tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת ירידים אלה (שהידוע בהם היה היריד שנערך בעיר נירנברג) נמכרו עוגיות ולחמי זנגביל בצורות שונות.
צורת "אדם" נמכרה לנשים רווקות שרצו להינשא, מתוך אמונה שהדבר יביא בעל.
לחם זנגביל הוא לחם צפוף במרקמו המכיל דבשה.
לחם זה בדרך כלל מתוק ומכיל צימוקים, שקדים תבלינים כמו קינמון וציפורן בנוסף על זנגביל או להכיל תבלינים שונים כגון חרדל או פלפל שחור.
לחם זה בגרסתו המתוקה הוא עוגה מסורתית המוגשת בחג המולד.
עוגיות לחם זנגביל הן עוגיות דקות בצבע חום בהיר, הדומות לעוגת הלבקוכן הגרמנית המסורתית.
עוגיות אלה הן מאכל מסורתי המוגש בחג המולד בארצות הברית ובאנגליה.
לרוב העוגיות נאפות בצורת אדם המכונה "איש לחם זנגביל" (gingerbread man).
על איש לחם הזנגביל יש גם אגדות עם ודמותו מופיעה בספרים וסרטים שונים כגון שרק.
בית עשוי מלחם זנגביל (gingerbread houses) הוא עיטור שמקורו בגרמניה בימי הביניים.
עיטור זה הוכן לחגיגות מיוחדות, ובייחוד לחג המולד, וכיום הוא נפוץ במערב אירופה וארצות הברית.
מבנה זה מוזכר באגדת העם "הנזל וגרטל" ממעשיות האחים גרים.
הבצק המשמש להכנת בית לחם זנגביל שונה מהבצק להכנת העוגיות.
בצק זה, דמוי החימר, מאפשר פיסול בבצק ועיצוב המבנים.
לחם ומלח הוא טקס קבלת פנים סלאבי, בו מגישים לאורחים נכבדים כיכר לחם על גבי מפת רוּשְניק (מגבת רקומה סלאבית מסורתית); מעל הכיכר, או בחור בתוכה, מונחת קערת מלח או מלחייה.
על פי המקובל, באירועים רשמיים בני זמננו ברוסיה מגישות את הלחם והמלח נשים צעירות בלבוש מסורתי (סרפן וקוקושניק).
המנהג אומץ גם על ידי הליטאים והרומנים, שאינם עמים סלאביים, אך קשורים תרבותית והיסטורית לשכניהם הסלאבים.
בבולגריה הטקס מסמל קבלת אורחים.
הלחם והמלח מוגשים לרוב על ידי אישה.
בימינו הלחם המשמש בטקס על פי רוב אינו לחם רגיל אלא מאפה חגיגי, שטוח ומעוטר, המכונה "פוגאצ'ה".
האורחים המתקבלים אמורים לבצוע פיסה מהמאפה, לטבול אותה במלח ולאכלה.
בעת שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני בסוף המאה ה-19, נהגו נשים בולגריות כפריות לקבל את פני החיילים הרוסים המשחררים בלחם ומלח.
במקדוניה מנהג הלחם והמלח עדיין מתקיים לעיתים כביטוי להכנסת אורחים.
כמו בבולגריה, נעשה גם כאן שימוש ב"פוגאצ'ה", שאופים למשל לכבוד ארוחת חג המולד, ומטבע מוסתר בתוכה.
להקת ג'אז-רוק-אתני מקדונית (יוגוסלבית לשעבר) נקראה "לחם ומלח", כיוון שהכנסת האורחים היא מנהג כה בסיסי ומסורתי בתרבות המקדונית.
בצ'כיה ובסלובקיה המנהג אינו נפוץ בחיי היום-יום, אך מתקיים לרגל ביקוריהם של מנהיגים זרים.
בתרבות הרוסית לחם הוא המזון המוערך ביותר, ומלח מסמל ידידות ארוכת ימים, כפי שמומחש כביטוי: "לאכול פוד מלח (עם מישהו)".
בתקופת האימפריה הרוסית היה המלח יקר בשל המס שהושת עליו, ונחשב מוצר מוערך.
הביטוי "לחם ומלח!" אף משמש כברכה הנאמרת על ידי אורחים בבואם לבית המארח.
קבצנים נוהגים גם הם לפנות בברכה זו ברומזם על רצונם במזון, אך הם נענים לרוב בביטוי מתחרז הלועג להם.
בפולין טקס הלחם והמלח מתקשר להכנסת האורחים המסורתית של האצולה הפולנית, אם כי התקיים בכל שדרות החברה.
המנהג מוזכר בשירי משוררים פולנים מהמאה ה-17. כיום מקיימים אותו בעיקר בעקבות טקס נישואין, כאשר הורי החתן והכלה מקבלים את פניהם בברכה בשובם נשואים מן הכנסייה.
בפרויקט אפולו-סויוז נערך טקס הלחם והמלח באמצעות קרקרים וטבליות מלח.
המנהג התקיים גם בקרב יהודים, בתפוצות ובארץ ישראל.
במסורת חב"ד מספרים כי האדמו"ר דובער שניאורי התקבל בלחם ומלח בכפרים השונים בהם עבר בעת מסע לויטבסק בבלארוס בשנת 1826. כאשר ביקר הרצל בארץ ישראל בשנת 1898 התקבל בלחם ומלח בנס ציונה וברחובות.
בסעודות שבת וחג, לאחר שמברכים על החלה, נוהגים לטבול פרוסות ממנה במעט מלח ולחלק למסובים, בין היתר על פי הפסוק "על כל קרבנך תקריב מלח".
גם בתרבות הערבית קיים מושג של "לחם ומלח" (عيش وملح או خبز وملـح) אך לא בהקשר קבלת פנים אלא ככריתת ברית על ידי אכילה משותפת, המסמלת התקרבות.
מי שאכל לחם ומלח אצל חברו נחשב כבעל חוב מוסרי כלפיו וחייב להכיר לו תודה.
תפיסה זו מודגמת גם בביטויים ערביים כגון "יש בינינו לחם ומלח" (بيننا عيش وملـح או بيننا خبز وملـح), ו"ברית מלח" (بَيْنَهُمَا مِلْح - יש בין שניהם מלח).
לחם סודה הוא לחם כפרי שלצורך התפחתו משתמשים בסודה לשתייה.
באירלנד, לחם הסודה מלווה את הארוחה העיקרית, כתוספת או כמזון בפני עצמו, כששכבה עבה של חמאה או ריבה מרוחה על הפרוסות.
צבעיו של הלחם הם חום ולבן, והוא נאפה לעיתים בצורה ועיצוב של עוגה (farl).
כשהלחם מוכן נוהגים להקיש עליו ואם הכיכר משמיעה צליל חלול, הדבר אומר כי היא מוכנה.
החל משנות החמישים של המאה התשע עשרה העדיפו האירים את אבקת האפייה שמכילה סודה כחומר התפחה.
זאת על פני השמרים שהיו נדירים בארצם.
לחם שמרים רגיל המופק במאפייה היה זמין רק בערים הגדולות של אירלנד, ולא בכפרים.
במהלך האפייה השתמשו גם בחומר חומצי כיוגורט, המצוי בשפע בארץ זו, בשל גידול משק החלב.
לחם סודה נאפה בעבר בסיר או על משטח ברזל שהונח על גחלים.
אלו הן שתי שיטות ההכנה של לחם סודה, בצפונה ובדרומה של אירלנד, לעיתים עד היום.
כיכר לחם הסודה מכבדת את שולחן החג והשמחות האירי ובהם לובש הלחם המסורתי פנים אחרות.
לבצק שלו מוסיפים ביצים, חמאה, סוכר, פירות יבשים ותבלינים שונים.
בארצות הברית ובצפון אמריקה, לחם סודה הוא לחם עוגתי עם פירות.
לחם פרוס הוא כיכר לחם שנפרסה מראש לפרוסות ונארזה לשם נוחות השימוש בה.
הלחם הפרוס פופולרי בין השאר בהכנת כריכים וטוסטים.
פרוסות הלחם מוצעות למכירה בעובי מגוון ובאריזות שונות שנועדו למנוע את התייבשותן, כגון אריזות פלסטיק או נייר שעווה.
האבטיפוס של מכונה לפריסת לחם הומצא ב-1912, על ידי אוטו פרידריך רואוודר מאיווה, ארצות הברית, אך זה נהרס בשרפה.
מכונה חדשה נבנתה לפי אבטיפוס זה והוצגה רק ב-1928. השימוש המסחרי הראשון נעשה בה באותה שנה, במאפייה בעיירה צ'יליקות' במיזורי.
ההמצאה תוארה במגזין "Constitution-Tribune" כאירוע הגדול ביותר בתעשיית הלחם מאז שהומצא הלחם הארוז, תיאור שבעקבותיו נטבע הביטוי "הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס" ("the greatest thing since sliced bread").
בהמשך עבד האופה גוסטב פפנדיק מסנט לואיס על שכלול המכונה, כך שתארוז את הלחם הפרוס מיד עם פריסתו ותמנע את התייבשותו.
לשם כך היה עליו למצוא שיטה להחזיק את פרוסות הלחם צמודות אחת לשנייה למשך זמן שיספיק עד שהמכונה תארוז את כיכר הלחם.
הוא ניסה שיטות שונות שכשלו, אך לבסוף הגה שיטה שעלתה יפה: הנחת הלחם על משטח מתקפל, שיוכל לסדר את הפרוסות בצורה מדויקת, ולאפשר למכונה לארוז אותן.
בעקבות המצאתו, עלו בסנט לואיס מכירות הלחם הפרוס של פפנדיק ב-80%.
בנוסף, נעשו שכלולים נוספים בתחום, כמו תחילת שימוש בשקיות פלסטיק לאריזת הלחם הפרוס, שנתנו איטום טוב מפני לחות.
ב-1930 החלה חברת "Wonder Bread" למכור לחם פרוס ברחבי ארצות הברית.
הדבר הביא לעלייה בצריכת הלחם, מכיוון שהוא הפך זמין יותר, ועל כן הוגבר הייצור שלו ושל ממרחים למריחה על לחם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1943, נאסרה בארצות הברית מכירת לחם פרוס משיקולי מדיניות חיסכון בעתות מלחמה, וזאת בעיקר בשל עלויות אריזתו.
האיסור בוטל לאחר שלושה חודשים, לאחר שנמצא כי החיסכון היה נמוך מהמצופה, ולאחר שהוצעו תחליפים חסכוניים לאריזה, כגון אריזה בנייר שעווה.
המכונה לפריסת הלחם בנויה משורת סכינים מקבילים, המסודרים ברווח קבוע מראש.
כאשר מכניסים את הכיכר, מנגנון לחיצה או משטח נע דוחף אותה דרך הסכינים, וכל הכיכר נחתכת לפרוסות באותו רוחב, בדרך כלל בתחום 8–16 מ"מ (בהתאם לביקוש).
מכונות ידניות למחצה: העובד מניח את הכיכר ודוחף אותה דרך הסכינים בעזרת ידית או בוכנה.
מכונות אוטומטיות: הכיכרות מוזנות במסוע או במגש, המכונה פורסה אותן אוטומטית ואורזת בשקית.
מכונות תעשייתיות: קווי ייצור גדולים המיועדים לפריסה של אלפי כיכרות בשעה, עם בקרה מדויקת על עובי הפרוסות.
לעיתים כוללות מכונות אלה מנגנון הזנה ושקילה.
מכונות פריסה כוללות מגני ידיים ומנגנוני עצירה אוטומטיים למניעת פגיעה.
המכונות מצריכות תחזוקה הכוללת השחזת סכינים תקופתית וניקוי יסודי, בעיקר עקב פירורים.
בשל היותו נוח לשימוש, לחם פרוס פופולרי בחלקים רבים של העולם.
באירלנד סוג הלחם הנפוץ ביותר נקרא "פאן פרוס", וממנו נמכרות כיכרות של 400–800 גרם עטופות בנייר שעווה, בפרוסות בגודל נוח להכנת כריך וצנים.
העובי הרגיל של לחם פרוס משתנה בהתאם לארץ ולחברת הייצור.
בקנדה עובי הפרוסות הוא בדרך כלל 10 מ"מ.
בבריטניה נמכר לחם פרוס במהדורות "עבה במיוחד", "עבה", "בינוני" או "דק", כאשר עובי הפרוסה נע בין 5 מ"מ ל-20 מ"מ.
ביפן נעשה דבר דומה, אך כיכר הלחם מסומנת על ידי מספר הפרוסות ולא עוביין.
כיכרות הלחם לרוב מכילות 6 או 8 פרוסות, אך גם כיכרות של 4 או 10 פרוסות לחם הן נפוצות.
בארצות הברית מוכר גם "טקסס טוסט", לחם ארוז אשר פרוס מראש לפרוסות בעובי כפול מזה הנפוץ במדינה.
בארצות הברית מקובל הביטוי "הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס" (הכוונה מאז המצאת הלחם הפרוס) כביטוי שנאמר, פעמים רבות בשמץ הומור או אירוניה, על דבר טוב או על המצאה חשובה.
דוגמאות לכך הם משפטים כגון "הוא חושב על עצמו שהוא הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס", או "הנעה 4x4 זה הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס".
בדרך כלל לא נעשה שימוש במשפט זה לתיאור המצאה או תגלית מרכזיים, כמו המחשב האישי, מנוע הסילון או מחקר האנרגיה גרעינית, אלא לשיפורים קטנים במוצרים קיימים, למשל עכבר אלחוטי או בקרת שיוט במכונית.
לחם לבן הוא לחם שנאפה מקמח חיטה, ממנו הוסרו הסובין והנבט בתהליך הטחינה (קמח לבן), והוספו שמרים לשם התפחה של הלחם.
הסרת הסובין, המכילים שמן, מאפשרת ללחם חיי מדף ארוכים יותר.
הקמח המשמש לאפיית הלחם עובר גם הלבנה, באמצעות אשלגן ברומטי או כלור דו-חמצני, לשם הסרת שאריות צבע צהוב.
במהלך תהליך הטחינה והניפוי של הקמח, נפגעים חומרי תזונה חשובים אחרים בלחם, כגון סיבים תזונתיים, ברזל, ויטמינים מקבוצת B ועוד.
ממשלת בריטניה הוסיפה ללחם מ-1942 גם סידן פחמתי.
תוספות אלו הביאו לחיסול כמעט מוחלט של מחלות הנגרמות מחסך של תיאמין וניאצין, בריברי ופלגרה.
לחם לבן ממשיך להוות מקור מרכזי לוויטמינים אלו עבור האוכלוסייה, עד היום, במדינות רבות בעולם.
חלקן מעשירות את הלחם גם בחומצה פולית.
לאור המחקרים שמצאו כי קמח מלא בריא יותר לצריכה על פני קמח לבן, ירדה לאורך העשורים האחרונים צריכת הלחם הלבן, בהשוואה למוצרים כגון לחם שחור ולחם שיפון, אם כי היא עדיין גבוהה יותר.
לחמים מחיטה מלאה לרוב יקרים יותר מלחם לבן, וצריכתם אופיינית יותר למעמדות גבוהים באוכלוסייה, אך בעקבות התודעה הגוברת לערכים בריאותיים עולה צריכת הלחם מקמח מלא בכל שכבות האוכלוסייה.
לחם תירס הוא שם כללי ללחם שהוכן מקמח תירס.
לחם תירס נחשב ל"אוכל נשמה" ואנשים רבים נהנים מהמרקם והארומה שלו.
אפשר ליצור לחם תירס על ידי אפייה, טיגון או אידוי.
אפשר גם לאפות את לחם התירס לעוגת תירס.
ניתן להכין לחם תירס ללא קמח חיטה, כך שאנשים אשר נמנעים מגלוטן (כמו חולי צליאק) יוכלו לאכול אותו ללא חשש.
בגרעיני התירס יש גרעין שכותשים ומכינים ממנו את הקמח.
לחם חיטה מלאה (נקרא גם לחם חיטה מלא), הוא כל לחם אשר הקמח היחיד ששימש להכנת בצקו הוא קמח חיטה מלא, כלומר קמח חיטה הכולל את כל ארבעת רכיבי דגן החיטה וללא כל תוספת של קמח לבן.
עם זאת, בתקן הישראלי לחם מלא מוגדר כלחם שבו שיעור הקמח המלא, מכלל מיני הקמחים, עומד על לפחות 80%.
ארבעת רכיבי הגרעין המשמשים להכנת קמח חיטה מלאה נקראים נבט, אנדוספרם, מעטפת גרעין פנימית, ומעטפת גרעין חיצונית (המכונה לעיתים גם בשם "סובין").
יש להבדיל בין לחם חיטה מלאה לבין לחם דגנים מלאים, אשר הוכן מכמה דגנים מלאים נוספים, עם או ללא חיטה.
בישראל לא קיימת אסדרה למונחים "חיטה מלאה", "דגן מלא", ו"קמח מלא", ולכן יצרנים שונים עשויים לתת הגדרות שונות למונחים אלה, אשר שונות מן ההגדרה הנפוצה בקרב בוטנאים ודיאטנים.
כך למשל "חיטה מלאה" יכולה להיות עם סובין וללא סובין (כלומר עם או ללא המעטפת החיצונית), והסובין עצמו יכול להימכר על ידי היצרנים הן כתוסף מזון עצמאי והן כמספוא, זאת בהנחה והיצרן מגדיר "חיטה מלאה" כ"חיטה מגרעין מלא ללא מעטפת חיצונית".
ללחם חיטה מלאה יש, באופן טבעי, צבע חום בהיר.
ניתן להוסיף צבע מאכל קרמל לבצק של לחם העשוי מקמח לבן בלבד, כך שאפשר לטעות ולחשוב שמדובר במאפה דגנים מלאים.
במדינות רבות, ובהן ישראל, פרקטיקה זו אינה מנוגדת לחוק, אך יש הרואים בה הטעיית צרכנים.
לחם חיטה מלאה עדיף מכמה בחינות בריאותיות על לחם חיטה מעובדת (ובפרט על לחם חיטה לבנה, המכיל רק רכיב חיטה אחד - האנדוספרם).
ההמלצה להחליף את הלחם הלבן בלחמים מקמח חיטה מלאה היא המלצה נפוצה בקרב דיאטנים ורופאים העוסקים בתזונה.
לחם חיטה מלאה עשיר יותר למשל בסיבים תזונתיים בלתי-מסיסים הגורמים לשובע ואינם קלוריים כלל, היוצאים מן הגוף כביאתם; לפיכך בנפח זהה, הוא בדרך כלל משמין פחות מלחם חיטה לבנה.
כמו כן לחם חיטה מלאה עשיר יותר בנוגדי חמצון, חומצות אמינו, בפרט ליזין, מינרלים דוגמת מגנזיום, מנגן, זרחן וסלניום, וויטמינים דוגמת ניאצין, ויטמין B6, וויטמין E.
מן הראשונים בתרבות המערבית שהמליצו על אכילה של דגנים מלאים במקום דגנים מעובדים היה הרופא הבריטי תומאס אליסון.
גם הרמב"ם שהיה רופא במקצועו, שילב הנחיה זו במסגרת המלצות התזונה שלו ביד החזקה .
לחם גרהם הוא סוג של לחם שהומצא בשנת 1829 על ידי הדיאטן לצורך הדיאטה הצמחונית שלו.
הלחם היה עתיר בסיבים תזונתיים, ונאפה מקמח חיטה מלא גס יחסית בתוספת חלב, מלח ומולסה ומותפח באמצעות שמרים.
גרהם יצר לחם נקי ללא תוספי המזון שהיו פופולריים ביותר בלחם הלבן של התקופה, בהם אלום וכלור, בטענה שהם מזיקים בכך שהם מגבירים את היצר המיני ובסופו של דבר "מרוקנים" את גוף האדם.
אף שהתאוריה של גרהם חסרה כל ביסוס מדעי, הוא צדק בטענתו שתוספים אלו מזיקים לבריאות, וחלקם אכן מזוהים כיום כרעילים.
התוספים היו נפוצים מאוד בין היתר מאחר שהם שינו את הצבע והמראה של הלחם והפכו אותו ללבן ומגרה יותר למאכל.
לחם בננה הוא סוג לחם שמוצאו מאמריקה.
הוא עשוי מבצק של קמח ובננות מעוכות.
לרוב הוא לח, מתוק ודומה לעוגה.
לחם בננה הופיע לראשונה בספרי בישול אמריקאים עם השימוש הגובר בסודה לשתייה ואבקת אפייה בשנות ה-40. הוא הופיע בספר הבישול "מתכונים מאוזנים" של פילסבורי המפורסמת ב-1933, ובהמשך נהיה יותר מקובל עם פרסום "ספר המתכונים של צ'יקיטה בננה" ב-1950.
הבננה הגיעה לארצות הברית בסביבות 1870 ולקח לה זמן להיחשב כמרכיב בקינוחים.
מתכון לחם הבננה המודרני התחל להתפרסם בספרי בישול בסביבות 1930, גם בזכות העלייה בפופולריות של אבקת האפייה.
לא ידוע בוודאות מה הוביל להמצאתו של לחם הבננה.
ייתכן שמדובר בהמצאה שיווקית שנועדה לקדם ולהגדיל את היקף השימוש בקמח חיטה ובאבקת אפייה.
ייתכן שבדומה למנות רבות ממטבחים שונים ברחבי העולם, מטרת המתכון הייתה ניצול רכיבי מזון לא טריים במקום להשליכם.
במקרה זה, שימוש בבננות בשלות ורכות מהרצוי.
בארצות הברית נחגג ב-23 בפברואר "יום לחם הבננה הארצי".
לחם בננה-צימוקים: צימוקים מתווספים למתכון.
לחם בננה-אגוזים: אגוזים קצוצים, בדרך כלל אגוזי מלך או פקאנים, מתווספים למתכון.
לחם בננה-שוקולד צ'יפס: שבבי שוקולד מתווספים למתכון.
לחם בעג'ין (מערבית: لحم بعجين לחמעג'ון, "בצק עם בשר"; בטורקית: Lahmacun להמג'ון; בארמנית: լահմաջու להמג'ו) הוא בצק אפוי עגול ודק, עליו בשר קצוץ (לרוב בשר כבש או בקר), סלט ירקות קצוצים ועשבים הכולל פטרוזיליה ובצל, ותבלינים כגון פפריקה, כמון, קינמון ופלפלת צ'ילי.
לחם בעג'ין הוא מנה מוכרת בארמניה, לבנון, טורקיה, סוריה ובקהילות ארמניות וטורקיות בעולם.
עקב דמיון מסוים, לעיתים נקראת המנה "פיצה ערבית", "פיצה טורקית" או "פיצה ארמנית".
המנה פופולרית בירושלים בזכות הקהילה היהודית האורפלית והערבית.
האורפלים נוהגים להוסיף תמרהינדי לבשר.
לחם ושעשועים היא מטונימיה המתארת אסטרטגיה מדינית.
זוהי דרך-פעולה שנהגתה בראשית ימי הקיסרות הרומית (המאה ה-1 לפנה"ס), הדואגת לרווחת התושבים בשימוש בפתרונות לטווח קצר.
הפתרונות מספקים את דרישותיהם המיידיות והבסיסיות של האזרחים, בכך שהם מציעים מגוון של תענוגות ומזון בסיסי.
מדיניות זו באה למנוע את התקוממות האזרחים, על ידי הסטה והסחת הדעת מהבעיות המהותיות של המדינה.
את המושג טבע המשורר הרומי יובנאליס בסאטירה העשירית שלו, כביקורת על פעולותיו של אוגוסטוס קיסר והתנהגותם של בני-דורו.
בשלהי ימי הרפובליקה הרומית, במאה הראשונה לפני הספירה ברומא, ייצוג המון העם, מעמד הפלבאים, בשלטון, היה מזערי, חרף העובדה שהם היוו את רובה המכריע של החברה הרומית.
אך מעמד זה היה בעל מודעות פוליטית ומכך נבע כוחו.
כאשר נעשה עמם אי-צדק פוליטי, חוללו פורענויות ומרידות כנגד השכבות העליונות בחברה, הפטריקים, לרוב בעידודם של הטריבונים.
אוגוסטוס, שהיה מודע לסיכון זה, פעל לרכוש את אהדת הפלבאים מיד עם כניסתו לזירה הפוליטית.
הוא נהג לחלק מרכושו וכספו הפרטי לפשוטי העם והעניק להם תבואה בחינם.
לאספקת התבואה (Cura Annonae) חשיבות מכרעת בשלהי ימי הרפובליקה, בהם האוכלוסייה הפלבאית-איכרית עברה לאורח-חיים אורבני, בו לא גידלה בעצמה את התבואה.
בכך שריכז בידיו אוגוסטוס את תפקיד חלוקת התבואה, יצר הקיסר יחסי תלות של האוכלוסייה הדלה בו.
אוגוסטוס לא הסתפק בהענקת מענקים חומריים (כסף ותבואה) בלבד, אלא דאג בנוסף לשעשע ולהעסיק את העם הרומאי.
הביוגרף הרומי סווטוניוס, מעיד כי "בתדירות השעשועים העממיים, בריבוי גווניהם ותפארתם, עלה על כל שקדמו לו".
אוגוסטוס עצמו תיאר בפרוטרוט את שמונת המשחקים הגלדיאטורים שערך בשמו ובשם נכדיו: עשרת אלפים גלדיאטורים הופיעו בפני המוני רומא שהצטופפו בקרקסים, ו-3,500 חיות מצאו את מותן בעשרים וששת משחקי הציד (venationes), לקול תרועותיהם של הצופים המשולהבים.
גם פושעים או מורדים נטרפו על ידי החיות לעיני הקהל.
בד בבד הפעיל אוגוסטוס עשרות סיורים של כוחות המשטרה שלו והטיל עליהם לשמור על בתי המגורים, שהפכו מטרה נוחה לפורצים וגנבים, שעה שדייריהם בילו ימים שלמים בקרקס.
זאת ועוד, כדי למנוע הצטופפות יתר באירוע אחד, דאג אוגוסטוס לכך שמשחקים יאורגנו בעת ובעונה אחת ברבעים שונים של העיר.
אוגוסטוס התפרסם לא כשליט נוטה חסד (clementia) בלבד, אלא גם כשליט המצטיין בנדיבות לב (liberalitas).
תכונה זו בלטה במיוחד ביחסו לפלבס.
אויביו כינו את מתנותיו לעם בשם "שיחוד" (largitio).
את תוצאות מדיניות זו הגדיר צבי יעבץ כ"דה-פוליטיזציה של הפלבס".
אוגוסטוס היה מוכן לעשות הרבה למען העם, בלי למסור לידיו סמכויות של ממש.
יובאנליס, משורר וסאטריקן רומי שפעל בימי אוגוסטוס, קונן על מה שהוא ראה כהידרדרות המוסר והמידות הטובות (virtus) שאפיינו את הרפובליקה ונרמסו בימי הקיסרות, ובסאטירה העשירית שלו טבע את המושג "לחם ושעשועים":
מתרגומה של רחל בירנבויםמתרגומו של עודד בורלא"זה כבר חדל העם מן המכר של קולותיו, ומאז פטור כליל מכל דאג.
עם שנתן לבחיריו לגיונות, שררה ושבטיה – הוא בימינו אדיש, למעט שני דברים שישיש בם: לחם ושעשועים"."עתה שאין איש קונה את זכות ההצבעה שלנו, השליך הקהל מאחריו את דאגותיו; אותם האנשים שהיו ממנים מפקדים, קונסולים, לגיונות וכל השאר, אינם עוסקים בזאת עתה – רק בשניים ישימו מעיינם: לחם ושעשועים".
מדיניות "לחם ושעשועים" בקיסרות הרומית
הקיסרים שעלו לאחר יוליוס ואוגוסטוס קיסר, המשיכו לנהוג באותה מדיניות כלפי פשוטי העם, להזין ולשעשע את רומא.
חלוקת המזון החודשית בפורטיקו מינוקיוס הבטיחה לעם את לחמו מדי יום ביומו.
בהצגות ותצוגות הפאר שנערכו במקומות ציבוריים שונים, דתיים וחילוניים, בפורום, בתיאטראות, באצטדיונים, באמפיתאטרונים ובקרבות-ים מבוימים (naumachiae), העסיקו וארגנו את זמנם הפנוי של האזרחים.
אופי ההצגות ותהלוכות-הראווה, אשר בימי הרפובליקה שימשו לטקסי-דת בהובלת האריסטוקרטיה, הפכו בימי הקיסרות בהדרגה למופעים המשמשים לבידור-טהור להמונים.
כתוצאה מכך התרופפה שליטתה של האריסטוקרטיה בחברה ובפוליטיקה.
למדיניות זו השפעה מכרעת על ההסכמה הרחבה במעבר מרפובליקה לקיסרות.
לאורך כל ימי הקיסרות נשמעה ביקורת מצד הוגי דעות אריסטוקרטיים על מדיניות זו, אך התלות שפיתח הציבור ב"לחם ושעשועים" דחקה את הביקורת מהקונצנזוס.
כותב על כך ההיסטוריון הרומי טקיטוס: "השפלים שבהמון העם, שהורגלו במשחקי הקרקס ובתיאטראות, וכן המקוללים שבעבדים והאנשים שאכלו את רכושם ובקלונו של נירון מצאו מחייתם, נפלו ברוחם ושתו בצמא כל דבר שמועה".
מוסיף על כך מרקוס קורנליוס פרונטו: "העם הרומאי שקוע מעל הכל בשני דברים – אספקת מזונו ומופעיו".
במקום בו נכשלו האריסטוקרטים, הצליחה מאוחר יותר הדת החדשה, הנצרות.
המרוצים נמשכו, אך הטבח בזירה חדל בפקודתם של קיסרים נוצרים.
ב-1 באוקטובר 326, הוציא הקיסר קונסטאנטינוס צו, לפיו יש להחליף את עונש ה-Ad bestias, גיוס גלדיאטורים, בעבודת פרך (Ad metalla).
בעקבות כך בסוף המאה ה-4, נעלמו קרבות גלדיאטורים במזרח, ובשנת 404 לספירה, אסר הונוריוס את הקרבות במערב.
בהדרגה דעכה תרבות השעשועים ומוקד השליטה בעם עבר לכנסייה.
בסדרת ספריה של סוזן קולינס "משחקי הרעב", שם המדינה בה מתרחשת העלילה היא פאנם, שם שנלקח מביטוי זה ומרמז על עלילת הספר, שבה שולחים ילדים מהאזורים העניים של המדינה הנקראים "המחוזות" לקרבות עד המוות בתוך זירה המצולמת בכל רגע נתון למטרות בידור של החלק העשיר יותר של המדינה המכונה "הקפיטול".
לחם הקודש הוא סקרמנטל נוצרי, הידוע גם בשמות: "פולחן הלחם" או "לחם האיחוד".
לחם הקודש משמש בטקסים נוצריים שונים, והוא נדבך משמעותי בסקרמנט האוכריסטיה או סעודת האדון, הידוע בנצרות הקתולית כמיסה ובנצרות האורתודוקסית כליטורגיה הקדושה.
בתאולוגיה הנוצרית, לחם הקודש הוא התגלמות המהות של ישו בלחם, תופעה זאת נקראת בכנסייה הקתולית כ"טרנסובסטנציאציה" דהיינו המרת המהות.
אמונה זאת נדחית על הסף בקרב הכנסיות הפרוטסטנטיות והייתה אחד התמריצים המרכזיים של הרפורמציה הפרוטסטנטית כנגד פולחן הלחם בנצרות הקתולית.
באמונה הנוצרית לחם הקודש הוא סקרמנטל המשמש את מערך הכנסייה לצורכי טקסים שונים ובעיקר לסעודת האדון המתקיימת בימי ראשון וחג, אך גם במועדים ואירועים שונים .
העדות הראשונה לחשיבות הלחם בתאולוגיה הנוצרית מגיעה מהברית החדשה עצמה.
הלחם מופיע כאשר ישו מספר בזמן הסעודה האחרונה כי הלחם אשר ברך הוא גופו והיין הוא דמו:
בנצרות הקדומה ללחם הייתה חשיבות רבה במהלך טקס שיחזור הסעודה האחרונה, והוא שימש ביחד עם הטבילה והסמכה את שלושת הטקסים המשותפים לקהילה הנוצרית בראשית דרכה.
עם השנים, ככל שגדלה הנצרות מכת קטנה ונרדפת לדת רשמית, משמעותו של לחם הקודש בפולחן הנוצרי התרחבה לאין שיעור.
בעוד שבנצרות הקדומה ללחם לא הייתה משמעות תאולוגית יתרה, פרט על השימוש הטקסי שלו, הרי שבנצרות לאורך ימי הביניים נוספה ללחם הקודש גם משמעות תאולוגית אשר מסמלת את התגשמותו של ישו על רקיק הלחם הניתן למאמינים אשר מתייחדים עם מושיעם בזמן הסקרמנט, ובקרב נוצרים אדוקים אף סימלה את ישו עצמו.
השימוש בלחם הקודש בנצרות משתנה בין זרם אחד למשנהו.
אומנם כל הזרמים משתמשים בלחם במהלך סקרמנט סעודת האדון, אשר מתקיים לעיתים תכופות ולפעמים יותר מפעם אחת ביום.
הסקרמנט משמש לאחדות האל עם המאמינים ולרוב המאמינים נוטלים אותו בימי ראשון וחג, אך גם בימי זיכרון, לפני תחילת תענית ובשבירתה.
בנוסף רקיק לחם הקודש ניתן לנוצרים בטקסים שלפני המוות.
בנצרות הקתולית השימוש בלחם הקודש הוא תדיר ביותר, לא רק בזמן עברת סקרמנט סעודת האדון אלא גם בטקסי אשכבה, קונפירמציה וטקסי מעבר שונים.
פולחן הלחם בנצרות הקתולית התפתח מאוד במהלך ימי הביניים וקיבל מעמד מיסטי חשוב ביותר.
נקבעו תקנות שונות כיצד לאפות את הלחם, היו בישופויות שהכינו לחם דגים, אחרות השתמשו בלחם ללא חמץ (בדומה למצה).
עם הזמן התקבלה שיטה אחידה לאפיית לחם הקודש באמצעות הטבעה, דהיינו רמיסת הלחם והטבעת צלב או כל דמות אחרת ללחם בהקשר הליטורגי שלו תשמש אפיית הלחם.
עד ועידת הוותיקן השנייה היה נהוג להסתיר את מהלך בציעת הלחם מפני קהל המאמינים, ולהעניק להם רק מרקיק הלחם ללא יין הקודש.
אולם לאחר ועידת הוותיקן השנייה המאמינים חוזים בכנסייה בבציעת הלחם ומקבלים רקיק מהול ביין.
בנוסף, החל מהמאה ה-13 נחוג חג הלחם והיין הקדושים המרומם את פולחן הלחם הקדוש ומדגיש את חשיבותו בדת הנוצרית.
בנצרות האורתודוקסית, לחם הקודש משמש בעיקר לטקס הליטורגיה הקדושה.
אולם לרוב בפולחן הביזנטי אין נהוג שהמאמינים יכולים ליטול את לחם הקודש במהלך השתתפותם בטקס ואף לא לחזות בזמן בציעת הלחם.
עוד לפני הרפורמציה הפרוטסטנטית של מרטין לותר, נשמעו קולות חוזרים ונשנים בכנסייה הקתולית על פולחן הלחם.
יאן הוס למשל ומסדר הלולרדים כולם בכללותם התנגדו לעקרון הטרנסובסטנציאציה בהמרת לחם הקודש לדמותו של ישו הנוצרי.
במאה ה-16, עם הקמתן של התנועות הפרוטסנטניות הן הלותרניות והן הקלווניסטיות אחד מעקרונותיהם המרכזיים של הפרוטסנטים היה מלבד דחיית כס האפיפיורות גם ביטול פולחן הלחם בנצרות.
הפרוטסטנטים על הזרמים השונים התנגדו לעקרון הטרנסובסטנציאציה דהיינו המרת הלחם לגופו של ישו.
ואילו קיום הטקס כשלעצמו (סעודת האדון), היא המצווה החשובה.
ולפיכך בזרמים שונים בנצרות נהגו לדחות את קבלת לחם הקודש לאירועים מיוחדים או לימי ראשון וחג בלבד.
באירופה של ימי הביניים, נפוצו בנוסף על עלילות הדם כלפי יהודים גם עלילות חילול לחם הקודש.
על-פי העלילה, ביקשו היהודים לחלל את לחם הקודש שבכנסיות.
לחם הקודש נחשב על ידי הנוצרים לסמל לגופו של ישו (טרנסובסטנציאציה), והאדוקים שבהם מאמינים, כי בשעה שדוקרים את החלות הללו זב מהן דם.
ועידת לטראנו הרביעית (1215) אימצה את האמונה בטרנסובסטנציאציה וקבעה עונש שריפה למבזי הלחם והיין, כמי שמזלזלים בגופו של ישו עצמו.
בשנת 1290 העלילו בפריז על זוג יהודי, כי חדר בחשאי לכנסייה אחת ודקר שם את לחם הקודש עד זוב דם.
הזוג נידון על ידי בית דין האינקוויזיציה לשריפה.
עלילה דומה לזו אירעה בעיר סוכצ'ב שבפולין בשנת 1556, ובגללה נידונו למיתה שלושה יהודים.
החמורה בעלילות לחם הקודש ארעה בעיר רויטיגן שבבוואריה בקיץ 1298. בכי תינוק שנשמע מבית יהודי ויוחס ליבבת לחם הביאה להתאספותם של כנופיות פורעים מוסתות בהנהגת האציל רינדפלייש.
כנופיות אלו רצחו 56 מיהודי העיר ומשם יצאו למסע פרעות ורצח (פרעות רינדפלייש) ברחבי בוואריה, פרנקוניה ושוואביה.
עד שוך הפרעות הושמדו 146 קהילות ונרצחו על פי הערכה קרוב ל-20,000 יהודים.
משה סלוחובסקי, אורית רמון, יוכי פישר, אירופה על סף העת החדשה: אירופה 1350 - 1600, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ה 2014. כרך ד' וכרך ה'.
אהרון לירון, הנצרות וארץ ישראל, הוצאת צ'ריקובר, 1997.
לחם שיפון הוא סוג של לחם, העשוי מקמח המופק מהדגן שיפון.
לחם שיפון עשוי להיות בצבע בהיר או כהה - תלוי בסוג הקמח בו השתמשו לייצור הלחם, ובסוג של תוספי הצבע בו השתמשו.
לחם שיפון בדרך כלל צפוף יותר מאשר לחם העשוי מקמח חיטה ומכיל לרוב כמות גדולה יותר של סיבים תזונתיים מאשר לחם לבן.
לעיתים רבות הוא כהה יותר בצבעו ובעל טעם חזק יותר.
לחם שיפון הוא אחד מסוגי הלחם הנפוצים ביותר בצפון ומזרח אירופה משום שדגני השיפון גדלים בקלות רבה יחסית בקרקע ובאקלים של צפון אירופה.
לחם שיפון מכיל כמות גדולה של סיבים תזונתיים וכמות קטנה של שומן.
בהשוואה לחלק מהלחמים כמו לחם לבן, ללחם שיפון מדד גליקמי נמוך יחסית, כאשר משמעות הדבר היא שהוא גורם לעלייה איטית יותר ברמת הסוכר בדם מאשר לחם לבן, ולכן מומלץ יותר לחולי סוכרת, לבעלי משקל עודף ולאתלטים העוסקים בסיבולת.
עם זאת, הוא עדיין מורכב ברובו מפחמימות, ולכן שלו גבוה יחסית.
לחם קארי (ביפנית: カレーパン; תעתיק: karē pan; באנגלית: Curry Bread) הוא לחם אפוי או מטוגן הממולא בקארי ונפוץ ביפן.
לחם הקארי מורכב מקמח קארי ומים, כאשר אלה הופכים לבצק ממלאים אותו בקארי ולבסוף ניתן לאפות או לטגן בשמן עמוק כך שיראה כמו סופגנייה.
לחם הקארי הופיע לראשונה בטוקיו בשנת 1927 במסעדה מערבית בשם קאטלאה (Cattlea), כאשר בעלי המסעדה ניסה להכין לחם מערבי בטיגון עמוק.
הלחם נחשב למאכל פופולרי ביפן וניתן למצוא אותו במאפיות, סופרמרקטים וחנויות נוחות.
לחם אינו מאכל יפני מסורתי, אך הפך לנפוץ במאה ה-19.
לחם שנאפה ללא התפחה הוא כל לחם הנאפה ללא שימוש בחומרי התפחה כגון שמרים.
לחמים אלו הם בדרך כלל לחמים שטוחים; עם זאת, לא כל לחם שטוח אינו עבר התפחה.
לחמים ללא שמרים, כמו טורטייה ורוטי, הם מוצרי יסוד באמריקה המרכזית ובדרום אסיה, בהתאמה.
לחמים לא מותפחים הם בעלי חשיבות דתית גדולה ביהדות ובנצרות.
ביהדות, מצה, העשויה מבצק שאינו תפח, היא סמל מרכזי בחג הפסח.
לחם הקודש ממלא תפקיד מרכזי בליטורגיה הנוצרית ובתאולוגיה האוכריסטית.
לחמים לא מותפחים בעלי חשיבות סמלית ביהדות ובנצרות.
יהודים ונוצרים צורכים לחמים שנאפים ללא התפחה כמו המצה במהלך פסח ואוכריסטיה, בהתאמה, כפי שנצטווה בתנ"ך: ().
אכילת מצה היא מצוות עשה בחג הפסח.
מקור המצווה נובע ככל הנראה מהחיפזון של בני ישראל ששוחררו זה עתה מעבדות ונאלצו לעזוב את מצרים בין לילה ובכך לא יכלו להקדיש זמן לתפיחת לחמם.
החוק הקאנוני של הכנסייה הלטינית בכנסייה הקתולית מחייב שימוש בלחם שנאפה ללא התפחה עבור לחם הקודש, וופלים לא מותפחים עבור איחוד המאמינים.
חלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות נוטות לפעול לפי הנוהג הקתולי הלטיני.
רוב הכנסיות המזרחיות אוסרות במפורש את השימוש בלחם שנאפה ללא התפחה לאוכריסטיה.
נוצרים מזרחיים מקשרים לחם לא מותפח לברית הישנה ומתירים שימוש רק בלחם עם שמרים, כסמל לברית החדשה.
מחלוקת זו, היא אחת משלוש הנקודות שנחשבו באופן היסטורי כגורמים (יחד עם סוגיות העליונות הפטרינית והמחלוקת סביב פסוקית ומן הבן) לפילוג הכנסייה הנוצרית ב-1054, לנצרות אורתודוקסית (מזרחית) וקתולית (מערבית).
ארבוד – לחם העשוי מקמח חיטה שנאפה על גחלים של מדורה, מסורתי בקרב ערבים בדואים.
ארפה – לחם העשוי קמח תירס ונפוץ בקולומביה וונצואלה.
בטאו – לחם עשוי שעורה, תירס או חיטה, מסורתי במצרים.
בנוק – לחם שמקורו באיים הבריטיים.
דמפר – לחם קולוניאלי אוסטרלי מסורתי, במקור נאפה ללא התפחה.
טורטייה – לחם שטוח מסו-אמריקאי / מקסיקני
טורטייה דה רוסקולדו – לחם צ'יליאני מקמח חיטה, שנאפה באופן מסורתי על גחלים של מדורה.
לוואש (בדרך כלל מותפח אך לעיתים גם לא מותפח) – לחם שטוח ארמני.
לחם הקודש – קרקר עגול נוצרי.
מצה – לחם שטוח יהודי.
לחמניות כשרות לפסח - לחמניות שלא נאפו מקמח שנטחן מאחד מחמשת מיני דגן – חיטה, שעורה, כוסמין, שיבולת-שועל ושיפון – שהחמיץ (תפח).
פיאדינה – לחם העשוי מקמח חיטה, שומן חזיר או שמן זית, מים ומלח.
מהאזור ההיסטורי של אמיליה-רומאניה באיטליה.
עד שנות ה-40 נאפה מסורתית באופי של כ-2 ס"מ.
ללחם גרסה דקה יותר הנקראת "רימיני".
פיצה דולצ'ה די ברידה – לחם מתוק האופייני לעיר רומא.
פריטוס וחטיפי תירס דומים – עשויים מבצק שאינו מותפח, אמנם לרוב נחשב כחטיף, פריטוס הוא חטיף פופולרי בארצות הברית.
קיצ'ה – לחם שטוח אתיופי המשמש בעיקר במאכל המסורתי פיט-פיט או צ'צ'בסה.
רוטי – לחמים שטוחים הודיים, כגון: צ'פאטי, דלפורי ועוד.
ריאסקה – לחם העשוי בדרך כלל משעורה, מסורתי בחלקים הצפוניים של פינלנד.
לחם אורז (ביפנית: 米粉パン) הוא סוג של לחם שעשוי מקמח אורז ולא מקמח חיטה.
הלחם הזה בהיותו ללא גלוטן, לא יגרום לתגובות שליליות עבור אנשים עם אי סבילות לגלוטן.
ה-banh mi (בגט) הווייטנאמי עשוי באופן מסורתי עם תערובת של קמח חיטה ואורז, או לפעמים רק קמח אורז, וכתוצאה מכך בעל מרקם אוורירי ופריך.
לחם האורז של סיירה לאון ושל ליבריה מיוצר באופן מסורתי עם קמח אורז, בננות פלנטנו בשלות ומעוכות, חמאה, ביצים, סודה לשתייה, סוכר, מלח בישול, מים וזנגביל (ג'ינג'ר) מגורר.
בשנת 2001, קבוצת מחקר במחלקה להנדסה של אוניברסיטת יאמאגאטה השתמשה בטכנולוגיית דפוס קצף, כדי לייצר לחם העשוי מ-100% קמח אורז.
לטו שיורי, חוקר קולינריה יפני, פיתח שיטה להכנת לחם אורז עם גרגירי אורז לא מבושלים.
לאחר השריית האורז במים למשך שעתיים לפחות, השתמש בבלנדר כדי לערבב את האורז, השמן, הסירופ, המלח, המים החמים והשמרים היבשים, הוא ערבב את המרכיבים למשך כשלוש דקות עד שהפכו לחלק וקרמי.
יצק את משחת האורז לתבנית מצופה בנייר אפייה, ולאחר התסיסה אפה את משחת האורז המתובל ללחם אורז.
לחם נקניק הוא מאכל אמריקאי העשוי מנקניקייה ומרכיבים נוספים מגולגלים או סגורים בבצק ואפויים בתנור.
לחם נקניקייה עשוי בדרך כלל מבצק פיצה וכולל סאלסיצ'ה איטלקיות, גבינת מוצרלה (או גבינת תחליף דומה) ומרכיבים אחרים כגון פטריות, בצל, ירקות ואחרים, עשבי תיבול, תבלינים ורטבים שונים בהתאם למתכון.
אם משתמשים בבצק, בדרך כלל מפוררים או חותכים את הנקניקייה והיא נאפית יחד עם הגבינה בתוך חתיכה ארוכה של בצק פיצה מגולגל.
המתכון The Bread Bible של Beth Hensperger מציע לשים את המרכיבים על מלבן בצק ובסגנון ג'לי-רול לאורך כדי ליצור לחם נקניק בשכבות.
לחם נקניקייה עודכן ושוּנָה ל"פודינג לחם נקניקייה" במתכון של הלוס אנג'לס טיימס.
לחם פקורה בשפת אורדו: بریڈ پکوڑا; בשפת קאנדה: ಬ್ರೆಡ್ ಪಕೋಡಾ) הוא חטיף מטוגן הודי ופקיסטני (פקורה או פריטר).
המנה ידועה גם בשם לחם Bhaji (או Bajji).
הוא אוכל רחוב נפוץ שעשוי מפרוסות לחם, קמח חומוס ותבלינים בין שאר המרכיבים.
פריטר הוא מנת בשר, פירות ים, פירות, ירקות או מרכיבים אחרים שעברו טבילה בבלילה או ציפוי בפירורי לחם, או רק מנת בצק ללא מרכיבים נוספים, המטוגנת בשמן עמוק.
פריטרים מוכנים בסוגים מתוקים ומלוחים של מאכלים כאחד.
את החטיף מכינים על ידי טבילת פרוסות לחם משולשות (בדרך כלל) בבלילת קמח חומוס חריפה וטיגון.
מלית כגון מחית תפוחי אדמה היא נפוצה.
אפשר לטגן בשמן עמוק או לטגן במחבת, ולהגיש עם צ'אטני או קטשופ.
לחם פקורה נעשה כאמור (על פי רוב כאוכל רחוב) על ידי טיגון פרוסת לחם טבולה בבלילת קמח חומוס מתובלת.
לעיתים קרובות הוא מוגש עם צ'אטני, כמו תמרהינדי או כוסברה-ליים.
וריאציה אחת של לחם פקורה היא הוספת מחית תפוחי אדמה כדי ליצור כריך משתי פרוסות לחם ואז לטגן אותו.
לחם בורודינסקי או לחם בורודינו הוא לחם שיפון מחמצת חום כהה ממוצא רוסי, ממותק באופן מסורתי בדבשה ובטעם בזרעי כוסברה וכרוויה.
לאחר מכן הוא ממותק ונצבע בדבשה סוכרוז סלק, ומתובל במלח ובתבלינים, בהם כאמור זרעי הכוסברה, והקימל הם אופציונלים, אבל הם עדיין די פופולרים.
מתכונים מודרניים הם לרוב 100% קמח שיפון מלא.
סוג לחם בורודינסקי הנקרא "עילאי" מורכב מ-100% שיפון (85% שיפון מלא ו-15% קמח שיפון לבן) קיים לפי מתכון טרום-GOST שנמצא בספרו של P.M.
קיימות מספר אגדות לגבי האטימולוגיה.
הפופולרי ביותר קובע שהלחם הזה נוקב בשמה של מרגריטה טוחובה, אלמנתו של גנרל מלחמות נפוליאון אלכסנדר טוחוב, שנספה בקרב בורודינו.
אלמנתו הקימה מנזר בשדה הקרב לשעבר, שבסופו של דבר היא הפכה לאם המנזר הזה.
לפי הדיווחים נזירותיה המציאו את המתכון של הלחם להגשה באירועי אבל, לפיכך, בצבע כהה וחגיגי, ועם זרעי כוסברה עגולים המייצגים קלע אשכול קטלני.
אגדה נוספת שקושרת את הלחם גם כן לקרב בורודינו מזכירה קרון מזון שהכיל קמח קימל ושיפון שהתפוצץ על ידי פגיעת פגז תותח, מה שאילץ את האנשים לשחזר את המרכיבים.
גרסה שלישית מציינת כי המלחין והכימאי אלכסנדר בורודין הביא את הרעיון ללחם הזה למוסקבה מאיטליה, שם התעניין באפייה מקומית.
מכיוון ששיפון לא תורבת באופן נרחב בדרום אירופה, זוהי גרסת המקור הכי קלה לפסילה בשל אי היתכנותה.
אין מקורות תומכים באגדות אלה, וסביר להניח ששמו של הלחם הזה הופיע לראשונה רק לאחר מהפכת אוקטובר (1917), מכיוון שלא הוזכר בשום מקור לפני 1920. למעשה, המתכון המודרני לא הופיע בדפוס לפני 1933, תחילה בתזכירים פנימיים של מפעל אפייה במוסקבה.
עם זאת, בספרות אפיית הלחם של סוף המאה ה-19 קיימים מספר מתכונים דומים, אם כי בדרך כלל השתמשו בזרעי קימל במקום כוסברה.
לחם עם חמאה הוא מנה קלאסית ונפוצה, המשמשת כתוספת או כארוחה קלה בשעות הבוקר או במהלך היום.
המאכל מורכב משני רכיבים בסיסיים - פרוסות לחם, וחמאה אשר מורחים עליהן.
המנה פשוטה מאוד להכנה, ונחשבת למתאימה למאכל בכל שעה ביום.
הלחם, אשר יכול להיות מכל סוג שהוא, מספק את המרקם והבסיס למנה, בזמן שהחמאה נותנת את הטעם העשיר והמרקם הקרמי.
השילוב של שני המרכיבים מוגש לעיתים כמו שהוא או שמוסיפים עליו תוספות שונות - גבינות, ריבות או ממרחים אחרים.
ספר זה מציע תיאור של "לחם חום מטוגן עם דבש בדמות לחם שמרוח בחמאה", המצביע על השימוש בלחם וחמאה כחלק מהכנות לפעילות הדיג.
עוד מופיע תיאור של צריכת לחם עם חמאה בקרב הדייגים, כחלק מההמלצות לציוד הכרחי לפעילות.
לאחר מכן, במאה ה-17, מתאר פיינס מוריסון בכתביו את התושבים שבתוך תחום קולות פעמוני כנסיית סנט מרי-לה-בואו בלונדון כ"אוכלי לחם עם חמאה".
סמואל פיפס, ביומנו מ-1661, מזכיר גם הוא צריכת לחם עם חמאה כחלק ממפגש.
נפילת פרוסת לחם מרוחה בחמאה
נפילת פרוסת לחם מרוחה בחמאה היא תופעה שזכתה לתשומת לב, בשל נטיית הפרוסה ליפול כשצדה המרוח בחמאה כלפי מטה.
מקובל לכלול זאת כמקרה פרטי של חוק מרפי, אך לתופעה זו יש הסבר מדעי.
במהלך השנים נערכו מספר ניסויים מדעיים ופסבדו-מדעיים בנושא.
לעיתים, החמאה מוחלפת בממרחים שונים כגון מרגרינה, ריבה, שוקולד ודבש, אך התוצאות לרוב לא משתנות.
לחם בירה הוא כל לחם הכולל בירה בתערובת הבצק.
לא כל בירה תתרום להתפחה של הבצק בתהליך האפייה - תלוי באיזו בירה משתמשים.
לפיכך, לחמי בירה נעים מכיכרות כבדות ועד ללחמים ולחמניות קלים להם הוספו שמרים.
הטעם של לחם בירה מוגבר לפעמים עם טעמים אחרים, כגון גבינה או עשבי תיבול.
לחם בירה יכול להיות לחם פשוט מהיר או לחם שמרים בטעם בירה.
לבירה וללחם יש תהליך יצירה משותף: שמרים שמשמשים להפיכת סוכרים לפחמן דו-חמצני ואתנול.
במקרה של לחם, אחוז גדול מהאלכוהול מתאדה בתהליך האפייה.
ניתן להכין לחם בירה פשוט עם קמח, בירה וסוכר.
כמה סוגי בירות מבוקבקים - במיוחד בירות מבשלת בוטיק - עשויות להיות בכוונה כאילו רדומות, אבל משקעי שמרים חיים נמצאים בתחתית הבקבוק.
עם זאת, בבירות רבות בשוק העצום של הבירות יש סינון של השמרים החיים.
ללא התפחה מספקת מהבירה, כיכר לחם בירה תהיה צפופה וכבדה למדי, אלא אם מוסיפים חומר התפחה נוסף (למשל, סודה לשתייה, אבקת אפייה, שמרי אפייה וסוכר, סטארטר מחמצת או שמרי בר מתורבתים מהסביבה).
ניתן להשתמש בקמח תופח מכיוון שהוא תערובת של קמח וחומר התפחה.
ניתן לרכוש תערובות לחם בירה ארוזות מראש, עם החומרים היבשים וחומרי התפחה (שמרים) שכבר כלולים.
ניתן להכין סגנונות שונים של לחם בירה באמצעות בירות שונות; למשל, בירה סטאוט או כהה תיתן לחם כהה יותר עם טעם בולט יותר.
שימוש בבירה מתובלת, או שמוסיפים לה טעם, ייצור לחם בטעם דומה, אך פחות עז מהבירה.
ניתן להשתמש בכל מספר של חומרי טעם וריח נוספים כדי לשפר את הטעם של לחם בירה.
הם כוללים צ'דר ושמיר, עגבניות מיובשות ועשבי תיבול, שום ופטה וכו', שנוספו לתערובת החומרים היבשים.
שיקול אחד חשוב בבחירת הטעמים הוא שאם לחם הבירה לא נאכל מיד, חשוב שהטעמים ישתפרו עם האחסון.
לחם מנומר (בהולנדית: Tijgerbrood), הידוע גם כ"קראנץ' הולנדי" ומיוצר תחת שמות מותגים שונים, הוא לחם ממוצא הולנדי בעל קרום מנומר.
בדרך כלל מכינים את הלחם בתבנית אפיה כאשר את החלק העליון מורחים (צובעים) במשחת אורז על פני כל שטח הלחם לפני האפייה.
משחת האורז המקנה גם את הטעם האופייני ללחם מתייבשת ונסדקת בתהליך האפייה.
ללחם עצמו יש מראה חיצוני קרומי, אבל הוא רך מבפנים.
לחם מנומר עשוי בדרך כלל ככיכר לחם לבן או כלחמנייה, אך ניתן ליישם את הטכניקה על כל צורה של לחם.
מקור השם בהולנד, שם הוא מכונה tijgerbrood (לחם נמר) או tijgerbol (לחמניית נמר) ונמכר לפחות מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. רשת הסופרמרקטים האמריקאית וגמאנס מוכרת אותו בשם לחם "מרקו פולו".
באזור מפרץ סן פרנסיסקו קוראים לו "קראנץ' הולנדי".
בינואר 2012 הודיעה רשת הסופרמרקטים הבריטית סיינסבורי'ס כי תשווק את המוצר תחת השם "לחם ג'ירפה", לאחר שהוריה של ילדה בת שלוש כתבו לחברה והציעו זאת.
לחם מונבט הוא סוג של לחם העשוי מדגנים מלאים שהורשו לנבוט (כלומר, לנבוט לפני הטחינה לקמח).
ישנם כמה סוגים שונים של לחם דגנים מונבטים.
חלקם עשויים בתוספת קמח; חלקם עשויים בתוספת גלוטן; וחלקם, כגון לחם איסיים ולחם יחזקאל (לאחר מתכון לחם עתיק שנמצא בתנ"ך ב או, לפי אחרים, ) עשויים עם מעט מאוד מרכיבים נוספים.
לחמים מונבטים מכילים את הדגן המלא והמונבט (הגרעין) של זרעים שונים.
הם שונים מלחם לבן שכן לחמים לבנים עשויים מאנדוספרם חיטה טחון (לאחר הסרת הסובין והנבט).
לחמי דגנים מלאים כוללים את הסובין, הנבט והאנדוספרם, ולכן מספקים יותר סיבים תזונתיים, ויטמינים וחלבונים.
בלחמי דגנים מונבטים יש בערך אותה כמות של ויטמינים לגרם, ו-47% פחות גלוטן מלחם רגיל.
השוואה בין ניתוחים של הערכים התזונתיים מלמדת כי דגנים מונבטים מכילים כ-75% מהפחמימות, חלבון מעט גבוה יותר וכ-40% מהשומן בהשוואה לדגנים מלאים.
בנוסף לחיטה, לחמים מונבטים עשויים להכיל דגנים וקטניות, כמו דוחן, שעורה, שיבולת שועל, עדשים וסויה.
לחם שעשוי ממערך של דגנים וקטניות יכול לספק סט שלם של חומצות אמינו, אבני הבניין של חלבונים.
לחמים מונבטים עשויים להכיל מעט יותר מינרלים וחומרי תזונה מאשר לחמים שאינם מונבטים.
מלבד זאת, הם מספקים הרבה יתרונות כמו לחמי דגנים מלאים על פני לחמי דגנים מזוקקים, כמו סיכון מופחת למחלות לב כלילית.
לחם איסיים הוא צורה פשוטה של לחם דגנים מונבטים העשוי מחיטה מונבטת ומוכן בטמפרטורה נמוכה.
תומכי מזון גולמי לרוב אוכלים אותו לא מבושל או מחומם מעט.האיסיים, כת יהודית סגפנית ששגשגה מהמאה השנייה לפני הספירה ועד המאה הראשונה לספירה, מיוחסת את הטכניקה והמתכון הבסיסי ללחם האיסיים למרות מחסור בראיות מלומדים לטענה.
הנבטה והכנה בטמפרטורה נמוכה מבטיחים את תכולת הוויטמין המקסימלית האפשרית למזון.
הנבטה גם מפרקת את הלקטינים וחומרים אחרים שאנשים מסוימים עשויים להיות רגישים או אלרגיים אליהם.
בפיזיקה, לחץ הוא גודל שניתן לשייך למערכות מאקרוסקופיות (כלומר, בעלות מספר רב של חלקיקים) שמתאר את היחס בין כוח לבין יחידת שטח עליה הוא מופעל במאונך.
לדוגמה, עבור גז במכל סגור, חלקיקי הגז מתנגשים באופן תמידי בדפנות המכל, ובכך מפעילים עליהן כוח.
אם במשך פרק זמן נתון נספור את כמות ההתנגשויות של חלקיקי גז בחלק מסוים של הדופן, וכן את כמות ההתנגשויות בחלק אחר של הדופן ששטחו כפול, נמצא שכמות ההתנגשויות כפולה בחלק ששטחו כפול, ולכן הכוח שהגז מפעיל עליו הוא כפול מהכוח שמופעל על החלק הקטן יותר.
היחס של הכוח ליחידת שטח הדופן לא תלוי בשטח הדופן, אלא בתכונות הגז עצמו (כמה מהר המולקולות נעות, מה המסה של מולקולה בודדת, וכו'), ולכן ניתן לשייך לגז גודל שנקרא לחץ.
לחץ יכול להיות מוגדר גם בתוך חומר, כאשר אין משטח ממשי שעליו פועל כוח.
בנוזלים ובגזים, לחץ הוא הכוח שיוצרת התנגשות של מספר רב של מולקולות החומר על דפנות הכלי שבו הוא מוכל.
הלחץ במקרה זה מוגדר ככוח החיצוני שפועל על פאה של קובייה קטנה בתוך החומר, חלקי שטח הפאה.
גם במוצקים מושג הלחץ קיים ומוגדר, אך מושג זה לא מספיק כדי לתאר את הכוחות הפועלים על משטחים, זאת בגלל תכונות החוזק שגורמות גם לשינויי צורה.
מדידת לחץ אטמוספירי מאפשרת חיזוי מזג אוויר ומציאת גובה מעל פני הים.
חישובי לחץ משמשים בכל תחומי ההנדסה (למשל בהנדסת בניין, הנדסת מכונות והנדסת רכב), ובמדע בתחומים רבים.
משימור תנע ואנרגיה, בהתנגשות של מולקולה בודדת בעלת מסה קטנה בקיר עם מסה הרבה יותר גדולה, ניתן לקבל שהכוח שפועל על הקיר יהיה תמיד מאונך לקיר, לא משנה באיזה כיוון הגיעה המולקולה.
לכן, לא משנה מה צורת מכל הגז, הכוח שמרגיש אלמנט שטח מההתנגשויות תמיד יהיה מאונך לו.
בנוסף, ככל שלוקחים שטח גדול יותר, כך יש יותר התנגשויות ביחידת זמן (באופן פרופורציונלי לשטח), ולכן כפי שתואר למעלה, נוח להגדיר לנוזלים וגזים תכונה שלא קשורה למכל עצמו, הלחץ שלהם, המסומן באות .
כאשר נסתכל על אלמנט שטח בעל גודל שנמצא בסמוך לזורם בלחץ , אלמנט השטח ירגיש כוח במאונך אליו ששווה בגודלו למכפלת לחץ הנוזל בשטח האלמנט:
כאשר וקטור יחידה שמצביע בכיוון מאונך לאלמנט השטח.
ניתן להסתכל על הנוסחה גם בכיוון ההפוך.
כלומר, אם פועל כוח מסוים על גוף, כדי להקטין את הלחץ ניתן להגדיל את השטח עליו הכוח מופעל (כך כל חתיכה מאלמנט השטח מרגישה פחות כוח בפני עצמה).
לדוגמה: אם ננסה לשכב על מסמר נרגיש כאב חד, והמסמר אף עלול לפצוע.
לעומת זאת, אם נשכב על מיטת מסמרים עם מספר רב של מסמרים, שטח המגע בין המסמרים לגופנו יגדל.
כתוצאה מכך, הכוח הנקודתי הדרוש לכל מסמר להינעץ לאותו עומק כמו במקרה הקודם גם יגדל.
אך הכוח הכולל המופעל (המשקל שלנו) לא ישתנה.
במילים אחרות, הלחץ על העור יקטן (כל חתיכת עור מרגישה פחות כוח בפני עצמה ולכן אף חתיכה לא נקרעת).
בדוגמה לעיל, דובר על הכוח שמרגיש משטח כתוצאה מהתנגשויות בכיוון אחד, אך עבור משטח שנמצא בתוך נוזל או גז, המשטח ירגיש כוח משני הכיוונים.
אם הלחץ זהה משני צדדי המשטח, הכוח השקול שירגיש המשטח הוא 0. לעומת זאת, אם הלחץ בכיוון אחד של המשטח גדול מהלחץ בכיוון השני, הזורם מהכיוון הראשון ידחוף חזק יותר ושקול הכוחות יהיה שונה מאפס.
באופן כללי, הכוח שמרגיש אלמנט נפח בעל גודל פרופורציונלי לגרדיאנט הלחץ:
לדוגמה, בגלל כוח המשיכה, הלחץ במים עולה ככל שיורדים עמוק יותר.
לכן, כאשר מכניסים כדור ים למים, הוא מרגיש לחץ גדול יותר מתחתיו מאשר מעליו, ולכן מרגיש כוח למעלה.
כוח זה נקרא לרוב ציפה, והוא נובע מגרדיאנט בלחץ הזורם.
גם על סלע באותם ממדים היה מופעל אותו כוח, אך משום שהוא הרבה יותר כבד מכדור ים, המשקל שלו גבוה יותר מגרדיאנט הלחץ שמפעילים המים והוא שוקע.
עוד דוגמה היא כנף של מטוס, שתוך כדי מעוף גורמת ללחץ האוויר מעליה להיות נמוך מלחץ האוויר מתחתיה, דבר שגורם לכוח עילוי.
בשואבי אבק, השואב יוצר לחץ נמוך מאטמוספירה בתוכו, דבר שגורם לאוויר קרוב לשואב להרגיש מכיוון אחד שלו (כיוון השואב) לחץ נמוך יותר מבכיוון השני (איפה ששאר האוויר נמצא, בלחץ אטמוספירי), ולכן גורם לאוויר עצמו להדחף פנימה אל תוך השואב.
לחץ המערכת קשור לגדלים תרמודינמיים אחרים כמו טמפרטורת המערכת או צפיפותה.
לדוגמה, באופן אינטואיטיבי ניתן להבין שאם לוקחים את אותה כמות גז ושמים במכל עם נפח גדול פי 2, הגז יתפרס במכל ובכל רגע קיר המכל ירגיש פי 2 פחות התנגשויות.
לעומת זאת, אם באותו מכל נכניס פי 2 חלקיקי גז, גם השפה של המכל תרגיש פי 2 יותר התנגשויות.
בנוסף, אם נחמם את הגז, המולקולות בו ינועו מהר יותר ויתנגשו ביותר עוצמה בקירות המכל, מה שיגרום ליותר כוח.
באופן כללי הקשר בין לחץ המערכת לטמפרטורה בה היא נמצאת וצפיפותה נקרא משוואת המצב של המערכת, ועבור הדוגמה האינטואיטיבית המתארת גז אידיאלי, משוואת המצב היא כאשר:
מקובל יותר להציג את משוואת המצב הזו כ-.
במקרה זה, כאשר הקירוב של גז אידיאלי לא תקף, משוואת המצב היותר מדויקת נהיית המשוואה של גז ואן דר ואלס
כאשר קבועים שקשורים לחוזק כוחות המשיכה בין מולקולות הגז ולגודלן.
באופן כללי, משוואת מצב היא תכונה של החומר עצמו - למים, אוויר, חנקן נקי, ולברזל כולן משוואות מצב שמתארות את הקשר בין הגדלים התרמודינמיים השונים.
עבור מקרים ספציפיים ניתן להסיק את משוואת המצב מעקרונות בסיסיים (כמו במקרה של גז אידיאלי), אך באופן כללי הבעיה הזו נחשבת קשה ולרוב משוואת מצב של חומר מתקבלת על ידי ניסויים.
במערכת היחידות הבין-לאומית נמדד הלחץ בפסקל שמוגדר כלחץ שמפעיל כוח של ניוטון אחד על משטח בעל שטח של מטר רבוע אחד: .
עם זאת, יחידה זו אינה שימושית בחיי היום יום מאחר שהיא מאוד קטנה, ולכן מקובל להשתמש ביחידות יותר גדולות כמו אטמוספירה או בר, ועבור שינויים בלחץ מקובל להשתמש במילימטר כספית או מיליבר.
בארצות דוברות אנגלית מקובל גם השימוש ביחידה PSI, ראשי תיבות של Pound per Square Inch - כוח של ליברה אחת לשטח של אינץ' רבוע.
אטמוספירה - אטמוספירה אחת היא בקירוב הלחץ הממוצע שמפעילה אטמוספירת כדור הארץ בגובה פני הים, והיא שווה ל-101,325 פסקל לערך או 760 מ"מ כספית.
בר אחד מאוד קרוב לאטמוספירה אחת, אך הוא כפולה פשוטה של יחידת הלחץ הבסיסית פסקל, ולכן נפוץ מאוד ובגלל הסטייה הקטנה (1%) ביניהם, ניתן לשמוע אנשים משתמשים ביחידה כקירוב טוב ליחידה אטמוספירה.
mmHg - מילימטר כספית - הלחץ שיצור עמוד כספית בגובה מילימטר אחד בתחתיתו.
טור (Torr) - הלחץ השווה ל-1 חלקי 760 הלחץ של אטמוספירה אחת.
ההבדל בינו לבין mmHg זניח ולכן כמעט ולא מבחינים בין השניים.
באופן מסורתי, זו היחידה השימושית בקרב העוסקים במערכות ואקום (לחץ נמוך).
לחץ נמדד באמצעות מכשיר הנקרא מנומטר.
מנומטר פשוט בנוי מצינור בצורת האות U כאשר בקצהו האחד מצוי לחץ ידוע, בתחתיתו זורם כלשהו, וקצהו השני משמש למדידת לחץ.
ניתן לחשב את הלחץ על ידי מדידת הפרש הגבהים בין שני קצוות הזורם ובעזרת הנוסחה למציאת לחץ סטטי בקירוב של שדה כבידה אחיד:
כאשר: היא צפיפות הנוזל, g הוא תאוצת הכובד, ו-h הוא גובה עמוד הנוזל.
כפי שהוזכר בהתחלה, נוזלים וגזים (המכונים יחד זורמים) מורכבים ממספר רב של מולקולות אשר נעות באופן אקראי לכל הכוונים.
במיוחד כשמדובר בגזים הלחץ תלוי בתכונות החומר: ככל שיש יותר חלקיקים (יותר גז במכל) הלחץ עולה, וככל שמהירות החלקיקים של הגז גדלה (ואיתה גם הטמפרטורה), הלחץ יעלה גם כן.
לחץ סטגנציה (עצירה) הוא הלחץ שיוצר זרם הנתון במהירות מסוימת ונעצר.
בכלי טיס משתמשים בצינור פיטו על מנת למדוד את הלחץ מסביב למטוס, ואת לחץ הסטגנציה ובאמצעותם לחשב את מהירות הטיסה ביחס לאוויר.
בתרמודינמיקה מקובל לדבר על הלחץ הממוצע שמפעילה המערכת על פאותיה.
לרוב, המערכת תהיה גז הנתון במכל.
לחץ זה נתון על ידי
P זה הלחץ הממוצע שמפעילה מערכת על פאותיה.
בתהליך הפיך הוא שווה ללחץ החיצוני המופעל על המערכת.
U זוהי האנרגיה הפנימית של המערכת.
S היא האנטרופיה שנשארת קבועה בגזירה חלקית זו.
במילים אחרות, עבור תהליך שינוי נפח הפיך (לדוגמה, דחיסה איטית של המכל), במערכת בעלת מספר חלקיקים קבוע, כמות העבודה האינפיניטסימלית שנעשתה עליה שווה ל
במובן הזה, ניתן לראות שלחץ מבטא את היחס בין שינוי באנרגיה לשינוי בנפח.
לחץ אטמוספירי הוא הכוח שמפעיל משקל האוויר ליחידת שטח עליו פועל הכח.
לחץ זה תלוי ברום הנקודה ובתנאים המטאורולוגיים.
לחץ האוויר מופעל כאשר מולקולות האוויר מתנגשות בשטח עליו מופעל הלחץ.
ככל שהמולקולות צפופות יותר, וככל שמהירותן (שתלויה בטמפרטורה) גדלה, הלחץ גדל (בהתאם למשוואת המצב של אוויר).
בתנאים סטנדרטיים, שנקבעו לגובה פני הים, מוגדר לחץ האוויר כאטמוספירה אחת.
גרדיאנטים בלחץ האטמוספירי מהווים את הגורם המשמעותי ביותר ביצירת רוח.
(מהדיון למעלה, גרדיאנט בלחץ האטמוספירי קשור לכוח שירגיש נפח מסוים של אוויר)
תת לחץ או לחץ שלילי מתאר מצב שבו הלחץ הנמדד מוצג כערך שלילי.
תת-לחץ נובע בדרך כלל מכך שהלחץ הנמדד נמוך מלחץ ייחוס כלשהו ומוצג יחסית אליו.
תת-לחץ בצמיג למשל הוא לחץ הנמוך מהלחץ הרצוי לצמיג.
תת-לחץ של 80 קילו פסקל יכול להופיע במד לחץ סטנדרטי כלחץ שלילי של 21 קילו פסקל ביחס ללחץ אטמוספירי (101 קילו פסקל).
עם זאת, קיימים מקרים בהם לחץ שלילי הוא לחץ שלילי אבסולוטי ולא יחסי (כלומר לא ביחס ללחץ חיובי אחר).
במצב זה, אלמנט שטח מרגיש כוח משיכה אל כיוון הנוזל ולא החוצה ממנו.
במצב זה אם הלחץ השלילי גדול יותר (בערכו המוחלט) מהחוזק של החומר, החומר ייקרע.
לחץ אטמוספירי לעיתים נקרא גם לחץ ברומטרי הוא הלחץ, שמפעיל האוויר באטמוספירה של כדור הארץ.
גודלו של הלחץ האטמוספירי הממוצע בגובה פני הים הוא
בקירוב, ניתן לומר, כי הלחץ האטמוספירי שקול ללחץ ההידרוסטטי, שמפעיל עמוד האוויר מעל כל נקודה בכדור הארץ.
כך, מעל אזורי לחץ נמוך עמוד האוויר נמוך יותר מאשר באזורי לחץ גבוה.
באופן דומה, ניתן להבין מדוע לחץ האוויר יורד, ככל שעולים גבוה יותר מעל פני הים.
ללחץ האטמוספירי השפעה גדולה מאוד על מזג האוויר, ולכן מדידתו חשובה לחזאים ומטאורולוגים.
שינוי לחץ האוויר עם הגובה
הלחץ האטמוספירי הוא הלחץ שמפעילות מולקולות האוויר על פני השטח של כדור הארץ.
לחץ הוא הכוח המופעל ליחידת שטח , .
כאשר במקרה זה מפעיל הכוח הוא האטמוספירה והשטח הוא כדור הארץ.
עבור הגדרה זו, כשעולה כמות האוויר עבור אותה יחידת שטח (מושג שנקרא "עמוד האוויר"), הלחץ עולה ולהפך.
הבדלים בלחץ האוויר נוצרים מהבדלים בקרינת השמש, בגובה ובקו הרוחב של האזור.
המכשיר המודד לחץ אוויר נקרא ברומטר, ויחידות המידה בהן משתמשים למטרה זו הן: מ"מ כספית (), פסקל (), בר (=) ואטמוספירה ().
יחידה נוספת בה משתמשים היא PSI (יחידת מידה בריטית), בעיקר עבור מדידת הלחץ בצמיגים של כלי רכב.
נדמה שהאוויר קל, אולם הוא אינו נטול משקל.
הלחץ האטמוספירי בגובה פני הים הוא כ-, כלומר עשרה טון למ"ר או כקילוגרם לסמ"ר.
איננו מרגישים את הלחץ משום שאנו שקועים בקרקעית אוקיינוס האוויר, והוא מקיף אותנו מכל הכיוונים.
כאמור, לחץ נורמלי של אוויר בגובה פני הים הוא .
עם זאת, ככל שהגובה עולה הלחץ יורד, כיוון שגובה עמוד האוויר משתנה בקירוב של מיליבר (אלפית הבר) אחד עבור כל 8 מטר.
לדוגמה, עבור גובה של הלחץ הוא כ- ועבור גובה של הלחץ הוא כ- .
ניתן להרגיש תופעה זו כאשר יורדים או עולים במהירות בגובה (במעלית מהירה, בהמראה או נחיתה, או אפילו בנסיעה מתל אביב לירושלים), כתחושה של כאב ואוטם באוזניים.
תחושה זו נוצרת עקב הפרשי לחץ בין האוזן התיכונה לסביבה החיצונית.
בניגוד להרים הגבוהים, ים המלח הוא המקום הגלוי הנמוך בעולם, ועל-כן, הלחץ אטמוספירי בים המלח גבוה יותר ().
לשינוי לחץ האוויר עם הגובה יש השלכות במקומות גבוהים מאוד.
ככל שלחץ האוויר נמוך, הלחץ החלקי של החמצן נמוך גם הוא, ואנשים המגיעים לאזורים גבוהים במיוחד עלולים לסבול מכאבי ראש, סחרחורות וחולשה.
עם זאת, ניתן להתרגל ללחצים נמוכים לאחר תקופת הסתגלות שבה הגוף מייצר עוד תאי דם אדומים.
אכן, קיימות ערים גדולות (ואפילו ערי בירה כמו לה פאס) בגבהים של עד 3,600 מטרים מעל פני הים.
הירידה בלחץ מתבטאת גם בירידת נקודת הרתיחה של מים.
בפשטות ניתן לומר - ככל שמגביהים, הלחץ יורד.
השינוי בלחץ האטמוספירי לפי הגובה מרוכז בטבלה הבאה:
לחץ אדים הוא הלחץ (אם האדים מעורבבים עם גזים אחרים, הלחץ החלקי) שהאדים של חומר מסוים מפעילים על פניו במצב של שיווי משקל.
כאשר הלחץ החלקי של נוזל כלשהו שווה ללחץ האדים שלו, הנוזל בחלקו מאוייד: הנוזל והאדים נמצאים בשיווי משקל.
אם הלחץ החלקי של הנוזל קטן (ולחץ האדים גדל): הנוזל ילך ויתאדה עד שבסופו של דבר כל הנוזלים יתאדו לגז.
אם הלחץ החלקי של הנוזל עולה (ולחץ האדים קטן): האדים ילכו ויתעבו עד שבסופו של דבר, כל האדים יתעבו לנוזל.
כאשר הלחץ קבוע והטמפרטורה משתנה:
במקרה של ירידת טמפרטורה: האדים ילכו ויתעבו לנוזל עד שלא יישאר יותר חומר במצב הגזי.
במקרה של עליית טמפרטורה: הנוזל ילך ויתאדה לגז עד שלא יישאר יותר חומר במצב הנוזלי.
בכל לחץ נתון, נקודת הרתיחה של חומר מסוים היא הטמפרטורה שבה לחץ האדים של אותו חומר בצורתו הנוזלית שווה ללחץ בסביבתו.
נקודת ההמראה היא הנקודה בה הלחץ של המוצק, בטמפרטורה נתונה, שווה ללחץ האדים (עבור חומרים הנמצאים בתנאי המראה).
לחנך את ריטה הוא מחזה מאת המחזאי הבריטי וילי ראסל וסרט קולנוע משנת 1983 בכיכובם של מייקל קיין וג'ולי וולטרס.
הבמאי לואיס גילברט ביים את הסרט ווילי ראסל כתב את התסריט.
הסרט זכה בפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר לשנת 1983.
המחזה "לחנך את ריטה" הוא מחזה לשני שחקנים ומתרחש בחדרו של פרנק באוניברסיטה, הגרסה הקולנועית כוללת דמויות משנה אשר אינן מופיעות במחזה אלא רק מוזכרות בדיאלוגים שבין פרנק וריטה.
מקום ההתרחשות של הסרט הוא בליברפול, אבל הסרט צולם בטריניטי קולג' בדבלין.
גם שאר אתרי הצילומים היו באירלנד כמו מיינות' ושדה התעופה בדבלין.
פעם בתיאטרון באר שבע בכיכובם של אדווה עדני בתפקיד ריטה ומכרם חורי בתפקיד פרנק.
בפעם השנייה בתיאטרון בית ליסין בכיכובם של רמי הויברגר בתפקיד פרנק ומגי אזרזר בתפקיד ריטה.
הסרט "לחנך את ריטה" הוא גרסה מודרנית למחזה פיגמליון מאת ג'ורג' ברנרד שו, שבעצמו נכתב בהשראת אגדה מהמיתולוגיה היוונית על הפַּסָּל פיגמליון.
סוזן וייט היא ספרית נשואה בת 26, היא משתוקקת ללמוד ונרשמת לקורס באוניברסיטה הפתוחה.
סוזן שינתה את שמה לריטה כי הספר האהוב עליה הוא מאת הסופרת ריטה מיי בראון.
בעלה מתנגד לכך שתלמד באוניברסיטה והוא רוצה שהיא תלד לו ילדים.
בפתיחת הסרט ריטה פוגשת את המורה שלה באוניברסיטה, ד"ר פרנק ברייאנט, מרצה כושל המרבה לשתות לשוכרה.
אין לו ניסיון עם תלמידים ממעמד הפועלים אך הסכים לקבל את התפקיד כיוון שהוא זקוק לכסף.
במרוצת הזמן מתגבר פרנק על רתיעתו ללמד ספרות אנגלית מישהו חסר השכלה לחלוטין.
שאיפתו להפוך את ריטה לאישה משכילה ומכובדת מביאה לידי ביטוי את המיטב שבו.
כשפרנק נוכח לדעת שהיא פקחית ולומדת במהירות הוא מתחיל להתאהב בה.
פרנק שאינו מבחין שריטה כבר עצמאית ואינה תלויה בו יותר, מבקש ממנה לחיות איתו, אבל ריטה, שכעת חזרה לקרוא לעצמה סוזן, מסרבת בנימוס.
לחץ דם הוא הלחץ שמפעיל הדם על דפנות כלי הדם.
המונח לחץ דם מתייחס ללחץ דם עורקי, בדרך כלל בעורק הזרוע בזמן ישיבה, אלא אם מצוין אחרת.
לחץ הדם העורקי הוא הלחץ בעורקים המובילים דם לאיברי גוף (למעט הריאות), והוא משתנה בזמן, במקום, בפעילות ובמנח הגוף בהם הוא נמדד.
לחץ הדם נמדד ביחידות של מילימטר כספית (mmHg).
לחץ דם גבוה מאוד או נמוך מאוד עלול להוביל להפרעה בתפקוד ולהרעה במצב הבריאותי.
נהוג להתייחס לשני ערכי לחץ דם בולטים: לחץ דם סיסטולי, שהוא לחץ השיא בזמן התכווצות חדרי הלב, ולחץ דם דיאסטולי, שהוא הלחץ הנמוך ביותר בזמן הרפיית החדרים.