tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברור שאם חיובית ו, אז חיובית (במובן של סדרות קושי, המשמעות היא ש, מה שמסתדר מצוין עם העובדה שהסדרה מתכנסת למספר אותו הפונקציה מייצגת).
לכן ניתן לדבר על חיוביות של , כחיוביות של .
נראה כי אם לא חיובית, אז חיובית: כל קוואזי-הומומורפיזם שקול לקוואזי-הומומורפיזם המקיים , לכן מספיק להוכיח רק לגבי אלו המקיימים : נניח בשלילה שגם f וגם לא חיוביות.
אז לכל קיים כך ש, וקיים כך ש, כלומר .
f קוואזי הומומורפיזם, לכן קיים כך שלכל מתקיים .
יהי המספר הטבעי המינימלי שעבורו , ויהי המספר הטבעי המינימלי שעבורו .
אם , אז , ומהמינימליות של r נקבל , ולכן , בסתירה לכך שf קוואזי-הומומורפיזם.
אם , אז , ומהמינימליות של s נקבל , ולכן , שוב בסתירה לכך שf קוואזי-הומומורפיזם.
לכן תמיד אם לא חיובית, חיובית.
קיום איבר הופכי: אם חיובית, נגדיר .
נראה שמתקיים : , לכן .
מכיוון שf היא קוואזי-הומומורפיזם, נקבל .
מכיוון ש (על פי ההגדרה), נקבל .
קיבלנו , לכן קיים כך ש.
אם לא חיובית, נגדיר .
דיסטריבוטיביות: , לכן , כלומר .
נגדיר יחס סדר על השדה: אם ורק אם חיובית.
נראה כי ההגדרה לא תלויה בנציגים: נניח כי .
מעתה נוכל לדבר פשוט על , במקום .
נראה כי זהו אכן יחס סדר מלא חלש:
אנטי-סימטריה: עלינו להראות כי אם חיוביות, אז .
מספיק שנראה כי אם חיוביות, אז .
אז מתקיים , ואם נסמן , נקבל לכל .
כעת עלינו להראות כי קיים כך ש לכל , ואז על ידי סימון נקבל לכל .
קיים כך ש, לכן .
טרנזיטיביות: נניח כי לכל .
אז לכל מתקיים , לכן .
איזוטוניות ביחס לחיבור: אם חיובית, אז גם חיובית, כלומר .
איזוטוניות ביחס לכפל: מספיק שנראה כי אם חיוביות, אז חיובית.
אם נגדיר נקבל ש, לכן מספיק שנראה כי חיובית.
לכל מתקיים , כלומר , לכן .
לפני שנוכיח את שלמות השדה, נוכיח כי ניתן להגדיר את פונקציית הערך השלם על : יהי כאשר קבוע האדיטיביות של f הוא k.
קיבלנו כי לכל , כלומר (במילים אחרות, ארכימדי).
קיבלנו כי הקבוצה חסומה ולא ריקה, לכן ניתן להגדיר .
קל לראות שמתקיימות כל תכונות פונקציית הערך השלם.
כעת נוכיח כי השדה הוא שלם: תהי תת-קבוצה לא ריקה וחסומה מלעיל על ידי .
אם ל יש מקסימום, אז הוא האינפימום שלה.
לכן נניח שלכל קיים כך ש.
נראה כי f היא קוואזי-הומומורפיזם: לכל קיים כך ש, ואז לכל מתקיים .
אם נפעיל את פונקציית הערך השלם על אי-השוויון, נקבל , כלומר .
במקרה השלישי נוכל להניח כי .
בשני המקרים מתקיים , וכן במקרה הראשון, ו.
נוכיח כי s הוא סופרמום: יהי .
הנחנו כי לקבוצה S אין מקסימום, לכן יהי .
קל להשתכנע ש- צפופה ב-, לכן קיימים כך ש.
לכל n טבעי מתקיים .
נובע מכך בקלות ש, לכן , כלומר חסם מלעיל של .
כעת יהי חסם מלעיל, ונניח בשלילה ש: שוב קיימים כך ש, כלומר .
מתקיים , וכן , לכן מכך ש נקבל שעבור אינסוף ערכי טבעיים, מתקיים .
מצד שני, מתקיים עבור כלשהו.
מכיוון ש, נקבל , בסתירה לכך ש.
שדה המספרים הסוריאליסטיים מכיל עותק של כל שדה סדור.
מכך נובע שיש בו גם עותק של הממשיים.
למעשה, ניתן להגדיר את שדה המספרים הממשיים כתת-השדה הארכימדי המקסימלי של שדה המספרים הסוריאליסטיים.
כל מספר ממשי ניתן לייצג באמצעות שבר משולב אינסופי.
כך, אם השבר המשולב המייצג מספר ממשי הוא , נוכל להגדיר את המספר להיות הסדרה .
לכן תוכל להיות מוגדרת כאוסף האיברים , כאשר , המקיימים שאם ו, אז .
(הרעיון הוא שנגדיר לכל , ולכן גם שבר משולב סופי המייצג מספר רציונלי יוכל להפוך לשבר אינסופי, שמנקודה כלשהי והלאה כל האיברים בו הם )
את אי-השלמות של שדה הרציונליים ניתן לבטא בכך שהוא אינו מקיים את משפט החיתוך של קנטור, כלומר קיימות סדרות יורדות של קטעים לא ריקים המקיימות , אך למרות זאת .
ניתן להגדיר את הממשיים כאוסף כל הסדרות האלו, תחת יחס שקילות מתאים.
כל שני מודלים של המספרים הממשיים (כלומר קבוצה עם פעולות וסדר המקיימת את האקסיומות לעיל) הם איזומורפיים, כלומר אם הם מודלים של המערכת, אז קיימת פונקציה חד חד ערכית ועל כך שמתקיים:
פונקציה מסוג זה נקראת איזומורפיזם.
נקדים במעט תכונות הנכונות לכל מודל של המערכת:
אז מתקיים : נסמן .
אז לכל מתקיים , לכן , כלומר חסם מלעיל של .
כעת נראה כי הוא החסם מלעיל הקטן ביותר: נניח בשלילה ש הוא חסם מלעיל.
מתקיים , לכן אינו חסם מלעיל של , כלומר קיים כך ש.
באותה דרך קיים כך ש.
לכן , בסתירה לכך ש חסם מלעיל של .
השדה הוא ארכימדי, כלומר לכל קיים כך ש .
נראה זאת: נניח בשלילה שקיים כך שלכל מתקיים .
אז הקבוצה חסומה מלעיל על ידי , ולכן על פי תכונת השלמות (האקסיומה האחרונה) יש לה סופרמום, שיסומן .
לכן לכל מתקיים ומכך ש נקבל גם , כלומר .
כלומר הוא חסם מלעיל של .
מהגדרת הסופרמום כחסם מלעיל הקטן ביותר נקבל .
מתכונות הסדר נוכל לחסר ולקבל .
לכן ניתן לכפול ב מבלי לשנות את הסדר (כפל במספר חיובי הוא שומר סדר, ראו באקסיומות), ונקבל , ואם נחסר משני אגפי המשוואה נקבל .
היחס הוא יחס סדר חזק, לכן , ולכן , בסתירה לכך שבהגדרת השדה דורשים .
כעת נגדיר את פונקציית הערך השלם על .
למעשה ניתן להגדיר באותה דרך על כל שדה ארכימדי : יהי .
מתכונות הארכימדיות נובע כי קיים כך ש (כאשר ), כלומר .
לכן הקבוצה חסומה מלעיל על ידי ומלרע על ידי , וכקבוצה חסומה של מספרים שלמים, היא סופית.
לכן יש לה מקסימום, שיסומן .
זהו המספר השלם המקסימלי שאינו גדול מx.
(כי כל איבר בקבוצה הוא בקבוצה , או קטן מ, ובשני המקרים מתקיים ).
נשים לב שמתקיים (החלק השמאלי נובע ממהגדרה, והימני מכך שאם , אז , ולכן ).
כעת נראה כי צפופה ב.
גם תכונה זו נכונה לכל שדה ארכימדי : יהו .
מהארכימדיות קיים כך ש, כלומר , או במילים אחרות .
אז מתקיים , וכן , כלומר , ולכן .
לכל מודל ולכל תת-קבוצה חסומה ולא ריקה , נסמן ב את הסופרמום של ב (שקיים על פי אקסיומת השלמות).
נשים לב שקבוצה זו תמיד חסומה (על ידי x) ולא ריקה.
כעת ניגש להוכיח את השקילות בין שני מודלים : נגדיר על פי .
נראה כי זו פונקציה חד-חד-ערכית ועל: נגדיר על פי .
נראה שמתקיים : לכל מתקיים .
לכל מתקיים , כלומר אינו חסם מלעיל של , ולכן קיים כך ש.
מההגדרה של נקבל , ולכן , כלומר .
לכן חסם מלעיל של .
כעת נראה שהוא חסם עליון: נניח בשלילה כי הוא חסם של
אז מהצפיפות של ב נקבל שקיים כך ש.
מכך ש נקבל , לכן , כלומר , ומכיוון ש הוא חסם מלעיל של , נקבל , בסתירה לכך ש.
באותה דרך מתקיים לכל .
לכן , כלומר , ובפרט פונקציה הפיכה, ולכן חד-חד-ערכית ועל.
כדי להראות כי , נוכיח קודם כל כי בכל מודל מתקיים : יהי .
אז , ומצפיפות הרציונליים בממשיים נקבל שקיים כך ש-.
בפרט , כלומר , לכן קיים כך ש-.
כעת נראה כי : לכל מודל ולכל , נסמן .
כעת לכל , נראה כי מתקיים .
אם , אז , לכן , ומצפיפות הרציונלים נקבל שקיים כך ש.
אז , לכן , כלומר , לכן שניהם אינם חסמים מלעיל של בהתאמה, לכן קיימים כך ש, לכן , כלומר אינו חסם עליון של (כי ), לכן הוא החסם מלעיל הקטן ביותר של , כלומר .
אם , אז מתכונות בסיסיות של הומומורפיזמים של חבורות, נקבל , לכן .
אם (או ההפך, באותה דרך), נקבל .
כעת נראה כי מתקיים : מתכונת החד-חד-ערכית נקבל כי , לכן מספיק להוכיח כי .
אז מהצפיפות נקבל שקיים כך ש.
אז אינו חסם מלעיל של , כלומר קיים כך ש.
לכן , בסתירה להגדרת .
אז מתקיימת אחת מהאפשרויות , כלומר , בסתירה לכך ש.
למעשה, בהינתן שדה ארכימדי , הפונקציה היא שיכון של לתוך .
בנימין (בנג'ו) אביגל (1934 – 2 באוגוסט 2019) היה פזמונאי, מלחין ומתרגם ישראלי.
אביגל נולד בתל אביב למשה ומינה גלוביץ, שעלו לארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20 והתיישבו בתל אביב.
יחד עם אחיו הבכור יעקב, עבר ללמוד בכפר הנוער בן שמן.
אביגל התחנך במקום עד גיוסו לנח"ל.
בסוף שנת 1951 הצטרף אביגל כנספח להכשרה צבאית של "השומר הצעיר", והתגייס לנח"ל.
הוא הגיע לקורס מכי"ם של הנח"ל.
בתחילת שנת 1952 סופח אביגל לגייסות השריון, ונשלח לקורס קציני שריון.
הוא היה סמל ועבר את הקורס עם קצינים (ורק מאוחר יותר עבר קורס קצינים).
שובץ בגדוד 9 במחנה נתן.
במהלך מבצע קדש קיבל אביגל אות ציון לשבח על מעשה גבורה.
לאחר שחרורו פגש במרים (מיקי) ליאון, זמרת צעירה.
הבת הבכורה, עלומית, נקראה על שם השיר אותו כתב והלחין עמנואל זמיר.
מאוחר יותר ביצעה מרים את השיר.
לרגל הולדתה כתבו ההורים את השיר "בת הדייג" (את המילים כתב אביגל ומרים הלחינה).
השיר נכלל בתקליט שיצא בשנת 1959. לאחר כמה שנים התגרש הזוג.
מספר שנים עסק אביגל בניהול הקריירה של אשתו, ובשנת 1961 החל לעבוד בעיריית תל אביב, בתפקידים בכירים, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1986.
אביגל המשיך לכתוב שירים לבקשת מלחינים שונים וכתב רבות למגירה.
בשנות ה-70 הכיר את אשתו השנייה, עדנה סולל, לה הקדיש ספר שירים המתאר את אהבתם.
אביגל הלך לעולמו בשנת 2019, ונטמן בבית העלמין ירקון.
בת הדייג (לחן: מרים אביגל)
אלת הברקת (לחן: עמנואל זמיר)
הד מדברי (לחן: תופיק אלכסנדר קולייב)
כולם קוראים לי בובה (לחן: עממי)
נגני מפוחית (לחן: שלמה וייספיש, נחום נרדי)
רונו בשיר עליז (לחן: עממי)
תוף מרים (לחן: שלמה וייספיש)
אמנון ותמר (לחן: יוסף הדר)
בדרך לתבור (לחן: שלמה וייספיש)
הפטנט מתימן (לחן: בובי פנחסי)
קוטפי הכותנה (בשדות לארכם של תלמים קול עולה בוקע זמר) (לחן: שלמה וייספיש)
יום הולדת לפרחים (לחן: יוסף הדר)
הוא היה רב חובל (לחן: בובי פנחסי)
הורה בת עשרת (לחן: בובי פנחסי)
שאול ויהונתן (לחן: דוד שני)
כולנו פה אחד (לחן: עממי)
כלנית במסילה (לחן: שלמה וייספיש)
עלם עם פרח (לחן: אפי נצר)
עשרה כושים קטנים (מילים ולחן: עממי גרמני)
האומר לך שלום איך אומר להתראות (מילים ולחן: לסלי סטרודי)
השיר נכתב על ידי אביגל לבתו התינוקת, לאחר שמרים, אשתו, ציינה בשיחה עמו את עיניה האפורות של הבת.
את השיר הקליטה לראשונה מרים אביגל בשנת 1958. השיר יצא באותה שנה באלבום "מרים אביגל" של "הד ארצי".
דורון נשר הפך את השיר לנעימת הנושא של התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
השיר יצא בשנית בביצועה בשנת 2007 באלבום "למרחקים מפליגות הספינות - אוסף שירי נמל וים לציון 70 לנמל תל אביב", בהפקת העמותה למורשת הזמר העברי.
בשנת 1988 הוקלט השיר בידי ירדנה ארזי ויצא באלבום "תחנה בדרך".
"בנים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נונו.
הוא יצא לאור ב-17 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים די-מיוזיק, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה, סטטוס.
השיר נכתב על ידי נונו, שגם הפיקה אותו לצד עיליי אשדות.
השיר צבר קרוב ל-800 אלף השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-17 ביוני 2021, יום צאת השיר.
הוא בוים על ידי אדם גבאי.
הקליפ מראה את נונו על רקע מסך ירוק שמראה סצנות פסטרוליות, ומצולמת ברחובות תל אביב.
נכון יוני 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על כ-788,000 צפיות באתר יוטיוב
השיר קיבל ביקורות אוהדות והוגדר כוויראלי וכמסקרן.
הביקורת מתייחסת לכך שהשיר יוצא דופן, פורץ את השורה ביחס לסגנון המוזיקלי של שירי פופ אחרים מאותה תקופה, ומילים המושפעות מתרבות האינטרנט והרשתות החברתיות.
הכל בשיר הזה פשוט מוזר.
אז למה כל כך עובד?
המילה בנים לא נבחרה במקרה, כמו בחלקים רבים מהשיר עצמו, היא משקפת את שיח הממים האינטרנטי, שכולל בהרבה מקרי אינפטיליות מכוונת.
אפשר להסתכל על השיר הזה כסוג של קפסולת זמן שמייצגת את רוח התקופה, ואם כבר ממים, אז אשתמש לרגע בתבנית מוכרת: אני אספר לילדים שלי שזה מה ששלט בטיקטוק ב-2021."
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם18 ביולי 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתדי-מיוזיק
הארגון בנים ובנות של מגורשים יהודים מצרפת הוא אגודה צרפתית של צאצאים של יהודים, שגורשו או נעקרו מצרפת במהלך הכיבוש הנאצי של צרפת (1940 1944), במהלך השואה.
סרז' קלרספלד, היסטוריון המתמחה בגורל היהודים בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, ייסד את הארגון ב-1979 ומכהן מאז כנשיא שלו.
בשנת 1981 חנך הארגון בישראל את האנדרטה לזכר יהודי צרפת, אנדרטת זיכרון, ליהודים שגורשו או נעקרו מצרפת במהלך המלחמה.
קלספלד היה עורך דין בבית המשפט לערעורים של פריז, הוא כתב ספרים על גורלם של יהודי צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה ולקח חלק פעיל בהבאת נאצים ופקידים במשטר וישי למשפט על פשעים שבוצעו בצרפת במהלך המלחמה.
הוא הקים את הארגון בשנת 1979 ומכהן כנשיא הארגון.
בניית המשכן הוא תהליך בנייתו של המשכן שהוקם על ידי בני ישראל בעת נדודם במדבר.
בניית המשכן החלה לאחר יום הכיפורים בשנה הראשונה ליציאת מצרים והוקם בראש חודש ניסן בשנה השנייה.
תיאור בניית המשכן מתואר בתורה בפרשות כי תשא, ויקהל, פקודי.
על פי המסופר בספר שמות, את הציווי להקים את המשכן קיבל משה עוד בהיותו על הר סיני, קודם קבלת לוחות העדות.
הציווי מובא במלואו, בפירוט, לאורך כשבעה פרקים בפרשות תרומה ותצווה, כאשר לכל חלק ישנו פתיח וסיום.
הציווי פותח בתיאור התרומות שאותן יש לקחת מבני ישראל, שישמשו לצורך בניית המשכן.
לאחר מכן מפורטים דיניהם של שלושת הכלים שנועדו לפנים המשכן - הארון, השולחן והמנורה.
בסיום תיאור כלים אלה, מתואר מבנה אוהל המשכן, ולכך נסמכים גם ציווי עשיית הפרוכת והמסך לפתח המשכן.
לאחר מכן מופיע ציווי בניית מזבח העולה שנועד להיות בחצר המשכן, ועל בניית החצר עצמה.
בכך מסתיים חלקה הראשון של פרשת הציווי על הקמת המשכן.
החלק השני פותח בציווי להביא שמן למאור עבור הדלקת המנורה, ומשם עובר לדיני הכהונה, שבכללם בגדי הכהונה וטקסי קידוש הכהנים.
אגב קידוש הכהנים מוזכר גם הציווי אודות משיחת המזבח וחנוכתו.
הדין החותם את גוף הציווי הוא דין קורבן התמיד, ובסיום הצווי נאמר:
לציווי העיקרי נספחים כמה ציוויים נוספים המובאים בהמשך, ובהם תיאור מפורט של מזבח הקטורת, דין מחצית השקל וכיור הנחושת (בפירוט דומה לזה של מזבח הקטורת).
לאחר סיום כל ציווי הכלים, בא הציווי על הכנת שמן המשחה ומשיחת כל הכלים כהכנה לשימוש בהם, וכן ציווי אודות הכנת קטורת הסמים והקטרתה.
הציווי בנוגע למשכן נחתם בשני ציווים כלליים אודותיו - האחד באשר למינוי העוסקים במלאכה, והשני בנושא שבת.
הציווי אודות השבת, מודגש גם בחתימת הפרשה, ונועד, לדעת כמה פרשנים, לסייג ולאסור על עשיית מלאכת המשכן ביום השביעי המקודש, למרות חשיבותה של הקמת המשכן.
בחלקו האחרון של ספר שמות, בפרשות ויקהל פקודי, מוזכרר נאומו של משה וכן תיאור הקמת המשכן בפועל, תיאור שנמשך עד לפרקים הראשונים בספר ויקרא.
סדר הדברים בנאומו של משה שונה מזה של ציווי ה'.
לאחר תיאור התרומות שהגיעו, מכריז משה על מינויים של בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך לניהול בניית המשכן.
לעבודה הצטרפו כל האומנים והטווים המוכשרים ביותר לעבודת הבניה.
המקרא ממשיך ומספר כי התרומות שהתקבלו היו רבות יותר מהדרוש, עד כדי שמשה הוצרך לצוות לחדול מהבאת תרומות.
בפרשת כי תשא, בה נזכר חטא העגל, נמצאת למעשה בין ציווי אלוהים על בניית המשכן, לבין נאום משה ובניית המשכן בפועל.
משמעות הימצאותו של סיפור חטא העגל בתווך נידון בהרחבה על ידי מפרשי המקרא.
דעתו של רש"י, בעקבות חלק מחז"ל, היא כי "אין מוקדם ומאוחר בתורה", וכי למעשה הציווי הראשוני על הקמת המשכן ניתן למשה אך ורק לאחר חטא העגל וכתוצאה שלו.
לעומת גישה זו, מרבית פרשני הפשט, ובראשם הרמב"ן וראב"ע, קוראים את הפסוקים כסדרם וטוענים כי חטא העגל אכן עמד בתווך, בין הציווי על הקמת המשכן ובין נאומו של משה אודות הציווי וביצועו.
בהמשך פרשת ויקהל וכמעט עד סוף פרשת פקודי מתוארת העבודה שנעשתה בפועל בבניית המשכן.
בניגוד לציווי שבו צווה קודם כל על הכלים ולאחר מכן על בניית המשכן עצמו, בבניה בנו קודם כל את המשכן ורק אחר כך את הכלים.
תחילה בתפירת היריעות העשויות משש משזר, תכלת, ארגמן, ותולעת שני.
בהמשך הקרשים, אדניהם, בריחיהם, וטבעותם.
הפרוכת, המפרידה בין הקודש לקודש הקודשים.
לאחר מכן תיאור בניית כלי המשכן: ארון הברית שעשוי מעץ ומצופה זהב מבפנים ומבחוץ ועליו הכפורת והכרובים.
שולחן לחם הפנים עשוי מעץ ומצופה זהב, ובעל זר מסביב, וכל כלי השולחן.
מזבח הקטורת שעשוי עץ מצופה זהב.
החצר והכלים שבחוץ: מזבח העולה העשוי מלוחות עץ וחלול מבפנים ומצופה נחושת וכל כליו.
החצר בגודל של מאה על חמישים אמה שמגודרת בעמודי עץ שעומדים בכנים מנחושת.
בסוף תיאור הבניה מובא סיכום של כל החומרים ששימשו לבניית המשכן.
לאחר הסיכום מופיע תיאור של הכנת בגדי הכהונה, ומסתתים בפסוק:
בני ישראל הביאו את כל חלקי המשכן אל משה ומשה בירך אותם על עבודתם.
רש"י מסביר שהם לא הצליחו להרכיב אותו ולכן הביאו אותו אל משה שירכיב אותו והקב"ה סייע למשה על מנת שיהיה חלק מהקמת המשכן.
בסיומו של התיאור המפורט מצווה ה' את משה להקים את המשכן בראש חודש ניסן, למשוח אותו ואת כל כליו, וכן את אהרן ובניו.
הקמת המשכן מתוארת בפסוקים האחרונים של ספר שמות, המסתיימים בתיאור גילוי השכינה על אוהל מועד.
תיאור המשיחה של הכלים ואהרון ובניו ותחילת העבודה, הנעדר מספר שמות, מופיע בהמשך הסיפור, לאחר סדרת ציוויים אודות הקורבנות, המופיעים בספר ויקרא, בתיאור שבעת ימי המילואים בהם משה חונך את אהרון ובניו בכהונה, מושח את כל כלי המשכן ואת אהרון ובניו בשמן המשחה.
למעשה בכל אחד מימי המילואים נעשו מספר פעולות על מנת להכין את הכהנים ואת המקדש וכליו לצורך העבודה:
3. משיחה בשמן והלבשת בני אהרון.
7. הזאת הדם ושמן המשחה על אהרון ובניו ובגדיהם ואכילת הקורבנות.
בשבעת ימי המילואים אהרון ובניו הביאו את הקרבנות ומשה הקריב אותם בפועל.
בסיומם, ביום השמיני, נכנסו אהרון ובניו לשרת במשכן והביאו קרבנות מיוחדים גם ביום זה שהפעם הם יקריבו: עגל לחטאת (לכפר על חטא העגל) ואיל לעולה.
בנוסף גם בני ישראל עצמם הביאו קרבנות: שעיר עיזים לחטאת, עגל וטלה לעולה ,שור ואיל לשלמים וקרבן מנחה מעורבת בשמן.
אהרון הקריב את קרבנותיו ואת קרבנות העם.
לאחר סיום הקרבתם אהרון ברך את העם בברכת כהנים, ומשה ואהרון יצאו מהמשכן וברכו את העם ומיד ירדה אש מהשמים ואכלה את כל הקרבנות שעל המזבח.
לאחר ירידת האש מסופר על מות נדב ואביהו בניו של אהרון והאיסור על הכהנים לשתות יין ושכר ולהתאבל על מתיהם.
בספר במדבר מובאת פרשת קורבנות הנשיאים שמהווה מעין המשך לתיאור חנוכת המשכן, אחרי היום השמיני שבו כל יום נשיא מקריב קרבנות משלו, וכך למעשה, קורבנות הנשיאים חותמים את חנוכת המשכן.
כמו כן, הפרקים הראשונים של ספר במדבר מפרטים את דיני עבודת הלוויים, את כללי פריקת המשכן וטעינתו במסעות, ואת מקומו של המשכן העומד במרכז המחנה, הן בנסיעה והן בחנייה, בין מחנה שבט ראובן ומחנה שבט אפרים.
בנים גידלתי ורוממתי הוא מחזה מאת סם בובריק ורון קלארק.
המחזה תורגם לעברית על ידי אהוד מנור.
שמעון בוסקילה (זאב רווח), תושב מצפה רמון, מגיע לביקור אצל בנו הצעיר דוד "דודי" (אריק משעלי) המתגורר בתל אביב.
להפתעתו, הוא מגלה כי דודי חולק דירה קטנה עם אודי פרידמן (צחי נוי) המכונה "קושקוש", מעצב שיער שמן, בלונדיני והומוסקסואל, המשמש גם כבן זוגו לחיים וכן עם חתולה בשם פלאפי.
נוכח הגילוי המטלטל, מחליט שמעון לשכור את שירותיה של אנסטסיה (קמילה טרגולוב), במטרה לנסות "לרפא" את בנו.
במקביל, הוא נאלץ להתמודד עם משבר נוסף אשתו זהבה (ריטה שוקרון) עוזבת את הבית ונמלטת לאילת יחד עם שותפו לעסק (גרגורי טל).
מהתפתחות זו נרקמת קומדיית מצבים ססגונית, מלאת הפתעות, הומור ושיבוש סדרים.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1984, בבימויו של אילן רונן, ובכיכובם של דודו דותן, ספי ריבלין, אפי בן ישראל, סמדר ברנר, ונתי שחר.
כעבור עשרים שנה, ב-8 במאי 2004, הועלה המחזה פעם נוספת בגרסה מחודשת על בימת תיאטרון היהלום שברמת גן.
את ההפקה ביים זאב רווח, שגם גילם תפקיד ראשי, ולצידו הופיעו ריטה שוקרון, אריק משעלי, צחי נוי, מעיין הרוש, קמילה טרגולוב וגרגורי טל.
ההפקה המקורית משנת 1984 הוצגה למעלה מ-500 פעמים, והופקה על ידי שלמה צח, אשר היה גם היוזם והמפיק של הגרסה המחודשת שעלתה בשנת 2004.
בגרסה הקודמת של ההצגה שעלתה בישראל בשנת 1984 העלילה התמקמה בארצות הברית.
בעיבוד המחודש של שנת 2004 הותאמה היצירה לרקע המקומי העלילה והדמויות שוכתבו כך שישקפו את החברה הישראלית של ראשית המאה ה-21 על שלל מאפייניה התרבותיים והחברתיים.
ביולי 2006 נפתחה חקירה משטרתית נגד זאב רווח בחשד לביצוע מעשים בעלי אופי מיני כלפי שתי שחקניות.
לפי טענתן המעשים התרחשו הן במהלך הופעות והן מחוץ לבמה.
התלונה הראשונה נגעה לאירועים שהתרחשו, לכאורה, בשנת 2005 במסגרת ההפקה "בנים גידלתי ורוממתי", שבה השתתפה המתלוננת לצידו של רווח, שגם שימש כבמאי ההצגה.
לטענתה, במהלך החזרות ואף על הבמה עצמה, שינה רווח את הטקסטים המקוריים והכניס לתוכם ביטויים בעלי אופי מיני, באופן שהוביל למגע גופני לא הולם בין השניים לעיתים ביוזמתו ולעיתים תוך דחיקתה לביצוע פעולות של מגע אינטימי.
השחקנית טענה כי נאלצה לבצע את האלתורים על הבמה לעיני קהל, מתוך חשש לפגוע ברציפות ההצגה או לעורר חשד כי מדובר באלתור לא מתוכנן.
לדבריה, בעקבות האירועים חוותה משבר אישי שהשפיע על המשך עבודתה בתחום המשחק, ואף הוביל לסיום השתתפותה בהפקות נוספות.
המתלוננת השנייה, אשר שימשה כמחליפתה של הראשונה, העלתה טענות דומות, לפיהן רווח אלתר טקסטים במהלך ההצגות שגרמו למגע אינטימי לא רצוי בין השניים.
לאחר חקירה ובחינת חומר הראיות, ולאחר שימוע שנערך לרווח, החליטה פרקליטות מחוז תל אביב לגנוז את תיק החקירה נגדו בשל חוסר בראיות מספיקות להעמדה לדין.
שחקן/תדמותדודו דותןספי ריבליןאפי בן ישראלסמדר ברנרנתי שחר
שחקן/תדמותזאב רווחשמעון בוסקילהריטה שוקרוןזהבהאריק משעלידוד "דודי"צחי נויאודי פרידמן "קושקוש"מעיין הרושקמילה טרגולובאנסטסיהגרגורי טל
בניית הפירמידות במצרים ניתנת להסבר באמצעות עובדות מדעיות מבוססות היטב.
עם זאת, ישנם מספר היבטים שגם כיום נחשבים להשערות שנויות במחלוקת.
נראה כי טכניקות הבנייה בהן נעשה שימוש התפתחו עם הזמן.
פירמידות מאוחרות יותר לא נבנו באותו אופן כמו פירמידות מוקדמות.
ההערכה היא שאבנים ענקיות גולפו ממחצבות בעזרת כלי נחושת, וגושים אלה נגררו והורמו למקומם.
חילוקי דעות נוגעים בעיקר לשיטות בהן השתמשו להזזת והנחת האבנים.
בנוסף לוויכוחים הרבים והבלתי פתורים בנוגע לטכניקות הבנייה, היו חילוקי דעות לגבי סוג כוח העבודה בו נעשה שימוש.
היוונים, שנים רבות לאחר התרחשות האירועים, האמינו שהפירמידות נבנו בעבודת כפייה.
התחום הפסאודו-מדעי של פירמידולוגיה כולל תיאוריות פסאודו-ארכאולוגיות רבות המנסות להסביר כיצד נבנו הפירמידות.
כתיבתם של הרודוטוס ודיודורוס סיקולוס
הדיווחים ההיסטוריים הראשונים על בניית מונומנטים אלה הגיעו מאות שנים לאחר עידן בניית הפירמידות, על ידי הרודוטוס במאה ה-5 לפנה"ס ודיודורוס סיקולוס במאה ה-1 לפנה"ס.
דיווחו של הרודוטוס טוען כי המצרים השתמשו במכונה (המכונה כיום "מכונת הרודוטוס" ), וקובע:
התיאור של דיודורוס סיקולוס אומר:
תיאורו של דיודורוס סיקולוס את משלוח האבן מערב נכון, שכן המונח "עֲרָב" באותם ימים רמז על הארץ שבין הנילוס לים סוף לשם הועברו גושי אבן הגיר ממחצבות מעבר לנהר הנילוס.
בתקופה המוקדמת ביותר של בנייתן, נבנו הפירמידות כולן מאבן.
אבן גיר מקומית שנחצבה הייתה החומר המועדף לבניית השלד העיקרי של פירמידות אלה, בעוד שאבן גיר איכותית יותר שנחצבה בטורה (ליד קהיר המודרנית) שימשה לבניית המעטפת החיצונית.
אבן הגיר מקורה במחשופים שונים של תצורת מוקטאם מתקופת האאוקן.
גרניט, שנחצב ליד אסואן, שימש לבניית מספר אלמנטים אדריכליים, כולל הפורטקוליס (סוג של שער) וגגות וקירות חדר הקבורה.
לעיתים, גרניט שימש גם במעטפת החיצונית, כמו בפירמידת מנכאורע.
בפירמידות המוקדמות, שכבות האבן (הנקראות נדבכים) היוצרות את גוף הפירמידה הונחו בשיפוע פנימה; עם זאת, תצורה זו ננטשה בפירמידות מאוחרות יותר.
נראה כי הפירמידה הנטויה בדהשור מעידה על ניסיון טכניקה חדשה במעבר בין שתי טכניקות בנייה אלה.
חלקה התחתון בנוי מנדבכים משופעים בעוד שבחלקה העליון האבנים מונחות בזווית אופקית יותר.
במהלך תקופת הממלכה התיכונה השתנו שוב טכניקות בניית הפירמידות.
רוב הפירמידות שנבנו אז היו מעט יותר מהרים של לבני בוץ עטופות בציפוי של אבן גיר מלוטשת.
במספר מקרים נבנו פירמידות מאוחרות יותר על גבי גבעות טבעיות כדי להפחית עוד יותר את נפח החומר הדרוש לבנייתן.
החומרים ושיטות הבנייה ששימשו בפירמידות המוקדמות הבטיחו את הישרדותן במצב שימור טוב בהרבה מאשר אנדרטאות הפירמידות של הפרעונים המאוחרים יותר.
האבנים המרכיבות את ליבת הפירמידות נחתכו באופן גס, במיוחד בפירמידה הגדולה.
כדי למלא את החסר, נדרשו כמויות עצומות של גבס ושברי אבנים.
למילוי זה כמעט ואין תכונות קישור, אך נדרש היה צורך לייצב את הבנייה.
כדי לייצר את מלט הגבס, היה צורך לייבש אותו באמצעות חימום הדורש כמויות גדולות של עץ.
לדברי אגיפטולוגים, ממצאי פרויקטי הרדיו-פחמן של הפירמידות של דייוויד ה.
קוך משנת 1984 ו-1995 עשויים לרמוז שמצרים נאלצה לכרות את יערותיה ולכרות כל פיסת עץ שהייתה לה כדי לבנות את פירמידות גיזה ופירמידות מוקדמות אף יותר מהשושלת הרביעית.
מחקר מ-1984 שבחן דגימות על ידי תיארוך פחמן מגושי ליבה וחומרים אחרים גילה כי התאריכים מוקדמים בממוצע 374 שנים מהמקובל כיום, ותיארוך מ-1995 גילה כי התאריך מוקדם בממוצע בין 100 ל-200 שנים.
כפי שהוצע על ידי חברי הצוות, "חשבנו שלא סביר שבוני הפירמידות השתמשו באופן עקבי בעץ בן מאות שנים כדלק בהכנת מלט.
תוצאות 1984 הותירו לנו מעט מדי נתונים כדי להסיק שהכרונולוגיה ההיסטורית של הממלכה הקדומה שגויה בכמעט 400 שנה, אך שקלנו זאת לפחות כאפשרות".
אגיפטולוגים מציעים שבעיית העץ העתיק אחראית לפער, וטוענים שהתאריכים המוקדמים יותר נגזרים אולי ממחזור כמויות גדולות של עץ בן מאות שנים וחומרים אחרים קדומים יותר.
יש מידע מהימן בנוגע למיקום המחצבות, חלק מהכלים ששימשו לחיתוך אבן במחצבות, הובלת האבן לאתר הבנייה, יישור היסודות ויישור השכבות הבאות של מבנה העל המתפתח.
פועלים כנראה השתמשו באזמלים, מקדחים ומסורים מנחושת כדי לחתוך את האבן הרכה יותר, כמו רוב אבן הגיר.
האבנים הקשות יותר, כמו גרניט, גרנודיוריט, סיניט ובזלת, אינן ניתנות לחיתוך בכלי נחושת בלבד; במקום זאת, הן עובדו בשיטות גוזלות זמן כמו כתישה עם דולריט, קידוח וניסור בעזרת חומר שוחק, כמו קוורץ או חול קורונדום.
זה קרה בתהליך המכונה שחיקת חול.
בלוקים הועברו באמצעות מזחלת שככל הנראה סוככה במים.
ייתכן שיישור היסודות בוצע באמצעות תעלות מלאות מים כפי שהוצע על ידי מארק להנר ואדוארדס או באמצעות רמה ריבועית גולמית ומודדים מנוסים.
אחת הבעיות העיקריות שעמדו בפני בוני הפירמידות הראשונים הייתה הצורך להעביר כמויות עצומות של אבן.
בקברו של ג'הוטיחוטפ מתקופת השושלת השתים-עשרה יש איור של 172 גברים מושכים פסל בהט בדמותו על מזחלת.
משקל הפסל מוערך ב-60 טון ודניס סטוקס העריך כי יידרשו 45 פועלים כדי להתחיל להזיז בלוק מסוכך במשקל 16,300 ק"ג, או שמונה פועלים כדי להזיז בלוק במשקל 2,750 ק"ג.
דיק פארי ומלאדיוב הציעו שיטה לגלגול האבנים, באמצעות מכונה דמוית עריסה שנחפרה במקדשים שונים בתקופת הממלכה החדשה.
ארבעה מהחפצים הללו היה ניתן להרכיב סביב בלוק כך שניתן יהיה לגלגל אותו בקלות.
ניסויים שבוצעו על ידי תאגיד אוביאשי, עם בלוקי בטון בגודל 0.8 מטרים רבועיים ובאורך 1.6 מטרים ובמשקל 2.5 טון, הראו כיצד 18 גברים יכלו לגרור את הבלוק מעל רמפה בשיפוע של 1 ל-4, בקצב של 18 מטרים לדקה (1 קמ"ש).
רעיון זה תואר בעבר על ידי ג'ון בוש בשנת 1977, ומוזכר בסעיף הערות הסיכום של ספרו של פארי.
ויטרוביוס בספרו "על אודות האדריכלות" תיאר שיטה דומה להזזת משקלים לא סדירים.
עדיין לא ידוע אם המצרים השתמשו בשיטה זו, אך הניסויים מצביעים על כך שהיא יכלה לעבוד עם אבנים בגודל זה.
אגיפטולוגים מקבלים זאת בדרך כלל עבור בלוקים במשקל 2.5 טון ששימשו בעיקר, אך אינם מסכימים לגבי השיטות ששימשו עבור בלוקים במשקל של יותר מ-15 טון ובלוקים במשקל 70 עד 80 טון.
יומן מרר, יומני רישום שנכתבו לפני יותר מ-4,500 שנה על ידי פקיד מצרי ונמצאו בשנת 2013 על ידי צוות ארכאולוגיה צרפתי בניהולו של פייר טאלט במערה בוואדי אל-ג'ארף , מתאר הובלת גושי אבן גיר מהמחצבות בטורה לגיזה בסירה.
רוב האגיפטולוגים מכירים בכך שרמפות הן השיטה היעילה ביותר להרמת הבלוקים, אך הם מכירים בכך שזוהי שיטה לא שלמה שיש להשלימה על ידי אמצעי נוסף.
עדויות ארכאולוגיות לשימוש ברמפות נמצאו ב ובפירמידות אחרות.
השיטה המקובלת ביותר לסיוע לרמפות היא בעזרת הנפות במנוף.
התיעוד הארכאולוגי מספק עדויות רק לרמפות קטנות ולסוללות משופעות, לא משהו שניתן היה להשתמש בו אפילו לבניית רוב האנדרטה המונומנטלית.
כדי להוסיף לחוסר הוודאות, ישנן עדויות רבות המראות כי נעשה שימוש בשיטות בנייה לא סטנדרטיות או אד-הוק בבניית הפירמידות.
לכן, ישנן הצעות רבות של סוגי רמפות ויש פער ניכר לגבי סוג הרמפה ששימשה לבניית הפירמידות.
אחת משיטות ההרמה המופרכות ביותר היא הרמפה הישרה והגדולה.
היא מופרכת באופן שגרתי מטעמים פונקציונליים בשל גודלה העצום, היעדר ראיות ארכאולוגיות, עלות עבודה עצומה ובעיות אחרות.
סוגי רמפות אחרות משמשות לתיקון בעיות אלו של גודל הרמפה, אך נתקלות בביקורת על פונקציונליות או ראיות ארכאולוגיות מוגבלות.
הצעות אלו כוללות רמפות זיג-זג, רמפות ישרות המשתמשות בחלק הלא שלם של מבנה העל (ארנולד 1991), רמפות ספירליות הנתמכות על ידי מבנה העל ורמפות ספירליות הנשענות על המונומנט כתוספת גדולה.
מארק להנר שיער כי ייתכן שנעשה שימוש ברמפה ספירלית, המתחילה במחצבת האבן מדרום-מזרח וממשיכה סביב החלק החיצוני של הפירמידה.
עם זאת, רמפות ספירליות היו מכסות את הבניין במשך עשרות שנים במלואן ולא היו מאפשרות את הפריסה הרגילה של ריבוע הפירמידה המדויק במרחק שווה מכל אבן פינה בסיסית כשיטה היחידה לשמור על הצורה הגאומטרית המדויקת של הקצוות ומעטפת הצד.
דגמי רמפות עם מספר נתיבים, הממוקמים על פירמידת המדרגות הפנימית, דורשים פחות חומר באופן יחסי.
ייתכן שגושי האבן נמשכו על מזחלות לאורך הרמפות המסוככות במים.
כפי שמראה מחקר שנערך לאחרונה, האתגר לא היה רק להתחשב במסלול שהאבנים הועברו, אלא גם בגודל ובתדירות הזזת האבנים - כטון אחד הונח במקומו כל 2–3 דקות על ידי צוותי גרירה אנושיים על רמפה בשיפוע של 10% לכל היותר - כדי לאפשר את בניית הפירמידה הגדולה תוך 30 שנה.
המקרה המיוחד של הרחבות הפירמידה E2 ו-E3 במיידום, של הרחבות בצורת טבעת ברוחב 5 מטרים בלבד סביב ליבת הבניין הקודמת, מראה שמערכת הרמפות הייתה יעילה וקטנה בנפחה, דבר שחל על רמפות משיקיות ברוחב 10 אמות או 5 מטרים.
האתגר היה הגאומטריה של הפירמידה, אשר מספקת אורכי צד קצרים יותר ככל שהבניין צומח גבוה יותר, מגדילה את הצורך בתמרוני פנייה ומאפשרת פחות מקום לרמפות הנשענות על האבן.
שינוי השיפוע של הפירמידה הנטויה הוא כנראה תוצאה של התגלית שלא ניתן לפתור זאת באמצעות שיפועים תלולים.
כמו כן היה חיוני לארגן את אתר הבנייה באופן יעיל באמצעות מודול שאפשר את חלוקת העבודה של הצוותים לאורך המגרשים ודרכי התחבורה בין הרמפה למקום העבודה, כולל החזרת צוותי גרירה ומזחלות, כנראה באמצעות מערכת רמפות שנייה.
בעיית בניית המעטה בנקודת ההגעה לרמפה יכולה להיפתר באמצעות מערכות מעקף.
שיטות הנפה נחשבות לפתרון הסביר ביותר להשלמת שיטות הרמפה, בין היתר בשל תיאורו של הרודוטוס; ובין היתר בשל השאדוף , מתקן השקיה המופעל על ידי מנוף שתואר לראשונה במצרים בתקופת הממלכה החדשה ונמצא במקביל לממלכה הקדומה במסופוטמיה.
מנקודת מבטו של להנר, יש להשתמש במנופים כדי להרים את 3% העליונים של חומר במבנה העל.
יצוין כי 4% העליונים של חומר זה מהווים 1⁄3 מהגובה הכולל של האנדרטה.
במילים אחרות, מנקודת מבטו של להנר, יש להשתמש במנופים כדי להרים כמות קטנה של חומר לגובה אנכי רב של האנדרטה.
בסביבת שיטות המנוף, ישנן שיטות שמרימות את הבלוק בהדרגה, כמו פריצה חוזרת ונשנית של צדדים מתחלפים של הבלוק והכנסת גזרי עץ או אבן כדי להזיז את האבן בהדרגה נדבך אחד למעלה; וישנן שיטות אחרות המשתמשות במנוף גדול יותר כדי להזיז את הבלוק נדבך אחד למעלה בהליך הנפה אחת.
מאחר שהדיון בטכניקות בנייה להרמת הבלוקים מנסה לפתור את הפער בתיעוד הארכאולוגי וההיסטורי באמצעות הסבר פונקציונלי מתקבל על הדעת, הדוגמאות הבאות של איסלר, קיבל והוסי-פיילוס מפרטות שיטות שנבדקו בניסוי.
שיטת איסלר (1985, 1987) היא שיטה מצטברת, ובניסוי נובה (1992) השתמשה בטריזי או גזרי עץ.
איסלר הצליח להרים בלוק נדבך אחד למעלה בכשעה וחצי.
שיטתם של פיטר הודג'ס וג'וליאן קיבל דומה לשיטת איסלר אך במקום זאת השתמשה בבלוקים קטנים של בטון כטריז, משטחי עץ ובור שבו בוצעו הבדיקות הניסוייות שלהם.
קיבל הצליח לבצע את שיטתו בכ-2 דקות.
שיטת סקוט האסי-פיילוס (2005) משתמשת במכשיר מנוף פשוט כדי להרים בלוק נדבך בתנועה אחת.
שיטה זו נבדקה עם חומרים בעלי חוזק נמוך יותר מאשר מקבילים היסטוריים (נבדקו עם חומרים חלשים יותר מאלה שהיו זמינים במצרים העתיקה), עם מקדם בטיחות של 2, והרימה בלוק במשקל 1,100 קילוגרמים במעלה נדבך אחד בפחות מדקה.
שיטה זו מוצגת כאמצעי מנוף המשלים את רעיון הרמפה והמנופים המשולבים של מארק להנר.
המצרים השתמשו ביובל הנילוס, שכבר נעלם, כדי להעביר טונות של חומרי בניין.
מחקר משנת 2012 בראשות הגאוגרף חאדר שישה מאוניברסיטת אקס-מרסיי הציע כי יובלי המים הקדומים ומפלסי הנהר הגבוהים יותר מלפני כ-4,500 שנה אפשרו את בניית מתחם הפירמידות בגיזה.
נתיבי המים הנוכחיים של הנילוס נמצאים רחוק מדי מאתרי הפירמידות מכדי שיהיו שימושיים.
מחקר חדש שפורסם במאי 2024 מיפה יובל נכחד של הנילוס, יובל אהראמט, שזרם בעבר ליד הפירמידה הגדולה של מצרים ומונומנטים אחרים בגיזה.
באמצעות צילומי לוויין וניתוח ליבות משקעים מצאו חוקרים כי נתיב המים באורך 64 קילומטרים היה חיוני להובלת חומרים ועבודה לבניית הפירמידה.
היובל, שרוחבו כ-0.5 קילומטרים ועומקו היה לפחות 25 מטרים, נעלם ככל הנראה עקב בצורת ומדבור.
בשנת 2024 זיהו ארכאולוגים, תוך שימוש בתמונות לוויין מכ"ם בשילוב עם נתונים גיאופיזיים וחפירות עמוקות בקרקע, מקטעים של יובל נילוס עיקרי שנכחד והשתרע עד למרגלות רמת המדבר המערבי, שם נמצאות רוב הפירמידות, אותו כינו "יובל אהראמט".
הם הציעו שיובל אהראמט מילא תפקיד בבניית המונומנטים ושהוא שימש להובלת פועלים וחומרי בניין לאתרי הפירמידות.
הוצע כי תאי שיט שימשו להרמת דוברות לאורך נתיבי מים המובילים לאתרי בניית פירמידות, אך חסרות ראיות לשימוש כלשהו בכוח הידראולי באתר.
בשנת 1978, מימן ערוץ הטלוויזיה ניפון את פרויקט בניית הפירמידה שתוכנן על ידי הארכאולוג סאג'וקי יושימורה (Sajuki Yoshimura).
במקור, הוא תוכנן כדגם בקנה מידה 1:5 של הפירמידה הגדולה.
בשל התקציב המוגבל, היה צורך להקטין את גודלו באופן דרסטי כאשר מחיר אבן הגיר עלה ככל שהפרויקט זכה לפרסום.
היה צורך לצקת יסודות בטון מכיוון שהאתר שנבחר לא סיפק בסיס סלע חזק.
בעזרת שני מנופים ומלגזה, נבנתה הפירמידה לגובה של 11 מטרים, עם בסיס ריבועי של 15 מטרים.
בסופו של דבר, המבנה פורק ונגרר משם.
בשנת 1992, ערכו האגיפטולוגים מארק להנר והסתת רוג'ר הופקינס ניסוי בניית פירמידה בן שלושה שבועות עבור פרק טלוויזיה של הסדרה נובה.
הם בנו פירמידה בגובה 6 מטרים וברוחב 9 מטרים, בנפח כולל של 162 מטרים מעוקבים או כ-405 טון.
היא נבנתה מ-186 אבנים במשקל ממוצע של 2.2 טון כל אחת.
שנים-עשר חוצבים חצבו 186 אבנים ב-22 ימים, והמבנה הוקם באמצעות 44 גברים.
הם השתמשו בפטישי ברזל, אזמלים ומנופים (זהו קיצור דרך מודרני, שכן המצרים הקדמונים היו מוגבלים לשימוש בנחושת ומאוחר יותר בברונזה ובעץ).
אך להנר והופקינס ערכו ניסויים עם כלי נחושת, וציינו שהם היו מספיקים למשימה שלפניה, בתנאי שיהיה כוח אדם נוסף זמין לחידוד מתמיד של הכלים העתיקים.
הם העריכו שהיו זקוקים לכ-20 גברים נוספים לתחזוקה זו.
קיצור דרך נוסף שננקט היה שימוש במעמיס קדמי או במלגזה, אך לא נעשה שימוש במכונות מודרניות כדי לסיים את הבנייה.
הם השתמשו במנופים כדי להרים את אבן הסיום לגובה של 6.1 מטרים.
ארבעה או חמישה גברים הצליחו להשתמש במנופים על אבנים במשקל של פחות מטון אחד כדי להפוך אותן ולהעבירן באמצעות גלגול, אך היה צורך לגרור אבנים גדולות יותר.
להנר והופקינס גילו שעל ידי הנחת האבנים על מזחלות עץ והחלקתן על מסילות עץ, הם הצליחו לגרור אבן במשקל שני טון עם 12 עד 20 גברים.
העץ למזחלות ולמסילות הללו היה צריך להיות מיובא מלבנון במחיר גבוה מכיוון שבמצרים העתיקה היה מעט מאוד עץ, אם בכלל.
בעוד שהבונים לא הצליחו לשכפל את החיבורים המדויקים שיצרו המצרים הקדמונים, הופקינס היה בטוח שניתן היה להשיג זאת עם יותר תרגול.
מחקרים מסוימים מצביעים על הערכות אחרות לגבי גודל כוח העבודה המקובל.
לדוגמה, הפיזיקאי קורט מנדלסון חישב כי כוח העבודה מנה לכל היותר 50,000 איש, בעוד שלודוויג בורכארדט ולואיס קראון העריכו את המספר ב-36,000. לדברי מירוסלב ורנר, נדרש כוח עבודה של לא יותר מ-30,000 איש לבניית הפירמידה הגדולה.
עדויות מצביעות על כך שכ-5,000 היו עובדים קבועים בשכר, כאשר היתרה עבדה במשמרות של שלושה או ארבעה חודשים במקום תשלום מיסים, תוך קבלת "שכר" קיום של עשר כיכרות לחם וקנקן בירה ליום.
זאהי חוואס מאמין שרוב העובדים היו מתנדבים.
רוב הארכאולוגים מסכימים שרק כ-4,000 מכלל כוח העבודה היו פועלים שחצבו את האבן, גררו בלוקים לפירמידה והניחו את הבלוקים במקומם.
הרוב המכריע של כוח העבודה סיפק שירותי תמיכה כגון סופרים, יצרני כלים ושירותי גיבוי אחרים.
קברי המפקחים מכילים כתובות בנוגע לארגון כוח העבודה.
היו שני צוותים של כ-2,000 עובדים שחולקו לחבורות של 1,000 איש.
החבורות חולקו לחמש קבוצות של 200 איש, אשר בתורן חולקו לתת-קבוצות של כ-20 עובדים שחולקו לפי כישוריהם, כאשר לכל קבוצה היה מנהל פרויקט משלה ומשימה ספציפית.
מחקר על ניהול בנייה שבוצע על ידי חברת דניאל, מאן, ג'ונסון ומנדנהול בשיתוף פעולה עם מארק להנר ואגיפטולוגים אחרים, מעריך כי הפרויקט הכולל דרש כוח אדם ממוצע של 14,567 איש וכוח עבודה בשיא של 40,000 איש.
הם השתמשו בניתוח נתיב קריטי והגיעו למסקנה כי ללא שימוש בגלגלות, גלגלים או כלי ברזל, הושלמה בניית הפירמידה הגדולה מתחילתה ועד סופה תוך כ-10 שנים.
המחקר שלהם מעריך שמספר הבלוקים ששימשו לבנייה כולה היה בין 2 ל-2.8 מיליון (ממוצע של 2.4 מיליון), אך מסתפק בסכום כולל מופחת של 2 מיליון לאחר הפחתת הנפח המשוער של החללים החלולים של החדרים והגלריות.
רוב המקורות מסכימים על מספר בלוקים כולל של יותר מ-2.3 מיליון.
חישוביהם מצביעים על כך שכוח העבודה היה יכול לעמוד בקצב של הנחת 180 בלוקים בשעה (3 בלוקים בדקה) עם ימי עבודה של עשר שעות להנחת כל בלוק בודד במקומו.
הם גזרו הערכות אלו מפרויקטים מודרניים של בנייה בעולם השלישי שלא השתמשו במכונות מודרניות, אך הסיקו שעדיין לא ידוע בדיוק כיצד נבנתה הפירמידה הגדולה.
כפי שמציין ד"ר קרייג סמית' מהצוות:
החוקרים סבורים כי כל רמת גיזה נבנתה במהלך שלטונם של חמישה פרעונים בפחות ממאה שנים, וכוללת בדרך כלל את: הפירמידה הגדולה, פירמידות חעפרע ומנקאורע, הספינקס הגדול, הספינקס ומקדשי העמק, 35 בורות של סירות שנחצבו בסלע מוצק, ומספר שבילים, כמו גם ריצוף כמעט בכל שטח הרמה באבנים גדולות.
זה לא כולל את הפירמידה הצפונית של אחיו של חעפרע, ג'דפרע, באבו רוואש, שגם היא נבנתה במהלך פרק זמן זה של ה-100 שנים.
במאה השנים שקדמו לגיזה - החל מג'וסר, ששלט בין השנים 2687 ל-2667 לפנה"ס, ובין עשרות מקדשים אחרים, פירמידות קטנות יותר ופרויקטים כלליים של בנייה - נבנו ארבע פירמידות ענק נוספות: פירמידת המדרגות בסקארה (שנחשבת לפירמידת המצרית הראשונה), פירמידת מיידום , הפירמידה הנטויה והפירמידה האדומה .
כמו כן, בתקופה זו (בין 2686 ל-2498 לפני הספירה) נבנה סכר סעד אל-כפרע מ-100,000 מטרים מעוקבים של סלע והריסות.
באוקטובר 2018, צוות ארכאולוגים מהמכון הצרפתי לארכאולוגיה אוריינטלית ומאוניברסיטת ליברפול הודיע על גילוי שרידי מתקן רמפה בן 4,500 שנה בחטנוב , שנחפר מאז 2012. שיטה זו, שסייעה בהרמת אבני הבהט הכבדות ממחצבותיהן, שימשה ככל הנראה גם לבניית הפירמידה הגדולה של מצרים.
יאניס גורדון, מנהל שותף של המשימה המשותפת בחטנוב, אמר:
אביו של הודין היה אדריכל ובשנת 1999 חשב על שיטת בנייה שנראתה לו הגיונית יותר מכל שיטה קיימת שהוצעה לבניית הפירמידות.
כדי לפתח השערה זו, ז'אן-פייר הודין, גם הוא אדריכל, ויתר על עבודתו והחל לשרטט את המודל האדריכלי הראשון המתוכנן במלואו של הפירמידה הגדולה של גיזה.
התוכנית שלו כוללת שימוש ברמפה חיצונית רגילה לבניית 30% הראשונים של הפירמידה, עם "רמפה פנימית" שתיקח אבנים מעבר לגובה זה.
אבני הרמפה החיצונית ממוחזרות לבניית המפלסים העליונים, ובכך מסבירות את חוסר הראיות התמוה לרמפות.
לאחר ארבע שנים של עבודה יחידנית, הצטרף להודין צוות מהנדסים מחברת התוכנה התלת-ממדית הצרפתית דאסו סיסטמס, שהשתמשו בטכנולוגיית תכנון בעזרת מחשב מודרנית שקיימת כדי לחדד ולבחון עוד יותר את ההשערה, מה שהפך אותה (לדברי הודין) לטכניקה היחידה שהוכחה כטכניקה בת קיימא.
בשנת 2006 פרסם הודין את התיאוריה שלו בספרים "חופו: הסודות מאחורי בניית הפירמידה הגדולה" ובשנת 2008 בספר "סוד הפירמידה הגדולה", שנכתב יחד עם האגיפטולוג בוב ברייר.
בשיטתו של הודין, כל רמפה בתוך הפירמידה הסתיימה בחלל פתוח, חריץ שנותר פתוח זמנית בקצה המבנה.
בחלל פנוי זה, ששטחו 10 מטרים רבועים, ניצב עגורן שהרים וסובב כל בלוק במשקל 2.5 טון, כדי להביא אותו לשמונה גברים שגררו על הרמפה הפנימית הבאה.
בשנת 2008, נכנס בוב ברייר יחד עם צוות צילום של נשיונל ג'יאוגרפיק לתא שלא סומן קודם לכן ועשוי היה להיות תחילתה של אחת הרמפות הפנימיות הללו.
בשנת 1986, חבר בצוות הצרפתי ראה שועל מדברי בחריץ זה, כאילו הוא טיפס פנימה.
התזה של הודין נותרה בלתי מוכחת, ובשנת 2007 תיאר האגיפטולוג דייוויד ג'פריס מיוניברסיטי קולג' לונדון את השערת הספירלה הפנימית כ"מוגזמת ומסובכת להחריד", בעוד ג'ון ביינס מאוניברסיטת אוקספורד הצהיר שהוא "חושד בכל תיאוריה שמבקשת להסביר רק כיצד נבנתה הפירמידה הגדולה".
להודין יש השערה נוספת שפותחה מהמודל האדריכלי שלו, כזו שיכולה להסביר את יכולת בניית החדר הפנימי "הגלריה הגדולה" שנראה כי אין לו מטרה רבה.
הוא מאמין שהגלריה שימשה כמגלש/מוביל למשקולות איזון.
היא אפשרה את הרמתן של חמש קורות הגרניט במשקל 60 טון המקיפות את חדר המלך.
הודין, ברייר וצוות דאסו כבר זכו להכרה לראשונה כשהוכח שסדקים בקורות הופיעו במהלך הבנייה, נבדקו ותועדו באותה עת והוכרזו כלא מזיקים יחסית.
על פי חישובים, בנייה בדרך של רמפות וגלילת גושי הסלע על גבי גלילים, לא אפשרית במסגרת הזמן של בנייה של פירמידה במשך זמן של כ-20 שנה.
תיאוריה משנת 2025 של ד"ר סימון אנדראס שורינג מאוניברסיטת קורנל מציעה שהפירמידות נבנו מבפנים החוצה.
תחילה נבנה מעין מגדל ששימש בסיס, עליו נבנתה מערכת גלגלות, ובעזרת חבלים שימשו כמנופים.
תיאוריה זו מסבירה גם ממצאים ארכאולוגים לא מוסברים על פני הקירות הפנימיים של הפירמידה, בתור סימני חריצים של חבלי הגלגלות.
הרב בנימין (בני) אֵלון (10 בנובמבר 1954, ט"ו בחשוון ה'תשט"ו – 5 במאי 2017, ט' באייר ה'תשע"ז) היה רב ומנהיג ציבור ציוני דתי.
כיהן כשר התיירות (2001–2004) וכחבר הכנסת (1996–2009), היה יושב ראש מפלגת מולדת ויו"ר הרשימה המאוחדת האיחוד הלאומי-מפד"ל.
קודם לכן היה ראש ישיבת בית אורות וממייסדי בית אל.
שימש כנשיא הארגון הבינלאומי IIACF המאגד את השדולות הפרו-ישראליות בפרלמנטים ברחבי העולם.
נולד בשכונת רחביה בירושלים, בנם השלישי של רות ושל השופט פרופ' מנחם אלון (לימים המשנה לנשיא בית המשפט העליון).
הוא נכדו של ד"ר מרדכי בוקסבוים.
למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים ובישיבה התיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה.
כנער, הוביל מחאה נגד פעילות מיסיונרית בזכרון יעקב ובמקביל הקים "ביטאון נוער דתי" בשם "בעצם".
לאחר לימודיו התיכוניים המשיך ללימודים תורניים גבוהים, תחילה בישיבת הנגב ובהמשך בישיבת מרכז הרב בירושלים אצל רבו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בין השנים תשל"ה–תשל"ח למד בישיבת האידרא ברמת הגולן.
שירת בצה"ל בחיל התותחנים ושוחרר בדרגת סגן.
הוסמך לרבנות בשנת 1978, ובגיל 23 מונה לרב הקיבוץ הדתי שלוחות שבעמק בית שאן.
בהמשך היה ר"מ במספר ישיבות, בהן ישיבת ההסדר מעלה אדומים, מכון מאיר וישיבת עטרת כהנים בעיר העתיקה בירושלים.
בשנים 1983–1985 היה שליח הסוכנות היהודית בקרב ארגוני סטודנטים יהודיים בארצות הברית.
בשנת 1990 הקים עם הרב חנן פורת את ישיבת בית אורות על הר הצופים, כניסיון ליצור בית מדרש חדשני שהדגש בו יהיה על יצירה.
הרב אלון עמד בראשות הישיבה עד כניסתו לחיים הפוליטיים בשנת 1996. בהמשך, בזמן הסכמי אוסלו, הקים הרב אלון את ישיבת בני רחל במתחם קבר רחל בבית לחם ומינה את תלמידו, הרב אלי אלקסלסי, לעמוד בראשות הכולל ולנהל את המקום.
לארוך השנים ערך והוציא לאור את פירוש הרב אברהם יצחק הכהן קוק על רבות ממסכתות התלמוד במסגרת המכון שייסד, טוב ראי, וכך ערך בשנת ה'תשנ"ה, יחד עם הרב משה צבי נריה, מהדורה מחודשת של הספר ארץ חפץ מאמרותיו וכתביו של הראי"ה קוק ביחס לארץ ישראל.
בשנת 1987 הקים עם אשתו, הסופרת אמונה אלון, את הוצאת הספרים ספריית בית אל.
בסוף שנות השמונים ניסה הרב אלון להחיות את רוח תנועת גוש אמונים באמצעות הקמת "תנועת אמונים".
בתקופת חתימת הסכמי אוסלו עמד, יחד עם משה פייגלין ושמואל סקט, בראש תנועת ההתנגדות לממשלת רבין, "זו ארצנו".
במהלך תקופה זו נחקר עם חברי התנועה בחשד להמרדה והפרות סדר, אך לא הועמד לדין בזכות חסינות שקיבל לאחר שבשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 מטעם מפלגת מולדת.
בכנסת זו שימש כחבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה היה מיוזמי איחוד מפלגות הימין בכנסת, ובשנת 1999 נבחר שוב לכנסת ה-15 במסגרת האיחוד הלאומי.
בכנסת זו היה יושב ראש הסיעה המאוחדת האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו וחבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת האתיקה וועדת הכנסת.
לאחר הירצחו של רחבעם זאבי החליף הרב אלון את זאבי בתפקיד שר התיירות.
באותה התקופה הגביר השב"כ את השמירה סביבו, בעקבות התראות על כוונת פלסטינים להתנקש בחייו.
אלון פרש עם סיעתו מן הממשלה ב-14 במרץ 2002 בשל ויתורו של ראש הממשלה על הסגרת מתנקשי השר זאבי לישראל.
במאי 2002 גבר ברוב של 66% על פלמ"ח זאבי, ונבחר ליו"ר מפלגת מולדת.
בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום השני אחרי אביגדור ליברמן בסיעת האיחוד הלאומי, שכללה את ישראל ביתנו, מולדת ותקומה, ונתמנה לשר התיירות בממשלתו השנייה של אריאל שרון.
בשתי תקופות כהונתו כשר התיירות התמודד הרב אלון עם ירידה בתיירות לישראל, שנגרמה בשל האינתיפאדה השנייה, ומשרד התיירות בראשותו התרכז בעידוד תיירות נוצרית לארץ.
ב-4 ביוני 2004 פיטר ראש הממשלה שרון אותו ואת השר ליברמן כדי להשיג רוב לתוכנית ההתנתקות בממשלה, החלטה שהביאה לפרישת האיחוד הלאומי מהממשלה.
בתחילת פברואר 2006 גילה כי חלה בסרטן הגרון.
הוא נותח, עבר טיפול בהקרנות, ובהמשך שב לבריאות מלאה ולתפקוד רגיל.
ב-9 בפברואר 2006, עם ההכרזה על הריצה המשותפת של המפד"ל והאיחוד הלאומי, נבחר הרב אלון לעמוד בראש הרשימה המשותפת לכנסת השבע עשרה, למרות מחלתו.
בהנהגתו זכתה המפלגה ב-9 מנדטים אך לא הצטרפה לממשלתו של אהוד אולמרט.
הוא שימש כחבר בוועדת הכספים ובוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
באוגוסט 2007 החליף את זבולון אורלב כיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה.
ב-18 בדצמבר 2008, בעקבות הצבתו במקום ה-17 ברשימת הבית היהודי (שאיחדה את האיחוד הלאומי והמפד"ל) החליט אלון לפרוש מהרשימה ומהחיים הפוליטיים.
מאז פרישתו מהכנסת התמקדה פעילותו הציבורית של הרב אלון בטיפוח מערך של שדולות פרו-ישראליות בקונגרס של ארצות הברית ובפרלמנטים אחרים ברחבי העולם, בעיקר על בסיס הזדהות נוצרית עם ישראל.
הקים לשם כך את ארגון IIACF – הקרן הבינלאומית לשדולות חברי פרלמנט אוהדי ישראל, ושימש נשיאו.
הוכרז כחתן פרס מוסקוביץ' לציונות לשנת 2016 בגין היותו "מנהיג ציבור שחזונו ושאר רוחו הייחודיים משפיעים השפעה חשובה על המחנה הלאומי בעשורים האחרונים".
בסוף שנת 2014 חלה שוב במחלת הסרטן.
הוא נפטר ממחלה זו ב-5 במאי 2017 ונקבר בהר המנוחות בירושלים לצד קבר אביו השופט פרופ' מנחם אלון.
ביולי 2020 החליטה ועדת השמות בעיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמו.
ב-8 בדצמבר 2021 נחנכה "דרך בנימין אלון" הסמוכה ל"בית אורות" שעל הר הצופים, בטקס רשמי שנערך מטעם עיריית ירושלים במעמד ראש העיר משה ליאון ובהנחיית משה שטרן.
על שמו נקרא גם רחוב ביישוב בית אל שהוא היה ממייסדיו.
בשנת 2022 נקרא על שמו מרכז מורשת ומכון מחקר "בני רחל ע"ש הרב בנימין אלון זצ"ל" במתחם קבר רחל.
בשנת 2024 נוסד בידי "פרס הרב בני אלון לאומץ פוליטי" (Rabbi Benny Elon Award for political courage), חתן הפרס הראשון היה דאג למבורן חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קולורדו.
לצד עמדותיו ה"אמוניות" של אלון (שאף כתב כי "אין ריאליזם ישראלי יכול להתקיים בלי הכרה ביסוד המשיחי"), אלון האמין כי השאלות המדיניות והאסטרטגיות מחייבות התמודדות ריאלית ופוליטית, ולכן ראה כחיונית יצירת תוכנית מדינית על בסיס תפיסת העולם הימנית.
אלון עצמו הסביר את הדואליות בהשקפותיו: .
לפי אלון, במאה ה-21, לאור עליית ההתנגדות למדינת ישראל שמבוססת על אמונה דתית (אסלאמית פונדמנטליסטית) במקום ההתנגדות בעבר שהתבססה על לאומיות-ערבית חילונית, עולה השאלה האם עדיין תפיסת "קיר הברזל" רלוונטית מולה.
עם זאת, אלון הסיק באופן מוחלט כי תפיסת "קיר הברזל" רלוונטית גם כיום: .
בתחילת 2003 הציע אלון את המתווה האזורי לשלום המציע לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני על ידי התייחסות לירדן כמדינת הלאום הפלסטינית, שתעניק אזרחות לערביי יו"ש.
ב-7 באוקטובר 2007, יצא אלון בקמפיין גדול לקידום "היוזמה הישראלית - מה שטוב לישראל", גרסה חדשה מעודכנת של תוכניתו.
היוזמה ראתה באיום האיראני ובהשתלטות חמאס על רצועת עזה הזדמנות לשיתוף אינטרסים בין ישראל לשכנותיה הערביות, תוך נטרול הרשות הפלסטינית.
היוזמה הושתתה על שלושה עקרונות: שיקום הפליטים באמצעות פיצוי נדיב ופירוק מחנות הפליטים, המרת הפרטנר הפלסטיני בפרטנר ירדני, וסיפוח יו"ש, הן בשל הזכות הטבעית וההיסטורית של ישראל שם והן כאמצעי לייצוב האזור ולמניעת נפילתו בידי ארגון החמאס.
שיתוף פעולה עם נוצרים אוהבי ישראל
אלון פעל לחיזוק הקשר האידאולוגי בין הימין הישראלי לאוונגליסטים בארצות הברית, השותפים לתפיסה הרואה את שיבת ישראל לארצו כהתגשמות נבואות התנ"ך.
הוא שימש יו"ר השדולה לקידום היחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם בכנסת ה-17, וערך מסעות גיוס תמיכה פוליטית בקרב קהילות נוצרים אוונגליסטים ברחבי ארצות הברית.
הוא נמנע מלגייס כספים שם, מסיבות אידאולוגיות.
תוכניתו המדינית זכתה לתמיכה של מספר דמויות בצד השמרני-ימני של הפוליטיקה האמריקאית.
אלון גם טיפח את הקשר עם קהילת המקויה ביפן וקהילות יהודיות בחו"ל.
הרב אלון הוא בנו של שופט בית המשפט העליון מנחם אלון.
אחיו הם הסופר ארי אלון, הרב מרדכי אלון ונשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע השופט ספי אלון.
עד לפטירתו היה הרב אלון נשוי לסופרת אמונה אלון, בתם של הרב פרופ' פינחס פלאי ופנינה פלאי.
לבני הזוג שישה ילדים, בהם הסופר אורי אלון (מיוצרי סדרות הטלוויזיה "שטיסל" ו"אוטונומיות").
בתו שרה היא אמנית ונשואה למשורר והסופר הרב אלחנן ניר ובתו מרים נשואה למשורר והקולנוען עמיחי חסון.
התגורר שנים רבות בבית אל ובירושלים.
מאמר הדור לראי"ה קוק – מפורש ומבואר, ספריית בית אל, 1990
בפי ישרים: פרקים במסילת ישרים לרמח"ל, ירושלים, 2018
אברהם יצחק הכהן קוק, טוב רואי על מסכת שבת, מכון טוב רואי, 1986
אברהם יצחק הכהן קוק, טוב רואי על מסכתות עירובין ופסחים, מכון טוב רואי, 1987
אברהם יצחק הכהן קוק, הקריאה הגדולה לארץ ישראל אמונים, 1993
בנימין (פוּאד) בן אליעזר (12 בפברואר 1936 – 28 באוגוסט 2016) היה איש צבא ופוליטיקאי ישראלי.
לאחר סיום שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף, בתפקיד מפקד אזור יהודה ושומרון, כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
בשנים 2001–2002 כיהן כשר הביטחון בתקופת האינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן.
בשנים 2001–2002 עמד בראש מפלגת העבודה.
בשנת 2014 היה מועמד המפלגה בבחירות 2014 לנשיאות ישראל.
כמה ימים לפני הבחירות פרש בעקבות חקירת משטרה, שבסופה הועמד לדין בעבירות שוחד ומרמה.
נפטר לפני הכרעת הדין במשפטו.
בן אליעזר נולד ב-1936, בבצרה שבעיראק, לסאלח ופַרחה.
שמו בלידתו היה פואד אלעזר.
לאחר שאביו נעצר בידי השלטונות בעיראק, ובעקבות כך עלה לארץ ישראל ב־1950 במבצע עזרא ונחמיה.
הנער עוברת את שמו לבנימין בן אליעזר.
הוא נקלט בקיבוץ מרחביה בעמק יזרעאל.
בגיל 18 עזב את הקיבוץ כדי לסייע להוריו שעלו באותה שנה לישראל.
בשנת 1954 התגייס לצה"ל, לחטיבת גולני.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר ושירת בה כעשר שנים במגוון תפקידים, ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה.
במלחמת סיני שירת כסגן מפקד פלוגה בחטיבה 11. לאחר המלחמה הדריך בקורס מ"כים ושירת כקצין מבצעים בגדוד 13 תחת פיקודו של זאב שחם.
מונה לסגן מפקד סיירת שקד ופיקד עלייה במלחמת ששת הימים, בה לחמה בקרבות הציר המרכזי בסיני, ובמהלך מלחמת ההתשה.
בשנת 1968 נפצע בן אליעזר מירי כוחות פת"ח במהלך פשיטה מוסקת של סיירת שקד בירדן.
לאחר המלחמה היה אמור לצאת ללימודים בבית הספר הצבאי הגבוה בצרפת, אולם בשל האמברגו שהטיל נשיא צרפת שארל דה גול על היחסים הצבאים עם ישראל נשלח לסינגפור והפך למדריך ראשי בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא סינגפור.
בשובו לישראל מונה לסגן מפקד חטיבת הערבה.
במלחמת יום הכיפורים שימש במינוי חירום כקצין אג"ם תחת פיקודו של ישראל טל.
ב-1974 מונה למפקד יחידה 300. בעקבות הפיגוע במעלות הוחלט שיפקד על חטיבה מרחבית שאיחדה את חטיבת בירנית עם יחידה 300 לעוצבת ברעם.
במקביל שירת כקצין הקישור למובלעות בדרום לבנון, ובהמשך כקצין הקישור לכוחות הלבנוניים בביירות.
במסגרת תפקידים אלה היה המפקד הראשון של יזמת ההתקשרות עם המרונים בדרום לבנון, ובין האחראים להקמתה ותפקודה של הגדר הטובה.
בעקבות מבצע ליטני מונה למושל אזור דרום לבנון והקים את אד"ל (אזור דרום לבנון), שהפכה ברבות הימים ליק"ל (יחידת קישור ללבנון).
בעקבות הדחת מפקד אזור יהודה ושומרון דוד הגואל במאי 1978 מונה בן אליעזר למפקד האזור וקודם לדרגת תת-אלוף.
בספטמבר 1981 שונה מעמד המנהל האזרחי שקיבל את מרבית הסמכויות שהיו לבן אליעזר, דבר שהביא לפרישתו מצה"ל באוקטובר 1981.
בינואר 1982 הצטרף למפלגת תמ"י ושימש כמזכיר המפלגה.
הוא התפטר מהתפקיד במאי 1983..
ביולי 1983 מונה על ידי שר הביטחון משה ארנס למתאם פעולות הממשלה בשטחים.
פואד, בדומה לקודמו בתפקיד רחביה ורדי, היה אזרח ולא שב לצבא עם קבלת התפקיד.
פואד התפטר מהתפקיד במרץ 1984, עקב הצטרפותו למפלגת יחד.
1996-1984: כניסה לפוליטיקה ושר השיכון
ב־1984 חבר לעזר ויצמן שהקים את מפלגת יחד.
בבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984 קיבלה "יחד" שלושה מנדטים ובן אליעזר נבחר לכנסת האחת עשרה.
לאחר הבחירות התאחדה "יחד" עם מפלגת העבודה.
בן אליעזר שימש במגוון תפקידים כחבר הכנסת, עד לבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992. בבחירות אלו שימש בהצלחה כראש מטה ההסברה של המפלגה, והיה בין הגורמים לעליית יצחק רבין לראשות הממשלה.
לאחר ניצחון המפלגה בבחירות מונה לשר הבינוי והשיכון, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1996. בשנת 1994 יצא בשליחותו של רבין לתוניסיה והיה השר הישראלי הראשון שנפגש לשיחה עם יו"ר אש"ף יאסר ערפאת.
2003-1999: בהנהגת המפלגה ומשרד הביטחון
לאחר שובה של מפלגת העבודה לשלטון בראשות אהוד ברק בעקבות הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ב־1999, מינה אותו ברק לסגן ראש הממשלה ושר התקשורת.
ב-11 באוקטובר 2000 מונה לשר הבינוי והשיכון, נוסף על תפקידיו הקודמים.
ממשלתו של ברק הייתה קצרת ימים, והוא הודיע על התפטרותו ועל עריכת בחירות לראשות הממשלה בלבד, ב-6 בפברואר 2001. בבחירות אלו ניצח אריאל שרון.
מגעים בין מפלגת העבודה, בראשותו הזמנית של שמעון פרס, והליכוד, הביאו להצטרפות העבודה לממשלת שרון הראשונה.
סוכם כי מפלגת העבודה תקבל שני תיקים מרכזיים.
תיק החוץ, שהובטח לשמעון פרס באופן אישי, ותיק הביטחון.
בן אליעזר התמודד במרכז המפלגה על קבלת תיק הביטחון מול חברי הכנסת מתן וילנאי ואפרים סנה, וניצח בהתמודדות.
ב-7 במרץ 2001 הציג שרון את ממשלתו בפני הכנסת, ומינה את בן אליעזר לשר הביטחון.
תקופתו כשר הביטחון הייתה תקופה של פיגועים קשים, והסלמה במלחמה שבין מדינת ישראל ובין הפלסטינים, המכונה "האינתיפאדה השנייה".
שרון עלה לשלטון על רקע ציפיות לנקיטת קו תקיף.
ישיבת מפלגת העבודה בממשלה, ובמיוחד ישיבתם של פרס ובן אליעזר בתיקי מפתח, סייעו לשרון למנוע מתקפות על צעדיו בזירה הבינלאומית ומחוגי השמאל.
בן אליעזר ופרס גם הצטרפו לשרון בהתנגדותו לבניית גדר הפרדה לאורך מרחב התפר בין ישראל לגדה המערבית.
כלפי מפלגתו הציג עצמו שרון כמי שרוצה לנקוט בצעדים כגון "גירוש ערפאת" אך נבלם על ידי אנשי השמאל בממשלתו.
ההסלמה הגיעה לשיאה בפיגוע במלון פארק ובמבצע חומת מגן שבא בעקבותיו באפריל 2002. כשר ביטחון החליט בן אליעזר לפתוח בשורה של פעולות צבאיות, בהן נכללו כניסות ל"שטח A", שאליו ישראל מנועה מלהיכנס על פי הסכמי אוסלו.
כמו כן החליט לפגוע ב-22 ביולי 2002 בסלאח שחאדה, ממנהיגי החמאס, בהפצצת ביתו בלב שכונת מגורים, באמצעות פצצה במשקל טון שהושלכה ממטוס F-16. בפעולה זו נהרגו מלבד שחאדה גם עוזרו ועוד 14 אנשים, ובהם אשתו ואחת מבנותיו, וכן נשים וילדים, ונפצעו עשרות אזרחים שהיו בקרבת מקום.
הריגתו של שחאדה פתחה שרשרת סיכולים ממוקדים של מפקדי החמאס ובכיריו, צעדים שעוררו מחלוקת בקהילה הישראלית והבינלאומית.
בחודש ספטמבר 2001 התמודד על משרת יושב ראש המפלגה, אל מול אברהם בורג.
הבחירות המקדימות נותרו ללא הכרעה תוך חשד כבד לזיופים, ותחת צל של פרסומים (שאחר כך הוכחו כמסולפים) על שחיתויות של מי שהיה יושב ראש הכנסת, בורג.