tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 הוציאה בעקבות מופע משירי וילנסקי אלבום חדש ומצליח, "תנו לו פרח", המאגד שירים של המלחין משה וילנסקי, חלקם לא הוקלטו קודם לכן.
המפיק והמעבד המוזיקלי של אלבום זה הוא רפי קדישזון.
בת זוגו של יואב איגרא, יזם, אדריכל ובעלים-משותף של מלונות הרודס באילת.
"א-ביסל יידישקייט" (1999) - אלבום שירים ביידיש (הסיבה שהאלבום ביידיש היא שזרנקין חיפשה אחר השורשים של הוריה, שהיו ניצולי שואה).
"מיסטי" (2000) (באנגלית) - אלבומה הבינלאומי הראשון של זרנקין.
"שלום על ישראל" (2003) - אלבום המורכב משירים עבריים.
"תנו לו פרח" - שירי משה וילנסקי (2010) - אלבום משירי משה וילנסקי, שמרבית מהם מוקלטים בפעם הראשונה.
צִפֹּרֶן נָקוּד (שם מדעי: Dianthus strictus) הוא עשב רב-שנתי בעל בסיס מעוצה, ולעיתים מתפתח כבן שיח, ממשפחת הציפורניים.
זהו המין הנפוץ ביותר מבין שמונת מיני הסוג ציפורן בישראל, ואחד ממיני הבר השכיחים בארץ בכלל.
תפוצתו בישראל משתרעת מן הנגב ועד החרמון, ואחד מתת-מיניו מתועד גם בהרים הגבוהים של דרום-מערב ערב הסעודית.
הוא מין רב־צורות (פולימורפי), הכולל כיום גם את ציפורן ענף כתת־מין.
ראו הרחבה בפרק אבחנה ממינים קרובים.
לציפורן נקוד דפוס פריחה יוצא דופן: לצד תקופת הפריחה המרכזית, המין מסוגל לפרוח — לעיתים בדלילות — במשך כל חודשי השנה, ובכל אזורי הארץ ניתן למצוא פרטים בודדים הנושאים פרחים גם מחוץ לעונה.
במרחבי הספר והנגב נראית פריחה גם באמצע הקיץ היבש, ואילו בהרי הצפון תיתכן פריחה דלה אך ניכרת בחודשי החורף הקרים.
שילוב נדיר זה של פריחה בעונות קיצון — קיץ יבש וחורף קר — איננו שכיח בצמחיית הארץ, ובמיוחד מפתיע בצמח שאיננו גאופיט.
הסיבות המדויקות ליכולת זו אינן מובנות לחלוטין, והיא נחשבת לאחת התכונות המסקרנות של המין.
שם המשפחה ושם הסוג נידונו בהרחבה בערך "ציפורן" בפרק אטימולוגיה בלועזית ובעברית.
שם המין העברי — נָקוּד משמעותו "מנוקד", והוא מתאר תכונה בולטת של המין: עלי הכותרת מעוטרים נקודות וכתמים כהים.
שם המין הלטיני — strictus מקורו בלטינית ומשמעותו "זקוף", "נוקשה", "אשוּן" (צר וזקוף) — רמז למופע הזקוף, הצר והקשיח של ענפי המין.
שם עממי לועזי — Wild Pink.
שם זה מציין "ציפורן בר".
המילה pink באנגלית העתיקה איננה מתייחסת לצבע הוורוד, אלא נגזרת מפועל שמשמעותו "לשסע" / "ליצור שיניים", בהתייחס לשפתם המשוננת של עלי הכותרת.
שמות בערבית — בקרב דוברי ערבית מצויים לעיתים השמות:
שמות אלו מושפעים מהשם הכללי לתבלין ציפורן قُرُنْفُل, ואינם משקפים בהכרח שם בוטני מקורי.
בית גידול של ציפורן נקוד
ציפורן נקוד גדל בישראל במגוון בתי גידול ים-תיכוניים: בשטחים פתוחים, בערובות שיחים, בבתות ובמדרונות אבניים, לרוב בקרקעות קלות ומנוקזות היטב.
הוא נפוץ במיוחד בחבל הים תיכוני ובחגורת הספר, מן הנגב ועד לגליל התיכון והמערבי.
ברמת הגולן ובחרמון מוחלף ברובו על ידי ציפורן ענף, הנחשב כיום לתת מין של ציפורן נקוד.
ציפורן נקוד הוא צמח שעיקר פריחתו מתרחשת בעונת הקיץ: זהו פרק זמן ממושך — מאביב מאוחר ועד סוף הקיץ — שבו מרבית הפרטים מפתחים פרחים רבים באופן רציף.
בתוך תקופה זו ניתן לזהות לעיתים שני שיאי פריחה (כלומר, עלייה בכמות הפרחים מעבר לממוצע): שיא ראשון באביב המאוחר, ושיא משני המופיע לעיתים בסתיו.
לצד תקופת הפריחה המרכזית, המין מסוגל לפרוח — לעיתים בדלילות — במשך כל חודשי השנה, ובכל אזורי הארץ ניתן למצוא פרטים בודדים הנושאים פרחים גם מחוץ לעונה.
השיא הסתווי ייחודי במיוחד, ולכן יש הרואים בו צמח בעל אופי סתווי.
זאת משום שבתקופה זו מרבית צמחי הארץ חדלים מלפרוח, ועל רקע הצמחייה היבשה בולטת פריחתו הוורודה של ציפורן נקוד במדרונות ובערוצי הנחלים.
הפריחה של ציפורן נקוד מאופיינת בשילוב נדיר של שתי תופעות פנולוגיות מוכרות: פריחה מתמשכת מעבר לעונה הרגילה (extended flowering) ופריחה מחוץ לעונת השיא (off-season flowering).
עם זאת, דווקא השיא הסתווי הוא החריג ביותר מבחינה אקולוגית, שכן הוא מתרחש בתקופה שבה זמינות המאביקים נמוכה יחסית ורוב מיני הצמחים מפסיקים לפרוח.
הסבר אפשרי לתופעה זו הוא אסטרטגיה של פריחה מזדמנת (opportunistic flowering).
כאשר מתקיים "חלון אקלימי" קצר של תנאים מתאימים — עלייה בלחות הקרקע, ירידה בעומס החום, או התחממות מתונה בחורף — הצמח מסוגל לחדש פריחה גם מחוץ לעונה המקובלת, וללא תלות הדוקה בזמינות המאביקים.
הסבר נוסף, העולה מן התצפיות, הוא עמידותו הפיזיולוגית של הצמח לתנאי עקה - הן במדבר והן בהרים הגבוהים.
יכולת זו מאפשרת לו לשמר פריחה דלה ומתמשכת, טיפין-טיפין, לאורך חודשים רבים.
תופעה זו, שתוארה גם כ"טיפטוף", מתבטאת בהופעת פרטים בודדים הנושאים פרחים, אף בעונות שבהן מרבית הצמחים חדלים מלפרוח.
תופעת "הטפטוף" ידועה רק במעט צמחי בר בישראל, ובהם גם ארכובית שבטבטית — מין נוסף המסוגל לפרוח בדלילות לאורך מרבית חודשי השנה.
ייתכן ששילוב בין עמידות פיזיולוגית לתנאי עקה לבין אסטרטגיית פריחה מזדמנת הוא המאפשר את דפוס הפריחה הממושך והחריג של המין.
העלווה נשמרת במשך רוב חודשי השנה, ולכן המין נחשב ירוק-עד מותנה: הוא נשאר ירוק-עד רק בשנים ובאזורים שבהם הלחות מספיקה, ומאבד עלווה חלקית בתקופות יובש ממושכות.
הפרי הירוק מתפתח מתחילת יוני ועד סוף יולי, ומבשיל בחודש אוגוסט.
הפצת הזרעים נמשכת מתחילת ספטמבר ועד סוף דצמבר — ובכך השלמת מחזור החיים של המין מתרחשת כמעט לכל אורך השנה.
בציפורן נקוד קיימות התאמות שונות שמטרתן להפחית את ההאבקה העצמית ולהגדיל את הסיכוי להאבקה זרה.
התאמות אלו כוללות הפרדה בזמן בין השלב הזכרי והשלב הנקבי (דיכוגמיה מסוג פרוטנדריה), הפרדה במרחב בין האבקנים לצלקות (הרקוגמיה), וכן - ככל הנראה - אי-תאימות עצמית חלקית, כפי שמקובל ברוב המינים של הסוג ציפורן.
הפרח נפתח כאשר האבקנים והצלקות עדיין בלתי פעילים: זירי האבקנים קצרים, המאבקים סגורים, והצלקות קטנות וצמודות לשחלה.
במהלך 24 השעות הראשונות מתחיל תהליך מדורג המפריד בין השלב הזכרי לשלב הנקבי.
במהלך היממה הראשונה מתארכים חמישה זירים, הדוחפים את המאבקים כלפי מעלה; המאבקים נפתחים ומפזרים אבקה.
למחרת מתארכים חמשת הזירים הנוספים, וגם מאבקיהם נפתחים ומפזרים את אבקתם.
בסיום שלב זה — לאחר יומיים — מסתיים השלב הזכרי כולו: האבקנים קמלו והאבקה כמעט שאינה זמינה עוד.
רק ביום השלישי מתחיל השלב הנקבי.
שני עמודי השחלה מתארכים, והצלקות מסתלסלות ונפתחות מעל הכותרת, גבוה מעל שרידי האבקנים הנבולים.
מצב זה מצמצם מאוד את האפשרות למגע בין אבקה עצמית לבין הצלקות, שכן רוב האבקה כבר פוזרה קודם לכן, והמרחק הפיזי בין האיברים גדל.
אף שהפרדה זו אינה מונעת לחלוטין האבקה עצמית — בעיקר עקב אפשרות למגע עם שאריות אבקה או מעבר אבקה בין פרחים סמוכים על אותו פרט (האבקת שכנים, גיטונוגמיה) — היא מפחיתה אותה במידה ניכרת.
בסוג ציפורן מוכרת אי-תאימות עצמית גמטופיטית (GSI), מנגנון ביוכימי המונע מגַרגרי אבקה הנושאים את אותו אלל אי-תאימות כמו רקמת הצלקת או רקמת השחלה לפתח נחשון נביטה תקין ולהפרות את הביצית.
במערכת זו יכול גרגר אבקה לנבוט ולהתקדם רק אם יש התאמה בין האותות המולקולריים שבין הצלקת לבין גרגר האבקה.
אף שלא נערכה בדיקה ישירה של מנגנון זה בציפורן נקוד, הוא תועד בקרב מינים אחרים של הסוג, ולכן סביר שהוא מתקיים גם בו.
אי-תאימות גמטופיטית מקטינה מאוד את ההאבקה העצמית ואת ההאבקה בין פרחים זהים גנטית (גיטונוגמיה), אך אינה מונעת אותן לחלוטין, במיוחד אם קיימים מספר אללים אי-תאימות שונים באותו פרט.
שילוב מנגנוני ההפרדה בזמן, ההתרחקות המרחבית בין האיברים, והסבירות לקיום אי-תאימות עצמית — יוצר מערכת רבייה המבכרת האבקה זרה, ובכך תורם לשמירת המגוון הגנטי של האוכלוסיות.
האבקה ויחסי גומלין עם מאביקים
בנוסף ל"פרסומת" הצבעונית של הכותרת הוורודה, המשמשת כאיתות מרחוק למאביקים, פרחי ציפורן נקוד מציעים גם פתיונות ממשיים: גרגרי אבקה עשירים בחלבון וצוף עתיר סוכרים המופרש בבסיס צינור הכותרת.
שילוב של אות חזותי בולט ("advertisement") עם תגמול מזין ("reward") מגביר את הסיכוי לביקורי מאביקים יעילים.
גם בציפורנית וגם בציפורן עלי הגביע מאוחים וסוגרים על ציפורני עלי הכותרת (בסיסם הצר), ומונעים מחרקים — ובעיקר מדבורים — לחדור מן הצד ולשאוב את הצוף ללא מגע עם אברי הרבייה.
מבנה זה מחייב את המאביקים להיכנס לפרח מלמעלה דרך פי הכותרת, ובכך מבטיח מגע ישיר עם האבקנים והצלקות.
תכונה זו מגבירה את יעילות ההאבקה הזרה ומפחיתה ביקורים בלתי יעילים או ללא מגע עם אברי הרבייה.
המנגנונים שתוארו לעיל — דיכוגמיה, הרקוגמיה ואי-תאימות עצמית חלקית — מפחיתים מאוד את ההאבקה העצמית, ולכן הצלחת הרבייה של ציפורן נקוד נשענת כמעט לחלוטין על האבקה זרה בידי חרקים.
לצורך כך קיימות בצמח התאמות נוספות לעידוד ביקורי מאביקים: גרגרי האבקה משמשים מקור חלבון, אולם גורם המשיכה העיקרי הוא הצוף העשיר בסוכרים המופרש בבסיס צינור הכותרת, סמוך לבסיס הזירים.
צוף זה נגיש רק לחרקים בעלי חדק ארוך המסוגלים להגיע לעומק של כ-13 מ"מ — עומקו של צינור הכותרת האופייני לסוג ציפורן.
בישראל המאביקים ארוכי החדק כוללים בעיקר פרפרים, דבורים וזבובי רחף, אם כי פעילותם משתנה משמעותית בין אזורים ועונות.
בתקופות היבשות של אזורי הספר והמדבר, כאשר מיעוט מינים נוספים פורחים, נצפים פרפרים המבקרים בפרחי הציפורן בשכיחות גבוהה יחסית.
העדר תחרות על מקורות צוף מגדיל את הסיכוי שהמאביקים יפנו לפרחי הציפורן, וייתכן שבמצבים אלה נעוצה הצלחתו של המין לפרוח גם מחוץ לעונת השיא האביבית.
ציפורן נקוד הוא פולימורפי (polymorphic), המתאפיין ברַב-צוּרָתִיּוּת מורפולוגית רחבה.
שונות זו ניכרת במגוון תכונות, כגון שעירות הגבעולים והעלים, רמת העורקים בגביע, מספר הכתמים בעלי הכותרת, אורך החפים וצורתם, והיא גם העומדת בבסיס חלוקתו לחמישה תת-מינים.
משום כך, התיאור המורפולוגי להלן נע בין תחומי ערכים מקובלים ולאו דווקא משקף מאפיין אחיד לכלל האוכלוסיות.
ציפורן נקוד הוא עשב רב-שנתי בעל בסיס מעוצה (בן שיח).
בחורף נראים פרטים כגוש ירוק נמוך של ענפים מעוצים בבסיסם ועלים נגדיים צרים ומחוספסים.
עם התחממות האביב ולאורך הקיץ מתארכים הגבעולים, אלכסוניים עד זקופים, ומתפתחים ענפים חדשים שבראשם נישאים פרחים ורודים אופייניים.
הגבעולים דקים, מעוגלים ומדולל עלים, קירחים או נושאים פלומה קצרה, וגובהם 20 עד 60 ס"מ.
הם עשויים להיות פשוטים או מסועפים, והמפרקים מעובים מעט ומרוחקים זה מזה — תכונה אופיינית למשפחת הציפורניים.
העלים צרים ומוארכים, בעלי ערוק מקביל, ובכך מזכירים בצורתם את עלי בני משפחת הדגניים.
רוחבם 2 עד 4 מ"מ, סרגליים, ושפת העלה ריסנית או מחוספסת.
בקרבת בסיס העלה נעשית השפה צרה ומחוספסת במיוחד.
התפרחות על פי רוב עם פרחים יחידים בראשי הגבעולים או בתפרחות סופיות עם 2 או 3 פרחים בקבוצה על ענף קצר.
עוקצי הפרחים עשויים להיות ארוכים או קצרים מן הגביע, ולעיתים כמעט חסרים.
הפרחים דו-מיניים, גדולים יחסית, נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית) ובעלי עטיף כפול ושחלה עילית.
הפרחים בדרך כלל אמיריים וברובם בודדים (ברוב האוכלוסיות בישראל).
הפרח צר, גלילי ומאורך, אורכו כ-2 עד 3 ס"מ: הגביע עוטף את צינור הכותרת לכל אורכו, ומעליו בולט אוגן כותרת גלגלי, בעל חמישה עלי כותרת.
בסיסו מתחדד כלפי הגבעול, ושפתו העליונה מסתיימת בחמש שיניים קצרות, דמויות אזמל, ולאורכן עורקי אורך הבולטים כצלעות.
צינור הגביע עצמו עשוי להיות כמעט חסר עורקים, ולעיתים מרובה עורקים.
הגביעון קצר בהרבה מן הגביע, בנוי מ-4 עד 6 חפים דמויי ביצה וקודקודם קהים, החפים בעלי מרקם מגובשש ושוליים קרומיים ומחוספסים.
החפים אינם שווים זה לזה — חלק רחבים יותר וחלק צרים, ולעיתים זוג חיצוני ארוך יותר מהפנימי.
החפים משתיירים גם בשלב הפרי, יחד עם הגביע הצר והגלילי העוטף את ההלקט.
הכותרת בעלת מחמישה עלי כותרת חופשיים, שאורכם הכולל 2 עד 3 ס"מ.
צינור הכותרת (המורכב הציפורן) צר וארוך, עטוף כולו בתוך הגביע; בבסיס המעבר מהאוגן לצינור מצויות שערות לבנות, דקות וזקופות — תכונה אופיינית לסוג.
טרף עלה הכותרת ורוד, לרוב דמוי ביצה הפוכה עד יתד רחב, ולעיתים נדירות מוארך.
אורכו 7 עד 10 מ"מ, וצורתו מעניקה לפרח את מראהו הגלגלי המזדקר מעל הגביע הצר.
שפת הטרף משוננת או כמעט תמימה, ולעיתים מפורצת קלות, ובסיסה שעיר.
על פני הטרף — בעיקר בבסיסו — פזורות נקודות, כתמים או פסים סגולים כהים, שהם מן התכונות המבדילות של המין (ומכאן שמו "נקוד").
הדגם משתנה באוכלוסיות שונות: מנוקד מאוד, מנוקד מעט או כמעט חסר נקודות.
אבקנים 10, ערוכים בשני דורים; המאבקים נפתחים בסדקי אורך.
בבסיס האבקנים מצויה טבעת צופנים (staminal nectaries), הצופנים צמודים לבסיס האבקנים אך מובחנים מהם מבחינה מורפולוגית.
השחלה עילית, בת מגורה אחת ושליה מרכזית.
השחלה נישאת על עוקץ מיוחד הנקרא גינופור (Gynophore), או "נושא השחלה".
הגינופור הוא עוקץ מצעית הנושא את השחלה וממוקם מעל מקום חיבור האבקנים.
העוקץ מוצק, בין אם הוא צר מן השחלה ובין אם אינו צר יותר ממנה, והוא ממשיך להתארך גם בשלב נשיאת הפרי.
מספר עמודי השחלה 2 (לעומת 3 בסוג ציפורנית) והם דקיקים ובולטים מן הכותרת; לאורכם פזורות שערות עדינות (pilose), תכונה אופיינית לסוג ציפורן.
הפרי הלקט מאורך, גלילי או דמוי ביצה, מרובה זרעים, ונישא על הגינופור המוארך.
ההלקט נפתח בקודקודו באמצעות ארבע שיניים ואינו נפתח בסדקים צדדיים.
הזרעים קטנים וקלי הפצה, שחומים-שחורים, דמויי מגן ופחוסים משני הצדדים.
רקמת האחסון העיקרית בזרע היא הפריספרם (perisperm), ואילו האנדוספרם חסר.
פריספרם הוא חלק פנימי של הזרע עצמו, שמקורו ברקמת האם, והוא שמכיל את חומרי המזון לנביטה.
המבדיל בין פרחי ציפורן לבין פרחי ציפורנית הוא שבציפורן קיים גביעון (epicalyx) בבסיס הגביע, ואילו בציפורנית אין גביעון כלל.
נוסף על כך, מספר עמודי השחלה שונה: בציפורן יש שני עמודי שחלה, ואילו בציפורנית יש שלושה.
ציפורן חד-שנתי וציפורן משתלשל נדירים וגדלים בחפיפה חלקית עם אזורי התפוצה של ציפורן נקוד — אך קלים להבדלה ממנו: בציפורן חד־שנתי מופיעות שלוש נקודות אופייניות על כל אחד מחמשת עלי הכותרת, בעוד שבציפורן נקוד פזורים כתמים וקווים כהים.
עלי הכותרת של ציפורן משתלשל גזורים-מצויצים בבירור, לעומת העלים המשוננים של ציפורן נקוד.
המבדיל בין תת-מין ציפורן ענף לתת-מין טיפוסי הוא צורת עלי הכותרת.
בתת-המין הטיפוסי הטרפים של עלי הכותרת דמויי ביצה הפוכה או יתד, ושפתם משוננת; ואילו בתת-מין נקוד הטרפים של עלי הכותרת סרגליים, תמימים או מפורצים במקצת, וצבעם ורוד חיוור או לבן.
תפוצת המין וחמשת תת-המינים בעולם ובישראל
ציפורן נקוד הוא בן שיח ים-תיכוני-אירנו-טורני, שתחום תפוצתו הטבעי משתרע מן המזרח הים-תיכוני ועד מערב איראן.
תפוצתו מתחילה בקפריסין, באיי הים האגאי המזרחיים ובכרתים, ומשם נמשכת לטורקיה ומשם דרומה ללבנון וסוריה, ירדן וישראל, מדבר סיני, ערב הסעודית ותימן.
לפי שיטת המיון המופיעה באתר POWO, מין זה נחלק לחמישה תת-מינים, המובאים להלן; בפרק הבא יובא הבסיס לחלוקה זו.
ציפורן נקוד תת-מין טיפוסי (D.
strictus) הוא בן שיח הגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזג של המזרח הקרוב מן המזרח הים-תיכוני ועד מערב איראן.
הוא מצוי בטורקיה ועיראק, לבנון-סוריה, ישראל וירדן.
תחום התפוצה המזרחי מגיע עד מערב איראן.
ציפורן נקוד תת-מין מנוקד (D.
multipunctatus) הוא בן שיח שתפוצתו הטבעית משתרעת במזרח הים התיכון.
הוא מצוי במערב כרתים, באיי הים האגאי המזרחיים, בלבנון-סוריה ובישראל הוא ידוע מהר אודם שבגולן ומן החרמון, ברום של כ-1,450 מ'.
תת-מין זה תואר למדע בשנת 1982.
ציפורן נקוד תת-מין טרוּדוס (D.
troodi) הוא בן שיח אנדמי למערב קפריסין בעיקר בהרי טרודוס שעל שמם קרוי.
ציפורן נקוד תת-מין עָנֵף (פלומתִי, D.
velutinus) המוכר כציפורן ענף הוא בן שיח שתפוצתו הטבעית משתרעת מסוריה ועד ישראל, וכן בצפון וצפון-מזרח עיראק.
מובחן בדרך כלל בשעירות קטיפתית על הגבעולים והעלים, אך בספרות מודגש כי פלומה זו משתנה מאוד ולעיתים נעלמת בפרטים הבוגרים או באוכלוסיות מצפון ישראל, ולכן אינה סימן אבחנה יציב.
ציפורן נקוד תת-מין חלק-גביע (D.
sublaevis) הוא בן שיח אנדמי לחצי האי ערב, ותחום תפוצתו הטבעי מצומצם לערב הסעודית ולתימן.
תת-מין זה תואר למדע בשנת 1994. הוא תועד מצפון-מערב וממרכז-מערב ערב הסעודית, במדרונות סלעיים פתוחים ובין גושי גרניט ואבן חול, ברום של 550 עד 2100 מ'.
ייחודו בכך שגבעוליו פלומתיים, ולכן הוא קרוב במראיתו לתת-מין נקוד (D.
בחלק מן הדגימות הפריחה מופיעה בקבוצות של 2 עד 3 פרחים, ואילו מאפיין עקבי ויציב של תת-מין זה הוא גביעים חלקים לחלוטין, או מחוספסים במידה קלה בלבד — תכונה המבדילה אותו מן תת-מין טיפוסי.
בישראל מוכרים שלושה תת-מינים של ציפורן נקוד:
strictus) הנפוץ ביותר, ותפוצתו כמעט בכל אזורי ישראל: בגליל, בכרמל, בשומרון, ביהודה, בבקעות ובנגב הצפוני.
velutinus) המוכר בשם ציפורן ענף הוא תת-מין ייחודי לשטחים הצפוניים, ומזוהה בישראל בעיקר ברמת הגולן ובחרמון.
בנוסף תועד ממספר נקודות מבודדות בגליל העליון: מצפה דדו במטולה והקטע התחתון של נחל השומר ליד כפר גלעדי.
multipunctatus) גדל אף הוא ברמת הגולן ובחרמון, שם הוא חופף חלקית את אזורי ההפצה של תת-מין טיפוסי ונקוד.
בישראל ידוע מהר אודם ומן החרמון (כ-1,450 מ'), וכן ממצאים מדבריים מסיני.
העקרונות לחלוקת ציפורן נקוד לחמש תת-מינים
במאמר משנת 1982 (Greuter & Burdet, Willdenowia 12: 187) אוחדו מספר מינים שתוארו בעבר לתוך המין ציפורן נקוד (Dianthus strictus) וחולקו מחדש לתת-מינים.
יש לזכור שהעבודה נעשתה עשרות שנים לפני הופעת המחקר המולקולרי, ולכן לא נסמכה על נימוקים פילוגנטיים מודרניים אלא על הערכה ביקורתית של שונות מורפולוגית וגאוגרפית.
האיחוד של המופעים השונים תחת "ציפורן נקוד" נעשה על בסיס בחינת רצף רציף של צורות ומעברים (morphocline) לאורך תחומי התפוצה.
אף שנמצאו הבדלים מורפולוגיים יציבים בין אוכלוסיות — בצורת החפים, מידת השעירות, גודל השערות, צבע ודגם העורקים בגביע, וכן דגם הכתמים בעלה הכותרת — עדיין התברר שקיימת חפיפה חלקית בין הדגמים, ושאין הצדקה להכיר בהם כמינים עצמאיים.
מסיבה זו הוחלט לסווגם כתת-מינים תחת מין רחב-גבולות אחד.
כל תת-מין הוערך על פי קבוצה קבועה של סימנים מורפולוגיים כאשר מאפיינים כמו ריח הפרח ועיתוי הפריחה נחשבו משניים בלבד.
מבנה הגביעון (Epicalyx) — מספר החפים, צורת קצותיהם (קהים/מחודדים), ומידת חפיפתם: נושקים, חופים או רעופים.
שעירות הגבעול והעלים חסרי-שערות, שעירים בפלומה קצרה, או קטיפתיים-כחלחלים (אבקתיים).
דגם העורקים בגביע — עורקים מעטים עד עורקים מרובים; לעיתים אזורים סגולים בין העורקים.
כתמים, נקודות וקווים בעלי הכותרת — רבים, מעטים או חסרים לגמרי.
מספר הפרחים בקבוצה — פרחים בודדים או קבוצות של 2-3 פרחים.
חלוקת המין לחמישה תת-מינים (Greuter & Burdet, 1982) מבוססת על מורפולוגיה ופיזור גאוגרפי בלבד.
עד כה לא נערכה בדיקה פילוגנטית מקיפה של תת-המינים, ואין כיום אישוש גנטי לחלוקה זו.
ציפי פליישר (נולדה ב-20 במאי 1946) היא מלחינה, מוזיקולוגית חוקרת הזמר העברי ומרצה למוזיקה ישראלית.
ציפי פליישר נולדה בשנת 1946 בחיפה.
בשנת 1964 סיימה את בית הספר הריאלי העברי במחזור מ"ה.
עבודת הדוקטור שלה (1995), בהנחיית פרופ' בתיה חורגין, עסקה באופרה "מדיאה" מאת כֶּרוּבּיני, וכללה ניתוח מעמיק תוך מיזוג שיטות הניתוח של היינריך שנקר וז'אן לה-רו (Jan laRue).
בשנות ה-70 המוקדמות נודעה פליישר בפעילותה בתחומי הג'אז, התיאטרון והמוזיקה הקלה.
היא הרבתה להלחין ולעבד בז'אנרים אלה, וכבר אז כללה פעילותה מרכיב חינוכי בולט, שבא לידי ביטוי בין השאר בעבודתה עם התיאטרון לילדים ולנוער בניהולה של אורנה פורת בתל אביב וכמעבדת ומנצחת בסדרת הטלוויזיה הלימודית "מוזיקה בתיאטרון" בהנחייתו ובניהולו המוזיקלי של גארי ברתיני.
בשנים 1970–1972 ייסדה וניהלה את להקת המוזיקה הקלה 'בנות חווה'; בשנים 1973–1975 הייתה מנהלת המוזיקה של תיאטרון באר שבע (שנוסד באותה עת), ועבדה בשיתוף פעולה הדוק עם במאי הבית של התיאטרון, חנן שניר.
במסגרת פעילות זה חיברה גם את המחזמר "עלי כינור" (אופ' 1), לליברית של עדה בן-נחום המבוסס על סיפורו של שלום עליכם.
לקראת סוף שנות ה-70 עברה פליישר להלחנת מוזיקה לבמת הקונצרטים.
מאז הלחינה שבע סימפוניות, ארבע אופרות מלאות, מוזיקה קאמרית, שירים אמנותיים, יצירות למקהלה (המשתרעות מיצירות למקהלה ללא ליווי ועד לאורטוריות וקנטטות למקהלה ותזמורת), ויצירות אלקטרוניות.
חשיבתה היצירתית עברה תהפוכות מאז שנות ה-70: אז בלט בארץ סגנונה פורץ-הדרך בהשפעת לימודיה בתחום המזרח.
בשנות ה-80 הביאו יצירותיה לעיצובו וגיבושו של סגנון זה.
בשנות ה-90 העמיק מבטה בזמן ובמקום, תוך שילוב אלמנטים ממרחבי העולם השמי ואף מעבר לו, ובכלל זה התייחסויות אל תרבויות עתיקות.
שנות האלפיים מתאפיינות בפריצתה אל הז'אנרים רחבי-היריעה של הסימפוניה והאופרה, שאפשרו לה להרחיב את מבעה האמנותי.
כמחנכת, לימדה פליישר דורות רבים של מלחינים, מנצחים ומורים, ביניהם מספר מוזיקאים ידועי-שם, כגון המנצחים מיכאל שני, נעמי פארן ודוד שלון; המלחינים-מבצעים שלמה גרוניך, אילן רכטמן, יאיר דלאל, אמנון וולמן ומישה אפלבאום.
היא כיהנה כמרצה במספר מוסדות, ביניהם אוניברסיטת תל אביב, והוזמנה כמרצה אורחת באקדמיה למוזיקה בירושלים, בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית ובמספר מוסדות אקדמיים באירופה ובארצות הברית.
נמל העוגן שלה היה, במשך עשרות שנים, בית-הספר למוזיקה שבמכללת לוינסקי לחינוך.
כחוקרת, מתמקדים עיסוקיה של פליישר בזמר העברי.
כבר בהיותה תלמידת תיכון חיברה ספר מקיף בנושא זה, "התפתחותו ההיסטורית של שיר העם העברי".
בשנת 1990 יצא לאור ספרה "זמר עברי: מדריך לעולים חדשים".
ספרה "הירמון שירים", שיצא לאור בשנת 2005, מכיל התייחסויות נרחבות לרפרטואר זה.
כיום היא שוקדת על מחקר עדכני תחת השם הזמני "ההתפתחות המוזיקלית-היסטורית של הזמר העברי", המשלב סקירה היסטורית-סגנונית של התקופה מאז טרום העליות הציוניות ועד ראשית המאה ה-21; פרופילים מוזיקליים של כ-200 אמנים ולהקות; וניתוחים טקסטואליים ומוזיקליים מפורטים של שירים נבחרים, תוך התייחסות למיקומם ההיסטורי.
בשנת 2013, התפרסמה המונוגרפיה "מתי כספי – הקסם והחידה", המציגה את עולמו ההרמוני העשיר והייחודי של מתי כספי על סמך ניתוח מעמיק של 40 משיריו.
פליישר הייתה נשואה לבלשן אהרן דולגופולסקי, פרופסור באוניברסיטת חיפה, עד מותו ב-2012.
יצירותיה של פליישר זיכו אותה בפרסים רבים, בהם:
1993 – פרס המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, על יצירתה "אורטוריה 1492–1992";
1993 – פרס אשת המוזיקה בישראל מטעם "גלובס" (מצוינות נשים);
פרס במת המלחינים הבינלאומית (הרוסטרום ) של אונסק"ו בפריז, על יצירותיה "גלימת הלילה" ו"בהרי ארמניה";
1998 – פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (בשנת היובל למדינת ישראל);
2002 – פרס אקו"ם, על מפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית;
כמו כן, זכתה במלגות ופרסים מטעם ממשלת פינלנד, ממשלת ארצות הברית, חברת ברהמס (גרמניה) והחברה הקנָדית למוזיקה אלקטרו-אקוסטית.
"עלי כינור": מחזמר מקורי על פי שלום עליכם (1974); ביצוע בכורה: תיאטרון עירוני באר שבע, 1975.
"נערה ושמה לימונד": פואמה סימפונית (1977); ביצוע בכורה: התזמורת הסימפונית חיפה בניצוח שלום רונלי-ריקליס, ינואר 1979.
"נערה-פרפר-נערה": מחזור שירים לסופרן בליווי כלי, למילים של משוררים מ לבנון ומסוריה (1977); ביצוע בכורה: לגרסה המערבית – בית אריאלה, תל אביב, 1979; לגרסה המזרחית – מכון למוסיקה ישראלית והאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, מאי–יוני 1984.
"התאוששות": חמש מיניאטורות לצ'לו סולו (1980); ביצוע בכורה: צוותא, חיפה, 1980; בכורה באירופה: צרפת, 1984.
"השעון רוצה לישון", למילים של מרים ילן שטקליס, למקהלת ילדים או נשים (1980); ביצוע בכורה: מקהלת העפרוני בניצוח מיה שביט, אפריל 1983.
"סוויטה לפירות הארץ", לגיטרה סולו (1981); ביצוע בכורה: תל אביב, יוני 1983.
"שישה מדריגלים לנוף הארץ", למקהלה מעורבת (1981-83); ביצוע בכורה: מקהלת רינת בניצוח סטנלי ספרבר, צוותא תל אביב, אפריל 1986.
"עשרה רסיסים לאבוב, קלרינט ובסון" (1984); ביצוע בכורה: בית אריאלה, תל אביב, נובמבר 1984.
"קינה", למילים של אלזה לסקר-שילר, לסופרן, מקהלת נשים, שני נבלים וכלי הקשה (1985); ביצוע בכורה: באר שבע, יוני 1986; בכורה באירופה: פסטיבל הריין, דיסלדורף, גרמניה, מאי 1988.
"מיתוס" ("ברזל וצמר"): מוזיקה לבלט לקול, חליל וסרט מגנטי (1985); ביצוע בכורה: פסטיבל שפיים, מאי 1985.
"זמנים", מוזיקה לבלט לכינור, חליל וקול, בהזמנת רות אשל ובביצועה (1986); ביצוע בכורה: תיאטרון ירושלים, יוני 1986.
"במצב רוח כרומטי", לפסנתר עם מיקרופון מגע (1986); ביצוע בכורה: פסטיבל "מוזיכאן" מס' 1, רמת השרון, אפריל 1987.
"בלדה על מוות צפוי בקהיר, למילים של צלאח עבד-אל-צבור (מצרים), לטנור, שלושה כינורות ופסנתר (1987).
"גלימת הלילה", למילים של מוחמד חמזה ע'נאים: קולאז' של קולות ילדים בדואים; סרט מגנטי (1987-89); ביצוע בכורה: בית הקונפדרציה, ירושלים, נובמבר 1988.
"בהרי ארמניה", למילים של הובנס טומניאן (ארמניה), לקולות נערות ארמניות, קריינית וקלרינט; סרט מגנטי (1988); ביצוע בכורה: בית הקונפדרציה, ירושלים, נובמבר 1988.
"מלחמה" לקלרינט בס, קונטרה-אלט, קלרינט, סקסופון אלט, מרימבה, ויברפון, תופים אלקטרוניים, מצילות, קשת (1988).
"כשני ענפים", למילים של אל-ח'נסא (משוררת בדואית, המאה ה-6, חצי-האי ערב), קנטטה למקהלה קאמרית, שני אבובים, צ'לו, קאנון/פסנתר וכלי נקישה (אופ' 24, 1989); ביצוע בכורה: תל אביב, ירושלים, חיפה ובאר-שבע, יוני 1990, במסגרת סדרות קונצרטים של זמרי קאמרן בניצוח אבנר איתי.
"אורטוריה 1492–1992", למילים מתוך מבחר מקורות מימי הביניים (בעברית, ספרדית וערבית), אורטוריה למקהלה מעורבת, אנסמבל גיטרות ומנדולינות ותזמורת סימפונית (אופ' 25, 1991); ביצוע בכורה: חיפה, פברואר 1992
"עמי", למילים מאת אלזה לסקר-שילר (אופ' 32, 1995) למצו-סופרן וגיטרה.
"מדאה", לליברטו מאת רבקה קשתן (אופ' 35, 1995), אופרה קאמרית בשבע תמונות; ביצוע בכורה: כפר בלום, יולי 1997. בכורה אירופית: קלן, אפריל 2004.
"הקפסטיכון" – שש הצללות בעקבות שירו של ג'ברא אבראהים ג'ברא "מאסתי בכם" (1996-97: אופ' 36, למקהלה מעורבת; אופ' 37, לקונטראלטו ואנסמבל בארוקי; אופ' 38, לרביעיית כלי קשת; אופ' 39, לנבל ורביעיית כלי קשת; אופ' 40, לנבל; אופ' 41, לפסנתר בארבע ידיים).
"כיהלום", למילים מאת יהודה עמיחי (אופ' 47, 1998); לקונטראלטו, בריטון ותזמורת סימפונית.
ביצוע בכורה: ירושלים, אפריל 1998.
"Lead Life", מחזור שירים למילים מאת אלזה לסקר-שילר, ש.
"סאגה-פורטרט", למילים מאת דן פגיס (אופ' 53, 2002): מחזור שירים למצו-סופרן וסרט מגנטי.
ביצוע בכורה: חיפה, מאי 2003, זמרת: אתי בן-זקן.
"ויקטוריה" לליברטו מאת רוני קינן, על-פי סמי מיכאל (אופ' 56, 2004-2001): ארבע תמונות רצופות מתוך אופרה קאמרית.
ביצוע בכורה לתמונה 'ויקטוריה והגברים' (אופ' 56א'): תל אביב, מאי 2006.
"קין והבל", לליברטו מאת יוספה אבן-שושן (אופ' 57, 2001); גראנד-אופרה קאמרית; ביצוע בכורה: יפו, אוגוסט-ספטמבר 2001 (הקלטה), ירושלים ותל אביב, אוקטובר 2002 (ביצוע חי), במסגרת 'חג המוזיקה הישראלית' והביאנלה 'זמן עכשיו' למוזיקה בת-זמננו; בכורה אירופית: וינה, אפריל 2005.
"אבות ישורון" (אופ' 58, 2004): מחזור בן שלושה שירים למקהלה מעורבת ואנסמבל קאמרי; ביצוע בכורה: תל אביב, דצמבר 2004.
"מחול פיבונאצ'י" (אופ' 59, 2005); לאנסמבל קאמרי; ביצוע בכורה: אנסמבל סולני תל אביב בניצוח ברק טל, תל אביב, מאי 2006.
"אהבה עתיקה", למילים מתוך שיר השירים ושירי אהבה בשפות עתיקות (אופ' 67, 2006); למקהלת נערים ולאוטה; ביצוע בכורה: נערי טלץ בניצוח גרהרדט שמידט-גאדן , מינכן, אוקטובר 2006.
"מודרנה", למילים מאת אימאן מרסאל (אופ' 70, 2010): מחזור שירים לזמרת, עוד, צ'לו ופסנתר; ביצוע בכורה: כפר בלום, יולי 2010.
"אואזיס", לליברטו מאת יעל מדיני (אופ' 71, 2010): אופרה לילדים בחמש תמונות; ביצוע בכורה: קרלסרוהה, גרמניה, נובמבר 2010.
סימפוניה מס' 6, "עיניים, השתקפות הנפש" (אופ' 73, 2011): סינפוניה דה-קאמרה - מיצב.
טקסט ותמונות עיניים מתוך תערוכה של דורית הראל; ביצוע בכורה: אוניברסיטת תל אביב, 20 ביולי 2012.
אדפה - גרנד אופרה, לליברטו באכדית מאת שלמה יזרעאל, על פי מיתוס אכדי קדום (אופ' 76, 2014).
הקרנת בכורה עולמית לגרסת וידאו: חג המוזיקה הישראלית, תל אביב, אוקטובר 2016.
"!Mein Herz - Niemandem" למילים מאת אלזה לסקר-שילר לקול ופסנתר (אופ' 79, 2018).
ביצוע בכורה: חגי יודן, קול ופסנתר, 2018 (הקלטה).
(דיסקוגרפיה מלאה, כולל אפשרות לשמיעה והורדה של אלבומים מלאים או רצועות בודדות מתוכם, ניתן למצוא במדור דיסקוגרפיה באתר של פליישר.)
מוזיקה להרכבים קטנים (התקליט חיפה, 1986)
מוזיקה ווקאלית (Opus One, 1992)
מסביב לעולם עם ציפי פליישר (VMM, 1997)
האופרה מדאה (קול ישראל, 1997)
רשימות אתניות (Opus One, 2001)
טקסטורות ערביות (Aulos-Musikado, 2003; הוצאה מחודשת לתקליטור באותו שם שיצא בחברת קוך-שוואן בשנת 1993)
נערה פרפר נערה – מסע מסביב לעולם (מכון למוסיקה ישראלית, 2005)
תיבת האופוסים המאוחרים (VMM, 2013)
(רשימה מלאה של כתביה של ציפי פליישר, כולל הפניות להורדות מהאינטרנט של מאמרים וספרים מלאים, ניתן למצוא במדור פרסומים באתר של פליישר.)
"בשאלת זהותנו, שבין מזרח למערב" (עיונים במוזיקה: ביטאון איגוד הקומפוזיטורים בישראל, יוני 1986);
"ענקי הקיבוץ בזמר העברי" (מוזיקה, גיליון 12, מרץ 1988);
"מלחינה ישראלית בקהיר" (מוזיקה, גיליון 13, אפריל 1988);
"אורטוריה 1492-1992" בתוך אופוס (כתב-עת איגוד אמנים ומורים למוזיקה בישראל).
רחובות, אביב 1992. מהדורה שנייה בתוך דוכן, כרך י"ד (מאסף למוזיקה יהודית, בהוצאת מכון רננות למוזיקה יהודית) ירושלים, תשנ"ו.
מהדורה מורחבת ניתן להוריד מאתר האינטרנט המלחינה.
מן המיקרו אל המקרו – ההיבט המבני של יצירותיי המוזיקליות: עיון בסרט המגנטי "גלימת הלילה" ובקנטטה "כשני ענפים" מתוך מפתח (כתב עת למורים למוזיקה), גיליון מס' 3 (ינואר 1999)
גרסה מורחבת למאמר שהתפרסם בכתב העת International Choral Bulletin, כרך 24, גיליון 1 (אוקטובר 1996).
"הירמון שירים" (מכון מופ"ת ומכללת לוינסקי, 2005)
"התפתחותו ההיסטורית של שיר העם העברי" 1964/2009 (הספר במלואו ברשת)
"מתי כספי - הקסם והחידה" (הקבוץ המאוחד/ספריית הפועלים, 2013)
ציפי גון-גרוס (נולדה ב-30 בנובמבר 1952) היא שדרנית רדיו, פסיכולוגית חינוכית קלינית והתפתחותית וסופרת ישראלית.
נולדה בתל אביב, למדה בבית הספר היסודי "דובנוב" ובתיכון עירוני א'.
הייתה פעילה בשבט צופי "דיזנגוף".
בראשית שנות ה-70 התגייסה לצה"ל לשירות במחלקת התעודה והאומר של גלי צה"ל, שם שימשה כעורכת ומגישת תוכניות.
גון-גרוס היא בעלת תואר ראשון ותואר שני בפסיכולוגיה (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב, עבודתה לתואר שני נכתבה ב-1979 על "אקספרסיביות ואינסטרומנטליות בקבוצות הכנה ללידה" בהדרכת רות שרבני וסופי קב-ונקי.
נוסף על עבודתה בגלי צה"ל, גון-גרוס עובדת כפסיכולוגית קלינית, התפתחותית וחינוכית ומשתתפת בקביעות בתוכניות רדיו וטלוויזיה בנושאים אלו.
היא פעילה ומרצה בנושא בני הדור השני לשואה.
מרצה בבתי ספר ובפורומים שונים בנושאי ספרות.
זכתה 6 פעמים בפרס מפקד גלי צה"ל.
סיפורה "כבר גדולה" זכה בפרס בתחרות בינלאומית לסיפור הקצר לנשים מאגן הים התיכון (1999).
זוכת פרס אקו"ם לספרות ילדים (2008) על סיפרה "אף פעם לא מלכה".
זוכת פרס אקו"ם על שם דבורה עומר (2014) על סיפרה "פעם היינו משפחה".
זוכת פרס היצירה לסופרים ומשוררים על שם ראש הממשלה לוי אשכול לשנת 2014. זוכת פרס אקו"ם למפעל חיים לשנת 2021.
בעשור השני של המאה ה-21, היא המשיכה לעבוד בתחנה הצבאית, ולמעלה מ-35 שנה עורכת ומגישה את מגזין הספרות השבועי של גלי צה"ל "ספרים רבותי, ספרים".
גון-גרוס, המתגוררת בתל אביב, הייתה נשואה לד"ר מירון גרוס, מרצה באוניברסיטת תל אביב ואיש עסקים, עד פטירתו ב-20 במאי 2017. היא אם לארבעה וסבתא לשבעה.
"גלי צה"ל כל הזמן" (עם רפי מן), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
"גלי צה"ל מדברים מהשטח" (עם רפי מן), הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
"הורים מתגייסים", הוצאת כתר, 2003
"כבר לא ילדה של אף אחד", הוצאת זמורה-ביתן, 2001, רומן אוטוביוגרפי, שעובד ובוים על ידי בנצי אידיסיס להצגת יחיד, ועלתה בתיאטרון "תמונע".
"יום ויומולדת" (עם עשי ויינשטיין), הוצאת מסדה-פרס, 1981
"אמא ואבא נוסעים לחוץ לארץ" (עם עשי ויינשטיין), הוצאת עם עובד, 1990
"כאן זאת לא קייטנה", הוצאת מעריב, 1992
"הסוד של מיכל", הוצאת מעריב, 1994
"יש רגעים שאני לא חושבת עלייך", הוצאת אריה ניר-מודן, 1996
"אף פעם לא מלכה", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008. הספר עובד להצגת יחיד בשם "אף פ'ם לא" שכתבה וביימה סיוון בן ישי.
ההצגה זכתה בפרס הצגת השנה לנוער, וכן בפרסים על המשחק, הבימוי והעיבוד הטובים ביותר בתחרות משרד התרבות וארגון התיאטרון אסיטז' (2013).
"פעם היינו משפחה", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015. זוכה פרס אקו"ם לספרות ילדים לשנת 2014
"מי זה אבא שלי", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023.
ציפורנאים (שם מדעי: Caryophyllales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים, הכוללת למעלה משישה אחוזים מכלל הדו-פסיגיים וכ-29 משפחות של צמחים.
בין המשפחות, הסוגים והמינים הנמנים עם הסדרה אפשר למצוא את הקקטוסים, את הציפורן וכמעט את כל הצמחים הטורפים.
רבים מחברי הסדרה הם סוקולנטים.
מיון הסדרה נתון במחלוקת, וניתן למצוא מיונים שונים במערכות מיון שונות.
כך, במערכת APG II (שנת 2003) מנויות עם הסדרה המשפחות Gisekiaceae ו-Halophytaceae שאינן נמצאות בסדרה בגרסת APG משנת 1998, ואילו מערכת קרונקוויסט מ-1981 מונה רק 12 משפחות בסדרה לעומת 29 במערכת APG II.
משפחת הסלקיים נמצאת במחלוקת בשיטת המיון APG II ועל כן לא מופיעה ברשימה מטה.
לפי הסברה הגנטית, היא נטמעה לחלוטין בירבוזיים (משפחות תאומות).
בארץ צומחים בר נציגים מ-9 משפחות של ציפורנאים (10, אם כוללים את הסלקיים): ארכוביתיים, לילניים, עפריתיים, אשליים, צבריים, טלליתיים, ציפורניים, חיעדיים וירבוזיים.
ציפורה (ציפי) מור (נולדה ב-31 במרץ 1954) היא שחקנית, כוכבת ילדים, סופרת ומדבבת ישראלית.
מור ידועה בעיקר מגילום דמותו של רגע בתוכניות הטלוויזיה לילדים "רגע עם דודלי" ו"בבית של פיסטוק".
מור נולדה בשם ציפורה מוסקוביץ בחיפה, לזוג הורים שחקנים ניצולי שואה.
בילדותה עברו לרמת גן ולאחר מכן לתל אביב.
בסוף שנת 1971 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת פיקוד דרום, כולל בתקופת מלחמת יום הכיפורים, תוך שהלהקה שרה לחיילים בחזית הדרום, לעיתים תחת אש.
במהלך שירותה השתתפה בתוכניות "מדרום תפתח הטובה" (1972) ו"חול בקפה" (1973).
לאחר שחרורה מהצבא הופיעה בהצגות שונות, בהן: "טוב לאהוב" (במסגרת התוכנית "מועדון הצועני השורק" של דן אלמגור) ו"הבזאר הגדול" בכיכובו של דני ליטני.
פרסומה העיקרי של מור הגיע בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, כאשר גילמה את דמותו של רגע, בתוכנית הילדים "רגע עם דודלי".
הצלחת הסדרה הובילה להפקת סדרת המשך בשם "בבית של פיסטוק", בה גם הופיעה מור לצד ספי ריבלין.
ב-1985 גילמה אחות בסרטו של נדב לויתן "בנות".
ב-1989 השתתפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "הצצקנים".
ב-1992 גילמה את המן הרשע בתוכנית הטלוויזיה "פרפר נחמד", ובאותה השנה גילמה אמא בקלטת לילדים שביים שמי זרחין ששמה הוא "בובה מתי" בכיכובו של מתי כספי.
ב-1996 גילמה גננת בקלטת לילדים שביימה רחל שיין ארגמן וכתב מאיר שלו "אבא עושה בושות".
ב-2006 גילמה את הניה בסרטו של חנן פלד "מכתבים לאמריקה".
ב-2012 השתתפה בסדרת טלוויזיה לילדים "צור משלנו" של ערוץ הידברות.
במשך שנים ארוכות הופיעה מור, לרוב בתפקידי משנה או בתפקידי אורח, בסדרות טלוויזיה שונות, עמן ניתן למנות את "החברים של ברני", "החתול שמיל", "מה פתאום?!" ו"שמיניות באוויר".
מור הופיעה גם בהצגות ילדים, ובהן "סיפורים שענת אוהבת במיוחד", "מומיש ידיד ההפתעות", "עגולנד", "תעלולי פיג'מה", "רגע עם דודלי", ו"עוץ לי גוץ לי".
כמו כן, שימשה באמצע שנות ה-80 כקריינית קישור בקלטות שירי הילדים המוקדמות של אריאלה סביר ובשנות ה-90 עסקה בדיבוב סדרות מונפשות שונות, בהן פרקי "לוני טונס" (בתפקיד הסבתא בסרטוני טוויטי וסילבסטר החתול) והגרסה הישראלית לסדרה "החברים של ברני" שם דובבה ושיחקה בתפקיד בובה-בון בגרסה העברית.
בשנת 2004 כתבה מור ביחד עם ארלט ספדיה את מילות השיר "בוא ניסע" לזמרת אביבה אבידן שהופיע באלבומה של אבידן שיצא באותה השנה שנקרא "אמונה".
בשנת 2012 השתתפה ציפי מור בפסטיבל שירי הילדים "ילד פלא" בניהולו האומנותי של אלי ניסמן.
משנת 2008 מור עשתה הסבה לעולם הילדים וכיכבה בהצגות רבות כמו "סבא אליעזר והגזר" לצד דודיק סמדר/אדם, "הבית של יעל", "פיטר פן" ו"עוץ לי", וכן במופע יחיד למבוגרים בשם "צחוק מביא אור עם ציפי מור" בשנת 2014.
בשנת 2015 השתתפה שוב בפסטיבל "ילד פלא" בניהולו של אלי ניסמן.
בשנת 2016 השתתפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "המסעדה של מיקי".
בשנת 2022 שיחקה בהצגה "אף פעם לא מאוחר מדי" לצדו של אברהם סלקטר בתיאטרון ה"יידישפיל".
ב-1975 מור נישאה למתופף אלון הלל, ולהם בן שהוא המוזיקאי רונן הלל.
משנת 2010 מור בזוגיות עם מעצב הבלונים קובי זינגר.
1995 הקומדי סטור רגע 1995 אבא עושה בושות גננת 1997 החברים של ברני בובה בון/אמא אווזה 2006 מכתבים לאמריקה הניה2016נשואים פלוס רינה 2021 נבסו ורדה 2022 חאנשי מורה
מִשְׁפַּחַת הַצִּפָּרְנִיִּים (שם מדעי: Caryophyllaceae) היא משפחת גדולה של צמחיים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, לעיתים בני שיח, לעיתים רחוקות שיחים (לא בישראל).
המשפחה כוללת 105 סוגים וכ-2,511 מינים.
כמחצית המינים בעולם משתייכים לשני סוגים גדולים ציפורנית (Silene) עם 908 מינים וציפורן (Dianthus) עם 363 מינים.
המשפחה מיוצגת בישראל על ידי 32 סוגים ו-134 מינים בישראל וסביבתה.
חלקם נדירים מאוד, חלקם נחשבים נידחים ובסכנת הכחדה ואולי אף נכחדו.
כמחצית ממיני המשפחה בישראל משתייכים לארבעה סוגים עיקריים: ציפורנית עם 43 מינים, ציפורן עם 9 מינים, אַלְמוֹת (Paronychia) עם 7 מינים, וקַרְנוֹנִית (Cerastium) עם 7 מינים.
משפחת הציפורניים היא משפחה קוסמופוליטית (מיני הציפורניים צומחים בכל רחבי העולם, כולל שני מינים הפורחים באנטארקטיקה).
אם כי רובם באזורים הממוזגים של חצי כדור הארץ הצפוני.
הריכוז המגוון ביותר המין נפוץ באזור הים תיכוני ובאזור האירנו-טורני שהוא אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי עם כמות המשקעים 100 עד 400 מ"מ, ובו הקיץ חם ויבש והחורף קר מאוד ומושלג.
משפחת הציפורניים מאופיינת בצמחים עשבוניים (לעיתים בני-שיח), שגבעוליהם תפוחים במפרקים, זו תכונה מבדילה של המשפחה.
ועליהם נגדיים, פשוטים ותמימים, לרוב מאוחים בבסיסם.
לפרחים עטיף כפול (גביע וכותרת) וסימטריה רדיאלית, ועלי הכותרת לרוב מפורדים ובעלי ציפורן ברורה.
השחלה עילית בת מגורה אחת או לעיתים רחוקות בעלת 2 עד 5 מגורות.
הפרי ברוב המינים הוא הלקט מרובה זרעים, הנפתח בקודקודו באמצעות שיניים או קשוות.
שחרור הזרעים והפצתם נעשים בדרך כלל בעקבות זעזוע ההלקט או טלטול הצמח כולו, המאפשרים לזרעים הקלים להישפך החוצה.
משפחת צמחיים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, או בני שיח, לעיתים רחוקות שיחים (לא בישראל).
הגבעולים לרוב תפוחים, מעובים, במפרקיהם.
לוואים חסרים או קיימים, ואז הם קרומיים נושרים במהרה בגבעולים בוגרים.
העלים נגדיים או מסורגים (בישראל מיני טלפיון ושרוכנית) או בדורים, תמימים, מאוחים לפעמים בבסיסם.
התפרחות סיומיות דו-בדית על פי רוב, או חד-בדיות, או רב-בדיות, לפעמים הפרחים בודדים בקצות הגבעולים (למשל בסוג ציפורן).
הפרחים דו-מיניים על פי רוב, נכונים, בעלי עלי עטיף כפול.
הגביע על פי רוב בעל 5 עלים או אונות או לעיתים רחוקות 4 והוא מאוחה עלים בבסיסו, ולעיתים הוא עטוף בחפיות (למשל בסוג ציפורן).
הכותרת בעלת 5 עלים לעיתים רחוקות 10 או אין כותרת כלל.
עלי הכותרת מופרדים ותמימים או בעלי 2 או לעיתים רחוקות יותר אונות או שיניים.
על פי רוב אפשר להבחין בהם בין טרף לציפורן, ולפעמים הוא מפורץ בראשו.
האבקנים ערוכים בדור אחד או שניים, מספרם 4 עד 10, כמספר עלי הכותרת או כפול מזה, לעיתים רחוקות פחות מזה.
השחלה בת 2 עד 5 עלי שחלה, ובה מגורה אחת ושליה מרכזית או 3 עד 5 מגורות ושליה שהיא זוויתית בחלקה התחתון ומרכזית בחלקה העליון.
השחלה יושבת ישר על המצעית או היא נישאת על עוקץ מיוחד שנקרא גינופור.
הגִּינוֹפוֹר (Gynophore) שמכונה גם נושא השחלה, הוא עוקץ המצעית, אותו חלק מן המצעית, שנושא את עלי השחלה והתארך בהמשך הוא מתפתח לנושא פרי.
עמודי השחלה והצלקות 2 עד 5 (לפעמים אחד) מפורדים או לפעמים מאוחים.
השליה על פי רוב מרכזית או בסיסית.
הפרי הלקט בעל מגורה אחת או בעל מחיצות, נפתח על ידי קשוות או שיניים או שהפרי אגוזית, שקיק או ענבה שאינם נפתחים.
מספר הקשוות או השיניים בנפתחות כלפי חוץ כמספר עלי השחלה או כפול מהם.
אין בהם אנדוספרם; חומרי המזון נאצרים ב־perisperm (רקמת אם).
העובר ישר או כמעט ישר, ולעיתים פריפריאלי.
צִפֹּרֶן (שם מדעי: Dianthus) הוא סוג גדול של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או על פי רוב בני שיח (בעבר הם כונו רב-שנתיים בעל בסיס מעוצה).
מן הגדולים במשפחת הציפורניים, ובו 363 מינים מהם זוהו 9 מינים בישראל וסביבתה.
הסוג ציפורן נפוץ מאירופה ועד האזורים המוזגים באסיה וההימלאיה, באפריקה, ובאזורים הסובטרופיים של אמריקה.
האזור הים-תיכוני והאירנו-טורני עשירים במיניו.
הסוג מוכר בישראל בזכות מינים אחדים, שמרבים לגדלם בגינות נוי, ולגדלם למטרות מסחר וייצוא יחד עם הגבסנית שהיא גם ממשפחת הציפורניים.
בזנים התרבותיים מטפחים טיפוסים, שעלי כותרתם מרובים (פרחים "מלאים").
חלק מהמינים מדיפים ריח אופייני מהפרח ומההלקט.
רובם של מיני הציפורן בישראל הם בני שיח.
העלים מנוגדים, צרים ודמויי עלי דגנים.
הפרחים על פי רוב נישאים יחידים, והם נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית) ובעלי 5 עלי כותרת.
על פי רוב אפשר להבחין בהם בין טרף לציפורן (החלק התחתון והצר של עלה כותרת ומכאן שם הסוג ושם המשפחה).
כמעט תמיד הטרף עם שוליים גזורים-מצויצים או משוננים ובגווני ורוד עד סגול (מלבד ציפורן יהודה שפרחיו לבנים, צהובים או קרם (ללא מרכיב ורוד-סגול).
כל פרח ופרח מלווה מבחוץ 4 או יותר חפים ירוקים דמויי קשקש הנראים כגביעון (בסוג ציפורנית אין חפים).
בסוג ציפורן מספר עמודי השחלה הוא 2 (בסוג ציפורנית מספרם 3).
צמחים עשבוניים חד-שנתי או על פי רוב בני שיח (על פי ההגדרה, רב-שנתיים בעלי בסיס מעוצה נחשבים בן שיח).
הגבעולים לרוב תפוחים, מעובים במפרקיהם.
העלים נגדיים, צרים, בעלי ערוק מקביל ודומים לעלי הדגניים.
התפרחות על פי רוב עם פרחים יחידים בראשי הגבעולים או בתפרחות סופיות, עם 2 או 3 פרחים בקבוצה.
כל פרח ופרח מלווה מבחוץ 4 או יותר חפים (עלעלים) ירוקים (לא קרומיים בשונה מהסוג "חלוק"), דמויי קשקש, בעלי עורקים בולטים.
החפים עוטפים את הפרחים מבחוץ בחלקם או כמעט בשלמותם וצמודים לחלקו התחתון של הגביע.
למיני ציפורנית אין חפים כלל.
הפרחים דו-מיניים, גדולים יחסית, נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית) ובעלי עטיף כפול.
הגביע עשבוני, עלי הגביע מאוחים לצינור דק, לפחות עד למחצית אורכם ומסתיים בחמש שיניים, שבדרך כלל קצרות ובעל עורקים רבים.
הכותרת, שצבעה ורוד, אדום, לבן, לעיתים רחוקות צהוב, בעלת 5 עלי כותרת.
על פי רוב אפשר להבחין בהם בין טרף לציפורן (החלק התחתון והצר של עלה כותרת ומכאן שם הסוג ושם המשפחה), הטרף של עלי הכותרת תמים או משונן או מצויץ והציפורן ארוכה.
האבקנים 10. הרקמה הצופנית מצויה על האבקנים.
צופנים אלו הקשורים לאבקנים מכונים צופני אבקנים (staminal nectaries).
השחלה עילית בת מגורה אחת ושליה מרכזית.
השחלה נישאת על עוקץ מיוחד שנקרא גינופור.
הגִּינוֹפוֹר (Gynophore), שמכונה גם נושא השחלה, הוא עוקץ המצעית, אותו חלק מן המצעית, שנושא את עלי השחלה והתארך, בהמשך הוא מתפתח לנושא פרי.
מספר עמודי השחלה 2 (לעומת 3 בסוג ציפורנית) והם בולטים מן הכותרת, דקיקים, ולאורכם שערות עדינות — תכונה אופיינית לסוג ציפורן.
הפרי הלקט מרובה זרעים שנישא על נושא פרי (עוקץ), צורתו גלילית או דמוית ביצה.
הוא נפתח בקודקודו באמצעות 4 שיניים.
הזרעים קטנים וקלי הפצה, שחורים עד חומים, דחוסים גב–בטן ולעיתים דמויי מגן.
רקמת האחסון העיקרית היא פריספרם (perisperm, רקמת אם המשמשת לאגירת מזון), ואילו אנדוספרם חסר.
הפריחה לילית, ובשעות הלילה מופרש ריח.
הגביעים בעל צינור ארוך, ועל כן האבקה נעשית על ידי חרקים ארוכי חדק כמו פרפרים ודבורים שאמורים להגיע אל הצופנים שעל עשרת האבקנים.
הציפורניים הם מזון למספר רב של זחלי פרפראים, כולל עש הכרוב.
ההפצה היא לאחר זעזוע ההלקט או טלטול הצמח כולו אז ההלקט הפתוח משחרר את הזרעים.
שמו המדעי של ציפורן - Dianthus - נלקח מיוונית, והוגדר לראשונה על־ידי הבוטניקאי היווני תאופרסטוס במאה השלישית לפנה"ס כהלחם של Dios (אל) ו־Anthos (פרח), כלומר: "הפרח האלוהי".
השם העממי של המשפחה באנגלית - Pink Family - נובע לא מצבע ורוד כלשהו, אלא מהטיה של מילה גרמנית המתארת קצות משוננים (pinken) האופייניים לעלי הכותרת של פרחי הציפורן.
יש הסוברים כי שמו של צבע הוורוד באנגלית (pink) נגזר למעשה מפרח הציפורן, ולא להפך.
שם המשפחה המדעי Caryophyllaceae נגזר מן הלטינית caryophyllus, אך במקורו ציין דווקא את תבלין הציפורן שמופק מעץ טרופי (Syzygium aromaticum) ממשפחת ההדסיים - שאין לו כל קשר בוטני למשפחת הציפורניים.
היסוד הלשוני מקורו ביוונית: karyophyllon - "עלה אגוז" - תיאור של צורת תבלין הציפורן.
בימי הביניים הועבר השם לפרח Dianthus caryophyllus משום שריחו הזכיר לאירופים את ריח התבלין.
מאוחר יותר השתמשו הבוטנאים בשורש caryophyll- לשם המשפחה כולה.
הדמיון בין שתי הקבוצות הוא אפוא לשוני בלבד, לא ביולוגי.
השם העברי ציפורניים איננו תרגום ישיר של Caryophyllaceae.
במילון "ילקוט הצמחים" של ועד הלשון (1930) הוצע השם קַרְפּוֹל (עברות של Caryophyllaceae), הצעה המופיעה בהערה 631. אולם כבר בראשית המאה ה־20 נפוץ בספרות העברית השם צִפּוֹרֶן (הערה 581), שהתקבל בקרב הציבור והחוקרים.
משום כך אומץ לבסוף השם משפחת הציפורניים במילון "צמחי ארץ ישראל - שמות המשפחות והסוגים" (1946), סעיף 310.
מעניין לציין כי עלי הכותרת בסוג ציפורן בנויים מחלק רחב (טרף) ומחלק צר־מוארך (ציפורן), שאמנם אינם קשורים אטימולוגית לשם העברי, אך יוצרים התאמה צורנית מפתיעה למילה 'ציפורן'
הציפורן נחשב לסמלה של מדינת אוהיו שבארצות הברית.
המין "Dianthus caryophyllus" (ציפורן הקרינפול) נחשב הפרח הלאומי של ספרד, מונקו וסלובניה.
מהפכת הציפורנים הוא שמה של מהפכה שנערכה בפורטוגל בשנת 1974 ובה הסתיים המשטר הפשיסטי והפיכתו למשטר דמוקרטי בהנהגתם של אנשי צבא.
המהפכה לא הייתה אלימה ופרחי הציפורן האדומים היו לסמל המהפכה כאשר חיילי המהפכה נשאו פרחי ציפורן בקני הרובים, כאות לאי אלימות.
ציפורנים מגודלים באופן מסחרי כפרח נוי, ומספר זנים קיימים בשווקים.
לא כל מיני הציפורן מושבחים למסחר, ובין המינים הבולטים בתחום זה הוא ציפורן ברבטוס, לו הושבחו הזנים דיינסטי פרפל, וויט בלאש, ניאון פרפל ורבים אחרים, והשבחות נוספות מתקיימות גם היום.
מדי שנה מתפרסמים הזנים החדשים תחת שמות-מסחר שונים; בשנת 2007 למשל הוצג הזן Inferno בעל הפסים האדומים.
הציפורנים מגודלים לרוב בחממות, והם אחד ממיני הגידולים המתאימים למצע מנותק מהאדמה.
זנים שעברו השבחה גנטית (טרנסגנטיים) נמכרים בין השאר בישראל.
זנים אלו הם שיפור והכלאה של זנים קיימים, ובמקרים מסוימים פיתוח של מין חדש לחלוטין.
בישראל זוהו תשעה מיני ציפורן; הנפוץ שבהם הוא ציפורן נקוד, ואילו שאר המינים נדירים במידה זו או אחרת.
ציפורן ענף, הגדל ברמת הגולן, בחרמון ובגליל העליון המזרחי, נחשב כיום לתת-מין של ציפורן נקוד.
ציפורן יהודה וציפורן סיני מאכלסים בתי גדול מדבריים.
ציפורן קטן-פרחים וציפורן הלבנון בלעדיים לחרמון.
ציפורן חד-שנתי וציפורן משתלשל נדירים וגדלים בחפיפה חלקית עם אזורי התפוצה של ציפורן נקוד — אך קלים להבדלה ממנו: בציפורן חד־שנתי מופיעות שלוש נקודות אופייניות על כל עלה כותרת, בעוד שבציפורן נקוד פזורים כתמים וקווים כהים (אדמדמים).
עלי הכותרת של ציפורן משתלשל גזורים־מצויצים בבירור, לעומת העלים המשוננים של ציפורן נקוד.
ציפורן החודים נחשב למין שנכחד בישראל; תיאורו מובא בערך כדי לסייע בזיהויו אם יימצא מחדש.
בסך הכול מוכרים כיום שבעה מיני ציפורן בישראל (ללא ציפורן החודים וללא ציפורן ענף הנחשב לתת-מין).
המינים ציפורן יהודה, ציפורן משתלשל, וציפורן סיני הם ערכי טבע מוגנים בישראל.
ציפורן החודים (Dianthus cyri) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או בן שיח הגדל בבתות אירנו-טורני.
מין זה נכחד בישראל ובעבר היה מצוי בבקעת חולה, בכרמל; נדיר בגליל עליון ונדיר מאוד בגולן, בגליל התחתון ובשומרון.
בעת הפריחה מסתיימים כל הגבעולים בפרחים.
תקופת הפריחה נמשכת מסוף אפריל עד אמצע יולי ועיקרה במאי ויוני.
ציפורן החודים בעל גבעולים חלקים, מסועפים למדי, בגובה 15 עד 40 ס"מ.
העלים סרגליים-דמוי אזמל, זקופים או נטויים מעט, באורך 25 עד 50 מ"מ וברוחב 2 עד4 מ"מ, קודקודם מחודד; שלושה עורקים לאורכם ושוליהם ריסניים; הנדן קצר, ואורכו אינו עולה על מחצית מקוטר הגבעול.
התפרחת היא מכבד בלתי סדיר ורב־פרחים, אך כל פרח ניצב יחיד במפרק.
החפים של הגביעון ארבע במספר, קודקודן מסתיים בחוד דק; בסיסן חסרות עורקים וצבען צהבהב, והחלק העליון ירוק ומעורק; אורכן שווה או עולה על אורך הגביע, כלומר, חלק מהחפים דמויי קשקש שבבסיס הגביע ארוכים מהגביע.
הגביע גלילי מעט, צר מעט מעל האמצע, בעל גבשושיות קטנות וצפופות למדי; אורכו 10 עד 13 לעיתים רחוקות 15 מ"מ ורוחבו 3.5 עד 5.5 מ"מ; צבעו צהבהב, אין עורקים ברורים על צינור הגביע אלא על השיניים בלבד.
שיני הגביע משולשות, אורכן 4 עד 6 מ"מ, בעלות עורקים, וביניהם חלקים ירוקים או ירוקים-סגלגלים; לשיניים שוליים קרומיים, ולעיתים בקצהו העליון של הגביע גוון סגלגל.
עלי הכותרת ורודים-ארגמניים; הטרף (החלק הרחב) דמוי ביצה צרה, באורך כ-5 מ"מ, ושפתו משוננת ולעיתים בעלת זיפים עדינים בבסיסם.
המין גדל כעשב בר פולש בשדות מעובדים, לאורך דרכים ובשטחים מופרעים, ברום פני הים עד 60 מ' (בעיראק).
ציפורן הלבנון (Dianthus libanotis) הוא בן שיח נדיר מאוד הגדל בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים, במחשופים של סלעים קשים מרום 1,600 מ' ומעלה בחרמון ובסיני.
מין זה גדל בהרי כורדיסטן וארמניה באזור המפגש בין איראן, טורקיה וטרנס קווקז.
משם יש הפסקה והוא חוזר ומופיע בלבנון ובחרמון, שוב הפסקה ואז בסיני ברמת עגמה שבמרכז סיני ובהר קתרינה.
חמשת עלי הכותרת גזורים-מצויצים בקודקודם לאונות רבות ודקות שאורכן עולות הרבה מרוחבן.
הם מעוטרים בדגמים של רצועות מנומרות ובנקודות ארגמניות.
לעיתים הפרח מנוקד בצפיפות ונראה ורוד.
הגביע ארוך מאד, אורכו 4 ס"מ, ארוך פי שניים מהחפים, שיניו דמויי אזמל ומחודדים.
בבסיס הגביע 4 או 6 חפים גדולים ירוקים ומחודדים, מפושקים, וחלקם שאינו מהודק לגביע יוצר קשת מעין אנקול (נטויים אחורה) בדומה לציפורן סִינַי, לציפורן סִינִי ולציפורן יהודה, אך אצל האחרון אין עלי הכותרת מצוייצים.
בגביע הארוך יש הלקט ובו זרעים.
חלקיו המעוצים של ציפורן הלבנון קצרים, בעלים סרגליים קשתיים, מכחילים.
מבין העלים שמשתיירים בבסיס הצמח גם בחורף עולים בסוף האביב גבעולי פריחה אחדים ומסתעפים בגובה 35 ס"מ ובקודקוד כל סעיף מסתעף פרח אחד או שניים.
הפריחה מסוף יוני ועד סוף אוגוסט.
ציפורן חד-שנתי (Dianthus tripunctatus) הוא צמח עשבוני חד-שנתי, ים-תיכוני נדיר הגדל בבתות בשפלה, בהר, בקעה צפונית ועמק יזרעאל.
עלי הכותרת על פי רוב בעלי 3 כתמים כהים, עם שערות עדינות ושיני כל עלה כותרת מיושרות, חפי הגביע קצרים מהגביע, כל חף מסתיים בחוד ארוך.
הגביע על צינורו ושיניו מעורק בפסי אורך והוא מכוסה גבשושיות קטנות צפופות.
הפריחה מסוף פברואר ועד סוף יוני.
judaicus) הוא בן שיח מדברי נמוך, לא מצוי הגדל בנגב ובסיני.
עלי הכותרת תמימים, בהירים, לבן, צהוב, קרם (ללא מרכיב ורוד-סגול).
הגביע, שאורכו 2 עד 3 ס"מ, חסר גבשושיות ובבסיסו 6 או יותר חפים.
צִפֹּרֶן מִשְׁתַּלְשֵׁל (Dianthus pendulus) הוא בן שיח מזרח ים-תיכוני נדיר, מרובה גבעולים הגדל על סלעים ומשתלשל מצוקים בהרי הצפון, במדבר יהודה, בבקעה הצפונית ובחרמון.
אורך העלים מגיע עד 7 ס"מ.
עלי הכותרת גזורים-מצויצים בקודקודם לאונות רבות ודקות שאורכן עולות הרבה מרוחבן (שפתם שסועה עד כדי שליש או חצי של אורך הטרף).
טרפי עלי הכותרת דמוי ביצה הפוכה ובעלי שיער בבסיסם, צבעם ורוד עם כתמים כהים בבסיסם.
החפים מתחת הגביע הדוקים ורעופים, מספר נע בין 10 ל-14. הפריחה מתחילת אוגוסט ועד תחילת דצמבר ועיקרה בסתיו.
ציפורן נקוד (Dianthus strictus) הוא בן שיח ים-תיכוני נפוץ הגדל בבתות ובערבות במדבריות כמעט בכל הארץ.
בעת הפריחה חלק מהענפים אינם נושאים פרחים.
עלי הכותרת משוננים בקודקודם ושעירים בבסיס הטרף, צבעם ורוד או ורוד חיוור או לבן על פי רוב פזורים כתמים וקווים כהים (אדומים).
הגביע מכוסה גבשושיות קטנות וצפופות, אורכו 6 עד 15 מ"מ.
טרפי הגביע דמוי ביצה הפוכה או יתד, או סרגליים, שפתם משוננת, תמימים או מפורצים במקצת.
עורקי הגביע ערוכים אגודות אגודות וביניהן רווחים חסרי עורקים.
פריחה מסוף אפריל עד תחילת נובמבר.
לפי אתר POWO ציפורן ענף (Dianthus polycladus) נכלל כיום במין ציפורן נקוד שהוא מין וריאבילי מאוד.
מאידך ישנם 5 תת-מינים של ציפורן נקוד מהם שניים בישראל: האחד תת-מין טיפוסי (Dianthus strictus subsp.
velutinus) המוכר בישראל בשם ציפורן ענף.
ציפורן סיני (Dianthus sinaicus) הוא בן שיח מדברי נדיר, אירנו-טורני וגובהו 20 עד 40 ס"מ.
מין זה דומה לציפורן משתלשל.
צמח מאפיר המתפצל מבסיסו למספר רב של גבעולים.
הוא גדל על מחשופי סלעים קשים ובכיסי קרקע של משטחי סלעים חלקים וצוקים.
הגדל בהר הנגב, בדרום הנגב בדרום ירדן, בסיני ובצפון מערב ערב הסעודית.
העלים נגדיים צרים, מאפירים וקצרים מ-7 ס"מ.
החפים דמויי קשקשים הדוקים ורעופים ומספרם 10 עד 14. עלי הכותרת גזורים-מצויצים בקודקודם (כשולי טלית) לאונות רבות ודקות שאורכן עולות הרבה מרוחבן (שפתם שסועה עמוקות עד לשלשה רבעים של אורכם הכללי).
הפרחים ורודים נהדרים או לבן עם כתמים בבסיסו.
פריחה מאמצע מאי עד סוף נובמבר.
ציפורן קטן-פרחים (Dianthus micranthus, שם נרדף: ציפורן החרמון) הוא בן שיח (בן חלוף) ים-תיכוני הררי נדיר הגדל בקרקעית דולינות בחרמון.
טרפי עלי הכותרת תמימים או כמעט כך, בסיסם חסר שערות.
הגביע שאורכו 10 עד 13 מ"מ, חסר גבשושיות ובבסיסו 4 חפים דמוי קשקשים שקצותיהם קטומים.
הפרחים ורודים, בודדים או בקבוצות של 2 או 3. פריחה מסוף מאי עד תחילת ספטמבר.
ציפי בלי הפסקה היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים שהופקה בשנת 1990. הסדרה שודרה בערוץ הראשון כסדרת ספיישל במסגרת מחלקת התוכניות לילדים ונוער, והיא בעלת 5 פרקים.
לאורך השנים שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ הראשון.
העלילה מתמקדת בילדה שובבה בשם ציפי, תלמידת בית ספר יסודי, אשר איננה לומדת אלא עוסקת במעשי קונדס סביב מנהל בית הספר, השומר, בעל הקיוסק והמורים.
בסדרה גילמה השחקנית והבדרנית ציפי שביט שלל דמויות מלבד הילדה, ובהן מורה, אמא ומנקה, וכמו כן ביצעה שביט כמה משיריה, כולל שיר הפתיחה של הסדרה.
בדרנים נוספים השתתפו בסדרה ובהם: דודו דותן, אבי קושניר, נתן דטנר, מוני מושונוב, דב רייזר ודורון צפריר.
לאור הצלחת הסדרה חלק מהפרקים שלה שווקו על גבי קלטות וידאו בהפצת קלסיקלטת.
את שיר הפתיחה של הסדרה כתב והלחין עוזי חיטמן וביצעה ציפי שביט.
הילדה ציפי (ציפי שביט) – ילדה קטנה ושובבה
המחנכת יהודית (ציפי שביט) – המורה של ציפי
המנקה לבנה (ציפי שביט) – המנקה של בית הספר
המורה לבעלי חיים (ציפי שביט)
אח של ציפי (ציפי שביט)
ברונקה (ציפי שביט) – אמה הפולניה של ציפי
סטשק (דב רייזר) – אביה של ציפי
האחות (דב רייזר) – האחות הגברית של בית הספר
השרת שבתאי (ספי ריבלין) – השומר בבית הספר
אדריאן (ספי ריבלין) – מנהל הקיוסק של בית הספר
המורה למתמטיקה עזרא (עזורי) (דב גליקמן)
סגן מנהל בית הספר (דורון צפריר)
מדריך הטיולים צחי (מוני מושונוב)
אבי (אבי קושניר) – חבר בכיתה של ציפי
דודו (דודו דותן) – חבר בכיתה של ציפי
נתיק (נתן דטנר) – חבר בכיתה של ציפי
צפורה (ציפי) חוֹטוֹבֵלי (נולדה ב-2 בדצמבר 1978, ב' בכסלו ה'תשל"ט) היא פוליטיקאית ישראלית.
הייתה חברת הכנסת ושרה מטעם הליכוד ושגרירת ישראל בממלכה המאוחדת.
לפני כניסתה לפוליטיקה הייתה עורכת דין, פובליציסטית ואשת תקשורת.
הוריה, גבריאל ורוזיקו, עלו לישראל מגאורגיה הסובייטית.
שירתה בשירות לאומי במשך שנתיים, כמדריכה בבית הרב קוק וכשליחת הסוכנות היהודית באטלנטה.
סיימה בהצטיינות תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
התמחתה במשרדו של עורך הדין רם כספי, המתמחה בדיני תאגידים ובשנת 2003 הוסמכה כעורכת דין.
בשנים 2003–2005 ערכה את כתב-העת המשפטי של אוניברסיטת בר-אילן "מחקרי משפט", והחלה בלימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב, בנושא הכיסא הדתי בבית המשפט העליון, אולם פרשה מהם בעקבות כניסתה לחיים הפוליטיים.
בנוסף למדה יהדות במדרשת לינדנבאום ובמדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך לימודיה הייתה פעילה באיגוד הסטודנטים היהודים העולמי (WUJS) וייצגה את הארגון בוועידה בדרום אפריקה.
שימשה גם כנציגת תנועת בני עקיבא העולמית בצרפת.
בשנת 2006 ראיין אותה דן מרגלית בתוכנית "ערב חדש", בנושא רווקות מאוחרת (היא הייתה אז בת 28).