tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה הוקמה ב-20 במאי 1933 על ידי השליט הדיקטטורי אנגלברט דולפוס כתנועה פוליטית על-מפלגתית של כל האוסטרים "הנאמנים לשלטון".
זו הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר לאחר ביטול הדמוקרטיה, הפרלמנט והאופוזיציה.
דגל התנועה היה דגל אוסטריה מוטען במרכזו בצלב הקביים ועם שברון ירוק והיה שקול ערך לדגל הלאומי האוסטרי, והברכה המקובלת הייתה "תחי החזית!" (!Front Heil).
מנגנוני המדינה היו כפופים לתנועה, וקבלת תפקידים בשרות הציבורי הותנו בחברות במפלגה.
בספטמבר 1933 נשא דולפוס נאום בווינה בו הצהיר על כוונתו להקים "מדינה גרמנית-אוסטרית, נוצרית וסוציאלית על בסיס מעמדי והנהגה אוטוריטרית".
לאחר שכל שאר המפלגות נאסרו, במקומן היה צריך לחלק את העם למעמדות (כמורה, אצולה, פקידות וכן הלאה) וחזית המולדת התיימרה לייצג את כל המעמדות במפלגה אחת.
חזית המולדת הורכבה משני גופים – אזרחי וצבאי.
נסיונותיו של דולפוס להפוך את המפלגה לתנועת המונים לא צלחו, וב-1934 נרצח בידי מתנקש נאצי אוסטרי.
אף על פי שבסוף שנת 1937 מנתה התנועה כ-3 מיליון חברים (מתוך אוכלוסייה של כ-6.5 מיליונים) ביניהם גם יהודים רבים, רובם הגדול לא הזדהו עם התנועה ומטרותיה.
הסוציאל-דמוקרטים והנאצים באוסטריה לא תמכו במשטר הפשיסטי והמשיכו בפעילות פוליטית מחתרתית.
במרץ 1938, מיד לאחר סיפוח אוסטריה לרייך השלישי, האנשלוס, פורקה המפלגה ונאסרה פעילותה.
הרוזן ארנסט רודיגר שטארהמברג (Ernst Rüdiger Starhemberg) - אוגוסט 1934 עד מרץ 1936
המיליציה הצבאית (הוקמה באוקטובר 1936)
מפלגת מדף הוא כינוי בפוליטיקה הישראלית למפלגה רשומה כחוק אשר אינה פעילה באופן מעשי.
עצם היות המפלגה רשומה וזמינה "על המדף" מאפשר שימוש מיידי בשמה לצרכים פוליטיים וכספיים שונים.
עד חקיקת חוק המפלגות בשנת 1992 היו המפלגות בישראל עמותות או אגודות עות'מאניות וניתן היה להגיש רשימה מועמדים לבחירות לכנסת אף ללא רישום מסודר כתאגיד (אפשרות זו קיימת גם כיום בבחירות לרשויות המקומיות בישראל).
בעקבות חקיקת החוק הותרה ההתמודדות בבחירות רק למפלגות רשומות (מספר מפלגות יכולות להגיש רשימה משותפת וניתן להגיש רשימה משותפת למפלגה וקבוצת אנשים נוספת).
עצם הדרישה לרישום מיוחד כמפלגה לצורך התמודדות בבחירות לפרלמנט היא דרישה מיוחדת לחקיקה בישראל.
הליך רישום מפלגה אצל רשם המפלגות דורש גיוס מאה מייסדים, ניסוח מטרות המפלגה ותקנון, תשלום אגרה ותנאים נוספים.
התהליך אורך זמן שכן ניתן זמן לפרסום הבקשה ברשומות ובעיתונות וזמן להגשת התנגדויות על רישום המפלגה, דיון בהתנגדויות על ידי הרשם ומתן אפשרות לערעור על החלטתו בבית המשפט העליון.
"מפלגת מדף" יכולה להיות מפלגה שנרשמה מראש ללא כוונה מיידית להתמודד באמצעותה בבחירות הקרובות, אלא כדי לתת אפשרות למייסדיה לעשות שימוש באפשרות זו בעתיד.
אפשרות אחרת להיווצרות מפלגת מדף היא מפלגה שהתמודדה בבחירות, אך לא עברה את אחוז החסימה ומייסדיה בחרו לא לפרקהּ בתקווה שיוכלו להתמודד באמצעותה בעתיד.
לא כל מפלגה שאיננה מתמודדת לכנסת בפועל היא מפלגת מדף.
לדוגמה, מפלגת כח לגמלאים, שכשלה בניסיונה להיבחר בבחירות לכנסת ה-15 (1999), פעילה במישור המקומי והיא מיוצגת עד היום במועצת עיריית תל אביב-יפו.
החלטה על התמודדות בסמיכות לבחירות - לעיתים מחליטה קבוצת אנשים להתמודד זמן קצר בלבד לפני הבחירות ואין אפשרות מעשית לרשום מפלגה בזמן כה קצר.
מציאות כזו נפוצה בעיקר במקרים בהם הכנסת מחליטה להתפזר מוקדם מן הקבוע בחוק יסוד: הכנסת או במקרים בהם חל פיצול פנימי במפלגה זמן קצר לפני הבחירות.
קבלת כספי מימון מפלגות - חוק מימון מפלגות מסדיר את הפעילות הכלכלית של המפלגות וקובע, בין השאר, כי המדינה מקצה מימון למפלגות הפעילות בכנסת, גם שלא בתקופת בחירות.
בדרך כלל סיעה בכנסת מייצגת מפלגה, אך לעיתים סיעות מתפצלות והסיעה הפורשת, שאינה מייצגת מפלגה, לא יכולה לזכות בכספי מימון המפלגות.
סמוך לבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) חל פיצול במפלגת שינוי ורוב חברי הכנסת שלה פרשו והקימו את מפלגת חץ.
ההתאגדות החדשה נעזרה במפלגת אזרח ומדינה, מפלגה בראשות אלכסנדר צינקר שהתמודדה ללא הצלחה בבחירות לכנסת השש עשרה.
גם חץ לא הצליחה להיבחר ושימשה את מפלגת התנועה בבחירות לכנסת התשע עשרה, אז קיבלה המפלגה שישה מנדטים ובהמשך נרשמה כמפלגה עצמאית
מפלגת גיל התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת הארבע עשרה, אך ללא הצלחה.
זמן קצר לפני הבחירות לכנסת השבע עשרה החליטו נציגי ועדי הגמלאים של הארגונים הגדולים להתמודד בבחירות במסגרת מפלגת קדימה, אך ההסכם עמה לא יצא לפועל והקבוצה חברה למפלגת המדף גיל ואף זכתה בשבעה מנדטים בבחירות.
במהלך הכנסת השבע עשרה היה פיצול במפלגה ושלושה מחבריה פרשו והקימו את סיעת צדק לזקן.
השלושה פנו למפלגת צדק חברתי על מנת לייצג אותה בכנסת ולזכות בכספי מימון המפלגות.
ההסכם עם המפלגה עורר בעיות משפטיות ולא אושר בוועדת הכנסת, ומאוחר יותר הגיעו השלושה להסכם שאושר עם מפלגת צומת, מפלגה שיוצגה בעבר בכנסת, אך לא הצליחה להיבחר מאז הבחירות לכנסת החמש עשרה (1999).
מאוחר יותר חזרו שניים מחברי הסיעה לגיל, אך אלחנן גלזר התנגד לאיחוד, יצר סיעת יחיד בשם הדרך הטובה כשהוא מייצג את מפלגת צומת.
מאוחר יותר הוא אף התמודד מטעמה בבחירות לכנסת השמונה עשרה
בבחירות לכנסת ה-19 התמודדה רשימת עם שלם בראשות הרב חיים אמסלם שנסמכה על מפלגת "אחיעזר" שמעולם לא הציגה מועמדות לכנסת.
מפלגת כח להשפיע בהנהגת הרב אמנון יצחק השתמשה במפלגה רשומה באותו שם שהתמודדה בבחירות הקודמות תחת מצע של זכויות נכים.
מפלגת הישראלים הוקמה 10 דקות בלבד לפני תום מועד הגשת הרשימות על בסיס מפלגה באותו שם שרצה בבחירות הקודמות
מפלגת הימין החדש של נפתלי בנט ואיילת שקד הוקמה ב-2018 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת על בסיס מפלגת "צל"ש – ציונות ליברליות ושוויון" שהוקמה על ידי יוסף פריצקי במהלך הכנסת ה-16
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בספטמבר 2019 רכשה מפלגת נעם את מפלגת לזוז, ששימשה כמפלגת מדף, תמורת 80,000 ש"ח.
מפלגת מצרים הצעירה, מצר-אל פתאת הייתה תנועה פוליטית מצרית שהוקמה על ידי אחמד חוסיין ב-1933, הפכה למפלגה ב-1936 ופורקה ב-1953.
אחמד חוסיין היה אפנדי ממעמד בעלי הקרקעות הזוטרים, והוא פנה לבני המעמד הבינוני העירוני, לפועלים ולסטודנטים.
חוסיין התחיל ב"תוכנית הגרוש" והקים את מפעל התרבושים.
לאחר שזכה להכרה פנה לבסס את האידאולוגיה שלו.
ב-1936 הפכה התנועה למפלגה רשמית.
המפלגה דגלה בקו מצרי לאומי תקיף – שילוב של ערביות, מצריות, טריטוריאליות, עם שאיפות כלכליות וצבאיות, סיסמתו הייתה "אללה, מולדת ומלך", ומטרותיו: שחרור מהאימפריה הבריטית, חיזוק מעמד הפלאח, רפורמות אגרריות, חלוקת העושר במשק, תיעוש, שפה ערבית כלאומית).
הלאומיות בה דגלו הייתה לאומיות פאן-ערבית.
הזרוע העיקרית של "מצרים הצעירה" הייתה תנועת "החולצות הירוקות", שכללה גדודי נוער, שמנו בשיאן בין 3,000 ל-5,000 חברים.
במרץ 1938 הוצא ארגון "החולצות הירוקות" אל מחוץ לחוק.
בעקבות התחזקות האסלאם בסוף שנות ה-30, שינה חוסיין את שם המפלגה ל"מפלגה האסלאמית הפטריוטית" וגם טבע סיסמה חדשה – "אלוהים גדול והתהילה לאסלאם".
אחרי מלחמת העולם השנייה, עם התחזקות הקומוניזם, שינה שוב את שם המפלגה ב-1949 ל"המפלגה הסוציאליסטית המצרית".
בכל חילופי השמות נשארה התנועה בהרכבה המדויק – תנועה ריכוזית תקיפה עם מנהיג חזק, אשר נשען על יחידות צבאיות למחצה שנקראו "החולצות הירוקות".
מנהיג נוסף במפלגה היה פתחי רדואן.
גמאל עבד אל נאצר, שהפך ברבות השנים למנהיג מצרים, היה מזוהה בצעירותו עם מצר-אל פתאת.
המפלגה פונה בעיקר לאוכלוסיות עירוניות, בעוד שמפלגת האזרחים החדשה, שנוסדה באותה תקופה על ידי פורשי המפלגה הליברלית-דמוקרטית אחרים, פונה בעיקר לאוכלוסייה הכפרית של המדינה.
בבחירות הכלליות של 2005 השיגה המפלגה מושב אחד בלבד בבית הנבחרים של יפן.
בבחירות לבית היועצים של יפן ב-2007, קיבל טנאקה מושב, והיה לחבר היחיד במפלגה המכהן בדיאט.
מפלגת נאלראק (גרינלנדית: Partii Naleraq) היא מפלגת מרכז פופוליסטית גרינלנדית.
המפלגה הוקמה על ידי הנס אנוקסן בינואר 2014, לאחר שעזב את מפלגת סיומוט.
ב-בחירות בנובמבר 2014 זכתה המפלגה בשלושה מושבים בפרלמנט של גרינלנד: הנס אנוקסן, פר רוסינג-פטרסן (גם כן חבר סיומוט לשעבר) ואנטון פרדריקסן (לשעבר מנהיג מפלגת התאחדות המועמדים).
ב-בחירות בנובמבר 2018 זכתה המפלגה בארבעה מושבים בפרלמנט של גרינלנד.
ב-19 במאי 2018, אושר כי חבר הפרלמנט הנריק פליישר עזב את המפלגה.
ב-20 במאי 2018, מקורות חדשותיים דיווחו שהוא עובר לסיומוט, אם כי פליישר עצמו לא אישר רשמית את הדיווח עד 22 במאי 2018
מפלגת נשים לשלום הייתה ארגון אמריקאי שוחר שלום.
הארגון הוקם באופן רשמי בינואר 1915 במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
ארגון זה נחשב בתור ארגון השלום האמריקאי הראשון שעשה שימוש בטקטיקות פעולה ישירות, כגון הפגנות ציבוריות.
מאוחר יותר בשנת 1915, מפלגת נשים לשלום הפכה לסניף האמריקאי של הוועדה הבינלאומית של נשים למען שלום קבוע - ארגון בינלאומי אשר מאוחר יותר שינה את שמו ל"ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות".
בתקופה שקדמה להקמתה של מפלגת נשים לשלום, שלושת הארגונים הפציפיסטיים האמריקאים המובילים ברמה הלאומית, היו למעשה ארגונים שמרניים למדי.
אותם ארגונים תפסו את משימתם הראשית, כתנועת שלום, בשמירה על היציבות, הסדר והרחבת המוסדות האמריקאים הנכבדים.
חברת השלום האמריקאית (ה-BBC), שהוקמה ב-שנת 1828, הייתה הוותיקה ביותר מבין תנועות שלום שהיו קיימות בעבר.
ארגון זה התאפיין בניתוק מהעם ונוהל על ידי האצולה והמעמד הגבוה, כמו אליהוא רוט שהיה סגן נשיא ארצות הברית.
פעילות הארגון הוקדשה להדגשת חוסר ההתאמה בין המלחמה לדת הנצרות ונראה שפעילותו נותרה דלה ובלתי יעילה.
עד לתקופתה של מלחמת העולם הראשונה, מעמדו של ארגון זה ירד בהשוואה לקרן קרנגי לשלום בינלאומי.
קרן זו (קרנגי) נוסדה על ידי התעשיין אנדרו קרנגי בשנת 1910 עם תרומה של 10 מיליון דולר.
הקרן הפכה ביעילות לבית הוצאה לאור אקדמאי עבור תנועת השלום.
הפעילות התמקדה במחקר אקדמי נגד מלחמות ובאה לידי ביטוי בעיקר בטקסטים כתובים ופחות בדוברות בעל-פה.
השלישי מבין ארגוני השלום האמריקאים החלוצים בעשור הראשון של המאה ה-20, היה הקרן לשלום עולמי (World Peace Foundation - WPF), שהוקמה בשנת 1909 על ידי המיליונר אדווין ג'יין בשם "בית הספר הבינלאומי לשלום של אדווין ג'יין".
ארגון זה הוקם עם תרומה של מיליון דולר, ושינה את שמו לשם הרשמי כעבור שנתיים בשנת 1911. בדומה לדפוס הפעילות של קרן קרנגי, הקרן לשלום עולמי (WPF) מיקדה את פעילותה בעיקר למחקרים אקדמאים ופרסומם, על-מנת לנסות להשפיע על מקבלי ההחלטות ברעיונותיהם, במקום לעורר את רגשותיהם של האזרחים מן השורה.
בדומה לעולם העסקים הגדולים של היום, תנועות השלום הראשונות של ארצות הברית התאפיינו במנהלים מועטים, רובם ככולם גברים, ללא נשים כלל, ושאבו את מרבית כוחם והיקף השפעתם מכוחו של הכסף בלבד.
בסופו של דבר, תנועות השלום האמריקאיות היו חלק מהממסד הפוליטי של אותם ימים ולא התאפיינו במעשים חתרניים הנוגדים את מדיניות מקבלי ההחלטות.
יושבת ראש ועדת מצעד נשים לשלום הייתה פאני גאריסון וילארד בת ה-70, פעילת שלום ותיקה.
בנה, אוסוולד גאריסון וילארד, נזכר מאוחר יותר בדבריה:"לא היו להקות והופעות; הייתה דממת מוות והקהל הרחב התבונן במצעד באהדה, הערכה והזדהות עם רוח הצועדים.
גם הנשיא הביע את תמיכתו ואהדתו המוחלטת עבור המארגנים, עם הצהרותיו הפומביות כבר בימי המלחמה הראשונים.
מצעד נשים לשלום סימן את השינוי של שיטות הפעולה של תנועות השלום.
ארגוני שלום אמריקאים ותיקים יותר הגבילו עצמם לעבודה מאחורי הקלעים, וניסו להשפיע על המדיניות באמצעות הערוצים הפוליטיים שהיו מקובלים.
מהצד השני, מצעד השלום עשה שימוש בפעולה ישירה (הפגנה פומבית) בניסיון להשיג תמיכה עממית בשלום, זאת בדומה לארגוני העבודה שנלחמו למען מדיניות ויישובים שחשובים להם.
על ידי השינוי הטקטי הזה, מצעד נשים לשלום והארגון שצמח ממנו - מפלגת נשים לשלום - סימן למעשה את תחילתן של תנועות השלום המודרניות.
בעקבות הצעדה, פאני גאריסון וילארד שאפה להפוך את הארגון הזמני שהוקם לקבוצה קבועה שתקיים את המצעד באופן תדיר.
וילארד קראה לאחת מיריבותיה הוותיקות בתנועות הנשים, קארי צ'פמן קאט - נשיאת המועצה הבין-לאומית של זכות ההצבעה לנשים, כדי לסייע לה בעניין זה.
קאט, שותפה לשעבר של סוזן ב.
אנתוני, הייתה מקובעת על המאבק לזכותה של האישה להצביע ולא ראתה בצעדת הנשים לשלום כלי בעל סיכויים סבירים לשינוי בתחושות הציבור או המדיניות הלאומית.
מצד שני, קאט החזיקה ברעיון שתנועת זכות ההצבעה לנשים תוכל לזכות בתמיכה ולחזק את מעמדה אם תקבל על עצמה תפקיד משמעותי במאבק החשוב של סיום מרחץ הדמים האירופי.
באמצע דצמבר 1914 קאט שוכנעה לבסוף להירתם לפרויקט ולהשקיע את מלוא מאמציה בהקמת ארגון השלום הנשי הלאומי.
היא כתבה לאחת החלוצות שעבדה בהתיישבות האמריקאית - ג'יין אדמס, מביתה בשיקגו, וניסתה לשכנע אותה להגיע ולעמוד בראש הארגון שמתחיל לקרום עור וגידים.
אדמס האמינה זה מכבר ביחסי גומלין הדוקים בין שלום בין-לאומי ורפורמות לקידום ערך חיי-אדם, לבין זכותן של הנשים להצביע, והביע תמיכתה ברעיון של תנועה לאומית של נשים שמטרתה קידום השלום.
זהו השלב שבוא נקבע באופן רשמי שמו של הארגון החדש - מפלגת נשים לשלום.
מפלגת נשים לשלום הוקמה בכנס מאורגן שנערך בוושינגטון בתשעה בינואר, 1915. בכנס השתתפו מעל ל-100 נשים נבחרות המייצגות ארגוני נשים מכל רחבי ארצות הברית.
במהלך הכנס נבחרה ג'יין אדמס לנשיאת הארגון החדש, וניתן לה הכוח לבחור את המזכירה ואת הגזברית עבור הארגון, אשר בסיסו יהיה בעיר שיקגו – עיר מגוריה של אדמס.
החברות בארגון החדש הייתה פתוחה לכל הקבוצות שמוכנות להגדיר את עצמן כחלק מ"מעגל השלום", ובנוסף לכל אישה המשלמת דולר אחד כדמי חברות שנתיים.
בתפקידים הבכירים הוצבו לוסייה איימס מיד כמזכירה ראשית, הארייט פ.
תומאס בתור מזכירה בכירה, סופיה פ.
ברקינריג' כגזברית ואליזבת גלנדאור אוונס כמתאמת פעולות ראשית.
בכנס אושרה תוכנית פעולה הקוראת לכינוס מיידי של כל המדינות הנייטרליות המעוניינות בשלום באופן מיידי, בהגבלת החימוש, בהתנגדות מאורגנת נגד המיליטריזם באמריקה, בתהליכי דמוקרטיזציה של מדיניות החוץ, בהסרת המניע הכלכלי במלחמה והרחבת זכות הבחירה עבור נשים.
הזכות של נשים להצביע נתפסה על ידי נשי הארגון כגורם בלתי נפרד שיביא לקידום השלום, טיעון זה מבוסס על ההנחה כי נשים מטבען נטו יותר (לעומת גברים) לקידוש הערך חיי אדם.
המועצה המייסדת גם אישרה את "תוכנית בונה שלום", אשר עיקרה מתמקד בדרישה מהממשל האמריקאי לכנס ועידה של מדינות נייטרליות ובנוסף להכריז כי גם הארגון עצמו יכנס ועידה לא רשמית של שוחרי שלום מכל העולם כדי לקבוע דרכי פעולה.
על מנת להבטיח כי המלחמה הנוכחית אינה רק הקדמה לאחת נוספת, התוכנית קוראת לשלום מלא שאינו מבוסס על העברות שטחים ללא רצון משותף של שני הצדדים, נגד פיצויים שאינם עולים בקנה אחד עם החוק הבינלאומי ולא להסכמים בין מדינות ללא אישורם על ידי רוב בפרלמנט.
מפגש הסיכום של הכנס נערך באולם האירועים החדש של מלון ווילארד ביום ראשון, 10 בינואר, והיה מלא עד אפס מקום.
כ-500 נשים שהיו מעוניינות להשתתף נאלצו להישאר בחוץ בשל חוסר מקום.
הנואמת המרכזית במפגש הייתה ג'יין אדמס.
בנוסף נאמו פמיניסטיות אקטיביסטיות ממדינות נוספות בעולם, כגון אמליין פת'יק-לוורנס מאנגליה, רוזיקה שווימר מהונגריה ועוד נוספות.
המלחמה המתמשכת באירופה אילצה לבטל את הוועידה המתוכננת של "הכנס הבינלאומי לזכות ההצבעה של הנשים", שהייתה אמורה להתכנס בברלין בשנת 1915. ביטול הכנס בגרמניה נתן הזדמנות לתנועת נשים לשלום לקיים כנס בינלאומי משלהן, וקראה לכל ארגוני הנשים להשתתף בוועידה שתתקיים בהולנד הנייטרלית.
ג'יין אדמס, נשיאת מפלגת נשים לשלום, והטוענת לכתר "האישה החשובה והמשפיעה ביותר באמריקה", הוזמנה לעמוד בראש הוועידה.
באפריל 1915, עלו 47 נשים, רבות מתוכן חברות מפלגת נשים לשלום, יחד עם נציגות של ארגונים אחרים, על ספינת ההפלגה ההולנדית "גב' נורדאם" (MS Noordam) למסע המסוכן להאג.
בין אלו שעברו את המסע במים הסוערים היו העובדת הסוציאלית גרייס אבוט, חוקרת המגפות אליס המילטון וזוכת פרס נובל לשלום - אמילי גרין באלץ'.
המסע לא היה נטול מחלוקות.
למרות המעמד הנייטרלי הרשמי של ארצות הברית, בחר הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט להכריז על שליחות הנשים כ"מטופשת וחסרת בסיס", וכינה את הנשים המשתתפות כ"פחדניות המבקשות שלום בלי להתחשב בצדק".
הנשים האמריקניות לא נרתעו, והפליגו חרף הסכנה עם כרזה בצבעי כחול-לבן שהכינו בעצמן ונשאה עליה את המילה היחידה: "שלום".
המסע נעצר במשך ארבעה ימים בתעלה האנגלית על ידי הצי המלכותי, אבל בסופו של דבר הורשה להמשיך להאג.
הספינה הגיעה בקושי רב במועד המתוכנן לתחילת הוועידה (בת שלושת הימים) בערב 28 באפריל 1915. על אף ניסיונותיה של בריטניה לשלול את דרכוניהן של הנשים שהיו על הספינה - פעולה שהייתה מונעת מהן להשתתף בוועידה, האירוע היה גדוש במשתתפים.
1,366 נציגות רשמיות השתתפו בוועידה ובנוסף היו מעל ל-2,000 מבקרים.
הקונגרס גיבש שורה של החלטות ובנו תוכניות מפורטות לשלום ולצדק עולמי, הקוראות לפירוק כללי מנשק ולסילוק מניע הרווח הכלכלי באמצעות ייצור נשק, והדגשת היתרונות של הסחר החופשי וחופש ניווט בים הפתוח.
בנוסף, התקבלה החלטה הקוראת לתהליך גישור מתמשך בין מדינות מסוכסכות על ידי ועידה של מדינות נייטרליות, אך בסופו של דבר לא יצאה אל הפועל.
מאוחר יותר, משלחת בראשות ג'יין אדמס נשלחה לבירות של המעצמות הלוחמות, אך גם היא הוכיחה את עצמה כבלתי יעילה.
לפני סיום הוועידה, הקונגרס הקים ארגון בינלאומי חדש בשם "הוועידה הבינלאומית של נשים למען שלום קבוע".
מפלגת נשים לשלום ראתה את עצמה בתור השלוחה האמריקאית של ארגון זה.
בשנת 1921 השם שונה ל"ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות" ונשאר כך עד לסיום הפעילות של הארגון.
ארכיון הרשומות של מפלגת נשים לשלום משנת 1915 עד 1920 נמצא במכללת סווארת'מור, פנסילבניה, ארצות הברית, כחלק מאוסף מיוחד תחת הנושא שלום.
נֹעם (ברשם המפלגות: לזוז) היא מפלגת ימין פונדמנטליסטי בראשות אבי מעוז, ובהנהגתו הרוחנית של הרב צבי ישראל טאו.
המפלגה דוגלת בקידום ערכי היהדות האורתודוקסית במרחב הציבורי, הטרונורמטיביות והתנגדות לפרוגרסיביזם ולזכויות להט"ב.
המפלגה נכנסה לכנסת החל מהכנסת העשרים וארבע.
מפלגת נעם נולדה מתוך תנועת "חזון – מציבים סדר יום יהודי במדינה", מיזם של תלמידי הרב טאו, בראשות הרב דרור אריה.
"חזון" יצאה בקמפיין ארצי בשם "אמא ואבא = משפחה – האומץ להיות נורמלי" אשר נתקל בהתנגדות ונגנז.
זמן קצר לאחר מכן יזמו ראשי תנועת "חזון", ובראשם הרב אריה ונתנאל סימן טוב, את הקמת מפלגת "נעם" אשר תוארה כ"זרוע הפוליטית של חזון".
מפלגה נעם עצמה הוקמה ביולי 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, על ידי אבי מעוז, מנכ"ל משרדי הפנים והשיכון לשעבר (1999–2004), הרב דרור אריה – ר"מ בישיבת אפיקי דעת שבשדרות, הרב איתי הלוי – רב היישוב מגרון, יגאל כנען ואריאל שחר (איש היי-טק).
הם קיבלו את ברכתו של הרב טאו וגייסו כמיליון וחצי שקלים במימון המונים.
לצורך ההתמודדות בבחירות רכשו אנשי המפלגה את מפלגת 'לזוז', שהייתה באותה עת מפלגת מדף.
לטענת המייסדים מה שהניע אותם סופית להקים את מפלגת "נעם" הייתה ההחלטה של עיריית ירושלים להוריד את השלטים של תנועת "חזון" שבהם נכתב "אבא ואמא = משפחה", ולתלות את דגלי הגאווה בעיר.
בראשית דרכה ניהלה המפלגה משא ומתן על איחוד כבלוק טכני עם מפלגת עוצמה יהודית בראשות איתמר בן גביר.
אך האיחוד לא יצא אל הפועל, בין היתר בשל התנגדות נעם לרצונה של עוצמה יהודית לשלב נשים ומועמדים חילונים ברשימה המשותפת.
מור וכנען מדיה, סירבו לפרסם את קמפיין המפלגה ("גאווה וקניית ילדים או שהבן שלי יתחתן עם אישה – ישראל בוחרת להיות נורמלית"), עתרה המפלגה לוועדת הבחירות.
ממלא מקום יו"ר ועדת הבחירות השופט ניל הנדל קיבל את עתירת המפלגה ואף הורה לחברות הפרסום לשלם לה 4,000 ש"ח הוצאות משפט.
ב־15 בספטמבר 2019 הודיעה המפלגה על החלטתה לפרוש מהתמודדות לבחירות לכנסת ה-22 וכי בכוונת אנשי המפלגה להמשיך לפעול ציבורית למען מטרותיהם.
למחרת, יום לפני הבחירות, התפטרו מועמדי הרשימה.
גם לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הודיעה המפלגה שלא תתמודד, בשל הצורך לבנות קודם את בסיס התמיכה בה.
בינואר 2020 הכריזה המפלגה על פתיחת מפקד לקראת הבחירות לכנסת ה-24. במקביל, מונה אבי מעוז ליו"ר המפלגה.
ב-31 בינואר 2021 הודיעה המפלגה על ריצה משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית.
ב-3 בפברואר 2021 חתמו שתי המפלגות על הסכם ריצה משותפת בבלוק טכני עם מפלגת האיחוד הלאומי, ולמעוז הוקצה המקום השישי ברשימה המשותפת.
שני נציגים נוספים של נעם שובצו בהמשך הרשימה.
הרשימה קיבלה בבחירות 6 מנדטים, מעוז נכנס לכנסת וכיהן כחבר באופוזיציה לממשלת בנט-לפיד יחד עם שאר סיעתו.
בתקופה זו תמכה מפלגת נעם ביוזמת "פתאום קם העם" להפלת ממשלת בנט־לפיד שיזמה פעולות מחאה והפעילה לחץ על חברי מפלגת ימינה לפרוש מהקואליציה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, שהוקדמו ל-1 בנובמבר 2022, התפצל מעוז ב-15 באוגוסט לסיעת יחיד, וב-28 באוגוסט הודיעה המפלגה כי תרוץ באופן עצמאי.
על אף שתוכן הפגישה של נתניהו והרב טאו לא נחשף, נשא נתניהו, זמן קצר לאחר פגישתו, נאום במזכירות המפלגה והתייחס לנושאים של זהות יהודית במדינת ישראל, העומדים בליבת המצע של מפלגת נעם.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש זכתה הרשימה ב-14 מנדטים, מעוז נבחר לכנסת ובסמוך לכניסתו לתפקיד התפלג לסיעת יחיד וניהל משא ומתן עצמאי להקמת קואליציה בראשות בנימין נתניהו.
ב-28 בדצמבר נחתם הסכם קואליציוני בין סיעת נעם וסיעת הליכוד שבו הובטחו למעוז תפקיד סגן שר במשרד רה"מ, הקמת "הרשות לזהות לאומית יהודית" והעברת האחריות עליה למעוז וכן את האחריות על היחידה לתוכניות חיצוניות שתעבור ממשרד החינוך למשרד ראש הממשלה על תקציביה ותקני כוח האדם שלה.
ההסכם הקואליציוני עורר הביקורת ברחבי הארץ ופוליטיקאים מהאופוזיציה כמו גם ראשי רשויות גדולות יצאו נגדו.
בין השאר צייץ בני גנץ בטוויטר ש"זו לא זהות יהודית – זו זהות גזענית", מרב מיכאלי צייצה על תחילתו של "עידן החושך" ומפלגת יש עתיד מסרה שמנגנון הגיור של ארגון נתיב, שפעל למען חיילי צה"ל הופקר בידי גורם קיצוני וגזען.
מנגד פרסם "פורום הארגונים למען המשפחה" (קואליציית ארגונים המקדמים ערכים שמרניים) הודעת תמיכה במפלגה ובתוכניותיו של מעוז.
ב-27 בפברואר 2023 הודיע מעוז על התפטרותו מתפקיד סגן שר במשרד ראש הממשלה בטענה להפרת ההבטחות שניתנו לו.
ב-5 ביוני 2023 מונה מעוז מחדש לתפקיד סגן שר.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2023 (שנדחו בהמשך ל-2024) הגישה המפלגה שתי רשימות: רשימת "ירושלים בנעם" בראשות אלדד רבינוביץ בירושלים שזכתה במושב אחד, ורשימת "רוח המקום" בקריית ארבע שזכתה בשני מושבים.
המפלגה קוראת לחיזוק הקשר של עם ישראל ומדינת ישראל למסורת היהודית ולתורה.
קמפיין המפלגה ממוקד בטענה שהמרחב הציבורי, כולל משרד החינוך וצה"ל, עובר השתלטות של ארגוני הקרן החדשה לישראל וארגונים תומכי להט"ב והתנועה הרפורמית וברצונה של המפלגה להיאבק בכך.
כותרת דף העקרונות של המפלגה הוא: "רק הזהות היהודית תחזק את ישראל", או "מחזירים את הנשמה למדינה".
המפלגה תומכת בשמירת שבת במרחב הציבורי, בחיזוק מעמדה של הרבנות הראשית, וכן מניעת השפעה של ארגונים פמיניסטיים וארגונים פרו-להט"בים על צה"ל.
אחת המטרות העיקריות של המפלגה היא לקדם מדיניות נגד זכויות להט"ב, ונגד מה שתומכיה מכנים "הרס המשפחה".
בסרטונים שפרסמה המפלגה היא יוצאת בין היתר נגד הקהילה הגאה ונגד הקרן החדשה לישראל והארגונים בהם היא תומכת.
אבי מעוז, יו"ר המפלגה ונציגה בכנסת הצהיר כי הוא מעוניין לקדם את הפיכתה של הרבנות הראשית לאחת מרשויות השלטון וכי היא תהיה מקבילה לרשות השופטת.
אבי מעוז, כנציג המפלגה היחיד בכנסת ה-25 תמך במינויו של אמיר אוחנה אשר הוא הומוסקסואל ליו"ר הכנסת.
לאחר השבעתו של אוחנה, אשר כללה התייחסות לזהותו המינית ולכך שהוא יפעל למען שמירה על זכויות קהילת הלהט"ב, פורסם כי פעילי המפלגה הביעו את מחאתם על תמיכתה של המפלגה במינוי.
אלקנה באב"ד, מנכ"ל המפלגה, השיב לפעילים כי "טעינו כאשר לא צפינו שהמינוי יהיה כרוך בטקס רווי תעמולה להט"בית כל כך, מכאיבה ופוגענית כל כך, כמו זאת שהתקיימה ביום חמישי, ואנחנו רואים זאת בחומרה רבה".
התנועה מפנה, באופן תדיר, את חיציה כלפי מוסדות וארגונים שלטענתה נטייתם היא שמאלנית ומודרנית והם פועלים להחדיר אג'נדה זו במוסדות המדינה.
בין השאר תוקפת התנועה את הקרן החדשה לישראל, קרן וקסנר (ששמות בוגריה נכללים ברשימות השחורות של התנועה), היחידה לתיאום המאבק בגזענות של משרד המשפטים, ארגון מעוז, קרן מנדל, מכון שלום הרטמן, יוזמות אברהם ועמותת קו משווה.
התנועה מאשימה ארגונים אלו בניסיון להפוך את מדינת ישראל מ"מדינה יהודית" ל"מדינת כל אזרחיה".
מפלגת נעם מתנגדת למתווה הכותל ולפעילות פלורליסטית בכותל המערבי, הכוללת את תפילות נשות הכותל והתפילות המעורבות בכותל הדרומי, ודורשת שרק הרבנות הראשית תקבע מהו חילול המקומות הקדושים.
במהלך קמפיין הבחירות לכנסת ה-22 פרסמה המפלגה סרטון שבו אם, אב ובנם הולכים להצביע ביום הבחירות, והם נתקלים בדימויים של הלהט"ב וארגוני הרפורמים.
כשהם מגיעים לקלפי, כותבת האם על פתק ההצבעה שלה, "שהבן שלי יתחתן עם אישה", בעוד שהאב כותב: "שהנכד שלי יהיה יהודי".
הסרטון הוסר על ידי YouTube בשל הפרת תנאי השימוש שלו, בנוסף לסרטון אחד אחר.
סרטון אחר של מפלגת נעם השווה בין פעולותיהם של הנאצים ושל מחבלי החמאס לארגוני הרפורמים וארגוני הלהט"ב.
פרשת הרשימות של מפלגת נעם
בשנת 2022 נחשף כי המפלגה ניהלה רשימות של להט"בים בתקשורת ובמערכת החינוך, ושל נשים המייעצות ליוהל"ם בנושא שירות נשים בתפקידי לוחמה.
הפרסום גרר תגובות בציבור ובמערכת הפוליטית ובראשן ביקורת מצד ראש הממשלה דאז, יאיר לפיד.
בעקבות הפרסום פנתה האגודה למען הלהט"ב ליועמ"שית בבקשה לפתוח בחקירה משטרתית כנגד המפלגה בטענה ש"כל אזרח סביר יחוש מאוים כשיגלה כי מפלגה המיוצגת בכנסת מחזיקה רשימה הכוללת את שמו בהקשרים מסוימים".
ב-20 בנובמבר 2022 התפצל לסיעת יחיד.
עתיד מזהיר היא מפלגה ליברלית באיסלנד שנוסדה בשנת 2012.
המפלגה הייתה חברה במפלגת (ALDE), והייתה מקושרת לקבוצת ALDE בפרלמנט האירופי.
אך היא פרשה מ-ALDE באוקטובר 2019.
באוגוסט 2011 פרש חבר האלת'ינגי מן המפלגה הפרוגרסיבית והפך לחבר אלת'ינגי עצמאי על רקע תמיכתו בהצטרפות לאיחוד האירופי, בניגוד לעמדת המפלגה הרשמית.
ב-4 בפברואר 2012, הקים סטינגרימסון בשיתוף עם ומפלגתה "המפלגה הטובה ביותר" את מפלגת "עתיד מזהיר" שנועדה להשתתף בבחירות 2013. אל סטינגרימסון הצטרף שערק מהברית הסוציאל-דמוקרטית.
עם הקמתה הגדירה המפלגה את השקפותיה כירוקות, ליברליות, בינלאומיות, דמוקרטיות, ומכוונות לעתיד מזהיר.
שמה נבחר על בסיס תחרות בה שישה משתתפים מתוך אלפיים הציעו את השם "עתיד מזהיר", בין השאר כי ראשי התיבות שלו BF יוצאים זהים לאלו של "המפלגה הטובה ביותר".
בבחירות 2013 זכתה המפלגה בשישה מושבים מה שהפך אותה למפלגה החמישית בגודלה.
ב־2014 התפרקה "המפלגה הטובה ביותר", וכמה מחבריה הצטרפו ל"עתיד מזהיר".
ב-2015 הודיעו סטינגרימסון על פרישה מתפקיד יו"ר המפלגה ומרשטל על פרישה מתפקיד יו"ר הסיעה.
הטיעון המרכזי היה צורך בתחלופה, אך סטינגרימסון הודה שגם ההתרסקות בסקרים והאווירה העכורה שהביאה השפיעו על ההחלטה.
בבחירות 2016 אכן ירדה המפלגה לארבעה מושבים בלבד בפרלמנט.
"עתיד מזהיר" הצטרפה לקואליציה אך בשנת 2017 נתגלה ששרת המשפטים וראש הממשלה ביארני בנדיקטסון, שניהם ממפלגת העצמאות הסתירו מעורבות של אביו של בנדיקטסון בהגנה על פדופיל.
בתגובה פירקה מפלגת "עתיד מזהיר" את הקואליציה בטענה להפרת אמון, מהלך שגרר איומים מצד גורמים אנונימיים.
הפרישה הביאה לבחירות 2017 בהן זכתה המפלגה רק ל-1.2% מקולות הבוחרים ונמחקה מהפרלמנט.
שלושה ימים לאחר המפלה בבחירות לפרלמנט פרש מתפקיד יו"ר המפלגה מתוך לקיחת אחריות על ההפסד, אם כי המשיך להצדיק את הפרישה מהקואליציה כמעשה ערכי.
חודש לאחר מכן, בנובמבר 2017, נבחרה במקומו , לאחר שהייתה המתמודדת היחידה על התפקיד.
ב-2018 נבחרה חברת הפרלמנט לשעבר לראשות המפלגה.
בבחירות המוניציפליות באותה שנה רצה "עתיד מזהיר" בעיר קואופווגיר בלבד, וגם שם ברשימה משותפת עם .
הקמפיין הצליח ות'ורסטיינדוטיר נכנסה כנציגת המפלגה למועצה.
ב-2019 טענה ת'ורסטיינדוטיר שיש למפלגה נציגים במועצות מקומיות רבות, אך שמחוסר ביקוש ביקוש אין למפלגה סיבה לפעול במישור הארצי או בכלל, בנוסף ציינה שאין למפלגה חובות.
באותו ראיון שיבחה ת'ורסטיינדוטיר את שיתוף הפעולה עם מפלגת "רפורמה" ואף הביעה עניין באיחוד עם אותה מפלגה.
בסופו של דבר לא התקיים איחוד שכזה, וב-2025 (לאחר בחירות 2022) שימשה ת'ורסטיינדוטיר חברת מועצה בקואופווגיר מטעם מפלגת "רפורמה" בלבד.
החל מ לא הציגה המפלגה רשימת מתמודדים ואיבדה את האות הרשומה שלה לבחירות.
עם זאת המפלגה עצמה עדיין קיימת כארגון.
המפלגה תמכה בהצטרפות איסלנד לאיחוד האירופי ואימוץ מטבע האירו.
מפלגת חוק הטבע היא מפלגה בינלאומית, שנוסדה בשנת 1992, על בסיס עקרונות המדיטציה הטרנסצנדנטלית, "חוקי הטבע", ויישומם על כל דרגי השלטון.
בשיאה, הייתה המפלגה פעילה ב-74 מדינות.
היא ממשיכה לפעול בהודו ובמספר מדינות בארצות הברית.
המפלגה מגדירה את "חוק הטבע" כתבונה המארגנת ושולטת ביקום הטבעי.
מפלגת חוק הטבע תומכת בשימוש בטכניקת המדיטציה הטרנסצנדנטלית ובתוכנית "TM-Sidhi", ככלי להחייאת "חוק הטבע" ולהפחתה או ביטול בעיות בחברה.
בישראל רצה המפלגה פעמיים בבחירות לכנסת בשנות ה-90 של המאה ה-20.
מפלגת חוק הטבע הוקמה ביוזמת מהרישי מהש יוגי, מייסד תנועת המדיטציה הטרנסצנדנטלית, לראשונה ב במרץ 1992, והקימה תוך זמן קצר סניפים ב: צרפת, אוסטריה, גרמניה, קרואטיה, ישראל, יפן, ספרד, הולנד, איטליה, אוסטרליה, נורווגיה, שוודיה, ניו זילנד, צ'ילה, תאילנד וקנדה.
השלוחה האמריקאית של המפלגה נוסדה מאוחר יותר באותה שנה בפיירפילד, איווה, ארצות הברית, על ידי קבוצה של אנשי חינוך, אנשי עסקים, עורכי דין ותומכים אחרים של תנועת המדיטציה הטרנסצנדנטלית.
המפלגה הייתה פעילה במדינות רבות נוספות, ונציגים מ-60 מדינות השתתפו בכנס בינלאומי בבון, גרמניה בשנת 1998.
המפלגה דגלה בעקרונות המדיטציה הטרנסצנדנטלית, והייתה מחויבת לפוליטיקה ממשלתית מונחית שלום, ומניעת סכסוכים באמצעות תוכניות בריאות הוליסטיות ותרגול טכניקת המדיטציה הטרנסצנדנטלית.
בסקוטלנד ובוויילס הכריזו פרסומות המפלגות המקומיות כי "חוק הטבע שולט בשקט על כל היקום, בסדר מושלם וללא בעיה".
סניף המפלגה בסקוטלנד ובוויילס הבטיח לפעול להפחתת זיהום האוויר, איסור על גידול מזון מהונדס גנטית ותמיכה בחקלאות בת קיימא.
הם תמכו גם בהשכלה גבוהה בחינם ובשימוש בטכניקת המדיטציה הטרנסצנדנטלית במערכת החינוך.
בבריטניה, מועמד המפלגה, ג'פרי קלמנטס, דגל בשימוש במדיטציה טרנסצנדנטלית ובפרקטיקת הטיסה היוגית של תוכנית TM-Sidhi להפחתת פשיעה.
בארצות הברית כלל המצע של המפלגה תמיכה באנרגיה נקייה, תיוג של מזון מהונדס גנטית, איסור על הקמת מפעלים לאנרגיה גרעינית וסיום ועדות פעולה פוליטיות.
הסניף הראשון של המפלגה הוקם בממלכה המאוחדת, שם היה מהרישי מהש יוגי דמות ידועה בגלל קרבתו לידוענים שונים, בראשם להקת הביטלס.
בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת בשנת 1992, שהתקיימו ב-9 באפריל, התמודדה המפלגה על 310 מושבים, וקיבלה 0.19% מהקולות, כאשר כל מועמד איבד את תשלום הפיקדון (דמי הרשמה לבחירות), על כך שלא קיבל לפחות 5% מהקולות.
בארצות הברית מפלגת חוק הטבע הריצה את ג'ון האגלין כמועמד לנשיאות בשנים 1992, 1996 ו-2000. הוא היה מועמד ב-48 מדינות וקיבל 110,000 קולות (0.12%) בשנת 1996. המפלגה הריצה גם מועמדים לקונגרס ולבחירות מקומיות.
בקליפורניה התמודד הפסיכיאטר הרולד בלומפילד כמועמד לתפקיד המושל בשנת 1998. המפלגה ניסתה להתמזג עם המפלגה הרפורמית בשנת 2000. בארצות הברית התפרקה המפלגה ברובה בשנת 2004. עם זאת, כמה מסניפה, כמו במישיגן, המשיכו לפעול והתחברו עם מפלגות קטנות אחרות.
בישראל הוקם אחד הסניפים הראשונים של המפלגה, לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה, ב-23 ביוני 1992, בהם קיבלה 1,734 קולות.
לבקשתה המפלגה קיבלה את הסימן "ים".
ב התמודדה המפלגה שוב, וקיבלה 2,924 קולות.
את המפלגה בישראל הקים גד תיק, שהיה פעיל בתנועת המדיטציה הטרנסצנדנטלית, עוד משנות ה-70, ועמיחי רוקח, טייס חייל האוויר שנפל בשבי במלחמת יום כיפור.
שניהם גם היו ממקימי היישוב הררית בגליל.
גד תיק ניסה מספר פעמים, קודם להקמת המפלגה, לקדם את המדיטציה הטרנסצנדנטלית ככלי שיביא שלום עולמי.
הארגון החרדי יד לאחים, ביקש מוועדת הבחירות המרכזית לכנסת, לפסול את מפלגת חוק הטבע מלרוץ לבחירות לכנסת בטענה שהמפלגה מקדמת "עבודת אלילים", אך בקשתו נדחתה.
מנהיג המפלגה גד תיק גם קיבל איום ברצח.
מפלגת כוח העם (בקוריאנית: 국민의힘, בהנג'ה: 國民의힘, לעיתים נהוג לציין את שמה בראשי תיבות בכתב לטיני: PPP) היא מפלגה פוליטית בקוריאה הדרומית שחבריה מחזיקים ב-106 מושבים מתוך 300 מושבי האספה הלאומית (בית המחוקקים) והיא אחת משתי המפלגות הפוליטיות הגדולות בקוריאה, לצד המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה הוקמה בפברואר 2020 ממיזוג מספר מפלגות נושאות מצע שמרני-ליברלי כלכלי, ומאז מכהן כנשיא קוריאה הדרומית המועמד מטעמה, יון סוק-יאול.
הפוליטיקה של קוריאה לאורך רוב השנים התפלגה בין מפלגה שמרנית מפלגה ליברלית במסגרת מערכת שתי מפלגות גדולות.
המפלגה השמרנית הגדולה, "מפלגת חירות לקוריאה", בהנהגת הנשיא לשעבר פאק גון-הייה, ספגה מפלה פוליטית קשה ב-2016 בעקבות גילוי פרשיות שחיתות שלטונית רבות והתדרדרה ממעמדה ומהתמיכה הציבורית שניתנה לה קודם לכן.
בעקבות קריסתה של המפלגה נפל הגוש השמרני הפרלמנטרי ופולג ובבחירות 2017 מועמד המפלגה הדמוקרטית, מון ג'יאה-אין, נבחר לנשיאות מול אופוזיציה מפולגת.
בעקבות הנפילה את הסיעות השמרניות התאחדו מספר מפלגות, לקראת הבחירות הפרלמנטריות ב-2020, להקים את מפלגת כוח העם (PPP).
מפלגת סמג'וואדי (בהינדי: समाजवादी पार्टी; בתעתיק: המפלגה הסוציאליסטית) היא מפלגה פוליטית בהודו שמרכזה באוטר פרדש.
מפלגת סמג'וואדי הוקמה על ידי מולאיאם סינג ידאב באוקטובר 1992, שפרש מסמג'אוודי ג'נטה דאל , אליה הצטרף כשמפלגת ג'נטה דאל התפלגה ב-1991.
לקראת הבחירות באוטר פרדש ב-1993 הקים ידאב קואליציה בין מפלגתו ומפלגת בהוג'אן סמג' הדלית, ויחד עם תמיכת האוכלוסייה המוסלמית באוטר פרדש, שחשה נרדפת בעקבות הריסת מסגד באבור בידי לאומנים הינדואים ב-1992, הצליחה המפלגה לזכות ברוב באספה המחוקקת של אוטר פרדש.
הקואליציה החזיקה מעמד כשנה ומחצה, אך התמוטטה כשקומארי מאיאוואטי, מנהיגת בהוג'אן סמג', פרשה והקימה קואליציה חילופית בתמיכת מפלגת העם ההודית, דבר שהפך את המפלגות ליריבות חריפות.
בבחירות ללוק סבהה ב-1996 זכתה המפלגה ב-16 מושבים, והצטרפה לקואליציה שבהנהגת מפלגת ג'נטה דאל, ונשיא המפלגה מולאיאם סינג ידאב שימש כשר ההגנה במהלך שתי ממשלותיה מ-1996 עד 1998.
לאחר הבחירות באוטר פרדש ב-2002 הייתה המפלגה לגדולה ביותר באספה, אך לא עלה בידה להקים קואליציה עד לאחר נפילת קואליציית בהוג'אן סמג'-מפלגת העם ההודית באוגוסט 2003. ב-2007 שבה לאופוזציה לאחר ניצחון בולט של בהוג'אן סמג'.
בבחירות באוטר פרדש ב-2012 זכתה המפלגה לרוב מוחלט, והקימה ממשלה ללא צורך בקואליציה.
נשיא המפלגה מולאיאם סינג ידאב ויתר על תפקיד ראש השרים, אותו מילא בנו אקילש ידאב .
המפלגה הובסה כליל בבחירות באוטר פרדש ב-2017, בהם זכתה ב-47 מושבים בלבד, ובבחירות ב-2022 גדלה במקצת.
מייסד המפלגה, מולאיאם סינג ידאב, ראה במנהיג הסוציאליסטי ראם מנהור לוהיה את הגורו הפוליטי שלו, ובמידה מסוימת מייצגת המפלגה את המסורת הסוציאליסטית של אוטר פרדש.
המפלגה העצבה כמפלגה אנטי-מפלגת העם ההודית ואנטי-קונגרס כאחת.
ב-1998 ו-1999 התקרבה המפלגה לקונגרס הלאומי ההודי, אך סירבה לתמוך בסוניה גנדי לראשות הממשלה, בעקבות היותה לא-הודית במוצאה.
ב-2003 חלה התרופפות נוספת בעמדתה, והמפלגה הייתה מוכנה לקבל את סוניה כראש ממשלת הודו.
המפלגה מיוצגת באספה המחוקקת של מאדהיה פרדש, האספה המחוקקת של גוג'ראט והאספה המחוקקת של מהאראשטרה, אך אינה מהווה כוח פוליטי בולט באף אחת מהן.
מפלגת סוואטנטרה (בהינדי: स्वतंत्र पार्टी; מילולית: מפלגת החירות או מפלגת העצמאות) הייתה מפלגה פוליטית בהודו שהייתה מפלגת האופוזיציה העיקרית בבחירות ללוק סבהה ב־1967.
המפלגה הוקמה במדרס ב־4 ביוני 1959 במהלך מפגש התאחדות האיכרים הכלל הודית, כשקבוצת מנהיגים הודיים בראשות צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי הקימו מפלגה במטרה להאבק בנטייתה שמאלה של מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות בבחירות ללוק סבהה ולוידהאן סבהה ב־1962, ולאחריהן הייתה למפלגה השלישית בגודלה בלוק סבהה ולמפלגת האופוזיציה העיקרית בהאספה המחוקקת של ביהר, ראג'סטאן, אוריסה וגוג'ראט.
המפלגה זכתה סך הכל בכ־9% אחוז מקולות המצביעים.
לקראת הבחירות ללוק סבהה ב־1967 הקימה המפלגה ברית חלקית במספר מדינות עם מפלגות אופוזיציה אחרות לחזק את יכולתה בבחירות.
המפלגה שיתפה פעולה עם הבהרטיה ג'אנה סנג בראג'סטאן וגוג'ראט והג'אנה קונגרס באוריסה.
לאחר הבחירות הקימה המפלגה ממשלה באוריסה בשיתוף הג'אנה קונגרס.
למרות גדילתה המעשית של המפלגה בשנות הששים, מנהיגיה לא הצליחו לבסס מבנה מפלגתי מבוסס.
העקרונות האידאולוגיים של המפלגה נוסחו במסמך בן 21 נקודות, בעל מאפיינים ליברליים-קלאסים ברובם, תוך דגש על התנגדות לניהול תעשיות בידי המדינה.
מפלגת סאאדט (בטורקית: Saadet Partisi, SAADET) היא מפלגה פוליטית טורקית אסלאמיסטית.
נוסדה ב-20 ביולי 2001, והיא נתמכת בעיקר על ידי מוסלמים שמרנים בטורקיה.
המפלגה נוסדה לאחר ש (FP) נאסרה על ידי בית המשפט החוקתי.
בעוד הזרוע הרפורמיסטית של המפלגה הקימה את מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), הקיצוניים ייסדו את מפלגת סאאדט.
הצלחתה של מפלגת הצדק דחקה את מפלגת סאאדט והחלישה את תומכיה.
המפלגה גינתה את שאיפתה של ממשלת טורקיה להצטרף לאיחוד האירופי, ואת יחסיה עם ישראל וארצות הברית.
היא טענה שטורקיה חייבת להתאים את עמדתה הצבאית ואת מדיניות החוץ שלה כדי להתמודד עם מה שהיא מתארת כאיום גובר המגיע מהמערב לכל המדינות האסלאמיות.
הפלטפורמה של המפלגה מבוססת על רעיונותיו של נג'מטין ארבקאן, הידועים בשם .
המפלגה לא הצליחה בבחירות הכלליות ב-2002, וקיבלה רק 2.5% מהקולות, ובכך לא עברה את רף ה-10% הדרוש לייצוג באספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
בבחירות המקומיות ב-29 במרץ 2004 היא עלתה במעט וקיבלה 4.1% מהקולות וכמה תפקידים.
בבחירות 2011 היא הידרדרה ל-1.24% מהקולות.
בבחירות ביוני 2015 התאוששה המפלגה במעט וקיבלה 2.06% מהקולות.
בהכנות לבחירות הכלליות ביוני 2015, הצהירה המפלגה כי היא פתוחה לנהל משא ומתן על ריצה משותפת עם מפלגות אחרות כדי להתמודד עם אחוז החסימה.
בסופו של דבר היא רצה יחד עם (BBP) תחת השם 'הברית הלאומית'.
לפי הסיכום, בכל מקום הוצב בראש הרשימה מועמד של המפלגה שהגיע בעבר לתוצאה הטובה יותר באותו מקום.
מנהיג ה-SP נבחר כמועמד הראשון למחוז הבחירות הראשון של איסטנבול, בעוד מנהיג BBP נבחר כמועמד הראשון למחוז הבחירה השני של אנקרה.
המפלגה השתתפה ב בבחירות הכלליות של 2018 יחד עם מפלגת העם הרפובליקאית (CHP), (İYİ) ו (DP).
בשנת 2022, המפלגה השתתפה בהקמת ברית פוליטית שזכתה לכינוי שולחן השישה.
המפלגה קיבלה 10 צירים מרשימת ה-CHP בבחירות לפרלמנט של 2023, ותמכה במועמדותו של כמאל קיליצ'דראולו בבחירות לנשיאות ב-2023.
ב-6 ביולי 2023, SP ו הקימו קבוצה פרלמנטרית, והתמודדו בבחירות המקומיות של 2024 במסגרת ברית אלקטורלית.
המפלגה פועלת הן כמפלגה פוליטית והן כארגון חברתי.
יש לה סניפים מפלגתיים כמעט בכל מחוז, עיירה ועיר קטנה במדינה.
בעבר, היא ארגנה הפגנות בנושאים מגוונים, לעיתים עם עשרות אלפי משתתפים.
למשל בעקבות פרשת קריקטורות מוחמד או במהלך מבצע עופרת יצוקה.
SP גם ביקרה את ממשל טראמפ על התקפות נגד כוחות איראנים, וגינתה הן את רצח ג'מאל ח'אשוקג'י והן את התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד ב-2020, במסגרתה חוסל קאסם סולימאני.
SP הואשמה על ידי פרשנים ערבים ותומכי הממשלה בטורקיה בכך שהיא נוקטת בדעות פרו-איראניות.
מפלגת שינוי (שינוי – התנועה החילונית) הייתה מפלגת מרכז חילונית-ליברלית ישראלית.
ראשיתה של המפלגה הוא בתנועת המחאה שקמה אחרי מלחמת יום הכיפורים.
מייסדה של התנועה היה אמנון רובינשטיין.
התנועה התמודדה בבחירות לכנסת התשיעית ב־1977 במסגרת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
אולם, ד"ש התפרקה במהלך הקדנציה; בכנסות ה־10, ה־11 וה־12 רצה המפלגה לבד, וזכתה בשניים עד שלושה מנדטים.
ב־5 במרץ 1974, באולם קטן של החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, נפגשו לראשונה בעלי היוזמה המרכזיים להקמת המפלגה: פרופ' יונתן שפירא, ד"ר אמנון רובינשטיין ועו"ד מרדכי וירשובסקי.
הם דנו בהקמת תנועה פוליטית שמטרתה להביא להחלפת השלטון של המערך.
למפגש הזה הגיעו כ-100 משתתפים, והוא הפך בסופו של דבר לפגישה הראשונה של הגרעין שממנו צמחה מפלגת שינוי.
המשתתפים הדגישו כי המטרה היא להקים מפלגה מדגם אחר ושונה שלא היה קיים עד אז בישראל, מפלגה אשר "תשקם את כל מה שנהרס על ידי המפלגות הגדולות".
כנס היסוד הרשמי התקיים כשלושה שבועות לאחר מכן, ב־26 במרץ, באולם "בני־ברית" בתל אביב, בפני כמה מאות משתתפים.
בכנס זה נקבע גם שמה של המפלגה "שינוי – התנועה לתמורה חברתית ופוליטית".
לקראת סוף 1974 קיימה התנועה בחירות פנימיות למועצה ארצית ולמועצות של סניפים מקומיים.
שינוי חיפשה שותפים לריצה משותפת בבחירות ובשנת 1975 ניהלה מגעים בנושא עם תנועת רצ.
בסוף 1975 הצהיר רובינשטיין על כוונת שינוי לרוץ בבחירות הקרובות.
אולם לאחר שיגאל ידין הודיע על הקמת התנועה הדמוקרטית החלו באמצע 1976 מגעים לאיחוד של שינוי עם תנועתו.
בדצמבר אושר האיחוד עם התנועה הדמוקרטית ברוב מוחץ במשאל בין חברי שינוי.
שמה של התנועה המאוחדת היה: "ד"ש – התנועה הדמוקרטית לשינוי".
כשמונה חודשים מאוחר יותר החליטה תנועת "המרכז־החופשי" בראשות ח"כ ועו"ד שמואל תמיר לפרוש מהליכוד ולצאת לדרך עצמאית, וזו ביקשה אף היא להצטרף לד"ש.
אך את התנופה הגדולה ביותר קיבלה התנועה המאוחדת החדשה עם הצטרפותו של מנכ"ל הקונצרן ההסתדרותי "כור", האלוף (מיל') וראש המוסד לשעבר, מאיר עמית.
מאז הקמתה שמה מפלגת שינוי דגש חזק על דמוקרטיה פנימית בתוך מוסדותיה וקידשה את העיקרון של "כולם בוחרים בכולם", כתגובה לוועדת המינויים שתדמיתה השלילית הוציאה שם רע לפוליטיקה המפלגתית באותה תקופה.
ראשי התנועה, ששמרו בקנאות על תהליך הדמוקרטיה בתוך תנועתם, עמדו על כך שהיא תתקיים גם בתוך ד"ש בכל מה שקשור לבחירת מוסדות התנועה והרכב הרשימה המשותפת לכנסת.
תוצאות הבחירות לכנסת הביאו לבחירתם של ארבעה נציגים מטעם שינוי במקומות ברשימה: אמנון רובינשטיין במקום השני, סטף ורטהיימר במקום השישי, מרדכי וירשובסקי במקום ה־14 וסטלה לוי במקום ה־17.
ד"ש זכתה בסופו של דבר להישג אלקטורלי חסר תקדים לתנועה פוליטית חדשה שמתמודדת בפעם הראשונה לכנסת – 15 מושבים בכנסת בבחירות של שנת 1977 – אך לא הצליחה להפוך ללשון המאזניים כפי שקיוותה.
תוצאות ההצבעה הסופיות לכנסת אפשרו את הקמתה של ממשלת ימין בראשות הליכוד ללא ד"ש.
חברי שינוי התנגדו לכניסת ד"ש לממשלתו הראשונה של מנחם בגין, אך כשגובש ההסכם הקואליציוני באוקטובר 1977 החליטו לא לפרוש מהתנועה.
שלושה חודשים לאחר מכן ביקשו אנשי שינוי לפרוש מד"ש, אך שוכנעו להימנע מכך.
בבחירות למועצת ד"ש ביולי 1978 התחזקה שינוי במעט מ־27 ל־31 מקומות מתוך 120. באוגוסט 1978 הגיעה לסופה תנועת ד"ש עם חתימה על הסכם לפירוק התנועה וחלוקתה לשלוש סיעות נפרדות: התנועה הדמוקרטית, קבוצת מאיר עמית ותנועת שינוי שכללה חמישה חברי כנסת.
לאחר מספר ימים החליטו בשינוי על מיזוג עם קבוצת מאיר עמית שכללה גם את חבר הכנסת דוד גולומב.
הגוף המאוחד נקרא התנועה לשינוי ויוזמה.
אולם בתחילת 1980 החלו חברים מד"ש לשוב למפלגת העבודה.
בינואר חזר דן ביברו למפלגת העבודה ובאפריל 1980, על רקע דיבורים בשינוי על הקמת מפלגת מרכז עם ל"ע, שבו עמית וגולומב למפלגת העבודה.
בעקבות זאת שבה שינוי לשמה המקורי.
שינוי הגיעה למערכת הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו בשנת 1981 בתנאים קשים מאוד.
היה ספק אם תצליח לעבור את אחוז החסימה, שכן המאבק בין המערך לליכוד עמד בראש מערכת הבחירות.
מדגם הטלוויזיה הצביע על מנדט אחד שבו זכתה שינוי, אך מאוחר יותר עם פרסום תוצאות האמת התברר שהמפלגה זכתה לשני מושבים בכנסת עם 29,837 קולות.
מצבה של התנועה לקראת מערכת הבחירות לכנסת האחת-עשרה, שהתקיימו בשנת 1984, התייצב; לאחר שלוש וחצי שנות ישיבה באופוזיציה, מול ממשלת הליכוד השנייה.
אומנם המאבק בין המערך לליכוד עמד גם הפעם במרכז מערכת הבחירות, אך הפעם התמודד הליכוד בפעם הראשונה ללא מנהיגם מנחם בגין, אשר פרש מהחיים הפוליטיים.
שינוי שהתחייבה במהלך מערכת בחירות זו להצטרף אך ורק לממשלה שתורכב על ידי המערך, זכתה לבסוף בשלושה מנדטים.
ההשתלבות של המפלגה בתוך הממשלה לא הרגיעה את הרוחות בתוך שינוי; ח"כ וירשובסקי החל במאבק פנימי להוצאת התנועה מתוך הממשלה, וככל שהתקרב מועד ביצוע הסכם הרוטציה, ומינויו של יצחק שמיר לתפקיד ראש הממשלה, החריף המאבק הפנימי בתוך שינוי.
חברים בתנועה וביניהן גם יהודית נאות, אז חברת מועצת עיריית חיפה, ניסו לפשר אך ללא הצלחה.
שינוי הודיעה על פרישתה מן הממשלה בחודש מאי 1987; הנימוק היה דחיית "הסכם לונדון" על ידי יצחק שמיר, וחזרתו של הרב יצחק פרץ מש"ס לכהונה בממשלה (אחרי שפרש מהממשלה משום שלא רצה לציית לבג"ץ בעניין גיורה של שושנה מילר).
לאחר הפרישה מהממשלה החלה שינוי במגעים ליצירת גוש פוליטי ליברלי־יוני בראשותה, במטרה להוות אלטרנטיבה הן למפלגת העבודה ולמפ"ם הסוציאליסטיות, שהיו מזוהות עם ההסתדרות, הן לרצ, שחידדה מאוד את מסריה המדיניים השמאליים.
לשם כך חברו לשינוי שתי מפלגות קטנות: ל"ע, שאומנם היה לה ייצוג בכנסת בדמות חה"כ יצחק ארצי במסגרת המערך אולם בסיסה האלקטורלי היה מצומצם (לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בניסיונה העצמאי האחרון, בבחירות לכנסת העשירית), והמרכז הליברלי, מעין חוג רעיוני של פורשי המפלגה הליברלית בליכוד בעלי עמדות יוניות.
מרדכי וירשובסקי, שניסה לקדם קו מדיני שמאלי נחרץ, התנגד נחרצות למהלך, ולאחר שהושלם פרש משינוי באוגוסט 1987 הצטרף למפלגת רצ כח"כ חמישי מטעמה (בנוסף לשלושת המנדטים בה זכתה בבחירות וליוסי שריד שחבר לה בעקבות הקמת ממשלת האחדות).
הגוש החדש נקרא בתחילה "תנועת המרכז", והיה מיוצג בשלהי הכנסת ה־11 על ידי שלושה ח"כים, רובינשטיין ועטשי משינוי וארצי מל"ע.
לקראת הבחירות לכנסת ה־12 שינה את שמו ל"תנועת המרכז־שינוי" במטרה להבליט את הובלתה של שינוי, שאנשיה איישו ארבעה מחמשת המקומות הראשונים ברשימה (מלבד המקום השלישי, שנשמר לנציג ל"ע, צבי ניר).
מסע הבחירות של "המרכז שינוי", שהתמקד בייחודה בתחומי הכלכלה והמנהל התקין בקרב גוש השמאל, לא הניב את התוצאות המקוות, ובבחירות, שנסובו בעיקר על הנושא המדיני בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה, זכתה הרשימה בשני מנדטים בלבד, אמנון רובינשטיין ואברהם פורז, שניהם אנשי מפלגת שינוי.
בעקבות זאת מיהרה שינוי לפרק את השותפות וחזרה לדרכה העצמאית.
נוכח הקמת ממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר (ללא רוטציה) נותרה שינוי באופוזיציה, והגבירה את שיתוף הפעולה בכנסת ומחוץ לה עם המפלגות רצ ומפ"ם, כאופוזיציה שמאלית חילונית.
בשלהי שנות השמונים ניסתה שינוי לנער את תדמית מפלגת המעמדות העליונים שדבקה בה ולהבליט את פעילותה בשטח.
לשם כך מונה בראשונה מזכ"ל בשכר למפלגה (משה עמירב, שעזב את הליכוד בעקבות "פרשת עמירב"), והוקמו חטיבות פעילות סטודנטים ונוער.
מאידך, בכנסת עצמה, התבלט עד מהרה אברהם פורז כאחד הח"כים הנמרצים והיעילים בתחומי החקיקה.
בראשית 1990, בעקבות התפרקות ממשלת האחדות, ניסיון הנפל של מפלגת העבודה להקים ממשלה צרה (התרגיל המסריח) ותהליך הרכבת ממשלת הימין הצרה בראשות הליכוד, התעורר בציבור גל מחאה כנגד מה שנתפש כתופעות שחיתות ואינטרסנטיות אישית של פוליטיקאים בודדים וכן ככניעת המפלגות הגדולות לתכתיבי המפלגות החרדיות.
שינוי כמפלגה שחרתה על דגלה את ערכי היושרה והמנהל התקין וכן את המאבק בכפייה דתית, נטלה חלק בגל המחאה, והייתה ממובילי המגמה לשינוי שיטת הממשל בישראל, בדמות חוק הבחירה הישירה של ראש הממשלה, שאמנון רובינשטיין היה אחד מיוזמיו.
ברם, פעילותה של שינוי בנושאים השונים שבראש סדר היום הציבורי לא היתרגמו לעלייה בתמיכה ציבורית במפלגה הקטנה, ולקראת הבחירות לכנסת ה־13 התעורר חשש ששינוי לא תעבור את אחוז החסימה עקב העלאתו ל־1.5%.
המהלך צלח, והגוש המשותף הגדיל את כוחו ל־12 מנדטים (מעשרה מנדטים של שלוש המפלגות בכנסת ה־12) תוך שהשמאל משיג לראשונה מאז הכנסת השמינית גוש חוסם, ומרצ מצטרפת כגורם עיקרי בממשלת שמאל צרה בראשות יצחק רבין, כאשר אמנון רובינשטיין מתמנה לשר המדע והאנרגיה.
בעקבות משבר קואליציוני עם מפלגת ש"ס, שדרשה את העברת יו"ר מפלגת רצ וראש מרצ שולמית אלוני מתפקידה כשרת החינוך בשל התבטאויותיה הנחרצות בענייני דת, מינה רבין במקומה את אמנון רובינשטיין, שהיה ידוע בהליכותיו והתבטאויותיו המתונות.
רובינשטיין שימש כשר חינוך גם בתקופת ממשלת שמעון פרס לאחר רצח רבין, עד לבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בעקבות כישלון מחנה השמאל בבחירות לכנסת ה־14, שבהן נבחר בנימין נתניהו לראשות הממשלה והשמאל הציוני התכווץ (העבודה ל־34 מנדטים, מרצ לתשעה) ואיבד כוח גם לשמאל הלא ציוני וגם לגוש המרכז המתהווה, התגברו הקולות בקרב מרכיבי מרצ להתאחד לכדי מפלגה אחת.
בתוך שינוי נוצרה יריבות בעניין בין אמנון רובינשטיין לבין אברהם פורז.
רובינשטיין היה מחויב לעשייה המדינית כחבר הממשלה שחתמה על הסכמי אוסלו ובה בעת נע שמאלה בענייני כלכלה וחברה בעקבות ניסיונו כשר החינוך, ועל־כן תמך באיחוד.
לעומתו, אברהם פורז נותר מחויב לגישה הכלכלית הליברלית־קפיטליסטית, וזיהה פוטנציאל אלקטורלי בגוש המרכז.
בהצבעה במועצת מפלגת שינוי בשלהי 1997 הכריע רוב גדול נגד האיחוד, ובעקבות זאת פרשה מהמפלגה קבוצת המיעוט בראשות היו"ר אמנון רובינשטיין וחברה למפלגת מרצ המתאחדת, בעוד קבוצת הרוב ממשיכה לקיים את המפלגה, כעת בהנהגתו של אברהם פורז, שהיה גם נציגה הבודד בכנסת.
בשנת 1998 ובראשית 1999 ניסתה שינוי בראשות פורז למצב את עצמה כמייצגת בעיקר את מעמד הביניים, תוך התמקדות בצימצום המעורבות הממשלתית במשק ואת נטל המס, אולם לניסיון זה לא היה כל ביטוי במשיכת קהלי מצביעים, ולקראת הבחירות לכנסת ה־15 נראה היה שהמפלגה לא תעבור את אחוז החסימה ותיעלם מהמפה הפוליטית.
עם זאת, עמדותיו ומאבקיו של אברהם פורז בתחומים השונים, כמו גם זהירותו המדינית והעובדה שלא היה מזוהה בציבור עם הסכמי אוסלו, זכו לתמיכתו של העיתונאי הוותיק והכריזמטי יוסף (טומי) לפיד, שנודע מזה שנים רבות בעמדות מרכז ליברל-קפיטליסטית ואף שימש מזכ"ל מפלגת המרכז הליברלי (שחברה לשינוי בבחירות לכנסת ה־12).
לפיד זכה באותה תקופה לחשיפה ניכרת ואהדה ציבורית רחבה בזכות השתתפותו הקבועה כחבר פאנל קולני בתוכנית האקטואליה השבועית "פופוליטיקה" בערוץ 2 (קודם לכן "פופוליטיקה" בערוץ 1).
בעקבות מגעים של הרגע האחרון בין פורז ללפיד, הסכימו השניים על שילוב כוחות והתמודדות שינוי בראשות "לפיד ופורז", כאשר לפיד, שאינו חבר מפלגה, במקום הראשון, ופורז, יו"ר המפלגה, במקום השני.
כחלק מההסכם, שאושר על ידי רוב מוחץ במועצת שינוי, הורכבה רשימת מועמדים לכנסת המבוססת בעיקר על אנשי שינוי, אולם במקומות הריאליים הוצבו בעיקר אישים מטעמו של לפיד, ובכלל זה חה"כ אליעזר זנדברג, יוצא מפלגת הימין המתפרקת צומת, במטרה למצב את שינוי החדשה כמפלגת מרכז ולא שמאל.
הרשימה לכנסת התכנתה "שינוי – התנועה החילונית", וניהלה מסע תעמולה שהתמקד כמעט כולו במלחמה בכפייה דתית, בהקצבות לחרדים ובדרישה לגייסם לצה"ל.
היא הבטיחה שלא להצטרף אלא ל"ממשלה בלי חרדים".
המהלך, שמטרתו הייתה להבטיח את מקומה של שינוי בכנסת, הצליח מעבר למצופה, ורשימת שינוי החדשה בראשות לפיד זכתה בשישה מנדטים, מתוכם שניים (אברהם פורז ויהודית נאות) מקרב אנשי מפלגת שינוי הוותיקים.
בעקבות ההישג הצטרפו רבים מתומכי שינוי החדשים כחברי המפלגה, וביניהם גם לפיד, שהתמנה ליו"ר המפלגה.
מתוך הבנת חשיבות הבטחת המפלגה לבוחריה, בעיקר לאור כישלונן של מפלגות מרכז אחרות בעבר לשרוד יותר מכהונה בודדת, סירבה המפלגה להשתתף בקואליציה של אהוד ברק, שכללה את ש"ס ובראשיתה גם את יהדות התורה.
שינוי נותרה באופוזיציה תוך שהיא מעניקה לממשלת ברק רשת ביטחון בנושאים מדיניים (בעיקר על ידי הימנעות בהצבעות קריטיות).
השבר שחווה שמאל הישראלי בעקבות כישלון ועידת קמפ דייוויד (2000) ופרוץ האינתיפאדה השנייה, הביא לזינוק משמעותי בתמיכה הציבורית של שינוי, שכמפלגת אופוזיציה לא נתפשה כאחראית למצב, וכמפלגת מרכז הסתמנה לרבים בקרב מאוכזבי השמאל כאלטרנטיבה אלקטורלית יחידה.
תרמו לכך גם הישארותה של שינוי באופוזיציה גם לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בהן ניצח אריאל שרון את אהוד ברק, והקפדתה היתרה על משמעת סיעתית בכנסת בהתאם לעמדותיהם ולמרותם של לפיד ופורז.
בבחירות לכנסת השש עשרה ב־2003 קיבלה שינוי 15 מנדטים והייתה למפלגה השלישית בגודלה בכנסת.
הפעם, צורפה שינוי לקואליציה, ואילו ש"ס ויהדות התורה נותרו בגללה באופוזיציה.
בין שינוי לבין המפלגות החרדיות התנהלה מלחמת תעמולה, וחילופי הדברים מעל דוכן הכנסת, בתקשורת ובביטאונים המפלגתיים, היו חריפים מאוד.
כדי לאפשר את חבירתן לקואליציה אחת נאלצו גם שינוי וגם המפד"ל לעשות ויתורים.
ההחלטה המשמעותית ביותר שבוצעה לפי ההסכם הקואליציוני היא הקיצוץ הדרסטי בקצבאות הילדים, שהיוו מקור הכנסה חשוב למשפחות חרדיות וערביות מרובות ילדים.
משרד הדתות נסגר, אולם התקציבים שהועברו דרכו למוסדות דת הועברו דרך משרדים אחרים, אם כי חל בהם קיצוץ מסוים.
בתי הדין הרבניים הועברו לפיקוחו של משרד המשפטים, שבראשו עמד יוסף לפיד.
ביטול חוק טל המאפשר את דחיית גיוס בחורי הישיבות התקדם בעצלתיים, ולבסוף, לאחר חזרת החרדים לקואליציה ופרישת שינוי, ירד מסדר היום כליל.
עם זאת, העבודה על חוק ברית הזוגיות, שנועד לאפשר נישואים אזרחיים, הובילה להעלאת הנושא לסדר היום, אף שגם היא לא הניבה פירות.
גם חוגים דתיים הביעו תמיכה בהנהגת מסלול של "זוגיות", שיקביל לנישואים ההלכתיים, ויאפשר לפסולי חיתון, ואולי לא רק להם, להקים תא משפחתי המוכר על ידי המדינה.
כחצי שנה לאחר הבחירות לכנסת ה־16 נערכו הבחירות לרשויות המקומיות, וגם בהן זכתה שינוי להצלחה בלתי מבוטלת, כשכמה עשרות מחברי שינוי נבחרו למועצות ערים ולמועצות מקומיות בכל רחבי הארץ.
שניים מהם אף נבחרו לתפקיד ממלא מקום ראש העירייה – צבי דהרי בחיפה ואלמוג בורשטיין (שכיהן לפני כן כמנכ"ל המפלגה) בהוד השרון.
יחד עם זאת, נכשלה המפלגה במספר מוקדים בהן ביקשה להעמיד מועמד לראשות העיר, כמו בעיר באר־שבע, שם לא הצליח המועמד מטעמה לגבור על ראש העיר המכהן, יעקב טרנר.
בשל הניסיון להתפרס בערים רבות ברחבי הארץ וכתוצאה מהשקעה כספית מסיבית במועמדים שלא עמדו בציפיות האלקטורליות מהם, סיימה המפלגה את הקמפיין המוניציפלי בגירעון.
אולם, במשך השנים חל כרסום בהישגי המפלגה: משרד הדתות נפתח מחדש (אם כי סמכויותיו מצומצמות), והתקציבים למוסדות דת ולזרם החינוך החרדי הוגדלו במידה משמעותית.
לעומת זאת, קצבאות הילדים לא חזרו למתכונתן הקודמת.
עם תחילת המשא ומתן הקואליציוני עם סיעת יהדות התורה, בעקבות פרישת מפלגות הימין מממשלת שרון עקב תוכנית ההתנתקות, גרמה לכינוס ישיבת מועצת שינוי, שבו נתבקשה להכריע בשאלה האם צריכה שינוי לשבת עם החרדים בממשלה.
בתמיכת ראשי המפלגה כולם, קיבלה המועצה את ההחלטה להישאר בממשלה בכל מקרה.
בהצבעה שנערכה בכנסת ב־1 בדצמבר 2004 הצביעו שרי "שינוי" נגד הצעת תקציב המדינה לשנת 2005, שכללה תוספות לחרדים, ובעקבות זאת פוטרו מהממשלה, והמפלגה חדלה להיות חלק מהקואליציה.
לפני ההצבעה על תקציב שנת 2005 הצהירו ראשי שינוי שוב ושוב כי לא יתנו ידם לחוק התקציב, בשל 290 מיליון שקלים שהופנו לחרדים.
אחר לחץ גדול שהופעל עליהם מחוגי השמאל שלא למנוע את יישום תוכנית ההתנתקות ולאחר שהובטחו 700 מיליון שקלים למטרות הקרובות ללבה, הסכימה המפלגה לבסוף לתמוך בתקציב מחוץ לקואליציה.
בעקבות החלטה זו הואשמה שינוי ב"זנות פוליטית" ובכך שהיא לא שונה מהמפלגות החרדיות שנגדן היא יצאה על סחיטת תקציבים למטרותיהן הסקטורליות.
האשמות אלה לוו בחילופי דברים קשים בין טומי לפיד וחברי מרצ־יחד: בעיקר יוסי ביילין וזהבה גלאון.
מנגד, ראשי שינוי הצדיקו את המהלך בטענות שחובתם כמפלגה אחראית היה לתמוך בתקציב כדי לקדם את ההתנתקות, ושאין פסול בכך שהם הפעילו את כוחם על מנת להפנות משאבים ליעדים ראויים.
המעמד והאמון הציבורי של לפיד ופורז התכרסם.
המועמדים הבולטים שיכלו להחליפם לא עשו זאת: אוריאל רייכמן עבר למפלגת קדימה, יוסף פריצקי נתפס בקלקלתו והורחק מהמפלגה, יהודית נאות נפטרה ואליעזר זנדברג בחר שלא להתמודד נגד לפיד בבחירות הפנימיות, למרות שיד ימינו הפוליטי, נחמיה דורון, התמודד נגד פורז.
הקמתה של מפלגת קדימה בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, אשר פנתה לקהל הבוחרים של שינוי, דרדרה את שינוי למצב שהיא עלולה לא לעבור את אחוז החסימה ולהיעלם מהמפה הפוליטית.
גורם נוסף לכך היה דחיקתם של נושאי דת ומדינה, בהם התמקדה שינוי, לשולי סדר היום הציבורי עקב הצלחתה היחסית של המפלגה להרחיק את המפלגות החרדיות ממוקדי השלטון, ועקב השינויים במצב הביטחוני־מדיני.
ב־12 בינואר 2006 נערכו בחירות מקדימות בשינוי לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, בהן הצליח רון לוינטל לזכות במקום השני על חשבון אברהם פורז.