tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי מיכאל מילשטיין מאוניברסיטת תל אביב, פלסטינים רבים סבורים שההרס בקנה מידה גדול לא יכול היה להיות מופק על ידי קבוצה קטנה של לוחמים, אלא בוודאי פרי עבודתם של טנקים או מסוקים ישראליים.
האקדמאי הפלסטיני מוחמד דג'אני הצהיר כי פלסטינים רבים מאמינים שהמניעים של חמאס היו לא רק פוליטיים, אלא דתיים, ולפיכך התקיפות היו נאסרות על רקע האכזריות שהתרחשה.
מילשטיין הצהיר כי "ההכחשה הנרחבת של הזוועות ב-7 באוקטובר" מזכירה את גישתם של פלסטינים רבים לשואה.
סקר שבוצע בערב הסעודית בדצמבר 2023 מצא כי 95% מהנסקרים לא באמת מאמינים כי חמאס הרג אזרחים בטבח שבעה באוקטובר.
סקר מקיף מ-13 בדצמבר בקרב פלסטינים הראה תמיכה בחמאס ובמתקפה.
82% מתושבי הגדה המערבית ו-57% מתושבי הרצועה חשבו שהחלטת חמאס לתקוף את ישראל הייתה נכונה.
85% טענו שלא ראו סרטוני וידאו שהראו תקיפות של חמאס על אזרחים ישראלים.
בעוד ש-78% מהפלסטינים בסקר טענו שהתקפה והרג של ילדים ונשים בביתם היא פשע מלחמה, ו-52% השיבו שלקיחת אזרחים כשבויים היא פשע מלחמה, רק 10% מהפלסטינים חושבים שחמאס ביצע פשעי מלחמה.
סקר Harvard CAPS/Harris שנערך בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2023, מצא כי צעירים במדינה נטו להאמין לקו התעמולה שהכחיש את המתקפה על האזרחים או הציג אותה כמעשה מוצדק.
26% מהציבור בארצות הברית חשבו כי חמאס התמקד בתקיפת צה"ל ולא בירי חסר הבחנה על אזרחים.
9% האמינו בכך בקרב בני ה-65 ומעלה, 46% אחוזים מבין הצעירים מתחת לגיל 34 האמינו בכך.
17% מהמשיבים השיבו כי הטענה שחמאס הרג מעל 1,200 אזרחים ישראלים היא "סיפור שקרי".
בקרב צעירים בגילאים 18–24 האמינו בכך 32%.
רוב של 76% מהמשיבים חשבו כי הרג של 1,200 אזרחים ישראלים על ידי חאמס הוא מעשה שלא ניתן להצדיקו, אך גם נתון זה השתנה בצורה משמעותית לפי גיל המשיבים.
פחות מ-11% מבין בני 55 ומעלה האמינו כי ההתקפה מוצדקת בשל מצבם העגום של הפלסטינים ואילו בקרב המשיבים בגילאים 18–24 האמינו בכך 51%.
הנטייה להאשים את ישראל, ולהקטין את האחריות של חמאס או של איראן היא חזקה בהרבה בקרב צעירים בשורה ארוכה של שאלות.
הכיבוש האיטלקי של מיורקה היה כיבוש צבאי, שנמשך לאורך כל מלחמת האזרחים בספרד.
איטליה הפשיסטית התערבה במלחמת האזרחים לטובת הכוחות הלאומנים-פשיסטים, מתוך כוונה לספח את האיים הבלאריים וסאוטה וליצור מדינה קליינטית בספרד.
האיטלקים ביקשו לשלוט באיים הבלאריים בשל מיקומם האסטרטגי, שממנו יכלו לשבש את קווי התקשורת והאספקה בין צרפת למושבותיה בצפון אפריקה, ובין גיברלטר הבריטית למלטה.
הכוחות האיטלקיים שלטו במיורקה, שדות התעופה בפלמה דה מיורקה וברחבי האי איישו בגלוי, וספינות מלחמה איטלקיות הוצבו והתבססו בעיקר בנמל פלמה.
לפני ההתערבות האיטלקית במלחמה אישר ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני לכוחות של מתנדבים לצאת להילחם בספרד לטובת הכוחות הפשיסטיים-לאומניים, וכתוצאה מכך נכבש האי הגדול ביותר באיים הבלאריים, האי מיורקה.
הכוחות הפשיסטיים הונהגו על ידי המפקד ארקונובלדו בונקורסי, שהיה ידוע גם בכינויו "הרוזן הרוסי" ויזם שלטון טרור אכזרי, שבמסגרתו נרצחו כ-3,000 מקומיים בטענה כי הם קומוניסטים.
שמו של הרחוב הראשי של פלמה דה מיורקה שונה ל"ויה רומא" והרחוב עוטר בעשרות פסלי העיט של הלגיון.
הכוחות האיטלקיים השתמשו באי כבסיס להתקפות אוויריות נגד ערים שבשליטת הרפובליקנים בספרד היבשתית.
תחילה, אישר מוסוליני לשלוח רק כוחות מועטים שכללו בעיקר מטוסי הפצצה וזאת כדי להימנע מעימותים עם צרפת והממלכה המאוחדת.
עם זאת, חוסר הנחישות ואי הרצון של הבריטים והצרפתים מלהצטרף למחמה, הוביל את מוסוליני לפרוס עוד כ-12 מפציצים שהוצבו במיורקה, אחד מהם הוטס על ידי בנו, ברונו מוסוליני .
בינואר 1938 הכפיל מוסוליני את מספר המטוסים המוצבים באי ואף הגביר את ההפצצות של ספרד היבשתית.
הצטברות המפציצים בשדות התעופה של האי והגברת התקפות אוויריות מצד האיטלקים על נמלים שבשליטת הרפובליקנים נתפסה על ידי הצרפתים כפרובוקטיבית וכהתערבות בוטה במלחמת האזרחים.
לפי ההיסטוריון מנואל אגילרה, בשנת 1937 יצרה הממשלה הרפובליקנית הנואשת קשר עם דיפלומטים איטלקיים דרך חוסה צ'פירו כדי לנהל משא ומתן על נייטרליות איטלקית.
התנאים האיטלקיים להכרזה על נייטרליות היו:
העברת מרוקו הספרדית לרשות איטליה
תשלום של כ-100 מיליון דולר לכיסוי הוצאות איטליה במלחמה
יישוב האיים הבלאריים בכ-100,000 תושבים איטלקים, יישוב כמות דומה של איטלקים גם בספרד היבשתית והקמת בסיס אוויר אחד או שניים שיהיו תחת שליטה של הצבאי האיטלקי.
בסופו של דבר דחתה הממשלה הרפובליקנית את ההצעה והחליטה שלא לפנות שוב לאיטלקיים.
לאחר ניצחונו של גנרל הכוחות הלאומניים, פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים, וכמה ימים לאחר הפלישה האיטלקית לאלבניה, הוציא מוסוליני צו ב-12 באפריל 1939, להסיג את הכוחות האיטלקיים משטחי ספרד, כולל מיורקה.
מוסוליני הוציא את צו זה בתגובה לפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה במרץ 1939, שממנה הובל מוסוליני, לאור הצלחתו המהירה של היטלר בכיבוש צ'כוסלובקיה.
הכיבוש האיטלקי בצרפת (באיטלקית: Occupazione italiana della Francia meridionale; בצרפתית: Zone d'occupation italienne en France) היה אזור בדרום מזרח צרפת ומונקו שנכבש על ידי איטליה הפשיסטית בין 1940 ל-1943 במקביל לכיבוש הגרמני של צרפת.
לכיבוש היו שני שלבים, מחולקים על ידי מבצע אנטון בנובמבר 1942, שבהם האזור האיטלקי התרחב באופן משמעותי.
הכוחות האיטלקיים נסוגו מצרפת בספטמבר 1943 בעקבות נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה, וכוחות הוורמאכט הגרמניים כבשו את האזורים הנטושים עד השחרור (מבצע דרגון, 1944).
הכיבוש האיטלקי הראשוני של שטח צרפת התרחש ביוני 1940; לאחר מכן הוא הורחב בנובמבר 1942.
המתקפה הגרמנית נגד ארצות השפלה וצרפת החלה ב-10 במאי ועד אמצע מאי היו הכוחות הגרמניים על אדמת צרפת.
עד תחילת יוני, כוחות בריטיים התפנו מהכיס בצפון צרפת.
ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה מלחמה נגד הצרפתים והבריטים.
עשרה ימים לאחר מכן פלש הצבא האיטלקי לצרפת.
ב-24 ביוני 1940, לאחר נפילת צרפת, חתמו איטליה וצרפת על שביתת הנשק הצרפתית-איטלקית, יומיים לאחר הפסקת הלחימה בין צרפת לגרמניה, והסכימו על אזור כיבוש איטלקי.
אזור הכיבוש הראשוני הזה שסופח באופן רשמי לממלכת איטליה היה והכיל 28,500 תושבים.
העיר הגדולה ביותר שנכללה באזור הכיבוש האיטלקי הראשוני הייתה מנטון.
העיר המרכזית בתוך "האזור המפורז" של 50 ק"מ (31 מייל) מהגבול הקודם עם החומה האלפינית האיטלקית הייתה ניס.
בנובמבר 1942, יחד עם מבצע אנטון, הכיבוש הגרמני של רוב צרפת של וישי, הצבא המלכותי האיטלקי (Regio Esercito) הרחיב את אזור הכיבוש שלו.
הכוחות האיטלקיים השתלטו על טולון ועל כל פרובאנס עד נהר הרון, עם האי קורסיקה (על פי טענת האירדינטיסטים האיטלקים).
ניס וקורסיקה היו אמורות להיות מסופחות לאיטליה (כפי שקרה ב-1940 עם מנטון), על מנת להגשים את שאיפותיהם של האיטלקים האיראדנטיסטים (כולל קבוצות מקומיות כמו האיטלקים ניזרדו והאיטלקים הקורסיקאים).
אבל זה לא הושלם בגלל שביתת הנשק האיטלקית בספטמבר 1943 כשהגרמנים השתלטו על אזורי הכיבוש האיטלקיים.
האזור של דרום מזרח צרפת שנכבש בפועל על ידי האיטלקים שנוי במחלוקת.
מחקר על תולדות הדואר של האזור השליך אור חדש על חלקה של צרפת הנשלטת על ידי האיטלקים והגרמנים (Trapnell, 2014).
על ידי לימוד דואר שצונזר על ידי המעצמה הכובשת, מחקר זה הראה שהאיטלקים כבשו את החלק המזרחי עד ל"קו" שמצטרף לטולון - גאפ - גרנובל - שאמברי - אנסי - ז'נבה.
המקומות שנכבשו על ידי האיטלקים ממערב לזה היו מעטים או חולפים.
צבא הכיבוש האיטלקי בדרום צרפת בנובמבר 1942 הורכב מארבע דיוויזיות חי"ר עם 136,000 חיילים ו-6,000 קצינים, בעוד בקורסיקה היו 66,000 חיילים עם 3,000 קצינים.
לא נערכה למעשה מלחמת גרילה נגד האיטלקים בצרפת עד קיץ 1943. משטר וישי ששלט בדרום צרפת היה ידידותי כלפי איטליה, וחיפש ויתורים מהסוג שגרמניה לעולם לא תעשה באזור הכיבוש שלה.
אלפים רבים של יהודים עברו לאזור הכיבוש האיטלקי כדי להימלט מרדיפות הנאצים בצרפת של וישי.
כמעט 80% מתוך 300,000 יהודי צרפת הנותרים מצאו שם מקלט לאחר נובמבר 1942. הספר של רוברט או.
פקסטון צרפת של וישי, משמר ישן, סדר חדש מתאר כיצד האזור האיטלקי פעל כמקלט ליהודים שנמלטו מרדיפות בצרפת של וישי במהלך הכיבוש.
לבנקאי היהודי האיטלקי אנג'לו דונאטי היה תפקיד חשוב בשכנוע הרשויות האזרחיות והצבאיות האיטלקיות להגן על היהודים מפני רדיפות צרפת.
בינואר 1943 סירבו האיטלקים לשתף פעולה עם הנאצים באיסוף היהודים שחיו באזור הכבוש של צרפת בשליטתם ובמרץ מנעו מהנאצים לגרש יהודים באזורם.
שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ התלונן בפני מוסוליני ש"חוגי הצבא האיטלקי...
חסרים הבנה נכונה של השאלה היהודית".
עם זאת, כאשר האיטלקים חתמו על שביתת הנשק עם בעלות הברית, כוחות גרמנים פלשו לאזור האיטלקי לשעבר ב-8 בספטמבר 1943 ויזמו פשיטות אכזריות.
אלויס ברונר, פקיד האס אס לענייני יהודים, הוצב בראש יחידות שהוקמו לחיפוש אחר יהודים.
תוך חמישה חודשים נתפסו וגורשו 5,000 יהודים.
באוגוסט 1940, הצי המלכותי האיטלקי (רג'ה מרינה) הקים בסיס צוללות בבורדו, מחוץ לצרפת הכבושה בידי איטליה.
פעלו מבורדו סומרגיביל ("Betasom") כפי שהיה ידוע, שלושים ושתיים צוללות איטלקיות אשר השתתפו בקרב על האוקיינוס האטלנטי.
צוללות אלו הטביעו 109 ספינות סוחר של בעלות הברית (593,864 טון) ו-18 ספינות מלחמה (20,000 טון) עד ספטמבר 1943. אחת עשרה מהצוללות הללו אבדו.
בנוסף לניס/ניצה וקורסיקה, האיטלקים העריכו תביעות טריטוריאליות נוספות עבור צרפת המובסת.
בשנת 1940, ועדת שביתת הנשק האיטלקית (Commissione Italiana d'Armistizio con la Francia, CIAF) הפיקה שתי תוכניות מפורטות הנוגעות לעתיד השטחים הצרפתיים הכבושים.
תוכנית 'A' הציגה כיבוש צבאי איטלקי עד לנהר הרון, שבו תשמור צרפת על שלמותה הטריטוריאלית למעט קורסיקה וניצה.
תוכנית 'B', שהוצעה על ידי הסנאטור פרנצ'סקו סלטה, מנהל חלק ב־ISPI המוקדש לתביעות טריטוריאליות איטלקיות, כללה את הסיפוח האיטלקי של האלפים הימיים (כולל נסיכות מונקו) וחלקים מהאלפים של פרובאנס עילית, האלפים העליונים וסבואה.
השטח ינוהל כאזור האיטלקי החדש של Alpi Occidentali כשהעיר בריאנסון (באיטלקית: Brianzone) תשמש כבירת המחוז.
הסרט הצרפתי Leon Morin, Priest משנת 1961 כולל סצנות של אלפיני וברסגליירי כובשים עיירה אלפינית צרפתית.
ישנה גם התייחסות לקרב האיטלקים בגרמנים בעיירה לאחר שביתת הנשק האיטלקית עם בעלות הברית.
הבמאי ז'אן-פייר מלוויל, שהיה שייך לרזיסטנס, כינה את הרומן האוטוביוגרפי של ביאטריקס בק "התמונה המדויקת ביותר שקראתי על החיים תחת הכיבוש".
הרומן האוטוביוגרפי "שקית גולות" משנת 1973 והעיבודים הקולנועיים הבאים כוללים סצנות של החיים היהודיים תחת הכיבוש האיטלקי.
הרומן "כוכב נודד" משנת 1994 (Etoile errante) מאת הסופרת בשפה הצרפתית ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו סובב סביב ילדה יהודייה בשם אסתר בדרום מזרח צרפת הכבושה בידי איטליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסיטקום של ה-BBC אלו אלו, המתרחש בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, מציג קצין צבא איטלקי פיקטיבי קפטן ברטורלי, בנוסף לקציני הוורמאכט הגרמנים.
הפלישה הגרמנית לברית המועצות החלה ב-22 ביוני 1941 והובילה לכיבוש צבאי גרמני של בלארוס עד ששוחררה במלואה באוגוסט 1944 כתוצאה ממבצע בגרטיון.
החלקים המערביים של בלארוס הפכו לחלק מ-Reichskommissariat Ostland ב-1941, ובשנת 1943, הרשויות הגרמניות אפשרו למשתפי פעולה מקומיים להקים ממשלה אזורית, הראדה הבלארוסית המרכזית, שהתקיימה עד שהסובייטים השיבו את השליטה על האזור.
בסך הכל, יותר משני מיליון בני אדם נהרגו בבלארוס במהלך שלוש שנות הכיבוש הנאצי, כרבע מאוכלוסיית האזור, או אפילו עד שלושה מיליון הרוגים או שלושים אחוז מהאוכלוסייה, כולל 500,000 עד 550,000 יהודים במסגרת השואה בבלארוס.
בסך הכל, בשטחה של בלארוס המודרנית, נהרסו ונשרפו יותר מ-9,200 כפרים ועיירות, ו-682,000 מבנים, וחלק מהעיירות נשרפו מספר פעמים.
ההיסטוריוגרפיה הסובייטית והבלארוסית חוקרת את נושא הכיבוש הגרמני בהקשר של בלארוס העכשווית, הנחשבת כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית (BSSR), רפובליקה מכוננת של ברית המועצות בגבולות 1941 כולה.
ה-NKVD (המשטרה החשאית הסובייטית) הרגה יותר מ-1,000 אסירים ביוני וביולי 1941, למשל, בצ'רביאן.
לאחר עשרים חודשי שלטון סובייטי במערב בלארוס ובמערב אוקראינה, פלשו גרמניה הנאצית ובעלות בריתה בציריה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941. מזרח בלארוס סבלה קשות במיוחד במהלך הלחימה והכיבוש הגרמני.
בעקבות קרבות כיתור עקובים מדם, כל שטח בלארוס של ימינו נכבש על ידי הגרמנים עד סוף אוגוסט 1941. כאשר פולין התייחסה לסיפוח הסובייטי כבלתי חוקי, רוב האזרחים הפולנים לא ביקשו אזרחות סובייטית מ-1939 עד 1941, וכתוצאה מכך היו אזרחים פולנים תחת הכיבוש הסובייטי ואחר כך תחת הכיבוש הגרמני.
בראשית ימי הכיבוש צמחה תנועת פרטיזנים סובייטית חזקה ומתואמת היטב.
המסתתרים ביערות ובביצות, הסבו הפרטיזנים נזקים כבדים לקווי האספקה והתקשורת הגרמניים, שיבשו את פסי הרכבת, גשרים, חוטי טלגרף, תקפו מחסני אספקה, מערומי דלק ותחבורה, וארבו לחיילי הציר.
באחת מפעולות החבלה המוצלחות ביותר של פרטיזנים של כל מלחמת העולם השנייה, מה שנקרא הסטת אסיפוביצ'י ב-30 ביולי 1943, הושמדו ארבע רכבות גרמניות עם אספקה וטנקי טיגר.
כדי להילחם בפעילות הפרטיזנית, נאלצו הגרמנים להסיג כוחות ניכרים מאחורי קו החזית שלהם.
ב-22 ביוני 1944, יצא לדרך מבצע המתקפה האסטרטגי הסובייטי הענק "בגרטיון", שהחזיר לבסוף את כל בלארוס עד סוף אוגוסט.
הפלישה והכיבוש הגרמני הביאו לאבדות אנוש כבדות, עם כ-380,000 איש שגורשו לעבודת כפייה, ולרצח המוני של מאות אלפי אזרחים נוספים.
האוכלוסייה הבלרוסית הסלאבית האתנית נועדה להשמדה, גירוש או שעבוד כחלק ממבצע הטיהור האתני הגרמני בשם Generalplan Ost.
לפחות 5,295 יישובים בלארוסים נהרסו על ידי הנאצים וחלק או כל תושביהם נהרגו (מתוך 9,200 יישובים שנשרפו או נהרסו בדרך אחרת בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה), וליותר מ-600 כפרים כמו חאטין כל אוכלוסייתם הושמדה.
למרות שכמה היסטוריונים טענו שפרטיזנים סובייטים עוררו בכוונה פעולות תגמול גרמניות, ובחלקן הסבירו את מספר ההרוגים הגבוה, מסקנה זו שנויה במחלוקת.
מחקר משנת 2017 שהתמקד בלוגיסטיקה של הרג המוני מצא "שהתקפות פרטיזנים סובייטיות נגד אנשי גרמנים עוררו פעולות תגמול נגד אזרחים אבל שלתקיפות נגד מסילות ברזל הייתה השפעה הפוכה.
במקום שבו הפרטיזנים התמקדו בשיבוש קווי האספקה הגרמניים במקום להרוג גרמנים, כוחות הכיבוש ביצעו פחות פעולות תגמול, שרפו פחות בתים והרגו פחות אנשים".
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-14 גליציה (האוקראינית ה-1)
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-29 RONA (הרוסית ה-1)
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-30 (הבלארוסית ה-1)
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-30 (הרוסית ה-2)
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-36
הגטו היהודי הגדול ביותר בבלארוס הסובייטית לפני תום מלחמת העולם השנייה היה גטו מינסק, שהוקם על ידי הגרמנים זמן קצר לאחר תחילת הפלישה.
כמעט כל האוכלוסייה היהודית הרבה של בלארוס שלא התפנתה מזרחה לקראת ההתקדמות הגרמנית נהרגה במהלך השואה מכדורים.
את רשימת הגטאות היהודים שהושמדו בפולין הכבושה על ידי הנאצים המשתרעת מזרחה לכיוון הגבול עם בלארוס הסובייטית ניתן למצוא במאמר הגטאות היהודיים בפולין הכבושה הגרמנית.
מאוחר יותר ב-1944, 30 בלארוסים שעברו הכשרה גרמנית הוצנחו מאחורי קו החזית הסובייטי כדי לעורר אי סדר.
אלה היו ידועים בשם "Čorny Kot" ("חתול שחור") בראשות מיכל ויטוסקה.
הייתה להם הצלחה ראשונית מסוימת עקב חוסר ארגון במשמר האחורי של הצבא האדום.
יחידות בלארוסיות אחרות חמקו דרך יער ביאלובייסקה ומלחמת גרילה בקנה מידה מלא פרצה ב-1945. אבל ה-NKVD חדר ליחידות אלה וניטרל אותן עד סוף 1946.
בסך הכל איבדה בלארוס רבע מאוכלוסייתה לפני המלחמה במלחמת העולם השנייה, כולל כמעט כל האליטה האינטלקטואלית שלה.
הערים הגדולות מינסק וויטבסק איבדו למעלה מ-80% מהמבנים והתשתיות שלהן.
בשל ההגנה מפני הגרמנים, והעקשנות במהלך הכיבוש הגרמני, זכתה הבירה מינסק לתואר עיר גיבורה לאחר המלחמה.
מבצר ברסט זכה בתואר מבצר גיבור.
הכיבוש הוונדלי של אפריקה הרומית, הידוע גם ככיבוש הוונדלים של צפון אפריקה, היה כיבוש מאוריטניה טינגיטאנה, מאוריטניה קיסרינסיס ואפריקה פרוקונסולאריס על ידי הוונדלים והאלאנים הנודדים.
הסכסוך נמשך 13 שנים עם תקופה של ארבע שנים של שלום, והוביל להקמת ממלכת הוונדלים בשנת 435.
בינתיים, החל מסוף המאה השלישית, הרומאים נקלעו יותר ויותר לעימותים עם הוונדלים הנודדים, ושבטים מזרח גרמנים, שדיברו בשפה הוונדלית.
בשנת 405 חצו הוונדלים את הריין יחד עם שבטים גרמניים שונים, והרסו את גאליה.
בחציית הפירנאים בשנת 409, הונדלים התיישבו לראשונה יחד עם האלאנים האיראנים כפוידראטים רומיים באזור אסטוריאס, וכמה מהוונדלים של סילינג'י התיישבו באזור היספניה בייטיקה.
בשנת 419 הובסו הוונדלים והאלאנים על ידי כוחות בעלות הברית של האימפריה הרומית המערבית והסואבים בקרב על הרי נרבסוס, מה שאילץ את הוונדלים והאלאנים לנטוש את שטחיהם, ואת מלכם, גונדריק, לברוח לבייטיקה.
בשנת 422 הביס מלך הוונדלים גונדריק את הרומאים בקרב טאראקו, ובשנת 425 המשיך בחיסול חלק גדול מהיספניה.
בשנת 428 נפטר גונדריק, וירש אותו גאיזריק, שאולי בהזמנתו של בוניפאטיוס, המושל הרומי של האזור, חצה לאפריקה.
הפלישה החלה בשנת 429, והוונדלים דרכו לראשונה ביבשת במרוקו המודרנית, טינגי, לאחר שחצו את מצר גיברלטר.
משם הם התקדמו במהירות מזרחה, והביסו כל התנגדות שהצבא הרומי המוחלש באזור ניסה להקים.
בוניפאטיוס, החל מיד לצבור צבא כדי לדחוק אותם אחורה (זה סותר את טענתו של הסופר המאוחר יורדנס שטען שבוניפאטיוס הזמין את הוונדלים).
הקרב ליד קלמה והמצור על היפו
עד 430 הוונדלים כבשו את כל במאוריטניה והחלו לדחוף לאזור נומידיה.
שם התעמת בוניפאטיוס עם הוונדלים בקרב קלמה, שבו הנחילו לו הוונדלים תבוסה קשה, שלאחריה נדחקו הוונדלים אל גבולות אלג'יריה המודרנית והחלו במצור על היפו רג'יוס, במהלכו הקדוש הנוצרי המפורסם אוגוסטינוס מת, כנראה נכנע למחלה.
לאחר 14 חודשי מצור, הוונדלים ייאלצו להסיר את המצור הודות להתקפתו של בוניפאטיוס, שחוזק כעת על ידי כוחות האימפריה הביזנטית בראשות אספאר .
הגעתו של אספאר ועזיבתו של בוניפאטיוס
בשנת 432 עזב בוניפאטיוס לרומא, שם מונה למגיסטר מיליטום של צבאות המערב, תפקיד שבו רצה להחזיק כדי להשתלט מחדש על אפריקה, בסיס הכוח שלו במשך כמעט עשור עד אז.
זמן קצר לאחר שעזב את אפריקה, בוניפאטיוס נהרג ביד יריבו פלביוס אאטיוס בקרב רימיני.
בשנת 432, אספאר שוב הובס באזור היפו רג'יוס, שם לפי כמה מקורות מרקיאנוס, קיסר רומא לעתיד, נתפס על ידי הוונדלים.
למרות זאת, נוצר מעין קיפאון באזור, וב-11 בפברואר 435 חתמו הוונדלים על הסכם שלום עם הרומאים בהיפו רג'יוס, והסכימו להיות פוידראטים בתמורה לתפיסת כל מאוריטניה טינגיטאנה, מאוריטניה קיסרינסיס ונומידיה.
הוונדלים במשך שש שנות המלחמה השמידו את אלטבה (שנבנתה מאוחר יותר מחדש, והוקמה כבירת הממלכה הברברית של אלטבה), והרסו את טסאקורה, פורטוס מגנוס, תאגסטה, סיקה ונריה, קרטנה, קיסריה, איקוסיום, אוזיה, סיטיפיס, קירטה, קלמה, תובורבו מאיוס, ורוסדיר.
בתורו למען השלום, גאיזריק נאלץ גם לוותר על הונריק, בנו, לרומאים כבן ערובה לתקופה קצרה.
השלום לא נמשך זמן רב, בשנת 439 החלה מלחמה חדשה כאשר הוונדלים תקפו את קרתגו ללא הכרזת מלחמה, וכבשו את העיר ללא כל התנגדות.
הכיבוש לא נפסק, שכן התפתחה מלחמה ימית בין הוונדלים לרומאים המערביים, אם כי זו תסתיים לאחר שהוונדלים הנחיתו צבאות בסיציליה וחתמו על הסכם שלום עם הרומאים בשנת 442.
הכי רעשנים בבית הרדוף הוא סרט ליל כל הקדושים טלוויזיוני אמריקאי בלייב אקשן, שבוים על ידי ג'ונתן ג'אדג' על פי תסריט מאת טוני גאמה-לובו ורבקה מאי.
הסרט מבוסס על הסדרה "הכי רעשנים" שמשמת כעיבוד לייב אקשן לסדרת ההנפשה של ניקלודיאון, "הרעשנים".
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ובשירות הזרמת המדיה פרמאונט+ ב-28 בספטמבר 2023. בישראל הסרט שודר לראשונה ב-10 באוקטובר 2024 בדיבוב העברי בערוץ ניקלודיאון.
לינקולן וקלייד צריכים לבחור אם לשבור את שיא איסוף הממתקים שלהם, להשתתף במופע האימה השנתי של משפחת רעש, או להגיע למסיבת ליל כל הקדושים אצל זנדר, הילד המגניב החדש מהחטיבה, מה הם יבחרו?
בימוי הדיבוב והפקתו נעשו על ידי שחר קדוש וענת ניב.
הסרט הוכרז לראשונה ב-4 באפריל 2023, ביחד עם עליית העונה השנייה של "הכי רעשנים" ועליית הסרט של "הקאסה-גרנדה", ומאוחר יותר הוכרז מי ישחק בסרט.
ההפקה של הסרט התחילה ב-11 באפריל 2023 באלבקרקי, ניו מקסיקו.
במקור הסרט היה אמור לצאת רק ב-6 באוקטובר 2023 בערוץ ניקלודיאון ובשירות הזרמת המדיה פרמאונט+, אך הקדימו את זה ל-28 בספטמבר 2023. הסרט מתרחש בין עונה 1 לעונה 2 של "הכי רעשנים".
בסרט צפו 52,800 אנשים בגילאי 18–49, ובסך הכול הוא נצפה על ידי 131,000 צופים בשידור המקורי.
הכיבוש הישראלי ברצועת עזה החל זמן קצר לאחר טבח שבעה באוקטובר, כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
צה"ל הקים מחנות קבע במספר אזורים ברצועת עזה בהם הוא שולט, שהעיקריים בהם הם מסדרון נצרים, ציר פילדלפי, מעבר כיסופים וציר מורג.
כוחות הצבא שפרוסים על אזורים אלו הם חילות היבשה המתמרנים וכוחות נוספים.
באפריל 2025 דיווחה סוכנות הידיעות AP כי ישראל מחזיקה בכ-50% משטחה של רצועת עזה, לאחר שהרחיבה אזורי חיץ והשמידה באופן שיטתי שכונות, מתקנים ציבוריים ותשתיות חקלאיות.
האזורים שנכבשו מתוארים כאדמה חרוכה, נטולת תשתיות ומבנים.
ביוני 2025, לאחר פתיחת מבצע מרכבות גדעון ועקב הודעות פינוי חוזרות ונשנות, רוכזו כשני מיליון תושבי רצועת עזה על פני 18% בלבד משטח הרצועה, בעיקר בדרום.
הצפיפות הקשה גורמת להתפשטות מחלות ומזיקים, היעדר פרטיות ומצוקה נפשית הולכת וגוברת בקרב נשים ונערות.
למחרת החליט הקבינט המדיני-ביטחוני על "נקיטת פעולות צבאיות משמעותיות" והחלה ההיערכות למלחמת חרבות ברזל.
אזורים שנכבשו על ידי צה"ל
צה"ל כבש את צפון רצועת עזה בקרב ג'באליה השלישי, שהחל ב-5 באוקטובר 2024. לפני כן נוהלו באזור זה קרבות נגד לוחמי חמאס במשך מספר חודשים, בהם קרב ג'באליה הראשון, קרב ג'באליה השני וקרב בית חאנון.
צה"ל הטיל סגר צבאי על צפון הרצועה, מנע כמעט לגמרי כניסת סיוע הומניטרי, וכן הרס את רוב הכבישים המובילים דרומה ובכך ניתק את האזור מהעיר עזה.
רוב התושבים נאלצו לעזוב את בתיהם.
חיל האוויר הישראלי תקף מבנים רבים בצפון הרצועה, בהם נהרגו תושבים רבים ואחרים נלכדו בהריסות.
כמו כן הותקפו בתי חולים ותשתיות רפואיות.
ארגוני זכויות האדם העלו חששות מפשעי מלחמה, ופעולות ישראל תוארו כטיהור אתני ורצח עם.
על פי דיווחים, לאחר קרב ג'באליה השני נסוגו כוחות צה"ל, וחמאס הצליח לשקם את כוחותיו ולגייס אלפי לוחמים חדשים.
עקב כך הוחלט לצאת לקרב שלישי תוך פינוי האוכלוסייה מהאזור מבלי שתהיה לתושבים אפשרות לחזור.
בשיחה עם כתב הגארדיאן אמר תת-אלוף איציק כהן, מפקד עוצבת הפלדה, כי תושבי צפון רצועת עזה לא יורשו לשוב לבתיהם, אך לאחר מכן הכחיש דובר צה"ל כי יש כוונה כזו.
ב-7 באוקטובר הוציא צה"ל צווי פינוי לתושבי ג'באליה, בית חאנון ובית לאהיא, והורו להם לנסוע דרומה לאזור ההומניטרי ליד אל-מוואסי.
מיד לאחר מכן החלה התקפה צבאית באזורים אלה באמצעות הפצצות מן האוויר ומל"טים.
תושבים דיווחו שהם לכודים בג'באליה בזמן ההפצצות, ושכל הכבישים באזור נחסמו מלבד הכביש הראשי המוביל החוצה.
דובר צה"ל אמר כי לא תתאפשר הכנסת מזון ליישובים אלה.
על פי דיווחים מהאזור, עשרות אלפי פלסטינים מצפון רצועת עזה עברו דרך מסדרון נצרים לדרום רצועת עזה, אך דובר האו"ם, סטפן דוג'אריק, דיווח כי תושבים רבים בצפון עזה מתבצרים בבתיהם.
ארגון רופאים ללא גבולות ציין שלפחות חמישה אנשי הצוות מהארגון נשארו בג'באליה, וכי מי שמנסה לברוח נורה.
פעולות צה"ל דומות לשלבים שתוארו ב"תוכנית האלופים" לפיה יש לאלץ פלסטינים לצאת מצפון רצועת עזה, למנוע כניסת סיוע הומניטרי, ואז להילחם בכוחות חמאס שיישארו בה.
בכירים בדרג המדיני ובמערכת הביטחון אמרו כי פינוי צפון הרצועה אינו חלק מ"תוכנית האלופים", אך אישרו שפעולות צה"ל דומות למתואר בתוכנית.
לדוגמה, קציני צה"ל דיווחו כי קיבלו פקודות לרוקן בצפון רצועת עזה כפרים וערים מתושביהם, ובאזור שבו התגוררו בעבר יותר מחצי מיליון עזתים, נשארו בנובמבר 2024 רק כ-20 אלף תושבים.
ב-12 באפריל 2025 הודיע שר הביטחון ישראל כ"ץ כי צה"ל מתכוון לכבוש את בית חאנון ואזורים נוספים בצפון רצועת עזה ולגרש את תושביהם.
צה"ל כבש את ציר פילדלפי בקרב רפיח במאי 2024. החל מיוני 2024 הרס צה"ל את הבתים שעמדו לאורך הציר והרחיב אותו משמעותית.
באוקטובר 2024 דווח כי צה"ל הקים כביש סלול מחוף הים של רפיח עד למעבר כרם שלום, הציב עמדות צבאיות וטכנולוגיות, וסלל קווי תאורה, תקשורת ומעקב באזור.
חטיבת הנח"ל החזיקה את ציר פילדלפי שבין רפיח לסיני, כרצועה מתרחבת לאורך 14 ק"מ.
צה"ל תכנן הרחבה נוספת של השטחים עליהם הוא שולט בציר, בדומה להרחבה שנעשתה במסדרון נצרים.
הרחבה זו מומשה באפריל 2025, אז כבשו כוחות צה"ל את השטח שבין ציר פילדלפי לציר מורג ויצרו אזור חיץ ברפיח.
ציר מורג ואזור החיץ ברפיח
ציר מורג מפריד בין ח'אן יונס לרפיח, ועובר ברצועת עזה ממזרח למערב באזור בו שכנה ההתנחלות מורג.
ב-2 באפריל 2025 הודיע בנימין נתניהו כי צה"ל יתפוס ציר זה, לאחר שהתשתיות והמבנים ברוב שטח הציר נהרסו במבצע עוז וחרב.
ב-9 באפריל 2025 פורסם כי בצה"ל נערכים להפוך את העיר רפיח בדרום הרצועה ואת השכונות הסמוכות לה לחלק מאזור החיץ (הפרימטר).
בשטח זה, בין ציר פילדלפי בדרום לציר מורג הצפוני לו, התגוררו כ–200 אלף פלסטינים לפני המלחמה.
במהלך מבצע עוז וחרב גורשו רוב התושבים, וצה"ל זרע שם הרס רב.
בצה"ל נשקלה האפשרות לשטח ולהשמיד את כל המבנים, ולמעשה להכחיד את העיר רפיח.
ב-12 באפריל הודיע שר הביטחון ישראל כ"ץ כי צה"ל השלים את ההשתלטות על מסדרון מורג, "והופך את כל השטח בין ציר פילדלפי ומורג לחלק מאזור הביטחון הישראלי".
מתחילת מלחמת חרבות ברזל שולט צה"ל על השטח הסמוך למעבר כיסופים.
בנובמבר 2024 צה"ל פתח את המעבר מחדש והחל להשמיד שכונות שלמות באזור המעבר, כדי להרחיק את איום הנ"ט מבתי התושבים בעוטף עזה.
אזור החיץ הוא אזור מפורז ברוחב של כ-2 ק"מ סמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה.
אוגדת עזה הרסה את רוב המבנים באזור החיץ וביצעה מבצעי חיפוש והשמדת מנהרות לחימה של חמאס.
באזור החיץ הוקם מערך איסוף, צילום וניטור.
לשם שיטוח אזור החיץ הרס צה"ל אלפי בניינים ומבנים, בהם שכונת "מגדלי הקצינים" בבית חאנון, אלפי מבנים בשג'אעייה ואלפי מבנים בח'וזאעה.
כמו כן השמיד צה"ל פרדסים, שדות וחממות שהיו באזור זה.
לאחר פתיחת מבצע מרכבות גדעון פרסם דובר צה"ל בערבית, אביחי אדרעי, מספר רב של הודעות פינוי לתושבי עזה.
ביוני 2025 תפסו האזורים האסורים לשהייה כ-82% מרצועת עזה, ושני מיליון התושבים החיים בה רוכזו ב-18% משטחה, בעיקר בדרום.
שטחים שנכבשו על ידי צה"ל ופונו
מסדרון נצרים הוא מובלעת באורך 8 ק"מ ורוחב 7 ק"מ הנמצאת בשליטת צה"ל.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל, באוקטובר 2023, כבשה אוגדה 36 של צה"ל את מסדרון נצרים.
מטרת הכיבוש הייתה כיתור העיר עזה במסגרת קרב עזה, וביתור הרצועה לשני חלקים.
הכיבוש הושלם ב-5 בנובמבר, כשבוע לאחר תחילת התמרון.
במרחב המסדרון נבנו מגננים גדודיים וחטיבתיים, שבהם עברו החטיבות שפעלו בו.
במגננים ערכות המתריעות במקרה של ירי פצמ"רים, ומחסות מפני ירי רקטי.
צה"ל סלל, באמצעות גדודי חיל ההנדסה הקרבית 749 ו-601, ציר תנועה מהיר במסדרון, כביש 749, המאפשר תנועת כוחות צבא ואספקה באופן יעיל ומחזק את השליטה בשטח.
לצידי כביש 749 מתבצעות עבודות חישוף במטרה לחשוף ולהשמיד פירים ומנהרות לחימה.
בנוסף, צה"ל הקים שתי עמדות בידוק ביטחוני חד-כיווניות, לצורך מעבר תושבים מצפון עזה לדרום הרצועה.
כתב ynet יואב זיתון דיווח בנובמבר 2024 שמסדרון נצרים הורחב במידה ניכרת ויש בו מוצבי קבע, חטיבה צפונית וחטיבה דרומית.
על פי קציני צה"ל אין כוונה להישאר שם לאורך זמן: "הכול פריק ונתיק במהירות".
בדצמבר 2024 פורסמו בניו יורק טיימס תמונות לוויין וצילומי מל"טים מהן ניתן להסיק כי מספטמבר עד נובמבר 2024 צה"ל הרס יותר מ-600 מבנים סביב הכביש המרכזי בציר, ובנה סביבו רשת של עמדות המצוידות במגדלי תקשורת וביצורים הגנתיים.
על פי דובר צה"ל, חלק מהמבנים שנהרסו שימשו כעמדות תצפית ומקומות מסתור למחבלים פלסטיניים.
כמו כן זוהו לפחות 19 בסיסים גדולים של צה"ל באזור, בנוסף לעשרות בסיסים קטנים.
רוב הבסיסים הגדולים נבנו או הורחבו מתחילת ספטמבר.
מסדרון נצרים פונה חלקית במסגרת הסכם חמאס–ישראל השני, אך עם פתיחת מבצע עוז וחרב כבש צה"ל מחדש את האזור.
ב-12 באפריל 2025 הודיע שר הביטחון ישראל כ"ץ כי כוחות הצבא ירחיבו את אזור הביטחון במסדרון נצרים.
במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי פינה צה"ל שוב את המסדרון.
ב-24 באוקטובר 2024 הודיעה סוכנות שירותי ההצלה בעזה כי לא תוכל עוד לספק שירותי עזרה ראשונה בצפון רצועת עזה עקב איומים מצד הצבא הישראלי.
ב-1 בנובמבר 2024 התריע משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים כי אוכלוסיית צפון רצועת עזה נמצאת בסיכון מיידי למוות כתוצאה ממחלות, רעב ואלימות, וכי אלפי תושבים לכודים תחת ההריסות.
עמדת ישראל היא כי צה"ל לא מחזיק בשליטה אפקטיבית על רצועת עזה.
בדיון בבג"ץ אודות הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה הודיעה המדינה כי לא ניתן להחשיב את ישראל לכוח כובש ברצועה, משום שלצה"ל אין סדר כוחות שמאפשר לו לשלוט באופן אפקטיבי ברצועה, וכי חמאס "ממשיך לתפקד ולהפעיל סמכויות שלטוניות".
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם הזהיר כי ישראל "אוטמת ביעילות את צפון רצועת עזה" וייתכן שהיא מבצעת פשע מלחמה בניסיונה להוציא בכוח את האוכלוסייה האזרחית מהאזור.
על פי ארגוני זכויות האדם, ישראל מבצעת בצפון עזה טיהור אתני וקיים חשש לפשעי מלחמה ורצח עם.
ארגון בצלם פרסם הצהרה תחת הכותרת "העולם חייב לעצור את הטיהור האתני של צפון עזה" ובה נכתב שישראל "מבצעת פשעים בצפון רצועת עזה, כדי לרוקנה לחלוטין מהתושבים שעוד נותרו בה".
ארגון זכויות האדם Human Rights Watch פרסם בנובמבר 2024 דו"ח שבו קבע כי ישראל מבצעת פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וטיהור אתני ברצועת עזה.
לפי הדו"ח, צה"ל אילץ כמעט 90% מתושבי הרצועה, שהם 1.9 מיליון איש, להתפנות מבתיהם, לעיתים קרובות יותר מפעם אחת, ועל פי הארגון ישראל אינה יכולה להצדיק בצרכים צבאיים את הפינוי המסיבי של האזרחים, את היחס לאוכלוסייה האזרחית ואת ההרס העצום ברצועה.
הארגון בחן 184 צווי פינוי שהוצאו, וקבע כי הם חורגים מכללי המשפט ההומניטרי.
הארגון קרא לממשלות העולם ובמיוחד לארצות הברית ולגרמניה להטיל אמברגו נשק על ישראל.
בתגובת דובר צה"ל לדו"ח נאמר כי הוא מציג נתונים באופן סלקטיבי ללא הקשרם המלא וכי יש בו עיוותים בולטים.
ב-17 בינואר 2025 נחתם הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025), לפיו כוחות צה"ל ייסוגו באופן הדרגתי מרצועת עזה, למעט ציר פילדלפי, מרחב החיץ וחלק ממסדרון נצרים, בו דוללו הכוחות.
ב-27 בינואר פינה צה"ל את חלקו המערבי של ציר נצרים ואפשר את חזרתם של רבבות מפונים לצפון רצועת עזה.
ב-18 במרץ פתחה ישראל במבצע עוז וחרב שבמהלכו שב צה"ל להשתלט על ציר נצרים, וכן פעל להרחבת אזורי החיץ ולהאצת ההעברה של אוכלוסייה פלסטינית דרומה.
הכיכר האדומה היא הכיכר המפורסמת במוסקבה, ונחשבת פעמים רבות למרכזה של העיר ולמרכזה של רוסיה כולה.
שמה המקורי של הכיכר היה "כיכר המסחר", אך במהלך המאה ה-16 שונה השם לכיכר השילוש על שם הכנסייה שניצבה בעבר בחלקה הדרומי (כיום ניצבת במקומה כנסיית וסילי הקדוש).
את השם "הכיכר האדומה" קיבל המקום רק במהלך המאה ה-17, שכן הוראת המילה הרוסית "קראסנאיה" (красная) הייתה "יפה", ולא רק "אדומה" כפי שהיא כיום.
השם אינו קשור ללבנים האדומות מהן בנויים חלק מהמבנים סביב הכיכר ואף לא לצבע האדום בהקשרו הסובייטי או הקומוניסטי.
אורכה של הכיכר הוא 695 מטר ורוחבה 130 מטר, וסביב לה ובשטחה שוכנים מבנים היסטוריים חשובים:
מדרום-מערב לכיכר שוכן הקרמלין ולאורך חומותיו ניצבים המאוזוליאום של לנין, בו מוצגת לראווה גופתו החנוטה של ולדימיר איליץ' לנין, מייסד ברית המועצות, וכן בית הקברות של חומת הקרמלין.
דרומית-מזרחית לכיכר שוכנת כנסיית וסילי הקדוש, מן המבנים המפורסמים בעולם, וסמוך לה אנדרטת מינין ופוז'ארסקי והבימה העגולה הידועה בשם לובנויה מייסטו.
צפונית מזרחית לכיכר נמצאת חנות גום וסמוך מצפון לה קתדרלת קאזאן.
בצידה הצפון-מערבי של הכיכר ניצבים שער התחייה וקפלה קטנה שלידה לוח ארד המסמן את קילומטר אפס של מוסקבה, וכן המוזיאון ההיסטורי הממשלתי.
בקצה הצפון-מערבי של הכיכר וצמוד לקתדרלת קאזאן נמצא בניין עיריית מוסקבה הישן.
אל הכיכר מובילים מספר רחובות שהחשובים שבהם הם "וסילבסקי ספוסק" ("מורד ואסילי") המוביל ממנה דרומה אל נהר מוסקבה ואל "גשר מוסקבורצקי הגדול" (Большой Москворецкий мост), וכיכר מאנז' (Манежная площадь) מצידה הצפון-מערבי.
הכיכר האדומה נוצרה בסוף המאה ה-15 כאשר בפקודת הצאר איוואן השלישי נהרסו מבני העץ סביב חומת הקרמלין בשל סכנת שרפה לארמון הצאר, ובמקומם הוקמה ליד החומה המזרחית כיכר למסחר קמעונאי.
בין השנים 1508–1516 נחפרה תעלת מגן בעומק של 12 מטר בין חומת הקרמלין לבין הכיכר, ותעלה זו, שהייתה מוגנת בחומות, הייתה קיימת עד לאחר שנת 1812. בחלק הצפוני של הכיכר היו שערים לאזור המסחרי של העיר (קיטאי-גורוד) והשער היחיד שנותר מאלה הוא שער התחייה.
בשנים 1555–1560 נבנתה כנסיית וסילי הקדוש בדרום הכיכר, במקום בו ניצבה קודם לכן כנסיית השילוש.
בשנות ה-30 של המאה ה-16 נבנתה בכיכר בימה מיוחדת שזכתה לשם לובנויה מייסטו.
הבימה שימשה להכרזת פקודות הצאר ולא הרחק ממנה היה מקום להוצאות הפומביות להורג.
במהלך המאה ה-16 נבנו סביב הכיכר בנייני ממשלה ובנייני ציבור חשובים, ובבניין "בית המרקחת הראשי" של העיר החלה לפעול אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1755. בשנת 1786 נבנה בחלק המזרחי של הכיכר בניין מסחרי חדש, ובשנת 1818 הוצבה אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בחזיתו.
בשנת 1930 הוזזה האנדרטה למקום אחר בכיכר שם היא ניצבת גם כיום.
במהלך המאה ה-19 השתנה מראה הכיכר באופן מהותי.
בין השנים 1875–1881 נבנה בצידה הצפוני של הכיכר המוזיאון להיסטוריה, ובחלקה המזרחי הוקם בניין מסחרי בשנים 1889–1893. הבניינים נבנו בסגנון מעין רוסי ישן, כך שידמו לחומותיו ולמגדליו של הקרמלין.
בתקופה הסובייטית הוקמו המאוזוליאום של לנין (1929–1930) ובמות לישיבת אחמ"ים (1930–1931).
באותה תקופה נשתלו עצי אשוח לאורך חומת הקרמלין.
בתקופה זו גדלה חשיבותה של הכיכר והיא הייתה לכיכר המרכזית במדינה, אשר שימשה לעריכת מצעדים צבאיים ולהפגנת העוצמה הסובייטית.
הכנסיות שהפריעו למצעדים (קתדרלת קאזאן והקפלה האיוורית ליד שער התחייה) נהרסו, ומקובל שגם כנסיית וסילי הקדוש נועדה להריסה.
על המצעדים החשובים שנערכו בכיכר נימנים מצעד אחד במאי לפני הפלישה הגרמנית, המצעד שנערך בנובמבר 1941 כאשר הצבא הנאצי הגיע לקרבת מוסקבה ומצעד הניצחון ב-1945.
ב-28 במאי 1987 נחת מתיאס רוסט, טייס חובב ממערב גרמניה עם מטוס קל בלב הכיכר האדומה (אזור אסור לטיסה).
הנחיתה עברה בשלום לאחר מעבר כל מערכות ההגנה האווירית ההדוקה של בירת ברית המועצות, העמידה במבוכה את הצמרת הסובייטית.
עקב המקרה פיטר הנשיא מיכאיל גורבצ'וב את שר ההגנה הרוסי סרגיי סוקולוב ואת ראש מערך ההגנה האווירית אלכסנדר קולדונוב, שניהם גיבורי מלחמת העולם השנייה ונציגי המשטר הישן.
בתחילת המאה ה-21 משמשת הכיכר גם לקונצרטים שונים, והופיעו בה פול מקרטני, פינק פלויד, רד הוט צ'ילי פפרז ואומנים ידועים נוספים.
מסורת המצעדים הצבאיים בכיכר חודשה כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20, והיא נערכת פעם בשנה בחגיגות יום הניצחון, למרות הקושי בהעברת כלי רכב כבדים לאחר הקמת כנסיות שנהרסו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מאז 2009 נערך בכיכר, מדי שנה, גם פסטיבל בינלאומי למוזיקה ותזמורות צבאיות הזוכה להתעניינות ציבורית רבה ברוסיה ובעולם.
הכימרה מארצו הוא פסל ארד שהתגלה בשנת 1553 באַרֶצוֹ (Arezzo), עיר אטרוסקית ורומית עתיקה בטוסקנה שבאיטליה.
זוהי אחת הדוגמאות הידועות ביותר לאמנות האטרוסקית.
הפסל, שגובהו כ-80 סנטימטר, הועבר לאוספו הפרטי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה שהציגו לראווה בארמון פאלאצו וקיו.
את פסלוני הארד הקטנים יותר מהמטמון הציג קוזימו דה מדיצ'י בסטודיו הפרטי שלו בארמון פאלאצו פיטי.
הפסל בנוונוטו צ'ליני כתב באוטוביוגרפיה שלו כי "הדוכס שאב הנאה מניקוי פסלונים אלה בעצמו תוך שימוש בכלי עבודה של צורף".
פסל הכימרה נשמר עד היום והוא מוצג במוזיאון הארכאולוגי בפירנצה.
במיתולוגיה היוונית הייתה הכימרה מפלצת שעשתה שמות במולדתה ליקיה עד שקטל אותה הגיבור היווני בלרופון.
בתחילה חשבו מגלי הפסל בארצו כי הוא מתאר אריה, משום שזנבו בצורת הנחש היה חסר.
במהרה התברר כי הפסל מתאר את הכימרה מהמיתוס.
ג'ורג'ו ואזארי מספר כי התגלה חלק מהזנב החסר בין קטעי ורסיסי הארד שהובאו לפירנצה.
זנב פסל הכימרה הנוכחי הוא שחזור מהמאה ה-18.
הכימרה היא רק אחד מפסלי ארד שהיו במטמון שנקבר מטעמי ביטחון בזמן כלשהו בימי קדם.
המטמון התגלה במקרה בעת שנחפרו תעלות בסמוך לשער "פורטה סן לורנטינו" שבחומות העיר.
העתק של הפסל עומד כיום בסמוך לנקודה המדויקת שבה היה המקור.
על רגלו הקדמית של הפסל נחקקה כתובת שבמשך השנים היה ויכוח על הגייתה.
כיום מקובל להניח כי הכתובת היא TINSCVIL, ומשמעותה היא שהפסל היה נדר שהוקדש לאל האטרוסקי הראשי של התקופה בה נוצר, טיניה או טין.
הכיוון מזרח הוא כתב-עת לספרות, לתרבות ולאמנות, הדן בסוגיות של רב-תרבותיות ושל זהות מזרחית וישראלית, דרך נקודת מבט חברתית.
הגיליון הראשון של כתב העת התפרסם בשנת 2000. עד שנת 2012 כתבי העת יצאו לאור בהוצאת בימת קדם ומשנת 2014 ואילך באמצעות הוצאת אחותי - למען נשים בישראל.
ב"הכיוון מזרח" דנים בתרבות מזרחית וביוצרים מזרחים, או בכאלה המקושרים לסוגיית המזרחים בישראל.
שאלת המפתח המניעה את כתב העת היא "מהי מזרחיות" או "מהי תרבות מזרחית".
כתב העת מבקש, באמצעות אבחון תודעתי-תרבותי רפלקסיבי, לייחד את המזרחיות, ולבחון אותה באמצעות סוגיות יסוד כמו זהות, זיכרון, ביוגרפיה, שפה ומקום.
כל זאת בהקשר של חברה, לאום, מגדר ועוד, ובהקשר של יצירה לתחומיה השונים - קולנוע, תיאטרון, שירה, אמנות פלסטית ועוד.
מרוב מהמאמרים נובע סימון המזרחיות החדשה המדגישה את הזיקה החזקה לשורשיה היהודים והערבים במגמה להמשיך ולפתח זיקה זו ברמה היצירתית והפוליטית יחד.
ההנחה העומדת ביסוד כתב העת היא שאם בעשורים הראשונים של המדינה עמדה מלחמת התרבויות בסימן של ההגירה היהודית אל מול הילידיות, או אל מול הישראליות האירופוצנטרית, במלחמת התרבויות של השנים האחרונות מסתמן גם מאבק ללגיטימציה לא רק של התרבות המזרחית אלא גם של התרבות הערבית, וממילא הפלסטינית, כחלק מהשיח הישראלי.
ב"הכיוון מזרח" מפרסמים גם עבודות אמנות פלסטיות וקונספטואליות.
המייסד והעורך הראשי של כתב העת הוא יצחק גורמזאנו גורן.
את חמשת הגיליונות הראשונים ערכה עמו דורית מקלף.
את הגיליון השישי ערכה קציעה עלון ואליה הצטרפה דליה מרקוביץ' לחמשת הגיליונות שלאחר מכן.
את גיליונות 12 עד 15 ערך מתי שמואלוף יחד עם בת שחר גורפינקל.
החל מגיליון 16 החליף את מתי שמואלוף עמרי הרצוג כעורך כתב העת, יחד עם גורפינקל.
בהמשך החל והעורכים להתחלף כמעט מדי גיליון, בהתאם לנושא הגיליון.
בתחילת 2011 עמד כתב העת לפני סגירה, מאחר שמינהל התרבות של משרד התרבות והספורט החליט לקצץ 80% מתקציב עמותת "בימת קדם", בטענה שהיא לא עמודת ב"קריטריונים הדרושים".
2000 - גיליון פתיחה המורה את הכיוון – עורכת: דורית מקלף
2001 - גיליון מיוחד על קולנוע – עורכת: דורית מקלף
2001 - גיליון על זהות מזרחית – עורכת: דורית מקלף
2002 - תיאטרון מן הזווית המזרחית – עורכת: דורית מקלף
2002 - מוקדש לאמנות פלסטית – עורכת: דורית מקלף, עורכת אורחת: שולה קשת
2003 - הקרב על הלחם הקרב על התרבות – מהפנתרים תשל"א לתוכנית הלימודים תש"ס – עורכת: קציעה עלון
2003 - ספרות בין השפות – דו לשוני עברי-ערבי יהודים הכותבים ערבית וערבים הכותבים עברית – עורכות: קציעה עלון ודליה מרקוביץ
2004 - מחקר אינטימי – על המחקר של היצירה המזרחית – עורכות: קציעה עלון ודליה מרקוביץ
2004 - ערוצים עוקפים – יוצרים בראשית הדרך – עורכות: קציעה עלון ודליה מרקוביץ
2005 - פוסטקולוניאליזם אפריקאי – עורכות: קציעה עלון ודליה מרקוביץ
2005 - לקרוא כאישה מזרחית – עורכות: קציעה עלון ודליה מרקוביץ
2006 - לגנוב גבולות בבהונות שקטים – הומאז' למשורר ארז ביטון – עורכים: בת שחר גורפינקל ומתי שמואלוף
2006 - היציע המזרחי נוטל רשות דיבור – על תרבות הכדורגל – עורכים: בת שחר גורפינקל ומתי שמואלוף
2007 - צועקים את שמך בהרבה לשונות – על זהות היברידית בישראל – עורכים: בת שחר גורפינקל ומתי שמואלוף ועמרי הרצוג
2007 - ציור ללא קיר – קומיקס חברתי פוליטי – עורכים: בת שחר גורפינקל ומתי שמואלוף
2008 - עארסים ופרֵחות – עורכים: בת שחר גורפינקל ומתי שמואלוף
2008 - אודות ציון – מוקדש לאמן ז'וזף דדון – עורכת: בת שחר גורמזאנו גורפינקל, עורכת אורחת: דרורית גור אריה
2009 - על קורבנוּת – עורכים: בת שחר גורמזאנו גורפינקל ועמרי הרצוג
2009 - כל סיפוריה של הסופרת שושנה שבבו עורכת: בת שחר גורמזאנו גורפינקל
2010 - האסכולה המזרחית בספרות העברית – שירה – עורכים: קציעה עלון ויצחק גורמזאנו גורן
2010 - האסכולה המזרחית בספרות העברית – סיפורת – עורכים: קציעה עלון ויצחק גורמזאנו גורן
2011 - האסכולה המזרחית בספרות העברית – מחקר וביקורת – עורכים: קציעה עלון ויצחק גורמזאנו גורן
2011 - הכיוון מזרח לילדים – עורכים: בת שחר גורמזאנו גורפינקל ועמרי הרצוג
2012 - יצירות של אמנות פלסטית עם פרשנות ספרותית – עורכים: בת שחר גורמזאנו גורפינקל ועמרי הרצוג
– עורכים: בת שחר גורמזאנו גורפינקל, עמרי הרצוג, שלומי עטר, עמיר סגל
2014 - בעקבות "פסטיבל לבי במזרח" – עורך: יצחק גורמזאנו גורן, סיוע בעריכה: קציעה עלון
2015 - "הגיבורה היא העיר" – אלכסנדריה בספרות ובקולנוע – עורך: יצחק גורמזאנו גורן
2015 - רומנסה ספרדית – אנתולוליה קטנה של תרבות הלאדינו – עורכת: סוזי גרוס
2016 - משהד, טהראן ואספהאן, פרס ואיראן, יהודים ומוסלמים – פרס ואיראן יהודים ומוסלמים – עורכת: שולה קשת
2018 - פרחה פואטיקה - שירת משוררות מזרחיות - עורכת: שולה קשת
2018 - חזית הסירוב התימנית - עורכת: יעל צדוק
2019 - מרוקו היהודית - נפקדוּת נוכחת - עורכים: ליאת ארלט סידס וסמי שלום שטרית
2019 - לילה שחור - תרבות של מחאה - עורכים: אלון בר ושולה קשת
2020 - שמעון בלס - פרידה ופגישה מחודשת - עורכים: אלמוג בהר ויובל עברי
2020 - האמהות שלנו - 20 שנה לאחותי - תנועה פמיניסטית מזרחית - עורכות: שולה קשת (קשי) וליאת ארלט סידס
2022 - עליז.ה - תרבות, שירה וספרות להט"בית מזרחית - עורכות הגיליון: לורן מילק ויסמין (מקס) ששון
2022 - סדנת כתיבה - עורכות הגיליון: שולה קשת (קשי), בת שחר גורמזאנו גורפינקל
2023 - לנוע בתוך שפה זרה: קווים לדמותה של הדיאספורה המזרחית - עורך: מתי שמואלוף
2024 - כיכר הדמוקרטיה: בעקבות ההפיכה המשטרית - עורכות הגיליון: שולה קשת קשי, סיון תהל, מתי שמואלוף
2025 הכיוון מזרח 45 - שבעה - היום שבו הזמן עצר מלכת - עורכות הגיליון: שולה קשת קשי, אדמית פרא, מתי שמואלוף
הכיוון ההפוך היא תוכנית ראיונות ודיונים בערוץ הלוויין אל-ג'זירה (الجزيرة) המשדר חדשות ואקטואליה מדוחה, בירת קטר.
מנחה התוכנית הוא דוקטור פייסל אל-קאסם, דרוזי יליד סוריה, בעל אזרחות בריטית ותואר דוקטור לספרות אנגלית.
התוכנית משודרת מ-1997 וזוכה לשיעורי צפייה גבוהים מאוד בארצות ערב.
היא מעמתת מדי שבוע בין פוליטיקאים, אנשי רוח, אנשי דת, חוקרים או אנשים מלומדים אחרים, בעלי דעות קוטביות ומנוגדות.
המנחה מנהל את הדיון ביניהם, אם כי לעיתים הוא נוקט עמדה לטובת אחד הצדדים.
אף כי מסגרת התוכנית פשוטה יחסית, היא נחשבת חדשנית בעולם הערבי, שכן היא מביאה לדיון גם אנשים שדעותיהם אינן מקובלות, ולפעמים אף אסורות להשמעה בחלק מהמדינות הערביות והמוסלמיות.
התוכנית משודרת בשידור חי, כך שאין אפשרות לערוך אותה או לצנזר קטעים ממנה.
הדיונים בה נעשים לפעמים סוערים, ואף היו מקרים שבהם אחד המתדיינים עזב את האולפן בזעם.
הנושאים המועלים בתוכנית הם נושאים אקטואליים המעוררים מחלוקת עזה בעולם הערבי, בפרט נושאים הקשורים ביחסים שבין העולם הערבי לארצות ועמים אחרים.
כמה מהנושאים שהועלו בתוכנית לאחרונה: שאלת הצורך של מדינות ערביות בנשק גרעיני, היחס לערבים בארצות הברית, וערעור התדמית של ישראל בעולם הערבי בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
אחת התוכניות המפורסמות (21 בפברואר 2006) עסקה בתאוריית התנגשות הציביליזציות של סמואל הנטינגטון, ועימתה את ופא סולטאן, ערבייה חילונית ילידת סוריה שמתגוררת בלוס אנג'לס, עם אבראהים אל-ח'וולי, איש דת מצרי המרצה באוניברסיטת אל-אזהר.
הביקורת שהפנתה סולטאן כלפי העולם הערבי ודת האסלאם הייתה חסרת תקדים בהיסטוריה של שידורי הטלוויזיה בערבית.
במהלך הריאיון צידד המנחה פייסל אל-קאסם בגלוי בדעותיו של אל-ח'וולי.
לאחר הריאיון כתב אל-קאסם מאמר שכותרתו "הבאש את ריחם של הערבים והמוסלמים והיה מפורסם באמריקה" ("اشتمّ العرب والمسلمين وأصبح مشهورًا في أمريكا") שבו הוא מגנה את סולטאן על הדעות שהביעה בתוכניתו.
בתוכנית אחרת (2 בינואר 2007), ימים ספורים לאחר הוצאתו להורג של סדאם חוסיין, התעמתו שני אישי ציבור עיראקיים: משעאן אל-ג'בורי, חבר פרלמנט סוני, וסאדק אל-מוסווי (איש ציבור שיעי).
אל-ג'בורי הסוני עורר את חמתו של אל-מוסווי השיעי כשביקש מהצופים להצטרף אליו לתפילה לעילוי נשמתו של סדאם חוסיין.
בתגובה האשים אל-ג'בורי את אל-מוסווי כי הוא משתף פעולה עם איראן.
העימות התלהט, ושני המרואיינים קמו ממקומם והחלו לצעוק זה על זה, מבלי שהמראיין, פייסל אל-קאסם, הצליח להשתלט עליהם.
בסופו של דבר עזב אל-מוסווי את האולפן בזעם במהלך השידור.
אל-קאסם עצמו מתח בפתיח לתוכנית ביקורת על כך שההוצאה להורג נעשתה במהלך החג עיד אל-אדחא, ואמר שאפילו אריאל שרון לא היה מעז להוציא את סדאם חוסיין להורג בעיתוי כזה.
ב-15 בנובמבר 2016 השתתף בפעם הראשונה יהודי ישראלי בתוכנית, המזרחן ד"ר אדי כהן השתתף בעימות עם סאלח קיראטה איש מקורב לנשיא סוריה בשאר אסד.
בעקבות התוכנית התחוללה סערה של ממש ברשתות החברתיות והשאלה אשר נדונה כיצד יהודי (ד"ר אדי כהן) צדק, וכיצד היהודי הגן על הערבים בעוד הערבי מתחמק מהשאלות ומהטבח אשר מבוצע כנגד העם הסורי.
בדצמבר 2017 התעמת המזרחן ד"ר מרדכי קידר בתוכנית עם "עבד אל-רחמן סעיד קוקי" חוקר ואיש דת אסלאמי על הצהרת טראמפ בכך שאמריקה מכירה בירושלים כבירת ישראל.
עוד באותה שנה קאסם השווה את היחס של ישראל למחבלים הכלואים אצלה לבין היחס של סוריה.
הוא הציג תמונה של סמיר קונטאר, תוך הוסיפו שהוא יצא מ-23 שנות מאסר "עם כרס ודוקטורט", אל מול תמונה של אסיר משוחרר מהכלא הסורי כשהוא נראה כחוש ושבור.
בשנת 2020 אל-קאסם צייץ בטוויטר ציוץ שבו הוא מברך את יוצרי ושחקני סדרה סעודית שדיברו בגילוי לב על אהדתם למדינת ישראל והדגיש שהוא מכבד אותם על עמידתם על העיקרון שמנחה גם אותו: "הכנות היא נחמה".
בשנת 2021 אל-קאסם פרסם ציוץ נוסף בו הציג תמונה של תל אביב וכתב בצורה הומוריסטית:
הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית החל בפברואר 1519 והסתיים ב-13 באוגוסט 1521, במהלכו כבשו הספרדים את שטחה של האימפריה האצטקית, באזור מקסיקו של ימינו.
הייתה זו תקופת המעבר שבין התקופה הפרה-קולומביאנית לבין החלת השלטון הקולוניאלי של הספרדים בצפון אמריקה.
הפלישה הספרדית הראשונה לשטחים של מקסיקו התרחשה ב-1519 על ידי הכובש הרנאן קורטס.
חופיה של וראקרוס, משם הגיע קורטס ביחד עם לוחמיו, התגלו רק שנתיים מוקדם יותר על ידי מגלה הארצות הספרדי פרנסיסקו הרננדס דה קורדובה.
ב-16 באוגוסט 1519 עזב קורטס את וראקרוס מלווה ב-400 חיילים ספרדים וכ-200 סבלים מקומיים בדרך לטנוצ'טיטלאן, בירת האצטקים.
בני הטלקסקלה היו אויביהם המרים של האצטקים וקורטס הצליח לגייס מהם כ-100,000 טלקסקלים למלחמתו.
משם המשיך קורטס וצבאו לעיר צ'ולולה (Cholula), שם ביצעו טבח המוני בתושבי העיר בו השתתפו גם בני בריתם הטלקסקלים.
ב-8 בנובמבר 1519 קורטס וכוחותיו נכנסו לבירת האימפריה.
היסטוריונים חולקים על הטענה, ששליט האצטקים מוקטסומה השני, יחס לכובשים הספרדים משמעות דתית לפיה האל קצלקואטל חוזר ובא לרשת אותו על כיסא מלכותו.
השניים נפגשו בכניסה לטנוצ'טיטלאן והחליפו מתנות.
בהמשך שבה קורטס את מוקטסומה אולם התיר לו להמשיך ולנהל את האימפריה ממקום שביו בארמון אקשיאקטל.
הספרדים שדדו בזמן זה את אוצרות העיר, שרפו את צלמי האצטקים והציבו במקומם את צלמית מריה במקדש המרכזי.
בינתיים חזר קורטס לווראקרוס כדי למגר חיל משלוח מטעם מושל קובה והשאיר את סגנו, פדרו דה אלוואראדו, יחד עם כ-80 לוחמים בטנוצ'טיטלאן.
ב-16 במאי 1520, במהלך חג הטושקטל (Toxcatl) פרץ העימות בין הצדדים.
אלוואראדו למד את פרטי הטקס ממוקטסומה עצמו והכין מארב שיסתער על החוגגים ברגע השיא.
המארב הצליח, אולם בעיר פרצה מהומה.
הספרדים נסוגו לארמון אקשיאקטל ואנשי העיר פתחו במצור ממושך על הארמון.
ב-24 ביוני חזר קורטס לעיר ופילס את דרכו לארמון.
נסיונותיו של מוקטסומה להביא להפסקת אש עלו בתוהו וב-29 ביוני הוא מת.
הספרדים החליטו להתפנות מן העיר דרך הגשר הצפוני.
הפינוי הפך לאסון כאשר לפי דיווחיו של קורטס, כ-150 ספרדים וכ-2,000 ילידים אמריקאים נפלו לאגם (מקורות אחרים נוקבים במספרים כפולים ואף יותר מכך) כשהם עמוסי שלל במה שכונה "הלילה העצוב".
האצטקים לא רדפו אחרי הספרדים ובכך איפשרו לקורטס לארגן את צבאו.
צבאו של קורטס כלל 900 ספרדים וכ-150,000 אינדיאנים, בנוסף ל-86 סוסים ו-13 אוניות, בעזרתם הטיל מצור על העיר.
במהלך ימי המצור פשטה בקרב האצטקים מגפת אבעבועות שחורות שהפילה בין שליש לחצי מכוח הלחימה האצטקי.
לאחר 93 ימי מצור, ב-13 באוגוסט 1521, יצא קואוטמוק, שליט האצטקים, והסגיר עצמו לידי הספרדים.
קואוטמוק עונה בעינויים שכללו את שריפת כפות רגליו בשמן רותח כדי לגלות את מקום הימצאם של אוצרות הממלכה.
בהמשך נעזב לנפשו, אולם ב-1525 הוצא להורג על ידי קורטס.
לאחר ששמע על נפילת האימפריה האצטקית, אירצ'ה טאנגקסואן השני שלח שליחים למנצחים הספרדים (אימפריית פורפצ'ה הייתה אויבת האימפריה האצטקית).
מספר ספרדים הלכו איתם לצינצונצאן, שם הוצגו בפני השליט והחליפו מתנות.
הם חזרו עם דוגמאות של זהב והעניין של קורטס במדינת טרסקאן התעורר.
בשנת 1522 נשלח כוח ספרדי בהנהגתו של כריסטובל דה אוליד לשטח פורפצ'ה והגיע לצינצונצאן תוך ימים.
הצבא הקיסרי מנה אלפים רבים, אולי אפילו 100,000, אך ברגע המכריע הם בחרו שלא להילחם.
טאנגקסואן נכנע לממשל הספרדי, אך בשל שיתוף הפעולה שלו ניתנה לו מידה גדולה של אוטונומיה.
זה הביא להסדר מוזר שבו גם קורטס וגם טאנגקסואן ראו את עצמם לשליטים של מיצ'ואקן במשך השנים הבאות: אוכלוסיית האזור הייתה כפופה לשניהם.
מאוחר יותר, נוניו בלטראן דה גוסמן, אז המשנה למלך הראשון, החליט לצעוד לצפון מערב מקסיקו עם כוח של 5,000–8,000 איש בחיפוש אחר אוכלוסיות חדשות להכניע.
הוא הגיע למיצ'ואקאן וגילה שטאנגקסואן עדיין היה השליט בפועל של האימפריה שלו, שלשמה התחבר הכובש עם דון פדרו פנזה קוינייראנגארי נגד האירצ'ה.
טאנגקסואן נשפט על תכנון מרד, מניעת מחווה, מעשי סדום וכפירה, והוא עונה והוצא להורג.
האפר שלו הושלך לנהר לרמה.
החלה תקופה של אלימות וסערה.
במהלך העשורים הבאים, הוצבו שליטי בובות על ידי ממשלת ספרד.
הכיבוש הספרדי של חצי האי יוקטן ארך כמעט 170 שנה.
התהליך כולו יכול היה להימשך זמן רב יותר אלמלא שלוש מגפות נפרדות שגבו מחיר כבד מהילידים האמריקאים, וגרמו לירידה של האוכלוסייה בחצי והחלישו את המבנה החברתי המסורתי.
לאחר הכיבוש הספרדי של מרכז מקסיקו, משלחות נשלחו צפונה יותר במזו-אמריקה, לאזור המכונה לה גראן צ'יצ'ימקה.
המשלחות בפיקודו של נוניו בלטראן זה גוסמן היו קשות במיוחד כלפי אוכלוסיית צ'יצ'ימקה, וגרמו לה למרוד בהנהגתו של Tenamaxtli ובכך לפתוח במלחמת מיקסטון.
בשנת 1540, הצ'יצ'ימקאס ביצרו את Mixtón, Nochistlán, וערים הרריות אחרות ואז צרו על היישוב הספרדי בגוודלחרה.
הכובש המפורסם פדרו דה אלוואראדו, שנחלץ לעזרתו של המושל בפועל כריסטובל דה אונאטה, הוביל מתקפה על נוצ'יסטלן.
עם זאת, הצ'יצ'ימקאס תקפו נגד וכוחותיו של אלוורדו נהדפו.
תחת הנהגתו של המשנה למלך דון אנטוניו דה מנדוסה, הכוחות הספרדים ובני בריתם הילידים הצליחו בסופו של דבר לכבוש מחדש את העיירות ולדכא את ההתנגדות.
עם זאת, הלחימה לא נעצרה לחלוטין בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1546, השלטונות הספרדיים גילו כסף באזור סקטקס והקימו יישובי כרייה בשטח צ'יצ'ימקה ששינו את השטח ואת אורח החיים המסורתי של צ'יצ'ימקה.
הצ'יצ'ימקה התנגדו לפריצות לאדמות אבותיהם על ידי תקיפת נוסעים וסוחרים לאורך "כבישי הכסף".
מלחמת צ'יצ'ימקה שלאחר מכן (1550–1590) תהפוך לסכסוך הארוך והיקר ביותר בין כוחות ספרדים לעמים ילידים ביבשת אמריקה.
ההתקפות התגברו עם כל שנה שחלפה.
בשנת 1554, הסבו הצ'יצ'ימקאים הפסד גדול לספרדים כאשר תקפו רכבת של שישים קרונות ולכדו חפצי ערך של יותר מ-30,000 פזו.
עד שנות ה-1580, אלפים מתו ויישובי המכרות הספרדיים בשטח צ'יצ'ימקה היו תחת איום מתמשך.
בשנת 1585, דון אלווארו מנריקה דה זוניגה, המרקיז מווילמנריקה, מונה למשנה למלך.
המשנה למלך זעם כשנודע לו שכמה חיילים ספרדים החלו להשלים את הכנסותיהם על ידי פשיטה על הכפרים של אינדיאנים שלווים במטרה למכור אותם לעבדות.
ללא סוף צבאי לסכסוך באופק, הוא היה נחוש להחזיר את השקט לאזור זה ופתח במתקפת שלום בקנה מידה מלא על ידי משא ומתן עם מנהיגי צ'יצ'ימקה וסיפק להם אדמות, אספקה חקלאית וסחורות אחרות.
מדיניות זו של "שלום ברכישה" הביאה סופית את קץ למלחמת צ'יצ'ימקה.
מועצת הודו הוקמה בשנת 1524 והאאודינסיה הראשונה בשנת 1527. בשנת 1535, קרא קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שהיה ידוע בשם קרלוס הראשון, מלך ספרד), מינה את האציל הספרדי דון אנטוניו דה מנדוסה למשנה למלך הראשון של ספרד החדשה.
מנדוסה היה נאמן לחלוטין לכתר הספרדי, בניגוד לכובש מקסיקו הרנאן קורטס, שהוכיח שהוא בעל גישה עצמאית והתריס נגד פקודות רשמיות כאשר ביטל את סמכותו של המושל דייגו ולאסקס דה קואיאר בקובה.
השם "ספרד החדשה" הוצע על ידי קורטס ואחר כך אושר רשמית על ידי מנדוסה.
האימפריה האצטקית חדלה מלהתקיים עם הכיבוש הסופי של טנוצ'טיטלאן הספרדי באוגוסט 1521. האימפריה הורכבה ממדינות עיר נפרדות אשר התחברו או נכבשו על ידי מקסיקת טנוצ'טיטלאן, והעניקו מחווה למקסיקה תוך שמירה על מבני השלטון הפנימיים שלהן.
הפוליטיקות הללו עברו כעת תחת שלטון ספרד, ושמרו גם על המבנים הפנימיים של האליטות השליטות ופשוטי העם המשלמים מס, כמו גם החזקת קרקעות ומבנים כלכליים אחרים ללא פגע במידה רבה.
שתי יצירות מפתח מאת ההיסטוריון צ'ארלס גיבסון, טלקסקלה במאה השש עשרה (1952) [94] והמונוגרפיה שלו The Aztecs Under Spanish Rule: A History of the Indians of the Valley of Mexico, 1519–1810 (1964) [95] היו מרכזיות בעיצוב מחדש של ההיסטוריוגרפיה של הילידים וקהילותיהם מהכיבוש הספרדי ועד לעידן העצמאות של מקסיקו ב-1810.
חוקרים שהיו חלק מענף של ההיסטוריה האתנו-אמריקאית, שנקראה לאחרונה "הפילולוגיה החדשה", הצליחו, תוך שימוש בטקסטים ילידיים בשפות הילידים, לבחון בפירוט רב כיצד חיו הילידים בעידן השלטון הקולוניאלי הספרדי.
יצירה מרכזית המשתמשת בטקסטים ילידיים מהתקופה הקולוניאלית כמקורה העיקרית היא ה-Nahuas After the Conquest של ג'יימס לוקהרט: Postconquest Central Mexican History and Philology.
המפתח להבנה עד כמה אפשרית המשכיות ניכרת של מבנים ילידים לפני הכיבוש היה הניצול הקולוניאלי הספרדי של האצולה הילידית.
בעידן הקולוניאלי, האצולה הילידית הוכרה במידה רבה כאצילים על ידי המשטר הקולוניאלי הספרדי, עם זכויות היתר הכוללות את התואר האציל הספרדי דון לאצילים ודונה לנשים אצילות.
עד היום מחזיקה בתואר דוכס מוקטסומה משפחת אצולה ספרדית.
כמה מבני האצולה הילידית למדו ספרדית.
נזירים ספרדים לימדו שבטים ילידים לכתוב את שפותיהם באותיות לטיניות, מה שהפך עד מהרה למסורת שמנציחה את עצמה ברמה המקומית.
כתביהם ששרדו הם חיוניים בידע שלנו על Nahuas בעידן הקולוניאלי.
הנזירים היחפנים הראשונים במרכז מקסיקו, במיוחד הפרנציסקנים והדומיניקנים למדו את השפה הילידית של נאוואטל, כדי לבשר לעם הילידים בשפת האם שלהם.
משכילים מוקדמים יצרו טקסטים על מנת להעביר את פרויקט ההתנצרות.
חשובים במיוחד היו המילון הספרדי-נאוואטל משנת 1571 שחיבר על ידי הפרנציסקני פריי אלונסו דה מולינה, ומדריך הווידוי הדו-לשוני שלו משנת 1569 לכמרים.
פרויקט מרכזי של הפרנציסקנים במקסיקו היה איסוף ידע על אמונות ותרבויות דתיות של נאואה שעליו פיקח הנזיר ברנרדינו דה סאגון באמצעות מודיעים ילידים, שהביא למספר טקסטים חשובים והגיע לשיאו בטקסט בן 12 כרכים, The General History of the Things of New Spain שפורסם באנגלית בשם Florentine Codex.
הכתר הספרדי באמצעות מועצת איי הודו והמסדר הפרנציסקני בסוף המאה ה-16 הפך עוין יותר ויותר ליצירות בשפות הילידים שנכתבו על ידי כמרים ואנשי דת, מחשש שהן כופרות ומכשילות את ההמרה האמיתית של האינדיאנים.
כדי לתגמל ספרדים שהשתתפו בכיבוש מה שהיא כיום מקסיקו העכשווית, הכתר הספרדי אישר מענקים של עבודה ילידית, במיוחד הקצאת קהילות ילידים שלמות לעבודה באמצעות מערכת האנקומיינדה.