tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרה "בריחה" חושפת מונרו את סיפורן של שמונה נשים שונות, החוות אובדנים קשים והתנתקויות כואבות והתמודדותן עם כך.
הלוס אנג'לס טיימס כתב על ספר זה, שהקריאה נעשית כדי לאתגר את הנחות היסוד והשקפות העולם של הקורא ובכך להעמיקן או לשנותן.
בהקדמה לספר כותב ג'ונתן פרנזן על מונרו "כשאני קורא את מונרו, אני נכנס למצב של הרהור שקט שבו אני חושב על חיי שלי...
שאני חושב עליהם כשאני אומר שספרות היא הדת שלי.".
סיפורה "הדוב שהגיע מההר" עובד לסרט "הרחק ממנה" בכיכובה של ג'ולי כריסטי, שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2006.
בשנת 2013 זכתה בפרס נובל לספרות על היותה "אמנית הסיפור הקצר המודרני".
בשנים שקדמו למותה, התגוררה בעיירה קלינטון.
ביולי 2024 טענה בתה אנדריאה כי הייתה קורבן לתקיפה מינית מצד אביה החורג פרמלין בשנת 1976, כאשר הייתה בת 9. היא סיפרה זאת לאימה שנים אחר כך כאשר הייתה בת 25. אליס מונרו החליטה אז לעזוב את בעלה, אך חזרה בה לאחר מספר חודשים.
רבים מסיפוריה של מונרו מתרחשים בכפרים ובעיירות הקטנות של אונטריו, קנדה, ובעיקר במחוז הוּרון.
עובדה זאת הפכה לאחד המאפיינים הבולטים בכתיבתה; הדמויות שבספרה מתעמתות לעיתים קרובות עם מנהגים מושרשים ודעות קדומות של אנשים שגרים במקומות קטנים.
מאפיין חשוב נוסף הוא נקודת המבט של המספר היודע-כל, נקודת מבט שמשמשת אותה כדי להכניס סדר והיגיון בעולמה.
הסופרת האמריקנית סינתיה אוז'יק כינתה אותה "צ'כוב שלנו".
כמו ביצירותיו, גם בסיפוריה העלילה היא משנית, וההתרחשות האמיתית מתחוללת בנפשן של הדמויות.
אחד הנושאים השכיחים בכתיבתה הוא הדילמות של נערה מתבגרת הלומדת להשלים עם משפחתה ועם העיירה שבה גדלה.
בספריה האחרונים העבירה את מוקד התעניינותה לגיל המעבר ולמצוקותיו.
בכל מקרה, על אף המוטיבים החוזרים, כל סיפור אצל מונרו הוא עולם בפני עצמו, כשהדמיון והמקוריות מספקים את העניין בסיפור החדש.
עבודתה של מונרו הוגדרה כמהפכה ארכיטקטונית במבנה הסיפור הקצר, בייחוד בדרך שבה הוא נוסע קדימה ואחורה בזמן.
הסיפורים שלה תוארו ככאלו שמגלמים יותר מאשר מתארים, חושפים יותר מאשר מתעדים.
בסיפורה: "ספרות יפה" (Fiction) שנכלל בספר "יותר מדי אושר", מתארת מונרו ביותר משמץ של אירוניה את גישתם של הקוראים אל סיפורים קצרים.
הגיבורה קונה ספר שיצא לאחרונה על ידי אחת ממכרותיה, והסתבר לה שזהו ספר שמכיל סיפורים קצרים בלבד.
ואז היא מהרהרת לעצמה: "זה כשלעצמו מהווה אכזבה [שהספר מכיל סיפורים קצרים ולא רומן].
העובדה הזו, לכאורה, מפחיתה את הסמכות של הספר והופכת את הסופר למישהו שרק עומד בשעריה של הספרות ולא כאחד שכבר מעורה היטב בפנים".
כשהוענק למונרו פרס נובל על סיפוריה הקצרים היא אמרה דבר דומה: "במשך שנים על גבי שנים חשבתי שהסיפורים הקצרים הם רק אימון לקראת כתיבת הרומן...
ואז הבנתי שזה כל מה שאני יכולה לעשות, אז השלמתי עם זה.
אני מניחה שהעובדה שאני מכניסה כל כך הרבה בסיפורים זאת דרך לפצות על כך".
ריקוד הצללים המאושרים (1968), תרגמה אורטל אריכה, מחברות לספרות, 2014.
חיי נערות ונשים (1971), תרגמה שרה ריפין, זמורה ביתן, 1991. תרגום נוסף: אורטל אריכה, 2011.
שנאה, ידידות, חיזור, אהבה, נשואים (2001), תרגמה עדי גינזבורג-הירש, מודן, 2005.
יותר מדי אושר (2009), תרגמה דנה אלעזר-הלוי, מחברות לספרות, 2010.
המראה מקאסל רוק (2006), תרגמה אורטל אריכה, מחברות לספרות, 2011.
חיים יקרים (2012), תרגמה אורטל אריכה, מחברות לספרות, 2013.
משהו שרציתי לספר לך (1974), תרגמה אורטל אריכה, מחברות לספרות, 2015.
הירחים של יופיטר (1982), תרגמה אורטל אריכה, מחברות לספרות, 2017.
גלגולי האהבה (1986), תרגמה אורטל אריכה, מחברות לספרות, 2018.
חברת נעורי (1990), תרגמה אורטל אריכה, מחברות לספרות, 2019.
אליס (אליהו) כדורי (לעיתים נכתב כׄצׄורי בתעתיק ערבי-עברי; באנגלית: Ellis Kadoorie, בערבית: خضوري ח'צ'ורי) (1865 – 24 בפברואר 1922) היה נדבן ובן למשפחה יהודית עשירה מבגדאד.
משפחתו היגרה למומבאי שבהודו באמצע המאה ה-18 והייתה בעלת עסקים שונים במזרח הרחוק.
אליס כדורי נולד בבגדאד והגיע לשאנגחאי ב-1880 כעובד של החברה היהודית-ספרדית 'דוד ששון ובניו'.
בתוך שנים ספורות הוא צבר הון רב, ופתח עסקים עצמאיים בשנגחאי ובהונג קונג, שם ישב אחיו, סר אליעזר כדורי.
במשך שני העשורים הבאים, עשו האחים כדורי את הונם, הצליחו בבנקאות, מטעי גומי, שירותי חשמל ומקרקעין, והחזיקו בחלק הארי של מניות רשת מלונות הונג קונג.
כדורי הקים שני בתי ספר בהונג קונג, באחד (נוסד ב-1891) לימדו בשפה ההינדית ובשפת האורדו ובשני לימדו אנגלית לדוברי סינית.
בשנת 1917 קיבל את תואר אביר האימפריה הבריטית מידי המלך ג'ורג' החמישי.
כדורי נפטר ערירי בהונג קונג בשנת 1922 ונטמן בבית העלמין היהודי בעיר.
בצוואתו הקדיש 140,000 ליש"ט להקמת בית ספר חקלאי בארץ ישראל.
הוא הניח סכום זה ל"ממשלת א"י" - "בהאמינו על סמך הצהרת בלפור והחלטות ועידת סן רמו - שא"י מוכרת כשייכת כולה ליהודים".
כשנודע ביישוב דבר העזבון של כדורי הקים הנציב העליון הרברט סמואל ועדה כדי לתכנן את הוצאת הכסף.
כעבור זמן כאשר קראו את הצוואה עצמה, התברר שלא הממשלה בארץ ישראל היא היורשת כי אם ממשלת בריטניה, וכי כדורי אפשר בצוואתו להשקיע את הכסף בארץ ישראל או בעיראק.
חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית הפעיל לחץ על אחיו של המנוח, איש העסקים אליעזר כדורי ובסופו של דבר הצליח להשיג החלטה עקרונית מצד הבריטים שהכסף יושקע בארץ ישראל.
לאחר משא ומתן נוסף בין פרדריק קיש מההסתדרות הציונית להמפרי באומן, מנהל מחלקת החינוך, הוחלט כי מכספי עיזבונו יוקמו שני בתי ספר חקלאיים על שם כדורי:
המכון החקלאי כדורי - בית ספר חקלאי ערבי, הוקם בשנת 1930 בטולכרם.
בית הספר החקלאי כדורי - בית ספר חקלאי יהודי, הוקם בשנת 1933 ליד כפר תבור.
אליס פלזנס לידל (לימים: הרגריבס (Hargreaves), בשם מלא באנגלית: Alice Pleasance Liddell; 4 במאי 1852 - 16 בנובמבר 1934) הייתה ההשראה לדמות הגיבורה מ"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ו"מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", ספרי הילדים הקלאסיים שכתב לואיס קרול.
לידל נולדה להנרי ג'ורג' לידל (שהיה הדיקן בקולג' בו לימד לואיס קרול) וללורינה האנה.
משפחת לידל הייתה בקשר עם לואיס קרול מאז שאליס הייתה בת ארבע.
לואיס קרול בילה שעות רבות עם אליס ועם אחיותיה לורינה (הבכורה) ואדית (צעירה מאליס).
הוא נהג לצאת איתן לטיולים, לספר להן סיפורים ואף צילם צילומים רבים שלהן.
במסגרת חגיגות המאה להולדתו של קרול, שחזרה לידל את חוויותיה מאותה תקופה: "הוא היה מספר לנו סיפורים ומוסיף להם איורים בעיפרון או בעט, שאותם שירבט תוך כדי סיפור.
כשהיינו מאושרות ומשועשעות לגמרי מסיפוריו, הוא היה מציב אותנו בתנוחה מסוימת וחושף את לוחות הצילום, לפני שהלך הרוח הנכון יחלוף...
ציפינו בכליון עיניים לשעות המאושרות בדירתו של המרצה למתמטיקה".
על פי עדותו של קרול, וכן של אחרים שנכחו במקום, סיפורו של הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מתחיל מסיפור שסיפר קרול ללידל ולאחיותיה, ב-4 ביולי 1862, בהפלגה בסירת משוטים על התמזה.
סיפור זה מצא חן בעיני אליס והיא ביקשה מקרול שהוא יועלה על הכתב.
לאחר כעשרה חודשים קרול העלה את הסיפור על הכתב ואף התייעץ עם חבר לגבי האפשרות להוציאו לאור.
לאור התגובה החיובית שקיבל הוא המשיך בתוכניותיו ובנובמבר 1864 העניק ללידל כתב יד מאויר של הסיפור, לו קרא "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה", כמתנת חג המולד.
עוד קודם לכן, הקשר של לידל עם קרול נותק כמעט לחלוטין בצורה פתאומית למדי בחודש יוני 1863. כשנתן לה את כתב היד, אמר קרול שלידל "השתנתה מאוד וכלל לא לטובה - מן הסתם עוברת את שלב המעבר המביך הרגיל".
רוב קשריו עם הילדות הידידות נותקו בשלב זה פחות או יותר, אך הקשר עם אליס היה טעון יותר והפסקתו פתאומית יותר.
לאחר שניהלה רומן עם הנסיך לאופולד, דוכס אולבני, שנפסק בשל דרישתה של אימו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת שהוא יתחתן רק עם בת אצולה התחתנה לידל עם רג'ילנד הרגריבס ב-15 בספטמבר 1880. רוב הביוגרפים של קרול מסכימים כי החתונה הייתה טרגדיה עבורו.
הוא לא נכח בה, אם כי שלח לזוג הטרי מתנה, וכשהוציא לאור את "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה" הסיר את תמונתה מהשער האחורי של הספר.
בהתכתבויות ביניהם, שעסקו לרוב בעניינים טכניים הנוגעים לספרי אליס או בעותקים מספריו ששלח קרול ללידל, הם כינו זה את זה "גב' הרגריבס" ו"הסופר".
גם מכירתו של כתב היד המקורי של הספר לאחר מותו של קרול לימדה על יחסה הקריר אליו.
בהמשך חייה חוותה לידל טרגדיות אישיות: שניים משלושת בניה, אלן וליאופלד, נהרגו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן מת גם בעלה, ב-1926, והיא נשארה בודדה.
בנה הצעיר קריל בילה בלונדון את מרבית זמנו וחי חיים פזרניים.
לבסוף התחתן, עבר ללונדון ולא שב לאחוזת משפחתו.
לקראת סוף חייה, בשנת המאה להולדתו של קרול, היא קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת קולומביה והתראיינה לכלי התקשורת בארצות הברית.
לאור ההתעניינות הרבה שזכתה לה בביקורה בארצות הברית, כתבה לידל שהיא "עייפה מלהיות אליס בארץ הפלאות".
יחסיה של לידל עם קרול היו מורכבים ביותר וזכו לאינספור ניתוחים מצדם של חוקרים רבים.
קיימת השערה רווחת לפיה קרול היה מאוהב בלידל, השערה המקובלת על רבים מהחוקרים אך לא על כולם.
ידוע בוודאות שהקשר ביניהם היה הדוק, ושנותק כמעט לחלוטין בצורה פתאומית למדי בחודש יוני 1863. קשרו זה עם לידל היה אחד הבולטים ביותר מבין קשריו הרבים עם ילדות, והוא תיאר אותה "כילדה ידידה האידיאלית".
לקרול היו ילדות ידידות רבות אך קשריו עם ילדים בנים, לעומת זאת, היו קרים בהרבה מכיוון שהם לא התאימו בעיניו לאידיאל היופי שהעריץ כל כך אצל ילדות, וכן משום שהוא לא העריך את אופיים.
בעבר הוא אמר "אני מחבב ילדים, מלבד בנים", והחוקר מרטין גרדנר העריך ב"אליס המוערת" שיש קשר בין איבתו זו לבנים זכרים להפיכתו של תינוק הדוכסית לחזיר ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
היו לו מספר קשרים ידידותיים עם ילדים בנים, אך הם בטלים בשישים לעומת מספרן הרב של הילדות שהיו לידידותיו.
בנוסף, מראן של ילדות עירומות גרם לו הנאה מרובה, והוא צילם תמונות רבות המתעדות אותן (ברשות הוריהן של הילדות), בעוד מראם של ילדים עירומים לא מצא חן בעיניו.
עובדות אלו עוררו טענות רבות לכך שהיה אופי אירוטי בקשרים אלו.
הוא ציווה שכל תמונות העירום שצילם יושמדו אחרי מותו, וכיום נשארו רק ארבע מהן.
אמנם, כיום מעלים כמה חוקרים את הסברה כי קשריו של קרול עם בנות לידל הייתה קשורה ברומן עם אמן דווקא.
בין אותו טיול לבין הוצאתו לאור של הספר חלה התקררות פתאומית ביחסים בין קרול לבין בני משפחת לידל.
כשהייתה כבת 11, ביוני 1863, נראה שקרול כמעט ולא התראה איתם.
הדפים מיומנו שעסקו ב-27 עד 29 לאותו חודש נתלשו על ידי אחייניתו, מנלה דודג'סון, כדי לשמור על כבודו של המת.
ב-30 ביוני הוא כתב משפט אחד על כך שהם יצאו לחופשת הקיץ שלהם, והפעם הבאה בו הם מופיעים ביומנו היא כעבור חצי שנה: "הגברת לידל והילדים היו שם - אך אני התרחקתי מהם, כפי שעשיתי במשך כל השליש הזה".
מרבית החוקרים מאמינים שמקור הנתק הוא בכך שקרול ביקש את ידה של אליס מהוריה אך נדחה.
פער של 20 שנים היה מקובל באותה תקופה, וגיל הנישואים המותר עבור בנות היה 12 שנים (אליס הייתה בת 11, וייתכן שקרול התכוון לכך שהנישואים יתבצעו רק כשאליס תגיע לפרקה).
למרות זאת, קרול היה אדם מוזר למדי והכנסתו לא הייתה גבוהה, וייתכן שזה מה שמנע את נישואיהם.
עם זאת, ישנה השערה אחרת לפיה לא אליס היא שעניינה אותו, אלא אחותה הגדולה, לורינה, מה שגרם לנתק בין קרול למשפחת לידל.
בכל אופן, אין ספק שהקשר בינו לבין אליס היה הדוק והשפיע על שניהם.
השאלה העולה היא - מה היה הקשר בין דמותה של לידל לזו של אליס בספרים?
אמנם הדגם החיצוני של טניאל לאליס הייתה ילדה ידידה אחרת של קרול בשם מרי הילטון בדקוק, אם בכלל השתמש בדגם חיצוני, אך אופיין של שתי האליסות היה דומה במידה זו או אחרת.
שתיהן היו מעט רגזניות, בטוחות בעצמן, סקרניות ובעלות דמיון מפותח.
אירועים רבים ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", ורבים עוד יותר ב"מתחת לאדמה", מבוססים על מקרים אמיתיים שקרו לקרול וללידל.
למרות זאת החפיפה בין הדמויות הייתה חלקית בלבד.
ישנה הסכמה בקרב החוקרים שניתן למצוא ב"מבעד למראה" התייחסות ישירה יותר ללידל ולקשר בינה לבין קרול מאשר אלו שפורטו.
על פי פרשנים רבים, מייצגת דמותו של "הפרש הלבן" בספר זה את קרול, ולפיכך הסיטואציה בה אליס נפרדת מהפרש הלבן והופכת למלכה מייצגת את התבגרותה של אליס ונטישתה אותו.
רמז ברור ל"אליס" הוא בשיר הסיום של "מבעד למראה", המספר על אותו טיול לתמזה בו נולד הספר.
השיר הוא אקרוסטיכון, שהאותיות הראשונות בכל שורה בו מרכיבות את שמה המלא של לידל.
אליס לא גרה כאן יותר , הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1974. את הסרט ביים מרטין סקורסזה והוא נכתב על ידי רוברט גטשל.
בסרט מככבת אלן בורסטין כאלמנה אשר מטיילת עם בנה הצעיר לאורך דרום-מערב ארצות הברית בחיפוש אחר חיים טובים יותר.
את בנה מגלם אלפרד לותר ה-3 וקריס קריסטופרסון מגלם את דייוויד, חקלאי שהיא פוגשת במהלך דרכה.
החיפוש אחר האושר מביא אותה ואת בנה להתמודדויות מורכבות.
סקורסזה, למרות היותו יוצר דרמות ודמויות גבריות, העמיד הפעם, באופן נדיר, דמות נשית במרכז העלילה.
כאשר בעלה של עקרת הבית אליס הייאט, נהג משאית בסוקורו, ניו מקסיקו, נהרג בתאונה, היא מחליטה למכור את רכושה, לארוז את מה שנותר ולקחת את בנה טומי למונטריי, קליפורניה, בתקווה להחיות את קריירת השירה שלה אותה נטשה כשהתחתנה.
הם מתאכסנים זמנית בפיניקס, אריזונה, שם אליס מוצאת עבודה כזמרת בבר מוזנח.
היא פוגשת את בן (הרווי קייטל), בחור צעיר אשר מפתה אותה להיכנס איתו למערכת יחסים מינית בעיקרה.
הקשר ביניהם מגיע לסופו כשאשתו של בן מחליטה להתעמת עם אליס.
בן, חסר רחמים, מכה את אשתו מאחר שהפריעה לו ברומן שלו.
אליס חוששת לביטחונה ולביטחון בנה ולכן היא עוזבת את העיר במהירות.
על מנת שתוכל לחסוך כסף נאלצת אליס לעבוד בטוסון כמלצרית בדיינר.
היא מתיידדת עם הצוות - פלו, מלצרית קשוחה ועצמאית, וורה הביישנית וחסרת היכולת.
אליס פוגשת את דייוויד, חקלאי גרוש מקומי אשר מבין כי הדרך לליבה של אליס עוברת דרך טומי בנה.
אליס שעדיין פגועה רגשית ממערכת היחסים הקשה שהייתה לה עם בעלה ומסיום הקשר עם בן, מהססת להיכנס למערכת יחסים נוספת.
למרות זאת, היא מוצאת כי דייוויד משפיע לטובה על טומי שבינתיים התחבר עם אודרי (ג'ודי פוסטר).
אודרי היא טומבוי חכמולוגית ועצמאית הגונבת מחנויות.
היא נאלצת לדאוג לעצמה מאחר שאימה עובדת כזונה.
אליס ודייוויד מתאהבים אך מערכת היחסים שלהם מתערערת כאשר אליס מתנגדת לדרך בה הוא מחנך את טומי.
השניים מתפייסים ודייוויד מציע למכור את החווה שלו ולעבור למונטריי על מנת שאליס תוכל לנסות להגשים את חלום ילדותה.
בסופו של דבר אליס מחליטה להישאר בטוסון מאחר שהיא מבינה כי את חלומה להיות זמרת ניתן להגשים בכל מקום.
בשנים אלו, לא היו הרבה סרטים שבמרכז סיפורם עמדה אישה.
אלן בורסטין הייתה באמצע צילומי הסרט "מגרש השדים" כשהאחים וורנר פנו אליה והביעו עניין רב לעבוד איתה על פרויקט נוסף.
בורסטין חשבה כי תוכל לעשות סוף סוף סרט שונה שמסופר מנקודת המבט הנשית שהייתה קרובה לליבה.
כשבורסטין קראה את התסריט היא אהבה אותו מאוד ושלחה אותו לאחים וורנר אשר הסכימו להפיקו.
בורסטין חיפשה במאי צעיר ומרענן שיביים את הסרט.
לאחר התייעצות עם פרנסיס פורד קופולה בחרה בורסטין במרטין סקורסזה.
סרט זה היה סרט האולפנים הגדול הראשון שלו.
הסרט צולם באמאדו (אריזונה), טוסון ופיניקס.
הדיינר של מל עוד קיים בפיניקס.
אלן בורסטין זכתה בפרס האוסקר על תפקידה בסרט, דיאן לאד הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ורוברט גטשל היה מועמד לפרס התסריט המקורי.
במסגרת באפט"א, זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר, בורסטין זכתה אף היא בפרס השחקנית הטובה בתפקיד הראשי, דיאן לאד זכתה בפרס שחקנית המשנה וגטשל זכה בפרס על התסריט הטוב ביותר.
מרטין סקורסזה היה מועמד לפרס הבימוי אך הפסיד לפרנסיס פורד קופולה (הסנדק 2).
אלן בורסטין – אליס הייאט, עקרת בית בת 35 שעבדה פעם כזמרת.
אלפרד לותר – טומי, בנה הפטפטן בן 11
קריס קריסטופרסון – דייוויד, חקלאי, לקוח קבוע במזנון של מל
בילי גרין בוש – דונלד, נהג משאית, בעלה של אליס
דיאן לאד – פלו, מלצרית חדת לשון
ג'ודי פוסטר – אודרי, נערה עם נטיות עברייניות
הרווי קייטל – בן, גבר חם מזג ואלים
מרטין סקורסזה מופיע בהופעת קמע כלקוח המזנון של מל.
לורה דרן, בתה של דיאן לאד, מופיעה בתור ילדה האוכלת גלידה.
אליס דילון (באירית: Eilís Dillon; 7 במרץ 1920 – 19 ביולי 1994) הייתה סופרת אירית אשר ספריה תורגמו ל-14 שפות.
משפחתה של דילון הייתה מעורבת בתנועה האירית הלאומנית.
דודה, ג'וזף פלנקט (Joseph Mary Plunkett) היה משורר ועיתונאי, לאומן אירי מן הקוראים לעצמאות אירלנד ומראשי מרידת חג הפסחא, שלאחריה הוצא להורג.
דילון התחנכה בבית ספר שנוהל בידי נזירות אחוות אורסולה הקדושה בעיירה סלייגו ועבדה תקופה קצרה בתחום המלונאות והאירוח.
בשנת 1940 התחתנה עם קורמק או'קולינן, אשר היה איש אקדמיה מאוניברסיטת קולג' קורק ומבוגר ממנה ב-17 שנים.
לזוג נולדו שלושה ילדים לפחות, בהם המשורר האירי איילין נ' קולינן המשמש פרופסור בטריניטי קולג', ואחיו הסופר קורמק אוקולינן שאף הוא משמש פרופסור בטריניטי קולג' ומפרסם בשם העט קורמק מילאר.
בשנות ה-40 החלה דילון החלה לכתוב ספרי ילדים באירית ומאוחר יותר באנגלית, בהם סדרה של סיפורי נוער מצליחים, הבולטים בשהם היו "האי האבוד" (The Lost Island) ו"אי הסוסים" (The Island of Horses), אשר מהדורות חדשות מהן עדיין הודפסו אף 50 שנים לאחר הוצאתם לאור לראשונה.
בשנות ה-60 היא עקרה לרומא.
בשנת 1973 היא פרסמה את ספרה המצליח ביותר, רומן היסטורי בשם Across the Bitter Sea.
בשנת 1974 היא התחתנה בשנית עם מבקר ספרות ומרצה אירי-אמריקאי, ויויאן מרסיר (Vivian Mercier).
דילון הלכה לעולמה בשנת 1994 ונקברה לצד בעלה השני בעיירה קלרה באירלנד.
מדי שנה מוענק באירלנד פרס ספרותי לזכרה.
בשנת 1966 ראה אור בעברית ספרה "החטיפה", בתרגום עליזה נצר.
אליס מבעד למראה הוא סרט פנטזיה והרפתקאות בבימויו של ג'יימס בובין ובהפקתו של טים ברטון.
הסרט הוא המשכו של הסרט אליס בארץ הפלאות משנת 2010 ו־1951. בדומה לקודמו, מככבים בו ג'וני דפ, הלנה בונהם קרטר ומיה וסיקובסקה.
הסרט נכתב והופק בהשראת ספריו של לואיס קרול "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ו"מבעד למראה ומה אליס מצאה שם".
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-10 במאי 2016 ב-3D ואיימקס 3D.
בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-26 במאי 2016.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ולא זכה להצלחה בקופות בהשוואה לקודמו.
אליס קינגסלי, גיבורת הסרט הקודם, בילתה את השנים לאחר עלילתו בעקבותיו של אביה והפליגה בים הפתוח.
בשובה ללונדון מאסיה, היא מגלה שלורד אסקוט, מנהל החברה, מת, ועכשיו מחליף אותו בנו, היימיש.
היימיש מכריח את אליס להפטר מהספינה של אביה כדי לסגור חובות שאמה צברה במהלך מסעותיה.
לאחר פגישה חוזרת עם אבשלם, הזחל מארץ הפלאות, היא נתקלת במראה קסומה שמחזירה אותה לממלכה הפנטסטית של ארץ תת.
עד מהרה, אליס מגלה כי הכובען מאפיר, וכעת הוא מתנהג מטורף מן הרגיל בעקבות אירועי העבר שהוא מסרב לחשוף.
על מנת להציל את הכובען, אליס פונה לזמן עצמו, ולמרות אזהרותיו על כך שהיא לא תוכל לנצח את המירוץ נגד הזמן ולשנות את העבר, אליס גונבת את הכרונוזמן, מכשיר הזמן שכולם - כולל המלכה האדומה המגורשת - רוצים.
כשהיא עדה לאירועים שעיצבו את אישיותם של חבריה ואויביה במהלך חייהם, אליס עוברת מסע במהלכו היא מנסה לפתור לא רק את הבעיה עם הכובען, אלא גם להכריע את ההחלטה הגורלית שלה.
לבסוף הוא משתנה לבן אדם טוב.אבסלם אלן ריקמןאמיר אוריין תפקידו האחרון של ריקמן זאניק הייטופ ריס איוואנסמיכה אוזין סליאן אביו של הכובען טיווה הייטופ סימון קירביהילה זיתון אמו של הכובען בים הייטופ ג'ו הורסט אחיינו של הכובען בומליק הייטופ שיבון רדמונד
על הפקתו של הסרט הוכרז בדצמבר 2012 ועד נובמבר 2013 לוהקו מרבית התפקידים הראשיים, כששחקני הסרט הראשון אישרו כי ישובו לגלם את התפקידים גם בסרט ההמשך.
מלאכת הליהוק נמשכה עד מאי 2014 והצילומים עצמם החלו ב-4 באוגוסט 2014 באולפני שפרטון בממלכה המאוחדת.
הצילומים נערכו גם במזחי גלוסטר וכללו שימוש בארבע ספינות היסטוריות.
הצילומים הושלמו ב-31 באוקטובר 2014.
אליס פלורנטינה גולדמן (נולדה ב-15 בספטמבר 1967) היא עורכת דין ופעילה חברתית המתמקדת בתחומי איכות הסביבה, זכויות בעלי חיים וקשרי הון-שלטון.
יו"ר הוועדות לאיכות הסביבה של מפלגת העבודה, תנועת אומ"ץ ולשכת עורכי הדין במחוז חיפה.
אליס גולדמן נולדה ברומניה, עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1970 וגדלה בקריית מוצקין.
בוגרת בית הספר הטכני של חיל האוויר.
שירתה בחיל האוויר כחשמלאית מערכות מטוסים וכקצינת קשר.
גולדמן היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (סיימה בשנת 1995), תואר ראשון נוסף במשפטים ממכללת נתניה ותואר שני בלימודי משפט מאוניברסיטת בר-אילן.
עברה הכשרת דירקטורים באוניברסיטת בר-אילן.
בתחילת שנות האלפיים התחילה בפעילות התנדבותית בעמותות שונות: הסוכנות היהודית, רוטרי כרמל (צעירים), המועצה להתנדבות חיפה והעמותה להעצמה כלכלית לנשים.
בין השנים 2009–2012 ריכזה את פעילות תנועת אומ"ץ באזור הצפון.
כיום היא חברת הוועד המנהל, חברת הצוות המשפטי ויו"ר ועדת איכות הסביבה בתנועה.
בשנים 2014–2015 שימשה כמרכזת פרויקטים בקואליציה לבריאות הציבור.
בשנת 2019-2015 שימשה כיו"ר הוועדה לאיכות הסביבה של לשכת עורכי הדין במחוז חיפה.
בשנת 2019 מונתה לחברת הנהלה ברשת המתנ"סים נשר ומשמשת גם כחברת ועדת הכספים.
גולדמן נשואה ומתגוררת בעיר נשר.
גולדמן היא פעילה למען זכויות בעלי חיים, הפחתת הזיהום במרחב חיפה ועצירת הרחבת בתי הזיקוק.
בשנת 2013 התמודדה למועצת העיר נשר כחלק מרשימת "נשר נטו".
בשנת 2013 הקימה את החוג למען זכויות בעלי חיים במפלגת העבודה.
בינואר 2015 התמודדה בבחירות המקדימות של המפלגה, הגיעה למקום ה-35 ולא נכנסה לכנסת.
שימשה כיועצת לענייני סביבה של יצחק הרצוג ועמדה בראש המטה הסביבתי של העבודה.
בפברואר 2019 התמודדה שוב בפריימריס ונבחרה למקום ה-29, ששוריין לאישה.
בשנת 2020 שובצה ברשימת העבודה-גשר-מרצ ל במקום ה-42. בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת ה-24, בפריימריז שהתקיימו ב-1 בפברואר 2021, הגיעה גולדמן למקום ה-13.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה ושובצה במקום ה-18 ברשימת המפלגה לכנסת.
גולדמן קיבלה מספר פרסים ועיטורים, בהם:
2014 – נבחרה לאשת השנה בתחום הסביבה מטעם עיתון ידיעות המפרץ השייך לידיעות אחרונות.
2016 – אות אשה משנה עולם מטעם הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
2016 – פרס הגלובוס הירוק בשם תנועת אומ"ץ על פעילותה נגד הזיהום התעשייתי במפרץ חיפה.
אליס גי-בלאשה הייתה יוצרת סרטים צרפתייה.
היא הייתה הבמאית האישה הראשונה בתעשיית הראינוע והקולנוע וכנראה הראשונה שיצרה סרט עלילתי: "פיית הכרוב" (1896).
הוא צולם פעמים אחדות, ומשך גרסתו הארוכה ביותר היה 4 דקות.
במהלך קריירת יצירת הסרטים החלוצית שלה, שנמשכה 24 שנים, גי ביימה, הפיקה, כתבה ולקחה חלק ביצירתם של יותר מ-700 סרטים.
בשנת 1873 גרה אמה של גי בסנטיאגו דה צ'ילה, וכשהייתה בהריון היגרה לפריז, שם ילדה את גי, שגידלו אותה סביה עד גיל 4. בשנת 1877 חזרו גי ואמה לצ'ילה, של פגשה גי את אביה לראשונה.
בשנת 1879 שבה גי יחד עם אביה לצרפת שם למדה בפנימייה יחד עם שתיים מאחיותיה.
בשנים בהן למדה גי בפנימייה רשת חנויות הספרים שהייתה בבעלות אביה פשטה את הרגל.
עקב כך נאלץ אביה להעבירה לפנימייה זולה יותר.
בזמן שלמדה בפנימייה החדשה נפטרו אביה ואחיה.
לאחר מות אביה למדה גי הקלדה ובשנת 1893 החלה לעבוד כמזכירה בחברת לכה.
בשנת 1894 נשכרה גי כמזכירה על ידי המהנדס והממציא לאון גומון בחברת הצילום וציוד האופטיקה של פליקס רישאר, "לה קונטואר ז'נרל דה פוטוגרפי".
החברה התפרקה במהרה ונרכשה על ידי גומון שהקים חברה חדשה משלו שהפכה במהרה לכוח מרכזי בתעשיית הקולנוע החדשה בצרפת.
גי החליטה להצטרף לחברה של גומון ועבדה בה במשך יותר מ-10 שנים, במהלכן יצרה מאות סרטים.
גי נחשבת לאחת הראשונות שיצרו קולנוע נרטיבי.
בשנים 1902–1906 יצרה סרטי סאונד מסונכרן רבים עבור מערכת הכרונופון של גומון.
הסרטים נוצרו בתהליך בן שני שלבים: בראשון הוקלט הקול ובשני צולמו שחקנים בעודם מקשיבים לקולות שהושמעו מגלילי שעווה.
בהצגה עצמה סונכרנו שתי ההקלטות השונות ויצרו אשליה כאילו היו אלה באמת "סרטים מדברים".
בשנת 1907 נישאה גי להרברט בלאשה, עובד נוסף בחברת גומון, והיגרה יחד איתו לקליבלנד, שם ניסה בלאשה לקדם זכיין אמריקאי של מערכת הכרונופון של גומון.
בשנת 1910 הקימה חברת הפקה משלה בשם "סולקס", שהייתה חברת ההפקה הגדולה ביותר באמריקה שלפני הוליווד.
היא הייתה המנהלת האומנותית של החברה, וביימה רבים מסרטיה.
בתוך שנתיים חברת סולקס נהייתה כה משגשגת שגי בנתה אולפן משלה בפורט לי שבניו ג'רזי.
מחירו של האולפן נאמד אז בכ-100,000 דולר, סכום המקביל ליותר מ-2 מיליון דולר כיום.
בשנת 1953 קיבלה גי את אות לגיון הכבוד, העיטור הלא-צבאי הבכיר ביותר שמוענק בצרפת.
ב-16 במרץ 1957 קיבלה את אות הסינמטק הצרפתי.
אליס לואיז וולטון היא מיליארדרית אמריקאית, אחת מיורשי חברת וולמארט.
היא בתם של מייסד וולמארט סם וולטון והלן וולטון, ואחותם של רוב וולטון, ג'ים וולטון וג'ון ט.
הונה הוערך בנובמבר 2025, בכ-111 מיליארד דולר.
היא בוגרת אוניברסיטת טריניטי בסן אנטוניו שבטקסס, בעלת תואר ראשון בכלכלה וניהול כספים.
היא החלה את הקריירה שלה כאנליסטית ומנהלת קרן הון סיכון בחברת First Commerce Corporation, ומאוחר יותר שירתה כסגנית יו"ר וראש אגף פעילות בתחום ההשקעות ב-Arvest Bank Group.
ב-1988, וולטון הקימה את בנק ההשקעות Llama Company.
היא שימשה כנשיאה, יו"ר הדירקטוריון וכמנכ"לית החברה.
למשך תקופה היא שימשה כברוקרית בבית ההשקעות E.F.
היא הייתה היו"ר הראשונה והכוח המניע שתמך במועצה האזורית של צפון-מערב ארקנסו בפיתוח ובניית נמל התעופה האזורי.
וולטון ארגנה והשקיעה הון ראשוני למימון הבנייה.
לאות הוקרה על תרומתה לפרויקט שדה התעופה, ותמיכתה בשיפור התחבורה ברחבי האזור, דירקטוריון רשות שדות התעופה קרא לבניין הטרמינל על שמה.
בשנת 2001 וולטון צורפה להיכל התהילה לתעופה של ארקנסו.
בסוף 1990, וולטון סגרה את חברת לאמה שהייתה בבעלותה ועברה לחוות Walton's Rocking W Ranch הגדולה אשר במילפאס, טקסס, שם גידלה סוסים.
ב-2015 עברה לפורט וורת שבטקסס, כדי להתמקד בייסוד מוזיאון לאמנות בארקנסו.
את יצירת האומנות הראשונה שלה רכשה וולטון בגיל עשר מהחנות של אביה.
הייתה זו רפרודוקציה של הציור "עירום בכחול" של פיקאסו.
היא ואמה נהגו לעיתים קרובות לצייר בצבעי מים בטיולי קמפינג.
התעניינותה בתחום האמנות הוביל אותה לעמוד בראש יוזמות הקרן של משפחת וולטון לפיתוח מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית, בבנטונוויל שבארקנסו.
המוזיאון, אשר נפתח בנובמבר 2011, שואף להיות מוסד לאומי מוביל ומרכזי המוקדש לאמנות ואמנים אמריקאים, ומרכז למען חינוך וקהילה.
בדצמבר 2004, אוסף האמנות של דניאל פראד ואשתו, ריטה, עלה למכירה פומבית בסות'ביס בניו יורק.
מאוחר יותר התגלה כי המחירים הגבוהים שהוצעו על ידי קונה אנונימי בטלפון היו בהוראת וולטון, אשר רכשה באמצעות הטלפון אמנות בשווי של לפחות 20 מיליון דולר.
בשנת 1974, בהיותה כבת 24, נישאה וולטון לראשונה לבנקאי השקעות מלואיזיאנה, אך השניים התגרשו שנתיים וחצי מאוחר יותר.
זמן קצר לאחר מכן היא התחתנה עם הקבלן שבנה את בריכת השחייה בביתה, אך תוך זמן קצר גם נישואין אלו נסתיימו בגירושים.
וולטון נעצרה מספר פעמים בגין נהיגה בשכרות, והייתה מעורבת בלפחות ארבע תאונות דרכים, אחת מהן קטלנית.
בשנת 1983 במהלך איחוד משפחתי בחג ההודיה בקרבת אקפולקו שבמקסיקו, וולטון איבדה שליטה על ג'יפ שכור, צללה לתוך גיא, ושברה את רגלה.
היא חזרה לארצות הברית, ועברה יותר משני תריסר ניתוחים והיא סבלה כאב ממושך עקב הפציעות.
באפריל 1989 הייתה מעורבת בתאונה, אשר בה פגעה והרגה הולכת רגל כבת 50 בשם אולטה הארדין, בעת שחצתה את הכביש.
עדי הראייה ציינו כי וולטון נהגה במהירות מופרזת בעת התאונה, אך לא הוגשו כתבי אישום.
ב-1998 לאחר שפגעה במד דלק, דווח כי נהגה תחת השפעת אלכוהול.
היא שילמה קנס של $925 ולא קיבלה עונש מאסר.
ב-7 באוקטובר 2011, ביום הולדתה ה-62, היא שוב נעצרה על נהיגה בשכרות בוותרפורד שבטקסס, אחרי ארוחת ערב עם חברים בפורט וורת'.
עורך דינה של וולטון הוציא הודעה לעיתונות לפיה היא מכירה בחומרת האירוע ומביעה על כך חרטה.
האישומים בוטלו בספטמבר 2013 ללא שהוגש כתב אישום.
אליס אליזבת ויידל היא פוליטיקאית גרמנייה ויועצת עסקית.
באפריל 2017 נבחרה להוביל את מפלגת הימין אלטרנטיבה לגרמניה (AfD) בבחירות הכלליות בגרמניה 2017, לצד אלכסנדר גאולנד ולאחר הבחירות כיושבת ראש שותפה של הסיעה בבונדסטאג.
בבחירות זכתה המפלגה ל-94 מושבים בבונדסטאג.
מאז 30 בנובמבר 2019 היא משמשת כממלאת מקום יו"ר המפלגה, ומפברואר 2020, ועד יולי 2022 שימשה כיושבת ראש המפלגה במדינת באדן-וירטמברג.
ב-2024 היא נבחרה כמועמדת מפלגתה לקנצלרית בבחירות הפדרליות בגרמניה שהתקיימו ב-2025. בה זכתה המפלגה ל-20 אחוז מהקולות.
אליס ויידל נולדה בעיר גיטרסלו במדינת נורדריין־וסטפאליה וגדלה בוורסמולד שם סיימה את לימודי התיכון.
אביה היה סוכן מכירות, ואמה עקרת בית.
ויידל היא בת הזקונים של המשפחה.
סבה וסבתה היו חברי המפלגה הנאצית.
סבה היה חבר בעשרה ארגונים נאציים לפחות, והשתמש בכלים משפטיים כדי להגן על חוקים אתניים.
ב-1944 הוא מונה לשופט על ידי אדולף היטלר.
היא למדה באוניברסיטת ביירוית לימודי כלכלה ומינהל עסקים וסיימה בהצטיינות בשנת 2004. מסוף 2006 היא עבדה במשך שש שנים בבנק סין.
בהמשך כתבה עבודת דוקטורט בהצטיינות יתרה בהנחיית כלכלן הבריאות פיטר אוברנדר בפקולטה למשפט וכלכלה באוניברסיטת ביירוית על עתיד מערכת הפנסיה הסינית.
ויידל עבדה במספר חברות כשכירה ומ-2014 היא עובדת כיועצת עסקית עצמאית.
ויידל הצטרפה ל"אלטרנטיבה לגרמניה" באוקטובר 2013 בשעה שהמפלגה התארגנה כמפלגה אירוסקפטית.
לדברי ויידל, היא גילתה עניין, לראשונה, במפלגה בגלל התנגדותה לאירו.
ביוני 2015, היא נבחרה לוועדה המנהלת הפדרלית של ה-AfD .
באפריל 2017 ויידל נבחרה להוביל את רשימת המפלגה בבחירות לבונדסטאג יחד עם אלכסנדר גולנד.
היא הלסבית הראשונה המכהנת כיו"רית הסיעה בבונדסטאג.
מאז 30 בנובמבר 2019 ויידל משמשת כממלאת מקום יו"ר מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה, ומפברואר 2020, כיושבת ראש המפלגה במדינת באדן-וירטמברג.
ויידל מתחה ביקורת על מדיניות ההגירה של הקנצלרית אנגלה מרקל, ואמרה כי "המדינה תיהרס באמצעות מדיניות ההגירה הזו.
דונלד טראמפ אמר שמרקל מטורפת ואני מסכימה עם זה לחלוטין.
זו דרך פוליטית לא הגיונית לחלוטין שמתנהלת כאן".
היא קראה לממשלת גרמניה להשקיע ב"אזורים כלכליים מיוחדים" במזרח התיכון כדי לעודד אנשים משכילים ומיומנים להישאר במולדתם ולהימנע מבריחת מוחות.
כמו כן, ויידל הצהירה שהיא תומכת בתפיסת הגירה נוסח קנדה, עידוד הגירה של מהגרים מיומנים על פני מהגרים לא מיומנים.
בינואר 2024 התברר כי רולאן הרטוויג, ששימש כיועצה של ויידל, השתתף בפגישה שנויה במחלוקת עם פעילי ימין קיצוני גרמנים, שבה הוצגו תוכניות לגירוש מיליוני אנשים החיים בגרמניה, כולל כאלו בעלי אזרחות גרמנית.
בעקבות הפגישה ויידל פיטרה את הרטוויג.
ויידל תומכת בהמשך חברותה של גרמניה באיחוד האירופי; עם זאת, היא קראה למדינות חלשות כלכלית, כגון יוון, לעזוב.
אף על פי שהיא תומכת באיחוד, היא מאמינה שגרמניה צריכה לעזוב את גוש האירו.
ויידל הצהירה כי היא מתנגדת לשיחות בנושאי מיניות לפני גיל ההתבגרות ואמרה כי היא "לא רוצה שמישהו עם אידיוטיזם מגדרי או מערכים של שיעורי מיניות לילדים יתקרב לילדי", אבל היא לא מתנגדת שילמדו על הומוסקסואליות בבתי הספר העל-יסודיים.
היא גם הביעה את התנגדותה ללגליזציה של נישואים חד-מיניים, ואמרה שהיא תומכת בהגנה על "המשפחה המסורתית" תוך שהיא תומכת גם ב"סגנון חיים אחר".
ויידל תומכת בשותפות אזרחית לזוגות הומואים ולסביות.
ויידל מגדירה את עצמה כלסבית.
ויידל טענה כי השואה משמשת ככלי פוליטי נגד המפלגה שלה, וכי זיכרון השואה צריך לעמוד מעל "הפוליטיקה היום יומית".
ויידל היא לסבית ובת זוגה של מפיקת סרטים שווייצרית ילידת סרי לנקה.
יש להן שני ילדים מאומצים.
אליס לי הייתה מתמטיקאית וסטטיסטיקאית בריטית.
לי למדה בקולג' בדפורד של אוניברסיטת לונדון בין 1876 ל-1884, והייתה אחת הנשים הראשונות להן הוענק תואר אקדמי באוניברסיטה זו.
לאחר סיום לימודיה נשארה בקולג' עד 1916, כמרצה למתמטיקה ולפיזיקה.
ב-1895 למדה קורס בסטטיסטיקה אצל קרל פירסון, ושם החלה התעניינותה בביולוגיה אבולוציונית.
היא הייתה לתלמידת מחקר של פירסון.
מחקרה עסק במתאם בין גודל הגולגולת והיכולות האינטלקטואליות.
מחקרה בדק שלוש קבוצות: סטודנטיות בקולג' בדפורד, מרצים גברים באוניברסיטת לונדון, וקבוצה של חוקרים ידועים (גברים) בתחום האנטומיה.
המחקר העלה כי אין כל קשר בין גודל הגולגולת ורמת האינטליגנציה של בעל, או בעלת הגולגולת.
המחקר פורסם ב-1899 ועורר מחלוקת רבה, כיוון שהפריך את הדעה שהייתה מקובלת אז כי גברים הם אינטליגנטיים יותר מנשים.
פירסון התייצב לצידה ותמך בתוצאות המחקר.
הוא פרסם שני מאמרים בהם הדף את הביקורת שהוטחה במחקר של לי.
עבור מחקר זה הוענק לה תואר דוקטור בשנת 1901. ב-1909 ערך פרנקלין מאל מחקר נוסף בנושא, אשר אישש לחלוטין את תוצאות מחקרה של לי, לפיו אין הבדל בין המוח הגברי והמוח הנשי.
לי עבדה עם פירסון עוד משנת 1892, תחילה כעוזרת מחקר, ובהמשך כחוקרת מן המניין.
בתקופת עבודתה במעבדה, מ-1892 עד 1907, פרסמה ארבעה מחקרים כחוקרת עצמאית, והייתה שותפה לעוד 26 פרסומים מדעיים.
עם זאת, סירבה פעמיים לציון שמה כחוקרת במאמרים מדעיים, בטענה כי תרומתה למחקרים האלה הייתה מועטה, ולכן אין הצדקה לכך.
מחקריה התמקדו בתחום השונות הביולוגית, ענף של הביולוגיה האבולוציונית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נרתמה למאמץ המלחמתי כמחשבת, ותפקידה היה לחשב מסלולי פגזים נגד מטוסים, במסגרת הפיתוח שלי כלי נשק אלה.
כאשר פרשה לגמלאות בשנת 1923, התברר כי קיצבת הזיקנה לה הייתה זכאית בזכות עבודתה בבדפורד קולג' נמוכה מכדי לאפשר קיום בכבוד.
פירסון התערב שוב לטובתה, ופנה למשרד הפנים.
בזכות פנייתו הוענקה ללי גימלה מיוחדת עבור תרומתה לקידום המדע.
אליס טומלר היא מנחת טלוויזיה אוסטרית.
טומלר נולדה באינסברוק, אוסטריה, לאב אוסטרי ממוצא סלובני ואיטלקי ולאם ילידת צרפת שמוצאה מהאי מרטיניק.
בגיל תשע עשרה עברה לגור בלונדון שם למדה סוציולוגיה, עיתונאות ולימודי מדיה, אחרי כן עברה לפריז שם השתתפה במספר קורסי תיאטרון בבית הספר הפרטי לדרמה "Cours Florent".
היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה כמגישה ב-2004, כשהחלה להנחות בערוץ המוזיקה הצרפתי "Trace Urban".
לאחר מכן עבדה בערוץ ארטה ובערוץ France 3.
בשנת 2009 לקחה חלק בקריינות הסרט התיעוד "'La bohème' im Hochhaus".
בשנת 2013 החלה להנחות את תוכנית הכישרונות "Die große Chance" לצד אנדי קנול ברשות השידור האוסטרית הציבורית "ORF".
היא נבחרה להיות אחת משלוש מנחות אירוויזיון 2015 בווינה, היא הנחתה את האירוע בצרפתית.
בשנת 2011 נולדה בתה, היא דוברת גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית באופן שוטף.
אליס גולסן (גולדשטיין) היא פיזיקאית יהודייה מומרת, שפעלה בגרמניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
מחקריה תרמו לפיתוח מכניקת הקוונטים המודרנית.
אליס גולסן נולדה בשנת 1889 בעיר ויסבאדן שבגרמניה, בשם אליס גולדשטיין.
משפחתה הייתה משפחה יהודית חילונית.
היא הצטיינה תמיד בלימודיה, והתעניינה במיוחד במתמטיקה.
בשנת 1909 החלה ללמוד רפואה באוניברסיטת ברלין.
היא סבלה בלימודי האנטומיה, ולאחר זמן מה היא פרשה מאוניברסיטת ברלין על מנת ללמוד מתמטיקה ומדעים מדויקים, בהם התעניינה מאז ומתמיד, באוניברסיטת היידלברג.
ב-1915 היא סיימה את לימודיה בהיידלברג, והשלימה גם תעודת הוראה.
היא עבדה כחלק מצוות ההוראה באוניברסיטה עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
במהלך השנים הללו היא נטבלה כפרוטסטנטית ושנתה את שמה לאליס גולסן.
ייתכן מאוד שהשינוי נעשה על מנת להימנע מאפליה על רקע מוצאה היהודי.
ב-1920 עברה לאוניברסיטת פרנקפורט, שם עשתה דוקטורט בפיזיקה בהנחיית פרופסור ריצ'רד וואכסמות' ופרופסור וולטר גרלך .
עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה במדידת לחץ-אור, דרשה דיוק רב.
אליס ערכה את המדידות בלילות, על מנת להימנע מהפרעות שנגרמו בשעות היום ממעבר הרכבות.
סביב 1920 שברה אליס את קרסולה.
השבר לא החלים סופית מעולם ואליס נשארה צולעת כל חייה.
לאחר שהשלימה את עבודת הדוקטורט שלה גולסן המשיכה לגור בפרנקפורט, וככל הנראה המשיכה לעבוד במחקר ובהוראה, אם כי לא נמצאו מסמכים המוכיחים זאת.
בתקופה בה גרה גולסן בפרנקפורט היא התגוררה בדירה עם ארבע שותפות.
הן חיו בשיתוף כלכלי, ולאחר שאחת משותפותיה ירשה סכום כסף גדול הן עברו לנוי איזנברג , פרוור של פרנקפורט, וקנו מכונית.
אליס למדה נהיגה והפכה לנהגת הקבוצה.
באותם ימים היה נדיר שכמה נשים יגורו יחד, ונדיר לא פחות שאישה תנהג במכונית.
בשנת 1937 אליס גולסן ניהלה רומן עם רודולף בינגל , שהיה אז המורה הפרטי של אחיה הצעיר ובכיר בחברת סימנס.
ב-1938, עם התחזקות השלטון הנאצי והאנטישמיות בגרמניה, פוטרה אליס מעבודתה והחליטה לברוח מגרמניה.
היא הגיעה לאנגליה שם עבדה למחייתה כעוזרת אצל משפחה מקנט.
בינגל הבטיח שיבוא אחריה לאחר שיתגרש מאשתו, אך הוא מעולם לא עשה זאת.
כאשר היא הבינה שבינגל לא עומד להגיע היא התאבדה בטביעה בנהר התמזה.
מחקרה החשוב ביותר היה עבודתה בתחום מדידת לחץ האור.
המחקר היווה את עבודת הדוקטורט של אליס, ופורסם גם כמאמר בכתב העת Annalen der Physik.
זו הייתה המדידה המדויקת הראשונה של לחץ האור, שקיומו הוכח בשנת 1900 על ידי פיוטר לבדב.
הניסוי היה מהראשונים בתחום, ועזר לפתח את מכניקת הקוונטים המודרנית.
ידוע שערכה מחקרים נוספים, בעיקר בתחום האופטיקה, אך הם לא נמצאו.
ייתכן גם שחלקים מעבודותיו של פרופסור וולטר גרלך באותן שנים הם למעשה עבודתה של גולסן, אך אין לכך הוכחות.
אליס גייטיאן היא שחקנית ודוגמנית קנדית.
גייטיאן נולדה בקאמלופס, קולומביה הבריטית שבקנדה.
היא התאמנה בריקוד מגיל צעיר ומגיל ארבע כבר הופיעה במחזות זמר.
השתתפה במספר הפקת תיאטרון באסיה.
שנהסרטתפקידהערות2007לך תבין נשיםטיפאני2008דוקטור דוליטל: זנב לאריותקורטני סטרלינג2012יומנו של חנון 3: קיץ קטלנימדיסון2014Deeperסם2015Lost After Darkג'יימיחמישים גוונים של אפורבחורה בבר
Matchedאנניסרט טלוויזיה של הולמרק2017Moonlight in Vermontהייליסרט טלוויזיה של הולמרק2017 - 2018מלחמת הרוחותמאגי רני7 פרקים2018Secret Millionaireקנדיססרט טלוויזיה של UPtvLife Sentenceאליפרק: "Sleepless Near Seattle"קולונימדו4 פרקים2019The Murdersדריה ניקולספרק: "Queen of Hearts"2020Poison Pen Palלילי אנדרסוןסרט טלוויזיה של Lifetime2021Love & Where to Find Itלנהסרט טלוויזיה של UPtv2022The Engagement Back-Upסרט טלוויזיה עתידי
אליס בולינגברוק וודוורד הייתה אמנית ומאיירת אנגלייה, אחת המאיירות הפוריות ביותר בתחילת המאה העשרים.
ידועה בעיקר בזכות עבודתה בספרות ילדים, ובזכות האיורים המדעיים שלה.
וודוורד נולדה ב -3 באוקטובר 1862 בצ'לסי, לונדון.
אביה הנרי וודוורד, היה מדען בולט בתחום הגאולוגיה, ועבד במוזיאון הטבע בלונדון.
בילדותה התחנכה וודוורד בביתה על ידי מורים, יחד עם ארבע אחיותיה ושני אחיה (היא הייתה הרביעית מבין שבעה ילדים).
מגיל צעיר עודדו את הילדים לצייר, כאשר בסופו של דבר כל האחיות הפכו אמניות וכל האחים הפכו למדענים.
בשנות העשרה המאוחרות שלה, אליס הייתה מספיק מיומנת כדי להמחיש בציורים הרצאות לאביה ומאמרים בעיתונים עבור עמיתיו.
הדבר איפשר לה להרוויח מספיק כסף כדי להתחיל את לימודיה בבית הספר לאמנות סאות' קנזינגטון, ומאוחר יותר בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר ואחריו באקדמיה ז'וליאן בפריז.
היא למדה שיעורים באיור של ג'וזף פנל ומוריס גרייפנהגן, והקשר שלה עם פנל הוביל לעבודות בהוצאות ספרים ובחברה לאיור ספרי ילדים.
היא המשיכה לאייר עבודות מדעיות לאורך הקריירה שלה.
אליס וודוורד נפטרה בשנת 1951.
אחותה, גרטרוד מרי וודוורד, עבדה גם בליטוגרפיה אנטומית, והייתה חברה לכל החיים של ביאטריקס פוטר.
בין השנים 1896–1900 עבדה בהוצאת הספרים בגלאזגו Blackie and Son Limited, ואיירה סדרת ספרי ילדים ובהם To Tell the King the Sky is Falling, הרפתקאות בארץ הצעצועים, Apple Red and Silver Bells.
היא החליפה את אוברי בירדסלי כמאיירת, והשפיעה על המאיירת סיסלי מרי בארקר.
המו"ל הראשי שלה היה ג'ורג ' בל ובניו עבורם איירה את ספר התמונות של פיטר פן שכתב דניאל אוקונור, ויצרה 28 לוחות צבעוניים.
היא איירה את סיפוריהם של שתי אופרות של גילברט וסאליבן, את הרפתקאות אליס בארץ הפלאות של לואיס קרול ואת היופי השחור הקלאסי של אנה סוול.
בין אחרוני ספריה היה כרך מיתוסים ואגדות האבוריג'ינים האוסטרלים אותם איירה בשנת 1930 בגיל 68.
וודוורד גם הציגה ציורים (של סצנות בנורמנדי ובנורפוק) עבודותיה הופיעו בלמעלה מ -80 פרסומים, כולל שחזורים של דינוזאורים בעיתון "Illustrated London News".
כדי להבדיל בין שני סוגי עבודותיה השונות, היא חתמה על כל האיורים שלה במונוגרמת פרפר, ואילו בעבודתה המדעית היא פשוט כתבה את שמה.
עבודתה המדעית נודעה בדיוק שלה, הכרח בהמחשה טכנית.
הרישומים שלה היו גם תמיד חיים, בין אם זה היה ציור של דגימה או שחזור של חיה פרהיסטורית.
אליס הליצקה (בפולנית: Alicja Halicka; 20 בדצמבר 1894 – 1 בינואר 1975) הייתה ציירת ומאיירת צרפתית ממוצא פולני ואשתו של הצייר הקוביסטי לואי מרקוזיס.
הליצקה נולדה ב־20 בדצמבר 1894 בשם אליס רוזנבלט, בתו של רופא יהודי מקרקוב.
היא למדה ציור אצל יוזף פאנקייביץ', ליאון ויצ'ולקובסקי וויצ'יץ' וייס בבית הספר הפרטי לאמנות לנשים בקרקוב, בניהולה של מריה נידזילסקה.
לאחר שהות קצרה במינכן, היא עברה לפריז בשנת 1912, שם המשיכה את לימודיה באקדמיה רנסון ואצל פרננד קורמון.
היא פגשה את לואי מרקוזיס, לו נישאה בשנת 1913. דרכו הגיעה לחוג הקוביסטים, אליו השתייכה עד 1921.
בתערוכה ב Salon des Indépendants בשנת 1914 הזכיר גיום אפולינר את טבע הדומם הקוביסטי שלה.
לואי מרקוזיס שירת בצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא ברחה לנורמנדי והתמסרה לציור.
לאחר שובו הוא המליץ לה לא לצייר בגישה קוביסטית.
הליצקה הרסה חלק מציוריה, שינתה את סגנונה והתנתקה מהקוביזם.
בתיווכו של ראול דופי, עבדה בשנת 1919 אצל ביאנקיני, כיצרנית משי בליון.
בשנת 1921 הלציקה נסעה לפולין וציירה את המוטיבים שלה, שהוקדשו לחיי היומיום ברובע היהודי בקרקוב, בנוסח הפוסט-אימפרסיוניזם הפולני.
בשנת 1922 נולדה ילדתם היחידה של הזוג, מדלן (מלין).
בשנת 1925 היא איירה מספר ספרים, ביניהם ספר מאת ישראל זנגוויל.
בין השנים 1935–1937 ביקרה בניו יורק שלוש פעמים, שם השתתפה באירוע קידום מכירות של הלנה רובינשטיין בשנת 1935, וב־1937 עיצבה את התלבושות לבלט של איגור סטרווינסקי, במטרופוליטן אופרה.
המשפחה עברה לקוסט ליד וישי בשנת 1939, שם נפטר לואי מרקוזיס בשנת 1941. במהלך מלחמת העולם השנייה הלציקה החליפה את מקום מגוריה לעיתים קרובות והתגוררה במרסיי, וינה ושאמוני.
לאחר תום המלחמה חזרה לפריז בשנת 1945. אז הציגה בגלריה דה אליזה בנושא "פריז", כתבה את האוטוביוגרפיה שלה בשנת 1946 וכתבה מאמרים למגזינים שונים.
השנים שלאחר מכן עמדו בסימן נסיעות לתערוכות של יצירותיה בתוך אירופה, להודו, לארצות הברית וברית המועצות.
סגנון הציור שלה היה קרוב יותר לסוריאליזם.
עבודתה של אליס הליצקה מאופיינת בבנייה קפדנית.
ציורי השמן שלה מציגים נופים וגם טבע דומם.
ציורי נופי הערים פריז, בנארס, ניו יורק וורשה.
בנוסף ישנן עבודות עם בדים, פרסומת להלנה רובינשטיין, קולאז'ים, סטים לבלטים, צבעי מים, רישומים, תחריטים ואיורים ליצירות ספרותיות.
אליס הליצקה נפטרה בפריז בשנת 1975 ונקברה בווישי.
אליס זומרלט (Alice Sommerlath, נולדה בשם אליס סוארס דה טולדו – Alice Soares de Toledo; 25 במאי 1906 – 9 במרץ 1997) הייתה אמה של סילביה, מלכת שוודיה.
זומרלט נולדה כאליס סוארס דה טולדו במדינת סאו פאולו למשפחה ממוצא פורטוגזי.
היא הייתה הילדה הצעירה במשפחתה והבת היחידה.
ב-1925 נישאה ליזם הגרמני ולטר זומרלט.
נולדו להם ארבעה ילדים: שלושה בנים ובת, סילביה.
בין 1937–1947 היא גרה בברלין במדינתו של בעלה.
בין 1947–1957 התגוררה המשפחה בסאו פאולו עקב עבודתו של בעלה, שהחזיק משרה בחברת "בהלר-אודהולם" ("Böhler-Uddeholm").
לאחר מכן חזרו לגרמניה וגרו בהיידלברג.
ב-1976 נישאה בתה לקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
היא סבלה מבעיות בריאותיות בלב ומשיטיון, וב-1997 נפטרה בארמון דרוטנינגהולם (שליד סטוקהולם) ונקברה ליד בעלה בהיידלברג.
"פרס הסיעוד ע"ש המלכה סילביה" , הבא לקדם ולפתח רעיונות לטיפול בלוקים בשיטיון, נוסד כהוקרה על תרומת בתה לקידום הנושא.
אליס הרמן (בשם נעוריה צינר, בהונגרית: Hermann Alice; אבובצה, 29 במאי 1895 – בודפשט, 16 באוגוסט 1975) הייתה פסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה, מחנכת לגילאי הגן, מורה, אשתו של אימרה הרמן.
אביה היה בלה צינר (1861–?), חקלאי יליד שאיוסנטפטר, ואמה הייתה סטפניה זינגר (1867–1941).
סבא וסבתא מצד אביה היו הסוחר יאקאב צינר וסאלי קוהְן (כהן).
סבא וסבתא מצד אמה היו שמואל זינגר, עצמאי והרמינה טוּרנובסקי (1840–1901).
כסטודנטית באוניברסיטת בודפשט, למדה פסיכולוגיה, פילוסופיה ואסתטיקה בשנת 1915. אחר כך בשנת 1919 קיבלה התמחות במעבדה הניסויית של גזה רווס, וכתבה את עבודת הדוקטורט שלה בהנחייתו (1921).
הנושא שלה היה "חוויית הבנת המלים" שנבחנה בשיטת ההתבוננות הפנימית של אסכולת וירצבורג.
חלקים מסוימים מעבודת המחקר שלה פורסמו בהונגרית בשנת 1922 ולאחר מכן בגרמנית בשנת 1923.
היא ובעלה, אימרה הרמן, פתחו בניסוי משותף שבו חקרו את המאפיינים הפורמליים של הבחירה.
הם נישאו בשנת 1922 בבודפשט.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 עבדה אליס כמנהלת מעבדה לייעוץ קריירה שהוקמה עבור חניכים בתעשייה.
בשנת 1929 קיבלה תעודת הוראה.
היא עבדה כפסיכואנליטיקאית משנות ה-30 ועד 1945. לאחר מכן, תחום עבודתה העיקרי הפך לחינוך לגילאי הגן: היא העבירה הרצאות פסיכולוגיות בנושא חינוך משפחתי וגני ילדים, והייתה המפקחת על גני הילדים שהשתייכו ל"אגודה הדמוקרטית של הנשים ההונגריות".
בין השנים 1949–1952 אליס הרמן כיהנה תחילה עבור מועצת העיר בודפשט כמפקחת על ענייני גני הילדים ולאחר מכן כמרצה ראשית.
משנת 1952 ועד שנת 1956 עבדה כמורה בבית הספר להכשרת גננות עמליה בזרדי.
במקביל, קיבלה את ההסמכה כמורה לפדגוגיה.
מאז 1957 שימשה כמרצה הראשית במחלקת להכשרת גננות במשרד התרבות, במטרה לפתח השכלה גבוהה לגננות.
במהלך שנות כהונתה כתבה וערכה מספר ספרי לימוד לגני ילדים.
בנוסף לאלה, מאמריה הופיעו גם במספרים גדולים במגזינים שונים.
בשנים שלאחר פרישתה לגמלאות (משנת 1962) עבדה במכון הלאומי לפדגוגיה בהונגריה (OPI) והייתה מעורבת בהכנה ובפיתוח תוכנית הגנים החדשה משנת 1971. ביום הולדתו השמונים זכתה בפרס אפאצאי.
"הרמן אליס הייתה פסיכואנליטיקאית ומורה מצוינת.
היא מילאה תפקיד חשוב ביצירת תוכנית גני הילדים ההונגרית.
היסודות שיצרה אפשרו לפדגוגיית גני הילדים ההונגרית להשיג רמה גבוהה ולצבור מוניטין בינלאומי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היא מילאה תפקיד מרכזי בהקמת מערכת גני הילדים ההונגרית הבינלאומית ובפיתוח תוכנית החינוך לגנים.
היא עבדה גם כפסיכואנליטיקאית והעבירה מספר הרצאות בפסיכולוגיה חינוכית בנושאי משפחה וגני ילדים.
הוא ניסתה ליישב את הידע שלה על אופי הילדים והתפתחותם עם הלחץ האידאולוגי.
שלא כמו רבים מבני דורה, היא לא שכחה את מה שידעה על ילדים.
היא מתחה ביקורת על המשמעת הקפדנית והדגישה את חשיבות הטיפול האישי ואת הקשר הרגשי בין הילדים לבין הגננות.
העיקרון שלה היה להבטיח את חופש הילדים, לארגן פעילויות וחוגים בלתי פורמליים ולהדגיש את תפקיד תאוריית הדחף (מוטיבציה) ברכישת ידע."
מחקרים ניסיוניים על בעיות הבנה – בודפשט (1922)
פסיכולוגיה של פרסום – בודפשט (1927)
תוצאות מערכת ההוראה החדשה (בחינות פסיכולוגיות השוואתיות) – בודפשט (1933)
חינוך כלבן אדם - בודפשט (1947)
המוזרויות של חינוך גן ילדים – סקירה פדגוגית (1956)
חייו הרוחניים של ילד באוטוביוגרפיה של סופרים, אמנים וחוקרים הונגרים – בודפשט (1959), עם אימרה הרמן
תרגילים פסיכולוגיים לילדים למוסדות גן – בודפשט (1959)
מודעות לילדים בגיל הרך בעולם – בודפשט (1963)
כמה בעיות ביסוס מוסר העבודה – בודפשט (1964)
פיגור בהבנה – התפתחות אינטלקטואלית בבתים לגיל הרך – בודפשט (1967)
לדידקטיות של חינוך לגיל הרך: מוטיבציה – סקירה פדגוגית (1970)
טיפול בילדים מוקדמים בהונגריה – סדרת מונוגרפיה בינלאומית בנושא טיפול בילדים מוקדמים, (1972)
דפי עבודה סביבתיים – מדריך לשימוש בגליונות עבודה סביבתיים לגננות – בודפשט (1976)
כתבים נבחרים – בודפשט (1979)
אליס ביגלו טאלי הייתה זמרת אופרה ורסיטלים, יזמית מוזיקה, פטרונית אמנויות ופילנתרופית אמריקאית, תושבת ניו יורק.
היא הייתה דודנית שנייה של השחקנית האמריקאית קתרין הפבורן.
אליס טאלי נולדה בקורנינג, מדינת ניו יורק, בת לעורך הדין וחבר סנאט המדינה ויליאם ג'.
בראשית קריירת השירה שלה הייתה מצו-סופרן, ובהמשך עברה לסופרן.
היא למדה בפריז והופיעה לראשונה בשנת 1927 עם תזמורת פאדלו.
ב-1933 הופיעה באופרה אבירות כפרית בניו יורק.
לאחר מות אמה בשנת 1958, ירשה טאלי את נחלת סבה, אמורי הוטון הבן (1837–1909), שהונו בא ממפעלי "זכוכית קורנינג" שייסד אביו, אמורי הוטון האב.
לאורך כל חייה תרמה טאלי חלק גדול מהכנסתה למוסדות אמנות, במקרים רבים בעילום שם.
דודנה, ארתור אמורי הוטון הבן, ממייסדי מרכז לינקולן לאמנויות הבמה, הציע לה לתרום להקמת אולם מוזיקה קאמרית, וב-1963 שכנע אותה ג'ון ד.
רוקפלר השלישי לתת את הסכמתה לקריאת האולם על שמה, אולם אליס טאלי.
טאלי הייתה יו"ר מועצת המנהלים של האגודה למוזיקה קאמרית בניו יורק, וישבה במועצות המנהלים של הפילהרמונית של ניו יורק, המטרופוליטן אופרה ובית הספר ג'וליארד.
ב-1970, קיבלה טאלי את מדליון הנדל על תרומותיה לחיי התרבות של העיר ניו יורק.
ההזמנה המפורסמת ביותר שלה הייתה מאוליבייה מסייאן, שהלחין את מן הקניון אל הכוכבים..., שביצוע הבכורה שלו היה באולם אליס טאלי בשנת 1974. ב-1985, הוענקה לטאלי המדליה הלאומית לאמנויות.
ג'אן קרלו מנוטי, ויליאם שומאן וריקרדו מאליפיירו הקדישו לה יצירות.
אליס טאלי לא נישאה מעולם.
אליס דה וולף קלוג הייתה ציירת אמריקאית, שעבודותיה הוצגו בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893.
אליס דה וולף קלוג נולדה בשיקגו, אילינוי, החמישית מבין שש בנות שנולדו לרופא ג'ון לאונרד קלוג ואשתו מרי קלוג.
אליס הצעירה סבלה מדלקת מפרקים.
בעידודו של אביה ג'ון, שעסק ברפואה הוליסטית, אליס חיפשה הקלה בכאבי הראש והדיכאון על ידי לימוד רעיונות ושיטות טיפול מטאפיזיות שונות.
ככל שההזדמנויות החינוכיות נפתחו לרשותן במאה ה-19, האמניות הפכו לחלק מהחיים המקצועיים, כולל הקמת אגודות אמנות משלהן.
עבודות יצירה שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע ולהתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודתן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
האמנים בתקופה ההיא "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של הדימוי והן על פי דוגמה לחיקוי במהלך אורח חייהן."
קלוג למדה באקדמיה לאמנויות יפות, שם זכתה בפרס הגבוה של בית הספר - שכר לימוד של שלושה חודשים, והחלה ללמד בשנת 1887. באותה שנה נסעה לאירופה, שם בילתה באנגליה ולמדה בפריז באקדמיה ז'וליאן, באקדמיה קולארוסי, והאטלייה הפרטי של הצייר האמריקני צ'ארלס לסאר.
ההתכתבויות שלה על חוויותיה ועבודתה עם חבריה הסטודנטים האמריקאים בבתי ספר לאמנות הם תיעוד רב ערך של החיים כאמנית אמריקאית באירופה.
המכתבים נמצאים כעת בארכיון המכון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן.
קלוג הציגה ציורים בסלון פריז 1888 ו- 1889 ובתערוכה העולמית של 1889.
עבודתה הידועה ביותר היא "האם", ציור משנת 1889 שהוצג בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893. באותה תערוכה הציגה גם ציורים בארמון לאמנויות יפות ובבניין אילינוי הציור היה וריאציה מודרנית לנושא מדונה, המתאר אישה החזיקה תינוק ישן על ברכיה.
אגודת האמנים האמריקאיים בחרה בקלוג להצטרף לארגונם לאחר שהציור הוצג בתערוכה השנתית שלהם בשנת 1891, והציור שוחזר כשער של גיליון ינואר 1893 של מגזין מפורסם.
עבודותיה נמצאות באוסף הקבוע של מוזיאון ג'יין אדמס הול.
אליס טנג'ריני היא מאיירת בוטנית אמריקאית.
בשנת 1972, טנג'ריני נשכרה כמאיירת לצוות של המחלקה לבוטניקה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע על ידי הבוטנאי האמריקאי ליימן ברדפורד סמית'.
לפני העבודה במכון סמיתסוניאן, היא קיבלה תואר ראשון באמנויות יפות מאוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת'.
טנג'ריני נולדה ב־25 באפריל 1949 בפארק טאקומה, מרילנד, וגדלה בקנסינגטון.
הציור היה "תשוקת החיים" שלה מאז גיל ארבע.
כתלמידת תיכון, היא הכירה את הבוטנאי לימן ברדפורד סמית' דרך חבר של המשפחה.
הוא המשיך להיות המנטור שלה.
סמית' לקח לעיתים קרובות את טנג'ריני לצייר צמחים באמצעות דגם מיובש.
בזמן שלמדה באוניברסיטה בווירג'יניה, טנג'ריני בילתה את הקיץ שלה בעבודה במכון סמיתסוניאן.
היא קיבלה תואר ראשון באמנויות יפות בשנת 1972. לאחר סיום לימודיה, נשכרה טנג'ריני על ידי סמית' לעבוד כמאיירת צוות של המחלקה לבוטניקה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע כך היא הפכה למאיירת הבוטנית הראשונה שנשכרה על ידי מכון הסמיתסוניאן.
טנג'ריני עוסקת בעיקר באיוריה באוסף הצמחים הלאומי של ארצות הברית, ועבדה עם הבוטנאי האמריקאי וורן ה.
אף שהיא מסתמכת לעיתים קרובות על דגימות עשבוניות דחוסות ומיובשות כדוגמאות שלה, היא גם נוסעת לאזורים כמו קליפורניה, הוואי וגיאנה כדי לראות את הצמחייה בסביבתם הטבעית.
היא הבדילה אמנות בוטנית מאמנות יפה בכך שהבהירה ש"אמנות בוטנית צריכה להיות מוכרת לפחות לסוג, אם לא למינים".
לפי האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים, טנג'ריני איירה למעלה מ-1000 מיני צמחים רוב האיורים שלה נוצרו באמצעות עט ודיו או מברשת עם דיו, אבל לפעמים גם גרפיט וציור דיגיטלי.
היא בדרך כלל מציירת את הדגימה שלה בשחור-לבן, עם צל מינימלי, וממקמת לעיתים קרובות את מקורות האור בפינה השמאלית העליונה של התמונה.
היא גם התנסתה ביצירת איורים צבעוניים טנג'ריני עוקבת אחר המסורת באיור בוטני על ידי התמקדות במורפולוגיה של הצמח ובחלקים פנימיים של הפרח ולא בצבע.
האיורים של טנג'ריני הוצגו במספר רב של פרסומים מדעיים, כגון "צמחיית הגיאנות", וכן במספר ספרים.
בשנת 1980, היא יצרה "תערוכת יחיד של רישומי דקלים" במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע ואצרה את התערוכה "פרחי בר צפון אמריקאים: צבעי מים מאת מרי ווקס וולקוט" בשנת 1990.
החל משנת 2015, טנג'ריני מפתחת אתר אינטרנט לקטלוג יצירותיה ושל מאיירים אחרים הפועלים בבוטניקה.
מלבד עבודתה באיור, טנג'ריני גם העבירה הרצאות ולימדה שיעורים בנושא במספר מקומות, מחלקת החקלאות של ארצות הברית, מכללת מונטגומרי, בית הספר לאמנויות ועיצוב קורקורן, ובית הספר לאמנות בוטנית של מינסוטה היא גם מכהנת כחברת מועצת המנהלים של האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים.
ב-2005 איבדה טנג'ריני את הראייה בעין ימין בעקבות פציעה לא מזוהה.
טנג'ריני חזרה לעבודה, ובנוסף לחבישת כיסוי עיניים, החלה להשתמש בטאבלט גרפי וב-Adobe Photoshop והסתמכה יותר על טכנולוגיה דיגיטלית כדי לתת לה תצוגה ברורה יותר של התמונה.
בשנת 1999 קיבלה טנג'ריני את "פרס השירות המכובד" מטעם גילדת המאיירים במדעי הטבע.
בשנת 2008, היא זכתה בפרס "הצטיינות באמנות בוטנית מדעית" מטעם האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים.
בשנת 2020 זכתה לטנג'ריני בפרס ג'יל סמית'יס מהאגודה ליניאן בלונדון.
אליס דור-כהן (נולדה ב-21 באפריל 1952) היא רקדנית, מורה, כוריאוגרפית,
אליס דור-כהן נולדה וגדלה בחיפה בשם עליזה מנחמי.
שעלה לישראל ב-1948. כילדה למדה בלט אצל אריאלה הַיָם,
תלמידתה של ולנטינה ארכיפובה גרוסמן.
בשנים 1970–1972 שירתה בצה"ל בלהקת גייסות השריון.
בתום שירותה הצבאי, בשנים 1972–1973, הופיעה בעולם במסגרת להקת המחול היצוגית "מישראל באהבה", שהתבססה על יוצאי להקות צבאיות.
בשנים 1973–1974 למדה אמנות פלסטית בבצלאל, שם פגשה את מי שהפך לבעלה הראשון, האמן אלי דור-כהן.
באמצע שנות השבעים נפצעו השניים בתאונת אופנוע וכחלק מעבודת השיקום נרשמה לאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים,
אותה סיימה ללמוד בתום ארבע שנים בשנת 1978.
בשנים 1977–1978 רקדה בלהקתה של חסיה לוי-אגרון ובשנים 1978–1979 רקדה בסדנת המחול הירושלמי שהקימה פלורה קושמן וב-1980, בהיותה בת עשרים ושבע, הצטרפה ללהקת המחול בת-שבע, בה רקדה עד שנת 1989 ובמסגרתה יצרה חמש יצירות שהתקבלו לרפרטואר של הלהקה.
במסגרת בת-שבע רקדה בעולם בריקודים דיוקן לשניים (1979), צלליות של בלוז, חמסה, עדות (1981), בין שני עולמות (1982), ספק חלום, האבודים (1983), הבזק ויכוח, כפתור בריבוע (1986), טבולה ראסה (1987).
השתתפה בקורסים וסדנאות רבים, בהם: ב-1984 בקורס גולבנקיאן לכוריאוגרפים באנגליה, שבחר מדי שנה שמונה כוריאוגרפים ושמונה מלחינים מכל העולם.
ובקורס כוריאוגרפיה של מרי לואיס ואנה סוקולוב בניו יורק.
הייתה נשואה לאלי דור-כהן במשך שתים עשרה שנה, במהלכן יצרו יחד עבודות רבות ששילבו תנועה ואמנות פלסטית, אחת מהן זכתה בפרס הראשון בפסטיבל עכו.
ביחד הקימו את תיאטרון הפירמידה, שפעל בשנים 1984–1987,