tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נסיכות זאלם נשלטה במשותף על ידי הנסיכים של זאלם-קירבורג וזאלם-זאלם, פרידריך הרביעי, נסיך זאלם-קירבורג, וקונסטנטין, נסיך זאלם-זאלם; לכל ענף היו זכויות ריבוניות שוות, אך לאף אחד מהם לא היה טריטוריה נפרדת.
זאלם הפכה לעצמאית והצטרפה לקונפדרציה של הריין ב-1806. היא סופחה לצרפת ב-1811. שטחה ניתן לפרוסיה על ידי קונגרס וינה ב-1815; זה הפך לחלק המערבי ביותר של פרובינציית וסטפאליה הפרוסית.
בשנת 1871, הקיסרות הגרמנית השתמשה בדגל זהה לדגל הטריקולור של זאלם.
לזאלם היה שטח של כ-1,760 ק"מ 2 ואוכלוסייה של 59,086. היא כיסתה בערך את אותו שטח כמו מחוז בורקן של היום.
רוזנות (נסיכות) רויס-שלייץ Reuss-Schleiz) הייתה רוזנות גרמנית מבית רויס, אשר הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, הקונפדרציה של הריין והקונפדרציה הגרמנית.
השלטון במזרח תורינגיה הפך לעצמאי עם חלוקת הרוזנות הקיסרית של רויס לקו הצעיר, האמצעי והמבוגר.
רויס-שלייץ השתייכה בתחילה לקו האמצעי מ-1596 עד 1616, אולם הגיעה לבסוף לקו הצעיר, שם הייתה אחד מענפי הבית.
בשנת 1802 מת היינריך השלושים, רוזן רויס-גרה והיינריך הארבעים ושניים, רוזן שלייץ איחד את שתי הרוזנויות תחת שלטונו.
ב-9 באפריל 1806 היינריך קיבל את התואר נסיך מידי נפוליאון.
נסיכות (רוזנות) זאלם-זאלם Salm-Salm; בצרפתית: Principauté de Salm-Salm) הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה.
היא הייתה ממוקמת במחוזות הצרפתים של ימינו ריין תחתון ו-ווז'; היא הייתה אחת מהמדינות של זאלם.
זאלם-זאלם הוקמה בעקבות חלוקה של זאלם-דאון ב-1574, והועלתה מרוזנות לנסיכות ב-1739 לאחר שעברה בירושה ושמה שונה על ידי ניקולס לאופולד, רוזן זאלם-הוגסטרטן.
זאלם-זאלם חולקה בינה לבין זאלם-נויילר ב-1608.
החלוקה הטריטוריאלית האחרונה התרחשה ב-1751, כאשר זאלם-זאלם ארגנה מחדש את גבולותיה עם דוכסות לורן.
בשנת 1790, לאחר המהפכה הצרפתית, נמלטו נסיכי זאלם מהשטח ועברו לטירתם באנהולט, וסטפאליה.
זאלם-זאלם הייתה נצורה אז על ידי הצבא המהפכני, שחסם את אספקת המזון מלהגיע למדינה.
כתוצאה מכך, האוכלוסייה נאלצה להיכנע לצרפת.
ב-2 במרץ 1793, הוועידה הלאומית הצרפתית הכריזה על זאלם-זאלם כחלק מהרפובליקה הצרפתית וצירפה אותה למחוז הווז'.
זה הוכר על ידי האימפריה הרומית הקדושה בשלום לינוויל של 1801.
כמה שנים מאוחר יותר, ב-1802/1803, יחד עם זאלם-קירבורג, הוענק לנסיך זאלם-זאלם שטחים חדשים שהיו שייכים בעבר לבישופות מינסטר (וסטפאליה).
השטח החדש נשלט באיחוד עם זאלם-קירבורג והיה ידוע כנסיכות זאלם.
בשנת 1165, רוזנות זאלם המקורית חולקה לרוזנויות זאלם תחתית, בארדנים, וזאלם העילית, השוכנת בהרי הווז'.
בשנת 1738 הועלתה רוזנות זאלם העילית לנסיכות זאלם-זאלם.
בירת זאלם-זאלם הייתה תחילה באדונווילר, ומ-1751 ואילך, סנונס.
החלק השני של השם זאלם-זאלם נובע מטירת זרלם ליד זאלם (היום לה ברוק).
בסוף קיומה היה לזאלם-זאלם שטח של כ ו-10,000 תושבים.
היא הופרדה מהחלק העיקרי של האימפריה הרומית הקדושה כאשר רוב אלזס נמסרה לצרפת ב.
עד 1766 היא גבלה בדוכסות לורן במערב ובצרפת במזרח.
לאחר שלורן הפכה לחלק מצרפת ב-24 בפברואר 1766, זאלם-זאלם הפכה למובלעת של האימפריה הרומית הקדושה מוקפת בשטח צרפתי.
כלכלת זאלם-זאלם התבססה בעיקר על מכרה ברזל ליד גראנדפונטיין.
נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה הייתה נסיכות קצרת מועד של האימפריה הרומית הקדושה בין השנים 1803–1806. היא הוקמה עבור וילם פרדריק, בנו ויורשו של וילם החמישי, נסיך אורנז', הסטאדהאודר המודח של הרפובליקה ההולנדית שפורקה לאחר המהפכה הבטאווית של 1795.
המנזר הנסיכותי של פולדה הועלה לנסיכות-בישופות בשנת 1752. בינואר 1795, הסטאדהאודר וילם החמישי איבד את כל נחלותיו בארצות השפלה בגלל עלייתה של הרפובליקה הבטאווית, מדינת חסות של הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
במהלך המהפכה הבטאווית באמסטרדם ב-18 בינואר 1795, הוא ברח לאנגליה, משם הוציא את מכתבי קיו בפברואר 1795, בהם הורה לכל הפקידים במושבות ההולנדיות שמחוץ לאירופה להתייחס לאנגלים כאל האדונים החדשים שלהם.
באוגוסט 1799, הוא ובנו וילם פרדריק הוציאו כרוז לתמיכה בפלישה האנגלו-רוסית להולנד.
לאחר כישלון זה, בנו שכנע אותו להוציא את מכתבי אורניינשטיין בדצמבר 1801, תוך הכרה ברפובליקה הבטאווית, כדי לקבל פיצוי מנפוליאון על הרכוש שאיבד ב-1795.
ב-23 במאי 1802, הרפובליקה הצרפתית הראשונה וממלכת פרוסיה חתמו על הסכם שבו הובטחו פולדה ואזורים נוספים לנסיך אורנז' כפיצוי על אובדן נחלותיו בארצות השפלה.
וילם החמישי סירב בתחילה, אך מאוחר יותר קיבל את ההצעה לטובת בנו וילם פרדריק שהפך לשליט הנסיכות החדשה שנוצרה, בתוספת חמישה מיליון גולדן, בתמורה לוויתור על המעמד התורשתי ברפובליקה הולנדית המבוטלת.
ב-22 באוקטובר כבשו כוחות פרוסים את המנזר הנסיכותי של פולדה כדי להבטיח את האינטרסים של הנסיך, וב-6 בדצמבר נכנס וילם פרדריק לפולדה.
בית הנסיך-בישוף חולל ונמסר לו כנחלה תורשתית.
החלטת הנציגות של ב-25 בפברואר 1803, אפשרה את החלוקה מחדש של השטחים.
על פי סעיף 12 בהחלטה זו הועברו האזורים הבאים לשלטון הנסיך החדש של נסאו-אורנז'-פולדה:
פרובוסטר של סנט גרולד (בפורארלברג, 1804 נמכר לאוסטריה)
דיקן של בנדרן (בליכטנשטיין, 1804 נמכר לאוסטריה)
האזורים אורגנו מחדש לארבע החטיבות "נסיכות פולדה", "נסיכות קורווי", "רוזנות דורטמונד" ו"לורדות וינגרטן".
שלט האצולה של הנסיכות כלל את הסמלים של אזורים אלה (כאשר השלט הוא שלטו של נסיך אורנז'-נסאו).
עם מותו של אביו וילם החמישי ב-9 באפריל 1806, וילם פרדריק ירש גם את כל שטחי הליבה של נסאו.
עם זאת, כמה חודשים לאחר מכן, הוא סירב להצטרף להקמת הקונפדרציה של הריין של נפוליאון, מה שגרם בסופו של דבר לנפוליאון לקחת ממנו גם את נסאו וגם את פולדה.
ב-12 ביולי 1806, וילם פרדריק איבד את הלורדות וינגרטן ואת שטחי נסאו.
על ידי החלוקה הגרמנית, הלורדות וויינגרטן שולבה בממלכת וירטמברג ושטחי הליבה של נסאו שולבו בדוכסות הגדולה של ברג ובדוכסות נסאו.
לאחר שנפוליאון הביס את פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט (14 באוקטובר 1806), איבד נסיך אורנז' את שאר נחלותיו (כולל אלה שחולנו).
פולדה נכבשה על ידי חיילים צרפתים ב-27 באוקטובר 1806. וילם פרדריק נכנס לאחר מכן לשירות צבאי פרוסי ואחר כך אוסטרי כדי להילחם נגד נפוליאון.
פולדה נשארה תחת שלטון צרפתי עד 19 במאי 1810, אז שולבה בדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
קורווי צורפה לממלכת וסטפאליה ב-7 בדצמבר 1807 ודורטמונד צורפה לדוכסות הגדולה של ברג ב-1 במרץ 1808. עם תבוסת הצרפתים ב-1813, נסיך אורנז' החזיר לעצמו את נחלותיו בארצות השפלה אך איבד את תביעותיו לנסיכות נסאו-אורנז'-פולדה.
באקט הסופי של קונגרס וינה ב-1815, הוחלט שלא להחזיר את נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה; קורווי ודורטמונד הפכו לחלק מממלכת פרוסיה, ופולדה חולקה בין נסיכות הבוחר מהסן (הסן-קאסל), הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך וממלכת בוואריה.
ב-1866 סופחה פולדה לפרוסיה בעקבות מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
רוזנות (נסיכות) פירסטנברג Fürstenberg) הייתה רוזנות, ומאוחר יותר נסיכות של האימפריה הרומית הקדושה בשוואביה, ששכנה בדרום באדן-וירטמברג של היום, גרמניה.
המשפחה השלטת הייתה בית פירסטנברג.
הרוזנות הוקמה כאשר אגינו הרביעי, רוזן אוראך בנישואין, ירש חלקים גדולים מדוכסות צרינגן עם מותו של הדוכס ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן בשנת 1218, והיא נקראה במקור רוזנות פרייבורג.
נכדו של אגינו, הרוזן היינריך, החל לקרוא לעצמו על שם מגוריו בטירת פירסטנברג בסביבות 1250.
הרוזנות חולקה ב-1284 בינה לבין הרוזנות התחתית של דילינגן, ולאחר מכן שוב ב-1408 בין פירסטנברג-פירסטנברג ופירסטנברג-וולפאך.
במהלך מאות השנים, הרחיבו השליטים השונים את שטחיהם לכלול את רוזנות באר, הלורדות של גונדלפינגן, האוזן, הייליגנברג, הוואן ומסקירך, ורוזנות שטוהלינגן בגרמניה, כמו גם אזורים סביב טירת Křivoklát , בוהמיה, טוויקוביץ' במוראביה וויטרה באוסטריה.
בשנת 1667 הועלתה פירסטנברג-הייליגנברג לדרגת נסיכות וקיבלה זכות הצבעה ברייכסטאג.
ב-1744, שטחי פירסטנברג השונים אוחדו מחדש לנסיכות פירסטנברג-פירסטנברג, שכן כל הענפים מלבד אחד נכחדו.
הקונפדרציה של הריין של 1806 פיזרה את מדינת פירסטנברג.
רוב שטחה נמסר לבאדן, וחלקים קטנים יותר ניתנו לווירטמברג, הוהנצולרן-זיגמרינגן ובוואריה.
נכון לשנת 1789, הטריטוריה הייתה מורכבת מחמישה חלקים מבודדים גדולים יותר וכן מכמה מובלעות קטנות יותר.
מסביב לדונאושינגן, כולל רוזנות באר והלורדות של הוואן וכן טירת פירסטנברג.
ערים: דונאושינגן, הופינגן, אגן, נוישטאדט.
האזור גבל באוסטריה, וירטמברג, מנזר סנט בלייז ואחרים וניתן לבאדן.
האזור גבל בבישופות שטרסבורג, וירטמברג, אוסטריה, הוהנגרולדסק, העיר הקיסרית צל, העמק הקיסרי של הרמרסבאך וניתן לבאדן.
האזור גבל במנזר סנט בלייז, שווייץ, רוזנות קלטגאו וניתן לבאדן.
האזור גבל בהוהנצולרן-זיגמרינגן, מנזר צווייפאלטן, אוסטריה, מנזר בוכאו, ואחרים וניתן לבאדן ולהוהנצולרן-זיגמרינגן.
האזור גבל בקניגזג, מנזר ויינגרטן, אוסטריה, ימת קונסטנץ, בישופות קונסטנץ, מנזר זלמאנסוויילר, העיר הקיסרית איברלינגן, העיר הקיסרית פפולנדורף, ואחרים וניתן לבאדן.
רוזנות פירסטנברג-מסקירך (1614–1716), ולאחר מכן נסיכות פירסטנברג-מסקירך (1716–1744)
רוזנות פירסטנברג-הייליגנברג (1559–1664), ולאחר מכן נסיכות פירסטנברג-הייליגנברג (1664–1716)
נסיכות ניטרה (בצ'כית -Nitranské knížectví גם Nitransko בסלובקית:Nitrianske kniežatstvo) הייתה נסיכות סלאבית מערבית במאה התשיעית שהתמקמה בעיקר בשטח סלובקיה של ימינו ושבירתה הייתה העיר ניטרה.אחרי מדינתו של סאמו היא הייתה הישות המדינית הסלאבית העתיקה ביותר של אבות העם הסלובקי
בתחילת המאה התשיעית שטח הנסיכות כללה כמעט את כל סלובקיה של ימינו (להוציא את זהוריה), חלק מרוטניה הקרפטית (טרנסקרפטיה) וחלק מצפון-מזרח הונגריה של ימינו.
במאה התשיעית הייתה מכונה גם ניטרבה" או ניטרביה לפי הדגם "מורבה" - מורביה
ישות עמצאית או נחלה של הנסיכות המורבית (833-805)
נסיכות ניטרה קמה לא מאוחר יותר משלהי המאה השמינית, במקביל לנסיכות מורביה, ששכנה בדרומה של מורביה העכשווית ובאזור הספר המערבי של סלובקיה של ימינו.
שתי הנסיכויות היו מעורבות בקרבות נגד האווארים בשטח הונגריה של ימינו.
האווארים הובסו לבסוף על ידי הפרנקים בסביבות שנת 800.
נסיכות ניטרה כללה שטחים מהונגריה של ימינו וגם במערב רוטניה הטרנקרפטית שבאוקראינה של ימינו.
(אם כי יש סבורים שהקצה המזרחי של סלובקיה ורוטניה הטרנסקרפטית נכללו בה מאוחר יותר, במהלך המאה התשיעית)
ב-828 הבישוף אדלרם מזלצבורג קידש בניטרה, בעיר הבירה של הנסיך פריבינה, את הכנסייה הנוצרית הראשונה של הסלאבים המערביים.
לא ברור אם פריבינה עצמו התנצר , היה קתרכורט או נשאר פגאני, ואם בנה את הכנסייה רק עבור אשתו ומלוויה.
הכנסייה הנוצרית בימי שלטונו נוהלה על ידי שליחי הארכידיוקסיה בזלצבורג שהייתה ביריבות עם דיוקסיית פסאו..
פריבינה בנה בניינים נוספים בניטרה, ובעמקי הוואך, האוראבה והספיש.
הוא הצליח להחליש את השפעת הפרנקים במדינתו.
על פי הפרשנות המסורתית, נסיכות ניטרה התקיימה באופן עצמאי עד 833, כאשר הנסיך מוימיר הראשון סיפח אותה לנסיכות מורביה וכך ייסד את מורביה הגדולה.
לכאורה הוא ירש את פריבינה, שהיה נסיך ניטרה אולי מאז 825. קיימת גם סברה לפיה פריבינה היה וסאל של מוימיר, וניטרה הייתה חלק ממדינת מורביה עוד קודם לכן.
עם זאת, לדברי חוקרים אחרים, זוהי סברה חסרת בסיס.
רעיון זה מופרך לחלוטין על ידי העובדה שלניטרה היה בישוף מארכידיוקסיית זלצבורג, בעוד שמורביה שויכה לדיוקסיית פסאו.
על פי המציאות של התקופה, זה מוכיח שלניטרה הייתה עצמאות מוחלטת.
רק לאחר כיבוש ניטרה על ידי הנסיך מוימיר ב-833 השתנה מצב זה וכמרים מדיוקסיית פסאו הגיעו לשרת גם בניטרה.
נסיכות ניטרה כחלק ממורביה הגדולה (906-833)
ב-833 סופחה הנסיכות אל הנסיכות המורבית שבראשות מוימיר הראשון שגירש את פריבינה מניטרה.
כעבור שנים אחדות הקים הקים פריבינה בדרום-מערב הונגריה של ימינו את נסיכות בלטון.
סיפוחה של נסיכות ניטרה ב-833 יחד עם צירופם של טריטוריות נוספות במרכז אירופה היוו במאה התשיעית יסוד לדוכסות מורביה הגדולה שהגיעה למימדים של ממלכה או אימפריה.
מלכתחילה שמרה נסיכות ניטרה על מידה של אוטונומיה והיוותה מעין נחלה בהנהגת נציגים צעירים יותר של בית מוימיר ששלט במורביה.
השליט החזק ביותר של מורביה הגדולה, הדוכס סוואטופלוק הגדול, אשר כיהן כנסיך ניטרה החל מ-850 לפני שעלה לכס מורביה ב-871.
ב-870 נוהלה ניטרה באופן זמני על ידי המלך הפרנקי לודוויג הגרמני.
ב-880 הוקמה בה הבישופות היחידה שפעלה אז במורביה, ובראשה הבישוף ויכינג.
בסביבות שנת 900 שלט בניטרה הדוכס סוואטופלוק השני.
הוא נאבק בנסיך מוימיר השני ששלט במורביה על ההגמוניה במורביה הגדולה, דבר שהחליש את הממלכה ולבסוף הוביל לחרבנה ב-907 על ידי הנוודים המדיארים שהגיעו מהמזרח.
נסיכות ניטרה כחלק ממדינות אחרות
כמה שנים אחרי קרב ברטיסלבה ב-907 סופחה ניטרה למדינה ההונגרית שזה עתה קמה והפכה לנסיכות או דוכסות.
ניטרה הועמדה ככל הנראה תחת שליטת הנסיך מיהאי וצאצאיו.
ב-1030-1003 הייתה מסופחת לדוכסות פולין ובהמשך לממלכת פולין.
בשנים 1044-1030 הייתה נסיכות ניטרה חלק מנסיכות מורביה.
כאשר כבש הנסיך המורבי ברטיסלב מידי ההונגרים חלק משטחי סלובקיה, הוא מינה את בן בריתו זובור כנסיך ניטרה.
אחרי 1044 חזרה הנסיכות להיות חלק מהונגריה, הפעם ממלכת הונגריה.
החל מ-1048 ההתמזגה עם חבל זהוריה השכנה.
אחרי 1108 היא איבדה את מעמדה האוטונומי.
נסים אלוני (24 באוגוסט 1926 – 13 ביוני 1998) היה מחזאי, במאי תיאטרון, סופר, עיתונאי, תסריטאי, מתרגם ופזמונאי ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת 1996, הנחשב לאחד ממחזאי ישראל הבולטים והחשובים ביותר.
אלוני נולד בשם נסים לוי, בשנת 1926, למשפחה קשת יום שהתגוררה בשכונת וולפסון בתל אביב.
השכונה והדינמיות בה התנהלו ענייניה, כביכול, על ידי הילדים, סיפקו כר נרחב לדמיונו הפורה, ושנים רבות לאחר מכן תיאר אותה בסיפורי "הינשוף" שלו.
בתום לימודיו התיכוניים בבית הספר "השכלה", התגייס לנוטרות ושם החל לכתוב לשבועון במחנה.
עם סיום שירותו הצבאי התמנה אלוני לעורך הספרותי של כתב העת "אשמורת" ולחבר מערכת "בעין".
במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, וסיים בהצלחה קורס קצינים.
בין היתר, השתתף בקרב על משלט עיבדיס.
מוראות המלחמה השפיעו עליו לאורך כל שנות כתיבתו.
למד היסטוריה כללית ותרבות צרפת באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב־1953 הועלה מחזהו הראשון "אכזר מכול המלך" בתיאטרון הלאומי "הבימה", בבימויו של שרגא פרידמן, ועורר הד גדול בקרב שוחרי התיאטרון.
המחזה עוסק בדמותו של המלך ירבעם בן נבט, ובעלילת המחזה משרבב אלוני השקפות עולם ועמדות אישיות בנושאים על סדר היום הציבורי.
ב־1961 הועלה ב"הבימה" מחזהו "בגדי המלך" שמיקם אותו כמחזאי ישראלי מוביל.
רבים ממחזותיו של אלוני עוסקים בבני האצולה, במלכים ובנסיכים, כמו: "בגדי המלך", "הנסיכה האמריקאית", "אכזר מכל המלך" ו"אדי קינג".
מחזות נוספים שכתב וביים אלוני, הם: "הצוענים של יפו", "המהפכה והתרנגולת", "כמו כולם" (או בשמה הנוסף: "לוקאס הפחדן"), "הנפטר המתפרע", "נפוליון - חי או מת" ו"שעיר אחד לעזאזל".
נסים אלוני העריך במיוחד את שחקנית "הבימה" חנה רובינא, לה אף כתב מחזה המוקדש לה בשם "דודה ליזה", שבו גילמה את התפקיד הראשי.
ב-1972 ביים דוד פרלוב את סרט הקולנוע "הגלולה" על פי תסריט עשיר בהמצאות עלילתיות ולשוניות שכתב אלוני, ובו השתתפו אבנר חזקיהו, יוסי בנאי, שרגא פרידמן, אדית אסטרוק, ז'רמן אוניקובסקי, גדעון זינגר וזהרירה חריפאי.
ב-1974 ביים רם לוי את סרט הטלוויזיה "הכלה וצייד הפרפרים", על פי מחזה של אלוני (שגם כתב את התסריט, יחד עם לוי), ובו השתתפו יוסי בנאי בתפקיד גץ, גילה אלמגור בתפקיד מי ויוסי פולק.
ההצגות האחרונות שכתב אלוני היו "שמחת קבצנים" (עם שייקה אופיר) שהוצגה ב-1984 בהפקת התיאטרון העממי של אברהם דשא פשנל ו"שפריץ" של להקת ילד מבחנה (אלי יצפאן, גדי פור, מיכאל מורים, דבי קליידר, נולי עומר, שמוליק לוי) בהפקת טמירה ירדני ב-1988.
אלוני פרסם קובץ פרוזה בשם "רשימותיו של חתול רחוב".
הקובץ מהווה לקט של טורים שכתב לעיתונים 'דבר', 'הארץ' ו'ידיעות אחרונות', על סיוריו במקומות שונים בארץ ושפתה, מכתבים מפריז, אמסטרדם וברלין המספרים חוויות מעניינות מסוף שנות החמישים, סיפורים על חבריו הטובים הציירים יוסל ואודרי ברגנר, וסיפורים על הצגות שכתב.
ב־1963 הקים אלוני, עם חבריו השחקנים יוסי בנאי ואבנר חזקיהו, את "תיאטרון העונות", שבמסגרתו העלה כמחזאי-במאי את "הנסיכה האמריקאית".
מכאן ואילך ביים אלוני את כל מחזותיו.
תיאטרון "העונות" שרד עונות בודדות, שקע בחובות ונאלץ לנעול שעריו.
אלוני כתב מערכונים לשלישיית הגשש החיוור וביים שתיים מתוכניותיהם: "סינמה גשש" ו"קנטטה לשווארמה".
כתיבתו לשלישייה התאפיינה בחידודי לשון ויש שרואים בו כממציאה של "השפה הגששית" המוכרת לקהל הישראלי.
אלוני כתב גם מספר פזמונים ללהקה, ובהם "יפות יפות", "כולם חכמים כולם" (יחד עם ירון לונדון) ו"שירת הבִרבור".
פזמון מוכר נוסף שכתב הוא "שיר כלולות", שהלחין עודד לרר והתפרסם בביצועו של יזהר כהן.
אלוני היה נשוי פעמיים, בראשונה לרות לבית זיידמן, לה היה נשוי 12 שנים, ובשנייה לשחקנית הצעירה אילנה עדן (זו זכתה לקריירה קצרה בהוליווד).
השניים נישאו ב-1962 והתגרשו ב-1965. כמו כן, קיים מערכות-יחסים עם השחקניות ז'רמן אוניקובסקי, אדית אסטרוק, הפסיכולוגית נירה ירון ושחקנית הקולנוע הרומנית-צרפתית, נדיה גריי (Nadia Gray).
אחיו היה השופט שאול אלוני.
נכדו הוא התסריטאי ויוצר הטלוויזיה עמרי עמית.
ב-1993 לקה אלוני באירוע מוחי ולאחר תקופת שיקום חזר לעבוד.
ב-13 ביוני 1998 נפטר אלוני בגיל 71 ונטמן בבית העלמין ירקון.
פרס כינור דוד למחזאי - 1964
פרס נשיא המדינה לספרות - 1971
עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל - 1992
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה - 1993
פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים - 1995
פרס ישראל לתיאטרון - 1996
פרס התיאטרון הישראלי למתרגם השנה (עבור "התאומים מוונציה") - 1997
פרס התיאטרון הישראלי למתרגם השנה (עבור "אותלו") - 1998
ערב מחווה הקאמרי לציון 80 שנה להולדתו של ניסים אלוני 2006
בשנת 2008 הופיעה הביוגרפיה שלו "נמר בוער", מאת העיתונאית ומבקרת התיאטרון שרית פוקס.
פוקס נעזרה באלוני עוד בחייו, התייעצה עם אחיו, שאול אלוני וראיינה 200 אנשים לצורך הכתיבה.
לטענת הביוגרפית סבל אלוני מהלם קרב מתמשך והדבר עיצב במידה רבה את חייו וכתיבתו.
הספר עורר דיון ציבורי נוקב והפך לספר לימוד לשחקנים ולסטודנטים לתיאטרון.
בשנת 2014 הופיעה הביבליוגרפיה המקיפה הראשונה ליצירתו, "נסים אלוני, ביבליוגרפיה 2014-1948" בעריכת אילן בר-דוד ודור ורטהיימר.
בשנת 2015 הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב, הסרט התיעודי של דורון ג'רסי "הָיֹה הָיָה מלך - נסים אלוני בשלוש מערכות, שתי תמונות ביניים ואפילוג" על חייו ופועלו של נסים אלוני.
הסרט משלב אנימציות מרהיבות המבוססות על ציוריו ואיוריו של יוסל ברגנר לדמויותיו של אלוני.
עיריית ת"א מעניקה את פרס המחזאות מטעם קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות על שמו.
עיריית ת"א קראה רחוב על שמו בשנת 2009 במתחם פארק צמרת.
עיריית רמלה קראה רחוב על שמו בשנת 2012 בשכונת קריית האמנים.
עיריית ראש העין קראה רחוב על שמו בשנת 2017 במתחם פסגות אפק.
לוחית זיכרון הושמה על ביתו ברח' דיזנגוף 223 בתל אביב
בתאריך 27 בדצמבר 2005 דאר ישראל הנפיק בול דאר לזכרו של אלוני הנושא את דיוקנו, שעוצב על ידי האמן משה פרג .
על השובל: תצלום של סצנה מתוך המחזה "הצוענים של יפו" .
אדי קינג, מחזה בשתי מערכות, מפעלים אוניברסיטאיים, תל אביב, 1975
הכלה וצייד הפרפרים והנפטר מתפרע, מחזה בשני חלקים שונים, הקיבוץ המאוחד, 1980
נפוליון - חי או מת!, מחזה עם פזמונים, מוזיקה מאת גארי ברתיני, כתר, ירושלים, 1993
אכזר מכל המלך, משכל תל אביב, 1997
הצוענים של יפו, מחזה בשתי מערכות, רישומים - יוסל ברגנר, משכל, 2000
בגדי המלך, מחזה בשלושה חלקים: סתיו, חורף, אביב, ציורים ואיורים - יוסל ברגנר, עריכת המחזה לדפוס - דורי פרנס, משכל תל אביב, 2004
דודה ליזה, מלודרמה ישראלית בשתי מערכות, ציורים ורישומים - אודרי ברגנר, משכל תל אביב, 2004
הנסיכה האמריקאית, מחזה אחד בשתי גרסאות, ציורים ורישומים - יוסל ברגנר, עריכת מחזה לדפוס - דורי פרנס, משכל, 2004
האם יש מקקים בישראל?, מחזה וסיפורים אחרים, ערכו והביאו לדפוס - דורי פרנס ורקפת א.
רשימות של חתול רחוב, הופיע בהוצאת ספרי פרוזה
רוץ, חייל טורקי, הספרייה הקטנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה (2006) - חידוש של ארבעה סיפורים שפורסמו לראשונה בספר 'הינשוף' בספריית תרמיל, וכונסו במהדורה זו לנובלה אחת.
עובד למחזה "משחיז הסכינים הסיני" בידי דניאל הורוביץ והוצג בתיאטרון החאן, בבימויה של מור פרנק, בשנת 2009
השממית, כנרת, זמורה ביתן, דביר - 2017 סדרת רטרו
מחזה וסיפורים אחרים, ערכו והביאו לדפוס: דורי פרנס ורקפת א.
ידידיה, בית־אוצר מוציאים לאור, 2024
נסים דוד גאון היה תעשיין, איש עסקים ונדבן יהודי שווייצרי.
מן המנהיגים הבולטים בקרב יהדות אירופה.
כיהן כנשיא הפדרציה הספרדית העולמית בשנים 1973–2022.
גאון נולד לדוד יוסף גאון וויקטוריה לבית כהן בח'רטום, שבסודאן האנגלו-מצרית.
משפחתו ממוצא יהודי-ספרדי, שהיגרה במקור מטורקיה למצרים ומשם לסודן.
אביו היה פקיד רם דרג בממשל הבריטי ושימש כמושל העיר פורט סודאן.
בשנת 1940 גאון סיים לימודיו בבית הספר לכלכלה של לונדון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא התנדב לצבא הבריטי, בו סיים שירותו ב-1946 כקצין בדרגת קפטן.
במהלך המלחמה השתתף בקרבות באיטליה, בעיראק ובאיראן.
עם סיומה, ניצל את קשריו כדי לסייע בהעלאת ניצולי שואה לארץ ישראל.
לאחר תום המלחמה החל לעסוק במסחר בחומרי גלם, בוטנים, עורות נחשים ותנינים וזכה להצלחה מסחרית.
הוא נישא לרנה לבית תמן, בת למשפחה יהודית-אנגלית עשירה.
בשנת 1956, שנת גירוש יהודי מצרים, השניים היגרו לז'נבה שבשווייץ.
גאון הקים שם את חברת "נגה" שעסקה בנדל"ן בשווייץ.
במקביל התמחה בסחר בחומרי הדברה ודגנים.
חברת נגה שבבעלותו שיתפה פעולה עם חברת המלונות הבינלאומית הילטון.
המלון הראשון שהקים היה "נגה הילטון" בז'נבה, אשר תוכנן על ידי האדריכלים הישראלים יעקב רכטר ומיכה פרי.
מאוחר יותר הקים מלון בעל אותו השם בקאן שבצרפת ומלון נוסף באבוג'ה שבניגריה, מדינה בה היו לו עסקים נוספים בתחום המסחר.
באמצע שנות השמונים הוערך הונו האישי של גאון בכ-5 מיליארד דולרים.
באותה עת הניבו עסקיו מחזור שנתי של יותר מ-15 מיליארד פרנק שווייצרי.
מ-1991 סיפקה "נגה" הלוואות לרכישת מזון וסחורות אחרות לממשלת רוסיה, שהתחייבה להחזיר את החוב בנפט, אך לא שילמה את חובה.
ב-1993 הוכרז על סכסוך עסקי, שכמעט הובילה לפשיטת רגל של חברת "נגה".
בוררות בבית משפט שוודי קבעה פעמיים כי רוסיה לא כיבדה את ההסכמים.
היא חויבה לשלם לגאון 100 מיליון דולר.
מוסקבה סירבה ובתגובה גאון הצליח להקפיא יותר מ-30 חשבונות רוסיים בלוקסמבורג ובשווייץ.
הבנק המרכזי של רוסיה היה כה מזועזע עד שהעביר בחשאי חלק גדול מהעתודות שלו לאיי התעלה הבריטיים.
סרגיי אלכסשנקו , אז סגן ראש הבנק המרכזי, טען שהם נבהלו עד כדי כך שהביטחון הכלכלי הלאומי של רוסיה היה על הכף.
עם השנים החוב תפח, בשנת 2001 עמד על כ-600 מיליון דולר ובשנת 2005 בכ-900 מיליון דולר.
בתקשורת העולמית פורסמו צעדיו הראוותניים של גאון במספר עיקולים נגד ממשלת רוסיה.
ביולי 2000 ניסה גאון לעקל את המטוס הנשיאותי של רוסיה בעת ביקור פוטין בצרפת.
גאון עיקל את ספינת הצי הרוסי סדוב ועליה 11 צוערים, מה שהביא למשבר דיפלומטי ביחסי צרפת-רוסיה.
הוא הביא להקפאת חשבונות הבנק של שגרירות רוסיה בצרפת.
בבלגיה בוטלה תערוכה של 1,600 תכשיטים ואוצרות רוסיים, מחשש שגאון יחלט אותם.
בשיא, "נגה" ניסתה ליירט תשלומים של ארצות הברית לרוסיה בעסקת אורניום גדולה מראשי נפץ סובייטיים מפורקים.
העסקה התעכבה והמשבר נפתר רק לאחר התערבות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון אשר הוציא צו נשיאותי.
גאון גרם לחשש רב בקרב הממשל הרוסי, וכונה "טרוריסט פיננסי" על ידי סגן שר האוצר הרוסי וכונה "האויב הגדול ביותר של פוטין" על ידי הגרדיאן הבריטי.
בשנת 1972 הקים את בית הכנסת הספרדי "היכל הנס" בז'נבה.
בשנת 1973 נבחר לשמש כנשיא הפדרציה הספרדית העולמית, ונשא בתפקיד זה עד יום מותו.
בנוסף, במהלך השנים שימש גאון כסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי וכן כנשיא המגבית היהודית וארגון הבונדס בשווייץ.
בשנת 1980 תרם יחד עם הקהילה היהודית הספרדית בז'נבה לשיקום בית הכנסת שער השמים בקהיר, בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
בשנת 1973 התחייב גאון לתרום חצי מיליון דולרים לישיבת "תורה והוראה", בתנאי שמשרד האוצר יעביר למוסד סכום זהה.
גאון ורעייתו תרמו סכום כסף נכבד להקמת אצטדיון הכדורגל "אצטדיון גאון" ביפו.
האצטדיון הכיל כ-4,000 מקומות ישיבה, הוקם בשנת 1977 ושימש כמגרשה הביתי של מכבי יפו, ששיחקה בליגה הבכירה.
ביוני 1981 גאון נפגש בפריז עם אהרן אוזן והבטיח לסייע במימון מפלגה ספרדית, ובעקבות כך הוקמה תנועת תמ"י לקראת הבחירות לכנסת בשנת 1981. באפריל 1986 נחנך בדימונה היכל ספורט בן 600 מקומות ישיבה בתרומתו של גאון.
בעת ביקורו בישראל ב-1987 ביקר בצפת ותרם 100,000 דולרים להקמת מועדון לגיל הזהב.
הקים את קרן רנה וניסים גאון לחקר מורשת יהודי צפון אפריקה והפצתה, את קרן ניסים גאון למלגות והקדש על שם רנה וניסים גאון.
לגאון היו יחסים חמים עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
בדצמבר 1977 היה גאון אורחו האישי של מנחם בגין בביקורו באסמאעיליה, שבמהלכו נפגש עם אנואר סאדאת.
בשנת 1978 אירח בביתו את בגין, כאשר זה הגיע לגייס כספים בז'נבה עבור פרויקט שיקום שכונות.
בגין הצליח לגייס בביקור זה למעלה מ-8 מיליון דולרים.
לפני הבחירות למשרת נשיא המדינה באפריל 1978 נפוצו שמועות שמנחם בגין שקל להעמיד אותו כמועמד לתפקיד.
בשנת 1991 הקים גאון את חברת "אפרופים שיכון ויזום", שעסקה בבניית בתי מגורים.
מנהלי החברה היו יואל הרצוג (חתנו), דוד גאון (בנו), אהרן אוזן, נציגו של גאון בארץ, ואלי גבאי.
החברה הוקמה לצורך בניית כ-3000 יחידות דיור בנגב, מיזם שיזם אריאל שרון, שר הבינוי והשיכון בתקופת העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
בעקבות איחור בבניית הדירות, ניכתה המדינה 6% מהתשלומים שלה לחברת אפרופים.
בתגובה פנתה אפרופים לבית המשפט בתביעה לקבל תשלום מלא.
תביעתה של אפרופים התקבלה בבית המשפט המחוזי, והמדינה ערערה לבית המשפט העליון.
שם קיבלו השופטים אהרון ברק ודב לוין את ערעורה של המדינה בפסק דין אפרופים, שהפך להלכה המצוטטת ביותר בתחום דיני החוזים בישראל.
החברה פורקה בצו בסוף שנת 2001.
גאון היה ערב להתחייבויותיהם של דוד גאון ויואל הרצוג, ששימשו כדירקטורים בבנק צפון אמריקה שנוסד ב-1977 ופורק ב-1987 בעקבות מעשי מירמה בהיקפים גדולים של כמה דירקטורים אחרים.
בשנת 1993 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שהדירקטורים התרשלו בתפקידם ועליהם לשאת באחריות לקריסת הבנק.
גאון והרצוג נדרשו בפסק הדין לשלם סכום השווה לכ-160 מיליון דולר למדינה בכינוס נכסים.
גאון נשא את רנה לבית תמן (1925–2013), אחותו של ליאון תמן, בעל הון יהודי-אנגלי יליד אומדורמאן.
בנו, דוד גאון, הוא איש עסקים.
הבת מרגרט נשואה ליואל הרצוג, איש עסקים, בנו של הנשיא לשעבר חיים הרצוג ורעייתו אורה ואח של הנשיא יצחק הרצוג.
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, 1978.
רחוב על שמו בעיר אשדוד.
באשדוד אף בוצע קונצרט מחווה והוקרה עבורו על ידי המרכז לתרבות האנדלוסית.
נסים גיני (י"א באדר ה'תרצ"ח, 12 בפברואר 1938 – י"ז באייר ה'תש"ח, 26 במאי 1948) היה ילד ישראלי וחלל מערכות ישראל הצעיר ביותר.
הוא נהרג במלחמת העצמאות, בקרב על הרובע היהודי בירושלים.
גיני נולד בשנת 1938 למרים וליצחק.
יצחק עלה בגפו מטורקיה בעקבות סבו, שהיה חייל במלחמת העולם הראשונה ושנפל בארץ ישראל במלחמה זו.
נסים היה השלישי בין ארבעת ילדיהם.
הקרב על הרובע היהודי החל מייד לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, ב-29 בנובמבר 1947, ועל הרובע הוטל מצור.
כאשר החל המצור, שהה אביו מחוץ לרובע, מנותק ממשפחתו.
יחד עם אחרים מילדי הרובע גם גיני השתתף בקרב להגנת הרובע.
בגיל תשע וחצי שימש תצפיתן וכקשר המעביר ידיעות בין עמדות הלוחמים ברובע היהודי בתקופת מלחמת העצמאות.
גם אחותו בת ה-14 ואחיו בן ה-12 סייעו ללוחמים.
בט"ז באייר ה'תש"ח, 25 במאי 1948, לאחר שכבר סיים את משמרתו כתצפיתן, שב לעמדת השמירה, וכאשר הבחין בתנועה חשודה הוציא את ראשו, ונפגע.
הוא נפצע קשה מכדור שנורה מידי צלף.
הקליע פגע באקדח מאוזר שהיה בעמדה, קנה האקדח התפוצץ ורסיסים פגעו בפניו.
הקליע עצמו נכנס מהלחי ויצא מהעורף.
ביום למחרת, 26 במאי 1948, נפטר גיני מפצעיו.
הוא נמנה עם שמונה חללים שנותרו בבתי מחסה מבלי שלוחמי הרובע הספיקו לקוברם, ונקברו על ידי ערבי מקומי.
לאחר מלחמת ששת הימים נתגלו שרידיהם, בכללם גופתו של גיני שזוהתה בוודאות (עקב העובדה שהיה היחיד שעוד היו בפיו שיני חלב), והועברו לקבר האחים לחללי הרובע היהודי.
גיני הוא צעיר הנופלים במלחמות ישראל ככלל ובמלחמת העצמאות בפרט, שבמהלכה ולקראתה גויסו מאות נערים בני 12 ומעלה לפעילות צבאית בארגון "ההגנה", במסגרת הגדנ"ע ובמסגרות אחרות.
נסיכת הנילוס (שם מדעי: Lates niloticus; שם עברי נוסף: יאורן) הוא שמו של דג מאכל החי במים מתוקים.
דג נסיכת הנילוס נפוץ באפריקה המשוונית ומהווה מין ילידי באגם צ'אד, נהר קונגו, נהר הנילוס, נהר סנגל, וולטה ואגם טורקאנה.
הדג חי גם במים המליחים של אגם מריוט במצרים.
הדג משווק למאכל בישראל, בדרך כלל כפילטים קפואים המיובאים מקניה וטנזניה.
הדג בצבע כסוף כחלחל עם עין שחורה בולטת המוקפת בטבעת צהובה.
זהו אחד מדגי המים המתוקים הגדולים ביותר, והוא עשוי להגיע לאורך של יותר משני מטרים ולמשקל של 200 קילוגרם.
דגים בוגרים מאכלסים את כל בתי הגידול באגמים המכילים די חמצן.
דגים צעירים חיים במים רדודים ובקרבת הגדות.
נסיכת הנילוס הוא דג טורף שולט וניזון מדגים אחרים, כולל בני מינו, חרקים וחסרי חוליות.
דגי נסיכת הנילוס הוכנסו על ידי האדם למספר אגמים באפריקה כאגם ויקטוריה ואגם נאצר המלאכותי.
ארגון IUCN סיווג דג זה כאחר מ-100 המינים הפולשים המזיקים ביותר.
מדינת קווינסלנד באוסטרליה קונסת בקנסות כבדים כל המכניס דג נסיכת הנילוס חי לתחומיה, שכן זה האחרון מתחרה בדג הברמונדי המקומי ודוחקו.
לנסיכת הנילוס חשיבות כלכלית גדולה כדג מאכל, כדג הנידוג לשם ספורט ובגידול בבריכות.
הכנסת נסיכת הנילוס לאגם ויקטוריה
דגי נסיכת הנילוס הוכנסו לאגם בשנות החמישים של המאה העשרים וסביבם התפתח ענף של דיג לייצוא.
בשלבים מסוימים, רוב מוחלט של דגי נסיכת הנילוס ששווקו ברחבי העולם הגיעו מאגם ויקטוריה.
ב-2003 ייצאה תעשיית הדיג של האגם דגים לאיחוד האירופי בשווי 169 מיליון אירו.
דגי נסיכת הנילוס טרפו והעלימו כמה מיני דגים מאגם ויקטוריה, בהם הקרפיון שהיווה מקור חלבון עיקרי בתזונה של התושבים מסביב לאגם.
תושבים אלו לא יכלו לדוג את נסיכת הנילוס, אשר בגלל גודלו והימצאותו באזורי מים עמוקים באגם, נדרש ציוד דיג משוכלל יותר, כמו סירות גדולות יותר ורשתות חזקות יותר, משהיה בהישג ידם.
דגי נסיכת הנילוס טרפו גם את האמנונים הילידיים של האגם, אך כשמספריהם ירדו הם ניזונים כיום יותר מחסילונים ודגים קטנים אחרים.
עם השנים, טרפה נסיכת הנילוס את רוב הדגים המקומיים באגם ויקטוריה.
אוכלוסייתה שלה קטנה בעקבות דיג יתר וזיהום ובאזור ששגשג 70 שנה חלה גם נסיגה כלכלית.
עם השנים, בגלל דיג יתר של נסיכת הנילוס והעלמות מיני דגים אחרים שהיוו מקור מזון לנסיכת הנילוס, נפגעה גם אוכלוסיית נסיכת הנילוס באגם.
מצב זה שיקם באורח חלקי את מצבם של דגים אחרים באגם.
התחזית העתידית לגבי מידת כדאיותו של הדיג אינה ברורה, שכן דיג יתר צמצם את מספר דגי נסיכת הנילוס באגם ויקטוריה.
בשנת 1993 היווה דג נסיכת הנילוס כ-40% מכלל הדיג באגם ויקטוריה, וכ-90% ממשקל השלל.
נסיכת הנילוס הוא דג שמן יחסית, שלא ניתן לייבשו בשמש כמו הדגים הילידיים של האגם.
לכן יש לעשנו או להקפיאו, מה שמביא לכריתת יערות מואצת לצורכי מדורות העישון באזור הפגוע בלאו הכי בסחף קרקע.
הכנסת נסיכת הנילוס לאגם ויקטוריה בידי האדם מצוטטת לרוב כדוגמה להשפעה שלילית של מינים פולשים על המערכת האקולוגית.
הסרט התיעודי "Darwin's Nightmare" (הסיוט של דרווין) (אוסטריה-צרפת-בלגיה 2004) היה מועמד לפרס אוסקר על הצגתו את הנזק שגרמה הכנסת נסיכת הנילוס לאגם.
הסרט הציג ייבוא נשק לאפריקה מאירופה במטוסים המחזירים לאירופה את דגי נסיכת הנילוס בשובם וטען כי כלכלת נסיכת הנילוס מתדלקת סכסוכים אזוריים.
נסים אליעד (1 ביולי 1919 – 15 בנובמבר 2014) היה חבר הכנסת מטעם סיעת ליברלים עצמאיים.
אליעד נולד בטבריה בשם ניסים אמסלם למשפחה יוצאת צפון אפריקה.
בנעוריו היה פעיל בתנועות הנוער "המכבי הצעיר" ובית"ר.
בהיותו בין 13 וחצי החל לעבוד בשירות הדואר המנדטורי בחיפה, בו עבד במשך עשר שנים.
בשנת 1944, בהיותו בפתח תקווה, נחשד על ידי האצ"ל כסוכן בריטי והוצא נגדו פסק דין מוות על ידי בית דין של האצ"ל.
ראש המטה של האצ"ל היה מסופק בעניין, השהה את ביצוע פסק הדין ובעקבות בדיקה מחודשת טוהר שמו של אליעד ופסק הדין בוטל.
בשנת 1945 סיים בחינות בגרות אקסטרניות והחל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים בירושלים ומזרחנות, תנ"ך והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית.
הוא שירת בצה"ל כקצין ממשל צבאי באשקלון.
הוסמך כעורך דין בשנת 1951.
פעילותו המפלגתית החלה כחבר המשמרת הצעירה של מפא"י.
בשנת 1950 הצטרף לשורות המפלגה הפרוגרסיבית והיה פעיל בסיעתה בהסתדרות, סיעת "העובד הציוני".
לאחר הקמת המפלגה הליברלית כאיחוד של הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, הוא היה חבר מרכז המפלגה הליברלית.
בעת הפיצול, עבר אליעד לליברלים העצמאיים ושימש כמזכ"ל מפלגה זו.
הוא נודע במיוחד בפעילותו בקרב עדות המזרח וערביי ישראל.
בשנת 1965 הוצב בין שבעת המועמדים הראשונים של המפלגה לכנסת.
בשנת 1968 הושבע לכנסת השישית מטעם הליברלים עצמאיים במקומו של פנחס רוזן.
אליעד המשיך לכהן בכנסות ה-7 ו-8 הודות להתפטרות של משה קול, על פי הנוהג במפלגה ששרי המפלגה מתפטרים מהכנסת לטובת הבאים אחריהם ברשימה.
במהלך הכנסת השמינית היה חבר בוועדת הפנים ובוועדת חוקה, חוק ומשפט.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נבחר בבחירות הפנימיות בל"ע למקום השלישי ברשימה לכנסת.
אולם, התחזקות ד"ש על חשבון ל"ע, הותירה את המפלגה עם מנדט אחד בלבד והוא לא נבחר שוב לכנסת.
אליעד המשיך לכהן כמזכ"ל ל"ע והוצב במקום השני ברשימתה בבחירות לכנסת העשירית, בהם לא עברה את אחוז החסימה.
הוא גם המשיך להיות פעיל בהסתדרות הכללית בראשית שנות ה-80. בבחירות לכנסת ה-11 היה שוב במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת, ששולבה ברשימת המערך, אולם הוא לא נבחר לכנסת.
במשך שנים רבות ועד מותו היה פעיל בקהילת היהדות המתקדמת (הרפורמית) בתל אביב, בית דניאל.
במהלך שנות השמונים כיהן כיו"ר ההנהלה של התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל.
כיהן כחבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני, מטעם ארצנו, הפדרציה הבינ"ל של התנועות הרפורמיות הציוניות.
הרב נסים בנימין מרדכי אלישר (כ"ד בכסלו ה'תרי"ג - י"ב בתמוז ה'תרצ"ד; 5 בדצמבר 1852 - 25 ביוני 1934) היה מנהיג רוחני שיזם וייסד שכונות בירושלים.
כיהן כנשיא ישיבת פורת יוסף וכנשיא ועד העדה הספרדית בירושלים.
נולד בערב חנוכה ה'תרי"ג (1852) כבן שלישי לראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
שמו נסים ניתן לו על שם ערב החג בו נולד, ושמותיו הנוספים - בנימין מרדכי - ניתנו לו על-שם סבו החורג מצד אביו, רבי בנימין מרדכי נבון.
בבחרותו למד אצל הרב גבריאל שבתי.
בגיל 15 החל לטפל בענייני קרקעות ומגרשי בנין, וממקור זה התפרנס כל חייו.
היה מבין מקימי שכונות רבות בירושלים, בהן גבעת שאול הקרויה על שם אביו, נחלת אחים, עזרת ישראל, חלקים בבית ישראל ועוד.
היה גם פעיל ציבור מראשי הספרדים בירושלים, גבאי ראשי וחבר ועד העדה.
בשנת 1878 הוקמה שותפות עסקית בין נסים אלישר לישראל חפץ במסגרת זו עסקו בקנייה ומכירה של קרקעות בארץ ובניהול מסחר.
שותפות זו נמשכה שנים רבות, עד לפטירתו של ישראל חפץ.
הרב אלישר נפטר בירושלים ביום י"ב בתמוז ה'תרצ"ד, 25 ביוני 1934, לאחר מחלה קצרה.
בהלווייתו השתתף קהל רב מכל העדות והמוסדות הלאומיים.
יחיאל אלישר - מהנדס בניין, יזם נדל"ן ונדבן
דוד קורן - חבר הכנסת
עודד אלישר - מנכ"ל חברת מנשה אלישר, יבואנית סיגריות.
רוזה קוקיה (אלישר) - אשת בנימין קוקיא
נסיכת ויילס הוא תואר אצולה הניתן בממלכה המאוחדת לרעייתו של נסיך ויילס בשל נישואיה לנסיך.
סיום נישואים אלה בשל גירושין, או מקרה בו נסיך ויילס מפסיק לשאת בתואר זה, מביאה לכך שרעייתו מאבדת את התואר נסיכת ויילס.
כך לדוגמה, אם נסיך ויילס מוכתר כמלך, רעייתו מוכתרת לצידו כמלכה רעיה, ומאבדת את התואר נסיכת ויילס.
בשל עובדה זו, רק אחת עשרה נשים לאורך ההיסטוריה נשאו בתואר נסיכת ויילס מאז שנת 1283, עת קיבל יורש העצר האנגלי לראשונה את התואר "נסיך ויילס".
מאז שנוצר התואר, נשאו בו אחת עשרה נסיכות בלבד:
ג'ואן, רוזנת קנט נשאה בתואר בין השנים 1361–1376, והפכה לנסיכה אלמנה עם מותו של בעלה אדוארד כנסיך ויילס (מבלי שירש את הכתר).
אן נוויל נשאה בתואר בין השנים 1470–1471 בשל נישואיה לאדוארד מלנקסטר.
לאחר רציחתו נישאה למלך ריצ'רד השלישי ונשאה במקום התואר נסיכת ויילס את התואר המלכה הרעיה.
קתרין מאראגון נשאה את התואר בין השנים 1501–1502 עת הייתה נשואה לארתור, נסיך ויילס, בעלה הראשון.
לאחר מותו, כנסיך, נשאה בתואר הנסיכה האלמנה עד נישואיה להנרי השמיני, אחיו של ארתור, ולמשך נישואיה נשאה בתואר המלכה הרעיה.
לאחר גירושיה מהמלך שבה לשאת את התואר הנסיכה האלמנה מוויילס עד מותה.
קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך נשאה את התואר בין השנים 1714–1727 עת שהוכתר בעלה ג'ורג' השני, ולאחר הכתרתם נשאה בתואר המלכה הרעיה.
אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג נשאה בתואר בין השנים 1736–1751 ולאחר מותו של בעלה פרדריק, נסיך ויילס נשאה בתואר הנסיכה האלמנה.
קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל נשאה בתואר בין השנים 1795–1820. לאחר הכתרתו של בעלה כמלך ג'ורג' הרביעי החלה לשאת בתואר המלכה הרעיה.
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק נשאה בתואר בין השנים 1863–1901 עת הוכתר בעלה כמלך אדוארד השביעי, ולאחר הכתרתם נשאה בתואר המלכה הרעיה.
אלכסנדרה נשאה בתואר במשך הזמן הארוך ביותר – 37 שנים ועשרה חודשים.
מרי מטק נשאה בתואר בין השנים 1901–1910 עד הכתרתו של בעלה כמלך ג'ורג' החמישי.
לאחר הכתרתם נשאה בתואר המלכה הרעיה.
דיאנה ספנסר נשאה בתואר בין השנים 1981–1996 עד גירושיה מהנסיך צ'ארלס.
קמילה פרקר בוולס נשאה בתואר בין השנים 2005–2022 בשל נישואיה לצ'ארלס, נסיך ויילס.
בפועל, קמילה העדיפה שלא להשתמש בתואר, ונקראה בתואר דוכסית קורנוול.
לאחר הכתרתם החלה לשאת בתואר המלכה הרעיה.
קתרין מידלטון נושאת בתואר החל משנת 2022 עם מותה של אליזבת, מלכת הממלכה המאוחדת, בשל נישואיה לויליאם, נסיך ויילס.
נסיכת ויילס אינה נסיכה בזכות עצמה
התואר נסיכת ויילס מוענק לנסיכה בשל נישואיה, ולא תואר העומד בפני עצמו.
הנסיכות אלכסנדרה ומרי נשאו בתואר "נסיכה" בשל היותן נסיכות דנמרק וטק בהתאמה, ולא בשל היותן נסיכות ויילס.
מסיבה זו דיאנה לא יכלה, לאחר גירושיה, להיקרא "הנסיכה דיאנה, הנסיכה מוויילס" אלא רק "דיאנה, נסיכת ויילס" (כתואר כבוד בלבד).
כמו כן המלכה אליזבת השנייה, על אף היותה יורשת העצר, לא יכלה לשאת בתואר נסיכת ויילס מאחר שהוא תואר נילווה, ולא תואר העומד בפני עצמו.
עד 2011 היה תקף כלל העדפת הבן הבכור בממלכה המאוחדת, ואם נולד בן זכר הוא ירש את הכתר, ולא הבת הבכורה, גם אם הבן נולד אחרי מספר רב של בנות.
בשל העובדה שהיה קיים תמיד פוטנציאל שיוולד בן, נסיכה, אף אם הייתה רשמית יורשת העצר, לא נשאה בתואר "נסיכת ויילס".
תארים נוספים של נסיכת ויילס
בשל נישואיה לנסיך ויילס, נושאת רעייתו בתארים נוספים הנובעים מנישואים אלה, מלבד התואר "נסיכות ויילס":
דוכסית רות'סיי (תואר בו נעשה שימוש בסקוטלנד)
בפועל, נעשה שימוש בתואר "נסיכת ויילס" משום שהוא החשוב מבין כל התארים האלה, אולם כולם מתקיימים זה לצד זה, ואין מניעה להשתמש באחד התארים הפחותים יותר.
כך לדוגמה, קמילה פרקר בולס הייתה ידועה (עד המלכתה) דווקא בתארה השני – דוכסית קורנוול, וכן דיאנה ספנסר בהיותה נסיכת ויילס העדיפה בעת ביקור בצ'סטר לצורך חנוכת גן החיות של צ'סטר בשנת 1984 להיקרא בתואר "רוזנת צ'סטר".
בסקוטלנד נושא יורש העצר את התואר דוכס רות'סיי – התואר שניתן לרוב ליורש העצר של הכתר הסקוטי, ולכן, בהתאם, בעת ביקור בסקוטלנד נקראת רעייתו בתואר דוכסית רות'סיי.
נסים בכר (תר"ח, 21 בפברואר 1848 – י"ד בטבת ה'תרצ"א, 1 בינואר 1931) היה מורה ואיש חינוך יהודי מארץ ישראל, עסקן בולט מנכבדי העדה הספרדית ונשיא הוועד שלה בירושלים, פעיל כל ישראל חברים בסוריה, בולגריה, טורקיה וירושלים, ואחרי 1901 בארצות הברית.
ממחיי הלשון העברית, ממייסדי חברת תחיית ישראל, אבי שיטת עברית בעברית, ואחד מהשלושה שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה.
נולד בירושלים ב-21 בפברואר 1848 כבן בכור מבין ארבעת ילדיו של הרב אליעזר בכר שעלה לארץ ישראל מבוקרשט שברומניה, ושל פרידה אבולעפיה, בתו של ר' ידידיה רפאל אבולעפיה.
בילדותו התחנך אצל סבו מצד אמו.
בשנת 1863 נסע עם אביו לבקר את משפחתו ברומניה, וכשעברו באיסטנבול, התארחו אצל הגביר אברהם קמונדו שהתרשם ממנו, וביקש להשאירו ללמוד אצלו בבית הספר "קמונדו".
אדולף כרמייה, שהתרשם ממנו עת ביקר בבית הספר, לקח אותו עמו בשנת 1867 להמשך לימודים בבית המדרש למורים של "כל ישראל חברים" (École Normale Israélite Orientale) בפריז; החברה הכשירה בבית ספר זה מורים ללימוד צרפתית בבתי הספר היהודיים ברחבי אגן הים התיכון.
בסיום לימודיו בשנת 1869, הצטרף לכל ישראל חברים ונשלח להקים ולנהל בית ספר בחלב שבסוריה, ולאחר חמש שנים שימש בתפקיד דומה בסמוקוב שבבולגריה.
בשנת 1874 נשלח לשמש כמנהל בית הספר אליאנס בשכונת "גאלאטה" בקונסטנטינופול, ולנהל את מוסדות החברה בעיר.
בבית הספר בקושטא ניסה לראשונה להורות לימודי עברית לתלמידיו: הוא ביקש ללמד שפה בשפה הנלמדת ("עברית בעברית"), כפי שהוא עצמו למד צרפתית בשפה הצרפתית.
במשותף עם המורה לעברית בבית הספר, הבלשן ר' חיים בבאני, נסיונותיו צלחו.
בשנת 1881 קיבלה כי"ח את הצעתו לייסד בירושלים בית ספר עברי, והוא נשלח למערב אירופה לרכוש תמיכה ואהדה להקמת בית הספר.
בשנת 1882 שב לירושלים לאחר שסיים את שליחותו בהצלחה, והקים בירושלים בית ספר מקצועי לתורה ולמלאכה (שכונה בתחילה התורה והמלאכה) כדי ללמד את הנערים היהודיים עבודת כפיים, מקצועות שבעזרתם יוכלו ליישב את הארץ ולבנותה, ואף להשיג לעצמם פרנסה.
למוסד הייתה פנימייה, ובה גרו התלמידים שבאו מחוץ לירושלים או מחוץ לארץ.
כשנפתח המוסד, הרחיבו הרבנים האשכנזים את החרם שהוכרז על בית הספר למל גם לבית הספר של בכר, אך הרבנים הספרדים תמכו בו, ואט אט החלו ללמוד במוסד גם ילדים שאינם ספרדים.
בעוד כי"ח התנגדו להוראה בשפה העברית וצידדו בעד הצרפתית, בכר לא התחשב בהוראות, ויישם את שיטת הלימוד שלו לשפה העברית בבית הספר כשפה הרשמית, מתוך דעה כי זו השפה המתאימה לצורכי המקום.
בשנה הראשונה לפעילות המוסד נענה ידידו אליעזר בן-יהודה לבקשתו ללמד בבית הספר, לאחר שבכר סיפר לו על שיטת עברית בעברית, ועל הצלחתו בהוראתה בשיטה זו כשהיה בחוץ לארץ.
בשנים מאוחרות יותר הכשיר לכך בכר גם את בוגר בי"ס "התורה והמלאכה", דוד ילין.
מעשיו אלו היוו פריצת דרך בתחיית השפה העברית, בשעה שבתי ספר אחרים בירושלים לימדו באנגלית ובגרמנית.
שיתוף פעולתו עם בן-יהודה נמשך כשסייע לו להוציא את "הצבי" וחיבור המילון העברי, ובהמשך במסגרת חברת תחיית ישראל שהקימו ב-1882 עם דוד ילין, הרב יחיאל מיכל פינס וחיים הירשנזון.
בפעילותו הציבורית בירושלים שימש בין היתר כנשיא ועד העדה הספרדית בעיר, סייע בפיתוח ישיבת תפארת ירושלים, שימש כחבר ב"עזרת נדחים" שפעלה לבנות בתים לעולי תימן בכפר השילוח, והשתדל רבות לבטל מקרי איסור של כניסת יהודים ממזרח אירופה לירושלים מצד מושל העיר.
פעילותו בבית הספר שייסד נמשכה עד לשנת 1897, עת פוטר מתפקידו ועבר לשמש בניו יורק כנציג כי"ח, כשבבית הספר החליף אותו אלברט ענתבי.
בניו יורק המשיך בפעילותו לטובת כי"ח ולטובת הקהילות היהודיות בעיר, בייחוד בהקלת הגבלות ההגירה לטובת השגת מקלט ליהודים נודדים.
מעבר לעברית וצרפתית, שלט בשפות אנגלית, טורקית, ערבית, לאדינו, איטלקית, גרמנית ויידיש.
הלך לעולמו בניו יורק ב-3 בינואר 1931 (י"ד בטבת ה'תרצ"א), ושנה לאחר מכן הועלה ארונו ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים ליד אשתו, שנהרגה בשנת 1892 מנפילה מסוס משתולל עליו רכבה.
אחיותיו שימשו בעצמן כמורות ופעלו במוסדות חינוך של כל ישראל חברים בארץ ישראל.
אסתר בכר ניהלה בין השנים 1900–1903 את בית הספר לנערות של כי"ח בצפת ופורטונה בכר הייתה מנהלת בית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
נסים אלשיך (נולד ב-17 בדצמבר 1926) הוא מוזיקאי ומנצח ישראלי.
שימש כמנצח תזמורת כלי הנשיפה בבאר שבע עד שנת 2010.
אלשיך נולד בדצמבר 1926 בעיר הנמל וידין שבבולגריה, על נהר דנובה.
סיים את לימודיו המוזיקליים באקדמיה למוזיקה בבירה סופיה.
ב-1949 עלה לישראל וב-1950, עם גיוסו לצה"ל, הצטרף לתזמורת צה"ל בניצוחו של שלום רונלי-ריקליס כנגן קרן יער, כינור וויולה.
ב-1955, עם שחרורו מצה"ל, החל ללמוד בסמינר למורים למוזיקה בתל אביב ובאותה עת החל מלמד מוזיקה בבתי ספר בתל אביב וביפו, ואף השתתף בזמריה ה-2 שהתקיימה באותה שנה.
ב-1958, שנה לאחר שסיים את לימודיו, עבר אלשיך לבאר שבע והיה ממייסדי ומפתחי החינוך המוזיקלי בבתי הספר ובסמינר למורים, כולל הקמת מקהלות (בבתי הספר ומקהלה עירונית), תזמורות בבתי ספר, תזמורת סימפונית ראשונה (לחובבים) בבאר שבע והיה בין מקימי הקונסרבטוריון העירוני.
ב-1961 הקים את תזמורת הנוער העירונית של הקונסרבטוריון וניצח עליה.
ב-1973 הקים את התזמורת הקאמרית באר שבע (כיום הסינפונייטה הישראלית באר שבע), ניצח עליה בהופעותיה הראשונות ואף שימש גם כמנצח משנה.
בשנים 1993-1983 ניהל את הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע, ובמקביל סייע בהקמת קונסרבטוריונים בנתיבות, ירוחם, ואופקים לפי בקשתם של ראשי המועצות המקומיות.
ב-1996 הקים את תזמורת כלי הנשיפה על שם נסים אלשיך באר שבע והוא שימש כמנהלה המוזיקלי וכמנצחה עד שנת 2010.
אלשיך הוא דמות מרכזית בפיתוח החינוך המוזיקלי בבאר שבע ובנגב, ובשנת 1996 זכה בתואר יקיר באר שבע.
נסים אזיקיאל / יחזקאל (טַלְקֶר) היה משורר, מחזאי ומבקר אמנות יהודי-הודי בשפה האנגלית.
נחשב יוצר פורץ דרך בהתפתחות השירה ההודית בשפה האנגלית.
כונה לעיתים קרובות "משורר הכרך" מפני ששירתו היא במידה רבה הד לחיי העיר ההודית המודרנית.
במרכזה - נושאים הנוגעים לאהבה, למין, לניכור או להסתגלות לחברה והיא עושה שימוש מתוחכם בהומור שחור ובאמצעי ה"אנגלית ההודית".
נסים איזיקיאל השפיע על שורה של משוררים ממוצא הודי כותבי אנגלית כמו א.ק.
רמנג'אן, דום מוראיס, אדיל ג'סאוואלה, רנג'יט הוסקוטה וגיבה פאטל.
נסים איזיקיאל (טלקר) נולד ב-24 בדצמבר 1924 במומבאי (בומבאי) במשפחה של יהודים בני קהילת "בני ישראל", דוברי מרטהי.
אביו, משה (עבדאללה) איזיקיאל (טלקר), היה פרופסור לבוטניקה ולזואולוגיה במספר מכללות ואמו דיאנה לבית ג'היראדקר, ניהלה בית ספר פרטי.
למד בתיכון "אנטוניו דה סוזה" שם הוכיח כבר כישורים ועיניין רב בספרות ולאחר מכן, עם סיומם בהצטיינות של לימודיו לתואר שני בספרות (1947) במכללת וילסון באוניברסיטת מומבאי, בין השנים 1947–1948 לימד איזיקיאל ספרות אנגלית במכללת ז'אטר (Juter College) בעירו ופרסם מאמרים בנושאי ספרות.
אחרי שהיה מעורב לזמן מה בחוגים פוליטיים הומניסטים רדיקליים שבהשראתו של מ.נ.
רוי, נסע ללונדון בנובמבר 1948.
שם למד פילוסופיה במכללת ברקבק (Birkbeck College) שבאוניברסיטת לונדון.
כעבור שלוש שנים וחצי חזר להודו כפועל על סיפון אניית הובלה שנשאה כלי נשק מיועד להודו-סין.
בשנת 1952 נשא לאישה את דייזי ג'קובין (דנדקר).
באותה שנה ההוצאה לאור פורצ'ן פרס Fortune Press בלונדון פרסמה את קובץ השירים הראשון פרי עטו, "זמן לשינוי" "A Time to Change".
שנה לאחר מכן מצא עבודה למשך שנתיים וחצי כעוזר עורך בשבועון The Illustrated Weekly of India (השבועון המאויר של הודו) בשפה האנגלית.
זמן קצר אחרי חזרתו מלונדון פרסם קובץ שירים נוסף – "ששים פואמות, Sixty Poems".
בעשר שנים הבאות עבד ברדיו כל הודו כעורך תוכניות לספרות ואמנות.
אחרי שבשנת 1954 ערך את המגזין לספרות "קווסט" "Quest" ובין השנים 1954 – 1959 עבד כפרסומאי וכמנהל בחברת סרטים.
בשנת 1960 פרסם עוד ספר שירים תחת הכותרת "האדם הבלתי גמור" The Unfinished Man.
לאחר מכן ב-1961 ייסד את הירחון הספרותי "אימפרינט".
והיה אחד מעורכיו לתקופה של שש שנים, היה גם מבקר האמנות של העיתון "הטיימס של הודו" בין השנים 1964 – 1966 והוציא לאור בין השנים 1966–1967 את הרבעון לשירה "פואטרי אינדיה" Poetry India.
במקביל חזר לעבוד בהוראה כראש החוג לאנגלית של מכללת מיתיבאי Mithibai College במומבאי זאת במשך למעלה מעשור – בין השנים 1961 – 1972. בשנת 1965 פרסם את ספר שירים החמישי שלו "השם המדויק" The Exact Name.
ב-1964 היה פרופסור אורח באוניברסיטת לידס באנגליה וב-1967 בשיקגו שם התחיל להתנסות בסמי הזיות, בהם המשיך להשתמש עד שנת 1972, כנראה מתוך רצון להרחבת ההשראה בכתיבה.
בשנת 1969 הופיעו "שלושת המחזות" שלו ב-Writers Workshop בקולקטה.
ב-1970 הציג בטלוויזיה של מומבאי סדרת עשר תוכניות על אמנות.
לפי הזמנת ממשלת ארצות הברית בנובמבר 1974 עשה נסים איזיקיאל סיור ארוך של הרצאות וקריאות בציבור בארצות הברית.
בשנת 1975 ערך סיור דומה באוסטרליה.
בשנת 1976 יחד עם ורינדה נאבאר, הוא תרגם את שירתה של אינדירה סאנט מהשפה מרטהי לאנגלית, כמו כן ערכו ביחד אנתולוגיה של סיפורת ושירה.
שירו "ליל העקרב " The Night Of The Scorpion נלמד בבתי ספר בהודו ובבריטניה.
יש לו גם שיר המתבסס על שלטי ההוראות של "בית הקפה האירני" החביב עליו בשכונת דהוביטלאו במומבאי:
נסים איזיקיאל נפטר בבית אבות סיעודי במומבאי ב־9 בינואר 2004 עקב סיבוכים של מחלת אלצהיימר שאובחנה אצלו שש שנים קודם לכן, הוא קבור בבית העלמין היהודי ווארלי שבמומבאי.
הוא היה גרוש מדייזי יצחק דנדקר והיו להם 3 ילדים – בן (אלקנה) ושתי בנות (קלפנה וקאביטה).
בתו קאביטה אף היא משוררת ופרסמה את ספר שיריה הראשון בשנת 1983, מתגוררת עם משפחתה בקנדה.
במהלך חייו היה פעיל בפן-קלאב של הסופרים ההודים והיה למזכירו, כמו כן פעל בחברה התאוסופית ותמך בפעילות הסיוע של הארגון הפילנתרופי היהודי ג'וינט בהודו.
בן המיעוט היהודי הזעיר, אך מעורב עמוקות בתרבות של ארץ מולדתו, נמנע מלעלות לישראל שבה התיישבו חלק מקרוביו.
דן דאור תרגם כמה משיריו, המופיעים בספר משתה לאדם בודד.
רות אלמוג פרסמה תרגום לאחד משיריו בזמן ביקורו בישראל בשנות התשעים.
לאחרונה פורסמו תרגומים של גלעד יעקובסון לכמה משיריו בכתב העת הו!, ותרגומים נוספים שלו צפויים להתפרסם בקרוב.
הסופר הישראלי בן לקהילתו, אליעז ראובן-דנדקר פרסם בספרו הג'מאט משנת 2020, ביוגרפיה אישית ומקצועית של איזיקיאל בעברית.
מדליה של האקדמיה סהיטיה - העיטור החשוב ביותר של הודו בתחום הספרות - 1983
פדמשרי - 1988 – העיטור האזרחי הגבוה ביותר של הודו
הרב נסים בנימין אוחנה (מדיה - דצמבר 1881, חיפה - 30 במרץ 1962) היה סגן הרב הראשי במצרים, רב ראשי בעזה, בחיפה ובמקומות נוספים.
נולד בראש חודש טבת תרמ"ב במדיה שבאלג'יריה.
אביו, המקובל מסעוד (גד) אוחנה (צאצא של הרב סולימאן אוחנה), היה ידוע באהבתו לציון וב-1886 עלה לארץ ישראל בהיות בנו נסים בן 4 והמשפחה השתקעה בירושלים.
בגיל 18 החל ללמוד בישיבה ובגיל 21 הוסמך לרבנות על ידי הרב יעקב שאול אלישר, הרב חיים משה אלישר והרב שמואל סלנט.
בגיל 22 הוא נישא למרים, בתו של הרב נחמן בטיטו.
את השכלתו החילונית רכש בבית הספר כל ישראל חברים בירושלים.
החל מ-1907 היה הרב של יהודי עזה במשך 5 שנים, במינויו תמך הרב יעקב מאיר.
בעזה הוא ביסס את הקהילה והקים תלמוד תורה ובית ספר ללימוד תנ"ך ותלמוד בשפה העברית, ואליעזר בן-יהודה נכח בפתיחה שלו.
בעזה יצר קשרים חזקים עם המופתי המקומי ויחד חיברו ספר שאלות ותשובות להתמודד ע"פ טענות המיסיון הנוצרי.
בשנת 1912, בהיותו בגיל 30 שב לירושלים, לאחר פטירת אשתו מרים.
באותה שנה, לאחר שהתחתן בשנית עם פרלה פרירה, בתו של הרב יצחק משה פרירה, עבר הרב אוחנה לניו יורק על-מנת לכהן שם כרב לקהילת יוצאי חלב, שם לימד עברית ותורה במשך שנתיים.
הוא עבר לשם לבדו על מנת להכין את הקרקע לבואה של משפחתו.
בעת שפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, שהה הרב אוחנה בירושלים.
עקב נתינותו הצרפתית, שלטונות האימפריה העות'מאנית, שלחמה בצרפת, מנעו ממנו לצאת משטח האימפריה, ובמקום זאת הגלו אותו לאלכסנדריה שבמצרים.
לאחר חצי שנה מינה אותו הרב הראשי של אלכסנדריה לרב הראשי של מלטה, שם כיהן חמש שנים.
בשנת 1920 הוזמן הרב אוחנה על ידי הרב חיים אלישר להיות הרב הראשי של פורט סעיד.
הרב אוחנה נענה להצעה ובפורט סעיד הוא הרביץ תורה וייסד את בית הספר העברי "זיכרון משה".
חיים ויצמן הוזמן לירות את אבן הפינה של בית ספר זה.
בזמן שהותו במצרים, השתתף הרב אוחנה במסיבת תה שערך ב-1924 מלך מצרים, פואד הראשון.
ב-1935 מונה לראש בית-דין בקהיר וסגן הרב הראשי למצרים.
הרב אוחנה פעל למען הפצת הציונות בקהילתו, עודד את יהודי מצרים לעלות לארץ ישראל וסייע לעלייה, הטיף לחינוך דתי לאומי והיה מזוהה עם המזרחי, פיקח על לימוד השפה העברית בבתי ספר ונתן שיעורים בתלמוד בישיבות.
ב-1947 מונה לראש בית-דין ורב ראשי לעדה הספרדית לעיר חיפה והמחוז (שכלל את היישובים מעכו עד חדרה).
את מקומו של הרב אוחנה במצרים מילא הרב עובדיה יוסף, שהגיע לקהיר מירושלים.
באותה שנה אמר הרב אוחנה דברי זיכרון על צדוק ליסבונה שנהרג בעת שניסה למנוע שוד, ודבריו צוטטו בעיתון דבר.
היה חלוץ מתרגמי התלמוד הבבלי לעברית, ותרגומו הודפסו ספרים על 3 מסכתות.
בשנת תשכ"א חתם על מכתב רבנים המברך את הפועל המזרחי על פעולותיו לחיזוק היהדות וההתיישבות הדתית, לרגל חגיגות 40 שנה לייסודו.
ב-1962 בכ"ד באדר ב' תשכ"ב נפטר הרב נסים בנימין אוחנה בגיל 80 והובא למנוחות בבית העלמין בחיפה.
רחוב הרב אוחנה בעיר נקרא על שמו.
"תורת אמת" על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, והנספח לו הפירוש "מאיר עיני חכמים" על מסכת קידושין
"תשובה כהלכה" תשובות ופסקים בהלכה
תרגום מסכתות מן התלמוד הבבלי לעברית.
"ודע מה שתשיב לאפיקורס", ספר שכתב על מנת להשיב למסיון הנוצרי יחד עם המופתי של עזה.
"ספר נא"ה (נסים אוחנה) משיב" – ספר שאלות ותשובות ופסקי דין.
"תורת הזבח" – ספר על דיני שחיטה.
"ספר תרי"ג מצוות" – מחברת אישית של הרב אוחנה, שהוצאה לאור לאחר פטירתו על ידי בני משפחתו.
"ויכוח עם האפיקורסים" ספר לחיזוק האמונה והדיפת טענות המיסיון
בנוסף, הוא כתב מאמרים בהלכה בעיתונים "הפוסק" ו"יד לאחים", חיבר תפילות, ביניהן "תפילת קיבוץ הגלויות", "פתיחת שערי ארץ" ו"תפילה לביטול המצור על ירושלים", וגם חיבר והלחין פיוטים, כמו "שיר הגאולה" ו"שיר הניצחון".
נסים בכור אלחדֵיף (לעיתים נכתב אלחדף; 1857 – 24 בספטמבר 1912) היה אגרונום ארץ ישראלי, הבוגר הראשון של בית הספר החקלאי מקוה ישראל וממתיישבי המושבה יסוד המעלה.
אלחדיף נולד ברודוס למשפחה שמוצאה בגירוש ספרד.
אביו, פרחיה, היה סוחר ובעל ספינות.
בגיל שנה וחצי נפטר אביו כאשר טבע יחד עם אחת מספינותיו.
אמו ג'מילה עלתה עמו לארץ ישראל ב-1869 והתיישבה בירושלים.
שם נפגש עם קרל נטר, שחיפש תלמידים לבית הספר החקלאי וכך הפך אלחדיף לתלמידו הראשון, עוד בטרם הוקמו בנייני בית הספר.
לאחר שבגר נשלח על ידי נטר להשתלמות באגרונומיה בצרפת ולאחר מכן להשתלמות בגננות ובגידול פרחים בעיר ניס.
לאחר שחזר לארץ נשכר לעבודה בעיצוב גן ביתו של הברון פלטון פון אוסטינוב (לימים סבו של השחקן פיטר יוסטינוב) שהתגורר במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו (בית מלון פארק).
כאשר ביקר הברון רוטשילד ביפו וראה את מלאכתו של אלחדיף הציע לו משרה כמנהל הנטיעות והעבודה החקלאית במושבות הברון.
ב-1886 החל אלחדיף לעבוד בפתח תקווה ושם נשא לאשה את חנה ונולד לו בנו פרחיה.
לאחר מכן עבר אלחדיף לראשון לציון וניהל את נטיעת כרם הגפנים הראשון במושבה.
ב-1887 עבר אלחדיף לגליל תחילה לראש פינה ולאחר מכן ליסוד המעלה, שם ביקש הברון לייסד תעשיית בושם המבוסס על פרחי שדה.
אלחדיף גידל חלקות פרחים והדריך בעבודה חקלאית את המייסדים שרובם ככולם היו עירוניים משכילים ממזריטש ובריסק ללא כל ניסיון בחקלאות.
עד מהרה קנה לו אלחדיף מקום מכובד במושבה.
יכולות הגישור שלו הפכו אותו מקובל על יהודים וערבים.
הוא הפך למוח'תאר בלתי רשמי של המושבה ועל עלילותיו נפוצו סיפורים ואגדות.
על אף שמפעל הבשמים כשל כלכלית דבק אלחדיף במושבה מוכת הקדחת.
הא הקים את אגודת "לינת צדק" שהקיפה את חברי המושבה וארגנה משמרות ביקור חולים של חברים בריאים אצל חבריהם החולים.
לבסוף חלה גם הוא בקדחת ונפטר בגיל 55 בראש פינה.
הוא נקבר בבית העלמין של המושבה.
בנו הבכור פרחיה נפטר בספטמבר 1918. בנו השני יוסף אלחדיף (1888-1949) היה פעיל ציוני באלכסנדריה, מאנשי ניל"י, מחנך ועיתונאי.
בתו רוזה הייתה מיילדת שיילדה את פארוק, מלך מצרים.
בן הזקונים בנימין נולד ב-1902, נפטר לאחר ניתוח בצרפת ב-1928.
משנות השישים של המאה ה-20 ועד 2013 ביתו עוד ניצב על תילו בקצה רחוב המייסדים ביסוד המעלה כשהוא נטוש ומוזנח.
נכון ל-2025 הבית בתהליך שיפוץ בהובלת האדריכל יונתן אבן עזרא, ותיק התיעוד שלו מנוהל בידי ד"ר נטלי מסיקה.
נסיכת הקרח הוא סרט קולנוע אמריקאי, שיצא לאקרנים ב-2005. תסריט הסרט נכתב על ידי האדלי דייוויס על פי ספרה של מג קאבוט.