tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זילבר ואהוד מנור כתבו עבור הסרט שלושה שירים מקוריים, אותם מבצע ייני: "מן הקומה ה-40", "היום השני" ו"אגדה יפנית".
האחרון הפך עם השנים לאחד השירים המזוהים ביותר עם זילבר, שהקליט אותו בעצמו לאלבומו הראשון "רוצי שמוליק".
בנוסף הלחין זילבר עבור הפסקול קטע אינסטרומנטלי שנקרא "ננסי", והוא אף מופיע בסרט עצמו, בתפקיד מלחין עמו נפגש הזמר בני שפיץ.
את תפקיד החליל המוביל בהקלטה ניגן , שנחשב בזמנו לאחד החלילנים המבטיחים בישראל ונהרג במלחמת יום הכיפורים.
שירים נוספים אותם מבצע ייני בסרט הם "השמלה הסגולה", במקור של להקת "התרנגולים", וכן "בדומייה".
הסרט נחשב לאחד מסמלי הז'אנר שהתפתח בקולנוע הישראלי בשנות ה-60 וה-70 וכונה "הרגישות החדשה".
את המונח טבע הבמאי ג'אד נאמן, ומלבד הפנר, לזרם השתייכו במאים כמו אורי זוהר, דן וולמן ואיתן גרין.
הסרטים שיצרו היוו אנטיתזה לסרטי הבורקס העממיים שפרחו במקביל - הם היו בעל אופי אמנותי אירופי-אוונגרדי, נושאי העלילה היו לרוב אוניברסליים ולאו דווקא ישראליים במובהק, וגיבורי הסרטים היו צעירים עירוניים עצורים, מלנכוליים ומנוכרים לחברה המסואבת, שלא גרמו לצופה להזדהות עמם ועמדו בניגוד גמור לדמותו המיתולוגית של ה"צבר".
על התפנית שיצר סרט זה עמד עלי מוהר: "רק לאחר זמן שמתי לב, שאני חושב על הסרט כאילו הוא סרט, ולא מין דבר מתוצרת הארץ, שמצווה לקבלו ולקנותו, אף כי בלונדון מייצרים טובים ממנו".
גיבורי הסרט, בני שפיץ וחבריו המחפשים את דניאל וקס, עומדים בפני פרשת דרכים בחייהם: הם הפכו לבורגנים מלנכוליים ומחוסרי אהבה, החשים ריקנות ואיבדו את האידיאלים שבהם האמינו בנעוריהם.
וקס, ה"צבר" היפה והנערץ, חדור האידיאלים ואליל הבנות, מסמל את הציונות האידיאליסטית, את הנעורים ואת הצורך במנהיג, והחיפוש אחריו מסמל עבור חבריו את הרצון למצוא שוב את הערכים הנעלים ואת השאיפה "לשנות את העולם", מה שמתבטא גם בשירים נוסטלגיים כמו "השמלה הסגולה".
מציאתו של וקס בסוף הסרט, כשהוא רחוק מאוד מהאידיאל הזכור לחבריו, מסמל את השבר של החזון הציוני, את אובדן הנעורים ומותם של הערכים, שאולי מעולם לא הייתה בהם אמת רבה.
שפיץ מסכם את האכזבה הזו בקריאה: "כוס אמק וקס", המסיימת את הסרט.
הסרט נוצר בשנת 1972, כשנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שסימלה בעיני רבים בחברה הישראלית את אותו שבר ציוני ואובדן תמימות הנעורים של החברה.
לדברי הפנר, איש מהמפיצים לא היה מעוניין בסרט.
לבסוף ב-1974 הוא הוקרן בקולנוע גורדון בתל אביב, ומכר 9,300 כרטיסים בלבד.
הופץ בצפייה ביתית באיכות משופרת ב-DVD, בהוצאת האוזן השלישית.
הסרט נחשב על ידי מבקרי קולנוע ויוצרים לאחד הסרטים הטובים שהופקו בישראל.
מבקר הקולנוע של העיתון "הארץ", אורי קליין, בחר בו ב-2008 במקום השני בין הסרטים הישראליים הטובים בכל הזמנים, ונימק את הבחירה:
במאמר נוסף ציין קליין כי על שער הגיליון הראשון של כתב העת לקולנוע "קלוזאפ", שהיה בין מייסדיו, הופיעה תמונה מתוך הסרט, שלדבריו סימן, יחד עם "אור מן ההפקר" של נסים דיין, "את הקולנוע הישראלי שרצינו שיהיה פה".
הבמאי רנן שור, שהיה תלמידו של הפנר, כתב על הסרט:
הבמאי והתסריטאי דורון צברי כתב כי "מגילת העצמאות של הסרט הישראלי נכתבה על הצלולואיד של 'מציצים' ושל 'לאן נעלם דניאל וקס' ב-1972" (שניהם חלק מתנועת "הרגישות החדשה").
לַאנְגּ לַאנְגּ (בסינית: 郎朗, פין-יין: Láng Lǎng), הוא פסנתרן סיני שנחשב על ידי אחדים לאחד המוערכים, המקצועיים והמוכשרים בעולם במאה ה-21. עם זאת, קיימים המבקרים את נגינתו, בטענה שהיא מתאפיינת ביכולת טכנית על חשבון עומק ומוזיקליות.
לאנג נולד ב-14 ביוני 1982 בעיר שן-יאנג אשר בסין.
משמעות השם "לאנג לאנג" בסינית היא "אדם מבריק".
הוא החל ללמוד פסנתר בגיל שלוש תחת הדרכתו של הפרופסור גּ'וּ יַא-פֶן.
לאחר המהפכה התרבותית בסין נהייתה המוזיקה הקלאסית פופולרית מאוד.
לאנג העיד על עצמו שגר בשכונה ענייה למדי ושכניו בתחילה שנאו אותו על כך שהיה ה"שעון המעורר" שלהם כשהחל לנגן בחמש בבוקר, אך התרגלו עם הזמן.
בגיל חמש הוא ניצח בתחרות הפסנתר של שניאנג וניגן את הרסיטל הפומבי הראשון שלו.
בגיל תשע התקבל לקונסרבטוריון למוזיקה המרכזי של בייג'ינג, ולמד תחת הדרכתו של הפרופסור גַּ'או פִּינְגְּווֹ.
הוא העיד שהוריו ויתרו על משרות טובות על מנת לעבור איתו לבייג'ינג.
בגיל 11, זכה בפרס הראשון על ביצוע אמנותי בתחרות הרביעית לפסנתרנים צעירים בגרמניה.
ב-1995, כשהיה בן 13, ניגן לאנג את כל 24 האטיודים של שופן באולם הקונצרטים של בייג'ינג וזכה בפרס הראשון.
בתחרות הבינלאומית ע"ש צ'ייקובסקי למוזיקאים צעירים ביפן, ביצע את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של שופן עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה בקונצרט בשידור חי בטלוויזיית NHK.
בגיל 14 היה נגן סולו בקונצרט ההשבעה של הסימפונייה הלאומית של סין, ששודר חי ברשת CCTV שם נכח הנשיא ג'יאנג דזה-מין ובשנה שלאחר מכן הוא החל את לימודיו עם גרי גראפמן במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
פריצת הדרך של לאנג לאנג הגיעה ב-1999, כשהיה בן 17, בהחלפה דרמטית של הרגע האחרון (על ידי אייזק שטרן) במקום אנדרה ווטס החולה, ב"גלת המדינה" של פסטיבל רוויניה, שם ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי עם התזמורת הסימפונית של שיקגו (בניצוחו של כריסטוף אשנבאך).
השיקגו טריביון הכריז עליו ככישרון הקלידים המרגש והגדול ביותר מזה שנים רבות.
ב-2001 הופיע לראשונה ב"קרנגי הול" עם יורי טמירקאנוב, לפני אולם מלא מפה לפה, נסע לבייג'ינג עם התזמורת של פילדלפיה במסע בה היא חוגגת 100 שנים להיווסדה, שם ביצע מול קהל של 8,000 איש בהיכל האנשים הגדול.
בלונדון ביצע את הופעתו הראשונה בקונצרטי הפרומס.
בעקבות כך נכתב בטיימס של לונדון:
לאנג לאנג סחף בסערה את רויאל אלברט הול המלא עד דוחק ...
זהו סיכוי גדול להיסטוריה בהיווצרותה.
בשנת 2003 הוא חזר ל-BBC Proms לקונצרט "הלילה הראשון" עם ליאונרד סלטקין.
אחרי הרסיטל הראשון שלו בפילהרמונית של ברלין, ה"ברלינר צייטונג" כתב:
לאנג לאנג הוא מבצע מוזיקלי יוצא מגדר הרגיל אשר מגעו האמנותי תמיד לשירותה של המוזיקה.
הוא ניגן עם מנצחים רבים, ביניהם: דניאל בארנבוים, שארל דיטואה, כריסטוף אשנבאך, ואלרי גרגייב, מאריס יאנסונס, ג'יימס לוויין, לורין מאזל, זובין מהטה, סיימון ראטל, וולפגנג זאוואליש, יורי טמירקאנוב, מייקל טילסון תומאס ופרנץ ולזר-מסט.
לאנג לאנג מקליט בלעדית בעבור חברת ההקלטות הנודעת "דויטשה גרמופון".
על אף גילו הצעיר זכה לאנג לאנג בפרסים רבים במהלך הקריירה שלו והופיע באולמות רבים, כולל בישראל.
הוא הופיע עם גרגייב ועם התזמורת של קירוב באולם הגדול של הקונסרבטוריון של מוסקבה בביצוע ששודר חי בטלוויזיה הלאומית הרוסית.
בביצועו ב-2004 עם סר סיימון ראטל והתזמורת הפילהרמונית של ברלין בוולדבוהן נכחו 23,000 איש ושודר בכל העולם בטלוויזיה.
בקיץ 2002, הוא היה מקבל הפרס הראשון של מענק ליאונרד ברנשטיין בפסטיבל שלזוויג-הולשטיין, כהוקרה על כישרונו יוצא הדופן במוזיקה.
מלבד הקריירה שלו במוזיקה, הקדיש עצמו לאנג לחלוק מוזיקה עם צעירים והוכר לאחרונה בשל מאמציו על ידי קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF) אשר מינו אותו לשגריר מרצון-טוב הבינלאומי החדש והצעיר ביותר.
בתפקיד זה, לאנג לאנג יארגן תמיכה ויתמוך בקרנות להישרדותם ואיכות חייהם של ילדים קטינים בכל העולם.
לאמו (סוואהילי Lamu) היא עיר בדרום מזרח קניה השוכנת על האי לאמו באוקיינוס ההודי, כ-250 ק"מ מצפון למומבסה.
בלאמו התגוררו 12,839 איש בשנת 1999, ועיקר פרנסתם הייתה על הדיג והתיירות.
העיר מייצגת את התרבות הסוואהילית שהיא בעיקרה תוצר של מפגש תרבות הבנטו עם התרבויות הערבית, הפרסית ההודית והאירופית, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2001.
שורשיה של העיר לאמו מגיעים למאה ה-12 אך האזור היה מיושב קודם לכן.
במאה ה-13 התקיימו במקום שני יישובים מוקפים בחומה, האחד מדרום לעיר הנוכחית והאחר מצפון לה.
במאה ה-15 כבר תוארה לאמו כעיר גדולה שבה יושב קאדי, והיא החלה להתפתח מהרבעים בנויי האבן פנגהארי (Pangahari) ויומבה (Yumbe) בצפון, ולאחר מכן התפשטה דרומה אל מקומאני (Mkomani).
תושבי העיר שימשו כסוחרים מתווכים בין האוכלוסייה בפנים היבשת לבין הסוחרים מחצי האי ערב ומהמזרח הרחוק.
דרך העיר יוצאו שנהב ועץ בתמורה לתבלינים, בדים וחרסינה.
ב-1506 פלשו הפורטוגזים לעיר והחלו לשלוט בדרכי המסחר.
כתוצאה מכך החלה לאמו לשקוע, ותושבי העיר התמרדו אך המרד דוכא בידי הפורטוגזים.
ב-1652 חשה סולטנות עומאן לעזרתה של העיר, והפורטוגזים גורשו ממנה באופן סופי ב-1698. תחת חסות העומאנים שב המסחר בעיר והתפתח שוב, והעיר הייתה למרכז סחר בעבדים אשר עבדו במטעיה.
החל ב-1744 נתגלעה יריבות בין לאמו לבין מומבסה והעיר בוצרה ומצודת לאמו נבנתה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1840 העביר סולטאן עומאן את בירתו ממוסקט לסטון טאון בזנזיבר ולאמו שהחלה לצבור חשיבות כמרכז דתי מוסלמי, הייתה לחלק מסולטנות זנזיבר.
החל ב-1890 השתלטו הבריטים על חופה של קניה דהיום, ועם חלוקת אפריקה המזרחית הבריטית (British East Africa) לנפות הייתה לאמו לבירתה של נפה שנשאה את שמה.
בתקופה זו ידעה העיר תנופת בנייה לאורך חוף הים, אך סלילת מסילת הרכבת ממומבסה לניירובי ב-1901, והפיכתה של האחרונה למרכז השלטוני בקולוניה, הביאו לשקיעה הדרגתית של העיר שהתעצמה עקב ביטול העבדות באופן סופי ואובדן כוח העבודה הזול.
לאחר שקניה זכתה בעצמאותה ב-1963, אישרה הממשלה לארגון אונסק"ו לערוך סקר מקיף בעיר ולאמו הוכרזה כמונומנט לאומי ב-1974. בשנת 2001 הוכרזה לאמו גם כאתר מורשת עולמית.
העיר מחולקת ל-36 רבעים ששטחם הכולל 370 דונם.
אלה ערוכים בשני חלקים נבדלים - האחד בנוי מאבן חרסית בשטח של 21 הקטאר, והאחר מאבן ושטחו כ-15.6 הקטאר.
עיר האבן מחולקת לשלושה חלקים - פנגהארי, יומבה ומקומאני שבו כ-400 מבנים.
חלק זה של העיר העתיקה שנבנה במהלך המאה ה-18 נחשב למעניין בחלקיה, והוא מאופיין ברחובות צרים ובבתים בני שתיים עד שלוש קומות.
קירות הבתים מגיעים לרוחב של 40 עד 60 ס"מ וקבועות בהם דלתות עץ חרוטות האופייניות לעיר.
לבתים אלה מרפסת כניסה המכונה "דקה" (Daka) שלה מבואה פנימית הקרויה "טקני" (Tekani).
פנים הבתים ערוך סביב חצרות קטנות ("קיוואנדה" - Kiwanda) וגלריות פתוחות ("מיסאנה" - Misana).
מצודת לאמו נבנתה בין 1813 ו-1821 בפינה הדרומית של העיר העתיקה.
המצודה בנויה סביב חצר פנימית המשמשת היום כמוקד קהילתי בעיר ונערכות בה חתונות, פגישות והצגות תיאטרון.
בניית המצודה עודד את התפתחותה של העיר ובניית בתים חדשים לאורך חוף הים במהלך המאה ה-19, ואלה מאופיינים במרפסות קדמיות.
חלקה של העיר העשוי אבן חרסית משתרע מדרום למצודה ומשמש למגורים כמעט לחלוטין.
בתים אלה נבנו באופן ספונטני וללא תכנון, ובמחצית השנייה של המאה ה-20, ובמיוחד לאחר שתי שריפות שאירעו ב-1962 וב-1981, הפכו במקרים רבים למבני קבע עשויים בטון ומכוסים בגגות ברזל.
לאנאי (בהוואית: lā.nai באנגלית: Lanai) הוא אי במחוז מאווי שבמדינת הוואי בארצות הברית, האי השישי בגודלו באיי הוואי והאי המיושב הקטן ביותר של הוואי.
הוא האי הגדול ביותר באיי הוואי, ששטחי הקרקע שלו נמצאים בבעלות פרטית.
לאנאי שפירושו בשפת הוואי "יום הכיבוש", הוא היחיד מבין איי הוואי המיושבים שלשמו יש אטימולוגיה ידועה.
הוא מכונה גם "אי האננס", בשל עברו החקלאי.
הואיל וברובו אינו מיושב ואינו מפותח לגמרי, הוא מכונה לעיתים גם "האי המבודד".
בעבר, בשל מיקומו וגודלו הקטן יחסית, משאבי המים המוגבלים שבו ומספר התושבים הנמוך, הביאו לכך שמבחינה סביבתית ופוליטית, היה תחת שלטון מחוז מאווי.
אוכלוסיית האי נעה בין כ-2,500 ל-3,000 תושבים אשר רובם מתגוררים בעיר לאנאי סיטי.
מתוך 1,200 התושבים המועסקים באי, הרוב עובדים עבור חברת "קאסל אנד קוק" Castle &) Cooke), שפועלת בתחום החקלאות ובעסקי המלונאות.
בלאנאי קיים מרכז בריאות הממוקם בעיר לאנאי סיטי שבה מתגוררים 95% מאוכלוסיית האי.
המרכז ממומן על ידי משרד הבריאות ושירותי האנוש האמריקאי [U.S.
Department of Health and Human Service (HHS)] ומחזיק במעמד של שירות הבריאות הציבורי הפדרלי [(PHS) United States Public Health Service] לגבי תביעות בריאות מסוימות הקשורות לבריאות, כולל תביעות במקרים של רשלנות רפואית.
במרכז הבריאות ניתנים שירותים לחולים בכל התחומים: יתר לחץ דם, כאבים כרוניים, סוכרת, פסיכותרפיה, פסיכיאטריה ועוד.
בנוסף, קיים מרכז אחיות בריאות הציבור המספק שירותים טיפוליים לקהילה במקרים של בריאות לקויה, ביקורי בית, חיסונים, ומצבי חולי כרוניים.
באי פועלים בית ספר יסודי ובית ספר תיכון, המשרתים את כל ילדי האי ומעניקים להם חינוך מגיל הגן ועד סיום התיכון.
מרכז התרבות והמורשת של לאנאי (Lanai CHC), הוא ארגון קהילתי ללא מטרות רווח, הפועל על בסיס מזכר הבנות משותף בין מספר גופים: הוועדה הארכאולוגית של לאנאי, Hui Malama Pono o Lanai, המשרד לענייני הוואי המחלקה לקרקע ומשאבי טבע, חברי הקהילה של Lanais, חברת Castle & Cooke Resorts, LLC.
במרכז התרבות, נאספו חפצים היסטוריים שנחשפו במסגרת חפירות ארכאולוגיות, ופריטים שנמצאו על ידי עובדי המטעים במהלך עבודתם בשדות לאורך השנים.
נוסף על כך, נתרמו למרכז מסמכים היסטוריים מתקופת העבודה במטעים ומזכרות משפחתיות.
האוספים הללו משקפים את המגוון התרבותי של האי.
המוטו של מרכז התרבות והמורשת - להבטיח שהאי יטופל כדי שהדורות הבאים יוכלו לֵהָנוֹת מנוף וקהילה משגשגת.
צבעו הרשמי של האי הוא כתום, והוא נבחר בשל צבע צמח הקאונאוהה [(Kaunaoa) (בהוואית: kah'-oo-nah-oh'-ah)] שצומח על הקרקע לאורך החופים.
כ-42% משטח האי הוא אזור שימור כ־15,4577.91 דונם (כ- 38,197 אקר) המשתרע בעיקר סביב הר הגעש הרדום לאנאיהלה בקצה המערבי של האי.
שטח זה חופף במקצת גם באזור הציד של לאנאי.
52% משטח האי, הוא שטח חקלאי, ו-4% משטח האי הם שטחים עירוניים המרוכזים סביב העיר לאנאי, מפרץ מנלה ושדה התעופה.
2% משטח האי הוא אזור כפרי הנמצא לאורך קווי חוף מרוחקים.
באוקטובר 2005, 98% מהאי היו בבעלות פרטית של חברת "קאסל אנד קוק".
קיימות שתי השערות לגבי מועד הגעתם של התושבים הראשונים לאי לאנאי.
לפי השערה אחת, ההתיישבות הראשונה התרחשה בסביבות שנת 1200 לספירה.
השערה אחרת גורסת כי התושבים הראשונים, הגיעו במהלך המאה ה-15 מהאיים מאווי ומולוקאי, והקימו כפרי דייגים לאורך החוף.
בהמשך הם עברו להתיישב במרכז האי, שם מצאו אדמה וולקנית פורייה המתאימה לגידול חקלאי וגידלו בה טארו.
מנהיגי האי לאנאי היו כפופים לסמכותם השיפוטית של המנהיגים (הצ'יפים) של מאווי, וכאשר עֻצְּבָה מערכת ניהול הקרקעות באי מאווי אשר כללה חלוקה של האדמות ליחידות קרקע הנקראות "אחופואה" (Ahupua'a), חולק גם שטח האי לאנאי.
על פי המסורת והעדויות ההיסטוריות חולק האי ל-13 אחופואות, שהשתרעו מהאזורים ההרריים ועד לחוף הים, במטרה להבטיח גישה שוויונית למשאבים חיוניים הדרושים לקיומם של כל תושבי האי.
גבולות האחופואה סומנו במזבחים עם דמות של חזיר, ומשמעות השם "אחופואה" היא "מזבח חזיר".
כל אחופואה נוהלה בנפרד, עם חלוקה ברורה של תפקידים במסגרת קהילתית-חברתית כאשר בראש כל קהילה עמד המנהיג (Chief) והפועלים היו במעמד הנמוך ביותר.
היררכיה חברתית זו נרקמה במסגרת חלוקת העבודה המקומית.
ב-25 בפברואר 1779 התגלה האי לראשונה על ידי האירופאים.
קפטן צ'ארלס קלרק (Charles Clerke) ראה את האי מסיפון ספינתו של ג'יימס קוק.
קלרק קיבל את הפיקוד על הספינה לאחר שג'יימס קוק נהרג במפרץ קילאקקואה (Kealakekua Bay) ב-14 בפברואר 1779 באי הוואי (האי הגדול).
ברוב התקופות, שלט מלך מאווי (Mo'i) גם על האי לאנאי.
תושבי האי נהנו מחופש פעולה והחיים בו היו רגועים יחסית.
השקט הופר כאשר קלאני'ופו-א-קאימאו (Kalani'ōpu'u-a-Kaiamamao) ששימש מצביא עליון ושלט על הוואי ועל מחוז האנה באי מאווי, מינה לפני מותו, בשנת 1782, את אחיינו קמהאמהה הראשון כאפוטרופוס-על, של אל המלחמה קו-קאילי-מוקו (Ku-ka'ili-moku).
אך לקמהאמהה הראשון היו כוונות אחרות, הוא שאף להשתלט על כל איי הוואי, וכך בתקופת שלטונם של קלאני'ופו-א-קאימאו ואחר כך תחת שלטון קמהאמהה הראשון אירעו מעשי טבח נרחבים באוכלוסיית האי לאנאי, אשר הותירו את האי כמעט ללא תושבים.
בשנת 1792, הפליג קפטן ג'ורג' ונקובר בקרבת האי אך הוא נמנע לרדת לחוף בשל היעדר כפרים ותושבים, תוצאה אשר נבעה ממעשי הטבח שהתרחשו.
בואם של אנשי המערב לאי לאנאי, השפיעה משמעותית על נוף האי.
היו אלה מתיישבים זרים, סוחרים, ומסיונרים שהגיעו ללאנאי ובמשך השנים לחצו על מנהיגיו לשנות את אופן חלוקת הקרקעות שהביא לשינויים בדמוגרפיה, בחקלאות, בממשל ובתחומים נוספים אחרים.
אחד השינויים המרכזיים שהתרחש בשנת 1848 היה מעבר מהשיטה המסורתית של ניהול הקרקע והתּוֹשָׁבוּת באי, לשיטה המבוססת על זכויות קניין פרטיות בהתאם למודלים מערביים, כלומר, שינוי מערכת הבעלות על הקרקע הידועה בשם חלוקת קרקעות (Mahele Aina).
שינוי זה קודם בשנת 1850 במסגרת חוק קולאנה (Kuleana).
מטרת שינוי חלוקת הקרקעות הייתה למנף את משאבי הטבע באי ולהופכם לרווח כלכלי.
תהליך שהוביל להתפתחות ענפי תעשייה מודרניים כמו הקמת חוות חקלאיות, מטעי אננס ותיירות, שהותירו חותם מתמשך על נוף האי.
בשנת 1854, הגיעה לאי קבוצת מורמונים מבוגרים שנשלחה על ידי הכנסייה המורמונית בכוונה להקים יישוב חדש.
היישוב נקרא "עיר יוסף" (City of Joseph).
חברי הקבוצה עזבו את בתיהם ביבשת ועברו להתיישב בלאנאי.
אך הם נתקלו בקשיים רבים, ובהם כישלונות חקלאיים למשל בגידול היבולים, ציוד חקלאי פגום ושבור, בעיות תברואה כמו התמודדות עם פרעושים, וכן מחסור במים להשקיה.
על אף הקשיים ובמאמץ לבסס את התיישבותם במקום, הם הצליחו להעביר מטען של בקר מהעיר להאינה (Lahaina) שבאי מאווי אל האי לאנאי באמצעות שלוש סירות.
עם זאת, המאמצים לא צלחו, היישוב לא האריך ימים, הם נכשלו ונטשו את המקום.
אנדרטה לזכר קבוצת מורמונים זו נחנכה בלאנאי בשנת 2004.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, נרכשו רוב הקרקעות באי על ידי וולטר מ.
Gibson) כאשר מגמתו הייתה להקים חווה.
לפי כתבה שפורסמה בעיתון בהונולולו, גיבסון הגיע ללאנאי ב-4 ביולי 1861. הוא נפטר ב-21 בינואר 1888. בשנת 1899, הקימו בִּתּוֹ וחתנו את חברת הסוכר מאונלאי (Maunalei Sugar Company), שמרכזה היה בקאומוקו שבחוף המזרחי במורד עמק מאונלאי (Maunalei).
החברה התקיימה רק עד שנת 1901.
בשנת 1922, רכש ג'יימס דול (James Dole), נשיא חברת "הוואיאן אננס" (Hawaiian Pineapple Company), את כל שטחו של האי לאנאי, והפך חלק גדול מהשטח למטע האננס אשר הפך לגדול מסוגו בעולם.
עד אז שימשו שטחי האי בעיקר למרעה בקר.
בשנת 1961 עברה השליטה באי לידי חברת "קאסל אנד קוק", שהתמזגה עם תאגיד "דול" (Dole).
החברה שהחזיקה בכ-98% משטח האי, החלה בפיתוח תשתיות תיירותיות, ובהן אתרי נופש, מגרשי גולף ופרויקטים למגורים.
בשנת 1985, עבר האי לבעלותו של דייוויד ה.
Murdock) לאחר שרכש את חברת "קאסל אנד קוק".
במשך השנים לאחר רכישתה של החברה, גברה ההכרה בצורך לפתח ולגוון את הכלכלה המקומית שהייתה מבוססת בעיקר על תעשיית האננס.
לפיכך, החלה החברה לקדם את ענף התיירות כענף מרכזי בכלכלת האי.
בשנת 2012 נמכרו אחזקות "קאסל אנד קוק" בלאנאי ללארי אליסון, ממייסדי חברת "אורקל" (Oracle Corporation).
אליסון הציג את חזונו לפיתוח האי -כמודל לקיום בר-קיימא ולחיים ידידותיים לסביבה.
האי לאנאי השתנה רבות ב-200 השנים האחרונות והוא ממשיך להתפתח.
אף על פי שכל השינויים הם חלק בלתי נפרד מהאי, קיימת חשיבות בהכרת עברו של האי, כדי ליצור ולעצב עתיד טוב יותר עבור הקהילה המקומית, והמוטו של תושביו: "לכבד את העבר, להעשיר את העתיד" משקף מטרה הזו.
לפי אגדות הוואי, ובמשך דורות, האמינו ראשי מאווי ברוחות אוכלות אדם.
עם זאת, אופיין המדויק של רוחות אוכלות אדם אלו משתנה בהתאם לגרסה הספציפית של האגדה:
אחת האגדות מספרת, כי הנביא לניקאוולה (Lanikāula) גירש את הרוחות מהאי.
המיתוס של קאולאו, והיעלמות עצי ה"אולו" בלאנאי.
אחת מההאגדות הפופולריות של הוואי, עוסקת בנסיך קאולאו (Kauluwā) שהיה ידוע בשובבותו.
הוא נהג לעקור כל עץ 'אולו' ('ulu - Artocarpus altilis) שגדל באי מאווי.
בשל מעשיו, החליט אביו, הצ'יף קאקאלאנאו (Kaka'alaneo) לגרשו לאי לאנאי, שנחשב באותה תקופה אזור עוין ומסוכן, מתוך ציפייה שלא יצליח לשרוד באי.
על פי סיפור האגדה, קאולואו לא רק ששרד את הגלות, הוא אף הצליח להערים על הרוחות האכזריות, לגבור עליהן ולגרשן מהאי.
אביו הצ'יף קאקאלאנאו נהג לצפות מדי לילה ולראות מה קורה באי השכן לאנאי.
הוא הבחין כי מדי לילה האש בוערת במדורת בנו מעבר לערוץ בין מאווי ללאנאי והבין כי בנו חי.
בעקבות זאת, שלח סירת קאנו להחזיר את בנו חזרה למאווי.
קאולאו התקבל במאווי כגיבור בזכות אומץ ליבו ותושייתו.
כאות הוקרה, העניק הצ'יף לבנו את השליטה על האי לאנאי, ועודד התיישבות והגירה לאי לאנאי מאיים אחרים.
נאמן לטבעו, המשיך קאולואו לעקור את כל עצי ה'אולו' שצמחו בלאנאי, מה שגרם להיכחדם המוחלט מהאי.
האי לאנאי נוצר מהר געש מגן יחיד בצורת כיפה, שהתפרץ בפעם האחרונה לפני יותר ממיליון שנים.
האי, הוא הר געש כבוי והנקודה הגבוהה ביותר באי היא ההר לאנאיהלה (Lanaihale) שגובהו כ-1027 מ' (3,366 רגל) והוא מכוסה יער גשם.
ניתן לצפות ממנו על כל האיים בקבוצת איי הוואי.
לאנאי מופרד מהאי קאהולאווה (Kahoolawe) בדרום-מזרח על ידי תעלת קאלאקאהיקי (Kealaikahiki), בצפון מופרד האי ממולוקאי על ידי תעלת קאלואי (Kalohi), ומהאי מאווי הוא מופרד על ידי תעלת אהואאו (Auau).
קו החוף שלו משתרע לאורך 80.467 ק"מ (50 מייל) והוא מחולק ל-3 אזורים: דרום לאנאי, מרכז לאנאי וצפון לאנאי.
אחד מסימני ההיכר הייחודיים של האי הוא הטופוגרפיה המגוונת שלו.
החוף הצפון-מזרחי, מאופיין ברצועות רחבות של חול לבן המשתרעות לאורך קו החוף, בעוד שהחוף הדרום-מערבי מוקף על ידי צוקים.
ככול שמתרחקים מהחוף ומתקדמים כלפי מרכז האי, הקרקע הולכת ומתנשאת, ובאזורים מסוימים באי ניתן להבחין בתצורות סלע ייחודיות המזכירות את מבנה שטח פני הירח.
מבחינה טופוגרפית כ־25% משטח האי נמצא בגובה של פחות מ-150 מ', ורק 6% משטח האי מגיע לרום של 610 מ'.
באי אין נחלים או אגמים רב שנתיים.
מזג האוויר באי מתאפיין באקלים נעים ויבש, אך גם קריר יחסית, ותנאי האקלים עשויים להשתנות באופן משמעותי בין אזורים שונים באי.
האזורים החמים ביותר מצויים סמוך לחוף והאזורים הקרירים ביותר נמצאים על הר הגעש לאנאיהלה.
הטמפרטורות באי נעות בדרך כלל בין 21 מעלות צלזיוס (70 מעלות פרנהייט) ל-29 מעלות צלזיוס (85 מעלות פרנהייט).
בעיר הבירה לאנאי סיטי השוכנת בגובה של כ-518.16 מ' (1,700 רגל), מגיעות הטמפרטורות בחודשים החמים לכ-22 מעלות צלזיוס (72 מעלות פרנהייט).
באזורי החוף לדוגמה במפרץ מנלה ובמפרץ הוּלוֹפּוֹאֶה (Hulopoe) הטמפרטורות גבוהות בדרך כלל ב-12-11 מעלות צלזיוס (12-10 מעלות פרנהייט) לעומת האזורים הפנימיים באי.
כמות המשקעים השנתית באי נמוכה יחסית.
באזור ההר לאנאיהלה מגיעה כמות המשקעים בממוצע ל-750 עד 1,000 מילימטר, ואילו בדרום-מערב האי כמות המשקעים יורדת לפחות מ-250 מילימטר.
חלק גדול מהמים מגיע מ"טפטוף ערפל", שהוא תופעה שבה הלחות נאגרת על ידי עצים ושרכים הגדלים בגבהים העליונים, ורוחות הסחר החזקות המגיעות מכיוון מאווי ומולוקאי מגבירות את אידוי הלחות, וגורמות לסחיפת הקרקע במיוחד בצד המערבי של האי.
הענף העיקרי בלאנאי הוא שירותי הפנאי, הכוללים תיירות, אמנות, בילוי ואוכל.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עם חיסול מטע האננס הגדול, ופתיחתם של שני אתרי נופש ב-Kō'ele וב-Mānele Bay, חל מעבר משמעותי מכלכלה חקלאית לכלכלה המבוססת על תיירות תהליך שהוביל לעלייה במספר המבקרים באי.
עידן מטעי האננס בלאנאי נמשך במשך כ-70 שנה.
בשיאו, היה האי מוקד גידול האננס הגדול בעולם, עם שטח של כ-20,000 דונם.
פעילות זו השפיעה ושינתה באופן משמעותי את נוף האי ונותרו ממנה סימנים ניכרים עד היום.
נכון למידע הקיים, פחות מכ-404.69 דונם (100 אקר) של אננס משמשים לצריכה מקומית.
שרידים לשדות האננס ההיסטוריים עדיין ניכרים במישורים של אגן פלאוואי (Palawai Basin), שם ניתן להבחין בקווי השדה ובשאריות חיפוי הפלסטיק השחור ששימש את החקלאים.
הצמיחה בענף הביאה איתה גלי הגירה של עובדים ממדינות שונות בהן הפיליפינים, יפן, קוריאה, סין ופוארטו ריקו.
אשר הגיעו לאי בחיפוש אחר מקורות פרנסה ואיכות חיים טובה יותר והם תרמו לעיצוב חברה רב-תרבותית ולכינון קהילה מגובשת, שהפכה לחלק בלתי נפרד ממורשת האי.
לפי דיווח של עלון ערב שפורסם בשנת 1910 נשתלו בלאנאי 7,000 שתילי אננס, ועד לשנת 1930 ייצא האי למעלה מ-65,000 אננס בשנה, כמות שהיוותה את ייצור רוב האננס בעולם.
בשנת 1922, היה קציר האננס האחרון בקנה מידה מסחרי.
ענף התיירות בלאנאי החל להתפתח בשנת 1992, לאחר שחברת "קאסל אנד קוק" הגיעה לאי.
החברה הקימה שני אתרי נופש מפוארים שנפתחו לקהל המבקרים בשנים 1990 ו-1991: The Lodge at Koele ו-Manele Bay Hotel.
בהמשך שונה שמו של אתר הנופש Manele Bay Hotel, לשם "ארבע העונות" (Four Seasons Resort).
חדרי המלון משקיפים על מפרץ מנלה, שבדרום האי, אזור הידוע כמוקד משיכה לדולפינים ממין ספינר.
שני אתרי הנופש ועסקים התומכים בענף התיירות, תרמו לצמיחתו של הענף באי.
אתר הנופש The Lodge at Koele שוכן בעיר לאנאי סיטי המכונה על ידי תושבי המקום "הכפר".
מלבד אתרי הנופש הללו, פועלים באי גם מספר מקומות לינה קטנים הכוללים ארוחת בוקר.
האי לאנאי נחשב לאי שקט ופרטי יחסית, הואיל ומספר אפשרויות הלינה בו מצומצם, בניגוד לאיים המרכזיים בהוואי המאופיינים במגוון רב של אתרי נופש, מלונות וצימרים.
אף על פי שהאי מצוי ברובו בבעלותו של המיליארדר לארי אליסון, אופיו וקסמו הייחודיים נשמרו, והמבקרים בו יכולים ליהנות מנופים טבעיים וחופים שקטים.
קיימות שתי דרכי הגעה עיקריות לאי:
דרך האוויר: אין טיסות ישירות לנמל התעופה של לאנאי, לפיכך, יש להגיע להונולולו שבאי אוהאו או לאי מאווי ומשם יוצאות טיסות לאי.
דרך הים: ניתן להגיע ללאנאי באמצעות מעבורות היוצאות מהאי מאווי.
המעבורות מפליגות חמש פעמים ביום הלוך וחזור.
הן יוצאות מרציף הטעינה מול פיוני שבמאווי ומגיעות לנמל מנלה שבלאנאי.
נמל התעופה של לאנאי (LNY) הוא שדה התעופה היחיד באי, המשרת את התושבים והתיירים כאחד.
הוא ממוקם 3 מיילים (4.8 ק"מ) דרומית-מערבית לעיר לאנאי סיטי וכולל: מסלול המראה אחד אשר משרת בעיקר טיסות בין-האיים ושרותי מוניות אוויריות.
כמו כן, פועלים בו מתקני מטען, שירותי תמיכה, מתחם טרמינל שנבנה בשנת 1964, מגרשי חנייה, וסוכנות להשכרת רכב.
בשנת 2021, החליטו מחלקת שדות התעופה של הוואי ומשרד התחבורה לבטל לתקופה של שנה את תשלום דמי הנחיתה בשדה התעופה בלאנאי עבור שירותי נוסעים מסחרי, בעקבות ירידה בפעילות האווירית, עקב ההשפעות הכלכליות כתוצאה ממגפת הקורונה.
בלאנאי שני נמלים: נמל מנלה (Manele Bay Harbor) ונמל קאומאלאפאו (Kaumālapa'u).
נמל מנלה ממוקם דרומית לעיר לאנאי סיטי, על הכביש המהיר 440. כדי להגיע אל המעגן, יש לפנות בקצה הכביש המהיר אל New Manele Road, הנמל ממוקם בקצה כביש זה.
המעגן, הוא נמל סירות קטן המוקף במערב בצוקי הים של פאלי ליי נו האונוי (Pali Lei no Haunui) המספקים לו הגנה מפני סערות וזרמים חזקים.
בנמל מנלה, עוגנות רוב היכטות הפרטיות, סירות השֶׂכֶר וקיים בו מעגן המעבורת בקו להאינה- לאנאי.
נמל קאומאלפאו (Kaumālapa'u) נמצא כ-5.6 ק"מ (3.5 מייל) משדה התעופה של לאנאי, בקצה הכביש המהיר 440, על החוף המערבי של האי.
זה הנמל הראשי של לאנאי ואליו מגיעות רוב סירות הדיג.
בעבר, היה אזור הנמל משגשג ועמוס במיוחד, כאשר ענף החקלאות המרכזי באי היה גידול האננס.
עם זאת, בעשורים האחרונים, הנמל שקט יחסית.
הוא מוגן באופן טבעי על ידי צוקי ים נמוכים.
ובסביבתו ניתן לראות בריכות גאות קטנות ליד שבירה של חומת הסלע בזמן השפל.
מיקום הנמל משמש כנקודת דיג מעולה מהרציף ומקירות הסלע הסמוכים.
וכן נקודת תצפית פופולרית על שקיעת השמש.
היסטוריה: הנמל פותח כנמל בעקבות רכישת האי על ידי ג'יימס דול בשנת 1922. הוא נבנה כדי לאפשר בצורה יעילה את ייצוא האננס שנקטף במטעים המקומיים, וכן עבור ייבוא אספקה לקהילה החדשה שהתפתחה בעיר לאנאי.
לאחר שנבחנו מספר אתרים אפשריים, הוחלט כי קאומאלפאו יהיה המקום המתאים להקמת הנמל.
בעבר, כללה קהילת הנמל מבני מגורים ומסעדה.
נכון לשנים האחרונות, מהווה הנמל עדיין תשתית חיונית לתושבי האי.
עם זאת, אין באי רמזורים ואין בו תחבורה ציבורית.
שני כבישים הם באחריות וסמכות השיפוט של אגף הכבישים המהירים במחלקת התחבורה, אשר במחוז מאווי: (1) כביש קאומלפאו, מנמל קאומלפאו לכביש מנלה (כביש 440); (2) כביש מנלה, מהכביש המהיר של קאומלפאו עד לכניסה של פארק חוף Hulopoe ליד מפרץ מנלה (כביש 440).
מלבד הכבישים הללו, ישנם באי כבישים קטנים נוספים שאינם תחת אחריות אגף הכבישים המהירים.
ההתניידות באי מתבצעת באמצעות השכרת רכב, נסיעה במונית או הליכה ברגל.
מטיילים המתכננים להגיע לאזורים מרוחקים או למקומות לא נגישים מומלץ להם, כי ישכרו רכב שטח(4x4).
לאנאי סיטי היא העיר היחידה באי לאנאי, וכונתה בעבר "עיר חברה" (Company Town), בשל היותה יישוב שתוכנן ונבנה עבור עובדי מטעי האננס של חברת דול.
העיר ממוקמת במרכז האי, צפונית לשדה התעופה של לאנאי, סמוך לכביש 440. היא פותחה לאחר רכישת האי על ידי ג'יימס דול בשנת 1922. כשנה לאחר מכן, בשנת 1923, תוכננה בנייתה בכדי לתמוך בתעשיית האננס המתפתחת ובמגמה לשכן את עובדי המטעים.
ג'יימס דול, יליד מדינת קונטיקט עיצב את העיירה, ותכנן אותה תוך שימוש במודל עירוני המבוסס על כיכר עירונית בסגנון ניו אינגלנד שבה פארק מרכזי המוקף ברחובות המתחברים אליו.
רבים מהמבנים שנבנו סביב פארק דול במהלך תקופה זו נותרו על תילם.
כפר המטעים הזה לא השתנה בהרבה.
לצד פיתוח העיירה, ניטעו בה ועל ההרים סביבה עצי נורפוק וקוק פינס (Norfolk and Cook Pines) שגובהם מגיע ל־41.14 מטר (135 רגל).
נכון לשנת 2024, מתגוררים בעיר 3,186 איש, המהווים את מרבית אוכלוסיית האי, וההכנסה הממוצעת למשק בית בעיר היא 94,170 דולר עם שעור עוני של 7.83 אחוז.
קואלה (Ko'ele) היה חלק מהאחופאה של קאומוקו (Keōmoku), שעובד בידי ראש הכפר.
מקור השם קואלה הגיע מהמילה ההוואית העתיקה ko'ele, שפירושה "ארץ קטנה".
אך מֵעֵבֶר למשמעות המילולית, מתאר השם באופן ציורי את ענני הגשם הכהים השוכנים לעיתים קרובות מעל האזור, כשהם נמשכים מעמק קאיהולנה (Kaiholena Valley) ומדרונות הר לאנאיהלה (Lanaihale) שהוא הפסגה הגבוהה ביותר בלאנאי.
אזור קואלה היה אחד הנכסים שנרכשו על ידי וולטר מוריי גיבסון (Walter Murray Gibson) הרפתקן מדרום ארצות הברית, שהתיישב באפיק פלאוואי (Palawai Basin) בלאנאי בשנת 1862. גיבסון היה נציג הכנסייה המורמונית Latter Day Saints, והוטל עליו בשם הכנסייה להקים מושבה מורמונית עבור ילידי הוואי במקום.
אולם, אחרי מספר שנים גיבסון איבד עניין במטרות הדתיות, והשתמש בכספי הכנסייה לקניית שטחי קרקע כדי להקים חווה חקלאית.
בשנת 1875, חכר גיבסון את האחופואה של קאומוקו מממשלת ממלכת הוואי.
קואלה, היה בעבר יישוב שוקק ומרכז חשוב לפעילות החקלאות באי.
במהלך ההיסטוריה המודרנית של האי, שימש קואלה כיישוב המרכזי באזור ההררי, והיה ליבה הפועם של פעילות החוואות באי - תחום שפעל במשך הזמן הארוך ביותר בלאנאי, אף על פי שלא היה מפורסם כמו מטעי האננס של האי.
וולטר גיבסון הקים את החווה בקואלה שכללה גידול בעלי חיים, כגון כבשי מרינו שיובאו למקום עבור הצמר שלהן, עיזי אנגורה שיובאו עבור העור שלהן ובקר.
הוא הקים את החווה ופיתח סביבו קהילה קטנה.
גיבסון נפטר בשנת 1888, אך פעילות החווה נמשכה עד שנת 1951. (סך הכל פעלה החווה כ-97 שנים, בין השנים 1854 עד לשנת 1951), והותירה חותם משמעותי על הנוף המקומי.
עזבונו של גיבסון כלל את רוב שטח האי לאנאי שהיה בבעלותו המלאה או בחכירה.
בתו טלולה ובעלה פרדריק הייסלדן, ירשו את העזבון.
פרדריק הייסלדן ניסה להקים במקום מספר עסקים: חוות לאנאי, חברת הפיתוח פלאוואי (Palawai Development Company), וחברת הסוכר מאונאליי (Maunalei Sugar Company).
מטע הסוכר של חברת מאונאליי היה ממוקם בקאומוקו וצבר חובות כלכליים גדולים ולאחר שלוש שנות פעילות (1901-1899) נאלצו בעלי החברה לסגור אותה והמטע ננטש.
בתקופת פעילותה הקצרה של החברה, תרם מטע הסוכר רבות להתפתחות האזור: סיפק תעסוקה לעובדים רבים, הוביל להקמת קהילה גדולה, נבנו בתים, חנויות, פונדק, טחנת סוכר ובית חולים.
כמו כן, נחפרו שלוש בארות, ונסללה מסילת ברזל שנועדה להקל על הובלת שילוח הסוכר.
במטע הועסקו כ-800 עובדים, רובם ממוצא יפני, אחרים היו ילידי הוואי, פורטוגזים וסינים.
בשנת 1902, רכש צ'ארלס גיי את נכסי אחוזת גיבסון ושטחי אדמה נוספים, וכך הפך לבעלים של רוב שטחי האי.
בעקבות הרכישה כמעט הגיע לפשיטת רגל, ונאלץ העביר את החזקותיו לידי המלווה שנתן לו את המימון לרכישת השטחים.
בשנת 1910 מכר אותו מלווה את זכויות הבעלות לחברת לאנאי שהביעה עניין ברכישת השטח.
אזור קואלה שימש כמרכז לפיתוח תשתיות מים, פעילות חקלאית ותעשיית אננס.
בעלון שפורסם בשנת 1910 נכתב כי 7,000 שתילי אננס נשתלו בלאנאי.
כמו כן נאמר שחברת לאנאי שכרה את החוואי אבן לואו (Eben Low) כדי להעריך את פעולותיה.
קאומוקו שוכנת על החוף הצפון-מזרחי של לאנאי.
היא שימשה כמרכז המגורים והמסחר בלאנאי בין השנים 1920-1899. הפלגות בין האיים, בין קאומוקו ללהאינה, התקיימו באופן סדיר באותה תקופה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, עברה רוב אוכלוסיית הכפר של קאומוקו לאזור ההררי של האי לאנאי, אך שרידים מהקהילה השוקקת נותרו קיימים.
בין השרידים הבולטים נותרו שרידי כנסיית Ka Lanakila, ששוקמה בשנת 2010 בסיוע המרכז הקהילתי של לאנאי, סירת Lāna'i-Lāhaina, תנור לאפיית לחם, ואתר טחנת חברת הסוכר מאונליי.המקום מציע הצצה לעבר הנשכח של לאנאי.
אזור הציד [Lānaʻi Cooperative Game Management Area (LCGMA) ] בלאנאי משתרע על פני כ-30,000 אקר (121.40 דונם) וממוקם בצפון-מזרח האי.
גבולו הדרומי משתרע מהחוף המערבי, מחוץ לכביש המהיר Kaumalapau, ממשיך מזרחה לאורך הכביש עד לפנייתו לכביש מספר 57. משם הוא ממשיך לכיוון צפון-צפון-מזרח לאורך שטח מטע האננס לשעבר, עד לצומת הכבישים Polihua ו-Ka'a Road.
בצומת זה הוא פונה לדרום-מזרח לכיוון מרעה הסוסים, מתחבר לכביש Keomoku, וממשיך אל החוף הצפון מזרחי של לאנאי.
כל פעילות הציד באזור, כפופה להנחיות ולפיקוח מוסדרים, ויש צורך בהנפקת תגי ציד ואישורים ייעודיים.
עונות הציד: ציד הציפורים - מנובמבר עד ינואר; ציד הצבאים - מסוף פברואר עד אמצע מאי; ציד כבש המופלון (Mouflon sheep) - מסוף יולי עד סוף אוקטובר.
The Maui Channel Swim היא תחרות שחייה במים פתוחים הנערכת מדי שנה בין האיים מאווי ולאנאי שבהוואי.
התחרות נחשבת לאחת מ-100 תחרויות השחייה במים פתוחים הבולטות בעולם.
מבנה התחרות: התחרות מתקיימת בפורמט של שחיית שליחים וכוללת 6 שחיינים בכל קבוצה.
כל קבוצה מלווה בסירת ליווי המנווטת על ידי קפטן.
השחיינים מתחרים ב-7 קטגוריות שונות בהתאם לגיל ולמגדר.
מסלול התחרות: המסלול מתחיל רשמית במזח Club Lanai באי לאנאי, ומסתיים במלון Kaanapali Beach שבמאווי, שם מתקיים גם טקס חלוקת הפרסים.
המרחק הרשמי של המסלול הוא 15.9 ק"מ (9.9 מיילים), אולם בפועל הוא עשוי להיות ארוך יותר בשל הזרמים והרוחות המתקיימים לעיתים קרובות באזור.
למרוץ מגבלת זמן של 8 שעות.
פרסים: בסיום התחרות, מקבלת הקבוצה המנצחת את קערת Duke המגולפת מעץ הקואה (koa), שהוא עץ מקומי הגדל בהוואי.
בנוסף, השחיינים הבולטים והזוכים בתחרות בכל חטיבה מקבלים גביעים.
כל משתתף מקבל מגבות שחייה מהוואי וכן חולצת טי בעיצוב אישי.
ביטולים: בשנת 2020 בוטל המרוץ בשל מגפת הקורונה.
באתר הנופש "ארבע העונות" אשר במנלה ישנו מגרש גולף אשר נבנה על תצורות סלע געשיות.
למגרש, 3 חורים הממוקמים על צוקים כאשר האוקיינוס משמש כמכשול מים טבעי.
מגרש הגולף הוא בין יעדי הגולף המובילים בהוואי.
באי קיימים מגרשי גולף ברמה עולמית, ואתרי נופש מפוארים.
המבקרים בלאנאי יכולים לצפות בדולפינים השוחים בסמוך לחוף, לרכב על סוסים בשדות, לנהוג ברכבי שטח (4x4) בדרכי עפר ולהתרווח בחוף Polihua.
לרבות מהאטרקציות הטבעיות הנמצאות בצפון האי ניתן להגיע אך ורק באמצעות רכבי שטח, בשל הדרכים הסלעיות והלא סלולות המובילות אליהן.
גן האלים (Keahiakawelo), שוכן בצפון-מערב האי לאנאי, כ-45 דקות מהעיר לאנאי סיטי, בגובה של כ־487 מטר (1600 רגל) מעל פני הים, ומתחתיו משתפל חוף הים המערבי של האי.
זהו אחד המקומות הייחודיים ביותר באיי הוואי.
המקום סחוף רוחות ובעבר היה חלק מיער יבשתי ששרידים ממנו עדיין נראים בשטח, היום לא גדלה בו צמחייה.
הוא מאופיין בתצורות סלע המזכירות פני ירח ומקנות לו מראה מרהיב.
בשל כך זכה לכינוי "גן האלים (Garden of the Gods')".
גובהם של הסלעים הפזורים בשטח הוא כ-1.8 מטרים, והזזתם אסורה על פי תקנות השימור המקומיות.
כאשר שוקעת השמש, היא מטילה על הסלעים זוהר כתום ומאירה אותם בצבעי אדום וסגול מבריקים.
בימים בהירים, יכולים המבקרים לראות את האיים מולוקאי ואוהאו.
מקור השם: השם "גן האלים" ניתן לו על ידי המבקר אלכסנדר הום פורד (Alexander Hume Ford), שהיה עורך מגזין, מחזאי, צלם, ומייסד מועדון הקאנו "אוטריגר (Outrigger Canoe)" בהוואי ונהג לבקר רבות באזור הפסיפיק.
בשנת 1912, פרסם כתבה במגזין Mid Pacific, בה השווה את האתר ל"גן האלים" שבקולורדו, אך לשם אין כל קשר להיסטוריה התרבותית של לאנאי.
חוף Shipwreck שוכן בחוף הצפוני-מזרחי של האי לאנאי.
החוף ידוע בשל תנאי השיט הקשים שבו המתבטאים ברוחות חזקות, זרמים עזים ומים רדודים עם שוניות אלמוגים חדות, אשר גרמו לטביעתן של ספינות רבות והפכו את רצועת החוף למסוכנת עבור כלי שיט.
אחת האטרקציות בו, היא מכלית הנפט הגדולה והחלודה YOGN-42, מתקופת מלחמת העולם השנייה שנתקעה מול החוף ומשמשת נקודת ציון פופולרית עבור מבקרים.
בנוסף, ניתן למצוא בחוף פטרוגליפים עתיקים החצובים בסלע ומרחוק ניתן לראות את האי מולוקאי ואת תעלת אוהאו המפרידה בין מולוקאי למאווי.
חוף פוליהואה (Polihua) הוא חוף מבודד, ואורכו כ- 3.2 ק"מ (2 מייל), שוכן צפונית-מערבית לעיר לאנאי סיטי.
כדי להגיע אליו במידה ותנאי מזג האוויר מאפשרים, יש לשכור רכב שטח או לחלופין מדריך טיולים.
הים במקום מסוכן לשחייה בשל הרוחות והזרמים העזים.
אין בחוף מתקני שירותים זמינים.
שמורת קאנפו (Kanepuu) היא שמורת טבע השוכנת צפונית-מזרחית לעיר לאנאי סיטי, שטחה כ-2,387.64 דונם (590 אקר) והיא מהווה בית גידול טבעי לכ-48 מינים של צמחים מקומיים.
היסטוריה: השמורה הוקמה בשנת 1991, באישור בעלי הקרקע - חברת "קסטל אנד קוק" במטרה להגן ולשקם את היערות היבשים אולופואה/לאמה (olopua/lama) שכיסו בעבר שטחים גדולים באיים מאווי, מולוקאי, קאהולאווה ולאנאי.
בתקופה הנוכחית, מכילה השמורה את השרידים העיקריים האחרונים של היערות היבשים הללו.
הרשות להגנת הטבע (TNC=The Nature Conservancy) בהוואי פועלת בשיתוף פעולה עם התושבים המקומיים ומתנדבים כבר יותר משני עשורים, בשיקום היערות היבשים הייחודיים הללו בקאנפו.
הפעולות המתקיימות במקום הן מניעת חדירה של בעלי חיים וצמחים פולשים ממינים חדשים.
המטרה המרכזית וארוכת הטווח היא להבטיח את שימור היער העתיק, תוך קידום מעורבות הקהילה המקומית ובניית אחריות משותפת עם בעלי הקרקע הפרטיים להפוך למטפלי השמורה.
הגישה לשמורה מחייבת שימוש ברכב שטח.
קבוצות מאורגנות יכולות להצטרף לסיורים מודרכים המתואמים על ידי הרשות להגנת הטבע.
פארק דול (Dole Park) ממוקם בלב העיר לאנאי סיטי.
הפארק הוקם בסביבות שנת 1922, עם הקמת כפר המטעים והוא משמש כמרכז קהילתי, ותרבותי של העיר.
בנוסף, מהווה הפארק גם את המרכז המסחרי של העיר כאשר סביבו שוכנים בתי עסק, מסעדות וחנויות.
הפארק מעוצב בצורת מלבן, ומוקף ב-4 רחובות: שדרות לאנאי - ממזרח, שדרות פרייזר - במערב, רחוב 7, ורחוב 8.
בשטחו מצויים המרכז הקהילתי, מדשאת דשא גדולה, שולחנות פיקניק, מגרשי משחקים לילדים ומגרשי כדורגל.
מתקיימים בו מגוון אירועים קהילתיים, בהם שוק שבת, פסטיבל אננס שנתי ועוד.
העצים המקיפים את הפארק הם מסוג Norfolk Pine ו־Cook Island Pine והם מספקים צל למבקרים.
כמו כן מוצבות בו אנדרטאות המוקדשות לזכר החיילים שלחמו ונהרגו במלחמת העולם השנייה ובמלחמה קוריאה.
סביבו קיימת חנייה רחבה וחינמית לרווחת המבקרים.
שביל מונרו (Munro Trail) הוא שביל הליכה פופולרי באי לאנאי.
נמצא צפונית לעיר לאנאי סיטי ואורכו כ-20.59 ק"מ (כ-12.8 מייל).
מסלול השביל מטפס על הר הגעש הרדום לאנאיהלה, ומגיע לפסגה הגבוהה ביותר בלנאי, הנקראת Lanaihale, המתנשאת לגובה של כ-1,027.17 מטר (3,370 רגל).
השביל ממשיך ומתפתל סביב העיר לאנאי סיטי ומגיע דרומה לכיוון מפרץ מנלה.
ניתן לצפות בו ולהנות מתצפיות פנורמיות לעבר העיר, Maunalei gulch והאיים הסמוכים.
השביל עובר דרך יערות גשם עבותים ואפשר לעבור בו ברגל או ברכב שטח 4x4.
חוף הולופואֶה (Hulopo'e) שוכן בחלק הדרומי של האי לנאי במפרץ הולופואה, אשר מאופיין בצורת חצי סהר וגובל בתצורות לבה מורכבות.
בעבר, שכן במקום כפר דייגים.
החוף נחשב לאתר אהוב על תושבי האי ומזוהה עם זיכרונות הילדות שלהם והתרבות המקומית.
הגישה לחוף התאפשרה לאחר סלילת כביש שהוביל אליו, ובסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, נבנה במקום בית מלון לאחר שהמבנים הקודמים שהיו קיימים לאורך החוף הוסרו.
המלון כולל בריכת שחייה גדולה לאורך קו החוף הסלעי הידועה בשם בריכת קייקי (Keiki Pool), אשר נבנתה כבריכת שכשוך על ידי עובדי המטעים במהלך שביתת העבודה בשנת 1951. חוף הולופואה הוא "וואהי פאנה" (wahi pana), מקום בעל חשיבות תרבותית וסיפורית במסורת של לאנאי והוא זוכה להוקרה ולטיפול ייעודי.
האזור הסמוך Hulopo'e-Mānele מוגדר כאתר שימור ימי מוגן, והוא מהווה בית לאחת מהאוכלוסיות הגדולות ביותר של עופות הים (ua'u kani) הילידיים מסוג uaʻu kani באיי הוואי.
החוף מהווה מוקד לפעילויות נופש מגוונות ובהן שנירקול, שחייה, פיקניק, וצפייה בדולפינים מסוג ספינר (Spinner dolphins).
בעונת החורף יש להימנע מלהגיע לחוף מכיוון שהתנאים בים עלולים להיות קשים ולא מומלץ לשהות בו.
עם זאת, בעונה זו ניתן להבחין בלוויתן גבן מלכותי (Humpback whale) .
בשנת 1920 נבנה לאורך צוקי מנלה "פיפי צ'וט" ("Pipi Chute"), שהוא מתקן ייחודי לבקר, כדי להקל על שינוע משלוח הבקר מלאנאי לאיים אחרים.
כמו כן, קיימים במקום שרידים של שובר הגלים המקורי שנבנה בשנה 1950. במקום שוכן מגרש גולף שעוצב על ידי ג'ק ניקלאוס (Jack Nicklaus).
לפי נתונים סטטיסטיים אחרונים, שיעור הפשיעה במנלה נחשב גבוה יחסית ועומד על 5.9. כאשר רוב מקרי הפשיעה הם בתחום פשיעת רכוש כמו גניבה או ונדליזם.
סלע פואוּ פאהֶה (Puʻu Pehe), מכונה גם "סלע האהוב" (Sweetheart Rock), הוא עמוד בזלת גבוה הבולט מהים, וממוקם בתוך מפרץ קטן הנקרא על שמו - מפרץ פואו פאהה, ושוכן סמוך למפרץ מנלה/הולופואה (Manele/Hulupoe Bay).
בצידו המערבי של המפרץ חוף חולי ובצד המזרחי קירות סלע תלולים.
לפסגתו צורה שטוחה, וצידו המזרחי משתפל כלפי מטה.
בצידיו הצפוני והמערבי קיימים קירות סלע תלולים, כאשר בתחתיתם מדף סלעים שנשחק מהגלים ויש בו בריכות גֵּאוּת.
בראש הסלע מצוי מקדש הוואי מסורתי מסוג "הֵיאַאוּ".
סביב הסלע פזורים מספר סלעים חשופים נוספים והוא סגור לציבור.
לפעילות כמו מחקר - נדרש אישור מיוחד.
באי ניתן למצוא צמחייה המורכבת בעיקר מעשבייה יבשה ושיחים, חרקים שבהם נכללים נמלים, עכבישי גינה, דבורי דבש, צרעות נייר ועוד.
הסלע משמש כמקום הקינון של הציפור shearwater birds uaʻu kani.
הקתדרלות (The Cathedrals) הן אתר צלילה או ליתר דיוק שני אתרי צלילה, השוכנים מול החוף הדרומי של לאנאי.
אתרים אלה מורכבים מצינורות לבה תת-מימיים גדולים אשר יצרו מערות גדולות שניתן לשחות בתוכן.
במשך הזמן, כוחות תת-מימיים גרמו לקריסת חלקים של צינורות הלבה, וקריסה זו אפשרה חדירת אור אל תוך המערות, דבר שיצר אפקט המזכיר חלונות ויטרז'.
מקור השם: "הקתדרלותה" מתייחס לחללים הגבוהים המגיעים לעומק של כ-18 מטר המזכירים מבנה כנסייתי.
הם מאכלסים מאות מינים של בעלי חיים ימיים פעילים כמו תמנונים, דגי פרפר פירמידה (pyramid butterfly fish), דגי סנאפר מפוספסים בכחול (blue-stripe snappers) ועוד.
הצלילה באתרים אלה מתאימה לצוללנים מתחילים ולצוללנים מנוסים היכולים לצלול ולהנות מצפייה בבעלי החיים הימיים.
זו אחת האטרקציות הייחודיות באזור.
אתר הכפר קאונולו שוכן על צוקי הים הדרומיים המשקיפים על מפרץ קאונולו (Kaunolu Bay).
האתר שימש בעבר כמעגן דיג מוגן לסירות הקאנו של הדייגים והוא מהווה שריד לכפר עתיק של קהילת דייגים.
האתר כולל שני כפרים היסטוריים שהוקמו על רכסי ערוץ קאונולו (Kaunolu Gulch): קֵאלִיאַקָאפּוּ (Kealiakapu) במזרח וקאונולו במערב.
הנחל העובר בערוץ הוא עונתי ונוטה לשיטפונות פתע.
עם זאת, מי האוקיינוס העמוקים בסמוך לחוף עשירים בדגה ושימשו אזור דיג במשך מאות שנים.
גם בתקופה הנוכחית, מהווה האתר נקודת דיג למבקרים ולתושבים המקומיים באזור.
היסטוריה: ההתיישבות במקום החלה בערך במאה ה-15, ואוכלוסיית הכפר הלכה והצטמצמה החל משנות ה-80 של המאה ה-19, ובסופו של דבר המקום ננטש.
במהלך תקופת יישובו נבנו במקום מבנים דתיים, בתי מגורים של כהני דת, וכן פוזרו פטרוגליפים שהם תחריטי אבן שתושבי הכפר הקדומים יצרו במערות, לאורך שבילים ובקרבת אתרי פולחן.
הפטרוגליפים מתארים סמלים מופשטים, דמויות אנושיות, דמויות ציפורים ובעלי חיים.
האתר שימש כפּוּּאוּהוֹנוּאָה (puʻuhonua) – מקום מקלט.
שליטי הוואי ומנהיגים חשובים של איי הוואי נהגו לבקר בו.
האתר הוא אחד מאתרי החורבות הגדולים ששרדו בהוואי, ואחד השמורים ביותר של כפר הוואי עתיק, הוא משקף שלבים שונים בהתפתחות התרבות ההוואית.
חשיבות תרבותית: האי לאנאי שימש כנקודת הדיג המועדפת על קמהאמהה הראשון מבין שמונה איי הוואי שהיו בשליטתו.
הוא נהג להגיע לקאונולו (Kaunolu) שהיה מקום הדייג המועדף עליו פעמים רבות.
במהלך השנים האחרונות, נחשב האתר כנקודת ציון היסטורית לאומית.
ובשל ערכו ההיסטורי, הוא נחשב כמקום קדוש.
וניתן לבקר בו במסגרת סיורים מודרכים.
לאן היא עיר במחוז אן שבחבל או-דה-פראנס בצפון צרפת.
צפיפות האוכלוסייה: 631 תושבים לקמ"ר.
חלקה העתיק של העיר נמצא על גבעה המתנשאת עד לגובה של 183 מטר מעל פני הים, והמשקיפה על העמק הסובב אותה.
המפלס העליון שעליו יושבת העיר מורכב מאבן גיר ומשכבת חול עבה.
לרגלי חומות העיר העליונה נמצאים מקורות מים.
מחצבות חול ואבן גיר מספקות חומר לתעשיית הצמנט ולבנייה.
מצפון לגבעה נמצא עמק פיקרדי, ומדרומה - האגן הפריזאי רחב הממדים.
ממרומי הגבעה ניתן להשקיף למרחק של כ-20 ק"מ.
בתקופה הרומאית התקיים על הגבעה שעליה נמצאת כיום העיר לאן, כפר קטן שהרומאים כינו בשם אלודאנום.
הם ביצרו כפר זה נגד התקפות השבטים הגאלים.
כפר מבוצר זה עמד במשך הזמן בפני התקפות הפרנקים, הבורגונדים, הונדלים, האלאנים וההונים.
סן רמי הארכיבישוף של ריימס, שהטביל לנצרות את כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, הקים את בישופות לאן, ומאז הפכה העיר לאחת הערים הראשיות של ממלכת הפרנקים.
במרוצת המאה התשיעית, העניק שארל הקירח מלך פרנקיה המערבית לבישופות לאן נחלות רבות, והעיר לאן הייתה לעיתים מקום משכנם של מלכי השושלת הקרולינגית האחרונים.
במאה העשירית נפלה העיר בידיו של איג קאפה, מלך צרפת.
ב- 1112 גודרי, בישוף לאן ואחדים מעוזריו הוצאו להורג על ידי אזרחי העיר שדרשו לעצמם מגילת זכויות, והקתדרלה של לאן עלתה בלהבות והפכה לעיי חורבות.
במלחמת מאה השנים נכבשה העיר על ידי דוכסות בורגונדיה.
פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה מסר אותה לאנגליה שהחזיקה בה עד 1429 ופינתה אותה אחרי השבעתו של שארל השביעי, מלך צרפת.
בתקופת מלחמות הדת בצרפת, לאן שתמכה בקתולים נכבשה על ידי אנרי הרביעי, מלך צרפת (22 ביולי 1594).
בתקופת המהפכה הצרפתית לאן איבדה את מעמדה כבישופות.
ב-1814 בקרב לאן ניסה נפוליאון בונפרטה לכבוש את העיר מידי פון בליכר, אך ללא הצלחה.
עם כניסת הגרמנים לעיר במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, עלה באש מחסן אבק השריפה של מצודת העיר, אנשים רבים נספו והקתדרלה ניזוקה.
קתדרלת לאן שהוקמה בין 1160 ו-1215, מהווה את אחת הדוגמאות היפות ביותר של אדריכלות גותית מוקדמת בצרפת.
הסוללה המקיפה את העיר העליונה, שממנה נשקפת העיר התחתונה והאזור החקלאי שמסביבה, מאפשרת טיול שקט ונעים.
המוזיאון של לאן, המציג ממצאים ארכאולוגיים ממצרים העתיקה ומיוון העתיקה, וכן פסלים וציורים שונים.
לאן נעלם משה גז (Looking for Moshe Guez) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2011, העוסק בחיפוש אחר משה גז, יוצרו של הסרט המלאך היה שטן, שנחשב כסרט הישראלי הגרוע בכל הזמנים.
בסרט "לאן נעלם משה גז" יוצא הבמאי אבידע ליבני בעקבות זיכרון ילדות: סרט אימה מקומי בשם "המלאך היה שטן" שראה בבית חבר בסוף שנות ה-80. לאחר שנים ארוכות שבהן לא הכיר מישהו שראה או זכר את הסרט, הוא מוצא אותו בספרו של מאיר שניצר, "הקולנוע הישראלי".
הסקירה של שניצר בספרו גרמה לסרט "המלאך היה שטן" להיות מזוהה כ"סרט הישראלי הגרוע ביותר".
חלקו הראשון של "לאן נעלם משה גז" מוקדש למסע חיפושים בעקבות הסרט, שהופק בין 1971 ל-1976 – ובו שימש משה גז, בין היתר, בתפקיד הבמאי, התסריטאי, השחקן הראשי, הצלם, התאורן, המקליט והעורך.
"לאן נעלם משה גז" כולל מפגשים עם חבר ילדות של הבמאי, מומחה לקולנוע ישראלי, העיתונאית ליסה פרץ (שאתרה את הסרט במחצית שנות ה-90 וראתה במשה גז את "אד ווד הישראלי"), ומשתתפי "המלאך היה שטן" – שבו כיכבה לראשונה בתפקיד ראשי בקולנוע הישראלי אופליה שטראל.
חלקו השני של הסרט מוקדש למפגש עם משה גז ומשפחתו, שבמסגרתו אנו מתוודעים לראשונה לגרסת הבמאי ל"המלאך היה שטן".
הבכורה הישראלית של "לאן נעלם משה גז" נערכה במסגרת התחרות התיעודית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, ב-19 באוקטובר 2011, והוא הוקרן בבכורה טלוויזיונית בערוץ 8 של הכבלים.
הסרט הופק על ידי גידי אביבי בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע ובשיתוף ערוץ 8 - נגה תקשורת.
מבקר התרבות של וואלה!, אבנר שביט התייחס לאופן הייחודי בו מציג ליבני את סיפורו של גז, ונמנע משיפוט והתנשאות.
שביט רואה בסרט "יצירה מרגשת, מרתקת ובלתי נשכחת על הצדדים השונים של התשוקה האינסופית לקולנוע, על הפנים האקסצנטריות של התרבות המקומית ועל העובדה שהזמן לפעמים לא מרפא את הפצעים, אלא רק מחמיר אותם."
במוסף גלריה של עיתון הארץ, זקף לזכותו של ליבני המבקר מורן שריר את בחירתו בסרט שנשכח והוזנח, ומייצג בעיניו את "המרתף של הקולנוע הישראלי".
בכך, לדידו, "מאוורר" ליבני את אותו "מרתף" ומאפשר את גישתו של הקהל הרחב לאותו סרט יוצא דופן.
איתי זיו ציין, במוסף "ז'ורנל" של מעריב, את רגישותו של ליבני המאפשרת לדמויות הראשיות המופיעות על המסך להוביל את הסרט ולהיחשף בפני הצופים במלוא מורכבותן וייחודיותן הכובשת.
הוא מסכם את ביקורתו: "חלק מאותן התכונות הן שאפשרו מלכתחילה את מפעל חייו הבלתי אפשרי (של גז).
זה שבצדק כל כך מרשים את ליבני; זה שאפשר את הסרט היפה הזה".
}}לאמבֵּאוֹזאורוס' (שם מדעי: Lambeosaurus; מילולית: "לטאת לורנס למב ") הוא סוג דינוזאור אשר חי בעידן הקרטיקון, ממשפחת בעלי מקור הברווז (הדרוזאוריים).
ידועים כיום שלושה מינים של לאמבאוזאורים:
הלאמבאוזאורים היו בינוניים-גדולים: אורכם נע בין 9 ל-10 מטר ומשקלם בין 3 ל-5 טון.
הלאמבאוזאורים היו דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף (אורניתיסקיה) הולכים על שניים.
הם חיו בעדרים והיו בעלי מערכת חברתית מפותחת.
ללאמבאוזאורוס הייתה כרבולת ארוכה וחלולה על הראש.
ייתכן שדרכה נשפו אוויר כדי להשמיע קול כמו חצוצרה, בדומה לקול שמשמיעים הפילים דרך החדק שלהם.
משערים כי הקולות שהשמיעו הלאמבאוזאורים שימשו אותם להעברת מסרים כדוגמת מציאת מזון ואזהרה מפני אויבים לחבריהם בעדר.
גלגלות של לאמבאוזאורוס מעידות שהנזר דמוי הכרבולת על ראשו של הזכר היה ארוך מזה של הנקבה.
ייתכן שכרבולות וקרניים שימשו את הזכרים בדינוזאורים כדי למצוא חן בעיני הנקבות.
מאובניו של דינוזאור זה התגלו בקנדה ותוארו ב-1923.
דינוזאור זה הופיע בסדרות פלאווורלד והדינוזאורים!.
בנוסף הוא מופיע גם במשחקי המחשב Jurassic World Evolution ופארק היורה 3: בניית פארק של פארק היורה אך לא מופיע בסרטי הזיכיון.
לאן פרחו הפרפרים הוא האלבום ה-31 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף פעולה עם שם טוב לוי, שיצא בשנת 1997.
האלבום הוא שיתוף הפעולה השישי של איינשטיין עם שם טוב לוי, שהלחין כמחצית מהם ועיבד והפיק מוזיקלית את כולם (פרט ל"האור בקצה", שעיבד עם יהודה פוליקר, ו"שלום חבר", שעיבד שלום חנוך).
עוד כתבו לחנים לאלבום יהודה פוליקר, ברי סחרוף, עוזי חיטמן ושלום חנוך.
את מילותיהם של שלושה שירים חיבר איינשטיין, ונוסף על כך כתבו לאלבום יהודה פוליקר ויעקב גלעד, אהוד מנור, יעקב רוטבליט, אילן גולדהירש, לאה גולדברג ועוזי חיטמן, שכתב את השיר "עכשיו התור לאהבה" (ובהמשך אף ביצע אותו סמוך למותו).
אווירת האלבום היא נוגה, אם כי לא מדכאת אלא, כדברי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, נוסכת תקווה ונחמה.
התקליט מושפע עמוקות מרצח רבין בסיום עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל.
כמה שירים בו נוגעים לרצח ולאווירה בעקבותיו באופן ישיר ("שלום, חבר", "האור בקצה", "קשה לכתוב דמעות", "זה פתאום נפל עליה", המוקדש ללאה רבין).
שירים נוספים עוסקים במצבו של האדם המזדקן ובחיים של זוגיות ואהבה בגיל מבוגר.
שיתוף הפעולה של איינשטיין וחנוך בשיר "שלום חבר" היה הראשון שלהם לאחר 17 שנה.
חיבור מחודש זה הוביל להקלטת האלבום המשותף "מוסקט", שראה אור שנתיים מאוחר יותר.
ב-2022 פורסם השיר "לבדנו כביכול", שאותו הקליטו איינשטיין ולוי במסגרת העבודה על האלבום, אך נזנח ולא נכלל בו.
השיר שאת מילותיו כתב יואב פורת כשהלחן והעיבוד הם של לוי, מאופיין באווירה הכללית של האלבום ונע בין פסימיות ובין תקווה.
את כל השירים עיבד שם טוב לוי, למעט "האור בקצה", שעיבדו לוי ופוליקר, ו"שלום חבר", שעיבד חנוך.
לאמבאסה (בפיג'ית: Labasa – מבוטא Lamˈbasa) היא עיר בפיג'י השוכנת בחלקו הצפון-מזרחי של האי ונואה לוו (Vanua Levu) והיא העיר הגדולה ביותר באי.
העיר היא בירת המחוז הצפוני של המדינה.
לאמבסה ממוקמת על הדלתה של שלוש נהרות שאחד מהם נתן לה את שמה.
ברחוב הראשי של העיר הופעל הרמזור הראשון בכל האי.
אוכלוסיית העיר מנתה 27,949 תושבים בשנת 2007.
ענף הגידול העיקרי הוא קנה סוכר.
בעיר פועל המפעל הגדול ביותר באי לעיבוד קני סוכר.
לאחרונה קטן היקף הגידול והייצוא של קני הסוכר עקב שינויים פוליטיים ואובדן שווקים בחו"ל.
התופעה גרמה להגירתם של תושבים לאי ויטי לוו בחיפוש אחר תעסוקה.
בית החולים של העיר הוא המרכז הרפואי הגדול ביותר באי ולאחרונה הוא הורחב.
רוב כלכלתה של העיר נשענת על חקלאות ובדרך כלל היא מחוץ לתנועת התיירות.
יש בה מלון אחד, בית קולנוע וכמה מסעדות.
בעיר פועל שוק גדול המספק מגוון של תוצרת חקלאית, דגים ובשר.
לאמאכוס היה מצביא אתונאי, שפעל בזמן המלחמה הפלופונסית ומת במהלך מסע המלחמה האתונאי לסיציליה.
לאמאכוס היה בנו של כסנופאנס, לא ידוע מי הייתה אמו.
הוא שירת בצבא האתונאי וביצע מספר משימות תחת שלטונו של פריקלס.
הפעולה הראשונה שלו במהלך המלחמה הפלופונסית הייתה בפונטוס בשנת 424 לפנה"ס, הוא עגן בנהר קאליכס עם עשר ספינות, אולם שיטפון פתאומי הטביע אותן, אם כי לאמאכוס הצליח להציל את אנשיו ולהביא אותם אל קלכידון, מושבה יוונית בצפון ביתיניה.
בשנת 421 לפנה"ס לאמאכוס היה בין החותמים על שלום ניקיאס.
בשנת 415 לפנה"ס לאמאכוס יחד עם ניקיאס ואלקיביאדס נבחר לפקד על מסע המלחמה האתונאי לסיציליה.
בין שלושת המצביאים היו חילוקי דעות בשר לאסטרטגיה שיש לנקוט, ניקיאס סבר שיש להסתפק בהפגנת כוח ולשוב לאתונה, אלקיביאדס סבר שיש לגייס בעלי ברית ואז לתקוף את הערים סלינוס וסירקוסאי, בעוד לאמאכוס טען שיש לתקוף את סירקוסאי במהירות האפשרית בטרם יספיקו התושבים להתכונן.
דעתו של אלקיביאדס התקבלה אולם הוא הואשם בחילול הקודש ונאלץ להימלט.
במהלך אחד הקרבות סביב סירקוסאי התקיף כוח פרשים סירקוסי את האגף הימני של האתונאים, לאמאכוס שפיקד על האגף השמאלי מיהר לבוא לעזרה, אולם נלכד עם חמישה או שישה מחייליו בתעלה, כולם מתו והסירקוסים חטפו את הגופות, אם כי החזירו אותן לאחר מכן.
אריסטופאנס מרבה ללעוג ללאמאכוס שנודע כפרו מלחמתי ונגד השלום.
כך לדוגמה במחזה "האכארנים", לאמאכוס מנהל דו-שיח סוער עם פציפיסט בשם דיקאיופולוס, אריסטופאנס מזכיר אותו בלעג גם ב-"הצפרדעים", "חג הנשים", ו-"השלום".
גם אנדוקידס מזכיר אותו ב-"על המיסטריות".
הוא סרט טלוויזיה ישראלי, אשר הוקרן לראשונה ב-25 באוקטובר 2015 בערוץ הילדים לרגל יום הזיכרון ה-20 לרצח ראש הממשלה יצחק רבין.
הסרט נפתח בציטוטו של רבין:
העלילה מתרחשת בחטיבת הביניים על שם יצחק רבין.
הסרט נפתח כאשר יוני (עומר חזן), קפטן נבחרת הסגולים בקט רגל מאשים את תומר (ליאור רוכמן), קפטן הקבוצה היריבה, נבחרת הירוקים בגנבת בובת הקמע שלהם, נימני.
והשניים מתחילים להתקוטט ולריב עד אשר נתפסים בידי המנהלת דרורית (ליאת צדקיהו) המזמנת אותם למשרדה ומטילה עליהם לעזור לאלה (הילה הרוש), עורכת עיתון בית הספר, בעריכת הטקס לזכרו של יצחק רבין אחרת היא תבטל את המשחק ובכך גם השנה בית הספר לא יזכה בגביע.
ואומרת להם שזה לא מספיק לבעוט יפה לשער.
ושהם גם צריכים לדעת איך להתנהג לחברים שלהם על המגרש.
כדי לקבל השראה לפתיחת הטקס לזכרו של רבין יוצאים השלושה: אלה, יוני ותומר, ובהמשך מצטרף אליהם גם עידו (ירין קורן), חברו של יוני והם הולכים לסיור במוזיאון הישראלי במרכז יצחק רבין.
במהלך הסיור אומר עידו ליוני שכדי להעניש את קבוצת הירוקים הם צריכים להרביץ לתומר בצורה רצינית כדי שלא יוכל לשחק בגמר.
לאחר מכן אלה, תומר ויוני נכנסים לחדר העבודה של רבין ויוני ותומר מוצאים שפה משותפת כאשר מגלים שהם אוהדים את אותה קבוצת כדורגל.