tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאור העובדה כי כידוני-תקע הם הראשונים שייוצרו הם הפכו לפריטי איסוף מבוקשים על ידי אספנים של נשק ונשק קר, הם מופיעים לעיתים רחוקות במכירות פומביות ומשיגים מחירים גבוהים במיוחד.
החיסרון המהותי של כידוני התקע שלא איפשרו לירות או לטעון את המוסקט בעת השימוש בכידון הוביל במהרה לחיפוש אחר עיצוב הפתרון היה "כידון שקע".
לעיצוב זה היה שקע קצר בצורת גליל חלול שהחליק מעל הקנה כדי לשמור על הקדח פנוי לירי וטעינה בזמן שהכידון היה תקן על הנשק.
הלהב היה מחובר לרגל קצרה ומעוקלת שקיבעה את הלהב בצידו של הקנה ואפשר ירייה ותפעול של הנשק וגם שמר על הלהב מקביל לקנה כך שקל היה להשתמש בו ככדיון לדקירה.
התכנון היה מוצלח ועקרונותיו נשארו בשימוש למשך 200 השנים הבאות.
לכידונים אלו היו להבים שטוחים ולאור הצלחתם הם היו בשירות של צבאות אירופאים עד סוף המאה ה-18. בשנות השלושים של המאה ה-18, עם שינוי מודל ייצור הנשק ואספקתו ממודל מבוזר למודל ריכוזי, הצבאות החלו לייצר מוסקטים בבתי חרושת באופן מרוכז ועל פי תכנון אחיד.
בעקבות שינוי זה החלו להופיע כידונים עם שקעים אחידים ללא חריץ שהתאימו לכל הרובים שהונפקו על ידי אגף האספקה של צבא המדינה.
לכידונים אלו היה להב בעל החתך המשולש עם שניים או יותר משטחים מחורצים שסייעה לחדירה, כידוני-רובה אלו הפכו במהרה לסטנדרט.
בשנות ה-30 של המאה ה-18, השקעים קיבלו חיזוק בטבעת סביב הבסיסים שלהם.
בתכנון של השקעים הוכנס שיפור נוסף בתחילת המאה ה-19, על מנת להבטיח הצמדה טובה יותר של הכידון לקנה הרובה נחתך חריץ בן שלושה שלבים בצורת האות הלועזית Z שהתחבר עם זיז מרובע קטן מולחם על הקנה.
כדי להתקין את הכידון רובה החייל דחף אותו למטה כך שהזיז התחבר לחריץ, סובב אותו ב-90 מעלות ודחף אותו מטה שוב כדי לנעול אותו במקום.
כידונים אלו אלה ידועים לאספנים מודרניים בתור "שלושה חריצי תנועה" .
שיטת הנעילה על ידי שלושה חריצי תנועה שיפרה משמעותית את האבטחה של הכידון לרובה אבל בגלל תנאי הייצור של התקופה הנעילה הייתה רחוקה מלהיות יעילה לחלוטין וכידונים עדיין נפלו מהרובה בעת ירייה או בגלל חופש מוגבר במנגנון הנעילה.
מספר ניסיונות להבטיח את הנעילה על ידי קפיץ שהותקן במנגנון הנעילה של הכידון והפעיל לחץ על הקנה, מנגנון זה התברר כלא יעיל לתפעול בעיתות לחץ, עם כפפות או בתנאי מזג אוויר קשים.
הצבא הצרפתי פתר את הבעיה על יד הוספת טבעת נעילה מסתובבת באמצע השקע אשר התחבר עם זיז קטן על הקנה עבור עם הכידון עבור הרובה החדש שיצא בשנת 1717 בשם מוסקט שרלוויל, מדובר בכלי נשק בעל חשיבות בהיסטוריה הצבאית, שהיה בשימוש למעלה מ 100 שנים לאחר תחילת ייצורו.
השרלוויל היה הנשק הראשון שהפך לסטנדרטי בצבא הצרפתי כולו, מחשבה רבה הושקעה באופטימיזציה של השימוש ברובה עם הכידון על מנת לאפשר לחייל להשתמש בנשק כרומח על פי פקודות שניתנו המהלך הקרב.
שימוש זה כרומח הכתיב את האורך והמשקל הכללי של השרלוויל, האורך נקבע גם על פי יעילות הרובה בלחימה עם כידון, ומשקלו היווה איזון בין היותו כבד מספיק כדי לשמש כרומח או אלה, אך קל מספיק לנשיאה ולשימוש על ידי חיילי רגלים.
הצבא הבריטי אימץ בשנת 1814 את השיטה שאבטחה את הכידון במוסקט המפורסם בראון בס על ידי קפיץ, הזיז שאיבטח את הכידון למוסקט שימש גם ככוונת בסיסית.
מנגנון האבטחה של הכידון הוחלף בשנת 1838 במנגנון אמין יותר שזכה לכינוי "נעילת הנובר" (באנגלית "Hanoverian catch") ובה קרס קטן שהוצמד בקפיץ ננעל לקצה התחתון של הכידון בעת הנעילה.
שיטת הנעילה השיטה הוחלפה שוב עבור הרובה-מוסקט אנפילד דגם 1853 והכידון אובטח על ידי טבעת נעילה הדומה למנגנון הצרפתי.
בסוף המאה ה-19 הופסק השימוש בכידוני שקע והחל מעבר לכידוני-חרב בצרפת וכידוני-סכין בשאר הצבאות.
אחד מכידוני השקע האחרונים בשימוש הותקן על רובה המוסין נגאן M1891 בצורת להב בעל 4 פאות וקצה דקירה בצורת מברג, הכידון שזכה לשם "שטיק" (Schtyk) נשאר בשימוש בשינויים קלים עד לשנות החמישים של המאה העשרים.
כידון השקע זכה לעדנה מחודשת עם כניסתו לשירות של הרובה הבריטי לי אנפילד רובה מס' 4 (No.
4), דגם שהוכנס לשירות בשנת 1941 והיווה את הנשק הבסיסי ששימש את כוחות האימפריה וחבר העמים הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ותפסן קדמי לכידון רובה שאף הוא כונה כידון מספר 4 .
כידון שקע קצר שהורכב על קנה הרובה, בחתך מרובע שזכה לכינוי "דוקרן החזירים", בסיכומו של דבר הכידון לא יכול לשמש עבור כל פונקציה אחרת למעט בתור סכין פלסים לאיתור מוקשים הקבורים בקרקע.
גם רובה הSA80 סדרת רובי סער אשר פותחו בממלכה המאוחדת החל משנת 1969 משתמש בכידון שקע, ידית חלולה נצמדת באמצעות קפיץ לקנה הנשק בעוד הלהב מוזח מהלוע על מנת לאפשר ירי ללא הפרעה.
על פי מתכנני הנשק הצבת הכידון באופו זה מאפשר שימוש אופטימלי בכידון ככלי לדקירה.
הכידון-רובה תוכנן בראש וראשונה לשמש כנשק משלים לרובה המוסקט הצבאי, עם זאת הכידון נכנס לשימוש גם עבור כלי נשק לשימוש אזרחי.
תחילה לשימוש בצמוד לרובי ציד, בעיקר אלו שנועדו לשימוש כנגד חיות גדולות ומסוכנות כמו חזירי בר.
הכידון שימש כנשק של מפלט אחרון כאשר הצייד עמד מול התקפה של חיה פצועה.
באותה מידה היה הכידון שימושי ככלי נשק להגנה עצמית.
עם הופעת אקדח תופי ואקדחים חצי-אוטומטיים לא היה צורך יותר בכידון כגיבוי לאקדחים והשימוש בהם הופסק.
למרות הדעיכה בשימוש האזרחי בכידונים בכלל ובכידונים קפיציים השיטה אומצה על ידי מערכות צבאיות לשימוש בכלי נשק ייעודיים.
כידונים קפיציים אינטגרליים שעיקר שימושם עבור חיל הפרשים הופיעו ברובה האיטלקי קרקנו (Carcarno M-91) .
עקרונות התכנון נועדו על מנת לפתור את בעיית נשיאת כידון רובה על ידי פרשים, מאחר שנשיאת כידון בחגורה הייתה בעייתית עבור רוכבים והיוותה סכנה ממשית לפציעת החייל הנושא את הכידון.
גם בתקופת השינויים שעברו על שדות הקרב ועל חילות הרגלים, חיל הפרשים שימש לתמיכה החייל הרגלים, תצפיות וסיור והטרדת האויב תוך שימוש בחרב ורומח.
בתורת לחימה זו רובה או כידון היו בעלי תועלת מוגבלת עבור פרשים אלא בתפקידים שחייבו לחימה כרגלי – אובדן הסוס בעת לחימה, במצב זה שימש הכידון כנשק הגנתי למצבי חירום.
הצבא היפאני אימץ את השיטה עבור הקרבין טיפוס 44 שנכנס לשירות כרובה עבור חיל הפרשים בשנת 1911. הכידון היה בעל להב ארוך ודק הדומה למחט וניתן לקפל אותו לאחור ולנעול מתחת לקנה.
קרס שנמצא ישירות מתחת לכוונת הקדמית בצד ימין של הרובה, שימש לשחרור הכידון ופרישתו.
הרובה הרוסי מוסין נגאן דגם M44 תוכנן על ידי צבא ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה לשימוש בקרבות בתוך שטחים בנויים, לחמש צוותים מומחים כגון צוותי ארטילריה ומרגמות, נהגים, חובשים וכל מי שהיה צריך נשק קצר למטרות הגנה.
תכנון בעל עקרונות דומים שימש בתכנון הכידון הקפיצי של רובה סימונוב SKS שנכנס לשירות מיד לאחר מלחמת העולם.
חיבור קבוע של כידון מתקפל עלה בקנה אחד עם הטקטיקה הסובייטית שלפיה יש לחבר תמיד כידון לכלי הנשק בעת לחימה.
בשנות ה-40 של המאה ה-18, צבאות של מעצמות אירופה החלו להקים יחידות מיוחדות של רובאים חמושים ברובים כלומר כלי נשק בעלי קנה חרוק בניגוד לקנים החלקים של המוסקטים.
יחידות כאלה קיבלו לעיתים קרובות את השם הגנרי של יגר בשונה מיחידות חיל רגלים קל אחרות, יחידות היגר נחשבו ליחידות עילית אשר במהלך המאה ה-18 וה-19 עשו לרוב שימוש ברובים בעלי קנים מחורקים (Rifle) בעלי טווח רב יותר מרובי המוסקט הנפוצים.
בעוד שיחידות חיל רגלים קלות נועדו להתקדם לפני הכוח העיקרי ולהילחם ביחידות מקבילות של האויב, חיילי יחידות היגר התפרסו באופן נרחב יותר ולרוב נלחמו בזוגות, כשהם יורים בטווחים גבוהים יותר במטרות איכות של האויב: קצינים, צוותי ארטילריה ומטרות אחרות שפגיעה בהן ערערה את יציבות ההגנה ויכולת ההתקפה של האויב.
במקרה שהיגר נאלץ להיכנס לקרב פנים-אל-פנים הוא השתמש בחרב קצרה בעלת להב ישר, חד קצה.
תכנון זה שימש לעיצוב כידונים שהיו מקובעים ללוע הרובה באמצעות מוט וקפיץ.
מאחר שהרובים היו בעלי קנה קצר משמעותית ממוסקטים, הכידונים נטו להיות בעלי להבים ארוכים יותר מאשר כידוני שקע רגילים על מנת להשיג אפקט דקירה ברומח.
כידון החרב המקורי היה בשירות פחות ממאה שנה בשל האימוץ אוניברסלי של הרובה-מוסקט בעל הקנה הארוך.
עם זאת השימוש במונח "כידון חרב" הפך לשם ככלי לתאר כל כידון עם להב ארוך.
לאחר 1840. הופיע סוג חדש של כידוני-חרב ששימש את הצבא הצרפתי עד סוף המאה ה-19. כידון זה זכה לשם "יאטאגאן" (yataghan) על שם הדמיון לחרב קצרה בשם זה ששימשה את הצבא הע'ותומני.
הכידון חרב מטיפוס יאטאגאן היה בעל ידית אחיזה מפליז עם שמורה, טבעת לוע שהושחלה על לוע הרובה להב מעוקל חד קצה והיה יעיל הן לחיתוך והן לדקירה.
כידונים אלו תוכננו לשימוש בדור חדש של מוסקטים מחורקי קנה (רובה מיני והמערכת המשופרת רובה טבטייר שבהם הטעינה נעשתה באמצעות בריח ולא דרך הקנה.
רובים אלו היו בעלי קנה קצר יותר מהמוסקטים של המאה ה-18 ועל פי ההבנה של מתכנני הנשק הצרפתים נזקקו לכידונים חדשים, ארוכים יותר על מנת שיוכלו לשמש כרומח בעת הגנה או התקפה של קווי אויב על פי התאוריה שהכידון צריך לאפשר לחייל טווח מגע יעיל.
הראשון בסדרת כידונים אלו דגם Mle 1840 היה להב 20.25 אינץ' לדגם המשופר שיצא בשנת 1842, הוארך הלהב ל 23 אינץ' ושמורה הוחלפה מפליז לפלדה קשה ועמידה יותר.
כידון החרב הצרפתי הוצמד לרובה באמצעות זיז קצר מולחם על הלוע שהשתלב בחריץ בחלק האחורי של ידית הכידון.
במצב זה כהשזיז והחריץ מחוברים, הכידון היה מקביל לקנה, החייל משך לאחור את הכידון וטבעת הלוע שתמכה בכידון, זיז בצורת T השתלב בחריץ בקת הכידון וננעל עם תופסן קפיצי.
כידון זה זכה להיות מאומץ על ידי צבאות אירופאיים אחרים מלבד צבא פרוסיה.
טיפוס נוסף של כידוני חרב היה עם שיני-משור על גב הלהב.
הרעיון מתוארך עוד למאה ה-17 וסכינים צבאיות שונות יוצרו עם שיני משור.
הצבא הפרוסי החל ליצר כידונים עם גב מסור באורך 48 ס"מ עבור רובה דרייזה ומאז כל דגם של כידון שהונפק לצבא הפרוסי או הגרמני כלל דגם עם גב משור הידוע והאיקוני ביותר מכולם S 98/05 ידוע גם בשם "סכין הקצבים" על שום צורת הלהב המתרחב.
השימוש בכידונים עם גב מסור על ידי חיילים גרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילה למיתוס כי כוחות בעלות הברית הוצאו להורג באופן מיידי כל חייל גרמני שנלכד נושא כידון עם גב מסור, מאחר שלכאורה השיניים גרמו ליצירת פצעים קשים במיוחד לקורבן.
אין שום הוכחות לנכונות המיתוס, שמקורו ככל הנראה בספרו של אריך מריה רמרק "במערב אין כל חדש" שבו מספר הגיבור, חייל גרמני, כי אם חייל ייתפס עם כידון בעל גב מסור הוא עלול להיות מוצא להורג.
ההיסטוריון של כלי נשק ביל הרימן קובע כי השימוש בכידון בעל גב משור מסורבל ולא נוח אף על פי שהכלי פונקציונלי, ומגיע למסקנה שכידון עם גב מסור "יותר טוב מכלום".
למרבה האירוניה המציאות היא שהשיניים על גב הכידון הפכו אותו לכלי נשק לא יעיל מאחר שהשיניים הקשו על חדירה ועל הוצאת הכידון מגוף האויב.
הצבא הגרמני לא החשיב את הכידון עם גב מסור ככלי נשק שגורם "סבל מיותר" כמוגדר באמנת ז'נבה משנת 1864. הנחיה ממשרד המלחמה הפרוסית מיום 23 בינואר 1917 קבעה שכידונים עם גב מסור מסור חיוניים ללוחמה וכי השימוש בהם צריך להימשך.
בשנת 1917 הפסיק הצבא הגרמני לנפק כידונים עם גב מסור מחיל הרגלים, ואת הקיימים שינו בחזרה לכידונים עם גב חלק מאחר שהוברר כי הם לא היו יעילים נגד מוטות ומבנים של גדרות תיל ששונו ממבני עץ למוטות מתכת.
יחסי גומלין בין הכידון לרובה
השימוש בכידוני-חרב הדגיש את כל הבעיות הקשורות בשימוש בכידונים שהועצמו בגלל האורך והמשקל של הכידונים הגדולים.
בגלל ממדיהם השימוש בהם נועד להיות בעת פקודה ובשעת חירום, הכידון לא נועד להיות מוצמד לרובה בכל עת.
בשנת 1836 נערכו מבחנים בארסנל הבריטי של אנפילד שקבעו כי ברובים המצוידים בכידוני-חרב נוצרות השפעות גומלין בעת הירי שעיקרם נגרם מגזים שנפלטו בעת הירי וגרמו לנזק לידית הכידון ולניצב.
בעיה נוספת שהוחמרה על ידי הרכבת הכידון על הרובה הייתה ההשפעה על דיוק הירי של הרובה.
תופעה ידועה של תנועות בקנה הרובה בעת הירי הידועה כתופעת מתנד הרמוני, עצם קיום תנודות הרמוניות בעת הירי היא בעלת השפעה זניחה בכלי נשק צבאיים שנועדו ללחימה בטווחים קצרים יחסית ובקצב אש גבוה אך מוחמרת באופן משמעותי עם הרכבת כידון מכל סוג ובעיקר כידוני-חרב על גבי הרובה.
השינוי בחלוקת המשקל של הרובה והעובדה שכידוני חרב היו במשקל קרוב או זהה לקנה הרובה עצמו והעובדה שהכידון "ישב" בצד הקנה השפיעה ישירות על התנודות ההרמוניות ופגע משמעותית בדיוק הירי.
בשנת 1981 הצבא הרוסי הכניס לשימוש את רובה המוסין-נגן עם כידון-שקע ארוך ייחודי שזכה לשם "שטיק" (Schtyk), מאחר שדוקטרינת הלחימה של הצבא הרוסי גרסה שהכידון יהיה מוצמד לרובה בכל עת שהרובה בשימוש, הכידון והרובה עברו תהליך מיוחד של איפוס והתאמה במפעל בעת הייצור.
מבחני ירי שנערכו לרובה עם הכידון מעידים שתהליך האיפוס היה מוצלח והרובה מדויק יותר בירי עם הכידון מאשר בלעדיו.
זיז החיבור של הכידון אל קנה הרובה יצרה שינויים בתכונות המתכת ששינתה את תכונות הקנה והחלישה את המבנה שלו עד כדי חשש שהשימוש בכידון ייצור עומסים על נקודת החיבור ויגרום לעיוותים או אפילו שבר בקנה.
על מנת לעקוף בעיה זו הורכבו 1856 זיזי חיבור לקנה על ידי שימוש בטבעת חיצונית שהודקה באמצעות פין מתכת או שימוש בשיטת החיבור של כידון-שקע, פטנט שהופיע על הרובה הבריטי "דגם קצר 1856" ולאחר מכן על רובי מרטיני-הנרי סימן 4 ואומץ על ידי הצבא הגרמני ברובי מאוזר דגם M1871 .
בשנת 1888 הופיע קיבוע חדש על גבי רובה לי-מטפורד שעליו הורכב כידון בעל להב פיפיות באורך 30 ס"מ על זיז שהורכב מתחת לקנה והשתלב במגרעת בצורת T בניצב של הכידון, נקודת עיגון נוספת הייתה טבעת על גבי שמורת הניצב שהשתחלה על גבי הקנה.
הכידון היה מהיציבים ושימושיים התכנון אומץ על ידי שאר הצבאות האירופאיים מלבד הצבא הצרפתי והרוסי.
מאז מלחמת העולם השנייה ירד מעמדו של הכידון.
הוא התכווץ בגודלו והפך לסכין שאפשר להצמידו לקנה הרובה, על מנת שאפשר יהיה להשתמש בו ככלי נשק בזכות עצמו כאשר לא ניתן להשתמש בנשק חם וגם ככלי עבודה.
כך עוצב הכידון האמריקאי M7 על בסיס סכין שוחות M3 של צבא ארצות הברית שהונפקה, החל ממרץ 1943, לחיילי הצבא האמריקאי כסכין ייעודית ללחימה.
על אף השינוי בחשיבה הטקטית ובהערכת חשיבות הכידון, גם בהמשך המאה העשרים תכננו וייצרו הצבאות כידונים והקדישו משאבים לאימון חיילי חיל רגלים בלחימה עם כידונים.
גם בתחילת המאה ה-21 משמש הכידון-סכין המורכב על גבי רובה ככלי נשק סטנדרטי בצבאות רבים, ומרבית רובי הסער המודרניים שומרים על זיז חיבור לכידון שעדיין מיוצר ומונפק בהתאם לתורות הלחימה.
הכידונים שתוכננו לאחר מלחמות העולם, ובעיקר הכידונים שתוכננו בסוף המאה העשרים, הם כלים רב-תכליתיים, שלעיתים קרובות משמשים גם כסכיני שירות ובשילוב עם הנדן יכולים לשמש כמספרי-תיל או כלים שימושיים אחרים.
הכידון ממלא תפקיד סמלי כאשר הוא מוצמד לרובה בטקסים שונים, כמגלם של רוח הלחימה והשילוב בין ההווה, שמאופיין בשימוש בכלי נשק חמים, והעבר, שבו נעשתה הלחימה באמצעות נשקים קרים.
כידונים מוצגים לעיתים קרובות במסדרים או מצעדים, והם מסמלים את מוכנות היחידה לקרב.
כידונים טקסיים מיוצרים בדרגת גימור גבוהה יותר לעיתים הם מצופים בכרום כדי לשפר את מראם.
לעיתים מיוצרים כידונים טקסיים עם חוד כהה, על מנת למנוע פגיעה בדגלים המתנופפים בסמוך או פציעות במהלך תרגילי סדר שנעשים במבנה צפוף.
אחת המטרות של אימון בכידונים בצבאות מודרניים היא פיתוח האגרסיביות הנחוצה לצורך התקפה.
לטענת מומחים לפסיכולוגיה של לחימה, השימוש בנשק קר מפתח את האגריסיביות הנחוצה לקרב, ולכן אין למדוד את יעילות הכידון כנשק על ידי ספירת מקרים של קרבות שבהם הופעלו כידונים, אלא יש להעריך בעיקר את תרומתו הפסיכולוגית.
כך למשל, במדריכי אימונים של הצבא הבריטי מצוינים היתרונות של אימוני כידון כהשפעה על התנהגות החייל ונכונותו לחתור למגע עם האויב.
לאחר מלחמת העולם השנייה החליף צבא ברית המועצות את הכידון ששימש את רובה ה־AK-47 לכידון 6H3 של רובה ה-AKM, שהיה אחד הכידונים המודרניים הראשונים.
הכידון תוכנן להיות רב-תכליתי: בשילוב עם נדנו, שמצופה בפולימר המספק הגנה מפני זרם חשמלי, הוא יכול לשמש כמכשיר לחיתוך תיל וכבלים נושאי זרם חשמלי.
בשנת 2001 החליף הצבא האמריקאי את הכידונים M7 ו־M9 בכידון משופר OKC-3S שמבוסס על סכין סימן 2 של הצי האמריקני.
עיצוב מודרני של חוד הלהב מסייע לחדור לאפודי מגן והוא מצופה כנגד החזרי-אור.
בלהב שובצו שיני מסור בסמוך לידית עוזרים לשפר את תפקודו כסכין שירות.
הכידון תוכנן להיות עמיד בפני קורוזיה, ומשקלו 570 גרם ביחד עם נדן באורך כולל של 20.3 ס"מ.
ידית האחיזה בעלת חתח אליפטי עשויה מחומר סינתטי על מנת למנוע פגיעה ועייפות ידיים במהלך האימונים.
הנדן עשוי מחומר פולימרי ומותאם למערכות החגור המודולריות של צבא ארצות הברית ובו בנוי קפיץ ומשטח חיכוך לנעילת הכידון לנדן.
כן שולב בנדן מוט השחזה אך הושמטה היכולת לשמש כחותך תיל.
צבא בריטניה הכניס לשימוש כידון-סכין L3A1 בתכנון המסתמך על שיטת כידון-שקע עבור רובה L85. לכידון ידית חלולה שמתאימה על הלוע בעוד הלהב נמצא במקביל לקנה כדי לאפשר לירות את הרובה בזמן ההתקנה של הכידון.
הלהב זה מעוצב ליצור חדירה יעילה בעוד קטע מהלהב משונן לחיתוך חבלים.
ידית הכידון מעוצבת כדי לאפשר לכידון לשמש כסכין לחימה בפני עצמה.
הנדן כולל להב מסור, אבן השחזה כדי לחדד את הכידון ופותחן בקבוקים ובשילוב עם הכידון, הוא גם יוצר חותך תיל.
הצבא הגרמני שילב כידונים ברובי הסער G3 ויורשו G36 המבוססים על הכידון הרוסי לרובה ה AKM ואף הסב כידונים סובייטיים שנמצאו במחסני הצבא המזרח-גרמני לשימוש ברובי הסער הגרמניים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הכידונים לא הונפקו לחיילים אלא נשמרו במחסנים.
הכידונים היו בעלי להב קהה וללא יכולת חיתוך אלא דקירה בלבד.
חיילי יחידות עילית של הצי הגרמני השתמשו בכידונים, לאחר השחזת הלהב לצורך חיתוך וטיפול בחבלים.
הרוב המכריע של הכידונים המודרניים נושאים סימונים שונים המחולקים ל-4 קטגוריות שונות:
סימוני יצרן – מוטבעים בדרך כלל על החלק של הלהב הקרוב ידית האחיזה של הכידון הידוע בשם ריקסו.
לעיתים כולל את שם הארסנל הממשלתי שבו ייצרו את הכידון ולעיתים הלוגו של היצרן.
יוצאי דופן הם כידוני חרב צרפתיים מסוג "יאטאגאן" בהם שם הארסנל כתוב על גבי גב הלהב.
אם הכידון יוצר על ידי בית חרושת לא-ממשלתי סימוני היצרן יכילו סימן מסחרי לעיתים בתוספת שם היצרן.
סימונים מסחריים יעידו כי הכידון סופק על ידי ייצרן מסחרי כחלק מחוזה ממשלתי או במקרים אחרים כידון שיוצר למכירה בשוק החופשי.
סימני חימוש או לעיתים חותם בעלות ממשלתית.
בדרך כלל בצורת ריקועים קטנים שהוטבעו בכידון לאחר שנבחן על ידי נציגי משרד החימוש הממשלתי לאישור כי הכידון עומד בסטנדרטים שנקבעו בחוזה הייצור.
סימנים אלו מבחינים בין כידונים לשימוש צבאי לכידונים שיוצרו לשוק החופשי, באחרונים לא הוטבעו סימני חימוש.
בכידונים שיוצרו בממלכות אירופאיות יופיעו על הכידון סמלי הממלכה בצורת כתר ולעיתים אות המייצגת את שמו של המונרך.
על גבי כידונים של מדינות שונות יופיעו סמלי המדינה, פטיש ומגל על כידונים של ברית המועצות וראש נשר על כידונים של צבא ארצות הברית.
סימני התאמה לרובה – לעיתים נחרטו על גבי הכידון סדרה של אותיות ומספרים התואמת לרובה שאליו הוצמד הכידון.
סימונים אלו אופייניים במיוחד לכידונים רוסיים של רובי מוסין נגאן.
רובים אלו אופסו במפעל עם הכידונים עליהם על מנת למנוע סטיות במקבץ של הרובה בעת ירי כאשר כידון מוצמד לרובה.
במקרים אחרים חרוט המספר הסידורי של הרובה/כידון ותאריך ייצור.
סימני יחידה – צבאות אחדים חרטו סימנים מזהים של היחידה על גבי הכידון.
בסוף המאה ה-18 כידונים בריטיים סומנו על ידי ספרות ואותיות שסימנו בקיצור את שיוך הכידון ביחידה הצבאית: מספר הרגימנט, מספר הפלוגה, ומספרו המזהה של החייל בפלוגה.
נוהג זה הופסק לאחר המהפכה האמריקאית.
בשנים שלאחר מכן ועד לסוף מלחמת העולם משרד המלחמה הבריטי קבע כללי נוקשים לסימון כידונים: כידוני שקע סומנו על גבי התקן הקיבוע עצמו או על גבי הריקסו, כידוני חרב סומנו על גבי בסיס הניצב.
מסורת זו של סימון יחידה על גבי הכידונים הופסקה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה מאחר שלמנפיקי הנשק היו מטלות דחופות יותר.
הצבא הגרמני היה בעל מסורת מסודרת של סימון כידונים: סימונים מסודרים הוטבעו על גבי הצב השמאלי של מגן הניצב על פי נוסחה קבועה וסדר יורד בגודל היחידה עד לסימון המזהה את החייל המשתמש הכידון.
סימוני היחידה הוטבעו על גבי הנדן של הכידון.
חלק מהכידונים שהיו בשימוש בצה"ל סומנו ב"צ".
הנדן היה אביזר הכרחי שליווה כל כידון ואיפשר את נשיאתו בעת שלא היה מוצמד לרובה.
בתחילת השימוש בכידונים במאה ה-16 היה הכידון-רובה מושחל לנרתיק פשוט שאליו הייתה תפורה לולאה שהתחברה לחגורה של החייל.
בציורים מהמאה ה-17 מופיעים חיילים נושאים כידוני-תקע המושחלים בתוך לולאה שכונתה "צפרדע".
לולאה זו איפשרה לחייל גישה נוחה ומהירה אל הכידון לעיתים בסמוך או בצמוד לפגיון או חרב קצרה ששימשה כנשק להגנה עצמית במקביל.
היא הייתה בשימוש לנשיאת כידוני-שקע עד תחילת המאה ה-18.
במאה ה-18 חל שינוי בדרך נשיאת הכידון, וחיילים החלו לחגור רצועת כתף, שאליה חובר מנשא משולש עם נדן עליון לכידון.
התחמושת הדרושה להפעלת המוסקט נישאה בתוך תיק שהוצמד לחגורה.
בצבא הפרוסי של המאה ה-18 תורת הלחימה גרסה כי החייל יישא את הכידון בכל הזמנים ולכן לא הנפיקו נדנים לכידונים כלל.
צבאות בריטיים לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית הפסיקו לשאת חרב קצרה, והכידון הושחל בנדן שהושחל בעצמו בגליל בתוך חגורה צולבת שתלתה על כתף ימין והכידון ישב בצד שמאל של החייל.
נדנים אלו היו עשויים מעור, עם פתח מחוזק בטבעת מתכת, והם היו פגיעים לקריעות, בעיקר כאשר הכידון היה מחוץ לנדן.
הצבא הצרפתי המשיך לצייד את חייליו בשילוב של חרב וכידון.
לאחר המלחמות הנפוליאוניות, השימוש של חיילי רגלים בחרבות חיל הוגבל ליחידות עילית.
יחידות רובאים "פוסילייר" לבשו חגור ובו התקן אליו הושחל נדן הכידון.
שינוי נוסף בנדן הכידון התרחש כאשר הצבא הצרפתי, ובעקבותיו צבאות אירופאיים אחרים, עברו לכידוני-חרב.
עבור כידונים אלו יוצרו נדנים עשויים ממתכת, שהיו עמידים יותר לתלאות שדה הקרב.
נדנים אלו כללו גם התקנים שאיבטחו את הכידון בתוך הנדן ומנעו את נפילתו.
בדרך כלל הורכב מנגנון האבטחה משני קפיצי מתכת על פתח הנדן, שנעלו את הכידון במקומו.
התקן אחר, שהיה נפוץ בקרב פרשים, כלל רצועה שקשרה את הכידון אל הנדן באמצעות טבעת עור נוספת.
בשנת 1850 הפסיק הצבא הבריטי את השימוש בחגורות צולבות לנשיאת כידונים, וחגורה חדשה הוכנסה לשירות עם "צפרדע" בצורת האות Y וחיבור לחגורת התחמושת.
חיילים מדרגת סמל לא השתמשו בחגורת התחמושת, אלא בחגורה לכידון בלבד, סידור שהפך אוניברסלי בצבא הבריטי בשנת 1871. תכנון זה נותר עם שינויים קלים כדרך לנשיאת כידונים גם אל תוך המאה ה-21. במהלך מלחמת העולם השנייה חל מהפך בנשיאת כידונים בצבא הבריטי והכידונים נישאו בתוך כיסים מיוחדים בתרמילים של החיילים.
הכידון לרובה הסער SA80 נישא בתוך נדן עם חיבור מהיר לחגור.
עד סוף המאה ה-19, חיילים בצבא ארצות הברית, נשאו את הכידונים במנשא מיוחד, והכידון נח בתוך הנדן בזווית של 45 מעלות.
המתקן זכה למקצה שיפורים בשנת 1860 – התקן ההצמדה לחגורה נותק מהנדן, ובמקומו חובר הנדן באמצעות פין ממתכת, שאפשר לו לנוע על ציר.
תכנון זה הגביר את הגמישות בנשיאה ואת אבטחת הכידון בתוך הנדן, בעיקר בזמן ישיבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשאו חיילים אמריקאים את הכידונים בכיס מיוחד בתרמילי הגב, סידור שהיה נוח לחייל והקל על התנועה.
"רצועת חרב" (מכונה גם "קשר החרב", מאנגלית: Sword-knot; מצרפתית: Portepee) היא רצועה העשויה בדרך כלל עור שנקשרה בצד אחד בקשר מיוחד לנדן החרב ומהצד השני סביב היד של החייל כדי למנוע את איבוד החרב אם היא נופלת.
מעבר לשימוש המעשי של הרצועות, הן היו לעיתים קרובות בעלות ערך דקורטיבי שהצביע על מעמד נושא החרב.
צבאות אירופה התאימו לכידונים רצועות חרב שונות, שנקראו לעיתים "טרודל" (מגרמנית: Troddel; מילולית: ציצית), על שם הציצית הדקורטיבית שהייתה הסיומת לרצועה.
השימוש ברצועות עבור כידונים נמשך בשנים שלאחר המלחמות הנפוליאוניות, כאשר הסתיים העידן בו חיילים נשאו חרבות.
לשימוש זה לא הייתה סיבה מעשית, אבל לצבעי הרצועה הייתה משמעות והם הסגירו את היחידה הצבאית שאליו השתייך החייל ואת דרגתו.
עקב מחסור בחומרי גלם במהלך מלחמת העולם הראשונה, החלו צבאות אירופה בייצור רצועות מפסולת כותנה, וכך איבד האביזר את צבעיו העליזים.
קציני צבא לבשו כידוני-חרב באופן שגרתי כדי להחליף את החרבות שהיו סמל סטטוס, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה הסתבר שהטרודל הצבעוני הופך את הקצין למטרה עבור צלפי אויב, והשימוש בו בשדה הקרב הופסק.
חיבור כידון הוא מחבר מכני שקיבל את שמו משיטת החיבור של כידוני-שקע לרובה.
בצד הזכר של החיבור יש פין גלילי אחד או יותר בצורת L עם סריף (L עם תג בקצה) ובצד הנקבה חריץ תואם בן שלושה שלבים.
לאחר שהפין נכנס לשלב הראשון בצד הנקבה (החריץ האנכי) ניתן לסובב את אחד הצדדים או את שניהם, כך שהפין מחליק לחריץ האופקי ואז נדחף לשלב האחרון (הסריף) וננעל, בדרך כלל על ידי קפיץ.
חיבור כידון נפוץ כאמצעי לחיבור של עדשות למצלמות ולחיבור מהיר של צינורות כיבוי.
קיים גם מחבר כידון לשימוש חשמלי (Bayonet connector).
הלחימה בכידונים היוותה השראה לאמנות הלחימה היפנית המודרנית (גנדאי בודו) וספורט הלחימה ג'וקנדו (קאנג'י: 銃剣道, רומאג'י: Jūkendō, מילולית: "דרך כידון הרובה").
אמנות לחימה זו שואבת מקנדו ומסוג'וטסו אך עושה שימוש בכידוני רובה בהשראת טכניקות צרפתיות ללחימה בכידון מהמאה ה-19. חוקרים משערים שאמנות לחימה זו שאבה מתורת הלחימה שהובאה עם משלחות צבאיות צרפתיות ליפן בראשית תקופת מייג'י.
שיטות לחימה אלו היו חלק מתוכנית הלימודים באקדמיה הצבאית של טויאמה בטוקיו ובאופן חלקי שולבו בתורת הלחימה אייקידו.
בג'וקנדו מתאמנים עם "מוֹקוּג'וּ", העתק עץ של רובה עם כידון קהה במטרה לפגוע בשלושת אזורי המטרה העיקריים: הלב, הגרון והצד השמאלי התחתון של היריב.
בג'וקנדו, כמו באמנויות לחימה יפניות אחרות, נהוג לתרגל קאטה.
תנועה עם כיוון השעון היא תנועה מעגלית הנעשית מלמעלה לכיוון ימין וכאשר היא מגיעה למטה היא ממשיכה את תנועתה שמאלה עד הנקודה העליונה וחוזר חלילה.
תנועה בכיוון ההפוך נקראת "נגד כיוון השעון".
תנועתו של עצם הנראה למתבונן מסוים כנע עם כיוון השעון, תיראה למתבונן הנמצא מולו, מעברו השני של העצם, כתנועה נגד כיוון השעון.
במתמטיקה, מקובל להתייחס לכיוון השעון ככיוון השלילי (ונגד כיוון השעון הוא הכיוון החיובי).
ברגים, אומים, פקקי בקבוקים ומכסי צנצנות סטנדרטים מתברגים (מתהדקים) עם כיוון השעון ומשוחררים נגד כיוון השעון בהתאם לכלל יד ימין.
המונח "כיוון השעון" נובע מכיוון הסיבוב של מחוגי שעונים מכניים.
"כיוון השעון" נובע מכיוון תנועת הצל בשעוני שמש שהיו בשימוש באירופה, הנמצאת בחצי הכדור הצפוני (כיוון שהתקדמות הצל בשעוני שמש בחצי הכדור הדרומי מנוגד לכיוון השעון).
מנגד, סיבוב חפץ מעגלי שמאלה היה כינוי לסיבובו נגד כיוונם של מחוגי שעוני השמש העתיקים.
עם התפתחות השעונים בעת החדשה נהפכו המושגים עם/נגד כיוון השעון לאומדן מקובל לסיבוב מעגל ימינה ושמאלה בהתאמה.
המונח כיוון תנועה מתייחס לחוקים הקובעים את כיוון נסיעתם של כלי רכב בדרכים.
ברוב מדינות העולם, הכוללות כ-66% מאוכלוסיית כדור הארץ, מתנהלת התנועה בצד ימין של הדרך, ובייתרתן, ב-68 מדינות שבחלקן הגדול הן מדינות החברות בחבר העמים הבריטי, התנועה היא בצדו השמאלי של הכביש.
במונחי קילומטראז', בכ-72% מכבישי העולם הנסיעה היא בימין הדרך.
בעת העתיקה לא הייתה כל חשיבות לכיוון התנועה.
התנועה בדרכים התנהלה לרוב ברגל, כאשר רק לבעלי האמצעים ולשליטים היו כרכרות ועגלות, ולאלה ניתנה זכות קדימה כאשר יתר העוברים בדרך סטו לשולי הדרך.
רק במקומות בהם הייתה תנועה רבה לשני הכיוונים (דבר נדיר ביותר בעת העתיקה) הייתה חשיבות לכיוון התנועה.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, שהתבססו על עקבותיהן של עגלות מטען, התנועה בדרכים הרומאיות התנהלה מצידה השמאלי של הדרך.
עדות לכך נמצאה במחצבה בסווינדון, אנגליה: ב-1998 נמצאו עקבות עמוקים של עגלות בימין הדרך שהובילה למחצבה.
בהנחה שהעגלות יצאו מהמחצבה כשהן טעונות וכבדות, הסיקו שהתנועה התנהלה בצד שמאל של הדרך.
מאחר שלפני עידן המכונית עיקר התנועה בדרכים התנהלה באמצעות סוסים ועגלות, הרי שמאחר שמרבית בני האדם הם ימניים, הם מטפסים על גב הסוס מצד שמאל הקרוב לשפת הדרך ומעדיפים שבמקרה של עימות עם אדם אחר בדרך, יד ימינם האוחזת בשוט ועשויה לאחוז חרב תפנה אל מרכז הדרך.
לכן ניתנה העדפה לתנועה בשמאל הדרך.
תחומי השיפוט של חלק גדול מהמדינות בהן התנועה מתנהלת בשמאל הדרך נמצאים על איים.
עם זאת, במקרים בהם כלי רכב עוברים במעבר הגבול ממדינה בה התנועה מתנהלת בשמאל הדרך למדינה בה התנועה מתנהלת בימין הדרך, עליהם לשנות נתיב עם כניסתם למדינה.
מרבית מעברי הגבול מסוג זה נמצאים כיום באפריקה ובדרום אסיה.
לדוגמה, לתאילנד, בה התנועה מתנהלת בשמאל הדרך, יש שלוש מדינות שכנות בהן התנועה מתנהלת בימין הדרך: קמבודיה, לאוס ומיאנמר.
ברוב מעברי הגבול ישנו שלט פשוט אשר מציין, כי כל מי שחולף במעבר חייב להחליף את נתיב הנסיעה שלו, אך ישנם גם מעברי גבול עם מחלפים מיוחדים, המאפשרים מעבר מהיר יותר של כלי הרכב לנתיב הנגדי.
גשר נהר טקוטו המחבר בין גיאנה (בה התנועה מתנהלת בשמאל הדרך) לברזיל (בה התנועה מתנהלת בימין הדרך) הוא מעבר הגבול היחיד ביבשת אמריקה בו יש להחליף נתיב בעת המעבר למדינה השכנה.
אף על פי שתעלת למאנש מפרידה בין הממלכה המאוחדת ליבשת אירופה יש כמות גדולה של תעבורה העוברת בין הממלכה המאוחדת לצרפת דרך מנהרת התעלה.
כמות זו מוערכת בכ-3.5 מיליון כלי רכב מדי שנה.
כל כלי הרכב העוברים במנהרה חייבים להחליף נתיב.
מתוך 195 מדינות העולם, ב-141 מדינות התנועה מתנהלת בימין הדרך וב-54 מדינות התנועה מתנהלת בשמאל הדרך.
בריטניה, שבמאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שלטה במדינות רבות, השפיעה על כיווני התנועה בחלק גדול מאותן המדינות, ועד ימינו רובן המוחלט של מדינות חבר העמים הבריטי מפעילות מערכות כבישים בהן התנועה מתנהלת בשמאל הדרך.
על מדינות אלו נמנות בין היתר הודו, אוסטרליה, דרום אפריקה, בנגלדש וסינגפור.
גם מדינות שאינן חברות בחבר העמים, או שפרשו ממנו, אך היו תחת השפעה בריטית בעבר, משתמשות בשיטה זו, כגון אירלנד ופקיסטן.
בעוד שרוב המדינות ששינו את כיוון התנועה, עברו לנסיעה בצד ימין, היו שני מקרים בהם נעשה מעבר לצד שמאל.
בניגוד להולנד, התנועה באינדונזיה מעולם לא עברה להתנהל בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך בחלקים מסוימים של המדינה התנועה מתנהלת בשמאל הדרך התנועה מתנהלת בשמאל הדרך פרוטקטורט בחסות האימפריה הבריטית לפני 1949 התנועה מתנהלת בימין הדרך נובמבר 1967 מדינת חסות בריטית לשעבר.
התנועה עברה להתנהל בימין הדרך ב-1945 לאחר קרב מנילה.
התנועה מתנהלת בימין הדרך 1946 בהונג קונג ובמקאו התנועה מתנהלת בשמאל הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך קולוניה צרפתית עד 1945 התנועה מתנהלת בימין הדרך 1946 התנועה בטאיוואן התנהלה בשמאל הדרך במהלך תקופת הכיבוש היפנית.
בשנת 1946 הוחלט שהתנועה תתנהל מעתה ואילך בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בשמאל הדרך התנועה מתנהלת בשמאל הדרך באופן רשמי החל משנת 1924. אחת המדינות הבודדות שאינן קולוניות בריטיות לשעבר בהן התנועה מתנהלת בשמאל הדרך.
התנועה באוקינאווה התנהלה בימין הדרך בין 24 ביוני 1945 ל-30 ביולי 1978 (השינוי בוצע על מנת ליצור אחידות כלל ארצית).
התנועה מתנהלת בשמאל הדרך 1976 קולוניה פורטוגזית עד 1975. התנועה עברה להתנהל בימין הדרך ב-1928, באותה העת בה המעבר בוצע בפורטוגל עצמה.
התנועה החל להתנהל בימין הדרך לאחר כניעת יפן התנועה מתנהלת בימין הדרך 1946 התנועה התנהלה בשמאל הדרך במהלך תקופת הכיבוש היפני.
התנועה עברה להתנהל בימין הדרך לאחר כניעת יפן התנועה מתנהלת בימין הדרך קטר התנועה מתנהלת בימין הדרך מדינת חסות בריטית לשעבר.
המעבר בוצע בין היתר על מנת שכיוון התנועה יהיה תואם למקובל במדינות השכנות התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך קולוניה צרפתית לפני 1953 התנועה מתנהלת בשמאל הדרך אחת מהמדינות היחידות שלא היו קולוניות בריטיות בהן התנועה מתנהלת בשמאל הדרך.
תאילנד חולקת גבול יבשתי עם מספר מדינות בהן התנועה מתנהלת בימין הדרך – מיאנמר, לאוס וקמבודיה התנועה מתנהלת בימין הדרך 1977 באזור דרום תימן, בה הייתה בעבר קולוניה בריטית, הוחלט שהתנועה תתנהל בימין הדרך רק בשנת 1977. באותה העת התנועה באזור צפון תימן כבר התנהלה בימין הדרך
מדינה כיוון התנועה תאריך המעבר הערות התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך בין השנים 1921 עד 1938 במקור התנועה התנהלה בשמאל הדרך, בדומה למקובל ביתר שטחי האימפריה האוסטרו הונגרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחלט שהתנועה תעבור להתנהל בימין הדרך התנועה מתנהלת בשמאל הדרך התנועה מתנהלת בשמאל הדרך גם בטריטוריות שמעבר לים, מלבד בגיברלטר בה התנועה מתנהלת בימין הדרך בגלל גבולותיה עם ספרד.
התנועה מתנהלת בשמאל הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך 1926 במקור התנועה התנהלת בשמאל הדרך (אם כי באופן לא רשמי).
לאחר המהפכה הצרפתית, ב-1794, חוקק חוק שבפריז הכול ישמרו על צד ימין, שכונה "צד העם".
בעת כיבושיו ברחבי אירופה, נפוליאון בונפרטה שהיה דווקא איטר יד ימין, העביר את כיוון התנועה בכל השטחים שכבש באירופה אל צידה הימני של הדרך כדי שכיוון התנועה יהיה אחיד, וזאת במסגרת פעולותיו הרבות לקביעת יחידות מידה וסדרי ממשל וארגון אחידים באירופה.
התנועה מתנהלת בימין הדרך 3 בספטמבר 1967 היום בו בוצע המעבר נודע בשם "יום ה-H" התנועה מתנהלת בימין הדרך
קיימות עדויות מ-1806 כי בחלקים מסוימים בארצות הברית נהגו בימין הדרך, ובחלקים אחרים בצד שמאל.
ב-1792 בוצע המעבר הראשון מנהיגה בשמאל הדרך לנהיגה בימינה, בכביש המהיר פילדלפיה-לנקסטר, ב-1804 עברה מדינת ניו יורק לנהיגה ימנית, וניו ג'רזי הצטרפה אליה ב-1813. התנועה מתנהלת בימין הדרך התנועה מתנהלת בימין הדרך 1961 קולוניה בריטית לשעבר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עברו רוב פרובינציות (מחוזות) קנדה לנהיגה בימין, והאחרונה בהן הייתה ניופאונדלנד בשנת 1949.
ככלל, אחידות כיוון תנועת הרכבות פחות חשובה מאחידות כיוון תנועת כלי הרכב בכבישים.
זאת משום שמסלול התנועה במסילות הרכבת נקבע מראש ואינו תלוי בהחלטות הנהג.
על כן הנהגים אינם יכולים לגרום לאסון כשהם מתבלבלים בכיוון התנועה.
חוסר אחידות בכיוון תנועת הרכבות ניתן לראות בפרוורי החוף הצפוני של שיקגו – במסילת הברזל הקרובה ביותר אל החוף כיוון התנועה הוא משמאל ואילו ברוב מסילות הברזל שבאילינוי כיוון התנועה הוא מימין.
במדינות רבות (בהן ישראל) נוסעות הרכבות בצד שמאל, על אף שתנועת כלי הרכב היא בצד ימין.
אינדונזיה היא המדינה היחידה בעולם בה תנועת הרכבות היא בצד ימין ותנועת כלי הרכב בצד שמאל.
לדברי המשנה "בכל יום כהנים עולים במזרחו של כבש (של מזבח העולה בבית המקדש) ויורדין במערבו", כלומר התנועה על כבש המזבח התנהלה בצד ימין.
כיהודה ועוד לִקְרָא הוא ניב עברי-תלמודי, שפירושו שאין צורך בהוכחה הנוספת, כאשר הראשונה חזקה יותר.
בהשאלה משמש הביטוי כמעין הצהרת ענווה בעת הצטרפות ותמיכה בדעתם של אחרים, ומשמעותו כי דעת האומר או הכותב אינה בעלת משמעות לאחר שאחרים, חשובים ממנו, כבר הביעו את דעתם בנידון, והוא רק מצטרף לדברי קודמיו.
מקור הביטוי הוא משפט תמיהה המובא בתלמוד:
ופירושו: וכי המקרא צריך סיוע ממנהג שביהודה?
כלומר: האם לאחר שהובא פסוק כמקור לדין מסוים, קיים צורך להביא ראיה וסיוע מן העובדה שגם בחבל יהודה נהגו כך?
בספרות התורנית מופיע הביטוי "כיהודה ועוד לקרא" פעמים רבות, במשמעותו המקורית: הבעת תמיהה או קביעת עובדה על אי הצורך בהבאת מקור או ראיה קלושים או בלתי מבוססים בסוגיות שונות, לאחר שכבר הובאו קודם לכן ראיות או מקורות מבוססים יותר.
כבר בתקופת הראשונים הושאל הביטוי כמשפט המהווה הצהרת ענווה בעת הצטרפות לדעתם של אחרים.
כלומר לא היה צורך בחתימות התושבים כאשר הרבנים כבר הביעו את פסק ההלכה בנידון.
דוגמה נוספת אנו מוצאים במשפט:
כיום משמש הביטוי בשפת היום-יום בתצורתו המושאלת, הבאה להביע הצטרפות לדעתם של אחרים.
שימוש נרחב בביטוי מופיע בהסכמות לספרים ובחתימה על פסקי הלכה, או מכתבי "קול קורא" מרובי חותמים.
רבנים ואישים שונים ששמם הפרטי הוא יהודה נוהגים לצרף את חתימתם באמצעות הניב.
אחד הבולטים שבהם, הרב יהודה צדקה, נהג לחתום כמעט באופן קבוע "כיאודה ועוד לקרא".
כידון קסום היא רקטה ארטילרית מונחית מתוצרת תעש מערכות ויורשתה אלביט מערכות יבשה.
הרקטה היא בעלת פולסרים (מערכת ניהוג ותיקון סטייה) ומונחית באמצעות מערכת GPS.
לרקטה טווח מקסימלי של כ-40 קילומטר ודיוק פגיעה גבוה במיוחד (הסטייה מהמטרה (CEP) היא עד 10 מטר).
קוטרה החיצוני של הרקטה הוא 160 מ"מ (זהו קוטר המנוע, שהוא החלק הגדול ביותר של הרקטה).
כידון קסום היא רקטה מתקנת מסלול, שמתקנת את מעופה לפי קואורדינטות שהוזנו בעת הירי, אך אינה נחשבת לטיל מאחר שהיא אינה כוללת ראש ביות אקטיבי, המאפשר לעקוב אחרי מטרה נעה ולפי זה לעדכן את מסלולה.
בשנים 2010 ו-2011 התקיימו ניסויים מוצלחים של המערכת, ובהם פגעו הרקטות במטרות בדיוק של מטרים ספורים.
בשנת 2012 פורסם כי צה"ל מקים גדוד בחיל התותחנים, שיצויד בנשק זה.
מטרת הגדוד היא לתת מענה ארטילרי לכוחות היבשה בטווחים ארוכים וכן לסייע בפגיעה במטרות טרור נקודתיות, משימה שנפלה עד כה בעיקר על כתפי חיל האוויר.
במהלך השנים 2014–2016 נקלטה בצה"ל ה"רומח", גרסה של "כידון קסום" המותאמת לירי ממשגר רקטות M-270 MLRS "המנתץ" שנמצא בשירות חיל התותחנים.
כיוונים חדשים היה כתב עת לענייני ציונות, יהדות, מדיניות, חברה ותרבות.
כתב העת יצא לאור פעמיים בשנה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית בשותפות עם מוסד ביאליק.
כתב העת היה המשך של כתב העת כיוונים שפסק לצאת לאור בשנות ה-90, לאחר כ-50 גיליונות.
הוא היווה במה לדיונים מפורטים על עתידה של הציונות ועתיד העם היהודי בישראל ובגולה, וכן לביקורת ספרות ומאמרים בנושאים קרובים.
מייסד העיתון, עורכו והרוח החיה בו עד מותו היה אלי אייל.
כתב העת היה פלורליסטי, קיים חופש אקדמי ולא נהג להתערב בתכנים המייצגים לעיתים עמדות שונות מעמדתה הרשמית של ההסתדרות הציונית שהוציאה אותו לאור.
בין הכותבים בכתב העת נמנו הסופרים א"ב יהושע, אמנון שמוש ועמוס עוז, חוקרי הספרות נורית גוברין, זיוה שמיר וגרשון שקד, הפרופסורים אליעזר שביד, ניצה בן-דב, יצחק בן ישראל, רות גביזון, יחזקאל דרור, רחל אליאור, ועליזה שנהר, וחברי הכנסת לשעבר יוסי שריד וגד יעקבי.
כרך 34 של כתב העת יצא במאי 2016 והיה הגיליון האחרון של כתב העת.
עורך כתב העת, אלי אייל, נפטר בספטמבר 2017.
כיוון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד הוא עקרון בהלכות עדות במשפט העברי, הקובע שעל בית הדין להתייחס אך ורק לגרסה הראשונה שנמסרת על ידי עד, כך שהעד אינו יכול לחזור בו מעדותו ולבטל את דבריו.
הראשונים נחלקו באשר למקור הדין.
לפי שיטת רש"י במסכת כתובות מקור הדין הוא מלשון התורה "אם לא יגיד שמשמעותה הגדה אחת בלבד לכל עד ולא יותר.
אם רשאי היה העד לעקור את עדותו, במקרה כזה הוא לא יוכל להיענש, שכן הוא יחזור בו כאשר יתברר לו כי הוא עתיד להיענש, ושוב לא ייענש לעולם.
קיימות דרגות שונות של עקירת עדות, והאמוראים ולחלופין חכמי הראשונים נחלקו איזה מהם רשאי העד להוסיף על עדותו ואיזה מהם אינו רשאי.
הסיבה לכך היא, מפני שבאופן זה יש להם את דין הפה שאסר הוא הפה שהתיר, האומר כי בכוחם להגביל את משמעות דבריהם, ולהגביל את האמירה שאמרו כי כתב ידם הוא זה - שלא נוכל להאמין לאמירה זו ללא החלק השני בו הם אומרים כי אנוסים היו לחתום.
במקרה כזה, השטר יפסל, מכיוון שאין השטר מקוים ואין עדות האומרת כי הוא כשר, וגם הם עצמם מעידים שאינו כשר.
לפי שיטת רש"י, במקרה שהשטר אינו מקוים אין כלל את דין "כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד", מכיוון שעד הגדתם אין לעדותם כל תוקף, שהרי שטר בלא קיום חשוב כחרס.
ולכן, תוך כדי דיבור הם נאמנים לומר שהשטר פסול מכיוון שחתימת העדים הייתה באונס.
עם זאת, גם במקרה שהשטר אינו מקוים, לא יוכלו העדים לומר שהשטר היה שטר אמנה, מכיוון שבמקרה כזה הם נאמנים על קיום השטר למפרע, ושוב מתברר שכבר בשעת חתימת השטר נגמרה עדותם ואם כן שוב אינם יכולים לחזור ולהגיד.
הגמרא שם דנה על מקרה אחר, בו העדים אומרים כי השטר היה שטר אמנה; כלומר הם חתמו על השטר, אף על פי שלמעשה לא התקיימה כל הלוואה או קנין אחר.
הראשונים נחלקו בדבר, ורב האי גאון ותלמידיו, וכן היא גם שיטת הר"ן, סבורים כי מדובר דווקא אם השטר כבר מקוים וידוע שהוא כשר.
אך אם לא ידוע שהשטר כשר, העדים נאמנים לומר שאמנה היה, ולמרות ש"כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד", הם נאמנים מכיוון שהפה שאסר הוא הפה שהתיר.
לעומת זאת שיטת הרמב"ן והתוספות היא שמדובר גם באופן שהשטר אינו מקוים, וגם במקרה כזה אין להם נאמנות לומר שהשטר הוא אמנה, ולכן נקבל רק את החלק הראשון שבדבריהם האומר כי השטר נכון ולא מזויף.
קבוצה זו סבורה, כי אין נאמנות הפה שאסר הוא הפה שהתיר קיימת במקרה כזה, מכיוון שאין אמירתם "אמנה היה" נחשבת להתרה ועקירת השטר, מכיוון שהם מודים שהוא נכתב כדין ומדעת הלווה והמלווה, ולכן אין להם את הכוח התלמודי "הפה שאסר - הוא הפה שהתיר".
לעומת זאת, גם לומר "אמנה היה", אין להם נאמנות, שכן הדין "כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד" שולל גם אפשרות של הוספת פרטים נוספים בעדות על ידי העדים.
גם בכך נחלקו הראשונים, אם מדובר דווקא כאשר אין השטר מקוים אלא על פיהם ויש להם את כוח הפה שאסר הוא הפה שהתיר, או שמדובר גם כאשר השטר כבר מקוים.
לרבינו יונה מהלך עצמאי בסוגיא, והוא סבור שכאשר המודעה כתובה בשטר, מודה גם רב נחמן שהעדים נאמנים עליה, ולמרות ששטר המודעה נכתב לאחר כתיבת השטר עצמו.
קבוצת ראשונים אחרת ובהם הר"ן סבורים כי מדובר גם במקרה שהשטר כבר מקוים, וזאת מפני שאמירת "תנאי היה" אינו מנוגד כלל לכתוב בשטר, ואין בו כלל את הבעיה של "כיון שהגיד".
כידן צהוב (שם מדעי: Dorylus fulvus) הוא מין של נמלה הנפוץ באפריקה ובארץ ישראל.
הוא מפורסם בעיקר בשל הנזק שהוא מסב לכוורות דבורים.
הפועלות הן מגוונות בגודלן, בין 3–10 מילימטרים.
יש להן בטן צהובה, וראש וחזה בצבע חום בהיר.
יש להן רגליים ארוכות ומחושים ארוכים, אך הן חסרות עיניים וכנפיים.
הם מגיעים לגודל של שלושים מילימטר, ויש להם כנפיים, עיניים ולסתות חזקות.
לזכרים אין בטן צהובה, והם חומים לגמרי.
המלכה במושבות הכידן הצהוב היא מלכת הנמלים הגדולה ביותר בארץ, ומהגדולות בעולם.
היא מגיעה לגודל של חמישה סנטימטרים.
גם היא, כמו הפועלות, חסרת כנפיים ועיניים.
המלכה נדירה מאוד, ונצפו רק פרטים בודדים.
למלכה בטן תפוחה וגדושה בשחלות.
הכידן הצהוב חי במושבות תת-קרקעיות של רבבות פרטים.
במושבה יש רק מלכה אחת, ואין בה זכרים כלל, אלא בזמן מעוף הכלולות.
הפועלות מתחלקות לפועלות המלקטות אוכל, ו"פועלות חיילות" השומרות עליהן.
על אף היותן עיוורות, הנמלים מבצעות את משימותיהן במיומנות.
הכידן הצהוב פעיל במשך הלילה.
לרוב, המושבה משתקעת בקן למשך כמה שבועות, ואז נודדת לתקופה ממושכת, עם עצירות ביניים במקומות שניתן להסתתר בהם.
הנמלים נעות בשיירות צפופות מאוד, והחיילות שומרות על הפועלות בצידי השיירה.
במהלך הנדידה עט נחיל הנמלים על כל מזון הנקרה בדרכו.
המזון כולל פירות, פרוקי-רגליים רבים, וגם נמלים אחרות.
בנוסף, מפורסם הכידן הצהוב בשל הנזק שהוא גורם לכוורות מבויתות של דבורת הדבש.
אם נתקלת השיירה בכוורת, פולשות הנמלים לתוכה, הורגות את כל הדבורים וטורפות אותן.
העוקץ של הדבורים, שיעיל כל כך בהתמודדות עם חיות גדולות יותר, חסר תועלת כנגד הנמלים הקטנות.
מושבת כידן מסוגלת לעיתים לחסל בלילה אחד שלוש כוורות.
דבוראים שכוורותיהם נפגעו על ידי הכידן הצהוב נאלצים לעיתים להעביר את שאר הכוורות לשדה אחר על מנת למנוע מהנחיל לטרוף דבורים נוספות בלילה הבא.
מעוף הכלולות של הכידן הצהוב
הזכרים מבצעים את מעוף הכלולות לבדם (המלכה חסרת כנפיים) בלילות חמים של ראשית הקיץ.
ניתן לראות אותם מתרכזים במספרים גדולים ליד מקומות מוארים.
ככל הנראה, מובילות הפועלות את הזכר אל המלכה לאחר שהסירו את כנפיו.
כיווני השיט ביחס לרוח מציינים את נתיב השיט של סירה או ספינת מפרשים ביחס לכיוון הרוח.
מבחינים בין מִפְנֶה שמאלי (port tack) למפנה ימני (starboard tack).
כאשר הרוח נושבת אל צדה השמאלי של הספינה, הרי הספינה נעה במפנה שמאלי.
כאשר הרוח נושבת אל צדה הימני – היא שטה במפנה ימני.
מלבד המצב בו הרוח נגדית, כלומר נושבת היישר אל מול החרטום, הספינה תימצא או במפנה ימני או במפנה שמאלי וכשחרטומה פונה בכיוון כלשהו ביחס לרוח.
קיימים חמישה כיווני שיט עיקריים ביחס לרוח :
מול הרוח (in irons), אז הרוח היא והספינה אינה יכולה להתקדם אלא נסוגה לאחור
במעלה הרוח או קרוב לרוח (close hauled), אז הרוח היא
בניצב לרוח (beam reach), אז הרוח היא
במורד הרוח (broad reach), אז הרוח היא
פלישתו של אלכסנדר הגדול לאסיה התיכונה החלה מייד לאחר סיום כיבוש מרכזי השלטון של האימפריה הפרסית על ידי צבאו בקיץ שנת 330 לפנה"ס, והסתיימה בסוף האביב או בתחילת הקיץ של 327 לפנה"ס.
במהלך המערכה באסיה התיכונה ניסה אלכסנדר להשיג מספר מטרות: המטרה הראשונית הייתה תפיסת הסטראפ של באקטריה, בסוס, שהכריז על עצמו כשליט האימפריה הפרסית (לאחר רצח דריווש השלישי) ונטל לעצמו את השם המלכותי ארתחששתא החמישי.
מטרות נוספות היו השאיפה לזכות בתהילה אישית ולהנציח את שמו באמצעות כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לאימפריה שלו, וכן הרצון להשלים את כיבוש השטחים שהשתייכו לאימפריה הפרסית.
במהלך המערכה הצבאית הממושכת נתקל אלכסנדר באתגר גדול, שעמד גם בפני כובשים זרים אחרים של האזור, שבאו בעקבותיו: התנגדות עיקשת לכיבוש מצד האוכלוסייה המקומית שוחרת העצמאות.
בנוסף לכך, התקשה הצבא היווני-מוקדוני להתמודד נגד טקטיקות הלוחמה שבהן השתמשו העמים והשבטים המקומיים, שהיו זרות לו, וכללו שימוש בטקטיקות גרילה (התקפות פגע וברח קטלניות והטמנת מארבים) על ידי כוחות פרשים (בעיקר קשתים רכובים) שנהנו מיתרון הניידות.
כדי להתמודד עם האתגר נאלץ אלכסנדר לבצע שינויים משמעותיים בהרכב צבאו, ולגייס פרסים ובני שבטים מקומיים, כדי לחזק את האלמנטים הניידים בצבאו.
הצלחת המערכה של אלכסנדר באסיה התיכונה נבעה גם מיכולתו לגייס את תמיכתם של חלק מהשבטים המקומיים, בין השאר באמצעות קשרי נישואין.
במסגרת זו התחתן גם אלכסנדר עצמו עם בתו של אחד מראשי השבטים המקומיים.
על אף שהצליח להכניע את ההתנגדות לשלטונו, כיבוש המחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרסית על ידי צבאו לא היה שלם, ולכן נאלץ אלכסנדר להשאיר שם חיל מצב גדול, שכלל 13,500 חיילים – הכוח הגדול ביותר שהוא השאיר באזור כלשהו – כדי להבטיח את המשך שליטתו לאחר עזיבת כוחו העיקרי.
החלק המזרחי של האימפריה הפרסית כלל חלק משטחה של אסיה התיכונה.
הפרובינציה החשובה ביותר בחלק הצפון-מזרחי של האימפריה הייתה באקטריה.
בסוס, הסטראפ של באקטריה, רצח את דריווש השלישי, שליט האימפריה הפרסית, ביולי 330 לפנה"ס, לאחר תבוסתו של האחרון בקרב גאוגמלה, ותפס את השלטון על החלקים הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרסית.
אלכסנדר השתמש בטענות לכתר מצדו של בסוס ולהכתרתו לארתחששתא החמישי כעילה נוחה לפלישה לאזור.
לאחר התפרקות הממשל הפרסי המרכזי כתוצאה מכיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול נעלמה הסמכות הממלכתית גם בחלקים המזרחיים של האימפריה, שטרם נכבשו על ידי אלכסנדר הגדול.
כתוצאה מכך, נאלץ אלכסנדר להתמודד עם שליטים מקומיים רבים, שבטים נוודים ושברי האימפריה הפרסית שניסו לנצל את התפרקות האימפריה הפרסית לטובתם.
כל זה גרם לכך שלא היה די בניצחון בקרב גדול אחד או במספר קרבות גדולים להכרעת האויב והמאבק קיבל מאפיינים של לוחמת גרילה.
החלקים המזרחיים של האימפריה הפרסית נכבשו עוד בתקופת שלטונו של כורש הגדול, שאף נהרג בקרב מול המסגטים על גדות יאקסארטס (סיר דריה המודרני).
הם כללו חלקים מפקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן המודרניות.
באזורים אלה היו הערים מעטות יחסית וחלק ניכר מהאוכלוסייה ניהל אורח חיים נוודי או חצי נוודי.
מחוזות באקטריה וסוגדיאנה תחומים ממזרח ומדרום בהרים גבוהים וקשים למעבר, הרי פמיר והינדו-כוש.
מצפון להם שוכנים רכס גיסאר והערבה האירואסייתית המשתרעת מגבול סין עד אירופה המרכזית.
ממערב נמצא אזור צחיח ומדברי המורכב משני מדבריות גדולים – קאראקום וקיזיל קום – ששימשו בסיס פעולה נוח ללוחמי הגרילה שהטרידו את צבאו של אלכסנדר, משום שתנאי הקרקע והאקלים הקשים לא אפשרו לצבא גדול לפעול באזורים אלו.
האקלים באזורים אלו לא היה נוח לחיילי הצבא היווני-מוקדוני, שהיו רגילים ללחימה באקלים ים תיכוני מתון יחסית.
הקיץ חם מאוד ויבש ואילו החורף קר ומושלג.
מספר נהרות גדולים זורמים בהם, אך השטח בין הנהרות הוא רחב ידיים וצחיח, יש בו מקורות מים מעטים בלבד וקשה להשיג בו אספקה.
תנאים אלה הקשו על צבאו של אלכסנדר לנהל את המערכה לכיבוש המחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרסית.
סוגדיאנה הייתה אזור עתיק, שמרכזו הפוליטי והתרבותי שכן בעיר מרקנדה (Marakanda; סמרקנד באוזבקיסטן המודרנית).
תושבי האזור נודעו כסוחרים ממולחים.
שיירותיהם הגיעו עד סין, ומרקנדה שימשה תחנת מעבר חשובה על דרך המשי המתהווה.
היא שימשה מחסום נגד השבטים הסקיתיים ומנעה את פשיטותיהם ללב האימפריה הפרסית.
אורח החיים בסוגדיאנה, ששילב סגנון חיים נוודי וחצי נוודי עם הקמת יישובי קבע, היה אופייני לתושבי האזורים האחרים באסיה התיכונה.
הקמת האימפריה של אלכסנדר הגדול (והממלכות ההלניסטיות שירשו אותה) אפשרה יצירת קשר הדוק יותר בין המזרח (סין) והמערב (אגן הים התיכון) מאשר בתקופת האימפריה הפרסית.
עליית הדרישה למוצרי מותרות מסין ומהמזרח באגן הים התיכון והנגישות הנוחה יותר, אפשרו לתושבי סוגדיאנה לפתח עוד יותר את הסחר, שהיה מנוע הצמיחה בסוגדיאנה במשך מאות שנים.
באקטריה היא אזור רחב ידיים דרומית לסוגדיאנה הנמצא ברובו בצפון-מזרח אפגניסטן ובצפון מזרח פקיסטן המודרניות.
האזור משופע בנהרות, אך השטח בין הנהרות צחיח.
זהו אזור עתיק בעל היסטוריה רבה שהיו בו ערים מעטות, שהחשובה שבהן הייתה באקטרה (בלח' המודרנית).
סגנון החיים בבאקטריה היה נוודי וחצי נוודי.
הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על רעיית צאן וגידול סוסים, אך גם על גידולי דגן.
ההשקיה לגידולים חקלאים הגיעה מתעלות שנחפרו סמוך לנהרות הגדולים.
בנוסף, שימשה באקטריה בתקופה זו כמרכז סחר עולמי לזהב שנכרה בסיביר.
בתקופת כיבושיו של אלכסנדר הגדול הייתה באקטריה אחשדרפנות חשובה מאוד של האימפריה הפרסית, דבר שבא לידי ביטוי בתפקיד החשוב שקיבל בסוס במערך הקרב הפרסי.
הבאקטרים שירתו נאמנה את השלטון הפרסי, אך זכו לאוטונומיה רבה.
השלטון המרכזי הניח להם לחיות את חייהם על פי חוקיהם ולא התערב במעשיהם.
סקיתים הוא שם קיבוצי שבו השתמשו היוונים לקבוצת עמים נוודים וחצי נוודים דוברי שפות פרסיות שהתגוררו בעת העתיקה בערבה האירואסיאתית.
סקיתיה המזרחית משתרעת צפונית-מזרחית לנהר יאקסארטס (סיר דריה המודרני).
ההתיישבות הסקיתית הייתה אופיינית לקבוצות נוודיות וחצי נוודיות: חקלאות עונתית וכלכלה המבוססת על גידול סוסים וצאן.
העמים הסקיתיים העיקריים שבהם נתקל אלכסנדר במסעו באסיה התיכונה הם הדאהים (Dahae) שהתגוררו מזרחית לחופי הים הכספי והסאקים שהתגוררו בערבות של קזחסטן המודרנית.
בדומה לסקיתים המערביים, גם הסקיתים המזרחיים היו חסרי שלטון מרכזי והתחלקו למספר רב של שבטים וחמולות.
אלה נלחמו בינם לבין עצמם, ערכו פשיטות על ארצות שכנות והיו בעלי קשרים רופפים לשלטון הפרסי המרכזי שמעולם לא הצליח להכניעם באופן סופי.
כעת, לאחר התפרקות השלטון אבדה גם התלות הקטנה שהייתה קיימת בזמן שבו הפרסים משלו באזור.
סקיתים הם קבוצת עמים נוודים ממוצא הודו-אירופי שישבו בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה הראשונה לפנה"ס בערבה האירואסיאתית.
בעת מסעו של אלכסנדר הגדול השתרע אזור השפעתם מחופי הים השחור במערב עד אזור הרי אלטאי במזרח.
המגע המשמעותי הראשון של אלכסנדר הגדול עם הסקיתים היה בקרב גאוגמלה.
הסקיתים היו פרשים מעולים והציבו אתגר של ממש לצבאות הסדירים בעולם העתיק.
הסקיתים נהגו לפשוט על מקומות יישוב חסרי הגנה ונמנעו מהתנגשות עם הצבא הסדיר.
אם הממשל יזם נגדם פעולת תגמול, הם נהגו לסגת לתוך הערבה רחבת הידיים ולחמוק מקרבות הכרעה שבהם היו בנחיתות.
כוחם של הסקיתים היה בעיקר בפרשיהם, אם כי יש תיעוד לשימוש גם בחיל רגלים קל.
הפרשים הסקיתים התחלקו לשני סוגים עיקריים: כבדים וקלים.
הפרשים הכבדים היו מוגנים בשריון טוב ונלחמו במערך צפוף ואילו הפרשים הקלים, ששריונם היה דל, היו ברובם חמושים בקשתות והיו למעשה קשתים רכובים.
הטקטיקה הסקיתית הבסיסית הייתה ירי חצים אינטנסיבי והסתערות פרשים כבדים לאחר מכן.
הסקיתים, ששטחיהם גבלו בסוגדיאנה, ניסו לנצל את המצב לטובתם.
הם ערכו מספר פשיטות מזוינות לשטח סוגדיאנה ואף קשרו קשר עם מתנגדיו של אלכסנדר.
בגלל פעולה נמרצת מצדו של אלכסנדר, וביתר שאת לאחר תבוסתם בקרב יאקסארטס, מעורבותם בלוחמה הייתה מצומצמת יחסית.
חילותיה של באקטריה היו המרכיב הלא פרסי החשוב ביותר בצבא הפרסי המלכותי.
הבאקטרים נלחמו הן כחיילים רגלים והן כפרשים.
בשני המקרים הפעילו בעיקר לוחמים קלים.
הפרשים הקלים היו חמושים בדרך כלל בקשתות ונלחמו כקשתים רכובים.
הטקטיקה הייתה אופיינית לכוחות ניידים וקלים - בעיקר פגע וברח ללא עימות חזיתי.
הפרשים הבאקטרים הקלים שיתפו פעולה עם פרשים נוספים מהאזור, במיוחד עם עמים סקיתיים שהפעילו פרשים כבדים לצד הפרשים הקלים.
שיתוף פעולה זה היה קטלני במיוחד כשהופעל כראוי.
הפרשים הקלים היו מטרידים את הצבא היריב והפרשים הכבדים היו נכונים לרגע המתאים כדי לפרוץ לתוך שורות מעורערות או לחלופין להביס כל ניסיון להתקפת נגד.
הארגון היה על בסיס שבטי.
ראש שבט נקרא לדגל על ידי סטראפ (מושל) המחוז והגיע בראש חייליו.
העדויות אודות הציוד הבאקטרי הן בעיקר אפיגרפיות.
הם נראים לבושים בלבוש של בני מדי – חולצה קצרה ומכנסיים רחבים.
חימושם כלל בעיקר חניתות, קשתות וחרבות קצרות, פטישי קרב וגרזני קרב.
ציוד המיגון היה דל והחלק המתכתי היחיד היה בדרך כלל הקסדה ואילו שריון הגוף היה עשוי עור.
האופי הגאוגרפי של האזור השפיע גם על צורת הלחימה של העמים והשבטים שחיו בו.
המישורים הענקיים והצחיחים התאימו יותר ללוחמה של יחידות ניידות ומהירות תנועה, וכתוצאה מכך הלוחמה באסיה המרכזית התבססה בעיקר על כוחות פרשים, קלים וכבדים, ולא על חיל רגלים.
לעיתים נעשה אף שימוש בלוחמים הרכובים על גמלים.
הצבאות באזור זה היו בעלי אופי שבטי, ובראשם עמד בדרך כלל ראש השבט המקומי או ראש החמולה.
מערכת היררכית מסודרת עם שרשרת פיקוד מוגדרת לא הייתה קיימת.
ריבוי השבטים גרם לפיצול רב.
כל שבט ואפילו כל חמולה ניסו לשמור בקנאות על העצמאות שלהם ויצירתם של צבאות גדולים הייתה קשה מאוד.
בגידות היו דבר שבשגרה ופעמים רבות ראש שבט שהיה בקואליציה עם ראש שבט אחר שינה את נאמנותו.
מדי פעם נאסף בכל זאת צבא גדול, במיוחד כשאחד מראשי השבטים היה אדם כריזמטי שסחף אחריו את יתר השבטים.
הטקטיקה התבססה על הימנעות מקרבות סדורים, טקטיקה של פגע וברח ושימוש מושכל בתנאי השטח.
כל אימת שהתגברה הסכנה, נטו הצבאות השבטיים להתפזר לכל עבר, להתמזג באוכלוסייה המקומית או לסגת לאזורים מדבריים, שבהם לצבא כבד התנועה של אלכסנדר לא היה סיכוי רב לתפוס אותם.
נעשה שימוש נרחב במארבים, שסייעו לעיתים ללכוד ולהשמיד יחידות גדולות למדי של הצבא המוקדוני.
אופי הלוחמה הזה גרם לשחיקה מתמדת של צבאו של אלכסנדר והקיז את דמו.
בנוסף, אזורי הגבול של באקטריה וסוגדיאנה היו משופעים בהרים גבוהים, וחלק מהמבצרים ההרריים שנבנו בהם מוקמו במקומות שהגישה אליהם הייתה קשה, כך שהיה כמעט בלתי אפשרי לכבוש אותם בהסתערות.
גם הערים הבצורות הגדולות היוו אתגר לא פשוט לצבאות שהיו מבוססים על פרשים, שבדרך כלל לא היו מצוידים במכונות מצור מתוחכמות.
במלחמה בלטו שני מנהיגים כריזמטיים.
בסוס היה סטראפ באקטריה בזמן השלטון הפרסי והשתתף בקרב גאוגמלה בראש צבא מהפרובינציה שלו.
בסוס לא החזיק מעמד זמן רב ונבגד על ידי מלוויו.
אחריו עלה לגדולה ראש שבט סוגדי בשם ספיטמנס, שהצית מלחמת גרילה יעילה והצליח להשמיד כוחות מוקדוניים רבים בעיקר במארבים מתוחכמים שטמן להם.
גם הוא נבגד בסופו של דבר ונרצח על ידי קרוביו.
מלבדם השתתפו במלחמה ראשי שבטים רבים.
חלק החלו לשתף פעולה עם אלכסנדר, במיוחד לאחר מותו של ספיטמנס.
אחד מראשי השבטים, אוקסיארטס, חיתן את בתו רוקסנה עם אלכסנדר.
אלכסנדר, שרצה לפצל את השבטים ולתקוע טריז ביניהם, עודד את קציניו הבכירים להתחתן עם נשים מקומיות נוספות.
במהלך כיבושיו של אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה היה הצבא היווני-מוקדוני מורכב משלושה יסודות עיקריים: יחידות מוקדוניות, שכירי חרב מהבלקן (בעיקר מיוון ומתראקיה) ותושבי האימפריה הפרסית.
התמשכות המסע וסיפוק העילה המידית בגינה יצא אלכסנדר למלחמה מלכתחילה – נקמה בפרס על רציחתו של אביו, הביאו להתמרמרות הולכת וגוברת בקרב בעלי בריתו היווניים.
לכן בחר לשחרר אותם בעת שהותו באקבטנה, כשקיבל תגבורות משמעותיות ממוקדון.
יוונים שרצו להישאר בצבא התגייסו כשכירי חרב.
צבא זה, שהתבסס על שיתוף פעולה הדוק בין חיל רגלים כבד לפרשים ומגוון יחידות קלות, היה מתוכנן לניצחונות בקרבות סדורים.
כל זה היה חסר משמעות במישוריה הרחבים של אסיה התיכונה.
הפלנקס הכבד היה חסר תועלת מול אויב רכוב שלא עוצר כדי להילחם בקרב סדור.