tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכול הנזירים מתפללים שבע תפילות ביום.
בשעות הבוקר מתפנים הנזירים לעבודה, ושעות אחר הצוהרים מוקדשות שוב לתפילה, ללימוד ולעבודה, וכן למדיטציה.
במנזר פועל מטבח צמחוני, שכן אכילת בשר, דגים וביצים אסורה.
הצעירים עובדים בחקלאות בשטחי המנזר המשתרעים על פני 400 דונם.
בכניסה למנזר יש חנות המוכרת את תוצרת המנזר – יינות, דבש, שמן זית וזיתים, וכן מזכרות וספרים.
במנזר פועלת אכסניה המשמשת מתנדבים צעירים מצרפת ומגרמניה, אך פתוחה לכל אדם.
במנזר פועל "יקב לטרון'" שבו מיוצרים "יינות לטרון" ומשקאות חריפים (ברנדי, ערק וליקרים שונים).
את היקב הקימו 17 נזירים צרפתיים, לאחר שנטעו כרמים בשנת 1890. מבנה היקב חצוב בסלע ומחובר למנזר במנהרה תת-קרקעית.
היקב מייצר כ-300,000 בקבוקים בשנה והם מיועדים ברובם לייצוא.
היינן האחראי הוא אב המנזר רנה (Rene).
כנסיית המנזר בנויה מספינה בודדת, והיא צרה ומוארכת.
תקרתה הגבוהה נישאת על גבי קשתות שביניהן קמרונות צולבים, ומצבה מדורדר.
חלל הכנסייה חף מעיטורים כמעט לחלוטין, בהתאם לתקנון הנזירים הטראפיסטים המחייב צניעות והסתפקות במועט.
עובדה זו ממקדת את תשומת הלב אל פסל מרים האוחזת בידיה את ישו התינוק, ומעניקה לו צלב.
הפסל הניצב בגומחה באפסיס שבצידה המזרחי של הכנסייה, הוזמן בשנת 1954 מפסל באיטליה ומשקלו שלוש טונות.
עוד נראים באולם הכנסייה עוגב הניצב מימין לכניסה וציון תחנות דרך הייסורים של ישו.
מחוץ לכנסייה, מעל דלת הכניסה אליה, קבועה לונטה שבה נראה ישו סועד עם שני תלמידיו באמאוס הסמוכה, לאחר קומו מן המתים.
בחצר המנזר מוצג אוסף ארכאולוגי ובו פריטים מאזור לטרון.
בפריטי האוסף גלוסקמאות, שברי עמודים מעוטרים וכתובת קבר של חייל מהלגיון החמישי מקדוניקה.
ליד הכניסה למנזר, בגן הנקרא "גן האחווה", נמצאת אנדרטה גבוהה מגולפת בעץ בצורת טוטם, המכונה "איש באמונתו יחיה", אשר הוצבה במקום בדצמבר 2006. האנדרטה מציגה שלוש דמויות מן המאה ה-12, בני שלוש הדתות המייצגות לדעת אב המנזר את הסובלנות.
רש"י – גדול מפרשי התנ"ך והתלמוד, על פי דרשתו "ליבי נוטה אחרי המתירים לסלוח".
ברנאר מקלרבו – אבי מסדר הטרפיסטים: למרות היותו בתומכים במסעות הצלב, התנגד לפגיעה ביהודים ואמר כי "לפגוע ביהודים זה כמו לפגוע בבבת עיניו של ישו".
צלאח א דין – לאחר קרב קרני חיטין גילה נדיבות רבה ואִפשר לתושבי כל מבצר ועיר צלבנית שנכנעו, לעוזבם בשלום.
הבניין נבנה במאה התשע עשרה כבית חולים למצורעים.
היוזמה להקמת הבניין באה מאצילה גרמניה בשם אוגוסטֶה פון קפנברינק־אשרדן (Auguste von Keffenbrinck-Ascheraden) שביקרה בירושלים בשנת 1865 והזדעזעה ממצבם של המצורעים בעיר.
היא תרמה סכום כסף שבאמצעותו נרכש המגרש בסמיכות לבריכת ממילא והוקם הבניין.
הבניין תוכנן על ידי קונרד שיק כבניין בן קומה אחת ובו שמונה חדרים, מטבח וחדר רחצה.
בשנת 1870 הסתבר שהבניין צר מלהכיל את מצורעי ירושלים והוחל בבניית בית החולים למצורעים שבשכונת טלביה.
בשנת 1887 נחנך הבניין החדש בטלביה ובית החולים למצורעים עבר למשכנו החדש.
לאחר מכן שימש הבניין ברחוב אגרון כפנסיון בשם 'פנסיון וילאמס'.
היות שהתרומה להקמת הבניין נמסרה לידיו של הבישוף הפרוטסטנטי סמואל גובאט, היה הבניין חלק מרכושה של הבישופות הפרוטסטנטית של ירושלים.
באותה העת איגדה בתוכה הבישופות גרמנים ואנגלים יחדיו.
לאחר פירוקה של הבישופות והתפצלותה לשתי כנסיות נפרדות, אנגלית וגרמנית, עברה הבעלות על המבנה לידי הקונסוליה הגרמנית של ירושלים.
בשנת 1904 רכשו הנזירים הלזריסטים את המבנה ובשנת 1906 נפתח בבניין סמינר תאולוגי.
בשנת 1913 נוספו לבניין הקומה השנייה והשלישית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגוררו במבנה חיילים טורקים, ולאחר כיבוש ירושלים בידי הכוחות הבריטיים היה המבנה בשימושה של יחידת אספקה של הצבא הבריטי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שבו למבנה הנזירים הלזריסטים.
המבנה שופץ והוקם בית תפילה בחלקו המזרחי.
הנזירים הלזריסטים שוכנים במבנה עד היום.
בחלק אחר של המבנה מתגוררים נזירים דומיניקנים.
בשנת 1962 נקרא האב מרסל דיבואה לעמוד בראש קבוצת הנזירים שפעלה בבניין.
הבניין מצוי ברשימת האתרים לשימור בתוכנית המתאר המקומית של עיריית ירושלים.
החל משנת 2006 מושכר חלק ניכר של הבניין לקונסוליה האמריקאית השוכנת בבניין השכן, שנזקקה להרחבת שטח למשרדיה.
שני המתחמים חוברו בגשר ארעי, ובחזית המנזר מתנוסס דגל ארצות הברית.
בתחילת 2019 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על העברת שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים, כחלק ממהלך זה נבלעה הקונסוליה הירושלמית אל תוך השגרירות והחל מאמצע 2019 הפכו מבנה הקונסוליה ברחוב אגרון והמנזר הלזריסטי הצמוד אליו לחלק ממבני השגרירות.
מנזר הצלב או מנזר ג'ווארי (בגאורגית: ჯვრის მონასტერი, ג'וואריס מוֹנאסטֶרי) הוא מנזר גאורגי אורתודוקסי מהמאה השישית ליד העיר מצחתה שבמחוז מצחתה מתיאנתי בגאורגיה.
המנזר הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המנזר שוכן על גבי צוק המשקיף על העיר ונבנה במקביל למנזר המצלבה שבירושלים.
על פי המקורות נאמר כי בתחילת המאה הרביעית, נינו הקדושה, המסיונרית שעל פי האמונה ניצרה את הגאורגים, עמדה במקום זה כדי להתפלל, ובנתה צלב על ההר הגבוה ביותר באזור מצחתה.
הכנסייה הראשונה, שהייתה קטנה יחסית, הוקמה בסביבות שנת 545 ונקראה כנסיית ג'ווארי הקטנה (כנסיית הצלב הקטנה).
כנסייה גדולה יותר, שנקראה כנסיית ג'ווארי הגדולה (כנסיית הצלב הגדולה), נבנתה בקרבת מקום בין השנים 586 לבין 605. מבנה הכנסייה מייצג היטב את הארכיטקטורה המרובעת שהייתה נפוצה בכל דרום הקווקז.
הסגנון האדריכלי של הכנסייה שימש מודל להרבה כנסיות אחרות בגאורגיה.
חזית הכנסייה עוטרה בתבליטים שונים ובלתי רגילים.
החשיבות של מתחם ג'ווארי עלתה במשך הזמן ומשכה צליינים רבים.
הכנסייה הגדולה עדיין משמשת לחגיגות דתיות חשובות, וחלק מהצלב שנינו הקדושה בנתה נותר במקום גם בימים אלה.
במהלך השנים ספג מבנה המנזר נזקים מסחיפה ואחזקה לקויה.
ב-2004 הוא סווג בין 100 האתרים המצויים בסיכון הגבוה ביותר.
מנזר זֶדַּאזְנִי (בגאורגית: ზედაზენი) הוא מנזר אורתודוקסי בגאורגיה, על גדת נהר האראגווי מזרחית למצחתה על הר זדאזני שברכס סָאגוּרַאמוֹ .
המנזר נוסד במאה השישית על ידי יוֹאֲנֶה זֶדַאזְנֵלִי (יוחנן מזדאזני), אחד משלוש עשרה האבות האשורים, על מקדשה של אל הפיריון האיברי זָדֵנִי.
יוחנן הגיע ללמצחתה שבגאורגיה בשנת 535 והתיישב על הר זדאזני שהיה מקום פולחן פגני לאל זָדֵנִי או זַדֵּן שנקרא לאחר מכן יוחנן מזדאזנלי (იოანე ზედაზნელი יוֹאֲנֶה זֶדַאזְנֵלִי) משם שלח יוחנן תלמידים לחלקים שונים במזרח גאורגי - כארתלי וקאחתי.
יוחנן עצמו לא בנה את מבנה המנזר אלא שינה את מקדש אל הפיריון לקפלה.
עם מותו בשנת 573 נקבר בקבר שנבנה במיוחד עבורו.
לאחר קבורתו החלה בניית המנזר.
ברבע השלישי של המאה השלישית, הקתוליקוס של כארתלי קלמנטה בנה בזיליקה בת שלושה חלקים וכלל את קבר יוחנן זדאזנלי בחלק הצפוני של הבזיליקה.
בתקופתו של הקתוליקוס גבריאל השני , במחצית הראשונה של המאה ה-9, נבנה שער הבזיליקה.
המנזר שופר בתקופת הקתוליקוס מיכאל השלישי והקתוליקוסים שבאו אחריו.
בשנת 1101 כבש דוד הבנאי, מלך ממלכת גאורגיה, את המנזר והמבצר שנמצאו בנקודה אסטרטגית והגנו על הגישה לממלכת קאחי-הרתי.
הוא הכניע את האימפריה הסלג'וקית (סלג'וקים) וצבא קוויריקה הרביעי מלך ממלכת קאחתי-הרתי, שהיה כפוף לסלג'וקים, לאחר שורה של קרבות, והשתלט על המנזר יחד עם קוויריקה שמצא בה מקלט.
משנת 1479 נמצאת במנזר הקריפטה של משפחת זֶדְגֵּנִידְזֶה -גּוּרָמִישְׁווִילִי .
בשנת 1705, הופסקו זמנית חיי הנזירות במנזר לאחר שעבאס שאה הראשון החריב אותה.
במאה ה-18 נבנו מגדל פעמונים.
באותה מאה, הקתוליקוס דומנטיוס הרביעי שיפץ את הכנסייה.
בשנת 1889, בתקופתו של בישוף גוריה-סמגרלו, אלכסנדר אוֹכּרוֹפִּירִידזֶה , חודשו שוב חיי המנזר, הכנסייה כוסתה ב"גג ברזל", נוספה כניסה בקיר המערבי ועוד.
במהלך התקופה הסובייטית, בשנים 1938 ו-1970/71, בוצעו במנזר עבודות חיזוק וניקיון.
ב-20 במאי (7 במאי על פי הלוח היוליאני) הוא יום חג לזכר יוחנן מזדאזני.
החגיגות מתקיימות במקום קבורתו של יוחנן שנמצא במקדש הראשי של המנזר.
דפני (יוונית: Δάφνι) הוא מנזר הנמצא במרחק 11 קילומטרים צפונית-מערבית מהאזור המסחרי של אתונה בצ'אידארי, דרומית לשדרת את'ינון.
המנזר נמצא ליד יער הנושא את אותו השם על הדרך המובילה לעיר אלפסינה (Ελευσίνα).
במאה ה-5 נבנתה בזיליקה שחוברה לקיר ששוחזר והושלם תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון.
המבנה שנוצר היה בצורת חומה מרובעת, שאורך הצלע שלה הוא 97 מטרים.
כיום נותר מהחומה קטע בגובה 8 מטרים.
המנזר הזה, שהתגלה במהלך סדרת חפירות ארכאולוגיות, ננטש במהלך הפלישות הסלאביות במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. רק בשנת 1100, בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, שוקמו הריסות המנזר והכנסייה במקום נבנתה באותה תקופה.
המנזר עצמו נבנה על חורבותיו של מקדש לאל אפולו שנהרס בשנת 395. המנזר השתמש בעמודים היוניים שנותרו מהמקדש לצורך האכסדרה שלו; מבין העמודים הללו נותר רק אחד, כאשר האחרים הועברו ללונדון על ידי רוזן אלג'ין.
הכנסייה הראשית בנויה בצורת צלב בעל שמונה צלעות (אוקטגון) ומעליה כיפה גבוהה ורחבה, והיא דוגמה טובה לאמנות הביזנטית מתקופת המאה ה-11. בכנסייה יש אוסף פסיפסים מהתקופה הקומנניאנית (1100 בקירוב).
בכיפה נראים ישו פנטוקראטור ו-16 הנביאים, וסביב הכיפה נראות סצנות הבשורה, לידת ישו באבוס, טבילתו ועלייתו השמיימה.
באפסיס נראית מריה, אם ישו ומשני צדדיה המלאך גבריאל והמלאך מיכאל.
סצנות נוספות מוצגות בזרועותיה של הכנסייה, ובהן כניסת ישו לירושלים, הצליבה, סגידת אמגושים, תקומת האדון לתחייה, בגידת יהודה איש קריות, הסעודה האחרונה והצגת הבתולה במקדש.
בכנסייה הייתה אכסדרה שבתקופה מאוחרת יותר נבנתה לידה אכסדרה חיצונית בעלת שתי קומות.
בתנופת הבנייה הזאת נבנו מבנים נוספים כגון הרפקטוריום, תאים ובאר מים, והכנסייה קושטה בפסיפסים שתיארו את הדורמיציון של הבתולה מריה.
ב-1205 המנזר נבזז במהלך מסע הצלב הרביעי.
לאחר מכן היא ניתנה לנזירים הציסטרסיאניים ממנזר בלוו (Abbey of Bellevaux) על ידי אוטו דה לה רוש, דוכס אתונה.
הנזירים הצרפתיים שיפצו את אכסדרת הכנסייה החיצונית, בנו חומה מסביב וביצעו שינויים נוספים עד שהעות'מאנים גירשו אותם משם והשיבו את המנזר למצב שבו היה ב-1458.
באופן הדרגתי הקלויסטר הרעוע הלך והתדרדר עד שלא ניתן היה לתקנו.
המנזר פורק על ידי הרשויות העות'מאניות ב-1821, אך עבודת השחזור התחילה רק ב-1888. ב-1990 העניק אונסק"ו למקום מעמד של אתר מורשת עולמית.
המנזר נפגע קשות ברעידת אדמה שהתרחשה ב-1999, והוא סגור בפני הציבור לצורך שיפוצים.
מנזר הוסיוס לוקאס (יוונית Μονή Οσίου Λουκά) הוא מנזר היסטורי מוקף חומה שנמצא ליד העיר דיסטומו שבמרכז יוון.
המנזר הוא אחד מהשרידים החשובים ביותר של האדריכלות והאמנות הביזנטית, והוא נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, ביחד עם מנזר נאה מוני בכיוס ומנזר דפני.
מנזר הוסיוס לוקאס ממוקם על מורדות הר הליקון.
הוא נוסד בראשית המאה ה-10 על ידי הנזיר לוקאס הקדוש, ששרידי גופתו נשמרים במנזר מאז.
הנזיר (נפטר ב-7 בפברואר 953) התפרסם לאחר שניבא את כיבוש כרתים על ידי הקיסר הביזנטי רומנוס.
לא ברור האם התכוון לרומנוס הראשון, שהיה הקיסר באותה תקופה.
אולם, האי נכבש למעשה על ידי ניקפורוס השני בתקופת שלטונו של רומנוס השני.
הדעה היא שבמהלך תקופת שלטונו של רומנוס השני (959 – 963) נבנתה כנסיית תאוטוקוס.
החלק הקדוש ביותר של המנזר הוא קברו של לוקאס הקדוש, שבמקור היה בקטקומבה, אך הועבר בתקופה מאוחרת יותר לאזור שבין שתי הכנסיות.
המנזר השיג את עושרו (כולל המימון שנדרש לבנייה) מהעובדה שנאמר על שרידיו של לוקאס הקדוש כי הם מפרישים מיירון, שהוא סוג של שמן ריחני בעל סגולות ריפוי.
צליינים שקיוו להתרחשות הניסים ישנו לצד הקבר על מנת להירפא באמצעות אינקובציה.
הפסיפסים שנמצאו מסביב לקבר מייצגים לא רק את לוקאס הקדוש עצמו, אלא גם את ההגומן (אב המנזר) פילוטאוס.
כנסיית תאוטוקוס, הוותיקה יותר במתחם, היא הכנסייה היחידה שידוע עליה כי נבנתה בחלק היבשתי של יוון במאה ה-10. בניין זה, שצורתו היא מקבילית, הוא הדוגמה העתיקה ביותר לסוג הבנייה צלב-בתוך-ריבוע במדינה; תוכנית הבניין דומה לזו של מסגד פנארי איסה בקונסטנטינופול.
הקירות בנויים בשיטת האופוס רטיקולאטום (חלק מהקירות עשוי לבנים, חלק מאבן וחלק משיש) ויש עליהם תבניות פסאודו-קופיקיות.
כנסיית תאוטוקוס צמודה לקתוליקון השוכן מדרום לה והמתוארך לשנים 1011–1012. הקתוליקון הוא הכנסייה הכיפתית-מתומנת הקדום ביותר ששרד, ויש בו שמונה עמודים המסודרים סביב מתחם של נאוס.
הכיפה החצי כדורית מונחת על ארבע קשתות זווית היוצרות את המעבר מהבסיס המצולע מתחת לכיפה אל המרובע המוגדר על ידי הקירות שמתחת לכיפה.
צורת הכנסייה היא כשל צלב יווני עם נרתקס בצידה המערבי ואפסיס בצידה המזרחי.
מרכז הצלב מוקף בגלריות וקפלות בכל אחד מארבעת הצדדים.
הוסיוס לוקאס הוא המנזר הגדול ביותר מבין שלושת המנזרים ששרדו מאמצע התקופה הביזנטית ביוון.
הוא שונה ממנזר דפני וממנזר נאה מוני בכיוס בכך שהוא מוקדש לקדוש צבאי יחיד.
נבואתו של לוקאס הקדוש על הכיבוש מחדש של כרתים מונצחת בתמונה של יהושע בן נון על הקיר החיצוני של כנסיית פאנאגיה: יהושע נחשב למודל עבור "לוחם למען האמונה", שעזרתו הייתה יעילה מאוד במהלך כיבוש ארץ ישראל על ידי עם ישראל.
הקתוליקון מכיל אוסף פסיפסים משומר היטב מתקופת הרנסאנס המקדוני.
אולם, המתחם לא שלם: התמונה המקורית של דמותו של ישו בתוך הכיפה חסרה, כמו גם הציורים של המלאכים שבדרך כלל נמצאים על החלונות העליונים.
המנזר זכה למוניטין מכובד בכל רחבי האימפריה הביזנטית הודות לקישוטים המפוארים שלו שעיטרו את קירותיו.
מלבד קיר התמיכה, תחריטים, צלחות זהב וכסף, ציורי קיר, ופסיפסים (בייחוד אלה הבנויים כמשטחים לא ישרים), בפנים המנזר ניתן היה למצוא מגוון רחב של קישוטים כגון נברשות, וילונות משי ומפות מזבח.
רק חלק קטן מכל אלה נמצאים כיום באתרם.
למרות זאת, פנים המנזר נותר מקום מרשים מבחינת יופיו והוא "נותן את הרושם הטוב ביותר האפשרי כיום כדי להבין כיצד נראו החלקים הפנימיים של הכנסיות במאות הראשונות לאחר האיקונוקלאזם".
מנזר גרארד (בארמנית: Գեղարդավանք - "גרארדוואנק") הוא מנזר השוכן במעלה עמק הנהר אזאט (Ազատ) בדרום מערבו של מחוז קוטאיק בארמניה, כ-30 ק"מ מזרחית לבירה ירוואן וכ-5 ק"מ צפונית-מזרחית לכפר גרני.
המנזר שוכן בגובה של 1,750 מטר, בקצהו העליון של יובל משני של הנהר, ובחלקו הוא חצוב בסלע.
הקהילה הנזירית בגרארד נוסדה לפי המסורת במאה ה-4 על ידי גרגוריוס המאיר (Գրիգոր Լուսաւորիչ - "גריגור לוסווריץ'"), במערה סמוך למעיין שנחשב לקדוש עוד לפני הגעת הנצרות לארמניה, ולכן כונה המקום "אייריוואנק", היינו, "מנזר המערה".
משמעותו של השם הנוכחי שניתן למקום במאה ה-13, היא "מנזר הרומח", וזה מתייחס להרומח הקדוש בו דקר החייל הרומי את ישו בעת צליבתו.
לפי המסורת המקומית הובא הרומח למנזר ומשם הועבר לקתדרלת אצ'מיאדזין.
המנזר נחשב לאתר הדתי החשוב ביותר בארמניה, ובשנת 2000 הוא הוכרז, יחד עם צוקי נהר אזאט שסביבו, כאתר מורשת עולמית.
אף שלפי המסורת תחילתו של המנזר הייתה במאה ה-4, הכנסייה העתיקה ביותר במקום, השוכנת מחוץ לחומות המתחם, היא מהמאה ה-7. במהלך המאה ה-9 סבל המקום מפלישות הערבים ובשנת 923 חרבו המבנים המקוריים והועלו באש.
אוצרות המנזר, כולל כתבי יד יקרי ערך, נשדדו, ודבר לא שרד ממנו.
המנזר נוסד מחדש במאה ה-12 וידוע כי במאה ה-13 שב ושגשג תחת שליטתם של נסיכי פרושיאן הסמוכה, שאף נקברו בתחומו.
בתקופה זו נודע המנזר גם בשמות "מנזר שבע הכנסיות" ו"מנזר ארבעים המזבחים", ובאותה עת הוקמו בו כל בנייניו.
הכנסייה המרכזית הוקמה בשנת 1215 והנרתקס (המינוח הארמני הוא "גאוויט") נוסף לה לאחר עשר שנים.
מספר כנסיות נוספות נחצבו בסלע החל באמצע המאה ה-13, ולאלה נוספו אולם כינוסים ולימודים שקרס במאה ה-20, אחוזות קבר, מערכת השקיה ומבנים נוספים.
במהלך המאה ה-12 הובאו למנזר שרידיהם של השליחים תדאוס הקדוש ואנדראס הקדוש, והרומח שעל שמו הוא קרוי נזכר בהקשרו לראשונה בשנת 1250.
המנזר עדיין נחשב ליעד חשוב לצליינים, אם כי הנוכחות הנזירית בו מצומצמת.
אורכו של המתחם כ-100 מטר ורוחבו כ-70 מטר לכל היותר.
הוא מוקף חומה שבה קבועים שני שערים - השער הראשי בצידה המערבי, ושער נוסף משני בצידה המזרחי.
החומה מקיפה את המתחם משלושת צדדיו ובצד המערבי הוא מוגן באופן טבעי על ידי הסלע.
בחומה המזרחית והדרומית נקבעו מבנים ותאים במהלך המאה ה-17, חלקם הרוס וחלקם שוחזר.
סביב המנזר נחצבו בסלע קפלות פשוטות ותאי מגורים אשר שימשו למגוריהם של רוב הנזירים במתחם, וכן הוקמו בשטחו ובסביבתו חצ'קרים (לוחות אבן מגולפים שבמרכזם צלב) מעוטרים רבים.
החלק העתיק ביותר במנזר הוא קפלת גרגוריוס המאיר, שנקראה בעבר קפלת אם האלוהים, ואשר שוכנת מחוץ למתחם, ממערב לו וסמוך לכניסה אליו .
הקפלה נחצבה בסלע ועבודות הקמתה לא הסתיימו מעולם.
הכתובת המוקדמת ביותר על קירות הקפלה החיצוניים היא משנת 1177 והחזית מעוטרת בעיטורי צלבים.
הכנסייה המרכזית, או הקתוליקון , הוקמה בשנת 1215 בצורת צלב בסגנון ארמני קלאסי.
מרכזה של הכנסייה נושא כיפה שבסיסה רבוע, והאפסיס שוכן בצידו המזרחי של המבנה.
מצפון ומדרום שוכנות שתי קפלות שלהן שתי קומות ותקרתן עשויה בצורת קמרון חבית.
דלת מעוטרת בעיטורים עשירים מובילה מהקפלה הדרומית ישירות אל חצר המנזר.
כמו במנזר הארפאט בצפון ארמניה, הנרתקס, או "גאוויט", גדול מהכנסייה עצמה .
הוא צמוד לה ממזרח והוקם עשר שנים לאחריה, בשנת 1225. הוא שימש לעריכת מפגשים, ללימוד ולהקבלת פניהם של צליינים.
במרכזו של המבנה ארבעה עמודים גדולים התומכים בתקרת קורות עץ.
עמודים אלה מחלקים את הגאוויט לתשעה חלקים ומעל לחלק המרכזי קבועה כיפה שבמרכזה פתח המאפשר חדירת אור, וממנה תולים "נטיפים".
"הכנסייה הראשונה החצובה בסלע" הוקמה לפני שנת 1250 במקום בו נבע המעיין הקדוש העתיק.
היא שוכנת בצמוד מצפון לגאוויט, צורתה כשל צלב יווני והיא חצובה כולה בסלע.
חללה הפנימי מקורה בשתי קשתות צולבות הנושאות כיפה שגם ממנה תלויים נטיפים.
ממזרח לכנסייה זו שוכן ה"ז'מאטון" , קברם של נסיכי פרושיאן שהוקם בשנת 1238, וגם הוא נגיש מהגאוויט.
הקבר רבוע וגם הוא חצוב בסלע.
מה"ז'מאטון" מוביל מעבר צר אל "הכנסייה השנייה החצובה בסלע" המתוארכת גם היא לשנת 1238 על בסיס כתובת שנמצאת במקום.
על קירות המבנה תבליטים של בעלי חיים, בהם תבליט של שני אריות הקשורים זה לזה בשרשרת הכרוכה על צוואריהם, לוחמים, צלבים ומוטיבים מעולם הצומח.
ה"ז'מאטון העילי" שוכן מצפון לז'אמטון המקורי ולכנסייה השנייה החצובה בסלע.
המבנה רבוע ודומה בתוכניתו ובממדיו לגאוויט.
הוא חצוב בסלע ובמרכזו ארבעה עמודים המחלקים אותו לתשעה חלקים.
בז'מאטון העילי קברים של שני נסיכים וקברים לא מזוהים נוספים, וכתובת מעידה כי בנייתו הושלמה ב-1288.
מנזר גרצ'אניצה (סרבית: Манастир Грачаница; אלבנית: Manastiri i Graçanicës) הוא מנזר סרבי אורתודוקסי בקוסובו שנבנה על ידי המלך סטפאן אורוש השני מילוטין ב-1321. בשנת 2006 הוא הוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית תחת השם "אתרי ימי הביניים בקוסובו", כהרחבה למנזר דצ'אני.
יחד עם מנזר גרצ'אניצה הוספו עוד שני אתרים להכרזה, וכל הארבעה הוכרו כאתרים בסיכון.
מנזר זה הוא אחת מתרומותיו המונומנטליות של מילוטין.
הוא שוכן בקרבת הכפר גרצ'אניצה, במרחק חמישה קילומטרים מפרישטינה, בתוך מובלעת הנושאת את אותו שם.
המנזר נמצא במרחק קצר מליפליאן (העיר הרומית העתיקה אולפאינה), שהייתה מקום המגורים הקדום של הבישופים הסרבים.
הכנסייה היא המבנה המקורי היחיד ששרד.
הנרתקס והמגדל נבנו כמה עשרות שנים לאחר בניית המתחם המקורי, על מנת להגן על הפרסקאות של החזית המערבית.
הנרתקס נפגע קשות על ידי העות'מאנים בין 1379 ל-1383, כאשר המגדל הועלה באש שהרסה גם אוסף של כתבי יד וחפצים יקרים אחרים.
הנרתקס נבנה מחדש ב-1383. גרצ'אניצה נפגע פעם נוספת בתקופת קרב קוסובו (1389).
גרצ'אניצה הפך למרכז תרבותי חשוב בתקופת השלטון העות'מאני.
בתקופתו של המטרופוליטן ניקנור (1528–1555) נצבעו מספר איקונינים על המזבח כקישוט.
בזכות פרסומם של הציורים ניקנור הצליח להשיג מספר ספרי תפילה וחפצים ששימשו את המנזר.
הדלתות המלכותיות הוזמנו ב-1564 על ידי המטרופוליטן דיוניסיי, שמותו מיוצג באחד הפרסקאות שבנרתקס.
בתקופתו של הפטריארך מקריי סוקולוביץ' נערכו עבודות שיקום נרחבות.
כל הפתחים בנרתקס החיצוני נסגרו, וב-1570 הקירות הללו כוסו בפרסקאות חדשים.
גג העופרת של הכנסייה נבנה בעקבות עזרתו של הפטריארך פאיסיי, וב-1620 נבנה צלב גדול עם קרוסיפיקס על האיקונוסטאזיס.
המנזר נפגע פעם נוספת בשלהי המאה ה-17 בעקבות המלחמות שהתרחשו באזור.
העות'מאנים הסירו את צלב העופרת ועקרו את אריחי הרצפה, ביחד עם האוצר שהוחבא בכנסייה על ידי הפטריארך ארסניי השלישי.
המנזר הופעל לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי נזירות, והוא משמש מאז כמנזר פעיל.
כיום מתגוררות במנזר 24 נזירות העוסקות בצביעת איקונינים, חקלאות, תפירה ומטלות נוספות הנובעות מאופי החיים במנזר.
לאחר מבצע כוח מאוחד המנזר הפך למקום המושב הרשמי של הבישוף של ראשקה ופריזרן, כך שהוא משמש כמרכז הרוחני הראשי של הסרבים בקוסובו.
גרצ'אניצה מייצג את שיא אמנות הבנייה הסרבית בשיטות ביזנטיות.
צורתה של הכנסייה היא צלב כפול, אחד בתוך השני, כאשר הצלב הפנימי משמש כנקודת משען להרמת הכיפה המרכזית, הניצבת על ארבעה עמודים.
מעל המרווחים הנוצרים נבנו ארבע כיפות קטנות יותר המשלימות את המבנה של כותרת הכנסייה.
בצדדים החיצוניים של המזבח יש שלושה אפסיסים, כאשר האמצעי הוא הגדול ביותר.
בין הספינה הראשית לנרתקס נמצאים עמודים רחבים, והקתוליקון נמצא בגובה רב יותר.
הכנסייה נבנתה מסוגים שונים של לבנים ואבנים.
בשלהי המאה ה-14 נבנה אקסונרתקס עם שתי ארקדות, אך הן הוסתרו במאה ה-16.
ניתן להבחין בשלושה סוגים של ציורים בכנסייה.
הקדומים ביותר נמצאים בספינה הראשית, ואילו שני סוגים אחרים נמצאים בנרתקס.
הפרסקאות נצבעו בין 1321 ל-1322. רוב עבודות הציור השתמרו היטב.
המוטיב המרכזי בציורי הספינה הראשית הוא חיי היומיום של ישו והשנה הליטורגית.
הציורים בגרצ'אניצה מתארים בעיקר את מחזור השנה, הפסיון של ישו, ניסים המיוחסים לישו ואת ישו עצמו.
בתוך הנרתקס נמצאים ציורים של מייסדי המנזר: המלך מילוטין והמלכה סימונידה, המלכה הלנה ד'אנז'ו (אם המלך) כנזירה והמלך מילוטין כנזיר.
אחד הציורים החשובים הוא זה של הגנאלוגיה של שושלת נמניה שאליה משתייך מילוטין.
כמו כן, בנרתקס יש ציור המתאר במפורש את יום הדין.
על הקיר הצפוני מתוארות סצנות מחיי היומיום של ניקולאס הקדוש, ועל הקיר הדרומי מתוארות סצנות מהברית הישנה ומחייהם של ישו ומריה.
באקסונרתקס יש פרסקאות רבים המתוארכים לשנת 1570, שהוכנו לפי הוראתו של הפטריארך מקריי סוקולוביץ'.
חלק מהציורים בנרתקס מתוארכים לשלהי המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, כולל הטבלת ישו, חלקים ממזמורים המוקדשים למריה וועידות אקומניות.
אולם, הנרתקס של גרצ'אניצה מאופיין על ידי שני נושאים: הדוקסולוגיה של מריה והקו המחבר בין הבישופים הסרבים החל מסאבא ועד סוקולוביץ'.
ציורי גרצ'אניצה נחשבו להישג מרשים בתקופתו של מילוטין, והם הושפעו גם על ידי מגמות ביזנטיות וסגנון המכונה רנסאנס פלאולוגני.
באחד מפרברי שיקגו נמצאת כנסיית גרצ'אניצה החדשה, שבה נמצא העתק מדויק של המנזר הקוסוברי.
הכנסייה נבנתה על קרקע שנרכשה על ידי אגודה סרבית דתית ב-1977, ובנייתה הושלמה ב-1984. באותה שנה הכנסייה קודשה.
למרות היותה העתק מבחינת המראה, הכנסייה בשיקגו גדולה ב-18% ביחס למנזר המקורי.
דלתות הכניסה לכנסייה מכוסות בציורים המתארים 23 מנזרים ממגוון אזורים בסרביה.
מנזר הפטריארכיה של פץ' (סרבית: Пећка патријаршија, אלבנית: Patrikana e Pejës) הוא מנזר סרבי אורתודוקסי השוכן בסמוך לעיר פץ' שבקוסובו, ובו ארבע כנסיות.
המקום משמש כמרכז הרוחני וכמאוזוליאום של הבישופים והארכיבישופים של סרביה.
לא ברור מתי בדיוק הוקם המנזר.
אחת הדעות היא כי הארכיבישוף סבאה (1175 - 14 בינואר 1235) היה בחיים כאשר האתר הפך למטוה (קרקע בבעלות ומנוהלת על ידי מנזר) של מנזר ז'יצ'ה, שבאותה תקופה היה מקום המושב של הארכיבישופות הסרבית.
הארכיבישוף ארסניי הראשון בנה את כנסיית השליחים הקדושים, כיוון שרצה שמקום מושבה של הכנסייה הסרבית יהיה באזור בטוח וקרוב למרכז המדינה, וב-1250 לערך הוא הורה לקשט אותה.
הארכיבישוף ניקודים הראשון בנה את כנסיית דמטריוס הקדוש ב-1320 מצפון לכנסיית השליחים, ומספר שנים לאחר מכן בנה יורשו, הארכיבישוף דנילו השני, את כנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה מדרום לכנסיית השליחים, ודרומית לאחרונה הוא הקים את כנסיית ניקולאס הקדוש.
בתקופתו של הארכיבישוף יואנקיי השני, בערך ב-1345, הוספו הפרסקאות לכנסיית דמטריוס שקודם לכן לא הייתה מקושטת.
במהלך המאה ה-14 בוצעו שינויים קטנים בכנסיית השליחים, כך שחלקים מסוימים קושטו בתקופה מאוחרת יותר.
בין המאה ה-13 למאה ה-15, וכן במאה ה-17, נקברו הפטריארכים והארכיבישוף הסרבים מפץ' בכנסיות אלה.
עבודות השיקום של המתחם החלו ביוני 2006 ונמשכו עד נובמבר של אותה שנה.
המטרה העיקרית הייתה להגן על המתחם מפני פגעי מזג האוויר, וכן לתקן את הקירות הפנימיים והחיצוניים.
בחזית הצפונית של כנסיית דמטריוס הקדוש נחשפו שני פרסקאות של מלכה ושל אציל סרביים, שקודם לכן היו מוסתרים.
ב-13 ביולי 2006 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית כחלק מהרחבת ההכרזה של מנזר דצ'אני, ויחד עם שני אתרים נוספים שנוספו להכרזה, הוכר כאתר בסיכון בשל המחלוקות והמאבקים בקוסובו.
שלוש מהכנסיות - כנסיית השליחים הקדושים, כנסיית דמטריוס הקדוש וכנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה - נבנו בסמוך זו לזו והן מחוברות בנרתקס משותף, המעניק להן מראה של מבנה בודד הנושא שלוש כיפות.
בכל אחת משלוש הכנסיות פרסקאות עשירים.
קפלת ניקולאס הקדוש שוכנת במרחק מה מיתר שלוש הכנסיות.
בעבר היו הכנסיות חלק ממתחם נזירי גדול, שהוקף בחומה ובה חמישה מגדלים.
החומה ובה מגדל הנישא מעל השער נותרה במקומה, אך מבני המתחם החילוניים לא שרדו.
בסביבת המתחם קמו כנסיות קטנות ומקומות פרישה רבים, ומקור שם העיר והמתחם "פץ'", במילה הסלאבית העתיקה שמשמעותה מערה.
שטחו של השטח המוכרז הוא 15.3 דונם והוא חופף לשטח המתחם המוקף בחומה.
סביבו שטח חיץ גדול בהרבה המשתרע על פני קילומטר רבוע.
הכנסייה המרכזית, כנסיית השליחים הקדושים, הוקמה בעשור השלישי של המאה ה-13, לפי עקרונות התכנון של אסכולת ראס.
היא נבנתה מאבן, ויש בה ספינה בודדת וכיפה.
כנסיית דמטריוס הקדוש הוקמה בתחילת המאה ה-14 מצפון ובצמוד לקודמתה.
היא הוקמה מאבן ומלבנים, גם בכנסייה זו ספינה בודדת וכיפה אך היא קטנה משכנתה.
ב-1328 הוקמה כנסיית הבתולה הקדושה מצידה הדרומי של כנסיית השליחים ובאותה עת הוקם גם הנרתקס המחבר בין השלוש.
חללו המרכזי של הנרתקס מקורה בקמרון חבית, ומשני צדדיו של חלל זה שני מעברים.
בעבר הייתה קבועה ארקאדה בצידו המערבי, אך פתחיה נחסמו במשך השנים.
מנזר ויסוקי דצ'אני (בסרבית: Манастир Високи Дечани או Manastir Visoki Dečani - "מנזר דצ'אני עילית") הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי גדול השוכן באזור מטוחיה שבחבל קוסובו, במרחק 12 קילומטרים דרומית לעיר פּייה.
הקתוליקון של המנזר הוא הכנסייה הגדולה ביותר שנבנתה בבלקן בימי הביניים, ובה נמצאים פרסקאות גדולים ומשומרים היטב.
המנזר שוכן בחורש ערמונים בעמק הנהר ביסטירצה, והוא מוקף בהרים ויערות.
לאורך ההיסטוריה שלו היה המנזר מרכז רוחני ואמנותי פעיל, ובשנת 2004 הוכר כאתר מורשת עולמית.
לפי מגילה שנכתבה ב-1330, הוקם המנזר בין השנים 1335-1327. המבנה נועד לשמש כמאוזולאום למלך הסרבי סטפאן דצ'אנסקי (Stefan Dečanski).
האדריכל היה פרה ויטה (Fra Vita)
מאסיזי, נזיר פרנסציקני מקוטור, כיום במונטנגרו.
המלך נפטר ב-1328, לפני שהעבודות הושלמו והוא נטמן במקום.
הבנייה, הריהוט והעיטורים המשיכו בפיקוחו של בנו סטפאן דושאן (Stefan Dušan), למעט הפרקסאות שציורם המשיך.
המקום ידע פריחה במחצית השנייה של המאה ה-16, וצייר המנזר לונגין, בילה שני עשורים מחייו בציור הפרסקאות שגולת הכותרת שלהן היא באלה המוקדשים למלך סטפאן דצ'אנסקי ולסצנות מחייו.
בסוף המאה ה-17 בזזו הטורקים העות'מאנים את המנזר, אך לא הסבו נזק לפרסקאות.
במאה ה-19 המבנה חודש, ושני איקונוסטזיסים חדשים הוצבו בקפלות הצד.
משהוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית ב-2004 ציין ארגון אונסק"ו, בין היתר, כי:
האתר הוסף בשנת 2006 לרשימת אתרי המורשת העולמית המצויים בסיכון בגלל חשש מנזקים שייגרמו בעקבות המתח הבין-עדתי השורר באזור, והוא נשמר על ידי כוח מיוחד מטעם נאט"ו.
ב-30 במרץ 2007 נשמעו קולות פיצוץ בקרבת המנזר.
קיומו של הפיצוץ אושר על ידי מקורות סרביים ובינלאומיים.
הבישוף תאודוסיי, המנהל את המקום, טען כי התקרית הייתה התקפה באמצעות רימון יד שנועדה לשלוח מסר מאיים לנזירים ולכוחות נאט"ו.
בשנים האחרונות מתגוררים במנזר כשלושים נזירים העוסקים במגוון פעולות מסורתיות כמו גילוף עץ, ציור איקונות, פרסומי ספרים ועבודה מיסיונרית.
הטקסים במנזר מתנהלים לפי הטיפיקון של הר אתוס.
תוכניתו של המנזר אופיינית לאדריכלות הכנסייתית הסרבית של המאה ה-12, וחומת המנזר החיצונית מקיפה את כל מבניו.
הקתוליקון ניצב במרכז המתחם ופונה מזרחה ומערבה, ויתר מבני המנזר - אזור המגורים, המטבח, חדר האוכל ומגורי אב המנזר - הוקמו לאורך צדדיה המערביים והצפוניים של החומה.
מבין כל המבנים האלה רק המגדל שמעל לשער המערבי וחדר האוכל ההיסטורי שמרו על צביונם ההיסטורי, ואילו יתר המבנים שונו עם השנים.
כנסיית המנזר, המוקדשת לעליית ישו השמיימה, נבנתה מגושי שיש בצבע אדום-סגול וצהוב בהיר וכן משוהם.
הכנסייה ידועה בשל גודלה ובשל סגנון בנייתה המשלב אלמנטים רומנסקיים וגותיים מוקדמים.
בצידה המערבי נרתקס שלו שלוש קשתות, לאחריו חמישה מעברים, ובקצה המזרחי שלושה מעברים המסתיימים באפסיס.
גולת הכותרת של הכנסייה הם הפרסקאות הרבים שהשתמרו בה במצב מצוין, והם מתארים באופן כרונולוגי את תולדות הנצרות מהבריאה ועד המאה ה-1. במבנה למעלה מאלף ציורי דמויות המכסות את כל קירותיו, והמתחלקים לפי נושאים (בישופים, נביאים, מלאכים, מחזור חייה של הבתולה וכו'); ואילו בכיפה נראה "ישו המלך".
מלבד הפרסקאות נמצאים בכנסייה גם טמפלון אבן מקורי מהמאה ה-14, כסאו של ההגמון המקומי מ-1335 וסרקופג העץ המגולף של המלך סטפן דצ'אנסקי מ-1340. רצפת השיש המקורית נשמרה גם היא.
בית האוצר של מנזר ויסוקי דצ'אני הוא העשיר בכל סרביה ובו שישים איקונות מהמאה ה-14 עד המאה ה-17, כתבי יד וחפצים אחרים.
מנזר מסדר הצלוב (בפורטוגזית: Convento de Cristo) השוכן בטומאר שבפורטוגל היה בעבר מבצר טמפלרי שנבנה במאה ה-12. לאחר שמסדר הטמפלרים התפורר במאה ה-14 הענף הפורטוגלי שלו הפך לאבירי מסדר הצלוב, שתמכו בתגליות הימיות של המאה ה-15.
המנזר הוא אחד מהמונומנטים האמנותיים וההיסטוריים החשובים של פורטוגל, והוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1983.
הטירה של האבירים הטמפלרים בטומאר נבנתה ב-1160 על ידי ז'ואלדים פאיס, שהיה מפקד האזור מטעם הטמפלרים.
בתקופה מאוחרת יותר באותה מאה הטירה נבחרה לשמש כמפקדת המסדר בפורטוגל.
טירת טומאר הייתה חלק ממערכת הביצורים שהוקמה על ידי הטמפלרים לאבטח את גבול הממלכה הנוצרית הצעירה כנגד המורים, שבאותה תקופה חפף בקירוב למסלול הנהר טחו.
הכנסייה העגולה (rotunda) המפורסמת של טירת טומאר נבנתה גם כן במחצית השנייה של המאה ה-12, ובדומה לכנסיות טמפלריות אחרות ברחבי אירופה היא עוצבה בדומה לכיפת הסלע בירושלים, שנחשבה בטעות על ידי משתתפי מסעי הצלב לשריד של בית המקדש.
ייתכן וגם כנסיית הקבר שימשה כמודל לבניית הכנסייה הזו.
לפי היסטוריונים נוצרים טירת טומאר הצליחה לעמוד ב-1190 בפני המתקפות של הח'ליפה אבו יוסוף אל-מנסור, שקודם לכן כבש מעוזים פורטוגליים בדרום.
מעמדו של המסדר הטמפלרים באירופה הלך ודעך ב-1312, אך בפורטוגל הועברו חבריו ונכסיו לידי מסדר הצלוב שהוקם על ידי המלך דיניש ב-1319. מסדר הצלוב עבר לטומאר ב-1357, והפך אותה למטה הראשי שלו.
אחד מראשי המסדר הבולטים ביותר היה אנריקה הספן, שעמד בראשו בין 1417 עד למותו ב-1460. אנריקה היה אחד מאלה שהניעו את המשלחות הפורטוגליות החלוציות במהלך עידן התגליות.
אנריקה היה זה שהורה להקים מספר קלויסטרים ומבנים חדשים במנזר, והוא גם מימן סדרת שיפוצים בעיירה טומאר עצמה.
אישיות חשובה נוספת הקשורה לתולדות המסדר היא מנואל הראשון שעמד בראשותו החל מ-1484 ושלט בפורטוגל החל מ-1492. בתקופת שלטונו נערכו מספר שינויים במנזר, והבולטים שבהם היו הוספת ספינה חדשה לכנסייה העגולה וקישוטה של הכנסייה בציורים ותגליפים.
יורשו של מנואל הראשון, ז'ואאו השלישי, כפה על המסדר לעבור תהליך של דה-מיליטריזציה, והפך אותו למסדר בעל דגש דתי עם שלטון המבוסס על זה של ברנאר מקלרבו.
הוא הורה ב-1557 לבנות קלויסטר חדש, שהיה אחת הדוגמאות המרשימות ביותר לאדריכלות הרנסאנס בפורטוגל.
לאחר משבר הירושה של 1580 התכנסה האצולה הפורטוגלית במנזר, והכירה באופן רשמי בפליפה השני מספרד כמלך של פורטוגל.
הייתה זו תחילתו של האיחוד האיברי (1581–1640), שבמהלכו ספרד ופורטוגל היו מאוחדות.
אמת המים של המנזר נבנתה במהלך תקופה זו.
טירת טומאר נבנתה ב-1160 במיקום אסטרטגי על ראש גבעה ובסמוך לנהר נַבָּאוּ (Nabão).
לטירה יש חומה הגנתית חיצונית ומצודה עם מגדל עוז בפנים.
מגדל העוז, שהוא מגדל מרכזי המיועד למטרות מגורים והגנה, הובא לפורטוגל על ידי הטמפלרים, והמגדל שבטומאר הוא אחד מהעתיקים ביותר במדינה.
אלמנט הגנתי נוסף שהובא לפורטוגל על ידי הטמפלרים הוא המגדלים העגולים בחומות החיצוניות, שהיו יותר עמידים בפני התקפות בהשוואה למגדלים מרובעים.
כאשר העיירה הוקמה רוב תושביה התגוררו בבתים ששכנו בתוך האזור המוגן על ידי החומות החיצוניות של הטירה.
הכנסייה העגולה הרומנסקית של הטירה נבנתה במחצית השנייה של המאה ה-12 על ידי הטמפלרים.
המתאר החיצוני של הכנסייה הוא מצולע בעל 16 צלעות עם תמיכות חזקות, חלונות עגולים ומגדל פעמון.
בתוך הכנסייה יש מבנה מרכזי מתומן המחובר על ידי קשתות לאמבולטוריום.
צורתה הכללית של הכנסייה דומה לזו של מבנים עגולים אחרים הנמצאים בירושלים: מסגד עומר וכנסיית הקבר.
כותרות העמודים המתוארכות לשלהי המאה ה-12 הן רומנסקיות, ומתוארים בהן מוטיבים של צמחים ובעלי חיים, בנוסף לתיאור הקטע שבו דניאל עומד בגוב האריות.
סגנון הכותרות הושפע מעבודתם של האמנים שהשתתפו בבניית קתדרלת קוימברה, שנבנתה בערך באותה תקופה כמו הכנסייה העגולה.
פנים הכנסייה מקושט בציורים ובתגליפים גותיים/מנואליניים, שהוספו החל מ-1499 במסגרת חידוש פני הכנסייה על ידי המלך מנואל הראשון.
על עמודי המתומן המרכזי וקירות האמבולטוריום יש פסלים צבעוניים של קדושים ומלאכים שמעליהם חופות גותיות, ואילו העמודים והתקרות של האמבולטריום מכוסים בציורים ובתבניות גותיים המתארים את חייו של ישו.
הספינה הגותית נבנתה בכנסיית המנזר בתקופתו של אנריקה הספן, ובכך הפכה את הכנסייה העגולה לכנסיית אפסיס.
מנואל הראשון הורה ב-1510 להתחיל בבנייה מחדש של הספינה בהתאם לסגנון המקובל באותה תקופה, שהיה עירוב בין הגותיקה לרנסאנס וכונה על ידי היסטוריונים של האמנות הסגנון המנואליני.
האדריכלים שניהלו את העבודות היו הפורטוגלי דיוגו דה ארודה והספרדי ז'ואאו דה קסטיליו.
הספינה המלבנית מכוסה מבחוץ במוטיבים מנואליניים רבים כולל גרגוילים, צריחים גותיים, פסלים וחבלים המזכירים את חבלי הספינות מעידן התגליות, הצלב של מסדר הצלוב וסמלו של המלך מנואל הראשון - הספירה הארמילרית.
החלון המדומה של הצ'פטר האוס, הנמצא מול קלויסטר ברברה הקדושה בחזית המערבית של הספינה, מקושט במוטיבים מנואליניים טיפוסיים.
ייתכן ודמות האדם המצוירת בתחתית החלון מייצגת את המעצב דיוגו דה ארודה.
חלון זה נחשב לאחת מיצירת הפאר של אמנות הקישוט המנואלינית.
מעל לחלון זה נמצאים חלון מעגלי קטן ומעקה.
החזית מחולקת על ידי שתי קבוצות של חבלים מלופפים.
התמיכות המעוקלות מקושטות בביריות ענק, המהוות סימן לכך שהנרי השביעי קיבל את מנואל הראשון למסדר הבירית.
הכניסה לכנסייה היא דרך שער צדדי גדול, המקושט גם כן במוטיבים מנואליניים, בפסלים של מריה עם ישו ובתיאורי נבואות מהברית הישנה.
ז'ואאו דה קסטיליו תכנן את השער הזה בערך ב-1530.
הספינה המנואלינית שבתוך הכנסייה מחוברת לכנסייה העגולה הרומנסקית באמצעות קשת גדולה.
הספינה מכוסה על ידי קמרונות מרשימים, ומעליה היה תא גדול עבור מקהלה, שנהרס על ידי חייליו של נפוליאון בתחילת המאה ה-19. מתחת לתא המקהלה היה חדר ששימש כמקום האחסון של חפצי הקודש של הכנסייה.
החלון של חדר זה הוא החלון של הצ'פטר האוס שנזכר לעיל.
במנזר יש בסך הכל שמונה קלויסטרים, שנבנו בין המאה ה-15 למאה ה-16. להלן כמה דוגמאות:
קלויסטר הרחיצה (Claustro da Lavagem) הוא קלויסטר גותי דו קומתי שנבנה בערך ב-1443 לפי הוראותיו של אנריקה הספן.
בקלויסטר זה רחצו את בגדיהם של הנזירים, ומכאן שמו.
קלויסטר בית הקברות (Claustro do Cemitério) נבנה גם כן בתקופתו של אנריקה הספן, והוא היה אתר הקבורה של אבירי ונזירי המסדר.
בראש העמודים התאומים של הקשתות ניצבות כותרות מרשימות עם מוטיבים צמחיים, וקירות האמבולטוריום מקושטים באריחים מהמאה ה-16. דיוגו דה גאמה, אחיו של ואסקו דה גאמה, קבור בקלויסטר זה.
קלויסטר ברברה הקדושה (Claustro de Santa Bárbara) נבנה במאה ה-16. ניתן לצפות ממנו בחלון הצ'פטר האוס ובחזית המערבית של הספינה המנואלינית.
בנייתו של קלויסטר ז'ואאו השלישי (Claustro de D.
João III) החלה בתקופתו של ז'ואאו השלישי, והסתיימה בתקופת שלטונו של פליפה הראשון.
האדריכל הראשון היה הספרדי דיוגו דה טוראלווה, שהחל לעבוד ב-1557. פיליפו טרצי, האדריכל של פיליפה השני, סיים את העבודה ב-1591. קלויסטר דו קומתי זה מחבר את מגורי הנזירים עם הכנסייה, ונחשב לאחת הדוגמאות החשובות של אדריכלות מנייריסטית בפורטוגל.
הקומות מחוברות זו אל זו באמצעות ארבע גרמי מדרגות סליליים, הנמצאים בכל פינה של הקלויסטר.
מנזר חורזו (ברומנית: Mănăstirea Horezu, מבטאים:הורזו) הוא מנזר ליד העיירה חורזו במרכז רומניה, והוא המנזר הגדול במדינה.
המנזר נבנה בסוף המאה ה-17 בידי הווייבוד קונסטנטין ברנקוביאנו, והוא נחשב ליצירת מופת של סגנון ברנקובאני - אסכולת אדריכלות וציור האיקונות והפרסקאות שהתפתחה בו החל במאה ה-18, ואשר הייתה ידועה ברחבי הבלקן כולו.
צורתו של המתחם היא כשל מלבן.
בתווך, בהתאם לתפיסה שהתגבשה בהר אתוס שביוון, על ציר הנמתח ממערב למזרח, שוכנים ארבעה מבנים מחוברים - הקתוליקון והבולניצה על הציר המרכזי ושתי סקיטות, מצפון ומדרום, יוצרות צורה של צלב.
מצפון להם שוכן הקלויסטר ובצידם הדרומי מגורי הנסיך.
בחומה הדרומית קבוע מגדל הפעמונים ובו הכניסה.
בשנת 1993 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית.
הקמת המנזר החלה בשנת 1690 בידי הווייבוד קונסטנטין ברנקוביאנו, שליט וולאכי, אשר, יחד עם בני משפחתו, תרם רבות להקמת מנזרים וכנסיות ברחבי ולאכיה.
להקמתו, בחר ברנקוביאנו במקום שקט ליד יובלו של נחל קטן, הזורם בין ההרים המיוערים.
הקולות היחידים שהפריעו את השקט באזור היו קולות של ליליות, ברומנית "הוהורז" (Huhurez), ואלה העניקו לאתר את שמו.
במקום שכן קודם לכן מקום פרישה לנזירים, שמועד הקמתו אינו ידוע.
הקתוליקון במנזר, המוקדש לקונסטנטינוס ולפלוויה יוליה הלנה, הושלם ביוני 1692 וציורי הקיר והאיקונות בחלל המבנה הושלמו ב-30 בספטמבר 1694. באותה תקופה הוקמו במתחם מבנים נוספים, ובהם מגורי הנסיך, קלויסטר בן שתי קומות שהורכב משתי שורות של תאים וכן מטבחים.
המנזר ניזוק במלחמת אוסטריה-טורקיה בשנים 1716–1718 ובמלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1792-1787, וכל המבנים ששכנו מחוץ למתחם מוקף החומה הושמדו.
הקתוליקון הוא מבנה ובו שלוש ספינות המסתיימות בשלושה אפסיסים.
מעליו שני מגדלים מרובי צלעות וחלונות, הנושאים כיפות וצלבים.
בחזית המבנה ניצב נרתקס גדול הבנוי בצורת ארקדה, ורק חלקה זה של הכנסייה נבנה בסגנון הברנקובאני.
צידו החיצוני של המבנה מעוטר בפנלים מלבניים ובנישות עגולות שבהן דוגמאות גאומטריות.
בארקדה של הנרתקס תשעה מפתחים הנושאים קשתות, ואלה נשענות על עשרה עמודים בסגנון הרנסאנס.
שלוש מהקשתות משמשות ככניסות אל הנרתקס משלושת צדדיו, וביתר קבועים חלונות.
הכניסה הראשית אל הנרתקס שוכנת בצידו הקדמי, והיא בנויה כפורטיקו נושא כיפה הבולט מחזית הנרתקס.
פנים הנרתקס מעוטר בעושר רב: בשורה התחתונה שוכנים מתנות שהעניקו למנזר קונסטנטין ברנקוביאנו, אשתו ואחד-עשר ילדיהם, ועל הקיר המזרחי ציור קיר גדול של יום הדין האחרון.
דלת הכניסה מהנרתקס אל חלל הכנסייה עשויה משיש ונושאת סמלי אצולה.
האיקונוסטאזיס בתוך הכנסייה פוסל מעץ ליים והוא מעוטר במנורות העשויות מזהב ומכסף.
קירות הכנסייה מעוטרים בציורי קיר עשירים המתארים סצנות דתיות ודמויות ממשפחת ברנקוביאנו וממשפחות אצולה נוספות.
בכנסייה נמצא קברו של אב המנזר הראשון, וכן קברו המיועד של קונסטנטין ברנקוביאנו, אשר נקבר לבסוף בכנסייה בבוקרשט.
הקתוליקון שופץ באופן מקיף במספר הזדמנויות במאה ה-19 ובמאה ה-20.
מנזר העלייה לשמיים אשר כונה גם מנזר סטארודביצ'י או מנזר ווז'נסנסקי היה מנזר לנשים הממוקם במרכז הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה.
המנזר שימש כמקום הקבורה של הצארינות והנסיכות הגדולות של רוסיה, וכן של נשות אצולה רוסיות.
המנזר נוסד בשנת 1389 על ידי אאודוקסיה דמיטרייבנה, אלמנתו של דמיטרי דונסקוי.
אבן הפינה של הקתדרלה של המנזר הונחה בשנת 1407, זמן קצר לפני פטירתה של דמיטרייבנה.
בשנת 1415 נהרסה הקתדרלה בשריפה, ונבנתה מחדש בשנת 1467 על ידי הנסיכה מריה יארוסלאבנה, אשתו של וסילי השני.
המנזר נפגע בשריפה נוספת בשנת 1483 ונבנה מחדש בין השנים 1518–1519. הקתדרלה נבנתה מחדש בין השנים 1587–1588. למבנה זה היו חמש כיפות - הד צורני לקתדרלת המלאך מיכאל שניצבה מולה, מעברה השני של כיכר איוואנובסקיה.
בקתדרלה של המנזר נקברו סופיה ויטובטובנה, רעייתו של ואסילי הראשון; סופיה פאלאולוגה, רעייתו של איוואן השלישי; כמה מנשותיו של איוואן האיום; הדוכסית הגדולה אאודוקסיה אלכסייבנה (בתו של אלכסי הראשון); והצארינה מריה דולגורוקבה, רעייתו הראשונה של מיכאיל הראשון.
על פי המסורות הרוסית, במספר הימים שלפני חתונתו של הצאר נהגה כלתו לעתיד להתגורר במנזר.
בשנת 1634, ביוזמת הצאר מיכאיל הראשון נבנתה כנסייה חדשה עבור המנזר.
בשלהי המאה ה-17 נבנה בסמוך מגדל פעמונים.
בשנת 1721 שופץ המנזר ביוזמת פיוטר הגדול.
המנזר ניזוק בשריפה בשנת 1737 ושופץ ביוזמת אנה, קיסרית רוסיה.
במהלך כיבוש מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812 חפצי הקודש של המנזר, ובהם האיקונין של מרים, אם ישו שצויר בשנת 1482 הועברו לוולוגדה.
בשנת 1823 הורחב מבנה המנזר, ובשלהי המאה ה-19 נבנתה כנסיית קתרינה הקדושה, בסגנון נאו-גותי בתכנונו של האדריכל קארלו רוסי.
במהלך מהפכת אוקטובר נפגעו מבני המנזר מאש תותחים, ובשנת 1929 נהרס מבנה המנזר ביוזמת הממשלה הסובייטית על מנת לבנות באתר את בית הספר לפיקוד הצבא האדום.
האיקונות אשר היו במנזר הועברו לגלריית טרטיאקוב ולנשקיית הקרמלין.
האיקונוסטאזיס של קתדרלת העלייה הועבר לכנסיית שנים עשר השליחים הסמוכה, וקברי בני משפחת המלוכה הועברו לאגף של קתדרלת המלאך מיכאל הסמוכה.
מנזר הגברים היא כנסייה במנזר שנמצא בעיר הצרפתית קן בנורמנדי.
המנזר נחשב, יחד עם מנזר הנשים, לאחד המבנים הבולטים בנורמנדי.
המנזר מקושר לסטפנוס הקדוש ולמסדר הבנדיקטי.
בשלב מסוים הארכיבישוף מקנטרברי היה אב המנזר.
בנית המנזר נעשתה מאבן מקומית במהלך המאה ה-11 ונמשכה במשך עשרות שנים.
המנזרים התחרו ביניהם ולמעשה היוו מקשה ארכיטקטונית אחת.
ונחשבו לחלוצים של המבנים הגותיים.
במאה ה-11 נוסף אפסיס רומנסקי.
ובמאה ה-13 נוספו תשעה מגדלים וצריחים.
מה שאפיין את הבניין זה הצלעות המעגולות והקמרונות המחודדים.
כתוצאה מהמלחמות הרבות ועלית הקלויניסטים המגדל האמצעי נהרס ולא חודש.
שני המנזרים נתרמו לצרפת על ידי ויליאם הכובש ואשתו מתילדה מפלאנדריה כעונש שהוטל על ידי האפיפיור עקב נישואיהם.
גם ויליאם וגם אשתו נקברו בו.
ויליאם במנזר הגברים ואשתו במנזר הנשים.
הקבר של ויליאם עשוי משיש שחור נהרס על ידי הקלויניסטים במאה ה-16 ועצמותיו של המלך פוזרו.
לאחר המהפכה הצרפתית דוכא המנזר הבנדיקטי והפך לכנסיית הקהילה.
בהמשך הוסב המבנה לבית ספר יוקרתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה מצאו התושבים המקומיים מקלט במבנה.
כדי להגן על עצמם שמו סדין עם סמל של הצלב האדום שנעשה בדם כדי להראות שמדובר במבנה השייך לבית חולים.
מנזר ההשתנות (יוונית Μονη Μεταμορφωσεως) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי השוכן בחלקה הצפוני של פסגת הר תבור, צפונית-מערבית לכנסיית ההשתנות הקתולית, ומוקדש למעמד ההשתנות של ישו.
אף שבברית החדשה נאמר שמעמד ההשתנות התרחש על "הר גבוה", רוב העדות ממקמות אותו על הר תבור, אשר נזכר בתנ"ך מספר פעמים כנקודה רמה ואסטרטגית החולשת על דרך הים, וכאתר פולחן קדום (לדוגמה: , , ו).
כנסיית המנזר מוקדשת לנביא אליהו, והיא נבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-19 מעל שרידיו של מבנה מימי הביניים.
מבנה קדום זה הוקם, אולי, בידי נזירים אורתודוקסים שנדחקו מהמתחם הצלבני שמדרום לו, או שהוקם בידי נזירים יוונים-קתולים (טענה זו תמוהה שכן תחילתה של הכנסייה היוונית-קתולית מאוחרת יותר).
ב-1912 כוסו קירות הכנסייה בפרסקאות, ושנה זו מופיעה מעל דלת הכניסה למתחם.
הרומנים-האורתודוקסים טוענים כי הכנסייה הוקמה על ידם בכספי מאמיניה של כנסייה זו, והיא הועברה לימים לידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים.
צפונית-מערבית לכנסייה שוכנת מערת מלכי-צדק, מלך שלם, שכן מסורת נוצרית ממקמת את פגישתו עם אברהם באתר.
המערה הייתה ידועה לעולי רגל נוצרים בימי הביניים.
מנזר ז'רונימוש (בפורטוגזית: Mosteuiro Dos Jeronimos) הוא מנזר ברובע בלן (שמה של העיר בית לחם בפורטוגזית) שבמערב ליסבון בירת פורטוגל.
המנזר משקף את שיא האדריכלות המנואלינית (על שמו של המלך מנואל הראשון), סגנון ששגשג באימפריה הפורטוגזית בתחילת המאה ה-16.
תחילתו של המנזר בבניית בית תפילה לנזירים, כאשר במטרה "לספק תמיכה דתית ורוחנית" החליט במחצית המאה ה-15 האינפנטה אנריקה הספן שהיה נושא משרה בכיר במסדר ישו לבנות, בחוף פראיה (Praia do Restelo) שבסמוך לכפר הדייגים רסטלו, קפלה קטנה לתפילות לסנטה מריה.
בנוסף הורה האינפנטה לבנות מזרקת מים לשתייה ושוקת במטרה לספק מים לאדם ולבהמות.
מיקום הקפלה בסמוך לשפך הנהר טז'ו היה יתרון לספינות שחיפשו מעגן בטוח ומחסה מרוחות, וגם מקום תפילה להצלחת המסע הימי.
הקפלה שימשה גם עולי רגל.
הרמיטג' (מנזר) רסטלו (Ermida do Restelo) היה כבר קיים כאשר מגלה הארצות ואסקו דה גאמה ואנשיו בילו בו בתפילה את הלילה שלפני הפלגתם לגילוי הדרך להודו בשנת 1497. ואסקו דה גאמה חזר ב-1499 והביא עמו זהב וסחורות.
הקפלה הפכה למקום תפילה לרוב הימאים שחלפו בנמל.
המלך מנואל הראשון הורה לבנות במקום הקפלה כנסייה חדשה (הקפלה של סנט ג'רום) ומנזר והמכלול קיבל את השם "סנטה מריה דה בלן" (Santa Maria de Belém – מרים הקדושה מבית לחם).
בפועל, הבנייה נמשכה שנים רבות (קרוב ל-100), עברה שינויים והושלמה, לצורך מימון הפרויקט הוטל מס (Vintena da Pimenta) בגובה 5% על הסחר (לא כולל תבלינים) עם אפריקה והמזרח.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דייגו דה בוטיקה בסגנון שמאוחר יותר נודע בשם הסגנון המנואליני שנועד לבטא את עושרה וכוחה של פורטוגל ולפאר את המסעות הימיים שערכה.
זהו עיצוב אדריכלי מצועצע ועשיר הכולל נושאים מורכבים וכולל גילופים באבן גיר של יצורים ימיים, מפלצות ים, קונכיות, אלמוגים ופרטי ספינות כגון חבלים ועוגנים, כאלו שהיו מוכרים ואלו שהתגלו במהלך מסעות ימיים.
הבעלות על המנזר הועברה ממסדר ישו לנזירים ממסדר הירונימוס (Ordem de São Jerónimo), שתפקידם היה להתפלל לעילוי נשמתו הנצחית של המלך ולספק סיוע רוחני לנווטים וימאים שיצאו מחוף הים של רסטלו לגלות את העולם.
הבנייה נעצרה בשנת 1580 עם האיחוד האיברי בין ספרד לפורטוגל, מכיוון שבניית המנזר המלכותי של סן לורנצו בספרד דרשה את כל המשאבים הכספיים, ב-1604 פיליפה הראשון עשה את המנזר לאנדרטת קבורה מלכותית, אסר על כניסה למנזר – חוץ מבני משפחת המלוכה והנזירים וחידש את הבנייה.
ב-1625 נבנתה כניסה חדשה לבניין.
עם חידוש עצמאותה של פורטוגל ב-1640 המנזר עלה מחדש לגדולה והפך למקום קבורה לחלק מבני המשפחה המלכותית.
המנזר שרד את רעידת האדמה הגדולה של 1755 אולם ננטש על ידי הנזירים ב-1833, עבר לבעלות המדינה והפך לבית תפילה לאזרחי הרובע.
מתחם המנזר כולל מספר בניינים, קפלה שבה נמצא קברו של ואסקו דה גאמה תחת מצבה אדירה ומעוטרת ומבנה הקפלה של סנט ג'רום.
ב - 13 בדצמבר 2007 נחתמה במנזר אמנת ליסבון, אשר הניחה את הבסיס למספר רפורמות באיחוד האירופי.
בשנת 1983 הכריז ארגון אונסק"ו על מנזר ז'רונימוש ועל מגדל בלן הסמוך לו, שניהם דוגמאות טובות לגותיקה מנואלינית, כאתרי מורשת עולמית.
מול המנזר, על גדות הנהר, נמצאת אנדרטת התגליות, ומעבר תת-קרקעי מחבר את המנזר לאנדרטה.
מנזר וֶקֶרֶשט (ברומנית: Mănăstirea Văcărești), הידוע גם כ"בית סוהר וקרשט", היה מערך מבנים בסגנון ברנקובאני, בבוקרשט, רומניה.
המנזר והמבנים הנלווים נבנו בשנים 1716 - 1736 על ידי השליט של נסיכות ולאכיה באותן שנים, ניקולאה מברוקורדט.
מברוקורדט ייעד את המקום להיות משכן תפילה ומעון נסיכותי.
הבנייה נפסקה באמצע בגלל חטיפתו של מברוקורדט וחודשה כעבור שנים, כאשר שב מברוקורדט לכס השלטון.
במגפת הדבר של 1730 מת גם מברוקורדט ונקבר באתר של כנסיית המנזר.
מברוקורדט, שהיה חובב תרבות, הקים במקום בית ספר בשפה היוונית, בית דפוס וספרייה, שבימיו הייתה מהגדולות והעשירות באירופה, שכללה יצירות של 237 מחברים.
קונסטנטין מברוקורדט, בנו ויורשו של ניקולאה, הוסיף ב-1936 קפלה בעלת מבנה ארכיטקטוני מפואר בצלע המזרחית.
ב-1848, לאחר דיכוי המהפכה בבוקרשט, נכלאו במנזר וקרשט חלק ממשתתפי המהפכה ולשם כליאתם נעשו התאמות במבנים.
ב-1864, לאחר מרידות האיכרים, נכלאו במנזר המשתתפים במרידות.
במהלך השנים נכלאו בכלא וקרשט אישים רבים, חלקם מפורסמים, דוגמת: ליביו רבראנו, טודור ארגזי, יואן סלאביץ' וקורנליו זליה קודריאנו ושותפיו למזימות הרצח.
במהלך הזמן המבנים נזנחו ומצבם התדרדר וב-1985 התקבלה החלטה לפרק אותם ולפנות את השטח לבניית מבנים חדשים.
קמה התנגדות לפירוק, בעיקר בגלל הערך ההיסטורי והאמנותי, אך החלטה נשארה בעינה וב-1986 התחיל הפירוק.
לאחר המהפכה הרומנית ב-1989 נפסק פינוי השטח וכל התוכניות נעצרו.
מנזר וכנסיית אחיות נצרת ממוקם במרכז העיר שפרעם.
המנזר נבנה על שרידיה של כנסייה קדומה מהמאה ה-4 שהוקדשה ליעקב בן זבדי, המכונה "יעקב הקדוש", שהיה אחד מתלמידי ישו.
כנסייה זו מוזכרת ברישומיהם של היסטוריונים נוצרים.
במקום שבו עמדה הכנסייה ניצבת כיום כנסיית המנזר, ובה נראים חלק מעמודי השיש שנשאו את תקרת הכנסייה הקדומה.
"מסדר האחיות בנצרת" עזר רבות לתושבי שפרעם במהלך המאה ה-19. אי לכך, בשנת 1857 הציעו תושבי העיר לתרום למסדר חלקת קרקע במרכז העיר, שהיו בה שרידים של כנסייה מהמאה ה-4, ולבנות שם מנזר חדש.
לאחר שנבנה המנזר, נחנך בשנת 1860 בית ספר קתולי בסמוך אליו.
בית הספר פעיל עד היום ואף הורחב, ולומדים בו כ-1,000 תלמידים.
באותה תקופה לא היו בעיר מערכות בריאות.
אחיות המנזר בנו בו מרפאה ונתנו שירותי בריאות לתושבי העיר, ללא קשר לדתם.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הורו שלטונות המשטר העות'מאני לאחיות לעזוב את המנזר, אולם תושבי שפרעם הפצירו בהן להישאר.
רוב האחיות אכן היגרו לאירופה, אך מיעוטן נשאר ושמר על המשכיות מפעלו של המנזר.
מכון "בני מרים" – מכון נוצרי ובו קבוצות לימוד על ישו והנצרות, העורך גם סיורים בעקבותיו של ישו.
מכון "סאווה" – מכון המארגן אירועים תרבותיים, אירועי ספורט והצגות תיאטרון, ובו גם בית ספר למחול, בית ספר לציור וגלריה לאמנות.
מקהלת אל-בעת' – מקהלה שהוקמה בשנת 1986, מופיעה בקונצרטים רבים בכל רחבי הארץ ומשתתפת בקונצרטים ואירועי אמנות בינלאומיים רבים.
מנזר השילוש בוונדום הוא מנזר בנדיקטי שנוסד ב-1035 בוונדום , צרפת.
המנזר ידוע בכנסיית המנזר שלו, שלה חזית מרשימה בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
מנזר השילוש בוונדום נוסד ב-1035 על ידי ז'ופרואה מרטל ואשתו הראשונה, אגנס מבורגון.
הוא נחנך ב-31 במאי 1040, כחודש לפני שז'ופרואה נהפך לרוזן אנז'ו.
המנזר היה כפוף ישירות לאפיפיור בהסכמת תיירי משארטר ואנרי הראשון, מלך צרפת.
ב-1063 אב המנזר קודם לדרגת קרדינל.
במהלך השנים למנזר היו עימותים עם רוזני ונדום, ועל כמה מהם (כגון ז'ופרואה ז'ורדן ) הוטל נידוי.
במאה ה-17 נעשה המנזר לחלק מקהילת המאוריסטים .
מבני הקלויסטר של המנזר נהרסו בידי הצבא בתחילת המאה ה-20, אך מה שנותר נהפך למוזיאון.
כתבי היד של המנזר שמורים בספרייה העירונית של העיר ונדום.
הכנסייה קיימה עד לאחרונה מיסה אחת באמצע השבוע.
הסגנון העיקרי בכנסיית המנזר הוא סגנון גותי לוהב (Flamboyant), תת-סגנון של האדריכלות הגותית המתאפיין בתחרת חלונות דמוית להבות אש וגילופי אבן עשירים ומורכבים.
למרות זאת, הכנסייה כוללת יסודות מהכנסייה הראשונה הפשוטה יותר בטרנספט (בית הרוחב) ועמודי מקום המצלב.
בשל משך הבנייה הארוך, הספינה הראשית מציגה מספר סגנונות בנייה, כפי שניתן לראות בשינויי הסגנון והגימור כאשר בוחנים את התמיכות והקישוטים במקום המצלב.
האפסיס נבנה מחדש בסגנון גותי בשל (High Gothic) בסוף המאה ה-13, בימי השיא של המנזר.
שני המפרצים המזרחיים ביותר של הספינה הראשית נבנו באמצע המאה ה-14. אחרי הפסקה ארוכה, שנגרמה עקב מלחמת מאה השנים, העבודות על הכנסייה חודשו.
המפרצים השלישי והרביעי של הספינה הראשית הושלמו ב-1492. שאר הכנסייה הושלמה במאה ה-16, כולל החזית המערבית המרשימה בסגנון הגותי הלוהב.
בעוד החזית החיצונית של הכנסייה היא בסגנון גותי לוהב עשיר בקישוטים, מגדל הפעמונים הסמוך מהמאה ה-12 מציג מבנה פשוט, כמעט ללא קישוטים, שנבנה בסגנון רומנסקי מאוחר וסגנון גותי מוקדם.
חלונות הוויטראז' של הכנסייה הם אחד ממאפייניה הבולטים והמיוחדים.
ספסלי בית המקהלה מהמאה ה-16 מעוטרים בדימויים גרוטסקיים של מפלצות וחיות מעוותות.
מנזר העלייה לשמים בסביאז'סק הוא מנזר פעיל לגברים של בישופות קאזאן וטטרסטן המשויך לכנסייה הרוסית האורתודוקסית (הפטריארכיה המוסקבאית), מהווה מרכז דתי של הכנסייה האורתודוקסית של קאזאן באזור הוולגה.
מאז 2017 נחשב לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המנזר נוסד במפגש הנהרות של הוולגה והסביאגה בשנת 1555 במקביל להקמת מוסד הבישופות של קאזאן.
מייסד המנזר היה הארכימנדריט הרמן (סאדירב-פולב), אשר מאוחר יותר הפך לארכיבישוף קאזאן, (1564—1566) הוכרז כקדוש וכונה "עושה הפלאים של קאזאן" (Казанский чудотворец).
שרידיו נמצאים במנזר מאז 1592.
המנזר ממחיש במיקומו ובמבנה האדריכלי שלו את התוכנית הפוליטית והמיסיונרית שפותחה על ידי איוואן הרביעי, במטרה להרחיב את שטח שליטתה של מוסקבה.
במשך שנים רבות שהמנזר היה למוסד הראשי האורתודוקסי הרוחני, החינוכי של בישופות קאזאן ואזור הוולגה ובייחוד מן המאה ה-16 ועד למאה ה-18.נ במאות ה-16 וה-18 המנזר היה לעשיר ביותר באזור הוולגה ונכלל ברשימת 20 המוסדות העשירים ביותר ברוסיה.
אדמות המנזר ערב הרפורמות משנת 1764 נרשמו במקום 7,200 איכרים זכרים, כמות דומה למה שהייתה בכל שאר המנזרים של בישופות קאזאן, גם יחד.
לאחר הרפורמה משנת 1764, המנזר הוגדר כאחד מהחשובים באימפריה הרוסית.
עד 1809 היה למנזר האורתודוקסי היחיד של בישופות קאזאן (מאז 1809 פעל גם מנזר הבתולה של קאזאן ומנזר העלייה לשמיים איבד את הבלעדיות שלו).
הידרדרות המצב הכלכלי במאה התשע עשרה של העיר סביז'אסק, כמו גם השלכות החילון של אדמות הכנסייה ב-1764, תרמו לירידה במעמד המנזר.
אם בעבר, מספרם של הנזירים במקום הגיע לכדי 100 אנשים, בתחילתה של המאה העשרים מספרם בקושי הגיע לכדי 20–25 נזירים והכנסות המנזר היו תלויות בתרומות ממנזרים אחרים במחוז.
ב-9 באוגוסט 1918 חיילי הצבא האדום הרגו את אב המנזר — הבישופ אמברוז (גודקו), שהוכרז כקדוש בקתדרלת הקדושים המוודים של רוסיה בשנת 2000.
בתקופת מלחמת האזרחים הרוסית, המנזר היה סגור, נבזזו וקברו של הקדוש הרמן חולל ונפתח על ידי הקומוניסטים.
לאחר מכן, השרידים נקברו מתחת למזבח של בית הקברות במתחם כנסיית עושי הפלאים מירוסלבל שבעיר קאזאן, ובשנת 2000 הוחזרו עצמותיו לסביאז'סק.
לאחר מלחמת העולם השנייה, פעל במתחם בית חולים פסיכיאטרי, אשר נסגר בשנת 1994.
בשנת 1997 פעילות המנזר חודשה רשמית.
הרכבו האדריכלי של המנזר הוא ייחודי ובעל ערך היסטורי וארכיטקטוני.
הכנסייה העתיקה ביותר היא — מנזר העלייה לשמים (1561), כנסיית ניקולסקאיה (1556) עם מגדל הפעמון בגובה 43 מטרים — שהוכרו בתור יצירות מופת לאדריכלות הרוסית מהמאה השישה עשר.
האטרקציה העיקרית עבור המבקרים במנזר הם ציורי קיר שנשתמרו משנת 1561. במתחם גם אנדרטה בסגנון בנייה של מנזרי פסקוב-נובגורוד (שכנראה נבנו על ידי האדריכלים — פוסטניק יאקובלב ואיוואן שירייאי).
במאה השמונה עשרה נוספה כיפה חדשה בסגנון בארוק אוקראיני, אך המשרה לא השתנה באופן משמעותי מסוף המאה השישה עשר ועד היום.
ציורי הקיר שבתוך המנזר משתרעים על פני שטח כולל של 1080 מ"ר.
זוהי אחת משתי כנסיות ברוסיה, אשר השתמרו בהן ציורי הקיר כמעט במלואם מתקופת איוואן האיום (השנייה היא קתדרלת ספאסו-פראוברז'נסקי בירוסלבל).
באופן כללי, פרסקו רוסי מהמאה השישה עשר, ניתן למצוא רק בקתדרלות.
במובן זה, ציורי הקיר שבמנזר זה מהווים ממצא נדיר.
חשיבות המנזר כאתר מורשת עולמית
האתר עומד ב-2 קריטריונים אשר בזכותם נחשב לאתר מורשת עולמי:
קריטריון 2: מנזר העלייה לשמיים בסביאז'סק הוא עדות ממשית לשינויים הגאו-פוליטיים וההיסטוריים באירואסיה, בזמן שמדינת רוס התרחבה מזרחה.