tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל התמרד גם חיל המצב בסרדיניה, והמושל בוסטאר נרצח.
הרומאים ניצלו את ההזדמנות וסיפחו את האי.
כעת הטילו המורדים מצור על קרתגו עצמה.
אולם היריבות האישית בין חנו לחמלקרת מנעה כל פעולה יעילה, על כן הוחלט לפטר את אחד מן השניים.
הוחלט לפטר את חנו, וחמלקרת נותר המפקד היחיד.
הוא פעל במהירות להסרת המצור, ויחד עם נארוואס ניתק את דרכי האספקה של המורדים, ואילץ אותם להתפלג.
ספנדיוס עזב את המצור בראש 50,000 איש ויצא להביס את חמלקרת.
חמלקרת הנחיל לו תבוסה כואבת בקרב משור, ו-40,000 מורדים נטבחו.
הקרב החזיר לקרתגים את ביטחונם העצמי האבוד, ונראה היה שהמלחמה עומדת להסתיים.
אולם חניבעל, אחד מקציניו של חמלקרת, נהג בפזיזות ואפשר למאתוס להביס אותו בקרב תוניס.
בעקבות הקרב המלחמה נמשכה עוד זמן מה עוד שהוכרעה בעקבות תבוסת מאתוס בקרב לפטיס.
בשנת 237 לפנה"ס נשלח חמלקרת להיספניה במטרה להחזיר מחדש את השלטון הקרתגי שם.
חמלקרת נהרג בשנת 228 לפנה"ס במארב שטמן לו אחד מראשי השבטים המקומיים, וחתנו עזרובעל המשיך את מפעלו.
עזרובעל העדיף בעיקר דרכים דיפלומטיות, ואף חתם עם רומא על אמנת האברו במסגרתה נקבע כי נהר האברו ישמש כגבול להתפשטות הקרתגים בהיספניה.
בשנת 221 לפנה"ס נרצח עזרובעל, וגיסו חניבעל ברקה מונה למחליפו.
נפילת העיר הטילה אימה בקרב השבטים האחרים שמיהרו לכרות ברית שלום עמו.
לאחר מכן חזר חניבעל לקרטחנה למשך החורף, ובקיץ 220 לפנה"ס תקף את שבט הוואקים שישבו לאורכו של נהר הדורו, הוא כבש בסערה את עריהם החשובות הרמאנדיקה וארבאקלה.
ולאחר מכן אף שבט או עיר בהיספניה לא העזו להתנגד לשלטונו.
בשל כך הרגישה סגונטום מוגנת, והעזה להכריז מלחמה על בעלי ברית של קרתגו.
לאחר מכן פנתה המשלחת לקרתגו עצמה, שם הוכרזה מלחמה שנייה.
לאחר מכן היה עליו להתכונן למלחמה ברומא, כוחו כלל בסך הכל בערך 120,000 חיילים, רגליים 16,000 פרשים וכמה עשרות פילים.
כמו כן הותיר חניבעל בספרד צי קטן ובערך 20 פילים, עם שאר הכוח עמד לצאת למסע אל חצי האי האפניני בו קיווה להכריע את רומא.
הוא דיכא את שבטי האילורגיטים, הברגוסים, האיירונוסים והאנדוסינים.
אזור זה היה מאוכלס בשבטים גאלים עוינים, לפיכך המפקד הרומאי סקיפיו, שכבר ידע על התקדמותו המהירה של חניבעל, ישב באפס מעשה, משוכנע שחניבעל יתעכב זמן רב.
אולם חניבעל שיחד חלק מראשי השבטים והביס אחרים, וכך הגיע מהר יותר מהמצופה אל גדתו הדרומית של נהר הרון.
הוא שכר סירות רבות מכפרי המקומיים, ותכנן להעביר בהן את חייליו.
אולם אז התארגנה נגדו קואליציית שבטים גדולה בצפון הנהר, והללו תכננו למנוע ממנו לעבור אותו.
אולם חניבעל הביס אותם בתמרון מבריק בקרב נהר הרון.
לאחר מסע קשה בו הזיקו לו הן הקור והן שבט האלוברוגים, הגיע חניבעל עם 20,000 חיילים רגליים ו-6,000 פרשים לאיטליה.
המסע כולו לקח בערך חמישה חודשים, במהלכו איבד חניבעל את מרבית חייליו, ואת אחת מעיניו.
חניבעל הביס את הרומאים בסדרת קרבות: קרב טיקינוס, קרב טרביה וקרב טראסימנוס.
הרומאים החלו בהפעלת האסטרטגיה הפביאנית, שהועילה אך מעט.
בשנת 216 לפנה"ס הביס חניבעל את הרומאים בקרב ענק שכונה קרב קאנאי, שלאחריו עמדה רומא על סף התמוטטות.
אולם במקביל בהיספניה התנהלה המערכה לרעת קרתגו, ואחיו של חניבעל, עזרובעל לא הצליח להדוף את התקפות הרומאים שם.
מאז שנת 215 לפנה"ס, הפכה המערכה בחצי האפניני למנומנמת יחסית, והקרבות הגדולים שנערכו במהלכה היו מעטים.
חניבעל ניסה ללא הרף לנתק את רומא מבעלות בריתה וכך להכריח אותה לחתום על הסכם כניעה, אולם הרומאים העקשנים עמדו בסירובם.
הקרתגים ערכו פשיטות על סרדיניה וסיציליה, שהסתיימו ללא תוצאות משמעותיות מבחינת קרתגו.
הם אף כרתו ברית עם שתיים מאויבותיהן המסורתיות מוקדון וסירקוסאי.
בשנת 204 לפנה"ס פשט המצביא הרומאי סקיפיו אפריקנוס על אפריקה עצמה.
הוא ניצל במיומנות רבה את מרירותם של כמה שבטים נומידים ובראשם מסיניסה נגד קרתגו, והטיל מצור על העיר הקרתגית החשובה אוטיקה.
אנשי קרתגו הבינו שכעת הם מאוימים ישירות, וחניבעל נקרא לשוב חזרה מאיטליה.
חניבעל נענה לפקודה, הוא חמק ממנה בעזרת צי שיצא מקרוטון בלי שהרומאים ירגישו בכך, והפליג עם צבאו חזרה אל אפריקה.
לא ברור מה היה גודל הצבא שחניבעל חזר עמו, חסידיו של סקיפיו טוענים שמספרם הגיע ל-24,000. בעוד חסידי חניבעל מצמצמים את המספר לכדי 10,000. שני הצדדים דחו את פעולות האיבה לשנה הבאה, ועם תחילת השנה נפגשו בקרב זאמה.
קרב זה היה הרה אסון מבחינת קרתגו, והיא אולצה לחתום על תנאי שלום משפילים שטבעו את המונח "שלום קרתגו".
בינתיים סיימו הקרתגים לשלם את פיצויי המלחמה שהיו חייבים לרומאים בעקבות תבוסתם במלחמה הפונית השנייה, ולפיכך ראו את עצמם משוחררים מן ההתחייבויות שלקחו על עצמם בחוזה השלום, והכריזו מלחמה על נומידיה בשנת 151 לפנה"ס.
הרומאים תבעו מהקרתגים להעביר לרשותם את כל ספינות הצי הקרתגי, תבואה ואת כל נשקו של הצבא.
היא הפכה לפרובינקיה רומאית במהלך המאה ה-1.
הכוחות הרגליים הקרתגיים היו פרוסים במערך הפלנקס, ונשקם דמה לזה של ההופליטים היוונים.
ציודם כלל חנית, חרב קצרה, קסדת ברונזה, מוקיים (מברך עד לנעל), שריון חזה מקשקשים, ברונזה או פשתן, ומגן עגול גדול.
במאה-3 הושפעו הכוחות הקרתגים ממערך הפלנקס המקדוני שפשט בעולם ההלניסטי.
במאה הרביעית לפני הספירה נודעה בקרתגו יחידה מובחרת שכונתה 'הגדוד הקדוש'.
הגדוד מנה כ-2,500 אזרחים מהמשפחות העשירות והמיוחסות בעיר, והלוחמים בו צוידו במיטב הנשק והשריון, ואומנו מילדות להילחם במערך פלנקס כבד.
הגדוד השתתף במלחמות קרתגו נגד היוונים בסיציליה, והושמד בשנת 339 לפנה"ס בקרב קרימסוס.
מאוחר יותר, בשנת 310 לפנה"ס, הובס הגדוד לאחר לחימה עזה מול צבאו של הטיראן הסירקוזי אגאתוקלס, שפלש לאפריקה.
לאחר קרב זה הגדוד הקדוש לא מופיע עוד בהיסטוריה של קרתגו.
במהלך המלחמה הפונית השנייה אימצו כוחות קרתגים (בעיקר לובים, שתפקדו גם קודם כחי"ר כבד) ציוד ופריסה שדמו לאלה של הצבא הרומי.
הכוחות הללו זכו מאוחר יותר לתואר 'ותיקי המערכה האיטלקית' והיו ליחידת העלית הקרתגית.
הכוח שימש כחי"ר הכבד בצבא חניבעל, ומילא תפקיד מרכזי בקרב קאנאי ובקרב זאמה, שם למעשה הושמדו.
אומנם ידוע על קיומו של כוח פרשים קרתגי, אך אין עליו מידע רב.
ככל הנראה דמו הפרשים הקרתגים לסגנון ההלניסטי.
יחידות פרשים קרתגיות הופיעו בקרב זאמה, וכן בקרב בגרדס (255 לפנה"ס).
החשובים שבפרשים היו דווקא הנומידים, מבעלי בריתה הקרובים של קרתגו, שנחשבו בין הפרשים המעולים של העולם העתיק.
הצבא הקרתגי עשה שימוש גם במרכבות לוביות שנרתמו לארבעה סוסים, אך השימוש בהן פסק בתקופת המלחמות הפוניות.
קרתגו החלה להשתמש בפילי מלחמה רק במאה ה-3 לפנה"ס וזאת תוך כדי חיקוי של כוחות אחרים במזרח התיכון.
פיל המלחמה הקרתגי היה פיל צפון אפריקני (Loxodonta africana pharaoensis), תת-מין קדום של הפיל האפריקאי, שנכחד מאז.
זכר בוגר היה גדול בהרבה מהנקבה, אורכו (כולל החדק) 6–7 מטר, גובהו 3–4 מטר והוא שוקל 5.5–6 טון.
הם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים–שלושה אנשים שהיו בעיקר קשתים או מטילי כידונים.
מלבד זאת היה גם נהג שכיוון את הפיל.
במקרה שהפיל איבד שליטה נהגו הקרתגים לתקוע גרזן או אזמל בין עיניו.
המטרה העיקרית של הפילים הייתה לפרוץ את מערך האויב ולערער אותו, לפני ההתקפה העיקרית של הרגלים והפרשים הקרתגים.
בנוסף, הפילים יצרו מהומה ופאניקה בקרב לוחמי האויב וסוסיהם.
החיסרון בשימוש בפילים הוא הססנותם הטבעית, וקשיי האילוף שלהם.
פיל מבוהל, מאולף ככל שיהיה, עלול בשעת קרב להפנות את עורפו ולדרוס את מפקדו.
האסטרטגיה שבה נקט סקיפיו אפריקאנוס בקרב זאמה ניצלה את ההססנות והביישנות של החיה כדי להבריחה משדה הקרב בלי שתגרום נזק.
שימוש קרתגי מוצלח בפילים נעשה בקרב בגרדס (255 לפנה"ס), ובקרב נהר טחו (220 לפנה"ס).
הנומידים רכבו ללא מושכות או אוכף.
פעמים רבות הכריעו את הקרב לטובת חניבעל, וכאשר עברו לצד הרומאי לקחו חלק חשוב בניצחון בקרב זאמה.
עיקר תפארתה של קרתגו היה הצי הימי שלה, כראוי לשורשיה הפיניקיים.
בשונה מצבא היבשה, שגויס מבעלות בריתה ונתיניה לקראת מלחמה ופורק לאחריה, הצי הימי היה חיל קבוע, ושירתו בו אזרחים מהמעמדות הנמוכים בקרתגו.
בסיסו של הצי היה בנמל צבאי גדול בקרתגו, שנבנה בצורה מעגלית כשבמרכזו אי מלאכותי עם לשכתו של מפקד הצי.
עוצמתו של הצי ומספר ספינותיו נשמרו בסוד.
ספינות המלחמה באותם הימים היו ספינות משוטים בעלות מפרשים, והסוג הרווח היה הטרירמה.
הטקטיקה הימית המקובלת הייתה ניגוח ספינות האויב בעזרת איל ניגוח שהותקן בחזית הספינה.
במהלך המלחמה הפונית הראשונה, לא הצליחו הרומאים להתמודד עם הצי הקרתגי בטקטיקות הימיות הרגילות, ולכן פיתחו גשרים ניידים (corvus) שאיפשרו להם לנצל את יתרונם בלוחמה היבשתית ולהשתלט על הספינות הקרתגיות.
במסגרת תנאי הכניעה הנוקשים שלאחר המלחמה הפונית השנייה (הסכם שכונה שלום קרתגו) פורק צי המלחמה הקרתגי למעט עשר ספינות.
צבאות השם או צבאות ה' הוא שמו של ארגון ילדים שנוסד בי"ט בתשרי תשמ"א (28 בספטמבר 1980) על ידי הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחסידות חב"ד.
שמו של הארגון לקוח מכינוי לעם ישראל המופיע בספר שמות: "ויהי בעצם היום הזה יצאו כל צבאות ה' מארץ מצרים".
קהל היעד של התנועה הם ילדים וילדות יהודים עד גיל בר מצווה ובת מצווה.
המוטו של הארגון הוא "אנו רוצים משיח עכשיו".
על פי דברי הרבי, כל ילד וילדה יהודיים, עם לידתם "מגויסים" לצבאות השם, המפקד העליון הוא – הקדוש ברוך הוא וספר הפקודות הוא – התורה.
מרכזים בולטים שלו פועלים בישראל ובארצות הברית.
מלבד הארגונים שפועלים רשמית בשם 'צבאות השם', מקובל בחסידות חב"ד להשתמש בשם זה (וכן ב"חיילי צבאות השם" וכדומה) בפעילות עם ילדים.
הן הזרם המשיחיסטי בחב"ד והן הזרם המתון בחסידות חב"ד מפעילים בישראל ארגונים שונים בשם צבאות השם.
הארגון משתמש במושגים ומונחים שמקורם בעולם הצבאי.
כל ילד החבר בארגון קרוי 'חייל', הקב"ה מזוהה כמפקד העליון.
ההוראות לילדים החיילים מכונות 'פקודת היום' או פקודת מבצע.
משימת 'צבא הילדים' היא זירוז ביאת המשיח.
ההתגברות על יצר הרע מדומה ללחימה באויב, והתורה והמצוות מדומים לכלי נשק.
המוטו של הארגון, המופיע בסמליל שלו, הוא ובמקור We want Moshiach now.
בהתוועדות בי"א בניסן תשמ"א הכריז הרבי על מבצע לאחד את כל ילדי צבאות ה', בנים לפני בר מצווה ובנות לפני בת מצווה, על ידי כתיבת אות בספר תורה שייכתב ליד הכותל המערבי.
ארגון 'צבאות השם העולמי', שמרכזו בניו יורק, מנוהל מאז היווסדו (בעת הכרזת הרבי על הקמת התנועה) על ידי ירחמיאל בנימינסון, ושלום דובער בוימגרטן הוא מנהל התפעול.
הארגון פעיל במדינות רבות ברחבי העולם.
התנועה מפעילה מערכת הוצאה לאור (בשם "הח"י", על שמה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון, אשתו של הרבי).
בנוסף לספרים מוציאה התנועה מספר עיתונים המותאמים לילדים יהודים שאינם משתייכים לקהילה החב"דית.
הוותיק מביניהם הוא דו-שבועון בשם "משיח טיימס".
הרבי מליובאוויטש התייחס לפרטי העלון, כולל האיורים על גבי דף השער.
מאוחר יותר החלה התנועה להוציא גם ירחון בשם "קידס".
כיום הוא מופץ בשבע שפות ומופיע גם באיראן.
בשנים האחרונות החלה התנועה להדפיס את שבועון "החייל", המיועד לילדי החסידים ומופץ בקהילות חב"ד במדינות דוברות אנגלית.
התנועה מפעילה את "חידון ספר המצוות להרמב"ם", על פי תקנתו של הרבי לילדי ישראל להגות בספר זה באופן יום-יומי.
ספר המצוות הודפס במהדורה מותאמת לילדים, ומדי שנה נערך עליו חידון עולמי בקראון הייטס בהשתתפות אלפי ילדים.
בשנת תשס"ד (2004) הקימה התנועה את מוזיאון הילדים היהודי בהשקעה של כ-40 מיליון דולר, והוא ממוקם בסמיכות למרכז חב"ד העולמי – 770. במוזיאון מבקרים מאות אלפי ילדים מכל הציבורים בארצות הברית, כולל ילדים לא יהודים.
בשנים הראשונות לאחר הקמת התנועה על ידי הרבי התבצעה פעילות צבאות ה' (ארגון כינוסי ילדים, הפקת חומר וכדומה) בצורה לא ממוסדת על ידי גופים שונים, כמו רשת אוהלי יוסף יצחק, גם מכירת האותיות בספר התורה של ילדי ישראל התבצעה בתחילה תחת השם צבאות ה'.
ניידות חב"ד ו"צבאות ה' בע"מ"
בשנת תשמ"א החלה בצפונה של ישראל פעילות 'צבאות השם' על ידי ארגון ניידות חב"ד בישראל בראשות דוד נחשון.
לטענת נחשון, בשנת תשמ"ג, בעקבות פניית מנהלי רשת אהלי יוסף יצחק, החלו בניידות חב"ד לפעול באופן רשמי גם בשאר חלקי מדינת ישראל; אך בפרוטוקול מתוך אספת העמותה שהפעילה את התנועה, נכתב כי הפעילות התרחבה לשאר חלקי הארץ רק כתשע שנים מאוחר יותר, בשנת תשנ"ב.
התנועה הזמינה מנהלי בתי ספר לעודד הצטרפות תלמידים ל"צבאות השם".
בשנת 1989 נרשמה הפעילות כעמותה בשם "תנועת נוער צבאות השם שעל ידי ניידות חב"ד - אה"ק".
התנועה הקימה מועדוני נוער פעילים בערים שונות, הנפיקה תעודות חייל נושאי דרגות שונות וביטאונה 'במחנה צבאות השם' פורסם בתפוצה ארצית.
מעט אחרי פטירתו של הרבי מליובאוויטש, הופחתה פעילות הארגון ולעמותה ניתן צו פירוק על ידי בית המשפט.
בשנת תשס"ו (2006) הקימה התנועה חברה לתועלת הציבור בשם 'צבאות ה' בע"מ' והחלה התעוררות מחודשת של הארגון: חודשה הוצאת העלון השבועי 'במחנה צבאות השם', וכן ההוצאה לאור של מוצרי צבאות השם.
הארגון הקים גם מערכת הוצאה לאור של ספרי לימוד, קריאה ומשחקים לילדים, והוא מפיק מגזין וידאו הנשלח מדי חודש לחברי הארגון בשם 'במחנה'.
הארגון מפעיל רשת המאגדת תחתיה עשרות קייטנות ומחנות קיץ ברחבי הארץ וכן מקיים כינוסים לקראת י"א בניסן, שבהם משתתפים אלפי ילדים מדי שנה.
בשנת 2017 הקים הארגון את מקהלת הילדים 'מקהלת צבאות ה' בארה"ק'.
המקהלה הוציאה תקליטורים, סינגלים והופיעה בכינוס משיח בכיכר ובאירועים נוספים של חב"ד.
הארגון מזוהה עם הזרם המשיחיסטי בחסידות חב"ד.
"תנועת הנוער שעל ידי 'ניידות חב"ד - אה"ק'" מפיקה את העיתון "במחנה צבאות השם".
במשך השנים יצא העיתון לאור בתקופות שונות ובפורמטים משתנים.
העיתון החל לצאת לאור בשנת תשמ"ח, כהמשך לדפי המשימות שהופצו בין ילדי התנועה.
לאחר פטירת הרבנית חיה מושקא שניאורסון ביקש בעלה, הרבי מליובאוויטש, להקים מוסדות וארגונים על שמה.
בארגון "ניידות חב"ד" הוחלט להוציא לאור ירחון לעילוי נשמתה, במסגרת הפעילות של צבאות השם.
ההצעה קיבלה את אישורו של הרבי, שאף חיווה את דעתו לעיתים על תוכנו ואף על עיצובו.
במהלך השנים העיתון הפך מירחון לדו-שבועון.
בשנת תשנ"ו הפסיק העיתון לצאת בצורה סדירה.
בשנים תשס"ז - תשע"ז (2007 - 2017) יצאה גרסה נוספת (מוקטנת) של עלון בשם זה, שיועדה גם לילדים מרקע שאינו דתי.
בשנת ה'תשס"ה (2005) החלה התנועה להוציא לאור עיתון בשם זה, בתוך השבועון "בית משיח".
בשנת ה'תשע"ז (2017) החל לצאת - במקביל לעיתון המודפס כמדור בבית משיח - גם מגזין כרומו בשם זה.
העיתון מחולק למנויים בתוכנית המשפחתית של התנועה.
עם הכרזת הרבי בשנת תשמ"א על הקמת "צבאות השם" עסקו בצעירי אגודת חב"ד (צא"ח) בפעילות עם ילדים, בהוצאה לאור של חומר ובכינוסי ילדים בתאריכים שעליהם הורה הרבי.
סניפי צא"ח בישראל הפעילו מועדוני "צבאות השם" בערים שונות, ומרכז צא"ח הפיק חומרי עזר לפעילות, וכן פעל על מנת לעודד ילדים להירשם למועדונים אלו.
בשנת תשמ"ח הוחלט בצא"ח להקים מחלקה לפעולות צבאות השם, ובראשה הועמד הרב נפתלי רוט.
המחלקה קיימה פעילות במשך מספר שנים, הפיקה פרסומים וערכה כינוסים שנתיים שבהם נבחנו אלפי ילדים על ספר המצוות של הרמב"ם, על פי תקנתו של הרבי מלובביץ' שילדי ישראל ילמדו בספר זה.
גם מבצע 'מצה לתלמיד' של צא"ח התנהל באותן שנים תחת מחלקה זו.
בשנת תשמ"ט פסק בית דין רבני חב"ד בישראל שפעילות צבאות השם (כמו כל פעילות של הפצת היהדות על ידי חב"ד), חייבת להיות כפופה למרכז הפעילות של צא"ח.
עם זאת, בשנת תש"ן כתב הרב יצחק יהודה ירוסלבסקי, מזכיר בית הדין, שלרב דוד נחשון מותר לפעול במסגרת צבאות השם ובפעולות נוספות באופן עצמאי.
בשנת תשע"א החלה לפעול עם ילדי כפר חב"ד תוכנית בשם 'פנסאים' תחת הסיסמה: "מאירים את העולם על ידי לימוד התורה", ובשנת תשע"ב הורחבה הפעילות לכל רחבי הארץ.
שמו של הארגון לקוח מדברי הרבי בעת התוועדות בי"ג בתמוז תשכ"ב, בה אמר שכל חסיד הוא פנסאי (מדליק פנסים, מקצוע שהיה נפוץ בעבר כאשר מנורות הרחוב האירו באמצעות נפט) שתפקידו להאיר את העולם.
בשנת תשע"ד (2014) אוחד הארגון עם עמותת 'בת מלך' ששינתה את שמה ל'ארגון נוער חב"ד: בת מלך, הפנסאים - צבאות ה', מועדון המעשים הטובים (ע"ר)'.
הפעילות מוכרת כתנועת נוער, ומתוקצבת על ידי משרד החינוך (בסכום של כ-2.5 מיליון ש"ח בשנת 2017).
משרדי הארגון ממוקמים סמוך למרכז חב"ד העולמי – 770 בבניין משרד השלוחים, ובישראל בכפר חב"ד סמוך לבניין צעירי אגודת חב"ד.
בשנת תשע"ו חנך הארגון מבנה קבע במרכז כפר חב"ד.
יו"ר ארגון הפנסאים הוא שמעון רבינוביץ, בראש הוועדה החינוכית של הארגון עומד המשפיע הרב זלמן גופין.
הארגון פועל בשיתוף עם ארגון צבאות השם העולמי שבניו יורק, צעירי חב"ד ומשרד השלוחים.
הארגון מפעיל כ-30 סניפים בישראל שבהם פעילים כאלפיים ילדים.
הילדים מקבלים לביתם מגזין וידאו דו-חודשי ועלון שבועי.
הארגון גם מארגן כנסים, טיולים (כולל נסיעות קבוצתיות לניו יורק, לביקור בחצר הרבי) ושבתות עבור הילדים החברים בו.
הארגון גם מוציא לאור ספרים ומוצרים נוספים.
הארגון שותף בהפעלת רשת מחנות קיץ ברחבי הארץ, המונה עשרות קייטנות ומחנות קיץ, בשם "גן ישראל ארץ הקודש", וכן מקיים כינוסים לציון יום פטירתו וכן לכבוד יום הולדתו של הרבי, בהם משתתפים אלפי ילדים מדי שנה.
הארגון מזוהה עם הזרם המתון בחב"ד.
סמלו של ארגון צבאות השם אויר על ידי הצייר מיכל שוורץ והוגה ותוקן על ידי הרבי.
בשנת 2015 נרשם הסמל "צבאות השם" כסימן מסחר בבעלות צבאות השם בע"מ (חל"צ) המנוהל על ידי ישראל דוד נחשון ובנו לוי נחשון.
על החלטה זו הוגש ערעור, והוא נדחה בפסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב על ידי השופט גרשון גונטובניק, בתאריך 27 באוקטובר 2024.
צבא שחרור קוסובו (באלבנית: Ushtria Çlirimtare e Kosovës או בראשי-תיבות: UÇK) היה ארגון גרילה חצי-צבאי אלבני אשר פעל להשגת עצמאות לחבל קוסובו מידי יוגוסלביה וסרביה בסוף שנות ה-90.
כתב ה-BBC בחבל הבלקן פול ווּד כתב בשנת 2001 כי "צבא שחרור קוסובו הפך לארגון הגרילה המצליח ביותר של העת החדשה".
על פי עיתונאי הפלילים, ג'פרי רובינסון, ארגון ה-KLA הוא הוכחה ל"קשר ישיר בין אוסאמה בן לאדן לאלבנים".
המערכה של הארגון נגד כוחות הביטחון של סרביה גררה תגובת נגד חמורה של צבא יוגוסלביה אשר הובילה למלחמת קוסובו שהתחוללה באזור בשנים 1996–1999. ה-CIA, ארצות הברית, האו"ם והרשויות היוגוסלביות מחשיבות את צבא שחרור קוסובו לארגון טרור.
הממשלה הסרבית דיווחה שאנשי הארגון הרגו יותר מ-10,000 אזרחים סרבים ואלבנים.
בתגובה לפעולות הגרילה של צבא שחרור קוסובו, הצבא והמשטרה היוגוסלביים פתחו בפעולות נגד אלימות אשר הובילו לעקירתם של אלבנים בני חבל קוסובו ולהברחתם למקדוניה ולאלבניה השכנות.
פעולות אלו של צבא יוגוסלביה הוכרזו כטיהור אתני על ידי ארגוני זכויות אדם וממשלות נאט"ו.
פעולות אלו ביחד עם מה שנתפס בעיני מדינות אירופה המערבית ככישלון למנוע התרחשות של זוועות במהלך מלחמת בוסניה, הביאו לידי המלחמה הראשונה אי-פעם של נאט"ו נגד מדינה ריבונית (מלחמה שחוקיותה מוטלת בספק עד היום בשל אי קבלת החלטה המאשרת שימוש בכוח במועצת הביטחון של האו"ם).
ישנן טענות כי צבא השחרור של קוסובו כולל כ-1,000 שכירי חרב זרים מאלבניה, ערב הסעודית, תימן, אפגניסטן, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה.
כמו כן נטען כי בין שכירי החרב היו מדריכים בריטים וגרמנים.
שכירי חרב אלה הם לרוב אזרחים אלבנים, ובמיוחד קציני צבא אלבנים לשעבר, שוטרים וחברי כוחות הביטחון הממלכתיים.
על פי דיווחים סרביים, מחנות האימונים העיקריים של הארגון באלבניה הם Ljabinot ליד טירנה, טרופוג'ה בסמוך לגבול יוגוסלביה–אלבניה, Kuks ו-Bajram Curi בסמוך לגבול יוגוסלביה–אלבניה.
סרביה טוענת כי מקומות אלה מהווים גם את מטה הפיקוד והיחידות של הצבא והמשטרה האלבנית בחלק הצפון-מזרחי של אלבניה והמרכזים לגיוס חסידיו של נשיא אלבניה המודח סאלי ברישה.
ביולי 2014 הכריז התובע הראשי של האיחוד האירופי, קלינט ויליאמסון, כי בכירים בצבא השחרור של קוסובו ביצעו לאחר מלחמת קוסובו פשעי מלחמה חמורים, בכלל זה טיהור אתני של סרבים וצוענים, אלימות מינית, חילול מבני קודש וסחר באיברים.
הכוחות המזוינים של פרו (בספרדית: Fuerzas Armadas del Perú) הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של פרו.
הצבא הוקם בשנת 1821 ומורכב משלוש זרועות: צבא פרו (Ejército del Perú), חיל האוויר של פרו (Fuerza Aérea del Perú) והצי הפרואני (Marina de Guerra del Perú).
מטרתו העיקרית של הצבא היא להבטיח את ריבונותה של פרו ולהגן עליה מאיומים חיצוניים, ומפקדתו הראשית נמצאת בעיר הבירה לימה.
חיל היבשה של פרו מונה כ-75,000 חיילים.
מפקדתו הראשית בלימה אך יש לו מספר מפקדות אחרות בעלות חשיבות משנית.
חיל היבשה פורס את כוחות לפי אזורים בפרו- בכל אזור יש בריגדה שאחראית על ביטחונו (ולרוב גם מפקדה באותו אזור).
החיל משתמש בטנקים מסוג T-55 וטנקים מסוג AMX-13, מספר סוגים של משאיות נושאות חיילים מסוג M-113 ו- UR-416, מספר סוגים של תותחים מיושנים כמו: D30, M-101, M-109 ו-M-114.
החיל מפעיל שני סוגים של מסוקים: MIL MI-2, MIL MI-17.
הצי של פרו (Marina de Guerra del Perú) מונה כ-25,000 חיילים ומפקדתו הראשית נמצאת בלימה אך יש לו מספר מפקדות בערים אחרות בעלות חשיבות משנית.
תפקידו הוא להגן על המים הטריטוריאליים של פרו.
ספינת הדגל של הצי היא BAP Almnte Grau.
הצי מפעיל 8 ספינות טילים מסוג Lupo class, שש ספינות מסוג PR-72P class, ארבע ספינות נחיתה אמפיביות, ארבע צוללות דיזל מדגם 209/1100 ושתי צוללות מדגם 209/1200 - צי הצוללות הגדול ביותר בדרום אמריקה.
לצי מספר ספינות סיור, ספינות תובלה ומכולות.
לצי יש גם כוח תעופה ימי, מספר גדודי נחתים ויחידות של כוחות מיוחדים.
חיל האוויר של פרו (CAP, Cuerpo de Aviación del Peru) הוקם ב-20 במאי 1929 כשרות האוויר של פרו.
ב-1950 החיל שינה את שמו לחיל האוויר של פרו (FAP, Fuerza Aérea del Perú).
לחיל האוויר מפקדה ראשית בלימה ומספר מפקדות בעלות חשיבות משנית בערים אחרות.
לחייל האוויר שש מפקדות כנף, 35,00 חיילים והוא מפעיל כלי טיס מסוג: מיג-29 ו- מיראז' 2000.
החייל מפעיל מטוסי סיוע למצבי חירום ומסוקים מסוג:
החייל מפעיל מטוסי אימונים מסוג: אארמקי MB-339 ואמבראר EMB 312 טוקנו.
החייל גם מפעיל את מטוס התקיפה הקל A-37 Dragonfly.
ב-1995, חיל האוויר לקח חלק במלחמת קנפה שבה נלחמה פרו נגד אקוודור.
לאחר המלחמה, החל החייל לרכוש מטוסים וכלי נשק, בעיקר את המטוס מיג-29 ו- סוחוי 25 שהפכו להיות, ביחד עם המיראז' 2000, מטוסי הקרב העיקריים של החיל.
מש"קים שעוברים הכשרה לקצונה: 2,108
טירונים שעוברים הכשרה למשק"ים: 2,549
צבאו הפרטי של פופסקי הייתה יחידת עילית של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, בפיקודו של מייג'ור (ולאחר מכן לוטננט קולונל) ולדימיר "פופסקי" פניאקוב.
היחידה הוקמה בשנת 1942 בקהיר והייתה חלק ממספר יחידות מיוחדות שפעלו במסגרת המערכה במדבר המערבי, באותה תקופה, כדוגמת קבוצת המדבר ארוכת הטווח וה-SAS.
היחידה נלחמה גם באיטליה ופורקה בשנת 1945.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, חיפש הצבא הבריטי במזרח התיכון מפקדים בעלי מיומנויות לחימה והישרדות במדבר, ובמיוחד בעלי היכרות עם המדבר בצפון אפריקה.
ולדימיר פניאקוב היה כזה, ומשכך, קיבל דרגת לוטננט.
בשנת 1942 היה פניאקוב בעל ניסיון לחימה רב, לאחר שהשתתף במשימותיה של קבוצת המדבר ארוכת הטווח.
קשרים ומפעילי רדיו התקשו לבטא את שמו, וכך זכה לכינוי "פופסקי", שהוענק לו על ידי קצין המודיעין של קבוצת המדבר ארוכת הטווח, קפטן ביל קנדי שואו.
בסתיו 1942 פנה גנרל ג'ון האקט לפופסקי בבקשה להקים יחידה חדשה שתפשוט על מתקנים ובסיסים מעבר לקווי מדינות הציר.
היחידה הוקמה ושמה הרשמי היה יחידת החבלה מספר 1.
היחידה החלה את דרכה עם 5 קצינים ו-18 נגדים וחוגרים, אך בסוף תקופת פעולתה מנתה 120 איש והייתה לכוח העצמאי הקטן ביותר של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
משימתה הראשונה של היחידה, בדצמבר 1942, כמעט נגמרה באסון: מטוס גרמני השמיד את כל ציודה ורכביה של היחידה, למעט 2 ג'יפים.
אנשי היחידה עברו שטח של כ-6,400 קילומטרים עד לחבירה מחודשת עם כוחות הצבא הבריטי במצרים.
פחות מחודש לאחר מכן כבר פעלה היחידה שוב מאחורי קווי מדינות הציר, כשהיא פושטת על מצבורי דלק ומתקנים שונים.
ב-19 במרץ 1943, נכנעו 600 חיילים איטלקים בפני שלושה מחיילי היחידה, לאחר שהאחרונים תיעלו אותם לתוך ואדי.
במהלך תקופת פעילותה במדבר השמידה היחידה 34 מטוסים, 6 רכבים משוריינים, 112 משאיות וכ-2,000,000 ליטרים של דלק.
בכל תקופת הפעילות הזו נשבה לוחם אחד ושניים נפצעו.
לאחר שהכוחות של מדינות הציר נכנעו בתוניסיה, השתתף צבאו הפרטי של פופסקי בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
חיילים מהכוח היו חלק מהכוח הבריטי שנחת בטאראנטו, ותפקידם היה לסייר בראש ולאתר כוחות אויב באזור.
הם הצליחו לחדור מעבר לקווי האויב ולשבות קצין אפסנאות גרמני, שמסר להם פרטים על חוזק הכוחות שעמדו מולם ועל פריסתם בגזרה.
כמו כן הם השתתפו בפשיטות אל הים האדריאטי, כשבאחד המקרים הם השתלטו על המחנה הגרמני בקסרמה די פיומי אוניטי (Caserma dei Fiumi Uniti) כשהם הורגים 40 מהחיילים ושובים 152, כשאבדותיהם הסתכמו בשלושה הרוגים וחמישה פצועים.
בתחילת 1945 נכנע חיל המצב הגרמני בקיוגה (Chioggia) בן 700 חיילים לפטרול של צבאו הפרטי של פופסקי שכלל 12 איש ושישה ג'יפים.
ב-14 בספטמבר 1945, ארבעה חודשים מתום מלחמת העולם השנייה, פורק צבאו הפרטי של פופסקי באופן רשמי.
צבא קוואנטונג או צבא גוואנדונג (ביפנית: Kantōgun 関東軍; בסינית: Guāndōngjūn 关东军) היה קבוצת ארמיות של הצבא הקיסרי היפני במחצית הראשונה של המאה ה-20. תפקיד הפיקוד על הצבא הפך לתפקיד היוקרתי ביותר בכל הצבא היפני.
רבים מסגל הצבא, כמו הידקי טוג'ו, התקדמו בסולם הדרגות בצבא וכמו כן בממשלת האימפריה היפנית, והיו אחראים במידה רבה על הקמת מדינת הבובות מנצ'וקוו.
לאחר מלחמת רוסיה–יפן קיבלה יפן את אזור קוואנטונג, שהקיף את חצי האי ליאודונג (שבו פורט ארתור והעיר דאליין) ואת מסילת הרכבת הרוסית בדרום מנצ'וריה עם גישה למשאביה האסטרטגיים.
משמעות השם "קוואנטונג" הוא "מזרחית לשאנהאיגוואן," מעבר הרים השוכן מערבית למנצ'וריה.
חיל המצב של קוואנטונג נוסד ב-1906 לשם הגנה על האזור, ובמקור הכיל דיוויזיית רגלים, גדוד ארטילריה ושישה גדודים נוספים שתפקידם היה להגן על מסילת הרכבת הדרום מנצ'ורית.
כך הגיע סדר הכוחות היפנים במנצ'וריה לכ-10,000 חיילים.
מפקדת הצבא שכנה בפורט ארתור.
לאחר ארגון-מחדש ב-1919 שונה שמו של חיל המצב לצבא קוואנטונג.
בשנות ה-20 וה-30 היה הצבא הקיסרי היפני נגוע בפוליטיקה רבה, וצבא קוואנטונג היה מעוזה של הסיעה הרדיקלית קודו-הא.
רבים ממנהיגי התנועה קראו בפומבי לשינוי פוליטי ביפן, אותו יש להשיג באמצעות הפיכה אלימה שתמוטט את הממשלה האזרחית שאת מקומה תתפוס הנהגה סוציאלית-טוטליטרית.
הסיעה גם תמכה בהפיכת יפן למעצמה בקנה מידה עולמי דבר שאמור היה להיעשות על ידי כיבושים ביבשת אסיה.
אנשים מתוך צבא קוואנטונג, או אנשי סגל-לשעבר, לקחו חלק במספר ניסיונות הפיכה כנגד הממשלה האזרחית, כשהשיא היה מרד הנפל של 26 בפברואר 1936.
אף על פי שצבא קוואנטונג היה כפוף למפקדה הכללית הקיסרית ולמטה הכללי של הצבא נטלו מפקדיו תחום נרחב של פעילות אוטונומית.
קצינים זוטרים מקרב הצבא תכננו וביצעו את ההתנקשות במצביא צולין צ'אנג ב-1928. לאחר מכן, בהשראת עקרון הגקוקוג'ו ("הנמוך שולט בגבוה"), תכננה הנהגת הצבא את תקרית מוקדן שהובילה לפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, בניגוד גמור להוראות מפורשות מההנהגה הפוליטית והצבאית בטוקיו.
בעומדה בפני עובדה מוגמרת, תמכה המפקדה הקיסרית בפעולות צבא קוואנטונג, ושלחה תגבורת על מנת להרגיע את האזור.
הצלחת התוכנית הביאה לכך שצבא קוואנטונג לא נענש על אי-ציות אלא קיבל חיזוק מצד ההנהגה.
עם ייסוד מנצ'וקוו ב-1932 מילא צבא קוואנטונג חלק מרכזי במנהל הפוליטי של המדינה החדשה, כמו גם בהגנה עליה.
מפקד הצבא החזיק בו זמנית במשרת שגריר יפן במנצ'וקוו.
מכיוון שצבא קוואנטונג ניהל את הפן הפוליטי והכלכלי של מנצ'וקוו היה מפקד הצבא מעין נציב עליון במדינה, בעל סמכות לאשר או לבטל כל פקודה של קיסר מנצ'וקוו, פויי.
לאורך השנים מהפלישה למנצ'וריה גדל צבא קוואנטונג.
ב-1941 הגיע מספר החיילים בו ל-700,000 ומפקדתו עברה לעיר צ'אנגצ'ון.
צבא קוואנטונג היה אחראי גם על הקמת, אימון וציוד הצבא הקיסרי של מנצ'וקוו.
לאחר המערכה להשבת השקט למנצ'וקוו, נלחם צבא קוואנטונג במספר תקריות גבול עם סין, כחלק מהמאמץ היפני להקים אזור חיץ בצפון סין.
הצבא לחם אף בשלב הראשון של מלחמת סין–יפן השנייה ובמספר קרבות במונגוליה הפנימית שנועדו להרחיב את אזור ההשפעה היפני בצפון סין.
לאחר שתקרית גשר מרקו פולו הציתה את המלחמה, השתתפו כוחות צבא קוואנטונג בקרב בייפינג-טיינג'ין.
בשנים הבאות נשלחו לעיתים יחידות מהצבא לסייע ללחימה בשאר סין.
מוניטין צבא קוואנטונג ספג מכה קשה בקרב אגם חסן נגד הצבא האדום של ברית המועצות ב-1938, ובקרב חלקין גול ב-1939, בהם ספג אבדות רבות.
לאחר קרב חלקין גול ("תקרית נומנהאן" בהיסטוריוגרפיה היפנית) נערך טיהור פוליטי בצבא קוואנטונג, שנועד להסיר גורמים לא-צייתנים ותומכים בדוקטרינת הוקושין-רון, שקראה להתפשטות יפנית בסיביר במקום בדרום-מזרח אסיה.
למרות מוניטין של חוסר-צייתנות שדבק בצבא בשנות ה-30, נותר צבא קוואנטונג נאמן לממשלת בשנות ה-40. ככל שהקרבות התפשטו למרכז ולדרום סין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, נותרה מנצ'וקוו הרחק מדעת הקהל.
אך כשהחל המצב להידרדר עבור הצבא היפני בכל החזיתות, לא ניתן היה לשמור את צבא קוואנטונג כעתודה אסטרטגית.
יחידות רבות נשלחו דרומה להילחם בכוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט ובפיליפינים, ויחידות אחרות נשלחו לדרום סין במסגרת מבצע איצ'י-גו.
עם פתיחת מבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וקוו, למונגוליה הפנימית, לקוריאה, לאי סחלין ולאיים הקוריליים ב-9 באוגוסט 1945, מנה צבא קוואנטונג כ-600,000 חיילים יפניים, וכלל דיוויזיית שריון אחת, 25 דיוויזיות רגלים, שש חטיבות עצמאיות ו-25 גדודי הגנה.
מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, והתנגדותם נמחצה עד מהרה על ידי המתקפה המסיבית של כוחות שריון וחיל רגלים ממוכן עדיפים של הצבא הסובייטי.
מפקדו האחרון של צבא קוואנטונג, גנרל אוטוזו יאמאדה, הורה על כניעה ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן.
חלק מהיחידות של צבאו סירבו להיכנע והמשיכו בלחימה מספר ימים נוספים, אך בסופו של דבר התנגדותם הוכרעה.
עד 20 באוגוסט השלים הצבא האדום את כיבוש מנצ'וריה וצבא קוואנטונג חדל מלהתקיים ככוח לוחם.
עשרות אלפי חיילים יפניים נהרגו במהלך המתקפה הסובייטית ולמעלה מחצי מיליון נלקחו בשבי ונשלחו למחנות עבודה בסיביר, המזרח הרחוק הרוסי ומונגוליה.
רובם הוחזרו ליפן במהלך חמש השנים הבאות.
לאחר כניעת יפן גילו הסובייטים מתקנים סודיים ששימשו את היפנים לניסויים ולהפקת נשק כימי ונשק ביולוגי להשמדה המונית, באזור מפקדת יחידה 731. באזורים אלה היה צבא קוואנטונג אחראי על מספר פשעי מלחמה, בהם ניסויים בבני אדם, תוך שימוש בשבויים סינים, אמריקאים ורוסים.
לאחר שנעצר מפקד יחידה 731, שירו אישיאי, ביחד עם 20,000 חברי היחידה, ניתנה להם חסינות מפני תביעה בעוון פשעי מלחמה בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בעבור המידע על לוחמה ביולוגית שאספו.
ב-6 במאי 1947 כתב דאגלס מקארתור לוושינגטון שניתן להשיג מידע נוסף, אף הצהרות מפי אישיאי עצמו, על ידי הבהרה שהמידע יסווג כמידע מודיעיני ולא ישמש כראיה במשפטי פשעי המלחמה.
למרות זאת, שנים עשר חברי יחידה 731 ורבים מהנהגת צבא קוואנטונג עמדו למשפט בבית הדין לפשעי מלחמה בחברובסק ואחרים עמדו למשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק ב-1948.
השירות בצבא מבוסס על חוזה במסגרתו מתחייב החייל על תקופת שירות (הניתנת להארכה) תמורתה משולמת לו משכורת.
בצבא המבוסס על מילואים, משמרים אנשי הקבע שלד פיקודי ומנהלי של המסגרות הלוחמות.
בקרב אנשי הקבע נמצאים בעלי מקצועות שונים הדרושים לצבא.
כאשר הצבא מכשיר כוח אדם לרכישת מקצוע ייחודי בהכשרה ארוכה, נדרש מן החיילים להתחייב בתמורה לשרת תקופה מסוימת בקבע ("לחתום קבע").
צבא המבוסס כולו על צבא קבע נקרא צבא מקצועי; גוף צבאי שאיננו נסמך על גרעין צבא קבע אלא על מתנדבים או מגויסים לעת חירום נקרא מיליציה או צבא מיליציוני.
בתקופת הרפובליקה הרומית היה צבאה צבא קבע, הרפורמה הצבאית שהנהיג גאיוס מריוס הפכה את הצבע מצבא מקצועי גדול לצבא בעל שלד קבע קטן יחסית של קצינים וחיילים מקצועיים, שרובו הורכב ממגויסים אזרחיים משורות הפלבאים, שגויסו ואומנו לפי צורך והשתחררו לאחר פרק זמן.
צבא הקבע הראשון במתכונת המודרנית היה צבא היניצ'רים של האימפריה העות'מאנית שהיווה פיתוח של הצבאות הממלוכים והסלג'וקים, שהורכבו מלוחמים מקצועיים ששרתו זמן רב.
שארל השביעי, מלך צרפת הנהיג צבא קבע במסגרת המהלכים האחרונים של מלחמת מאה השנה, בניגוד לצבאות הפיאודלים שגייסו כוחות זמינים, לרוב בלתי מאומנים, לפי צורך.
בשנות ה-60 של המאה ה-15 הנהיג מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, צבא קבע גדול יחסית למה שהיה מוכר לפני כן באירופה, שנודע כצבא השחור (Fekete Sereg).
ב-1685 יצר ג'יימס השני, מלך אנגליה את צבא הקבע במסגרת הצבא הבריטי, דגם זה השפיע רבות על מבנה צבא הקבע המודרני.
מאז המאה ה-18 היווה צבא קבע מאורגן את אחד מסממניה של המדינה המודרנית.
בספרו "עושר העמים" ציין הכלכלן אדם סמית' את קיומו של צבא קבע כסמל לחברה מודרנית ומתוקנת.
אחת ההתמודדויות של שליט עם צבא קבע גדול היא הכוח אותו אוחזים בידיהם מפקדי הצבא, העלול להתהפך כנגד השליט.
עקב הפחד מעוצמת כוחם של מפקדי הצבא פוזר צבא היניצ'רים ב-1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני.
צבא קבע חזק עלול גם להנהיג תפיסת שלטון בהפיכה צבאית.
מערכת של איזונים ובלמים וקביעה חוקתית של מרות השלטון האזרחי על הצבא מסייעת לשמירה על השלטון האזרחי.
גם כאן מהווה הדגם הבריטי, המתבסס על חוק הזכויות 1689, דוגמה לשליטה בצבא הקבע במסגרת שלטון דמוקרטי, בו הריבון על הצבא הוא הפרלמנט ולא המלך.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית בפרק "סמכויות הקונגרס" מגדיר שהריבון על הקמת והפעלת הצבא הוא הקונגרס של ארצות הברית על אף שמפקדו העליון הוא נשיא ארצות הברית.
במדינת ישראל קובע חוק יסוד: הצבא ש"הצבא נתון למרות הממשלה".
בחברה אזרחית, בה יכול כל אדם לבחור לו כל מקצוע ותחום עיסוק, אין זה טבעי שמי שאינו מחויב בכך יישאר בתפקיד צבאי מרצונו.
לפיכך, אחת ההתמודדויות המאתגרות בנושא צבא הקבע היא שימור אוכלוסיית אנשי הקבע ושיפור מקצועיותה ומעמדה.
בעוד שבעבר הגיעו לשירות אנשי אצולה באמצעות פנימיות צבאיות יוקרתיות, הרי שכיום פתוחים שערי האקדמיות והפנימיות הצבאיות לכלל שדרות הציבור והן מבטיחות קידום לקצונה, מקצוע ששכרו בצידו ונלווה לו גם מעמד חברתי יוקרתי.
הצבאות והממשלות מבטיחות לאנשי ולנשות הקבע תמריצים שונים כגון מימון לימודים, חופשות, תמריצים על הצטיינות בשירות ותעדוף בקבלה לעבודה לאחר פרישה.
עם זאת, כאשר השוק החופשי מציע תחרות בתגמול כספי ובתנאים, נקלע צבא הקבע לקושי ומתגברת הסכנה שכוח האדם שיוותר בו יהיה חלש יחסית, תופעה המכונה "דליפת מוחות", בעיקר במקצועות בהם יש ביקוש גם מחוץ לצבא כגון מחשבים, משפטים, רפואה וכדומה
השירות הצבאי מהווה אפשרות לניעות חברתית עבור אוכלוסיות מהגרים וצעירים משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות הזוכים לקבל הכשרה מקצועית איכותית ולעיתים אף אקדמית, ללא תשלום ובתמורה לשירות עצמו הטומן בחובו משכורת ואפשרויות קידום.
צבא קנדה , לשעבר פיקוד כוחות היבשה (Land Force Command – LFC), הוא צבא היבשה של קנדה.
צבא קנדה הוא אחת משלוש הזרועות של הכוחות הקנדיים
נכון לספטמבר 2013 מונה כוח האדם של צבא קנדה 21,600 חיילים בשירות קבע, 24,000 חיילים בשירות מילואים ו-5000 רנג'רים (rangers) ובסך הכול 50,600 חיילים.
כמו כן מעסיק צבא קנדה 4900 אזרחים עובדי צבא.
הצבא מחזיק בסיסי קבע בכל רחבי קנדה וכן אחראי על כוחות המילואים של הצבא שהם המרכיב הגדול ביותר בכוחות המילואים של הכוחות הקנדיים.
מפקד צבא קנדה הוא "ראש מטה הצבא" (Chief of the Army Staff) וכיום מכהן בתפקיד זה לוטננט גנרל מרקיס האינס (Marquis Hainse).
המונח "צבא קנדה" התקבל רשמית רק ב-1940. מלפני איחוד קנדה ועד מלחמת העולם השנייה הכינוי הרשמי היה "המיליציה הקנדית" ("Canadian Militia").
ב-1965, כצעד מקדים לאיחוד הזרועות השונות, כל כוחות היבשה הוכפפו לישות חדשה שב-1968 נקראה "צבא קנדה" שיחד עם הצי המלכותי הקנדי וחיל האוויר המלכותי הקנדי הרכיבו את הכוחות הקנדיים.
לפני איחודה של קנדה ב-1867, הצבא הבריטי, שכלל יחידות מיליציה קנדיות, הגן על קנדה בעיתות מלחמה.
לאחר 1867 הוקמה מיליציה פעילה קבועה ובעשורים הבאים הוקמו כמה כוחות סדירים שהם אבותיהם של "כוחות הארטילריה הרכובים המלכותיים הקנדיים" (Royal Canadian Horse Artillery), "הפרשים הקנדים המלכותיים" (Royal Canadian Dragoons) ו"הרגימנט המלכותי הקנדי" (The Royal Canadian Regiment).
כוחות סדירים קנדים השתתפו במרד הצפון מערבי (North-West Rebellion) ב-1885, במלחמת הבורים השנייה ב-1899 ובכוחות גדולים מאוד בחיל המשלוח הקנדי (Canadian Expeditionary Force) במלחמת העולם הראשונה.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, שונה שמה של המיליציה הקבועה הפעילה ל"צבא קנדה" ושמה של המיליציה הלא-קבועה שונה לכוחות המילואים של צבא קנדה.
הצבא השתתף במלחמת קוריאה והיה חלק מהנוכחות של נאט"ו בגרמניה המערבית במהלך המלחמה הקרה.
בשנים שלאחר האיחוד עם הצי המלכותי הקנדי וחיל האוויר המלכותי הקנדי ב-1968 גודלם של כוחות היבשה קטן.
למרות הקשר ההדוק של קנדה לבריטניה ולארצות הברית, לא השתתפו כוחות קנדיים באופן ישיר במלחמת וייטנאם ובמלחמת עיראק..
כוחות קנדיים היו חלק של כוח הקמה של אונדו"ף והמשיכו להיות חלק של כוח או"מ זה במשך שנים רבות.
כוחות קנדיים השתתפו בכמה פעולות צבאיות עם בעלות בריתה של קנדה, כולל במלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 ובמלחמת אפגניסטן ב-2001, בנוסף למשימות שמירת שלום של האו"ם במקומות שונים בעולם..
במהלך מלחמת אפגניסטן ג'ני קריניאן הועמדה בראש כוח קרבי לראשונה בתולדות צבא קנדה.
כמו כן במשימה זו לראשונה נהרגה חיילת קרבית קנדית.
בשנת 2022 פורסם שהצבא הקנדי מפעיל כוחות גלויים בשטחי יהודה ושומרון ומסייע לרשות הפלסטינית במימוש תוכנית פיאד שמטרתה השתלטות על שטחי C.
הצבא מופעל על ידי מפקדת הכוחות הקנדיים באוטווה.
הדיוויזיה הקנדית הראשונה (1st Canadian Division)
הדיוויזיה הקנדית השנייה (2nd Canadian Division), לשעבר כוחות היבשה של אזור קויבק.
הדיוויזיה הקנדית השלישית (3rd Canadian Division),לשעבר כוחות היבשה של האזור המערבי.
הדיוויזיה הקנדית הרביעית (4th Canadian Division), לשעבר כוחות היבשה של אזור המרכז.
הדיוויזיה הקנדית החמישית (5th Canadian Division), לשעבר כוחות היבשה של האזור האטלנטי.
הדיוויזיה הראשונה משמשת כמפקדה שיכולה לפרוס את עצמה בכל אירוע בו יש צורך בהובלת כוחות צבא גדולים.
שאר הדיוויזיות החליפו את הכוחות האזוריים והן אחראיות על ניהול הכוחות הסדירים וכוחות המילואים בתחומיהן.
לכל אחת מהדיוויזיות השנייה, השלישית והרביעית יש קבוצת בריגדות ממוכנות סדירות תחת פיקודן, יחד עם שתים או שלוש בריגדות מילואים.
כל קבוצת בריגדות ממוכנת כוללת שלושה גדודי חיל רגלים, רגימנט ממוכן, רגימנט ארטילריה ורגימנט הנדסה קרבית.
כל קבוצת בריגדות כוללת גם גדוד תמיכה, פלוגת קשר ומחלקת משטרה צבאית.
בנוסף לארבע הדיוויזיות המרחביות, "מערך תורת הלחימה והאימונים של הצבא" (Canadian Army Doctrine and Training System) אחראי על פיקוח, שילוב וביצוע ההדרכות ופיתוח תורת הלחימה של הצבא.
מערך זה אחראי על כמה בתי ספר וגופי הדרכה.
בראש צבא קנדה עמד עד 1964 ראש המטה הכללי (Chief of the General Staff), כאשר שמו של התפקיד שונה למפקד הצבא, כצעד מקדים לאיחוד כוחות ההגנה של קנדה.
בשנת 1993 שונה שם התפקיד ל"ראש מטה הכוחות הקרקעיים" (Chief of the Land Staff) ובשנת 2011 בעקבות שינוי השם בחזרה מ"כוחות היבשה" ל"צבא קנדה" שונה שם התפקיד ל"מפקד צבא קנדה" (Commander of the Canadian Army)והוא גם ראש מטה הצבא.
תוכנית ההכשרה לקצינים מתבצעת בדרך כלל בקולג' הצבאי של קנדה (Royal Military College of Canada) או באוניברסיטאות אזרחיות.
לרוב הקצינים מגיעים לצבא ישירות למסלול הכשרה זה ולעיתים ניתן להגיע למסלולים להכשרת קצינים מתוך שורות הצבא, או על פי מקצועות מבוקשים.
המסורות של כוחות הרגלים והשריון של הצבא מקושרות באופן חזק לאלה של הצבא הבריטי.
רבים מהרגימנטים הוקמו על פי הדפוס הקיים בצבא הבריטי ומערכת רשמית של יחידות "תאומות" נוצרה כדי לקדם את המסורת של היסטוריה משותפת.
רגימנטים אחרים התפתחו באופן עצמאי.
כמו כן התפתחה מסורת של אותות מערכה ודגלי יחידה.
כשני שלישים משמות היחידות הם בעלי צליל ממקור אנגלי והיתר הם בעלי שמות ממקור צרפתי.
בין השנים 1953 עד 1971 חיל הרגלים הסדיר כלל שבעה רגימנטים כשכל אחד מהם כלל 2–4 גדודים.
כיום סדר הכוחות הסדירים הוא:
"הרגימנט המלכותי ה-22" (Royal 22e Régiment)
כל אחד מהרגימנטים כולל שני גדודי חיל רגלים ממוכנים וגדוד חיל רגלים קל שכולל בתוכו פלוגת צנחנים.
כוחות ארטילריית השדה של קנדה נקראים באופן מסורתי "הארטילריה הרכובה המלכותית הקנדית" (Royal Canadian Horse Artillery) וכיום קיימים ארבעה רגימנטים:
הכוחות הסדירים של גיסות השריון המלכותיים הקנדים הם:
"הפרשים של לורד סטרת'קונה" (Lord Strathcona's Horse)
"רגימנט ההנדסה הקרבית הראשון" (1 Combat Engineer Regiment)
"יחידת התמיכה ההנדסית הראשונה" (1 Engineer Support Unit)
"רגימנט ההנדסה הקרבית השני" (2 Combat Engineer Regiment)
"רגימנט התמיכה ההנדסית הרביעי" (4 Engineer Support Regiment)
"רגימנט ההנדסה הקרבית החמישי" (5 Combat Engineer Regiment)
במסגרת הצבא קיימות 7 פלוגות (Squadrons) קשר ורגימנט אחד ללוחמה אלקטרונית.
כמו כן קיימים ארבעה גדודי תמיכה לוגיסטית.
כוחות המילואים של הצבא הוא המרכיב הגדול ביותר של כוחות המילואים הראשיים של הכוחות הקנדיים.
כוחות המילואים מאורגנים בבריגדות מרחביות מוקטנות.
כוחות המילואים של הצבא פעילים מאוד והשתתפו בצורה משמעותית בכל המשימות של הצבא הסדיר בעשור האחרון, במקרים מסוימים הם תפסו עד 40% מכוח האדם.
כוחות המילואים של הצבא מונים כיום כ-15,000 איש.
באפריל 2008 קלטו כוחות המילואים של הצבא את כל כוחות המילואים של חיל הקשר.
קנדה היא מדינה תעשייתית עם טכנולוגיה ומדע מפותחים מאוד.
מאז מלחמת העולם הראשונה, קנדה ייצרה בעצמה את הרכבים הממוגנים שלה, את הטילים המונחים נגד-טנקים ואת כלי הנשק הקלים של הצבא.
למרות קיצוצים נרחבים בתקציב הביטחון בין שנות השישים לעשור הראשון של המאה ה-21, הצבא מצויד היטב.
הצבא כעת מפעיל כ-10,500 כלי רכב כולל רכבי שטח מרצדס-בנץ G-קלאס ומשאיות 7000-MV .
כמו כן מפעיל הצבא כ-2700 רכבי קרב משוריינים כולל ה-LAV III וטנק הלאופרד 2. הצבא מפעיל גם כ-150 קני ארטילריה, כולל תותחים הוביצר M777 ו-LG1 Mark II .
בין השנים 2011–2017 אמור הצבא לקבל משפחה חדשה של כלי רכב משוריינים כולל 138 רכבי קרב קרוב שמיועדים ללוות את הלאופרד 2 ולהגדיל את יכולות הקרב של הצבא.
הצבא גם יקבל משפחה חדשה של רכבי סיור משוריינים טקטיים שבסופו של דבר יחליפו את ה-RG-31 Nyala ואת רכב הסיור "קויוט" (Coyote).
החיילים הרגליים יצוידו במערכת המשולבת לחייל (Integrated Soldier System) שממתינים לה כבר זמן רב והיא מיועדת לשדרג את מהלך ביצוע הפקודות, זיהוי המטרות וקריאת השטח.
הצבא יקבל סדרה חדשה של רכבי הנדסה קרבית שתוכננו במיוחד לפלס דרך לכוחות ולכלי רכב דרך שדות מוקשים ולאורך דרכים ממולכדות במטעני צד ומטענים ממולכדים.
משפחה חדשה זו של כלי רכב תחליף בסופו של דבר את צי כלי הרכב המתיישן של מערך ההנדסה.
חיל הרגלים משמש ברובי ה-Colt Canada C7 כרובה הסער העיקרי ויחידות העילית משתמשות ברובה זה עם מטול רימונים M-203 ובנשק המחלקתי האוטומטי ה-FN Minimi C9.
הכוחות המזוינים של שווייץ הוא צבאה הלאומי של הקונפדרציה השווייצרית והארגון המרכזי במערכת הביטחון שלה.
באופן מסורתי שווייץ היא מדינה נייטרלית וכבר למעלה ממאתיים שנה היא לא השתתפה באופן ממשי בעימותים צבאיים כנגד כוחות זרים.
באופן עקרוני שווייץ נמנעת משותפות בבריתות צבאיות, ושואפת להבטיח את ביטחונה הלאומי וריבונותה באופן עצמאי.
צבא שווייץ מתגאה במערכות נשק מתקדמות ותשתיות ביטחון נרחבות, והוא כולל צבא יבשה וחיל אוויר מתקדמים וגדולים יחסית, לצד כוח ימי קטן ומינימלי.
המפקד העליון הנוכחי של הצבא הוא תומאס זיסלי (משנת 2020).
בהתאם לחוקה הצבא כפוף למרותה של המועצה הפדרלית של שווייץ (לא לממשלות הקנטונים).
נכון ל-2019 ראש מחלקת ההגנה הפדרלית היא ויולה אמהרד.
בראשיתה של המדינה השווייצרית בימי הביניים, בעת קיומה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה, לא היה לשווייץ צבא לאומי של ממש, ולכל אחד מהקנטונים של שווייץ היה כוח צבאי משל עצמו.
השותפות הצבאית בין הקנטונים התבטאה בעיקר בכך שבמקרה וקנטון היה נתון באיום מצד גורם זר, קנטונים אחרים נהגו לשלוח את צבאם לעזרתו.
בשנת 1848, בהתאם לחוקתה החדשה של שווייץ, סיכמו הקנטונים על העצמת סמכויות השלטון המרכזי בברן, ובכלל זה גם על הקמת צבא פדרלי לאומי.
הצבא החדש (Bundesheer) התבסס על איחוד צבאות הקנטונים השונים, אם כי החוקה התירה לכל קנטון להחזיק ברשותו צבא קטן של 300 חיילים.
החוקה גם אסרה על קנטונים להתעמת עצמאית עם כוחות זרים, וקבעה מוסד של גיוס חובה כללי.
צבא שווייץ לא היה מעורב בפעילות צבאית כלשהי מיסודו ועד ימינו.
גיוס כללי של כלל הגברים הכשירים הוכרז בפעם הראשונה בשנת 1871, על רקע פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר חששו בשווייץ מפלישה זרה.
אירוע אלים ממשי ראשון היה בשנת 1875, אז נקרא הצבא לדכא שביתת עובדים במנהרת גוטהארד.
בעימות שהתפתח נהרגו ארבעה פועלים ו-13 נוספים נפצעו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ידעה גם שווייץ מתיחות מסוימת כאשר עיקר שכנותיה היו מעורבות בלחימה, ושווייץ לעומתן התעקשה לשמור על הנייטרליות שלה.
עם ראשית המלחמה הכריזה שווייץ על גיוס כללי (בפעם השנייה בתולדותיה), במטרה להרתיע כוחות חיצוניים מפגיעה בה.
לקראת סוף המלחמה, הטריד את הצבא דווקא משבר פנימי, כאשר נקרא לדכא שביתה כללית שפרצה בנובמבר 1918. במהלך דיכוי השביתה נהרגו שלושה פועלים.
במקביל לפעילות זו סבל הצבא השווייצרי רבות מהשפעת הספרדית, שגרמה לרבים מאנשיו לקפח את חייהם.
בשנים הבאות המשיך הצבא לעסוק בפעולות של שיטור פנימי, כאשר אירוע משמעותי היה בנובמבר 1932, אז דיכא הצבא באמצעים אלימים הפגנה אנטי-פשיסטית בז'נבה.
במהלך פעולות הדיכוי נהרגו 13 מפגינים ו-65 מפגינים נוספים נפצעו.
האירוע גרם לפגיעה ניכרת בתדמיתו של הצבא, והדבר גם התבטא בכך שפוליטיקאים שונים מהשמאל ניסו ליזום הצעות לפירוקו.
תסריט מלחמת העולם הראשונה חזר על עצמו בשנות מלחמת העולם השנייה.
שווייץ מצאה עצמה שוב מוקפת בשדות קרב מכל עבריה, ובפעם השלישית בתולדותיה הוחלט על גיוס כללי, שוב במטרה להניא כוחות חיצוניים מכוונה לפלוש אליה.
מקור דאגתה המרכזית של שווייץ היה החשש מפני ניסיון של גרמניה הנאצית לפלוש אליה .
עקב גיוס החובה והגידול באוכלוסייה הכללית, מראשיתו היה הצבא גדול, ובראשית המאה ה-20 גדל מספר החיילים ששירתו בו גדלה ללמעלה מרבע מיליון חיילים.
הדבר הביא לקריאות לרפורמה כוללת כבר בסוף המאה ה-19, אך הדבר לא יצא אל הפועל באופן ממשי.
משנה לשנה הדברים הפכו קריטיים יותר, והדבר התבטא בכך שבשנת 1962 מספר החיילים בצבא הגיע לשיא של 880,000 איש.
לבסוף, לאורך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 עבר הצבא השווייצרי שורה של רפורמות ("Armee 61") שנועדו להביא למודרניזציה של הצבא.
במסגרת רפורמות אלו עבר הצבא ארגון מחדש, כוח האדם שלו קוצץ, והצבא גם נפטר מרוב הסוסים שהחזיק ברשותו.
בשנות ה-80 קלט הצבא לשירותיו את טנק הלאופרד 2 תוצרת גרמניה.
טנק זה הוא טנק המערכה העיקרי של הצבא עד היום.
באותה התקופה קלט גם הצבא את נגמ"ש הלחימה השוודי Combat Vehicle 90, וכן החליף את הארטילריה המיושנת בה החזיק בכמות משמעותית של התותח המתנייע M-109 תוצרת ארצות הברית.
במקביל לרכש האיכותי שהפך את רוב כלי הנשק הכבדים של הצבא למתקדמים יחסית, נערכו קיצוצים משמעותיים נוספים בכוח האדם.
גם חיל האוויר זכה לרכש חדש כאשר בשנת 1996 נרכשו מארצות הברית כמה עשרות מטוסי F-18, אשר החליפו את מטוסי המיראז' הישנים כמטוסי הקרב העיקרים של החיל.
בהתאם לחוקה הפדרלית של שווייץ:, משימות הצבא הן:
(א) למנוע מלחמות ולשמור על השלום;
(ב) להגן על שווייץ ואוכלוסייתה;
(ג) לתרום לשלום בעולם במסגרת ההבנות הבינלאומיות;
(ד) לתמוך ברשויות האזרחיות במקרה של אתגרים פנימיים בשווייץ ובפרט בהתמודדות עם אסונות טבע בשווייץ ומחוצה לה.
התפקיד העיקרי של צבא שווייץ הוא הגנה על המולדת.
בפועל, עקב התנהלותה הדיפלומטית של שווייץ כמדינה נייטרלית, הצבא לא לקח חלק בעימותים צבאיים ממשיים כנגד מדינות זרות במאתיים השנים האחרונות.
בשגרה הצבא מקיים לאורך השנה גם את מטרותיו האחרות: משימות חיפוש והצלה; תמיכה באוכלוסייה האזרחית בעת משבר, למשל בחורף קשה; ארגון וסיוע בניהול אירועים בינלאומיים גדולים כגון הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס; השתתפות במשימות לשמירת שלום ברחבי העולם; ועוד.
צבא שווייץ כולל חמש יחידות אב מרכזיות, הכפופות כולן ישירות לפיקוד העליון של הצבא.
יחידות אב אלו כולות שתי זרועות לוחמות: צבא היבשה וחיל האוויר, ושלושה אגפים ניהוליים: אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה, אגף הלוגיסטיקה ואגף הפיקוד והתמיכה.
בראשות צבא היבשה וחיל האוויר עומדים מפקדים בדרגת לוטננט גנרל, ותחתיהם נמצא כלל הכוח הלוחם של צבא שווייץ.
צבא היבשה כולל את כוחות החי"ר, השריון, הארטילריה, הקומנדו והים; חיל האוויר כולל את מטוסי ומסוקי הקרב.
שלושת האגפים הניהוליים כוללים עשרות אלפי עובדים שתפקידם לתמוך בכוחות הלוחמים: אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה עוסק בהקניית ידע תאורטי לקצונה של הצבא ולשאר חיילי הקבע, אגף הלוגיסטיקה עוסק במתן תשתית לוגיסטית לכוחות הלוחמים, ואגף הפיקוד והתמיכה עוסק בתחומי התקשוב, אבטחת המידע והטכנולוגיה.
בזמן שגרה, מפקד על הצבא השווייצרי קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף לראש מחלקת ההגנה הפדרלית בממשלת שווייץ.
המפקד העליון הנוכחי של הצבא של שווייץ הוא אנדרה בלאטמאן, וראש מחלקת ההגנה הפדרלית היא ויולה אמהרד.
ראש הצבא הוא הדרג הפיקודי העליון בצבא ואחראי לאימון והכשרת הכוחות בזרועות הצבא, להכנתו למלחמה בימי שלום ולפיקוד עליו בעתות מלחמה.
בעת חירום או מלחמה, מתוקף סמכותה לפי חוקת שווייץ, מעלה אספת הברית את המפקד העליון של הצבא בדרגה לדרגת גנרל, ובכך הוא הופך רשמית למפקד המלחמה.
דרגת הגנרל ייחודית בצבא שווייץ כך שאיננה משמשת בעתות שגרה.
לאורך תולדות שווייץ מונו גנרלים בסך הכל חמש פעמים.
המינוי ניתן למרות ששווייץ לא השתתפה באף עימות מלחמתי והסתפקה בהגנת גבולותיה.
הדרגה והתפקיד ניתנו לארבעה אישים אלו:
גיום אנרי דופור (Guillaume-Henri Dufour) כיהן בתפקיד בשנים 1847–1848 בעת מלחמת הזונדרבונד וכן בשנים 1856–1857 בעת משבר נשאטל;
הנס הרצוג (Hans Herzog) כיהן בתפקיד בשנים 1871–1872 בעת מלחמת צרפת–פרוסיה;
אולריך וילה (Ulrich Wille) כיהן בתפקיד בשנים 1914–1918 בעת מלחמת העולם הראשונה;
אנרי גיזאן (Henri Guisan) כיהן בתפקיד בשנים 1939–1945 בעת מלחמת העולם השנייה.
אזרחים אשר אינם כשירים לשירות לא מגויסים, אך נאלצים לשלם מס בגובה 3% עד גיל 30, אלא אם כן הם בעלי נכות המונעת מהם להתגייס.
בשנת 2008 כ-20% מהמועמדים נמצאו כלא מתאימים לגיוס וקיבלו פטור ממנו, כאשר אחוז הלא מתאימים הגבוה ביותר נרשם באזורים עירוניים כדוגמת ציריך וז'נבה, ובעוד זאת, באזורים הכפריים שיעור הגיוס היה גבוה.
אזרחים שווייצריים הגרים מחוץ לשווייץ פטורים מגיוס בעתות שלום.
עם גיוסו, נשלח המועמד לערוך את הליך הגיוס באחד מששת בסיסי המיון והקליטה הפזורים בשווייץ.
הליך הגיוס נערך על פני יומיים עד שלושה, ולאחר מכן החייל עובר טירונות שנמשכת 18 עד 21 שבועות.
בתום תקופה זו מיעוט מהחיילים, אלו המאובחנים כמתאימים לכך, נשלחים לבית הספר של קצינים לעבור מסלול הכשרה לקצונה, והשאר עוברים לאחר הטירונות תקופת לימוד והכשרה של שישה שבועות, אשר במהלכה החיילים לומדים אודות תפקידיהם ומתמקצעים בהם.
בסוף תקופה זו ממוינים החיילים ליחידותיהם ומשוחררים, כאשר בדרך כלל סך כל תקופת שירות החובה עומדת על כחצי שנה.
כ-15% מהחיילים ממשיכים את השירות כחיילי מילואים למשך עשר שנים, ובתקופה זו החיילים נדרשים בדרך כלל להגיע לתקופת רענון ואימונים של כשלושה שבועות בשנה, כאשר קצינים מזומנים לתקופת אימונים כפולה.
חיילים אחרים ממשיכים מרצונם לשירות קבע.
הפופולריות של הצבא בשווייץ נחשבת לגבוהה ובאופן ספציפי מוסד שירות החובה נהנה מתמיכה ציבורית רחבה.
צבא היבשה השווייצרי הוא זרוע היבשה של צבא שווייץ.
על צבא היבשה מפקד קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ.
מפקד צבא היבשה הנוכחי הוא דומיניק אנדריי.
המערך הלוחם הסדיר של צבא היבשה השווייצרי כולל שתי חטיבות חי"ר, שתי חטיבות חי"ר המתמחות בלוחמה הררית, ושתי חטיבות שריון.
לצד שש חטיבות אלו, ישנן גם שתי חטיבות מילואים: חטיבת חי"ר אחת וחטיבת חי"ר הררית אחת.
החטיבות הסדירות גדולות יחסית למקובל בעולם, והן כוללת בין 6 ל-8 גדודים כל אחת (לעומת 3 - 4 גדודים בצבאות אחרים).
גם שתי חטיבות המילואים גדולות בהרבה מהגדול המקובל של חטיבה, האחת כוללת 12 גדודים והשנייה כוללת 14 גדודים.
למרות שחטיבות המילואים מוגדרות כחטיבות חי"ר, הן כוללות גם כוחות שריון משמעותיים.
הרי האלפים מכסים את כל המחצית הדרומית של שווייץ.
בזמן שגרה מופקדות על הביטחון באזור זה שתי חטיבות המתמחות בלוחמה בתנאי שטח הרריים: חטיבת החי"ר ההררית 9 המוצבת בגראובינדן וחטיבת החי"ר ההררית 12 המוצבת בטיצ'ינו.
חטיבות המילואים נועדו לתגבר באופן מיידי את החזיתות בעתות חירום, כאשר חטיבת החי"ר 7 אמורה לתגבר את עמדות הגבול עם גרמניה, וחטיבת החי"ר ההררית 10 נועדה לתגבר את החטיבות ההרריות בהר האלפים.
כוח השריון של שווייץ מבוסס על כ-300 טנקים הכוללים את טנק המערכה לאופרד 2 והטנק הקל Combat Vehicle 90. כלל כוחות החי"ר מתבססים על כ-1,400 נגמ"שים מדגם Radschützenpanzer Piranha ו-M-113, אשר בין השאר באמצעותם הם מתניידים בעת פעילות מבצעית.
כוח הארטילריה כולל 134 סוללות תותחים מתנייעים מדגם M-109.
על כל אחת מהחטיבות מפקד חייל בדרגת בריגדיר גנרל, כאשר כל אלו כפופים לסגן מפקד צבא היבשה, קצין בדרגת מייג'ור גנרל.
לצד המערך הלוחם, למפקד צבא היבשה כפופים ישירות גם ארבעת האזורים הטריטוריאליים של שווייץ, הפיקודים המרחביים של המדינה.
כל אזור בשטחו שלו אחראי על תחזוק התשתיות הביטחוניות במקום, הביטחון השוטף באזור, וכן על הקשר בין הצבא לרשויות המקומיות.
כל אזור טריטוריאלי כולל גדוד מפקדה וקשר אחד ושני גדודי הנדסה קרבית.
תפקיד כוחות אלו הוא לתמוך ביחידות הצבא האחרות המצויות בשטח האזור.
על כל אחד מהאזורים האזורים הטריטוריאליים מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, כאשר כל אלו כפופים ישירות למפקד צבא היבשה.
אמצעי לחימה כבדים של הצבא השווייצרי תמונה סוג שם כמות ארץ ייצור טנק מערכה עיקרי לאופרד 2 134 טנק קל Combat Vehicle 90 186 נגמ"ש לחימה מווואג פירנה 925 שווייץ נגמ"ש M-113 368 רכב שטח מווואג איגל 324 שווייץ תותח מתנייע תותח מתנייע M-109 133
כוחות לוחמים המסונפים לצבא היבשה
פיקוד הכוחות המיוחדים , הוא גוף בסדר גודל חטיבתי המאגד את שש יחידות הכוחות המיוחדים של שווייץ.
על פיקוד הכוחות המיוחדים מפקד חייל בדרגת בריגדיר גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד צבא היבשה.
עיקר ההתמחות של פיקוד הכוחות המיוחדים הוא במתן תגובה מהירה בתנאי ביטחון לאומי קשים וכן במתן פתרונות למצבי ביטחון ייחודיים.
הפיקוד הוקם באפריל 2010 בהתאם להחלטת הממשלה, והקמתו נעשתה על ידי איחוד היחידות המובחרות של שווייץ, אשר עד אז היו פזורות בעיקר בין חטיבות המערך הלוחם.
מטרות מהלך ארגוני זה היו שיפור התיאום בין היחידות ורמת כשירותן, יצירת אפשרות לפיקוד מבצעי אפקטיבי עליהן בעתות חירום, וכן חיסכון בעלויות כספיות.
בסיס הפיקוד ממוקם בריברה שבטיצ'ינו, באלפים השווייצרים.
יחידות פיקוד הכוחות המיוחדים סימון סמל יחידה סוג תפקידים מיוחדים פלוגת הסיור 10AAD 10 פלוגת סיור מיוחדת המתמחות בלוחמה בטרור, ביצוע פעולות התקפיותבשטח האויב ומשימות חיפוש והצלה פלוגת המשטרה הצבאית המיוחדתMP Spez Det פלוגת קומנדו יחידה משותפת לצבא ולמשטרה המתמחה.
המתמחותבאבטחת אישים ותמיכה ברשויות האזרחיות בעת משבר גדוד הגרנדיר 20Gren Bat 20 גדוד קומנדו גדוד הגרנדיר 30Gren Bat 30 גדוד קומנדו גדוד הגרנדיר 40Gren Bat 40 גדוד קומנדו פלוגת סיור הצנחנים 17Fsch Aufkl Kp 17 פלוגת סיור מוצנחת התמחות בצניחה מבצעית ובפעולות התקפיות בשטח האויב
שייטת האגמים המכונה גם חיל הים השווייצרי היא הכוח הימי של הצבא השווייצרי.
על שייטת האגמים מפקד קצין בדרגת בריגדיר גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד צבא היבשה.
לשווייץ אין גבול לים, ולפיכך אין לה צי לוחם ממשי.
למרות זאת, כמה אגמים גדולים שוכנים על גבולותיה עם שכנותיה, דבר שהביא אותה להקים במהלך מלחמת העולם השנייה גם זרוע ימית - שייטת האגמים.
באותם הימים, בראשיתה של השייטת, היא כללה תשע ספינות סיור קלות בודדות מדגם Patr Boot 41 מתוצרת מקומית, אשר היו חמושות כל אחת בתותח נגד טנקים ובמספר מקלעים.