tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים האחרונות הם מובילים את פעילות המשרד בשלוחותיו בנצרת, לונדון ורומניה, ומתכננים פרויקטים גם מחוץ לגבולות ישראל.
המשרד ממשיך לפעול על פי תפיסתו של מחמוד טבעוני, אשר האמין בדו-קיום, ומעסיק עובדים ממגזרים שונים, נשים וגברים, יהודים, ערבים, מוסלמים ונוצרים.
איימן טבעוני הוא אדריכל וחוקר, בוגר תואר ראשון ושני מהטכניון, ובעל תואר דוקטור מה-AA בלונדון.
הוא מלמד ומנחה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון ובמחלקה לארכיטקטורה בבצלאל.
מאז 2014 הוא מתגורר בלונדון, שם הוא מנהל את משרד LlabresTabony Architects לצד אנריקטה לאברס (Enriqueta Llabres).
איימן מספר כי כבר בשנות ה־80 אביו מחמוד שילב מחשבים ותוכנות בעבודה במשרד מתוך תפיסה שהמחשב אינו רק תחליף ליד אדם, אלא כלי שיש לנצל ליצירת פתרונות תכנוניים.
השקפה זו השפיעה על איימן אשר המשיך אותה במחקר הדוקטורט שלו באדריכלות דיגיטלית, בהנחיית מייקל ויינסטוק (Michael Weinstock).
אשרף טבעוני, בוגר תואר ראשון ושני בהנדסה אזרחית בטכניון, מנהל את סניף המשרד בנצרת, המונה כ־30 עובדים.
המשרד מתמחה כיום בתכנון מבני ציבור ובתי ספר, בהם תיכון כספייה וקריית חינוך ערערה.
הפרויקטים שתכננו האחים טבעוני מאופיינים בשפה אדריכלית מודרניסטית, המתבטאת בצורניות פשוטה, קומות עמודים ותכנון פונקציונלי, כמו קריית חינוך ערערה.
עם זאת, הם שומרים על זיקה למסורת המשפחתית באמצעות שילוב אלמנטים מסורתיים, כגון משרביות ושימוש באבן כפי שניתן לראות בתיכון המקיף בנצרת.
מחמוד אבראהים אבו נדא הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
אבו נדא גדל במחלקת הנוער של אל-ערבי, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקטרית.
בסך הכל ערך 68 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 ביולי 2025 חתם בא-ריאן, גם היא מליגת העל הקטרית.
ב-8 באוקטובר 2025 ערך אבו נדא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 0-0 נגד נבחרת עומאן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
מחמוד טואלבה , שנודע בכינויו "נורסי", היה טרוריסט פלסטיני, מפקד הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בג'נין.
טואלבה היה אחראי לפיגועים ומעשי רצח רבים ונהרג על ידי צה"ל במהלך מבצע חומת מגן בג'נין.
טואלבה הפך לראש הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי בג'נין לאחר שישראל חיסלה את קודמו בתפקיד איאד חרדאן בסוף 2001 על ידי פיצוץ תא טלפון.
טואלבה תכנן וביצע ביחד עם שני סגניו פיגועים בהיקף ובתדירות שלא היו מוכרים קודם לכן בסכסוך הישראלי-פלסטיני:
30 בינואר - מחמוד טואלבה מעורב באופן ישיר בפיגוע בגשר טייבה, בו נפצעו שני ישראלים.
המחבל המתאבד היה סייען של גורמי הביטחון שגויס על ידי טואלבה כדי לפגוע במפעיליו.
25 במאי - פיצוץ מכונית תופת, שהיו בה שני מפגעים, בתחנה המרכזית בחדרה.
20 ביוני - פיצוץ מטען בפח אשפה בחדרה בצומת הרחובות הרברט סמואל וששת הימים.
11 ביולי - ניסיון פיגוע של ג'יהאד גראר בעפולה.
ג'יהאד מסר בחקירתו כי התכוון לבצע פיגוע התאבדות במקום הומה אדם וכי קיבל את המטען ממחמוד טואלבה ומעלי ציפורי שאף תדרכו אותו כיצד להפעיל את המטען ונתנו לו הנחיות היכן לפוצץ עצמו.
טואלבה וציפורי שלחו את ג'יהאד במונית לישראל.
16 ביולי - הפיגוע בתחנת הרכבת בבנימינה פיגוע התאבדות בתחנת אוטובוס מול תחנת הרכבת בבנימינה.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו שני חיילים.
בנוסף נפצעו 8 אנשים, מתוכם 3 באורח קשה ו-5 באורח קל.
22 ביולי - ניסיון של מוראד טואלבה, אחיו של מחמוד טואלבה, לבצע פיגוע התאבדות בחיפה.
בחקירתו מסר מוראד כי נשלח לבצע את הפיגוע על ידי אחיו, מחמוד, ועל ידי עלי ציפורי.
2 באוגוסט - מפגע נתפס בעת שניסה לעלות על אוטובוס "אגד" ליד בית שאן לצורך ביצוע פיגוע התאבדות.
ככל הנראה עלי ציפורי הכין את המטען.
12 באוגוסט - שילוח המחבל המתאבד שהתפוצץ במסעדת וול-סטריט בקריית מוצקין.
כתוצאה מהפיצוץ נפצעו 14 אזרחים.
16 באוגוסט - סמיר עבד אל-פתאח רדא טובאסי, שנעצר באום אל-פחם בדרכו לבצע פיגוע התאבדות, הודה בחקירתו כי עלי ציפורי ומחמוד נורסי הם שגייסו אותו לביצוע הפיגוע.
9 בספטמבר - סוואלחה היה מעורב בפיגוע מכונית התופת בצומת בית ליד, 11 בני אדם נפצעו כתוצאה מהפיצוץ.
7 באוקטובר - מחבל מתאבד התפוצץ בכניסה לקיבוץ שלוחות.
כתוצאה מהפיגוע נהרג אזרח ישראלי.
28 באוקטובר - פיגוע הירי בחדרה פיגוע ירי לעבר עוברי אורח בשוק בחדרה.
כתוצאה מהירי נהרגו 4 נשים ונפצעו 20.
27 בנובמבר - פיגוע הירי בעפולה פיגוע ירי תוך כדי תנועה מאזור התחנה המרכזית בעפולה לכיוון השוק.
כתוצאה מהפיגוע נהרגו 2 אזרחים ו-48 נפצעו.
29 בנובמבר - הפיגוע בקו 823 בצומת מחנה 80 מחבל מתאבד פוצץ עצמו באוטובוס "אגד" בצומת מחנה 80 ואדי עארה.
3 אזרחים נהרגו ו-8 נפצעו.
5 בדצמבר - מחבל מתאבד פוצץ את עצמו בכניסה למלון "הילטון ממילא" בירושלים.
9 בדצמבר - מחבל מתאבד פוצץ את עצמו בתחנת האוטובוס בצומת הצ'ק פוסט לכיוון תל חנן.
כתוצאה מהפיגוע נפצעו 29 אזרחים.
25 בינואר - פיגוע התאבדות כפול בשיתוף ה-"פת"ח" בהתחנה המרכזית הישנה בת"א, 23 פצועים.
5 במרץ - מחבל מתאבד פוצץ עצמו באוטובוס "אגד" 823 בתחנה המרכזית בעפולה.
אזרח נהרג ו-19 אזרחים נפצעו.
20 במרץ - הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה מחבל מתאבד פוצץ עצמו בוואדי עארה בצומת מוסמוס, באוטובוס "אגד" 823 שנסע מתל אביב לנצרת.
5 אזרחים נהרגו ו-28 נפצעו.
10 באפריל - הפיגוע בצומת יגור מחבל מתאבד פוצץ עצמו באוטובוס "אגד" בצומת יגור.
כושר הארגון וכמות הפיגועים שלהם הכתירו את ג'נין כבירת המתאבדים והיו אחת הסיבות הבולטות למבצע חומת מגן.
במהלך אפריל 2002, במבצע חומת מגן, נכנסו כוחות צה"ל לג'נין שנחשבה לבירת הטרור הפלסטיני ושממנה יצאו פיגועים רבים.
ראשי הג'יהאד האסלאמי התבצרו במחנה הפליטים ג'נין ומלכדו אותו באלפי מטעני חבלה.
לאחר קרב קשה שבו נהרגו 13 חיילי צה"ל הוכרעו הטרוריסטים.
טואלבה נהרג בג'נין במהלך הפעולה.
נסיבות מותו שנויות במחלוקת: יש הטוענים שטואלבה נהרג מאש חבריו במחנה הפליטים ג'נין, לאחר שסברו בטעות כי הוא חייל ישראלי, בשל הקסדה שחבש על ראשו.
לעומת זאת, המגזין "טיים" דיווח שטואלבה נהרג לאחר שדחפור די-9 משוריין של צה"ל מוטט עליו קיר כאשר האחרון ניסה להטמין עליו פצצה.
סגניו של טואלבה, ת'אבת מרדאווי והשייח' עלי ספורי, נעצרו והועמדו לדין בישראל.
לאחר מותו של טואלבה תפס את מקומו איאד סוואלחה.
מחמוד אחמדינז'אד (בפרסית: , נהגה: מהמוד אהמדי-נז'אד ; נולד ב-28 באוקטובר 1956) הוא פוליטיקאי איראני, אשר כיהן כנשיאה השישי של איראן בשנים 2005–2013.
כיהן כראש עיריית טהראן, בירת איראן, ממאי 2003 עד יוני 2005, לפני שנבחר לנשיא.
נחשב לשמרן דתי, ובשל כך זכה לתמיכה של הגורמים השמרנים בהנהגה העליונה הדתית של איראן.
בסיס הכוח הפוליטי שלו היה ב"ברית בוני איראן האסלאמית", הידועה כ"אבדגאראן", ברית מפלגות ותנועות אסלאמיות שמרניות.
אחמדינז'אד נחשב לאחת הדמויות העיקריות בברית זו.
הברית התפלגה בעת הבחירות לנשיאות: חלק מחבריה תמכו במועמדות יריבו של אחמדינז'אד, מוחמד קליבאף, בסיבוב הראשון של הבחירות, בעוד חברי מועצת עיריית טהראן תמכו באחמדינז'אד.
אף שנשיא איראן הוא התפקיד הנבחר הגבוה ביותר באיראן, הוא איננו הסמכות העליונה בתחומים רבים, ובהם הפעלת כוח צבאי.
קודמים לו בכוחם המנהיג הרוחני עלי ח'אמנאי, יו"ר הפרלמנט וראש המערכת המשפטית.
ביוני 2009 נבחר בשנית לנשיאות, לאחר שגבר על שלושה מועמדים אחרים, בהם המתמודד מיר-חוסיין מוסאווי הרפורמיסט, שנחשב לבעל סיכויים טובים והיה יריבו המרכזי של אחמדינז'אד.
ספירת הקולות הראתה כי אחמדינז'אד גבר עליו בהפרש ניכר, אולם לטענת רבים תוצאות הבחירות זויפו, מה שהביא לפריצת מהומות, שהסתיימו במעצרים ובכמה מקרים אף במוות של תומכי מוסאווי.
אחמדינז'אד נולד בשם מחמוד סבאע'יאן (صباغیان) (שאול משם מקצוע פרסי מסורתי, 'צובע בדים') בכפר אראדאן ליד העיר גארמסרי, מדרום לטהראן, הבן הרביעי מבין שבעת בניו של נפח.
משפחתו עברה לטהראן בהיותו בן שנה.
הוא התקבל לאוניברסיטה האיראנית למדע וטכנולוגיה במגמת הנדסה אזרחית בשנת 1976. הוא המשיך במוסד זה את לימודיו עד לקבלת תואר דוקטור בתכנון תעבורה, בשנת 1997. את לימודי המוסמך והדוקטורט ערך במסגרת תוכנית מיוחדת לחברי משמרות המהפכה.
לאחר סיום לימודיו המשיך ללמד באוניברסיטה זו.
בשנת 1979 היה אחמדינז'אד נציג האוניברסיטה באסיפות הסטודנטים הבלתי רשמיות אשר נפגשו עם ח'ומייני.
במפגשים אלו נוסד ארגון בשם "המשרד לחיזוק האחדות" אשר חברים בו עמדו מאחורי ההשתלטות על שגרירות ארצות הברית, שהובילה למשבר בני הערובה באיראן.
חלק מהחטופים טוענים כי אחמדינז'אד היה בין המשתתפים בחטיפה בפועל, אולם עניין זה עדיין איננו ברור.
כמה מן החטופים זיהו אותו כאדם שהיה מעורב בחטיפה, ותמונה של אדם הדומה לאחמדינז'אד המוביל חטוף שעיניו קשורות פורסמה בכלי התקשורת.
אחמדינז'אד מכחיש את מעורבותו במעשה.
מעט מאוד ידוע על פעילותו בין השנים 1980–1986. נראה כי לאחר שעבר אימונים השתתף בפעולות בשטחה של עיראק בעיר כירכוכ.
הוא היה למהנדס הראשי של הארמייה השישית של משמרות המהפכה, וראש המטה של משמרות המהפכה במערב איראן.
ב-1986 השתחרר מן הצבא בדרגת קולונל (מקביל לאלוף-משנה בצה"ל), וסיים את הדוקטורט באוניברסיטה.
לאחר המלחמה היה למשנה למושל ולאחר מכן למושל החבלים מאקו וחוי שבמחוז מערב אזרבייג'ן, ויועץ לשר התרבות וההדרכה האסלאמית, ולאחר מכן למושל המחוז החדש שהוקם, מחוז ארדאביל, בין 1993 ל-1997. במהלך פעילותו הפוליטית היה מזוהה עם קבוצה פוליטית אסלאמית קיצונית בשם "אנסאר חיזב-אללה".
נטען כי בשנת 1989 היה מעורב ברציחתם של שלושה חברים באופוזיציה הכורדית למשטר האיראני, בווינה.
ידיעות העוסקות בזמן שירותו הצבאי טוענות כי שמו נקשר בבסיס צבאי ששימש את חטיבת "קודס" העוסקת בפעולות ביון וחבלה מחוץ לגבולות איראן, וכי ייתכן שבמסגרת קשריו אלו היה מעורב במעשים כגון ההתנקשות בווינה.
משפחתו של אחמדינז'אד ממעטת להיחשף לתקשורת.
ידוע כי הוא נשוי ואב לשלושה ילדים.
אחמדינז'אד היה דמות אלמונית בפוליטיקה האיראנית, עד שנבחר לראש עיריית טהראן ב־3 במאי 2003, מטעם "ברית בוני איראן האסלאמית".
במהלך כהונתו בתפקיד הוא הפך רבים מן השינויים שהכניסו קודמיו, שהיו מתונים ורפורמיסטים, והדגיש את האופי הדתי של העיר.
במיוחד ידועה החלטתו להתקין מעליות נפרדות לגברים ולנשים במשרדי העירייה.
כן הציע כי גוויותיהם של חללי מלחמת איראן–עיראק ייטמנו בכיכר מרכזית בטהראן.
פעולות קיצוניות אלו לוו בפעולות כחלוקת מרק חינם לעניי העיר.
היחסים בין אחמדינז'אד למוחמד ח'אתמי נשיאה הקודם של איראן, שנחשב מתון יותר, היו קרירים.
ח'אתמי הדיר אותו מישיבות מועצת השרים, שבהן הייתה באופן מסורתי נוכחות לראש עיריית טהראן.
אחמדינז'אד ביקר את ח'אתמי בפומבי על חוסר הבנתו בבעיות הציבור הרחב.
לאחר שנבחר לנשיאות, נבחר לתפקיד ראש עיריית טהראן יריבו ואיש מפלגתו מוחמד קליבאף.
אחמדינז'אד נבחר לנשיא איראן ב-24 ביוני 2005, בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות, לאחר שהביס את יריבו, הנשיא לשעבר, אכבר האשמי רפסנג'אני.
אחמדינז'אד זכה ל-61.69% מן הקולות, כעשרים ושמונה מיליוני קולות, ושיעור ההצבעה היה 59.6%.
כנגד הבחירה הועלו טענות על זיופים בקלפיות.
"מועצת שומרי החוקה" האיראנית היא גוף חוקתי שבין תפקידיו לקבוע את התאמת החוקים שמקבל הפרלמנט לחוקת המדינה.
לפני סיבוב הבחירות הראשון התיר גוף זה רק לשבעה מועמדים להתמודד, מתוך כאלף.
בסיבוב הראשון זכה רפסנג'אני במספר הקולות הגבוה ביותר, ואחמדינז'אד הגיע למקום השני, עם 19.48% מהקולות.
זכייתו בסיבוב השני יוחסה לדעותיו הפופוליסטיות, ולכך שאורח חייו הצנוע הקנה לו פופולריות בקרב בני המעמדות הנמוכים באיראן.
תומכיו רואים בו בן המעמד הנמוך שעלה לגדולה, ולא הושחת למרות הכוח שניתן בידיו.
אחמדינז'אד זוכה לתמיכה מסוימת גם בקרב המשכילים האיראניים, והוא הרכיב את הממשלה המשכילה ביותר שידעה איראן מעודה.
אחמדינז'אד שלח איתותים מעורבים על תוכניותיו לכשייבחר לנשיא, שלדעת המומחים נועדו למשוך הן את המצביעים השמרנים והדתיים, והן את המעמדות הנמוכים.
סיסמתו הייתה "זה אפשרי ואנו יכולים לעשות זאת" (میشود و میتوانیم).
במסע הבחירות שלו נקט אחמדינז'אד גישה שבה הודגשו חייו הצנועים ונטען כי הוא ממשיכו של נשיאה לשעבר של איראן, מוחמד עלי רג'אי, אשר נהרג בהתנקשות בשנת 1981. רק לאחר שנתבקש על ידי משפחתו של רג'אי להפסיק עם תעמולה זו, חדל מלהשוות עצמו לנשיא המנוח.
אחמדינז'אד טען כי בכוונתו ליצור "ממשלה לדוגמה לעמי העולם" באיראן.
הוא הגדיר עצמו כאיש עקרונות, הפועל לפי עקרונות אסלאמיים ומהפכניים.
מטרתו הייתה "לשים את הכנסות הנפט על שולחנו של העם".
אחמדינז'אד היה המועמד היחיד שדיבר נגד הידוק היחסים עם ארצות הברית.
כמו כן, בריאיון לרשת השידור האיראנית כמה ימים לפני בחירתו, האשים את האומות המאוחדות בהיותן "חד-צדדיות נגד עולם האסלאם".
הוא התנגד לכוח הווטו במועצת הביטחון של האו"ם, הניתן לחמש החברות הקבועות.
באותו ראיון הכריז כי "אין זה הוגן שכמה מדינות ישבו ויטילו וטו על ענייני העולם.
אם ימשיך מצב זה להתקיים, העולם המוסלמי בעל אוכלוסייה של מיליארד וחצי אנשים יבקש לעצמו את אותה הפריווילגיה".
בנוסף לכך הגן על תוכנית הגרעין של איראן, והאשים "מעצמות יהירות" בניסיון להגביל את יכולתה התעשייתית והטכנולוגית של איראן.
כאשר נשאל אם בכוונתו לשחרר אסירים פוליטיים, השיב "איזה אסירים פוליטיים?
לאחר בחירתו הכריז "הודות לדם השהידים, מהפכה אסלאמית חדשה קמה, והמהפכה האסלאמית של 1384 (שנת 2005, לפי לוח שנות השמש פחות 621 שנה השונה מן הלוח המוסלמי הירחי.
הלוח מונהג באיראן, אפגניסטן, טג'יקיסטן) תכרות את שורשי אי-הצדק בעולם.
גל המהפכה האסלאמית יגיע במהרה לכל העולם".
במהלך מסע הבחירות שלו הכריז כי מטרתו היא ממשלה עולמית אסלאמית.
כן הזכיר כי מטרתו לשפר את יחסי איראן עם המדינות הסובבות אותה, ולהקל בדרישות הוויזה בין מדינות האזור.
"אנשים צריכים לבקר בכל מקום באופן חופשי", הצהיר.
בהצהרתו הראשונה לאחר שנבחר לנשיא, אחמדינז'אד ביקש מעובדי המדינה שלא לתלות את תמונותיו במשרדי הממשלה, אלא את תמונותיהם של ח'ומייני ושל המנהיג הרוחני ח'מנאי בלבד.
אחמדינז'אד נדרש להציג את שריו בפני המג'לס תוך חמישה-עשר יום, ולאחר מכן למג'לס היה שבוע נוסף להחליט אם הם ראויים לכהונה.
לאחר מספר ימי דיונים אושר הקבינט שהציג הנשיא ב-24 באוגוסט 2005, והייתה זו הממשלה הראשונה מאז המהפכה האיראנית שלא זכתה להסכמת הבית באופן כולל.
ארבעה מועמדים, למשרדי הקואופרטיבים, החינוך, הנפט והרווחה, כולם עמיתיו של אחמדינז'אד מעיריית טהראן, נדחו על ידי הבית.
חקיקתו הראשונה של אחמדינז'אד הייתה הקצבת 1.3 מיליארד דולר ל"קרן האהבה של רזא", הקרויה על שם אחד האימאמים של האסלאם השיעי (עלי א-רידא), שמטרתה לסייע לאנשים צעירים להשיג עבודה, להינשא ולרכוש בית.
הקרן תומכת במוסדות צדקה וכוללת נאמנים בכל אחד משלושים המחוזות של איראן.
התוכנית באה בתגובה לעלות הדיור הגבוהה במרכזי הערים, אשר גרמה לעלייה ניכרת בגיל הנישואין הממוצע, העומד עתה על 25 לנשים ו-28 לגברים.
קרן זו מהווה הגשמת ההבטחה "להביא את כספי הנפט לעם האיראני".
רפורמיסטים רבים ומועמדים ממפלגות שונות, כולל כמה שנפסלו בסיבוב הראשון לנשיאות, קראו לברית כנגד אחמדינז'אד וכינו אותו "פשיסט".
ב-29 ביוני 2005, מעט לאחר זכייתו בבחירות לנשיאות, מספר סוכנויות ידיעות מערביות פרסמו האשמות כנגדו הכוללות השתתפות במשבר בני הערובה, והשתתפות בחוליה שרצחה פוליטיקאים כורדים באוסטריה, וכן הוצאה להורג של אסירים פוליטיים בבתי כלא בטהראן.
אחמדינז'אד ועוזריו הכחישו האשמות אלו.
בנוסף לכך אחדים מיריביו הפוליטיים באיראן הכחישו כי היה מעורב במשבר בני הערובה.
ביולי 2005 הכריז הנשיא ג'ורג' וו.
בוש כי האשמות אלו רציניות וכי יש לחקור אותן לעומקן.
הממשלה האיראנית הכריזה כי מדובר במסע הכפשה מאורגן על ידי ארצות הברית וישראל.
האשמות בשחיתות ובזיוף תוצאות בקלפיות נשמעו כנגדו החל מלפני הסיבוב השני בבחירות לנשיאות, מיריביו הפנימיים באיראן, ובמיוחד מחוגי הרפורמיסטים.
מתנגדיו הפוליטיים טענו כי השתמש במסגדים ובאנשי משמרות המהפכה וכוחות המיליציה על מנת להסיע את תומכיו לקלפיות, ולארגן את המינהלה של מסע הבחירות שלו ביום הבחירות באופן בלתי חוקי.
תומכיו של אחמדינז'אד מכחישים האשמות אלו.
רפסאנג'ני, יריבו בסיבוב השני, טען כי התערבות "מאורגנת ובלתי צודקת" ניתנה על מנת "להדריך את המצביעים".
וכי מסע של "טריקים מלוכלכים" הוביל באופן בלתי חוקי לבחירתו של אחמדינז'אד.
כן עלו טענות כי אחמדינז'אד נהנה מתמיכתה של "מועצת שומרי החוקה" שאמורה להיות גוף בלתי מעורב בבחירות.
נאום "עולם ללא ציונות", 2005
במהלך כינוס סטודנטים תחת הכותרת "עולם ללא ציונות" באוקטובר 2005 ציטט אחמדינז'אד את רוחאללה ח'ומייני אשר קרא למדינת ישראל "משטר הכיבוש של אל קודס", "גידול מביש" שיש "למחותו מהמפה".
מאוחר יותר בנאומו הצהיר אחמדינז'אד כי "הנושא הפלסטיני" צריך להסתיים בכך שכל הפליטים ישובו לבתיהם, וממשלה דמוקרטית תיבחר על ידי העם.
כן דחה את המאמצים לנורמליזציה של היחסים עם ישראל, וגינה את כל המנהיגים האסלאמיים המכירים בקיומה של המדינה כ"מכירים בכניעה והתבוסה של העולם האסלאמי".
בנאומו הצהיר אחמדינז'אד כי תוכנית ההתנתקות היא תעלול שנועד להשיג הכרה מן המדינות האסלאמיות.
בעוד שאין זה נדיר כי מנהיגי איראן יתקפו את ישראל, עמדתו של אחמדינז'אד נראית כקיצונית מאלו של קודמיו.
בעצרת שנערכה כיומיים לאחר הנאום הצהיר אחמדינז'אד כי מילותיו היו "מילותיה של האומה" וכי העולם המערבי יכול להגיב, אך תגובותיו חסרות חשיבות.
ביום שלאחר הנאום קרא ראש ממשלת ישראל אריאל שרון לגירושה של איראן מן האומות המאוחדות, ואילו שר החוץ סילבן שלום קרא לישיבת חירום של מועצת הביטחון.
בישיבה זו, כל חמש-עשרה החברות גינו את הנאום.
קופי אנאן אמר שהנאום גרם לו לעצב, והזכיר כי זכותה של ישראל להתקיים נובעת מאמנת האומות המאוחדות.
מנהיגי האיחוד האירופי פרסמו גינוי חריף בטענם כי "הקריאות לאלימות ולהרס של כל מדינה שהיא, אינן תואמות במוצהר כל טענה להיותה של איראן חברה בוגרת ואחראית בקהילה הבינלאומית".
הפרלמנט האירופי אימץ החלטה שגינתה את הנאום, וקראה לאחמדינז'אד להכיר בזכותה של ישראל להתקיים בשלום ובבטחה.
פול מרטין, ראש ממשלת קנדה, אף הוא גינה את הנאום, וטען כי זוהי קריאה לרצח עם (ג'נוסייד), וכי שילוב הנאום עם הידיעות על תוכנית הגרעין האיראנית הוא עניין שהעולם אינו יכול להתעלם ממנו.
הנושא ונותן מטעם הרשות הפלסטינית סאיב עריקאת הצהיר כי "מה שעלינו לשאוף אליו הוא הוספתה של מדינה פלסטינית למפה ולא מחיקתה של מדינת ישראל מהמפה".
נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' ווקר בוש, הצהיר כי הרטוריקה של אחמדינז'אד הראתה כי יש צורך לנסות ולעצור את תוכנית הגרעין האיראנית.
אחמדינז'אד עצמו הכחיש כי הצהרותיו מראות על רצון להתקיף את ישראל, ויש לשים לב לכך שהנשיא האיראני אינו מוסמך להכריז מלחמה על דעת עצמו, כוח הנתון למנהיג העליון.
בתוך איראן הצהירו תומכיו של אחמדינז'אד כי אין כל חדש בהצהרותיו, וכי המדובר בתגובת יתר של המערב שמטרתה להכפיש את איראן.
הצהרותיו כנגד ישראל באות, לטענת תומכיו, לאחר הפעלת לחץ ישראלי מאסיבי על ארצות הברית כי תפלוש לאיראן.
השגריר האיראני לאיחוד האירופי קרא לתגובות הפוליטיות הקשות באירופה כנגד אחמדינז'אד "בלתי ריאליות ומוקדמות" והתלונן כי נשיא ארצו מטופל על ידי הקהילה הבינלאומית באופן מפלה, וכי קהילה זו מתעלמת מההסתה של ישראל כנגד איראן.
ב-8 בדצמבר 2005, התראיין אחמדינז'אד לערוץ הטלוויזיה האיראנית בערבית "אל-עאלם", במהלך ועידת המדינות המוסלמיות במכה.
הראיון כלל הערות שגונו על ידי רבים כהכחשת השואה:
הערה זו זכתה לגינויים חריפים מישראלים, אירופאים ואמריקנים.
מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, אמר כי הוא "מזועזע".
גורמים רשמיים בטורקיה ובסעודיה גינו את הדברים, שלדבריהם "הכתימו את ועידת מכה, אשר היה עליה להראות את פניו המתונות של האסלאם".
באוגוסט 2008 האשים אחמידנז'אד את ישראל בהפצת מחלות כדי להרוויח כסף ממכירת תרופות אליהן.
בכך החיה עלילת דם אנטישמית שמאשימה את היהודים בהפצת מחלות.
ב-14 באוגוסט 2010 בביקורו בדרום לבנון הוא אמר בנאומו: "הציונים יחזרו למקום שממנו באו, סופם להיעלם.
על העולם להבין שהציונים הם בני מוות.
פלסטין תשוחרר הודות לכוח והאמונה של ההתנגדות".
אחמדינז'אד נקט צעדים לחיזוק הקשרים עם רוסיה, והקים מטה מיוחד המוקדש למשימה זו באוקטובר 2005. הוא עבד עם נשיא רוסיה דאז ולדימיר פוטין על פתרון בעיית הגרעין, ושניהם הביעו רצון לשיתוף פעולה עתידי בנושאים הנוגעים לים הכספי.
ב-12 ביוני 2009 נערכו בחירות באיראן.
מול הנשיא המכהן התמודדו מיר-חוסיין מוסאווי בן ה-68, אשר נחשב לרפורמיסט והבטיח לשפר את יחסי החוץ של איראן; ד"ר מוחסן רזאי; ומהדי כארובי - שהיה המתון מבין כולם.
שני המועמדים האחרונים נחשבו מראש לבעלי סיכויים נמוכים, אך המתמודד חוסיין מוסאווי הפך ליריבו העיקרי של אחמדינז'אד, ועד סוף מערכת הבחירות המאבק היה שקול בעיני התקשורת העולמית.
תוצאות הבחירות היו מכה ניצחת למוסאווי, ואחמדינז'אד גבר עליו בפער גדול של כ-29%, תומכי מוסאווי טענו כי התוצאות זויפו בידי אנשיו של אחמדינז'אד, ובמדינה פרצו הפגנות אלימות של תומכי הרפורמה במדינה.
בתחילת יוני 2024 הגיש אחמדינז'אד את מועמדותו לנשיאות איראן, מתוך מטרה להחליף את ראיסי, שמת בהתרסקות מסוק, אך מועמדותו נפסלה על ידי מועצת שומרי החוקה, עקב אי עמידה בכללים הנדרשים.
בשלהי נשיאותו של אחמדינז'אד, נשאו פרי מאמציו, והוא קיבל אישור מהמועצה העליונה לתרבות המהפכה להקמת אוניברסיטה בינלאומית באיראן.
אחמדינז'אד הועיד את עצמו לעמוד בראש האוניברסיטה, קבע כי המוסד יתמחה בלימודי ננוטכנולוגיה, מדעי החלל והנדסה גרעינית.
יש הרואים קשר בין תוכנית הגרעין האיראנית, אשר היה מזוהה אתה בתקופת נשיאותו, לבין תחומי התמחותה של האוניברסיטה.
זמן קצר טרם סיימו את תפקידו כנשיא, העביר כ-6.4 מיליון דולר מתקציב הנשיאות לחשבון האוניברסיטה החדשה שלו, דבר שגרר אחריו ביקורת מצד מתנגדיו, במיוחד לאור העובדה שבטהראן בלבד קיימות כבר 54 אוניברסיטאות ומכללות.
המבקרים טענו כי בהקמת האוניברסיטה יש משום ציניות שכן בימי הבחירות לנשיאות בשנת 2009, במהלך עימות טלוויזיוני, טען אחמדינז'אד עצמו כנגד מיר-חוסיין מוסאווי כי אשתו עומדת בראש האוניברסיטה לנשים בטהראן, בגלל נפוטיזם ולמרות שאין לה את הכישורים הנדרשים לתפקיד זה.
עם זאת, עד למחצית שנת 2015, טרם פתחה האוניברסיטה את שעריה, וכפי הנראה אנשיו של הנשיא רוחאני מעכבים את הקמתה.
מחמוד דרוויש היה משורר ויוצר ערבי-פלסטיני, שזכה בפרסים רבים על עבודתו הספרותית, ונודע גם כ"משורר הלאומי הפלסטיני".
מחמוד דרוויש נולד בכפר אל-בירווה שב, בנם השני של סלים והוריה דרוויש, ערבים מוסלמים.
סבו לימד אותו קרוא וכתוב.
לאחר שהכפר נכבש על ידי צה"ל ונחרב במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לכפר ג'זין, ולאחר מכן לעיר החוף הלבנונית, דאמור.
שנה לאחר שנמלטו ללבנון הסתננה משפחתו חזרה לישראל לאזור עכו, והתיישבה בג'דיידה.
כיוון שלא שהו בישראל בעת מפקד האוכלוסין באוגוסט 1948, לא-קיבל דרוויש אזרחות ישראלית, אלא מעמד של תושב קבע בלבד.
דרוויש התחנך בבית הספר התיכון על-שם יני שבכפר יאסיף, ומאוחר יותר עבר להתגורר בעיר חיפה.
כבחור צעיר היה פעיל גם בתנועת הנוער (הישראלית) הקומוניסטית, בנק"י (תנועת הנוער של מק"י).
דרוויש סיפר כי באותה עת הוא ניהל מערכת יחסים עם נערה יהודייה שהכיר בזכות תנועת נוער זו של מק"י, תמר בן-עמי.
הוא עבד ככתב של ביטאון מפ"ם בערבית, "אלמרצאד", וכעורך משנה ב"אל-פג'ר", ירחון ספרותי בערבית בהוצאת מפ"ם.
בשנת 1961 עבר לכתוב ב"אל-איתחאד", ביטאון מפלגת מק"י.
את ספר השירה הראשון שלו פרסם בגיל 19. הוא פרסם שירים ב"אל-ג'דיד", כתב העת הספרותי של מפלגת רק"ח.
שיריו רוויים זעם וצער על כאב הארץ ועל סבלו והשפלתו של הערבי תחת הכיבוש של היהודים והציונים בארץ.
שיריו זכו לפופולריות רבה בקרב ערבים תושבי ואזרחי ישראל ובמדינות ערב וזכו לביקורות נלהבות ונחשבו לסמל ההתנגדות של המגזר הערבי.
שלטונות ישראל ראו בו כמסית, הטילו עליו מגבלות ועצרו אותו מספר פעמים.
באפריל 1969 יצא לפריז לסימפוזיון של השמאל החדש ומשם נסע למוסקבה ללימודים באוניברסיטת מוסקבה.
בפברואר 1971 עזב את מוסקבה, ונסע למצרים.
בעקבות זאת, הוצא דרוויש מרק"ח.
דרוויש החל לכתוב בשבועון המצרי "אל מוסוור" ומונה ליועץ לענייני ישראלים של תחנת השידור המצרית "צַות אל ערב".
בתחילת מרץ 1971 צורף למועצה הלאומית הפלסטינית כאחד משלושה נציגים של ערביי ישראל.
בעקבות זאת נאסר עליו לחזור לישראל.
בהמשך התגורר גם בקפריסין ובפריז.
בשנת 1986 השתתף במשלחת של אש"ף לפגישה עם נציגים ישראליים ברומניה.
ב-1996 הגיע לישראל כדי להשתתף בלווית עמיתו, אמיל חביבי.
במהלך ביקורו קיבל אישור מרשויות המדינה להישאר בישראל למשך ארבעה ימים, ובהמשך הורשה להתגורר ברמאללה.
ב-1997 הפיקה הבמאית הישראלית-צרפתית סימון ביטון סרט תיעודי על חייו עבור הטלוויזיה הצרפתית.
ב-15 ביולי 2007 חזר דרוויש לחיפה וקרא משיריו באודיטוריום חיפה, שהיה מלא מפה לפה.
הוא עבר ניתוח לב לאחר התקף לב בשנת 1984, וניתוח נוסף בשנת 1998.
ב-9 באוגוסט 2008 מת ביוסטון, טקסס שבארצות הברית, בעקבות סיבוכים לאחר ניתוח לב שעבר.
משפחתו שקלה לקבור אותו בכפר הולדתו אל-בירווה, או בעיירה השכנה ג'דיידה, בה חיים עדיין כמה מבני משפחתו, אך החליטו לבסוף לקוברו ברמאללה.
אחיו זכי דרוויש אמר: "מחמוד אינו שייך למשפחה מסוימת או לכפר מסוים, אלא לעם הפלסטיני כולו, ולכן הוא צריך להיקבר במקום שכל הפלסטינים יכולים לבקרו".
באוגוסט 2012 הוקם על קברו מוזיאון הכולל בתוכו אולם המציג חפצים אישיים וכתבי יד, ביניהם כתב ידו המקורי של הכרזת העצמאות הפלסטינית שהוא ניסח, תיאטרון, פינת נואמים וגן.
בשנת 1983 זכה בפרס לנין לשלום
בשנת 2003 הוענק לו פרס אריך מריה רמרק לשלום ביחד עם הפסיכולוג הישראלי דן בר-און
בשנת 2004 הוענק לו פרס הנסיך קלאוס
דרוויש היה חבר ברק"ח, המפלגה הקומוניסטית הישראלית, לפני שהצטרף לארגון לשחרור פלסטין בביירות.
כשעזב למוסקבה בשנת 1970 ויתר על אזרחותו הישראלית.
בשנת 1971 עבר לקהיר ועבד למען העיתון היומי "אל-אהראם".
בביירות ערך ב-1973 את הירחון "שואון פילסטינה", עבד כעורך במרכז המחקר הפלסטיני של אש"ף והצטרף לארגון.
בפרוץ מלחמת לבנון, כתב על המלחמה שני שירים פוליטיים.
הוא נבחר לוועד הפועל של אש"ף בשנת 1987. בשנת 1988 חיבר את הכרזת העצמאות הפלסטינית.
ב-1993, לאחר חתימת הסכמי אוסלו, התפטר מהוועד הפועל של אש"ף, ותבע בעקביות משא ומתן קשוח והוגן עם ישראל.
ב-1988, אחד משיריו, "החולפים בין המילים החולפות", צוטט בכנסת על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר.
דרוויש הואשם בדרישה מהיהודים לעזוב את ארץ ישראל, על אף שטען כי התכוון לגדה המערבית ולרצועת עזה בלבד.
על אף ביקורתו על הנהגות ישראל והפלסטינים, האמין דרוויש שהשלום הוא בר-השגה.
בריאיון לעיתון הישראלי "הארץ" אמר:
דרוויש פרסם למעלה משלושים כרכי שירה ושמונה ספרי סיפורת.
המוטיב המרכזי בשירתו הוא הגעגועים לביתו האבוד, הכמיהה לעצמאות פלסטינית ובזותו למדינת ישראל, ובשל כך הפכה שירתו לאחד מסמליו החשובים של המאבק הפלסטיני.
דרוויש שימש כעורכם של העיתונים בשפה הערבית "אל-ג'דיד", "אל-פג'ר", "שואון פיליסטינה" ו"אל-כרמל".
עבודתו זכתה בפרסים רבים, ופורסמה בלמעלה מעשרים שפות.
דרוויש אמנם המשיך לכתוב בשפת אמו ואביו, אך דיבר גם אנגלית, צרפתית ועברית.
על נושא הפליטות הפלסטינית, שהעסיק אותו רבות, כתב בין היתר, בספרו "זכר לשכחה", .
דרוויש התרשם מהמשוררים הערביים עבד אל-ווהאב אל-ביאתי ובדר שאכר אל-סיאב.
הוא שיבח את ארתור רמבו ואלן גינסברג כמשפיעים ספרותיים.
הוא התפעל מהמשורר הישראלי יהודה עמיחי, וכתב על יצירתו:
שירו משנת 1964, "תעודת זהות", זכה לפרסום רב עקב המוטיב החוזר בו: .
ב-1988 התפרסם בישראל שירו "הפוסח על המילים" והביא למתיחת ביקורת קשה נגדו בשל קריאתו כנגד יהודים לצאת מפלסטין ולקחת עמם גם את מתיהם.
בשנת 1998 התפרסם ב"מעריב" תרגום שירו "אתם העוברים בין המילים", המסתיים בבית זה:
בשנת 2000 התעוררה סערה בישראל כששר החינוך מטעם מפלגת מרצ, יוסי שריד, החליט להכניס לתוכנית הלימודים התיכוניים בישראל שניים משיריו של המשורר דרוויש.
חברי כנסת מהימין מחו כנגד הכללת שירים של לאומן פלסטיני בתוכנית החינוך הישראלית, על אף שהשירים שנבחרו לא היו בעלי נרטיב כזו אחר על פני השטח בנושא הסכסוך הפלסטיני-ישראלי, ולפיכך מפלגות הימין התחייבו והגישו הצעת אי-אמון - שנבלמה בכנסת, בסופו-של-דבר.
ב-2012 העלה תיאטרון יפו בשיתוף "אלמינא" את ההצגה "עיניים", מופע תיאטרלי בעקבות שירי דרוויש, בבימויו של נורמן עיסא.
את השירים הלחינה הזמרת-יוצרת מירה עווד, בנוסף לכך ששיחקה בהצגה.
ב-2013 זכתה הצגת פרינג' זו בפרס קיפוד הזהב.
בשנת 2016 שודרה תוכנית במסגרת "האוניברסיטה המשודרת" שבגלי צה"ל על שירתו של דרוויש.
בעקבות התוכנית זימן שר הביטחון אביגדור ליברמן את מפקד התחנה דאז ירון דקל, לשיחת הבהרה/נזיפה.
זכר לשכחה, תרגום, הערות ואחרית דבר: סלמאן מצאלחה, הוצאת שוקן, 1989
מעבר לזכוכית ההיעדרות (תל אביב: תג, תשנ"ה, תרגום של פרץ-דרור בנאי 1995)
ערש הנוכרייה, הוצאת בבל, 2000
למה עזבת את הסוס לבדו, הוצאת אנדלוס, 2000
מצב מצור, הוצאת אנדלוס, 2002
ציור קיר, הוצאת אנדלוס, 2006
כפרחי השקד או רחוק יותר, תרגמו מערבית: עפרה בנג'ו ושמואל רגולנט, ספרי עיתון 77 / פיתום הוצאה לאור, 2008
חמישים שנות שירה, תרגום, מבוא והערות: ראובן שניר, הוצאת קשב לשירה, 2015
מילותיו של הזמן השבור, תרגם מערבית: ששון סומך, הוצאת קשב לשירה, 2017.
אלרסאא'ל - האיגרות (חלופת אגירות בינו לבין סמיח אל-קאסם), תרגמה מערבית: חנה עמית-כוכבי, סדרת מכתוב בהוצאת מכון ון ליר, 2020.
אפקט הפרפר, תרגמה מערבית: עפרה בנג'ו, הוצאת הקבוץ המאוחד וספרית פועלים, 2024
דרוויש התחתן לראשונה עם הסופרת רנה קבאני, ובאמצע שנות השמונים התחתן בשנית עם חיאת חיני, מתרגמת מצרית.
ביוני 2020 טען ידידו סלים ברכאת שלדרוויש בת מקשר עם אשה נשואה.
למחמוד אח בשם זכי דרוויש שגם הוא סופר ומשורר.
"תרשום אני ערבי", 2014, במאית: אבתיסאם מראענה
מחמוד דמרה הוא מפקד לשעבר של כוח 17 ומבכירי קציני הביטחון ברשות הפלסטינית בשטחי יהודה ושומרון.
דמרה מונה למפקד כוח 17 ברמאללה, ארגון צבאי האחראי על אבטחת אישים ברשות, בשנת 1996. הוא היה אחד מהאנשים הקרובים ביותר לראש הרשות יאסר ערפאת, וזאת אף על פי שהדיח אותו מתפקיד מפקד כוח 17 ברמאללה.
גם אחרי שהודח, נשאר דמרה אחד האנשים הקרובים ביותר לערפאת, בייחוד בתקופת מבצע חומת מגן, כשכוחות צה"ל כיתרו את המוקטעה בה שהה ערפאת.
לאחר מות ערפאת, כאשר מחמוד עבאס נבחר לראש הרשות הפלסטינית (2005), חזר דמרה לתפקיד מפקד כוח 17, ונחשב למספר 2 של מפלגת הפת"ח.
לדמרה מיוחסים על ידי ישראל מספר פיגועים אשר בוצעו על ידי אנשי פת"ח בהוראתו של יאסר ערפאת.
דמרה נחשד בכך שהורה על ביצועם וסיפק נשק והכוונה לפיגועים.
הוא גם נצפה יורה פצצת אר פי ג'י לעבר טנק של צה"ל, הטנק היחיד שניזוק במהלך מבצע חומת מגן.
לפי החשד, דמרה גם עמד בראש התשתית שביצעה את פיגוע הירי הסמוך לעפרה ב-31 באוקטובר 2000, שבו נהרגו זוג הורים ונפצעו 3 מילדיהם.
כן מיוחסים לו מספר פיגועי ירי והנחת מטעני חבלה שכוונו נגד ישראלים.
לאחר שש שנים בהן נחשב מבוקש על ידי ישראל, נעצר דמרה ב-5 בספטמבר 2006, במהלך פעילות של כוחות צה"ל בכפר ביר זית שליד רמאללה.
שוחרר בעסקת שליט והפך ליועץ לענייני מחוזות בלשכת ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן.
מחמוד עבד א-ראוף אל-מבחוח היה בכיר חמאס, מראשוני הפעילים בגדודי עז א-דין אל-קסאם.
היה מעורב אישית בחטיפתם וברציחתם של חיילי צה"ל אבי סספורטס ואילן סעדון.
היה בכיר במערך שעסק בהברחת אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה.
חוסל בדובאי בפעולה המיוחסת למוסד.
מחמוד אל-מבחוח נולד במחנה הפליטים ג'בליה שבצפון רצועת עזה.
בסוף שנות השבעים הצטרף לתנועת "האחים המוסלמים" ברצועת עזה.
ב-1986 נעצר לראשונה בידי ישראל.
לאחר שחרורו הצטרף לחמאס והיה חבר החולייה הראשונה של גדודי עז א-דין אל-קסאם.
בשנת 1989 היה מעורב בחטיפתם וברציחתם של חיילי צה"ל אבי סספורטס ואילן סעדון.
במאי 1989, ימים אחדים לאחר רצח אילן סעדון, נמלט מהרצועה.
מתחילת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 היה פעיל בהברחת אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה.
היה אחד מבכירי המערך המשותף לחמאס ולאיראן שארגן ופיקח על הברחות רקטות, נשק, חומרי חבלה ומחבלים פלסטינים מאומנים מאיראן לרצועה.
בסקירה שנתן לממשלת ישראל ציין ראש השב"כ, יובל דיסקין, כי מאז מותו של אל-מבחוח יש ירידה באיכות הנשק המוברח לרצועת עזה.
במבצע צוק איתן הרג צה"ל את אחיינו.
על פי דיווחים, משנת 1991 נעשו לפחות שלוש פעמים ניסיונות להתנקש בחייו של אל-מבחוח.
ב-20 בינואר 2010 נמצא מבחוח מת בחדרו במלון פאר בדובאי בשם Al Bustan Rotana Hotel, אליו הגיע יום קודם לכן בטיסה של חברת "אמירטס" מדמשק.
באמצעי התקשורת פורסם דבר מותו כעשרה ימים לאחר שמת, ב-29 בינואר, בעקבות הודעה של אחד מראשי חמאס בדמשק.
על נסיבות מותו נפוצו שמועות שונות.
חמאס ומפקד משטרת דובאי ייחסו את ההריגה לסוכני "המוסד", אך העלו גם אפשרויות נוספות.
בהלווייתו שיבח אותו חאלד משעל והבטיח נקמה.
אל-מבחוח נקבר במחנה הפליטים אל-ירמוכ שליד דמשק שבסוריה.
ב-15 בפברואר 2010 פרסמה משטרת דובאי תצלומים ושמות של 11 חשודים בהריגתו של אל-מבחוח.
מצלמות האבטחה (שנרכשו והותקנו בעבר על ידי חברה ישראלית) תיעדו את חברי חוליית הסיכול משתלבים בבית המלון, תוך שהם שוכרים בבית המלון את החדר שממול לחדרו.
כמו כן, שניים מחוליית המעקב אחריו, מסתובבים כשהם לבושים בבגדי טניס ואוחזים במחבט.
תוך ימים אחדים התברר שחלק מהשמות הם של תושבי ישראל, בעלי אזרחות בריטית ואירית, שהכחישו כל מעורבות בהריגה, ביניהם שמו של אדם שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
לאחר ימים אחדים פרסמה משטרת דובאי עוד 16 שמות ותצלומים של חשודים בהריגתו של אל-מבחוח, שצולמו במצלמות האבטחה.
לבקשת דובאי הוציא האינטרפול צווי מעצר נגד 27 החשודים, כשלבסוף עלה מניינם של המבוקשים ל-33 איש.
ב-6 ביוני נעצר בפולין ישראלי, אורי ברודצקי, שהיה חשוד בסיוע בהשגת דרכון גרמני מזויף.
ברודצקי נעצר בנמל התעופה של ורשה שם גילה קצין במשטרת הגבולות שמדובר באדם המבוקש על ידי גרמניה, עימה יש לפולין הסכם הסגרה.
בהתאם בית המשפט הפולני הורה לממשלת פולין להסגירו לידי גרמניה.
בית המשפט הגרמני הטיל עליו קנס של 60 אלף יורו.
בעקבות הטלת חשד בזיופי הדרכונים של מחסלי מבחוח על ישראל, נוצר משבר דיפלומטי חריג בין בריטניה לישראל, ובריטניה אף גירשה במרץ 2010 דיפלומט ישראלי, שהיה נציג המוסד שם.
בעקבותיה החליטה גם אוסטרליה במאי 2010 לגרש דיפלומט ישראלי מתחומה.
שר החוץ האמירתי, עבדאללה בן זאיד, מצידו, גירש ממדינתו באופן אישי את ברוס קשדן, ראש הנציגות הישראלית החשאית שפעלה במדינה באותם ימים.
אף שמדינת ישראל לא התייחסה להריגתו רשמית כלל (אישור או הכחשה), העיתונות בישראל הניחה זאת כדבר ידוע ופרסמה את האירוע כפעולה ישראלית.
כך, למשל, הייתה כותרתו הראשית של "ידיעות אחרונות" ב-22 בפברואר 2010: "בעקבות סוכני המוסד".
יוסי מלמן כתב במאמר פרשנות ב"הארץ" ב-3 בפברואר:
כעבור למעלה משנתיים כתב הפרשן רונן ברגמן:
לעומת זאת העיתונאי גד שמרון כתב בספרו:
בהשראת הפרשה הוציא לאור יומי עיני את הרומן "דובאי" (תשע"א 2010), ב-2013 יצא לאקרנים סרט קומדיה בשם "כידון" וב-2015 שודרה סדרת הטלוויזיה "כפולים".
פרשת מבחוח נתנה השראה לעלילה בעונה השנייה של הסדרה "עספור".
במאי 2024, שודר מערכון קצר הלועג לפרשה, בפרק השלישי של העונה השישית בתוכנית המערכונים הסאטירית "היהודים באים"
מחמוד בן אל-חסין בן מחמד אל-כאשע'רי (1005–1102) היה מלומד מוסלמי ממוצא טורקי, שחי במאה החמישית להג'רה.
נודע בעיקר בזכות המילון המקיף שחיבר על השפות הטורקיות.
המידע הביוגרפי המועט על חייו של אל-כאשע'רי שאוב מהמילון שחיבר על השפות הטורקיות.
מהעדויות החלקיות במילון אנו למדים שאל-כאשע'רי בא ממשפחה בעלת ייחוס, שככל הנראה השתייכה על השושלת הקרא-ח'אנית.
אל-כאשע'רי נולד במחצית הראשונה של המאה האחת עשרה בעיר ברסע'אן לא רחוק מקאשגאר שבסין של היום.
עיר זו שימשה כתחנת מסחר חשובה על אחד מהנתיבים של דרך המשי.
אביו של אל-כאש'ערי, אל-חסין בן מחמד, היה האמיר של המחוז שבו שכנה עיר זו.
המזרחן קליפורד בוסוורת' סובר שאל-כאשע'רי היה ככל הנראה נכדו של מחמד בן יוסף קדר ח'אן, אחד מהח'אנים הגדולים של השושלת הקרא-ח'אנית המזרחית.
כמעט אין שום ספק שאת השכלתו הדתית והעיונית קיבל אל-כאשע'רי בעיר קאשגאר, ומשמה אף נגזרה הנסבה שלו וזאת למרות שנולד בברסע'אן.
אל-כאשע'רי רכש השכלה איסלאמית קלאסית ומלבד טורקית, שפת האם שלו, למד גם את השפה הערבית ורכש בקיאות גם בתרבות האיסלאמית של אותה תקופה.
מההקדמה שחיבר למילונו, אנו למדים שאל-כאשע'רי אף נהג לערוך מסעות על מנת ללמוד ניבים שונים של טורקית.
מצויד בכל הידע שרכש בקאשגאר ושהפיק ממסעותיו בארצות התרכים, היגר אל-כאשע'רי מהממלכה הקרא-ח'אנית לבגדאד, עיר הבירה של הח'ליפות העבאסית.
מחמוד ג'יבריל היה פוליטיקאי לובי, שעמד בראש "הצוות הביצועי" של מועצת המעבר הלאומית, גוף שיוסד בידי המורדים בלוב במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, המצהיר כי הוא "הנציגות הבלעדית של העם הלובי".
מועצת המעבר הלאומית הקימה ממשלה זמנית ב-23 במרץ 2011, ובחרה רשמית במחמוד ג'יבריל לשמש כראש ממשלה זמני.
באוקטובר 2011 הוא הוחלף בעבד א-רחים אל-כיב.
ג'יבריל ניהל משא ומתן עם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, פגישה שלאחריה צרפת הכירה רשמית במועצת המעבר הלאומית כנציגיה הבלעדיים והלגיטימיים של העם הלובי.
ג'יבריל למד באוניברסיטת פיטסבורג והוביל את הצוות שניסח את "המדריך הערבי המאוחד להדרכה".
כמו כן היה אחראי על ארגון וניהול שני כנסי הדרכה למנהיגות ראשונים מסוגם בעולם הערבי, בין השנים 88–1987. בשלב מאוחר יותר, נטל את הניהול על אימון והדרכה של תוכניות רבות לניהול בכיר למנהיגים בארצות ערביות, כולל, מצרים, סעודיה, לוב, איחוד האמירויות, כווית, ירדן, בחריין ומרוקו.
נפטר ב-5 באפריל 2020 מנגיף הקורונה.
מחמוד אחמד (באמהרית: መሐሙድ አህመድ; נולד ב-8 במאי 1941 באדיס אבבה, אתיופיה) הוא זמר אתיופי.
למחמוד אחמד שלו שורשים בקבוצה האתנית השמית גוראגה, נולד וגדל ברובע מרקאטו באדיס אבבה.
הוא החל לשיר באופן מקצועי כזמר בתחילת שנות השישים לאחר שכנער עבד כמצחצח נעליים ברחובות אדיס אבבה.
בשנות השבעים שר עם להקות אחרות עבור חברות התקליטים האתיופיות "Amha" ו"Kaifa".
במהלך שנות השמונים פתח אחמד חנות מוזיקה משלו באדיס אבבה, והמשיך את קריירת השירה שלו.
אחמד שר לאורך השנים גם עם להקות כגון "Ibex Band", "Walias band", ו-"Roha band".
מאז סוף שנות התשעים עלתה הפופולריות של אחמד באירופה ובאמריקה, מאז שחברת התקליטים "Buda Musique" הוציאה את התקליטורים שלו בסדרה של אלבומים המתעדים מוזיקה אתיופית בעיקר משנות השבעים - "אתיופיק".
בשנת 2007 זכה אחמד בפרס מוזיקת העולם של ה-BBC.
בשנת 2013 הופיע אחמד בתיאטרון ירושלים עם הרכב ישראלי בן תשעה נגנים בהובלת הסקסופוניסט אבטה בריהון, במסגרת פסטיבל הולגאב השלישי ליצירה ישראלית-אתיופית.
מחמוד חיג'אזי (1937- 22 במרץ 2021) היה מחבל פלסטיני שנלכד בישראל ב-8 בינואר 1965, נדון ל-30 שנות מאסר, ושוחרר ב-28 בפברואר 1971 בתמורה לשומר שמואל רוזנווסר שנחטף במטולה.
ב-7 בינואר 1965 יצא חיג'אזי עם חמישה מחבלים נוספים מארגון פת"ח לפוצץ את מכון המים של המושב נחושה בעמק האלה.
הוא נפצע, נתפס למחרת היום והועבר למרכז רפואי אסף הרופא לקבלת טיפול רפואי.
ביוני 1965 בית דין צבאי הרשיע אותו וגזר עליו עונש מוות.
חיג'אזי ערער לבית הדין הצבאי לערעורים, שהורה על קיום משפט מחודש, מכיוון שחיג'אזי לא הורשה במשפט המקורי להביא עורך דין מירדן לייצגו.
לצורך המשפט המחודש הגיע לישראל עורך הדין ז'אק ורז'ס מאלג'יריה שביקש לייצג את חיג'אזי במשפטו המחודש.
שר המשפטים דב יוסף לא התיר את הייצוג על ידי פרקליט זר והמחבל עתר לבית המשפט העליון, אשר הורה לשר הפנים לשקול מחדש את החלטתו, אך בהמשך החליט שלא להתערב בהחלטה שלא לאפשר לו ייצוג על ידי פרקליט זר.
במשפטו טען חיג'אזי כי יש לראות בו שבוי מלחמה.
בית המשפט לא קיבל את הטענה ובמאי 1966 הרשיע את חיג'אזי וגזר עליו 30 שנות מאסר.
ב-28 בפברואר 1971 שוחרר חיג'אזי ללבנון, תמורת השומר הישראלי שמואל רוזנווסר, שנחטף במטולה ב-1 בינואר 1970. תאריך שחרורו נקבע כיום האסיר הפלסטיני.
מחמוד המשארי היה היסטוריון ומחבל פלסטיני, נציג ארגון "אש"ף" בצרפת, וממנהיגי ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
הוא נהרג בהתנקשות בדירתו בפריז על ידי סוכנים של המוסד.
המשארי נולד בכפר אום ח'אלד שעל חוף השרון.
במלחמת העצמאות ננטש הכפר ומשפחתו של המשארי נמלטה לטולכרם.
לאחר כמה שנים נסע לכווית שם מצא עבודה, ובשנת 1962 עבר לאלג'יריה שבאותה העת קיבלה את עצמאותה, והחל לעסוק שם בהוראה.
בשנת 1969 עבר לפריז שם החל לייצג את ארגון אש"ף והפת"ח.
עם הקמת ארגון "ספטמבר השחור" לאחר גירוש הארגונים הפלסטינים מירדן היה המשארי מראשי הארגון ותואר כשני בחשיבותו בהנהגת הארגון.
המשארי היה מעורב בתכנון כמה פיגועים נגד ישראל, בהם ניסיון להתנקש בחיי דוד בן-גוריון בדנמרק בשנת 1969 והפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר.
ב-2 בדצמבר 1972 נפצע המשארי קשות לאחר שפצצה שהוטמנה במכשיר הטלפון בביתו התפוצצה כשענה לצלצול הטלפון.
ממיטתו בבית החולים האשים המשארי את המוסד בהתנקשות וב-9 בינואר 1973 מת בבית החולים ונקבר בפריז.
הגנרל מחמוד אברהים חיגאזי הוא יועץ צבאי מיוחד של שליט מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי.
בשנים 2014–2017 כיהן כראש המטה הכללי של צבא מצרים וסגן יו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים.
לפני כן שירת כראש המנהל הצבאי המצרי למודיעין ולאיסוף .
חיגאזי נולד במצרים ב-11 במאי 1953.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית ב-1977, הוא החל לשרת בחיל שריון.
במהלך השנים שירת כמפקד גדוד שריון, כמח"ט וכסגן מפקד אוגדת שריון.
לאחר מכן שירת כנספח צבאי באנגליה.
כשחזר למצרים מונה למפקד אוגדת שריון לאחר מכן לאלוף פיקוד המערב, ובהמשך מונה לראש המודיעין הצבאי.
במרץ 2014, עם התפטרותו של שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי מתפקידיו, מונה חיגאזי לראש המטה הכללי של צבא מצרים במקומו של הגנרל סידקי סובחי, שמונה לתפקיד שר ההגנה.
כמו כן מונה חיגאזי לתפקיד סגן יו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים.
באוקטובר 2017 הועבר מתפקידו והוחלף על ידי מוחמד פריד חיגאזי.
לא צוינה הסיבה להחלפתו, אך פרשנים לענייני מצרים העריכו כי הדחתו נבעה מפעולה כנגד הטרור האסלאמי שנערכה בחלק המדברי של מחוז אל-גיזה, שבה נהרגו 16 שוטרים מצריים.
בתו של חיגאזי, דליה, נשואה לבנו של שר ההגנה לשעבר ונשיא מצרים כיום עבד אל-פתאח א-סיסי.
תואר ראשון במדעי הצבא, האקדמיה הצבאית המצרית
M.A במדעי הצבא, המכללה המצרית לפיקוד ומטה
קורס מלחמה, האקדמיה למדעי הצבא על שם נאצר
קורס מתקדם בשריון, ארצות הברית
מחמוד גנאים היה חוקר הספרות הערבית המודרנית.
פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2021-2008 היה הנשיא הראשון של האקדמיה ללשון הערבית בישראל, ובשנים 2021-2020 היה נשיא מכללת סכנין להכשרת עובדי הוראה.
מחמוד גנאים נולד וגדל בבאקה אל-גרבייה, שם התגורר עד מותו, לרג'ב וג'מילה גנאים, פלחים במקצועם.
יש לו שלושה אחים ואחות.
הוא סיים תיכון בטייבה, ואחר-כך למד בסמינר למורים ערבים בחיפה.
במקביל למד בקונסרבטוריון למוזיקה ערבית בחיפה.
בתחילה עבד כמורה למוזיקה ולערבית.
את לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטת תל אביב.
היה בעל תואר ראשון בשפה וספרות ערבית וחינוך, תואר שני בספרות ערבית (סיים ב-1982) ותואר שלישי בספרות ערבית מודרנית (סיים ב-1990).
מנחהו לתואר שני ושלישי היה פרופ' ששון סומך.
היה מורה לערבית בחטיבת ביניים בבאקה אל-גרבייה, ומורה ללשון הערבית בבית ברל (2004-1988), הקים את המרכז לחקר הספרות הערבית בבית ברל ועמד בראשו (2004-1999).
בשנת 1985 החל ללמד בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב, מונה למרצה בחוג בשנת 1991, למרצה בכיר ב-1996 ולפרופסור חבר ב-2007. בשנים 2003–2006 ו-2009–2011 עמד בראש החוג.
בשנת 2015 קודם לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2021-2008 כיהן כנשיא הראשון של האקדמיה ללשון הערבית בישראל (לאחר מותו, החליף אותו בתפקיד פרופ' מוסטפא כבהא מהאוניברסיטה הפתוחה).
ב-1 בספטמבר 2020 נבחר לנשיא מכללת סכנין להכשרת עובדי הוראה וכיהן בתפקיד עד למותו.
משנת 2011 ועד למותו היה יו"ר הוועדה לתוכניות הלימוד בתחום הלשון הערבית במשרד החינוך.
בשנים 2006–2010 עמד בראש הוועדה העליונה למקצוע הערבית במשרד החינוך.
זכה פעמיים בפרס היצירה בשפה הערבית של משרד התרבות והספורט (1994 ו-2007) על תרומתו לחקר הספרות הערבית.
בשנת 2000 זכה בפרס ליצירה הספרותית מטעם משרד התרבות ברשות הפלסטינית.
כיהן כחבר במערכת כתבי העת אלג'דיד, לקאא, אל-שרק, מואקף, משארף ואלמג'לה – כתב העת של האקדמיה ללשון הערבית.
היה נשוי לסיהאם, ולהם שלושה ילדים.
מחמוד גנאים חקר את הטקסט הספרותי כיצירה לשונית בעלת צורה אמנותית מיוחדת.
ראייה זו באה כתגובה לתפישות קודמות בחקר הספרות הערבית המודרנית, שעסקו בה מזרחנים וחוקרים רבים בעולם הערבי והמערבי שהתעניינו בעיקר בחקר התכנים, האווירה, הערכים והמסר שהספרות מנסה להעביר, בין אם אלה תכנים חברתיים, פוליטיים או תרבותיים.
כמעט ולא הייתה התייחסות לספרות הערבית כספרות בעלת ערך אמנותי העומדת בפני עצמה.
בין מחויבות לדחיה – מחקר על שירתו של עבד אל-רחים מחמוד (1980)
זהו ספרו הראשון של גנאים, שהוא פיתוח של עבודה אקדמית.
עבד אל רחים מחמוד מהעיר ענבתא לא היה מוכר לקהל הרחב ולמשכילים הערביים בישראל, משום שהושמט מתוכנית הלימודים כי לחם נגד ישראל במלחמת העצמאות ונהרג בה.
גנאים מצא ביצירתו שילוב של שני זרמים ספרותיים – הזרם המסורתי הנאו-קלאסי והזרם הרומנטי.
מבנה הטקסט ברומן "האופסימיסט" של אמיל חביבי (1987)
זהו ספרו השני של גנאים, שהוא פיתוח של עבודת המאסטר שלו.
הספר עוסק בסופר אמיל חביבי ובאחת מיצירותיו החשובות ביותר "האופסימיסט" (שילוב של אופטימיסט ופסימיסט גם יחד).
גנאים ראה בספר "האופסימיסט" חריגה יוצאת דופן מהכתיבה הסיפורית המסורתית והתמקד בניתוח מבנה הטקסט של היצירה, הסגנון והלשון.
ספר זה הוא פיתוח של עבודת הדוקטור של גנאים.
הספר יצא לאור בקהיר ובלבנון וזכה לתשבחות רבות בעולם הערבי.
מחקר זה בא לבדוק את התהוותו של ז'אנר ספרותי חדש בספרות הערבית המודרנית, "זרם התודעה ברומן הערבי המודרני", ז'אנר שהתחיל להתפתח בשנות השישים של המאה העשרים על ידי הסופר נג'יב מחפוט'.
הזרם קיבל תפוצה רחבה במיוחד אחרי מלחמת ששת הימים אצל סופרים כמו המצרי עבד אל חכים קאסם, הפלסטיני ע'סאן כנפאני, האלג'יראי אלטאהר וטאר, הסורי-לבנוני חלים ברכאת והסופר הכוייתי אסמאעיל פהד אסמאעיל.
הספר בודק את התפתחות הז'אנר מבחינה לשונית ובאיזו צורה ניסיונם של הסופרים האלה להציג את עולמן הפנימי של הדמויות ברומנים שלהם השפיע על השפה וכך נוצרה שפה חדשה, שנועדה לשרת מטרה זו.
דרך החתחתים – מסעה של הסיפורת הפלסטינית בישראל (1995)
הספר עורך סקירה היסטורית של התפתחותה של הספרות הערבית בישראל במשך כחמישים שנה (1995-1948), תוך הדגשת דמויות חשובות בספרות זו.
חלק מהדמויות הללו לא זכו לחשיפה מספיקה בשל סיבות שונות, בעיקר בגלל סיבות פוליטיות.
אחת הדמויות היא נג'וא קעואר פרח, סופרת ילידת נצרת שנחשבת לאחת הסופרות הפלסטיניות החשובות בשנות ה-50. באותה עת פעל עטאללה מנצור, סופר שגם הוא לא זכה לחשיפה רבה.
כמוהם גם הסופר תאופיק פיאצ', שכתב את הספר "המעוותים" (1963), סופר איכותי שנקטל ביקורתית מכיוון שלא עמד בקריטריונים הפוליטיים של הממסד הספרותי השולט בחברה הערבית בישראל בשנות ה-60, שהחזיק בהשקפה קומוניסטית-מרקסיסטית.
בספר נעשה גם ניסיון לדון בשאיפתם של הסופרים הערבים בישראל בשנות ה-70 המאוחרות להתקבל אצל קהל הקוראים בעולם הערבי.
כתוצאה מכך נפגעה לפעמים איכותן הספרותית של היצירות, ומאידך יש סופרים שניצלו לטובה את הדבר הזה מבחינה אמנותית, בולט בכך במיוחד אמיל חביבי ברוב יצירותיו, כמו "האופסימיסט" ו"סראיא, בת השד הרע".
מראות בביקורת – מחקרים על הספרות הפלסטינית (2000)
אסופת מאמרים שערך בנושא השירה והספרות הערבית, בהוצאת המרכז לחקר הספרות הערבית בבית ברל, שבראשו עמד.
באסופה גנאים הקדים לספר וכתב מאמר שדן ברומן של הסופר עטאללה מנצור "ובקית סמירה" .
כשהספר יצא לאור ב-1962, הוא עורר ביקורת חריפה משום שהיה נגד התפישה המרקסיסטית ששלטה בממסד הספרותי באותה עת.
גנאים ניסה להאיר את הספר באור חדש מתוך הנחה שהוא היה תחילתו של הזרם הריאליסטי בספרות הפלסטינית החדשה.
חמישים שנה לירחון אלג'דיד – אינדקס ביבליוגרפי (2004)
הירחון אלג'דיד יצא לאור בשנים 1951–2000 והיווה מקור להתקבצותם של סופרים רבים שהביעו בו את דעותיהם באמצעות הספרות בסוגות של שירה, סיפורת, מחזאות, ביקורת ספרות ומסות ספרותיות.
האינדקס מאורגן לפי מחברים, גיליונות ונושאים, בא למיין את החומר הספרותי והתרבותי, בעיקר מאמרי הביקורת, המסות והמחקרים הספרותיים.
החיפוש אחר זהות אבודה (2008)
ספר באנגלית שיצא לאור בהוצאת הרסוביץ, גרמניה.
דיון בסוגיות ספרותיות מרכזיות בספרות הפלסטינית בישראל, כגון – משבר הזהות בספרות הפלסטינית, נטייתה של הספרות הפלסטינית לפנות לקהל מחוץ לישראל, דמותו של האחר בספרות זו.
אלו סוגיות המאפיינות מיעוט החי בישראל ונתון במשבר זהות בין הנאמנות למדינה ולממסד הישראלי, לבין הנאמנות לעם הפלסטיני והאומה הערבית, המצויים ביחסי איבה עם מדינת ישראל.
משבר זה משתקף במאפיינים הספרותיים השונים ובהם התכנים, אופן בניית הספרות הזו והלשון.
הספר יצא בערבית תחת הכותרת غواية العنوان בהוצאת האקדמיה ללשון הערבית בנצרת ובאנגלית תחת הכותרת The Lure of the Title בהוצאת הרסוביץ, גרמניה.
מדובר במחקר שמפתח תפיסה סמיוטית לשונית להבנת הטקסט דרך משולש סמיוטי המושתת על הכותרת, הטקסט והקונטקסט.
דרך הלשון גנאים מנסה להבין את היצירה הספרותית הפלסטינית שנכתבה על ידי קבוצה גדולה של סופרים ערבים בישראל, וזאת כדי לבטא את מאווייהם ולשקף את המציאות הסבוכה החיים בתוכה.
מחמוד דאוד הוא כדורגלן סורי-גרמני המשחק בעמדת הקשר באיינטרכט פרנקפורט.
בשנת 2010 הגיע דאוד למחלקת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה מפורטונה דיסלדורף.
ב-28 באוגוסט 2014 ערך דאוד את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את כריסטוף קרמר בדקה ה-55 בניצחון 0–7 על סרייבו במסגרת פלייאוף ההעפלה לליגה האירופית לעונת .
ב-11 באפריל 2015 ערך דאוד את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כשהחליף את פטריק הרמן בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 1–3 על בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור ה-28. זו הייתה הופעת הליגה היחידה שלו בעונה זו.
בעונת , עם פיטוריו של לוסיין פאברה ומינויו של אנדרה שוברט למאמן הקבוצה, הפך דאוד לשחקן מפתח בקבוצה.
ב-15 בספטמבר 2015 ערך דאוד את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את לארס שטינדל בדקה ה-67 בהפסד 0–3 לסביליה במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2015/2016. הוא שיחק בכל ששת משחקי שלב הבתים, בו סיימה בורוסיה מנשנגלדבך במקום הרביעי בבית שכלל את מנצ'סטר סיטי, את יובנטוס ואת סביליה.
ב-23 בספטמבר הבקיע דאוד את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-21 בניצחון 2–4 על אאוגסבורג במסגרת המחזור השישי בליגה.
בסך הכל ערך דאוד 32 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים בעונת .
בחודש אוגוסט 2016 גילה סוכנו של דאוד כי הוא סירב לחתימה על חוזה חדש מתוך הבנה כי בסוף העונה יוכל לעזוב את המועדון, כשמועדונים כמו ליברפול ופריז סן-ז'רמן מעוניינים בו.
במרץ 2017 נרכש דאוד על ידי בורוסיה דורטמונד תמורת 12 מיליון אירו.
ב-16 ביוני 2023 חתם דאוד לארבע שנים בברייטון אנד הוב אלביון.
ב-1 בפברואר 2024 הושאל לשטוטגרט עד לסיום עונת 2023/24. דאוד כבש שער ליגה אחד במדי שטוטגרט, במשחק ליגה מול דרמשטדט 98, וסיים עם הקבוצה במקום השני המפתיע.
בתום תקופת ההשאלה חזר דאוד לברייטון.
באוגוסט 2024 נמכר דאוד מברייטון לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
דאוד חתם על חוזה לשנתיים בפרנקפורט.
דאוד שיחק בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 וערך בשורותיה 22 הופעות, בהן הבקיע ארבעה שערים.
דאוד זכה עם נבחרת זו באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2017, על אף שלא שיחק במשחק הגמר, בו ניצחה הנבחרת הגרמנית 0–1 את הנבחרת המקבילה של ספרד.
ב-7 באוקטובר 2020 דאוד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק ידידות מול טורקיה שהסתיים בתיקו 3-3, במקום פלוריאן נויהאוס.
במרץ זומן לסגל נבחרת סוריה לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026. דאוד אמנם רשם שתי הופעות בנבחרת גרמניה, אך מאחר שאלו היו משחקי ידידות הוא יכול לעבור לייצג את סוריה.
עם זאת, דאוד עזב את הסגל הסורי וטען כי לא מולאו דרישותיו.
דאוד נולד בעמודה שבמחוז אל-חסכה, סוריה למשפחה כורדית.
בהיותו תינוק עבר יחד עם משפחתו לגרמניה על מנת לברוח ממשטרו של חאפז אל-אסד.
מחמוד אל-עאלול הוא פוליטיקאי פלסטיני, חבר הוועד המרכזי של פת"ח וסגנו של יו"ר פת"ח, מחמוד עבאס.
הוא הסגן הראשון בפת"ח מאז היווסדות התנועה.
אל-עאלול נולד בשכם ב-1950. בגיל 17, נכלא על ידי מדינת ישראל ולאחר שלוש שנים בכלא גורש לירדן.
שם הצטרף לפת"ח והיה פעיל צבאי תחת פיקודו של אבו ג'יהאד.
בשנות ה-70, עם התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון, עבר אל-עאלול ללבנון.
בשנת 1983 היה אחראי ללקיחתם בשבי של 6 חיילי צה"ל בלבנון ובהמשך לעסקת חילופי השבויים תמורתם, במסגרתה שוחררו 5,000 עצורים מכלא אנצאר בדרום לבנון, ועוד 100 אסירים ביטחוניים מבתי הכלא בישראל.
עם השנים הוא המיר את המאבק הצבאי לעצמאות בתמיכה בדרך המדינית ובהסכמי אוסלו.
מדינת ישראל התירה לו לחזור ליהודה ושומרון ב-1995, וב-1996 מינה אותו יאסר ערפאת למושל נפת שכם והוא שימש בתפקיד זה עד 2005.
באינתיפאדה השנייה נהרג בנו, ג'יהאד, בידי צה"ל.
בכתבה נאמר שאחיו של ע'סאן א-שקעה נהרג מירי של גדודי חללי אל אקצה.
ב-2003 תמך בהסכם העקרונות שנחתם בין עמי אילון לד"ר סרי נוסייבה, שהציע מסגרת עקרונות להסכם שלום בין הפלסטינים למדינת ישראל, על בסיס פתרון שתי המדינות.
בבחירות 2006 נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית ומונה בידי מחמוד עבאס לשר הרווחה.
ב-2009 נבחר לוועד המרכזי של פת"ח ותמך בהתנגדות בלתי אלימה נגד ישראל, כולל חרמות והפגנות.
ב־2017 נבחר לסגנו של מחמוד עבאס בתנועת פת"ח.
ב-7 בינואר 2023 שר הביטחון הישראלי יואב גלנט החליט לשלול את אישור הכניסה של אל-עאלול לישראל, לאחר שביקר את המחבל כרים יונס עם שחרורו מהכלא לאחר 40 שנות מאסר, שריצה בשל רצח את החייל אברהם בלומברג ב-1980.
בראיון לערוץ טלוויזיה ברמאללה באוקטובר 2012 אמר אל-עאלול כי הפלסטינים לא זנחו את האופציה של מאבק מזוין נגד ישראל.
לדבריו, "אף על פי שהפלסטינים הסכימו לנקוט בהתנגדות בלתי אלימה נגד הכיבוש, אף אחד לא הוריד את המאבק המזוין מהמילון שלו".
כמו כן הוסיף שבתוכנית המדינית של פת"ח מצוין כי "מאבק מזוין הוא אמצעי לגיטימי להתנגד לכיבוש".
מחמוד איברהים חסן (נולד ב-1 באוקטובר 1994) הידוע יותר בכינויו טרזגה הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת הקשר בנבחרת מצרים.
חסן גדל במחלקת הנוער של אל אהלי קהיר.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך במסגרת ליגת האלופות של אפריקה לשנת 2012. בעקבות כישוריו הרבים וסגנון המשחק שלו אשר הזכירו את דויד טרזגה הצרפתי, קיבל המצרי את הכינוי טרזגה.
באפריל 2013 הוצע לו ללכת לניס הצרפתית לאחר שהרשים מאוד באליפות אפריקה עד גיל 20. בדצמבר 2013 הוא קושר למועדונים אירופאים מעוטרים בדמותם של סלטיק ונוטינגהאם פורסט.
באוגוסט 2015 טרזגה צורף בהשאלה לאנדרלכט עם אופציית רכישה בסוף העונה.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-27 בדצמבר 2015 נגד וסטרלו כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-82.
כבר במרץ 2016 אנדרלכט הודיעה על מימוש אופציית הרכישה של טרזגה ורכשה אותו מאל אהלי בעבור סכום משוער של 2.2 מיליון אירו ובחודש מאי המעבר הפך לרשמי.
בעונת 17–2016 שיחק בהשאלה במדי מוסקרון ורשם ארבעה שערים בעשרים הופעות.
בעונת 2017 הושאל לקסימפשה הטורקית.
בקיץ 2018 חתם באופן קבוע בקסימפשה.
ביולי 2019 חתם באסטון וילה מהפרמייר ליג.
ב-4 ביולי 2022 נמכר לטרבזונספור מאסטון וילה תמורת 4 מיליון אירו.
ב-30 באוגוסט 2014 טרזגה ערך את הבכורה שלו במדים הלאומים של מצרים כאשר הוא בן 19 ועשרה חודשים בלבד.
מאז הוא היה לחלק קבוע בהרכב של הפרעונים.
הוא נבחר על ידי המאמן הקטור קופר לשחק בקביעות בהרכב הפותח של המצרים במסגרת גביע אפריקה לאומות 2017.
גביע אפריקה לאומות עד גיל 20 לשנת 2013
סגנית גביע אפריקה לאומות 2017
מחמוד עלי נאפע יוסף הוא כדורגלן פלסטיני-ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בהפועל דיר חנא.
יוסף נולד בעכו, והחל לשחק כדורגל בגיל 9 במחלקת הנוער של קבוצת אחי עכו.
בגיל 17 צורף לסגל קבוצה הבוגרת של המועדון, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער.
את עונת סיים עם ארבעה שערים ב-15 הופעות בליגה ב', ובנוסף הבקיע 34 שערים בקבוצת הנוער.
בעונה שלאחר מכן הבקיע שבעה שערים בליגה ב', ואת עונת החל באחי עכו אך במהלכה עבר לקבוצת צעירי טמרה מליגה ג'.
בקיץ 2017 חתם יוסף בשבאב אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית, וב-14 בנובמבר 2017 ערך את הופעות הבכורה שלו במדי נבחרת פלסטין, וכבש צמד בניצחון 8–1 על נבחרת המלדיביים.
בעונה שלאחר מכן הצטרף לקבוצת מרכז בלאטה.
ב-4 ביוני 2019 חתם יוסף לשלוש שנים בהפועל כפר סבא, לאחר שעלתה לליגת העל.
ב-12 בדצמבר 2019 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון קבוצתו 2–0 על הפועל חיפה.