tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ריצה את מאסרו, אך לאחר שחרורו, בשנת 1873, נמלט לשווייץ, על מנת שלא ייאלץ לעבוד עבור המשטר החדש כדי לשלם את הקנס שהוטל עליו.
קורבה מת בשווייץ כתוצאה ממחלת כבד שהתפתחה עקב שתיית אלכוהול מוגזמת.
גוסטב קלימט (Gustav Klimt; 14 ביולי 1862 – 6 בפברואר 1918, וינה) היה צייר אוסטרי, מהבולטים שבזרם היוגנדסטיל הווינאי.
קלימט נולד בבאומגרטן , שכיום מהווה חלק מווינה, השני מבין שבעת ילדיהם של ארנסט ואנה קלימט.
אביו היה חרט זהב במקצועו.
לכל שלושת הבנים של הזוג קלימט - גוסטב ואחיו הצעירים ארנסט וגאורג - היה כישרון אמנותי.
בין השנים 1876–1882, למד קלימט במדרשה לאמנות בווינה (Kunstgewerbeschule) אצל פרדיננד לאופנברגר, והכשיר עצמו בתחום האמנות, בדגש על עיטור מבני ציבור.
בשנת 1879 עבד אצל הצייר האנס מקרט.
בשנים 1883–1892 פעל ביחד עם ארנסט קלימט אחיו, פרנץ מאטש, אדולף הירמי-הירשל ואחרים במסגרת "חבורת האמנים" (Künstlerkompagnie), אשר יצרה בין השאר את ציורי הקיר במוזיאון לתולדות האמנות בווינה ואת עיצוב הפנים של בניין התיאטרון הממלכתי (ה-Burgtheater) בעיר.
הקשר עם מאטש עלה על שרטון לאחר שהצעתם לציורי התקרה באוניברסיטת וינה לא זכתה להתחבב על הציבור.
בשנת 1897 נמנה עם מייסדי תנועת "הזצסיון הווינאי" והיה לנשיאה הראשון עד לשנת 1899. לציורו "פילוסופיה" הוענקה מדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1900), אבל האוניברסיטה של וינה סירבה לתלות אותו באחד מאולמיה כציור המייצג את הפקולטה לפילוסופיה.
בשנת 1901 צייר את יהודית והולופרנס.
בשנת 1902 יצר ציור קיר שנושאו הוא בטהובן בבית הזצסיון הווינאי.
בשנת 1905 פרש מהזצסיון ביחד עם קבוצת אמנים אחרים, בהם קרל מול, וציוריו הוסרו מבית הזצסיון.
בשנת 1907 צייר את הציור הידוע והאהוב ביותר שלו, "הנשיקה", שבה נראה גבר מנשק אישה על הלחי.
באותה השנה יצר לראשונה קשר עם הצייר אגון שילה.
בשנים 1909–1911 נסע לפריז וכן השתתף בביאנלה של ונציה.
בשנת 1916 השתתף בתערוכה של "איגוד האמנים האוסטרים" בברלין ביחד עם שילה ואוסקר קוקושקה.
קלימט היה חברם הטוב של מייסדי הסדנאות הווינאיות - יוזף הופמן וקולומן מוזר.
ציוריו של קלימט מתאפיינים בשימוש בצבעוניותם ובשימוש בזהב, והם נראים כקישוטים אלגנטיים שצורתם, שהיא לעיתים קרובות פאלית, רומזת על הארוטיות של הנושא.
היסטוריונים של האמנות מייחסים לקלימט מגוון רחב של השפעות, בהן השפעות מצריות, מינואיות, יווניות קלאסיות וביזנטיות.
קלימט גם הושפע מתחריטיו של אלברכט דירר, מהציור האירופאי של ימי הביניים המאוחרים, ומאמנות ה"אוקיו-אה" (浮世絵) היפנית, וכן מעבודותיו של הצייר היפני אוגטה קורין.
עבודתו של קלימט מתאפיינת גם בהפניית עורף לסגנון הנטורליסטי שקדם לתקופתו, בשימוש בסמלים להעברת רעיונות פסיכולוגיים ובהדגשת עצמאותה של האמנות מן המסורת.
ביקורת האמנות בשפה הגרמנית של המחצית הראשונה של המאה העשרים התעלמה מקלימט כמעט לחלוטין, ויצירתו תוארה לא אחת כקישוט בלבד.
רק מאוחר יותר העריכו את השפעתו על התפתחות הציור המודרני (קוביזם, אמנות מופשטת).
גורל ציוריו בתקופת הרייך השלישי
יצירתו של קלימט, כיצירות אקספרסיוניסטיות אחרות, הייתה שנואה על הנאצים.
העובדה שקלימט הרבה לצייר דיוקנאות של יהודים לא הוסיפה לו אהדה אצלם.
רבות מעבודותיו שהוחרמו נלקחו כשוברט ליד הפסנתר לטירת אימנדורף, ובשנת 1945 נשרפו.
את תחילתו של מאבק משפטי בן שש שנים סימנו בשנת 1999 חמישה ציורים של קלימט אשר נלקחו בידי המשטר הנאצי בשנת 1941 מבעלות משפחת בלוך-באואר (Bloch-Bauer) היהודית ונמסרו לגלריה בארמון בלוודר בווינה (היום "הגלריה האוסטרית בלוודר").
הגלריה המשיכה להחזיק בציורים גם לאחר סופו של הרייך השלישי בשנת 1945, שכן הגברת אדלה בלוך-באואר, שאותה צייר קלימט פעמיים, ביקשה כבר בצוואתה משנת 1925 למסור אחרי מותה את ציוריה ל"גלריה הממלכתית האוסטרית בווינה".
משפחת בלוך-באואר נאלצה להימלט על נפשה מאוסטריה לאחר האנשלוס, ובעלה של בלוך-באואר מת בגלות בשווייץ.
בשנת 2006, בתום מערכה משפטית שנוהלה בידי עורך הדין האמריקני א.
רנדול שנברג, פסק בית משפט שחמשת הציורים, בשווי משוער של 150 מיליון דולר, יושבו ליורשיה של בלוך-באואר, ובעיקר לאחייניתה, מריה אלטמן.
בשנים 2001–2004 הוחזרו עוד חמישה ציורים נוספים של קלימט לבעליהם המקוריים, לפי חוק אוסטרי בנושא.
ביוני 2006 מכרה מריה אלטמן אחד מהציורים, "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", לאיל ההון רון לאודר תמורת 135 מיליון דולר - המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור ציור עד לאותה עת (השיא הקודם היה הציור "נער עם מקטרת" של פבלו פיקאסו, שנמכר ב-104.1 מיליון דולר).
התמונה מוצגת ב"נויה גאלרי" (Neue Galerie New York), המוזיאון הפרטי של רון לאודר.
בנובמבר 2022 פגעו כמה מקבוצת "הדור האחרון של אוסטריה" בציור מוות וחיים כששפכו נוזל שומני שחור על הזכוכית המכסה את היצירה, וזאת כמחאה על הזיהום הסביבתי הנגרם משימוש בדלקים מזהמים באוסטריה.
ביולי 2023 נמכרה במכירה פומבית "נערה עם מניפה" Lady with a Fan, הדיוקן האחרון שצייר לפני מותו, בסכום שיא באירופה של כ-108 מיליון דולר
ב-24 באפריל 2024 נמכר הציור דיוקנה של העלמה ליזר במכירה פומבית בווינה תמורת 30 מיליון אירו.
בשנת 2014 רכש מוזיאון ישראל את מתווה הקומפוזיציה ליצירה "רפואה" של קלימט.
יצירתו של קלימט "פרידריקה מריה בר", 1916, מוצגת במוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף מיזנה-בלומנטל (מעזבונה של אנט סלין, 2018).
אף שלא נישא מעולם, היו לקלימט קשרים רומנטיים וארוטיים עם נשים רבות, בהן אלמה מאהלר-ורפל ואמילי פלוגה אותה צייר בציוריו.
בנו החזיק באחד מאוספי ציוריו הגדולים ביותר.
ב-6 בפברואר 1918 נפטר כתוצאה משבץ מוחי.
הוא נקבר בבית הקברות ברובע היציג (Hietzig) בווינה.
גוסטב מירינק היה סופר, מספר סיפורים, מתרגם, ובנקאי בודהיסט.
הוא היה בנם מחוץ לנישואים של בראון קארל וורנבולר פון אונד זו המיינגן, פוליטיקאי בוירטמברג והשחקנית מריה וילהלמינה מייר.
ב־1919, כאשר מירינק היה כבר סופר, בני המשפחה מצד אביו הציעו לו לקבל את שם משפחתו מצד אביו (וורנבולר).
מירינק גר במינכן, בה למד בבית ספר יסודי.
לאחר מכן הוא התגורר במינכן לזמן קצר, עד שאמו והוא עקרו לפראג בשנת 1883.
מירינק התגורר בפראג למשך 20 שנים, דבר שאף הוזכר בעבודותיו מספר רב של פעמים.
פראג לא משמשת כעיר או רקע בסיפוריו, אלא כדמות ברוב סיפוריו: "קרן הפלשתי הגרמני" ואף בסיפורו הידוע ביותר, "הגולם".
אחד האירועים המשמעותיים ביותר בחייו של מירינק התחולל בפראג: בגיל 24 הוא עמד עם אקדח בחדרו, כשהוא רוצה לירות בעצמו.
באותו הרגע שמע קול מוזר, ומישהו שם לו מתחת לדלת ספרון, שנקרא "אחרי החיים".
צירוף מקרים זה הדהים את מירינק, והוא החל ללמוד ספרות מיסטית.
הוא למד תאוסופיה, קבלה, סופיולוגיה נוצרית, ואף עסק בתחומים אלו.
היוגה עזרה לו לעבוד כשסבל כאב בעמוד השדרה, כאב שהחמיר עם הזמן.
את השפעות לימודיו של מירינק ניתן לראות באופן ברור בעבודותיו, שכמעט תמיד נוגעות לאמונות מיסטיות כלשהן.
עם זאת, מירינק היה רק חובבן בתחום המיסטיקה.
גרשם שלום, מומחה למיסטיקה יהודית, טען שעבודותיו של מירינק מבוססות על מקורות שטחיים, ואין שום קשר ביניהן לבין תרבות אמיתית.
ב־1889 הקים מירינק יחד עם אחיינו בנק בשם "מייר ומורגנשטרן".
באותו הזמן היה מירינק גם חבר במסדר המפורסם "המסדר ההרמטי של השחר המוזהב" בלונדון, בריטניה.
ההוכחה לכך נמצאת במכתבו של ויליאם ווין ווסקוט משנת 1893, שנותר בארכיונים הפרטיים של מירינק.
בשנת 1902 הואשם מירינק בהונאה (על פי מקור אחר, הוא הואשם בשימוש בספיריטואליזם במטרה להרוויח בבנקאות) ונלקח לכלא.
הוא שוחרר מהכלא לאחר חודשיים, אך קריירת הבנקאות שלו הידרדרה משם.
חוויותיו בבית הכלא מתוארות בספרו "הגולם".
ב־4 בדצמבר 1932 נפטר מירינק בעיירה שטארנברג, שבבוואריה, גרמניה, ונקבר בבית העלמין המקומי.
הספר מתאר את חיי המחקר הרוחניים של ג'ון די, את המצאת גביש הפחם שלאחר מכן כונה גם המראה המאגית.
גוסטב מוֹרוֹ היה צייר סימבולי צרפתי.
מורו נולד בפריז לאב ארכיטקט, שזיהה את כישרונו.
למד אצל פרנסואה אדוארד פיקו והתיידד עם תיאודור שסריו ואף הושפע ממנו בסגנונו.
הנושא המרכזי של מורו היה התיאור של דמויות נוצריות ומיתולוגיות.
כצייר של רעיונות ספרותיים יותר מאשר של תמונות חזותיות, ציוריו פנו לדמיון של סופרים ואמנים סמליים, והוא ראה את עצמו כקודם לזרם שלהם.
במותו, הוריש את ביתו ברובע ה-14 בפריז, על אוסף הציורים שלו ושל אחרים שהיו בו וכן חפצי אמנות נוספים, במטרה לפתוח בו מוזיאון.
מוזיאון גוסטב מורו קיים עד היום ויש בו שחזור של חדר העבודה של מורו.
שניים מציוריו של מורו היו כביכול תלויים בביתו של הדוכס דז אסנט, גיבור הספר "להפך" של ז'וריס-קרל הויסמנס.
מת בפריז ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
גוסטב ריטר פון קאהר היה פוליטיקאי גרמני שמרני ששימש כראש ממשלת בוואריה מהשנים 1920 עד 1921.
פון קאהר נולד בוייסנבורג (Weißenburg) שבבוואריה למשפחה פרוטסטנטית.
ריטר הוא תואר אצולה זוטר ופירושו אביר.
הוא למד משפטים והפך לעורך דין.
ב-1917 מונה לראש רשות השלטון המקומית בבוואריה העילית.
הוא הודח מתפקידו במהפכת נובמבר 1918 אך שב לתפקידו לאחר דיכוי ההפיכה.
הוא תמך במיליציה הימנית של גאורג אשריך (Georg Escherich) ה-Einwohrenwehr, סייע לה לגייס כספים ממקורות פרטיים, ובהדיפת טענות כלפיה מצד בעלות הברית והביא את ממשלת בוואריה עילית לתמוך במיליציה.
עם פרוץ הפוטש של קאפ ב-13 במרץ 1920 הצטרף פון קאהר לחבורה של אנשי ימין שדרשו מראש ממשלת בוואריה, יוהאנס הופמן, להכריז על מצב חירום במדינה ולמסור בידי הגנרל ארנולד פון מוהל, מפקד צבא גרמניה בבוואריה, סמכויות חירום שבלעדיהן לא יוכל, לטענתו, להגן על הממשלה.
הופמן, סירב להיכנע לאולטימטום והתפטר מהממשלה ואיתו התפטרו שאר השרים הסוציאליסטים.
ב-16 במרץ 1920, נבחר פון קאהר לתפקיד ראש הממשלה על ידי בית הנבחרים של בוואריה על חודו של קול, בתמיכה של מפלגות המעמד הבינוני.
בחודשיה הראשונים, ממשלתו של פון קאהר התנגדה לפירוק המיליציה של אשריך וסירבה בעניין זה לכל הדרישות של הממשלה המרכזית של גרמניה ושל בעלות הברית.
עם זאת, פון קאהר הצהיר שהוא תומך באחדות גרמניה ומתנגד לתקיעת טריז בין בוואריה ושאר גרמניה.
אולם במאי 1921, לאחר לחץ בלתי פוסק מצד בעלות הברית, החליט פון קאהר לדרוש את פירוק המיליציה, וכך אכן נעשה בתחילת יוני 1921.
לאחר צו של ממשלת גרמניה נגד הקבוצות הימניות, פון קאהר התפטר מתפקידו ב-1 בספטמבר 1921.
פון קאהר היה מזוהה כמונארכיסט שהאמין בפירוק הרפובליקה הויימארית ושיבה לשלטון של מונרכיה.
הוא גם היה מזוהה עם מתן עצמאות גדולה יותר לבוואריה ועל כן מינויו התקבל בחשש רב בממשלה המרכזית בברלין.
באותו זמן הממשלה הגרמנית העניקה לשר ההגנה של גרמניה, הנס פון זקט, סמכויות חירום כדי להאבק נגד חוסר נאמנות ימנית נגד הרפובליקה.
זקט דרש סגירה של עיתון ימני עוין בבוואריה ואת מעצרו של גאורג אשריך, אולם השלישייה בבוואריה סירבה להוראותיו ופון קאהר סירב למלאת הוראה להדיח את לוסוב.
פון קאהר יצא נגד הממשלה הגרמנית והציג את עצמו כמגינה של גרמניה נגד מה שהוא כינה החזית היהודו-מרקסיסטית הבינלאומית.
עם מינויו, הצהיר פון קאהר שיאסור על אדולף היטלר קיום ארבע עשרה עצרות עם בו זמנית ברחבי בוואריה.
עם זאת, היטלר האמין, שכאשר יכריז על פוטש כנגד ממשלת גרמניה פון קאהר יצטרף אליו.
אולם, בפוטש מרתף הבירה של אדולף היטלר ב-8 בנובמבר 1923 סירב פון קאהר להצטרף אל היטלר והודיע לו שהוא יכול לירות בו.
רק לאחר לחצים רבים מצד עמיתיו לטריומוואט הסכים להביע תמיכה בהיטלר באספה במרתף הבירה, אולם מיד למחרת שב להתנגד לפוטש והורה לעצור את היטלר.
לאור כישלון הפוטש, הצורך בשלטון החירום ירד, תמיכת השמרנים והימנים בו התערערה, והוא נאלץ להתפטר מתפקידו בפברואר 1924. לאחר מכן הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון בבוואריה, ולאחר שלוש שנים פרש מהשירות הציבורי.
בליל הסכינים הארוכות כשהיטלר הורה לחסל את ארנסט רהם ועוד מאות בכירים בארגון הוא החליט להיפטר גם מיריבו לשעבר.
פון קאהר נעצר בביתו שבמינכן בשל "בגידתו" במהלך הפוטש ונרצח על ידי האס אס.
במהלך שתי תקופות כהונתו, הורה פון קאהר על גירוש מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
גוסטב פליקס פלאטו (גרמנית: Gustav Felix Flatow; 7 בינואר 1875 – 29 בינואר 1945), מתעמל יהודי-גרמני.
אלוף אולימפי בשתי מדליות זהב.
גוסטב פלאטו נולד בעיר ברנט הסמוכה לעיר החופשית דנציג, במזרח פרוסיה.
ב-1892 עברה משפחתו להתגורר בברלין.
הוא התמחה בתחום התעמלות המכשירים, בעיקר בתרגילי קורה, מקבילים וסוס סמוכות.
גוסטב פלאטו, ובן דודו אלפרד פלאטו, היו שניהם מתעמלים ידועים בגרמניה והתחרו מטעם גרמניה בתחרויות בינלאומיות.
פלאטו זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות הקבוצתיות, במקבילים ובמתח, אולם לא זכה במדליות בתחרויות האישיות (בניגוד לבן דודו).
בשנת 1899 הודיע על פרישתו מתחום ההתעמלות ופתח עסק בתחום הטקסטיל.
הוא ניאות והשתתף גם באולימפיאדת פריז (1900), אך לא זכה במדליות נוספות.
כספורטאי שהביא לגרמניה שתי מדליות זהב זכה לכבוד ולהערכה, שהסתיימו באחת, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
בשנת 1933, בהיותו בן 58, נמלט גוסטב פלאטו להולנד, עקב יהדותו.
בהמשך, עם פלישת גרמניה להולנד נאלץ להסתתר, וחי במחבוא.
בערב ראש השנה האזרחי של שנת 1943 נתפס, הוחזק חודשיים במעצר, ובפברואר 1943 נשלח למחנה טרזיינשטט, בו נרצח כבר בשנת 1942 בן דודו אלפרד פלאטו.
לפי התיאורים שהה במחנה טרזיינשטט בתנאי חולי ורעב קיצוניים, והגיע עד למשקל הקיצוני של כ-20 ק"ג.
הוא נפטר, כפי הנראה בסבל, מעט לפני הגיעו לגיל 70.
כיום, באיחור ניכר, מכבדת גרמניה את זכרם של גוסטב ואלפרד פלאטו.
בשנת 1996, עם ציון 100 שנים למשחקים האולימפיים, הוציא הדואר הגרמני בול לזכרם.
גוסטב פלאטו ובן דודו אלפרד פלאטו הונצחו בהיכל התהילה של הספורט היהודי שהוקם בישראל.
גוסטב ריכארד לודוויג נוימן היה שחמטאי גרמני.
נוימן הפסיד בדו-קרב בלייפציג ללואיס פאולסן +3 -5 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) 1864. בשני דו-קרבות שקיים בפריז, בשנת 1867 ניצח את שמעון אברמוביץ וינוור ואת סלסו זופידה בתוצאה זהה +3 -0 =0. בדו-קרב נגד שמואל רוזנטל ניצח נוימן +12 -2 =8.
במהלך שנות ה-60' המאוחרות של המאה ה-19 נוימן היה אחד מטובי השחמטאים בעולם.
בין השנים 1864–1867 ייסד וערך נוימן, בצוותא עם אדולף אנדרסן, את העיתון Neue Berliner Schachzeitung.
גוסטב ניהולם (בשוודית: Gustaf Nyholm; 27 בינואר 1880 – 12 בספטמבר 1957) היה שחמטאי שוודי, אלוף שוודיה בשחמט שבע פעמים (בין השנים 1917–1923) ואלוף ארצות הצפון בשנת 1917.
ניהולם, יליד סטוקהולם, הגיע למקום השישי בתחרות קופנהגן בשנת 1907 (בה ניצח פאול לאונהרדט).
בשנת 1909 הוא הגיע למקום השני, אחרי יואל פרידליזיוס, בתחרות גטבורג, האליפות השביעית של ארצות הצפון.
בשנת 1912 הגיע ניהולם למקום ה-11 בתחרות סטוקהולם, האליפות השמינית של ארצות הצפון (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1916 הוא חלק מקום 6-7 בתחרות קופנהגן, האליפות התשיעית של ארצות הצפון (ניצח: פאול יונר).
בשנת 1917 ניצח ניהולם באליפות העשירית של ארצות הצפון שהתקיימה באוסלו.
בשנת 1919 חלק מקום 7-8 בתחרות גטבורג (האליפות האחת עשרה של ארצות הצפון, בה ניצחו: רודולף שפילמן ואנטון אולסון).
ניהולם שיחק בנבחרתה האולימפית של שוודיה באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח השני השיג תוצאה של +3 -8 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
גוּסְטָב קֵייבּוֹט היה צייר צרפתי מזרם האימפרסיוניזם.
גוסטב קייבוט נולד בפריז למשפחה מהמעמד העליון.
אביו ירש סכום כסף גדול ואף היה איש עסקים אמיד בזכות עצמו, שהתאלמן פעמיים לפני שנשא לאשה את אמו של גוסטב קייבוט.
עוד בילדותו של גוסטב קייבוט, נהגה משפחתו לנפוש בבית קיט בחודשי הקיץ, דבר המתבטא ברבים מציוריו.
בעידוד משפחתו סיים בשנת 1868 לימודי משפטים ובשנת 1870 קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין.
בנוסף היה מהנדס בהכשרתו, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה שירת כקצין במשמר הלאומי הצרפתי.
לאחר המלחמה החל קייבוט לבקר בסטודיו של הצייר לאון בונה (Léon Bonnat) בפריז, החל ללמוד אצלו אמנות והצטרף לקבוצת האימפרסיוניסטים.
את ציורו המפורסם ביותר רחוב בפריז; יום גשום צייר בשנת 1877.
ב-1888 התיישב בפטי ג'נווייה שעל גדות הסיין, שם התגורר קלוד מונה.
שני הציירים היו שותפים לאהבת הגינון, הפריחה והטבע.
למרות השתייכותו של גוסטב קייבוט לזרם האימפרסיוניסטי, בציוריו ישנה גם השפעה חזקה של הריאליזם.
קייבוט צייר ציורים המתארים מראות בתוך בתים: בני משפחה, דיוקנאות, אכילה סביב שולחן, נגינה בפסנתר, קריאה, תפירה ועוד, והן ציורים המתארים נופים עירוניים ונופי טבע.
ב-1893, שנה לפני מותו, הציג קייבוט 26 ציורי פרחים וטבע דומם בגלריית ווינדשטיין.
גוסטב מארק גילברט היה פסיכולוג אמריקאי ממוצא יהודי שהתפרסם בחיבוריו על ראשי המשטר הנאצי שנכתבו על סמך תצפיות ושיחות שניהל עם הנאשמים במשפטי נירנברג.
גילברט נולד במדינת ניו יורק ב-1911 למשפחת מהגרים יהודית מאוסטריה.
בשנת 1939 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה, ובנוסף, הוסמך על ידי הוועד האמריקני לבוחנים ופסיכולוגים מקצועיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כפסיכולוג צבאי בדרגת לוטננט, ולאחר מכן נשלח מעבר לים כקצין מודיעין, בשל ידיעתו את השפה הגרמנית.
ב-1945 נקרא לשמש כפסיכולוג עבור בכירי הממשל הנאצי שהואשמו בפשעי מלחמה ועמדו למשפט של בית הדין הבינלאומי בנירנברג.
תפקידו היה לפקח על מצבם הנפשי של הנידונים, לעמוד על מצב רוח ולהבטיח ניהול תקין של המשפט.
מלבד בדיקות פסיכולוגיות שנדרשו כדי לוודא את כשירותם לעמוד למשפט, ניהל גילברט שיחות ארוכות עם הבכירים הנאצים במהלך המשפט.
שיחות אלו התקיימו על בסיס יום-יומי, בעת ההפסקות בדיונים, במפגשים ליליים ארוכים בתאי הנידונים וכן בסופי שבוע ובפגרות.
את השיחות הללו תיעד ביומנו האישי, שכלל גם מובאות מדברי הנאשמים.
תיעוד זה נעשה לאחר קיום השיחות אך לא במהלכן.
בין השאר ניסה גילברט לעמוד על מניעיהם הנפשיים של הנאצים ועל יחסם לפשעים ולעדויות הקשות שנחשפו במהלך המשפט.
תחילה הסתיר גילברט את זהותו היהודית מהבכירים הנאצים, אך בהמשך חשף אותה בפניהם.
לדבריו, לא הייתה לכך כמעט השפעה על היחסים ביניהם והם המשיכו לשתף עמו פעולה.
פרסום ראשון של חלק מהיומן נעשה ב-1947, תחת השם "יומן נירנברג".
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בשנת 1961. באותה שנה העיד גילברט במשפט אייכמן שנערך בישראל.
ב-1950 פרסם את הספר "הפסיכולוגיה של הדיקטטורה".
בספר זה עשה גילברט ניסיון לצייר פרופיל פסיכולוגי של אדולף היטלר, בהתבסס על תצפיותיו ושיחותיו עם ראשי ממשלו של היטלר שישבו בכלא בנירנברג.
ספר נוסף של גילברט על הרמן גרינג יצא לאור ב-1948.
לאחר מלחמת העולם השנייה טיפל גילברט באנשי צבא שסבלו מבעיות נפשיות בעקבות המלחמה ושימש כפרופסור לפסיכולוגיה בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית.
דמותו של גילברט זכתה לייצוג בסרטים ובסדרות טלוויזיה שעסקו במשפטי נירנברג.
פרופ' גוסטב אדמונד ריטר פון גרינבאום היה היסטוריון ומזרחן אוסטרי שהיגר לארצות הברית.
פון גרונבאום קיבל תואר דוקטור במזרחנות באוניברסיטת וינה.
כאשר גרמניה הנאצית סיפחה את אוסטריה באנשלוס ב-1938 עבר לארצות הברית.
הוא קיבל שם משרה במכון אסיה בניו יורק בניהולו של ארתור אפהאם פופ.
ב-1943 עבר לאוניברסיטת שיקגו ונעשה פרופסור לערבית ב-1949. ב-1957 הוא מונה לפרופסור להיסטוריה של המזרח התיכון ולמנהלה של מחלקה חדשה שנקראה המרכז למזרח הקרוב (Near Eastern Center) באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
גוסטב נוֹסקֶה היה פוליטיקאי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה שכיהן כשר ההגנה בממשלת רפובליקת ויימאר בין 1919 ל-1920.
נולד בברנדנבורג ובמקצועו היה קצב, שעלה למשרות פוליטיות דרך פעילות במסגרת האיגודים המקצועיים.
משנת 1906 ולאורך כל מלחמת העולם הראשונה היה חבר הרייכסטאג מטעם מפלגתו (הסוציאל-דמוקרטים).
עיקר עניינו היה בנושאים צבאיים והאימפריה הקולוניאלית הגרמנית והיה מבין ראשוני התומכים במלחמה.
מיד לאחר המלחמה, כאשר יצר פרידריך אברט את ממשלתו מונה נוסקה לשר ההגנה, בתמיכת יועצו הצבאי של אברט, הגנרל וילהלם גרנר.
פעולתו הראשונה הייתה דיכוי מרד הספרטקיסטים, מרד קומוניסטי שנוסקה חשש שעלול להפוך את גרמניה למדינה קומוניסטית, כמו מהפכת אוקטובר.
לשם דיכוי המרד הסתייע נוסקה בחיילים משוחררים ימנים ממתנדבי הפרייקור וחיילי רייכסווהר, שדיכאו את המרד במחיר דמים כבד.
לפי עדויות מאוחרות של קצינים שהשתתפו ברצח מנהיגי המרד קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג, השניים "הוצאו להורג" בפקודתו של נוסקה, אשמה זו מעולם לא הוכחה רשמית, אך גם לא הופרכה.
לאחר חתימת חוזה ורסאי על ידי ממשלתו, הוציא נוסקה את פקודות הפירוק ליחידות הצבא ובכללן לבריגדת ארהארדט, עקב כך פרץ במרץ 1920 הפוטש של קאפ, הפעם על ידי הצבא, הימין והמלוכנים שביקשו להשתלט על השלטון.
כשם שהשתמשו שנה קודם לכן בכוחות הימין כנגד השמאל, כן פנו עתה נוסקה, הנשיא אברט והקנצלר באואר לכוחות השמאל (האיגודים המקצועיים שנשלטו על ידי קומוניסטים) לעזרה כנגד הימין.
עד מהרה התברר שמשטרו של קאפ לא יוכל להתקיים נוכח התגובה העממית ושלטון אברט שב על כנו.
בין 1920 ל-1933 כיהן נוסקה כמושל פרובינציית הנובר, ופוטר על ידי אדולף היטלר.
באוגוסט 1944 נאסר על ידי הגסטפו בעקבות חשד שהיה חלק מקשר העשרים ביולי.
הוא שוחרר על ידי כוחות בעלות הברית וחי בפרנקפורט.
מת במהלך מסע הרצאות בארצות הברית.
גוסטב מי היה פיזיקאי גרמני, ידוע בזכות עבודתו על חישוב הפיזור של גלים אלקטרומגנטיים על ידי מבנים ספיריים, במאמר שפורסם ב-1908 תחת השם "תרומות לאופטיקה של סביבה טורבידית, בפרט עבור תמיסת קולואידים של מתכות" ("Contributions to the optics of turbid media, particularly of colloidal metal solutions").
על ידי פתרון של משוואות מקסוול סיפק מי הסבר תאורטי לספקטרום הבליעה של חלקיקי זהב הכולל את תדירות הפלזמון.
בתאוריה זו הוא קובע את תלות תדירות הפלזמון בגודל הספירה על ידי פיתוח טור לשינוי השדה האלקטרומגנטי במרחב.
בעקבות זאת, משמש השם "פיזור מי" לציון פיזורן של קרניים אלקטרומגנטיות מחלקיקים בעלי ממדים דומים לאורך הגל.
גוסטב פרוהמן היה מפיק קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי.
נולד בעיר סנדסקי שבאוהיו למשפחה יהודית, ובילדותו עבר עם משפחתו לניו יורק.
השתלב בעסקיהם של אחיו צ'ארלס פרוהמן ודניאל פרוהמן (אשר נודעו בשם "האחים פרוהמן") בהפקת מחזות לתיאטראות ברודוויי, וניהל עמם את תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
נודע בליהוק ייחודי של שחקנים, ובהם השחקן האפרו-אמריקאי סאם לוקאס למחזה אוהל הדוד תום משנת 1878, אשר היה לאפרו-אמריקאי הראשון שגילם תפקיד ראשי עד אותה עת בתיאטרון האמריקאי.
ייחס את הצלחתו לתחום מופעי המינסטרל שהפיק בראשית שנות ה-80' של המאה ה-19, בהם גילמו שחקנים לבנים דמויות אפריקאיות.
בראשית המאה ה-20 השתלב בתעשיית הקולנוע האמריקאית, ובין השנים 1915 ו- 1920 ניהל עם אחיו דניאל חברת סרטים.
נפטר בניו יורק בשנת 1930.
גנרל גוסטב פהן היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פהן נולד ב-21 בפברואר 1892 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס פהן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט המילואים ה-67, ובסתיו 1914 הועבר לרגימנט הרגלים ה-98. ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בחטיבת המילואים ה-89. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פהן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במאי 1927 מונה פהן למפקד פלוגה 15 ברגימנט הרגלים ה-12, ובאביב 1929 מונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט.
ב-1 באוקטובר 1932 מונה לשליש רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1935 מונה למדריך בבית הספר הצבאי בדרזדן, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-33.
ב-25 בנובמבר 1940 מונה פהן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-5 בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פהן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
במרץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית.
ב-7 ביולי 1942 קיבל פהן את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוגוסט 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-30 בספטמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-16 בנובמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס אפריקה, וב-26 בנובמבר 1942 מונה למפקד זמני של ארמיית הפאנצר אפריקה.
ב-2 בדצמבר 1942 חזר רומל לפקד על הארמייה, ופהן חזר לפקד על קורפוס אפריקה, וב-15 בינואר 1943 נפצע פהן באורח קשה ונלקח לבית חולים.
לאחר החלמתו מונה פהן ב-1 ביולי 1943 למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליו עד ה-19 באוגוסט.
ב-10 באוקטובר 1943 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21 שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בבלקן.
ב-20 ביולי 1944 מונה פהן למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בקרואטיה, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
בסוף המלחמה נפל פהן בשבי הבריטים.
ב-4 ביוני 1945 הוסגר פהן ליוגוסלביה, ולמחרת ב-5 ביוני הוצא להורג בליובליאנה על ידי הפרטיזנים.
גוסטב סוונסון (בשוודית: Gustav Svensson; נולד ב-7 בפברואר 1987) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדות הקשר והמגן בקבוצת גטבורג מליגת העל השוודית.
סוונסון החל לשחק בילדותו בקבוצה מקומית בעיר הולדתו, וכשהיה בן 14 הצטרף לקבוצת גטבורג.
בשנת 2007 הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות שוודיה, ואף היה מועמד לתואר השחקן הצעיר של העונה בשוודיה.
ב-1 בספטמבר 2010 חתם סוונסון על חוזה לשלוש שנים בבורסאספור הטורקית.
ב-7 ביולי 2012 חתם סוונסון על חוזה לשלוש שנים בטאבריה סימפרופול מליגת העל האוקראינית.
ב-31 באוגוסט 2012 ערך סוונסון את הופעת הבכורה שלו בליגה.
באותה העונה, במהלך פגרת החורף, קרע סוונסון את הרצועה הצולבת בברכו, ונאלץ לעבור תקופת החלמה ממושכת.
ב-23 במרץ 2014 חזר סוונסטו לקדנציה נוספת בגטבורג בה חתם על חוזה לארבע שנים.
ב-14 בינואר 2016 חתם סוונסון על חוזה לשלוש שנים במועדון הסיני גואנגג'ואו סיטי.
ב-30 בינואר 2017 חתם סוונסון בסיאטל סאונדרס האמריקאית.
ב-9 באפריל 2021 חזר סוונסון לגואנגג'ואו סיטי.
ב-22 ביולי 2021 חזר סוונסון לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו, גטבורג.
לזכותו של סוונסון 24 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של שוודיה, במדיה הופיע באליפות אירופה עד גיל 21 אשר נערכה בשוודיה בשנת 2009. באותו הטורניר כבש סוונסון את שערו היחיד במדי הנבחרת הצעירה במשחק נגד במסגרת שלב הבתים.
ב-25 בינואר 2009 ערך סוונסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של במשחק חוץ מול אשר הסתיים בניצחון הנבחרת השוודית בתוצאה 2–3.
לאחר שהיה חלק מסגל נבחרתו בטורניר יורו 2020 ושותף במהלכו במשחק אחד, הודיע סוונסון על פרישה מהנבחרת.
גוסטב פון ורסט היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה והיה מפקד ארמיית הפאנצר החמישית.
פון ורסט נולד ב-19 באפריל 1894 במיינינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה ותיקה מוסטפאליה.
אביו גוסטב פון ורסט, היה וטרינר מומחה, ולאחר מכן היה פרופסור באוניברסיטת מינכן.
בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-14 (נסיכות הבוחר מהסן ה-2).
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פון ורסט עם חטיבת הפרשים ה-22, שהייתה חלק מדיוויזיית הפרשים ה-3, וב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
לאחר המלחמה נשאר פון ורסט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1924 הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 בפברואר 1934 הועלה לדרגת מיור.
באוגוסט 1935 הועלה פון ורסט לדרגת אוברסט לויטננט, ובאוקטובר אותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרובאים ה-2. בינואר 1938 מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-2, ובאוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
באוגוסט 1939 מונה פון ורסט למפקד חטיבת הרובאים ה-2, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2.
עם פרוץ המלחמה היה פון ורסט מפקד חטיבת הרובאים ה-2, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון ורסט עם החטיבה שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2 במסגרת הקורפוס ה-19, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-30 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך הקרב על יוון לחם פון ורסט עם החטיבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2 במסגרת הקורפוס ה-18, ואף השתתף בכיבוש סלוניקי.
במאי 1941 מונה פון ורסט למפקד בית הספר לרכיבה בקרמפניץ, וב-1 בספטמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-9 בדצמבר 1941 מונה פון ורסט למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-15, וב-28 במאי 1942 נפצע במהלך הקרבות.
ב-25 באוגוסט 1942 חזר פון פרסט לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-15, וב-25 באוגוסט מונה בנוסף למפקד קורפוס אפריקה עד ה-17 בספטמבר.
ב-11 בנובמבר 1942 חזר פון ורסט לגרמניה, והועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-28 בפברואר 1943 מונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית, וב-1 במרץ הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
פון ורסט פיקד על הארמייה עד לכניעת כוחות הציר בצפון אפריקה, ב-13 במאי 1943.
פון ורסט שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ורסט בשטוקהיים עד למותו ב-10 באוקטובר 1975.
גנרל חיל הפרשים גוסטב קרל אמיל ביאטוס פרייהר פון הולן (; 22 בדצמבר 1851 – 7 בנובמבר 1917) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון הולן נולד ב-22 בדצמבר 1851 בעיר שנוויידה שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה (כיום גרבין , שלזוויג-הולשטיין, גרמניה).
במאי 1873 התגייס לצבא הפרוסי, וסופח לרגימנט האולאנים ה-15. באוגוסט 1883 קודם לדרגת לויטננט, ובספטמבר 1888 הועלה לדרגת האופטמן.
החל מפברואר 1889, מילא תפקידי מטה במשרד המלחמה הפרוסי.
בפברואר 1892 מונה למפקד פלוגה ברגימנט האולאנים ה-16, ובנובמבר 1898 הפך להיות קצין מטה ברגימנט הרגלים ה-6. בספטמבר 1898 הועלה לדרגת מיור.
בספטמבר 1901 מונה למפקד רגימנט היגרים ה-1 בפוזנן, ובאפריל 1905 הועבר לפקד על רגימנט היגרים המלכותי.
בפברואר 1906 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובמרץ 1908 מונה למפקד בריגדת הפרשים ה-4 בברומברג.
במרץ 1910 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1912 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט מונה למפקד הדיוויזיה ה-21 בפרנקפורט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה הולן למפקד קורפוס הפרשים ה-4, אשר היה חלק מהארמייה החמישית תחת פיקודו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
הולן פיקד על הקורפוס שלו במהלך הקרב על הארדנים, אולם לאחריו התברר שהפרשים אינם יעילים בתנאים של מלחמת חפירות, וקורפוס הפרשים ה-4 פורק.
בדצמבר של אותה שנה הולאן קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-3, אשר הועברה לחזית המזרחית.
הוא פיקד על הדיוויזיה עד יוני 1915, עת מונה למפקד הדיוויזיה ה-37, ופיקד עליה במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב.
במהלך שנת 1916 הוא חלה באופן אנוש, וביולי של אותה שנה נאלץ לצאת לחופשה.
בינואר 1917 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
הוא לא התאושש מהמחלה, ומת בקניגסברג ב-7 בנובמבר 1917 בגיל 65.
גוסטב קהן היה משורר, סופר, מסאי, מחזאי, עורך, מוציא לאור ומבקר ספרותי ואמנותי יהודי-צרפתי.
קאהן נולד למשפחה יהודית במץ שבחבל לורן.
בפרשת דרייפוס הוא תמך באמיל זולה.
אליזבת אשתו התגיירה כמחאה נגד האנטישמיות, ושינתה את שמה לרחל.
קאהן היה אינטלקטואל מרכזי בצרפת.
הוא נודע בזכות השירה שלו, אך כתב גם רומנים, מחזות וביקורת ספרותית.
היה בעל השפעה רבה כמוציא לאור.
יחד עם עוד שני שותפים ייסד וערך את המגזין "לה ווג" ("La Vogue") בשנת 1886. באמצעות מגזין זה השפיע על קריירות של סופרים רבים בצרפת.
בשנת 1929 כתב מונוגרפיה על הצייר היהודי שנרצח באושוויץ, אדולף פדר.
קהאן מילא תפקיד מרכזי בדיונים ציבוריים ואינטלקטואליים בצרפת בנושאים שונים ובהם אנרכיזם, פמיניזם, סוציאליזם וציונות.
בשנות העשרים היה עורך ראשי של "מנורה", מגזין דו-שנתי יהודי, שנסגר ב-1933. קהאן היה גם מבקר אמנות ואספן אמנות.
נקבר בבית הקברות במוטנפרנאס שבפריז.
אחרי מותו נמסר אוסף כתבי היד שלו לספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בית הולדתו במץ הוא מהמבנים המשומרים של אישים נודעים בני העיר.
גוסטב קיליאן או בשמו המלא יוהאן גוסט קיליאן היה רופא אף אוזן גרון גרמני, שעסק בתחום האף (רינולוגיה) והגרון (לרינגולוגיה) ונחשב למייסד הברונכוסקופיה.
הוא כיהן כפרופסור לרפואת אף אוזן גרון באוניברסיטת ברלין.
קיליאן נולד בשנת 1860 בעיר מיינץ כבן להורים גרמנים בני דת הרומית-קתולית:האב - יוהאן בפטיסט צזאר קיליאן, מפקח תחבורה ומורה תיכון והאם - אפולונויה לבית הפפל, שנפטרה בגיל 31 מכולרה כשהילד היה בן 5. עוד שלושה מאחיו מתו באותה מגפה.
האב הפך בהמשך לאדם דיכאוני והתמכר לאלכוהול.
האח הבכור, יוהאן אוגוסט, ששרד גם הוא, הפך לרופא אף אוזן גרון ועבד בוורמס.
קיליאן למד בבית הספר העממי (1873-1867) ואחר כך בגימנסיה הנסיכותית הריאלית במיינץ.
אחרי 1873 כשאביו עבר לגור בבנסהיים על ברגשטראסה, המשיך קיליאן את לימודי התיכון בגימנסיה בבנסהיים עד למבחני הבגרות ב-1878. אחר כך הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת שטרסבורג
אחרי ארבעה סמסטרים טרום-קליניים עבר שם ב-1880 את בחינות השלב הראשון Physikum כסטודנט המצטיין של השכבה.
החל מתחילת מאי 1884 עבד כסטאז'ר קליני בבית החולים הכללי של העיר מנהיים, במחלקה חיצונית בה נשאר עד לגיוסו לצבא.
וב-9 בדצמבר 1884 סיים בהיידלברג בהצטיינות (summa cum laude) את הבחינה הממלכתית ברפואה.
עבודת הגמר הייתה בתחום הגינקולוגיה בהדרכתו של אלפרד הגאר.
נושא העבודה היה האנטומיה של הציסטות הפארא-שחלתיות
ב-17 בדצמבר 1884 הוא התארס עם הלנה היין, בת של סוחר אמיד, אותה הכיר בימי הלימודים באוניברסיטה
החל מ-15 באוקטובר 1884 התנדב למשך שנה כרופא בגדוד הרגלים 113 של דוכסות באדן בפרייבורג.
בהמשך שירת כרופא צבאי במילואים עד שנה לפני מותו.
אחרי שחרורו מהשירות הסדיר עבר לעבוד בפרנקפורט על נהר מיין כעוזר של הרופא יוהאן גאורג אלכסנדר קנובלאוך (1899-1820) בבית החולים של העיר.
פעילותו הרפואית במנהיים, פרייבורג וברלין
מכיוון שלא השיג משרה קבועה בפרנקפורט במאי 1886 עבר קיליאן לברלין, על מנת להתמחות ברפואת אף אוזן גרון אצל ברנהרד פרנקל (1911-1836), הרמן קראוזה (1921-1848) וארתור הארטמן.
ב-17 בינואר 1887 התיישב קיליאן במנהיים וב-2 ביוני אותה שנה התחתן עם בחירת ליבו, הלנה היין.
בשנפטר וילהלם האק באופן פתאומי בשנת 1887 עבר קיליאן לפרייבורג כמנהל זמני של הפוליקליניקה לאף אוזן גרון של האק.
בו זמנית ניהל בפרייבורג מרפאה פרטית בין השנים 1911-1887.
ב-1888 הוסמך קיליאן כמומחה בלרינגולוגיה ולרינולוגיה ומונה למרצה בכיר ליורשו הרשמי של האק בקליניקה.
ב-1890 סיים את עבודת ההתמחות שלו "על הבורסה והשקדיים של הלוע" וב-1892 התמנה קיליאן פרופסור שלא מן המניין ועבר עם אשתו לגור בככר פאהרנברג בפרייבורג, לבית שבו נולד בנו הראשון.
ב-1894 התמנה לפרופסור מן המניין וב-1899 היה למנהל הקליניקה לגרון ואף בפרייבורג אם בריסגאו.
קיליאן תרם תרומות מהפכניות בתחום אבחונן וטיפולן של מחלות המעברים התת-גרוניים, במיוחד באבחונם ובהסרתם של גופים זרים בסימפונות באמצעות הטכניקה החדשה של הבקרה הברונכוסקפית.
הוא תרגל בדיקות על שרת בדימוס של בית החולים פרייבורג, שהסכים לזאת תמורת תשלום
בשנת 1897 הוא פרסם את מחקריו על הברונכוסקופיה הישירה, ועל השגת תמונה בראי של הקנה והסימפונות הראשיים, בעזרת לרינגוסקופ קירשטיין, שכונה כך לפי שמו של הפנימאי הברלינאי אלפרד קירשטיין (1922-1863).
באותה שנה ' ב-30 במרץ 1897 הסיר קיליאן לראשונה גוף זר שנתקע בסימפון.
המטופל היה איכר בן 63 מהרי היער השחור שתוך כדי שתיית מרק שאף בטעות עצם של חזיר לתוך סימפון ימני דרך הקנה.
הוא התחיל לסבול מקוצר נשימה, משיעולים וגניחות דם.
בשל דבר קיליאן לא נדרש לפיום קנה, אלא השתמש בברונכוסקופ ובמלקחיים.
עד אז אף רופא להעז לחדור מעבר לפיצול הקנה.
ב-1898 דיווח קיליאן בכנס רפואי בהיידלברג על עוד שלושה מקרים שבהם הצליח להוציא שלושה גופים זרים דומים.
שיטת הברונכוסקופיה הקשיחה שהמציא קיליאן שימשה למשך 70 שנה כשיטת אבחון סטנדרטית וכשיטת טיפול.
קיליאן שאף לשיפור האבחון והטיפול בתחום מקצועו, ביקש לשכלל את הלרינגוסקופיה וב-1902 עסק בניתוח הרדיקלי של מערות הגולגולת.
אחד התלמידים שלו באותה תקופה היה הרופא יפני קובו אינוקיצ'י.
ב-1906 כשנה אחרי הקמת בית החולים על שם רודולף פירכו ברובע ודינג בברלין נפתחה שם מחלקה לאף אוזן גרון שהגיעה להישגים רבים תחת ניהולו של ארתור הרטמן, אותו הכיר קיליאן היטב מתקופת לימודיו בברלין.
תרומותיו פורצות הדרך של קיליאן זיכו אותו להכרה רשמית וב-1907 התמנה לפרופסור מן המניין לשם כבוד באוניברסיטת פרייבורג.
הוא יצא באותה שנה למסע בן שלושה חדשים בארצות הברית ובקנדה להזמנת החברה לרפואת אף אוזן גרון בצפון אמריקה.
הוא ביקר בניו יורק, וושינגטון די.
סי., פיטסבורג, סינסינטי, שיקגו, באפלו, מונטריאול, בוסטון, אולבני.
בשנת 1911 עבר קיליאן לברלין בה קיבל משרה בבית החולים שאריטה, כפרופסור מן המניין באוניברסיטת ברלין וכ"יועץ חשאי לרפואה", תואר כבוד שהיה נהוג בקיסרות הגרמנית.
הוא הביא איתו שותפים לפעילות מפרייבורג, את מקסילימיאן ויינגרטנר ואת ולטר אלברכט.
בהגיעו לברלין שאף קיליאן למזג את המחלקות לגרון ואף (שנוהלה על ידי פרנקל) עם המחלקה לאוזניים שבניהולו של טראוטמן ואחר כך של קרל אדולף פאסו, מחלקות שראשיהם היו ביריבות ארוכת שנים.
קודמו בתפקיד, ברנהרד פרנקל, מסר לו עוד ב-25 במאי 1911 שראה בו יורש ראוי.
עקב פעילותו בתחום החדשני של ברונכוסקופיה, על אף התככים והתנגדויות, ב-1 באוקטובר 1911 היה קיליאן לראש הקתדרה לרפואת אף אוזן גרון.
בנסיבות אלה נאלצה החברה לכלי רפואה פ.ל פישר ששיתפה פעולה איתו בפרייבורג לעבור לברלין ללואיזנשטראסה 64 ממש מול בית החולים שאריטה.
חברה זו הייתה אחראית לייצור הספקולום ע"ש קיליאן והאזמל על שם קיליאן-קלאוס.
כבר ב-1897 הסכים משרד הבריאות (המנכ"ל פרידריך אלטהוף) למיזוג מחלקת אוזניים עם האגף לאף וללוע בתוך מחלקה מאוחדת משופצת.
הבניין החדש של המחלקה לאף אוזן גרון נחנך ב-4 במאי 1901. מבחינה אדריכלית תוכננה המחלקה כך שחדרי החולים הוצבו בחלק הדרומי, בעוד שחדרי הניתוח נבנו בחלק המערבי, לפי צורכי תאורה מתאימה.
בקומת קרקע מוקם השרות המרפאתי עם כניסה נפרדת מלואיזנשטראסה.
בשנים 1907–1908 דאג קיליאן שהמרפאה לקלינאות תקשורת של גוצמן תסופח גם היא למחלקת האף אוזן גרון.
הוא דאג גם שכל המתמחים יעשו סטאז' גם ביחידה הזאת.
המצאה נוספת של קיליאן הייתה בשנת 1908 הלרינגוסקופיה התלויה.
קיליאן לא כתב מונוגרפיות על הברונכוסקופיה וספר כזה נכתב על ידי תלמידיו.
הוא כתב ספר על הלרינגוסקופיה התלויה (Die Schwebelaryngoscopic 1920) ויחד עם פוס - ספר על ניסיונו ברפואה הצבאית - Gehörorgan,
Obere Luft und Speisengänge (איבר השמיעה, דרכי הנשימה העליונות ודרכי הבליעה 1921)
במאי 1918 הוזמן קיליאן לשוודיה למסע הרצאות באופסלה וסטוקהולם כדי להציג שם את פיתוחיו בתחום הברונכוסקופיה.
שם התוודע לארתור אדוואד אף טורסלס (1953-1864) ולהמצאותיו בתחום הרדיו-אונקולוגיה - שתלי הרדיום, שבישרו את הבראכיתרפיה
בשנת 1920 הוכר כ-פרופסור מן המניין של הפקולטה לרפואה בברלין ולמשך זמן מה כיהן כדקאן שלה.
בשנת 1921 נפטר קיליאן באופן פתאומי אחרי ניתוח בבטן, כתוצאה מקרצינומה של המעי הגס
קיליאן הובא לקבורה בבית קברות בפרייבורג אם ברייסגאו.
בנו, הנס קיליאן או בשמו המלא, הנס פרנץ אדמונד קיליאן (1982-1892) היה גם כן רופא.
הוא ייסד בשנת 1923 את כתב העת הגרמני להרדמה ואילחוש "Narkose und Anästhesie .
הוא היה גם סופר וכתב שנת 1957 את ספר הזיכרונות " Hinter uns steht nur der Herrgott.
הבן השני של קיליאן, פטר, נפל עם מטוסו כקצין של חיל האוויר הגרמני בשנת 1918. הוא פיתח דלקת קרום המוח מוגלתית ו, חרף הניתוח שנערך על ידי אביו, נפטר.
ניתוח קיליאן - ניתוח בשימוש בסינוסיטיס מצחי.
לצורך ניקוז המוגלה, חתך בקיר הקדמי של המערה (סינוס) המצחית, כריתת הרקמה החולה' הסרת חלק מעצם המצחי והיווצרות חיבור קבוע עם האף,
שיטה זו הייתה תרומה חלוצית לכירורגיית האף והייתה השיטה המועדפת בכל העולם עד שנת 1960 כשהוחלפה בהדרגה.
היא עדיין בשימוש במצבים מסוימים.
האגד של קיליאן - השריר המכווץ התחתון של הלוע
פוליפ קיליאן - פוליפים המופיעים בתוך מערת אף או בחלל האף, במיוחד פוליפ אנטרו-כאונלי שמקורו בסינוס המקסילרי.
המשולש של קיליאן והקרמן - (לפי שמותיהם של קיליאן ושל ל.ו.פ.
הקרמן 1817–1888) - אזור משולש בקיר הלוע בין הסיבים האלכסוניים של השריר המכווץ התחתון של הלוע והסיבים הרוחביים של השריר הקריקופרינגיאלי - דרכו נוצר הסעיף על שם צנקר
הסעיף על שם קיליאן-ג'יימיסון - סעיף של הוושט מעל הסוגר הוושטי העליון
הלרינגוסקופ התלוי על שם קיליאן-לינץ' (לפי שמותיהם של קיליאן ושל רוברט קלייד לינץ') - משמש לבדיקה ישירה של הגרון
הספקולום על שם קיליאן - ספקולום אפי בעל להבים קצרים או ארוכים וידיות- משמש בבדיקת חלל האף (רינוסקופיה קדמית), חסימת הדימום באף, בניתוח מחיצת האף (ספטופלסטיה), ניתוח הפחתת קונכיות האף, כריתת פוליפים באף, הוצאת גופים זרים וכו'
הקנית (קנולה) האנטרלית על שמותיהם של קיליאן ופון אייקן - לבדיקת האף
המפסלת האפית על שם קיליאן - משמת בניתוחי מחיצה
בין הרופאים שעבדו עם קיליאן הצטיינו פון אייקן, זייפרט, ברינינגס, ולטר אלברכט, מקסימיליאן ויינטגרטנר, קובו אינוקיצ'י וכו'
דקאן של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ברלין
1921 - נבחר ליושב ראש הכנס הבינלאומי ללרינגולוגיה בברלין
1997 - לרגל מלאת מאה שנה לברונכוסקופיה הראשונה של קיליאן, הונפקה מדליה לזכרו על ידי הכנס העולמי לברונכולוגיה ולהתערבויות בראות WCBIP
1890.(חקר הקיר האחורי של הגרון)
1920. (הלרינגוסקופיה בתליה והשימוש בה בפרקטיקה)
81–82. (מקורם של הפוליפים הכאונלים)
Freiburg.(על הטיפול בגופים הזרים מתחת להיצרויות הסימפונות)
1890.(על האנטומיה ההשוואתית וההתפתחות השוואתית של שרירי האוזן)
אריק גוסטב לרסון (בשוודית: Erik Gustaf Larson; 8 ביוני 1887 - 4 ביוני 1968) היה יזם ומהנדס מכונות שוודי, מייסד יצרנית הרכב השוודית וולוו במשותף עם אסאר גבריאלסון .
מונה לסגן נשיא ומנהל טכני של וולוו בגטבורג, מאז הקמתה של החברה בשנת 1927. עבד עבור וולוו עד מותו בשנת 1968.
לרסון היה אחראי על העיצוב הטכני של מודל וולוו הראשון וולוו ÖV4, שהוצג ב-14 באפריל 1927.
לרסון נולד בעיירה וינטרוסה בשוודיה.
Sc) בהנדסת מכונות מהמכון המלכותי לטכנולוגיה (KTH) בסטוקהולם .
בין השנים 1917–1919 עבד לארסון עבור יצרן המסבים "SKF" (שם מלא: "Svenska Kullagerfabriken") ומשנת 1920 עבד עבור "AB Galco" שמוקמה בסטוקהולם.
בדצמבר 1925, חתם על חוזה עם אסאר גבריאלסון בסטוקהולם, במטרה לנסות ולהקים ייצור של מכונית שוודית חדשה.
בחוזה זה היה על לרסון לבצע את עבודות ההנדסה למכונית חדשה, וכן תוכנית השקעה עבור מפעל ייצור חדש לגמרי, אבל יהיה רק גמול על העבודה כי במקרה הפרויקט יסתדר היטב.
גברילסון לקח על עצמו את הסיכונים הכלכליים.
היה זה פרויקט בסיכון גבוה ללא כל ערבויות.
גבריאלסון החליט לבנות סדרת בדיקות של עשרה כלי רכב עם המימון שלו ולאחר מכן להציג את המכונית ואת תוכנית ההשקעה כולה ל-"SKF".
"משרד עיצוב", שהיה קרוי "משרד העיצוב הראשון של וולוו", הוקם בחדר אחד בדירה הפרטית של לרסון.
מכונית האב-טיפוס הראשונה הייתה מוכנה ביוני 1926. לארסן וגבריאלסון לקחו אותה ונסעו בעצמם, עד למטה חברת "SKF" בגוטנברג כדי להציג את הדגם וכן להציג את תוכנית ההשקעה הסופית.
חוזה נחתם ב-10 באוגוסט 1926 בין "SKF" לבין גבריאלסון בעיר גוטנבורג.
ההסכם קבע כי כל 10 מכוניות אב טיפוס, רישומים הנדסיים, חישובים וכו' יהיו מועברים ל-"וולוו AB".
ב-12 באוגוסט 1926 נוסדה "וולוו" כתת-חברה של יצרן המסבים SKF Svenska Kullagerfabriken.
החברה החדשה לא הראתה שום רווח עבור השנתיים הראשונות.
בסוף 1930 "AB וולוו" הראתה רווח קטן בפעם הראשונה.
בשנת 1935 הגיעה "SKF" למסקנה כי וולוו תהיה חברה עצמאית.
"וולוו" הוצגה בבורסה בסטוקהולם ו- "SKF" מכרה את מרבית מניותיה.
בתאריך 14 באפריל 1927, בסביבות השעה עשר, עזב דגם ההפקה הראשון של הסדרה, ה-וולוו ÖV4, את המפעל החדש שהוקם בגטבורג.
עשר מכוניות האב טיפוס שנבנו בסטוקהולם מעולם לא נמכרו, למעט מכונית אחת.
בשנת 1941 יוצרה מכונית וולוו ה-50 אלף.
רק לאחר תום מלחמת העולם השנייה, יוצרה סדרת מכוניות מודרניות מסוגננות: וולוו PV444 / PV544, עם עיצוב בסגנון חדש לחלוטין.
החברה עמדה על קרקע מוצקה, והייצור של מכוניות ומשאיות המשיך לגדול עד סוף חייו של לרסון.
לרסון היה נשוי לאלין אוקטביה פרוברג (Elin Octavia Fröberg) משנת 1918. לזוג נולדו הילדים: אריק, אנדרס, גנל ובריט.
גוסטב נכטינגל ; 23 בפברואר 1834 - 20 באפריל 1885) היה חוקר גרמני של מרכז ומערב אפריקה.
כמו כן פעל כקונסול הכללי של הקיסרות הגרמנית בתוניסיה ולנציב הגרמני של מערב אפריקה.
בשליחותו כנציב הביא לייסוד טוגו וקמרון כמושבות הראשונות של האימפריה הגרמנית הקולוניאלית.
מדליית גוסטב נכטיגל, המוענקת על ידי החברה הגאוגרפית של ברלין, נקראת על שמו.
גוסטב נכטיגל, בנו של כומר לותרני, נולד כנראה באייכסטט שבפרובינציה הסקסונית או בכלל ב-אנהלט או בקיסרות הפרוסית.
אחרי לימודי רפואה באוניברסיטאות של האלה, וירצבורג וגרייפסוואלד, עבד במשך כמה שנים כרופא צבאי בקלן, גרמניה.
אחרי שלקה במחלת ריאות עקר באוקטובר 1862 לענאבה שבצפון-מזרח אלג'יריה וממנה עבר לתוניסיה.
כמו כן לקח חלק, כרופא מנתח, במספר משלחות למרכז אפריקה.
בשהותו בצפון אפריקה למד לדבר ערבית.
בשובו לגרמניה פגש את הגאוגרף גרהרד רולפס שהציע לו לנסוע לאימפריה של בורנו.
נכטיגל הוסמך מטעם מלך וילהלם הראשון מפרוסיה למסור מתנות לשליט של בורנו כהוקרה על חסדיו לנוסעים גרמנים, בהם היינריך בארת.
נכטיגל יצא לדרך ב-1869 מטריפולי העות'מאנית והצליח לאחר מסע של שנתיים למלא את משימתו.
בתקופה זו הוא פגש את אלכסנדרין טינה אך הם נפרדו והוא המשיך לכיוון טיבסטי ובבורקו, באזורים של סהרה המרכזית שלא היו ידועים לאירופים.
מסעו נערך בלוויית שישה גברים ועם שמונה גמלים.
מבורנו הגיע לסולטנות באגורמי שמדרום-מזרח בורנו וממנה המשיך לממלכת וואדאי שממזרח לימת צ'אד ולקרדופאן שבמרכז סודאן.
בחורף 1874 יצא מתחומי הסאהל והגיע לחרטום (בירת סודאן המצרית-עות'מאנית).
מסעו בסהרה ובסודאן מיצב אותו כאחד ממגלי הארצות האירופים הראשונים במעלה של תקופתו.
בשנת 1876 הוענקה לו מדליית זהב מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית ובשנת 1882 הוענקה לו מדליית המייסדים (זהב) של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית על מסעותיו במזרח הסהרה.
לאחר כינון הפרוטקטורט של צרפת בתוניסיה ב-1881 נתמנה נכטיגל לקונסול הכללי של האימפריה הגרמנית במקום, וב-1884 מונה על ידי הקנצלר אוטו פון ביסמרק כנציב הקיסרי במערב אפריקה.
משימתו של נכטיגל הייתה לקבוע את הריבונות הגרמנית על השטחים הגדולים שנרכשו על ידי גרמנים באזור, לפני שיפלו בידי הבריטים, ובכך לסייע ולקדם את האינטרסים העסקיים הגרמנים.
כך הפכו אזורי טוגו וקמרון לנכסים הקולוניאליים הראשונים של גרמניה באפריקה.
נכטיגל מת ב-20 באפריל 1885, במהלך הפלגה בים על סיפון ספינת קרב, מול כף פלמס שלחוף ליבריה.
הוא נטמן תחילה בגראן-בסאם בחוף השנהב, וב-1888 הוצאו שרידיו ונקברו ברוב טקס בדואלה, קמרון, מול בניין הממשל הקולוניאלי.
גוסטב נכטיגל נחשב לחוקר הגרמני הגדול האחרון של אפריקה, אחרי היינריך בארת.
כמו בארת, נכטיגל התעניין בעיקר באתנוגרפיה וכן ברפואה טרופית.
עבודותיו בולטות בשל עושר הפרטים שהוצגו בהן ומעל הכול בשל דעותיו הבלתי משוחדות על אפריקאים.
בניגוד לרוב החוקרים בני זמנו, נכטיגל לא החזיק בדעה הקדומה על נחיתות האפריקאים.
עמדותיו משתקפות בבירור בתיאורים שהשאיר.
נכטיגל היה עד לציד העבדים האכזרי שבוצע בידי השליטים האפריקאים ולסבל שנגרם להם מידי אפריקאים אחרים.
הזוועה שחווה נוכח המעשים הללו הביאה אותו להאמין שהשליטה האירופית ביבשת אפריקה עשויה לעצור את ציד עבדים ומשום כך נכון לחזק ולהרחיב את תחומי ההשפעה הקולוניאלית.
גוסטב פון אלבנסלבן היה גנרל פרוסי אשר לחם במלחמות איחוד גרמניה.
אלבנסלבן נולד ב-30 בספטמבר 1803 בעיר אייכנברלבן שבפרוסיה.
משפחת פון אלבנסלבן הייתה משפחת אצולה ותיקה.
אביו, גבהרד יוהאן פון אלבנסלבן, היה אוברסט לוטננט בצבא הפרוסי, ואמו נקראה קרוליין פרדריקה אלאונור.
היו לו שלושה אחים גדולים, מהם שניים ורנר וקונסטנטין הגיעו לדרגות גנרלים.
כמו אחיו, הוא התחנך בבית הספר לקצינים בברלין, וב-1821 התגייס לצבא הפרוסי.
הוא הוצב כלויטננט ברגימנט הגרנדירים ה-1 של המשמר ("קייזר אלכסנדר").
בשנת 1841 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1847 הוא הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1849 הוא מונה לראש מטה של הכוח בבאדן במהלך מערכת פאלץ-באדן.
בשנת 1850 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-8, וכעבור ארבע שנים הוא מונה לקצין במטה המחוז הצבאי של מחוז הריין וווסטפאליה.
בשנת 1855 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1858 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ושירת שלוש שנים עם וילהלם, נסיך פרוסיה.
ב-8 בפברואר 1863 הוא חתם על אמנת אלוונסלבן עם רוסיה, ושנתיים לאחר מכן הוא הפך לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 הוא שירת במטה המלך, וב-30 באוקטובר הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-4. בשנת 1868 הוא הועלה לדרגת גנרל של הרגלים.
במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה הוא פיקד שוב על הקורפוס ה-4, בעוד אחיו קונסטנטין פון אלבנסלבן פיקד על הקורפוס ה-3, והוביל אותו בקרבות של בומון וסדאן.
הוא גם התקדם עם כוחותיו נגד פריז, ועל שירותיו במלחמה זו הוא קיבל מענק של 100,000 טלארים.
ב-10 באוקטובר 1872 הוא פרש מהצבא, וב-30 ביוני 1881 הוא מת בביתו בגרנרודה.
גוסטב "גאס" פרנה הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית, כיהן כמנהל מבצע מהירות שיא לפיתוח והפצה של חיסון למחלת נגיף קורונה 2019.
פרנה נולד וגדל בניו ג'רזי.
ב-1979 סיים לימודי תעודה במנהל עסקים באקדמיה הצבאית ואלי פורג' והתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת מרילנד ובעל תואר שני בניהול לוגיסטי מהממכון הטכנולוגי של פלורידה.
במהלך שירותו הצבאי שירת כקצין לוגיסטי, והוצב בין השאר בסומליה, בוסניה ועיראק.
הוא פיקד על חטיבת התמיכה של הדיוויזיה הרביעית, שימש קצין הלוגיסטיקה של הכוחות הצבאיים האמריקאיים בעיראק, שימש סגן ראש סוכנות הלוגיסטיקה של מחלקת ההגנה, מפקד פיקוד התחמושת המשותף וראש אגף לוגיסטיקה בצבא ארצות הברית.
בספטמבר 2016 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד האמצעים של צבא ארצות הברית.
במאי 2020 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על מינוים של פרנה ושל מונצף סאלווי להובלת "מבצע מהירות שיא" לפיתוח והפצה של חיסון למחלת נגיף קורונה 2019, פרויקט שיתוף פעולה ציבורי-פרטי.
מינויו אושר בסנאט ביולי אותה שנה.
הוא פרש מהשירות ביולי 2021.
גוסטב קספר אורם סְקוֹשְׁגוֹרְד (בשוודית: Gustaf Caspar Orm Skarsgård; נולד ב-12 בנובמבר 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שוודי.
מחוץ לסקנדינביה ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור פלוקי בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים" של ערוץ ההיסטוריה, וכן ובשל תפקידו כקארל סטרנד בעונה השנייה של הסדרה "וסטוורלד" ברשת HBO.
גוסטב סקושגורד נולד בסטוקהולם, שוודיה.
אביו הוא השחקן השוודי סטלן סקושגורד.
יש לו חמישה אחים: אלכסנדר, סם, ביל, אייה וואלטר, ושני אחים למחצה, אוסיאן וקולבארן, מאשתו השנייה של אביו, מייגן אוורט.
אלכסנדר, ביל וולטר גם הם שחקנים.
בשנת 1989, כילד בן תשע, שיחק גוסטב סקושגורד בסרט הקצר פרימה בלרינה.
לאחר שלמד בתיכון לאומנויות בסטוקהולם בין השנים 1999–2003, הצטרף סקושגורד לתיאטרון המלכותי הדרמטי.
הוא שיחק בכמה מיצירותיו של שייקספיר, צ'כוב וסודרברג הן בתיאטרון הדרמטי המלכותי והן בתיאטרון העיר סטוקהולם .
בשנת 2003 הופיע בסרט רשע ובשנת 2008 בסרט פטריק.
היה מועמד לפרס גולדבאג על שני תפקידיו כשחקן המשנה הטוב ביותר וכשחקן הראשי הטוב ביותר.
לבסוף, זכה פרס השחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסרט ילדי פרברים (Kidz in da Hood, בשוודית Förortsungar).
בשנת 2012 הצטרף סקושגורד לסדרת הטלוויזיה הוויקינגים של ערוץ ההיסטוריה בתפקיד פלוקי, בונה האוניה.
גוסטב סקושגורד היה במערכת יחסים ארוכה עם השחקנית חנה אלסטרם משנת 1999 עד 2005. כיום חי בזוגיות עם קרוליין Sjöström.
בתם של השניים נולדה בנובמבר 2020.
סקושגורד זכה בפרס גולדבאג לשחקן ראשי עבור הסרט ילדי פרברים בשנת 2007. באותה שנה זכה גם בפרס ה-Shooting Stars Award של האקדמיה האירופית לקולנוע.
שנה כותרת תפקיד הערות 1989 פרימה בלרינה ספינקן סרט קצר טקנמן קוק רוז '''
| החולה מבבל| אולה, החבר של מג'ה
| קידז בדוד הוד| יוהאן
| הפירמידה| קורט ולאנדר (בן 24)
| ארן - טמפלר האביר| המלך קנוט הראשון משוודיה
| ארן - הממלכה בסוף הדרך| המלך קנוט הראשון משוודיה
| פטריק 1,5| גורן Skoogh
| אנשים ללא משמעות כלל|
| פרשת גלאפגוס : השטן הגיע לעדן| רולף בלומברג
גוסטאב סאסי-שוורץ (בהונגרית: Szászy-Schwarz Gusztáv; פשט, 1 בינואר 1858 – בודפשט, 8 באפריל 1920) היה משפטן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1918).
סאסי-שוורץ למד משפטים בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (היום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1882 קיבל את תואר הדוקטור.
הוא התכונן לקריירה מדעית, ולכן בשנת 1883 ביקר באוניברסיטאות באירופה, למד באוניברסיטת וינה, לייפציג והאלה, ואחר כך למד משפטים במשך שנה (עד 1884) באוניברסיטת גטינגן.
הוא פגש את רודולף פון ירינג, שאת תורתו ייצג נאמנה ופיתח בעבודתו.
הוא ניגש לבחינת לשכת עורכי דין בשנת 1884, ניהל משרד עורכי דין עד שנת 1896, והחל משנת 1885 היה חבר בוועדת בחינת עורכי הדין.
בשנת 1892 עבד באוניברסיטת בודפשט כמרצה, מ-1893 כמרצה בכיר, בין השנים 1896 לבין 1900 פרופסור חבר ומשנת 1990 ועד מותו, כפרופסור מן המנין למשפט מסחרי ודיני משפט רומי.
בשנים האקדמיות 1902–1903 ו-1916–1917 היה דיקן הפקולטה למשפטים ולמדע המדינה.
בשנת 1902 הציע להקים ספריית בית ספר למשפטים באוניברסיטת בודפשט במטרה לרכוש ספרי לימוד מקומיים וזרים יקרים או בעלי היקף גדול (רבי כרכים) וכן יצירות שמפיצות חינוך כללי לסטודנטים.
הספרייה פעלה משנת 1904. בשנת 1911, כהוקרה על עבודתו בחקיקה, הוענק לו תחילה תואר "יועץ חצר" ואחר כך תואר אצולה.
אז שינה את שמו לסאסי-שוורץ.
הוא נפטר ב־8 באפריל 1920 בבודפשט.
סאסי-שוורץ לימד בפקולטה למשפטים במשך 36 שנה, הוא הוזכר כמרצה מרתק שכבש על ידי תלמידיו, הוא היה מורה אידיאלי בעל השפעה רבה בשל ידענותו ומוחו החריף.
פעילותו המדעית הבולטת התפרשה כמעט על כל תחום המשפט האזרחי.
הוא לקח חלק בהכנת טיוטת קוד המשפט ההונגרי האזרחי הפרטי.
לביקורתו הכתובה משנת 1885 על חוק הנישואין הייתה השפעה מכרעת על חקיקת החוק.
לאחר מכן הזמין אותו דז'ה סילאדי (בשנת 1895) להיות חבר במערכת כתיבת הקודקס האזרחי ההונגרי.
החלק של הטיוטה הראשונה שפורסמה בשנת 1900 נכתב על ידי שוורץ.
הוא הדגיש את הצורך ברפורמה מקיפה של דיני הקניין, דיני המשפחה ודיני הירושה.
הוא חתר לכך שהחוק האזרחי הפרטי ההונגרי יהיה ברמה אירופית ולכן ראה חשיבות לכך שעורכי הדין הפרטיים הגרמניים, האוסטרים והשווייצרים יראו ויגיבו על טיוטת מערכת החוקים שפורסמה גם בגרמנית.
ההנמקה וההסבר לטיוטת הקודקס האזרחי ההונגרי שפורסמה בשנת 1914 הגיעה ממנו.
עבודותיו כתביו וביקורותיו הופיעו ב"שלטון החוק" במשך עשרים שנה מיום הקמת העיתון.
בכתב העת Journal of Jurisprudence הוא יצר מין חדש של קבלת החלטות מדעיות בסעיף "הסברים על משפט פרטי".
אחת היצירות העיקריות שלו היא הסבר הישות המשפטית, שפורסמה בשנת 1906 ועוררה ביקורת ניכרת.
הוא כתב ספרים ומחקרים יקרי ערך רבים בתחום המשפט הפרטי שתקפים עד לימינו.
תחילה עסק בניתוח תאורטי של הפרקטיקה השיפוטית.
גישה זו מאפיינת את ההסברים הפרטיים של החלטות בית המשפט העליון ההונגרי משנת 1890 והסברים פרטיים נוספים משנת 1901. בכרך כיוונים חדשים במשפט הפרטי, שמכיל חמישה מחקרים שפורסמו בשנת 1911, עסק בסוגיות של המשפט הרומי בנוסף למשפט האזרחי הפרטי ההונגרי.
כהוקרה על מעלותיו המדעיות הוא נבחר בשנת 1918 לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
כנציג החוק הרומי והציוויליזציה המודרנית, הוא היה פתוח גם לשאלות של פסיקה.
שמו נרשם גם בפסיקה הגרמנית והוא עבד גם עבור דויטשה יוריסטן-צייטונג (Deutsche Juristen-Zeitung).
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה יו"ר המחלקה המשפטית של "התאחדות החברים", במטרה לשרת את ההתקרבות המשפטית הגרמנית-הונגרית.
הוא פיקח על עבודתם של חוקרי משפטים באירופה, בעיקר בעולם דובר הגרמנית, שלכמה מהם הייתה השפעה על עבודתו, למשל.
הוא התכתב גם עם אויגן הובר (1849–1923), שניסח את קודקס המשפט האזרחי הפרטי השווייצרי משנת 1912.