tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהביט בו במשך זמן קצר השיב, ; אמו רצתה שיגדל להיות גבר, אולם פאנווה הצעיר השיב לה כי אינו רוצה לרצוח את בתה, ולאור אצילות נפשו קבע ברודוויאול כי עד שיחזרו לביתם אכן יהפוך לזכר.
להשקפתו של פאנווה, עם זאת, הוא לא רצח את אחותו מאחר שמעולם לא התקיים ביניהם כל מאבק, והיא, הלכה למעשה, הקריבה את חייה שלא במודע כדי להצילו.
באותו יום נדר כי לעולם לא יפגע בדבר חי.
לאחר שהוריו מתו יצא לטייל ברחבי טורמנס, ובאחד הימים הגיע לפסגתו של רכס הרים אדיר ממדים, בו נתקל במכשף סלופורק, אשר נודע ביכולתו להצמיח גפיים ואיברים חדשים.
המעבר הצר, שמשני צדדיו נחה תהום עמוקה, לא איפשר לשניהם לעבור, והם עמדו במקומם במשך זמן-מה בחוסר מעש, כאשר לפתע פתח המכשף בשיחה משונה עמו:
לפני שהספיק להבין את כל הנאמר במלואו קפץ סלופורק אל מותו ופינה עבורו את הדרך.
באותו הרגע החליט פאנווה לקחת על עצמו שבועה נוספת, ונדר כי לעולם לא יפתח את פיו לשם הנאתו האישית בלבד, אלא רק כדי לעזור לאחרים.
בהמשך דרכו הוא מגיע לארץ אפלה, מפותלת ומלאת מבוכים, בשם הרי איפדאון, שבין שביליה המסוכנים הוא נאלץ לנדוד, אך מסעו נעצר לפני צוק מרומם למראה מחזה אימים משתק: אדם חי התלוי באוויר מעל תהום עמוקה ללא כל דבר המחזיק בו.
לאחר שטיפס כדי לבחון אותו מקרוב ביתר שאת צווח האיש, ; הוא מספר לו כי רב עם אדם בשם נוקלאמפ על אישה בה שניהם חשקו, וכעת רצונו של הלה מחזיק בו תלוי מעל פי התהום, אולם כאשר יתעייף ולא יוכל לתפוס בו יותר, הוא ייפול מטה לעבר מותו.
פאנווה שמע אודות מעלליו של האיש, ולמד כי בילה את כל חייו בעינוי, רצח וספיגת בני אדם עבור הנאתו האישית, ועוזב את המקום מבלי להסתכל אחורה.
לאחר שהגיע לפולינגדרד פגש בג'ויווינד, וכעבור חודש יחדיו הבינו שניהם כי אהבו זה את זו יותר מדי מכדי שיוכלו להיפרד.
איפדאון (פרקים ח'–י"א: גבעת צלילות הדעת, אושיאקס, טידומין, דיסקורן)
מסקול מתעורר עם עלות השחר ומתכונן לצאת לדרך.
הוא נפרד לשלום מג'ויווינד, המבקשת ממנו להבטיח לה כי לעולם לא יפגע באף יצור חי מבלי לחשוב קודם כל על אמו אשר סבלה עבורו.
במקום זאת, הוא מבטיח לה כי לעולם לא יפגע באף יצור חי מבלי לחשוב ראשית כל עליה.
פאנווה מתלווה אליו עד למקום הקרוי גבעת צלילות הדעת, הגובל בארץ הררית ועתירת סכנות בשם איפדאון, לפני שהשניים נפרדים לשלום.
כעת בגפו, בפעם הראשונה מאז נחת בטורמנס, ממשיך מסקול במסעו.
הוא מגיע לדרך מיוערת בצהרי היום, כאשר לפתע מפלח את האוויר קול תרועה רם, ודמות אנושית של אדם צעיר המקרין אור וכוח-חיים עוצמתי מכל חלקי גופו מתגשמת בהמשך השביל יש מאין.
עיניה של הדמות, אשר אינה נושאת על עצמה את איברי הגוף הייחודים של טורמנס, הן כה עוצמתיות, עד כדי כך שמסקול מתקשה להביט בהן, ואינו מצליח לדבר כלל.
הדמות מזדהה ופונה אליו בקול בעל טון כפול, .
מילותיו האחרונות של סורטור מהדהדות באוויר היער בטרם התגשמותו דועכת ונעלמת כלא הייתה, ומופיעה בשנית בין ענני הרקיע כעבור מספר שניות כשהיא גדולה עשרות מונים.
דמותו ממלאת את חלל הרקיע הרחב בארשת זועפת המביטה מטה על מסקול, לפני שהיא נעלמת לחלוטין.
המום ונפעם, נותר מסקול דומם במקומו במשך מספר דקות בניסיון להפנים את החיזיון בו זה עתה חווה, לפני שהוא ממשיך בדרכו.
לאחר שהוא מעיר אותה מתנומתה היא מזדהה בפניו בשם אושיאקס ומספרת לו כי הגיעה מאיפדאון.
כאשר הוא תוהה האם היא מסוגלת לקרוא את מחשבותיו מאחר שאינה מחזיקה באיבר המתאים לכך, משיבה הלה בחיוב וצוחקת כשהיא מצביעה על עינה השלישית, ; נימת דיבורה, עם זאת, מביעה זלזול, לעג וחוסר-אכפתיות כלפיו, והיא אף מטילה ספק בגבריותו.
איבריו, לטענתה, הם נשיים, ואם ברצונו לבקר באיפדאון, יהיה זה רצוי כי יהפוך אותם לגבריים.
היא מציעה לו להחזיק במשך הלילה באבן חן אדומה הנחה לרגליה, אשר עשויה להתגלות כמועילה עבור מצבו.
הוא גומר אומר בדעתו להקשיב לעצתה ונרדם לצדה עם האבן בידיו.
השכם בבוקר מתעורר מסקול עם יד נוספת הפורצת מאזור חזהו, המעוררת בו תחושות עוצמתיות של ביטחון וכוח, ועין נוספת במרכז מצחו, שאת טבעה הוא נאלץ לחקור במשך זמן-מה.
לבסוף הוא מתרשם כי שתי עיניו הרגילות נועדו לשרת את הבנתו, כלומר שביכולתו לצפות בעזרתן בעולם מבלי לגלות כל עניין אישי, בעוד שהעין העליונה נועדה לשרת את רצונו, קרי שכל דבר עליו נח מבטה מקבל מיד מעמד של חשיבות או של חוסר חשיבות בהתאם למטרותיו האישיות.
אושיאקס מתעוררת אף היא ובוחנת את השינוי שעבר בהתלהבות ניכרת.
תחילה היא מנסה לפתות אותו ולגרום לו לחזר אחריה, אך לאחר שהלה מתנגד להצעותיה היא פונה לכיוון הנהר כדי לצוד את ארוחת הבוקר שלהם.
לאחר שהיא תופסת מעין דג המזכיר במראהו זוחל כלשהו ומניחה אותו על הקרקע, גופו המתפתל מזנק מעלה באוויר לפקודת מבטה החד של עינה השלישית, ונופל ארצה כעבור שנייה ללא רוח חיים.
לאחר שלמד אודות יכולתה העיקרית של עינו החדשה מביט מסקול בעצב בחיה המתה, ואושיאקס מנחשת בלעג כי התחנה הראשונה אליה הגיע במהלך ביקורו בטורמנס הייתה פולינגדרד, .
הם פותחים בשיחה בזמן סעודתם, ומסקול לומד לראשונה אודות פילוסופיית החיים של אנשי איפדאון, המעריצים כוח ועוצמה ובזים לסימן הקלוש ביותר של חולשה ורחמים.
זכויות האדם מתגלות כרעיון זר בעיניה של אושיאקס, הטוענת כי ראשית כל יש לשמור על עמדה עצמאית וחזקה בקרב הסובבים אותך כדי להיחשב בכלל כבן אדם.
בנוסף לומד מסקול מפיה על תהליך הספיגה, אודותיו שמע קודם לכן, ומגלה כי הוא כרוך ברצח של אדם אחר, אשר אינו מת במלוא מובן המילה, אלא שמהותו נספגת בזו של רוצחו.
השניים יוצאים לכיוונה של ארץ איפדאון, המתגלה כרכס הרים אינסופי המשתרע לתוך האופק ובנוי כולו מפסגות ענק ותהומות עמוקים.
הארץ כולה נתונה תחת תופעה של שינויים סביבתיים קיצוניים, כאשר מספר הרים קורסים לנגד עיניהם תוך שניות בזמן שאחרים פורצים מעלה מתוך בטן האדמה כדי למלא את מקומם.
הדבר נכון גם לגבי הפאונה והפלורה, אשר גודלים וצומחים במהרה, ולדבריה של אושיאקס אף נוגע לתושבי אותה הארץ, הידועים באופן פעולתם האימפולסיבי ונטייתם לקבל החלטות מהירות.
בתגובה משווה מסקול את הדבר למציאות הפסימית שחווה על כדור הארץ, .
אושיאקס פונה לחקור אותו אודות טבען של הנשים החיות בעולמו ומזכירה את שמו של מאהבה, קרימטייפון, לפני שהיא מציעה בפתאומיות כי ירצחו אותו יחדיו.
מסקול אינו בטוח אם היא מרושעת או מטורפת, אך מרסן את תגובתו בתואנה כי עדיין אינו בקיא במנהגיו של אותו עולם, ומסכים להתלוות אליה ולו כדי להזהיר את קרימטייפון מפניה.
הלה צוחקת בלעג למשמע הטפותיו וגומרת אומר בדעתה להעמידו למבחן.
היא נעמדת במקומה וצווחת בחוזקה לעבר השמיים, דבר המושך את תשומת לבם של שלושה יצורים מכונפים המזכירים במראהם ציפורים נחשיות, הנענים לקריאתה כשהם צונחים בחדות מראש אחד הצוקים הסמוכים לכיוונם.
אושיאקס מכנה אותם בשם שראוקים, ומזהירה אותו כי בכוונתם להפוך את שניהם לארוחתם על ידי מציצת דמם עד מוות.
בתום דבריה מבחין מסקול כי גופו נתקף בשיתוק לא ברור, אותו הוא מייחס לכוח רצונן של הציפורים התוקפות את מחשבתו, אך חרף מאמציו אינו מצליח לקום או לעמוד על רגליו.
אושיאקס מבטיחה לו כי הסכנה הניצבת בפניהם אמיתית לחלוטין ומציעה לו לפעול מיד ולעשות משהו בנידון.
מסקול, עם זאת, נותר מושפע מדרך החשיבה הפציפיסטית שרכש בפולינגדרד, ומסרב לקחת עמדה תוקפנית.
, היא צוחקת ופונה להביט בציפורים בעזרת עינה השלישית, אשר מתלקחת באחת והופכת אדומה, כאשר לפתע השיתוק נעלם מעל שריריו של מסקול, ובה בעת שתיים מהציפורים מאבדות את מעופן ומתרסקות ארצה בחדות.
הציפור האחרונה, אשר שימשה כמנהיגת להקתן, נוחתת לצדם בכניעה ולפקודתה של אושיאקס, המציעה כי ירכבו עליה לעבר יעדם.
במהלך מעופם מעל איפדאון נדמית הארץ למסקול כאוקיינוס רחב של איים בודדים, אולם כל אי הוא למעשה פסגה אדירת ממדים של הר המוקפת מכל צדדיה בתהומות אינסופיים, כאשר חלק מהפסגות התחברו בחלוף הזמן לכדי יבשת הרים ענקית.
שיחתם של השניים נקטעת בחדות בעקבות רעש טקטוני חזק הנשמע מתוך בטן האדמה, הנפתחת לפתע בהתפרצות ענק הפולטת מיליוני טונות של סלעים הנדחפים מעלה בתור הר חדש.
אושיאקס מנסה באחת לנווט בחדות את הציפור לעבר השמיים, אך הם אינם מצליחים להימלט מפני אימת הטבע ומתרסקים על הצוק הסלעי המתגבש תחת רגליהם.
פציעותיהם, עם זאת, אינן חמורות, והם קמים במהרה על רגליהם וממשיכים במעופם לכיוון הר בודד בעל צורת פירמידה מרובעת, אותו מכנה אושיאקס בשם דיסקורן, הנקודה הגבוהה ביותר בכל רחבי איפדאון.
יעדם, עם זאת, הוא פסגה סמוכה ונמוכה יותר הנראית מרחוק כחצי אי בעל עשבייה שופעת.
עם נחיתתם נכנסים השניים לחורשה מוצלת שבמרכזה מתנשא עץ ענק ותחתיו מעיין מלא במים מבעבעים שצבעם אדום, כאשר כל קצוות הפסגה מוקפות בצמחים מטפסים, קוצים ופרחים, המקנים למקום אווירה מסוגרת .
במרכז האי מחכה קרימטייפון, מאהבה של אושיאקס, אדם בעל עור בגוון צהוב-שנהב ושיער מתולתל סגול הגולש לכתפיו, הנח ברוגע על כיסא כשהוא אוכל מתוך קערת שזיפים.
במרחק מספר צעדים ממנו עומד אדם נוסף שתווי פניו מלמדים כי הוא מצוי בכאב עמוק, אותו מכנה הלה בשם סאטור.
כאשר אושיאקס שואלת את קרימטייפון לשלומו של איש הצמח שלו עונה לה סאטור, , אולם מסקול מבחין כי זה הוא הלכה למעשה קולו של קרימטייפון הבוקע מתוך פיו.
הלה מסביר כי הוא מתכוון להפוך את זרועותיו של סאטור לענפים, את אצבעותיו לעלים, ואת ראשו לכתר, ומבטיח כי לא יחלוף זמן רב בטרם יוכלו לקטוף את פירותיו ולהנות מהם יחדיו.
מסקול נתקף בזעם למשמע דבריו וצועד קדימה בכעס.
קרימטייפון, עם זאת, שומר על ארשת שלווה ומביט בו בשקט, אך מסקול נאלץ לעצור במקומו לאחר שאחיזת ברזל בלתי נראית לוחצת לפתע על גרונו.
קרימטייפון מצווה על סאטור לעזוב את המקום, ומורה לו לחפש אחר חלקת אדמה פנויה בה יוכל להתקבע בימים הבאים.
לאחר מכן הוא מפנה את תשומת לבו המלאה למסקול ומאיים להענישו בגין חוצפתו, ומיד נפצח דו-קרב מחשבתי בין רצונותיהם לנגד עיניה המשולהבות של אושיאקס.
ארשתו הרגועה של קרימטייפון הופכת באחת למפוחדת ומלאת אימה לאחר שמסקול מצליח להימלט מאחיזתו ושועט קדימה בזעם.
קרימטייפון קופץ קדימה בניסיון להתחבא מאחורי כיסאו, אולם מסקול מצליח לתפסו ושובר את צווארו בתנועה חדה.
ויכוח להוט פורץ בין מסקול המזועזע לאושיאקס העולצת, והלה מאיים לעזוב לאור הריגת מאהבה, מעשה הנתפש בעיניו כפשע רע ולא-מוסרי.
היא מתיישבת בחיקו ומצליחה לשכנעו להישאר עמה, אולם מתרחקת ממנו במהירות עם הופעתה של דמות נשית ומבוגרת מעט בעלת עור חיוור ושיער בצבע אינדיגו הגולש לצווארה.
אושיאקס מכנה אותה בשם טידומין, אשתו הנוספת של קרימטייפון המתגוררת בדיסקורן, ומזהירה את מסקול מפניה בטענה כי היא אישה מסוכנת ביותר.טידומין שואלת בקרירות לפשר גופתו של קרימטייפון, ודורשת לדעת מי מביניהם רצח אותו.
כל אחד מהם מנסה לנטול את האחריות על המעשה, אולם טידומין קובעת לבסוף כי אושיאקס היא זו שרצחה אותו לאחר שהשתמשה במסקול לשם כך.
נראה כי בכוחותיה לכפות על השניים את רצונה באמצעות סוגסטיה, שכן אושיאקס פונה לעזוב את שניהם לנפשם לאחר שהלה מציעה שתחכה בביתה.
כאשר היא פונה ללכת, עם זאת, עוצרת אותה טידומין ואומרת, , על אף שפנתה לעבר המצר היחיד המחבר בין הפסגה לשאר היבשת ההררית.
למשמע דבריה צוחקת אושיאקס במבוכה ופונה לכיוון עליו מצביעה טידומין, ישירות לעבר פי התהום.
היא נופלת למותה בצרחות אימים, לאחר שרק ברגע האחרון מתפוגגת האשליה שהוטלה על מחשבתה.
מסקול הנדהם נתקף בסערת חושים ופורץ בבכי.
טידומין מאשימה אותו כי רצח הן את קרימטייפון הן את אושיאקס, ומציעה שיעזור לה לסחוב את גופתו של בעלה חזרה לדיסקורן עבור קבורה הולמת בתור דרך לכפר על פשעיו.
הלה מציית לדבריה ללא שאלות והשניים יוצאים לכיוון ביתה, אך לפתע עוצר בבלבול ושואל, .
קסמה ממשיך לעוור אותו, עם זאת, והוא שב ללכת אחריה.
דבריה מעוררים בו ספקות רבים, ולבסוף מציעה טידומין כי יקריב את עצמו בתור עונש על מעשיו.
היא מבקשת ממנו להעניק לה את גופו הפיזי, כך שנפשה תוכל לעבור לחיות בתוכו בזמן שגופתה תישרף יחד עם זו של קרימטייפון בטקס קבורה משותף, ואילו נפשו חסרת הגוף של מסקול תיאלץ להמשיך לשוטט בעולם, הצעה לה הוא מסכים בכובד ראש.
השניים עוצרים למנוחה תחת צלו של עץ ופוגשים במטייל נוסף אשר אינו נושא עין שלישית או זרוע נוספת, אולם מצחו מעוטר בשמונה עיניים בגדלים, צורות וצבעים שונים.
טידומין דוחקת במסקול לפנות אליו, והלה שואל לבסוף לשמו.
האיש מזדהה בשם דיגראנג, תושב פולינגדרד, על אף שזה עתה הגיע מארץ רחוקה בשם מאטרפליי.
כאשר שואל אותו מסקול האם הוא מכיר את ג'ויווינד מודה הלה כי היא אחותו ופונה לבחון את טידומין, , הוא מציין תוך כדי שמבטו עובר לבחון את גופתו של קרימטייפון.
מסקול מבקש ממנו כי לא יספר לג'ויווינד אודות פגישתם מחשש כי השחיתות אליה שקע תפגע ברגשותיה, ולאחר שהלה מסרב לכך בתוקף מציעה טידומין כי יספוג אותו.
הוא תופס את גופו של דיגראנג בין שלושת ידיו בכוח רב ולוחץ בחוזקה עד שנשמתו נפלטת החוצה ונספגת בתוכו, דבר המעורר בו תחושה פראית של עונג צרוף.
בתום מסעם הם מגיעים להר הגבוה באיפדאון, דיסקורן, וטידומין מובילה אותם למערה חשוכה הנמצאת בין סדקיו, המשמשת כביתה.
היא פותחת מיד בטקס הנדרש לצורך החלפת גופותיהם, ולוקחת אותו עמה לאורך מנהרה ארוכה וחשוכה, בטרם היא מאלצת אותו לשכב פרקדן על בימת אבן נמוכה.
לבסוף היא אוחזת בידיו וחלל המערה נעלם לחלוטין מטווח ראייתו, ובמקומו הוא מוצא את עצמו מביט בחדר מואר ומלא באנשים הלבושים באופנת עולמו הישן, היושבים סביבו במעגל.
רק לאחר שקראג נכנס פנימה ושובר את צווארו, מבין מסקול כי הוא מגלם את התגשמותו של המדיום מליל הסיאנס, ומתעורר חזרה במערה.
טידומין המבולבלת מביטה בו בכעס וטוענת כי לא הספיקה להשלים את הטקס, אך הלה מתרומם מעלה ותופס אותה בזעם כשהוא מצהיר על כוונתו להרוג אותה.
הם יוצאים מן המערה ולוקחים את גופתו של קרימטייפון עמם לעבר תהום קרובה המלאה בלבה.
ככל שהם מתקדמים דועכים רכסי ההרים העצומים לכדי גבעות תלולות ולבסוף למישורים ארוכים ושטוחים.
השניים נתקלים בתופעת טבע משונה של להקה בת מאות נדי מים חופשיים הפולטים אור ירקרק ומתנשאים גבוה השמימה תוך כדי שהם נעים במערבולות אחד כנגד השני.
טידומין מציינת כי הם אינם נדי מים כלל, אלא הלכה למעשה עמודי ברק משוחררים, המהווים סכנה מוחשית המאיימת על כל המתקרבים לעברם.
בהמשך הדרך, עם זאת, הם חוזים באדם הצועד בשלווה בין המערבולות האימתניות מבלי להבחין בהן, ואף נותר ללא פגע לאחר שהוא נוגע בשגגה באחד מהם, דבר היוצר ניצוץ של הבזק חשמל בהיר.
האור החזק מושך את תשומת לבו והוא פונה להרים את ידיו כנגד הברקים, אשר מתעוררים לחיים ומשחררים את מטענם החשמלי העצום נגדו בסדרה של פיצוצים רועשים, אולם הוא נותר זקוף במקומו ומסלק אותם מדרכו כדבר של מה בכך.
מסקול וטידומין מתקרבים לעברו ומבחינים בהופעתו הבולטת ויוצאת הדופן.
קומתו הגבוהה והמוצקה, יחד עם זקנו העשיר ועורו בצבע הברזל, מעניקים לכל תנועותיו חדות על-טבעית שהופכת את סביבתו הקרובה למעומעמת ובלתי-ברורה, ויוצרת רושם כי גופו עשוי מיסוד כבד ודחוס כלשהו הבולט יותר מחומר רגיל.
פרט נוסף המושך את תשומת לבם הוא מצחו, אשר אינו נושא עין שלישית בדומה לשאר תושבי איפדאון, אלא שני קרומים בהירים המזכירים במראהם עיניים לא מפותחות.
הוא מזדהה בפניהם בשם ספאדוויל, תושב סאנט, וטוען להיות נושא החוק החדש.
שניהם, כך הוא מנבא, עתידים להיות מאמיניו הראשונים, ולאחר שהם מתקרבים אליו ביתר שאת, מסיר הלה את עיניהם הנוספות באמצעות הנחת כף ידו על מצחם, ומחליפן בקרומים הזהים לשלו, אותן הוא מכנה בשם פרובים, איברי פלא שלטענתו מגשימים שער לעולם חדש.
מסקול מבחין כי הקרומים אינם מקנים לו יכולות שטרם הכיר, אלא רק מגבירים את עוצמתם של חמשת חושיו הקיימים, כך שהשיפוט אותו ייחס לכל מושא הנתפש על ידם השתנה.
כלומר, אם קודם לכן כל הדברים בהם חזה התקיימו רק עבורו, כעת היה זה הוא אשר התקיים עבורם, ומושגים כגון עונג או כאב איבדו את משמעותם בעיניו.
השפעת הקרומים על מזגם של מסקול וטידומין ניכרת כמעט מיד, שכן הם נשבעים לציית באמונה עיוורת לכל פקודותיו של ספאדוויל, ולחוק החדש שהביא עמו.
השלושה פותחים בצעדה לכיוונה של ארץ סאנט, המתוארת כמקום מלא באנשים קשי עורף אשר התכחשו לתענוגות העולם, וגמלו בלבם לבלות את זמנם בגידול וטיפוח של שנאה, כאב וצער.
בנוסף נודעה ממלכתם בכך שאסרה על נשים להיכנס לגבולותיה כך שאין ביכולתם של תושביה המקומיים להתרבות, וקצב גידול אוכלוסייתם נשמר רק באמצעות הגירה של נפשות אבודות המזדהות עם דעותיהם.
ספאדוויל, עם זאת, לועג לדוקטרינה המתוארת בבוז, בטענה כי בעצם התנזרותם מתחושת העונג הופכת שנאתם כלפיה לגאווה המגשימה עונג גדול בפני עצמו, כך שלדבריו שאר תושבי העולם הם עבדים לתשוקותיהם ביודעין, אולם תושביה של סאנט הם עבדים לתשוקותיהם שלא ביודעין.
יש להחליף את העונג או את השנאה אליו, לדבריו, בציות מוחלט לחובה.
הוא מזהיר אותו מפני גאוותו, פן ינסה להחיל את רעיונותיו על כל שאר העולם ויושביו, במקום על עצמו ועל חייו הקטנים בלבד.
מסעם תם בגבעה תלולה ואדירת ממדים עליה ניצב גרם מדרגות מלאכותי בעל אלפי מדרגות בגדלים שונים המתנשאות מעלה לכיוונה של סאנט, ועם עלייתם הם מבחינים בענן קטן בצורת יד אנושית המצביעה לכיוונם.
הארץ החדשה מתגלה כמדבר עקר מלא בחול לבן וצוקים סלעיים שחורים.
ספאדוויל מבקש ראשית למצוא את יורשו של האטור ומנהיגה של סאנט, הידוע בשם מולגר, והשלושה יוצאים לחפש אחריו.
הם פוגשים במקומו את קאתיס, אדם זקן וערום למחצה הנושא למצחו קרום בודד ולא שניים בדומה לספאדוויל, הטוען שמולגר מת זה מכבר וכי הוא ירש את תפקידו.
החלטתו, מצהירים הן ספאדוויל הן קאתיס, תכריע את גורלם של כל ארבעתם.
קאתיס מרים את ידיו באחת ומטיח אבן במצחו של מסקול.
הלה מתאושש כעבור מספר דקות ולאחר מכן, עם קרום בודד למצחו, מצהיר כי כעת הוא רואה את האמת, ומתכחש לתורתו של ספאדוויל.
החובה עליה דרש, לטענתו, אינה יותר מגלימה שהמסתתרים תחתיה חולקים את תענוגותיהם של אנשים אחרים.
הוא מסרב להמשיך לשרת את העונג הקיים בתוכו ותוהה בקול רם, ; ספאדוויל מקבל על עצמו את שיפוטו, ודורש ממנו להרוג אותו ואת טידומין.
הלה משליך עליהם שני סלעים אדירים המטיחים אותם כנגד הקרקע ומרסקים את עצמותיהם.
כאשר פרצופיהם של המתים מתעוותים ומקבלים על עצמם את ארשת פניו של קריסטלמן מציין קאתיס כי כך נראית דמותו האמיתית של קריסטלמן, יוצר העונג, לאחר שהופשטו ממנה כל אשליותיה.
מסקול תוהה מדוע עונג נראה לו כעת כדבר כה מביש, והלה משיב לו שבעת חוויית העונג הוא שוכח את ביתו האמיתי, הקרוי מוספל, ומבלי להסביר מעבר לכך עוזב אותו לנפשו ונעלם לתוך החשכה.
וומבפלאש (פרקים י"ג–י"ד: יער וומבפלאש, פולקראב)
מסקול מתעורר ליומו השלישי בטורמנס לאחר שאיבד את הכרתו בליל אמש מחמת תשישותו.
לנגד עיניו ניצב יער אותו הוא מזהה כוומבפלאש, עליו שמע מסיפוריו של פאנווה, המלא בעצים בעלי היקף ענק וצמרות כה גבוהות שכל שניתן לראות מבעדן הוא את אור השמש המועט החודר בין ענפיהם.
המקצב מפסיק כעבור זמן-מה ומותיר אותו אבוד בתוככי היער, אך לפתע הוא מבחין בדמות אנושית הנשענת על עץ, מעין גבר גדול ממדים בעל עור זרחני ושלוש עיניים ירוקות הבוהקות כמו עששיות, עם שיער אסוף בפקעות שחורות.
הוא מזדהה בפניו בשם דרימסינטר, ולשאלתו של מסקול מסביר כי פעימות התוף הן מנגינתו של שייפינג.
לאחר שהוא בולע את תכולתו השורשית והמרה שואל אותו מסקול האם הוא יודע לשם איזו מטרה הגיע הנה, ודרימסינטר משיב לו, .
השניים חוזרים לשמוע את קול הפעימות ויוצאים בעקבותיו, אולם נאלצים להסתתר כאשר הם נתקלים בשלוש דמויות מוארות המזכירות במראהן רוחות רפאים, השועטות לעברם במהירות רבה מתוך היער.
במבט נוסף מבחין מסקול כי הדמויות ה למעשה השתקפויות שלו, של נייטספור ושל קראג.
לבסוף, רוחו של קראג מרימה את ידה כשהיא אוחזת בסכין קטלנית ודוקרת את זו של מסקול פעמיים בגבה, וכאשר הלהב נותר נעוץ בפנים, נופל הלה ארצה ומת.
לאחר מכן נראה קראג נעלם בין עצי היער, בזמן שנייטספור ממשיך לצעוד לבדו.
מסקול פונה ללכת אחריו אולם דמותו דועכת באיטיות, ודרימסינטר נעלם מן העין אף הוא.
עם הגעתו לקצה היער מבחין מסקול ברצועת חוף ארוכה הגובלת בים השקוע, מעין אוקיינוס רחב ממדים בעל צבע רבגוני, עשיר ולשמי, המורכב מאלפי נהרות וזרמים חופשיים בעלי כיוונים מנוגדים הבולטים בצבעי ירוק-ברקת, הבזקי אדום, צהוב וכחול, שגליהם צוברים תאוצה ומתנשאים מעלה לגובה של מספר מטרים לפני שהם צונחים מטה בפתאומיות.
הוא נכנס פנימה בניסיון לשחות, אך מגלה במהרה כי צפיפותם של המים אינה זהה ומשתנה מאזור אחד למשנהו, כאשר באחדים מהם נע בחופשיות ובאחרים הצליח להימלט מטביעה רק בקושי רב.
לאחר שלא עולה בידו להבחין באף סימן מקדים בדבר חוקיות תנועתם של המים מחליט מסקול לשוב לחוף, בו הוא פוגש בדייג מבוגר בעל פנים מקומטות וחסרות הבעה הנושא שלוש עיניים על מצחו, יושב לצדה של רפסודה רעועה למראה.
הלה מזדהה בפניו בתור פולקראב, ומתגלה כאדם הרגיל וחסר הייחוד הראשון בו נתקל עד עתה בטורמנס.
השניים פונים לשוחח, ומסקול מבקש לחלוק עמו את ארוחת הדגים שלכד.
הלה מצביע לעבר חול הים הכתום שמוכתם באזורים מסוימים גם בגוונים סגולים, הפולטים חום גבוה כשל תנור, ומסביר לו כיצד להשתמש בהם לצורך בישול מזונו.
אופי דיבורו של פולקראב נשמע באוזניו כחדגוני ויבש, והוא מותיר עליו רושם של אדם פשוט העובד למחייתו ותו לא.
לאחר שפולקראב מתאר בפניו את המקומות הבאים המחכים לו בהמשך מסעו פונה מסקול לחקור אותו אודות טבעו של טורמנס, ופורס בפניו את הפילוסופיה הקיומית שגיבש בעקבות חווייותיו עד עתה, ; דבריו מחריפים עוד יותר והוא אף פונה להרהר על רעיון המוות, .
עם עלות השחר מתעורר מסקול ומוצא את גלימיל מתכוננת למסע, למורת רוחו הרבה של פולקראב, המביע את חששו כי אשתו לא תשוב בחיים מהאי של סוואילון.
מסקול מפציר בה שלא להתלוות עמו בתואנה כי יעשה את דרכו על הרפסודה לבדו, אך הלה מתעקשת בתואנה כי דבר-מה בלתי מוסבר מושך אותה בעקבות המוזיקה של ארת'ריד.
שלושת ילדיהם צצים מבין עצי היער ובאים להיפרד ממנה בפעם האחרונה.
הבכור מביניהם גדול למדי ומזכיר במראהו את מסקול, השני נראה חזק אף הוא ומתואר בידי אביו כאחד שיגדל להיות כברודוויאול או אחד החכמים האחרים, והשלישי כילד קטן, חיוור, כחוש ושתקן, , מתאר אותו פולקראב.
בתשובה לשאלתו אודות התרשמותו ממנו משיב מסקול כי הילד עשוי לגדול להיות מגלה עתידות או נביא כלשהו, כאשר הלה פולט לפתע, .
פולקראב נפרד מהם בקרירות יחסית, באומרו כי מסקול שילם לו היטב כאשר לקח ממנו את אשתו אל מסע שככל הנראה עתיד היה להסתיים במותה, וזאת בתמורה לחברתו ולתשובותיו, אך הוא אינו מביע כעס ואף מפטיר, ; לאחר שהשניים עולים על גבי הרפסודה הוא עוזר לדחוף אותה קדימה, והפלגתם מתחילה.
הים השקוע והאי של סוואילון (פרק ט"ו: האי של סוואילון)
לא חלף זמן רב בטרם תושבי הממלכות הסמוכות עשו לעצמם מנהג לבקרו מדי ערב כדי להאזין ליצירתו, עד שלילה אחד הופיעו במקום גם קריסטלמן וקראג.
קריסטלמן התרברב בפני חברו, , אמר לו, בטרם נעמד מאחורי סוואילון והחל לנשוף מחשבות לתוך נשמתו אשר הפכו את מנגינתו לנעימה אלפי מונים, כה נעימה עד שדעתם של כל בני התמותה שהקשיבו לה נטרפה מרוב עונג.
קראג נעמד בתורו מאחורי סוואילון והחל לירות צלילים צורמים לתוך ראשו, מה שגרם לכלי הנגינה שלו להיסדק ולהפיק מוזיקה מעוותת שהכאיבה לכל המאזינים לה באותה המידה.
למרות זאת, אנשים רבים עדיין המשיכו להתאסף סביב סוואילון מדי לילה, ואף צעדו לאורך מרחקים עצומים רק כדי להגיע לאי ולשמוע את יצירותיו, אם כי אף אחד מהם לא יכל לשאת בצלילים הזוועתיים, וכולם מצאו את מותם.
עם פטירתו של סוואילון ירש אמן אחר את תפקידו, עד שלבסוף עבר הלפיד לידיו של ארת'ריד.
לולא קראג, לדבריה, יאבד העולם את יופיו, .הם מגיעים במהרה לאי, המתגלה כרצועת חוף משופעת בעלת צוקים מעטים וכמה גבעות.
מסקול יוצא בעקבותיה של גלימיל, אשר אינה מוכנה להתעכב יתר על המידה, וקופצת מהרפסודה אל תוך המים בטרם היא פותחת בשחייה מהירה לכיוון החוף.
עם עלייתם לגבעות החול הראשונות מבחינים השניים בשלדים לבנים ובוהקים עומדים על תילם, המסתמנים כקורבנות העבר של ארת'ריד וקודמיו.
במרכז האי נמצא אגם עגול וקטן, אותו מכנה גלימיל בשם איירונטיק, כלי הנגינה של ארת'ריד.
לאחר שהוא מבחין במימיו הרגועים והכהים המשקפים את בבואתו כמו מראה עשוית מתכת נוזלית, מנסה מסקול לעמוד עליהם כדי לראות האם יסחבו את משקלו בדומה למים של פולינגדרד, אך זרם חשמלי עוצמתי וחד החולף בגופו מעיף אותו באחת חזרה לגדה.
בסביבת האגם נתקלים השניים באדם חיוור ותשוש למראה בעל שיער דליל ומעין איבר עגול למצחו.
לאחר שמסקול מעיר אותו משינתו שואל אותו הזר לשעת מופע הירח, המכונה טירגלד, ולתדהמתם בולע חופן חול אותו הוא אוסף בידיו מהקרקע.
הוא מזדהה בתור ארת'ריד, ומציע להם לעזוב את המקום במהרה לפני זריחת הלבנה, אז יפתח בנגינתו הקטלנית.
לשאלתו של מסקול אודות האיבר המשונה למצחו מסביר כי הוא נועד עבור הפקת מקצב, דבר אותו הוא מגדיר בתור מה שמבדיל בין רעש למוזיקה.
ארת'ריד מביט במסקול בספק כאשר הלה מתיימר להציע כי ינגן בעצמו לאחר שיסיים לשמוע את יצירתו, וגלימיל פונה להסביר כי בעיניו של מסקול המוזיקה מצויה בתוך הכלי ולא בנשמתו של האמן היוצר אותה.
ארת'ריד מסכים עם דבריה ופורס בפניהם את הפילוסופיה המוזיקלית שלו הנוגעת לתיאוריה בת שלושה ממדים: קו האורך מפריד בין המושאים הקיימים לבין הכלום, קו הרוחב הוא הפלטפורמה המאפשרת להבחין בטבעם של המושאים וכיצד הם מתקיימים אחד לצד השני, וקו העומק מוביל בין אותם מושאים לאלו הצופים בהם.
בהקבלה לתורת המוזיקה, מסביר ארת'ריד כי טון משמעותו קיום, מאחר שבלעדיו דבר אינו יכול להיות, סימטריה ומספרים הם האופן בו הטון בא לידי ביטוי, ורגש הוא תנועת הנשמה לקראת העולם החדש שהמוזיקה יוצרת.
אמנים טיפוסיים, לדבריו, הורגלו ליצור מנגינות המורכבות מטונים יפים בשל התחושות הנעימות שהן מעוררות במאזינים להן, ולפיכך יצירתם מבוססת על עונג.
המוזיקה שלו, עם זאת, מורכבת מטונים מלאי כאב, ולכן הטבע שלה פראי, ומעורר רגשות נוראיים.
צלילים נעימים, מטבעם, משתלבים זה בזה ויוצרים הרמוניה, אולם צלילים כואבים מוכרחים להתנגש אחד בשני, דבר המביא לכדי סימטריה גסה המזכירה את האכזריות שבטבע.
הנחה זו מוכיחה, לדעתו של ארת'ריד, כי החיים האמיתיים אינם מקבילים למוזיקה רגילה אלא למוזיקה שלו, מה שהופך אותה לאמיתית.
עם רדת החשכה וזריחת הירח מאבדות פניו של ארת'ריד את הבעתן החלושה והופכות לאצילות ומרשימות.
הוא קם על רגליו באחת וצועד לעבר האגם, לצידו הוא מתיישב כאשר ידו הימנית נחה על האדמה ורגלו הימנית שקועה במים.
רעש אלים ומחריש אוזניים ממלא את האוויר באחת, ומסקול קורס ארצה לאחר שמה שנדמה כצמד ידיים בלתי נראות חובטות בו בעוצמה רבה.
האגם הרגוע הופך לסוער וסילוני מים הפורצים מתוכו יוצרים צורות משונות מעליו.
לאחר כמה מכות נוספות מצליח מסקול להתעשת ומתרומם מעלה, אך גלימיל אינה מגלה התנגדות דומה, ומתה במהרה.
הוא מזנק לעבר הגדה ודוחף את ארת'ריד הצידה בדרישה כי הגיע תורו לנגן.
ארת'ריד מזהיר אותו בכעס כי אדם שאינו בקיא בנגינה עשוי לשבור את הכלי ולהפיק צלילים שיהרגו את שניהם, אולם מסקול עומד על דעתו ומציע לו להימלט לפני שיפתח בנגינה.
לאחר שארת'ריד נמלט על נפשו ונעלם מעבר לאחת הגבעות הסמוכות מתיישב מסקול לצד האגם בניסיון לחקות את פעולותיו.
הוא מהרהר בכך שמוזיקה רגילה מורכבת מנושאים ואילו מוזיקת האגם בנויה מצורות, כך שהדברים אשר יופיעו במחשבתו יזרמו לתוך המים וישתקפו דרכם בממדי המציאות, ולכן מחליט לנסות להגשים את צורתו של סורטור, שאת מהותה טרם תפש.
עם נגיעתה הראשונה של רגלו באגם פורצים סילוני המים בשנית, אולם לגובה רב יותר של עשרות מטרים, ואור הירח מתחלף בקרינה משונה אותה הוא מזהה כאש-מוספל.
הרעיונות הזורמים ממנו לתוך האגם בקילוח אדיר אינם נובעים מהאינטלקט אלא מהרצון שלו, ויוצרים רעידות אדירות המרסקות את הסביבה הקרובה אליו.
סדקים נפערים על הגדות והגבעות המקיפות את האגם, ופני הארץ מתחילים להישבר ברעש נוראי ומחריש אוזניים.
לבסוף, הקרקע תחתיו קורסת לחלוטין והוא נותר מרחף באוויר מכוח מחשבתו בלבד, בטרם הוא מאבד את הכרתו ומתמוטט.מסקול מתעורר כעבור זמן קצר, לעת לילה, ונחרד לגלות כי נגינתו גרמה לאסון טבע קולוסולי אשר החריב לחלוטין את פני האי.
האגם הפך למכתש עמוק שאת קרקעיתו לא הצליח לראות, והגבעות הסובבות אותו נקרעו לחלוטין לכדי מישורים הרוסים.
הוא מחליט לעזוב את המקום ובדרכו לחוף חולף על פני גופתו של ארת'ריד, השוכבת על גבה לאחר שרגליה נתלשו ממנה.
במבט קרוב יותר הוא מבחין כי שיניו של האמן המנוח ננעלו בנשיכה חזקה על אחת מזרועותיו, ומסיק מכך כי הלה מת בשעה שחווה כאב בל יתואר.
לאחר שישב במשך זמן-מה על החוף בחוסר מעש ובציפייה לעלות השחר, מבחין מסקול בעץ אדיר ממדים הצף לאיטו על פני המים, וגומר אומר בדעתו לטפס עליו.
כאשר הוא מגיע לצמרת מתגלה היצור כסוג של בעל חיים למחצה, מאחר שקליפתו העליונה עוטה מעין מעטפת המורכבת מקרום דק המזכיר במראהו את רקמת העין.
לאחר שהוא תופס בו בטעות משנה העץ את תנועתו על המים בחדות, ומכך מסיק מסקול שתזוזתו מושפעת מאור הירח, אחריו הוא עוקב.
לפיכך, מחליט מסקול לנצל זאת כדי לנווט את עצמו הרחק מהאי ולכיוון היבשה הקרובה, המכונה ארץ מאטרפליי.
מסקול מרשה לעצמו להירדם על צמרת העץ, ומתעורר כעבור מספר שעות לאחר זריחת החמה.
החוף החדש עומד לנגד עיניו ומזכיר במראהו את האי ממנו הפליג זה עתה, אך כאשר הוא יורד ליבשה ומעמיק פנימה מבעד לצוקים שעל שפת הים, נתקל מבטו בעמק ירוק ופורה המלא בצמחים רבגוניים מכל סוג.
המקום כולו מתואר בתור , ולא חולף זמן בטרם הלה נקלע לצבר צפוף של עצי ענק, שיחי עבות וצמחים מטפסים, שביניהם מתעופפים זוחלים מכונפים כלשהם ונחילים אדירים של חרקים, בנוסף לרבבות נדלים, עקרבים ונחשים מסוגים שונים, המתאגדים סביב הנחל החוצה את האזור.
הארץ החדשה מעוררת בו תחושה משונה כי דיגראנג, אחיה של ג'ויווינד אשר הגיע ממנה ושאותו ספג תחת פקודתה של טידומין, מתחיל לנוע בתוכו.
כאשר הוא דורך במי הנחל חולף בגופו זרם חשמלי עדין, והוא מבחין ביצור מפלצתי ומשונה שצורתו כשל סוס פוני המזכיר במראהו סרטן.
ראייתו מתעמעמת לרגע, ולאחר מכן תפישתו החזותית את היצור משתנה, כאשר כל גופו הופך לשקוף ואיבריו הפנימיים נגלים לעיניו.
ככל שהוא מעמיק לתוך הארץ הופכת המערכת האקולוגית המקומית למוזרה במידה הולכת וגוברת, כך שצמחים ובעלי חיים מפסיקים להתקיים בצורתם הטהורה, ומתערבבים אחד עם השני לכדי מוטציות משונות הנושאות עליהן את תוויהן של שתי ממלכות החי.
הדבר התמוה ביותר, עם זאת, מתרחש לנגד עיניו של מסקול כאשר אחד מאותם בני כלאיים מופיע באוויר יש מאין ומתחיל להסתובב לצידו בעליצות כאילו היה קיים מאז ומתמיד.
במבט נוסף דרך עיניו המחודדות יותר מבחין מסקול בניצוצות הפורצים מתוך הנחל הסמוך ומתעופפים מעלה לעבר העננים, כאשר רובם מצליחים להימלט מבעד לרקיע, אך אחדים נתפסים בשכבות האדים וצונחים חזרה לקרקע.
בעת פגיעתם באדמה מתרחש פיצוץ קל, מתוכו נולדים לחיים היצורים החדשים.
התהליך כולו נתפש בעיניו של מסקול , אך הוא נותר שואל את עצמו אודות זהותה של הישות אשר חשבה אותה, ותוהה האם מדובר בקריסטלמן.
בהמשך הדרך פוגש מסקול את האדם הראשון בו נתקל עד עתה במאטרפליי, אולם דמותו כה משונה וזרה בעיניו, עד כדי כך שהוא מוצא את עצמו זקוק לזמן-מה כדי לתפוש בשכלו את עצם קיומו.
גזרתו הכחושה וגבוהת הקומה החובשת מעין טורבן לראשה אינה מזוהה כזכר או כנקבה, אלא כמין שלישי לחלוטין, ונחשבת לדעתו לצורת החיים המרוחקת ביותר במהותה ממנו אותה ראה במסעותיו עד כה.
מבנה כתפיו וחזהו רחבים למדי אולם אינם בעלי שדיים נשיים, ועצמותיו הגדולות אינן מפגינות גבריות מאחר שצורתן השטוחה והזוויתית יוצרת תחושה כאילו סותתו מגבישים חדים.
צבע עורו נחושתי ובוהק למראה, פניו חסרות זקיקי שפם או זקן, ולראשו שיער ארוך שעוצב כצמה הנופלת אחורה לגבו ומגיעה עד קרסוליו.
הדמות, שקולה אינה גברי או נשי אלא מזכיר צליל מרוחק של קרן יער, מזדהה בשם ליהלפאי, האחרונה מבין גזע קדום של יצורים המכונים פאונים אשר קדמו לבני האדם, פרי יצירתו של קריסטלמן, אותו הוא מכנה בשמו הנוסף והפחות שכיח, פייסני.
הוא מזהה במסקול קורטוב של מזל ומבקש לעקוב אחריו בתקווה שהדבר יסייע לו להתאחד סוף כל סוף עם בוראו, קריסטלמן.
לדבריו, גברים מכילים בתוכם רק חצי מכוח החיים, בשעה שנשים מכילות את החצי השני, אולם עם פאונים הדבר שונה, משום שכל אינדיבידואל מביניהם מכיל את השלם המלא בתוכו, ולפיכך הם תמיד שואפים לחזור אל המקור, כלומר אל הישות שבראה אותם.
הלה מרים מעט את הטורבן החבוש לראשו וחושף מעין בליטה למצחו אשר לטענתו מהווה איבר המסייע לו לספוג את כוח החיים של קריסטלמן דרך הנחלים הרבים החוצים את מאטרפליי, הנובעים, כך הוא משער, מארץ תת-קרקעית בשם ת'ריל, אחריה חיפש במהלך אלפי השנים האחרונות.
מסעם נקטע כעבור זמן קצר בעקבות ויכוח המתעורר ביניהם בדבר טבעם של הנחלים.
ליהלפאי טוען כי הם פולטים את כוח החיים של קריסטלמן ומפרים את הארץ, לפיכך עמק מאטרפליי הוא כה עשיר בצמחייה שופעת כפי שראו זה מכבר.
מסקול, עם זאת, מקשה על דבריו, לאחר שהוא מבחין כי ככל שהם מתקדמים הארץ הופכת לעקרה עד בלי די, ואינו מבין כיצד הדבר אפשרי אם הם אכן מתקרבים למקור.
הפאון מסביר כי ניצוצות החיים הנפלטים בראשית הזרם הם עוצמתיים ופוטנטיים יותר, לכן החומר בו הם פוגעים מתקשה לספוג אותם, ואילו רק במורד הזרם, שם נמצאים ניצוצות חלשים מהם, ניתן לחזות בהתהוות צורות חיים חדשות, אשר הופכות לפרימיטיביות ונחותות ככל שמתקרבים לים השקוע, אליו מי הנהרות נשפכים.
קריסטלמן, בראייתו של ליהלפאי, מגשים את עצמו בצורת פנים ענקיות המכוסות בעיניים מכל צדדיהן, המביטות באופן תמידי לעבר הריק, כך שהלה שואב את השראתו מתוך הכלום, ומחשבותיו תמיד זורמות מתוך השכבה החיצונית של פניו אחורה, כלומר אל תוכן, כך שהעולם בו הם חיים למעשה מתקיים בתוכו.
השניים מגיעים לרגליו של צוק רחב וגבוה, ובתום מנוחה קצרה פונה מסקול לטפס עליו.
ליהלפאי מזהיר אותו שביקר בפסגה פעמים רבות וכי היא אינה טומנת בחובה דבר, אך ממאן להעלות הצעות נוספות ובוחר להסתמך על מזלו של חברו.
עם התקרבותו לראש הצוק מאבד מסקול את אחיזתו לאחר שאחת האבנים בה הוא תופס נתלשת מידו ונופלת מטה יחד עם מפולת של סלעים כבדים.
ליהלפאי הנדהם מביט מעלה וצועק כי ההתמוטטות הובילה לחשיפתו של פתח חדש בו לא נתקל לאורך כל שנותיו הארוכות באזור.
ברדתו מטה הם פונים להיכנס מבעד לפתח לתוך מסדרון סלעי וצר המתרחב בהדרגתיות עם התקדמותם, ומסתיים בעולם תת-קרקעי רחב ממדים המואר באור רפאים שמקורו אינו נראה.
הם אינם נתקלים בצמחים, בעלי חיים או דבר-מה חי מכל סוג, למעט עצים משונים הנטועים באדמה האפלה שענפיהם העליונים בנויים כמעין שורשים אוויריים ונטולי עלים הסופגים את תזונתם דרך האטמוספירה החנוקה.
כוחותיו של ליהלפאי דועכים ככל שהם מעמיקים פנימה אך הוא מתעקש להמשיך להתקדם, ולבסוף קורס בין ידיו של מסקול כשהוא נושם את נשימותיו האחרונות, ומת.
באותו הרגע נשמעת אנחה עמוקה מאחורי גבו של מסקול, , וכאשר הלה מסתובב הוא נתקל בגבר נמוך ושרירי בגיל העמידה, נטול כל איברים יוצאי דופן על מצחו או על שאר חלקי גופו, הלובש גלימה שחורה וחסרת שרוולים, ונושא מטה ארוך בידו.
הוא מזדהה בתור קורפאנג וחוקר את מסקול לפשר מעשיו בארצו, אותה הוא מכנה בשם ת'ריל, אך הלה משיב בזלת יד כי הגיע עד הלום כדי לשאול שאלות, ולא כדי לענות עליהן.
מסקול מבקש להתפנות לקבורת גופתו של ליהלפאי, אולם קורפאנג מסב את תשומת לבו לכך שהיא כבר דעכה ונעלמה לחלוטין מן העין.
גופו ונשמתו, מסביר הלה, היו שייכים לעולם החיצון, בו מושל קריסטלמן, ואילו העולם התת-קרקעי אליו הגיע נשלט בידי ישות אחרת הקרויה ת'ייר.
כאשר שואל מסקול מדוע שניהם, אם כך, נותרו בחיים, משיב קורפאנג כי הם שייכים לכל שלושת העולמות, האחד של קריסטלמן, השני של אמפיוז, והשלישי של ת'ייר.
פרשנותו לכך, מבחין מסקול, שקולה לפרשנותו של ארת'ריד אודות תורת המוזיקה, מאחר שהוא פונה לתאוריית שלושת הממדים כדי לבאר את דבריו: עולמו של קריסטלמן הוא קו האורך אשר מייצג את הקיום, או במילים אחרות, את הטבע הממשי, אשר נברא מתוך הכלום.
העולם השני של אמפיוז הוא קו הרוחב המייצג יחס, או במובן ציורי יותר, אהבה, שהאנשים החשים אותה מפרשים בעזרתה את עולם הקיום, ובלעדיה היו מרוכזים בעצמם בלבד ונטולי יכולת לשתף פעולה איש עם רעהו.
העולם השלישי הוא קו העומק המייצג רגש, בלעדיו קווי האורך והרוחב או הקיום והאהבה היו נותרים שטוחים, ולכן הוא מאפשר לבני האדם להתקרב או להעמיק לכיוונו של בוראם.
מסקול, עם זאת, נותר מבולבל ומלא ספקות, אינו בטוח האם שלושת העולמות מקבילים לשילוש הקדוש שבדת הנוצרית אותה הכיר מקרוב, או שלושה שמות שונים לאותו האל, המזוהה ככל הנראה עם קריסטלמן.
קורפאנג מציע להראות לו דבר יוצא דופן אשר לטענתו יסיר את כל הספקות מליבו, ומוביל אותו בדממה עמוק יותר לתוך עולמו החשוך והתת-קרקעי.
תחילה הוא מציע לו להסיר את התחבושת שסביב מצחו, והלה מבחין כי העיניים הנוספות שרכש במאטרפליי נעלמו, ולראשונה מאז הגיע לטורמנס, שב מצחו להיות חלק ורגיל.
כל האיברים הללו, מסביר קורפאנג, השתייכו לעולמו של קריסטלמן, ונעלמו עם בואו לת'ריל, ממש כמו גופתו של ליהלפאי.
עם הגעתם לאחד העצים המשונים שראו קודם תולש קורפאנג כמה משורשיו ומציע לו לאכול אותם.
לבסוף הם מוצאים את עצמם על פני מישור סלעי שבסופו ניצבים שלושה פסלי ענק אשר סותתו בגסות ונועדו לייצג שלוש ישויות בדמותם של גברים עירומים.
קורפאנג אינו משיב לשאלותיו של מסקול אודותיהם אלא כורע על ברכיו ופותח בתפילה, כאשר לפתע אחד הפסלים הופך לאדם חי הפולט מתוכו זוהר אדמדם ובוהק, וכעבור זמן-מה מתעורר לחיים גם הפסל השני.
נוכחותם מעוררת במסקול תחושת עינוי בלתי נסבלת המעלה בו רצון בלתי מוסבר לשרת, ועם היעלמותם הוא שומע קול מסתורי הלוחש באוזניו, , אולם דבריו דועכים בפתאומיות ואינם נשמעים עוד.
עם היעלמות התגשמויות הדמויות ודעיכת הקול אשר נשמע רק באוזניו של מסקול, מחכים השניים בחוסר מעש עד שהם שומעים בשנית את פעימות התופים, הנובעות הפעם מתוך הפסלים עצמם.
מסקול מסביר כי זו היא מנגינתו של סורטור ומושך את קורפאנג אחריו, עד שהם מגיעים לאזור הסלעי שתחת רגלי הדמויות, המואר בקרינה משונה אותה הוא מזהה בתור אש-מוספל.
תחת האור החדש מתגלים פניהם האמיתיים של הפסלים, הנושאים את ארשת פניו המעוותת של קריסטלמן, המופיעה על פרצופו של כל אדם שמת בטורמנס.
קורפאנג מביט בהם בזעזוע כאשר בה בעת שוקעת בו ההבנה כי סגד במשך כל חייו לאלי שקר.
מסקול מנחם אותו באומרו כי ערמומיותו הנצחית של קריסטלמן מעוורת את עיניהם של כל בני האדם, וכי עליהם לשאוף להגיע לעולמו של סורטור, או בשמו האחר, מוספל, היות שהעולם בו הם נמצאים כעת הוא אינו יותר מהעתק מעוות שלו.
קורפאנג גומר אומר בדעתו להצטרף למסעו של מסקול ומזנק קדימה באחת, אף יותר מהר מחברו, כדי להובילם החוצה, חזרה לאור השמש של העולם החיצון.
שיפוע הדרך ממשיך לגבוה והם נאלצים להידחק לתוך תעלה צרה לפני שהם פורצים מתוך צלע של גבעה סלעית לאזור הררי ולא מוכר, בשעת אור בהירה של אחר-הצהריים, כאשר שניהם, אך בייחוד קורפאנג, מחכים עד שעיניהם יסתגלו לקרני השמש.
ליצ'סטורם (פרקים י"ח–י"ט: האנטי, סולנבוד)
בלית ברירה ולמורת רוחו של קורפאנג חסר הסבלנות מתיישב מסקול במקומו לנגד נוף רכסי ההרים המרוחקים של ליצ'סטורם, בציפייה לסימן שידריך אותם כיצד להתגבר על תוואי השטח הקשים שלפניהם.
כאשר הוא מבחין שצבע הפסגות משתנה מאדום לירוק מייחס קורפאנג את הדבר לרוח הייחודית של אותה הארץ, הידועה ביכולתה לעורר את הרגש המיני.
הסלעים המשונים, שבמקומות מסוימים נראים כי הם סותרים את חוקי הכבידה, מצליחים להישאר במקומם הודות לכוח התשוקה, לדבריו, מעין .
מסקול מטפס על תל סלעי הנמצא בקרבת מקום בכדי להשקיף ביתר שאת על התופעה המתוארת, כאשר מבטו נתקל לפתע בעצם מרוחק המרחף לרקע שמי הצהריים ומזכיר במראהו ספינה אווירית השועטת לכיוונם.
עם התקרבותה אליהם מבחין מסקול באדם היושב על סיפונה ובגוויית בעל חיים הקשורה לרגליו.
הוא צועק לעברו ומנופף בידיו בפראות, והספינה משנה את מסלולה באחת ונוחתת לצידם.
עם רדתו מהסיפון מתגלה הזר כאדם צעיר בעל קומה בינונית, חזה רחב, ופנים גסות הנושאות על מצחן מעין איבר מעוות הנדמה כגוש בשר קטוע.
הוא מזדהה בשם האנטי, תושב סרקלאש, אחד מהריה של ליצ'סטורם, וקולו הרועש והצרחני נשמע כנשיפת אוויר חזקה ביותר דרך פתח צר מאוד.
הוא מציע לקחת אותם עמו והשלושה עולים לספינתו, אשר לדבריו, מצליחה לרחף באוויר בעזרת אבנים זכריות.
חוקי הכבידה, כמו כל החוקים באשר הם, לטענתו, הם בעלי טבע נשי, כאשר כל זכר אמיתי הוא למעשה פורע חוק.
ליבתו של כוכב הלכת טורמנס פולטת בקביעות חלקיקים נשיים, כך שמרבית העצמים הנמצאים על פני שטחו, בעלי הטבע הזכרי, נמשכים אליהם מעצם טבעם, וכך מתקיימת הכבידה.
האבנים הזכריות סופגות את כל החלקיקים הנשיים וכך מגנות על הספינה, אשר אינה נמשכת יותר לעבר מרכז הכוכב.
כאשר חוקר אותו מסקול ביתר שאת לפשר נוכחותם הבולטת של נושאי האהבה והמין בליצ'סטורם, מסביר האנטי כי כל תושבי הארץ הם גברים טהורים או נשים טהורות, אך לא משהו בין השניים בדומה לשאר אנשי העולם, אשר, לדבריו, חולקים את תכונותיהם של שני המינים.
התשוקה השולטת בהם היא כה דומיננטית עד שהגברים נמשכים לנשים רק מתוך כאב ולא מתוך עונג.
הוא מסיים את דבריו בנימה ערמומית ומבטיח להכירו לאישה בשם סולנבוד בתום מסעם.
עם עלייתם לספינה מאבדים מסקול וקורפאנג את שיווי משקלם ונאלצים להיאחז בחוזקה בשלדה פן ייפלו, מחמת היעדר הכבידה הנגרמת בשל האבנים הזכריות.
הם ממריאים באחת ופותחים בנסיקה מהירה מעבר להרים הגבוהים המובילה אותם לתוך מעטה העננים, ממנו הם פורצים רק כעבור מספר שעות, עם רדת הלילה, למדף סלע צוקי אותו מזהה האנטי כביתו, סרקלאש, הפסגה השנייה בגובהה בכל ליצ'סטורם.
הוא מנחית את ספינתו על הפלטפורמה והשלושה נכנסים למערה הנמצאת על צלע ההר המשמשת כמקום מגוריו.
האנטי מזמין את השניים להיכנס פנימה ומתיישב לצידם של כמה נאדי עור מלאים במשקה חריף ורצועות תלויות של בשר מיובש, אותן הוא מתחיל לזלול ברעבתנות.
בתום סעודתם הם פונים לשתות לשכרה, והאנטי פונה לספר להם ביתר שאת אודות טבען הקטלני של נשות ליצ'סטורם, וכן את המעט הידוע לו על אש-מוספל, אחריה חיפש אדם בשם לוד, אשר הגיע לפתח ביתו מספר שנים קודם לכן ומאז לא נראו עקבותיו.
מתוך שכרותו נתקף קורפאנג באגרסיביות ומזנק על רגליו, בטרם הוא שופך את שאר נאדי האלכוהול על הרצפה ושובר את כל החניתות של האנטי.
הלה קופץ לעברו והשניים נופלים ארצה במריבה.
מסקול אינו מנסה להפרידם, אלא מרים את שתי האבנים הזכריות שהאנטי הניח בפתח המערה, ומשליך אותן מטה לעבר התהום.
האנטי המזועזע מביט מטה אך משלים במהרה עם כך שגורלו חרב עליו ומכין את עצמו לבאות.
תשוקותיהם של כל השלושה מתחילות להתעורר, דבר שמסקול מרגיש כאימה משתקת ובלתי מוסברת האוחזת בו כמו יד בלתי נראית.
הוא וקורפאנג יוצאים בעקבותיו של האנטי, השועט לעבר מקום משכנה של סולנבוד, אותה הוא מתאר באוזניהם לא כאישה של ממש, אלא כמסה של מין טהור.
רק תשוקתם של כל הבאים אליה, לדבריו, עשויה להעניק לה צורה אנושית, אך רק לזמן קצר.
כעבור זמן-מה הם מגיעים למדף סלע נוסף, עשיר בצמחייה, שבמרכזו עומד עץ גדול המניב פירות אדומים, ולרגליו יושבת דמותה המשונה של סולנבוד.
עורה כה רך שהוא נדמה כנמס, ותווי פניה הגולמיים והלא-מפותחים שאינם מזכירים כלל ארשת אנושית.
האנטי כורע לצידה ומנשק את שפתיה, כאשר לפתע משתנה צורתה של פניה והופכת לאנושית.
חיוכה, עם זאת, דועך במהרה והופך לזועף, בטרם היא דוחפת אותו ממנה.
הוא מתקרב אליה שוב ומנשק אותה בשנית, אך כאשר שפתיהם נפגשות הוא עף אחורה במעין הבזק חשמלי המטיח אותו ארצה וחוצה את ראשו לשניים.
מסקול מביט בגופתו של האנטי בתדהמה, אך משאינו מצליח לעצור את עצמו מתקרב אף הוא לסולנבוד ונושק לשפתיה.
תחושת הלם קפואה מפלחת את גופו באחת והוא מאבד את הכרתו, אולם מתעורר כעבור מספר שניות כשגופו נח בין ידיה של סולנבוד, המביטה בו בחמלה.
צורתה הגולמית קיבלה צורה אנושית ופניה עטו את הארשת האנושית שנראתה קודם לכן כאשר האנטי נישק אותה.
היא מודה לו על כך שהעניק לה את מתנת החיים ומביטה בצער לכיוון גופתו של האנטי, אותו הרגה ללא כוונה.
הוא מתנתק מאחיזתה באחת ופונה להמשיך במסעו יחד עם קורפאנג, אולם סולנבוד מתעקשת להצטרף אליהם.
היא אינה מבינה לפשר חיפושם אחר להבת-מוספל, ומסקול מסביר כי מדובר באור הנובע מעולם אחר שבכדי לראותו עליה לשכוח תחילה מזהותה, מאחר שמושגי הנשיות והאהבה מוגבלים לחיים הללו, בעוד שעולמו של מוספל נמצא מעליהם.
היא מציעה להוביל אותם לאדאג', הפסגה הגבוהה ביותר בליצ'סטורם, אודותיה סיפר להם האנטי, באומרו כי לוד יצא בעקבותיה בחיפוש אחר הלהבה.
עם העפלתם לפסגה הם משקיפים מטה לארץ ירוקה ושמשית המכונה בארי, הנדמית כגבעה גדולה ורחבת אופקים.
קורפאנג מאבד את סבלנותו ועוזב את שניהם, נחוש למצוא את מוספל כמה שיותר מהר, אך סולנבוד מפטירה את עזיבתו באומרה כי שערי גן עדן לעולם לא יתגלו בפניו.
קרינתו של מוספל המאירה את הרקיע מעליהם מעוררת במסקול תחושה בלתי נסבלת כי גופו הפיזי הוא למעשה בית סוהר, ומעוררת בו את הרצון להפוך לאחד עם העולם כולו.
סולנבוד, מנגד, אינה מצליחה לשאת בעוצמתה של הקרינה ושבה אחורה על צעדיה, אך קורסת ארצה ומתה.
מסקול, אשר הספיק להתאהב בה לאורך השעות האחרונות בהן צעדו יחדיו, מביט בזעם בפניה, המקבלות על עצמן את ארשתו המעוותת של קריסטלמן, ופורץ בבכי.
הוא שוטף את גופתה באגם קרוב וקובר אותה בחלקת אדמה סמוכה אליו.
בארי (פרקים כ'–כ"א: בארי, מוספל)
מסקול יוצא לדרך עם עלות השחר ומגיע למעיין חם המשקיף על גבעותיה המיוערות של בארי, שם הוא נתקל בדמותו האימתנית של קראג, יושבת לצד הגדה.
כאשר הוא פונה אליו בתדהמה ושואל לפשר היעלמותו משיב הלה כי, , ומוסיף כי נייטספור נמצא אף הוא במרחק קצר מהם.
מבלי להתנצל עבור נטישתו מסביר קראג כי מסקול אכן התגלה לבסוף כחזק דיו על מנת לעבור את המסע בכוחות עצמו, על אף שהוא עתיד למות בהמשך אותו הבוקר.
קראג מפציר בו להתקדם בתואנה כי זמנם קצוב, ומסרב לספק את סקרנותו אודות טבעם של סורטור ומוספל.
מסקול מחוויר בתגובה ומוקיע אותו בזעם על חוסר הרגש שלו, אך הלה רק צוחק בלעג, ; מסקול טוען כי סיים עם החיים הללו, ושמעתה והלאה יהיה אדון לעצמו, אולם קראג מזהיר אותו כי עצם המחשבה שהצליח להסיר את כל האשליות מעל עיניו עשויה להיות האשליה הגדולה ביותר.
במורד הדרך הם נתקלים באדם צעיר ויפה-תואר הנשען על אחד מעצי החורשה ומביט בהם בציפייה.
הוא תופס את ידיו של מסקול בחמימות ומברך אותו לשלום, אך בה בעת שולח מבט מלא בשנאה תהומית לעברו של קראג, ונדמה כי השניים מכירים איש את רעהו זה מכבר.
הוא אינו מסביר מהיכן למד את שמו, אלא רק מזדהה בשם גאנגנט, ומצהיר כי הוא יודע את מרבית הדברים.
השלושה ממשיכים במורד גבעותיה של בארי לעבר קו האוקיינוס הממלא את האופק.
בה בעת מנסה מסקול להימנע מריביהם העוינים והבלתי פוסקים של השניים, באומרו כי הוא אדם חופשי.
, צוחק קראג, בשעה שגאנגנט טוען, ; הלה תופס בידו לאורך צעידתם ומספר לו כי במקום קראג היה מביא אותו ראשית לבארי, בתור תחנתו הראשונה על טורמנס, ולא למדבר הארגמן, משום שעדיף לצפות בחשכה דרך האור מאשר בזוהר דרך הצללים.
קראג משיב, מנגד, כי טורמנס הוא עולם מכוער, והדבר הטוב ביותר הוא לראות אותו כפי שהוא.
הכיעור, אם הוא אכן קיים, טוען גאנגט, הוא מעשה ידיו של השטן ולא של קריסטלמן, שמחשבותיו בראו את סביבתם, משום שכולו מלא ביופי ועונג.
מדרונותיה התלולים של בארי באים לסופם כעבור מספר שעות באגם קטן, לא רחוק מקו החוף, עליו צפים איים קטנים מלאי חול.
קראג קופץ לתוך המים ומזיז במאמץ רב את אחד מהם לעברם כך שיוכלו להפליג עליו לתוך הים.
הוא מנבא כי מסקול עתיד למות תוך זמן קצר, ולקול הכחשותיו של גאגנט אף טוען כי הלה יהיה זה שירצח אותו, ; מסעם מתחיל לאחר שהאי נקלע למסלולו של זרם המים, הדוחף אותו לעבר הים.
מסקול מואס בדבריו של קראג, אשר רק צוחק עליו בלעג ומתהפך על גבו לפני שהוא נרדם.
הלה פונה לשוחח עם גאנגנט, המצביע על התעצמות זריחתה של אלפיין, המעוררת במסקול סערת רגשות בלתי מוסברת, עד שלבסוף הוא מכריז, ; באותו הרגע מתעורר קראג משנתו ומתקרב אליו מאחורי גבו באומרו, , ומניח את ידו על כתפו.
מסקול מתמוטט ארצה באחת ונתקף בחיזיון בו האי הצף עליו הם יושבים הופך לענן המרחף באטמוספירה, כאשר התהום תחתיו נדמית כעולם מלא באש ולהבות, הנתפשים בעיני רוחו כבערת מוספל.
גופו מתחיל לרחף מעלה, ובמחצית הדרך הוא מבחין בדמותו של קראג, המטיח פטיש ענקי כנגד כתם אדום כלשהו, דבר היוצר את המנגינה המוכרת של פעימות התופים.
כאשר הוא שואל אותו לפשר מעשיו משיב הלה, ; הוא ממשיך להמריא והלה נעלם מבין עיניו, אך בהמשך הוא מבחין בדמותו של גאנגנט, אשר הפכה לזו של קריסטלמן, וכעת התפתלה באוויר בצרחות אימים, בניסיון לחמוק מלהבות המוספל שהקיפו אותה והצליפו בה מכל עבר.
עם דעיכת החיזיון מתעורר מסקול ומגלה כי גאנגנט נעלם, על אף שקראג עדיין עמד לצדו.
, הוא שואל, וקראג משיב כי שמו הוא, ; כאשר הוא חוקר אודות מקום הימצאותו של נייטספור משיב קראג בפשטות, , אולם נותר שותק כאשר הלה שואל על זהותו שלו.
מיד לאחר מכן עוצם מסקול את עיניו ומת, אולם נייטספור מתגשם לצידו ומביט בגופתו בתהייה מדוע הדבר היה נחוץ.
הערפל מסביבם מתעבה במהירות ואורן של שתי השמשות נעלם מן העין עד שהם נאלצים להפליג בחושך מוחלט.
קראג מזהיר אותו כי הם עדיין נמצאים בעולמו של קריסטלמן, אך אינם שייכים לו עוד, וכי הם מתקרבים במהירות למוספל.
צלילי מנגינת התופים, הנשמעת שוב ומתחזקת עם התקדמותם, נובעת מתוך מוספל, לדבריו, על אף שמקצבה נוצר כתוצאה מחדירתה לאטמוספירת עולמו של קריסטלמן.
האפלה מסביבם מתגבשת לצורתו של קיר שחור וכהה המקיף אותם מכל עבר, למעט נקודת אור בוהקת הנמצאת מקדמתם, אליה הם מתקרבים.
כל סביבתם, מסביר קראג, היא מוספל, למעט האור, שהוא למעשה השער פנימה, דרכו צריך נייטספור לעבור.
נייטספור מביע את חששותיו מפני לידתו מחדש ומפני עוצמתו של קריסטלמן, אך קראג מפטיר אותם בתואנה שהוא עדיין מבולבל מאשליותיו של אותו עולם, וכי שניהם הם למעשה היחידים שהצליחו להיחלץ מבין ידיו, לכן עליו להיכנס למוספל ולשוב חזרה, כך שלאחר שילמד את האמת יוכלו לפתוח במאבק נגדו יחדיו.
לאחר שהוא עובר מבעד לנקודת האור המסנוורת נכנס נייטספור למוספל, עולם שחור וריקני, כאשר מכל עבר ישנה רק אפלה מוחלטת.
כעבור מספר צעדים נתקלות רגליו במדרגות אבן, והוא מביט לפתע בגרם מדרגות ארוך, הנתפש בעיניו כסולם לגן עדן, בדומה למגדל עליו טיפס בעבר בתור מסקול, על אף שאינו מצליח להיזכר בכך מאחר שהדבר התרחש בחייו הקודמים.
כל צעד במעלה המדרגות קשה יותר מקודמו, אך לבסוף הוא מגיע לחלון עשוי חומר דמוי זכוכית, דרכו אינו יכול לראות דבר, אולם לפתע חולף באוויר צליל מצמרר המזכיר צחוק רם ופראי.
כעבור עשרים מדרגות נוספות הוא מגיע לחלון שני, בו שוב הוא אינו רואה דבר, אך שומע אך חש ושומע מקצב הרוטט באוויר בעל פעימות כפולות, סוג אחד בעל משקל של מארש והשני בעל משקל של ואלס.
צורות החיים, עם זאת, בין אם הם צמחים או בני אדם, נתפשו הפעם כצורתם האמיתית של מערבולות הרפאים שראה נייטספור בחלון הקודם, ונמצאו במצב של הנאה מרבית, בעוד שהתאים הירוקים אשר נלכדו בתוכם נאלצו להתקיים תחת סבל בל יתואר.
מבעד לחלון החמישי צופה נייטספור בפער הנמצא בין מקומו הנוכחי, מוספל, לבין השכבה שראה קודם, המתמלאת בצל רחב אופקים חסר צורה מדויקת הנתפש במחשבתו כהתגשמותו של קריסטלמן.
זרם אור עוצמתי הפורץ דרך מוספל עובר מבעד לצל, המפצל אותו כמנסרת לשני זרמים נפרדים, האחד מורכב מהתאים הירוקים המנסים לברוח ממנו חזרה למוספל ללא הצלחה, והשני מהרוחות הלבנות העוטפות אותם ומשיבות להם התנגדות.
גם כאשר מצליחים התאים לעיתים לחזור מעט חזרה למוספל, מקבלות הרוחות את תנועותיהם ומייחסות אותן לעצמן בגאווה ובעונג, אך שבות במהרה חזרה למעופן השרירותי בחלל.
החלקיקים הקטנים מצליחים להיחלץ ללא פגע מגופו ולצאת מצידו השני, על אף שהם נשברו למיליוני רסיסים, בעוד שהגדולים מביניהם נספגים בגופו המשחית את צורתם לכדי רוחות לבנות המגשימות את הרצון החי.
נייטספור מבין, לבסוף, כי קריסטלמן ניזון על אורו של מוספל, ונרעד כאשר הוא חושב כיצד כל עולם הרצון נידון לחיות בייסורים נצחיים רק כדי שישות אחת תוכל להרגיש עונג.
נייטספור מטפס מעלה אל הגג, ובעת מעברו בדלת הסתרים חש כמו אדם היוצא מתוך המים אל האוויר הצח.
האופק מכל צדדיו מלא באפלה שחורה ועמוקה, ולרגע בודד, אינו בטוח אם הוא מדמיין, מקבל נייטספור את הרושם כי היא מחייכת לעברו.
מכך הוא מבין כי כל מה שנותר מעולמו של מוספל היה המגדל עליו ישב, וכל השאר הפך זה מכבר לעולמו השקרי והמעוות של קריסטלמן, שהוא, הלכה למעשה, השטן אשר מעמיד פנים שהוא אלוהים.
לאחר שהוא מסיים לעכל את האמת מתכונן נייטספור לרדת חזרה למטה, אך שומע לפתע יבבה נוראית הממלאת את כל העולם בקול תרועה, ומבין כי היה זה קולו של קריסטלמן.
עם רדתו מטה הוא מוצא את קראג, המחכה לו על האי הצף, אולם הלה מתקרב אליו בייאוש ואומר בפשטות כי מאבקם נגד קריסטלמן הוא חסר תוחלת.
, משיב קראג ומזדהה בפניו בשמו האמיתי, סורטור, המוכר יותר על כדור הארץ כמהותה הטהורה של תחושת הכאב.
הם עולים לאי בדממה ויוצאים לדרכם, שטים באיטיות לעבר האפלה הלא נודעת.
הספר היווה מקור השראה מרכזי ל של הסופר הבריטי קלייב סטייפלס לואיס אשר כינה אותו בתור, , כן תיאר את חוויית קריאתו, , ובנוסף ציין כי פעולת הספיגה פרי המצאתו של לינדזי השפיעה רבות על ספר נוסף שכתב, .
לואיס אף המליץ על הספר לחברו הקרוב, הסופר ג'.
טולקין, אשר תיאר את קריאתו בו מתוך השוואה לאחד מספריו של הלה, מחוץ לכוכב השקט, במכתב ששלח למוציא לאור ב-1938:
הפילוסוף ומבקר הספרות תיאר את הספר בתור ושיבח את גאונותו של לינדזי, על אף שלדבריו, הקדים הלה את זמנו כך שיצירתו נפלה לידיהם של קוראים אשר לא היו מוכנים לבשורתה.
הסופר טען כי הסיפור מכיל מעט מאוד ושאינו מעניק מניעים מספקים עבור פעולותיהן והתנהגותן של הדמויות המופיעות בו, אולם הוסיף כי כוחה האמיתי של היצירה נח במה שכינה בשם בדבר האנושות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן השווה את הספר ליצירות מדע בדיוני מוקדמות כגון אלו של הסופרים הרברט ג'ורג' ולס וז'ול ורן, על אף שלדבריו לא הגיע לינדזי לרמתם של מי מהשניים, וטען כי הלה ניסה לשלב את נימתו הפילוסופית יחד עם סוגת ההרפתקאות בדומה לסגנונו של אדגר רייס בורוז.
הסופר פיליפ פולמן תיאר את הספר בראיון לעיתון הגרדיאן בתור היצירה הכי לא מוערכת מספיק אי פעם.
סרט הסטודנטים מסע לארקטורוס מ-1970 בבימויו של ויליאם ג'יי.
הולוואי הוא עיבוד קולנועי ניסיוני לאירועי הספר.
סרט התיאטרון מסע לארקטורוס מ-2020 בבימויו של פיל מור מתעד מחזה תיאטרלי בן שלוש שעות המבוסס על אירועי הספר.
הספר מאת הרולד בלום אשר ראה אור ב-1979 הוא מעין המשכון המציג עלילה דומה לזו של הספר.
מלחין הג'אז רון תומאס הקליט את אלבום הקונספט "סצנות מתוך מסע לארקטורוס" ב-2001 אשר קיבל את השראתו מאירועי הספר.
מפיק מוזיקת ההאוס האוקראיני מיכאילו ויתיק הקליט אלבום בן שלושה חלקים הקרוי "מסע לארקטורוס" ב-2015.
מחזה מוזיקלי המבוסס על אירועי הספר נכתב בידי פיל מור ובוצע בתיאטרון חצי האי, , אוסטרליה, ב-2019.
גרסת אופרה של הספר נכתבה בידי פול קורפילד גודפרי עבור לברית מאת ריצ'רד צ'ארלס רוז ובוצעה בתיאטרון שרמן בקרדיף ב-1983.
מחזה תיאטרלי בן שלוש שעות אשר נכתב על ידי דייוויד וולפ ב-1985 הוצג לראשונה בלוס אנג'לס ובהמשך צולם והופק כסרט אשר שודר ב-2020.
שידרה עיבוד דרמטי המבוסס על אירועי הספר ב-1956.
הספר ראה אור לראשונה ב-1920 ב, אשר הסכימה לפרסמו בתנאי שלינדזי יקצרו בכחמישה עשר אלף מילים, הצעה לה הסכים.
הסיפור המקורי, אפוא, צומצם לסדר גודל של כתשעים ושלושה אלף מילים, כאשר לדעת הקונצנזוס הרווח כיום הקטעים שהוסרו לא נשמרו ויש להניח כי אבדו לעד.
בהמשך התעקש בית ההוצאה לאור לשנות אף את שמו המקורי של הספר, נייטספור בטורמנס, מאחר שנתפש כמעורפל מדי.
מכירות הדפסתו הראשונה לא צלחו, ומתוך סך של כ-1,430 עותקים נמכרו רק כ-596 מתוכם.
כשנה לאחר מותו של לינדזי, ב-1946, הודפס הספר בשנית על ידי , ויצא לאור בעשרות מהדורות נוספות לאורך השנים הבאות דרך בתי הוצאה לאור מוכרים, ביניהם הוצאת מקמילן, ספרי בלנטיין, ספרי פינגווין, ואחרים.
הספר תורגם לכל הפחות לחמש שפות זרות, בין היתר הולנדית, גרמנית, צרפתית, ספרדית ויפנית.
ד"ר מסעד בולוס הוא איש עסקים ודוקטור למשפטים, ערבי-נוצרי אמריקאי ממוצא לבנוני, שהיה שותף פעיל בקמפיין הבחירות של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-2024 ובמיוחד בקרב הציבור הערבי במישיגן.
לאחר ניצחונו של טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 הוא ייעד אותו להיות יועצו הבכיר לענייני ערבים והמזרח התיכון.
ב-2025 מונה בולוס ליועצו הבכיר של טראמפ לאפריקה במשרד החוץ האמריקאי.
בולוס הוא מחותנו של דונלד טראמפ, לאחר שבנו מייקל נשא בשנת 2022 את בתו של טראמפ, טיפאני.
בולוס נולד בכפר עקא , עיירה נוצרית בצפון לבנון.
בנעוריו עבר לטקסס, ארצות הברית.
בארצות הברית למד באוניברסיטת יוסטון, שם קיבל תואר דוקטור במשפטים.
בשנת 2009 התמודד בבחירות לפרלמנט הלבנוני, אך לא הצליח לזכות במושב.
בהמשך מונה למנכ"ל הקונגלומרט SCOA Nigeria, העוסק בכלי רכב ממונעים.
בנובמבר 2022 התחתן בנו של בולוס, מייקל, עם טיפאני טראמפ, בתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024, מסעד פעל בקמפיין הבחירות של טראמפ בניסיון להביא את הקהילה הערבית במישיגן להצביע לטראמפ.