tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת לחזק את הגנתו, סיפח הלסי לכוח משימה 38 שייטת של ארבע סיירות ותשע משחתות, בפיקודו של אדמירל-משנה לורנס דובוס.
בשעה 14:15, הורה מיצ'ר, מפקד כוח משימה 38, על דובוס לצאת למרדף אחר שאריות הכוח הצפוני של אוזאווה.
סיירות שייטת זו הטביעו את נושאת המטוסים הקלה צ'יודה בסביבות השעה 17:00, ואת המשחתת "הטסוזוקי" בשעה 20:59. כאשר למד אוזאווה על פעילות השייטת של דובוס, הוא הורה לאוניות המערכה שלו איסה והיוגה לתקוף אותה, אך הן לא הצליחו לאתר אותה.
בשעה 23:10, הטביעה הצוללת האמריקאית "ג'אלאו" את הסיירת הקלה טאמה, באמצעות טורפדו.
תקיפה זו (מלבד תקיפות אוויריות נוספות על כוחות נסוגים ב-26 באוקטובר) הייתה הפעולה האחרונה בקרב מפרץ לייטה.
ביקורת על פעולותיו של הלסי
לאחר קרב מפרץ לייטה, ספג הלסי ביקורת רבה בעקבות החלטתו לקחת עמו את כוח משימה 34 צפונה, במקום להשאירו להגן על מצר סן ברנרדינו.
בנוסף, נסבה הביקורת גם סביב העובדה שהלסי התעלם תחילה מקריאות המצוקה של הצי השביעי.
הלסי הגן על פעולותיו בכך שהציג את המידע שהיה בידיו ואת תהליך קבלת ההחלטות שלו.
ראשית, טען הלסי, בהתחשב בידיעות המודיעיניות לגבי מצבו של הכוח המרכזי של קוריטה, שהגיעו אליו מטייסי הצי השלישי, הוא האמין כי הכוח ספג נזק כבד מאוד – יותר ממה שהסתבר בדיעבד.
לטענה כי היה צריך להתייחס ביתר רצינות לדיווחים לפיהם שב הכוח המרכזי למצר סן ברנרדינו, הגיב כי נחישותו של הצבא היפני לצאת למתקפת התאבדות, גם כאשר אפסו הסיכויים לניצחון, הייתה ידועה לכל.
על כן האמין כי הצי השביעי יוכל להתמודד עם שרידי הכוח המרכזי.
שנית, הלסי טען שלא ידע (וכמוהו כל שאר הצי האמריקאי) עד כמה נפגע הכוח האווירי היפני, וכי לרשותו של אוזאווה עמד אך מספר זניח של מטוסים.
לדידו, קיבל הלסי את ההחלטה הזהירה ויצא לתקוף את נושאות המטוסים של הכוח הצפוני, אותן תפס כאיום גדול יותר מאשר אוניות המערכה של הכוח המרכזי.
החלטה זו מצביעה על תפיסתו כי נושאות מטוסים הן נשק בעל משמעות טקטית רבה יותר מאוניות מערכה, תפיסה אשר החלה לקנות אחיזה בקרב אנשי צי באותה תקופה, בעקבות תרומתן העצומה בהתקפה על פרל הארבור ובקרב מידווי.
קרב מפרץ לייטה סייע להגנת חופי הנחיתה על האי לייטה.
אולם, האי עבר לידיים אמריקאיות לגמרי רק בדצמבר, עם תום קרב לייטה היבשתי, אשר התנהל במקביל לקרב הימי.
הצי הקיסרי היפני ספג את התבוסה הקשה ביותר שלו בקרב זה, בו איבד את מספר כלי השיט ואנשי צוות הגבוה ביותר אי פעם.
כישלונם של היפנים לסלק את הכוחות האמריקאים מלייטה, הביא בסופו של דבר לאובדן הפיליפינים, וכך נותקו איי יפן מהטריטוריות היפניות בדרום מזרח אסיה.
אובדן טריטוריות אלה ניתק למעשה את יפן ממקורות חומרי הגלם שלה, ובייחוד נפט שהיה דרוש להפעלת כלי שיט וכלי טיס.
בנוסף, אובדן לייטה והפיליפינים הביאו את הצי האמריקאי לעמדה נוחה לקראת הפלישה לאוקינאווה, שעתידה להתרחש באפריל 1945.
כלי השיט היפנים ששרדו את הקרב שבו לבסיסם, ונותרו שם עד תום המלחמה.
הפעולה הימית האחרונה בעלת משמעות לפני כניעת יפן הייתה מבצע טן-גו, באפריל 1945, אשר במהלכו יצאו אוניית המערכה יאמטו ומלוותיה על מנת לשבש את נחיתת הכוחות באוקינאווה.
פעולה זו הסתיימה בהשמדת השייטת היפנית, בלא שהצליחה להשפיע על הנחיתה.
לאחר נחיתת הכוחות האמריקאים בלייטה, התבצעה התקפת הקמיקזה הראשונה.
התקפות מאורגנות של כוח התקיפה המיוחד של הצי האווירי הראשון החלו ב-25 באוקטובר, עם השמדת נושאת המטוסים המלווה סנט לו, והמשיכו לאחר מכן גם בקרב אוקינאווה.
קרב מצר מלאקה היה קרב ימי שנערך ב-15 - 16 במאי 1945, בין הצי הקיסרי היפני לצי המלכותי הבריטי.
הקרב היה חלק ממבצע "חפש והשמד" של הצי הבריטי, שנקרא "מבצע דיוקדום" (Dukedom), ובסופו טובעה הסיירת היפנית "האגורו", אשר שימשה כאוניית משא לחילות המצב היפניים באיי הודו המזרחיים ההולנדיים ובמפרץ בנגל.
הסיירת היפנית האגורו, בליווי המשחתת "קמיקאזה" יצאה מסינגפור ב-9 במאי, על מנת להוביל אספקה לחיל המצב היפני בפורט בלייר שבאיי אנדמן וניקובר, ועל מנת להחזיר כוחות לסינגפור.
הצי הבריטי למד על יציאת האוניות היפניות בזכות פענוח צפני הצי היפניים, ומאוחר יותר אותר הכוח על ידי שתי צוללות בריטיות, שפטרלו במצר מלאקה.
ב-8 במאי, יום לפני יציאת השייטת היפנית, יצאו שש עשרה אוניות בריטיות מציילון, בציפייה לפגוש ביפנים בים.
אולם, לאחר שהאגורו קיבלה אזהרה ממטוסי סיור, שבה עם מלוותה בחזרה לסינגפור, מתוך רצון להימנע מקרב ימי.
האגורו וקמיקזה יצאו בשנית מסינגפור ב-14 במאי.
ביום המחרת, איתר אותן מטוס סיור בריטי, ומטוסי TBF אוונג'ר פתחו בהתקפה.
המטוסים הסבו להאגורו נזק קל בלבד, וזאת במחיר של אובדן מטוס, שאת צוותו שבו היפנים.
בשלב זה, נודע ליפנים כי שתי שייטות משחתות בריטיות מתקרבות לכיוונם, ושוב שבו האוניות על עקבותיהן, וחצו את מצר מלאקה.
אולם, הבריטים צפו מהלך זה, ושייטת המשחתות ה-26 פתחה במרדף.
השייטת - שכללה את אה"מ סאומרז, ורולאם, ונוס, ויג'ילנט ווירגו - הדביקה את השייטת היפנית, הסתדרה במבנה של חצי סהר, ובכך הניחה ליפנים את המלכודת.
בשעה 01:05 פתחה סאומרז באש מתותחי ה-4.7 אינץ' שלה, והשיגה פגיעה בהאגורו במטח השני.
אז פנתה סאומרז ימינה בחדות, חלפה על פני ירכתיה של האגורו, ומול חרטומה זיהתה את המשחתת קמיקזה, עליה הנחיתה סאומרז מטח מתותחי 40 מ"מ.
האגורו הספיקה להשיב בשישה מטחים מסוללת התותחים הראשית שלה לעבר סאומרז, לפני שנפגעה משלושה טורפדו ששיגרו האחרונה וורולאם.
ונוס פגעה בהאגורו עם טורפדו אחד בשעה 01:25, ולאחר שנפגעה משני טורפדו ששוגרו מווירגו כשתי דקות לאחר מכן, נעצרה האגורו.
לאחר שספגה שעה נוספת של ירי תותחים, טורפדו נוסף מוויג'ילנט ושניים מוונוס, טבעה לבסוף האגורו בשעה 02:09.
קמיקזה נפגעה אף היא, אולם הצליחה להימלט.
היא שבה ביום המחרת על מנת לאסוף את הניצולים.
מתוך צוות של כ-1,200 אנשים, טבעו 900 חיילים, בהם המפקדים תת-אדמירל האשימוטו ואדמירל-משנה סוגיאורה.
קרב מרנגו הוא קרב שהתרחש ב-14 ביוני 1800 בין כוחות צרפתיים, תחת פיקודו של נפוליאון בונפרטה, ובין כוחות אוסטריים סמוך לעיר אלסנדריה, בפיימונטה שבאיטליה.
לקראת סוף אותו יום התגברו הצרפתים על מתקפת הפתע של הגנרל מיכאל פון מלאס, גירשו את האוסטרים מאיטליה וחיזקו את מעמדו הפוליטי של בונפרטה בפריז כקונסול הראשון של צרפת בעקבות ההפיכה שלו בנובמבר הקודם.
מופתע מההתקדמות האוסטרית לעבר ג'נובה באמצע אפריל 1800, הוביל בונפרטה בחיפזון את צבאו דרך האלפים באמצע מאי והגיע למילאנו ב-2 ביוני.
לאחר שניתקו את קו האספקה של מלאס על ידי חציית נהר הפו והביסו את פלדמרשל-לויטננט פטר קרל אוט פון באטורקץ במונטבלו ב-9 ביוני, סגרו הצרפתים על הצבא האוסטרי, שהסתבך באלסנדריה.
בונפרטה הלך שולל על ידי סוכן כפול מקומי, שיגר כוחות גדולים לצפון ולדרום, אך האוסטרים פתחו במתקפת פתע ב-14 ביוני נגד הצבא הצרפתי הראשי, בפיקודו של הגנרל לואי-אלכסנדר ברתייה.
תחילה נהדפו שתי ההתקפות שלהם מעבר לנחל פונטנונה ליד הכפר מרנגו, והגנרל ז'אן לאן חיזק את הימין הצרפתי.
בונפרטה הבין את המצב האמיתי והוציא פקודות בשעה 11:00 בבוקר להחזיר את הדיוויזיה תחת ז'נרל דה דיוויזיה (GdD) לואי דסה בזמן שהוא הניע את העתודות שלו קדימה.
בשמאל האוסטרי, הטור של אוט כבש את קסטל צ'ריולו, והמשמר הקדמי שלו נע דרומה כדי לתקוף את האגף של לאן.
מלאס חידש את ההתקפה העיקרית, והאוסטרים הבריעו את העמדה הצרפתית המרכזית.
בשעה 14:30, הצרפתים נסוגו, ודרגונים אוסטרים תפסו את חוות מרנגו.
בונפרטה הגיע עד אז עם העתודה, אבל חייליו של ברתייה החלו לסגת לעבר שורות הגפנים הראשיות.
ביודעו שדסה מתקרב, בונפרטה היה מודאג מטור של חיילי אוט שצעד מצפון ולכן הוא פרס את חיל הרגלים של המשמר הקונסולרי שלו כדי לעכב זאת.
לאחר מכן נסוגו הצרפתים בהתמדה מזרחה לכיוון סן ג'וליאנו וקיו כשהאוסטרים כוננו טור בעקבותיהם, כאשר אוט התקדם גם בגזרה הצפונית.
הגעתו של דסה בסביבות השעה 17:30 יצבה את העמדה הצרפתית, שכן רגימנט חיל הרגלים הקל התשיעי עיכב את ההתקדמות האוסטרית במורד הכביש הראשי ושאר הצבא שיפר עמדות מצפון לקשינה גרוסה.
כשהגיעו הכוחות האוסטרים הרודפים, שילוב של אש מוסקטים ואש ארטילריה הסתיר את מתקפת הפתע של חיל הפרשים של ז'נרל דה בריגדה (GdB) פרנסואה אטיין דה קלרמן, שהדף את המרדף האוסטרי לנסיגה לא מסודרת בחזרה לאלסנדריה, עם כ-14,000 הרוגים, פצועים או שבויים.
ההרוגים הצרפתים היו פחותים במידה ניכרת, אך כללו את דסה.
כל הקו הצרפתי רדף אחרי האוסטרים כדי להחתים את une victoire politique (ניצחון פוליטי) שהבטיח את אחיזתו של בונפרטה בשלטון לאחר ההפיכה.
לאחר מכן התקיים מסע תעמולה שביקש לשכתב את סיפור הקרב שלוש פעמים במהלך שלטונו.
קרב מרנגו היה הניצחון שחתם את הצלחת המערכה האיטלקית של בונפרטה בשנת 1800, והוא מובן בצורה הטובה ביותר בהקשר של המערכה ההיא.
בחצייה נועזת של האלפים עם צבא העתודה שלו (בפיקודו הרשמי של לואי אלכסנדר ברתייה) באמצע מאי 1800, כמעט לפני שהמעברים נפתחו, איים בונפרטה (שחצה על פרד) על קווי התקשורת של מלאס בצפון איטליה.
לאחר מכן כבש הצבא הצרפתי את מילאנו ב-2 ביוני, ואחריו פאביה, פיאצ'נצה וסטרדלה, לומברדיה, וניתק את נתיב האספקה האוסטרי הראשי מזרחה לאורך הגדה הדרומית של נהר הפו.
בונפרטה קיווה שהעיסוק של מלאס במצור על ג'נובה, שהוחזקה על ידי הגנרל אנדרה מסנה, ימנע מהאוסטרים להגיב למתקפה שלו.
עם זאת, ג'נובה נכנעה ב-4 ביוני, ושחררה מספר רב של אוסטרים לפעולות נגד הצרפתים.
ב-9 ביוני ניצח הגנרל ז'אן לאן את פלדמרשל-לויטננט פטר אוט בקרב על מונטבלו.
זה גרם לבונפרטה להיות בטוח יתר על המידה.
הוא השתכנע שמלאס לא יתקוף ובנוסף לכך שהאוסטרים עומדים לסגת.
כאשר כוחות צרפתיים אחרים סגרו ממערב ומדרום, המפקד האוסטרי הוציא את רוב חייליו מעמדותיהם ליד ניס וג'נובה לאלסנדריה על הכביש הראשי טורינו-מנטובה.
תוכניות אוסטריות ומהלכים צרפתיים ראשוניים
האוסטרים תכננו לפלס את דרכם החוצה מזרחה בלחימה אבל - באמצעות סוכן כפול מקומי, הידוע בדרך כלל בשם הכיסוי שלו פרנסואה טולי - ניסו להונות את בונפרטה לחשוב שהם ינסו לצעוד צפונה, לחצות את הפו ולפנות למילאנו, יחד עם שאר החיילים הצועדים מג'נובה.
המרגל ייעץ לבונפרטה לצעוד דרך סאלה בצד הצפוני של המישור, כדי שיוכל להילחם עם האגף השמאלי האוסטרי; בינתיים הכוח העיקרי יעבור דרך הכפר מרנגו במרכז, יפנה צפונה ויחבור לאגף השמאלי הצרפתי.
אוט הגיע ממונטבלו ב-13 ביוני במועצת מלחמה.
הגנרלים הבכירים של הצבא האוסטרי אישרו בתוקף תוכנית זו, שכן החלופה הייתה פירושה שהצבא היה צריך לסגת לאורך נהר הפו ולהשאיר את פיימונטה לאויב ללא קרב.
אף על פי כן, על ידי נטישת מישור סן ג'וליאנו, שבו הפרשים האוסטריים העדיפים היו יכולים להעניק לו יתרון, מלאס כנראה עשה טעות חמורה.
בונפרטה ידע שלאוט אין מוצא מאלסנדריה, אבל לא היה לו מושג על עמדתו של מלאס.
צפונה יותר, מוורצ'לי ועד אגם מאג'ורה, הוצבו הדיוויזיות של אנטואן דה בת'נקור וז'וזף שאברן, ובהמשך מאחור, צפונית לפיאצ'נצה, הדיוויזיה של ז'אן תומאס גיום לורז'.
השקפתו של בונפרטה אושרה כאשר הגנרל קלוד ויקטור-פרין, שנתמך על ידי חיל הפרשים של ז'נרל דה דיוויזיה ז'ואקים מירא, סילק במהירות את החטיבה האוסטרית של פלדמרשל-לויטננט אנדריאס או'ריילי פון באלינלו מהכפר מרנגו באותו אחר הצהריים.
לאחר מכן פרס ויקטור את הדיוויזיות של הגנרלים גספאר אמדה גארדן וז'אק-אנטואן דה שמברלאק דה לאובספין לאורך מהר פונטנונה.
המפקדה האוסטרית דנה בבניית גשר צפונה כדי לאגף את הצרפתים, אך המחסור בפונטונים ובזמן אילץ את האוסטרים לחצות את נהר הבורמידה ואז לפתוח בהתקפה אחת וישירה על פני גשר פונטנונה.
הקרב התרחש ממזרח לאלסנדריה, במישור שחוצה נהר הבורמידה המפותל, שעליו התקינו האוסטרים ראש גשר.
במישור נפרשו כפרים וחוות רבים שייצגו נקודות אסטרטגיות.
שלושת האתרים העיקריים של הקרב יצרו משולש, עם מרנגו במערב, קסטל צ'ריולו בצפון וסן ג'וליאנו וקיו במזרח.
נחל קטן, פונטנונה, עבר בין מרנגו לבורמידה.
הקונסול הראשון הקים את המפקדה שלו בטורה גארופולי, שהיה רחוק יותר מזרחה.
מול 30,000 האוסטרים ו-100 התותחים שלהם עמדו בתחילה 22,000 צרפתים ו-15 התותחים שלהם.
לאחר הגעתו של דסה, תגברו 6,000 חיילים את צבאו של בונפרטה.
המפקד העליון של הצבא האוסטרי באיטליה היה מיכאל מלאס יליד טרנסילבניה בן ה-70. הוא היה גנרל יעיל שהצטיין בקרבות קודמים בחזית האיטלקית בעת פלישתו הראשונה של נפוליון (1796–1797).
ראש מטהו של מלאס היה גנרל אנטון ריטר פון זאך בן ה-52. פוך זאך קיבל את הכשרתו הצבאית בחיל ההנדסה וכישוריו המתמטיים הקנו לו מקום במטה הכללי של הצבא האוסטרי.
כמו מלאס, זכה בעיטור על חלקו בקרב נובי (1799).
המערכה ב-1799 התישה את הצבא האוסטרי באיטליה, אבדות ומחלות צמצמו כמה רגימנטים ל-300 איש.
המרכיב הגדול ביותר של הצבא היה בפיימונטה ובעמק הפו השכן; רק יחידות בודדות הועברו למגורי חורף באזורים עם אספקה טובה יותר.
מרחקים ארוכים מבסיסי הבית, מהם שאבו הגדודים תגבורת, גרמו לכך שמשלוחי החיילים נאלצו לסבול תנאים אומללים, כך שרק כ-15% הגיעו לצבא השדה.
הצבא של מרץ 1800 היה בקושי גדול יותר מאשר בסיום המערכה ב-1799. הציוד והמדים שופרו ועודכנו.
אף על פי שהוצגו מדים פשוטים יותר, עם קסדת עור ומוסקטים בקליבר קטן יותר, מעט הגיע לצבאות השדה עד שנת 1800. נעשו מאמצים לבצע סטנדרטיזציה בציוד, אך יחידות רבות השתמשו במגוון דגמי מוסקט וחרבות.
מלאס חילק את צבאו לשלושה קורפוסים מול הבורמידה, בחזית אלסנדריה.
בצפון פיקד אוט על המשמר הקדמי של פרידריך היינריך פון גוטסהיים בתוספת הדיוויזיות של יוזף פון שלנברג ולודוויג פון פוגלזאנג.
בדרום הייתה הדיוויזיה של פלדמרשל-לויטננט אנדראס או'ריילי פון באלינלו.
מלאס עצמו פיקד על המרכז, עם הדיוויזיות של קרל יוזף האדיק פון פוטאק, קונרד ולנטין פון קאיים, פרדיננד יוהאן פון מורצין ואנטון פון אלסניץ.
בשנת 1799 היו 36,000 החיילים הצרפתים באיטליה במצב נואש, בדומה לזה שבסוף 1795. אספקה מכל הסוגים לא הייתה מספקת, המשמעת התפוררה, העריקות גברו, ובמקרים בודדים צעדו יחידות שלמות לעורף בחיפוש אחר מזון.
הניצולים יהיו בעלי ערך לחימה מוגבל.
בהקמת צבא המילואים בצרפת, המהלך הראשון של בונפרטה היה לשקם את מערכת האספקה כדי לספק לחיילים מזון רגיל ומדים הגונים.
בהיעדר העליונות הגדולה בחיל רגלים ובתותחנים ממנה נהנו במסעות רפובליקאים רבים, ליבת המילואים של בונפרטה הייתה 30,000 איש, רובם מהרפובליקה הבטאווית, ששימשו תחת גיום מארי אן ברון כדי לרסק את המרד בוואנדה.
חיילים ותיקים נוספים הגיעו משרידי צבא אנגליה לשעבר.
הדוקטרינה הצבאית החדשה הדגישה את ההתקפה, הניידות והכידון על פני כוח אש ליניארי.
מול הצבא האוסטרי הוצבו, במרנגו ומדרום לו, הקורפוס של ויקטור (ז'אק-אנטואן דה שמברלאק דה לאבספין וגספאר אמדה גארדאן), נתמך משמאל על ידי כוח הפרשים של פרנסואה אטיין דה קלרמן, ובהמשך לכיוון צפון מזרח, הקורפוס של לאן (הדיוויזיה של פרנסואה ואטרין, הבריגדה של מיוני) יחד עם שתי חטיבות פרשים.
ממזרח לקסטל צ'ריולו עמדה הדיוויזיה של ז'אן-שארל מונייה, בתמיכת המשמר, שהיווה את העתודה.
ויקטור היה זה שיישא בנטל של המתקפה האוסטרית.
הכוחות האוסטרים התקדמו מאלסנדריה מזרחה על פני נהר בורמידה על ידי שני גשרים שפופים בעיקול צר של הנהר (את הנהר לא נחצה בקלות במקומות אחרים).
עבודת מטה אוסטרית לקויה מנעה כל התפתחות מהירה של התקפתם וכל הצבא נאלץ לעבור דרך ראש גשר צר.
התנועה החלה בסביבות השעה 6 בבוקר עם היריות הראשונות בסביבות השעה 8 בבוקר, אך ההתקפה לא התפתחה עד 9 בבוקר.
המשמר המתקדם האוסטרי בן 1,200 איש, תחת אוברסט יוהאן מריה פיליפ פרימונט ודיוויזיה של 3,300 איש בפיקודו של פלדמרשל-לויטננט או'ריילי, דחקו את המוצבים הצרפתיים לאחור והתפרסו כדי להפוך לאגף הימני האוסטרי, והרחיק את האויב מחוות פדרבונה, אחר כך יוצאים דרומה כדי להתמודד עם הצרפתים בחוות לה סטוריגליונה.
המרכז האוסטרי (כ-18,000 חיילים תחת מלאס) התקדם לעבר מרנגו עד שנבלם על ידי חיל הרגלים הצרפתי של גארדאן שנפרס מול נחל פונטנונה.
בשמאל האוסטרי, 7,500 איש תחת פטר אוט המתינו עד שהדרך תתפנה לפני שהלכו לכפר קסטל צ'ריולו, מצפון לעמדות הצרפתיות.
מהלך זה איים על כיתור של הימין הצרפתי, או על התקדמות נוספת לניתוק קו התקשורת הצרפתי עם מילאנו.
אנשיו של גארדאן נתנו דין וחשבון טוב על עצמם, כשהם עיכבו את הפריסה האוסטרית לזמן ניכר.
כשהדיוויזיה של גארדאן הייתה מותשת, ויקטור משך אותה אחורה מאחורי הפונטנונה והכניס לפעולה את הדיוויזיה השנייה שלו תחת שמברלאק (קצין זה איבד עד מהרה את עצביו וברח).
הצרפתים החזיקו את הכפר מרנגו ואת קו הפונטנונה עד הצהריים בערך, כששני האגפים באוויר.
ראשית, בשעה 8 בבוקר, הטיל מלאס את הדיוויזיה של קרל יוזף האדיק פון פוטאק (ארבעה גדודים) לעבר הגנותיו של ויקטור, בתמיכת סוללת המשמר המקדימה של פרימונט לאורך הנחל.
בשל האדמה הרעה ונחל פונטנונה הוא נאלץ לרכז את כוחותיו, ובעקבות כך המתקפה של האדיק ספגה אש משני צדדים ונכשלה, כשהאדיק נהרג.
המפקד האוסטרי הכניס אז לפעולה את הדיוויזיה של קונרד ולנטין פון קאיים, אך גם התקפה זו סוכלה עד 11 בבוקר.
לבסוף, כשהעמדה הצרפתית חוזקה על ידי כוח הפרשים של פרנסואה אטיין דה קלרמן וההרכב של ז'אן לאן היה בדרך, נשלחה דיוויזיית הגרנדירים המובחרת של פלדמרשל-לויטננט פרדיננד יוהאן פון מורצין לתקוף את הכפר מרנגו.
מלאס ביצע גם טעות טקטית חמורה, וניתק את החטיבה של גנרל מיור נימפטש, המונה 2,300 הוסרים ושתי סוללות ארטילריה בחזרה מעל גשר בורמידה כדי לחסום את הקורפוס של הגנרל לואי גבריאל סושה, אשר דווח בטעות בסביבות השעה 9 בבוקר מאקווי טרמה כמתקרב לאלסנדריה מדרום.
מלבד עיכוב חציית האגף השמאלי האוסטרי, זה גם גרם לכך שבהיותה 30 קילומטרים משם, החטיבה של נימפטש לא מילאה כל חלק בקרב.
לקח לבונפרטה (5 קילומטרים ממרנגו) עד 10 בבוקר בערך כדי לזהות שהפעילות האוסטרית לא הייתה התקפת הסחה כדי לחפות על הנסיגה הצפויה של מלאס.
פקודיו העלו את כוחותיהם לתמיכה בקורפוס של ויקטור.
הקורפוס של לאן התפרס על האגף הימני המכריע.
הכוח של גנרל מיור פרידריך יוזף אנטון פון בלגרדה מהדיוויזיה של קאיים חצה את פונטנונה מצפון למרנגו וכבש את חוות לה ברבוטה.
לאן הנחה את חיל הרגלים של ואטרין להדוף את בלגרדה בחזרה.
הם חצו לזמן קצר את פונטנונה לפני שתותחי עתודה אוסטריים הדפו את הצרפתים בחזרה.
חטיבת הפרשים הכבדה של קלרמן והדרגונים ה-8 תפסו עמדת חיפוי בצד שמאל, תוך שהם ריסקו ניסיון של חטיבת הדרגונים הקלה של ג'ובאני פילאטי, שניסתה לחצות את נחל פונטנונה התלול בקצהו הדרומי כדי לכתר את אגפו של ויקטור.
מימין, ז'נרל דה בריגדה פייר שאמפו נהרג בניסיון לעצור את התקדמות הטור של אוט.
חלק קטן מה-6ème Légère (רגימנט חיל הרגלים הקל ה-6) כבש את קסטל צ'ריולו מצפון, אך עד מהרה יחידותיו המובילות של אוט תפסו אותו בסביבות השעה 11:30 בבוקר והחלו להפעיל לחץ על האגף הימני הצרפתי.
אוט לא ראה שום סימן להתקדמות הצרפתית העיקרית הצפויה מסאלה (לצפון מזרח), אז הוא שלח את המשמר המתגבר של גנרל מיור פרידריך היינריך פון גוטסהיים לאגף את לאן מצפון למרנגו.
עד 11 בבוקר בונפרטה הגיע לשדה הקרב.
הוא שלח פקודות דחופות לכוחותיו המנותקים לאחרונה וזימן את העתודות האחרונות שלו.
כשהם הגיעו, הדיוויזיה של ז'נרל דה דיוויזיה ז'אן-שארל מונייה והמשמר הקונסולרי היו מחויבים להרחיב ולחזק את הימין הצרפתי, במקום לנסות להחזיק את מרנגו היכן שחסרה לאנשיו של ויקטור תחמושת.
לקראת השעה 12:30 לאן העביר את שאר כוחו להתמודד מול גוטסהיים בצורת וו, בעוד קאיים תקף שוב, אבל הפעם נגד האגפים של ויקטור.
לאופברוקה (גשר קטן) הושלך מעל הפונטנונה ונתמך על ידי ארטילריית עתודה.
הגרנדירים של גנרל מיור כריסטוף פון לטרמן חצו כדי להעסיק את שתי חצאי החטיבות של אוליבייה מאקו ריבו דה לה ראפינייר שהגנו על הכפר מרנגו, בעוד שארבע האסקדרונים של בלגרדה ופרימונט פיצלו את כוחו של ואטרין.
על אף שריבו כבש מחדש את הכפר, כבש או'ריילי את סטורטיגליונה עד השעה 14:00, ובצפון התכונן אוט לשלוח את הטור של פלדמרשל-לויטננט יוזף פון שלנברג לתמוך בגוטהיים.
לאחר אבטחת גשר פונטנונה חצו פרשיו של פילאטי את הגשר אך שוב הותקפו והובסו על ידי קלרמן.
עם זאת, ויקטור כבר לא יכול היה להחזיק בעמדותיו ונסוג לדרום מזרח, אל חגורת הגפנים הראשית (גפני ענבים מונחות בין עצי התות).
חיל המצב של חוות מרנגו ננטש ובסביבות השעה 14:30 הוביל מלאס שני אסקדרוני פרשים כדי ללכוד אותם.
בערך בשעה 14:00 תקפו הצרפתים את קסטל צ'ריולו ועיכבו את התקדמות הטור של שלנברג על ידי תקיפת עורפו.
בסיוע פרימונט הביס אוט את מונייה ואילץ שני שלישים מכוחותיו לסגת לצפון-מזרח.
בערך באותו זמן נפלה מרנגו לידי האוסטרים, מה שאילץ את אנשיו של נפוליאון לפתוח בנסיגה כללית.
כשחצו החיילים האוסטרים את פונטנונה, הפגיזו תותחיהם את חיל הרגלים הצרפתי בגפנים.
בניסיון לעכב עוד יותר את התקדמותו של שלנברג, פקד בונפרטה על גדוד המשמר הראשי שלו והארטילריה שלו, אשר עברו לאגף את הטור.
לאחר שהרחיקו את הדרגונים האוסטרים בעזרת הפרשים הנותרים של ז'נרל דה בריגדה שאמפו (תחת ז'ואקים מירא), הם הפעילו את ראש הטור.
לאחר קרב אש של 15 דקות בסביבות השעה 16:00 הופתעו כוחות המשמר והושמדו על ידי הפרשים של פרימונט.
הצרפתים נסוגו כ-3 ק"מ וניסו להתארגן מחדש כדי להחזיק את הכפר סן ג'וליאנו.
מאחר שהצרפתים היו נחותים במספרם ונסוגו מעמדת ההגנה הטובה ביותר שלהם, הקרב הסתיים בניצחון האוסטרים.
מלאס, שנפצע קל, העביר את הפיקוד לרמטכ"ל שלו, גנרל אנטון פון זאך, וקאיים.
המרכז האוסטרי התגבש לטור רדיפה עצום במטרה לרדוף את הצרפתים משדה הקרב, עם המשמר הקדמי בפיקודו של גנרל מיור פרנץ קסאפר סן-ג'וליאן.
הטור התגבש סביב ספינטה, מדרום מזרח למרנגו, והתקדם במורד הדרך החדשה.
עם זאת, עיכובים באגפים הובילו לכך שהצבא האוסטרי יצר צורת סהר עם גזרה מרכזית מתוחה עד דק.
באגף הימני האוסטרי, או'ריילי בזבז זמן על כיבוש גזרה צרפתית בת 300 איש בפיקוד אשיל דמפייר (שנכבשה לבסוף) ועבר לדרום מזרח.
זה הרחיק את חייליו מאפשרות לתת תמיכה עבור הגוף הראשי האוסטרי.
בשמאל האוסטרי, אוט היסס ללחוץ חזק נגד הצרפתים מכיוון שחטיבת הפרשים הצרפתית הקטנה של ז'נרל דה בריגדה ז'אן ריוו ריחפה צפונה.
עם זאת, דסה, האחראי על הכוח שניתק מבונפרטה דרומה, האיץ את התקדמותו והגיע לצומת דרכים קטנה מצפון לקשינה גרוסה (3 ק"מ מערבית לסן ג'וליאנו).
מעט לפני השעה 17:00, הוא דיווח לבונפרטה באופן אישי עם החדשות שהכוח שלו (6,000 איש ו-9 תותחים של הדיוויזיה של בודה) לא הרחק מאחור.
האגדה מספרת כי, כששאל בונפרטה מה דעתו על המצב, ענה דסה: "הקרב הזה אבוד לחלוטין.
עם זאת, יש זמן לנצח באחר."
הצרפתים מיהרו להטיל ולפרוס את הכוחות הטריים מול סן ג'וליאנו, והאוסטרים האטו לפתוח בהתקפתם.
בודה ו-9ème Légère (רגימנט חיל הרגלים הקל ה-9) הועברו במהירות ליציאה מחגורת הגפנים הראשית, שם הפתיעו את ראש הטור של סן ז'וליאן.
בזמן שחיל הרגלים האוסטרי נפרס בצד הדרומי של הכביש, ה-9ème Légère ביצע נסיגה יציבה למשך 30 דקות חזרה לעמדתו של דסה.
שם הוא הציב את הבריגדה של לואי שארל דה גנאן בצד הצפוני בזמן שרוב הצבא הצרפתי שנותר (מונייה ולאן) התרכז צפונה משם.
האוסטרים פרסו שלוש סוללות ארטילריה בצד הצפוני של הכביש הנתמכות על ידי גדוד דרגונים.
ז'נרל דה בריגדה אוגוסט דה מרמון הציב את התותחים הצרפתי שנותרו נגד האוסטרים כשהם התקדמו.
הדיוויזיה של בודה התקדמה בשורה של בריגדות מול ראש הטור האוסטרי, תוך שהיא מנצחת את החטיבה האוסטרית המובילה של סן ז'וליאן.
פון זאך קידם את חטיבת הגרנדירים של גנרל מיור לטרמן לראש הטור וחידש את ההתקפה.
נוכח המשבר, נפוליאון שלח את דסה שוב קדימה והורה על התקפת פרשים שדרש דסה.
ה-9ème Légère עצרו כדי להתמודד עם ההתקדמות האוסטרית העיקרית ותותחיו של מרמון הפגיזו את האוסטרים עם קלע אשכול מטווח קצר.
עוד אחורה, ריכוז תחמושת אוסטרי התפוצץ.
במהלך רגעי הבלבול הללו, המערך של לטרמן הותקף באגפו השמאלי על ידי חיל הפרשים הכבד של קלרמן (כ-400 איש) והתפרק.
ברגע המכריע של הקרב, דסה נורה מסוסו, אך פון זאך ולפחות 2,000 מאנשיו נלקחו בשבי.
מירא וקלרמן התנפלו מיד על הדרגונים התומכים של ליכטנשטיין שהיו איטיים מכדי להגיב וכיתרו גם אותם.
הפרשים האוסטרים הנמלטים התרסקו בשורות חייליו המפוחדים של פילאטי ונשאו אותם משם.
כשאספסוף הפרשים המבועתים חלף על פניהם, חיל הרגלים האוסטרי התשוש של הגוף הראשי איבד את אומץ לבו, מה שעורר בריחה פראית לעורף.
צוותי התותחים ברחו, נרדפו על ידי פרשים צרפתיים, בעוד כל טורי החי"ר שלהם התקדמו מערבה.
חטיבת הגרנדירים השנייה בפיקודו של גנרל מיור קרל פיליפי פון ויידנפלד וכמה פרשים ללא פאניקה עיכבו את התקדמותו של בודה מספיק זמן כדי שהפרשים של או'ריילי יחזרו, ויחד עם פרימונט, הם הרכיבו הגנה אחרונה סביב הכפר מרנגו עם רדת הלילה, ואפשרו למרכז האוסטרי לסגת בבטחה אל מאחורי הבורמידה.
אוט עם השמאל האוסטרי לא הצליח להתערב ומצא את נסיגתו דרך קסטל צ'ריולו חסומה על ידי כוחות צרפתים שהתקדמו מהמרכז לצפון מערב, אך הצליח לפלס את דרכו בלחימה חזרה אל ראש הגשר של בורמידה.
האוסטרים נסוגו לתוך אלסנדריה, לאחר שאיבדו כמחצית מהכוחות שהטילו למערכה.
האוסטרים ספגו אבדות כבדות ב-12 שעות הלחימה: 15 ניסים, 40 תותחים, כמעט 8,000 שבויים ו-6,500 הרוגים או פצועים.
הצרפתים איבדו בערך 4,700 נפגעים (הרוגים ופצועים) ו-900 נעדרים או שבויים, אך הם שמרו על שדה הקרב ועל היוזמה האסטרטגית.
גופתו של דסה נמצאה בין ההרוגים.
בונפרטה היה צריך לצאת לפריז בדחיפות ולמחרת בבוקר שלח את ברתייה לביקור פתע במטה האוסטרי.
תוך 24 שעות מהקרב, נכנס מלאס למשא ומתן (אמנת אלסנדריה) שהוביל לפינוי האוסטרים של צפון מערב איטליה ממערב לנהר טיצ'ינו, והשעיית הפעולות הצבאיות באיטליה.
מעמדו של בונפרטה כקונסול ראשון התחזק בעקבות התוצאה המוצלחת של הקרב והמערכה הקודמת.
לאחר הניצחון הזה יכול היה נפוליאון לנשום לרווחה.
הגנרלים שהיו עוינים כלפיו יכלו לראות שמזלו לא נטש אותו.
לפיכך, הוא האפיל על שרר, ז'ובר, שפיונה ואפילו מורו, שאף אחד מהם לא הצליח להטיל מכה מכרעת על הקואליציה.
ניצחונו של מורו בהוהנלינדן, שהיה זה שבמציאות שם קץ למלחמה, הוקטן על ידי בונפרטה, שמאז ואילך נחשב כמושיע של המולדת, ואפילו של הרפובליקה.
הוא דחה הצעות של לואי, רוזן פרובנס, שחשב שהקונסוליה היא רק מעבר לעבר החזרתו לכס המלוכה.
הודות לניצחון במרנגו, נפוליאון היה יכול סוף סוף להתחיל לתקן את צרפת על פי החזון שלו.
הקרב שהיה ניצחון ברגע האחרון במציאות, עבר מיתולוגיה בעלון של הצבא ושלושה "דיווחים רשמיים" זוהרים יותר ויותר במהלך שלטונו של בונפרטה.
הומצאו סיפורים על המשמר ועל ה-72ème demibrigade, שהיו בשליטתו הישירה לאורך כל הדרך.
גנרל פרנסואה קלרמן בלט במרנגו.
מלאס, לכוד באלסנדריה כשתקוותיו לפרוץ מזרחה התנפצו, שלח באותו ערב לווינה הודעה שבה הסביר כי "מתקפת קלרמן שברה את החיילים והשינוי הפתאומי והנורא הזה של המזל הסתיים בריסוק אומץ לבם של החיילים.
העלון מסביר כי כוחותיו של דסה המתינו בעתודה עם כלי ארטילריה, מה שלמעשה היה שקרי, מכיוון שהגיעו מאוחר לקרב.
כמה משתתפים בלחימה חושפים את מצבו הרעוע של הצבא לאורך היום, כולל מרמון בזיכרונותיו, קפטן קואנייה: "נסוגנו בסדר תקין אבל כולנו היינו מוכנים להתחיל לרוץ עם הסימן המוקדם ביותר של סכנה", קפטן ז'רווה: " בקרב זה, היינו פעמים רבות על סף תבוסה.
פרשי האויב, בשטח נוח לפעולה זו, הסתערו עלינו שוב ושוב.
לעיתים קרובות נאלצנו להתרכז ואף לסגת", והגנרל ת'בנה: "יש אין ספק שחלק מהצבא הצרפתי נהדף עד לסקריביה".
זה המקום בו התרחשו מרבית הקרבות בין צבאות צרפת ואוסטריה.
זה חלק מווילה דלאבו, עם הפארק של המוזיאון המקיף את הכפר מרנגו.
נפוליאון ביקש להבטיח שניצחונו לא יישכח, ולכן, מלבד מסע התעמולה, הוא הפקיד את הגנרל שאסלופ על בניית פירמידה באתר הקרב.
ב-5 במאי 1805 התקיים טקס במגרש של מרנגו.
נפוליאון, יחד עם הקיסרית ז'וזפין יושבת על כס המלכות שהוצב מתחת לאוהל, פיקח על מצעד צבאי.
לאחר מכן, נתן שאסלופ לנפוליאון את אבן היסוד, עליה היה כתוב: "נפוליאון, קיסר הצרפתים ומלך איטליה, לרעמותיהם של מגיני המולדת שנספו ביום מרנגו." פירמידה זו הייתה.
למעשה חלק מפרויקט שאפתני מאוד שנועד לפאר את הכיבושים של בונפרטה באיטליה.
שדה מרנגו היה אמור להפוך לאתר של "עיר של ניצחונות" ששדרותיה, שנקראו על שם קרבות איטלקים, יתכנסו לפירמידה.
במקרה, הפרויקט ננטש בשנת 1815 והאבנים נלקחו על ידי האיכרים.
העמוד שהוקם ב-1801 הוסר אף הוא, אולם שוחזר מחדש ב-1922.
נפוליאון הורה לקרוא לכמה ספינות של הצי הצרפתי מרנגו, כולל שרביט (1780), ז'אן ז'אק רוסו (1795), ויל דה פריז (1851) ומרנגו (1810).
ב-1802 נקראה מחוז מרנגו לכבוד הקרב.
יתר על כן, סוס הרכיבה של נפוליאון לאורך הקרב נקרא מרנגו ובהמשך נשא את הקיסר בקרב אוסטרליץ, קרב ינה-אאורשטדט, קרב וגראם וקרב ווטרלו.
לאחר נפילתו של נפוליאון, נקרא מחוז מרנגו, אלבמה, שיושב לראשונה על ידי פליטים מתומכי נפוליאון עם מושבת הגפנים והזיתים שלהם, לכבוד הקרב הזה.
מאז, יישובים רבים נקראו מרנגו בקנדה ובארצות הברית.
נכון לעכשיו, מוזיאון הקרב קיים בפאתי אלסנדריה.
מדי שנה מתארגנים גם שחזורים להנצחת האירוע.
ההפתעה מהמהפך שהשיג נפוליאון בקרב קיבל אזכור תרבותי באופרה טוסקה של פוציני, כאשר דמותו של קברודסי פוצחת בשאגות של שמחה "כשהשחר עולה הרודנים מפחדים" עם קבלת העדכון על המהפך ועל כך שנפוליאון ניצח.
המנה הצרפתית עוף מרנגו נקראה ככל הנראה לכבוד ניצחונו של נפוליאון.
קרב מקין היה קרב במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה, שנערך מ-20 עד 24 בנובמבר 1943, באטול מקין (כיום בוטאריטארי) שבאיי גילברט בין האימפריה היפנית וארצות הברית.
איי גילברט היוו את השלב הראשון בשרשרת זו.
ב-10 בדצמבר 1941, שלושה ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור, הגיעו לאטול מקין 300 חיילים יפנים מלווים בפועלים וכבשו אותו ללא התנגדות.
מיקומו של האטול - מזרחית לאיי מרשל - הפך אותו למקום מתאים להקמת בסיס מטוסים ימיים, ובכך אפשר ליפנים להרחיב את היקף שטחי הסיור שלהם לקרבת האיים האולנד, בייקר וטובאלו, אשר היו בשליטת בעלות הברית, ובכך להגן על אגפם המזרחי מפני תקיפה.
ב-17 באוגוסט 1942 פשטו על מקין 211 נחתים מגדוד הפושטים השני של חיל הנחתים האמריקני.
כוח הפשיטה הרג 83 חיילים יפניים על האי, ולמעשה השמיד את חיל המצב ששהה עליו, במחיר של 21 הרוגים ו-9 שבויים.
השבויים נלקחו לאטול קווג'לין והוצאו שם להורג.
אחת ממטרות הפשיטה הייתה לבלבל את היפנים לגבי כוונות ארצות הברית באוקיינוס השקט, אולם הפעולה השיגה את התוצאה ההפוכה בהצביעה על חשיבותם האסטרטגית של איי גילברט, והביאה את היפנים לביצורם וחיזוק חילות המשמר שבהם.
באוגוסט 1942, שלחו היפנים למקין פלוגה אחת (800-700 חיילים), והמשיכו את עבודות בניית בסיס המטוסים הימיים.
עד יולי 1943 הושלמה בניית הבסיס והוצבו בו מפציצים ומטוסים ימיים.
מערכת ההגנה של האי הושלמה גם היא, אך לא הייתה נרחבת כמו למשל בטאראווה - הבסיס העיקרי של הצי הקיסרי היפני באיי גילברט.
נושאת המטוסים "צ'יטוסה," על מטוסיה, עגנה אף היא בבסיס במקין.
תוכנית ההתקפה של ארצות הברית
ביוני 1943, הורו ראשי המטות המשולבים למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית אדמירל צ'סטר נימיץ להגיש תוכנית לכיבוש איי מרשל.
תחילה רצו נימיץ ואדמירל ארנסט קינג, מפקד מטה המבצעים של הצי, לתקוף את האיים ישירות מפרל הארבור, אולם כל תוכנית כזו הצריכה כוח אדם וציוד בכמות שלא הייתה ברשות הצי הפסיפי באותה עת.
בהתחשב במגבלות אלה וניסיונם הקרבי המועט של הכוחות האמריקאים, החליטו נימיץ וקניג לכבוש את איי מרשל בשלבים, תוך שימוש בטובאלו ואיי גילברט.
איי גילברט שוכנים 300 ק"מ מדרום לאיי מרשל ונמצאו בטווח של מפציצי B-24 ליברייטור מטובאלו, שיכלו לספק סיוע וסיור מוקדם למבצעים באיי גילברט.
ב-20 ביולי התקבלה במטות המאוחדים ההחלטה לכבוש את האטולים טאראווה ואבמאמה, המהווים חלק מאיי גילברט, ואת האי נאורו.
המבצע קיבל את שם הקוד מבצע גַלְוָני.
ב-4 בספטמבר, קיבל מייג'ור-ג'נרל הולנד סמית' מחיל הנחתים את הפיקוד על הגיס האמפיבי V.
הגיס היה מורכב משתי דיוויזיות: דיוויזיית הנחתים השנייה ודיוויזיית הרגלים ה-27 של צבא ארצות הברית.
תפקידה של הדיוויזיה ה-27 היה לספק רגימנט קרבי (הרגימנט ה-165), גדוד החפה (הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-105) ושני גדודי ארטילריה (גדוד ארטילריית השדה ה-105 וגדוד הטנקים ה-193).
הדיוויזיה ה-27 הייתה עתידה לפלוש לנאורו, שבניגוד לשאר איי גילברט שהיו אטולים, היה אי אמיתי ועליו שהה חיל מצב חזק.
זמן קצר לאחר מכן השתנו התוכניות.
הצי נתקל בקשיים במתן חיפוי אווירי וימי לפלישות הסימולטניות לטאראווה ולנאורו, וחסר כלי שיט להשטת דיוויזיה שלמה לנאורו, על כן הפנה נימיץ את הדיוויזיה ה-27 לאטול מקין, בצפון מזרח איי גילברט.
לאחר שאיבדו מטוסים רבים וארבע סיירות כבדות באיי שלמה, נאלצו היפנים לוותר על תוכניתם לתקוף את הצי הפולש מבסיסם בלגונת טרוק, וכך נותרו חילות המצב במקין ובטאראווה ללא סיוע.
צי הפלישה, שנקרא "כוח משימה 52", עזב את פרל הארבור ב-10 בנובמבר.
ערב הפלישה, מנה חיל המצב היפני באי הראשי של אטול מקין 806 אנשים: 284 חיילים מכוח ההחפה המיוחד של הצי, 108 אנשי צוות אוויר מהיחידות האוויריות ה-802 וה-952, 138 חיילים מיחידת ההנדסה ה-111, 276 אנשים ממחלקת הבינוי של הצי הרביעי ו-3 טנקים קלים.
על כוח זה פיקד לוטננט מדרג זוטר סייזו אישיקאווה.
בסך הכל הגיע מספרם של החיילים היפנים המיומנים באי ל-300.
מערכת ההגנה של האי מקין התרכזה מסביב לחוף הפונה ללגונה, בסמוך לבסיס המטוסים הימיים.
היפנים הקימו שתי מערכות של תעלות נ"ט: התעלה המערבית נמתחה מהחוף עד כדי שני שלישים מרוחבו של האי, רוחבה 4 מ' ועומקה 4.6 מ', וסביבה עמדת נשק נ"ט, שש עמדות מכונות ירייה וחמישים עמדות רובאים.
התעלה המזרחית נמתחה מהחוף עד לכדי שני שלישים מרוחב האי והתעקלה לכיוון מערב.
סביבה הונחו שתי שורות של גדר תיל והקיפה אותה מערכת סבוכה של עמדות ירי.
לאורך הצד הפונה לאוקיינוס נבנתה מערכת של מוצבים, הותקנו תותחי חוף בקוטר 8 אינץ' (200 מ"מ), שלוש עמדות של תותחי נ"ט בקוטר 37 מ"מ, 10 עמדות מכונות ירייה ו-85 עמדות רובאים.
בעת הפשיטה על מקין ב-1942 עלו הכוחות לחוף מכיוון האוקיינוס ועל כן הניחו היפנים שגם הפעם יגיעו הכוחות מכיוון זה, והקימו קו הגנה של כ-3 ק"מ ממקום העלייה לחוף בעת הפשיטה.
היפנים ידעו כי הם נותרו ללא סיוע אווירי וללא כל סיכוי לתגבורת, ובשל היותם בנחיתות מספרית הם קיוו רק לעכב את הכוחות האמריקאים ככל שביכולתם.
ב-13 בנובמבר התחיל הריכוך הארטילרי מאוניות הצי וממטוסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ולא פסק במשך שבוע תמים.
ב-20 בנובמבר בשעה 08:30 החלו החיילים לעלות לחוף, בשני חופים.
תחילה, התנהלה ההחפה בחוף "אדום" כמתוכנן, והכוחות הצליחו להתקדם אל פנים האי ללא התנגדות.
התקדמות הכוחות הואטה אך ורק בשל ירי צלפים ובשל הצורך לעקוף הריסות או בורות מים שיצרו מכתשי הפגזים.
בורות אלה עיכבו אף את התקדמותם של הטנקים האמריקאים לחוף אדום משום שהטנק המוביל התחפר בבור שכזה ולא אפשר לטור להמשיך ולהתקדם.
כאשר קרבו כלי הנחיתה לחוף "צהוב" הם נתקלו באש נשק קל ומכונות ירייה.
הכוחות הנוחתים הופתעו לגלות כי על אף שפעלו בעת הגאות כמתוכנן חישוב לא מדויק של גובה הלגונה הביא לכך שכלי השיט עלו על שרטון ואילצו את הנחתים לנוע אל החוף - מרחק 230 מ' - ללא מחסה ובמים בגובה המותניים.
על אף שציוד רב אבד ונרטב, רק שלושה נחתים נהרגו במהלך העלייה לחוף וזאת משום שהמגינים הציבו את קו המגננה שלהם בפנים האי, בסמוך לתעלות הנ"ט ולא על קו המים.
תוכנית התקיפה האמריקאית התבססה על הרעיון לפיו היפנים ירכזו את מרבית כוחותיהם בהגנה על חוף אדום, בו נערכה ההחפה הראשונה, והדבר יאפשר לכוחות הנוחתים בחוף צהוב לתקוף אותם מהעורף.
אולם, היפנים העדיפו לא לתקוף בחוף אדום ואף נסוגו מחוף צהוב ללא התנגדות, ובכך אילצו את האמריקאים לתקוף כל מוצב בנפרד.
בנוסף, מיקומם של הכוחות האמריקאים זה מול זה לא אפשר שימוש באש סיוע מטנקים בשל החשש מחילופי אש בין הכוחות.
יומיים של לחימה נחושה פגעה ביכולת המגננה של היפנים.
בבוקר 23 בנובמבר הודיע מפקד הדיוויזיה ה-27, מייג'ור-ג'נרל ראלף סמית', כי האטול נכבש.
הבעיה העיקרית שהתעוררה אצל האמריקאים במהלך המבצע הייתה התקשורת בין שני הכוחות הנוחתים, בעיה שהחמירה עקב העובדה שהמגנים לא התנהגו לפי הציפיות האמריקאיות.
בעיה נוספת שהתעוררה הייתה אי תאימותם של האיים הצרים לנחיתת כוחות רבים וציוד רב.
בשעות המוקדמות של 24 בנובמבר, הטביעה הצוללת היפנית "I-175" את נושאת המטוסים המלווה "ליסקום בּיי," שעות אחדות לאחר הגעתה לאטול.
I-175 שיגרה טורפדו שפגע במחסן פצצות המטוסים של נושאת המטוסים וגרם לפיצוץ עז שלאחריו שקעה האונייה.
התקפה זו גרמה למספר ההרוגים האמריקאים הגבוה ביותר בכל הקרב על מקין.
השלמת כיבוש מקין ארכה ארבעה ימים, ולמעשה במהלך הקרב נהרגו יותר מלחים של הצי מאשר נחתים.
על אף עליונותה המספרית ובכוח אש, נתקלה הדיוויזיה ה-27 בקשיים בהכנעת הכוח המגן של האי.
טנק יפני אחד הושמד במהלך הלחימה ושניים נוספים ננטשו מבלי שנטלו חלק בקרב.
מתוך חיל המצב היפני במקין נהרגו כ-395 חיילים, לעומת 218 חיילים אמריקאים.
בקרב אנשי הצי האמריקאי היו האבידות גבוהות יותר: 644 מלחים נהרגו בטביעת נושאת המטוסים ליסקום ביי, 43 נהרגו לאחר שאש פרצה בצריח התותחים על סיפון אוניית המערכה "מיסיסיפי" ו-10 נוספים נהרגו על החוף.
בסך הכל הגיע מספר ההרוגים בקרב אנשי הצי ל-697.
קרב מרסא תלמאת הוא קרב ימי שנערך במעגן מצרי בלילה הראשון של מלחמת יום הכיפורים בגזרה המרכזית של מפרץ סואץ.
זהו הקרב הראשון שיזם חיל הים הישראלי בים סוף לאחר פרוץ המלחמה.
בקרב זה תקפו שתי ספינות דבור של חיל הים הישראלי ספינות צי מצריות והשיבו אש לכוחות יבשה בחוף המצרי של מפרץ סואץ.
ייחודו של הקרב בכך שכוונת פיקוד חיל הים, לשיבוש הפעילות ההתקפית המצרית, הושגה על ידי ספינות סיור המיועדות לביטחון שוטף ואינן חמושות או מתורגלות בלחימה מסוג זה.
ההצלחה הושגה למרות פערים רבים במודיעין, בשליטה, בפיקוד, בחימוש, ובתפעול הכוח והספינה עצמה.
הפעילות בקרבת החוף המצרי שיבשה את הכנות המצרים לפשיטה.
למרות האש הרבה שניתכה עליו ספג הכוח הרוג אחד ו-7 פצועים.
כוחות חיל הים בים סוף נמצאו בנחיתות כמותית ואיכותית מול המצרים.
בבסיס מפרץ שלמה נערכו נחתות שתרגלו והתאמנו לקראת מבצע נחיתה גדול בצדו המערבי של מפרץ סואץ.
ארבע ספינות דבור קיימו פעילות ביטחון שוטף כנגד מבריחים ואנשי מודיעין.
להשגת יכולת התקפית ויתרון איכותי בזירה נבנו במספנות ישראל שש ספינות סער 4 שתוכננו במיוחד לים סוף.
ספינות סער 4 הראשונות, אח"י רשף ואח"י קשת, שבנייתן כבר הושלמה, היו מתוכננות לצאת מחיפה באמצע אוקטובר 1973 להפלגה סביב אפריקה לשארם א-שייח'.
ספינות אלה היו אמורות להוות את הכוח ההתקפי של חיל הים בזירת ים סוף.
אחרי פריצת המלחמה ב-6 באוקטובר נשארו הספינות בים התיכון, ובגזרת ים סוף נותרה הנחיתות בעינה.
נוהלי השליטה בחיל הים מקצים למפקדות הזירות אמצעי קשר ושליטה על כלי השיט בתחומיהן ועד 40 מיל ימי מהחוף.
הזירות מנהלות את פעילות הביטחון השוטף.
מפקדת זירת ים סוף נערכה ושלטה על המתרחש במפרץ אך כאשר היה צורך בפעולה בעברו המערבי הוקם לשם כך ייעודי לאותו מבצע, שבו נמצאו מפקד חיל הים או ראש מספן הים.
בעוד שלמרבית כלי השיט בחיל הים היו אלחוטנים שניהלו קשר אלחוטי מוצפן, ספינות הדבור והנחתות בים סוף הסתמכו על קשר אלחוט דיבור בלבד.
בקשר בערוצי ת"ג נעשה שימוש מועט מתוך הידיעה שהוא נקלט על ידי המצרים.
בדרך כלל הפעילות נעשתה בתג"ם והשיטה הייתה העברת הודעות דרך מוצב החוף הקרוב – בסיס ראס סודר.
עקב ההפצצה האווירית המצרית על שארם א-שייח' בפתיחת המלחמה, נותקה לשעות אחדות מפקדת זירת ים סוף של חיל הים הישראלי מכל קשר עם מפקדת חיל הים בתל אביב ושובש הקשר עם בסיסיה וכוחותיה במפרץ סואץ.
הביצוע של הדבורים במרסא תלמאת היה פועל יוצא של הוראות מפקד חיל הים כפי שנתנו לזוג ספינות הדבור בסיור המקדים למלחמה - סיור 'מונטנה' ב-3 באוקטובר 1973.
עם כיבוש סיני במלחמת ששת הימים נוספה זירת פעילות ימית במפרץ סואץ שהתגלתה כרבת קשיים.
במפרץ היו רוחות צפוניות שהרימו גלים גבוהים וקצרים.
המפרץ עשיר בדגה ונמצאו בו דייגים מצריים רבים.
חדירות לסיני לצורכי מודיעין והברחה נעשו בקלות יחסית.
נדרשה פעילות אבטחה ימית למנוע זאת.
בגלל כוחות ימיים מעטים ונחותים טכנולוגית ולנוכח שטח מדברי ריק של חצי האי סיני, היה קושי ניכר למלא משימה זו.
ישראל השתלטה על מתקני הפקת הנפט באבו רודס.
חברת "נתיבי נפט" ביצעה קידוחים בחוף ובים והשיטה את הנפט לאילת.
לעובדים נבנתה שכונת מגורים בשם שלהבת.
באמצע המפרץ הפעילו המצרים את שדה הנפט 'מורגן' והתקיימה תנועת מכליות לטעינת הנפט הגולמי שם.
סיורי הפגנת נוכחות קוימו במפרץ על ידי טרפדות ונחתות של חיל הים הישראלי.
למשימות הסיור הימי הוכנסו ספינות דבור, שהיו כלי שיט מתוצרת ארצות הברית שהותקנו בהם שיפורי תכנון ישראלי.
הספינות היו באורך כ-20 מטר, הונעו במנועי דיזל שהפיקו מהירות מרבית כ-20 קשר, שלאחר זמן, כתוצאה מגידול צדפים על הגוף והמדחפים, ירדה ל-15–17 קשר, בהתאם למצב הים וכיוון ההפלגה.
הדבורים נשאו על התורן מכשיר מכ"ם שאפשר לנווט ולאתר כלי שיט אחרים בלילה.
החימוש כלל שני תותחי אורליקון 20 מ"מ ושני מקלעי 0.5.
הקשר נעשה במכשירי אלחוט דיבור.
הספינות צוידו במכשיר קשר אחד בכל תחום: ת"ג - קולינס, - 'מ.ק.
46' ועוד מכשיר נייד 'מ.ק.
לספינות לא הייתה תחנת אלחוט ולא היה אלחוטן.
לא ניתן היה להעביר מברקים מוצפנים.
צוות הדבור כלל שני חובלים ושישה חוגרים.
המספר הקטן של אנשי הצוות חייב ביצוע עבודות בתחומים שלא הוכשרו לכך.
מפעיל המכ"ם נדרש להחזיק הגה והמכונאי נדרש לפירוק המקלעים והרכבתם.
מפקד הספינה היה בוגר קורס חובלים בדרגת סגן.
עמדת השליטה של המפקד נמצאה בגשר הפתוח, אך כדי לקבל תמונת מצב בלילה או כשהים סוער מאוד עליו להימצא בחדר סגור במפלס נמוך יותר בו הופעל מכשיר המכ"ם.
במשך שנה ורבע שקדמו למלחמה צוותי הדבורים ביצעו אימונים רבים ושהו בסיורים ארוכים במפרץ, כ-10–14 ימים בכל חודש.
הם תרגלו לחימה נגד כלי שיט, שעל פי הנחיית מפקד הזירה, אל"ם זאב אלמוג, דרשה להסתער בלילה עד "טווח 0".
הנחיה זו נבעה מקוטרם הקטן של כלי הנשק בדבור (20 מ"מ ו-0.5 אינץ'), אשר רק פגיעה מקרוב בקו המים, במחסניות התחמושת ובגשר הפיקוד, יכולה הייתה לגרום להשמדת כלי השיט של האויב.
פלגת הדבורים בים סוף נקראה פלגה 915. היא כללה חמישה דבורים בפיקוד רב-סרן והתבססה בשארם א-שייח' (עד פרוץ המלחמה היו 4 דבורים פעילים בלבד והדבור החמישי היה בלתי מאויש; הוא אויש רק עם פרוץ המלחמה).
פעילותה העיקרית הייתה סיורי הפגנת נוכחות במפרץ סואץ.
החל מחודש יולי 1972, זוג דבורים היה עולה ל-10 ימים למעגנים בחוף סיני ומבצע סיורים מול אזורים רגישים (קודם לתקופה זו הסתפקו ב-3 ימים בחודש).
הפעילות מיציאה עד חזרה נקראה סיור 'מונטנה' ונעשתה שגרתית.
עיקר הקושי בסיורים אלה היה התמודדות עם מצב ים קשה, שוניות ומכשולים בלב ים.
עקב מחסור במפקדי דבורים בוצעו חלק מסיורי 'מונטנה' כאשר המפקד הוותיק מוגדר כמוביל זוג.
והיה עליו להמשיך לפקד על ספינתו וגם למלא את המשימה.
כאשר הוטלה משימה לא שגרתית והמצב מסתבך נוצרו בעיות שליטה.
בצפון המפרץ היו בקיץ 1973 התגרויות מצד כלי שיט מצריים שחצו בכוונה את קו אמצע המפרץ ואיימו על כוחות ומוצבים ישראלים בגדה המזרחית.
במטרה להפסיק זאת הוטל על סגן צבי שחק לצאת עם שני דבורים לסיור 'מונטנה' בן 10 ימים שכלל שהייה רצופה בבסיס ראס סודר.
ב-13 באוגוסט 1973 הייתה שוב חדירה של ספינת משמר מצרית מדגם 'דה-קסטרו' באור יום.
שחק ערך את הכוח ולפי הנחיית מפקד הזירה, אל"ם אלמוג, נכנס לקרב.
הדבורים התקרבו לטווח של 600 מטר ואז פתחו באש בו זמנית.
ספינת המשמר המצרית ספגה נזקים והחלה להסתובב במעגלים.
הרמטכ"ל, דוד אלעזר, הורה להחזיר את הדבורים.
ספינת ה'דה קסטרו' המצרית שניזוקה קשה הצליחה לדדות חזרה לנמל עדביה, הועלתה לחוף לתיקונים ולא הוחזרה לכשירות (במלחמת יום הכיפורים הושמדה סופית, על החוף, בירי מטנק של צה"ל).
לצד הישראלי היו שני פצועים קל.
כשחזר לבסיס ספג ביקורת מפיקוד הזירה על כך שספינת המשמר לא טובעה.
עוד נאמר כי היה עליו להסתער עם חרטום הדבור על ספינת המשמר.
עם זאת, מפקד הזירה רחש אמון לכישורי הפיקוד של שחק ועודדו להמשיך כמפקד זוג דבורים.
מתקופת מלחמת ששת הימים נערך הצי המצרי בים סוף בכוח רב שכלל צוללות, משחתות, ספינות טילים, טרפדות וספינות משמר.
דרך הפעולה הצפויה הייתה חסימת השיט בדרום ים סוף.
באזור מפרץ סואץ נמצאו ספינות משמר וטרפדות.
עשרות ספינות דיג אזרחיות נמצאו במעגנים לאורך המפרץ.
שיטת פעולה של העברת כוחות יבשתיים בסירות דיג מהחוף המערבי לחוף סיני לא נחזתה.
בחוף מפרץ סואץ, בקרבת ראס זעפרנה, נפרס כוח יבשתי מצרי שכלל חטיבת חי"ר של הארמייה השלישית.
בנוסף לזה שני גדודים של כוח נגד מטוסים, באזור מרסא תלמאת, כל גדוד כלל 6 סוללות ונשק בינוני.
בנוסף הייתה יחידת מכ"ם הכוללת את כוח המשמר סביב הסוללה.
במעגן נמצא מספר רב של ספינות דיג.
בחוף נערך אגד קומנדו מספר 136 שיעדו להעברה לצד המזרחי בסירות גומי ובמסוקים.
המצרים הצליחו לשמור בסוד את המידע על כך, אך נראה שחלק מזה היה ידוע למודיעין הימי ולמפקד חיל הים.
הגנת חוף באזור כללה תותחי 122 מ"מ ללא בקרת מכ"ם, וכן מרגמות כבדות ובינוניות, כוחות חי"ר וטנקים.
למודיעין זירת ים סוף היו צילומי אוויר טובים של כל חוף המפרץ אך המידע לא הופץ לפלגת הדבורים ולא הוכנו תיקי יעדים עם תרשימים כי למפקדת חיל הים לא נראה שיהיה צורך בכניסה לאחד מהם.
מסקירות מודיעין קודמות היה ידוע שמרסא תלמאת משמש מקום עגינה לכ־70 סירות דיג.
היו ידיעות על מכ"ם דקה בראס זעפרנה, שלא הופעל באופן רצוף.
בתדריך לדבורים של מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג, שנעשה בשארם א-שייח' ב-3 אוקטובר 1973, לפני היציאה ל'מונטנה', נאמר שהמצרים מבצעים תרגיל גדול ("תחריר 41") שיכול להתפתח למלחמה.
על רקע זה הורה המז"ר לשחק כי נוכח אפשרות להתפתחות מלחמה על כל דבור להיות מוכן לירי טילים נגדו בעוברו את ראס מוחמד למפרץ סואץ, וכי עליו להימצא בכוננות מתמדת נגד מטוסים בעת שהייתו בראס סודר.
לא הייתה לאיש הערכה שהדבורים יידרשו להיכנס עם כלי השיט לתוך מעגן מצרי ולנהל שם קרב פנים אל פנים.
שינויי הפיקוד ביחידה 838 (בסיס ראס סודר) לא נמסרו לשחק.
מפקדי יחידה 838, זאב גולדצקי ומחליפו יואל פלג, לא נכחו בתדריך זה.
שחק יצא לסיור במפרץ 4 ימים לפני המלחמה, וכאשר פרצה המלחמה לא נמסר לו שהחלה.
ביום רביעי, 3 באוקטובר, יצאו שתי ספינות דבור מפלגה 915 בפיקוד סגן צבי שחק לסיור נוכחות ואבטחה במפרץ סואץ.
בדרכם במעבר מילאן נדרשו להתגבר על מזג האוויר שהרים גלים צפוניים ולהגיע לאבו זנימה.
מול א-טור נוכחו כי הים קשה אך מאפשר תנועה.
באבו זנימה פגשו את המכלית 'סירניה' ולמחרת המשיכו צפונה והגיעו לראס סודר.
כאן נקשרו בצמוד לנחתת המושבתת 'תרשיש' והקפידו על כוננות נ"מ, כפי שנמסר להם בתדריך היציאה לסיור בשארם א-שייח'.
ביום שישי, 5 באוקטובר, תודרכו על ידי מפקד בסיס ראס סודר.
נראה שעיקר דאגתו של מפקד יחידה 838 הייתה מטרפדות מצריות המבוססות בנמל עדביה.
בשבת בבוקר ניתן תדרוך נוסף שלמעשה לא חידש מודיעין.
בצהריים ניתנה הוראה לכוננות נגד מטוסים בהיותם עדיין בתחום המעגן.
בצוות דבור 867 היו שני אנשים חולים שקדחו מחום.
למרות זאת החליט מפקד הדבור, מוטי דקל, לקחת את החולים, כי לא נראה לו שיקבלו טיפול רפואי הולם בראס סודר.
בשבת בצהריים לא היה ידוע לשחק על ההיערכות הצבאית המצרית בחוף המערבי של מפרץ סואץ.
ב-6 באוקטובר, בשעה 14:10, יצא זוג הדבורים במגמה לבלום חדירה של טרפדת מצרית K-123 שנעה לכיוון החוף הישראלי, בלא שידעו כי זמן קצר קודם לכן פתחו כוחות מצריים במתקפה נרחבת לכל אורך תעלת סואץ, בשארם א-שייח' ולאורך חוף המפרץ.
הדבורים דיווחו כי הם רואים תנועה ערה של מסוקים.
ולשאלת שחק לראס סודר האם מתבצעת פעילות מסוקים ישראליים הוא קיבל תשובה שלילית ואז, לבקשתו, קיבל אישור לפתוח באש על המסוקים, אך אלה עברו מחוץ לטווח נשק הדבורים.
לדברי סגן שחק, בשעה 16:10 התקבלה הוראה ממפקדת הזירה לרדת דרומה ולחסום מול שדה הנפט באבו רודס.
לא הוזכרה המלה מלחמה אך ניתנה הנמקה ברורה.
בשעה 19:30 קיבלו צוותי הדבור הוראה מראס סודר לחסום בין אבו סווירה לאבו רודס במקום שבו היו מתקני הנפט הישראליים בסיני.
מפקד הכוח ערך את דבור 867 מצפון ועם דבור 864 סרק דרומה יותר, גזרה של 16 מיל.
מאוחר יותר קיבל הוראה שלא לפתוח מרחק של יותר מ-4 מיל בין הדבורים.
בהגיע הדבורים לאבו זנימה התגלתה מטרה חשודה, והם עמדו לתוקפה האירו בזרקור וראו שזו המכלית "סירניה".
מפקדת חיל הים קיבלה בשבת בערב דרישה מהמטה הכללי לפגוע באמצעים של הקומנדו המצרי שמתארגנים באזור ראס זעפרנה להעברת תגבורת ואספקה לכוחות שהונחתו במסוקים בסיני.
מאחר שחיל האוויר אינו מסוגל לתקוף בלילה בעיקר נוכח איום טילי נ"מ, האופציה היחידה נותרה אפוא לתקוף מהים.
מפקד חיל הים, בנימין תלם, החליט להטיל מיד את המשימה על זוג הדבורים שנמצאו בקרבה למעגן הדיג.
תלם ידע שזו משימה מסוכנת לספינות הדבור, אבל הדחיפות לא אפשרה להמתין ולמעשה לא הייתה אלטרנטיבה זמינה.
נוהלי השליטה בחיל הים מאפשרים למפקדה להוריד פקודות ישירות לכלי שיט בים.
עקב הפצצה אווירית מצרית מסיבית שהוטלה על שארם אל שייך בפתיחת המלחמה, נותק הקשר הטלפוני בין מפקדת חיל הים למפקדת זירת ים סוף ובין זירת ים סוף ליחידה 838 בראס סודר.
שיבושי קשר אלו היו אחת הסיבות לכך שזירת ים סוף לא עודכנה בפקודת התקיפה שהוטלה על כוח הדבורים.
בשעה 23:00 הועברה ברשת אלחוט דיבור מוצפנת הוראת מפקדת חיל הים דרך חדר השליטה בראס סודר לזוג הדבורים בים, שאמרה: - הקשר בין דבור 864 למפקדת חיל הים היה משובש.
שינוי משימה נעשה דרך מוצב יחידה 838 בראס סודר מבלי לעדכן את מפקדת זירת ים סוף.
ההודעה נקלטה בדבור 867 ומפקדו מרדכי דקל היה מופתע.
כשהבין ששחק בדבור 864 לא קיבל את ההודעה העביר אותה אליו.
ההודעה נקלטה גם בדבור 863 שנמצא במצרי יובל ומפקדו מנחם רזניק סייע להעברתה לדבור 864.
ההוראה הייתה קצרה ולכאורה חד-משמעית, אך לא נמסרו בה פרטים חשובים: לא הועבר הנתון שנפתחה מלחמה (אולי מתוך הנחה שהדבורים נמצאים בקו הראשון וכבר מודעים לכך), לא עלה השם 'מרסא תלמאת', לא הוזכר קומנדו מצרי ולא ניתן דגש לסירות גומי או שסירות הדיג הן כוח אספקה ויהיו חמושות.
מפקד הכוח סגן צבי שחק לא הבין את הסיבה למשימת התקיפה ולא ידע לצפות לתגובה מצרית מידית מאגד קומנדו מצרי.
שחק לא ביקש הסברים ויצא לבצע את הפקודה.
אף שלשון הפקודה ציינה את ראס זעפרנה כיעד תקיפת הדבורים, הסיק שחק בהתייעצות עם אנשיו בדבור כי יעד התקיפה הוא המעגן של ראס זעפרנה - מרסא תלמאת והתארגן לתקיפתו.
הדבורים נמצאו מזרחית לראס זעפרנה בקרבת חוף סיני, ובמרחק כעשרה מיל ממנה.
הים היה גלי, רוח צפונית חזקה.
דבור 864 נמצא דרומה יותר, פנה צפונה והודיע לדקל, מפקד דבור 867, לחבור אליו תוך כדי תנועה.
דקל תמרן את דבור 867 מאחורי דבור 864 המוביל.
שינוי המשימה הועבר בשיחת המפקד לצוות 864 על ידי שחק וב-867 על ידי סגן המפקד אהרון שכטר.
בהיותו בתנועה לעבר היעד קיבל שחק דרישה ממפקד יחידה 838, שהיה מודאג מכך שאין כוח חוצץ מול טרפדות מטיפוס K-123 המצריות בגזרתו, לחזור לצפון המפרץ.
פלג לא עדכן את שחק בכך שפרצה מלחמה והוא עצמו לא ידע על המשימה שקיבלו הדבורים, אף כי הועברה דרך ראס סודר.
שחק, שהבין את חשיבות המשימה שהוטלה עליו ממפקדת חיל הים, לא נענה לדרישתו והמשיך במשימה שהוטלה עליו.
הדבורים עברו ליד ראס זעפרנה שם אין מעגן ולא נמצאו כלי שיט מצריים.
שחק הגיע למסקנה שכוונת המפקדה הייתה למעגן מרסא תלמאת הצמוד לראס זעפרנה מדרום.
לספינות הדבור לא היה חימוש שמסוגל להטביע סירות, אף כי נוסח ההוראה לא דרש להיכנס לתוך המעגן.
לאחר התייעצות בין הקצינים החליט שחק להיכנס למעגן סירות הדיג ולפגוע בהן עם רימונים נגד צוללים.
בדבור 864 היו כ-30 רימונים ובדבור 867 לא היו כלל רימונים.
לשם פגיעה היה על הדבור להתקרב עד מטרים ספורים מסירת הדיג ולהשליך את הרימון לתוכה.
אמצע הלילה היה חשוך מאוד במעגן ושחק העריך שלא תהיה תגובה באש נגדית.
התוכנית הייתה נועזת ופשטנית: כניסה לצפון המעגן, חליפה קרובה ואיטית ליד סירות הדיג, השחלת רימון לכל אחת ויציאה במהירות.
עקב המקום הצר והלא ידוע החליט שחק להיכנס למעגן והורה לדקל להישאר עם דבור 867 מחוץ למעגן.
סגן המפקד, נמרוד ארז, הופקד על הניווט לפי המכ"ם.
הקצין הנוסף, עמי שגב, הופקד על הטלת הרימונים ושחק עצמו שלט בספינה ובצוות מהגשר החיצוני.
שחק לא דיווח לאחור את ביצוע הכניסה למעגן כי חשב שזו הייתה הכוונה בהודעת מפקדת חיל הים.
הביצוע לא תאם את התוכנית.
כבר בכניסה התגלו כלי שיט אויב.
לא הייתה פניה צפונה לכיוון סירות הדיג, והפעולה שודרגה ללחימה בכלי שיט מלחמתיים: ספינת ברטרם ושתי סירות גומי.
משמאל לכניסה למעגן התגלתה קבוצת מטרות בעין.
שחק היפנה את הדבור שמאלה לכוון דרום מערב ובטווח כ-200 מטר מהן פקד להדליק זרקור - הליך שהוא חלק מנוהל זיהוי הקבוע שלא במצב מלחמה.
באור הזרקור זיהה סירת ברטרם קשורה למצוף ואליה קשורות שתי סירות גומי גדולות דומות ל'זודיאק מרק-5'.
בטווח 60 מטר נתן שחק הוראה לפתוח באש.
תותח אורליקון חרטום ירה אש מדויקת ותותח הירכתיים הצטרף אליו, כאשר הזרקור ממשיך להאיר את הסירות.
כוון התותח דני נחושתן משוכנע שפגע גם בסירת לחימה נוספת דומה ל'חרגול' .
אך אין לכך אימות ממשתתף אחר.
כמחצית הדקה מהפתיחה באש נעשה דבור 864 מטרה לירי מהחוף.
הירי שביצע והזרקור שהפעיל ציינו את מקומו.
מהחוף נורתה אש מסיבית, מרבית הירי היה לא מכוון או עבר מעל הספינה.
האש שפגעה בספינה השביתה את המכ"ם ופצעה את כוון תותח החרטום שהפסיק לירות.
המנוען הראשי, שלום נחמני, ניצב על ההגה.
דני נחושתן, בתותח אורליקון שבירכתיים השיב אש למקורות הירי ונראו פגיעות טובות.
לאחר שירה 50 פגזים של המחסנית הראשונה, בעת שניסה להחליף מחסנית, נפצע.
בתקן הדבורים היה רק תותחן אחד בכל תותח, אף כי תותח אורליקון דורש הפעלה על ידי שני אנשים.
סגן המפקד, ארז, שהיה אחראי על הניווט מתוך הגשר הסגור, עלה לגשר הפתוח לאחר שבמטח האש הראשון נפגע המכ"ם בו השתמש לניווט.
המדחפים נפגעו ושני מנועיו כבו אך לא נגרם נזק לתחתית הספינה ולא הייתה חדירת מי ים.
המנוען הראשי, שלום נחמני, ירה בתותח אורליקון במקום הכוון שנפצע, ירד לחדר המכונות והפעיל מחדש את המנועים.
ארז יצר קשר והזעיק את דבור 867 לסייע.
דקל קלט את הבהילות בדבריו של ארז וחשב ששחק נפגע, נכנס מיד לעבר 864 הפגוע אף כי לא קלט שהוא במים רדודים ולמעשה יושב על שיפוע החוף.
כל אותה עת המשיכו המצרים מהחוף לירות על 864 התקוע אש נק"ל, רקטות ומקלעי גוריונוב.
דבור 864 התקוע ואנשיו החלו להיפגע מהאש.
הצוות תפס מחסה על הסיפון.
מקלעי ה-0.5 לא פעלו כי התברר שלא נעשה להם תיאום קנים.
שני תותחי האורליקון לא פעלו כי מפעיליהם נפצעו.
הקצין המתמחה עמי שגב עמד על הגשר הפתוח ועל אף פציעתו השיב אש למקורות הירי בחוף בתת-מקלע עוזי.
המוכ"ם מאיר נחמיאס הגיש עזרה ראשונה וטיפל כמיטב יכולתו בשלושה פצועים קשה ושני פצועים קל.
בדיעבד הגדיר הרופא החילי את אופן הטיפול כמוצלח ביותר.
דבור 864 ירה 60 פגזי 20 מ"מ משני תותחי אורליקון, כ-20 כדורים 0.5 משני מקלעי 0.5, כ-100 כדורי עוזי ו-5 רקטות תאורה מאקדח נורים שירה ארז ביציאה והדליק את הברטרם.
מיד עם קבלת הקריאה לעזרה הפליג דבור 867 במלוא המהירות לכיוון דבור 864 על נתיב הכניסה של דבור 864. דבור 867 התקרב מבלי שהרגישו בו המצרים ובטווח 200 מטר לפי המכ"ם, נתן דקל הוראה לפתוח זרקור לצורך זיהוי המטרות בחוף, ואכן התגלה מבנה ממנו נורתה האש.
דקל פנה ימינה ופתח גזרת אש לדופן שמאל תוך הורדת מהירות לגלישה איטית.
במצב זה ירה דבור 867 אש יעילה לכיוון מקורות הירי בחוף.
תשומת הלב של המצרים עברה לדבור 867 שמיד קיבל מכת אש חזקה מהחוף.
ממכת האש נפגע בחזה ואחר כך נפטר.
אלמלם היה מפעיל מכ"ם שביקש מהמפקד להיות מוצב על מקלע ימין בגשר במקום הימאי שהיה אמור להיות בעמדה וזאת מאחר שהיה ידוע כצלף בירי.
צוות הדבור 867 הבחין במצרים שוחים במים אך לא ירה בהם, כיוון שעל-פי המנהג הימי צוות כלי שיט אויב במצב נטישה אינו מהווה מטרה לגיטימית.
תוך כדי ירי והכנות לגרירה, עלה גם דבור 867 על שיפוע החוף כ-100 מטר דרומה מ-864. המהירות הייתה נמוכה והדבור ירד בכוחות עצמו אך למדחפים נגרם נזק קל.
תפוקת האש מדבור 867 הייתה מחסנית אחת של 50 פגזים מתותח אורליקון חרטום, שתי מחסניות 100 פגז מתותח אורליקון ירכתיים וכ-500 כדור ממקלע 0.5.
מקורות האש בחוף נפגעו והאש פסקה.
הזרקור ב-867 נפגע זמן קצר לאחר הפתיחה באש וכבה.
המנוען הראשי בדבור 864 הצליח להניע את אחד המנועים ולשלב אותו לאחור.
לאחר מספר ניסיונות הספינה ירדה משיפוע החוף ולא היה צורך בגרירה.
שני הדבורים פנו ליציאה מהמעגן.
תוך כדי היציאה לקח סג"ם נמרוד ארז, סגן מפקד 864, אקדח זיקוקים וירה חמישה זיקוקים לעבר הברטרם במגמה להדליקו.
לפחות חלקם פגעו בו כי נראה בוער.
בשלב זה לא נראתה אפשרות מעשית לטיפול בסירות הדיג שלמעשה עוד לא התגלו ובדיעבד גם לא היה בכך צורך.
שני הדבורים ירדו מהחוף בכוחות עצמם והדגש היה להביא את הפצועים לטיפול מהר ככל האפשר.
כשעה לאחר הכניסה למעגן, יצא ממנו הכוח הישראלי כאשר לו הרוג ושבעה פצועים במצבים שונים.