tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דגמי "MG P-type" מסוג "MG PA" סדרה "P-type Midget" השתתפו במרוצי מכוניות.
דגם קופה (הדגם היה קרוי "PA Airline coupé")
מחיר היחידה בשנת 1934 בבריטניה עמד על 222 שטרלינג
דגם "Tourer" תצורת 4 מושבים
MG WA היא מכונית סלון מסוג "ספורט סדאן" (Sports sedan ) מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars (שם נפוץ: "MG", שם מלא: "MG Car Company Limited") אשר יוצרה בין השנים 1936–1939.
סך הכול יוצרו 370 יחידות מדגם "ספורט סלון", 4 דלתות.
מחיר היחידה בהשקה עמד על 442 שטרלינג.
MG MGA היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars (שם נפוץ: "MG", שם מלא: "MG Car Company Limited") אשר יוצרה בין השנים 1955–1962.
2 דלתות ספיידר - רודסטר
MG N-type היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars (שם נפוץ: "MG", שם מלא: "MG Car Company Limited"), אשר יוצרה בין השנים 1934–1936.
סך הכול יוצרו 745 יחידות.
מחיר היחידה בבריטניה, בשנת 1934 עמד על 335 שטרלינג (דגם רודסטר).
2 מושבים open tourer (רודסטר)
4 מושבים open tourer (רודסטר)
MG ZR היא מכונית סופרמיני, מקבוצת המכוניות "MG Cars" מתוצרת MG Rover Group הבריטית אשר יוצרה בין השנים 2001–2005.
יוצרו 74,136 יחידות בנוסף ל-315 יחידות מדגם "Express vans".
דגמי "MG ZR" השתתפו במרוצי מכוניות כגון מרוץ: "MG Trophy Championship 2018".
MG L-type (קרויה גם: MG L-Type "Magna") היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars אשר יוצרה בין השנים 1933–1934.
סך הכול יוצרו 576 יחידות.
"MG L1 "Magna" - יוצר בין השנים 1933-1934, יוצרו 486 יחידות בדגמים: 4 מושבים רודסטר, קונטינטל קופה ו-"Salonette".
מחיר דגם רודסטר 2 מושבים, עמד על 299 שטרלינג, בשנת 1933 בבריטניה.
מחיר דגם קונטינטל קופה (תצורת קופה) עמד על 350 שטרלינג, בשנת 1933 בבריטניה.
MG Midget היא מכונית ספורט, בתצורת רודסטר, 2 מושבים מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars אשר יוצרה בין השנים 1960–1980, בבריטניה ובאוסטרליה.
MG SA היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars אשר יוצרה, בין השנים 1936–1939. בשנת 1936 מחיר דגם "MG SA" בתצורת 4 דלתות, "סלון" עמד בבריטניה על 415 שטרלינג.
4 דלתות, מודל "Tourer" - קבריולה
MG MGB היא מכונית ספורט, בתצורות רודסטר, 2 מושבים, וקופה, 4 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars אשר יוצרה בין השנים 1962–1980, בבריטניה ובאוסטרליה.
דגמי "MG MGB" יוצאו לארצות הברית.
2 נוסעים, 2 דלתות - רודסטר.
הוראה 5000.02 מגדירה בעלי סמכות לקבלת סיכונים (risk acceptance).
התקן מכסה סיכונים כפי שהם מתבטאים במערכות, מוצרים, ציוד, תשתיות (חומרה ותוכנה), משלב העיצוב ועד סוף חיי המערכת.
התקן אמנם אמריקאי, אך עשוי לחייב חברות שעובדות עם ארצות הברית בתחום הביטחוני לעמוד בו, ולכן דה-פקטו משמש כתקן עולמי.
MI9 היא מחלקה במנהלת המודיעין הצבאי הבריטי שהוקמה בתחילת מלחמת העולם השנייה במטרה לחלץ אנשי צבא, בעיקר טייסים שמטוסיהם הופלו באזורים הכבושים, אך גם שבויים בריטיים ממחנות בשטחים שבשליטת הגרמנים באירופה.
שלוחת המחלקה בקהיר והנהגת היישוב בארץ ישראל, קיימו פעולות הצלה משותפות במדינות מזרח אירופה באמצעות צנחני היישוב.
ב-23 בדצמבר 1939, זמן קצר אחרי שפרצה המלחמה באירופה, הקימו הבריטים במשרד המלחמה מחלקה חשאית שכונתה MI9. בראשה הועמד מייג'ור נורמן קרוקט (Norman Crockatt), שבסוף המלחמה הייתה דרגתו בריגדיר.
המחלקה, שמקום מושבה היה בהתחלה בבתי מלון בלונדון, התפתחה ועברה במהלך המלחמה לעיר ביקונספילד במחוז בקינגהאמשייר מצפון מערב ללונדון.
המחלקה יצרה קשר עם מחתרות במדינות אירופה הכבושות, כדי להיעזר בהן במילוט טייסים של בנות הברית שהופלו מעל שטחים שבהם שלטו הגרמנים ולקדם בריחה של שבויים מהמחנות שבהם היו אסורים.
לשם כך החדירה היחידה סוכנים לשטחים הכבושים, על פי רוב בצניחה.
אלה יצרו את הקשרים הנחוצים, ארגנו את מסלולי המילוט, וסיפקו תיעוד מזויף, כסף ומפות.
רוב המסלולים הובילו לדרום צרפת (על פי רוב דרך שווייצריה) ומשם דרך הרי הפירינאים לספרד ולפורטוגל.
ה-MI9 היה ארגון קטן יחסית, אך קרוקט הקפיד לרכז בו אנשים מוכשרים.
אחד הבולטים שבהם היה כריסטופר יוטון שפיתח אמצעים מיוחדים שסייעו להחזיר לבריטניה את הטייסים שהופלו, ובכלל זה מצפנים זעירים (שהוסתרו בתוך כפתורים ועטים), מפות למילוט שהודפסו על ממחטות משי, אולרים מיוחדים ועוד.
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, הגיעה לבריטניה משלחת אמריקנית, שאנשיה באו ללמוד על שיטות הפעולה של MI9 ולהכיר את העזרים המיוחדים שפותחו שם.
את העזרים והציוד הבריחו למחנות השבויים באמצעות ארגוני צדקה פיקטיביים ולא באמצעות הצלב האדום, שכן הדבר נגד את אמנת ז'נבה.
בתחילת לא איתרו הגרמנים את הציוד שהוכנס למחנות השבויים, אולם במהלך המלחמה, כאשר החלו לבדוק חבילות שנשלחו לשבויים באמצעות קרני רנטגן, הם הצליחו לאתר חלק מהאמצעים המוברחים.
ה-MI9 פעל במהלך כל שנותיה של מלחמת העולם, באירופה ובזירות לחימה נוספות ובכללן בחזית מול יפן במזרח הרחוק.
אחד האזורים שבהם התנהלה פעילות ענפה של MI9 הוא זירת הים התיכון והבלקן, כפי שיפורט להלן.
לאחר סיום המלחמה פורק הארגון.
על פי בקשתו של גנרל ארצ'יבלד וייוול הגיע בסתיו 1940 קולונל (לימים בריגדיר) דאדלי קלארק למפקדת הכוחות הבריטים במצרים, כדי לרכז את פעילות ההונאה במזרח התיכון.
הכוח שהוא הקים באזורנו נקרא Aʼ Force', אם כי נראה ששמו המלא היה Advance Headquarters 'A' Force.
פעילות ההונאה הייתה עיקר עיסוקו של קלארק, ובמסגרתה נעשה, בין היתר, שימוש בטנקי דמה, להטעיית האויב באשר לפריסת הכוחות הבריטיים; יצירת מסגרות של יחידות פיקטיביות והדמיית "פעילותן"; הפצת שמועות כזב בקרב האויב ועוד.
בנוסף על העיסוק העיקרי בהונאה, הדריכו קלארק ואנשיו לוחמים בריטים בשיטות בריחה ומילוט משטחים כבושים בידי האויב.
קלארק, שהיה מודע לפעילות של MI9 באירופה, היה מעוניין לקדם פעילות דומה באזור הלחימה בצפון אפריקה.
הוא פנה לקרוקט בלונדון והציע לו להקים שלוחה של MI9 במזרח התיכון.
לאחר דין ודברים סוכם בתחילת ינואר 1941 על הקמת שלוחה של MI9 תחת אחריותו של קלארק בקהיר.
מטרתה של השלוחה הייתה כפולה: לאסוף מידע משבויים ונמלטים שהצליחו להיחלץ משטח האויב ולעזור לאלה שעדיין בשטח האויב להימלט.
שלוחה MI9 באזורנו זכתה לכינוי N' Section', מונח סתום, שנועד להיות כזה באוזניו של כל שומע לא רצוי בגלל חשאיות הפעילות.
מאחר שהמחלקה הייתה כפופה ל-A' Force' שהקים קלארק, היא מופיעה בתכתובות בריטיות מימי מלחמת העולם השנייה כ-N' Section of 'A' Force', נוסח המבטא את הכפיפות של הגוף החדש ליחידתו המקורית של קלארק – A' Force'.
החוקרים בימינו (לדוגמה, פרופ' יואב גלבר בספרו "תולדות ההתנדבות") מתייחסים לשלוחה של ה-MI9 באזורנו בשם A' Force' – שמה של היחידה המקורית שהקים קלארק למבצעי ההונאה.
מתנדבי היישוב ששירתו בגוף החשאי הזה (ובהם, לדוגמה, חיים רפאלי) כינו את היחידה בזיכרונותיהם בשם Advanced 'A' Force, אחרים (ובהם צנחני היישוב) כינו את היחידה בכינויים מספריים שונים, כגון "136 A" ועוד.
ריבוי הכינויים נבע בחלקו מאי-בהירות ובחלקו ממסורת החשאיות וההסוואה הבריטית, שהדביקה לשירותים החשאיים שלה כינויים שונים בחלקי עולם שונים.
קלארק היה מודע לחשיבות הקמתה של המחלקה, שמשימתה העיקרית הייתה "לסייע לאנשי שלוש הזרועות של צבא בריטניה בהתחמקות מנפילה בשבי או בהימלטות ממנו, ולפנות אותם משטח האויב".
אך בתחילת הדרך הוא נתקל בקשיים רבים: ראשית, לכוחות הבריטיים באזור לא הייתה שום תשתית למילוט וחילוץ שבויים; שנית, במרבית מדינות האזור לא פעלו מחתרות שאפשר היה להיעזר בהן; ושלישית, היה מחסור חמור בכוח אדם, בכלי רכב ובאמצעי קשר.
בנוסף, נתקל קלארק ביחס עוין וחוסר שיתוף פעולה מצד יחידות בריטיות חשאיות אחרות שפעלו באזור.
למרות הכול, בשנה הראשונה לפעילותה, גדלה המחלקה בהדרגה, והתארגנה אד-הוק בהתאם למשימות השונות שהוטלו עליה בתנאים המשתנים בחזיתות השונות.
ככל שהמשימות, האחריות והמחויבות נעשו ברורות יותר, אפשר היה לפתח שיטות עבודה ולגבש שליטה מבצעית בכוחות.
קלארק גם הרחיב את תחומי פעילותו, ובין השאר החל לתחקר שבויים שנמלטו מהשטחים שבשליטת האויב, כדי לשפר את הדרכת הלוחמים באפשרויות הבריחה והמילוט.
עם זאת, בעקבות השינויים התכופים בקו החזית במערכה בצפון אפריקה, נאלץ צוות המחלקה להתמקד בחילוץ של יותר ויותר אנשי צבא בריטים שנותרו מעבר לקווים וכן כאלה שהצליחו להימלט מהשבי הגרמני, ונאלץ (בגלל מחסור בכוח אדם) להמעיט בתדרוך חיילים באשר לאפשרויות הבריחה וההישרדות בשטחי האויב.
ואם לא היה די בכך, בתוך זמן קצר התרחבה זירת הפעילות של המחלקה גם ליוון ולכרתים, דבר שהקשה עוד יותר על פעילותה השוטפת של המחלקה הקטנה.
בסתיו 1941 קיבל קלארק סיוע משמעותי, כנראה בעקבות המפלה ביוון ובכרתים והצורך במילוט מאות אנשי צבא בריטים מהשטחים שכבשו הגרמנים.
כדי לאפשר לקלארק להתמקד בתחום ההונאה, שהיה תחום מומחיותו העיקרי, הועבר אליו לוטננט קולונל אנתוני (טוני) סימונדס (Anthony Simonds) שקיבל את האחריות על מחלקת ה-MI9 ב-A' Force'.
בבואו לפקד על חילוץ אנשי הצבא הבריטי משטחים שבשליטת הגרמנים היו לסימונדס יתרונות הן בניסיון הקרבי (הוא השתתף במערכה לכיבוש חבש מידי האיטלקים, כסגנו של וינגייט) והן ניסיון בפעילות יחידות חשאיות כדוגמת מנהלת המבצעים המיוחדים, שבה שימש בין היתר כמפקד בסיס ההדרכה שהוקם על הכרמל.
מינויו של סימונדס אִפשר למחלקת ה-MI9 באזורנו להתפתח באופן עצמאי יותר.
קשריו עם מנהלת המבצעים המיוחדים וניסיונו המבצעי היו לעזר רב למחלקה.
הוא החל לגייס סוכנים ואנשי מבצעים, שעבדו במשרה מלאה בעבור מחלקתו.
הוא יצר קשרים עם ה-LRDG ועם ה-MI6. בסיכום שכתב סימונדס אחרי המלחמה הדגיש את חשיבות שיתוף הפעולה עם ה-MI6 בעיקר בתחום הקשר בעת הפעולות ביוון ובבלקן.
ככל שהתפתחה מחלקת ה-MI9 של סימונדס, נעשתה החלוקה בין המרכיב המבצעי למרכיב ההדרכתי ברורה יותר.
אנשי המבצעים התמקדו אך ורק באיתור וחילוץ שבויים משטחים שבשליטת האויב בזירת המזרח התיכון, ואנשי ההדרכה התמקדו בהדרכת כל הלוחמים בשיטות בריחה והישרדות בשטח.
שתי הדיסציפלינות השלימו למעשה זו את זו.
לאנשי ההדרכה היה חשוב לדעת מה היכולות והשיטות של אנשי המבצעים, ולאנשי המבצעים היה חשוב לדעת איזו הדרכה קיבלו אלה שאותם הם מחלצים ומה יכולותיהם.
מסיבה זו דאג סימונדס להעביר אנשים מתחום אחד למשנהו.
שיטות החילוץ היו שונות ומגוונות.
באזורים מדבריים היה אפשר להפעיל כוחות עמוק בשטח האויב, ולהיעזר במטוסים ובכלי רכב של ה-LRDG.
חילוץ באמצעות כלי שיט היה שכיח באזור הים האגאי.
באזורים שבהם שלטו פרטיזנים אפשר היה להנחית מטוסים.
וכשהלחימה עברה לאדמת איטליה התבצעו הפעולות על פי השיטות שהיו נהוגות במערב אירופה – מילוט האנשים בנתיבי בריחה קרקעיים (שזכו לכינוי rat line, "נתיב העכברוש") והברחתם אל מעבר לקו החזית.
במרבית המקרים הפעילה מחלקת ה-MI9 חוליות חילוץ שהיו מורכבות מקצין ולפחות חייל אחד, שהיו מצוידים במכשיר קשר.
עם כניסת האמריקנים ללחימה בזירת הים התיכון, התרחבה גזרת פעילות החילוץ והמילוט של מחלקת ה-MI9 בזירת הים התיכון, שגם החלה לפעול במשותף עם המחלקה המקבילה לה בצבא האמריקני .
מאחר שהפעילות עברה ברובה למערב הים התיכון, התפצלה ב-1 בנובמבר 1943 מחלקת ה-MI9: חלקה נשאר בקהיר בפיקודו של סימונדס ופעלה במזרח הים התיכון ובבלקן, וחלקה האחר מוקם באלג'יר בפיקודו של איש חיל האוויר הבריטי סא"ל א' דניס.
באוגוסט 1944, כאשר מוקד הלחימה היה באיטליה, הועברה האחריות על מחלקת ה-MI9 של סימונדס מה-A' Force' של קלארק בקהיר למחלקת המבצעים במפקדת בנות הברית בקזרטה ליד נפולי.
עם סיום המלחמה, הופסקה פעילות ה-MI9, והיחידה פורקה כמו יחידות חשאיות רבות אחרות ובהן, לדוגמה, מנהלת המבצעים המיוחדים.
שיתוף הפעולה עם הנהגת היישוב העברי
אנתוני סימונדס היה ידוע באהדתו לעניין הציוני.
הוא פעל בשעתו עם וינגייט במסגרת פלוגות הלילה, וקיים אז קשרים הדוקים עם אישים שונים בהנהגת היישוב ובהם ראובן זסלני, שהיה אחראי מטעם הסוכנות היהודית על קשרים עם גופי המודיעין הבריטי.
העובדה שמשימותיה של מחלקת ה-MI9 היו דומות למטרות של הנהגת היישוב – שרצתה לשלוח שליחים לאירופה לחילוץ אנשים הנמצאים מעבר לקווים – יצרה אפשרויות נרחבות לשיתוף פעולה.
ואכן, בתחילת 1943 נחתם (ככל הנראה בקושטא) הסכם עליו חתמו סימונדס, זאב שינד (מראשי המוסד לעליה ב') וראובן זסלני.
לפי ההסכם המחלקה הבריטית (MI9) תסייע בהצנחת צנחנים מארץ-ישראל, שתפקידם יהיה כפול — לסייע בהברחת יהודים וכן להכין מקומות מסתור לאנשי צבא בריטים, ובעיקר לסייע בחילוץ טייסים של בנות הברית שהחלו לתקוף מטרות אסטרטגיות באזור ובמיוחד את שדות הנפט בפלוישט שברומניה.
מחלקתו של סימונדס הייתה קטנה יחסית וכללה רק כמה עשרות אנשים, אך בשל אהדתו של סימונדס לעניין הציוני שיתוף הפעולה עמה היה גדול מזה שהתקיים עם גופים חשאיים אחרים.
שאול אביגור, מי שהיה ראש המוסד לעלייה ב', מעיד כי 21 מצנחני היישוב הופעלו באמצעות MI9, ורק מיעוטם באמצעות מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE).
יש לזקוף את הנתון הזה, בין השאר, לעובדה שמנהלת המבצעים המיוחדים לא פעלה בבולגריה, ברומניה ובהונגריה, דבר שאפשר ליחידתו של סימונדס למלא את החלל.
בין צנחני היישוב שהופעלו על ידי ה-MI9 היו: יהודה אחישר, אריה אורני, דב ברגר, ישעיהו טרכטנברג, יצחק בן אפרים ואבא ברדיצ'ב שנשלחו כולם לפעילות ברומניה; חנה סנש ויואל נוסבכר שנשלחו להונגריה; וכן אהרון בן-יוסף ויוסף ורון שנשלחו לבולגריה.
בנוסף על גיוס הצנחנים בתיאום עם הנהגת היישוב, גויסו למחלקתו של סימונדס ב-A' Force' גם יחידים שהתאימו לדרישות ולצרכים של הבריטים.
חיים רפאלי, לדוגמה, פעל בשירות הצבא הבריטי ביוון ונמנה עם אלה שהבריטים לא הספיקו לפנות בעת נסיגתם.
לאחר כניעת הבריטים בקלמטה נשבה רפאלי על ידי הגרמנים, הוא הצליח לברוח ממחנה השבויים, לחבור למחתרת היוונית באזור אתונה, ולאחר כמה חודשים חולץ מיוון על ידי אנשי ה-MI9 ב-A' Force'.
עם חזרתו מהשבי לארץ ישראל, גייסו אותו הבריטים למחלקת ה-MI9 החשאית, משום שהם רצו לנצל את היכרותו עם השטח, קשריו עם המחתרת היוונית, ניסיונו האישי בהימלטות והיותו איש ים (רפאלי היה בוגר בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה).
הוא פעל בשליחות ה-MI9 במימי יוון בספינת דיג שנרכשה במיוחד לצורך כך, והופעלה מקפריסין.
באמצעות ספינת הדיג חולצו לוחמים בריטים שטרם נשבו או כאלה שברחו מהשבי ונותרו בשטחי יוון שהיו בשליטת הגרמנים.
בהמשך המלחמה פעל רפאלי בשליחות MI9 גם באיטליה (זירה שבה פעל מתנדב ארצישראלי נוסף – בנימין גפנר).
שניהם נמנו על החוליות שהסתננו אל מעבר לקו החזית, איתרו טייסים שהופלו מעל השטחים שהיו בשליטת הגרמנים והעבירו אותם לשטח שבידי בנות הברית.
על פעילותם זו מעבר לקווי האויב זכו השניים בציון לשבח.
במהלך פעילותם מילטו גפנר ורפאלי גם יהודים אל האזור המשוחרר.
בצפון איטליה פעל מתנדב ארצישראלי נוסף – .
גם הוא החל שירותו בחיל החפרים, נפל בשבי הגרמנים ביוון והצליח להימלט במבצע נועז מהשבי.
במהלך פעילותו ב-MI9 נהרג קספ בצפון איטליה בעת מבצע לחילוץ שבויי מלחמה של בעלות הברית ויהודים, ומקום קבורתו לא נודע.
לאחר מותו עוטר קספ באות השירות המצוין על פעולות מסוכנות באיטליה.
MIL-STD-498 (קיצור של Military-Standard-498) הוא תקן צבאי אמריקאי ותיק שהוצא משימוש רשמי, אשר מטרתו הייתה "ליצור דרישות אחידות לפיתוח ותיעוד תוכנה".
הוא שוחרר בנובמבר 1994, והחליף את שלושת התקנים הקיימים דאז DOD-STD-2167A, DOD-STD-7935A, DOD-STD-1703. הוא נועד להיות "תקן ביניים" עם תוקף של שנתיים עד שתקן מסחרי עתידי יצא לאור.
בניגוד למאמצים קודמים כמו "2167A", אשר התמקד בעיקר בתחומי פיתוח תוכנה חדשים רוויי סיכונים, "498" היה הניסיון הראשון לתיאור מקיף של כלל מחזור החיים של פיתוח מערכות תוכנה.
מסמך זה היה הבסיס שכל תקני ה-ISO ו-IEEE, ומאמצים אחרים רלוונטיים מאוחרים ממנו נשענו עליו.
בנוסף, 498 מכיל חומר רב שלאחר מכן היווה את הבסיס לתכני גוף הידע בתחום ניהול פרויקטים "Project Management Body of Knowledge" (או PMBOK).
MIL-STD-498 היה אחד התקנים הצבאיים הבודדים ששרדו את "מזכר פרי" (Perry Memo), מזכר שיצא בשנת 1994 של שר ההגנה של ארצות הברית דאז, וויליאם פרי 1994 שהורה על הפסקת וביטול התקנים בתחום ההגנה.
רשימת ה DIDs כוללת את:
תוכנית פיתוח תוכנה (SDP) - תוכנית לביצוע של פיתוח תוכנה
תוכנית התקנת תוכנה (SIP) - תוכנית עבור התקנת התוכנה באתרי משתמשים
תוכנית מעבר תוכנה (STrP) - תוכנית מעבר לשירות של סוכנות תמיכה
מפרט מערכת/תת-מערכת (SSS) - מפרט דרישות המחייבות את המערכת
מפרט דרישות תוכנה (SRS) - מפרט דרישות מפריט תוכנה (CSCI) לעמוד בו
מפרט דרישות ממשק (IRS) - דרישות עבור אחד או יותר מממשקי המערכת
תיאור עיצוב תוכנה (SDD) - תיאור עיצוב של רכיב - CSCI
תיאור עיצוב מסד נתונים (DBDD)
דו"ח בדיקת תוכנה (STR) - מבחן תוצאות של בדיקות STP
מדריך למשתמש התכנה (SUM) - מדריך למשתמש "hands on"
מדריך קלט/פלט של התכנה (SIOM)
מדריך פיתוח תוכנה/מחשב (CPM) - מדריך לתכנות והגדרות מחשב
מדריך לתמיכה בקושחה (FSM) - הוראות תכנות והגדרות רכיבי קושחה
מפרט מוצר תוכנה (SPS) - תוכנת ההפעלה, קובצי המקור, ומידע העשוי לשמש לתמיכה
תיאור גרסת תוכנה (SVD) - רשימת מוצרים נמסרים בגרסת תוכנה ופרטי מידע הקשורים אליהם
MIL-STD-704 או בכותרת שמו "Aircraft Electrical Power Characteristics", הוא תקן של צבא ארצות הברית, המגדיר ממשק חשמלי סטנדרטי בין כלי טיס צבאי והציוד או שאר רכיבים או ציוד היקפי.
תקן זה מכסה נושאים כמו מתח, תדר, פאזה, מקדם הספק, ריפל חשמלי, זרם מקסימלי, רעש חשמלי ותנאים לא תקינים (מתח יתר ומתח נמוך), עבור מערכות AC וגם DC.
מכשירים שעומדים בתקן זה צריכים לעמוד גם בתקן MIL-STD-461.
MG ZS הוא רכב שטח בתצורת קרוסאובר סאב קומפקט (SUV), המיוצר על ידי היצרנית הסינית סאיק מוטור, תחת מותג הרכב MG.
MG ZS הוא רכב השטח השני שיוצר על ידי SAIC תחת המותג MG, הראשון היה MG GS, הגדול יותר, שהושק באפריל 2015. נכון לשנת 2021 זהו הדגם הנמכר ביותר של המותג MG בשווקים הבינלאומיים.
MG ZS מחייה את השם ששימש בעבר דגם המשפחתית ה-MG ZS, שהתבססה על הרובר 45 , ויוצרה בעבר על ידי קבוצת MG Rover, בבריטניה מיולי 2001 עד אפריל 2005.
MG ZS הוצג לראשונה בשנת 2016, בתערוכת הרכב בגואנגז'ו בסין.
ה-ZS היה המיזם השני של MG Motor לשוק הקרוסאובר / רכב שטח.
הוא נועד לשבת מתחת ל-GS הגדול יותר, אך גדול יותר מאשר ה-MG 3 הקטן יותר.
ה-ZS הושק לאחר מכן בסין, במרץ 2017.
ה-ZS הושק בתערוכת הרכב בלונדון במאי 2017 עבור בריטניה, והוא נמכר רשמית החל מסוף 2017. ה-ZS הוצג גם בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2017, לצד רכב הקונספט החדש MG E.
כדי למנוע בלבול עם MG ZS המקורית, הוכרז כי הרכב ייקרא XS בבריטניה, אולם שינוי שם זה בוטל זמן קצר לאחר השקתו במדינה.
ה-ZS הושק באוסטרליה בנובמבר 2017. החל מהשקה זו, הוא הגיע בשתי גרסאות, עם רמת גימור Soul ו-Essence.
רמת הגימור הבסיסית Core הושקה בשנת 2018. אפשרויות המנוע היו מנוע 1.5 ליטר המפיק 84 כ"ס, ומנוע עם יחידת טורבו המפיק 82 כ"ס.
בשנת 2019 נחשף בסין ה-ZS שעבר מתיחת פנים, והוא כולל פאסיה קדמית מחודשת עם פנסים קדמיים חדשים שמנותקים כעת מהסורג שעוצב מחדש.
מאחור הוא קיבל פגוש אחורי חדש ומנורות אחוריות מעוצבות מחדש.
לוח המחוונים המעודכן כלל מסך מידע גדול יותר, בגודל 10.1 אינץ'.
ה-ZS שעבר מתיחת פנים נחשף ב-24 במרץ 2020 בתאילנד, ובו מנוע 1.5 ליטר SAIC NetBlue Blue Core Power Technology I4, שמונה הילוכים CVT, יחד עם חבילת מערכות סיוע לנהג, שש כריות אוויר וצג תצוגה של 360 מעלות.
ב-3 ביולי 2020 הושק ה-ZS שעבר מתיחת פנים בבריטניה.
בספטמבר 2020 השיקה MG את הדגם כ-MG ZST באוסטרליה.
הגרסה החשמלית של הדגם הושקה בתור EZS בתערוכת הרכב של גואנגג'ואו 2018, וכוללת סוללה של 44.5 קוט"ש, ומנוע שמוצב מלפנים המפיק 143 כ"ס, והייתה זמינה בבריטניה, בחלקים של אירופה, תאילנד, סין והודו.
היא נחשפה באוסטרליה בנובמבר 2020 כמכונית החשמלית הזולה ביותר בשוק בכל הזמנים.
MG אוסטרליה חזתה יעד מכירות של 3,000 יחידות לשנת הדגם 2021.
פרט לסין, רכב השטח החשמלי נקרא רשמית כ-ZS EV, ואילו השם הרשמי בסין הוא EZ.
בישראל הושק הדגם בסוף שנת 2019. בשנת 2020, הוא היה המכונית החשמלית הנמכרת ביותר בישראל, עם כמעט 700 מסירות.
MIL-STD-461 הוא תקן של צבא ארצות הברית, המתאר כיצד לבדוק ציוד לתאימות אלקטרומגנטית.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית הוציא לאור את MIL-STD-461 בשנת 1967 כדי לשלב תאימות אלקטרומגנטית בשלב המחקר והפיתוח של טכנולוגיית תקשורת ביטחונית.
עם השנים, פורסמו מהדורות שונות של MIL-STD-461. חוזים צבאיים רבים דורשים עמידה ב-MIL-STD-461E או מאוחרת יותר.
אף שטכנית לא נדרשת עמידה ב-MIL-STD-461 מחוץ לצבא ארצות הברית, גם מחוץ לארצות הברית, ארגונים אזרחיים וביטחוניים (כגון התעשייה האווירית לישראל) רבים משתמשים גם במסמך זה.
במהלך השנים פורסמו 7 גרסאות של התקן:
MILF (נהגה "מילף") הוא משלב דיבורי, ראשי תיבות של "Mother I'd Like to Fuck" (בעברית: "אמא שהייתי רוצה לזיין").
נשים מבוגרות שנחשבות מושכות מינית, בדרך כלל כאלו שיש להן ילדים, נחשבות כ-MILF.
מונח קשור לביטוי הוא הביטוי (או קוגרית), המתייחס לנשים מבוגרות שפועלות לצאת עם גברים צעירים יותר.
סאטון מצהירה ש-MILF היה אחד מתשעת המונחים ל-"נשים מושכות" שנאמרו מפיהם של בוגרי תואר ראשון בשיעור בלשנות גדול באוניברסיטת קליפורניה בברקלי באביב 1999. המונח זכה לפופולריות רבה לאחר שהופיע בסרט משנת 1999, אמריקן פאי.
מספר כלי תקשורת טוענים שהביטוי פוגעני, והציעו לשנות למונחים אחרים, כגון WHIP, אשר מסמל "women who are hot, intelligent and in their prime" (בעברית: נשים יפות, אינטליגנטיות ובשיאן).
מונח דומה ל-MIF הוא המונח "יאמי מאמי" (yummy mummy).
המילון האנגלי של אוקספורד מגדיר את המונח כ-"אם צעירה מושכת ומסוגננת".
הצורות DILF (ראשי תיבות של "Dad/Daddy I'd Like to Fuck"; בעברית: "אבא שהייתי רוצה לזיין") ו-FILF (ראשי תיבות של "Father I'd Like to Fuck"; בעברית: "אבא שהייתי רוצה לזיין") מוגדרים גברים מושכים מינית, שככל הנראה יש לו ילדים.
המונחים GILF (ראשי תיבות של "Granny I'd Like to Fuck"; בעברית: "סבתא שהייתי רוצה לזיין") ו-Silver fox (בעברית: סילבר פוקס; באופן מילולי: שועל כסף) מתייחסים לנשים מבוגרות אטרקטיביות, מיניות במיוחד (55+), ללא קשר לסטטוס הפוריות.
בשנת 2002, תושב מדינת וושינגטון בארצות הברית הגיש בקשה לקבלת לוחית רישוי עם הכיתוב "GOTMILF", פרודיה על סיסמת הפרסום .
לוחית רישוי זו אושרה (משמעות ה-"MILF" הייתה שונה ממה שהתכוון), אך היא בוטלה מאוחר יותר לאחר שהוגשו נגדה תלונות.
בדצמבר 2007, חברת הלואו-קוסט ספיריט איירליינס ניהלה מסע פרסום שנוי במחלוקת, תוך שימוש בביטוי MILF, אך ורק כדי לקדם את היעדים הטרופיים שלהם, בהתבסס על ראשי תיבות אחר: "Many Islands, Low Fares" (בעברית: "איים רבים, מחירים נמוכים").
הקמפיין הוצג פעם נוספת על ידי ספיריט איירליינס בינואר 2009.
בשנת 2013, חברת הלבשה האמריקאית, , פרסמה סרטון פרודיה על הביטוי בפרסום עבור בגדי החזיות של החברה, בהמרה ל-"Mom I'd Like to Fit" (בעברית: "אמא שהייתי רוצה להתאים").
הקמפיין זכה לתשומת לב שלילית.
שם סדרת הטלוויזיה SMILF מבוססת על מיזוג בין המונח לאות S, שפירושה "Single" (לבד) או "Southie" (דרומי).
ב-1 ביולי 2016, הזמרת פרגי הוציאה את השיר "" , וכן ווידאו קליפ נלווה, הכולל אמהות מפורסמות רבות.
סרט הקומדיה הצרפתי משנת 2018, MILF , עוסק ב-3 חברות ילדות שנהיות MILF.
במשחק הווידאו פריידי נייט פאנקין , מופיע השיר , המבוסס על הביטוי.
המונח מופיע בשם של תוכנית הריאליטי האמריקאית, אחוזת המילפיות .
MIDAS (Missile Defense Alarm System) הייתה מערכת של חיל האוויר של ארצות הברית להתרעה על שיגור טיל בליסטי על ידי ברית המועצות.
החלליות היו צריכים להשלים את המידע שהתקבל ממערכות מכ"ם קרקעיות.
התוכנית פעלה בשנים 1960–1966 והייתה צריכה לכלול 12 חלליות.
היא מהווה דור ראשון של לווייני ריגול אמריקאיות בנוסף למיזם קורונה ו-SAMOS.
התוכנית לא הגיע לשלב המבצעי אך במהלכה פותחו טכנולוגיות חדשות שנוצלו בהמשך.
לאחר בניית מערכת התרעה על בסיס תחנות מכ"ם קרקעיות הברר שמערכת יכולה לתת התרעה של 10–25 דקות בלבד.
מערכת MIDAS הייתה צריכה להגדיל את ההתרעה ל-30 דקות ובכך לאפשר למפציצים עם פצצה גרעינית להמריא מבסיסים.
בפברואר 1959 DARPA הגישה לחיל האוויר תוכנית ראשונית.
התוכנית כללה הצבת חלליות עם חיישני תת-אדום לגילוי השיגור.
התוכנית כללה הצבת 10 חלליות.
מכיוון שזמן קבלת התרעה היה נושא רגיש במיוחד, הוחלט שחללית תשלח אות וצילום תת-אדום עצמו לא יישלח.
באותה תקופה לא היה קיים משגר שיכול להציב חללית במסלול גאוסטציונרי.
חלליות במסלול קוטבי היו יכולים לשהות מעל שטח ברית המועצות זמן מוגבל בלבד.
בסופו של דבר הוחלט להציב 12 חלליות בגובה 200 מייל.
השיגור הראשון בוצע ב-26 בפברואר 1960 והוא נכשל.
ב-24 במאי שוגרה חללית "MIDAS 2", אך היא לא הגיע למסלול הנדרש.
בהמשך השנה חלליות של מיזם קורונה בדקו חיישני תת אדום.
בשנת 1961 השיגורים עברו לבסיס חיל האוויר ונדנברג אך עם ניצול אותר משגר אטלס-אג'ינה.
ב-12 ביולי 1961 בוצע שיגור מוצלח, אך חלליות איבדה מקור חשמל לאחר מספר הקפות.
בעיה דומה הייתה בחללית "MIDAS 4" ולכן הוחלט לעשות הפסקה בשיגורים.
החללית "MIDAS 7" הייתה הראשונה שהצליחה לפעול והיא גילתה מספר שיגורי ניסוי של טיל בליסטי אמריקאי.
שיגורי לוויינים נוספים זכו להצלחה חלקית בלבד.
בשנת 1966 סוכם לסגור את התוכנית.
העדר מקור אנרגיה חשמלית יציבה גרם לכך שחלליות הפסיקו לפעול אחרי מספר שבועות במסלול.
חלליות של תוכנית המשך "Defense Support Program" החלו לפעול במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 והם פועלים גם כיום.
mIRC (קרי נפוץ בעברית: מירק) הוא לקוח IRC שפיתח ח'אלד מרדם-ביי למערכת ההפעלה חלונות, אך יש בו תמיכה גם בפרוטוקולי עזר ל-IRC: DCC ו-CTCP, שהתקשורת בהם ישירה, בלי שרת מתווך.
התוכנה פותחה בשלהי שנת 1994, וגרסתה הרשמית הראשונה, גרסה 2.1, יצאה לאור ב-28 בפברואר 1995.
כיום mIRC היא לקוח IRC הפופולרי בעולם למשתמשי חלונות.
התוכנה מופצת ברישיון "שיתופי" (Shareware), ויש לקנות אותה אחרי 30 ימי ניסיון.
ממשק נח ופשוט המאפשר שימוש קל בפרוטוקול IRC.
התוכנה מאפשרת הרחבה על ידי כתיבת תסריטים שבהם אפשר להגדיר פעולות בתגובה לאירועים או פעולות רגילות.
אפשרות זו הביאה להתפתחות שפת תכנות קטנה הנקראת "מירק סקריפטינג" (mIRC scripting), שפה קלה למדי שניתן ללמוד באתרים רבים העוסקים בנושא.
למעשה, אין כמעט ערוצים אשר לא משתמשים במירק סקריפטינג.
דוגמה לשימוש היא "שמירה" על הערוץ מהצפות וחוקים נוספים הנשמרים בדרך כלל בערוצים באמצעות בוטים.
קיימות כיום חבילות המוסיפות פונקציות רבות למירק הבסיסי על ידי שימוש נרחב במירק סקריפטינג.
חבילות אלו מוסיפות אפשרויות כמו פתיחת שרת קבצים (file server או fserve) אשר מאפשר לכל משתמש לשתף קבצים עם שאר משתמשי השרת, שימוש קל בצבעים, הצגת פרטים על המחשב ועוד.
שליחה וקבלה של קבצים באמצעות DCC (קיימים בוטים ושרתי קבצים אשר נמצאים בדרך כלל בערוצי הורדות).
התחברות בו-זמנית לשני שרתים או יותר.
טייארק וונק (Tjerk Vonck) פתח את ערוץ ה-IRC הרשמי הראשון של מירק, עיצב את האתר הרשמי של התוכנה, והיה מעורב בפיתוחה מאז שחרור הגרסה הראשונה.
הוא גר בהולנד ומשמש כמפתח עלון השאלות הנפוצות של מירק וכבודק גרסאות בטה של התוכנה.
וונק מספר בעמוד האינטרנט שלו:
MIM-23 Hawk (ראשי תיבות של: Homing All the Way Killer) היא מערכת הגנה אווירית של טילי קרקע-אוויר חצי אקטיביים ליירוט כלי טיס בטווחים בינוניים, בגובה נמוך עד בינוני, מתוצרת חברת "ריית'יאון" בארצות הברית.
טיל ה'הוק' הוא טיל מונחה עם "ביות חצי-אקטיבי", כלומר שהוא עוקב אחר המטרה ומנווט את עצמו אליה באמצעות החזר אותות של המכ"ם הקרקעי ש"מאיר" את המטרה מהקרקע.
הטיל מפוצץ עצמו באמצעות מרעום-קרבה (כאשר עוצמת החזר שידור המכ"ם פוחתת - פיצוץ בעת חליפה בסמוך למטרה) או לחלופין, כשהטיל פוגע ישירות במטרה.
פיתוח ה'הוק' החל בצבא ארצות הברית בשנת 1952, הניסוי הראשון בטיל נערך ביוני 1956, פיתוח המערכת הושלם בשנת 1957 והיא הופעלה לראשונה בצבא ארצות הברית באוגוסט 1959. המערכת נפרשה בתנאי שדה על ידי חיל הנחתים האמריקאי בשנת 1960.
המערכת נרכשה על ידי רוב מדינות נאט"ו, יפן, איראן (טרם המהפכה האסלאמית) ומדינות נוספות ובהן ישראל החל משנת 1965.
במרוצת שנות פעילותו הארוכות, החל משנות השבעים עברה מערכת ה'הוק' שדרוגים ושיפורים רבים.
המערכת הראשונה שנכנסה לשימוש מבצעי בארץ הייתה PIP1 ונקראה בארץ "בסיסי".
מערכת זו כללה בין היתר מכ"ם OMNI (רב כיווני) שהתממשק עם מכ"ם הפולסים PAR.
המערכת השנייה היוותה שיפור מזערי של ה-PIP1 ונקראה בארץ "משופר", כאשר בה שופרו מחשב הסוללה (ICC) ומכ"ם ה-OMNI הותקן על אנטנת המכ"ם של ה-PAR (ולא בנפרד ממנו).
מערכת ה PIP2 היוותה שיפור משמעותי, כאשר מכ"ם ה-(ROR (Range Only Radar ירד מסד"כ הסוללות לאור השיפור במכ"ם ה-PAR ובמכ"מ הנעילה והעקיבה, ה-HPIR (שעד אז לא הייתה לו מערכת אמידת מרחק עצמאית והוא הסתמך על נתוני ה-ROR).
בסוף שנות ה-90 הוכנסה מערכת ה-PIP3, שכללה הכנסת מרכז בקרה אחיד, ה-BCP, שהחליף את מחשב הסוללה (ה-ICC) ואת מרכז הבקרה ה-BCC.
בנוסף, מכ"ם ה-PAR נגרע לאור התממשקות הסוללה עם מערכת היהלום ומערכת ה-HPIR שופרה לכדי יכולת להעסיק מספר מטרות בעת ובעונה אחת, כאשר כל פלגה יכולה להעסיק עד שלוש מטרות במקביל (סוללה בעלת שתי פלגות יכולה להעסיק שש מטרות, במקום שתי מטרות ב-PIP2).
הרקע המדיני לאספקת טילי ההוק לישראל
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל מרוץ חימוש בין ישראל ומצרים.
ישראל הצטיידה בנשק צרפתי ומצרים ביצעה בשנת 1955 את עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית.
מלחמת סיני בשנת 1956 אף האיצה את תהליך המרוץ.
ב־5 ביולי 1961 שיגרה ישראל את הרקטה "שביט 2", רקטה ראשונה מסוג זה מתוצרתה.
שיגור הרקטה גרם לסערה במדינות ערב, ולהאצתו של מרוץ חימוש אזורי.
כשנה לאחר מכן, ב-23 ביולי 1962 טענה מצרים כי שיגרה בהצלחה טילי קרקע-קרקע בשם אל-קאהר מתוצרתה ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הכריז שהטילים מסוגלים להגיע "דרומית לביירות" (רק לאחר מספר שנים נודע כי הטיל פרימיטיבי ואינו יעיל).
באוגוסט 1962 הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי באיגרת לראש ממשלת ישראל על ההחלטה לספק לישראל סוללות טילים להגנה אווירית מסוג 'הוק'.
ב־2 בספטמבר 1962 הודיעה ארצות הברית רשמית ופומבית על החלטתה לספק טילי 'הוק' לישראל והדגש היה לאספקת טילים לצורך הגנה.
בקריקטורה של דוש בעיתון מעריב נראה ה"דוד" קנדי מעשן סיגר בדמות טיל המכבד את הילד שרוליק (ישראל) בשלגון "הוק", ברקע נראה נאצר המעשן טיל התקפה משלו.
לצורך לימוד מערכת ההוק ולקליטתם בחיל האוויר נבחרו יואש צידון ואריה גור.
אספקת טילי ה'הוק' לישראל סימנה את תחילתו של עידן הצטיידות צה"ל בנשק אמריקאי.
הפעלת ה'הוק' בחיל האוויר הישראלי
מערכת ההוק נקלטה בחיל האוויר בשנת 1965 וקיבלה את הכינוי "שנהב".
לשם קליטתם הוקמה בחיל "יחידת טילי קרקע אוויר" בקיצור יטק"א.
עם הקמתו של מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי בשנת 1970 שולבו יחידות ההוק במערך זה ושמן שונה ל"יחידת טילי נ"מ" ובקיצור יטנ"מ.
הירי הקרבי הראשון של טיל הוק בעולם, והפלה ראשונה שלו, התרחשו ביום הראשון של מלחמת ששת הימים ב-5 ביוני 1967. מטוס אוראגן ישראלי פגוע טס לכוון הקריה למחקר גרעיני בדימונה.
הטייס הפגוע, יורם הרפז, לא הזדהה והופל על ידי סוללת טילי הוק שהגנה על הקריה למחקר גרעיני.
במהלך השנים הפילו סוללות ההוק 36 מטוסים ומסוקים במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת שלום הגליל.
מערך ה"הוק" הישראלי מחזיק בשני תארים; בינואר 1967 בוצע בישראל הירי המבצעי הראשון של טיל הוק בעולם, כאשר טיל הוק שוגר טיל לעבר מטוס מיג-21 סורי.
ההפלה הראשונה בעולם של מטוס אויב על ידי הוק
ב 21 במאי 1969 הושגה ההפלה העולמית הראשונה של מטוס אויב על ידי טיל הוק, עם הפלתו של מטוס מיג-21 מתוצרת ברית המועצות.
סוללת הוק נפרסה בבלוזה, צפונית לקנטרה, עקב פעילות של מטוסי אויב באזור.
סמל המבצעים של הסוללה, יריב גבע, זיהה על המכ"ם מטוס מיג 21 מצרי המתקרב לסוללה ונעל עליו.
מכיוון שהזנקת מטוסי חיל האוויר לאזור לא באה בחשבון עקב ריחוק בסיסם מהאזור, ביקש סגן משנה יאיר תמיר, קצין המבצעים של הסוללה, אישור לירי טילים.
האישור ניתן וסג"ם תמיר שיגר טיל שפגע במטוס והוא התפוצץ באוויר.
זו הייתה ההפלה הראשונה בעולם של מטוס אויב על ידי טיל הוק מתוצרת ארצות הברית והיא עוררה עניין במדינות שהכניסו טילים מסוג זה למערך ההגנה האווירית שלהם.
תקדים עולמי נוסף היה ב-6 באוקטובר 1973: סוללת הוק שהוצבה בראס סודר שבסיני (מיחידה 139) הפילה שני מסוקי מי-8. הפלת המסוקים הראשונה בעולם של טילי הוק הפתיעה את מהנדסי ריית'יאון (יצרנית ההוק) שכן על פי תכנונו, לא נועד לכך.
מהירותו הנמוכה של המסוק מנעה את נעילת מכ"ם ההארה עליו ומפעיל המכ"ם, תוך גילוי כושר המצאה, העביר את המכ"ם למצב ידני וננעל על להבי המסוק ובכך כיוון את הטיל למטרתו והשיג את ההפלה.
הנוהל הוכנס לספר הנהלים של מערכי הנ"מ בארץ ובעולם.
כחודש וחצי לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים הציתה סוללת טילי הוק אש בבאר שבשדה הנפט הימי באבו רודס שבסיני.
הרקע לכך הייתה כוננות גבוהה לקראת תקיפה של מסוקים מצריים עם לוחמי קומנדו.
מכ"ם המעקב של הסוללה ננעל בטעות על מניפה של גנרטור בשדה הנפט שהיה בים, מאחר שמכשירי הסוללה הראו נתונים הדומים למסוק, נורה טיל על באר הנפט, הירי גרם לשרפה בבאר הנפט שבערה חודשים אחדים לאחר הירי.
בשל טווח הגילוי הגדול של מכ"ם ה-PAR שלה ויכולת היירוט הארוכה, באותו זמן, של הסוללה היא הגנה על אתרים קריטיים כמו השטח של הקריה למחקר גרעיני שליד דימונה ושל המפעלים הפטרוכימיים בחיפה.
עם התיישנותה מערכות אחרות החליפו את סוללות ההוק.
הפלת מיג 25 סורי במבצע שלום הגליל
בעיצומו של מבצע שלום הגליל ביצעו הסורים גיחות צילום באמצעות מטוס מיג-25 שטס מעל דרום לבנון בגובה רב של 70 אלף רגל במהירות של 2.5 מאך.
עקב הגובה הרב והמהירות הגבוהה, ניסיונות ליירוטו באמצעות מטוסי קרב לא צלחו.
במטה חיל האוויר החליטו לנסות להפיל את המטוס באמצעות מערכת ההוק, חרף העובדה שהמיג-25 טס בגובה הרב ב-15 אלף רגל מטווח הירי המרבי של ההוק, שהוא 55 אלף רגל.
בחודש אוגוסט 1982 יצא לדרך המבצע להפלת המיג-25 שקיבל את שם הקוד "גוזל".
סוללות ההוק נפרסו בג'בל ברוך והמתינו לו.
ב-12 באוגוסט הוא הופיע שוב אך מכ"ם ההוק לא הצליח לנעול עליו.
סמ"ר פיני שפטר, מ"ע טכני במילואים בסוללת מנרה, יזם שינוי במערכת שנועד להגדיל את לשפר את יכולת החיפוש והנעילה שלה.
שפטר בנה התקן שאִפשר נעילה על מטוס, בגובה רב ובמהירות גבוהה.
עד אותה עת מכ"ם הHPI (מכ"ם הנעילה, בעל אונת עפרון) של הסוללה איפשר שני סוגי חיפושים למטרת נעילה על מטרה; חיפוש רחב בגובה וברוחב וחיפוש קופסה, שנועד למציאת מטרה במקום ידוע מראש ונעילה עליה.
השינוי של שפטר מאפשר ביצוע חיפוש צר לגובה או לרוחב לפי גובה שנקבע או אזימוט שנקבע ובכך מעלה את היכולת למצוא את המטוס ולהנעל עליו.
ההתקן שולב במערכת הבקרה של הסוללה, שתפקידה לנעול על המטרה.
נתון הגובה הוזן למערכת באמצעות ידית מכנית שמוקמה בשידת הירי, שבקרון הבקרה (הBCC).
שבוע לאחר ההתקנה, נוסתה המערכת עם הרכיב החדש, התקבלה נעילה אך לא התקיימו תנאים שאִפשרו ביצוע של ירי.
ב-31 באוגוסט, סמוך לשעה 7:25 בבוקר, שוב נצפה המיג-25 בשמי הצפון.
עם קבלת הידיעה נכנסו בסוללת ההוק לכוננות.
הבקרים של הסוללה קיבלו את נתוני הטיסה של המיג, הצליחו לנעול על המטוס בעזרת ההתקן של שפטר ושיגרו שני טילי הוק לעבר המיג.
המיג נפגע והחל לאבד גובה, זוג מטוסי F-15 מטייסת 106 שהמתינו לפגיעה, שיגרו לעברו טילים נוספים.
המטוס נפל ליד ג'וניה מצפון לביירות.
לאחר ההפלה נמנעו הסורים מביצוע גיחות צילום נוספות באמצעות המיג-25 באזור זה עד סוף המלחמה.
השינוי המוצלח הוכנס לבסוף לכל סוללות ההוק וצורת החיפוש נקראה מאז "חיפוש גוזל", על שם המבצע שבעבורו הומצאה.
ראש להק ציוד, תא"ל יצחק גבע, ציין את תפקודו של שפטר כ"ביצוע למופת".
מאוחר יותר קיבל על כך גם את פרס חיל האוויר.
במערך ההגנה האווירית הישראלי השלימה מערכת ההוק במשימותיה את מערכת טילי הפטריוט.
במרוצת השנים הוכנסו שיפורים אמריקאים בטילים ובמכשירי הבקרה, ועקב כך שודרגו גם כל מערכות ההוק גם בישראל, עם זאת, עקב כניסת מערכות מתקדמות נוספות כמו כיפת ברזל וקלע דוד מחד, והתיישנות המערכת מאידך, הביאו לסגירת סוללות ההוק האחרונות שהיו בשימוש בחיל האוויר.
ליגת ה-MLB היא ליגת הבייסבול הבכירה של ארצות הברית וקנדה.
ליגה זו היא המבוגרת ביותר מבין הליגות המקצועניות הבכירות בעולם, ונחשבת לליגת הבייסבול הטובה בעולם.
החל משנת 2013 משחקות בליגה 30 קבוצות, 29 מארצות הברית, ואחת מקנדה.
מנהלת הליגה יושבת במידטאון מנהטן.
הליגה מחולקת לשתי ליגות משנה, אמריקן ליג (הליגה האמריקאית - AL) ונשיונל ליג (הליגה הלאומית - NL) כאשר בכל אחת משחקות 15 קבוצות.
ליגות המשנה מחולקות לשלושה בתים (Divisions) – בית מזרחי, בית מרכזי ובית מערבי.
בכל בית משחקות חמש קבוצות.
הליגה הסדירה נערכת מסוף מרץ ועד לתחילת אוקטובר.
במשך ששת החודשים האלו, כל קבוצה מקיימת 162 משחקים, כאשר בסיום העונה הסדירה נערכים משחקי הפלייאוף.
לפלייאוף עולות שש קבוצות מכל ליגה (סה"כ שתים עשרה), והן הקבוצות שסיימו ראשונות בכל אחד משלושת הבתים, ושלוש הקבוצות בעלות המאזן הטוב ביותר בליגה שלהן שלא סיימו בראש הבית.
בוויילדקארד תשחק ראשת הבית עם המאזן הכי פחות טוב ושלוש הקבוצות הנוספות בסדרות של הטוב משלושה משחקים, כשהמנצחות עולות לסיבוב הראשון.
בסיבוב הראשון תשחק בדרך כלל הקבוצה בעלת המאזן הטוב בליגה נגד הקבוצה שהעפילה כוויילדקארד לפלייאוף, והקבוצה עם המאזן השני בטיבו תשחק נגד השלישית.
סדרה זו היא בשיטת הטוב מחמישה משחקים כאשר לקבוצה בעלת המאזן הטוב יותר יהיה יתרון ביתיות.
המנצחות עולות לסדרות הגמר של הליגות אשר משוחקות בשיטת הטוב משבעה משחקים כאשר גם כאן ניתן יתרון ביתיות לקבוצה בעלת המאזן הטוב יותר בעונה הסדירה.
אלופת ה-MLB היא המנצחת בסדרת הגמר בין אלופות הליגות, הוורלד סיריס, בה השיטה היא של הטוב משבעה משחקים.
עד שנת 2002 יתרון הביתיות בוורלד סיריס התחלף כל שנה בין הליגות.
בשנת 2002 הסתיים משחק האולסטאר שמתקיים מדי שנה באמצע יולי בתוצאה של 7:7 אחרי 11 אינינגים (משחק סדיר בליגה הוא בן תשעה אינינגים).
מכיוון שתיקו הוא תוצאה שאינה מקובלת בבייסבול החליטה הנהלת הליגה בראשות הקומישינר באד זליג כי החל משנת 2003 יתרון הביתיות בסדרת הגמר יהיה של הקבוצה מהליגה שתנצח במשחק האולסטאר.
בשנת 2022, בשל מחלוקת בין איגוד השחקנים לבעלי הקבוצות, נדחתה פתיחת העונה הסדירה בשבוע.
ליגת ה-NABBP , שהובילה מאוחר יותר להקמת "ליגת ה-MLB", נוסדה בשנות ה-60 של המאה ה-19 בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
חיילי צבא האיחוד נהגו לשחק בין הקרבות במשחק שנקרא "בייסבול סגנון ניו יורק".
משחק זה התפשט בין יחידות הצבא, ומשם ברחבי ארצות הברית כולה, וכתוצאה מכך הוקמה ליגת הבייסבול הראשונה, ליגת ה-NABBP, שהתקיימה כליגת חובבנים במשך 12 שנים.
עד שנת 1867 שיחקו בליגה זו יותר מ-400 מועדונים, כאשר רוב המועדונים החזקים הגיעו מצפון-מזרח ארצות הברית.
בשנת 1869 הוקם מועדון הבייסבול המקצועי הראשון סינסינטי רד סטוקינג, ונהוג לציין שנה זו כשנת הקמתו של הבייסבול המקצועני.
בעקבות הקמת המועדון המקצועני הראשון, התגלעה מחלוקת בין השחקנים המקצוענים והחובבנים בליגה, שגרמה לפיצול הליגה לשתי ליגות נפרדות.
הליגה הראשונה הייתה ליגת חובבנים שנסגרה כעבור כמה שנים, והליגה השנייה נקראה NAPBBP ויועדה לשחקנים מקצוענים.
בין המועדונים שהצטרפו באותן השנים לליגת המקצוענים ניתן למנות את אטלנטה ברייבס ושיקגו וויט סטוקינג (כיום שיקגו קאבס).
בשנת 1876 הוקמה ליגת ה-NLPBBC , מכיוון שליגת המקצוענים שפעלה עד אז הוכיחה עצמה כלא יעילה.
הנהלת הליגה החדשה העבירה את הדגש מהשחקנים לקבוצות.
במסגרת זאת ניתן הכוח למועדונים לכפות על שחקנים את תנאי חוזה ההעסקה, ולמנוע מהם לעבור בחופשיות בין מועדונים לטובת שכר משודרג, והקבוצות נדרשו לשחק את כלל משחקי העונה גם כאשר כבר לא היו מועמדים לאליפות הליגה עקב מאזן הפסדים, מה שקרה לעיתים קרובות במסגרת הליגה הקודמת.
הנהלת הליגה נלחמה גם בתופעת ההימורים על משחקים, שגרמה לשחקנים "למכור" משחקים לטובת רווח אישי.
בהמשך קיצרה הליגה את שמה ל-NL .
המשחק הראשון בליגה החדשה התקיים בשבת, 22 באפריל 1876 במגרש ג'פרסון סטריט, פילדלפיה.
השנים הראשונות של ליגת ה-NL היו סוערות.
שחקני הליגה פתחו במרד נגד "סעיף המילואים" שהגביל את התנועה החופשית שלהם בין מועדונים.
במשך כמה שנים, אלופי ליגת ה-NL נפגשו בסדרת גמר עם אלופי ליגת ה-AA שנקראה וורלד סיריס.
בעונת 1892 התמזגו שתי הליגות לליגה אחת של 12 קבוצות שנקראה ליגת ה-NL.
בעונת 1899 הוציאה ההנהלה מהליגה ארבע קבוצות ששיחקו בה, ובעקבות כך בעונת 1901 הוקמה ליגה מתחרה בשם ליגת ה-AL .
הקמת הליגה לוותה בסדרה של הפרות חוזים ומחלוקות משפטיות בין שחקנים לקבוצות בליגת ה-NL שעברו לשחק בליגה החדשה.
בעקבות המחלוקות הרבות שהתגלעו בין הליגות, והרעש שהתעורר בעולם הבייסבול, הוקם גוף מפקח על שתי הליגות בשם NA .
גוף זה ניהל משא ומתן בין הליגות על סט חוקים שכלל תקנון חוזים שנועד למנוע משחקנים לעבור בין הליגות ללא רשות הקבוצות.
ה-NA הסדיר גם את המעמד של הליגות הנמוכות ברחבי המדינה והחוקים לפיהם הן משחקות.
על בסיס עבודה זו פועלות ליגות אלו עד היום.
בשנת 1969, החליטה ועדה מיוחדת לנתוני משחק הבייסבול של ליגת ה-MLB להכיר רשמית בשש ליגות בכירות שהתקיימו באותן השנים.
המהלך הוביל למחלוקת בין פרשני וחוקרי בייסבול אמריקאים, אך כיום נהוג להסתכל על נתוני השחקנים גם מתקופת פעילותם בליגות שקדמו לליגת ה-MLB.
נתוני השחקנים מליגת הבייסבול הבכירה הוותיקה ביותר, ליגת ה-NA לא נוספו בהחלטה של הוועדה, ואף על פי כן מספר אתרים מחשבים גם את נתוני השחקנים מתקופת פעילותם בליגה זו.
בשנת 2020, החליטה הליגה להכיר גם בליגות הבייסבול לשחורים שהתקיימו עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 כליגה בכירה, ובשנת 2021, החל האתר Baseball-Reference.com להחשיב את הסטטיסטיקות של השחקנים מליגות אלו בקריירת המשחק שלהם.
+שבע הליגות הבכירותכינוישם מלאתרגום חופשישנות פעילותALAmerican Leagueהליגה האמריקאית1901–הווהNLNational Leagueהליגה הלאומית1876–הווהAAAmerican Associationההתאחדות האמריקאית1882–1891UAUnion Association1884PLPlayers' Leagueליגת השחקנים1890FLFederal Leagueהליגה הפדרלית1913–1915Negro league baseballליגות הבייסבול לשחורים1920–1960
העשור הראשון והשני של המאה ה-20 מכונים בדרך כלל תקופת ה"דד בול" - "הכדור המת".
משחקי הליגה בתקופה זו נטו להסתיים בניקוד נמוך, בהישגים נמוכים של השחקנים ולעיתים קרובות נשלטו על ידי המגישים.
המונח "דד בול" - "כדור מת" מתייחס לכדורי הבייסבול החדשים שיוצרו מצמר אמריקאי רפוי, ולא מצמר אוסטרלי הדוק כפי שהיה נהוג עד לעונת 1900. הכדורים החדשים עפו למרחקים קצרים יותר, והמגישים נהגו להשתמש בהם גם לאחר שצברו בלאי רב, שגרם להם להיות מעוותים, רכים ולא עגולים.
הסיבה לשימוש החוזר בכדורים הבלויים היא מחיר הכדורים שזינק ל-3 דולרים לכדור (כ-45 דולר כיום) מה שגרם לבעלי הקבוצות לחסוך בקניית כדורים חדשים.
האוהדים התבקשו להחזיר את הכדורים שעפו ליציעים, והכדורים הפכו למוכתמים במיץ טבק, דשא ובוץ, ולפעמים גם במיץ ליקריץ, ששחקנים היו לועסים במטרה לשנות את צבע הכדור לשחור ובכך להקשות על הקבוצה היריבה לראות את הכדור לאחר החבטה.
מלבד החסרונות של הכדורים החדשים, השתמשו חלק מהמגישים בכדורי ספיטבול (כדורי בייסבול מרוחים בווזלין או ג'ל חלק אחר) ובכך הפכה פעולת החבטה לבלתי אפשרית כיוון שהכדור החליק מהמחבט, ועף לכיוונים לא רצויים.
השימוש בכדור ספיטבול נאסר בעונת 1921, ורק מגישים ששיחקו בליגה לפני כן יכלו להשתמש בו עד לסוף הקריירה (חוק הסבא).
הישגי השחקנים הנמוכים נגרמו גם בשל מגרשים חדשים שנבנו בממדים גדולים מהרגיל, כמו האצטדיונים של שיקגו קאבס ובוסטון רד סוקס שאורכם עלה על 170 מטר עד לגדר המרכזית.
גודל זה השפיע על המרחק בין הבסיסים, ולפיכך הום ראנים הפכו לנדירים, ושחקנים התמשו בעיקר בטקטיקות של התקדמות בסיס אחד בכל פעם, ושל חבטות רצפה שהיו גורמות לכדור לעוף לגובה רב ומעכבות את הכדור מלהגיע לשחקן הבסיס הראשון, מה שהקנה לחובט זמן לרוץ לבסיס הראשון.
בעונת 1901 בליגה הלאומית, ושנתיים מאוחר יותר, בעונת 1903 בליגה האמריקאית, החליטו לאמץ חוק בשם "מכה פסולה".
במסגרת החוק הוחלט שכל תזוזה של החובט לעבר הכדור נחשבת כמכה, ונספרת במניין שלושת המכות שלו אלא אם כן החובט חבט כבר שני כדורים קודם לכן, וזאת בניגוד למצב הקודם בו יכל החובט לבחור את החבטות הטובות שלו ולפסול את אלו שלא עפו רחוק.
החוק גרם לירידה משמעותית בהישגים של משחקי הליגה, מכיוון שחובטים התעכבו רבות לפני שחבטו בכדור ובזבזו את זמן המשחק.
כעבור שני עשורים בהן דעכה הפופולריות של הליגה, הגיעה תקופת ה"דד בול" לשיאה בתום סדרת הוורלד סיריס של עונת 1919, שהסתיימה בתוצאה 3–5 לסינסינטי רדס על שיקגו וייט סוקס, כאשר נחשף כי שמונה שחקנים משיקגו "מכרו" את הסדרה בתמורה לטבעת בשווי 100,000 דולר (מעל למיליון דולר כיום).
הפרשייה טלטלה את עולם הבייסבול, וזכורה בשם סדרת ה-"בלאק סוקס".
למרות שהשחקנים החשודים זוכו, נאסר עליהם לשחק שוב בליגה.
בשנות ה-20 וה-30 עלתה הפופולריות של ליגת הבייסבול בארצות הברית.
נהוג לקשר את עליית הפופולריות של הליגה עם טרגדיה שהתרחשה במהלך עונת 1920, כאשר ריי צ'פמן מקבוצת קליבלנד אינדיאנס נפגע בראשו מכדור משחק ומת כמה שעות לאחר מכן.
זהו המקרה היחיד בו שחקן הליגה מת מפציעה במגרש.
המקרה הוביל את שתי הליגות להקפיד על החלפת כדורים מלוכלכים בכדורים לבנים חדשים שיהיו בולטים לעין, ובכך הסתיימה תקופת "הכדור המת".
בעונה שלאחר מכן, העפילה לראשונה בתולדותיה קבוצת הניו יורק יאנקיז לוורלד סיריס, כאשר עד סוף שנות ה-30, הופיעה בו הקבוצה 11 פעמים נוספות וזכתה בשמונה מתוכם, וכיום מחזיקה במספר הניצחונות הרב ביותר.
כוכב הקבוצה, בייב רות' שהחזיק בשיא ההום ראן לעונה אחת (29) שבר את שיאו בשנת 1927 וקבע שיא חדש של 60 הום ראן בעונה.
בשנות השפל הגדול, נפגעה מעט הפופולריות של הליגה.
רק שתי קבוצות סיימו את עונת 1932 ברווח, הנוכחות במגרשים ירדה בעקבות מיסים שהעלו את מחירי הכרטיסים למשחקים.
בעקבות המצב נאלצו בעלי הקבוצות לצמצם את סגל הקבוצות מ-25 שחקנים ל-23, וגם שכר הכוכבים הגדולים בליגה נפגע.
מנהלת הליגה חשבה על רעיונות יצירתיים להכנסות חדשות בניסיונם לשרוד, ויצרו משחקי לילה, החלו לשדר משחקים בשידור חי ברדיו, והתירו כניסת נשים חינם לאצטדיונים.
למרות הקושי וקיצוצי השכר לא היו גלי עזיבה של שחקנים ואנשי צוות אימון.
מלחמת העולם השנייה גרמה למחסור משמעותי בשחקני בייסבול מקצוענים, שכן יותר מ-500 שחקני ליגה עזבו את קבוצותיהם כדי לשרת בצבא.
רבים מהם שיחקו משחקי ראווה בחזית כדי לשעשע את הלוחמים בהפוגות בין הקרבות בארצות הברית ובאוקיינוס השקט.
השחקנים שנשארו לשחק בליגה היו ברובם צעירים, מבוגרים וכאלה עם פרופיל צבאי נמוך (4F) שמעיד על אי התאמה נפשית, פיזית או מוסרית לשירות.
שחקנים עם בעיות בריאותיות משמעותיות קיבלו מקום בהרכבים, כמו פיט גריי, שחקן השדה החיצון שיד ימינו נקטעה בילדותו עקב תאונה.
למרות המחסור החריף בשחקנים, סגלי הקבוצות לא כללו אף שחקן שחור עד סוף המלחמה.
השחקנים השחורים, שרבים מהם שירתו במלחמה, עדיין היו מוגבלים לשחק בייסבול בליגות הבייסבול לשחורים.
במסגרת ההאפלה ששררה ברחבי ארצות הברית, נאלצו התושבים להימנע מנסיעות, ומהדלקת אור במקומות פומביים כמו אצטדיונים.
הגבלות אלו גרמו לביטול משחקים, עד שכמעט היה צריך לבטל את עונת 1942. בינואר 1942, פנה קומישינר הליגה הראשון, קיינסו מאונטיין לנדיס, במכתב לנשיא ארצות הברית פרנקלין ד.
רוזוולט ובו התחנן להמשך פעילות הליגה במהלך המלחמה בתקווה שהליגה תוכל לפתוח את העונה.
רוזוולט השיב למכתב בחיוב והוסיף כי המשחקים יעלו את מורל העם, וישכיחו אותו מהעבודה הקשה בתקופת המלחמה.
לאחר שהתקבל אישור הנשיא חזרו הקבוצות להתאמן, ולמרות היעדרותם של רוב כוכבי הליגה באותה העת התקיימה עונת 1942 במלואה.
מעת הקמתה שיחקו בליגה שחקנים לבנים בלבד.
בשנת 1946, לאחר חיפוש של מספר שנים אחר שחקן מתאים, צירף בראנץ' ריקי, נשיא וג'נרל מנג'ר של קבוצת ברוקלין דודג'רס את השחקן השחור הראשון לליגה.
ג'קי רובינסון היה שחקן מבטיח ששיחק באותה עת בליגות הבייסבול לשחורים, הוחתם בחוזה של 600 דולר לעונה, בנוסף להתחייבות מצד רובינסון להתעלם מכל קריאה או מעשה גזענות שיופנה כלפיו.
בעונתו הראשונה שיחק רובינסון בקבוצת הפיתוח של הדודג'רס שמשחקת בליגת המשנה, ואולם לאחר שנה הצטרף לקבוצה הבכירה.
ב-15 באפריל 1947 השתתף רובינסון במשחקו הראשון בליגה באצטדיון אבט פילד, מול 26 אלף צופים.
מרביתם צופים שחורם שהגיעו במיוחד עבורו.
ביתקבוצהעיראולםתכולהנוסדההצטרפה לליגההליגה הלאומיתמזרחיאטלנטה ברייבס קמברלנד, ג'ורג'יהטראיסט פארק41,5001871* (NA)1876 (NL)וושינגטון נשיונאלס וושינגטון די.
כוכבית (*) מייצגת מועדון שעבר מיקום מאז הצטרפותו לליגה.
רשימת נציבי הליגה לאורך השנים:
קיינסו מאונטיין לנדיס (בשנים 1921–1944)
רוב מנפרד (בתפקיד מאז 2015)
1סדרה של הטוב מתשעה משחקים
פצצת סימן 84 (Mark 84 או בקיצור MK-84) היא פצצת שימוש כללי אמריקנית.
פצצת הסימן 84 היא הגדולה ביותר מבין סדרת הפצצות סימן 80. היא נכנסה לשירות במהלך מלחמת וייטנאם, וכונתה "האמר" ("Hammer"; מאנגלית: "פטיש") בשל עוצמתה הרבה יחסית.
זיווד הפלדה האווירודינמי של הפצצה ממולא ב-945 ליברות (429 ק"ג) של חומר נפץ מרסק (חנ"ם) מסוג טריטונל.
היא מסוגלת לחדור עד ל-15 אינץ' (380 מ"מ) של מתכת או 11 רגל (3.3 מטר) של בטון, תלוי בגובה ממנו הוטלה, וגורמת לרסס קטלני ברדיוס של 400 יארדים (366 מטר).
פצצת סימן 84 משמשת גם כראש קרב למגוון "מערכות פצצה מונחות" ובכלל זה מערכות פצצות מונחות הלייזר GBU-10 וה-GBU-24 פייבוואי, הפצצה האלקטרו-אופטית GBU-15, ה-GBU-31 (מונחית JDAM) והספייס 2000 (תוצרת ישראל).
פצצות מסוג זה הוטלו ממטוסי חיל האוויר הישראלי על הכור הגרעיני בעיראק ב-1981. פצצות סימן 84 עם ערכת הנחיה JDAM, המכונות בחיל האוויר "ברד כבד", שימשו במלחמת חרבות ברזל לתקיפות בעזה ובלבנון, וכן לביצוע ההתנקשות במוחמד דף, ובחסן נסראללה במבצע סדר חדש.
במהלך מלחמת חרבות ברזל בתקופת נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, סיפקה ארצות הברית לישראל מעל ל-14,000 פצצות מסוג MK-84. בשלב מסוים במלחמה, מנע ממשל בידן משלוח פצצות מסוג זה לישראל.
לאחר עליית דונלד טראמפ לשלטון הוסר האמברגו וסופקו 1,800 פצצות נוספות.
פצצת סימן 82 (Mark 82 או בקיצור MK-82) היא פצצת שימוש כללי אמריקנית מסדרת פצצות הסימן 80.
משקלה הנומינלי הוא 500 ליברות (227 ק"ג), אך משקלה האמיתי משתנה בהתאם לסנפירים, המרעום, ותצורת ההאטה, מ-510 ליברות (232 ק"ג) ל-570 ליברות (259 ק"ג).
זיווד הפלדה האווירודינמי של הסימן 82 מכיל 192 ליברות (87 ק"ג) של חומר נפץ מסוג טריטונל.
פצצת סימן 82 משמשת גם כראש קרב לפצצות מונחות הלייזר GBU-12 וה-GBU-22, וה-GBU-38 JDAM.
פצצת סימן 81 (Mark 81 או בקיצור MK-81) היא פצצת שימוש כללי אמריקאית.
פצצת הסימן 81, המכונה "פיירקראקר" ("Firecracker"), היא הקטנה ביותר מבין סדרת הפצצות סימן 80. הפצצה פותחה עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית בשנות החמישים, והיא נכנסה לשירות במהלך מלחמת וייטנאם.
זיווד הפלדה האווירודינמי של פצצת הסימן 81 מכיל 96 ליברות (44 ק"ג) של חומר נפץ H6, מינול או טריטונל.
על גרסה של הפצצה המכונה "סנייקאיי" ("Snakeye") הותקנו אמצעי עיכוב (TRD - Tail Retarding Device) מסוג סימן 14, להגדלת הגרר של הפצצה לאחר הטלתה ובכך לאפשר יעפי הפצצה נמוכים מאוד.
עוצמתה של פצצת הסימן 81 התגלתה כבלתי מתאימה לצרכים הטקטיים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית והשימוש בה הופסק זמן קצר לאחר שנכנסה לשירות.
גרסאות של פצצת הסימן 81 שנבנו ברישיון נמצאות בשירות במדינות אחרות.
פצצת הסימן 81 הוחזרה בשנים האחרונות לשימוש הכוחות המזוינים של ארצות הברית כראש קרב של ה-GBU-29 JDAM.
פצצת סימן 83 (Mark 83 או בקיצור MK-83) היא פצצת שימוש כללי אמריקנית מסדרת פצצות הסימן 80.
משקלה הנומינלי הוא 1,000 ליברות (454 ק"ג), אך משקלה האמיתי משתנה בהתאם לסנפירים, למרעום, ולתצורת ההאטה.
זיווד הפלדה האווירודינמי של פצצת הסימן 83 מכיל 445 ליברות (202 ק"ג) של חומר נפץ מסוג טריטונל.
פצצת סימן 83 משמשת גם כראש קרב למגוון פצצות מונחות, כמו: הספייס 1000, GBU-13, GBU-16 פייבוואי, GBU-3 ,JDAM ופצצה נגד בונקרים.
MK105 היא מערכת לניקוי שדות מוקשים ימיים בעזרת מחולל שטף מגנטי.
המערכת צפה על סירת קטמרן מהירה, שלרוב נגררת על ידי מסוק CH-53 סי סטאליון.
בלב המערכת נמצא מחולל שדות מגנטיים שהפעלתו על יד מוקשים מגנטיים מפוצצת אותם (מוקשים ימיים רגילים נצמדים לחלקים מתכתיים בספינה ומתפוצצים עקב הצימוד המגנטי).
ניתן להשתמש במערכת כדי ליצור מעברים בשדות מוקשים ימיים, ולשבור הגנת נמלים.
המערכת הוצגה לראשונה בשנת 1973 בנמל הייפונג שבווייטנאם, ונמצאת מאז בשימוש מבצעי.
MIMO (באנגלית, ראשי תיבות של Multiple Input, Multiple Output) הוא מודל מתמטי לתקשורת באמצעות מספר אנטנות.
כל אות (סיגנל) שמשודר, סובל מרמה כלשהי של הפרעות.
ההפרעות נקלטות יחד עם האות הרצוי ומקשות על פיענוח האות הרצוי.
כאשר משתמשים ביותר מאנטנה אחת לקליטה, כל אנטנה קולטת את האות הרצוי בתוספת של הפרעות שונות.
בצורה דומה, כאשר משתמשים ביותר מאנטנת שידור אחת, כל אות שמגיע מכל אנטנה סובל הפרעות שונות.
שיטת ה-MIMO מנצלת את הריבוי באנטנות השידור ובאנטנות הקליטה, על מנת שהמקלט יקבל מגוון של אותות, שכל אחד סבל מהפרעה בצורה אחרת, בזמן אחר, ובעוצמה אחרת - ומתוך כל האותות הנקלטים, המקלט מחלץ את האות הרצוי בצורה מדויקת יותר.
גם אם האות האלחוטי המגיע אל האנטנות הוא חלש ומשובש, תצליח טכנולוגיה זו לשחזר אותו ובאופן אפקטיבי תגדיל את קצב העברת הנתונים.
המושג MIMO מתייחס במיוחד לטכניקות לשליחה וקבלה של יותר מהודעת נתונים אחת בו זמנית דרך אותו ערוץ רדיו, על ידי ניצול ההבדלים בהתפשטות האותות בין אנטנות שונות (לדוגמה כתוצאה מריבוי נתיבים).
היתרון בשימוש בשיטה זו הוא טווח שידור גדול יותר ויעילות ספקטרלית גבוהה יותר מאשר בשימוש באנטנה יחידה.
במודל זה משתמשים ברשתות אלחוטיות בתקנים 802.11n וב-WiMAX.
MIMO מגבירה את הניצול של רוחב הסרט הזמין ואת ביצועי הרשתות המקומיות באמצעות אנטנות חכמות.
רשת בתקן 802.11n יכולה באופן תאורטי להגיע לקצב נתונים של 248Mbps, ולקצב מעשי של 74Mbps (בהשוואה לקצב של 20Mbps בממוצע ברשתות 802.11a ו- 802.11g.
חשוב להדגיש שטכנולוגיית ה-MIMO מגדילה טווח הכיסוי של הנתב האלחוטי, אך לא באופן משמעותי.
השיפור שטכנולוגיה זו מספקת הוא ברגישות קליטת האות וכתוצאה ניכרת עליה בקצב הנתונים שניתן להעביר באמצעותה.
MIPS (Million Instructions Per Second) – "מיליון פקודות לשנייה", היא מדד למהירותו של מעבד של מחשב, המשמש בעיקר להשוואת מהירותם של מחשבים מרכזיים.
מדד זה שימש כאמצעי קל לדירוג יחסי של מהירות וביצועי מחשבים מרכזיים.
עוצמת המעבד של המחשב המרכזי הקטן ביותר של יבמ נכון ל-2007 (דגם A01 בסדרת z9 BC) מוערכת בכ-35 MIPS.
בנוסף לכך, ליבמ יש טכנולוגיה המכונה Parallel Sysplex (קיצור של מערך מחשבים מקביליים) שבה מופעלים עד 32 עותקים של מערכת ההפעלה z/OS בתצורה לוגית של מערכת מחשב אחת גדולה.
משמעות הדבר ש-16 מחשבים מדגם 732 בסדרת z9 EC (שכל אחד מריץ שני עותקים של מערכת ההפעלה z/OS) המחוברים באמצעות טכנולוגיית Parallel Sysplex מסוגלים להגיע תאורטית לעוצמה של 248,528 MIPS.
עם זאת, מדד ה-MIPS מטעה באופן יסודי משתי סיבות:
משמעות השינויים שנעשו במשך השנים בארכיטקטורה של המעבד היא שמדד ה-MIPS איבד כל קשר ישיר למספר הפקודות המבוצעות בפועל.
קיימות כמה שיטות להמרת עוצמת המעבד של מחשב מסוג IBM PC מודרני הנמדד בזמן שעון, לעוצמת המחשב המרכזי הנמדדת ב-MIPS.
שיטה אחת אחד הוא חלוקה קצב השעון ב-4 על מנת לקבל את ביצועי המחשב האישי ב-MIPS.
שיטה אחרת גורסת דווקא כי יש להכפיל את קצב השעון על מנת לקבל את ביצועי המחשב האישי ב-MIPS.
גם בשיטה הממעיטה יוצא כי עוצמת המחשב האישי התקני כיום היא קרוב ל-1,000 MIPS, אבל ברור שמחשב אישי כזה אינו בר־תחרות עם מחשב מרכזי שעוצמתו ב-MIPS נמוכה הרבה יותר, אחרת לא היה למחשבים מרכזיים זכות קיום.
משמעות ה-MIPS כיום היא יותר להשוואה בין עוצמת של מעבדים של מחשבים מרכזיים שונים.
ערך מספרי אחד כדוגמת MIPS אינו מדויק כאשר בודקים אותו בסוגים שונים של עבודת המחשב.
התכנון של המחשב המרכזי שם דגש על "ביצועים מאוזנים" ויכולות תמיכה מעולות בפעולות קלט/פלט במיוחד בתמיכה במסדי נתונים וביצוע עסקאות (טרנזקציות).
המדד הרשמי של חברת יבמ להערכת ביצועי המחשב המרכזי קרוי LSPR (ראשי תיבות באנגלית של מראה מקום לביצועי מערכות גדולות) שבו נעשה שימוש בטבלאות השוואה בין מחשבים מרכזיים תוך התחשבות בסוגי סביבות העבודה השונות האפשריות.