tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מפקד אוכלוסין בשנת 2011 חלק גדול מיושבי הכפר הם ממוצא גרמני (25.8%).
וסר (בהונגרית: Vaszar) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוסר מספר התושבים נמצא בירידה.
בוסר חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
וספרמגלשה (בהונגרית: Veszprémgalsa) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוספרמגלשה מספר התושבים נמצא בירידה.
בשנת 1969 הוקם הכפר על ידי איחוד של שני הכפרים וספרמפינקוץ (Veszprémpinkóc) וזלגלשה (Zalagalsa)
בכפרים שמרכיבים את וספרמגלשה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
חלק מהיהודים ילידי וספרמפינקוץ נרצחו בשואה.
חלק מהיהודים ילידי זלגלשה נרצחו בשואה.
וסרמן איש הגשם (או וסרמן) הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2007 בבימויה של עידית שחורי, עם יוסף כרמון, נעמה שפירא ועירית נתן בנדק בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי דוד אקרמן הוא על ניצול שואה שהיה פעם דתי ואיבד את אמונתו באלוהים ובדת היהודית לאחר שמשפחתו הושמדה בשואה.
מתוך חוסר ברירה הוא זועק לעזרת האל שיוריד גשם בשנת בצורת.
הצילומים נערכו במושבים מזור ורינתיה.
הסרט הופק בעזרת רשת, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אביחי.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בגירונה, ספרד (2006).
אברהם וסרמן (יוסף כרמון), הוא אלמן, ניצול שואה, חקלאי וחבר מושב ותיק.
הוא בן למשפחה דתית שהושמדה בשואה, ועל כן הוא כועס על אלוהים ושונא כל דבר שקשור בדת.
עם השנים שינה המושב שלו את פניו וכיום מתגוררים בו דתיים רבים.
תהליך זה לא מוצא חן בעיני אברהם והוא מתריס נגדו בכל הזדמנות בפני חברי המושב.
אחת מהן, נעמי (עירית נתן בנדק), נישאה לאמציה (אמנון וולף) בחור דתי וחזרה בתשובה.
אברהם החשיב זאת כמרד נגדו וניתק עמה כל קשר, אף שהיא ממשיכה לגור עמו באותו מושב.
בנה היחיד של נעמי, יונתן (אלון ליסי) הגיע לגיל ההתבגרות ומתחיל לגלות סימני זלזול בדת.
הוא מתחבר ליהלי (שני בדין), חילונית.
נעמי נבהלת מכיוון שוויתרה על משפחתה למען הדת, והמשבר יוצר מתח בינה לבין בעלה לאחר שהיא רוצה לשלוח את יונתן לישיבה כדי שיתחזק בדת.
בתו השנייה של אברהם, עמליה (נעמה שפירא), נשארה נאמנה לו והמשיכה לגור עמו גם לאחר מות אמה.
היא בקשר עם אורי (גולן אזולאי), בחור דתי נוסף מהמושב, אך חוששת להתחתן אתו כדי שאביה הזקן לא ייוותר לבדו.
השנה היא שנת בצורת קשה.
אברהם שהשקיע את כל כספו בשדות רואה איך השקעתו יורדת לטמיון.
הוא חייב כספים לוועד המושב וזקוק לחסדי שמים או לחסדי המושב על מנת שלא יאבד את שדהו, שכעת הוא כל עולמו.
ועד המושב בראשות צדוק (שלום שמואלוב) מסכים לעזור לאברהם כספית, אך מתנה זאת בהשתתפותו בתפילה ציבורית מיוחדת לגשם שהוא מארגן.
אברהם מסרב להגיע לתפילה בשל עקרונותיו.
מודד (יורם יוספסברג) מגיע למדוד את חלקת השדה של אברהם לפני הפינוי והוא מסלק אותו משם ומציב מחסומים לחלקה.
ביום הפינוי מגיעים שוטרים ודחפור.
אברהם נמצא בחלקה עם אקדח טעון.
הוא מתכוון להתאבד כי אין טעם לחייו בלי השדה.
הוא מסתכל על השמים, פונה לאלוהים ואומר שהפעם ייקח אותו אליו.
אז מתחיל לרדת גשם וכל בני המשפחה באים ומתחבקים אחד עם השני בגשם שוטף.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיוסף כרמוןאברהם וסרמןחקלאינעמה שפיראעמליה וסרמןעירית נתן בנדקנעמיאמנון וולףאמציהגולן אזולאיאוריאלון ליסייונתןשני בדיןיהלישלום שמואלובצדוקמזכיר המושביורם יוספסברגמודד
וסקו ז'וזה קרדוסו סוזה (בפורטוגזית: Vasco José Cardoso Sousa; נולד ב-3 באפריל 2003 בפנאפייל שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית, בהשאלה מפורטו.
סוזה גדל במחלקות הנוער של FC קריסטלו, פאסוס די פריירה, ויטוריה דה גימארייש ופורטו.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של פורטו.
ב-5 בפברואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 2-0 על ויזלה במסגרת המחזור ה-19 בליגת העל הפורטוגלית לעונת .
סוזה נכלל בסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023.
נשים בכל רחבי העולם, בדומה למספר מיני יונקים אחרים (בעיקר פרימטים) מקבלות את מחזור הווסת.
ישנם הבדלים תרבותיים רבים סביב האופן שבו החברות רואות את התופעה המתרחשת אחת לחודש והיא חלק ממחזור טבעי הנחוץ לשם רבייה מינית בבני האדם.
כבר מהתקופה הפרהיסטורית ישנם מיתולוגיות, סיפורים ואגדות על המחזור והם אפיינו את דם הווסת כקדוש; מתנה מהאלים או כעונש משמיים על חטא.
רוב דתות העולם והחברות התעשייתיות המערביות רואות במחזור, בדרגות חומרה שונות, כסימן לטומאה ולכן מורות כי על נשים בזמן הווסת להיות בזמן זה בבידוד ואסורות מ"לזהם" את האנשים ואת המקומות הקדושים.
הדתות הן הגורם המשמעותי ביותר להתייחסות לווסת דרך פניה לרגשות כמו פחד ובושה.
בחלק מהחברות המסורתיות מועידים לנשים בזמן הווסת מרחב נפרד.
יש הרואים במתן המקום הנפרד כמועיל לאישה, מקום מעצים ומגונן על האישה שתוכל לנוח ממטלות היום-יום ויש הרואים בכך גירוש של האישה בשל היותה "טמאה".
ב-28 במאי חל יום הווסת הבינלאומי.
יום זה נבחר בשל אורך המחזור של 28 ימים בממוצע ו-5 ימי דימום.
ביום זה מבקשים להעלות את המודעות להיגיינה נכונה בימי הדימום, בעיקר במקומות עניים מוכי אסונות טבע ומלחמה, בהם ההוצאה על מוצרי היגיינה יקרה לנשים וכן על כך שישנן מדינות בעיקר באפריקה ובאסיה שבהן נערות נעדרות מבית הספר בימי הדימום בשל העדר מים זורמים, בתי שימוש נגישים ומוצרי ספיגה בבתי הספר.
לפי ההלכה היהודית, אשה שראתה דם וסת (זבה או נידה) נכללת באבות הטומאה.
לפי תפיסה זו הנידה עלולה לטמא בני אדם, כלים, מזון ומשקה במגעה.
טומאת הנידה חמורה יותר מ"אבות טומאה" אחרים במספר פרטים - אשה נידה לכאורה מטמאת אנשים אחרים, חפצים שהנידה יושבת או שוכבת עליהם נעשים "אב הטומאה" בעצמם, וכן הנידה מטמאת ב"היסט" גם בלא נגיעה ישירה.
כמו כן נוזלי הגוף של האשה (הרוק, השתן ודם הוסת) נחשבים אף הם ל"אב הטומאה".
על פי התנ"ך, אסור לקיים יחסים עם אשה בתקופת הנידה, וגבר המקיים יחסי אישות עם נידה נטמא בעצמו והופך גם הוא ל"אב הטומאה" למשך שבעה ימים.
טומאתו קלה יותר מזו של הנידה עצמה: המצעים שעליהם הוא יושב אינם "אב הטומאה" אלא "ראשון לטומאה" בלבד.
לפי התורה, האשה נחשבת "נידה" שבעה ימים מהיום שהבחינה בדם.
התורה וההלכה מחשיבות את האשה כ"טמאה" כל עוד נמשך הווסת ואף לאחריו, עד שהאשה "נטהרת".
כמו כן לפי תפיסה זו, הטומאה עלולה להפוך אנשים או חפצים אחרים ל"טמאים" בעצמם:.
ההלכה קובעת דינים רבים לנידה.
האיסורים חלים עד להיטהרות הנידה מ"טומאתה" על ידי טבילה במקווה.
עם הופעת הווסת אצל האישה ועד שטבלה, אסור לבעל ולאישה לקיים יחסי אישות, וכן לנהוג בצורה שעלולה להביאם לידי כך - כך למשל חל איסור לשכב באותה מיטה ולהעביר חפץ מיד ליד.
בימי בית המקדש הוטלו מגבלות נוספות על נשים, כולל איסור על כניסה להר הבית, אכילה מבשר הקורבנות, ולכוהנת איסור על אכילת תרומה או חלה.
ישנן עדויות מימי הביניים לכך שהיו קהילות שבהן מנעו מנשים בזמן היותן נידות מלהיכנס לבית הכנסת, וכן היו תקופות לאורך ההיסטוריה שבהן הנשים היו לובשות בגדים מזהים בתקופת נידתן כדי שידעו שהן נידות.
היו אף קהילות שניהלו רישומים על זמני הטבילה של הנשים.
אישה ש"נטמאה" מדם שיצא מהרחם שלא בזמן הווסת נקראת זבה ודיני היהדות לגביה שונים במקצת לעומת נידה.
זבה טמאה בכל מובן כמו נידה, אך בניגוד לנידה שמדין התורה נטהרת שבעה ימים אחרי תחילת הדימום, זבה גדולה צריכה להמתין עד שיהיו שבעה ימים שלמים ללא דימום ("שבעה נקיים") וזבה קטנה רק יום אחד נקי, ורק אז תוכל להיטהר בטבילה במקווה.
כמו כן, לאחר הטבילה, הזבה נדרשת להביא קורבן לבית המקדש.
כיום ביהדות האורתודוקסית, מתירים לאישה בתקופת נידתה להתפלל בבית הכנסת או בכותל המערבי.
אישה בזמן שיש לה עדיין וסת, מקובל שלא תבקר בבית הקברות.
לאחר שפסק הדם והאישה בדקה שהיא נקיה (ביצעה בדיקת "הפסק טהרה"), היא מצווה לבדוק את עצמה במשך שבעה ימים, "שבעה נקיים" ולאחריהם עליה לטבול במקווה בשעות שלאחר השקיעה.
איסורי נידה בטלים לאחר שהדם פסק ורק לאחר שהאישה טבלה במקווה טהרה.
כל עוד לא טבלה האישה, ואפילו עבר זמן רב מאז פסק הדם – נשארים בעינם כל האיסורים.
השומרונים נצמדים לכתוב בתורה ולכן על האישה השומרונית לשמור נידה 7 ימים.
על האישה להודיע לאחרים על שהיא בנידה על-מנת שלא יגעו בה ולא יעבירו לה חפצים.
בדרך-כלל משתמשות הנשים בכלים ובחפצים מיוחדים המוקצים לימים אלה, כל כלי או חפץ שבו נוגעת האישה בימי נידתה חייב לעבור לאחר מכן שטיפה במים.
לפי האמונה השומרונית, אם האשה מניקה תינוק, היא מטמאת אותו יחד איתה ומטהרת אותו במים לאחר שתקופת הנידה מסתיימת.
בדת השומרונית אסור לאשה לעסוק בימים הללו בעבודות הבית, בבישול האוכל לבני הבית ובטיפול בילדים, ותפקידים אלה מבוצעים בדרך-כלל בידי אב המשפחה, או שהנשים האחרות במשפחה עוזרות אחת לשנייה בתקופות אלו.
נשים שומרוניות רבות נהנות מאוד בשבוע הנידה, שכן הן יכולות לנוח או לבלות עם נשים אחרות שגם הן בשבוע נידתן.
אחרי שנגמר שבוע הנידה, האישה טובלת במים וחוזרת לטהרתה.
בעוד שביהדות מושם דגש על הטומאה של האישה במחזור, אצל השומרונים האישה פורשת כדי שתוכל לנוח.
האסלאם מכיר בכך שהמחזור הוא חלק מהמציאות הביולוגית של הבאת חיים, וטוענת כי היא גם חלק מתהליך רוחני.
לכן באסלאם אין האישה בזמן הווסת נחשבת לטמאה אלא רק הדם עצמו טמא.
דת זו מאפשרת לגבר לשבת, לאכול ולחיות חיים נורמליים עם אשתו בזמן הווסת, אך חל איסור מוחלט של מגע מיני.
אחת מנשותיו של הנביא מוחמד סיפרה, לאחר סיום הדימום חייבת האישה לעבור טקס היטהרות.
לאישה בזמן הווסת אסור להתפלל אך מותר לה להיכנס למסגד ולהשתתף בהתכנסויות הקשורות לאסלאם.
אסור לצום בימי הווסת ולכן אם הם חלים בחודש הרמאדן האישה לא תצום.
מותר לה לעלות לרגל ולהקיף את הכעבה.
בחלקים רבים של פקיסטן, המדינה המוסלמית הפטריארכלית, נושא הווסת הוא טאבו תרבותי; נמנעים מלדבר על הנושא ורוב הנערות לא מקבלות חינוך מיני והסבר על ההיגיינה הנדרשת.
החל משנת 2017 ארגונים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים החלו להשקיע בתחום ההסברה וההיגיינה של הנערות.
למרות תרומה זו, עדיין הנערות חשות בושה, הן אינן מרגישות בנוח בימי הווסת בבית הספר ומעדיפות להישאר בבית.
שונה הוא בכפרים שבהם מתגוררת הקבוצה האתנית קאלאש בפקיסטן, בחבל צ'יטרל בצפון-מערב פקיסטן.
בזמן הווסת הנשים והנערות נשלחות ל"בית הווסת" (הבשאלני) שמחוץ לכפר.
רק כשהדימום נפסק הן שבות להיות טהורות.
"בית הווסת" נחשב למקום "הקדוש ביותר" של הכפר, המכובד על ידי גברים, ומשמש כמרכז מארגן של נשים לביסוס ושימור של סולידריות ועוצמה מגדרית.
נשות קאלאש, יכולות להמשיך לעבוד בשדות או לנוח במהלך הווסת שלהן.
הרעיון הוא שדם הווסת מסמן את הגוף כקדוש, הן לא טהורות בימים אלה, אך מקבלות יחס של כבוד בחברה.
בתקופה המוקדמת של הנצרות, הווסת נחשבה כחלק מהפונקציות הגופניות של האישה ולכן לא הוגדרה כחטא.
בתקופה מאוחרת יותר החל ויכוח תאולוגי האם מותר לנשים בזמן הווסת להשתתף בטקס מיסת לחם הקודש.
עד לעת החדשה יחסי מין בעת הווסת נחשבו לחטא חמור המוביל ללידת ילדים נכים או ילדים שהשטן שוכן בקרבם.
במאה ה־16 נחלש האיסור וחלק מגדולי הכנסייה הגדירו את המעשה 'חטא בר-כפרה' ואפילו מעשה מוצדק במקרים של 'תשוקה בלתי נשלטת' או 'ריב משפחתי'.
כיום ישנם הבדלים בין הזרמים השונים של הנצרות, כאשר בנצרות האורתודוקסית, הנשים עצמן בוחרות שלא להגיע לכנסייה בימי הווסת.
הבודהיזם רואה בהפרשת הדם הווסתית כתופעה טבעית שיש לעבור כל חודש.
במהלך תקופת הווסת האיזון הרגשי של הנשים חלש והן זקוקות לתמיכה דתית.
בסוטרה "קערת הדם" מסופר על מודגליאנה, תלמידו של בודהה, המפורסם בכוחו המאגי, העל-טבעי, שירד לגיהנום להציל את אמו.
הוא מצא אותה בחברת נשים אחרות כשהן מיוסרות כי סוהרות הגיהנום הכריחו אותן לשתות את דם הווסת שלהן, כעונש על שדם הווסת מזהם את האדמה ופוגע באלי האדמה ואף נשפך אל הנהרות ומזהם את המים שמהם מכינים תה לקדושים.
בבודהיזם העתיק, דם הווסת נמצא קבוע ברחם ומתערבב עם הזרע הגברי ליצירת העובר.
דם זה הוא המזין את העובר, ולאחר הלידה גם עולה אל השדיים המזינות את התינוק.
במרכז דת השינטו יש סגידה ל"קאמי" שהן רוחות, נשמות שנמצאות בכל מקום, בטבע ובאנשים.
השינטואיזם מדגיש את האסתטיקה והניקיון הפיזי ולכן דם הווסת הוא טאבו.
ייתכן שתפיסה זו מושפעת מסוטרה "קערת הדם" שבבודהיזם ושם נידונות הנשים לגיהנום על חטא דם הווסת המזהם.
אישה בווסת מטמאת את המקומות הקדושים ואף הגבר שהיה עימה במגע, מומלץ שלא יגיע למקדש.
בעשרות השנים האחרונות מספרות נשים יפניות, אשר נכנסו למקדשים, שלא נשאלו בכניסה האם הן בזמן הווסת, והן יכלו להגיע לכל מקום במקדש בו הותר לגבר להיכנס.
ביפן ישנן שתי דתות מרכזיות, השינטואיזם והבודהיזם ולשתיהן ישנה השפעה על ההתייחסות לווסת.
בחלק מזרם הבודהיזם ביפן הן נחשבות לטמאות ומורחקות בזמן זה מהמקדשים.
בסרי לנקה נאסר גם על בעליהן, שהיו איתן בבית, להיכנס למקדשים.
בבהוטן הווסת לא נחשבת ללא טהורה, אלא להפך, היא קדושה וטהורה ומהווה את מקור החיים.
בסקר שנערך ביפן בשנת 2021 בקרב 2,000 נשים יפניות בין הגילאים 15 עד 24, הדגישו התוצאות את הסטיגמה כי הנשים הצעירות מתביישות לקנות לעצמן תחבושות סניטריות או לבקש מהוריהן לקנות אותן עבורן.
חלקן אמרו שהן היו נבוכות כשקולגות או חברים שלהן ידעו שהן במחזור.
מבחינה תרבותית, בחלקים רבים של הודו, הווסת נחשבת לדבר מלוכלך ולא טהור.
בעבר רק אזכור של הנושא היה טאבו ועד היום נראה שההשפעות התרבותיות והחברתיות מהוות מכשול לקידום הידע בנושא.
נערות ונשים רבות כפופות להגבלות בחיי היומיום שלהן רק מכיוון שהן במחזור.
אי כניסה לחדר "פוג'ה" היא ההגבלה העיקרית בקרב בנות עירוניות ואילו אי כניסה למטבח היא ההגבלה העיקרית בקרב הבנות הכפריות בזמן הווסת.
נערות ונשים במחזור מוגבלות גם להתפלל תפילות ולגעת בספרי קודש.
הנשים במחזור אינן נקיות ולכן האוכל שהן מכינות הוא מזוהם.
בחלקים מסוימים בהודו ישנה מגבלה על אישה במחזור, במזון שהיא אוכלת.
לאישה בזמן הווסת אסור לאכול אוכל שבושל בגריל, תמרהינדי וחמוצים, מחשש שמזונות אלו יפסיקו את הווסת.
אסור להן להיות ליד מקומות או סמלים קדושים.
בתום הווסת עליה לקיים טקס שטיפה.
מנהגים בקבלת הווסת בפעם הראשונה
נשים יהודיות ממוצא טורקי נהגו לערוך חגיגות לנשות המשפחה.
לנערות מחלב שבסוריה, אמן ודודותיהן ערכו להן מסיבה והוגש מאכל מיוחד.
נערות אשכנזיות סיפרו על סטירה שקיבלו מאמן נגד עין הרע, וגם על אזהרה מהמיניות והחשש מהיריון הצפוי בעתיד.
בתימן אימן של נערות יהודיות היו שופכות על ידיה של הבת חמאה מומסת מעל קערה, מפוררות חתיכות של לחם אל תוך הקערה ומסבירות לבת שהמשמעות של הטקס היא שמעשי ידיה תמיד יהיו מבורכים ושידיה יעניקו תמיד צדקה לעניים.
ביהדות אלג'יריה היה נהוג שהאם הכינה לכבוד האירוע ספינג' והנערה קיבלה במתנה תכשיט מזהב.
באתיופיה עם קבלת הווסת הראשונה האם הכינה לבתה דייסה מיוחדת והגישה לה אותה מחוץ לבקתה לעיני כל.
הטקס כלל רק את האם והבת אך נעשה בפומבי, וכך נודע לכולם שהבת בגרה ומעכשיו היא תבלה שבוע במשך כל חודש ב"בקתת הדם" שבשולי הכפר.
בקהילה היהודית שהגיעה לישראל מאפגניסטן, נערך טקס חניכה לנערה עם קבלת הווסת הראשונה.
את הטקס ערכה האישה המבוגרת במשפחה שבישלה נזיד אדום העשוי מעדשים אדומות, מפרוסות של סלק וממיץ רימונים.
אל הטקס הוזמנו הנשים במשפחה, והתפקיד של האישה המבוגרת היה לערוך לבת את בחינות הכניסה לבגרות.
השלב הראשון היה בחינת סבלנות - על הנערה להתיר פקעת סבוכה של חוטים או להפריד בין הזרעים השונים של תערובת דגנים.
השלב השני היה מבחן החריצות - הנערה מילאה את מטלות הבית.
השלב השלישי היה מבחן החוכמה שבו היה על המתבגרת להבין את מוסר ההשכל של הסיפור שסיפרה לה האישה המבוגרת במהלך הטקס.
הסיפור הוא על הנערה העצלנית שאינה מבצעת את המטלות שאמה מטילה עליה.
היא לא מכבסת, לא מבשלת ואפילו לא קמה לנעול את שער החצר.
קוף ענק ראה את השער פתוח ונכנס אל החצר.
הוא ביקש לאכול ואחר-כך הוא דורש לשכב עם הבת העצלנית.
מוסר ההשכל הוא שהעצלות יכולה להביא לאסון ושיש לשמור על השער סגור.
בתום הטקס, כאשר הנערה עברה את המבחנים בהצלחה, היו מחלקים סוכריות לבנות ומברכים את הנערה "שמזלך יהא לבן".
משלב זה ואילך הנערה הייתה בשלה לשידוך.
עם עליית הקהילה לישראל דעך המנהג.
הטקסים השונים מבטאים את מכלול הרגשות של המשפחה, בעיקר של האם, עם התבגרותה המינית של הבת.
מחד שמחים שתהליך הבגרות תקין והיא הפכה לאישה פורייה, מאידך, החשש לפגיעות מיניות ומאי שמירת הצניעות.
כאשר נערה בפיליפינים מקבלת את הווסת הראשונה, הדבר מציין מעבר מילדות לבגרות.
אימה שוטפת לה את התחתונים עם מים בלבד ומורחת אותם על פניה, כך על פי האמונה, ניתן למנוע הופעת פצעי בגרות בעתיד.
האם גם מבקשת מהבת לקפוץ שלוש מדרגות ברצף.
המדרגות מסמלות את מספר ימי הווסת בחודש שיהיו לנערה.
לעיתים מקובל כתחליף להימנע מעשיית אמבטיה ולשפוך מים על הראש שלוש פעמים.
נערה בדרום אפריקה המקבלת את הווסת בפעם הראשונה, חוגגת את המעבר מילדה לאישה במסיבה גדולה.
היא מקבלת מתנות אך נאסר עליה לצאת מהבית במשך 3 ימים ראשונים של המחזור הראשון וכן אסור לה להיות בימים אלה במחיצת ילדים קטנים וגברים.
כאשר נערה בברזיל מקבלת את המחזור לראשונה, דואגים להודיע לכל בני משפחתה ומכריה כי הפכה מנערה לאישה.
נערה המקבלת את הווסת לראשונה באיחוד האמירויות הערביות חוגגת במסיבה רבת משתתפים.
בפעם הראשונה שנערה מקבלת את המחזור במלזיה, היא צריכה לשתות ביצה לא מבושלת מעורבבת עם שמן מיוחד.
תפקידו של שיקוי זה הוא לשמור על הנערה רעננה ופעילה.
בנוסף, היא אמורה לזרוק לזבל את כל מה שהיא לבשה במהלך השבוע.
בפעמים הבאות, בכל מחזור, היא אמורה להישאר בביתה ולהחזיק מטאטא מחוץ לחדרה כדי לגרש את הרוחות הרעות שלא יחבלו בתהליך הקדוש של קבלת הווסת.
נערה המקבלת מחזור לראשונה בגאנה צריכה להכניס לפיה ביצה קשה ולבלוע אותה מבלי ללעוס.
על פי האמונה, אם תנגוס בביצה היא עלולה להרוג את התינוקות שיהיו לה בעתיד.
עם המחזור הראשון, נערה איטלקייה זוכה לתואר "סיניורינה" שמשמעו גברת צעירה.
כך כולם ידעו שקיבלה את הווסת ותזכה לברכות מהסובבים אותה.
נערה שמקבלת ווסת לראשונה בפיג'י עוברת טקס שכולל דילוג מעל קווים שצוירו בגיר מחוץ לביתה.
לרוב מציירים 3–5 קווים ומספר זה מסמל את מספר ימי הווסת הצפויים לה.
ביפן הוסת הראשונה נחגגת לנערה במשפחתה כאשר אמה מכינה מאכל יפני מיוחד שנקרא sekihan, שהוא אורז דביק עם שעועית; מנה שמכינים בדרך-כלל באירועים מיוחדים.
כאשר המנה מוגשת לכבוד הופעת הווסת הראשונה, אם הנערה לא תספר לשאר בני המשפחה על הסיבה לחגיגה.
בבוקר שבו נערה מדרום הודו מקבלת את המחזור בפעם הראשונה, אסור לה להסתכל על בנים; כולל אביה ואחיה.
זה מסמל שבעתיד היא תצליח להגן על עצמה מפני גברים.
בתום המחזור הראשון עורכים לה מסיבה גדולה.
בתקופת האבן הקדומה נערות היו מקבלות את המחזור בגיל צעיר יותר: 7-13 שנים.
הנשים היו מכינות לעצמן תחבושות עשויות עור או מבד פשתן ממולא בצמחים ובחול.
במצרים העתיקה השתמשו במעין טמפונים העשויים מעלי פפירוס ודשא.
ביוון העתיקה השתמשו בדם הווסת לדישון האדמה ולשבחה.
כדי לספוג את הדימום היו משתמשים בסמרטוטים או בטחב.
בעת החדשה, במאה ה-15 ועד המאה ה-19, נשים הסתירו מתחת לבגדיהן כותנה או פרחים לספיגה, או השתמשו בסינר גומי.
במאה ה-19 נשים התחילו ללבוש מעין רתמות בד שהודקו אל התחתונים.
באירופה, רוב נשות המעמד הנמוך נאלצו לדמם ללא ספיגה מספקת.
בתקופה שבה גם גישה למים הייתה מצומצמת, היה קשה להתנהל עם הווסת.
רק במאה ה-20, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם התפתחות הטכנולוגיה, הומצאה התחבושת החד-פעמית.
מאז הומצאו הטמפונים, הגביעונית ותחתוני מחזור.
אמצעי ספיגה אלה תורמים להתנהלות חופשית יותר של האישה.
הסטיגמות על הווסת במקומות נחשלים בעולם משפיע על השימוש במוצרי היגיינה.
בפקיסטן למשל, התחבושות ההיגייניות נמכרות בשקית שחורה אטומה.
כמה אוניברסיטאות התחילו לתמוך בסטודנטיות על-ידי הצבה בקמפוסים מכונות אוטומטיות למכירת תחבושות היגייניות.
כמו כן יועד חדר למנוחה לנשים שאינן מרגישות טוב בימים אלה.
בצפון מערב פקיסטן, בכפרים, רוב הנשים עדיין משתמשות באמצעי ספיגה המסורתי של ספיגת הדם בסמרטוטים.
הן שוטפות אותם, ומבושה אינן מייבשות את הבדים באוויר הפתוח, וכן מעבירות את הבדים מאחת לשנייה, מה שגורם לזיהומים רבים בדרכי השתן ובאברי הרבייה.
בבוליביה תלמידות נושאות ימים שלמים תחבושות מלוכלכות בתיק בשל הסטיגמה הרווחת שתחבושות בפח גורמות למחלות.
באי ברבדוס שבאוקיינוס האטלנטי, אישה המשתמשת בטמפונים נחשבת למופקרת ומותרת מינית ואילו במצרים נמכרים טמפונים רק לנשים נשואות.
ישנן גם מדינות הנחשבות למודרניות ומתקדמות והטלוויזיה מציגה את אמצעי הספיגה בפרסומות, אך השימוש בהם נעשה בהסתר.
כאשר אישה הולכת להחליף תחבושת או טמפון היא דואגת שלא יראו.
בשנים האחרונות התעוררה תנועת נשים הנקראת "דימום חופשי" (אנג' Free Bleeding) המבקשת להביא לתודעת הציבור את מחירם הגבוה של אמצעי הספיגה, את הנזק שהכימיקלים מהם מיוצרים עלולים להזיק לגוף האישה וכן הזיהום הסביבתי שהם גורמים.
אחת הראשונות שאפשרה לעצמה דימום חופשי, ללא שימוש באמצעי ספיגה, הייתה מתופפת בריטית בשם קיראן גנדי, אשר השתתפה בשנת 2015 במרתון ברחובות לונדון ונתנה לדם הווסת לזרום על רגליה.
תנועת נשים זו מבקשת, מעל לכל, לבטל את הסטיגמה של בושה והסתרה של המחזור החודשי ולהציג את התופעה כטבעית.
המחזור כמעט ולא מוזכר בסרטי הקולנוע והאזכורים המעטים הם בדרך כלל בהקשר שלילי, קומי, מאיים ומביך.
בסרט "קארי" שיצא בשנת 1976 (מבוסס על ספרו של סטיבן קינג), הייתה התייחסות לראשונה לווסת.
בסרט, הגיבורה מקבלת לראשונה את המחזור כשהיא מתקלחת במלתחות של התיכון.
צולם מראה הדם אך החוויה של קארי, גיבורת הסרט, היא בהלה, במחשבה שהיא הולכת למות וקוראת לעזרה מחברותיה והן מגיבות בלגלוג.
בסרט "סופרבאד" משנת 2007, מוצג דם של וסת אשר מעורר גועל בקרב הצופים; דמות גבר בסרט אשר מכנסיו מתלכלכים מדם חברתו והוא נתקף ברצון להקיא.
מאז שהתנועות הפמיניסטיות העלו את הנושא ברשתות החברתיות, חל שינוי בהתייחסות לווסת במדיה זו.
בסדרות ב"נטפליקס" "אן עם הצמות", "לטענת גרייס" וכן "פה גדול" ישנן נערות החוות לראשונה את קבלת הווסת, הן מגיבות בפחד ובבלבול והן זקוקות לתמיכה להבין מה קורה לגוף שלהן.
בסדרות אלו התופעה אינה נלעגת ודוחה אלא מציגה את ההרגשות של הנערות במציאות.
קיים הבדל בהתייחסות לווסת בין סופרות לסופרים.
בעוד שסופרות גילו רגישות לטאבו התרבותי סביב הווסת, הבנה של השינויים החלים בגוף, חרדה מחוסר מידע והפגנת סולידריות נשית, הרי שסופרים גברים הציגו את גיבורותיהם כאובייקטים של פנטזיה גברית, אובססיה ומציצנות.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, כתיבת ספר בדיוני בנושא ווסת נחשב למעשה אמיץ.
הספרים מפנים את תשומת הלב לבושה ולבלבול שחשות נערות, את החשש מפני גופן ואיך החברה מקבלת אותן.
מעט ספרים שכתבו נשים ומוזכר נושא הווסת:
"מחברת הזהב" מאת דוריס לסינג משנת 1962.
"אוכלי העורבים" ספר משנת 1978 המתרחש בפקיסטן ומספר על בית הווסת ועל הריחוק משמשפחה בימי הווסת.
"החברה הגאונה" מאת אלנה פרנטה.
(עובד למיני סדרה) מספר על החרדות שעוברת הנערה עם קבלת המחזור.
"חדר הדמים" מאת אנג'לה קרטר.
הציירת ג'ן לואיס השתמשה בדם הווסת שלה לציורים.
הציורים צולמו והוצגו בתערוכה "היופי בדם".
האמנית האמריקאית אנני וונג, ביקשה לשנות את התדמית סביב הדימום החודשי ולהפוך אותה למשהו חיובי.
ב"פרויקט השחלות" שלה יש סדרת אנימציות, פסלים של דמויות קטנות של תחבושות, דם, ווסת.
שרה מייפל, אומנית בריטית, תומכת בשוויון מגדרי, ציירה את "הווסת בגאווה" (2011) בה עומדת אישה ברחוב במרכז קבוצת אנשים.
האישה לבושה בשמלה לבנה ומוכתמת בדם.
וספרזאורוס (שם מדעי: Vespersaurus; מילולית: "לטאה מערבית") הוא סוג של דינוזאור תרופוד קטן שחי באמריקה הדרומית של סוף הקרטיקון לפני 90 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו בתצורות בוטוקאטו שבברזיל.
הסוג תואר למדע בשנת 2019 ונכלל בו מין יחיד – Vespersaurus paranaensis.
את שמו המדעי קיבל בידי החוקרים לנגר וצוותו ופירושו: "vesper" – מערבי ו-"sauros" – לטאה/זוחל.
הוא קיבל את שמו עקב גילוי ממצאיו בסמוך לעיירה "Cruzeiro do Oeste" ממדינת פרנה שפירוש שמה: "הצלב המערבי".
שם המין מתייחס למדינת פרנה, בה התגלה.
הממצאים של דינוזאור זה התגלו באזורים רבים בברזיל בין 2011 ל-2015 אך הממצאים העיקריים כוללים עצמות של כפות רגליים ששרידים דומים להם התגלו כבר בשנות ה-70.
לפי ממצאי כפות הרגליים הוא היה תרופוד מהיר שהשתייך למשפחת הנואזאוריים שהיה דומה לנואזאורוס ולמסיאקזאורוס ממדגסקר.
לפי ההערכות הוא הגיע לאורך של 1–1.5 מטר ולמשקל מוערך של 11.28 ק"ג, דומה מאוד לדינוזאורים אורניתופודים מתקופתו כמו הגספאריניזאורה.
ישנם גם מספר איכנוטקסונים של שרידי טביעות המשוערים ששייכים לדינוזאור זה, ביניהם של הסוג Brasilichnium (המשוייך כיום לדמוי-יונק קדום) והסוג Farlowichnus.
וסקו פרטוליני היה סופר איטלקי שהיה מועמד שלוש פעמים לפרס נובל לספרות.
פרטוליני נולד בפירנצה ועבד בעבודות מזדמנות לפני שפנה לעסוק בתחום הספרותי, הודות להיכרותו עם הסופר אליו ויטוריני .
בשנת 1938, הוא ייסד יחד עם אלפונסו גאטו את המגזין "קאמפו די מארטה".
עבודתו מבוססת על עקרונות פוליטיים נוקשים, ורובה מושרשת בחיים הרגילים של מעמד הפועלים בפירנצה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לחם יחד עם הפרטיזנים נגד הכיבוש הנאצי.
לאחר המלחמה, עבד בתעשיית הסרטים במיוחד כתסריטאי בסרטים "רוקו ואחיו" של לוקינו ויסקונטי, "פאיזה" של רוברטו רוסליני ו"ארבעת הימים של נאפולי" של הבמאי נאני לוי .
בשנים 1954 ו-1961, הבמאי ולריו זורליני עיבד לקולנוע שניים מספריו - "הנערות מסן פרדיאנו" ו"סיפור משפחתי".
המלחין הרוסי קיריל מולחנוב הפיק בשנת 1960 אופרה בשפה הרוסית בשם "Via del Corno", המבוססת על סיפור אנטי-פשיסטי של פרטוליני.
יצירותיו החשובות ביותר של פרטוליני הן "Cronaca familiare" ("קורות המשפחה", 1947), "Cronache di poveri amanti" ("קורותיהם של אוהבים עניים", 1947) ו-"Metello" ("מטלו", 1955).
Il quartiere, "השכונה", 1943. תורגם בארצות הברית כ"הרחובות הערומים" ו"קורות סנטה קרוצ'ה" בממלכה המאוחדת.
Cronaca familiare, 1947. תורגם כ"קורות המשפחה" או "שני אחים".
Cronache di poveri amanti, 1947. תורגם כ"קורותיהם של אוהבים עניים".
Mestiere da vagabondo, "המקצוע של הנווד", 1947. אוסף סיפורים
ועד הלשון העברית היה ארגון שנוסד בידי אליעזר בן-יהודה וליווה את תחיית הלשון העברית בארץ ישראל.
לימים הפך הארגון לאקדמיה ללשון העברית.
תולדותיו של ועד הלשון העברית
בשנת תר"ן (1890) החליטה אגודת "שפה ברורה" של בן יהודה להקים "ועד ספרות", כדי להרחיב את השימוש בעברית כשפת דיבור ולהציע מילים חדשות בעברית.
מיד אחר כך שינו את השם ל"ועד הלשון".
בן יהודה נבחר לנשיא הוועד, והחברים בו היו הרב חיים הירשנזון, דוד ילין, זאב יעבץ, אברהם משה לונץ, הרב יעקב מאיר (לימים הראשון לציון) והרב יחיאל מיכל פינס.
הוועד פעל כבמשך שנה והתפרק.
בשנת 1904 חודשה פעולת הוועד בידי המורים העבריים, שעמדו בפני קשיים גדולים בשימוש בשפה העברית לצורך הוראה.
להכשיר את הלשון העברית לשימוש בתור לשון מדוברת בכל ענייני החיים, בבית, בבתי הספר, בחיים הציבוריים, במסחר ובקנין, בחרושת ובאמנות, בחכמות ובמדעים.
לשמור על תכונתה המזרחית של הלשון וצורתה המיוחדת העיקרית במבטא האותיות, בבנין המלים ובסגנון, להוסיף לה הגמישות הנצרכה, כדי שתוכל לבטא את המחשבה האנושית בזמננו בכל מלואה".
הוועד פעל כדי לקבוע נורמות אחידות בעברית, בדקדוק, בהגייה ובמינוח.
הוועד התמודד גם עם ביקורת על דרכי פעולתו ועל המילים שחידש, והיו שכינוהו בזלזול "פבריקה של מילים".
את השׂגתו על החלטה של ועד הלשון, בעניין ניקודה של המילה "נמל", פרסם נתן אלתרמן בשיר:
לקראת קום המדינה החליט ועד הלשון לפעול להקמת אקדמיה ללשון העברית.
כחצי שנה מקוּם המדינה נבחר ועד מכין להקמת האקדמיה מטעם ועד הלשון, והוא נשא ונתן עם הממשלה בעניין זה.
רק בשנת 1953 חוקקה הכנסת את "חוק המוסד העליון ללשון העברית, תשי"ג-1953" שמכוחו הוקמה האקדמיה ללשון העברית.
לדעת הרב פרופ' נחום רקובר, הקמת מוסדות אלה היא ביטוי למסורת המשפט העברי, מסורת הנובעת מפיתוחי השפה העברית בישראל ומחוצה לה.
נפתלי הרץ טור-סיני - משנת תרצ"ד (1934) עד כינון האקדמיה
יוסף קלוזנר - משנת תש"ב (1942) ועד כינון האקדמיה
ברוב שנות פעילותו של ועד הלשון היו לו שני נשיאים, האחד ירושלמי והאחר תל אביבי, ומכאן החפיפות בתקופת כהונתם של הנשיאים השונים.
ועד ארבע ארצות (בפולנית: Sejm Czterech Ziem) הוא שמו של גוף מנהלתי אשר שימש במשך כ-200 שנה, בין השנים 1520 או 1580 ל-1764, כמוסד המרכזי העליון של יהדות פולין.
תפקידיו של הוועד היו גביית מסים מכלל הקהילות היהודיות ומסירתם לשלטונות המתאימים וכן שיפוט פנימי הנוגע לתשלום או לאי תשלום המיסים.
מאוחר יותר סיגל לעצמו הוועד את תפקיד ייצוג הקהילה היהודית בפולין לפני מלכי פולין.
נוסף על כך היו לוועד סמכויות שיפוט בתוך הקהילות היהודיות, בין היהודים לבין עצמם.
הוועד הורכב מנציגי הקהילות היהודיות של ה"ארצות" אשר הרכיבו את פולין של אותה התקופה.
הארצות הכלולות בוועד השתנו עם שינויי הגבולות והשטחים שעליהם שלטה פולין.
עם הארצות בתקופות השונות נמנו:
פולין גדול, שבירתה העיר פוזנן
פולין קטן, שמרכזה הערים קרקוב ולובלין
רייסן (רוסיה האדומה או גליציה המזרחית ופודוליה) שבירתה לבוב
ליטא, שמרכזה הערים בריסק וגרודנה
וילנה, עיר-מדינה עצמאית באותה התקופה
חלוקה זו של פולין ל"ארצות" התבססה על החלוקה המקומית לצורכי מס, והיא מבוססת על הארצות ההיסטוריות שהרכיבו את הממלכה.
כל אחת מהארצות חולקה לגלילות לצורך המיסוי.
בתחילת קיומו היה שמו של הוועד משתנה בהתאם למספר הארצות אשר היו חברות בו וכך השתנה שמו תדיר מ"ארבע ארצות" ל"חמש ארצות" ואף ל"שלוש ארצות".
רק לאחר פרישתה של ליטא מהוועד בשנת 1623 והקמת ועד מדינת ליטא הוחלט על קביעת השם "ועד ארבע ארצות" ללא קשר למספר הארצות החברות בו בפועל.
ועד ארבע ארצות הורכב משבעה דיינים אשר העומד בראשם היה תמיד נציג קהילת לובלין.
שאר החברים בוועד היו נציגים של הערים פוזנה, קרקוב ולבוב.
מתעודות היסטוריות הנושאות את חתימת הוועד ניתן ללמוד כי בתקופות מסוימות הורחב הוועד לכדי נציגות של כלל הקהילות החשובות בממלכה, אז היה מספר הנציגים בו קרוב לשלושים.
בתחילה התכנס הוועד בלובלין דבר אשר הקנה לעיר מעמד של מרכז יהדות ראשון במעלה.
הכינוס, אשר נמשך כשבועיים, נערך פעם בשנה בתקופת החורף, במועד אשר תאם את יריד הסוחרים הגדול של העיר.
בתקופה מאוחרת יותר החלו עורכים את הכינוס פעמיים בשנה: כינוס חורף בלובלין וכינוס קיץ בעיר ירוסלב אשר בגליציה.
קודם להקמת הוועד נתכנסו אסיפות של ראשי הקהילות היהודיות בממלכה על מנת לדון בעניינים פוליטיים בעיקרם הנוגעים לכלל הקהילה היהודית.
התכנסות זו הייתה נערכת באופן מסורתי בלובלין בעת קיום השוק המסורתי בעיר.
שלטונות פולין חפצו בהקמתו של ארגון יהודי רשמי, וזאת על מנת להקל את מלאכת גביית המיסים בקרב הקהילות.
בפולין של אותה התקופה דרשו השלטונות "מס גולגולת" מכל אדם (בעיקר למימון הצבא שהפך לצבא קבע מקצועי), הקמת גוף פנימי לגביית המיסים מהיהודים נועדה להקל על האיסוף ולשמש כעין מתווך מונע חיכוכים מיותרים בין השלטונות לבין אוכלוסייה היהודית.
בין הסיבות העיקריות להסכמת היהודים להקמת הוועד ולשיתוף הפעולה של הקהילות השונות איתו:
ועד מאורגן ומוכר על ידי השלטונות יקל על היהודים לדרוש את מבוקשם בנוגע לזכויות שונות ובעיקר בנוגע לזכויות דת.
ועד כזה, אשר יוכר על ידי כל הקהילות היהודיות בממלכה, יתקין סדר שלטוני בקרב היהודים ויסדיר את מעמדה של כל קהילה בממלכה.
מפאת ריבוי הקהילות היהודיות בממלכה עלה הצורך לגוף עליון אשר יהווה סמכות מוסכמת לביצוע שיפוט ובוררות בסכסוכים שהתגלעו בתוך או בין קהילות שונות.
השלטונות יזמו את הקמת הוועד וזיכו את החלטותיו בתוקף חוקי בקרב יהודי המדינה.
פירוק הוועד על ידי השלטון
במהלך המאה ה-18 הלכה והצטמצמה פעילות הוועד.
ככל שנחלש השלטון המרכזי בפולין, היה הוועד צריך להגדיל את התשלומים שניתנו לשליטים המקומיים (בנוסף למיסים שהועברו לשלטון המרכזי) ולשם כך היה צריך לגבות יותר מיסים שרק חלקם הועברו לשלטון המרכזי.
המצב הפוליטי הלא יציב גרם לכך שוועד הקהילות לא הצליח להגן על הקהילות הבודדות, ואלו נאלצו לעיתים לעשות מגביות נוספות על מנת לממן את הגנת הקהילה.
בשנת 1764 החליט השלטון הפולני על הפסקת גביית המיסים על ידי הוועד וגביית המיסים מהיהודים באופן ישיר כפי שנגבו המיסים מכלל האוכלוסייה.
אחת הסיבות הייתה הטענה כי הוועד נוטל לעצמו ולצרכיו נתח גדול מדי מהמסים שנגבו ולכן גביה ישירה תעשיר את קופת האוצר הפולני יחסית למצב הקיים.
הוטל מס גולגולת של שני זהובים על כל יהודי בשטח פולין והקהילה בכל מקום ומקום הייתה האחראית לגביית הכסף והעברתו לידי השלטונות.
בעקבות חלוקות והמצב הגאו-פוליטי החדש שנוצר באזור התבטלה למעשה היכולת המעשית לתפקודו של ועד מהסוג הזה וכך באה לסיומה תקופת ההתאגדות היהודית הגדולה במזרח אירופה.
וַסָּת צנטריפוגלי (centrifugal governor, הידוע גם כ"וסת של ואט") הוא מנגנון בקרה מכני, השומר על מהירות קצובה של מכונה.
ראשית השימוש בו הייתה במנועי קיטור בוכנאיים.
כיום הוא נפוץ בעיקר במנועי דיזל, ותפקידו לשמור על מהירות קבועה של המנוע על ידי התאמת כמות הדלק המוזרקת לתנאי העומס המשתנים להם הוא נתון.
הווסת הצנטריפוגלי הומצא על ידי ג'יימס ואט בשנת 1788, כדי לשמור על מהירות קצובה של מנוע הקיטור הבוכנאי בתנאי עומס משתנים.
הווסת שלט על מידת הפתיחה של שסתום ויסות, דרכו סופק הקיטור לצילינדר המנוע.
בשל צורתו נקרא Fly-ball governor כלומר "וסת משקולות".
לימים נעשה שימוש בווסת הצנטריפוגלי במכשירים המונעים בתנועה סיבובית על ידי קפיץ לולייני דרוך, כמו גרמופון, פונוגרף, תיבת נגינה, בובה מכנית, חוגת טלפון ועוד.
הווסת במכשירים אלה נועד לשמור על מהירות סיבוב קבועה ויציבה של המנגנון בכל מצב מתיחות של קפיץ ההנעה.
בגרמופון, לדוגמה, הווסת הצנטריפוגלי הונע ישירות על ידי תמסורת ההנעה של צלחת התקליט.
כאשר קפיץ ההנעה היה דרוך במלואו והתקליט שאף להסתובב במהירות גבוהה, נפתחו משקולות הווסת והפעילו בלם חיכוך עשוי עור.
הבלם התחכך בצד התחתון של צלחת התקליט, ועל ידי כך שמר על מהירות יציבה (פחות או יותר) של 78 סיבובים לדקה.
כשהלך קפיץ ההנעה נחלש, נסגרו המשקולות והרחיקו את הבלם מן הצלחת יותר ויותר.
לווסת שתי משקולות, המחוברות אל נושא משקולות ומסתובבות יחד אתו.
נושא המשקולות מקבל את תנועתו הסיבובית דרך תמסורת גלגלי שיניים מגל הארכובה, ועל ידי כך מעביר אל המשקולות את ערך המהירות הממשית של גל הארכובה.
עקב סיבובן פועל על המשקולות כוח צנטריפוגלי והן נפתחות כנגד קפיץ בקר המהירות.
ערך המהירות הרצויה נקבע על ידי קשיחות קפיץ בקר המהירות.
כדי להגביר את מהירות המנוע דוחס מנגנון פיקוד הקשור למצערת הדלק את הקפיץ בשיעור הרצוי, וכדי להורידה הוא מרפה את הקפיץ.
זרועות המשקולות קשורות אל שרוול פיקוד נייד, המזיז דרך מערכת מנופים את מוטות קיצוב הדלק במשאבות ההזרקה.
הווסת נמצא במצב של שיווי משקל כאשר הכוח הצנטריפוגלי של המשקולות שווה לכוח הקפיץ; המשקולות אינן נפתחות ואינן נסגרות, שרוול הפיקוד אינו זז, וכמות הדלק המוזרקת נשארת קבועה.
מצב זה נמשך כל עוד מהירות המנוע אינה משתנה עקב שינוי בעומס הפועל עליו.
כאשר העומס על המנוע גדל, קטנה מהירות הסיבוב של גל הארכובה וכתוצאה מכך קטנים גם מהירות הסיבוב של המשקולות והכוח הצנטריפוגלי הפועל עליהן.
מאחר שמופר האיזון בין כוח המשקולות לכוח הקפיץ, הן נסגרות ומזיזות את שרוול הפיקוד בכיוון הגדלת כמות הדלק המוזרקת.
בו זמנית מתארך גם קפיץ בקר המהירות.
אות התיקון לתוספת דלק שמסרו המשקולות גורם להעלאה מחודשת של מהירות המנוע, וזו תתייצב מחדש כאשר הכוח הצנטריפוגלי ישווה לכוח קפיץ בקר המהירות.
אך מאחר שסגירת המשקולות גרמה להתארכות הקפיץ, המהירות החדשה תהיה נמוכה מעט מהערך הרצוי (בגבולות של 0-4%).
במילים אחרות, תנועת המשקולות גרמה להֵסֶט (offset) מערך המהירות הרצויה, וזהו חסרונו המובנה של וסת צנטריפוגלי, שאינו יכול לשמור על מהירות קבועה באמת (איזוכרונית).
מצב הפוך יקרה כאשר העומס על המנוע יקטן.
המשקולות ייפתחו ויזיזו את שרוול הפיקוד בכיוון הקטנת כמות הדלק המוזרקת.
בו זמנית יתכווץ הקפיץ, והמהירות החדשה עליה יתייצב הווסת תהיה גבוהה מעט מהמהירות הקודמת.
בווסתים הידראוליים אין קשר ישיר בין בקר המהירות לבין מנגנון התיקון.
המשקולות משמשות כבקר מהירות בלבד, האומד את גודל הסטייה מן המהירות הרצויה ואת כיוונה (+ או –).
הן מעבירות אות תיקון אל שסתום ניתוב (pilot valve), השולט על אספקת שמן אל ומבוכנת כוח הידראולית.
בוכנת הכוח היא מנגנון התיקון המזיז הלכה למעשה את מוט קיצוב הדלק של משאבות ההזרקה.
אספקת השמן לבוכנת הכוח דרך שסתום הניתוב נעשית בלחץ ממערכת שמן הסיכה של המנוע או על ידי משאבת שמן נפרדת המונעת על ידי הווסת.
גובה טובלן השסתום שווה במדויק לגובה הפתח בצילינדר השסתום.
מאחר שהשסתום מוזז ישירות על ידי משקולות בקר המהירות, קיים מצב משקולות אחד בלבד ולפיכך גם מהירות מנוע (רצויה) אחת ואחת בלבד שבהם הפתח נותר סגור.
כתוצאה מכך, כל סטייה מן המהירות הרצויה, ולו הקטנה ביותר, תגרום לתנועת שסתום הניתוב ולשינוי כמות הדלק המוזרקת.
המשמעות היא, כי התחום הפרופורציונלי של וסת פשוט זה הוא 0%, רגישותו אינסופית, שחיחות המהירות שלו 0%, והוא פועל למעשה כבקר דו-מצבי (on-off).
אלמלא היה גובהו של טובלן השסתום שווה בדיוק לגובה הפתח בצילינדר שלו, הוא היה מגיב באיחור לכל שינוי במהירות המנוע ופועל כבקר דו-מצבי עם תחום מת.
לפיכך, בעיית התנודות לא הייתה נפתרת.
כדי להתמודד עם חסרונו המובנה של הווסת ההידראולי הפשוט ולמנוע את התנודות במהירות המנוע, צריך להחזיר את שסתום הניתוב למצב שיווי משקל (פתח סגור) מיד לאחר שמוט קיצוב הדלק משלים את קיצוב כמות הדלק החדשה, הדרושה להתמודדות עם השינוי בעומס על המנוע.
הדבר נעשה על ידי שליחת משוב (feedback) ממוט קיצוב הדלק או מבוכנת הכוח המזיזה אותו אל שסתום הניתוב.
המנגנון נקרא מנגנון פיצוי (compensation) או איפוס (reset), והוא מאזן את שסתום הניתוב על ידי יצירת שכיחות מהירות מלאכותית.
המהירות החדשה עליה יתייצב המנוע תהיה אומנם קטנה או גדולה מעט מן המהירות הרצויה, אך עם זאת היא תהיה קצובה וללא תנודות.
גודל השחיחות 2%–4%, והוא ניתן לכיוון על ידי קיצור או הארכת מנוף הפיצוי.
ועד הצירים לארץ ישראל (נודע גם בשמות הוועדה הציונית או הקומיסיה הציונית, וכן "הקומיסיה הציונית לפלשתינה" ו"הוועדה הארצישראלית"), שנודע בקיצור בשם ועד הצירים , היה משלחת מנהיגים ציוניים לארץ ישראל.
הוא הוקם בעקבות הצהרת בלפור ופעל בין השנים 1918–1921, בראשותו של חיים ויצמן.
מטרותיו העיקריות היו הנחת יסוד יציב לבניית בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, דאגה ליהודי הארץ ולקשר בין ההסתדרות הציונית והיישוב העברי לבין השלטונות הבריטיים בארץ ישראל.
הוועד כלל קבוצה של שמונה מנהיגים ציונים שבאה מטעם ההסתדרות הציונית לארץ ישראל באפריל 1918, לאחר כיבוש חלקה הדרומי על ידי הבריטים והתייצבות הכוחות הלוחמים משני עבריו של קו שתי העוג'ות, על מנת לקשר בין השלטון הבריטי לבין היישוב היהודי ולייעץ לו על יישום הצהרת בלפור.
הוועד עסק גם בתחומי בריאות, חינוך, סעד והתיישבות יהודית.
בין היתר פעל לייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוועד אף פעל להחזרת פליטים ומגורשים ואף גישר לקיום יחסים טובים בין היהודים לערבים ובין שאר האוכלוסייה הלא-יהודית שגרה בארץ ישראל.
בראש עמד חיים ויצמן, ואחריו מנחם אוסישקין.
מזכירו היה משה שרת, ועם אישיו הבולטים נמנו אהרן אהרנסון, איש ארץ ישראל, שהיה עוזרו של חיים ויצמן, והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור, קצין בריטי אוהד הציונות.
כמו כן היו חברים בוועד: סילוואן לוי מכי"ח, לא ציוני שהצטרף על פי מינוי של הממשלה הצרפתית, זלמן דוד ליבונטין, ז'יל רוזנהק (פקיד יק"א), ישראל זיו, דוד אידר מאנגליה (נציג הארגון הטריטוריאליסטי היהודי, ITO), ג'וזף קאואן, ג'יימס דה רוטשילד, אלטר מאיר, אמריקאי שנלווה לוועד כיועץ כלכלי לויצמן, מ.
אלוני ורב החובל אנג'לו לוי-ביאנקיני מאיטליה.
בראש הוועד עמדו אישים חשובים ובעלי יוקרה, דבר שהגדיל את השפעתו.
לפי מעמדו הרשמי היה הוועד רשאי לעסוק בעניינים ארגוניים, כלכליים ומדיניים, אך בסופו של דבר מיעט לעסוק בהתיישבות, בשל חילוקי דעות פנימיים רבים.
השלטון הבריטי לא אהד את פעילותו ובמקומו נוסד הוועד הלאומי.
ראשית פעילותו של ועד הצירים
בסוף 1917, לאחר הצהרת בלפור, התכנסו מספר עסקנים ציונים והחלו לגבש רעיון להקים ועד שמטרתו לדאוג לחינוך עבודה, ביטחון לאומי והפעלת מוסדות ציבוריים בארץ ישראל.
הרעיון גובש ואושר על ידי ה"וועדה המדינית הציונית בלונדון" שמו של הוועד באותה תקופה היה "הוועד היהודי".
לאחר מכן הגישו את הבקשה לשלטונות הבריטיים, וב-19 בינואר 1918 אישרה ועדה בריטית ממשלתית את הנסיעה של נציגים ציונים לארץ ישראל שתחת ממשל צבאי בריטי.
תחילה הייתה מחלוקת קלה בין הציונים לבין הבריטים לגבי מטרות וסמכויותיו של הוועד.
הציונים הדגישו את הרצון לשקם ולפתח את ארץ ישראל ולהכין אותה לקראת הקמת בית לאומי יהודי.
האנגלים לא שללו זאת אך ביקשו לשמור על צורת חיים תקינה וטובה גם לתושבים הערבים בארץ.
הדיונים והקמתו של "ועד הצירים" היוו תקדים בכך שזו פעם ראשונה שנעשה צעד ליישם הלכה למעשה את הצהרת בלפור.
מעתה ואילך החלה מגמה בה הציונים נקטו עמדה לשיפור מצב היהודים בארץ ישראל ואילו הבריטים מיתנו אותה ולאחר מכן אישרוה.
לא הכול פעל בצורה חלקה.
עד יישום התוכנית היא נתקלה במספר בעיות: היו התנגדויות מטעם השלטונות הצבאיים הבריטים ואזרחים שישבו במצרים.
ההרכב הראשון של הוועד היה חלש וזאת מפני שרוב חבריו מלבד ראש הוועד, חיים ויצמן והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור לא היו פעילים מנוסים.
התגובות להקמת הוועד לא היו אחידות.
העיתונות הבריטית הגיבה באהדה וכך גם יהדות אנגליה, יהדות רוסיה ויהדות ארצות הברית.
לעומתם היו שהגיבו בספקנות להצלחת הוועד ואף חששו לתלות מיותרת של הציונים בבריטניה.
תחומי פעילותו של ועד הצירים
הוועד הגיע לארץ ישראל ב-1918 דרך מצרים, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
ב-22 במרץ, מיד לאחר הגעת המשלחת למצרים, נפגשה עם הנציב העליון הבריטי במצרים, סר רג'ינלד וינגייט, שהזהיר אותה מפני החששות הרבים שהצטברו בציבור הערבי בנוגע למגמות הציונות והציע לה להיפגש בהקדם עם נציגים ערביים.
ב-27 במרץ נערכה פגישה ראשונה כזו בקהיר עם שלושה נציגים: פארס נימר, סעיד שקייר וסולימאן ביי נציף.
בפגישה נידונו נושאים בעלי אופי כלכלי ותרבותי בלבד, אך לא ההיבטים הפוליטיים של העלייה היהודית או גורלה של ארץ ישראל.
בארץ ישראל התיישב הוועד ביפו.
עבודתו התמקדה בשלושה תחומים עיקריים: קיום מגעים עם ההנהגה העברית בארץ ישראל, שמירה על מערכת יחסים תקינה עם השלטון הבריטי והמשימה העיקרית: שיקום ופיתוח היישוב היהודי בארץ ישראל.
המצב הכלכלי בארץ היה קשה.
רוב היהודים התקיימו עד אותה תקופה מכספי החלוקה, שלא הגיעו בשל מלחמת העולם, משקים רבים במושבות נפגעו קשות וכמו כן פרצו מגפות רבות באזור.
למרות כל זאת הצליחו היהודים לשמור על מבנה ארגוני טוב, ומשהגיע ועד הצירים הוא נתקל ב"ועד הזמני" שבראשו עמד יעקב טהון.
"הוועד הזמני" דרש למנות נציגים מטעמו בוועד הצירים, אך כיוון שלא היה ניתן לשנות את הרכב ועד הצירים ללא אישור ההנהלה הציונית וממשלת בריטניה, הגיעו להסדר כי תתקיימנה ועדות משותפות של שני הוועדים.
ועד הצירים הגיע עם סכומי כסף מכובדים.
הוא עודד עלייה והתיישבות, דאג לייבא מזון מהודו ומאוסטרליה, עזר כלכלית ליהודים שנכנסו לחובות בעקבות המלחמה, עשה מאמצים על מנת למצוא מקומות עבודה, עזר בשיקום החינוך, סייע בהפעלה מחדש של רשת בתי הספר, תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודי לתפיסה הציונית.
לצד ועד הצירים הוקמו חמש מחלקות:
מחלקת הסיוע בראשות מרדכי בן הלל הכהן שעסקה במתן הלוואות והקמת קופות מלווה וחסכון במקומות היישוב
מחלקת החינוך בראשות יוסף לוריא
מחלקת העלייה בראשות מנחם שינקין
המחלקה להתיישבות חקלאית בראשות עקיבא אטינגר, שעסקה בעיקר בריכוז וסיוע לקבוצות שהעבודה איתם החלה על ידי המשרד הארצישראלי
המחלקה המשפטית בראשות יעקב טהון
כבר בהתחלה הייתה לוועד מחלקה לקליטת עלייה, אך רק מסוף 1919, כשהחל גל העלייה להתגבר, הוועד נערך לקליטת עלייה ותפקידיו הוגדרו כדאגה לעולים מיום עלייתם ועד שייכנסו למעגל העבודה.
הוועד דאג להקמה ותחזוקה של בתי עולים, הלוואות ראשוניות וסיוע רפואי.
ועד הצירים לא עסק בארגון העלייה אלא בעידודה ובהשפעה על הרכבה והיקפה.
במאורעות תרפ"א, על אף קשיים כלכליים שנוצרו וניסיון להפחית את העלייה, המשיך הוועד לפעול לעידוד העלייה, אך פעל בעיקר להעלאת אנשים אמידים ופחות להעלאת חסרי אמצעים.
ההיצע הגדול של הפועלים הערבים דרש התערבות להגברת העבודה העברית.
כאשר הון פרטי הפסיק לזרום לארץ ישראל מקיץ 1919, היה צורך למצוא אפשרויות תעסוקה נוספות והוועד החל ליצור אפשרויות תעסוקה חדשות.
הוא דאג להכשרת פועלים וחקלאים, לייבוש ביצות ולהעסקת פועלים שיסייעו בהכנת קרקע להתיישבות.
הוועד סייע לפועלים שלא השתייכו למפלגות הפועלים ולכן לא קיבלו תמיכה מההסתדרות.
הוועד אף ייסד את "קרן הציוד לפועלים" שסיפקה ציוד לפועלים.
הוא עסק בסעד משקם, הקים בתי מלאכה לתפירה שהעסיקו נשים ונערות ודאג לסידור יתומים במשפחות אומנות והכשירם למלאכה.
ועד הצירים סייע כלכלית וסבסד את השוטרים והפקידים היהודים במוסדות השלטון הבריטי.
המניע לכך היה ריבוי מספר היהודים המשרתים במוסדות השלטון.
כאשר החל הממשל האזרחי, הוועד נאלץ להפסיק את הסבסוד.
הוועד אף סייע כספית בהקמת מוסדות חינוך יהודיים בערים ערביות, כגון: קהיר, ביירות ודמשק.
ועד הצירים הטיל על זאב ז'בוטינסקי לארגן את היהודים להגנה עצמית.
בחסות ועד הצירים ארגן ז'בוטינסקי בירושלים את "ההגנה".
בשנת 1920, לאחרי מאורעות תל חי והמאורעות שהתרחשו באפריל 1920 בירושלים, הגדיל הוועד את סכומי הסיוע שנועדו להגנה ולטיפול משפטי באסירים ונפגעים מהמאורעות ובשיקומם.
עוד בתחילת הדרך הודיע חיים ויצמן שיש לעשות הבחנה בין פעולות שיש לעשותן מיידית לבין פעולות שניתן לעשות בעתיד, אותן ניתן רק לתכנן.
ההבחנה נעשית בהתאם לתנאי המלחמה הקיימים בארץ משום שהוא העריך שהמלחמה זמנית ועתידה לחלוף במהרה.
הוועד הפועל הציוני הגביל את פעולות ועד הצירים בתחום ההתיישבות החקלאית משום שקק"ל פעלה בתחום עוד קודם.
ועד הצירים סייע בעיקר בהכשרת פועלי אדמה שיעסקו בהכשרת קרקע, שתילת עצים, ייעור, ייבוש ביצות, הפיכת חוות למושבות ושיקום הקרקע.
תחום החינוך עמד בראש סדר העדיפויות של היישוב היהודי, דבר שנבע מהתנאים בארץ ומהאידאולוגיה הציונית, כי החינוך הוא חלק בבניית חברה בריאה וטובה בארץ ישראל.
למרות המצב הקשה, הוועד מצא בארץ ישראל מערכת חינוך ציונית מאורגנת.
כל שנותר לו לעשות היה לעודד ולתמוך במערכת הקיימת.
הוועד פעל להקמת מוסדות חינוך חדשים כדי לכלול אוכלוסייה נוספת שלא קיבלה חינוך עד כה ודאג להפעיל מחדש את רשת בתי הספר תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודים לתפיסה הציונית.
במקביל לשיפור החינוך, הוועד פעל גם לשיפור התרבות בארץ וסייע למוסדות חינוך שלא נכללו במערכת, סייע בפרסום ספרים, הלוואות להקמת ספריות ובתי-ספר למוזיקה, תמך באגודות ספורט, שיקם אתרים היסטוריים ונתן שיעורי ערב למבוגרים.
ב-24 ביולי 1918 הניח ויצמן את אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
גיבושה של מדיניות ציונית מול הערבים בארץ ישראל היה אחד התפקידים העיקריים של ועד הצירים.
בעיית הערבים לא העסיקה את הציונים עד תקופתו של הוועד.
בניגוד לציונים, היו הערבים ללא מסגרות מוסדיות וללא הנהגה וחזון וסבלו מחוסר זהות לאומית.
אף על פי כן, מאז שנות ה-90 של המאה ה-19 ניתן לראות התנגדות של הערבים לתנועה הציונית בארץ, אך התנגדות זו הייתה בעיקר בקרב שכבה דקה של האינטליגנציה הערבית.
כמו כן, העזיבה של הטורקים את ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה וכניסתם של הבריטים פגעה במצב הכלכלי והמורלי של הערבים - רבים מהם מילאו תפקידים במשטר הטורקי והרגישו נאמנות וקרבה לשלטון.
הערבים חלמו על מסגרת מדינית ערבית רחבה שתכלול את ארץ ישראל, סוריה ועבר הירדן.
לאחר שהגיעה לארץ ישראל, השתתפה המשלחת ב-27 באפריל 1918 בפגישה שערך המושל הצבאי של ירושלים, רונלד סטורס, בהשתתפות נכבדים ערבים, ברובם נציגי העדות השונות.
ויצמן קיים שיחות נוספות עם מנהיגים ערבים, בהן ניסה להסיר את החששות שהיו להם מפני הציונים והדגיש את האינטרסים המשותפים בין היהודים לערבים ואת התועלת שתצמח משיתוף פעולה.
למרות זאת, הוא לא הסתיר את המטרה הסופית של הציונות: להקים בארץ ישראל ישות יהודית.
במכתבו לבלפור תיאר ויצמן את העם הערבי כבעל אופי בוגדני שלא ניתן לסמוך עליהם כבני ברית.
עד מהרה הגיעו חברי ועד הצירים להבנה כי אין סיכוי להגיע עם ההנהגה הערבית להבנה ושיתוף פעולה.
היה חשש מצד ויצמן, כי ההנהגה הערבית מגיבה בצורה הזו "בשל העדר עמדה חד משמעית מצד הממשל הבריטי בארץ לגבי התחייבות של בריטניה כלפי התנועה הציונית".
דרך נוספת הייתה מציאת בן שיח ערבי אחר לשיחות.
את התפקיד קיבל הנסיך פייסל, בנו של מלך חג'אז.
הציונים לא ידעו להעלות פתרונות ל"בעיה הערבית", למרות זאת היו לפייסל ולציונים גם אינטרסים משותפים: התלות בבריטניה, בריטניה זקוקה להם על מנת לשמור על אחיזה באזור, סלידה מהשלטון הצרפתי והאינטרס העיקרי היה השמועות על הסכם סודי שעומד להחתם בין צרפת לבריטניה על חלוקה של שטחי האימפריה העות'מאנית הידוע בכינוי סייקס-פיקו.
ואכן ב-3 בינואר 1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל.
להסכם הישג בלתי מבוטל והוא הכרתו של פייסל במפעל הציוני ובתנועה הציונית של הלאום היהודי, כהגדרתם בהצהרת בלפור, והסכמתו לרוב מטרותיה בארץ ישראל.
ועד הצירים כיהן שלוש שנים וחצי: מ-1918 ועד 1921, אך נראה שלא מיצה את תפקידיו ולא מימש את הציפיות שתלו בו.
אחת הבעיות הקשות של הוועד הייתה הרכבו.
חברי הוועד לא הכירו אחד את השני, בנושאים רבים לא שררה ביניהם תמימות דעים ואף היו מתיחויות רבות ביניהם עובדה שהפריע לקבלת החלטות ובפעילות הסדירה של הוועד.
כמו כן, חברי הוועד תכננו לשהות בארץ ישראל תקופה קצרה ומשזו הסתיימה נתקל ויצמן בקשיים לגייס נציגים חדשים שיתאימו לתפקיד.
באותה עת היה על ויצמן לעזוב את ארץ ישראל ולנסוע לבריטניה וארצות הברית כדי לפעול ברמה מדינית–פוליטית ולגייס כספים לטובת הוועד והכשרת היישוב להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
בנוסף, נדמה היה שלוועד לא היה קו מנחה ומדיניות ברורה, עובדה שהייתה בעוכריו.
בזמן שהיו ציפיות מצד העם להתפתחות והתקדמות, הוחמצה ההזדמנות בשל נסיבות כלכלית קשות ובשל חוסר יעילות מצד הוועד.
ביקורת רבה הייתה על ועד הצירים שלא גיבש תוכנית פעולה, שלא חילק כראוי את המשאבים שהוקצבו לו ושהפנה את רוב משאביו והסיוע לשירותי הרווחה והסעד יותר מאשר לפיתוח חקלאי וכלכלי.
גורם נוסף הוא חוסר האהדה והגיבוי מצד ההנהגה הציונית העולמית מחד, ומפלגות הפועלים במיוחד "אחדות העבודה" מאידך, שגרמו לערעור בסמכותו ובשליטתו של הוועד וייתכן שבכך אף מנעו את מימוש תוכניותיו.
ועד ההצלה, ובשמו המלא ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית, היה גוף שנוסד בארץ ישראל ב-22 בנובמבר 1942 על ידי הסוכנות היהודית במטרה להציל את יהודי אירופה, שהיו נתונים תחת הכיבוש הנאצי בתקופת השואה.
בראש הוועד עמד יצחק גרינבוים, ועם חבריו נמנו נציגי הסוכנות, נציגי הוועד הלאומי ונציגים מהמפלגות הציוניות השונות.
הרכבו של הוועד סימל את אחדותו של היישוב היהודי בארץ ישראל במאמץ להצלת יהודי אירופה.
הוא החל לפעול באופן רשמי ב-31 בינואר 1943.
הידיעות על מצבם של היהודים בפולין, שנכבשה בידי צבאות גרמניה הנאצית, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, זעזעו את היישוב היהודי בארץ.
עסקנים ציונים שהגיעו לארץ ישראל דרך נמל טריאסט שבצפון-מזרח איטליה, תיארו כיצד עוקרים הגרמנים את היהודים בשיטתיות מבתיהם, סוגרים אותם בגטאות מוקפים חומות ומנתקים את הקשר בינם ובין העולם החיצוני.
בעקבות הידיעות על סבלם של יהודי אירופה הקימה הסוכנות היהודית את "הוועדה לענייני פולין" בראשות יצחק גרינבוים.
חברי הוועדה, שפעלה בירושלים וכונתה גם "ועדת הארבעה", היו (בנוסף ליצחק גרינבוים): אליהו דובקין, ד"ר אמיל שומראק וחיים משה שפירא.
הוועדה התמקדה במתן סיוע כלכלי לפליטי פולין בארץ ישראל, בגביית עדויות מפליטים על גורל יהודי אירופה ובמשא ומתן עם הממשלה הפולנית הגולה בבריטניה בדבר תמיכה בפליטים היהודים.
כמו כן, הוועדה פעלה להעביר קבוצות של יהודים דרך מדינות אירופה לארץ ישראל.
בין השאר נעשו ניסיונות להעלות יהודים דרך טריאסט שבאיטליה.
אלו הצליחו באופן חלקי, כל עוד איטליה נקטה בקו מדיני נייטרלי ולא לקחה חלק במלחמה.
עם זאת, פעילות הוועדה הייתה מוגבלת בשל מספר גורמים:
הנהלת הסוכנות ראתה בבנייה ובחיזוק היישוב היהודי בארץ ישראל מטרה נעלה, הקודמת למטרות אחרות וביניהן גם הצלת יהודי אירופה.
לכן, סכומי הכסף שהקציבה הסוכנות לוועדה היו קטנים למדי.
במסגרת הסוכנות היהודית פעלו מחלקות שעסקו בנושא העלייה והקליטה.
ראשיהן ראו בוועדת הארבעה גורם מתחרה, שפעולתו עלולה לכרסם בסמכויותיהן.
שניים מחברי הוועדה - שפירא ודובקין - עמדו בראש מחלקת העלייה ולכן לא היה להם עניין בהרחבת סמכויות ועדת הארבעה באופן שיפגע בסמכויות מחלקתם.
הנהלת הסוכנות היהודית חששה שפעילות עצמאית של ועדת הארבעה תפגע במעמדה הייחודי כנציגת העם היהודי בארץ ישראל.
הסוכנות היהודית פעלה תחת הנהגת מפא"י.
שלושה מבין חברי הוועדה, והיו"ר בתוכם, לא היו חברים במפא"י ולכן לא זכו לאמונם ולתמיכתם של ראשיה.
במסגרת הספר הלבן הוקצו מספר גדול של רישיונות עלייה לארץ ישראל, אך בשל המצב הכלכלי הקשה בארץ בראשית המלחמה וכן בשל האיסור על מתן רישיונות עלייה ליהודים הנמצאים בארצות הכבושות בידי האויב, הוגבלו אפשרויות ההצלה באופן ניכר.
בסתיו 1942 הגיעה לארץ קבוצה של יהודים מפולין על יסוד חליפין.
קבוצה זו הביאה עמה את בשורת האימים על שילוחם של מיליוני יהודים למוות במחנות ההשמדה בפולין .
ניסיונותיהם של חברי ועדת הארבעה לשנות את מעמד הוועדה וסמכויותיה עלו בתוהו.
עתה ברור היה שהוועדה לענייני פולין שוב אינה מתאימה לעבודת העזרה וההצלה וכי יש להעמיד לשם כך ועד חלופי, שיכיל בתוכו נציגים מכל היישוב, שכבותיו וזרמיו השונים.
לאחר מספר כינוסים והפגנות, שנתקיימו בעקבות מאמציו של הוועד הלאומי, הוחלט ב-22 בנובמבר 1942 על הקמת ועד ההצלה למען יהודי אירופה הכבושה, או בשמו המלא "ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית".
לוועד הצטרפו, מלבד נציגי הנהלת הסוכנות, שהרכיבו את ועד הארבעה, גם נציגים של הוועד הלאומי, באי כוחם של המפלגות הציוניות, נציגי הרוויזיוניסטים, נציגי אגודת ישראל וארגוני הפליטים מארצות אירופה.
בינואר 1943 נבחרו שנים עשר נציגים לנשיאות ועד ההצלה: חברי ועדת הארבעה וברנרד ג'וזף (מהנהלת הסוכנות), יצחק בן-צבי, שלמה זלמן שרגאי ויהושע סופרסקי (מהנהלת הוועד הלאומי), בנימין מינץ והרב יצחק מאיר לוין (מאגודת ישראל), יוסף קלארמן, צבי (הרמן) סגל (מן הרוויזיוניסטים).
ליושב ראש הנשיאות התמנה יצחק גרינבוים.
לצד הנשיאות נבחרה מליאה, בת שלושים חברים, רובם נציגי התאחדויות העולים וכן נציגי מוסדות ומפלגות.
כמו כן, נבחרה מזכירות: אפולינרי הרטגלס, היושב ראש האחרון של ההסתדרות הציונית בפולין, מזכיר מדיני; אברהם האפט, איש דגניה ב', גזבר; יוסף קליינבוים, מזכיר כללי.
הרכבו של הוועד סימל את אחדותו של היישוב בארץ במאמץ להצלת יהודי אירופה.
בתקופה הראשונה לקיומו פנה ועד ההצלה למעצמות הדמוקרטיות בבקשות סיוע להפסקה מיידית של טבח היהודים בידי הנאצים.
בכל פעם שהגיעו לירושלים ידיעות על זוועות הנאצים, פנה הוועד בבקשת עזרה למעצמות באמצעות נציגים בלונדון, בניו יורק ובוושינגטון או בפנייה ישירה לראשי הממשלות ולנשיא ארצות הברית.
הפנייה הייתה תחת הסיסמה: "שלח את עמי".{{הערה|1=דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1946, עמ' 6–7.}} כמו כן ארגן הוועד הפגנות ושביתות בקרב היישוב בארץ לשם הזדהות עם הקורבנות היהודים.
אלה הגיעו לשיאן בהכרזה על "שלושה ימי אזעקה ומחאה" שהחלו ב-30 בנובמבר 1942. לרוב לא נענה הוועד או שנענה בתשובות סתמיות של הבטחות שלא היה בהן ממש.
הממשלות סירבו לפנות להיטלר בבקשה לאפשר ליהודים לצאת כי לא רצו לפתוח את שערי ארצותיהן בפני פליטים יהודים.
פעילות הוועד כללה בין השאר הפעלת לחץ על השלטונות הבריטיים לפתוח את שערי ארץ ישראל לניצולים ולהגדיל את מכסת רישיונות העלייה לארץ.
הוועד ניסה לגייס למטרה זאת את דעת הקהל של היישוב היהודי בארץ ישראל.
המאבק לגיוס תמיכת העולם למען יהודי אירופה הביא לכינוסה של ועידת ברמודה ב-19 באפריל 1943. בוועידה נכחו נציגי המדינות הלוחמות בנאצים והיא עסקה במציאת דרכים להצלת היהודים.
ועידה זו עוררה תקוות בלבותיהם של היהודים וארגונים שונים שלחו אליה תזכירים הכוללים דרישות והצעות.
ועד ההצלה שלח את דרישותיו הוא:
לתבוע מממשלת גרמניה שתאפשר את יציאתם של היהודים מארצה ומארצות הכיבוש.
לסדר חילופין בין יהודים מן הארצות הכבושות בידי הגרמנים ובין גרמנים השבויים בארצות בעלות הברית.
לפתוח את שערי ארץ ישראל בשביל הפליטים.
להבטיח ליהודים את הכניסה לארצות נייטרליות ולהבטיח שיוצאו לאחר המלחמה מארצות אלו.
להבטיח הובלה וכלכלה לפליטים בשעת יציאתם והעברתם.