tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"האיש האחרון" יהפוך לאחד מתמונות התעמולה המוכרות ביותר ששימשו במהלך המלחמה כדי לעורר אומץ.
ישנן רפרודוקציות רבות מספור, זולות ומפוארות יותר, שהועתקו מיצירה זו.
ונעשה בו שימוש נרחב למטרות פוליטיות שונות.
בעוד שמדינות קטנות רבות יכלו להצביע על מסורת של ציור ימי המשתרע על פני כמה מאות שנים, ניתן לומר כי בגרמניה עסקו ברצינות בז'אנר הזה לאחר שהמדינה התאחדה בשנת 1871. הציור הימי היה סוג צעיר של אמנות גרמנית והפך ל"ליבת הארץ" של המדינה.
עבור בתי הספר לאמנות בערים הפנימיות קרלסרוהה, דרזדן וברלין, ציור הנוף היווה את עמוד השדרה של תוכנית הלימודים שלהם.
עם זאת, המחקר של נופי הים נכלל בתוכנית שלהם.
בוהרדט היה במידה רבה אוטודידקט, אך הוא למד באופן ספורדי באקדמיה לאמנויות יפות בברלין.
שם נמאס לו במהרה לצייר מעותקי גבס נושאים קלאסיים פחות או יותר, ומצא שדרך לימוד זו מהווה מכשול יותר מאשר עזרה בתחום שבחר.
בוהרדט הפך לכוכב בין הציירים הימיים ובלט בתקופת וילהלם.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 רכש הקיסר הצעיר כמה מציוריו של בוהרדט, לאוסף הפרטי משלו ולמבני ציבור.
בוהרדט הפך לצייר שבאופנה וזכה לשבחים מאדולף רוזנברג, מבקר האמנות המוביל של ימיו, מה שהוביל לכך בוהרדט יצר ידידות אישית עם הקיסר עצמו.
בשנת 1898 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1904, עבודתו החלה להיות יותר צנועה, ומבקר אמנות ששיבח אותו בעבר הבחין באחת התערוכות שלו כי היא "מכילה ציורים רבים אך מעט אמנות".
לעיתים קרובות הוא השתמש בטמפרה לצורך איוריו, מכיוון שמדיום זה מתאים במיוחד להעתקה כהדפס, והוא הצליח לשמור על דרכו במשך זמן רב באופן מפתיע למרות התקדמות חסרת הרחמים של הצילום והמצלמה.
במהלך העשור שקדם למלחמת העולם הראשונה גדלה נתח הסחר האמנותי הגרמני למקום שני אחרי בריטניה.
לא רק הספינות עצמן, אלא אפילו המטענים והנוסעים, תוארו במטרה לפרסם את קווי הספנות השונים.
האמנות שלו כבר הפכה לחלק ממנגנון התעמולה בגרמניה שהוחלט על הפיכתה למעצמה עולמית, ושבה הצי לא היה אלא אחד האלמנטים החיוניים.
עבודתו קיבלה הוקרה בקרב מעגל רחב של קונים אמידים.
כחבר במועדון היאכטות הקיסרי הוא הצליח להציג את עבודותיו ולהשיג עבודה.
עד לפרוץ המלחמה ניתנה לאמנים האפשרות ללוות את הצי בהפלגותיו ברחבי העולם וכאשר מגבלות הביטחון לא אפשרו זאת עוד, הרגיש בוהרדט כי איבד את הקשר שלו עם הים.
זו הייתה תקופה מאוד קשה עבורו.
תוצאת המלחמה הביאה לצמצום צי הסוחר, החרמת ספינות וכתוצאה מכך לא היו לו עוד עמלות.
כל שנותר היה לבוהרדט להיות צייר גלויות תמונות נוסטלגיות.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים, ההתאוששות של הסחר הימי הובילה עמלות חדשות עבור האמן, אך הוא מעולם לא הצליח להיות שוב בקנה אחד עם רוח התקופה.
הוא נפטר בבית אבות ב-19 בדצמבר 1945.
לזכר יום השנה החמישים למותו, ארגן המוזיאון תערוכה מעבודותיו.
בנוסף לציורים, כרזות, הדפסים ורפרודוקציות של בוהרדט שהוא החזיק באוסף משלו, אסף המוזיאון מספר יצירות ממקורות ציבוריים ופרטיים.
מטרת המארגנים הייתה לספק תמונה ככל האפשר של אחרוני גדולי הציירים הימיים.
המיומנות הטכנית של אמן זה שכל כך אהב ספינות וים מתגלה על כל צורותם, ותשומת לב רבה ניתנת לכישוריו כמאייר.
המכון לארכאולוגיה פרהיסטורית של אוניברסיטת ברלין, נמצא בווילה של הנס בוהרדט שנבנתה בשנת 1906 .
הנס בולץ היה צייר, פסל ומאייר גרמני של אקספרסיוניזם ופוטוריזם גרמני.
בשנים 1911 ו־1912 התגורר במינכן, שם עבד בין היתר כמאייר במגזין "קומט".
כאן היה לו היכרות עם ריצ'רד סוואלד (1889–1976) והשחקנית אמי הנינגס (1885–1948), בין היתר, ברובע הבוהמי שוואבינג, והיה אחד מחברי צוות המערכת של "דאר בלוי רייטר" )(הפרש הכחול) סביב הצייר פרנץ מארק (1880-1916) ו וסילי קנדינסקי (1866-1944).
אבל הוא לא שהה כאן זמן רב וחזר לפריז בשנת 1912, שם עבר לסטודיו במונפרנס.
בינתיים הוא נסע לטיולי לימוד שונים למדריד, לונדון, ונציה ואוסלו.
בשנת 1914 גויס לשירות צבאי ונשלח לחזית.
כאן סבל מהרעלת גז קשה וכמעט הפך לעיוור.
הנכות הובילה לשחרורו המוקדם מהשירות הצבאי בשנת 1917, אך לאחר מכן הוא כבר לא היה מסוגל לעבוד ולכן העסיק את עצמו רק בפיסול.
מאוחר יותר חזר למינכן, אך נאלץ לאשתפז בסנטוריום נויויטלסבאך שם נפטר בשנת 1918 בגלל נכותו ופציעתו במלחמה.
לאחר רישומים וקריקטורות ראשוניים לעיתונים סאטיריים, כמו גם כמה תמונות ודיוקנאות כמו "אישה עם כובע" ו"הטירה הרומנטית ", בולץ הפך את עצמו לאומן של אקספרסיוניזם ופוטוריזם בהשפעת הביקור הראשון שלו בפריז והאמנים שהוא הכיר שם מהפוביזם צרפתי.
במהלך השנים הללו צייר תחילה טבע דומם בצבע מאופק למדי, שהשתנה מעט מאוחר יותר לתמונות צבעוניות ומונעות באופן אקספרסיבי עם מוטיבים מאזור מונמארטר.
כמו כן, גם עבודתו הגדולה הידועה והמוכרת הראשונה, דיוקנו של חברו ונותן החסות אלפרד פלכטיים, בו הצליח בולץ לאחד בעדינות את המעברים בין אור לצל והצבתם של חלקים בהירים יותר וכהים יותר של התמונה על פי עקרונות קוביסטיים, נוצרה בתקופה זו.
בעקבותיו צוירו דיוקנאות ותמונות מגוונות נוספות, בהן התנסה בצבעים, שינה את הגוונים ושילב את הסגנון הפריזאי עם אובייקטיביות חדשה וכך תרם תרומה חשובה לאמנות המודרניזם הקלאסי.
משנת 1912, כנראה מאז שהותו השנייה בפריז, הפכו רישומיו ותמונותיו מופשטים יותר והוא שילב רעיונות מגיום אפולינייר (1880–1918).
בולץ שילב בתקופה זו קווים עם קטעי עיגול, צורות משולשות וטרפז והעניק להן פלסטיות רבה יותר על ידי יישום צבע דמוי צל.
במהלך תקופה זו צצו יותר נופים עירוניים מופשטים וקונגלומרטים צורתיים עתידניים.
הפסלים שלו, אשר נעשו לאחר שירותו הצבאי וכשהיה חולה, מאופיינים בצמצום ובאקספרסיביות קיצוניים, אך לא השיגו רמה גבוהה, והיו בעיקר חלק מהמלאי של חברו מקס ארנסט.
אף על פי שבולץ דאג להשמדת עבודותיו לאחר מותו, רובן ניצלו וקוטלגו בעיקר על ידי אלפרד פלכטיים.
גם מאוחר יותר, כמה מיצירותיו המשיכו להופיע בצורה מקרית.
מאז 1999 עבודותיו של האנס בולץ מוצגות בתערוכת קבע במוזיאון סורמונדט-לודוויג באאכן.
הנס פרדריק גודה (בנורווגית: Hans Fredrik Gude; 13 במרץ 1825 – 17 באוגוסט 1903) היה צייר נורווגי, שעבד בגרמניה.
הוא נחשב יחד עם יוהאן כריסטיאן דאהל לאחד מציירי הנוף החשובים ביותר של נורווגיה.
הוא כונה עמוד התווך של הרומנטיקה הלאומית הנורווגית.
הוא קשור לבתי הספר לציור בדיסלדורף, קרלסרוהה וברלין.
גודה נולד באוסלו בשנת 1825 כבן של אובה גודה, שופט ומארי אליזבת ברנדט.
גודה החל את הקריירה האמנותית שלו בשיעורים פרטיים אצל יוהנס פלינטו, ובשנת 1838 הוא השתתף בשיעורי הערב של פלינטו בבית הספר המלכותי לציור בכריסטיאניה (אוסלו).
בסתיו 1841 הציעו לשלוח את גודה הצעיר לדיסלדורף להמשך לימודיו באמנויות.
באקדמיה לאמנות בדיסלדורף גודה למד אצל יוהאן וילהלם שירמר - פרופסור לציור נוף - שיעץ לו לוותר על שאיפותיו להיות צייר ולחזור ללימודיו הסדירים לפני שיהיה מאוחר מדי.
גודה נדחה על ידי האקדמיה, אך משך את תשומת ליבו של אנדראס אכנבאך שסיפק לו שיעורים פרטיים.
גודה התקבל לבסוף לאקדמיה בסתיו 1842 והצטרף לשיעור ציור הנוף של שירמר שם התקדם במהירות.
שיעור ציורי הנוף באקדמיה היה חדש באותה תקופה, שכן נוסד רק בשנת 1839 כמקבילה לשיעור ציור הדיוקנאות הוותיק יותר.
באותה תקופה ציור דמות נחשב לז'אנר יוקרתי יותר מציור נוף מכיוון שחשבו שרק באמצעות הציור ניתן לבטא את גוף האדם ביופי אמיתי.
בזמן שגודה היה סטודנט, באקדמיה התפתחו שתי מגמות שונות: מגמה רומנטית ומגמה קלאסית.
הרומנטיקנים תיארו שממות פראיות ולא מתורבתות עם יערות אפלים, פסגות הרים ומים גועשים כדי להדגים את ההיבטים המפחידים והכוחניים של הטבע.
הם השתמשו בצבעים עשירים ורוויים עם ניגודיות חזקה של אור וצל.
הקלאסיקאים היו מעוניינים יותר לשחזר נופים מהעבר ההרואי או המיתי ולעיתים קרובות הציבו את הנוף דרך אירועים דתיים או היסטוריים.
הקלאסיקנים התמקדו בקווים ובצבעים בהירים בציורים שלהם.
באמצעות אכנבאך - המורה הראשון של גודה בדיסלדורף - הוא נחשף למסורת הרומנטיקנית, ואילו דרך שיעוריו של שירמר הוא נחשף למסורות הקלאסיות.
בשנת 1827 הקימו שירמר וקרל פרידריך לסינג אגודה לציורי נוף שנפגשה כמה פעמים בשנה בביתו של שירמר, שם שירמר היה מציע ייעוץ בנוגע לציורי נוף.
חמש עשרה שנה לאחר מכן, נכנס גודה הצעיר והשתתף בפגישות האלה, שם חלק על דעתו של שירמר.
בדיסלדורף פגש גודה את קרל פרידריך ליסינג, שנהיה חברו ועמיתו של גודה.
מערכת היחסים ביניהם הייתה קרובה כל כך שבסופו של דבר בתו הבכורה של גודה התחתנה עם אחד מבניו של ליסינג.
שני האמנים נבדלו זה מזה בסגנון, כאשר ליסינג צייר עבודות היסטוריות דרמטיות, בעוד שגודה מעולם לא הציג אירועים היסטוריים בציוריו.
גודה שימש כמורה לסטודנטים באקדמיה עד 1844, לפני שעזב להתגורר באוסלו.
ב־25 ביולי 1850 נישאה גודה לבטסי שרלוט אנקר (1830–1912), בתו של הגנרל אריק אנקר, בכריסטיאניה (אוסלו).
בשנת 1854 מונה גודה לפרופסור לציור נוף באקדמיה במקומו של מורו לשעבר שירמר.
גודה היה בן עשרים ותשע כשהתמנה, והיה הפרופסור הצעיר ביותר באקדמיה.
מינויו היה פוליטי בחלקו - בסכסוך בין ריינלנד לאינטרסים הפרוסים, גודה נתפס כמועמד נייטרלי מאחר ששורשיו היו נורווגיים.
גודה הומלץ לתפקיד על ידי מנהל האקדמיה וילהלם פון שדו, אך רק לאחר שאנדראס אכנבאך, אוסוולד אכנבאך ולסינג סירבו לתפקיד בגלל שכר נמוך.
במהלך כהונתו היו לגודה תלמידים פרטיים בנוסף לשיעורים הרגילים שלו.
בשנת 1857 מסר גודה את התפטרותו, וציין רשמית את השיקולים המשפחתיים ומצבו הבריאותי כסיבות להתפטרות.
גודה זכה ליחס טוב יותר מהאקדמיה לאחר שסיים את תפקידו, ולקח לו חמש שנים תמימות לעזוב את דיסלדורף סופית.
אף על פי שפרופסורים באקדמיה התלוננו כי תורתם מונעת מהם לבצע עבודות משתלמות יותר, גודה הצליח למכור מספיק עבודות כדי להרשות לעצמן בית צנוע בדיסלדורף.
רבים מעמיתיו של גודה עברו מהאקדמיה בדיסלדורף למכוני אמנות אחרים, אך גודה החליט לחפש קשר ישיר יותר עם הטבע.
גודה הכניס דריסת רגל בשוק האמנות הבריטי בשנות ה -50 של המאה ה-19 לאחר שעבודותיו התקבלו לגלריות של פרנסיס אגרטון.
בסתיו 1862 יצא גודה לויילס, מקום שנודע בנופים הציוריים שלו, כבר הייתה בו של מושבה של אמנים בריטיים.
גודה היה אחד האמנים הנורווגים הראשונים שחיו בצורה כזו.
גודה שכר בית המשקיף על נהר לדר ושם צייר את אחד הגשרים הרומיים העתיקים שהיה פופולרי בקרב אמנים המושבה.
גאודה מדווח כי ציירי הנוף הבריטים והוולשים בזו לאמנים מהיבשת, וכי הם השתמשו בסגנון ציור שונה מאוד מהאמנים הגרמנים.
בעוד שגודה ועמיתיו היו יוצאים לטבע ועורכים רישומים כדי שישמשו טיוטות ליצירות באולפן, הציירים הבריטים והוולשים הקימו את כן הציור שלהם בשטח ועבדו על ציוריהם שנושאיהם לפניהם.
גודה ניסה לשפר את המוניטין שלו בקרב הציירים המקומיים באמצעות תערוכות.
בתערוכות האביב של האקדמיה המלכותית בלונדון ב־1863 וב־1864, אך בשניהם זכה להצלחה מעטה.
בדצמבר 1863 הוצע לגודה וקיבל תואר פרופסור בבית הספר לאמנויות בקרלסרוהה שם היה שוב ירש את שירמר ולכן עזב את ויילס.
גודה היסס לקבל את התפקיד כיוון שהוא חש שעלולה לפרוץ מלחמה בין נורווגיה לגרמניה, אך הוא לא היה מסוגל לפרנס את עצמו בנורווגיה בגלל היעדר בית ספר לאמנות.
כשגודה קיבל את התפקיד בקרלסרוהה פנה זרם הציירים הנורווגים מהאקדמיה של דיסלדורף לקרלסרוהה, שתייצר רבים מהציירים הנורווגיים של שנות ה -60 וה -1870, ביניהם פרדריק קולט, יוהאן מרטין נילסן, ניקולאי אולפסטן, איליף פטרסון, גרטרוד שטאט, מרקוס גרונולד, אוטו סינדינג, כריסטיאן קרוהג.
בקרלסרוהה המשיך גודה לשחזר בנאמנות את הנופים שראה, סגנון שהעביר לתלמידיו על ידי לקיחתם לנוף כדי לצייר באזור.
גודה גם התעניין באופן בו האור משתקף במים בעת שהותו בקרלסרוהה, וכן הרחיב את המחקר שלו על הדמות האנושית.
אף על פי שלעיתים קרובות גודה תיאר בני אדם והחל לאכלס את ציוריו בדמויות, לפעמים הן לא היו מדויקים מבחינה אנטומית.
בית הספר בקרלסרוהה הוקם על ידי הדוכס הגדול של באדן.
הדוכס מימן את גודה, שקיבל שכר טוב יותר מאשר באקדמיה של דיסלדורף, היה בעל מקום מגורים מרווח וקיבל חופשות נדיבות שאפשרו לו לנסוע בקיץ כדי לערוך מחקרים לציורים עתידיים.
גודה שימש כמנהל קרלסרוהה בין השנים 1866–1868 ושוב בין השנים 1869–1870, שם הציג כמה מעקרונותיו החינוכיים שלו שנועדו לפתח את כישרונו האישי של התלמיד.
עם זאת גודה שאף להגיע לאקדמיה לאמנות בברלין בחיפוש אחר תנאים טובים יותר.
בגלל ביקוריו של גודה בברלין, יחסו עם הדוכס הגדול הפכו למתוחים.
גודה נשאר בקרלסרוהה במשך שש שנים נוספות לאחר ביקוריו הראשונים באקדמיה לאמנות בברלין, אך בשנת 1880 החליט לפרוש מבית הספר קרלסרוהה לתפקיד בברלין.
בשנת 1880 קיבל גודה תפקיד מרכזי בציור נוף באקדמיה לאמנות בברלין, תפקיד שנתן לו מקום בסנאט של האקדמיה.
הסנאט היה אחראי על שמירת "כל האינטרסים האמנותיים של המדינה" והחברות הייתה סימן להכרה הרשמית הגבוהה ביותר בעבודתו של גודה.
בשנת 1895 האגודה לאמנות באוסלו ארגנה רטרוספקטיבה מקיפה של עבודותיו של גודה, כולל ציוריו, בצבעי שמן, צבעי מים, רישומים ותחריטים.
[3] עד לתערוכה זנח גודה את סגנון הציור הקודם שלו של קומפוזיציות רחבות היקף המבוססות על מחקרים ועבד במדיומים שאינם שמן.
בברלין החל גודה לעבוד ביתר שאת בגואש ובצבעי מים במטרה לשמר את הרעננו' של אמנותו.
גודה היה מבלה כמה שבועות בכל קיץ ליד החוף הבלטי שם הכין רישומים לציורים רבים של אלבק ורוגן.
אף על פי שגודה מילא את הציורים שלו בדמויות רבות יותר מיצירותיו הקודמות, התמקד עדיין בציור של הנוף.
עם סיום המאה ה-19, האקדמיות לאמנות, התמודדו עם תנועות הזצסיון הברלינאי.
גודה התגייס עם חברו אנטון פון ורנר בהגנה על האקדמיות, והרחיק לכת כדי ללעוג לתנועת הסימבוליזם.
ככל שגודה התקרב לסוף חייו הוא הרגיש יותר שהוא לא מסוגל לעמוד בקצב השינויים בעולם האמנות.
בשנת 1880 למדו אצל גודה בין חמישה לשמונה תלמידים, אך מספר זה הצטמצם לשניים או שלושה עד שנת 1890. בחלקם צמצום תלמידים זה נבע מחוסר עניין באקדמיה בברלין, אמנים צעירים רבים התעניינו יותר באמנות הצרפתית מאשר בגרמנית.
אלכסנדר קירכר היה בין תלמידיו בתקופה זו.
גודה פרש מהאקדמיה בברלין בשנת 1901.
הוא נפטר שנתיים לאחר מכן בברלין בשנת 1903.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא האמריקאי במסגרת נערי ריצ'י כוח של דוברי גרמנית שסייע לצבא האמריקאי בגרמניה.
הנס ברגר היה פסיכיאטר ונוירולוג גרמני, שנחשב לממציא בדיקת רשמת מוח חשמלית (EEG).
הנס ברגר היה בנו של הרופא פול פרידריך ברגר, מנהל בית חולים המחוזי של קובורג (Coburg).
סבו, פרידריך רוקרט היה משורר ואוריינטליסט.
הוא למד בגימנזיום בעיר קובורג וסיים את לימודיו בשנת 1892 בציון "טוב מאוד".
לאחר מכן למד מתמטיקה ואסטרונומיה בברלין.
במהלך לימודיו החליט ברגר לשנות מקצוע והמשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת ינה.
הוא זכה לתואר דוקטור ב-1897.
לאחר השלמת לימודי הדוקטורט, החל ברגר לעבוד כעוזר מחקר בבית החולים הפסיכיאטרי בעיר, תחת הנחייתם של אוטו בינסווגנר (Otto Binswanger) והרופא-הראשי תאודור ציהן (Theodor Ziehen).
ב-1901 סיים השתלמות פוסט-דוקטורט בנושא "תורת זרימת הדם בחלל הגולגולת האנושית" שעסקה בזרימת תרופות פסיכיאטריות במערכת הדם.
בזכות עבודתו, זכה ברגר במשרת חבר סגל באוניברסיטה והחל במחקריו בתחום זרימת הדם במוח.
במהלך שירותו כחוקר באוניברסיטה נישא ברגר לברונית אורסולה פון בולוב, ששימשה כטכנאית במעבדה שלו.
ואף שימש כפסיכיאטר צבאי במלחמת העולם הראשונה.
12 שנים לאחר מינויו כחבר סגל, מונה ברגר ב-1912 לתפקיד רופא-ראשי (Oberarzt) וב-1919 ירש את המנחה שלו בינסווגנר בתפקיד מנהל בית החולים הפסיכיאטרי.
בעקבות הקידום זכה גם לתואר "פרופסור".
ברגר שימש כרקטור האוניברסיטה בשנים 1927/28. הוא פרש מניהול בית החולים וקיבל תואר פרופסור אמריטוס ב-1938.
תרומתו המדעית - המצאה ה-EEG
ברגר חקר רבות את הקשר שבין זרימת הדם במוח, פסיכופיזיולוגיה וטמפרטורת המוח.
תרומתו הגדולה ביותר הייתה בלימוד הפעילות החשמלית במוח, שהובילה אותו לפיתוח מכשיר רשמת המוח החשמלית (אלקטרואנצפלוגרם - EEG).
מכשיר זה משמש לרישום הפעילות החשמלית במוח באמצעות אלקטרודות המוצמדות לקרקפת הנבדק.
הדפוסים המתקבלים מכונים גלי מוח, והם משקפים מאפיינים של פעילות רשתות עצביות במוח.
לאחר אירוע טראומטי, הנס ברגר החל להאמין ביכולות הטלפתיות של בני אדם, והקדיש את חייו לחקר הפעילות החשמלית של המוח.
ברגר האמין שהיכולת הטלפתית של האדם מתבטאת בשחרור של אנרגיה מטבולית בצורה של חום ממוקד וגלים אלקטרומגנטיים ורצה להוכיח זאת.
בשנת 1929, ברגר פרסם מאמר ראשון בנושא ה־EEG, בו תיאר את גלי האלפא והבטא שמאפיינים בדיקות EEG כיום.
כמו כן, הוא גילה את היעדרות גלי האלפא בזמן פקיחת העיניים לאחר מצמוץ ושוני בפעילות החשמלית המוחית בעת שינה ובעת מחלה.
המחקר של ברגר התבסס על תכנון מדויק והכיל קבוצות ביקורת רבות.
בעבודותיו הניח ברגר את תשתית למחקרים עתידיים רבים בנושא ה־EEG ושימושיו.
ברגר היה מועמד לקבלת פרס נובל ב-1940 אך לא זכה.
יש הטוענים כי לו היה שורד את מלחמת העולם השנייה היה זוכה בפרס .
ברגר היה חבר סגל בכיר באוניברסיטת ינה בזמן עליית הנאצים לשלטון.
הוא היה חבר-תומך בארגון ה-SS הנאצי, ושימש כנציג הרפואי בוועדות של "בית המשפט לענייני בריאות ותורשה" ("Erbgesundheitsgericht" או EGOG), שקבעו האם לעקר באופן כימי בני אדם שתורשתם אינה רצויה ובמיוחד חולים פסיכיאטריים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נקרא ברגר על ידי נציגי המפלגה לחזור ולנהל את בית החולים הפסיכיאטרי ב-1939.
ב-1941 נקרא שוב מספר פעמים לקחת חלק ב-EGOG ואף הסכים, כאשר הוא עונה במכתב לד"ר קרל אסטל "אני מוכן ואשמח לשוב ולשמש כרופא בוועדות ה-EGOG, ותודה רבה על ההצעה".
אך בעקבות מצבו הרפואי המדרדר מעולם לא חזר לוועדה.
קשריו של ברגר עם המפלגה הנאצית היו מורכבים.
מקורות מסוימים מצביעים על כך שברגר התנגד לעליית הנאצים לשלטון, ושמעורבותו בפעילות המפלגה נכפתה עליו על ידי נציגי המפלגה ששלטו באוניברסיטה באותם ימים.
עם זאת, מקורות אחרים מצביעים על כך שתמך במפלגה ובעקרונותיה.
יש הטוענים שפרישתו ב-1938 הייתה בעקבות מחלוקות עם נציגי ה-SS שביקשו מברגר נאמנות משמעותית יותר למפלגה.
בתקופתו, מרבית מחברי הסגל של האוניברסיטה הצטרפו למפלגה הנאצית, ונרשמו כחברי SS מלאים.
ברגר בחר להיות חבר-תומך בלבד ומעולם לא התפקד כחבר המפלגה הנאצית.
בין 1939–1941 ברגר סבל מדיכאון עמוק והתמוטטות עצבים.
במכתביו כתב "אני כותב כעת רק ממיטתי.
אני מדוכא מאוד, אך עליי להתגבר ולהיות סבלני".
אשתו של ברגר טענה שמצבו העגום של בעלה נבע מההתרחשויות בעולם ובמיוחד מגורלם של שותפיו היהודים, אך בהמשך הבהירה כי "אי אפשר לתלות את סבלו של הנס בעניין זה.
לפנות בוקר של 1 ביוני 1941, התאבד ברגר בתלייה בכנף הדרומית של בית החולים בינה.
הוא נקבר בעיר זמן מה לאחר מכן.
הנס אלסר (בשוודית: Hans Alsér; 23 בינואר 1942 - 15 בינואר 1977) היה שחקן טניס שולחן שוודי.
הוא היה אלוף אירופה בתחרויות יחידים בשנים 1962 ו-1970. בשנים 1967 ו-1969 הוא זכה תחרות זוגות באליפות העולם.
הנס אלסר היה בין שחקני טניס שולחן הבולטים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1959 הוא נכלל בנבחרת שוודיה וזכה במדליה ראשונה באליפות העולם.
בשנת 1967 הוא זכה בתחרות זוגות האליפות העולם (לצד של יוהנסון).
הוא שיחזר הישג זה בשנת 1969.
בשנים 1962–1970 הוא זכה ב-8 מדליות זהב באליפויות אירופה.
לאחר סיום הקריירה, אלסר החל לאמן נבחרת שוודיה ונבחרת גרמניה המערבית.
הוא נהרג בתאונה אווירית בשנת 1977.
הנס בלומנברג היה פילוסוף ואינטלקטואל גרמני ממוצא יהודי.
בלומנברג סיים את מבחן הקבלה שלו לאוניברסיטה בשנת 1939 ב-Katharineum zu Lübeck, כתלמיד היחיד שקיבל את הציון "Auszeichnung".
אף שהיה קתולי הוא סווג כ"חצי יהודי", משום שאמו הייתה יהודיה, ותחת חוקי נירנברג נאסר עליו להמשיך את לימודיו בכל מוסד לימודים רגיל בגרמניה.
במקום זאת, בין 1939 ל-1941 הוא היה אמור להמשיך את לימודי הפילוסופיה שלו באוניברסיטאות התאולוגיות בפדרבורן ובאוניברסיטת גתה בפרנקפורט, שם נאלץ לעזוב לקראת סוף תקופה זו.
בחזרה בליבק הוא נרשם לכוח העבודה ב-Drägerwerk AG.
ב-1944 נעצר בלומנברג במחנה ריכוז, אך שוחרר בזכות היינריך דרגר.
בתום המלחמה הוא הוחבא על ידי משפחתה של אשתו לעתיד אורסולה.
בלומנברג תיעב את השנים שלטענתו נגנבו ממנו על ידי הנאצים.
חברו אודו מרקווארד מדווח כי לאחר המלחמה, בלומנברג ישן רק שש פעמים בשבוע כדי לפצות על הזמן האבוד.
כתוצאה מכך, הנושא של חיים סופיים וזמן מוגבל כמכשול ללמדנות חוזר לעיתים קרובות בחלק 2 של ספרו ה"לגיטימיות של הזמן המודרני" (Die Legitimität der Neuzeit).
לאחר 1945 בלומנברג המשיך בלימודי פילוסופיה, גרמניסטיקה ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת המבורג, וסיים ב-1947 עבודת גמר על מקור האונטולוגיה של ימי הביניים באוניברסיטת קיל.
הוא קיבל פוסט-דוקטורט ב-1950, עם עבודת גמר על שכותרתה "מרחק אונטולוגי: חקירה אודות משבר הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל" (Die ontologische Distanz: Eine Untersuchung über die Krisis der Phänomenologie Husserls).
המנחה שלו בשנים אלו היה לודוויג לנדגרבה .
במהלך חייו של בלומנברג הוא היה חבר בסנאט של קרן המחקר הגרמנית, פרופסור במספר אוניברסיטאות בגרמניה ומייסד משותף של קבוצת המחקר "פואטיקה והרמנוטיקה".
בלומנברג יצר את מה שזכה לכינוי 'מטפורולוגיה', הקובעת שמה שנמצא מתחת למטאפורות ולמודיזם לשון, הוא הקרוב ביותר לאמת (והרחוק ביותר מאידאולוגיות).
יצירותיו האחרונות, במיוחד "דאגה חוצה את הנהר" (Die Sorge geht über den Fluss), הן ניסיונות לתפוס את המציאות האנושית באמצעות המטאפורות והביטויים הלא רצוניים שלה.
בלומנברג חקר אנקדוטות חסרות משמעות לכאורה בתולדות המחשבה והספרות המערבית, ומיפה ביטויים, דוגמאות ומחוות, שהיו מקובלים בדיונים אודות מה שנחשב חשוב.
בבסיס מחקרו עומד חשש מפני כוחה המדומה של "האמת הנגלית" האובייקטיבית, והעדפה לבחון על פיה עולם חסר סדר.
הגותו הפילוסופית של בלומנברג הייתה בעלת אופי היסטורי בעיקרה והתאפיינה בסגנון כתיבה חד ומדויק.
חיבורו המוקדם "פרדיגמות למטאפורולוגיה" מסביר את רעיון ה"מטפורות המוחלטות", בדרך של דוגמאות מההיסטוריה של הרעיונות.
לטענת בלומנברג, מטפורות כמו "האמת העירומה", צריכות להיחשב כהיבט יסודי של השיח הפילוסופי, שאינו ניתן להחלפה בהמשגה לא מטפורית כדי לנכס מחדש את ההיגיון של ה"ממשי".
מובחנותן ומשמעותן של המטאפורות הללו מהוות את תפיסת המציאות כולה, תנאי הכרחי להתמצאות, מחשבה ופעולה אנושית.
בחקירותיו הרבות של בלומנברג על תולדות הפילוסופיה הסף של ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס המוקדמים מהווה מוקד להתייחסותו.
למשל, ב"לגיטימיות העידן המודרני" ו"בראשית העולם הקופרניקאי".
נקודת המבט הפונקציונלית של ארנסט קסירר על תולדות הרעיונות והפילוסופיה, וההשקפה הנלווית של סידור מחדש בתוך היחסים הרוחניים הספציפיים לעידן, הייתה בין היתר השראה עבור בלומנברג לדחיית המהותניות של ההמשכיות ההיסטורית, והבסיס למה שנקרא.
העידן המודרני מייצג לדעתו עידן עצמאי המנוגד לעת העתיקה ולימי הביניים על ידי שיקום הסקרנות האנושית בתגובה לאבסולוטיזם תאולוגי.
בלומנברג הופך את הטיעון של קרל לוויט לפיו הקידמה היא חילון של אמונות עבריות ונוצריות וטוען שהעידן המודרני, כולל אמונתו בקידמה, צמח מתוך אישור עצמי חילוני חדש של התרבות נגד המסורת הנוצרית.
וולפהארט פאננברג, תלמידו של לוויט, המשיך בוויכוח נגד בלומנברג.
ספרו הגדול "הלגיטימיות של העידן המודרני" מהווה תשובה לטעונות שהעלה קארל לוויט בספרו "משמעויות בהיסטוריה", אשר מתמקד בפילוסופיות של ההיסטוריה אצל: בורקהרדט, מרקס, הגל, פרודון קומט, קונדורסה, טורגו, וולטר, ויקו, אוגיסטינוס, בוסואה, אורוסיוס ובמקרא.
בהגויות אלו מוצא לוויט את הניסוחים הקלאסיים של רעיון הקדמה.
לוויט טוען כי למעט וולטר, כל הפילוסופים שהוזכרו פירשו את ההיסטוריה כמבטאת לוגיקה פשוטה של קדמה בה "חורים שחורים" ו"עידנים אפלים" נדרשים כהכנה לקפיצות גדולות קדימה.
מהזווית של המאה העשרים קשה לקבל לוגיקה ישירה ופשוטה שכזו ללא השגות.
ועם זאת, לא קם מודל אחר.
לוויט שואל "האין באמונה העיקשת שלנו במדע, או בתחושות העליונות שמאפיינת את בנות ובני האדם הראשון, שיירים של לוגיקה פשטנית זו?
התשובה של לוויט היא שרעיון הקדמה הוא רעיון מחולן, אחד מתוך שורה ארוכה.
גרסאות מחולנות אלו, כך לוויט, מאופיינות בחזון אחרית ימים אוטופי בו היעד הנכסף יושג.
זאת בשונה מהנרטיבים המחזוריים שאפיינו את תרבויות העולם לפני כניסת היהדות והנצרות.
לוויט כותב שבמצב של ימיו "הרוח המודרנית לא הכריע האם יהיה "פגאני" או "נוצרי".
הרוח רואה בעין אחת מתוך אמונה ובשנייה מתוך התבונה.
לכן, ראייתו חלשה בהכרח בהשוואה לעיני היווני או תלמיד התנ"ך".
לוויט עצמו, עם השנים מאז פרסום ספרו, מושך לכיוון הפגאני, לתפיסת הזמן של השיבה הנצחית אותה העלה מחדש ניטשה.
לבלומנברג שתי ביקורות מרכזיות כנגד הנרטיב שמציג לוויט בכל הקשור בנרטיב הקדמה:
הרעיונות של הקדמה ושל חזון אחרית הימים הנוצרי שונים מאוד זה מזה, הראשון מתבסס על תנועה איטית שתלויה בפעילות האנושית, כזה שנעדר התערבות שמימית או כזו שממוקדת במה שמעבר לעולם האנושי (בשונה מהרעיון הנוצרי של אחרית הימים).
הבדל נוסף בין הנרטיבים, מדגיש בלומנברג, הוא שהרגש השולט בנרטיב הקדמה הוא כזה של תקווה, בשונה מרגש הפחד שמאפיין חלקים נרחבים מההיסטוריה של הנצרות ביחס לאחרית הימים.
לכן לטענתו, קשה לדמיין כיצד רעיון אחרית הימים חולן לכדי רעיון הקדמה.
ניתן להציע נרטיבים אחרים מנרטיב החילון כדי להסביר את השינויים ההיסטוריים בין ימי הביניים המאוחרים לתחילת העת החדשה המוקדמת.
לטענת בלומנברג מעורבות כאן שתי חוויות מעצבות, האחת של החלפת תפיסת המדע האריסטוטלית בידי הרעיון המדעי העכשווי שמעמיד במרכז את המתודה המוכחת, את הידע הנצבר לאיטו ואת העבודה השיתופית.
חוויה שנייה, טוען בלומנברג, היא פירוק התזה האסתטית של היופי והאיכות העל זמנית, והחלפתה ברעיון לפיו האמנות נועדה לבטא את הרוח התרבותית והאנושית בהווה, כסמן של תקופה.
במובן זה, טוען בלומנברג, הם יכולים לגבור על האמנות העתיקה כביטוי לא פחות מוצלח של תקופה.
שני פיתוחים אלה, טוען בלומנברג, מתבססים בעיקר לאורך המאה השבע עשרה, ולאחר מכן מתפשטים גם לטכנולוגיה ולחברה.
בחלקו השני של הספר מבקש בלומנברג להציג נרטיב אלטרנטיבי לתפקידה של הנצרות בהיסטוריה, ובעיקר לתפקידה במעבר בין ימי הביניים המאוחרים לרנסאנס.
בלומנברג מבקש להדגיש שגם אם המודרנה לא צמחה מתוך חילון הערכים והקטגוריות כפי שטען לוויט, אין בכך כדי לטעון שהמודרנה פשוט יצאה לעולם מן המוכן.
ההמשכיות בין התקופות, טוען בלומנברג, נמצאת במקום אחר.
המודרנה היא ניסיון התמודדות שני עם הבעיה שאותה כינה "האבסולוטיזם התאולוגי".
בלומנברג טוען כי כבר מתחילת ימי הנצרות עלתה התזה כי האל הוא כל יכול ומחזיק בכוח אינסופי.
הטענה הנוצרית, טוען בלומנברג, הייתה שאלוהים יכול לברוא או להרוס כל דבר שמרגיש לו נכון באותו הרגע, עם או בלי סיבה ניתנת להבנה אנושית.
כתוצאה מכך, ממשיך בלומנברג, העולם נעשה קונטינגנטי, משולל סדר או יכולת חיזוי ותכנון קדימה.
הנצרות, לפי בלומנברג, ביקשה להתמודד עם בעיית ה"אבסולוטיזם תאולוגי" באמצעות הפלת כל כובד המשקל על העולם הבא, אולם לפי בלומנברג גם פתרון זה הציב קשיים.
כיוון התמודדות אחר היה להניח כי אלוהים לא יתערב בנעשה בעולם ולנסות לבנות קהילה ארצית שיוכל להחזיק בעולם שכזה.
אלו שלקחו את הנתיב האחרון, טוען בלומנברג, לא נדרשו להכיל את הדוגמות הנוצריות בהקשרים חוץ נוצריים.
כלומר, בלומנברג טוען שנוצרה הפרדה בין עניינים ארציים לבין עניינים שמיימים.
מתוך הקונטקסט הזה שעולה המודרנה, טוען בלומנברג, כשהפתרון המרכזי שהיא מציעה הוא הרעיון של הגדרה ואישוש עצמיים: "הערך הוא בנו, ולנו להחליט".
באמצעות נרטיב זה, שמלווה בניתוח מקורות כמו גם במידה מסוימת של ספקולטיביות, מבקש בלומנברג להראות שתזת החילון אותה ניסח לוויט אינה מחויבת המציאות.
להקשר זה יש חשיבות מכרעת לרעיון המטאפורות המוחלטות של בלומנברג.
בעוד שמטאפורות במקור היו אמצעי להמחשת מציאות של סוגיה, לתת צורה להבנה, הן היו נוטות מאוחר יותר לקיום נפרד, במדעים כמו במקומות אחרים.
תופעה זו עשויה לנוע בין הניסיון להבהיר את המטאפורה במלואה תוך איבוד הראייה של תפקידה ההמחשה, ועד לחוויה של התעמקות במטאפורות המשפיעות על הלוגיות לכאורה של מסקנות.
הרעיון של 'מטפורות מוחלטות' מתברר כבעל חשיבות מכרעת לרעיונות של תרבות, כמו המטאפורה של אור כאמת בנאואפלטוניזם, שניתן למצוא בהרמנויטיקה של מרטין היידגר והנס גאורג גדאמר.
ההיסטוריה הביקורתית של מושגים עשויה לשרת אפוא את הכוח המטאפורי.
עם זאת, בלומנברג גם הזהיר את קוראיו שלא לבלבל את הפירוק הקריטי של המיתוס עם האמונה התוכנותית בהתגברות על כל מיתולוגיה.
כשהוא מהרהר אודות מחקריו של הוסרל, עבודתו של בלומנברג מגיעה למסקנה כי במוצא האחרון ההארה המדעית הפוטנציאלית שלנו מוצאת את הגבול הסובייקטיבי והאנתרופולוגי שלה בעובדה שאנו נופלים ללא הרף על הדימויים של הרהורינו.
אנייה טרופה וצופה: פרדיגמה למטפורה של הוויה, תרגם: גדי גולדברג ערך: פיני איפרגן, הוצאת שלם, 2005
הנס גולדברגר היה שחיין יהודי-אוסטרי.
אלוף ושיאן אוסטריה בשחייה, חבר נבחרת אוסטריה בשחייה לאולימפיאדת אמסטרדם (1928).
גולדברגר התאמן בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגו ורטהיימר.
בשנת 1927 החזיק בשיא אוסטריה במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.8 דקות
גולדברגר היה רשום באולימפיאדת אמסטרדם (1928) אך לא השתתף.
הנס במקר היה סנטור נאצי בליבק ונציג שלטונות הכיבוש הנאציים באמסטרדם תחת נציב הרייך של הולנד הכבושה ארתור סייס-אינקווארט.
במקר היה בנו של עורך דין ליד ליבק.
ראש העיר הנאצי של ברמן, יוהאן היינריך במקר, היה בן דודו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה למד משפטים באוניברסיטת גיאורג-אוגוסט והיה חבר ביחידת סטודנטים שהתארגנה בגטינגן (Korps Brunsviga Göttingen) לפעולות אלימות.
הוא סיים את לימודיו, הוסמך כעורך דין ולאחר מכן הפך לשופט בליבק.
בתחילת 1933 הפך לחבר ב-NSDAP וב-8 ביוני 1933 מונה לסנטור, בעל תפקיד מנהלי במשפטים.
מ-1940 עד 1942 עבד תחת נציב הרייך סייס-אינקווארט בהולנד.
במקר שימש כנציג גרמניה הנאצית באמסטרדם.
משרדו היה הבניין שבו שוכנת כיום הקונסוליה הכללית של ארצות הברית.
הוא היה אחראי ליישום הצעדים האנטי-יהודיים בהקשר של השאלה היהודית.
הוא יישם את רישום היהודים והורה על הקמת המועצה היהודית באמסטרדם ב-12 בפברואר 1941. ב-2 באוקטובר 1941 כתב במקר לממונה עליו סייס-אינקווארט: "בזכות תקנה 6/41, כל יהודי הולנד כעת בכיסנו".
עם זאת, במקר נקרא להיות ראש עיריית ליבק לפני הגירושים הראשונים של יהודי הולנד ביולי 1942. הוא היה מעורב בסקנדל עקב שחיתות, כשאשתו גנבה כספים מהמוסד הנאצי NSV בזמן שעבד בהולנד, והתאבד באוקטובר 1942.
הנס בקלר (גרמנית: Hans Böckler, נולד ב-26 בפברואר 1875 - נפטר ב-16 בפברואר 1951) היה פוליטיקאי גרמני ומנהיג איגוד מקצועי הנחשב לדמות מרכזית בהתחדשות האיגודים המקצועיים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
כהן כנשיא הראשון של קונפדרציית האיגודים המקצועיים בגרמניה (DGB).
בקלר נולד ב־26 בפברואר 1875 בעיירה טראוצקירכן , סמוך לנויסטאדט אן דר אייש , וגדל במשפחה דלת אמצעים.
כאשר אביו נפטר בשנת 1888, הוא עזב את בית הספר והחל לעבוד כשוליה לרקען זהב כדי לפרנס את משפחתו.
בשנת 1894 הצטרף למפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה (SPD) ולאיגוד עובדי המתכת הגרמני.
בשנים 1914–1915 גויס ונלחם בקלר במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפצע קשה ושוחרר מהצבא.
עד סוף המלחמה עבד עבור האיגודים בדנציג, קטוביץ וזיגן.
בין השנים 1924–1926 כיהן כחבר מועצת העיר קלן מטעם ה-SPD, ובשנת 1928 נבחר לרייכסטאג, שבו כיהן עד פיזורו ב-1933.
לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב־20 ביולי 1944, נאלץ בקלר להסתתר, משום שהיו לו קשרים עם חוגי ההתנגדות בתנועת העבודה שסבבו את וילהלם לויגשנר, שהוצא להורג בעקבות ניסיון ההתנקשות.
בשנת 1945 היה בקלר דמות מרכזית בארגון מחדש של האיגודים המקצועיים באזור הכיבוש הבריטי של גרמניה.
הוא נבחר לחבר בפרלמנט של מדינת נורדריין-וסטפאליה.
באפריל 1947 התאחדו כמה איגודים להקמת Gewerkschaftsbund in der britischen Besatzungszone ("איגוד האיגודים באזור הכיבוש הבריטי") ובקלר נבחר לנשיאו.
בשנת 1949 נבחר לנשיא הראשון של קונפדרציית האיגודים המקצועיים הגרמנית (DGB).
בשנת 1949 יזם בקלר את פרויקט הבנייה הציבורית הראשון והגדול ביותר במערב גרמניה – תוכנית ERP המיוחדת ל"בניית 10,000 דירות עבור עקורים".
התוכנית יושמה במדינת שלזוויג-הולשטיין, בסיוע כספי מתוכנית מרשל.
הודות לקשריו ההדוקים עם אנשי איגודים אמריקנים – ובראשם הארווי ו.
בראון, שכיהן מאז 1949 כמנהל משרד העבודה בממשל האמריקני בגרמניה – התאפשר ביצוע מהיר ומוצלח של התוכנית בתמיכה אמריקנית.
ב־25 בינואר 1951, שלושה שבועות לפני מותו, חתם בקלר על הסכם עם הקנצלר הגרמני קונרד אדנאואר, שהסדיר השתתפות מלאה של עובדים בתהליכי קבלת ההחלטות בענפי הפחם והפלדה (דמוקרטיה תעשייתית).
בקלר מת ב־16 בפברואר 1951, בגיל 75, מהתקף לב בדיסלדורף.
הוא נקבר בבית הקברות מלטן (Melaten-Friedhof) בקלן.
היה נשוי מאז 1899 למגדלנה ברברה לבית מילר.
על קברו של בקלר מצבה בדמות גלגל שיניים, מסמלי תנועת הפועלים הגרמנית, ועליה ציטוט משירו של גאורג הרווג: "כל הגלגלים עומדים מלכת, כשזרועך האיתנה חפצה בכך" (Alle Räder stehen still, wenn dein starker Arm es will).
את המצבה יצר הפסל לודוויג גיס.
פסל לזכרו מוצב על בית העירייה בקלן לצד דמותו של קונרד אדנאואר.
מספר רחובות וכיכרות נקראו על שמו, וכן פארק בברלין.
הוציא הדואר הגרמני בולים לזכרו.
לאחר מותו של בקלר בשנת 1954, הקימו האיגודים המקצועיים בתחום המתכת והכרייה את 'חברת הנס בקלר לקידום שיתוף עובדים בקבלת החלטות בתיאוריה ובמעשה', חברה לתועלת הציבור שמטרתה הייתה להכשיר ולפתח את הניסיון והידע המקצועי בתחום הדמוקרטיה התעשייתית.
באותה שנה הקימה קונפדרציית האיגודים קרן נוספת שעניינה קידום שיתוף עובדים בתהליכי קבלת החלטות.
ב-1977 אוחדו שני הגופים, והוקמה קרן הנס בקלר, הפעילה עד היום ומצוייה בבעלות קונפדרציית האיגודים המקצועיים.
בשנת 1996 אוחד לתוך הקרן גם המכון לחקר הכלכלה והחברה שנוסד על ידי האיגודים המקצועיים בשנת 1946. מושב הקרן נמצא בדיסלדורף, והיא מפעילה כמה מכוני מחקר ומפרסמת מגוון ספרים, כתבי עת וניירות עבודה.
בנוסף, הקרן מעניקה מלגות ומספקת לסטודנטים אפשרויות התמחות, במימון ממשלת גרמניה.
בשנים 1980–2001 העניקה הקרן, בשיתוף עם קונפדרציית האיגודים המקצועיים הגרמנית, את פרס הנס בקלר.
הפרס הוענק מדי שנה ליחידים או לארגונים על הישגים בשיפור תנאי העבודה והחיים של עובדים ובני משפחותיהם, ועל קידום הלכידות והסולידריות החברתית.
הנס גינתר אדלר או ה.ג.אדלר היה משורר, סופר, סוציולוג והיסטוריון צ'כי-בריטי בשפה הגרמנית, ניצול שואה שהתבלט בתרומתו לחקר השואה.
אדלר נולד ב-1910 בפראג, אז בממלכת בוהמיה במסגרת הקיסרות האוסטרית (ציסלייטניה) באימפריה האוסטרו-הונגרית כבן יחיד למשפחה יהודית חילונית.
הוריו היו אמיל אלפרד אדלר, כורך ספרים וסוחר, ואליס אדלינדה בטי פרידריקה לבית פרנקל, ילידת ברלין, מורה לחינוך גופני.
הנס גינתר קיבל את שני השמות האלה לזכר שני אחים של אמו שמתו.
הוא גדל ברובע קרלין (קרוליננטאל) בפראג.
בילדותו אמו לקתה במחלה קשה שהטילה צל כבד על חיי המשפחה.
אביו התחתן עם אישה בשם זדנקה לבית פיזינגר.
הנס גינתר נשלח לפנימיות: בשנים ב-1923-1921 בבית ספר עממי בדויטש בנשאו בדרום מורביה (כיום בנשוב נאד צ'רנואו) ובהמשך ב-1925-1923 בפנימיית הבונים החופשיים בדרזדן-שטריזן (Freimaurerinstitut) בה סבל מאוד ולימים תיאר אותה בפני לאו בק כ"מחנה הריכוז הראשון שלו".
ב-1925 הרשה לו אביו לחזור הבייתה בפראג.
אחרי לימודים בגימנסיה גרמנית ממלכתית במהריש טריבאו (כיום מורבסקה טז'בובה) המשיך לימודים בגימנסיה גרמנית ממלכתית בפראג.
אולם העדיף לעזוב וללמוד לבד.
ב-1930 הוא עבר את מבחן הבגרות כתלמיד אקסטרני.
לאחר מכן נרשם ללימודי מוזיקולוגיה וספרות באוניברסיטה הגרמנית בפראג על שם קרל פרדיננד, הלימודים כללו גם קורסים לפילוסופיה ופסיכולוגיה.
ב-1931 פרסם יצירה ספרותית ראשונה "Meer und Gebirge " (ים והרים).
עבודת הגמר הייתה על "קלופשטוק ומוזיקה".
בתום לימודיו הוא עבד כמזכיר ומורה במכון הפדגוגי "אוראניה" (Urania).
במסגרת עבודתו השתתף לפעמים בתוכניות משודרות ברדיו.
באותן השנים קישר יחסי ידידות עם אנשי תרבות כמו הסופר אליאס קנטי או הפסל ברנהרד רדר.
עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה בינואר 1933 שמה קץ לתוכניותיו להמשיך להשתלם בגרמניה.
אחרי האנשלוס וכניסת הנאצים לצ'כיה לא הצליח להשיג ויזה כדי להגר ונשאר בפראג.
ב-17 באוגוסט 1941 הוא נשלח כיהודי למחנה עבודות כפייה סאזאבה - ולקה לוסניצה.
ב-8 בפברואר 1942 נשלח עם משפחתו למחנה הריכוז טרזינשטט.
הוא שהה שם שנתיים וחצי.
בתקופה הזאת התחמק ממשימות קשורות לניהול הגטו ועבד בעיקר בעבודות פיזיות, כמו ניקיון ובנייה.
אשתו, גרטרוד ניהלה את המעבדה המרכזית של הגטו.
ב-14 באוקטובר 1944 שניהם ואמה הגיעו ב"טרנספורט" לאושוויץ
לפני גירושו לאושוויץ הפקיד אדלר את רשימותיו מטרזינשטט בידי הרב ליאו בק, חבר "מועצת הזקנים היהודית", לשמירה בכספת של הגטו.
כתביו של אדלר שרדו את מלחמת העולם השנייה בתיק שחור ולאחר מכן הוחזרו לרשותו.
באושוויץ אשתו ואמה נשלחו באותו ים לתאי הגז.
אשתו יכלה אולי לשרוד אך התעקשה שלא לעזוב את אמה.
פרט להוריו ולאשתו של אדלר נספו בשואה עוד ששה עשר בני משפחתו.
אביו ואמו החורגת נספו בשנת 1941, אמו הביולוגית - ב-1942.
אחרי שהות קצרה ב"מחנה הצוענים" ב-28 באוקטובר 1944 נשלח אדלר לנידראושל, מחנה משנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד ומשם באמצע פברואר 1945 הוא הגיע למחנה הריכוז לאגנשטיין-צוויברגה, מחנה משנה אחר של בוכנוואלד שבו עבד במפעל תת-קרקעי ללוחות מתכת.
כפקיד המחנה הייתה לו גישה לנייר ולמכונת כתיבה והצליח לכתוב שירים אותם שמר בקופסת אלומיניום.
ב-9 באפריל המחנה פונה וככל הנראה שלושת אלפים אסירים נהרגו.
אדלר שרד ושוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-13 באפריל 1945.
כמו איוון איוואני ואנטון הילקמן ואחרים, הוא הצליח להסתתר מצעדות המוות.
הוא שוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-11 באפריל 1945, ומשם חזר לפראג דרך הלברשטט בדרך מסוכנת.
ביולי-דצמבר 1945 שהה על יד פראג, וסייע לפשמישל פיטר לטפל בילדים יהודים, גרמנים ואחרים ששרדו את המלחמה.
עם ילדים אלה נמנה האמן לעתיד יהודה בקון.
החל מ-1945 קיצר אדלר את שמו המלא באמצעות ראשי תיבות H.G
בגלל דמיון שמותיו הפרטיים לשמו של הנס גינתר, סגנו של אדולף אייכמן בפראג.
באוקטובר 1945 - פברואר 1947 עבד אדלר במוזיאון היהודי בפראג והקדיש את עצמו בעיקר לבניית הארכיון על תקופת השואה ועל מחנה טרזינשטאט.
הוא עסק באותם הימים באיסוף מסמכים מהמחנה, ייתכן מתוך כוונה להביאם לארץ ישראל.
חומר מסוים אכן הגיע לירושלים, אבל רוב התוכנית הזאת לא הושלמה.
ביוני 1946נאמר לו שאיבד את אזרחותו הצ'כוסלובקית בגלל היותו בעל שפת אם גרמנית.
האווירה במדינה שנמצאה תחת כיבוש סובייטי הצביעה על האפשרות של מעבר לשלטון קומוניסטי.
בפברואר 1947 היגר אדלר ללונדון, שם התחתן עם הפסלת בטינה גרוס, ידידה מנעוריו.
באנגליה הפך אדלר לסופר וחוקר עצמאי, ובמהלך השנים חיבר 26 ספרים בתחום ההיסטוריה, הסוציולוגיה ופילוסופיה, כמו כן כתב שירה, כמה יצירות אוטוביוגרפיות, בעיקר יצירות עיון וסיפורת על השואה.
ב"פייננשל טיימס, העריך ההיסטוריון סיימון שאמה שרמת כתביו של אדלר כעד על השואה ראויה למקום לצד עדים אחרים מהמאה העשרים למחנות הריכוז, מן הקטגוריה של פרימו לוי ואלכסנדר סולז'ניצין.
ב-1956 קיבל אדלר את האזרחות הבריטית.
בלונדון הוא פגש שוב את אליאס קנטי וכן את פרנץ ברמן שטיינר ופקד את חוגי הסופרים הגולים דוברי גרמנית כמו אריך פריד, גרטה פישר ווילהלם אונגר.
הוא תמך בהקמת ספרייה גרמנית בלונדון שלאחר המלחמה ביוזמת מו"לים מערב גרמנים, ובעידוד סופרים ריקרדה הוך, גינתר וייזנבורן ואריך קסטנר.
בשנת 1959, לבקשתו של הרמן לנגביין, הוא הצטרף לוועד הבינלאומי לאושוויץ (IAC) וארגן את עבודתו בבריטניה.
בין השנים 1960 ל-1962, הוא סייע ללנגביין בפרסום "תיעוד אושוויץ", שהתגשם חרף התנגדות הקומוניסטים ב-IAC.
אדלר העדיף בהמשך לעזוב את IAC.
בשנת 1960 הוא פרסם את המאמר "ניהול עצמי והתנגדות במחנות הריכוז של האס אס" ב-Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte (כתב עת רבעוני להיסטוריה עכשווית).[ ב-18 באוקטובר 1961, שידר רדיו מערב גרמניה את הכתבה בת שלוש השעות "אושוויץ: טופוגרפיה של מחנה השמדה", פרי יצירתם של לנגביין ואדלר.
אדלר פרסם את מחקריו הביקורתיים, תרומותיו ומאמריו על הסוציולוגיה של ההיסטוריה העכשווית בקובץ "חוויית חוסר האונים" משנת 1964.בין השנים 1973 ל-1985, שימש אדלר כיושב ראש המרכז PEN לסופרים דוברי גרמנית בחו"ל.
כתבו הגדול הראשון של אדלר היה המחקר על גטו טרזינשטט, טרזינשטט 1941-1945. Das Antlitz einer Zwangsgemeinschaft (טרזינשטט 1941–1945. פניה של קהילה כפויה), שפורסם לראשונה בשנת 1955 ובמהדורה מורחבת בשנת 1960. הספר זכה להד בינלאומי.
בתור המונוגרפיה האקדמית הראשונה שהוקדשה למחנה יחיד, הספר הפך לאחד הכתבים הבסיסיים בתחום לימודי השואה.
הוא עדיין התיאור המפורט ביותר של מחנה ריכוז יחיד.
הרומן הבדיוני הראשון של אדלר היה "פנורמה" (1968).
רומן נוסף שלו, "המסע", תואר בביקורת משנת 2009 בניו יורק טיימס כביטוי "מודרניסטי של השואה".
שלושה מבין הרומנים של אדלר, "המסע", "פנורמה" ו"החומה", תורגמו לאנגלית על ידי פיטר פילקינס.
תרגום לאנגלית של המונוגרפיה שלו על טרזינשטט פורסם בשנת 2017.
הדו"חות שאסף באושוויץ שימשו במהלך המשפט אייכמן.
בעזרת כמות מדהימה של תיעוד, הוא העיד על מערכת המחנות הנאצים, ההיסטוריה שלה, הסוציולוגיה והפסיכולוגיה שלה כקהילה כפויה, והביע ביקורת על מנהיגות היהודים בגטאות.
חנה ארנדט אימצה גישה זו והיא באה לידי ביטוי בספרה "אייכמן בירושלים".
ייז'י קוסטה, לעומת זאת חלק עליו לגבי תיאורו את המסגרות לניהול עצמי של היהודים.
וינפריד גיאורג זבאלד התייחס לה.
אדלר וטרזינשטט ברומן שלו "אוסטרליץ".
במשך שנים, ספרו של אדלר על טרזינשטאט נחשב לספר שקבע אמות מידה.
הוא השלים אותו בשנת 1958 עם הסרט התיעודי Die verheimlichte Wahrheit "האמת המוסתרת".
בסתיו 1958, המכון להיסטוריה עכשווית (IfZ) במינכן הזמין מאדלר עבודה לפי בחירתו בנושא השואה..
בנסיבות אלה רתב אדלר את ספר הגדול השני, *האדם המנוהל: מחקרים על גירוש היהודים מגרמניה*, שפורסם בשנת 1974. בעבודה זו, אדלר בחן, תוך שימוש בדוגמת הקהילה היהודית של וירצבורג, את ניהול הגירוש להשמדה, שקיבל לגיטימציה על ידי הסדר אזרחי ברברי שהונהג במדינה.
ניקולא ברג דן בפרוטרוט בתולדות הפרסום של מחקר זה בפרק "פיוס וחוסר אונים: ה.ג.
אדלר והמכון להיסטוריה עכשווית" בתוך ספרו *השואה והיסטוריונים של מערב גרמניה: מחקר וזיכרון*.
הקריירה הספרותית של אדלר הלכה והתבססה.
בנוסף לפרסים רבים על עבודתו, ב-1977 הוא זכה באוסטריה לתואר של פרופסור לשם כבוד.
ב-1938 התחתן אדלר עם הרופאה והכימאית גרטרוד קלפטאר.
היא נרצחה באוקטובר 1944 בתאי באושוויץ יחד עם אמה.
אדלר התחתן שנית ב-1947 בלונדון עם ידידה מנעוריו, בטינה גרוס (1993-1913), שהיגרה לאנגליה ב-1938.
ב-1947 נולד להם בן, המשורר והגרמניסט האנגלי ג'רמי אדלר.
הזוג אדלר התגורר באחוזת וות'רבי (Wetherby Mansions) בכיכר ארלז קורט בלונדון.
הוא נפטר באוגוסט 1988 בגיל 78. הובא לקבורה בבית הקברות אדג'וורברי (Edgwarebury)
1958 - פרס לאו בק - מטעם המועצה המרכזית של יהודי גרמניה
1969 - פרס שארל וייון (לוזאן) עבור הרומן "פנורמה"
1985-1973 - יושב ראש המועדון PEN של הסופרים הגולים כובתי גרמנית
1974 - מדליית בובר-רוזנצווייג (ברלין) לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי
1979 - חבר מתכתב של האקדמיה הבווארית לאמנויות
1980 - דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה לחינוך בברלין.
1985 - צלב מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
1985 - צלב הכבוד האוסטרי למדע ולאמנות
אדלר כתב 26 ספרים (שירה, פרוזה, פילוסופיה והיסטוריה) ומעל 200 מאמרים.
("המסע", רומן - עם אחרית דבר מאת ג'רמי אדלר)
2013 - מסע - בתרגום חנה לבנת, הוצאת זמורה-דביר
הַנְס החכם היה סוס שחי בגרמניה בסוף המאה ה-19 והתפרסם ב"יכולתו האינטלקטואלית" יוצאת הדופן לענות נכונה על שאלות אריתמטיות.
בעליו של הנס, וילהלם פון אוסטן, אימן אותו להקיש בפרסתו בתגובה לשאלות שהתשובה עליהן הייתה מספר, ומספר ההקשות אותן הקיש הנס היה התשובה המבוקשת.
הפילוסוף-פסיכולוג קארל שטומפף כינס ועדה של 13 מדענים בולטים על מנת לבחון את הטענות בדבר כישוריו של הנס.
לאחר שהסוס הצליח בבדיקות המדוקדקות שערכה הוועדה, הועברה הבדיקה לפסיכולוג אוסקר פונגסט.
פונגסט הוכיח כי למעשה הנס לא ניחן בכישרון מתמטי, אלא הגיב לסימנים לא-רצוניים בשפת הגוף של השואל, שהשואל כלל לא היה מודע להם.
תוצאות המחקר פורסמו לראשונה ב-1907, והתופעה שהתגלתה זכתה מאז לכינוי אפקט הנס החכם.
פונגסט בדק את ביצועי הסוס במספר מצבים:
בידוד הסוס והמאמן מהחוקר, כך שלא ייתכן מתן סימנים מצד עורך המחקר.
שימוש בשואלים שאינם מאמנו של הסוס.
בדיקה והשוואה בין מצבים שבהם הסוס רואה או לא רואה את השואל.
בדיקה והשוואה בין מצבים שבהם השואל יודע או לא יודע את התשובה.
לאחר מספר רב של ניסויים, גילה פונגסט כי הסוס הצליח לענות נכונה גם כאשר השואל לא היה פון אוסטן, וכך שלל את האפשרות של מעשה רמייה.
עם זאת, התגלה כי הסוס עונה נכונה רק כאשר השואל יודע מראש מהי התשובה הנכונה, והסוס יכול לראותו.
פונגסט המשיך ובדק את התנהגות השואל, וגילה כי כאשר מניית ההקשות של הסוס התקרבה לתשובה המבוקשת, הפכו הבעות הפנים ויציבת הגוף של השואל למתוחות יותר, והתרפו כאשר הקיש הסוס את הנקישה האחרונה, ה"נכונה".
שינוי זה אצל השואל אותת לסוס להפסיק לנקוש.
ההסבר שהתקבל ליכולת זו אצל הסוס הוא שהתקשורת החברתית בקרב סוסים תלויה בין השאר ביכולת להבחין בסימנים גופניים קלים, כגון שינויי יציבה, יכולת שאפשרה להנס להבחין בסימנים הלא-רצוניים של פון אוסטן.
פונגסט גילה כי לא רק סוסים יכולים לזהות סימנים.
הוא המשיך ובדק את ההשערה כי סימנים אלו היו "בלתי-ניתנים להבחנה" בניסויים בהם מילא הוא אישית את תפקיד "הסוס", תוך שהוא מקיש תשובות לשאלות שנשאל, אך לא ידע את התשובות עליהן.
הוא גילה כי ב-92% מהמקרים הצליח לזהות אצל השואלים שינוי שסימן כי הגיע לתשובה הנכונה.
אפקט הנס החכם הוא מקרה פרטי של נבואה המגשימה את עצמה המתאר מצב בו ציפיותיו של חוקר, או של גורם חיצוני כלשהו, משפיעות על ביצועי הנחקר, מבלי שהחוקר יהיה מודע להשפעה זו.
לנטרול תופעה זו חשיבות רבה במחקרים על בני אדם ועל בעלי חיים.
בניסויים בקרב בעלי חיים שבהם נבדקות תגובות הכרוכות בתודעה, קיים תמיד החשש מאפקט הנס החכם.
כדי שתוצאות מחקרים כאלה יהיו קבילות, החיות חייבות להיבדק בצורה שתנטרל את האפקט.
ישנן מספר דרכים מקובלות להתמודד עם הבעיה, אולם רובן יוצרות בעיות מהותיות אחרות בניסוי:
ניתן, לכאורה, לפתור את הבעיה על ידי ביצוע הניסוי כאשר בעל החיים מבודד, ללא קשר בינו לבין החוקר, אולם לבידוד יש חסרונות מהותיים, היות שבחלק מהתופעות המעניינות ביותר ניתן לצפות רק בסיטואציה "חברתית", ולפעמים על מנת לאמן את בעל החיים ולהדגים את יכולתו יש לבנות קשר בינו לבין מאמנו/החוקר.
דוגמאות בולטות לבעיה ניתן לראות במחקרה של אירן פפרברג, שנערך על תוכים, ובמחקרם המפורסם של בני הזוג אלן וביאטריס גרדנר על השימפנזה ואשו .
אפשרות נוספת היא למנוע מהמאמן להיות נוכח בזמן הניסוי.
הבעיה היא שבשל יחסי הקרבה בינו לבין מושא הניסוי, לסילוק המאמן תהיה בדרך כלל השפעה רגשית מהותית על החיה הנבדקת, עד כדי שהיא תימנע מלהפגין ביצועים כלשהם.
בחלק מהמקרים אפשר לוודא שאיש מהנוכחים בניסוי לא ידע מהי התשובה ה"נכונה" או מהי ההתנהגות ה"צפויה".
הבעיה המיידית היא שלמאמן כמעט תמיד יש ציפיות מהחיה שהוא מאמן.
כפי שהראו ניסוייו האחרונים של פונגסט, אפקט הנס החכם עשוי להשפיע על ניסויים שבהם נבדקים בני אדם.
מסיבה זו ננקטים צעדים מיוחדים למניעתו בניסויים בחקר התפיסה, בפסיכולוגיה קוגניטיבית, בפסיכולוגיה חברתית, בחינוך וגם ברפואה.
השיטה למניעתו תהיה בדרך כלל ביצוע ניסויים כפולי סמיות (double-blind experiments), שבהם לא החוקר ולא הנחקר יודעים האם הנחקר שייך לקבוצת הניסוי או לקבוצת הביקורת, אלא רק בתום המבחנים .
דרך נוספת היא שימוש במחשבים ובמערכות מדידה מכניות להנחיית ביצועי הנחקר - מערכות שכמובן אינן יכולות לתת "סימנים" לא מודעים לנחקר.
הנס הולביין הבן היה צייר שצייר בסגנון הרנסאנס הצפוני.
בשנת 1519 הפך לאזרח העיר בזל ובכך של הקונפדרציה הישנה (שווייץ של היום).
הולביין נולד באאוגסבורג שבבוואריה (גרמניה דהיום).
הוא למד ציור מאביו, הנס הולביין האב.
מאוחר יותר, הוא עבר יחד עם אחיו, אמברוזיוס הולביין, לעיר בזל, שם פגש מלומדים רבים, ביניהם ההומניסט ההולנדי ארסמוס.
ארסמוס ביקש ממנו לאייר את הסאטירות שלו.
הולביין אייר גם ספרים נוספים, ותרם את חלקו גם לתרגומו של מרטין לותר לתנ"ך.
כמו אביו, הוא תכנן חלונות ויטראז' וצייר פורטרטים.
הרפורמציה גרמה לכך שהולביין לא יכול היה לפרנס את עצמו כצייר בבזל, ולכן הוא נסע ללונדון.
ארסמוס המליץ עליו במכתב שיועד למדינאי והסופר האנגלי סר תומאס מור.
הולביין צייר פורטרטים רבים בחצרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
כמו כן, הוא תכנן את בגדיו המלכותיים של המלך.
הולביין תכנן רבים מהמונומנטים והקישוטים הרבים להכתרת אשתו השנייה של הנרי, אן בולין, בקיץ 1533. קיימים מספר רישומים שלו, שייתכן שאן בולין היא המופיעה בהם.
אולם רישום אחד מראה אישה בכתונת לילה פשוטה, וכשהיא נראית מלאה למדי.
יש שאומרים כי רישום זה מראה את המלכה כשהיא בהריון, בזמן כלשהו בין השנים 1533-1535, אך על פי מחקר שנעשה בשנים האחרונות, הרישום הוא של אחת ממשרתותיה של המלכה, כנראה ליידי מרגרט לי או של אחת מאחיותיה.
מסתבר כי כל רישום או פורטרט שהולביין צייר של אן בולין הושמד לאחר שהיא הוצאה להורג בשנת 1536, על אישומים כוזבים של בגידה, גילוי עריות וכישוף.
הולביין ללא ספק צייר את אשתו השלישית של הנרי, ג'יין סימור, והפורטרט שלה מציג במדויק את מראה של ג'יין (שלא הייתה מפורסמת ביופיה).
הוא צייר גם את אחותה של ג'יין, אליזבת' סימור, שנישאה לבנו של תומאס קרומוול.
פורטרט זה זוהה בטעות עם אשתו החמישית של הנרי, המלכה קתרין הווארד, כאשר הוא נתגלה בתקופה הוויקטוריאנית.
בשנים מאוחרות יותר הוא עבד גם בבזל וגם בלונדון.
באחד ממסעותיו ללונדון, הוא צייר את הסוחר הגרמני גיאורג גיזה, במטה של ברית ההנזה בלונדון, שכונה ה"סטיליארד".
הולביין צייר את אן מקליווס תוך כדי משא ומתן לנישואין, מנהג מקובל בעת שלפני היות הצילום.
הנרי ביקר את הציור על כך שהוא מחמיא מדי, אך נראה שהנרי התרשם יותר מהשבח יוצא הדופן של אן מאשר מהפורטרט של הולביין.
יש דיון מסוים האם מיניאטורה של אישה צעירה בשמלת זהב ותכשיטים היא אכן ציורו של הולביין של אשתו החמישית של הנרי, קתרין הווארד.
תוך כדי עבודה על פורטרט נוסף של הנרי, הולביין נפטר כתוצאה ממחלת הדבר.
הולביין יצר תמיד פורטרטים מדויקים של מושא הציור בעיפרון, בדיו ובגיר צבעוני, שעכשיו נחשבים כעבודות אמנות בזכות עצמם.
הוא העביר את הקו הכללי של עבודות הכנה אלה לציור הסופי על ידי חורים זעירים שדרכם העביר אבק פחם.
בשנים מאוחרות יותר הוא השתמש בנייר פחם.
הציורים המקוריים לא היו מפורטים מאוד בפנים, אך בדרך כלל כללו את הידיים.
ביגוד צויר בצורה סכמטית בלבד.
עקב השיטה שלו, הציורים הסופיים היו באותו קנה מידה כמו ההכנות.
הנס האן היה מתמטיקאי ופילוסוף יהודי-אוסטרי.
תרם רבות לאנליזה פונקציונלית, לטופולוגיה, לתורת הקבוצות, לחשבון וריאציות, לאנליזה ממשית ולתורת הסדר.
האן, יליד וינה, מונה לעוזר הוראה באוניברסיטת וינה ב-1905, ובהמשך לפרופסור למתמטיקה ב-1921. בין היתר הוכיח את משפט האן-בנך וכן, ובנפרד מבנך ושטיינהאוס, את עקרון החסימות במידה שווה.
בנוסף, עסק רבות בפילוסופיה, כחבר מוביל בחוג הווינאי של הפוזיטיביזם הלוגי.
בפרט, היה אחד מכותבי ה"מניפסט הווינאי".
האן התעניין במיוחד בלוגיקה סימבולית ושאף להרחבת הפרינציפיה מתמטיקה של ראסל לצורך בניית פילוסופיה מדויקת.
הוא הושפע מאוד מהפנומנליזם של מאך ועקב כך תמך ברדוקציה של המושגים המדעיים לבסיס פנומנליסטי.
כן הדגיש, הן בדיוני החוג והן במאמריו, את חשיבות קידום ופיתוח האמפיריציזם.
כחבר ה"אגף השמאלי" של החוג יחד עם רודולף קרנפ ואוטו נוירת חיפש האן קריטריון משמעות ליברלי יותר לאימות.
גישה זו הובילה, בין היתר, לניסיון (כושל בדיעבד) לחקר אמפירי של תופעות הפאראפסיכולוגיה, דבר שנחשב אפריורי לא ראוי בקרב פילוסופים שמרנים יותר, דוגמת לודוויג ויטגנשטיין.
אחותו של האן, אולגה האן, הייתה מתמטיקאית בפני עצמה וחברת החוג.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת הוא הדגל המשמש את המלך צ'ארלס השלישי בתפקידו כריבון הממלכה המאוחדת.
נס בעיצוב מעט שונה משמש את המלך בסקוטלנד.
נסים שונים משמשים את המלך בשאר ממלכות חבר העמים הבריטי.
למרות שבכל העולם הדגל מכונה "נס" ("Standard") למעשה זוהי "כרזת אצולה" ("Banners of arms") כיוון שהדגל מציג את המגן של שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת.
עיצובו של הנס באנגליה, בוויילס, בצפון אירלנד ומעבר לים
באנגליה, בווילס, בצפון אירלנד ובשאר הטריטוריות הבריטיות, הנס המלכותי נחלק לארבעה רביעים.
הרביע הראשון והרביעי מייצגים את ממלכת אנגליה ומכילים שלושה אריות זהובים בתנוחת פסיעה ושמירה (Passant) על רקע אדום; הרביע השני מייצג את ממלכת סקוטלנד ומכיל אריה אדום זקוף (בתנוחת Rampant) על רקע זהוב; הרביע השלישי מייצג את ממלכת אירלנד ומורכב מהנבל האירי הזהוב על רקע כחול.
הנס המלכותי בצורתו המודרנית היה בשימוש כבר בתקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה, למעט שינויים קלים ביותר, בעיקר בצורת הנבל האירי.
נסים מלכותיים קדומים שילבו בין שלטי האצולה של בית הנובר ושל צרפת על-מנת לייצג את עמדתו של המונרך כנסיך בוחר (ולאחר מכן כמלך) הנובר, ותביעתו לכס המלוכה הצרפתי.
נס מלכותי בעיצוב מעט שונה נמצא בשימוש הריבון בסקוטלנד.
בדגל זה האריה האדום של ממלכת סקוטלנד מופיע מחליף את מקומם של שלושת האריות של ממלכת אנגליה ברביע הראשון והרביעי, ואילו הם מופיעים במקומו ברביע השני.
החברים האחרים של המשפחה המלכותית עושים גם הם שימוש בגרסה הסקוטית של הנס המלכותי, למעט דוכס רות'סיי שלו נס משלו.
בעבר, גם לדוכס אדינבורו היה נס משלו.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת בגרסתו לשימוש בסקוטלנד שונה מהגרסה ההיסטורית של הנס המלכותי של סקוטלנד, בה האריה האדום מצויר על כל הנס.
מתוקף היותו כרזה של שלט האצולה המלכותי של סקוטלנד, נותר הנס המלכותי הסקוטי דגלו האישי של המונרך, והשימוש בו הוגבל על ידי חקיקה של הפרלמנט הסקוטי בשנת 1672. למרות זאת השימוש הנפוץ בו הוא כדגלה השני, הלא רשמי, של סקוטלנד.
הנס יונף על הארמונות המלכותיים כאשר המלך שוהה בהם, על הרכב המלכותי (בנסיעות רשמיות) או על המטוס המלכותי (כאשר הוא על הקרקע).
ניתן להניפו גם מעל בניין ציבורי או פרטי, במהלך ביקור מלכותי.
הנס הונף גם על היאכטה המלכותית כאשר זו הייתה בשירות והמלכה נכחה על הסיפון.
הכנסייה היחידה אשר רשאית להניף את הנס המלכותי, גם ללא נוכחותו של המלך, היא מנזר וסטמינסטר, כנסיות אחרות אינן מורשות להניף את הנס המלכותי.
הנס מונף על הארמונות המלכותיים רק כאשר הריבון נוכח בבניין.
אם דגל הממלכה המאוחדת מונף על ארמון בקינגהאם או על טירת וינדזור במקומו של הנס המלכותי, זהו סימן לכך שהמלך אינו נמצא בבניין.
כמו כן אם מעל ארמון הולירוד או מעל טירת בלמורל יתנוסס הנס המלכותי של מלך הסקוטים ולא הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת, גם דבר זה מעיד כי המלך אינו נוכח בבניין.
כאשר המלך נוכח בדיוני הפרלמנט הבריטי בארמון וסטמינסטר, הנס המלכותי יונף מעל מגדל ויקטוריה.
בשונה מדגל הממלכה המאוחדת, הנס המלכותי לעולם לא יונף בחצי התורן, אפילו לא לאחר מותו של המונרך, כיוון שתמיד ישנו ריבון על כס המלוכה.
לעומת זאת, ניתן להניף את היוניון ג'ק בחצי התורן מעל ארמון בקינגהאם בימי אבל לאומיים (לדוגמה לאחר מותה של אליזבת, המלכה האם, פיגועי 11 בספטמבר וסדרת פיגועי הטרור בלונדון ב-7 ביולי 2005).
ליורש העצר של הממלכה המאוחדת ישנם ארבעה נסים מלכותיים לשימוש בממלכה המאוחדת, האחד לשימוש באנגליה וצפון אירלנד, אחד לסקוטלנד, אחד לוויילס, ואחד לקורנוול.
דגללשימוש באזוריםתיאור אנגליה, צפון אירלנד ומחוץ לממלכה המאוחדת הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת בצירוף תגית לבנה עם שלושה קצוות.
דגלשימושתיאור הנסיך אנדרו - דוכס יורק שלושה תגים, באמצעי שבהם מופיע עוגן כחול ושני הצדדים ריקים.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו שלושה תגים, באמצעי שבהם מופיעה שושנת טיודור הנסיכה אן - הנסיכה המלכותית שלושה תגים, בראשון ובשלישי מופעים צלבים אדומים, ובמרכזי לב אדום.
הנסיך ויליאם מוויילס שלא כמו שאר נכדיה של המלכה, לנס הנסיך ויליאם שלושה תגים, האמצעי כולל צדפה אדומה (המייצגת את סמל האבירים של הנסיכה דיאנה) והשניים האחרים ריקים.
הנסיך הנרי מוויילס חמישה תגים, הראשון, האמצעי והחמישי מציגים צדפה אדומה ואילו השני והרביעי ריקים.
הנסיכה ביאטריס חמישה תגים, הראשון, האמצעי והחמישי מציגים דבורה ואילו השני והרביעי ריקים.
הנסיך ריצ'רד - הדוכס מגלאוצ'סטר חמישה תגים, בראשון ובשלישי ובחמישי מופיעים צלבי ג'ורג' הקדוש, בשני וברביעי אריה אדום.