tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על בסיס האוכלוסייה המקומית הוקמו יחידות צבאיות ששולבו בצבא הגרמני והשתתפו בקרבות, שמירה על הסדר הציבורי ובהריגת יהודים.
מעל ל-90% מהיהודים שהתגוררו בשטח המדינות הבלטיות נהרגו במהלך המלחמה.
במהלך 1944–1945 השטח חזר לשליטה סובייטית ורפובליקות סובייטיות הוקמו מחדש.
במהלך ועידת יאלטה וועידת פוטסדאם סוכם שהשטח יישאר בשליטת ברית המועצות.
במהלך 1949 הסובייטים גרשו לסיביר עוד כ-100 תושבים.
לאחר פטירת יוסיף סטלין רוב המגורשים קיבלו רשות לחזור למולדת.
עד למחצית שנות ה-50 ביערות הסתתרו פעילים לאומנים שלחמו נגד השלטון הסובייטי ("אחים של יערות").
במהלך השלטון הסובייטי רוסים רבים עברו להתגורר ברפובליקות הבלטיות שנחשבו לאזור בעל איכות חיים גבוהה.
כתוצאה מכך אחוז הרוסים באוכלוסיית האזור גדל.
עם תחילת הפרסטרויקה לאומנים בלטיים החלו בהפגנות המוניות למען ניתוק מברית המועצות.
לאחר בחירות חופשיות שנערכו בשנת 1990, הרוב בפרלמנט של הרפובליקות היה בידי התנועות שדרשו עצמאות מחודשת.
מעשית, המדינות הכריזו על יציאה מברית המועצות עוד לפני התפרקותה ומדינות רבות בעולם הכירו בממשלות החדשות.
ב-6 בספטמבר 1991 גם השלטון הסובייטי הכיר בכך שהמדינות הבלטיות חזרו להיות מדינות עצמאיות.
ב-16 בספטמבר 2008 סנאט ארצות הברית קרא לרוסיה להכיר בכך שהסיפוח והכיבוש היו צעד לא חוקי.
בשנת 2005 הפרלמנט האירופי גינה את הסיפוח והגדיר אותו כ"כיבוש".
הממשל הרוסי הנוכחי מגדיר את האירוע כסיפוח שתאם את הפוליטיקה של אותם הזמנים ויש להתייחס לנושא תוך ראייה רחבה של הנושא על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה.
שלטונות המדינות הבלטיות מגדירים את התקופה ככיבוש.
בבירות המדינות הוקמו מוזיאונים ולוחמים נגד הכיבוש נחשבים לגיבורי האומה, אף על פי שבחלקם פעלו גם במסגרת הצבא הגרמני.
כיבוש האי בונפרטה (או הפלישה לאי בונפרטה, באנגלית: Invasion of Île Bonaparte, בצרפתית: prise de l'île Bonaparte) היה קרב שאירע באי צרפתי באוקיינוס ההודי שמוכר כיום בשם ראוניון על ידי כוח פולש בריטי במסגרת המערכה על מאוריציוס במלחמות הנפוליאוניות.
הקרב הקדים במספר שבועות את הקרב על האי מאוריציוס השכן.
כיבוש שני האיים האלו נתן לבריטים אחיזה איתנה בדרך אל הודו.
כיבוש גאליה אקוויטניה היה חלק חשוב מכיבושה של גאליה בעת מלחמת גאליה.
יוליוס קיסר פתח במלחמה זו במטרה לזכות בתהילה אישית וכדי להעשיר את קופתו.
קיסר ניצל הזדמנויות שנקרו בדרכו כדי להעמיק עוד ועוד לתוך גאליה ובשנת 56 פתח במספר מבצעים להכנעת החלקים שטרם באו תחת חסותו.
קיסר עם מחצית הצבא פנה נגד הוונטים, טיטוס לאביינוס נשלח בראש שלושה לגיונות נגד שבטי נורמנדיה ואילו קראסוס נשלח לכבוש את גאליה אקוויטניה.
מפקד צבא הפלישה הרומאי היה פובליוס קראסוס, בנו של בן בריתו הפוליטי של יוליוס קיסר, מרקוס ליקיניוס קראסוס.
קראסוס הצעיר הוכיח את עצמו עוד בראשית המלחמה כשפעולתו הנבונה הביאה את הניצחון לרומאים בקרב ביבראקטה, שבו שירת בדרגת מפקד חיל הפרשים.
בהמשך, קודם לדרגת לגאטוס ותחת דרגה זו קיבל תחת פיקודו לגיון ונשלח בראשו לעבר ברטאן בשנת 57. בשנת הלגיון שהיה תחת פיקודו תוגבר בשתי קוהורטות נוספות וכן בחיל פרשים ורגלים קלים ובראש הצבא הזה נשלח לכבוש את גאליה אקוויטניה.
גבולה הדרומי של גאליה אקוויטניה נקבע על ידי הרי הפירנאים, גבולה המערבי עבר בחוף האוקיינוס האטלנטי ונהר הגארון היווה את הגבול הצפוני והמזרחי.
באותה תקופה התגוררו בגאליה אקוויטניה 14 שבטים גאלים שונים.
צבאו של קראסוס נתקל בקשיים כבר בתחילת המערכה.
שבט הסוטיאטים (Sotiates) טמנו מארב לצבאו.
בהתחלה תקפו את שדרת צבאו עם חיל הפרשים החזק שלהם, אך נסוגו וכשהרומאים יצאו למרדף, נתקלו לפתע במספר גדול של לוחמים גאלים רגלים שארבו להם בצד הדרך.
למרות ההפתעה, הצליח קראסוס להשתלט על המצב ובעזרת חימושו העדיף של צבאו, הצליח להתגבר על הגאלים.
כתוצאה מתבוסתם, נפתחה הדרך לאופידום העיקרי שלהם.
קראסוס לא התמהה והטיל עליו מצור.
במהלך המצור הורה קראסוס לבנות סוללה סביב האופידום ולהרכיב אילי ניגוח מחופות בגג חזק מעץ (vineae) כדי לתקוף את העיר.
הגאלים יצאו לגיחה בניסיון להשמיד את מכונות המצור הרומאיות ואף ניסו למוטט את הסוללה, אך כשכשלו בכך פתחו במשא ומתן וביקשו תנאי כניעה נוחים.
לאחר כיבוש האופידום, המשיך קראסוס לתוך גאליה אקוויטניה.
האקוויטנים ניסו להתאגד בברית צבאית כדי לנסות להתנגד באופן משותף לפולש הרומאי.
מאמציהם הגיעו אפילו עד תומכיו של קווינטוס סרטוריוס (Quintus Sertorius) שמרד בשלטון הרומאי בספרד כ-20 שנים לפני מלחמת גאליה.
אנשים אלה נחשבו לבעלי ניסיון צבאי רב ומונו לעמוד בראש הצבא הגאלי.
התקפותיהם על קבוצות מבודדות של חיילים רומאים שהיו יוצאים לאסוף אספקה קטעו למעשה את שרשרת האספקה של קראסוס.
הוא מצדו לא יכול היה לפצל את צבאו ולהפריש כוחות גדולים יותר למען איסוף האספקה בגלל מספר החיילים הקטן שהיה עמו.
כדי להתמודד עם המצב החליט להכריע את הגאלים בקרב כי חשש שהתקפותיהם ידללו את כוחותיו ובכך יעלם הסיכוי לניצחון צבאי.
קראסוס ערך את כוחותיו לפני המחנה הגאלי, אך אלה סירבו לצאת לקראתו.
הגאלים העדיפו להמשיך בטקטיקת הגרילה שעבדה היטב עד כה.
משראה שהגאלים לא מתכוונים לצאת לקראתו, החליט קראסוס לתקוף את המחנה הגאלי המבוצר.
סיור גילה לו את הנקודה החלשה בשער המחנה הגאלי, בצדו הרחוק מהכוח הרומאי.
קראסוס שלח 4 קוהורטות לעבר השער והוא עם שאר הצבא המשיך לתקוף בחזית.
כוח האיגוף הרומי הצליח לכבוש את השער והודיעו על הצלחתם לקראסוס בצעקות ובו זמנית תקף קראסוס בכל כוחו את חזית המחנה.
הגאלים שהיו מוקפים מכל הצדדים נסוגו לכל עבר, אך רבים נהרגו.
הניצחון בקרב פירק את הקואליציה האקוויטנית וכמעט כולם נכנעו לרומאים.
כיבוש השמים היא מיני-סדרת טבע תיעודית תלת-ממדית בת 3 פרקים שהופקה על ידי ה-BBC ושודרה בינואר 2015. סדרה זו עוסקת בבעלי חיים מעופפים שונים והתפתחותם במשך הזמן, ומוצגת עם הדמיית תלת-ממד מושקעת.
מגיש הסדרה הוא החוקר ויוצר סרטי הטבע הבריטי דייוויד אטנבורו.
בישראל הסדרה שודרה בתרגום עברי בתאגיד כאן 11.
הראשונים לעוף: בפרק הראשון אטנבורו עוסק ביצורים הראשונים שהחלו לעוף - החרקים.
בפרק נראה לרווה של שפירית טורפני, המשנה את צורתו לשפירית בוגרת בעלת 4 כנפיים ארוכות, חיפושיות גדולות בעלות חיפוי קשה על כנפיהם, הנפתח בשביל התעופה, פרפרים בעלי כנפיים מגודלות וצבעוניות וזבובים המעופפים בעזרת בוכנות קטנות העוזרות להם מעוף בצורה ייחודית ואווירודינמית.
תחרויות: בפרק זה נראים ראשוני החולייתנים שהחלו לעופף לאחר החרקים.
מכיוון שהחרקים לא יכלו לגדול מאוד השמיים נותרו זירה חסרת שליטים במשך זמן רב.
כמה חיות מסוגלות לדאות עם קרומי דאייה כמו חרדון דואה, צפרדע מעופפת או סנאים דואים, אך לא באמת יכולים להתרומם לאוויר.
בדימוי תלת-ממד נראית שפירית פרהיסטורית שנחטפת בידי דימורפודון, אחד הפטרוזאורים שהחלו לעוף בטריאס וגדלו עד לגודל הקוואצלקואטלוס - המעופף הגדול ביותר שהיה מעולם.
הפטרוזאורים חלקו את עולמם עם דינוזאורים קטנים כמו מיקרורפטור שדאה בין העצים והארכאופטריקס שהיה ראשון העופות.
עופות מסוימים עפים בדומה לעופות הקדומים, כמו ברבורים שרים הדואים על אוויר חם.
יחד איתם החלו לעופף כמה יונקים שהבולטים מביניהם הם העטלפים ששרדו לאחר הכחדת הדינוזאורים והעופות החלו להתחרות איתם.
נראה עיטם לבן חזה בציד של עטלפי פרי ענקיים.
המנצחים: פרק זה מציג את שליטי האוויר הגדולים - העופות.
הפרק מציג נשרים דואים בספרד, בז נודד ברומא לוכד זרזירים מסתחררים, קוליברי באקוודור עם תעופתו המיוחדת ותנשמת מצויה באנגליה לוכדת מכרסמים.
אטנבורו מסכם שהחרקים היו הראשונים שהחלו לעוף, הפטרוזאורים היו החולייתנים הראשונים שעפו והיו לגדולים שבמעופפים, אך חלקו את השמיים עם דינוזאורים מנוצים ולאחר שאלה נכחדו העופות והיונקים המעופפים - העטלפים נלחמו ביניהם על השליטה והעופות ניצחו, אף שהמלחמה נמשכת עד היום, עם המצאת המטוסים האנושיים.
עשיית הסדרה: פרק מיוחד של מאחורי הקלעים.
המבצע לכיבוש דמשק הוא אחד מהקרבות האחרונים שהתחוללו במהלכה של המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
מהלכיו של הקרב החלו ב-26 בספטמבר 1918 והסתיימו ב-1 באוקטובר 1918. הקרב, שהחל עם סיום קרב סמח', התקיים בין כוחות הצבא הבריטי וכוחות של צבא האימפריה העות'מאנית והסתיים בכיבוש דמשק ובהמשך התקדמות הכוחות צפונה ומזרחה.
מצב המלחמה לפני תחילת המבצע
עד לתאריך תחילת מבצע כיבוש דמשק (26 בספטמבר) היה הצבא הטורקי בנסיגה מתמדת בכל החזיתות תוך שהוא מנסה לעצור או לעכב את כוחות צבא בריטניה:
בקעת הירדן ועבר הירדן: חיל צ'ייטור (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור) חצה את הירדן, בגשר דאמיה, וכבש את א-סאלט ואת רבת עמון תוך שהוא מציב טריז בין הארמייה ה-4 הטורקית שנסוגה צפונה לכוון דמשק ובין הקורפוס ה-2 הטורקי שנסוג ממען לכוון רבת עמון ובסופו של דבר נכנע.
הרי יהודה ושומרון: כוחות בריטים מדיוויזיה ה-10 שפעלו על גב ההר הדפו את הארמיות ה-7 וה-8 הטורקיות ואלו, במהלך הנסיגה צפונה, נפגעו קשות בקרב נחל תרצה.
הגליל התחתון: דיוויזיית הפרשים החמישית (מקורפוס-המדבר הרכוב) השתלטה על אזור נצרת והדפה את הטורקים מזרחה.
עמק יזרעאל ועמק בית שאן: דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית (מקורפוס-המדבר הרכוב), ששהתה באזור עפולה-ג'נין ועסקה באיסוף שבויים, כבשה את סמח' ובהמשך את טבריה והדפה את הטורקים, שבאזור, צפונה.
לאחר השלמת כיבוש סמח', נצרת וטבריה הורה אדמונד אלנבי לכוחותיו להתקדם צפונה ולכבוש את דמשק.
עיקר הכוח הבריטי, שהוקצה לטובת המבצע, היה שייך לקורפוס-המדבר הרכוב, בפיקודו של לוטננט גנרל הנרי שובל, וכלל את הכוחות הבאים:
דיוויזיית הפרשים הרביעית בפיקודו מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו.
הכוח כלל 3 בריגדות פרשים, ארטילריה וכח משוריין שנפרשו בין בית שאן לסמח'.
דיוויזיית הפרשים החמישית בפיקודו מייג'ור גנרל ה.
הכוח כלל 3 בריגדות פרשים, ארטילריה וכח משוריין שהיו פרושים באזור חיפה.
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון (Sir Henry West Hodgson).
הכוח כלל 3 בריגדות פרשים קלים (פ.ק.א) וארטילריה שהיו פרושים בין נצרת וכפר כנא.
הערה: על מנת לאפשר לדיוויזיות של קורפוס-המדבר הרכוב לצאת למבצע נשלחו שתי דיוויזיות של הקורפוס ה-20 להחזיק את קו סמח'-נצרת-חיפה: הדיוויזיה השלישית של לאהור והדיוויזיה השביעית "מירוט".
מפקד הכוח הטורקי גרמני, אוטו לימן פון זאנדרס, קיבץ אליו כוחות מהארמיות ה-4, ה-7 וה-8 שהצליחו לחמוק מהשבי הבריטי (כ־6,000 עד 7,000 חיילים) וניסה לייצב קווי הגנה בדמשק ועל הדרכים העולות לדמשק מהכנרת ומדרעא.
היחידות הערביות, בראשות הנסיך פייסל ובייעוצו של לורנס איש ערב, התבקשו לסייע לכוחות הבריטים בחסימת הארמייה ה-4 הטורקית.
ב-26 בספטמבר 1918 בבוקר, עם סיום כיבוש סמח', יצאה הדיוויזיה דרומה וחצתה את הירדן על גבי גשר ג'סר-אל-מג'מעה לכוון דרעא, דרך אירביד.
מטרתה הייתה לבלום את הכוחות של הארמייה ה-4 הטורקית במהלך נסיגתם מרבת עמון לדמשק.
על פי התנאים בשטח היה על דיוויזיה 4 להמשיך לרדוף אחרי החילים הטורקים הנסוגים לאורך מסילת הברזל החיג'אזית.
סך המרחק המתוכנן 224 ק"מ.
החלוץ של הדיוויזיה הגיע לאירביד אחר הצהריים ונכנס לקרב עם משמר אגפי של הארמייה ה-4 הטורקית.
משמר זה היה אמור למנוע הפרעה למעבר הכוחות העיקריים של הארמייה צפונה דרך א-רמת'א ממערב לאירביד.
הקרב שניהלו רמחים הודים הסתיים בכישלון בגלל תנאי השטח הקשים ועוצמת האש של המגינים.
על אף הניצחון הטורקי נסוגו כוחותיו מאירביד לא-רמת'א שם ניהלו, ב-27 בספטמבר, קרבות עם כוחות של הדיוויזיה.
ב-28 בספטמבר הגיעה דיוויזיה 4 לדרעא וגילתה שהעיר כבר נכבשה על ידי כוחותיו הערבים של פייסל איבן חוסיין.
מדרעא המשיכה הדיוויזיה צפונה לכוון דמשק והגיעה עד אל-כיסווה שם המשיכה לפעול נגד שרידי הארמייה ה-4 (יחד עם דיביזיית הפרשים ה-5, שהגיעה מקוניטרה).
ב-25 בספטמבר יצאה הדיוויזיה ממקום חנייתה בכפר כנא.
ב-26 בספטמבר חנו לחוף הכנרת, ליד מגדל, שם חיכו לבריגדות ה-3 וה-4 שהגיעו מטבריה וסמח'.
ב-27 בספטמבר 1918 יצאה מטבריה לצפון הכנרת, גשר בנות יעקב וקוניטרה לכוון דמשק (מרחק של כ-140 ק"מ).
בשעות אחר הצהרים נתקל כח החלוץ שלה בהתנגדות של כוחות מבוצרים לאורך מורדות רמת הגולן.
במסגרת קרב גשר בנות יעקב כוחות מהדיוויזיה איגפו את הגשר מצפון ומדרום ועד 28 בספטמבר סייעו לכיבוש הגשר ומורדות הגולן.
ב-29 בספטמבר התקדמו הכוחות מקוניטרה לכוון דמשק תוך שהם נתקלים בעמדות טורקיות ומנהלים קרבות קצרים.
ב-30 בספטמבר איגפה הדיוויזיה את דמשק ממערב תוך שהיא נלחמת בעמדות הטורקיות שבדרכה וזאת במטרה לחסום את הכבישים מדמשק לביירות וחומס.
ב-25 בספטמבר יצאה הדיוויזיה ממקום חנייתה בקרבת חיפה לכוון כפר כנא אליה הגיעה ב-26 בספטמבר.
ב-27 בספטמבר יצאה הדיוויזיה לצפון הכנרת, גשר בנות יעקב וקוניטרה לכוון דמשק.
בשעות אחר הצהרים החליפה את דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית בפיקוד על קרב גשר בנות יעקב וסייעה לניצחון בקרב ולהסגת הכוחות הטורקים דבר שאיפשר לה להתקדם לקוניטרה והלאה.
ב-30 בספטמבר איגפה הדיוויזיה את דמשק מדרום והגיעה לכביש דרעא-דמשק, מצפון לאל-כיסווה, שם פעלה נגד הארמייה ה-4 הטורקית (בשיתוף דיביזיית הפרשים ה-4 שהגיעה מרבת עמון) ונגד כוחות משמר שהחזיקו קו עמדות בין קָטָנָה לכּאוּכָּב.
צבא הערבים של הנסיך פייסל
הצבא הערבי סייע לדיוויזיה הרכובה ה-4 בפגיעה בכוחות הארמייה ה-4 הטורקית, במהלך נסיגתה מרבת עמון לדמשק.
במסגרת מאמצים אלו כבש הכוח את דרעא ב-27 בספטמבר ופגש את הדיוויזיה ה-4, שהגיעה לעיר, ב-28 בספטמבר.
במהלך 30 בספטמבר החלה נסיגה המונית של כוחות צבא טורקים מדמשק דרך הציר הצפון מערבי לביירות ודרך הציר הצפוני לחומס.
בין הנסוגים היה גם אוטו לימן פון זאנדרס שהשאיר את הפיקוד על הגנת העיר בידי גנרל טורקי (עלי ריזה פחה).
בפועל שימש אותו גנרל, בחשאי, גם כיושב ראש מועצת נכבדים ערבית שהחלה לנהל את העיר בערבו של אותו יום.
הבריגדות ה-3 וה-5 של דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית, שהצטוו לאגף את דמשק ממערב ולהגיע לכבישים לחומס ולביירות הגיעו להרים המקיפים את מעבר ברדא (Barada Gorge) דרכו נהרו שיירות הבורחים הטורקים.
מאחר שהצוקים התלולים מנעו מהכוחות האוסטרלים לרדת ולחסום את הדרך הם פתחו באש וגרמו אבדות קשות לטורקים.
למחרת, ב-1 באוקטובר הייתה הבריגדה ה-3 ליחידה הצבאית הראשונה שחדרה לדמשק.
בעקבותיה נכנסו לעיר הכוחות הערביים של לורנס איש ערב ובעקבותיהם שאר הגייסות של דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית וכן הדיוויזיה ה-5 שהגיעה מדרום העיר.
הבריגדה ה-3 המשיכה מייד צפונה לכוון מעבר ברדא צפונה משם תוך שהיא נלחמת בכוחות מאסף של הצבא הטורקי ושובה כ-2200 חיילים.
שאר הכוחות נשארו בדמשק ושבו את שארית הכוחות הטורקים שנשארו בעיר ובמקביל סייעו למועצת הנכבדים הערבית לנהל את העיר.
ב-7 באוקטובר נכנס לעיר הנרי שובל בראש מפקדתו וב-16 באוקטובר הגיע לעיר אדמונד אלנבי.
הפעילות המהירה של הכוחות הבריטים והחסימות שהציבו בדרכים השונות לדמשק הביאו לכך שמתוך מצבה של כ-100,000 חיילים טורקים שנמנו ב-19 בספטמבר רק כ-17,000 חיילים הצליחו לברוח צפונה כשרובם חסרי ציוד ונשק.
בבריחתם נאלצו להשאיר חלק גדול מהנשק הכבד וכלי הרכב.
על אף שהאחריות הכוללת לתבוסה מוטלת על כתפיו של אוטו לימן פון זאנדרס יש לזכור שכשקיבל את הפיקוד, לפני קרב מגידו, כבר היה הצבא הטורקי במצב קשה לאחר שספג אבדות כבדות ואובדן ציוד רב.
בדמשק עצמה נישבו כ-20,000 חיילים טורקים, כשחלקם נמנה עם הכוחות הנסוגים שהגיעו לעיר מדרום וממערב וחלקם נמנה עם כוחות המשמר של העיר.
שתיים מכתובות נהר אל-כלב מנציחות את ניצחון הבריטים בסוריה.
כיבוש בקעת הירדן מתייחס למהלכים של חיל המשלוח המצרי להרחבת האחיזה של הכוחות הבריטים בבקעת הירדן בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הקרבות בבקעת הירדן נמשכו מפברואר עד ספטמבר 1918 אז פתח קרב מגידו את מתקפת הסתיו שהביאה, בסופו של דבר, לכיבוש ארץ ישראל וסוריה על ידי הבריטים.
מטרות הכיבוש של בקעת הירדן היו לחזק את קו שתי העוג'ות ולהוות בסיס יציאה למבצעים לכיבוש עבר הירדן וצפון הארץ.
במהלך דצמבר 1917 השלימו הבריטים את כיבוש ירושלים (10 בדצמבר) ואת חציית הירקון (21 בדצמבר).
עקב צורך לטפל בלוגיסטיקה של הכוחות ובהדרכה ואימון כוחות חדשים החליט גנרל אדמונד אלנבי להאט את התקדמות כוחותיו ולייצב קו הגנה מחוף הים התיכון דרך הרי יהודה (מצפון לירושלים) ועד נהר הירדן (קו הנקרא קו שתי העוג'ות).
תהליך זה נעשה ב-3 שלבים:
לאחר חציית הירקון תפסו כוחות של הקורפוס ה-21 את צידו המערבי של קו זה מאזור שפיים עד לשפלת יהודה עד 22 בדצמבר.
במקביל התקדם הקורפוס ה-20 מירושלים אל גב הרי יהודה והשלים ייצוב הגנה בקו רמאללה עד 30 בדצמבר.
ב-21 בפברואר הושלם כיבוש יריחו.
לאחר ייצוב קו שתי העוג'ות, החלו קצינים במפקדתו של אדמונד אלנבי לתכנן את הרחבת האחיזה בבקעת הירדן על מנת להשיג 3 מטרות:
חיזוק האגף הימני (מזרחי) של קו ההגנה כדי למנוע פעולה התקפית של הכוחות הטורקים בעבר הירדן.
נקודת מוצא לכיבוש עבר הירדן וכיבוש עמאן על מנת לנתק קווי אספקה של הטורקים שהתבססו על מסילת הרכבת החיג'אזית.
בסיס לפריצה צפונה לכיבוש צפון הארץ וסוריה.
לפיקוד על כוחות הכיבוש וההגנה על הבקעת הירדן מונה גנרל הנרי שובל שמיקם את מפקדתו במצד אדומים.
קורפוס-המדבר הרכוב, בפיקודו של הנרי שובל, שכלל את היחידות הבאות:
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון.
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור.
דיוויזיית הפרשים הרכובה ה-4 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו.
דיוויזיית הפרשים הרכובה ה-5 בפיקודו של מייג'ור גנרל ה.
חיל צ'ייטור בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור:
הבטליונים ה-1 וה-2 של רגימנט הודו המערבית הבריטית.
הבטליונים ה-38 וה-39 של קלעי המלך (הם הגדודים העבריים).
הבריגדה ה-20 של הרגלים ההודים בפיקודו של בריגדיר גנרל ה.
הקורפוס ה-20 בפיקודו של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד:
הדיוויזיה הלונדונית ה-60 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון שיי.
האחריות על בקעת הירדן נחלקה בין יחידות של הארמייה ה-7 שפעלו בצידו המערבי של נהר הירדן ויחידות של הארמייה ה-4 שפעלו בצידו המזרחי של הירדן על פי הנחיות של מפקדת הארמייה בעמאן.
בעקבות כיבוש יריחו נהדפו הכוחות העות'מאנים מצפון לנחל עוג'ה ומעבר לגשר אל גורניה.
בעבר הירדן התבצרו הכוחות העות'מאנים בנקודות מפתח על מורדות הרי מואב על מנת להגן על הדרך העולה לעמאן.
במהלך תקופה זו, ב-1 במרץ, החליף גנרל אוטו לימן פון זאנדרס את אריך פון פאלקנהיין בפיקוד על הכוחות העות'מאנים והגרמנים בזירה.
הצבא הערבי של הנסיך פייסל פעל במדבר הערבי.
הצבא הבריטי תמך כספית בצבא זה מתוך רצון להפכו לבן ברית ולהסתייע בו במהלכים צבאיים בעבר הירדן.
הפעילות בבקעת הירדן החלה ב-14 בפברואר ועד 21 בפברואר נכבשה יריחו.
במסגרת קרב זה נכבש הצד המערבי של בקעת הירדן מצפון ים המלח על ואדי עוג'ה.
עם ייצוב קו שתי העוג'ות הורה אלנבי לכוחותיו לקדם את קו החזית צפונה:
הדיוויזיה הלונדונית ה-60 חצתה את נחל עוג'ה והמשיכה צפונה עד הרכס בין נירן וייט"ב (רכס אבו טולול).
שאר הדיוויזיות של הקורפוס ה-20 (ה-10, ה-53 וה-74) התקדמו ממערב לדיוויזיה ה-60, על רכס הרי יהודה, לאורך הדרך לשכם וייצבו קו הגנה בקו סינג'יל-נבי סאלח.
כוחות הקורפוס ה-21 התקדמו מאזור פתח תקווה מזרחה לאזור ראש העין - דיר בלוט.
לאחר הרחבת אחיזת הבריטים בצידו המערבי של נהר הירדן הורה אדמונד אלנבי להנרי שובל (מפקד הגזרה) לפעול כנגד כוחות הארמייה ה-4 העות'מאנית ששלטו בהרי מואב וזאת מהסיבות הבאות:
חיזוק האגף המזרחי של קו שתי העוג'ות כדי למנוע פלישה של כוחות עות'מאנים מזרחה.
סיוע לכוחות הערבים של הנסיך פייסל על ידי הורדת הלחץ מהם.
אימון הכוחות ההודים החדשים שהצטרפו לחיל המשלוח.
לאורך התקופה בין פברואר 1918 (כיבוש יריחו) לספטמבר 1918 (תחילת המערכה על מגידו) יזם הצבא הבריטי סדרה של קרבות מעבר לירדן כנגד הצבא הטורקי:
קרב עבר הירדן הראשון התחולל בין 21 במרץ ל-2 באפריל 1918 ובמהלכו חצה הצבא הבריטי את הירדן על מנת לכבוש את עמאן.
מזג אוויר קשה עיכבו את התקדמות הכוחות ולאחר קרבות קשים נסוגו הבריטים.
מתקפת הנגד הטורקית נערכה ב-11 באפריל 1918 ובמהלכה פעלו הטורקים נגד ראשי הגשר של הצבא הבריטי וניסו להדוף את כוחותיו למערב הירדן אך נכשלו.
קרב עבר הירדן השני התחולל בין 30 באפריל ל-4 במאי 1918 ובמהלכו ניסה הצבא הבריטי לכבוש את א-סאלט ושונת נימרין.
לאחר קרבות קשים נסוגו הכוחות הבריטים.
קרב רכס אבו טולול נערך ב-14 ביולי.
הבריגדה הרכובה ה-1 (של דיביזיית אנזא"ק) שכללה כוחות מהגדודים העבריים הגנה על "בליטה" בתוך השטח העות'מאני שכללה מעיינות שהזינו את ואדי עוג'ה כשראש הבליטה היה רכס בין "אבו טולול" (מדרום לנירן) וה"מוסלבה" (מצפון לנירן).
ב-14 ביולי יצאו הטורקים למתקפה לחיסול האחיזה הבריטית הזו.
על פי התוכנית העות'מאנית, היקף הכח העות'מאני התוקף היה אמור לכלול 2 בטליונים גרמנים ו-2 דיוויזיות עות'מאניות.
בפועל פעלו בשטח רק היחידות הגרמניות ללא תמיכה עות'מאנית.
לאחר הצלחה גרמנית ראשונית יצאו פרשי אנזא"ק למתקפת נגד, הדפו את הגרמנים בחזרה לעמדותיהם, הרגו כ-100 חיילים ושבו כ-350.
קרב עבר הירדן השלישי התחולל ב-22 בספטמבר 1918 במסגרת מערכת מגידו.
במהלכו מנעה דיביזיית אנזא"ק את נסיגת הכוחות העות'מאנים מזרחה, כבשה את א-סאלט ועמאן, ניתקה בין הקורפוסים ה-2 וה-4 של הארמייה ה-4 הטורקית, הדפה את הקורפוס ה-8 צפונה לדמשק ושבתה את רוב חיילי הקורפוס ה-2 שישב במען.
גלקסי קווסט או כיבוש הגלקסיה הוא סרט פעולה/מדע בדיוני אמריקני שיצא לאקרנים ב-1999. את הסרט ביים דין פריזוט וכתיבת התסריט על ידי דייוויד הווארד ורוברט גורדון.
הסרט הוא פרודיה על סרטי מדע בדיוני, במיוחד על הסדרה "מסע בין כוכבים" ועל הפנדום שלה.
בסרט משחקים טים אלן, סיגורני ויבר, אלן ריקמן, טוני שלהוב, סם רוקוול ודריל מיטשל.
העלילה מספרת על צוות השחקנים של סדרה ישנה בשם "כיבוש הגלקסיה", שמופתע לגלות כי חייזרים קיימים באמת, וכי מהם מצופה "להציל את המצב".
הסרט זכה להצלחה קופתית צנועה ולביקורות חיוביות.
הוא זכה בפרס הוגו לעיבוד הדרמטי הטוב ביותר (בו זכתה גם סדרת "מסע בין כוכבים" המקורית בשנות השישים).
זכה גם בפרס נבולה לתסריט הטוב ביותר, וגם היה מועמד בעשר קטגוריות בפרסי סאטורן, כולל סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (פריזוט), השחקנית הטובה ביותר (וויבר), ושחקן המשנה הטוב ביותר (ריקמן).
טים אלן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
מאז יציאתו לאקרנים הסרט זכה במעמד של סרט פולחן, ומדורג על ידי הפנדום במקום השביעי בקרב סרטי מסע בין כוכבים הטובים ביותר.
כוכבי סדרת העבר "כיבוש הגלקסיה", סדרה דמוית מסע בין כוכבים, ממשיכים להתפרנס מהופעות בפני קבוצות מעריצים.
ג'ייסון נסמית' הכוכב הראשי נהנה מתשומת הלב.
שאר חברי הפאנל לא מרוצים במיוחד ממעמדם ככוכבי עבר.
במהלך כנס מעריצים, ניגשים לנסתמית' יצורים הנקראים ת'רמיים, ובראשותם מת'זאר.
הם מבקשים ממנו לסייע להם לנהל משא ומתן עם אויבם הנורא סאריס.
נסמית' חושב שמדובר בהצעת עבודה ומסכים.
התרמיים מגיעים לאסוף אותו למחרת לאחר שהשתכר וסבל מחמרמורת.
נסמית' לא שם לב לכך שהם מעבירים אותו לחללית אמיתית, ולא מבין את הסכנה האמיתית, ובמקום לנהל משא ומתן, תוקף את ספינת האויב.
רק כאשר הם מחזירים את נסתמית' הביתה הוא מבין כי היה בחלל וכי מדובר בחללית אמיתית.
נסמית' חוזר לשאר הצוות ומספר להם בהתלהבות על החוויה, ומזמין אותם להצטרף אליו.
הצוות מסכים, כשהוא גם מאמין שמדובר רק בהופעה נוספת.
כאשר הם מגיעים לחללית הם מגלים שהת'רמיים יצרו ספינה זהה לספינה שהייתה להם בסדרה.
מסתבר שהת'רמיים ראו את הסדרה וחשבו שמדובר בתיעוד היסטורי.
הת'רמיים ניסו לחקות את הצוות בכל דבר אפשרי.
הצוות בהתחלה רוצה לחזור הביתה אבל מבין שמדובר בהזדמנות יוצאת דופן.
בהתקלות נוספת עם סאריס הצוות מתפרק ולא מתפקד, והספינה נפגעת.
על מנת לתקן את הספינה עליהם להשיג "כדור בריליום" חלופי.
הצוות יורד לכוכב לכת שם הם מוצאים כדורים כאלה.
בדרך הם נתקלים ביצורים דמויי ילדים, שמתגלים כמפלצות טורפות אדם.
הם מצליחים להימלט, מלבד נסמית' שנשאר על כוכב הלכת.
שם המפלצות בורחות ממפלצת אחרת שעשויה מסלעים.
הדרך היחידה להצילו היא על ידי השימוש בטלפורטר, המופעל על ידי פרד צ'ן.
פרד מבוהל בהתחלה אבל עוזר אומץ בזכותה של ת'רמית יפה, ומצליח לשגר את נסמית' חזרה לרחפת.
כאשר הם חוזרים לספינה הם מגלים כי סאריס השתלט עליה.
סאריס רוצה את המתקן הקיים בספינה הנקרא אומגה 13. הוא אינו מקבל את ההסבר של נסמית' על כך שהוא אינו יודע מה המתקן עושה.
לבסוף נסמית' מגלה לו כי הוא שחקן ולא באמת מפקד ספינה.
סאריס מבקש מנסמית' להסביר לת'רמיים כי ביססו את כל עולמם על סדרת טלוויזיה.
מת'זאר שבור הלב מנסה להציל את אנשיו.
נסמית' והצוות מרגישים רע, ונחושים להציל אותם גם כן.
סאריס עוזב את הספינה, כשהוא מפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית שלה.
נסמית' נחוש להציל את הספינה.
הוא וגוון יוצאים לעצור את המנגנון ההשמדה העצמית, כשהם נעזרים בידע הטכני של קבוצת מעריצים שמכירים את הספינה טוב יותר מהשחקנים עצמם.
במהלך הניסיון, הם מגלים שהאומגה 13 יוצר קפיצת זמן של 13 שניות.
שאר הצוות מנסים להציל את הצוות שנמצא באזור המגורים, שנותק מאספקת החמצן.
הצוות משתמש בתכסיסים שהשתמשו בהם במהלך הסדרה, ויוצרים קשרים עם הת'רמיים שעוזרים להם.
לבסוף הם מצליחים להציל את הספינה.
סאריס תוקף את הספינה פעם נוספת, אך הפעם הצוות מצליח לנצח אותו.
הצוות מתכוון לחזור חזרה לכדור הארץ, ולהשאיר את מת'זאר לפקד על הספינה, כשסאריס מתחזה לפרד, ויורה בנסמית'.
נסמית' מפעיל את האומגה 13. הוא מנצל את השניות הללו לעצור את סאריס ולהביס אותו.
בגלל המאבק הספינה מתקרבת מהר מדי לכדור הארץ ולא יכולה לנחות שם.
הצוות עובר לרחפת, ומתרסק איתה ישירות לתוך כנס מעריצים.
העניין הציבורי נוצר בעקבות ההתרסקות גרם לחידוש הסדרה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות טים אלן ג'ייסון נסמית' מגלם של המפקד פיטר קווינסי טגרט, השחקן הראשי של "כיבוש הגלקסיה" סיגורני ויבר גוון דמרקו מגלמת את לוטננט מדיסון.
תפקידה בספינה היא לחזור על דברי המחשב אלן ריקמן אלכסנדר דיין מגלם את ד"ר לזרוס, קצין המדע של הספינה ובן לגזע המקת'אר (גזע דמוי וולקן) טוני שלהוב פרד קוואן מגלם את המהנדס צ'ן סם רוקוול גאי פליגמן מגלם דמות משנית, שנהרגת כדי לצור דרמה.
בסדרה המחודשת הוא מקבל תפקיד אמיתי.
דויד הווארד כתב את התסריט הראשוני.
מארק ג'ונסון אהב את הרעיון של חייזרים שחושבים כי סדרת טלוויזיה היא תיעוד היסטורי, אבל לא אהב את התסריט שהוצג לו.
בוב גורדון שיכתב את התסריט עם חשש.
בתור מעריץ של מסע בין כוכבים, הוא ידע כי הסרט יוכל להיות כישלון מוחלט, או הצלחה.
הארולד רמיס, נבחר להיות המפיק, אבל התנגד לליהוק של טים אלן לתפקיד של ג'ייסון נסמית', ולכן עזב, ודין פריזוט קיבל את התפקיד.
התסריט כלל המון קללות וזכה לדירוג R, לפני שחתכו את כל הסצנות המדוברות.
הסרט הצליח כלכלית והכניס 90,683,916 דולר ברחבי העולם.
הוא קיבל ציון 90 באתר "Rotten Tomatoes", המציין כי הסרט משעשע, גם ללא הכרות עם העולם של מסע בין כוכבים.
באתר מטקריטיק הוא קיבל ציון של 70, עם ציון חיובי לרוב.
המבצע הבלטי, הידוע גם כמבצע ההגנה בליטא ובלטביה, כלל את פעולות הצבא האדום מ-22 ביוני עד 9 ביולי 1941 שבוצעו בשטחי ליטא, לטביה ואסטוניה הכבושים בתגובה למתקפה שפתח צבא גרמניה.
המבצע כלל שלוש פעולות קטנות יותר
קרב ראסייניאי הידוע גם בתור התקפת הנגד בקובנה
הגנה על בסיס הצי הנקו (22 ביוני עד 2 בדצמבר 1941)
הארמייה ה-8 (בפיקודו של פיוטר סובניקוב)
חטיבת ארטילריה נגד טנקים ה-9
הארמייה ה-11 (בפיקודו של וסילי מורוזוב)
הארמייה ה-27 (בפיקודו של ניקולאי ברזארין)
חיל האוויר החזית הצפון-מערבית (בפיקודו של LP איונוב)
חטיבת ארטילריה נגד טנקים 10
יחידות ויחידות משנה של חיילי תמיכה
קורפוס המפציצים לטווח ארוך ה-1 של עתודת הפיקוד העליון
קבוצת ארמיות צפון (וילהלם פון לב):
הארמייה ה-18 (גאורג פון קיכלר)
הקורפוס ה-38 (פרידריך-וילהלם פון שאפי)
הקורפוס ה-1 (קונו-הנס פון בות)
קבוצת הפאנצר הרביעית (אריך הפנר)
הקורפוס הממונע ה-41 (גאורג-הנס ריינהרדט)
הקורפוס הממונע ה-56 (אריך פון מאנשטיין)
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-3
הקורפוס ה-28 (מוריץ פון ויקטורין)
הקורפוס ה-2 (ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט)
כבר ביומה הראשון של המלחמה, ב-22 ביוני 1941, הצליחו הכוחות הגרמניים לפרוץ את הגנות החזית הצפון-מערבית.
היחידות העיקריות של הצבא האדום במהלך המבצע היו החזית הצפון-מערבית והצי הבלטי, כאשר כוחות היבשה העיקריים כללו את הארמיות ה-8, ה-11 ומאוחר יותר גם הארמייה ה-27.
המבצע נערך לאחר שכוחות המחוז הצבאי המיוחד הבלטי הוזעקו בבוקר ה-22 ביוני 1941 בעקבות התקפת פתע, קבוצת ארמיות צפון אשר כללה את הארמיות ה-18, ה-16 וקבוצת הפאנצר הרביעית.
ומרכיבים של קבוצת הפאנצר השלישית, אשר נתמכו על ידי צי האוויר ה-1.
ב-22 ביוני הוצבה הארמייה ה-8 הסובייטית בצפון ליטא מול הארמייה ה-18 הגרמנית.
הארמייה ה-11 הסובייטית הגנה על שאר גבול ליטא עם פרוסיה המזרחית וביקשה להכיל את התקפות הארמייה הגרמנית ה-16 וקבוצת הפאנצר ה-4.
בעוד הארמייה ה-8 הסובייטית נסוגה לאורך כיוון ילגבה – ריגה – טרטו – נארווה – פסקוב, הארמייה ה-11 הסובייטית ביקשה להחזיק בתחילה את גזרת קובנה – וילנה של החזית, אך נאלצה לסגת לכיוון דאוגבפילס – פסקוב – נובגורוד.
נסיגות אלו, על אף שהיו יקרות באובדן כוח אדם וציוד, מנעו כיתור גדול שחוו החזיתות הדרומיות, והצליחו לעכב את קבוצת הארמיות צפון במידה מספקת כדי לאפשר זמן להתכונן להגנת לנינגרד.
המבצע לא היה נסיגה אחת מתמשכת, אלא היה נקודתי עם התקפות נגד קצרות מועד ומתקפות נגד.
"התקיפה מתחילה ב-3:05 לפנות בוקר לאחר מטח אש קצר אך כבד על פני החזית.
הסובייטים מופתעים לחלוטין ומגלים בתחילה התנגדות מועטה.
[…] יחידות החי"ר הרוסיות נסוגות לכל עבר.
הם גילו הגנה עיקשת רק בבונקרים הבטון ברחובות ורק לעיתים רחוקות חושבים על כניעה."
צי האוויר ה-1 בפיקודו של גנרל-אוברסט אלפרד קלר תמך במתקפה של קבוצת ארמיות צפון עם 450 מטוסים, מתוכם 271 מטוסי קרב ו-203 מטוסי תקיפה.
ההתקפה של הארמייה ה-18 נגד הארמייה ה-8 הסובייטית הצליחה מיד.
התקיפה הגרמנית העיקרית פגעה באגף השמאלי של הארמייה ה-8, בתפר שבין דיוויזיית הרובאים ה-90 ל-125, בעוד שהאגף הימני נופץ על ידי הקורפוסים הגרמנים ה-26 וה-1 וכותר.
באגף השמאלי תפסה דיוויזיית הרגלים ה-61 את הגשר מעל הממל והתקדמה לעבר גרסדן, בעוד שדיוויזיית הרגלים ה-291 התקדמה בלגונה הקורונית דרך קליפדה לקרוטינגן.
דיוויזיית הרובאים ה-90 הסובייטית החלה לסגת לצפון-מזרח לכיוון שאולן, ואילו דיוויזיית הרובאים ה-125, לאחר לחימה עיקשת בגבול עם הקורפוס הממונע ה-41 נאלצה לסגת.
קרבות נערכו סביב פולנגן, ההגנות של דיוויזיית הרובאים ה-10 הסובייטית נפרצו והיא נאלצה לסגת צפונה.
הקורפוס הממונע ה-56 היה באזור מזרחית לרגניט עד האסלברג כיחידה המובילה להתקפה מעבר לממל.
דיוויזיית הפאנצר ה-8 (אריך ברנדנברגר), מכוסה משמאל על ידי דיוויזיית הרגלים ה-290, כבשה את יורבורג, והדיוויזיה הממונעת ה-3 התקדמה אחריה לדוביסה, שם הוקם ראש גשר באריוגלה אחר הצהריים.
הקורפוס הממונע ה-56 הגיע לאזור Ukmerge ב-24 ביוני.
הארמייה ה-16 הגרמנית השאירה את הקורפוס ה-2 (ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט) דרומית לשלוסברג ותקפה מעבר לגבול ליטא.
דיוויזיית הרגלים ה-121 תקפה באזור וירבאלן ומצאה עצמה מעורבת במהירות בלחימה מבית לבית בקיבארטן.
הקורפוס ה-38 תקף עם דיוויזיות הרגלים ה-122 וה-123 ליד נוישטאדט ומצפון-מערב לסינטאוטאי יחד עם הקורפוס ה-6 (דיוויזיות החי"ר ה-6 וה-26) והשיגו פריצת דרך בין מריאמפול לקלוואריה.
ביומן של קבוצת ארמיות צפון צוין כי ההתנגדות הסובייטית בגבול הייתה נמוכה מאוד, האויב נסוג במהירות וכל מעברי הנהר החשובים אובטחו בבטחה.
באגף הימני של קבוצת ארמיות צפון, בעקבות קבוצת ארמיות מרכז, חיפשו חיילי קבוצת הפאנצר השלישית לאבטח גשרים חשובים על פני הממל.
לאחר כיבוש הגשר השני מעל הממל מדרום לאליטוס, נעצרה ההתקדמות על ידי הארמייה ה-11 הסובייטית (וסילי מורוסוב).
חלקים מדיוויזיות הרובאים ה-128 וה-184 והדיוויזיה המשוריינת הסובייטית גילו התנגדות חזקה בגדה המזרחית של הממל.
בערב ה-22 ביוני, דיוויזיית הפאנצר ה-7 (הנס פון פונק) נקלעה לקרב טנקים גדול מזרחית לאוליטה.
מפקד הדיוויזיה הסובייטית, קולונל פ.
פדורוב, הצליח להכניס לתגבור את הארטילריה של רגימנט הרובאים הממונע ה-5 וגדוד 2 של רגימנט השריון ה-9, אך נהדף לאחור.
דיוויזיית השריון ה-5 של הקורפוס הממוכן השלישי נסוגה חזרה באי-סדר.
70 טנקים סובייטים ו-20 מטוסים (בשדות התעופה) הושמדו בקרב זה, הקורפוס הממונע ה-39 הגרמני טען שהוא איבד 11 טנקים.
חלקים מהקבוצה הלוחמת הסובייטית (3 טנקים, 12 משוריינים ו-40 משאיות) נדחקו לחזית המערבית השכנה.
בקטע זה ספגו הכוחות הסובייטים אבדות קשות, והתקדמות נוספת של הקורפוס הגרמני ה-39. לא ניתן היה לעצור את הקורפוס הממונע (אגף ימין של קבוצת הפאנצר השלישית) שהתקדם לעבר וילנה.
נוצר אפוא פער חזיתי גדול בין החזית הצפון-מערבית והמערבית בגזרת הארמייה ה-11 הסובייטית, שהצבא האדום לא הצליח עוד לסגור.
מרבית הארמייה ה-11 נלכדה בנוסף בין המלקחיים של קבוצות הפאנצר 3 ו-4. הכוחות העיקריים של ארמייה 8, לעומת זאת, נסוגו שלמים יחסית מחזית השריון של האויב צפונה.
אספקת התחמושת והדלק נותרה מנותקת כמעט לחלוטין.
המצב דרש פעולה נחרצת כדי לעצור את פריצת הדרך הגרמנית.
בעוד דיוויזיות הרובאים המובילות של הארמייה ה-8 נסוגו תחת התקפת חיילים גרמנים, הדיוויזיות של הקורפוס הממוכן ה-12 עדיין היו פרושות על פני גזרה של 90 קילומטרים.
לפני קבלת הנחיית התקפת הנגד ב-23 ביוני, הורה הגנרל קוזנצוב לקורפוס הממוכן ה-3 (גנרל קורקין עם כ-31,970 איש ו-650 טנקים) לצאת להתקפת נגד בשעה 10:00 נגד הכוח הגרמני שפרץ דרך מאזור טילזיט.
שש דיוויזיות של הקורפוס הממונע ה-41 יצאו להתקפת נגד לאורך הגבול.
מפקד הארמייה ה-11 ניסה לשקם את המצב באמצעות דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-84 כגיבוי לכוחות שהחזיקו ביאנובה.
למרות העליונות בטנקים, הכוחות הסובייטיים היו נתונים בעיקר לחסדי הדומיננטיות של מטוסי האויב.
בשלב זה, הדיוויזיה המשוריינת הסובייטית ה-2 התקדמה דרך Kedainiai לכיוון Tauroggen והחלה להפעיל את הכוחות הממונעים של האויב ב-Skaudvilė.
מתוך הקורפוס הממוכן ה-12 עד השעה 10:00 ב-23 ביוני, רק דיוויזיית הטנקים ה-28 הגיעה לעמדת המוצא.
לאחר צעדה ארוכה נכנסו הכוחות לקרב בעיקר בקבוצות לא מרוכזות.
רק חלקים קטנים של דיוויזיית הטנקים ה-23 הגיעו לשדה הקרב, חלק הארי נשאר מרוכז ביערות שמצפון ללאקובה.
גם ארטילריית השדה סיפקה תמיכה לא מספקת לטנקים בגלל מחסור חריף בתחמושת.
מטרתן של קבוצות הקרב הגרמניות "ראוס" (חטיבת הפאנצר ה-6) ו"סקנדורף" (רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-114) של דיוויזיית הפאנצר ה-6 הייתה לכבוש את העיירה הליטאית Raseiniai ולאחר מכן לעלות על שני גשרי הדרכים ממזרח לעיירה על הדוביסה.
שמאלה מהם דיוויזיית הפאנצר ה-1 התקדמה לעבר קלמה ולאחר מכן היא התקדמה לגשר הרכבת Lyduvėnai כדי להגן על האגף הצפוני של דיוויזיית הפאנצר ה-6 (גנרל פרנץ לנדגראף).
החלקים הקדמיים של דיוויזיית הפאנצר הסובייטית 28 נתקעו ואיבדו 14 טנקים ו-20 תותחים, ועזבו את שדה הקרב בליל 24 ביוני.
דיוויזיית הרובאים ה-48 איבדה את המפקדה שלה ו-70% מאנשיה.
המפקד, גנרל מיור בוגדנוב נלכד בשבי.
הפיקוד העליון של קבוצת הפאנצר הרביעית דיווח בשעה 18:00 למפקדת קבוצת ארמיות צפון כי התקפות סובייטיות עם טנקים כבדים וחי"ר פוגעים באגף הימני של הקורפוס נממונע ה-41 ומאלצים אותו להיכנס למגננה.
הקורפוס הממוכן ה- ודיוויזיית הרובאים ה-125 איבדו עד 40 טנקים ו-30 תותחים ב-Raseiniai ביום הראשון.
עם עלות השחר ב-24 ביוני, פרצו קרבות במרץ מחודש.
משני הצדדים יחד היו מעורבים כעת בלחימה כ-900 טנקים ו-175,000 חיילים.
סגן מפקד גדוד הטנקים ה-55, מיור ב.פ.
פופוב, השמיד באש שלו כמה תותחי נ"ט גרמניים.
חיילי חטיבת תותחי הנ"ט ה-9 בפיקודו של קולונל פוליאנסקי הצליחו להשמיד 30 טנקים עד הערב של 24 ביוני, אך אז נאלצו לסגת יחד עם הדיוויזיה הממונעת 202. דיוויזיית הטנקים ה-23 עדיין חיפתה על נסיגתו של קורפוס הרובאים ה-10.
אבדות כבדות של חיילים סובייטים במהלך התקפות נגד ומחסור בדלק ותחמושת הביאו לנפילת קובנה ווילנה ב-24 ביוני ושיאוליאי ב-25 ביוני.
הדיוויזיות המותשות של הקורפוס הממוכן ה-12 החלו לסגת לאזור הריכוז שהוקצו לאחרונה 15–20 ק"מ צפונית לשיאוליאי ב-26 ביוני.
הכוחות הגרמנים הצליחו לכתר את המפקדה באזור בוריסלי.
גנרל שסטופאלוב נפצע קשה ונלכד, הרמטכ"ל של הקורפוס פ.ס.
גם דיוויזיית הטנקים ה-2 של הקורפוס הממוכן ה-3 נסוגה לאזור שמצפון לשיאוליאי.
בקרב נהרגו מפקד הדיוויזיה, גנרל א.
רק 35 טנקים היו עדיין בעלי יכולת לחימה בשתי הדיוויזיות של הקורפוס הממוכן ה-12.
לאחר קרב הטנקים מדרום-מזרח לשיאוליאי, לא ניתן היה להחזיק עוד את העמדות בחזית הצפון-מערבית, והכוחות הסובייטים נסוגו לצפון-מזרח.
המועצה הצבאית של החזית הצפון-מערבית הורתה לכוחות העומדים של הארמיות ה-8 ל-11 לסגת לאורך הנהרות ונטה, שושבה וויליה.
בליל 25 ביוני קיבלה הסטבקה החלטה חדשה: קורפוס הרובאים ה-16 בפיקודו של גנרל מ.מ.
איבנוב שתקף נגד את הקורפוס הגרמני ה-2 באזור שמצפון למריאמפול קיבל הוראה לאבטח את קובנה, אף על פי שהאירועים חייבו נסיגה לנהר וילייה.
בתחילה הצליח הקורפוס בתפקידו, אך עד מהרה נאלץ להחזיר את דיוויזיות הרובאים ה-5 וה-33 לתפקידיהן המקוריים.
יחד עם הכוחות הנסוגים, נסוגו מזרחה גם קרוב ל-60,000 פועלי בניין, שהגיעו לאחרונה לתגבר את השטח המבוצר הסמוך לגבול.
הרחובות היו עמוסים בהמוני פליטים מעמדות הגבול, התקפות אוויריות גרמניות גרמו לבהלה בעמודים והרסו את התקשורת.
בשלושה ימי לחימה איבדה החזית הצפון-מערבית 921 מטוסים, והיו גם אבדות כבדות בארטילריה ובעיקר בטנקים.
בעוד טריזי השריון של הקורפוסים הגרמניים הממונעים ה-41 וה-56 התקדמו בשיאוליאי, אגפי דיוויזיית הטנקים הסובייטית ה-2 כותרו.
בליל 25 ביוני הורה הגנרל סובניקוב על נסיגה כללית לקו הגנה חדש באופן מאורגן יחסית: קורפוס הרובאים ה-10 עבר לקו Mazeikiai - Kurtuvenai וקורפוס הרובאים ה-11 לקו קאנלאס-רדווילישקיס.
החזית של הארמייה ה-8 הסובייטית נמתחה כעת על פני 110 קילומטרים של חזית: מימין היה פער נוסף של 85 קילומטרים לליבאו, שם דיוויזיית הרובאים ה-67 הגנה, ומשמאל, כתוצאה מהתקדמות קבוצת הפאנצר הרביעית, הפער עם הארמייה ה-11 התרחב מיום ליום מדרום לקובנה, ויחידות מפוזרות של הארמייה ה-11 הסובייטית נסוגו מזרחה.
הארמייה ה-11 הסובייטית נקלעה למצב קשה.
קומיסר ההגנה העממי דיווח ב-26 ביוני כי המפקדה והמועצה הצבאית של הארמייה ה-11 נתפסו או נהרגו.
מצבן של דיוויזיות הרובאים המנותקות 5, 33, 188, 128 לא היה ידוע, ושרידי היחידות שהיו מחוץ לכיתור ניסו להימלט לכיוון הדונה (דאוגבפילס).
יחד עם הקורפוס ה-28, הקורפוס הגרמני ה-2 חצה את הממל ליד קובנה ב-25 ביוני.
עד 25 ביוני התפתחה המתקפה הגרמנית בקורלנד באופן הבא: דיוויזיית הרגלים ה-291 (גנרל קורט הרצוג), שפעלה באופן עצמאי על החוף, נלחמה על הנמל החשוב של ליבאו והתקדמה עם חלקים לכיוון וינדאו.
עיקר חיל הרגלים של הארמייה ה-18 המשיך להתקדם לעבר ריגה דרך Jelgava (מיטאו).
חלקים מהארמייה ה-8 הסובייטית כבר נצטוו לחזור לגדה הצפונית של הדווינה, לכבוש את קו הביניים אוצ'ה - ושקאי - קרומינש ולאחר מכן לבנות קו הגנה על הדווינה לכיוון ריגה.
על מנת לייצב את המצב, חיילי החזית הצפון-מערבית היו אמורים להחזיק בעיקול של דווינה המערבית.
הקורפוס הממונע ה-41 הגרמני התקדם בינתיים דרך Panevėžys ליקובשטדט והקורפוס הממונע ה-56, שעקף הרחק את יחידות הארמייה ה-16 מימין, המשיך להסתער לעבר דינאבורג.
על מנת לחזק את ההגנה על קו דווינה, נמשכו גם הקורפוס המוטס ה-5 והקורפוס הממוכן ה-21 (דיוויזיות השריון ה-42 וה-46) בפיקודו של גנרל דמיטרי לליושנקו מעתודות הסטבקה.
הארמייה ה-27 של הגנרל ניקולאי ברזרין נאלצה להתרכז באזור גולבן כדי להבטיח את ההגנה על ה-Dünalinie בין Lievenhof ל-Dünaburg.
סגן מפקד החזית הצפון-מערבית, גנרל ס.ד.
אקימוב, קיבל פקודות להוביל את הכוחות באזור דינאבורג.
אלא שהקורפוס הממוכן ה-21, שהיה אמור להגן כאן, טרם הגיע לגזרה.
בבוקר 26 ביוני הגיעו דיוויזיית הפאנצר ה-8 (גנרל אריך ברנדנברגר) והדיוויזיה הממונעת ה-3 (גנרל קורט יאהן) אל הדווינה, כבשו את דינאבורג ואבטחו ראש גשר על הגדה הימנית של הנהר.
הפעולה הושגה גם באמצעות שימוש בכוחות הכפופים של רגימנט ברנדנבורג, כדי לאבטח את גשרי הדווינה החשובים מבחינה מבצעית ליד דינאבורג ב-28 ביוני 1941, כאשר חברי הפלוגה ה-8 חצו את הגשר על משאיות סובייטיות שנתפסו והפתיעו את השומרים, ולאחר מכן החזיקו בתפקיד זה במשך שעתיים נגד התקפות נגד סובייטיות.
מפקד הפלוגה, סגן הנס-וולפרם קנאק, נפל בקרב וקודם לאחר מותו לדרגת האופטמן ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
בינתיים, מפקדת הסטבקה הקימה חזית הגנה על דווינה המערבית, שתוגברה עם הארמייה ה-27 מעתודת הסטבקה באגף השמאלי של היחידות הנסוגות של הארמייה ה-8.
ב-27 ביוני, יחידות הארמייה ה-8 הסובייטית נסוגו מעבר לדאוגבה בגלל סכנת כיתור.
שרידי הארמייה ה-11 (דיוויזיות הרובאים ה-28, ה-188 וה-126) התאספו עד הארגון מחדש באזור אופוצ'קה.
רק אחר הצהריים של 27 ביוני הגיע הקורפוס של הגנרל לליושנקו לאזור דינאבורג.
דיוויזיית הטנקים ה-42 עסקה בלחימה עם יחידות של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-121. שעתיים לאחר תחילת הלחימה, דיוויזיית הטנקים ה-46 והקורפוס המוטס ה-5 היו מעורבים בלחימה עזה ליד דינאבורג.
המצב הצריך פריסה מיידית של דיוויזיות הרובאים ה-42 וה-185. עם זאת, התערבותם נמנעה על ידי חיל האוויר הגרמני.
בליל 29 ביוני חלפה מחלקת הסיור של הקורפוס הממונע ה-41 בפיקודו של ריינהרדט מדרום-מזרח לריגה, על הדווינה המערבית ליד יקובשטאדט ולייבנהוף.
בסוף יוני התרכז הקורפוס הגרמני ה-1 עם דיוויזיות הרגלים ה-1, ה-11 וה-21 בדוונה באזור פרידריכשטאדט.
מזרחית לדינאבורג ליד קרסלבה, ב-3 ביולי, חצו כוחות הרגלים של הקורפוס הגרמני ה-2, את הדווינה.
באגף הימני של הארמייה ה-27 הסובייטית פרצו כוחות גרמנים את ההגנות וכבשו את רזקנה.
דיוויזיית הרובאים ה-18 ודיוויזיית הטנקים ה-46 נסוגו, ונפגעי דיוויזיית הטנקים ה-42 היו קשים במיוחד.
האויב ניסה להקיף ולהשמיד את הקורפוס הממוכן ה-21. דיוויזיית הטנקים הסובייטית ה-42 שנדחקה החזיקה מעמד במחוז דגדה עד ערב 3 ביולי.
מתוך 107 טנקים ו-129 תותחים שעמדו לרשותו של הגנרל לליושנקו בתחילת הלחימה, רק 28 טנקים פעלו למחרת.
הגנרל לליושנקו קיבל פקודות עם חייליו הנותרים להחזיק קו הגנה חדש בין לודזה לאודרי עד סוף היום ב-4 ביולי.
דיוויזיית הפאנצר ה-8, הדיוויזיה הממונעת אס אס ה-3 ודיוויזיות הרגלים ה-290 וה-121 החלו לתקוף את העמדות הסובייטיות שלא יכלו להחזיק.
התקפת הכוחות הגרמניים אילצה את הקורפוס לנטוש את קו לודזה - לודרי ולסגת לעבר לסבז' ואופוצ'קה.
למחרת הורה הגנרל ברזארין על נסיגת יחידות הארמייה שלו מעבר לגבול מדינת ברית המועצות הישן.
"עכשיו קבוצת ארמיות צפון פרסה מערכים מהירים בכל מקום כדי להישאר על עקביו של האויב הנמלט."
לאחר הנסיגה הכללית של הכוחות של החזית הצפון-מערבית, נתקלו הכוחות הגרמנים בהתנגדות עיקשת מול ליבאו.
הפיקוד הגרמני תכנן לכבוש את העיר לא יאוחר מהיום השני.
אך רק מה-24 ביוני חסמו הגרמנים את העיר מפני היבשה והים.
נגד חיל המצב הקטן, המורכב מחלקים מדיוויזיית הרובאים ה-67, החלה בהתקפה דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-291, שנתמכה על ידי טנקים ועל ידי הצי.
בפקודת הפיקוד העליון של החזית הצפון-מערבית בלילה שבין 27 ל-28 ביוני עזבו המגנים האחרונים את ליבאו והחלו לנוע מזרחה.
ב-28 ביוני ליבאו נכבשה ללא התנגדות מיוחדת, ב-1 ביולי נכבשה ונטספילס (ווינדאו).
בעוד הכוחות העיקריים של קבוצת ארמיות צפון ערכו את פעולותיהם הצבאיות על הדווינה, יחידות האגף (דיוויזיית הרגלים ה-291) של הארמייה ה-18 השתלטו על טיהור האזור הדרומי של המדינות הבלטיות.
הכוחות העיקריים שנותרו של הארמייה ה-8 הרוסית עברו לגדה הימנית של נהר דאוגבה בערב 29 ביוני, שם התכוונו לארגן את ההגנה על ריגה.
הכוחות הגרמנים לא אפשרו לכוחות הסובייטים להשיג דריסת רגל.
במקומות מסוימים הגיעו הכוחות הגרמנים לדאוגבה לפני הכוחות הסובייטים: הקורפוס הממונע ה-41 הגיע לנהר ב-Krustpils ב-26 ביוני.
ב-29 ביוני נכבשה ילגבה (מיטאו) על ידי הארמייה ה-18 הגרמנית.
הפקודה ניתנה להדוף את הכוחות הגרמנים שנכנסו לריגה מעבר לדאוגבה.
בשעה 7:40 בבוקר ב-29 ביוני חצו טנקים גרמניים גשר מעל דווינה המערבית, חמישה טנקים גרמניים פרצו לגדה הימנית.
ב-29 ביוני החלוץ של הקורפוס הגרמני ה-26 (דיוויזיות הרגלים ה-61 וה-217) נכנס לריגה וכבש את הגשרים על פני הנהר.
בשעה 12.00 פרצו חיל הרגלים של רגימנט הרגלים הגרמני ה-185 לעיר דרך גשר ריגה, והארמייה ה-18 ריסקה את התנגדות האויב.
ב-1 ביולי, הארמייה ה-8 הסובייטית נסוגה עוד יותר לקו גולבן - אגם לובנה.
מתקפת הנגד המתוכננת של קורפוס הרובאים ה-10 הסובייטי נדחתה, אך הדבר הבטיח נסיגה מסודרת של הארמייה ה-8 דרך העיר.
דיוויזיית הרובאים הממונעת ה-22, שהייתה כפופה מבצעית לקורפוס הרובאים ה-10, התבלטה בלחימה על ריגה.
פקודות ההתקפה הנגדיות של סטלין
ב-30 ביוני הורה הקולונל-גנרל פיודור קוזנצוב לחייליו לסגת מהדווינה המערבית ולהחזיק את הקווים המבוצרים של אוסטרוב, פסקוב וסבז'.
סטלין פיטר מיד את הגנרל מתפקידו ברגע שנודע לו על המהלך הזה.
המפקד העליון החדש, גנרל פ.פ סובניקוב, קיבל את הוראתו של סטלין: "שיקום העמדה הקודמת: חזרה לקו על הדווינה המערבית".
הלוחמים קיבלו פקודות לעצור את הנסיגה ולפתוח במתקפת נגד לשיקום ההגנות על הדווינה.
המשימות הבאות הוטלו על עוצבות הארמייה ה-8: קורפוס הרובאים ה-10 קיבל פקודה לכבוש מחדש את ריגה; משמאלו היה אמור קורפוס הרובאים ה-11 להיכנס לאזור אוגרה ולכבוש את קוקנזה; הקורפוס הממוכן ה-12, בשיתוף עם חיילי הארמייה ה-27, היה אמור לרסק את קיבוץ האויב בקרוספילס.
כדי למלא את המשימה האחרונה, הארמייה ה-27 השתמשה בקורפוס הרובאים ה-24 (דיוויזיות הרובאים 181 ו-183) כתגבורת.
לחיזוק קורפוס הרובאים ה-41 באזור סבז' הוכנסו ללחימה הקורפוס הממוכן ה-1, שהוצא מחזית קרליה, ודיוויזיית הרובאים ה-234 מהעתודה.
המצב בחזית הצפון-מערבית הסובייטית נותר קשה.
שרידי יחידות הארמייה ה-8, כעת בראשות הגנרל פ.ס.
איבנוב, שניתקו באסטוניה, נאלצו לסגת צפונה.
ההגנות בגדה הימנית של הדווינה המערבית קרסו.
במצב זה, הקורפוס הממוכן ה-1 מקרליה ב-30 ביוני, חצה לחזית הצפון-מערבית ולמחרת הועבר לגזרת הארמייה ה-27 יחד עם הדיוויזיה הממונעת ה-163. ב-30 ביוני הורה הגנרל קוזנצוב על נסיגה לאורך הדווינה כדי לארגן את ההגנה על קו פסקוב, סבז' ואוסטרוב.
בערב ה-3 ביולי כבשו הכוחות הגרמנים את גולבן.
בבוקר 2 ביולי נותק הקשר בין הארמיות ה-8 וה-27 באזור אוסטרוב ופסקוב, ויחידות השריון הגרמניות חדרו לפרצה בחזית.
הקורפוס הממוכן ה-1, דיוויזיית השריון ה-3 והדיוויזיה הממונעת ה-163 הואצו לתוך אזור פסקוב.
קולונל-גנרל קוזנצוב הודח מתפקידו; אותו גורל פקד את פ.וו.
דיברו, חבר המועצה הצבאית, ואת ראש המטה של החזית, פ.ס.
ב-4 ביולי קיבל מפקד הארמייה ה-8, גנרל סובניקוב, את הפיקוד בחזית.
בוגטקין מונה לחבר המועצה הצבאית, והגנרל ניקולאי ואטוטין, סגן הרמטכ"ל, הפך לראש מטה החזית הצפון-מערבית.
בבוקר 4 ביולי, הקורפוס הגרמני ה-41 עם דיוויזיית הפאנצר ה-1 באוסטרוב, שם הגנו חלקים מקורפוס הרובאים ה-41. בשל ליקויים, נאלצו להוציא את כל הקצינים ו-1,445 גברים מקורפוס הרובאים ה-24 ללא יוצא מן הכלל עד ה-7 ביולי.
זה קרה בשל העובדה שבקורפוסי הרובאים ה-22, ה-24 וה-29 לחמו בעיקר חיילים בני לאום אסטוני, לטבי וליטאי.
הקורפוס הממוכן ה-21 נסוג לתוך השטח המבוצר של סבז'.
יחידות של הקורפוס הממונע ה-56 הגרמני כבשו את רזקנה ב-4 ביולי ורק אז נתקלו בהתנגדות סובייטית נוקשה.
המפקד החדש של החזית הצפון-מערבית, פיוטר סובניקוב, קיבל פקודות לכבוש מחדש את עמדתם של חלקים מקורפוס הרובאים ה-41 והקורפוס הממוכן ה-1. כדי לבצע משימה זו, הוקצתה דיוויזיית הטנקים ה-3 לקורפוס הממוכן ה-1. הגדודים של דיוויזיית הרובאים 235 סיפקו תמיכה אנרגטית, אך לא ניתן היה לעצור את הכוחות הגרמנים.
ב-5 ביולי, תקפו היחידות הסובייטיות (דיוויזיית הרובאים ה-111 ודיוויזיית הטנקים ה-3) והדפו את הכוחות הגרמניים מאוסטרוב לזמן קצר, אך ב-6 ביולי נפלה העיר חזרה לידיים גרמניות.
יחידות קורפוס הרובאים ה-41 נאלצו לסגת לפסקוב, אך היחידות הגרמניות הרודפות היו מהירות יותר ופרצו את קווי המשמר האחורי הסובייטי.
אחר הצהריים של 6 ביולי.
בבוקר 8 ביולי, דחפו הכוחות הגרמניים את היחידות הסובייטיות המוחלשות מעבר לגדה הצפונית של נהר צ'רהי בקרסטי והתקדמו לפרבר הדרומי של פסקוב.
מפקד דיוויזיית הרובאים ה-118, נ.מ.
גלווצקי, ביקש ממפקד הקורפוס ה-41 לאפשר לדיוויזיה שלו לחצות את הווליקאיה.
במהלך הלילה שבין 7 ל-8 ביולי הצליחו הגרמנים לפרוץ לפאתייה הדרומיים של פסקוב.
מול המצב חסר התקווה, החלו היחידות הסובייטיות לסגת לתוך העיר, אך לא הצליחו עוד לחצות את הגשרים המפוצצים.
ב-8 ביולי הדפו הכוחות הגרמניים את שרידי קורפוס הרובאים ה-41 מעבר לנהר זה וכבשו את חלקה המערבי של פסקוב.
הפיצוץ בטרם עת של גשר פסקוב מעל הווליקאיה הוביל לנסיגה לא סדירה של דיוויזיות הרובאים ה-118 וה-111, ואילו כוחות של האזור המבוצר ה-25 שהו על הגדה המערבית של הנהר עד הסוף.
נטישת פסקוב הובילה לנסיגת קורפוס הרובאים ה-41 ל-Gdow (דיוויזיית הרובאים ה-118) ולחלקת לוגה (דיוויזיות הרובאים ה-111, ה-235 וה-90).
מפקד דיוויזיית הרובאים ה-118, הגנרל גלווצקי, הורשע על ידי בית המשפט הצבאי ב-6 ביולי "על מסירת העיר פסקוב לידי הגרמנים".
לאחר שהתקרבו הכוחות הגרמנים ללנינגרד, היה צורך להקים שני קווי הגנה חזקים בדחיפות.
הראשון היה על הגדה הימנית של הלוגה, הקו השני עבר לאורך הלוגה עד אגם אילמן.
האיום של פריצת דרך של האויב דרך פסקוב ללנינגרד אילץ את הסטבקה להקים את הקבוצה המבצעית לוגה, שמפקדה, הגנרל ק.פ.
פייאדישב, היה אמור לכסות את הגישות הדרום-מערביות לנבה.
ב-7 ביולי הגיע הקורפוס הממוכן ה-10 ללוגה מהחזית הצפונית, יחד עם דיוויזיית הטנקים ה-24 (קולונל מ.
למחרת בבוקר חדרה דיוויזיית הפאנצר ה-1 לפאתיה הדרומיים של אוסטרוב וחצתה את גזרת וליקאיה.
בינתיים, בגדה השמאלית של הדונה המערבית, הקורפוס הגרמני ה-26 של הארמייה ה-18 פתח במתקפה לכיבוש אסטוניה וב-10 ביולי הגיע לקו דורפט - פרנאו.
חלקים מהארמייה ה-8 היו בנסיגה מ-4 ביולי, הכוחות הגרמניים הגיעו לקו פרנאו, לחוף הצפוני של אגם Võrtsjärvi ו-Dorpat ב-7 ביולי.
קורפוס הרובאים ה-11 (שרידי דיוויזיות הרובאים ה-48 וה-125 והרגימנט של דיוויזיית הרובאים ה-11) תפס עמדות הגנה בגדה הצפונית של Emajõgi דרך Võrtsjärv עד אגם פייפסא.
דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-217, בתמיכת הצי, כבשה את פרנאו ללא קרב ב-9 ביולי ומיהרה לטאלין דרך מריאמאה.
התקפות נגד של הארמייה השמינית נהדפו בין 9 ל-15 ביולי.
הגעתה של דיוויזיית הרובאים ה-235 מאיוואנובו התעכבה (הגדודים הראשונים הגיעו רק ב-5 ביולי).
במקביל, דיוויזיית הטנקים ה-28 עם 1,500 איש ו-10 טנקים נסוגה מאסטוניה.
עד 8 ביולי הגנו חיילי הארמייה השמינית על הגזרות הבאות: קורפוס הרובאים ה-10 (שרידי דיוויזיית הרובאים ה-10, דיוויזיית הרובאים ה-22 ורגימנט NKVD של דיוויזיית הרובאים ה-11) הגנו מפרנאו עד אגם וירצ'ארב לכיוון טאלין.
הגנת החוף האסטוני בגזרת פלדיסקי, האפסל וופרנאו בוצעה על ידי דיוויזיית הרובאים ה-16, חטיבת הרגלים ה-3 קיבלה את ההגנה על האיים הבלטיים.
ב-10 ביולי תקפה קבוצת הפאנצר ה-4 במטרה לפרוץ את חזית לוגה לכיוון לנינגרד.
באגף ימין התקדמה דיוויזיית הפאנצר ה-8 מאזור אופוצ'קה לכיוון קו פורכוב - נובגורוד.
ב-11 ביולי, הדיוויזיה הממונעת ה-3 כבשה את פורכוב ודיוויזיית הפאנצר ה-8 הייתה אמורה לעבור לסולזי כדי לתפוס את המעבר בין נהר משגה לאגם אילמן.
הקורפוס הממונע ה-41 תקף באגף השמאלי עם דיוויזיות הפאנצר ה-1 וה-6 מצפון לפסקוב ואילץ את ההתקדמות דרך גדוב לכיוון הלוגה.
הגרמנים חצו את נהר פליוסה ליד המקום בעל אותו השם ופתחו את קרב הלוגה עם כוחות מכוח המשימה הסובייטי לוגה בפיקודו של גנרל פייאדישב.
בעוד הכוחות העיקריים של קבוצת ארמיות צפון ביצעו את הפעולות הצבאיות שצוינו, כוחות מהקורפוס ה-42 בפיקודו של ולטר קונצה שהגיעו לאחרונה, השתלטו על הטיהור של האזור הדרומי של המדינות הבלטיות.
פעולת ההגנה הגדולה של החזית הצפון-מערבית נכשלה.
במהלך שלושה שבועות של פעולות צבאיות, נסוגו הכוחות הסובייטים כמעט 450 קילומטרים ואיבדו שליטה כמעט על כל חוף הים הבלטי.
דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-61 וה-217 שנלחמו באסטוניה תוגברו באזור פלין עד אמצע יולי על ידי הדיוויזיה ה-254 ועל ידי דיוויזיית הרגלים ה-291, שהתקדמה דרך ריגה לפרנאו.
החל מה-17 ביולי, כמה חגורות ביצורים סביב טאלין הופעלו מחדש בהנחיית המחלקה הטכנית של הצי הבלטי.
חגורת ההגנה נבנתה במרחק של 9–12 ק"מ מהעיר וכללה 39 ק"מ של תעלות שדה ונ"ט מחוזקות בכ-900 בונקרים בטון, 500 פלדה ו-600 בונקרים מעץ.
הקורפוס ה-42 הוביל את הקרב על טיהור החוף האסטוני.
העיר טאלין לא הייתה ערוכה להגנה יבשתית, אף על פי שאכן נבנו בה ביצורים תת-קרקעיים לפני מלחמת העולם הראשונה.
ב-5 באוגוסט הקים מפקד הצי הבלטי את מפקדת ההגנה בטאלין.
ב-5 באוגוסט הגיעו היחידות הגרמניות לטאלין וב-7 באוגוסט הגיעו לחוף מפרץ פינלנד בקונדה.
היחידות של הארמייה ה-8 הסובייטית פוצלו כעת סופית - קורפוס הרובאים ה-10 החל לסגת לטאלין, קורפוס הרובאים ה-11 נסוג לנארווה.
המספר הכולל של החיילים הסובייטים באזור טאלין כלל עדיין כ-25,000 איש שהגנו בעקשנות על העיר.
ב-14 באוגוסט, הועברה הנהגת ההגנה של טאלין למועצה הצבאית של הצי הבלטי (מפקד - סגן אדמירל ו.פ.
טריבוץ; סגן - מפקד קורפוס הרובאים ה-10, גנרל מיור י.פ.
ב-19 באוגוסט התקדמו החיילים הגרמנים דרך החגורה הראשונה של הגנת טאלין, וב-20 באוגוסט, בכוחות מחודשים, הם המשיכו במתקפה לאורך כל החזית.
הגרמנים ניהלו את המתקפה העיקרית ממזרח על אזור החוף, שם ההגנות היו חלשות משמעותית.
ב-25 באוגוסט נסוגו הכוחות הסובייטים מקו ההגנה הראשי של טאלין.
ב-17 באוגוסט נפלה נארווה לאחר התנגדות קשה.
ב-27 באוגוסט הוציא אדמירל ו.פ.
טריבוץ את ההוראה לפנות את חיילי הצי שלו, ביום זה נכנסו כוחות גרמנים לטאלין, שם עדיין התנהלו קרבות רחוב.
כוחות גרמנים הצליחו לכבוש את העיר והנמל.
כ-15,000 טונות של חומר טכני, 17,000 נשים וילדים ו-9,000 פצועים פונו בהצלחה על ידי ועדת הפינוי בפיקודו של גנרל מיור מ.י.
הפינוי על ידי הצי הבלטי (כ-100 ספינות ו-67 ספינות הובלה ואספקה עם צוות של 20,500 איש) בוצע לקרונשטאדט ב-28–30 באוגוסט.
על פי נתונים גרמנים, 11,432 חיילים נשבו בטאלין.
לצד זה נתפסו 97 תותחי שדה, 52 תותחי נ"ט ו-144 תותחים נגד מטוסים, 91 כלי רכב משוריינים, 2 רכבות משוריינות, 304 מקלעים, 4,000 מוקשים ו-3,500 טורפדות.
בנוסף, נלכדו סיירת אחת, 15 משחתות, שש ספינות טורפדו, 28 שולות מוקשים, 6 צוללות ו-25 ספינות קיטור.
בסוף אוגוסט דיווחה קבוצת הארמיות על 35,000 שבויים.
מאמצע ספטמבר עד אמצע אוקטובר, דיוויזיית הרגלים ה-61, בשיתוף עם נחתים מהצי, הצליחה לכבוש את האיים הבלטיים.
במסגרת הכוללת של קבוצת ארמיות צפון, הקורפוס ה-1 כבש את נובגורוד, העיר העתיקה ביותר ברוסיה, באגף הימני באמצע אוגוסט.
דיוויזיית הרגלים ה-1 הגיעה לים בסטרלניה וכך כותרו כוחות אויב סביב אורנינבאום.
בעקבות כך, המתקפה רחבת ההיקף נגד לנינגרד התחילה.
דיוויזיות הרגלים הגרמניות וכוחות השריון של הגנרל ריינהרדט התקדמו ב-11 בספטמבר להסתער על ביצורי העיר ולפלוש לפרברים.
הדיוויזיה הממונעת ה-20 לכדה את שליסלבורג באגם לדוגה, ובעקבות כך לנינגרד נותקה ממזרח.
המתקפה, שהתקדמה יפה, בוטלה רק שלושה ימים לאחר מכן בהוראתו המפורשת של היטלר.
הארמייה ה-18 עברה למלחמת חפירות בעוד שקבוצת הפאנצר ה-4 הועברה לקבוצת ארמיות מרכז לקראת מבצע טייפון.
בעקבות כך, וילהלם פון לב מפקד קבוצת ארמיות צפון התפטר מתפקידו לראשונה.
הכוחות הסובייטיים הובסו ונאלצו לסגת לאחור.
המבצע הבא, לפי ההיסטוריה הרשמית של ברית המועצות, היה מבצע ההגנה האסטרטגי של לנינגרד (10 ביולי – 30 בספטמבר 1941), שניסה להקים חזית יציבה לאורך קו נרווה-נובגורוד.
כיבוש הָעָי הוא סיפור מקראי המופיע ב–.
על פי המסופר, העי, שהייתה עיר כנענית הממוקמת מזרחית לבית אל, נכבשה על ידי עם ישראל בהנהגת יהושע בן נון בשני קרבות, כאשר בקרב הראשון הייתה ידם של תושבי העי על העליונה, ובשני הצבא הישראלי הכריע אותם בעזרת תרגיל הונאה.
במגילת תענית בתרא ניתנו מספר תאריכים למלחמת העי: י"ח באייר, כ"ד ניסן, ד' שבט.
על פי המסופר בספר יהושע פרק ז, יהושע בן נון שלח מרגלים אל העי, כפי שנהג לפני כיבוש יריחו, כדי ללמוד על מצב העיר לפני ההתקפה.
יהושע אכן שלח 3,000 לוחמים אך הם נִגפו מפני אנשי העי בקרב, וכ-36 מהם נהרגו
לאחר המפלה בני ישראל חששו מתוצאות הקרב.
יהושע התפלל לה' אשר השיב לו כי סיבת הכישלון היא שאדם מישראל מעל בחרם שנלקח שלל במלחמת יריחו.
בציווי ה' יהושע הפיל גורל שהסגיר את שבט יהודה כשבט שאליו השתייך המועל.
לאחר מכן הפיל יהושע גורלות נוספים שהביאו להסגרתו של עכן אשר הודה במעילתו בחרם.