tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא כוללת שתי ערי חוף, נפרדות זו מזו.
החלק העיקרי, סכוונינגן, מצוי לצד החוף הצפון מערבי של העיר, והוא אתר תיירות פופולרי, עם 10 מיליון מבקרים בשנה.
מסיבה זו אנשים רבים, ואף הולנדים, חושבים כי סכוונינגן היא עיר עצמאית, ולא היא: סכוונינגן היא אחד משמונת המחוזות של האג.
קייקדאון היא עיר החוף השנייה של ההאג, בדרום מערב, והיא הרבה יותר קטנה, ומושכת בעיקר אוכלוסייה מקומית.
המושבה ההולנדית לשעבר, "איי הודו המזרחיים ההולנדיים", כיום אינדונזיה, הותירה את חותמה על האג.
רחובות רבים קרויים על שם מקומות באינדונזיה ויש אוכלוסייה משמעותית ממוצא מעורב, אינדונזי-הולנדי.
החלקים העתיקים יותר בעיר מורכבים בדרך כלל מרחובות רחבים וארוכים.
הבתים בדרך כלל נמוכים, לא יותר משלוש קומות, ואלגנטיים.
העיר תוכננה כרחבה יותר מערים הולנדיות אחרות.
לא נשארו תעלות רבות בהאג, שכן הן נוקזו בסוף המאה ה-19.
בהאג ניתן למצוא הן את השכונות העניות ביותר והן את העשירות ביותר בהולנד.
האזורים העשירים יותר בדרך כלל נמצאים מערבית ללאן ואן מרדרפורט.
החלקים העניים יותר נמצאים בחלקים המזרחיים והדרומיים של העיר.
חלוקה זו משתקפת גם במבטא המקומי.
התושבים העשירים יותר קרויים "האחֶנארס", ומדברים מה שקרוי "בקאקט" (מילה גסה במקצת בהולנדית), ואילו ה"הגנזן" מדברים "פלאט האחס".
יש מעט מגע חברתי בין קבוצות אלה.
העיר מאופיינת במספר גדול מאוד של עובדי ציבור.
משרדי הממשלה וארגונים ציבוריים כמעט כולם ממוקמים בהאג.
בנוסף, המשרדים הראשיים של מספר עסקים גדולים נמצאים בהאג:
של ההולנדית, אחת מחברות האנרגיה הגדולות בעולם;
KPN, חברת הטלפון הלאומית ההולנדית;
AEGON, אחת מחברות הביטוח ההולנדיות הגדולות;
TPG, חברה בינלאומית המספקת שירותי דואר ולוגיסטיקה.
מעולם לא היה מרכז תעשייתי גדול בהאג, פרט לנמל הדיג בסכוונינגן.
מערכת התחבורה הציבורית בהאג כוללת מספר גדול של קווי חשמלית, המופעלים על ידי HTM עם שתי תחנות תת-קרקעיות.
קו E של הרכבת התחתית של רוטרדם מגיע להאג.
כמו כן, ישנה מערכת של רכבת קלה המחברת את האג, רוטרדם, זוטרמר והפרברים.
בשל מיקומה של האג, תחנת הרכבת המרכזית שלה משמשת בעיקר כתחנת קצה לקווי רכבת מכל רחבי הולנד.
שדה התעופה הקרוב הוא שדה התעופה של רוטרדם, ממנו יוצאות בעיקר טיסות שכר.
סכיפהול (Schiphol) שהוא השדה התעופה הראשי של הולנד ואחד הגדולים באירופה נמצא במרחק של כ-40 קילומטרים מהעיר.
להאג אין מוניטין של מקום בעל חיי לילה תוססים.
חיי הלילה סובבים במרכזים סביב לקולנוע פּאתֵה באוטנהוף.
תבנית דומה של חיי לילה סביב לקולנוע נמצא גם בסכוונינגן.
עם זאת, יש בהאג כמה מוסדות תרבות ומוזיאונים.
חיי העיר מרוכזים בעיקר סביב ההופווייבר והביננהוף, שם ממוקם הפרלמנט.
מדורודם היא עיר מינאטורית בהאג, שמשקפת את המראה הכללי של הולנד.
המאוריץ-האוס מציג יצירות רבות של ורמיר, רמברנדט ואן ריין, ופאולוס פוטר.
התיאטרון המלכותי וה"נסיונל טונֵל-חְרוּפּ" ממוקמים בקוֹרטֶה פוֹרהאוט.
המוזיאון העירוני מציג אוסף גדול של יצירות הצייר ההולנדי פייט מונדריאן וכן אמנות מודרנית.
מוזיאון אשר ממוקם בארמון המלכותי לשעבר בלנגה פורהאוט.
סופרים מפורסמים בני ההאג כוללים את רמקו קמפרט, סימון קרמיכלט, לואי קופרוס והמשורר ברט שאבו.
במוזיאון בֵּלְדֶן אָן זֶה (פסלים על הים) יש תצוגה גדולה של פיסול, בעיקר של אמנים מהמאה ה-20.
29 באפריל: KoninginneNach – פסטיבל מוזיקה, ערב החג הלאומי של הולנד
אוגוסט: HaSchiBa – פסטיבל רב תרבותי
בקיץ: סדרה של פסטיבלי זיקוקים שבועיים
היהודים הראשונים הגיעו לעיר במהלך המאה ה-17 עם קהילת יהדות ספרד.
בשנת 1698 נבנה בית כנסת ראשון ותוך מספר שנים משפחת דה-פינטו הקימה בית כנסת שלה.
בית כנסת גדול, על פי מתכונת של בית הכנסת באמסטרדם נפתח בשנת 1726. בהמשך הגיעו לעיר יהודים אשכנזים.
במהלך המאה ה-18 הקהילה שגשגה.
הספרים הראשונים הודפסו על ידי הקהילה כבר בשנת 1739.
בשנת 1939 היו בעיר 17,400 יהודים הולנדים וכ-2,000 פליטים מגרמניה.
לאחר הכיבוש הנאצי הוקם בעיר ועד יהודי.
על ביצוע פעולות נגד יהודים הופקד פראנץ פישר, מפקד משטרת הביטחון הגרמנית.
בקיץ 1942 החלו משלוחים למחנות, ותוך שנה אחת נעשתה האג "נקיה מיהודים".
הרב הראשי באותה תקופה היה יצחק מהרשן שסירב להסתתר וביחד עם יהודים רבים הועבר למחנה ריכוז וסטרבורק.
תפקיד מפתח באותה תקופה מילא פרידריך ויינרב, כלכלן ואיש אגודת ישראל.
מפעם לפעם הציג בפני המשטרה הגרמנית רשימות דמיוניות של יהודים עשירים בהאג, שעומדים להגר לעולם החופשי, וזאת כדי לדחות בכך את שילוחם למחנות.
לבסוף נכלא ויינרב על-ידי הגרמנים, שוחרר (לשם התחקות אחרי יהודים נוספים במחבוא) וחי במחתרת עד סוף המלחמה.
בית-דין הולנדי קבע ששיתף פעולה עם הגרמנים, אולם דעת-הקהל הייתה חלוקה עוד שנים רבות באשר לאישיותו ולפעולותיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה החיים היהודיים בעיר חודשו, אך הקהילה לא הגיעה לממדים שהיו לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
האבן השחורה (ערבית: الحجر الأسود; תעתיק מדויק: אַלְחַגַ'ר אלְאַסְוַד) היא אבן הנמצאת בפינה המזרחית של מבנה הכעבה הממוקם במרכז המסגד הגדול שבמכה, ערב הסעודית.
המוסלמים מתייחסים אליו כאל שריד מקודש אסלאמי, כאשר לפי המסורת המוסלמית, היה קיים עוד בזמנם של אדם וחוה.
לאבן יוחסה קדושה כבר בתקופה הפגאנית הפרה-אסלאמית.
לפי המסורת המוסלמית, היא הוצבה בשלמותה בקיר הכעבה בידי הנביא מוחמד בשנת 605 לספירה, חמש שנים טרם ההתגלות הראשונה שלו.
מאז היא נשברה למספר רסיסים שחוברו יחדיו לתוך מסגרת כסף בצד הכעבה.
המראה הפיזי של האבן מתואר ככהה ומבריק.
לפי המסורת המוסלמית, האבן נפלה מהשמיים כדי לכוון את אדם וחוה לבנות מזבח.
ישנה השערה שהאבן היא למעשה מטאוריט, אך אין לכך כיום ביסוס מדעי.
עולי רגל מוסלמים מקיפים את הכעבה כחלק מפולחן הטוואף במהלך החג' ורבים מהם מנסים לעצור ולנשק את האבן.
לפי המסורת המוסלמית, המקור למנהג זה הוא הנשיקה שהנביא מוחמד העניק לאבן.
האבן השחורה מורכבת ממספר שברים המוחזקים יחדיו במסגרת כסף, המהודקת באמצעות מסמרי כסף לכעבה.
הרסיסים הקטנים יותר חוברו יחדיו כדי ליצור את שבעת או שמונת השברים הגדולים של האבן הנראים לעין כיום.
ממדי הפאה החשופה של האבן הם 20 סנטימטרים על 16 סנטימטרים.
גודלה המקורי של האבן אינו ידוע והמידות המתועדות של האבן השתנו באופן ניכר לאורך הזמן, שכן האבן עוצבה מחדש במהלך מספר אירועים.
במאה העשירית, צופה תיאר את האבן באורך אמה אחת.
לפי עלי ביי בן המאה ה-18, אורך האבן היה 42 אינצ'ים (1.1 מטרים) ואילו מוחמד עלי פאשה דיווח כי ממדי האבן 2.5 רגל (0.76 מטרים) לאורך ו-1.5 רגל (0.46 מטרים) לרוחב.
האבן תוארה לראשונה בספרות המערבית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 על ידי תיירים אירופאים לחצי האי ערב, שביקרו בכעבה בהסוואה לעולי רגל.
המטייל השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט ביקר במכה בשנת 1814 וכתב תיאור מפורט בספרו "טיולים בחצי הערב" שיצא לאור בשנת 1829:
תיאור נוסף של האבן פורסם על ידי ריצ'רד פרנסיס ברטון, לאחר ביקורו בכעבה בשנת 1853.
ריטר פון לאורין, הקונסול הכללי האוסטרי במצרים, צפה ברסיס של האבן שהוסרה מהכעבה בשנת 1817 על ידי שליט מצרים דאז, מוחמד עלי, ודיווח כי הייתה לה שכבה חיצונית שחורה כזפת ושכבה פנימית כסופה-אפורה בעלת סיבים עדינים (Fine-grained) ששזורות בהם קוביות זעירות של חומר בצבע ירוק-בקבוק.
האבן נשברה לרסיסים בזמן שנשדדה, יחד עם אוצרות נוספים שהיו שמורים בכעבה, בזמן העלייה לרגל של שנת 317 להיג'רה (930 לספירה).
אחד ממנהיגי עדת הקרמטים (القرامطة) תקף את עולי הרגל המוסלמים, הרג רבים מהם ושדד את אוצרות הכעבה, בגלל התנגדותם של הקרמטים לפולחן העלייה לרגל.
האבן השחורה הוחזרה למקומה 22 שנים לאחר מכן.
המוסלמים מאמינים שהאבן נמצאה בידי אברהם ובנו ישמעאל, בזמן שחיפשו אבנים לבניית הכעבה.
היסטוריונים שיערו שהאבן היא מטאוריט שנפל בתקופה שקדמה להופעת האסלאם.
אין דרך לאשש את ההשערה הזו, אלא אם כן תוצא האבן ממקומה ותיבדק, דבר בלתי אפשרי עקב החשיבות הדתית המיוחסת לה.
על פי עדות של גאולוג מוסלמי אנונימי שביצע חאג', האבן השחורה היא אבן ברקת.
דעות באסלאם לגבי מהות האבן השחורה
בקרב המוסלמים קיים מגוון של דעות לגבי חשיבותה של האבן השחורה.
מוסלמים רבים מתייחסים לאבן כחפץ בעל ייחוד ותו לא.
הם מכבדים את האבן, כפי שנהג עומר בן אל-ח'טאב, מתוך נאמנות למוחמד, אך הם לא מייחסים חשיבות מיסטית לאבן עצמה.
אחרים מאמינים כי לאבן עצמה יש כוחות על-טבעיים.
הם מאמינים שהיא נפלה מהשמיים בתקופתם של אדם וחוה, ושיש לה הכוח לטהר את המתפללים מחטאיהם, על ידי ספיגת החטאים לתוכה.
אלה טוענים שהאבן השחורה הייתה פעם לבנה, אך הפכה לשחורה עקב כל החטאים שהצטברו בה במשך השנים.
ישנם גם כאלה המאמינים שהאבן יכולה לטהר מתפללים רק מחטאים קטנים.
ביום הדין האבן תעיד בפני אללה לטובת אלו שנישקו אותה.
אמונה זו נחשבת "אמונה עממית", ואינה מקובלת על כל המוסלמים.
האבלנצ'ז הוא הרכב מוזיקה אלקטרונית ממלבורן, אוסטרליה.
ההרכב ידוע בזכות המופעים החיים האנרגטיים שלו וסגנונו האקלקטי.
בשנת 2000 הוציא ההרכב את האלבום Since I Left You, שנוצר בשילוב של יותר מ-900 קטעים וסימפולים ממגוון תקליטים פופולריים ואבסורדיים כאחד.
דוגמה מפורסמת לטכניקה הייחודית של ההרכב היא הסינגל "Frontier Psychiatrist".
בשנת 2016 יצא האלבום השני של הלהקה, .
בשנת 2020 יצא אלבומם השלישי, We Will Always Love You.
בצמחי הזרע, האבקה היא המעבר של גרגר האבקה מהאיבר הזכרי של הצמח בו נוצר (אבקן), אל האיבר הנקבי (עלי) של אותו צמח או צמח אחר.
ההאבקה מהווה את הבסיס לרבייה הזוויגית בצמחי הזרע.
מכיוון שצמחים אינם יכולים לנוע במרחב, להאבקה חשיבות ייחודית בתור אמצעי למפגש הגנים של האורגניזם המסוים עם גנים שונים של אותו המין ויצירת צאצאים בעלי צרופים גנטיים חדשים, כבסיס לתכונות חדשות.
מפגש כזה מהווה את היתרון הגדול של הרבייה הזוויגית לעומת הרבייה האל-זוויגית.
גם בתהליך הפצת הזרעים קיים היבט של הפצת צרופים חדשים של גנים בבית הגידול.
באצות, הצמחים הפרימיטיביים ביותר, הרבייה המינית תלויה לחלוטין בסביבה מימית, וכך גם כל הפעילות בתאיהן.
טחבים ושרכים, אשר התפתחו ככל הנראה מצמחי מים, עדיין תלויים בסביבה מימית לצורך רבייה מינית, מאחר שתאי הרבייה הזכריים מגיעים לתאי הרבייה הנקביים באמצעות תנועה במים, כתווך הכרחי.
שיטה זו יעילה רק כאשר הקרקע רטובה.
בצמחי יבשה מוצאים התאמה אשר מגנה על תאי הרבייה הזכריים על ידי הימצאותם בתוך קופסיות קשיחות, עמידות לאוויר יבש, שיכולות לעבור מרחקים גדולים, ואלה הם גרגרי האבקה.
הגרגרים ישחררו את מטענם רק בהגיעם אל צלקת של צמח מהמין הנכון.
ההגעה ליעד היא באמצעות מנגנוני ההאבקה השונים.
נהוג לסווג את תהליך ההאבקה על-פי שני קריטריונים עיקריים:
הדמיון הגנטי בין צמח המוצא של גרגר האבקה, בו הוא נוצר, לצמח היעד, אותו הוא מפרה – האבקה עצמית לעומת האבקה זרה.
אמצעי התנועה במרחב של גרגר האבקה (וקטור ההאבקה) – האבקה אביוטית והאבקה ביוטית.
הווקטור הנפוץ ביותר של ההאבקה האביוטית הוא הרוח.
עצים רבים מואבקים על ידי הרוח, למשל האורן והאלון.
בצמחי מים, קיימת גם האבקה אביוטית באמצעות מים.
במשך האבולוציה התפתחו מנגנונים רבים ומגוונים של האבקה.
ההאבקה האביוטית קדמה להאבקה הביוטית מבחינה אבולוציונית, והיא נפוצה בעיקר בקרב חשופי הזרע.
ההאבקה הפרימיטיבית ביותר קיימת במינים שונים של חשופי זרע, כמו האורן ו.
צמחים המואבקים באמצעות וקטורים אביוטיים כמו רוח או מים, מייצרים כמויות גדולות מאוד של אבקה, משום שפיזור האבקה אינו ספציפי, ורק חלק קטן מהכמות המיוצרת יגיע בסופו של דבר אל הצלקות המתאימות.
האורן, למשל, מייצר כמויות עצומות של אבקה באצטרובלים זכריים.
האבקה מופצת ברוח, ורק חלק קטן ממנה מגיע אל אצטרובלים נקביים של אורן, המצופים נוזל דביק.
האצטרובל הנקבי סופח בהדרגה את הנוזל הדביק, וכך גרגרי האבקה מגיעים אל הביצית, החבויה בין קשקשי האצטרובל.
משך הזמן מרגע נחיתת האבקה על האצטרובל הנקבי ועד למועד הפריית הביצית הוא יותר משנה.
משערים שסוג זה של האבקה קשור להתפתחות צמחים אלה בתקופות גאולוגיות בהן לא היו קיימים יצורים מתאימים להעברת האבקה.
האבקה אביוטית ניתן למצוא גם במכוסי זרע כגון הדגניים, המואבקים על ידי הרוח.
הם מייצרים כמויות גדולות של אבקה באבקנים הבולטים אל מחוץ לפרח, וכך מתאפשר פיזור יעיל של האבקה בסביבת הצמח.
לצלקת שטח פנים גדול, המותאם לקליטת כמות מקסימלית של אבקה.
מבנה הצלקת אף תואם באופן ספציפי לקליטת גרגרי האבקה של אותו מין הצמח ולא גרגרי אבקה של מינים אחרים, אשר אינם מתאימים להפרות את הביציות של הצמח.
גרגרי האבקה מותאמים בצורתם לתנועה ברוח (צורה אווירודינמית) או במים, לפי הווקטור הרלוונטי.
לסיכום, בהאבקה אביוטית מספר גרגרי האבקה הנדרשים להפרות כל ביצית הוא גבוה מאוד.
במכוסי הזרע: צמחי היבשה הראשונים הופיעו בסוף עידן האורדוביק, לפני כ-430 מיליון שנה.
כל הצמחים הללו, נטולי צבע וריח, הואבקו בדרך אביוטית, על ידי הרוח.
השינוי חל בסוף תקופת היורה ובתחלת תקופת הקרטיקון, לפני 130 מיליון שנה, אשר הופיעו צמחים בעלי פרחים ובמקביל החלה ההפריה הביוטית.
בתחילה, החרקים נמשכו אל האבקה בשל ערכה התזונתי הגבוה, והם ניזונו ממנה.
תוך כדי מעופם מפרח לפרח, העבירו כמויות קטנות של אבקה מפרח אחד לשני, בצורה מקרית, וכך הפרו את ביציות הצמחים.
מנגנון זה חסכוני בהרבה בהשוואה להאבקת הרוח הקיימת באורן, משום שהוא מצריך ייצור של אבקה בכמויות הרבה יותר קטנות.
החרקים המאביקים הראשונים היו ככל הנראה חיפושיות, וניתן למצוא דמיון מבני רב בין פרחים פרימיטיביים שנמצאו במאובנים, לבין פרחים בני-ימינו המואבקים על ידי חיפושיות.
התפתחות חשובה נוספת באבולוציה של ההאבקה הייתה הופעתה של האבקה הדביקה.
זו נצמדה לגופם השעיר של החרקים והועברו לפרחים אחרים בצורה יעילה יותר.
שלב חשוב בהתייעלות מנגנוני ההאבק היה הופעתו של הצוף.
ייצור מסיבי של אבקה בתור מזון למאביקים הוא בזבזני מבחינה אנרגטית עבור הצמח, משום שיצור אבקה מחייב השקעה גדולה ביצור חלבון.
לעומת האבקה, הצוף הוא תמיסת סוכר בעיקר, בתוספת חומצות אמיניות והוא "זול' (מבחינה אנרגטית).
הוא נוצר בתוך רקמות מיוחדות (הצופנים), חוסך עבור הצמחים משאבים יקרים, ועדיין מושך מאביקים.
בצמחים רבים התפתחו מנגנונים המונעים מהחרקים לאכול את האבקה.
בפרח המרווה, למשל, האבקה חבויה בתוך הפרח, ללא אפשרות גישה לחרקים.
כשדבורה עומדת על בסיס הפרח ומוצצת צוף, היא מפעילה "דוושה" מיוחדת, המפזרת את האבקה על גבה, כך שלא תוכל לאוספה .
מנגנון בעל עיקרון דומה קיים גם בסחלבים רבים.
בסחלבים, המהווים את המשפחה המפותחת ביותר בעולם הצומח, קיימים גם מנגנוני האבקה מתוחכמים אחרים.
יש סחלבים בהם נחסכים משאבים בכך שאינם "מתגמלים" כלל את מאביקיהם, לא באבקה ולא בצוף (האבקת רמייה).
חלקם מחקים במראם ובריחם פרחים אחרים, המעניקים גמול למאביקיהם (למשל סחלב פרפרני, סחלב מצויר וסחלבן החורש); אחרים מחקים נקבות של חרקים, וכך מושכים את הזכרים (הסוג דבורנית).
בד בבד עם התפתחות מנגנוני ההאבקה בצמחים, התפתחו גם קבוצות שלמות של חרקים ובעלי-חיים אחרים המתמחים בהאבקת פרחים, ומזונם העיקרי הוא אבקה או צוף (קו-אבולוציה).
עם אלה אפשר למנות את הפרפרים, הדבורים, הקוליברים, ועוד טקסונים רבים.
מאביקים רבים פיתחו התמחות להזנה והאבקה במין ספציפי או קבוצה מצומצמת של מיני צמחים, בעלי תכונה משותפת.
במקביל, צמחים רבים עברו אבולוציה כזו שהביאה למצב של תלות הדדית בלעדית בינם למאביקיהם.
הם ספקי המזון הבלעדיים של מין ספציפי או קבוצה מצומצמת של מיני בעלי-חיים ואלה משמשים כמאביקים בלעדיים שלהם.
התמחות הדדית שכזו נמצא בפרח בעל מבנה צינורי, שרק חרק בעל חדק ארוך מספיק יכול להגיע אל הצוף שבתחתיתו.
מעבר ליתרון שמפיקים שני הצדדים (צמחים ומאביקים) מתהליך ההתמחות בשל צמצום התחרות הבין-מינית, לספציפיות בהאבקה ישנו יתרון חשוב נוסף עבור הצמחים – חיסכון נוסף באבקה.
מכיוון שהמאביק ספציפי למין אחד של צמח, כל האבקה שתועבר באמצעותו, תגיע אל פרחים אחרים של אותו המין בלבד, ולא תתבזבז על מיני צמחים אחרים, שאותם היא ממילא אינה יכולה להפרות.
דוגמה אחת ניתן למצוא בצרעות הפיקוס.
דוגמה נוספת היא התלות ההדדית הבלעדית בין היוקה לבין .
עש זה ניזון מאבקת היוקה והנקבה אף מטילה את ביציה בשחלת פרחי היוקה.
בארצות אליהן הובאה היוקה כצמח נוי, אין היא מייצרת זרעים משום שאין שם עש יוקה, אשר יבצע את ההפריה.
צמחים המואבקים באמצעות וקטורים ביוטיים (בעלי-חיים), האבקה שלהם מועברת מפרח לפרח, ולא מפוזרת בכל המרחב.
בצמחים אלה מתאפשר ייצור מופחת של אבקה והמשאבים מופנים לטובת אמצעים אחרים למשיכת המאביקים אל הפרח.
משיכת המאביקים כוללת שני מרכיבים: פרסומת וגמול.
המאביק אמור לקשר בין מראהו וריחו של הפרח (הפרסומת) לבין המזון שהוא מוצא בו (הגמול), ועל-פי כללי ההתניה הקלאסית, לשוב ולבקר בפרחים המעניקים לו גמול הולם.
הפרסומת מיועדת למשוך את המאביק ממרחק, לפני שהתקרב דיו על-מנת לזהות את הגמול המוצע עבורו.
הפרסומת מבוססת על חושי הראייה וההרחה של המאביק.
את תפקיד הפרסומת הוויזואלית ממלאים בדרך-כלל עלי הכותרת, המקיפים את הפרח במשטח צבעוני הבולט על רקע סביבתו.
פרסומת בריח נעשית על ידי רקמות שונות, המפרישות תרכובות כימיות ספציפיות המושכות את המאביקים.
הגמול הוא זה המספק למאביק את המניע לבקר בפרח.
כמו שהוזכל לעיל, הגמול הנפוץ ביותר בעולם הפרחים הוא גמול המזון – בעלי-חיים המבקרים בפרח ניזונים מצוף או אבקה שהם מוצאים בתוכו.
בצמחים מסוימים קיימים סוגים אחרים של גמול, למשל: פרחים המשמשים למאביקיהם מקום ללינת לילה.
וקטורים שונים של האבקה ביוטית
חיפושיות היוו את המאביקים הביוטיים הראשונים באבולוציה של צמחים בעלי פרחים.
החיפושיות נמשכות לפרחים בשל האבקה, ממנה הן ניזונות.
פרחים המואבקים על ידי חיפושיות אינם מכילים צוף, אלא מספר אבקנים רב, המייצרים כמות גדולה של אבקה, ובכך מפצים על כמות האבקה הנאכלת.
כמו כן, מאחר שכושר התעופה של החיפושיות הוא מוגבל, הפרחים הם לרוב בעלי צורה עגולה ורחבה ("צלחת"), המאפשרת לחיפושיות נחיתה קלה.
לפרח כזה יש עלי כותרת גדולים וצבעוניים, המושכים את החרקים מרחוק.
לעיתים קרובות הם פורחים במרבדי ענק, המגבירים את הנראות והמשיכה.
החיפושיות ממשפחת הפרחיתיים (Glaphyridae) הן ייחודיות בקרב עולם החרקים, בשל יכולתן לזהות צבע אדום.
צמחים שונים בעלי פרחים אדומים מואבקים על ידי פרחיות אלו – כמו נורית אסיה, כלנית מצויה, פרג אגסני וצבעוני ההרים.
הדבורים נחשבות למאביקים המתוחכמים ביותר בעולם החרקים; אורח חייהן מותאם במיוחד לחיי שיתוף (סימביוזה) עם צמחים בעלי פרחים.
הדבורים ניזונות מצוף, אך מאכילות את זחליהן גם באבקה.
עקב כך, הן פוקדות קשת רחבה ביותר של פרחים.
הדבורים מסוגלות להבחין בין דגמי פרחים שונים, ותחום האור שהן מזהות כולל גם אור על-סגול, שאינו נראה לבני-אדם.
דבורים ממינים שונים הן בעלות כושר למידה גבוה, עובדה התורמת ליעילות ההאבקה.
דבורת הדבש, ומינים מסוימים של דבורי בר מקפידים על הפרדה בין אבקות פרחים ממקורות שונים.
בכל גיחה חדשה מהכוורת, דבורת הדבש פוקדת פרחים של צמח ממין יחיד.
עובדה זו מהווה יתרון עבור הצמחים המואבקים, משום שכל האבקה שהם מייצרים מועברת אך ורק בין פרחים של אותו המין, ולא מבוזבזת בפרחים אחרים.
פרחים רבים מסמנים לדבורים את מצבם על ידי שינוי צבע (למשל תורמוס ההרים), וכך הדבורים נמנעות מלבקר בפרחים שכבר הופרו.
לזכרי הדבורים אינטראקציות ייחודיות עם הפרחים.
פרחים רבים משמשים להם כמקלט לילה, משום שבפרחים אלה, (למשל אירוסי ההיכל ושפתן מצוי), הטמפרטורה בשעות הבוקר גבוהה בכמה מעלות מזו של סביבתם – יתרון אנרגטי עבור הדבורים.
פרחים מהסוג דבורנית מושכים את זכרי הדבורים על ידי חיקוי נקבת הדבורה, ואינם מעניקים למאביקיהם גמול כלשהו (האבקת רמייה).
מספר מצומצם יחסית של פרחים מואבקים באופן ספציפי על ידי צרעות (למשל בן-חורש רחב-עלים).
צרעות מסוימות, כגון הצרעה המזרחית (דבור), מסוגלות ללקט צוף שהתגבש לסוכר (למשל ברכפתן מדברי).
קבוצה מסוימת, צרעות הפיקוס, עברה קו-אבולוציה עם הסוג פיקוס; הרבייה של צרעות אלו מתקיימת אך ורק בתוך הפרחים והפירות של הפיקוס (יחסים אובליגטוריים); הפיקוס, מצידו, תלוי אף הוא בצרעות לצורך האבקתו.
לכל מין של פיקוס ישנו מין ספציפי של צרעה, החיה איתו בסימביוזה.
פרחים המושכים זבובים מתאפיינים בדרך כלל בצוף מרוכז ומשחתי הנמצא במקום גבוה בפרח.
מיקום זה מסיע לריכוזו באמצעות אידוי מים.
הפרחים הללו מתאפיינים בריח חזק, ונוטים לגוונים לבנים, המסמנים לזבוב את הדרך למזון (כמו בקיסוסית קוצנית ו), או לגוונים כהים, המטעים את הזבוב, המחפש אזור בעל רקב שם יטיל את ביציו (כמו בסוג לוף).
פרחים המואבקים על ידי פרפראים בנויים כצינור שבקצהו צוף דליל - מבנה המותאם לחדק הארוך של הפרפר.
הפרחים המואבקים על ידי רפרפים הפעילים בלילה הם בדרך כלל גדולים, צבעם בהיר וריחם חזק - וכך הם בולטים בחשיכה (למשל חבצלת החוף ושושן צחור); לפרח אין משטח נחיתה עבור המאביק והרפרף מוצץ את הצוף תוך כדי רפרוף באוויר.
לעומתם, הפרחים המואבקים על ידי פרפרי יום הם בדרך כלל קטנים וססגוניים, ולעיתים הם גם מפיצים ריח מתוק עדין; הפרח בנוי עם משטח נחיתה מתאים עבור הפרפר.
קיימות מספר קבוצות טקסונומיות של עופות הניזונים מצוף ומאביקים פרחים - הצופיות באפריקה, הקוליבריים באמריקה, וה-דבשניים ונקרות פרחים באסיה, אוסטרליה ואוקיאניה.
ציפורים אלו התפתחו בצורה עצמאית זו מזו (אבולוציה מתכנסת), ולכולן אופייניים ממדים קטנים וצבעים ססגוניים.
כמו כן, יש להם מקור מעוגל ולשון ארוכה, המותאמים למציצת צוף.
הקוליבריים מוצצים את הצוף בעודם באוויר, תוך כדי רפרוף כנפיהם מעל הפרח, פעולה הדורשת אנרגיה רבה; הצופיות, לעומתם, מוצצות את הצוף על-פי רוב מעמדה נייחת, ואינן מרבות לרפרף באוויר.
בדומה לפרחים המואבקים על ידי פרפרים, גם לפרחים המואבקים על ידי עופות מבנה צינורי, כשבעומק הצינור חבוי הצוף.
עם זאת, פרחים אלה הם גדולים יותר, ונפוץ ביניהם הצבע האדום - שבניגוד למרבית החרקים, העופות מבחינים בו.
דוגמה לצמח המואבק על ידי עופות הוא הרנוג השיטים, המואבק על ידי צופית בוהקת.
עטלפים ניזונים מצוף ולא מאבקה.
בהתאם, פרחים המואבקים על ידי עטלפים מכילים כמויות גדולות ביותר של צוף - עד 200 מיקרוליטר בפרח, לעומת כ-3 מיקרוליטר בפרחים המואבקים על ידי עשים, עד 50 מיקרוליטר בפרחים המואבקים על ידי קוליברים.
העטלפים אחראים בטבע להאבקה ב-500 מיני צמחים, וביניהם מנגו, אגבה, בננה וגויאבה
פרחים המושכים את מאביקיהם על ידי שימוש בפרסומת, ללא מתן גמול כלשהו, מכונים רמאים.
היכולת של צמחים לרמות בעלי-חיים, בלי להעניק להם תמורה כלשהי, היא סוגיה מיוחדת בתורת יחסי הגומלין בין אורגניזמים.
זו יכולת מתוחכמת ונדירה בעולם הצומח, והיא נפוצה בעיקר במשפחת הסחלביים - המפותחת ביותר מבין משפחות הצמחים.
אחת הדרכים לרמות את המאביקים היא על ידי חיקוי פרחים אחרים.
מבחינים בין חיקוי פרח ספציפי, לבין חיקוי שהוא כללי יותר:
חיקוי ספציפי של פרח ממין אחר - שימוש בפרסומת המזכירה פרח של מין "הגון" ספציפי, המצוי בקרבת הצמח הרמאי.
מנגנון זה מכונה הדמות באטסית (Batesian mimicry), והוא קיים בסחלב מצויר.
חיקוי בלתי-ספציפי של פרחים אחרים - שימוש בפרסומת מסוג שכיח, המזכירה במופעה מגוון פרחים אחרים המצויים באזור, שהם "הגונים".
מנגנון זה קיים בסחלב פרפרני, למשל.
רמייה על ידי חיקוי פרחים אחרים הוא אירוע נדיר, בהשוואה לתדירותם של האירועים המתגמלים.
כלומר, שכיחות הצמח הרמאי בשטח היא נמוכה ביחס לשכיחות הצמחים ה"הגונים", כך שמדי כל כמה ביקורים בפרחים מתגמלים, המאביק מבקר בפרח רמאי אחד.
במצב זה, תדירות אירועי הרמייה נמוכה מכדי לגרום למאביק ללמוד אותם ולהימנע מהם, על-פי עקרון ההתניה הקלאסית.
בהקשר זה, נראה שניתן לדרג טקסונים שונים של מאביקים (בייחוד דבורים) על-פי מידת "חוכמתם", כלומר על-פי מידת הצלחתם לזהות את פרחי הרמאי ולהימנע מהם.
קיימות שיטות נוספות לרמייה בהאבקה, למשל:
חיקוי מקורות מזון שאינם פרחים.
בסוג לוף, למשל, הפרחים מזכירים בריחם ובצבעם צואה, וכך נמשכים אליהם זבובים.
חיקוי נקבת המאביק - בסוג דבורנית, בו עלה העטיף התחתון דומה בצורתו לנקבה של דבורת בר ממין מסוים, וכך נמשכים אליו זכרי המין.
חיקוי אתר הטלה - פרחיו של המין בן-חורש גדול מושכים אליהם נקבות של זבובי רחף, המטילות בהם את ביציהן.
אולם יש מקרים נדירים בהם דווקא החרק הוא המרמה.
זה המקרה של כובע הנזיר.
צמח זה הובא לאירופה מפרו, לפני מאות שנים.
המאביקים הייחודיים שלו הם ציפורי הקוליברי, אשר אינם קיימים באירופה.
אל הצמח נמשכים דבורי הבומבוס.
הן מנקבות חור בבסיס הגביע וכך ניזונות מהצוף מבלי להאביק את הפרח.
ההאבקה, תפקידה לייצר צמחים צאצאים.
כאשר אבקה המיוצרת בצמח מסוים מפרה צמח בעל מטען גנטי אחר, זו נקראת האבקה זרה.
היתרון בהפריה כזו הוא ביצירת צמחים בעלי צרופים גנטיים חדשים, אשר יתבטאו בצרופים חדשים של תכונות, ויהוו את חומר הגלם לתהליך הברירה הטבעית.
בתנאי סביבה משתנים, לפחות לחלק מהצאצאים תהיה יכולת השרדות.
בטבע קיימת גם האפשרות שאבקה מצמח אחד תפרה צמח בעל מטען גנטי זהה - מושג המכונה האבקה עצמית .
מבחינים בין שלוש דרגות של האבקה עצמית:
האבקה בין פרחים שונים על אותו צמח (האבקת שכנים, geitonogamy).
האבקה בין פרטים שונים של צמח, אשר נוצרו באופן וגטטיבי מצמח האם.
האבקה עצמית היא מצב לא רצוי עבור רוב מיני הצמחים, שכן היא מביאה בסופו של דבר ליצירת צאצאים בעלי מטען גנטי דומה לצמח האם, במקום ליצור קומבינציות חדשות בין גנים שמקורם בפרטים שונים.
הבעיות מתעוררות כשלאזור מגיעים טפילים לא מוכרים או מחלות חדשות.
היות שאין שונות גנטית באוכלוסייה, אם הפרט היחיד אינו חסין למחלה, כך מצבה של כל האוכלוסייה, והיא תיפגע ואולי אף תמות.
במהלך האבולוציה התפתחו מנגנונים רבים ומגוונים לצמצום או מניעה מוחלטת של אפשרות ההאבקה העצמית, או של ההפריה שבאה בעקבותיה:
דו-ביתיות - אסטרטגייה בה כל פרט מייצר סוג אחד בלבד של איברי רבייה - נקביים או זכריים.
פתיחתם בו-זמנית של פרחים מעטים בלבד, על אותו הצמח.
הפרדה בזמן - דיכוגמיה- כאשר הבשלת האבקנים מתרחשת כאשר עמוד העלי עדיין לא בשל לקליטת האבקה, או מצב הפוך, כאשר הצלקת מבשילה וקולטת אבקה לפני הבשלת האבקה של אותו פרח.
הפרדה במרחב - , הבדלים בגובה בין עמוד העלי לבין האבקנים, בפרחים דו-מיניים.
סידור מיוחד מתקיים בצמחי עדעד כחול.
ברוב מיני העדעד אין הבדלים בגובה האבקנים לעומת גובה עמוד העלי, ומניעת ההאבקה העצמית מבוססת על שני סוגי בליטות בגרגרי האבקה ושני סוגי בליטות על אונות הצלקת.
כך נמנעת, לפחות חלקית, האבקה עצמית.
אי-סבילות עצמית - מנגנונים גנטיים שונים המונעים את השלמת תהליך ההפריה ויצירת הזרעים, במקרה של האבקה עצמית.
מנגנוני השהיה שונים, המונעים את הגעת האבקה אל הצלקת, בזמן שמיד לאחר לקיחת האבקה על ידי המאביק (למשל - מנגנון התכופפות האבקיות בסחלביים).
האבקת רמייה - אם המאביק לא יקבל תגמול כלשהו מהפרח (כמו צוף או אבקה), הוא יתרחק מהצמח לפני שיבקר בפרחים נוספים בו.
למרות חסרונה של ההאבקה העצמית, במקצת ממיני הצמחים ההאבקה היא עצמית לחלוטין או כמעט לחלוטין.
האבקה עצמית מהווה פתרון רבייתי למינים נדירים מסוימים.
בגלל נדירותם, עלול להיות מרחק גאוגרפי בין פרטים שלהם, ולכן סיכוייהם להצליח בהאבקה זרה נמוכים.
דוגמה למין נדיר שעיקר האבקתו היא עצמית, היא דבורנית הדבורה.
חשיבות ההאבקה והסכנה הנשקפת לה
תהליך ההאבקה ממלא תפקיד קריטי במחזור החיים של צמחים פורחים.
המאביקים משתייכים לטקסונים רבים, אך הדבורים אחראיות בטבע ובחקלאות לרוב ההאבקה ואגב כך לאספקת המזון שלנו.
מתוכן, הבולטת ביותר היא דבורת הדבש המערבית, שאחראית לשמונים אחוז מההאבקה בחקלאות.
חלק מהגידולים שהיא אחראית להאבקתם (ויצירת פירות) הם: אבוקדו, תפוחים, אבטיחים, מלונים, חמניות, תותים ושקדים.
לאורך השנים חלה ירידה ניכרת בכמות הדבורים.
התופעה דווחה לראשונה בשנת 2006, על ידי מגדלי דבורים.
ירידה בכמות הדבורים גם בבתי גידול מלאכותיים וגם בטבע נחקר על ידי גורמים שונים והמסקנות הצביעו על מספר גורמים לתופעה: שינוי האקלים: כאשר מתחילה פעילות הכוורת, באביב, הצמחים המספקים לדבורים את האבקה והצוף כבר פרחו ונבלו, בגלל הקדמת עלית הטמפרטורה.
גורם נוסף הוא השמדת בתי גידול טבעיים.
אזורים שבעבר הייתה בהם צמחייה טבעית, פורחת, הפכו לאזורים עירוניים.
הגורם השלישי הוא אקרית הוורואה .
הופעת אקרית זו דווחה לראשונה בישראל בשנת 1984 ובארצות הברית ב-1987. מדובר בטפיל, שנצמד בעיקר לזחלי הדבורים ומוצץ את נוזלי גופם.
האקרית אף מעבירה לכוורת וירוסים הפוגעים בדבורים.
הגורם הרביעי לירידה המדאיגה בכמות הדבורים קשור ישירות לאדם, ומדובר בשימוש הנרחב בחומרי הדברה.
חומרי ההדברה הנפוצים היום בחקלאות הם רעלנים עצביים (נוירוטוקסינים) הקרויים ניאוניקוטינואידים.
הם מרעילים את מערכת העצבים של החרקים וגורמים למותם.
ריכוז חומרי ההדברה הללו בצוף ובאבקה הוא נמוך יחסית, ובעבר המומחים חשבו שאינו פוגע בדבורים.
המחקרים העדכניים מראים שהדבורים נפגעות, כנראה בגלל הצטברות החומר בגופן.
לאור המשבר המתמשך באוכלוסיות הדבורים, יש מספר הצעות טכנולוגיות להבטחת ההאבקה, בייחוד בחקלאות.
הצעה יפנית מתמקדת בהאבקה מלאכית.
השיטה מציעה בלכידת אבקה בתוך בועות סבון ופיזורן של אלו בין הפרחים הזקוקים לאבקה.
בישראל יש מספר חברות המנסות דרכי האבקה באמצעות רחפנים.
חברה ישראלית אחרת פיתחה מערכת רובוטית המשתמשת בחיישנים ובחשמל סטטי לביצוע האבקה במטעים
הֶבְלוֹק וֶטִינָרִי, שמכונה גם הפטריארך או האציל, הוא רודן העיר הדמיונית אנק-מורפורק בסדרת ספרי הפנטסיה עולם הדיסק מאת הסופר הבריטי טרי פראצ'ט.
וטינרי הוא דמות סגפנית, נזירית וצינית ואף נוטה למיזנתרופיות.
העיר משגשגת תחת שלטונו וגדלה מדי שנה.
אביו ואמו מתו בילדותו והוא גדל אצל דודתו, הליידי רוברטה מֶזֶרוֹל.
הוא התחנך בגילדת המתנקשים, שנחשבת למוסד העלית לחינוך צעירי האצולה, והתבלט כתלמיד מבריק ומתבודד.
כמתבודד היווה מטרה להצקות מצד שאר הנערים.
הוצמד לו הכינוי "מטריד הכלבים" (משחק מילים על שם משפחתו, שדומה בצלילו למילה וטרינר, עם רמיזה מינית גסה) ולעגו לו בטענה השגויה שמעולם לא התנקש בחייו של איש.
וטינרי לא נשאר חייב ותמיד נקם בדרכו שלו, הפתלתלה.
במרבית הבחינות קיבל ציונים גבוהים, למעט הבחינה בהסוואה והסתתרות, בה קיבל ציון נכשל מפני ש"לא ראו אותו בכיתה בזמן הבחינה".
ביוזמת קבוצה מאצילי העיר שמאסה בקפריזות של רודן העיר, וטינרי הצעיר התנקש בחייו של הרודן, הלורד ווינדר.
לאחר שחיסל את שומרי ראשו של ווינדר לא היה עליו לנקוף אצבע: ווינדר לקה בהתקף לב ומת במקום כשראה את וטינרי מתקדם לעברו בלב אולם נשפים הומה אדם - בלי שאיש פרט לווינדר עצמו יבחין בו.
עוד באותו יום השתתף בקרב רחוב נגד משטרת האימים של הרודן ושם קטל ארבעה מ"הפושעים המגויסים" שפעלו תחת פקודתו של הרודן הבא.
לאחר מותו של ווינדר יצא וטינרי הצעיר למסע לאוּבֶרְוָאלְד, אזור פראי ביבשת.
שם פגש את הערפדית מרגולוטה, ונרמז שלשניים היה איזשהו סוג של רומן.
בכל מקרה, העובדה הודאית היא שהשניים לימדו רבות אחד את רעהו.
חילופי השלטון לא הביאו לתוצאות הרצויות.
עד מהרה נסתבר שמחליפו של ווינדר, הלורד סְנָאפְּקֵייס, קפריזי לא פחות מווינדר.
סנאפקייס חטא גם בכך שהפר את הבטחותיו לאלו שעמדו מאחורי ההתנקשות בווינדר ועלייתו לשלטון.
פרטי חילופי השלטון הבאים אינם ידועים, אולם וטינרי עצמו מונה לרודן העיר, בהצבעת ראשי הגילדות.
וטינרי הוא רודן נאור, המסתמך לרוב על תככים במקום על הזרוע המבצעת הרשמית.
כך למשל הכריז עם עלייתו לשלטון על גילדת הגנבים, שהייתה קיימת עד אז במחתרת, כגילדה חוקית לכל דבר ("אם בכל מקרה יש פשע, אז כבר עדיף פשע מאורגן").
בשורה של צעדים באופי זה התייצבה העיר והמסחר החל פורח.
אנק-מורפורק הייתה ליעד הגירה מבוקש ומספר תושבי העיר גדל.
למרות הישגי שלטונו וטינרי הוא דמות שנואה ומפחידה עבור רוב תושבי העיר.
תככנותו והיותו אדם נטול פגמים - הוא ישן שעות מעטות מדי לילה, מנווט גם את יריביו כרצונו, ואין לו שום חולשה ידועה - מביאים לכך שמדי פעם נעשה ניסיון להדיחו, אך פעמים רבות מסתבר שווטינרי עצמו הוא שיזם את הקשר על מנת לחשוף, להביך או להעניש את מתנגדיו.
וטינרי מחזיק בדיעה ש"רוב בני האדם רעים מטבעם".
בהתאם לכך הוא רואה את תפקידו לאלץ אותם להתנהג כשורה.
כפטריוט של העיר הוא מלהטט בין אינטרסים ותשוקות סותרות של בעלי העוצמה ומתמרן אותם אחד כנגד השני כך שמטרתו - שגשוג העיר - תושג.
נראה שיחס האיבה כלפיו לא מפריע לו והוא מפגין אדישות גמורה כשאנשי מפתח מתפרצים כלפיו.
ישנם מעט מאוד אנשים שהוא מעריך, ואת אלה הוא מתמרן (פעמים רבות בניגוד גמור לרצונם) לתפקידי מפתח בעיר.
הפרט היחיד שאינו רציונלי בהתנהגותו הוא תיעוב לא מוסבר לפנטומימאים, שאת פעילותם בעיר אסר בחוק.
פנטומימאי שנתפס בפנטומימה נכלא בתא מיוחד, שבו קבוע שלט "למד את המלים".
יחסיו עם דמויות מרכזיות אחרות
עם עלותו של וטינרי לשלטון הוא פעל להחלשת וניוון משטרת העיר - "משמורת הלילה", והחליף את תפקודה במנגנונים כלבבו כדוגמת גילדת הגנבים, אך לאחר אירועי הספר שומרים!
עד זמן זה נהג יחס מבטל בקפטן ויימס, אולם לאחר שעמד על ערכו התמיד במדיניות שהגבירה את כוחה והיקפה של המישמורת תחת פיקודו של ויימס.
על אף הערכתו הגוברת לויימס, וטינרי המשיך לתמרן אותו כפי שנהג בכל אדם.
כך למשל הוא כפה על ויימס, בניגוד מפורש לרצונו, תואר אצולה.
ויימס, בהיותו מטבעו אדם ישר, בקושי סובל את תככיו של וטינרי, ועל אף שהוא מעריך את היציבות והשגשוג שהביא וטינרי לעיר מתפרץ כנגדו לעיתים.
עם זאת בכל עת שווטינרי נמצא בסכנה אמיתית ויימס יוצא מגדרו על מנת להגן עליו, בהיותו מודע היטב לערכו.
וטינרי משתמש לעיתים קרובות בויימס ובמוניטין של ויימס על מנת לנטרל מוקשים בעייתיים במיוחד, עם חלוף הזמן הוא פחות ופחות מתמרן את ויימס ולעיתים אף חושף לפניו מן ההתחלה את מטרותיו בגילוי לב.
תהליך מתמשך זה מביא לשיחות מלבבות בין השניים שרוב הנאמר בהן מצוי בין השורות.
נראה שויימס הוא מהאנשים המעטים מאוד - אולי אף היחיד - שדעתו על וטינרי חשובה לווטינרי.
בין גזר לווטינרי שוררת הבנה.
וטינרי יודע שגזר הוא יורש הכס של אנק-מורפורק, אך לא יזם התנקשות בו.
בשיחה בין השניים (בדומה לשיחות עם וויימס, רוב הנאמר היה בין השורות) הודיע לו גזר שהוא מעדיף שאנשים יתנהגו כשורה מפני שכך צריך, ולא בשל הכריזמה השופעת של גזר, אך קיימת אפשרות שבעתיד המצב ישתנה.
מאז סיכום מוקדם זה לא חל שינוי.
דוגמה מצוינת לשיטת איוש התפקידים של וטינרי.
בספר "מהומה רבה על לא דוור" וטינרי השכיל להבין את יכולותיו ואישיותו של פון־סתמבור, נוכל משכנע להפליא שברמייה גנב כ-150,000 $ ממוסדות ואישים באנק־מורפורק.
לאחר שנתלה מצא את עצמו להפתעתו, במקום בעולם הבא, בריאיון עם וטינרי, שהורה לתליין לוודא שפון־סתמבור יישאר בחיים.
וטינרי כופה על פון־סתמבור את תפקיד מנהל רשות הדואר.
תוך זמן קצר גילה פון-סתמבור לתדהמתו שהתפקיד חשוב לו ושיקם את שירות הדואר במאמץ גדול, ביצירתיות לא מבוטלת וגם (לא פחות חשוב) ב-150,000$ ש"ניתנו לו מאחד האלים, לא ידוע איזה אל".
לאחר שפון סתמבור ייצב את רשות הדואר העבירו וטינרי, בדרכו האופיינית, לניהול הבנק המרכזי של העיר והמטבעה המלכותית בספר "קומדיה של מטבעות" (אך בפעם זו לא איים עליו בתליה אם לא יסכים, אלא נתן לו בחירה אמיתית).
בסוף הספר חושף וטינרי את תוכניתו להעביר את פון-סתמבור לתפקידים אחרים הזקוקים ל"ניהול יצירתי" בעתיד.
אם זה לא מקולקל, אל תתקן
ספרי עולם הדיסק שווטינרי ממלא בהם תפקיד מהותי
Soul Music (עדיין לא תורגם לעברית)
Interesting Times (עדיין לא תורגם לעברית)
Feet of Clay (עדיין לא תורגם לעברית)
Jingo (עדיין לא תורגם לעברית)
The Fifth Elephant (עדיין לא תורגם לעברית)
The Truth (עדיין לא תורגם לעברית)
The Last Hero (עדיין לא תורגם לעברית)
Night Watch (עדיין לא תורגם לעברית)
מהומה רבה על לא דוור
שתי האבנים הרוניות בילין (Jelling) שבמרכז חצי האי יוטלנד בדנמרק, הוכרזו בשנת 1994 כאתר מורשת עולמית יחד עם הכנסייה השוכנת בצמוד להן מצפון ואשר בחצרה הן ניצבות, ויחד עם שני תילי קבורה הנישאים מצפון ומדרום לכנסייה.
האבנים הרוניות עשויות כל אחת פיסת אבן ועליה חרוטות כתובות בשפת נורס בכתב רונות המתוארכות למאה ה-10. האבנים מייצגות את שלב המעבר מהאמונה הפגנית בדנמרק לנצרות, והן מזוהות עם התקופה בה הייתה דנמרק למדינה לאומית.
"האבן הקטנה", המכונה גם "האבן העתיקה", הונחה במקומה על ידי המלך הדני גורם הזקן (Gorm den Gamle; מלך מ-934 עד 958 או 959) שהיה המלך הראשון של כל דנמרק.
האבן הוקמה לזכר אשתו של המלך, תירה (Thyra Dannebod).
בכתובת שעל האבן מופיעה המילה "דנמרק" לראשונה בתולדות המדינה, אם כי זו הוזכרה מחוץ לגבולותיה כ-75 שנים קודם לכן.
תוכן הכתובת על האבן הוא כדלקמן:
"האבן הגדולה", הידועה גם כ"אבן החדשה", נחקקה על ידי המלך האראלד כחול-השן (Harald Blåtand), בנו של גורם הזקן, לזכר הוריו ולזכר התנצרותם של הדנים.
האבן שוקלת כ-10 טונות ונישאת לגובה של 2.43 מטר.
לאבן שלושה צדדים - בצידה האחד ציור של ישו בתנוחת צליבה אך ללא צלב, בשני נראה נחש הכרוך סביב אריה, ובשלישי מופיע רובה של הכתובת, לאמור:
שני התילים נישאים מדרום ומצפון לכנסייה.
בתל הצפוני נתגלו שרידי אולם קבורה, שייתכן והוקם לשני אנשים.
חיפושים שנערכו במקום בתחילת המאה ה-19 חשפו ממצאים מהמאה ה-10 אך שרידי הגופות סולקו ממנו.
ייתכן שהמלך גורם הזקן היה קבור בתל זה, ובנו האראלד כחול-השן העביר את גופתו אל הכנסייה הסמוכה שהוקמה עם התנצרותו.
התל הדרומי נחקר בשנת 1861 ו-1941, אך לא נתגלו בו קברים.
לכנסייה הניצבת במקום כעת קדמו שלוש כנסיות עץ מוקדמות יותר אשר נהרסו בשריפות, והעתיקה שבהן שימשה גם כמקום קבורתו של המלך גורם הזקן.
גופתו של גורם הזקן נתגלתה בשנת 1978 והוצאה מהקבר לצורכי מחקר, ובשנת 2000 הושבה לכנסייה.
הספינה ובית המקהלה נבנו מאבן גיר בסביבות שנת 1100, בעוד שמגדל הפעמונים ואולם הכניסה נוספו מאוחר יותר.
בשנת 1874 נחשפו בבית המקהלה פרסקאות מהמחצית הראשונה של המאה ה-12.
שרידי האבנים הניצבות בסטנס הם אתר נאוליתי מרשים הנמצא בלוך סטנס שעל האי מיינלנד, הגדול באיי אורקני שבסקוטלנד.
השם, הנהגה סטיינ-איס בסקוטית, נגזר ממילה בנורדית עתיקה שמשמעותה "מפרץ".
בשנת 1999 העניק אונסק"ו לאתר מעמד של אתר מורשת עולמית ביחד עם אתרים נאוליתיים נוספים באורקני.
האתר שוכן על צוק בגדה הדרומית של הנחל המחבר את הקצוות הדרומיים של לוך סטנס ולוך האראי שמימיו מתוקים.
מעל הנחל עובר גשר, אך בתקופה מסוימת ניתן היה לחצות את הנחל באמצעות סוללה, וטבעת ברודגאר נמצאת במרחק 1.2 ק"מ בכיוון צפון-מערב, לרוחב הנחל וליד קצה של מצר יבשה הנוצר בין שני האגמים.
אנדרטת מיס האו נמצאת במרחק 1.2 ק"מ בכיוון מזרח לאבנים הניצבות ובקרבת מקום נמצאים כמה אתרים נאוליתיים נוספים.
דבר זה מרמז כי לאזור הייתה בעבר חשיבות כלשהי.
האבנים הן גושים עבים בעובי ממוצע של 300 מ"מ.
ארבע מתוכן, שגובהן עד 5 מטרים, היו במקור חלק ממעגל אליפטי שהורכב מ-12 אבנים, בקוטר 32 מטרים בקירוב, ששכן על רמה בקוטר 44 מטרים המוקפת על ידי תעלה.
התעלה חודרת לעומק 2 מטרים בתוך סלע ורוחבה הוא 7 מטרים, כאשר היא מוקפת בסוללת עפר, עם נקודת כניסה יחידה בצד הצפוני.
הכניסה ניצבת מול היישוב בארנהאוס שנמצא ליד לוך האראי.
גובהן של האבנים הניצבות מחוץ למעגל בכיוון צפון-מערב הוא 5.6 מטרים.
אבנים קטנות יותר כוללות אבן מרובעת הנמצאת במרכז רמה מעגלית שבה נמצאו עצמות שרופות, פחם, כלי חרס ועצמות בעלי חיים.
כלי החרס מהווים חוליית קישור בין האתר הזה לבין סקארה ברי ומיס האו, והאתר מתוארך לשנת 3000 לפנה"ס בקירוב.
גם במאה ה-18 האתר היה מקושר למסורות וטקסים, שבאותה תקופה היו קשורים לאלים מהמיתולוגיה הנורדית.
המשורר וולטר סקוט ביקר במקום ב-1814. חוקרי עתיקות אחרים תיעדו את האבנים ואת המסורות והאמונות המקומיות הקשורות אליהן.
אחת האבנים, הידועה בשם "אבן אודין" נוקבה בחור עגול, ושימשה את המקומיים לצורך אירוסין בכך שהזוג המיועד החזיק ידיים לאחר שהכניסו אותן לחור.
האבן הייתה קשורה בעבר לטקסים נוספים ונחשבה כבעלת כוחות קסם.
בדצמבר 1814 החליט קפטן ו.
מקיי, מהגר לאורקני שהחזיק בבעלותו חווה חקלאית בקרבת האבנים, להזיז את האבנים הניצבות כיוון שהתושבים המקומיים חצו את אדמותיו בדרכם לבצע טקסים ליד האבנים.
הוא החל לפעול באותו חודש כאשר ריסק את אבן אודין.
דבר זה גרם להתפרצות זעם והוא נאסר לאחר שהרס אבן נוספת והפיל אבן אחרת.
האבן שהופלה הוצבה מחדש ב-1906 במקביל לעבודת שיקום לא מדויקת שבוצעה בתוך המעגל.
אולם, גם האבנים ששרדו יוצרות אווירה חזקה המרמזת, לדברי תושבי המקום, על העבר הרחוק.
ישנה אוכלוסיית ציפורים גדולה המקננת בלוכים הנמצאים משני צידיו של האתר.
במרחק 3.5 קילומטרים בכיוון דרום נמצא בנקודת הסיום של פלג איירלנד המסתיים במצר קלסטריין סאונד.
האבל (שם מלא: 2069 האבל) הוא אסטרואיד כהה הנמצא בחגורת האסטרואידים, ושהתגלה על ידי אסטרונומים מאוניברסיטת אינדיאנה ב-29 במרץ 1955.
האסטרואיד נקרא על שמו של האסטרונום האמריקאי המפורסם אדווין האבל.
האבסינת הוא ציור משנת 1876 מאת הצייר האימפרסיוניסטי הצרפתי אדגר דגה, הנחשב לדוגמה מובהקת של סגנון האימפרסיוניזם באמנות.
בעת יצירתו נקרא הציור "שרטוט של בית קפה צרפתי", מאוחר יותר שוּנה שמו ל"דמויות בבית קפה", ורק בשנת 1893 קיבל את שמו הנוכחי.
הוא מוצג במוזיאון ד'אורסה שבפריז.
בציור מתוארות שתי דמויות – גבר ואישה.
האישה יושבת במרכז התמונה, והגבר יושב לשמאלה ומביט שמאלה – אל מחוץ לתמונה.
האישה בוהה קדימה, מבטה אינו ממוקד בדבר, ולפניה כוס ובה אבסינת שהוא משקה ירוק חריף.
כל אחת מהדמויות שקועה בעצמה, והיצירה מבטאת את הניכור והבדידות החברתית שנפוצה בפריז הגדלה והולכת של שנות ה-1870.
האישה היא השחקנית ששימשה מודל לאמנים, והגבר הוא הצייר והפסל – שתי דמויות בוהמייניות ידועות באותה עת.
בית הקפה שבו יושבים השניים הוא בכיכר פיגאל שבפריז, ששימש מקום מפגש מקובל לאמנים (נהרס בשרפה ב-2004).
הקומפוזיציה של הציור משקפת את השפעת הצילום על האמנות המודרנית בקיטוע של הקומפוזיציה ובנקודת המבט של הצייר.
הדמויות ממוקמות בשולי הפורמט, ואת החלל המרכזי של הציור תופשים השולחנות הריקים של בית הקפה, המסודרים בזווית היוצרת עומק פרספקטיבי בחלל.
כשהוצגה לראשונה בשנת 1876, זכתה היצירה לביקורות שליליות ביותר.
המבקרים כינו את היצירה "מכוערת" ו"מעוררת דחייה" והיא לא הוצגה שוב עד שנת 1892, עת הוסרה מהתצוגה בשל קריאות הבוז של הצופים.
בין השאר תקפו המבקרים את התמונה בשל מה שנראה כ"חוסר איזון" – הדמויות אינן במרכז התמונה או בחזיתה, והדמות הימנית "חתוכה".
בפעם השלישית הוצגה היצירה בשנת 1893 באנגליה, שם עוררה שיח ציבורי ער.
רבים ראו בה מסר בלתי מוסרי בשל תיאור דמויות "מנוונות", משולי החברה; בעיני רבים אימתה התמונה את חשדם של הוויקטוריאנים כלפי האמנות בצרפת וכלפי הצרפתים בכלל.
מאידך, רבים אחרים ראו בה מעין תמרור אזהרה מפני הידרדרות מוסרית, ועל כן הותרה הצגתה.
הסופר אמר על הדמות הנשית בתמונה "איזו זנזונת!" והוסיף, "זה אינו סיפור נעים, אבל הוא מהווה לקח".
האבן והשושנים הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ'.
אבא מראה לבתו את איבר מינו, הבת נוגעת בו, היא אומרת שהוא מאוד חמוד, האיבר מזדקר, הוא מתנתק מהאבא, תופש את הבת ובורח יחד איתה.
האבא והאמא רודפים אחרי איבר המין.
לבסוף הבת מתגלגלת באבן וניצלת.
ההצגה נוצרה במשותף על ידי מיקי גורביץ' ותלמידיו כהצגת בוגרים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
ההצגה הציגה בתחילה בסטודיו, אחר-כך עברה להציג בתיאטרון הקאמרי ולבסוף השתתפה כהצגה אורחת בפסטיבל עכו 1990.
כתיבת מחזה ובימוי: מיכאל גורביץ'
עיצוב תפאורה ותלבושות: גלית האן
מפקח המשטרה - מארק איווניר
מפקד המשטרה - מחמוד קדח
3 זונות - דלית מילשטיין, חנוך רעים, אסתי יצחייק שטינברג
פילי הילדה - יונת מתן
האג'י גיראי הראשון (בטטרית של קרים: I Hacı Geray או Melek Hacı Geray האג'י גיראי המלאך", באותיות ערביות: ۱خاجى كراى, בטורקית: I.
היה ח'אן טטרי, המייסד והמנהיג הראשון של החאנות קרים ("קירים יורטו") בשנים 1456- 1426 ובשנים 1466-1456, מייסד השושלת גיראי מקרים.
כונה גם האג'י דוולט גיראי או דוולט האג'י גיראי, כמו כן "א-סולטאן האג'י גיראי אבן גיאת' א-דין".
בשנת 1238 פלשו המונגולים בראשות באטו ח'אן וזרעו הרס בחצי האי קרים.
בהמשך נכללה קרים באימפריה המונגולית מיסודו של באטו ח'אן, שאימצה בהמשך צביון טורקי-טטרי ונקראה בשמות שונים: ה"אולוס של ג'וצ'ה", הח'אנות קפצ'ק או ו בפי הרוסים, "אורדת הזהב".
בירת אימפריה זו הייתה בסראי הישנה (סראי-וולגה או סראי-באטו) ואחר כך בסראי החדשה (או סראי בֶּרֶקֶה).
בצומת המאות ה-15-14 קרים עצמה הייתה ל"אולוס", במובן של "פרובינקיה" באורדת הזהב, בראשות ממלא מקום של מלך ועיר הבירה שלה הייתה "קרים הישנה" (אסקי קירים, כיום סטארי קרים).
אחד הבנים של הח'אן ג'וצ'ה, טקה טימור (Töke Timur) פיקד על טומן שהשתתף בכיבוש קרים, שהושלם עם כיבושה של העיר סודאק שעל החוף הדרום-מזרחי.
מקורותיו של האג'י גיראי אינם ברורים.
מה שיוצא די בוודאות ממקורות שונים הוא שהיה "עצם לבנה " ( ak süyek - אק סוייק), כלומר נצר של ג'ינגיס חאן.לפי אחת מגרסאות אילן היוחסין שלו, דור 11 לצאצאיו של ג'ינגיס חאן, דרך נכד של זה, טקה טימור, אחד מבניו הצעירים של ג'וצ'ה ח'אן.
היו השערות שקישרו אותו ייחוס ישיר לח'אן טוכטמיש המפורסם.
כך למשל, הפנקס הגנאלוגי הנמצא במנזר סטארושבסקי המציין כי היה כביכול בנו של דוולט ברדי, שהיה כביכול בנו של ג'אבר ברדי וצאצא של טוכטמיש.
בשנת 1395 טוכטמיש היה פליט בליטא כאורחו של הדוכס הגדול ויטאוטאס הגדול שבעזרתו ניסה לחזור להנהגת אורדת הזהב, אך הובס בקרב וורסקלה ב-1399 על ידי יריביו הנתמכים בידי טימור לנג: טימור קוטלוג חאן והאמיר ידיגה.
גם דוולט ברדי עצמו גלה בליטא וזכה לאירוח הדוכס הגדול.
כרוניקנים פולנים אחדים כתבו שהאג'י גיראי נולד בטראקאי, בליטא, וסברו גם הם שהיה בנו או נכדו של טוכטמיש.
גם בתעודה שנכתבה על ידי נכד, שנקרא גם הוא האג'י גיראי, משנת 1529, מצוין כי משפחתם יוצאת חלציו של טוכטמיש.
קרים עצמה נקראה תכופות על ידי הטטרים נוגאי "ארץ טוכטמיש".
אולם ההשערה הסבירה ביותר, המבוססת, בין היתר, על הכרוניקות של אבולגאזי בהדור ח'אן (מאה ה-17) בספרו "שג'רה אי טורק
("הגנאלוגיה של הטורקים"), כמו כן מואיז אל אקסב ועבד אל גאפר קירימי, האג'י גיראי היה בנו של גיאת' א-דין או גיאסאדין ( غیاث الدین, שם שמשמעותו בערבית "הגנת הדת"), בן של טאש טימור או באש טימור, שנמצא עם טוכטמיש בקרבה רחוקה.
אכן על מטבעות שהנפיק האג'י גיראי עצמו, שמו מופיע כ"א-סולטאן האג'י קריי אבן גיאת'-א-דין
אותו באש טימור או טאש טימור היה נסיך טטרי שהגיע מאורדת הזהב ושלט לזמן מה בחצי האי קרים, שבה אף הנפיק מטבעות -דרהם- של עצמו בשנים 1395-1394.
היווצרות הישות המדינית הטטרית בקרים
במחצית הראשונה של המאה ה-15 שבטים טטרים, ביניהם שירין, בארין, הונגוראט, מנסור ואחרים, שהיגרו מערבה לאורך חוף הים השחור ובקרים, סייעו למנהיגים כמו דוולט ברדי ואולוג מוחמד בנסיונותיהם לשלוט על חלקים ממה שהייתה פעם אורדת הזהב המאוחדת.
חלקם עברו מנוודות מלאה ואורח חיים של התיישבות חצי-קבועה בערבות דרום רוסיה ודרום אוקראינה, שנודעו אז כ"דשט-אי-קפצ'ק".
והתחילו לקראת שלהי המאה ה-14 והתחלת המאה ה-15 למרוד בח'אנים מסראי.
דוולט ברדי, דוד של האג'י גיראי, וכמוהו נצר לשושלת של ג'ינגיס חאן, גורש מסראי והתיישב בסביבות שנת 1426 בחצי האי קרים.
הוא היה טוען קבוע לכתר אורדת הזהב ובימיו ועדיין אחרי מותו קרים נותר מבחינה פורמלית בחסות אורדת הזהב.
והפכה לעצמאית בשנות ה-1430-1440, ובאופן סופי, ככל הנראה, בשנת 1449, תחת מנהיגותו של האג'י גיראי.
ילדותו וצעירותו של האג'י גיראי
אחיין של דוולט ברדי, האג'י גיראי, נולד והתחנך כולל באימונים צבאיים בטראקאי, שהייתה בזמנו בירת הדוכסות הגדולה של ליטא ושבה מצא מקלט אביו, ג'יאת'-א-דין ח'אן.
לפי מסורת מקומית, האב, ג'ית'אדין, נמסר בנעוריו על ידי הסב, טאש טימור, לחניכות אצל אחד מאנשי השבט גיראי, בשם דוולט גלדי.
הילד של גיאת'-א-דין, קיבל את השם האג'י גיראי, לכבוד אותו מנטור של אביו שממש בשעת לידתו חזר מעלייה לרגל למכה - האג' - ונקרא אז האג' דוולט גלדי גיראי.
כאמור לעיל, דמויות טטריות רבות מצאו באותה תקופה מקלט בליטא החצי-פאגאנית, ביניהן החאן המודח טוכטמיש ושלשה-עשר בניו, דוולט ברדי עצמו, אולוג מוחמד, ואף מרזה טקייה, מראשי השבט שירין.
עלייתו של האג'י גיראי לשלטון והקמת הח'אנות העצמאית של קרים - 1449
האג'י גיראי הופיע בזירה של קרים, כמנהיג של הטטרים המקומיים, - "טטרים של פרקופ"-, לפי מקורות שונים, בסביבות שנת 1420, 1428 או 1434. דמותו מוזכרת כמשתתף, בתמיכת ליטא, במאבקים הפנימיים לשלטון באורדת הזהב ובקרים עצמה.
ככל הנראה נאבק אף בדודו דוולט ברדי.
בסביבות 1428 בעזרתו של ויטאוטאס הגדול, הגיע לקרים בראש 16,000 לוחמים נוגאי.
בשלב מסוים נאלץ להימלט לדוכסות הגדולה, בלידא,בה היה לאורחו ובן חסותו של הדוכס הגדול החדש, זיגימאנטס קיישטוטאיטיס (זיגמונט קיישטוטוביץ') (1440-1432).
תעודה ראשונה המזכירה את שמו באה משנת 1443 ומתייחסת למלחמתו נגד מגיני המושבה הג'נובזית בקאפה.
בערך בשנת 1440, כעדות הכרוניקה של מאצ'יי סטריקובסקי
האריסטוקרטיה הטטרית מקרים - ראשי השבטים פרקופ, בארין, ארגין ושירין, ובמיוחד ראש שבט שירין, טקינה מרזה, היריב המסורתי של צאצאי האמיר ידיגה (אדיגו או ידיקו) פנו לדוכס הגדול קזימיר יגיילו (1492-1440), ובקשו ממנו לתמוך בהעלאתו של האג'י גיראי לשלטון בקרים.
ואכן חזר האג'י גיראי לקרים בליווי תגבורות ליטאיות בפיקוד המרשל רדזיוויל.
לפי מומחים, המטבעות הראשונים שהנפיק האג'י גיראי - מטבעות כסף "סיקה" (sikke)
הוצאו לאור לא לפני שנת 1441.
מקורות ג'נובזים אחרי 1441 מציינים הימצאותו של האג'י גיראי בראש מדינה עצמאית של הטטרים המקומיים, שלא הכירה יותר בסוזרניות הח'אן סעיד אחמד מסראי.
יש מחשיבים את שנת 1449 כשנת הקמת הח'אנות מקרים העצמאית מפני שזו שנת הכרזתו של האג'י גיראי הראשון כ"אולוג ח'אן"
, הוא ייסד שושלת חדשה שהנהיגה את קרים למעמה מ-300 שנה, עד שנת 1783, אם כי כמעט רוב הזמן בחסות האימפריה העות'מאנית.
לח'אן האג'י גיראי מייחסים גם את הנהגת סמל המדינה החדשה:"טרק טמגה" (taraq tamğa) בעל שלוש השיניים, ה"טרידנט" או ה"מסרק" של בית גיראי, שנמצא על החותם הרשמי שלו ונראה כנגזר מה"מאזניים" שעל דגל אורדת הזהב.
בירתו הראשונה הייתה המרכז המסורתי אסקי קירים (קרים הישנה), שנודעה גם תחת השם סולהט.
לא רחוק דרומה מקירק ייר, על גדת הנחל צ'ורוקסו, הקים האג'י גיראי הראשון את העיר בחצ'יסראי - "הארמון שבגנים".
יש סבורים כי העברת הבירה מקרים הישנה לקירק ייר נועדה לשחרר את האג'י גיראי מההשפעה הרבה מדי של שבט שירין שנחלתו נמצאה באזור המזרחי.
מאוחר יותר, אחד מצאצאיו, סהיב גיראי הראשון, יעביר את הבירה לבחצ'יסראי.
הח'אנות הונהגה על ידי הח'אן בתאום עם ארבעה "קאראץ' ביי", הבאים של ארבעה שבטים ראשיים - שירין, בארין, ארגין וקפצ'ק
שעמדו בראש הדיוואן, לפי המסורות הקדומות של הח'אנים המונגולים וממרכז אסיה.
הזירה הפוליטית הבינלאומית שבה פעל האג'י גיראי נשלטה במערב על ידי ממלכת פולין המאוחדת עם הדוכסות הגדולה של ליטא, בצפון - על ידי הדוכסות הגדולה של מוסקבה, במזרח על ידי אורדת הזהב, או מה שנשאר ממנה, ובדרום - על ידי האימפריה העות'מאנית שנמצאה בתנופה.
מתוקף תפקידו, הרגיש האג'י גיראי זכאי לטעון לכתר של אורדת הזהב, כולל לזה של ריבון הנסיכויות הרוסיות.
אורדת הזהב, לעומת זאת, לא הכירה במעמדו.
באותה תקופה, למעשה, אורדת הזהב התפצלה לשלוש ח'אנויות: של קרים, של קאזאן וזו של סראי או "האורדה הגדולה".
רוב השנים בן ברית של "הרפובליקה הפולנית-ליטאית", האג'י גיראי פעל ב בחסות יחסית של מדינה זו.
בהחלטותיו בנוגע לשלום או מלחמה, למשל היה חייב לעדכן את המנהיגים הפולנים-ליטאים.
הוא תרם לצמצום האיום שהיוותה אורדת הזהב בשביל אזורי הגבול המזרחיים של הממלכה היאגילונית.
לכן בעיני ההיסטוריוגרפים הפולנים מן המאות ה-15-16, האג'י גיראי מוצג כשומר בסף של הגבולות האוקראינים של הממלכה וכבן ברית נאמן של המלכים בקרקוב.
באביב 1442, כפי שמעידים מקורות ג'נובזים, ניצח האג'י גיראי את כוחות יריבו, הח'אן מסראי, סעיד אחמד הראשון, ובעזרת הדוכס הגדול קזימיר, איתו כרת ברית רשמית ב-1445, עד לאוגוסט 1449 הצליח להרחיב את שלטונו על כל חצי האי קרים (כולל קרץ', טאמאן, קאבארדה, קפצ'ק, והענקת חסות לקאפה) ועל אזורים נוספים מסביב.
הצטרפו אליו שני שבטים טטרים חדשים, כולל הקירים טואמנים בפיקודו של הביי אימינבק בק משבט שירין.
מצד שני, הצטרך להיות מעורב במלחמות האזרחים בפולין וליטא עצמן.
הוא סייע לקזימיר הרביעי, שעלה על כס פולין בשנת 1447, במלחמתו נגד הטוען לכתר מיכאיל בולסלב, בנו של זיגימאנטס קייסטוטאיטיס, שנהנה מתמיכת הח'אן סעיד אחמד הראשון.
האג'י גיראי הגיש למלך קזימיר שירותים צבאיים תמורת תגמול שנתי של 10,000 פלורינים.לעומת זאת כשהתגמול התעכב לבוא, אנשיו היו עלולים לצאת למסעי שוד בחבלי פודוליה ורוטניה.
בשנים 1448 ו-1449 תקפו הטטרים מהאורדה הגדולה את פולין וליטא, ובתגובה, פלש המלך קזימיר בשנת 1450 לתוך השטחים שבשליטת הח'אן סעיד אחמד.
בשנים הבאות, ב-1452, מורדים נגד המלך בליטא כרתו ברית עם סעיד אחמד.
אולם הניצחונות הגדולים של האג'י גיראי בקרב עם הח'אנים של האורדה הגדולה בשנים 1455-1453 וב-1465 זירזו את התפוררות האורדה והכינו את השטח לתבוסת האורדה על ידי בנו, מנגלי גיראי הראשון בשנת 1502.
כאשר ב-1453 וב-1455 יצא סעיד אחמד חאן מסראי למסעות שוד וביזה בממלכה הפולנית, במיוחד בפודוליה, האג'י גיראי הפתיע אותו בדרך הבייתה והביס אותו על יד הנהר דנייפר.
סעיד אחמד ברח לקייב אל בני בריתו מקרב האצילים הליטאים ובראשם הדוכס סימיון אולקלוביץ'.
אחרי סירוב ראשוני, הלה נאלץ להסכים להסגיר את סעיד אחמד למלך קזימיר שכלא אותו בקובנה.
בניו של סעיד אחמד מצו מקלט במולדובה של שטפן הגדול, שהחליט שלא להסגירם.
מרכז הג'נובזים בקרים נמצא בעיר הנמל קאפה (פאודוסיה של היום).
היא שילמה בעבר מס קבוע לח'אנים של אורדת הזהב.
אחרי הקמת הישות הנפרדת של הטטרים בקרים, יחסי הג'נובזים איתם היו מתוחים.
בקיץ 1433, הנסיך הביזנטי אלקסיוס של מנגופ, מנהיג ה"נסיכות הקרימאית של תאודור", שהיה אז בן ברית של גיראי, השתלט על נמל צ'מבלו (באלאקלווה).
כתגובה, הסנאט של ג'נובה והבנק סן ג'ורג'ו שלחו לאזור צי מלחמה של 20 גלרות תחת פיקודו של האדמירל קארלו לומלינו.
המפקד הג'נובזי, בראש 6000 לוחמיו, הצליח ב-4 ביוני 1434 לכבוש בחזרה את צ'מבלו מהיוונים.
אחרי שהרסו את הנמל היווני היחיד, קאלאמיטה, הג'נובזים יצאו ממרכזם, קאפה, נגד בירת הטטרים אסיק קירים (סולגאט).
ביולי, האג'י גיראי, עם 15,000 חיילים, הפתיע אותם מתוך יער וניצח אותם.
בהמשך הטיל האג'י גיראי מצור על קאפה וכפה בסופו של דבר ב-13 ביולי 1434 על המושבה הג'נובזית, הסכם שבו היא הכירה בסוזרניות שלו והסכימה לשלם כופר גדול תמורת בני הערובה והשבויים.
עם זאת, באותו שלב, מעמדו של האג'י גיראי בקרים לא היה יציב, והוא לא היה מקובל על כל ראשי השבטים הטטרים.
כשלא עלה בידו להחזיק בהגמוניה החצי האי נאלץ להימלט לליטא.
ידוע שבשנת 1442 הטטרים תקפו שוב את קאפה, שדדו אותה וגרמו לעיר ולמגיניה אבדות כבדות.
בשנת 1454 כרת האג'י גיראי ברית עם הטורקים העות'מאנים שזה עתה כבשו את קונסטנטינופול.
ביולי 1456 הופיע מול הנמל של קאפה צי טורקי של 56 בירמות ובאותלו זמן ביבשה הגיעו לקרבת המקום 6,000 טטרים בראשותו של האג'י גיראי.
ההנהלה הג'נובזית נכנעה והסכימה להעלולת באופן משמעותי את מס השנתי שהעיר הייתה צריכה לשלם לסולטאן העות'מאני ולח'אן הטטרי.
מפני שלא היה לו צי משלו, הסתפק האג'י גיראי עם הכרה מצד תושבי קאפה של מעמדו ההגמוני ועם השגת שליטה על דרכי המסחר המובילות לקאפה, לקרץ' ולאינקרמן.
גבולות הח'אנות התפשטו בשנים האלה גם אל גזלבה (Gözleve) (ייבפאטוריה של היום), לטאנה או אזאק קאלסי (אזוב של היום), עמוק יותר אל ערבות דזט-אי-קפצ'ק ואף לאזור קובאן.
בתקופתו בנו הטטרים בחלק התחתי של הנהר הדנייפר את המבצרים קזקרמן וג'נקרמן.
אמנם ב-1456 הודח הח'אן זמנית על ידי בנו, היידר, בתמיכה ג'נובזית, ונאלץ לצאת שוב לגלות.
אך הפעם שב לשלטון כעבור זמן קצר ובהמשך שיפר את יחסיו עם המושבות של ג'נובה.
בשנים 1464-1465 שלח האפיפיור, פיוס השני, ובעקבותיו פאולוס השני את לודוביקו מבולוניה כנונטיוס אל הח'אן גיראי על מנת לשכנעו, לשווא, להצטרף למסע צלב נגד הסולטאן העות'מאני מהמט השני.
ב-1461 הבטיח האג'י גיראי לתמוך בתביעות הטריטוריאליות של המלך קזימיר הרביעי בווליקי נובגורוד, מה שהביא אותו בסכסוך עם הדוכס (קניאז) הגדול של מוסקבה, וסילי העיוור.
לעומת זאת, בימי שלטונו של איוואן השלישי, בקיץ 1465 ניצחונו של האג'י גיראי על סעיד אחמד חאן, עזר (ככל הנראה ללא קיומה של הסכמה), למאמץ המלחמתי הרוסי להגן על מוסקבה מפני איום הח'אן מסראי.
לפי הכרוניקה הרוסית "ווזנזנסקה", ה'אג'י גיראי יצא להגנת המוסקבאים, כשהח'אן קוצ'וק מוחמד מסראי התפקיף לאזורים הרוסיים שעל גדות דון.
על יד הדון הוא הביס גם את בנו של קוצ'וק מוחמד, אחמד ח'אן