tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האי ממוקם בין האי מיינלנד (הגדול באיי אורקני) לבין האי בוריי.
שטחו של האי כ-1 קמ"ר ושיא גובהו 32 מטרים מעל פני הים.
בשל מיקומו של האי, הוא שימש במלחמת העולם השנייה כחלק מהתוכנית הבריטית להגנה מפני כניסת צוללות גרמניות לאגן סקפה פלו, ששימש מעגן אסטרטגי של הצי המלכותי.
במסגרת המחסומים נבנתה סוללה המקשרת את האי דרום רונלדסיי לאי מיינלנד.
הסוללה מקשרת את גלימס הולם לאי לם הולם הנמצא צפונית מזרחית לו באמצעות מחסום מספר 2, ואת גלימס הולם לאי בוריי באמצעות מחסום מספר שלוש.
שבויי מלחמה איטלקיים אשר נכלאו במחנות בלם הולם ובוריי הועסקו בין השנים 1941–1944 בחציבת חומרי הגלם במחצבה אשר מוקמה באי לם הולם ובבניית הסוללות המחברות כיום את גלימס הולם לאיים הסמוכים אליו.
כיום הסוללות משמשות ככביש גישה בין האיים.
גלימה או אדרת היא בגד עליון רחב, חלוק, הנלבש מעל הביגוד הרגיל ומכסה באופן רופף את פלג הגוף העליון.
לגלימה אין שרוולים ולעיתים יש בה חרכים המאפשרים להוציא את היד לצורך כלשהו.
על פי רוב הגלימה מעוגנת לגוף סביב הצוואר או הכתפיים.
אורכה עשוי להשתנות, החל מגלימות באורך הגב וכלה בגלימות המשתרכות על גבי הקרקע ודורשות נשיאתן על ידי משרתים ייעודיים.
לעיתים כוללת הגלימה גם ברדס לכיסוי ראש הלובש.
גלימה עשויה לשמש להגנה מפני רוח וקור, אולם בתקופה המודרנית נפוץ יותר השימוש בגלימה כסמל סטטוס.
מלכים התהדרו בגלימות, אנשי הכמורה הגבוהה ונזירים בדתות שונות לובשים גלימות שבצורתן או צבען מסמנות לאיזו דת או מסדר הם משתייכים.
גלימות נלבשות גם כאביזר אופנה, כחלק ממדים או מתחפושת.
בתרבות הפופולרית גלימה היא מאפיין לבוש בולט של גיבורי-על רבים, כגון סופרמן ובאטמן.
בספרות אנו מכירים את שלושת המוסקטרים כלובשי גלימות קצרות.
גלימה קצרה נקראת שכמיה, ובלועזית cape.
גלימות דוגמת פונצ'ו, צעיף גדול ושכמיה, הן תחליף למעיל.
הם קלים לנשיאה, קלים ללבישה מעל הבגדים האחרים ואפילו מעל תיק שהאדם נושא.
בספר מלכים אליהו הנביא מכה עם אדרתו על הירדן, לשם חצייתו.
לאחר מכן אלישע תלמידו לוקח את האדרת של אליהו (שנפלה כאשר עלה השמימה) וחוצה אף הוא בעזרתה את הירדן.
אדרתו של אליהו הייתה לסימן ההיכר של הנביא, כפי שמעילו של שמואל הייתה מזוהה עימו.
'כיפה אדומה' בסיפור המקורי של האחים גרים לבשה גלימה אדומה עם ברדס.
ניקולאי גוגול כתב מחזה בשם 'האדרת'.
המחזה תורגם מרוסית לעברית על ידי אברהם שלונסקי.
ב-1953 יצא לאור הסרט "הגלימה" בבימויו של הנרי קוסטר עם ריצ'רד ברטון וג'ין סימונס בתפקידים הראשיים
סדרת טלוויזיה אמריקאית בשם 'גלימה ופגיון' הופקה ב־2018.
בסדרת הספרים "הארי פוטר" לבוש הקוסמים הוא גלימה.
במוזיאון חיפה הוצגה בשנת 2002 פרוכת שלטענת המשפחה שהביאה אותה, הייתה עשויה מגלימתו של נפוליאון, על פי הסיפור הגלימה ניתנה לאבי המשפחה, הנגיד יוסף לוריא ב־1812 בזמן נסיגת הצבא הצרפתי, בתמורה לעזרתו של הנגיד לנפוליאון.
כמה נזירים בודהיסטים לבשו גלימות העשויות מבקבוקי פלסטיק ממוחזרים מתוך מניעים הקשורים לאמונתם האקולוגית.
אנשי אקדמיה עוטים גלימות כחלק מלבוש אקדמי בטקסים רשמיים.
ישנן ארצות, למשל בארצות הברית, שבהן גם בוגרי תיכון עוטים גלימות שחורות בטקס הגמר שלהם, כמו סטודנטים בטקסי הגמר שלהם, לכל גלימה מוסיפים סרטי כובעים המציינים מה סיים הבוגר.
בבתי משפט ברחבי העולם נהוגה לבישת גלימות, לעיתים בצבעים שונים.
בישראל נדרשים שופטים ועורכי דין המופיעים בפני בית המשפט השלום, המחוזי והעליון לעטות גלימות בצבע שחור.
לקוד הלבוש עניבה לבנה מלוות לפעמים בגלימה שחורה שנלבשה באירופה במאה ה-19, אחד הלובשים המפורסמים של עניבה לבנה עם שכמיה הוא דרקולה בסרט מ-1931. שנוהג להרים את צווארון הגלימה שלו בשביל אווירת המסתורין.
גלינה אולנובה , הייתה רקדנית בלט סובייטית, ובמשך 16 שנים הייתה הרקדנית הראשית של תיאטרון בולשוי ופרימה בלרינה אסולוטה.
אולנובה נולדה בסנקט פטרבורג למשפחת רקדני בלט.
בגיל 9 היא התקבלה לבית הספר לריקוד ולמדה בו עד לשנת 1928. מיד עם סיום לימודיה היא התקבלה ללהקת בלט של תיאטרון מרינסקי.
וכישרונה הביא לכך שכבר בשנת 1929 היא קיבלה תפקיד ראשי באגם הברבורים.
אולנובה עבדה בתיאטרון מרינסקי עד לשנת 1940. היא ביצעה מספר רב של תפקידים, אך הצלחתה הגדולה ביותר הייתה בתפקיד יוליה בבלט של סרגיי פרוקופייב "רומיאו ויוליה".
בשנת 1942 אולנובה הגיעה לאלמאטי ורקדה בתיאטרון המקומי.
בהתאם להחלטת שלטונות ברית המועצות הרקדנית לא חזרה ללנינגרד ובמקום זה התקבלה ללהקה של תיאטרון בולשוי.
הצלחתה הייתה עצומה ומשנת 1944 עד 1960 היא הייתה הרקדנית הראשית של הלהקה.
בשנת 1951 הוענק לה תואר אמן העם של ברית המועצות ובשנת 1957 היא זכתה בפרס לנין.
בשנת 1947 אולנובה הצטלמה בסרט מוזיקלי בתפקיד רקדנית בלט.
בשנת 1953 צולם סרט "אמני הבלט הרוסי" שכלל 3 קטעי בלט, וב-2 מהם אולנובה רקדה את התפקיד הראשי.
בשנת 1955 צולם לסרט בלט "רומיאו ויוליה" בה רקדה אולנובה את יוליה.
בשנת 1956 הגיעה אולנובה ללונדון וזכתה להצלחה בלתי רגילה.
בהמשך היא רקדה על הבמה בפריז ובניו יורק.
לדעת המבקרים לא הייתה רקדנית מוצלחת כמוה לאחר אנה פבלובה.
בשנת 1960 הפסיקה אולנובה לרקוד בלהקה אך המשיכה בפעילות חינוכית.
היא עבדה בתיאטרון בולשוי במשך כמה עשרות שנים וגידלה מספר רקדנים ורקדניות מפורסמות.
על פעילותה כרקדנית ומורה לבלט אולנובה זכתה 5 פעמים בפרס ברית המועצות, פעמיים בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי, 4 פעמים בעיטור לנין ו-4 פעמים בעיטור הדגל האדום.
הדירה במוסקבה בה היא התגוררה הפכה למוזיאון על שמה.
ב-21 במרץ 1998 נפטרה אולנובה ונקברה בית העלמין נובודוויצ'יה.
גלים מילימטריים או גמ"מ הם קרינה אלקטרומגנטית בעלת אורך גל של 1 מ"מ ועד 10 מ"מ, או לחלופין בתדר של 30 גיגה-הרץ ועד 300 גה"צ.
לגמ"מ תכונות ייחודיות אשר משמשות במגוון טכנולוגיות, בהן סורק גלים מילימטריים לגילוי נשק חבוי בשדות תעופה, חיישן תאונה לרכב פרטי להתרעות התנגשות בערפל כבד, מיפוי קרינת הרקע הקוסמית החיונית להבנת היקום, ורשתות תקשורת Wi-Fi.
התכונות הראשיות המאפשרות את הטכנולוגיות הללו הן עבירות אטמוספירית גבוהה, עבירות גבוהה בחומרים פלסטיים ועבירות נמוכה במים, כל זאת בדומה לגלי מיקרו, אך אורך גל קצר בהרבה מגלי מיקרו המאפשר להקטין את ממדי המכשירים.
כמו מרבית תחומי הספקטרום האלקטרומגנטי, יש כמה הגדרות שונות לתחום המדויק של אורכי הגל של הגמ"מ.
אחת הנפוצות היא אורך גל של 1 מ"מ ועד 10 מ"מ, או לחלופין בתדר של 30 גיגה-הרץ ועד 300 גה"צ.
התחום נקרא גם תדרים גבוהים באופן קיצוני (extremely high frequency) כאשר הוא מסווג לפי מפתח גלי רדיו.
תדרים גבוהים יותר הגובלים בגמ"מ הם גלים תת-מילימטריים, וגלי טרה-הרץ.
תחום הגמ"מ נמצא בתוך התת-אדום בהגדרתו הרחבה ביותר, ותחום הטרה-הרץ בהגדרתו הרחבה (החל מ-100 גה"צ) גם כן חופף.
תדרים נמוכים יותר הגובלים בגמ"מ הם גלי מיקרו, ולפעמים כוללים בתוכם את הגמ"מ.
גלי רדיו בהגדרתם הרחבה ביותר כוללים את הגמ"מ.
בתחום הגמ"מ מספר חלונות אטמוספיריים
שבהם הקרינה עוברת תוך הנחתה נמוכה יחסית, שהם סביב תדרי 35, 94, 140 ו-220 גה"צ.
למעשה רוב התחום עביר לקרינה מלבד מספר תחומי בליעה צרים, הנובעים ממים וחמצן באוויר.
קרינת גמ"מ חודרת בהנחתה נמוכה גם חלקיקים קטנים המצויים באוויר, כמו אובך, ערפל, אבק וחול.
במצבי גשם או שלג, לגמ"מ עבירות דומה לאור נראה, כאשר למכ"ם (גלי מיקרו) יש עבירות גבוהה.
העבירות האטמוספירית בתחום הגמ"מ נעה בין עשרות מטרים ל-10 קילומטר ("עבירות" בהקשר הזה היא המרחק שבו הקרינה עוברת ניחות פי 10 מעוצמתה המקורית).
בדומה לגלי מיקרו, הקרינה חודרת חומרים רבים, בהם פלסטיקים שונים, חומרים קרמיים ובגדים, אך נבלעת ומוחזרת ממים (ולכן גם מבני אדם, בעלי חיים וצמחים) וממתכות.
כל גוף פולט קרינה הנקראת קרינת גוף שחור, כאשר העוצמה תלויה באורך הגל ובטמפרטורת הגוף, על פי חוק פלאנק, וכן באמיסיביות של הגוף.
לפי חוק ההסחה של וין, תדר הגל שבו שיא הקרינה, מתכונתי לטמפרטורה.
שיא הקרינה מתקבל בגמ"מ כאשר הטמפרטורה היא מספר מעלות קלווין בודדות מעל האפס המוחלט.
זוהי הטמפרטורה של קרינת הרקע הקוסמית ולכן תצפיות שלה נעשות בתדרי גמ"מ.
על פני כדור-הארץ הטמפרטורה היא 300 קלווין ולכן מרבית הקרינה היא באורכי גל תת-אדום רחוק, סביב 10 מיקרון.
למרות זאת קיימת קרינה חלשה גם בגמ"מ, שהיא חזקה מספיק כדי להיקלט בגלאים, כפי שנפרט בהמשך.
עוצמת הקרינה הזו בקירוב טוב מתכונתית לטמפרטורה בתחום רחב מאוד של טמפרטורות הגוף ותדרי גמ"מ.
מקורות מלאכותיים מהווים את אחד האתגרים הגדולים של תחום הגמ"מ.
כיום קיימים מקורות מסוגים רבים ליצירת קרינת גמ"מ, אך הם בעוצמה נמוכה.
התקני מעגלים משולבים לגמ"מ (MMIC) - ניתן לייצר בטכנולוגיות CMOS מתקדמות, או לחלופין בטכנולוגיות של מוליכים למחצה מסוג: סיליקון-גרמניום (SiGe), גאליום-ארסניד (GaAs).
ההספקים הגבוהים ביותר עבור התקני מעגלים משולבים מתקבלים באינדיום-פוספיד (InP) או גאליום-ניטריד (GaN).
התקנים מסוג זה יוצרים קרינה קוהרנטית.
התאבכות לייזר - ניתן להשתמש בשני לייזרים באורך גל נראה ליצור קרינת גמ"מ וטרה-הרץ.
הלייזרים נפגשים ומתאבכים ביניהם, כאשר נוצרות פעימות בתדר השווה להפרש בין תדרי הלייזרים.
ניתן באופן זה לכוון בדיוק את התדר המבוקש, וליצור גל קוהרנטי.
מקורות רעש גמ"מי (millimeter-wave noise sources) - קיימים התקנים המבוססים על דיודה, המספקים "רעש" בתחום תדר מוגדר.
מקור מסוג זה יוצר קרינה לא קוהרנטית.
גוף שחור - ניתן ליצור קרינה לא קוהרנטית באמצעות גוף חם, שפולט קרינת גוף שחור, כפי שתואר למעלה.
הקרינה מתכונתית לטמפרטורה, כך שכדי להגדיל את עוצמת הקרינה פי 10 יש להכפיל פי 10 את טמפרטורת הגוף, כלומר מ-300 קלווין בערך (טמפרטורת הסביבה) ל-3000 קלווין בערך (טמפרטורה ממוצעת של נורת להט).
כהערה נוסיף שעוצמת הקרינה מתכונתית גם לשטח הפנים של הגוף.
גלאים פאסיביים לקרינת גוף שחור
קרינה עצמית של עצמים בטמפרטורת החדר חלשה מאוד בתדר גמ"מ, ונדרשים גלאים רגישים מאוד לקליטתה.
הגלאים המתאימים ביותר לחישה פאסיבית והרגישים ביותר הם מוליכי-על מקוררים לטמפרטורה של מספר מעלות קלווין.
גלאים אלו בנויים על עיקרון התרמיסטור - רכיב בעל התנגדות חשמלית שתלויה בטמפרטורה.
במקרה זה הגלאי בנוי על בסיס מוליך על מקורר לטמפרטורות נמוכות של מספר מעלות קלווין מעל האפס המוחלט, שבהן כל שינוי קל בטמפרטורה גורם לשינוי גדול במוליכות החשמלית.
הקרינה מהטלסקופ פוגעת בגלאי ומחממת אותו במידה מזערית, הגורמת לשינוי גדול במוליכות, שנמדד היטב.
קיימים גם גלאים בטמפרטורת החדר שהם רגישים מספיק כדי לקלוט את הקרינה.
הגלאים הלא-מקוררים הם התקנים של מעגלים משולבים לגמ"מ (MMIC).
גלאי MMIC מורכב ממגבר דל-רעש (LNA) שהוא הרכיב הקשה ביותר לתכנון וייצור, ואחריו במעגל מצויה פוטודיודה הממירה את הפוטונים בתדר גבוה למתח חשמלי בתדר נמוך יותר, המועבר למעגל קריאה דיגיטלי.
טכנולוגיות מוליכים למחצה המשמשות לייצור MMIC גמ"מ מפורטות בפרק המקורות המלאכותיים - אותן הטכנולוגיות מתאימות למקלטים ולמשדרים כאחד.
גלאי אקטיבי הוא גלאי שמיועד לקלוט קרינה הבאה ממקור ידוע.
לעיתים הקרינה המשודרת והנקלטת מסונכרנות (כמו במכ"ם), ולעיתים לא (כמו בתקשורת גמ"מ) אך התדר ידוע.
גלאים אקטיביים נדרשים לרגישות נמוכה בהרבה, כי מקורות קרינה אקטיביים הם חזקים בהרבה מקרינת גוף שחור.
במכ"ם הגלאי ישתמש בשיטת הטרודיין (heterodyne) שבה חלק מקרינת הגל המשודר נשלחת למיקסר שו היא מתאבכת עם הקרינה החוזרת, ומתקבל אות בתדר נמוך ברגישות גבוהה (רעש נמוך).
גלאים אקטיביים יכולים להיות מעגלים משולבים, רכיבים לא ליניאריים, או רכיבים בולומטריים.
רכיבים לא ליניאריים ממירים אות בתדר נמוך לתדר גבוה ולהפך, כך שלאחר ההמרה ניתן לקרוא את האות בקלות.
רכיבים בולומטריים מתחממים (חימום מזערי) עקב הקרינה הפוגעת, כאשר בתוכם מצוי טרמיסטור שהוא רכיב שהתנגדותו תלויה בטמפרטורה.
כאשר הוא מתחמם, ההתנגדות והזרם דרכו נמדדים, ולכן נמדדת עוצמת הקרינה.
רכיבים אלו לא יכולים להיות מסונכרנים ובמקרים אלו רגישותם נמוכה יותר, והם אינם יכולים למדוד את הפאזה של הגל, אך הם זולים מאוד לייצור.
השימושים בגלים מילימטריים רבים, ושימושים נוספים מתווספים ככל שעלות הטכנולוגיה - משדרים ומקלטים - יורדת.
בתחילה תחום הגמ"מ שימש רק למחקר מדעי מתקדם ביותר, ובהמשך התפתחות הטכנולוגיה יחד עם הוזלת המחיר ומציאת שימושים חדשים, הפכו את הגמ"מ לטכנולוגיה נפוצה במערכות צבאיות (מכ"מ), אזרחיות (סורק לגילוי נשק חבוי) ואפילו בשוק הפרטי (תקשורת Wi-Fi).
השימוש הראשון בגמ"מ היה במיפוי קרינת הרקע הקוסמית, עם הגלאים הרגישים והיקרים ביותר גם כיום
סורק גלים מילימטריים לגילוי נשק, פצצות וחפצים חבויים על בני אדם, דרך הבגדים
תקשורת אלחוטית, במיוחד לרשתות Wi-Fi באזורים בנויים.
בשנים 2009-2012 פותח תקן IEEE 802.11ad התומך בתקשורת בתדר 60 גיגה-הרץ, בקצבים של עד 7 גיגה-ביט לשנייה.
מכ"ם גמ"מ צבאי, כמו זה המותקן על AH-64D אפאצ'י לונגבו - מאפשר, בנוסף לאיתור מטרות בכל תנאי מזג האוויר, גם הנחיית טילי הלפייר II לעברן
חיישן תאונה מכ"םי לרכב פרטי להתרעה מפני התנגשות בעצמים זרים על הכביש בתנאים של ראות אטמוספירית קשה מאוד, ערפל כבד וסופות חול, כולל התרעה מפני מכוניות אחרות, אנשים ובעלי חיים
דימות - אקטיבי ופסיבי של הסביבה
ספקטרומטר - לאפיון חומרים שונים, לתעשיות כימיות, לייצור תרופות, וגילוי חומרי נפץ (כולל שאריות מזעריות של חומרים)
קרינת הרקע הקוסמית היא קרינה בתדרי גמ"מ שמגיעה מכל מקום ביקום.
תמונה של הקרינה מכילה מידע על השלבים הראשונים של היווצרות היקום.
המיפוי מתבצע באמצעות מצלמת גמ"מ פאסיבית, המורכבת מטלסקופ סורק בעל רזולוציה אופטית (יכולת הבחנה) גבוהה מאוד, וגלאים פאסיביים רגישים מאוד, שתוארו למעלה.
סריקת השמיים ואיסוף כל המדידות לתמונה גדולה מספקת תמונה המכילה מידע עשיר על תחילת היקום, ומאפשרת בניית מודלים קוסמולוגיים מדויקים יותר, ככל שהתמונה מפורטת ומדויקת יותר.
השימוש הנפוץ ביותר של גלים מילימטריים הוא לתקשורת אלחוטית.
קיימים מספר יתרונות לתקשורת בגמ"מ:
התדר הגבוה מאפשר קצב העברת נתונים גבוה במיוחד
התדרים בתחום הגמ"מ מנוצלים באופן חלקי בלבד, כך שקיימים תדרים רבים פנויים לתקשורת
בכל התחום קיימים חלונות אטמוספיריים וביניהם תחומי בליעה אטמוספירית, המאפשרים להגדיל או להקטין את טווח התקשורת באופן הרצוי
באזורים בנויים וצפופים, רשתות אלחוטיות מפריעות זו לזו.
הגבלה של טווח השידור האפקטיבי היא תכונה רצויה במקרים אלו, וניתן לבחור תדר שבו בליעה שמתאימה לטווח הרצוי, בעיקר תדרים גבוהים סביב 300 גיגה-הרץ, שבהם הטווח הוא עשרות עד מאות מטרים.
לעומת זאת, לתקשורת לטווחים גדולים יותר ניתן לבחור תדרים נמוכים, למשל סביב 100 או 30 גיגה-הרץ, שבהם הטווח נמדד בקילומטרים.
הטכנולוגיות הזולות יותר למשדרים הן בתדרים נמוכים, וניתן לבחור תדר סביב ה-70 גיגה-הרץ שבו אין חלון אטמוספירי והשידור מוגבל למאות מטרים.
מערכת כזאת נפוצה בעיקר בשדות תעופה גדולים ובכניסה לבניינים חשובים, עקב המחיר הגבוה של המכשירים.
קיים מגוון רב של טכנולוגיות ומכשירים המשמשים לסריקה וסינון של אנשים.
בתדרי גמ"מ בגדים הם שקופים כמעט לחלוטין, בעוד מים אינם ולכן גוף האדם נראה היטב.
תכונות אלו מאפשרות לסרוק אדם מבעד לבגדים ולצלם אותו בתדר גמ"מ, כאשר כל פרט בגוף וכל חפץ זר ניתן לבחינה.
טכנולוגית גמ"מ מאפשרת לצפות באנשים מבעד לבגדים, כך שבאופן עקרוני הטכנולוגיה פוגעת קשות בפרטיות האנשים המצולמים.
בארצות הברית, רשות הבטיחות בתעבורה (TSA) קבעה, בהתייחסות לכך וללחץ ציבורי שהופעל בנושא, שהמכשירים לא יציגו את התמונה הנסרקת.
במקום התמונה מכשירים מסוימים מציגים רק תוצאת "סריקה נקייה" או "סריקה עם בעיה אפשרית", ולעיתים מוצגת דמות קו מתאר אנושי כללי שעליה מודגשים אזורים חשודים שנמצאו בסריקה.
נושא נוסף שמעורר התנגדות ציבורית הוא נושא הקרינה.
קיימים מכשירים סורקים שמקרינים כדי לשפר את איכות התמונה.
קרינת גמ"מ היא קרינה בלתי מייננת, וכמו קרינה סלולרית, טרם נקבע אם במינון נמוך היא פוגעת בבריאות האדם או לאו.
קיימים תקנים לעוצמת חשיפה מרבית, אך אין עדות רפואית לנזק הנגרם מחשיפה העומדת בתקן או גבוהה ממנו.
החשש העיקרי הוא מכך שהקרינה אולי גורמת לסרטן, אך לא נמצאה לכך הוכחה מעבדתית או סטטיסטית.
להקת "גלים במחול", מייצגת בריקוד ותנועה את עמק הירדן, השוכן לחופי ימת הכנרת, ואת מדינת ישראל.
הלהקה נוסדה בשנת 1970 בשמה הראשון "בת-חן" על ידי דורית פורת המנהלת האמנותית והכוריאוגרפית של הלהקה מאז ומתמיד.
רקדניות הלהקה הן נערות בגילאי 14 – 18, מיישובי עמק הירדן.
ללהקה רפרטואר ריקודים עשיר ומגוון והיא מופיעה באירועים שונים בארץ ובעולם.
הלהקה ייצגה את ישראל והופיעה בגימנסטרדות העולמיות (World Gymnaestrada) בשווייץ, דנמרק והולנד, ולקחה חלק בפסטיבלים בינלאומיים בגרמניה בכל שנה שלישית משנת 1982 (בירשטט גימנסטיקה,) ובפורטוגל.
בשנת 1992 החליפה הלהקה את שמה ל"גלים במחול".
בשנת 1993 הוזמנה הלהקה על ידי משרד החוץ להופיע בהונגריה במסגרת חגיגות העצמאות של ישראל, ב 1996, שוב מטעם משרד החוץ, השתתפה הלהקה בחגיגת סוכות בקפריסין.
בשנת 1997 הרחיקה הלהקה עד יפן והופיעה באוסקה בפני הקיסר.
ב 1999 הופיעה הלהקה בפני הקהילה היהודית בברזיל וכן בשנת 2008 במסגרת חגיגות שנת ה - 60 למדינת ישראל, הופיעה בפני הקהילות היהודיות בארצות הברית: מיאמי, ניו יורק וניו ג'רזי.
בשנת 2010 הופיעה בפורט מיירס (Fort Myers, Florida) בפלורידה באולם הפילהרמונית "Barbara B.
ללהקה סגנון, השואב השראתו ממקורות כמו: המסורת היהודית, ריקודים אתניים, הטבע וההוויה הישראלית מול האוניברסלית.
הלהקה פעלה בחסות "המרכז למחול של המועצה האזורית עמק הירדן", אותו ניהלה פורת, משנת 2001 עד 2014.
בספטמבר 2014 נפרדה הלהקה ממועצת עמק הירדן, והפכה להיות עצמאית בביתה הראשון בקיבוץ אפיקים.
גלינה גורוחובה הייתה סייפת סובייטית.
אלופה אולימפית (רומא 1960, מקסיקו 1968 ומינכן 1972), בעלת 9 מדליות זהב באליפויות העולם.
בילדותה גורוחובה חלמה על הים ואף סיימה את בית הספר לימאות ונכללה בסגל אונייה שהפליגה בנהרות.
בשנת 1953 היא הגיעה לאימוני סיף.
במהלך כל הקריירה היא התאמנה לצד אלכסנדרה זאבלינה, גם היא אלופה אולימפית.
בשנת 1965 ובשנת 1970 גורוחובה הייתה אלופת עולם במקצוע אישי.
גורוחובה הייתה חברה בנבחרת ברית המועצות עד לשנת 1972 וזכתה ב-3 אולימפיאדות בתחרות קבוצתית.
בטוקיו 1964 גורוחובה עם קבוצתה זכתה במדליית כסף.
במהלך תחרות אישית של מקסיקו סיטי 1968 גורוחובה ניצחה את ילנה בלובה, אך בסופה של תחרות בלובה זכתה במדליית זהב וגורוחובה נותרה ללא מדליה אישית.
מינכן 1972 היא זכתה במדליית ארד אישית.
בנוסף לכך גורוחובה זכתה כמה פעמים בתחרויות אירופאיות ו-22 פעמים הייתה אלופת ברית המועצות.
בשנת 1973 לאחר לידת ביתה היא חזרה להתאמן, אך בעקבות תאונת דרכים החליטה לעזוב סופית את הספורט.
בשנת 1975 היא החלה לאמן ובמשך שנים הייתה מאמנת נבחרת ברית המועצות.
היא כהנה בתפקיד זה עד לשנת 1992.
גלינה גורוחובה סיימה לימודים במכון לספורט במוסקבה ובשנת 1973 קיבלה תואר דוקטור תוך התמחות בהיסטוריה.
בשנת 1991 גורוחובה נבחרה ליושב ראש איגוד הספורטאים הרוסי.
הארגון מטפל בהגנה סוציאלית של הספורטאים ומאמנים.
גלינה "גלי" ויינר-דוידוביץ' (נולדה בשנת 1956) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
ויינר גדלה למשפחה של שחיינים ומצילים.
אמה, יהודית הייתה אחת המצילות הראשונות בישראל.
אחותה הבכורה, מלכה, הייתה אלופת צליחת הכנרת (1953) והאישה הראשונה שצלחה את הכנרת לאורכה (1954).
היא התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד ובהמשך עבדה כמצילה.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה ויינר במדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם ענת וייס, איריס גילון ואילת יוטבת, אחרי הרביעייה האמריקאית ולפני הרביעייה ממקסיקו
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה בספטמבר אותה שנה זכתה ויינר בתואר השחיינית המצטיינת באליפות לאחר שזכתה ב-6 מדליות, 4 זהב ו-2 כסף.
בתחרות שחייה שנערכה באסן שבמערב גרמניה במרץ 1974 קבעה ויינר במשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 2:20.4 דקות, שיפור לשיאה של דורית זלץ (2:21.0 דקות).
נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:04.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה ויינר ב 4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1975 זכתה ויינר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.7 דקות, אחרי אסנת ארליך (1:04.8 דקות) ולפני לילך אריאל מהפועל העמקים (1:07.5 דקות) ובמדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:26.9 דקות, אחרי אסנת ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:19.1 דקות ודניאלה יוסטר (2:22.9 דקות).
ויינר נישאה לדוידוביץ', שייט בעברו.
לזוג נולדו שישה ילדים, ארבעה מהם, ירין, דן, סיון ומעיין, היו אלופי ישראל בגלשני רוח.
מעיין ייצגה את ישראל בשתי אולימפיאדות (בייג'ינג 2008 וריו דה ז'ניירו 2016).
ויינר עובדת בעסק לנגררים שעובד עם ענף השיט.
גלימפריד (שם בלועזית: Glimepiride שמות מסחריים בישראל: Amaryl, Glimepiride-Teva) היא תרופה לטיפול בסוכרת, ממשפחת הסולפוניל-אוראה.
בדומה לכל התרופות ממשפחה הסולפוניל-אוראה, גלימפריד מורידה את רמות הסוכר בדם על ידי גירוי הפרשת אינסולין מהלבלב.
גלימפיריד יצאה לשוק בשנת 1995 ומאז היא מהווה אופציה טיפולית בסוכרת מסוג 2. יתרונה הוא בכך שהיא ניתנת פעם ביום, מה שעוזר לשפר הענות לטיפול התרופתי.
התרופה משווקת בישראל במינונים של 1,2,3 ו-4 מ"ג.
התרופה פועלת על תאי ביתא בלבלב, שם היא גורמת לחסימת תעלות אשלגן שגורמות לכניסת סידן לתאים ובעקבותיהם עלייה בשחרור אינסולין מהלבלב.
גלימפיריד המעלה רמות אינסולין בדם גם תורמת להפחתת ייצר גלוקוז בכבד.
מאפיין נוסף של גלימפיריד הוא טווח פעילות ארוך של 24 שעות, וזה ללא קשר לזמן מחצית החיים של התרופה שהוא קצר יותר.
טווח פעילות ארוך זה הוא בין היתר תוצאה של תוצר פירוק מטבולי פעיל פרמקולוגית.
גלימפיריד יכול להינתן כטיפול יחידני (מונותרפיה) או בשילוב עם תרופות אחרות לטיפול בסוכרת כגון מטפורמין, אינסולין, מעכבי האנזים Dipeptidyl Peptidase IV ו-מעכבי SGLT2.
טווחי המינונים של גלימפיריד הם 1–8 מ"ג ליום, אך עם זאת מתן מינון של 8 מ"ג איננו שונה ממתן של 4 מ"ג מבחינת איזון הסוכרת ולכן המינון המקסימלי המרבי המומלץ הוא בדרך כלל 4 מ"ג ליום.
על פי קווי המנחה של איגוד הסוכרת האמריקאי (American Diabetic Association, ADA) גלימפיריד מהווה קו שני לטיפול בסוכרת מסוג 2 בנוסף לטיפול במטפורמין.
היתרון של גלימפיריד בהשוואה לתרופות אחרות ממשפחת הסולפוניל-אוראה הוא מידה פחותה יותר של היפוגליקמיה.
אך עם זאת המתן שלו גם כרוך בעלייה במשקל בדומה לתרופות אחרות ממשפחה זאת.
היעילות של התרופה היא בהורדת רמות גלוקוז בדם בצום, רמות גולוקז בדם לאחר הארוחה והמוגלובין מסוכרר.
גלימפיריד גם בטוח בחולים עם מחלות לב וכלי הדם ואין לו השפעה מזיקה על מחלות איסכמיות.
יתרונות נוספים של גלימפיריד הם ספיגה מלאה ומהירה ממערכת העיכול ועלות כספית נמוכה למטופל (תרופה זולה).
אין לתת גלימפיריד למטופלים שיש להם רגישות יתר לתרופה או למרכיבים אחרים בתכשיר המכיל את התרופה.
אין לתת את התרופה למטופלים שסובלים מחמצת קטוטית סכרתית.
יש להיזהר במתן של גלימפיריד לחולים קשישים (שרגישים יותר לתופעות הלוואי וכנראה ידרשו גם מינונים נמוכים יותר) ובחולים עם בעיות בתפקוד הכלייתי והכבדי.
מאחר שתרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה עלולות לגרום להיפוגליקמיה, גם בטיפול עם גלימפיריד יש להיזהר ולעקוב אחרי סימנים של היפוגליקמיה.
ההיפוגליקמיה עלולה להיות מהותית יותר אצל קשישים, מטופלים עם הפרעה בתפקוד הכלייתי או הכבדי.
עלייה מתונה באנזימי כבד ALT
באופן נדיר התרופה עלולה לגרום להפרעות המטולוגיות כגון לויקופניה (ירידה בספירת תאי הדם הלבנים), אגרנולוציטוזיס, תרומבוציטופניה ואנמיה המוליטית.
אנמיה המוליטית עלולה להתרחש בתדירות גבוהה יותר במטופלים עם חוסר G6PD אבל היא איננה מהווה התווית נגד בחולים אלו וניתן לתת אותה להם עם מעקב אחרי בדיקות דם.
התרופה עלולה לגרום גם להיפונתרמיה בתדירות נמוכה.
יש לעקוב אחרי האלקטרוליטים, במיוחד שנותנים את התרופה עם תרופות אחרות שעלולות לגרום להיפונתרמיה כגון SSRI ותרופות ממשפחת התיאזידים
גלימר (בצורה מקורית אולי גיילמיר, 480–553), מלך הוונדלים והאלאנים (530–534), היה השליט הגרמני האחרון של ממלכת הוונדלים הצפון אפריקאית.
הוא הפך לשליט ב-15 ביוני 530 לאחר שהדיח את בן דודו, הילדריק, שהכעיס את האצולה הוונדלית על ידי המרה לנצרות הכלקדונית, מכיוון שרוב הוונדלים בתקופה זו היו מסורים בלהט לנצרות האריאנית.
הקיסר הרומי המזרחי יוסטיניאנוס הראשון, שתמך בהילדריק, הכריז עד מהרה מלחמה על הוונדלים, לכאורה כדי להחזיר לשלטון את הילדריק.
ביוני 533 שלח יוסטיניאנוס כוח משלחת בפיקודו של בליסאריוס שהגיע לבסוף לאפריקה בתחילת ספטמבר.
בינתיים, בסרדיניה, שהייתה חלק מתחום הוונדלים, התקומם המושל גודאס, גותי, נגד גלימר והחל לקיים יחסים עם יוסטיניאנוס כריבון עצמאי.
גלימר, בור או בז לתוכניותיו של יוסטיניאנוס, שלח צבא גדול שהורכב מרוב הצבא הזמין באפריקה תחת אחיו צאזו כדי למחוץ את המרד, כלומר נחיתתו של בליסאריוס הייתה ללא התנגדות.
עם הנחיתה, בליסאריוס צעד מיד לקרתגו, ולבסוף נתקל בהתנגדות ב-13 בספטמבר כאשר התעמת מולו גלימר באד דקימום, 16 מייל מקרתגו.
למרות שעמדו ביחס של 11,000 עד 17,000, הקרב היה לטובת הוונדלים עד שאחיו של גלימר אמטוס נהרג, אז איבד גלימר את אומץ ליבו ונמלט.
ב-14 בספטמבר 533 נכנס בליסאריוס לקרתגו ואכל בארמונו את המשתה שהוכן לגלימר.
עם זאת, בליסאריוס איחר להציל את חייו של הילדריק, שנהרג בפקודתו של גלימר ברגע שהגיעה הידיעה על נחיתת הצבא הקיסרי.
עם זאת, גלימר נמלט מהמרדף הרומי, ובשובו של צאזו מסרדיניה פגש צבא הוונדלים המשולב את בליסאריוס בקרב, הפעם במקום בשם טריקמארום במרחק של כ-20 מייל מקרתגו (דצמבר 533).
הקרב הזה היה הרבה יותר עיקש מזה של אד דקימום, אבל הוא הסתיים בתבוסה המוחלטת של הוונדלים, ושוב, בריחתו של גלימר.
הוא נסוג אל מונס פפואה (אולי בהר אדוג, ליד ענאבה) בגבול נומידיה, שם מצא את עצמו במהרה נצור על ידי כוחות ביזנטיים תחת פאראס.
לפי פרוקופיוס, כשזומן להיכנע, ביקש גלימר במקום זאת מפאראס לשלוח לו כיכר לחם, ספוג ולירה, כדי להפוך את חודשי החורף בפפואה לנסבלים יותר.
לבסוף, במרץ 534, כשתומכיו וילדיהם רעבים והבינו שאין לו סיכוי להחזיר לעצמו את ממלכתו, נכנע גלימר לבליסאריוס וקיבל את הצעת הרומאים לאחוזות עצומות בגלטיה שבהן חי את שארית חייו.
לפי פרוקופיוס, עם התפטרותו הוא השיג מידה מסוימת של תהילה אנקדוטית על ידי זעקת הפסוק מקהלת א' 2, 'הבל הבלים, הכל הבל' במהלך מצעד ניצחון בליסאריוס בקונסטנטינופול.
גלינה איוואנובנה אוּסטווֹלסקאיה הייתה מלחינה רוסיה.
היא נמנתה עם תלמידיו של דמיטרי שוסטקוביץ'.
לצידה של סופיה גוביידולינה, היא נחשבת למלחינה הרוסית החשובה במוזיקה הקלאסית במאה ה-20.
גלינה אוסטוולסקאיה נולדה בשנת 1919 בפטרוגרד, סנקט פטרבורג של ימינו, למשפחתו של עורך הדין איוואן מיכאילוביץ' אוסטוולסקי (נפטר ב-1944),שהיה צאצא למשפחת כמרים, ולקסניה קורנילבנה לבית פוטאפוב (נפטרה ב-1971), מורה בבית ספר ובת למשפחת אצילים לשעבר.
לגלינה הייתה אחות תאומה, טטיאנה.
אוסטוולסקאיה התמודדה בילדותה עם קשיים כלכליים רבים.
היא הצטיינה במקוריות מחשבתית והעדיפה תכופות שלא ללכת לבית הספר.
בשנים 1936-1926 למדה אוסטוולסקאיה לימודים יסודיים ותיכוניים עם דגש על שיעורי צ'לו והלחנה בבית הספר למוזיקה בעיר הולדתה.
לאחר מכן, בין השנים 1937–1939 המשיכה שנתיים לימודי הלחנה במכללה ע"ש רימסקי קורסקוב שליד הקונסרבטוריון הממלכתי למוזיקה של לנינגרד.
בשנת 1939 היא התחילה ללמוד הלחנה בקונסרבטריון עצמו, אצל מקסימיליאן שטיינברג, אחר כך אצל מיכאיל גנסין ומאוחר יותר אצל דמיטרי שוסטקוביץ'.
עקב פלישת הנאצים לארצה ביוני 1941, פונה הקונסרבטוריון על ידי השלטונות הסובייטיים לטשקנט.
גלינה אוסטוולסקאיה עברה יחד עם אמה ואחותה אל העיר טיחווין הנמצאת במחוז לנינגרד, על גדות הנהר טכווינקה, כ-200 ק"מ צפונית-מזרחית מלנינגרד שנצורה על ידי הכוחות הנאצים.
היא חיה שם ממנות קרב ושירתה בתפקיד שמירה.
למשך חודש העיר נכבשה על ידי הצבא הגרמני אך הוא נסוג ממנו.
בינואר 1944 לנינגרד שוחררה מן המצור ואוסטוולסקאיה יכלה לחזור לשם ולחדש את לימודיה, עד שנת 1947. סיימה אותם בהצטיינות.
לא הסתפקה בכך ועד שנת 1950 עשתה לימודי המשך להלחנה אצל שוסטקוביץ'.
הקריירה האקדמית והקשר עם שוסטקוביץ'
היא התעקשה ללמוד אצל שוסטקוביץ' שנראה לה באותם הימים המלחין היחיד שממנו כדאי לה ללמוד.
בתום לימודיה, בשנת 1948 התקבלה אוסטוולסקאיה לאיגוד המלחינים הסובייטים ולימדה בשנים 1947–1975 קורסים להלחנה במכללה למוזיקה על שם רימסקי קורסקוב, שבה למדה קודם.
דמיטרי שוסטקוביץ' שלא הירבה בדרך כלל לחלק מילות מחמאה לתלמידיו העריך מאוד את כישוריה:"אני משוכנע כי המוזיקה של גלינה איוואנובנה אוסטוולסקאיה תגיע לפרסום עולמי ותזכה להערכת כל אלו שהאמת במוזיקה חשובה ביותר עבורם".
בדרך כלל, היא אהבה יותר את מלאכת ההלחנה מההוראה שהייתה עבורה יותר אמצעי לקיום.
אולם היא הייתה מורה תובענית ולימדה לפי הסטנדרטים הגבוהים שהציבה לעצמה.
עם התחלת הקריירה העצמאית שלה עזבה אוסטוולסקאיה את בית אמה ועברה לגור לבד, לזמן מה יחד עם בן זוגה, המלחין יורי בלקאשין (1923–1960), שהיה גם הוא חבר בסגל הקונסרבטוריון.
אחרי מותו הפתאומי של בלקאשין מהתקף פרכוסי בבית ההבראה של המלחינים ברפינו, שוסטקוביץ', שהתאלמן זה עתה מאשתו הראשונה, הציע לאוסטוולסקאיה נישואים אך היא סירבה.
בכמה הזדמנויות תמך בה שוסטקוביץ' מול מתקפות מצד עמיתיהם באיגוד המלחינים הסובייטים.
הוא בעצמו שלח לה לפעמים לעיון יצירות לקראת השלמתם כדי לשמוע את דעתה עליהן.
כמה מיצירות אלה כוללות אפילו ציטוטים מיצירותיה: למשל, הוא השתמש בנושא השני של הפינאלה של השלישייה לקלרינט שלה לכל אורך הרביעייה שלו מס.5 לכלי קשת ובסויטה מס.9 "מיכאל אנג'לו" (1974).
הקשר ההדוק, הרוחני והאומנותי בין שני המלחינים הושווה לזה שבין שנברג לווברן.
אוסטוולסקאיה הייתה כאמור לסירוגין תלמידתו של שוסטקוביץ' בשנים 1939–1947, אולם, אחרי שנות ה-1960 היא שמרה אך מעט מהשפעת סגנונו.
אחרי התרחקותה משוסטקוביץ' הדואט לכינור ולפסנתר משנת 1964 מוזכר כציון דרך משמעותית במוזיקה של אוסטוולסקאיה.
הקטעים המוזיקליים הראשונים שלה זכו להצלחה רבה.
היצירה "חלומו של סטפן ראזין לזמר באס ולתזמורת בוצעה בפתיחת ארבע עונות מוזיקליות באולם הגדול של התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד.
כיוצרת מודרניסטית, בהמשך היו מעט ביצועיים פומביים ליצירותיה.
החברה הממלכתית להקלטות "מלודיה" הקליטה כמה מיצירותיה והן זכו לשבחי המבקרים, אולם המלחינה עצמה לא שבעה נחת מרמת הביצועים.
כדי להתפרנס כתבה פסקולים לסרטים תיעודיים ומאוחר יותר עשתה הכול ביכולתה כדי להשמיד את עקבותיהם.
רוב שנות חייה חיה האמנית בעוני אך הסבה כדבריה אושר מהקדשת חייה ל"יצירתיות האמיתית, הרוחנית, לא הדתית".
עד שנת 1968, פרט לקטעי מוזיקה שהולחנו לפי הזמנות רשמיות, לא בוצעה בפומבי אף אחת מיצירותיה.
עד לנפילת המשטר הקומוניסטי של ברית המועצות.
מבין יצירותיה הסונטה שלה לכינור משנת 1952 נוגנה באופן יחסית סדיר.
השלטונות הקומוניסטים לא האשימו אותה בפורמליזם אך התסייגו מסגנונה, ה"רחוק" מהאידיאלים הסוציאליסטים.
בשנת 1946 הקונצ'רטו לפסנתר עם טימפני וכלי קשת עורר ביקורות חריפות בחוגי השלטון הסטליניסטי והיצירה לא בוצעה יותר למשך עשרים שנה.
בשנת 1975 היא פרשה לגמלאות.
רק בשנת 1976 פרסם הרשות הממלכתית לזכויות יוצרים חוברת על חייה ויצירתה.
אחרי שנות ה-80, יצירותיה הגיעו יותר למודעות החוגים המוזיקליים במערב, אחרי שיורגן קכל, מנהל ההוצאה לאור המוזיקלית "סיקורסקי" והמוזיקולוג ההולנדי אלמר שנברגר נכחו בלנינגרד בקונצרט שבו בוצעו יצירות שלה.
שנברגר הבטיח שיעשה כל מאמץ כדי להשיג השמעת אותם היצירות ברחבי אירופה.
קכל קנה את זכויות הפרסום של יצירותיה.
אוסטוולסקאיה דחתה כל הצעה להגר מרוסיה.
באופן עקבי סירבה להלחין לפי הזמנה.
היא הייתה כל חייה קשורה לעירה, סנקט פטרסבורג על גלגוליה, ועזבה רק פעמים נדירות את ארצה כדי להשתתף בפסטיבלים שאורגנו לכבודה.
גלינה אוסטוולסקאיה נפטרה בשנת 2006 בגיל 88 בעירה, סנקט פטרסורג, בעקבות אוטם שריר הלב.
היא הובאה לקבורה בבית הקברות הלותרני וולקובו בסנקט פטרבורג.
אוסטוולסקאיה הייתה נשואה החל משנת 1965 לתלמיד שלה, מלחין ונגן ג'אז קונסטנטין מקוצ'ין ששינה את שמו מאוחר יותר לבגרנין.
המלחינה ניהלה את חייה רחוק מזרקורי התקשורת ומחוגים חברתיים, ניתקה תכופות קשר עם ידידיה ומכריה.
שמרה לתקופה חיבה לאחיינה, בנה של אחותה.
בשנת 1992 לא השתתפה בלוויה של אחותה.
עם תלמידיה נמנו המלחינים בוריס טישצ'נקו וסמיון בוקמן.
החל משנות ה-1970 המוקדמות קיימה המלחינה למשך עשרים שנה קשר מקצועי פורה עם הפסנתרן אולג מאלוב (יליד 1941).
בשנות ה-1970 התיידדה גם עם המוזיקולוג ופסנתרן מיכאיל דרוסקין.בשנות ה-90, הסתייעה במלחינים ויקטור סוסלין ואלכסנדר סאנין ששימשו לדובריה.
1949 – שלישייה לקלרינט, לכינור ולפסנתר.
1952 – סונטה לכינור ולפסנתר.
1959 – דואט גדול לצ'לו ולפסנתר.
1964 – דואט לכינור ולפסנתר.
שמינייה ל-2 אבובים, 4 כינורות, טימפני ופסנתר.
1970–1971 היצירה מס.1 "דונה נוביס פאצם" (Dona nobis pacem – תן נא לנו שלום) לחלילית, טובה ופסנתר.
1972–1973 – היצירה מס.2 "דיאס אירה" (Dies irae – יום עברה) ל-8 קונטרבאסים, לקוביות עץ ופסנתר.
1974–1975 – היצירה מס.3 "בנדיקטוס קווי ווניט" (Benedictus qui venit ברוך הבא) ל-4 חלילים, 4 פגוטים ופסנתר.
1946 – קונצ'רטו לפסנתר, טימפני ותזמורת כלי קשת.
1955 – הסימפוניה מס.1 לתזמורת ושני קולות נערים.
תואר "פעילה מצטיינת של האמנויות של הפדרציה הרוסית".
1992 – הפרס היידלברג להישגים באמנויות – בפסטיבל הבין-לאומי השמיני בהיידלברג.
1993 – הוכרזה "איש השנה" על ידי "המכון הביוגרפי האמריקאי".
2009 – לרגל מלאת 90 שנה להולדתה התקיימו במוסקבה ובסנקט פטרבורג שני קונצרטים חגיגיים שאורגנו על ידי אלקסיי ליובימוב.
ולדימיר אימשניק , כומר פרובוסלבי, ואשתו גלינה אימשניק חיו בכפר נוסילובו (Nosilowo) במחוז וילנה, שם שירת ולדימיר ככמר בכנסית הכפר.
ב-14 בדצמבר 1993 הכיר יד ושם בגלינה וולדימיר אימשניק כחסידי אומות העולם, בעקבות הצלתה של דולגובה ילנה ולדימירובנה.
ולדימיר אימשניק סיים את לימודיו באקדמיה של כמרים בוורשה ושירת תחילה ככומר פרובוסלבי ובין השנים 1940 עד 1950 כראש הכנסייה.
גלינה אימשניק נולדה בקייב שבאוקריאנה.
גלינה וולדימיר התגוררו בכפר נוסילובו.
בסוף יוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכבש האזור על ידי הגרמנים, ובאוקטובר של אותה שנה הוקם גטו בעיר הסמוכה לביז'ייב (Lebiedziew).
בין היהודים שנכלאו בגטו היה אברהם זודז'ישסקי שהיה רופא יהודי וגם מכר של ולדימיר אימשניק.
ד"ר זודז'ישסקי הורשה לצאת מן הגטו על מנת לטפל בחולים בעיר, וניצל זאת כדי להבריח ילדים יהודים מן הגטו.
בדצמבר 1941 פנה הרופא לכומר אימשניק ושאל אותו אם יסכים לקחת תחת חסותו את בתו, ילנה.
למרות הסכנה, החליטו ולדימיר וגלינה שהם לא יכולים לעצום עיניים ולהתעלם מצרתו של הרופא היהודי.
ב-5 בדצמבר 1941 הביא ד"ר זודז'ישסקי את ילנה בתו לבית הכומר.
בתחילה הייתה ילנה מוסתרת, עד שלמדה היטב רוסית והתרגלה לביתה החדש.
ב-24 ביוני 1942 חיסלו הגרמנים את גטו לבידז'ייב.
כל יושבי הגטו, למעלה מ-600 איש, נלקחו לרפת גדולה ליד מארקוב.
הגרמנים הציתו את הרפת והעלו אותה באש על כל היהודים ששוכנו בה.
64 מקרוביה של ילנה נרצחו באותו יום, בהם אביה וסבתה מצד אמה.
זמן מה לאחר הרצח, קיבל הגסטפו במולודצ'נו הודעה אנונימית שהכומר בנוסילובו מסתיר ילדה יהודיה.
הכומר- ולדימיר ואשתו נחקרו, והגרמנים תשאלו את הילדה.
אך מכיוון שזו לא זכרה את הוריה האמיתיים ואת חייה לפני שהגיעה לבית מציליה, שוחררו כולם בלא פגע.
לאחר מכן, ילנה המשיכה לחיות בביתם של בני הזוג אימשניק.
לאחר השחרור ביולי 1944, איש לא בא לקחת את ילנה, ובני הזוג אימשניק הסיקו שכל משפחתה נספתה.
אלא שכמעט שנה מאוחר יותר, הופיעה מריה - אמה של ילנה ששרדה את השואה ביער עם יחידת פרטיזנים סובייטים.
גם אחיה הגדול של ילנה, גריגורי, ניצל במסתור אצל משפחה רוסית בווילנה.
לאחר סיום המלחמה, הוחזרה ילנה לאמה הביולוגית.
הפרידה מילנה, הילדה בה טיפלו הכומר ואשתו, הייתה קשה מאוד לבני הזוג אימשניק.
ילנה, אמה ואחיה התיישבו בלנינגרד (סט.
פטרסבורג של היום) בשנת 1946, שם ילנה סיימה את לימודיה בבית הספר ולאחר מכן באוניברסיטה.
לאורך כל השנים נשארו בקשר עם משפחת אימשניק, והחליפו אתם מכתבים וביקורים.
באמצע שנות החמישים עברו ולדימיר וגלינה אימשניק להתגורר בלבוב באוקראינה יחד עם בנם.
לאחר מותו של בעלה ב-1978, גלינה נותרה אלמנה ובעקבות זאת מאוד ענייה, לא היה לה בית ולכן עברה לגור אצל בנה.
בנוסף, היא נאלצה לחיות מתרומות של הכנסייה.
גלינה הייתה זקוקה לעזרה ובעקבות זאת התרבו ביקוריה של גלינה אצל ילנה, והיא הייתה נשארת תקופות ארוכות אצלה.
ב 1991, כאשר ילנה ובעלה החליטו לעלות לישראל, הם לקחו עמם גם את גלינה.
במשך כמעט 20 שנה התגוררה גלינה אימשניק בירושלים אצל בני משפחתה של ילנה.
גלימה ופגיון היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על קומיקס של חברת מארוול בן אותו שם.
נוצרה עבור ערוץ הכבלים Freeform.
הסדרה היא חלק מהיקום הקולנועי של מארוול, ומשתלבת בסיפור המשותף של הסרטים והסדרות ביקום.
בסדרה מככבים אוליביה הולט כטנדי "פגיון" בואן ואוברי ג'וזף כטיירון "גלימה" ג'ונסון, שני נערים שבעקבות פגישתם המקרית לאחר הפסקה ארוכה החלו לפתח כוחות על, שהמגוון שלהם מתרחב ככל שהם משתפים יותר פעולה.
פיתוח הסדרה החל ביולי 2011. הולט וג'וסף לוהקו בינואר 2017. הצילומים החלו ב-10 בפברואר 2018, והם התקיימו בניו אורלינס.
העונה הראשונה שודרה מ-7 ביוני עד 2 באוגוסט 2018, והיא קיבלה ביקורות חיוביות.
חברת Freeform הודיעה על חידוש הסדרה לעונה שנייה ב-20 ביולי 2018 ועלתה במהלך 2019. הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
לפני שמונה שנים קרה פיצוץ מסתורי באסדה לקידוח נפט בניו אורלינס.
טנדי הקטנה איבדה את אביה, מדען בכיר בחברת "רוקסון", המפעילה את האסדה, בתאונת דרכים שבאה כתוצאה מהפיצוץ.
בזמן התאונה טנדי טבעה בנהר.
טיירון הקטן, ילד אפרו-אמריקאי בן גילה, ראה את אחיו הבכור נורה בידי שוטר שאיים עליו בנשק ולחץ על ההדק בטעות כשנבהל מהפיצוץ.
לאחר שטיירון קפץ למים בעקבות אחיו, הוא הציל את טנדי מהטביעה.
כעבור שמונה שנים טנדי חיה מחוץ לבית ומרוויחה כסף כנערת פיתוי בגנבות, כשהיא נוטלת תרופות בתור סמים.
אמה אלכוהוליסטית כרונית ומכורה לתרופות, שמקדישה את חייה לניסיונות שווא לזיכוי שמו של בעלה המנוח שהואשם באחריות לפיצוץ האסדה על ידי חברת "רוקסון".
טיירון גר במשפחה אמידה ואוהבת.
אימו היא עורכת דין המייצגת את "רוקסון", שלא מרוצה ממה שהיא מגלה בחברה.
המשפחה חיה בצלו של הבן הבכור המת.
שני הגיבורים נתקלים זה בזה במקרה ומביאים בכך לפיצוץ המשחרר את כוחותיהם.
עם הזמן הם לומדים להשתמש בהם.
טנדי מסוגלת ליצור פגיונות מאור טהור, מעין סכינים זוהרות חדות הנעלמות כעבור זמן קצר.
כשהיא נוגעת במישהו, היא רואה את חלומותיו על עתיד, ויכולה לגנוב אותם.
טיירון מסוגל להתעתק ממקום למקום בצורה לא רצונית.
גלימתו של אחיו עוזרת לו להשתלט על התכונה הזאת.
כשהוא נוגע באנשים, הוא יכול לראות את פחדיהם ולגרום להם לחיות אותם.
הוא גם מסוגל לשאוב בני אדם ל"מימד האפל".
השניים לא מסוגלים לגעת זה בזה.
הסדרה מתמקדת בהרפתקאות הגיבורים בניסיון להוכיח את חפותו של אביה של טנדי ולהוכיח את אשמתו של אחד ממנהלי חברת "רוקסון" בכך, ובניסיון להוכיח את אשמתו של השוטר המושחת ברצח אחיו של טיירון, לאחר שהאירוע טויח.
הם נעזרים בחוקרת אמיצה של משטרת ניו אורלינס ברידג'יט או'ריילי, ההופכת בהדרגה לנבל הראשי של הסדרה, לקראת אירועי העונה השנייה, מייהם.
טיירון ג'ונסון (גלימה) (אוברי ג'וזף) – גיבור ראשי בעל כוחות על.
טנדי בואן (פגיון) (אוליביה הולט) – גיבורה ראשית בעלת כוחות על.
ברידג'ט או'ריילי (אמה להאנה) – בלשית משטרת ניו אורלינס שהועברה לא מכבר ממשטרת ניו יורק, לוחמת למען החוק והצדק.
אוויטה (נואל רנה ברסי) – חברתו ומושא אהבתו של טיירון.
מדריכת תיירים בנושא וודו בניו אורלינס, הכוח הדוחף מאחורי האירועים לטובת הצלת העיר.
קונורס (ג'יי די אברמור) – חוקר מושחת במשטרת ניו אורלינס שרצח את אחיו של טיירון.
פיטר סקרבורו (וויין פרה) – עובד בכיר בחברת "רוקסון", המנהל אותה מאחורי הקלעים.
מינה הס (אליי מקי) – מדענית החוקרת את איכות הסביבה בחברת "רוקסון", מתיידדת עם טנדי.
איבן הס (טים קאנג) – עמיתו של נתן בואן, אביה של טנדי, ואביה של מינה.
שנטל (אנג'לה דייוויס) – דודתה של אוויטה, כוהנת וודו, מומחית בהיסטוריה של ניו אורלינס.
פיוקס (ליין מילר) – קצין משטרת ניו אורלינס, מושא אהבתה של או'ריילי.
מליסה בואן (אנדראה רות') – אמה של טנדי.
עדינה ג'ונסון (גלוריה ראובן) – אמו של טיירון.
אוטיס ג'ונסון (מיילס מוסנדן) – אביו של טיירון.
האב דלגאדו (ג'יימי זוולוס) – כומר בית הספר בו לומדים טיירון ואוויטה.
ליאם (קארל לונדסטנט) – שותף פלילי של טנדי ולעיתים החבר שלה.
הסדרה מהווה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול, ושומרת על קשר חזק אליו.
חברת "רוקסון" מוזכרת פעמים רבות ביקום, בין היתר בסדרות סוכני והסוכנת קרטר, ובשלושת סרטי איירון מן.
מוזכרות גם חברות אחרות מהיקום, כגון סטארק ורנד.
הבלשית או'ריילי הועברה ממשטרת ניו יורק, שם עבדה עם חברתה הטובה מיסטי נייט, גיבורת הסדרה לוק קייג'.או'ריילי מזכירה אותה בסדרה הנוכחית, ומוזכרת בעצמה ב"לוק קייג'" ואף לוק קייג' עצמו מוזכר בסדרה.
בעונה השלישית של הסדרה "הבורחים" נערך קרוסאובר ראשון ויחיד עם הסדרה.
גלינה ויינגרטן היא אתלטית עבר יהודיה - סובייטית, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה באתלטיקה לנוער הראשונה (1970) בריצת 800 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה הראשונה לנוער (מתחת לגיל 20) שנערכה בפריז, צרפת ב-13 בספטמבר 1970 זכתה ויינגרטן במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.45 דקות, אחרי וולטרוד שטרוצר ממזרח גרמניה (2:05.29 דקות) וזילביה שנק ממערב גרמניה (2:05.30 דקות).
בשנת 1973 קבעה ויינגרטן בריצת 800 מטר תוצאה של 2:05.3 דקות, תוצאה שדירגה אותה במקום השני בברית המועצות לגילה ו-11 בכלל.
בתה של גלינה היא אירינה ויינגרטן, אלופה ושיאנית ישראל בריצות למרחקים בינוניים.
טירת גלימיניהוס (בשוודית ובדנית: Glimmingehus) היא טירה ימי בינמית הממוקמת בקצה הדרום-מזרחי של סקונה בדרום שוודיה.
היא נחשבת כאחת מהביצורים מתקופת ימי הביניים ששרדו באופן הטוב ביותר בכל סקנדינביה.
הטירה נבנתה בין השנים 1499–1506 (טרם מלחמת העצמאות השוודית), עת עוד שלטה באזור זה ממלכת דנמרק.
בגלימיניהוס נבנו מנגנוני הגנה רבים ברוח התקופה, כגון עמדות ירי ממוגנות, דלתות נסתרות, מסדרונות מדומים וכדומה.
בין היתר, יש בה גם "בור הריגה" (מעין "חורים" בתקרה, מהם השליכו המגינים שמן רותח על התוקפים), וכן חפיר ובו גשר מתרומם.
נוסף לכל אלו, המקום גם מוקף בחומה בעובי 1.8–2.4 מטרים.
החל מסוף המאה ה-14 ועד שנת 1524 שלטה ממלכת דנמרק על רוב שטחי סקנדינביה היבשתית (מלבד על האזורים בהם חיו הלאפים בצפונה של שוודיה המודרנית), כמו גם על חלקים מפינלנד ועל כל איסלנד וגרינלנד (איחוד קאלמאר).
בשלהי המאה ה-15, ובמיוחד תחת שלטונו של המלך הנס, החלה הממלכה להתפורר.
מרידות מקומיות של אצילים שוודים (סטן סטורה הזקן) ונורווגים החלו לערער את מעמדו של המלך באזורי הספר.
שיאו של המשבר הגיע כעשור וחצי לאחר בניית הטירה, בעת שלטונו של כריסטיאן השני, באירוע המוכר כטבח סטוקהולם, וארבע שנים לאחר מכן במלחמת העצמאות השוודית.
נוסף לכל אלו, בשטחי הביצורים של הטירה עצמה ישנם מותרות נוספות שלא אופייניות לטירות אחרות מאותו אזור, כגון מעין מיזוג אוויר וספסלים שהוצבו ליד גומחות הירי.
במהלך מלחמות שוודיה-דנמרק במחצית השנייה של המאה ה-17, ניסה המלך השוודי קרל האחד עשר להשמיד את הטירה ב-1676, אך לשווא.
בניסיון הראשון שלח המלך 20 איכרים שוודים להרוס את הטירה, מהלך שהתסיים בכישלון צפוי מראש.
בניסיון השני נוספה תגבורת של 130 לוחמים לפגיעה בטירה, אך הגעת צי דני-הולנדי מאומן ומצויד היטב ליסטאד הסמוכה (הצי ההולנדי לחם לצד דנמרק), אילצה את הכוח השוודי לסגת.
לאחר תבוסתו של המלך קרל השנים עשר במלחמה הצפונית הגדולה, איבדה הטירה את משמעותה הצבאית וכך במהלך המאה ה-18 שימשה כאסם לשמירת תבואה חקלאית של חקלאי האזור, ולבסוף נתרמה למדינה ב-1924. בין השנים 1935–1938 בוצע פרויקט שיקום נרחב וכן חפירה ארכאולוגית.
כיום המבנה וסביבתו מנוהלים על ידי המועצה למורשת לאומית של שוודיה.
באתר ישנו מוזיאון המציע סיורים בחודשי הקיץ, מטבח ימי-בינימי, וכן חנות מזכרות ומסעדה.
לפי מספר מסורות מקומיות, הטירה רדופה על ידי רוחות רפאים.
כמו כן, הטירה מוזכרת בספר הילדים מסע הפלאים של נילס הולגרסון של הסופרת סלמה לגרלף, וכן מופיעה בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הספר (שם ידועה כ"טירת העכברים").
גלים הייתה עיר מקראית בהר יהודה.
היא מוזכרת בקבוצה 9 של רשימת ערי יהודה, במסגרת תיאור נחלת שבט יהודה.
הקבוצה נשמטה מנוסח המסורה ושרדה רק בתרגום השבעים, ב, אחרי .
במחקר מקובל להתייחס לנוסח החסר כאל פסוק 59ג, בו נמנות הערים הבאות:
אפרתה, תקוע, עיטם, פעור, בית לחם, שרש\צבה(?), כרם, גלים, ביתר, מנחת.
השם הסתום "טטם" הוא אולי שיבוש מנטופה.
הופעתה של גלים מיהודה במקרא היא יחידאית, ומיקומה ידוע מתוכו רק באופן כללי מאד: בתחומי הערים המזוהות שבקבוצה, שכולן דרומית לירושלים.
רשימת ערי יהודה בה נזכרת גלים מתוארכת במחקר לחציה השני של תקופת המלוכה.
גלים התקיימה, איפוא, בתקופה של ימי חזקיהו או יאשיהו.
יישוב בשם גלים נזכר גם כעירו של פלטי(אל) בן ליש, בעלה השני של מיכל בת שאול.
אולם יישוב זה נמצא בבנימין, מצפון לבחורים, כפי שעולה מהתיאור המקראי של לקיחת מיכל מפלטיאל על ידי איש בשת ואבנר.
איש בשת לוקח את מיכל מפלטיאל (דהיינו, מהעיר גלים), אל דוד בחברון, ואז מסופר: "וַיֵּלֶךְ אִתָּהּ אִישָׁהּ הָלוֹךְ וּבָכֹה אַחֲרֶיהָ עַד בַּחֻרִים"; כלומר, גלים זו נמצאת צפונית לבחורים.
ואילו בחורים עצמה נמצאת צפונית לירושלים, עובדה המוכחת מתיאור מסע בריחתו של דוד מאבשלום: דוד מתחיל את מסעו מירושלים צפונה, ומגיע עד בחורים שם יוצא ומקלל אותו שמעי בן גרא.
מכל זה יוצא שגלים זו היא עיר בבנימין, צפונה מירושלים ולא קרובה אליה ביותר, ולפיכך אינה יכולה להיות זהה עם גלים שבקבוצה 9 של רשימת ערי יהודה.
בתחום המוגדר על ידי הערים המזוהות בקבוצה 9, היישוב הבולט שעשוי לשמר את שמה של גלים הוא בית ג'אלה.
ההצעה שעלתה לפיה הוא משמר את שמה של גילה מקבוצה 5 של ערי יהודה, בדרום ההר, אינה אפשרית, שכן בית ג'אלה נמצאת בצפון הר יהודה.
לפיכך יש להניח כי גלים אכן שכנה בסביבות בית ג'אלה.
במחקר לא הועלתה הצעה לזיהוי האתר הקדום, והאזור כולו טרם נסקר בסקר פרטני.
האתר שנחשף בשכונת גילה יכול היה להיות מועמד לזיהוי, אלא שהיישוב עצמו הוא רק משלב 1 של תקופת הברזל; נתגלה אמנם ממצא מתקופת הברזל 2ג-ד, זמנה של רשימת ערי יהודה, אלא שהוא כלל מגדל שמירה בלבד.
גלים גלים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1985 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום הבכורה של הזמר, "אולארצ'יק".
השיר נכתב והולחן על ידי אולארצ'יק, והופק על ידי איתן גדרון.
זהו שיתוף הפעולה השלישי בין השניים לאחר הוצאת השירים "בא לשכונה בחור חדש" ו"היא הולכת בדרכים".
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-7 במאי 1985. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-23. ב-23 ביולי עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד בלבד.
ב-27 באוגוסט יצא מהמצעד השבועי לאחר שלושה-עשר שבועות צעידה.
במצעד הפזמונים של שנת ה'תשמ"ה הגיע השיר למקום ה-37.
גלים פראיים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס משנת 1929. זהו הסרט הקצר ה-15 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" וה-12 והאחרון שהופק באותה השנה.
מיקי מאוס הוא מציל בחוף הים, היושב על כיסא החוף שלו ומנגן בבנג'ו כדי לשעשע קהל מעריץ של ברווזים, שקנאים ואריות ים.
מיני מאוס, שרה את השיר העממי הסקוטי "My Bonnie Lies over the Ocean" , מחליפה לבגד רחצה, והולכת לקצה החוף.
גל ענק מתנפץ על החוף וגורר אותה אל תוך הים.
מיני זועקת לעזרה, ומיקי ממהר להצילה, שוחה דרך הגלים כדי לאתר אותה.
הוא מחזיר אותה חזרה לחוף ובעלי החיים/הקהל מריעים לו.
כשמיני חוזרת להכרה, היא נשברת ומתחילה לבכות, מבולבלת ומפוחדת מהחוויה.
מיקי מנסה לנחם אותה ונותן לה לקנח את אפה במטפחת שלו.
כשהיא נרגעה קצת, מיקי אומר למיני להסתכל עליו בעודו שר ורוקד לצלילי "The Sailor's Hornpipe" , ובעלי החיים מצטרפים גם, מה שמוביל לרצף ארוך של פינגווינים ואריות ים רוקדים בזמן שמיקי מנגן בנבל מאולתר את "Rocked in the Cradle of the Deep", ומשתמש במקלות כדי לדפוק על שלל פריטים.
ניבתן בעל קול עמוק מצטרף גם כן לביצוע סולו.
מיקי מסיים עם שירת סקאט תוך ריקוד סטפס וכולם, כולל מיני, מריעים לו.
בסוף ההופעה, מיני, עכשיו מרוצה ושמחה, קוראת בחיבה למיקי: "הגיבור שלי!" והוא עונה: "אוי זה שום דבר!" תוך שהוא מזיז את רגלו בביישנות.
מיני מנשקת אותו כאות הוקרה פעם אחר פעם על הלחי עד שמיקי עוצר אותה ומנשק אותה על השפתיים פעמיים וזוג העכברים מחבקים אחד את השני.
"גלים פראיים" הוא הסרט הקצר הראשון של מיקי מאוס בבימויו של ברט גילט, אשר יביים יותר מ-30 סרטים קצרים של מיקי במהלך השנים הבאות.
בנוסף סרט זה היה האחרון שהולחן על ידי קרל סטאלינג עבור אולפני וולט דיסני; לאחר מכן סטאלינג הצטרף לאב אייוורקס בסטודיו החדש שלו.
בראיון בשנת 1971 למגזין Funnyworld, סטאלינג אמר שהוא דיבב את מיקי בסרט הזה, כמו גם את הניבתן המזמר.
קול השירה של מיקי שונה, וכנראה מבוצע על ידי וולט דיסני או עובד באולפן שזהותו לא ידועה.
את קולה של מיני ביצעה אישה שעבדה במחלקת הדיו וצבע, מרג'ורי נורטון (לימים מרג'ורי רלסטון).
חלק מהבדיחות של המציל בסרט מוחזרו מסרט קצר קודם של אוסוולד הארנב, "הכל רטוב", משנת 1927.
קטעי הניבתן המזמר מוחזרו מאוחר יותר בסרט הקצר של "סימפוניות טיפשיות", "תעלולים ארקטיים", משנת 1930. וקטעי אריות הים המרקדים מוחזרו בסרט הקצר של מיקי מאוס, משנת 1931, "הניצול".
זה היה הסרט הקצר האחרון שהשתמש בכותרת הפתיח המקורי, כאשר מיקי במכנסי פסים קצרים מסתכל על מיני.
מהדורות חדשות יותר של סרט זה משתמשות בכותרת הפתיח החדש עם הפנים של מיקי, ומיד אחריו הכותרת של הסרט.
ב-5 בינואר 1930, עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "מיקי מאוס נמצא במיטבו כמציל בסרט מצויר זה של וולט דיסני, שמצחיק בנוסף על ידי התעלולים של כלבי ים המזמרים, פינגווינים המרקדים, אריות ים בבריטון ועוד יצירות מדהימות של הממלכה המצוירת המרגשת.
ב-11 בינואר 1930, כתב העת "Motion Picture News" פרסם: "מצחיק ומשעשע.
מיקי מאוס מגלם את תפקיד המציל בסרט המצויר החכם הזה של וולט דיסני.
יש הרבה צחוקים כשהוא יוצא להציל את העלמה היפה, כאשר הוא מיטלטל הרבה על ידי הגלים הפראיים".
גם מגזין וראייטי, ב-22 בינואר 1930, ציין שאמנם שהסרט אינו מגיע לרמת קודמיו, הוא עדיין קומי ומעורר צחוק.
גלינה נפוליאונובנה חלה-אורבנוביץ' הייתה מתעמלת סובייטית-יהודייה.
בשנות ה-40 נחשבה למתעמלת הטובה בעולם.
אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) בתרגיל קבוצתי ו-7 פעמים אלופת ברית המועצות (1943–1948, 1950) בתחרות קרב-רב אישי.
אורבנוביץ' נולדה וגדלה בבאקו, אזרבייג'ן, למשפחה ממוצא ליטאי-יהודי.
בילדותה שיחקה כדורעף והחלה להתאמן בהתעמלות רק בשנת 1935 כשעברה עם משפחתה למוסקבה, כשהייתה בת 18.
בשנות ה-40 נחשבה למתעמלת הטובה בעולם, אך לרוע מזלה באותה העת לא נערכו שתי אולימפיאדות בשל מלחמת העולם השנייה וארצה לא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) בגיל 34 (המתעמלת השנייה הכי מבוגרת במשחקים אולימפיים אלה) היא זכתה בשתי מדליות קבוצתיות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית (527.030 נקודות) לפני הונגריה (520.960 נקודות) וצ'כוסלובקיה (503.32 נקודות).
מדליית כסף בתרגיל הקבוצתי עם מכשירים (73.000 נקודות), אחרי שוודיה (74.200 נקודות) ולפני הונגריה (71.600 נקודות).
היא סיימה במקום חמישי בתחרות קרב-רב אישי (75.64 נק'), במקום רביעי בתרגיל קרקע (18.99 נק'), במקום חמישי בקפיצות על סוס (19.10 נק'), במקום חמישי בקורה (18.93 נק') ובמקום 12 בתרגיל על מקבילים מדורגים (18.62 נק').
בשנת 1953 פרשה מספורט תחרותי והחלה לאמן התעמלות לתקופה קצרה.
לאחר מכן עבדה כעובדת מעבדה במעבדה הרפואית עד לפרישתה בתחילת שנות ה-90.
בשנת 2016 נבחרה אורבנוביץ' להיכל התהילה של הספורט היהודי
גלינה וולצ'ק הייתה שחקנית ובמאית תיאטרון סובייטית-רוסיה ממוצא יהודי.
בשנת 1989 היא קיבלה תואר אמן העם של ברית המועצות.
הוענקו לה עיטורי ההצטיינות למען המולדת מכול הדרגות.
גלינה וולצ'ק נולדה בשנת 1933 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביה בר וולצ'ק היה צלם, במאי ותסריטאי קולנוע.
על פעילותו הוא קיבל פרס ברית המועצות ארבע פעמים.
בשנת 1955 גלינה וולצ'ק סיימה לימודים בבית ספר לשחקנים ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
ביחד עם אולג יפרמוב, יבגני יבסטיגנייב, אולג טבקוב ועוד הם הקימו תיאטרון חדש שבהמשך קיבל שם "תיאטרון סוברמניק".
בשנת 1962 גלינה וולצ'ק לראשונה ביימה הצגת תיאטרון.
הצגה זו הייתה ברפרטואר התיאטרון כ-30 שנים.
על הצגה שוולצ'ק ביימה בשנת 1966 היא קיבלה פרס ברית המועצות.
בשנת 1972 היא מונתה לבמאי ראשי של התיאטרון ומשנת 1989 ועד פטירתה היא הייתה מנהלת אמנותית של התיאטרון.
בשנת 1978 וולצ'ק הוזמנה ליוסטון בה ביימה הצגת תיאטרון.
בשנים 1996–1997 התיאטרון עשה סבב הופעות בניו יורק.
בנוסף לעבודה בתיאטרון וולצ'ק השתתפה במספר סרטי קולנוע כשחקנית.
בשנת 1995 היא נבחרה לדומה הנייה כנציגת "רוסיה ביתנו".
היא סיימה את הכהונה בשנת 1999.
בשנת 2000 וולצ'ק חתמה על העצומה נגד חזרה להמנון ברית המועצות.
בשנים אחרונות וולצ'ק הייתה חולה ומרותקת לכיסא גלגלים.
על פעילותו בתחום התיאטרון וולצ'ק קיבלה עיטורים רבים לרבות 4 עיטורי ההצטיינות למען המולדת ועיטור "גיבור העמל של הפדרציה הרוסית".
וולצ'ק קיבלה פרסים ועיטורים נוספים לרבות עיטורים מאוקראינה ופולין.
ווולצ'ק נפטרה בשנת 2019 במוסקבה ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בעלה הראשון היה יבגני יבסטיגנייב, שחקן קולנוע ותיאטרון.
לזוג נולד בן דניס יבסטיגנייב שפעיל בתחום הקולנוע.
בשנת 1966 וולצ'ק התחתנה בפעם השנייה.
בעלה היה מארק אבלב, פרופסור להנדסת בניין.
גלילניים (שם מדעי: Holothuriidae) הם משפחה של מלפפוני ים.
לגלילניים גוף בשרני עבה ומספר שורות של רגלי צינור המשמשות להתניידות ולהיצמדות לפני השטח.
גופם מכוסה לעיתים קרובות בבליטות קהות בשם papillae.
רבים מבני המשפחה מסוגלים להוציא מסה של חוטים דביקים עדינים כדי להסיח את דעתם של טורפים, או אפילו להפוך את הקרביים שלהם החוצה.
בני המשפחה חיים ברחבי האוקיינוסים בין קווי הרוחב הנמוכים לאמצעיים.
רובם חיים בשוניות אלמוגים ובבתי גידול חוליים סמוכים, ומעטים חיים במים עמוקים יותר.
בהודו-פסיפיק הם לעיתים קרובות דומיננטיים בבית הגידול של שונית האלמוגים.
רוב המינים הם דטריטיבורים (אוכלי רקבובית).
זוהי המשפחה השנייה בגודלה של מלפפוני-ים ובה כ-185 מינים.
גלימזיאן סאליחוביץ' חוסאינוב היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי - טטרי, ששיחק בעמדת חלוץ בספרטק מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
חוסאינוב נולד בכפר נוביה איגלייקינו, טטרסטן, שבברית המועצות לאב שהיה קצין ק.ג.ב.
בהמשך עברה המשפחה לעיר קויבישב.
בגיל 16 התקבל לקבוצת דינמו קוייבישב, מהליגה השנייה (הליגה השלישית בחשיבותה בברית המועצות).
בקיץ שיחק בליגה לכדורגל ובחורף שיחק בליגה לנוער של הוקי רוסי - בשנת 1955 זכה עם קבוצתו באליפות ברית המועצות בהוקי לנוער.
בגיל 20 הצטרף לקבוצת קריליה סובייטוב.
הוא שיחק בקבוצה במשך 3 שנים, ובשנתו האחרונה היה קפטן הקבוצה.
בשנת 1960 עבר לקבוצת ספרטק מוסקבה מהליגה הבכירה בברית המועצות, בה שיחק עד לפרישתו.
חוסאינוב הפך מהר מאוד לשחקן בהרכב הקבוע של הקבוצה.
הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ובשלושה גביעי ברית המועצות.
במדי נבחרת ברית המועצות ערך את הופעת הבכורה ב-17 באוגוסט 1960 נגד מזרח גרמניה בברלין.
הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1962 בצ'ילה, השתתף במשחק אחד של הנבחרת במהלך הטורניר.
ביורו 1964 שותף חוסאינוב בשני משחקי הטורניר - הוא הבקיע שער בהפסד 2–1 בגמר למארחת ספרד.
במונדיאל 1966 באנגליה השתתף חוסאינוב ב-4 מתוך 6 משחקי הנבחרת בטורניר.
חוסאינוב לא זומן לסגל הנבחרת ליורו 1968. אחרי שנת 1969 לא זומן יותר לנבחרת.
לאחר פרישה ממשחק פעיל היה עוזר מאמן בקבוצות ספרטק נלצ'יק, ספרטק מוסקבה ופחטקור טשקנט.
מת ב-5 בפברואר 2010 במוסקבה.
אצטדיון הכדורגל בעיר נורלט שבטטרסטן קרוי על שמו.
בפארק שליד האצטדיון מוצב פסל לזכרו.
גלים נשברים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האימפרסיוניסטי קלוד מונה, אשר נוצר בשנת 1881. היצירה משתייכת לז'אנר נופי הים ומתארת סצנה ימית של גלים נשברים.
הציור מאופיין בשימוש במשיחות מכחול חופשיות, בטקסטורה עבה ובמבע צבעוני המדגיש את תנועת המים ואפקטי האור על פני הים.