tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם ריכוזים צ'צ'ניים ניכרים ברפובליקות נוספות של הפדרציה הרוסית, ובפרט בדאגסטן (88,000), באינגושטיה (95,000), ובעיר מוסקבה (14,000).
מספרם הכולל של הצ'צ'נים ברוסיה עומד על כ-1.36 מיליון נפש.
כן קיימים ריכוזים נוספים של צ'צ'נים מחוץ לצ'צ'ניה ומספרם בין 250,000 ל-500,000 נפש.
צ'צ'נים אלו הם צאצאיהם של גולים צ'צ'נים מתקופת מלחמות הקווקז, שהובילו לסיפוחה של צ'צ'ניה על ידי האימפריה הרוסית ב-1850, וכן של מגורשים צ'צ'נים שגורשו על ידי ברית המועצות לקזחסטן בשנת 1944. מ-1994 התיישבו אלפי פליטים צ'צ'נים בארצות האיחוד האירופי ובמקומות נוספים, כתוצאה מהמלחמות הצ'צ'ניות.
השפה הצ'צ'נית שייכת למשפחת הצפון מרכז קווקזיות, הקרובות לשפה האינגושית ולדיאלקט הבאצבי הנהוג בגאורגיה.
רוב הצ'צ'נים דוברים גם רוסית.
על פי המסורת של תושבי אבו גוש, מוצאם של חלק מתושבי הכפר הוא צ'צ'ני ("שישאן" בערבית).
מספר גרסאות מספרות על משפחות גדולות של קווקזים שהוגלו לכפר בתקופת האימפריה העות'מאנית, ולפיהן השם אבו גוש הוא שיבוש של המילה "אינגושטיה", שמו של אזור הררי על גבול צ'צ'ניה וגאורגיה.
בשנת 2014 נחנך בכפר מסגד על שם אחמד קדירוב, שרוב מימונו הגיע מממשלת צ'צ'ניה.
צ'צ'יליה גלראני (באיטלקית: Cecilia Gallerani; 1473–1536) הייתה אחת מפילגשיו של לודוביקו ספורצה, שימשה כמודל ללאונרדו דה וינצ'י לציורו "הגבירה עם החולד" (1489) ונראה שאף לציורים אחרים וכן ניהלה מפגשים אינטלקטואליים בהם השתתפו משכילי מילאנו ואורחים.
אביה, פאציו, אף כי לא היה בן אצולה, היה עובד ציבור בחצר מילאנו ושימש כשגריר בפירנצה ובלוקה.
אמה, מרגריטה בוסטי, הייתה בתו של דוקטור למשפטים אשר דאגה כי בתה תזכה לחינוך מקביל לזה של בניה בלטינית ובספרות.
גלראני הייתה מבריקה ומשכילה, ולימים העניקה את חסותה לסופרים, שהיללו את יופייה בשירים.
גלראני הנאווה הפכה פילגשו של לודוביקו ספורצה בעת שהייתה בת שש-עשרה או שבע-עשרה.
ידוע שבשנת 1489 הצליח אחיה של גלראני לחמוק מעונש לאחר שהרג אדם בעת מריבה, בזכות התערבותו של לודוביקו, ולכן ניתן להניח שכבר באותה עת היו השניים בקשר רומנטי.
בשנת 1490 הרתה הפילגש לדוכס, וב-3 במאי 1491 ילדה לו בן זכר, שהוטבל בשם צ'זארה ספורצה ויסקונטי ומאוחר יותר זכה לכינוי מקסימיליאן.
כמה חודשים קודם ללידה, ב-16 בינואר 1491, התחתן לודוביקו עם ביאטריצ'ה ד'אסטה, בתו של דוכס פרארה, שדרשה כי ירחיק מעליו את הפילגש.
ואכן, למרות תשוקתו אליה, ציווה לודוביקו להוציא את גלראני ממצודתו ולשכנה בעירו, מילאנו.
מאוחר יותר השיא אותה לודוביקו לאחד מנאמניו, הרוזן ברגמיני.
בתקופת נישואיה ילדה צ'צ'יליה שלושה ילדים נוספים.
אף שנחשבה כמשוררת מעודנת ומוזה למשוררים איטלקים, שיריה לא נדפסו ואבדו.
לאונרדו פגש בגלראני בזמן ששניהם התגוררו בארמונו של "איל מורו" ("המוֹרִי", כינויו של לודוביקו, שהיה כהה עור - Il Moro).
בידי הנערה מתכרבל בעל חיים שמקובל לכנותו חולד.
ויש בו גם משחק מילים מלומד: ביוונית נקרא הסמור galè, משחק מילים עם שם משפחתה של צ'צ'יליה - גַלֶראני.
מעבר לכך, ובצורה מובהקת יותר, מסמלת החיה את הדוכס ספורצה, שזכה לכינוי "החולד" (L'Ermellino).
צֶ'סקֶה בוּדְיֶיוֹביצֶה (בצ'כית: České Budějovice; בלשון העם: Budějce; בגרמנית: Budweis) היא עיר ברפובליקה הצ'כית.
זוהי העיר הגדולה ביותר במחוז בוהמיה הדרומית ומהווה עיר מחוז, מרכז כלכלי ומקום מושב הבישופות הקתולית של צ'סקה בודייוביצה, וכן אוניברסיטת דרום בוהמיה.
בקרבת העיר נמצאים הכפר הולשוביצה, שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1998 וארמון הלובוקה.
העיר נמצאת במרחק של כ-30 קילומטרים מהגבול עם אוסטריה ובמרחק של כ-120 קילומטרים דרומית לבירת המדינה, פראג.
העיר נוסדה על ידי הירזו, אביר של אוטוקאר השני, מלך בוהמיה (1233-1278), ובשנת 1265 הוענק לה זיכיון עירוני.
העיר שימשה כעוגן לחיזוק כוחו של המלך בדרום בוהמיה וכדי לעמוד כנגד כוחם של האריסטוקרטים המקומיים.
העיר באופן מסורתי הייתה מרכז לדת הקתולית באזור ומוקד לעימותים דתיים בבוהמיה.
החל מן המאה ה-17 ועד לשנת 1890 העיר הייתה מובלעת דוברת גרמנית.
בעת תיעושה של העיר הפכו דוברי הצ'כית לרוב תושביה ועד לגירוש המיעוט הגרמני עם תום מלחמת העולם השנייה, בעיר חי מיעוט גרמני משמעותי (כ-15.5% מתושבי העיר על פי מפקד משנת 1930).
בודייוביצה ידועה מזה שנים בזכות מבשלת הבירה הפועלת בה מאז המאה ה-13. בתקופה מסוימת הייתה זו המבשלה המלכותית של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, ובירה "בודוויזר" , לצד בירת פילזנר אורקוול מן העיר פלזן, היו בין הבירות הידועות ביותר.
תעשיית הבירה בעיר מהווה עד היום גורם כלכלי משמעותי בעיר.
המבשלה הגדולה ביותר בעיר, אשר נוסדה בשנת 1895, Pivovar Budějovický Budvar, היא בעלת הזכויות החוקיות לשיווק בירה תחת השם "בודוויזר" (Budweiser) ברוב חלקי אירופה.
באזורים אחרים נמכרת הבירה תחת השם רק "בודוואר" (Budvar) ו"צ'כוואר" (Czechvar) בגלל מחלוקת משפטית לגבי סימן מסחר עם יצרן הבירה האמריקאי אנהאוזר-בוש.
הבירה האמריקאית בעלת השם הזהה נוצרה תחילה כחיקוי לטעמה של הבירה בבודייוביצה, אולם במהלך השנים פיתחה זהות עצמאית וזכתה להצלחה מסחרית רבה.
אנהאוזר-בוש הציעה לרכוש את מבשלת הבירה הגדולה בבודייוביצה כדי להבטיח לעצמה את הזכויות העולמיות על השם "Budweiser", אולם ממשלת צ'כיה סרבה להצעה, והיא רואה בבירה המקומית מקור לגאווה לאומית.
Pivovar Samson, כפי שנקראה על ידי השלטון הקומוניסטי, היא המבשלה השנייה בגודלה בעיר, והעתיקה ביותר, הפועלת מאז היווסדה בשנת 1795 ועד היום.
צ'סקי קרומלוב (בצ'כית: Český Krumlov) היא עיר קטנה במחוז בוהמיה הדרומית שבצ'כיה, הידועה באדריכלות ובעיצוב האמנותי של חלקה העתיק ובטירה השוכנת בשטחה.
העיר העתיקה של צ'סקי קרומלוב הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1992. אוכלוסיית העיר מונה (נכון ל-2022) כ-12,461 תושבים והיא מהווה את אחת האטרקציות התיירותיות העיקריות של צ'כיה כדוגמה לעיירה ימי ביניימית ששמרה על אופייה.
העיר מכונה צ'סקי קרומלוב (קרומלוב הבוהמית) על מנת להבדיל בינה לבין מורבסקי קרומלוב (קרומלוב המוראבית), שהיא עיירה קטנה בת כ-6,000 תושבים השוכנת אף היא במחוז דרום בוהמיה.
ב-30 באפריל 1920 הורה משרד הפנים של צ'כיה כי העיר תיקרא באופן רשמי צ'סקי קרומלוב, אף ששם זה היה בשימוש כבר מאז 1439.
צ'סקי קרומלוב מוזכרת לראשונה במכתב שכתב אוטוקאר השני, מלך בוהמיה, בשנת 1253. הקמת העיר התבצעה בשני שלבים.
בשלב הראשון הוקמו בתים למרגלות טירת קרומלוב ובהם התגוררו תושבים שלהם היו קשרים עסקיים עם הטירה, ובשלב השני הוקמו בתים נוספים באזור נהר ולטאבה הזורם דרך העיר.
במרכז העיר הוקמה כיכר עירונית מרובעת, ומכל פינה שלה נבנתה רשת רחובות שהתפרשה עד חומות העיר.
האזכור הראשון לחלק השני של העיר מתוארך לשנת 1274. מרבית התושבים בשנותיה הראשונות של העיר היו צ'כים וגרמנים.
בשנת 1302 מת היורש האחרון למשפחת ויטקובצי ששלטה בעיר.
על פי חוק ההחרמה המקומי באותה עת העיר הייתה אמורה לעבור לחזקתו של הכתר.
עם זאת, אחד מצאצאיה הבלתי ישירים של המשפחה, יינד'זיך פון רוזנברג, ביקש מהמלך ונצל השני להעניק את אחוזות העיר למשפחתו.
המלך נעתר לבקשתו של רוזנברג, והמשפחה הפכה את העיר למקום מגוריה העיקרי.
העיר והטירה שגשגו בתקופת שלטונם של הרוזנברגים, לרבות פריחת המסחר והתפתחותו, בניית בתי מגורים גדולים, וקבלת זכויות יתר מטעם המלוכה כגון ייצור בירה ועריכת ימי שוק.
במחצית הראשונה של המאה ה-14 התפתחה העיר תחת שלטונו של הנסיך השישי לבית רוזנברג - פטר הראשון.
בתקופת שלטונו של פטר הורחבו האחוזות של משפחתו.
הוא היה אחד מהפוליטיקאים הבכירים ביותר באותה עת, ונחשב לאחד האנשים העשירים ביותר.
הוא הורה על בנייתן של כנסיות ושל בית חולים בעיר, ואת קפלת סנט ג'ורג' בטירה.
ב-1334 הוא אף הזמין יהודים להתגורר בצ'סקי קרומלוב, העניק להם רחוב מיוחד שבו הם התגוררו והפקיד בידיהם את ניהול ענייניה הכספיים של משפחתו.
לימים נישא לאלמנתו של המלך וצלב השלישי.
אולדז'יך השני, ששלט בעיר במחצית הראשונה של המאה ה-15, נקט במספר החלטות במהלך המלחמות ההוסיטיות שסייעו לו בהגדלת שטחה של העיר.
בתחילת הקרבות הוא תמך בתנועתו של יאן הוס, וזכה לתמורה בדמות אדמות שהיו שייכות למנזר הציסטרסיאני במילבסקו.
עם שוך הקרבות החזיר את תמיכתו לכנסייה הקתולית, והפך את קרומלוב למקום מקלט עבור קתולים שגורשו מפראג.
ב-1420 נקבע כי העיר תנוהל על ידי מועצה בת 12 חברים, שכל אחד מחבריה מכהן כראש עיר למשך חודש אחד על פי סבב שנקבע מראש.
במקביל למועצת העיר פעל המגיסטרט המקומי, שהחזיק בפיקוד על המשטרה ובתי המשפט המקומיים.
לטירת קרומלוב היו נציגים משלה במועצת העיר.
רק האנשים העשירים ביותר זכו להתמנות למועצת העיר, והמינוי היה טעון את אישורה של משפחת רוזנברג.
בשלהי המאה ה-15 קיבלה העיר היתר לערוך ימי שוק שבועיים ואירוע שוק שנתי שנמשך שמונה ימים.
במשך השנים הותר לעיירה לערוך עוד 3 אירועי שוק שנתיים, וזאת בנוסף לפתיחת שוק בקר וסוסים.
הרוזנברגים ומועצת העיר תמכו בתעשיית כריית הכסף שהחלה להתפתח.
במאה ה-16 חלו התמורות האחרונות במראה עיר ביוזמתם של שליטי משפחת רוזנברג.
וילהלם רוזנברג, שהיה אחד הפוליטיקאים החזקים ביותר בתקופתו, הורה על שיפוץ בתי העיר והטירה כך שיהיו בעלי סגנון רנסאנסי.
ב-14 באוגוסט 1555 הוא הורה לחבר את שני חלקי העיר.
קודם לאיחוד העיר היה נוהל החלק החדש בנפרד מהחלק הישן.
תושבי החלק החדש טענו לקיפוח בכך שלא זכו להיתר לייצר בירת חיטה לבנה, שהייתה משקה פופולרי ורווחי באותה עת.
מחלוקות נוספות התגלעו גם ביחס לתשלומים קהילתיים נוספים כגון לכנסייה ולכומר.
פטר ווק רוזנברג, אחרון שליטי העיר מבית רוזנברג, אולץ ב-1601 על ידי הקיסר ההבסבורגי רודולף השני למכור לו את העיר בשל חובותיו.
העיר הייתה נתונה למספר מתקפות וכיבושים צבאיים במרוצת המאה: ב-1611 היא הותקפה על ידי צבאה של העיר פסאו, במלחמת שלושים השנים היא נכבשה על ידי הצבא הקיסרי, וב-1648 על ידי צבא שוודיה.
ב-1622, בעקבות מלחמת שלושים השנים, הורה קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרדיננד השני למשפחת אגנברג כהוקרה על התמיכה שזו העניקה לו במלחמה.
יוהאן כריסטיאן הראשון פון אגנברג, השליט השלישי בעיר מטעם המשפחה, היה היחיד שיזם עבודות בנייה משמעותיות וטירה והיה בעל השפעה על אירועי התרבות והחברה בעיר.
שושלת אגנברג נכחדה בתחילת המאה ה-18, והיורשת שלה החל מ-1719 הייתה משפחת שוורצנברג.
בתקופת שלטונו של יוזף אדאם שוורצנברג התרחבה העיר מעבר לגבולותיה בפעם השלישית, והשתוותה מבחינת חשיבותה התרבותית, האדריכלית והחברתית לערים הבולטות ביותר במרכז אירופה ותנאי המחיה בה הותאמו לאלו של החצר הקיסרית בווינה.
החל מהמאה ה-19 חדלה העיר מלשמש כמקום מגורים לאריסטוקרטים, ובשל כך הצליחה לשמור על מראה הרנסאנס-בארוק של המבנים השונים בה.
באמצע המאה מנתה אוכלוסיית העיר כ-5,000 תושבים, היא אירחה גדוד חיילי רגלים, ונבנו בה בית ספר למוזיקה ובית ספר מקצועי ליתומים.
במהלך המאה פעלו בה מפעלים שונים ומגוונים כגון שתי מבשלות שיכר ומפעל בגדים.
חומות העיר נהרסו וכל שערי העיר למעט שער בודיוביצקה.
בשלהי המאה נפתחו מכרות גרפיט בגן הטירה.
העיר הייתה נתונה לכיבוש נאצי במלחמת העולם השנייה, אך לא ספגה נזקים כלשהם.
צבא ארצות הברית שחרר את העיר מהשלטון הנאצי ב-1945, ולאחר מכן גורשה האוכלוסייה הגרמנית המקומית.
בעיר התקיימה מאמצע המאה ה-19 עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית קטנה, שאף הקימה בשנת 1909 בית כנסת שפעל במשך 30 שנה.
במלחמת העולם השנייה, נשלחו יהודי העיר למחנות ההשמדה.
לאחר שנים שמבנה בית הכנסת היה מוזנח, הוא שופץ ושוחזר, ובשנת 2012 הותקן בו מוזיאון קטן המספר את סיפור הקהילה, כיום משמש המבנה את התושבים כמקום מפגש, מרחב תרבותי, אמנותי, חברתי ודתי רב תכליתי.
טירת צ'סקי קרומלוב גדולה ביחס לעיר בגודל של קרומלוב; בצ'כיה היא שנייה בגודלה רק למצודת פראג.
באדמות הטירה שוכן גן רוקוקו גדול המשתרע על פני 70 דונם, גשר רחב מעל שקע עמוק בסלע שעליו בנויה הטירה, ו-40 מבנים שהוקמו בתקופות שונות ומקובצים מסביב לחמש חצרות.
מתחם הטירה ניצב על סלע שנחצב מצדו הדרומי על ידי נהר ולטאבה ועל ידי נחל פולצ'ניצה מצדו הצפוני.
בטירה שוכן תיאטרון בארוקי שהוקם בין 1680 ל-1682, בתקופת שלטונו של הנסיך יוהאן כריסטיאן ה-1 לבית אגנברג וחודש בין 1765 ל-1766 על ידי יוזף אדם שוורצנברג במימון מדינתי.
המכונות המפעילות את הבמה הן מקוריות, וכך גם התפאורה ואביזרי הבמה.
בכך, התיאטרון שבטירה הוא אחד מתיאטראות החצר האחרונים שעדיין קיימים, ובשל גילו המתקדם נערכות בו שלוש הצגות לאורך השנה, כשרק שתיים מתוכן פתוחות לקהל הרחב.
הבעלים הפרטי האחרון של הטירה היה אדולף שוורצנברג.
הוא קיבל את פניו של הנשיא אדווארד בנש בתיאטרון, והעניק לו תרומה גדולה על מנת לסייע בהגנת צ'כוסלובקיה מפני גרמניה הנאצית.
הגסטאפו החרים את הטירה ב-1940, וממשלת צ'כוסלובקיה החרימה אותה ב-1945.
מרכז העיר ההיסטורי הוא אחד האזורים העירוניים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר בבוהמיה, אך מראהו המקורי מימי הביניים השתנה במידה רבה במאה השנים האחרונות בעקבות פירוקם של שערי העיר וביצוריה במאה ה-19. שערי העיר היו מגדלים שהיו חלק ממערכת הביצורים, והגנו על הכניסות אל העיר.
השערים הוקמו כסוג של מגדל שמירה בתוך סוללות הביצורים או בין בתי מגורים.
השערים היו נסגרים באמצעות סבכת מתכת או גשר נגרר.
הגשר הנגרר שימש בשערים שהיו בסמוך לחפיר.
בעקבות הפירוק ניתן להגיע אל המרכז ההיסטורי דרך רחובות שבעבר הסתיימו בשערים.
חומות ושערי העיר אף מופיעים על החותם המקומי.
מערכת הביצורים כללה מצודות, שערים וסוללות.
לפני הפירוק היו בחומות העיר תשעה שערים, ורק שער בודיוביצקה קיים עד היום.
בקרבת אחת מהמבשלות נמצאים שרידי מבצר, וברחוב קאיובסקה עדיין ניתן להבחין בחלקים מהביצורים המקוריים.
פירוק השערים והחומות נבע בעיקר מהגידול בנפח התחבורה המקומית, התפתחות התעשייה והיעדר הצורך בהגנות מהסוג שהם סיפקו.
המעברים דרך השערים היו בצורת קמרון, דבר שמנע מכלי רכב גבוהים לעבור דרכם ואילץ אותם לפרוק חלק ממטענם לפני השער ולהעמיסו לאחר חציית השער.
חלק מהשערים היו במצב מוזנח ולא היה טעם מעשי כלשהו בשימורם.
המגדלים שבהם שכנו מרבית שערי הכניסה הפריעו לזרימה תקינה של אוויר אל רחובות העיר.
בכל אחד מהמגדלים הייתה דירת מגורים קטנה, ובמגדלים הגדולים יותר נבנו גם מטבח ושירותים.
השער הצעיר ביותר והיחיד ששרד הוא שער בודיוביקה שהוקם בין 1598 ל-1602. המעבר דרך השער היה באמצעות גשר נמשך.
אוסף המורכב בעיקר מתמונות המתעדות את ביצורי העיר שוכן במוזיאון המחוזי להיסטוריה של הטבע של העיר.
צ'סקי קרומלוב הוקמה על נתיב הסחר שחיבר בין לינץ שבאוסטריה לבין בוהמיה.
המסחר היה המגזר החשוב ביותר בכלכלת העיר, שניצלה את מיקומה הגאוגרפי.
בימי הביניים החלו להתפתח גילדות של יצרנים לפי אופי התמחותם.
במשך מאות שנים הוקמו עשרות גילדות כגון גילדת האופים, הקצבים, חרשי האבן, יצרני הכובעים וכדומה.
במקביל להתפתחות הגילדות בעיר החלה להתפתח תעשיית כריית הכסף, שהייתה בעלת תפוקה נמוכה יותר בהשוואה למכרות כסף אחרים בבוהמיה.
בין שלהי המאה ה-15 לאמצע המאה ה-16 הגיעה תעשיית המכרות המקומית לשיא רווחיותה, אך בעקבות מיצוי עפרות המתכת המקומיות דעכה פעילות הכרייה, ושבה ועלתה רק כאשר במאה ה-19 התגלו באזור מרבצי גרפיט.
הענף הרווחי ביותר במשך שנים רבות היה בישול שיכר, ובעיר פעלו מבשלה מלכותית ומבשלה עירונית.
אחת לשבוע נערכו ימי שוק רגילים או שוקי בשר, וארבע פעמים בכל שנה נערכו ירידים שנמשכו שמונה ימים.
בירידים השנתיים השתתפו כ-300 סוחרים, ובשווקים השבועיים נמכרו בעיקר מוצרים חקלאיים כגון תירס, ביצים, ירקות וכדומה.
בתחילת המאה ה-17 התיר הקיסר רודולף השני את עריכתם של שוקי בקר וסוסים באופן קבוע בימי חמישי שבין 25 בינואר ל-25 ביולי.
מפעלי התעשייה הראשונים הוקמו בצ'סקי קרומלוב במאה ה-19, והיו אלה מפעל בגדים, מפעל נייר, ומפעל לעיבוד פשתן.
לאחר בניית מסילת הרכבת המקומית ב-1891 החלו להתפתח יוזמות עסקיות נוספות.
ב-1906 חוברה העיר לראשונה לרשת החשמל הארצית.
בעיר ישנו מוזיאון קטן המוקדש ליצירתו של הצייר אגון שילה, שהתגורר בצ'סקי קרומלוב.
צ'פולטפק (בספרדית: Chapultepec) הוא פארק במקסיקו סיטי.
הפארק משתרע על פני שטח של 6.8 קמ"ר והוא הגדול ביותר באמריקה הלטינית.
אחד מייעודיו של פארק צ'פולטפק הוא לשמש כאזור אקולוגי ו"ריאה ירוקה" למקסיקו סיטי.
אזור צ'פולטפק שימש בתקופה הפרה קולומביאנית כמקום התבודדות לשליטים האצטקים, ומאוחר יותר הוקמה במקום טירת צ'פולטפק אשר שימשה כמקום מגוריהם של ראשי המדינה עד שנת 1940, אז הועבר משכן הנשיא ללוס פינוס הנמצא גם כן בפארק צ'פולטפק.
הפארק מחולק לשלושה אזורים, כשהאזור הראשון הוא העתיק והמתויר ביותר וכולל בתוכו גן חיות, את המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה ואת מוזיאון רופינו טמאיו.
מדי שנה מבקרים בצ'פולטפק כ-15 מיליון מבקרים.
משמעות שמו של צ'פולטפק הוא "בגבעת החגבים" בנאוואטל, המתייחס לאזור מרכז האזור הראשון של הפארק.
במקור היה האזור יער מחוץ לטנוצ'טיטלאן (היום מקסיקו סיטי) ונחשב קדוש בתקופה הפרה קולומביאנית, אולם כיום הוא נמצא כולו בתוך העיר (בעיקר ברובע מיגל אידלגו).
הפארק מחולק לשלושה אזורים, כשהאזור הראשון הוא העתיק ביותר, מוקף בגדר וסגור בשעות הלילה.
הפארק כולל בתוכו תשעה מוזיאונים, פארקי שעשועים, שבילים, פסלי הנצחה, אגמים ומזרקות.
הפארק משמש כריאה ירוקה למקסיקו סיטי, ועוברות בו ציפורים נודדות מקנדה, ארצות הברית ואזורים אחרים של מקסיקו.
בפארק נמצאים בין 38 ל-60 מיני עופות, חלקם נודדים וחלקם יציבים.
בפארק חיים גם מיני זוחלים ודו-חיים שונים.
בין המינים בסכנת הכחדה החיים בפארק נמצאים האקסולוטל המקסיקני, מיני דג כליל גרמיים ממשפחת הגודאתיים ומיני עש מהסוג Alandria.
בפארק נמצאים עצים רבים של ברושי מונטזומה (Taxodium mucronatum) שחלקם בני מאות שנים.
באזור הפארקים נמצאים שרידים של נוכחות אנושית עוד מתקופת הטולטקים.
במחקרים ארכאולוגיים גילו וזיהו בין היתר קברים של תושבי טאוטיווקאן, מזבח טולטקי בפסגת גבעת צ'פולטפק ומוביל מים מהתקופה הקולוניאלית.
אחד האתרים הבולטים במקום הוא מרחצאות מוקטזומה, מערכת של מאגרי מים ותעלות שהוקמו בתקופת האצטקים.
צַ'פַּלַה היא סופה טרופית שגרמה נזק רב בתימן בנובמבר 2015.
הסופה הנדירה היא היחידה מסוגה בהיסטוריה המתועדת של תימן.
היא התפתחה כציקלון מעל האוקיינוס ההודי, אך בניגוד למרבית הסופות הטרופיות הנוצרות באוקיינוס ההודי, שמגיעות למפרץ בנגל, היא המשיכה לעבר הים הערבי.
סופות הממשיכות לים הערבי, אם הן מגיעות ליבשה, פוגעות בדרך כלל בעומאן.
צ'פלה, לעומת זאת, באופן חריג, המשיכה לכיוון תימן, עברה מעל האי התימני סוקוטרה ועלתה על היבשה ליד עיר הנמל אל-מוכלא, שבאותו הזמן הייתה בשליטת שלוחה של ארגון הטרור "אל-קאעידה".
באזורי הפגיעה בתימן ירדה ביממה אחת כמות משקעים שיורדת באותו אזור במשך 2–3 שנים בממוצע.
צ'פיילוב (בפולנית: Ciepielów) הוא כפר במחוז ליפסקו שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נוסד בידי משפחת האצולה הפולנית קזנובסקי, על דרך המסחר הישנה שבין ורשה וסנדומייז', ובשנת 1597 הוענקו לו זכויות עיר.
בהמשך הוענקו ליישוב זכויות לקיים ירידים ושווקים.
בשנת 1869 נטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב, בעקבות השתתפות תושביו במרד ינואר.
ב-8 בספטמבר 1939 רצחו הגרמנים כ-300 שבויי מלחמה פולנים ביישוב.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-350 יהודים, כשליש מתושביו, ופרנסתם הייתה על המסחר והמלאכה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים, ומספר יהודיו הגיע לכ-600 איש.
ב-6 בדצמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו.
ב-24 באוקטובר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבכפר לגטו טרלוב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בדצמבר 1942 ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בכפר ובסביבתו, ושרפו כ-20 פולנים בחיים על שסייעו ליהודים.
צָ'צָ'לָקָה אדמונית (שם מדעי: Ortalis ruficauda) היא מין של דמוי תרנגול ממשפחת ההוקיים החי בדרום ומרכז אמריקה.
הצ'צ'לקות הם עופות הקרובות לתרנגולים ומזכירות תרנגול הודו קטן וצהבהב.
הם עופות קרקעיים החיים ברחבי יערות וחורשים אך גם באזורים יבשים יותר.
צבעם זהוב עם ראש וצוואר אפור, מקור לבן ודלדול בשרני אדום תחתיו.
הכנפיים והזנב חומים-אדמוניים עם שוליים לבנים.
הזכרים של הצ'צ'לקה גדולים מהנקבות וכן צבעונים יותר.
תפוצת הצ'צ'לקה משתרעת מוונצואלה וקולומביה וצפונה לאורך אמריקה המרכזית לעבר האיים הקאריביים.
היא מין חברותי החיה בלהקות משפחתיות.
היא נזונה מזרעים, פירות וחרקים.
הצ'צ'לקה האדמונית היא הציפור הלאומית של האי טובגו, ויחד עם מגלן שני שהוא הציפור הלאומית של האי טרינידד, הן הציפורים הלאומיות של טרינידד וטובגו, ואף מופיעות בסמל המדינה.
צָ'צָ'לָקָה (שם מדעי: Ortalis) הוא סוג של עופות קרקע ממשפחת ההוקיים החיים בדרום ובמרכז אמריקה וגם בדרום ארצות הברית.
הם קרובי משפחה של עופות הפנלופה.
עופות אלה הם חברתיים וקולניים מאוד.
הם נראים כמו תרנגולות גדולות בעלות צוואר אפור ועור פנים ורוד.
הם מותאמים הן לחיים על הקרקע והן לחיים על העצים.
אצבעות רגליהם אדומות וארוכות ועוזרות להם לרוץ מהר כדי לברוח מטורפים.
צבע נוצות הגוף שלהם צהוב עד חום והם בעלי זנב גדול ומקושט.
הם חיים ביערות גשם, סבכים וערבות עשב.
צ'פלין הוא סרט ביוגרפי מסוגת דרמה קומית משנת 1992 על חייו של צ'ארלי צ'פלין בבימויו של ריצ'רד אטנבורו ובכיכובו של רוברט דאוני ג'וניור.
התסריט מבוסס על האוטוביוגרפיה של צ'פלין.
עלילת הסרט מתחילה כאשר צ'פלין בערוב ימיו, מכתיב את הביוגרפיה שלו לעורך ג'ורג' היידן (אנתוני הופקינס - דמות פיקטיבית) והעלילה נפרשת בפלשבקים.
רוברט דאוני ג'וניור זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הסרט התקבל על ידי המבקרים ברגשות מעורבים.
משחקו של דאוני ג'וניור התקבל כמוצלח אבל הביקורת הייתה על הסרט בכללותו ששאף להכניס יותר מדי פרטים בביוגרפיה הרחבה של צ'פלין בסרט אחד.
הסרט היה לכן כישלון קופתי.
אטנבורו שילב בסרט קטעים מקוריים מסרטיו של צ'פלין כמו "הנער", "זמנים מודרניים", "הדיקטטור הגדול" ועוד.
זכרונותיו של צ'פלין מתחילים בתקופה הקשה שחי בלונדון עם אמו האנה (ג'רלדין צ'פלין) ואחיו החורג סידני.
האנה היא זמרת כושלת המתקשה לכלכל את ילדיה.
באחת ההופעות זורקים עליה חפצים אבל הילד צ'ארלי עולה על הבמה ומבצע את השיר וזוכה לתשואות.
המצב בבית מידרדר וצ'ארלי ואחיו נשלחים לבית מחסה.
לאחר שחרורם מידרדת האם והם נאלצים לאשפזה במוסד לחולי נפש.
צ'ארלי מתחיל להופיע בעיקר בתפקיד של שיכור.
אחיו המבוגר סידני (פול ריס) מכיר לו את המפיק פרד קרנו (ג'ון ת'או) שמתרשם ממנו ומחתים אותו על חוזה.
צ'פלין מתאהב בשחקנית צעירה בשם הטי קלי (מוירה קלי) ומבקש את ידה אך היא מסרבת.
צ'ארלי ואחיו מפליגים עם להקתו של קרנו להופעות בניו יורק.
צ'ארלי מצליח ומקבל הזמנה להופיע בסרטיו של המפיק מאק סנט (דן אקרויד).
בתחילה הוא מופיע סרטים קצרים ולא מרשים במיוחד אבל לאחר שהוא ממציא את דמות הנווד הוא מתחיל להתפרסם ולביים את סרטיו בעצמו עד מהרה הוא עוזב את סנט ומקים חברת הפקה משלו בעזרת אחיו סידני.
ב-1921 חוזר צ'פלין לאנגליה ומתקבל בכבוד מלכים אבל כשהוא נכנס לבר עם אנשים מדלת העם הוא נתקל בדברי שנאה על התרחקותו מהעם ועל השתמטותו במלחמת העולם הראשונה וחוזר מיד לארצות הברית לשם הוא מביא את אמו הבלתי שפויה ומעניק לה מגורים והשגחה עד סוף חייה.
הוא מקים ביחד עם דאגלס פיירבנקס (קווין קליין) את חברת יונייטד ארטיסטס אך מתעקש עדיין להופיע בסרטים אילמים.
צ'פלין נמשך לנערות ולנשים צעירות.
אשתו הראשונה, מילדרד האריס (מילה יובוביץ') הייתה בת 16, השנייה ליטה גריי (דבורה מור) ממנה נולדו לו שני בנים והשלישית הייתה פולט גודארד (דיאן ליין) אתה הופיע בסרט "זמנים מודרניים".
השקפותיו הסוציאליות של צ'פלין עוררו את זעמו של ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI, והוא התחיל לצבור עליו מידע ותיק עבה על כך שהוא חשוד בקומוניזם.
סידני משתדל לשכנע את צ'ארלי לא להפיק את הסרט "הדיקטטור הגדול" היות שרוב האמריקאים הם בדלנים וזה יכעיס אותם אך צ'ארלי לא משתכנע.
הובר מנסה כל הזמן למרר את חייו של צ'פלין.
שחקנית צעירה טוענת שהוא אבי בתה, ואף על פי שבדיקות סוג הדם מראות שאין הוא האב, מארגן הובר משפט ראווה עם תובע ארסי (ג'יימס וודס) שמטיח בצ'פלין שהוא בכלל אורח בארצות הברית.
המושבעים קובעים שצ'פלין חייב לשלם דמי מזונות לילדה עד גיל 21.
לבסוף נפגש צ'פלין עם אונה או'ניל (מוירה קלי) הצעירה ממנו ב-40 שנה.
הוא מפליג אתה ללונדון להצגת בכורה של "אורות הבמה" אך הם מקבלים מברק שכניסתו בחזרה לארצות הברית אסורה.
כעבור שנים מקבל צ'פלין בשווייץ מכתב מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע להגיע לארצות הברית ולקבל פרס על מפעל חיים.
הוא מסרב אך אונה משכנעת אותו.
הסרט מסתיים כשצ'פלין יושב על כסא גלגלים בחושך בשולי הבמה לפני שהוא ניגש לקבל את הפרס וברקע מוקרנים קטעים ממיטב סרטיו לקול תשואות הקהל.
צ'פלארה (בבולגרית: Чепеларе) היא עיר במחוז סמוליאן שבבולגריה, המקום ידוע כאתר נופש חורף עממי עם אחד ממסלולי הסקי הארוכים ביותר בדרום מזרח אירופה.
הוא ממוקם ליד פמפורובו, אחד מאתרי הסקי הגדולים ביותר בבולגריה.
היא שוכנת כ-25 קילומטר מהעיר סמוליאן וכ-67 קילומטרים מהגבול עם יוון.
העיר שוכנת בגובה של 1,232 מטרים מעל פני הים, ומאחר וכך הטמפרטורות הממוצעות בה נמוכות מאוד ביחס לשאר בולגריה.
בחלקו המזרחי של העיר עובר נהר צ'פלארה, שנובע ביוון ומתחבר לנהר מריצה בסמוך לפלובדיב.
כביש מס' 86 חוצה את העיר, והוא מהווה את עורק התחבורה הראשי של העיר ושל הערים הסמוכות.
צ'פסטו היא עיירה במחוז מונמות'שייר בוויילס שבדרום-מערב האי הבריטי על הגבול עם מחוז גלוסטרשייר באנגליה.
היא שוכנת על הנהר ויי, כ-3 קילומטרים משפך הנהר לנהר סוורן וסמוך לקצה המערבי של גשר סוורן.
העיירה שוכנת במרחק של 26 קילומטרים מזרחית לניופורט, 45 קילומטרים מזרחית-צפון-מזרחית לקארדיף, בירת ויילס, 29 קילומטרים צפונית-מערבית לבריסטול ו-180 קילומטרים מערבית ללונדון.
טירת צ'פסטו, השוכנת על קצה צוק מעל לנהר ויי המשקיף אל הגשר העתיק על הנהר, מתוארת לעיתים קרובות כטירת האבן העתיקה ביותר ששרדה בבריטניה.
הטירה הוקמה על ידי ויליאם פיצאוסברן (William FitzOsbern, 1st Earl of Hereford) מיד לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה בתור אחוזת ספר, והורחבה במאות השנים אחר-כך עד שנחרבה לאחר מלחמת האזרחים האנגלית.
הוקם גם מנזר בנדיקטיני קטן בתחומי היישוב המבוצר שהיה המרכז של שלטון המרקיז של סטריגוויל (Striguil, שמה הקודם צ'פסטו).
הנמל של צ'פסטו התפרסם בימי הביניים בשל יבוא יינות, ומרכז ראשי לייצוא של עץ וקליפת עצים, מהיערות הסמוכים בעמק ויי ויער דין.
בשלהי המאה ה-18 הייתה העיירה מרכז של תיירות מוקדמת כחלק מ"מסלול ויי", ותעשיית התיירות ממשיכה להיות חלק חשוב בכלכלת העיירה.
תעשיות חשובות נוספות כללו בניית אוניות, אחת מהמספנות הלאומיות של מלחמת העולם הראשונה הוקמו בעיירה, והנדסת מכונות כבדות כולל בניית חלקי גשרים, ובהווה בניית מגדלי טורבינות רוח.
צ'פסטו מפורסמת במסלול מרוצי הסוסים, ומארחת את התחרות השנתית הקרויה Welsh Grand National כל שנה מאז 1949.
ב-2001 התגוררו בעיירה 10,821 תושבים שמספרם עלה ל-12,350 ב-2011. אל העיירה מוביל כביש M48, והנגישות לערים בריסטול, ניופורט וקארדיף פירושה שעוברים דרכה מספר נוסעים רב.
העיירה מנוהלת על ידי המועצה המקומית של מונמות'שייר, ושייכת למחוז הבחירה לפרלמנט הבריטי מונמות' ולמחוז הבחירה מונמות' לבחירות לאספת המחוקקים של ויילס.
צ'פסטו שוכנת על הגדה המערבית של הוויי, בעוד שהכפרים הסמוכים שבגדה המזרחית של הנהר טטסהיל (Tutshill) וסדברי (Sedbury) שוכנים באנגליה.
השם צ'פסטו נגזר מביטוי באנגלית עתיקה "Cheap/Chepe stowe", שפירושו שוק או מרכז מסחר.
המילה "stow" מציינת בדרך כלל מקום בעל חשיבות מיוחדת, והשורש "Chep" הוא מאותו מקור כמו בשמות מקומות אחרים דוגמת צ'יפינג סודברי (Chipping Sodbury) וצ'יפסייד (Cheapside).
השם תועד לראשונה ב-1307, אבל ייתכן שהאנגלים השתמשו בשם כבר במאות הקודמות.
עם זאת, השם שבו השתמשו הנורמנים עבור הטירה והמרקיזות היה סטריגוויל (Striguil), ככל הנראה מהמילה הוולשית "Ystraigyl", שפירושה "עיקול בנהר".
השם הוולשי "קס-גוונט" (Cas-gwent) מתייחס ל"הטירה של גוונט".
שם אחרון זה נגזר מההתיישבות הרומאית "ונטה סילרום" (Venta Silurum) או "שוק הסילורים", אתר הקרוי כיום קרוונט (Caerwent), כ-8 קילומטרים מערבית לצ'פסטו, שהיה מרכז מסחרי רומאי-בריטי בדרום-מזרח ויילס.
האתר העתיק ביותר הידוע של התיישבות בצ'פסטו נמצא בת'ורנוול (Thornwell), המשקיף על שפכי הנהר של הוויי והסוורן הסמוכים לצומת המודרנית של כביש M48. חפירות הצלה ארכאולוגיות שנערכו במקום לפני שהוקמו בו בתי מגורים חשפו התיישבות אנושית רציפה מהתקופה המזוליתית, סביב 5,000 לפנה"ס ועד תום התקופה הרומית, בערך בשנת 400 לספירה.
באזור יש גם מחנות מבוצרים מתקופת הברזל, המתוארכים לתקופת הסילורים, בשכונת בולוורק (Bulwark), קילומטר וחצי דרומית למרכז העיירה בפירספילד (Piercefield) ובלנקאוט (Lancaut), כ-2 קילומטרים מצפון.
בתקופת הכיבוש הרומי היה גשר או סוללה לרוחב הנהר ויי, כקילומטר במעלה הזרם מהגשר הנוכחי.
צ'פסטו שוכנת בנקודת החצייה שבין הערים הרומיות גלוסטר ("גלבום") וקרוונט ("ונטה סילרום").
אף כי ההיסטוריונים משערים כי היה מבצר רומאי קטן באזור, העדויות שנתגלו הם של פריטים מתקופה זו וקברים, אבל לא מבנים.
לאחר שהרומאים עזבו הייתה צ'פסטו בתחומי החלק הדרומי של ממלכת גוונט הוולשית.
צפונית לעיירה המודרנית הוקמה כנסייה קלטית קטנה המוקדשת לסנט סינוורך (St.
Cynfarch), תלמידו של סנט דווריג (St.
מאוחר יותר הוא הפך למנזר אוגוסטיני, כיום בסמטת קינגסמרק (Kingsmark Lane), אבל לא נותרו ממנו שרידים.
העיירה קרובה לקצה הדרומי של סוללת אופה, המתחילה בגדה המזרחית של הוויי בסדברי ונמשכת כל הדרך עד הים האירי בצפון ויילס.
סוללה זו נבנתה בשלהי המאה ה-8 כגבול בין ממלכת מרסיה והממלכות הוולשיות, אם כי מחקרים אחרונים מטילים ספק האם הקטע בסמוך לצ'פסטו היווה חלק מהסוללה המקורית.
ייתכן, אם כי הדבר לא אומת בבירור, שצ'פסטו החליפה את קרוונט כמרכז מסחר, ושימשה הן את הסקסונים והן את הוולשים.
באותה תקופה היו חצאי האיים לנקאוט וביצ'לי (Beachley), מול צ'פסטו, בשליטה ולשית ולא בשליטת מרסיה באותו זמן, אם כי בתקופה בה נכתב ספר יום הדין נחשבה סטריגוויל כחלק מגלוסטרשייר.
לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה הייתה צ'פסטו נקודה אסטרטגית.
היה בה גשר בנקודה הקרובה ביותר לשפך הנהר ויי, והיא היוותה בסיס שממנו אפשר היה לקדם את השליטה הנורמנית לתוך דרום ויילס, ושלטה על הגישה להרפורד ועל מחוזות הספר של ויילס.
טירת צ'פסטו הוקמה על ידי ויליאם פיצאוסברן (William FitzOsbern, 1st Earl of Hereford) ב-1067, והמגדל הגדול, המתואר לעיתים קרובות כמבצר האבן העתיק ביותר ששרד בבריטניה, הוא מתקופה זו או זמן קצר אחר-כך.
לאתר שנבחר להקמת הטירה היו יתרונות הגנתיים בולטים: מיקומה על צוק תלול מצד אחד ועמק טבעי מצדה השני.
בסמוך אף נוסד מנזר בנדיקטיני קטן, כיום כנסיית סנט מרי (St Mary's Church).
המנזר היה מרכז לקהילה דתית קטנה, ששרידיה קבורים תחת מגרש החנייה הסמוך.
נזירים, במקור ממנזר קורמיי (Abbaye Notre-Dame de Cormeilles) בנורמנדי, שהו במקום עד פירוק המנזרים באנגליה.
הטירה הורחבה על ידי ויליאם מרשל (William Marshal) בשלהי המאה ה-12, ושוב, מאה שנים אחר-כך על ידי רוג'ר ביגוד, הרוזן החמישי של נורפוק (Roger Bigod, 5th Earl of Norfolk).
הנמל של צ'פסטו התפתח בתקופת ימי הביניים.
אחת הסיבות לכך הייתה שהיא לא נשלטה על ידי המלך, אלא על ידי האציל המקומי שהיה, בתוקף תפקידו כמגן על הגבול עם ויילס (Marcher Lord), פטור ממסים.
הסחורות העיקריות שעברו בנמל בדרכם לבריסטול היו עץ וקליפות עצים מעמק ויי.
מימי הביניים היה הנמל של צ'פסטו הגדול ביותר בוויילס.
ספינות הפליגו ליעדים רחוקים כדוגמת איסלנד וטורקיה, כמו גם לצרפת ופורטוגל, והעיירה הייתה ידועה בייבוא יין.
צ'פסטו קיבלה מעמד רשמי כעיירה (Town charter) ב-1524, ונכללה בתחומי המחוז ההיסטורי מונמות'שייר, כאשר הוא הוקם.
במפת Cambriae Typus של ההיסטוריון הוולשי המפרי לווייד (Humphrey Llwyd) מ-1573 מופיעה העיירה תחת שלושה שמות: Strigulia, Chepstowe ו-Castelh Gwent.
הטירה והעיירה החליפו ידיים כמה פעמים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
ועורך הדין והפוליטיקאי הנרי מרטן (Henry Marten), שהיה בין 59 החותמים על ההוצאה להורג של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, נכלא בטירה ומת בה.
הרישומים מראים שבמהלך התקופה שבין 1790 ל-1795 היה הטונז' של הסחורות שעברו בנמל גדול יותר מסך כל הטונז' של הנמלים של קארדיף, סוונסי וניופורט ביחד.
צ'פסטו הגיעה לשיא חשיבותה במהלך המלחמות הנפוליאוניות, כאשר הייצוא של קורות עצי אלון, עבור ספינות וקליפות עצי אלון לתהליכי בורסקאות (בעיקר לאירלנד) היו חיוניים במיוחד.
העץ של אגוז מלך נשלח בעיקר לברמינגהאם ושימש לקתות של רובים שנמכרו ברחבי העולם, והמזח שממנו יוצאו העצים נקרא לכן "Gunstock wharf".
בנוסף היה יצוא של תילים ונייר, שיוצרו במפעלים הרבים שהוקמו על היובלים של הוויי.
היבט חשוב של המסחר של צ'פסטו היה סחר הביניים (Entrepôt trade): הבאת מטענים גדולים לתוך המים העמוקים של הוויי בזמן גאות, וחלוקתם לשם משלוח הלאה בספינות מפרש קטנות (trows) במעלה נהר הוויי להרפורד, או לגלוסטר במעלה הסוורן ומעבר לה.
לצ'פסטו היה גם סחר מעבר לשפך הסוורן עם בריסטול כתלות בגאות ובשפל שאפשרו לספינות להפליג במעלה ובמורד האייבון למרכז עיר זו.
בניינים רבים בעיירה הם משלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. גשר הברזל היצוק האלגנטי על נהר הוויי נחנך ב-1816 ונועד להחליף גשר קודם מעץ.
העיירה הפכה למרכז תיירות חשוב משלהי המאה ה-18, כאשר "מסלול ויי" הפך פופולרי.
מבקרים נהגו לשכור סירות באופן קבוע ממקומות כמו רוס על הוויי (Ross-on-Wye) ומונמות' והפליגו במורד הנהר, מבקרים, משרטטים ומציירים את הנופים הציוריים של האזור שכללו בין השאר את מנזר טינטרן, בית פירספילד (Piercefield House) וחורבות טירת צ'פסטו.
במאה ה-19 התפתחה תעשיית בניית ספינות, והעיירה הייתה ידועה בייצור שעונים, פעמונים ואבני משחזת.
ב-1840 נשלחו מנהיגי מרד התנועה הצ'רטיסטית בניופורט מצ'פסטו לטסמניה.
הסחר בנמל החל להצטמצם אחרי תחילת המאה ה-19 אחרי שקארדיף, ניופורט וסוונסי התגלו כמותאמים טוב יותר לטפל בעיקר הייצוא של פחם ופלדה מעמקי גלמורגנשייר ומונמות'שייר.
עם זאת, ענף בניית הספינות חזר לחיים לתקופה קצרה כאשר הוקמה המספנה הלאומית מספר אחת במהלך מלחמת העולם הראשונה וזמן קצר אחר-כך, כאשר האוניות הטרומיות הראשונות הורכבו שם.
כמות העובדים הגדולה שהגיעה לעיר בשל המספנות מ-1917, הובילה להקמת פרויקט המגורים בהארדוויק (Hardwick), המכונה "גרדן סיטי" (Garden City), ובבולוורק.
המספנה עצמה הפכה למפעל לייצור מבני הנדסה גדולים.
מ-1938 מארחת צ'פסטו את המטה המרכזי של חברת האוטובוסים רד אנד וייט (Red & White) בדרך בולוורק.
פרויקטים חדשים של בנייה למגורים במאה ה-20 התרחשו מצפון ומדרום למרכז העיירה, ומאוחר יותר מעבר לכביש A466, מערבית לעיירה.
העיירה התפתחה במהירות לאחר פתיחת גשר סוורן ב-1966, שהחליף את שירות המעבורות הקודם ואפשר נסיעה קלה יותר בין צ'פסטו והמרכזים הגדולים יותר כולל בריסטול וקארדיף.
מעל ל-2 מיליון ליש"ט הושקעו בחידוש מרכז העיירה ב-2004–2005. תוכנית זו שכללה פסלים ואמנות ציבורית, נתקלה בביקורת מקומית מסוימת בשל העלות הגבוהה, אבל זכתה לכמה פרסים לאומיים המשקפים את איכות התכנון הגבוהה.
האזור שליד הנהר עבר טיפוח נוף יחד עם תוכנית להתמודדות עם שיטפונות.
צ'פסטו שוכנת על הגדה המערבית של הנהר ויי, כ-5 קילומטרים מהשפך שלו לשפך של הנהר סוורן לים.
צפונית לעיירה הנהר ויי עובר דרך קניון אבן גיר, ויש צוקי אבן גיר בצ'פסטו, הן צפונית הן דרומית למרכז העיירה, והן על הגדה המזרחית של הוויי מול העיירה.
על העיירה אפשר לצפות מצוקים בווינדקליף (Wyndcliff), כ-3 קילומטרים צפונית לעיירה, ומחלקים בעיירה אפשר לראות את שפך הנהר סוורן ואת הגשרים שחוצים אותו.
המרכז ההיסטורי של צ'פסטו שוכן בחלק מעיקול הנהר ויי, ומטפס על המדרונות מהנהר מערבה.
חלחול של מים חומציים גרם להמסת אבן גיר ויצירת מערות באזור, כולל אוטר הול (Otter Hole), מערכת מערות בין הגדולות ביותר בבריטניה, הידועה בשל משקעי המינרלים.
אקלים העיירה מושפע ממיקומה קרוב לשפך סוורן.
תשתית המסלע של צ'פסטו כוללת אבן גיר, אבן בוץ ואבן חול, המכוסים בחלק מהמקומות בחצץ, חרסית וטין ממישור ההצפה של הנהר, שמקורם ימי והם בני שני מיליון שנים.
מרבית המסלע נוצר בסביבה ימית טרופית חמימה, כאשר אירופה הייתה קרוב יותר לקו המשווה.
הסלע של צוקי סדברי והסלעים שמתחת לטירת צ'פסטו הם שכבת אבן גיר מתור הקרבון, שעובייה כמה מאות מטרים, עשויה מחלקיקים ושברי צדפות של בעלי חיים ימיים מלפני 330–360 מיליון שנים.
ההפרש בין הגאות לשפל בצ'פסטו הוא בין הגדולים בעולם.
הנהר נקבע כגבול בין אנגליה וויילס על ידי אתלסטאן, מלך אנגליה ב-928. עם זאת, לאחר הכיבוש הנורמני נכללו אזורים מזרחית לוויי, בתחומי האחוזות הפיאודליות הממלכתיות הסקסוניות לשעבר של טידנהם (Tidenham) וכולל ביצ'לי (Beachley), טטסהיל (Tutshill), סדברי (Sedbury) וטידנהם צ'ייס (Tidenham Chase), בתחומי אזור שלטונו של שליט סטריגוויל.
ב-1536, אושר הנהר כגבול בין מונמות'שייר וגלוסטרשייר.
מאז תחילת המאה ה-19, נמשכה הבנייה למגורים בגדה המזרחית של הנהר מול צ'פסטו בטטסהיל ובסדברי.
אזורים אלו, אף שהם שוכנים באנגליה ולא בוויילס הם אפקטיבית פרוורים של צ'פסטו.
צ'פסטו מנוהלת על ידי מועצת מחוז מונמות'שייר (Monmouthshire County Council), אחת מ-22 יחידות הממשל המקומי בוויילס שנוצרו ב-1996. המשרדים של המועצה שכנו עד 2012 בבית מחוז גוונט (Gwent County Hall).
מרבית אנשי הצוות משוכנים כיום באוסק (Usk) ובמגור (Magor).
העיירה בוחרת חמישה חברים למועצה עבור הרבעים של לרקפילד (Larkfield), סנט כריסטופר'ס (St Christopher's), סנט קינגמרק (St Kingsmark), סנט מרי'ס (St Mary's) ות'ורנוול (Thornwell).
בעקבות הבחירות המקומיות של 2012, החלוקה מפלגתית של חברי המועצה מטעם צ'פסטו היא: שלושה ממפלגת הלייבור, אחד מהמפלגה השמרנית ואחד מהמפלגה הליברל-דמוקרטית.
לעיירה יש מועצת עיר הכוללת 15 חברי מועצה הנבחרים מדי ארבע שנים.
המועצה בוחרת את ראש העירייה מבין חבריה אחת לשנה.
לצ'פסטו ניתן מעמד של עיירה (Town charter) ב-1524 על ידי האציל המקומי (אדון הספר, כלומר מגן על הגבול עם ויילס), צ'ארלס סאמרסט, הרוזן הראשון של ווסטר (Charles Somerset, 1st Earl of Worcester).
לאחר שהוקם מחוז מונמות'שייר ההיסטורי נכללה צ'פסטו במסגרת נפת קלדיקוט (Hundred of Caldicot) ב-1542. העיירה נשלטה על ידי חברת פקידי בית משפט (bailiffs) ופקידים נבחרים (burgesses) עד זמנו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, כשמעמד העיירה פג, ככל הנראה כתוצאה ממחלוקת.
העיירה נשלטה על ידי ועד מקומי (Local Board) מ-1864, ומועצת מחוז עירוני (Urban District Council) הוקמה מ-1894. מועצת המחוז העירוני פורקה ב-1974, כאשר מרבית הפונקציות שמילאה נלקחו על ידי מועצת נפת מונמות' (Monmouth District Council).
ב-1988 שונה שמה ל-Monmouth Borough Council, והייתה לאחת מחמש הנפות של מחוז גוונט (Gwent county) עד ששניהם בוטלו ב-1996.
הייצוג של העיירה בפרלמנט של הממלכה המאוחדת היה כחלק ממחוז מונמות'שייר החל ב-1536. בין 1985 ל-1918 יוצגה העיירה כחלק ממחוז הבחירה דרום מונמות'שייר, ומאז 1918 היא חלק ממחוז הבחירה מונמות' (Monmouth UK Parliament constituency).
העיירה נשארה כחלק ממחוז הבחירה מונמות' בכל הבחירות מאז אף שגבולות מחוז הבחירה השתנו כמה פעמים.
במרבית הבחירות נבחר חבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית במחוז זה.
בבחירות לאספת הנבחרים של ויילס (Welsh Assembly) העיירה שייכת לאזור הבחירה מונמות' (Monmouth Assembly constituency).
צ'פסטו היא בתחומי אזור הבחירה ויילס (Wales European Parliament constituency) של הפרלמנט האירופי.
החקיקה של השנים 1535–1542 בנוגע לוויילס יצרה אנומליה בכך, שאף שמונמות'שייר צוינה כשייכת ל"מדינה או לריבונות של ויילס", היא הוכפפה ישירות לחצר וסטמינסטר ולא למוסדות השלטון של ויילס (Court of Great Sessions in Wales).
מרבית החקיקה עבור ויילס יושמה תחת הביטוי "ויילס ומונמות'שייר", והשאלה האם מונמות'שייר צריכה להיות חלק מוויילס למטרות מנהל הובהרה סופית בחוק הממשל המקומי 1972 (Local Government Act 1972) ששילב אותה בתחומי ויילס.
צ'פסטו התפתחה מתקופת ימי הביניים כנמל ומרכז סחר.
הנמל ויחד איתו תעשיית בניית הספינות אינם פעילים יותר.
התעשיות שהתפתחו באתרי המספנות, בייחוד ייצור החלקים למבנים הנדסיים גדולים על ידי קבוצת מאבי (Mabey Group), ממשיכות לפעול קרוב למרכז העיירה, כמו גם באזור התעשייה של חוות ניוהאוז (Newhouse Farm industrial estate) לצד כביש M48 שם מורכבים מגדלי טורבינות רוח.
ביולי 2015 הודיעה החברה שהאתר עתיד להיסגר ו-125 עובדים יפוטרו בעקבות החלטה של ממשלת בריטניה להפסיק להעניק סובסידיות לטורבינות רוח.
תעשיות מקומיות אחרות כוללות ציוד לאתרי סקי מלאכותיים, שפותח במפעל המברשות "דנדיקס" (Dendix), שבשעתו היה יצרן של מברשות תעשייתיות בכל הגדלים.
המפעל, שכיום מתופעל על ידי אוסבורן-יוניפול (Osborn-Unipol), הועבר מחוץ למרכז העיירה לאתר חדש בסמוך לכביש הבינעירוני ב-2011. יש אזורי תעשייה קטנים בבולוורק ובסמוך לתחנת הרכבת של העיירה, ואזור התעשייה של חוות ניוהאוז הוא גם מרכז הפצה מרכזי.
עסקים מקומיים נוספים ראויים לציון כולל את ארצ'יטן לנדרל (Architen Landrell), יצרן של מבנים מבדים נמתחים, שבדצמבר 2015 הודיע על סגירה.
ו-"MVM Films", מפיץ של סרטי הנפשה יפניים.
צ'פסטו היא המרכז הראשי לתעשיות התיירות ושירותי התיירות בדרום-מערב אנגליה ובוויילס.
בשל תשתית התחבורה המעולה הכוללת קווי רכבת וכבישים, עוברים דרכה נוסעים רבים בדרכם למרכזים העירוניים הגדולים של בריסטול ושל דרום ויילס.
מיקומה בקצה הדרומי של עמק ויי, יחד עם האטרקציות שבה, כולל הטירה ומסלול מרוצי הסוסים, תרמו להתפתחותה כמרכז תיירות.
לשכת המסחר של צ'פסטו מייצגת בתי עסק בעיירה ומטרתה לתמוך בהם ולעודד את התפתחותם.
במרכז העיירה צ'פסטו יש מעל ל-130 חנויות במרחק הליכה קצר ממגרשי חנייה המסוגלים להכיל יותר מ-1,000 מכוניות.
יש 16 בתי מלון, בארים ופאבים ו-15 מסעדות ובתי קפה.
במרכז עיירה פועלים מרכולים של הרשתות טסקו ומרקס אנד ספנסר, כשבבולוורק יש מרכול של לידל (Lidl).
יש חנות של רשת Homebase (רשת עשה זאת בעצמך) קרוב מאוד לצומת עם הכביש הבינעירוני.
בעיירה יש סניפים של הבנקים הגדולים, של רשתות בתי מרקחת וספרים בנוסף לבתי קפה ומסעדות עצמאיים.
לאורך המדרחוב של סנט מרי'ס פועלים חנויות ענתיקות, חנויות מתנות, חנות ספרים ובתי קפה ומסעדות.
במרכז העיר פועל פעם בשבועיים שוק איכרים, שוק הבהמות של העיירה נסגר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
על פי מפקד האוכלוסין של 2001 היה אחוז העובדים גבוה יחסית בתחומי המסחר והקמעונות (19.6% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 16.3%), בניהול נדל"ן (11.3% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 8.5%), ובתחבורה ובתקשורת (9.4% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 5.5%).
אחוז המועסקים בייצור היה נמוך מהממוצע (15.2% בהשוואה ל-17.3%), וכך גם אחוז המועסקים בבריאות ועבודה חברתית (9.3% בהשוואה ל-13.0%).
במונחי קבוצות תעסוקה, אחוז התושבים במעמד ניהולי, מקצועי וטכני היה גבוה מהממוצע (בסך הכל 44.1% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 35.4%), ואחוז המועסקים בעבודות ייצור, שירותים אישיים ומנהל היה נמוך יותר.
צ'פסטו שוכנת קרוב לצומת 2 על כביש M48, בקצה המערבי של גשר סוורן.
הגשר נפתח ב-1966 והוא כולל את המפתח השני באורכו בממלכה המאוחדת.
הגשר החליף את המעבורת בין ביצ'לי לאוסט (Aust-Beachley ferry) שפעלה בשפך הסוורן קודם לכן.
קודם לפתיחת גשר סוורן עברה כל התנועה בין דרום-מערב אנגליה לדרום ויילס על גבי גשר הברזל היצוק העתיק על הנהר ויי שנבנה בצ'פסטו ב-1816 והחליף גשר עץ שקדם לו, והיה הגשר האחרון על הוויי לפני השפך.
כביש M48 מחבר בין צ'פסטו לניופורט (במרחק 29 קילומטרים) ולקארדיף (50 קילומטרים) במערב, לבריסטול (29 קילומטרים) וללונדון (200 קילומטרים) במזרח.
מצפון מחבר כביש A466 שעולה לאורך עמק וויי את העיירה עם מונמות' (26 קילומטרים), ולצפון-מזרח מחבר אותה כביש A48 עם גלוסטר (47 קילומטרים).
תחנת הרכבת של צ'פסטו שוכנת על הקו הראשי בין מאסטג (Maesteg) וצ'לטנהאם.
על מנת להגיע לתחנת הרכבת של בריסטול או לתחנת הרכבת פדינגטון בלונדון יש להחליף רכבות בתחנת הרכבת של ניופורט או בתחנת הרכבת של צומת מנהרת הסוורן (Severn Tunnel Junction), כ-13 קילומטרים מהעיר.
חברת הרכבות הפועלת בצ'פסטו היא Arriva Trains Wales (אם כי באוקטובר 2018 יעבור הזיכיון לחברת KeolisAmey Wales).
גשר הרכבת של צ'פסטו המכונה "הגשר הצינורי הגדול" (The Great Tubular Bridge), שמגשר בין צ'פסטו לסדברי תוכנן על ידי איזמבארד קינגדום ברונל ב-1852 כחלק מהרשת של חברת הרכבות גרייט וסטרן, ונבנה מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20. עד 1959 היו גם רכבות נוסעים במעלה עמק הוויי עד למונמות'.
שירות זה הופסק בשל הפסדים כספיים.
קו הרכבת בצ'פסטו נחסם בשל מפולת עפר ב-12 בנובמבר 2009, בעקבות גשמים כבדים.
נמלי התעופה הקרובים ביותר לצ'פסטו הם בבריסטול (43 קילומטרים) וקארדיף (69 קילומטרים).
נמל התעופה לונדון הית'רו מרוחק 179 קילומטרים מצ'פסטו.
במפקד האוכלוסין של 2011, שלא כלל את הפרוורים בפועל של טטסהיל וסדברי, נמנו בצ'פסטו 10,821 תושבים.
במפקד האוכלוסין של 2011 תיארו 1,147 תושבים מצ'פסטו (9.2%) את עצמם כדוברי ולשית, כשל-465 תושבים נוספים יש "מעט כישורים בוולשית".
יש בעיירה ארבעה בתי ספר יסודיים: דל (Dell), פמברוק (Pembroke), ת'ורנוול (Thornwell) ובית הספר הקתולי של סנט מרי'ס, ובית ספר תיכון מקיף אחד "בית הספר צ'פסטו" (Chepstow School), השוכן ברחוב ולש ולומדים בו מעל ל-1,300 תלמידים.
תלמידים מצ'פסטו יכולים ללמוד בוולשית במקום באנגלית בבתי ספר בעיירות הסמכות קלדיקוט ופונטיפול.
בטטסהיל ובסדברי בגדה "האנגלית" של הוויי יש בתי ספר משלהם, שבהם לומדים גם תלמידים מצ'פסטו, כולל בית הספר התיכון ויידין (Wyedean School) ובית הספר היסודי הפרטי "סנט ג'ון על הגבעה" בטטסהיל.
בית החולים הקהילתי של צ'פסטו שבו 86 מיטות נפתח ב-2000, לאחר שהוקם במסגרת יוזמה פיננסית פרטית בשיתוף הממשלה הבריטית.
את בית החולים בנתה ומפעילה חברת קינטרה (Kintra), בעלות של 1.2 מיליון ליש"ט לגוף הממשלתי המטפל בבריאות בדרום ויילס (Gwent Healthcare NHS Trust).
מבנה בית החולים משלב אלמנטים אדריכליים ממבנים קודמים, כולל מבית החולים הקודם מאונט פלזנט, שהיה ממוקם באתר סמוך שעליו הוקמו בתי מגורים.
במפקד של 2001 ציינו 72.3% מתושבי צ'פסטו שהם נוצרים, כ-19% כתבו שהם חסרי דת.
על פי המפקד של 2011 התגוררו בעיירה שישה יהודים.
כנסיית סנט מרי'ס נוסדה ב-1072 כמנזר בנדיקטיני ושימרה על שער הכניסה המערבי המקושט המקורי בסגנון נורמני.
המנזר בוטל במסגרת פירוק המנזרים באנגליה ב-1536, והפך לכנסייה קהילתית.
הכנסייה עברה שיפוצים משמעותיים במאה ה-19, וכיום מתנהל בה פולחן קבוע כחלק מהכנסייה האנגליקנית בוויילס.
הכנסייה הבפטיסטית ברחוב לואר צ'רץ' נבנתה במקור על ידי וולטר ווטקין ב-1816 והורחבה ב-1867. ההיסטוריה של הכנסייה המתודיסטית בצ'פסטו החלה ב-1762 כאשר ג'ון ולסלי הגיע להטיף בצ'פסטו.
ב-1801 נבנתה קפלה מתודיסטית במה שהוא כיום רחוב אוקספורד.
כנסיית סנט כריסטופר'ס (אנגליקנית) והכנסייה הקתולית של סנט מרי'ס שוכנים בפרוור בולוורק.
בעיירה נערך יריד חקלאי שנתי.
והאירוע השנתי של ואסאיל (Wassail - מנהג אנגלי) ומארי לוויד (Mari Lwyd - מנהג וולשי) בינואר.
יש ארגון ולשי מקומי באזור, המארגן אירועים בשפה הוולשית במהלך השנה הפתוחים לכולם.
בכל אוקטובר העיירה מארחת את האירוע "Hoggin' the Bridge", משחק מילים שניתן לתרגם כ"אופנועים משתלטים על הגשר", אירוע התרמה שבו אלפי אופנועים נוסעים דרך גשר סוורן ומתכנסים במרכז העיירה.
הקהילה מארגנת מדי פעם מופעים אורקוליים המכסים היבטים של ההיסטוריה המקומית, תוך שימוש בתושבים המקומיים בעזרת בימוי מקצועי.
מוזיאון צ'פסטו (Chepstow Museum), שהוקם על ידי חברת צ'פסטו (Chepstow Society) שוכן בבית מידות אלגנטי מ-1796 מול הכניסה לטירה.
אין בצ'פסטו בית קולנוע או תיאטרון, אם כי הקרנות סרטים, מופעי תיאטרון ואירועים אחרים מתנהלים באורח קבע באולם דריל (Drill Hall), סמוך לטירה ולנהר.
פעילות קהילתית מתנהלת גם במרכז הקהילתי פלמר ובמרכז הקהילתי בולוורק.
לצ'פסטו יש ברית ערים תאומות עם קורמיי (Cormeilles) בצרפת.
בעיירה פועלת מ-2001 להקת ריקוד המכונה The Widders Border Morris Men שאנשיה נוהגים לצבוע את פניהם בשחור.
ב-2010 הם הוזמנו לייצג את ויילס בפסטיבל קלטי בצרפת.
מסלול מרוצי הסוסים של צ'פסטו (Chepstow Racecourse) הוא המתקן החשוב ביותר למרוצי סוסים בוויילס.
הוא שוכן בקצה העיר, בשטחים של בית האחוזה בית פירספילד (Piercefield House) החרב.
מסלול המרוצים נפתח ב-1926, והפך למקום מפגש קבוע של המרוץ הלאומי של ויילס (Welsh National) ב-1949.
קבוצת הכדורגל של צ'פסטו (.Chepstow Town F.C) הוקמה ב-1878, ונכון ל-2017 שיחקה בליגה השלישית בוויילס.
קבוצת הרוגבי של צ'פסטו נוסדה ב-1869 על ידי התלמידים לשעבר והמורים של בית הספר התיכון של צ'פסטו.
נכון ל-2017 הקבוצה משחקת בליגה השלישית של ויילס.
בעיירה יש גם מועדון שבו מתאמנים בחץ וקשת ומשחקים טניס, כדורת, קריקט וכדורגל נערים.
אליפות העולם בריצת שדה של 1976 שבה זכה קרלוש לופס נערכה בעיירה.
שני מסלולים ארוכים של רשת האופניים הלאומית (National Cycle Network) מתחילים בצ'פסטו, כולל "מסלול האופניים השביל הקלטי" (Celtic Trail cycle route).
בצ'פסטו נערכו גם מרוצי אופניים ברחובות לחובבים ומקצוענים, כדוגמת ה"גרנד פרי של צ'פסטו".
מרכז הפנאי של העיירה שוכן בסמוך לבית הספר של צ'פסטו.
המרכז שייך למועצת המחוז של מונמות'שייר.
בין המתקנים: בריכת שחייה פנימית ומגרשי משחקים בתוך המבנה ומחוץ לו.
מועדון הרצים של צ'פסטו (Chepstow Harriers running club), נוסד בשנות ה-80 של המאה ה-19 ונפגש פעמיים בשבוע במרכז בנוסף לאירועים מתוכננים.
מאז תקופת השיא שבה הייתה המרכז לסיורים בעמק הוויי בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, צ'פסטו היא מרכז תיירות חשוב.
יש בעיירה מגוון של בתי מלון ובתי הארחה.
בנוסף לאטרקציות שיש בעיירה, כולל הטירה, העיירה קרובה לאטרקציות אחרות כולל יער דין המלכותי, מנזר טינטרן ועמק ויי, מגרשי הגולף הסמוכים בסנט פייר, ומרכז הצלילה הלאומי בטידנהאם (National Diving and Activity Centre).
כמה שבילי הליכה ארוכים: שביל סוללת אופה (Offa's Dyke Path), שביל עמק ויי (Wye Valley Walk), שביל חוף ויילס (Wales Coast Path) ושביל גלוסטרשייר (Gloucestershire Way) עוברים דרך העיירה או בסמוך לה.
שביל חוף ויילס נפגש עם שביל סוללת אופה בצ'פסטו, ושניהם ביחד מהווים את "שביל סובב ויילס" באורך כללי של 1,653 קילומטרים.
בצ'פסטו יש חמישה בניינים רשומים מדרגה I – הטירה, כנסיית המנזר, שער העיר, חומת הנמל וגשר ויי העתיק – וכמה בניינים רשומים מדרגה II.
טירת צ'פסטו משקיפה על נהר ויי, מרחק קצר במורד ממרכז העיר.
המגדל הגדול הוא החלק העתיק ביותר של המתחם ומתוארך לשלהי המאה ה-11. הטירה הורחבה, הן מערבה והן מזרחה, במאות מאוחרות יותר, אך נחרבה במהלך מלחמת האזרחים באנגליה.
מול הטירה יש מגרש חנייה גדול, ליד מרכז המבקרים ומול מוזיאון צ'פסטו.
הטירה מנוהלת על ידי Cadw, והיא פתוחה לציבור בתשלום בכל השנה למעט חגים.
הכניסה לטירה היא דרך שער מהמאה ה-12, והיא מכילה תערוכה על ההיסטוריה של הטירה.
שביל בסמוך לטירה הוא נקודת ההתחלה והסיום של שביל עמק ויי.
מרבית חומת הנמל מהמאה ה-13 נותרה שלמה, אף שקטע דרומית למסילת הברזל נהרס כשנבנתה המספנה הלאומית ב-1916. נקודות התצפית הטובות ביותר על החומה הן בצמוד למגרש החנייה הראשי של העיירה ברחוב ולש, או ליד כביש A48 בפסגת גבעת בית הספר.
ניתן להשקיף על החומה בסמוך לבית השער (Gate House) בקצה המערבי של הרחוב הראשי (High Street).
שער העיר, כיום מעבר לרכב בודד הנשלט על ידי רמזור, היה פעם נקודת הכניסה היחידה למרכז העיירה מלבד הגשר שמתחת לטירה.
השער נבנה מחדש ב-1524 ועבר כמה שיפוצים מאז, בפעם האחרונה ב-1986. בית השער והחדר שמעל הקשת עצמה פתוחים מדי פעם לקהל.
כנסיית המנזר של סנט מרי
מנזר צ'פסטו הוקם ב-1067, באותו זמן שבו הוקמה הטירה.
שער הכניסה המערבי הנורמני נשאר שלם, כמו גם כמה פריטים בתוך הכנסייה מתקופת ימי הביניים ומאוחר יותר כולל קברים יעקוביניים.
כנסיית המנזר של סנט מרי הפכה לכנסיית הקהילה של העיירה אחרי הרפורמציה באנגליה.
מגדל הכנסייה מתוארך לתחילת המאה ה-18, וכל הכנסייה עברה בנייה מחדש והרחבה באמצע המאה ה-19, תהליך שבו נהרסו חלק מהרכיבים הקדומים יותר.
גשר ויי העתיק מתחת לטירה נבנה ב-1816, במקום גשרי העץ שהיו במקום קודם לכן.
מבנה הברזל היצוק ידוע בשל האלגנטיות שלו.
רוחב הגשר מאפשר מסלול אחד והשליטה נעשית באמצעות רמזורים.
הקצה המזרחי של הגשר בגלוסטרשייר, הוא נקודת ההתחלה והסיום של שביל גלוסטרשייר.
גדת הנהר של צ'פסטו הייתה פעם אזור פתוח של מספנות המוקפות במחסנים.
השטח יושר, וכולל סוללות להתמודדות עם שיטפונות, והוא כיום נקודת ההתחלה והסיום של שביל חוף ויילס.
הגן מכיל בימת תזמורת שבה משתמשים לקונצרטים בקיץ.
גשר הרכבת של צ'פסטו, מעט במורד הזרם, נבנה בעיצוב חדשני בשעתו על פי תכנון של איזמבארד קינגדום ברונל ב-1852. מרבית המבנים של ברונל הוחלפו מאז.
גשר הרכבת מקביל לגשר כביש A48 שנפתח ב-1988.
העיירה כוללת כמה מבנים ראויים לציון שהוקמו אחרי ימי הביניים.
בניינים רשומים מדרגה II כוללים:
קאסל טרס (Castle Terrace) – שורה של בתים טוריים עם חלונות בולטים, שנבנו סביב 1810 ברחוב ברידג' (שאז היה קרוי רחוב סנט אן), הכביש המוביל אל הטירה.
משכנות פוויס (Powis Almshouses) – מבנה אבן בצורת ר של בתי מחסה בקצה רחוב ברידג', שנבנו ב-1721 על פי בקשה של יינן שנולד במקום בשם תומאס פוויס (Thomas Powis) ועבד בלונדון.
משכן רגלן (Raglan Lodge) – בניין מתקופת העוצרות בכיכר בופורט במרכז העיירה, שנבנה מעל מרתף בעל תקרת כיפה שייתכן ושימש כבית העירייה או מרכז מנהלי לרוזנות של ימי הביניים.
תקופת השיא של השגשוג של העיירה כנמל סחר בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מיוצגת על ידי מספר רב של בתי מגורים גדולים (Town houses) מתקופה זו, רבים מהם משמשים כיום למטרות אחרות כדוגמת משרדים וחנויות.
דוגמה אחת הוא בית גווי (Gwy House), שנבנה ב-1796 לסוחר מקומי עשיר, שכיום פועל בו מוזיאון צ'פסטו.
במרכז העיירה יש גילופי אבן, עבודות אמנות ולוחות מידע שהוטמעו במדרכות או בקירות, שהוצבו כחלק מתוכנית ההתחדשות של 2004–2005. הם ממחישים את ההיסטוריה של צ'פסטו.
מסלול מרוצי הסוסים ובית פירספילד
מסלול מרוצי הסוסים של צ'פסטו נפתח ב-1826 בשטחים של בית פירספילד, כקילומטר וחצי צפונית למרכז העיירה על הכביש לעבר מנזר טינטרן.
בית פירספילד היה בית אחוזה שנבנה מחדש בשלהי המאה ה-18, וחרב בימינו.
השטחים המיוערים של בית האחוזה המשקיפים לעבר הנהר ויי, כוללים תוואי נוף מעוצבים מהתקופה שביקורים באחוזה היו מרכיב חשוב בטיול לאורך הוויי.
הם שולבו כיום בשביל עמק ויי.
צ'פרג (בהונגרית: Csepreg) היא עיר במחוז ואש, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בצ'פרג מספר התושבים נמצא בירידה.
האזכור העתיק ביותר של יהודים בצ'פרג הוא במסמך מ-1492 שם נזכר רחוב יהודי בעיר.
היהודים גורשו משם כנראה בשנת 1526.
הקהילה היהודית נוסדה בשנת 1860, והוקם בה בין היתר בית כנסת וחברה קדישא.
יהודי צ'פרג הוגדרו בתחילה כקהילת "סטטוס קוו" ובהמשך נעשתה הקהילה לנאולוגית.
בשנת 1930 מנתה הקהילה 61 יהודים.
ב-19 במרץ 1944 רוכזו היהודים בגטו שהוקם בעיר ואליו הובאו גם יהודים מיישובים קטנים באזור.
ב-29 ביוני 1944 שולחו עם כלל יושבי הגטו בשארוור למחנה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו יהודים לעיר והקימו אנדרטת זיכרון ל-225 יהודי המקום והסביבה שנספו בשואה.
רוב החוזרים עזבו את הכפר תוך זמן קצר, וב-1955 נותרה בעיר משפחה יהודית אחת.
צ'פס (בספרדית: Chepes) היא עיירה בפרובינציית לה ריוחה בארגנטינה.
פירוש המילה צ'פס בשפת מפודונג שדיברו הילידים המקומיים הוא "אנשים ידידותיים".
צ'פס נמצאת במרחק של כ-229 קילומטרים מלה ריוחה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של כ-818 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
החודש הכי חם הוא נובמבר (29 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא יוני (10 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 561 מילימטרים בשנה.
חודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (153 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (2 מ"מ גשם).
צ'פס ממוקמת ליד הכביש הלאומי 141 וכביש 29.
בצ'פס יש פארק שעשועים, תחנת דלק, בית מרקחת וקניון.
הרובע ה-21 של בודפשט (בהונגרית: Budapest XXI.
kerülete), או בשמו המוכר צ'פל (בהונגרית: Csepel), הוא אחד מ-23 הרבעים של העיר בודפשט, בירת הונגריה.
הרובע שוכן בדרום העיר, על חלקו הצפוני של האי צ'פל בתוך נהר דנובה.
עד 1950 צ'פל הייתה עיר עצמאית.