tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2007 החליטה ממשלת ישראל בראשות אהוד אולמרט (החלטת ממשלה מס' 2314) להתחיל בעיגון פעילותה של ראמ"ה בחקיקה שתבטיח את מעמדה העצמאי של ראמ"ה, אי-תלותה ואת תפקידיה וסמכויותיה.
בשנת 2013 מונתה ד"ר חגית גליקמן למנכ"לית ראמ"ה ובשנת 2022 החליף אותה בתפקיד ד"ר גל אלון.
קיום הערכה תקופתית שוטפת של מערכת החינוך לשם בדיקת מידת העמידה בסטנדרטים אשר נקבעים על ידי משרד החינוך בתחומים החינוכיים השונים, ובשלבי החינוך ושכבות הגיל השונות, לרבות ברמת מוסד החינוך הבודד.
פיקוח, ביצוע, ניהול ותיאום של השתתפות מערכת החינוך במחקרי הערכה ומדידה בינלאומיים.
פיתוח כלי מדידה, מבחנים, מבדקים ושאלונים שיוגדרו מעת לעת בהתאם לצורכי מערכת החינוך.
הנחיה מקצועית והדרכה של גורמים במערכת החינוך בתחום ההערכה והמדידה.
השתתפות בקביעת נהלים, השיטות והתהליכים, פיתוח כלים ופרסום הנחיות למדידה והערכה במערכת החינוך.
פיתוח כלים להערכה פנים בית ספרית שעומדים לרשות סגל ההוראה במוסדות החינוך כגון מבדקים למיפוי התלמידים במיומנויות יסוד (קריאה /כתיבה/חשבון יסודי/יסודות הקריאה באנגלית).
פיתוח כלים ומדדים להערכה של צוותי חינוך וסגלי הוראה (כגון מורים, מנהלים, גננות) במערכת החינוך
הערכת פרויקטים ארציים ולאומיים בתחום החינוך כגון רפורמות (לדוגמה רפורמת אופק חדש, למידה משמעותית, סייעת שנייה), תוכניות ניסיוניות, תוכניות מבניות.
הרשות מורכבת מהיחידות העיקריות הבאות:
אגף משאבי אנוש תקציבים ולוגיסטיקה.
האגף אמון בין היתר על תפעול המבחנים רחבי ההיקף, ארגון ימי מבחנים וכיוצא בזה, לצד פעילות וניהול שוטף של יחידות הרשות ותקציבה.
האגף אמון על פיתוח המבחנים רחבי ההיקף, המבדקים, כלי המדידה השונים המפותחים בראמ"ה ועל התרגום וההתאמה של המבחנים וכלי המדידה במחקרים הבינלאומיים שישראל משתתפת בהם.
האגף אמון על עיבוד נתוני המבחנים, על כתיבת דוחות, ביצוע מחקרים באמצעותם, על קביעת שיטות סטטיסטיות לביצוע המחקרים ולכיול בין ציוני מבחנים ממחזור למחזור, וכן על תיעוד הנתונים הנאספים לאורך שנים.
האגף אמון על הערכת פרויקטים ארציים ולאומיים במערכת החינוך, פיתוח שאלוני האקלים במיצ"ב ושאלונים בתחומי חינוך שונים במסגרת מחקרי ראמ"ה.
תחום הדרכה והערכת עובדי הוראה.
התחום אמון על הנחיה והדרכת גורמים שונים במערכת החינוך בנושאי מדידה והערכה וקיום קשר שוטף עם רכזי ההערכה הבית ספריים ועל פיתוח כלי ההערכה של עובדי ההוראה והשימוש הנעשה בהם.
מבחנים בהיקף רחב, שאלונים וסקרים - מבחני מיצ"ב: פיתוח מבדקי אוריינות ומיומנויות יסוד; מחקרים בינלאומיים כדוגמת מחקר PISA, PIRLS, TIMSS; כלי מדידה לאוכלוסיות מיוחדות כדוגמת הכלי להערכת התפקוד הבית-ספרי של תלמידים בעלי צרכים מיוחדים; פיתוח גרסה ישראלית למבחני הכישורים הקוגניטיביים - וודקוק ג'ונסון 3.
מדידה והערכה מעצבת בשירות הלמידה - בניית מאגרי משימות; בניית כלים להערכה מעצבת לשירות המורה ולהערכה פנים בית ספרית, כגון מבדקים במיומנויות יסוד.
מחקר ופיתוח - פיתוח מתודולוגיות וכלים סטטיסטיים לשיפור התהליכים של עריכת המבחנים.
דיווח לציבור ופרסום מידע ונתונים לרשותו - העמדת מאגרי נתונים ומאגרי מידע ארציים לרשות הציבור וקהל החוקרים.
ניהול אתר אינטרנט והעמדת מידע המציג את נתוני המיצ"ב בבתי הספר לאורך שנים לכלל הציבור.
הנחיית המערכת בנוגע להשתלמויות והדרכתה בתחום של הערכה ומדידה - תכנון הכשרה בנושאי הערכה ומדידה של רכזי הערכה בית-ספריים, מורים ומנהלים ובעלי תפקידים במחוזות וברשויות.
הערכת פרויקטים והתערבויות חינוכיות - הערכת פרויקטים בעלי היקף ארצי רחב.
פיתוח כלים להערכת סגלי הוראה - פיתוח כלים להערכת מורים, מנהלים ובעלי תפקידים אחרים בבתי הספר היסודיים ובבתי הספר העל-יסודיים וליווי והנחיית משרד החינוך בתהליכי ההערכה.
הרשומות הגאורגיות הוא השם המקובל לאוסף העיקרי של טקסטים היסטוריים מתקופת ימי הביניים של גאורגיה.
אוסף הטקסטים ידוע בשם כַּרתְּלִיס צחוֹברֶבָּה (ქართლის ცხოვრება, חיי כארתלי).
כארתלי הייתה חבל הארץ ההיסטורי המרכזי של גאורגיה בימי הביניים, המוכרת בידי המחברים הקלאסיים והביזנטיים כאיבריה.
הרשומות ידועות גם בשם "הרשומות המלכותיות של גאורגיה" משום שהן היו למעשה קובצי הרשומות הרשמיים של מלכי ממלכת גאורגיה.
רשומות הכרוניקה כוללות סדרה של טקסטים המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-9 למאה ה-14. תארוך הרשומות כמו גם זיהוי מחברן (למשל לאונטי מרובלי וג'וּנאשֵר ג'וּנאשֵריאני ) היו עניין לוויכוחים מדעיים.
כתבי היד של כרתליס צחוברבה, שהתבססו על הרשומות הקדומות, הועתקו מאוחר יחסית.
המוקדם ביותר מביניהם נקרא אַנַאסֵאוּלִי או קודקס המלכה אנה (אשתו של אלכסנדר הראשון , מלך ממלכת קאחתי) מתוארך לשנים 1479–1495. נוסח עיקרי נוסף נקרא מַרִיָמִיסֵאוּלִי או קודקס המלכה מרים .
הוא הועתק בשנים 1633-1645/1646. וכן שתי רשימות חלקיות צַ'אלַאשווִילִיסַאוּרִי (ჭალაშვილისეული) שהועתק במאה ה-17 ומְצחֵתוּרִי (მცხეთური) שהועתק בשנת 1697. עם זאת לכתבי היד הגאורגיים ששרדו קדמה גרסה ארמנית מקוצרת הידועה בשם "תולדות הגאורגים" (Պատմութիւն Վրաց), נוצר ככל הנראה במאה ה-12, כאשר הטקסט הקדום ביותר שהועתק היה בין השנים 1279–1311.
מספר כתבי יד תורגמו לשפות שונות: צרפתית, רוסית, אנגלית וגרמנית, אך כל אחד מהם מכסה רק מספר נבחר של טקסטים אלה.
מספר חוקרים מודרניים, כמו איוון גַ'ווָחִישׁווִילִי , חקרו את האותנטיות של החלקים המוקדמים של הרשומות הגאורגיות והמליצו לקרוא בהם בזהירות.
לדבריהם הרשומות הן למעשה ביטוי לאינטרסים מעמדיים, חברתיים, כלכליים ופוליטיים.
התוכן העיקרי שלהם, למעט כמה יוצאים מן הכלל, הוא תיאור המלכים, האצילים, המפקדים והקרבות שלהם.
האידאולוגיה של מחברי הרשומות מבוססת על הרעיון של הנצרות בתהליך ההיסטורי.
המחברים מסבירים את האירועים ההיסטוריים בכוח האמונות והנסים, ולעיתים הם מנסים להיפטר מההשגחה ולחפש את הקשר הסיבתי בין האירועים.
המיזוג בין עובדות היסטוריות למיתוסים מקשה לעיתים על ההבחנה מה היסטוריוגרפיה אמיתית ומה מיתולוגיה.
יחד עם זאת, בחינה מדוקדקת של טקסטים והשוואתם למקורות אחרים, ביניהם חיבורים קלאסיים, וסדרת מחקרים ארכאולוגיים מאוחרים, תמכו באמינותם של רבים מהרשומות הגאורגיות.
טקסטים אלה מתייחסים לא רק להיסטוריה של גאורגיה, אלא גם של ארמניה והקווקז בכלל, איראן, סוריה, אנטוליה, האימפריה הרומית, הכוזרים והטורקים.
הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו היא רשות לאומית בישראל שמטרתה שימור וטיפוח מורשת הלאדינו.
הרשות הוקמה מכוח "חוק הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו" שחוקק על ידי הכנסת בשנת 1996.
בתפקיד יושב הראש הראשון של הרשות כיהן יצחק נבון ובתפקיד מנהלה הראשון שימש אהרן כהן.
בשנת 2015 נבחרה לתפקיד יו"ר הרשות פרופ' תמר אלכסנדר.
עם פטירתה בחודש מרס 2023 נבחר כמ"מ פרופ' שמואל רפאל, והוא מילא תפקיד זה עד לחודש ספטמבר 2025. בשנת 2025 נבחר ליו"ר הרשות ד"ר אליעזר פאפו.
להעמיק בעם את הכרת תרבות הלאדינו על כל צורותיה ולטפח לשם כך את חקר התרבות האמורה והוראתה, לרבות באמצעי התקשורת למיניהם;
לקדם, לסייע ולעודד את היצירה בת זמננו בלשון הלאדינו;
לסייע בהקמה ובשימור של מוסדות שבהם מתנהלת פעילות המתייחסת לתרבות הלאדינו;
לקדם, לסייע ולעודד את האיסוף, התיעוד והקיטלוג של אוצרות התרבות העממית שבעל פה והתרבות הכתובה של שפת הלאדינו;
לקדם, לסייע ולעודד הוצאה לאור של יצירות נבחרות מהתרבות העממית בלאדינו, וכן את הכתיבה בלאדינו, הן במקור והן בתרגומים הולמים לעברית.
הרשות יוזמת ומארגנת כנסים, ימי עיון וערבי מוזיקה ותרבות בתחום הלאדינו.
הרשות תומכת בחוגי לאדינו ברחבי ישראל ובקורסים באוניברסיטאות.
כמו כן היא מעניקה פרסים לסטודנטים מצטיינים הלומדים את תרבות הלאדינו.
הרשות תומכת בשידורי רדיו בלאדינו בערוץ כאן רק"ע.
במסגרת שמירת הקשר עם הקהילות הספרדיות בעולם הקימה הרשות בשנת 2018 את פרויקט השד"רים.
במסגרת הפרויקט מונו נציגים מבין פעילי הלאדינו בעולם, שיציגו את הרשות בפני קהילותיהם, יפיצו מידע על הרשות על מנת לקדם את שפת הלאדינו והתרבות הספרדית, הן ברמה המקומית והן ברמה העולמית.
הרשאן (בהונגרית: Harsány) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים הגיעו למקום במחצית הראשונה של המאה ה-18. בקהילה שנוסדה רשמית בשנת 1880 היו בית כנסת, בית קברות ואת שירותי הדת קיבלו מקהילת הייצ'בה (Hejőcsaba) (שבעבר היה כפר נפרד אך כיום חלק מהעיר מישקולץ).
בשנת 1941 גויסו גברים יהודים מהכפר לעבודות כפייה ובאפריל 1944, רוכזו יהודי הכפר בבית הכנסת ומשם הועברו לגטו מישקולץ.
באמצע יוני 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
תושבים יהודיים מהכפר שנרצחו בשואה מונצחים בלוח זיכרון בהייצ'בה שבמישקולץ.
אחרי השואה חזרו לכפר 13 ניצולים מבני הקהילה, ולא הצליחו לשקם את הקהילה.
כולם עלו לישראל בתוך כמה שנים.
הרשות הלאומית להסמכת מעבדות היא תאגיד סטטוטורי המנוהל על ידי מועצה בת שבעה חברים שהוקם על-פי חוק הרשות הלאומית להסמכת מעבדות, ה'תשנ"ז-1997. הרשות אמונה על הסמכת מעבדות בישראל.
הסמכה מוגדרת כהכרה רשמית ביכולת המקצועית של המעבדה לבצע סוגים ייחודיים של בדיקות, מדידות וכיולים בצורה נכונה ובהתאם לתקנים בינלאומיים.
ההסמכה זמינה לכל מעבדות הכיול או הבדיקה וכן לגופים בודקים אחרים, מהמגזר הציבורי והפרטי.
מנכ"ל הרשות היא הגב' אתי פלר.
בראשית שנות ה-90 גברה המודעות בדבר איכותם של מוצרים והתאמתם לתקנים לאומיים ובין-לאומיים בארץ ובעולם.
תקנים אלה נועדו להבטיח בעיקר שאין במוצרים סכנה לבריאות הציבור, לבטיחות ולאיכות הסביבה.
לשם כך, נדרש גוף הסמכה שיאשר כי המעבדות הבודקות בעלות היכולת לבצע בדיקות ברמה הנדרשת.
התאגיד הוקם על פי חוק הרשות הלאומית להסמכת מעבדות, התשנ"ז 1997. בראשית ימיה עמד בראשה אינג' נחום גרנות.
קים נוסח מתוקן לחוק משנת 2021
על פי נוסח החוק תפקידיה וסמכויותיה של הרשות הם.
לקבוע, באישור השר הממונה, תחומים וסוגי בדיקות שלגביהם תינתן הסמכה למעבדות
לקבוע דרישות לגבי השכלה והכשרה מקצועית של עובדים ומנהלים במעבדות המבקשות לקבל הסמכה ולגבי ביצוע בדיקות וציוד בדיקות
לתת למעבדות שיבקשו, הסמכה בתחומים ובסוגי בדיקות שקבעה ולקבוע דרישות למתן ההסמכה ותנאים לקיומה
לשמש נציגתה הבלעדית של המדינה, בכל דבר ועניין הקשור בתפקידיה, ובכלל זה להכיר, באופן הדדי, ברשויות הסמכה של מדינות אחרות או של ארגונים בינלאומיים
לבטל הסמכה של מעבדה, אם לאחר שניתנה לה אפשרות להשמיע את טענותיה, מצאה כי אינה עומדת בדרישות שנקבעו למתן ההסמכה
ליזום כל פעולה הכרוכה או הקשורה להסמכה של מעבדות המבצעות בדיקות, לרבות פעולות הדרכה, פרסום והסברה
מערכת האיכות של הארגון עונה לדרישות התקן הבינלאומי הרלוונטי כמו: ISO/IEC 17025, או ISO 15189, או ISO/IEC 17020 או ISO/IEC 17043 ואחרים.
מעבדה שעמדה בהצלחה במבדק ההסמכה מקבלת מעמד של "מעבדה מוסמכת".
מעבדות יכולות לקבל הסמכה לכל הבדיקות והכיולים שהן מבצעות או לחלק מהם, בהתאם לשיקול דעתן.
מעבדה המבקשת הסמכה מציגה בפני הרשות את נתוניה ומפרטת את כל הבדיקות או את הכיולים שברצונה לכלול במסגרת ההסמכה.
תהליך ההסמכה כולל מבדק יסודי של כל האלמנטים במעבדה המשפיעים על דיוק תוצאות הבדיקות שהיא מבצעת.
אלמנטים אלו כוללים, בין היתר, כח אדם, הכשרה מקצועית, פיקוח מקצועי, בקרת איכות, ציוד, תיעוד ודיווח תוצאות הבדיקות ובנוסף בחינת תנאי הסביבה אשר במסגרתם פועלת המעבדה.
מבדק ההסמכה כולל: בחינת מערכת האיכות המתועדת של המעבדה, והנהלים המקצועיים שהיא פועלת לפיהם ומבדק במעבדה לבחינת יכולתם של עובדי המעבדה לבצע את הבדיקות או את המדידות שעבורן התבקשה הסמכה.
לאחר שהוכחה היכולת של המעבדה על פי אמות המידה הבינלאומיות, ניתנת לה הסמכה.
מעבדה מוסמכת עוברת הסמכה חוזרת כעבור שלוש שנים.
בין שני מבדקי הסמכה נמצאת המעבדה בפיקוח הרשות הלאומית להסמכת מעבדות.
הפיקוח מקנה לרשות אמון שהמעבדה ממשיכה לעמוד בדרישות שלפיהן הוסמכה.
הפיקוח מבוסס על מבדקים יזומים ועל מבדקי פתע של הרשות במעבדה, על עריכת בדיקות או כיולים לפריטים הניתנים למעבדה על ידי הרשות וכן על ניתוח סטטיסטי של התוצאות המתקבלות על ידי המעבדה.
הרשות מהווה גורם אובייקטיבי שאליו יכולים לפנות לקוחות המעבדות, אם יש להם טרוניה או תלונה באשר לתפקודה המקצועי של המעבדה.
הרשות הלאומית להסמכת מעבדות מפקחת על מתקני מחקר המבצעים עבודה פרה-קלינית לצורך רישום תרופות, מוצרי קוסמטיקה, חומרי הדברה, תוספי מזון ורעלים.
הרשות מייצגת בכך את מדינת ישראל וחתומה על הסכם הכרה הדדית עם השוק האירופי.
משמעות ההכרה ההדדית היא הכרה אם תוצאות המיוצרות במתקני המחקר בארץ עומדות בכללי ה-(GLP) .
לרשות הסכם הבנות דומה עם משרד איכות הסביבה האמריקאי (ה-EPA).
הרשות הוזמנה להיות משקיפה בארגון המדינות המפותחות ובעתיד תהיה חברה מן המניין בוועדת ה-OECD העוסקת ב-GLP.
הרשות משמשת נציגתה הבלעדית של המדינה להכרה הדדית ברשויות הסמכה של מדינות אחרות או של ארגונים בינלאומיים.
בדרך זו משמשת הרשות מנוף בידי המדינה לקידום הסחר הבינלאומי של ישראל.
בדיקות הרסניות (כימיות, פיזיקליות וביולוגיות\מיקרוביולוגיות) ובדיקות אל הרס.
כיול של גדלים מכניים, חשמליים, אופטיים ופיזיקליים.
מזון ומים, משקאות אלכוהוליים, קוסמטיקה, עזרים רפואיים, דלקים וביטומנים, בנייה, קרקע וסלילה, כיול, בדיקות לא הורסות (NDT), מתכות וחומרים אל-מתכתיים, חשמל, ובריאות (מעבדות רפואיות, רפואה משפטית ומחקרים רפואיים).
הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית היא גוף ממשלתי ישראלי שהוקם על-פי חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית, תשע"ו-2016 ושמטרתו להגדיל את היקף המימוש של מיזמי התחדשות עירונית.
הרשות מובילה את תחום ההתחדשות ומסייעת במימון, בהדרכה מקצועית ובחקיקה.
בראש הרשות עומד מאז מאי 2021 אלעזר במברגר.
נכון ל-2019 עמד התקציב השנתי של הרשות על 110 מיליון ש"ח, וצמח בהדרגה, עד ל-400 מיליון ש"ח בשנת 2024.
הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית תחת משרד הבינוי והשיכון.
כשעובדי הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית מוגדרים כעובדי מדינה ועובדי המינהלות העירוניות להתחדשות עירונית כעובדי רשות מקומית.
האצת ביצוע המיזמים למען שיפור פני העיר, המרחב הציבורי ואיכות חייהם של התושבים.
הגדלת היצע הדיור במרקם העירוני הבנוי.
ייעול השימוש בקרקע וחיזוק העירוניות.
האצת מימוש תהליכי התחדשות עירונית.
איתור אזורים עירוניים בנויים לצורך קידום תכנון להתחדשותם והכנת תוכניות, גיבוש המלצות לתיקוני חקיקה בתחומי פעולתה של הרשות וקביעת מנגנונים מסייעים.
קידום פתרונות למיגון העורף ולחיזוק מבנים מפני רעידות אדמה במסגרת התחדשות עירונית.
קידום פתרונות לתחזוקה לטווח ארוך של הרכוש המשותף באזורי התחדשות עירונית.
סיוע להתארגנות דיירים לשם מימוש וקידום מיזמים להתחדשות עירונית.
פיתוח אמות מידה ועקרונות מנחים לתכנון של מיזמים להתחדשות עירונית.
קידום מחקר ופיתוח הידע בתחומי ההתחדשות העירונית.
קידום פעולות לשדרוג מרכזי ערים ומרכזי מסחר ותעסוקה במסגרת מיזמים להתחדשות עירונית.
ריכוז מידע בתחום ההתחדשות העירונית.
יישום מדיניות השר בתחום ההתחדשות העירונית.
מתן ייעוץ לממשלה ולשרי הממשלה ולמועצת מקרקעי ישראל בתחום ההתחדשות העירונית.
מעקב אחר החלטות הממשלה לעניין פעולותיה ויעדיה בתחום ההתחדשות העירונית, וקידום מימושן.
המינהלות העירוניות להתחדשות עירונית הוקמו מתוקף "חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית, תשע"ו-2016" קיימות תחת הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ממנה לרוב מקבלות תמיכה תקציבית והדרכה.
מהוות יחידות ברשויות מקומיות בישראל במטרה לקדם ולסייע בתהליכי התחדשות עירונית שבתחומן.
כמו פרויקטי פינוי-בינוי ותמ"א 38 ועל פי "חוק פינוי ובינוי (עידוד מיזמי פינוי ובינוי), תשס"ו-2006" ו"חוק המקרקעין (חיזוק בתים משותפים מפני רעידות אדמה), תשס"ח-2008".
אחראים על סיוע בגישור בין כלל הגורמים המעורבים: התושבים, היזמים, בעלי המקצוע ומחלקות העירייה השונות.
בנוסף אחראים על תרגומי מדיניות, שיתוף ציבור ועידוד התחדשות עירונית לערבית, רוסית ואמהרית.
תחת אזהרה של משרד המשפטים משנת 2024 הוגבלו המינהלות העירוניות להתחדשות עירונית שלא להמליץ לתושבים על ביטול חוזי התקשרות מול יזמים: לא כאזהרה על אי כדאיות חוזית ולא כתנאי התניה לאישור פרויקטים.
הנגשה ופרסום מידע: מתן מידע וחומרי הסברה לתושבים, יזמים ובעלי מקצוע, כולל קיום כנסים ואירועים; והסבר על מסלולי התחדשות עירונית (פינוי-בינוי, תמ"א 38 ועוד).
סיוע לתושבים: סיוע לדיירים בהתארגנות ראשונית, כולל בחירת נציגות לדיירים; מתן סיוע לדיירים בפנייה ליזמים ובקביעת עקרונות לבחירת יזם מבצע; ליווי וטיפול שוטף בתושבים במהלך כל שלבי הפרויקט, תוך שמירה על זכויותיהם; מתן ייעוץ והדרכה מקצועית לפני חתימה על הסכמים כלשהם.
קידום תכנוני וביצועי: ביצוע בדיקות היתכנות ראשוניות לקידום פרויקטים של התחדשות עירונית; תיאום פעולות הרשות המקומית מול המחלקות הרלוונטיות בעירייה (תכנון, רישוי, משפטים ועוד); סיוע בקידום פרויקטים במחלקות התכנון והרישוי ברשות המקומית, כולל האצת הטיפול בבקשות; ייזום, תכנון וקידום תוכניות פינוי-בינוי ועיבוי, ותוכניות אב ומתאר אסטרטגיות להתחדשות עירונית.
גיבוש מדיניות: פרסום מסמכי מדיניות כלל-עירונית לתחום ההתחדשות העירונית, כולל מיפוי אזורי התערבות; קביעת נוהל עבודה לקידום פרויקטים, כולל רשימת אישורים ומסמכים נדרשים.
תיאום ממשלתי-עירוני: העברת מידע, ידע ומדיניות מהרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ל"שטח" ובחזרה; "זרוע ביצוע" של הממשלה והרשות המקומית לקידום תהליכי התחדשות עירונית.
צד מארגנים ועורך דין מייצג דיירים
גוף וולונטרי המורכב מדיירים בנכס או במתחם המיועד להתחדשות עירונית.
מטרתה העיקרית של הנציגות היא לסייע בארגון הדיירים ובהגנה על האינטרסים שלהם מול הגורמים המקצועיים השונים המעורבים בתהליך (עורך דין מייצג דיירים, ייזם, עורך דין מיצג יזם, אדריכל, שמאי, מארגנים וכיוצא בזה), הרשות המקומית ומוסדות התכנון.
דורשת מחבריה יכולת הבנה עמוקה של מורכבות התהליך התכנוני, המשפטי והכלכלי של פרויקטי התחדשות עירונית, לצד יכולת פישוט, תיווך ותקשורת אפקטיבית מול קהל הדיירים.
הנציגות אינה ישות משפטית עצמאית, תאגיד, עמותה או כל גוף בעל אישיות משפטית.
משמעות הדבר היא שנציגות אינה מוסמכת לחתום על הסכמים משפטיים מחייבים בשם בעלי הנכסים, ואינה יכולה להחליט החלטות מהותיות בפרויקט אשר מחייבות את הדיירים.
סמכויות אלו נשמרות באופן בלעדי לבעלי הנכסים עצמם.
אך אלו יכולים בהצבעת דיירי הבית המשותף להיות אחראים על ייצוג האינטרסים בהצבעות נוספות כמו במינוי עורך דין מייצג ואישור ייזם מול יבצעו התקשרות.
המארגנים והעורך דין המייצג יכולים לגבות תשלום על הייצוג, ואלו ירדו מרווחי הדיירים הסופי בפרויקט ההתחדשות.
לפי סעיפים 19-17 ל"חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית, תשע"ו-2016" זכאי דייר או בעל דירה בפרויקט המיועד להתחדשות עירונית ל:
זכאי לדירת תמורה- בעל דירה בבית משותף שעובר התחדשות עירונית זכאי ל"דירת תמורה", ובאישור שר הפנים יהיה זכאי גם להנחה "של 100 אחוזים לכל היותר בתשלומי ארנונה" וכן לקבוע תנאים לפיהם לא תחול על בעל דירת תמורה העלאה בתשלומי הארנונה לאור שינוי תעריפים באזור הנכס.
וזאת בהתייחס לעד דירה אחת בלבד שעברה התחדשות עירונית.
ובהתייחס להפרש שטח הדירה הקודמת לזו החדשה לאחר מיזם ההתחדשות העירונית, ועד למכירתה ו/או "עד תום חמש שנים מהמועד הראשון שבו ניתן להטיל ארנונה על דירת התמורה".
בעל דירה הזכאי ל"דירת תמורה" יהיה פטור מתשלום הוצאות ניהול ותחזוקה של הרכוש המשותף אם הוצאות התחזוקה ב"דירת התמורה" עולים על זו מדירת המקור, ולתקופה של עד 5 שנים לאחר מסירת מפתחות הדירה לאחר פרויקט ההתחדשות, וכל עוד לא מכר את הדירה, זו דירתו היחידה, ונמצא בגיל פרישה.
שוכר שהשכיר דירה שתוכננה לעבור התחדשות עירונית, מחיר שכירותו לאחר פרויקט ההתחדשות העירונית לא ישתנה.
תמורה ייחודית לקשישים בפינוי-בינוי לפי סעיף 2(ב) ל"חוק פינוי ובינוי (עידוד מיזמי פינוי ובינוי), תשס"ו-2006" באפשרות קשיש; מעל גיל 75, אדם הנוטה למות, אדם סיעודי או אדם עם מוגבלות; לדרוש בעסקות פינוי בינוי אחד מאלו:
"דירת תמורה" בפרויקט אחר שכבר הסתיים, שימסר לידיו בתאריך מועד הפינוי, ושוויו כדירת התמורה אליה זכאי.
סכום כסף השווה לדירת התמורה אליה זכאי.
פיצול זכויות דירת המקור בבית המשותף ל-2 דירות "ששוויין המצטבר דומה לשווי דירת תמורה".
דירת תמורה קטנה יותר מדירת המקור, בתוספת תשלומי איזון כשווי "דירת התמורה".
בנוסף לתוספת בתכנון, גישה חופשית ואחוזי רווח לדיירי הבית המשותף המקורי מתוספות בניה, הקמה והשכרה של חדר כושר, בריכה, אולם אירועים, מרכז מסחרי, מרכז רפואי והקמת יחידות נוספות להשכרה.
לפי סעיף 4 ל"חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית, תשע"ו-2016" המינהלות העירוניות להתחדשות עירונית מחויבות לדווח לשר משרד הבינוי והשיכון לפי דרישתו.
כמו מחויבות לדווח אחת לשנה לוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
הרשות הלאומית לחקירה ותביעת פשע כלכלי וסביבתי (Økokrim) היא היחידה המרכזית של משטרת נורווגיה למאבק בפשעים כלכליים וסיבתיים.
ליחידה, שנוסדה בשנת 1989, ייש משרד ראשי באוסלו.
היחידה היא גם יחידת משטרה וגם רשות תביעה והיא מאורגנת בצוותים רב תחומיים ובראשם תובעים ציבוריים.
לכל צוות תחום התמחות ספציפי, כגון שחיתות, פשעי מחשב או הונאה.
הרשות הלאומית לתרבות היידיש (ביידיש, "די נאַציאָנאַלע אינסטאַנץ פֿאַר ייִדישער קולטור") הוקמה מכוח חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, התשנ"ו–1996, ומטרתה העיקרית היא שימור וטיפוח של מורשת היידיש.
פעילות הרשות מתמקדת בעיקר בישראל, והיא כוללת גם שיתופי פעולה עם גורמים מחוץ לישראל, העוסקים ביידיש ובתרבותה.
לרשות שר ממונה, מועצה ציבורית, ועד מנהל, ועדות לפי הצורך ומנהל כללי.
כיו"ר ראשון של הרשות הלאומית לתרבות היידיש כיהן ח"כ אברהם מלמד.
משנת 2008 משמשת בתפקיד ד"ר שרה זיו.
רקע היסטורי: ציונות, מדינת ישראל ויידיש
רוב הוגי הציונות סברו כי יידיש היא שפת הגלות, מתחרה לא רצויה של השפה העברית.
יידיש הייתה שפת האם של רוב יהודי אירופה, ועל כן התגלמה שלילת הגלות בשלילת היידיש.
הציונים במזרח אירופה נחלקו בדעתם בדבר השפה שתחליף את היידיש ביישוב.
מייסדי הציונות המדינית ראו ביידיש שפה מאובנת שראוי כי תיכחד.
הם סברו כי ליידיש אין מקום במפעל הציוני וכי היא פוגעת בתדמיתו של "הישראלי/העברי החדש".
גם מייסד הציונות הרוחנית, אחד העם התייחס ליידיש בביטול - בהקשר של תנועת האוטונומיזם, נגדה הוא התייצב נחרצות.
על רקע זה התחוללה בשנת 1913 ביישוב העברי "מלחמת השפות", והמאבק בין השפות נמשך עוד שנים רבות.
היידיש נרדפה על ידי רוב הממסד הציוני בכל הנוגע להוצאה לאור, לעיתונים ולפעילות בתיאטראות, בייחוד לפני הקמת מדינת ישראל ובראשית קיומה.
במאמרה "האמנם שפה זרה וצורמת?" פרופ' רחל רוז'נסקי מספרת על הסתייגותו החריפה של דוד בן-גוריון מהיידיש – השפה שבה הוא דיבר היטב ואף הופיע בה בפני יהודים בחו"ל.
באוגוסט 1949 התקבלה ההחלטה כי מותרות בישראל הופעות ביידיש רק של להקות מחוץ לארץ.
שני הקומיקאים המפורסמים, דז'יגאן ושומאכר שעלו לישראל בתחילת שנות ה-50, ניצלו עובדת היותם תושבי חוץ על מנת להופיע בהצלחה רבה.
מהר מאוד קבעה המועצה לביקורת סרטים ומחזות שאומנים אורחים יכולים להופיע בישראל במשך שישה שבועות בלבד.
בהמשך הגיעו דז'יגאן ושומאכר לפשרה עם הרשויות שאפשרו להם להופיע בתנאי ששליש מהופעתם תהיה בעברית.
רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 הותרו הצגות שלמות ביידיש.
עם הקמת המדינה היה מרדכי צאנין הדמות המרכזית שפעלה למען התערותם והתחברותם של מאות אלפי עולים דוברי יידיש בחיי המדינה.
ביולי 1948 החל לפרסם שבועון ביידיש "אילוסטרירטער וואָכנבלאַט" ("שבועון מאוּיר"), ולאחר מכן ייסד את השבועון "לעצטע נייעס" ("חדשות אחרונות") שאותו ביקש להפוך משבועון ליומון, אך לא קיבל לכך היתר מן הרשויות במסגרת המדיניות המגבילה את הפצת לשון היידיש ותרבותה.
כדי לעקוף את ההגבלה, הופיע "לעצטע נײַעס" שלוש פעמים בשבוע ובשלושת ימי השבוע הנותרים הוציא צאנין עיתון בשם אחר: "הײַנטיקע נײַעס" ("חדשות עכשוויות").
בתום מאבק בן תשע שנים קיבל צאנין ב-1958 את ההיתר לפרסם יומון יידי בשם אחיד.
"לעצטע נײַעס" המשיך להופיע עד 2006 והפך לעיתון פופולרי בקרב קוראי היידיש בישראל.
עם זאת, לפני קום המדינה השתמש פלג הציונות הרוויזיוניסטית ביידיש באופן פעיל לצורך הסברה.
מייסדו, זאב ז'בוטינסקי, כתב ביידיש ספרים ומאמרים והופיע בנאומים ביידיש בפני קהל באירופה.
נראה שהתנועה הפוליטית הראשונה שהכריזה על היידיש כשפתה הרשמית ואפילו מסמכיה התנהלו ביידיש הייתה "הבונד".
תנועה זו ראתה ביידיש כלשון הלאומית היהודית היחידה, והציבה את תרבות היידיש כמאפיין הלאומיות החילונית של יהדות מזרח אירופה.
לאחר השואה הוסיפו פעילי הבונד בישראל ובעולם לשמר ולפתח את תרבות היידיש.
בין התנועות הסוציאליסטיות בציונות, שרובן ככולן התנגדו ליידיש (שנתפסה בעיניהן כמתחרה לעברית), יוזכר כיוצא דופן הפלג השמאלי של מפלגת "פועלי ציון".
מייסדה ואחד ממנהיגיה, בר בורוכוב, ראה בה את אחד הכלים החשובים במאבק הסוציאליסטי האותנטי של היהודים, שאינו מנוגד לציונות אלא משרת את יעדיה.
זאת ועוד, במחצית הראשונה של המאה ה-20 היה בורוכוב בין הראשונים שעסק בבלשנות יידית ובכך היה אחד מחלוצי החקר המדעי של שפה זו.
את ההתייחסות ליידיש של חלק נכבד מצמרת התנועה הציונית בישראל בתום "מלחמת השפות" הביעה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר בטקס חנוכת בית סופרי ועיתונאי היידיש – בית לייוויק בתל אביב בשנת 1970:
"פעם הניחו כי יידיש מייצגת את הגולה ואת האנטי-ציונות, ואילו עברית - את ישראל ואת הציונות.
ה' לייוויק היה אחד מאותם משוררים גדולים שאומנם כתבו ביידיש, אבל גם הביעו, הרגישו ודיברו בעברית.
הוא חי והזדהה עם ארץ ישראל, עם מלאכת הבנייה הגדולה והמאבק למען הישרדות יהודית.
הבית הזה על שמו הנו ביטוי להסרת המחיצה בין יידיש לעברית.
אין עוד קרב בין השפות".
תהליך קבלת חוק הרשות והיווסדותה
עם הקמת המדינה ובמשך שנים רבות פעלו מוקירי שפת היידיש ותרבותה למען יוזמה בכנסת במטרה לגרום להכרה רשמית של היידיש ולחוקק חוק להקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
עימם נמנים שמואל עצמון-וירצר, פרופ' יצחק ורשבסקי, יצחק לודן, פרופ' גרשון וויינר, יצחק קורן ועוד רבים.
בשנת 1969 ייסד יצחק קורן את "הוועד לעידוד תרבות היידיש", ובעקבות פעילותו הוקמה באותה שנה "המועצה לתרבות היידיש בישראל" ובהשפעתה מינה שר החינוך אהרון ידלין ועדה מיוחדת לבחינת לימודי שפת היידיש וספרותה בבתי הספר התיכוניים.
החל משנת 1976 עמד קורן בראש המועצה עולמית לתרבות היידיש, שביוזמתה הונחו גם היסודות להקמת תיאטרון היידיש בישראל, תיאטרון יידישפיל.
אך הרשות לא הייתה קמה ללא התמיכה האיתנה של יו"ר הכנסת, דב שילנסקי.
בשנת 1996 במושב הכנסת המאוחד, אושרה הצעת חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, התשנ"ו-1996. הודות לכך הוכרזה הקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש - גוף ממלכתי שתפקידו הרשמי הוא להיות אחראי לענייני תרבות היידיש במדינת ישראל לרבות שפה ולשון, ספרות, אומנויות ופולקלור.
אלה הן מטרותיה של הרשות הלאומית לתרבות היידיש:
העמקת ההיכרות של הציבור בישראל עם תרבות היידיש על כל צורותיה.
טיפוח מחקר של תרבות היידיש.
קידום הוראת לשון היידיש וספרותה.
עידוד היצירה בת זמננו ביידיש.
איסוף, תיעוד וקטלוג של אוצרות התרבות העממית שבעל פה ושל התרבות הכתובה.
הוצאה לאור של יצירות נבחרות הן בשפת המקור (יידיש) והן בתרגומים הולמים לעברית.
אלה הם התחומים שהרשות הלאומית לתרבות היידיש פועלת בהם:
מתן סיוע (מענקים) לפרויקטים של יחידים ושל מוסדות התורמים לשימור ולפיתוח תרבות היידיש וביניהם: ספרים, סרטים, תקליטורים, סרטונים, הופעות, מחזות, הרצאות ועוד.
הענקת מלגות לימודים לסטודנטים הלומדים לתואר שני, שלישי ופוסט דוקטורט במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, שהמחקר שלהם תורם לשימור ולפיתוח תרבות היידיש.
הענקת פרסים כאות הוקרה על פועלם של יוצרים העוסקים בתחומים שונים של תרבות היידיש בישראל ותורמים להעצמתה.
קיום תחרות שנתית נושאת פרסים לכתיבת הסיפור הקצר ביידיש.
תמיכה ביידיש במערכת החינוך: בבתי ספר הלומדים את שפת היידיש ותרבותה לבגרות ובבתי ספר לאומנויות, המקיימים סדנאות לשירה ביידיש.
תמיכה בפעילות תרבותית במועדוני יידיש ברחבי המדינה וכן במועדוני עמך לרווחת ניצולי שואה.
הנגשת מידע רלוונטי על אודות שפת היידיש ותרבותה בישראל לציבור הרחב באמצעות המרשתת (אתר ופייסבוק), יישומון הזום ובדוא"ל.
עריכה והגשה של תוכנית רדיו שבועית ביידיש בכאן תרבות ובכאן רק"ע.
קיום אירועי תרבות יידיש פתוחים לקהל הרחב, המציינים תאריכים מיוחדים בתרבות היידיש.
עידוד שיתופי פעולה עם מוסדות להוריד: אחרים בישראל ומחוצה לה, המדגישים תכנים הקשורים לתרבות היידיש.
אלה הם יושבי ראש הרשות הלאומית לתרבות היידיש לדורותיהם:
חיים הלפרין (שימש כממלא מקום)
הרשות הזמנית של הקואליציה הייתה ממשלת מעבר עיראקית אשר הוקמה על ידי ארצות הברית לאחר הפלתו של משטר הבעת' של נשיא עיראק, סדאם חוסיין בעקבות פלישת הקואליציה בהובלת ארצות הברית לעיראק במלחמת עיראק במרץ 2003.
הרשות הזמנית של הקואליציה קיבלה על עצמה את כל הסמכויות השלטוניות הרלוונטיות לצורך ניהולה השוטף של עיראק, מתאריך הקמתה ב-21 באפריל 2003 ועד פיזורה ב-28 ביוני 2004 (ובסך הכל תקופה של 14 חודשים ושבוע).
הרשות הזמנית פעלה ליצירת תנאים של ביטחון ויציבות בעיראק, באופן שיאפשר למנגנון המדינה החדש לכונן בחירות שיאפשרו לציבור העיראקי לעצב באופן דמוקרטי את עתידו.
הרשות הזמנית ספגה ביקורת רבה על הניהול הלוקה של כספים שהוקצו לה לצורך שיקום עיראק.
המפקח המיוחד של ארצות הברית לשיקום עיראק, סטיוארט בואן, מעריך את הכספים שאבדו על-ידי הרשות הזמנית בכ-8 מיליארד דולר.
אחת התגליות המרעישות של בואן התרחשה ב-2010 כאשר מזומן שנגנב מהקרן לפיתוח עיראק בסכום של מעל מיליארד דולר התגלה מוחבא בבונקר בלבנון.
בינואר 2003, חודשיים לפני פלישת הקואליציה לעיראק, הוקם המשרד לשיקום וסיוע המוניטרי על-ידי ממשלת ארצות הברית.
המשרד לשיקום היה הגוף המקורי שהוקם על ידי ממשלת ארצות הברית לצורך שיקום עיראק של אחרי פלישת הקואליציה למדינה.
ג'יי גרנר, גנרל אמריקאי בדימוס, מונה כמנכ"ל המשרד לשיקום, לצד שלושה סגנים.
לאחר פיזור המשרד לשיקום והורשת סמכויותיו לרשות הזמנית, מונה גרנר כמנכ"ל הרשות הזמנית.
הסיבות לבחירה בגרנר היו ניסיונו הצבאי בעיראק במהלך מלחמת המפרץ (1991) וקשריו האישיים עם מזכיר ההגנה האמריקני דונלד רמספלד.
עם זאת, כהונתו ארכה רק כחודש, וב-11 במאי 2003 מונה במקומו פול ברמר.
במקביל לכניסתו לתפקיד מנכ"ל הרשות הזמנית, התמנה ברמר גם כשליחו המיוחד של נשיא ארצות הברית לעיראק.
ברמר כונה בפי כלי תקשורת שונים ובמסמכים רשמיים של הבית הלבן בתואר שגריר, מכיוון שזה היה התפקיד הממשלתי הבכיר ביותר שהגיע אליו (שגריר בהולנד).
עם זאת, ברמר לא היה שגריר ארצות הברית בעיראק כיוון שארצות הברית לא החזיקה באותה תקופה נציגות דיפלומטית רשמית בעיראק.
עם כניסתו לתפקיד, החל ברמר ביצירת מנגנון למניעת שחיתויות בכסף שהעבירה ארצות הברית לעיראק.
תקציבה של הרשות הזמנית הגיע ישירות ממשרד ההגנה האמריקני שהרשות הוקמה כמחלקה שלו.
כראש הרשות, ברמר דיווח ישירות לשר ההגנה.
על אף שלאחר כיבושה, נכחו בעיראק גם כוחות מקרב צבאות אחרים בקואליציה, פיקוד מרכז של הצבא האמריקני (USCENTCOM) הופקד באופן כמעט בלעדי על אספקת תמיכה צבאית לרשות הזמנית.
בימים שלאחר הפלישה האמריקנית והפלת משטרו של סדאם חוסיין, הסתערו המוני עיראקים על ארמונותיו המפוארים ובזזו אותם, אולם מרבית המבנים עצמם נשארו שלמים וללא פגע.
הרשות הזמנית התמקמה בתוך הארמונות הללו, שהיו מפוזרים בכל רחבי המדינה, ופעלה מהם.
כמה מהארמונות הללו נותרו בחזקתו של הממשל האמריקני אף לאחר החזרת הסמכויות לניהול המדינה לריבון העיראקי ב-2004. המרכז המנהלי הראשי של הרשות הזמנית מוקם במתחם מבני השלטון במרכז שנודע בשם האזור הירוק בבגדאד ושהפך עד מהרה לאזור מוקף חומה ומאובטח היטב.
הרשות הזמנית הייתה אחראית גם על ניהול הקרן לפיתוח עיראק בשנה שלאחר פלישת כוחות הקואליציה למדינה.
קרן זו החליפה את תוכנית נפט תמורת מזון של האו"ם ומימנה תוכניות שונות לחיזוק הכלכלה העיראקית בתחומי המזון, החשמל, והנפט, וכן הבטיחה את תשלום משכורותיהם של עובדי המדינה ואת פעילותם השוטפת של משרדי הממשלה השונים.
הצעד הראשון של הרשות הזמנית תחת הנהגתו של ברמר היה פרסום צו מספר 1, מתאריך 16 באפריל 2003, שהורה על פירוק מפלגת הבעת' ועל החלתם של צעדי דה-בעת'יפיקציה בעיראק.
צעד זה היה הכרחי לצורך שימור היציבות בעיראק לאור הדאגה הרבה שרווחה בציבור העיראקי מפני אפשרות תקומתה של מפלגתו של סדאם חוסיין והמשך שליטת המפלגה ואנשיה במוקדי השלטון בעיראק.
מטרת מדיניות הדה-בעת'יפיקציה הייתה קידום הקמתה של מערכת פוליטית דמוקרטית בעיראק והרשות פרסמה מאה צווים לאורך פעילותה על מנת לממש מדיניות זו.
מבקריה של מדיניות הדה-בעת'יפיקציה טענו כי המדיניות הייתה לא דמוקרטית, הדירה את האוכלוסייה הסונית במדינה מתעסוקה במגזר הציבורי, ותרמה משמעותית להידרדרות המצב הביטחוני בעיראק (בעיקר בעקבות פירוק כוחות הביטחון העיראקיים).
צו מספר 2 של הרשות הזמנית, שפורסם ב-23 במאי באותה שנה, פיזר את הצבא העיראקי לצד מנגנוני שלטון אחרים של משטר הבעת' על עובדיהם והוביל עקב כך לאבטלה של יותר מ-500,000 אזרחים עיראקים.
העובדה שאנשי מפלגת הבעת' בצבא ובמוסדות השלטון היו בעיקר סונים גרמה להיווצרות תחושת תסכול ומרמור בקרבם ולהחרפת השסע הסוני-שיעי במדינה.
ב-22 ביולי 2003, הקימה הרשות הזמנית את מועצת הממשל העיראקית ומינתה את חבריה, שהיו ברובם עיראקים גולים שיצאו לגלות במהלך שנות שלטונו של סדאם ומתנגדי משטר שנרדפו על-ידי המשטר הקודם.
מועצת הממשל העיראקית הייתה כפופה באופן רשמי לרשות הזמנית, אך עם זאת ניתנו בידיה מספר סמכויות מפתח: מינוי נציגים לאו"ם, מינוי שרים זמניים, וניסוח חוקה זמנית שנודעה בתקופת המעבר השלטונית בשם המשפט האדמיניסטרטיבי.
חוקה זו נועדה לסייע בניהול עיראק בתקופה זו ועד אשר חוקה קבועה תיכתב ותאושר על ידי ציבור האזרחים.
ב-14 בדצמבר 2003, כינסה הרשות הזמנית מסיבת עיתונאים כדי לבשר על לכידתו של סדאם חוסיין ולקיחתו למעצר על ידי הצבא האמריקני.
במסיבת העיתונאים נכחו הגנרל ריקרדו סנצ'ז מצבא ארצות הברית, ראש הרשות הזמנית ברמר, ומספר חברים ממועצת הממשל העיראקית, וכן אנשי תקשורת מכל רחבי העולם.
העברת הסמכויות התרחשה מאחורי דלתיים סגורות וללא אירועים או טקסים פומביים מיוחדים.
עם פירוקה של הרשות הזמנית, עזב ברמר את עיראק עוד באותו יום.
הרשות הזמנית התחלקה לארבעה מחוזות גאוגרפיים.
מטה המחוז הצפוני (CPA North) ישב בעיר ארביל; מטה המחוז המרכזי (CPA Central) ישב בארמון הרפובליקני בבירה בגדאד; מטה מחוז מרכז-דרום (CPA South Central) היה בעיר אל-חלה, הסמוכה להריסות העיר העתיקה בבל; והמחוז הדרומי (CPA South) היה ממוקם בעיר בצרה.
כל מחוז פעל בצורה אוטונומית למחצה אך כולם חלקו את אותן המטרות שעיקרן ייצובה ושיקומה של עיראק.
המצב הביטחוני ורמת התסיסה האזרחית בעיראק השתנו תכופות לפי המחוזות השונים, ועל כן היו רמות שונות של הצלחה לתוכניות הרשות הזמנית במחוזות השונים בהן פעלה.
הדירקטוריון של הרשות הזמנית הורכב מ-11 חברים, 10 מהם אמריקאים, בריטים, או אוסטרלים שהיו בכירים ברשות הזמנית, וחבר אחד ממועצת הממשל העיראקית.
יו"ר הדירקטוריון היה גם יועץ בכיר לשר האוצר העיראקי מטעם הרשות הזמנית.
בין השאר, היה הדירקטוריון אחראי על מתן המלצות להנהלת הרשות הזמנית בעניין מכרזים ועל פיקוח על טוהר התהליכים.
כדי להבטיח שקיפות, נקבע כי כלל הדיונים החשובים בעניין יתרונות וחסרונות של התוכניות שעלו לדיון יהיו גלויים לציבור על-ידי חשיפת הפרוטוקולים לציבור.
עם זאת, מרבית מהמפגשים הללו לא תועדו כראוי.
בנוסף, ראש הרשות היה אמור לקבל החלטות בעניין מכרזים רק לאחר קבלת המלצות מהדירקטוריון.
עם זאת, דיוני הדירקטוריון לא התקיימו על פי כללי השקיפות ההכרחיים.
לראייה, מתוך 43 דיונים שהתקיימו ב-2003, החבר היחיד מטעם מועצת הממשל העיראקית נכח רק בשני דיונים.
לפני הכיבוש האמריקני, הייתה הכלכלה העיראקית מתוכננת וריכוזית.
מאפייניה המרכזיים היו איסור על בעלות זרה על עסקים, התעשיות הגדולות היו בבעלות המדינה והוטלו מכסים גבוהים כדי למנוע כניסת סחורות זרות למדינה.
לאחר הפלישה לעיראק, פעלה הרשות הזמנית להפרטת הכלכלה העיראקית ופתיחתה להשקעות זרות באמצעות צווים שונים שפרסמה.
צו מספר 39, תחת הכותרת "השקעות זרות", הכיר בכך שהשקעות זרות יסייעו בפיתוח תשתיות בעיראק, יטפחו צמיחת עסקים עיראקים, ייצרו מקומות עבודה, יביאו להחדרת טכנולוגיה חדשה לעיראק, ויקדמו העברת ידע ומיומנויות לחברה העיראקית.
הצו הורה כי "משקיע זר יהיה רשאי לבצע השקעות זרות בעיראק בתנאים נוחים לא פחות מאלה החלים על משקיע עיראקי", וכי "סכום ההשתתפות הזרה בישויות עסקיות חדשות שנוצרו או הקיימות בעיראק לא יוגבל..." בנוסף, המשקיע הזר "יהיה מורשה...
להעביר לחו"ל ללא דיחוי את כל הכספים הקשורים להשקעותיו, לרבות מניות או רווחים ודיבידנדים...".
מבקרים שונים של פעולת הרשות טענו כי היא שינתה באופן קיצוני את כלכלת עיראק.
היא אפשרה השקעות זרות ללא הגבלה ולא הטילה מגבלות על הוצאת רווחים מחוץ למדינה.
עם זאת, מדיניות זו תאמה את הסטנדרטים הבינלאומיים העכשוויים להשקעות זרות ישירות שעליהם נשען רוב העולם המפותח.
הצו הוסיף כי "כאשר הסכם בינלאומי שעיראק חתומה עליו מעניק תנאים נוחים יותר עבור משקיעים זרים המקיימים פעילות השקעות בעיראק, יחולו התנאים הנוחים יותר תחת ההסכם הבינלאומי".
לפי המבקרים, הצו נוסח באופן שאמור היא לייצר סביבה נוחה ככל האפשר למשקיעים זרים, ובכך לאפשר לתאגידים אמריקניים ורב-לאומיים לשלוט בכלכלת עיראק.
אחרים טוענים שהרשות הזמנית ראתה ברפורמות השוק החופשי כלי חיוני במטרה לאפשר לעושר הנפט של עיראק לייצר צמיחה ופיתוח בני-קיימא, במקום להשאיר את עיראק במלכודת משאבים על-ידי הותרת חוקים ותקנות שניסח המשטר הטוטליטרי המודח.
צו מספר 17 של הרשות הזמנית העניק לכל הקבלנים הזרים שפעלו בעיראק חסינות מכל הליך משפטי מקומי בעיראק ולמעשה העניק חסינות משפטית מכל סוג של תביעה, אזרחית או פלילית, בגין פעולות שביצעו קבלנים אלה בתוך עיראק.
צו מספר 49 דאג להפחתת מס לתאגידים הפועלים בתוך עיראק.
הוא הפחית את תעריף המס המקסימלי מ-40% ל-15% מההכנסות.
הרשות האמריקנית למלחמה בסמים בספורט הוא ארגון ללא מטרות רווח, לא ממשלתי והארגון הלאומי למניעת סימום (NADO) של ארצות הברית.
במטרה להגן על התחרות הנקייה ושלמות הספורט ולמנוע שימוש בחומרים משפרי ביצועים בארצות הברית, מספק הארגון חינוך, מוביל יוזמות מדעיות, מבצע בדיקות ומפקח על תהליך ניהול התוצאות.
מטה הארגון ממוקם בקולורדו ספרינגס, קולורדו.
הארגון חתום על קוד המלחמה העולמי נגד סימום בספורט, שמטרתו לתאם את הנהלים למניעת סימום ברחבי העולם, ונחשב לבסיס לתוכניות המניעה החזקות והמחמירות ביותר נגד סימום בספורט.
ארצות הברית גם אשררה את אמנת יונסק"ו הבינלאומית נגד סימום בספורט, האמנה הבינלאומית הראשונה נגד סימום בספורט, ומסתמכת במידה רבה על USADA לביצוע מחויבות זו.
טראוויס טיגרט משמש כמנכ"ל של USADA מאז ספטמבר 2007.
באוקטובר 1999 השיק הוועד האולימפי של ארצות הברית (USOC) את USADA והפעילות החלה ב-1 באוקטובר 2000. בשנת 2003, אחת היוזמות הראשונות והגדולות של USADA הייתה תיקון המדיניות האמריקאית למניעת סימום כדי להתאים אותה לקוד העולמי למניעת סימום שאומץ לאחרונה.
אחד השינויים העיקריים שבוצעו בקוד על ידי USADA כלל הפחתת רמת ההוכחה הנדרשת בהליך משפטי הקשור לסימום.
לפני השינויים, רמת ההוכחה הנדרשת הייתה שווה לזו הנדרשת בבית משפט בארצות הברית.
לאחר השינויים, USADA הפחית את הרמה הנדרשת להוכחת עבירת סימום ל"סיפוק נוח של גוף השימוע".
במיוחד, USADA נחתם עם ה-UFC לשמש כרשות למניעת סימום בתוך הארגון, כאשר השותפות החלה בשנת 2015. עם זאת, במהלך מחלוקת מפורסמת על זכאותו של קונור מקגרגור להצטרף מחדש לרשימת ה-UFC לאחר תקופת היעדרות מבריכת הבדיקות של USADA, הודיע USADA כי לא יחדשו את החוזה עם ה-UFC.
ההסכם בין USADA ל-UFC צפוי לפוג בשנת 2024, לאחר מכן לא תהיה רשימת ה-UFC כפופה לבדיקות של USADA.
מעמדו ועצמאותו של USADA מהוועד האולימפי והפאראלימפי של ארצות הברית (USOPC) נבדלים מהנורמה בספורט בארצות הברית, שכן רוב הארגונים המקצועיים לספורט (MLB, NFL, NBA, NHL) מנהלים את הפונקציות למניעת סימום בספורט שלהם בעצמם.
כתוצאה מהחוזים הרב-שנתיים המתמשכים של USADA עם ה-USOPC ועם גופי הספורט הלאומיים המנהלים (כגון USA Track & Field, USA Cycling, USA Swimming, US Soccer וכו'), הסוכנות אחראית לניהול תוכניות למניעת סימום, כולל בדיקות וניהול תוצאות, עבור כל ספורטאי ואירוע ספורט לאורך השנה.
אף על פי שמו ומעמדו כארגון הרשמי למניעת סימום של המדינה, USADA הוא ארגון פרטי ואינו כפוף לפיקוח ממשלתי.
הרשות החמישית הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2013 בבימויו של ביל קונדון המבוסס על תסריט מאת ג'וש סינגר.
הסרט מתאר את עלייתו של אתר ההדלפות "ויקיליקס" ואת הדינמיקה בין מייסדו, ג'וליאן אסאנג', לבין שותפו, דניאל דומשיט-ברג.
הסרט היה כישלון קופתי עם הכנסות בגובה 8.6 מיליון דולר בלבד אל מול תקציב של 28 מיליון דולר וזכה לתגובות ביקורתיות מעורבות על התסריט והבימוי שלו, אם כי המשחק זכה לשבחים, במיוחד הופעתו של קמברבאץ'.
הסרט עוקב אחר הקמתו של אתר "ויקיליקס" על ידי ג'וליאן אסאנג' ושיתוף הפעולה שלו עם דניאל דומשיט-ברג.
השניים חושפים סדרת הדלפות מסווגות שמטלטלות ממשלות ותאגידים ברחבי העולם.
עם התרחבות פעילות האתר, מתגלעים מתחים בין אסאנג' לדומשיט-ברג בנוגע לאתיקה, שקיפות וההשלכות של פרסומיהם.
בנדיקט קמברבאץ'– ג'וליאן אסאנג' מייסד ויקיליקס.
דניאל בריהל – דניאל דומשיט-ברג, שותפו של אסאנג'.
אליסיה ויקנדר – אנקה, בת זוגו של דומשיט-ברג.
סטנלי טוצ'י – ג'יימס בוסוול, בכיר בממשל האמריקאי.
לורה ליני – שרה שו, בכירה בממשל האמריקאי.
אנתוני מאקי – סם קולסון, עובד בממשל האמריקאי.
דייוויד ת'יוליס – ניק דייוויס, עיתונאי ב"גרדיאן".
דן סטיבנס – איאן כץ, עיתונאי ב"גרדיאן".
קאריס ואן האוטן – בירגיטה יונסדוטיר, פעילה איסלנדית.
באתר Rotten Tomatoes, הוא מחזיק בציון של 35% בהתבסס על 186 ביקורות, עם קונצנזוס המבקרים שהסרט "מציע מעט תובנות על ג'וליאן אסאנג' או ויקיליקס".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 49 מתוך 100, בהתבסס על 46 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
שמוליק דובדבני מ-ynet ציין שהסרט "הוא לא יותר מאשר שיעור דרמטי בגבולות החופש שמאפשרת הרשת" בעוד אבנר שביט מוואלה כתב שהסרט "עשוי ביעילות, אבל אין לו יותר ערך מאשר בערך ויקיפדיה".
הרשות המוניטרית הפלסטינית (PMA; בערבית: النقد الفلسطينية) היא הבנק המרכזי המתהווה של הרשות הפלסטינית.
הרשות ממוקמת ברמאללה, היא הוקמה בשנת 1994 בעקבות חתימת פרוטוקול היחסים הכלכליים (פרוטוקול פריז) בין ישראל ובין הרשות הפלסטינית.
זהו מוסד ציבורי עצמאי האחראי על גיבוש ויישום מדיניות מוניטרית ובנקאית, לשמירה על המגזר הבנקאי ולהבטיח את צמיחת הכלכלה הפלסטינית בצורה מאוזנת.
הרשות המוניטרית הפלסטינית מפקחת על שלושה עשר הבנקים הפלסטיניים והזרים הפועלים ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
היא אינה אחראית להנפקת מטבע פלסטיני.
הרשות פועלת מכוח חוק PMA מספר 2 משנת 1997, חוק של המועצה המחוקקת הפלסטינית וחוק הבנקאות מספר 9 משנת 2010, ועל בסיס החלטה שקיבל יאסר ערפאת בשנת 1994. סמליל הרשות כולל מחווה ללירה הארץ-ישראלית (שנקראה באנגלית Palestine Pound), ששימשה כהילך חוקי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
הלוגו מכיל את שם הרשות המוניטרית הפלסטינית באנגלית ובערבית, הכתוב על מטבע היסטורי של 5 מיל.
PMA שואפת לשמור על יציבות מוניטרית ופיננסית ולקדם צמיחה כלכלית בת קיימא באמצעות:
רגולציה ופיקוח יעילים ושקופים על בנקים, מוסדות מיוחדים למתן הלוואות וחלפני כספים הפועלים בשטחים הפלסטיניים.
פיקוח על הטמעה ותפעול של מערכות תשלומים מודרניות ויעילות.
פיתוח וביצוע מדיניות מוניטרית שנועדה להשיג יציבות מחירים.
PMA פעילה בקידום מדיניות והיא חברה בברית להכללה פיננסית.
מנהלי ה-PMA לאורך השנים היו:
הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ היא הרשות האמריקנית לאכיפת חוקי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ.
במרץ 2003, הרשות פוצלה על ידי המחלקה לביטחון המולדת לשני גופים נפרדים: ATF - הרשות לאכיפת החוקים שעברה ממשרד האוצר למחלקת המשפטים, ו־TTB - הרשות לאכיפת חוקי המסים, כחלק ממחלקת האוצר.
הרשות מפעילה מעבדה לזיהוי חומרי נפץ בבלטסוויל, מרילנד.
הרשות נהנית מתקציב שנתי של 1.12 מיליארד דולר (נכון ל-2010) ומועסקים בה כ-5,000 סוכנים.
בתחילת שנות התשעים, הרשות פיתחה תוכנית למאבק חינוכי בכנופיות הרחוב, שכוללת הדרכות בבתי ספר (תוכנית GREAT).
עד 2002 הסוכנות הייתה חלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית ובעקבות חוק הפטריוט הועברה לידי אחריות מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
סמל הרשות כשהייתה חלק ממחלקת האוצר דגל הרשות כשהייתה חלק ממחלקת האוצר
בתקופת היובש היחידה הוחזרה למחלקת האוצר של ארצות הברית והפכה ליחידת מיסוי האלכוהול (Alcohol Tax Unit ,ATU) של לשכת הכנסות הפנים.
בשנת 1942 היחידה גם החלה לעסוק באכיפת חוקי אחזקת חומרי נפץ.
בתחילת שנות ה-50 לשכת הכנסות הפנים הפכה לשירות הכנסות הפנים וליחידה נוספו תפקידי אכיפת חוקי מיסוי הטבק ושם היחידה שונה לחטיבת מיסוי טבק ואלכוהול (Alcohol and Tobacco Tax Division – ATTD).
ב־1968 עבר החוק לפיקוח על כלי ירייה והיחידה שינתה את שמה שוב והפכה לחטיבת חומרי נפץ, הטבק והאלכוהול (Alcohol, Tobacco, and Firearms Division) והחלה לשאת מאז את ראשי התיבות AFT ולאורך שנות ה-70 גדלו סמכויות הרשות והקיפו מאבק בנשק לא חוקי ובחומרי נפץ.
ב־1 ביולי 1972 ATF הפכה לגוף עצמאי במחלקת האוצר בשם הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ (Bureau of Alcohol, Tobacco, and Firearms; מילולית: הלשכה לאלכוהול, טבק וחומרי נפץ).
היחידה המשיכה לאכוף חוקים בתחום מיסוי האלכוהול והטבק אך התמקדה במאבק בכלי נשק לא חוקיים וחומרי נפץ.
לאחר מתקפות ה-11 בספטמבר הנשיא ג'ורג' וו.
בוש הקים את המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית והרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ הועברה מאחריות מחלקת האוצר למחלקת המשפטים והרשות שינתה שמה ללשכת האלכוהול, הטבק, כלי נשק וחומרי נפץ (Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms, and Explosives), ברם הסוכנות המשיכה לשאת את ראשי התיבות המקוריים ATF.
ב־24 בינואר 2003 משימת איסוף המס הפדרלי מהפקת מוצרי טבק ואלכוהול ותפקידי הפיקוח הקשורים להגנת הציבור בנושאי הפקת אלכוהול שהיו באחריות ATF ורשות המיסים האמריקאית הועברו לאחריות הלשכה למסחר ומיסוי טבק ואלכוהול (Alcohol and Tobacco Tax and Trade Bureau, TTB) שאך זה הוקמה.
לרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ ישנם מספר משרדי שדה בערים הגדולות בארצות הברית: אטלנטה; בלטימור; בוסטון; שרלוט; שיקגו; קולומבוס; דאלאס; דנוור; דטרויט; יוסטון; קנזס סיטי; לוס אנג'לס; לואיוויל; מיאמי; נשוויל; ניוארק; ניו אורלינס; ניו יורק; פילדלפיה; פיניקס; סן פרנסיסקו; סיאטל; סיינט פול; טמפה; וושינגטון די.
ישנם גם סניפים במדינות אחרות כמו קנדה, מקסיקו, אל סלוודור, קולומביה, עיראק, והקריביים.
מנהל חטיבת חומרי נפץ, הטבק והאלכוהול שם תקופת כהונה הערות רקס דייוויס 1970 - 1978 מנהל ATF הראשון מנהלי הלשכה לאלכוהול, טבק וחומרי נפץ שם תקופת כהונה הערות ג.ר.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (ובקיצור: הרשות השנייה) היא תאגיד סטטוטורי האחראי לרגולציה על שידורי טלוויזיה ורדיו מסחריים בישראל, בתחנות טלוויזיה ארציות ובתחנות רדיו אזוריות, ועל הפיקוח עליהם.
הרשות החלה לפעול ב-1 בספטמבר 1991. החל משנת 2008 הרשות השנייה אחראית גם על שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי לערוצים הציבוריים - עידן+.
בראש הרשות עומדת מועצה ציבורית.
המועצה קובעת את מדיניות הרשות וממנה את מנכ"ל הרשות.
כמו כן, מקיימת הרשות מכרזים ומעניקה רישיונות שידור.
עוד אחראית הרשות על שידורי החדשות של בעלי הרישיון בטלוויזיה וברדיו.
הרשות היא תאגיד הממוקם יחד עם חלק ממוסדותיו בירושלים.
שמו של הגוף מתייחס אל היותו הגוף השני שהוקם לצורך הסדרה חוקית של שידורי טלוויזיה ורדיו בישראל, לאחר הקמת הגוף הראשון – רשות השידור, אשר אמון על השידור הציבורי.
האחרונה גם הייתה אחראית על שידורי הניסיון של ערוץ 2 עד להקמת הרשות השנייה ותחילת השידורים המסחריים באופן רשמי שממומנים מפרסומות ולא מאגרת הטלוויזיה.
זיכיון לשידור כמות תדרי השידור מוגבלת, ולכן מדינות מסוימות מקצות אותם ליזמים פרטיים דרך מכרז או מכירה פומבית.
הזוכה במכרז מקבל לפרק זמן מוגבל את הזיכיון לתחום התדרים אשר הוקצה לו.
מתן זיכיון הוא בין השיטות המקובלות למתן היתר להפעלת תחנות רדיו.
שיטה אחרת למתן היתר הפעלת תחנות רדיו וטלוויזיה היא באמצעות - "רישיון לשידור".
זיכיון תקף לארבע שנות שידורים.
למעט זיכיון שניתן לראשונה ליחידת שידור והוא יינתן לתקופה של שש שנים.
מעבר לטלוויזיה ורדיו דיגיטליים מאפשר ניצול יעיל של התדרים ומפיג את המחסור בערוצי שידור.
רישיון לשידור רישיון מוענק לכל מי שעומד בתנאי סף מסוימים.
הרישיון תקף כל עוד לא הופרו תנאי הסף והוא רשאי להחזיק בו.
ועדת קוברסקי ועדה בראשותו של חיים קוברסקי.
מכונה גם כוועדה לבירור נושא הערוץ השני בטלוויזיה בישראל.
הוועדה הוקמה בשנת 1978 על ידי שרי החינוך והתקשורת (זבולון המר ויצחק מודעי).
ועדה זו הניחה את היסודות להקמת ערוץ טלוויזיה מסחרי בישראל.
כדי לספק את מגוון הצרכים אשר גברו והתרבו בקרב האוכלוסייה בארץ.
תפקידה העיקרי של הוועדה היה לבחון שתי סוגיות: א.
האם קיים צורך בערוץ מסחרי ; ב.
האם תידרש חקיקה מיוחדת להקמת הערוץ החדש או שיפעל במסגרת רשות השידור.
הוועדה המליצה במסקנותיה כי יש להקים ערוץ נוסף, שכן שאין הצדקה לקיום מונופול של רשות השידור וערוץ נוסף יחזק ויתרום לטלוויזיה.
ממועד הגשת הדו"ח ועד אישור חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו בכנסת בשנת 1990 חלפו כ-11 שנים.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו מסדיר את פעילותם של הערוצים המסחריים בטלוויזיה ואת פעילותן של תחנות הרדיו האזוריות.
העיכובים בחקיקת החוק נבעו ממחלוקות פוליטיות ובעיקרן המאבק על השליטה ברשות.
קיום שידורים ופיקוח עליהם בתחומי: הלימוד, חינוך, בידור.
מידע בנושא: מדיניות, חברה, כלכלה, משק, תרבות, מדע, אמנות וספורט.
תפקידיה של הרשות על פי החוק:
טיפוח אזרחות טובה ולחיזוק ערכי הדמוקרטיה וההומניזם.
מתן ביטוי למורשת היהודית וערכיה ולערכי הציונות.
מתן ביטוי לתרבות העמים, ליצירה האנושית ולערכי הציוויליזציה לדורותיה.
קיום שידורים בשפה הערבית לצרכיה של האוכלוסייה הדוברת ערבית, ולקידום ההבנה והשלום עם המדינות השכנות בהתאם למגמות היסוד של המדינה.
מתן ביטוי מתאים למגוון התרבותי של החברה הישראלית ולהשקפות השונות הרווחות בציבור.
שידור מידע מהימן, הוגן ומאוזן.
קיום שידורים להקניית השכלה לכלל הציבור ולאוכלוסיות מוגדרות.
קיום שידורים בשפות זרות לעולים חדשים ולתיירים.
מניעת שידורים אסורים על פי חוק זה.
סימון וסיווג תוכניות טלוויזיה לילדים
מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו מתמנית על פי חוק בידי הממשלה ועל פי המלצתו של שר התקשורת, לתקופה של 4 שנים.
במועצה 15 חברים, ואחד מהם ממונה על ידי הממשלה ליו"ר.
המועצה מורכבת מאנשי ציבור בעלי "רקע תרבותי הולם, ניסיון וידע...והבנה למצב החברתי בישראל".
תפקידה העיקרי הוא להתוות את קווי הפעולה של הרשות ולפקח על בעלי הזיכיונות.
בין היתר, המועצה מאשרת את הצעת התקציב של הרשות וקובעת את כללי הרשות השנייה לפיקוח על הזכיינים.
התווית קווי הפעולה של הרשות.
פיקוח שוטף על ביצוע השידורים על יד בעלי הזכיינות וקיום השירותים שהם נותנים.
דיון בכל הצעת תקציב של הרשות לכל שנת כספים ואישורה כפי שהוצעה או בשינויים הנכונים לדעתה.
מינוי נציגי הרשות במועצת המנהלים של החברה על פי המלצתו של מנהלה.
קביעת האזורים לזיכיון לשידורי רדיו (באישור השר).
תדון בדוחות אשר יגיש לה מבקר מנהל וועדות המשנה של הרשות ותקבע את מסקנותיה.
תגיש לשר כל דו"ח שידרוש.
תדון ותחליט בכל עניין שנמצא בעיניה נכון לביצוע תפקידה.
יושבי ראש מועצת הרשות לאורך השנים:
אודליה מינס (ממלאת מקום) - 2 באוגוסט-30 בנובמבר 2024
המועצה ממנה את המנכ"ל לתקופה של חמש שנים.
בתום תקופה זו היא רשאית להאריך את כהונתו.
המינוי באישורם של השר והממשלה.
הצעת חלוקת יחידות השידור בין בעלי הזיכיון ואישורה מול המועצה.
דרישה וקבלת לוח המשדרים מבעלי הזיכיונות.
הכנת לוח משדרים כללי והגשתו למועצה.
פיקוח על קיום השידורים על פי חוק.
הכנת תקציב לכל שנת כספים והגשתה למועצה.
הכנת דוח שנתי על פעולות הרשות והזכיינים למועצה.
ייעוץ לבעלי הזיכיונות בכל הקשור לשידורים.
קיום סקרים והאזנות על פי מועד ופרסום תוצאותיהם.
המנהל אחראי על הניהול השוטף ולו כל הסמכויות הדרושות לניהול הרשות ולייצוגה.
בשנת 1986 החל משרד התקשורת בשידורי ניסיון של ערוץ 2 בכל יום למספר שעות, במקביל לחקיקת חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
שידורי הערוץ החלו בשנת 1993 וערוץ 2 הפך לערוץ הטלוויזיה המסחרי הראשון שהופעל בישראל.
הרשות השנייה החליטה להעניק זיכיון לשידורים לשלוש זכייניות: טלעד, קשת ורשת.
עם הקמת הערוץ השני קמה גם חברת החדשות של הערוץ השני ומומנה על ידי הזכייניות.
בשנת 2005 תמה תקופת הזיכיון בת שש השנים והוחלט על מכרז חדש לשתי זכייניות בלבד.
הזוכות במכרז היו: רשת וקשת שהמשיכו לשדר בערוץ עד פיצולו ב־1 בנובמבר 2017.
טלעד - נוסדה בשנת 1973 על ידי עוזי פלד וחברת דיסקונט ופעלה כחברת הפקות כ-20 שנה.
ביולי 1993 קיבלה טלעד זיכיון בערוץ 2. פעילותה כזכיינית בערוץ 2 נמשכה כ-12 שנים, בשנת 2000 טלעד התרחבה ונכנסה לפעילות של שידור רב-ערוצי בכבלים ובלוויין וכיום היא מפיקה 8 ערוצים – 5 מקומיים ו-3 בינלאומיים.
בראש בעלי המניות בטלעד עמדו קבוצת גאון אחזקות, מגוויץ' ישראל בע"מ ועוזי פלד בע"מ.
רשת - בנובמבר 1993 הוקמה רשת והחלה להפעיל שידורים בערוץ השני במסגרת זיכיון שניתן לה.
בשנת 2005 הוצא מכרז חדש להפעלת הערוץ לתקופה של 10 שנים ונקבע שהוא יופעל על ידי שתי זכייניות ורשת נבחרה להיות אחת מהן.
הבעלים העיקריים של רשת (נכון לשנת 2007): פולאר תקשורת, אביב גלעדי, בינו אחזקות וקבוצת שטראוס-עלית.
קשת - זכיינית ערוץ 2 מראשיתו בשנת 1993. בשנת 2005 הוצא מכרז חדש להפעלת הערוץ לתקופה של 10 שנים ונקבע שהוא יופעל על ידי שתי זכייניות, קשת אחת מהן.
הבעלים העיקריים של קשת (נכון לשנת 2005): משה (מוזי) ורטהיים, חיים סבן, שלמה אליהו, מרדכי יונה ואחרים.
"ערוץ 10" (שמו הקודם "ישראל 10") הוקם כערוץ מסחרי והחל לשדר בשנת 2002, בד בבד עם תחילת פעילותה של חברת החדשות של ערוץ 10. הערוץ היה אמור להיות מופעל באמצעות שתי זכייניות אך בשל קשיים אוחדו "ישראל 10" ושידורי עדן.
הערוץ היה בבעלות אנשי העסקים יוסי מימן (51%) ורון לאודר (25%).
הערוץ אמור לממן את פעילותו באמצעות שידור פרסומות אך לאחר שנתו הראשונה נקלע לקשיים כלכליים, עקב נתנוני צפייה שהיו נמוכים מהתחזיות.
כדי למנוע את התמוטטותו הוכנס הערוץ למצב משפטי של הקפאת הליכים ובוצעו תיקוני חקיקה כדי לאפשר את המשך פעילותו, ואף נמחקו חלק מחובותיו למדינה.
ערוץ 10 הביא לגיוון בערוצי הטלוויזיה ואף עזר בהורדת מחירי הפרסומות.
הערוץ נקלט בבתי הצופים באמצעות חברת הכבלים ("HOT"), חברת הלוויין ("yes") או באמצעות שידור דיגיטלי קרקעי באנטנה.
הערוץ מועבר באופן חופשי גם באמצעות הלוויין עמוס.
הערוץ ממשיך לשאת בהפסדים שוטפים (מאז הקמתו) ונכון ל-2012, חובותיו עמדו על סך של 60 מיליון שקל למדינת ישראל, בנוסף לחובות אחרים (המובטחים בערבות אישית של מימן) לקרן אוריגו (30 מיליון שקל) ולקרן לקולנוע (20 מיליון שקל).
הסגנון הרגולטורי של הרשות השנייה למול ערוץ עשר אופיין במחקרים אקדמיים כרך, הסכמי וחסר שיניים, העומד בניגוד גמור לרגולציה המשפטית הפורמלית הסדורה שגובשה לשליטה על שוק הטלוויזיה בחקיקה ראשית, בחקיקת משנה ובתנאי הזיכיון.
גישה זו באה לידי ביטוי בחוזים רגולטוריים שערכה הרשות השנייה לאחר ניהולו של משא ומתן עם ערוץ עשר בדבר היקף המחויבויות והחובות שחלו עליו בעבר, וחלים עליו בהווה ובעתיד לבוא.
הערוץ שידר תחת זיכיון עד ה-1 ביולי 2017 אז עבר לשדר תחת רישיון.
הערוץ סיים את שידוריו ב-16 בינואר 2019, בעקבות מיזוג רשת וערוץ עשר.
תחנות הרדיו של הרשות השנייה
קשת 12 הוא ערוץ מסחרי שהחל לשדר ב-1 בנובמבר 2017 עם פיצול ערוץ 2 ומופעל על ידי קשת שבעבר הייתה אחת מזכייניות הערוץ.
את הבקשה לרישיון הגישה קשת ב-31 באוקטובר 2016. ב-26 באפריל 2017 זכתה באפיק 12 לאחר שהציעה את הסכום הגבוה ביותר מבין המתמודדים וב-31 באוקטובר באותה שנה קיבלה את הרישיון.
בערוץ משודרות תוכניות שהיו בעבר משודרות בערוץ 2 לצד תוכניות חדשות.
בנוסף משודרות בערוץ תוכניות חברת החדשות למשך 3 שנים מיום תחילת השידורים.
רשת 13 הוא ערוץ מסחרי שהחל לשדר ב-1 בנובמבר 2017 עם פיצול ערוץ 2 ומופעל על ידי רשת שבעבר הייתה אחת מזכייניות הערוץ.
את הבקשה לרישיון הגישה רשת ב-13 באוקטובר 2016. ב-26 באפריל 2017 זכתה באפיק 13 לאחר שהציעה את הסכום השני הגבוה ביותר מבין המתמודדים (אחרי קשת) וב-31 באוקטובר באותה שנה קיבלה את הרישיון.
מיום הקמתו ועד מיזוג רשת וערוץ עשר שודרו בערוץ תוכניות חברת החדשות.