tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונה שאחר כן השתתף אורטיס עם הקבוצה בגביע ליברטדורס וזכור במיוחד בזכות הצטיינותו במשחק החוץ מול קבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית, בו כבש שער והוביל את קבוצתו לניצחון בתוצאה 1-2 על קבוצה שכללה כמה שחקנים שהיו שותפים לזכייתה של במונדיאל 1978.
אורטיס עבר לשורות אמריקה קאלי ב-1983 וערך את הבכורה במשחק ידידות בפברואר של אותה שנה מול בוקה ג'וניורס.
את אמריקה הוליך לארבע אליפויות רצופות בשנים 1983-1986. כמו כן, הוליך את אמריקה, שהייתה באותן שנים אחת הקבוצות הטובות ביבשת אמריקה הדרומית, לשלושה גמרים רצופים בגביע הליברטדורס, אשר בכולם הפסידה.
אורטיס פרש ממשחק פעיל בשנת 1988 במדי אמריקה ושנה מאוחר יותר, ארגן לו המועדון משחק פרידה מול קבוצת נסיונל האורוגוואית, אז מחזיקת הגביע הביניבשתי.
אורטיס שיחק במדי הנבחרת הלאומית במסגרת במוקדמות מונדיאל 1974, 1978, 1982 ו-1986, אולם מעולם לא כה להעפיל למונדיאל.
אורטיס שיחק גם בטורניר הקופה אמריקה בשנים 1978 ו-1979. בטורניר הראשון כבש שערים בסיבוב הראשון מול אקוודור ובחצי הגמר מול אורוגוואי, אך במשחק הגמר מול פרו הפסידה קולומביה במשחק השלישי והמכריע.
אורטיס שיחק גם בנבחרת שהשתתפה באולימפיאדה ב-1972.
משחקו האחרון בנבחרת היה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986, ב-3 בנובמבר 1985 מול פרגוואי במשחק שנערך בקאלי.
קולומביה ניצחה 1-2 ואורטיס כבש את אחד השערים.
אורטיס רשם בסך הכול 49 הופעות במדי נבחרת קולומביה בהן כבש 12 שערים.
לאחר פרישתו הקדיש אורטיס את עצמו לאימון של ילדים ונוער.
תחילה במחלקת הנוער של מיונאריוס ואחר כך עם נבחרת קולומביה עד גיל 17, איתה זכה במדליית הזהב במשחקים הדרום אמריקאיים.
אחר כך הוליך את הנוער של אמריקה קאלי זכייה בתארים, בהם אליפות הליגה השלישית ב-1996.
נבחרת קולומביה עד גיל 17
מדליית זהב במשחקים הדרום אמריקאיים - 1994
אליפות הליגה השלישית - 1995
נבחר לשחקן המאה בקולומביה (2000)
מקום 17 בדירוג המאה של שחקני אמריקה הדרומית
אחד מתוך חמשת השחקנים הטובים בהיסטוריה של קולומביה (2008)
ויליס דייל קריטנברגר היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריטנברגר נולד ב-2 בדצמבר 1890, בעיר בולטימור שבמדינת מרילנד, ארצות הברית.
הוא גדל בעיר אנדרסון, אינדיאנה.
ב-1909 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), אותה סיים ב-1913. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו אלכסנדר פאץ' וג'פרי קיז.
הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים ה-3. בין 1924-1930 למד בבתי ספר צבאיים שונים, וב-31 במרץ 1935 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-1. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בהדרגה הוא הבין שזמנו של חיל הפרשים חלף.
הוא החל מתעניין יותר ויותר בלוחמת שריון, וב-20 ביולי 1940 מונה לראש מטה דיוויזיית השריון ה-1. ב-17 ביוני 1941 הוא הועלה לדרגת קולונל זמנית, וב-10 ביולי של אותה שנה הוא הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל (כוכב אחד).
ב-8 באוגוסט הוא מונה למפקד בריגדת השריון ה-2.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, היה קריטנברגר מפקד בריגדת השריון ה-2 אשר הייתה חלק מדיוויזיית השריון ה-2 בפיקודו של ג'ורג' פטון.
בינואר 1942 הועבר קריטנברגר לפקד על דיוויזיית השריון ה-2, וב-16 בפברואר הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים).
ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-3, וארגן ואימן אותו לקראת שליחתו לחזית.
ב-1 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-19, אשר הוצב באנגליה.
בתחילת 1944, כחלק מחילופי הגנרלים שנעשו לקראת הפלישה לנורמנדי, מונה קריטנברגר למפקד הקורפוס ה-4, אשר הועבר לחזית האיטלקית במקום הקורפוס ה-6 של לוסיאן טראסקוט אשר הועבר לחזית המערבית.
הקורפוס שלו כלל פרט לדיוויזיית השריון ה-1 ולדיוויזיה ההררית ה-10 גם את כוח המשלוח הברזילאי.
קריטנברגר השתתף בקרבות באיטליה עד כניעת הגרמנים בזירה זו ב-2 במאי 1945.
ב-3 ביוני 1945, הועלה קריטנברגר לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים).
ב-1 ביולי 1947 הוא מונה למפקד פיקוד הקריביים, וב-1950 מונה למפקד הארמייה הראשונה.
הוא פרש מהצבא בדצמבר 1952. לאחר פרישתו שיש כיועץ לענייני ביטחון לאומי לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
קריטנברגר נפטר ב-4 באוגוסט 1980 בצ'בי צ'ייס שבמדינת מרילנד בגיל 89. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון עם אשתו ושניים מבניו.
היו להם שלושה ילדים, אשר שלושתם שרתו בצבא ארצות הברית: בנו הראשון, רב"ט טאונסנד וודהול קריטנברגר (יליד 13 במאי 1925) נהרג בפעולה בחזית המערבית ב-25 במרץ 1945, בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בגיל 19 בלבד.
בנו השני, קולונל דייל ג'קסון קריטנברגר (יליד 27 במאי 1927) שימש כמפקד הבריגדה ה-3 שבדיוויזיה ה-9, ונהרג ב-17 בספטמבר 1969 בגיל 42. בנו השלישי, ויליס קריטנברגר הבן, היה היחיד שנפטר לאחר אביו.
הוא לחם במלחמת העולם השנייה עם הדיוויזיה המשוריינת ה-10, ופרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
ויליס 77 היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית "ויליס" (Willys-Overland Motors) בין השנים 1933–1942.
בין השנים 1933–1936 הדגם יוצר בגרסת קופה, 2 דלתות.
בנוסף, משנת 1936 הדגם יוצר בגרסאות סטיישן, ואן וטנדר.
משנת 1936 דגם הסדאן יוצר ב-2 גרסאות.
הגרסה המפוארת הייתה קרויה "דה-לוקס" .
בשנת 1933 מחירו של דגם הסדאן היה 500 דולר.
מספר גרסאות של הדגם יוצאו לאוסטרליה.
רודסטר - 2 מושבים (קבריולה)
ויליס ג'יפ סטיישן (באנגלית Willys Jeep Station Wagon) היא סדרה של 2 גרסאות רכבים מסוג: ואן, הנעה 4x2, וגרסת רכב שטח, הנעה לכל 4 הגלגלים (4x4), אשר יוצרו על ידי יצרנית הרכב ה-אמריקאית "ויליס" (Willys-Overland Motors) בין השנים 1946–1965 בארצות הברית.
כל דגמי ה- "ויליס ג'יפ סטיישן" שהורכבו בישראל, היו בגרסת הנעה כפולה 4x4.
דגמי ה-ויליס ג'יפ טנדר התבססו על דגמי ה- "ויליס ג'יפ סטיישן".
בברזיל יוצרו דגמי "ויליס ג'יפ סטיישן" במספר תצורות.
משנות ה-50 של המאה העשרים ועד שנת 1961 יוצרו דגמי "ויליס ג'יפ סטיישן" שהתבססו על דגמי שנת 1946 שיוצרו בארצות הברית.
"פורד ברזיל" השתלט על מפעלי ויליס בשנת 1967 וייצר את ה-"ויליס ג'יפ סטיישן" תחת השם "Ford Rural" עד שנת 1977 ואת הטנדר "F-75 " עד שנת 1981.
החידוש המהפכני לתקופה, היה שבשנת 1946 חברת "ויליס-אוברלנד" השיקה מכונית סטיישן חדש, גבוהה ורחבה יותר מסטיישן סטנדרטית, אשר צוידה בפריט שהפך אותה מיד לייחודית – הנעה כפולה, היישר מקו היצור.
הדגם היה להצלחה הגדולה של חברת "ויליס-אוברלנד" לאחר מלחמת העולם השנייה.
שעון הבקרה (מד מהירות ומד מרחק), כמו גם כפתורי האורות, לא היו ממוקמים כמו ברוב כלי הרכב, מול ההגה, אבל היו ממוקמים במרכז לוח המחוונים (הדשבורד).
משנת 1958, לדגמי ה- "ויליס ג'יפ סטיישן" שיוצרו בארצות הברית, הורכב "רדיו AM" כציוד סטנדרט.
מלבד הייצור בארצות הברית דגמי "ויליס ג'יפ סטיישן" יוצרו בברזיל (1981-1950), בארגנטינה (1970-1957), בישראל יוצרו על ידי קייזר-אילין תעשיות (1965-1955).
בארצות הברית יוצרו כ-300,000 יחידות.
משנת 1949 יוצר דגם ה- "ויליס ג'ים סטיישן", בנוסף לגרסת הנעה 4x2, בגרסת הנעה 4x4 (הנעה כפולה).
סוגי מנועי Willys בדגמי "ויליס ג'יפ סטיישן"
מהמודלים של "ויליס ג'יפ סטיישן" שיוצרו בארצות הברית
2 דלתות (3 חלונות צד, בכל צד של הדגם)
4 דלתות (3 חלונות צד, בכל צד של הדגם)
2 דלתות - מסחרי, (חלון צד 1, (לנהג) בכל צד של הדגם)
יבוא והרכבה "ויליס ג'יפ סטיישן" בישראל
היבוא הסדיר של "ויליס ג'יפ סטיישן" התחיל באפריל, שנת 1949. היבואן היה "שותפות להפצת תוצרת ויליס ומכונות" מתל אביב.
חברת קייזר-אילין תעשיות, בראשות אפרים אילין, התחילה להרכיב בשנת 1952 את דגמי ויליס.
הגיעו למפעל בחיפה 58 ערכות סטיישן ו-67 ערכות טנדר.
המחיר היה 729 ל"י ליחידת סטיישן, ו-618 ל"י ליחידת טנדר.
החל משנת 1955 הורכבו במדינת ישראל מבחר גדול של דגמי וויליס: ג'יפ קלאסי מדגם "CJ-3B" המצויד במנוע חזק יחסית לתקופה, המפיק 75 כוחות סוס, וויליס מסחרי וטנדר, וויליס בעל הנעה אחורית, ודגם CJ-5 אזרחי, המבוסס על הג'יפ שהוצג על ידי צבא ארצות הברית ב-מלחמת קוריאה.
הדגמים הורכבו ב-חיפה על ידי קייזר-אילין תעשיות, בהנעה 4X4. עד שנת 1961 נעו על כבישי הארץ כ-600 רכבים של "ויליס ג'יפ סטיישן
דגמי "ויליס" בכל הגרסאות שהורכבו בארץ היה 11,500 יחידות
דגמי ה-"ויליס ג'יפ סטיישן" שירתו את משטרת ישראל, מכבי אש, חברת החשמל, ועוד.
תחילה שווקו במבנה קופסתי 2 דלתות, ומאוחר יותר ב-4 דלתות.
הדגם כונה: "אוכל הרים ושותה דלק"
"ויליס ג'יפ סטיישן" במשטרת ישראל
דגמי ויליס סטיישן שירתו במערך הסיור והתנועה משנת 1958 ועד 1969. בשנת 1962 הוכנסו לשירות, 132 ניידות מסוג "ויליס ג'יפ סטיישן".
"וויליסים" בנפח מנועים 2,199 סמ"ק (ארבעה צילינדרים) ו-3,770 סמ"ק (שישה צילינדרים) נרכשו על ידי המשטרה בהתאם למפרטים מיוחדים.
עד שנת 1964 נעו בכבישים ניידות הוויליס כשהן צבועות בצבע ירוק וגגון בצבע לבן.
ויליס אירו היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית "ויליס" (Willys-Overland Motors).
ויליס אירו יוצרה בארצות הברית בין השנים 1952–1955, ובברזיל, בין השנים 1960-1971.
ויליס אמריקאר (באנגלית Willys Americar) היא מכונית משפחתית, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב ה-אמריקאית "ויליס" (Willys-Overland Motors) בין השנים 1937–1942.בנוסף לדגם המשפחתי, דגם ה-"ויליס אמריקאר" יוצר במספר גרסאות נוספות: סטיישן, טנדר ו-2 דלתות הרדטופ.
מחיר היחידה היה 630 דולר.
בין מפתחי הדגם היה ג'וזף וו.
Speedway - (תצורת סדאן, תצורת קופה)
DeLuxe -(תצורת סדאן, תצורת קופה)
Plainsman - (תצורת סדאן, תצורת קופה)
2 דלתות - הרדטופ (קופה), 2 מושבים
ויליס נייט (באנגלית Willys-Knight) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית "ויליס" בין השנים 1914–1933. בנוסף יוצרו דגמי קופה, וקבריולה - 2 דלתות.
פירוש שם הדגם "Knight" לעברית : "אביר".
ויליס ג'יפ טנדר (באנגלית Willys Jeep Truck) הוא טנדר, בגרסאות: הנעה אחורית (2x4) והנעה לכל 4 הגלגלים (4x4), אשר יוצרו על ידי יצרנית הרכב האמריקאית "ויליס" (Willys-Overland Motors)
כל דגמי ה-"ויליס ג'יפ טנדר" שהורכבו בישראל, היו בגרסת הנעה 4x4.
דגמי ה-"ויליס ג'יפ טנדר" התבססו על דגמי ה-ויליס ג'יפ סטיישן.
הדגם היה להצלחה הגדולה של חברת "ויליס-אוברלנד", ביחד עם דגם ה-ויליס ג'יפ סטיישן לאחר מלחמת העולם השנייה.
המחוונים - מד מהירות ומד מרחק, כמו גם כפתורי האורות, לא היו ממוקמים כמו ברוב כלי הרכב, מול ההגה, אלא היו ממוקמים במרכז לוח המחוונים (הדשבורד).
משנת 1958, לדגמי ה- "ויליס ג'יפ טנדר" שיוצרו בארצות הברית, הורכב "רדיו AM" כציוד סטנדרט.
יבוא והרכבה "ויליס ג'יפ טנדר" בישראל
היבוא הסדיר של דגמי "ויליס" התחיל באפריל, שנת 1949. היבואן היה "שותפות להפצת תוצרת ויליס ומכונות" מ-תל אביב.
הגיעו למפעל בחיפה 58 ערכות סטיישן ו- 67 ערכות טנדר.
המחיר היה 729 ל"י ליחידת סטיישן, ו- 618 ל"י ליחידת טנדר.
החל משנת 1955 הורכבו במדינת ישראל מבחר גדול של דגמי וויליס: ג'יפ קלאסי מדגם "CJ-3B" המצויד במנוע חזק יחסית לתקופה, המפיק 75 כוחות סוס, וויליס מסחרי וטנדר, וויליס בעל הנעה אחורית, וגולת הכותרת דגם CJ-5 אזרחי, חדיש, המבוסס על הג'יפ שהוצג על ידי צבא ארצות הברית ב- מלחמת קוריאה.
הדגמים הורכבו ב- חיפה על ידי קייזר-אילין תעשיות, בהנעה 4X4.
בקיץ 1962 החליטה הוועדה הבין-משרדית לענייני רכב על התרת יבואם החופשי של טנדרים ומשאיות קלות, שזכתה לכינוי "הליברליזציה ביבוא טנדרים".
אפרים אילין הצהיר כי בכוונתו להרחיב ולהעמיק את התכולה המקומית בטנדרים מתוצרתו, אך כי כדאיות יצורם של חלקים בארץ (גל הינע וסרן אחורי מתוצרת מפעלי אילין ב- אשקלון) תלויה ביצור מינימלי של כאלף יחידות לשנה.
לטנדרים המקומיים ניתנה הטבת מס בדמות מס קצוב לטנדר מייבוא, שנקבע על 5,000 ל"י ליחידה, כמחצית ממחירו של ויליס עברי.
התוצאה הייתה כי בשעה שטנדר הוויליס עלה 10,400 ל"י, עמד הטנדר המתחרה לעלות 13,980 ל"י.
השינוי בתעריפי המכס פורסם בנוסחו המקורי בנובמבר 1962, והליברליזציה יצאה לדרך.
"ויליס קומפקט", טנדר זול על בסיס המסחרית הסגורה של ויליס, המחיר לצרכן של הדגם היה (8,675 ל"י ללא גג אחורי ומושבים לנוסעים).
במהלך שנת 1964 נמכרו בישראל 398 דגמי "קומפקטים", שהפכו את הדגם לוויליס הפופולרי ביותר עם סך של 41% מכלל המכירות.
בסך הכל מכר אפרים אילין 661 טנדרים בשנה שאחרי הליברליזציה.
דגמי ה- "ויליס ג'יפ טנדר" שירתו את קציני צה"ל בדרגת רס"ן.
וילם, נסיך אורנז' (בהולנדית: Willem van Oranje-Nassau; 4 בספטמבר 1840 - 26 ביוני 1879), היה נסיך הכתר ההולנדי ונסיך אורנז', מעת הכתרת אביו וילם השלישי, מלך הולנד בשנת 1849 ועד מותו.
וילם נולד ב-4 בספטמבר 1840 בהאג, לווילם, נסיך אורנז'-נסאו ולסופיה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בעת לידתו היה וילם במקום השלישי בסדר הירושה לכתר ההולנדי, ובמקום השביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי.
כחודש לאחר לידתו התפטר וילם הראשון, מלך הולנד מתפקידו, וסבו וילם השני, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1849 מת סבו וילם השני, ואביו עלה לשלטון במקומו כווילם השלישי, מלך הולנד, ווילם קיבל את התואר נסיך אורנז'.
בצעירותו עלתה תוכנית שווילם יתחתן עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל.
לאחר מכן התאהב וילם ברוזנת מטילדה פון לימבורג-שטירום, אולם הוריהם התנגדו לנישואים מורגנטיים, ומשום כך נותק הקשר ביניהם.
לאחר ניתוק הקשר נסע וילם המאוכזב לפריז, שם בילה את זמנו בחיי מין, שתייה והימורים.
במהלך שהותו בפריז הנרייטה האוזר פילגשו הפריזאית, שחקנית "בולווארד", נתנה לו את הכינוי "נסיך לימון" [הנסיך סיטרון בצרפתית], והכינוי הפך לפופולרי בקרב העיתונים הפריזאים.
ב-26 ביוני 1879 מת וילם בפריז מטיפוס ושחמת הכבד.
וילם נקבר בקריפטה המלכותית בכנסייה החדשה של דלפט, ועל ארונו הוצב זר אחד מהקיסרית הצרפתית אז'ני דה מונטיז'ו וזר אחד מאלברט אדוארד, נסיך ויילס.
לאחר מותו ירש את תאריו אחיו אלכסנדר, נסיך אורנז', אולם אף הוא מת בצעירותו בשנת 1884, ומשום כך לאחר מות אביהם בשנת 1890, עלתה לשלטון אחותם וילהלמינה, מלכת הולנד.
וילייקה (בבלארוסית: Вілейка או Вялейка, ויאלייקה; ברוסית: Вилейка; בפולנית: Wilejka; ביידיש: ווילייקע) היא מרכז הנפה וילייקה במחוז מינסק בבלארוס.
העיר שוכנת על גדות נהר וילייה , במרחק של כ-100 קילומטרים צפון-מערבית לעיר מינסק, בירת בלארוס.
האזכור הראשון של וילייקה הוא מ-1460, כשהאזור היה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא.
בהמשך האזור הפך לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1793, בעקבות חלוקת פולין, וילייקה עברה לשטח האימפריה הרוסית.
תוך זמן קצר ההתיישבות קיבלה מעמד של עיירה והפכה לבירת נפה בתוך פלך מינסק.
ב-1842 האזור עבר לפלך וילנה, ווילייקה המשיכה להיות בירת נפה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור סופח על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שנחתם ב-1921 האזור עבר לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה.
וילייקה הפכה לבירת מחוז בתוך פרובינציית וילנה.
ב-1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, האזור נכבש על ידי ברית המועצות ונכלל מחדש ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית ווילייקה הפכה לבירת מחוז.
ב-26 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
ב-2 ביולי 1944 העיר נכבשה מחדש על ידי הצבא האדום.
כעבור זמן קצר פורק מחוז וילייקה ובמקומו הוקם מחוז מלדזייצ'נה כשמלדזייצ'נה היא הבירה, עד שהוא פורק ב-1960 והאזור הפך לחלק ממחוז מינסק.
ב-1991 בלארוס הפכה למדינה עצמאית.
ככל הנראה תחילת היישוב היהודי בעיר הייתה במהלך המאה ה-18. במפקד אוכלוסין ב-1797 נמנו 926 יהודים, למעלה מ-70% מכלל האוכלוסייה.
במפקד ב-1847 מספרם ירד ל-257 בלבד, ככל הנראה בעקבות שיטפונות ושרפות שפקדו את העיירה.
בהמשך המאה ה-19 מצבם הכלכלי של היהודים השתפר משמעותית וגם הקהילה הצליחה להשתקם, ובמפקד ב-1897 הקהילה הגיעה לשיא של 1,328 יהודים (מתוך 3,560).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו נכסים רבים של היהודים, וגם בתקופה שבין מלחמות העולם מצבם הכלכלי לא היה טוב.
בשנות ה-20 הקהילה מנתה כ-1,100 יהודים.
באותה תקופה הציונות צברה תומכים רבים בעיר והוקם בה בית ספר של רשת תרבות.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בווילייקה כ-1,000 יהודים.
עם הכיבוש הסובייטי ב-1939 הולאמו חברות ובתי עסק של היהודים וכמה מהעשירים שבהם הוגלו לסיביר.
בחודשים שלאחר הכיבוש הגרמני ביוני 1941 הוקם יודנראט, היהודים נאלצו לבצע עבודות כפייה והוטלו עליהם מגבלות שונות כמו נשיאת טלאי צהוב, איסור יציאה מהעיר ואיסור הופעה במקומות ציבוריים.
ב-12 ביולי 1941 התקיימה אקציה: כ-150 יהודים ועוד מספר קטן של בלארוסים הובאו לבית כנסת לשעבר ומסמכי הזיהוי שלהם נלקחו.
בשלב הבא הם צוו לחזור לבתיהם ולחזור למבנה עם כספם וחפציהם יקרי הערך.
לאחר מכן כל מי שלא היה בעל מלאכה מקצועי או בעל כישורים, רובם הגדול של העצורים, נלקחו על ידי כוחות אס דה לכפר הקרוב סטאוקי (Стаўкі) ושם נורו למוות.
ב-30 ביולי התקיימה אקציה נוספת, הפעם כ-400 יהודים נלקחו על ידי האס דה לכפר פורסה ושם נורו למוות לתוך חמישה בורות הריגה שהוכנו מראש.
בדצמבר באותה שנה כל היהודים שנותרו ביחד עם יהודים מקהילות קרובות כמו קורנייץ שוכנו בתוך מספר גטאות קטנים ומחנות עבודה.
חלק מהגטאות לא גודרו ולא על כולם הייתה השגחה מתמדת, אך יהודים שנתפסו מחוץ לגטו נענשו בצורה חמורה.
על היהודים הוטלו עבודות כפייה שונות, כמו סידור התשתיות ברחבי העיר.
בתחילת פברואר 1942 הוקם בווילייקה מוצב מקומי של האס דה, במהלך החודש אנשיו רצחו כ-30 בני אדם.
ב-3 במרץ, יום חג פורים באותה שנה, אנשי האס דה ביצעו אקציה נוספת במהלכה נרצחו כל יושבי אחד הגטאות, רובם הגדול ילדים; לאחר הרצח הם העלו את המבנים באש כשהגופות בתוכם.
באוגוסט באותה שנה פוצל מתוך הגטו המרכזי (בו ישבו כ-300 יהודים) גטו קטן יותר שבו שוכנו בעלי מלאכה שימושיים.
במהלך אותו קיץ הובאו לעיירה בעלי מלאכה חדשים מעיירות באזור ובעלי המלאכה הפחות-כשירים נלקחו בקבוצות על משאיות אל מחוץ לעיר ושם נורו לתוך בורות.
בספטמבר הגיעו כמה מאות עובדים יהודים משצ'וצ'ין.
בנובמבר בוצעה עוד אקציה בקנה מידה גדול במהלכה נרצחו כמה מאות בני אדם, בעיקר יושבי הגטו המרכזי.
לגטו החלו להגיע שמועות על חיסולם של גטאות נוספים באזור.
קבוצה מתוך הגטו הקטן שהצליחה להשיג כמה כלי נשק המתינה למרץ 1943, לאחר החורף, והצליחה להימלט ליערות; אנשי הקבוצה לא נתפסו.
ב-28 במרץ נערכה בדיקה של הגטו הקטן במהלכה נמצאו כמה עשרות יהודים כלא-כשירים, הם נרצחו וגופותיהם הועלו באש.
ב-17 ביולי 1943 נסגר מחנה עבודה במלדזייצ'נה, ו-70 עובדיו הועברו לווילייקה - בין 15 ל-20 עברו לאחד ממחנות העבודה שנותרו, והיתר נורו למוות על ידי האס דה.
היהודים שנותרו המשיכו ככל הנראה לעבוד בגטו עד שלב מאוחר ב-1944 ואז הוא חוסל, זמן קצר לפני נסיגת הגרמנים.
מספר ההרוגים המדויק, כולל אלו שהובא לווילייקה ממקומות אחרים, אינו ידוע, אך ככל הנראה עולה על 1,500 איש.
מחוז משנה וילייקה (בבלארוסית: Вілейскі раён; ברוסית: Виле́йский райо́н) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר וילייקה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה וילייקה 52,053 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 47,349 בני אדם.
ויליס אוברלנד ג'יפסטר הוא רכב קבריולה בסגנון גוף "Phaeton body" המוגדר כקרוסאובר, מתוצרת יצרנית הג'יפים והרכבים הצבאים והאזרחים האמריקאית Willys אשר יוצר בין השנים 1948–1950 בארצות הברית.
המכונית הוצעה רק עם הנעה אחורית, וכך הגבילה את מכירותיה עם לקוחות ג'יפ אחרים.
"ויליס אוברלנד ג'יפסטר" לא הצליח להתמודד עם פלח השוק המיועד.
המכירות הוגבלו גם על ידי פרסום דליל ורשת סוחרים לא מספקת.
המעצב התעשייתי ברוקס סטיבנס (Brooks Stevens) עיצב ל"ויליס" שורה של כלי רכב לאחר מלחמת העולם השנייה, באמצעות פלטפורמה משותפת שכללה את הטנדר (ויליס ג'יפ טנדר) והסטיישן (ויליס ג'יפ סטיישן) של הג'יפ, וכן מכונית פתוחה עם דלתות ספורטיבית עם שתי דלתות שהוא ראה בעיניו כספורטיבית.
מכונית לוותיקים ממלחמת העולם השנייה.
דגם "ויליס אוברלנד ג'יפסטר" הוצג לראשונה באפריל 1948.
בלמים: בלמי תוף ב-4 גלגלים
הפגושים האחוריים השטוחים בראשם נלקחו מקו משאית הג'יפ.
וילונות צד מפלסטיק (דגם שנת 1948)
הגה כוח מעוצב בסגנון מפואר
צמיגים עם פס דופן צדדית שלמה של גומי לבן
צמיג רזרבי חיצוני ממוקם מאחורי תא המטען של הרכב ומכוסה
מחיר היחידה עמד על 1,765 דולר (שנת 1948, ארצות הברית)
בשנת 1949 מחיר הדגם הורד משמעותית.
מחיר היחידה עמד על 1,495 דולר (ארצות הברית).
וִילְיָה-טוּלִיָה הוּאוֹטָרִינֶן (בפינית: Vilja-Tuulia Huotarinen; נולדה ב-26 בדצמבר 1977) היא משוררת וסופרת פינית.
הואוטרינן נולדה בשנת 1977 בכפר סֵאִיָּה, הסמוך לעיר טמפרה.
בעלת תואר מוסמך לפילוסופיה מאוניברסיטת טמפרה, והיא מורה לכתיבה יוצרת.
שיריה תורגמו לשפות: איטלקית, איסלנדית, גרמנית, הונגרית, ליטאית, פולנית וצ'כית.
הרומן שכתבה, "אור אור אור", תורגם לדנית ולשוודית.
"אסור לרוץ עם מספריים ביד" (2004)
פרס מַנֶּר הצעירה על "מקום האישה"
פרס קָלֵוִי יֶנְטִי על "שירי הפרה השמחה"
זכתה בפרסים גם על ספריה בפרוזה.
הואוטרינן היא אם לשני ילדים ומחלקת את זמנה בין הלסינקי לרייקיאוויק.
ויליות (בשפות הלטיניות: 'Wilis) הן רוחותיהן של נערות, שארוסיהן נטשו אותן לפני ליל הכלולות והן מתו משברון לב.
היינריך היינה מתאר ב"De l'Allemagne" שלו משנת 1835 את הוויליות כרוחותיהן של נערות, שאינן יכולות לנוח בקבריהן, משום שנבצר מהן להשביע את תשוקתן לחולל עירומות, בייחוד בכיכרות ערים.
הן מתאספות גם בחצות הלילה על אם הדרך ומדיחות גברים צעירים לרקוד עמן עד צאת נשמתם.
בסרביה, הן היו בתולות מקוללות; בבולגריה, נודעו בשם סאמודיבה, בנות שמתו לפני הטבלתן; ובפולין, הן נערות צעירות ויפות, המרחפות באוויר לכפר על חטאיהן בחיים של קלות-דעת.
בכמה מעשיות, הסיבה לנטישת אהוביהן קשה וכאובה.
על הוויליות רובצת קללה, המונעת מהן למצוא אהבת אמת.
אם תפגושנה את אהובן המיועד, יבוא עליו מוות נורא.
אגדה זו הייתה ההשראה לויקטור הוגו לכלול את "les wilis" בפואמה שלו "Fantômes" ב"Les Orientales" (1828).
היינה, ב"De l'Allemagne" מתאר את "die Wilis" כאגדה סלבית.
ה"ויליות" מופיעות בבלט הרומנטי של אדולף אדם, ז'יזל, שעלה על הבמה לראשונה בפריז בשנת 1841, כרוחות הרפאים של נערות, שאהוביהן בגדו בהן ונטשו אותן לפני כלולותיהן, והן מתות משברון לב.
הן יוצאות לחולל יחדיו ביערות, לבושות לבן, ומענישות כל גבר צעיר שהן לוכדות כשהן מאלצות אותם לרקוד עד אפיסת כוחות ומוות.
הן מזמנות אליהן את ז'יזל, שמעשה הרמייה של אלברכט הביא עליה את מותה.
עם עלות השחר הן נאלצות לחזור לקבריהן, אך לא לפני שהביאו את המוות על הילריון, שומר היערות שניסה לשווא לחלץ את ז'יזל ממדוחיו של אלברכט.
אלברכט עצמו ניצל ממוות הודות לאהבתה של ז'יזל, המגוננת עליו עד שאור הבוקר מניס את הוויליות לקבריהן.
ז'יזל עצמה, שאינה נופלת ברשת השנאה המאחדת את הוויליות, נחלצת מגורלן ויכולה לנוח בשלווה בקברה.
האופרה הראשונה שג'אקומו פוצ'יני השלים, לה וילי, עושה שימוש חופשי באותו נושא.
האופרה עלתה בהצגת בכורה במאי 1884 בתאטרו דאל ורמה, מילאנו בהצלחה רבה, ולאחר עריכה, הרחבה ושינויים עלתה לעוד שלוש הצגות בתאטרו רג'ו בטורינו בדצמבר של אותה שנה.
ב"שירה של הוויליה" ("Das Vilja-Lied") מן האופרטה מ-1905 האלמנה העליזה מאת פרנץ להאר, ויקטור לאון ולאו שטיין, נלכד צייד בקסמיה של הוויליה, "מכשפת היער", פיה הגורמת לו להתאהב בה ואחר נעלמת.
בסדרת הארי פוטר של ג'יי.
רולינג, הוויליות הן ישויות קסומות, הדומות לנשים מדהימות ביופיין.
הן יכולות לכשף גברים בשירתן וריקודן, וכשמכעיסים אותן, הן משנות צורה ליצורים מבעיתים, דמויי-עופות, ויכולות לשגר כדורי-אש מידיהן.
ויליות מופיעות בכרך הרביעי בסדרה, הארי פוטר וגביע האש, כקמיעות של נבחרת הקווידיץ' הבולגרית במשחקי גביע העולם בקווידיץ'.
הדמות פלר דלאקור גם היא רבע ויליה.
ברנרד וילם הולטרופ (בהולנדית: Bernard Willem Holtrop; נולד ב-2 באפריל 1941, ארמלו, הולנד) הוא קומיקסאי הולנדי המתגורר בצרפת מאז 1968, המפרסם בשם העט וילם.
הוא ידוע בזכות הקריקטורות המצוירות הפרובוקטיביות שלו המציגות תמונות אלימות ומיניות בנושאים פוליטיים.
וילם צייר בעיתונים רבים: חרה-קירי, שרלי הבדו, ליברסיון ועוד.
וילם למד בבית הספר לאמנויות יפות בארנהם בהולנד בין השנים 1962–1967. באותה תקופה הצטרף לתנועת הפרובו ובשנת 1966 ייסד את העיתון הסאטירי "God, Nederland & Oranje".
העיתון ספג ביקורות נוקבות עקב פרסומים בעיתיים, בהם איור של יוליאנה, מלכת הולנד המוצגת כזונת רחוב, אך בו בזמן העלה את מעמדו של וילם כקומיקסאי מוכשר ובועט, והוא קיבל הצעת עבודה במגזין ההולנדי "אלוהה".
בשנת 1968 עבר להתגורר בצרפת והחל לכתוב עבור המגזין הסאטירי l'Enragé ("הזועם") כחלק מאירועי מאי 1968. החל משנת 1970 עבר לעבוד במגזין חרה-קירי, שלימים הפך לשרלי הבדו.
במסגרת עבודתו במגזין פרסם שני מדורים קבועים פעם בשבוע.
רצועות הקומיקס שכתב וילם בצרפת אופיינו בשגיאות כתיב ותחביר מדי פעם לאור העובדה ששלט בשפה הצרפתית אז באופן לא מושלם.
עורכי מגזין שרלי הבדו מצאו את שגיאות הכתיב מצחיקות ותורמות למסרים ההומוריסטים שהעביר.
על כן, הם בחרו שלא לתקן את שגיאותיו והן הוצגו כבכוונה תחילה.
גם לאחר שנים, כששלט בצרפתית היטב, המשיך לכתוב עם שגיאות כתיב ותחביר כחלק מהסמל המסחרי שלו.
במשך מספר שנים היה כותב קומיקס וקריקטורות עבור המגזין החודשי של שרלי הבדו, עד שבסופו של דבר, בשנת 1981, נכנס לתפקיד העורך הראשי, תפקיד אותו מילא במשך שנים.
בשנת 1992 הצטרף לצוות העורכים של מערכת שרלי הבדו כולה.
בשנת 2013 הפך וילם להולנדי הראשון שזכה בפרס הגדול של אנגולם (אחד הפרסים הנחשקים בתחום הקומיקס), ובגיל 71 שנים ו-9 חודשים, מה שהופך אותו לזוכה המבוגר ביותר מאז רנה פלוס.
ב-7 בינואר 2015 ניצל וילם מהפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" בו פעילים מוסלמים תקפו את מערכת העיתון בתגובה לפרסום קריקטורות מבזות של הנביא מוחמד.
וילם נמלט בזמן מהמשרדים לפני שפעילי הטרור הגיעו אל הקומה שבה היה נמצא.
בו-11 בינואר השתתף וילם בצעדה רפובליקאית בפריז במחאה על האסלאמיזם הגואה במדינה.
ב-1 באפריל 2021 פרש וילם מתפקידו כמאייר הקריקטורה היומית של שרלי הבדו.
וילם נודע בדעותיו הפוליטיות המוצהרות, שהיוו חלק חשוב מעבודתו.
וילם הוא פעיל שמאל חשוב, ובמהלך חייו הביע התנגדות למוסד הדת, המלוכה, הקפיטליזם והציונות.
בשנת 2019 חתם על עצומה להחרמת אירוויזיון 2019 כחלק ממאבק ה-BDS בשלטון הישראלי ביהודה ושומרון.
ויליס ואן דוונטר היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1911–1937.
ויליס ואן דוונטר נולד במריון, אינדיאנה, למשפחה ממוצא הולנדי.
ב-1881 הוא קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי.
הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פאי ובאגודת הסתרים "אבירי פייתיאס" .
לאחר שלוש שנים של עיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במריון, עבר ואן דוונטר לטריטוריית ויומינג, שם הוא היה לתובע העירוני של שאיין וחבר בבית המחוקקים של הטריטוריה.
הוא גם שימש כפרקליט של אגודת מגדלי המקנה של ויומינג (Wyoming Stock Growers Association) במהלך מלחמת מחוז ג'ונסון .
בגיל 30 מונה ואן דוונטר כנשיא בית המשפט של הטריטוריה.
לאחר שוויומינג קיבלה מעמד של מדינה, הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של המדינה במשך ארבעה ימים.
לאחר מכן הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין למשך שבע שנים.
בין לקוחותיו העיקריים נמנו חברת הרכבות יוניון פסיפיק וחברות רכבת נוספות.
ב-1896 ייצג ואן דוונטר את ויומינג בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "וורד נגד סוס מרוץ" .
תיק זה היה קשור לאישום בעוון ציד בלתי חוקי מחוץ לעונה בניגוד להסכם עם האינדיאנים שאפשר פעילות שכזו.
האינדיאנים זכו בעתירה שהוגשה לבית המשפט הפדרלי, אך פסק הדין נהפך על פיו בבית המשפט העליון ברוב של שבעה מול אחד.
בשנים 1897–1903 שירת ואן דוונטר בוושינגטון די.
כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית ועבד במחלקת הפנים של ארצות הברית.
באותן שנים הוא שימש גם כפרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-4 בפברואר 1903 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את ואן דוונטר כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני, שהוקם אז.
ב-18 בפברואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-12 בדצמבר 1910 מונה ואן דוונטר על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של אדוארד דאגלס וייט שמונה אז כנשיא בית המשפט העליון.
המינוי אושר על ידי הסנאט ב-15 בדצמבר והוא הושבע לתפקיד ב-3 בינואר 1911.
בשל עמדתו השמרנית, נמנה ואן דוונטר על קבוצת השופטים שנודעה בכינוי ארבעת הפרשים, יחד עם פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס וג'ורג' סאת'רלנד.
הארבעה שלטו בבית המשפט העליון במשך יותר משני עשורים.
ואן דוונטר היה אנטישמי בהשקפותיו, אך לא כמו מק'ריינולדס, שסירב להיות בקשר או לדבר עם השופטים היהודים בבית המשפט העליון, לואי ברנדייס ופליקס פרנקפורטר.
יחסיו של ואן דוונטר עם השניים לא היו קנטרניים.
בחוות דעתו בפסק הדין "ארצות הברית נגד סנדובל" הוא פסק שבשל העובדה שהפואבלוס של ניו מקסיקו היו "נחותים מבחינה אינטלקטואלית ומוסרית" ו"קורבנות קלים להשפעה הרעה והמשכרת של המשקאות האלכוהוליים", הם היו נתונים למגבלות על מכירת משקאות משכרים בשטחי האינדיאנים.
פסק דין זה היה מאז לבסיס לממשל העצמי של הפואבלוס ולהגנה על אדמות השבטים.
ואן דוונטר סבל ממחסום כתיבה, שאופיין אף כ"שיתוק העט" (pen paralysis).
כתוצאה מכך, הוא כתב מעט מאוד פסקי דין בהשוואה לכל אחד מעמיתיו, ובממוצע הוא כתב כשלושה פסקי דין בכל אחד ממושבי בית המשפט העליון בעשור האחרון לכהונתו על כס השיפוט.
לעיתים רחוקות הוא כתב פסק דין בסוגיות חוקתיות.
עם זאת, הוא זכה להכרה כמומחה להליכים השיפוטיים.
בדצמבר 1921 מינה אותו נשיא בית המשפט העליון ויליאם הווארד טאפט, יחד עם מק'ריינולדס וסאת'רלנד, לנסח הצעה לתיקון הקוד השיפוטי הלאומי שבה יוגדרו מחדש תפקידיהם של בתי משפט הפדרליים.
המסמך, שנודע בכינוי "חוק השופטים" (the Judges' Bill), שמר על סמכות שיפוט החובה במקרים שבהם עלו שאלות שנגעו לסמכות השיפוט הפדרלית.
ההצעה קראה לתת לבתי המשפט הפדרליים לערעורים את סמכות השיפוט כהחלטה סופית בבתי המשפט המחוזיים.
בתי המשפט הפדרליים הוסמכו גם על פי המסמך לתקן, לאכוף או להשהוות צווים של רשות התקשורת הפדרלית, מועצת הסחר הבין-מדינתי , מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב ומועצת הסחר הפדרלית .
במסמך זה הוצע שההחלטה השיפוטית בכל תביעה שתוגש בערכאה השיפוטית העליונה ביותר של כל אחת מהמדינות, "בה מדובר על תוקף של אמנה או חוק של ארצות הברית תיבחן על ידי בית המשפט העליון".
לבסוף הוצע שתיקים שקשורים לצווים מוחלטים שהובאו לדיון בשאלה על תקפותם, יובאו בפני בית המשפט העליון על פי קריטריונים מוגדרים.
ב-2 ביוני 1937 קיבל ואן דוונטר מעמד של שופט בכיר .
מעמד זה הוא למעשה פרישה מהתפקיד ותחתיו התמנה שופט אחר.
ואן דוונטר היה השופט הראשון שקיבל מעמד זה, אם כי הוא המשיך לשמוע תיקים בבתי משפט בערכאות נמוכות וישב בראש הרכבי שיפוט בתיקים אזרחיים.
את מעמדו זה הוא קיבל לאחר שהקונגרס קבע תשלום פנסיה מלאה לשופטים שפרשו לאחר גיל 70.
ויליס ואן דוונטר נפטר בוושינגטון די.
ב-8 בפברואר 1941. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבבירה.
ויליס סיבר אדמס היה צייר נוף אמריקאי, שלמד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנויות באנטוורפן, בלגיה והיה חלק מתנועת הטונליזם שהתפתחה בסוף המאה ה-19.
ויליס סיבר אדמס נולד בסופילד, קונטיקט, בשנת 1844. אביו היה סטיבן לורנצו אדמס, אמו הייתה סוזן אדמס.
אביו היה חקלאי והפעיל גם בית מרזח שנמצא ליד הגשר המקורה אנפילד וסופילד מעל נהר קונטיקט.
בילדותו של ויליס, אביו ניסה להפוך אותו לחקלאי ולמנהל בבית ספר, אך נכשל בשל חלומותיו של ויליס להיות מעורב באמנות.
בין השנים 1857–1862 אדמס למד באופן ספורדי במכון הספרותי בקונטיקט, הידוע בשם אקדמית סופילד.
בזמן שהיה בבית הספר אדמס מילא את ספריו ברישומי בעלי חיים והאנשים שראה סביבו.
בזמן שעבד בחנות תרופות בספרינגפילד, רופא עשיר בספרינגפילד בשם ד"ר הולמס מימן באופן פרטי את לימודיו של אדמס כדי שיוכל להשתתף באקדמיה המלכותית באנטוורפן בשנת 1868, אך אדמס נאלץ לחזור לספרינגפילד כאשר נותן החסות שלו נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ויליס סיבר אדמס נסע לקליבלנד, אוהיו, לחופשה של שבועיים שנמשכה לשהות ולמגורים של שנתיים (1876–1878) שם פגש כמה אמנים צעירים נוספים, כאוטו הנרי באכר.
הוא היה חבר במועדון האמנות של קליבלנד ובאקדמיה לאמנויות של קליבלנד.
הוא גם צייר דיוקן של המושל ומאוחר יותר של הנשיא רתרפורד הייז.
בתקופת שהותו בקליבלנד, נמנע אדמס מלהנציח מוטיבים תעשייתיים בציוריו או בסצנות המתארות את ההתקדמות המודרנית בחיי המאה ה-19, מה שהוביל לאידאולוגיית הטבע שלו.
הוא גם פיתח עניין ברוחניות.
בשנת 1878 נסע אדמס עם אוטו באכר לאירופה והפך לאחד מ"נערי דובנק", קבוצה צעירה של אמנים אמריקאים שלמדה אצל פרנק דובנק.
הוא התיידד עם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר בוונציה, איטליה.
כשחזר מאירופה, החל אדמס בקשר ארוך עם ג'יימס ד' גיל, שבגלריותיו הציג אדמס לעיתים קרובות.
בסופו של דבר התיישב אדמס בעמק נהר קונטיקט והקדיש את שנותיו המאוחרות למיניאטורות שמן וכן לנופים של סצנות עמק נהר קונטיקט.
נופים אלה משקפים את השפעתו של ויסלר.
אדמס השתמש לעיתים קרובות בפלטת צבעים מופחתת ונמנע מפרטים במטרה לתפוס אווירה ומצב רוח.
ויליס גרין (; 1818–1893) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בין השנים 1839–1845 כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
גרין נולד במחוז מדיסון שבקנטקי, בערך בשנת 1818, והיה בנם של סטיבן ואליזבת סטיוארט גרין.
ויליס היה הבעלים של טחנת הקמח במפלי ראף.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1836 ו-1837.
ב-4 במרץ 1839 נבחר לכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של קנטקי, וב-4 במרץ 1843 כחבר בבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השני של המדינה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 3 במרץ 1845.
גרין מת בשנת 1893 בדנוויל, קנטקי.
ויליירסדורפ (באפריקאנס: Villiersdorp) היא עיירה הממוקמת בכף המערבי, באזור הנקרא אוברברג, כ-96 ק"מ מקייפטאון, וכ-355 מטרים מעל פני הים.
העיירה שוכנת בין הרי ווטרוול (Waterval) ובוינסברג (Baviaansberg) בצד הצפון מערבי של העמק, עם סכר טויווטרסקלופ (Theewaterskloof) מדרום.
ויליירסדורפ ידועה גם בתור 'פנינת האוברברג או 'גאוות האוברברג'.
הפילדקורנט פיטר דה וילייר, הבעלים של החווה ראדין, פנה למושל הכף ב-1841 בבקשה להקים עיירה בחלק מהחווה שלו.
ב-1843 הוקמה העיירה, וב-1855 הוכרזה כעירייה.
דה-ווילייר ביקש מהמושל לקרוא לעיירה על שם ההוגנוטים, שכן רוב תושבי העיירה היו צאצאיהם.
אבל המושל החליט לקרוא לעיירה על שם מייסדה, פיטר דה וילייר.
בתחילה שם העיירה היה "דה וילייר דורפ" (De Villiers Dorp) כלומר הכפר של דה וילייר, אך בשפת הדיבור היא הפכה מאוחר יותר ל"ויליירסדורפ".
הסמל הראשון - דוד גראף תרם לעירייה בשנת 1907 ציור של סמל של משפחת דה וילייר, ששימש לאחר מכן כסמל העירוני.
הסמל השני - סמל חדש נרשם בלשכה להרלדיקה בשנת 1975.
ויליירסדורפ מוקפת הרים, בצדם הצפוני ממוקמים רכסי Blokkop, Aasvoëlberg ו-Sneeukop, עם רכס ה-Baviaansberge במזרח.
מצפון לעיירה נובע נהר ה-Elandskloof, הזורם דרך עמק נהר ה-Elandskloof, אל סכר ה-Elandskloof.
הצד המזרחי של העיר גובל בנהר ה-Elandskloof.
כ-5 ק"מ דרומית לווילירדורפ נמצא סכר טויווטרסקלופ, הסכר הגדול ביותר בכף המערבי והשביעי בגודלו בדרום אפריקה.
מים מהסכר זורמים אל ה-Riviersonderend.
ויליירסדורפ מוקפת בחוות, ומטעי פירות.
בתחילה, חקלאים באזור גידלו בעיקר דגן וכרמים, אך מאז השלמת סכר טויווטרסקלופ וסכר Elandskloof, החקלאות השתנתה למטעי פירות אבל גידול גפנים עדיין מהווה חלק גדול מהחקלאות.
כתוצאה מכך, קמו שני בתי אריזה גדולים: Betko ו-Arbeidsvreugde.
קואופרטיב ויליירסדורפ מקבל ענבים שנבצרו באזורים שמסביב.
ישנם מספר רב של מבנים בווילירדורפ בעלי ערך היסטורי: מוזיאון דגבריק, מבנה הכנסייה הרפורמית ההולנדית, Kelkiewyn, Oude Huis ו-Ou Meul.
מוזיאון דגבריק (והמסעדה) הוא משנת 1845 והוכרז כאנדרטה ב-1994.
בניית בית הספר התיכון דה וילייר גראף בשנת 1907 מומן על ידי סר דייוויד פיטר דה וילייר גראף.
הבניינים תוכננו על ידי פורסיית' ופארקר, ונבנו על ידי א.ב.
ויליבלד פאהר הוא פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין אוסטרי.
הוא היה שר החוץ השמיני של הרפובליקה השנייה.
קודמו בתפקיד הוא אריך בילקה והחליף אותו ארווין לאנק .
ויליבלד פאהר למד משפטים באוניברסיטת וינה וסיים את לימודיו בקולג' אירופה בברוז'.
מ-1952 עד 1954 היה עוזר במכון למשפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת וינה.
בין השנים 1955–1976 היה חבר בשירות החוקתי של הקנצלר הפדרלי, ומשנת 1968 שימש ראש המחלקה הבינלאומית שלה.
מ-1973 כיהן כראש השירות החוקתי.
בשנת 1976 מונה לשר החוץ הפדרלי של אוסטריה .
הוא החזיק בתפקיד זה ברציפות עד 1983, ובין השנים 1983–1985 כיהן כשגריר אוסטריה ברפובליקה הפדרלית של גרמניה .
פאהר היה המזכיר הכללי של ארגון התיירות העולמי של האומות המאוחדות בשנים 1985–1989. מ-1991 עד אפריל 1995 עבד כנציג מיוחד לענייני פליטים והגירה במשרד הפנים של אוסטריה.
פאהר פרש לגמלאות באפריל 1995.
ויליבלד פאהר הוא כיום נשיא התאחדות אוסטריה והמדינות הנורדיות ונשיא כבוד של האגודה האוסטרית למדיניות חוץ והאו"ם.
ויליס אלווש פורטאדו (בפורטוגזית: Willis Alvés Furtado; נולד ב-4 בספטמבר 1997) הוא כדורגלן צרפתי-כף ורדי המשחק בעמדת הקיצוני באולביה.
פורטאדו נולד באיברי-סיר-סן שבצרפת והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים המקומית.
ב-23 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחק אז בליגה החמישית במשחק הליגה נגד ולנסיאן ב'.
ב-4 ביוני 2016 הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד גראן סינטה.
שנה לאחר מכן, חתם בסטנהאוסמיר מהליגה הסקוטית השלישית.
בליגה זו שיחק שלוש שנים.
בקיץ חתם במאסר מהליגה המצרית השנייה.
פורטאדו היה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל המצרית.
ב-11 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל המצרית בתיקו 2-2 נגד אל-איתיחאד אלכסנדריה.
בינואר הצטרף לג'רב מהליגה הנורווגית השנייה.
ב-15 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד קפום.
ב-27 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד אולפה סאנס.
ב-7 בפברואר 2023 חתם בקוטקה טיוואן פאלויליג'אט מליגת העל הפינית.
באוקטובר קיבל זימון לנבחרת כף ורדה, אותה הוא זכאי לייצג עקב מוצא הוריו.
ב-7 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
ויליוט תיאו סוודברג (בשוודית: Williot Theo Swedberg; נולד ב-1 בפברואר 2004) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדות הקיצוני השמאלי והקשר ההתקפי בסלטה ויגו מהלה ליגה ובנבחרת שוודיה.
סוודברג נולד וגדל בסטוקהולם, וגם התגורר תקופה מסוימת בילדותו בולנסיה שבספרד.
הוא החל לשחק כדורגל נוער במועדון המקומי סיקלה, וב-2011 בגיל 7 הצטרף לאקדמיית הנוער של המארבי.
ב-2020 הושאל לקבוצת פריי מליגת המשנה השוודית, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בכדורגל מקצועני.
ב-11 ביולי 2021, ערך סוודברג את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המארבי בליגה הראשונה בניצחון 5 - 1 על דגרפורס, כשנכנס כמחליף וכבש שתי דקות לאחר מכן.
באוגוסט אותה שנה חתם על חוזה מקצוען ראשון בקריירה.
סוודברג רשם עונה חזקה ב-2022 עם 5 שערים ב-5 משחקי הליגה הראשונים, ונבחר לשחקן החודש באפריל בליגה השוודית.
ב-17 ביוני 2022, חתם סוודברג בסלטה ויגו מהלה ליגה על חוזה עד קיץ 2027. הסכום ששילמה סלטה להמארבי דווח כ-5 מיליון אירו בתוספת בונוסים, שיא מועדון עבור העברה יוצאת.
וילם יאקוב 'סְחְרַוֶוסַנְדֶה (בהולנדית: Willem Jacob 's Gravesande; 26 בספטמבר 1688 – 28 בפברואר 1742) היה מתמטיקאי ופילוסוף טבע הולנדי, שזכור בעיקר בשל פיתוח הדגמות ניסיוניות של חוקי המכניקה הקלאסית והמדידה הניסיונית הראשונה של אנרגיה קינטית.
כפרופסור למתמטיקה, אסטרונומיה ופילוסופיה באוניברסיטת ליידן, הוא עזר להפיץ את רעיונותיו של אייזק ניוטון ביבשת אירופה.
נולד בס-הרטוחנבוס ב 1688. אביו היה Dirk Storm van 's Gravesande, שריף ויועץ של העירייה, וסוכן של אדמות של ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
לאחר תקופה של חינוך ביתי הוא נרשם בשנת 1704 ללימודי משפטים באוניברסיטת ליידן בגיל 16. עם זאת את עיקר מרצו הוא הקדיש ללימודי מתמטיקה, שבה הראה כשרון מגיל צעיר.
הוא הגן על תזה על בנושא התאבדות וקיבל דוקטורט בשנת 1707. לאחר מכן עסק בעריכת דין בהאג, תוך כדי השתתפות בדיונים אינטלקטואליים וטיפח את העניין שלו במתמטיקה ומדעים.
מאמרו Essai de perspective ("מאמר על פרספקטיבה"), שפורסם ב-1711, זכה לשבחים מאת המתמטיקאי השווייצרי הנודע יוהאן ברנולי.
בהאג, 'סחרווסנדה סייע להקים את Journal littéraire ("כתב עת ספרותי"), כתב עת מלומד שפורסם לראשונה ב-1713.
בשנת 1715 כיהן 'סחרווסנדה כמזכיר משלחת הולנדית שנשלחה ללונדון כדי לברך את המלך ג'ורג' הראשון על הכתרתו במסגרת הירושה ההנוברית בבריטניה.
'סחרווסנדה נשאר בלונדון במשך שנה, השתתף בישיבות של החברה המלכותית, ונבחר כחבר בה.
הוא פגש חוקרים ובהם אייזק ניוטון, ג'ון דסגוליירס וג'ון קייל .
ב-1717 מונה לפרופסור למתמטיקה ולאסטרונומיה בליידן..
במסגרת זו נשא, כמקובל, הרצאת פתיחה (inaugural lecture) – הרצאה חגיגית לרגל קבלת הפרופסורה.
נושא ההרצאה היה "על מתמטיקה בכל המדעים, במיוחד בפיזיקה, וגם על שלמות האסטרונומיה הנגזרת מהפיזיקה" במסגרת תפקיד זה, הוא היה גורם מרכזי בהפצת עבודתו של ניוטון בהולנד.
הוא נשתר בליידן במשך כל ימי חייו.
ב-1730 הוא קיבל פרופסורה באדריכלות אזרחית וצבאית, ופרופסורה בפילוסופיה ב-1734. כפילוסוף, הוא התנגד לפטליסטים כגון הובס ושפינוזה.
בשנת 1920 הוא התחתן עם אנה סבלר (Anna Savelaire), ולזוג נולדו שני ילדים.
תחת הנהגתו של 'סחרווסנדה ושל הבוטנאי והרופא Herman Boerhaave הפכה אוניברסיטת ליידן למרכז מדעי חשוב באירופה, וסטודנטים נוכרים רבים הגיעו אליה כדי ללמוד מתמטיקה ורפואה.
'סחרווסנדה התרשם מהמדע האנגלי במהלך ביקורו לאנגליה, הן מבחינת תוכן והן מבחינת סגנון החקירה המדעית.
הוא הציג את המדע הניוטוני, הן מבחינת סגנון הפיזיקה המתמטית של "פרינקיפיה" והן את המדע הניסיוני שקיים בספר "אופטיקה".
'סחרווסנדה אחראי במידה משמעותית לכניסת המדע המדע הניוטוני לתוך יבשת אירופה.
עבודתו המדעית העיקרית של 'סחרווסנדה היא ספרו Physices elementa mathematica, experimentis confirmata, sive introductio ad philosophiam Newtonianam ("אלמנטים מתמטיים של הפילוסופיה הטבעית, מאומתים על ידי ניסויים; או: מבוא לפילוסופיה ניוטונית"), שיצא לאור בליידן בשנת 1720. בספר זה, הוא הניח את היסודות להוראת המכניקה הניוטונית באמצעות הדגמות ניסיוניות.
ספרו של 'סחרווסנדה תורגם עד מהרה לאנגלית על ידי ג'ון דסגוליירס, אוצר הניסויים של החברה המלכותית.
הספר זכה להצלחה והודפס במהדורות רבות במשך חייו.
גרסה מקוצרת של הספר, Philosophiae Newtonianae institutio ("ביסוס הפיזיקה הניוטונית") יצאה בשנת 1723 וזכתה אף היא למספר מהדורות.
הוא הציג את עבודתו בפני קהלים שכללו את וולטר, אלברכט פון האלר ואמילי דה שאטלה (שמאוחר יותר תרגמה והרחיבה את "פרינקיפיה" של ניוטון, בסיוע ממצאים של 'סחרווסנדה).
בשנת 1721, 'סחרווסנדה היה מעורב במחלוקת ציבורית בשאלה האם הממציא הגרמני יוהאן בסלר , יצר מכונת תנועה נצחית אמיתית.
תחילה טען 'סחרווסנדה להיתכנות של תנועה מתמדת בהתבסס על שימור הכמות הסקלרית mv (מסה כפול מהירות), שכן הוא האמין בטעות, בדומה לניוטון, שדבר זה משתמע מהמכניקה הניוטונית.
בשנת 1722 הוא פרסם את התוצאות של סדרת ניסויים שבהם הוטלו כדורי פליז מגבהים שונים לתוך קופסה שטוחה מלאה בחימר רך.
הוא מצא ששני כדורים באותו גודל ומסות שונות יעשו חריצים זהים כאשר הגבהים מהם נפלו היו ביחס הפוך למסה שלהם.
כדור פליז שפגע בטיט במהירות כפולה, חדר לעומק פי ארבעה לתוך החימר, כדור שמהירותו גבוה פי 3 חדר לעומק גדול פי תשעה.
ומכאן הסיק שהביטוי הנכון ל"כוח החי" של גוף בתנועה ( המכונה כיום "אנרגיה קינטית") פרופורציונלית לריבוע מהירות החפץ -
אף על פי שתוצאות ניסויים אלו ביטלו את הטיעון המקורי שלו להיתכנות של תנועה מתמדת, 'סחרווסנדה המשיך להגן על עבודתו של בסלר, בטענה שבסלר אולי גילה איזה "עיקרון פעיל" חדש של הטבע שאפשר לגלגליו להמשיך להסתובב.
דעות דומות הוגנו בזמנו על ידי גוטפריד וילהלם לייבניץ, יוהאן ברנולי ואחרים, אך הקונצנזוס המודרני הוא שבסלר ביצע מתיחה מכוונת.
הצאר הרוסי פיוטר הגדול התעניין בגלגלו של בסלר וביקש את עצתו של 'סחרווסנדה בנושא.
'סחרווסנדה מסר את תוצאות הניסויים שלו על ההשפעה של נפילת משקלות למדענית הצרפתית אמילי דה שאטלה.
תצפיות דומות פורסמו בשנת 1718 על ידי ג'ובאני פולני.
הפרשנות של התוצאות הניסויים 'סחרווסנדה ופולני הובילה למחלוקת עם סמואל קלארק ועם ניוטונים אחרים שהפכה לחלק ממה שמכונה "סכסוך vis viva" בהיסטוריה של המכניקה הקלאסית.
דה שאטלה השתמשה במדידותיו כדי להכריע במחלוקת בין ניוטון לבין לייבניץ ולהראות כי אנרגיה של גוף נע קשורה למהירות הגוף בריבוע (לפי הסברה של לייבניץ) ולא ביחס למהירות הגוף (כפי שסבר ניוטון).
'סחרווסנדה זכור גם בזכות המצאתו של ניסוי פשוט המדגים התפשטות תרמית, אשר משמש בלימודי הפיזיקה מאז.
הדבר מוכר כיום כ "הניסוי של 'סחרווסנדה" או "הטבעת של 'סחרווסנדה".
המכשיר מורכב מכדור מתכת קטן על שרשרת או ידית, וטבעת מתכת על מעמד.
הטבעת מספיק גדולה כדי שכאשר הטבעת והכדור נמצאים באותה טמפרטורה, הכדור יכנס דרך הטבעת.
אם מחממים את הכדור על ידי מנורת כהל או על ידי טבילתו במים רותחים, המתכת מתרחבת, והכדור לא יוכל לעבור עוד דרך הטבעת.
כשהכדור יתקרר, ניתן יהיה להעביר אותו שוב דרך הטבעת.
ויליה מטאצ'יונאייטה (בליטאית: Vilija Matačiūnaitė; נולדה ב-24 ביוני 1986) היא זמרת, שחקנית וכותבת שירים ליטאית.
היא ייצגה את באירוויזיון 2014, שנערך בקופנהגן שבדנמרק, עם השיר "Attention".
בשנת 2005 השתתפה בקדם הליטאי לאירוויזיון 2005, שנערך בקייב שבאוקראינה, עם השיר "Oh My God".
היא העפילה לגמר, בו דורגה במקום השביעי עם 733 נקודות.
על-אף מיקומה הנמוך, הפכה מטאצ'יונאייטה למוקד התעניינות רב בכלי התקשורת ב.
באותה שנה השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי המוזיקלית Kelias į žvaigždes בערוץ LNK, שבה סיימה במקום השני.
בשנת 2010 דורגה במקום השני בתחרות הריקוד Kviečiu Šokti ובמקום השלישי בתחרות השירה הבין-לאומית Sea Songs באוקראינה.
בשנת 2011 דורגה במקום השני בתחרות השירה הבין-לאומית Golden Voices במולדובה.
בשנת 2012 זכתה במקום הראשון בתחרות המוזיקה הבריטית Melange Factor.
בשנת 2014 ניצחה בקדם הליטאי לאירוויזיון 2014 עם השיר "Attention".
היא ייצגה את מדינתה בתחרות הזמר של האירוויזיון, אך כשלה בניסיון להעפיל לשלב הגמר.
היא קיבלה את פרס ברברה דקס על התלבושת הגרועה ביותר מאירוע האירוויזיון השנתי.
בשנת 2017 השתתפה בתחרות הארצית פעם נוספת עם "I See the Lights", אך לא עברה את שלב הסינון הראשוני.
היא ניסתה לייצג את ליטא באירוויזיון שלוש פעמים נוספות: ב-2021 עם השיר "Open", ב-2022 עם "101" וב-2024 עם "Save Me".
ויליס בנסון מאקן היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי בשנים 1872–1873.
ויליס בנסון מאקן נולד להנרי באלנגר מאקן ולננסי מאקן (לבית טרנט) ב־10 באפריל 1810 במחוז קולדוול שבקנטקי (כיום מחוז ליון).
הוא למד בבתי הספר המקומיים והפך לחוואי.
מאקן למד בקמברלנד קולג' בפרינסטון, ולאחר מכן עסק בחקלאות ליד העיירה אדייוויל.
בנוסף לחקלאות, עבד מאקן בבית יציקת ברזל בליווינגסטון.
בהמשך פתח עם שותף עסק משלו, אך הוא כשל וכמעט גרם למאקן לפשיטת רגל.
בסופו של דבר הצליח להחזיר את חובותיו, והחל לעסוק בבניית דרכי אגרה.
פציעה הכריחה אותו לנטוש גם מסלול זה, ולכן פנה ללימודי משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1844, ובמהרה בנה לעצמו ציבור לקוחות גדול.
מאצ'ן נישא שלוש פעמים והתאלמן פעמיים.
נישואיו הראשונים היו למרגרט אורליה ליון, בתו של חבר הקונגרס ונכדתו של קולונל מתיו ליון.
הם נישאו ב־28 בדצמבר 1835 ונולדו להם לפחות שישה ילדים.
רעייתו נפטרה בשנת 1852. באותה שנה נישא לאשתו השנייה, אלייזה אן דובינס.
הוא התאלמן בשנית בשנת 1859. ב־10 בספטמבר 1859 נישא לאשתו השלישית, ויקטוריה תרזה מימס, בתם של ג'ון הריסון מימס וקרוליין הנסון מימס.
לשניים נולדו שמונה ילדים (לפחות שלושה מהם מתו בילדות).
מאקן היה ציר בוועידה החוקתית של קנטקי בשנת 1849, כיהן בסנאט של קנטקי ב־1854, והיה חבר בבית הנבחרים של קנטקי ב־1856 וב־1860.
כאשר קבוצת תומכי פרישת קנטקי מן האיחוד הקימה ממשל התומך בקונפדרציה מקביל למדינה, נבחר מאקן לנשיא המועצה המחוקקת תומכת הקונפדרציה.
הוא ייצג את המחוז הראשון של קנטקי בקונגרס הקונפדרציה הראשון, וכיהן בוועדות הכספים ודרכי המימון.
הוא נבחר שוב לקונגרס הקונפדרציה השני וכיהן במחלקות הרכוש והאספקה.
סך הכול כיהן בקונגרס הקונפדרציה מ־22 בפברואר 1862 ועד פירוקו באפריל 1865.
לאחר המלחמה, מחשש לרדיפה בגלל תמיכתו בקונפדרציה, ברח מאקן לקנדה; אשתו השלישית ושתי בנותיו, מיני ומרג'ורי, הצטרפו אליו.
ב־1869 העניק לו הנשיא יוליסס ס.
גרנט חנינה, והוא שב לקנטקי.
חבריו עודדו אותו להתמודד על משרת המושל, אך התעוררו ספקות לגבי זכאותו והוא סירב.
ב־9 ביולי 1872 מינו אותו צירי קנטקי לוועידה הדמוקרטית הלאומית בבולטימור כמועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית; הוא קיבל קול אחד בחבר האלקטורים.
ב־22 בספטמבר 1872 מינה אותו המושל לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של גארט דייוויס, שנפטר.
כאשר הסנאט של קנטקי התכנס מחדש, הוא נבחר רשמית ב־21 בינואר 1873, וניצח את הרפובליקני טרווין בייקר ברוב של 104–18. הוא כיהן מה־27 בספטמבר 1872 ועד 3 במרץ 1873.
לאחר כהונתו בסנאט חזר לעסוק בחקלאות.
הוא היה שותף בבעלות על כמה כבשני ברזל במחוז ליון; באחד מהם המציא ויליאם קלי תהליך חדש לייצור מסילות פלדה.
בשנת 1880 מונה מאקן לוועדת מסילות הברזל של קנטקי וכיהן קדנציה מלאה.
בסיום תפקידו בוועדה פרש לאחוזתו "מינרל מאונד" — נכס של כ־1,000 אקרים על נהר קמברלנד ליד אדייוויל — שם גידל טבק.
הוא נפטר ב־29 בספטמבר 1893 בבית החולים הממלכתי בהופקינסוויל, קנטקי, ונקבר בבית העלמין ריברוויו באדייוויל.
כיום שוכן בשטח האחוזה לשעבר פארק המדינה מינרל מאונד.
מאקן היה סבה של הסופרת זלדה פיצג'רלד, אולם הוא מת לפני שנולדה.
ויליס סמית' היה עורך דין אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בין השנים 1950–1953.
סמית' נולד ב-19 בדצמבר 1887 בנורפוק שבווירג'יניה, ועבר לקרוליינה הצפונית לפני גיל שנתיים.
לאחר שסיים את לימודיו בטריניטי קולג' (כיום המכללה למדעי הרוח של אוניברסיטת דיוק) בשנת 1910 ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דיוק בשנת 1912, החל לעסוק בעריכת דין – אך הפסיק את עבודתו כדי להתגייס לצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1912 ייסד את משרד עורכי הדין שהפך לימים ל"סמית', אנדרסון, בלאונט, דורסט, מיטשל וג'רניגן".
בפריימריז הדמוקרטיים של 1950 ניצח סמית' את הסנאטור המכהן פרנק פורטר גרהאם.
גרהאם מונה למלא את מקומו של ג'וזף מלוויל ברוטון, שנפטר, וכיהן מעט יותר משנה בעת הבחירות.
מסע הבחירות היה ידוע לשמצה בשל שימוש בהסתה גזעית.
גרהאם – שנודע כתומך בזכויות אזרח – זכה לתמיכת הנשיא הארי טרומן והאגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית במדינה, בעוד סמית' נעזר באסטרטג הפוליטי ג'סי הלמס.
סמית' נפטר מקריש דם כלילי ב-26 ביוני 1953 בעיר בת'סדה שבמרילנד, ונקבר בבית העלמין ההיסטורי אוקווד שבראלי, קרוליינה הצפונית.
"וילם" דפו הוא שחקן קולנוע אמריקאי, שהיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר ולשלושה פרסי גלובוס הזהב.
הוא ממייסדי קבוצת תיאטרון הניסיונית "The Wooster Group".
דפו נולד בעיר אפלטון, ויסקונסין, ארצות הברית.
אחד משמונה ילדיהם של מוריאל איזבל (לבית ספריסלר) וד"ר ויליאם אלפרד דפו (1917-2014), הוא צייץ ב-2009: "חמש אחיותיי גידלו אותי מכיוון שאבי היה מנתח, אמי הייתה אחות והם עבדו יחד, כך שלא ראיתי אף אחד מהם יותר מידי." אחיו, דונלד דפו, הוא מנתח השתלות וחוקר.
שם משפחתו הוא ממקור צרפתי.
בתיכון הוא קיבל את הכינוי וילם, שהוא הגרסה ההולנדית לשם ויליאם.
דפו למד דרמה באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, אך עזב לאחר שנה וחצי כדי להצטרף לקבוצת התיאטרון הניסיונית "תיאטרון X" במילווקי, ויסקונסין לפני שעבר לניו יורק ב-1976, שם התמחה אצל ריצ'רד שכנר, מנהל קבוצת התיאטרון האוונגרדית "The Performance Group", שם פגש את המנהלת האמנותית של הלהקה אליזבת לקומפט והחל בין השניים רומן.
לקומפט ביחד עם אחרים טיפחה את שכנר ויצרה את "קבוצת ווסטר", ותוך פחות משנה דפו לקח כבר חלק בקבוצה.
דפו המשיך עם קבוצת ווסטר גם בשנות האלפיים.
קריירת הסרטים של דפו החלה בגיל 25 ב-1980, כאשר לוהק ל"שערי החופש", הגם שהופעתו נחתכה בעריכה.
תפקיד הפריצה שלו היה של הסמל הרחום אליאס בסרט "פלאטון" (1986).
מאז היה לשחקן אופי פופולרי, שבגלל תווי פניו המחוספסים מלהקים אותו לעיתים לתפקידי הנבל, כמו הגובלין הירוק בסרטי ספיידרמן.
הוא גילם את ישו בסרטו של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו" (1988), ועוד באותה שנה השתתף בסרט "מיסיסיפי בוערת".
ב-1989 גילם את שלמה ארוך בסרט "ניצחון הרוח", שצולם בחלקו בישראל, והיה סרט השואה הראשון שצולם באושוויץ.
ב-1993, שיחק לצידה של מדונה במותחן האירוטי "גוף ההוכחות".
פעמיים גילם בלש משטרה - ב"הקדושים מבוסטון" (1999) וב"אמריקן פסיכו" (2000), ואף השתתף ב"החופשה של בין" (2007).
הוא היה מועמד פעמיים לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על משחקו בסרט "פלאטון", וב"צילו של הערפד" (2000).
דפו היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ב-2005.
ב-2005 כיכב בסרט של הבמאי והתסריטאי הדני לארס פון טרייר מנדרליי, ושיתף פעולה שוב עם פון טרייר בסרט "אנטי-כריסט" ב-2009, ובסרט נימפומנית ב-2013.
ב-2006 הוא גילם את ראש המטה בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט ומנדי מור.
ב-2014 גילם את הסופר פיטר ואן האוטן בסרט "אשמת הכוכבים" לצד אנסל אלגורט ושיילין וודלי.
באותה שנה גם גילם את דמותו של הבמאי והמשורר האיטלקי פייר פאולו פאזוליני בסרט "פאזוליני" (אנ') שביים וכתב הקולנוען האמריקאי אייבל פררה.
ב-2017 שיחק בסרט הדרמה "גיבור אמריקאי", לצד ג'רארד באטלר וגרטשן מול.
באותה שנה שיחק גם בסרטים "פרויקט פלורידה", "החומה הגדולה" ו"רצח באוריינט אקספרס".
בספטמבר 2018 זכה בפרס השחקן הראשי בפסטיבל הסרטים של ונציה על הופעתו כווינסנט ואן-גוך ב"שערי הנצח" של ג'וליאן שנאבל.
בשנת 2022 שיחק בסרט הדרמה ההיסטורי "מלך הצפון" לצדה של ניקול קידמן.
בשנת 2024 זכה לחנוך כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ביולי 2024 מונה דפו לתפקיד המנהל האמנותי של מחלקת התיאטרון בביאנלה של ונציה.
בשנת 1977, דפו החל מערכת יחסים עם הבמאית אליזבת לקומפט.
בנם, ג'ק, נולד בשנת 1982. הם נפרדו בשנת 2004 ומעולם לא נישאו משום שמבחינתה "הנישואים מייצגים בעלות".
ב-25 במרץ 2005 דפו התחתן עם השחקנית, התסריטאית ובמאית הקולנוע האיטלקייה גיאדה קולאגרנדה, שנה לאחר שהשניים נפגשו ברומא בהקרנת בכורה של אחד מסרטיה.
דפו אמר בשנת 2010, "אכלנו ארוחת צהריים ואמרתי: 'את רוצה להתחתן מחר?'" והם עשו זאת באמת למחרת היום בטקס קטן עם שני חברים כעדים.
הם מחלקים את זמנם בין רומא, ניו יורק ולוס אנג'לס.
הוא מחזיק באזרחות איטלקית ואמריקאית.
דפו הוא פסקטריאני ונמנע מאכילת בשר "משום שחוות בעלי חיים הם אחד הגורמים העיקריים להשמדת כדור הארץ".
וילם ברנץ (בהולנדית: Willem Barentsz; נולד ב-1550 לערך באי טרסכלינג שבהולנד; מת ב-20 ביוני 1597 בנובאיה זמליה, רוסיה) היה מגלה ארצות הולנדי, קרטוגרף ומנהיג משלחות לצפון הרחוק.
וילם ברנץ נולד באי ההולנדי טרסכלינג בשנת 1550.
ב-1594 עזב ברנץ את אמסטרדם עם שתי ספינות, על מנת לחפש את המעבר הצפון-מזרחי למזרח אסיה.
הוא הגיע לחוף המערבי של נוביה זמליה, והמשיך עמו לכיוון צפון, כשהוא נאלץ לשוב על עקבותיו בקרבת הקצה הצפוני של החוף.
שנה לאחר מכן הוא יצא בראש שבע ספינות, אשר הגיעו למצר יוּגוֹרסקי שבין החוף האסיאתי והאי וייגאץ', אבל הגיע מאוחר מדי מכדי למצוא מעבר ימי.
מסעו השלישי נכשל גם כן, והוביל למותו.
במסע זה הוא פיקד על שתי ספינות, וכבר ביציאתו למסע זיהה את "אי הדובים" ואת סבלברד (שפיצברגן), שם נפרדו הספינות.
ספינתו של ברנץ, שהגיעה לצפון נוביה זמליה וניסתה לשוט לכיוון צפון, נתקעה בקרח, והצוות נאלץ לבלות שם את החורף, תוך שהוא משתמש בעצי הספינה על מנת לבנות מחסה.
בתחילת 1597, לאחר שהספינה לא שוחררה מן הקרח, ברנץ וצוותו נטשו את הספינה בשתי סירות קטנות ב-13 ביוני 1597. מרבית חברי הצוות הצליחו לשרוד, אך ברנץ עצמו נפטר ב-20 ביוני 1597.