tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרינס אוף ויילס הייתה אוניית מערכה שנכנסה לשירות לאחרונה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי, הדומה לביסמרק בגודלה ובעוצמתה.
פרינס אוף ויילס עדיין לא "נבדקה" כראוי, והצוות שלה היה חסר ניסיון.
בנוסף היו לה בעיות מכניות, במיוחד עם החימוש העיקרי שלה.
האונייה הפליגה עם עובדי המספנה שעדיין עבדו עליה.
במשך 20 שנה לאחר הפעלתה ב-1920, הייתה הוד ספינת המלחמה הגדולה והכבדה בעולם.
שילוב שמונה תותחים ימיים מסיביים BL 15 אינץ' Mk I עם מהירות מרבית גבוהה מכל אוניית מערכה על הים, הוד הייתה גאוות הצי של בריטניה הגדולה, וגילמה את הדומיננטיות העולמית של הכוח הימי הבריטי.
למרות זאת, להוד היה פגם בולט אחד בהשוואה לאוניות המערכה הסופר-דרדנוט שהיא שירתה לצידן: כסיירת מערכה, חלק גדול מגופה הוקדש לכוח מנוע נוסף במקום כיסוי שריון מקיף.
זה בא מהתכנון שלה כסיירת מערכה מסדרת אדמירל כדי לעמוד באיום של סיירות המערכה מסדרת מקנזן הגרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בעוד שחגורת השריון שלה בעובי 12 אינץ' נחשבה מספיקה כנגד רוב אוניות הראשה שהיא צפויה להיתקל בה, שריון הסיפון שלה בעובי 3 אינץ' השאיר אותה פגיעה לאש ירי מטווח ארוך.
בזמן הפעלתה במלחמת העולם הראשונה, הירי הימי לא היה מדויק מאוד בטווחים הדרושים להפקת אש צוללת, והמהירות והתמרון הגדולים של הוד נתפסו כפשרה מקובלת.
גישה זו הוכחה כפגומה לאחר אובדן אה"מ אינדפטיגבל בקרב יוטלנד ובשילוב הדיוק של הירי הימי שגדל בתקופה שבין המלחמות, הוד הייתה אמורה בסופו של דבר לקבל שדרוג ב-1939 שהיה מכפיל את שריון הסיפון שלה ל-6 אינץ', אך פרוץ מלחמת העולם השנייה הביא לכך שהשדרוג מעולם לא התרחש.
לפיכך היא יצאה למלחמה בעמדת נחיתות ניכרת נגד אוניות הראשה החדשות של מדינות הציר.
כשהוא מודע לשריון המגן הבלתי מספק של הוד, מרוחק מדרום-מזרח למקום שבו התרחש הקרב, הממונה על הולנד (אדמירל סר ג'ון טובי) שקל להורות לו שפרינס אוף ויילס תפליג ראשונה לפני הוד.
עם האוניות בפריסה זו, טובי הגיע למסקנה שפרינס אוף ויילס המוגנת יותר יכולה למשוך את ירי הפגזים הגדולים של אוניות המערכה הגרמניות.
בסופו של דבר, טובי לא נתן את ההוראה, ובהמשך אמר "לא הרגשתי התערבות כזו לקצין בכיר כל כך מוצדקת".
הקריגסמרינה קיווה שכוח ביסמרק ייכנס לפשיטות מסחר טרנס-אטלנטיות, מהים הנורווגי דרך מצר דנמרק, ללא זיהוי וללא התנגדות.
במקרה זה, תצפיות צפיות החוף בגובה פני הקרקע משטחים נייטרליים ומשטחים כבושים זיהו את היחידות הלוחמות העיקריות שיצאו למבצע רייניבונג מרגע יציאתן מהמים הטריטוריאליים של גרמניה.
ביסמרק ופרינץ אויגן זוהו על ידי שומרי חופים שנמצאו בדנמרק; שהצליחו לזהות את האוניות ולתקשר עם אנשי הקשר החשאיים שלהן, ולמסור את התאריכים והשעות של יחידות השטח הגרמניות, שנעו באזורי אחריותם לשמירה על החוף.
ה-HSwMS גוטלנד זיהתה את המעבר של ביסמרק ופרינץ אויגן בנתיבי השיט הרגילים בים הצפוני, ודיווחה על התנועה לרשויות השוודיות.
שטח שוודיה אירח גם צופים בודדים בגובה פני הקרקע שהיו מסוגלים לעקוב ולדווח על תנועות במימי החוף השוודי.
תצפיות אלו הועברו ישירות למודיעין של הצי המלכותי באמצעות ערוצים דיפלומטיים ימיים שגרתיים שנוהלו על ידי נספח הצי הבריטי בסטוקהולם.
לפיכך, כאשר ביסמרק והמלווה שלה עברו לפיורדים הלא כבושים של נורווגיה הכבושה בידי הגרמנים, לצורך תדלוק אחרון על החוף והטענת אספקה, חיל האוויר המלכותי הצליח לעקוב אחרון אחר המיקום והתזמון של כוח הפשיטה הגרמני.
תוכנית הקרב של הולנד הייתה לגרום להוד ולפרינס אוף ויילס יילחמו בביסמרק בעוד שסאפוק ונורפוק יילחמו עם פרינץ אויגן (אשר הולנד הניח כי היא מפליגה מאחורי ביסמרק ולא לפניה).
הוא סימן זאת לקפטן ג'ון ליץ' מפרינס אוף ויילס אך לא שלח הודעת רדיו לאדמירל משנה פרדריק וייק-ווקר, שכמפקד שייטת הסיירות הראשונה כיוון את סאפוק ונורפוק, מחשש לחשוף את מיקומו.
במקום זאת, הוא שמר על שתיקת רדיו.
הולנד קיווה לפגוש את האויב בערך בשעה 02:00. השקיעה בקו הרוחב הזה הייתה בשעה 01:51 (שעוני האונייה הקדימו את הזמן המקומי בארבע שעות).
ביסמרק ופרינץ אויגן ישתקפו בצללית על רקע זוהר השמש בעוד הוד ופרינס אוף ויילס יכולים להתקרב במהירות, בלתי נראים בחושך, לטווח קרוב מספיק כדי לא לסכן את הוד באש צוללת מביסמרק.
הגרמנים לא ציפו להתקפה מהכיוון הזה, מה שנתן לבריטים את יתרון ההפתעה.
הצלחת התוכנית הייתה תלויה במגע הבלתי פוסק של סאפוק עם האוניות הגרמניות.
עם זאת, סאפוק איבדה מגע מ-00:28. במשך 90 דקות, הולנד לא ראה את האוניות הגרמניות ולא קיבל חדשות נוספות מנורפוק או סאפוק.
בחוסר רצון, הולנד הורה להוד ולפרינס אוף ויילס לפנות דרום-דרום-מערב, אך הוא ניתק את המשחתות שלו שהמשיכו לחפש צפונה.
עם זאת, יש להבין את אובדן המגע כזמני וטקטי בלבד; ולא אסטרטגי מבחינת התוצאה הטקטית.
סאפוק איבדה מגע עם יעד הסיור שלה (צי האויב) במה שהיה בעצם חלל מלבני סגור ומצומצם; מיושר בדרך כלל מצפון-מזרח (הכניסה למצר דנמרק) לדרום-מערב (היציאה מהמצר לאוקיינוס האטלנטי).
יחידות האויב היו מוגבלות בחוזקה על ידי משטח הקרח של גרינלנד מצפון, ושדה המוקשים הנרחב של הצי המלכותי מדרום לאורך חופי איסלנד.
בהתחשב באזהרה המוקדמת של הגיחה הגרמנית, היה מספיק זמן לצי המלכותי לבצע סיור מזוין בשני הקצוות של המערך הצר הזה.
סאפוק ונורפוק היו בכניסה המזרחית למצר (שם נוצר קשר מיד עם כניסתה של ביסמרק).
הולנד חיכה בקצה המערבי כשכוח ביסמרק יצא מהמצר.
הקרב יתרחש עם כוחות שסביר להניח שיבטיחו את ההשמדה האולטימטיבית של הצי שלו והרס כזה יתרחש לפני שיחידות שיירות אספקה כלשהן (כל מטרת המבצע) יאוימו על ידי מבצע רייניבונג.
לפני שנוצר מגע מחדש, שתי השייטות החמיצו זו את זו בקושי.
אילו האוניות הגרמניות לא היו משנות את מסלולן מערבה בשעה 01:41 כדי לעקוב אחר קו משטח הקרח של גרינלנד, הבריטים היו מיירטים אותן הרבה יותר מוקדם ממה שקרה לבסוף.
המשחתות הבריטיות היו רק 10 מייל (16 ק"מ) מדרום-מזרח כשהגרמנים ביצעו שינוי במסלול זה.
אם הראות לא הייתה מצטמצמת ל-3–5 מיילים (4.8-8.0 ק"מ), ככל הנראה היו מבחינים בכלי השיט הגרמניים (שכן בדרך כלל ביום רגוע ובהיר צופי האוניות יכולים לצפות בחפצים גדולים ובאוניות בערך במרחק של 12 מייל (19 ק"מ) באופק.
ואם תצפיות האונייה נמצאות בקן של עורבים, המרחק הנצפה היה רחוק עוד יותר).
קצת לפני השעה 03:00, סאפוק חזרה למגע עם ביסמרק.
הוד ופרינס אוף ויילס היו במרחק של 35 מייל (56 ק"מ), מעט לפני הגרמנים.
הולנד סימן לנווט לעבר הגרמנים והגדילה את המהירות ל-28 מייל (52 קמ"ש).
אובדן המגע של סאפוק העמיד את הבריטים בעמדת נחיתות.
במקום הגישה החזיתית שנסגרת במהירות שהולנד חזתה, הוא יצטרך להתכנס בזווית רחבה יותר, הרבה יותר לאט.
זה ישאיר את הוד פגיעה לפגזים הצוללים של ביסמרק לשלב ארוך הרבה יותר.
המצב החמיר עוד יותר כאשר, בשעה 03:20, דיווחה סאפוק כי הגרמנים ביצעו שינוי מסלול נוסף מערבה, והציבו את השייטות הגרמניות והבריטיות כמעט זו לרוחב זו.
בשעה 05:35, תצפיות על פרינס אוף ויילס זיהו את האוניות הגרמניות במרחק של 17 מייל (27 ק"מ).
הגרמנים, שכבר הוזעקו לנוכחות הבריטית באמצעות הציוד ההידרופוני שלהם, גילו את העשן והתרנים של האוניות הבריטיות 10 דקות מאוחר יותר.
בשלב זה, היו להולנד האפשרויות להצטרף לסאפוק במעקב אחר ביסמרק ולהמתין שטובי יגיע עם קינג ג'ורג' החמישי וספינות אחרות ואז לתקוף, או להורות על השייטת שלו לפעול.
הוא בחר באופציה השנייה ב-05:37. הים הסוער במצר הפחית את תפקידן של המשחתות למינימום והסיירות נורפוק וסאפוק יהיו רחוקות מדי מאחורי הכוח הגרמני כדי להגיע לקרב.
לנסלוט הולנד הורה להתחיל ירי על האונייה המובילה, פרינץ אויגן, מתוך אמונה שהיא ביסמרק.
הולנד תיקן עד מהרה את פקודתו והנחה את שתי האוניות לירות באונייה האחורית, ביסמרק.
פרינס אוף ויילס כבר זיהתה את ביסמרק והעסיקה אותה, בעוד שהוד המשיכה לירות לעבר פרינץ אויגן במשך זמן מה.
הולנד היה מומחה לירי; הוא היה מודע היטב לסכנה הנשקפת משריון הסיפון הדק של הוד, שהציע הגנה חלשה מפני אש צוללת אנכית.
לכן הולנד רצה לצמצם את הטווח מהר ככל האפשר, מכיוון שבטווח קצר יותר מסלול הפגזים של ביסמרק יהיה שטוח יותר, ולכן יש סיכוי גבוה יותר שהפגזים יפגעו בחגורת השריון המגנה על דפנות האונייה או יינתזו מעל הסיפון העליון, במקום לחדור אנכית דרך שריון הסיפון.
הולנד סגר את הטווח בזווית שהציבה את האוניות הגרמניות רחוק מדי לפני רוחב האונייה, מה שאומר שרק 10 מתוך 18 התותחים הכבדים הבריטיים יכלו להסתובב והציגו לגרמנים מטרה גדולה מהנדרש.
אחד מהתותחים הקדמיים של פרינס אוף ויילס הפך לבלתי ניתן לשימוש לאחר המטח הראשון, והותיר רק 9 תותתחים שעדיין ירו.
סאפוק ונורפוק ניסו ירות לעבר ביסמרק במהלך הקרב אך שתיהן היו מחוץ לטווח ולא היה להם יתרון מהירות מספיק על ביסמרק כדי לצמצם במהירות את הטווח.
במקום זאת הן נאלצו להשתמש במדי הטווח הקצרים יותר (15 רגל (4.6 מטר)) במגדלי מנהל בקרת האש.
הולנד ביקש מפרינס אוף ויילס להישאר קרוב להוד, בהתאם לתנועותיה של הוד במקום לשנות את המסלול והמהירות, מה שהקל על הגרמנים למצוא את הטווח לשתי האוניות הבריטיות.
זה היה מסייע לתותחנים של הולנד אם ששי האוניות היו יורות על ביסמרק כפי שתוכנן במקור, מכיוון שהם יכלו לתזמן במדויק את המטחים כדי להימנע לטעות באש של אונייה אחת בשנייה.
הבריטים יכלו גם להשתמש בריכוז אש, שבו מטחי החימוש הראשי של שתי האוניות יהיו נשלטות על ידי מחשב בקרת אש של אונייה אחת - כנראה שולחן בקרת האש המודרני של פרינס אוף ויילס.
פרינס אוף ויילס פגעה ראשונה במטרה שלה.
בסופו של דבר היא פגעה בביסמרק שלוש פעמים: פגז אחד הרס אחת מסירות ההצלה, פגע במעוט שעל הסיפון, ונפל לים; פגז שני פגע במרכז הספינה, חדר אליה מתחת לחגורת השריון, הרס את אחד מהגנרטורים והוציא את אחד מחדרי הדוודים מכלל שימוש.
הפגז חדר בגובה פני הים, חדר לשני מכלי דלק, ויצא מצידו השני של החרטום מבלי שהתפוצץ.
חלק מהדלק דלף מהמכלים החוצה, ובמקביל חדרו מי ים למכלים וזיהמו אותם.
מעבר לכך, נפגעה מערכת היניקה, וכך לא ניתן היה להעביר עוד כאלף טון של דלק אל המנועים.
המים שחדרו לאונייה גרמו לשקיעת החרטום בשתיים עד שלוש מעלות, דבר שהביא גם לנטייה שמאלה של תשע מעלות, וליציאתו של המדחף הימני מן המים.
הגרמנים נצרו את האש שלהם עד 05:55, כאשר שתי האוניות הגרמניות ירו על הוד.
ליטיינס לא נתן מיד פקודה להתחיל לירות.
שתי דקות לאחר מכן, לאחר פניות מרובות של קצין התותחנים הראשון, קורבטנקפיטן אדלברט שניידר, "Frage Feuererlaubnis"?
פגז פגע בסיפון הסירה של הוד, והצית שריפה גדולה במערום התחמושת המוכנה של פגזי 4 אינץ' (102 מ"מ), אך אש זו לא התפשטה לאזורים אחרים של האונייה או גרמה לפיצוץ מאוחר יותר.
ייתכן שהוד נפגעה שוב בבסיס הגשר שלה ובמנהל המכ"ם הקדמי שלה.
הייתה מחלוקת על איזה כלי שיט גרמני פגע בהוד; פרינץ אויגן (קפיטן צור זי הלמות ברינקמן), ירתה לעבר פרינס אוף ויילס, בעקבות פקודה של מפקד הצי.
קצין התותחנים של פרינץ אויגן, פול שמאלנבך מצוטט כאומר שהמטרה של פרינץ אויגן הייתה הוד.
בשעה 06:00 הורה הולנד לאוניותיו לפנות שוב שמאלה כדי להבטיח שהתותחים הראשיים האחוריים של הוד ושל פרינס אוף ויילס יוכלו לירות על האוניות הגרמניות.
מבחינת מאזן הכוחות זה יעניק לכוח של הולנד את היתרון של 18 תותחים בקליבר גדול (14/15 אינץ') - 10 בפרינס אוף ויילס, 8 בהוד; לעומת 8 תותחים בקליבר גדול (15 אינץ') בביסמרק.
במהלך הפנייה, מטח מביסמרק, שנורה ממרחק של כ-9 מייל (14 ק"מ), נראתה על ידי גברים על סיפון פרינס אוף ויילס כדי לפוש את הוד לצד התורן המרכזי שלה.
פירוש הדבר היה שחלק מהמטחים נפלו לכיוון צד, חלקם לימין (של גוף הספינה), וחלקם מיושרים במדויק על מרכז הסיפון הראשי של הוד.
סביר להניח שפגז אחד באורך 38 ס"מ (15 אינץ') פגע איפשהו בין התורן המרכזי של הוד לצריח ה-"X" מאחורי התורן.
עמוד להבה ענק עלה כלפי מעלה 'כמו לפיד ענק' בקרבת התורן המרכזי.
לאחר מכן התרחש פיצוץ שהרס חלק גדול מהאונייה מאמצע החלק הפנוי לחלקו האחורי של צריח "Y", והעיף את שני הצריחים האחוריים לים.
האונייה נשברה לשניים והירכתיים נפלו וטבעו.
טד בריגס, אחד הניצולים, טען כי הוד נעה ב-30 מעלות ובשלב זה "ידענו שהיא פשוט לא תחזור".
החרטום התרומם מהמים, הצביע כלפי מעלה, הסתובב ושקע זמן קצר אחרי הירכתיים.
צריח "A" ירה מטח כשהחרטום היה במצב זקוף, אולי מצוות התותח שנגזר עליו הגורל, רגע לפני שקטע החרטום טבע.
רסיסים ירדו על פרינס אוף ויילס במרחק של 0.5 מייל (0.80 ק"מ).
הוד שקעה תוך כשלוש דקות עם 1,415 אנשי הצוות.
רק טד בריגס, בוב טילבורן וביל דאנדאס שרדו כדי להינצל שעתיים לאחר מכן על ידי המשחתת אה"מ אלקטרה.
האדמירליות הגיעה מאוחר יותר למסקנה שההסבר הסביר ביותר לאובדן הוד היה חדירת פגז בקוטר 38 ס"מ (15 אינץ') מביסמרק למחסני התחמושת, מה שגרם לפיצוץ.
מחקר שנערך לאחרונה עם כלי שיט צוללים מצביע על כך שהפיצוץ הראשוני היה במחסן התחמושת האחורי של פגזי 4 אינץ' (102 מ"מ) ושהוא התפשט למחסני הפגזים בקוטר 15 אינץ' (380 מ"מ) דרך תא התחמושת.
מבדיקת שרידי האונייה, שנמצאו בשנת 2001, הוצע כי פיצוץ המחסנית בחימוש 4 אינץ' (102 מ"מ) ליד התורן המרכזי גרם לפיצוץ הלהבה האנכי שנראה שם, וזה בתורו הצית את המחסנים האחוריים של פגזי 15 אינץ' (380 מ"מ) שגרמו לפיצוץ שהרס את הירכתיים.
ייתכן שהפיצוץ הזה עבר דרך מכלי הדלק הימני, הצית את המזוט שם, פוצץ את המחסנים הקדמיים והשלים את השמדת האונייה.
שרידי האונייה של הוד חשפו את קטע החרטום ללא כל מבנה.
חלק ענק מהצד שלה חסר, מהברבטה 'A' ועד לסיפון הקדמי.
בחלק האמצעי היו לוחות השריון שלו מפותלים כלפי חוץ.
יתרה מזאת, החלקים העיקריים של המבנה הקדמי, כולל מגדל הניווט במשקל 600 טון, נמצאו במרחק של כ-1.1 ק"מ משרידי החלק הראשי.
הדבר עורר תיאוריות לפיהן מחסני התחמושת הקדמיים של פגזי 15 אינץ' (380 מ"מ) התפוצצו כתוצאה מהעוצמה, הלהבות והלחץ, שנגרמו מפיצוץ המחסנים האחוריים.
עם זאת, צוות של מדעני זיהוי פלילי ימי מצא שנזק התפרצות לגוף הקדמי עקב שקיעה מהירה של הוד, הוא הגורם הסביר ביותר למצב הגוף הקדמי, והם אינם תומכים בשום תאוריה שמחסני התחמושת הקדמיים התפוצצו.
פרינס אוף ויילס מצאה את עצמה מפליגה לעבר הוד השוקעת.
המפקד שלה, קפטן ג'ון ליץ', הורה על הימנעות חירום להתרחק מהשרידים של הוד.
השינוי החריף הזה כמובן שיבש את מטרתה והעמיד אותה בעמדה שהקלה על הגרמנים לכוון לעברה.
היא חידשה את נתיב הפלגתה הקודם אך כעת הייתה תחת אש מרוכזת של שתי האוניות הגרמניות.
פרינס אוף ויילס נפגעה ארבע פעמים על ידי ביסמרק ושלוש פעמים על ידי פרינץ אויגן.
פגז אחד עבר דרך המבנה העליון שלה, והרג או פצע כמה אנשי צוות ברציף המצפן וברציף ההגנה האווירית.
רסיסים של פגז אחר פגעו בעמדת המכ"ם שלה מאחור, והרגו את אנשי הצוות שבתוכו.
למרבה המזל של פרינס אוף ויילס, אף אחד הפגזים לא התפוצץ, אבל היא עדיין סבלה מהצפות קלות ואובדן מעט מזוט.
בשלב זה, תקלות ירי חמורות גרמו לבעיות לסירוגין עם החימוש הראשי, והובילו להפחתה של 26% בתפוקה.
לפי קפטן ליץ', הוא החליט שהמשך הקרב עלול לסכן אותם באובדן פרינס אוף ויילס מבלי לגרום נזק נוסף לאויב.
לפיכך, הוא הורה לאונייה להוציא עשן ולסגת, "בהמתנה להזדמנות נוחה יותר".
פרינס אוף ויילס פנתה מיד לאחר השעה 06:04, תוך ירי מהצריח האחורי שלה בשליטה מקומית עד שהצריח ספג טבעת פגז תקועה, שניתקה את אספקת התחמושת והפך את התותחים לבלתי פעילים.
למרות המאמצים של אנשי הצוות והטכנאים האזרחיים לתקן את טבעת הפגזים, נדרשה עבודה עד 08:25 עד שכל ארבעת התותחים חזרו לשירות, אם כי שניים מהתותחים היו ניתנים לשירות ב-07:20. זה הותיר זמנית רק חמישה תותחי 14 אינץ' (355 מ"מ) פעילים, אך תשעה מתוך העשרה חזרו לפעול תוך חמש שעות.
המטחים האחרונים שנורו היו פגומים ומאמינים שהם נפלו לפני המטרה.
האונייה פרשה מהקרב בסביבות השעה 06:10. 13 מאנשי הצוות שלה נהרגו, תשעה נפצעו.
העיתוי של נסיגת פרינס אוף ויילס היה בר מזל עבורה, שכן היא הגיעה לטווח הטורפדו של פרינץ אויגן והסתובבה כשהסיירת הגרמנית עמדה לירות לעברה.
על ביסמרק הייתה התרוממות רוח עצומה עם טביעת הוד.
הייתה גם ציפייה ערה שהם יסגרו על פרינס אוף ויילס ואולי אף יטביעו אותה.
לינדמן ביקש מליטיינס לאפשר לביסמרק לעשות בדיוק את זה.
גם אם השייטת של טובי הייתה עוזבת את סקפה פלו יום קודם לכן, הוא עדיין היה במרחק של יותר מ-300 מיילים ימיים (560 ק"מ) מביסמרק – גם אם ביסמרק הייתה פונה להטביע את פרינס אוף ויילס (מרדף שלינדמן חישב שייקח רק שתיים או שלוש שעות).
ליטיינס סירב לאפשר ללינדמן לרדוף אחריו, מבלי לתת הסבר.
לינדמן חזר על בקשתו, הפעם בצורה אסרטיבית יותר.
ליטיינס החזיק בפקודות נחרצות ממפקד הצי הגרמני, גרוס-אדמירל אריך רדר, להימנע מקרב מיותר עם הצי המלכותי, במיוחד כאשר הדבר עלול להוביל לנזק נוסף שעלול לזרז את מסירת ביסמרק לעבר ידיהם הממתינות של הבריטים.
הוא הפסיק את הקרב במקום לרדוף אחרי פרינס אוף ויילס והורה על מסלול של 270°, כיוון מערב.
ביסמרק ירתה 93 מתוך 353 פגזים חודרי שריון (AP) שלה במהלך הקרב.
התנגשות זו בין שני הקצינים הגרמנים הבכירים שיקפה את תפקידי הפיקוד השונים והנבדלים שלהם.
כקפטן ביסמרק, לינדמן פעל בראש ובראשונה כטקטיקן.
ככזה, לא היה לו ספק שמטרתה המיידית של אונייתו היא להשמיד את פרינס אוף ויילס, והוא הרחיק את עניינו ככל העולה על רוחו.
ליטיינס, כמפקד הצי ומפקד כוח המשימה, פעל ברמה האסטרטגית והמבצעית.
במידה מסוימת, פקודותיו היו ברורות - תקיפת שיירות הייתה בראש סדר העדיפויות שלו, לא להסתכן ב"קרב גדול למטרות מוגבלות, ואולי לא בטוחות".
אף על פי כן, רדר גם הורה לליטיינס להיות נועז ועתיר דמיון, להיכנס לקרב אם הוא בלתי נמנע ולנהל אותו במרץ עד הסוף.
המציאות הייתה שהפקודות של ליטיינס לא כיסו הצלחה מרהיבה כמו זו שהושגה זה עתה.
לכן העדיפות שלו הייתה להיצמד להוראותיו - להתרכז בהטבעת ספינות סוחר ולהימנע ממפגשים עם ספינות מלחמה של האויב בכל עת שאפשר.
יתרה מכך, לפני שעזב את גרמניה, ליטיינס אמר לאדמירלים קונרד פאציג ווילהלם מרשל כי הוא יעמוד בהנחיותיו של רדר.
הוא גם לא היה מוכן לדון בהחלטות הפיקוד שלו עם קצין כפוף.
גם אם הוא היה יודע שזהו פרינס אוף ויילס הלא מנוסה שהוא נלחם בה ולא קינג ג'ורג' החמישי, ליטיינס כנראה היה דבק בהחלטתו.
מרדף אחריה פירושו היה חשיפת השייטת ליריות נוספות וכן להתקפות טורפדו מנורפוק וסאפוק.
הוא היה מסכן את אוניותיו וצוותיהן באירוע שנאסר עליו במפורש.
ליטיינס היה גם מתמודד עם אויב שעדיין היה כשיר ללחימה, למרות הפגיעות שספגה הערכת הנזק הייתה שהנזק שנגרם היה מוגבל ולא גרם לירידה משמעותית ביעילות הלחימה.
בין השעות 06:19 ל-06:25, סאפוק ירתה שישה מטחים לכיוון ביסמרק, לאחר ששגתה במגע מכ"ם עם מטוס עבור ביסמרק.
סאפוק הייתה למעשה מחוץ לטווח הנשק של ביסמרק ושל פרינץ אויגן באותה העת.
מותו של הולנד הוביל למסירת האחריות על פרינס אוף ויילס לידי וייק-ווקר בנורפוק.
עם הפקודה הזו באה האחריות להתמודד עם ביסמרק עד שדי ספינות מלחמה בריטיות יוכלו להתרכז ולהשמיד אותה.
הבחירה שלו הייתה לחדש את הקרב עם ביסמרק, או להבטיח שהיא תיורט ולהביאה לקרב עם יחידות כבדות אחרות.
וייק-ווקר בחר באפשרות השנייה, והמשיך לעקוב אחר האוניות הגרמניות.
פעולה התקפית נוספת, הוא הסיק, תגרום יותר נזק לפרינס אוף ויילס מאשר לביסמרק ותסכן את הסיירות שלו, בנוסף הוא ידע שטובי בדרך.
הוא הורה לפרינס אוף ויילס להפליג בעקבות נורפוק במהירות המיטבית שלה, כדי שנורפוק וסאפוק יוכלו לסגת לעברה אם יותקפו.
בשעה 07:57 דיווחה סאפוק שביסמרק הורידה מהירות ונראית פגועה.
מאז שביסמרק חטפה את הפגיעה הראשונה במצודה הקדמית, כל ששת צוותי בקרת הנזקים של האונייה עבדו כדי לתקן את הנזק.
כאשר דווח שניתן לראות את קצות המדחף הימני מעל המים, מפקד האונייה, לינדמן, הורה על הצפת מכלים בצד הנגדי של האונייה, כדי לאזן את הנטייה.
לאחר מכן הוא שלח צוללנים לתוך המצודה כדי לחבר את מכלי הדלק הקדמיים, המכילים 1,000 טון נחוצים של דלק, תחילה למכלים ליד הדוד הקדמי ואז למכל הדלק האחורי באמצעות קו זמני העובר מעל הסיפון העליון.
לאחר מכן ביקש לינדמן רשות להאט את ביסמרק ולהטות את האונייה תחילה לצד אחד ואחר כך לצד השני כדי לרתך טלאים מבפנים אל החורים בגוף הקדמי.
ליטיינס סירב, שוב ללא תגובה.
בסופו של דבר, הוא נאלץ להסכים להאט את האונייה ל-22 קשרים (41 קמ"ש) כדי לאפשר נעשו תיקונים שונים כדי לנסות ולמנוע את חדירת המים, ולאחר עבודה של צוללים בתוך המכלים המוצפים הצליח הצוות לשאוב חלק מהמים החוצה והחרטום החל לעלות מחדש.
עם זאת, חדר דוודים מס' 2 הושבת, מה שהביא לאובדן מהירות ל-28 קשרים (52 קמ"ש).
בנוסף לחדירת מי ים, לביסמרק היה דליפת דלק.
ליטיינס הורה לפרינץ אויגן לעבור מאחורי ביסמרק ולראות כמה דלק דולף מאחור.
שובל הדלק היה רחב מספיק כדי לכסות את שני צידי האונייה, בכל צבעי הקשת והדיף ריח חזק - כל זה עזר לחשוף את מיקומה של ביסמרק.
הנזק למכלי הדלק הקדמיים של ביסמרק, בשילוב עם החמצה של הזדמנות לתדלק בברגן מוקדם יותר במסע, הותירו פחות מ-3,000 טון של דלק שנותרו, לא מספיק כדי לפעול ביעילות נגד השיירות האטלנטיות.
יסוד ההפתעה – שנחשב חיוני להצלחת המבצע – אבד בהחלט; האוניות הגרמניות המשיכו להיות במעקב על ידי השייטת של וייק-ווקר.
ליטיינס הגיע למסקנה שעליו להפסיק את משימתה של ביסמרק ולצאת לכיוון מבדוק נוח לתיקונים.
השאלה הייתה לאיזה מבדוק לפנות.
הנמלים הידידותיים הקרובים ביותר היו ברגן וטרונדהיים בנורווגיה, קצת יותר מ-1,000 מייל (1,600 ק"מ).
הפלגה בכיוון זה הייתה אפשרות, אך לצורך כך היה על האוניות לחצות שוב את מצר דנמרק או לעבור בין איסלנד לאיי פארו, כאשר הצי הבריטי כולו בכוננות עליונה וחילות האוויר של האויב ערוכים כעת באופן מלא לנוכחותם.
ליטיינס ידע שהמודיעין שלו לא אמין.
קבוצת צפון דיווחה על הוד שנמצאת מחוץ למערב אפריקה ולא היו דיווחים על אוניית מערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי בסביבה.
בהתעלמות מהמלצתו של לינדמן לחזור לברגן, ליטיינס הורה לביסמרק לפנות לנמל סן-נאזר, צרפת.
פרינס אוף ויילס רדפה במשך מספר שעות ויצרה מגע מחדש במספר הזדמנויות לפני שהאוניות הגרמניות התחמקו מהמרדף.
שתי האוניות הוצבו בברסט שבצרפת, מאז סיום מבצע ברלין מוקדם יותר באותה שנה, אך הוחזקו בנמל לצורך תיקונים ושיפוץ.
בעוד ברסט הייתה קרובה יותר מסן-נאזר, היא הייתה בטווח של מפציצים של חיל האוויר המלכותי.
ליטיינס ניתק את פרינץ אויגן שלא נפגעה כדי להמשיך לפשוט בכוחות עצמה.
הסיירת יצאה דרומה יותר לאוקיינוס האטלנטי, שם תדלקה מכלית בים.
היא סבלה מבעיות מנוע, נטשה את משימת פשיטת הסחר שלה מבלי שהטביעה ספינות סוחר, והגיעה לברסט.
הידיעה על החלטתו של ליטיינס התקבלה בזעזוע בברלין, וילהלמסהאפן ופריז.
סערה של שיחות טלפון דחופות התרוצצה ברחבי אירופה הכבושה הגרמנית.
בעוד שהאדמירליות בברלין הייתה מרוצה מהצלחתו של ליטיינס, היא התמתנה מהחדשות על הנזק של ביסמרק וההחלטה לפנות לצרפת.
לגרוס-אדמירל אריך רדר לא היה ברור אם ליטיינס מתכוון להפליג לסן-נאזר מיד או לאחר שינער מעליו את רודפיו ותדלוק באמצע האוקיינוס האטלנטי.
רדר התייעץ מיד עם הרמטכ"ל שלו, אדמירל אוטו שניוינד, אשר בתורו טלפן לאדמירל רולף קרלס, שפיקד על הקבוצה הצפונית בווילהלמסהאפן.
קרלס כבר ניסח הודעה המחזירה את ליטיינס לגרמניה, אך עדיין לא שלח אותה.
שניוינד הצביע על כך שבצהריים חצה ליטיינס את קו התיחום בין צפון ההברידיים לדרום גרינלנד, ובכך עבר מהשליטה המבצעית של הקבוצה צפון לקבוצה מערב; לכן, ההחלטה להחזיר את ליטיינס כבר לא הייתה של קרלס.
שיחה לאחר מכן למפקד הקבוצה מערב, אדמירל אלפרד זאלווכטר, גילתה כי הוא לא מתכנן להחזיר את ליטיינס וכי לדעתו יש לדון בהחלטה כזו בין שניוינד לרדר.
רדר התנגד בעצמו לקרוא בחזרה לליטיינס, ואמר לשניוינד שהם לא יודעים מספיק על המצב שעל הפרק ושהאדם שיידע הכי טוב יהיה ליטיינס.
לאחר מכן התקשר לאדולף היטלר, שהיה באוברזלצברג בהרי האלפים הבוואריים.
היטלר קיבל את החדשות על טביעתה של הוד בצורה סטואית, ולא הפגין שמחה או התנהגות ניצחת אחרת.
לאחר ששמע את הדיווח של רדר, הוא פנה לאלה שהיו עמו והביע את מחשבותיו האישיות:
החדשות על השמדת הוד נתפסו בהתלהבות רבה יותר על ידי משרד התעמולה של ד"ר יוזף גבלס.
באותו ערב הוא שודר לאומה, בליווי "אנחנו צועדים נגד אנגליה" ושידורי לחימה נוספים.
הציבור הגרמני, שכבר נהנה מהחדשות על ניצחונות הלופטוואפה על הצי המלכותי מול כרתים, קיבל את הידיעה על טביעת הוד באופוריה.
הציבור הבריטי היה המום מכך שספינת המלחמה הכי סמלית שלהם הושמדה בפתאומיות כל כך, עם אובדן של יותר מ-1,400 מאנשי הצוות שלה.
האדמירליות גייסה כל ספינת מלחמה זמינה באוקיינוס האטלנטי כדי לצוד ולהשמיד את ביסמרק.
כוחות הצי המלכותי רדפו והביאו את ביסמרק לקרב.
אוניית המערכה הגרמנית הוטבעה בבוקר ה-27 במאי.
לאחר מכן היו שרצו לתבוע את וייק-ווקר וקפטן ג'ון ליץ' מפרינס אוף ויילס בבית המשפט הצבאי.
התביעה נגדם הייתה שהם טעו בכך שלא המשיכו את הקרב עם ביסמרק לאחר שהוד הוטבעה.
ג'ון טובי, המפקד העליון של צי הבית, היה מזועזע מהביקורת הזו.
התפתחה מריבה בין טובי לממונה עליו, אדמירל סר דדלי פאונד.
טובי הצהיר כי שני הקצינים פעלו נכון, ודאגו למעקב אחר האוניות הגרמניות ולא סיכנו את אוניותיהן ללא צורך.
יתר על כן, התותחים הראשיים של פרינס אוף ויילס היו תקולים שוב ושוב והיא לא הייתה יכולה להשתוות לביסמרק.
טובי איים להתפטר מתפקידו ולהופיע בכל בית משפט צבאי כ'חברו של הנאשם' וכעד הגנה.
לא נשמע עוד על ההצעה.
ועדת חקירה בריטית חקרה במהירות את סיבת הפיצוץ של הוד והוציאה דו"ח.
לאחר ביקורת על כך שהחקירה הראשונית לא תיעדה את כל הראיות הזמינות, ועדת חקירה שנייה חקרה בצורה מקיפה יותר את אובדנה של הוד, ובחנה את נקודות התורפה של ספינות מלחמה בריטיות גדולות אחרות שעדיין היו בשירות לאור הסיבות הסבירות לפיצוץ.
גם הוועדה השנייה, כמו ועדת החקירה הראשונה, הגיעה למסקנה שפגז 15 אינץ' (380 מ"מ) מביסמרק גרם לפיצוץ של מחסני התחמושת האחוריים של הוד.
זה הוביל לחידוש של כמה ספינות מלחמה בריטיות ישנות יותר עם הגנה מוגברת על מחסני התחמושת שלהם וכמה שיפורים קשורים אחרים.
היסטוריונים רבים ניתחו את הקרבות של ביסמרק ושקלו את החלטות המשתתפים.
אחת הטענות הנתונה לוויכוח ביותר היא החלטתו של ליטיינס להמשיך לאוקיינוס האטלנטי במקום להמשיך בקרב.
ניתן להסיק מספר הקבלות מפעולותיו של לנסלוט הולנד בקרב זה ומפעולותיו של אדמירל דייוויד ביטי בשלבי הפתיחה של קרב יוטלנד.
ממעשיו, נראה ברור שהולנד הרגיש שהוא חייב להילחם בביסמרק מיד, במקום לתמוך בווייק-ווקר במעקב עד שכוח 'H' יוכל להגיע.
ביטי, כמו כן, הרגיש שהוא צריך להעסיק את סיירות המערכה של האדמירל הגרמני פרנץ פון היפר עם כוחותיו שלו במקום למשוך את הגרמנים לעבר האדמירל ג'ון ג'ליקו וה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי.
להולנד, כמו ביטי, הייתה עליונות במספר האוניות הכבדות שברשותו, ובכל זאת הוא היה כרוך בנחיתות ביעילות הלחימה של אותן יחידות.
יתרה מכך, פריסת יחידותיו של הולנד בהשוואה לפריסתו של ביטי ביוטלנד.
ביטי והולנד תקפו שניהם בעוד יחידות גרמניות היו הרבה לפני הרוחב.
כתוצאה מכך, הצריחים באמצע ומאחור על אוניותיו של ביטי בקושי יכלו לירות על האויב.
אוניותיו של הולנד לא יכלו להשתמש בצריחים האחוריים שלהן עד הפנייה האחרונה שמאלה רגע לפני שהוד הוטבעה.
ביטי הציב את סיירות המערכה שלו המשוריינות פחות בראש הקו שלו, והשאיר את אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת החזקות והמשוריינות יותר מאחור.
כמו כן, הולנד הציב את הוד הישנה והפגיעה לפני פרינס אוף ויילס המשוריינת (אם כי חדשה ולא מנוסה).
שני האדמירלים הפעילו שליטה טקטית הדוקה על יחידותיהם מאוניות הדגל שלהם.
זה מנע מקפטן ליץ' לתמרן את פרינס אוף ויילס באופן עצמאי ואולי לנקוט בקו גישה אחר שעלול היה לבלבל את הגרמנים.
הערה: המשחתות המלוות הבריטיות הוזמנו לקואורדינטות הקרב כחלק מכלל הכוחות שנשלחו ליירט את הספינות הגרמניות; הם נותקו ערב לפני הקרב.
הסיירת הכבדה הגרמנית פרינץ אויגן
אוניית המערכה הבריטית פרינס אוף ויילס
הסיירות הכבדות הבריטיות סאפוק, נורפוק
המשחתות הבריטיות אצ'אטס, אנטלופ, אנתוני, אקו, אלקטרה, איקארוס
קרב מפרץ מנילה היה קרב ימי שהתרחש ב-1 במאי 1898, במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
השייטת האסייתית של הצי האמריקאי הביסה והשמידה את השייטת הפסיפית של הצי הספרדי.
הקרב נערך במפרץ מנילה שבפיליפינים והיה הקרב הגדול הראשון במלחמה.
חשיבות הקרב נובעת מכמה סיבות:
הניצחון היה חד משמעי ונטרל כל איום מצד הכוחות הספרדיים.
כל הספינות הספרדיות הושמדו או נתפסו ללא כל נזק משמעותי לכוחות האמריקניים.
הקרב הוכרע, טכנית, ללא אבדות בנפש מצד האמריקניים (קצין מכונות אחד נפטר מהתקף לב לפני תחילת הקרב), לעומת הרוגים רבים בצד הספרדי.
השייטת האמריקנית, בפיקודו של קומודור ג'ורג' דיואי, מנתה ארבע סיירות ממוגנות, שתי ספינות תותחים, שתי ספינות אספקה וספינת מנהלה אחת.
השייטת הספרדית, בפיקודו של אדמירל פטריסיו מונטוחו, מנתה שבע סיירות וספינת תותחים אחת.
לכאורה היתרון היה אצל הספרדים שהשייטת שלהם גם גובתה על ידי סוללות תותחים מבוצרות על החוף, אך כלי השיט הספרדיים היו מיושנים לעומת האמריקאים וכמו כן התותחנים האמריקאים היו מאומנים ומדויקים יותר.
ההכנות ליציאה לקרב של השייטת האמריקאית נערכו בנמל הנייטרלי של הונג קונג ולאחר הכרזת המלחמה על ספרד עברה השייטת למפרץ מירס כ-48 ק"מ משם.
מנמל זה הפליגו ב-27 באפריל לכיוון הפיליפינים.
האדמירל הספרדי החליט לחכות למתקפה האמריקאית באזור בשם קאוויט דרומית ממנילה כדי למנוע את הרס העיר וסיכון משפחות הצוות שלו.
סיבה נוספת לבחירת הנקודה הזו היא המים הרדודים למקרה שהצוות יצטרך לנטוש את הספינות ולשחות לחוף.
בבוקר 30 באפריל התקרבו ספינות הצי האמריקאי לאי לוזון, הגדול באיי הפיליפינים ושבו גם נמצא מפרץ מנילה.
כ-48 ק"מ צפון ממפרץ מנילה שוכן מפרץ סוביג, נקודה נוספת שהאמריקאים חשדו שהצי הספרדי מסתתר בה, הבוסטון, הקונקורד והבולטימור נשלחו לסרוק את השטח בעוד יתר הספינות המשיכו לאיטן לכיוון מנילה.
בסביבות 17:15 חברו הספינות, המפקדים התכנסו בספינת הדגל האולימפיה והחליטו להמשיך למפרץ מנילה.
מכאן ואילך השיט התבצע במהירות איטית של ארבעה קשר כדי להיכנס למפרץ בחסות החשכה.
באותו זמן נערכו הספינות לקרב: מטען שלא היה צורך בו הושלך לים, כיסאות, שולחנות ושאר חפצים מעץ הושלכו, סירות ההצלה כוסו ביריעות כדי למנוע התפזרות של שבבי עץ, חול פוזר על הסיפון למניעת החלקה, האורות בכל הספינות כובו והוחשכו בעוד הטור החל את ההתגנבות למפרץ.
הספינות זוהו על ידי סוללת תותחים בפתחת המפרץ עקב להבה שנפלטה מאחת הארובות, ירייה בודדת נורתה לכיוון הכח האמריקאי, מטח ממספר ספינות נורה בחזרה והסוללה נשתתקה.
ב-2:00 לפנות בוקר קיבל האדמירל הספרדי מברק שהשייטת האמריקאית עברה את הפתחה בדרכה לתוך המפרץ, הכוחות הספרדיים נערכו וחיכו לבואם.
ב-4:00 לפנות בוקר הקיץ הצוות האמריקאי מהמנוחה הקצרה שחטף, קפה וארוחה קלה חולקו לפני עלות השחר.
לאחר שראו שהספרדים אינם עוגנים מול מנילה פנה הכח דרומה לכיוון קאוויט שם המתינה לו השייטת הספרדית.
ב-5:15 זיהה דיואי את המטרה שלו במפרץ, בו זמנית נפתחה עליהם אש הן מהספינות הספרדיות והן מסוללות התותחים על החוף.
ב-5:33 ניתנת הפקודה "אש בזמנך החופשי, גרידלי" והתותח הקדמי של האולימפיה ירה את הפגז הראשון כשאחריו מצטרפים הבולטימור והבוסטון.
לאחר מכן פנו הספינות מערבה ושטו במקביל לשורת הספינות הספרדיות, מפנות עליהן את התותחים של הדופן השמאלית, וכשהגיעו לקצה השורה הספרדית פנו צפונה הסתובבו והפנו את תותחי הדופן הימנית, מסלול מעגלי זה הושלם שש פעמים במהלך הקרב.
הפער בפגיעות היה ענק, בעוד הפגזים הספרדיים נוחתים קרוב מדי או רחוק מדי הפגזים האמריקאים כמעט ולא החטיאו.
ב-7:30 עצרו האמריקאים להערכת נזקים וחלוקה מחדש של תחמושת (מספר פצועים קל ונזק מזערי לספינות), הוגשה ארוחת בוקר לצוות העייף וב-11:16 חזרו לקרב כאשר הפעם הבולטימור מובילה את המתקפה.
הקרב הוכרע עוד לפני העצירה לארוחת הבוקר כאשר רוב הספינות הספרדיות עולות באש או שקועות במימי המפרץ.
השלימו עוד סיבוב ופנו להתעסק עם הסוללות על החוף ועם מספר ספינות קטנות שמיאנו להיכנע.
ב-12:40 הכח האמריקאי סיים את תפקידו ופנה לכיוון מנילה.
הניצחון האמריקני היה חסר תקדים בהיסטוריה של קרבות ימיים.
במשך 3–4 שעות עמדו הספינות האמריקניות חשופות לאש כבדה מצד הספינות והסוללות הספרדיות ולא ספגו אף לא אבדה אחת בנפש ושום נזק רציני לאף ספינה.
בעוד הצי הספרדי הושמד ויצא מכלל פעולה עם הרוגים ופצועים רבים.
היתרון הברור של האמריקאים היה במיומנותם של התותחנים, בקצב האש שלהם ובדיוקם.
כהערכה על ניצחונו המוחץ בקרב העניק הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1903 לדיואי דרגה של אדמירל הצי, בדיעבד ממרץ 1899. הוא היחיד שהחזיק אי פעם בדרגה זו ועם מותו ב-1917 הדרגה לא הוענקה יותר ובעצם התפוגגה.
קרב משלט 219 היה קרב במלחמת העצמאות שהתרחש בתקופת ההפוגה השנייה בין כוחות הלגיון הירדני ולוחמים מקומיים ובין חיילים מחטיבת קרייתי, ב-24 בספטמבר 1948.
משלט 219 נמצא ליד כביש 443 של היום, ביער בן שמן בסביבת חורבת הגרדי (קבר שייח' ערבאווי, המזוהה כיום על ידי חרדים כקברו של מתתיהו הכהן) וקברות המכבים, וממערב לכפר אל-מידיה.
המקום נכבש ביולי 1948 במסגרת מבצע דני וחיילים מפלוגה א' של גדוד 142 קרייתי הוצבו לשמירה על המקום.
עם שחר 24 בספטמבר 1948 נפתחה אש תותחים ומקלעים על משלט 219. תוך זמן קצר החלה הסתערות על המשלט והחלה נסיגה בלתי מאורגנת לעורף.
רק בשעות הצהרים הגיעה תגבורת של חטיבת קרייתי וכבשה את המשלט.
במקום נמצאו גופות הלוחמים שחוללו על ידי תושבי אל-מידיה.
הדעות חלוקות לגבי הסיבות לנפילת המשלט.
הגרסה הרשמית טוענת כי מצב הביצורים היה גרוע.
העמדות נבנו לגובה ולא לעומק ולא הוסוו.
לא נסללו דרכי גישה ונסיגה, לא הוטמן מיקוש הגנה ולא נחפרו תעלות קשר.
למרות מצב הכוננות הוצאה פלוגת התגבורת לחופשה קצרה, עובדה שהייתה לה חשיבות רבה לגבי תוצאות הקרב.
כמו כן נמתחה ביקורת על אופן הלחימה של הפלוגה, ואף נטען כי החיילים ישנו בעמדותיהם.
עם זאת, כבר בטקס האזכרה הראשון לחללי הקרב עלה נציג רשמי והתנצל בפני המשפחות ללא הסבר לדבריו.
ההיסטוריון אריה יצחקי טוען כי קריאות הלוחמים במקום לקבלת תגבורת לא נענו עקב סכסוך בדרגים הגבוהים של הפיקוד.
כמו כן, טענת הגרסה הרשמית לגבי השינה בעמדות איננה הגיונית מאחר שהקרב נפתח בהרעשה ארטילרית, שגרמה לחיילים להתבצר בעמדות וללא ספק לא אפשרה להם להירדם.
תעלות הקשר נמצאות במקום עד היום ואי אפשר לטעון שלא נחפרו.
כיום קיימת במקום אנדרטה לזכר הנופלים, הסובלת מדי פעם מהשחתה של ערבים.
בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, 2012 נותצה האנדרטה לרסיסים.
באוגוסט 2022 האנדרטה נותצה ונשרפה בידי ערבים.
נכון לשנת 2024 יש אנדרטה לזכר הנופלים.
מצבה נוספת ובה שמות הנופלים מצויה בבית הכנסת של היישוב הסמוך מבוא מודיעים.
הקרב הסתיים בתבוסת הכוחות הערביים, בכיבוש הכפרים הערביים באזור, ובנטישת תושביהם.
קרב משמר העמק, ביחד עם מבצע נחשון שהתנהל במקביל אליו, סימנו מגמה חדשה מהצד היהודי במלחמת העצמאות: יוזמה התקפית וכיבוש כפרים ערבים עוינים.
גרעין הקיבוץ נוסד ב-1922 בשם "קיבוץ השומר הצעיר ב" בנווה שאנן שבחיפה, על ידי קבוצה של יוצאי 'השומר הצעיר' מגליציה ומיתר חלקי פולין, אשר עלו בתקופת העלייה השלישית.
בשנת 1925 עבר הקיבוץ, שמנה כ-60 מבוגרים ושישה ילדים, לעפולה, שבה התאחדו עם חברי קיבוץ ד' של 'השומר הצעיר'.
ב-3 בדצמבר, עזבה קבוצת-חלוץ של 15 חברים את עפולה, התיישבה בחאן על תל שוש שליד הכפר הערבי אבו שושה.
בשנה שלאחר מכן עברה הקבוצה לנקודה הסופית שבה הוקם הקיבוץ.
משמר העמק היה נקודת ההתיישבות הראשונה בחלקו הדרומי של עמק יזרעאל.
בנובמבר 1928, לאחר ויכוחים, החליט הקיבוץ לקבל את הצעתו של מנחם אוסישקין לקרוא לקיבוץ "משמר העמק".
בשנת 1929 נסלל כביש חיפה–מגידו (כיום כביש 66), שהקל מאוד על התחבורה לקיבוץ.
במאורעות תרפ"ט נעזב הקיבוץ למספר ימים.
ב-1931 הוקם במקום המוסד החינוכי הראשון של השומר הצעיר, שהפך למוסד קיבוצי אזורי.
במאורעות 1936–1939 שוב הותקף הקיבוץ, אלא שבאותה עת הגן הקיבוץ על עצמו בהצלחה.
בשנות הארבעים הפכו הקיבוץ וסביבתו לבסיס ולאתר אימונים של "ההגנה" (כולל הפלמ"ח).
קיבוץ משמר העמק נמצא בשיפולים המזרחיים של רמת מנשה.
הקיבוץ יושב על כביש חיפה–מגידו והמשכו לג'נין, בערך במחצית הדרך שבין צומת יקנעם (כיום צומת התשבי) לצומת מגידו.
בנוסף, הקיבוץ נמצא במרחק קילומטרים אחדים מכביש ואדי מילק (כביש 67 של ימינו), אשר קישר את חיפה למרכז הארץ בזמנים שכביש תל אביב–חיפה (כיום כביש 4) היה חסום ליהודים באזור המשולש הקטן, דבר שאירע מדי פעם.
ממזרח לכביש חיפה–ג'נין משתרע עמק יזרעאל, וממערבו משתרע אזור של גבעות נמוכות (בגובה של כ-200 מ') מיוערות, בזלתיות בחלקן (אשר כונו 'הרי געש').
בין אלה התנשאה ח'רבת בית-ראס (היום: חרבת בית ראש, כ-2.5 ק"מ מדרום דרום מערב למשמר העמק), על גבעה בגובה של 335 מ' השולטת על פתחי הוואדיות שמדרום לקיבוץ.
הקיבוץ היה מוקף משלושת עבריו בכפרים ערביים שישבו על הגבעות מסביב, כולם ממערב לכביש: אבו שושה (כ-700 תושבים) מצפון-מערב, אשר עקב מיקומו הגבוה שלט בתצפית ובאש על חלק ניכר מן הקיבוץ.
בהמשך הכביש, באותו כיוון, שכן הכפר אבו זריק (כ-600 תושבים).
שני כפרים אלה הפרידו בין משמר העמק לקיבוץ הזורע וליקנעם.
הכפר אל-ע'וביה א-תחתא (כ-250 תושבים) נמצא מדרום לקיבוץ.
הכפר אל-ע'ובַּיָּה אל-פוֹקא (כ-700 תושבים) נמצא מדרום-מזרח.
עוד בהמשך הכביש, באותו כיוון, נמצא הכפר אל-מַנְסי (כ-1,200 תושבים, מעט מזרחה ממדרך עוז של ימינו), וחלק מבתיו נבנו גם ממזרח לכביש.
הלאה בהמשך הכביש, סמוך לצומת מגידו, נמצא הכפר לג'ון (כיום קיבוץ מגידו).
מערבה משם, רחוק יותר מן הכביש, נמצא הכפר אל-כַּפְרֵין.
עקב מיקומו של הקיבוץ, ממש על כביש חיפה–ג'נין ובקרבת כביש ואדי מילק, הייתה לו חשיבות אסטרטגית, שכן כיבושו על ידי הערבים היה מאיים לנתק את חיפה מגוש דן.
פרט לכבישים שנזכרו, נמתח שביל בין משמר העמק לג'וערה ולעין השופט.
שביל זה היה כולו בידי היהודים, אם כי סמוך למשמר העמק נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה.
שביל אחר נמתח מזרחה, לכפר ברוך ולשריד.
גם זה, בחלקו הסמוך למשמר העמק, נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה.
לשם ביצוע ההתקפה ריכז קאוקג'י כוח בסדר גודל של חטיבה מוקטנת, ובאופן יוצא מן הכלל, פיקד אישית על הקרב.
היה זה ריכוז הכוח הערבי הגדול ביותר עד לשלב זה של המלחמה.
גרעין הכוח היה גדוד אורגני: גדוד 'קדסיה', וזה תוגבר בכוחות מגדוד 'חיטין', מגדוד הירמוכ הראשון, ובכוחות נוספים, ושבמצטבר היוו בערך גדוד נוסף.
לאלה נוספו כמה מאות לוחמים מכפרי הסביבה.
באשר לאלה האחרונים, נודעה חשיבות ליכולת של הכפר אבו שושה להמטיר אש על הקיבוץ מעורפו, בעוד 'צבא ההצלה' תוקף מדרום (ר' להלן), וכן ביכולתו, יחד עם אבו זריק, לחסום את הכביש הסמוך.
שני כפרים אלה תוגברו בעת הקרב בפלוגה לבנונית של 'צבא ההצלה' (בפועל, אותם כפרים היו יותר מנותקים מאשר מנתקים).
כוחות 'צבא ההצלה' הסתייעו במספר תותחי שדה 75 מ"מ – נשק שעד כה לא נטל חלק בקרבות בארץ, בשבע מרגמות 81 מ"מ ובפלוגה של מספר שריוניות, חלקן נושאות תותח, וחלקן חמושות במקלעים.
הכוח היהודי כלל את הלוחמים מקרב אנשי המשק, אשר תוגברו לאחר תחילת ההתקפה הערבית בכוח בגודל פלוגה מחטיבת גולני, חטיבה אשר אזור עמק יזרעאל היה בתחום אחריותה, ומפקדה היה משה מן.
גדוד 14 ('דרור') של החטיבה, בפיקודו של יעקב דרור, היה אחראי על מערב העמק.
לאלה נוספו במהלך הקרב, החל מ-8 באפריל, כוחות ניידים, בפיקודו של יצחק שדה.
כוחות אלה נערכו לראשונה לפעילות רצופה בשדה, דבר ש'ההגנה' התנסתה בו לראשונה (ובמקביל, גם במבצע נחשון).
חוסר הניסיון בפעילות רצופה בשדה היה בין הגורמים לתשישות הלוחמים לאחר ימי קרב, וזו מצידה הביאה לנטישה חוזרת ונשנית של משלטים וכפרים אשר 'ההגנה' כבשה, ואף הגנה עליהם בהצלחה (ר' להלן).
המרכיב העיקרי בכוח הנייד היה הגדוד הראשון של הפלמ"ח (גדוד 'העמק'), עליו פיקד דן לנר, אשר רוכז לראשונה (אם כי בקרב זה הופעלו במרוכז רק פלוגות, ולא הגדוד כולו.
הסמג"ד, חיים אבינועם, פיקד על הגדוד בשלביו הראשונים של הקרב, בהיעדרו של לנר.
הגדוד הראשון כלל שתי פלוגות רובאים, שתי מחלקות בכל פלוגה ובנוסף, פלוגה מסייעת, אליה צורפה מחלקת מקלעים בינוניים מחטיבת אלכסנדרוני, בפיקוד חנן צלנר, וכיתת מרגמות 81 מ"מ.
בהמשך הקרב הגדוד הקים עוד פלוגה מקובצת, ובה טירונים, אנשי חי"ש ולוחמים ממשקי הסביבה.
כן כלל הכוח, תחת פיקוד הגדוד, פלוגה מחטיבת אלכסנדרוני, פלוגה מחטיבת כרמלי ושתי מחלקות של קורס מ"כים של 'גולני' (באותה העת קורסי המ"כים היו באחריות החטיבות).
החל מהחלטת החלוקה חלה החמרה במצב הביטחוני באזור.
הדבר התבטא בירי על הקיבוץ ועל הדרכים ממנו ואליו, ובחבלות.
ב-12 במרץ 1948 נפצע חבר הקיבוץ מירי מכיוון אל-ע'וביה א-תחתא.
כיוון שהירי מאותו מקום נמשך גם בימים הבאים, ערכה 'ההגנה' בסוף מרץ פעולת תגמול ובה פוצצו כמה בתים בכפר, שנעזב.
חברי המשק עסקו באימונים ובהתבצרות, אם כי זו לא נועדה להתגוננות בפני נשק כבד.
בסוף מרץ 1948 חל 'משבר השיירות', אשר נחשב לנקודת השפל של היישוב במלחמת העצמאות.
לאחר שקאוקג'י נכשל בהתקפתו על טירת צבי הוא בחר במשמר העמק כיעד להתקפה גדולה.
ל'הגנה' היו ידיעות מוקדמות, אך לא ממוקדות, על כוונותיו של קאוקג'י.
ב-1 באפריל נפגש מפקד "צבא ההצלה" במחנהו שליד טולכרם עם יהושע פלמון, ג'וש, מבכירי המחלקה הערבית של ה"הגנה", שניסה לתהות על קנקנו של קאוקג'י.
המפקד הערבי לא הסתיר את כוונות הנקם ואמר לפלמון: "אתם הבסתם אותנו בטירת צבי ואנחנו חייבים להציל את כבודנו...
ואכן, בסמוך לאותו מועד 'צבא ההצלה' ריכז את כוחותיו מצפון למנסי, כאשר הכביש באגפו הימני.
בבוקר 4 באפריל 1948 הבחינו הרועים של הקיבוץ שיצאו עם העדרים למרעה בגבעות, בריכוזי צבא ערבי בעמק מנסי, כולל מספר תותחים.
הילדים והזקנים הוכנסו למבני הבטון והלוחמים – לעמדות ההגנה.
בשעה 16:50 פתח "צבא ההצלה" בהפגזת תותחים כבדה על הקיבוץ (חלק מן הפגזים החטיאו ופגעו באבו שושה), אליה נלוותה אש מן המשוריינים, ואש מרגמות.
לאחר ההפגזה החלו לוחמים ערבים לתקוף את הקיבוץ מדרום, בעצמה של פלוגה מוגברת, ופלוגה נוספת נועדה לניצול ההצלחה.
אלה, מלווים בחיפוי אש של חמישה משוריינים, החלו להתקדם לעבר משמר העמק.
המגינים ירו מספר פגזי מרגמה על ריכוזי הלוחמים הערבים, אשר כתוצאה מכך עצרו את התקפתם, אם כי מספר לוחמים ערבים הצליחו לחתוך את גדר הקיבוץ.
עם רדת החשיכה נסוגו הערבים.
בלילה הגיעו לקיבוץ דרך שדות עמק יזרעאל כ-120 לוחמים מגדוד 14 של חטיבת גולני, בפיקודו של מאיר עמית, שהצטרפו למגינים ותפסו עמדות סביב לקיבוץ.
למחרת, ב-5 באפריל 1948, הגיעה שיירת אמבולנסים לקיבוץ, ובסיוע בריטי, הן בהגעה, הן בחזרה, פינו את הפצועים.
ב-6 באפריל, לעת ערב, פתח 'צבא ההצלה' בהפגזה נוספת, אשר גרמה להרוג אחד.
כן נהרג חיל חי"ש, מאש צלפים, בסמוך לכפר ברוך.
ב-7 באפריל הגיעה יחידה בריטית לקיבוץ והציעה הפסקת אש ל-24 שעות (בתחילה חשבו שזו יוזמה של הבריטים אבל לאחר כיבוש משטרת לג'ון נמצא מסמך ביומן המשטרה באנגלית: 6/4/1948- "הופיע לויטננט מצבא השחרור עם מכתב רשמי מאת המפקד קאוקג'י שבו הוא מבקש שנישא וניתן עם משמר העמק על הפסקת אש.
העברנו את השליח אל מפקדת הצבא הבריטי בג'נין").
חברי הקיבוץ קיבלו את ההצעה בעיקר כדי לפנות את הפצועים והילדים.
הפצועים פונו באותו לילה דרך קווי הערבים כדי לקבל טיפול מהיר בבית חולים, ואילו הילדים, עם הצוות החינוכי, פונו למחרת ברכב צבאי בריטי.
באותו זמן הגיעו לקיבוץ מכוניות עם חומרי ביצור ואספקה.
לאחר 24 שעות חזרו הבריטים והציעו להאריך את הפסקת האש.
מטרת קאוקג'י הייתה להעביר חלק מכוחותיו לאזור הקרבות בדרך לירושלים.
הפעם השיבו חברי הקיבוץ בשלילה.
בינתיים הכיר הפיקוד העליון של 'ההגנה' בחשיבות המערכה על משמר העמק.
יצחק שדה נתמנה למפקד הכוחות באזור וקבע את מפקדתו בבית האבן בג'וערה.
יצחק שדה החל לרכז כוחות לקראת פתיחת התקפה על הכוחות הערביים הצרים על הקיבוץ.
למקום הגיע הגדוד הראשון של הפלמ"ח (גדוד העמק) בפיקודו של דן לנר שהופעל לראשונה במסגרת גדודית.
למקום הגיעו גם פלוגות מחטיבת כרמלי וחטיבת אלכסנדרוני.
כן השתתפו בקרבות חיילים מקורס המ"כים שהתקיים בג'וערה.
הסמג"ד, חיים אבינועם סירב להוראת המפקדה המרחבית לצרף את כוח הפלמ"ח לכוחות המגינים על הקיבוץ, וחלף זאת, הצטרף אל הכוח המתמרן שריכז שדה.
'צבא ההצלה' תקף את הקיבוץ בחזית צרה, תוך הזנחה יחסית של אבטחת אגפיו.
לפיכך, תכנן שדה לכבוש את הגבעות שבשיפוליה המזרחיים של רמת מנשה, כאשר חשיבות מיוחדת ניתנה לח'רבת בית-ראס, וכך לאיים ממערב על אגפו של 'צבא ההצלה'.
בעת התקפת הנגד, הופעלו כוחות הפלמ"ח בעיקר ככוח מתמרן, וכוחות החי"ש הופעלו בעיקר לצורך תפיסת והחזקת משלטים.
מאמץ אחר נערך מצפון לקיבוץ, ומטרתו הייתה אבטחת עורפו של הקיבוץ, והדרך לג'וערה ולעין השופט.
מאפיין אחר של אותם קרבות, היה הימנעות הכוח שבפיקוד שדה מהתקפות מצח על 'צבא ההצלה', המרוכז בעמק מנסי, ואשר נהנה מיתרון בעוצמת אש.
כמעט כל ההתקפות של הצד היהודי נערכו בלילה, לנוכח התנגדות קלה, והוכתרו בהצלחה.
לעומת זאת, 'צבא ההצלה', לנוכח האיום על אגפו, נהג לתקוף לאור יום, דבר שהרבה את אבדותיו.
ב-8 באפריל 1948 פורסמה הודעת קאוקג'י, מפקד "חיל ירמוך" בצבא ההצלה הערבי בעיתון "פלסטין": "הדגלים הערביים מתנופפים מעל המושבה משמר העמק, לאחר שמגיניה נכנעו סופית...
מוכתאר המושבה חותם בתעודת־הכניעה בנוכחות הקצינים של מטה צבא ההצלה".
ב-8 באפריל פתח שדה בהתקפת נגד, כאשר ג'וערה משמשת כבסיס היציאה של הכוחות.
פלוגה מ'כרמלי' תפסה את גבעה 286 (כיום: בערך ק"מ ממערב לח'רבת בית-ראס) השולטת על הדרך לאל-כפרין, ונשארה במקום ככוח עתודה.
פלוגת פלמ"ח כבשה, לאחר התנגדות קלה, את ח'רבת בית-ראס.
או אז קודמה פלוגת 'כרמלי' וכבשה ללא התנגדות את 'הר הגעש' (תל קוטא) ו'הר הגעש הקטן' הסמוך, והוחלפה על ידי כוח הפלמ"ח שכבש את ח'רבת בית-ראס, וזה בתורו הוחלף על ידי מחלקה מ'כרמלי'.
פלוגת פלמ"ח אחרת כבשה את אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא לנוכח התנגדות קלה.
כוח הפלמ"ח שכבש את הכפר הוחלף על ידי קורס המ"כים של 'גולני', ונערך למארב מדרום לחורשת משמר העמק.
בזמן פינוי כוח הפלמ"ח התפוצץ רימון יד שנשמט בעת פריקת נשק שלל, ושניים נהרגו.
מהלך הקרבות באותו הלילה הראה כי 'צבא ההצלה' לא היה ערוך כנגד התקפת הנגד המתוארת, במקום ובזמן שבו נערכה.
לנוכח ההצלחה באגף הדרומי, תפס כוח בגודל מחלקה, מ'כרמלי', את 'ההר הקירח' (כיום גבעת קיפוד, כ-1.5 ק"מ ממערב לקיבוץ).
בבוקר 9 באפריל, תקף הכוח על 'ההר הקירח', יחד עם כוח 'גולני' שבקיבוץ, את אבו שושה, ולפנות ערב נטשו אותו, לאחר שהרסו בתים בכפר.
הערבים המשיכו להמטיר אש על המשק, והגיבו בהתקפות נגד.
אלה התמקדו בכפר אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, והגיעו לעיתים עד כדי טווח רימונים.
הכוח אשר נערך באותו כפר (קורס המ"כים של 'גולני') עמד במשך כל היום בפני לחץ קשה, ואף ביקש לסגת, אלא שהבקשה לא נענתה.
בנוסף, 'צבא ההצלה' הפגיז את הכפר בתותחים וכוח רגלי עשה דרכו במטרה לאגף את כוח 'גולני' שהחזיק בו.
כוח 'צבא ההצלה' ספג אש מכוח הפלמ"ח שהוצב בעוד מועד בדרומה של חורשת משמר העמק, ובמקום לאגף את אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, התמקם ברכס שממזרח לח'רבת בית-ראס.
כוח הפלמ"ח נע לרכס הסמוך, והמשיך להטרידו ביריות.
כיוון שהלחץ על אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא נמשך, נשלחה לשם פלוגת 'כרמלי' כתגבורת.
בערב, נסוג כוח 'צבא ההצלה' מן הרכס שתפס.
גם מגיני אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא נסוגו בלילה, עקב תשישות, לאחר שהרסו רבים מן המבנים בכפר.
באותו היום חזר המג"ד דן לנר לפקד על הגדוד הראשון.
בן-גוריון ציין בנאומו: "המקרה הראשון שהובא אלי על גרוש ערבים היה בימי משמר העמק".
בצהרי 10 באפריל חזר 'צבא ההצלה' והמטיר אש על משמר העמק, הן אש מקלעים, הן, בהמשך, אש ארטילרית.
בנוסף, 50 פועלי סולל בונה הגיעו לקיבוץ והחלו מייד בחיזוק הביצורים במקום.
קאוקג'י, אשר הודאג מן היוזמה שגילה כוח השדה היהודי, וכן עמד בפני קשיים שהציב בפניו הכוח המגן על הקיבוץ, פנה להזעיק עזרה מכוחות אחרים של 'צבא ההצלה'.
הוא קרא לעזרתו את הכוח אשר פעל בהרי ירושלים, בפיקודו של מאמון אל-ביטאר, וזה הגיע ונטל חלק בקרבות החל מ-13 באפריל.
בנוסף, קאוקג'י ביקש מן הכוח שבאזור שפרעם, לתקוף בגזרתו, כדי לרתק כוחות יהודיים.
אלא שזה האחרון תקף, דבר שהביא לקרב רמת יוחנן, רק ב-16 לחודש.
לאחר שכוח 'ההגנה' עזב את אבו שושה, חזרו הערבים לכפר, ב-10 לחודש, הטרידו באש את הקיבוץ, וחסמו למעשה את הדרך לחיפה.
ב-11 לחודש, פגעו שריוניות 'צבא ההצלה' במשאיות שניסו לעשות דרכן אל המשק מכיוון כפר ברוך.
התחמושת שעל המשאיות נפרקה והובאה רגלית לקיבוץ.
בליל 11–12 באפריל נכבשו הכפרים אבו שושה ופלוגת 'כרמלי', אשר יצאה מהזורע, כבשה את אבו זריק מצפון למשמר העמק.
לאחר התנגדות קלה, נמלטו תושבי הכפר.
ל'כרמלי' היה הרוג אחד ושני פצועים.
כך חודש סופית הקשר עם חיפה.
דרומה משם, הכפר אל-כפרין נמצא נטוש.
באותו לילה הגיע לג'וערה משלוח של נשק צ'כי אשר הובא לארץ זמן קצר קודם לכן.
כוחות 'ההגנה', אשר עד לאותה העת הצטיידו בנשק שנאגר באופן אקלקטי, דבר שיצר בעיות הפעלה, חלפים ותחמושת, נהנו כעת מנשק אחיד, וגם משפע תחמושת.
בליל 12–13 באפריל תפסה פלוגת פלמ"ח, בפיקוד ישעיהו גביש (אז שקלאר), את 'הר הגעש' ו'הר הגעש הקטן', השולטים על אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא.
בבוקר 13 באפריל הסתערה מחלקה מאותה פלוגה, בפיקודו של רפי איתן (אז הנטמן), בעזרת אש חיפוי מאותן גבעות שולטות, וכבשה שוב אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, הפעם לנוכח התנגדות חזקה יותר.
הכוחות הערביים, שהגנו על הכפר, התבססו בתל אכבריה (כיום תל בר, כ-1.5 ק"מ צפונית מערבית למדרך עוז) ובח'רבת חישש הסמוכה ממזרח.
פלוגת פלמ"ח נוספת השתלטה, בליל 12–13 באפריל, ללא התנגדות, על שתי גבעות מערבה למנסי.
למחרת, 13 באפריל, 'צבא ההצלה' הגיב בהפגזה, ואחר כך בהתקפת נגד חזקה, מן הגבעות שמדרום לאותם משלטים, על אותה פלוגה, אשר היו לה שני הרוגים וארבעה פצועים.
התוקפים הגיעו מספר פעמים עד לטווח רימונים, אולם בכל הפעמים הם נהדפו, כאשר המגינים הסתייעו באש מרגמה מח'רבת בית-ראס.
פלוגת פלמ"ח שלישית התמקמה בחורשת משמר העמק.
באותו היום, תקף 'צבא ההצלה' גם בגזרת אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, בסיוע שני תותחים, אשר הוצבו גלויים בעמק מנסי, מחוץ לטווח הנשק שהיה בידי 'ההגנה', וכן בסיוע שריוניות.
כדי לסייע בהגנת המקום, יצאה מחלקת הפלמ"ח שעל 'הר הגעש הקטן' וכבשה את תל אכבריה ואת ח'רבת חישש, אם כי זו האחרונה נעזבה בהמשך.
אחר הצהריים גבר הלחץ הערבי על הכפר, נערכו מספר הסתערויות, אך כל ההתקפות נהדפו, ובערב – פסקו.
אבדות הפלמ"ח באותה גזרה במשך היום היו שני הרוגים.
אחר הצהריים, ב-13 באפריל, הכוח הערבי שבפיקודו של אל-ביטאר נע בסיוע שני תותחים נגררים בעמק מנסי, מערבה לכיוון תל ג'יחש.
דן לנר, מג"ד הגדוד הראשון של הפלמ"ח חשש פן כוח זה יצטרף להתקפה על משמר העמק.
לפיכך, הפלוגה אשר התמקמה בחורשת משמר העמק נעה עד מדרום ל'הר הגעש', ופתחה באש על אותו כוח.
כן הצטרפו לירי מרגמה ומקלע בינוני.
מן האש נפגעה משאית טעונה תחמושת, אשר גררה תותח.
המשאית והתותח הושמדו, וכן נפצע קשות מאמון אל-ביטאר, שמת אחר כן מפצעיו.
נוסף לשתי ההתקפות, על אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא ועל הגבעות שממערב למנסי, הפגיז 'צבא ההצלה' פעם נוספת את הקיבוץ.
בלילה שוב נסוג הפלמ"ח מן המשלטים שתפס.
למחרת, 14 באפריל, תפס כוח ערבי את 'הר הגעש', אולם נסוג עת יצא לקראתו כוח מהקיבוץ.
באותו היום נסוגו כוחות 'צבא ההצלה' מהאזור ולמחרת החלה מנוסת ערבים מכל כפרי הסביבה.
בתי הכפרים פוצצו וכל השטח אשר בין משמר העמק לצומת מגידו נשאר ריק מערבים.
את הכפרים הרסו יחידות של ההגנה, רובן של הפלמ"ח, בסיועם של המתיישבים היהודים באזור.
לראשונה (אף כאן, במקביל ל'נחשון') כבשה 'ההגנה' יישובים ערביים, ושטחים שמחוץ לתחומי 'היישוב'.
כוחות 'ההגנה' לא החזיקו בכל כיבושיהם בהיעדר כוחות חיל מצב מספיקים.
כך למשל, לג'ון ננטשה, ובתחילת מאי חזרו הערבים והסתננו לשוליים המזרחיים של רמת מנשה, כולל ח'רבת בית-ראס ואל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא.
ב-6 במאי הם הטרידו באש את הקיבוץ, עד שכוחות 'גולני' הרחיקום.
עד סוף מאי השתלטה 'גולני' סופית על כל אזור צומת מגידו.
הניצחונות בקרב משמר העמק ובמקביל, במבצע נחשון, היוו נקודת מפנה חיובית, הן צבאית, הן מוראלית, עבור 'היישוב' במלחמת העצמאות.
התבוסה הערבית בקרב זה וכן בקרב רמת יוחנן חיזקה את המצור היהודי על חיפה הערבית לקראת הקרב על חיפה.
מספר חללי הצד היהודי בקרב משמר העמק הגיע ל-19: חמישה מתושבי הקיבוץ, עשרה מן הגדוד הראשון, שניים מ'כרמלי', אחד מ'גולני' ואחד מ'אלכסנדרוני'.
אבדות הערבים מוערכות בכ-100 הרוגים וכמה מאות פצועים.
על הגבעה שכונתה 'הר הגעש', הוקם גלעד מאבני בזלת, ועליו לוח שיש עם שמותיהם של 19 חברי הקיבוץ ולוחמי 'ההגנה' שנפלו בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות.
האתר הורחב אחר-כך לחללי הקיבוץ בכל מערכות ישראל.
קורס סיור וניווט (סיו"ן) במסגרת של"ח וידיעת הארץ מבצע מדי שנה שיחזור לקרב זה.
קרב מפרץ הלגולנד הראשון היה הקרב הימי הראשון בין הצי הקיסרי הגרמני והצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל ב-28 באוגוסט 1914 במפרץ הלגולנד מול חופה הצפוני של גרמניה, ובו ניסו הבריטים ליירט את הפטרולים הגרמניים בים הצפוני.
הבריטים תכננו להציב מארב למשחתות הגרמניות שסיירו דרך קבע באזור, באמצעות צוללות, משחתות וסיירות קלות.
כוח נוסף של סיירות קלות חיפה ממרחק רב יותר, והכוח הבריטי כולו קיבל סיוע משייטת של סיירות מערכה שהמתינה במרחק.
הקרב כולו התנהל בתנאי ערפל ואובך שהקשו על שני הצדדים והסתיים בניצחון בריטי: הוטבעו ארבע אוניות גרמניות, שלוש סיירות קלות ומשחתת, ונפגעו שלוש סיירות קלות גרמניות נוספות.
מניין ההרוגים הגרמניים עמד על 712; עוד 149 נפצעו ו-336 מלחים נשבו על ידי הבריטים.
הבריטים סבלו אבדות קלות בהרבה, ורק סיירת קלה אחת שלהם נפגעה.
דעת הקהל הבריטית ראתה בקרב ניצחון גדול, אם כי בתכנון הקרב נעשו טעויות רבות, וגם במהלכו היו הבריטים בני מזל שלא ספגו אבדות רבות בהרבה.
גם ניהול הקרב הגרמני היה שגוי, והוביל לתבוסתם.
קיסר גרמניה, וילהלם השני, הושפע מאוד מתוצאות הקרב, ובעקבותיו אסר על הצי הגרמני לצאת לפעילות ללא אישורו.
לחופו של מפרץ הלגולנד מצויים כמה מנמליה העיקריים של גרמניה, שבהם היו בסיסיו הימיים העיקריים של הצי הקיסרי הגרמני.
נהר האלבה מוביל אל המפרץ, כמו גם מפרץ יאדבוסן, שלחופו ערי הנמל וילהלמסהאפן וברמרהאפן.
תעלת קיל, המחברת בין הים הבלטי לים הצפוני, מסתיימת בנהר האלבה, סמוך לשפכו במפרץ.
בסיסו העיקרי של צי הים הפתוח (Hochseeflotte), היחידה העיקרית של הצי הקיסרי הגרמני, שהייתה אמורה להיות משקל הנגד ל"גרנד פליט" ("הצי הגדול") (Grand Fleet) הבריטי, היה בוילהלמלסהאפן.
בשל כל אלה היווה מפרץ הלגולנד נקודת מפתח של הצי הגרמני.
מלחמת העולם הראשונה החלה ב-28 ביולי 1914, כאשר האימפריה האוסטרו-הונגרית הכריזה מלחמה על סרביה.
בימים שלאחר מכן הצטרפו מדינות נוספות למלחמה, וב-4 באוגוסט הכריזה בריטניה הגדולה מלחמה על גרמניה.
באותו יום פלשה גרמניה לבלגיה, והחלה בביצוע תוכנית שליפן, תוכנית המלחמה שלה נגד צרפת.
ב-9 באוגוסט החל חיל משלוח מהצבא הבריטי (British Expeditionary Force, BEF) לנחות בבלגיה, וכמה ימים לאחר מכן החלה המערכה על הגבולות.
למרות הלחימה העיקשת שניהל כוח המשלוח הבריטי יחד עם צבא צרפת, הצליח צבא הקיסרות הגרמנית לבצע התקדמות קרקעית ניכרת.
החדשות שהתקבלו בבריטניה משדה הקרב היבשתי היו גרועות, והממשלה הבריטית ציפתה לניצחון ימי שיסייע בהעלאת המורל.
גם דעת הקהל הבריטית, שזכרה את הניצחון המוחץ של נלסון בקרב טרפלגר יותר ממאה שנים לפני כן, ציפתה שהצי המלכותי הבריטי, הצי הגדול בעולם, יביא תוך זמן קצר לניצחון ימי מוחץ דומה.
הצי הבריטי במלחמת העולם הראשונה היה הצי הגדול בעולם, ובמרכזו עמדו עשרים ושמונה אוניות מערכה מתקדמות ("דרדנוט"), כשמולו עמדו הגרמנים עם שש עשרה אוניות מערכה חדישות.
הגרמנים היו מודעים לנחיתותם הימית מול הבריטים, וידעו שלא יוכלו להביס את הבריטים בהתמודדות ישירה, בשל העדיפות הימית הבריטית.
ואולם, הגרמנים קיוו שהבריטים ינקטו בטקטיקה של מצור ימי, שהייתה מקובלת על הצי הבריטי עוד מזמן המלחמות הנפוליאוניות: על פי גישה זו הסתערו האוניות הבריטיות על נמלי האויב, וצרו עליהם מקרוב, כדי למנוע את יציאת ציי האויב, ואת השמדתם אם אכן ייצאו.
ואולם, שיטה זו, שהתאימה למאה השמונה עשרה ולמחצית הראשונה של המאה התשע עשרה, לא התאימה לתחילת המאה העשרים.
צי שהיה מתקרב אל נמלי האויב היה נתקל במוקשים ימיים ובטורפדות, והיה סופג אבדות כבדות.
בדיוק לכך קיוו הגרמנים: הם קיוו שהבריטים ינקטו בשיטה זו, כשאז יישחק כוחם העדיף.
ואולם, הבריטים הבינו את הסכנה הגדלה והולכת.
אדמירל ג'ון פישר, מחדש הצי הבריטי, ניסח מחדש את האסטרטגיה של הצי, וקבע שהצי הבריטי ירוכז בצפון בריטניה, רובו במעגן סקפה פלו שבאיי אורקני מצפון לסקוטלנד.
בדרך זו יחלוש הצי הבריטי על כל היציאות מהים הצפוני צפונה, ויוכל למנוע את יציאת הצי הגרמני אל האוקיינוס האטלנטי דרך הים הצפוני.
היציאה השנייה מן הים הצפוני, דרומה דרך תעלת למאנש, תישלט בקלות על ידי שייטות של צוללות ומשחתות בריטיות.