tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם אין ניקוז מפני השטח של הקרח, המים המופשרים על גבי יזרמו כלפי מטה ויתאפסו בנקיקים בקרח, יחד עם המים המופשרים תחת הקרחון; שני המקורות יכולים ליצור אגם תת-קרחוני.
העומד ההידראולי של המים שנאספו באגם תת-קרחוני יגדל ככל שהמים מתנקזים דרך הקרח עד שהלחץ יהיה מספיק גבוה כדי לפרוץ נתיב דרך הקרח או להציף את הקרח מעליו.
אם מים מומסים מצטברים, השחרור הוא זמני תחת יריעות קרח יבשתי, כמו גם תחת קרחוני האלפים.
המים הנאספים מסירים את הקרח שמעליהם, והמים נעים כלפי חוץ בשכבה דחוסה או אגם גדל תחת הקרח.
אזורים בהם הקרח יוסר בקלות הרבה ביותר (אזורים כלומר עם יריעות קרח דקות מעליהם) מורמים ראשונים.
לפיכך מים עשויים להעלות את בסיס שטח הקרחון אם הם נעים לעבר אזורים בהם הקרח שמעליו נמוך יותר.
תהליך זה מתמשך עם התרכזות המים, עד אשר נוצר נתיב לשחרור המים.
אם אין ערוץ הקיים מראש, המים משוחררים בתחילה כזרם רחב שיכול להיות בעל חזית זרימה בת עשרות קילומטרים רחבים בזרם קל.
כשזרימה ממשיכה, היא נוטה לשחוק את הבסיס ואת הקרח שמעליו, ויוצרת עמק דמוי U כשהלחץ המופחת מאפשר לרוב הקרחון לחזור ולהישען ישירות על פני השטח מתחתיו כך שהזרימה הופכת מרחבה למנותבת.
הכיוון של הערוץ מוגדר בעיקר על ידי העובי של הקרח שמעליו ולאחר מכן על ידי השיפוע של פני השטח מתחתיו, וישנם אזורים בהם הלחץ של הקרח מאלץ את המים לעלות למעלה לאזורי כיסוי קרח נמוך עד שהוא עולה לפני הקרח.
לפיכך התצורה של עמקי ה-U השונים שנוצרו על ידי קרחונים ספציפיים מספקת מיפוי כללי של עובי הקרחון כאשר העמקים נוצרו, במיוחד אם התבליט בפני השטח המקוריים ובקרחון היה מוגבל.
השחרור המהיר בנפח גבוה הוא תהליך שוחק מאוד, כפי שמעידה פסולת הנמצאת בעמקים ובפתחם, שנוטה להיות אבנים וסלעים גסים.
סביבה שוחקת זו עקבית עם יצירה של עמקים שעומקם מעל 400 מטר ורוחבם 2.5 ק"מ, כפי שנצפו באנטארקטיקה.
פיוטרובסקי פתח מודל מפורט של התהליך האנליטי, הצופה מחזור כדלקמן:
מים מומסים כתוצאה מחימום גאותרמי מלמטה.
מי מופשרים מפני שטח אינם משמעותיים ויהיו מינימליים במרבית הקרחונים מכיוון שראיות מצביעות על כך שהמים עיליים לא יכולים לחדור יותר מ-100 מטרים לתוך קרחון.
מים מופשרים מתנקזים תחילה דרך האקוויפרים התת-קרחוני.
כאשר התולכה ההידראולית של התשתית איננה מספיקה, המים התת-קרחוניים המומסים מצטברים באגנים.
מספיק מים מצטברים כדי לפתוח את חסימת הקרח בעמק שנוצרה לאחר הזרימה האחרונה.
המים העודפים זורמים דרך העמק זרימה טורבולנטית השוחקת הן את העמק והן את הקרח.
ככל שרמת המים יורדת, הלחץ יורד עד שהעמק שוב נסגר על ידי הקרח והזרימה נפסקת.
בעוד מרוצות קרחון היו מקושרות במקור עם הואטניוקול, הרי כבר דווחו בטווח רחב של מקומות, כולל אנטארקטיקה בהווה, ויש ראיות לכך שהם התרחשו גם ב ומעטה הקרח הסקנדינבי בתקופת הקרח האחרונה.
קרחון מירדלסיוקוטל (Mýrdalsjökull) נתון למרוצות קרחון כאשר הר הגעש קטלה (Katla) השוכן מתחתיו מתפרץ, בערך כל 40–80 שנים.
מעריכים כי בהתפרצות ב-1755 ספיקת שיא הייתה כ-200,000-400,000 מ"ק לשנייה, בדומה לספיקה של נהר האמזונאס ואף כפול ממנו.
הר געש גרימסווטן גורם למרוצות קרחון תכופות וגדולות מואטניוקול.
ההתפרצות ב-1996 גרמה לזרימת שיא של 50,000 מ"ק לשנייה ונמשכה מספר ימים.
הר געש אייאפיאטלאייקוטל (השוכן מתחת לקרחון באותו שם) גורם גם הוא למרוצות קרחון.
ההתפרצות ב-2010 גרמה למרוצת קרחון עם זרימת שיא של כ 2,000-3,000 מ"ק לשנייה.
ביולי 1994, נוקז אגם חסום על ידי משטח קרח דרך מנהרה תת-קרחונית מתחת לקרחון גודארד (Goddard), בהרי החוף שבקולומביה הבריטית, וכתוצאה נוצרה מרוצת קרחון.
פרץ השיטפון של 100–300 מ"ק לשנייה זרם 11 ק"מ דרך Farrow Creek והסתיים באגם Chilko, תוך שהוא גורם לשחיקה משמעותית כך שסכר הקרח לא השתקם.
מרוצות קרחון דומות בקולומביה הבריטית מסוכמות בטבלה שלהלן
כשמעטה הקרח לורנטיד (Laurentide) נסוג מההיקף המרבי שלו לפני כ-13000–21000 שנים, התרחשו שתי העתקות משמעותיות של הזרימה במזרח צפון אמריקה.
למרות שיש עדיין ויכוחים רבים בין הגאולוגים היכן אירועים אלו התרחשו, סביר להניח שהם התקיימו כאשר מעטה הקרח נסוג מהרי האדירונדאק (Adirondac) ושפלת סנט לורנס (St.
ראשית, האגם הקרחוני אירוקווי (Iroquois) התנקז לאוקיינוס האטלנטי באופן קטסטרופלי בעמק ההדסון, כשסכר מעטה הקרח הנסוג התמוטט והוקם מחדש עצמו בשלוש מרוצות קרחון.
העדויות לעוצמת המים במורד עמק ההדסון כוללת משקעים עמוקים חרותים בעמק, משקעים גדולים במדף היבשתי, ובולדרים קרחוניים בקוטר של יותר מ-2 מטר בקצוות.
מאוחר יותר, כאשר שפלת סנט לורנס נמסה, האגם הקרחוני קנדונה (Candona) נשפך לצפון האוקיינוס האטלנטי, לאחר מכן הניקוז התבצע באמצעות ים צמפליין (Champlain) ועמק סנט לורנס.
מאמינים כי הפשרה זו בצפון האוקיינוס האטלנטי על ידי מרוצת קרחון לפני כ-13,350 שנים הומרצה על ידי ירידה במסוע הימי והתקופה הקרה הקצרה שבתוך ה-Allerød של חצי הכדור הצפוני
לבסוף, ימת אגאסי הייתה ימת קרח עצומה במרכז של צפון אמריקה.
שהוזנה על ידי נגר קרחונים בסוף תקופת הקרח האחרונה, שטחה היה גדול יותר משטחם של כל האגמים הגדולים המודרניים במשולב והיא הכילה יותר מים מאשר כל האגמים בעולם כיום.
הימה נוקזה בסדרה של אירועים בין לפני כ-13,000-8400 שנה.
מרוקו הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1930 בבימויו של יוזף פון שטרנברג.
בסרט מככבים גרי קופר, מרלן דיטריך ואדולף מנז'ו.
הסרט מבוסס על הספר "Amy Jolly" של בינו ויזני ומעובד על ידי ג'ולס פורט'מן.
הסרט מגולל את סיפור אהבתם של לגיונר וזמרת קברטים הנתקלים קשיים עקב חיזוריו של אדם עשיר אחר הזמרת.
הסרט ידוע בעיקר עקב הסצנה שבה דיטריך לובשת בגדים גבריים ומנשקת אישה, מה שהיה לא מקובל בתקופה זו.
גרי קופר – טום בראון
מרלן דיטריך – איימי ג'ולי
אדולף מנז'ו – קנינגטון לה בזייר
אולריך הפט – מר קיסר
איב ספת'ורן – גברת קיסר
במהלך הסרט דיטריך ידעה מעט אנגלית ולכן היא קראה את תפקידה בספונטניות.
על פי רוברט אוסבורן מה-"Turner Classic Movies", קופר ופון שטרנברג לא הסתדרו ביניהם.
פון שטרנברג בכוונה האפיל את דמותה של דיטריך על דמותו של קופר, וכתוצאה מכך קופר התלונן למנהליו על היחס המפלה.
הסצנה האחרונה של הסרט שוחזרה בסרט המקסיקני "Enamorada" (1946) של אמיליו פרננדז.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (מרלן דיטריך)
פרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר (האנס דרייר)
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ליי גארמס)
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (יוזף פון שטרנברג)
מרוץ עין גדי הוא מרוץ שנתי המתרחש סמוך לים המלח.
המירוץ נערך מדי שנה מאז שנת 1984, והוא אחד מאירועי הריצה הוותיקים במדינת ישראל.
מסלול המרוץ הוא על כביש 90.
המרוץ התחרותי הוא בשתי רמות: ריצת חצי מרתון וריצה למרחק של 10 ק"מ.
בנוסף נערך מרוץ למרחק 2 ק"מ לילדים ונוער.
בעקבות עומס חום כבד (כ-40 מעלות) שלושה רצים נפגעו קשה.
בשנת 2013 השתתפו במרוץ החצי מרתון כ-700 משתתפים ובמרוץ למרחק 10 ק"מ כ-500 משתתפים.
מרוצי העקרב הוא ספר, אשר נכתב על ידי הסופרת מגי סטיווטר וראה אור באנגלית בשנת 2011 ובעברית, תחת הוצאת כנרת, בשנת 2013. בשנת 2012 הספר היה סגן לפרס פרינץ.
הספר זכה לביקורות משבחות מהניו יורק טיימס, מהאנטרטיינמנט ויקלי ומהגרדיאן:
"שונה מכל ספר שקראתם אי פעם." ניו יורק טיימס
אם תתחילו לקרוא לא תוכלו להפסיק." הגרדיאן
"בדרמה היפהפייה הזאת ביססה את עצמה סטיווטר כאחת הסופרות המוכשרות ביותר בתחום ספרות הנוער כיום." אנטרטיינמנט ויקלי
הספר עוסק בשתי דמויות שונות, שון וקייט, שמתחרות במרוצי העקרב.
מרוצי העקרב הם מרוצים עקובים מדם המתקיימים על גבי סוסי מים (קאפיל אישקה) - סוסים מיתולוגיים ואכזריים שיוצאים מתוך האוקיינוס אל האי תיסבי (שם מתרחשת העלילה) כל נובמבר בסתיו.
את הסוסים הללו ניתן לתפוס רק בתקופת הסתיו בה הם יוצאים מהמים אך הסוסים האלו מסוכנים, פראיים ורעבים לבשר אדם.
בגלל תכונות אלו, מסוכן מאוד להיות בקרבת הים והאי בתקופה הזו ועוד יותר מסוכן לנסות לתפוס אותם, אך הדבר הכרחי בשביל המרוצים.
קייט קונולי איבדה את הוריה שנה קודם לכן, והיא זקוקה לניצחון כדי שתוכל לחיות את חייה ללא דאגות כלכליות ולשלם את שכר ביתה, שאם לא היא ואחיה יגורשו ממנו.
היא גם מקווה שהשתתפותה במרוצים תעכב ותמנע את עזיבתו של גייב אחיה.
מנגד ניצב שון קנדריק, זוכה ארבע שנים ברציפות במרוצים, שהפעם זקוק לניצחון יותר מתמיד, כדי שיוכל לרכוש את סוס המים קור, אליו הוא קשור בכל ליבו, ממעבידו.
למרות הקונפליקט הברור בין השניים לאט לאט מתפתחת ביניהם מערכת יחסים רומנטית המובילה למפנה בסוף הסיפור.
כאשר כל אחת מן הדמויות זקוקה לניצחון באופן נואש – אך גם אחד לשני, מי יהיה המנצח?
קייט היא נערה יתומה ממשפחת קונולי שחיה באי תיסבי.
היא ג'ינג'ית, נמוכה ופניה מלאי נמשים.
שני הוריה של קייט מתו שנה לפני התרחשות הסיפור כששטו בסירה וקאפיל אישקה עלו מהמים וטרפו אותם.
מאז נשארו רק היא ושני אחיה (וסוסתם דאב).
רק אחיה הגדול, גייב, עובד ומצבם הכלכלי נמוך : הם לא קונים אוכל באיכות גבוהה, אלא רק מוצרים בסיסיים, והם מאוד מתקשים לשלם את שכר ביתם.
קייט מחליטה להצטרף למרוצי העקרב אף על פי שהיא תהיה הנערה הראשונה שאי פעם תשתתף, במטרה לזכות בהם עם סוסתה דאב ולזכות בפרס הכספי כדי לכלכל את משפחה.
סיבה נוספת להחלטה הזאת היא שאחיה הגדול גייב מודיע שבסוף השנה יעזוב ליבשת אמריקה והיא חושבת שאם תשתתף במרוצים (ותהיה סכנה ממשית לחייה) הוא יאלץ להישאר לפחות עד לאחר המרוצים ואולי יחזור בדעתו.
דאב היא הסוסה של קייט ואיתה היא מתחרה במרוצים.
היא נמצאת בסיכון רב, בהתחשב בעובדה כי היא סוסה רגילה אל מול קאפל אישקה.
היא החברה הטובה ביותר של קייט ויש ביניהן קשר מאוד מיוחד.
גבר צעיר בשנות העשרים לחייו, אחיהם הגדול של קייט קנולי ופין קונולי.
הוא עובד בנמל והוא מנקה בבית מלון בשביל לכלכל את שני אחיו לאחר שהוריהם נהרגו.
הוא מודיע על כך שיעזוב ליבשת עם שני חבריו הטובים, וישאיר את שני אחיו לבדם, בשביל לזכות בעתיד טוב יותר.
כשהוא שומע על כך שקייט עומדת להתחרות במרוצי העקרב הוא מנסה לגרום לה לזנוח את הרעיון, אך כשמבין שזה לא משפיע עליה מחליט להישאר עד אחרי המרוצים.
פין הוא הבן הצעיר ביותר במשפחת קונולי.
הוא לחוץ באופן תמידי ונוהג לשטוף את ידיו ולנקות את הבית באובססיביות על מנת להתעלם מהלחץ.
יש לו מכונית אדומה אותה הוא אוהב בכל ליבו.
הוא משתדל לעזור לקייט בהכנות למרוצים ותמיד מעודד אותה ותומך בהחלטותיה.
שון הוא נער יתום בן תשע עשרה - אביו מת במרוצי העקרב כשהיה בן עשר ואמו עזבה ליבשת אחרי שנולד.
מאז שאביו נהרג הוא גדל ועבד באורוות מלוורן.
חברו הטוב ביותר הוא סוסו - קאפל אישקה אדום ומהיר בשם קור עליו הוא רוכב במרוצים.
קור שייך לאורוות בנימין מלוורן ומטרתו של שון בספר היא לקנות אותו בעזרת הפרס הכספי שיזכה בו מהמרוץ,מה שלא אמור להיות מסובך כל כך משום שהוא משתתף במרוצים כבר שנים ומנצח בהם כבר ארבע שנים ברציפות.
בין שון לבין בנו של מלוורן, מאט, שוררת יריבות הנובעת מקנאתו של מאט מלוורן בכישורי הרכיבה של שון וביחס המיוחד לו שון זוכה מאביו.
קור הוא סוס הקאפל אישקה ששון מתאמן איתו ומתחרה איתו במרוצים.
אך הוא שייך לבנימין מלוורן.
כדי לקנות אותו מבנימין הוא חייב לנצח השנה במרוצים.
קור הוא סוס מהיר בצבע אדום.
בנימין הוא אביו של מאט ובעל אורוות מלוורן, האורוות הגדולות והרווחיות ביותר בכל האי - הוא מגדל באורוותו גם סוסים רגילים וגם קאפיל אישקה.
שון עובד אצלו ובניהם מערכת יחסים מתוחה.
מאט הוא בנו של בנימין מלוורן.
הוא מקנא בשון על כישוריו המרשימים ברכיבה על סוסים ועל תשומת הלב הרבה שאביו מקדיש לו.
קנאה זו מובילה למעשי הקנטה מצד מאט וחבורתו שכוללים התעללות והשפלה.
מאט משתתף במרוצי העקרב אך מעולם לא זכה בהם.
מרגרט (מגי) סטיווטר , סופרת אמריקאית שכותבת בעיקר ספרי נוער בניהם מרוצי העקרב, הזאבים של גרייס ונערי העורב.
כיום מגי מתגוררת עם משפחתה בווירג´יניה.
היא תולעת ספרים מילדותה, מאיירת חובבת, ומנגנת להנאתה בכמה כלים, ביניהם נבל קלטי, פסנתר וחמת חלילים.
לכל סיפור שמגי כותבת יש סיפור, וכך גם למרוצי העקרב.
ראשיתו של הספר מרוצי העקרב הוא סיפור קצר שמגי כתבה לבלוג שהיא מנהלת עם שתי חברות, שמפרסם סיפור חדש בכל שבוע.
היא תמיד רצתה לכתוב על סוסי מים וההתנסות עם הסיפור הקצר דחף אותה קדימה.
בסוף הספר כתבה שניסתה לכתוב על מעשיית סוסי המים פעמים רבות אך זה אף פעם לא עבד.
בגלל זה היא שינתה את המעשייה והפכה אותה למשהו שונה, שממנו הצליחה לכתוב סיפור.
בנוסף, היא מתארת שהיא גדלה עם סוסים, דבר שדחף אותה גם כן לכתוב עליהם: "ההורים שלי היו מאוד מתירנית בכל הנוגע לבעלי חיים.
כל זמן שאנחנו הרווחנו את הכסף לקנות אותם ובנינו את האוורות והמלונות שלהם (הם היו נותנים לנו קרנף אם היינו יכולים להרשות לעצמו).
היו לנו סוסים אבל הם היו עייפים ובוגרים שפרשו ממרוצי סוסים.
אנחנו רכבנו עליהם לרוב בלי אוכף."
מבקרים התקשו לקבוע את אופי הסוגה של הסיפור כיוון שעל אף שהספר כולל אלמנטים מעולם הפנטזיה והעל טבעי, אלו הם לא האלמנטים המרכזיים בסיפור, שכולל בין היתר אלמנטים מז'אנרים כמו אימה, מתח, מסתורין, פעולה, רומנטיקה והתבגרות.
מרוקו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער המרוקאים עשרה מדליות, מהן שתי מדליית זהב.
במשחקי הקיץ מרוקו מדורגת במקום ה-64 עם תשעה מדליות, מהן מדליית זהב יחידה.
מרוקו השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012) בה היא זכתה במדליית זהב בסקי אלפיני.
זוהי הזכייה הראשונה של מדינה מאפריקה במדליית זהב במסגרת של משחקי חורף אולימפיים, הן לנוער והן לבוגרים.
המשלחת הראשונה של מרוקו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 7 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה במדליית ארד בענף האתלטיקה בריצת 3 קילומטר בנים והגיעה להישג נאה כשהעפילה לתחרות הגמר בריצת 1000 מטר בנים.
בענפים קאנו/קיאק ושחייה לא הגיעה המשלחת להישגים וההשתתפות הייתה סמלית בעיקרה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה הגדולה ביותר ששלחת מרוקו עד כה.
המשלחת מנתה 15 ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה במדליית ארד בענף האתלטיקה בריצת 2,000 מטר מכשולים בנים.
כמו כן, סיימה במקום הרביעי בריצת 800 מטר ו1500 מטר בנים, ובמקום השביעי בריצת 3 קילומטר בנים.
המשלחת השתתפה לראשונה במשחקי הנוער בענפים אופניים, הרמת משקולות, התעמלות (התעמלות אמנותית והתעמלות מכשירים), טאקוונדו ורכיבה.
אולם, לא הגיעה להישגים משמעותיים.
מרוקו השתתפה באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת שמנתה גולש אלפיני אחד.
אדם אלמחמדי התחרה בענף סקי אלפיני.
הוא זכה במדליית זהב, שהיא מדליית הזהב הראשונה בה מדינה מאפריקה זוכה במסגרת כלשהי של המשחקים האולימפיים, במסלול סופר G.
אלמחמדי לא סיים את יתר המסלולים בהם התחרה.
מֵרוֹצֵי רחוב הם מרוצי מכוניות לא מאושרים ולא חוקיים המתקיימים בכבישים ציבוריים.
מקורם של מרוצי הרחוב הוא בארצות הברית, בשנות החמישים.
מרוצי רחוב מתקיימים בכבישים צרים בפאתי העיר באזורים הכפריים.
מרוצי רחוב יכולים להיות ספונטניים או מתוכננים היטב ומתואמים.
מרוצי רחוב החלו עם התפתחות תעשיית הרכב בדטרויט בארצות הברית.
מרוצי רחוב החלו כשמכוניות הפכו ליותר זולות ופופולריות.
ישנם שתי צורות עיקריות של מרוצי דראג (Drag racing) או ספרינט שהיא תחרות בין שתי מכוניות הנמצאות במצב סטטי ומאיצות בקו ישר למרחק של 400 מטר ומרוץ כבישים צרים ומעקולים - הידוע בכינוי היפני Tōge.
ככל הנראה המודעות למרוצי רחוב ושיפורי מכוניות עלתה אחרי היציאה לאקרנים של סדרת הסרטים "מהיר ועצבני" העוסקים במרוצי מכוניות.
מרוץ עכברים הוא ביטוי המתאר מרדף אינסופי שנועד מראש להיכשל או שהוא חסר תועלת.
הביטוי מדמה את בני האדם לעכברים הרצים להשיג גבינה, אך ללא הצלחה.
לרוב, הביטוי מתייחס לרצון להתקדם כלכלית ולהתעשר.
המרוץ מתאר תהליך מתיש פיזית ונפשית שדומה לאורח חיים שאינו מאפשר מנוחה ורגיעה.
כאנלוגיה לעיר מודרנית, ניתן להסתכל על האזרחים בעיר כעכברים הנעים במבוך גדול מאוד.
הם משקיעים הרבה אנרגיה בתזוזה ממקום למקום אך בסופו של דבר לא משיגים כלום לא באופן פרטני ולא כקבוצה.
את ההשוואה הזאת ניתן ליישם גם על מקומות עבודה, במיוחד עבודה תחרותית מאוד או עבודה בה יש להשקיע מאמצים רבים.
באופן כללי, אם פרט כלשהו עובד יותר מדי קשה אז הוא נמצא ב"מרוץ עכברים".
האדם שנמצא כלוא במרוץ דומה לעכבר מעבדה שהריצה במעגל נכפת עליו על ידי מדענים, כאשר על האדם מופעלים לחצים חברתיים שונים כגון רצון לצבור סטטוס חברתי, הון או קידום כלשהו.
ליציאה "ממרוץ העכברים" יכולות להיות מספר אפשרויות:
מעבר ממקום עבודה או מקום מגורים לאזור כפרי.
יציאה לפנסיה, התפטרות או הפסקת עבודה.
מעבר למקום עבודה בו ישנם פחות לחצים.
מעבר לתחום עבודה אחר לחלוטין.
הקמת עסק עצמאי ויציאה ממעגל העבודה כשכיר.
ניהול אורח חיים סגפני בטבע.
מרוץ קאדל אוונס דרך האוקיינוס הגדולה הוא מרוץ אופניים חד-יומי לנשים ולגברים על שמו של רוכב האופניים האוסטרלי קאדל אוונס שמתקיים באוסטרליה בג'ילונג (ויקטוריה).
המרוץ הוא מסבב מרוצי הוורלד טור, הדרג הבכיר ביותר של מרוצי אופני כביש.
המרוץ הוא אחד מהמרוצים הבכירים שפותחים את עונת האופניים ומתקיים בסוף ינואר.
מרוץ הגברים הוא באורך משתנה ונמצא בטווח של 175-150 קילומטרים.
מרוץ הנשים גם הוא באורך משתנה, בטווח של 140-110 קילומטרים.
בנוסף למרוצים המקצועיים, למרוץ גם גרסה עממית באורכים שונים.
המרוץ מתחיל ומסתיים בג'ילונג', עובר בעיר ילדותו של קאדל אוונס, בארוון הידס, דרך הים ומשם חזרה לג'ילונג.
שנהרוכבקבוצה2015ג'יאני מירסמןקוויק סטפ2016פיטר קניוקבוצת סקיי2017ניקיאס ארנדטסאנווב2018ג'יי מקארת'יבורה–הנסגרוהה2019אליה ויוויאנידקונינק קוויק-סטפ2020דריס דוונינסדקונינק קוויק-סטפ2021בוטל עקב מגפת הקורונה באוסטרליה2022בוטל עקב מגפת הקורונה באוסטרליה2023מריוס מיירהופר Team DSM2024לורנס פית'י Groupama–FDJ2025מאורו שמיד קבוצת ג'ייקו - אלולה2026טוביאס לונד אנדרסן Decathlon CMA CGM Team
שנהרוכבקבוצה2015רייצ'ל ניילןBuilding Champions Squad2016אמנדה ספרטOrica–AIS2017אנמיק ואן פלוטןOrica–Scott2018קלואי הוסקינגAlé–Cipollini2019ארלניס סיירהאסטנה2020ליאן ליפרטTeam DSM2021בוטל עקב מגפת הקורונה באוסטרליה2022בוטל עקב מגפת הקורונה באוסטרליה2023לוש אדחיסט FDJ-Suez2024רוסיטה ריינהוט ויסמה—ליס א בייק2025אלי וולאסטון FDJ-Suez2026אלי וולאסטון FDJ-Suez
מרוץ קרח הוא סוג של ספורט מוטורי, בו משתמשים במכוניות, אופנועים, אופנועי שלג, טרקטורונים במסלול שנמצא על אגם\נהר קפוא או על שלג.
לעיתים רחוקות יותר, המסלול יהיה בנוי בידי אדם - כמו מגרשי הוקי קרח והחלקה על הקרח.
הספורט הזה פופולרי בחודשי החורף במדינות צפוניות, כמו מדינות המערב התיכון וצפון-מזרח ארצות הברית, קנדה, מדינות צפון אירופה והרי האלפים.
אורכם של המסלולים הוא קצר יחסית, ורובם בנויים בצורה אובלית.
המסלול ומבנה הרכבים במרוצי קרח
המסלולים למרוץ קרח הם אובלים.
לעיתים, יהיה שימוש גם במסלול סלול או במסלול עפר, שמספיק שלג ירד עליהם.
במצבים בהם אין שלג אמיתי, נהוג להשתמש בספריי למטרת הקפאה של המסלול.
בבריטניה המרוצים נערכים בדרך כלל במגרש החלקה מוסדר (ice rinks ).
בעיירה טלפורד בשרופשייר ישנו מרוץ קרח מסורתי של אופנועים עם גלגלים דוקרניים.
במרוץ קרח נפוץ שימוש בצמיגים רגילים אשר צוות המרוץ מוסיף להם ברגים או בריחים מחודדים, המאפשרים אחיזה טובה יותר בקרח, מהירות גבוהה יותר ויכולות פנייה טובות יותר.
בשנת 2008, חברת Menard's Racing מוויסקונסין הייתה לחברה הראשונה לייצר באופן מוסדר צמיגים "מחודדים".
בכלל הסיכון המסוים במרוצים מסוג זה, על המכוניות להיות בעלות כלוב למיגון מפני התהפכויות .
מרוץ קרח של אופנועים לרוב מתנהל במסלול מרוצים על קרח, כאשר כיוון המרוץ הוא נגד כיוון השעון, ובמסלול אובלי שמרחקו בין 260 ל-425 מטרים.
האופנועים דומים לאלה המשמשים למרוצים על דרך סלולה, אך שונים בכך שבסיס גלגלים שלהם ארוך יותר והמסגרת שלהם נוקשה יותר.
הספורט מחולק לשתי קטגוריות: צמיגים רגילים וצמיגים "מחודדים" (עם ברגים).
בקטגוריית הצמיגים ה"מחודדים", הסטנדרט הוא שישנם 90 ברגים על הגלגל הקדמי ובין 200–500 ברגים על הגלגל האחורי, ובנוסף, האורך של הברגים לא יעלה על 30 מילימטרים.
יש גם צורך במגני בוץ משודרגים.
מרוץ קרח של מכוניות ברחבי העולם
מרוצי קרח שבהן מתחרות מכוניות פופולרי יחסית בצרפת.
באלפים הצרפתיים מתנהלת סדרת מרוצים בשם "Trophée Andros" שכוללת אף נהגי עבר של פורמולה 1 כמו אלן פרוסט ואוליבייר פאני .
הרכבים המתחרים הם כלי רכב רגילים שמשודרגים לכדי רכבי "ארבע על ארבע" .
התחרות עצמה נערכת לא על משטח קרח אלא על שלג רטוב.
(ששונה מאוד מהקרח מבחינת התנהלות המכונית).
לעיתים הסדרה משלבת מרוצי "ספיישל" במדינות אחרות כמו קנדה ואנדורה, ובמקרים אחרים ישנם מרוצים אשר נערכים בתוך אצטדיונים, כמו מרוצי הגמר שנערכים בסטאד דה פראנס.
בצפון אמריקה, במהלך שנות ה-60 וה-70 נערכו תחרויות מרוצי קרח של מכוניות במסגרת "אליפות צפון אמריקה" שנערכה באנקורג' אלסקה.
בין הזוכים נכללו ארל בנט, צ'אק היגינס ונהג הפורמולה 1 המקסיקני פדרו רודריגז.
עם זאת, משנות ה-80 ואילך נהפכו מרוצי הקרח בצפון אמריקה לכדי פעילות פנאי ונופש, והתחרויות לרוב מבוצעות באופן מקומי:
בין אם בחלק מהפרובינציות של קנדה כמו אלברטה, אונטריו, מניטובה, קוויבק וססקצ'ואן, ובין אם בחלק מדינות ארצות הברית כמו ניו יורק, מישיגן, מיין, וויסקונסין, מינסוטה ואלסקה.
ברוסיה, ישנו מרוץ שנתי ביער הצפוני של סנקט פטרבורג בימים האחרונים של פברואר.
נהוגים גם כן מרוצים בהיפודרום שמכוסה בקרח בזמן החורף.
מרוץ קרח הופיע בסרט ג'יימס בונד משנת 1969 בשרות הוד מלכותה כאשר הצילומים התרחשו בשווייץ.
נוסף על כך, הדוקומנטריסט הבריטי ברוס בראון תיאר את ענף מרוצי קרח של אופנועים בסרטו מ-1971 "בכל יום ראשון"
מדינת החסות הצרפתית במרוקו, ידועה גם בקיצור מרוקו הצרפתית הייתה מדינת חסות צרפתית ברוב שטחי מרוקו של היום ששלטה באזור מ-1912 עד 1956 אף על פי ששלטון מלא על כלל מרוקו הושג רק בתוך שנות ה-30.
במסגרת המירוץ לאפריקה הייתה מרוקו בעיניה של צרפת הקולוניאלית, משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו קרבות כיבוש של צרפת על מרוקו.
הכוחות המרוקנים אשר נלחמו ממזרח בצרפתים ומצפון בספרדים החזיקו מעמד זמן רב יחסים עד הסכם פאס בו השושלת העלווית הסכימה להפוך למדינת חסות של צרפת.
עקב ההתנגדות להחלטת בית המלוכה, הכוח של הממשלה התפרק בין שבטים שהמשיכו להילחם עד שנות ה-30 של המאה ה-20 כאשר הכוחות האחרונים נכנעו בדרום לצרפתים.
הכוחות החזיקו זמן רב עקב התמיכה הגרמנית בהם שגרמה למשבר המרוקאי הראשון ולשני.
כמו כל מדינות החסות הצרפתיות השפה הצרפתית נכנסה לתוך מערכת החינוך ועד היום במרוקו לומדים צרפתית בבתי הספר.
עם מלחמת העולם השנייה כוחות השחרור של צרפת החופשית בראשות שארל דה-גול שחררו את מרוקו מכוחות וישי.
בשנת 1943 הצבא הצרפתי החופשי פעל למען גיוס אנשי ההרים החזקים של מרוקו מהאטלס תמורה ל-600 פרנק לקילו אחד של בן אדם, הרעיון פעל והוחל גיוס המוני ממרוקו לתוך המלחמה באיטליה שם רוב החיילים נהרגו.
אהדתו הכללית של הסולטאן ללאומנים התבררה בסוף המלחמה, כשהוא עדיין קיווה לראות עצמאות מוחלטת מושגת בהדרגה.
לעומת זאת, התושבים הצרפתיים, הנתמכים על ידי אינטרסים כלכליים צרפתים ומגובים במרץ על ידי מרבית המתיישבים, סירבו בשקיקה לשקול אפילו רפורמות למען עצמאות.
העקשנות הרשמית תרמה להגברת האיבה בין הלאומנים והמתיישבים והרחיבה בהדרגה את הפילוג בין הסולטאן לתושב הכללי.
למידה מההתנסויות באלג'יריה, המרשל המושל על מרוקו, הוברט ליאוטי שיבץ קבוצה נבחרת של 692 "אדונים-חקלאים" - במקום מה שכינה "ריף-ראף" של דרום אירופה - במטרה שזה יהיה מרכז הפיתוח החקלאי של מרוקו.
המטרה הייתה להבטיח אספקה קבועה של תבואה לצרפת ולהפוך את מרוקו ל"גן החקלאי" למרות העובדה שהאזור נוטה לבצורת.
לאחר תקופה של רווחים מינימליים ונחיל ארבה מסיבי בשנת 1930, הייצור החקלאי עבר לכיוון גידולים מושקעים בעלי ערך גבוה יותר כמו פירות וירקות הדרים.
התיעוש של החקלאות דרש הון שלא היו לרשות חקלאים מרוקאים רבים, מה שהוביל ליציאה כפרית מכיוון שרבים פנו למצוא עבודה בעיר.
ה-Office Chérifien des Phosphates) OCP) נוצר בשנת 1920 למען כריית ברזלים תחנות התעשייה חוברו לנמל קזבלנקה באמצעות קו רכבת ישיר.
בשנת 1921 חולצו 39,000 טונות פוספט ואילו בשנת 1930 חולצו כמעט 2 מיליון טונות.
הפועלים המרוקאים העובדים במוקשים לא נהנו משום הגנה חברתית, נאסר עליהם להתאגד, והרוויחו חלק זעיר ממה שהרוויחו האירופאים.
התעשייה בתקופה המוקדמת של הפרוטקטורט על עיבוד מוצרים חשובים באופן ממוקד לצריכה מקומית כללו: בתי מרקחת, בית זיקוק לסוכר, חברת בישול וטחנות קמח.
עם זאת, התעשייה והתעשייה הכבדה לא גדלו במיוחד מחשש להתחרות עם מטרופולין צרפת.
המרשל המושל הוברט ליאוטי הקים את מועצת המדיניות הילידית (Conseil de politique indigène), שפיקחה על השלטון הקולוניאלי בפרוטקטורט.
תחת החסות נמנעו מרוקאים מלהשתתף במפגשים פוליטיים גדולים.
הסיבה לכך הייתה שכוחות קולוניאליים העריכו שהם עשויים "לשמוע דברים שמעבר ליכולתם להבין."
הרשויות בצרפת אסרו גם על עיתונים בשפה הערבית לסקר פוליטיקה, מה שעורר טענות על צנזורה.
סוכנות דואר צרפתית שלחה דואר מטנג'יר כבר בשנת 1854, אך תחילתה הרשמית של המערכת הייתה בשנת 1891, כאשר הוקמו סניפי דואר צרפתים ברחבי הסולטנות.
המשרדים הוציאו חותמות דואר של צרפת המופעלות בערכים בפסטות וצנטימטרים, תוך שימוש בשתי ההנפקות מסוג "Sage", ואחרי 1902, גיליון מופלון חתם "MAROC" (עקב שמעולם לא הייתה עליו רשמיות הונפק ללא התוספת).
בשנת 1911 הודפסו עיצובים מופלוניים בערבית; באותה שנה נוצר הדואר השריפי לטיפול בדואר מקומי, באמצעות בולים מיוחדים.
במרוקו היו בשנים 1912–1935 אחת מרשתות מידות הרכבות הגדולות באפריקה של 600 מ"מ באורך כולל של יותר מ-1,700 ק"מ.
לאחר הסכם תעשייתי בין המושבות הצרפתיים שבו נציגי המעצמות הגדולות הסכימו שלא לבנות שום רכבת רגילה במרוקו עד לסיום הרכבת המדד המרכזי בין פאס לטנג'יר.
בסוף שנת 1955 ניהל מוחמד החמישי משא ומתן לשחזור הדרגתי של עצמאות מרוקו במסגרת תלות הדדית צרפתית-מרוקאית.
הסולטאן הסכים להנהיג רפורמות שיהפכו את מרוקו למונרכיה חוקתית עם צורת ממשל דמוקרטית.
בפברואר 1956 רכשה מרוקו שלטון בית מוגבל.
המשא ומתן המתמשך לעצמאות מלאה הגיע לשיאו בהסכם הצרפתי-מרוקאי שנחתם בפריז ב-2 במרץ 1956. ב-7 באפריל של אותה שנה ויתרה צרפת רשמית על חסותה במרוקו.
העיר הבינלאומית טנג'יר שולבה מחדש בתוך מרוקו עם חתימתו של פרוטוקול טנג'יר ב-29 באוקטובר 1956. לביטול הפרוטורטורט הספרדי מדרום והכרה בעצמאות מרוקו על ידי ספרד נוהל משא ומתן בנפרד והפך לסופי בהצהרה המשותפת מאפריל 1956.
באמצעות הסכמים אלה עם ספרד בשנת 1956 ו-1958, הוחזרה השליטה המרוקאית באזורים מסוימים בשליטת ספרד, אם כי הניסיונות לתבוע רכוש ספרדי אחר באמצעות פעולה צבאית היו פחות מוצלחים.
בחודשים שלאחר העצמאות המשיך מוחמד החמישי לבנות מבנה שלטוני מודרני תחת מונרכיה חוקתית בה הסולטאן ימלא תפקיד פוליטי פעיל.
הוא פעל בזהירות, בלי להתכוון לאפשר לגורמים רדיקליים יותר בתנועה הלאומנית להפיל את הסדר הקבוע.
הוא גם התכוון למנוע ממפלגת איציקל לבסס את שליטתה ולהקים מדינה של מפלגה אחת.
באוגוסט 1957, מוחמד החמישי קיבל את תואר המלך.
מרוקאים , הם אזרחי ממלכת מרוקו ואנשים המוכרים על ידי המדינה כבני האומה המרוקאית.
מבחינה אתנית מרבית המרוקאים הם ערבים או בֶּרְבֵּרִים.
באופן רחב יותר, המונח משמש לעיתים באופן שכולל גם את קבוצת האנשים שלהם קשר תרבותי או היסטורי עמוק לאומה המרוקאית ואשר מגדירים את עצמם כבעלי זהות מרוקאית, דוברי ערבית מרוקאית, או בני הפזורה המרוקאית – מרוקאים שהיגרו למדינות אחרות וצאצאיהם.
בנוסף על 36 מיליון המרוקאים החיים במרוקו, יש פזורה מרוקאית גדולה בצרפת, בלגיה, ישראל, איטליה, הולנד וספרד, וקהילות קטנות יותר בגרמניה, בריטניה, ארצות הברית, קנדה, חצי האי ערב ובמדינות ערביות אחרות.
חלק מהפזורה המרוקאית מורכב מיהודי מרוקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מרוקו, שהייתה באותה עת פרוטקטורט של צרפת, נשלטה על ידי צרפת של וישי בין 1940–1942, אחרי כיבוש צרפת עצמה בידי גרמניה הנאצית.
אחרי מבצע לפיד, בו השתלטו בעלות הברית על צפון אפריקה, שבה מרוקו להיות תחת שליטת בעלות הברית והשתתפה במבצעים שונים נגד גרמניה.
במהלך המלחמה, צפון מרוקו נשלטה בידי ספרד, באמצעות משטר בובות שראשו היה המשנה למלך.
בדומה ליתר ספרד, גם צפון מרוקו נותרה נייטרלית במלחמת העולם השנייה.
ביוני 1940 נכנעה צרפת לגרמניה וחולקה לשני אזורים: בצפון, כולל פריז, כיבוש גרמני ישיר, ובדרום הוקמה צרפת של וישי, ממשלת בובות.
בידי ממשלת וישי הופקדו המושבות של צרפת.
בדרום מרוקו נותר השלטון בידי אנשי וישי.
עובדה זו גרמה לאכיפת הגבלות קשות נגד היהודים, בהתאם לחוק מעמד היהודים שהתקבל בצרפת.
אחרי נחיתת בעלות הברית בנובמבר 1942, נותר השלטון הקולוניאלי על כנו, אולם הוא עבר לתמוך בצרפת החופשית.
בינואר 1943 נערכה בדרום מרוקו גם ועידת קזבלנקה, במסגרתה נפגשו וינסטון צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר הכיבוש בידי בעלות הברית, עשו התנועות הבדלניות במרוקו מאמץ לצבור כוח, תוך שהן נתקלות בהתנגדות מצד כוחות צרפת.
במהלך תקופה זו, גויסו מקומיים רבים למלחמה לצד בעלות הברית, כחלק מצבא צרפת.
החיים במהלך מלחמת העולם השנייה
העבדות התקיימה במרוקו גם במהלך היותה מדינת חסות של צרפת, ומרוקאים עשירים רבים החזיקו בעבדים, לרבות משפחת המלוכה.
ערי העוני המשיכו לגדול בקרבת הערים הגדולות.
פליטים אירופאים רבים שהגיעו למרוקו נתקלו בעוני קשה, ורבים מהם בתנאים גרועים.
במערכת החינוך, היו מוסדות נפרדים ללימוד צרפתים ומרוקאים.
כ-90% מאוכלוסיית מרוקו הייתה אנאלפביתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת העולם השנייה, היהודים במרוקו חיו בעוני.
רובם התגוררו ברבעים נפרדים שנקראו מלאח, והיו בעלי מעמד חברתי נמוך, כאשר בין 1939–1940 לא הותר להם להצטרף לכוחות הלוחמים, אלא לעבוד רק בתעשיית המלחמה, בהוראת שארל נוגס, ששימש כמושל מרוקו.
ב-1940, אחרי כינון שלטון וישי, נאסר על היהודים לעבוד כרופאים, מורים או עורכי דין.
כמו כן היהודים שהתגוררו מחוץ לרובע היהודי נדרשו לעבור להתגורר במלאח.
כמו כן, הופצה תעמולה נגד היהודים במטרה לעודד החרמה שלהם, ופמפלטים הוצמדו לכניסות לחנויות בבעלות יהודים.
כ-7,700 יהודים שניסו לברוח לארצות הברית או לארץ ישראל, נתפסו והושמו במחנות ריכוז, וחלקם הועברו למחנות עבודה.
אחרי שחרור מרוקו בידי בעלות הברית, התעוררה התקווה שחוקי וישי יבוטלו, אולם גנרל שארל נוגס עודד את בעלות הברית להמשיך את חוקי וישי במרוקו.
התנועות הבדלניות במרוקו צברו תאוצה במהלך המלחמה.
הלאומנים במרוקו הקימו את "מפלגת הרפורמה הלאומית" ו"תנועת האחדות המרוקאית", שהתאחדו במהלך המלחמה והפיצו תעמולה פאשיסטית.
נחיתת בעלות הברית ב-1942 עודדה את הלאומנים שקיוו שהן יסייעו לעצמאות מרוקו.
לאחר שנמצא שהלאומנים קיבלו מכתבים מאברהים אל ווזאני, לאומן במרוקו הספרדית שתמך במדינות הציר, דחו בעלות הברית את עצמאות מרוקו ושמרו על שלטון צרפת.
ב-11 בינואר 1944, קבוצת בדלנים יצרה הכרזת עצמאות למרוקו אותה הציגה בפני תושבים צרפתים.
ב-18 בינואר הסכים גם הסולטאן מוחמד החמישי לדרישות הבדלנים לעצמאות.
הרשויות הצרפתיות פעלו נגד מנסחי המסמך, ועצרו רבים, אולם פעולתם זו עוררה את התמיכה המרוקאית בעצמאות.
מאחורי הקלעים, הבריטים מימנו פעילויות בדלניות רבות בדרום ובצפון מרוקו, בניסיון למנוע את השתלטות גרמניה על המדינה, אולם עצרו את המשך התמיכה מ-1944.
הגומיה היו מקומיים מרוקאים ששירתו כחיילים בצבא צרפת, ובהתאם, נלחמו בתחילה למען ממשלת וישי, ובהמשך למען צרפת החופשית.
53% מחיילי צבא צרפת שהגיעו מהמושבות היו מרוקאים וצפון-אפריקאים.
לאחר נחיתת בעלות הברית, נעזרו האמריקאים ביכולות הטיפוס שלהם.
הגומיה לחמו נגד כוחות גרמניה בתוניסיה והצליחו לחלץ 10,000 שבויי מלחמה.
בהמשך הם השתתפו גם בפלישה לסיציליה ולקורסיקה.
הנסיגה הגרמנית מקורסיקה אפשרה שימוש בשדות התעופה באי לצורך הפצצות באיטליה ובצרפת.
חיילים מרוקאים כבשו גם את האי אלבה ששימש את הגרמנים כבסיס אווירי וימי.
בנוסף, הלחימה שלהם בהרי אורנצ'י סייעה לבעלות הברית לשבור את קו היטלר, ובהמשך ההשתלטות על כביש מספר 6 באיטליה תרמה לכיבוש רומא.
ביולי המשיכו וכבשו את סיינה מידי הגרמנים.
10,000 חיילים מרוקאים וצפון אפריקאים הצליחו לשחרר את מרסיי באוגוסט 1944.
לאחר שהצליחו לדחוק את הגרמנים בקרב מונטה קאסינו, קיבלו החיילים 50 שעות פעילות חופשית, ללא ענישה על פשעים שיבצעו.
בזמן זה הם אנסו, בזזו ורצחו רבים במה שמכונה באיטליה "מרוקינאטה".
הגרמנים, הבריטים והצרפתים הפעילו תעמולה במרוקו לאורך המלחמה.
החל מ-1939, באמצעות שידורי רדיו מברלין ומשטוטגרט, החלה גרמניה הנאצית לשדר תעמולה במרוקו.
תעמולה זו שמה דגש על הברית בין גרמניה למוסלמים, וכללה תכנים אנטישמיים רבים.
מ-1943, ה"לשכה המרוקאית לערביי המגרב" החלה להפיץ את העיתון "אל מגרב אל ערבי", כדי להפיץ תעמולה נאצית.
מהצד הבריטי, ה-BBC החל לשדר חדשות מלחמה במרוקו ב-1939, תוך נקיטת עמדה פרו–בריטית.
השידורים מלונדון עשו מאמץ להציג את בריטניה ככזו שמחפשת את תמיכת האוכלוסייה המרוקאית.
ב-1942, החלו השידורים הבריטיים לכלול דיאלקטים מרוקאים.
גם צרפת השתמשה בתעמולה, בעיקר בקרב החיילים בני האוכלוסייה המקומית.
עיתונים שונים ניסו לטפח איזושהי תחושה לאומית בקרב החיילים המרוקאים, והם הציגו תמונות רבות כדי לשמור על נגישות למי שלא ידעו קרוא וכתוב.
כ-90 אלף חיילי בעלות הברית שהפליגו מנמלים בווירג'יניה ובבריטניה, נחתו אמפיבית במרוקו ובאלג'יריה ב-8 בנובמבר 1942. מטרת הנחיתה הייתה לאלץ את כוחות וישי לשתף פעולה עם בעלות הברית, תוך מתן האפשרות לנוע בחופשיות בצפון אפריקה.
הסולטאן מוחמד החמישי קיבל את כוחות בעלות הברית, ורבים מהחיילים הצרפתים ערקו כדי להצטרף לשורות הנוחתים.
למרות התנגדות חלקית של וישי, כוחות בעלות הברית השתלטו על קזבלנקה ואספי עד 11 בנובמבר, אז נחתמה הפסקת אש.
ההסכם קבע שכוחות וישי יילחמו לצד בעלות הברית, לפי ההסכם החל מ-13 בנובמבר.
הכניעה הצרפתית גרמה לגרמניה להשתלט על שארית צרפת ולשלוח כוחות להילחם בבעלות הברית בצפון אפריקה.
יחידות רפואה היו בכמות דלה מאוד ערב הנחיתה.
רק 20 אמבולנסים היו כשירים לשימוש ובפעולות כירורגיות באותו הלילה היו רק שלוש מנורות להדלקה.
האמריקאים הצליחו לרכוש מקרר אחד מסוחר מרוקאי כדי לקרר את האספקה.
מכיוון שהיו כשלים גם בתובלה, לקח זמן רב בין יציאת האספקה ועד ההגעה לכוחות בחזית.
עובדות אלו גרמו לאמריקאים להפיק לקחים ובפלישה לאיטליה הם חילקו בצבא הצרפתי ובחיילים המרוקאים קציני רפואה עם תיק עזרה ראשונה, כדי לאפשר טיפול ראשוני גם במקרה של עיכוב האספקה.
האמריקאים הקימו גם בתי חולים שדה, שנחתו עם הכוחות במרוקו, ושהו 18 מייל מאחורי החזית, כדי לספק טיפול רפואי לחיילים פצועים.
בינואר 1943 נפגשו בקזבלנקה וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, ופרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית, בוועידה שנשמרה בחשאי, כדי לדון במטרות המלחמה.
בוועידה אומצה המדיניות של חתירה לכניעת גרמניה ללא תנאי.
לפי רוזוולט, מטרת החלטה זו הייתה "להרוס את הפילוסופיות באותן מדינות שמבוססות על כיבוש והכנעה של עמים אחרים".
במהלך הוועידה נפגש רוזוולט גם עם הסולטאן מוחמד החמישי, והפציר בו לפעול כדי לקדם עצמאות למרוקו מצרפת ומספרד.
הסולטאן מוחמד החמישי שלט במרוקו במהלך המלחמה.
הוא נבחר לשלוט על ידי הצרפתים שהאמינו שהוא השליט הנוח ביותר מבין כל אחיו.
תחת שלטון וישי, למוחמד החמישי היו סמכויות מצומצמות ביותר בקשר לחוקי האפליה של צרפת, אולם הוא הביע את מורת רוחו מהם בשיחות עם פקידים צרפתים.
עם זאת, הוא כן הצליח למנוע את השימוש בטלאי לסימון היהודים, וכן התעקש שהחוקים יחולו רק על מי שהזדהו כיהודים בדתם, בניגוד להגדרה הגזעית של גרמניה הנאצית.
כמו כן, הוא הזמין יהודים לסעודה שערך ב-1941, מבלי לבקש אישור מצרפת.
אחרי נחיתת בעלות הברית, הנשיא רוזוולט כתב למוחמד החמישי כי לדעתו בעלות הברית צריכות להיות כפופות בחסד למרוקו.
ארצות הברית ומדינות אחרות הוסיפו להתערב בענייני הפנים של מרוקו גם אחרי המלחמה, והמדינה צפתה בניצול המשאבים שלה במהלך המלחמה הקרה.
בשנת 1951, כבר היו במרוקו חמישה בסיסי חיל אוויר אמריקאים.
ב-1953 גורש הסולטאן מוחמד החמישי לגלות בקרואטיה ולאחר מכן במדגסקר, אחרי שסירב לאכוף מספר חוקים צרפתיים.
שנתיים אחר כך הותר לו לחזור בשל האלימות שהתפרצה בזמן גלותו.
ב-2 במרץ 1956, נחתם הסכם חדש בין צרפת למרוקו וביטל את הסכם פאס שהפך את מרוקו למדינת חסות צרפתית, וב-7 באפריל קיבלה עצמאות מלאה אחרי שצרפת עזבה את האזור.
מרור (שם מדעי: .Sonchus L) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים או לעיתים רחוקות בני-שיח, שפרחיהם צהובים וכולם לשוניים ממשפחת המורכבים.
הסוג הכולל 98 מינים, מהם 7 מינים בישראל וסביבתה כולם נדירים עד נדירים מאוד, מלבד מרור הגינות הנחשב לעשב רע מאוד בגינות, ברחובות ובמקומות עזובים בכל חלקי ישראל ובכל העולם.
שבעת המינים מהסוג מרור בישראל כוללים את "ניסנית הבולבוסין" (Sonchus bulbosus), למרות שאין על כך הסכמה בין כל הבוטנאים.
תפוצתו הטבעית של הסוג משתרעת בעולם העתיק ובאוסטרליה והיא התפשטה לאמריקה.
כל מיני המרור בישראל הם צמחים ים-תיכוניים למעט מרור שנהבי שהוא בן-שיח מדברי, אנדמי לישראל וירדן ובסכנת הכחדה והוא גדל על מחשופים של סלעים קשים מדבר יהודה ובקעת ים המלח.
מרור הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים או לעיתים רחוקות בני שיח ממשפחת המורכבים.
מיני המרור זקופים בעלי פרחים צהובים ולשוניים ובעלי מוהל חלבי.
המינים בעלי שורש שפודי, קנה-שורש (למשל, מרור ימי) או קנה שורש זוחל (בעלי שלוחות) או בעלי ציצת שורשים מעובים (למשל, ניסנית בולבוסין).
הגבעולים זקופים, חלולים, מסועפים בחלקיהם העליונים או לכל אורכם, בדרך כלל קירחים, בדרך כלל מכוסים בשערות בלוטיות דלילות בעיקר בחלקיהם העליונים.
העלים ערוכים בבסיס הצמח ומסורגים לאורך הגבעול או על פי רוב מסורגים רק לאורך הגבעול; עלי הבסיס בדרך כלל בעלי פטוטרת, שבדרך כלל מכונפות, עלי הגבעול לרוב יושבים והם חובקים את הגבעול.
הטרפים על פי רוב מאורכים, או אזמליים, עלי הגבעול בדרך כלל בעלי אוזניים.
העלים על פי רוב בעלי אונות משוננות, לעיתים רחוקות האונות תמימות.
השיניים של האונות פחות או יותר עוקצניות.
כל פרחי הקרקפת דו-מיניים, צהובים, לשוניים ונראים היטב מבחוץ.
המעטפת רעופת חפים שערוכים בשורות אחדות.
חפי המעטפת קירחים וחסרים כמעט שוליים קרומיים.
החפים החיצוניים תפוחים בבסיסם לעת ההבשלה.
מעטפת מרועפת, בדרך כלל מצויה ציצית צמרית לבנה בבסיס של קרקפות צעירים.
הזרעונים חסרי מקור, הם אינם קטועים כי אם צרים כלפי ראשם ופחוסים פחות או יותר (לעיתים נדירות דמוי מנסרה).
הזרעונים בעלי 3 קווי אורך ו-3 צלעות ולעיתים קרובות בעלי קמטי רוחב.
רוחב הזרעון עולה על מ"מ אחד.
כל הזרעונים או רובם בעלי ציצית יושבת וברורה שעשויה קבוצות של שערות רכות ורבות, בלתי נשירות בדרך כלל, וזיפים אחדים מחוספסים ונשירים.
במרור שנהבי, שהוא בן-שיח של מצוקים מצולים במדבר, הציצית נשירה ועשויה שערות מחוספסות חספוס קל.
בישראל וסביבתה גדלים בר 7 מינים (כולל ניסנית הבולבוסין שהועברה לסוג מרור).
מרור הגינות (Sonchus oleraceus) הוא מין חד-שנתי, דו-שנתי, נפוץ, טיפוס התפוצה: אירו-סיבירי - ים-תיכוני - אירנו-טורני.
מרור ימי, Sonchus maritimus) הוא מין רב-שנתי, או גאופיט קנה שורש, נדיר מאוד, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני - אירנו-טורני.
מרור מכחיל (Sonchus asper, שם נרדף Sonchus nymanii) הוא מין חד-שנתי, נדיר, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני.
מרור עדין (Sonchus tenerrimus) הוא מין חד-שנתי, דו-שנתי, רב-שנתי, נדיר, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני - אירנו-טורני.
מרור שנהבי (Sonchus suberosus Zohary & P.H.Davis, שמו בעבר בן-מרור שנהבי) הוא מין בן-שיח, נדיר מאוד בסכנה, ואנדמי לישראל וירדן, טיפוס התפוצה: סהרו-ערבי.
מרור קטן-קרקפת (Sonchus microcephalus Mejías) הוא מין חד-שנתי, נדיר מאוד, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני.
ניסנית הבולבסין (Sonchus bulbosus) הוא מין רב-שנתי, גאופיט של ציצת שורשים מעובים, לא מצוי, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני.
מרוץ קטלני הוא סרט פעולה דיסטופי אמריקאי משנת 2008, בבימויו של פול וו.ס.
אנדרסון, שגם כתב את התסריט.
הסרט מהווה חידוש לסרט הפולחן "Death Race 2000" משנת 1975. בסרט מככבים ג'ייסון סטיית'האם, טייריס גיבסון, איאן מקשיין וג'ואן אלן.
העלילה מתרחשת בעתיד הקרוב, בו אסירים נאלצים להשתתף במרוצי מכוניות קטלניים המשודרים לציבור הרחב, במטרה לזכות בחירותם.
הסרט הופק בתקציב של 45–65 מיליון דולר והכניס כ-76 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה להמשכים, בהם "מרוץ קטלני 2" (2010), "מרוץ קטלני 3: גיהנום" (2013) ו"מרוץ קטלני 4: מעבר לאנרכיה" (2018), שהופצו ישירות לווידאו.
בעתיד הקרוב, הכלכלה האמריקאית קורסת ושיעור הפשיעה עולה, מה שמוביל להפרטת בתי הכלא.
בכלא "טרמינל איילנד", הסוהרת קלייר הנסי מארגנת את "מרוץ המוות" – סדרת מרוצים קטלניים בין אסירים המשודרת לציבור הרחב.
ג'נסן איימס, נהג מרוצים לשעבר שהופלל ברצח אשתו, נאלץ להשתתף במרוץ בתמורה לחירותו.
במהלך המרוץ, איימס מגלה את האמת מאחורי הפללתו ונאבק לשרוד מול יריבים אכזריים, תוך שהוא מתמודד עם דילמות מוסריות וניסיונות לחסלו.
ג'ייסון סטיית'האם – ג'נסן איימס, נהג מרוצים לשעבר שהופלל ברצח אשתו.
ג'אן אלן – קלייר הנסי, סוהרת כלא "טרמינל איילנד" ומארגנת "מרוץ המוות".
איאן מקשיין – קואץ', ראש צוות המכונאים של איימס ואסיר ותיק.
טייריס גיבסון – מכונת ירייה ג'ו מייסון, יריבו העיקרי של איימס במרוץ.
נטלי מרטינז – אליזבת' קייס, נווטת המרוץ של איימס.
מקס ריאן – פאצ'נקו, אסיר ונהג יריב במרוץ.
ג'ייסון קלארק – אולריך, סגן הסוהרת הנסי.
פרדריק קוהלר – ליסטס, חבר בצוות המכונאים של איימס ואסיר עם ידע נרחב.
ג'ייקוב ורגס – גונר, מכונאי בצוות של איימס.
הסרט "מרוץ קטלני" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes, הוא זכה לציון של 42% המבוסס על 160 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט פעולה מהיר ואלים, אך חסר עומק עלילתי." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 43 מתוך 100, המבוסס על 23 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מרוץ סירות מנוע הוא ענף ספורט ימי המתמקד בתחרותיות ובמהירות של סירות ממונעות.
הענף התפתח לאורך השנים והפך לספורט מקצועי ופופולרי במדינות רבות, במיוחד בארצות הברית ובאירופה.
שורשיו של מרוץ סירות מנוע נעוצים בתחילת המאה ה-20. ב-1902 הוקמה בבריטניה האגודה הימית המכנית (Marine Motoring Association), שנחשבת לאחת ההתארגנויות הראשונות בתחום.
בשנות ה-60 וה-70 קיבל הענף תנופה משמעותית בארצות הברית, בעיקר הודות לדון ארונוב (Don Aronow), מעצב ובונה סירות שהקים חברות בולטות כגון Donzi Marine ו-Magnum Marine.
ארונוב היה ידוע בעיצובי סירות מהירים וחדשניים והיה אלוף עולם במרוצים.
ב-1964 ייסד הארגון הבינלאומי למרוצי סירות (Union Internationale Motonautique - UIM) את אליפות העולם, וב-1961 התקיים מרוץ Cowes-Torquay הראשון בבריטניה, שנחשב לאחד המרוצים המפורסמים והחשובים בתחום.
בשנים האחרונות הענף עבר למודרניזציה עם התמקדות בטכנולוגיה ירוקה.
ב-2020 הוקמה סדרת E1, מרוץ סירות חשמלי המיועד לקדם קיימות ושמירה על הסביבה.
הסדרה נוסדה על ידי רודי באסו ואלחנדרו אגאג ומשלבת סירות היברידיות מהירות תוך שמירה על הסביבה.
מרז'ו (Marajó או אי מרז'ו Ilha de Marajó) הוא האי הגדול ביותר הנמצא בשפך של נהר כלשהו בעולם, והאי ה-35 בגודלו מבין איי העולם.
שטחו, 47,573 קמ"ר, מעט יותר משטחה של אסטוניה.
האי נמצא במדינת פארה שבצפון ברזיל, לגדתו המערבית של שפך האמאזונאס (מפרץ פארה).
במערב האי צומח יער גשם טרופי והוא נמוך וביצתי, ונחלים רבים זורמים בו.
גם במזרח האי ניתן למצוא שרידים ליערות עברו.
מספר כפרי דייגים פזורים במזרח האי לגדת האמאזונאס, מספר שעות הפלגה במעבורת מהעיר הגדולה בלם.
חוות (Fazenda) לגידול תאו המים ההודי (Bubalus bubalis) פזורות ברחבי מזרח האי, נצר לתאואים שהובאו על ידי קולוניאליסטים צרפתיים.
העיירה הגדולה באי, סווארה (Soure), מונה כעשרים אלף תושבים (21.270 תושבים נכון לשנת 2004) מתוך כמאתיים אלף תושבי האי.
התושבים העניים יחסית מתפרנסים מדיג, רעיית תאואים, גידול אננס, ליקוט אסאי ועיבודו.
התיירות באי פנימית בעיקרה ומתנהלת בעיקר בסופי שבוע ובחגים.
באי מסורת עתיקה ומפותחת של קליעת מלכודות חסילונים.
ההתיישבות האנושית באי מתוארכת לאלף ה־2 לפנה"ס.
התרבות המרז'וארית (Marajoara) הטרום-קולומביאנית של האי נודעת בסגנון הקדרות העשיר שלה.
הסופר צ'ארלס מאן מתארך תרבות זו למאות התשיעית עד החמש עשרה לספירת הנוצרים, בעוד שחוקרים אחרים מתארכים אותה למאות הרביעית עד השבע עשרה לספירת הנוצרים.
האי מרז'ו הוא המקום היחיד בעולם בו לא תועדה מגפת השפעת הספרדית בשנים 1918–1919, בקרב אוכלוסייה אנושית משמעותית בצפיפותה.
באי מגוון גדול וייחודי של עופות.
יערות האי, אף כי הופרעו על ידי האדם, עודם משמשים בית גידול לקופים רחבי אף, דובי נמלים בינוניים, עצלנים חומי-גרון (Bradypus variegatus) וחיוורי-גרון (Bradypus tridactylus) ויונקים נדירים נוספים.
נהרות ונחלי האי שוקקי חיים, בהם דגי הפיררוקו והפיראניה.
חופי האי משנים את צורתם על בסיס יומי ועונתי בשל הגאות של האוקיינוס האטלנטי ועליית מפלס המים בנהר האמזונאס.
דייגי הנהרות הסמוכים לגדה מתזמנים את צאתם ושובם מהדייג בהתאם למועדי הגאות והשפל, כדי לא לכלות כוחם בשיט נגד הזרם.
בלב האי ישנה ימה גדולה.
המליחות המשתנה בשפך הנהר קטלנית בכל רגע נתון לאוכלוסייה שונה של דגים, שגופותיהם נסחפות לחופי האי, למאכל להקות האורובו השחור.
יערות מנגרובים גדלים על חלקים נרחבים מחופי האי ותוחמים מקטעים ארוכים של חופים חוליים נוחים לרחצה.
עצי פרי כדוגמת הבקורי והתולענה גדלים בקרבת החוף ומזינים להקות קופי סנאי צהובי-מרפקים.
מרושתי-כנף (שם מדעי: Neuroptera; לעיתים אֲרִינִמְלָאִים) היא סדרה של חרקים בעלי גלגול מלא.
היא מונה כ-4,700 מינים הנכללים ב-19 משפחות.
בישראל ידועים כ־180 מינים הנכללים ב־10 משפחות.
הארינמל הבוגר הוא חרק עדין ומעופף הדומה בצורתו לשפירית.
יש לו שני זוגות כנפיים שקופות ומרושתות בעורקים.
מוטת כנפיו יכולה להגיע עד 17 ס"מ.
גופו דק ומאורך ואורכו נע בין 8 מ"מ ועד ל-120 מ"מ.
עיניו גדולות ובולטות משני צדדי הראש.
רוב הארינמלים פעילים בערב ובלילה וניזונים מחרקים קטנים ורכי-גוף, אולם מיעוטם ניזונים מטל דבש.
מן הביצים בוקעים זחלים הנושאים זוג לסתות משוננות, שבעזרתן הם צדים נמלים וחרקים קטנים אחרים.
לזחלים של מינים אחדים, בעיקר בני משפחות העינפזיים והכנימאריים, חשיבות כלכלית, שכן הם טורפים יעילים של מזיקי חקלאות ובכך משמשים בתחום ההדברה הביולוגית.
על-משפחה Chrysopoidea - בה משפחה אחת - עינפזיים ושתיים שנכחדו
על-משפחה Mantispoidea - בה שתי משפחות
על-משפחה Myrmeleontoidea - בה שלוש משפחות, ביניהם הארינמליים
על-משפחה Nemopteroidea - בה שתי משפחות ואחת נכחדה
מרזח הוא טקס סעודה ומשתה פולחני קדום שהיה נהוג בתרבויות הלבנט, ככל הנראה לפולחן מתים, בעיקר בקרב הכנענים והישראלים הקדומים.
סעודה זאת הייתה מתקיימת, לעיתים, במערת הקבורה המשפחתית, עם שלדי אבות המשפחה, במטעים ובגרנות, או בבתי מרזח המיועדים לטקסי מתים.
עדויות אפיגרפיות למרזח נמצאו בתרבויות רבות בלבנט.
בין לוחות שירת אוגרית נמצא לוח העוסק באל הזובח בביתו מצידו ומזמין לסעודה (שהיא ככל הנראה סעודת אבל) אלים נוספים, תוך קריאה לשתות עד שכרה.
בסעודה מוגשים בשר, לחם, תירוש ויין.
ירח, שלא היה בין הקרואים, מתקבל בברכה על ידי אל מאחר שאל הכירו, אך דמות (ששמה אינו מוזכר) אחרת שאל לא הכיר מוכית על ידו, ודומה שענת ועשתרת עוזרות לו ומכינות לו נשק.
אל מתואר "יתֿב במרזחה" (יושב בשל מרזחו, בגלל אבלו) ושותה בעצמו עד שכרה.
השדון 'חבי' לועג לו על הפרשותיו הבלתי־נשלטות.
מכאן הלוח קטוע ולא ברור מה התרחש בהמשכו.
אל מתואר משתכר באבלו במרזח גם בלוח מעלילות בעל וענת, אולם הלוח פגום מאוד ולא ניתן לחדש ממנו מידע על מנהגי המרזח.
בעלילת אקהת, לאחר מותו של אקהת, באה סדרת לוחות הנקראת "לוחות הרפאים".
מתוארים הרפאים (הקשורים בעולם המתים) כמוזמנים למשתה על־ידי "אִל מרזעי" (הוא המנצח על טקס המרזח, ומשמעות שמו היא כנראה "אל מרזחי, אל המרזח"), שייתכן שהוא דנאל עצמו, לביתו ולהיכלו של אל מרזעי.
לאחר שבוע, מגיעים הרפאים לגרנות ולמטעי דנאל, והוא מציע להם פירות קיץ שונים.
הרפאים ודנאל זובחים טלה, ואולי זבחים נוספים.
טקס האבל נערך לבעל, ככל הנראה כדי לעזור לו לאחר תבוסה באחת ממלחמותיו.
הרפאים הוזמנו בשל כוחם לדרוש במתים ולראות עתידות, וגם ענת נמצאת בטקס ומחזיקה את ידי דנאל, על אף שהיא רצחה את בנו אקהת.
אקהת מועלה באוב על־ידי הרפאים, והם רומזים שהפעם דנאל לא יינטש.
הרפאים, המתוארים כ"עֿזרמ" (עיזוזים, גיבורי מלחמה) מתבקשים לברך את שם אל, וזובחים אלופים, צאן, שוורים, אֵילים, עגלים וגדיים.
אז בא המשפט "ככספ לעברמ זת חֿרצ לעברמ כש", המפורש לעיתים כ"כי כסף לעברים – זית, חרוץ לעברים – אכן שׂה" – עברים הם רפאים, להם מגיע עבור הארץ.
הרפאים משתכרים עם דנאל שבעה ימים, וביום השביעי ככל הנראה מופיע בעל, ומכאן הלוחות פגומים ובלתי קריאים.
לכל אורך התיאור באים לידי ביטוי מאפייני המרזח, כולל סעודה והזמנת אורחים, זבח, השתכרות ועיסוק במתים.
המלה "מרזח" נזכרת גם בלוח פגום המתעד שדות בבעלות פרטית.
דניס פארדי מטיל ספק בסברה הרווחת הקושרת בין המרזח לפולחן המתים, וסבור כי הממצא האפיגרפי והחומרי איננו תומך בקשר מעין זה.
בין הכתובות הפיניקיות־יווניות האתונאיות מצויה כתובת המרזח, המוקדשת לתרומה שאחד מבני הקהילה תרם למוסד דתי "ביום 4 למרזח בשנת 14 לעם צידון".
בכתובת פיניקית ממקדש בעל־צפון מרסיי העוסקת בתעריפי קורבנות, מוזכר "מרזח אלִם", וייתכן שמדובר בחג בדומה ל שנפתחה בבכי והסתיימה בשמחה, או ביום זיכרון לאלים על מותם או תחייתם.
על אוסטרקון פיניקי מהארכיון הפיניקי הגדול מאדיל נכתב, כלומר "תן לעשתרת ומלקרת במרזח אוכל ספ/סר 1" – ציווי על אדם לתת לאלים עשתרת ומלקרת שנמצאים במרזח סוג אוכל, "ספ" או "סר" אחד.
בכתובת משפטית על פפירוס ממואב, שיש המפקפקים במהימנותה, נכתב: , כלומר "כה אמרו האלהים לגרא: לְךָ המרזח והרחיים והבית, וישעא (שם פרטי) ירחק מ (ההחזקה ב)הם, והמלך יהיה צד שלישי (הנאמן על המחלוקת)".
הכתובת מזכירה בעלות על מרזח, וייתכן ש"הבית" המוזכר בה הוא בית המרזח.
טקס המרזח מוזכר גם בתנ"ך, בדברי תוכחה בספר ירמיהו:
כותבי המקרא התנגדו למנהג זה, כנראה בשל פולחן המתים האלילי שהיה בו, ואיסור דרישה אל המתים ().
כמו כן, החיבור אל המת, שנחשב לאבי אבות הטומאה, נחשב לדבר שלילי ובשל כך נאסרה קרבה של כהנים אליו.
בתרגום השבעים מתורגם המושג "בית מרזח" בירמיהו ל־θιαξον (תיאקסון) או θίασον (תיאסון), שמשמעותו "סעודת אבלים", ואילו המושג "מרזח סרוחים" מעמוס מתורגם כ־χρεμετισμὸς (כרֶמֶטיסמוס), שמשמעותו "מִצהלות סוסים", משום שכך נשמעה הוללות השיכורים.
בכתובת מתדמור מוזכרים "בני מרזחא", המתפרשים כבני אגודה או מעמד דתי, בדומה ל"בני הנביאים" המקראיים או "בני שירתא" (בני השירה בארמית) מכתובת אחרת.
ראשות המרזח נקרא "רבנות מרזחות" או "רבנות מרזחותא", וראש המרזח נקרא ביוונית συμποσιαρχος (סיפמוסיארכוס).
בכתובות נבטית מוזכר המרזח בהקשרים שונים.
השלמת מפעל חקלאי גדול בעבדת בימי רבאל השני נחוגה ב"מרזח אלהא" – חג משתה לדושרא אלוהי הגיא.
בכתובות אחרות מוזכר המרזח בהקשרי אבל, קבורה ותרומות למימון המרזח, בהן מוזכרים שמות הכהנים וכן שם האל הנעבד.
באחת הכתובות נכתב: "דכירו עבידו בר [...] וחברוה מרזח עבדת אלהא", כלומר "זכורים עבידו בן [...] וחבריו.
בתעודות מוזכר גם "רב מרזחא", המנצח על המרזח, בדומה ל"אִל מרזעי" מכתבי אוגרית.
בין מכתבי יב נמצא אוסטרקון ארמי בו מבקש ראש אגודת הקברנים ממקבל המכתב לשלם את חלקו למרזח.
במפת מידבא מוזכר היישוב ΒΗΤΟΜΑΡΣΕΑ Η ΚΑΙ ΜΑΙΟΥΜΑΣ (בֵטומַרסֶאה א קאי מאיוּמאס) בקרבת ים המלח, המזוהה ללא ספק עם "בית מרזח" (ΒΗΤΟΜΑΡΣΕΑ הוא תעתיק יווני ל"בית מרזח" בנפילת ה־ח' הגרונית).
יש המפרשים שהמקום הוא בעל פעור המוזכר בתורה, המזוהה כאל המוות.
במתמטיקה, מרחב הוא שם כללי לקבוצה בעלת תכונות מוגדרות הנושאת איתה מבנה נוסף.
למושג זה אין הגדרה חדה, והוא משמש רק כדי להדגיש את תכונותיה של הקבוצה בה מדובר.
מרחבים מסוגים שונים מכלילים מושגים טבעיים במדע.
לדוגמה, מרחב מטרי הוא קבוצה שבה מוגדר מרחק בין כל שתי נקודות, ומרחב הסתברות עוסק באופן מדויק במושג ההסתברות.
באלגברה, מרחב וקטורי הוא קבוצה עם פעולות של חיבור וכפל ביחס לשדה הנמצא ברקע.
מרחבים נורמיים הם מרחבים וקטוריים שבהם אפשר למדוד מרחק, ובמרחבי מכפלה פנימית אפשר למדוד גם זוויות.
תכונות אנליטיות נוספות יש למרחבי בנך ומרחבי הילברט.
לאיברי המרחב קוראים לרוב נקודות.
מרחב אוקלידי (המרחב הגאומטרי המוכר לנו)
מרחב פרויקטיבי – מרחב המקיים את האקסיומות של הגאומטריה הפרויקטיבית
מרחב לא-אוקלידי (מרחבים בעלי עקמומיות)
מרחבים טופולוגיים (קבוצה עם מערכת סביבות, או מרחקים בין נקודות):
מרחב טופולוגי (מרחב עם מערכת סביבות המוגדרת מעליו)
מרחב האוסדורף (מרחב טופולוגי בו כל 2 נקודות ניתנות להפרדה)
מרחב רגולרי (מרחב בו ניתן להפריד קבוצה ונקודה סגורה)
מרחב רגולרי לחלוטין (מרחב בו ניתן להפריד קבוצה ונקודה סגורה באמצעות פונקציה רציפה)
מרחב נורמלי (מרחב בו ניתן להפריד 2 קבוצות סגורות)
מרחב מטרי (מרחב עם מטריקה – פונקציית מרחק)
מרחב ספרבילי – מרחב שקיימת בו קבוצה צפופה בת מנייה
מרחב גאודזי – מרחב מטרי (עם מטריקה ), שבו כל המרחקים נמדדים על ידי מסילות מתאימות
מרחב היפרבולי – מרחב גאודזי הדומה, במובן מסוים, למודל הדיסק של הגאומטריה ההיפרבולית
מרחבים אלגברים (קבוצה עם פעולה או פונקציה מעליהם):
מרחב וקטורי (מרחב הסגור תחת צירופים ליניאריים)
מרחב מדיד – מרחב עם סיגמא-אלגברה של קבוצות
מרחב מידה (מרחב תתי-קבוצות עם פונקציית מידה)
מרחב הסתברות (מרחב מאורעות עם מידת הסתברות)
מרחב נורמי (מרחב וקטורי עם נורמה)
מרחב מכפלה פנימית (מרחב וקטורי עם מכפלה פנימית המשרה נורמה "אוקלידית")
מרחב בנך (מרחב נורמי שלם)
מרחב הילברט (מרחב מכפלה פנימית שלם)
מֵרוֹת הוא יישוב יהודי קדום בגליל העליון, שהתקיים על פי ההשערה ברציפות מימי אלכסנדר ינאי החשמונאי (תחילת המאה ה-1 לפנה"ס) עד לשלטון הצלבנים, תקופה של 1,400 שנה.
באתר התגלו בית כנסת, בית מדרש, מקווה טהרה, כתובות, מערכת מסתור, מערכת ביצור, תצפית ושליטה, מערכת אספקת מים, גתות, שדות קברים ובו קבר צדיק ומטמון מטבעות.
האתר נמצא כ-4 ק"מ מערבית לתל חצור, בינו לבין מושב עלמה, בתוך אזור אימונים של צה"ל ("שטח 100").
יישוב בשם "מירון" או "מֵרות" מוזכר לראשונה, בכתבי יוסף בן מתתיהו, המציין אותו כיישוב בגבול הצפוני של הגליל שבוצר על ידו בשלהי ימי בית שני לקראת המרד הגדול.
היישוב נחשב גדול ואמיד, "מרכז לימוד, ואנשים בקיאים בשפה העברית ובפסוקי המקרא", מסמך מהמאה ה-14 לספירה, שנמצא במסמכי הגניזה הקהירית, מתאר מסע של עולה רגל בין קברי צדיקים וכולל רשימה בה מופיעה השם "כפר מארוס".
הכפר מארוס מוזכר ברשימות עות'מאניות משנת 1596. הוא מוזכר ככפר חרב על ידי ויקטור גרן בשנת 1875, אך שב ואוכלס בימי המנדט הבריטי עד שנהרס במלחמת העצמאות.
במרות נחשפו שרידי מערכת הגנה, ייתכן מימי בית שני, הכוללים קטעי חומות, חפיר גדול חצוב בסלע ומערכות מסתור.
על דרכי הגישה העולות למרות מדרום מזרח - גשר בנות יעקב ותל חצור, ועל הדרך הישירה למרות ממזרח ועל הר איילת נתגלו מיצדים שולטים עם תצפית לכל העברים.
לא ברור אם מערכת המצדים הצופים שייכים לתוקף או מתגונן.
בית הכנסת החל להיבנות במאה ה-4, ימי חיבור התלמוד, והושלם במאה ה-7. חזית הבניין הייתה בדרום והיא קושטה באבנים מעוטרות.
קירות הבניין היו מטויחים בטיח צבוע בצבע אדום.
בחפירות בית הכנסת התגלתה רצפת פסיפס ובה תיאור של לוחם צעיר וסביבו חרב, קסדת נחושת ומגן, המזכיר את תיאורו של דוד בן ישי ועימו כלי הנשק שלקח מגוליית הפלישתי.
ברצפה רשומה גם הכתובת: - אולי שמו של התורם או של האמן שהתקין את הרצפה.
הפסיפס הוא הקדום ביותר שנתגלה בבית כנסת בגליל.
בתקופות קודמות הריצוף בבתי הכנסת בגליל היה באבן.
הפסיפס המקורי אינו נמצא בבית הכנסת.
במקומו קיים במקום שחזור של הפסיפס המקורי, פרי עמלם של תלמידים מבית הספר אורט חצור-הגלילית בשנת 1989. לפני חזית בית הכנסת נחשפה חצר רחבת ידיים ומבנה נוסף, כנראה בית מדרש.
ייתכן גם, שבמרוצת השנים, הכניסה לבית הכנסת הפכה לחדר לימוד לתלמידים.
מכלול מוסדות הציבור שהתגלה במרכז אחד: בית-כנסת, חדר לימוד ובית-מדרש במרכז קהילתי, מעידה על אמידותו וחיוניותו של היישוב לפחות עד המאה ה-7.
באתר נמצאו כתובות אחדות הקשורות לבניית בית הכנסת ומטמון גדול.
על בית הכנסת, בחלקו הדרומי של האולם, נמצאה כתובת: "וזאיב וטלה ירעו כאחד" (הכתיב של המילה "זאיב", בתוספת אם קריאה, היה מקובל באותה תקופה).
כתובת זו לקוחה מספר ישעיה ס"ה 25, והיא מקבילה לכתוב בישעיה י"א 6–10. מתחת לכתובת ומשני צדדיה מופיעים ציורים של כד-מים גדול (אַמְפוֹרָה), שמימינו טלֶה ומשמאלו זאב.