tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"Transformation" – קטעי סטרווינסקי, סקרלטי, ברהמס, ראוול (אביב 2010)
אלבום עם מוזיקה מאת רחמנינוב, והוקלט עם התזמורת הקאמרית על שם מהלר תחת ניצוחו של קלאודיו אבאדו (מרץ 2011)
"Piano Concertos" (2014) – עם התזמורת הסימפונית סימון בוליבר בניצוחו של גוסטאבו דודאמל – קונצ'רטו מס' 3 מאת רחמנינוב והקונצ'רטו מס' 2 מאת פרוקופייב
סונאטות לכינור ופסנתר מאת יוהנס ברהמס – עם לאונידס קבקוס – 2014
"Ravel Fauré" – קונצ'רטי מס' 1–2 ובלדה בפה מז'ור אופוס 19 – בניצוח ליונל ברנגייה, בטונהאלה בציריך, דויטשה גרמופון (2015)
DVD EuroArts – הקונצ'רטו מס' 3 לפסנתר מאת סרגיי פרוקופייב עם תזמורת הפסטיבל לוצרן בניצוחו של קלאודיו אבאדו (בפסטיבל לוצרן 2009)
"סיור באסיה" Asia Tour עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח סיימון ראטל – בווהאן, סין – 2017 – הקלטה חיה
The Peace Concert Versailles – עם הפילהרמונית של וינה בניצוח פרנץ ולזר-מסט – הקלטה חיה בארמון ורסאי – 2018
Blue Hour עם אנדריאס אוטנזאמר
Sommernachtskonzert: Gershwin Rhapsody in Blue עם הפילהרמונית של וינה בניצוח גוסטבו דודמל – הקלטה חיה בארמון שנברון בווינה – 2019
– עם הפילהרמונית של לוס אנג'לס בניצוח גוסטבו דודמל – 2020
מאת מייקל טילסון תומאס ו-הקונצ'רטו לפסנתר מאת טדי אברמס – 2023
יצירות בבכורה עולמית שהוזמנו עבורה
1 באוגוסט 2009 – Artless Pages – ("דפים פשוטים"): שבעה אימפרומפטו לפסנתר מאת רודיון שצ'דרין – בכנסייה בוורבייה, שווייץ.
3 בדצמבר 2009 – קונצ'רטו לפסנתר מאת ג'ניפר היגדון במרכז קנדי בוושינגטון די.
עם התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בניצוחו של אנדרו ליטון.
15 במרץ 2015 – ?You Come Here Often (את באה לכאן לעיתים קרובות?) לפסנתר סולו מאת מייקל טילסון תומאס – במרכז האמנויות ברביקן בלונדון.
31 ביולי 2015 – "שלום לפילגש" לסופרנו ופסנתר מאת טאן דון עם התזמורת הסימפונית גואנג'ואו בניצוחו של לונג יו באוצם הקונצרטים שינגהאי בגואנגג'ואו.
7 במרץ 2019 – ?Must the Devil Have All the Good Tunes (האם לשטן יש המנגינות הכי טובות?) מאת ג'ון אדמס, באולם וולט דיסני בלוס אנג'לס, עם הפילהרמונית של לוס אנג'לס תחת שרביטו של גוסטבו דוהמל.
7 בינואר 2022 – קונצ'רטו לפסנתר מאת טדי אברמס עם תזמורת לואיוויל בניצוחו של אברמס, במרכז קנטקי לאמנויות הבמה בלואיוויל, קנטקי.
13 באוקטובר 2022 – קונצ'רטו מס.3 לפסנתר מאת מגנוס לינדברג באולם דייוויס סימפוני בסן פרנסיסקו עם התזמורת הסימפונית סן פרנסיסקו בניצוחו של אסה-פקה סאלונן.
23 בפברואר 2015 – באופרת "The Food of Love" (מזון אהבה) מאת קרלו גלאנטה עם הפילהרמונית של תיאטרון סקאלה במילנו בניצוחו של דניאלה רוסטיוני.
25 ביולי 2016 – סונאטה לצ'לו ופסנתר מאת יבגני קיסין עם הצ'לן גוטייה קפוסון באולם דה קומבן בוורבייה.
2013 – Summer in February (קיץ בפברואר) – בנג'מין וולפיש וקיץ בפברואר
הפרס המיוחד של התחרות הבינלאומית למוזיקה בסנדאי
2006 – הפרס גילמור לאמן צעיר
האלבום הראשון שלה Sonatas & Études נבחר ל"אלבום הבכורה הטוב ביותר" על ידי המגזין International piano
2011 – פרס Echo על האלבום השני שלה - האמן הצעיר של השנה
האלבום הראשון והשלישי שלה היו מועמדים לפרסי גראמי
2019 – פרס החברה הבריטית "גרמופון" לנגינת מוזיקה קלאסית עבור "הרסיטל בברלין"
2021 – הפרס של OPUS KLASSIK עבור ביצוע הקונצ'רטו לפסנתר מאת ג'ון אדמס עם הפילרהמונית של לוס אנג'לס בניצוח גוסטבו דודמל
2023 – פרס גראמי עבור ביצועיה ב-The American Project עם תזמורת לואיוויל בניצוחו של טדי אברמס
הרב יחיאל (יוג'ין ברנרד) בורוביץ היה תאולוג יהודי ורב רפורמי, אחד המשפיעים במחצית השנייה של המאה ה-20, חוקר מחשבת ישראל, מייסד ועורך כתב-העת "שמע".
בורוביץ נולד בעיר ניו יורק למשפחת מהגרים ממזרח אירופה: אביו גדל בסוקולי שליד לומז'ה, ואמו נולדה סמוך ליאשי.
שניהם היו בעלי השקפה סוציאליסטית וחברים בקהילה הקונסרבטיבית המקומית.
בורוביץ כיהן כרב בסנט לואיס, מיזורי, שירת כקצין דת בצבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, והיה הרב המייסד של בית הכנסת הקהילתי בפורט וושינגטון, ניו יורק.
בשנת 1957 מונה למנהל המחלקה לחינוך דתי ב איחוד הקהילות העבריות האמריקניות.
מ-1962, שימש בורוביץ פרופסור למחשבת ישראל ולתאולוגיה בהיברו יוניון קולג' בניו יורק.
תרומתו העיקרית של בורוביץ לתאולוגיה היהודית היא ניסוח הרעיון של "תאולוגיית הברית" בהקשר הלא-אורתודוקסי העכשווי.
הוא מכונן תפיסה של היהדות כ"ברית" – להבדיל מהלכה (חוק), מעקרונות מוסר מקבוצה אתנית או מלאום.
בכל כתביו נדון מעמדו של היהודי הפוסט-המודרני כיחיד אוטונומי אך אחראי בתוך מסגרתה של ברית.
בכך הוא מבקר הן את הגישות הרווחות ששררו בהגות הרפורמית ה"קלאסית" במאות התשע-עשרה והעשרים, והן את הנחות היסוד של האורתודוקסיה.
ספרו העיקרי של בורוביץ, "חידושה של הברית: תאולוגיה ליהודים הפוסט-מודרניים" (Renewing the Covenant: Theology for the Postmodern Jew) ראה אור לראשונה בשנת 1991. מהדורתו העברית (בתרגומם של מנשה ארבל ואילון שמיר; עורכים אילון שמיר ויהוידע עמיר) ראתה אור בשנת 2014 בספריית היהדות המתקדמת (הוצאת הקיבוץ המאוחד).
הספר מכונן את הקשר בין אדם לאלוהים, ובין יהודי ליהודי כברית בעלת שני מעגלים: הברית הכלל אנושית, ברית נוח, והברית הלאומית, ברית האל עם האבות.
ברית לאומית זו היא קשר של מחויבות הדדית כפולה: מחויבות בין עם ישראל לאלוהים; מתוך כך, מחויבות בין הפרטים המרכיבים את עם ישראל ומבקשים לשמֵר את הברית עם אלוהים.
בכך הוא ממיר את אמונת האדם בתבונתו וביכולתו לגאול את עצמו, אמונה שעמדה במרכז ההגות הדתית המודרנית, באמונה באל, בדיאלוג עמו ובעמידה תחת מצוותו; זאת בעיקר בעקבות הגותו הדיאלוגית של מרטין בובר, מזה, ומחשבתו הקהילתנית של מרדכי קפלן, מזה.
לצידם מנהל בורוביץ שיחה ערה עם פרנץ רוזנצוויג, אברהם יהושע השל ורבים אחרים.
אלוהיו של בורוביץ הוא אל אישי, קרוב; אל מולו עומד האדם שאינו נכון ואינו רשאי לוותר על עצמיותו ועל האוטונומיה המוסרית והרעיונית שלו.
כאן נעוצה מחלוקתו עם תפיסת ההלכה האורתודוקסית.
בעיניו, למרות כל הכשלים הכרוכים בסגידה המודרנית ל"עצמי", עצם גילויו של ה"עצמי" והעמידה על חירותו ועל אחריותו – נושאת בשורה גדולה.
הנאמנות לאל עניינה אמנם עמידה תחת מצוותו, אולם יש והיא מתבטאת דווקא בסירוב לציית למצווה המנוסחת במסורת היהודית לדורותיה.
שהרי בלבו של רעיון הברית עמדת האמונה שהאל ברא את האדם חופשי; הנאמנות לו – כאדם חופשי האחראי להכרעותיו – נעלה אפילו על הנאמנות הנתבעת לסמכותן של המסורת או הקהילה.
ברית היא אפוא מערכת יחסים של נאמנות בין עם ישראל לאלוהים, ובין עם ישראל לעצמו ולשליחותו.
עולה ממנה ההינתנות לחיי תורה.
מטרתה – טיפוח קהילה המקדשת את אלוהים במעשיה היום יומיים.
עניינה נאמנות הן לעָבר והן לשותפי הברית בהווה, קרי ליהודים באשר הם.
מתוך כך היא נושאת בחובה נאמנות גם לבשורת העתיד של עם ישראל ושל האנושות.
סר יוברט דה לה פור גוף (; 12 באוגוסט 1870 - 18 במרץ 1963) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה החמישית.
גוף נולד ב-12 באוגוסט 1870, לגנרל צ'ארלס ג'ון סטנלי גוף והרייט אנסטסיה דה לה פור, בתו של ג'ון ויליאם, ברון דה לה פור.
בשנת 1888 התגייס גוף לצבא בריטניה, והצטרף לרגימנט נושאי הרומח ה-16 של המלכה.
בשנת 1894 הועלה גוף לדרגת קפטן, ובשנים 1897–1898 השתתף במבצע טירה להגנת מעבר ח'ייבר.
במהלך מלחמת הבורים פיקד גוף על כוח פרשים, ואף קיבל דרגת כבוד של לוטננט קולונל.
בשנת 1901 ספג גוף תבוסה בקרב נהר בלאד פרוט, ואף נפצע במהלכו, אולם כישלון זה לא הפריע להמשך התקדמותו.
לאחר המלחמה מילא גוף תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1907 מונה למפקד רגימנט נושאי הרומח ה-16 של המלכה.
בשנת 1911 הועלה גוף לדרגת בריגדיר, ומונה למפקד חטיבת הפרשים ה-3. באביב 1914 הודיע גוף שבמקרה שייאלץ לפעול כנגד מתנדבי אלסטר, יתפטר מהצבא, ובעקבות כך הושעה מתפקידו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חזר גוף לתפקידו כמפקד חטיבת הפרשים ה-3, ונשלח יד עם דיוויזיית הפרשים בפיקודו של אדמונד אלנבי לצרפת.
גוף השתתף עם חטיבתו בקרבות מונס, לה קאטו, המארן והאן.
בספטמבר 1914 הועלה גוף לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-2, ולחם עמה בקרב איפר הראשון.
באפריל 1915 מונה גוף למפקד הדיוויזיה ה-7, וביולי אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-1, עמו לחם בקרב לוס.
ביולי 1916 מונה גוף למפקד ארמיית העתודה, ופיקד עליה במהלך הקרב על הסום, ובאוקטובר שונה שמה של ארמיית העתודה לארמייה החמישית.
באביב 1918 ספגה הארמייה את עיקר המהלומה הגרמנית במבצע מיכאל, שהיה חלק ממתקפת האביב הגרמנית, וכתוצאה מכך פוטר גוף מתפקידו.
בשנת 1919 מונה גוף לראש המשלחת הבריטית למדינות הבלטיות, ובשנת 1922 פרש מהצבא.
בין השנים 1936–1943 היה גוף קולונל הכבוד של רגימנט נושאי הרומח ה-5/ה-16 המלכותי של המלכה.
בשנת 1939 חזר גוף לצבא, ושירת במשמר המולדת עד לשנת 1942.
גוף מת בביתו שבלונדון מדלקת ריאות ב-18 במרץ 1963, והשאיר אחריו 4 בנות.
יוג'ימבו (יפנית: 用心棒) הוא סרט ג'ידאי גקי נודע של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, שהופק ב-1961. הסרט מגולל את סיפורו של רונין (טושירו מיפונה) המגיע לעיירה קטנה בה שני ראשי ארגוני פשע מאורגן מתחרים על עליונות.
שני הראשים מנסים לשכור את הרונין כשומר ראש.
אחת ההשפעות המרכזיות על עלילת הסרט היא ספרי הפשע של דשיל האמט, במיוחד "קציר הדמים" ו"מפתח הזכוכית".
ליוג'ימבו ניתן המקום ה-95 רשימת 500 הסרטים הטובים אי פעם של מגזין אמפייר.
ב-1962 ביים קורוסאווה את סנג'ורו, סרט ההמשך ליוג'ימבו, גם הוא בכיכובו של מיפונה.
בשנת 1860, במהלך השנים האחרונות של תקופת אדו, רונין משוטט באזור כפרי שומם.
כשהוא מגיע לצומת דרכים, הוא בוחר בנתיב בו יעבור באופן אקראי.
הרונין עוצר בבית חווה כדי לשתות מים, ושומע זוג קשישים מתאבלים על כך שבנם היחיד ברח והצטרף ל"מהמרים" בעיירה סמוכה, אשר מוצפת בפושעים ומתמודדת עם שתי כנופיות יאקוזה יריבות.
בעיירה, הרונין עוצר באיזאקיה (טברנה) קטנה.
הבעלים גונג'י מייעץ לו לעזוב.
גונג'י מספר לרונין ששני הבוסים הלוחמים, אושיטורה וסייביי, נלחמים על תחום ההימורים הרווחי בעיירה שמנוהל על ידי סייביי.
אושיטורה היה יד ימינו של סייביי עד שסייביי החליט שיורשו יהיה בנו יואיצ'ירו, צעיר חסר תועלת.
ראש העיר, סוחר משי בשם טזאמון, היה בכיסו של סייביי זמן רב, ולכן אושיטורה חבר למבשל הסאקה המקומי, טוקומון, והכריז עליו כראש העיר החדש.
לאחר שהעריך את המצב והבין שאף אחד בעיר לא אכפת לו לסיים את האלימות, הזר אומר שהוא מתכוון להישאר, שכן העיירה תהיה במצב טוב יותר אם שני הצדדים ימותו.
הוא משכנע את סייביי החלש לשכור את שירותיו על ידי הריגת שלושה מאנשיו של אושיטורה ללא מאמץ.
כשנשאל לשמו, הוא רואה שדה תותים וקובע ששמו קוואבאטאקה ("שדה תותים") סנג'ורו ("בן שלושים").
סייביי מחליט שבעזרת הרונין, הגיע הזמן להתמודד עם אושיטורה.
סנג'ורו מאזין בסתר לאשתו של סייביי, שמורה לבנה הלא יוצלח יואיצ'ירו להוכיח את עצמו על ידי הריגת הרונין לאחר הפשיטה הקרבה, ובכך יחסוך להם את הצורך לשלם לו את יתרת שכרו.
סנג'ורו יוצא בראש ההתקפה על כנופייתו של אושיטורה,תוך שהוא צופה במדריך הלחימה של הכנופיה נמלט.
אך מייד לאחר מכן "מתפטר" עקב בגידתו של סייביי, בציפייה ששני הצדדים יטבחו זה בזה.
תוכניתו מסוכלת עקב הגעתו הבלתי צפויה של בוגיו (פקיד ממשלתי), מה שגורם לסייביי ולאושיטורה לסגת ללא שפיכות דמים.
הבוגיו עוזב זמן קצר לאחר מכן כדי לחקור את ההתנקשות בפקיד אחר בעיר אחרת (אותה יזם אושיטורה בכדי להרחיקו).
לאחר ששומע סנג'ורו את המתנקשים דנים בחיסול בפונדק של גונג'י, סנג'ורו לוכד אותם בבורחם ומוכר אותם לסייביי.
לאחר מכן הוא מגיע לאושיטורה ומספר לו שאנשיו של סייביי תפסו את המתנקשים.
אושיטורה שנבהל, מתגמל בנדיבות את סנג'ורו על "עזרתו" וחוטף את יואיצ'ירו בנו של סייבי כדי להחליפו בשני המתנקשים.
בעת החלפה, אחיו האכזרי של אושיטורה, אונוסוקה, הורג את שני המתנקשים באקדח.
בתגובה לכך, סייביי מגלה שהוא הורה על חטיפת פילגשו של טוקומון.
למחרת בבוקר, היא מוחלפת ביואיצ'ירו.
סנג'ורו מגלה שהפילגש ששמה נוי, היא בעצם אשת חקלאי מקומית.
החקלאי שנכנס לחובות הימורים נאלץ למכור את אשתו היפה לאושיטורה, אושיטורה נתן אותה לטוקומון כמיטלטלין כדי לזכות בתמיכתו.
סנג'ורו מציע עצמו כשומר ראשו של אושיטורה בכדי לרמותו ולהוציא ממנו היכן נוי מוחזקת.
סנג'ורו מגיע למקום הורג את השומרים ומאחד את האישה עם בעלה ובנה, ומורה להם לעזוב את העיר מיד ומצייד אותם בכסף שקיבל כמקדמה מאושיטורה על תפקידו.
לאחר מכן הוא מגיע לאושיטורה ומודיע לו שסייביי אחראי להריגת אנשיו.
מלחמת הכנופיות מתגברת, כאשר אושיטורה שורף את מחסן המשי של טזאמון וסייביי נוקם על ידי הריסת מבשלת הבירה של טוקומון.
לאחר זמן מה, אונוסוקה מתחיל לחשוד בסנג'ורו ובנסיבות בריחתו של נוי, ובסופו של דבר חושף ראיות לבגידת הרונין.
סנג'ורו מוכה קשות ונכלא על ידי בריוניו של אושיטורה, שמענים אותו כדי לגלות את מקום הימצאה של נוי.
כאשר אושיטורה מחליט לחסל את סייביי אחת ולתמיד, סנג'ורו מבצע הונאה ונמלט מכלאו בקושי רב לאור מצבו הבריאותי הקשה.
לאחר שהוברח מהעיר בארון קבורה על ידי גונג'י, סנג'ורו עד לסופם האכזרי של סייביי ומשפחתו.
סנג'ורו מתאושש במקדש קטן ליד בית קברות.
לאחר שנודע לו שגונג'י נלכד על ידי אושיטורה, הוא חוזר לעיר.
בעימות סופי עם אושיטורה, אונוסוקה וכנופייתם, סנג'ורו מחסל אותם.
הוא חוס על צעיר מבוהל (בנם של זוג הקשישים מתחילת הסרט) ושולח אותו בחזרה להוריו.
בעוד סנג'ורו סוקר את הנזק, טזאמון, שכעת אינו שפוי, יוצא מביתו בתלבושת סמוראי ודוקר את טוקומון למוות.
סנג'ורו חותך את כבליו ומשחרר את חברו גונג'י, מכריז שהעיר תהיה שקטה מעתה והלאה, ועוזב.
יובסט פון האנשטיין היה מפקד בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה בקרב סטלינגרד.
פון האנשטיין נולד ב-11 בנובמבר 1896 בפוטסדאם, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף פון האנשטיין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-10 בנובמבר 1941 מונה פון האנשטיין לקצין האג"ם של הארמייה ה-12, וב-28 בנובמבר 1941 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-1 שלחם בגזרה הצפונית של החזית המזרחית.
ב-17 במאי 1942 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה הממונע ה-3, שהיה חלק מהדיוויזיה הממונעת ה-3, ובמהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, ולחם עמו בקרב סטלינגרד.
ב-17 בינואר 1943 מונה פון האנשטיין למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, במקום הלמוט שלמר שמונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-14, וב-2 בפברואר נכנע פון האנשטיין יחד עם שרידי הדיוויזיה וכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי.
לאחר שחרורו מהשבי התגורר פון האנשטיין בהמבורג, וב-13 באוקטובר 1962 מת, והוא בן 66 שנים.
יוברט רוברטס הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי בגובה 2.02 מטרים, ששיחק בעמדת הסנטר, בין היתר, בהפועל חיפה, הפועל ירושלים ונבחרת ישראל.
רוברטס נולד בארצות הברית למשפחה נוצרית אוונגליסטית.
שיחק בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת סן דייגו.
בשנת 1983 נודע לו באמצעות גורם מישראל, שאמו המנוחה הייתה ממוצא יהודי, מה שאפשר לו לקבל אזרחות ישראלית.
בשנת 1985 הצטרף רוברטס להפועל ירושלים, ששיחקה באותה עת בליגה השנייה.
באותה עונה המאמן שימי ריגר צירף לקבוצה, בנוסף לרוברטס, שחקנים כמו גל קנז ודן סמיט, ויחד עם ותיקים כמו עדי בן אריתרם, העפילה הקבוצה בסיום העונה לליגה הבכירה.
בתחילת שנת 1986 עזב רוברטס את הקבוצה וחזר לארצות הברית.
לקראת עונת 1987/1988, איש עסקים וקבלן מקומי בשם קובי שלזינגר רכש את הפועל חיפה, שהייתה עד אז קבוצה תחתית.
בין היתר רכש שלזינגר את גיא גודס הצעיר, את הזר רונלד יוסטון וגם את רוברטס.
בעונה הראשונה סיימה הקבוצה במקום ה-8. רוברטס קלע בממוצע של 13.6 נקודות למשחק בליגה הסדירה ובפלייאוף בממוצע של 12.4 נקודות למשחק.
התקציב הקטן לא הפריע לקבוצה תחת המאמן יריב ורשצקי לנצח משחקים, כולל משחק אחד שאותו סיימה הקבוצה עם ארבעה שחקנים על הפרקט.
השיא הגיע במשחק האדיר בחצי גמר הפלייאוף מול מכבי תל אביב, שניצחה בקושי בעזרת סל של לבן מרסר.
רוברטס קלע בליגה הסדירה בממוצע של 10.7 נקודות למשחק ובפלייאוף לא שיחק עקב פציעה.
בשנת 1988 התגייס רוברטס לצה"ל והקבוצה דרשה להציבו במקום קרוב לחיפה.
בעונה הבאה, 1989/1990, החליט שלזינגר להשקיע סכומים גדולים כדי ששנת 1990 תהיה שנת האליפות של הפועל חיפה, והביא לקבוצה את עדי גורדון וחיים זלוטיקמן.
המאמן ורשצקי נשאר בתפקידו ופיני גרשון מונה למנהל המקצועי.
במהלך העונה, הקבוצה לא רשמה הצלחה.
הקהל מחה נגד הבעלים שליזנגר, אשר החליט ביום בהיר אחד להיעלם.
השחקנים בהפועל חיפה לא קיבלו משכורות והמשיכו לשחק עד לסיום העונה, תוך שהם מארגנים בעצמם את ההסעות ומכבסים את גופיותיהם.
במהלך העונה התעמת רוברטס עם שלזינגר, והאחרון הגיש נגדו תלונה במשטרה.
בפברואר 1990 הודיע רוברטס שיעזוב את הקבוצה עקב כך שלא שולמה משכורתו.
בהמשך ברח שלזינגר מהארץ, בעקבות הסתבכות בחובות.
לקראת עונת 1990/1991 הצטרף רוברטס להפועל ירושלים.
המאמן בעונה שעברה פארוק קולאנוביץ' הוחלף ביורם חרוש הצעיר.
רוברטס, יחד עם דורון שפע, ארז חזן, אמיר מוטאפצ'יץ', דייוויד בלאט ואחרים, הביאו את הקבוצה למקום הרביעי בעונה הסדירה, בהמלכו קלע רוברטס בממוצע של 9.4 נקודות.
כך הקבוצה מצאה את עצמה לראשונה בהיסטוריה בפלייאוף, שם הפסידה למכבי תל אביב.
רוברטס לא לקח חלק במשחקי הקבוצה בפלייאוף לאחר שהושעה על ידי ההנהלה.
רוברטס טען שלא קיבל משכורת במשך מספר חודשים, ואילו הקבוצה הגישה נגדו תביעה בטענה שהוא הפר עמה את ההסכם.
בעונת 1991/1992 עבר רוברטס למכבי חיפה תחת המאמן רוני ברשץ, ועם השחקנים המובילים קורן אמישה, ארי רוזנברג ורון קולמן.
הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השביעי ורוברטס קלע בממוצע של 11.5. בפלייאוף, ניצחה מכבי חיפה בסיבוב הראשון את הפועל חולון אולם הודחה על ידי הפועל ירושלים.
בפלייאוף קלע רוברטס בממוצע של 13.8 נקודות למשחק.
בשנת 1992 זומן רוברטס לנבחרת ישראל בטורניר קדם אולימפי של יבשת אירופה לקראת אולימפיאדת ברצלונה 1992. הנבחרת שובצה לבית ב' בו זכתה בחמישה ניצחונות והפסידה רק במשחק אחד.
בבית הגמר נוצחה ישראל בכל משחקיה.
במהלך הטוריניר קלע רוברטס 47 נקודות.
בעונת 1992/1993 עבר רוברטס למכבי ראשון לציון, תחת המאמן משה ויינקרנץ ועם הכוכבים מיקי ברקוביץ' ולינטון טאונס.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השביעי, והודחה בפלייאוף התחתון על ידי בני הרצליה.
כן השתתפה בעונה זו בגביע קוראץ', שם הודחה על ידי פנרבחצ'ה בסיבוב המוקדמות השלישי.
בעונה הסדירה קלע רוברטס קלע רוברטס בממוצע של 7.7 ובפלייאוף בממוצע של 8.7 נקודות למשחק.
בעונת 1993/1994 חזר רוברטס לקדנציה שלישית בהפועל ירושלים, ואליו הצטרף מראשון לציון מיקי ברקוביץ.
למרות בעיות כספיות חמורות, שגרמו לעזיבתו של השחקן הזר אורלנדו פיליפס במהלך העונה, הצליחה הפועל ירושלים לסיים במקום השלישי בליגה, אך הודחה בפלייאוף על ידי הפועל תל אביב כאשר הפסידה לה 2–3 בסדרת הטוב מ-5. בעונה הסדירה קלע רוברטס קלע רוברטס בממוצע של 8.5 ובפלייאוף בממוצע של 5.4 נקודות למשחק.
לקראת העונה הבאה, בקיץ 1994, הבעיות הכספיות של הפועל ירושלים הגיעו לשיאן, רוב השחקנים הבכירים עזבו, ביניהם עדי גורדון, דורון שפע ונוריס קולמן.
מאמן הקבוצה היה גדי קידר, החמישייה כללה את רוברטס, פפי תורג'מן, ג'וני דלזל, רדנקו דובראש ובילי תומפסון.
בחציה הראשון של העונה הקבוצה הייתה בצמרת הטבלה.
זכור במיוחד מהעונה ההיא משחק הדרבי ההיסטורי, הראשון מזה שנים, בו ניצחה הפועל כמארחת את מכבי ירושלים.
פציעתו החמורה של תורג'מן (בתקרית עם מאיר טפירו) במשחק גביע נגד הפועל תל אביב סיימה עבורו את העונה ועבור הפועל ירושלים את חלומות הצמרת.
גם כך סיימה הקבוצה במקום השביעי, והודחה בפלייאוף על ידי מכבי ראשון לציון.
כן הגיעה שוב לחצי גמר גביע המדינה.
בעונה הסדירה קלע רוברטס בממוצע של 11.2 ובפלייאוף בממוצע של 12.0 נקודות למשחק.
לקראת העונה הבאה, 1995/1996, מונה פיני גרשון מונה כמאמן הקבוצה.
חמישיית הקבוצה כללה את שלושת השחקנים שחזרו גורדון, שפע וקולמן ביחד עם תומפסון ותורג'מן.
אילו רוברטס תפקד כשחקן ספסל.
העונה נפתחה במאזן 0–6 מרשים, כשבדרך הקבוצה מנצחת את כל מי שעומדת מולה, כולל מכבי תל אביב.
הקבוצה סיימה במקום השני את הליגה הסדירה, ואף ניצחה בחצי גמר הפלייאוף את גליל עליון, אך הפסידה למכבי תל אביב בגמר הפלייאוף.
זהו התואר היחיד בקריירה של רוברטס.
בסיום העונה פרש רוברטס מכדורסל.
רוברטס שיחק 9 עונות בליגה הראשונה בישראל, רשם 187 משחקי ליגה ו-325 משחקי פלייאוף, בהם קלע בממוצע של 9.9 ו-9.0 נקודות בהתאמה, וזכה בתואר גביע המדינה עם הפועל ירושלים.
רוברטס מדורג במקום 188 בקלעי כל הזמנים של הליגה הראשונה בישראל.
בהפועל חיפה מדורג רוברטס במקום ה-27 בקלעי הקבוצה בכל הזמנים.
כן בהפועל ירושלים מדורג במקום ה-36 בקלעי כל הזמנים.
בנבחרת ישראל, שיחק רוברטס 14 משחקים והשתתף בטורניר קדם אולימפי של יבשת אירופה לקראת אולימפיאדת ברצלונה 1992.
רוברטס היה ידוע כשחקן שעושה את "העבודה השחורה": הגנה, דחיפות מתחת לסל, מרפקים וריבאונדים.
לעומת זאת, היה ידוע כשחקן שלא מרבה לקלוע נקודות ובעל קושי מקליעה מקו העונשין - ממנו קלע בממוצע של כ-50% בלבד.
יוג'ין אנסה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ במ.ס אשדוד מליגת העל.
התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לוקרן.
בינואר אנסה הושאל ללומל מהליגה הבלגית השנייה.
בקיץ חתם בבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית בישראל.
עונת הייתה עונת השיא של אנסה בה סיים כמלך שערי הקבוצה ביחד עם דור ג'אן (עשרה שערים כל אחד).
ב-3 בינואר 2019 חתם בהפועל רעננה מליגת העל לעונה וחצי.
ב-9 באוגוסט 2020 הושאל לעירוני קריית שמונה לעונה אחת.
ב-21 ביוני 2021 חתם לשלוש שנים בהפועל באר שבע מליגת העל.
ב-15 ביולי אותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת גביע הטוטו נגד מועדון ספורט אשדוד בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בסיום החוזה שוחרר מהקבוצה וחתם בדאלאלס מליגת ה-MLS.
לאחר שתי עונות בהן שימש בעיקר כשחקן מחליף שב לישראל והצטרף לקבוצת מ.ס אשדוד.
ב-26 בספטמבר 2020 זומן אנסה זומן לראשונה לסגל נבחרת גאנה למשחק הידידות נגד שנערך ב-9 באוקטובר וערך בו את הופעת הבכורה שלו, שהסתיימה בהפסד בתוצאה 0–3.
יוג'י נאקה (ביפנית: 中裕司; נולד ב-17 בספטמבר 1965) הוא מתכנת ומפתח משחקים יפני.
ידוע בהיותו כמפתח הראשי של סדרת המשחקים סוניק הקיפוד.
בשנת 2006 ייסד את חברת המשחקים Prope .
בינואר 2018 הצטרף לחברת Square Enix.
בשנת 1984 החל נאקה לעבוד בחברת סגה.
משימתו הראשונה הייתה עיצוב מפות למשחק רוד-ראנר.
פריצת הדרך הייתה בשנת 1991 כאשר היה נאקה ראש הצוות שפיתח את סדרת משחקי סוניק.
אב הטיפוס המקורי של נאקה היה משחק פלטפורמה שמעורב דמות מהירה המתגלגלת בכדור דרך צינור מתפתל ארוך.
בהמשך הוביל נאקה פיתוח של משחקי סוניק נוספים בסדרה.
מלבד סוניק, הוא גם עבד על המשחק אלכס קיד בעולם הפלאים, סדרת משחקי Phantasy Star ומשחק ChuChu Rocket .
לאחר מכן עבד נאקה בתפקידים נוספים בחברת סגה.
בשנת 2006 עבר הקים נאקה את חברת Prope, והיה החבר האחרון בצוות שפיתח את סוניק אשר עזב את סגה.
בשנת 2018 הצטרף לחברת Square Enix.
ב-1 ביוני 2023 נגזרו על נאקה שנתיים וחצי של מאסר באשמת סחר לא חוקי במניות על ידי מידע מודיעיני.
יוברט לדרר דרייפוס היה פילוסוף יהודי-אמריקאי ופרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
תחומי העניין העיקריים שלו כללו פנומנולוגיה, ואקזיסטנציאליזם, פילוסופיה של הפסיכולוגיה ופילוסופיה של הספרות, וכן בחינת השלכות פילוסופיות על חקר בינה מלאכותית.
הוא נודע בזכות הכתיבה שלו על מרטין היידגר, ומבקריו כינוהו "דריידגר".
דרייפוס מופיע בסרטו של טאו רוספולי "להיות בעולם" משנת 2010 והיה בין הפילוסופים שראיין בריאן מגי לסדרת הטלוויזיה "הפילוסופים הגדולים" (1987) של הBBC.
פארנסוורת' מהסדרה המצוירת פיוצ'רמה נקראת בחלקה על שמו (אריק קפלן , אחד מכותבי הסדרה, היה סטודנט לשעבר של דרייפוס).
דרייפוס נולד ב־15 באוקטובר 1929, בטרה הוט, אינדיאנה, לסטנלי ס.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד משנת 1947. עם עבודת גמר בכירה בנושא סיבתיות ותאוריית הקוונטים (שעבורה וילארד ואן אורמאן קוויין היה הבודק הראשי) הוא זכה בתואר ראשון בהצטיינות בשנת 1951 והצטרף ל-פי בטא קפא.
ואז, במלגה של הרווארד שלדון, למד דרייפוס באוניברסיטת פרייבורג בשנים 1953–1954. במהלך תקופה זו היה לו ראיון עם היידגר.
קלי רשם כי דרייפוס מצא את הפגישה 'מאכזבת'.
אזכור קצר לכך נאמר על ידי דרייפוס במהלך הראיון שלו ב-BBC ב-1987 עם בריאן מגי בהערות החושפות את האופן בו היידגר (וגם דרייפוס) העריכו (באופן שלילי) את עבודתו של סארטר.
בשנים 1956–1957, על מלגת פולברייט, התחייב דרייפוס למחקר בארכיון הוסרל באוניברסיטת לוון.
לקראת סוף שהותו, נכתב מאמרו "Curds and Lions in Don Quijote a Study of Chapter 17, Book II" (יחד עם ג'יימס ברודריק) המנתח את דון קישוט.
לאחר ששימש בתפקיד סגל זוטר בפילוסופיה באוניברסיטת ברנדייס (1957–1959), הוא השתתף באוניברסיטת אקול נורמל, בפריז במענק ממשלתי בצרפת (1959–1960).
משנת 1960, לימד דרייפוס פילוסופיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 1964, עבודת הדוקטורט שלו, פנומנולוגיית התפיסה של הוסרל, הוגשה בהרווארד.
באותה שנה פורסם התרגום המשותף שלו (עם אשתו הראשונה) ל-Sense and Non-Sense מאת מוריס מרלו-פונטי.
בנוסף בשנת 1964, ובעודו ב- MIT, הועסק כיועץ על ידי מכון ראנד כדי לבחון את עבודתם של אלן ניואל והרברט סיימון בתחום הבינה המלאכותית (AI).
זה הביא לפרסום, בשנת 1965, של האלכימיה והבינה המלאכותית.
מה שהתברר כראשון מתוך סדרת מאמרים וספרים התוקפים את טענותיו והנחותיו של תחום ה-AI.
המהדורה הראשונה של "מה מחשבים לא יכולים לעשות" פורסמה בשנת 1972 והביקורת הזו על AI ביססה את המוניטין הציבורי העולמי של דרייפוס.
עם זאת, כפי שציין עורכי ספר היובל שלו: "המחקר והפרשנות של פילוסופים קונטיננטלים...
היו בעדיפות אצלו, בהתאם לעניין וההשפעות הפילוסופיות שלו."
בשנת 1968, אף על פי שקיבל קביעות, דרייפוס עזב את MIT והיה פרופסור חבר לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
וזכה באותה השנה, בפרס הרביסון להוראה מצטיינת.
בשנת 1972 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
אף על פי שדרייפוס פרש מכסאו בשנת 1994. הוא המשיך כפרופסור לפילוסופיה בבית הספר לתארים מתקדמים (וקיים, החל משנת 1999, מינוי משותף במחלקת הרטוריקה).
והוא המשיך ללמד פילוסופיה בברקלי עד השיעור האחרון שלו בדצמבר 2016.
דרייפוס נבחר לעמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2001. כמו כן הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על "עבודתו המבריקה והמשפיעה ביותר בתחום הבינה המלאכותית" ופרשנותו לפילוסופיה הקונטיננטלית של המאה העשרים על ידי אוניברסיטת ארסמוס.
דרייפוס נפטר ב־22 באפריל 2017.
דרייפוס היה נשוי לז'נייב דרייפוס, ולהם שני ילדים, סטפן וגבריאלה.
אחיו הצעיר, סטיוארט דרייפוס עימו שיתף פעולה מספר פעמים, היה פרופסור אמריטוס להנדסה תעשייתית ולחקר ביצועים, גם הוא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הביקורות של דרייפוס על תחום האינטליגנציה המלאכותית (AI) נסובה סביב ארבע הנחות בהן אוחזים חוקרי AI לדידי דרייפוס:
ההנחה הביולוגית - המוח מעבד מידע בפעולות בדידות על ידי סוג של משוואות ביולוגיות בינאריות המקבילות למתגי On/Off.
ההנחה הפסיכולוגית - ניתן לראות את התודעה כמכשיר הפועל על ביטים של מידע בהתאם לחוקים פורמליים.
ההנחה האפיסטמולוגית - ניתן להצרין כל ידע.
ההנחה האונטולוגית - העולם מכיל עובדות עצמאיות, שניתן לייצג בסמלים עצמאיים.
ההנחנה הביולוגית היא שהמוח אנלוגי לחומרת מחשב והתודעה אנלוגית לתוכנת מחשב.
וההנחה הפסיכולוגית היא שהתודעה פועלת כהצגת חישובים בדידים (בתצורת חוקי אלגוריתמים) על ייצוגים או סמלים בדידים.
דרייפוס טען כי הסבירות (לכאורה) של ההנחה הפסיכולוגית, נשענת על ההנחה האפיסטמולוגית ועל ההנחה האונטולוגית.
ההנחה האפיסטמולוגית היא שכל פעילות יכולה להיות מוצרנת באופן מתמטי בתצורת חוקים או כללים הניתנים לחיזוי.
ההנחה האונטולוגית היא שהמציאות מורכבת כולה ממערך הדדי של עובדות עצמאיות ואטומיות (בלתי ניתנות לחלוקה).
בשל ההנחה האונטולוגית, חוקרים בתחום האינטליגנציה המלאכותית טענו כי אינטליגנציה היא אותו הדבר כמו מעקב פורמלי אחרי כללים, וכן, בשל הנחה זו טענו כי הידע האנושי מורכב כולו מייצוגים פנימיים של המציאות.
על בסיס שתי הנחות אלו, חוקרי AI טענו כי קוגניציה היא המניפולציה של סמלים פנימיים על כללים פנימיים, וכי ההתנהגות האנושית היא במידה רבה חסרת הקשר .
לכן, פסיכולוגיה מדעית באמת היא מן האפשר, כזו שתפרט את הכללים ה"פנימיים" של התודעה האנושית, באותו האופן בו חוקי הפיזיקה מפרטים את החוקים ה"חיצוניים" של העולם הפיזי.
אולם, דרייפוס דוחה את הנחות המפתח הללו.
הוא טען כי איננו יכולים כיום (ולעולם לא נוכל) להבין את התהגותנו באותו האופן בו אנו מבינים אובייקטים.
למשל, בפיזיקה או בכימיה, כלומר, על ידי החשבת עצמנו כדברים שהתנהגותם יכולה להינתן לחיזוי באמצעות חוקיים מדעיים "אובייקטיביים" וחופשיים מהקשר.
לפי דרייפוס, פסיכולוגיה נטולת הקשר היא סתירה במושג.
טענותיו של דרייפוס כנגד עמדה זו, שאובות מן המסורות הפנומנולוגית וההרמנויטית (במיוחד מעבודתם של מרטין היידגר ומוריס מרלו-פונטי).
היידגר טען, בניגוד לתפיסות הקוגניטיביות (עליהן התבססו בדיעבד חוקרי AI) כי הווייתנו היא בעיקרה תלוית הקשרים, ולכן, לדעת דרייפוס, שתי ההנחות ההפוכות (האפיסטמולוגית והאונטולוגית) שגויות.
דרייפוס מתנגד לכך שניתן לבחור לראות את הפעילות האונושית כמונהגת על פי חוק ('law-governed') באותו האופן בו ניתן לראות את המציאות כמורכבת מעובדות אטומיות בלתי ניתנות לחלוקה (אילו רצינו בכך).
כך או כך, מתקיימת קפיצת מדרגה ענקית מן ההנחה לקביעה, כי בגלל שאנחנו רוצים או בוחרים לראות דברים בדרך זו, אלו הם אכן פני המציאות באופן אובייקיבי.
למעשה, דרייפוס טוען שאין זה (בהכרח) המקרה, ולפיכך כל תוכניות המחקר שמניחות זאת יתקלו במהרה בעיות תאורטיות ומעשיות עמוקות.
ולכן, המאמצים הנוכחיים של העובדים בתחום נידונים לכישלון.
דרייפוס טוען שכדי להצליח לייצר מכשירים בעלי אינטליגנציה דמוית אנוש, ידרש מהמכשירים להתהוות כאדם-בתוך-העולם (human-like being-in-the-world) להיות בעלי גופים פחות או יותר דומים לשלנו, וההתאמה חברתית (כלומר חברה) פחות או יותר כמו שלנו.
השקפה זו משותפת לפסיכולוגים של קוגניציה גופנית וקוגניציה מבוזרת .
דעותיו דומות גם לאלה של חוקרי רובוטיקה כמו רודני ברוקס ולחוקרים בתחום החיים המלאכותיים.
דניאל קרוויאר כתב: "הזמן הוכיח את הדיוק ואת חדות העין של חלק מהטענות של דרייפוס.
לו היה מנסח אותן בפחות אגרסיביות, היו ננקטות פעולות קונסטרוקטיביות שהציע הרבה יותר מוקדם."
כאשר UC ברקלי ואפל החלו לייצר מספר הרצאות לרשות הציבור באופן חופשי כפודקאסטים בסביבות שנת 2006, הקלטה של דרייפוס בהוראת קורס שנקרא "אדם, אלוהים, וחברה בספרות המערב - מאלים לאלוהים ובחזרה".
דורג כשידור ה-58 הפופולרי ביותר ב- iTunes.
הקלטות אלה משכו את תשומת ליבם של רבים, לדרייפוס ולתחום הנושא שלו.
יוברט יון וית'רול המילטון היה גנרל בריטי בכיר ששירת במלחמה המהדית במצרים ובמלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה, לפני שקיבל פיקוד על הדיוויזיה השלישית הבריטית בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חודשיים וחצי בלבד אחר כך בעיצומו של המרוץ אל הים, נהרג הגנרל המילטון מירי ארטילריה תוך כדי סקירת הקו הקדמי, מפקד הדיוויזיה הבריטי הראשון שנהרג בפעולה במהלך הסכסוך.
הוא זכה במספר אותות הצטיינות על שירותו והיה פופולרי בקרב אנשיו, אשר כינו אותו "האמי" והביע צער על מותו; כל רגימנט בדיוויזיה שיגר נציגים להלווייתו, למרות שהדיוויזיה הייתה מעורבת בלחימה כבדה במרחק של פחות מקילומטר משם.
המילטון נולד ב-27 ביוני 1861, והיה בנו של הגנרל הנרי מייד המילטון, CB, ואחד מארבעה אחים שנכנסו לשירות צבאי, כולל הגנרל סר ברוס מייד המילטון.
בילדותם הוקפו האחים על ידי אנשי צבא; בנוסף לאביהם, גיסם היה הגנרל סר ג'ורג' פומרוי קולי, שנהרג בפעולה בקרב גבעת מג'ובה בשנת 1881. המילטון התחנך במכללת היילבורי, ולאחר לימוד במכללה הצבאית המלכותית, התגייס לצבא הבריטי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-2 (הרגימנט המלכותי של המלכה) בשנת 1880.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא נסע להודו עם הרגימנט שלו, והיה מעורב במשלחת בורמה בשנים 1886 עד 1888, כשהוא נשאר במדינה כשליש משנת 1886 עד 1890 וזכה במדליית המערכה עם שני תגים.
הוא הועלה לדרגת קפטן בדצמבר 1890. בשנת 1896 הוא היה שוב באנגליה, ומונה לשלישו של תומאס קלי-קני, בפיקוד על חטיבת חי"ר באלדרשוט גריסון.
בשנה שלאחר מכן הוא היה מעורב במלחמה המהדית, כאשר ליווה את צבאו של לורד קיצ'נר נגד כוחות המהדיסטים, נלחם בקרב אטברה ובקרב אומדורמאן, ובנובמבר 1899 לחם במתקפה הסופית נגד הח'ליפה במהלך קרב אום דיווארקראט.
הוא אוזכר בשדרים (5 בספטמבר 1898) ועוטר באות השירות המצוין (DSO) ובמסדר העות'מאני הקיסרי (מחלקה רביעית) מחד'יב מצרים.
בסוף 1899 עזב את מצרים ומיד השתתף במלחמה נוספת, נגד הבורים בדרום אפריקה, שם הוא מונה שוב לשלישו של תומאס קלי-קני, כעת מפקד הדיוויזיה השישית.
עבור שירות השטח שלו, הוא מונה לשלישו של המלך, וקיבל קידום לדרגת ייצוג של קולונל.
עם סיום המלחמה המוצלח, חזר המילטון לביתו ביוני 1902, כשהוא נושא את משלוחי השלום מלורד קיצ'נר לממשלה ולמלך, שקיבלו אותו בטירת וינדזור.
פחות מחצי שנה אחר כך המילטון ליווה את קיצ'נר להודו, שוב כמזכירו הצבאי, וקיבל את דרגתו המהותית של קולונל ב-28 בנובמבר 1902. בשנת 1906 עזב את מטהו של קיצ'נר כדי לקבל פיקוד על חטיבה 7 וקיבל את תואר עמית מסדר האמבט.
בשנת 1908 הועלה המילטון לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לראש מטה פיקוד הים התיכון.
בשנת 1909 הוא קיבל את תואר מפקד המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
מינויו האחרון לתקופת שלום היה באנגליה, שבה הוא פיקד על דיוויזיית צפון מידלנד של הכוח הטריטוריאלי משנת 1911.
המילטון קיבל פיקוד על הדיוויזיה השלישית ביוני 1914, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לקח מיד את הכוח לצרפת עם חיל המשלוח הבריטי כחלק מהקורפוס השני תחת הגנרל הוראס סמית'-דוריאן.
במהלך אוגוסט וספטמבר, כוחו של המילטון היה פעיל כמעט ברציפות, ונלחם בקרב מונס, לה קאטו ובמהלך הקרב הראשון על המארן.
ב-26 בספטמבר כמעט ונהרג המילטון, כאשר פגז נחת במרחק מטרים ספורים מהמקום שבו הוא ושני גנרלים נוספים דנו במבצעים.
עם זאת, למרבה המזל, התחמושת לא התפוצצה.
למרות תנאי המערכה הקשים, המילטון השתתף בתלאות אנשיו והיה לעיתים קרובות בקו הקדמי, כשהוא מרוויח את הכינוי החיבה "האמי" מפיקודיו.
מזלו של המילטון לא נמשך.
כאשר יחידות בריטיות, צרפתיות וגרמניות דהרו לעבר חוף פיקרדי במהלך המרוץ אל הים, הדיוויזיה ה-3 נטלה חלק חשוב בקרבות בתחילת אוקטובר.
ב-14 באוקטובר, המילטון ומספר קציני מטה נסעו לכפר לה קוטור הסמוך לבת'ון בקווי החזית כדי לחזות במצב ובדיוק ירדו מסוסיהם כשפגז התפוצץ מעליהם.
הקצינים שליוו אותו לא נפגעו, אך רסיס בודד נכנס למצחו של גנרל המילטון והרג אותו מייד.
המילטון נקבר בחצר הכנסייה בלה קוטור, על רקע חומת הכנסייה בה נכח הגנרל סמית-דוריאן ונציג של כל רגימנט בדיוויזיה כמשמר כבוד.
את האור היחיד סיפקו פנסי המכוניות, והתפוצצות פגזים אילצו מדי פעם את הכומר להפסיק את הטקס.
אכן הלחימה הייתה כה קרובה במהלך הטקס הקצר, עד כי כדורי אויב פגעו מדי פעם בקירות ובקברים הסמוכים, אף כי איש מהאבלים לא נפגע.
הגנרל סמית-דוריאן סיכם את הטקס במילים "אכן קבר חייל אמיתי.
יוברט הנרי האריסון היה סופר אמריקאי, מחנך, מבקר, ופעיל פוליטי.
היה מודע לבעיות גזע ותמך באינטרנציונלים(אנ') בהארלם, ניו יורק.
הוא תואר על ידי הפעיל א.
פיליפ רנדולף כ"אבי הרדיקליזם של הארלם" ועל ידי ההיסטוריון ג'ואל אוגוסטוס רוג'רס כ"אינטלקט האפרו-אמריקני הכי חשוב של זמנו".
ג'ון ג'קסון מאתיאיסטים אמריקנים תיאר אותו כ"סוקרטס השחור".
האריסון, שהיגר מסנט קרואה בגיל 17, מילא תפקידים משמעותיים בתנועות לשוויון הגזע והמעמד הרדיקליות הגדולות ביותר בארצות הברית.
בשנים 1914–1912 היה המארגן השחור המוביל במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה.
בשנת 1917 ייסד את ליגת החירות ואת "הקול", הארגון הראשון והעיתון הראשון של תנועת המודעות לגזע שנקראה "הכושי החדש" .
מליגת החירות ו"הקול" הגיעה הנהגת הליבה של אנשים והתוכנית למודעות לגזע של תנועת גארבי.
האריסון היה הוגה דעות בולט שעודד את התפתחות התודעה המעמדית בקרב אנשים עובדים, תודעת גזע חיובית בקרב אנשים שחורים, אתאיזם אגנוסטי, הומניזם חילוני, פרוגרסיביות חברתית, ומחשבה חופשית.
הוא תיאר את עצמו גם כ"בינלאומי רדיקלי" ותרם משמעותית למסורת הרדיקלית הקריבית.
האריסון השפיע עמוקות על דור של מיליטנטים "כושים חדשים", בהם א 'פיליפ רנדולף, צ'נדלר אוון, מרקוס גארבי, ריצ'רד בנג'מין מור, וושינגטון דומינגו, וויליאנה בורוז סיריל בריגס.
האריסון נולד לססיליה אליזבת היינס, אישה ממעמד הפועלים, באחוזת קונקורדיה, סנט קרואה, איי הודו המערבית הדנים.
אביו הביולוגי, אדולפוס האריסון, נולד משועבד.
עדות אחת משנות העשרים הצביעה על כך שאביו של האריסון היה בעל נכסים רבים.
אולם הביוגרף של האריסון לא מצא עדויות לכך וכותב כי "אין שום אינדיקציה לכך שלאדולפוס, פועל כל חייו, הייתה אי פעם, או שאפילו שכר אי פעם, אדמה".
כנער, האריסון הכיר עוני אך התוודע גם למנהגי אפריקה ולהיסטוריה העשירה במאבקים המוניים ישירים של העם הקרוסיאני.
בין חבריו לבית הספר פגש את מי שיהיה חברו לכל אורך חייו, מנהיג הפועלים הקרוסיאני לעתיד ופעיל חברתי, ד.
בהמשך חייו האריסון עבד עם פעילים רבים ילידי איי הבתולה, כולל ג'יימס סי קנגאטה, אנסלמו ג'קסון, רוטשילד פרנסיס, אליזבת הנדרסון, קספר הולשטיין ופרנק רודולף קרוסווה.
הוא היה פעיל במיוחד בתנועות באיי הבתולה לאחר הרכישה האמריקאית של איי הבתולה במרץ 1917 ובזמן ההתרחשויות שם לאחר מכן תחת הכיבוש הימי האמריקני של האיים.
האריסון הגיע לניו יורק בשנת 1900 כיתום בן 17 והצטרף לאחותו הגדולה.
הוא התמודד עם דיכוי גזעי שלא דמה לשום דבר שהכיר בעבר.
בקריביים הקשרים החברתיים שהכיר היו נזילים יותר.
האריסון היה "המום" במיוחד בגלל עליונות לבנה-ארסית המאופיינת על ידי לינצ'ים, שהגיעו לשיא בשנים אלה בדרום.
הלינצ'ים היוו זוועה שלא הייתה קיימת בסנט קרואה או באיים הקריביים האחרים.
בנוסף, העובדה שברוב המקומות מספר השחורים ושאר האוכלוסייה בעלת הצבע עלה בהרבה על מספר הלבנים אפשרה להם מרחב חברתי רב יותר בו ניתן היה לפעול הרחק מפיקוחם של הלבנים.
בהתחלה, האריסון עבד בעבודות שירות בשכר נמוך, ובמקביל למד בלילה בתיכון.
בהמשך חייו המשיך ללמוד כאוטודידקט.
בזמן שהיה עדיין בתיכון הוכרו יכולותיו האינטלקטואליות והוא תואר בNew York World, עיתון יומי ניו יורקי כ"גאון".
בגיל 20 פורסם מכתב מוקדם שלו בניו יורק טיימס (1903).
הוא הפך לאזרח אמריקני וחי בארצות הברית עד סוף ימיו.
בשנת 1909 התחתן האריסון עם איירין לואיז הורטון.
נולדו להם ארבע בנות ובן אחד.
יוברט וורק היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1922–1923 בתקופת נשיאותו של וורן הרדינג ולאחר מכן ועד 1928 כמזכיר הפנים של ארצות הברית בתקופות נשיאותם של הרדינג ושל קלווין קולידג'.
יוברט וורק נולד במריון סנטר שבפנסילבניה לטביתה ואן הורן ומוזס תומפסון וורק.
הוא למד בית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן בשנים 1882–1883 וב-1885 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת פנסילבניה.
הוא התיישב בקולורדו, שם הוא הקים ב-1896 בפובאלו את בית החולים וודקרופט.
וורק היה פעיל במפלגה הרפובליקנית וב-1912 הוא כיהן כיושב הראש שלה בקולורדו.
ב-1914 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות ביניים על מושב בסנאט של ארצות הברית.
בבחירות אלו הוא נוצח על ידי הדמוקרט צ'ארלס תומאס, לשעבר מושל קולורדו.
היו אלו הבחירות לסנאט הראשונות בקולורדו שהוכרעו על פי התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
במלחמת העולם הראשונה שירת וורק בפיקוד הרפואה הצבאית של צבא ארצות הברית והגיע עד לדרגת לוטננט קולונל.
בשנים 1921–1922 שימש וורק כנשיא איגוד הרפואה האמריקאי.
ב-1920 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ובשנים 1928–1929 הוא שימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בשנים 1921–1922 שימש וורק גם כעוזר המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ולאחר מכן הוא מונה על ידי הנשיא וורן הרדינג כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1923. לאחר מכן הוא מונה כמזכיר הפנים של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1928 בממשלו של הרדינג ובממשלו של יורשו, קלווין קולידג'.
בתקופת כהונתו כמזכיר הפנים ניתנה באופן רשמי לעמים הילידים בארצות הברית אזרחות אמריקאית.
לאחר התפטרותו ב-1928 הוא הוחלף ברוי אוון וסט.
וורק היה הרופא הראשון שכיהן בתפקיד כלשהו בקבינט של ארצות הברית.
ב-1887 נשא וורק לאישה את לאורה מ.
לאורה נפטרה ב-1924 ווורק נישא בשנית לאתל ריד גאנו ב-1933.
יוברט וורק נפטר בדנבר ב-14 בדצמבר 1942. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, לצד אשתו הראשונה.
יוג'ין גודמן הוא קצין אכיפת החוק אמריקאי, שכיהן בפועל כסגן קצינת משמר הסנאט של ארצות הברית מ-20 בינואר עד ראשית מרץ 2021. התפרסם לאור פעילותו כקצין במשטרת הקפיטול של ארצות הברית במהלך ההסתערות על הקפיטול, במהלכה הסיט את הפורעים מחדירה אל מליאת הסנאט של ארצות הברית.
ב-12 בפברואר 2021, הסנאט האמריקאי אימץ החלטה לעטרו במדליית הזהב של הקונגרס, אך בית הנבחרים של ארצות הברית לא קידם את המהלך.
ביוני 2023 עוטר במדליית האזרחים הנשיאותית בידי הנשיא ג'ו ביידן.
גודמן נולד בסביבות 1980 וגדל בחלקה הדרום-מזרחי של וושינגטון הבירה.
בין השנים 2002–2006 שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית ולחם במלחמת עיראק.
בימים שלאחר ההסתערות על הקפיטול, היחידה לשעבר של גודמן, הקורפוס המוטס ה-18, פרסמה הצהרה בה חלקה הערכה על גבורתו, ואמרה כי בדצמבר 2006 עזב גודמן את הצבא האמריקאי והשתחרר בדרגת סרג'נט, ובמהלך 2009 הצטרף למשטרת הקפיטול של ארצות הברית.
ב-6 בינואר 2021, כאשר פורעים הסתערו על מתחם הקפיטול, גודמן — ללא ליווי מעמיתיו השוטרים — התעמת עמם.
יוחסו לו מעשי גבורה על שהערים על ההמון הזועם והסיט אותו הרחק ממליאת הסנאט במהלך הדקות בהן פונו חברי הסנאט של ארצות הברית אל מקום מבטחים.
כאשר ההמון הגיע אל מצב שבו הדרך למליאת הסנאט הייתה פנויה, גודמן הדף את האדם הראשון בקהל הפורע ואז נסוג מהחדר.
באחד מהדיווחים על אודות פעילותו, תוארו מעשיו כדלקמן:
הנוכחים בזמן האירוע, בהם פוליטיקאים רפובליקנים ודמוקרטים לצד עיתונאים, שיבחו את גודמן על התושייה שהפגין ופעולותיו הנועזות.
הסנאטור הרפובליקני בן סאס מנברסקה הילל את גודמן בכך ש"מנע באופן יחיד שפיכות דמים".
פעולותיו של גודמן תועדו בצילומי וידאו קליפ בידי איגור בוביק, כתב הפינגטון פוסט.
צילומיו של בוביק את גודמן הפכו ויראליים וזכו ליותר מ-10 מיליון צפיות.
סרטון שני של העימות בין גודמן להמון הזועם פורסם ב-15 בינואר בידי פרופבליקה.
בסרטון שפורסם ב-10 בפברואר 2021, בעיצומו של משפט ההדחה השני של דונלד טראמפ, נראה גודמן מוביל את הסנאטור מיט רומני הרחק מההמון הזועם במהלך ההסתערות על הקפיטול.
לאחר ההסתערות על הקפיטול, קראו ג'יימי הריסון ואחרים לעטר את גודמן במדליית הזהב של הקונגרס.
החלטה דו-מפלגתית להענקת מדליית הזהב של הקונגרס הוצגה ב-13 בינואר 2021 בבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי חברי בית הנבחרים עמנואל קליוור, ננסי מייס וצ'ארלי כריסט.
חבר הקונגרס קליוור, נותן החסות המקורי להצעת החוק, כתב כי נוסף על כך, גודמן עוטר במדליית השירות הציבורי הנכבד של הצבא (Army Distinguished Public Service Medal) בידי ראש מטה צבא ארצות הברית ומזכיר הצבא.
ב-20 בינואר 2021, במהלך ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, ליווה גודמן את קמלה האריס לטקס השבעתה כסגנית נשיא ארצות הברית.
באותו היום הוכרז כממלא המקום של סגן קצינת משמר הסנאט.
ב-12 בפברואר 2021, הסנאט של ארצות הברית החליט פה אחד להעניק את מדליית הזהב של הקונגרס לגודמן.
גודמן נכח בעת ההצבעה במליאת הסנאט, וזכה לתשואות מצד הסנאטורים והנוכחים.
על מנת להעניק את הפרס דרושה גם הצבעה בבית הנבחרים.
יוג'ין צ'ארלס אולריך הוא חוקר אמריקאי של כתבים עבריים ותאולוגיה.
שימש כפרופסור לתיאולגיה באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה שבארצות הברית.
עיקר פרסומו הוא בחקר מגילות ים המלח ובעיקר של קטעי המקרא שבמגילות.
את התואר השני סיים באוניברסיטת הארווארד ב-1967 ובשנת 1975 קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת הארווארד.
עבודתו הבולטת היא פרסום The Dead Sea Scrolls Bible (תנ"ך מגילות ים המלח) יחד עם שני שותפים – מרטין אבג ופיטר פלינט.
בספר זה הם פרסמו את כל קטעי המקרא שנמצאו בכל קטעי מגילות ים המלח, לצד שינויי נוסח בין קטעים אלה לנוסח המסורה, נוסח תרגום השבעים, התרגום השומרוני, התרגום הסורי ועוד.
אולריך נמנה עם צוות המתרגמים של התרגום האנגלי לתנ"ך - New Revised Standard Version.
אולריך ערך מספר כרכים של הסדרה תגליות במדבר יהודה, והיה מהעורכים בתקופה שעמנואל טוב היה העורך הראשי.
יוג'י היאקוטאקה (ביפנית: 百武 裕司; 7 ביולי 1950 - 10 באפריל 2002) היה אסטרונום חובב יפני שגילה את השביט C/1996 B2, הידוע גם בשם השביט היאקוטאקה ב-31 בינואר 1996, תוך שימוש במשקפת 25×150.
היאקוטאקה, יליד שימבארה, נאגאסקי, סיים את לימודיו באוניברסיטת קיושו סנגיו במגמת צילום והחל לעבוד בעיתון בפוקואוקה.
הוא התעניין לראשונה באסטרונומיה לאחר שראה את השביט איקייה-סקי ב-1965. הוא החל לחפש כוכבי שביט בשנת 1989. בשנת 1993, הוא עבר להתגורר בהיאטו, קאגושימה בשל הטענה כי "השמיים היו הרבה יותר בהירים שם" ולכן יוכל להמשיך בחיפוש אחר שביטים.
Hyakutake גילה את C/1996 B2 בזמן שחיפש את C/1995 Y1, כוכב שביט שגילה כמה שבועות קודם לכן.
הוא מת בקוקובו, קאגושימה, בשנת 2002 בגיל 51 ממפרצת שהובילה לדימום פנימי.
האסטרואיד "היאקוטאקה 7291" נקרא על שמו.
צ'ארלס יוברט הייסטינגס פארי היה מלחין, מורה ומוזיקולוג אנגלי.
פארי נולד בריצ'מונד היל בבורנמות', משנת 1858 למד בבית הספר טוויפורד בהמפשייר, שם עודד המנהל את כישרונו המוזיקלי וכמוהו גם שני נגני עוגב, סמיואל סבסטיאן וסלי בקתדרלת וינצ'סטר, ואדוארד ברינד, בכנסיית היינאם.
וסלי הקנה לו אהבה למוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך, שליוותה אותו כל חייו ומצאה בהמשך, לדברי הטיימס, ביטוי ביצירתו הספרותית החשובה ביותר, "יוהאן סבסטיאן באך, סיפור התפתחותו של מלחין דגול (1909)"
ברינד נתן לפארי שיעורי פסנתר ויסודות ההרמוניה, ולקח אותו לפסטיבל שלוש המקהלות בהרפורד בשנת 1861. בין היצירות המקהלתיות באותו פסטיבל היו אליהו של פליקס מנדלסון, הרקוויאם של מוצרט, והאורטוריות "שמשון" ומשיח מאת הנדל.
היצירות התזמורתיות כללו את הסימפוניה השישית של בטהובן ("הפסטורלית") והסימפוניה הרביעית של מנדלסון ("האיטלקית").
החוויה טבעה רושם עצום בפארי, וציינה משמעותית את ראשית הקשר שלו עם הפסטיבל לאורך כל חייו.
יצירותיו החשובות הראשונות הופיעו ב-1880. כמלחין הוא נודע בעיקר בשיר הכוראלי ירושלים, למילים של ויליאם בלייק, במוזיקה שהלחין ב-1902 להמנון ההכתרה "שמחתי", האודה למקהלה ותזמורת "יבורכו צמד סירנות" והמוזיקה למזמור "רפטון", למילים "אל יקר ואבי האנושות".
יצירותיו התזמורתיות כוללות חמש סימפוניות וקובץ וריאציות סימפוניות.
עוד חיבר את המוזיקה ל"אודה לניופאונדלנד", המנון הפרובינציות ניופאונדלנד ולברדור (ובעבר ההמנון הלאומי).
לאחר שניסה את כוחו בעבודה עם אביו בתחום הביטוח, לקח אותו ג'ורג' גרוב, תחילה כתורם לעבודתו רחבת היריעה, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים בשנות ה-70' וה-80' של המאה ה-19, ולאחר מכן, ב-1883, כפרופסור להלחנה ולתולדות המוזיקה בקולג' המלכותי למוזיקה, שגרוב היה מנהלו הראשון.
בשנת 1895 החליף פארי את גרוב כראש הקולג', משרה בה התמיד עד סוף חייו.
במקביל כיהן כפרופסור למוזיקה בקתדרה ע"ש הת'ר באוניברסיטת אוקספורד משנת 1900 עד 1908. הוא כתב ספרים אחדים על מוזיקה ותולדות המוזיקה, שהידוע בהם הוא כנראה המחקר שלו משנת 1909 על יוהאן סבסטיאן באך.
הן במהלך חייו והן לאחר מותו, חלו שינויים במוניטין שלו ובמעמדו בעיני הביקורת.
חובותיו האקדמיות היו ניכרות ומנעו ממנו להקדיש את כל מרצו להלחנה, אבל היו מבני תקופתו, כגון צ'ארלס ויליירס סטנפורד, שראו בו את גדול המלחינים האנגלים מאז הנרי פרסל; אחרים, כגון פרדריק דיליוס, לא סברו כך.
לעומת זאת, השפעתו של פארי על מלחינים מאוחרים יותר זכתה להכרה נרחבת.
אדוארד אלגר למד חלק גדול מאומנותו מן המאמרים של פארי במילון גרוב, ובין תלמידיו של פארי בקולג' המלכותי היו ראלף ווהן ויליאמס, גוסטב הולסט, פרנק ברידג' וג'ון איירלנד.
פארי היה גם שייט נלהב והחזיק בבעלותו בזו אחר זו את הספינות הדו-תורניות "The Latois" ו"הנודדת".
ב-1908 נבחר לחבר בשייטת היאכטות המלכותית, המלחין היחיד שזכה לכבוד זה.
ניקולאס דייוויד דינסמור הידוע יותר בשם הבמה שלו, יוג'ין הוא מתאבק עבר אמריקאי.
הקריירה של דינסמור החלה בשנת 1996 בארגון ההיאבקות Ohio Valley Wrestling (OVW), שבו הוא כיהן עשר פעמים כאלוף במשקל כבד של OVW ואחת-עשרה פעמים כאלוף הזוגות הדרומי של OVW.
הוא ערך את הבכורה שלו ב-WWE בשנת 2004 תחת שם הבמה יוג'ין דינסמור, כשגילם את אחיינו המוגבל אינטלקטואלית של אריק בישוף.
במהלך תקופתו בחברה, הוא זכה באליפות הזוגות העולמית ביחד עם ויליאם ריגל.
דינסמור שוחרר מהחוזה שלו בשנת 2007, כשלאחר מכן חזר ל-OVW, שם הוא זכה באליפות במשקל כבד פעמיים נוספות.
הוא חזר ל-WWE בשנת 2013, אך פוטר שנה לאחר מכן.
בשנת 2015, הוא פתח ארגון היאבקות משלו בשם Midwest All Pro Wrestling.
בשנת 2009, דינסמור התארס לסטפני פישר, עימה הוא התחתן בנובמבר 2015.
אליפות החוקים הפתוחים של CWE (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Covey Promotions – CP
אליפות הזוגות של CP (פעם אחת) - עם קרייזי טי
אליפות במשקל כבד של HWA (פעם אחת)
אליפות הזוגות של USWA (פעם אחת) - עם פלאש פלנגן
אליפות הזוגות הצפון אמריקאית של MCW (פעם אחת) - עם רוב קונווי
אליפות במשקל כבד של OVW (10 פעמים)
אליפות הזוגות הדרומית של OVW (11 פעמים) – עם רוב קונווי (10) ופלאש פלנגן (1)
PWI דירג אותו במקום ה-21 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2004
אליפות במשקל כבד של RCCW (פעם אחת)
אליפות נתאסף בברודוויי של WPW (פעם אחת)
אליפות הזוגות העולמית של ה-WWE (פעם אחת) - עם ויליאם ריגל
יוג'י איטדורי (ביפנית: 虎杖 悠仁; בכתב : Itadori Yūji) הוא דמות בדיונית ואחד הפרוטגוניסטים הראשיים של סדרות המאנגה והאנימה "ג'וג'וטסו קאיסן", שנוצר על ידי המאנגקה .
יוג'י הוא מכשף ג'וג'וטסו שנה ראשונה בתיכון ג'וג'וטסו שבמחוז טוקיו, אשר נחשף לעולם הכישוף לאחר שאכל חפץ מקולל – אצבע השייכת לריומן סוקונה, מכשף רב-עוצמה מתקופת הייאן.
עם חבריו לכיתה, יוג'י יוצא למשימה לגרש רוחות מקוללות תוך שהוא מנסה לכבד את מורשת סבו ולהציל אחרים ללא-תנאי, כך שכאשר יוצא להורג לאחר שיאכל את כל עשרים האצבעות של סוקונה, לא יהיה לבד במותו.
לאורך הסדרה, יוג'י מתבגר ומתפתח ככל שהוא מתמודד מול רוחות מקוללות שונות וטכניקות יוצאות-דופן ומוצף רגשית בעקבות מעשיו.
על אף שהתאמן בשימוש באנרגיה מקוללת רק למשך מספר חודשים, יוג'י נחשב למכשף חזק מאוד, גם ללא קשר להיותו כלי קיבול של סוקונה.
יוג'י מאמין מאוד בערך החיים ופועל במטרה שכל מי שהוא פוגש, ללא קשר למידת היכרותו ויחסיו עמו, יקבל יחס או מוות ראוי.
בעיבוד האנימה למאנגה, את דמותו של יוג'י מדבבים ג'וניה אנוקי בדיבוב היפני ואדם מקארתור בדיבוב האנגלי.
הדמות זכתה לביקורות חיוביות מהמבקרים, ורבים מהם שיבחו את אופן פיתוח הדמות לאורך האנימה, אם כי חלק מהם נחלקו אם מדובר בגיבור ייחודי או טיפוסי לסוגת השונן.
שמה הפרטי של הדמות, "יוג'י", מתורגם בתרגום חופשי ליפנית כ"שופע, עוזר ואמיץ"; שם משפחתה, "איטדורי", נוצר בהשראת צמח יפני המשמש ברפואה המסורתית להקלת כאב; שני אלו מייצגים נאמנה את אישיותו האכפתית של יוג'י במהלך המאנגה.
אקוטאמי הצהיר בנוסף כי אילו ליוג'י הייתה נעימת נושא אישית, היא תהיה שילוב בין השירים "Heart ni Hi wo Tsukete" בביצוע "9mm Parabellum Bullet" ו-"Itsuka Dokoka De" בביצוע "Kuchiroro", שירים המשלבים הבי מטאל עם ג'אז.
קן העלילה במסגרתו יוג'י צורך את אצבעו של ריומן סוקונה ונאלץ להתמודד עם השד בשל היותו כלי קיבול עבורו נוצר בהשראת דמותו של נארוטו אוזומאקי מהמאנגה "נארוטו" שנכתבה על ידי המנגיקאי מאסאשי קישימוטו, שמתמודד היותו כלי קיבול עבור מפלצת בשם קוראמה, שועל בעל תשעה זנבות, מאז לידתו.
במהלך העלילה, דמותו של יוג'י מתפתחת ומתחזקת בעקבות תבוסותיו לאחר קרבות מול רוחות מקוללות; ההשראה לכתיבת דמותו בצורה כזו נלקחה מסדרת הדרמת פשע "שובר שורות".
לאחר מותו של יושינו בקשת "תקרית שיבויה", רצה אקוטאמי לתת ליוג'י את הטכניקה המיוחדת שלו, אך לא מצא אותה ייחודית בהשוואה לשל אחרים.
בקשת הבאה, אקוטאמי ציין כי אהב לכתוב את התפתחות מערכת היחסים בין יוג'י לצ'וסו והעיר כי סיום הקשת היווה מחווה למאנגה "בליץ'".
נוסף על כך, ייחל אקוטאמי ליוג'י להיות דמות פופולרית יותר, מה שלדבריו היה מוביל לשינוי בקשתות העלילה שלו לאחר מספר קרבות רצופים ולכך שיהיה מעורב יותר במערכות יחסים רומנטיות.
איור דמותו של יוג'י עטוית-קפוצ'ון נועדה, בעיניו של אקוטאמי, לסמל את הססנותו וחוסר יכולתו להחליט.
לדברי אקוטאמי בריאיון שנערך בשנת 2021, סיום קשת דמותו של יוג'י תוכננה מראש והתעתדה להתרחש בשנתיים העוקבות, אם כי הצהיר כי סיום קשת דמותו של סוקונה עדיין מעורפלת.
נוסף לכך, אקוטאמי הפריך את תאוריית המעריצים הפופולרית לפיה אמו של יוג'י היא יוקי טשוקומו.
דמותו של יוג'י תוארה כ"נאיבית, מהורהרת ומקסימה, וכל זאת בעודה אחוזת-דיבוק על ידי רוע עתיק".
מכיוון שאקוטאמי מעולם לא התכוון שהזיכיון יקבל פריקוול, פרוטגוניסט "ג'וג'וטסו קאיסן 0" הראשי, יוטה אוקקוטסו, נועד במקור להיות הפרוטגוניסט הראשי של הזיכיון.
הדמיון בין שתי הדמויות כלל את אופן חשיפתם לעולם הג'וג'וטסו, הטרגדיות איתם הם מתמודדים והנאיביות הראשונית שלהם.
למרות הדמיון ביניהן, השניים הובדלו בצורה בולטת באופן שבו "הם מתנהגים...
איטדורי הוא אדם מוחצן יותר בעוד יוטה מופנם יותר." בעוד יוג'י הוא קטין, בתחילת הסדרה הוא מזכיר שהוא שיחק בפצ'ינקו.
אקוטאמי היה מודאג בתחילה ממידת התאמתה של סצנה זו לדמוגרפיית השונן של המאנגה, אך בסופו של דבר הותיר סצנה זו כלשונה.
בסיום העונה השנייה של האנימה, קיבל יוג'י סצנה חדשה שאינה נוכחת במאנגה שבה הוא מבצע טג'ימה, טקס מחיאות ידיים קצובות יפני כסמל לחידוש הסדרה לעונה שלישית.
את דמותו של יוג'י בדיבוב היפני עבור האנימה מדבב ג'וניה אנוקי.
בריאיון, סיפר אנוקי כי במהלך הקלטת הדיבוב הוא התקשה להבין את הדמות, מותך אמונה כי יוג'י הוא דמות מורכבת יותר על אף תכונותיו האופייניות לכאורה.
מנגד, הוא לא התקשה לבחור את טון הקול המתאים ליוג'י, דבר שהוא דן בו עם הבמאי.
אנוקי התייחס עוד לכך שיוג'י הוא נער פשוט, אך אינטליגנטי בשל האופן שבו הוא מנתח קרבות.
על אף שראה בו גיבור סטנדרטי לסוגת השונן, אנוקי נהנה לדבב את הדמות, וציין כי יש לדמות רגשות נוספים שהוא צריך לחקור גם כן.
בעונה השנייה, אנוקי ציין את סצנת התמוטטותו הנפשית של יוג'י כשראה את הכאוס שסוקונה חולל כסצנה חשובה לפיתוח הדמות; הוא התחיל לבכות בטעות במהלך הקלטת הסצנה הזו, הבמאי שיבח את ביצועיו של אנוקי על שהעניקו לאנימה תחושת ריאליזם אותנטית יותר.
דיבוב דמותו של יוג'י איטדורי הייתה עבודת הדיבוב הראשונה של המדבב אדם מקארתור באנימה, דבר שהוא רצה לעשות מאז שהיה ילד.
על סדרת האנימה שמע מקארתור מחבר וקיבל עזרה מאחד הסוכנים שלו לעשות אודישן לתפקיד.
הסצנה מתוך הפרק הראשון שכוללת את מילותיו האחרונות של סבו של יוג'י במותו נתנה לו רעיון כיצד לדבב את הדמות.
מכיוון שסבו רצה שיוג'י יעזור לאחרים, מקארתור דיבב את הדמות מתוך תחושה שיוג'י הוא נער שאוהב לעזור לאנשים במצוקה.
נוסף לכך, מקארתור השתמש בניסיון שלו בשיעורי פיתוח קול עבור דיבוב הסצנות הרציניות יותר.
יוג'י הוא נער אקסצנטרי בן 15 שחי עם סבו, וואסקה, וחבר במועדון "חקר הנסתר" בתיכון שלו.
ביום מותו של סבו, ניגש ליוג'י מכשף הג'וג'וטסו מגומי פושיגורו, אשר מתחקר אותו לגבי אחת מאצבעותיו של סוקונה שהמועדון השיג באופן לא-חוקי.
במהלך מתקפה של רוחות מקוללות, יוג'י בולע את האצבע והופך למארחו של סוקונה.
מאסטר ג'וג'וטסו ומורה בתיכון הג'וג'וטסו, סאטורו גוג'ו, חושף בפני יוג'י שהוא עתיד לצאת להורג, אך גם כי גזר דינו עוכב באישור מיוחד על מנת שהוא יוכל לבלוע את שאר אצבעותיו של סוקונה ולפטור את העולם מנוכחותו.
יוג'י עובר לתיכון ומקבל חונכות באופן אישי על ידי סאטורו, ואף מתיידד עם חבריו לשנה הראשונה, מגומי ונובארה קוגיסאקי.
במהלך מאבק מול רוח מקוללת מסוג "רחם ארור" במתקן כליאה, יוג'י מת לאחר שהוא נסחט על ידי סוקונה באמצעות החזקת לבו כבן-ערובה, אך לאחר מכן מוחזר לתחייה על ידי סוקונה.
בתקופה בה הוא מת לכאורה, יוג'י ממשיך לעבוד על טכניקות הכישוף שלו והאנרגיה המקוללת האדירה שלו ומשתמש בהן למטרות מיוחדות.
הוא גם פוגש את מכשף הג'וג'וטסו קנטו ננאמי.
במהלך תחרות ידידותית המתקיימת בין שני הסניפים של תיכון ג'וג'וטסו בטוקיו וקיוטו, יוג'י חושף את העובדה שהוא שרד ומתיידד במהירות עם אאוי טודו, תלמיד שנה שלישית מקיוטו.