tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורני נפטר בשנת 1903, ובין השנים 1906 לבין 1963 תופעל קו הרכבת שהוא ייסד בידי חברת Chicago North Shore and Milwaukee Railroad, חברה שקמה בווקיגן שבאילינוי, על אם הדרך של קו זה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הקו מתופעל על ידי חברת מֶטְרַא (Metra) – חברת הרכבות הפרווריות של שיקגו.
הקו מסתיים כיום בקנושה שבוויסקונסין.
הרכבות הראשונות שנסעו בקו זה היו רכבות קיטור.
הן הוחלפו ברכבות חשמליות וכיום נוסעות שם רכבות דיזל.
קו רכבת אחר שעובר דרך אוונסטון הוא הקו הסגול של הרכבת העילית של שיקגו (EL), שייך לחברת CTA.
חברה זו מפעילה גם חלק גדול משירות האוטובוסים המפותח של אוונסטון, לצד חברת פייס.
הקו הסגול יוצא מווילמט וחוצה את אוונסטון, שבה יש לו שמונה תחנות.
במרבית שעות היום הקו הסגול מסיים את נסיעתו בתחנה האחרונה של הקו האדום, המצויה ברחוב הוורד – על גבול שיקגו ואוונסטון.
אולם בשעות העומס, הקו ממשיך כאקספרס אל מרכז העיר שיקגו, תוך שהוא עוקף את מרבית תחנותיו של הקו האדום בלי לעצור בהן.
נכון לשנת 2009, התחבורה הציבורית באוונסטון היא מן המפותחות בפרוורי החוף הצפוני של שיקגו ומפותחת מאוד יחסית לתחבורה ציבורית במרבית פרוורי הערים בארצות הברית.
התפתחות התחבורה הציבורית באוונסטון אפשרה מכירה טובה יותר של התוצרת החקלאית של האזור לצד האצת העיור בו.
בתחילת המאה העשרים נסגרו החוות החקלאיות האחרונות של אוונסטון.
התחבורה הציבורית המפותחת ושגשוגה של אוניברסיטת נורת'וסטרן הפכו את הסטודנטים, כולל הסטודנטים הזרים, למרכיב מכריע באוכלוסיית העיר.
מרבית בתי הבילוי בעיר פונים לקהל בני העשרים וברחובות.
ניתן למצוא בעיר, למשל, שפע מזנונים מהירים מסגנונות לאומיים רבים.
עם הקמתה יצא שמה של העיר כעיר "יבשה", כלומר שהיה אסור למכור משקאות אלכוהוליים בתחומה.
בין תושבי האזור היו מספר פעילים נודעים כנגד צריכת אלכוהול, ורק בסביבות 1970 הותר לתושביה למכור משקאות אלכוהוליים.
על רקע זה, אוונסטון היא אחת מכמה הערים בארצות הברית הטוענות שגלידת סנדיי – גלידה המוגשת בכוס הדומה לכוס קוקטייל, הומצאה בהן.
מרכיב שני בחשיבותו באוכלוסיית העיר הוא אוכלוסיית יוממים – אנשים שעובדים בעיר הגדולה ומתגוררים בנוחיות וברווחה שמאפשר פרוור.
הקרקע באוונסטון זולה הן ביחס לזו שבשיקגו והן ביחס לזו שבוילמט.
אוונסטון היא גם אחד המקומות הקרובים ביותר למרכז העיר שיקגו המאפשרים בית פרטי בקרבת חוף, כולל בית פרטי עם רצועת חוף פרטית.
בצד אוניברסיטת נורת'וסטרן, באוונסטון מוסדות נוספים וביניהם מטות ארגונים חשובים כדוגמת המרכז העולמי של ארגון "רוטרי".
ביישוב נמצא גם אצטדיון (Ryan Field) "ריאן פילד" - מגרש הבית של קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, בית החולים של אוונסטון וכמה מוזיאונים קטנים.
חלק מהאנשים שעובדים במשרדים ובמזנונים באוונסטון גרים בסקוקי המשמשת עבור אוונסטון מעין "פרוור של פרוור".
כל בתי הספר הממלכתיים של אוונסטון מתנהלים על ידי מחלק חינוך 65, שמשותף לה ולחלק מסקוקי.
החינוך באוונסטון מתוקצב טוב יותר מאשר בשיקגו, אך טוב פחות מאשר בווילמט.
בניגוד לחופים של שיקגו, שרצועות החוף הפרטיות בהן נדירות והחופים שלה פתוחים לרחצת הציבור בחינם, בהשגחת מציל מטעם עיריית שיקגו, רצועות החוף הפרטיות בחופי אוונסטון הן נפוצות ובחופי הרחצה נגבה תשלום.
מעבר לזאת, שטח רב מרצועת החוף של אוונסטון אסור לרחצה כלל והונחו עליו סלעים כדי לא לאפשר שכיבה על החול.
על החוף הפרטי של קמפוס אוניברסיטת נורת'וסטרן הוקם חצי אי מלאכותי בשטח שלוש מאות דונם.
חצי האי סוגר לחלק מימת מישיגן כבריכת קירור לציוד הניסוי הכבד בחלק מבנייני האוניברסיטה.
הכניסה אל חצי האי אינה בתשלום, אך הרחצה בחופו של קמפוס האוניברסיטה אסורה.
חצי האי משמש כגן ציבורי המשרת קהל שוחר ספורט ונופש.
אוורגרין סופר-טנקר היה מטוס הכיבוי הגדול בעולם עד 2013. המטוס מדגם בואינג 747 הוסב למטרות כיבוי אש, והיה בבעלות פרטית של חברת אוורגרין אינטרנשיונל האמריקאית.
למטוס הייתה קיבולת של 94,850 ליטר, והיה מהיחידים המצוידים במערכת לראיית לילה, שאפשרה לו לפעול גם בשעות החשכה.
ב-1 בינואר 2014, הכריזה חברת אוורגרין אינטרנשיונל על הליך פירוק.
נכון ל-2016 המטוס נמצא באחסנה.
פיתוח המטוס החל לאחר שתי תאונות בהן התרסקו שני מטוסי כיבוי כבדים, מטוס C-130 הרקולס ומטוס PB4Y-2 Privateer בשנת 2002, שאחת מסיבותיהם הייתה גילם המתקדם של המטוסים.
מחלקת הפנים של ארצות הברית ביקשה ממספר חברות לפתח מטוס כיבוי כבד חדש, שיחליף את המטוסים הישנים שהיו בשירות.
חברת התעופה אוורגרין אינטרנשיונל איירליינס (Evergreen International Airlines), הציעה להסב עד ארבעה מטוסי בואינג 747 שברשותה למטוסי כיבוי.
טיסת הבכורה של מטוס הסופרטנקר הראשון, מדגם בואינג 200–747, הייתה ב-19 בפברואר 2004. החליף אותו מטוס אחר, מדגם 100–747, שהיה מוצב בדרך קבע בנמל התעופה של סקרמנטו בקליפורניה.
בנוסף לקיבולת הגדולה היו למטוס מספר יכולות שהבדילו אותו משאר מטוסי הכיבוי, בהן: יכולת ניווט באמצעות מכשיר GPS, אמצעי ראיית לילה, שאפשרו למטוס לפעול גם בשעות החשיכה, מהירות טיסה של 970 קמ"ש, ויכולת טיסה בגבהים נמוכים במיוחד של כ-60 מטר.
המטוס הופעל לראשונה בשריפה גדולה שפרצה בשנת 2009 במחוז קואנקה בספרד.
בדצמבר 2010 שכרה ישראל מטוס זה כדי להילחם בשרפה בכרמל.
בשל קשיים כלכליים של חברת אוורגרין, המטוס מאוחסן מאז מאי 2013 בבית הקברות למטוסים Pinal Airpark מחוץ ל-Marana, אריזונה, ממתין לגריטה.
לוח הבקרה של הפלת המים הוצע במכירה פומבית ב-eBay באפריל 2015.
ב-1 בינואר 2014 הכריזה חברת אוורגרין אינטרנשיונל על הליך פירוק.
אוורה או איברא היא עיר תעשייה במחוז אר, בחבל נורמנדי שבצפון-מערב צרפת.
העיר ממוקמת על גדות נהר האיטון.
אוורה נוסדה לפני כ-1,500 שנים.
מאז הייתה העיר מעורבת מלחמות רבות, ולפחות חמש פעמים נשרפה העיר כליל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ספגה העיר הפצצות כבדות מידי הכוחות הגרמניים.
בימי הביניים נבנתה בעיר קתדרלת אוורה המציגה מספר סגנונות, שהבולט בהן הוא הסגנון הגותי.
במאה ה-13 לספירה הייתה העיר מרכז רבני חשוב של בעלי התוספות.
"גדולי איוורא" או "רבותינו מאיוורא" הוא כינויים של שלושה אחים מבעלי התוספות אשר חיו בעיר, ואשר משכו אל בית מדרשם חכמים מרחבי העולם התורני היהודי, ובכללם כאלו מספרד.
שמותיהם של השלושה מצוטטים רבות בפירוש התוספות המופיע בדפוס התלמוד המקובל.
רבי שמואל בר שניאור (כינויו היה "השר מאיוורה")
בשנת 1306, בעקבות גירוש יהודי צרפת על ידי פיליפ הרביעי מלך צרפת, פסקה הקהילה היהודית במקום מלהתקיים.
הנוכחות היהודית במקום חודשה רק בשנת 1950 על ידי הגירת יהודים צפון אפריקאיים שבאו למקום.
כיום מתגוררים באוורה פחות מ-1,000 יהודים.
אוורו 679 מנצ'סטר (Avro 679 Manchester) היה מפציץ כבד דו-מנועי מתוצרת חברת אוורו ששימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי במחצית הראשונה של מלחמת העולם השנייה.
המנצ'סטר היה לכישלון בשל מנועיו שלא ענו על הצרכים והיו בלתי-אמינים, אך נחשב לקודמו ומבשר דרכו של מפציץ האוורו לנקסטר, מהמפציצים החשובים במלחמת העולם השנייה.
פיתוחו של המנצ'סטר החל בהתאם למכרז P.
13/36 של משרד חיל האוויר, על-פיו תוכנן גם מטוס מפציץ ההליפקס מתוצרת הנדלי פייג'.
מפרטי המכרז דרשו "מפציץ בינוני" דו-מנועי לשימוש "כלל-עולמי", שמסוגל לבצע הפצצות צלילה בזווית נמוכה ולשאת תחמושת במשקל של 3,630 ק"ג או שני קליעי טורפדו בקוטר 457 מ"מ.
אוורו החלה את תכנון המטוס עוד בטרם הוזמן המכרז הממשלתי, ובסופו של דבר התקבלו התוכניות של אוורו והנדלי פייג' בתחילת 1937 והוזמנו אבות הטיפוס של המטוסים המוצעים.
תכנון המנצ'סטר התבסס על שני מנועי רולס-רויס Vulture בעלי 24 צילינדרים בתצורת X-Block, שהייתה למעשה הרכבה של שני מנועי רולס-רויס Peregrine בתצורת "V", זה מעל זה, כאשר המנוע התחתון היה הפוך ובכך נוצרה צורת "X".
בעת תכנון המנוע בשנת 1935 הוא נועד לספק 1,760 כוחות סוס, אך לאחר שנמצא כי אינו אמין, הוחלש ההספק לכדי 1,500 כוחות סוס בלבד.
אב הטיפוס הראשון של המנצ'סטר הורכב במפעלי החברה במנצ'סטר וטס לראשונה ב-25 ביולי 1939 והמנצ'סטר השני ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-26 במאי 1940. בסך הכל נבנו 209 מטוסי מנצ'סטר בשני דגמים עיקריים, 177 על ידי חברת אוורו ו-32 נוספים על ידי חברת מטרופוליטן-ויקרס.
הדגם השלישי של המנצ'סטר, שכלל תצורה של ארבעה מנועי רולס-רויס מרלין וטס לראשונה ב-9 בינואר 1941, היה למעשה הלנקסטר הראשון.
המטוס קיבל את השם "לנקסטר" מיד לאחר טיסתו הראשונה.
באב הטיפוס השני של הלנקסטר הוכנסו שינויים נוספים במבנה שלאחריהם הופסק ייצור המנצ'סטר והוחל בייצור מטוסי הלנקסטר במקומם.
חלק ממטוסי המנצ'סטר שהיו בבנייה באותה העת הוסבו אף הם ויוצרו כמטוסי לנקסטר.
אוורו החלה בהרכבת מטוסי המנצ'סטר על אף התקלות שהתגלו במנועים, אשר גרמו להנדלי פייג' לשנות את תוכניות מטוס ההליפקס לתצורה ארבע-מנועית.
מטוסי האוורו מנצ'סטר נכנסו לשירות בטייסת 207 של חיל האוויר המלכותי בחודש נובמבר 1940, וטיסתם המבצעית הראשונה הייתה ב-24-25 בפברואר 1941, בהפצצת הנמל הצרפתי בברסט.
מטוסי המנצ'סטר שיוצרו עד נובמבר 1941 הרכיבו שמונה טייסות הפצצה, שירתו בשתי טייסות של חיל האוויר המלכותי הקנדי ואף שימשו את פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי.
הטיסה המבצעית האחרונה של המנצ'סטר נערכה ב-25 ביוני 1942, בהפצצת העיר ברמן שבגרמניה.
בסך הכל נכנסו לשירות מבצעי 193 מטוסי מנצ'סטר שהשתתפו ב-1,269 מבצעים והפילו 1,826 טון של תחמושת.
78 מטוסי מנצ'סטר אבדו במהלך שירותם, מתוכם 63 בפעילות מבצעית.
מעל מחצית מהאבדות, 45 במספר, יוחסו לתקלות וכשלים במנועים.
מנצסטר L7246 - אב הטיפוס הראשון שכלל זנב כפול.
עקב אי-יציבות בתמרונים, נוסף למטוס מייצב אנכי שלישי במרכז הזנב.
מנצ'סטר I - הדגם המבצעי הראשון שכלל זנב כפול ומייצב אנכי מרכזי.
20 מטוסים מדגם זה הורכבו.
מנצ'סטר IA - הדגם המבצעי העיקרי שכלל זנב כפול עם מייצב אופקי מוגדל, מייצבים אנכיים והגהי כיוון גבוהים יותר.
מנצ'סטר II - גרסת פיתוח שכללה שני מנועי מדגמי Napier Sabre או Bristol Centaurus.
גרסה זו לא הגיעה לפסי הייצור.
מנצ'סטר III BT308 - גרסה בעלת ארבעה מנועי מרלין ובעלת מוטת כנפיים מוארכת, אב הטיפוס הראשון של האוורו לנקסטר.
אווצרטופס (שם מדעי: Avaceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים (סדרת בעלי אגן דמוי עוף) שהתקיים בתקופת הקרטיקון.
פירוש השם "פנים בעלי קרניים של אווה" ביוונית עתיקה.
אווצרטופס היה דינוזאור צמחוני הולך על ארבע.
הוא היה דינוזאור צרטופסי קטן יחסית והתאפיין הן בקרני גבה והן בקרן אף לא זניחות, אך גם לא גדולות במיוחד.
העטרה הייתה קצרה אך מוצקה, ללא "חלונות" בעצם.
בכך הוא דומה לטריצרטופס, שגם לו הייתה עטרה מוצקה ללא "חלונות".
לכן משערים שהאווצרטופס היה אב קדמון של האאוטריצרטופס או הטריצרטופס.
נהוג היה לשייך אותו לתת-משפחת הצנטרוזאורים של הצרטופסיים, אך ב-1999 העלה הפלאונטולוג ומגלה הסוג פיטר דודסון את הסברה שהוא כנראה נמצא איפשהו בין שתי התת-משפחות.
האווצרטופס התגלה על ידי אדי קול ב-1981 בתצורת נהר ג'ודית שבמונטנה, ארצות הברית, והוכרז כמין של דינוזאור ב-1986 על ידי פיטר דודסון.
הוא נקרא על שם אווה (Ava), אשתו של קול, והמין lammersi על שם המשפחה בה נמצא ההולוטייפ של האווצרטופס.
אָוֶסְטִית היא שפה איראנית מזרחית הידועה רק משימוש כשפת כתבי הקודש הזורואסטריים, כלומר האווסטה, ומשם גם קיבלה את שמה.
האזור בה כתבו את האווסטה היה, לכל הפחות, ארכוסיה/סיסתאן, הראט, מרב ובאקטריה.
באופן כללי, מתייחסים לתרבות היאז כשיקוף ארכאולוגי סביר של התרבות האיראנית המזרחית המוקדמת כמתוארת באווסטה.
מעמדה כשפה קדושה הבטיח את השימוש המתמשך בה לכתיבת חיבורים חדשים הרבה אחרי שהשפה הפסיקה להיות שפה מדוברת.
אווסטית, המזוהה עם צפון־מזרח איראן ועם הפרסית העתיקה, השייכת לדרום־מערב, יחד עם לשון הג'אתה או האווסטית העתיקה (שפתם של הג'אתות, המזמורים של זרתוסטרה – האלף השני לפני הספירה) הן השפות היחידות (מתוך ככל הנראה מבחר רחב) שהשאירו עקבות כתובים; הם יחד מרכיבים את מה שנקרא השפות האיראניות העתיקות.
משפחת השפות האיראניות העתיקות היא ענף של משפחת השפות ההודו־איראניות, שהיא בעצמה ענף של משפחת השפות ההודו־אירופיות.
את השפות האיראניות מסווגים באופן מסורתי כ"מזרחיות" או "מערביות", ובמסגרת זו האווסטית מסווגת כשפה איראנית מזרחית.
עם זאת, הבחנה זו היא בעלת משמעות מוגבלת עבור האווסטה, משום שההתפתחויות הלשוניות שאחר כך מבחינות בין השפות האיראניות המזרחיות לבין השפות האיראניות המערביות עוד לא קרו.
האווסטית לא מראה אף סימן טיפוסי של השפות האיראניות ה (דרום־)מערביות שכבר ניתן למצוא בפרסית העתיקה, ולכן במובן זה "מזרחית" משמעותה "לא מערבית".
אין זה אומר שהאווסטית אינה מראה מאפיינים חדשניים משלה, לדוגמה ההגייה השורקת של העיצור ב־aša, המקבילה ל־/rt/ המקורי שהשתמר בצורה הפרסית־עתיקה (arta) וגם בסנסקריט (rta)
אווסטית עתיקה קשורה קשר הדוק לפרסית עתיקה וקשורה באופן די הדוק בטבעה לסנסקריט ודית, ולדיאלקט הקדמון האיראני מזרחי עתיק של הפשטו.
ישנן עדויות לשפה האווסטית בשתי צורות גסות, הידועות כ"אווסטית עתיקה" (או "אווסטית גאת'ית") או "אווסטית צעירה".
האווסטית הצעירה לא התפתחה מן האווסטית העתיקה; אלו שני דיאלקטים שונים, ויש מומחים הטוענים שהן בכלל בנות אותו הזמן.
כל טקסט אווסטי, ללא קשר לניב בו הוא חובר, עבר מספר שינויים.
קרל הופמן איתר את השלבים הבאים באווסטית כפי שנמצאו בטקסטים הקיים.
להלן השלבים בסדר כרונולוגי גס:
שפתם הטבעית של מחברי ה"גאת'ות", ה"יסנה הפטנהאיטי" וארבע התפילות הקדושות (יסנה 27 ו־54).
שינויים שזורזו בשל זִמרה אטית.
שינויים באווסטית העתיקה שנגרמו בשל מעבר הדוברים לאווסטית צעירה.
שפתם הטבעית של מחברי הטקסטים בעלי דקדוק־תקין של אווסטה צעירה
שינויים מכוונים נכנסו דרך תִּקְנוּן
שינויים שנכנסו על ידי מעבר לאזורים בהם לא הייתה האווסטה מדוברת
עיבוד/תרגום קטעי טקסטים מאזורים אחרים
חיבור טקסטים בעלי דקדוק שגוי באווסטית
סימון פונטי של הטקסטים באווסטה באב־טיפוס הסאסאני
רעיעות של העברת הטקסטים הכתובים בתקופה הפוסט־סאסאנית עקב הגייה שגויה
יש תכונות רבות שלא ניתן לשייך בוודאות לשלב מסוים כיוון שיש יותר מאפשרות אחת.
כל צורה פונטית שניתן לשייך לאב־טיפוס הסאסאני לפי הערכה ביקורתית של הראיות בכתב היד חייבת הייתה לעבור דרך השלבים שנזכרו מעלה, כך ש"אווסטית עתיקה" ו"אווסטית צעירה" באמת אומרת "אווסטית עתיקה ואווסטית צעירה של התקופה הסאסאנית.
מערכת הכתב שבה השתמשו כדי לכתוב את האווסטה פותחה במאה השלישית או הרביעית לספירה.
עד אז הייתה השפה מתה כבר מאות רבות, ושימושה נשאר למטרות ליגטוריות של האווסטה.
בדיוק כמו בימים אלו, שיננו הכמרים את הליטורגיה ודיקלמוה לפי הצורך.
הכתב שבו נכתבה האווסטית ידוע כדין דבירה ("כתיבה דתית").
הכתב מכיל 53 תווים נפרדים והיא נכתבת מימין לשמאל.
בין 53 התווים, יש כ־30 אותיות שהן, דרך תוספות של לולאות ושל קישוטים, וריאציות של 13 הגרפמות של הכתב הפהלווי הרהוט (כלומר הכתב בו כתבו ספרים בפהלווי) הידוע מהטקסטים הפוסט־סאסאניים של המסורת הזורואסטרית.
סמלים אלו, כמו אלו בכל שיטות הכתב הפהלוויות, מבוססים על סמלים מהאלפבית הארמי.
אותיות מעטות היו המצאות חופשיות, כך גם היו הסמלים שבהם השתמשו לפיסוק.
בנוסף, הכתב האווסטי כולל בו אות אחת שלה אין צליל מתאים בשפה האווסטית; התו המייצג את הצליל /l/, שאינו קיים באווסטית, נוסף כדי לכתוב טקסטים בפאזנד.
הכתב האווסטי הוא אלפביתי, ומספר האותיות הגדול מרמז שעיצובו המקורי קרה בשל הצורך להעביר לכתב טקסטים שדוקלמו בעל־פה בדיוק פונטי גבוה.
הגייה נכונה של הליטורגיות נחשב להכרחי ליעילות התפילות.
הזורואסטרים בהודו, הנחשבים לאחת הקהילות הזורואסטריות העתיקות יותר בעולם, מתעתקים את האווסטית לכתבים מבוססי בראהמי.
זו התפתחות יחסית חדשה שנראתה לראשונה בטקסטים של סביבות המאה ה־12, בעיקר בכאלו שנכתבו על ידי נריוסנג ד'אבל ושל תאולוגים פרסי־סנסקריטיסטים אחרים של התקופה, שהם פחות־או־יותר בני־זמנם של הטקסטים העתיקים ביותר ששרדו בכתב האווסטי.
היום נכתבת האווסטית לרוב בכתב גוג'ראטי (גוג'ראטית היא השפה המסורתית של הזורואסטרים ההודים).
לחלק מהאותיות האווסטיות שלהם אין סימן מקביל מוסיפים סימנים דיאקריטיים נוספים, למשל ה־/z/ ב־zaraϑuštra נכתבת עם /j/ ונקודה מתחתיה.
האווסטית נבדלת משאר השפות ההודו־איראניות כיוון ששימרה את השורקים הקוליים שלה, ומשום שיש לה חוככים ולא עיצורים מנושפים.
גם פרסית על גלגוליה איננה שפה המכילה מנושפים, מלבד פרסית חדשה שפיתחה נישוף בחלק מהעיצורים.
ישנן מילים בודדות בשפה בהן קיים נישוף.
לפי ביקס, [ð ɣ] הם אלופוני /θ x/ בהתאמה (באװסטית עתיקה).
+פונמות באװסטית סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שיני דו־שפתי אפיŋʷɲn̪m סותםɡkd̪t̪bp מחוכךʤʧ חוכך hɣxʷʒʃzsðθβɸ מקורבwj רוטטr * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
אחורית מרכזית קדמית סגורהuː iː אמצעיתo̞ːəː e̞ː פתוחהɒː˜/aː * תוספת פונמה בהתאמה
ה־Š האווסטית ממשיכה את ה־*-rt- ההודו־איראנית.
ערכה הפונטי ומעמדה הפונולוגי (פונמה אחת או שתיים) אינן ברורות במידת־מה.
התנאים שתחת קיומם משתנה ה־"-rt-" ל־"-š-" מוגדרים באופן לקוי.
לדוגמה, "ərəta"/"arəta" (גאת'ית/צעירה) הוא גרסה של aša, אך כותבים אותו בעקביות עם /r t/.
באופן דומה כך גם ניתן למצוא את "arəti" ו־aši, אך לעומת זאת "aməša" נכתב באופן עקבי עם /š/ בעוד ש־"marəta" נכתב עם /r t/.
במקרים מסוימים השינוי מתרחש רק באווסטית חדשה.
לדוגמה, המלה באווסטית עתיקה לגר היא "pərətūm", בעוד שבחדשה המלה היא "pəšūm".
בשני המקרים מדובר בצורות ביחסת האקוזטיב ביחיד, אך כשהמלה היא ביחסת הנומינטיב ביחיד, הגרסה באווסטית חדשה הוא פעם נוספת (ובכל הפעמים מלבד פעם אחת) עם /r t/.
בנבניסן הציעה ש־š היא רק דרך נוחה יותר לכתוב /rt/ ואין להחשיבה כרלוונטית מבחינה פונטית.
לפי גריי, אנו קוראים את ה־š שגוי, ובעצם עלינו לקרוא /r r/ שערכו הפונטי אינו ידוע, אך "ככל הנראה" מייצג /r/ אטומה.
מילר ממשיך את ההצעה שה־"Š" האווסטית מייצגת פונמה משלה, לה הוא נתן את הסמל "Ř" ומזהה אותה מבחינה פונטית כ־[r̝̥] (האלופון האטום של "Ř" צ'כית.) הוא ממשיך ומציע שבכתיבה שחזרו את ה־"-rt-" כשהדובר היה מודע לקשר המורפמות בין /r/ לבין /t/.
יש תקנים רבים לתעתיק דין דבירה, להלן השיטה שננקטת בערך זה וברוב הערכים האחרים.
חצי התנועות "y" ו־"w" לרוב מתועתקים כ־"ii" ו־"uu" על מנת לדמות את האורתוגרפיה של הדין דבירה.
האות המתועתקת מציינת אלופון של /t/ עם מעצור בלתי־משוחרר בסוף מילה ולפני עיצורים סותמים מסוימים.
+ סיומות פעילות עיקריות גוף יחיד זוגי רבים 1. -mi -vahi -mahi 2. -hi -tha -tha 3. -ti -tō, -thō -ngti
אווצ'ינסקי (מוכר גם כאווצ'ה או הר געש אווצ'ה או אווצ'ינסקיה סופקה ברוסית: Авачинская сопка, Авача) הוא הר געש שכבתי פעיל מטיפוס סומה-וזוב השוכן במחוז קמצ'טקה ברוסיה, כ-25 קילומטרים צפונית-מזרחית לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, עיר הבירה של המחוז.
פסגת ההר שוכנת בגובה של 2,741 מטרים מעל פני הים.
הר הגעש אווצ'ינסקי הוכרז, יחד עם הר הגעש קוריאקסקי הסמוך, כאחד מהרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), הראויים למחקר מיוחד בשל היסטורית ההתפרצויות געשיות שלהם וקרבתם לאזורים מאוכלסים.
ההתפרצות האחרונה של אווצ'ינסקי התרחשה ב-2001. הייתה זו התפרצות קטנה ביחס להתפרצות הגדולה של 1945, שעוצמתה הייתה 4 במדד ההתפרצות הגעשית.
הר הגעש אווצ'ינסקי הוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ, בנקודה שבה עובר הלוח הפסיפי הפחתה מתחת ללוח האירואסייתי בקצב של 80 מ"מ לשנה.
טריז של חומר ממעטפת כדור הארץ, השוכן בין הלוח הפסיפי המופחת לבין הלוח האירואסייתי שמעליו, הוא המקור לגעשיות הפעילה לאורך כל חצי האי קמצ'טקה.
אווצ'ינסקי הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בחצי האי קמצ'טקה, והחל להתפרץ בין תקופת הפליסטוקן התיכון לתקופת הפליסטוקן העליון.
בתחילה הייתה המאגמה שנפלטה אנדזיטית ואחר-כך בזלתית.
להר יש קלדרה דמוית פרסת סוס, שהתמוטטה לפני כ-40,000-30,000 שנים במקביל למפולת סלעים גדולה שכיסתה שטח של 500 קמ"ר דרומית להר הגעש, כולל שטחים שכיום הם מתחת לעיר פטרופבלובסק-קמצ'טסקי.
הבנייה מחדש של לוע אווצ'י, החרוט הגעשי בתוך הקלדרה, התרחשה במהלך שני שלבי התפרצות עיקריים, לפני 18,000 שנים ולפני 7,000 שנה.
להר צמוד מדרום-מזרח חרוט טפיל המכונה הר קוזלסקי, שיש לו לוע גדול שבו יש פרצה מצפון מזרח.
תיאור היסטורי של התפרצות אווצ'ינסקי
בספר "יומן המסע האחרון של קפטן קוק תיאר ג'ון לדיארד (John Ledyard; 1789-1751), אמריקני שהשתתף במסע האחרון של קפטן קוק את התפרצות אווצ'ינסקי ב-15 ביוני 1779. לדיארד מתייחס בספרו להרי הגעש קוריאקסקי ואווצ'ינסקי בשמות פיטר ופול.
קיימות עדויות כתובות ל-16 התפרצויות של אווצ'ינסקי מאז 1737. רובן היו התפרצויות מתפוצצות וזרמים פירוקלסטיים ולהארים שמקורם בהן נטו לזרום בכיוון דרום-מערב, בנקודה בה קיימת הפרצה בקלדרה.
ההתפרצות הגדולה האחרונה הייתה ב-1945 ומדד ההתפרצות הגעשית שלה היה 4. בהתפרצות נפלטה מאגמה בנפח של רבע קילומטר מעוקב ונוצר לוע בעל קירות תלולים שגובהו 330 מטרים ועומקו 260 מטרים.
הר הגעש ממשיך להיות מקור לרעידות אדמה תדירות ופומרולות רבות פעילות בסמוך לפסגה.
טמפרטורת הגזים הפלטים מפומרולות אלו עולה על 400°C.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על אווצ'ינסקי יחד עם הרי געש נוספים כאתר מורשת עולמית בשם הרי הגעש של קמצ'טקה
אוורו אנסון היה מטוס דו מנועי רב-משימתי, מתוצרת חברת אוורו הבריטית.
המטוס שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי, בזרוע האוויר של הצי המלכותי, חיל האוויר המלכותי הקנדי וחילות אוויר נוספים רבים ברחבי העולם, לפני, במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה.
המטוס פותח ממטוס הנוסעים אוורו 652 ונועד תחילה לשמש לסיור ימי, אך כבר בתחילת ייצורו נחשב כמיושן וכי לא יצליח למלא משימה זו.
הסתבר כי ניתן יהיה להפעילו ביעילות כמטוס אימונים לצוותי מטוסים רב-מנועיים.
למטרה זו שימש היטב בבריטניה וברבות ממדינות חבר העמים הבריטי.
ייצור המטוס הסתיים ב-1952, ובמהלך השנים נבנו בבריטניה 8,138 מטוסים בתשע גרסאות ו-2,882 מטוסים נוספים נבנו על ידי חברת פדרל איירקראפט הקנדית ברישיון.
האנסון היה בין מטוסיו הראשונים של חיל האוויר הישראלי ושירת במלחמת העצמאות, כמו גם בחילות האוויר של מדינות ערב במלחמה זו.
ב-1933 הציע משרד האווירייה הבריטי שחיל האוויר המלכותי הבריטי ירכוש מטוס יבשתי במחיר זול יחסית לביצוע משימות סיור ימי.
משימות אלה התבצעו עד אז על ידי מטוסים ימיים, שהיו יעילים יותר אך גם יקרים יותר.
משרד האווירייה ביקש הצעות למטוס שיעמוד בדרישות אלו, וחברת אוורו הציעה את דגם 625A, גרסה של מטוס הנוסעים אוורו 625 שייצרה.
מטוס זה היה מטוס נוסעים בעל שישה מקומות ושני מנועים.
במקביל הגישה חברת דה הבילנד הצעה משלה, דגם DH.89, שהיה גרסה של מטוס הנוסעים דה הבילנד דרגון רפיד.
בסוף 1934 הזמין משרד האווירייה משתי החברות דגם אחד של המטוס המוצע להערכה ובחינה, שאמורה הייתה להתחיל במאי 1935.
אב הטיפוס של האוורו 625A טס לראשונה ב-24 במרץ 1935 במפעל אוורו שבוודפורד (Woodford), במנצ'סטר רבתי.
בחינת שני אבות הטיפוס נעשתה על ידי יחידת הפיתוח של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי בגוספורט (ליד פורטסמות') בין 11 ל-17 במאי.
ה-625A הוכיח עצמו במטוס טוב יותר מזה שהציעה דה הבילנד, וב-25 במאי הוכרז כי הצעתה של אוורו זכתה במכרז.
ביולי 1935 קיבלה חברת אוורו הזמנה ראשונה של 174 מטוסים, והמטוס הסדרתי הראשון טס ב-31 בדצמבר באותה שנה.
המטוס הסדרתי היה שונה מאב הטיפוס בכמה פרטים, ובהם תכנון שונה של המייצב האופקי ושל הגה הגובה.
אספקת המטוסים, שכונו אנסון סימן 1, לחיל האוויר המלכותי החלה ב-6 במרץ 1936.
האנסון נקרא בחיבה "פיית'פול אנני" (Faithful Annie, "אנני הנאמנה").
סימן 1 היה מטוס חד כנפי בעל כנף נמוכה בעלת תמוכה מרכזית אחת.
כנף המטוס הייתה עשויה מעץ לבוד ואשוחית ואילו גוף המטוס היה בנוי ממסגרת ברזל ועטוף בבד, אם כי בחרטום המטוס הייתה המסגרת מצופה בסגסוגת מגנזיום.
מנועי המטוס היו מנועים רדיאליים מקוררי אוויר בעלי 7 צילינדרים מתוצרת ארמסטרונג סידלי, מדגם צ'יטה IX, שייצרו 350 כוח סוס כל אחד.
כל מנוע הניע מדחף בעל שני להבים ממתכת.
הדחף שיצרו המנועים היה מספק, אך כביית אחד המנועים הותירה את המטוס ללא כוח מספק.
האנסון היה המטוס הראשון בחיל האוויר המלכותי בו הותקן כן נסע מתכנס.
תהליך קיפולו של כן הנסע היה ידני, ולצורך זאת היה על הצוות לסובב ידית ארכובה שהייתה ממוקמת ליד מושב הטייס 144 סיבובים.
על מנת להימנע מתהליך מייגע זה נהגו להשתמש במטוס לטיסות קצרות במהלכן נותר כן הנסע פרוש, וזאת במחיר של האטה בת כ-50 קמ"ש במהירות המטוס.
בתחילה היו באנסון, במהלך משימות סיור ימי, שלושה אנשי צוות: טייס, נווט/מטילן ואלחוטן אוויר/מקלען.
ואולם, החל מ-1938 פוצל תפקיד הנווט/מטילן והועבר לאיש צוות רביעי.
חימוש המטוס כלל מקלע יחיד בקוטר 0.303 אינץ' (כ-7.7 מ"מ), שהותקן בקדמת גוף המטוס והופעל על ידי הטייס.
בנוסף היה למטוס צריח עילי שהופעל ידנית, ובו מקלע לואיס יחיד, גם הוא בקוטר 0.303 אינץ'.
המטוס יכול היה לשאת עד 160 ק"ג פצצות, שתי פצצות 45 ק"ג בתא פצצות פנימי ועוד שמונה פצצות במשקל 9 ק"ג במנשאים על הכנפיים.
במטוסי אנסון ששימשו להדרכה הייתה מערכת כפולה של הגאים, ובדרך כלל הוסר מהם צריח המקלע, אם כי במטוסים ששימשו לאימוני מקלענות הותקן צריח הידראולי זהה לזה שהיה במפציצי בריסטול בלנהיים.
עד לסיום הייצור ב-1952 נבנה מספר כולל של 11,020 מטוסים, והמטוס היה למטוס הבריטי הרב-מנועי הנפוץ ביותר במלחמה, לאחר המפציץ ויקרס ולינגטון.
האנסון החל את שירותו בחיל האוויר המלכותי ב-6 במרץ 1936, בטייסת 48, טייסת סיור.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הפעיל חיל האוויר המלכותי 824 מטוסי אנסון סימן I, ב-26 טייסות: 10 טייסות של פיקוד החופים ועשר של פיקוד המפציצים.
מטוסי האנסון ששירתו בטייסות של פיקוד המפציצים שימשו להדרכה, והכשירו צוותים לשירות במפציצים מבצעיים ששירתו באותן טייסות.
כבר בתחילת המלחמה הוחל בפיקוד החופים בהחלפת מטוסי האנסון במטוסי לוקהיד הדסון.
בשנת 1940 התרחשה ההתנגשות האווירית בברוקלסבי בסופה המטוסים נותרו לכודים זה בזה, והטייס הצליח לבצע נחיתה.
מספר מצומצם של מטוסים המשיך בתפקידים מבצעיים כסיור חופי והצלה ימית.
בתחילת המלחמה הצליח אחד המטוסים להשיג פגיעה אפשרית בצוללת גרמנית.
ביוני 1940 הותקפו שלושה אנסונים על ידי תשעה מטוסי קרב גרמניים מדגם מסרשמיט Bf 109. שני מסרשמיטים הופלו מבלי שהאנסונים ספגו אבדות.
למרות הצלחות אלו, מגרעותיו של המטוס הסתמנו במהירות: האנסון היה איטי, פגיע, ובעל טווח קצר מדי, במיוחד לאור משימת הסיור הימי שהוטלה עליו.
חימושו היה קל מדי: בדצמבר 1939 הטיל מטוס אנסון פצצת 45 ק"ג בטעות על צוללת בריטית.
הפצצה פגעה ישירות בצוללת אך הנזק היחיד היו ארבע נורות שהתנפצו.
תפקידו העיקרי של המטוס היה לאימון טייסי מפציצים רבי מנועים, וכן לאימון אנשי צוות אוויר בתפקידים נוספים: נווטים, אלחוטאי אוויר, מטילנים ומקלעני אוויר.
לאחר המלחמה המשיך האנסון לשמש לאימון צוותי אוויר של מטוסי תובלה וכן לשמש לתפקידי תובלה קלה.
מטוס האנסון האחרון יצא משירות בחיל האוויר המלכותי ב-1968.
למרות שבבריטניה נחשב המטוס כמיושן למטרה זו הופעל האנסון במשימות אלה, בשל הצורך הדחוף בכלי טיס לצרכים אלה; המטוס הוגדר כ"דחליל אווירי", וכמה מפקדי הצוללות גרמניים חשו כי תנועותיהם הוגבלו בשל מספר רב של מטוסים בגזרה.
חילות האוויר של צבא ארצות הברית הפעילו כחמישים מטוסי אנסון שרובם נבנו בקנדה ברישיון וסומלו AT-20.
חיל האוויר המלכותי ההודי הפעיל כמה מטוסי אנסון כמטוסי אימון לטייסים ונווטים.
שלושה מהמטוסים הללו המשיכו בתפקיד זה גם לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה.
חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי הפעיל 23 מטוסי אנסון כמטוסי אימון לנווטים במהלך מלחמת העולם השנייה, בצד מטוסי איירספיד אוקספורד רבים.
לאחר המלחמה נרכשו מטוסים נוספים.
חיל האוויר של אפגניסטן הפעיל גם הוא מספר מטוסים שנרכשו ב-1948, אשר נותרו בשירות עד שנת 1972. מטוסי אנסון היו הגרעין של חיל האוויר הסעודי שנוסד ב-1950. גם חיל האוויר המצרי הפעיל מטוסי אנסון, ומטוס מאובזר היטב ניתן במתנה למלך פארוק.
חיל המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות כלל לפחות טייסת אחת של מטוסי אנסון.
מטוסים אלו סייעו לפלישת הלגיון הערבי וחיל המשלוח העיראקי לעמק הירדן במאי 1948, הפציצו את בית יוסף, ולפחות אחד מהם הופל בחזית זו, ואחר הופל בחזית לטרון.
במהלך המלחמה הפעיל ארגון תובלת עזר אווירית (Air Transport Auxiliary) מטוסי אנסון כמטוס תובלה עיקרי להובלת טייסים אל ומנקודות איסוף והעברת מטוסים.
במהלך שירותו בארגון לא היו לאנסון תקלות משמעותיות, והמטוס זכה להערכה רבה.
במלחמת העצמאות נשלח הטייס פרדי פרדקינס לבריטניה, שם רכש מטוסי אנסון.
פרדקינס ציין שיעדם של המטוסים הוא סינגפור, וכי הרוכשת היא חברה אוסטרלית.
מצבם הטכני היה גרוע ואחד מהם נאלץ לנחות נחיתת אונס ליד מילאנו בדרך מפריז לארץ ישראל.
כך נודע לשלטונות בריטניה על ייעודם האמיתי של המטוסים, ואלו הודיעו לשלטונות יוון.
כאשר הגיעו ארבעת המטוסים לחניית ביניים ברודוס הוחרמו שם על ידי השלטונות היוונים.
בשנת 1949 שחררה יוון את המטוסים המוחרמים.
שניים מהם הגיעו לישראל במרץ והשאר בדצמבר 1949. המטוסים שימשו זמן מה בבית הספר לטיסה של חיל האוויר, ובתחילת שנות ה-50 נרכשו בבריטניה חמישה מטוסים נוספים.
מצבם הטכני הגרוע ומחסור בחומרי חילוף הביא ליציאתם משירות, כאשר האחרון שבהם יצא משירות בשנת 1956.
לאחר המלחמה המשיכה חברת אוורו בייצור מטוסי אנסון לשימוש אזרחי למטרות תובלה קלה והטסת נוסעים, לשימוש על ידי חברות צ'רטר קטנות וכמטוס מנהלים.
מטוסים אלו היו בשימוש בעיקר בבריטניה, קנדה, אוסטרליה, הודו ודנמרק.
בריטוניה שימשו המטוסים לטיסות פנימיות, אך גם לטיסות ארוכות יותר, בין בריטניה לדרום אפריקה.
הודו הזמינה 12 מטוסים מדגם 18C לשימוש מינהל התעופה האזרחית, כמטוסי אימון וקישור.
המטוסים סופקו להודו ב-1949. ייצור האנסון הופסק במרץ 1952, והשימוש בהם נמשך עד סוף שנות ה-60.
מטוסי אנסון ששירתו באוסטרליה סבלו מכשלים בכנפיים (שהיו עשויות מעץ, כאמור לעיל) בתדירות גבוהה, בשל היפרדות הדבק שהיה עשוי מפנול, על פי ההערכה בשל הלחות הגבוהה.
הממשלה הורתה על קרקוע כל דגמי המטוסים שכנפיהם היו עשויות מעץ, בעיקר מטוסי האנסון והמוסקיטו.
כדי לתת רישוי מחדש למטוסים דרשה הממשלה מבחן מחמיר, שהיה מביא למעשה להרס הכנפיים, ולפיכך לא ניתן רישוי מחדש לאף אנסון.
רוב בעלי המטוסים הפרטיים גרטו את מטוסיהם עוד לפני כן.
הגרסה העיקרית הייתה האנסון סימן I.
גרסאות אחרות נבדלו מגרסה זו בעיקר במנועיהן.
בשל מחסור בברזל נבנו 1,051 המטוסים שיוצרו בקנדה מעץ לבוד.
אנסון סימן I − גרסה צבאית לדגם 625 של חברת אוורו.
מנועי הדגם האזרחי, שהיו מדגם ארמסטרונג סידלי צ'יטה VI, הוחלפו לדגם IX.
נוסף צריח עילי מופעל ידנית ובו מקלע לואיס וחלונות מרובעים.
אנסון סימן II − גרסה שיוצרה ברישיון בקנדה על ידי חברת פדרל איירקראפט, עם מנועי ג'ייקובס L6MB וכמה שינויים נוספים, בהם חרטום חדש, כני נסע מתכנסים הידראולית (ולא ידנית), ועוד.
נבנו 1,822 מטוסים, 50 מתוכם הועברו לחילות האוויר של צבא ארצות הברית שם סומלו AT-20.
אנסון סימן III − מטוסים שנבנו בבריטניה עם מנועי ג'ייקובס L6MB.
אנסון סימן IV − סימן I עם מנועי רייט ווירלווינד R-760-E1. 169 מטוסים מסימני I ו-III הוסבו בקנדה לדגם זה.
אנסון סימן V − דגם לאימו נווטים, בעל גוף מעץ וללא צריח עילי, מנועי פראט אנד ויטני ווספ ג'וניור בעלי 450 כוח סוס כל אחד.
אנסון סימן VI − גרסה לאימון מקלעני אוויר ומטילנים, עם צריח עילי מתוצרת לברת בריסטול שהיה זהה לצריחי מפציצים.
אנסון סימן X − גרסה לתובלה שיוצרה בבריטניה עם רצפת תא מטען מחוזקת, חרטום שקוף (בחלק מהמטוסים).
נבנו 104 מטוסים, חלקם מטוסים מסימן I ו־II שהוסבו לדגם זה.
אנסון סימן XI − סימן X משודרג, עם תקרה מוגבהת ומערכת הידראולית לקיפול כן הנסע ולהפעלת המדפים, בדומה לסימן II הקנדי.
בעל מנועים מדגם צ'יטה XIX בעלי 395 כוחות סוס.
אנסון סימן XII − כמו סימן XI אך עם מנועי צ'יטה XV בעלי 420 כוח סוס.
סימן XII סדרה 1 היה עם כנפי עץ ואילו סימן XII סדרה 2 היה עם כנפי מתכת.
בנוסף הוסבו 20 מטוסים מסימן I לדגם זה.
אנסון סימן XIII − דגם לאימון מקלעני אוויר עם מנועי צ'יטה XI או XIX.
אנסון סימן XIV − דגם לאימון מקלעני אוויר עם מנועי צ'יטה XV.
אנסון סימן XVI − דגם לאימון נווטים.
אנסון סימן XV − דגם לאימון מטילנים.
אנסון סימן 18 − דגם עם מנועי צ'יטה XIX.
אנסון סימן 18C − סימן 18 עבור הודו, להכשרת צוותים אזרחיים.
אנסון סימן C19 − דגם שפותח לתובלה אזרחית, מבוסס על סימן XI עם מנועי צ'יטה XIX וחלונות עגלגלים.
נבנו 56 מטוסים בשתי סדרות ייצור.
אנסון סימן XIX − דגם לתובלה עבור חיל האוויר המלכותי, על בסיס סימן C19 האזרחי.
נבנו 264 מטוסים, מהם 20 שהוסבו מסימן XII.
אנסון סימן T20 − גרסה של סימן XIX לאימון נווטים עבור חיל האוויר המלכותי, עבור קורסי הטיס שנערכו בדרום רודזיה.
צוות המטוס כלל טייס אחד; שתי עמדות לאלחוטנים, אחת למדריך ואחת לחניך; וחמש עמדות לנווטים, שתיים למדריכים ושלוש לחניכים.
אנסון סימן T21 − גרסה של סימן XIX לאימון נווטים עבור חיל האוויר המלכותי, עבור קורסי הטיס שנערכו בבריטניה.
אנסון סימן C21 − גרסה של סימן T21 מותאמת לתובלה וקישור.
אנסון סימן T22 − גרסה של סימן XIX לאימון אלחוטנים.
צוות המטוס כלל טייס אחד וארבע עמדות לאלחוטנים, אחת למדריך ושלוש לחניכים.
אב הטיפוס טס לראשונה ביוני 1948. נבנו 54 מטוסים.
− חיל האוויר המלכותי האוסטרלי
איראן − חיל האוויר הקיסרי האיראני
− חיל האוויר המלכותי האפגני − הועברו 13 מטוסי אנסון סימן 18 ב-1948. המטוסים הוצאו משירות עד 1972
− לפחות מטוס אחד היה בשירות בשנות ה-60 של המאה ה-20
− חילות האוויר של צבא ארצות הברית − הפעילו 50 מטוסים שיוצרו בקנדה, וסומלו AT-20
− 2 מטוסים הופעלו על ידי חברת התעופה גאלף אוויאיישן
− חיל האוויר הבלגי הפעיל 15 מטוסי אנסון סימן 1 ו-2 מטוסי אנסון סימן XII בין 1946 ל-1954.
− חברת התעופה קומפניה מרידיונל דה טרנספורטס הפעילה שלושה מטוסים בימן II בשנים 1945–1946
− חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי הבריטי, מינהל התעופה האזרחית, תובלת עזר אווירית וחברות תעופה אזרחיות:
דרום אפריקה − חיל האוויר הדרום-אפריקאי
− חיל האוויר המלכותי ההודי
− חיל האוויר ההודי ומינהל התעופה האזרחית
− חיל האוויר המלכותי ההולנדי וזרוע האוויר של הצי המלכותי ההולנדי
− חיל האוויר המלכותי הנורווגי
− חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד
עיראק − חיל האוויר המלכותי העיראקי
− חיל האוויר של פורטוגל
− חיל האוויר הפיני הפעיל שלושה מטוסים סימן I שנרכשו ב-1936 במשימות קישור ואימון.
לפחות מטוס אחד אבד בתאונה.
− זרוע האוויר של פרגוואי רכשה מטוס אחד מארגנטינה ב-1947
− חיל האוויר הצ'כוסלובקי הפעיל 3 מטוסים בין 1945 ל-1948
− חיל האוויר הצרפתי וזרוע האוויר של הצי הצרפתי
רודזיה − חיל האוויר המלכותי הרודזי
− חיל האוויר של רודזיה הדרומית
− שלושה מטוסים שיוצרו בקנדה הופעלו על ידי חברת התעופה האזורית ANSA, ארולינאס דל נורטה בין 1947 לאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20
− חיל האוויר המלכותי הקנדי והצי המלכותי הקנדי − יצאו משירות ב-1952
אווצ'פאן (בספרדית: Ahuachapán) היא בירת מחוז אווצ'פאן באל סלוודור.
העיר נמצאת במרחק של כ-100 קילומטרים צפון-מערבית לסן סלוודור, בירת אל סלוודור.
אווצ'פאן נוסדה על ידי תושבים ילידים בני המאיה בסביבות המאה ה-5.
אווצ'פאן קיבלה מעמד של עיירה ב 1823, ועיר ב-11 בפברואר 1862 והפכה להיות בירת מחוז אווצ'פאן ב-9 בפברואר 1869.
הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות ותעשייה, הכוללת ייצור טקסטיל, אנרגיה גאותרמית ממעיינות תרמיים, בעיקר מתחת למפלי Malacatiupán, ועיבוד קפה.
תחנת כוח גיאותרמית, באמצעות חום ממעיינות, החלה לפעול בשנת 1975.
אוונסוויל היא בירת מחוז ונדרבורג במדינת אינדיאנה בארצות הברית.
העיר נמצאת על גדות נהר אוהיו בדרום-מערב אינדיאנה.
באוונסוויל מתגוררים 117,429 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה באינדיאנה, אחרי אינדיאנפוליס ופורט ויין.
במטרופולין של העיר מתגוררים 358,676 תושבים (נכון ל-2010).
באזור ישבו אינדיאנים מאות שנים לפני בואם של האירופאים לאזור, וגם לאחר בואם של האחרונים במאה ה-17 הם עדיין שלטו בו.
ב-1805 אנשי לנאפי ויתרו על השטח סופית והעבירו אותו לידי המושל הצבאי של טריטוריית אינדיאנה באותו זמן ויליאם הנרי הריסון.
ב-1812 יו מק'גרי הבן רכש שטח של 441 אקר באזור וקרא לו "מק'גרי'ס לנדינג" (McGary's Landing).
כדי למשוך יותר אנשים להתיישב באזור ב-1814 הוא שינה את שם ההתיישבות לאוונסוויל כהוקרה לקולונל רוברט מורגן אוונס, שהיה גיבור מלחמה מקומי במלחמת 1812 ופעל לפיתוח ההתיישבות.
ב-7 בינואר 1818 אוונסוויל הפכה לבירת מחוז ונדרבורג.
העיר החלה לצמוח בעשורים שלאחר מכן ובייחוד אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית.
אוונסוויל הפכה למרכז כלכלי ומסחרי אזורי והיא קלטה מהגרים רבים מאירופה, בעיקר מגרמניה.
העיר המשיכה לצמוח גם בתחילת המאה ה-20 עד שהצמיחה נעצרה כמו ביתר ארצות הברית במהלך השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20.
במלחמת העולם השנייה אוונסוויל הפכה למרכז תעשייתי לייצור כלי נשק ובכך התגברה סופית על השפעות השפל הגדול.
בשלב מסוים נפתח בעיר מפעל לייצור P-47 ת'נדרבולט בו יוצרו חלק ניכר מכלל המטוסים מדגם זה.
אוונסוויל היא המרכז הכלכלי של דרום-מערב אינדיאנה בפרט ושל אזור משולש הגבולות של אינדיאנה, קנטקי ואילינוי בכלל.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה ומסחר.
בעיר נמצאים מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת אוונסוויל ואוניברסיטת דרום אינדיאנה.
את העיר משרת נמל התעופה האזורי אוונסוויל, המציע טיסות לשיקגו, אטלנטה, דאלאס, דטרויט ושארלוט.
בעיר עוברים כביש בין-מדינתי 69, המקשר בין המדינות מישיגן וטקסס, וכביש בין-מדינתי 64, המקשר בין המדינות וירג'יניה ומיזורי.
אוונתרפודה (שם מדעי: Avetheropoda; מילולית: "תרופודי עופות") היא קבוצה של דינוזאורים טורפים מתת-הסדרה תרופודה.
הם חיו בין היורה התיכון לפני 175.6 מיליון שנה עד לפני 66 מיליון שנה, עם הכחדת הקרטיקון (למעט העופות).
קבוצה זו הוגדרה ב-1988 בידי החוקר גרגורי ס.
בני קבוצה זו כוללים את משפחת המגרפטוריים שהוגדרה לאחרונה, את הקרנוזאורים, בהם המטריאכאנטוזאוריים, אלוזאוריים, הנאוונאטוריים והקרכרודונטוזאוריים ואת קבוצת הקלורוזאורים הכוללים את הטירנוזאורים, הדמויי-אורניתומימיים ומיני הדינוזאורים שהפכו לעופות מהקבוצה מנירפטורים.
מינים אלה היו דו-רגליים מהירים למעט הגדולים ביניהם והיו להם לסתות מלאות שיניים חרוטיות חדות וייתכן שהיו מכוסי נוצות.
הם שגשגו לאורך סוף היורה והקרטיקון ונכחדו למעט העופות בסופו.
סוג ללא מקור גסוזאורוס (Gasosaurus)
קבוצה קלורוזאוריה (Coelurosauria) - ממנה התפתחו העופות
אוורגלו היא להקת בנות קיי-פופ דרום קוריאנית, שהוקמה בשנת 2019 ומנוהלת תחת חברת התקליטים Chxxta Company.
כיום הלהקה מונה ארבע חברות: אי:יו, סיהיון, אונדה ואיישה.
במקור הלהקה כללה שש חברות, אך לאחר שהן עזבו את חברת YH Entertainment הלהקה גובשה מחדש כאשר החברות לשעבר מיה ויירן אינן חלק מההרכב הנוכחי.
מיני-אלבום הבכורה שלה Reminiscence, יצא לאור בשנת 2020 וזכה להצלחה רבה תוך שהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים של קוריאה הדרומית.
הוא נמכר בלמעלה מ-29,469 עותקים במדינה.
בספטמבר 2020, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום השני שלה , שזכה להצלחה גם כן.
הלהקה ידועה בזכות להיטה "Dun Dun" שהצליח לצבור למעלה מ-12 מיליון צפיות ביממה אחת, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד שירי העולם הדיגיטליים של בילבורד.
אלבום הסינגל הראשון של הלהקה Arrival of Everglow, יצא לאור במרץ 2019. הוא זכה להצלחה כאשר התברג במקום השישי במצעד האלבומים של המדינה.
הסינגל הראשון מתוכו "Bon Bon Chocolat", הפך ללהיט כאשר הגיע למקום החמישי במצעד שירי העולם הדיגיטליים של בילבורד.
השיר עצמו נמכר בלמעלה מ-5,000 עותקים בארצות הברית.
באוגוסט של אותה השנה, הוציאה הלהקה אלבום סינגל נוסף, Hush.
הסינגל הראשון והיחיד מתוכו "Adios", זכה להצלחה והיה לשיר היחיד של הלהקה שהגיע למקום השני במצעד שירי העולם הדיגיטליים של בילבורד.
עם זאת, הוא לא הצליח לכבוש את פסגת המצעד.
השיר נמכר בלמעלה מ-1,000 עותקים במדינה.
בשנת 2020 הגיעה הפריצה הגדולה כאשר הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Reminiscence.
בהמשך שנת 2020, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום השני שלה, .
ביוני 2025, הוצהר שאוורגלו סיימו את החוזה שלהן עם yuehua entertainment, בספטמבר 2025 דווח כי אוורגלו חתמו עם CHXXTA וימשיכו כלהקה עם ארבע חברות: e:u, סיהיון, אונדה ואיישה.
מיה ויירן עזבו את הלהקה, מיה עקב סיבות אישיות החליטה שלא להמשיך, ויירן המשיכה את החוזה שלה עם yuehua בסין
אוורו וולקן היה מפציץ אסטרטגי ארבעה-מנועי בעל כנף בתצורת דלתא וללא כנפוני זנב.
המטוס נועד למשימות הפצצה אסטרטגיות בגובה רב והיה בשירות חיל האוויר הבריטי (RAF) בשנים 1956–1984. המטוס היה אחד מבין שלושת מפציצי סדרת ה-V שיוצרו (ויקטור, וולקן, וליאנט) ונחשב למתקדם שבהם.
ברוב שנות המלחמה הקרה שימשו מטוסי הוולקן, שנשאו חימוש גרעיני, להרתעה.
בשנת 1982, במהלך מלחמת פוקלנד, השתתפו המטוסים במבצעי אייל שחור כשהם נושאים פצצות ש"כ או טילי שרייק.
רקע - כוח מפציצי V
בראשית שנות ה-50 החליטו הבריטים להקים את כוח התקיפה הגרעיני האסטרטגי בחיל האוויר המלכותי שנודע בשם הרשמי "כוח V" או מפקדת כוח ההפצצה הראשי .
לצורך כך, נבנו שלושה דגמים של מפציצי דגם-V:
ויקרס ואליאנט - טס לראשונה ב-1951 ונכנס לשירות ב-1955.
הנדלי פייג' ויקטור - טס לראשונה ב-1952 ונכנס לשירות ב-1958.
בשיאו, יוני 1964, מנה הכוח 50 מטוסי ואליאנט, 70 מטוסי וולקן ו-39 מטוסי ויקטור.
המתכנן והיצרן היה חברת אוורו שנרכש על ידי חברת הוקר סידלי ב-1963.
טרם תחילת הייצור הסדרתי, החברה ייצרה מספר דגמים מוקטנים לכדי 1/3 בשם Avro 707 (אנ') לצורך ניסויים ובחינת עקרונות כנף הדלתא.
דגם B1 סופק לחיל האוויר בשנת 1956 ומחירו אז עמד על 750,000 ליש"ט.
משנת 1960 החלה אספקת דגם B2 עם מנועים משופרים, כנף גדולה יותר, מערכות ל"א (ECM) וחשמל משופרות.
חלק מהדגמים הותאמו לנשיאת טילי Blue Steel גרעיניים מתוצרת אוורו.
במטוס לא הותקנו תותחים ולא היו בו מערכות נשק להגנה.
בתחילה ההגנה התבססה על מהירות גבוהה וטיסה בגובה רב כדי להימנע מיירוט.
אמצעי ל"א הותקנו רק ב-1960 וממחצית שנה זו שונתה הטקטיקה לטיסות נמוכות.
באמצע שנות ה-70, הותאמו תשעה וולקנים למשימות סיור מכ"ם ימיות והדגם נקרא MRR.
בשנים האחרונות לשירותו שישה וולקנים הוסבו למשימות תדלוק אווירי (K2).
פצצת גרעין אחת (מדגמים שונים) או 21 פצצות 1,000 ליברה (450 ק"ג) בתא הפצצות.
במהלך מבצעי אייל שחור הותאמו המטוסים לנשיאת טילים נגד מכ"ם מדגם שרייק.
בימינו נותרו 19 וולקנים המוצגים באתרים שונים בארצות הברית ובבריטניה.
מטוס וולקן מס' זנב XH558 שופץ וטס עד לאוקטובר שנת 2015 בתצוגות אוויר שונות ומאז מוצב בשדה דונקאסטר שפילד.
למטוס ניתן השם "רוחה של בריטניה" .
שניים אחרים, מספרי זנב XL426 בעלי כשירות להסעות על הקרקע בלבד, הוצבו בשדה התעופה סאות'אנד בלונדון ובוולסבורן מאונטפורד.
אוור גיוון היא אוניית מכולות מסדרת Golden והיא מאוניות המכולות הגדולות בעולם.
האונייה נמצאת בבעלות שואי קיזן קיישה (חברה לספנות ולליסינג של אוניות שהיא חברת בת למספנה היפנית הגדולה Imabari Shipbuilding), נכון לשנת 2021, האוניה חכורה ומופעלת על ידי חברת הובלת המכולות והספנות הטייוואנית Evergreen Marine, המפעילה אוניות נוספות מסדרת Golden.
האוניה אוור גיוון רשומה בפנמה ומנוהלת טכנית על ידי חברת ניהול הספינות הגרמנית Bernhard Schulte Shipmanagement (BSM).
ב-23 במרץ 2021, בעת שהפליגה בדרכה מנמל טנג'ונג פלפס, מלזיה לנמל רוטרדם שבהולנד, עלתה האונייה על שרטון בתעלת סואץ וחסמה את התנועה בה.
ב-29 במרץ האונייה חולצה ופונתה מהתעלה, כאשר מאחוריה נשרך תור של מעל 350 אוניות.
ב-13 באפריל 2021 הכריזו שלטונות מצרים, שהאונייה, אשר עוכבה עד אז לבדיקות, חולטה בהוראת בית משפט מצרי, מכיוון שבעליה סירבו לשלם פיצויים בסך 916 מיליון דולר.
סכום הפיצויים הנדרשים הופחת לאחר מכן לכ-550 מיליון דולר, אך החברה עמדה על סרובה לשלמו.
האונייה שוחררה ב-7 ביולי 2021, לאחר שבעליה הגיעו להסכם פיצויים עם שלטונות מצרים.
אוור גיוון היא אחת מתוך סדרה של 11 אוניות מכולות זהות שנבנו בשנים 2018–2019. לאוניה אורך כולל של 399.94 מטר, והיא אחת האוניות הארוכות ביותר בעולם בשירות פעיל.
כאשר היא עמוסה במלואה, לאונייה שוקע של 14.5 מטר.
קיבולת המכולות של האונייה היא 20,124 TEU.
כמו רוב אוניות המכולות הגדולות, היא מצוידת במנוע ראשי מסוג דיזל שתי פעימות במהירות נמוכה, בעל 11 צילינדרים בטור, המיוצר ביפן ברישיון חברת מאן.
המנוע מפעיל מדחף והספקו ב-79 סל"ד ומעניק לספינה מהירות שיוט של .
לתמרון בנמלים האוניה מצוידת בשני מדחפי תמרון שעוצמת כל אחד מהם .
שמה יוצא הדופן של האונייה הוא תרגום מילולי לשמה הסיני 長 賜 輪 לאורך זמן/מתנה/(ספינה).
הסימנית 長 מתייחסת גם לעובדה שהאונייה עצמה ארוכה פיזית.
היא אחת מ-11 ספינות מכולה שהוחכרו על ידי חברת Evergreen Marine, שלכולן העניקה החברה שמות שמתחילים במילה ever, ולאחריה מילה שמתחילה באות G בהקשר שאינו תמיד ברור .
ב-9 בפברואר 2019, פגעה האונייה קשות במעבורת HADAG, סמוך לנמל המבורג.
שתי דקות לאחר ההתנגשות, נחסמה תנועת האוניות בנהר האלבה בגלל רוחות עזות.
ב-23 במרץ 2021, בעודה מפליגה מנמל טנג'ונג פלפאס במלזיה לנמל רוטרדם שבהולנד, בעת שחצתה את תעלת סואץ, התרחשה סופת חול עם רוחות במהירות של עד 74 קמ"ש, שדחפו את הספינה וגרמו לאובדן היכולת לנווט אותה.
בשעה 7:40 היא נתקעה בגדה בקילומטר ה-151 של תעלת סואץ (שנמדד מפורט סעיד שבים התיכון), 10 קילומטר מפורט סואץ שבמפרץ סואץ.
האונייה הייתה חמישית בשיירת אוניות החוצה את תעלת סואץ צפונה, כשמאחוריה עוד 15 אוניות.
בגלל פרץ הרוח היא נטתה על צידה וסבה על צירה, החרטום הבולבוסי של האונייה ננעץ עמוק בגדה, והיא התייצבה בצורה אלכסונית לרוחב התעלה, כשהיא חוסמת לחלוטין את המעבר.
לפחות 15 ספינות נוספות נתקעו יחד איתה בתעלה, למעלה מ-300 כלי שיט נתקעו בתור משני צידי התעלה.
חלקן עגנו באגמים המרים, והשאר הטילו עוגן בים התיכון ומן העבר השני במפרץ סואץ שבים סוף, בהמתנה עד שתשתחרר החסימה.
החסימה גרמה להפרעות במסחר בסחורות ברחבי העולם ולנזקים כלכליים אדירים.
ב-29 במרץ 2021, בשעות הבוקר המוקדמות, הצליחו גוררות לחלץ את חרטום האונייה מגדת התעלה ולהשיטה שוב במי התעלה, על מנת ליישרה כדי שתוכל להמשיך במסעה.
אווקה אשטה (נולד ב-5 בספטמבר 1999) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בהפועל ירושלים.
אשטה נולד באתיופיה, ובגיל 4 עלה עם משפחתו לישראל.
כאשר היה ילד הצטרף לליגת השכונות אותה הפעילה הפועל קטמון ירושלים, בה אשטה הרשים את אנשי המועדון ובגיל 13 הצטרף לקבוצת הילדים שלה.
ב-16 בדצמבר 2016 אשטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–6 למכבי אחי נצרת.
בעונת 2019/2020 אשטה הפך לשחקן הרכב ופרט למשחק אחד, השתתף בכל משחקי הקבוצה בליגה.
ב-13 בינואר 2020 אשטה הבקיע צמד בניצחון 0–2 נגד בית"ר תל אביב בת ים.
בקיץ , התאחדה קטמון עם הפועל ירושלים המקורית ואשטה הצטרף לקבוצה המאוחדת.
אשטה היה שותף לחזרה של הפועל ירושלים לליגת העל אחרי 21 שנים בליגות הנמוכות.
באוקטובר , אשטה זומן לראשונה לסגל נבחרת אתיופיה.
ב-11 במאי 2024 כבש אשטה את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון הפועל ירושלים בדרבי הירושלמי, 3–0 על בית"ר ירושלים.
אוור גאבו אנדרסון היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
אנדרסון נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של השחקנית מילה יובוביץ' ושל במאי הקולנוע האנגלי פול וו.
יש לה שתי אחיות צעירות יותר, דשיאל ואוסיאן.
היא ממוצא רוסי וסרבי דרך אמה, וממוצא אנגלי דרך אביה.
הוריה ניסו להרתיע אותה מלהיכנס למשחק אך לא ניתן היה להניא אותה מהחלטתה.
בגיל תשע, היא הצטלמה לשער של ווג במביני, בתמונה שצולמה על ידי אלן פון אונוורת'.
היא גם צולמה על ידי קרל לגרפלד, מיקאל ינסון ופטר לינדברג.
הופעתה הראשונה בסרט עלילתי הייתה בסרט הקולנוע "האויב שבפנים: פרק הסיום" בשנת 2016, אותו ביים אביה.
בסרט, היא גילמה את אלישיה מרקוס הצעירה, שאמה מגלמת בבגרותה.
במרץ 2020, נחשף שהיא תגלם גרסה צעירה יותר של נטשה רומנוף בסרט הקולנוע משנת 2021 "האלמנה השחורה".
באותה שנה היא לוהקה לתפקיד וונדי דרלינג בסרט הקולנוע "פיטר פן וונדי" שהוקרן לראשונה ב-28 באפריל 2023.
היא גרה בשכונת הוליווד הילס (אנ') בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בנוסף לשפות האם שלה, אנגלית ורוסית, היא דוברת גם צרפתית ויפנית.
שנה סרטתפקיד הערות 2016 האויב שבפנים: פרק הסיום אליס מרקוס הצעירה / המלכה האדומה 2021 אלמנה שחורה נטשה רומנוף הצעירה 2023 פיטר פן וונדי וונדי דרלינג
אווצאנו (באיטלקית: Avezzano) היא עיר וקומונה עם אוכלוסייה של 40,776 תושבים, הממוקמת במחוז אברוצו, נפת ל'אקווילה, איטליה.
זוהי העיר השנייה בגודלה בנפה והשישית במחוז.
אווצאנו תועדה כמרכז עירוני החל מהמאה התשיעית.
העיר נחרבה ברעידת אדמה עזה ב-1915 שבה נספו 30 אלף מתושביה.
היא נבנתה מחדש לאחר הפצצת בנות הברית ב-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיר משמשת כמרכז המסחרי, התעשייתי והחקלאי העיקרי של אזור מרסיקה , עם תעשיות היי-טק חשובות וחוות לוויינים גדולה של חברת טלספזיו (מרכז החלל פוצ'ינו ).
ישנן אטימולוגיות נפוצות שונות לשם העיר: מ"Ad Vetianum" שפירושו "למשפחת Vetia"; מ-"Avidianum" או "fundus Avidianus" שמקורו באבידיוס האציל השוכן בעיירה הסמוכה אלבה פוקנס או מ-"Ave Jane", קריאה לאל הרומי יאנוס .
נוכחותם של ציידים מתוארכת לתקופה הפלאוליתית לפני כ-18,000 עד 14,000 שנים.
ישנם מספר אתרים המעידים על נוכחותם של בני אדם בתקופה הפרהיסטורית, כמו במערת צ'יצ'ו פליצ'ה הממוקמת דרומית לאווצאנו.
ההתיישבות הגדולה והמשמעותית הראשונה באזור החלה עם עבודות הבנייה לניקוז האגם הפוקיני עליהן הורה הקיסר קלאודיוס במאה הראשונה לספירה.
בשנת 591 היה האזור בשליטתם של אריולף ודוכסות ספולטו.
לאחר אמצע שנות ה-700, תרם קרל הגדול את גאסטלד המארסי ואת כל אדמות הדוכסות למדינות האפיפיור.
זהו מקורו של מחוז המארסי שהתקיים בעבר.
בימי הביניים המאוחרים, בעת המאבק בין הגואלפים ובין הגיבלנים, הוביל ניצחונו של שארל הראשון להשמדת אלבה ופייטראקווריה שאנשיה צידדו בקונראדין, דוכס שוואביה , שהובס לאחר קרב טליאקוצו שנערך ב-1268 כחמישה קילומטרים ממערב לאווצאנו.
במאה הארבע עשרה הסתיים באווצאנו תהליך האיחוד של הכפרים השונים המרכיבים את המרכז העירוני.
במאה ה-15 הייתה אווצאנו תחת שלטונו של וירג'יניו אורסיני, שבנה את מצודת אורסיני ב-1490. מעט מאוחר יותר גברה משפחת קולונה על אורסיני.
שלטונם נמשך כשלוש מאות שנים.
ב-1565 הורחבה מצודת אורסיני על ידי מרקנטוניו קולונה והוסבה מאוחר יותר לארמון מבוצר - מצודת אורסיני-קולונה.
אווצאנו שכנה פעם על גדות האגם הגדול ביותר בחצי האי האיטלקי, אגם פוצ'ינו, שיובש בסוף המאה ה-19. לאחר ניקוז האגם, שטח אדמה גדול הפך זמין לעיבוד חקלאי והאזור עבר צמיחה משמעותית.
העיר נהרסה כליל על ידי אחת מרעידות האדמה הקשות ביותר שתועדו בהיסטוריה של איטליה בבוקר המוקדם של 13 בינואר 1915, כשרק בית פאלאצי ואגף של מצודת אורסיני-קולונה נשארו עומדים על תילם.
רחובות העיירה נבנו אז מחדש לחלוטין בקווים ישרים ומקבילים, עם שטחים ירוקים רחבים ווילות בסגנון ליברטי המושפע מהאר נובו..
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה שכן בקרבת העיר מחנה השבויים אווצאנו שבו נכלאו שבויי מלחמה זרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין ספטמבר 1943 ומאי 1944 הופצצה סביבת העיר 93 פעם על ידי חילות האוויר של בנות הברית ו-70% מהמבנים ששוקמו לאחר רעידת האדמה של 1915 נהרסו שוב.
אווצאנו שוחררה על ידי כוחות מצבא ניו זילנד (דיוויזיית ניו זילנד השנייה ) ב-10 ביוני 1944.
העיר ממוקמת מצפון-מערב לעמק פוצ'ינו.
הוא נשלטת בצפון על ידי רכס מונטה ולינו וממערב על ידי רכס מונטה סלביאנו .
אווצאנו נחשבת לאזור העירוני של מרסיקה, תת-אזור אברוצו הכולל 37 רשויות, בסך הכל כ-134,000 תושבים.
העיר ממוקמת כ-100 קילומטרים מזרחית לרומא, 110 ק"מ מערבית לפסקארה ו-55 ק"מ דרומית ל- ל'אקווילה.
המרכז העירוני של העיר העתיקה סובב סביב כיכר מצודת אורסיני-קולונה.
במזרח השטח משתרע עד לכפרים סן פלינו ופטרנו.
גובה העיר מעל פני הים נע בין גובה של 695 מטר בדרום העיר ובין גובה 740 מטר בצפון העיר.
בגלל מיקומה הגאוגרפי, הממוקם ברמה מישורית המוקפת בגבעות המתנשאות בחלקן להרים, אווצאנו מאופיינת באקלים הררי ים תיכוני.
בהתבסס על ממוצעים אקלימיים לתקופה 1951–2000 שפורסמה על ידי הסוכנות לאקלים של אברוצו, וממוצעים אקלימיים הקשורים לשלושים שנות ייחוס 1961–1990, הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר עמדה על +2,0 °C; זה של החודש החם ביותר, אוגוסט, +20.5 מעלות צלזיוס.
בקיץ לפעמים הטמפרטורות עולות על 30 מעלות צלזיוס.
לעיר, לאחר שנהרסה כליל ברעידת האדמה של 1915, אין מונומנטים בעלי עניין מיוחד כפי שיש במקומות אחרים באזור אברוצו.
עם זאת, ניתן לראות כמה שרידים חשובים מההיסטוריה העתיקה שלה.
המצודה נבנתה בשנת 1490 על ידי ג'נטילה וירג'יניו אורסיני, שבנה אותה סביב מגדל מימי הביניים שהיה קיים במאה ה-12; המצודה מרובעת, עם מגדלים עגולים בפינות.
את בניית המצודה הוביל כנראה המהנדס פרנצ'סקו די ג'ורג'ו מרטיני .
במאה השש עשרה הורחבה המצודה בהוראת מרקנטוניו קולונה, והפכה לבית מגורים אלגנטי.
המצודה ניזוקה קשות ברעידת האדמה של 1915, היא שוקמה חלקית לאחר 1990.
הם נבנו על ידי הקיסר קלאודיוס בין השנים 41 ל-52 לספירה, שבאמצעותם עשה הקיסר את הניסיונות הראשונים לייבש את אגם פוקינו הענק.
כדי ליצור את המנהרות נדרשו 25,000 עבדים.
הם חפרו 32 בארות ושש מנהרות.
האגם היה מרוקן ברובו, אך עם נפילת האימפריה הרומית נחסמו המנהרות והאגם חזר למפלסו הקודם.
מאות שנים מאוחר יותר, אלסנדרו טורלוניה השלים את העבודה על ידי ניקוז אגם פוצ'ינו, כשבנה על הפרויקט המקורי של הקיסר קלאודיוס והפך את קרקעית האגם הגדול למישור חקלאי פורה.
בשנת 1977 נפתחו המנהרות כפארק ארכאולוגי.
קתדרלת סנט ברתולומיאו נבנתה בשנת 1000 ותועדה במאה השלוש עשרה.
לאחר הריסתה כתוצאה מרעידת האדמה של 1915, היא נבנתה מחדש לאחר 1940 בכיכר המרכזית החדשה של אווצאנו.
שלושת השערים מכוסים בפסיפסים המתארים את ישו ושני המגינים של אווצאנו, מריה הבתולה וברטולומיאו הקדוש.
הכנסייה שבתוכה מציגה שלוש ספינה (אדריכלות) ספינות גדולות ועוגב יקר ערך שהוצב בכנסייה בשנת 1955.
הכנסייה המקורית, הנמצאת על מונטה סלביאנו, נהרסה על ידי צ'ארלס הראשון מאנז'ו לאחר קרב טאגליאקוצו ב-1268 ונבנתה מחדש כמה מאות שנים מאוחר יותר.
ב-1915 לא נגרם לה נזק חמור והיא שימשה כבית לניצולים רבים מהאסון.
שבעה קילומטרים מצפון לעיר ממוקם האתר הארכאולוגי הרומי אלבה פוקנס .
העיר נוסדה על ידי רומא כמושבה לטינית בין השנים 304 ל-303 לפני הספירה בשטח האאקי , על גבול המרסי, במיקום אסטרטגי.
האתר הארכאולוגי נמצא על גבעה הממוקמת צפונית לנתיב המשותף לוויה ולריה ולוויה טיבורטינה - הדרכים העתיקות מרומא לאזורי הים האדריאטי.
חפירות ארכאולוגיות בוצעו מאז 1949 על ידי אוניברסיטת לובן בבלגיה, בראשות פרופסור פרננד דה ויסשר.
שמורת הטבע של מונטה סלביאנו
שמורת הטבע, שהוקמה בשנת 1999, נמצאת על מונטה סלביאנו ומשתרעת על פני 722 דונם ממערב לאווצאנו.
יש בה מגוון עשיר של צמחים ומינים שונים של בעלי חיים המאפיינים את החי והצומח שלו.
במרכז השמורה ממוקמת כנסיית המדונה של פיטרקווריה, מוקפת במסלולים רבים אותם פוקדים ספורטאים וחובבי טבע.
חוות רבות במישור פוצ'ינו מגדלות ירקות.
פופולרי במיוחד הוא תפוח האדמה Fucino שקיבל את ההכרה בתווית האיכות "אינדיקציה גאוגרפית מוגנת".
ירק מובחן נוסף הוא גזר רמות פוצ'ינו (PGI), צנוניות, ומיני גידולי צומח נוספים.
25% מהתמ"ג החקלאי באברוצו מגיע ממישור פוצ'ינו.
פארק התעשייה, שנבנה בשנות ה-70 ממש מחוץ לעיר לכיוון לוקו דיי מרסי , כולל מפעלי תעשייה וייצור רבים ומהווה את המנוע הכלכלי של המחוז.
בין אלה ניתן למצוא את Micron Technology ו-L-Foundry, ענקיות אלקטרוניקה העוסקות בייצור מיוחד ביותר.
כ-1,600 עובדים מועסקים במרכז הייצור "חדשנות וטכנולוגיה" באווצאנו.
בקרבת מקום במישור פוצ'ינו ממוקמת חוות הלוויין של חברת Telespazio, אחד המפעילים העולמיים הגדולים של שירותי לוויין.
המסחר הקמעונאי ממלא תפקיד חשוב עבור בסקטור המסחר בעיר.
כמו כן נמצאות באזור תעשיות שירותים דיגיטליים ותעשיות שירות מסורתיות.
אזורי מסחר גדולים ממוקמים ברחוב Tiburtina Valeria, בין רחוב רומא ל-Cappelle dei Marsi ולאורך רחוב XX Settembre, שמחוץ לעיר.
בקרבת אווצאנו יש פארקים, עמקים, ערים והסביבה הטבעית של הרי אברוצי: הפארק הלאומי של אברוצו, לאציו ומוליזה , הפארק האזורי סירנטה-ולינו , מישור פוצ'ינו, מונטה ולינו ואובינדולי .
חלק מאתרים אלו מושכים אליהם תיירות סקי בחורף שממנה נהנית בעקיפין גם אווצאנו.
קבוצת הכדורגל המקומית, אווצאנו קלצ'ו משחקת במגרש הביתי ב-Stadio dei Marsi ומשחקת (נכון ל-2022) בסרייה די.