tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השקפתו היא שמוחמד והמוסלמים המוקדמים אולי לא היו מודעים לכמה דוקטרינות נוצריות אורתודוקסיות, כולל אופי השילוש, מכיוון שלמודיעים הנוצרים של מוחמד הייתה תפיסה מוגבלת על הדוקטרינה הנוצרית.
ואט גם טען שהפסוקים המבקרים את הדוקטרינות הנוצריות בקוראן תוקפים כפירה נוצרית כמו טריתאיזם ולא נצרות אורתודוקסית.
גריפית' וגבריאל ריינולדס טוענים כי מטרת הפסוקים המעירים על אמונות נוצריות בלתי שגרתיות היו להדגיש עד כמה חלק מעיקריה נראים מוטעים מנקודת מבט איסלאמית.
דת רומא העתיקה מקיפה את מכלול האמונות והטקסים של רומא העתיקה כפי שהתבטאו בפולחן, ומהווה את הפן המעשי של המיתולוגיה הרומית.
הרומאים חשבו על עצמם כדתיים ביותר, וייחסו את הצלחתם כמעצמה עולמית לאדיקותם הקולקטיבית () בשמירה על יחסים טובים עם האלים.
הדת הפוליתאיסטית שלהם ידועה בכך שכיבדה .
נוכחותם של יוונים בחצי האי האפניני מתחילת התקופה ההיסטורית השפיעה על התרבות הרומית, והכניסה כמה מנהגים דתיים שהפכו לבסיסיים, כמו פולחן אפולו.
הרומאים חיפשו מכנה משותף בין האלים העיקריים שלהם לאלו של היוונים (), תוך התאמות של מיתוסים ואיקונוגרפיה יווניים לספרות לטינית ול, כפי שעשו האטרוסקים.
הייתה גם השפעה גדולה, במיוחד על תרגול האוגורים, ששימשה את המדינה כדי לחפש את רצון האלים.
על פי האגדות, ניתן היה לאתר את רוב מוסדות הדת של רומא למייסדיה, במיוחד נומה פומפיליוס, המלך הסביני השני של רומא, שניהל משא ומתן ישיר עם האלים.
דת ארכאית זו הייתה היסוד של ה-mos maiorum, "דרך האבות" או פשוט "מסורת", שנתפסה כמרכזית לזהות הרומית.
דתות אפריקה המסורתיות (או פשוט דתות אפריקאיות) הן קבוצה של דתות שמקורן ביבשת אפריקה.
חלק מדתות אפריקה עברו דרך מסורת שבעל פה, והן מכילות שירים, נרטיבים ופסטיבלים.
כ-100 מיליון אפריקאים ב-43 מדינות שונות באפריקה, עדיין מאמינים בדתות אפריקה המסורתיות.
דתות אפריקה המסורתיות סובבות לרוב סביב רוחניות, פולחן מתים, קסמים ותרופות אפריקה מסורתיות.
רוב דתות אלו מוגדרות על ידי חוקרים כדתות אנימיסטיות, זאת אומרת שהן אמונות המייחסות נשמה לאובייקטיביים דוממים וליצורים חיים.
לרוב, לדתות אלו מאפיינים פוליתיאיסטים או פנתאיסטים.
לדתות אפריקה המסורתיות, אמונות אנימיסטיות מורכבות, הבונות את הדרך שבה מאמיניה רואים את העולם.
חלק מהמסורות כוללות בין היתר: סגידה לאלוהויות, פולחן טבע, פולחן אבות ואמונה בחיים שלאחר המוות.
בעוד שדתות אפריקאיות מסוימות מחזיקות בתפיסת עולם פנתאיסטית, דתות אחרות ביבשת אימצו מערכת אמונה פוליתאיסטית גרידא, המכילה אלים שונים (בדומה להינדואיזם).
דתות אלו סובבות סביב הרעיון של "אלים גבוהים" וכמות גדולה יותר של "אלים נמוכים".
עם זאת, ישנן דתות אפריקאיות רבות המחזיקות בתפיסת עולם שעל פיה יש רק אל אחד, בדומה לדתות האברהמיות.
לדוגמה, אנשי סרר המתגוררים בסנגל וגמביה, מאמינים באל העליון רוג.
גם אנשי קיקויו מאמינים באל העליון נגאי (שנקרא גם מורונגו או אנקיי).
רוב גדול של דתות אפריקה המסורתיות סובבות סביב פולחן מתים.
האמונה הגורפת היא שהמתים עדיין קיימים בעולם הרוח והם יכולים להשפיע או אפילו לבצע אינטראקציה עם העולם הפיזי.
גם תרופות אפריקה מסורתיות קשורות באופן ישיר לדתות האפריקאיות.
תרופות אלו נועדו לרפא מחלות כגון אפילפסיה, אסתמה, גרב, כולרה ועוד.
מיסיונרים אירופאים הביאו את הנצרות לאפריקה במטרה להמיר את דתם של הילידים, והמוסלמים השתלטו על יבשת אפריקה מצפון לה מאז המאה ה-8 לספירה.
כתוצאה מכך, אנשי דתות אפריקה המסורתיות חוו רדיפה דתית מצד נוצרים ומוסלמים.
מיסיונרים הרגו רבים מהם, ניהלו מלחמות כנגדם, והשמידו מקומות שהיו קדושים להם.
הנצרות והאסלאם פגעו במידה רבה בדתות אפריקה המסורתיות ובמערכת האמונות של האוכלוסייה הילידה ביבשת.
רוב מאמיני דתות אפריקה המסורתיות נאלצו להמיר את דתם לנצרות או לאסלאם, או שהם נאלצו לשלב את האמונות והמסורות שלהם במסגרת הדתות האברהמיות.
דת פרהיסטורית היא המנהג הדתי של תרבויות פרהיסטוריות.
הפרהיסטוריה, התקופה שלפני הרישומים הכתובים, מהווה את עיקר ההיסטוריה האנושית; מעל 99% מתוך ההיסטוריה האנושית התרחש במהלך התקופה הפלאוליתית.
תרבויות פרהיסטוריות השתרעו על פני כדור הארץ והתקיימו למעלה משני וחצי מיליון שנים; המנהגים הדתיים בתרבויות אלו היו רבים ומגוונים, והלימוד שלהם קשה בגלל היעדר רישומים כתובים המתארים את פרטי אמונתם.
לימוד של דתות לאור כתובים, לאחר התפתחות הכתב נחקר בתחום משלים של היסטוריה של הדתות.
סביר להניח שהיכולת הקוגניטיבית לדת הופיעה לראשונה ב-הומו ספיינס מודרני אנטומית, למרות שכמה חוקרים טוענים לקיומה של דת ניאנדרטלית וקיימת עדויות דלילות לתרגול פולחני מוקדם יותר.
להוציא עדויות דלילות ושנויות במחלוקת בתקופת הפלאוליתית התיכונה (לפני 300,000-50,000 שנים), הדת הופיעה בוודאות בתקופה הפלאוליתית העליונה, לפני כ-50,000 שנה.
הדתות בתקופה הפלאוליתית העליונה היו אולי שמאניות, מכוונת סביב התופעה של מנהיגים רוחניים מיוחדים הנכנסים למצבי טראנס כדי לקבל ידע רוחני אזוטרי.
פרקטיקות אלו משוחזרות בהתבסס על גוף האמנות העשיר והמורכב שהותירו אחריהם אמנים פלאוליתים, במיוחד אמנות המערות המשוכללת ופסלוני ונוס האניגמטיים שהם ייצרו.
המהפכה הנאוליתית, אשר קבעה את החקלאות כאורח החיים הדומיננטי, התרחשה במזרח התיכון בסביבות 12,000 לפני הספירה והובילה את התקופה הנאוליתית.
החברות הנאוליתיות הפכו יותר גדולות, היררכית ובלתי שוויונית בהשוואה לאבותיהן מהתקופה הפלאוליתית, וסביר להניח שהשיטות הדתיות שלהן השתנו בהתאם.
ייתכן שהדתות הנאוליתית הפכה למבניות וריכוזית יותר מאשר בתקופה הפלאוליתית, ואולי עסקה בפולחן אבות הן של אבותיו האישיים והן של אבותיהם של קבוצות, שבטים והתנחלויות שלמות.
אחד המאפיינים המפורסמים של הדת הנאוליתית היו מעגלי האבנים של האיים הבריטיים, שהידוע שבהם הוא סטונהנג'.
אזור ידוע במיוחד של הדת הנאוליתית המאוחרת דרך הדת הכלקוליתית הוא המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית, דתם של האנשים שדיברו לראשונה בשפה הפרוטו-הודו-אירופית, אשר שוחזרה חלקית באמצעות אלמנטים דתיים משותפים בין האינדו-אירופיים המוקדמים.
דתות מתקופת הברונזה ותקופת הברזל מובנות בחלקן באמצעות תיעודים ארכאולוגיים, אך גם, יותר מאשר ביחס לתקופת הפלאוליתית והנאוליתית, באמצעות תיעודים כתובים; לחלק מהחברות בתקופה זו היה כבר כתב, והיו מסוגלות לתאר את חברות שעדיין היו חסרות כתב.
תקופות אלה של דת פרה-היסטורית נחשפות כיום על ידי השחזור המודרני, עם אמונות פגאניות רבות המבוססות על פרקטיקות פרה-נוצריות של חברות פרוטו-היסטוריות מתקופת הברונזה והברזל.
הכינוי דת פוליטית מוכר בשתי משמעויות הפוכות: באחת מדובר בשימוש שעושה הפוליטיקה בדת, ובשנייה בשימוש שעושה הדת בפוליטיקה.
במקרה הראשון מדובר על דת הנוצרת או משמשת למטרות פוליטיות או במסגרת פוליטית, או על דת המנצלת את המוסדות הדתיים או את האמונות הדתיות לקידום של מטרות פוליטיות, לעיתים תוך כדי הטעיה או מניפולציה.
במקרה השני, מדובר על דתות שהן בעלות השפעה משמעותית על הפוליטיקה, לעיתים כחלק אורגני מקיום מצוות הדת.
כבר בימי קדם נפוץ השימוש בדת למטרות פוליטיות.
ברוך שפינוזה מציין כי "סיבת הדבר שמלכים שתפסו את השלטון בימים שעברו השתדלו לשם ביטחונם...
לנטוע את הדעה שמוצאם מן האלים...
כי חשבו שהנתינים וכל הבריות יקבלו את שלטונם ברצון וייכנעו להם על נקלה, אם אך יביטו עליהם לא כעל שווים, אלא יאמינו שהם אלים".
מנהיגים רבים בימי קדם אימצו לעצמם מעמד דתי-אלילי, כבר ביחס לפרעה נאמר במדרש על הפסוק "הנה יוצא המימה":
הקיסר הסיני היה מכונה 'בן השמים', ואילו קיסרי יפן תוארו כצאצאיה של אלת השמש.
השמש הייתה פופולרית גם במקומות נוספים, כך למשל אצל מנהיגי האינקה שטענו שהם נמנים עם צאצאיה.
יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר 'הועלו לדרגת אל' לאחר מותם, את הקיסר אספסיאנוס מצטטים כמי שאמר בהומור כשחש שמותו מתקרב, "חוששני שאני הופך לאל".
בהמשך, הקיסר דיוקלטיאנוס קבע זאת כגישה רשמית ולפיה קיסר רומא הוא 'אלוהי'.
יש המזהים בפשיזם אלמנטים דתיים שנועדו לשרת את המטרה הפוליטית, עד כדי יצירת דת 'פשיסטית' של ממש.
אומברטו אקו קבע כבר ברשימת מאפייני הפשיזם שלו ש"צריך רק להסתכל בתוכנית של כל תנועה פשיסטית כדי למצוא את ההוגים המסורתיים הגדולים.
הנאציזם ניזון מאלמנטים מסורתיים, סינקרטיסטיים, נסתרים".
אחרים מצביעים על הקומוניזם כדת כזו.
חוקרים תיארו את ההערצה למאו כדת פוליטית גדושה בישויות קדושות (מאו עצמו), טקסטים מקודשים (ממשנתו של מאו דזה-דונג) וטקסים (גינויים פוליטיים).
אחד הראשונים שהשתמשו במונח דת פוליטית לתיאור של דת שנוצרה לצורך פוליטי, היה פרופסור גרמני-אמריקאי למדע המדינה.
ב-1938, אריק פוגלין מאוניברסיטת וינה כתב מאמר בשם "הדתות הפוליטיות".
פוגלין המחיש כיצד האמונה מנוהלת על ידי דיקטטורות מודרניות, פשיסטיות וקומוניסטיות, כאשר המערכות הללו ניכסו אלמנטים מהסמליות של הנצרות כדי ליצור סוגים חדשים של זיקה קולקטיבית, המבוססת על זהות לאומית וגזע או מעמד.
לטענתו, ההתפתחות הזו נעוצה בהתמוטטות האמונה הדתית בעקבות הרפורמציה והנאורות.
ב-1939 הזהיר הפילוסוף הצרפתי רמון ארון מהתופעה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא תיאר כיצד מדינות טוטליטריות קומוניסטיות ופשיסטיות ניסו לפתח סוג של ודאות מוחלטת שהציעה הנצרות הקדם-מודרנית.
אך לדעתו הם לא הצליחו בסופו של דבר להשיג את מטרתם לאחד את החברה באמצעות אמונה חדשה, מכיוון שהאידאולוגיות שלהם היו גסות, פשטניות והיוו רק קריקטורה של צורות קודמות של דת.
החוקר , שכתב כמה ספרים בנושא, מציג כמה מאפיינים מרכזיים המאפיינים דת פוליטית.
לדעתו, הם מושתתים סביב אידיאל מקודש של זהות חילונית במהותה.
חלק מהדתות הפוליטיות, כמו הדתות הפשיסטיות, מבוססות על זהות לאומית וגזע; אחרות, כמו הקומוניזם, מבוססות על מעמד.
אף על פי שרעיונות של גזע, לאום ומעמד שונים בתכלית, ניתן להשתמש בהם כדי לעורר תחושה של זהות קולקטיבית, ולכן אנשים מחויבים מוסרית לבצע את הטוב ביותר עבור הקולקטיב, לא עבור עצמם.
לפי ג'נטילה, יש גם חזון אוטופי בלב הדת הפוליטית, המעניק לחסידיה תחושה של שליחות משיחית.
לבסוף, כדי לבטא זאת, הם מפתחים טקסים חדשים שהופכים אדם מוביל בתהליך של האנשה של השליחות של הדת הפוליטית, וכמו כן מיתולוגיה רחבה המאפשרת לחברות לעסוק בפעילויות המבטאות את אמונתן הקולקטיבית במטרה המקודשת שהאמונה החדשה דוגלת בה.
שימוש במצוות הדת לצורך פוליטי
דתות יכולות לשמש גם ככלי להצדקת פעולות פוליטיות, גם אם הן שנויות במחלוקת, על ידי הצגתן כחלק מתוכנית אלוהית או כחלק ממלחמת מצווה.
מלכי אירופה הרבו להשתמש בנימוקים נוצריים להצדקת פעולותיהם, לעיתים בחסות ובברכת האפיפיור.
כך פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פיליפ אוגוסט (השני) מצרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה שהובילו את מסע הצלב השלישי.
או פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שיצא למסע הצלב השישי בתמיכתו ובלחצו של האפיפיור הונוריוס השלישי.
מלכים רבים השתמשו בזכותם האלוהית של מלכים כדי להצדיק את מעמדם ואת סמכויותיהם.
הפילוסופים של ראשית עידן הנאורות עסקו רבות בשאלת מקור הסמכות של המלכים ובהפרכת תאוריית הזכות האלוהית.
כך למשל תומאס הובס בספרו לויתן, או ג'ון לוק שהקדיש את המסכת הראשונה בשתי מסכתות על ממשל מדיני להפרכת טיעוניו של רוברט פילמר בספרו , שנועד להצדיק את סמכות המלך על בסיס דתי.
ניקולו מקיאוולי בספרו דיונים מציין כי "השמירה על הפולחן היא הסיבה לגדולתן של הרפובליקות", ובספרו הנודע הנסיך הוא חולק שבחים לפרננדו השני, מלך אראגון, על "השימוש הנכון" שעשה בדת.
מצב הפוך שניתן להגדירו גם כ'דת פוליטית', הוא דת שנוטה להתערב בפוליטיקה ולהשפיע עליה.
למעשה, כמעט בכל דת, מטבע הדברים, קיימות גם הנחיות הנוגעות לניהול חיי הקהילה והקבוצה הדתית, וממילא, הן מהוות הנחיות פוליטיות.
אך בחלק מן הדתות מדובר במאפיין מרכזי של הדת עצמה, כשחלק ממצוותיה עוסקות בהתרחבות פוליטית או בניהול פוליטי, או כשמנהיגי הדת משתמשים בה כדי להשיג לעצמם כוח והשפעה פוליטיים.
התופעה קיימת בעיקר בדתות הגדולות.
הנצרות השפיעה על הפוליטיקה של אירופה במהלך ההיסטוריה, כולל דוגמאות בולטות כמו מסעי הצלב, מלחמת שלושים השנים והשימוש באינקוויזיציה.
מדינת האפיפיור הייתה למעשה מדינה בה גם הסמכות החילונית והפוליטית ניתנה בידיו של האפיפיור.
האסלאם מחלק את העולם לפי אזורים ומגדיר את החלק בו האסלאם עדיין לא שולט כ'דאר אל-חרב' (בית המלחמה), כאשר המאמין מצווה לתמוך או להשתתף במלחמה שתגדיל את גבולות שלטון הדת.
שתי שושלות מלוכה מוסלמיות נודעות בימי הביניים כונו על שם מסירותן הדתית והיותן לוחמות בשירות האסלאם – המוראביטון והאל-מוואחידון.
ככלל, האסלאם נחשב דת שהמעורבות הפוליטית היא יסוד מרכזי בה, זה גם היה הרעיון מאחורי פעילותו של ארגון המדינה האסלאמית.
גם בעידן המודרני, קיימות דתות המתמודדות כמפלגות או ארגונים פוליטיים במגרש הפוליטי.
כך למשל מפלגות נוצריות שונות או מפלגות המזוהות עם האחים המוסלמים, המנסות למנף את כוחן הפוליטי למטרות דתיות.
מדינות שונות, כמו איראן, ערב הסעודית או הוותיקן נשלטות על ידי ממסד דתי או כזה הפועל בשם חכמי הדת, ובמדינות אחרות, ישנה השפעה מסוימת של הדת על הפוליטיקה, כחלק מהמסורת המקומית או בשל היותה דת ממלכתית.
פקידת הילולת של חוני המעגל בציון הקבר – על אף שיום פטירתו הוא ג' בחודש נהגו להסמיך יום זה ליום העצמאות בציון הקבר.
היום העשרים של ספירת העומר (לפי הלוח העברי הקבוע)
כאשר ה' באייר חל ביום שני, מצוין ביום זה יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל
אירועים היסטוריים שהיו בזמן זה
ה'תקנ"ו – נחנך בית הכנסת שער הרחמים, בית הכנסת העתיק ביותר במומבאי.
ה'תרכ"ט – רבי יוסף ריבלין מניח את אבן הפינה לשכונת נחלת שבעה.
ה'תר"ף – מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה התכנסו בוועידת סן רמו, שבה הוחלט להפקיד על ארץ ישראל שלטון מנדטורי בריטי, על סמך ההבטחה הבריטית בהצהרת בלפור.
ה'תש"ח – מועצת העם הכריזה על עצמאותה של מדינת ישראל.
ה'תש"ח – יפו נכנעה לכוחות האצ"ל וההגנה עקב מתקפותיהם במבצע חמץ (מלחמת העצמאות)
ה'תש"ח – כל אזורי הביטחון הבריטיים בירושלים, ובראשם, הבווינגרד, מפונים על ידי הבריטים, ונתפסים, כמעט ללא קרב, בידי ההגנה (מבצע קלשון)
ה'תש"ח – שלושת היישובים שנשארו בגוש עציון (אחרי הכניעה והטבח של כפר עציון יום קודם) נכנעו.
כל תושביהם (320 איש) נלקחו בשבי הירדני
ה'תשי"ג – פרס ישראל מוענק לראשונה, ביום העצמאות החמישי
ה'תשט"ו – תת-המקלע עוזי נחשף לראשונה במצעד יום העצמאות
ה'תשכ"ז – החלה תקופת ההמתנה, לקראת מלחמת ששת הימים, כאשר כוחות מצריים צולחים את תעלת סואץ ונכנסים למרחבי סיני
ה'תר"ם – הרב מאיר בר-אילן, ממנהיגי המזרחי (נפטר בה'תש"ט)
ה'תש"ח – הרב נפתלי נוסבוים, רב, דיין, פוסק הלכה וראש ישיבה
ה'תשי"ב – חיים שאולזון, עיתונאי ובלוגר חרדי ישראלי אמריקאי
ה'תשט"ו – ישראל חסון, סגן ראש השב"כ וחבר כנסת מישראל ביתנו וקדימה
ה'תשל"א – שירה גפן, שחקנית, מחזאית, סופרת ילדים, תסריטאית ובמאית ישראלית
ה'תרל"ח – הרב מאיר אוירבך, רב בקאליש שבפולין, מראשי העדה האשכנזית בירושלים ומחבר הספר "אמרי בינה" (נולד ב-ה'תקע"ה)
ה'תרצ"ו – הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב, רבה של וולקוביסק
ה'תשט"ו – הרב נח שימנוביץ, מייסד וראש ישיבת כנסת חזקיהו בזכרון יעקב (נולד ב-ה'תרס"ז)
ה'תשל"ט – אברהם ברוידס, "משורר הנוער העובד", (נולד ב-ה'תרס"ז)
ה'תשמ"א – אורי צבי גרינברג, משורר וחבר כנסת ישראלי (נולד ב-ה'תרנ"ז)
ה'תשנ"ה – מיכאל בוטביניק, שחמטאי רוסי יהודי, מספר פעמים אלוף העולם בשחמט (נולד ב-ה'תרע"א)
ה'תשס"ח – בני גאון, כלכלן
ה'תשע"ז – הרב ישראל פרידמן בן-שלום, דוקטור להיסטוריה וראש ישיבת ההסדר נתיבות (נולד ב־ה'תרפ"ד)
ה'תשע"ח – הרב מרדכי אלישיב קנוהל היה רב קיבוץ כפר עציון ומחבר הספר "איש ואשה" (נולד ב-ה'תש"ח)
ד' באייר – ו' באייר
– נבואת יחזקאל בה הוא מנבא בחזון אל ירושלים (יחזקאל ח-יא, על פי ילקוט שמעוני יחזקאל סימן שמ"ז, וסדר עולם רבה פרק כ"ה)
ד'תת"ס – מסע הצלב הראשון: קרב אשקלון: הצלבנים מביסים את הסרצנים וממלכת ירושלים קמה תחת שלטונו של גוטפריד מבויון
ה'תרס"ג – בזכרון יעקב נוסדה, ביוזמת מנחם אוסישקין, הסתדרות המורים (אז: אגודת המורים העברים בארץ ישראל)
ה'תשמ"ז – ממשלת ישראל מחליטה על סיום פרויקט הלביא, ההצבעה עברה על חודו של קול – 12 שרים בעד, 11 נגד
ה'תרס"ג – ברונו בטלהיים, סופר ופסיכולוג יהודי (התאבד ה'תש"ן)
ה'תרפ"ה – ישעיהו גביש, לוחם פלמ"ח, מפקד פיקוד הדרום במלחמת ששת הימים ומנכ"ל כור תעשיות (נפטר בא' בתשרי ה'תשפ"ה)
ה'תרפ"ו – סמי מיכאל, סופר ישראלי, נשיא האגודה לזכויות האזרח בישראל (נפטר בכ"ב באדר ב' ה'תשפ"ד)
ה'תרצ"ח – אלן דרשוביץ, משפטן אמריקאי נודע
ה'תש"א – הרב גדליהו אקסלרוד, אב"ד חיפה ומחבר שו"ת מגדל צופים
ה'תש"ו – שלום חנוך, זמר ישראלי
ה'תשי"ב – גדי סוקניק, עיתונאי ישראלי.
מגיש חדשות ערוץ 2 לשעבר
ה'תשכ"ג – אבי רן, שוער כדורגל ישראלי (נהרג ה'תשמ"ח)
ה'תק"ס – הרב צבי הירש לוין (נקרא גם צבי הירש ברלין), רב הקהילה בברלין בימי צמיחתה של תנועת ההשכלה (נולד ה'תפ"א)
ה'תרע"ח – האדמו"ר רבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב.
ממנהיגיה של היהדות החרדית בירושלים, ונשיא 'כולל פולין' (נולד ה'תר"ד)
ה'תרע"ט – הרב שלמה שטענציל ראש ישיבה ואב"ד סוסנוביץ בפולין
ה'תרפ"ג – הרב ד"ר וולף מישל רב וד"ר לפילוסופיה.
התש"ב – הרב שמעון הוברבנד רב, סופר והיסטוריון פעל רבות בגטו ורשה נספה בשואה במחנה טרבלינקה (נולד כ"ח ניסן ה'תרס"ט)
ה'תש"ל – זלמן ארן, מראשי תנועת העבודה ושר בממשלת ישראל (1963-69, 1954-60), כיהן יותר מעשר שנים כשר החינוך והתרבות
ה'תשל"ה – פנחס ספיר, מראשי מפא"י, ממעצבי הכלכלה הישראלית, שר בממשלת ישראל בין השנים 1955-1974 ובכלל זה כ-11 שנה שר האוצר, בשנת חייו האחרונה היה יו"ר ההנהלה הציונית העולמית (נולד ה'תרס"ז)
ה'תשמ"א – המשוררת והסופרת אסתר ראב (נולדה ה'תרנ"ד)
ה'תשמ"ד – המשורר אמיר גלבע (נולד ה'תרע"ח)
ה'תשמ"ח – עקיבא ארנסט סימון, הוגה דעות ומרצה לחינוך באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל (נולד ה'תרנ"ט)
ה'תשע"ב – הרב אברהם חיים ראטה האדמו"ר של חסידות שומרי אמונים (נולד ה'תרפ"ד) מחבר ספר חוקי חיים
ה'תשפ"ד – רבי ישעיה יעקב פורטוגל, האדמו"ר השלישי מסקולען (נולד ה'תשט"ז)
ד' באלול – ו' באלול
היום החמישי של עשרת ימי תשובה
– רבי עקיבא נחבש על ידי הרומאים
ה'תקי"ג – היום האחרון של הלוח היוליאני באימפריה הבריטית
ה'תקמ"ח – חוקת ארצות הברית מוכרזת בפילדלפיה
ה'תרנ"ג – ראשית הרכבת בישראל, נחנכה המסילה הראשונה בין יפו לירושלים, שאורכה היה 82 ק"מ וזמן הנסיעה 3 שעות ו-50 דקות
ה'תרצ"ט – נוויל צ'מברלין, ראש ממשלת בריטניה, חוזר לארצו לאחר שחתם על הסכם מינכן ומכריז כי השיג "שלום בתקופתנו" (Peace for our time)
ה'תש"א – גרמניה פולשת לרומניה
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' בתשרי היא פרשת וילך, אם ראש השנה חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה.
– נפתלי בנו השישי של יעקב אבינו
ה'תרל"ח – משה צבי סגל, חוקר מקרא וספרות עברית (נפטר ב-ה'תשכ"ח)
ה'תרס"ט – דוד אויסטרך, כנר יהודי-רוסי, (נפטר ב-ה'תשל"א)
ה'תרע"ה – אליהו לנקין, מפקד האצ"ל בירושלים והאונייה אלטלנה (נפטר בה'תשנ"ד)
ה'תרפ"ב – אברהם מלמד, חבר הכנסת מטעם המפד"ל (נפטר ה'תשס"ו)
ה'תשט"ז – ישראל כ"ץ, חבר הכנסת ושר מטעם הליכוד
ה'תש"ך – מואיז בן הראש, סופר ומשורר ישראלי
ה'תש"ל – קובי אוז, מוזיקאי וסופר ישראלי, סולן להקת טיפקס
ב'שכ"ה – נפתלי, בנו של יעקב.
ה'תש"ב – הרב שמעון רוזובסקי, רבה האחרון של איישישוק
ה'תשכ"ו – הרב ירוחם ורהפטיג, תלמיד חכם ומחבר ספרים ליטאי
ה'תשנ"ב – הרב ברוך שלום אשלג, בנו של מחבר פירוש 'הסולם' על ספר הזוהר
ה'תשס"ב – אייזק שטרן, כנר יהודי-אמריקאי (נולד ה'תר"פ)
ה'תש"ע – הרב בן ציון ליפסקר, רבה הראשי של ערד וחבר בבית דין רבני חב"ד (נולד ה'תש"ד)
ד' בתשרי – ו' בתשרי
פרשת הבר מצווה של ילד שנולד בה' חשוון היא פרשת לך לך, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או חמישי, או פרשת נח אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת.
ה'תש"ט – דוד בן-גוריון מורה על הפסקת פעולתו של מטה הפלמ"ח
ה'תשי"ד – יחידה 101, בפיקודו של אריאל שרון, מבצעת את פעולת התגמול בקיביה
ה'תשי"ז – מבצע שומרון – פעולת תגמול גדולה נגד משטרת קלקיליה
ה'תשי"ח – השלמת מפעל ייבוש החולה על ידי קק"ל
ה'תשכ"ט – קברו של רבי אברהם מתתיהו פרידמן משטפנשט מועתק לבית הקברות נחלת יצחק שבגבעתיים
ה'תש"י – סופה לנדבר, חברת כנסת ושרה מישראל ביתנו
ה'תש"י – סנדרה שדה, שחקנית ישראלית
ה'תשל"ה – דנה דבורין, שחקנית ישראלית
ה'תשל"ח – דודו אוואט, שוער כדורגל ישראלי
ה'תצ"ג – רבי אברהם אבן מוסה, מגדולי הרבנים בתטואן ובתוניסיה
ה'תרל"ה – הרב צבי הירש קלישר, ממבשרי הציונות (נולד בה'תקנ"ה)
ה'תש"ד – רבי קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצנה, אדמו"ר בפיאסצנא שבפולין, מחבר "חובת התלמידים", נרצח בשואה (נולד ב-ה'תרמ"ט)
ה'תש"ד – הרב אלכסנדר זושא פרידמן, מזכיר אגודת ישראל בפולין ועורך ביטאון אגודת ישראל "דרכנו", מחבר החיבור הקלאסי "מעיינה של תורה" (נולד ב-ה'תרנ"ז)
ה'תשכ"ד – משה דפנא, משורר ומחנך, מחבר השיר "הודי חמודי" (נולד ב-ה'תרמ"ד)
ה'תשנ"ח – ישעיה ברלין, היסטוריון והוגה דעות (נולד ב-ה'תרס"ט)
ה'תש"ס – ד"ר יוסף בורג, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל (נולד ב-ה'תרס"ט)
ה'תשס"ג – מקסים לוי, פוליטיקאי ישראלי (נולד ב-ה'תש"י)
ה'תשפ"א – יהודה בארקן, שחקן קולנוע, מפיק, במאי ותסריטאי ישראלי (נולד בה'תש"ה)
ד' בחשוון – ו' בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' כסלו היא פרשת ויצא, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או חמישי, או פרשת תולדות אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בשבת.
תענית ציבור בקהילת פוזנא, לזכר הקרב בשנת ה'תמ"ח.
ה'תמ"ח – לאחר קרב בן שלושה ימים, הצליחו יהודי פוזנא להדוף אל מחוץ לגטו את הסטודנטים שביקשו לפרוע בהם.
ה'תרצ"ד – נוסד מושב העובדים כפר הרא"ה בעמק חפר.
ה'תרצ"ח – חמישה חברי גרעין "במעלה" נרצחו על ידי ערבים בהר הרוח סמוך לקריית ענבים.
לזכרם הוקם בסמוך קיבוץ מעלה החמישה.
ה'תש"ט – טקס חנוכת כביש הגבורה, סלילת הכביש איפשרה קשר תחבורתי רציף ונוח בין ירושלים לשפלה ומישור החוף.
ה'תשמ"ח – ליל הגלשונים: מחבל חדר לישראל באמצעות גלשן אוויר וביצע פיגוע בו נהרגו שישה חיילי צה"ל.
ה'תשס"ג – מחבל מארגון התנזים חדר לקיבוץ מצר ורוצח חמישה אנשים, בהם אם ושני ילדיה הקטנים.
ה'תקצ"ד – הרב הלל משה מעשל גלבשטיין, מחבר הספר "משכנות לאביר יעקב".
ה'תקצ"ז – רבי עקיבה יוסף שלזינגר, רב ופוסק שתמך ביישוב ארץ ישראל.
ה'תר"ס – יצחק למדן, משורר עברי, מתרגם, עורך וחלוץ בארץ ישראל בימי היישוב.
ה'תרע"ד – הרב משה ובר, מראשי הישיבות "חתם סופר" ו"אוהל משה", מחזיר בתשובה ומשפיע חב"די בישראל.
(נפטר בי"ח באדר א' ה'תש"ס)
ה'תרצ"ו – וודי אלן, במאי קולנוע ושחקן אמריקאי.
ה'תש"ז – נחמן שי, דובר צה"ל ופוליטיקאי ישראלי.
ה'תש"י – שלמה ארצי, זמר ישראלי.
ה'תש"י – רוני מילוא, ראש עיריית תל אביב וחבר כנסת במפלגת הליכוד.
ה'תשי"ח – מנחם מנדל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ – מרכז חסידי ויז'ניץ.
ה'שצ"ב – רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס ("מהרש"א"), מחכמי פולין בראשית המאה ה-17, ומחשובי פרשני התלמוד.
ה'תרט"ז – רבי דוד לוריא (הרד"ל), פוסק ומקובל, מחבר חידושים על הש"ס ומפרש פרקי דרבי אליעזר.
ה'תרל"ד – רבי אשר אנשיל יונגרייז, ראש ישיבה ופוסק הלכה הונגרי, רבה של טשנגר ומחבר ספר מנוחת אשר.
ה'תרנ"ז – רבי חיים אריה ליב פנסטר, מחבר ספר שער בת רבים.
ה'תרנ"ט – רבי יהונתן אליאשברג, רבן של פומפיאן, מריאמפולה ווולקוביסק, מעסקני חובבי ציון וחבר בתנועה הציונית.
ה'ת"ש – רבי ברוך בר ליבוביץ, מייסד ישיבת כנסת בית יצחק ומחבר ספר "ברכת שמואל", אחד הספרים החשובים בשיטת בריסק.
ה'תשמ"ג – הרב אלכסנדר יודאסין, רבה של קריבי ריה (קריבוי רוג), נווה צדק ויפו במשך ארבעים וחמש שנה
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש.
אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השא או השג) פרשת בר המצוה היא פרשת ויחי.
"צום העשירי", לדעת רבי שמעון
"דידן נצח" (מארמית: "הניצחון שלנו") – יום שמציינים חסידי חב"ד לזכר זכייתם במשפט הספרים בשנת ה'תשמ"ז.
– בא הפליט לבבל להודיע על כך שירושלים הוכתה ()
ה'תר"ץ – תנועות אחדות העבודה והפועל הצעיר מתאחדות ומקימות את מפא"י
ה'תש"ט – קיבוץ ראש הנקרה עולה לקרקע
ה'תשכ"ט – טרוריסטים יורים ומשליכים רימוני יד לעבר מטוס אל על בנמל התעופה של אתונה
ה'תשל"א – רצח ילדי משפחת ארויו בעזה
ה'תשמ"ט – יאסר ערפאת נואם בעצרת האו"ם שמתכנסת במיוחד לכבודו בז'נבה
ה'תש"ן – מונפק המטבע שערכו חמישה שקלים חדשים
ה'תשס"א – צה"ל מחסל את ראש הפת"ח בטולכרם, תאבת תאבת, בסיכול ממוקד
ה'תשס"ו – ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לוקה בשבץ מוחי חמור ושוקע בתרדמת.
ה'תשע"ט – פיגוע הירי בגבעת אסף מחבל יורה מרכב לעבר חיילים ואזרחים שהמתינו בטרמפיאדה שני חיילים נהרגו וחייל ואישה נפצעו קשה
ה'תשפ"ג – הושבעה הממשלה השלושים ושבע
ה'תפ"ו – נפתלי הרץ וייזל, בלשן ומשורר עברי, מאבות תנועת ההשכלה היהודית (נפטר בה'תקס"ה)
ה'תקכ"ה – רבי יוסף מייא, אב"ד ומרא דאתרא בברסלאו, ומדפיס עברי.
ה'תשט"ו – פנינה רוזנבלום, קוסמטיקאית וחברת כנסת בליכוד
ה'תשכ"ב – יוסי גיספן, פזמונאי ישראלי המתמקד במוזיקה ים-תיכונית
ה'תשכ"ד – יוסף קליינר, רב, פסיכולוג, שחקן ואיש רוח ישראלי
ה'תשמ"א – אבי נוסבאום, בדרן ומנחה ישראלי
ה'תקכ"ה – רבי שמואל הילמן, רב אשכנזי, מרא דאתרא ואב"ד במנהיים ובקהילה היהודית במץ.
ה'תרי"ב – הרב בנימין מרדכי נבון היה רב ומקובל ארץ-ישראלי (נולד ב-ה'תקמ"ח).
ה'תשכ"א – הרב אברהם יעקב פרידמן (השני) בעל האביר יעקב, האדמו"ר מסדיגורה.
ה'תשכ"ו – אברהם שפירא, ראש השומרים בפתח תקווה
ה'תשנ"א – הרב אברהם זיידה הלר, ראש ישיבה בצפת ומפעילי הציבור הבולטים בעיר (נולד ה'תרנ"ד).
ה'תשס"א – הרב בנימין זאב כהנא (נולד ה'תשכ"ז), ראש ישיבת הרעיון היהודי, נרצח בפיגוע ירי ביחד עם אשתו טליה.
ה'תשס"ה – יהודית נאות, שרה בממשלת ישראל, חברת הכנסת, פרופסור למיקרוביולוגיה בטכניון (נולדה ה'תש"ד).
על פי הלוח העברי הקבוע, ברוב השנים, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' שבט היא פרשת בא.
אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות הכז, השא או השג) פרשת בר המצווה היא פרשת בשלח.
תענית צדיקים במגילת תענית בתרא על מות הזקנים שהאריכו ימים אחרי יהושע בן נון
ה'רצ"ט – הפעם הראשונה שתקופת שמואל נפלה בתאריך זה
ה'תכ"ח – הקבורה הראשונה בבית הקברות היהודי של יהדות קוראסאו באי קוראסאו.
ה'תרנ"ב – נסגרה ישיבת וולוז'ין בעקבות דרישת שר ההשכלה הרוסי שהישיבה תעמוד בדרישה של לימוד השפה הרוסית
ה'תר"ץ – תחילת העלייה החמישית, בה עלו ארצה מעל ל-200,000 יהודים
ה'תש"ג – מברק הפלה נשלח
ה'תש"ח – כל לוחמי מחלקת הל"ה נהרגו בקרב בעת שהיו בדרכם לתגבר את גוש עציון
ה'תקצ"ב – הרב חיים ברלין אב"ד ור"מ וולוז'ין, רבה של מוסקבה וירושלים (נפטר י"ג בתשרי ה'תרע"ג)
ה'תרי"ט – נחום סוקולוב, הנשיא החמישי של ההסתדרות הציונית העולמית, סופר, מתרגם ומשורר (נפטר בה'תרצ"ו)
ה'תרמ"א – רבי דב בריש ויידנפלד, הרב מטשעבין, ראש ישיבה, פוסק, וחבר מועצת גדולי התורה.
ה'תרנ"ז – הרב רפאל נחמן הכהן, אוטוביוגרף, סופר סיפורי חסידים ועוד, אביו של הרב יואל כהן (נפטר בי"ז בתשרי ה'תשמ"ח)
ה'תרפ"ד – יהודה פרח, חבר הכנסת מטעם הליכוד (נפטר ב-ה'תשנ"ט)
ה'תשכ"ו – אייל זמיר, הרמטכ"ל ה-24 של צה"ל
ה'תש"ן – אליעד נחום, מדבב, זמר-יוצר, מוזיקאי, מלחין, רקדן ושחקן טלוויזיה ישראלי
ה'תקמ"ו – משה מנדלסון, אבי תנועת ההשכלה (נולד ה'תפ"ט)
ה'תק"ן – ישראל בנימין באסאן, רבה של יהדות רג'ו אמיליה (נולד ה'תס"ב)
ה'תרכ"ט – רבי חיים דוד חזן, אב בית דין באזמיר, והראשון לציון בירושלים
ה'תרס"א – שמעון זאב (וילהלם קרל) רוטשילד, איל הון ופילנתרופ יהודי-גרמני בן משפחת רוטשילד, כונה "הברון הצדיק".
ה'תרס"ה – רבי יהודה אריה ליב אלתר האדמו"ר מגור, בעל ה"שפת אמת" (נולד ב-ה'תר"ז).
ה'תר"ץ – הרב אברהם אהרן יודלביץ, רב הכולל לאגודת הקהילות בניו יורק ונשיא אגודת הרבנים המטיפים של ארצות הברית וקנדה.
ה'תש"ז – רבי צבי שטיינמן, רבה של ניז'ני נובוגרוד ברוסיה, ואחר כך רבה של רחובות.
ה'תשל"ב – רפאל חסמן, עיתונאי וסופר עברי, חבר מערכת הצופה.
ה'תשפ"ד – דרור קשטן, מאמן נבחרת ישראל בכדורגל
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' אדר א' או שבר המצווה שלו חל בשנה פשוטה, היא ברוב השנים פרשת תצוה.
אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצווה היא פרשת תרומה.
אבל אם בר המצווה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחג) פרשת בר המצווה היא פרשת פקודי.
ה'תש"ח (אדר א') – הגיליון הראשון של עיתון מעריב יוצא לאור
ה'תשכ"ב (אדר א') – פיחות חד בשער הלירה הישראלית מביא לגל שביתות ולעליות מחירים
ה'תשנ"ו – הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים: 26 הרוגים בפיגוע התאבדות באוטובוס קו 18 בירושלים.
ה'תשפ"ג – פיגוע הירי בחווארה, שבו נרצחו שני אחים מהר ברכה.
ה'תקס"ה (אדר ב') – רבי משה מיינץ, דיין בקהילת פרנקפורט.
ה'תרל"ח (אדר א') – מרטין בובר, פילוסוף יהודי (נפטר בה'תשכ"ה)
ה'תרמ"א (אדר א') – אלכסנדר שור, היסטוריון יהודי (נפטר בה'תש"ג)
ה'תרפ"ז (אדר ב') – אריק לביא, זמר ישראלי (נפטר בה'תשס"ד)
ה'תרפ"ח – אריאל שרון, ראש הממשלה ה-11 של מדינת ישראל (נפטר בה'תשע"ד)
ה'תשי"א (אדר א') – אבשלום וילן, חבר הכנסת מטעם מרצ
ה'תשי"א (אדר ב') – יזהר כהן, זמר ישראלי
ה'תשי"ט (אדר א') – רון קופמן, עיתונאי ופרשן ספורט ישראלי
ה'תקס"א – רבי יוסף מפוזנא ("יוסף הצדיק"), פוסק הלכה וחתנו של רבי יחזקאל לנדא, רבה של פוזנא.
ה'תר"א – רבי אברהם בינג, רבה של וירצבורג והמדינה בחבל פרנקוניה שבממלכת בוואריה, מגדולי רבני יהדות גרמניה.
ה'תשכ"ה (אדר א') – הרב כמוס (עמוס) נחאיסי, רב ודיין, מראשי קהילת יהדות לוב בטריפולי ולאחר מכן בישראל (נולד בה'תרנ"ו)
ה'תשל"א – רבי מרדכי שלמה פרידמן האדמו"ר מבויאן בניו יורק, חבר מועצת גדולי התורה וראש אגודת האדמו"רים בארצות הברית (נולד בי"ג בתשרי ה'תרנ"א)
ה'תשנ"ב (אדר ב') – רבי אהרן יפה'ן, ר"מ בישיבת חברון, מהדיר תורת הראשונים.
תענית משפחתית שקבע רבי יום טוב ליפמן הלר לצאצאיו בכל הדורות.
(לפי דעות אחדות) – גלות יהויכין לבבל
– נבואת המרכבה הראשונה של יחזקאל, על נהר כבר
ה'שפ"ט – הרב יום-טוב ליפמן הלר נאסר באשמת זלזול בקיסר ובנצרות.
הרב הלר קבע יום זה כתענית לו ולצאצאיו
ה'תקכ"ח – טבח אומן: המורדים ההיידמקים בראשות מקסים זליזניאק ואיוואן גונטה כובשים את העיר אומן ורוצחים למעלה מ-2,000 יהודים
ה'תש"ו – פוגרום קיילצה, ביהודים ניצולי שואה, מתרחש בפולין
ה'תשל"ו – המראת המטוסים למבצע יונתן לשחרור חטופי מטוס אייר פראנס שנחטפו לאנטבה
ה'תשס"ה – פיגוע בקניון השרון בנתניה בו נרצחו חמישה ישראלים
ה'תשי"א – הרב ישראל הגר, אדמו"ר מחסידות ויז'ניץ מונסי
ה'ת"ש – רבי שלמה בן רבי יהודה לייב איגר, אדמו"ר השלישי בשושלת לובלין, כיהן במשך תקופה כמנהל ישיבת חכמי לובלין אחר פטירתו של רבי מאיר שפירא מלובלין.
ה'תש"א – רבי עזריאל מאיר בן רבי יהודה לייב איגר, אדמו"ר מלובלין בפילוב, מחבר הקונטרסים אבני זיכרון על הש"ס, וכן הצעת תקנת נחוצה ותקנת רבים על איסור ריבית.
ה'תשע"א – הרב חיים סרנא, מראשי ישיבת חברון
ד' בתמוז – ו' בתמוז
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בה' אב היא, ברוב השנים, פרשת דברים.
אולם אם בר המצוה חל בשנה בה פסח, וממילא תשעה באב, הם ביום חמישי (שנים מקביעויות זשה, בחה, בשה וגכה), פרשת בר המצווה היא פרשת ואתחנן.
יום קורבן עצים של בני פרעוש בן יהודה
ימי בין המצרים והיום החמישי של תשעת הימים שלפני תשעה באב, בימים אלה נהוג שלא לאכול בשר ולא לשתות יין כחלק ממנהגי האבלות על חורבן שני בתי המקדש
תענית ציבור בקהילת פוזנא, לזכר פוגרום שאירע בה בשנת ה'תע"ו
ה'תרמ"ז – אליעזר זמנהוף מפרסם לראשונה את השפה הבינלאומית אספרנטו בספרו Lingvo internacia
ה'תרע"ד – מלחמת העולם הראשונה מתחילה: האימפריה האוסטרו הונגרית מכריזה מלחמה על סרביה לאחר שזו לא עמדה בתנאי האולטימטום שהוגש לה לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד על ידי מתנקש סרבי
ה'תרפ"ט – הוקמה הסוכנות היהודית
ה'תש"ה – ניצולי שואה מבוכנוואלד מגיעים לארץ ישראל
ה'תשכ"ט – מלחמת ההתשה: פשיטה של צה"ל על האי גרין
ה'תש"ל – מסתיימת מלחמת ההתשה
ה'תשמ"א – מנחם בגין מציג את ממשלתו השנייה (התשע עשרה במנין הממשלות) בפני הכנסת
ה'תשס"ו – במהלך מלחמת לבנון השנייה קורס בניין מגורים בכפר קאנא בדרום לבנון ונהרגים עשרות אזרחים.
ה'תשע"ד – "יום שישי השחור" ברפיח, במהלך מבצע צוק איתן, בו נהרגים שלושה חיילי צה"ל ואחד מהם נחטף, 42 מחבלים ועשרות אזרחים
ה'תרפ"ד – יואל דה-מלאך חוקר חקלאות ובוטנאי ישראלי, חתן פרס ישראל (נפטר ב-ה'תשס"ו)
ה'תרפ"ו – סטף ורטהיימר, תעשיין, כלכלן ופוליטיקאי ישראלי
ה'תש"ם – דייוויד בלו, כדורסלן אמריקאי יהודי
ה'של"ב – רבי יצחק לוריא – ידוע בכינויו האר"י הקדוש, מגדולי המקובלים (נולד ב-ה'רצ"ד)
ה'תק"י – רבי גדליה חיון, מייסד ישיבת המקובלים בית אל, שד"ר ומקובל
ה'ת"ש – רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבה של וילנא קודם השואה
ה'תשנ"ט – מאיר אריאל, משורר וזמר עברי (נולד ב- ה'תש"ב)
ה'תשס"ט – עודד בורלא, סופר, משורר מאייר וצייר ישראלי (נולד ב- ה'תרע"ה)
פרשת בר המצוה של ילד שנולד ה' ניסן היא בחלק מהשנים הפשוטות פרשת ויקרא, אך בשנים פשוטות מקביעות (הכז, בשה וגכה) פרשת בר המצוה היא פרשת צו.
קורבן שלומיאל בן צורישדי נשיא שבט שמעון
ה'תרע"ז – ג'מאל פאשה, מושלה הצבאי של ארץ ישראל מטעם האימפריה העות'מאנית, מוציא צו לגירוש תושבי יפו ותל אביב
ה'תרצ"ג – גרמניה הנאצית – מוכרז יום החרם נגד בתי עסק בבעלות יהודים, במהלכו מנעו אנשי האס אה מאנשים להיכנס לבתי-עסק אלו, בזזו אותם והשמידו סחורה
ה'תשפ"ג – ראש הממשלה בנימין נתניהו פיטר את שר הביטחון יואב גלנט, לאחר שזה דרש לעצור את חקיקת הרפורמה המשפטית, הדבר גרר מחאות המוניות ברחבי הארץ
ה'תקע"ה – שמואל פרנקל, רב ואדמו"ר של חסידות דאראג
ה'תרנ"ט – הלל אופנהיימר, בוטנאי ישראלי (נפטר ב-ה'תשל"א)
ה'תש"א – הרב אשר טננבוים, מנהל ועד הישיבות ורבה של שכונת גבעת שאול בירושלים (נפטר ב-ה'תשע"ג)
ה'תשכ"ד – קרן מור, שחקנית וקומיקאית ישראלית
ה'תשכ"ד – מוטי איוניר, כדורגלן ישראלי ומאמן כדורגל
ה'תשל"ו – סנדי בר, דוגמנית ושחקנית ישראלית
ה'תקפ"ה – הרב אברהם יהושע העשיל, האוהב ישראל מאפטא.
ה'תרס"ב – הרב שניאור זלמן פרדקין, מרבני היישוב הישן (נולד ה'תק"צ)
ה'תרפ"ד – הרב צבי אלימלך שפירא האדמו"ר מבלאז'וב
ה'תש"כ – הרב אליעזר קרסיק יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל, רב קהילת חב"ד ומנהל ישיבת אחי תמימים בתל אביב
ה'תשכ"ט – אבא חושי, פוליטיקאי ישראלי
ה'תשנ"ז – פרופ' נחמה ליבוביץ, חוקרת ומלמדת תנ"ך, כלת פרס ישראל
ד' בניסן – ו' בניסן
היום הארבעים ותשעה והאחרון (שבעה שבועות מלאים) של ספירת העומר (לפי הלוח העברי הקבוע)
היום השלישי של שלושת ימי ההגבלה (שלושת הימים שלפני חג השבועות ובהם נצטוו בני ישראל להתקדש ולהתכונן למתן תורה)
בימים שקידשו את החודש על פי הראייה, היה חל לפעמים חג השבועות ביום זה, כאשר ניסן ואייר היו שניהם חודשים מלאים
ה'תפ"ח – משפט האחים רייצס: שני האחים רבי חיים ורבי יהושע רייצעס מוצאים להורג בלבוב באשמת שידול מומר יהודי לשוב ליהדותו.
ה'תרנ"ו – נוסדה המושבה מטולה שהייתה אז המושבה היהודית הצפונית ביותר בארץ ישראל והודות לה נכלל שטחו של הגליל העליון בשטח המנדט הבריטי.
ה'תשמ"א – מבצע אופרה: חיל האוויר הישראלי מפציץ את הכור הגרעיני אוסירק בעיראק.
ה'תשס"ד – סיום מבצע קשת בענן.
ה'תשפ"א – האסון בבית הכנסת בגבעת זאב: שני הרוגים ומעל 200 פצועים עקב קריסת טריבונה בבית כנסת של חסידות קרלין סטולין בגבעת זאב.
ה'תרנ"ז – אליעזר ננס, ביוגרף חסיד חב"ד (נפטר ב-ה'תשנ"ז)
ה'תרצ"ז – משה אורון, קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר שירת בחיל הים (נפטר ב-ה'תש"ף)
ה'תש"ח – יוסי ביילין, מדינאי ופוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל
ה'תקפ"ה – הרב מרדכי כרמי, מחבר הספר ההלכתי "מאמר מרדכי" על שולחן ערוך.
ה'תק"ץ – רבי יעקב מאיר, רבה של שטרסבורג של חבל הריין התחתון, מחברי הסנהדרין של פריז.
ה'תרל"ח – רבי אליהו בן רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין, האדמו"ר מזידיטשוב.
ה'תרצ"ט – משה יוסף גליקסון, מנהיג ציוני ועורך עיתון הארץ.
ה'תש"ה – הרב ישעיהו שפירא (ה"אדמו"ר החלוץ").
ה'תש"ל – ד"ר ישעיהו פורדר, חבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית ומנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של בנק לאומי.
ה'תשנ"ג – הרב אורי שרגא קלרמן, מראשי ישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים.
ד' בסיוון – ו' בסיוון
ה"שפרה" בגטו לודז' הייתה אקציה בה גורשו כ-15,000 ילדים, קשישים, חולים ומובטלים מגטו לודז' למחנה ההשמדה חלמנו בין 5 ל-12 בספטמבר 1942. לפי נתונים רשמיים, 15,681 בני אדם גורשו, מאות נרצחו בגטו ו-35 נתלו בשל ניסיון להימלט מהשילוח או לעזוב את מקום עבודתם.
ב-5 בספטמבר 1942 הופיעה על קירות גטו לודז' הודעה על הפסקה בתנועת האנשים בגטו (גרמנית: Allgemeine Gehsperre - איסור מוחלט לצאת מהבית).
מהמילה Gehsperre נקראה הפעולה "שפרה".
ההחלטה לגרש ילדים, קשישים, חולים ומובטלים מהגטו התקבלה באוגוסט 1942 במשרד הראשי לביטחון הרייך.
לפני תחילת הגירושים, ב-1 וב-2 בספטמבר 1942, פונו בית הסוהר ובתי החולים בגטו, בהם כ-2,000 חולים.
במהלך הפינוי נרצחו חלק מהחולים שניסו להימלט ואנשי צוות בבית החולים שלא צייתו לפקודות.
לגירוש קדם נאום ב-4 בספטמבר של יושב ראש מועצת היהודים מרדכי חיים רומקובסקי:
רומקובסקי טען שהגרמנים רוצים להיפטר מ-24,000 איש בסך הכל, 3,000 איש בכל אחד משמונה ימי ה"שפרה".
לאחר נאומו הסתערו יהודים על משרדי הרישום.
לדברי פובליציסט מהגטו, אוסקר זינגר, הם רצו להביא לשינויים בתעודות הלידה על ידי הגשת מסמכים כוזבים ואמיתיים, בניסיון להוכיח שהילדים מבוגרים יותר והקשישים - צעירים יותר, וכך להצילם מגירוש.
ב-5 בספטמבר 1942 פורסמה מודעה על קירות הגטו.
היא הכריזה על איסור תנועת אנשים בגטו (בגרמנית - Allgemeine Gehsperre).
באותו יום ארגן רומקובסקי את הוועדה שנועדה להחליט מי מיועד לגירוש, ערך רשימות של אנשים שצוינו לגירוש ואישר את הרשימות.
בימים שלאחר מכן, שירות הביטחון הגרמני ואנשי שירות הסדר היהודי שלפו אנשים מדירותיהם על סמך רשימות, והובילו אותם לתחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז'.
בין השוטרים להורי הילדים התנהלו תגרות, והוצאת הילדים התעכבה.
השלטונות הגרמניים ראו שפעילות היחידות היהודיות לא יעילה ושלחו לגטו יחידות גסטפו ומשטרה גרמניות, מה שהוביל לדיכוי תוך שימוש בנשק.
הגרמנים ירו ללא אזהרה, תקפו אנשים ברחוב וירו לפחות בכ-200 הורים שסירבו לוותר על ילדיהם.
כאשר פונו בתי חולים, זרקו הגרמנים ילדים מהחלונות.
השלטונות הגרמניים פרסמו הודעות על פתיחה מחדש של מפעלים ובתי מלאכה מ-14 בספטמבר, מנות מזון הונפקו ונפתחו חנויות.
מכאן ואילך פעל גטו לודז' בעיקר כמחנה לעבודת כפייה.
היהודים שגורשו נשלחו למחנה ההשמדה בחלמנו, שם נרצחו במשאיות גז.
ילדי יהודים בעלי מעמד קיבלו פטור מגירוש, בהם בני שוטרים, כבאים וראשי המשרדים החשובים ביותר ביודנרט,
כולל יוסף נפתלי, בנו של ברוך פרשקר, חבר היודנראט של גטו לודז'.
על פי נתונים רשמיים, 15,681 בני אדם גורשו למחנה ההשמדה במסגרת ה"שפרה", אם כי לפי הערכות גורשו עד 20,000 איש.
מאות נוספים נרצחו בגין התנגדות ו-35 בני אדם נתלו בשל ניסיון להימלט מהטרנספורט או לעזוב את מקום העבודה.
ב-29 באוגוסט וב-4 בספטמבר 2012, במסגרת ציון 70 שנה ל"שפרה", התקיימה בלודז' ההופעה "שפרה 42'".
במסגרת פרויקט "ילדי באלוט - ציורי קיר של זיכרון", במסגרת ציון 70 שנה ל"שפרה", בספטמבר 2012, נחשפו באזור הגטו לשעבר שלושה ציורי קיר המתארים ילדים, לזכר גירוש הילדים מהעיר להשמדה.
עד 2017 הוצגו באופן זה ציורים של 25 ילדים.
בשנת 2015 הופק סרט דוקומנטרי בבימויו של פיוטר פרז (Perz) ופיוטר וייכרט (Weychert) בשם "Wielka szpera", המתאר את אירועי גטו לודז'.
בשנת 2017 עלתה הצגת הבכורה בתיאטרון דום "ויילקה ספרה" מאת אנדז'יי מריה מרצ'בסקי, המבוססת על יומניו של יוזף זליקוביץ'.
ביצירתה "תנו לי את ילדיכם - גטו לודז' 1942" שילבה האמנית רחלי רוגל על שק תפוחי אדמה חלק מנאום רומקובסקי סביב מפת הגטו הריק.
ילדי הגטו הועסקו בתפירת כפתורים.
ביצירה כפתורים שונים זה מזה המשמשים בביגוד ילדים וכפתורים בלויים ושבורים.
ארבעת הפרחים אינם אלא ארבעה קברי המונים ביער ז'וחוב שבמחנה ההשמדה חלמנו אליו הובלו הילדים.
חלק מהכפתורים שבמרכזם זהים לאלה שנאספו בחלמנו ומוצגים במוזיאון "יד ושם".
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
כ' בתמוז – מספר יהודים נהרגו על קידוש השם ב"גזרת פפורצהיים", בעקבות עלילת דם.
ט' באלול – הרמב"ן הגיע לירושלים ומצא בה שתי משפחות יהודיות בלבד.
לקראת הימים הנוראים הוא יוזם הקמת בית כנסת
ט"ו בניסן – פרעות ביהודי קובלנץ, בשל עלילת דם.
י"ט באלול – שרפה גדולה פורצת בבית הכנסת של יהדות רומא, ומכלה כעשרים ספרי תורה.
כ"ב בכסלו – רבי אברהם הגר הועלה על המוקד על קידוש השם
ט' באב - מינדאוגאס מוכתר למלך ליטא.
כ"ה בניסן הפעם הראשונה שברכת החמה חלה בתאריך זה
כ"ג בכסלו - בלנקה, נסיכת קסטיליה, אשתו של לואי השמיני ואמו של לואי התשיעי.
י"ד באב - קלרה מאסיזי
רבי משה מקוצי מפרסם את ספרו, ספר מצוות גדול (סמ"ג).
מנחם רקנאטי, מקובל ופוסק איטלקי.
רבי יצחק מווינה, מחבר הספר אור זרוע.
ט' בתמוז - שריפת התלמוד הגדולה בפריז
י"ח בניסן - רבי מאיר הלוי אבולעפיה (הרמ"ה), מפרשני התלמוד בספרד, מקובל, חוקר המסורה ופוסק הלכה.
נודע כמתנגד חריף להשקפתו של הרמב"ם.
"ה' צבעים" היא שמה של סדרת ציורים מאת הציירת הישראלית מיכל נאמן אותה החלה ליצור בשנות ה-90 של המאה ה-20. העבודות עוסקות באסתטיקה ובייחוד ביחס שבין הדימוי ליצירת האמנות והן עושות שימוש באיקונוגרפיה עשירה, הלקוחה בין היתר, מן היהדות והנצרות.
סדרת הציורים "ה' צבעים" מהווה המשך ליצירתה המוקדמת של נאמן.
בשנת 1976 יצרה נאמן עבודה בשם "יהווה צבעים", בה השתמשה נאמן בשיבוש כינויו של האל ביהדות ("יהווה צבאות").
גם בסדרת עבודות אלו שיבשה נאמן את שם האל המירה אותו בביטוי ארס-פואטי על מהות הדימוי האמנותי.
ב-16 בפברואר 1999 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה של נאמן תחת השם "ה' צבעים".
במרכז התערוכה עמדה קבוצה של יצירות שצוירו על מצע של צבעי שמן וסרט הדבקה.
בכל אחד מן הציורים הופיע הטקסט "ה' צבעים" בצבע שונה על רקע של מצע עשוי צבע ומסקינטייפ.
הסרט הדביק בו השתמשה האמנית שימש אותה ביצירות קודמות כאמצעי עזר ליצירת דגם של משבצות.
כאן, בחרה האמנית להשאיר את רצועות הנייר, המהוות חלק מן המצע של העבודה.
"העבודות נראות לעיתים כמונוכרומים", העידה נאמן, "בשל הצבע האחיד המונזל מעל למשבצות, מכתים את המסקינג טייפ ונותר עליו.
הרבגוניות של המשבצות מפנה מקומה לחד-צבעוניות של מסך הנייר, כעין נטיפה אחידה של 'מבול' צבעוני זה או אחר, שמסתיר את הקשת הפוליכרומית של צבעי המשבצת".
מבין המצע מופיעים פרטים של דמויות ברווז ושפן, הלקוחים מן הדימוי של "שפן-ברווז", אותו שאבה נאמן מתוך ספרו של לודוויג ויטגנשטיין "חקירות פילוסופיות" (1953), והיווה מוטיב מרכזי בעבודתה מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
לאחר סדרה זו המשיכה נאמן ליצור עבודות בטכניקה דומה, הנושאות שמות שונים ומהוות - על פי נאמן - חלק מסדרת ציורים אחת.
קבוצה בולטת בהן הן העבודות שהוצגו בתערוכה "Wit/ויץ/Wit" (2013) שכללה התייחסות סמיוטית והיסטורית אל שמות של צבעים לציור.
באנגלית נקראה סדרת העבודות "Legion" (לגיון), שהוא מושג שנלקח מן הברית החדשה.
בהבשורה על-פי לוקאס מתואר ישו הפוגש אדם "אשר שדים בו." הוא פונה אליו "וישאל אתו ישוע לאמר מה-שמך ויאמר לגיון שמי כי-שדים רבים נכנסו בו." על פי נאמן השם הוא "זה השם שנותן לעצמו האיש מוכה הדיבוק" ולפיכך הוא מעיד על ריבוי בתוך הגוף היחידני.
בדומה לכך, העבודות עשויות באסטרטגיה של ריבוי דימויים, המשתנים בעיקר בטקסט המצויר בהן.
טקסט זה מעניק לכל ציור משמעות שונה.
חלק מן האזכורים רומזים על נוכחות מופשטת ("ה' צבעים"), בעוד אחרים מסמלים נוכחות מורבידית או פרוורטית ("The man who laughs with cuts").
בהקשר זה טען עירד קימחי כי ביצירותיה של נאמן ה"דימוי", כלומר ה"פיגורה", מתאר את מה שאיננו מופיע בציור.
אסטרטגית הריבוי מהווה, אם כן, ניסיון לכונן "גוף" ומהות ביצירה.
בה בעת היא משמשת גם כביטוי ל"אימה מפני היחידאי, הסינגולרי, שככזה הוא יוצא דופן והיברידי.".
בדרך זו נוצר פירוק והרכבה מחודשים של משמעויות.
מספר פרשנים תיארו את החוויה הגופנית באופן הציור של נאמן.
יגאל צלמונה, לדוגמה, תיאר את הצבע בציור כ"מזיל דם כמו אייקונה של מדונה, משתין, נוטף חלב, מתייבש מזדקן ואוצר את זיכרון התהוותו." אולם, גופניות זו, כפי שטענו פרשנים אחרים, המתקיימת על מצע המסקינטייפ היא במהותה אירונית ומתקיימת ביחס אל מוות.
יערה שחורי, למשל, במאמרה "שעת הזאבים של מיכל נאמן" (2010), אבחנה את המוות כחלק אינהרנטי מציוריה של נאמן.
הדבר בא לביטוי, למשל, ב"קבירת הדימויים" של השפן והברווז בתוך גריד המסקינטייפ של הציור.
גם הגריד עצמו, טענה שחורי, מהווה עדות לפרקטיקה שבה הציור הופך בתהליך היווצרותו לנשל או לגווייה.
בכמה עבודות אף "קולף" גריד המסקינטייפ מן הבד עליו הוא נוצר והפך לאובייקט אמנותי עצמאי.
ה' מֶלֶךְ ה' מָלָךְ ה' יִמְלֹךְ לְעוֹלָם וָעֶד הוא היגד דמוי פסוק, שמבטא את מלכותו של השם בשלושת הזמנים: הווה, עבר ועתיד.
משפט זה מורכב מפסוק ושני חלקי פסוקים, אך אינו מופיע כצורתו במקרא.
אף על פי כן, הוא משמש בהקשרים שונים בתפילה כאילו היה פסוק ומופיע בקטעים שונים המלקטים פסוקים.
המשפט נמצא בשימוש לכל הפחות מתקופת הגאונים, והוא נאמר בכמה תפילות ובמועדים נוספים.
מאיר בר-אילן כינה אותו "פסוק מלאכותי".
היגד זה הוא חלק מנוסח שנקרא "קבלת עול מלכות שמים" ולו לחנים מסורתיים בכמה עדות ישראל, וכן לחנים חדשים.
שלושת הזמנים של המלכות אינם לפי סדרם הכרונולוגי, אלא המלכות בהווה קודמת למלכות בעבר.
פרט זה עורר שאלה פרשנית, ונאמרו כמה דרכים כהסבר לכך.
בספרות ההיכלות, בספר היכלות רבתי, מופיעים חלקים של המשפט מפי הארץ כחלק מקדושה שנאמרת בידי דוד המלך, הרקיעים והארץ, ויש הרואים בכך את המקור למשפט זה.
המשפט מופיע גם בחלק מנוסחאות ברייתא דרבי עקיבא, גם היא מספרות ההיכלות, כפתיחה לתפילת שחרית שברקיע: .
ומכאן המנהג לומר משפט זה בעמידה לפני תחילת פסוקי דזמרא.
המשפט נזכר במסכת סופרים בסדר הוצאת ספר תורה: .
כמו כן מובא ההיגד בסדר רב עמרם גאון כחלק מפסוקי יהי כבוד.
משפט זה נאמר בכמה הזדמנויות:
בתפילת שחרית – נאמר כאחד מפסוקי יהי כבוד, ולפי כמה נוסחים (נוסח הספרדים, נוסח ספרד) נאמר גם בחלק של פסוקי דזמרה המקדים את ברוך שאמר.
בברכת יראו עינינו, הנאמרת לפי כמה מנהגים בברכות קריאת שמע בתפילת ערבית, ולפי כמה מנהגים בנוסח יראו עינינו המקוצר שנאמר כחלק מסדר קריאת שמע על המיטה.
בהוצאת ספר תורה בשבת, לפי חלק מהמנהגים.
בפסוקי הפתיחה בהקפות בשמחת תורה.
בברית מילה בפסוקים שנאמרים לפני המילה.
נוסף על כך, משמש המשפט כמוטיב מרכזי (ולעיתים רפרן) בפיוטים קדומים כמו אדירי איומה יאדירו בקול ובטרם שחקים וארקים נמתחו.
גם בפיוט הידוע אדון עולם, השורות הפותחות מביאות את שלושת זמני המלוכה: "אֲדוֹן עוֹלָם אֲשֶׁר מָלַךְ בְּטֶרֶם כָּל יְצִיר נִבְרָא.
הכפלה – על פי תיקוני הזוהר, כתב הבית יוסף שנוהגים לומר את המשפט פעמיים לפני פסוקי דזמרא.
נוהגים כן גם בברית מילה, ולמנהג הספרדים גם בסליחות ובהקפות.
אחד ההסברים לטעם ההכפלה הוא כדי להמליך את ה' על הגוף והנפש יחד.
עמידה – כבר במסכת סופרים מוזכר לגבי משפט זה "עומד...
בשיבולי הלקט מביא שיש עניין לעמוד באמירה זו משום שמובא במדרש "מלאך אחד עומד ופותח ואומר ה' מלך", אלא שבימי חול טרודים וממהרים ולכן אומרים אותו בישיבה, ובשבת שאינם ממהרים אומרים בעמידה.
גם בשער הכוונות כתב לומר משפט זה בעמידה מטעם על פי הסוד.
בילקוט יוסף כתב שהעמידה הזו היא מידת חסידות, ולכן מי שהעמידה קשה לו יכול לכתחילה לשבת.
אמירה עם הציבור – בשער הכוונות כתב שאם אדם נמצא בבית הכנסת כשהציבור אומר את המשפט הזה והוא נמצא בשלב אחר בתפילה, עליו לעמוד עם הציבור, אך אינו צריך לומר עמם את המשפט, ויכול הוא להמשיך לומר את החלק בתפילה שבו הוא מצוי.
הפרי חדש כתב שאם הוא אינו מכוון את כוונות התפילה לפי הסוד, יותר טוב שגם יאמר את הפסוקים הללו כדי לקבל עול מלכות שמים עם הציבור.
וכך כתב הרב חיים פלאג'י.
לעומת זאת הרב עובדיה יוסף ואחרים כותבים שכל אדם, גם אם אינו מכוון על פי הסוד, ינהג כמו שכתב האר"י.
וכתב הבן איש חי שבתפילה ובסליחות צריך לעמוד בשעת אמירת ה' מלך, אך לא בהקפות.
הפסקה באמצע האמירה - כתב בספר אליה רבה, שאין להפסיק באמירתו, כשם שאסור להפסיק באמירת "ה' אלקיכם אמת" שבקריאת שמע.
מהרש"ל מציין שהגימטריה של המשפט הזה היא 620, כמו הגימטריה של "כתר", שהיא הגבוהה בין עשר הספירות.
ה' שמעתי שמעך הוא פיוט לשליח ציבור הנאמר, בנוסח הספרדים, כהקדמה לחזרת הש"ץ בשחרית ומוסף בראש השנה ויום הכיפורים.
הפיוט מתאר את גודלו ועוצמתו של הקב"ה, ואת יראתו של החזן מפני עמידה לפניו בתפילה.
הפיוט מבוסס על חציו הראשון של הפסוק , וכמוהו, כל בית פותח ומסיים בפנייה ישירה ל"ה' ".
המשכו של הפסוק משמש כשורת הסיום האחרונה של הפיוט.
הפיוט בנוי מתשעה בתים, וכל בית מורכב מארבע שורות.
שלושת השורות הראשונות חורזות בחריזה פנימית לבית.
השורה הרביעית עשויה בדרך כלל משיבוץ מקראי, וחותמת בשם ה'.
הפיוט נאמר בין תפילת העמידה לחזרת הש"ץ בראש השנה ויום הכיפורים.
יש קהילות שנהגו לחשוש להפסק, ולפיכך היו שהעבירו את אמירת הפיוט אל הסומך או אל אחד מהמתפללים בקהל, והיו שביטלו לחלוטין את אמירתו, או אמרו אותו רק במוסף, או העבירו את אמירתו אל לפני פסוקי דזמרא או אחרי חזרת הש"ץ.
צורת אמירת הפיוט הרווחת היא שהחזן אומר את חציו הראשון של הבית, והקהל מצטרף אליו בשורה או בשתי השורות האחרונות.
לאחר הפיוט נוהגים לומר את הפיוט אתאנו לחלות פניך ואת התפילה אוחילה לאל.
"ה' יברך אותך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אושר כהן.
"ה' יברך אותך" נכתב והולחן על ידי טל קסטיאל לצד כהן, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
השיר עוסק בפרידה כואבת אך מפויסת, שבה הדובר מבין שאין טעם לשוב לקשר, על-אף הגעגועים.
הוא מתאר את הזמן החולף לאט, את הזיכרונות החוזרים בלילות ואת ההכרה בכך שאהבתו הפכה למאבק.
עם זאת, במקום לשקוע בכאב, הוא מאחל לאהובתו לשעבר הצלחה בדרכה, תוך שימוש בביטוי "שה' יברך אותך".
הדובר מכיר בעוצמתה של האישה ומעודד אותה להמשיך הלאה, אך גם מבקש ממנה לא ליצור קשר, מחשש שהחזרה רק תוביל לכאב מחודש.
"ה' יברך אותך" הפך ללהיט ברחבי ישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד של "היטליסט", המבוסס על נתוני סטרימינג שבועיים וגם במצעד העשירייה של כאן גימל כבש את המקום הראשון.
ד' באדר – קבורתו של מהר"ם מרוטנבורג בבית הקברות היהודי בוורמייזא, כ-14 שנים לאחר שנפטר בהיותו בכלא וקבורתו נאסרה.
רבי שלמה גרסיאן-חן, דיין יהודי ספרדי, מחברי בית דינו של הרשב"א בברצלונה.
ד' באב – פולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה: בשבת חזון, פורסם חרם חמור מבית דינו של הרשב"א על כל המפיצים דעות פילוסופיות ה"מגלות פנים בתורה שלא כהלכה".
על החרם חתומים חכמי ברצלונה, בהם רבי שלמה גרסיאן-חן.
פרעות רינדפלייש בשטחי דוכסות בוואריה והסביבה, בשל עלילת חילול לחם הקודש:
ז' באייר – הפרעות מתחילות בטבח קהילת רוטינגן .
י"ב בתמוז – פרעות בקהילות נוישטט ווינדסהיים
י"ג בתמוז – פרעות ביהודי איפהופן .
י"ד בתמוז – פרעות ביהודי רוטנבורג על הטאובר.
י"ח–י"ט בתמוז – פרעות ביהודי מרגנטהיים , אוכסנפורט וקיצינגן .
ח' באב – פרעות חוזרות ביהודי רוטנבורג.
חלק מיהודי העיר נמלטו למבצר סמוך, ונתפסו ונשרפו חיים בי"ב באב.
י"ג באב – פרעות בווירצבורג, שנהרגו בה כאלף יהודים, מבני הקהילה ומאורחים שהיו בה.
י"ד באב – יהודי טאוברבישופסהיים נלקחו לגאמבורג הסמוכה ושם נשרפו חיים, כ-125 יהודים.
כ"ב באב – טבח קהילת נירנברג, שנהרגו בה כ-600 יהודים.
י"ב באב – רבי מאיר הכהן מרוטנבורג, בעל "הגהות מיימוניות", נשרף עם שארית בני קהילתו רוטנבורג על הטאובר, בפרעות רינדפלייש
כ"ב באב – רבי מרדכי בן הלל נרצח יחד עם משפחתו ועם קהילת נירנברג בפרעות רינדפלייש
י"ח בסיוון - הסתיים שלטון הצלבנים בארץ ישראל, עם כיבוש העיר[עכו בידי הממלוכים.
הקהילה היהודית בעכו, שהורכבה בעיקר מעולים מצרפת נטבחה בידי הכובשים, ושרידיה עזבו את הארץ.
כ"א בתמוז - רבי תנחום הירושלמי, מילונאי עברי ופרשן מקרא שחי בארץ ישראל ובפוסטאט.
ט' באב - אדוארד הראשון, מלך אנגליה, מורה על גירוש כלל היהודים מאנגליה
ט' באב – רבי יהודה בן הרא"ש, בנו וממלא מקומו של הרא"ש, מחבר שו"ת זכרון יהודה ופוסק הלכה.
נפטר (משוער) חיים דילקריס (אבגרדן) - פרסביטר יהודי אנגליה, הרב הראשי הממונה מטעם השלטונות על יהדות אנגליה.
האחרון שכיהן בתפקיד זה לפני גירוש יהודי אנגליה.
יהודי פריז נקנסו בסכום כסף גבוה כעונש על כך ששרו בקול בבית הכנסת
כ"א באייר - בטרויש נשרפו על קידוש השם שלושה עשר יהודים.
על מאורע זה חוברו מספר קינות.
י"ב בחשוון – עלילת דם במינכן, יהודים רבים נהרגו על קידוש השם.
ד' בתמוז – רבי מאיר בן ברוך (המהר"ם מרוטנברג), שהיה בדרכו לעלות לארץ ישראל, נכלא בהוראת רודולף הראשון, מלך גרמניה.
ב' בניסן – בשל עלילת דם פורצות פרעות ביהודי קרוצנכא (ארבעה הרוגים נרשמו) ומלריכשטאדט (הרוג אחד).
בעקבות העלילה, העלילו עלילות דומו גם בקהילות נוספות:
כ"א בניסן – פוגרומים ביהודי מגנצא (עשרה הרוגים) ובכרך (26 הרוגים).
כ"ה בניסן – פוגרום ביהודי רוקנהאוזן (13 הרוגים).
נפטר (לפי הדעה הרווחת) הרב טודרוס בן יוסף אבולעפיה - רב, פרשן התלמוד הבבלי ומקובל, "ראש גלות ספרד" ומנהיג יהדות קסטיליה במאה ה-13.
כ"ח בסיוון - לואי התשיעי מלך צרפת מורה שכל היהודים ברחבי צרפת שיימצאו ללא טלאי צהוב יקנסו בעשר ליברות כסף.
בנוסף, הטיל המלך הגבלות על יהודי צרפת, ואף גזר על חלקם גירוש.
י"ג בתמוז - בויישנבורק שבאלזס נהרגו שבעה יהודים על קידוש השם
י"א בניסן - רבי משה בן נחמן (רמב"ן), מגדולי חכמי ספרד, פרשן התורה והתלמוד, פוסק הלכה, הוגה ומקובל (נולד בד'תתקנ"ד)
ט"ז בתשרי – טבח ופרעות ביהודי קרמס שבאוסטריה, והשכונה היהודית נשרפה על יושביה.
כ"ג בכסלו – בנירנברג נערכו פרעות בקהילה היהודית.
כ-600 יהודים נרצחו, ושאר יהודי העיר גורשו ממנה.
עלייתו לארץ ישראל של רבי יצחק מבילשטיין, עם קבוצה מתלמידי ישיבתו בהיידלברג.
נולד אברהם אביגדור - פילוסוף ומקובל, רופא ומתרגם, בן יהדות פרובאנס במאה ה-14.
רבי יוסף אבן אלעיש, מחכמי יהדות ספרד, רב באלקלעה ורבו של רבי מנחם בן זרח.
א' בחשוון – הפעם הראשונה שתקופת שמואל נפלה בחודש חשוון
גזירות ק"ט: ממשיכות ההאשמות כלפי יהודים בגרימת המוות השחור.
בשנה הזו התפשטו הפרעות לשווייץ, אלזס, גרמניה, אוסטריה ופולין, ובקהילות רבות נערכו פרעות ביהודים שלא הסכימו להמיר את דתם.
י"ט בשבט – טבח בזל: יהודי בזל שבשווייץ נכלאו בבקתה על אי בנהר הריין ושם נשרפו למוות.
כ"ה באדר א' – טבח שטרסבורג: כ-2,000 יהודים נשרפים למוות בעיר שטרסבורג שבצרפת.
י' באדר ב' – הריגת מאות יהודי וורמייזא.
יום זה נקבע לאחר מכן כתענית ציבור קהילתית.
א' בניסן – טבח ארפורט: כ-3000 מיהודי ארפורט נטבחו, חלקם הציתו על עצמם את בתיהם, והנותרים גורשו.
ב' באייר – חורבן קהילת וירצבורג.
כדי לא ליפול בידי הפורעים הציתו היהודים את בתיהם על עצמם.
ט"ז באייר – שרפת היהודים בנורדהאוזן.
היהודים נכנסו אל השוחה שנחפרה להם בשירה ובריקודים.
ח' באלול – כ-6,000 יהודים נטבחו במגנצא.
י"ז בתמוז – רבי יהודה בן הרא"ש, בנו וממלא מקומו של הרא"ש ברבנות ובראשות הישיבה בטולדו, מחבר שו"ת זכרון יהודה.
העתקתו של כתב יד מינכן 95, כתב היד השלם היחיד של התלמוד הבבלי
י"ב בכסלו – השלמת העתקת התלמוד הבבלי בכתב היד
י"ז בטבת – השלמת העתקת ששה סדרי משנה בכתב היד
כ"ב באדר – לאחר מותו של שארל הרביעי, מלך צרפת ונווארה, פרצו פרעות ביהודי נווארה.
בין ההרוגים משפחתו של רבי מנחם בן זרח.
ט' בחשוון (לפי חלק מהדעות) – רבי אשר בן יחיאל (הרא"ש), מבעלי התוספות ומחבר "פסקי הרא"ש", מספרי ההלכה המשפיעים ביותר.
כ"ג באדר – רבי מאיר בן ברוך הלוי שוחרר ממאסרו בפרנקפורט ועקר לווינה, שם נתמנה לראש ישיבה לצד מהרא"ק
ט"ו באב - שארל השישי מלך צרפת לוקה בפסיכוזה ממנה הוא סובל עד סוף ימיו
גזירות קנ"א : פרעות בקהילות היהודיות בכל רחבי ספרד, רבים נטבחו על קידוש השם, ואחרים אולצו להתנצר והפכו לאנוסים.
הפרעות הביאו לגל הגירה גדול של יהודי ספרד, אך גם לגל גדול של המרת דת.
א' בתמוז – פרעות ביהודי סביליה
ז' באב – פרעות ביהודי ולנסיה, הרוב אולצו להתנצר ורבים נהרגו על קידוש השם.
ד' באלול – פרעות נגד היהודים בטולדו ובברצלונה; יהודים רבים עוזבים
כ"ג באלול – פרעות ביהודי פלמה דה מיורקה
כ"א בסיוון – נגזרה תענית ציבור ביהדות רומא על כך "שנסעו שלוחי הקהל ללכת בחצר".
סדר התפילה בתענית זו, לרבות אמירת עשרים וארבע ברכות, נשמר במחזור בני רומא כתב יד רוטשילד.
מלחמת אזרחים בקסטיליה, בין האחים פדרו ואנריקו מלכי קסטיליה.
תקופת המלחמה לוותה בהתנכלויות רבות ליהודי ספרד, ובפרט ליהדות טולדו.
רבי שאלתיאל חן, תלמידו של הר"ן, מגיע לאלקוליעא שבאראגון, ונשבע לבני המקום שיכהן כרבם.