tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו המדעי של הסוג נגזר מלטינית: "Capricornis" = "קרני עז" ומתייחס לכך שהסוג תואר כפרסתן בעל קרני עז.
השם הרשמי "סרו", מקורו בכינוי שניתן לאחד מהמינים בסיקים.
המינים בסוג מתאפיינים בקרניים חדות מקושתות לאחור, שגדולות יותר אצל הזכרים מהנקבות.
יש להם פרווה עבה - לרוב עם שערות ארוכות, שמגנה עליהם מטמפרטורות קרות בבית גידולם.
יש להם גוף ארוך וצר, צוואר קצר וראש משולש.
האף גדול עם נחיריים רחבים.
הכתפיים והרגליים שרירים ומוצקים, והפרסות קצרות ועבות ומותאמות במיוחד לטיפוס.
ניתן להבחין במספר הבדלים בולטים בין הסרואים לבין הגוראלים: לסרואים יש אוזניים ורגליים ארוכות יותר, הם גדולים יותר במידות גוף, קרניהם ישרות יותר והם בעלי רעמה ארוכה יחסית בעורף.
הזנב שלהם קצר יותר והם בעלי בלוטות ריח עגולות ושחורות סמוך לעיניים.
הסרואים הם בעלי חיים ביישנים הפעילים בעיקר בשעות הבוקר והערב בחיפוש אחר מזון, ותזונתם מורכבת בעיקר מעלים ועשבים.
בשעות הצהריים הם נחים במסתור במערות, צוקים או סלעים.
הם פעילים לרוב בבדידות, אך מדי פעם מספר נקבות וגדיים יצרו קבוצה של עד 7 פרטים.
הסרואים בדרך כלל מונוגמים, והזכר והנקבה יחיו יחדיו בטריטוריה קבועה.
ההריון נמשך כ-7 חודשים לאחריהם נולד גדי יחיד בדרך כלל.
הסרואים חיים ביערות ממוזגים ויערות עננים הרריים בגבהים של עד 4,500-200 מטר מעל פני הים, והם מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות צואה או שפשוף של הקרניים ובלוטות הריח בעצים ושיחים.
שבילים בטריטוריות הסרואים מלמדים על כך שהם הולכים בנתיבים קבועים לאזורי פעילות.
הקרבות בין הזכרים עלולים להסתיים בפציעות חמורות בשל הקרניים החדות שלהם.
סרו ההימלאיה (שם מדעי: Capricornis thar) - המין הגדול בסוג.
תואר ב-1831. סימני היכר: פרווה שחורה-חומה עם גוון זהוב, שפתיים לבנות, עכוז, שוקיים וגפיים כתמתמים-אדמדמים, ורגליים לבנות.
מצוי בעיקר סביב הרי ההימלאיה במדינות: הודו, נפאל, בהוטן, בנגלדש, סין העממית ומיאנמר.
סרו אדום (שם מדעי: Capricornis rubibus), תואר ב-1863. סימני היכר: פרווה אדומה, רגליים כתמתמות, סינר לבן בגרון, ורעמה לבנה בעורף.
סרו סיני (שם מדעי: Capricornis milneedwardsii), תואר ב-1869. סימני היכר: פרווה שחורה עבה וארוכה, כתם לבן בצידי הלסת ומאחורי העיניים, רגליים חומות, ולעיתים גם רעמה מתולתלת לבנה.
מצוי בסין העממית, וייטנאם לאוס, קמבודיה, תאילנד, מיאנמר וכנראה גם בהודו.
סרו סומטרי (שם מדעי: Capricornis sumatraensis) - זהה כמעט לחלוטין למין הקודם.
תואר ב-1799. סימני היכר: פרווה שחורה-אפורה דלילה יותר משל המין הקודם עם ברק כסוף-כחלחל, רגליים שחורות בדרך כלל וקרניים קצרות יותר משל המין הקודם.
סרו יפני (שם מדעי: Capricornis crispus), תואר ב-1836. סימני היכר: פרווה צמרית מתולתלת בצבע לבנבן ושחרחר, רגליים כהות, כתם חום על הפנים.
סרו טאיוואני (שם מדעי: Capricornis swinhoei) - המין הקטן בסוג ודומה יותר למיני הגוראל.
תואר ב-1862. סימני היכר: פרווה בצבע חום-שוקולד, וסינר כתום בגרון עם כתם לבן במרכזו.
סרו אדום (שם מדעי: Capricornis rubibus; קרוי גם סרו בורמזי), הוא מין של אנטילופות-עז בינונית בסוג סרו, האנדמי לאזורים ההררים של צפון ומערב מיאנמר (בורמה).
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1863 על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד בליט.
את סרו זה ניתן לזהות בקלות משאר המינים האחרים בסוג, בשל צבע פרוותו האדמדם והבולט, שבהיר יותר לעומת הפרווה הכהה של רוב המינים.
עם זאת חוקרים מציינים כי ישנם מספר אוכלוסיות אדומות גם של המין סרו ההימלאיה, ובשל כך מצב השימור והתפוצה האמיתית של מין אינם ברורים דים ועשויים להשתנות.
ישנם אוכלוסיות כלאיים של סרו אדום וסרו סיני המתאפיינים בפרווה אדמדמה עם שילוב של גוונים צהבהבים ושחורים.
מבחינה חיצונית, המין הדומה ביותר לסרו האדום הוא קרובו הגוראל האדום שקטן ממנו במידות גוף, והתפוצה של שניהם אף חופפת באזורים מסוימים.
שמו המדעי של מין זה נגזר כנראה מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לכך שהסוג תואר בתחילה כאנטילופה עם קרני עז.
"rubibus" = "אדום כהה", ומתייחס לצבע הפרווה שלו.
הסרו האדום הוא המין השני בגודלו בסוג סרו לאחר סרו ההימלאיה.
הסרו האדום מתאפיין בזוג קרני-פגיון ארוכות למדי בצורת קשת, והמבנה שלהם דומה לשאר המינים שבסוג: הקרן צומחת לכיוון מעלה בקו ישר עם המצח, והיא מתעקלת בחדות או בהדרגה לאחורה ולעיתים גם לצדדים בצורת האות "V".
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - סמוך לעיניים ולאוזניים.
בבסיס יש רווח ברור ביניהן, והמרחק בין קרן לחברתה גודל במעט ככל שהקרן מתארכת.
הקרניים של הסרו עבות יחסית לכל אורכם לעומת הגוראלים, והן הופכות לדקות יותר לקראת הסוף ומסתיימות בשפיץ צר וחד או עבה ועגלגל.
לרוב הקרניים חלקות בצד הקדמי ומחוספסות בכ-8 חריצים או חצאי טבעות בצד האחורי, אך די נפוץ שהקרן תהיה מוקפת בבסיסה ב-5 טבעות שלמות.
צבע הקרניים הוא אפרפר, אפרפר-כחלחל, ושחור-כחלחל.
למרות שלשני המינים יש קרניים, לזכרים הקרניים נוטות להיות עבות וארוכות יותר, וזהו גם ההבדל העיקרי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של הסרו האדום עבה וארוכה למדי, ומורכבת משערות גסות וצפופות - בייחוד בחזה ובגחון.
מלבד הצבע, ההבדל העיקרי בין פרוות הסרו האדום לסרו ההימלאיה או הסיני הוא שבסיס שערותיו שחור בניגוד לבסיס הבהיר של שאר הסרואים.
צבע פרוותו מאפשר לזהותו בקלות משאר המינים: בדרך כלל חום-אדמוני בהיר עד כהה עם שילוב של שערות לבנבנות וכתמתמות, ולעיתים הפרווה מתכהה עד לגוון חום ערמוני כהה.
עובדה מעניינת היא, שלמרות ששערותיו של המין אדמדמות הן שחורות בבסיסן.
לאורך העורף - מהאוזניים עד לכתפיים - ישנה רעמת שיער ארוכה למדי המזכירה במקצת את רעמת הסוס, והיא הופכת לקצרצרה יותר מהכתף עד לזנב.
צבע הרעמה בעורף הוא לבן בוהק לעיתים עם שערות אדמדמות, ומהכתף עד לזנב היא משתנה בחדות לשדרה של שערות בצבע שחור-חום שוקולד.
לעיתים הרעמה כולה תהיה כהה, או לחלופין תהיה הצבע אדמוני כשאר הגוף.
הרעמה סומרת בעיקר בשעת סכנה או בקרבות בין הזכרים.
הזנב בצבע שחור-חום שוקולד בדומה לצבע הרעמה באזור האחורי.
החלקים התחתונים של הרגל נוטים להיות בצבע בהיר יותר משאר הגוף - לעיתים כתמתם או זהבהב.
לרוב סמוך לפרסות ישנו כתם לא מוגדר בצבע צהבהב קרמי או לבנבן.
החזה, המפשעה ובית השחי בצבע לבנבן בדרך כלל, אך אין זה נדיר שהם אדמדמים לגמרי.
צבע ראשו של הסרו האדום בהיר מעט משאר הגוף - אדמאדאם דהוי עם גוונים אפרפרים או צהבהבים.
הפרווה סמיכה יותר באזור הלחיים ועל כן הצבע שם כהה יותר מאשר בפנים.
סמוני הפנים שלו דלילים יחסית: סביב העיניים יש כתמים דהויים בלתי מוגדרים בצבע שחרחר או אפרפר, ומעל העיניים יש עצמות בולטות המחופות בשיער לבן ונראות כגבות.
הלוע בצבע אפרפר או שחרחר, ומסביב לו ישנו כתם לבן גדול ובולט המתפרש לאורך הסנטר, החלק העליון של הגרון ועצמות הלסת, ויוצר "סינר" בהיר ובולט.
השערות באזור הסנטר ארוכות וסבוכות מן הרגיל, ועל כן יש רושם מטעה לפעמים כאילו הסרו הוא בעל זקן קצרצר.
האוזניים מתחלקות בין אדמדם בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי, כשהקצוות שחורות ולעיתים מפוספסות בלבן.
מבנה גופו של הסרו מוצק וארוך למדי, ויש לו צוואר וראש קצרים ורחבים.
רגליו קצרות וחזקות והן מסתיימות בפרסות קצרות ורחבות; בתחתית הפרסה ישנה כרית גומי המאפיינת את מיני היעלים, והיא מסייעת לו לטפס בזריזות על אבנים וסלעים בבית גידולו ההררי.
ראשו משולש וחרטומו קצר, ואפו גדול ועגלגל בצבע שחור עם נחיריים רחבים ועגולים.
עיניו בינוניות בצבע אדמדם-כתמתם עם אישונים גדולים, וסמוך לכל עין יש בלוטת ריח עגלגלה ובולטת בצבע שחור עד אפור בהיר.
האוזניים צרות וארוכות יחסית לעיזי בר והן משולשות בקצוות.
הזנב של הסרו עבה וקצר מן הרגיל.
מלבד הקרניים אין הבדלים משמעותיים כל כך בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של הסרו האדום:
הגוראל האדום (Naemorhedus baileyi), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה הדומה מאוד לסרו האדום בצבעי פרוותו.
מעבר למבנה גופו הקומפקטי יותר, ניתן לזהותו בקלות מקרובו הסרו האדום על פי המאפיינים הבאים: לסרו רעמה בולטת ולבנה בעורף, בעוד שלגוראל היא שחורה וקטנה מאוד ולעיתים קרובות נעדרת.
לסרו קרניים גדולות וארוכות יותר.
לסרו סינר לבן בולט בסנטר ובגרון, בעוד שלגוראל סינר זהוב שמוגבל לרוב לגרון.
לסרו יש פס דק של שערות שחורות לאורך הגב.
לגוראל יש זנב ארוך יותר, ולעיתים כתם לבן במצח.
לגוראל אוזניים עגלגלות וקצרות יותר ואין לו בלוטת ריח עגולה ובולטת סמוך לעין.
לגוראל פרווה צמרירית יותר, ויש לו כתם שחור על החרטום והברכיים.
הגוראל האדום מצוי בדרום מרכז סין ובצפון מיאנמר והודו וחופף עם הסרו באזורים מסוימים.
הסרו האדום אנדמי באופן כללי לצפון ומרכז מיאנמר.
התפוצה שלו משתרעת על צפון מחוז שאן ומחוז קאצ'ין, צפון ומערב מחוז סאג'אינג, צפון מזרח מחוז צ'ין, וצפון ומרכז מחוז מאג'וואה.
למרות שטווח התפוצה שלו גולש מעט למחוז יונאן בסין העממית ולשבע האחיות ההודיות (בעיקר ארונאצ'ל פרדש, מניפור, אסאם, נאגאלנד ומיזוראם), הדיווחים על תפוצה רחבה של המין במדינות אלה כמו גם במזרח בנגלדש ומחוזות דרומיים יותר במיאנמר, מיוחסים לסרו ההימלאיה או לסרו הסיני.
בית הגידול של הסרו האדום הוא יערות גשם ממוזגים, יערות טרופיים ויערות עננים-הרריים בגבהים של 3,000-500 מטר מעל פני הים, כדוגמת הרי אראקאן, הרי אנגדואן, הרי שאן, הרי פאת'קאי והרי נאגה, עם פסיפס של גבעות תלולות, שיחים, סלעים, ומדרונות.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות והאקלים הוא טרופי חם ולח; כמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-1,000 מילימטר ומעלה לשנה.
אין הרבה מידע על האקולוגיה של הסרו האדום, ומשערים שהיא דומה ברובה למיני סרו אחרים.
הסרו האדום פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הצהריים והערב, אך הוא עשוי להיות פעיל גם בלילה.
בשאר היום הוא משתמש בצוקים ובמערות כמקום מנוחה ומחסה מפני טורפים.
בעת הבחנה בטורף הסרו האדום פולט שריקה או נחירה רמה המזהירה את שאר בעלי החיים באזור, והוא ינוס במהירות לאזורי סלעים וצוקים בהם יקשה על טורפיו להשיגו.
הסרו אמנם פחות מיומן בטיפוס מאשר צפיר או טאר, אך עדיין הוא זריז מאוד בתנועה בשטח הררי, וצועד בבטחה במדרונות וצוקים אנכיים.
הטורפים העיקריים של הסרו האדום הם טיגריס בנגלי, נמר הודו-סין, נמר השלג ודול מצוי, והגדיים עלולים להיטרף כנראה גם על ידי דורסי יום גדולים כעיט.
במקרים שבהם הוא נדחק לפינה הוא עשוי להשתמש נגד טורפיו בקרניו החדות.
הסרו האדום הוא בעל חיים טריטוריאלי הפעיל בשטח קבוע אותו הוא מסמן בעזרת בלוטות הריח שבעיניים, שפשוף הקרניים על הצמחייה, או ערימות גללים במקומות ספציפיים.
יש לו דפוס פעילות קבוע והוא נוהג לצעוד בשבילים קבועים לאזורי האכלה ומנוחה.
תזונתו של הסרו האדום מורכבת בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, שיחים, עלים וענפים של עצים שונים.
הסרו האדום פעיל בבדידות בדרך כלל, ולעיתים בזוגות או בקבוצות קטנות של 5-2 פרטים.
הוא עלול להיות די אגרסיבי כלפי סרואים הפולשים לשטחו, והוא יסלקם על ידי קרניו החדות.
הרבייה היא בין אוקטובר לנובמבר, ולאחר תקופת הריון של 7 חודשים נולד גדי יחיד בתקופת האביב.
צבע פרוותו של הגדי הוא כתמתם או אדמדם חיוור, ומלבד זאת הוא די דומה לבוגרים.
הגדי נגמל לאחר 6-5 חודשים ומגיע לבגרות לאחר 30 חדשים לנקבה ו-36-30 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של הסרו האדום היא 20-10 שנים.
הסרו האדום מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה שפחותה משיעור של 30% על פני 21 שנים.
המידע על הסרו האדום הוא מועט ביותר, ומרביתו מושווה לנתוני השימור של הסרו הסיני.
מעמדו האמיתי של סרו זה עלול להיות טוב\גרוע יותר מהמצב הנוכחי.
שינויים עתידיים שיתרחשו במצב השימור של המין עשויים לשקף שינוי משמעותי באוכלוסייה או לחלופין לשקף דווקא את מצבו המקורי שלא היה ידוע בשל חוסר במידע.
האיומים העיקריים על הסרו האדום אינם ידועים, אך מכיוון שיש ציד משמעותי של יונקים גדולים באזורי מחייתו, סביר להניח שהוא סובל מרמות גבוהות מאוד של ציד.
במיאנמר הסרואים האדומים והסינים הם בין המינים הנסחרים ביותר בשוקי הבשר המקומיים.
במהלך שנת 2006, כמעט בכל שוק שנבדק על ידי פעילי שימור במיאנמר בשרו של הסרו היה הנפוץ ביותר ונספרו כמויות גדולות של קרניים וראשים.
רבים מהשווקים הללו היו בגבול מיאנמר-תאילנד וסוחרים טענו שמרבית הקונים מגיעים מתאילנד, מה שמעיד על חוסר אכיפה וזלזול בוטה בחוקים של מיאנמר האוסרים על ציד של הסרו.
למרות שהסרו האדום מופיע בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר בינלאומי בחיות שנכללים ברשימתה, ההגנה של מין זה אינה נמצאת בראש סדר עדיפויות במדינות רבות.
בגלל האמונות המקומיות חלק גדול מבשרו של הסרו האדום נשרף, אך למרות זאת הוא מבוקש מאוד בשוק הבורמזי, כשחלקים כדוגמת הראש, הרגליים הקדמיות, הקרניים והשומן מאזור הבטן נמצאים בשימוש נרחב.
מרבית החלקים הנזכרים משמשים לאכילה, ואילו השומן נמכר בבקבוקים קטנים בתעשיית הרפואה המסורתית ועל פי הסוחרים המקומיים הוא מיועד לטיפול בבעיות חיצוניות כגון מחלות עור.
הקרניים גם מיוצאות ממינאמר לתאילנד כדי לשמש ככיסוי מקור של תרנגולי קרב, והמקומיים מאמינים שהכיסוי מעניק כביכול לתרנגולים כוח גדול יותר.
בשנת 2006, ראיונות עם סוחרים בשוקי בשר במרכז מיאנמר ובגבול תאילנד גילו כי בכל התחומים ההיסטוריים הסרו האדום הופך לנדיר יותר ויותר, וציידים נאלצים לנסוע למרחקים גדולים מהרגיל על מנת לצודם.
הסרו האדום מצוי ככל הנראה בכמה אזורים מוגנים בתחומי מחייתו, אם כי המידע עליהם מועט מאוד וסביר להניח שאין עליהם אכיפה משמעותית.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הסרו האדום אינו ידוע.
הוא מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם.
סרו ההימלאיה (שם מדעי: Capricornis thar; קרוי גם בפשטות סרו), הוא מין של אנטילופת-עז גדולה בסוג סרו, המצוי באזורים הרריים של דרום אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1831 על ידי החוקר והביולוג בריאן הודג'סון.
סרו ההימלאיה דומה בפרוותו הכהה לשני מינים אחרים בסוג - סרו סומטרי וסרו סיני, ובתקופה מוקדמת השלושה היו נחשבים כשייכים למין אחד.
בניגוד לשניים האחרים לסרו ההימלאיה סימני זיהוי בולטים למדי.
אוכלוסיות מזרחיות שלו בעלות צבע אדמוני הגורם לבלבול נרחב עם הסרו האדום, וכתוצאה מכך ארגוני השימור מסופקים לגבי התפוצה האמיתית של השניים.
שמו המדעי של מין זה נגזר מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לכך שלסוג יש קרניים כשל עיזים.
"thar" הוא כינוי טיבטי שניתן למין זה וכן לטאר ההימלאיה.
השם הרשמי "סרו" הוא כינוי שניתן למין זה בסיקים.
סרו ההימלאיה הוא המין הגדול ביותר בסוג סרו.
humei) - נפוץ בחבל קשמיר.
thar) - נפוץ בנפאל וסיקים.
jamrachi) - נפוץ במדינות ההודיות המזרחיות ובבהוטן.
סרו ההימלאיה מתאפיין בזוג קרניים גדולות וארוכות יחסית למינים בסוג, והן בעלות מבנה קונוס מקושת: הקרן צומחת לכיוון מעלה עם זווית מועטה לצדדים ובקו אלכסוני בהתאם לחרטום, והיא מתעקלת בהדרגה לאחור כקשת ולעיתים ישרה עם עקומה חדה בקצוות.
מיקום כל קרן הוא באזור הקודקוד צמוד לאוזניים ובמרחק של כ-4 ס"מ מהעיניים.
בבסיס המרווח בין הקרניים נמוך למדי - 2 או 3 ס"מ, והמרווח גודל ככל שהקרן מתארכת עד 10 ס"מ ויותר.
קרני הסרו עבות באופן יחסי לכל אורכם, ובקצוות הן הופכות לצרות וחדות ביותר.
הקרניים מחורצות באזור הבסיס עד כ-8 טבעות בולטות ושאר הקרן חלקה, ולעיתים דווקא הבסיס יהא חלק והקצוות יהיו מחורצות.
צבען של הקרניים הוא חלודה כתמתם בהיר בחלק התחתון ושחור או שחור כחלחל בחלק העליון (ביחוד בקצוות).
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ובדומה לפריים רבים קרני הזכרים עבות וארוכות יותר.
פרוותו העבה של סרו ההימלאיה קצרה ביחס לסרואים האחרים, אך היא צפופה יותר משל הסרו הסיני והסומטרי.
הפרווה מורכבת משערות גסות וזיפיות ולתת-המין הפנג'אבי יש פרווה צמרירית יותר.
צבע הפרווה הוא כדלהלן: הצלעות מתאפיינות בצבע לא מוגדר בדרך כלל, לרוב שילוב של שערות שחרחרות, חומות אדמדמות, אפרפרות, צהבהבות וכתמתמות היוצרות מראה של פרווה בצבע חאקי זהוב או חאקי כהה.
די נפוץ שיהא פה ושם ריכוז של שערות מצבע מסוים, כך שהפרווה תיראה מחוספסת עם אזורים צהבהבים, שחרחרים או אפרפרים; בשל כך הצבע משתנה פעמים רבות מפרט לפרט, אם כי המראה המצוי ביותר הוא פרווה בעלת צבע אחיד של שחור כהה או דהוי.
אצל רובם המכריע של הפרטים הצוואר והגפיים יהיו תמיד בצבע שחור מבריק אחיד וכהה.
לאורך הגב - מהעורף עד לזנב - ישנה רעמה פרועה בצבע שחור פחם, והיא ארוכה וגסה במיוחד באזור העורף.
העכוז, השוקיים והחלקים העליונים של הרגליים משתנים מכתום-חלודה לכתום-אפרסק או צהבהב, ולעיתים אף אדום-ערמוני.
החזה, הגחון, המפשעה והחלקים התחתונים של הרגליים בצבע לבן בוהק או לבן-אפרפר.
אצל תת-המין הצפון בנגלי החלקים התחתונים של הרגל הם שילוב של שערות אדומות ולבנות.
הזנב בצבע אדמדם עם פס שחור במרכזו וצבעו התחתון לבנבן.
צבע ראשו של הסרו האדום בהיר כהה בדרך כלל משאר הגוף - שחור מבריק או פחם, אך לעיתים הוא דווקא יהיה בצבע שחרחר-אפרפר דהוי.
הלחיים והמצח יהיו כמעט תמיד כהים.
סביב אזור העיניים יש שקע רחב דליל בשיער בצבע אפרפר כהה ודהוי, והוא יהיה בולט יותר כאשר הראש יהיה שחור לגמרי.
ראשו של תת-המין הקשמירי בצבע חום אדמדם.
במרחק סנטימטרים מועטים מהעיניים ישנם בלוטות ריח עגולות שנראות היטב על פני הפנים ואופיינות לסרואים; הבלוטות לרוב בצבע שחור אך לעיתים גם יהיו אפרפרות בהירות.
סביב השפתיים יש צבע לבן בוהק שבולט על רקע הצבע הכהה בדומה לאייל ת'ורולד, ובדרך כלל נמשך ממנו כתם לבן במקביל לעצמות הלסת עד לאמצע הסנטר.
מעל העיניים יש עצמות בולטות שנותנות מראה של "גבות", אם כי בשל צבען הכהה הן אינן בולטות בניגוד לגבותיו של הסרו האדום.
הצד החיצוני של האוזניים בצבע חום אדמוני ולרוב גם בסיס האוזניים.
הצד הפנימי מורכב משערות לבנבנות וקצוות האוזניים שחורות.
לסרו ההימלאיה גוף מוצק ושרירי, והמבנה שלו ארוך וצר יחסית עם צוואר קצר התומך בראש מוארך.
האוזניים צרות וארוכות בצורה בולטת בדומה לרוב מיני הסרו, רגליו קצרות ומוצקות, ופרסותיו עבות, קצרות וחזקות.
בדומה לעיזי בר אחרות גם לסרו זה כרית הגומי בתחתית הפרסה מסייעת לטפס בזריזות על מדרונות תלולים, צוקים וסלעים.
אפו עגול וגדול בצבע שחור מבריק, ונחיריו עגולים ורחבים.
העיניים עגלגלות ובינוניות בצבע זהוב כהה.
הקרניים הן ההבדל העיקרי בין הזכרים לנקבות, כך שלמין יש דו-צורתיות זוויגית נמוכה מאוד.
מידות הגוף של סרו ההימלאיה:
סרו סיני (Capricornis milneedwardsii), בעל דמיון גדול לסרו ההימלאיה בצבעי פרוותו ובמידות גופו, ובין שני המינים יש חפיפה במערב ובצפון מיאנמר.
ניתן להבדיל ביניהם במקצת על פי הסימנים הבאים: הסרו הסיני קטן במעט מסרו ההימלאיה, הפרווה שלו שחורה-אפורה, הרעמה השחורה שלו ארוכה יותר משל סרו ההימלאיה ולעיתים קרובות היא מדובללת וארוכה במיוחד ובצבע לבן.
רגליו עלולות להיות ברובם בצבע חום בהיר, בניגוד לרגליו של סרו ההימלאיה שבצבע לבן בוהק בחלק התחתון וצהבהב-כתמתם בחלק העליון.
הסרו הסיני מצוי בדרום-מזרח ודרום-מרכז סין, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, תאילנד, מיאנמר ואולי גם במזרח הודו.
סרו סומטרי (Capricornis sumatraensis), אף הוא דומה למדי לסרו ההימלאיה.
ניתן להבדיל ביניהם על פי הסימנים הבאים: הסרו הסומטרי קטן באופן ניכר מסרו ההימלאיה, הפרווה שלו קצרצרה ודלילה יותר ובצבע שחור-כסוף, והרעמה שלו ארוכה יותר.
רגליו בדרך כלל שחורות לגמרי, אך גם הן עלולות להיות חומות בהירות בדומה לסרו הסיני.
הסרו הסומטרי מצוי בדרום תאילנד, מלזיה ואינדונזיה.
סרו ההימלאיה מצוי לאורך רכסי ההרים סביב תת-היבשת ההודית.
באזור העיקול של שבע האחיות יש פה ושם גלישות נוספות לטיבט ולמחוזות קאצ'ין וסאג'אינג במיאנמר, ובחבל קשמיר ייתכן וישנה גלישה קטנטנה למחוז אזאד קשמיר הנתון בשליטת פקיסטן.
בית הגידול של סרו ההימלאיה הוא לאורך שרשרות הרי ההימלאיה, הרי פאת'קאי, הרי אראקאן והרי חאסאי והוא בין בתי הגידול הגבוהים שבמיני הסרו.
הנוכחות העיקרית של סרואים אלו היא בגבהים של 4,500-1,000 מטר מעל פני הים כדוגמת מורדות האנפורנה, נאנדה דווי, האוורסט, דולגירי וקולקנגרי.
בית הגידול המחוספס והתלול שלו מורכב מפסיפס של צוקים, גבעות-סלעיות, שיחים, רכסי קרסט ואבני גיר, וחגורות יער גשם ממוזג הררי.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו של הסרו 20 מעלות חום בקיץ, ובחורף הן עלולות להגיע מתחת למינוס בעקבות שלג ורוחות חזקות.
כמות המשקעים הממוצעת היא 500 עד 2,000 מילימטר לשנה.
יש מעט מידע על האקולוגיה של סרו ההימלאיה, ומשערים שהיא דומה ברובה למיני הסרו האחרים.
סרו ההימלאיה כקרוביו הוא בעל חיים בודד, פעיל כנראה בעיקר בשעות הבוקר והדמדומים, וכן בשעות הלילה.
שעות הצהריים מנוצלות למנוחה באזורים מוגנים מטורפים כמו צוקים וסלעים קשים לגישה.
סביר להניח שסרו ההימלאיה טריטוריאלי כקרוביו, והוא תופס לעצמו שטח פעילות קבוע אותו הוא מסמן בעזרת שפשוף הקרניים ובלוטות הריח בצמחייה, וערימות גללים בצידי הדרך.
שני המינים יחזיקו בשטח חופף בדרך כלל, וכתוצאה מכך הם גם יהיו מונוגמים ויתרבו אחד עם השני בלבד.
טורפיו הפוטנציאלים של סרו ההימלאיה הם נמר השלג, נמר הודו-סין זאב ההימלאיה ועיט זהוב, וסביר להניח שדוב ההימלאיה, ודורסים אחרים.
בעת סכנה הסרו משמיע קריאת אזהרה צורמנית, ונמלט במהירות לעבר צוקים וסלעים תלולים המקשים על הטורף לצודו.
תזונתו של סרו ההימלאיה מורכבת ממגוון רחב של שיחים, עשבים, עשבי תיבול ועלים, ולעומת מיני סרו אחרים הוא נוטה לגוון יותר את תזונתו.
על תזונת סרו ההימלאיה בוצעו מחקרים מפורטים.
המחקר המשמעותי ביותר בוצע באזור השימור אנאפורנה שבנפאל על ידי המכון לייעור של אוניברסיטת טריבהאואן הנפאלית והמכון למדעי הטבע של אוניברסיטת מאסי הניו זילנדית.
המחקר מבוסס ברובו על ניתוח היסטולוגי של צואת הסרו, ובמהלכו זוהו כ-33 מיני צמחים שנצרכו על ידי הסרו באופן קבוע המהווים כ-88% מהתזונה, בעוד שכ-11% נוספים היו צמחים בלתי ניתנים לזיהוי.
להלן טבלת הנתונים על צריכת המזון של הסרו; (שימו לב לחלוקה לפי אחוזים שגם מראה את רמת הגיוון של תזונת הסרו):
לסרו ההימלאיה יש חפיפה בתחומי מחייתו עם מספר אוכלי עשב נוספים החיים אף הם בבתי גידול גבוהים, כטאר ההימלאיה, גוראל ההימלאיה, יעל ההימלאיה, כבש ההימלאיה, אייל מושק ההימלאיה וטאקין בהוטני, וייתכן כי הוא מתחרה עם חלק מהם על מקורות מזון.
ההריון של נקבת הסרו נמשך כ-7 חודשים, לאחריהם נולד גדי יחיד שזהה בצבעי פרוותו להוריו.
הגדי מסוגל ללכת זמן מועט לאחר הלידה, והוא עוקב אחרי אימו לכל מקום.
בתוך חודש הוא מתחיל כבר לטעום מזון מוצק, וככל שעובר הזמן הוא יונק פחות ופחות עד שנגמל לחלוטין בגיל 5 או 6 חודשים.
הגדי נשאר צמוד לאימו עד שנה, ולאחר מכן הוא כבר עצמאי לגמרי אך עדיין נשאר בטריטוריה של אימו.
לאחר שנתיים או שלוש - עם הגיעו לבגרות, הוא מוצא לעצמו שטח מחיה קבוע.
תוחלת החיים היא 5–10 שנים.
סרו ההימלאיה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה שכנראה פחותה משיעור של 30% על פני תקופה של 21 שנים, עקב ציד למזון ואובדן בית גידול.
עם המגמות הנוכחיות יימשכו הוא יגיע בסופו של דבר לקטגורית השימור "פגיע" (VU).
הסרו ניצוד בכבדות על ידי המקומיים לבשר ופוחלצים, והוא גם סובל מהרס בית גידולו למטרות חקלאות ומספוא בעיקר בחגורות היער הנמוכות שסביב ההרים; זהו בין האיומים העיקריים עליו במערב ההימלאיה.
באזורים שבהם בית גידולו הוא בלתי נגיש לחקלאות כדוגמת מזרח ההימלאיה, הציד הא בעל ההשפעה העיקרית על אוכלוסיות הסרו.
נוכחות של אזורים מוגנים הרבה פחות משמעותית אצל סרו ההימלאיה מכיוון שבכל האזורים הוא נפוץ בדלילות.
ציד לא חוקי והבערת יערות להרחבת שטחי החקלאות הם האיומים הגדולים ביותר להישרדותו של מין זה בבנגלדש, ובסין ונפאל האיום העיקרי הוא הציד הלא חוקי.
בבהוטן אף על פי שבאופן רשמי 64% מהמדינה עדיין מיוערים, משערים שפועל פחות מ-50% משטחי המדינה מיוערים, מה שהופך את כריתת היערות לאיום העיקרי על הסרו בבהוטן.
מכיוון שהסרו זקוק לבית גידול צפוף יותר מהגוראל למשל, הוא עשוי להיות רגיש יותר להריסת היערות וצמחייה ההררית.
בחורפים עם שלג כבד, מפולות שלג עשויות לגרום לתמותה ניכרת בקרב אוכלוסיות סרו מסוימות.
סרו ההימלאיה רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת מסחר בינלאומי במין זה או במוצריו.
להלן נתוני IUCN על שימור סרו ההימלאיה במדינות שבטווח תפוצתו (הרשימה אינה כוללת את מיאנמר ובנגלדש).
: הסרו רשום בחוק להגנת חיות הבר של הודו משנת 1972, ולכן הוא מוגן באופן רשמי לגמרי.
מעמדו המוגן התקבל על ידי כל המדינות ההודיות מלבד נאגאלנד.
הסרו מצוי בלמעלה מ-50 אזורים מוגנים ברחבי הודו, בעלי שטח של כ-17,000 קמ"ר.
עם זאת, רבים מהאזורים האלה כוללים בית גידול שאינו מתאים כל כך לסרו, ומניחים שרק 8,000-6,000 קמ"ר מכלל השטחים המוגנים הם בעלי בית גידול מתאים לסרו.
להלן רשימה חלקית של האזורים המוגנים ברחבי המדינות ההודיות: קשמיר וג'אמו - הפארק הלאומי דאצ'יגאם, ושמורת חיות הבר אווירה.
הימאצ'ל פרדש - הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה, הפארק הלאומי ג'אמג'ול, הפארק הלאומי דאראנג'אטי, ומקדש חיות הבר קאדארנאט.
אוטר פרדש - הפארק הלאומי קוגטי, הפארק הלאומי קהאוקהאן, הפארק הלאומי קאנאוור, הפארק הלאומי קאלאטופ, הפארק הלאומי בהי-סייה, הפארק הלאומי מנאלי, הפארק הלאומי נאינה-דווי, הפארק הלאומי סאצ'ו, והפארק הלאומי באבה-רופי.
אוטראקהאנד - הפארק הלאומי נאנדה דווי, הפארק הלאומי גובינד פאשו-וויהר, שמורת הטיגריס גים-קרובט, הפארק הלאומי עמק הפרחים והפארק הלאומי גאנגוטורי.
מערב בנגל - הפארק הלאומי עמק נאורה והפארק הלאומי סינגאלילה.
סיקים - הפארק הלאומי קאנדצ'ינגזונגה.
ארונאצ'ל פרדש - הפארק הלאומי נאמדפה, הפארק הלאומי מאגהקרייה והפארק הלאומי באלפאקרהם.
עם זאת, המינים עשויים להיות מאוימים גם בחלק מהאזורים המוגנים הללו.
צעדי השימור שמוצעים להודו: 1) להכריז על הפארק הלאומי סריקאהנד שהוצע כפארק לאומי חדש בשטחה של הימאצ'ל פרדש.
2) לפתח תוכניות לניהול בית גידולו של הסרו ולשמירה עליו מציד לא חוקי.
: הסרו מופיע תחת החוק של מחלקת היער ושימור הטבע של בהוטן.
סרו ההימלאיה מצוי ב-3 אזורים מוגנים עיקריים: הפארק הלאומי המלכותי מאנאס שנמצא באזור הגבול של בהוטן עם מדינת אסאם ההודית; הפארק הלאומי דורג'י-ג'יג'מה המשתרע על פני שטח עצום של כל צפון בהוטן; והפארק הלאומי ההרים השחורים.
צעדי השימור שהוצעו לבהוטן: לבצע סקרים כדי לקבוע את מספרי הסרו ותפוצתו העדכנית.
: סרו ההימלאיה מצוי באזורים המוגנים הבאים: הפארק הלאומי צ'יטוואן, הפארק הלאומי אגם לאנגטאנג, הפארק הלאומי רארה, הפארק הלאומי סגרמאטהה, הפארק הלאומי מקלו-בארון, הפארק הלאומי קאפטנג והפארק הלאומי ויינה-פהוקסונדו.
הוא מצוי גם באזור השימור אנאפורנה ושמורת הציד דהורפאטאן.
הוא עשוי להתרחש גם בשמורת חיות הבר פרסא, ואולי גם בפארק הלאומי המלכותי רדייה.
צעדי השימור שמוצעים לנפאל: 1) לחקור את האקולוגיה של הסרו ו-2) את הדמוגרפיה של האוכלוסייה, 3) לפתח תוכניות שימור ספציפיות למין זה.
: סרו ההימלאיה רשום במחלקה השנייה של יונקים מוגנים בסין.
הוא מצוי בשתי שמורות טבע חדשות שהוקמו - שמורת אקסיאקה ושמורת מואוטואו, והוא כנראה גם מצוי בשמורת הטבע קיואומולאנגאמה על גבול נפאל-סין.
צעדי השימור שהוצעו לסין: לבצע אומדני אוכלוסייה כדי לקבוע את מצבו של הסרו ותפוצתו העדכנית.
סרו סיני (שם מדעי: Capricornis milneedwardsii; קרוי גם סרו יבשתי), הוא מין של אנטילופת-עז בינונית בסוג סרו, החי בסין ובדרום-מזרח אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1869 על ידי המסיונר וחוקר הטבע ארמן דוד.
הסרו הסיני דומה ביותר מבחינה חיצונית וגנטית לסרו סומטרי ולסרו ההימלאיה, עד כדי כך שהיו בעבר תקופות שבהם השלושה נחשבו כשייכים למין אחד.
בעוד שלסרו ההימלאיה יש סימני היכר, הסרו הסיני והסרו הסומטרי זהים לחלוטין לעיתים קרובות, וההבדל העיקרי ביניהם הוא שהסרו הסיני גדול יותר ובעל קרניים ארוכות משל הסרו הסומטרי.
מקבילו של סרו זה בסוג גוראל הוא הגוראל הסיני.
שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לקרניו הדומות לקרני העיזים; "milneedwardsii" - הוא על שמו של הזואולוג הימי הצרפתי הנרי מילן-אדוארד.
הסרו הסיני הוא השלישי בגודלו בסוג סרו, והוא חופף נכון להיום עם סרו ההימלאיה ועם הסרו האדום.
ייתכנו כלאיים בינו לבין המין האחרון באזור צפון מיאנמר.
הסרו הסיני מתאפיין בזוג קרני-חרוט דמויות קרני עז, והגודל הפוטנציאלי שלהם הוא הגדול ביותר ממיני הסרו.
לקרניים יש שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת בהדרגה לאחור בצורת קשת; 2) הקרן צומחת לכיוון מעלה ואז מתעקלת בחדות לאחור וכלפי מטה - מזכיר במקצת את הוו המעוקל שיש לקרני הסוג צפיר.
בשני המבנים הקרניים צומחות בזווית אלכסונית לצדדים, עם מראה דמוי האות "V".
מיקומם של הקרניים הוא במרכז הקודקוד, בקו אלכסוני ישר עם המצח והחרטום, והן סמוכות לאוזניים ורחוקות מן העיניים.
בבסיסן יש בין הקרניים רווח קטן של 4–6 ס"מ, והרווח עולה ומתרחב עד ל-10 ס"מ באזור הקצוות.
הקרן עבה בצורה משמעותית לפחות בשני שלישים מאורכה, ולקראת הסוף היא הופכת להיות צרה ביותר ומסתיימת לרוב בשפיץ חד.
ההבדל העיקרי בין הסרו הסיני לסרו הסומטרי מתבטא במספר הטבעות: מכיוון שלסרו הסיני קרניים ארוכות יותר, יש לו בסביבות 13–21 חריצים או חצאי טבעות בולטות לאורך הקרן – כמעט כפול משל הסרו הסומטרי.
עם זאת גם אצל הסרו הסיני נפוץ שהקרניים חלקות בכללותן עם עשרות חריצים זעירים, כך שלא תמיד סימן הזיהוי הזה קיים; בכל תצורות הקרן הקצוות יהיו חלקים לחלוטין.
צבע הקרניים הוא חלודה בהיר, אפור בהיר או שחור כחלחל, כשהקצוות יהיו כהות יותר.
לשני המינים יש קרניים, אך של הזכרים ארוכות ועבות יותר.
הפרווה של הסרו הסיני בעלת מרקם עבה וגס עם שכבה של שערות זיפיות ארוכות מעליה, ובדומה לסרו הסומטרי גם לו הפרווה תהיה דלילה יותר באזור הצלעות וסמוך לגב, וצפופה באזור הצוואר והגחון.
עם זאת, אצל הסרו הסיני די נפוץ שהפרווה תהיה ארוכה וצפופה בכל חלקי הגוף.
צבע פרוותו של סרו זה מורכב ברובו מגווני השחור למיניהם ומושפע מצפיפות השערות: הצוואר, המותניים והחלקים העליונים של הרגליים בצבע שחור פחם או שחור מבריק, לעיתים עם שילוב של שערות חומות ואפורות.
הצלעות והחלק העליון של הגוף מורכבים משערות דלילות בצבע שחור, לבן ואפור, ועל כן לפרווה באזורים אלה יש צבע שחור כסוף או שחור דהוי עם ברק אפרפר.
כאמור מכיוון שלסרו הסיני הפרווה עלולה להיות ארוכה בכל הגוף, צבעה ישתנה בהתאם לכך לשחור פחם בכל הגוף.
בלי קשר לצפיפות השערות, המראה של הפרווה יהיה פעמים רבות מחוספס ולא אחיד בשל ריכוזי שערות מצבע מסוים.
מבסיס האוזניים ועד לקצה הזנב יש לסרו הסיני רעמת שיער דמוית סוס, והיא הארוכה ביותר ממיני הסרו.
בגב הרעמה מסתכמת בקו של שערות סמורות ואילו בעורף היא פרועה וארוכה יותר ושוכבת על הכתפיים.
צבע הרעמה הוא שחור\אפור כסוף בבסיס ושחור פחם בשאר, כשבאזור העורף היא עלולה להיות שחורה לחלוטין או לחלופין אפורה כסופה\לבנה.
מאפיין ייחודי לסרו הסיני הוא שלעיתים הרעמה ארוכה ומתולתלת ביותר עד שהיא גולשת משני צדדי הצוואר ונראית כמעין גלימה או צעיף בצבע צהבהב-לבנבן.
הגחון והמפשעה בצבע בהיר יותר משאר הגוף, ולאורך הגחון והחזה יש לעיתים קרובות ריכוז של שערות היוצרות מראה של רעמה קצרצרה.
הזנב בצבע שחור פחם והפרסות בצבע אפרפר או חלודה.
צבע הראש של הסרו הסיני הוא לרוב שחור מבריק או שחור פחם – בהתאם לצבע הצוואר, בעוד שאזור הפנים נוטה לצבע בהיר יותר כשחור כסוף או שחור דהוי.
בניגוד לקרובו הסומטרי - אצל הסרו הסיני נפוץ יותר שגם הפנים יהיו בצבע כהה.
השפתיים בצבע לבן\ אפרפר\ שחרחר\ חום, ומהלוע עד לסוף הסנטר ישנו כתם בולט בצבע לבנבן, צהבהב קרמי או חום בהיר.
בחלק העליון של הגרון - סמוך לעצמות הלסת, יש לעיתים קרובות רצועה או כתם דמוי-סינר בצבע לבנבן או חום בהיר.
סביב העיניים יש שקע שחרחר דהוי או אפרפר, ומאחורי העיניים יש לעיתים כתם לבנבן או אפרפר כסוף.
באזור הלחיים והסנטר יש שיער סבוך וארוך מעט שנראה לעיתים כזקן עבה וקצר.
האוזניים מתחלקות בין חום, אפרפר, שחרחר דהוי בצד החיצוני, ללבנבן ושחרחר בצד הפנימי כשהקצוות בצבע שחור פחם עם כתם לבן במרכז.
גופו של הסרו הסיני ארוך, צר ומוצק, והוא בעל כתפיים שריריות וגבוהות וצוואר עבה וקצר.
ראשו מוארך ומשולש עם חרטום קצר ולוע עגלגל.
האוזניים משולשות וארוכות מאוד - מהגדולות שבסרואים, והן בדרך כלל ארוכות יותר מהקרניים.
הרגליים בינוניות ביחס לגופו, אך ארוכות יחסית לטארים או ליעלים.
פרסותיו קצרות, עבות וחזקות - ומסייעות לו לטפס באזורים הררים.
זנבו קצרצר ועבה ואפו גדול ושחור עם נחיריים רחבים ועגלגלים.
עיניו גדולות וזהובות עם אישונים שחורים רחבים בדומה לעיזים.
במרחק כ-4 ס"מ מהעיניים יש לו בלוטות ריח עגולות ושחורות עם חור שחור\אפור במרכזן.
הזכרים גדולים במעט מהנקבות ומלבד זאת הדו-צורתיות זוויגית נמוכה מאוד.
מידות הגוף של הסרו הסומטרי:
גובה הכתפיים: עד 94 ס"מ.
אורך הראש והגוף: עד 155 ס"מ.
הסרו הסיני מצוי בדרום-מזרח אסיה.
הטווח הכולל שלו מתפרש על פני המדינות הבאות: דרום מזרח סין העממית (מחוזות: גאנסו, ג'יאנגשי, גואנגשי, פוג'יין, שאאנשי, סצ'ואן, יונאן, חונאן, גואנגדונג, גוויג'ואו, חוביי, צ'ונגצ'ינג והמחוז האוטונומי הטיבטי), מזרח הודו (מדינות: ארונאצ'ל פרדש, נאגאלנד ומניפור), מרבית מיאנמר, תאילנד ולאוס, צפון ומערב קמבודיה, ובעשרות אוכלוסיות מבודדות בצפון, מרכז ודרום וייטנאם.
במרכז חצי האי המלאי מחליף אותו הסרו הסומטרי.
בית הגידול של הסרו הסיני הוא בעיקר גבעות סלעיות, רכסים הרריים, וקרסט של סלעים ואבני גיר ביערות גשם ממוזגים, יערות גשם טרופיים ויערות עננים ראשוניים ומשניים בגבהים של עד 4,500 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 0–30 מעלות ומשתנות בין העונות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,500 עד 3,000 מילימטר לשנה.
הסרו הסיני הוא בעל חיים בודד וחשאי, ובדרך כלל נשאר חבוי ביער במשך היום.
עם זאת הוא עשוי לצאת לשטח פתוח בעקבות צמחייה טרייה.
הסרו נמצא כמעט רוב הזמן על מדרונות הגיר ההררים, והגורם היחיד שעלול לאלץ אותו לרדת מדי פעם לאזורים מישוריים יותר הוא היעדר זרמי מים בסלעי הגיר.
שיא הפעילות הוא בשעות הלילה, אך הוא גם פעיל בשעות הבוקר והערב.
את שעות הבוקר המאוחרות והצהריים הוא מבלה במנוחה באזורים מוגנים כצוקים מערות ומחשופי סלע.
הסרו תועד כשהוא שוחה בין איי גיר מבודדים באגמיות וימות.
הסרו הסיני הוא בעל חיים טריטוריאלי שפעיל בשטח מחיה קבוע שכולל אזורי האכלה ומנוחה.
את גבולות השטח הוא מסמן בעזרת בלוטות הריח החזיתיות, ערימות גללים במקומות מסוימים, ושפשוף הקרניים על ענפים וזרדים.
שטחם של הזכר והנקבה עלול לחפוף באופן מלא.
כאמור, הוא נוטה לחיות בעיקר בבדידות, ולעיתים ניתן לראותו בקבוצות קטנות.
הסרו הסיני כקרוביו הוא בעל חיים מונוגמי, ובן זוגו לרוב הוא הסרו מהזוויג השני החופף לשטחו.
הן הזכר והן הנקבה יסלקו משטחם את בן מינם שפולש לטריטוריה, ומאבקים בין זכרים כוללים נגיחה עם הקרניים החדות בראש ובבטן.
היחידים שמורשים על ידי הזוג להסתובב בטריטוריה הם הצאצאים שחיים שם עד גיל הבגרות.
תזונתו של הסרו הסיני מורכבת ממגוון רחב של עלים, שתילים וענפים של עצים נשירים, וכן עשבים, שיחים ופירות.
מדי פעם הוא נוהג לבקר באתרי ליקוק מלח כדי להעשיר את תזונתו.
הסרו הסיני חופף עם מספר בעלי חיים צמחוניים בטווח ההררי של תפוצתו, כדוגמת אייל ת'ורולד, אייל סמבר, גאור, אייל אלדי, סאולה, חזיר בר, מונטיאק שחור, מונטיאק מצוי וכדומה, וסביר להניח שבדומה למיני הסרו האחרים, ישנה תחרות אקולוגית ברמה זו או אחרת על מקורות המחייה.
טורפיו הפוטנציאלים של הסרו הסיני הם טיגריס דרום-סין, טיגריס הודו-סיני, טיגריס בנגלי, נמר הודו-סין, דול מצוי, ובעלי חיים נוספים, אם כי לא ידוע מה שכיחות הטריפה שלו ועל ידי אלו מינים הוא ניצוד תדיר.
הסרו מתגונן בעזרת זריזות הרבה על מדרונות וסלעים, ובעת הצורך גם בקרניו ורגליו; שחייה אף היא עלולה לשמש כאמצעי להימלט מסכנה.
בעת שהסרו חש באיום הוא משמיע קריאה צורמת שמזהירה את שאר בעלי החיים שבאזור.
נקבת הסרו הסיני ממליטה גדי אחד בדרך כלל בחודש ספטמבר או אוקטובר, לאחר תקופת ההריון של כשבעה חודשים.
הגדי נולד במשקל ק"ג אחד, והוא זהה כמעט לחלוטין לבוגרים מלבד חוסר הקרניים והפרווה הצפופה והכהה יותר.
הוא נגמל לאחר 5–6 חודשים ומגיע לבגרות לאחר כשנתיים.
תוחלת חייו של הסרו הסיני בטבע 6–10 שנים, ובשבי היא גבוהה הרבה יותר.
הסרו הסיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה עקב ציד שגורמת למין להיות קרוב לקריטריונים של קטגורית ה"פגיע" (VU); עם זאת הירידה הכוללת היא פחות משיעור של 30% על פני 21 ושנים.
בשרו, פרוותו, קרניו וחלקי גופו השונים של הסרו בעלי ערך גבוה מאוד לתושבים המקומיים בדרום-מזרח אסיה המשתמשים בהם למזון ולמטרות רפואיות, ולכן הוא ניצוד בכבדות במיוחד בחלקים הצפוניים של תפוצתו.
אובדן בית הגידול של הסרו נעשה בעיקר על ידי הרחבת החקלאות, וישנה גם מגמה גוברת והולכת של כריתת עצים להסקה וייצוא שמהווה איום רציני לטווח ארוך באזורים מסוימים.
בווייטנאם גם נמכרים פרטים חיים על ידי תפיסה במלכודות.
בשנת 1962, סרואים מתו כתוצאה בסיצ'ואן.
הסרו הסיני רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון, שמשמעותה היא שהסחר הבינלאומי במין זה ובמוצריו אסור לחלוטין.
להלן נתוני IUCN על פעולות וצעדי השימור של הסרו הסיני במדינות שבטווח תפוצתו (הרשימה אינה כוללת את הודו ולאוס):
סין העממית: הסרו הסיני רשום במחלקה השנייה ברשימת המינים המוגנים של סין.
הסרו נמצא במספר רב של אזורים מוגנים, להלן חלק מהם: סיצ'ואן - שמורת מיג'ו-דאפנג'דין, שמורת טיבו, שמורת וואנגלאג', שמורת טאנגג'יה, שמורת מאדיאן-דאפנג'דין, שמורת לאבאהי, שמורת ג'יזאיג'יו, שמורת פאנטונג'זאי ושמורות הפנדה הענק בסצ'ואן.
שאנשי - שמורת טאבאישאן, שמורת פופינג' ושמורת הטאקינים.
גאנסו - שמורת באישויג'יאנג ושמורת טאוירסאנטאן.
יונאן - שמורת קסישואנבאנג'ן, שמורת טונגביג'ואן, שמורת גאוליגונגשאן, שמורת פינשוילין ושמורת זונגדיאן.
פוגיין - שמורת ווישאן ושמורת דיונשאן.
ג'יאנגשי - שמורת ג'יוליאנשאן, ושמורת וויוישאן.
גואנגשי - שמורת הואפינג, שמורת קונגזו-אקסילינג, שמורת שואצ'אן, שמורת קיואנג'יאדונג ושמורת יינדינשאן.
צעדי השימור שמוצעים לסין: 1) לסווג מחדש את הסרו במחלקה הראשונה של רשימת המינים המוגנים.
2) אכיפה רצינית יותר על הציד.
3) הרשויות האחראיות על המסחר צריכות לאסור רכישת מוצרי הסרו.
4) לערוך סקרי אוכלוסייה בסיסיים כדי לקבוע את התפוצה והמספרים העדכניים של הסרו על מנת לפתח תוכניות שימור בהתאם.
5) כחלק מהתוכנית לשימור הפנדה הענק, לבצע גם מחקרים על בעיות אקולוגיות של אוכלוסיות הסרו.
מיאנמר: הסרו הסיני מצוי במספר אזורים מוגנים, כמו מקדש חיות הבר סהוויסטאוו, מקדש חיות הבר סהוו-יו-דאיונג, הפארק הלאומי פידאיונג, הפארק הלאומי טאמאנטי והפארק הלאומי מולאייט.
הוא מצוי גם באזור השימור קאהילו הסובל מעימותים צבאיים וציד לא חוקי.
ייתכן שהוא מצוי גם באזורים הבאים: הפארק הלאומי נאטמה, שמורת קיאיוקפאנדאיונג ושמורת קאטהפה.
בעבר היה מצוי גם באזור השימור טאיונגי, אך הוכחד משם על ידי ציד לא חוקי וטריפה על ידי כלבים.
צעדי השימור שמוצעים למיאנמר: 1) ביצוע סקרים ומפקדי אוכלוסין של הסרו כדי לפתח תוכניות שימור.
2) אכיפה מיידית נגד ציד לא חוקי, במיוחד באזורים מוגנים.
תאילנד: הסרו מוגן באופן רשמי בתאילנד.
צעדי השימור שמוצעים לתאילנד: ניטור קבוע של האוכלוסייה כדי להעריך את ההשפעות שיש לציד לא חוקי על ההפצה והמספרים שלו.
וייטנאם: הסרו הסיני רשום בנספח 2 של רשימת המינים הנדירים של וייטנאם.
עם זאת, הוא אינו נכלל ברשימה של 38 המינים המוגנים ביותר על ידי חוק מספר 276 של משרד הייעור הווייטנאמי משנת 1989 ועל ידי חוק מספר 18 של מועצה השרים משנת 1992; מסיבה זאת יש אפשרות לצוד סרואים סינים או ללוכדם חיים לגני חיות.
הסרו הסיני מצוי בוודאות באזורים מוגנים רבים ועשוי להתרחש בעוד עשרות אזורים מוגנים ובלתי נגישים עם בתי גידול מתאימים כהרי טרונג-סון, ובמיוחד ברכסי אבן הגיר שבצפון ההרים.
ניהול יעיל של האזורים המוגנים ואכיפה על הציד עשויה להספיק כדי לשמר את הסרו ברמה הארצית.
קמבודיה: החקיקה הקמבודית מסדירה את ניהול היערות ואוכלוסיות חיות הבר, וקובעת עונשים על הפרת החוקים.
עם זאת, החקיקה היא כללית ואינה ספציפית לסרו הסיני, וכמו כן היא אינה משמעותית באזורים רבים בשל חוסר אכיפה.
האזור המוגן היחיד בעבר שבו הסרו הסיני היה מצוי בוודאות הוא באזור פנום-קראבאנה, אך בשל עימות צבאי בעצימות נמוכה שמתרחש באזור מאז 1980, לא ברור מה מצבו שם.
בין צעדי השימור המוצעים לקמבודיה: 1) לבצע אומדנים של אוכלוסיית הסרו במחוז מונדולקירי ולקבוע את מעמדו.
2) הממשלה הקמבודית צריכה לייצר אסטרטגיית שימור רחבה שתכלול רשת של אזורים מוגנים ותשתיות תמיכה כדי להגן על משאבי הטבע במדינה.
3) להמשיך את השליטה היעילה על הציד באזורים המוגנים במערב קמבודיה.
בהתחשב בריכוז יוצא דופן של יונקים נדירים בקמבודיה כמונטיאק ענק, אייל אלדי, אייל חזירוני וקופראי, השימור של הסרו הסיני אינו צריך להיות בעדיפות גבוהה כל עוד יש ניהול יעיל של אזורים מוגנים לבעלי חיים נדירים, מכיוון שהסרו יושפע בעקיפין מפעולות השימור ליונקים אלו.
אין אומדני אוכלוסייה של הסרו הסיני.
המינים עדיין נפוצים באופן נרחב בלאוס, וייטנאם וקמבודיה ונעלמים בהדרגה מאזורים רבים בסין.
סרו סומטרי (שם מדעי: Capricornis sumatraensis; קרוי גם סרו דרומי) הוא מין של אנטילופת-עז בינונית בסוג סרו, החי בדרום-מזרח אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1799 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין .
הסרו הסומטרי בעל דמיון רב מאד לסרו סיני ולסרו ההימלאיה עם קרבה גנטית רבה לראשון.
בעבר סווגו שלושת המינים האלה כמין אחד.
הזיהוי בין הסרו הסומטרי לסרו הסיני הוא בלתי אפשרי לחלוטין בשל צבע הפרווה הזהה, אך הסרו הסומטרי בעל קרניים וממדי גוף קטנים במעט.
שמו המדעי של הסרו הסומטרי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לכך שקרניו זהות לקרני העיזים.
"sumatraensis" (כמו גם שמו הרשמי) מתייחס לתפוצה העיקרית שלו באי סומטרה, אם כי הוא נפוץ גם בחצי האי המלאי.
הסרו הסומטרי הוא הבינוני שבסוג סרו - גדול מסרו יפני וקטן מסרו אדום.
לסרו הסומטרי כשאר קרוביו יש קרניים מעוקלות הדומות לקרני עיזי הבית ועיזי בר אחרות, והן בעלות צורה חרוטית.
הקרניים צומחות לכיוון מעלה ולצדדים בקוו ישר עם המצח - מה שנראה במבט מלפנים כצורת האות "V", והן מקבלות בסופם עקומה חדה וישרה לאחור.
מיקום קרניו של הסרו במרכז הקודקוד, צמודות לבסיס האוזניים ורחוקות מן העיניים.
בבסיסם של הקרניים יש מרווח נמוך למדי, וככל שהקרן מתארכת עם הגיל הוא גודל.
הקרניים עבות למדי בכשני שלישים מאורכן, ולקראת סופם הן הופכות לדקות וחדות ביותר.
בבסיס, הקרן בעלת 5–9 חצאי טבעות\חריצים בולטים, או לחילופים בעשרות חריצים דקיקים; הקצוות חלקים לגמרי.
צבע הקרניים הוא אפרפר בהיר, אפרפר כהה או חלודה; הקצוות בדרך כלל בצבע זהה לשאר הקרן ולעיתים יהיו כהים יותר.
הקרניים מצויות הן אצל הזכרים והן אצל הנקבות, והן גדולות ועבות מעט בזכרים.
לסרו הסומטרי פרווה דלילה וגסה עם שערות זיפיות באורך בינוני, אשר נוטות להיות ארוכות וצפופות יותר בצוואר, בחזה, ובגחון.
צבע הפרווה דומה בצורה די מוחלטת לקרובו הסרו הסיני - גוונים שונים של שחור.
הצלעות והחלק העליון של הגוף הסמוך לגב בצבע שחור דהוי כסוף - לעיתים קרובות עם ברק כחלחל או אפרפר צפחה המשתקף בעיקר באור שמש חזק, ומקורו של הצבע הוא בשילוב של שערות שחורות, אפורות ולבנות, בנוסף לדלילות שלהן יחסית באזור זה לעומת חלקי הגוף האחרים.
הריכוז של השערות מצבע מסוים משתנה פעמים רבות וגורם לפרוותו של הסרו להיות בעלת קטעים בהירים וכהים במקביל.
הצוואר, החזה והגחון בדרך כלל בצבע שחור פחם אחיד יחסית בשל צפיפות שיער גבוהה יותר.
השוקיים והרגליים משתנים בין הפרטים: יש והם יהיו שחורים כהים בדומה לצוואר ולחזה, ולעיתים דווקא יהיו בהירים וכסופים כמו הצלעות.
כפי שאופייני לסוג סרו, מבין האוזניים ועד לזנב ישנה רעמה שיער בולטת שגדולה וארוכה מאוד באזור העורף ומזכירה את רעמת הסוס, בעוד שבאזור הגב היא תסתכם בפס של קווצות שיער סמורות.
צבע הרעמה הוא שחור פחם הגורם לה להיות בולטת בגב על רקע השיער הכסוף שמסביבה, ואילו במרכז העורף היא עלולה להיות לעיתים בצבע לבן עם שערות מעורבות בצבע שחור וחום.
לאורך הגחון והחזה ישנה רעמה שיער נוספת - קצרה יותר, בצבע שחור פחם.
המפשעה עלולה להיות לבנבנה, אפורה או שחרחרה.
החלקים התחתונים של הרגליים עלולים להיות בצבע חום בהיר או חום אדמדם עם שערות לבנות סמוך לפרסות, אם כי זה הרבה פחות נפוץ אצלו לעומת הסרו הסיני.
הזנב בצבע שחור דהוי\כסוף עם פס שחור מבריק לאורכו.
צבע ראשו של הסרו הסומטרי זהה לצבע הגוף - בדרך כלל שחור פחם או שחור מבריק, והפנים והחרטום נוטים לצבע שחור דהוי או שחור כסוף.
סביב עצמות הלסת והחלק האחורי של הסנטר ישנו ריכוז של שערות ארוכות וסבוכות הנראות לעיתים כזקן.
סביב העיניים יש שקע רחב ובמרכזו בולטות העיניים - וצבעו לעיתים בהיר במעט מצבע הפנים.
מתחת לכל עין ישנה בלוטת-ריח עגולה שנראית כיבלת, ובמרכזה יש חור קטן שדרכו יוצאת ההפרשה הריחנית.
השפתיים בצבע אפרפר או שחרחר דהוי, וסמוך להם יש כתם לבן שמשוך מעט לאורך הלסת.
במקום החיבור של הראש לצוואר יש לעיתים כתם נוסף לבן דמוי פס; שני הכתמים הללו עלולים להיות לעיתים בצבע חום-בהיר או צהבהב, וגם די נפוץ שהם נעדרים לגמרי.
האוזניים בצבע אפרפר\חום כהה\שחרחר דהוי בצד החיצוני, ובצד הפנימי הן מורכבות משערות שחורות ולבנות.
לאורך קצוות האוזן יש רצועה של שיער שחור כהה - לעיתים עם כתם לבן במרכז.
לסרו הסומטרי יש מבנה גוף האופייני לקרוביו: הצוואר קצר למדי והראש בינוני עם חרטום משולש ולוע מעוגל.
הגוף עצמו ארוך וצר יחסית עם כתפיים שגבוהות במעט מהחלק האחורי, והוא נתמך על ידי רגליים חזקות ובינוניות.
הפרסות קצרות ועבות ומותאמות לטיפוס על מדרונות הררים.
יש לו אוזניים ארוכות, צרות ומשולשות, וזנב קצרצר ועבה.
האף גדול ורחב בצבע שחור עם נחיריים עגולים וגדולים, והעיניים בצבע כתמתם עם אישונים שחורים גדולים.
מלבד הבדלים מזעריים בקרניים, הזכרים והנקבות זהים לרוב במידות הגוף.
אורך הראש והגוף: 152 ס"מ
הסרו הסומטרי מצוי בדרום-מזרח אסיה במדינות: אינדונזיה, מלזיה ותאילנד.
באינדונזיה התפוצה שלו היא באי סומטרה במחוזות הבאים: צפון סומטרה, אצ'ה, מערב סומטרה, דרום סומטרה, ג'מבי, למפונג, בנג'קולו וריאיו.
ריכוזי האוכלוסייה הידועים הם בעיקר בהרי אצ'ה בצפון, הרי קארינצ'י במרכז והרי בארסיאן בדרום.
במלזיה הוא מצוי בחלק היבשתי שבחצי האי המלאי, במחוזות: קדה, קלנטן, פרק, פרליס, טרנגנו, פהנג, סלנגור ונגרי סמבילן.
בתאילנד הוא מצוי באזור הדרומי במחוזות: קראבי, נאקון סי-טמרט, פהטהלונג ותראנג.
דיווחים של סרו זה במחוזות הצפוניים יותר בתאילנד כמחוז סוראט-טהאני מתייחסים כבר לסרו הסיני.
במחוז קארבי הסרו הסומטרי מצוי במזרח המחוז בעוד שהסרו הסיני נמצא במערב המחוז - מה שמצביע על חפיפה ביניהם בעבר.
בית הגידול של הסרו הסומטרי הוא יערות גשם ממוזגים - ראשוניים ומשניים, יערות עננים, יערות הרריים בגבהים של 300 עד 3,000 מטר מעל פני הים, וכן רכסי הרים, צוקים וסלעים המחופים בצמחייה עבותה ולחה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתם 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000–4,700 מילימטר לשנה.
הסרו הסומטרי הוא בעל חיים בודד וביישן, ומדי פעם ניתן לצפות בקבוצות סרואים קטנות של עד 7 פרטים.
הוא פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב המאוחרות.
השבילים בצמחייה שנראים בסביבת הסרו מצביעים על כך שהסרו משתמש בנתיבים קבועים על מנת להגיע לאזורי מנוחה ואכילה קבועים.
אף על פי שהסרו הסומטרי בעל חיים יבשתי הוא גם שחיין מצוין, ובמלזיה הוא אף מסוגל לשחות מאי לאי.
הסרו אמנם פחות מיומן מעיזי בר בטיפוס והוא בעל הליכה מעט איטית ומסורבלת, אך עדיין הוא זריז מאוד והוא נע במהירות על פני מדרונות תלולים וסלעיים.
הסרו הסומטרי הוא בעל חיים טריטוריאלי.
הם נוהגים לסמן את הגבולות של שטחם באמצעות הפרשות מבלוטות הריח הגדולות שבפנים, וכן על ידי ערימות גללים שממוקמות באזור שאינו בולט אך גם אינו מוסתר כדי שסרו פולש יבחין בכך.
אין מידע על גודל שטחם של סרואים אלה, אך ככל הנראה שטחם של הזכרים גדול משל הנקבות.
מפגשים בין סרו טריטוריאלי לסרו פולש יגררו גילויי תוקפנות מצד הראשון, ולרוב הוא ירדוף ויניס את הפולש משטחו.
מפגשים אגרסיביים בין יריבים לא תוארו באופן מלא.
עם זאת סביר להניח שבדומה לשאר בני המשפחה הוא משתמש בקרניו כנשק עיקרי, והלחימה בן הזכרים כוללת דקירות בבטן ובמותניים עם הקרניים החדות.
הסרו הסומטרי יוצא דופן בכך שכאשר דוחקים אותו לפינה הוא גם בועט ברגליו מלבד נסיונותיו לנגוח, וכאשר הוא אינו מסוגל להשתמש בהם הוא אף משתמש בנשיכות כמוצא אחרון.
אזורי המנוחה של הסרו הסומטרי כוללים מערות, צוקים וסלעים, והם ממוקמים בדרך כלל באזור שמוגן מרוח; הם נוטים להימנע מאזורים מבודדים עם גישה קשה כדי למנוע מטורף להפתיעם.
בכל הספרות המדעית אין שום מידע לגבי הטורפים של הסרו הסומטרי, אך סביר להניח שהוא נטרף על ידי חתולים גדולים בבית גידולו כטיגריס סומטרה, טיגריס מלאי ונמר ערפילי מצוי.
חתול זהוב וחתול שיש יטרפו כנראה גדיים.
לא נראה שלטריפה יש השפעה ממשית על אוכלוסיית הסרו.
בעת הסכנה הסרו משמיע קריאת אזעקה צורמנית.
הסרו הסומטרי הוא בעל חיים צמחוני, והוא מעדיף צמחייה שעשירה בחומרים מזינים; עם זאת, הוא מסוגל לאכול כמעט כל סוג של צמחייה כאשר אין מזון אחר זמין.
באזורים שעשירים בצמחייה נצפו מדי פעם מספר פרטים.
התזונה שלו מורכבת בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, שיחים, עלים, זרדים, ענפים, פרחים ופירות.
הסרו הסומטרי חופף עם מספר אוכלי עשב בתחומי מחייתו; ביניהם ניתן למנות את אייל סמבר, חזיר בר, חזיר מזוקן, מונטיאק מצוי, קרנף סומטרה וטפיר אסייתי.
ייתכן כי יש ביניהם תחרות מסוימת על מקורות המחייה.
הסרו הסומטרי הוא ככל הנראה בעל חיים מונוגמי - כלומר, הזכר והנקבה מתרבים אחד עם השני בלבד.
כל זוג סרואים עלול להישאר יחד באותו השטח כ-4.6 שנים, כשכל פרט מגן על השטח מפני אותו הזוויג - זכרים יסלקו זכרים ונקבות יסלקו נקבות.
לעיתים כאשר השטח של הזכר חופף למספר שטחי נקבות הוא עלול להיות פוליגמי.
עונת הרבייה של הסרו הסומטרי חלה בין חודשי אוקטובר ונובמבר.
ההיריון נמשך כ-7 חודשים, לאחריהם נולד גדי יחיד בצבע שחור - בדרך כלל בחודשי האביב.
לידה של 2 גדיים מתרחשת לעיתים נדירות ביותר.
זמן קצר לאחר הלידה הגדי כבר מסוגל ללכת אחר אימו במהלך חיפושה אחר מזון.
לעיתים הנקבה והגדי נשארים באזור הלידה במשך מספר ימים.
הגדיים ככל הנראה עשויים מדי פעם להסתתר בצמחייה, אם כי לא למשך זמן ארוך כאנטילופות.
הגדי מתקשר עם אימו באמצעות קולות.
אין מידע רב על התפתחות הסרו.
ככל הנראה הוא נגמל לאחר 5–6 חודשים ונשאר קרוב לאימו במשך שנה.
אף על פי שלאחר מכן הוא הופך לעצמאי, הוא עדיין יישאר בשטחה של האם עד גיל 2 או 4 שנים.
הזכר עלול לסלקו בתקופה מוקדמת יותר.
הנקבות מגיעות לבגרות לאחר 30 חודשים, והזכר לאחר 36 חודשים.
תוחלת החיים הממוצעת בטבע היא 4–6 שנים.
הסרו הסומטרי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה בשיעור של 30% על פני 21 שנים, שמקורה באובדן בית גידול נרחב יחד עם רמות גבוהות של ציד לא חוקי ברחבי התפוצה שלו.
הוא רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון, והמשמעות לכך היא שחסר בינלאומי במין זה או במוצריו אסור לחלוטין.
הוא מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבית תפוצתו, להלן חלק מהם:
אינדונזיה: הפארק הלאומי בוקיט-טיג'פולו, הפארק הלאומי באטאנג-גאביס, הפארק הלאומי בוקיט-דואבאלס, שמורת היער טאראטאק, הפארק הלאומי גונונג לאוסר, הפארק הלאומי קרינצ'י סבלאט, הפארק הלאומי בוקיט-באריסאן-סלטאן (ה-3 האחרונים מהווים חלק ממורשת יער הגשם הטרופי של סומטרה).
מלזיה: הפארק הלאומי טאמאן-נג'ארה, הפארק הלאומי אנדאו-רומפין, הפארק הלאומי ג'ונונג-לדנג.
תאילנד: הפארק הלאומי האט קאנהום, הפארק הלאומי קהאו-לואנג, והפארק הלאומי קהאו-פהנדום בנצ'ה.
להלן נתונים מפרטים של IUCN על תפוצת הסרו הסומטרי במדינות הנזכרות (לבד מתאילנד), כולל איומים, סיבות ירידה, וצעדי שימור מוצעים:
אינדונזיה: במדינה זאת הרס בתי הגידול הוא האיום המשמעותי ביותר להישרדותו של הסרו לטווח ארוך.
הגורמים העיקריים להרס בית הגידול הם כריתת יערות לצורכי חקלאות ומטעים שגורמת לאיום על הפלורה האינדונזית, ובעיקר ייצוא חסר הבחנה של עצים למערב.
ציד לא חוקי הוא בהחלט נפוץ באינדונזיה, וסרואים ניצודים או נתפסים במלכודות עבור הצריכה המקומית של בשר וחלקי גופם משמשים למטרות רבות ברפואה המסורתית.
הציד מתרחש הן באזורים המוגנים והן מחוץ להם.
מקומיים הגרים סביב אזורים מוגנים בסומטרה טוענים שהציד גודל בשל סלילה לא חוקית של כבישים ברחבי הפארקים הלאומיים, מה שמקל על הציידים להגיע לריכוזי בעלי חיים שהיו מצויים בעבר באזורים בלתי נגישים.
סחר בחלקי גופו של הסרו כדוגמת קרניו, מתבצע בגלוי במקומות מסוימים כמו בעיירה פאנצ'ור אטו שבצפון סומטרה.
נתונים אלה מראים על חוסר אכיפה נגד מסחר בבעלי חיים מוגנים.
מלזיה: יש מעט מאוד מידע על האוכלוסיות הנוכחיות של הסרו הסומטרי במלזיה.
האיומים במדינה זאת מגיעים בעיקר מהפרעות ומהרס בתי הגידול של הסרו שנגרמים על ידי פעילויות כרייה במחצבות של אבן גיר וקוורץ בתוך בית הגידול שלהם, ועל ידי כריתת יערות לייצוא וחקלאות.
הסרו סובל גם מציד בלתי חוקי משמעותי עבור בשרו וחלקי גופו שנמצאים בשימוש למטרות רפואיות.
מסעדות טבע מסוימות במלזיה מציעות בשר ממין זה.
האוכלוסיות הקטנות שנותרו כיום בכל רחבי מלזיה, מאוימות גם על ידי ציד ספציפי למין (בניגוד לציד רגיל שבו צדים מכל הבא ליד).
עם זאת, הסרואים סבלניים יחסית במדינה להפרעות אנושיות, ובאזורים מסוימים הם נמצאים אף בקרבת מגורי אדם.
בשנים האחרונות, רשויות האכיפה של מלזיה נקטו בפעולות נגד אנשים שמעורבים בציד בלתי חוקי של מין זה, וכתוצאה מכך, הסחר במין אינו מתבצע בגלוי, כפי שהוא מתבצע במדינות אחרות בדרום-מזרח אסיה.
אינדונזיה: הסרו הסומטרי כבר מוגן על פי החוק מאז שנת 1932. בסביבות 3,083,308 דונם של בתי גידול של הסרו נמצאים תחת צורה כלשהי של הגנה, במערכת של אזורים מוגנים הכוללת שלושה פארקים לאומיים, שלוש שמורת ציד, שלוש שמורות טבע ושני יערות מוגנים.
עם זאת, רבים מהאזורים אלה זקוקים לאכיפה רצינית של פקחים, ובהיעדר פעולות אלה האזורים מוגנים בעיקר "על הנייר".
בין צעדי השימור שמוצעים על ידי IUCN לאינדונזיה: 1) לערוך סקרים לאורך שרשרת הרי באריסאן כדי לקבוע את המצב נוכחי של הסרו, ולזהות האם יש אוכלוסיות משמעותיות אחרות מלבד הריכוזים העיקריים הידועים כרגע.
2) לשמור על היערות והחורש טבעי לאורך השדרה הוולקנית של הרי סומטרה, ובכלל זה למנוע סלילת כבישים, חקלאות, ייצוא עץ או כל פעילות אנושית אחרת.
צעד זה מהווה את התקווה הטובה ביותר להישרדות לטווח ארוך של הסרו באינדונזיה.
3) לשמור שמירה קפדנית על אוכלוסיות סרו גדולות שנמצאות באזורים מוגנים, ולפתח תוכניות ניהול מסודרות לאזורים אלה.
4) להקפיד להגן על תחומי הליבה של הפארקים אשר משלבים אזורי ההאכלה ורבייה של הסרו, כדי לשמור על ריבוי האוכלוסייה.
5) לאפשר פעילות אנושית נמוכה בקרקעות הסמוכים לאזורים מוגנים.
6) לשפר את תנאי החיים של המקומיים הגרים לאורך שולי הפארקים הלאומיים שבהם מצוי הסרו.
7) להעלות את המודעות הציבורית למצוקת הסרו באמצעות קמפיינים.
מלזיה: הסרו הסומטרי מוגן לחלוטין תחת חוק חיות הבר במלזיה.
האכיפה מתבצעת על ידי המחלקה לחיות הבר ומחלקת האכיפה של הפארקים הלאומים.
הסרו מתרחש בשבעה אזורים מוגנים, אך עם זאת בתי גידול אלה אינם מותאמים לו היטב ואינם מספיקים על מנת להבטיח את הישרדותו.
הסרו נמצא גם בשישה אזורים שיש דיונים על הפיכתם לאזורים מוגנים.
קבוצות קטנות של רביית סרואים בשבי נמצאות בגן החיות נגארה וגן החיות מלאקה.
IUCN מציע למלזיה ליישם את אסטרטגיית שימור הסרו שפותחה על ידי המחלקה לחיות הבר והגנים הלאומים.
אסטרטגיה זו כוללת: 1) פיתוח תוכניות ניהול ויישום של טכניקות לניהול מתאים לחיות הבר כדי לשמר ולשפר את אוכלוסיות הסרו.
2) להקים ולשמר אוכלוסיות משמעותיות בעתודות טבע מוגנות כגנים לאומיים, שמורות יער, גבעות גיר ואזורים מיוערים אחרים; 3) להגן על אזורים המכילים סרואים מועטים ולגרום להם להגיע לגודל של אוכלוסייה בת קיימא; 4) להקים אוכלוסיית-רבייה נוספת בשבי כדי שממנה יוכלו להעביר בעתיד סרואים לאזורים מוגנים.
9) לבצע מחקר אקולוגי וביולוגי על אוכלוסיות הסרו.
המספר הכולל של הסרו הסומטרי באינדונזיה אינו ידוע כרגע ועומד כנראה על מספר אלפים.
במלזיה, המספר הכולל של הסרואים הוא 500–750 פרטים, ובתאילנד סביר להניח שיש לא יותר מ-100 פרטים.
סרו טאיוואני (שם מדעי: Capricornis swinhoei; קרוי גם סרו פורמוסני), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה יחסית בסוג סרו שבשבט הצפירים, האנדמי לאזורים ההרריים של האי טאיוואן.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1862 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי.
מין זה הוא הקטן שבמיני הסרו, ודומה מאוד בצבעי פרוותו ובממדי גופו למיני הגוראלים; בשל כך הוא היה קרוי בתקופה מסוימת "גוראל טאיוואני" (Naemorhedus swinhoei).
מבחינה גנטית המין הקרוב אליו ביותר הוא הסרו היפני האנדמי ליפן הסמוכה, והיו זמנים שבהם אף הסרו הטאיוואני נחשב לתת-מין שלו.