tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסג'ד-י ג'אמע של אספהאן (בפרסית: مسجد جامع اصفهان, מַסְגִ'דֶ גָ'אמֶע אֶצְפַהָאן, מסגד יום השישי) הוא המסגד הגדול והקהילתי ("ג'אמע") של אספהאן שבאיראן.
המסגד הוא תוצאה של בנייה ממושכת, של שיפוצים ושל תוספות באתר החל משנת 771 ועד סוף המאה ה-20. בצד הדרום-מזרחי של המסגד נמצא הבאזאר הגדול של אספהאן.
זהו אחד מהמסגדים העתיקים ביותר שעדיין בשימוש באיראן, והוא נבנה בסגנון הארכיטקטוני הנקרא "ארבעת האיוונים", כלומר יש בו ארבעה שערים העומדים אחד מול השני.
"איוון" הוא חדר פתוח מקומר.
במאה ה-13 היה הצד הדרומי של המסגד מקומר ב"מוקרנס", תאים דמויי-נישה.
הבנייה באתר בתקופת השושלת הסלג'וקית כללה הוספת שני חדרים בעלי כיפה.
הכיפה הדרומית נבנתה כדי לארח את המחראב ב-1086–1087 והייתה גדולה יותר מכל כיפה אחרת שנבנתה עד אז.
הכיפה הצפונית נבנתה שנה אחר כך ותפקידה אינו ידוע בוודאות.
על אף שהיא נמצאת על הציר הדרומי-צפוני, היא נמצאת מחוץ לגבולות המסגד.
הכיפה נבנתה באיזון גאומטרי ודאי.
מסביב לעולם עם טימון ופומבה הוא סרט הנפשה מסדרת טימון ופומבה, שהופק ב-1996.
טימון הסוריקטה וחברו הטוב פומבה חזיר היבלות מטיילים יחדיו ביום שמש נאה ללא כל דאגה.
השגרה מופרת כשמזג האוויר הופך גשום והשניים, שלא ציפו לכך, לא חפצו שהגשם יהרוס את הכל.
לרוע מזלם של השניים נפגע פומבה מברק ובכך הוא מאבד את זיכרונו.
טימון מוביל את פומבה למערה קרובה, בה הוא מדליק מדורה.
טימון מנסה להשיב לפומבה את זיכרונו בכך שהוא מזכיר לו הרפתקאות שחוו מסביב לעולם, אבל ללא הצלחה.
פומבה אינו זוכר מאום מן ההרפתקאות.
הוא אף אינו זוכר שהוא וטימון ניזונים מחרקים ונגעל מאוד כשטימון מכניס אותם לפיו.
בסוף הסרט זיכרונו של פומבה שב אליו.
כשנראה היה כי כעת הכל טוב נפגע טימון מברק פתאומי ואף הוא מאבד את זיכרונו.
טימון, במטרה לבדוק את זיכרונו של פומבה, הציג בפניו את סימבה, סקאר ורפיקי, דמויות שהופיעו ב"מלך האריות", הסרט בו הופיעו טימון ופומבה במקור.
במהלך הסרט מבוצעת גרסת כיסוי לשירו הנודע של בן אי קינג, "Stand by me".
מסגד א-סיידה זיינב הוא מסגד בעיירה א-סיידה זיינב שבפרווריה הדרומיים של דמשק בירת סוריה.
על פי המסורת השיעית, בתחום המסגד נמצא קברה של זיינב, בתם של עלי ופאטמה ונכדתו של הנביא מוחמד.
הסונים, לעומת זאת, ממקמים את קברה במסגד באותו שם הנמצא בקהיר שבמצרים.
ציון הקבר נהיה, החל משנות ה-80 של המאה ה-20, מוקד עלייה לרגל של מוסלמים מרחבי העולם המוסלמי.
שיא העלייה לרגל חל בדרך כלל בקיץ.
המסגד הנמצא כיום על ציון הקבר הוקם ב-1990.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נפגעה העיירה בה ממוקם המסגד באופן קשה, והיא שופצה במימונה של איראן, כחלק מתוכנית אסטרטגית להיאחזות ושליטה של איראן בסוריה.
ב-27 בספטמבר 2008 בוצע פיגוע באמצעות מכונית תופת בצומת המוביל למסגד.
ב-14 ביוני 2012 אירע פיגוע נוסף באמצעות מכונית תופת שבו נפצעו קשה 14 איש.
החל מאמצע הקיץ של שנת 2012 הייתה העיירה נתונה להתקפות מצד מיליציות חמושות מהעיירות הסוניות הסמוכות.
משפחות שתמכו בשלטון ומשפחות שיעיות רבות גורשו מבתיהן ומצאו מקלט בסיידה זיינב.
כמו כן גברה תכיפות ההפגזות הארטילריות לכיוון העיירה השיעית, ופגזים שנוחתים במקומות אקראיים הפכו לעניין שבשגרה.
במטרה להגן על השיעים הוקם ארגון בשם "חטיבת אבו אל-פדל אל-עבאס".
בפברואר 2015, בשני פיגועי התאבדות, נהרגו בקרבת מקום ארבעה ונפצעו 13. באותו החודש ארגון ג'בהת א-נוסרה קיבל אחריות על פיגוע של פיצוץ אוטובוס של שיעים לבנונים שהיו בדרכם למסגד סיידה זיינב.
ב-31 בינואר 2016 נהרגו לפחות 70 אנשים ו-110 נפצעו בפיגוע שבוצע באזור הסמוך למסגד.
במאי 2024 הודיע מטה הפיתוח והשיקום של המקומות הקדושים לשיעה האיראני על השלמת עבודות לשיפוץ החלק התת-קרקעי של המתחם.
בשיפוצים נוספו למתחם כ־2,000 מ"ר.
בינואר 2025 הודיע שירות הביון הכללי הסורי כי סוכל ניסיון של פעילי המדינה האסלאמית לבצע פיגוע במסגד, וכי נעצרו מספר פעילים, בהם לבנוני.
מסבנת אל–פאר הוא מבנה בית בד ומסבנה (מפעל לייצור סבון) השוכן בעיר העתיקה בלוד, מצפון למסגד אל-עומרי ולכנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון.
הקמת מבנה המסבנה החלה בשלהי המאה ה-18, תחילת המאה ה-19 והיא נבנתה בשלבים שונים ובתקופות שונות.
בעל המסבנה היה מחמוד חאפז אל פאר (מכאן שמה).
סביב לוד ורמלה, ובכפרים הערביים הסמוכים לערים אלו, היו כרמי זיתים רבים, ולפיכך ברמלה ובלוד נמצאו בתי בד רבים.
כמו כן שימשה פסולת בתי הבד לתעשיית הסבון.
על תעשיית הסבון בעיר לוד העיד הנוסע ויקטור גרן בספרו "תיאור ארץ ישראל".
גרן, שביקר 8 פעמים בארץ, בין השנים 1852 ועד 1888, תיאר את העיר לוד ומצא בה כמאה עובדים שעסקו בייצור סבון.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 בוצעו במבנה שינויים ארכיטקטוניים, וכן הותקנו בו מנוע ומערכת תמסורת שחוברה אל כל יחידות היצור והפעילה אותן בו זמנית.
בשנת 2013, בוצעו פעולות אינטנסיביות של שימור ושחזור חלקי במבנה במסגרת מיזם בראשית.
במבנה שלושה אגפים, כל אגף שימש כמפעל שבו ייצרו שמן ומוצרים הנגזרים ממנו.
באגף המערבי - נמצא בית בד לעצירת שמן זית.
האגף המרכזי - שימש כמפעל לייצור שמן שומשום וטחינה.
באגף המזרחי - הייתה מסבנה שבה ייצרו סבון משמן זית.
מסגד אחמד אבן טולון הוא המסגד הגדול בקהיר והשלישי בגודלו בעולם.
בנייתו של המסגד הושלמה בשנת 879 לספירה (או שנת 295 להיג'רה).
קיים ויכוח האם הוא המסגד העתיק ביותר בקהיר שנשמר בצורתו המקורית.
המסגד נבנה על ידי אחמד אבן טולון, שהיה מושל מצרים תחת החליפות העבאסית בשנים 868–884 לספירה.
הוא ממוקם על גבעה קטנה בשם "ג'אבל יאשקור" ("גבעת ההודיה"), שלפי אחת האגדות היא הגבעה בה נעצרה תיבת נח.
המסגד שימש כמוקד של הבירה של שושלת טולון שייסד אבן טולון - אל קאטא'י (שהמסגד הוא השריד האחרון מהעיר), והוא היה צמוד לארמונו של אבן טולון וממנו הייתה דלת למינבר, מה שאפשר לו מעבר ישיר למסגד.
במסגד המקורי הייתה מזרקת רחצה ("סביל") בין הקירות החיצוניים והפנימיים שנהרסה, ובמקומה בנה הסולטן לאג'ין במאה ה-13, מזרקה בעלת כיפה באמצע חצר המסגד.
אחד הדברים הבולטים במסגד הוא המינרט, צריח ששימש מקום למואזין לקרוא למתפללים לתפילה.
תאריך בנייתו של המינרט אינו ידוע, אך המדרגות הלולייניות שמסביבו מרמזות על סגנון אדריכלי דומה למסגד הגדול של סאמרא.
ישנה אגדה המספקת הסבר לצורתו המשונה של המינרט; כאשר אבן טולון ישב יחד עם יועציו, הוא כרך סביב אצבעו בהיסח הדעת חתיכת גוויל, אחד מיועציו שאל אותו מה מעשיו, והוא, נבוך, אמר כי הוא מתכנן את המינרט שלו.
למרות האגדה, הרבה מהפריטים הארכאולוגים, ובמיוחד העובדה שהמינרט לא ממש מתחבר עם המסגד הראשי, מצביעים על כך ששני המבנים לא נבנו באותו זמן.
אחת הסברות היא שהמינרט נבנה ב-1296, בשיפוצו של הסולטן לאג'ין.
אחד הדברים המיוחדים במסגד זה הקשתות המחודדות שנבנו בו, מאתיים שנה לפני ימי הביניים והאדריכלות הגותית.
המסגד שוחזר ושופץ כמה פעמים; את השחזור הראשון עשה הווזיר הפאטמי בּדר אל-ג'מאלי ("بدر الجمالي") שהותיר אחריו גם ציטוט מהגרסה השיעית של השהאדה ("الشهادة"), על אחד מקירות המסגד - "ועלי הוא הואלי של אללה"("وعلي ولي اللة").
השחזור הגדול ביותר היה על ידי המועצה העליונה לעתיקות של מצרים ב-2004. במהלך ימי הביניים נבנו בתים על קירותיו החיצוניות של המסגד, שרובם נהרסו בידי הוועדה לשימור אתרי מורשת ערביים ב-1928, במטרה לשמר את המסגד.
שני הבתים שלא נהרסו הם הישן ביותר - "בּית אל-כריתילייה" ("בית האישה הכרתית"), שנהפך ל"מוזיאון גרייר-אנדרסון", והשמור ביותר- "בּית אמנה בינת סאלם" ("בית אמנה בת סאלם").
חלקים מהסרט "המרגלת שאהבה אותי" של ג'יימס בונד צולמו במסגד עצמו ובמוזיאון גאיר -אנדרסון.
גם חלקים נרחבים מהשלב השלישי של המשחק "Serious Sam 3: BFE" מתרחשים במסגד.
מסגד א-נורי או המסגד הגדול של מוסול היה מסגד במוסול, עיראק.
הוא היה מפורסם במינרט הנוטה שלו, שנתן לעיר את הכינוי "הגיבנת" (الحدباء).
המסורת גורסת כי המסגד נבנה לראשונה בסוף המאה ה-12, למרות שהוא עבר שיפוצים רבים במהלך השנים.
רובו נהרס על ידי כוחות דאעש ב-21 ביוני 2017, במהלך הקרב של מוסול.
המסורת גורסת כי נור א-דין זנגי בנה את המסגד במהלך 1172–1173 בתקופת הח'ליפות העבאסית, זמן קצר לפני מותו.
על פי הכרוניקה של אבן אל-את'יר, אחרי שנור א-דין השתלט על מוסול, הוא ציווה על אחיינו פח'ר א-דין לבנות את המסגד.
ב-1511 המסגד עבר שיפוץ גדול .
המסגד היה מפורסם במינרט הנוטה שלו, המכונה "הגיבנת".
גראטן גירי (Grattan Geary), נוסע מהמאה ה-19, תיאר את מראה הצריח:
כאשר נבנה הצריח היה גובהו 45 מ', עם שבע רצועות של לבנים דקורטיביות מורכבות בתבניות גאומטריות מורכבות.
כאשר ביקר אבן בטוטה במקום במאה ה-14, כבר היה הצריח נטוי וקיבל את הכינוי "הגיבנת".
עיצוב הצריח מושפע מסגנון אדריכלי שהיה נהוג באזורים הסמוכים, איראן ומרכז אסיה, והוא חולק קווי דמיון עם צריחי מסגדים אחרים בצפון עיראק, כדוגמת אלה במרדין, בסינג'אר ובארביל.
על פי המסורת המוסלמית המקומית, צריח המסגד קיבל את נטייתו אחרי שהנביא מוחמד עבר מעליו בזמן עלייתו לשמים.
הצריח הרכין עצמו ביראת כבוד אבל הצליח להשיב לעצמו את האיזון רק לאחר שחלקו העליון פותל לכיוון הנגדי.
על פי המסורת הנוצרית המקומית, לעומת זאת, הצריח נוטה כיוון שקד לעבר קבר הבתולה מרי, הממוקם ליד ארביל.
גם המסגד וגם המדרסה שלו פורקו והורכבו מחדש בשנת 1942 במהלך תוכנית שיקום שיזמה ממשלת עיראק.
הצריח לא שוקם, למרות שנעשו ניסיונות לייצבו בשנת 1981 על ידי חברה איטלקית.
ההפגזה של מוסול במהלך מלחמת איראן–עיראק בשנות ה-80 של המאה העשרים שברה צינורות תת-קרקעיים וגרמה לדליפות מתחת לצריח, דבר שתרם לאי יציבותו.
הנטייה הורעה בהמשך עוד יותר ב-40 ס"מ נוספים.
המבנה היה יעד להתקפות מצד המדינה האסלאמית של עיראק ולבנט שכבשו את מוסול ב-10 ביוני 2014, והרסו קודם לכן את קבר יונה.
תושבי מוסול, שזעמו על הרס אתרי התרבות שלהם, הגנו על המסגד על ידי יצירת שרשרת אנושית והתנגדות לאנשי המדינה האסלאמית.
במקום להרוס את האתר, אבו בכר אלבגדאדי הופיע במהלך תפילות יום השישי במסגד ב-4 ביולי 2014 והכריז על הקמת ח'ליפות חדשה.
המסגד, כולל הצריח, נהרס ביוני 2017 על ידי לוחמי דאעש.
עד יוני 2017, הקרב על מוסול התקדם לשלב שבו השטח הנשלט על ידי אנשי המדינה האסלאמית הוגבל לעיר העתיקה, אזור שכלל את המסגד.
ב-21 ביוני 2017, כוחות הממשל בעראק דיווחו כי המסגד פוצץ בידי כוחות דאעש, והפיצוץ העיד על פצצות שמוקמו בכוונה להפילו.
סוכנות התעמולה של המדינה האסלאמית, אעמאק, טענה כי תקיפה אווירית של ארצות הברית היא האחראית לחורבן, אך טענה זו אינה מגובה במידע אמין.
כוחות עיראקיים היו במרחק של 50 מטר מהמסגד טרם הפיצוץ, במהלך מה שנראה כניסיון לפגוע בחיילי הצבא מתקרב על ידי אנשי דאעש.
תצלומי אוויר של החורבן הופצו על ידי צבא עיראק כמה שעות מאוחר יותר.
ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי ציין כי הריסת המסגד היא "הכרזת תבוסה" מצד דאעש.
העיתונאי פול אדמס (BBC News) כתב כי הריסת המסגד היא "מערכה אחרונה של כעס מתריס לפני אובדן האחיזה שלהם במוסול".
מסגד אופסלה (בשוודית: Uppsala Moské) הוא מסגד שממוקם בשכונת קברנגרדט שבעיר אופסלה, שוודיה.
המסגד הוא הצפוני ביותר בשוודיה.
בזמן בנייתו נטען בטעות כי כאשר יבנה יהיה המסגד הצפוני ביותר בעולם (למעשה, מסגד סנקט פטרבורג צפוני יותר).
המסגד אמנם קטן, אבל הוא אחד המסגדים המרכזיים בעיר.
באופסלה עוד מסגד קטן נוסף, ממוקם בבאנדסטולואגן 28, ליד מרכז גוטסונדה, אך במסגד זה אין תפילות יום השישי מתקיימות בקביעות.
מסביב לעולם עם ווילי פוג (בספרדית: La vuelta al mundo de Willy Fog, ביפנית: アニメ80日間世界一周) היא סדרת אנימציה ספרדית-יפנית לכל המשפחה מסוגת הרפתקאות וקומדיה.
הסדרה מבוססת על הספר "מסביב לעולם בשמונים יום" מאת ז'ול ורן, אך בשונה מן הסיפור המקורי הדמויות הן חיות ולא בני אדם.
הסדרה נוצרה על ידי קלאודיו בירן בויד והופקה על ידי חברות "BRB Internacional", "Narcisse X 4", "Televisión Española", "ניפון אולפני אנימציה" ו-".Intersound, Inc".
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ France 2 החל מה-1 באוגוסט 1983 עד ה-26 באוגוסט באותה שנה, לאחר מכן הסדרה שודרה בספרד בערוץ La 1 בשנת 1984. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1993. לסדרה יש עונה אחת ו-26 פרקים באורך 26 דקות.
שפת המקור של הסדרה היא ספרדית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית, אנגלית ויפנית).
לסדרה נוצרה בשנת 1993 סדרת המשך בשם "הרפתקאותיו החדשות של ווילי פוג" המבוססת על הספרים "מסע אל בטן האדמה" ו-"20,000 מיל מתחת למים" שגם נכתבו על ידי ז'ול ורן.
על בסיס סדרת המקור וסדרת ההמשך נוצרו שלושה סרטי טלוויזיה ("סביב העולם בשמונים יום עם ווילי פוג", "מסע אל בטן האדמה עם ווילי פוג" ו"20,000 מייל מתחת למים עם ווילי פוג") המתמצתים את הסדרות.
הסדרה מתחילה בלונדון של המאה ה-19, שם במועדון ווילי פוג, ג'נטלמן אנגלי, מדבר עם חבריו על האפשרות לצאת למסע מסביב לעולם ב-80 יום.
חוץ מלורד גינס, עז זקן בכיסא גלגלים, וווילי פוג אף אחד לא מאמין שזה אפשרי לצאת למסע כזה.
לורד גינס לא היה יכול לצאת למסע בשביל להוכיח לאחרים שזה אפשרי, ולכן ווילי פוג מציע לצאת למסע הזה במקומו.
כולם צחקו על הרעיון המגוחך ולא האמינו שהוא רציני.
בשביל האתגר, סאליבן, האיש שהכי התנגד לתוכנית, מתערב על 10,000 פאונד.
חמישה נוספים נותנים את אותה הצעה, ופוג מסכים לאתגר.
פוג יחד עם משרתו פספרטו וחברו האוגר טיקו יוצאים להרפתקה.
במהלך הסדרה נתקלת החבורה במכשולים, רובם בגלל שליחיו הסמויים של סאליבן שעוקבים אחרי החבורה בשביל לעצור אותם כדי שלא יצליחו.
בנוסף לבעיות שלהם, עוקב אחרי פוג וחבריו המפקח דיקס, איש אשר האשים את פוג בפשעים, דבר הגורם גם למשטרה לצאת בעקבותיהם.
במהלך המסע נוספה לחבורה גם רומי, נסיכה הודית שאותה הצילו ממוות.
הנסיכה מיד התאהבה בפוג והחליטה להצטרף אליו במסעו ולהתחלה של חיים חדשים איתו.
החבורה מצליחה לבסוף לגבור על כל הקשיים והמכשולים שטמנו להם והם חוזרים ללונדון.
אך לחץ של הרגע האחרון שורר בהם כשהם חושבים שהם באיחור של יום, אבל הם מבינים שלאחר מסע מסביב לעולם כולו הם בעצם הרוויחו יום.
החבורה חזרה בזמן למועדון וניצחה בהתערבות.
ווילי פוג (Willy Fog) - מבוסס על דמותו של פיליאס פוג ומוצג כאריה.
הוא ג'נטלמן אנגלי הנאמן היטב לחבריו.
פספרטו (Rigodon) - מבוסס על דמותו של ז'אן פספרטו ומוצג כחתול צרפתי.
בעברו עבד בקרקס יחד עם טיקו, חברו האוגר.
טיקו (Tico) - חברו האוגר של פספרטו ושותפו מהקרקס.
בתחילת הסדרה פספרטו החביא את טיקו בתיקו מפני שפחד שווילי לא ירצה שהוא יהיה המשרת שלו כי הוא יהיה צריך להאכיל עוד משהו.
הנסיכה רומי (Princess Romy) - מבוססת על דמותה של אאודה ומוצגת כחתולה.
יתומה שהפכה לנסיכה מפני שהתחתנה עם ראג'ה הודי אשר סגד לאלה קאלי.
כאשר מת ראג'ה היא הייתה אמורה למות יחד איתו, אך פספרטו הציל אותה.
רומי המשיכה עם החבורה במסע והתאהבה בווילי פוג.
המפקח דיקס (Inspector Dix) - מבוסס על דמותו של הבלש פיקס ומוצג ככלב.
משוכנע שווילי פוג אחראי על שוד הבנק של אגליה.
בולי (Constable Bully) - שותפו של המפקח דיקס.
בולדוג טוב לב שכפוף למפקח דיקס בעקבות בעיות כלכליות.
טרנספר (Transfer) - זאב אפור שנשכר על ידי סאליבן בשביל לחבל בתוכניות של ווילי פוג.
לאורך הסדרה הוא מפעיל מגוון של טקטיקות כדי לעכב את ווילי פוג וחברתו, החל מלהוביל אותם בכיוון הלא נכון בכוונה לגרום לתאונות.
הוא אדון התחפושות ויכול לחקות באופן מושלם את הקולות וההתנהגויות של אלה שהוא מתחזה אליהם (הצופים תמיד יכולים לזהות אותו על ידי האור המושך לרגע את עין הזכוכית שלו).
הוא סימם את פספרטו כשהתחזה לדיקס, בשונה מהספר המקורי שבו פספרטו סומם על ידי דיקס באמת.
ראש הבנק המרכזי של אנגליה.
יריבו של ווילי פוג שמוכן לעשות הכל בשביל שלא יצליח בהתערבות, שכר את שירותיו של טרנספר בתחילת הסדרה.
במאי ומפיק הדיבוב של הסדרה בעברית היה ניקו בר.
שם הדמותמדבב/ת בספרדיתמדבב/ת בעבריתווילי פוגקלאודיו רודריגסגדעון שמרפספרטומנואל פאירוג'יל בן דודטיקוחוסה מורטאללהגיא ברכההנסיכה רומיגלוריה קמארהלימור עופרהמפקח דיקסרפאל דה פנאגוסניקו ברבולילואיס מריןשמוליק טנאטרנספראנטולין גרסיהניקו ברסאליבןפליקס אססו, לואיס גספרשמוליק טנאמספרטאופילו מרטינסניקו ברדמויות שונותניקו בר, שמוליק טנא, מיכה אוזין סליאן, קובי בר
במהלך הסדרה הושמעו כמספר שירי מקור בנוסף לשיר הפתיחה ושיר הסיום.
בגרסה העברית עמרי כהן תרגם את השירים לעברית, ושמוליק טנא ניהל את הביצועים המוזיקליים.
החל משנת 1998, פרקים נבחרים של הסדרה הופצו בבריטניה על גבי קלטות וידאו על ידי Lollipop Video (כיום Collection International).
הסדרה הופצה על ידי BRB Internacional בשיתוף עם Televisión Española, כתוצאה מכך BRB Internacional חייבים לתת אישור לפני כל קלטת וידאו המפיצה את הסדרה.
לסדרה נוצרה סדרת המשך בשם "הרפתקאותיו החדשות של ווילי פוג" (במקור: Willy Fog 2) בשנת 1993, עשור לאחר סיום השידור המקורי של הסדרה.
כמו בסדרה המקורית, לסדרה הייתה עונה אחת ו-26 פרקים.
הסדרה הורכבה משני סיפורים נפרדים בהמשכים המבוססים על הספרים "מסע אל בטן האדמה" ו-"20,000 מיל מתחת למים" שגם נכתבו על ידי ז'ול ורן.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1997, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור בשנת 2012.
לסדרה נוצר סרט טלוויזיוני המתמצת את עלילות הסדרה בשם "סביב העולם בשמונים יום עם ווילי פוג".
גם לסדרת ההמשך נוצרו שני סרטים המתמצתים את עלילת הסדרה: "מסע אל בטן האדמה עם ווילי פוג" מתמצת את החלק הראשון של הסדרה, ו"20,000 מייל מתחת למים עם ווילי פוג" מתמצת את החלק השני של הסדרה.
הפקת הדיבוב, בימוי הדיבוב והמדבבים של הסרטים היו שונים מן הדיבוב המקורי של הסדרות.
מחזמר בשם "Willy Fog: El Musical" הוצג בספרד בשנת 2008 לכבוד חגיגות 25 שנים לסדרה.
במחזמר בוצעו השירים מן הפסקול של הסדרה בהשתתפות ג'ומה אורטונובס (ווילי פוג), לורה טולדו (הנסיכה רומי) וחוסה טרונקוסו (פספרטו) באיפור ומסכות של הדמויות המצוירות, טיקו הוצג כבובה והופעל על ידי סליה ויוקיו.
עלילת המחזמר הייתה תמצות של הסדרה המקורית, והוא בוים על ידי ריקארד רגאנט.
המחזמר רץ פעמיים ביום בתיאטרון "Teatro Calderón" במדריד מאוקטובר 2008. המחזמר לא הוצג בישראל.
מסביב לעולם בשמונים יום עם מייקל פיילין היא סדרת טלוויזיה של רשת ה-BBC, אשר הוקרנה לראשונה בשנת 1989 בערוץ BBC1. היא נוצרה בהשראת עלילת ספרו של הסופר הצרפתי ז'ול ורן, שבו יצא הנוסע הבריטי הדמיוני פילאס פוג במסגרת התערבות להקיף את כדור הארץ בתוך 80 יום או פחות.
הקומיקאי והשחקן הבריטי מייקל פיילין יצא לנסות ולהשיג הישג דומה ובאותו נתיב, ככל האפשר.
על מנת לשחזר את תנאי הניסיון נאסר על פיילין להשתמש בתחבורה אווירית, שלא הייתה קיימת כלל בתקופה שבה מתרחשת עלילת ספרו של ורן.
שבעת פרקי הסדרה, שאותם הציג פיילין, סקרו את מסעו.
אל פיילין התלווה צוות צילום בן חמישה אנשים, שנקרא באופן קולקטיבי פספרטו, כשמו של המשרת אשר ליווה את פוג במסעו.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות והופצה בהצלחה גם מחוץ לבריטניה.
היא נמכרה גם במהדורות וידאו ו-DVD ובעקבותיה פרסם פיילין את סיפור המסע בספר.
פיילין יצא לדרך ממועדון הרפורמה בלונדון ברכבת האוריינט אקספרס אל נמל דובר ובמעבורת מעבר לתעלת למאנש אל צרפת.
הוא המשיך בדרכו ברכבת דרך צרפת, שווייץ, ליכטנשטיין ואוסטריה.
משם הגיע באוטובוס לוונציה שבאיטליה וממנה ליוון.
הוא הפליג בים התיכון דרך תעלת קורינתוס אל אלכסנדריה שבמצרים.
במצרים עשה פיילין את דרכו ברכבת לסואץ על חוף ים סוף והפליג במעבורת לג'דה שבערב הסעודית.
לאחר שהחמיץ אפשרות להמשיך לעומאן הוא קיבל רשות מיוחדת לנסוע ברכב דרך ערב הסעודית דרך ריאד וקטר אל דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות, אך ללא ליווי של צוות הצילום.
בדובאי עלו פיילין ומלוויו על ספינת מפרש (דאו) מהודו למסע מיוחד במינו בן שמונה ימים דרך הים הערבי אל בומביי שבהודו.
הצילומים הרבים ממסע זה הפכו לפרק נוסף בסדרה שנועדה במקור לכלול שישה פרקים בלבד.
מבומביי נסע פיילין ברכבת לעיר מדראס שבחוף המזרחי של הודו.
משם הפליג לסינגפור באונייה יוגוסלבית ואתו צלם אחד בלבד.
בסינגפור הספיק בקושי להשיג את הפלגת ההמשך שלו באונייה שיצאה להונג קונג.
משם עשה את דרכו במעבורת אל גואנגג'ואו שבסין וממנה ברכבת אל שאנגחאי.
פיילין הפליג במעבורת מסין אל יוקוהמה שביפן ועשה את דרכו ברכבת אל טוקיו.
לאחר מכן הפליג באוניות מכולות לרוחב האוקיינוס השקט במסע בן 11 יום אל נמל לונג ביץ' בקליפורניה שבארצות הברית, תוך חציית קו התאריך הבינלאומי.
אז עבר טקס חניכה עם עוד שלושה מלחים שחצו לראשונה את קו התאריך.
מלונג ביץ' יצא ברכבת אל לוס אנג'לס, וממנה לרוחב ארצות הברית דרך קולורדו, שיקגו ועד לניו יורק.
פיילין חצה את האוקיינוס האטלנטי באוניית מכולות במסע בן שמונה ימים שהסתיים בפליקסטו שבבריטניה.
משם עשה את דרכו ברכבת אל נקודת המוצא שלו, מועדון הרפורמה בלונדון, שאליו הגיע לאחר מסע של 79 ימים ושבע שעות.
לאורך נתיב מסעו ובתחנות השונות שבהן עבר ליקט פיילין חוויות תרבותיות רבות.
הוא פגש תושבים מקומיים, ביקר באתרים שונים, התוודע למנהגים ולטקסים שונים וטעם מזון מקומי.
תוכנית המסע שלו לא התגשמה בשלמותה: הוא עמד מספר פעמים בפני תקלות ועיכובים שהיו עלולים לגזור עליו כישלון בהשגת מטרתו ונאלץ לנקוט בפתרונות ואלתורים שונים על מנת להשלים את מסעו במועד.
פיילין היה למעשה המועמד הרביעי של ה-BBC לנוסע במסע הקפת העולם.
שלושה מועמדים שקדמו לו - היוצר התיעודי אלן ויקר (Alan Whicker), העיתונאי מיילס קינגטון (Miles Kington) ואיש הטלוויזיה נואל אדמונדס (Noel Edmonds) - דחו את ההצעה לצאת למסע.
מסעו של פיילין החל ב-25 בספטמבר 1988 והסתיים ב-12 בדצמבר.
במהלכו הוא חלף דרך 17 מדינות ברגל, ברכבת, באונייה, בכדור פורח וכן במזחלת שנגררה על ידי כלבים.
רק ארבעה מאנשי צוות הצילום שלו השלימו את הקפת כדור הארץ, ואילו האחרים הוחלפו בדרך על ידי אנשי צוות אחרים.
פיילין היה הנוסע היחיד שהשלים את המסע בכל קטעי הדרך היבשתית.
כמה מאנשי צוות הצילום עשו חלקים מהמסע בטיסה.
סדרת הטלוויזיה הופקה על ידי קלם ואלאנס (Clem Vallance), בוימה על ידי רוג'ר מילס (Roger Mills) ונערכה על ידי דייוויד תומאס (David Thomas).
היא לוותה בפסקול מעשה ידי היוצר פאדי קינגסלנד (Paddy Kingsland).
בעקבות המסע סביב העולם יצא פיילין למסעות נוספים (שמונה במספר עד 2018) עבור ה-BBC.
ביניהם היה מסע מהקוטב הצפוני אל הקוטב הדרומי ומסע סביב האוקיינוס השקט.
ב-2008 יצא גם לנסיעה מיוחדת שתועדה בתוכנית תיעודית על מנת לאתר ולפגוש לאחר עשרים שנה את אנשי צוות ספינת הדאו ההודית שבה הפליג לרוחב הים הערבי.
מסביב לעולם עם פליקס הוא סרט קולנוע מונפש גרמני לילדים משנת 2005, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "מכתבים מפליקס" המבוססת על ספר בעל אותו שם.
הסרט בוים על ידי ג'וספה לגנה, ונכתב על ידי ג'ון פטרסון וגבריאל וולת'ר.
הסרט הוקרן לראשונה בגרמניה ב-3 בפברואר 2005. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-29 ביוני 2006. אורך הסרט הוא כ-84 דקות, ושפת המקור שלו היא גרמנית.
בשנת 2006 הופץ לסרט סרט המשך בשם "פליקס 2: ארנב הצעצוע ומכונת הזמן".
הסרט מתמקד בפליקס אשר יוצא למסע מסביב לעולם כדי להגיע חזרה הביתה, לאחר שהוא איבד את סופי ומשפחתה בחופשת קיץ בנורווגיה.
במהלך המסע, פליקס פוגשת חברים ואויבים רבים, ביניהם מפלצת ירוקה ומשרתה הינשוף, המפלצת מלוך נס, יטי ביישן, קפטן נמו וצוות הצוללת שלו, וצאצאיו של הרוזן דרקולה.
הסרט בדיבוב העברי בוים על ידי הדס מוזס והופק באולפני אלרום.
אסתי ברעד פורים – ג'וליוס / דרקולה הקטן
עפרון אטקין – מלך הפיות / מטפס הרים
יורם יוספסברג – טרול ענקי / משרת
זיו מאיר – רוקי מלך הניוקי
מולי שולמן – רב חובל דב / מטפס הרים
מתי אטלס – סקוטי / מטפס הרים
צביקה שוורצברג – קפטן נמו
יגאל מזרחי – דרקולה הצעיר
נטלי פיק – הרוזנת דרקולה / לנה
מסגד אל-פאתח הידוע גם בשם המרכז האסלאמי אל-פאתח האסלאמית או המסגד הגדול אל-פאתח, הוא מסגד ברובע אל-ג'ופיר (AlJuffair), בפרברי העיר מנאמה בירת בחריין, סמוך לכביש המהיר אל-פאתח.
הוא אחד המסגדים הגדולים בעולם - שטחו 6,500 מ"ר והוא יכול להכיל למעלה מ-7,000 מתפללים בו-זמנית.
המסגד הוקם על ידי השייח' עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה בשנת 1987, והוא נקרא על שמו של אחמד בן מוחמד בן ח'ליפה אאל ח'ליפה, השליט הראשון של בחריין.
בשנת 2006 הפך המסגד לאתר הספרייה הלאומית של בחריין.
אורכו של המסגד 100 מטר ורחבו 75 מטר.
יש בו ארבע כיפות ושני מינרטים.
הכיפה המרכזית שנבנתה על גבי המסגד, קוטרה הוא 24 מטר, והיא עשויה מפיברגלס ומשקלה למעלה מ-60 טון.
נכון לשנת 2020, כיפת המסגד היא כיפת פיברגלס הגדולה בעולם.
רצפת המסגד מרוצפת בשיש שיובא מאיטליה.
הנברשת שתלויה מהתקרה יובאה מאוסטריה.
דלתות המסגד עשויות מעץ טיק שיובא מהודו.
מלבד היותו מקום תפילה, המסגד הוא אחת האטרקציות התיירותיות המובילות בבחריין.
הוא פתוח בין 9:00 בבוקר ל-16:00 אחר הצהריים ונערכים בו סיורים באנגלית, צרפתית, פיליפינית, רוסית ושפות רבות אחרות.
המסגד סגור למבקרים ותיירים בימי שישי.
מסביב לעולם בשמונים ימים היא סדרת דרמת הרפתקאות תקופתית בריטית, המבוססת על רומן באותו שם מאת ז'ול ורן משנת 1873.
העלילה מתמקדת סביב פיליאס פוג, שמהמר על 20 אלף ליש"ט עם חברים סנוביים במועדון הרפורמי היוקרתי שהוא יוכל להקיף את העולם תוך 80 יום.
אליו מצטרפים משרתו החדש פספרטו והעיתונאית אביגיל פיקס.
דייוויד טננט בתפקיד פיליאס פוג
ליאוני בנש בתפקיד אביגיל פיקס
הצילומים נערכו בדרום אפריקה וברומניה.
הצילומים הושעו במרץ 2020 בשל מגפת הקורונה, אך הם התחדשו ב-1 באוקטובר אותה שנה.
מסגד א-שמעה הוא מסגד עתיק ברובע זייתון בעזה.
המסגד נבנה ב-8 במרץ 1315, כנראה על ידי המושל הממלוכי של עזה, סנג'ר אל-ג'וואלי, ובמהלך השנים עבר שיפוצים נרחבים.
בשנת 1355 ביקר במסגד אבן בטוטה, שכתב עליו כך: "בעזה היה מסגד יפהפה לתפילות יום שישי (המסגד הגדול של עזה), אבל בימים אלה מתנהלות התפילות במסגד שבנה האמיר אל-ג'וואלי.
זהו מסגד מהודר, בנוי חזק, והדוכן שלו עשוי שיש לבן." המסגד מוזכר גם בכתביו של חוקר האסלאם א-סכאווי, בן המאה ה-15.
בפתח המסגד מוצבת כתובת המפארת את אל-ג'וואלי ואת הסולטאן הממלוכי ששלט באותה תקופה, מוחמד בן קלאוון.
כתובת זו הייתה מוצבת במסג'ד אל-חילווה, שנהרס בשנת 1799 במהלך פלישת נפוליאון לעזה, ולאחר מכן הועברה למסגד א-שמעה.
מסגד אבו אל-עבאס אל-מורסי הוא מסגד בעיר אלכסנדריה, שבמצרים.
הוא מוקדש לקדוש הסופי והאנדלוסי, בן המאה ה-13, אבו אל-עבאס אל-מורסי, שבו נמצא קברו.
הוא ממוקם בשכונת אנפושי באלכסנדריה, ליד מצודת קאיתבאי.
אבו אל-עבאס אל-מורסי מת בשנת 1286 ונקבר כאן.
המסגד נבנה לראשונה בשנת 1307.
המסגד תוכנן ונבנה בצורה הנוכחית על ידי יוג'ניו ולזאניה (Eugenio Valzania) ו בשנים 1929–1945, והושפע מאוד מהמבנים והארכיטקטורה של קהיר העתיקה של מצרים.
הוא שימש בתורו מקור השראה מרכזי למסגד שייח' זאיד הגדול בהרבה באבו דאבי, שהושלם ב-2007 לאחר יותר מעשור של עבודות בנייה.
מסגד אום א-נסר הוא המסגד העתיק ביותר בעיר הפלסטינית בית חאנון שברצועת עזה, הממוקם במרכז העיר.
מסגד אום א-נסר נבנה בשנת 1239 על ידי האיובים כדי להנציח את חייליהם שמתו בקרב שנערך עם הצלבנים באתר המסגד.
האיובים נצחו בקרב, ומכאן הגיע שם המסגד "אום א-נסר" ("אם הניצחונות").
הכתובת על הקיר מעל פתח המסגד מייחסת את הבנייה לסולטן האיובי .
ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי מזכיר כי הקרב התרחש ב-13 בנובמבר 1239 והסתיים בניצחון מצרי (איובי).
דיווחים צלבניים מאשרים את טענתו של אל-מקריזי כי , יחד עם 1,000 מאנשיו נהרגו בקרב, ו-600 נלקחו בשבי, רובם נהרגו על ידי שוביהם בדרך למצרים.
ב-3 בנובמבר 2006, כחלק ממבצע ענני סתיו, כ-60 מחבלים התבצרו במסגד, דחפור די-9 של צה"ל מוטט את אחד מקירות המסגד וחיילי צה"ל נשלחו לסרוק את המבנה, 6 מחבלים נהרגו מקריסת התקרה, אך רוב המחבלים שהתבצרו שם נמלטו בחסות ההמון וחלקם אף התחפשו לנשים.
המסגד המקורי כלל חדר אחד גדול, עם כיפה פשוטה, שנבנה מאבנים גולמיות ושחוקות.
מהמסגד המקורי לא נותר דבר מלבד האכסדרה הדרומית עם הגג שלה.
אולם התפילה מסתיים בחדר ממזרח המקורה בכיפה.
לוח הייסוד כתוב בכתב נסח'י איובי.
מסביב לעולם בשמונים יום היא מיני-סדרה אמריקאית בת שלושה פרקים ששודרה במקור ברשת NBC במשך שלושה לילות, מ-16 באפריל 1989 עד 18 באפריל 1989. זהו עיבוד טלוויזיוני לרומן הקלאסי של ז'ול ורן משנת 1873 באותו השם.
את המיני-סדרה ביים באז קוליק וכיכבו בה פירס ברוסנן, אריק איידל, ג'וליה ניקסון ופיטר יוסטינוב.
הגיבורים עוברים במסלול מעט שונה מאשר בספר, וכמו כן במיני-סדרה נכללים מספר אישים היסטוריים בולטים שלא נכללו בעלילת הספר המקורי, כמו שרה ברנאר, לואי פסטר, ג'סי ג'יימס, קורנליוס ואנדרבילט, הקיסרית הסינית צה שי, והמלכה ויקטוריה.
העלילה מתמקדת בהרפתקאותיו של הג'נטלמן האנגלי פיליאס פוג (מגולם על ידי פירס ברוסנן), אשר מהמר על 20,000 פאונד ליכולתו להקיף את כדור הארץ ב-80 יום בלבד.
על מנת להוכיח זאת ולזכות בהתערבות, הוא לוקח עמו את השרת הצרפתי שלו ז'אן פספרטו (מגולם על ידי אריק איידל), ויוצא למסע סוער ברחבי העולם, כאשר לאורך הדרך הוא נתקל במכשולים שונים.
בנוסף, פוג ופספרטו נרדפים על ידי הבלש וילבור פיקס (מגולם על ידי פיטר יוסטינוב), אשר סבור שפוג שדד בנק ומנסה להקיף את העולם ב-80 יום על מנת שלא ייתפס.
פירס ברוסנן - בתפקיד פיליאס פוג
אריק איידל - בתפקיד ז'אן פספרטו
ג'וליה ניקסון - בתפקיד הנסיכה אודה
פיטר יוסטינוב - בתפקיד הבלש פיקס
ג'ק קלוגמן - בתפקיד קפטן בונסבי
רוברט מורלי - בתפקיד מר גריינג'ר
דארן מקגאווין - בתפקיד בנג'מין מאדג'
רודי מקדאוול - בתפקיד מקביינס
ג'ון הילרמן - בתפקיד סר פרנסיס קוממרטי
ג'יימס בי סיקינג - בתפקיד לייל גליק
ג'ון מילס - בתפקיד פברשם
המיני-סדרה יצאה לשווקים לאורך השנים בפורמטים שונים, כולל VHS ו-DVD.
מָסגֵ'ד סוֹלימָאן (בפרסית: مسجدسلیمان; תעתיק מדויק: מסג'דסלימאן) היא עיר במחוז ח'וזסתאן אשר באיראן, ובירת נפת מסג'ד סולימאן.
במאה ה-20 העיר התפתחה בהדרגה סביב שדה הנפט שהתגלה בה והופעל בשנת 1908 (באר הנפט הראשונה במזרח התיכון).
תושבי העיר הם בני העם הלורי ומשתייכים ל.
העיר מסג'ד סולימאן היא בין הערים העתיקות במסופוטמיה הקדומה של ממלכת עילם.
בשנת 1955, רומן גירשמן גילה במערת פפדה (Pepdeh) עדויות למגורים של בני אדם לפני 10,000 שנה.
חפירותיו של גירשמן באזור מסג'ד סולימאן הביאו אותו למסקנה שהעיר הנוכחית נבנתה על גבי העיר העתיקה פָּרסוֹמָאש (Parsomash) שהייתה בירת הממלכה האחמנית.
בימי קדם (אין תאריך מדויק) היה במסג'ד סולימאן מקדש שבו בערה "אש תמיד" ומשערים שחומר הבעירה היה גז שיצא מן הקרקע.
ככל הנראה במהלך התקופה הסאסאנית מסג'ד סולימאן, כמו עוד מרכזים מיושבים רבים, ננטשו, או סבלו מירידה חדה במספר תושביהם.
לאחר הכיבוש המוסלמי, רבים מהמבנים המונוליתיים העתיקים של האזור נהרסו.
האזור נשלט על ידי שליטים שמונו על ידי הח'ליפים האומיים, ואין מידע משמעותי עד תקופת השושלת הקאג'ארית, כאשר הוא הפך למרכז לסחר בזפת ושם העיר שונה ל-טול-גור (Tol-Ghor).
לאחר גילוי הנפט באזור, העיר קיבלה את השם "ג'האנגירי" (Jahangiri) ולאחר שהקידוח הראשון החל להפיק נפט, שונה שם העיר למידאן-נפטון (Maydan-Nafton).
בשנת 1924, המועצה הלאומית של איראן באמצעות צו של מוחמד רזא פהלווי שינתה באופן רשמי את שם העיר למסג'ד סולימאן.
התושבים המקוריים של העיר מסג'ד סולימאן הם בני העם הלורי ומשתייכים לשבט בח'תיאר.
עם זאת משהעיר הפכה למרכז תעשייתי התיישבו בה בני לאומים שונים.
אזור מסג'ד סולימאן מסווג כבעל אקלים צחיח למחצה חם.
הקיץ ארוך, לוהט, יבש ובהיר, והחורף קריר, יבש וברובו בהיר.
במהלך השנה, הטמפרטורה נעה בדרך כלל בין7–44 מעלות צלסיוז.
לעיתים רחוקות הטמפרטורה יורדת מתחת ל-3° או עולה מעל 47°.
שאפור בח'תיאר (1914 – 1991) פוליטיקאי איראני, מתנגד למשטר השאה מוחמד רזא שאה פהלווי.
כיהן כראש הממשלה האחרון שמונה על ידיו בזמן המהפכה ב-1979. לאחר החלפת ממשלתו קצרת הימים, יצא לגלות בצרפת, שם נרצח.
עיריית מסג'ד סולימאן נוסדה ב-1960. הסמכות הביצועית העליונה של העירייה נתונה בידי ראש העיר נבחר על ידי המועצה האיסלאמית של מסג'ד סולימאן.
מסביב לעולם בשמונים יום היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנמשכה במשך עונה אחת של 16 פרקים, ששודרה בין השנים 1972–1973 ב-NBC.
זאת הייתה הסדרה המונפשת הראשונה שהופקה באוסטרליה והוצגה בטלוויזיה האמריקאית.
לייף גראם ביים את כל 16 הפרקים, והסיפורים עובדו באופן חופשי על ידי צ'סטר "צ'ט" סטובר מהרומן משנת 1873 "מסביב לעולם בשמונים יום" מאת ז'ול ורן.
מניעיו של פילאס פוג (אלסטיר דאנקן), בעלי גוון קומי יותר מאשר הרומן של ורן, שונים מאלה של קודמו הספרותי.
בסיפור זה, פוג מאוהב בלהט בבלינדה מייז (ג'נט וולדו), שדודה, לורד מייז (אוון ויינגוט), מתנגד בתוקף לנישואיו של פוג, האזרח הפשוט, לאחייניתו.
פוג מציע הימור: אם יוכל לנסוע מסביב לעולם בשמונים יום, אז לורד מייז ייתן לו את ידה של בלינדה לאישה; אם פוג ייכשל, הוא ינטוש אותה.
שני הגברים גם מבצעים הימור צדדי של 20,000 פאונד.
פוג מלווה במשרתו, ז'אן פספרטו (רוס היגינס), ובקוף המחמד של פספרטו, טוטו.
הם משתמשים בכל אמצעי התחבורה שהיו זמינים בסוף המאה ה-19, ביניהם: כדורים פורחים, רכבות, פילים וספינות קיטור - במהלך מסעם.
פוג ופספרטו מחלקים ידע גאוגרפי לקהל בכל אחת מתחנותיהם.
לורד מייז שוכר חבלן בשם מר פיקס (מקס אוסביסטון), על מנת להפריע למסעם של פוג ופספרטו.
בניגוד לעמיתו ברומן של ורן, פיקס אינו בלש מסקוטלנד יארד שמנסה לעצור את פוג בחשד לשוד בנק.
פוג מצליח להשלים את מסעו עד סוף העונה הנוכחית של הסדרה, וזוכה בידה של בלינדה תוך זמן קצר.
לכל פרק יש את אותו המבנה:
פוג מתאר את יעדם לפספרטו.
פוג מבקש מפספרטו לארוז את התיק באוסף לכאורה אקראי של פריטים.
פיקס מתאר בקול רם את תוכניתו לעצור את פוג.
פוג ופספרטו עוקבים אחר מסלולם, בעוד פיקס מנסה לעצור אותם.
במהלך המסע, פוג מוצא את הזמן להסביר את ההיסטוריה והגאוגרפיה של המקומות בהם הם מבקרים.
בסופו של דבר, כל הפריטים שפוג ופספרטו לקחו איתם התגלו כחיוניים.
הפתגם שפוג הציג בתחילת הפרק מוכיח את עצמו גם הוא כחיוני להצלחתם.
הפרק מסתיים באומרו של פוג "עבודה טובה, פספרטו!"
הסדרה הופקה באמצעות חברת Australian Air Programs International, שאחד מצוות המפיקים שלה, וולטר ג'יי האקר, שימש כמנהל הסדרה.
NBC שידרה את שש עשרה הפרקים בארצות הברית בלוח השידורים שלה בשבת בבוקר במהלך עונת 1972–1973.
ג'ון סנגסטר הלחין את מוזיקת הנושא, לווריאציה על המנגינה של "מדמואזל מארמנטיירס".
המילים נכתבו, במיוחד עבור הסדרה, על ידי כותב לא מזוהה.
הסדרה יצאה לאור ב-DVD של אזור 1 בארצות הברית, כסט של שני דיסקים, על ידי Visual Entertainment ב-27 בספטמבר 2011.
מסגד אִבּן רוּשד-גֶתה הוא מסגד ליברלי היחיד מסוגו בגרמניה.
הוא נחנך בברלין ביוני 2017, ונקרא בצירוף שמות, על שם הפילוסוף האנדלוסי-ערבי מימי הביניים אבן רושד ועל שם הסופר והמדינאי הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה.
המסגד נוסד על ידי סיירן אטאש (Seyran Ateş), עורכת דין גרמנית ופמיניסטית מוסלמית ממוצא כורדי.
המסגד אוסר על כיסוי הפנים כמו עטיית חג'אב, בורקה או ניקאב, התפילה משותפת לנשים וגברים יחד והוא מקבל מתפללים להט"בים.
זהו המסגד הראשון מסוגו בגרמניה ואחד הראשונים באירופה ובעולם כולו.
המסגד הוקם באגף של בניין הכנסייה "יוהניסקירכה" (Johanniskirche) בברלין-מואביט ופעל שם בין יוני 2017 לאוקטובר 2020. לאחר מכן המסגד עבר לבניין עצמאי באותו אזור, בכתובת: Ottostraße 16, 10555 Berlin (Moabit).
האסלאם מתייחס ללהט"ב בשלילה ובקוראן ישנם פסוקים שעל פי הפרשנות הרווחת מגנים את ההומוסקסואליות, כמו בפרשת לוט: .
ברוב מדינות העולם המוסלמי, יחסים חד־מיניים נחשבים לעבירות פליליות, לעיתים אף נענשים במוות על פי פרשנות שריעה איסלאמית.
במדינות המוסלמיות: איראן, אפגניסטן, ברוניי, מאוריטניה, ניגריה, פקיסטן, ערב הסעודית, קטר, סומליה, איחוד האמירויות, אוגנדה ותימן, החוק הפלילי מתיר עונש מוות על יחסים בין גברים, ולעיתים אישום במעשה סדום מביא לתלייה פומבית או עינויים פיזיים (כמו: הצלפה בשוט, בערב הסעודית).
עצם הידיעה על היות אדם להט"ב מלווה בארצות מוסלמיות, בהטלת סטיגמה חברתית קשה על האדם ומשפחתו.
בשנת 2010, יצא מהארון האימאם נור ווארסמה (Nur Warsame) שעמד בראש אחד המסגדים הגדולים ביותר במלבורן, אוסטרליה, הקהילה המוסלמית ניתקה קשר עמו והוא הכריז על רצונו להקים מסגד ידידותי לקהילת הלהט"ב.
באותה תקופה דֻווח באוסטרליה על עוד אימאמים שיצאו מהארון והטיפו שהומוסקסואליות אינה מגונה באסלאם ויש לעודד מסגדים לקבל בברכה מיעוטים מיניים.
במקביל היו "מסגדים סודיים" למוסלמים להט"ב.
המסגד Masjid Nur Al-Isslaah ("מסגד האור לרפורמה") על ידי האימאם דַאאיִי עבדאללה (Daayiee Abdullah), שהיה האימאם הגיי הראשון בארצות הברית.
סביב המסגד התקבצה קהילת מוסלמים להט"ב והאמאם מחתן בני זוג מאותו מין.
בשנת 2012 נפתח בפרברי פריז חדר תפילה "הראשון בגודלו באירופה הידוע כמסגד ידידותי ללהט"בים" על ידי האמאם לודוביק-מוחמד זאהד (Ludovic-Mohamed Zahed).
שנחשב חלוץ בתחום, האמין בפתיחות מלאה לשוני של זהות מינית והתחתן עם גבר.
החלל הראשוני של המסגד, היה חדר בגודל 10 מטרים רבועים, בתוך מקדש זן בפריז והוא הוגדר כ"מקום של מקלט ופולחן, עם תפילות משותפות המתקיימות במסגרת שוויונית וללא כל צורה של אפליה מגדרית, המבוססת על ייצוג מתקדם של האסלאם".
המקום המקורי נשמר בסוד עקב "שיקולי אבטחה".
בהמשך אותה שנה נפתח בפריז "מסגד האחדות" שעשוי להכיל יותר מ-300 מאמינים.
בראיון למגזין החדשות דר שפיגל אמרה אטאש כי "אף אחד לא יורשה להיכנס עם ניקאב או בורקה...
אנו מאמינים כי רעלות המכסה את כל הפנים אינן קשורות לדת, אלא הן הצהרה פוליטית".
היא אמרה לעיתונאים כי קיבלה השראה מוולפנג שויבלה, שר האוצר הגרמני, שאמר לה שמוסלמים ליברלים צריכים להתאחד.
המייסדת סיירן אטאש אמרה "אנו זקוקים לפרשנות היסטורית-ביקורתית של הקוראן " ו"כתב קודש מהמאה ה-7 שאסור ואסור לקבלו פשוטו כמשמעו.
אנו דוגלים בקריאה של הקוראן המכוונת לחמלה, אהבת אלוהים ומעל הכל לשלום".
המסגד הוא "מקום לכל אותם אנשים שאינם עומדים בכללים ובתקנות של מוסלמים שמרנים.
אטאש ספגה ביקורת חריפה מצד מנהיגים בטורקיה ובמצרים ואף נשלחו אליה איומי מוות והיא הגיבה באומרה שהמסגד, כולל מספר חסידיו הפליטים, שולח אות במאבק נגד הטרור האסלאמי.
ביולי 2022, המסגד הפך לראשון בגרמניה שהניף את דגל הגאווה, לתמיכה בקהילת הלהט"ב.
לאחר פתיחת מסגד אבן רושד-גתה, ביוני 2017, דיווחו מקימיו על איומים חמורים והפחדות כלפיהם וכלפי מוסלמים ליברליים.
משטרת ברלין, הגבירה משמעותית את אבטחתה של אטאש.
בתקשורת הטורקית הוצג המסגד כחלק מתנועתו של פטהוללה גולן, טענה שהוכחשה על ידי ארג'אן קראקויון (Ercan Karakoyun), יושב ראש "קרן דיאלוג וחינוך" (Stiftung Dialog und Bildung) המזוהה עם גולן בגרמניה וכן על ידי המסגד עצמו.
התקשורת הטורקית תקפה בחריפות את הפרויקט, ואטאש ספגה איומים ועוינות, הן מצד קיצוניים והן מצד מתנגדי אסלאם בגרמניה ומחוצה לה.
"מועצת הפתווה" של אוניברסיטת אל-אזהר במצרים כינתה את המסגד "פגיעה באסלאם" והוציאה פתווה נגדו.
הפתווה חלה על כל המסגדים הליברליים בהווה ובעתיד, ונומקה בשל איסור על רעלות במתחם, תפילה משותפת לנשים וגברים, וקבלת מתפללים הומוסקסואלים.
באוקטובר 2023 נודע כי כמה חודשים קודם לכן נעצרה קבוצה בת שבעה אנשים המזוהים עם דאעש, מטג'יקיסטן, טורקמניסטן וקירגיזסטן שתכננה, בין היתר, פיגוע במסגד אבן רושד גתה.
המייסדת, אטאש הודיעה שבשל סיבות ביטחוניות והיעדר תמיכה כספית, בכוונתה לסגור את המסגד עד סוף 2024.
מסגד אל־אקצא הוא מסגד בהר הבית שבירושלים, הנחשב לשלישי בחשיבותו באסלאם לאחר מסגד אל־חראם במכה ומסגד הנביא באל־מדינה.
על פי המסורת המוסלמית זהו המקום אליו הגיע מוחמד במסעו הלילי ממכה אל "המסגד הקיצון", משם עלה השמיימה עם המלאך גבריאל והשאיר את טביעת רגלו באבן.
בעבר "מסגד אל־אקצא" התייחס ל"כיפת הכסף", המסגד בקצה הדרומי של הר הבית.
עם זאת, בתקופה שלאחר פרוץ הסכסוך הישראלי־ערבי, מוסלמים רבים מתייחסים אל כל קומפלקס המסגדים בהר הבית, כולל כיפת הסלע הזהובה.
לכן בערבית השם "מסגד אל־אקצא" משמש הן למבנה הספציפי בדרומו, והן לכל הר הבית.
שם נוסף למתחם הוא "אל־חַרַם אל־קֻדְסי א־שַריף" (الحرم القدسي الشريف, מילולית "המתחם הנכבד באלקדס").
על מנת לציין במיוחד את המבנה שבדרום רחבת הר הבית משתמשים גם בשם "המסגד הקיבלי".
בערבית: الجامع القِبْلي (אל־ג'אמיע אל־קיבלי) או المصلى القبلي (אל־מוצלא אל־קיבלי) או المسجد القبلي (אל־מסג'ד אל־קיבלי).
מקורותיו של השם מסגד אל־אקצא
השם "מסגד אל־אקצא" נזכר בקוראן בסורת אל־אסראא, שם נכתב:
הפרשנות המוסלמית המקובלת מתקופת הראשידון ועד ימינו מייחסת את הפסוק ל"ליל האסרא והמעראג'" כלומר, המסע הלילי של מוחמד ממכה אל הר הבית בירושלים, וממנו אל השמיים כדי לקבל הנחיה אלוהית.
המוסלמים מציינים את המאורע ב־27 בחודש רג'ב על פי לוח השנה המוסלמי, או במועד סמוך לו (על־פי המסורת המקומית).
המסגד עצמו נבנה בשנת 705, 73 שנים לאחר מות מוחמד.
הקוראן אינו מבאר מהו המסגד שממנו יצא מוחמד למסע ולאן הגיע, פרט לכינויים "המסגד הקדוש" (אל־מסג'ד אל־חראם) ו"המסגד המרוחק ביותר" (אל־מסגד אל־אקצא), אך המקום מזוהה עם מסגד אל־אקצא.
על כן הוא בנה מסגד בהר הבית, קרא לו בשם "אל־אקצא" וטען כי הוא המסגד הקיצון שנזכר במסע הלילי של הנביא, וזאת כדי ליצור קשר ישיר בין מייסד הדת למסגד החדש ובכך לתת למסגד הילה דתית, כך שירושלים תשמש כתחליף למכה בתקופה הזאת.
על פי אחת מן המסורות המוסלמיות, זיהויו של מסגד אל־אקצא עם הר הבית בעיני המוסלמים התגבש עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בהנהגת הח'ליף השני עומר בן אל־ח'טאב במאה ה־7. בשנת 638 כבש עומר את ירושלים והתכוון לבנות בה מסגד.
הוא התייעץ עם כעב אל־אחבאר , רב יהודי שהתאסלם, והוא זה שזיהה את הר הבית כמקום בו התפלל מוחמד לפני המסע הלילי שלו.
בתקופת הח'ליפים מבית אומיה עלתה חשיבותה של ירושלים בעיני השלטון המוסלמי, כנראה מפאת קרבתה למקום מושבם של הח'ליפים בדמשק.
שליטתם של האומיים בערים הקדושות האחרות, מכה ואל־מדינה הייתה רופפת בשל מרידות של מנהיגים מקומיים, ולפיכך הם היו מעוניינים להאדיר את ירושלים, ולבנות בה מסגדים נוספים.
בימיהם נבנתה גם כיפת הסלע שהיא היום המבנה הבולט ביותר על הר הבית.
פרשנויות מוסלמיות קדומות, שאינן מקובלות היום, מייחסות את "המסגד המרוחק ביותר" להיכלות עליונים ולאו דווקא למקום מסוים על הארץ.
בגישה זו תמך ג'עפר א־צאדק (699–765) מצאצאי מוחמד, שטען כי מסגד אל־אקצא נמצא בשמים.
ב"ספר ההיסטוריה והמלחמה" של ההיסטוריון אל־ואקדי נכתב כי מסגד אל־אקצא שבו ביקר מוחמד נמצא בכפר אל־ג'ועראנה בערב הסעודית.
מספר חוקרים סבורים כך, ביניהם ד"ר וד"ר מרדכי קידר, אך טענה זו, המנוגדת לפרשנות המסורתית, אינה מקובלת על רוב חוקרי האסלאם.
המסגד הוקם כמה עשרות שנים לאחר מותו של מוחמד.
מועד תחילת בנייתו המדויק אינו ידוע.
מסגד אל־אקצא נבנה תחילה מעץ, ועל פי ההיסטוריון אולג גרבר כונה בתחילה בשם מסגד אל־אקצא (המסגד המרוחק ביותר), מסגד בית אלמקדס (מסגד בית המקדש) ולעיתים אף מסגד אל־חראם, כשמו של המסגד הגדול במכה.
הנזיר ארקולף תיאר את המבנה כשחזר ממסעו שהתקיים בסביבות שנת 670.
בשלב מאוחר יותר, נבנה במקום מבנה האבן.
מרבית ההיסטוריונים הערבים מימי הביניים מייחסים את בנייתו לעבד אל־מלכ, בונה כיפת הסלע, ומניחים כי בניית מסגד האבן החלה בשנת 691 והסתיימה בערך בשנת 705. מיעוטם מייחסים את מעשה הבנייה לבנו, וליד הראשון.
המבנה, בסגנון בזיליקה ביזנטית, נהרס מספר פעמים ברעידות אדמה, והוקם בכל פעם מחדש.
הסיבה להתמוטטויות התכופות לעומת כיפת הסלע היא כי הוא לא נבנה על קרקע סלעית אלא על קשתות־תמיכה ומילוי מימי הורדוס שהרחיב את הר הבית.
בערך בשנת 746 המסגד נפגע ברעידת אדמה המכונה רעש שביעית.
עם עליית בית עבאס, הח'ליף אל־מנסור הקים מחדש את המסגד.
השיקום הסתיים בשנת 771, ובשנת 774 התרחשה שוב רעידת אדמה, שהחריבה את רוב החלקים שנבנו על ידי אל־מנסור.
יורשו אל־מהדי בנה בשנית את המסגד בשנת 780, במתאר מעט שונה מהמקור.
רעידת האדמה האחרונה שבעטיה נבנה המסגד מחדש התרחשה בשנת 1033 וגרמה נזק חמור למסגד.
הח'ליף עלי א־זאהיר, בן השושלת הפאטמית, בנה את המסגד מחדש.
הבנייה והשיפוץ הסתיימו בשנת 1036, והם כללו את ארבעת האולמות המרכזיים, העמודים והקשתות המשמשים כאבני היסוד של המסגד.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים, הכריזו עליה כעל בירתם והקימו בה את "ממלכת ירושלים".
מסגד אל־אקצא זוהה כ"מקדש שלמה" (Templum Solomonis), בשל ההנחה כי במקום זה שכן ארמונו של המלך שלמה.
מבנה המסגד שימש כארמון לבלדווין הראשון, מלך ירושלים, ולאחר שנבנה ארמון למלך באזור שער יפו, הועבר לידי מסדר הטמפלרים ושימש כמפקדתם.
רק ב־1187, לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א־דין, המבנה חזר לשמש כמסגד.
במהלך השנים עבר המסגד מספר שיפוצים והרחבות.
למשל, בשנת 1345 הוסיפו הממלוכים שני אולמות ושני שערים בצידו המזרחי.
המסגד נפגע ברעידת האדמה של 1927 ואגף התמוטט.
במסגד אל־אקצא עצמו ובסביבתו יש מקום ל־5,000 מתפללים בקירוב.
עד לבנייתו של המסגד הגדול מסגד מרואן באורוות שלמה, היה מסגד אל־אקצא המסגד הגדול ביותר בירושלים.
הוא מתאפיין במספר סגנונות בנייה, ובהם גם סגנון צלבני.
בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, היו מסגד אל־אקצא וכיפת הסלע תחת סכנת התמוטטות.
בסיוע ממשלת המנדט הבריטי, יזמה המועצה המוסלמית העליונה בשנות ה־20 מפעל לשיקום המסגדים על הר הבית תחת הנהגתם של האדריכלים הטורקים מימר כמאלדין ומהמט ניהאד ביי (ניהאט ניגיזברק).
השיפוצים נמשכו עד סוף אותו עשור, וגולת הכותרת שלהם הייתה שיפוץ מרשים של מסגד אל־אקצא וציפוי בזהב של כיפת הסלע.
בשנת 1922 נפתחה ספריית מסגד אל־אקצא.
לאחר מלחמת העצמאות עבר המסגד, יחד עם הר הבית וירושלים המזרחית לשליטת ממלכת ירדן.
עבדאללה הראשון, מלך ירדן, נרצח עת ביקר והתפלל במסגד ב־20 ביולי 1951. המתנקש בחייו היה מצטפא שכרי, פלסטיני שהיה בן למשפחת חוסייני.
במלחמת ששת הימים הקים הלגיון הירדני עמדת צלפים בצריח המסגד, ממנה ירו לכיוון חיילי צה"ל.
ב־21 באוגוסט 1969 הוצת המסגד בידי צעיר אוסטרלי לוקה בנפשו בשם מייקל רוהאן, שהשתייך לכנסייה נוצרית אוונגליסטית בשם "כנסיית האל", והוא הודה כי התכוון להצית את המסגד על מנת להחיש את בוא המשיח על ידי הקמת בית המקדש היהודי על הר הבית.
רוהן נעצר, אושפז בבית חולים פסיכיאטרי וגורש מישראל.
ההצתה עוררה סערה בעולם המוסלמי, ומנהיגי ארצות ערב האשימו את ישראל במעשה וקראו לפעולות נגדה.
בשריפה זו נשרף כליל המינבר במסגד אל־אקצא (במת הדרשן), שנתרם למסגד בידי צלאח א־דין במאה ה־12 ונחשב במשך מאות שנים לאחד מסמלי המסגד.
במשך שנים ארוכות התנהלו במסגד עבודות שיקום ושימור, עם תרומות של מאות מיליוני דולרים שהגיעו למסגד אחרי השריפה.
עבודות השיקום שחזרו את מרב עבודות האמנות במסגד, למעט במת הדרשן המפוארת, שבמקומה הוצבה במה פשוטה.
צוות מיוחד בירדן עבד על שחזור במת הדרשן המקורית.
הצוות לשחזור הבמה כלל מומחים ממצרים, טורקיה, אינדונזיה ומדינות אירופה שאספו רישומים עתיקים.
ד"ר מחמוד אל־בלביסי, מהמחלקה לאמנות אסלאמית באוניברסיטת אל־בלקא שבסלט, צפונית לעמאן בירדן, הכין וריכז את התרשימים.
הצוות השלים את עבודות האמנות המורכבות לשחזור במת הדרשן בשנת 2007.
מסגד אל־אקצא מוזכר לעיתים קרובות בנאומיהם של מנהיגים מוסלמים, בפרט פלסטינים, כסמל למאבק בישראל, בגלל שליטתה בירושלים.
חלקם אף מלבים את החשש שישראל עלולה לפגוע במסגד כדי להקים את בית המקדש השלישי.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה שפרצה לאחר שאריאל שרון עלה להר־הבית, כינו אותה הפלסטינים "אינתיפאדת אל־אקצא".
אחד הארגונים החמושים של תנועת פת"ח נקרא "גדודי חללי אל־אקצא".
אחד מהקירות התומכים של הר הבית הוא הכותל המערבי אליו מגיעים יהודים רבים.
לא אחת השליכו מוסלמים מהר הבית אבנים אל עבר היהודים שהתפללו ברחבת הכותל.
בתקופות של מתיחות רבה נוהגת משטרת ישראל להגביל את הכניסה למסגד למבוגרים מעל גיל מסוים בהתאם לנסיבות.
במהלך השנים, וביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים, נעשו ניסיונות פגיעה במסגדי הר הבית על ידי יהודים ונוצרים.
מסגד אל-עסכריה או הקבר הקדוש אל-עסכריה (בערבית مرقد الامامين علي الهادي والحسن العسكري, תעתיק מדויק: מרקד אלאמאמין עלי אלהאדי ואלחסן אלעסכרי) הוא מסגד מוסלמי שיעי השוכן בעיר העיראקית סאמרא.
זהו אחד המסגדים החשובים והקדושים ביותר בעולם השיעי, וככל הנראה הוא נבנה בשנת 944. לפי המסורת, בקבר שנמצא במסגד קבורים שני אימאמים שיעים חשובים, עלי אל-האדי וחסן אל-עסכרי, האימאמים השיעים העשירי והאחד-עשר.
הם הושמו במעצר בית באזור זה של סאמרא שהיה מחנה צבאי (ומכאן שם המסגד) על ידי הח'ליפה אל-מעתצם, ונפטרו בבית בקרבת המסגד שבנה אז אל-מעתצם.
המסגד סביב קברם הוקם מאוחר יותר, ב-944. בנוסף, קבורים במסגד חכימה בינת מוחמד, אחותו של האימאם עלי אל-האדי, וכן נג'ריס בינת ישועא (הידועה גם כ"ולדת אל-מהדי", אם המהדי), אשתו של חסן אל-עסכרי ואמו של מוחמד אל-מהדי.
לאחר בנייתו בשנת 944, נבנה המסגד מחדש ושופץ מספר פעמים.
שינויים חשובים הם אלו של ארסלאן אל-בסאסירי בסביבות 1053 ושל הח'ליפה א-נאצר ב-1209. השינויים האחרונים טרם הפיגוע היו אלו שביצע נאסר א-דין שאה קאג'אר ששיפץ את המסגד ב-1868, והוסיף כיפתו המוזהבת ב-1905. הכיפה צופתה ב-72,00 חתיכות זהב והוקפה בקירות מחופים אריחים בצבע כחול בהיר.
גובה הכיפה היה כ-20 מטרים ורוחבה כ-68 מטרים.
ב-22 בפברואר 2006 הוא עלה לכותרות בשל הפיגוע במסגד אל-עסכריה.
בפיגוע נהרסה כליל כיפת המסגד, והסברה היא שהפיגוע בוצע על ידי ארגון "אל-קאעידה בעיראק" הסוני.
ב-13 ביוני 2007 אירע במקום פיגוע נוסף, למרות האבטחה שהושמה במקום.
הפיצוץ הרס את המינרטים שנותרו עומדים לאחר הפיגוע הקודם.
לאחר הפיגוע ב-2007, הממשלה העיראקית חתמה על חוזה עם חברה טורקית כדי לשקם את המסגד.
מאוחר יותר, היא ביטלה חוזה זה בשל עיכובים מצד החברה הטורקית.
נכון להיום, כיפת הזהב של המסגד והמינרטים שלו נבנו מחדש ושוקמו, והמסגד פתוח שוב למבקרים.
אל־מסגִ'ד אל־חראם הוא מסגד גדול בעיר מכה, החשוב ביותר באסלאם, וגם המבנה הדתי הגדול ביותר בעולם.
המסגד מקיף את הכעבה, המקום שאליו פונים המוסלמים בעת התפילה, ונחשב למקום הקדוש ביותר למוסלמים.
המסגד ידוע בדרך־כלל בכינויים חראם או אל־חרם א־שריף.
המבנה המצוי כיום מכסה שטח של 356,800 מ"ר, כולל מרחבי התפילה החיצוניים והפנימיים, ויש בו מקום להכיל עד 820,000 מתפללים בתקופת החג'.
על־פי התאולוגיה האסלאמית, המסגד נבנה תחילה בידי המלאכים לפני בריאת האנושות, כאשר אלוהים קבע מקום תפילה בכדור הארץ כדי להחזיר את הבית בגן עדן שנקרא אל־בַּיְת אל־מַעְמוּר (ערבית: البيت المعمور), פירושו "בית התפילה של המלאכים".
אל־בית אל־מעמור נמצא ישירות מעל הכעבה בגן־עדן.
הכעבה הראשונה נבנתה בידי מלאכים, ואדם הראשון היה האדם הראשון שבנה אותה מחדש.
מפעם לפעם המסגד נהרס ונבנה מחדש.
על־פי אמונה נפוצה הכעבה האחרונה נבנתה בידי הנביא איברהים (אברהם) ובנו ישמעאל.
הם צוו בידי אללה לבנות את המסגד, ואת הכעבה.
האבן השחורה שוכנת בפינה הדרומית־מזרחית של הכעבה, והאמונה אומרת שהיא ירדה מן השמיים והשחירה בגלל חטאי האדם.
מסורת מוסלמית מניחה את סיפור החיפוש של ישמעאל ואמו אחר מים בסביבת המסגד.
בסיפור, הגר רצה בין הגבעות של א־ספה ואל־מַרְווה בחיפושה אחר מים לבנה, עד שאלוהים לבסוף חושף בפניה את באר הזמזם, שבה מים זורמים ללא הפסקה עד היום.
לאחר ההג'רה, על ניצחונות הנביא מוחמד כשחזר למכה, האנשים עצמם במכה הסירו את כל האלילים והפסלים בתוך הכעבה ומסביבה וניקו אותם לגמרי.
צעד זה החיל את החוק האסלאמי על הכעבה ועל מבנה המסגד מסביב לה.
המבנה הנוכחי הוא התוצאה של הרחבה גדולה שהתחילה בשנת 1982, תחת חסותו של המלך פהד.
ב־20 בנובמבר 1979 – היום הראשון בשנת 1400 בלוח השנה המוסלמי (הראשון בחודש מוחרם), התרחש הקרב על הכעבה.
כ־200 קנאי־דת מוסלמים, אנשי "אל־אח'ואן", חלקם צעירים יוצאי האחים המוסלמים במצרים שהיו רשומים ללימודים איסלאמיים באוניברסיטה האיסלאמית באל־מדינה, מקום בו הייתה השפעה חזקה של האחים המוסלמים, מתוגברים בערבים מחצי האי־ערב הטילו מצור על אל־מסג'ד אל־חראם במכה.
ההתקפה שבוצעה בידי המורדים הונהגה על ידי ג'הימן אל־עותייבי ומוחמד איבן עבדאללה אל־קחטאני.
האירוע זיעזע את העולם המוסלמי שהמקומות הקדושים ביותר באסלאם ראו הרג ואלימות, כאשר מאות עולי־רגל שהו שם בעת החג' (העלייה לרגל) ונלקחו כבני־ערובה, ובסיום, מספר גדול של כוחות סעודיים וכוחות של התוקפים נהרגו כתוצאה מקרב על השליטה במקום.
ב־11 בספטמבר 2015 קרס עגורן על אחד מאגפי המסגד, וגרם ל־107 הרוגים ויותר מ־180 פצועים.
הקיבלה היא הכיוון שאליו פונים המוסלמים בעת תפילתם (צלאה) – לעבר הכעבה.
זה כדי לציין את האיחוד בסגידה לאל יחיד.
בתחילה היה כיוון הקיבלה לכיוון "בית אֵל־מַקְדִס", ירושלים (ולכן נקראת הקיבלה הזאת "הראשונה מן השתיים"), אך הדבר נמשך רק לשבעה־עשר חודשים, עד שהקיבלה כוונה לכעבה שבמכה.
לאחר כמה התחשבנויות של שותפיו של מוחמד, השינוי הגיע בפתאומיות בשעת תפילת הצהריים באל־מדינה.
מוחמד הנחה את התפילה כאשר אללה התגלה אליו והורה לו לקחת את הכעבה כקיבלה (כלומר לשנות את כיוון התפילה לכיוון מסגד אל־חראם).
בהתאם לחשבונות מהעבר, מוחמד, שהיה מופנה לירושלים, וכשראה את ההתגלות, מיד פנה לכיוון מכה, והמתפללים שמאחוריו עשו כך גם־כן.
החראם הוא החלק החשוב ביותר בעלייה לרגל של החג' והעומרה שמתרחשת בחודש ד'ו אל־חיג'ה בלוח השנה המוסלמי ובכל זמן בשנה, בהתאמה.
העלייה לרגל של החג' היא אחת מחמשת עמודי האסלאם, וכל מוסלמי שבריא מבחינה גופנית ויכול להרשות לעצמו מסע שכזה נדרש לבצע אותו.
בשנים האחרונות, כשלושה מיליון מוסלמים מבצעים את החג' מדי שנה.
באופן מילולי, משמעות המילה כעבה בערבית מקום גבוה בעל הוקרה ויוקרה.
ייתכן גם כי המילה כעבה נגזרה מהמילה כָעְבּ שפירושה קובייה.
כמה מן השמות האלו כוללים:
אל־בַּיְת אל־עָתִיק שלפי הסבר אחד, פירושו 'הקדום והעתיק ביותר'.
לפי הסבר אחר, פירושו 'חופשי ומשוחרר'.
אל־בַּיְת אל־חראם שתרגומו כפי הנראה 'הבית המכובד'.
המבנה בשלמותו בנוי ללא השכבות של האבן האפורה־כחולה מהגבעות שסובבות את מכה.
ארבע הפינות בכלליות מופנות לארבע רוחות השמיים.
בפינה המזרחית נמצאת הרוּקְן אל־אָסְוואד (האבן השחורה, תעתיק מדויק: אלרכן אלאסוד), בפינה הצפונית נמצאת הרוּקְן אל־עִירָאקי ('הפינה העיראקית', תעתיק מדויק: אלרכן אלעראקי), במערבית נמצאת הרוּקְן א־שָאמִי ('הפינה הסורית', תעתיק מדויק: אלרכן אלשאמי) ובפינה הדרומית הרוּקְן אל־יָמָאנִי ('הפינה התימנית', תעתיק מדויק: אלרכן אלימאני).
ארבע החומות מכוסות בבד (כסווה).
הכסווה לרוב עשוי ממשי שחור ורקומים עליו השהאדה ופסוקים מהקוראן.
החצר נמצאת סביב הכעבה והמתפללים משתמשים במרחב הזה כדי לבצע טוואף וצלאה.
בתחילה, המסגד היה מאוד קטן יחסית לגודלו היום אולם, עם הזמן הוא הורחב.
תחת שלטון העות'מאנים הוא גדל בערך עד לגודלה של החצר כיום.
עבודת הרחבה גדולה בוצעה בידי הממשל הסעודי ברעיונות האדריכלות המודרנית.
המסגד הפך למקום בעל ממדי ענק, שיש ביכולתו לאכסן כמיליון מתפללים במהלך החג' (העלייה לרגל).
המסגד גם מצויד באמצעי נוחיות מודרניים כדוגמת מזגנים ומדרגות נעות שמסוגלות להוביל 100,000 אנשים בשעה.מחוץ למסגד העכשווי ישנה חזית שיש מפוארת, ויש לו שלוש קומות שכל אחת מהן יכולה להכיל אלפי מתפללים.
שייח' ד"ר עַבְּד א־רַחְמָן א־סוּדׇיְס (ערבית: عبد الرحمن السديس)
שייח' ד"ר סָעוּד א־שׁוּרָיְם (ערבית: سعود الشريم)
שייח' צָאלִח א־טָאלִבּ (ערבית: صالح الطالب)
שייח' מוּחמד א־סוּבָּיְל (ערבית: محمد السبيل)
שייח' אוסאמה חַ'יָּאט (ערבית: أسامة خياط)
שייח' צָאלִח בִּן חוּמָיְד (ערבית: صالح بن حميد)
שייח' צָלָאח אל־בּוּדָיְר (ערבית: صلاح البدير) (משנת 2005 במשך חודש הרמדאן למתפללי התָרָאוויח)
שייח' עבדאללה אל־ג'וּהָנִי (ערבית: عبدالله الجهني) (משנת 2005 במשך חודש הרמדאן למתפללי התָרָאוויח)
שייח' מוחמד פָארוּק (ערבית: محمد فاروق), מואזין של מסג'ד אל־חראם ומסג'ד נָמירָה, ביום ערפאת.
שייח' מוחמד שָאכֶּר מוּאזין (ערבית: محمد مؤذن).
שייח' אחמד רָיֵס (ערבית: أحمد ريس)
שייח' עָלִי אחמד מ֫וּלָא (ערבית: على أحمد ملا)
שייח' מָאגִ'ד אבראהים עַבָּאס (ערבית: ماجد ابراهيم عباس)
שייח' עָלִי בִּן גָ'אבִּר המנוח (ערבית: على بن جابر)
שייח' עוּמָר א־סוּבָּיְל המנוח (ערבית: عمر السبيل) (בנו של מוּחָמָד א־סוּבָּיְל)
שייח' עָלִי אל־חוּדָ'יְפִי (ערבית: على الحذيفي) (האימאם הנוכחי של אל־מדינה) (לתָרָאוויח)
שייח' עַבְּד אל־בָּארִי א־ת'וּבָּיְתִי (ערבית: عبد الباري الثبيتي) (האימאם הנוכחי של אל־מדינה) (לתָרָאוויח)
מסגד אטהם ביי (באלבנית: Xhamia e Et'hem Beut) ממוקם סמוך לכיכר סקנדרבג במרכז טירנה, בירת אלבניה.
בנייתו החלה בשנת 1789 על ידי מולה ביי, והסתיימה בשנת 1823 על ידי בנו האג'י אטהם ביי, שהיה גם נינו של סולימאן פאשה ברגיני.
בזמן השלטון הקומוניסטי באלבניה היה המסגד סגור, והוא נפתח מחדש ב-18 בינואר 1991, לאחר נפילת המשטר.
ציורי הקיר (פרסקו) שבמסגד מציגים עצים, מפלי מים וגשרים וכן תיאורי טבע דומם, מחזות נדירים באמנות מוסלמית.