tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשקים הקטנים הפרטיים הוגבלו לעד 100 דונם וכללו בממוצע שטח של 60 דונם.
הם עבדו ברובם באופן ידני וכמעט לא נעשה בהם שימוש בטרקטורים ובמיכון.
התיירות הייתה אחד מענפי הכלכלה החשובים ביותר.
בשנת 1964 הגיעו ההכנסות מתיירות לכ-100 מיליון דולר ובשנת 1968 הכניסו התיירים כ-230 מיליון דולר.
בשנת 1959 התרכזה התיירות בעיקר בצפון המדינה ועונת התיירות נמשכה כחמישה חודשים.
רבים מעובדי ענף התיירות עבדו רק במהלך העונה ובשאר הזמן היו מובטלים.
כבר בשנות ה-50 עברו יוגוסלבים רבים את הגבול אל המערב, בניגוד לחוק, כדי ליהנות מהעבודה במדינות מערב אירופה.
באמצע שנות ה-60 ביטלה יוגוסלביה את המגבלות על ההגירה וההגירה התעצמה.
בתחילת שנות ה-70, כחמישית מכח העבודה היוגוסלבי עבדה מחוץ למדינה.
בשנת 1973 הגיע מספר האזרחים היוגוסלבים מחוץ למדינה לשיא של כ-1.1 מיליון נפש של עובדים ובני משפחותיהם, שכ-900,000 מהם היו במערב אירופה.
בעקבות המשבר הכלכלי של שנות ה-70 ירד מספר היוגוסלבים שמצאו עבודה מחוץ למדינתם ובשנת 1985 הוערך מספר העובדים מחוץ ליוגוסלביה בכ-600,000, שאליהם נלוו כ-400,000 בני משפחה.
רמת הפיתוח הכלכלי הייתה שונה מאוד בין הרפובליקות של יוגוסלביה.
סלובניה הייתה העשירה ביותר, אחריה קרואטיה וסרביה, ואחריהם בוסניה הרצגובינה, מקדוניה ומונטנגרו.
כלכלת בית הוא מקצוע ותחום לימוד העוסק במערכת היחסים בין יחידים, משפחות, קהילות והסביבה בה הם חיים.
שיעורי כלכלת בית קיימים בבתי ספר תיכוניים, במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם, כמו גם בבתי ספר מקצועיים ובמרכזי חינוך למבוגרים.
בהוטן היא אחת המדינות הקטנות והפחות מפותחות בעולם, מבוססת על חקלאות וייעור, המספקים את הפרנסה העיקרית עבור למעלה מ־60% מהאוכלוסייה.
החקלאות מורכבת ברובה מחקלאות קיום , חקלאות חוות היימרות מזון לצריכה עצמית) וגידול בעלי חיים.
הרים סלעיים שולטים בשטח והופכים את סלילת הכבישים ובניית התשתיות האחרות לקשות ויקרות.
הכלכלה נמצאת בקשר הדוק עם כלכלת הודו, הודות לקיום קשרים חזקים של סחר, ותלות בסיוע הכספי של הודו.
רוב הייצור במגזר התעשייתי הוא מסוג התעשייה הביתית.
מרבית פרויקטי הפיתוח, דוגמת סלילת כבישים, נשענים על מהגרי עבודה מהודו.
תוכניות חינוך, חברה וסביבה מתבצעות בתמיכתם של ארגוני פיתוח רב-צדדיים.
כל תוכנית כלכלית מביאה בחשבון את רצונה של הממשלה להגן על סביבתה של המדינה ועל המסורות התרבותיות שלה.
לדוגמה, הממשלה, נזהרת עם הרחבת התיירות, על ידי ניתובה לתיירות של אנשים עמידים.
כך לדוגמה, מעבר לתשלום על ויזת תייר על סך 40 דולרים אמריקנים, על המבקרים הזרים (זולת מבקרים מהודו ובנגלדש), לשלם מיסים הנעים בין 180 ל-290 דולר ליום, וייתכן שאף יותר.
בקרות מפורטות ומדיניות לא ודאית בתחומים כמו רישוי תעשייתי, סחר, עבודה וכספים ממשיכים לפגוע בהשקעות זרות.
יצוא חשמל הידרואלקטרי להודו הגביר את הצמיחה הכוללת של בהוטן, אף שהתמ"ג צנח בשנת 2008 נוכח ההאטה הכלכלית בהודו, שוק הייצוא העיקרי שלה.
זהו תרשים מגמה של תוצר מקומי גולמי של בהוטן במחירי שוק לפי קרן המטבע הבין-לאומית:
פוטנציאל ייצור החשמל של המדינה, הנובע מהגאוגרפיה שלה, המייצרת נהרות המאפשרים הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, וכן האטרקציות התיירותיות הנמצאות בשטחה, מהווים משאבים מרכזיים שעשויים לעזור לפיתוחה הכלכלי.
ממשלת בהוטן עשתה התקדמות מסוימת בהרחבת הבסיס היצרני של המדינה ושיפור הרווחה החברתית.
בשנת 2004 הייתה בהוטן למדינה הראשונה בעולם שאסרה על עישון ומכירת טבק.
מאז 2012, המדינה האסלאמית הפיקה דוחות שנתיים המספקים מידע מספרי על פעילותה הכלכלית, לכאורה במטרה לעודד תורמים פוטנציאליים.
עם זאת, מאוחר יותר הטילו גורמי מודיעין רבים ספק בשאלה אם הארגון אכן הצליח לגנוב סכום שכזה מהבנק המרכזי.
על פי מחקר משנת 2015 של ה-FATF, יש לארגון המדינה האסלאמית שישה מקורות הכנסה עיקריים:
הכנסות מכיבוש שטחים (כולל גניבה של נכסים, שליטה בבנקים ובמאגרי נפט וגז ומיסוי)
מיסוי על האוכלוסייה הלא מוסלמית (ג'יזיה)
תמיכה חומרית הניתנת על ידי לוחמים זרים
גיוס כספים באמצעות רשתות התקשורת של הארגון
המדינה האסלאמית מרוויחה עשרות מיליוני דולרים מייצוא נפט (שהופק משדות נפט שנכבשו בידי הארגון) אל אזורים שמחוץ לסוריה, כמו טורקיה, ירדן, עיראק ואיראן.
פקיד במחלקת האוצר של ארצות הברית העריך שב-2014 לבדה הרוויח הארגון מיליון דולר ביום מייצוא נפט למדינות באזור.
עם זאת, הערכה מדויקת של ההכנסות האמיתיות של המדינה האסלאמית מנפט היא קשה, מכיוון שקשה לעקוב אחר מכירות בשוק השחור.
יצוא נפט שהופק משדות נפט שנכבשו הכניס עשרות מיליוני דולרים למדינה האסלאמית.
פקיד משרד האוצר האמריקני העריך ב-2014 שדאעש הרוויח מיליון דולר ביום מיצוא נפט, שחלק גדול ממנו נמכר באופן לא חוקי בטורקיה.
באותה שנה, אנליסטים של אנרגיה מדובאי העלו את הכנסות הנפט המשולבות מהתפוקה העיראקית-סורית של דאעש ל-3 מיליון דולר ליום.
הערכה מדויקת של ההכנסות האמיתיות של המדינה האסלאמית מנפט היא קשה, מכיוון שקשה לעקוב אחר מכירות בשוק השחור.
ב-2014, רוב המימון של הארגון הגיע מייצור ומכירת אנרגיה; הארגון שלט בכ-300 בארות נפט בעיראק לבדה.
כמו כן, הארגון השתמש כ-60% מיכולת הפקת הנפט של סוריה (שהיה למעשה כחמישית מהקיבולת הפעילה של המדינה באותם ימים).
למרות השליטה בכמויות גדולות של מאגרי נפט, התקשה הארגון לנצל ולהפיק את הנפט ביעילות בעקבות חוסר במשאבים.
מכירות נפט רבות הסתמכו על שוק שחר שפעל לייצוא הנפט דרך טורקיה, רבים מהמבריחים (ואף גורמים במשמר הגבול הטורקי) שסייעו לסדאם חוסיין להתחמק מהסנקציות שהוטלו על עיראק עזרו גם לארגון לייצא נפט.
הארגו גם מכר חשמל מתחנת כוח שנכבשו בצפון סוריה.
מכירת עתיקות וחפצים בעלי חשיבות היסטורית היו מקור המימון השני בגודלו עבור הארגון, בשיאו של הארגון יותר משליש מהאתרים ההיסטוריים החשובים בעיראק היו בשטחים שהיו תלת שליטת הארגון.
לדוגמה, הארגון בזז את הארמון הגדול של אשורנצירפל השני ששכן בכלח.
הארגון מכר בשוק השחור לוחות, כתבי יד, כתבי יתדות ועתיקות למבריחים מטורקיה וירדן.
קשה למדוד במדויק את ההכנסות מחפצים, מכיוון שהם נמכרים בעיקר בשוק השחור, אבל נשיונל ג'יאוגרפיק מעריכים כי המכירות הניבו לארגון עשרת מיליוני דולרים.
בנוסף למכירת החפצים עצמם, הארגון גובה מיסים מסוחרים שמבריחים עתיקות משטחי המדינה האסלאמית.
ארגון המדינה האסלאמית גובה מיסים וסוחט אזרחים רבים.
כך למשל, יהודים, נוצרים וזרים נדרשים לשלם מס גולגולת הנקרא ג'יזיה.
שיעור המס נקבע על פי הכנסתו של האדם.
למס יש בסיס היסטורי המוזכר מספר פעמים בקוראן.
הארגון מעודד השתלבות מקצועות אחרים מלבד לחימה בג'יהאד מאחר שהם נחוצים לניהול המדינה.
מי שעוסק במקצועות אלה חייב לשלם זכאה (מס שאף הוא בעל קשר לקוראן והוא חלק מאחד חמשת עמודי האסלאם).
מס זה הוא בדרך מס של 2.5% מרווחיו של אדם פרטי על נכסיו.
הארגון גם גובה מיסים מייבוא וייצוא של מוצרים לשטחו.
מלבד זאת, הארגון נוהג להשיג כסף באמצעות סחיטה באיומים (פרוטקשן), למשל נהגי משאיות ובעלי עסקים נאלצים לשלם פרוטקשן על מנת שחברי הארגון לא יפוצצו את בתי העסק והמכוניות שלהם.
כמו כן, שוק בנקים מהווה מקור הכנסה צדדי נוסף לארגון.
הארגון גם מומן בעקיפין על ידי ממשלת עיראק, מאחר שהממשלה ממשיכה לשלם לאלפי עובדי הממשלה שממשיכים לעבוד באזורים שבשליטת הארגון, לאחר שהם מקבלים את המשכורת הארגון בדרך כלל מחרמים מחצית מהמשכורת אותם קיבלו.
בשטח שבין נהר החידקל לנהר הפרת מופקת מחצית מייבול החיטה השנתי של סוריה ושליש מייבול החיטה של עיראק.
ארגון המזון והחקלאות מעריך כי 40% משטחי החיטה של עיראק היו נמצאים בעבר בשליטת הארגון.
על פי ההערכות, הארגון מחרים גידולי חיטה ושעורה ואף מחרים ציוד חקלאי.
הארגון מקיים בקרה קפדנית על ייצור והפצת היבולים.
כלכלת היוצרים (המכונה גם כלכלת משפיענים), היא כלכלה מבוססת תוכנה המאפשרת ליוצרי תוכן ולמשפיענים להרוויח הכנסות מיצירותיהם.
בשנת 1997, פול סאפו מאוניברסיטת סטנפורד הציע שכלכלת היוצרים נוצרה לראשונה בשנת 1997 כ"כלכלה החדשה".
לפי סאפו, היוצרים הראשונים בתחום זה עבדו עם אנימציות ואיורים, אבל באותה תקופה לא הייתה תשתית זמינה בשוק כדי לאפשר להם לייצר הכנסות.
עם התבססות האינטרנט החלו לפרוח גם זירות מסחר מקוונות, כולל אתרים למסחר בשירותי עיצוב ויצירת תוכן כגון Fiverr, שאפשר לאנשים בודדים לסחור ביכולות היצירתיות שלהם ללא תלות בסטודיו או גורמים מתווכים אחרים.
האתר יוטיוב טבע את המונח "יוצר" בשנת 2011 כדי להחליף את המונח "כוכב יוטיוב" שרווח עד אז, והיה ביטוי שבאותו זמן יכול היה לחול רק על אנשים מפורסמים בפלטפורמה.
עם הזמן המונח החל לתאר את כל מי שיוצר תוכן מקוון, ולא רק יוצרי וידאו בפלטפורמה זו.
סקר משנת 2019 מצא כי פי ילדים שואפים להיות יוצרי תוכן מאשר אסטרונאוטים בפער של כמעט שלוש לאחד.
עליית הרשתות החברתיות הביאה איתה את הרצון של חברות לשווק תוכן בדרכים חדשות, בדגש על תוכן מקורי ומקומי שיוצר והופץ באמצעות אושיות רשת ויוצרי תוכן, והחל תהליך בו אנשים מן השורה החלו למכור את היכולת שלהם לייצר ולפרסם תוכן עבור חברות מסחריות באותן רשתות.
עם הזמן הלכה כלכלת היוצרים והתרחבה להזדמנויות נוספות ליצירה ומכירה של תוכן על ידי יוצרים משלל תחומים, כולל קורסים פרטיים של שפים, מאמני כושר ובידור למבוגרים, באתרים כגון OnlyFans ואחרים.
עם עליית כלכלת היוצרים, החלו הרשתות החברתיות להתחרות על נתח שוק ההפצה של התוכן, בין היתר באמצעות תשלום ליוצרים.
יוטיוב יצרה מודל לחלוקת רווחים מפרסומות עם יוצרי הסרטונים בפלטפורמה, בעוד שפלטפורמות חזותיות אחרות - כולל סנאפצ'ט, טיקטוק, אינסטגרם ופייסבוק פתחו קרנות ייעודיים לכך, וטוויטר אפשרה ליוצרי תוכן לגבות תשלום מהגולשים, בדומה לרכישת מנוי באתר Substack.
מגפת הקורונה בשנים 2020–2022 הביאה לגל צמיחה נוסף בתחום, מתוך הצטלבות של הטכנולוגיות הזמינות, היקף הסחר המקוון שנסק, והצורך של אנשים למצוא דרכי עיסוק חדשים בזמן של סגרים ארוכים ומגבלות קשות על ענפים שלמים במשק.
לפי בלומברג, בשנת 2021 היקף כלכלת היוצרים הוערכה במעל ל-20 מיליארד דולר.
מכלול זה מתייחס לעסקים שנבנו על ידי יוצרים עצמאיים, החל בבלוגרים ועד סופרים, כדי לייצר רווחים מכישוריהם או מיצירותיהם.
הכלכלה כוללת את החברות שמשרתות את היוצרים האלה, מאלה שמייצרות כלים ליצירת תוכן ועד לפלטפורמות של ניתוח מידע.
נכון לשנת 2022 כלכלת היוצרים מוערכת בכ-50 מיליון יוצרי תוכן, מתוכם כ-2 מיליון שמסוגלים להרוויח מספיק כסף על מנת להתפרנס באופן בלעדי מיצירותיהם.
כוכבת הטיקטוק צ'ארלי ד'אמליו, כוכב היוטיוב פיודיפאי ואדיסון ריי הם חלק מהשמות הגדולים בתחום.
אחת הביקורות על כלכלת היוצרים היא היעדר "מעמד הביניים" בתחום.
הרוב הגדול של יוצרי התוכן לא מתפרנסים כלל, או מרוויחים רק מעט, מהיצירות שלהם, בעוד רוב הכסף זורם לפלטפורמות שיכולות להרוויח הכנסות משמעותיות מההעלאות שלהן.
רק 0.1% מהיוצרים יכולים להתפרנס דרך ערוצים עצמאיים שאינם הרשתות החברתיות, ופחות מ-2% מיוצרי התוכן באתר המוביל ליצירת מנויים ליוצרים Patreon הרוויחו ב-2017 שכר מינימום חודשי.
חלק מהאופטימיסטים מקשרים את הסיכויים של כלכלת היוצר לפיתוח ה-Web3. לדעתם, טכנולוגיות בלוקצ'יין (בפרט, טוקנים ו-NFT) פותחות נתיבים חדשים להפקת רווחים מיצירת התוכן בדרך שאינה תלוי בפלטפורמות מקוונות גדולות ואינן מוגבלות במדיניות שלהן.
כלכלת הפלטפורמה היא פעילות כלכלית וחברתית המנוהלת ומאורגנת באמצעות פלטפורמות דיגיטליות, לרוב על בסיס רשת האינטרנט.
סוג הפעילות הנפוץ ביותר הוא פלטפורמות עסקאות.
פלטפורמות אלו הן אפליקציות ואתרים לחיבור ותיווך בין צרכנים לבין נותני שירותים, באמצעות 'מיקור המונים', לעיתים גלובלי או בפריסה גאוגרפית רחבה, או תוך הצעת עבודה לנותני שירות קרובים באמצעות אפליקציות מבוססות מיקום (כגון מוניות ושליחויות).
בניגוד לצורות אחרות של תיווך בין נותני שירותים וצרכנים (כמו לוח מודעות או ספר טלפונים), במודל כלכלת הפלטפורמה הן נותני השירות והן הצרכנים מתקשרים מול חברת הפלטפורמה ולא ישירות האחד עם השני.
דוגמאות לפלטפורמות שכאלו הן Airbnb, Uber, Gett ו-וולט.
מודל זה, המכונה לעיתים גם פלטפורמות עבודה דיגיטליות, מתבסס על פי רוב על הימנעות מיצירת יחסי עובד-מעביד, באמצעות הגדרת העובדים במסגרתו כ'נותני שירות' או כ'פרילנסרים'.
הוא מכונה לעיתים בביקורתיות כלכלת הגיג (Gig Economy) או בתרגום מקובל לעברית: כלכלת החלטורה (מבקרי התחום מכנים אותו לעיתים אף בשם 'כלכלת החלטורע' כהלחם בסיסים של חלטורה ורע).
אף על פי כן, לאורך השנים במספר מדינות נקבע כי במקרים מסוימים ובהתאם למידת השליטה של הפלטפורמה בניהול העבודה - כן חלים יחסי עבודה בין חברת הפלטפורמה לבין העובדים שנתנו באמצעותה שירותים.
ניהול כוח העבודה בכלכלת הפלטפורמה נעשה פעמים רבות באמצעות מנגנונים אלגוריתמיים המתבססים על אפליקציות המנתרות את מיקום העובד, על מערך דירוגי ביצועים והתנהגות ומשוב מלקוחות.
אלגורתמים אלו, כמו גם המערכת ההסכמים שבין העובדים לאפליקציה לרבות התגמול, ההתחייבויות, האפשרות לקבל או לדחות עבודה, הנורמות המצופות מעובד, האפשרות לבטל את ההתקשרות והשימוש בנתונים הנאספים על ידי הפלטפורמה - נקבעים על פי רוב באופן חד-צדדי על ידי חברת הפלטפורמה.
סוג נפוץ נוסף של פלטפורמות הן אלו המספקות עבור לקוחותיהן מסגרות טכנולוגיות אותן ניתן להתאים לשימוש אישי (לדוגמה: Wix).
סוג אחר פעילות במסגרת כלכלת הפלטפורמה המתבססת על הנגשת משאבים פיזיים, על פי רוב באמצעות השכרתם לטווח קצר - כגון אפליקציות להשכרת אופניים, קורקינטים או מכוניות (דוגמת אוטותל או תל אופן) כלכלה זו מכונה לעיתים גם כלכלה שיתופית, על אף שאיננה בהכרח כלכלה שיתופית במובן הקואופרטיבי או הקומונלי של המילה.
גם מודלים של כלכלה משתפת, במסגרתם המשתמשים תורמים או יוצרים תוכן על גבי פלטפורמות דיגיטליות, עשויה להתפס כחלק מכלכלת הפלטפורמה.
על אף שדוגמאות לתצורה כלכלית זו ניתן למצוא גם מוקדם יותר, השימוש בביטוי כלכלת הפלטפורמה החל בשנות ה-2000 ובייחוד לאחר המשבר הכלכלי של 2008 שלאחריו התחזקו ברחבי העולם חברות המתבססות על מודל עסקי זה, כשהן משתלטות על נתח הולך וגדל של הפעילות הכלכלית, לעיתים גם על חשבון עסקים מסורתיים.
תרמו לכך בין היתר התרחבות הנגישות לאינטרנט בפס רחב, שירותי הענן וההתבססות של טלפונים חכמים בשוק, שאפשרה הטמעת אפליקציות בהיבטים נוספים של חיי היום יום.
כך לדוגמה תחנות המוניות המסורתיות הצטמצמו בהדרגה לעומת אפליקציות להזמנת מוניות או שירותי נסיעה כמו Uber או GETT.
מגפת הקורונה שהגבירה באופן משמעותי את העבודה מרחוק בעולם המערבי וטלטלה את שוק העבודה המסורתי שרבים מעובדיו יצאו לחופשות כפויות או לאבטלה, תרמה אף היא להתבססות כלכלת הפלטפורמה.
גם חברות מסורתיות הגבירו את שיתוף הפעולה והקשרים העסקיים שלהם עם פלטפורמות.
כך למשל, ענף המסעדנות שתחום השליחויות בו התרחב מאוד באמצעות פלטפורמות שליחיות כגון וולט או תן ביס.
התפתחות הבינה המלאכותית, פתחה שוק עבודה נוסף שחלקו הגדול מבוצע באמצעות כלכלת פלטפורמה בשיטה של 'מיקור המונים' - הן להכשרת ואימון האלגוריתמים והן להשלמת משימות ותיקונים של פרויקטים המבוצעים באמצעות בינה מלאכותית.
בנוסף חברות תוכן וטכנולוגיה רבות מוציאות משימות כגון עיצוב, תמלול, תרגום, תיוג תמונות וכו' ל'מיקור המונים' באמצעות הפלטפורמות.
על פי מחקר של האיחוד האירופי גדלה כלכלת הפלטפורמה מ-3 מיליארד יורו ב-2016 ל-14 מיליארד יורו ב-2020 עם למעלה מ-500 פלטפורמות פעילות.
כ-75% מהפלטפורמות הושפעו מהשלכות מגפת הקורונה, כשפעילות פלטפורמות המוניות ירדה ב-35% ופעילות פלטפורמות משלוחי המזון גברה ב-125%.
מספר עובדי כלכלת הפלטפורמה באיחוד האירופי מוערך בכ-28 מיליון ועל פי ההערכות צפוי לגדול ל-43 מיליון עד שנת 2025.
על פי מחקר של ארגון העבודה הבינלאומי, מספר הפלטפורמות האינטרנטיות ומבוססות המיקום צמח בעולם מ-142 בשנת 2010 ל-777 בשנת 2020. 29% מהן היו בארצות הברית, 8% בהודו ו-5% בבריטניה.
כ-96% מכספי ההשקעות בפלטפורמות עבודה דיגיטליות היו מרוכזות באסיה (56 מיליארד דולר), צפון אמריקה (46 מיליארד דולר), ואירופה (12 מיליארד דולר) בעוד אמריקה הלטינית, אפריקה והמדינות הערביות הושקעו בכך 4 מיליארד שקלים.
נכון ל-2019, פלטפורמות שכאלו הניבו הכנסות ב-52 מיליארד דולר, מהם 49% בארצות הברית, 23% בסין ו-11% באירופה.
הערכת שיעור המועסקים בכלכלת הפלטפורמה היא מורכבת.
סקרים ומחקר סטטיסטי מארופה וארצות הברית מציגים נתונים משתנים הנעים בים 0.3% ל-22% מהמועסקים.
נכון לשנת 2021 מרבית עובדי כלכלת הפלטפורמות הם צעירים בני פחות מ-35, בייחוד במדינות מתפתחות.
על אף שנשים עובדות אף הן באמצעות פלטפורמות, הן מהוות רק כ-40% מעובדי הפלטפורמות, ובפלטפורמות מבוססות מיקום רק 10%.
נשים נוטות לבצע במסגרת כלכלת הפלטפורמות עבודות בתחום השירותים המשפטיים, תרגום, כתיבה ועריכה, ומשימות הקשורות לשירותים עסקיים למכירות ולשיווק.
במדינות מסוימות מספקות הפלטפורמות מקור חשוב להזדמנויות עבודה עבור מהגרים.
המוטיבציות המרכזיות שנמצאו לעבודה בכלכלת הפטפורמה היא רצון בהשלמת הכנסה, העדפה או צורך לעבודה מהבית או לגמישות בשעות העבודה.
בפלטפורמות מבוססות מיקום נמצא כי בין המוטיבציות המובילות - חוסר הזדמנויות לתעסוקה חלופית, שעות עבודה גמישות והכנסה גבוהה יותר בהשוואה לעבודות אחרות.
באפליקציות מבוססות המיקום הרוב המוחלט של העובדים ציינו כי זהו מקור הכנסתם המרכזי ואילו באפליקציות אינטרנטיות למיקור המונים כשליש מהעובדים ציינו כי זהו מקור הכנסתם המרכזי.
אחוז זה היה גבוה יותר בקרב נשים ובמדינות מתפתחות
במרבית העולם חוקי התחרות אוסרים על עובדי כלכלת הפלטפורמות המוגדרים כ'עצמאים' ולא במסגרת יחסי עובד-מעביד להתארגן באיגודי עובדים לצורך ניהול משא ומתן קיבוצי על זכויותיהם מול חברות הפלטפורמה.
עם זאת, בכמה מקומות נעשו ניסיונות התארגנות של עובדים בכלכלת הפלטפורמות, וניסיונות לשבות במחאה על תנאי העבודה, לרבות בישראל.
אופן התארגנות אפשרי נוסף במסגרת כלכלת הפלטפורמות הוא הקמת פלטפורמה קואופרטיבית בבעלות העובדים.
ארגון העבודה הבינלאומי מציין כי לכלכלת הפלטפורמות פוטנציאל לסייע לשילב קבוצות עובדים שונות הסובלות מחסמים שונים בשוק העבודה - לרבות אנשים עם מוגבלות, צעירים, מהגרים ועובדים ממדינות מתפתחות - שיכולים לקבל באמצעות הפלטפורמות עבודות במיקור המונים גם ממדינות מפותחות, ולבצע עבודות מרחוק.
גם עסקים יכולים לדבריהם לקבל כך גישה לכוח עבודה גלובלי ומקומי נוסף ולהתרחב באמצעות הפלטפורמות לשווקים נוספים
פורום קהלת מציין כי באמצעות רשת המשתמשים הרחבה והאלגוריתמים, מאפשרת כלכלת הפלטפורמה לזרז ולהוזיל עסקאות.
כשהצלחת החיבור בין ספק שירות ולקוח אינה תלויה במחויבות של הצדדים לפעול במועד קבוע, אלא בידיעה של הצדדים כי ככל הנראה יצליחו לתאם עסקה באמצעות ריבוי מידע והעברה יעילה שלו בין הצדדים.
לצד הייתרונות הגלומים בכלכלת הפלטפורמות, הן ארגון העבודה הבינלאומי והן האיחוד האירופי הביעו חשש מהשפעות שליליות שעשויות להיות לה על שוק העבודה, בדגש על הפגיעה בהגנות שנוצרו לאורך השנים על זכויות עובדים.
תצורת העבודה המקובלת בכלכלת הפלטפורמות המבקשת להימנע מקביעת יחסי עובד-מעסיק מייצרת אוכלוסיות גדולות של עצמאים קטנים שאינם נהנים מהגנות סוציאליות הקיימות בחוקי העבודה ובהסדרי העבודה עבור שכירים לרבות הטבות כלכליות, ביטחון תעסוקתי, זכות ההתאגדות - ובמקומות מסוימים אף נגישות לביטוחי בריאות שמסופקים על ידי המעסיקים.
סוגיה נוספת היא מידת האחריות של הפלטפורמה לבטיחות עובדיה, להתנהלותם, ולביטוחם בביטוח כנגד תאונות.
יש הרואים בחלקים מכלכלת הפלטפורמה שכלול של תצורות העסקה קבלנית שנועדה להחליש את כוח המיקוח של העובדים ולהרחיק בין העובדים לבין הגורמים הנהנים מכוח עבודתם.
גאי סטנדינג טוען שהתפתחות כלכלת הפלטפורמה ותצורות ההעסקה החריגות בה, יחד עם תצורות העסקה קבלניות אחרות, תרמו להתפתחות הפרקריאט - המעמד הפגיע, הנעדר ביטחון תעסוקתי, כלכלי וסוציאלי.
חשש נוסף הוא מפני הכוח של הפלטפורמות ביחס לעסקים הקטנים ההולכים ונהיים תלויים בהם לצורך שיווק וגיוס לקוחות כגון מפני מצבים של הפקעת מחירי עמלות מצד פלטפורמות משלוחים כלפי מסעדות.
לעיתים נמתחת ביקורת על השפעת כלכלת הפלטפורמות על מרחבים ציבוריים, בייחוד כשהרגולציה אינה מספיקה לקבוע תקנות בקצב שיהלום את התפתחותה המהירה.
כך למשל ההתפתחות המהירה של שירותי פלטפורמה להשכרת קורקינטים ואופניים חשמליים, בטרם יש הסדרה מספיקה של שבילים ייעודיים לכלי רכב אלו - שינתה את אופי השימוש בכבישים ומדרכות, ויצרה חיכוכים ביניהם לבין הולכי רגל ורכבים ותאונות.
פלטפורמות להשכרת דירות כמו AirBNB, שלכאורה אמורות היו לאפשר סבלט של דירות מגורים לזמן קצר - יצרו בפועל שוק של דירות-מלון המושכרות קבוע באמצעות הפלטפורמה - זאת פעמים רבות בניגוד לרגולציה הקיימת על עסקי מלונאות.
תופעה זו מעוררת ביקורת בין היתר שכן היא גרמה לעליית מחירי הדיור במרכזי ערים./
מדינות מסוימות נקטו צעדי מדיניות להגנה על עובדי כלכלת הפלטפורמות.
באוסטרליה וניו זילנד ניסחו את חוקי הבטיחות והבריאות כך שיכסו גם עובדים בכלכלת הפלטפורמות.
בברזיל החלטה שיפוטית הרחיבה את חקיקת הבטיחות והבריאות גם על עובדי פלטפורמות.
בצרפת נקבע כי חברות הפלטפורמה ידרשו לכסות את עלות ביטוח התאונות של עובדים עצמאים.
ברבות ממדינות אמריקה הלטינית הורחב חוק הביטוח הלאומי כך שיחול גם על עובדים עצמאים.
באינדונזיה ומלזיה נקבע כי יהיו זכאים לקצבאות פציעה ונכות מעבודה.
בעקבות מגפת הקורונה הרחיבה אירלנד את הזכות לדמי מחלה ביחס לעובדים עצמאים, ובפינלנד וארצות הברית הורחבה הזכאות לדמי אבטלה כך שתכלול אותם.
סוגיית סיווגם של עובדי כלכלת הפלטפורמה ככאלו שחלים עליהם יחסי עובד-מעביד או כ'עצמאים' נותרה סוגיה מרכזית בהסדרת כלכלת הפלטפורמות, ומדינות שונות נקטו מדיניות שונה ביחס לכך - פעמים רבות בעקבות הליכים משפטיים.
במקרים מסוימים הכירו בתי משפט בעובדי פלטפורמות כעובדים שכירים, בדרך כלל בהתבסס על מידת השליטה שיש לפלטפורמה על ניהול העבודה.
במקרים אחרים נקבעה 'קטגוריית ביניים' בין עובדים שכירים לעצמאים, במסגרתה החילו בתי הדין על הפלטפורמות חלק מחובות המעסיקים ועל העובדים חלק מזכויות העובדים הקבועות בחוק.
במקרים אחרים נקבע כי עובדי כלכלת הפלטפורמות הם אכן עצמאים - זאת בדרך כלל בהתאם למידת השליטה והגמישות שלהם בקביעת זמני העבודה, התגמול ובחירת הלקוחות.
כאמור, במרבית מדינות העולם ישנן מגבלות חוקיות על התאגדות 'עצמאים' המקשים על התארגנות עובדי הפלטפורמות.
זאת, בניגוד לאמנות ארגון העבודה הבינלאומי הקובעות כי זכות ההתארגנות והזכות לניהול משא ומתן קיבוצי תהיה נגישה לכלל העובדים.
מדינות מסוימות כמו קנדה, אירלנד, יפן וספרד קבעו קטגוריות מסוימות של 'עצמאים תלויים' שלהם הזכות לניהול מיקוח קולקטיבי.
בדנמרק, נחתם הסכם קיבוצי בין איגוד מקצועי לפלטפורמת ניקיון אשר אפשר לחלק מהעובדים לעבור למעמד של עובדים ביחסי עובד-מעביד.
במדינות רבות באיחוד האירופי, כמו גם בברזיל, הודו וניגריה נקבעו הוראות להבטחת ההגנה על פרטיות עובדי כלכלת הפלטפורמה והנתונים שלהם.
בצרפת, תיקון לחוק העבודה מקנה לעובדים זכות גישה לנתונים הקשורים לפעילותם בפלטפורמה.
באוסטרליה, שלוש מהמדינות הגדולות חוקקו חוקים הקובעים חובת שקיפות באשר לשכר העובדים והדרך בה האלגוריתמים קובעים את סידור העבודה, וכן המחייבים את הפלטפורמות להתאים את השכר הממוצע המשולם לעובדים לשכר המינימום.
לאור העובדה שחברות פלטפורמה פועלות לעיתים קרובות באופן גלובלי, בארגון העבודה העולמי המליצו על גיבוש צורה כלשהי של דיאלוג ותיאום בין מדינתי ומדיניות בינלאומית בנושא - בדומה לאמנת העבודה הימית של מדינות הארגון.
בין היתר קרא הארגון להבטיח כי החלטות סופיות המשפיעות על העבודה בפלטפורמות יתקבלו על ידי בני אדם ולא על ידי אלגוריתמים.
עם זאת, ניסיון לגבש אמנה שכזו נכשל לאור התנגדות נציגי המעסיקים בארגון.
הפרלמנט האירופי אישר בפברואר 2023 חוק הקובע כי נקודת המוצע ביחס לעובדי פלטפורמות תהיה כי הם מועסקים על ידי חברת הפלטפורמה, ובמקרה של טענה לאי קיום יחסי עובד מעביד, חובת ההוכחה תחול על חברת הפלטפורמה.
בנוסף נקבע בהתאם להמלצות ארגון העבודה הבינלאומי כי הפלטפורמות יחויבו לוודא שהחלטות חשובות המשפיעות על העובדים יתקבלו על ידי בני אדם ולא על ידי אלגוריתמים.
רגולציה, דיון משפטי ומאבק בנושא בישראל
שרת הכלכלה אורנה ברביבאי הורתה בינואר 2022 על הקמת צוות בזרוע העבודה אשר יבחן את סוגיית יחסי העבודה בכלכלת הפלטפורמה.
ההסתדרות הגישה לצוות חוות דעת הקוראת להיפוך נטל ההוכחה, כך שעובדי כלכלת הפלטפורמה יוכרו כעובדים ביחסי עובד-מעביד, למעט במקרים בהם תוכיח חברת הפלטפורמה כי תצורת ההעסקה שלהם איננה הולמת את המבחנים המשפטיים שנקבעו ליחסי עובד מעביד.
במקביל, עובד בחברת השליחויות וולט עתר לבית הדין לעבודה במטרה לקבוע הכרה כי בין החברה לשליחיה חלים יחסי עובד מעביד.
בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב קיבל את בקשתו לדון בתיק כתובענה ייצוגית.
החברה ערערה לבית הדין הארצי לעבודה, והתיק בנושא עדיין נדון.
מול העותר התייצבו בהליך גם ארבעה עובדים המתנגדים להגדרתם כשכירים, המיוצגים על ידי עורכי דין מארגון הימין פורום קהלת.
בחברת השליחויות תן ביס, שעובדיה כן מועסקים בהעסקה ישירה נעשו מספר ניסיונות להקמת ועד עובדים.
בית הדין הארצי לעבודה קבע כי החברה פגעה בהתאגדות עובדיה.
שליחי חברת וולט הפגינו לאורך השנים מספר פעמים ואף קיימו שביתות לא רשמיות בתגובה לשינויים חד צדדיים במדיניות החברה אשר השפיעו על שכרם ועל תנאי עבודתם.
בבאר שבע מחו המסעדנים כנגד מודל העמלות של וולט ותן ביס, והקימו שירות משלוחים משותף.
חברת Uber ניסתה להיכנס לישראל החל משנת 2014, אך נתקלה במאבק ובהתנגדות מצד ועד נהגי המוניות, שהפעילו לחץ פוליטי במטרה למנוע את כניסתה.
בהקשר של אפליקציות להשכרת אופניים חשמליות וקורקנטים, נקבע בישראל כי הפלטפורמות יחויבו לוודא כי למשכיר יש רישיון נהיגה.
כמו כן הרגולציה בישראל מחייבת חבישת קסדה בעת השימוש בכלי רכב אלו.
עיריית תל אביב יפו מחייבת מחייבת התקנת לוחיות רישוי על קורקינטים להשכרה הפועלים בתחומה, ובעבר נבחנה הכוונה להטיל חובה כזו בחוק בכל הארץ.
גרמניה בתקופת הדמדומים של רפובליקת ויימאר סבלה מההשפעות הכלכליות של השפל הגדול, והאבטלה זינקה לאחר קריסת וול סטריט ב-1929. כאשר אדולף היטלר הפך לקנצלר גרמניה ב-1933, הוא הציג מדיניות שמטרתה לשפר את הכלכלה.
השינויים כללו הפרטה של תעשיות בבעלות המדינה, הטלת מכסים וניסיון להשיג אוטרקיה (עצמאות כלכלית לאומית).
בין השנים 1933–1939, עלייתו של היטלר לשלטון ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, ההכנסה השבועית עלתה ב-19% במונחים ריאליים, אך הדבר נבע בעיקר מכך שעובדים עבדו שעות ארוכות יותר, בעוד ששיעורי השכר השעתי נותרו קרובים לרמות הנמוכות ביותר שאליהן הגיעו במהלך השפל הגדול.
משמעותו של צמצום סחר החוץ היה קיצוב של מוצרי צריכה כמו עופות, פירות וביגוד עבור גרמנים רבים.
הנאצים האמינו במלחמה כמנוע העיקרי של הקדמה האנושית, וטענו שמטרתה של כלכלת המדינה צריכה להיות לאפשר למדינה להילחם ולנצח.
כך, כמעט מיד לאחר עלייתם לשלטון, הם החלו בתוכנית נרחבת של התחמשות צבאית, שגימדה במהירות את ההשקעה האזרחית.
ביזה כזו אכן התרחשה, אך תוצאותיה היו נמוכות בהרבה מהציפיות הנאציות.
הממשלה הנאצית פיתחה שותפות עם בעלי אינטרסים עסקיים גרמניים מובילים, שתמכו במטרות של המשטר ובמאמץ המלחמתי שלו, בתמורה לחוזים מועילים, סובסידיות ודיכוי תנועת האיגודים המקצועיים.
הכלכלה הנאצית עודדה קרטלים ומונופולים על חשבון עסקים קטנים, אף על פי שהנאצים זכו לתמיכה אלקטורלית ניכרת בקרב בעלי עסקים קטנים.
גרמניה הנאצית שמרה על אספקת כוח עבודה, שהורכבה מאסירים ואסירי מחנות ריכוז, והורחבה מאוד לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה.
בפולין לבדה שימשו כחמישה מיליון בני אדם כעבדים במהלך המלחמה.
בין עובדי הכפייה בשטחים הכבושים, מאות אלפים שימשו תאגידים גרמניים מובילים, ביניהם סימנס, מסרשמיט, טיסנקרופ (שני חלקיה דאז), בוש, דיימלר בנץ, אי גה פארבן, פולקסווגן, , יונקרס, , וכמו גם התאגיד ההולנדי פיליפס.
ב-1944 היוותה עבודת העבדים רבע מכלל כוח העבודה האזרחי בגרמניה, וברוב המפעלים הגרמניים היו אסירים.
לנאצים לא הייתה פילוסופיה כלכלית סדורה, בניגוד לפשיזם האיטלקי שניסה להציע את הקורפורטיזם.
כפי שיפורט בהמשך, היטלר האמין בשורה של רעיונות כלכליים סותרים.
מצד אחד הוא תמך בשוק חופשי ובכלכלה קפיטליסטית - אך לא משיקולים של חירות וזכויות קניין, אלא משום שזו הדרך היעילה ביותר למקסם את הרווחים שיישלטו בסופו של דבר על ידי המדינה ועבורה.
מאידך, הוא ניסה להקים בגרמניה כלכלה אוטרקית שתוכל להימנע ממסחר חוץ ולהישען על ייצור עצמי ועל ניצול שטחי כיבוש, בדגש על המזרח, כפי שהתווה כבר בשלבים מוקדמים את תוכניתו במיין קאמפף.
היו שהגדירו את הכלכלה הנאצית 'קפיטליזם של מדינה', מנגד, יש הטוענים כי מאחר שהגישה הנאצית הייתה אנטי תבונית ואנטי רציונלית, לא ניתן לבחון אותה במונחים של תיאוריה סדורה.
על פי ההיסטוריון ריצ'רד אוברי, כלכלת המלחמה הנאצית הייתה כלכלה מעורבת ששילבה שווקים חופשיים עם תכנון מרכזי; אוברי מתאר אותה כנמצאת איפשהו בין הכלכלה המנוהלת של ברית המועצות ובין המערכת הקפיטליסטית של ארצות הברית.
לפי אברהם ברקאי, הכלכלה הנאצית שאבה את רוב הרעיונות שליוו אותה מדורות קודמים של כלכלנים גרמניים ומשילוב של הבטחות פופוליסטיות בחלקן שניתנו על ידי המפלגה הנאצית טרם עלייתה לשלטון.
בהיבט האידאולוגי, הוא מאבחן את הנאצים כמי שנתנו לאזרח להחזיק בקניין פרטי, אך לא כרכוש שמטרתו העיקרית שימוש אישי, אלא כפיקדון שיעדו המרכזי הוא 'טובת האומה'.
הנאצים עלו לשלטון בעיצומו של השפל הגדול.
שיעור האבטלה באותה נקודת זמן היה קרוב ל-30%.
בתחילה, הממשלה הנאצית החדשה המשיכה את המדיניות הכלכלית שהונהגה על ידי ממשלתו של קורט פון שלייכר ב-1932 כדי להילחם בהשפעות השפל הכלכלי.
היטלר מינה את היילמאר שאכט, חבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית, לנשיא הרייכסבנק ב-1933 ולשר הכלכלה ב-1934. המדיניות שירש שאכט כללה תוכניות גדולות לעבודות ציבוריות שנתמכו על ידי הוצאות שהובילו להגדלת הגירעון, כדי להמריץ את הכלכלה ולהפחית את האבטלה.
אלה היו תוכניות שתוכננו על ידי רפובליקת ויימאר בתקופת נשיאותו של פאול פון הינדנבורג השמרן, ושהנאצים ניכסו לעצמם לאחר עלייתם לשלטון.
היילמר שאכט יצר תוכנית למימון גירעון, שבה שולמו פרויקטים הוניים באמצעות הנפקת שטרי חוב הנקראים , שחברות יכלו לסחור בהן זו עם זו.
שאכט היה אחד משרי האוצר הבודדים באותה תקופה שניצלו את סופו של תקן הזהב כדי להגדיל את הוצאות הגירעון.
זה היה שימושי במיוחד כדי לאפשר לגרמניה להתחמש מחדש, מכיוון שה-Mefo לא היו רייכסמארק ולא הופיעו בתקציב הפדרלי, ולכן הם עזרו להסתיר את ההתחמשות מחדש.
כאשר הוצגו השטרות לתשלום, הדפיס הרייכסבנק כסף.
זה התברר כלא מספיק ב-1938, כאשר חלק גדול משטרי החוב לחמש שנים של Mefo הגיעו לפירעון.
לכן הממשלה השתמשה ב"שיטות מפוקפקות ביותר" שבהן "הבנקים נאלצו לקנות איגרות חוב ממשלתיות, והממשלה לקחה כסף מחשבונות חיסכון וחברות ביטוח" כדי לשלם למחזיקי שטרות Mefo, בעיקר בגלל מחסור חמור במזומנים ממשלתיים.
בינתיים, שאכט השיג ירידה מהירה בשיעור האבטלה, הגדולה ביותר מכל מדינה אחרת במהלך השפל הגדול.
פיקוח על המחירים החזיק את האינפלציה ברמה סבירה, אך גם פגע בחקלאים קטנים.
הממשלה גם הנהיגה פיקוח על שכר דירה ועל השכר.
העדיפות הכלכלית העיקרית של הממשלה הנאצית, בשונה מממשלות גרמניה הקודמות, הייתה חימוש מחדש ובנייה של צבא גרמניה לקראת מלחמה עתידית לכיבוש מרחב המחיה במזרח.
כך, בתחילת שלטונו אמר היטלר כי "עתידה של גרמניה תלוי אך ורק בבנייה מחדש של הוורמאכט.
כל המשימות האחרות חייבות להיות עדיפות למשימת ההתחמשות מחדש" ו"במקרה של התנגשות בין דרישות הוורמאכט לבין דרישות למטרות אחרות, האינטרסים של הוורמאכט חייבים להיות בראש סדר העדיפויות בכל מקרה".
מדיניות זו יושמה באופן מיידי, כאשר ההוצאות הצבאיות גדלו במהירות בהרבה מהתוכניות האזרחיות ליצירת עבודה.
כבר ביוני 1933, ההוצאה הצבאית לשנה תוקצבה פי שלושה מההוצאה על כל האמצעים ליצירת מקומות עבודה אזרחיים ב-1932 וב-1933 גם יחד.
גרמניה הנאצית הגדילה את הוצאותיה הצבאיות מהר יותר מכל מדינה אחרת בעתות שלום, כאשר חלקה של ההוצאה הצבאית עלה מאחוז אחד ל-10 אחוזים מההכנסה הלאומית בשנתיים הראשונות של המשטר בלבד.
החבילה הכספית הראשונה לחימוש מחדש אומצה על ידי הממשלה הנאצית ביוני 1933, והיא הייתה שאפתנית ביותר.
שאכט אישר סכום של 35 מיליארד רייכסמארק שיושקעו בבניין הכוח הצבאי במשך שמונה שנים.
לשם השוואה, כל ההכנסה הלאומית של גרמניה ב-1933 הייתה 43 מיליארד, כך שהממשלה לא רק הציעה להגדיל את ההוצאה הצבאית, אלא להפוך את הייצור הצבאי למוקד העיקרי של הכלכלה הלאומית.
מוקדם יותר, באפריל, הקבינט כבר הסכים לשחרר את הצבא מהתהליכים הרגילים של פיקוח תקציבי.
התחייבויותיה הבינלאומיות של גרמניה לא אפשרו התחמשות מחודשת נרחבת, ולכן היטלר פרש משיחות פירוק הנשק בז'נבה ומחבר הלאומים באוקטובר 1933. ממשלת גרמניה חששה שהדבר עלול לעורר מלחמה מיידית עם צרפת באותה תקופה, אך היא לא עשתה זאת.
עם זאת, החשש שמלחמה עלולה לפרוץ לפני שגרמניה תהיה מוכנה אליה, שימש ליצירת תחושת דחיפות וחיזק את תוכנית ההתחמשות מחדש.
בתחילה, הצי לא הפיק תועלת רבה מתוכניות ההתחמשות, מכיוון שהיטלר רצה להילחם במלחמה יבשתית באירופה ואף קיווה לכרות ברית עם האימפריה הבריטית ולפיה הבריטים ישמרו על השליטה בים.
עם זאת, בהתעקשותו של אדמירל אריך רדר, אושרה גם הרחבת הצי ב-1934, כולל בניית 8 אוניות מערכה, 3 נושאות מטוסים, 8 סיירות, 48 משחתות ו-72 צוללות, בחריגה דרמטית מהסכם ורסאי.
אי אפשר היה להסתיר את הגודל חסר התקדים של התקציב הצבאי בפני משקיפים זרים.
כשהיטלר התבקש להסביר, הוא טען שגרמניה "עוסקת רק בהוצאות תחזוקה וחידוש חיוניות".
ההתעצמות הצבאית העצומה מומנה במידה רבה באמצעות גירעון, כולל שטרות Mefo.
בין 1933 ל-1939 הסתכמו סך הכנסותיה של ממשלת גרמניה ב-62 מיליארד רייכסמארק, בעוד הוצאות הממשלה (שעד 60% מהן כללו עלויות חימוש מחדש) עלו על 101 מיליארד, ובכך גרמו לגירעון עצום ולעלייה בחוב הלאומי (שהגיע ל-38 מיליארד ב-1939).
גבלס, שלעג למומחים הפיננסיים של הממשלה כקמצנים צרי אופקים, הביע ביומנו דאגה מהגירעון המתפוצץ.
החשש העיקרי היה שהגירעון עלול להוביל לאינפלציה גבוהה, ממנה נמנעו הנאצים על ידי שמירה על שכר נמוך.
היטלר ואנשיו ציפו שההתרחבות הטריטוריאלית הקרובה תספק את האמצעים להחזרת החוב הלאומי הנוסק, על ידי שימוש בעושר ובכוח האדם של המדינות הכבושות.
באופן כללי, הממשלה הנאצית המשיכה את המדיניות של ממשלות גרמניה הקודמות כלפי מפעלים פרטיים וציבוריים.
מעט מאוד השתנה ביחסים בין עסקים לממשלה בתחילת שנות ה-30, כאשר הנאצים ניסו להשתמש בתעשייה הקיימת כדי לעמוד ביעדי ההתעצמות הצבאית והאוטרקיה שלהם.
לא הייתה התערבות של המדינה בתעשייה הפרטית - כל עוד המנהיגות הגרמנית העסקית הייתה מוכנה לשתף פעולה, אך כמה תעשיינים שלא שיתפו פעולה בתחומים חשובים למאמץ המלחמתי העתידי, כמו יצרן המטוסים הוגו יונקרס, הודחו מתפקידיהם.
ביורוקרטיה משוכללת נוצרה כדי להסדיר יבוא של חומרי גלם ומוצרים מוגמרים, מתוך כוונה לחסל את התחרות הזרה בשוק הגרמני ולשפר את מאזן התשלומים של המדינה.
הנאצים עודדו פיתוח של תחליפים סינתטיים לחומרים כמו נפט וטקסטיל.
מכיוון שהשוק חווה עודף ומחירי הנפט היו נמוכים, הממשלה הנאצית חתמה על הסכם חלוקת רווחים עם אי גה פארבן ב-1933, שהבטיח להם תשואה של 5 אחוז על ההון שהושקע במפעל השמן הסינתטי שלהם בלאונה.
כל רווח מעבר לסכום זה יועבר לרייך.
ביוני 1933 הוצגה "תוכנית ריינהרדט" לפיתוח תשתיות.
היא שילבה תמריצים עקיפים, כגון הפחתת מיסים, עם השקעה ציבורית ישירה בנתיבי מים, מסילות ברזל וכבישים מהירים.
בעקבותיה הגיעו יוזמות דומות שהביאו להתרחבות גדולה של תעשיית הבנייה הגרמנית.
בין 1933 ל-1936, התעסוקה בענף הבנייה עלתה מ-666,000 בלבד ליותר מ-2,000,000. מכוניות וצורות אחרות של תחבורה ממונעת הפכו אטרקטיביות יותר ויותר לאוכלוסייה, ותעשיית הרכב הגרמנית שגשגה.
עם זאת, ניסיונה של גרמניה להשיג אוטרקיה כלל הטלת מגבלות על מטבע חוץ, מה שגרם למחסור בגומי ובדלק לשימוש אזרחי עד 1939 והביא ל"הגבלות דרסטיות על השימוש בכלי רכב ממונעים".
השפל הגדול דרבן את הגדלת הבעלות הממשלתית ברוב המדינות הקפיטליסטיות המערביות.
זה קרה גם בגרמניה בשנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר.
עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון, התעשיות הופרטו בהמוניהם.
הופרטו בנקים, מספנות, קווי רכבת, קווי ספנות, ארגוני רווחה ועוד.
הממשלה הנאצית נקטה בעמדה שהמפעלים צריכים להיות בידיים פרטיות בכל מקום אפשרי, וכי יש להימנע מבעלות ממשלתית אלא אם כן היא נחוצה לחלוטין לחימוש מחדש או למאמץ המלחמתי, ואפילו במקרים אלה "הרייך התעקש לעיתים קרובות לכלול בחוזה סעיף אופציה שלפיו החברה הפרטית המפעילה את המפעל זכאית לרכוש אותו".
עם זאת, ההפרטה "יושמה במסגרת של הגברת השליטה של המדינה על הכלכלה כולה באמצעות רגולציה והתערבות פוליטית", כפי שנקבע בחוק להקמת קרטלי חובה משנת 1933.
בין החברות שהופרטו על ידי הנאצים היו ארבעת הבנקים המסחריים הגדולים בגרמניה, שהיו כולם בבעלות ציבורית בשנים שקדמו לכך.
הופרטו מפעלי הפלדה המאוחדים, חברת המניות השנייה בגודלה בגרמניה ו-Vereinigte Oberschlesische Hüttenwerke AG, חברה ששלטה בכל ייצור המתכת בתעשיית הפחם והפלדה של שלזיה עילית.
מניות הרייכסבאן הגרמנית, שהייתה באותה תקופה המפעל הציבורי הגדול בעולם, היו אמורות להימכר ב־1934-1935. הממשלה גם מכרה מספר חברות לבניית ספינות, ושיפרה את השירותים הפרטיים על חשבון חברות שירותים בבעלות עירונית.
בנוסף, הנאצים הפריטו חלק מהשירותים הציבוריים שסופקו קודם לכן על ידי הממשלה, בעיקר שירותים חברתיים ושירותי עבודה, ועל אלה השתלטו בעיקר ארגונים המזוהים עם המפלגה הנאצית, שניתן היה לסמוך עליהם שיישמו את מדיניות הגזע הנאצית.
אחת הסיבות למדיניות ההפרטה הנאצית הייתה חיזוק השותפות בין הממשלה לאינטרסים עסקיים.
היטלר האמין שהיעדר תוכנית כלכלית מדויקת הוא אחת מנקודות החוזקה של המפלגה הנאצית, וצוטט כי "המאפיין הבסיסי של התיאוריה הכלכלית שלנו הוא שאין לנו תיאוריה כלל".
סיבה נוספת הייתה כלכלית, מכיוון שהממשלה הנאצית התמודדה עם גירעונות תקציביים, הפרטה הייתה אחת השיטות בהן היא השתמשה לגייס כספים נוספים.
האידאולוגיה הנאצית העריכה מאוד את היזמות, ו"רכוש פרטי נחשב לתנאי מוקדם לפיתוח היצירתיות של בני הגזע הגרמני לטובת העם".
ההנהגה הנאצית האמינה כי "הרכוש הפרטי עצמו סיפק תמריצים חשובים להשגת מודעות גבוהה יותר לעלויות, רווחי יעילות והתקדמות טכנית".
אדולף היטלר השתמש בטיעונים סוציאל-דרוויניסטיים כדי לתמוך בעמדה זו, והזהיר מפני "ניהול ביורוקרטי של הכלכלה" שישמר את החלשים ו"יהווה נטל על היכולת, התעשייה והערך הגבוהים יותר".
חודש לאחר מינויו לקנצלר, פנה היטלר באופן אישי לאנשי עסקים גרמנים בבקשה לסייע במימון המפלגה הנאצית בחודשים הבאים.
הוא טען כי הניסיון של רפובליקת ויימאר הראה כי "לא ניתן לקיים יוזמה פרטית בעידן הדמוקרטיה.
העסק נוסד בראש ובראשונה על עקרונות האישיות והמנהיגות האינדיבידואלית.
דמוקרטיה וליברליזם הובילו באופן בלתי נמנע לסוציאל-דמוקרטיה ולקומוניזם".
בשבועות שלאחר מכן, תאגידים גדולים שינו את מדיניותם מתרומות כספיות המפוזרות בין כמה מפלגות כדי להבטיח רצון טוב, להתרכזות במפלגה הנאצית, והיא קיבלה תרומות משבע עשרה קבוצות עסקיות שונות, כאשר הגדולה ביותר הגיעה מאי גה פארבן ודויטשה בנק.
רבים מהעסקים הללו המשיכו לתמוך בהיטלר גם במהלך המלחמה ואף הרוויחו מרדיפת היהודים.
בתמורה, הבעלים והמנהלים של עסקים גרמניים קיבלו סמכויות חסרות תקדים לשלוט בכוח העבודה שלהם, המשא ומתן הקיבוצי בוטל והשכר הוקפא ברמה נמוכה יחסית.
גם הרווחים העסקיים עלו במהירות רבה, וכך גם ההשקעות התאגידיות.
הנאצים העניקו מיליוני מארק באשראי לעסקים פרטיים.
לאנשי עסקים רבים היו קשרי ידידות עם הנאצים, בעיקר עם היינריך הימלר ועם .
ממשל היטלר הכריז באוקטובר 1937 על מדיניות ש"פירקה את כל התאגידים עם הון נמוך מ-40,000 דולר ואסרה על הקמת תאגידים חדשים עם הון נמוך מ-200,000 דולר", מה שהביא במהירות לקריסתם של חמישית מכל התאגידים הקטנים.
בינתיים התחזקו הקרטלים הגדולים, וחוק שנחקק ב-15 ביולי 1933 אפשר למשרד הכלכלה לארגן קרטלים חדשים או לחייב חברות להצטרף לקרטלים קיימים.
ב-1934 הנהיג המשטר הנאצי חוק חדש למסחר בניירות ערך שהעדיף חברות גדולות, ובדצמבר אותה שנה הוא "הגביל את חלוקת הדיבידנדים ל-6 אחוזים, כך שהרווחים יושקעו מחדש בחברות".
באופן כללי, מדיניות הממשלה הנאצית "העדיפה תאגידים גדולים והפיכתם של תאגידים קטנים יותר ("juristische Personengesellschaften" או "Körperschaften") לחברות פרטיות ("Personalgesellschaften")".
הם גם העדיפו עסקים מקומיים והגבילו את זרימת המט"ח.
משנת 1938 נאסר המסחר במט"ח בשוקי המניות הגרמניים.
הרטוריקה של המשטר הנאצי קבעה כי חברות גרמניות פרטיות יזכו להגנה ופריבילגיות כל עוד הן תומכות במטרות הכלכליות של הממשלה - בעיקר על ידי השתתפות בחוזים ממשלתיים לייצור צבאי - אך הן עלולות לעמוד בפני עונשים חמורים אם יפעלו נגד האינטרס הלאומי.
עם זאת, איומים כאלה בוצעו רק לעיתים רחוקות.
חברות פרטיות סירבו לחוזים ולהנחיות ממשלתיות בהזדמנויות רבות.
ב-1937, דה ונדל, מפעל לכריית פחם, סירב לבנות מפעל הידרוגנציה.
ב-1939 סירב אי גה פארבן לבקשת הממשלה להגדיל את ייצור הוויסקוזה וסירב להשקיע במפעל גומי סינתטי אף על פי שהיה זה פרויקט חשוב עבור המשטר.
Froriep GmbH, חברה שייצרה מכונות לתעשיית הנשק, דרשה בהצלחה אשראי זול מהממשלה הנאצית תחת איום לקצץ בהשקעות אם דרישתה לא תיענה.
המשטר השתמש בדרך כלל בתמריצים כספיים, כגון רווחים מובטחים, כדי לשכנע עסקים לתמוך במטרותיו, וחופש החוזים כובד בדרך כלל אפילו בפרויקטים חשובים למלחמה.
לדברי בוצ'היים ושרנר, הסיבה לכך שעסקים סירבו לפעמים לתמריצים אלה הייתה משיקולי רווחיות ארוכי טווח.
הממשלה ניסתה בדרך כלל לשכנע אותם להצטרף לפרויקטים צבאיים, אך חברות חששו מעודף קיבולת למקרה שתנופת החימוש תסתיים.
הם לא רצו להתחייב יותר מדי לייצור הקשור למלחמה בעתיד.
היסטוריונים אחרים חולקים על התזה הזו ומאמינים כי תעשיינים רבים חששו מהתערבות ישירה של המדינה בתעשיות הפרטיות אם מטרות הממשלה הנאצית לא יושגו, וכי הבחירות שלהם הושפעו מדאגה זו.
ומקרים אלה "הותירו רושם על העולם התאגידי, על אחת כמה וכמה כשדוברי הממשלה התייחסו אליהם שוב ושוב כתקדימים הניתנים לשכפול".
לפיכך, המדינה הנאצית לא נקטה ב"צורות של כפייה בוטה" משום שלא הייתה זקוקה לכך, ולא משום שלא הייתה מוכנה לעשות זאת.
אחרי 1938, "נעשו דוגמאות, פחד עורר השראה, והלקחים הופנמו, משני צדי הפער בין העסקים למדינה".
הייז מתאר את המדיניות הכלכלית הנאצית כ"כלכלת 'מקל וגזר'" שבה החלטות תאגידיות "נותבו יותר ויותר לכיוונים שהמשטר רצה" באמצעות שילוב של "מימון ממשלתי ושולי רווח בערבות מדינה" מצד אחד, וסדרה של תקנות, עונשים, "אפשרות של כפייה ממשלתית, והסכנה שסירוב לשתף פעולה עלול לפתוח הזדמנויות למתחרים." מצד שני.
ככזה, הוא טוען כי "הרייך השלישי גם ריסן וגם דרבן את מניע הרווח".
הייז מסכם כי "המדיניות הכלכלית הנאצית בנתה הזדמנויות ולכן את הבחירות של מנהלי התאגידים.
האם אנשי עסקים שמרו על בחירה חופשית?
האם האוטונומיה שלהם הייתה שלמה?
הנאצים היו עוינים לרעיון הרווחה החברתית באופן עקרוני, ובמקום זאת תמכו בתפיסה דרוויניסטית חברתית ולפיה החלשים צריכים למות.
הם גינו את מערכת הרווחה של רפובליקת ויימאר כמו גם את הצדקה הפרטית, והאשימו אותם בתמיכה באנשים שנחשבו לנחותים וחלשים מבחינה גזעית, שהיו צריכים להיפטר בתהליך הברירה הטבעית.
אף על פי כן, לנוכח האבטלה ההמונית והעוני של השפל הגדול, הנאצים מצאו לנכון להקים מוסדות צדקה כדי לסייע למי שהם ראו כגרמנים טהורים מבחינה גזעית כדי לשמר את התמיכה הציבורית בהם, תוך שהם טוענים שהדבר מייצג "עזרה עצמית גזעית" ולא צדקה חסרת הבחנה או רווחה חברתית אוניברסלית.
לפיכך, תוכניות רווחה נאציות כמו ו (NSV) הרחבה יותר אורגנו כמוסדות פרטיים למחצה, שהסתמכו באופן רשמי על תרומות פרטיות מגרמנים כדי לעזור לאחרים בני גזעם - אם כי בפועל אלה שסירבו לתרום היו עלולים להתמודד עם השלכות חמורות.
בניגוד למוסדות הרווחה של רפובליקת ויימאר וארגוני הצדקה הנוצריים, ה-NSV חילק סיוע על בסיס גזעי מובהק.
היא סיפקה תמיכה רק לאלה שהיו "בריאים מבחינה גזעית, מסוגלים ומוכנים לעבוד, אמינים מבחינה פוליטית ומוכנים ומסוגלים להתרבות".
לא-ארים הודרו, כמו גם ה"ביישנים בעבודה", "א-סוציאליים" ו"חולים תורשתיים".
נעשו מאמצים לערב נשים מהמעמד הבינוני בעבודה סוציאלית המסייעת למשפחות גדולות, וקמפיינים של סיוע החורף שימשו כטקס ליצירת אהדה ציבורית.
בינתיים, בנוסף להדרה מקבלת סיוע במסגרת התוכניות, נכים פיזית וחסרי בית נרדפו באופן פעיל, ותויגו כ"חיים שאינם ראויים לחיות" או "אוכלים חסרי תועלת".
חוק ייצוג החברות מאפריל 1933, למשל, קיצץ את זכויות מועצות העובדים, ואילו שנחקק בחודש שלאחר מכן ביטל את המשא ומתן הקיבוצי החופשי.
הנאצים אסרו על קיומם של כל האיגודים המקצועיים שהיו קיימים לפני עלייתם לשלטון, והחליפו אותם בחזית העבודה הגרמנית (DAF), שנשלטה על ידי המפלגה הנאצית.
הם גם הוציאו מחוץ לחוק שביתות והשבתות.
המטרה המוצהרת של חזית העבודה הגרמנית לא הייתה להגן על העובדים, אלא להגדיל את התפוקה.
בינתיים, לשכת הכלכלה (שנשיאה מונה על ידי שר הכלכלה של הרייך) קלטה את כל לשכות המסחר הקיימות.
ב-1934 שתי הקבוצות הללו התמזגו במידה מסוימת, כאשר לשכת הכלכלה הפכה גם למחלקה לכלכלה של ה-DAF.
כדי לסייע לכך הוקם חבר נאמנים שנוהל על ידי נציגי המפלגה הנאצית, ה-DAF ולשכת הכלכלה כדי לרכז את פעילותם הכלכלית.
בכל הנוגע לקמעונאות ועסקים קטנים, על מנת לתאם בין עובדים ואנשי עסקים קטנים, הוקמו מועצות חנויות ומה שנקרא בתי משפט של כבוד כדי לפקח על יחידות קמעונאיות.
בניגוד לפאשיזם האיטלקי, הנאציזם תפס את העובדים והמעסיקים בכל מפעל כמשפחות; כל אחד עם תפקיד שונה במסגרת ה'משפחה'.
זה בא לידי ביטוי במבנה המס - הנאצים התירו לתעשיות לנכות מהכנסתן החייבת במס את כל הסכומים ששימשו לרכישת ציוד חדש.
משפחות עשירות שהעסיקו עוזרת בית, הורשו לספור את המשרתת כילדה תלויה השייכת למשפחה ולהרוויח הטבת מס.
השכר הריאלי בגרמניה ירד בכ-25% בין 1933 ל-1938. יחד עם ביטול זכות השביתה, העובדים גם לא יכלו להתפטר מעבודתם.
ספרי העבודה הונהגו ב-1935, והסכמת המעסיק הקודם נדרשה כדי להתקבל לעבודה אחרת.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, המחירים העולמיים של חומרי גלם (שהיוו את עיקר היבוא הגרמני) היו בעלייה.
במקביל, המחירים העולמיים של מוצרים מיוצרים (היצוא העיקרי של גרמניה) ירדו.
התוצאה הייתה שגרמניה התקשתה יותר ויותר לשמור על מאזן תשלומים.
גירעון מסחרי גדול נראה כמעט בלתי נמנע, אבל היטלר מצא את האפשרות הזו בלתי מתקבלת על הדעת מבחינתו.
גרמניה החלה להתרחק מהסחר החופשי לכיוון של עצמאות כלכלית.
היטלר היה מודע לעובדה שלגרמניה חסרות עתודות של חומרי גלם, ולכן אוטרקיה מלאה הייתה בלתי אפשרית, ומשום כך הוא בחר בגישה שונה.
הממשלה הנאצית ניסתה להגביל את מספר שותפות הסחר שלה, ובמידת האפשר לסחור רק עם מדינות בתחום ההשפעה הגרמנית.
מספר הסכמי סחר בילטרליים נחתמו בין גרמניה למדינות אחרות באירופה (בעיקר מדינות הממוקמות בדרום ודרום מזרח אירופה) במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. ממשלת גרמניה עודדה מאוד את הסחר עם מדינות אלה, אך לא עודדה סחר עם מדינות אחרות.
בפברואר 1933 (החודש הראשון לכהונתו כקנצלר) קידם היטלר הטלת מכסים, ששר הכלכלה שלו אלפרד הוגנברג הכריז כי יחולו על החקלאות.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, מטרות מדיניות הסחר הגרמנית היו להשתמש בכוח כלכלי ופוליטי כדי להפוך את מדינות דרום אירופה והבלקן לתלויות בגרמניה.
הכלכלה הגרמנית תשאב את חומרי הגלם שלה מאזור זה, והמדינות המדוברות יקבלו בתמורה סחורות מתוצרת גרמניה.
גרמניה גם תמנף קשרי סחר פרודוקטיביים עם ספרד, שווייץ ושוודיה בכמה תחומים, החל מיבוא עפרות ברזל וכלה בשירותי סליקה ותשלומים.
במהלך שנות ה-30 עודדו עסקים גרמניים להקים קרטלים, מונופולים ואוליגופולים, שהאינטרסים שלהם היו מוגנים על ידי המדינה.
צמצום סחר החוץ הייתה משמעותו קיצוב של מוצרי צריכה כמו עופות, פירות וביגוד עבור גרמנים רבים.
ב-1936, לאחר שנים של הגבלות שהוטלו על ידי חוזה ורסאי, ההוצאה הצבאית בגרמניה עלתה ל-10% מהתל"ג, גבוה יותר מכל מדינה אירופית אחרת באותה תקופה, ומ-1936 ואילך אף גבוה יותר מהשקעות אזרחיות.
היטלר עמד בפני בחירה בין המלצות סותרות.
מצד אחד הייתה סיעה טכנוקרטית של "שוק חופשי" בתוך הממשלה, שבמרכזה עמד נשיא הרייכסבנק היילמר שאכט, שר הכלכלה ולטר פונק ונציב המחירים ד"ר קרל פרידריך גרדלר שקראו להפחתת ההוצאות הצבאיות, לסחר חופשי ולמיתון של התערבות המדינה בכלכלה.
סיעה זו נתמכה על ידי כמה ממנהלי העסקים המובילים בגרמניה, הבולטים שבהם הם הרמן דוכר מ-AEG, מבוש ואלברט פוגלר מתאגיד .
מהצד השני, הפלג הפוליטי יותר, העדיף מדיניות אוטרקית והוצאות צבאיות מתמשכות.
היטלר היסס לפני שצידד בקבוצה הזו, מה שתאם במידה רבה את עקרונותיו האידאולוגיים הבסיסיים: דרוויניזם חברתי ומדיניות אגרסיבית של לבנסראום.
לכן, באוגוסט 1936, הוציא היטלר "תזכיר" וביקש מהרמן גרינג סדרה של תוכניות שנתיות (המונח "" נטבע רק מאוחר יותר, בספטמבר) כדי לגייס את הכלכלה כולה, בארבע השנים הבאות, ולהכין אותה למלחמה.
שנת 1936 היוותה גם נקודת מפנה במדיניות הסחר הגרמנית.
בספטמבר הוחלף היילמר שאכט בהרמן גרינג, שהוטלה עליו המשימה להפוך את גרמניה לעצמאית וכזו שמסוגלת לצאת למלחמה בתוך ארבע שנים.
הצעדים שננקטו תחת גרינג כללו קיצוץ ביבוא, הנהגת פיקוח על שכר ומחירים (עם הפרות שהעונש עליהן היה כליאה במחנה ריכוז) והגבלת חלוקת הדיבידנדים של חברות ל-6% על ההון הרשום בספרים.
מטרות אסטרטגיות חדשות הוצגו במטרה להכין את גרמניה למלחמה, כולל בניית מפעלי גומי סינתטי, מפעלי פלדה נוספים ומפעלי טקסטיל אוטומטיים.
בנאום בפגישה של יועציו הכלכליים העיקריים ב-1937, התעקש היטלר שאוכלוסיית גרמניה גדלה עד כדי כך שהאומה לא תוכל בקרוב להאכיל את עצמה, ולכן מלחמה לכיבוש לבנסראום במזרח אירופה היא הכרחית בהקדם האפשרי.
לכן, אם מסע ההתחמשות מחדש יגרום לבעיות כלכליות, התגובה תצטרך לכלול דחיפה חזקה עוד יותר, כדי להיות מוכנים למלחמה מהר יותר, במקום לצמצם את ההוצאות הצבאיות.
כשראה שהיטלר נקט בעמדה זו, התפטר שכט מתפקידו כשר הכלכלה בנובמבר 1937, וניהול הכלכלה עבר למעשה להרמן גרינג.
ביולי 1937 הוקם ה כקונגלומרט תעשייתי להפקת ועיבוד עפרות ברזל מקומיות מזלצגיטר, כצעד ראשון במאמץ כללי להגדיל את ייצור הפלדה הגרמני כהכנה למלחמה.
החברה ייצרה פלדה מברזל באיכות נמוכה, בשיעורים לא רווחיים לחברות פלדה אחרות.
במקור, הנאצים ניסו לשכנע את תעשיית הפלדה של חבל הרוהר להשתמש בעפרות מקומיות בדרגה נמוכה במקום בעפרות בדרגה גבוהה שיובאו משוודיה, כדי להפחית את התלות של גרמניה בחומרי גלם מיובאים.
עם זאת, מנהיגים עסקיים בתעשיית הפלדה דחו תוכנית זו, ולכן הוקם במקום זאת .
הרייכסוורק החל את דרכו כאחד מתאגידי הברזל והפלדה הגרמניים הקטנים יותר, אך הוא הצליח להתרחב במהירות לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה ב-1938, על ידי רכישת חלקים גדולים של התעשייה הכבדה האוסטרית, החל מייצור חומרי גלם, דרך ייצור נשק, ועד למכירות והפצה.
למספר חברות אוסטריות שנרכשו על ידי הרייכסוורק היו מניות גם בעסקים זרים קטנים יותר, כך שהרייכסוורק הפך לבעלים או בעלים משותף של חברות פחם, ברזל ופלדה שונות ברחבי מרכז אירופה עוד לפני פרוץ המלחמה.
למרות זאת, ייצור הברזל והפלדה המשיך להיות נמוך מהדרישות של ההתעצמות הצבאית ההולכת וגוברת, כך ש"זו הפכה לחובה פטריוטית של האנשים למסור כל חפץ מתכת ישן או שלא נעשה בו שימוש לרשויות", וגרוטאות מתכת נאספו גם ממפעלים, כנסיות ובתי קברות.
הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה בשנים 1938–1939 איפשר לרייכסוורק לעבור התרחבות משמעותית נוספת מיד לפני המלחמה, על ידי רכישת מניות במכרות פחם צ'כיים, בחברות חימוש וביצרני ברזל ופלדה.
בתחילה לא היו אלה בהכרח מניות רוב, שכן בעלי מניות צרפתים ובריטים החזיקו גם הם במניות משמעותיות בחברות צ'כיות, והרייכסוורק נאלץ לנהל איתם משא ומתן עד להכרזת המלחמה.
מאוחר יותר, במהלך המלחמה, התרחב הרייכסוורק על ידי שילוב של למעלה מ-500 חברות בתעשיות גרמניות מרכזיות וחלק ניכר מהתעשייה הכבדה של המדינות הכבושות, כולל בין 50 ל-60 אחוזים מהתעשיות הכבדות הצ'כיות ומעט פחות מזה באוסטריה.
עד סוף 1941 הפכה הרייכסוורק לחברה הגדולה ביותר באירופה, לאחר שספגה את רוב התעשייה שנכבשה על ידי גרמניה מברית המועצות.
תחילת המלחמה הביאה למצור בריטי שהגביל מאוד את הגישה הגרמנית לשווקים העולמיים.
נפט, סוכר, קפה, שוקולד וכותנה היו נדירים ביותר.
גרמניה השתמשה ב כדי להחליף את יבוא הנפט במידה מוגבלת, והסתמכה על שדות הנפט הרומניים בפלוישט.
גרמניה הייתה תלויה בשוודיה ברוב ייצור עפרות הברזל שלה, והסתמכה על ספרד ופורטוגל כדי לספק טונגסטן.
שווייץ המשיכה לסחור עם גרמניה, והייתה שימושית מאוד כמדינה נייטרלית וידידותית לגרמניה.
בנוסף, עד להכרזת המלחמה על ברית המועצות, הרייך השלישי קיבל אספקה גדולה של תבואה וחומרי גלם מברית המועצות, ושילם עבורה במכונות תעשייתיות, כלי נשק ואפילו עיצובים גרמניים לספינת קרב.
באביב 1940 ביקשה ברית המועצות שני מפעלים כימיים כפיצוי על חומרי גלם.
ממשלת גרמניה סירבה, בהתעקשות של הצבא.
קיצוב לצרכנים הגרמנים החל בשנת 1939. עם זאת, בעוד שבריטניה הכניסה את כלכלתה למצב מלחמה מיד עם תחילת הסכסוך, גרמניה התנגדה לצעדים דומים עד שלב מאוחר יותר.
לדוגמה, הנאצים לא ששו להעלות את המיסים על אזרחים גרמנים כדי לממן את המלחמה, כך ששיעור מס ההכנסה האישי הגבוה ביותר להכנסה ממוצעת ב-1941 היה 13.7% בגרמניה, לעומת 23.7% בבריטניה.
במקום זאת מימנה ממשלת גרמניה את רוב מאמציה הצבאיים באמצעות ביזה, במיוחד ביזת הונם של אזרחים יהודים וכדומה, הן בבית והן בשטחים שכבשה.
במהלך המלחמה, גרמניה השיגה את השליטה על שטחים חדשים (על ידי סיפוח ישיר, ממשל צבאי או על ידי הקמת ממשלות בובות במדינות מובסות), שטחים חדשים אלה אולצו על ידי הממשל הנאצי למכור חומרי גלם ותוצרת חקלאית לקונים גרמנים במחירים נמוכים במיוחד.
מדיניות הלבנסראום של היטלר הדגישה מאוד את כיבוש האדמות החדשות במזרח, ואת ניצול האדמות הללו כדי לספק סחורות זולות לגרמניה.
אולם בפועל, עוצמת הלחימה בחזית המזרחית ומדיניות האדמה החרוכה הסובייטית גרמו לכך שהגרמנים מצאו מעט מאוד שימוש בברית המועצות, ומצד שני, כמות גדולה של סחורות זרמה לגרמניה מארצות כבושות במערב אירופה.
לדוגמה, שני שלישים מכל הרכבות הצרפתיות ב-1941 שימשו להובלת סחורות לגרמניה.
נורווגיה איבדה 20% מההכנסה הלאומית שלה ב-1940 ו-40% ב-1943. המדיניות הפיסקאלית הדגישה גם את ניצול הארצות הכבושות, שמהן היה צריך לאסוף הון להשקעות גרמניות.
בנקים בניהול גרמני, כמו , הוקמו כדי לנהל את הכלכלה המקומית.
עם זאת, ההרס שנגרם על ידי המלחמה גרם לכך שהשטחים שנכבשו מעולם לא פעלו בצורה פרודוקטיבית כפי שגרמניה קיוותה.
שרשראות האספקה החקלאיות קרסו, בחלקן בשל ההרס ובחלקן בשל המצור הבריטי שמנע יבוא דשנים וחומרי גלם אחרים מחוץ לאירופה.
יבול התבואה בצרפת ב-1940 היה פחות ממחצית מ-1938. יבולי התבואה ירדו (בהשוואה לרמתם לפני המלחמה) גם בגרמניה עצמה, כמו גם בהונגריה, בהולנד וביוגוסלביה הכבושה.
יבוא התבואה הגרמנית מיוגוסלביה והונגריה ירד בכמעט 3 מיליון טון, וניתן היה לקזז זאת רק באופן חלקי על ידי גידול במשלוחים מרומניה.
גם פחם ונפט היו במחסור מכיוון שגרמניה לא יכלה לגשת למקורות מחוץ לאירופה.
אספקת הנפט של גרמניה, החיונית למאמץ המלחמתי, הייתה תלויה במידה רבה ביבוא שנתי של 1.5 מיליון טון נפט, בעיקר מרומניה.
אף על פי שגרמניה השתלטה על אספקת הנפט של המדינות הכבושות זה עדיין לא הספיק לצורכי המלחמה.
מחסור חמור בדלק אילץ את הצבא הגרמני לצמצם את הכשרת הנהגים והטייסים שלו, מכיוון שהאימונים יבזבזו דלק.
לסובייטים ולאמריקאים היו דיווחים מדויקים על אספקת הנפט של גרמניה, אך הם סירבו להאמין שהממשלה הנאצית תיקח את הסיכון של פתיחת מלחמה עם אספקת דלק מצומצמת, ולכן הם הניחו שלגרמניה היו כמויות עצומות של אספקה מוסתרת היטב שהם לא יכלו לאתר.
לגרמניה הייתה גם בעיה עם פחם, אם כי במקרה זה הבעיה לא הייתה מחסור בכמות, אלא חוסר יכולת להפיק אותו ולהעבירו לאן שהיה צורך בו במהירות מספקת.
מסילות הברזל נפגעו קשות מהמלחמה, וכורי הפחם בשטחים הכבושים הפחיתו באופן דרסטי את התפוקה שלהם בהשוואה לרמות שלפני המלחמה.
זו הייתה, בין השאר, חבלה מכוונת מצד הכורים, שביקשו לפגוע במאמץ המלחמתי הגרמני.
אבל זה נבע בחלקו גם מהיעדר תזונה מספקת לכורים האלה, שכן מזון מארצותיהם הופנה לגרמניה.
ב-1942, לאחר מותו של שר החימוש פריץ טודט, מינה היטלר את אלברט שפר כמחליפו.
היסטוריונים טענו כי הנטל ההולך וגדל של המלחמה הביא את גרמניה לעבור לכלכלת מלחמה מלאה תחת הנהגתו היעילה של שפר.
עוד לפני המלחמה שמרה גרמניה הנאצית על אספקת עובדי כפייה.