 2011, עת מונה לתפקיד על ידי הנשיא חוסני מובארכ כדי להחליף את עומר סולימאן, כשזה מונה לסגן נשיא מצרים בעקבות ההפגנות ההמוניות שפרצו.
לפני מינויו כראש המודיעין הכללי היה מוואפי מושל מחוז צפון סיני.
מוואפי סיים את לימודיו במכללה ב-1970 ומילא שורת תפקידים צבאיים, מתפקידי פיקוד שונים בצבא מצרים ועד למינויו למפקד פיקוד מערב.
בשנים טרם מינויו למושל מחוז צפון סיני, היה ראש המודיעין הצבאי.
מוואפי זכה בעיטורים ממלכתיים לא מעטים, הוא בוגר האקדמיה הצבאית הגבוהה על שם נאצר וחבר במטה הכללי המצרי.
ב-8 באוגוסט 2012 הדיח אותו נשיא מצרים, מוחמד מורסי, מתפקידו ומינה במקומו את סגנו, מוחמד ראפת שחאתה, בעקבות מתקפת הטרור על אנשי כוחות הביטחון המצריים סמוך לגבול עם ישראל.
מוואפי נשוי ואב לבן ולשתי בנות.
406 היה מטוס קרב צרפתי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1934 החל פיתוח של המטוס להזמנת חיל האוויר הצרפתי, והוא כונה M.S.
405. בשנים שלאחר מכן פותח ושופר הדגם הבסיסי, עד לדגם המוכר כ-M.S.
406. המטוס היה מטוס הקרב החד כנפי הצרפתי הראשון בעל תא-טייס סגור לגמרי.
ייצורו של המטוס החל ב-1938 על ידי מפעל המטוסים הצרפתי מוראן-סולנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה המטוס מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הצרפתי.
בניגוד למטוס הדבואטין D.520 החדיש יותר, שנכנס לשירות ב-1940 היה ה-M.S.
406 נחות לעומת מטוס הקרב העיקרי של הגרמנים, ה-מסרשמיט Bf 109. ה-M.S.
406 הצליח להתמודד עם המשימות שהוטלו על חיל האוויר הצרפתי בתקופת המלחמה המדומה, אך במהלך המערכה על צרפת הושמדו כ-400 מטוסים מסוג זה, רבים מהם בקרבות אוויר.
בתקופת צרפת של וישי ותחת הכיבוש הגרמני המשיך שכלולו של המטוס, ונוצרו דגמים נוספים אך אלו לא הוכנסו לשימוש.
בחילות האוויר של שוודיה ופינלנד שקלטו את המטוס, נערכו שיפורים ונוצרו דגמים מקומיים ומשופרים שהצליחו להתגבר על מקצת הבעיות שבדגם המקורי.
בתחילת המערכה על צרפת סופקה לחיל האוויר הצרפתי ההזמנה המקורית של 1,000 מטוסים במלואה, וכן סופקו מספר עשרות מטוסים לפינלנד ולטורקיה.
חלק מן המטוסים שנפלו בידי הגרמנים שימשו את הלופטוואפה כמטוסי אימון, וחלק סופקו על ידי הגרמנים למדינות כפינלנד, איטליה וקרואטיה.
שווייץ וטורקיה רכשו אף הן מטוסים מסוג זה.
פינלנד השתמשה במטוסים אלו ובפיתוחים מקומיים שלהם במהלך מלחמת החורף כנגד ברית המועצות בהצלחה רבה.
המטוס שימש את חיל האוויר של צרפת של וישי, והשתתף בקרבות המערכה בסוריה ובלבנון ובקרב על מדגסקר כנגד כוחות בעלות הברית, ובמלחמה כנגד תאילנד בשנים 1940–1941.
מוראד אבו ענזה הוא כדורגלן ערבי-ישראלי-בדואי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל צעירי טייבה.
אבו ענזה נולד ברהט למשפחה ממוצא בדואי-ישראלי.
בן דודו הוא האתלט מוחמד אבו ענזה.
שיחק במחלקת הנוער של מכבי קריית גת, ובשנת 2006 עבר לשחק בהפועל בני לוד.
בעונת 2010/2011 כבש 15 שערים בחצי הראשון של העונה בליגה הלאומית, ובעקבות כך הושאל בחלון ההעברות של ינואר לקבוצת מכבי פתח תקווה, ואת הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב-14 בפברואר 2011 כאשר נכנס כמחליף במשחק מול הפועל תל אביב.
בעונת 2011/2012 חזר אבו ענזה לבני לוד, וכבש 19 שערים בליגה הלאומית, אך קבוצתו לא הצליחה לעלות לליגת העל אף על פי שנאבקה על ההעפלה עד למחזור האחרון.
בעונת 2012/2013 הושאל אבו ענזה למועדון ספורט אשדוד.
במשחק הבכורה שלו באשדוד כבש אבו ענזה צמד בניצחון קבוצתו 2–0 על הפועל רמת השרון.
בסך הכל כבש בעונה זו שישה שערים בליגת העל, ובסופה חזר לבני לוד.
בעונת כבש 15 שערים במדי בני לוד בליגה הלאומית, ולקראת עונת 2014/2015 חתם שוב במועדון ספורט אשדוד.
בעונה זו כבש שלושה שערי ליגה, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה.
ב-30 ביוני 2015 חזר להפועל בני לוד וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון, ובה הבקיע שלושה שערים ב-29 הופעות בליגה הלאומית.
ב-14 ביולי 2016 חתם בהפועל עכו, שירדה לליגה הלאומית בעונה הקודמת.
בעונת 2016/2017 כבש חמישה שערי ליגה ב-29 הופעות, וסייע לקבוצתו לשוב לליגת העל מהמקום השני בטבלה.
ב-23 ביולי 2017 חתם בקבוצת מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, במדיה כבש שני שערים ב-18 הופעות, וב-17 בינואר 2018 חתם בהפועל אום אל-פחם מליגה א', ובמדיה כבש ארבעה שערים בתשע הופעות עד תום העונה, וסייע לקבוצה לעלות לליגה הלאומית.
בנובמבר חזר לקדנציה שלישית בהפועל בני לוד, ובעונת 2018/2019 כבש שמונה שערים בליגה הלאומית.
ב-27 בדצמבר 2020 חזר אבו ענזה להפועל אום אל-פחם, אך בפברואר 2021, לאחר שלושה חודשים וחמש הופעות ליגה בלבד, ירד לליגה א' וחתם במדי מכבי טמרה, במדיה שיחק עד לתום העונה, עם 14 הופעות ליגה.
בעונת הצטרף אבו ענזה לבית"ר נורדיה ירושלים.
בסוף נובמבר הצטרף לעירוני כסייפה.
אבו ענזה נשוי ומתגורר בתל שבע.
מוראלסרסל (בספרדית: Moralzarzal) היא עיירה במרכז ספרד, בקהילה האוטונומית של מדריד.
העיירה ממוקמת סמוך לרכס סיירה דה גואדראמה, במרחק של כ-47 קילומטר ממדריד הבירה.
העיירה נחשבת לנגישה מאוד מבחינה תחבורתית, עקב מערכת ענפה של כבישים וקווי אוטובוס רבים.
מוראד פרג היה משורר, עיתונאי, משפטן ותאולוג יהודי-קראי, מחשובי היוצרים היהודים במצרים בעת החדשה.
מוראד פרג נולד בקהיר בשנת 1867 למשפחה יהודית קראית.
שם משפחתו המקורי הוא "אלישע", אך נקרא "פרג" על שם אביו.
הוא היה מהסטודנטים הראשונים במכללה למשפטים של קהיר לאחר פתיחתה, ובמחזור איתו למדו אישים כגון סעד זע'לול, לימים מנהיג התנועה הלאומית המצרית.
לאחר הסמכתו כעורך דין עבד כאיש ממשל תחת הח'דיו עבאס חלימי.
הוא זכה לפרסום ומוניטין כעורך דין לאחר שבשנת 1902, לבקשת הקהילה הרבנית, הצליח להוכיח את חפותו של נאשם יהודי-רבני מפורט סעיד שמו הוא חיים דאוד כהנא הוא הואשם בניסיון לחטוף ילדה נוצרית איטלקית בשם בינה, שהייתה בת שש.
הוא קיבל הערכה כמשפטן גם מחוץ לקהילה היהודית, ובשנת 1922 נבחר לייעץ לוועדה שניסחה את החוקה המצרית של 1923. פרג פרסם מספר ספרי עיון בתחום המשפט והחוק המצרי למן שנת 1889, וכמה מהם אף שימשו כספרי לימוד בפקולטות למשפטים במצרים.
בנוסף הוא כיהן כדיין בבית הדין הדתי של הקהילה הקראית.
פרג עסק בכתיבה עיתונאית ופרסם מאמרי הגות בעיתונות המצרית-הכללית בנושאים חברתיים.
אחת הבמות העיקריות למאמריו היה העיתון אל-גרידה בעריכת אחמד לוטפי א-סייד.
בשנת 1901 ייסד עיתון שבועי יהודי-קראי בשפה הערבית בשם "אל-תהד'יב" ושימש כעורכו עד לסגירתו בשנת 1903. העיתון עסק בעיקר בשאלות הפנימיות של הקהילה הקראית במצרים וקרא לרפורמות ומודרניזציה בקהילה.
הוא המשיך בכתיבה עיתונאית בעיתונים קראיים-קהילתיים כגון אל-ארשאד ואל-כלים, עיתונים יהודים-מצרים כלליים כגון ישראל ואל-שמס ועיתונים מצרים-כלליים כגון אל-מואייד (المؤيد) לאורך חייו.
עשרות ממאמריו של פרג קובצו בשנת 1912 לספר בשם "מכלאת מראד" (מאמרי מראד).
פרג חיבר שירה ערבית ועברית וזכה להערכה רבה כמשורר.
יצירתו הגדולה ביותר היא ארבעת כרכי שירה בערבית ספרותית שפרסם בין השנים 1912–1939 תחת הכותר "דיוואן מראד".
בשנת 1923 פרסם כרך נוסף של שירה בשם "אל–קדסיאת", אותו הוא תרגם בעצמו לעברית והוציא לאור את התרגום בשנת 1928. רבים משיריו של פרג עוסקים בנושאים יהודיים וציוניים ובהם הוא מקפיד להדגיש את שיתוף הפעולה התרבותי היהודי-ערבי לאורך ההיסטוריה.
שירתו של פרג מבוססת על תבניות השירה הערבית הקלאסית, ולצד זאת מכילה מוטיבים מקראיים ויהודיים רבים.
אהדתו של פרג לציונות באה לידי ביטוי ברבים משיריו, ובהקדמה לקובץ "אל-קודסיאת" הוא כותב כי חיבר אותו לאחר ביקור ביישוב היהודי בארץ ישראל, וכמה משיריו בספר עוסקים במעלת ארץ ישראל.
פרג פרסם קובץ שירה נוסף בעברית בשנת 1945, שיצא לאור בקהיר תחת הכותר "שיר עברי ממשורר עברי".
סך הכל לאורך חייו פרסם למעלה מ-40 ספרים בערבית, עברית וצרפתית, בנוסף למאמרים רבים.
אחדים מחיבוריו ההלכתיים תורגמו מאוחר יותר לעברית על ידי הקהילה הקראית בישראל.
פרג זכה להערכה בחייו הן כמשפטן והן כמשורר, סופר וחוקר.
כחלק ממשנתו היהודית-לאומית הוא פעל בעקביות למען אחדות וגישור בין הקהילה הקראית לקהילה הרבנית במצרים.
שיר עברי ממשורר עברי, קהיר: אולימפיה, 1945.
הקדשיות, קהיר: דפוס אשיר, 1928.
מוראט קראילאן (בכורדית: Mûrat Karayilan, נולד ב 1954) הוא המנהיג בפועל של ה-"PKK" השואף לעצמאות כורדית.
הוא הנהיג את הארגון מאז שמייסד ומנהיג הארגון עבדוללה אג'לאן נתפס על ידי הטורקים בשנת 1999.
קראילאן נולד בבירצ'ק שבאורפה בשנת 1954. כשסיים לימודי מכונות במכללה הצטרף ל-PKK בשנת 1979. הוא היה פעיל במחוז ילדותו סאנליאורפה עד שברח לסוריה בשנת 1980 בעת המהפכה בטורקיה.
קראילאן קרא לכורדים לבפסיק לשרת בצבא טורקיה, לא לשלם מיסים לטורקיה ולהימנע מלהשתמש בשפה הטורקית.
באוגוסט 2011, פורסם כי הוא נתפס בידי כוחות ביטחון איראניים, טענה שהוכחשה הם על ידי האיראנים והן על ידי ה-PKK.
אולם למרות ההכחשה, הפרסום גרר להשערות "קונספירציה" רבות בתקשורת באשר לנסיבות בהן שוחרר לכאורה על ידי האיראנים, וכי הדבר מוכיח קשר לכאורה עם איראן.
מוראבלנקו היא עיר במחוז האוטונומי של ימאלו-ננץ שברוסיה.
העיירה ממוקמת כ-480 קילומטרים מדרום מזרח לסלחרד.
נכון לשנת 2016, מנתה אוכלוסיית העיירה 32,649 תושבים.
העיירה נוסדה ב-1984, על פי הוראת משרד התעשייה הסובייטי מ-1982 להקים עיירה שתושביה יעסקו בתעשיית הנפט.
תחילה התגוררו בה 1,600 תושבים.
בתוך מספר שנים היא צמחה, וב-1990 הפכה לעיר.
מוראינזל (גרמנית Murinsel - "אי המורה") הוא משטח צף השוכן בנהר מורה בעיר גראץ שבאוסטריה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ויטו אקונצ'י ב-1999 והוקם בשנת 2002 לרגל בחירת העיר כבירת התרבות של אירופה בשנת 2003. אורכו של המבנה הוא 47 מטרים ורוחבו 20 מטרים והוא מחובר אל שתי גדות הנהר בגשרים להולכי רגל.
המבנה מעוצב בצורת כיפה וקונכייה, ושוכנים בו מסעדה, תיאטרון פתוח ל-350 צופים ורחבת משחקים.
המוראליה הוא אוסף של 78 מאמרים ונאומים כתובים מאת הסופר היווני בן המאה ה-1 לספירה, פלוטרכוס.
החיבורים מספקים תובנות לגבי החיים הרומיים והיווניים, אך לעיתים הם גם אבחנות נטולות-זמן בפני עצמן.
דורות רבים של אירופיים קראו או חיקו אותם, כולל מישל דה מונטן וההומניסטים של הרנסאנס והפילוסופים של עידן הנאורות.