tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופת בידודו של יאנג, הוא עובר מסכת התעללויות, פיזיות ונפשיות, מצד סוהרי בית הכלא ובראשם מנהלו, מילטון גלן (גארי אולדמן).
הוא שורד בחיים את שלוש השנים הללו, ומוחזר לתא רגיל.
במהלך ארוחת הצהריים הראשונה של יאנג מחוץ לתא הבידוד, לוחש לו אחד האסירים כי רופוס מקיין, היושב קרוב אליו, הוא האשם בסבלו.
מתוך דחף וטירוף רגעי, יאנג רוצח את מקיין בעזרת כף, מה שגורם להעמדתו למשפט.
עורך הדין שמקבל את הטיפול בתיקו של הנרי יאנג, הוא ג'יימס סטמפהיל (כריסטיאן סלייטר) הצעיר והבלתי מנוסה בעליל.
התיק מועבר לידיו של סטמפהיל מפאת סיכוייו האפסיים לזכות, שהרי כ-200 עדים ראו את מעשה הרצח שביצע יאנג.
כאשר הוא מגלה את העובדות שמתחת לפני השטח ומבין את מצבו של יאנג, יוצא סטמפהיל כנגד כל הסיכויים למלחמה על שמו של הנרי יאנג, וחושף שחיתות בצמרת המשטרה, מנהלת בתי הסוהר ומשרד התובע הכללי.
הוא הופך את משפטו של יאנג מזניח למתוקשר, וחושף לעיניה של אמריקה את פרצופם האמיתי של אוכפי החוק הנחשבים ביותר אז, ובראשם בית הסוהר עטור השבחים - אלקטרז.
סטמפהיל מצליח להוריד את האישום מרצח מדרגה ראשונה להריגה ללא כוונת זדון, ואת העונש ממוות למאסר של שלוש שנים.
למרות ההקלה הרבה בעונשו, הנרי יאנג בוחר להתאבד בתאו, לאחר שיצא מנצח, וכך סוגר את המעגל האומלל של חייו.
בעקבות המשפט והגילויים המסעירים בנוגע לפשעים שבוצעו כנגד האסירים בכלא אלקטרז, מורשע מנהל הכלא, מילטון גלן, ובית הכלא נסגר ואינו מורשה עוד לשמש כמתקן ענישה.
קווין בייקון - הנרי יאנג
כריסטיאן סלייטר - ג'יימס סטמפהיל
גארי אולדמן - מילטון גלן (מנהל בית הכלא)
אמבת דייוויץ - מרי מקקאסלין
ויליאם ה מייסי - ויליאם מק'ניל (התובע)
בראד דוריף - ביירון סטמפהיל
לי ארמי - קלוסון (השופט)
מיה קירשנר - רוזטה יאנג דיאל
על מנת ליצור אווירה אותנטית ולשדר אמינות לצופים, שלושת השחקנים הראשיים, בייקון, סלייטר ואולדמן, בילו תקופת זמן מסוימת בבתי כלא כאסירים.
בייקון אף הוריד ממשקלו כ-10 קילוגרמים על מנת לגלם את דמותו של הנרי יאנג.
הסרט מסתיים, כאמור, בחזרתו של הנרי יאנג הפיקטיבי לצינוק הכלא ומותו שם, בסוף שנות הארבעים, אך במציאות, אז הצינוקים כבר היו סגורים ובלתי חוקיים.
הנרי יאנג האמיתי מעולם לא הורשע על גנבת חמישה דולרים.
הוא היה שודד בנק שלקח בן ערובה לפחות פעם אחת, והוא אף ביצע רצח בשנת 1933. לפני שנכלא באלקטרז בשנת 1936, יאנג ריצה עונשי מאסר בבתי כלא פדרליים במונטנה ובוושינגטון.
יאנג נשאר בכלא אלקטרז במשך 12 שנים, עד שהועבר ב-1948 למרכז לטיפול רפואי בפושעים פדרליים בספרינגפילד, מיזורי.
כאשר סיים את ריצוי עונשו בכלא הפדרלי ב-1954, הוא הועבר למתקן ענישה מדיני בוושינגטון, שם ריצה מאסר עולם בגין הרצח שביצע בשנת 1933. כמו כן הרצח של רופוס מקיין עליו מדבר הסרט, לא בוצע באמצעות כף, אלא באמצעות שני סכינים שהוכנו מבעוד מועד בכלא.
בשנת 1972 הנרי יאנג השתחרר מהכלא בעזרת חנינה, קורותיו לא ידועים מאז.
הילד לייבי קלצקי נחטף ונרצח בגיל 8, ב-11 ביולי 2011, בשכונת בורו פארק בברוקלין שבניו יורק.
החוטף והרוצח הוא לוי ארון, תושב שכונת קנזינגטון הסמוכה.
הוא חטף אותו בעת שקלצקי חזר מקייטנה בבית ספרו.
ההיעדרות והרצח ריכזו תשומת לב רבה, בעולם החרדי ומעבר לו.
באוגוסט 2012 נידון ארון ל-40 שנות מאסר, וב-3 בדצמבר 2025 מת בכלא.
יהודה לייב (לייבי) קלצקי נולד ב-29 ביולי 2002, היה בנם של נחמן ואסתר קלצקי, תושבי בורו פארק וחברי קהילת 'היכל התפילה' של הרב בנימין אייזנברגר.
בעקבות הדיווח ארגון השומרים ומשטרת ניו יורק החלו בסריקות אזוריות נרחבות על מנת לאתרו, בסריקות השתתפו כאלף שוטרים וכעשרת אלפים מתנדבים מברוקלין מלבד המתנדבים מארגון השומרים.
מאמצי המשטרה והארגון לעלות על עקבותיו של לייבי, כללו גם צפייה בסרטי אבטחה של החנויות ברחבי השכונה, הבדיקה כללה צפייה ברחובות שבהם היה אמור לעבור בדרכו ובהמשך נוספו עוד רחובות בשכונה.
כמו כן משטרת ניו יורק הפיצה את תמונתו של לייבי, ויצא כרוז ברחבי בורו פארק שקרא לתושבים לחפש אחריו.
במהלך זמן ההיעדרות הוכרז על ידי אנשים פרטיים על הענקת פרס כספי עבור מי שיביא את הידיעה שתוביל למציאתו של לייבי.
השוטרים חשדו שלייבי נכנס למכונית עם אותו אדם.
לאחר חיפוש אחרי המכונית, נראתה מכונית דומה בסרטון אבטחה של מרפאת שיניים בבורו פארק כשהיא עוצרת ליד המרפאה בשעות אחר הצהריים.
בבדיקה שערכו במרפאת השיניים לא מצאו שהיה אדם בטיפול באותו היום שעל שמו רשומה מכונית זהובה, אך לאחר מכן התברר שהיה אדם בשם לוי ארון שבא לשלם חוב באותו היום אחר הצהריים, ובבעלותו רשומה מכונית זהובה.
מיד עם היוודע פרטים אלו מיהרו השוטרים לביתו של ארון, המתגורר בבית הוריו בשכונת קנזינגטון הסמוכה, כוח המשטרה פרץ לבית, מצא את החשוד, ותחקרו בנוגע למקום הימצאו של הילד.
ארון השיב מיד שרצח את הילד וביתר את גופתו.
חלק מהגופה נמצא במקרר ביתו, ואת חלקה זרק לפח האשפה בתוך מזוודה.
עם זאת, לא נמצאו על הגופה סימנים לתקיפה מינית.
ביום החטיפה והרצח הלך ארון לעבודתו בחנות לחומרי בניין, וכן השתתף בתפילות למציאתו של לייבי.
לוי ארון, בן 35, נולד וגדל בניו יורק, גרוש בשנית.
בעברו התגורר בטנסי ועבד שם כקצב.
בתקופה שקדמה לרצח התקרב לקהילה החרדית.
השוטרים מצאו ראיות שהרוצח אכן השתתף בחתונה במונסי בליל החטיפה, אך לא מצאו עדות לכך שגם לייבי השתתף בה.
ב-20 ביולי הודיעו רשויות הבריאות בניו יורק כי לפי ממצאי נתיחת הגופה לייבי סומם לפני שרוצחו חנק אותו למוות.
בגופתו של קלצקי נמצא קוקטייל של ארבעה סמים שונים.
עקבות של סם להרפיית שרירים, תרופה אנטי-פסיכוטית, משכך כאבים וטיילנול.
הנתיחה אישרה את הודאתו של הרוצח, שסיפר למשטרה כי הכין לילד כריך טונה לפני שרצח אותו ואז חנק אותו באמצעות מגבת.
ארון ציין כי לייבי גם "נאבק מעט", גם משטרת ניו יורק סבורה שהילד נאבק עם תוקפו, ועל זרועותיו ופרקי ידיו של ארון נמצאו שריטות המוכיחות כי הילד התנגד לתוקף.
עוד עלה מהנתיחה כי לייבי נרצח ביום שבו נמצאה גופתו המבותרת, כיומיים לאחר שנעלם, זמן לא רב לפני מעצרו של ארון.
במסע הלווייתו של לייבי, השתתפו עשרות אלפי איש (רובם המוחלט יהודים חרדים) ובהם גם מאות רבנים ועשרות אדמו"רים.
במשך השבעה זרמו אלפים לבית האבלים, כמו כן נשיא ארצות הברית ברק אובמה התקשר להוריו של לייבי ושיגר את תנחומיו בשם העם האמריקאי.
הקהילה נרתמה לכתוב ספר תורה על שמו.
בעקבות המקרה הטראומטי, ננקטו בקהילה החרדית בבורו פארק מספר פעולות על מנת למנוע את המקרה הבא, ובניהם "פרויקט לייבי", מבצע שכלל התקנת 100 מצלמות ברחובות המרכזיים בבורו פארק והושלם בשנת ה'תשע"ד.
ב-20 ביולי 2011 הוגש כתב אישום נגד לוי ארון, באשמת חטיפת ורציחת לייבי קלצקי.
לפי כתב האישום, הכולל שמונה סעיפים, ארון פיתה את הילד לבוא לביתו, ולאחר מכן חנק אותו למוות וביתר את גופתו.
התביעה דרשה מאסר עולם ללא חנינה או ניכוי.
ב-9 באוגוסט 2012 הודה ארון במעשה במסגרת עסקת טיעון, וב-29 באוגוסט נגזר עליו מאסר של ארבעים שנה, הכולל 25 שנים על רצח ו-15 שנים על חטיפה.
כחודש לאחר הרצח הוציא הזמר ליפא שמלצר מספר שירים לזכרו, בהם "לייבי לנצח" בעברית, וכן תרגום השיר באנגלית, וכן שיר קצבי בשם "הפכת".
רצח מירה ארצי הייתה פרשת רצח ומשפט שהסעירה את המדינה בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, כאשר מירה ארצי, צעירה בת קיבוץ דגניה א' נרצחה ב-30 בדצמבר 1952 בטבריה וחברה לשעבר, חיים שמחון, רב-סמל בצה"ל הועמד לדין, טען לחפותו אך הורשע בהריגתה ונדון למאסר.
הוא שוחרר טרם זמנו בחנינה שהעניק לו נשיא המדינה יצחק בן-צבי בהתערבותו של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן שהטיל ספק באשמתו לאחר שנפגש עמו והוא נטל סם אמת כדי להוכיח את חפותו.
מירה ארצי נולדה בשנת 1931 כבת למשפחה מוותיקי קיבוץ דגניה א'.
היא הייתה ספורטאית וחובבת טבע.
בשירותה בצה"ל הייתה מ"כית במחנה 80 ולאחר מכן הייתה נגדית משמעת במחנה אלנבי בשכונת תלפיות בירושלים, שם הכירה את חיים שמחון.
חיים שמחון נולד בחיפה בשנת 1927, שירת במשטרת היישובים העבריים.
היה חבר בארגון "ההגנה" ולאחר מכן עבר לאצ"ל.
במלחמת העצמאות השתתף בקרבות בדרום הארץ.
לאחר המלחמה המשיך בשירותו בצה"ל.
בשנת 1950 נתמנה לרס"ר במחנה אלנבי.
במחנה אלנבי הכירו מירה ושמחון זה את זה והפכו לבני זוג.
לאחר שמירה שוחררה משירותה בצה"ל ושבה לביתה בקיבוץ, המשיכו להתקיים הקשרים ביניהם ושמחון ביקר אותה בקיבוץ מספר פעמים ואף הכיר את בני משפחתה.
במרוצת הזמן חש שיחסה אליו מתקרר.
מירה הסבירה לו כי הדבר נובע מיחסו המסתייג של אביה כלפיו.
שמחון שיגר מכתב לאב בו טען כי יחסו המתנכר של האב אליו נובע מטעמי אפליה עדתית.
האב השיב לו במכתב בו הכחיש את הטענה, אך הודה כי הידידות ביניהם אינה לרוחו, הואיל וחינוכם של מירה ושמחון והסביבה בה גדלו שונים והבדלים אלה עשויים להיות להם לרועץ אם יתחתנו.
עד מהרה נותקו היחסים בין בני הזוג.
בינתיים נקשרה מירה לבן זוג חדש, בחור מחיפה.
לאחר שלושה חודשי היכרות יצאו בני הזוג ביום ג', 30 בדצמבר 1952, בשעות הערב, במכוניתו של בן הזוג לבילוי בטבריה.
בהגיעם לעיר נכנסו לבית קפה ומסעדה שעל הטיילת על שפת הכנרת והזמינו ארוחה.
בסביבות השעה 11 בלילה, בשעה שסעדו, נכנסו למסעדה שני אנשים לבושי מדים שהגיעו למקום בכלי רכב צבאי.
אחד מהם היה קצין בדרגת סרן והשני בדרגת רס"ר.
כשהתקרבו לשולחנם של בני הזוג נוכחה מירה לראות כי הרס"ר הוא שמחון.
הוא ניגש אליה וביקש ממנה לצאת לרגע החוצה.
בן הזוג, שהכיר את שמחון הבין את רצונה של מירה להחליף דברים עם שמחון על רקע קשריהם בעבר.
שני שוטרים חלפו במקום במכונית משטרה, אחד מהם יעיד אחר כך כי הבחין בשמחון שוכב בשטח של חורבות שליד קיר המסעדה, כשבינו לבין הקיר שוכבת בחורה.
הוא פנה בקריאה לעבר שמחון ושמחון קרא לעברו שהכל בסדר.
לאחר זמן לא רב הבחין בשמחון יורד משטח החורבות ועוזב את המקום בנסיעה ביחד עם הסרן.
בן זוגה של מירה המתין לשובה אך היא בוששה לשוב למסעדה.
בעודו ממתין למירה נכנס השוטר למסעדה ואמר כי המכונית הצבאית עזבה את המקום.
בן הזוג סבר שמירה נסעה עם שמחון.
לאחר שחלפו שעות ומירה לא שבה הוא הודיע בשעה 3 לפנות בוקר של 31 בדצמבר 1952 למשטרה על היעלמה.
השוטרים ערכו חיפוש ומצאו את מירה רק בשעה 8 בבוקר, כשהיא נטולת רוח חיים וגופתה מוטלת ליד קיר בית הקפה.
על פי הממצאים היא נחנקה למוות בין השעות 11 ורבע לחצות.
כשנתגלתה גופתה של מירה ארצי הוטל החשד המיידי על שמחון, עמו יצאה מהמסעדה לפני שעת המוות המשוערת, והוא נעצר כחשוד ברציחתה.
הוא הועמד לדין באשמת רצח בפני בית המשפט המחוזי בחיפה.
משפטו החל ב-24 במאי 1953. התובע היה פרקליט מחוז חיפה עו"ד לני רבינוביץ'.
בצוות ההגנה של שמחון היו שניים מעורכי הדין הידועים בארץ, יוסף קיסרי ואשר לויצקי ובנוסף להם עו"ד בשם דורון.
השופטים היו בנימין זהר, יהושע גוברניק ומשה עציוני.
במהלך המשפט לא הוצגו ראיות ישירות לרצח, אלא רק ראיות נסיבתיות.
בן הזוג של מירה שהגיע איתה למסעדה ונשאר בה לאחר שמירה עזבה, היה העד הראשי של התביעה ותיאר את אירועי הערב.
השוטר שראה את הזוג השוכב ליד החורבות העיד כי ראה את שפמו של הנאשם.
בחקירה הנגדית של בן הזוג ניסה הסנגור לויצקי להטיל עליו את אשמת הרצח.
שאלותיו כוונו כדי להראות כי המשך שהותו של בן הזוג במסעדה, שעות רבות לאחר שמירה יצאה ולא שבה מחשיד אותו ברציחתה.
הדבר היה למורת רוחו של השופט זהר שהעיר על כך לעד כי הוא רשאי לשאול את בית המשפט על אלו שאלות להשיב ועל אלו לא.
אחד העדים היה טרמפיסט שנאסף בליל המקרה על ידי הרכב הצבאי של שמחון והסרן, שהעיד כי מאחר שהרכב התמהמה מלעזוב את המסעדה הוא המשיך דרכו באוטובוס.
הוא סיפר כי בעוזבו את המסעדה ראה את מירה בחברת שמחון מחוץ למסעדה.
נערך גם ביקור לילי של השופטים, הנאשם, התובעים והסנגורים בזירת הפשע.
כשהגיע תורו של שמחון להעיד הוסבר לו על ידי השופטים כי אינו חייב להעיד אלא אם רצונו בכך, כי הוא יכול למסור עדות מתוך תא הנאשמים ללא שבועה, או להעיד בשבועה מדוכן העדים.
שמחון בחר להעיד בשבועה ובכך נחשף לחקירה נגדית.
שמחון תיאר את קורות חייו, את רקע היכרותו עם מירה ועל ניתוק הקשר ביניהם בשל היחס המתנכר אליו מצד אביה.
כן סיפר כי לאחר ניתוק הקשר עם מירה נקשר לבחורה אחרת ועמד לשאת אותה לאישה.
שמחון הקריא מעל דוכן העדים מכתב שכתב לאביה של מירה יומיים לאחר הרצח בו נאמר:
"לא רצחתי את מירה שלנו.
אני חף מהפשע שנעשה לכם ולי.
לא אנוח ולא אשקוט עד אם גיליתי את הרוצח.
את מירה אהבתי יותר מכל נפש בעולמנו זה, והשעה שביליתי בחברתה אותו לילה הייתה זכה וטהורה.
לבי תמיד יהיה שייך לי ולכם.
היא אהבה אתכם על כן זה שייך גם לי.
חי אני את זכרה בתוכי על כל דרכיה ומעשיה.
בהמשך עדותו סיפר כי נזדמן למסעדה במקרה כשהיה בדרכו לדגניה כדי לפגוש את מירה ורכבם התקלקל ליד המסעדה.
כשראה את מירה ניגש לשולחנה.
לדבריו מירה גילתה סימני התרגשות ושמחה כשניגש אליה ורמזה לו כי ברצונה לצאת ולטייל איתו.
לדבריו הם עמדו בחוץ ליד המסעדה ושיחתם נסבה על געגועיהם זה לזה.
לדבריו סיפר לה כי היה בדרכו אליה וברצונו לפגוש אותה למחרת בחיפה.
כן אמר כי שניהם ישבו ולא שכבו, כפי שהעיד השוטר.
שניהם דיברו דברי אהבה וכשהופרעו על ידי אורות מכונית המשטרה, קמו ממקומם ויצאו לטייל לאורך הטיילת.
הם תינו אהבים במקום סתר ליד בית הכנסת הסמוך לטיילת וכשראה שכלי רכבו נגרר על ידי מכונית המשטרה ביקש לחזור אל הסרן שהמתין לו וניסה להשפיע על מירה שתלווה אליו, אך היא סירבה באמרה כי לא נעים לה לעזוב את בן לווייתה עמו הגיעה למסעדה.
כשהגיע למכונית הצבאית הצליח אחד השוטרים להניע אותה.
הוא הביט לאחור וראה את מירה צועדת לעבר המסעדה.
זו הייתה הפעם האחרונה בה ראה אותה.
על דבר מותה נודע לו רק במשטרת טבריה.
בכל משך עדותו וחקירתו הנגדית שב שמחון והכריז "אני חף מפשע".
אחד העדים שתהיה לו משמעות רבה בהמשך הפרשה היה בעל המסעדה.
הוא תיאר בעדותו את אירועי הערב במסעדה ונחקר בחקירה נגדית על ידי הסנגור לויצקי.
לשאלת הסנגור האם ראה את בן זוגה של מירה נושא את גופתה אל תוך החורבות השיב בשלילה.
הסנגור המשיך ושאל את העד האם הוא עזר לבן הזוג לשאת את הגופה.
אף על שאלה זו השיב בשלילה, ואז באה שאלה מפתיעה, האם הוא עצמו נשא את הגופה אל החורבות והעד הכחיש זאת.
שלוש שעות המשיך הסנגור לחקור את העד והעד השיב על רוב השאלות "אינני יודע".
לבסוף שאל הסנגור את העד האם ברצונו לומר מי רצח את מירה.
העד השיב שוב "אינני יודע" והוסיף כי התעניין בשמחון ובמירה מתוך סקרנות גרידא ולא היו לו כוונות כלשהן כלפי מירה.
בסיכומי התביעה שלאחר שלב ההוכחות שלל התובע את האפשרות שהרצח בוצע על ידי בן הזוג של מירה.
הוא ביקש מהשופטים לא להאמין בעדותו של שמחון וטען כי בהיותו בעל גוף חסון היה באפשרותו לבצע את החניקה בנקל והדגיש כי שמחון היה האחרון שנראה בחברתה של המנוחה.
הסנגור בסיכומיו טען כי שמחון היה מעוניין יותר מכל אדם בחייה של מירה.
ב-21 ביוני 1953 נתן בית המשפט את פסק דינו ומצא את שמחון אחראי למותה של מירה ארצי בחניקה, אך לא הרשיע את שמחון בעבירת רצח אלא הרשיע אותו בעבירה של הריגה, זאת מאחר שלא הוכח מעבר לכל ספק סביר כי שמחון לחץ על גרונה בכוונה להביא למותה.
השופטים פסקו כי שמחון תפס בגרונה תוך התפרצות זעם ללא כוונה מראש לרצוח אותה.
בשל כך הטיל בית המשפט על שמחון עונש של שבע שנות מאסר.
בית המשפט שאל את שמחון אם הוא רוצה להוסיף משהו ושמחון זעק שוב בבכי "אני חף מפשע".
עורכי הדין של שמחון הגישו ערעור על הרשעתו לבית המשפט העליון.
ב-26 במרץ 1954 החל הערעור להישמע בפני השופטים שמעון אגרנט, משה זילברג ודוד גויטיין.
הסנגור עו"ד לויצקי טען כי מאחר שהראיות עליהן התבססה ההרשעה הן נסיבתיות בלבד, קיימת אפשרות לא פחות חזקה שהפשע בוצע על ידי השוטר או בעל המסעדה.
כן המשיך לטעון כי אפשרות ביצוע הפשע על ידי בן זוגה של מירה לא נשללה.
ב-8 באפריל דחה בית המשפט העליון את הערעור ושמחון נשלח לכלא מעשיהו להמשך מאסרו למשך שבע שנים.
בשבתו בכלא המשיך שמחון לטעון כל הזמן לחפותו.
עורך דינו אשר לויצקי פנה בשנת 1955 לנשיא הּמדינה יצחק בן-צבי בבקשת חנינה.
הוא הציע להזריק לשמחון זריקת אמת.
הנשיא העביר את הבקשה ליועץ המשפטי לממשלה חיים כהן.
היועץ המשפטי גילה עניין בגורלו של שמחון וביקר אותו בכלא מעשיהו ושוחח עמו.
לאחר מכן זימן היועץ את שמחון אל לשכתו בירושלים ושמחון הובא בפניו כשהוא תחת משמר.
בפגישה הביע בפניו שמחון את הסכמתו שתוזרק לו זריקת אמת והיועץ נענה לבקשתו.
באוקטובר 1956 אושפז שמחון למשך שבועיים בבית החולים טלביה תחת השגחתו של מנהל בית החולים פרופסור היינריך צבי ויניק.
פרופסור ויניק הזריק לשמחון פעמיים זריקה של חומר מטשטש בשם סודיום אמיטל (sodium amytal), הנקרא בשם הפופולרי "זריקת אמת".
לאחר שהחומר מתחיל לפעול נכנס המוזרק למצב נים לא נים בו משתחרר המוזרק מעכבות בגילוי עובדות הנוגעות לו ומפרט פרטים אינטימיים על עצמו.
תוצאות ההזרקה אינן קבילות כראיה בבית המשפט.
פרופסור ויניק שוחח עם שמחון כאשר שמחון נתון תחת השפעת החומר ורשם את דבריו.
כתוצאה מבדיקתו הודיע הפרופסור ליועץ המשפטי כי השתכנע מדברי שמחון תחת השפעת הזריקה כי הוא חף מפשע.
שמחון הוחזר לכלא וכעבור חודש וחצי העניק לו נשיא המדינה חנינה.
ב-28 בדצמבר 1956, שמונה חודשים לפני תום תקופת מאסרו יצא חיים שמחון לחופשי וחזר לבית הוריו בחיפה.
בצאתו מן הכלא הצהיר כי יקדיש את כל מאמציו כדי להוכיח את צדקתו ולגלות את הרוצח האמיתי.
במרוצת השנים שיקם שמחון את חייו, הקים משפחה, עבר להתגורר באחת הערים בדרום הארץ ועבד כקצין ביטחון במפעל.
הוא מצא את מותו בתאונת דרכים בדצמבר 1990.
אחיה של מירה, טייס חיל האוויר , נפל עם מטוס הווטור שהטיס ב-1 בדצמבר 1967, למימי מפרץ סואץ וגופתו לא נמצאה עד היום.
העיתונאי דן מרגלית פרסם בשנת 1961 את ספרו הראשון.
הספר נקרא "הסדיסט" ובו תיאר מרגלית שלושה אירועים שהסעירו בזמנם את המדינה: אירועי ואדי סאליב משנת 1959, הרצח במנזר רטיסבון ורצח מירה ארצי.
הופעתו של הספר עוררה עניין בכלי התקשורת לאחר ששושנה ברזאני, מי שהורשעה ברצח במנזר ונשפטה למאסר עולם, הגישה ממקום מאסרה בכלא נווה תרצה לבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה להוצאת צו מניעה לפרסום הספר מאחר שלדבריה הוא משמיץ ומבזה את דמותה.
בית המשפט דחה את בקשתה ובזאת נתן למעשה פרסום רב לספר.
בשתי הפרשות הראשונות, אירועי הוואדי והרצח במנזר התבסס הספר על עובדות ידועות.
הגילוי הבלעדי בספר היה קביעתו הנחרצת של מרגלית כי את רצח מירה ארצי ביצע בעל המסעדה מטבריה.
קודם לפרסום הספר הועמד בעל המסעדה לדין בבית המשפט המחוזי בחיפה באשמת אונס, על כי בספטמבר 1959 הוא ושני צעירים נוספים השפיעו על צעירה מטבריה לנסוע איתם בג'יפ לנהריה שם התנפלו עליה ואנסו אותה.
מרגלית שחקר את פרשת רצח מירה ארצי מצא כי הראיות מובילות לכך שאותו עבריין מין הוא שרצח את מירה.
שנה לאחר פרסום הספר הרשיע בית המשפט את בעל המסעדה וגזר עליו עונש של שנה וחצי מאסר ועוד שנה וחצי מאסר על תנאי.
רצח הנער מוחמד אבו חְ'דֵיר הוא פיגוע טרור יהודי שבו, ב-2 ביולי 2014, נחטף ונשרף בחיים מוחמד אבו ח'דיר, נער פלסטיני תושב שועפאט שבמזרח ירושלים, על ידי שלושה יהודים.
מוחמד אבו ח'דיר , נער ערבי-מוסלמי בן 16 משועפאט, נחטף במכונית מרחוב בשכונת מגוריו שבמזרח ירושלים ב-2 ביולי 2014, בדרכו לתפילת הבוקר של הרמדאן במסגד השכונתי.
סמוך ל-03:30 לפנות בוקר הבחינו בו החוטפים, יוסף חיים בן דוד, בן 29 מגבע בנימין, ושני אחייניו הקטינים, ירדו מהמכונית ופנו אליו במטרה לוודא כי הוא פלסטיני.
אבו ח'דיר חשד בהם, ניסה להתרחק והתקשר לדודו, אך חוטפיו הכו אותו והכניסו אותו בכוח למכונית, שם חנקו אותו עד לאובדן ההכרה.
מספר עוברי אורח שהבחינו באירוע ניסו לרדוף אחר המכונית, אך איבדו את עקבותיה בגבעה הצרפתית.
הם הלכו לביתה של משפחת אבו ח'דיר והודיעו לה על האירוע.
הוריו הודיעו על כך מיידית למשטרה.
המשטרה, שאיכנה את הטלפון הסלולרי שלו, איתרה לאחר כשעה מהאירוע את גופתו השרופה ביער ירושלים.
תוצאות ראשונות של נתיחה שלאחר המוות הראו כי אבו ח'דיר סבל מפגיעת ראש, אולם מת כתוצאה מכוויות קשות.
פיח בריאותיו הראה שהיה חי ונושם בעת שנשרף.
ב-6 ביולי 2014 עצרה המשטרה שישה חשודים יהודים, לפי לוחיות רישוי של המכונית שזוהתה כמכונית שבה נחטף מוחמד אבו ח'דיר.
למחרת, נערך שחזור של הרצח בהשתתפותם של שלושת החשודים המרכזיים, יוסף חיים בן דוד, בן 29 מגבע בנימין, ושני אחייניו הקטינים, בני 16. ב-10 ביולי שוחררו שלושת החשודים האחרים שנמצא כי לא היו שותפים לרצח.
ב-17 ביולי הוגש נגד החשודים המרכזיים כתב אישום, ולפיו המניע לרצח היה לאומני, כשהם יצאו לפעולת נקם על רקע אירוע חטיפתם ורציחתם של שלושת הנערים.
כמו כן, הם ביצעו ניסיון חטיפה נוסף, כושל, של ילד בן 7 מבית חנינא, יומיים קודם לכן.
ב-27 ביולי נפתח משפטם של החשודים בבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-30 בנובמבר 2015 הרשיע בית המשפט את שני הנאשמים הקטינים ברצח אבו ח'דיר, ודחה את ההכרעה בעניין הנאשם המרכזי.
ב-4 בפברואר 2016 גזר בית המשפט מאסר עולם על הקטין שהיה מעורב בפועל ברצח, וברוב קולות גזר על הקטין השני 21 שנות מאסר.
ב-22 בפברואר 2016 קבע הפסיכיאטר המחוזי בירושלים כי יוסף חיים בן דוד, הנאשם המרכזי ברצח, אחראי למעשיו וכשיר לעמוד לדין.
הוא הורשע בחטיפה ורצח ובית המשפט גזר עליו מאסר עולם ו-20 שנים נוספות בכלא.
ב-8 בפברואר 2018 דחה בית המשפט העליון את ערעורם של יוסף בן דוד ושל שני אחייניו, והותיר על כנם את העונשים שנגזרו עליהם בבית המשפט המחוזי בירושלים.
הרצח ספג גינויים רבים בישראל ומחוצה לה, בין היתר על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, מזכ"ל האו"ם באן קי-מון, מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי והאיחוד האירופי.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו גינה את הרצח, שלח תנחומים למשפחת הנרצח והצהיר כי: "נמצה את מלוא חומרת הדין עם מבצעי הפשע המזעזע הזה שראוי לכל גינוי.
מקומם של רוצחים כאלה איננו בחברה הישראלית".
שר הכלכלה נפתלי בנט הגדיר את המעשה "מתועב, אנטי-מוסרי ואנטי-יהודי".
עשרות רבנים בראשות הרב יעקב אריאל שלחו מכתב למשפחת הנרצח ובו גינו את הרצח.
הרב אליקים לבנון אמר כי יש לגזור עונש מוות על רוצחי הנער "כדי לקיים 'וביערת הרע מקרבך'".
ב-6 ביולי, במהלך ביקורו של ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת, אצל משפחת הנרצח נפתלי פרנקל, שוחחו משפחות אבו ח'דיר ופרנקל טלפונית וניחמו זו את זו.
בני משפחת פרנקל אמרו כי הם מבינים את גודל האובדן וכי הם מתנגדים לכל מעשה אלימות הן בידי יהודים והן בידי ערבים.
בראיון שנערך עם אמו של מוחמד, היא הצהירה כי "היהודים תמיד מתנהגים בתוקפנות כלפינו, אנחנו לא תוקפניים.
הם לקחו את כל האדמה שלנו, הם לא השאירו לנו כלום וכעת הם חיים איתנו ובנוסף לכך הם ממשיכים להרוג אותנו."
הרצח הביא לתגובה פלסטינית רחבה.
למחרת הרצח החלו מהומות בקרב ערביי ישראל, תחילה במזרח ירושלים ובהמשך ביישובים ערביים ובצירי התנועה הסמוכים אליהם במשולש, בגליל ובנגב.
במהומות במזרח ירושלים נזרקו בקבוקי תבערה ואבנים, נגרם נזק בהקף עשרות מיליוני שקלים לתשתיות הרכבת הקלה, הופסקה תנועת הרכבת לשכונות שועפט, בית חנינא ופסגת זאב, ונאסרה הכניסה ליהודים בשכונות שועפט ובית חנינא.
המהומות נמשכו גם לאחר הפרסום על לכידת החשודים, ובמהלכן נעצרו עשרות מתפרעים.
במהומות שפרצו במזרח ירושלים, הוכה טארק אבו ח'דיר, נער בן 15, קרוב משפחתו של הנרצח, עד אובדן הכרה על ידי שני שוטרי מג"ב, בעודו אזוק.
טארק, אזרח אמריקני, הגיע זמן קצר קודם לכן מארצות הברית לביקור קרוביו בישראל והשתתף בהפגנות האלימות כשהוא רעול פנים.
על אחד השוטרים נגזרו עבודות שירות למשך חודש וחצי.
המשטרה עצרה 34 אנשים נוספים מחמולת אבו ח'דיר, בנימוק של הפרת סדר, וביולי 2016 הוגש כתב אישום נגד שניים מקרוביו של מוחמד אבו ח'דיר, באשמה של פעולות אלימות שונות שביצעו כנקמה על הרצח.
במקום הרצח של אבו ח'דיר הוקם גלעד, אשר הושחת פעמיים ביומיים שאחרי הרצח.
חברי תנועות הנוער העובד והלומד ודרור-ישראל עזרו בשיקומו.
לאחר מותו הוכר אבו ח'דיר כנפגע פעולת איבה, אך לבקשת בני משפחתו, שמו הוסר מאנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל.
ביולי 2016 עתרה משפחת אבו ח'דיר לבג"ץ בבקשה להריסת בתי משפחותיהם של רוצחי בנם, בדומה לצווי הריסת בתי מחבלים ערבים, לאחר שפניית המשפחה לשר הביטחון ולרשויות סורבה.
ב-4 ביולי 2017 נדחתה עתירת המשפחה פה אחד על ידי שופטי בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין, ניל הנדל וצבי זילברטל מהטעמים, שצו הריסת בתים אינו כלי ענישה אלא כלי הרתעה, ושזמן ניכר עבר בין ביצוע העבירה לעתירה.
באוגוסט 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "הנערים" של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO, המבוססת על אירועי קיץ 2014 של רצח שלושת הנערים ורצח מוחמד אבו חדיר.
הסדרה, בת עשרה פרקים, הופקה בשיתוף עם קשת אינטרנשיונל, והיא הסדרה השנייה במספר ברשת HBO שאינה באנגלית.
ב-2019 יצא האלבום "יובל מנדלסון והמסע לפולין" מאת יובל מנדלסון ובו השיר "הר הגולגולת" הנכתב בהשראת המקרה.
ב-25 באוקטובר 1924, בבית המשפט ביאשי, רומניה, נרצח ביריות אקדח הפרפקט המקומי קונסטנטין מנצ'יו על ידי קורנליו זליה קודריאנו לעיני קהל שכלל שוטרים.
המשפט של קודריאנו נערך הרחק מיאשי, בטורנו סברין, אליה נהרו המוני חסידים של קודריאנו, שגדשו את אולם המשפט ואת רחבי העיר.
במשפט זוכה הנאשם על ידי המושבעים והאירוע הפך לחגיגה מתמשכת של אוהדי קודריאנו החוזרים לבתיהם ברחבי רומניה.
ב-5 בספטמבר 1923 מינה ראש ממשלת רומניה, יון (יונל) ברטיאנו, את קונסטנטין מנצ'יו Constantin Manciu, מנהיג מקומי של המפלגה הלאומית ליברלית, לתפקיד הפרפקט של משטרת יאשי.
המשימה הדחופה, שהוטלה עליו, הייתה לדכא את מהומות הסטודנטים בעיר, מהומות שכללו התנכלויות לסטודנטים היהודים על רקע פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה והתביעה להנהגת נומרוס קלאוזוס.
היו גם פגיעות בתיאטרון ובמסחר היהודי והתנכלויות לעוברי אורח יהודים ברחובות ובמסעדות.
בראש הפורעים עמד קורנליו זליה קודריאנו, כך שהשניים מצאו עצמם בעימות מתמשך.
ההפגנות הפרועות, שארגן קודריאנו, דוכאו בכוח רב על ידי משטרת יאשי בפיקודו של קונסטנטין מנצ'יו ומשטרה זו נקטה באלימות רבה כלפי הפורעים, רבים מהם סטודנטים, כולל מעצרים, מכות ועינויים במרתפי המשטרה.
באפריל 1924, זמן קצר לאחר ששוחרר מבית הסוהר בבוקרשט, הוכה קודריאנו על ידי שוטרי יאשי עד זוב דם, בעת שעבר ברחוב לפושנאנו בתוך קבוצה של כתריסר צעירים.
חברי ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בראשותו של קודריאנו התארגנו מחדש בתוך מבנה, שקיבלו במתנה ביישוב "אונגני", בגדה הימנית של הפרוט, בקרבת יאשי, שם ייצרו לבנים לבניית מה שנועד להיות המעון התרבותי שלהם.
באותו זמן שוב הוכה קודריאנו ביאשי, הפעם על ידי הקומיסר קלוס, יד ימינו של מנצ'יו.
הסכסוך הגיע לשיא בסוף מאי 1924, כש-200 חיילים ו-40 שוטרים פשטו על הבית באונגני, עצרו עשרות סטודנטים, תוך הפעלת אלימות והעבירו אותם למעצר במרתפי משטרת יאשי, שם נחקרו בעינויים.
התלונות של הסטודנטים לא זכו לאוזן קשובה, להפך, למנצ'יו הוענק עיטור גבוה ושוטריו זכו לקידום.
יהדות יאשי שמחה למצוא הגנה במשטרת יאשי ובמפקדה והגיבה בהתאם - העבירו כספים לשיפור מצב השוטרים ובחרו במנצ'יו לנשיא התאחדות "מכבי" המקומית.
בין הצעירים שנעצרו ונחקרו בעינויים על ידי השוטרים היה סטודנט בשם Comârzan (קומרזאן), שנפצע קשה ואביו החליט לתבוע למשפט את מנצ'יו.
ב-25 באוקטובר 1924, בבית המשפט ביאשי, נפגשו מנצ'יו, המוקף בשוטריו, וקודריאנו עם חבריו.
קודריאנו הגיע כאחד מעורכי הדין של התובע, אך לא לקח שום חלק בתהליך המשפטי.
קודריאנו יצא מהבניין והמתין למנצ'יו ביציאה וכשזה הגיע, שלף קודריאנו אקדח, ירה למוות במנצ'יו ופצע את המפקח קלוס ואת הקומיסר חושאנו.
הוא הזמין כרכרה ונסע להסגיר את עצמו, נעצר, האקדח נלקח ממנו והוא נכלא עד למשפטו.
בעקבות הרצח נעצרו גם חבריו הקרובים של קודריאנו ואפילו אביו, יון זליה קודריאנו, כחשודים בקשר לרצח, אך כעבור כמה ימים שוחררו בחלקם.
קודריאנו טען שחש מאוים ופעל מתוך הגנה עצמית.
המשפט היה צריך להתנהל עם חבר מושבעים ביאשי, אך בגלל התגייסותם ההמונית של חסידי קודריאנו מבין תלמידי התיכון והסטודנטים, חששו שזה ישפיע על המושבעים והחליטו להעביר את ניהול המשפט לפוקשאן.
המשפט, שסוקר על ידי כל אמצעי התקשורת, עמד להיפתח ב-17 במרץ 1925. העיר פוקשאן אירחה את קודריאנו בחמימות רבה, בנותיו של שר העבודה של רומניה, ניקולאה קירקולסקו, שהיה תושב המקום, דאגו להביא אוכל שהן בישלו, לקודריאנו בבית המעצר ותפרו לו חולצה עממית מסורתית.
חסידי קודריאנו הציפו את העיר והסביבה ושברו את החלונות לשלוש מאות בתים ומבני ציבור של יהודים.
לאחר הישיבה הראשונה הוחלט להעביר את המשפט לטורנו סברין, הרחק מיאשי.
19,300 אנשים מכל רחבי רומניה ביקשו להופיע בפני בית המשפט, כדי לתת עדות לטובת קודריאנו.
חסידי קודריאנו הגיעו בהמוניהם לטורנו סברין שבועיים לפני המשפט ועסקו בפעולות תעמולה וחלוקת חומר אנטישמי.
מולם ניצבה אלמנת הנרצח, שהפיקה חוברת על בעלה ועותקיה חולקו לציבור.
הרשויות החליטו לנהל את המשפט באולם של התיאטרון הלאומי המקומי, כדי לאפשר נוכחותם של צופים רבים ככל האפשר.
חסידי קודריאנו המשיכו להגיע לעיר ברכבת, בקרונות מקושטים בפרחים וצלבי קרס.
הסטודנטים מכרו לציבור דיוקנאות של קודריאנו.
הגיע גם פרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, סנדקו של קודריאנו, בליווי כמאה סטודנטים וסטודנטיות.
לאולם בו התנהל המשפט נכנסו 400 אנשים, מאתיים עם כרטיסי ישיבה ומאתיים עם כרטיסי עמידה,
ב-28 במאי 1925 הסתיים המשפט, עשרת אלפים חסידי קודריאנו הקיפו את התיאטרון בו נוהל המשפט והמושבעים התכנסו לקבלת ההחלטה וחזרו כעבור חמש דקות - לכל 5 שאלות השופט הם השיבו בשלילה וזיכו בכך את קודריאנו וחבריו.
עם יציאתו מבית המשפט פנה קודריאנו לבקר בכמה בתים של אוהדים מקומיים, כדי להודות להם.
למחרת יצא ברכבת מיוחדת אל ביתו בחוש, שם תכנן לשאת את ארוסתו.
הוא יצא מטורנו סברין ברכבת המיוחדת שנועדה לשלוש מאות אוהדיו מיאשי, שהגיעו ברכבת למשפט ועכשיו חזרו לביתם - לרכבת חובר קרון עבור אוהדיו מפוקשאן, קרון נוסף עבור אוהדיו מוסלוי ועוד קרון עבור אוהדיו מברלאד.
המוני תושבים מקומיים ואוהדים ליוו אותו לרכבת בשירה, קישטו את הקרונות בפרחים ובדגלים ונפנפו לו במטפחות.
בכל תחנה בדרך התכנסו המונים ללוות את הרכבת של קודריאנו, אפילו באמצע הלילה, כך עברו את קראיובה ואת בוקרשט וכשהגיעו לפוקשאן, בשעה 3:00 בלילה, חיכו להם אלף איש ולרכבת עלתה משלחת נכבדים ובראשה כריסטקה סולומון.
אנשי המשלחת ביקשו מקודריאנו לחזור לפוקשאן לעריכת טקס הנישואים הדתי והבטיחו לארח אותם ואת כל אורחיהם על חשבונם.
סוכם שקודריאנו יגיע עם בני משפחתו לפוקשאן ב-14 ביוני.
"רצח ללא מניע" הוא סרט דוקומנטרי ישראלי שיצרה וביימה נילי טל.
הסרט עוסק בפרשת רצח אסף שטיירמן ושודר לראשונה בשנת 2003.
הסרט שודר תחילה בערוץ 8 של הכבלים.
לאחר מכן נרכש על ידי רשת בערוץ 2 ובשנת 2012 שודר פעם נוספת בערוץ 8 (במסגרת ציון 20 שנה לערוץ).
כשהסתיימה תקופת הזיכיון לשידור הסרט, סירבה נילי טל למוכרו בשנית וגנזה אותו.
בהמשך התירה טל לשדר את הסרט והוא שודר בערוץ יס דוקו.
בדצמבר 1996 נרצח אסף שטיירמן בן ה-18 בחורשה בכפר סבא.
על אף מאמציה לא הצליחה המשטרה להגיע אל הרוצח.
לאחר ארבע שנים התלוננה תושבת ירושלים במשטרה על אלימות מצד בעלה רעי חורב.
כמו כן היא ציינה כי חורב התוודה בפניה בעבר על ביצוע הרצח.
חורב נעצר והודה בביצוע הרצח.
שותפיו לביצוע הרצח היו סיגלית חימוביץ', שהעלתה בפני חבריה את רצונה לרצוח את שטיירמן, וליהי גלוזמן, שהייתה בזירת האירוע ולא ניסתה למנוע את הפשע.
לאחר שליהי גלוזמן חתמה על הסכם עדת מדינה, בית המשפט דן את חורב למאסר עולם ואת חיימוביץ' ל-24 שנות מאסר.
הסרט נפתח בצילומי סרטון וידאו ביתי בו מופיע אסף שטיירמן בעת שהתגורר בארצות הברית בבית אביו.
שטיירמן, בן להורים גרושים, עבר להתגורר עם אביו בארצות הברית בשנתיים האחרונות לחייו.
בסרטון הוא נראה יוצא מבית אביו, בדרכו לנמל התעופה על מנת להמריא לישראל במטרה להתגייס לצה"ל.
אשת אביו נשמעת קוראת לו "תישאר בחיים".
בתחילת הסרט מופיעות עדויות של עובר האורח שמצא את גופתו בחורשה, ושל חוקרי משטרה שחקרו את פרשת הרצח.
העלילה מתמקדת בהמשך באחים לסרי, שלאחר הרצח נחקרו ונעצרו על ידי המשטרה פעמים רבות בחשד לביצוע הרצח.
האחים נחקרו רבות במשטרה בעקבות העובדה שבליל הרצח ישב אחד מהם עם חברתו לא הרחק מזירת הרצח, וכהוכחה לכך ששהה בזירה הוכיחה המשטרה כי פריטי מזון וסיגריות שהשליכו על הקרקע, היו שייכים לאחד האחים.
על פי חשד המשטרה האח השני סייע ברצח.
לאורך הסרט שזורות עדויות של בני משפחתו של אסף שטיירמן (אמו, אביו, סבו וסבתו), חוקרי המשטרה, יגאל לסרי, שנחשד לשווא על ידי המשטרה, אחותו ועורך דינו משה שרמן, וסנדרין בן-דוד שהייתה נשואה לרוצח רעי חורב ובעקבות תלונה שהגישה במשטרה נתגלה הרוצח.
בנוסף להם הובאה עדות של אישה המקורבת למשפחת לסרי, שהתבקשה על ידי המשטרה להפליל את האחים.
בנוסף לעדויות מובאים בסרט קטעים מחקירת האחים לסרי וקטעי חקירות ושחזור של רעי חורב, סיגלית חיימוביץ' וליהי גלוזמן, וקטעי עדויות של פרקליטיהם.
הסרט מסתיים בשיר שכתב אסף שטיירמן.
רצח מנהיגי יהדות לבנון הוא שרשרת חטיפות ורציחות של שבעה עד שנים עשר ממנהיגי יהדות לבנון, שבוצעו בשנים 1984–1986 על ידי חזבאללה.
מסע החטיפות והרציחות הביא בסופו של דבר לחיסולה המעשי של יהדות לבנון וכיום חיים במדינה רק יהודים מעטים, ככל הנראה פחות ממאה.
בראשית שנות הששים של המאה ה-20 חיו בלבנון כ־9,000 יהודים.
היחס כלפיהם היה סביר למדי עד אותה עת, אולם הוא הלך והורע במהלך השנים, וככל שהוחמר, כן גברה הגירתם-בריחתם מהמדינה.
ב-1971 נחטף בביירות בידי סוכנים סורים מזכיר הקהילה היהודית הלבנונית, פרופסור אלברט אליה, בן 69. הוא הוחזק בדמשק יחד עם יהודים שניסו לעזוב את סוריה, והוצא שם להורג.
הם האמינו שקשריהם עם שכניהם המוסלמים והנוצרים יגנו עליהם והקפידו להימנע ככל האפשר, מכל קשר עם ישראל.
ב-6 ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון ובכך החלה מלחמת לבנון הראשונה.
ארגון הטרור חזבאללה הוקם מעשית כבר ביוני 1982, אף כי רשמית זה קרה רק בספטמבר 1984. כחודש בלבד לפני הקמתו הרשמית של חזבאללה, ב-15 באוגוסט 1984 חטף הארגון את המנהיג היהודי הלבנוני סלים מוראד ג'מוס, בן 45, נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא היה המזכיר הכללי של הקהילה היהודית הלבנונית.
שלושה חמושים הוציאו אותו ממכוניתו, סמוך לבית הכנסת ומרכז הקהילה, ששכן ברובע ואדי אבו ג'מיל (חארת' אל יאהוד) במערב ביירות.
צה"ל, שכבש את אותו אזור במבצע שלום הגליל, כבר נסוג משם כשנה קודם לכן.
גופתו של ג'מוס לא נמצאה מעולם והוא הוכר כ"הרוג מלכות" רק כשלוש עשרה שנים מאוחר יותר.
בינואר 1985 החליטה ממשלת האחדות הלאומית בישראל, בראשות שמעון פרס (כשנה וחצי לפני הרוטציה עם יצחק שמיר), על נסיגה ממרבית לבנון, שהייתה אז עדיין תחת כיבוש ישראלי, אל "רצועת הביטחון".
הנסיגה ההדרגתית הסתיימה ביוני 1985, כשלוש שנים לאחר שוך הקרבות וסיום המלחמה באופן רשמי.
עם זאת, חזבאללה וגורמים לבנוניים אחרים המשיכו לדרוש נסיגה מלאה של כל הכוחות הישראליים מלבנון וכן שחרורם של כל המחבלים שישראל ו/או בני בריתה, צבא דרום לבנון המשיכו להחזיק במעצר.
ב-29 במרץ 1985, בתוך לילה אחד, נחטפו לפחות ארבעה או חמישה יהודים, מראשי הקהילה.
איש מהם לא חזר חי לביתו, אך רק חלק מהגופות נמצאו בסופו של דבר.
בין החטופים היו: 1) יצחק ששון, בן 65, נשיא הקהילה, שנחטף כשנסע בדרך לביתו משדה התעופה הבינלאומי של ביירות.
2) ד"ר אלי חאלק, רופא ילדים בן 52, סגן נשיא הקהילה ומרצה בבית הספר לרפואה של ביירות, שנודע כ"רופא העניים" בשל טיפולו המסור בילדי הפליטים השיעים דווקא.
3) אלי סרור, בן 68, מהחברה קדישא של הקהילה.
4) חיים כהן חלאלה, בן 39 (אביו של ד"ר אדי כהן), רואה חשבון וסוחר, שנחטף בכניסה לביתו.
וככל הנראה היו עוד כמה חטופים.
כחודש אחרי אותו ליל חטיפות נעלם גם יצחק טראב, בן 70, פרופ' (אמריטוס) למתמטיקה, מה-Ecole des Lettres Francaises de Beyrouth.
נסיבות היעלמותו ומועדה המדויק לא נודעו.
ביולי 1985 נחטף ראול מזרחי, ממלא מקומו של יצחק ששון כנשיא הקהילה.
כעבור עשרה ימים נמצאה גופתו.
בספטמבר 1985 נוצר קשר ראשון בין החוטפים למשפחות הנחטפים, כאשר אשתו של ד"ר אלי חאלק קיבלה ממנו ומיצחק ששון שיחת טלפון, בה סיפרו שהם וכמה מהמנהיגים היהודים החטופים האחרים, מוחזקים יחדיו ועדיין בחיים.
בנובמבר 1985, ארגון "כיסוי" של חזבאללה, שקרא לעצמו "ארגון המדוכאים עלי אדמות" (al-Mustada'afin fil al-Ard), נטל אחריות לחטיפת היהודים.
הוא שלח מכתב לעיתון א-נהאר הלבנוני, העיתון הנפוץ ביותר בלבנון עד היום וצירף אליו תמונות של ארבעה מהיהודים החטופים.
במכתב נטען, שהיהודים הם סוכני המוסד, והועלתה דרישה שישראל תשלים את נסיגתה מכל לבנון ותשחרר 300 מחבלים שהוחזקו על ידה ו/או על ידי צד"ל באותה עת.
היהודים החטופים, שתמונתם צורפה למכתב, היו: יצחק ששון, אלי סרור, חיים כהן חלאלה ויצחק טראב.
לא הוזכר במכתב איש משאר החטופים.
ממשלת האחדות הלאומית של ישראל, עדיין תחת הנהגתו של ראש הממשלה שמעון פרס, סירבה אף להיכנס למשא ומתן, קל וחומר לשחרר את המחבלים וחזבאללה החליט להרוג את היהודים, שהותיר בידיו בחיים עד אז.
חיים כהן חלאלה היה הראשון מהארבעה, שנרצח.
בדצמבר 1985 הושלכה גופתו, בפינת רחוב בביירות, כשהוא ירוי בראשו.
זמן קצר אחר כך, ב-31 בדצמבר 1985 נמצאה גם גופתו של יצחק טראב.
ב-15 בפברואר 1986 חטף חזבאללה במערב ביירות את יהודה בניסטי, בן 68, לשעבר מנהל בבנק ספרא, ביירות, ואת בנו, איברהים בניסטי, רופא יהודי בן 34. בן נוסף, יוסוף בניסטי נחטף עוד קודם לכן במועד בלתי ידוע.
גורלו של אחד מהשלושה בלבד, איברהים בניסטי ידוע כיום בוודאות, גופתו נמצאה כעבור ימים אחדים.
הוא הוכה ועונה קשות ולאחר מכן נחנק ונורה למוות.
כשבוע אחר כך, עדיין בפברואר, הודיעו החוטפים שאכן מימשו את איומיהם עד הסוף ורצחו גם את ד"ר אלי חאלק.
הם אף שלחו לעיתונים צילום של גופתו לאחר הירי בראשו, אף כי הגופה עצמה מעולם לא נמצאה.
החוטפים דרשו שחרור מחבלים שנאסרו על ידי ישראל, כנגד שחרור הגופה.
מדיווחי חטופים אחרים, אמריקנים וצרפתים מסתבר שד"ר חלאק היה הרופא שטיפל בהם.
הוא נרצח רק אחרי שחזבאללה חטפו רופא אחר שיחליפו.
איש מהחטופים האחרים לא נמצא וגורלם לא נודע בוודאות עד היום.
רצח מן העבר הוא מותחן רומנטי אמריקאי משנת 1991. את התסריט כתב סקוט פרנק וביים קנת בראנה.
בסרט מככבים בראנה ואשתו דאז אמה תומפסון, אנדי גרסיה, דרק ג'קובי, ויין נייט ורובין ויליאמס.
הסרט זכה להצלחה בינונית בקופות וקיבל ביקורות טובות מרוב המבקרים.
ג'קובי היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, ופטריק דויל שהלחין את המוזיקה לסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית המוזיקה המקורית הטובה ביותר.
העיתונים מפרטים את מקרה הרצח משנת 1949 של מרגרט שטראוס (אמה תומפסון), שנדקרה למוות במהלך שוד, וצמיד הקרסול שלה נגנב.
בעלה, המלחין רומן שטראוס (קנת בראנה), נמצא אשם בפשע ונידון למוות.
לפני ההוצאה להורג מבקר את רומן העיתונאי גריי בייקר (אנדי גרסיה).
כשהוא נשאל אם הרג את מרגרט, רומן לוחש דבר מה באוזנו של גריי.
בייקר לא מגלה מה אמר לו רומן.
ארבעים שנה אחר כך, הבלש הפרטי מייק צ'רץ' (בראנה) מנסה לגלות את זהותה של אישה שהגיעה לבית היתומים בו הוא גדל.
היא סובלת מאמנזיה, אינה יכולה לדבר ויש לה סיוטים.
מייק לוקח אותה לחברו, פיט דאגן (ויין נייט) כדי שיצלם אותה ויפרסם את תמונתה יחד עם פרטי הקשר שלו.
סוחר העתיקות ומהפנט בשם פרנקלין מדסון (דרק ג'קובי) ניגש למייק וטוען שהיפנוזה יכולה להשיב את הזכרונות שלה.
כשהנסיון נכשל, מדסון מציע שהם ינסו לחזור לגלגול קודם שלה.
מייק מטיל ספק באפשרות זו, אבל האישה מספרת בגוף שלישי פרטים על חייהם של מרגרט ורומן, החל מתקופת החיזור ביניהם ועד לחתונתם.
בסיום הפגישה, היא יכולה לדבר אבל עדיין סובלת מאבדן זיכרון.
מדסון מראה להם כתבה במגזין לייף המתאר את הרצח.
בתמונות רואים דמיון בולט בין מייק והאישה לבין רומן ומרגרט.
מייק מבקר פסיכיאטר לשעבר בשם קוזי קרלייל (רובין ויליאמס) שמתעקש על כך שהם ימשיכו את הטיפול אצל מדסון.
ייתכן שההתעמקות בבעיות בין מרגרט לרומן ירפא את האמנזיה שלה.
מייק קורא לאישה בשם "גרייס" ומתחיל להתאהב בה.
דאג (קמפבל סקוט) מופיע וטוען שגרייס היא ארוסתו קתרין, אבל מייק מגלה שהוא משקר ומבריח אותו.
כשהיא מהופנטת גרייס נזכרת שרומן סבל ממחסום כתיבה והיה חסר פרוטה.
הוא חושב שהיא מפלרטטת עם בייקר, אותו פגשה ביום נישואיהם.
מרגרט אינה מצליחה לשכנע את רומן שהיא נאמנה לו.
היא תופסת את פרנקי, הבן של סוכנת הבית אינגה, מחטט בקופסת התכשיטים שלה.
מרגרט מבקשת מרומן לפטר אותם אבל רומן מסרב, ומספר שהם הצילו את חייו בגרמניה הנאצית.
גרייס רואה את מייק עומד מעל מרגרט ובידו מספריים, והיא משוכנעת שהוא מתכוון להרוג אותה.
מייק מתעקש ואומר שהוא לעולם לא יפגע בה, אבל כאשר הוא קורא לה "מרגרט" בטעות, הוא מסכים שמדסון יהפנט אותו.
במהלך ההיפנוזה הוא מבין שהוא היה מרגרט וגרייס הייתה רומן, אבל הוא אינו מסוגל לגלות זאת למדסון או לגרייס.
דוגן מספר למייק שהוא גילה את זהותה של גרייס, ושמה האמיתי הוא אמנדה שארפ.
אמנדה עדיין חוששת ממייק, ופיט ומדסון מלווים אותה לדירה שלה.
כל יצירות האמנות שלה ממוקדות במספריים.
מדסון נותן לה אקדח כדי להגן על עצמה ממייק.
מייק מבקר את בייקר בבית אבות ושואל אותו מה אמר לו רומן.
בייקר טוען שרומן לא אמר דבר ורק נישק אותו.
בייקר משוכנע שרומן לא הרג את אשתו ומפציר במייק למצוא את אינגה, שלבטח יודעת מה קרה.
מייק מבין שמדסון הוא הילד פרנקי.
הוא חוקר את אינגה, והיא מסבירה לו שהיא התוודתה על אהבתה בפני רומן, אבל הוא דחה אותה.
פרנקי האשים את מרגרט באומללותה של אימו ודקר אותה במספריים.
אחר כך גנב את צמיד הקרסול שלה.
רומן נכנס אחר כך לחדר והוא נמצא מכוסה בדם ובידו כלי הרצח.
אחרי הוצאתו להורג של רומן, אינגה ופרנקי עברו ללונדון.
הוא למד שם על היפנותרפיה ושחזור גלגולים.
אחרי שהם חזרו ללוס אנג'לס, פרנקי היה משוכנע שרוחה של מרגרט יבקש נקמה.
כשהוא ראה את תמונתה של מרגרט בעיתון, הבין שהיא חזרה להתנקם בו.
הוא שכר את שירותיו של השחקן דאג, כדי להפריד בין מייק לאמנדה.
אינגה מתנצלת על תפקידה במותה של מרגרט, ומוסרת למייק את הצמיד.
אחרי שמייק עוזב את הבית, מדסון חונק את אינגה בעזרת כרית.
קנת בראנה – מייק צ'רץ' / רומן שטראוס
אמה תומפסון – אמנדה שארפ / "גרייס" / מרגרט שטראוס
אנדי גרסיה – גריי בייקר
דרק ג'קובי – פרנקלין מדסון
ויין נייט – "פיקולו" פיט דוגן
רובין ויליאמס – ד"ר קוזי קרלייל
ג'ו אנדרסון – הנזירה מדלן
ריצ'רד איסטון – האב טימותי
אחרי הקרנות מבחן הוחלט להשתמש בשחור לבן עבור סצנות ה"עבר" כדי למנוע בלבול.
הפריים האחרון, כשהתעלומה נפתרת, עובר משחור לבן לצבע.
בנוסף לתפקידים הכפולים של בראנה ותומפסון, גם השחקנית ג'ו אנדרסון והמלחין פטריק דויל מופיעים בתפקידים כפולים, בהווה ובשנות הארבעים של המאה העשרים.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 באוגוסט 1991, וב-25 באוקטובר 1991 בממלכה המאוחדת.
בפברואר 1992 הוא השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הסרט יצא ב-DVD ב-27 ביוני 2000 באמצעות חברת Paramount Home Entertainment, עם תוספות פרשנות וקדימון.
פרסקטגוריהזוכים ומועמדיםתוצאה פרס באפט"א לקולנוע השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה דרק ג'קובי פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין פרס דב הזהב קנת בראנה פרסי אדגר אלן פו התסריט הטוב ביותר סקוט פרנק פרס גלובוס הזהב המוזיקה המקורית הטובה ביותר פטריק דויל פרס האמן הצעיר השחקן הצעיר הטוב ביותר בסרט קולנוע גרגור הסה
באירוע רצח מלך פורטוגל ויורשו שבוצע ב-1 בפברואר 1908 נרצחו מלך פורטוגל קרלוש הראשון בן ה-44 ונסיך הכתר לואיש פיליפה בן ה-20 על ידי מתנקשים רפובליקנים אשר לא היו מרוצים מהמדיניות של המלך ומהמצב הכללי בפורטוגל.
ב-1 בפברואר 1908 חזרה משפחת המלוכה לליסבון מחופשה בארמון וילה ויסוסה שבמרכז פורטוגל.
כאשר הכירכרה המלכותית חצתה את כיכר Terreiro do Paço, החלו שני המתנקשים אלפרדו קוסטה ומנואל בויסה לירות לעבר משפחת המלוכה.
הירייה פגעה בצווארו של קרלוס הראשון והוא מת באופן מיידי.
המתנקש השני קפץ על מדרגת הכירכרה, וירה גם הוא על גופתו של המלך.
המלכה אמליה שלא נפגעה, ניסתה להגן על ילדיה, תוך שהיא צורחת בקול רם, והודפת את המתנקש באמצעות זר פרחים.
בעקבות כן, הפנו המתנקשים את תשומת לבם אל נסיך הכתר לואיש פיליפה אשר עמד לירות על התוקפים באמצעות אקדח מוסתר, אך הם הספיקו גם לירות בו ופגעו בחזהו.
הנסיך הצליח לירות ארבע יריות לעבר התוקף אשר נפל מן הכירכרה.
עם זאת, כאשר לואיש פיליפה נעמד, הוא הפך גלוי יותר לתוקף שהחזיק ברובה הקרבין אשר פגע בראשו וגרם בעקבות כך למותו המיידי.
בויסה הספיק לירות עוד שתי יריות, ופצע קצין וחייל שהתקרבו אליו.
שני המתנקשים נרצחו על ידי אנשי המשמר המלכותי שגם הרגו בהמולה עובר אורח חף מפשע.
כמה ימים לאחר ההתנקשות הוכתר הנסיך מנואל כמלך פורטוגל.
ההתנקשות גרמה לזעזוע גדול בפורטוגל ובשאר אירופה.
עם זאת, לאחר הפיגוע הפכה המפלגה הרפובליקנית לפופולרית מאוד, וב-5 באוקטובר 1910 הצליחה המפלגה לבצע הפיכה רחבת היקף, שגרמה להחלפת המונרכיה ברפובליקה.
המלך הצעיר מנואל השני, אשר נפצע בהתנקשות אך שרד, נמלט לבריטניה במהלך ההפיכה של 1910.
הרוצח נידון למאסר עולם, אך שוחרר ב-2011 במסגרת עסקת שליט.
לבסוף הוחזר לכלא, לאחר שחזר לקחת חלק בפעילות טרור, והוא מרצה מאסר עולם.
ביום הפיגוע החליט אל רוב לרצוח חייל צה"ל בעפולה באותו היום.
לשם כך הוא קנה גרזן בג'נין, ולאחר מכן עלה על מונית שהובילה אותו לישראל.
לדברי משטרת ישראל המונית הצליחה לחמוק ממחסומי צה"ל ומשטרת ישראל, משום שהיא נסעה בכבישי עפר באזור התענכים שנמצא מדרום לעמק יזרעאל.
ביום רביעי, 30 בנובמבר 1994, נכנס אל רוב לעיר עפולה.
הוא המשיך לרחוב הראשי במרכז העיר עפולה, בקרבת תחנת המשטרה של העיר, שם פנה אל החיילת הישראלית ליאת גבאי אשר הייתה בדרכה חזרה מהבסיס הצבאי שבו שירתה על מנת לקחת חלק בטקס אזכרה לסבתה.
אל רוב הכה בראשה של גבאי עם הגרזן כמה פעמים לפני שנפלה ארצה, כשהגרזן תקוע בראשה.
לאחר שקהל רב שהתגודד במקום נלכד המחבל, והועבר לכוחות הביטחון בזירת הפיגוע.
לאחר הפיגוע הועברה גבאי במצב קריטי לבית החולים העמק בעפולה.
לאחר מכן פונתה במסוק לבית החולים רמב"ם בחיפה שם מתה מפצעיה.
היא נקברה בבית הקברות הצבאי בעפולה ב-1 בדצמבר 1994, יום לאחר הפיגוע.
לאחר מותה הועלתה ליאת לדרגת סמל.
מיד לאחר הפיגוע, מחשש לפיגוע נקמה, ליוו כוחות צבא ומשטרה נרחבים עובדים ערבים שונים, שעבדו בעפולה לבתיהם אשר מחוץ לעיר.
הרוצח הפלסטיני, והיב עלי עבדאללה אבו אל רוב מקבטיה, אשר היה חבר בארגון הטרור האסלאמי חמאס, הורשע בביצוע הרצח ונידון למאסר עולם.
ב-18 באוקטובר 2011 שוחרר אבו אל רוב, לאחר שריצה 17 שנות מאסר בלבד, במסגרת עסקת שליט בין ישראל לחמאס.
בשנת 2014 הוא נעצר על ידי ישראל והוחזר לכלא, משום שחזר לקחת חלק בפעילות טרור.
ועדה שיפוטית מיוחדת קבעה כי אבו אל רוב הפר את תנאי שחרורו, וכי עליו להמשיך לשבת בכלא על רצח גבאי.
בית המשפט המחוזי בנצרת דחה את ערעורו של אבו אל רוב.
ביוני 2006 הוציא הזמר הישראלי שי גבסו את אלבומו השני, "במקומי", בו נכלל השיר "תגידי לי את", שנכתב לזכרה של ליאת גבאי, על ידי סא"ל יאיר בן שלום שהיה המפקד של גבאי ושי גבסו.
לורנס פובס קינג היה תלמיד הומוסקסואל בן 15 בבית הספר התיכון EO Green School באוקסנארד, קליפורניה, שנורה פעמיים על ידי תלמיד אחר, ברנדון מקאינרני בן ה-14. לארי אושפז למשך יומיים עד מותו בבית החולים.
העיתון "ניוזוויק" תיאר את הירי כ-"פשע השנאה ההומופובי הבולט ביותר מאז הרצח של מת'יו שפרד ב-1998".
הרצח של לארי העלה לשיח הציבורי את הנושאים של אלימות בנשק חם, וזהות מגדרית של בני נוער.
לאחר עיכובים רבים, המשפט הראשון של מקאינרני החל ב-5 ביולי 2011 במחוז לוס אנג'לס של Chatsworth.
משפט זה הסתיים ב-1 בספטמבר 2011, כאשר השופט צ'ארלס קמפבל הכריז על משפט פסול משום שחבר המושבעים לא הצליח להגיע לפסק דין פה אחד.
התובעים החליטו לנסות לתבוע את מקאינרני בשנית, אך השמיטו את ההאשמה של פשע שנאה.
ב-21 בנובמבר 2011, מקאינרני נמנע מלגשת למשפט החוזר על ידי התוודות באשמה לרצח מדרגה שנייה, הריגה מרצון ושימוש בנשק חם.
וידויו הוביל לגזר דין של 21 שנים מאחורי סורג ובריח.
לורנס פובס קינג נולד ב-13 בינואר 1993 במרכז הרפואי בוונטורה שבקליפורניה.
אביו הביולוגי נטש את אשתו, ואימו של לארי הייתה מכורה לסמים כך שלא היה ביכולתה להעניק טיפול ראוי לילדה.
בגיל שנתיים הוא אומץ על ידי גרגורי ודואן קינג.
לארי נטל תרופות לטיפול בהפרעות קשב וריכוז.
לפי גרגורי קינג, אביו המאמץ של לארי, אובחנה אצל לארי הפרעת התקשרות ריאקטיבית, הפרעה שמתארת מצב שבו ילד אינו מצליח לפתח קשר עם ההורה או המטפל שלו.
בעקבות בעיות בקריאה ובכתיבה, נאלץ לארי לחזור על כיתה א'.
חברתו לכיתה סיפרה שבגיל 10 יצא לארי מהארון בפניה, והמשיך לצאת מהארון בפניי שאר התלמידים.
בשלב זה, החלו הילדים לנהוג כלפיו בבריונות בעקבות הנשיות שלו והפתיחות שלו לגבי מיניותו.
בעקבות כך, הוריו העבירו אותו לבית הספר התיכון EO Green School.
בגיל שתים עשרה, לארי הועמד לדין והוצב תחת תקופת מבחן בעקבות גנבה וונדליזם.
לאחר שטען כי אביו המאמץ התעלל בו פיזית, הועבר לארי למוסד טיפולי לנוער בשם Casa Pacifica בנובמבר 2007. אביו המאמץ, גרגורי קינג, הכחיש את טענתו של לארי.
הבריונות נמשכה גם בבית הספר החדש, כאשר לארי עלה לכיתה ז', והחמירה לאחר שהוא התחיל להגיע לבית הספר לבוש בבגדי נשים ואביזרים, עקב גבוה ואיפור בינואר 2008. בעקבות הופעתו של לארי, אחיו הצעיר מהמשפחה המואמצת, רוקי, סבל גם כן מבריונות.
מספר תלמידים דיווחו למוריהם שמפני שלארי מפלרטט איתם, גם הם חווים הצקות.
צוות המורים והנהלת בית הספר לא יכלו למנוע מלארי להתלבש כפי שרצה בעקבות חוק נוגד אפליה מגדרית בקליפורניה.
למרות זאת, מורים בבית הספר חשבו שבגדיו והופעתו של לארי מפירים את קוד הלובש - קוד שמונע מתלמידים ללבוש בגדים שמסיחים את דעתם של התלמידים האחרים.
הנהלת בית הספר שלחה הודעה באימייל לכל מורי בית הספר ב-29 בינואר 2008. ההודעה נכתבה על ידי רכזת שכבת ח, סו פארסונס, ובה נאמר:
מספר דיווחים מראים שלארי התגרה בבנים בחדרי ההלבשה, במסדרונות ובחצר המשחקים עם אמרות מטרידות, כגון "אני יודע שאתה רוצה אותי".
לארי היה ידוע כמעיר הערות לא הולמות לבנים בעת שהחליפו בגדים לקראת ולאחר שיעורי התעמלות.
תלמידים מספרים גם על תקריות דומות בין לארי למקאינרני, ויש הטוענים שמקאינרני מצא חן בעיני לארי.
למרות זאת, מאוחר יותר, התובעים הגישו מסמכים בבית המשפט שטוענים כי לארי לא הטריד מינית תלמידים בשבועות שלפני הירי.
התובע כן תיאר כמה עימותים מילוליים "תוקפניים" בין לארי ומקאנירני.
ברנדון דייוויד מקאינרני נולד ב-24 בינואר 1994 בוונטורה, קליפורניה.
אמו, קנדרה, הייתה מכורה למתאמפטמין, ובעלת עבר פלילי.
ב-1993 האשימה קנדרה את בעלה ואביו של ברנדון, ויליאם, בירי בזרועה עם אקדח 45 קליבר.
בתקרית נוספת, מתואר שוויליאם חנק את אשתו עד סף אובדן הכרה לאחר שהיא האשימה אותו בגנבת תרופות הפרעת קשב וריכוז מבנם הבכור.
כתוצאה מכך, ויליאם בילה עשרה ימים בכלא ו-36 חודשים על תנאי עקב האשמות של אלימות במשפחה.
בין אוגוסט 2000 לפברואר 2001, ויליאם יצר קשר עם שירותי הרווחה לפחות חמש פעמים והביע דאגה לגבי העובדה שברנדון מתגורר עם אמו.
בשנת 2001, ויליאם הגיש צו הרחקה נגד קנדרה.
בשנת 2004 ברנדון הועבר לגור עם אביו, מאחר שאמו נכנסה למרכז גמילה ושיקום מסמים.
על פי דיווחים, כיומיים לפני הרצח, לארי נכנס למגרש הכדורסל, באמצע משחק, וביקש ממקאינרני להיות בן זוגו ביום האהבה.
חבריו של מקאינרני לעגו לו על כך.
באותו היום, מקאינרני אמר לאחת מחבריו של לארי להיפרד ממנו, כי היא "לא תראה אותו שוב".
ב-11 בפברואר, לארי חלף על פני מקאינרני במסדרון וקרא "אוהב אותך, מותק".
באותו היום לארי נראה מסתובב סביב מקאינרני בניסיון להשיג את תשומת לבו.
לדברי מורה, קבוצה של בנים צחקו על מקאינרני והיה ניתן לראות בבירור שהוא נרגז וכעוס.
ההתגרויות במקאינרני נמשכו, ובתגובה הוא ניסה לגייס תלמידים נוספים ולתקוף את לארי, אך איש לא הביע עניין.
בבוקר של 12 בפברואר 2008, לקראת 8:15 בבוקר, מקאינרני הוציא מתרמילו אקדח בעל קליבר 0.22, השייך לקרובי משפחה, וירה בלארי פעמיים בחלק האחורי של הראש.
לאחר מכן, מקאינרני זרק את האקדח על הרצפה ויצא מהכיתה.
הוא נתפס על ידי המשטרה כשבע דקות לאחר הירי, במרחק חמישה רחובות מבית הספר.
לארי הועבר למרכז הרפואי סנט ג'ונס במצב קשה.
הוא מת מוות מוחי ב-13 בפברואר, אך נשאר בהנשמה כך שניתן יהיה לתרום את איבריו.
עצרות ומצעדים אורגנו ברחבי ארצות הברית בעקבות מותו של לארי ולזכרו.
רבים הביעו את תנחומיהם, בהם ג'ודי שפרד , ג'ו סולמונס - נשיא הקמפיין לזכויות אדם, הסנטורית הילרי קלינטון ומארחת תוכנית הטלוויזיה אלן דג'נרס.
אלף תלמידים מהמחוז בו למד לארי צעדו לכבודו ב-16 בפברואר 2008, כארבעה ימים לאחר הירי.
בעקבות מותו של לארי, הוצע חוק חדש לחינוך שכונה "חינוך מגוון".
חוק זה הוצג על ידי חבר הפרלמנט של קליפורניה, מייק אנג' , שאמר: "אנחנו צריכים ללמד צעירים שיש תוכנית לימודים שנקראת חינוך סובלני שצריכה להיות בכל בית ספר.
עלינו ללמד צעירים ששונות ומגוון אינה מטרה לפגיעה, אלא היא משהו שיש לאמץ משום שהיא זאת שהופכת את קליפורניה למדינה המעולה שהיא".
כחלק מהצעת החוק, חויבו בתי הספר בקליפורניה לקיים שיעורי חובה בנושא מגוון וסובלנות.
שנה לאחר מותו של לארי התקיימה עצרת מקומית בוונטורה, קליפורניה.
"יום הדממה", יום שמטרתו למחות על ההטרדות כלפי קהילת הלהט"ב הוקדש ללארי, והתקיים ב-25 באפריל 2008.
אביו של לארי, גרג, לא היה משוכנע שבנו המאומץ היה הומו משום שזמן קצר לפני הרצח לארי סיפר לאביו שהוא ביסקסואלי.
נוסף לזאת, גרג מאמין כי לארי הטריד מינית את מקאינרני.
הוא גם הביע חשש שלארי נעשה ילד פוסטר עבור פעילי זכויות להט"ב.
מורים הביעו אהדה כלפי מקאינרני.
הם טענו: "אכזבנו את ברנדון...
לא ידענו שהבריונות מגיעה מהצד השני - לארי מתח את גבולותיו, מפני שאהב את תשומת הלב".
מאות ילדים מבית הספר חתמו על עצומה בבקשה שמקאינרני יישפט כקטין.
באוגוסט 2008, משפחתו של לארי הגישה תביעה בבית המשפט העליון של מחוז ונטורה נגד בית הספר התיכון בו למד לארי.
המשפחה טענה שהגורם העיקרי למותו של לארי היה בית הספר שאיפשר לו להתאפר וללבוש בגדי נשים.
לפי משרד המשפטים של קליפורניה, מבחינה חוקית, אין באפשרות בית הספר לעצור את לארי מלהתאפר וללבוש בגדי נשים בעקבות חוק מדיני המונע אפליה מגדרית.
מספר מורים טענו כי ג'וי אפשטיין "עודדה את הראוותנות של לארי כדי לקדם את ה'אג'נדה' שלה", וכך האשימו אותה במקרה.
בפברואר 2008, עורך הדין של מקאינרני, ויליאם קווסט, שקל לבקש לשנות את מיקום המשפט.
ב-24 ביולי של אותה שנה, קבע השופט בבית המשפט העליון במחוז ונטורה דאגלס דיילי שמקאינרני יעמוד למשפט כמבוגר, קביעה שעברה ערעור.
ב-7 באוגוסט, באותו בית משפט, מקאינרני טען שהוא לא אשם ברצח בכוונה תחילה ובפשע שנאה.
שימוע מקדים נקבע ל-23 בספטמבר 2008, ונקבע מחדש ל-14 באוקטובר 2008.
לקראת ספטמבר 2008 משפחתו של מקאינרני פיטרה את עורך הדין מטעם הממשלה, ויליאם קווסט, והחלה להעסיק את קבוצת ההגנה המאוחדת, משרד עורכי דין להגנה פלילית מלוס אנג'לס.
עם זאת, משרד הסנגורים הציבורי הגיש עתירה לפיה קבוצת ההגנה המאוחדת לא תפעל באופן מוחלט למען טובתו של מקאינרני.
באוקטובר 2008 בית המשפט הגיע להחלטה כי שינויי עורך הדין המייצג לא נכפה על הנאשם וכי הוא ידע מה הוא עשה.
נוסף לזאת, בית המשפט גם דחה הצעה שבאה למנוע את אפשרות לשכת הסנגוריה הציבורית מלדבר על המקרה, במיוחד עם התקשורת.
ב-8 בדצמבר 2008 קבע בית המשפט העליון של מחוז ונטורה כי מקאינרני, לאחר הערכה של פסיכיאטר ופסיכולוג, כשיר לעמוד לדין.
באותו היום, סקוט ס' וויפרט, מקבוצת ההגנה המאוחדת, מילא בקשה משפטית, בה הוא מבקש מבית המשפט להורות לתובע המחוזי למסור מסמכים כדי להבין האם התובעים פעלו בשיקול דעת כאשר שלחו את מקאינרני להישפט כמבוגר.
ב-29 בדצמבר, השופטת רבקה ריילה דחתה את הבקשה, בטענה שאין כל ראיות להפעלת שיקול דעת שגוי בהעברת מקאינרני מדין כקטין לדין כמבוגר.
ב-26 בינואר 2009, נדחה השימוע המקדים ל-17 במרץ כדי לתת לעורכי הדין של מקאינרני זמן לערער על החלטתה של השופטת רבקה ריילי ועל דחיית הבקשה שהוגשה בדצמבר.
ב-18 במרץ 2009, נדחה הדיון שוב, כאשר ויליאם מקאינרני, אביו של ברנדון, נמצא מת בסלון ביתו באזור אוקסנארד לאחר שנפל וספג פגיעה בראש.
השופטת ריילי העניקה לברנדון אישור לעזוב את בית המעצר לנוער ולהשתתף בהלווית אביו.
ב-1 בספטמבר 2009, שופט בית המשפט העליון של מחוז ונטורה, קווין דינוס, קיבל את הוספת הטענה שמקאינרני המתין וציפה ליום בו יהרוג את לארי לרשימת ההאשמות.
הוספת הטענה הזאת לרשימת ההאשמות מעבירה באופן אוטומטי את מקאינרני למשפט כבגיר.
בנובמבר, בית המשפט לערעורים של ונטורה דחה את הבקשה לבטל את פסק הדין הקודם, ומצא כי פרקליטות מחוז לא פעלה באופן נקמני בהוספת הטענה השקרית להאשמה.
לאחר עיכובים מרובים, שבאו עקב בקשות לשינוי הזמן וזמן נוסף לזיהוי הראיות, המשפט החל ב-5 ביולי 2011, עם שינוי מקום המשפט ל-Chatsworth, לוס אנג'לס.
מספר רב של מועדים מתוכננים בוטלו מסיבות שונות, ותוכניות או בקשות להעביר את המקום או להשתמש מושבעים ממקומות אחרים בקליפורניה לא התממשו.