tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם להחלטת הוועד הערבי פתחו בגיוס אינטנסיבי של זרים.
מגייסים, במיוחד, חיילים גרמנים, בעזרת השלטונות הבריטיים.
הגיוס מתקיים בשני כיוונים; חיילים וקצינים.
פעולת הגיוס הראשונה נעשתה במצרים, מתוך 11 אלף השבויים הגרמנים של שארית צבא רומל.
השלטונות הצבאיים הבריטיים שברשותם נמצאים השבויים, נתנו יד-חפשית למצרים לבצע פעולת גיוס רחב בתוך מחנות השבויים, בצירוף הבטחה של 100 לירות לכל מתנדב והתחייבות ליישב אותם במצרים, לאחר מסע־המלחמה בארץ־ישראל.
הפנייה לשבויים נתנה תוצאות טובות, בייחוד לאחר שנודע לחיילים הגרמנים, שגם הפיקוד יהיה גרמני, התנדבו כ־6000 והוקמו 2 בריגדות א' וב'.
כל בריגדה מורכבת משני בטליונים חיל רגלי, מצוידת בנשק כבד..."
ב-1977 הוכר כיקיר תל אביב.
נפטר בישראל ב-14 באוקטובר 1978.
רחוב בשכונת רביבים בצפון תל אביב נקרא על-שמו.
בנו שמעון היה חתנו של יעקב זרובבל.
בעד או נגד ההסכם: עם הפשיזם הריביזיוניסטי?
כיצד חייב כל פועל להצביע במשאל ההסתדרותי, תל אביב: דפוס "ארץ", [תרצ"ה]
בסערת הוויכוח על הדרך לשלום, [תל אביב]: המכון ע"ש ע' רינגלבלום, [תשל"א]
משנתו של בורוכוב במבחן תקופתנו, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשל"ג-1973
בסערת הזמן: קובץ מאמרים, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשנ"ה-1995
די בלוטיקע לערע פון די פאלעסטינער געשעענישען, ורשה: נייע קולטור, 1929
פראנט קעגן פראנט: צום ועלט-קאנגרעס פארן ארבעטנדיקן ארץ-ישראל, ורשה: נייע-קולטור, 1930
דער ציוניזם פארן אינטערנאציאנאלן עקזאמען, [גרמניה]: נייוועלט, 1947
דער ציוניזם פארן אינטערנאציאנאלן פארום, תל אביב: פארבאנדס-ביורא פון אלוועלטלעכן יידישן ארבעטער-פארבאנד פועלי ציון לינקע, 1947
נ' לנין וג' זינובייב, המלחמה והסוציאליזם (תרגם: מ' ערעם), תל אביב: פטיש, 1932
המדע והדת: על פי י' קטקוביץ (עובד מרוסית על ידי מ ערעם), תל אביב: פטיש, 1932
י פרייליך, מצדה ורומי (תרגם: ועריכה מ' ארם), תל אביב: י"ל פרץ, 1962
יעקב פאט, הענעך (תרגום מיידיש: משה ארם), תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשל"ד
הרב ד"ר משה אריה קורץ (טבת תר"ע, 22 בדצמבר 1909, יבוז'נה, גליציה, אוסטריה (פולין) – כ"ב בכסלו תשנ"ה, 25 בנובמבר 1994, ירושלים) היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ערב הקמתה של מדינת ישראל ונציג התנועה בארגון "ההגנה", מנכ"ל משרד הסעד בשנים 1960–1976.
משה אריה קורץ נולד בשנת 1909 בעיר יבוז'נה שבגליציה, אוסטריה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בפולין).
היה ממייסדי תנועת הנוער השומר הדתי בפולין.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בעירו, נסע ללמוד בווינה, שם קיבל בשנת 1936 תואר דוקטור באוניברסיטת וינה וסמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בעיר (בין ידידיו בווינה היה ישראל אלדד).
קורץ היה ציר הקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן בשנת תרצ"ה (1935) מטעם "החלוץ וצעירי המזרחי".
ב-1936, עם סיום לימודיו, עלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל לימד יהדות במקווה ישראל ושימש מורה בבתי ספר תיכוניים בתל אביב.
כמו כן, היה מפעילי ההגנה.
היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ועם קום המדינה היה לאחראי לענייניה הפוליטיים.
היה חבר הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי.
כיהן כסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסות השנייה, השלישית והרביעית.
היה מעורב בעבודה סוציאלית במסגרות ממלכתיות.
פרסם ספר בנושא פיתוח שירותי הסעד במדינת ישראל וכן מאמרים שונים בנושא.
היה חבר בארגונים בינלאומיים העוסקים במדיניות רווחה ובשירותים סוציאליים.
שימש מנכ"ל משרד הסעד משנת 1960 ועד פרישתו לגמלאות ב-1976, ותרם רבות לפיתוח התפקיד והמשרד.
נמנה עם מחברי הערכים של האנציקלופדיה העברית.
היה ממייסדי כפר ילדים "נרדים" בערד בשנת 1981. יזם גם את הקמת הכפר "מגדים", שנפתח רק לאחר פטירתו.
היה נשוי לחנה-מרים קורץ לבית שידלובסקי.
בין ילדיו: פרופ' עמיה ליבליך, פסיכולוגית וסופרת; עו"ד שלומית רובין, מבקרת עיריית ירושלים לשעבר; אלישבע מאי, עורכת ספרותית ופעילה חברתית.
משה אריה קורץ, שירותים סוציאליים בישראל: יעדים ומגמות: קובץ הרצאות ומאמרים, 1960–1975, ירושלים: משרד הסעד, תשל"ו-1975.
רבי משה בידרמן (נולד בתקל"ז - י"ג בטבת ה'תרי"א, 1776 - 18 בדצמבר 1850) היה האדמו"ר השני בשושלת אדמו"רי חסידות לעלוב, עמד בראשה משנת ה'תקע"ד ועד לפטירתו בשנת ה'תרי"א.
נולד לרבי דוד בידרמן מלעלוב.
בזיווג שני נישא לרבקה רחל, בתו של "היהודי הקדוש", הרב יעקב יצחק מפשיסחה.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תקע"ד מילא את מקומו כאדמו"ר מלעלוב.
היה תלמידו של ר' ישעיה גץ מפשדבורז', משנת תר"ג ועד תר"י כיהן כרב בעיירה פשדבורז' ואז התחיל במסעו לארץ ישראל.
רבי משה שאף כל ימיו לעלות לארץ ישראל, בסוף ימיו החליט סופית לעלות ונפרד מכל גדולי החסידות בפולין, רבי משה הגיע לארץ בשנת ה'תרי"א, יחד עם חלק גדול ממשפחתו.
ספינתו הגיעה לעכו, ותחילה נסע לבקר בצפת ובטבריה, בצפת הוצעה לו רבנות העיר על ידי הרב שמואל הלר, אך הוא סירב ונסע לירושלים כשבכוונתו להגיע לכותל המערבי ולהתפלל לקירוב הגאולה.
מיד כשהגיע לירושלים חלה, בימיו האחרונים ביקש מבניו שישאוהו על מטתו לכותל המערבי, אך הערבים שגרו שם רגמו אותם באבנים ונבצר ממנו להתפלל שם.
לאחר זמן קצר נפטר, שבעים וארבע יום בלבד אחרי שהגיע לארץ.
ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים ליד קבר זכריה.
בשנת 1960 בתקופת שלטון ירדן חפרה משלחת ארכאולוגית את סביבותיו של קבר זכריה והסירה את כל הקברים.
תלמידו הידוע היה רבי שלמה מראדומסק, אשר ליווה אותו במסעו בין העיירות לאסוף כספים לקראת נסיעתו לארץ ישראל, ולפני עלייתו לאנייה ביקשו לברכו בברכת כהנים.
בנו רבי שלמה יחיאל חתנו של רבי יוסף מטורטשין, בן החוזה מלובלין
בנו רבי דוד יוסף בידרמן מלעלוב–שיליץ, חתנו של רבי אלעזר הופשטיין מקוז'ניץ
בנו רבי יצחק דוד, (נפטר ג' תשרי ה'תרמ"ז, בירושלים) חסיד של אחיו רבי אלעזר מנדל, ואבי המשפחות הירושלמיות מינצברג וברנשטיין
בנו רבי אלעזר מנחם מנדל מילא את מקומו בירושלים
בתו מלכה ליבא אשת הרב אפרים פישל חעלמנער, משטקטשין
בתו אסתר גולדה אשת רבי יצחק מנחם מוואלברום, ממלא מקומו בפולין
משה בגנו (1911–1983) כיהן בראשות עיריית בני ברק במשך שמונה עשרה שנים כראש העיר, כממלא מקום ראש העיר וכסגן ראש העיר בשנים 1969–1950. היה ראש העירייה של בני ברק, בשנת ה'תשי"ד ושוב בין השנים ה'תשי"ז וה'תשי"ט (1954, 1957–1959).
נולד בקלצ'ב במחוז לודז' בפולין לנחום ישראל בגנו הלוי ומאטה בת אליהו גרינבלאט.
הוא למד בחדר בקלצ'ב עד גיל 15, ולאחר מכן למד ארבע שנים במתיבתא של הרב מנחם זמבא מחסידות גור בוורשה.
כמו כן היה בעל השכלה כללית.
ספג ממשפחתו את הרצון למימוש הכיסופים לישראל על ידי הגשמה חלוצית בעליה לארץ ישראל.
היה ממקימי סניף צעירי המזרחי בעיירה קלצ'ב בפולין ב-1931, ושימש במקום כיושב ראש תנועת "תורה ועבודה" וכמדריך קבוצות הנוער הציוניות.
ב-1933 הצטרף לקיבוץ ההכשרה בקליש עד לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בחדרה.
עבד במשך שנתיים בנטיעות בפרדסים ולאחר מכן מונה למזכיר הפועל המזרחי בחדרה.
בשנת 1942 עבר לבני ברק והיה למזכיר הפועל המזרחי במקום וגזבר לשכת העבודה.
בסוף שנת 1950 נבחר למועצת עיריית בני ברק, ובמסגרת קואליציה של פועלי אגודת ישראל, הפועל המזרחי ומפא"י ועל פי הסכם רוטציה היה לסירוגין סגן ראש העיר וראש העיר.
חזונו של משה בגנו היה לראות את העיר בני ברק כמיזוג של חיי תורה ומצוות עם חיים שוקקים של עבודה ויצירה, כפי שהצהיר במהלך כהונתו:
תקופת כהונתו של משה בגנו התאפיינה בפריצת דרך בהקמת מבנים, ביצירת שירותים ובכינון מנגנונים בתחום התשתיות העירוניות, החל מתיעול העיר, דרך בניית בניין הדואר, וכלה בבניית מקלטים ציבוריים בתקופת מבצע סיני, תוך שיתוף פעולה עם גורמים ברמה הארצית.
השקעות בפיתוח העיר שהיוו כרבע מתקציב העירייה, הניבו תנופה של בניית בתי מגורים, הקמת מפעלי תעשייה וגידול אוכלוסייה בקצב של 20% שנתי בממוצע.
משה בגנו ראה חשיבות בשמירה על צביונה התורני החרדי הייחודי של העיר ברוח המייסדים אשר הקימו ישיבות תורניות רבות ודאגו לשמירת השבת במרחב הציבורי, ולכן הקצתה העירייה קרקעות עבור שירותי דת שונים, כמו, בתי כנסת, בתי מרחץ, בית שחיטה לעופות באזור ג'ימוסין, ואף שחררה את הישיבות מתשלומי מיסים.
משה בגנו העמיד בראש סדר העדיפויות העירוני הקמת מבנים מרווחים לבתי ספר, הוא הקדיש לכך 40% מתקציב הפיתוח, ו-33% מהתקציב הרגיל הוקדש להחזקה השוטפת של מוסדות החינוך.
הוא פעל להכפלת מספר מוסדות החינוך ולהקמת בתי ספר מקצועיים ועיוניים חדשים, וכן לבניית מבנים לשלשה בתי ספר תיכוניים מהזרמים השונים: בית יעקב, תיכון כללי ותיכון דתי, ולכל בי"ס היקצה שטח נוסף של 4 דונמים כדי לאפשר הרחבה עתידית.
נוסף לכך הורה לשפץ מבנים קיימים ולפתוח גני ילדים.
משה בגנו יזם הקמת מרב שטחי הגנים הקיימים בבני ברק עד היום.
11 גנים הכוללים פינות נוי מרובות, פינות צל ומרגוע לאוכלוסייה הבוגרת, פינות משחק ושעשועים לילדים, ו-6 שדרות, ביניהם: "תורה ועבודה","חן","רמז", "גן העצמאות".
בתקופה זו ניטעו 2,620 עצים, חוץ משנת השמיטה בשנת תשי"ט בה הסתפקה מחלקת הגינון בשמירה על הקיים.
עידוד התעשייה בעיר נגזר הן מהבנתו של משה בגנו שהתעשייה היא גורם מכריע לפיתוח העיר, והן מתפיסת עולמו הערכית שראתה את התעשייה כנדבך חשוב בבניין הארץ.
בעיר הוקצו חמישה אזורי תעשייה: שני אזורים בדרום העיר, אזור התעשייה ארגמן, אזור התעשייה ג'מוסין ואזור התעשייה ע"ש אריה שנקר.
בקדנציה בראשות משה בגנו אזור התעשייה כלל 200 מפעלים משטחי ייצור שונים אשר סיפקו תעסוקה לאוכלוסיית בני העיר שהלכה וגדלה.
נבנו תשתיות חדשות אשר נתנו פתרון לבעיות המים במספר מישורים: תצרוכת המים, תיעול מי הגשמים, חיבור לביוב.
בעקבות חוק המים נאסרה חפירת בארות לאורך החוף עקב תופעת המלחת הבארות.
עקב כך התקשרה העירייה עם חברת מקורות להתחברות הרשת העירונית לקו הירקון דרך זיכיון המוביל ממעיינות ראש העין.
הפרויקט שעלותו הייתה בסך 600,000 התבצע בזכות אופן התשלום למפעל אספקת המים - פריסת התשלומים על פני מספר שנים, על מנת לכלכל את תקציב העירייה באופן מושכל.
תוכנית הפיתוח העירונית כללה סלילת 150 כבישים בשני שלבים, תאורת רחוב וריצוף מדרכות.
עירית בני ברק הגיעה לראש רשימת העיריות בהסדרת הביוב, שכן חיברה 80% בתי אב לצנרת הביוב באורך 40 ק"מ.
משה בגנו ראה עצמו כמי שאחראי על כלל אזרחי העיר מכל הזרמים הדתיים ומכל המפלגות הפוליטיות, וכמי שאמון על רווחתם של כל שכבות הציבור.
בנוסף לכך הקים משה בגנו ועדה שתפקידה היה לבחון מדי שנה את התיקצוב עבור כל בתי הכנסת בעיר על פי קריטריונים אחידים.
משה בגנו יזם קבלת קהל בגישת "דלת פתוחה" לתושבי העיר בשעות קבועות, אשר בהן התאפשר לו להבין לעומקן סוגיות שהעסיקו את האזרחים ולפתור את בעיותיהם, ובמידת הצורך הפנה למחלקות הרלוונטיות בעירייה.
מדי שבוע הנהיג ישיבה במועד קבוע עם כל אחד מראשי המחלקות בנפרד, בה היו מתווים את דרכה של העירייה.
משה בגנו הנהיג נורמה של סיור בוקר מוקדם שלש פעמים בשבוע בשכונות העיר, במהלכו התוודע מקרוב לתושבים והכיר את צורכיהם, ויצר קשר עם עובדי העירייה השונים שפעלו בשטח העיר.
בנוסף לכך, להגברת תחושת השייכות לעיר, קבלו התושבים תשורות סמליות : איגרת ברכה לכל תושב חדש בעיר, מתנת נישואין הספר "איש וביתו" לכל זוג שנישא בעיר ואלבום תמונות מעוצב לכל זוג שנולד לו תינוק.
כחלק מתפיסת עולמו למיזוג הגלויות בארץ ישראל קידם משה בגנו את פירוק המעברה בפרדס כץ שהוקמה בשנת 1949 ואת שיקום האוכלוסייה שמנתה 900 איש בדירות קבע.
לשם כך, חתם חוזה עם אגף השיכון הממשלתי אשר בו התחייבה העירייה להשתתף בעלות רכישת דירה בסך 400 לירות לכל משפחה מדיירי השכונה.
משה בגנו קרא לשיתופם המלא של האזרחים בחיי העיר:
משה בגנו, שעמד בראש מפלגת הפועל המזרחי, קבל תמיכה רחבה מכל שדרות הציבור אשר נתנו בו את אמונם לניהול העיר.
הוא הנהיג נוהל של שקיפות בדרך ניהולו את העיר.
החלטות אשר היו מתקבלות בפגישות השבועיות של הנהלת העיר הובאו לאישור מדי חודש בפני מועצת העיר, והוצגו בפני חברי הקואליציה והאופוזיציה אשר היו מעורים בנעשה בעירייה באופן רציף.
הקואליציה בראשותו של משה בגנו הייתה מורכבת מארבע סיעות הקשת הפוליטית: מפלגת הפועל המזרחי, מפלגת הגוש האגודאי, מפלגת פועלי ישראל ומפלגת אחדות העבודה, ומנתה 12 מתוך 15 חברי המועצה.
בתחילה היה סגן ראש עיר, בינואר 1953 התמנה לממלא-מקום ראש העירייה לאחר פרישתו של ראש העירייה גרשטנקורן לחופשה וביוני 1954 התמנה לראשונה לראש העירייה.
ערב הבחירות לעירייה ב-1955 הודח בגנו מראשות רשימת המפד"ל ובמקומו הוצב אליעזר גואלמן, מזכיר הוועד הפועל של המזרחי.
במהלך הקדנציה הבאה חזר לכהן כסגנו של אהרונוביץ', והתמנה לראש העיר במסגרת הסכם רוטציה בספטמבר 1957. לאחר הבחירות ב-1959 שוב לא כלל ההסכם הקואליציוני רוטציה בתפקיד ראש העיר ובגנו הסתפק בתפקיד ממלא מקום ראש העיר לכל אורך הקדנציה.
בבחירות 1965 נחלשה המפד"ל וירדה מארבעה לשלושה מנדטים.
בעקבות זאת חתם ראש העירייה ראובן אהרונוביץ' הסכם קואלציוני עם המערך והותיר את בגנו והמפד"ל באופוזיציה.
אולם באוגוסט 1966 עם התפטרות אהרונוביץ' גובש הסכם קואליציוני חדש ובגנו שב לתפקיד ממלא מקום ראש העיר.
במרץ 1968 פרש מטעמי בריאות מתפקיד סגן בפועל אותו העביר לישראל גוטליב ונותר סגן בתואר בלבד עד הבחירות בסוף 1969.
ביולי 1970 הוכר כאזרח כבוד של בני ברק.
לאחר מותו הונצח על ידי עיריית בני ברק בקריאת רחוב בעיר על שמו, בסמוך לבניין העירייה.
כמו כן נקרא על שמו המתנ"ס העירוני "בית בגנו".
בשנת תשמ"ג חנך משה בגנו את "בית בגנו", מרכז קהילתי אשר נתרם על ידי המשפחה מארצות הברית ומהווה משכן המגלם בתוכו את מורשתו לדורות הבאים.
"בית בגנו" מכיל בית כנסת, בית מדרש, בית יד לבנים, מתנ"ס חוגים לקהילה, אכסניה עבור ארגונים התנדבותיים שונים, כגון, יד שרה.
שאיפתו הייתה שכשם שהעיר בני ברק מהווה מרכז עוצמתי של לימוד תורה, כך תהיה מופת ודגל לגמילות חסדים.
משה בגנו נאלץ לסיים את כהונתו בעיריית בני ברק בשל העיוורון בו לקה, אך המשיך בפעילות ציבורית למען טובת תושבי בני ברק.
הוא עמד בראש שלשה ארגוניים התנדבותיים: האגודה למען החייל, האגודה למלחמה בסרטן, וארגון אילן.
משה בגנו האמין שאנשים עם מוגבלות זכאים לתנאי מחיה אשר יאפשרו להם למצות את כישוריהם, ועשה כל אשר לאל ידו לקדם את איכות חייהם.
לאורך כל שנות פעילותו הציבורית פעל בגנו להביע את הוקרתו לחיילי צה"ל בכל המסגרות הרשמיות במערכת העירונית.
הוא הקים את גן העצמאות ובו מצבת זיכרון לחיילי מלחמת העצמאות, הנציח את שמות הנופלים בפרסומים של העירייה, קיים טקס זיכרון קבוע של קברניטי העירייה ביום הזיכרון בגן העצמאות, וטקס של תלמידי העיר ברחבת העירייה ביום העצמאות.
במרכז הקהילתי "בית בגנו" ייחד משה בגנו קומה רחבת ידיים עבור "יד לבנים" להנצחת בני העיר אשר נפלו במאבק על תקומת המדינה בפעולות המחתרות ובמלחמות ישראל.
המרחב כולל יד זיכרון, רחבה לטקסים ומאגר ממוחשב של סיפורי הגבורה אודות הנופלים.
הרב משה אריה פריינד (ו' בתשרי תרס"ד, 27 בספטמבר 1903 – כ' באלול תשנ"ו, 4 בספטמבר 1996) היה גאב"ד העדה החרדית.
נולד בהונגריה לרב ישראל פריינד, רב הכפר הוניאדי הסמוך לברגסס, בנו של רבי אברהם יהושע פריינד.
התחתן עם בילא בת הרב ברוך רב העיר פיר, לפני השואה שימש כרב בעיירה נאסויד וראגנא, וכדומ"ץ בעיר סאטמאר.
בתקופת השואה, הרב עבד באושוויץ כ'מחלק מים' בין האסירים, וחילק רק ליהודים שהסכימו לברך על המים לפני השתייה.
אלו שהתנגדו לברך, גער בהם ואמר: "וכי סבורים אתם, שהקב"ה השתנה?
הרי אותו בורא-עולם, שהיה קודם, נמצא גם עכשיו, ואסור ליהנות מעולמו בלא ברכה!".
איבד בשואה את רעייתו ושמונת בניו.
לאחר מכן שימש זמן קצר כרב העיר סטמר.
עלה לארץ ישראל ומונה כראש ישיבת "ייטב לב" של חסידות סטמר בירושלים.
לאחר פטירת רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר, בתשל"ט התמנה לשמש ראב"ד העדה החרדית כנציג סאטמר.
בשנת ה'תשט"ו (1955) מונה כחבר ועד בבית היתומות בית לפליטות בירושלים.
בסיוון ה'תשמ"ט התמנה לגאב"ד העדה החרדית בעקבות פטירתו של ה"מנחת יצחק", הרב יצחק יעקב וייס.
לאחר השואה נישא לפרידא דאכנר.
לאחר מכן התחתן עם טשארנא.
שתיהן לא ילדו לו ילדים.
בשנת ה'תשנ"ו (1996) הקים את תלמוד תורה "חיי עולם המקורית", לאחר שפרש ממוסדות חיי עולם.
בהמשך נפתחו בנשיאותו ישיבה קטנה וישיבה גדולה וכשבוע לפני פטירתו התקיים מעמד חנוכת הבית לבניין המוסדות בשכונת גוש 80 בירושלים.
לאחר פטירתו נקראו המוסדות על שמו "מוסדות רמ"א".
בהמשך הוקמה על שמו "ישיבת תולדות משה אריה" ברמת בית שמש.
חידושיו ודרשותיו נדפסו בסדרת ספרי "עטרת יהושע".
בספר "מרא דשמעתתא" הובאו פסקיו, בעריכת תלמידו הרב שלמה יהודה הירש.
הרב יהושע רוזנברגר, חבר הבד"ץ של "העדה החרדית", רב שכונת "קריית הרמ"א" וקהילת "שערי רמ"א" ברמת בית שמש.
הרב שלמה יהודה הירש, חבר הבד"ץ של "העדה החרדית" ויושב ראש "ועד השחיטה" שלה, מו"ץ וראש כולל של חסידות סאטמר בירושלים (פלג רבי זלמן לייב).
הרב חיים הערש מייזליש, ראש ישיבת סאטמר בבני ברק.
הרב אברהם יונה שוורץ, רבה של ווינה.
הרב אברהם יהודה לעוו רבה של קהל תפארת אליעזר וראש ישיבת עמק התורה בבורו פארק.
הרב משה בּוֹצ'קוֹ (תרע"ז, 13 באפריל 1917 – ט' בתשרי תשע"א, 17 בספטמבר 2010) היה ראש ישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ, והחל מ-1986 בירושלים, שם הסב אותה לישיבת הסדר בשם "היכל אליהו".
נולד בשווייץ בשנת 1917 במוצאי אחרון של פסח.
למד בישיבה שהקים אביו, הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, במונטרה שבשווייץ, והוסמך לרבנות בצעירותו.
לא הסכים להתפרנס מההוראה בישיבה, וכאביו ניהל מפעל קטן יחד עם אחותו, מרים ויינגורט, וחילק את זמנו בין לימוד התורה וניהול העסק.
בשנת תש"ז (1947) נישא לטובה-עלקא (הלן) לבית אפשטיין, בתו של הרב יחזקאל (איזידור) אפשטיין, והם גרו סמוך לישיבה.
בשנת תשט"ז (1956), לאחר פטירת אביו נקרא הרב משה בוצ'קו לעמוד בראש הישיבה.
בשנת תש"ל (1970) הפך המוסד לישיבה תיכונית.
לצד לימודי הקודש הוקדש חלק קטן יחסית של היום ללימודים לבחינות הבגרות בצרפתית.
בוגרי הישיבה מאותה תקופה הופנו לישיבות הסדר בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ושחרור ירושלים החליט לציין בישיבה את יום ירושלים, על אף הביקורת שספג בשל כך בקרב יהדות אירופה, שהתנגדו לפנייתו לציונות.
בשנת תשמ"ו (1986) עלתה הישיבה לישראל.
הרב בוצ'קו ואתו כל המורים והתלמידים קבעו את מושבם בירושלים וייסדו מחדש את הישיבה כישיבת הסדר, אשר נקראה על שם מייסדה "היכל אליהו".
בישיבה פעלה גם תוכנית מח"ל – תלמידים מצרפת שבאו לישראל לישיבה ולהתנדבות לשירות צבאי.
רבים מבוגרי תוכנית זו עלו אחר כך לארץ.
בשנת תשנ"ו (1996) עברה הישיבה ליישוב כוכב יעקב בבנימין, והרב משה בוצ'קו ביקש מבנו – הרב שאול דוד בוצ'קו – שיעמוד בראשה.
הרב משה בוצ'קו נפטר בערב יום הכיפורים תשע"א (2010) ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
השאיר אחריו חמישה ילדים, בתו היא נעמי וולפסון ונכדו הוא הרב אלישע וולפסון, מראשי ישיבת הר הבית.
הרב בוצ'קו לא נהג לעיין במפרשים רבים בלימוד הסוגיה, משום שמבחינתו לימוד סוגיה פירושו להזדהות עם הלימוד מתוך עיון מדוקדק, ולא להיות קרוע בין פירושים שונים.
הלומד צריך לבחור את הפירוש המשכנע ביותר לדעתו.
את השקפת עולמו מכנה בכמה מקומות הרב בוצ'קו כ"שיטת מונטרה", כלומר הדרך שבה הוא חינך את תלמידיו בישיבה:
התנגד לפשרות טריטוריאליות, אפילו במחיר של פיקוח נפש.
פסק כי אדם שרגיל לגלח את זקנו בכל יום רשאי להתגלח בחול המועד וחייב להתגלח לכבוד שבת גם בימי ספירת העומר ושלושת השבועות
במסגרת השקפת עולמו הדתית-לאומית, יחסו ממלכתי למוסדות המדינה והוא מקבל את סמכותם.
יהודי אתיופיה שלא התנצרו נחשבים ליהודים גמורים וכשרים לבוא בקהל, ואלו שהתנצרו דינם כגויים עד שיתגיירו, כפי שפסק הרב עובדיה יוסף.
הגיוני משה, על המקרא, מועדי ישראל ומשמעותם, וכן מכתבים ומאמרים, בעריכת יהודה עציון, ירושלים, תשס"ב
עיוני משה, על חמישה חומשי תורה, בעריכת יהודה עציון, יצא לאור בשנת תש"ע בהוצאת ישיבת "היכל אליהו"
נתיבות משה, על חמישה חומשי תורה, בעריכת יהודה עציון, יצא לאור בשנת תשע"ב בהוצאת ישיבת היכל אליהו.
מתוך דברים שכתב בשנת חייו האחרונה.
הגיוני משה על הש"ס, חידושים על הש"ס
והאיש משה, מתנה לראש הישיבה לרגל חגיגות השמונים לישיבת "עץ חיים" במונטרה
ממייסדי כולל "ארץ חמדה", בראשו עמד במשך 38 שנים לצד הרב יוסף כרמל.
מראשי רשת בתי הדין לממונות "ארץ חמדה - גזית".
כמו כן שימש כדיין בבתי הדין לגיור במשך עשרות שנים.
למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת כרם ביבנה.
שירת בצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים.
שימש כר"מ בישיבת כרם ביבנה במשך כעשרים שנה.
באלול תשמ"ז ייסד יחד עם הרב יוסף כרמל את כולל ארץ חמדה, תחת נשיאותו של הרב שאול ישראלי.
במשך 37 שנה עד לפטירתו כיהן כראש הכולל, יחד עם הרב כרמל.
בשנת ה'תשס"ו ייסד מטעם מכון 'ארץ חמדה' את בית הדין "משפט והלכה בישראל", שפעל תחילה בתל אביב ובירושלים.
מהקמת בית הדין ועד לפטירתו, כיהן הרב ארנרייך כאב"ד בבית הדין בירושלים, ובפועל היה ממובילי ומתווי המדיניות של רשת בתי הדין 'ארץ חמדה - גזית'.
שימש כדיין בבית הדין המיוחד לענייני גיור מטעם הרבנות הראשית לישראל.
כמו כן, העביר שיעורי עיון בגמרא במדרשת נשמת.
בעריכתו ובהכוונתו: שו"ת במראה הבזק – סדרת ספרי שו"ת שכתבו רבני המכון לשואלים ורבנים מרחבי העולם בכל תחומי ההלכה
חמדת משה – שיעורים בחושן משפט ובנושאים נוספים שהעביר בכולל ארץ חמדה.
הרב ציון לוז – דיין בבית הדין הרבני הגדול ואב"ד בית הדין הרבני בבאר שבע לשעבר.
הרב ישי בוכריס – אב בית הדין הרבני באשקלון.
הרב מאיר כהנא – אב בית הדין הרבני באשקלון.
הרב ד"ר משה בארי – מנכ"ל ארגון רבני צהר.
ניצב משנה הרב רמי רחמים ברכיהו – הרב הראשי של משטרת ישראל.
היה נשוי לאיטה, ולהם שישה ילדים.
מתי, חיה, טוביה, לאה, שלומי, אבי.
הרב משה אריה לייב שפירא (תרמ"ט, 1889 – י' בסיוון תשל"ב, 23 במאי 1972) היה ראש ישיבת תורת אמת בירושלים ורב ומו"ץ בשכונת בית ישראל בעיר.
נולד בירושלים לרב מאיר בנימין וגינעשא, בת הרב חיים יוסף דוד אזולאי (מצאצאי החיד"א).
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים.
בנערותו היה מראשוני תלמידי ישיבת תורת אמת שנוסדה אז בחברון.
נמנה עם מלוויו של רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד בביקורו בארץ ישראל בשנת תרפ"ט (1929).
בשנת תש"א (1941) התמנה לראש ישיבת תורת אמת בירושלים, ושימש בתפקידו שנים רבות.
שימש גם כרב ומו"ץ בשכונת בית ישראל בעיר.
היה מעורכי כתב העת התורני "אהל תורה", יחד עם הרב גרשון לפידות, הרב שמשון אהרן פולונסקי ועוד.
בשנת תשי"ז זכה בפרס הרב קוק על ספרו "טבעות זהב".
הרב שמואל אלעזר היילפרין, מילא את מקומו בראשות ישיבת תורת אמת וברבנות בשכונת בית ישראל בעיר.
חתנו פנחס יוסף רבינוביץ, בנו של הרב מנחם נחום רבינוביץ, מחבר הספר מחשבת נחום ואב"ד בחיפה.
נכדו הרב יוסף ישר, רב העיר עכו.
נימוקי מלב"ם – על מסכתות הש"ס
טבעות זהב (חלק ראשון) – על ספר קצות החושן
טבעות זהב (חלק שני) – על ספר קצות החושן
משה ארד (15 באוגוסט 1934 – 25 באוקטובר 2019) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל במקסיקו ובארצות הברית.
ארד נולד ברומניה, בה עבר בילדותו את מלחמת העולם השנייה.
שירת בצה"ל בחיל התותחנים ובשירות המילואים לחם כקצין תותחנים במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים.
סיים תואר ראשון במדע המדינה וביחסים בינלאומיים ותואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד בחטיבה המדינית של משרד החוץ.
בתחילת שנות השישים הושאל למשרד המשפטים ושימש כדובר הנהלת בתי המשפט וב-1964 מונה לדובר ומנהל לשכת שר המשפטים.
ב-1968 כיהן כדובר שגרירות ישראל בלונדון.
בתפקידיו הבאים כיהן כקונסול בניו יורק, כציר הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון, כמנהל לשכת מנכ"ל משרד החוץ, כסמנכ"ל משרד החוץ לענייני הסברה וכמפקח הכללי על שירות החוץ.
במלחמת לבנון הראשונה כיהן כנציג משרד החוץ בביירות.
ב-1983 מונה לשגריר ישראל במקסיקו, כיהן בתפקיד במהלך רעידת האדמה הגדולה באזור מקסיקו סיטי בספטמבר 1985, שבה נרשמו מעל 10,000 הרוגים, ונשלחה משלחת של צה"ל לסיוע לנפגעים.
על שירותו זכה לעיטור הכבוד הגבוה ביותר המוענק לאזרחים זרים מממשלת מקסיקו.
ביולי 1987 מונה לשגריר ישראל בארצות הברית וכיהן בתפקיד עד 1990.
לאחר שירותו במשרד החוץ שימש בשנים 1992–1993 כמנכ"ל משרד התקשורת תחת השר משה שחל.
בשנים 1993 עד 2003 כיהן כסגן נשיא לקשרים בינלאומיים של האוניברסיטה העברית.
ב-2012 כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של מכון טרומן באוניברסיטה.
כמו כן כיהן כדירקטור במועצות מנהלים של חברות רבות במשק הישראלי בהן אלביט מערכות, בזק, בנק כללי לישראל, קשת, פ.י.ב.י.
ב-2014 זכה לעיטור יקיר ירושלים.
בנו הוא האדריכל מיכאל ארד שנבחר לעצב את האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר בעיר ניו יורק.
משה אשכנזי (נולד ב-19 בספטמבר 1983) הוא שחקן, קומיקאי וסטנדאפיסט ישראלי.
אשכנזי נולד וגדל בעכו, אח צעיר לשלוש אחיות.
למד במגמת תיאטרון בניהולה של סימונה מזרחי בבית ספר התיכון "אורט דרסקי", עכו.
את צעדיו הראשונים עשה בשנת 2004, כשבתום שירותו הצבאי עבר לתל אביב ולמד בקורס משחק בבית הספר "הסטודיו" של יובל כרמי.
באותה שנה החל ללמוד בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים בניהולו של איציק ויינגרטן (2004–2007).
בשנה השנייה ללימודיו אשכנזי החל לשחק בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
הוא שיחק בהצגה "גריניץ'", פרי עטו ובבימויו של שי פיטובסקי.
הוא גילם את דמותו של משה שולמן, בחור שמאבד את אביו.
אחר-כך שיחק בתפקיד עבד, סוחר נשים ערבי, בהצגה "המערב הפרוע", בבימויו של סיני פתר, ובתפקיד הכומר בהצגה "אמא קוראז'", בבימויו של יגאל עזרתי.
במקביל כתב ושיחק ביחד עם איתמר מלול, במופע מערכונים בצוותא בשם "אשכנזי ומלול".
ב-2008 קיבלו הצמד פינה קומית בתוכנית הרדיו היומית "רדיו ללא הפסקה" של דידי הררי.
ב-2009 הגיש פינה קומית בתוכנית הלילה "לילה לבן" בערוץ 2, רשת,
וגם שיחק בתפקידי אורח בסדרות ותוכניות הטלוויזיה "בנות הזהב", "טוב שבאת", "לשם שינוי", "פולישוק", "סימני שאלה" ו"אנחנו לא משוגעים".
ב-2012 התפרסם בשלושה פרויקטים גדולים שיצאו במקביל:
הוא גילם את דמותו של יאיר, סוחר סמים ירושלמי.
עוד באותה שנה שיחק בסרט "קשת בענן" בבימויו של אלירן אליה.
הסרט עוסק במבצע איתור גופות חיילנו לאחר אסון הנגמ"שים, אשכנזי מגלם בו את דמותו של חובש ביחידה קרבית.
הוא הנחה סדנאות משחק והומור עם נוער בסיכון, במסגרת פרויקט יוצרים צעירים עם קשת ופרויקט שח"ם בפריפריה.
בנוסף, החל לעבוד על מופע סטנד-אפ אישי, ומשחק בהצגה "כיוונים" שכתב וביים אסף שלמה, שעוסקת במשחקי נשק בצבא ומציגה בצוותא.
בשנת 2013 החל להשתתף בפאנל התוכנית "הדיבור", המשודרת בערוץ 24, בהנחיית אלירז שדה.
כמו כן באותה שנה שיחק בסדרה "פצועים בראש" כדמות משנה, בתור מנהל ה"פרגולה" - בר בתל אביב.
ב-2015 השתתף אשכנזי בתוכנית הסאטירה "הכל שפיט" ששודרה בערוץ הראשון.
החל משנת 2016 מגלם אשכנזי את לירוי בסדרת הדרמה "מטומטמת" המשודרת בהוט 3. באותה שנה הצטרף גם לצוות השחקנים בסדרת הטלוויזיה "מפלצות קטנות" בערוץ 2, בתפקיד עידן.
ב-2018 השתתף בסדרה "בשבילה גיבורים עפים", בקשת 12. באותה שנה החל לגלם בתיאטרון הבימה את מני במחזמר "מיקה שלי", המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום.
ב-2019 החל לגלם את סרג'יו קונסטנזה (במקביל לשלומי קוריאט) במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור בתיאטרון הבימה.
באותה שנה העלה מופע סטנד-אפ חדש.
ב-2020 שיחק בסדרה "הנחלה", בתפקיד גבע פיילוט.
בנוסף לכך גילם תפקיד קטן בסדרה "מקיף מילאנו", בכאן חינוכית.
ב-2021 שיחק את דמותו של העוזר הפרלמנטרי "עדי מדינה" בסדרה "מותק בול באמצע" ששודרה בכאן 11. בנוסף בשנה זו אשכנזי מגלם את אודי ב"זאת שלי".
באותה שנה שיחק בסדרה "בעלת החלומות" בHOT בידור, בתפקיד צחי טולדנו.
בשנת 2022 השתתף בעונה השמינית של "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 הודח שביעי, וחזר לנבחרת המאוחדת לאחר ניצחונו בפרק גלגל ההצלה מבין הזוגות שהודחו.
הודח סופית בהדחה השתים עשרה.
באותה שנה גילם דמויות שונות בסדרה "פשע לא מאורגן" בקשת 12.
מפברואר 2023 הוא הפרזנטור של זוגלובק.
במסגרת לימודיו זכה במלגת "קרן שרת אמריקה ישראל" 2005.
אשכנזי נשוי ללירון טובול ולהם שלושה ילדים.
באוקטובר 2023 עבר אשכנזי עם אשתו וילדיו להתגורר בתאילנד.
באוגוסט 2024 שבו להתגורר בישראל.
אחיינו רותם דוידסון, בנה של אחותו רויטל נהרג ב-2011, בגיל 11, לאחר ששער כדורגל נפל עליו בזמן אימון.
שנה סרט תפקיד במאי מידע נוסף 2012 העולם מצחיק נסי שמי זרחין הדילרים יאיר עודד דוידוף קשת בענן חייל ביחידה קרבית אלירן אליה הוקרן בסינמטקים ובתחרות הסרט הקצר במסגרת פסטיבל הקולנוע הישראלי2014אפס ביחסי אנושאיתןטליה לביא 2015תפוחים מן המדבריוס'קהאריק לובצקי ומתי הררי2016כיפה אדומהארנון צדוקאבינורבמני יעישארץ פצועהעופר משיחארז תדמור
שנה סדרה תפקיד יוצר במאי ערוץ2022פשע לא מאורגןדמויות שונותרן לוירן לויקשת 122021בעלת החלומותיצחק (צחי) טולדנושירה אלוןאריאל בנבג'יHOT בידורזאת שליאודי בן זקןחגית ביליהאילן רוזנפלדTeenNickמותק בול באמצעאביעד (עדי) מדינהשמואל הספרישמואל הספריכאן 11מקיף מילאנוציוןאבנר ברנהיימר
משה אשכנזי במופע סטנדאפ בהבימה, אוגוסט 2019
משה ארצי (1926 – 29 באוקטובר 2016) היה מתאבק ישראלי במשקל חצי בינוני, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה השלישית וזכה במקום השלישי בספורט הפועלים שנערך בליאז'.
לארצי יש אחים נוספים שעסקו בהיאבקות, ביניהם אחיו, אברהם ארצי, חבר נבחרת ישראל בהיאבקות במשקל חצי כבד.
הרב משה אשכנזי (כ"א באב תר"פ, 5 באוגוסט 1920 - כ"ג בטבת תשס"ז, 13 בינואר 2007) היה רב קהילת חב"ד בתל אביב וחבר בהנהלות מוסדות חב"ד בישראל.
משה אשכנזי נולד בולדיווסטוק לרב מאיר אשכנזי, ששימש כרב הקהילה היהודית במקום, וליונה (טוייבע ליבא), בת הרב חיים אליעזר סולובייצ'יק.
בגיל שלוש עברה משפחתו מוולדיווסטוק לשאנגחאי שבסין, ואביו החל לשמש כרב הקהילה בעיר.
בשנת תרצ"ד, עלה לארץ ישראל ביחד עם סבו הרב שניאור זלמן אשכנזי והחל ללמוד בישיבת תורת אמת שבירושלים.
במהלך שנים אלו הושפע מדמותו של הרב אלתר שימחוביץ, משפיע הישיבה.
בה' באלול תש"ב נשא את מרת דבורה, בתו של הרב אליעזר קרסיק, רבם של חסידי חב"ד בתל אביב ושם התגורר ולמד בכולל.
התגייס לצה"ל ושירת במלחמת העצמאות, כלוחם ואחר כך כמש"ק דת.
לאחר שחרורו מצה"ל נכנס לעסקי מסחר ביהלומים.
בשנים אלו תמך בכספו במוסדותיו של חותנו.
באלול תשי"ד קנה לרבי מלובביץ' ספר תורה קטן שמיוחס להאחים מסלאוויטא, המעיל ספר התורה הוקדש לעילוי נשמת האביו הרב מאיר אשכנזי.
בשנת תשי"ח על פי הוראת הרבי עקר לברזיל וניהל (יחד עם גיסו, הרב צבי הירש חיטריק) את מוסדות חב"ד.
בשנת תש"כ, עם פטירת חמיו, חזר לישראל ונטל על עצמו את תפקידיו של חמיו כרב קהילה חב"ד בתל אביב.
היה חבר בהנהלת ישיבת תומכי תמימים המרכזית בישראל.
היה מזוהה עם הפלג המשיחסטי בחב"ד.
בימי התרגיל המסריח היה ממובילי הקו שטען כי על חב"ד לתמוך ביצחק שמיר, קו שזכה מאוחר יותר לאישורו של הרבי מחב"ד.
בשנת תשנ"ו התנגד, כחבר באגודת חסידי חב"ד, לקמפיין "נתניהו טוב ליהודים", בטענה שלחב"ד אסור להתערב בפוליטיקה.
בשנת תשס"ד הוביל את ההתנגדות למינוי יוסף יצחק אהרונוב ליו"ר אגודת חסידי חב"ד.
במשך קרוב לחמישים שנה שימש כרב קהילת חב"ד בתל אביב.
אשתו דבורה הייתה היו"ר הראשון של ארגון נשי ובנות חב"ד.
במשך שנים חילק צדקה לנזקקים עם המשפיע הרב משה וובר.
בין הנזקקים היו גם חלק מ'חבורת הצדיקים הנסתרים' של תל אביב (עליהם נמנו גם הרב משה יעקב רביקוב והרב יוסף וולטוך).
נפטר בהמרכז הרפואי זיו בצפת בשבת, כ"ג בטבת תשס"ז, לאחר התקף לב קשה.
נקבר למחרת בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
בנו הרב מרדכי שמואל, היה רב היישוב כפר חב"ד.
בנו הרב חיים, מילא את מקומו ברבנות הקהילה ובית הכנסת בתל אביב.
בנו הרב נתן, היה שו"ב וחזן ובעל תפילה בבית הכנסת בית מנחם
חתנו הרב יוסף יצחק וילשאנסקי הוא ראש ישיבת חב"ד בצפת.
חתנו הרב נחמן יוסף טברסקי ר"מ בישיבת אהלי תורה בניו יורק (בנו של האדמו"ר רבי ישראל מרדכי טברסקי מחסידות רחמסטריווקא).
הרב ד"ר משה בארי (נולד ב-1970) הוא רב ישראלי, מנכ"ל ארגון רבני צהר ומייסד גזית – איגוד בתי הדין לענייני ממונות.
משה בארי נולד וגדל בקריית משה ירושלים.
בנם של ד"ר אברהם בארי, מרצה למשפטים ושושנה בארי, מורה לעברית במדרשת הרובע, ונכדו של הרב ישראל בארי.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת ההסדר כרם ביבנה וכולל ארץ חמדה.
נסמך לרבנות ובשנת ה'תשס"ז (2007) הוסמך לדיינות על ידי הרבנות הראשית לישראל.
במקביל ללימודיו התורניים השלים תארים ראשונים במשפטים, ומדעי החברה (פסיכולוגיה וסוציולוגיה) ותואר שני ושלישי במשפט עברי במחלקה לתלמוד של אוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בחזקות הנובעות מטבעו של אדם כראיה במשפט העברי.
שימש כמורה ומרצה במסגרות שונות, ישיבה תיכונית, מדרשה וישיבות הסדר.
פרסם מאמרים שונים בתחום המשפט העברי וההלכה.
בשנת 2005 הקים את "גזית" – איגוד בתי הדין לענייני ממונות.
שימש כחוקר במכון ליישומי משפט עברי (ישמ"ע) של מכללת נתניה.
כן שימש חבר המועצה והוועדה הארצית של המועצה לניסויים בבעלי חיים של משרד הבריאות, חבר ההנהלה הציבורית של מכון ארץ חמדה, חבר בהנהלת "מורשת המשפט בישראל", יו"ר ועד מקומי שעלבים, וחבר ברשת עמיתי מעוז.
משנת 2007, מכהן הרב ד"ר בארי כמנכ"ל ארגון רבני צהר.
נשוי לדסי, בתם של ד"ר רות בן-מאיר והרב יהושע בן-מאיר, לשעבר מנהלת האגף לחינוך על-יסודי במשרד החינוך, ואב לארבעה.
גיסו של הרב פרופ' נריה גוטל.
משה אֶרְנְסְטֶר (22 באוקטובר 1924, כ"ד בתשרי תרפ"ה - 8 בינואר 2013, כ"ו בטבת ה'תשע"ג) היה נשיא קריות "מאור חיים" וחתנו של האדמו"ר הרביעי מויז'ניץ רבי חיים מאיר הגר.
נולד בעיר קלויזענבורג שברומניה בשנת ה'תרפ"ה, לרב חיים וריקל גיטל ארנסטר שנספו בשואה.
בהגיעו לגיל המצוות נסע ללמוד בישיבה של רבי אליעזר הגר בעיר וויזניצא עד לכיבוש האזור על ידי צבא ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה של חותנו לעתיד הרב חיים מאיר הגר בעיר גרויסווארדיין ושם נשאר עד לכיבוש הונגריה על ידי הנאצים, ומשם נמלט עם קומץ קטן ממשפחתו ששרדה את השואה לבוקרשט.
בשנת ה'תש"ה, בתום מלחמת העולם השנייה עלתה משפחתו ארצה והוא החל ללמוד בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר (שנקראה על שם הרב ישראל הגר ובנו הרב אליעזר הגר) ששכנה אז בתל אביב.
בי"ט באדר ב' ה'תש"ח נישא לשבע ברכה הגר (נפטרה כ"ה באייר ה'תשס"ט) בתו של הרב חיים מאיר הגר האדמו"ר הרביעי מויז'ניץ.
לאחר פטירתו של חותנו, בט' בניסן ה'תשל"ב, הקים הרב ארנסטר את קריית "מאור חיים" בירושלים ואת קריית "מאור חיים" בצפת, ברבנות השכונות העמיד את בניו הרב זאב והרב אליעזר.
בשכונות אלו הקים גם את מוסדות "מאור חיים" של חסידי ויז'ניץ והיה לנשיאם.
בנוסף הקים גם מוסדות לחינוך מיוחד.
התגורר לסירוגין בצפת ובירושלים, בשנותיו האחרונות ניהל מעין "חצר" וערך טישים מפעם לפעם.
בטבת ה'תשע"ג נפטר ונטמן באוהל אדמור"י בית ויזניץ בבית הקברות שומרי שבת.
הרב זאב, רב קריית מאור חיים בירושלים.
בעבר כיהן גם כרב קהילת ויז'ניץ בעיר, תפקיד אליו התמנה על ידי סבו רבי חיים מאיר הגר, ובאופן רשמי הוא עדיין נושא משרה זו.
נשוי לפייגא בת רבי אלעזר מייזליש מאויהל-מיאמי.
הרב מנחם, ראש ישיבת ויז'ניץ, נשוי לבת דודו הינדא בת רבי משה יהושע הגר מויז'ניץ.
הרב ישראל, נשוי לשיינא גיטל אסתר גולדא בת רבי יצחק קאליש מאמשינוב ארצות הברית.
ריקל גיטל, אשת בן דודה רבי ישראל אליעזר אדלר, מדז'יקוב-ויז'ניץ.
הרב אליעזר, רב קריית מאור חיים בצפת.
נשוי ללאה בת הרב אברהם דוד הורוביץ אב"ד שטרסבורג.
משה אריה מירקין (24 בדצמבר 1896 – 19 ביוני 1964) היה מחנך וסופר ישראלי, חוקר ספרות חז"ל, מחבר הפירוש המנוקד והמבואר למדרש רבה על התורה ב-11 כרכים, וממקימי העיר רמת גן.
מירקין נולד פוצ'פ, רוסיה (רוסיה הלבנה), בנם הבכור של ריקלה לבית ויניקוב (בתו של מלמד וחזן) ושלמה מירקין, שו"ב.
ב-1904 עלתה המשפחה לארץ ישראל, השתקעה במושבה יהוד שליד פתח תקווה וניסתה את מזלה בגידול שקדים.
הניסיון לא צלח והמשפחה עקרה לרמלה, שם שימש האב כמנהל תחנת הדואר האוסטרי וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר.
בילדותו נתגלה מירקין כעילוי ונשלח ללמוד בירושלים בישיבות של הרב צבי פסח פרנק והרב יוסף חיים זוננפלד.
בהמשך אימץ קו ציוני יותר והצטרף לישיבה של הרב קוק, בה גם הוסמך לרבנות.
לאחר מות אביו הפסיק מירקין את לימודי הקודש כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
הוא עבד במושבת בצלאל שבכרם בן שמן כאמן פיליגרין והיה האשכנזי היחיד בקבוצת התימנים שם.
בהמשך עבד במשק הר-טוב והיה שותף לניסיונות הראשונים לגדל הדרים באזור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפצע בהגנה על הר-טוב בעת התנפלות תושבי הכפרים הערביים צרעה ואשתאול.
במקביל למד מירקין בבית המדרש למורים ולרבנים של חברת "עזרה".
לאחר סיום המלחמה החל לשמש כמורה בבית הספר במזכרת בתיה, ובהמשך – בבית הספר נצח ישראל בפתח תקווה.
בפרעות תרפ"א נפצע בעת הגנה על פתח תקווה מידי פורעים ערבים.
לאחר החלמתו הצטרף לוועד העיר והיה חבר מועצת פתח תקווה.
בהמשך ניהל מירקין את בית הספר העממי בבני ברק ואחר כך היה מורה בבית ספר בתל אביב.
בבית הספר 'נצח ישראל' הכיר מירקין את המורה שרה מרגלית, בת משה דב מרגלית, והשניים נישאו ב-1923. המשפחה עקרה לרמת גן והייתה לאחת ממשפחות המייסדים בה.
אשתו הייתה לחברת עירייה ושימשה במשך שנים כיו"ר הארגון ויצו בעיר.
מירקין היה אב לשניים: אמוץ מורג (1929–1966), פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ושלמה מורג (1926–1999), פרופסור בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית, וחתן פרס ישראל במדעי היהדות.
מירקין נפטר ב-1964 ברמת גן, בגיל 67. נקבר בבית העלמין הישן בפתח תקווה.
במשך השנים פרסם מירקין מאמרים, סיפורים ומחקרים היסטוריים בעיתונים ובמוספים ספרותיים, בהם "מוריה", "הצופה ו"דבר".
ב-1942 ראה אור ספרו הראשון, "אור קדומים", שעלילתו ההיסטורית-פרודית מתארת את לוט בן הרן ואת עלייתה ושקיעתה של סדום כשיקוף לעולם המודרני.
בשנת 1950 פרש לפנסיה מוקדמת והשקיע שנים (1950–1964) במחקר מדעי של מדרש רבה לחמשת חומשי תורה, שראה אור בהוצאת יבנה ב-11 כרכים בין השנים תשי"ז-1956 לתשכ"ז-1967 (שני הכרכים האחרונים הופיעו לאחר מותו).
בתחילת כל ספר מחמשת חומשי תורה כלול הקדמה מדעית ארוכה ומקיפה על מדרשי חז"ל המופיעים בו, זמן כתיבתם, מקורם, סגנונם ולשונם.
בצד הטקסט הוסיף מירקין פירוש חדשני בשם 'עין הדרש'.
הוא התכוון להרחיב את יצירתו ולהוסיף גם פירוש על מדרש רבה לחמש מגילות, אך נפטר לפני שהספיק להשלים את משימתו.
יצירתו זו נחשבת לגולת הכותרת של פעילותו המחקרית והיא ראתה אור במהדורות רבות.
על עבודתו כתב יצחק שבטיאל, הנקדן שעבד עמו על הסדרה במשך שנים:
על שמו ועל שם אשתו נקרא רחוב ברמת גן.
אור קדומים ללוט בן הרן, תל אביב: כבשן, תש"ב.
(פרודיה על ימינו בצורת סיפור מקראי)
מדרש רבה: מפורש פירוש מדעי חדש בצירוף עין הדרש – מראה מקומות לכל מאמרי המדרש, תל אביב: יבנה, תשי"ז 1956–תשכ"ז.
בראשית רבה, חלק ג, תשי"ח.
שמות רבה, חלק ב, תש"ך.
ויקרא רבה, חלק א, תשכ"א.
ויקרא רבה, חלק ב, תשכ"ב.
במדבר רבה, חלק א, תשכ"ז.
במדבר רבה, חלק ב, תשכ"ה.
משה אָרֶנְד (Moshé Max Ahrend; 26 ביולי 1926 - 17 בנובמבר 2008) היה חוקר ומרצה לחינוך היהודי ומחשבת ישראל, פרופסור לחינוך ובעל הקתדרה לחקר דרכי ההוראה של לימודי הקודש ע"ש הרב ד"ר דוד אוקס באוניברסיטת בר-אילן.
ארנד נולד בשנת 1926 בעיר פרנקפורט שבגרמניה.
הוא למד בבית ספר Realschule אותו יסד הרב שמשון רפאל הירש.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ובעקבות ליל הבדולח, בהיותו בן 12, נשלח על ידי אמו לצרפת (אביו יצחק ארנד נפטר כ-3 שנים לפני כן), שם התקבל על ידי משפחה יהודית בשטרסבורג.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, הוא נאלץ לעזוב את שטרסבורג כשאר התושבים היהודים, ונדד עם המשפחה המאמצת שלו מעיר לעיר, עד שהגיע למוסד של האוז"ה ב-.
במאי 1943, בליל שבת פרשת "קדושים", הוא עבר את הגבול לשווייץ, שהה אצל משפחה יהודית בציריך עד לאחר סוף המלחמה.
ארנד עלה לישראל ב-1945 ופנה ללימודים אקדמיים (תלמוד, עברית וחינוך) ולשירות צבאי.
הוא למד באוניברסיטה העברית אצל פרופ' שמחה אסף, רא"מ ליפשיץ ופרופ' יחזקאל קוטשר.
בתום שרותו הצבאי, יצא בשליחות מטעם הסוכנות היהודית לצרפת, בין השנים 1949 ל-1951.
עם חזרתו לישראל, פנה להוראה.
בשנת 1960 קיבל תואר שני במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית.
הוא יצא בשנית לשליחות בחו"ל, בין השנים 1965 ו-1968, ושימש בין היתר מורה לעברית ב בפריס.
לאחר חזרתו מן השליחות השנייה, פנה לאקדמיה.
הוא היה תלמיד של פרופ' נחמה ליבוביץ'.
ארנד מילא תפקידים בכירים בחינוך היהודי.
תחילה לימד בבית הספר חורב בירושלים, שם שימש גם מנהל.
בהמשך הרצה במכון גולד לתלמידי חו"ל, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן (שם גם שימש כראש בית הספר לחינוך במשך ארבע שנים), במכללת הרצוג ובמכון לנדר (מיסודו של ), שם שימש דקאן בבית הספר ליהדות.
פרסם ספרים ומאמרים על יסודות החינוך היהודי ותולדותיו, מתודות בהוראת התנ"ך והתורה שבעל-פה, ופרשנות המקרא.
בשליחות הראשונה לחו"ל הכיר את ברטה לבית גודמן, ונשא אותה לאישה.
ד"ר אהרן ארנד הוא בנו.
הוא התגורר בשכונת בית וגן בירושלים, ושם נפטר בשנת 2008, בגיל 82, ונקבר בהר המנוחות.
פירוש רש"י לתורה: עיונים בשיטתו (עם נחמה ליבוביץ'), הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1990.
יסודות בהוראת המקרא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1993.
חינוך יהודי בחברה פתוחה א', הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1995.
דרכים במקרא ובהוראתו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1997.
חינוך יהודי בחברה פתוחה ב', הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2000.
פרקי חינוך והוראה, קובץ מאמרים, הוצאת "מאירים", מכללת ליפשיץ, 2001.
פרשנות המקרא והוראתו, קובץ מאמרים, הוצאת "מאירים", מכללת ליפשיץ, 2006.
רבי משה אריה (לייב) הלוי במברגר היה רבה של העיר באד קיסינגן שבגרמניה.
נולד בי"ז בניסן תקצ"ח בויזנברון שבגרמניה, בנו של הרב יצחק דב (זליגמן בֶּר) במברגר, רבה של וירצבורג.
אחיו היו רבי שמחה במברגר, רבי נתן במברגר ורבי שלמה במברגר.
בשנת תרכ"ה (1865), לאחר פטירת הרב גבריאל הירש ליפמן , נתמנה לכהן כרב במקומו כרבה של באד קיסינגן.
בשנת 1867 נישא לשרה אטלינגר בתו של רבי יעקב אטלינגר (עטלינגר).
בהמשך נישא לאסתר (בת משה גולדשמידט).
נפטר בכ"ה בתשרי תר"ס בבאד קיסינגן ונקבר בבית הקברות היהודי שם.
נכדו הוא הרב בן ציון במברגר משגיח ישיבת פוניבז'.
נכדו אחר הוא הרב ד"ר שמחה במברגר.
נינו היה הרב יהושע ישעיה נויבירט, מחבר הספר שמירת שבת כהלכתה.
הרב משה ביגל (נולד ב-21 בפברואר 1955, כ"ט בשבט ה'תשט"ו) הוא רב היישובים מיתר וכרמית וחוקר כשרות ב"מכון לרבני יישובים" בקריית ארבע; מרבני "צהר".
נולד בשנת ה'תשט"ו לשרה יוכבד ור' גדליה דוד, ניצולי השואה מטרנסילבניה, וגדל בבני ברק.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ובאלול ה'תשל"ד החל ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים, והפך לתלמידם המובהק של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב שאול ישראלי.
התגייס לצה"ל ושרת בחיל התותחנים, והשתחרר בדרגת סגן.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל של הישיבה ולאחר מכן עבר לימית ולמד בכולל של הישיבה במקום, שם למד אצל ראש הכולל הרב יעקב אריאל, אצלו התמחה בהוראת הלכה.
הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל, וכן קיבל תעודת הוראה מטעם מכללת הרצוג.
בנוסף ללימודיו בכולל, שימש כרב בית הספר הדתי בעיר.
במסגרת הסכם השלום עם מצרים ופינוי ימית, פונתה משפחתו למושב גני טל שבגוש קטיף.
זמן קצר לאחר מכן נבחר לכהן כרב המושב גן אור, אך פרש מתפקידו לאחר תקופת כהונה לא ארוכה, ועבר ליישוב נווה דקלים שזה עתה הוקם.
בנווה דקלים שימש כרב בית הספר "נאות קטיף".
בעקבות שאלות רבות שצצו לאור החקלאות המודרנית שהתקיימה בישובי גוש קטיף, נמנה עם מייסדי "מכון התורה והארץ".
כמו כן, ייסד את "המכון להסברת מפרשי התלמוד", במסגרתו הוציא את קובצי "גליונות עיון בסוגיות שבת", אשר נשלחו בדואר למנויים.
בשנת תשמ"ט נבחר לכהן כרב היישוב מיתר, תפקיד בו הוא מכהן עד היום.
עם הקמת היישוב כרמית בכפיפות למועצה המקומית מיתר, הפך גם לרבו.
במשך שנים רבות הרצה בתחומי יהדות וחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמכללת חמדת הדרום, וכן לימד בישיבת ההסדר "לב לדעת" ("השלוחה") בשדרות, בישיבה תיכונית קריית ארבע ובמכינה הקדם-צבאית "נווה אביה" בערד.
במשך שנים ארוכות נמנה עם חוקרי "המכון לרבני יישובים" בקריית ארבע, שהיה בנשיאות הרב דוב ליאור, שגם אותו מחשיב כרבו.
הוא חבר בארגון רבני צהר, במסגרתו עורך חופות רבות לזוגות חילוניים והיה חבר בוועדת הכשרות של הארגון.
נשוי להניה, בתו של הרב אברהם סילברט, מייסד וראש ישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע, ולהם שמונה ילדים.
חתנו, הרב יוסף סוראני, הוא רב מושב נוב.
תחום עיסוקו העיקרי של הרב ביגל הוא הכשרות, ובייחוד הכשרות בעידן המודרני והמתועש.
הוא פרסם מאות מאמרים בתחום זה בבמות שונות, בעיקר בעלון "השבת" של ארגון צהר, מרצה על כך ברחבי הארץ ומשיב תשובות בטלפון ובאינטרנט.
בשנים 2008–2009 היה עונה באופן קבוע על שאלות ותשובות בענייני הלכה באתר ynet.
כמו כן, עורך הרב ביגל מחקרים מעשיים בתחום הכשרות.
למחקריו שותפים אגרונומים, ומומחים בתעשיית המזון ואנשי טכנולוגיה.
אכילת ירקות עלים ותותי שדה - בשנת תשע"ג פרסם כי ניתן לנקות ירקות עלים מחרקים בעזרת חומר הנקרא "סטרילי טבע", וכן תותי שדה.
הרב דוב ליאור והרב אליהו בקשי דורון תמכו בפומבי במחקר זה.
המחקר בא להציע פתרון לבעיית החרקים שיהיה זול יותר מירקות ללא חרקים ("ירק גוש קטיף").
השגחה מרחוק בעזרת מצלמות - בשנת 2010 היה שותף לפיילוט במסגרתו נתן הרב תעודת כשרות מטעם ארגון צהר למסעדה בקוסמוי, כאשר ההשגחה נעשתה באמצעות מצלמות וללא נוכחות פיזית של משגיח כשרות במקום.
בדיקת עופות ללא פתיחת הרגל - לטענתו, אין הבדלים באחוזי הטרפות בין עופות שצומת הגידים שלהם נבדק בבדיקה חיצונית לבין אלה שנבדקו על ידי פתיחת הרגל.
תפיסתו ההלכתית בנושא הכשרות היא, שעל הרבנות הראשית לישראל לשמש גוף כשרות המספק שירותי "כשרות כלל ישראלית" המתאימים לכלל האוכלוסייה בישראל, ללא הבדלי עדות ורמה דתית ועל כן עליה לספק כשרות ברמות הידור שונות המתאימות לכל גוני האוכלוסייה.
הוא מתנגד לחומרות יתרות בתחום הכשרות, אשר אינן מתאימות לכל האוכלוסייה אלא ליחידי סגולה, ומייקרות את מחיר המזון הכשר.
בשל כך, התנגד לפתיחת גוף הכשרות של ארגון צהר ולרפורמה במערך הכשרות של השר מתן כהנא.
הוא יזם תוכנית במסגרת רבני צוהר להכשרת משגיחי כשרות מורשים מטעם הרבנות הראשית, אשר יעבדו בחנויות מזון מטעם צוהר.
תוכנית זו נועדה, לדבריו, לתת רוח גבית לחיזוק מערכת הכשרות הציבורית של רבנות הראשית.
עם זאת, יצא חוצץ נגד גוף הכשרות של "צהר", משום שהוא מחליש לטענתו את כוחה של הרבנות הראשית.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
מתיר כניסה בטהרה לחלק משטח הר הבית.
בשנת 2010 הצטרף למכתב רבני הערים שהביע תמיכה בדברי הרב שמואל אליהו שלא למכור או להשכיר דירות לערבים, ובשל כך נערכו הפגנות אל מול ביתו.
אכול בשמחה- ספר מקיף ומפורט על כל ענייני הכשרות.
בין הנושאים בספר: סוגי הכשרויות והגדרותיהן השונות, מאכלי נוכרים, כשרות בעלי חיים, הכשרת בשר, בשר בחלב, בשר ודגים, המכשירים במטבח המודרני והלכותיהם, מוצרי מזון מעובדים (ג'לטין, 'שרוולי' נקניקיות, פירות יבשים, מזון מיובא ועוד), חרקים במזון, אירוח אצל מי שאינו מקפיד במצוות, כשרות בשבת, לפסח, שמיטה ועוד.
הספר קיבל את הסכמת הרבנים: דב ליאור, זלמן נחמיה גולדברג, אליהו בקשי דורון, יעקב אריאל ובעל שו"ת "ארחותיך למדני".
בהוצאת המכון לרבני יישובים, תשע"ה, 418 עמ'.
לחם אבירים- כשרות המזון בעידן המודרני.
הספר עוסק בדיני אירוח, כשרות "למהדרין", כשרות העוף ועוד.
בהסכמת הרבנים אברהם אלקנה שפירא, אליהו בקשי דורון, דב ליאור ויעקב אריאל.
בהוצאת המכון לרבני יישובים, תשס"ו.
בית כנסת ביישוב: מבנה ותכנון פנים- מאמר שפורסם בקובץ "מלילות" תשנ"ח, ויצא כחוברת נפרדת.
גליונות עיון בסוגיות שבת- סדרת חוברות בהלכות שבת שנשלחו בדואר למנויים.
חוברת הדרכה לשנת השמיטה לשדה ולגינות פרטיות (חוברת זו אומצה על ידי הרבנות הראשית לישראל בשמיטה תשמ"ז בתור הנהלים הרשמיים מטעמה).
ר' משה יוסף אשקר הכהן היה מפייטני יהדות חלב במאה ה-19 וה-20.
נולד בשנת 1877 בעיר חלב שבסוריה.
כשהיה בן שש, בשנת 1883 התייתם מאביו, ור' רפאל ענתבי, מגדולי פייטני חלב, לקח עליו את חסותו, והוא הפך לתלמידו הקרוב.
מאחר שענתבי היה עיוור, אשקר העלה על הכתב רבים מפיוטיו של רבו.
ממנו למד את המוזיקה הערבית ואת הכתיבה הפיוטית בלשון העברית.
כשהתחתן אשקר חיבר ענתבי פיוט, "מלך רחמן", ובו מוזכרים תלמידו משה, ואבי הכלה יעקב: .
בשנת 1903 מונה לחזן ולבעל הקורא של בית הכנסת הגדול של העיר חלב.
בשנת 1912 היגר לניו יורק שבארצות הברית עם אמו.
תחילה חי במנהטן ולאחר מכן בברוקלין, שם שימש כחזן בית הכנסת מגן דוד במשך 28 שנים.
הוא הביא לניו יורק את מסורת השירה החלבית ואת הפיוטים שחיבר, וכן חיבר בעיר פיוטים חדשים, וכך ייסד את מסורת השירה החלבית בארצות הברית.
פעל לשמר ולהעביר הלאה את מסורת ה"פזמונים".
נהג להאזין ללחנים מצריים, טורקיים וחלביים, ואף ללחנים אירופיים, ועל פיהם לכתוב את שיריו.
השתדל לשמור על המצלול המקורי של מילות השיר הערבי, ולמרות מגבלה זאת, שיריו מצטיינים בכתיבה איכותית.
חיבר פיוטים רבים, שחלקם מושרים עד היום בקהילות ישראל השונות.
בין שאר הפיוטים שחיבר "אל מאד נעלה".
נפטר ביום השני של חול המועד סוכות ה'תש"א, 1940.
משה אשר (נולד בשנת 1965) כיהן כמנהל רשות המסים בישראל בשנים 2013–2018.
בהכשרתו הוא כלכלן, חשבונאי, משפטן ובעל תואר שני במשפטים ובמנהל עסקים.
משה אשר נולד וגדל בגבעתיים, לאם מורה ואב הנדסאי, ולו שני אחים.
שירת בצה"ל כקצין מודיעין ביחידה 8200.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במינהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
הוסמך כרואה חשבון וכעורך דין.
בשנת 1991 החל לעבוד ברשות המיסים כמפקח מס בפקיד שומה פתח תקווה.
בשנים 1996-1999 עבד בחטיבת השומה ובלשכה המשפטית של רשות המיסים, 1999–2005 היה יועץ למנהלי רשות המיסים.
לאחר מכן היה מנהל היחידה המקצועית בהנהלת רשות המיסים.
בשנים 2006–2012 היה פקיד שומה למפעלים גדולים (פשמ"ג).
ועדת איתור, שהוקמה לשם איוש תפקיד מנהל רשות המיסים, המליצה למנות את אשר לתפקיד, אך שר האוצר, יובל שטייניץ, החליט לדחות את המלצת הוועדה, והורה כי יש לבחון מחדש את תנאי הסף הנדרשים לתפקיד, ולאחר מכן להקים ועדת איתור חדשה.
אשר עתר לבג"ץ נגד החלטות אלה.
עתירתו התקבלה, ובג"ץ הורה לשר האוצר להביא את המלצת הוועדה למנות את אשר לפני ממשלת ישראל.
באפריל 2012 מונה למשנה למנהל רשות המיסים, תוך החלטת ממשלה למנותו כעבור שנה למנהל רשות המיסים.
ב-18 במרץ 2013 החל לכהן כמנהל רשות המיסים.
כחלק ממלחמתה של רשות המיסים בהון השחור קידם צעדים אחדים:
מבצע של גילוי מרצון, שבו התאפשר לנישומים להצהיר על הון שלא דווח, ולשלם את המס החל עליו, ובכך להימנע מהליך פלילי.
ליותר מ-100,000 תושבים בעלי יותר מדירה אחת נשלחו מכתבים המבקשים מהם להצהיר על הכנסותיהם משכר דירה.
איסוף מידע רב על נכסים של ישראלים בחו"ל, בין היתר לפי מסמכי פנמה.
שיתוף פעולה עם בנקים בחו"ל, לחשיפת הון שחור של ישראלים בחשבונות בנקים בחו"ל.
הכנסת עבירות המס לחוק איסור הלבנת הון, כך שיתאפשרו חילוט נכסים וענישה חמורה יותר.
חקיקת חוק לצמצום השימוש במזומן.
אשר ניסה להוביל לביטולו של הפטור מדיווח על הכנסות בחו"ל שניתן לעולה חדש ולתושב חוזר ותיק במסגרת תיקון מס' 168 לפקודת מס הכנסה (שנודע בשם "חוק מילצ'ן"), אך לא הצליח בכך.
בתקופת כהונתו פעלה רשות המיסים לצמצום הכדאיות בניהולן של "חברות ארנק" לרבות משיכות כספים של בעלי שליטה מחברות בשליטתן, תוך מתן הקלת מס בהוראת שעה, שהביאה לחלוקת דיבידנדים מחברות אלה בסכום של 40 מיליארד ש"ח, תוך תשלום מס הכנסה על דיבידנדים אלה.
כמו כן נערכה רשות המיסים לגביית מס ריבוי דירות, שבסופו של דבר בוטל לפני שהחלה גבייתו.
השיפור בגביית המיסים אפשר לשרי האוצר לקדם צעדים של הפחתת מיסים, ובפרט מס הכנסה ומכס.
ב-17 במרץ 2018 סיים את כהונתו כמנהל רשות המיסים.
משה אשר נשוי לסיגל, מנהלת הכספים של מכון ברוקדייל של הג'וינט, ואב לבת ובן.
נולד באיזמיר שנת ה'תקפ"ט (1829) לערך, לאימו קלארה ג'וייא ולאביו, רבי רפאל אברהם בכור בארקי, שהיה בן למשפחה שמוצאה ממגורשי ספרד שהתיישבו בסלוניקי וממנה עברו לאיזמיר.
למד בישיבת "בית הלל" באיזמיר אצל רבי חיים פלאג'י ובעיקר אצל בנו רבי אברהם פלאג'י, אשר הביא בספריו לא אחת מתורתו של רבי משה, והיה בקשרי ידידות עם רבי רחמים נסים יצחק פלאג'י.
כבר משנת ה'תר"ט (1848/1849) ישנן עדויות על כך שהיה בעל מעמד חשוב בקהילת איזמיר, והיה חתום לצד ר' חיים פלאג'י על מינוי חברה קדישא.
בשנת ה'תרל"ו (1875/1876) כינה אותו ר' אברהם בתואר "הרב הכולל", כלומר האחראי על גיטין וקידושין באזור איזמיר.עם פטירת ר' רחמים פלאג'י בשנת ה'תרס"ז (1907) התמנה תחתיו לראש רבני איזמיר, לצד החכם באשי רבי יוסף בן סיניור.
נקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות החדש באיזמיר.
בסביבות שנת ה'תר"ט נשא את קאדין מלכה (נפטרה בגיל 73 בשנת ה'תרס"ז), וידועים לנו שבעה ילדים שלהם.
היה כותב פורה של תשובות הלכתיות וחידושי תורה.
מתואר שבשעת הלווייתו הניחו על יד מיטתו ארגז גדול מלא בחידושיו.
עם זאת, רוב כתבי היד אבדו.
רבות מתשובותיו שרדו בכתבי חבריו ורבותיו, רבי חיים פלאג'י, רבי אברהם פלאג'י, רבי רחמים נסים יצחק פלאג'י, רבי אליהו בכור חזן, רבי יצחק אבולעפיה ועוד.
בשנת ה'תשס"ג הדפיס אחד מצאצאיו, הרב יעקב בצלאל חרר, את הספר "מזכרת משה" ובו כלל את תשובותיו שהודפסו בכתבי חכמי דורו, וכן תשובות נוספות מכתב ידו, בתוספת חידושים על הלכות שבת ועל עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים, הלכות גיטין וכן סדרי הגיטין שחתם עליהם בבית הדין.
נינו של החת"ם סופר, ומחבר הספר מנחת משה.
נולד בצעהלים שבמדינת בורגנלנד באוסטריה לאביו הרב יונה, שממנו התייתם בצעירתו, ולאמו שרה, נכדת החת"ם סופר שעלתה לארץ ישראל אחרי התאלמנותה.
למד תורה אצל רבי יהודה גרינוולד, ראב"ד סאטמר שהסמיכו להוראה, והעיד עליו "שעוד מנעוריו היה נעלה ונשגב מאד בכל ענייניו, הן בהתמדתו והן בהשגתו וחריצותו".
ולאחר מכן למד בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר", ואצל אב בית הדין שם הרב דוד ניימן-לאקנבך שהסמיכו להוראה.
בשנת ה'תרס"ה התמנה לרבה של באדן (שווייץ) ולמרות גילו הצעיר כבש את לבבות בני הקהילה המקומית והעמיד בה ישיבה בה הרביץ תורה בדרכו המיוחדת.
הגעתו לשווייץ הייתה הגרעין להתפתחות התורנית הישיבתית של מדינה זו.
נפטר בשנת ה'תרצ"ט, בגיל 63.
נשא לאישה את פרומט רחל, בת רבי שמעון פולק אב"ד בעלעניש מחבר ספר שו"ת שם משמעון, מגדולי הפוסקים בהונגריה, ממנה נולדו לו שבעה בנים ושתי בנות.
בתו השלישית לאה מאי שהתגוררה בהולנד נספתה בשואה ביחד עם בעלה ובנם היחיד בונם.
הרב אברהם קראוס מנהל התלמוד תורה באוברנאו שליד לוצרן בשווייץ.
הרב גבריאל קראוס דיין במנצ'סטר שבאנגליה.
הרב משה בונם קראוס ראש ישיבה לצעירים אור אלחנן בירושלים.
הרב משה בונם קראוס ראש כולל הרבנים גייטסהד.
הרב מרדכי יהודה קראוס רב הקהילה החרדית בירוחם.
הרב יעקב קראוס מראשי ישיבת קמניץ בירושלים.
הרב אברהם יהושע קרויס ראש הקהל קנווי איילנד שליד לונדון שבאנגליה
רבי משה בוטריל (הרמ"ב, ה'ק"ן – ה'ר' לערך, 1390 – 1440) היה מחכמי ומקובלי ספרד שהתגורר בצנטירל שבספרד.
חיבר מספר ספרים העוסקים בקבלה (בעיקר מעשית) התפרסם בשל עיסוקו בפסאודואפיגרפיה.
נולד ליצחק מבוטרֶל מצנטירל שבספרד, בספריו מזכיר את רבו 'רבי יעקב ספרדי', על פי עדותו של רבי יצחק אברבנאל השתתף בוויכוח טורטוסה.
בשלב מסוים בחייו שהה באויניון.
ככל הנראה ראה בעצמו משיח.
ציפורה ברודי טענה שזו טעות הנובעת מקריאה שגויה של טקסטים.
המשורר רבי שלמה בונפיד תקף אותו בחריפות על התנשאותו בדברי הלכה.
בנו הוא רבי ליאון בוטרֶל.
נכדו הוא רבי משה בוטרל הרופא.
בפירושו לספר יצירה שיבח את אריסטו, היעב"ץ בתגובה לדבריו כתב: .
בקרב החוקרים, הועלו טענות שונות נגדו, מזיופים שונים בספריו.
בפירושו לספר יצירה מזכיר רבי משה 27 חיבורים שאינם נזכרים במקומות אחרים.
דבר זה עורר את החוקרים, שניסו לבדוק האם אכן ספרים אלו היו קיימים.
כך למשל התבטא שי"ר לאור ממצאים אלו: עוד לפניו החיד"א כתב ש"ר"מ בוטריל אין לסמוך עליו".
היו שניסו להצדיקו וכתבו שהסתמך בתום לב על זיופים, אך גרשום שלום ואחרים הוכיחו שזיופיו היו מכוונים.
חוץ מדברי קבלה זייף גם תשובות הלכתיות.
פירוש על ספר יצירה שחיבר בשנת ה'קס"ט בפירוש משלב פילוסופיה וקבלה
שני קונטרסים הלכתיים העוסקים בקידושי כסף, נדפסו על ידי יעקב זוסמן
תשובה הלכתית העוסקת בכתובה שאבדה, נדפסה על ידי פנחס רוט
תשובה הלכתית העוסקת בביזוי תלמיד חכם נדפסה על ידי שמחה אסף
בנוסף נשארו מספר כתבי יד שלו שלא נדפסו, ביניהם חיבור על אגדות חז"ל נגד פירושיו של יהושע הלורקי.
משה בהר , המכונה "שיקו", הוא סוציולוג, היסטוריון ומזרחן ישראלי, פרופסור במכון ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת מנצ'סטר ופעיל חברתי.
בהר נולד בירושלים למשפחה ממוצא מצרי, תוניסי והאיים היווניים זקינתוס וקורפו.
מספר מבני משפחתו מהאיים היווניים, מצד אמו, נרצחו בשואת יהודי יוון.
למד לתואר ראשון ושני ב וכתב את דוקטורט בפוליטיקה השוואתית באוניברסיטת קולומביה.
היה מורה מן החוץ ב, באוניברסיטה העברית, וב.
מאז 2008 משמש כמרצה בכיר בתוכנית ללימודי ישראל/פלסטין, במכון ללימודי המזרח התיכון, באוניברסיטת מנצ'סטר, שבעיר מנצ'סטר ב.