tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן הוא התבסס על גוף מרכזי של מטוס דגם אוורו 504K וההאצה הראשונית של הרוטור הראשי הושגה על ידי משיכת חבל המפותל על גבי הרוטורים.
עקב הצלחת הצגת כלי הטיס שלו, דה לה סיירבה קיבל הזמנה ממשרד האווירייה לעבוד בבריטניה.
בעזרתו של איש העסקים וחלוץ התעופה הסקוטי ג'יימס ג'י.
וויר הוקמה חברת סיירבה אוטוג'ירו בשנת 1926. חברת סיירבה התמקדה בתכנון ובניית מערכות רוטור, כאשר גוף המטוס והמנועים יוצרו בחברות אחרות, בעיקר חברת אוורו.
בדגם C.8, שהוא שיפור של ה-C.6 דה לה סיירבה שילב צירים שאפשרו תנועה קדימה ואחורה של הלהבים, מה שאפשר הקטנת הכוחות והשחיקה על שורשי הלהבים וראשי הרוטור שנגרמו מפרפור הלהבים.
אך מפרקים אלה יצרו בעיה של תהודה קרקעית שעקב תנועה לא מסודרת של הלהבים יצרה שינוי במרכז הכובד של המסוק ועקב כך לטלטול אלים שיכל לפגוע במסוק, בשביל לפצות על כך שולב משכך שחובר לשורש הלהב ואפשר טיסה יציבה ובטוחה במטוס.
האוטוג'ירו מדגם C.8L4 של חברת סיירבה ביצע מסע באנגליה שארך כ-4,000 קילומטר, היה למטוס כנף הסובבת הראשון שחצה את תעלת למאנש וביצע מסע נוסף באירופה.
עם ההצלחות היו עדיין קשיים טכניים שהיה צורך להתעלות עליהם, העיקרי שבהם הוא האצת הרוטור טרם המראה, הפתרון עם משיכת החבל היה מאיץ רק לכחצי מקצב הסיבוב הדרוש להמראה, שאר ההאצה הייתה צריכה להתבצע במהלך ריצת המראה על ידי זרימת האוויר.
מספר שיטות נוסו בשביל לאפשר האצה מיטבית של הרוטור, אחת השיטות הייתה הטיית הגה הגובה כלפי מעלה כדי שהוא יכווין את זרימת האוויר מהמדחף כלפי הרוטור.
השיטה המוצלחת ביותר הייתה האצת הרוטור על ידי תמסורת המחוברת למנוע, כאשר לקראת המראה הייתה מתנתקת על ידי מצמד.
עקב ההצלחה של האוטוג'ירואים של דה לה סיירבה קמו להם חלוצים נוספים שהצליחו להביא עוד המצאות ושיפורים לכלי הטיס.
השליטה על מכלול העכביש התבצעה על ידי מכלול דיסקה שתוכנן על ידי הממציא ההולנדי אלברט גיליס וון באומהאואר.
דגם סיירבה C.30 היה לכלי טיס הסדרתי הראשון שכלל יכולת שליטה מחזורית ויוצר על ידי אוורו, פוקה וולף, וליאורה את אוליבר.
דגם C.40 של חברת סיירבה כלל מספר שיפורים נוספים בהם יכולת המראה בזינוק, שמטוס זה היה חלוץ בו.
זה התבצע על ידי ניתוק מהיר של הרוטור במהלך האצתו, אובדן הפיתול הפתאומי היה גורם ללהבים להטות קדימה יחסית למישור סיבובם על גבי צירים המוטים בזווית, זה היה גורם לעלייה מהירה בעילוי ובזינוק המטוס לאוויר, שאז היה יכול לטוס על ידי כוח הדחף של המנוע.
לקראת מותו דה לה סיירבה הבין שהעיניין העיקרי וכן מרבית מאמצי הפיתוח עוברים לטובת המסוק ולכן החל להשקיע בתחום זה.
אחד הפיתוחים של חברת סיירבה היה מטוס הג'ירודיין שהוא מעין בן כלאיים בין מסוק לאוטוג'ירו, כאשר המטוס מתנהג כמסוק וממריא או נוחת בצורה אנכית על ידי עילוי ושליטה מהרוטור ובמהלך שאר הטיסה משתמש בדחף מהמדחף, והרוטור הראשי מנותק ולא מקבל הנעה.
הפיתוח הביא לייצור של שני אבות טיפוס ג'ירודיין FB-1 של חברת פייריי הבריטית.
מפרצון סיירבה בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של חואן דה לה סיירבה, וזאת בדומה לאתרים רבים נוספים באזור אשר נקראו על שמם של חלוצים בתחום התעופה.
חואן דוליו () היא עיירה קטנה ואתר תיירות, במחוז סן פדרו דה מקוריס, על חופה הדרומי של הרפובליקה הדומיניקנית, שבאי היספניולה.
בחואן דוליו חיים 2,488 תושבים (2010) והיא שייכת לרשות המקומית Guayacanes.
כפר הדייגים לשעבר חואן דוליו ממוקם על הים הקריבי והוא משתרע כ-7 ק"מ לאורך החוף משני צידי הכביש הראשי מס' 3.
עיר הבירה של המדינה סנטו דומינגו נמצאת כ-50 ק"מ מערבית לחואן דוליו ובירת המחוז סאן פדרו דה מקוריס נמצאת במרחק של כ-12 ק"מ לכיוון מזרח.
בחלק הצפוני- מזרחי של הכפר יש בעיקר כרי מרעה, אדמה חרושה ושדות קנה סוכר, אולם חלקו המערבי מתמזג עם היישוב Guayacanes.
מערבה משם נמצאים עיר התיירות בוקה צ'יקה (23 ק"מ) ושדה התעופה הבינלאומי Las Américas.
בתקופה הפרה-קולומביאנית, חואן דוליו הייתה מקום מושבם של הילידים האינדיאנים משבטי הטאינו ובית הקברות שלהם שוכן ליד הקצה המערבי של המפרץ.
המפרץ הטבעי של "חוף חואן דוליו" מוגן על ידי שונית האלמוגים ששימשה נמל עבור סירות הקאנו שלהם.
מדי פעם עדיין נחשפים ממצאים ופריטים ארכאולוגיים במרכז חואן דוליו.
מאז המאה התשע עשרה, חואן דוליו הייתה חלק מהרשות המקומית של סן חוסה דה לוס יאנוס (San José de los Llanos).
ב-8 במאי 1884, בהוראת צו מס' 2223, חואן דוליו והישוב Guayacanes הופרדו וסופחו אל אזור החוף של מחוז סן פדרו דה מקוריס.
הפיכתה של חואן דוליו ליעד תיירותי החלה בעקבות חקיקתה של הוראה מס' 3133 ב-23 בינואר 1973, אשר קבעה את הגבולות של האזור המאוכלס על ידי דייגים וחקלאים.
במהלך שנות ה-1980 המאוחרות הפכה חואן דוליו להיות אחד מראשוני אתרי התיירות ברפובליקה הדומיניקנית, יעד עיקרי עבור תיירים מאירופה.
מאוחר יותר, הקונספט העסקי של נופש הכל כלול הביא לבנייה של מלונות חדשים בחלק המערבי של חואן דוליו.
בשנת 1995 מלונות האזור עמדו על ממוצע של 5,500 תיירים מדי יום.
אחרי ההרס שהותיר אחריו הוריקן ג'ורג' בשנת 1998, רשתות בתי מלון רבות עברו מזרחה אל היעד התיירותי החדש בווארו-פונטה קאנה.
מאז התקשו הבעלים של מבני הנופש ההרוסים למשוך שותפים עסקיים חדשים אל המקום ומלונות החוף נותרו סגורים.
חלק מהמלונות הישנים יותר נהרסו והפכו לפרויקטי מגורים.
מאז 2006 חואן דוליו היא חלק מ-Guayacanes, הנפה החדשה ביותר במחוז סן פדרו דה מקוריס שהוכרזה על ידי חוק מס' 06–203 בתאריך 3 במאי 2006. בדצמבר 2007 הקומה באופן רשמי מועצת העיר Guayacanes והיום היא גם אחראית על חואן דוליו.
מרכזו של הכפר המוארך נמצא ליד מפרץ חוף חואן דוליו, חוף פופולרי בקרב מקומיים ותיירים כאחד.
המפרץ הוא גם בשימוש על ידי מעט הדייגים המקומיים שנותרו כאן ועוגנים במקום את הסירות שלהם.
לאורך הכפר נמצא הרחוב הראשי, Calle Principal, במקביל לחוף.
בסופי שבוע רחוב זה מוגבל לתנועה והיא מתאפשרת בו אך ורק ממערב למזרח.
לאורך הרחוב הראשי ממוקמות חנויות קטנות, מסעדות, ברים, בתי הארחה, בעיקר קטנים, בנייני מגורים ומעט בניינים רבי קומות.
החוף המרכזי, Playa Juan Dolio, נגיש לציבור ובו יש מקומות חנייה.
הנוף מהכביש הראשי אל חופה של וילאס דל מאר, Playa Real, חסום על ידי בנייני מגורים גבוהים.
הגישה אל חוף פלאייה ריל לפעמים מוגבלת על ידי מאבטחים שונים של בעלי הדירות במגדלים לאורך החוף.
כל רצועת החוף הזו חודשה והורחבה במסגרת פרויקט ממשלתי בחורף 2006/07 והיא מושכת במיוחד בסופי שבוע, מספר הולך וגדל של מבקרים.
החוף הציבורי של חואן דוליו הוא לא מפורסם כמו החוף של עיר התיירות בוקה צ'יקה למשל אבל הוא נראה טבעי ובתולי הרבה יותר.
דקלי קוקוס גדלים על החול, הים בצבע טורקיז, ואין מבנים של מלונות ענק באופק.
חוּאַן דִיאֶס דֶה סוֹלִיס (1470 - 20 בינואר 1516, בספרדית: Juan Díaz de Solís) היה יורד ים, הנווט הראשי של האימפריה הספרדית והאירופאי הראשון שהתיישב באורוגוואי.
במסמכים מסוימים הוא מופיע כפורטוגזי בשירות ממלכת קסטיליה ולכן ייתכן שנולד בליסבון אשר בפורטוגל, או בקהילת סאו פדרו דה סוליס במרטולה של ימינו.
אחרים טוענים כי נולד בלבריחה (Lebrija), כיום במחוז סביליה, ספרד.
קיימים מסמכים המעידים כי חי בקסטיליה, כאדם חופשי ובעל נדל"ן.
את הקריירה הימית שלו החל בפורטוגל כז'ואאו דיאז דה סוליס, בבית הודו שם הפך לאחד הנווטים הנודעים בציי האוצר של הודו.
לאחר שעזב את ביתו בליסבון, ביום שבו יצאה ספינת הצי מהטחו, עליה היה אמור לשמש כנווט (הספינה בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי, בארמדה 1506 של טריסטאו דה קונה להודו), הואשם במות אשתו.
אלבקרקי שלח צוות חיפוש לביתו, ובכך התעכבה הפלגת הספינה Cirne עד שנמצא נווט מחליף בשם דיוגו פרננדס פריירה.
בהמשך דיאס די סוליס שימש כפריבטיר בצי הצרפתי למשך זמן קצר, ומאוחר יותר שירת תחת הכתר הספרדי.
דה סוליס שירת כנווט במשלחות לחצי האי יוקטן בין השנים 1506–1507 ולברזיל בשנת 1508 עם ויסנטה יאנייס פינסון, אחיו של מרטין אלונסו פינסון.
הם הפליגו עם שתי ספינות במטרה למצוא מעבר לאסיה.
המסלול הוביל אותם לחקור את מרכז אמריקה ולמצוא את היבשת שגילה קולומבוס במסעו הרביעי.
די סוליס הוביל את הספינה 'מגדלנה', בליווי המאסטר גונזלו רואיז.
לפי הרישומים, הוא הוביל את המשימה בים ופיזנון המשיך ביבשה.
כאשר דה סוליס הגיע לסביליה ב-29 בנובמבר 1509, הוא נעצר מיד על ידי הקצינים של בית המסחר הספרדי , בעקבות תככיו של פינסון.
כחלק משיקומו וכפיצוי על מעצרו הפך לנווט הראשי של ספרד בשנת 1512, לאחר מותו של אמריגו וספוצ'י.
על פי המפות של תלמי, האיים השתייכו לספרד, אך הפורטוגזים בראשות אפונסו דה אלבוקרקי הגיע למאלוקו באוגוסט 1511 וכבשו אותה.
האירוע יצר סכסוך דיפלומטי ארוך בין שתי הממלכות, ולבסוף המשלחת של דיאס דה סוליס נטשה את האי.
הפורטוגזים המשיכו לחקור את האזורים הקסטיליאנים עד שהגיעו להסכמה בחוזה טורדסיאס.
בשנים 1511–1512 הצי הפורטוגזי בפיקודו של ז'ואאו די ליסבואה חקר את הדלתה אליה נשפכים נהר אורוגוואי ונהר פרנה, הריו דה לה פלאטה.
כאשר נודע לדיאס די סוליס על מסעו של לסיבואה, הוא הכין משלחת לצורך חקירת חלקו הדרומי של העולם החדש, דרום אמריקה.
שלוש ספינות וצוות של 70 מלחים הפליגו מסאנלוקאר דה באראמדה, ספרד, ב-8 באוקטובר 1515. הוא שט לאורך חופה המזרחי של דרום אמריקה והמשיך דרומה עד שהגיע בשנת 1516 אל הריו דה לה פלאטה, ונתן לה את השם "מאר דולסה", כלומר, "הים המתוק".
הוא הפליג במעלה הנהר, יחד עם שני קצינים ושבעה מלחים.
הקבוצה הקטנה לא התקדמה הרבה עד שהותקפה על ידי אינדיאנים מקומיים, שם מצא דיאס דה סוליס את מותו.
לטענת המלחים שנותרו על הסיפון, דיאס דה סוליס ואנשי הצוות שירדו מהאנייה עמו נאכלו על ידי האינדיאנים המקומיים.
קיימת מחלוקת איזה שבט תקף את הספינה.
תחילה נחשבו בני שבט הצ'ארואה לתוקפים אך ישנן ראיות המצביעות על כך שאנשי שבט הגוארני הרגוהו, שכן הצ'ארואה, בשונה מהגוארני, לא היו קניבלים.
אנשי הצוות ששרדו דיווחו כי דיאס דה סוליס ורוב הגברים האחרים נהרגו, ובכך הגיעה המשלחת אל קיצה.
גיסו, פרנסיסקו דה טורס, לקח פיקוד על הספינות והשיבן לספרד, ובחזרתם אחד מכלי השיט נפרד מהאחרים והתרסק סמוך לאי סנטה קתרינה.
אחד הניצולים מהמשלחת של חואן דיאס דה סוליס היה נער שירות בן 14 בשם פרנסיסקו דל פורטו.
במשך 10 שנים הוא חי בקרב האינדיאנים, עד שנמצא על ידי המשלחת של סבסטיאן קבוט, אליהם העביר מידע בעל ערך רב.
חואן דרטס (בספרדית: Juan Darthés; נולד ב-28 באוקטובר 1963) או בשמו האמנותי הבדוי חואן רפאל פסיפיקו דאבול (Juan Rafael Pacifico Dabul) הוא שחקן וזמר ברזילאי-ארגנטינאי שמשחק בסדרות מארגנטינה.
ביוני 2024 הורשע באונס ונדון לשש שנות מאסר.
דרטס נולד בסאו פאולו, ברזיל ב-28 באוקטובר 1963.
דרטס הוא בנה של השחקנית ליילה דר-טל ושמו מורכב משם המשפחה המקורי של אמו ושם המשפחה של אביו פואנטס ודר-טל בהתאמה.
דרטס גדל ובילה את ילדותו בעיירת טמפרלי, בדרום גראן בואנוס איירס.
הוא סיים את בית הספר העירוני לאמנויות הבמה בבואנוס איירס.
דרטס אוהב ספורט, במיוחד כדורגל, והוא מעריץ של בוקה ג'וניורס.
בשנת 2018 חשפה השחקנית קאלו ריברו ששיחקה יחד עם דרטס בטלנובלה Dulce Amor שהוא הטריד אותה מינית.
להאשמות האלו הצטרפו חברות קאסט נוספות של דרטס ממספר תוכניות שונות.
השחקנית תלמה פרדין התלוננה שדרטס אנס אותה כשהייתה בת 16 בזמן סיבוב הופעות של הסדרה "פטיטו" בה השתתפו.
ביוני 2024 הורשע דרטס באונס של פרדין ונגזרו עליו 6 שנות מאסר בפועל.
בשנת 1984 שיחק בסדרה La viuda blanca (אלמנה לבנה) ג'ון.
בשנת 1985 שיחק בסדרה Solo un hombre (רק גבר) בתפקיד אלכס.
בשנת 1988 שיחק בסדרה paciones (תשוקות) בתפקיד לינארס ליסין.
בשנים 1990–1991 שיחק בסדרה קול בטלפון בתפקיד דניאל.
בשנת 1992 שיחק בסדרה elegida (הנבחר) בתפקיד דייגו נרבאס.
באותה שנה שיחק בסדרה el perico del poder (פני צלקת) בתפקיד קרלוס.
בשנת 1993 השתתף בסדרה מרקו מועמד בתפקיד חורחה.
בשנים 1995–1996 שיחק בסדרה Forever mujercitas בתפקיד אדוארדו אדלר.
בשנת 1997 שיחק בסדרה Los hermanos conde (האחים פרז) בתפקיד חואן פרס.
באותה שנה שיחק בסדרה Los heroderos del poder (יורשי הכוח).
בשנת 1998 שיחק בסדרה Gasoleros בתפקיד פרדו.
באותה שנה בסדרה te amo te amo (אוהב אותך אוהב אותך).
בשנת 2000 שיחק בסדרה Primicias (ביכורים).
בשנים 2000–2001 שיחק בסדרה ailuciones cmopatidos בתפקיד מריו מרנדה.
בשנת 2002 שיחק בסדרה מרכז 009 בתפקיד פופאי גונסאלס.
בשנת 2003-2004 שיחק בסדרה "אני צועני" בתפקיד חוסה מיגל ארדיה.
בשנת 2004 שיחק בסדרה "הסוד של לאורה" בתפקיד אגוסטין ריביירו
בשנים 2005–2006 שיחק בסדרה se dicer amor (קוראים לזה אהבה) בתפקיד באוטיסטה ונגס
בשנים 2007–2008 שיחק בסדרה "Patito Feo" (פטיטו פאו) בתפקיד לאנדרו דיאס ריברולה.
בשנים 2012–2013 שיחק בDolce amor (אהבה מתוקה) בתפקיד חוליאן חימנס.
בשנת 2014 שיחק בסדרה Camino el amor (דרך לאהבה) בתפקיד אנחל רוסי\קולוצי.
בשנת 2016 שיחק בסדרה La ricos no piden permiso (עשירים לא מבקשים רשות) בתפקיד אנטוניו ויזל'בה.
בשנת 2018 שיחק בסדרה simona בתפקיד דייגו גריקו.
שנהאופרת סבוןערוץאופי1984-1995קומדיה גבוההAzul TVאין יציאה1999mamitasAzul TVביל2005בטינזcanal 13Ep המקסיקני
שנההצגהמנהל2007-2008פטיטו2009נשיקת העכביש2010קוראים לזה לבצ'יקו נובארו2011un amor de nuvelaוולריה אברומיסו2013אהבה בואנוס איירס
חואן ד'אריינסו אמנדולה (בספרדית: Juan D'Arienzo Améndola, 14 בדצמבר 1900 בואנוס איירס – 14 בינואר 1976 בואנוס איירס) היה מנצח, מלחין, מעבד וכנר ארגנטינאי, נודע כמנהל תזמורת עצמית וכיוצר ומבצע של מוזיקת טנגו.
כונה "המלך של המקצב" ("El Rey del Compás").
חואן ד'אריינסו אמנדולה נולד בשנת 1900 ברובע "קונגרסו" שבדרום-מזרחה של שכונת בלוואנרה של בואנוס איירס.
הוא היה הבכור מבין שלושת ילדיהם של מהגרים מאיטליה: דון אלברטו ד'אריינצו ואמליה אמנדולה.
על אף כישוריו המוזיקליים של חואן, התנגד האב בחריפות לבחירת הבן בעולם הטנגו ורצה שהוא ילמד משפטים ושיירש את המפעל המשפחתי למוצרים חקלאיים.
גם שאר הילדים נמשכו למוזיקה: האח הצעיר ארנאני היה לימים לפסנתרן ומתופף ואחותו חוספינה - הייתה לימים זמרת לירית ופסנתרנית.
בעידוד האם בגיל 8 התחיל חואן לנגן בכינור ואחר כך בפסנתר ונרשם לקונסרבטוריון ע"ש מסקאני מיסודה של אדלחיסה פאנה.
מאוחר יותר למד בקונסרבטוריון אלטיבן-פיאזיני.
אחר כך היה תלמיד מצליח בבית הספר היסודי "קורנליו סאוודרה" ובתיכון "נסיונאל מריאנו מורנו".
תקופה עזר לאביו בעסקים כסוכן מכירות מצוין.
ד'אריינסו היה זמן-מה חבר בשלישייה כלית, יחד עם נער בגילו, אנחל דומינגו ד'אגוסטינו בפסנתר ועם עוד נגן צעיר בחליל, ארנסטו ביאנצ'י (ביאנקי).
הם הנעימו בימי ראשון אחרי הצהרים את אוזני המבקרים בגן החיות של בואנוס איירס.
הם קראו לשלישייה שלהם Ases del Tango ונהגו לנגן גם על יד תיאטרון בובות "גיניול" שבגן החיות תמורת 4 פסוס מהעוברים ושבים.
יחד עם חברים אלה, שאליהם הצטרף הצ'לן אניו בולוניני, ניגן אחר כך ד'אריינסו בתיאטרון אפולו ובאולמות אחרים בעיר, בתזמורות של סרסואלות וכו'.
ב-1917 פגש ד'אריינסו את המלחין, הכנר והמנצח קרלוס פוסאדס (1874–1918) , מגדולי הגוארדיה הישנה של הטנגו.
הודות לפוסאדס, שהפך למנטור שלו, התקבל ד'אריינסו לתזמורת של תיאטרו אוונידה.
אולם מותו של פוסאדס כעבור שנה בגיל 44 פגע מאוד בכנר הצעיר.
הופעתו המשמעותית הראשונה של ד'אריינסו ככנר אירעה בשנת 1919. אז הרכב טנגו קטן בניהול שלו ושל ד'אגוסטינו החליף את התזמורת של רוברטו פירפו בליווי קטע ריקוד במופע קומי מסוג "סיינֶטֶה" שנקרא "קברט מונמארטר" והולחן על ידי אלברטו נוביון.
המופע בוצע ב"תיאטרו נסיונאל" על ידי להקת התיאטרון אראטה -סימארי- פרנקו.
הריקוד היה קטע טנגו קנז'נגה שבוצע על ידי הצמד "אל מורוצ'ו פורטוגסה".
תזמורתם, שנקראה "Orquestra tipica Angel D'Agostini", ניגנה באופן קבוע בשנים 1919–1920 ב"תיאטרו נסיונאל".
עם ד'אוגוסטיני הוא ליווה את זמרת הטנגו אוויטה פרנקו.
אחר כך ניגן בכינור בתזמורת הג'אז פרדריקסון והקים, שוב עם ד'אגוסטיני בשישייה "Aieta y sus ases" (אייטה והאסים שלו, 1927) שבה השתתפו הכנר אלפרדו מאסאו (Mazeo), נגני הבנדונאון אנסלמו אייטה (Aieta) ושוב ארנסטו ביאנקי ונגן הקונטרבס חוסה פוליסי (Puglisi).
מאוחר יותר לואיס ויסקה החליף את ד'אגוסטיני.
בשנות ה-1920 עבד ד'אריינסו בכמה הרכבי ג'אז, ביניהם La Jazz Select Lavalle ותמוזרות של ניקולס ורונה ב-Real Cine.
ניגן בתזמורות של תיאטראות, בליווי המוזיקלי של סרטים אילמים, למשל ב-1927, בפתיחת קולנוע הינדו.
באותה תקופה כינו אותו "El Grillo" או El Grillito, כלומר "הצרצר" מכיוון שנחשב לכנר בינוני עם צליל צורם.
החל משנת 1924 כיכב בשידורי תחנת הרדיו El Mundo של פבלו אוסוולדו ואייה ודעת הקהל השתנתה לטובה.
אחר כך חבר ד'אריינסו לתזמורות נוספות ובשנת 1928 הקים תזמורת טנגו משל עצמו – Juan D'Arienzo y su Orquesta Típica, שנשארה עד ימינו אחת מתזמורות הטנגו הפופולריות והאהובות.
בלט בה נגן הבנדונאון פרנסיסקו פירונטינו.
החל משנת 1934 הופיע באופן קבוע בקברט "שאנטקלר" של אנחל סנצ'ס קארניו (שכונה "הנסיך הקובני") ששכן ברחוב פאראנה, לא רחוק מאוונידה קוריינטס.
החל מ-1935, עם העסקתו של הפסנתרן הידוע רודולפו ביאג'י, התחיל ד'אריינסו לפתח סגנון חדש ישן תוך חזרה מן המקצב 4/8 למקצב המהיר של הטנגואים הישנים: 2/4.
נוצר איפוא פער בין עיבודיו הרעננים לסגנונם של מוזיקאי טנגו אחרים כמו פרנסיסקו קנארו, פרנסיסקו לומוטו וחוליו דה קארו כשד'אריינסו החזיר את הטנגו לזירת הריקודים ולדור הצעיר.
בגלל עיבודיו הקצביים וסטקאטיים האלה שבהם לפסנתר ניתן מקום מכובד, כונה ד'אריינסו "מלך המקצבים" (El Rey del Compás).
הודבק לו בהקלטה משנת 1941 במועדון "שאנטקלר".
ב-1949 הסביר את גישתו כך:
(ראיון אצל אנדרס מוניוס, 1949)
הייתה זו תגובת נגד ל"עידן הגוארדיה החדשה" של זמרים כמו קרלוס גרדל, מאיסאני, קירוגה, קורסיני, מגאלדי, מרסדס סימונה, אדה פלקון, צ'רלו שבו הדגש היה על הזמר הסולן וזמרתו.
פרט למועדון שנטקלר, ניתן היה לראות את תזמורתו בשכונות, במסיבות ריקודים ("ביילונגוס") שבמועדוני ספורט וכו'.
שנות ה-40 נחשבות ל"תקופת זהב" של מוזיקת הטנגו, שבה לצד ד'אריינסו, הצטיינו מוזיקאים כמו אניבל טרוילו, אוסוולדו פולייסה, אוסוולדו פרסדו, פרנסיסקו קנארו ואחרים.
בשנים 1940–1944 הזמר הסולן של תזמורת ד'אריינסו היה הקטור מאורה, יליד פלרמו.
בשנות ה-1950 היה הרפרטואר שלו דל למדי, וכלל ריקודים הנחשבים פחות מוצלחים, תוקפנים והמוניים כמו
גם בסביבות שנת 1960 חיפש חואן ד'אריינסו ליצור סגנון חדש של טאנגו קלאסי.
הוא הקים יחד עם אניבל טרוילו (בנדונאון, פרנסיסקו קנארו (כנור), אוסוולדו פוייזה (פסנתר) ואוסוולדו פרסדו (בנדונאון) את "חמישיית הזהב" - Quinteto de Oro (קינטטו ד'אורו) שאכן השפיעה על התחדשות מוזיקת הטאנגו.
חואן ד'אריינסו הקליט מאות ריקודי טנגו, מילונגה וואלסים.
ההקלטה הראשונה שלו הייתה של Esta noche me emborracho עם הסולן קרלוס דאנטה, אולם להיט הלהיטים שלו היה בזמנו עיבודו לטנגו La cumparsita של המלחין האורוגוואי חרארדו מאטוס רודריגס.
גרסתו של ד'אריינסו נמכרה בשני מיליון עותקים.
ד'אריינסו הקליט אותו שבע פעמים: ב-1928 עם הזמר קרלוס דאנטה, ב-1929 עם הזמרת רקל נוטאר (שתיהן בחברת אלקטרה) וחמש האחרות בביצוע תזמורתי (1937, 1943, 1951,1963, 1971 בחברת RCA Victor).
את המילונגה "La Puñalada" שבגרסתו זכתה גם כן בפופולריות רבה, הקליט ארבע פעמים ובמקצב מהיר במיוחד:ב-1937, 1943, 1951, 1963.
אחרי מותו בשנת 1976 בבואנוס איירס הובא לקבורה בבית הקברות לה צ'קריטה בעיר.
חואן ד'אריינסו היה נשוי למאורה.
ד'אריינסו ניהל חיים פרטיים דיסקרטיים, לא היה נשוי ולא היו לו ילדים.
אחרי מותו של קרלוס גרדל בתאונת מטוס נמנע לטוס כל חייו.
יורשי סגנונו בימינו הם התזמורת של ארנסטו פרנקו והתזמורת הקרויה "הסולנים של ד'אריינסו".
פסלון מטעם חברת התקליטים האמריקאית RCA Victor (RCA)
אחרי פרישתו של ד'אריינסו - נגניו בראשות קרלוס לזארו הקימו את התזמורת "סלניו של חואן ד'אריינסו"
2012 -בהמשך ל"סולניו של ד'אריינסו" הוקמה התזמורת "חואן ד'אריינסו" - שנועדה לשמר את סגנון האמן.
היא כוללת 4 בנדונאונים, 3 כינורות, פסנתר וקנוטרבס.
זמריה הם פרנאנדו רודאס, אלברטו ביאנקו ואלברטו מדינה.
ד'אריינסו הלחין קטעי טנגו, ואלסים מהירים, מילונגות.
ד'אריינסו הקליט בסך הכל 1007 הקלטות.
Bien porteño (1959, עם הזמרים חורחה ואלדס ומריו בוסטוס)
Juan D'Arienzo (1959, עם הזמר אלברטו אצ'אגואה
Adiós Chantecler (1960, עם הזמרים חורחה ואלדוס ומריוס בוסטוס)
Chirusa (1975, עם הזמר חורחה ואלדס)
ד'אריינסו השתתף במספר סרטים כמלחין או כשחקן
(1973) - בסדרת הטלוויזיה - El tango del milión - משחק
מוזיקה שלו מופיעה כפסקול בסרטים:
2013 - הפרק הראשון בסדרת הטלוויזיה So You Think You Can Dance - ביצוע המנגינה "Este es el Rey"
אל פיבה דה וייה קרספו
חואן פוליטו (בשלוש תקופות שונות)
חואן חררדו גוּאַיְדוֹ מארקס (בספרדית: Juan Gerardo Guaidó Márquez; נולד ב-28 ביולי 1983) הוא פוליטיקאי ונצואלני, חבר מפלגת הרצון העממי, שייצג את מדינת ורגאס באספה הלאומית של ונצואלה בין השנים 2016–2021 וכיהן כנשיא האספה הלאומית בין ינואר 2019 לינואר 2023.
גואידו הושבע כנשיאה הזמני של ונצואלה ב-23 בינואר 2019, בתמיכת האספה הלאומית.
השבעתו נערכה כשבועיים לאחר השבעתו של ניקולאס מדורו לתקופת כהונה שנייה, זאת בעקבות הטענה של האופוזיציה בוונצואלה ושל מדינות וארגונים בינלאומיים, שתוצאות הבחירות לנשיאות במאי 2018 אינן לגיטימיות.
מדורו סירב להכיר בגואידו כנשיא, ועד ל-2023 הייתה המדינה במשבר חוקתי.
גואידו סיים את לימודיו בשנת 2000 וב-2007 הוכשר כמהנדס תעשייה באוניברסיטה הקתולית אנדרס בייו.
הוא היה חלק מתנועת סטודנטים פוליטית שמחתה נגד החלטת הממשלה שלא לחדש את רישיון השידור לרשת הטלוויזיה RCTV.
הקבוצה גם הביעה מחאה נגד הרפורמות של הוגו צ'אווס, בעיקר אלה הקשורות למשאל העם על החוקה ב-2007. ב-2009 הפך גואידו לאחד ממייסדי מפלגת רצון העם, יחד עם לאופולדו לופס.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-2010 נבחר גואידו למושב כנציג פדרלי מטעם מדינת ורגאס, ונבחר גם למושב באספה הלאומית בבחירות 2015.
באספה הלאומית הוא עבד על חקירת תיקי שחיתות בממשלתו של מדורו, דבר שסימן אותו כאחד ממנהיגי האופוזיציה לשלטונו של מדורו.
בדצמבר 2018 נבחר לנשיא האספה הלאומית והושבע רשמית לתפקיד ב-5 בינואר 2019. הוא נשבע להתנגד למדורו והאשים את האחרון בהפרת החוקה בכך שהאריך את תקופת כהונתו למרות המניעה החוקתית לכך.
ב-10 בינואר 2019 קרא למדורו להתפטר ולערוך בחירות חדשות לנשיאות.
אך מדורו הושבע לתפקיד נשיא ונצואלה.
בתגובה לכך הכריז גואידו על ההשבעה כצעד לא לגיטימי והכריז כי האספה הלאומית נטלה לידיה את השלטון וכי היא תמשיך בתוכניתה להדחת מדורו.
הדבר תרם להתפתחות משבר נשיאותי חוקתי.
האספה הכריזה על גואידו כנשיא, בצעד שזכה לתמיכת ארגון מדינות אמריקה.
ב-13 בינואר 2019 עצרו אותו השירותים החשאיים בוונצואלה, ושחררו אותו באותו יום.
באותו היום הכריז על עצמו כממלא מקום נשיא המדינה.
ב-23 בינואר הוא נשבע כנשיא בהפגנה בקראקס, והוכר על ידי מספר מדינות, בראשן ארצות הברית, כנשיא ונצואלה.
נשיאותו של גואידו הוכרה על ידי 57 מדינות, בעוד ש-21 מדינות תמכו במדורו.
חואן בוטאסו (בספרדית: Juan Botasso; 23 באוקטובר 1908 – 5 באוקטובר 1950) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת השוער.
בוטאסו החל את הקריירה בשנת 1927 במועדון ארחנטינו דה קילמס.
לאחר מכן עבר לראסינג קלוב שם שיחק עד 1938. הוא חזר לארחנטינו דה קילמס מליגת המשנה בארגנטינה.
במדי נבחרת ארגנטינה ערך 9 הופעות, והיה שותף לזכייתה באליפות דרום אמריקה של 1929 על אף שלא שיחק כלל.
במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, שיחק במשחקי חצי הגמר והגמר כשהחליף את אנחל בוסיו וארגנטינה סיימה במקום השני לאחר הפסד 4–2 במשחק הגמר לנבחרת אורוגוואי, המארחת של אותו טורניר.
חואן הוהברג (בספרדית: Juan Hohberg; 19 ביוני 1926 – 30 באפריל 1996) היה כדורגלן ומאמן יהודי אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא החל לשחק כדורגל בשנת 1946 עבור סנטראל קורדובה (רוסאריו) לפני שעבר לשחק שנה לאחר מכן ברוסאריו סנטראל.
בשנת 1948 עבר לאורוגוואי שם שיחק עבור פניארול, עימה זכה בשש אליפויות.
לקראת סוף הקריירה שיחק בקבוצה ראסינג מונטווידאו, ובקוקוטה דפורטיבו הקולומביאנית.
בנבחרת אורוגוואי כבש 3 שערים, אשר כולם נכבשו במסגרת מונדיאל 1954 שנערך בשווייץ.
הוהברג כבש צמד נגד הונגריה בשלב חצי הגמר, בו ניצחה הונגריה בתוצאה 4–2 בהארכה מצמד שערים של שנדור קוצ'יש.
במשחק על המקום השלישי פגשה אורוגוואי את אוסטריה והוהברג כבש גם במשחק הזה, אך אוסטריה ניצחה בסיום 3–1 ואורוגוואי סיימה את הטורניר במקום הרביעי.
לאחר פרישתו פנה הוהברג לקריירת אימון, והדריך את נבחרת אורוגוואי במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, וסיים עימה פעם נוספת במקום הרביעי.
הוא אימן את הקבוצות הפרואניות אוניברסיטריו דה דפורטס ואליאנסה לימה, וזכה פעם אחת באליפות פרו עם אוניברסיטריו בשנת 1974, ופעמיים עם אליאנסה לימה בשנים 1977 ו-1978.
הוהברג נפטר ב-30 באפריל 1996, בלימה שבפרו, בגיל 69. נכדו, אלחנדרו הוהברג, הוא כדורגלן בהווה.
חואן ארסה (בספרדית: Juan Arza; 12 ביוני 1923 – 11 ביולי 2011) היה כדורגלן ומאמן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא שיחק במהלך רוב הקריירה שלו בסביליה, וערך בסך 349 הופעות ליגה בהן כבש 182 שערים ב-16 עונות.
לאחר הקריירה שלו גם אימן אותה מספר פעמים.
ארסה נולד באסטלה, מחוז נווארה, שבספרד בשנת 1923, וקבוצתו הראשונה הייתה קבוצת עיר הולדתו איזארה.
הוא עבר לקבוצת דפורטיבו אלאבס מחבל הבסקים, ולאחר מכן שיחק במשך שנה אחת במלאגה.
בשנת 1943, בגיל 20, הצטרף ארסה לקבוצה סביליה שמאנדלוסיה.
בהופעת הבכורה שלו כבש שלושער במשחק הבית נגד סבדל, ומשם המשיך לכבוש 57 שערים בארבע עונותיו הראשונות שם, תוך כדי שהוא זוכה עימה בתואר ליגה ראשון (ויחידי עד כה) של הקבוצה בהיסטוריה בעונת 1945/46. הוא היה גם שותף בזכייתה בגביע הספרדי של 1948, וגם כבש במשחק הגמר נגד סלטה ויגו.
כינויו של ארסה היה "El Nino de Oro" ("נער הזהב"), ובעונת 1954/55 הוא כבש 29 שערי ליגה שהעניקו לו את תואר הפיצ'יצ'י.
עונתו האחרונה בסביליה הייתה עונת 1959/60 בה שיחק רק שבעה משחקים, ובסיומה עזב אותה בגיל 36. קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה אתלטיקו אלמריה בה שיחק במשך שנה אחת לפני שפרש.
ארסה הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערי ליגה במדי סביליה במהלך ההיסטוריה, עם 182 שערים, ובכל המסגרות הוא ממוקם במקום השני אחרי קמפנאל.
בטבלת ההופעות הוא ממוקם במקום השני עם 414 הופעות בסך, אחרי חסוס נבאס.
כמאמן הוא אימן מספר עונות את סביליה וסלטה ויגו.
ארסה ערך רק 2 הופעות במדי נבחרת ספרד במשך 5 שנים, והופעת הבכורה שלו הייתה בהפסד 3–2 לאירלנד.
הוא גם שיחק בספרד ב' בה ערך הופעה אחת בשנת 1954.
ארסה נפטר ב-17 ביולי 2011 בסביליה שבספרד, בגיל 88.
חואן רמון אפיטייה-דְיוֹוֶה רוץ' (בספרדית: Juan Ramón Epitié-Dyowe Roig; נולד ב-12 באוקטובר 1976) הוא כדורגלן עבר מגינאה המשוונית ששיחק בעמדת החלוץ.
אפיטייה התחיל את הקריירה שלו בפנה בקבוצות כדורגל מקומיות במנרסה, עיר הולדתו ובשנת הצטרף לפלאמוס מהליגה הרביעית.
לאחר מכן שיחק בקאסטיון ובחטאפה ובגיל 22 הצטרף לקבוצת המילואים של ריאל מדריד וממנה עבר לזו של דפורטיבו אלאבס ב', אך לא זכה להגיע לקבוצות הראשונות של שני המועדונים.
בתחילת קיץ , אפיטייה סיכם בבני יהודה תל אביב ושיחק במדיה משחק אחד במסגרת גביע הטוטו, אך כעבור זמן קצר חתם במ.ס.
בעונת , אפיטייה חתם בדפורטיבו אלאבס והפעם שיחק בקבוצה הראשונה.
אפיטייה, היה שותף לעליה של הקבוצה ללה ליגה בסיום העונה, אך כעבור זמן קצר לאחר מכן שוחרר מאלאבס וחזר לקדנציה שנייה בקאסטיון.
בינואר חזר לאלאבס, אך כעבור זמן קצר הושאל לקליפורניה ויקטורי.
אפיטייה נולד בספרד להורים שמוצאם מגינאה המשוונית, ובזכות מוצא הוריו החליט לייצג את נבחרת גינאה המשוונית.
ב-11 באוקטובר 2003, אפיטייה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ב-3 בספטמבר 2006, אפיטייה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד (שער הניצחון נכבש על ידי רודולפו בודיפו בדקות האחרונות של המשחק).
חואן גבריאל ואסקס (בספרדית: Juan Gabriel Vásquez; נולד בבוגוטה ב-1 בינואר 1973) הוא סופר, עיתונאי ומתרגם קולומביאני.
הנחשב לאחד הסופרים החשובים ביותר באמריקה הלטינית הפועלים כיום.
הוא מחברם של שבעה רומנים, שני כרכים של סיפורים ושני ספרי מאמרים ספרותיים, כמו גם מאות עמודי פרשנות פוליטית.
הרומן שלו "קול הדברים הנופלים", שפורסם בספרדית בשנת 2011, זכה בין היתר בפרס אלפגוארה (Alfaguara) ובפרס הספרות הבינלאומי של דבלין לשנת 2014. בשנת 2012, לאחר שש עשרה שנה בפריז ובברצלונה, חזר לבוגוטה.
ואסקס נולד לאלפרדו ופאני ואסקס, שניהם עורכי דין.
הוא החל לכתוב כבר בגיל צעיר, ופרסם את סיפוריו הראשונים במגזין בית ספר בגיל שמונה.
בשנות ההתבגרות שלו החל לקרוא בין סופרים לטינו-אמריקאים של דור הבום הלטינו-אמריקאי: גבריאל גרסיה מרקס, מריו ורגס יוסה וקרלוס פואנטס, בין היתר.
בשנת 1990 החל ואסקס ללמוד משפטים באוניברסיטת דל רוסאריו.
האוניברסיטה ממוקמת במרכז העיר בוגוטה, מוקפת ברחובות ובאתרים היסטוריים בהם מתרחשים הרומנים של ואסקס.
במהלך לימודי התואר במשפטים הוא קרא בזריזות את חורחה לואיס בורחס וחוליו קורטאסר, יצירות של מחברים אחרים באמריקה הלטינית, ולמד את יצירותיהם של ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1996 בתזה שכותרתה "נקמה כאב-טיפוס משפטי באיליאדה", שפורסם מאוחר יותר על ידי האוניברסיטה.
עד שקיבל את התואר כבר החליט להמשיך בקריירה כסופר
ימים ספורים לאחר קבלת התואר נסע ואסקס לפריז, ללימודי תואר שני בספרות אמריקה הלטינית בסורבון, אך מעולם לא סיים אותם.
הוא הצהיר כי היו סיבות ספרותיות מאחורי הבחירה בפריז, עיר המקושרת במוחו ליצירתם של סופרים גולים שהיו חשובים לו: ורגס לוסה, קורטזר, ג'ויס.
אך הייתה גם סיבה נוספת לעזוב את קולומביה: האלימות ואקלים של פחד שרווחו במדינה מאז שנות השמונים.
בפריז סיים ואסקס את הרומן הראשון שלו, פרסונה (1997).
זהו רומן קצר המתרחש בפירנצה; ניכרת בו ההשפעה של המודרניזם, ובמיוחד וירג'יניה וולף, אליה תמיד הרגיש וואסקס קרוב מאוד.
הוא נטש את כתיבת התזה ב-1999 כדי להתרכז בכתיבה.
וסיים את הרומן השני שלו, אלינה סופליקנטה.
ואסקס הביע שוב ושוב את חוסר שביעות רצונו משני ספריו הראשונים, שנראים בעיניו כיצירות של חניך.
הוא סירב להוציא אותם מחדש לאחר פרסומם הראשוני.
שניהם רומנים קצרים באווירה אינטימית, אך יש להם מעט מאוד משותף.
הוא אמר כי עוד לפני שפרסם את אלינה סופלינטה, חוסר שביעות הרצון שחש מהיצירות לאחר שהושלמו הביא אותו למשבר עמוק.
הוא עזב את פריז בתחילת 1999 וחיפש מקום להמציא את עצמו מחדש.
בין ינואר לספטמבר 1999 התגורר בעיירה קטנה באזור הארדנים בבלגיה.
שם, בביתם של זוג מבוגר, בילה תשעה חודשים בכתיבה.
בספטמבר 1999 התחתן ואסקס עם מריאנה מונטויה.
בשנת 2000 החל ואסקס לעבוד כעורך במגזין "לטראל" (Lateral), כתב עת עצמאי בברצלונה שהתפרסם בין השנים 1994-2006. בהנחייתו של יוצא הונגריה, מיהלי דס, הפגיש המגזין דור של סופרים חדשים, כמו הסופר הצרפתי מתיאס אנארד.
ומבקר התרבות הקטאלוני ג'ורדי קאריון.
הסופר הצ'יליאני רוברטו בולניו היה קשור גם הוא למגזין.
בזמן שעבד ב-"לטראל" כתב ואסקס סדרת סיפורים קצרים על פי קורותיו במהלך השנים שבילה בצרפת ובבלגיה.
אוהבים ביום כל הקדושים פורסמו בקולומביה באפריל 2001; אף על פי שהוא התקבל היטב, ועורר השוואות לריימונד קארבר וחורחה לואיס בורחס, המבקרים הופתעו מהעובדה שסופר קולומביאני צריך לכתוב ספר עם דמויות בלגיות או צרפתיות.
הביקורות המעטות שהופיעו בספרד שיבחו את "הדקויות של מספר מרכז אירופי" ודנו בהשפעה בו זמנית של בורחס והמינגווי.
ואסקס מחשיב את המאהבים ביום כל הקדושים כספרו הבוגר הראשון.
בשנת 2012, לאחר שש-עשרה שנה באירופה, חזר ואסקס עם משפחתו לקולומביה.
בשנה שלאחר מכן היה עבד באוניברסיטת סטנפורד, בקליפורניה, ארצות הברית.
שם סיים את הרומן הקצר "מוניטין, סיפורו של קריקטוריסט פוליטי".
הספר פורסם באפריל 2013 וזכה בפרס האקדמיה המלכותית הספרדית ובפרמיו קאזה דה אמריקה לטינה דה ליסבואה, בין היתר.
לאחר פרסום בארצות הברית, The New York Review of Books כינה אותה "העבודה הנבונה והמשכנעת ביותר" של ואסקס.
המלשינים - רומן בקולומביה, תרגום: פרידה פרס-דניאלי, הוצאת כתר ספרים, 2011
קול הדברים הנופלים, תרגום: פרידה פרס-דניאלי, הוצאת כתר ספרים, 2015
שם טוב, תרגום: פרידה פרס-דניאלי, הוצאת כתר ספרים, 2018
חואן מנואל אקוסטה דיאס (בספרדית: Juan Manuel Acosta Díaz; נולד ב-11 בנובמבר 1993) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן הימני במונטווידאו וונדררס.
אקוסטה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת בוגרים ב-6 במרץ 2016 במדי רוצ'ה, בניצחון 1–0 על סרו לארגו במסגרת הליגה האורוגוואית השנייה.
ב-1 בפברואר 2017 עבר לסרו לארגו, גם היא מהליגה האורוגוואית השנייה.
בתום עונת 2018 העפיל עם הקבוצה לליגת העל האורוגוואית.
בעונת 2019 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה, ובעונת 2020 העפיל עם הקבוצה עד לשלב המוקדמות השני של גביע הליברטדורס.
עקב עונתו הטובה, ב-3 בינואר 2020 עבר לפניארול.
באוגוסט 2021 הושאל לסרו לארגו עד לתום העונה.
ב-6 בינואר 2022 עבר למונטווידאו וונדררס, גם היא מליגת העל האורוגוואית.
חואן קרלוס גאוטו הוא כדורגלן ארגנטינאי שמשחק כקשר בקבוצת פ.צ.
ב-15 באפריל 2022, הוא הופיע לראשונה בקבוצה הבוגרת של הורקאן נגד טיגרה.
ב-17 בפברואר 2023, הוא הבקיע את שערו הראשון בקריירה מול בארקאס סנטרל, בניצחון 2 - 0 במחזור הרביעי של ליגת העל הארגנטינאית.
חואן פרנסיסקו באוסה (בספרדית: Juan Francisco Bauza; נולד ב-3 במאי 1996) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מועדון הכדורגל "אוניברסיטת קראיובה" מליגת העל הרומנית.
באוסה גדל במחלקת הנוער של סנטרל אנטריאנו בארגנטינה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו באתלטיקו קולון מליגת העל הארגנטינאית, במדיה ערך ארבע הופעות.
הוא הושאל מהמועדון לחובנטוד אונידה ולחימנסיה אי אסגרימה מליגת המשנה הארגנטינאית, ב-29 ביולי 2019 הושאל באוסה לגורניק זאבז'ה מליגת העל הפולנית, ובסך הכל ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-17 בפברואר 2020 חתם באוסה בצ'יקסרדה מליגת המשנה הרומנית.
ב-1 ביולי 2021 הושאל למועדון הכדורגל "אוניברסיטת קראיובה" מליגת העל הרומנית.
הוא ערך 25 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע חמישה שערים, ובתום העונה חתם על חוזה קבוע במועדון.
חואן בראבו היה אציל קסטיליאני ואחד ממנהיגי הקומונרוס, המועצות המקומיות שמרדו בקיסר קרל החמישי ב-"מרד הקסטיליאני של הקומונרוס", מלחמה הידועה כמלחמת הקהילות של קסטיליה .
חואן בראבו נולד בסביבות 1483, בעיר אטינצה שבספרד.
אביו היה גונזלו אורטגה בראבו דה לגונה, מנהל המבצר, ואמו הייתה מריה דה מנדוסה, בתו של הרוזן ממונטאגודו.
חואן בראבו היה אחיינו של חואן דה אורטגה בראבו דה לגונה, הבישוף של קהילות סיודאד רודריגו, קלהורה וקוריה.
בשנת 1504 כבר גר חואן בראבו בעיר סגוביה שבמרכז ספרד, ושנה מאוחר יותר התחתן עם קטלינה דל ריו, בתם היחידה של דייגו דל ריו, חבר המועצה של סגוביה, ושל איזבל דה הררה.
לאחר שהתאלמן, נשא בראבו את מריה קורונל בעיר מגוריו סגוביה בשנת 1519. מריה הייתה ביתו של איניגו לופז קורונל, חבר מועצת סגוביה וסוחר עשיר ונינתו של היהודי המומר אברהם סניור קורונל.
מנישואין אלו נולדו להם שני בנים.
איניגו לופז קורונל הוריש את כל רכושו לחואן בראבו חתנו, בתנאי שילדי מריה וחואן ירשו אותם.
חואן בראבו החל את הקריירה הפוליטית שלו ביוני 1516, בלה ריוחה.
הוא היה אחד המפקדים שמונו על ידי הקרדינל סיסנרוס, אז יורש העצר של הממלכה, להקים גוף חמוש שישרת בלעדית את הכתר.
התנגדות האצולה הגבוהה גרמה לביטול הפרויקט, ונאמר שכישלון הפרויקט דחף את בראבו להתנגדות למלך החדש.
באוקטובר 1519 מונה בראבו לראש המיליציות של סגוביה.
עם זאת, הכוחות המלכותיים החזיקו באלקאזר של סגוביה ונשארו שם עד סוף המרד.
בראבו היה אחראי על הקשר עם יתר הערים המורדות ועם המורדים שבהן.
הוא יצא לטורדסיאס כדי להתייעץ עם חואנה הראשונה, המלכה ואם הקיסר, (שבה תמכו המורדים) כדי לנסות להשיג את תמיכתה, אולם בכך נכשל.
חואן בראבו הובס על ידי הכוחות המלכותיים בקרב וילאר ב-23 באפריל של אותה שנה.
הוא נתפס, ולמחרת הקרב, ב-24 באפריל 1521, ראשו נערף בעוון בגידה יחד עם שני מנהיגי מורדים נוספים, ב-וילאר דה לוס קומונרוס שבספרד.
הוא נקבר שם אבל באישור השלטונות, הוצאה גופתו מקברה והוחזרה לסגוביה בתחילת יוני.
משפחותיהן של קטלינה דל ריו, של מריה קורונל וכן תומכיו הפוליטיים ניסו להפוך את הלוויה למחווה חגיגית למי שנחשב מגן הקהילה.
השלטונות המלכותיים התקשו להכיל את תגובת הזעם של ההמון, ולבסוף דיכאו אותה ביד קשה.
מונצח, יחד עם שלושת מנהיגי המרד האחרים, בשיר אנונימי בשם אודָה לבישוף של סמורה (1822)
חואן בראבו אל קומונרו: דרמה בארבע מערכות (מדריד: TFM Ruano, 1849)
מופיע בהוצאה להורג של הקומונרים של קסטיליה, ציור שמן מאת אנטוניו גיסברט פרז (1860)
מופיע בקרב וילאר מאת מנואל פיקולו לופס (1887)
תיאטרון חואן בראבו בסגוביה, נוסד ב-1917 ונקרא על שמו
הוא מוזכר גם בשיר של המשורר הארגנטינאי ראול גונזלס טוניון ההיסטוריה החיה מתחת לאָָמה האלמותית (1934)
לזכרו הוקמה אנדרטה בעיר העתיקה של סגוביה (1921)
אנדרטה זו מונצחת בציור של ליונל לינדזי, מהמחצית הראשונה של המאה העשרים
חואן דויד קאבאל מורייו (בספרדית: Juan David Cabal Murillo; נולד ב-8 בינואר 2001 בקאלי שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת יובנטוס מהסרייה א'.
קאבאל גדל במחלקת הנוער של אתלטיקו נסיונל, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקולומביאנית.
הוא ערך 45 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד, וזכה עם המועדון בגביע הקולומביאני.
ב-20 באוגוסט 2022 חתם בהלאס ורונה מהסרייה א'.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 ללאציו במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2022/2023. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 34 הופעות ליגה.
ב-18 ביולי 2024 חתם על חוזה לחמש שנים ביובנטוס מהסרייה א'.
חואן בֶּרוֹקַאל גונסאלס (בספרדית: Juan Berrocal González; נולד ב-5 בפברואר 1999) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם באטלנטה יונייטד מה-MLS בהשאלה מחטאפה.
ברוקאל נולד בחרס דה לה פרונטרה שבחבל אנדלוסיה, והוא בוגר מחלקת הנוער של סביליה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים ב-3 בספטמבר 2017, כשפתח בהרכב בהפסד ביתי 1–2 לקולטורל לאונסה במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
ב-3 ביולי 2018, האריך ברוקאל את חוזהו עד 2022. ב-9 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ובאירופה, כשפתח בהרכב ושיחק את כל המשחק בניצחון ביתי 1–0 על ז'לגיריס וילנה, במסגרת סיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית.
ב-25 באוגוסט 2020, הצטרף ברוקאל למיראנדס מהליגה השנייה, בהשאלה לעונה.
ב-22 ביולי שלאחר מכן, הוא עבר לספורטינג חיחון מהליגה השנייה, גם כן בהשאלה.
ב-11 ביולי 2022, סביליה הודיעה על העברתו של ברוקאל לאייבר מהליגה השנייה.
ב-19 באוגוסט 2024, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בחטאפה מלה ליגה.
חואן חוסה מייאס (בספרדית: Juan José Millás; נולד ב-31 בינואר 1946) הוא סופר ספרדי.
הוא נולד בוולנסיה בשנת 1946 ומתגורר, נכון ל-2008, במדריד.
מאז פרסום שני הרומנים הראשונים שלו, "סֶרְבֶּרוּס הם הצללים" (1974) ו"החיזיון של הטבוע" (1977), זכה מייאס להכרה ציבורית רחבה.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 פרסם יותר מעשרה ספרים.
בשנת 2007 הוא זכה ב-Premio Planeta עבור ספרו האוטוביוגרפי El mundo.
בשנת 2002 סרחיו רנאן הפיק סרט על בסיס הספר.
זו הייתה הבדידות, תרגם מספרדית איתי רון, רימונים הוצאה לאור, 2007. הרומן יצא לאור בספרדית ב-1990.
אל תציץ מתחת למיטה, תרגם מספרדית איתי רון, הוצאת כרמל ירושלים 2007. הרומן יצא לאור בספרדית ב-1999.
חואן מנדז (נולד ב-23 בספטמבר 1981 במונטריאול, קוויבק) הוא כדורסלן-עבר קנדי וכיום מאמן כדורסל (משמש כעוזר מאמן באוניברסיטת מקגיל הקנדית).
גובהו 2.04 מטרים, ושיחק בתפקיד פאוור פורוורד.
מנדז, שהוריו היגרו לקנדה מהרפובליקה הדומיניקנית לקנדה, מחזיק גם בדרכון של המדינה הזאת, אך בחר לשחק בנבחרת הכדורסל הקנדית.
מנדז למד בתיכון "אקדמיית המכינה של פלורידה" שבמלבורן, פלורידה.
ב-2001 עבר מנדז ללמוד באוניברסיטת ניאגרה האמריקאית מדרג המכללות הראשון, אותה הוביל לטורניר אליפות המכללות בכדורסל ראשון מאז 1970, בו הצטיין.
הוא התחיל את שנתו הרביעית עם 1500 נקודות כשהוא קרוב לקלווין מרפי, וסיים את קריירת המכללות שלו עם 2,210 נקודות ו-1,053 ריבאונדים שהציבו אותו בתוך רשימת כדורסלני המכללות שקלעו מעל ל-2000 נקודות ולקחו מעל ל-1000 ריבאונדים היוקרתית כשהוא הוביל עד ל-21 בפברואר 2023 את רשימת הקלעים הקנדיים ב-NCAA דוויז'ן I.
את עונתו האחרונה באוניברסיטה סיים כשחקן המצטיין של המחוז המטרו אטלנטי מליגת המכללות לשנת 2005.
בשנת 2005 לאחר סיום לימודיו נרשם לדראפט ה-NBA 2005. הוא לא נבחר על ידי שום קבוצה באותו הדראפט, אך קיבל חוזה מהקבוצה הקנדית היחידה ב-NBA, הטורונטו ראפטורס, בה שיחק במהלך מחנה קדם-העונה ושוחרר.
בעקבות זאת, החליט מנדז לעבור לאירופה וחתם בטרפאני מהסרייה א'2 בכדורסל (ליגת הכדורסל השנייה באיטליה מעל לסרייה ב') וסיים עם הקבוצה את עונת 2004/2005 במקום העשירי בליגה.
לאחר מכן עבר לשחק במדי פאנליניוס מליגת העל היוונית בכדורסל בעונת 2005/2006, אך זכה לשחק רק בשלושה משחקים וסופסל להמשך העונה.
בעונת 2006/2007 קיבל הצעה מעירוני נהריה, וחתם בקבוצה לעונה.
בעונת 2007/2008 שיחק מנדז במדי מכבי ראשון לציון מליגת העל.
בעונת 2008/09 עבר לשחק בליגה הסינית בקבוצת קסינג'יאנג פליינג טייגרס.
בעונת 2009/2010 כפי הנראה היה חסר קבוצה.
דניפרו מליגת העל האוקראינית בכדורסל וסיים את העונה עם הקבוצה במקום השביעי.
לאחר מכן עבר לשחק בקיץ של 2011 במדי סמיחו מליגת הקיץ של הרפובליקה הדומיניקנית, ובעונת 2011/2012 חתם בקוקולוס דה סן פדרו מהליגה המקצוענית של הרפובליקה הדומיניקנית.
בעונת 2012/2013 שיחק במדי מונטריאול ג'אז מליגת הכדורסל הקנדית ושיחק במדי גרגוריו אורבאנו גילברט בליגת הקיץ הדומיניקנית ופרש בתום עונת 2013 מכדורסל מקצועני ועבר לתחום האימון.
ב-2017 שימש כעוזר מאמן באוניברסיטת מקגיל מליגת המכללות הקנדית.
הופעות בנבחרת קנדה בתחרויות בינלאומיות
מנדז שיחק בנבחרת הקנדית בין השנים 2002 ו-2008 ועזר להוביל אותה למקום השני באליפות ארבע המדינות בסין ובברזיל ב-2004. כמו כן לקח חלק גם בהמשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2003 בה סיימה נבחרתו במקום השביעי מתוך 8 נבחרות מתמודדות ובאליפות האמריקות בכדורסל 2007 בה סיימה נבחרתו במקום החמישי מתוך 10 נבחרות מתמודדות.
חואן ולדס (בספרדית: Juan Valdez) הוא דמות בדיונית שהופיעה בפרסומות של הפדרציה של מגדלי הקפה בקולומביה (בספרדית: Federación Nacional de Cafeteros de Colombia), והפכה להיות מזוהה עם הקפה הקולומביאני בעולם.
זהו גם שמה של רשת בתי קפה קולומביאנית המפעילה סניפים במדינות שונות.
דמותו של חואן ולדס כאיכר רכוב על פרד המעבד מטעי הקפה, הופיעה לראשונה על אריזות קפה מתוצרת קולומביה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כחלק ממסע פרסום בארצות הברית.
השחקן הקולומביאני חוזה דובל גילם את הדמות שאופיינה בחיוך, שפם וכובע סומבררו.
מסע הפרסום נחל הצלחה רבה והביא להתעניינות בקפה הקולומביאני.
לימים, "התאהב" חוזה דובל בתפקיד שגילם, רכש בעצמו חוות קפה קטנה בארצו, והעסיק בה פועלים שעיבדו עבורו את המטעים.
בין 1969 ל-2006 גילם את הדמות השחקן קרלוס סאנצ'ז אשר גם הופיע בדמות זו בקומדיה האמריקאית "ברוס הגדול מכולם".
השאלה אם חואן ולדס יכול להיחשב למותג המייצג את הקפה הקולומביאני בלבד הגיעה לבית המשפט לאחר שחברה המשווקת קפה שמיוצר בקוסטה ריקה השתמשה במשפט "חואן ולדס שותה קפה מקוסטה ריקה" כסטיקר ולצורך הדפסה על חולצות טי.
חואן מנואל אסנסי ריפול (בספרדית-קטלאנית: Juan Manuel Asensi Ripoll; נולד ב-23 בספטמבר 1949 באליקנטה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי שהיה פעיל בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. אסנסי ידוע בשל תקופתו במדי ברצלונה, במדיה שיחק מעל לעשור.
אסנסי החל את קריירת הכדורגל שלו באלצ'ה, שם שיחק במשך ארבע עונות.
הוא חתם בברצלונה ב-1970, תמורת סכום העברה של 80 מיליון פסו, שהיה שיא בזמנו.
אסנסי היה שותף לכל משחקי הקבוצה בעונת 1973/74, בין היתר בסופר קלאסיקו נגד ריאל מדריד בו ברצלונה ניצחה 5-0 בביתה של מדריד, כששניים מהשערים הבקיע אסנסי.
בסוף העונה זכתה ברצלונה באליפות, כשלצידו של אסנסי שיחקו שחקנים כגון יוהאן קרויף וקרלס רשאק.
לאחר פרישתו של קרויף תפס את תפקידו כקפטן הקבוצה.
ב-1979 הניף את גביע המחזיקות, לאחר שברצלונה גברה על פורטונה דיסלדורף בתוצאה 4-3 בגמר שנערך בבזל.
הוא השחקן עם מספר ההופעות העשירי בגודלו במועדון - 484 הופעות, בהן הבקיע 130 שערים.
בנובמבר 1980 ערך את המשחק הרשמי האחרון במדי הקבוצה, מול אתלטיקו מדריד.
הוא עזב באמצע העונה את הקבוצה כדי לשחק בפואבלה שמליגת העל המקסיקנית.
ב-24 במאי 1981 נערך לכבודו משחק פרידה.
הוא שיחק בפואבלה במשך עונה בודדת, לפני שעבר לאואקסטפק המקסיקנית.
הייתה זו הקבוצה האחרונה שלו כשחקן.
אסנסי השתתף עם הנבחרת האולימפית של ספרד באולימפיאדת 1968, בו הגיעה לרבע הגמר.
כעבור שנה ערך אסנסי את הופעת בכורתו במדי נבחרת ספרד הבוגרת ב-23 בפברואר 1969, במשחק בו הפסידה נבחרת ספרד לנבחרת בלגיה בתוצאה 2-1. אסנסי ייצג את ספרד במונדיאל 1978 ומאוחר יותר גם ביורו 1980 שנערך באיטליה.
בסך הכול הופיע 41 פעמים במדי הנבחרת והבקיע שבעה שערים.
מאזנו בנבחרת עומד על 20 ניצחונות, 12 תוצאות תיקו ותשעה הפסדים.
לאחר פרישתו, עבד כמאמן במערכת הנוער של ברצלונה.
ב-1984 ייסד בית ספר לכדורגל לילדים, שנקרא "TARR", כראשי תיבות של שמות המייסדים: טורס, אסנסי, רשאק וריפה.
חואן מנואל מאטה גרסיה (בספרדית: Juan Manuel Mata García; נולד ב-28 באפריל 1988 בבורגוס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במלבורן ויקטורי.
מאטה הוא אחד משלושת השחקנים היחידים בהיסטוריה של הכדורגל העולמי (יחד עם פרננדו טורס ופדרו רודריגס), שזכה בארבעת התארים החשובים בכדורגל האירופי: ליגת האלופות, הליגה האירופית, המונדיאל והיורו.
מאטה נולד באפריל 1988 בבורגוס, אך בגיל צעיר עבר לאוביידו שם גדל, שם גם החל לשחק כדורגל בגיל 12, בריאל אוביידו, המועדון בו בילה אביו, שגם עונה לשם חואן, את מרבית שנותיו.
בגיל 15 עבר למחלקת הנוער של ריאל מדריד, שם טיפס והתקדם עד שהגיע לקבוצת הנוער הבכירה של המועדון, בעונת , אז הבקיע 21 שערים, 18 שערים במסגרת הליגה ושלושה שערים נוספים במסגרת טורניר האלופות, כולל גם שער ניצחון מול קבוצת הנוער של ריאל ואיאדוליד בגמר הגביע הספרדי לנוער.
עונה אחר כך קודם לריאל מדריד B מליגת המשנה וסיים כסגן מלך השערים עם עשרה כיבושים.
בעונת החל מאטה לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד, וקיבל בה את המספר 28. על אף ירידתה של קסטיליה מליגת המשנה הספרדית, נחל מאטה הצלחה בעונה זו כשכבש תשעה שערי ליגה וסיים כסגן מלך השערים של הקבוצה לעונה זו, אחרי אלברו נגרדו.
במקביל קיבל מאטה את המספר 34 בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד, אך לא שותף באף משחק במדי הקבוצה הבוגרת.
בקיץ 2007 עזב את ריאל מדריד וחתם על חוזה בוולנסיה.
בשל פציעותיו החוזרות ונשנות של ויסנטה והדחתו של מיגל אנחל אנגולו מסגל הקבוצה, החל מאטה הצעיר להשתלב בקביעות בהרכב הקבוצה הבוגרת של ולנסיה.
הוא סייע לקבוצתו לזכות בגביע המלך הספרדי בעונתו הראשונה בקבוצה, ואף כבש צמד שערים בחצי גמר הטורניר נגד ברצלונה ושער במשחק הגמר מול חטאפה.
הוא כבש גם חמישה שערים בליגת העל הספרדית, וזכה בתואר השחקן הצעיר הטוב של השנה במועדון, מטעם האוהדים והשחקנים.
בעונה הבאה, , היה מהשחקנים הבולטים בוולנסיה, כאשר כבש 11 שערי ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום השישי.
בעונת היה חלק מההרכב הפותח של הקבוצה, הבקיע קרוב ל-20 שערים והביא את הקבוצה למקום השלישי בלה ליגה ולמקום בליגת האלופות.
באוגוסט 2011 עבר לצ'לסי מהפרמייר ליג.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה כאשר עלה כמחליף במשחק הליגה מול נוריץ' שהסתיים בתוצאה 1–3 לטובת צ'לסי.
באותו משחק כבש שער בתוספת הזמן ורשם את שער הבכורה שלו בקבוצה.
מאטה נבחר כשחקן המצטיין של צ'לסי ב־2012.
בעונה זו זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA ובליגת האלופות, כשבדרך הוא כובש מספר שערים.
מאטה בישל את שער הניצחון בגמר הליגה האירופית 2013, עם הגבהת קרן מדויקת לראשו של ברניסלב איבנוביץ' שלוש דקות בתוך תוספת הזמן.
ב-25 בינואר 2014 חתם במנצ'סטר יונייטד בעבור 37.1 מיליון פאונד וקיבל את המספר 8. ב-28 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד בניצחון 0–2 על קארדיף סיטי.
את שער הבכורה שלו במדי יונייטד כבש ב-29 במרץ 2014, בניצחון מנצ'סטר יונייטד 1–4 על אסטון וילה.
ב-21 במאי 2016 כבש שער בניצחון 1–2 של יונייטד על קריסטל פאלאס בגמר הגביע האנגלי וזכה עם הקבוצה בתואר.
מאטה כבש את שער הליגה הראשון של מנצ'סטר יונייטד בעונת 2016/17 נגד בורנמות'.
בסיום אותה עונה זכה עם קבוצתו בטורניר הליגה האירופית, לאחר שפתח בהרכב למשחק הגמר מול אייאקס, ואף היה מעורב בשערה השני של קבוצתו, אותו כבש הנריך מחיתריאן.
ב-20 ביוני 2019 האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
במאי 2022 עזב את הקבוצה אחרי שמונה שנים וחצי.
ב-8 בספטמבר 2022 חתם בגלאטסראיי לעונה אחת.
ב-1 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד אדנה דמירספור.
ב-3 בספטמבר 2023 חתם בוויסל קובה מליגת העל היפנית.
הוא שותף כמחליף במשחק אחד ב-16 בספטמבר, ובינואר 2024 הסתיים חוזהו והוא שוחרר מהקבוצה.
ב-5 בספטמבר 2024 חתם בוסטרן סידני וונדררס האוסטרלית.
מאטה שיחק בצעירותו עבור נבחרת ספרד עד גיל 19, והיה שחקן מפתח בזכייתה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2006. הוא סיים כסגן מלך השערים של הטורניר עם ארבעה שערים בחמישה משחקים.
מאטה היה חלק מסגל נבחרת ספרד במוקדמות מונדיאל 2010, בזכיית נבחרתו מונדיאל 2010 וביורו 2012, שם אף כבש את השער הרביעי לזכות נבחרתו בגמר.
חואן לינדו (בספרדית: Juan Nepomuceno Fernández Lindo y Zelaya; 16 במאי 1790 – 23 באפריל 1857) היה נשיא של שתי מדינות שונות באמריקה התיכונה, אל סלוודור במשך כשנה (7 בינואר 1841 – 1 בפברואר 1842) והונדורס במשך כחמש שנים (12 בפברואר 1847 – 1 בפברואר 1852).
הנשיא הראשון בשתי מדינות אלה, שהיה ממוצא יהודי, ובאל סלוודור היה גם הנשיא היחידי עד כה שמוצאו יהודי.
חואן לינדו נולד ב-1790 בטגוסיגלפה, לימים בירת הונדורס, למשפחה עשירה של בעלי אחוזות.
אביו, חואקין פרננדס לינדו נמנה עם האנוסים מספרד, אף כי לינדו עצמו גדל כקתולי.
לינדו למד משפטים באוניברסיטת סן קרלוס בגואטמלה וב-1814 סיים את לימודיו והחל לעבוד כעורך דין, באדמיניסטרציה הספרדית ששלטה בכל אמריקה התיכונה באותה עת.
עצמאותה של הונדורס, ככזו, הייתה קצרה ביותר - כשנה בלבד.
לינדו היה בין השמרנים שתמכו בהצטרפותה למקסיקו, שהפכה אף היא לעצמאית באותה שנה, וב-1822 אכן הצטרפה המדינה החדשה לפדרציה המקסיקנית, בראשות אגוסטין דה איטורבידה, שכינה את עצמו "אגוסטין הראשון קיסר מקסיקו".
גם הצטרפות זו נעשתה לזמן קצר בלבד - שוב כשנה.
איטורבידה התפטר במרץ 1823 וביולי אותה שנה, עם הקמת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה הייתה הונדורס, יחד עם גואטמלה, אל סלוודור, ניקרגואה וקוסטה ריקה, לחלק מ"ארצות הברית של מרכז אמריקה" כפי שהמדינה החדשה כונתה.
ב-1826 נבחר לינדו לראשונה לפרלמנט של הונדורס, במסגרת הפדרציה החדשה הזו, מטעם המפלגה השמרנית, שהתנגדה לעצם קיום הפדרציה וראתה בה משום שליטה של גואטמלה באמריקה התיכונה כולה.
כשהחלה הפדרציה להתפרק, ב-1838, בין השאר בלחץ השמרנים של הונדורס ולינדו, הוא השתתף באספה המכוננת של הונדורס העצמאית.
באוקטובר 1840 הוזמן לינדו על ידי גנרל פרנסיסקו מלספין, מפקד חיל המצב של סן סלוודור בירת אל סלוודור ושליטה בפועל של אותה מדינה, להצטרף לממשלת אל סלוודור, בתור שר חוץ.
באותה עת הייתה אל סלוודור, באופן פורמלי, עדיין חלק מהפרובינציות המאוחדות, או ארצות הברית של מרכז אמריקה, אף שהפדרציה הזו כבר כללה בפועל רק את אל סלוודור עצמה, בעוד שאר ארבע השותפות לאותה פדרציה הכריזו על עצמאותן מזה שנה - שנתיים.
ב-7 בינואר 1841 הדיח מלספין את נשיא אל סלוודור מטעמו נורברטו רמירז ומינה במקומו את לינדו, לנשיא ה-14 של אל סלוודור.
כחודש וחצי לאחר מכן, ב-22 בפברואר 1841 הכריזה אל סלוודור באופן פורמלי על פרישתה מהפדרציה המרכז אמריקאית הבלתי קיימת עוד ולינדו הפך לנשיא בלתי עצמאי של מדינה עצמאית.
ב-1 בפברואר 1842 החליף אותו מלספין, בנשיא אחר מטעמו, חוזה אסקולסטיקו מארין ולינדו חזר להונדורס מולדתו.
למרות תקופת כהונתו הקצרה באל סלוודור השאיר לינדו חותם משמעותי במדינה זו, בעיקר בתחום החינוך.
הוא ייסד את אוניברסיטת אל סלוודור והקים שורת בתי ספר בכל רחבי המדינה, תוך איום בקנסות על כל כפר, שבו יש יותר ממאה וחמישים תושבים, שלא יקים בתחומו בית ספר משלו, או לא ידאג שאכן ילמדו בו.
בפברואר 1842 חזר לינדו לקומאיגואה בירתה דאז של הונדורס והמחוז בו כיהן בעבר כמושל.
כעבור כחמש שנים, ב-12 בפברואר 1847 מינה אותו בית המחוקקים לנשיאה של הונדורס, במקומו של הגנרל פרנסיסקו פררה, איש המפלגה השמרנית אף הוא, שנבחר, אך ויתר בסופו של דבר על כהונה (נוספת).
לינדו כיהן במישרה זו במשך שתי קדנציות, כחמש שנים סך הכל, עד 1 בפברואר 1852.
בתקופת נשיאותו הטביע לינדו את חותמו בשיפור מערכת החינוך של הונדורס, בדומה למה שעשה באל סלוודור, ובין השאר הוא הקים מערכת חינוך ריכוזית ויעילה, עם בית ספר בכל כפר ואת אוניברסיטת הונדורס.
הוא כונן חוקה ונאלץ גם להיאבק בניסיונות קשר צבאיים ובגנרלים שניסו להדיחו, לרבות אותו גנרל פררה, שבסירובו להיכנס לכהונת הנשיא ב-1847 אפשר ללינדו להיבחר לנשיא.
לינדו עשה כל זאת בהצלחה ובמקביל הוא גם יזם ברית עם אל סלוודור, כנגד גואטמלה, בה ראה אויב זה מכבר.
הוא אף יצא במסגרת ברית זו למלחמה קצרה כנגד גואטמלה ב-1851, אך צבאות הונדורס ואל סלוודור הפסידו.
עם סיום תקופת כהונתו על פי החוקה שלו עצמו, פרש לינדו לעיר גראסיאס שבמחוז למפירה ושם נפטר כעבור כחמש שנים נוספות, באפריל 1857.
חואן לופס דה פלאסיוס רוביוס (בספרדית: Juan López de Palacios Rubios; 1450 – 1524) היה משפטן מפורסם בספרד של המאה ה-16. פרננדו השני, מלך ספרד, פנה אליו לאחר שחיבורו של מתיאס דה פאז לא סיפק את רצונו לקבל סמכות על היבשת החדשה שהתגלתה, אמריקה.
לפיכך, רוביוס חיבר את החיבור על איי האוקיינוס (On the Ocean Idles).
בחיבור נטען כי לילידי אמריקה יש בעלות טבעית על אדמתם, אולם לאפיפיור יש את הסמכות לבטל את סמכות זו מתוקף סמכותו האוניברסלית על העולם.
בו בזמן, על האפיפיור מוטלת גם הסמכות לדאוג להושיע את נפשות האינדיאנים.
עם זאת, הוא טען כי סמכות האפיפיור חלה רק בפן הדתי, כלומר הענשה על הפרת חוקי טבע (קאניבליזם, הקרבת קורבן, עבודת אלילים ועוד) ואילו בפן המדיני, יש סמכות למלך ספרד לחוקק חוקים ולבחור את סוג העונשים שיוטלו על החוטאים.
רוביוס היה מעורב גם בכתיבת החיבור הרשמי "רקרימיינטו" (הדרישה) להצדקת סמכות ספרד ביבשת החדשה.
חואן לואיס ויוס (בספרדית: Juan Luis Vives בקטלאנית: Joan Lluís Vives i March; בלטינית: Ioannes Lodovicus Vives; 6 במרץ 1492, מלכות ולנסיה - 6 במאי 1540, ברוז') היה הומניסט, פילוסוף ופדגוג יהודי-ספרדי.
היה אחד היהודים הבודדים המתועדים שהתגוררו בעיר ברוז' שבבלגיה.
נולד בולנסיה כיהודי במשפחת אנוסים, אביו לואיס ויוס נולד בשנת 1453. אימו, בלנקינה מארק, נולדה ב-1473. הוריו היו סוחרי בדים.
המשפחה הייתה חשובה ומשמעותית בין הסוחרים היהודים.
רבים מקרוביו נרדפו על ידי האינקוויזיציה.
בעקבות המצב הרעוע, החששות והאיום מפני האינקוויזיציה, וכדי להציל ולשמור על בני משפחתם, החליטו הוריו להמיר את דתם ולהיות נוצרים קתולים.
אך עם זאת הם המשיכו לשמור על יהדותם בסתר.
הם המשיכו ללכת לבית הכנסת, רב בית הכנסת היה בן דוד ראשון של לואיס, מיכאל ויוס (Miguel Vives).
בשנת 1482 האינקוויזיציה מצאה בבית הכנסת במהלך תפילה את מיכאל ואת בלנקינה, אמו של לואיס.
המשפחה הואשמה על קיום יהדותם בסתר והחלו ההליכים המשפטיים נגדם.
כאשר היה נער הוצאו להורג לעיניו חלק מבני משפחתו, סבתו וסבא רבה שלו וכן בני משפחה נוספים.
הם הואשמו בשמירת יהדותם ולכן האינקוויזיציה שפטה אותם להורג.
אך את אימו זיכו כיוון שהתנצרה ב-1491 – שנה לפני גזירת גירוש היהודים מספרד והיא נשארה בחיים.
אך כעבור מספר שנים, ב-1508, עם התפשטות המגפה השחורה אמו נדבקה ונפטרה מהמחלה, חואן היה אז כבן 15 בלבד.
(כעבור 21 שנה מפטירתה, ב 1529 הואשמה אימו כי היא הייתה נוהגת ללכת בחשאי לבית הכנסת ולכן הוצאה מהקבר ונשרפה על המוקד).
בשנת 1507, החל ללמוד באוניברסיטה המקומית של ולנסיה, שם למד כשנתיים, עד שנת 1509. ההליכים המשפטיים התמשכו, ואביו המודאג החליט לשלוח את בנו ללמוד מחוץ לספרד.
וכך זמן קצר לאחר פטירת אימו, בשנת 1509, החליט לעזוב את ספרד ולעולם לא שב אליה.