tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתיכון אהבה ללמוד מתמטיקה ואפילו התבלטה כטובה ביותר במקצוע זה בכיתתה.
את התיכון סיימה ב-1960, כלומר בגיל 16.
תחילה, כשהלכה לאוניברסיטת סטנפורד לא ידעה מה ללמוד, אך שמעה שתואר במתמטיקה ומדעי המחשב יוכלו לעזור לה בהמשך החיים ויתנו לה יותר אפשרויות עבודה בעתיד.
לכן את התואר הראשון עשתה במתמטיקה ואת התואר השני במדעי המחשב.
בסיום התואר השני, רייט החלה לעבוד בתעשייה בחברת "גי טי אי סילבניה (GTE Sylvania)", המייצרת ציוד חשמלי.
לאחר מספר שנים, חזרה לסטנפורד כדי לעשות את הדוקטורט שלה במדעי המחשב, כאשר מחקרה עסק באופטימיזציה.
התזה שלה הייתה על שיטות מספריות לאופטימיזציה לא ליניארית מאולצת.
כשסיימה את התואר השלישי ב-1976, נשארה באוניברסיטת סטנפורד כחוקרת במחלקה לחקר ביצועים עד שעברה למעבדות של חברת נוקיה בל ב-1988 – שם הייתה חלק מהצוות הטכני.
בין השנים 1995–1996 כיהנה כנשיאת החברה למתמטיקה תעשייתית ויישומית ובשנת 1997 נבחרה לאקדמיה הלאומית להנדסה.
בין השנים 1997–2000 היא הייתה ראש המחלקה לחקר מדעי המחשב במעבדות בל ובשנת 2001 התמנתה ליושבת ראש הפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2000 נשאה את הרצאת נתר.
ב-2005 נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים.
מרגרט רייט פרסמה ביחד עם פיליפ גיל ווולטר מורי, שני ספרים העוסקים באופטימיזציה:
בנוסף, פרסמה כמעט כ-50 דוחות טכניים בשביל אוניברסיטת סטנפורד ומעבדות נוקיה בל והייתה עורכת של כחמישה כתבי עת מדעיים.
אחד מפרסומיה בכתב עת היה על מהפכת שיטות הנקודה הפנימית באופטימיזציה וקישור השיטה של קארמרקאר לפתירה של בעיות ליניאריות, לשיטות הנקודה הפנימית.
בפרסום דיברה על ההיסטוריה של הנושא, פיתוחים אחרונים ותוצאות.
פרס על שירות משמעותי ותרומה לתחומי מתמטיקה ומדעי המחשב מהחברה למתמטיקה תעשייתית ויישומית (2001).
פרס עבור שירות ציבורי מהאגודה האמריקאית למתמטיקה (2002).
מרגרט גיליס הייתה מיניאטוריסטית וציירת צבעי מים סקוטית ילידת לונדון.
גיליס הייתה בתם השנייה של ויליאם גיליס, סוחר סקוטי בלונדון, ואשתו שרלוט הסטר בונור (מתה ב-1811), בתו של תומאס בונור.
לאחר שאיבדו את אמם, כשמרגרט הייתה בת שמונה, ואביהן נכשל בעסקיו, היא ואחותה הגדולה, מרי (1800–1870), הועברו לטיפולו של דודם, אדם גיליס, לורד גיליס.
הם חונכו על ידו, ולאחר מכן הוצגו לאנשי אדינבורו.
לפני שמלאו לה עשרים החליטה גיליס להתפרנס בעצמה, וחזרה עם אחותה לבית אביה בלונדון.
מרי גיליס הפכה לסופרת, בעוד מרגרט פנתה לכיוון של אמנית מקצועית.
היא קיבלה שיעורים בציור מיניאטורי מפרדריק קרויקשנק, וצברה מוניטין.
הסגנון של קרויקשנק התבסס על זה של אנדרו רוברטסון.
בתחילת שנות ה-30 תומאס סאות'ווד סמית', רופא, וחלוץ בשיפור בריאותם של העניים, במיוחד בלונדון, נפרד מאשתו השנייה, מרי, והלך לגור עם מרגרט ואחותה מרי.
מפקד האוכלוסין של 1841 מתעד כי מרגרט גיליס כבת 35 גרה ב-Hortet's Terrace, St.Pancras עם תומאס סמית' בן 50, גרטרוד היל בת 3, הרייט לב 21 ושרה הארגרוב בת 15. מרגרט גיליס איירה ב-1842 את הדו"ח הראשון של סמית' כמפקח מכרות, בסיור בלסטרשייר ובמערב יורקשייר.
היא נסעה בשנת 1851 לפריז לשנה, שם עבדה באולפן של ארי שפר ואחיו, ובשובה לאנגליה הציגה כמה דיוקנאות בצבעי שמן.
לאחר מכן היא התמקדה בציור בצבעי מים, ובדרך כלל בחרה בנושאים ביתיים, רומנטיים או סנטימנטליים, שבזכותם היא הייתה ידועה.
היא הצטרפה לאגודת האמניות ב-1856.
ב-1854, עקב מצבם הכספי הרעוע, מרגרט וסמית' עברו למקום אחר, אך מרגרט גיליס המשיכה להחזיק בסטודיו ברחוב סאות'המפטון מס' 6, ליד כיכר פיצרוי.
מפקד האוכלוסין של 1861 מתעד את מרי גיליס 60, סופרת ומרגרט גיליס 56, אמנית בצבעי מים, גרות בבית הית', וויברידג' עם תומאס ס סמית', 72, רופא ואלמן, בנו הרמן סמית' 40, סוחר יין, נכדתו גרטרוד היל 23 ,וכן טבחית ומשרתת.
תומאס סאות'ווד סמית' מת בפירנצה, איטליה ב-1861.
לאחר מותו של סמית', גרו מרגרט ומרי גיליס שנים רבות בהמפסטד, והתפללו בקפלה האוניטרית, רוסלין היל.
גר איתן צ'ארלס לווס, בנו של ג'ורג' לווס המאהב של ג'ורג' אליוט, ואשתו גרטרוד, נכדתו של סאות'ווד סמית'.
מרי נפטרה ב-1870 ובתחילת 1887. מרגרט עברה לקנט, שם נפטרה מאוחר יותר באותה שנה, ב-20 ביולי, לאחר מחלה של כמה ימים.
בין תלמידיה הייתה מריאן אמה צ'ייס, והיא נתנה עידוד מוקדם לאנה מרי האויט ולפורטרטיסטית מרי פילד, אשתו של האדריכל הוראס פילד.
בשנת 1866 מרגרט קנתה חלקת קבר בצד המערבי של בית הקברות הייגייט עבור תינוק שנולד מת של צ'ארלס וגרטרוד לווס.
מרי נקברה מאוחר יותר בקבר זה ב-23 ביולי 1870. בקבר הסמוך נחה קרוליין סאות'ווד היל (נקברה ב-3 בינואר 1903).
בתו של סאות'ווד סמית' ואמם של הרפורמטורים החברתיים מירנדה היל ואוקטביה היל, שהקימה את ה-National Trust.
האפר של בתה הצעירה של קרוליין פלורנס הייתה הקבורה האחרונה בדצמבר 1935. אף שמרגרט גיליס מונצחת על הקבר הזה, היא קבורה במקום אחר, ככל הנראה בקרוקהם היל.
לפני שהייתה בת 24, גיליס הוזמנה לצייר מיניאטורה של המשורר ויליאם וורדסוורת', ושהתה במחיצתו במשך מספר שבועות.
יש לה שלושה ציורי שמן באוספים הלאומיים הבריטיים - באבריסטווית', נוטינגהאם ובגלריה הלאומית לפורטרטים.
במהלך שנות השלושים והארבעים של המאה ה-19 גיליס הייתה אמנית דיוקנאות, ושנים רבות ברציפות תרמה ציורים לתערוכות של האקדמיה המלכותית.
הנושאים שלה כללו דמויות פמיניסטיות כמו מרי לימן גרימסטון, מרי האויט ובתה אנה מרי האויט, הארייט מרטינו היא גם ציירה את המשורר והמבקר ריצ'רד הנגיסט הורן ואת הסופרת אן מארש-קלדוול.
דיוקנו של צ'ארלס דיקנס, שצויר בתקופה שבה כתב את מזמור חג המולד, היה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1844. הציור התגלה מחדש בדרום אפריקה, ונרכש ושוחזר על ידי סוחר האמנות פיליפ מולד ב-2018.
מרגרט דאגלס, רוזנת לנוקס , הייתה נכדתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
היא הייתה הסבתא של ג'יימס השישי והראשון.
בצעירותה היא טופחה תחת חסותו של דודה, הנרי השמיני, מלך אנגליה, אך מאוחר יותר ספגה את כעסו על אירוסיה ללא אישור עם הלורד תומאס הווארד, שמת במצודת לונדון ב-1537. בשנת 1544 היא נישאה למתיו סטיוארט, רוזן לנוקס הרביעי.
בנה הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, נישא למרי, מלכת הסקוטים, והיה אביו של ג'יימס השישי והראשון.
מרגרט נולדה בטירת הארבוטל בנורת'מברלנד ב-8 באוקטובר 1515 והייתה בתם של המלכה הסקוטית האלמנה מרגרט טיודור ובעלה השני ארצ'יבלד דאגלס, רוזן אנגוס השישי ולפיכך נכדתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
אמה חצתה את הגבול מסקוטלנד כאשר אביה התמודד עם קשיים בסקוטלנד.
באוקטובר 1528, אנגוס אוים על ידי ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד ושלח את מרגרט בחזרה מעל נהר הטוויד לאנגליה בטירת נורהם.
לאחר שהות קצרה בטירת ברוויק בליווי האחות או ה'גברת' שלה איזובל הופר, הצטרפה מרגרט לביתו של הסנדק שלה, הקרדינל וולזי.
כאשר וולזי מת ב-1530, הוזמנה ליידי מרגרט לבית המלוכה, לארמון בוליו, שם התגוררה בביתה של הנסיכה מרי.
בגלל קרבתה לכתר האנגלי, גדלה ליידי מרגרט דאגלס בעיקר בחצר האנגלית בשיתוף הדוק עם מרי, בת דודתה הראשונה, שנשארה חברתה לכל החיים; אפילו כאשר אביה ברח לאנגליה במאי 1529 ונשאר שם עד 1542, מרגרט מעולם לא נכנסה למשמורת אביה, ובמקום זאת נשארה במשמורת מלכותית.
מרגרט נתנה לנסיכה מרי מתנות ביום השנה החדשה, בשנת 1543 המתנה שלה הייתה שמלת סאטן של משי ציפורן באופנת ונציה.
בזמן חג המולד בארמון גריניץ' ב-1530, 1531 ו-1532, הנרי השמיני נתן למרגרט את הסכום הנדיב של 10 מארק.
כאשר הוקמה חצר המלוכה של אן בולין, מונתה מרגרט כגברת ממתינה.
שם היא פגשה את דודה של אן בולין, לורד תומאס הווארד (לא להתבלבל עם אחיו תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי), והם החלו את חיזוריהם.
תומאס היה בנו הצעיר של תומאס הווארד, דוכס נורפוק השני, מנישואיו השניים לאגנס טילני.
עד סוף 1535 תומאס ומרגרט התאהבו והתארסו בסתר.
המלך הנרי פנה נגד אן בולין במאי 1536. כאשר בתחילת יולי 1536 נודע לו על אירוסיה של מרגרט עם תומסאס הווארד (דודה של אן), הוא רתח מזעם.
הנרי הכריז על בנותיו מרי ואליזבת כממזרים, והותיר את מרגרט גבוה מאוד בקו הירושה; עבורה נישואים לא מורשים היו שערורייתיים מאוד פוליטית, במיוחד עם בנו של אציל רב עוצמה וקרוב משפחה של המלכה המושפלת.
גם לורד תומאס וגם ליידי מרגרט נכלאו במגדל.
ב-18 ביולי 1536, הפרלמנט, על ידי חוק עמידה, דן את תומאס למוות על ניסיון 'להפריע ל-impedyte ולאפשר את הירושה של הכתר'.
החוק גם אסר על נישואי כל אחד מבני משפחתו של המלך ללא רשותו.
תומאס ניצל מהוצאה להורג, אך נשאר במגדל גם לאחר שמרגרט ניתקה את מערכת היחסים ביניהם.
גם מרגרט חלתה במגדל, והמלך איפשר לה לעבור למנזר סיון בפיקוח המנזר.
היא שוחררה מהכלא ב-29 באוקטובר 1537. על פי G.J.
Meyer ביצירתו The Tudors, המלך הנרי השמיני פירש את הנישואים בין לורד תומאס הווארד ומרגרט דאגלס כניסיון של לורד הווארד "להיות בעצמו מלך אנגליה." עם זאת, מכתבי האהבה הרבים בין מרגרט דאגלס ללורד תומאס חושפים פרשיית אהבה אמיתית שהסתיימה שלא כדין על ידי הפרנויה של המלך הנרי השמיני.
בשנת 1539, מרגרט והדוכסית מריצ'מונד מונו לברך את כלתו של הנרי השמיני, אן מקלווה, בארמון גריניץ', להצטרף למשק ביתה ולהעביר אותה למלך.
זה היה כבוד גדול, אבל במקום זאת הנרי בחר לפגוש את אן ברוצ'סטר.
בשנת 1540, מרגרט שוב ננזפה על ידי המלך כשניהלה רומן עם אחיינו למחצה של לורד תומאס הווארד, סר צ'ארלס הווארד.
הוא היה בנו של אחיו למחצה הבכור של תומאס, לורד אדמונד הווארד, ואחיה של אשתו החמישית של הנרי השמיני, קתרין הווארד.
בשנת 1543, מרגרט הייתה אחת העדות הבודדות לנישואיו האחרונים של המלך הנרי לקתרין פאר, האלמנה ליידי לאטימר, בהמפטון קורט.
מרגרט הפכה לאחת מהגברות הראשיות של המלכה קתרין.
קתרין פאר ומרגרט הכירו מאז ששניהם הגיעו לבית המלוכה בשנות ה-20 של המאה ה-16.
אליזבת קוונדיש, אשתו של צ'ארלס, רוזן לנוקס, הייתה בתו של סר ויליאם קוונדיש ובס מהרדוויק.
ביוני 1548, במהלך מלחמת החיזור המחוספס, אביה של מרגרט, הרוזן מאנגוס, כתב לה עם החדשות שדודה, ג'ורג' דאגלס, ואחרים מבני המשפחה נלכדו בארמון דאלקית'.
אביה קיווה שהיא ובעלה יוכלו לארגן שיתייחסו אליהם כאסירים.
הרוזן מלנוקס העביר את המכתב לדוכס מסומרסט, וכתב שלחמיו מוטב היה לבקש עזרה מאחרים.
מרגרט כתבה לאביה מטירת רסל במרץ 1549, והתלוננה שהוא נמנע מלפגוש את בעלה.
היא ביקשה ממנו לחפש שלום מכובד באמצעות ההכרה בנישואיה, "איזו זיכרון זה צריך להיות לך!"
בתקופת שלטונה של המלכה מרי הראשונה מאנגליה, לליידי מרגרט היו חדרים בארמון וסטמינסטר.
בנובמבר 1553, המלכה אמרה לשגריר, סיימון רנארד, שמרגרט היא המתאימה ביותר לרשת אותה על כס המלכות.
מרגרט הייתה האבלה הראשית בהלוויה של המלכה מרי בדצמבר 1558. עם הצטרפותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, עברה מרגרט ליורקשייר, שם ביתה בטמפל ניוסאם הפך למרכז לתככים רומאים-קתוליים.
מרגרט הצליחה להשיא את בנה הבכור, לורד דרנלי, עם בת דודתו הראשונה, מרי, מלכת הסקוטים, ובכך איחדה את תביעותיהם לכס המלכות האנגלי.
המלכה אליזבת הראשונה פסלה את הנישואים הללו ושלחה את ליידי מרגרט למצודת לונדון ב-1566, אך לאחר רצח בנה של מרגרט, דרנלי, ב-1567, היא שוחררה.
מרגרט גינתה את כלתה, אך בסופו של דבר השלימה איתה.
בעלה קיבל את ממשלת סקוטלנד כעוצר, אך נרצח ב-1571.
ב-3 באוגוסט, מושל סקוטלנד, העוצר מורטון כתב לה על כיבוש טירת אדינבורו מידי תומכיה של מרי, מלכת הסקוטים.
מפקד אנגלי במצור, ויליאם דרורי, השיג כמה מהתכשיטים של מרי, מלכת הסקוטים.
מורטון חשב שמרגרט נמצאת במקום הטוב ביותר לבקש ולהשפיע על דרורי לשלוח את התכשיטים אליו בחזרה לסקוטלנד.
בשנת 1574, היא עוררה שוב את כעסה של המלכה אליזבת על ידי נישואיה של בנה הצעיר צ'ארלס עם אליזבת קוונדיש, בתו החורגת של הרוזן משרוסברי.
היא נשלחה שוב למגדל, שלא כמו הרוזנת משרווסברי, אך קיבלה חנינה לאחר מותו של בנה צ'ארלס בשנת 1576.
הדיפלומטיה של ליידי מרגרט תרמה במידה רבה לירושתו העתידית של נכדה, ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, לכס המלכות האנגלי.
לאחר מותו של בנה הצעיר, היא עזרה לטפל בבתו, ליידי ארבלה.
עם זאת, היא לא חיה אחריו זמן רב.
כמה ימים לפני מותה, היא סעדה עם רוברט דאדלי, רוזן לסטר, וזה הוביל לשמועות שהיא הורעלה.
אין ראיות היסטוריות שמבססות זאת.
למרות שהיא מתה בחובות, נערכה לה הלוויה מפוארת במנזר וסטמינסטר, על חשבון המלכה אליזבת הראשונה, עם מאה נשים עניות.
היא נקברה באותו קבר של בנה צ'ארלס במעבר הדרומי של הקפלה של הנרי השביעי במנזר.
לרוברט דאדלי, רוזן לסטר, היו שמונה שטיחי קיר בטירת קנילוורת' בשנת 1588, אשר נקנו מ"ליידי לנוקס".
הנושאים כללו את יאשיאס, דמופון ואכילס, ותולדות נח.
במותו ב-1624, לודוביק סטיוארט, דוכס לנוקס השני, הייתה מיטה במעונות שלו בבית השער של ארמון וויטהול שהייתה שייכת למרגרט דאגלס, והיא "עבדה" או רקמה את הווילונות.
תכשיט לנוקס נוצר ככל הנראה עבור ליידי לנוקס בשנות ה-70 של המאה ה-16 אם כי התאריך והאירוע לביצועו הם נושא למחלוקת מסוימת.
בשנת 1842, התכשיט נקנה על ידי צאצאיתה, המלכה ויקטוריה.
התליון, הנחשב ל"אחד התכשיטים המוקדמים החשובים ביותר באוסף המלכותי", מוצג בארמון הולירוד.
מרגרט ברנאדין הול הייתה ציירת אנגלית שבילתה את רוב הקריירה שלה בפריז.
מעט מיצירותיה שרדו, אך היא בולטת בציור שלה "פנטין" משנת 1886. נושא הציור הוא דמות מהרומן "עלובי החיים", של ויקטור הוגו משנת 1862
מרגרט ברנאדין הול נולדה בליברפול.
אביה היה ברנרד הול (1813–1890), סוחר, פוליטיקאי מקומי ונדבן, שנבחר לראשות עיריית ליברפול בשנת 1879. אמה הייתה מרגרט קאלרו (1827–1902) מפרסטון, שהייתה אשתו השנייה של ברנרד הול.
מרגרט הייתה בתם השנייה, והבת הגדולה ביותר.
ב-1882 עברה המשפחה ללונדון, ובהמשך אותה שנה, בגיל 19, עברה מרגרט לפריז כדי ללמוד במשך חמש שנים באקדמיה שניהל אוגוסט פייאן-פרין ואדוארד קרוג.
זה היה בתקופה שבה היו מעט אמניות בעיר, וכשהאימפרסיוניסטים היו פעילים.
בין השנים 1888 ו-1894 הול נסעה רבות - ליפן, סין, אוסטרליה, אמריקה הצפונית וצפון אפריקה, וחזרה לפריז בשנת 1894.
היא חזרה לאנגליה בשנת 1907, שם מתה שלוש שנים לאחר מכן בביתו של המחזאי ג'ורג' קלדרון בהמפסטד הית', לונדון.
היא נטמנה בחצר הכנסייה של , בליברפול.
בשנת 1925 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של ציוריה בצ'לסי, לונדון.
רוב הציורים של הול נעלמו לאחר מותה, ולאחר שבחייה הציגה ציורים בנושאים של ריאליזם חברתי.
ישנם שני ציורים ידועים נוספים של הול.
בטריניטי קולג', קיימברידג' - דיוקן של חוקר מוזיקה שצויר ב-1898. הציור השני נמצא בבעלות פרטית, והוא דיוקן של אחיה, סר , עם תאריך משוער של 1884.
מרגרט בריאן (בערך 1759–31 במרץ 1836) הייתה חוקרת מדעי הטבע ומחנכת אנגלייה, שחיברה שלושה ספרי לימוד מדעיים.
היא לימדה מדעים לנשים ולנערות בבתי ספר שהקימה במרגייט (קנט) ובלונדון, ולכן נחשבת לחלוצה בתחום החינוך המדעי לנשים.
בריאן הייתה בתם של סוחר הטקסטיל אוסוולד האברקם ושרה (לבית וול), בתו של רוקח.
אמה נפטרה ב-1764, ומרגרט ואחיה הועברו לטיפולו של דודם תומאס נוטידג' ואפוטרופוס נוסף, ג'וזף גרין.
אביה נישא מחדש ב-1769 ונפטר ב-1781. ב-12 ביולי 1783, בעת שגרה בצ'יגוול, נישאה מרגרט לסוחר ויליאם בריאן בלונדון.
לזוג נולדו שתי בנות: אן מריאן ושרה מריה.
ויליאם נפטר ב-11 בספטמבר 1788 בקורק, אירלנד, כשהייתה מרגרט כבת 29. זמן קצר לאחר מכן, עברה למרגייט ופתחה את בית הספר הראשון שלה לנערות, "Bryan House", ב-1791.
בית הספר השני הוקם בבלקהית', לונדון.
בהמשך היא לימדה שיעורים פרטיים בביתה שבצ'לסי.
הספר הראשון שלה, "A Compendious System of Astronomy" (1797), כולל את ההרצאות שלה בנושאי אסטרונומיה.
היא נפטרה ב-1836 ונקברה בכנסיית סנט לוק בצ'לסי, לצד בתה אן מריאן.
ב-1797 פרסמה בריאן את ספרה הראשון, "A Compendious System of Astronomy in a Course of Familiar Lectures", במהדורת קוורטו, ולאחר מכן במהדורות נוספות ב-1799 וב-1804. ב-1798 הוצע בית הספר למכירה, וב-1800 פתחה מרגרט בית ספר חדש בבלקהית', קרוב למצפה המלכותי בגריניץ'.
במהלך שהותה בבלקהית', היא השתתפה בהפקת משחק לוח בנושא אסטרונומיה בשם "Science in Sport, or the Pleasures of Astronomy".
ב-1806 פרסמה את ספרה השני, "Lectures on Natural Philosophy", שכלל יותר מארבעים איורים ותרשימים.
ב-1807 מכרה מרגרט את בית הספר ועברה ללונדון.
ב-1813 תכננה להעביר הרצאות לציבור מביתה בבאת' וב-Argyll Rooms במרכז לונדון, אך תוכניות אלה לא התממשו.
מרגרט שנברגר מאהלר (בהונגרית: Schönberger Margit, בגרמנית: Margaret Schönberger Mahler; 10 במאי 1897 – 2 באוקטובר 1985) הייתה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה, מהתורמות החשובות לתאוריית יחסי אובייקט ומפתחת תאוריית תהליך הספרציה-אינדיבידואציה.
השפעתה של מאהלר על תחום הפסיכיאטריה של הילד הוא משמעותי הן כמנחה של אחרים והן כמי שיזמה ופתחה מספר תוכניות הכרה ברחבי ארצות הברית..
מרגרט שנברגר נולדה בשופרון, עיר (של כ-63,000 תושבים) במערב הונגריה, למשפחה יהודית.
אביה, גוסטב היה רופא ואמה, יוג'ניה, עקרת בית.
הזוג נישא כשיוג'ניה הייתה בת 19 ומרגט נולדה כ-8 חודשים לאחר נישואי הוריה.
האם, דוברת גרמנית שעברה לגור בשופרון, בעקבות בעלה הרגישה צעירה מדי כדאי להנשא ולהיות אמא.
גוסטב שנברגר היה פקיד בריאות הציבור הראשי במחוז ונשיא הקהילה היהודית.
שנברגר ואחותה הקטנה עברו ילדות קשה כתוצאה מבעיות הנישואין של הוריהן.
יחסיה עם אמה היו מרוחקים, היא הרגישה כל השנים מקורבת יותר לאביה.
הוא זה שעודד אותה להצטיין במדע ובמתמטיקה.
מאהלר עזבה את שופרון בגיל 16 לגמנסיה בבודפשט, ללימודי מדעים עיסוק שנחשב יוצא דופן עבור אישה צעירה באותה העת.
בבודפשט היא התגוררה עם אחותה של אמה שגם איתה לא היו לה יחסים טובים.
מאהלר בילתה זמן רב עם חברתה לכיתה שהייתה חברתה הטובה אליס שקל קובאץ'.
בביתה של קובאץ' פגשה את שנדור פרנצי שעודד אותה לקרוא את פרויד.
בספטמבר 1916 התחילה מאהלר ללמוד היסטוריה של האמנות באוניברסיטה בבודפשט, אך בינואר 1917 עברה ללימודי רפואה.
לאחר שלושה סמסטרים מאהלר וכמה חברים ללימודים הועברו לאוניברסיטת מינכן כדי להתחיל את ההכשרה הקלינית שם.
אולם, זמן קצר לאחר מכן, ב-1920 היא החלה לסבול מאנטישמיות ואפליה בגלל יהדותה.
באותה תקופה, יהודים מעטים הורשו בהונגריה להמשיך ללמודים גבוהים.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת יינה בשנת 1922 ולאחר מכן עברה לווינה, משום לא יכלה להישאר בגרמניה משום שלא הייתה סטודנטית או תושבה.
באוסטריה קבלה את הרישיון הרפואי שלה והקימה מרפאה פרטית לרפואת ילדים.
בשנת 1926 מאהלר החלה את ההכשרה בפסיכואנליזה אצל הלן דויטש.
דויטש התנגדה לרעיון, וטענה שהיא לא יכולה לעבור אנליזה אך בעידודו של פרנצי היא הסכימה לעבוד עם מאהלר.
לאחר 14 חודשים של ביטולים חוזרים ונשנים, טענה דויטש שמאהלר אינה ניתנת לשינוי.
דויטש עמדה על כך שהדרך היחידה בה ההכשרה יכולה להמשך אם היא תהייה בתשלום.
שבע שנים לאחר מכן, ב־1933, הוסמכה מאהלר כאנליטיקאית.
במקביל להסמכתה היא עבדה והייתה מטופלת של המחנך והפסיכואנליטקאי אוגוסט אייכורן ועשתה מחקר בהנחייתו על עבריינות נוער.
הם נשארו בקשר גם לאחר שעזבה את וינה.
ב-1936, נישאה מרגרט לפול מאהלר, דוקטור לכימיה ובעלים מפעל משפחתי כושל.
בעקבות אנשלוס, במרץ 1938, הזוג הצליח להגר לבריטניה, ואחרי שהות קצרה בלונדון הם המשיכו לארצות הברית והשתקעו בניו יורק.
מאהלר לא התקבלה בחום על יד עמיתיה, כפי שציפתה, כשהגיעה לניו-יורק ב-1938, החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק נידתה אותה.
לא זאת בלבד, שמאהלר לא התקבלה מקצועית במולדתה החדשה, היא ניסתה להביא את הוריה לארצות הברית אבל הם סירבו.
אביה של מאהלר נפטר לפני הפלישה הנאצית, אך אמה הועברה לאושוויץ ושם נרצחה.
לאחר שקיבלה מאהלר את רישיון רפואה, היא פתחה קליניקה פרטית.
היא התיידדה עם ד"ר ספוק, ששלח אליה מטופלים צעירים.
ב-1940 הצטרפה לצוות המכון האמריקאי ללמידה ופיתוח אנושי ולימדה פסכיאטריה של הילד.
בשנות ה-40 עבדה ללא שכר כיועצת במכון הפסיכיאטרי של מדינת ניו יורק ובבית החולים הר סיני, ולימדה פסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה, עד שהצטרפה לפקולטה לרפואה של מכללת אלברט איינשטיין ב-1950. מאהלר נסעה בקביעות מניו יורק לפילדלפיה בסופי שבוע, שם ניהלה את תוכנית ההכשרה לטיפול בילד של המכון הפסיכואנליטי של פילדלפיה.
התאוריה ההתפתחותית של מאהלר תופסת מקום חשוב בפסיכולוגיה התפתחותית, ומדגישה את יכולת הפרט לשלוט על עולמו בצורה בריאה.
מאהלר מייחסת תפקיד חשוב לעצמאותו של האני ביחס לדמות האם.
התפתחות האישיות הבריאה, המסתגלת והשולטת בעולמה מותנית בנוכחות אימהית, המאפשרת את קיומו של תהליך הדרגתי, בו האני נעשה עצמאי יותר ויותר.
אחד המונחים המרכזיים בה הוא תהליך הספרציה-אינדיבידואציה; תהליך רב שלבי, המתאר את היפרדות התינוק מהאם והתפתחות אגו וזהות עצמית מובחנים משלו, אל מול האתגרים שמציבה סביבתו ומגבלות יכולותיו.
ב-1950 ייסדה מאהלר את מחלקת הילדים הטיפולית לילדים עם הפרעות התפתחותיות קשות, יחד עם מנואל פורר.
המחלקה סייע לחקור את התפתחותה של פסיכוזה אצל ילדים עד גיל שנתיים.
בתחילה צפתה מאהלר רק בתינוקות בעלי דרגות שונות של הפרעות, אולם הבינה כי על מנת להבין את תהליכי ההתפתחות עליה לצפות גם בהפרעות בילדים.
התצפיות הובילו אותה למסקנה כי לידתו הביולוגית של האדם איננה זהה ללידתו הפסיכולוגית, אשר מתרחשת במספר שלבי התפתחות הדרגתיים, שמובילים להיפרדות מהקשר "אם-תינוק".
תהליך הספרציה אינדיווידואציה מתרחש בקשר בין התינוק לבין אמו, כשלאב יש חשיבות רבה בתור הדמות הראשונה שמייצגת את העולם מחוץ ליחידה "אם-תינוק".
לפי מאהלר, תהליך הלידה הפסיכולוגית מתחיל בלידה, אמור להסתיים עד גיל שלוש, וכולל מספר שלבים:
שלב ראשון: שלב האוטיזם הנורמלי
נמשך מהלידה ועד גיל חודש.
התינוק שקוע בצרכיו ואינו מבחין בין "אני" ל"עולם".
הוא מגיב רק לצרכיו הפנימיים ולא קולט את הסביבה.
שלב שני: שלב הסימביוזה הנורמלית
נמשך מגיל חודשיים ועד חצי שנה.
התינוק מודע לקיומה של אימו, אך איננו מבין שהיא נפרדת ממנו.
אין לו הבחנה בין צרכיו שלו לבין צורכי האם, וברור לו שהיא הממלאת את צרכיו.
בגיל שלושה חודשים מתחיל תהליך ההיפרדות והאינדיבידואציה, הכולל מודעות לסביבה, רגישות לגרויים חיצוניים, ותחילת התפתחות הזיכרון.
שלב שלישי: שלב הדיפרנציאציה (ההבחנה)
נמשך מגיל שבעה חודשים ועד עשרה חודשים.
הילד מבין בוודאות שגופו נפרד מאחרים.
הוא מזהה את אימו ומעדיף אותה על פני אחרים.
הילד חוקר את עולמו וסביבתו באמצעות זחילה, אך תמיד חוזר לבסוף לאימו.
נמשך מגיל עשרה חודשים ועד 15 חודשים.
עם התפתחות יכולותיו הפזיולוגיות, זחילה, עמידה והליכה, הילד יכול להתרחק מאימו ולחקור את העולם סביבו.
הוא חוזר לאימו לעיתים תכופות על מנת לקבל "תדלוק רגשי" שיאפשר לו להמשיך במסעות המחקר.
נמשך מגיל 15 חודשים ועד שנתיים.
בשנה השנייה לחיי הילד מתרחשת התפתחות פיזית ולשונית מואצת.
הילד מתחיל להתרחק מהאם ומחפש מפגשים ויחסי גומלין עם הסביבה.
הילד מתרחק על מנת ללמוד את הסביבה ומתקרב כדי לקבל אהבה וביטחון.
הוא מבין שאמו היא ישות נפרדת ממנו.
שלב שישי: שלב התגבשות העצמיות
נמשך מגיל שנתיים ועד שלוש שנים.
הילד מבין שהוא נפרד מהאם ומהאחרים.
על פי מאהלר, כשלים בכל אחד משלבי תהליך הספרציה-אינדיבידואציה עשויים להוביל לפתולוגיות שונות.
ככל שהכשל המוקדם יותר, כך הפתולוגיה תהייה חמורה יותר.
מרגרט מיטשל הייתה סופרת אמריקאית.
כתבה את הרומן "חלף עם הרוח", שיצא לאור ביוני 1936 והוסרט בשנת 1939.
נולדה בעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה (דרום ארצות הברית).
למדה במכללת סמית' שבמדינת מסצ'וסטס, אך הפסיקה את לימודיה בשנת 1918, וחזרה לביתה בעקבות מות אמה ממחלה.
בהמשך התקבלה לעבודה בעיתון מקומי, וכתבה טור שבועי.
בעקבות שבירת קרסול, נכפתה עליה תקופת החלמה בביתה.
בעלה, ג'ון מארש, נשלח להביא עבורה ספרים רבים מהספרייה, והציע שתכתוב ספר בעצמה.
מיטשל החלה לכתוב את "חלף עם הרוח", עשתה שימוש בידע הרב שהיה לה בנושא מלחמת האזרחים האמריקנית (היא גדלה בדרום המובס), ושילבה בעלילה תכנים אישיים (אוטוביוגרפיים).
סדר הכתיבה היה שרירותי לחלוטין (הפרק הראשון שנכתב היה הפרק האחרון).
מיטשל לא שיתפה איש מלבד בעלה בכתיבה.
בשנת 1929 היא החלימה והחליטה לזנוח את כתיבת הספר, על אף שהיה כתוב ברובו.
בשנת 1935 היא התבקשה ללוות מוציא לאור מחברת "מקמילן", בשם הווארד לייתם, שהגיע לאטלנטה במטרה למצוא כותבים דרומיים.
לייתם התעניין בכתיבתה של מיטשל, והיא הגישה לו את היצירה החלקית שכתבה.
לייתם התלהב, וחברת "מקמילן" שילמה למיטשל מקדמה, כדי שתסיים לכתוב את הפרק הראשון של הספר.
מיטשל סיימה לכתוב במרץ 1936, וב-30 ביוני 1936 הספר יצא לאור.
הספר נמכר בהצלחה רבה, וזיכה את מיטשל בפרס פוליצר בשנת 1937. הספר נחשב לאחד הספרים הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
עם זאת, מיטשל לא פרסמה עוד ספרים, והוא נשאר ספרה היחיד.
המפיק דייוויד סלזניק רכש את זכויות ההסרטה של הספר תמורת כ-50 אלף דולר, והפיק את הגרסה הקולנועית של "חלף עם הרוח".
הצילומים החלו בדצמבר 1938 והסתיימו בנובמבר 1939, ולתפקידים הראשיים בחר סלזניק בקלארק גייבל (רט באטלר) ובוויוויאן לי (סקרלט אוהרה).
תקציב ההפקה היה 4 מיליון דולר, והקרנת הבכורה נערכה באטלנטה ב-15 בדצמבר 1939. הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר, ונחשב לאחד הסרטים המצליחים והידועים ביותר בהיסטוריה.
באוגוסט 1949 נפצעה מיטשל באורח קשה בתאונת דרכים באטלנטה (נהג מונית פגע בה בעת שחצתה את הכביש).
היא מתה מפצעיה אחרי חמישה ימים בבית החולים גריידי, בגיל 48, ונקברה באטלנטה.
מרגרט מיד הייתה אנתרופולוגית אמריקאית, שחקרה את מסורת האנתרופולוגיה התרבותית.
מיד נולדה בפילדלפיה לאב פרופסור ולאם פעילה חברתית.
למדה בברנרד קולג' וקיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת קולומביה ב-1929. ב-1925 עברה לפולינזיה כדי לבצע שם עבודת שדה.
ב-1926 הצטרפה למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק כאוצרת משנה, ולבסוף נעשתה לאוצרת האתנולוגיה וסגנית מנהל המוזיאון מ-1946 ועד 1969. בנוסף, לימדה באוניברסיטת קולומביה מ-1954. ביולי 1956 ביקרה בישראל כאורחת משרד הבריאות, כדי לייעץ בנוגע ליישובי העולים.
מיד התמקדה בחקר בעיות של גידול ילדים, אישיות ותרבות, תחום אליו פנתה בעקבות מורתה רות בנדיקט.
לאחר מותה הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
מיד ידועה ביותר כיום בשל הוויכוח סביב מחקריה, במיוחד החיבור הראשון שלה, בשנת 1928, "התבגרות בסמואה" ("Coming of Age in Samoa"), המבוסס על מחקר שביצעה כשהייתה סטודנטית.
מיד התנגדה לנישואי סטודנטים וטענה שנישואים בגיל צעיר ימנעו את ההתקדמות המדעית.
החל משנת 1979 מוענק "פרס מרגרט מיד" בתחום האנתרופולגיה.
למעט תקופה קצרה הוא מוענק בתדירות שנתית.
בריז'יט מולר ג'ורדן הייתה בין הראשוני מקבלי הפרס.
הייתה נשואה לאנתרופולוג לותר קרוסמן .
בין 1928–1935 הייתה נשואה לריאו פורצ'ן הניוזילנדי.
בין השנים 1936-1950 הייתה נשואה לגרגורי בייטסון, אבי בתה היחידה, ד"ר מרי קתרין בייטסון שנולדה ב-1939.
נטען שמערכת היחסים שלה עם רות בנדיקט הייתה מינית.
בשנות חייה האחרונות התגוררה מיד עם האנתרופולוגית Rhoda Metraux, ומחילופי מכתבים שפורסמו אחרי מותן עולה כי בין השתיים התקיימה מערכת יחסים רומנטית.
אף כי מיד מעולם לא העידה על עצמה כבעלת נטיות לסביות או ביסקסואליות, היא ציינה באחד מכתביה כי נטייה מינית עשויה להתפתח במשך השנים.
בהקדמה ל"התבגרות בסמואה" כתב המנחה של מיד, פרנץ בועז:
"אדיבות, צניעות, נימוסים, התנהגות בהתאם לקני מידה אתיים ברורים הם אוניברסליים, אך התוכן של אדיבות, צניעות, נימוסים וקני המידה האתיים הם לא.
חשוב לדעת כי הסטנדרטים משתנים באופנים בלתי צפויים ביותר".
בועז העיר על כך כי בזמן פרסום הספר, אמריקאים רבים עסקו בבעיות שאנשים צעירים (בייחוד נשים) עומדים בפניהם כשהם מתבגרים.
בועז חשב כי המחקר על גיל ההתבגרות בתרבות אחרת יהיה משמעותי ומאיר עיניים.
יתר על כן, מיד הגיעה למסקנה כי המעבר מילדות לבגרות אינו מלווה במצוקה, חרדה או בלבול, אלא דווקא קל למדי.
כפי שבועז ומיד ציפו, הספר הדהים מערביים רבים.
לספר עדיין יש השפעה דומה על קוראים רבים, וארגון שמרני בארצות הברית (Intercollegiate Studies Institute) הצהיר על הספר כ"גרוע ביותר במאה ה-20".
ספר משפיע אחר של מיד הוא "מין ומזג בשלוש חברות פרימיטיביות".
ספר זה נעשה לאבן הפינה של התנועה לשחרור האשה, כיון שהוא טען שנשים הן דומיננטיות בשבטי הטצ'מבולי באיי הים הדרומי, ללא שהדבר מעורר בעיות מיוחדות.
אך מחקרים מאוחרים יותר על הטצ'מבולי ערערו תיזה זו, וטענו מצידם כי בחברות אלה הגברים הם הדומיננטיים, חוץ מאשר האמונה שלמכשפות בשבט יש כוחות טאבו מיוחדים.
גם טענות של מיד כי אנשי האראפש הם פציפיסטים הופרכו.
אנקדוטה ידועה מייחסת למיד את האמירה כי הסימן הראשון לקיום ציויליזצייה היא עצם ירך שהחלימה כעדות לכך שמישהו טיפל באדם הפצוע עד להחלמתו.
מין ומזג: בשלוש חברות פרימיטיביות (תרגם: מילא אהל), מסדה, 1950
גבר ואישה (תרגם: אברהם בירמן), מסדה, 1964
אדם ועולם (תרגמה: מרים ברנשטיין-כהן), הוצאת מדף, 1965
מילדות לבגרות בגינאה החדשה: מחקר משווה של חינוך פרימיטיבי (תרגמה: דינה אליאש), מסדה, 1966
התבגרות בסמואה: על מתבגרים ומין בחברה פרימיטיבית, הוצאת אח, 1978
מרגרט מאקאל סמית' (פֶּגִי) טיילור Taylor; 21 בספטמבר 1788 – 14 באוגוסט 1852), אשתו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1849–1850.
פגי סמית' נולדה במחוז קאלוורט שבמרילנד לוולטר סמית' (Walter Smith) ולאן מאקאל (Ann Mackall).
בעת ביקורה בבית אחותה בקנטקי פגשה פגי סמית' את סגן זאכרי טיילור והם נישאו ביוני 1809 והתגוררו זמן קצר בחווה שניתנה להם במתנה על ידי אביו של זאכרי, ושם נולד להם בנם הראשון.
לאחר מינויו של בעלה לפיקוד על מוצב במערב, עברו השניים למוצב.
שתיים מבנותיהם מתו בשנת 1820 מקדחת, ובריאותה של פגי סמית' נפגעה.
מחמשת ילדיהם רק שלוש בנות ובן הגיעו לבגרות.
בשל חייה הקשים התנגדה פגי שבנותיה יינשאו לקציני צבא אולם הן לא שעו לאזהרותיה ונישאו לקצינים.
אף שפגי טיילור קיבלה את חבריה בקומה השנייה של הבית הלבן ואירחה את בני משפחתה בארוחות משפחתיות, ואף נכחה בארוחות פרטיות שבהן אירח בעלה מכובדים, היא סירבה להשתתף בנשפים רשמיים בבית הלבן, והותירה את תפקיד האירוח הרשמי לבתה מרי אליזבת בליס.
מרגרט אדית וייס היא סופרת פנטזיה ומדע בדיוני אמריקאית שיצרה, בשיתוף עם טרייסי היקמן, את סדרת רומח הדרקון ופיתחה את עולם קרין הבדיוני שבו מתרחשת עלילת הסדרה.
בנוסף לכך, כתבה עשרות ספרים נוספים.
מרגרט וייס נולדה באינדפנדנס, מיזורי שבארצות הברית.
וייס למדה ספרות וכתיבה יוצרת באוניברסיטת מיזורי וסיימה את לימודיה בשנת 1970.
בנוסף להיותה סופרת, וייס היא בעלת שתי חברות הוצאה לאור שאחת מהן מייצרת משחקי ואביזרי פנטזיה.
וייס חלתה בסרטן השד בשנת 1993. היא החלימה בעזרת כימותרפיה.
כיום היא מתגוררת בדרום ויסקונסין.
לאחר סיום לימודיה עבדה כעורכת בהוצאה לאור קטנה, שם רכשה ניסיון רב בתעשיית הספרים.
בין השנים 1972 ל-1983 עבדה כמנהלת פרסום ועורכת בחברת Herald Publishing House.
בשנת 1983, התקבלה וייס לעבודה כעורכת ספרים בחברת TSR.
במסגרת עבודתה, חברה למעצב המשחקים טרייסי היקמן כדי לפתח פרויקט חדש שנועד לשלב רומן עם שלושה מודולי הרפתקאות של "מבוכים ודרקונים".
הפרויקט, שנקרא בתחילה "Project Overlord", התפתח והפך לסדרת הספרים והמשחקים המצליחה רומח הדרקון.
הטרילוגיה הראשונה בסדרה, "רשומות רומח הדרקון", שפורסמה החל מ-1984, הפכה לרב-מכר ענק עם מיליוני עותקים שנמכרו, וביססה את וייס והיקמן כאחד מצוותי הכתיבה המובילים בז'אנר הפנטזיה.
בשנת 1986, וייס והיקמן עזבו את TSR כדי להתמקד בכתיבה במשרה מלאה.
הם המשיכו לכתוב יחד סדרות פנטזיה מצליחות נוספות עבור הוצאת הספרים Bantam Books, בהן מחזור שער המוות והחרב האפלה.
בנוסף לקריירת הכתיבה, וייס הקימה את חברת ההוצאה לאור Sovereign Press כדי לפרסם את משחק התפקידים Sovereign Stone, ומאוחר יותר את Margaret Weis Productions, שהוציאה לאור משחקי תפקידים המבוססים על זיכיונות טלוויזיה וקולנוע פופולריים, כמו "פיירפליי" ו"בטלסטאר גלקטיקה"
לאחר מכן, חזרו וייס והיקמן לכתוב בעולם של רומח הדרקון.
הם פרסמו את טרילוגיית "מלחמת הנשמות" בתחילת שנות ה-2000. לאחר מחלוקת משפטית קצרה עם חברת מכשפי החוף (הבעלים הנוכחיים של המותג), הם חזרו לשתף פעולה, ובשנת 2022 יצא לאור הספר הראשון בטרילוגיה חדשה, Dragons of Deceit.
סדרת רומח הדרקון (בשיתוף עם טרייסי היקמן)
סדרת מחזור שער המוות (בשיתוף עם טרייסי היקמן)
סדרת החרב האפלה (בשיתוף עם טרייסי היקמן)
סדרת האבן הריבונית (Sovereign Stone)
מרגרט טיודור הייתה בתו הראשונה של הנרי השביעי, מלך אנגליה, השנייה מבין שבעת ילדיו.
היא נישאה בשנת 1503 לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד והייתה אמו של ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד וסבתה של מרי, מלכת הסקוטים.
נישואיה של מרגרט למלך סקוטלנד הובילו לאיחוד הכתרים בשנת 1603, איחודן של ממלכות אנגליה וסקוטלנד תחת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה (ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד).
מרגרט טיודור נולדה ב-28 בנובמבר 1489 ב-ארמון וסטמינסטר שבלונדון, ילדתם השנייה ובתם הבכורה של הנרי השביעי, מלך אנגליה המכהן ורעייתו אליזבת מיורק, בתו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
יש הטוענים כי כבר מהיוולדה נועדה מרגרט להיות מלכת סקוטלנד, שכן היא הוטבלה יומיים לאחר לידתה, ביום אנדרו הקדוש, היום הלאומי הרשמי של סקוטלנד, וטבילתה התקיימה בכנסיית מרגרט הקדושה שבמנזר ווסטמינסטר, המוקדשת לקדושה הסקוטית המלכותית היחידה.
מרגרט גדלה עם שישה אחים ואחיות, ביניהם אחיה הבכור ארתור, נסיך ויילס והנרי, לעתיד המלך הנרי השמיני, שנולד שנה וחצי אחריה.
מרגרט חונכה מגיל צעיר לתפקיד אשת מלך ולמדה צרפתית, לטינית, קשתות וכן לנגן בלאוטה ובקלאוויקורד.
כנסיכה הראשונה לבית טיודור היא הייתה כלה מבוקשת וכבר מגיל צעיר חיפש לה אביה חתן מתאים מבית מלוכה אירופאי גדול כדי לחזק את שלטונו הטרי באנגליה.
עוד לפני שהייתה בת שש החל משא ומתן לגבי שידוכה של מרגרט לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד, שידוך שנועד להבטיח את תמיכתו של בית המלוכה הסקוטי בשושלת טיודור החדשה ולמנוע מלחמה בין שתי הממלכות השכנות.
לאחר דיונים שנמשכו מספר שנים הוכרזו האירוסים הרשמיים בין ג'יימס למרגרט ב-24 בינואר 1502 במסגרת הסכם השלום הנצחי בין אנגליה וסקוטלנד.
טקס הנישואים בין מרגרט למיופה הכוח של המלך ג'יימס נערך באותו היום בארמון ריצ'מונד שמחוץ ללונדון והחתונה נערכה ב-8 באוגוסט 1503 באדינבורו.
מרגרט הייתה אז בת 13 בלבד, ובעלה הטרי היה בן 30. מרגרט הוכתרה כמלכת סקוטלנד במרץ 1504.
מהגעתה לסקוטלנד בשנת 1503 ועד לשנת 1507 לא נכנסה מרגרט להריון ובין השנים 1507 ל-1510 ילדה שלושה ילדים, שני בנים ובת, שמתו כולם בינקותם.
לאחר מכן נולדו לבני הזוג עוד שלושה ילדים, מתוכם רק בן אחד הגיע לבגרות:
נישא למדלן דה ולואה, נסיכת צרפת, בתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת ולאחר מותה למארי דה גיז.
מנישואיו השניים נולדה מרי, לעתיד מלכת סקוטלנד.
הסכם השלום שנחתם בשנת 1502 בין אנגליה לסקוטלנד ושהיה אמור להבטיח שלום נצחי לא החזיק אפילו עשור.
בשנת 1509 מת אביה של מרגרט, המלך הנרי השביעי, ואת מקומו ירש אחיה, הנרי השמיני, שהיה מלך אגרסיבי ונכנס למלחמה נגד צרפת, בת בריתה העתיקה של סקוטלנד.
בשנת 1513 נשלחו כוחות אנגלים צפונה, לכיוון הגבול הסקוטי, וג'יימס הרביעי הוביל את צבאו לתוך השטח האנגלי.
ב-9 בספטמבר נפגשו שני הצבאות במחוז נורת'מברלנד בקרב שקיבל את השם קרב פלודן, שבמהלכו נהרג המלך ג'יימס הרביעי.
בצוואתו קבע ג'יימס כי אלמנתו תשמש כעוצרת בשם בנו ג'יימס, שהיה אז בן שנה בלבד, עד הגיעו לבגרות.
מינויה של מרגרט, שהייתה בהריון כאשר בעלה נהרג, אושר בקושי על ידי הפרלמנט הסקוטי, בגלל היותה אחותו של מלך אנגליה, אויבה של סקוטלנד.
המלכה מרגרט הצליחה להביא לשלום בין סקוטלנד לאנגליה אך הייתה חייבת לבסס את שלטונה שכן רבים מבין ההנהגה והאצולה של סקוטלנד, שתמכו בצרפתים ולא באנגלים, התנגדו לשלטונה.
מתנגדים אלה שאפו להחליפה בג'ון סטיוארט, דוכס אולבני, בן דודו של ג'יימס הרביעי והשלישי בסדר הירושה של הכתר הסקוטי, (אחרי בניה של מרגרט, ג'יימס ואלכסנדר שנולד לאחר מות אביו).
מרגרט החלה להסתמך יותר ויותר על בני בריתה מבית דאגלס, אחד מבתי האצולה החזקים בממלכה, וב-6 באוגוסט 1514 נישאה בחשאי לארצ'יבלד דאגלס, רוזן אנגוס.
נישואים אלו גרמו לכך שהשבטים החזקים האחרים בממלכה, שהתמרמרו על העדפתה הברורה של המלכה לשבט דאגלס, הסירו את תמיכתם בה ולאחר מספר שבועות קבע הפרלמנט לא רק כי עליה לוותר על העוצרות לטובת דוכס אולבני, אלא גם כי עליה לוותר על זכויותיה לגידול בניה.
בהתרסה לכך לקחה המלכה את בניה לטירת סטרלינג, שם התבצרה יחד עם בני בריתה.
דוכס אולבני הגיע לסקוטלנד במאי 1515 וביולי מונה לתפקיד העוצר.
חודש לאחר מכן, לאחר מצור על טירת סטרלינג, הסכימה מרגרט בלית ברירה להעביר את ילדיה לחזקתו של העוצר החדש.
בספטמבר ברחה מרגרט, שהייתה בהריון מבעלה החדש, יחד עם ארצ'יבלד לאנגליה, שם התגוררה בטירת הארבוטל, מעונה החדש אותו העניק לה הנרי השמיני.
חודש לאחר מכן היא ילדה בת, מרגרט דאגלס (1515–1578), שגדלה רוב חייה בחצר המלוכה האנגלית ונישאה לגולה הסקוטי מתיו סטיוארט, רוזן לנוקס הרביעי.
לזוג נולדו שני בנים, והבכור שבהם, הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, נישא לדודניתו מרי, מלכת הסקוטים.
מרגרט וארצ'יבלד התגוררו בטירת הארבוטל עד הקיץ של שנת 1516, אז החליט הרוזן, למורת רוחה של רעייתו, להשלים עם דוכס אולבני ולשוב לסקוטלנד.
מרגרט, שלא הסכימה לשוב יחד עם בעלה, נסעה דרומה ללונדון יחד עם בתה התינוקת והשתיים התקבלו בחצר המלוכה של הנרי השמיני בחגיגות שנמשכו חודש.
כדי לבסס את מעמדה של מרגרט כמלכה האלמנה של סקוטלנד החליט המלך הנרי לתת לה להתגורר בסקוטלנד יארד, הארמון העתיק של מלכי סקוטלנד בלונדון.
בשנת 1517 החליטה מרגרט לשוב לסקוטלנד לאחר שהנרי הגיע להסכם עם דוכס אולבני לפיו אחותו לא תיפגע אם תחזור.
עם חזרתה של המלכה האלמנה לסקוטלנד השתפרו היחסים בינה לבין בעלה, רוזן אנגוס, אולם השניים התרחקו במהרה, במיוחד לאחר שגילתה מרגרט כי בזמן שהיא שהתה באנגליה התגורר בעלה יחד עם מאהבתו.
מרגרט רצתה להתגרש מבעלה אולם אחיה התנגד באותה התקופה לגירושים (למרות שהוא בעצמו התגרש מרעייתו, קתרין, בשנת 1533), במיוחד משום שרוזן אנגוס היה בן ברית חשוב ביותר לאנגלים בסקוטלנד.
מרגרט, שכעסה מאוד על אחיה שלא הסכים לעזור לה, החלה להתקרב לצד הפרו-צרפתי בסקוטלנד ולתמוך בדוכס אולבני.
בשנת 1521 חזר דוכס אולבני לסקוטלנד משהות ארוכה בצרפת והחל לפעול, בשיתוף פעולה עם מרגרט, להרגעת הרוחות בממלכה לאחר מספר שנים של קונפליקטים בין-שבטיים.
בעלה של מרגרט נשלח לגלות בצרפת והחלו שמועות כי דוכס אולבני היה יותר מבן בריתה הפוליטי.
בשנת 1524, לאחר מספר קרבות בין כוחות סקוטים לאנגלים לאורך הגבול, נאלץ דוכס אולבני לעזוב שוב לצרפת לאחר הפיכה שקטה שאורגנה, בין השאר, על ידי מרגרט.
בצעד פופולרי היא הביאה את בנה, שהיה אז בן 12 בלבד, לאדינבורו, שם הוא הוכתר כמלך.
למרות שהפרלמנט ביטל רשמית את העוצרות ג'יימס לא מלך למעשה אלא כוון על ידי גורמים שונים, ומעל לכל על ידי אמו.
בנובמבר 1524 הכיר הפרלמנט במרגרט כיועצת הראשית למלך.
בשנת 1525 שב בעלה הגולה לסקוטלנד ומרגרט חיפשה בני ברית חדשים שימנעו ממנו להשיג יותר מדי כוח והשפעה על המלך הצעיר.
היא פנתה לבית סטיוארט לתמיכה והתאהבה בהנרי סטיוארט, אותו העלתה לתפקיד שר האוצר.
למרות נסיונותיה להרחיק את בעלה מהחצר הוא הצליח לנצל את זכויותיו במועצת המלך בעזרת תומכיו הרבים ולשמש למעשה כעוצר בשמו של ג'יימס הצעיר במשך שלוש שנים.
מרגרט, שלא הצליחה למנוע מבעלה להשתלט על בנה, החלה להשקיע את כל מאמציה בניסיונות להשגת גט, ואף הפיצה שמועה לפיה ג'יימס הרביעי לא באמת מת בקרב פלודן ולכן נישואיה השניים אינם תקפים.
למרות שעזרה להדיח את דוכס אולבני בשנת 1524 השניים שמרו על יחסים טובים והדוכס, לו היו קשרים טובים עם הכס הקדוש, ניסה לשכנע את האפיפיור להסכים לבקשתה של המלכה.
במרץ 1527 הסכים לבסוף קלמנס השביעי לאשר את הגירושים, ושנה לאחר מכן נישאה מרגרט להנרי סטיוארט, למרות התנגדותו של הנרי השמיני.
מיד לאחר החתונה ציווה בעלה השני של מרגרט לעצור את בעלה השלישי משום שנישא למלכה האלמנה ללא אישור הפרלמנט.
אולם חודש לאחר מכן הגיע המלך ג'יימס החמישי לבגרות (גיל 16) והדיח את רוזן אנגוס ואת כל משפחתו מעמדותיהם.
הוא העניק לאביו החורג החדש את התואר "לורד מתבן" ומרגרט והנרי הפכו במהרה ליועצים הראשיים למלך.
מרגרט שאפה להביא לשלום בין אנגליה לסקוטלנד אולם ג'יימס הצעיר לא בטח בדודו הנרי, במיוחד בשל תמיכתו המתמשכת של מלך אנגליה ברוזן אנגוס.
למרות זאת הצליחה מרגרט לשכנע את בנה להפגש עם הנרי השמיני בשנת 1536, אולם פגישה זו הסתיימה ללא תוצאות חשובות.
מרגרט שאפה לחתן את בנה לאחייניתה, הנסיכה מרי, ולקרב כך את שתי הממלכות, אולם ג'יימס העדיף לכרות ברית עם הצרפתים ונישא למדלן, בתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
אכזבתה של מרגרט מכך שלא הצליחה לשכנע את בנה להתקרב לאנגלים גרמה לה אפילו לגלות לאחיה הנרי סודות מדינה סקוטים, ויחסיה עם בנה נפגעו מאוד בשל כך.
בשנת 1537 ביקשה המלכה האם להתגרש מבעלה השלישי משום שחי עם מאהבת על חשבונה של רעייתו, אולם בקשתה נדחתה על ידי בנה המלך.
מרגרט השלימה לבסוף עם בעלה ובשנת 1538 קיבלה לחצר את מארי דה גיז, רעייתו השנייה של המלך ג'יימס.
שתי המלכות החזקות הללו הגיעו ליחסים טובים ומארי אף התעקשה על נוכחותה של חמותה בחצר המלוכה.
המלכה מרגרט מתה משבץ בביתה בטירת מתבן ב-18 באוקטובר 1541. ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שהיה נינה של מרגרט גם דרך בנה ג'יימס וגם דרך בתה מרגרט, עלה לכס המלוכה האנגלי 62 שנים לאחר מותה תחת השם ג'יימס הראשון, ובכך הביא לאיחודן הסופי של ממלכות אנגליה וסקוטלנד.
מרגרט הייתה המלכה הרעיה של ג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד.
כבר כשהייתה בגיל ארבע החלו לדבר על שידוכה לנסיך ג'יימס השלישי מסקוטלנד, ובשנת 1468 התארסו השניים ונישאו, כאשר מרגרט הייתה בת 13, ביולי 1469 במנזר הולירוד שבאדינבורו.
הנדוניה שנתן כריסטאן לג'יימס השלישי כללה את איי אורקני ושטלנד שהיו קודם לכן רכוש הכתר הנורווגי.
האיים ניתנו בתחילה כערובה לתשלום הנדוניה, אולם בשל מחסור במזומנים מומשה הערובה, והאיים הפכו לרכוש הכתר הסקוטי.
מרגרט נפטרה ב-14 ביולי 1486 בטירת סטרלינג ונקברה במנזר קמבסקנת'.
קבוצות בדלניות באיי אורקני פנו לדנמרק ולנורווגיה בבקשה לשלם את הנדוניה של מרגרט, ובכך להשיב את האיים לשליטת דנמרק או נורווגיה, ולהוציאן מהממלכה המאוחדת (או להפרידם מסקוטלנד במקרה שזו תנסה להתנתק מהממלכה המאוחדת).
מרגרט מאנגליה הייתה המלכה הרעיה של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד.
מרגרט הייתה בתם של הנרי השלישי מלך אנגליה ורעייתו, אלינור מפרובנס.
מרגרט ואלכסנדר השלישי נישאו ב-26 בדצמבר 1251 בקתדרלת יורק.
לאחר נישואיהם עברה מרגרט עם בעלה לסקוטלנד ונולדו להם שלושה ילדים:
מרגרט מסקוטלנד (1260 לערך – 1283), לימים מלכת נורווגיה בשל נישואיה לאריק השני, מלך נורווגיה.
מרגרט נפטרה בטירת קופאר ב-26 בפברואר 1275, ונקברה במנזר דנפרמליין שבפיף - מקום הקבורה המסורתי של מלכי ומלכות סקוטלנד.
מרגרט וילסון , פוליטיקאית ניו זילנדית שכיהנה כיו"ר בית הנבחרים של ניו זילנד בשנים 2005–2008.
וילסון נולדה בגיסבורן שבניו זילנד ולמדה לימודי משפטים באוניברסיטת אוקלנד.
במהלך השנים היא עסקה בעריכת דין, שימשה פרופסור ודיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ואיקאטו ועסקה באיגוד מקצועי.
בשנים 1984–1987 הייתה וילסון נשיאת מפלגת הלייבור של ניו זילנד.
בשנים 1989–1990 היא שימשה יועצת מדינית לראש ממשלת ניו זילנד ג'פרי פאלמר.
בעקבות פעילותה הפוליטית היא מונתה גם כחברת הוועדה הממלכתית לענייני חקיקה ושימשה דירקטורית בבנק המרכזי של ניו זילנד.
בשנת 1999 נבחרה וילסון לראשונה לפרלמנט.
מראשית דרכה כנבחרת ציבור כיהנה וילסון בממשלה.
משנת 1999 ואילך היא שימשה בתפקיד שרת העבודה, התובעת הכללית, שרת המסחר, שרה במשרד המשפטים, וכן השרה הממונה על הסכם ואיטנגי.
בתקופתה במשרד המשפטים שונה אופיו של בית המשפט העליון במדינה ונחקק חוק שנוי במחלוקת בנושא חלוקת רכוש בעת פרידת בני זוג.
בשנת 2005 היא נבחרה ליו"ר הפרלמנט של ניו זילנד והייתה לאישה הראשונה בתפקיד.
באותה שנה היא נבחרה פעם נוספת לתפקיד והיא כיהנה בו עד לבחירות ב-2008.
וילסון נודעת בציבור הניו זילנדי כפעילה חברתית הפועלת לקידום פמיניזם ורב תרבותיות.
מרגרט מאהי הייתה סופרת ניו זילנדית, מחברת ספרי ילדים ונוער.
רבים מספריה כוללים היבטים על-טבעיים מובהקים, אולם כתיבתה עוסקת בנושאים של מערכות יחסים אנושיות והתבגרות.
היא כתבה למעלה מ-100 ספרים מאוירים, 40 רומנים ו-20 קובצי סיפורים קצרים.
ספריה תורגמו לגרמנית, צרפתית, ספרדית, הולנדית, נורווגית, דנית, שוודית, פינית, איטלקית, יפנית, קטלונית ואפריקאנס.
בנוסף, כמה מסיפוריה תורגמו לרוסית, סינית ואיסלנדית.
תרומתה לספרות ילדים זיכתה אותה בחברות במסדר ניו זילנד.
בשנת 1991 ייסדה הקרן הניו זילנדית לספרות ילדים את פרס מדליית מרגרט מאהי המוענק בגין הצטיינות בספרות ילדים, הוצאה לאור ואוריינות בניו זילנד.
ב-2006 הוענק למאהי פרס אנדרסן (המכונה "פרס נובל הקטן") בגין "תרומה נמשכת לספרות ילדים".
במרץ 2009 הונצחה מאהי באמצעות פסל ברונזה במסגרת סדרת הפסלים "תריסר גיבורים מקומיים" מחוץ למרכז לאמנויות בעיר קרייסטצ'רץ'.
ב-2010 עלתה לשידור בטלוויזיה המאורית סדרה המבוססת על ספרה "Kaitangata Twitch", הכוללת הופעת אורח של מאהי בסצנה המתרחשת בספרייה.
מאהי התגוררה בחצי האי בנקס בקנטרברי, באי הדרומי של ניו זילנד.
ביולי 2012 נפטרה בקרייסטצ'רץ' לאחר מחלה קצרה.
מרגרט לייטון הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגלייה זוכת שני פרסי טוני, פרס אמי ופרס באפט"א, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1971 על משחקה בסרט "המקשר".
לייטון נולדה בכפר ברנט גרין שבווסטרשייר, מערב אנגליה.
היא נישאה שלוש פעמים: למוציא לאור מקס רינהארדט, לשחקן היהודי-אנגלי מועמד פרס האוסקר לורנס הארווי ולשחקן מייקל וילדינג, ולא הביאה ילדים לעולם.
בשנותיה האחרונות סבלה לייטון קשות מדלקת מפרקים, למרות זאת הצליחה לשחק עד לפטירתה בשנת 1976 ממחלת טרשת נפוצה.
סרטו הקצר של עמוס גוטמן "מקום בטוח" הוקדש לזכרה של לייטון.
התפרסמה בתחילת דרכה בתחום התיאטרון והופיעה לראשונה כנערה בלונדון ב"תיאטרון אולד ויק".
את הופעת הבכורה שלה בברודוויי עשתה לצעדם של אגדות התיאטרון לורנס אוליבייה ורלף ריצ'רדסון.
בשנת 1957 זכתה לייטון בפרס טוני על הופעתה במחזה "שולחנות נפרדים", תפקידה בתור גברת שאנקלאנד יועד בתחילה לשחקנית ויוויאן לי.
בשנת 1962 זכתה בפרס הטוני השני שלה על תפקידה במחזהו של טנסי ויליאמס "ליל האיגואנה" בתור האמנית חנה ג'קלס.
לייטון הועמדה לפרס הטוני פעמיים נוספות עבור הופעותייה במחזות "מהומה רבה על לא דבר" בתפקיד היתומה באטריצ'ה ו"טצ'ין טצ'ין" לצידו של אנתוני קווין.
שיחקה לראשונה בתפקידי קולנוע בסוף שנות ה-40, בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מתחת למזל גדי" בתור מילי, עוזרת הבית של הזוג פלוסקי, ובדרמה "בן וינסלו".
לייטון הועמדה לצידו של זוכה האוסקר דייוויד ניבן לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בזכות הופעתה בדרמה הצבאית " קארינגטון וי.סי " בתור ולארי אשתו של המייג'ור צ'ופר קארינגטון.
הופעה הוליוודית זכורה של לייטון הייתה בתפקיד אליס אשתו של מזכיר ארצות הברית לשעבר ויליאם ראסל (הנרי פונדה) בדרמה הפוליטית "האיש הטוב ביותר".
לייטון שיחקה לצדם של אגדות קולנוע כדוגמת אודרי הפבורן בסרט "האישה הכועסת משאיו" ואליזבת טיילור ומייקל קיין בסרט "זי וקו".
בשנת 1971 זכתה בפרס באפט"א, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתור גברת מאודסלי, ראש הבית האריסטוקרטי האנגלי בדרמה של ג'וזף לוסי "המקשר".
באותה שנה זכתה גם בפרס אמי על הופעתה בסדרת הטלוויזיה "היכל התהילה של הולמרק".
מרגרט מוראו היא שחקנית אמריקאית.
היא התפרסמה עקב הופעותיה בתפקיד קוני בסדרת סרטי "אלופים על הקרח" ("מייטי דאקס").
מוראו נולדה ב-25 באפריל 1977 בריברסייד, קליפורניה.
לאחר סיום לימודיה בתיכון ניו פורט הארבור (אנ') במחוז אורנג', קליפורניה, היא סיימה לימודי תואר ראשון במדעי המדינה בואסר קולג' בניו יורק, ב-1999.
תפקידה הראשון כשחקנית היה בשנת 1991 כשחקנית אורחת בסדרה "שנות הקסם".
פריצתה של מורו לתודעה התרחשה כשגילמה דמותה של מלאני בסדרה "בלוסום", בה שיחקה בשנים 1994–1995. ביצעה הופעות אורח בסדרות טלוויזיה כמו "ילד פוגש עולם" ו"מפגשים מהסוג האישי".
כילדה, הופיעה בסדרת סרטי "מייטי דאקס", בתפקיד קוני מוראו.
ב-2004 שיחקה בדרמת הטלוויזיה של CBS "הלטר סקלטר", אותו חייו של צ'ארלס מנסון, ושיחקה בסרט "אוף דה ליפ" לצד אדם סקוט.
בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "הברקה" לצד ג'רמי רנר, ובסרט "Wake" לצד איאן סומרהולדר.
בשנת 2011 גילמה את לינדה בסדרה "חסרי בושה", תפקיד זה עשתה עד לעונה השלישית ב-2013.
בשנת 2016 ביצעה תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "סיפור פשע אמריקאי", בהפקתו של ראיין מרפי.
בשנת 2019 שיחקה לצד ריי רומנו בסרט "פאדלטון".
במאי 2010 נישאה לשחקן כריסטופר רידמן; ביולי 2015 נולד בנם הבכור.
מרגרט הפילד המילטון היא מדענית מחשב, מהנדסת מחשבים, ואשת עסקים אמריקאית.
היא ניהלה את חטיבת הנדסת התוכנה של מעבדת המיכשור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), אשר פיתחה את תוכנת הטיסה עבור תוכנית החלל אפולו.
עבודתה של המילטון מנעה ביטול של הנחיתה על הירח של אפולו 11. בשנת 1986, יסדה והייתה למנכ"ל חברת המילטון טכנולוגיות, בקיימברידג', מסצ'וסטס.
החברה התרכזה בפיתוח שפת המערכות האוניברסלית שפיתחה המילטון, על בסיס מתודולוגיה לעיצוב מערכות ותוכנה שהגתה וכינתה DBTF (Development Before The Fact, היינו פיתוח לפני מעשה).
המילטון פרסמה למעלה מ-130 מאמרים אקדמיים ודו"חות מקצועיים במסגרת למעלה מ-60 מיזמים ושש תוכניות גדולות שבהן הייתה מעורבת.
מרגרט הפילד נולדה לקנת ולרות אסתר הפילד (לבית פארטינגטון).
היא סיימה את לימודי התיכון בהנקוק, מישיגן בשנת 1954, ולאחר מכן למדה לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת מישיגן אך השלימה אותו במכללת ארלהם באינדיאנה, בשנת 1958. לאחר לימודיה, עסקה המילטון זמן קצר בהוראת מתמטיקה וצרפתית בבית ספר תיכון, בזמן שבעלה השלים את התואר הראשון שלו.
הם עברו לבוסטון, והמילטון התכוונה ללמוד מתמטיקה טהורה באוניברסיטת ברנדייס.
בינתיים נטלה משרה זמנית ב-MIT, שבה פיתחה תוכנה לחיזוי מזג אוויר על גבי מחשבי ה-PDP-1 וה-LGP-30 במעבדה לבינה מלאכותית של פרופסור מרווין מינסקי עבור פרופסור אדוארד לורנץ מהמחלקה למטאורולוגיה.
באותה עת, מדעי המחשב והנדסת תוכנה טרם הוכרו כתחומי ידע בפני עצמם, אלא היו מלאכות שנלמדו במקום, תוך כדי עשייה.
בין 1961 ל-1963 עבדה המילטון על מיזם SAGE במעבדת לינקולן ב-MIT, שם יצרה תוכנה למטרת איתור כלי טיס עוינים, והשתתפה בעבודות אחרות עבור מעבדות המחקר של חיל האוויר של ארצות הברית בקיימברידג'.
בהמשך הצטרפה המילטון למעבדת צ'ארלס סטארק דרייפר ב-MIT, שעסקה באותה עת בהכנת משימת אפולו.
היא התמנתה לאחראית ומנהלת התיכנות במשימה.
בנאס"א, הצוות של המילטון היה מופקד על יצירת מערכת ההנחיה של אפולו שתנווט ותנחית את החללית על הירח, ועל פיתוחי המשך של אותה מערכת ששימשו במשימות מאוחרות יותר (לרבות סקיילאב).
בזכות המילטון נמנע ביטול של משימת אפולו 11 אשר נחתה על הירח.
שלוש דקות לפני שרכב הנחיתה הירחי הגיע אל פני הירח, הופעלו כמה אזהרות במחשב.
נוצר עומס נתונים נכנסים, מכיוון שמערכת המכ"ם rendezvous (שאינה נחוצה לשם נחיתה) עדכנה שוב ושוב מונה כלשהו, מה שגזל מחזורי חישוב מן המחשב.
הודות לעיצוב המוקשח של המחשב, הוא לא נתקע לגמרי אלא הצליח להמשיך לפעול: תוכנת הטיסה של החללית תוכננה כך שתתעדף הליכים חשובים (כמו הליכי הנחיתה) על פני הליכים פחות חשובים.
התקלה עצמה, שניסתה לקדם את המונה, הייתה קשורה להפעלה שגויה של המכ"ם על ידי טייסי החלל.
בין השנים 1976–1984 שימשה המילטון מנכ"לית ומייסדת במשותף של חברה בשם "Higher order software" שייצרה מוצר בשם use.it.
בשנת 1986 ייסדה המילטון את חברת "המילטון טכנולוגיות" ועמדה בראשה כמנכ"לית.
החברה התפתחה סביב רעיון "שפת המערכות האוניברסלית" והסביבה האוטומטית שהוקמה עבורה - "סט הכלים 001".
זאת, בהתבסס על מתודולוגיה שפיתחה המילטון לעיצוב מערכות, שכונתה DBTF) Development Before The Fact) היינו פיתוח לפני מעשה.
המילטון צברה מומחיות בתחומים (הצעירים דאז) הבאים: תכנון מערכות ופיתוח תוכנה, ניתוח מערכות והליכים, מתודולוגיית פיתוח תוכנה, שפות מידול למערכות פורמליות, סביבות מחזור-חיים, שיטות להבטחת אמינות תוכנה ושימוש מחדש, אוטומציה, הבטחת איכות תוכנה, שילוב מערכות, ניפוי שגיאות, ממשק משתמש, מערכות הפעלה, ועוד.
היא פיתחה מושגים כגון תוכנה אסינכרונית, תיעדוף בריבוי משימות, ומערכות החלטה עם גורם אנושי, שהניחו יסודות לעיצוב תוכנה מודרני ואמין.
בנובמבר 2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
בשנת 2017, חברת לגו הנציחה את דמותה בסט "נשות נאס"א", יחד עם סאלי רייד, מיי ג'מיסון, קתרין ג'ונסון וננסי גרייס רומן.
מרגרט מוד טייזאק (CBE) הייתה שחקנית בריטית.
היא בתם של דוריס ותומאס אדוארד טייזאק.
גדלה בווסט האם (כיום חלק מלונדון רבתי).
למדה בבית הספר לבנות "סט.
אנג'לה אורסולין" בניוהאם, והיא בוגרת האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
טייזאק נודעה בזכות תפקידיה הקלאסיים על במת התיאטרון.
ב-1962 היא הצטרפה לרויאל שייקספיר קומפני.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-20 שיחקה במשך שלוש שנים בסטראטפורד, אונטריו וגילמה את דמותה של גברת אלבינג במחזה "רוחות" מאת איבסן, המלכה מרגרט במחזה ריצ'רד השלישי ואת הרוזנת של רוסִייוֹן במחזה "סוף טוב הכל טוב".
ב-1982 קיבלה טייזאק את פרס אוליבייה על תפקידה כמרתה בהפקה מחודשת של "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
היא החליפה בתפקיד את ג'ואן פלורייט שהייתה חולה.
ב-1987 הופיעה בסרט "זקוף ת'אוזן".
ב-1991 זכתה בפרס טוני על הופעתה במחזה "Lettice and Lovage" מאת פיטר שאפר, בו הופיעה לצידה של מגי סמית' גם בלונדון וגם בהפקות בברודוויי.
איגוד השחקנים האמריקאי סירב בתחילה לאשר לטייזאק להופיע בהפקה הניו-יורקית, אולם סמית' סרבה להופיע בלעדיה, בגלל הכימיה שקיימת ביניהן על הבמה.
ב-2008 זכתה לשבחים על משחקה כמרת סט.
מוהם ב-"The Chalk Garden" מאת אניד בגנולד (Enid Bagnold) שהועלתה בדונמר ורהאוס שבלונדון.
על הופעתה זו זכתה בפרס חוג מבקרי התיאטרון, ובפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2009. באותה שנה הופיעה טייזאק לצידה של הלן מירן במחזה "פדרה" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
טייזאק השתתפה בשני סרטים בבימויו של סטנלי קובריק: "2001: אודיסיאה בחלל" (1986) ו"תפוז מכני" (1971).
עיקר פרסומה של טייזאק בא לה מהטלוויזיה.
היא זכורה מגילום תפקידים ראשיים בהפקות טלוויזיוניות של ה-BBC.
ב-1968 גילמה את ויניפרד, אחותו של סומס, בסדרת הדרמה המצליחה "ההגדה לבית פורסייט" על פי הרומנים של ג'ון גולסוורתי.
טייזאק גילמה את המלכה אן בסדרה "הצ'רצ'ילים הראשונים", את בט בסדרת "הדודנית בט" עיבוד לרומן מאת אונורה דה בלזק, ואת אנטוניה אימו של הקיסר קלאודיוס בסדרה "אני, קלאודיוס".
עוד גילמה ב-1987 את קלותילד ברדבורי-סקוט ב-"Nemesis" עיבוד לספר מאת אגאתה כריסטי.
בשנות ה-90 של המאה העשרים השתתפה בסדרת הטלוויזיה "אינדיאנה ג'ונס הצעיר" בתפקיד מיס הלן סיימור, מורתו הקפדנית של אינדיאנה ג'ונס.
בשנות האלפיים הופיעה פעמיים בתפקיד אורח בסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2011 החלה להשתתף באופרת הסבון "איסטאנדרס" בתפקיד לידיה סימונדס, אך באפריל 2011 נמסר שהיא עוזבת את הסדרה בגלל בריאות לקויה.
ב-1970 הוענק לטייזאק תואר "קצין מסדר האימפריה הבריטית" (OBE) וב-2010 הוענק לה תואר "מפקד מסדר האימפריה הבריטית" (CBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
ב-1958 נישאה טייזאק למתמטיקאי אלאן סטיבנסון.
לזוג נולד בן אחד, מתיו.
טייזאק נפטרה ב-25 ביוני 2011 בביתה וכשמשפחתה לצידה.
מרגרט ג'וזפין הולצר היא שחיינית עבר אמריקאית.
היא סגנית אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008), אלופת עולם (מלבורן 2007), פעמיים ברציפות אלופת עולם לבריכת 25 מטר (אינדיאנפוליס 2004 ושנגחאי 2006) ואלופת הפאן פסיפיק (יוקוהמה 2002).
היא למדה באוניברסיטת אובורן באלבמה והתאמנה בהדרכתו של דייוויד מארש.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה, יפן בשנת 2002 זכתה הולצר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.00 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכתה הולצר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות ומדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.24 דקות, אחרי קאטי סקסטון מבריטניה (2:08.74 דקות) ולפני סטניסלאבה קומארובה מרוסיה (2:10.17 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 23 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 29.73 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה הולצר במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב תוצאה של 2:10.70 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוקטובר אותה שנה, זכתה הולצר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.84 דקות.