tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשבועיים לאחר תחלופת הצוותים של טייסת התקיפה העצמאית ה־200 הוקם רגימנט התקיפה העצמאי ה־378 שהוצב בבגראם ועוצב על בסיס הטייסת ה־200. הרגימנט כלל שתי טייסות במצבה של 12 מטוסים כל אחת ורביעיית מטוסים נוספת (מבנה מפקד הרגימנט), אנשי הרגימנט הטרי גויסו מכוחות הרגימנטים הקיימים (הרגימנטים ה־80 וה־90).
טייסות הרגימנט ביצעו 11,000 גיחות במהלך התקופה שבין אוקטובר 1984 לאוקטובר 1985. מרבית התקיפות בגיחות אלה התבצעו בגבהים של 600–1,000 מטר מעל פני השטח לשם דיוק בהטלת החימוש, בגבהים אלה עמידותו של המטוס לאש מנשק קל הוכיחה את עצמה.
באוקטובר 1985 מצבת הרגימנט ה־378 הוגדלה ל־3, עם 12 מטוסים לכל טייסת.
שתיים מהטייסות הוצבו בבגראם והשלישית בקנדהאר.
ב־1986 מטוסי הרגימנט החלו להתנסות בשימוש בטילים מונחי לייזר מדגמים Kh-25ML ו־Kh-29L לתקיפות מטווח ארוך יחסית של 8 קילומטר.
הטיל שימש לתקיפה של מערות ומוצבים מבוצרים דוגמת דג'ווארה.
במקור הכוונת הטיל התבצעה על ידי מערכת סמן הלייזר Klyon-PS של המטוס המשגר אבל זאת הוכחה כבעייתית בשל בעיות כיול המערכת וכן מפני שהמערכת לא כללה יכולת עקיבה אוטומטית אחר נקודת ההכוונה.
בשביל לפצות על זאת בשנת 1987 נכנס לשירות רכב ציון המטרות BOMAN שהיה BTR-80 עם צריח שכלל סמן לייזר ממטוס שקורקע.
לאורך המלחמה שוגרו באופן מבצעי 139 טילי לייזר בהכוונה של המטוס ולרוב על ידי הכוונה של רכב BOMAN.
כמו כן בתקופה זאת החלו להתבצע משימות לילה, אלה התבצעו על ידי שימוש בפצצות תאורה שמטוס אחד במבנה היה נושא.
פצצות התאורה היו צונחות לאט – מואטות בעזרת מצנח קטן.
שאחר חברי המבנה היו תוקפים את המטרות המוארות על ידי פצצות או רקטות בצלילות מתונות.
8 מטוסים אבדו במהלך הפעילות בתקופה זאת.
5 מתוכם הופלו על ידי טילי קרקע אוויר מסוגים FIM-43 ו־סטרלה־2M.
מספר מטוסים נוספים הורדו מהמצבה בגלל נזקים שספגו בקרבות.
שני טייסים בלתי מנוסים אבדו בתקופה זאת, אחד עקב הפלטה לא מוצלחת והשני אבד בנסיבות לא ברורות בגיחת לילה.
הפגיעות של המטוסים לטילי כתף נבעה מקסטות נורים מוגבלות שכללו רק 128 נורים, ובגלל שפנל הבקרה על מערכת פיזור המוץ נורים היה לא נגיש לטייס העסוק בתמרון.
בעקבות האבדות הללו משרד התכנון סוחוי הכינו שינוי תצורה שכלל עוד מספר קסטות על גבי בית המנוע שהגדילו את כמות הנורים ל־256 ושינו את מיקום פנל הבקרה בתא המטוס.
השינוי התבצע בתנאי שטח כאשר המטוסים הראשונים שעברו שינוי זה נמסרו לשירות בתחילת 1986.
במהלך הסבב של אוקטובר 1986 עד אוקטובר 1987 החלה עלייה משמעותית באבדות וזאת בשל המוג'אהדין החלו להשתמש בטילי כתף מדגם FIM-82A סטינגר שהיו יותר עמידים בפני אמצעי הטעייה וכללו טווח מוגדל.
בשל כך מטוסי הרגימנט נאלצו לטוס בגבהים גדולים יותר של בין 7,000 ל־9,000 מטר עם גובה מינימלי של 4,500. כמו כן בוצעו שיפורים באמצעי המיגון כגון התקנת התקנת מסך פלדה החוצץ בין בתי המנוע, שכבות בידוד טרמי וחיישני שרפה בבתי המנוע וכן מוטות היגוי מחוזקים.
כל השיפורים הללו נכללו בסדרת הייצור התשיעית וכן במטוסים האחרונים מהסדרה השמינית.
עם זאת, מטוסי הרגימנט ה־378 ביצעו תקיפות נועזות.
דוגמה לזאת היא תקיפה בפקיסטן על מחנה אימון של המוג'האדין בסביבת העיר פשאוור שהתבצעה בנובמבר 1986. בתקיפה זאת רביעייה של מטוסי Su-25 טסו במבנה צמוד שבמכ"ם הגילוי וזיהוי הפקיסטני היו נראים כמו כלי טיס בודד ובמהירות 450 קמ"ש האופיינית למטוס תובלה.
חברי המבנה אף ביצעו גישה לשדה ג'לאלאבאד בקרבת הגבול.
במקום להשלים את הגישה מטוס בודד ביצע הליכה סביב ואז נכנס לריתוק בעוד באותו הזמן שלושת המטוסים הנותרים פנו בגובה נמוך – מתחת לכיסוי המכ"ם לתוך פקיסטן.
התקיפה הייתה מוצלחת במיוחד, לא נפתחה אש על המטוסים בעודם תוקפים את המחנה ומטוסי חיל האוויר הפקיסטני לא הספיקו להגיב לפני שמטוסי ה־Su-25 חמקו מתחת לכיסוי המכ"ם חזרה לאפגניסטן.
סך הכול במהלך השתתפותו של ה־Su-25 במלחמת אפגניסטן עד הנסיגה בשנת 1989 המטוסים ביצעו 60,000 גיחות עם ממוצע של שש גיחות ביום.
האבדות המבצעיות של המטוס עמדו על סך של 37 מטוסים מתוכם 23 מטוסים שאבדו בפעילות מבצעית איתם אבדו של 12 טייסים.
למרות מחקרים מסוימים מציינים שרק מחצית מהטייסים נהרגו ישירות מפעילות אויב והשאר נהרגו עקב טעויות תפעול שונות, כשלים במערכות המטוס ואף ירי דו־צדדי.
עוד כ־12 מטוסים אבדו שלא במהלך פעילות מבצעיות, עוד תריסר מטוסים הורדו מהמצבה מנזקי קרב.
תשעה מטוסים נוספים אבדו על הקרקע בהפגזות על שדות קאבול וקנדהאר.
האבדות של מטוסי הסוחוי Su-25 היוו כ־25 אחוז מכלל האבדות של מטוסי מערך הקרב של חיל האוויר הסובייטי.
זאת תודות לפרופיל הטיסה שהיה צמוד לכוחות הקרקע ובגובה נמוך יחסית.
כאשר 80 אחוז ממשימות התקיפה של התעופה הטקטית כללו מטוסים שטסו במספרים גדולים ובגבהים רמים תוך הפצצה מאסיבית לזריעת הרס מרבי ולא נקודתי, וכן בניגוד למטוסי ה־Su-25 היו עוזבים את אזור המטרה לאחר יעף אחד.
לקראת התפרקות ברית המועצות הכוחות המזוינים הסובייטיים הפעילו כ־570 מטוסי Su-25 מתוכם 96 מטוסים דו מושביים.
מטוסים אלו התפצלו בין 10 רגימנטים עצמאיים של תעופת התקיפה (שכללו לרוב 3 טייסות במצבה כוללת של 40 מטוסים חד-מושביים וארבעה עד שישה דו־מושביים) כמו כן המטוס הופעל על ידי שלוש טייסות אימון וכן במספרים בודדים על ידי רגימנט מטוסי אימון ורגימנט גוררי מטרות אוויריים.
בנוסף לכל אלה תעופת חיל הים הסובייטי הפעילה שלושה רגימנטים עצמאיים של מטוסי Su-25 וטייסת אימון ומחקר אחת.
התפרקות ברית המועצות הביאה לפיצול הכוחות שלה שכן חלק מיחידותיה עברו – לרוב תוך הסכמים בין רוסיה למדינות ברית המועצות לשעבר – לחילות האוויר הטריים שלהם.
לרוב יחידות אלה היו של מטוסי התעופה הטקטית – מטוסי קרב ותקיפה.
חלק מהמדינות ירשו מספרים משמעותיים של מטוסי Su-25. חיל האוויר הבלארוסי למשל ירש 81 מטוסי Su-25 חד-מושביים ו־19 דו־מושביים.
חיל האוויר האוקראיני ירש 92 מטוסים מכל הסוגים.
עם המצבה המוקטנת של מטוסי Su-25 חיל האוויר הרוסי הטרי גם סבל מבעיות תקציביות קשות שהגבילו את יכולתו לאמן את צוותי האוויר שלו.
לרוב הטייסת השלישית בכלל הרגימנטים האוויריים של רוסיה הייתה מנוונת ומטוסיה היו הופכים למקור חלפים.
עם זאת, מטוסים אלו השתתפו במספר עימותים בעיקר באזור הקווקז.
בנוסף לכל אלה בשביל לצמצם עלויות אחזקה ואימון הוחלט על הוצאה של מרבית מטוסי הקרב החד מנועיים משירות.
בשל כך מטוס ה־Su-25 הפך ממטוס המשלים את יכולות התקיפה של חיל האוויר המספק יכולת סיוע אווירי קרוב למטוס הפצצה הטקטית העיקרי של החיל שאמון על משימות תקיפה אמנעה וכדומה.
העימות הראשון שבו מטוסי ה־Su-25 הוצבו בחזית היה בין גאורגיה למחוזי הבדלנות – אבחזיה, אוסטיה ואג'ריה.
בעימות זה הרוסים בעזרת הבדלנים פלשו לגאורגיה.
במהלך המלחמה שהתפתחה שכונתה חזית אבחזיה, חיל האוויר פרס בשדה גודאותה שבאוזבקיסטן בספטמבר 1992 גף של ארבעה מטוסי Su-25 ושני מטוסי Su-25UB שהיו שייכים לרגימנט אימון התקיפה האווירית ה־186. הגף טס עד אפריל 1993 וביצע 231 גיחות מבצעיות, מתוכן 170 גיחות תקיפה וסיוע אווירי קרוב ו־61 גיחות צילום.
גף של תשעה מטוסי Su-25 ומטוס Su-25UB בודד שהיו שייכים לרגימנט מטוסי האימון ה־802 הוצבו באותו השדה במרץ 1993. לאחר היתקלות המטוסים הללו עם מטוסי Su-25 גאורגים, המטוסים הרוסים החלו לשאת טילי אוויר-אוויר.
המטוסים טסו עד ספטמבר 1993, עם תום המעורבות הרוסית שנעשתה בחשאי ואז חזרו לרוסיה.
הפעילות נגד פעילים מוסלמים בטג'יקיסטן
טג'יקיסטן סבלה מפעולות חבלה ממיליטנטים מוסלמים שנתמכו על ידי ארגונים באפגניסטן.
ארגונים אלו פתחו במתקפה רחבה באמצע שנת 1993 ורק בגלל התערבות רוסית המתקפה נבלמה.
לאחר מכן הצבא הרוסי החל לשמור על גבול טג'יקיסטן–אפגניסטן.
מטוסי Su-25 השתתפו בפעילות זאת החל מיולי 1993 וגם לאחר חתימה על שביתת הנשק ב־1997 המטוסים פעילים בזירה גם היום.
עיקר הפעילות של המטוס הייתה במשימות נגד-מרדנות (Counter Insurgency – COIN) שמאפייניה הם תקיפות נקודתיות, זיהוי ותקיפה של מטרות מזדמנות.
שני מטוסים אבדו בפעילות זאת, אבל אבדות אלה שויכו לתאונות שלא במשימות מבצעיות.
שדות התעופה בצ'צ'ניה הטרייה שכללו מטוסי L-29 ו־L-39C הופצצו על ידי מטוסי התקיפה הרוסיים, ביניהם גם מטוסי Su-25 עוד לפני תחילת הפלישה ב־1 בדצמבר 1994. שלושה רגימנטים של דיוויזיית מטוסי התקיפה ה־1 — הרגימנט ה־368, ה־461 וה־16. בנוסף גף מרגימנט מטוסי התקיפה ה־899 גם הוצב בזירה.
בתחילת המבצע המטוסים התמקדו בסיוע אווירי קרוב, אבל לאחר כיבוש גרוזני ומעבר הפעילות לאזורים ההרריים עיקר הפעילות הפכה לתקיפות מתוכננות ותקיפת מטרות מזדמנות.
מטוסי ה־Su-25 השתמשו בחימוש טיפש (לא מונחה) זאת בעיקר בגלל שמערכת ציין ומדידת מרחק הלייזר התקשתה לבצע מדידות יעילות באזורים הרריים.
זאת בנוסף לחוסר באימון גרמה ליעילות מוגבלת של כלי הטיס, לאש דו־צדדי.
כמו כן המטוסים הוגבלו לטיסות יום ובתנאי מזג אוויר טובים.
מטוסי ה־Su-25 טסו בגבהים נמוכים ולכן היו חשופים לאש מקלעים ונשק קל.
סך הכול בין אוקטובר 1994 לספטמבר 1996 מטוסי ה־Su-25 שמנו בין 40 ל־50 מטוסים בתקופה זאת, טסו למעלה 7,000 גיחות ומעט מעל 7,000 שעות מבצעיות.
מתוכן 5,828 גיחות ו־5,756 שעות לזכות שלושת הרגימנטים של דיוויזיית התקיפה האווירית ה־1. 3,000 תקיפות מתוכננות בוצעו על ידי הכוח, 1,115 משימות סיוע קרוב, 1,284 משימות סיור ותקיפה של מטרות מזדמנות וכ־500 משימות צילום.
הנזקים למטוסים בתקופה זאת התאפיינו בעיקר באש ממקלעים כבדים ונשק קל.
ארבעה מטוסים אבדו במהלך המלחמה — שניים מאש תותחי נ"מ, אחד מאש מקלע כבד ואחד מפגיעה של טיל כתף.
חמישה טייסים נהרגו — שני מקרים בהם הופל מטוס דו מושבי וצוותו נהרג.
השתתפות מטוסי ה־Su-25 במלחמת צ'צ'ניה השנייה החלה ב־27 ספטמבר 1999, במהלך תקיפה גדולה ארבעה ימים לפני תחילת הפלישה הקרקעית.
במהלך המלחמה מטוסי Su-25 פעלו במהלך היום, בתנאי מזג טובים ובזוגות כאשר הם היו בסיור חמוש או בתקיפה מתוכננת, והיו תוקפים בתורות את המטרות.
מערכת הניווט המיושנת של המטוס הקשתה על ניווט ותקיפה ואף על חבירה עם כוחות אוויריים אחרים בגלל בעיות תזמון, במהלך המלחמה.
רגימנט מטוסי התקיפה ה־461 פתר חלקית בעיה זאת על ידי רכש של מקלטי GPS ידניים שנקנו מחנות אלקטרוניקה מקומית מתוך התקציב של הרגימנט וללא אישור הקצינים הגבוהים יותר ולכן עובדה לא לא קיבלה הכרה במהלך המלחמה.
אף על פי שהרגימנטים המוצבים בזירה השתמשו בחימוש טיפש בצורה כמעט בלעדית, שני מטוסי Su-25T ממרכז האימון וההסבה ה־4 של חיל האוויר הוצבו בזירה בשנת 1999 לטובת תקיפת מטרות איכות ובאזורים לא נגישים.
המטוסים ביצעו סך הכול 39 גיחות מבצעיות בהם השתמשו בטילים מדגמים Kh-29L, Kh-25ML ופצצות מונחות מדגמים KAB-500L ו־ODAB-500PM.
החל מאוגוסט 1999 ועד אפריל 2002 הרגימנטים של מטוסי Su-25 ביצעו למעלה מ־7,500 גיחות.
מטוסי ה־Su-25 היו הראשונים להגיב לפלישה של כוחות גאורגים לדרום אוסטיה בערב 7 באוגוסט 2008. רגימנט מטוסי התקיפה ה־368 קיבל הוראות לתקיפת מטרות שהוקצו לו על ידי מפקד חיל האוויר הרוסי.
בשלב הראשוני של המלחמה – בלימת הכוחות הגיאורגים, מטוסי ה־Su-25 עסקו בעיקר במשימות אמנעה למנוע תנועת תגבורת גיאורגית לחזית.
ב־72 השעות הראשונות למלחמה נחוו אבדות רבות לצד הרוסי בגלל ירי דו־צדדי כאשר מטוסי התקיפה תקפו כוחות רוסיים ומיליציות דרום־אוסטיות ידידותיים כמו כן מטוסי קרב הוזנקו ואף תקפו את מטוסי ה־Su-25. כוחות היבשה הרוסים פתחו באש לקראת כל כלי טיס באוויר ידידותי או לא.
זאת רבות תודות לעובדה שחיל האוויר הגיאורגי גם השתמש במטוסי Su-25 וגם במערכת הזיהוי עמית-טורף שלא עודכנו מאז נפילת ברית המועצות.
בשנת 2015 דווח כי 12 מטוסי S-25SM רוסים הוצבו בבסיס חמיימים שבסוריה כחלק ממעורבות רוסיה במלחמת האזרחים במדינה וכלשונה ספציפית בלחימה נגד ארגון דאעש.
בפברואר 2018 דווח כי אבד מטוס Su-25 וטייסו שנאלץ לנטוש בשטח אויב התאבד בעזרת רימון בשביל להימנע מנפילה בשבי.
לאחר התפרקות ברית המועצות חילות אוויר של המדינות החדשות ירשו יחידות מהצבא הסובייטי לשעבר.
מבחינת חיל האוויר לרוב יחידות היו היחידות החזיתיות של התעופה הטקטית.
על כן מספר גדול של מטוסי Su-25 מצאו את עצמם בשירות של חילות אוויר של מדינות כגון גאורגיה, אוקראינה, אזרבייג'ן, בלרוס וכדומה.
מספר משמעותי של מטוסי Su-25 יוצאו גם למדינות ידידותיות במזרח התיכון ובאפריקה.
לאחר התפרקות ברית המועצות מספר מטוסי Su-25 שהיו בשלבי ייצור סופיים במפעל התעופה הממשלתי ה־31 לשעבר, עברו לידי ממשלת גאורגיה, וזאת הצליחה להשלים את ייצורם.
בפברואר 1993 דווח כי חיל האוויר הגאורגי הפעיל שבעה מטוסי Su-25 אם כי גאורגיה במשך הזמן הצליחה להשיג עוד מספר מטוסי Su-25, בעיקר על ידי הסבה של מטוסי אימון דו־מושביים בפס הייצור שלה למטוסי תקיפה מבצעיים.
כל אלה השתתפו בעימות בין גאורגיה ואבחזיה בשנים 1992–1994 בה הופלו שבעה מטוסי Su-25 גאורגים.
ההערכה הייתה שבגאורגיה היו מספיק חלקים להשלמה של 75 מטוסי Su-25 ואכן הרבה מטוסים מדגמים שונים עמדו בפס הייצור בשלבי השלמה שונים.
עם זאת, גאורגיה העדיפה לרכוש מטוסי S-25 משומשים מאשר להשלים את המטוסים בפס הייצור.
ב־2005 חיל האוויר הגאורגי קיבל לידיו 4 מטוסי Su-25 שנרכשו ממקדוניה ושלושה נוספים מבולגריה.
במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה (2008) מטוסי התקיפה הגאורגים השתתפו בעיקר בשלב הראשון של המלחמה, קרי הפלישה לחבל אוסטיה.
אבל בשלב השני למבצע בו כוחות רוסים פלשו לגאורגיה כלל מטוסי הSu-25 הפסיקו את הפעילות שלהם והוחבאו בבסיסיהם וכך חיל האוויר הגאורגי הצליח לשמר את מטוסיו לאחר התבוסה הגאורגית.
בשנת 2000 חברת "אלביט מערכות" חתמה על הסכם עם חברת TAM (Tbilisi Aircraft Manufacturing) מגאורגיה להשבחת מטוסי סוחוי Su-25 ושיווקם ברחבי העולם (TAM הייתה היצרנית המקורית של המטוס).
טיסת הבכורה של מטוס סוחוי 25 המצויד במערכות של אלביט בוצע באפריל 2001 תחת הכינוי "Scorpion".
המטוס גם הוצג ב, ביוני 2001, בטיסות ראווה ובתצוגה קרקעית.
אך הפרויקט הוקפא, לאחר שלא התקבלו הזמנות למטוס המשודרג.
על כל אלה סדאם חוסיין הקנה לכל טייסי ה-Su-25 את העיטור הצבאי הגבוה ביותר.
במלחמה זאת המטוס הדגים את יכולת ההישרדות שלו, ורק שניים מתוכם אבדו.
במלחמת המפרץ לעומת זאת תרומתם של מטוסי ה-Su-25 הייתה זניחה עד לא קיימת שכן עם העליונות האווירית המוחלטת של כוחות הקואליציה מרבית מכלי הטיס של חיל האוויר העיראקי הושמדו בעודם על הקרקע.
עם זאת, חיל האוויר העיראקי החל בניסיונות הברחת מטוסיו הנותרים לאיראן, 24 מטוסי Su-25 הוברחו במסגרת "מבצע" זה.
במהלכו הופלו שני מטוסים על ידי מטוסי F-15 אמריקאיים.
אף אחד מהמטוסים שהוברחו לאיראן לא הוחזרו לעיראק בסוף המלחמה.
ערב פרוץ מלחמת עיראק מספר קטן של מטוסי Su-25 שנותרו במצבת חיל האוויר העיראקי נטמנו בחול ולא טסו ומאז הורדו מהמצבה של החיל.
ב-2014 בצל הלחימה בדאעש רוסיה סיפקה עשרה מטוסי Su-25, תוך זמן קצר הצטרפו אליהם שלושה מטוסי Su-25 איראניים.
מטוסים אלו הוטסו על ידי טייסים עיראקים וטייסים איראנים ממשמרות המהפכה.
חיל האוויר של אנגולה רכש 12 מטוסים חד-מושביים וזוג מטוסים דו-מושביים בשנת 1988 ופעלו במסגרת רגימנט מטוסי הקרב-הפצצה ה-26 בבסיס נאמיב.
בשנת 1990 מטוסים אלו הופעלו נגד כוחות האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה.
היעילות של המטוסים הללו הייתה מוגבלת שכן הטייסים היו מבצעים הפצצות בגובה רב בטיסה ישרה ואופקית ועם חימוש טיפש.
כ-25 גיחות מבצעיות התבצעו במהלך פעילות זאת עד שהסובייטים הפסיקו את תמיכתם ובשל חוסר היכולת של חיל האוויר של אנגולה לתחזק את המטוסים אלה קורקעו.
על פי דיווחים מספר מצומצם של המטוסים הללו הוחזר לשימוש בשנת 1993 והופעל שוב נגד כוחות האיחוד, אבל עתה אלה הוטסו על ידי חברה פרטית וטייסים שכירי חרב עם תוצאות הפצצה משמעותיות יותר.
המטוסים השתתפו בכיבוש מחדש של מחצבי היהלומים במדינה.
אתיופיה רכשה שני מטוסי Su-25T משומשים ומשודרגים (שכונו TK) יחד עם שני מטוסי UBK לאימון במרץ 2000. המטוסים פעלו בשלב הסופי של מלחמת אתיופיה אריתריאה שנגמרה ביוני 2000. המטוסים על פי דיווחים ביצעו מספר תקיפות מוצלחות על ידי כלי נשק חכמים ונגד מטרות משוריינות.
פרו רכשה 18 מטוסי Su-25 מבלרוס מתוכם 10 מטוסים חד-מושביים ושמונה דו-מושביים.
אלה שימשו כמטוסי יירוט במאמצים של הממשלה הפרואנית נגד הברחות סמים.
על פי דיווחים המטוסים אחראיים להפלתם של 25 מטוסי הברחת סמים בשנים 2000 עד 2005.
חוף השנהב רכשו מידי בלרוס על פי דיווחים ארבעה מטוסי Su-25 בשנת 2004. אלה פעלו נגד כוחות מהפכנים במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
בנובמבר 2004 שני מטוסי Su-25 תקפו מחנה צבאי צרפתי שתמך בכוחות האו"ם באזור.
עקב תקיפה זאת נהרגו 9 חיילים צרפתים ומבקר אמריקאי.
באותו הלילה ארבעת המטוסים הושמדו בעודם על הקרקע, ככל הנראה על ידי כוחות קומנדו צרפתים.
איראן רכשה חמישה מטוסי Su-25 חד-מושביים ושני דו-מושביים חדשים ב-2004, בנוסף אליהם הצטרפו עוד 5 מטוסים מדגם K שהוברחו לאיראן מעיראק עוד בשנת 1991 ועמדו באחסנה.
סודאן רכשה 14 מטוסי Su-25 מבלארוס בשנים 2008 ו-2009 ונכנסו לפעילות כמעט מיד נגד הכוחות המורדים.
ב-2013 דווח שנרכשו עוד עשרה מטוסי Su-25. למרות הכחשה חד משמעית על ידי סודאן על פי דיווחים מטוסים אלה גם שימשו לתקיפת מטרות אזרחיות באזור דארפור.
בשנים 1991–1992 ארמניה השיגה 4–5 מטוסים משומשים, ידוע שאחד מהם הופל במהלך מלחמת נגורנו הקרבאך הראשונה.
לאחר סוף הלחימה חיל האוויר שלהם סבל מחוסר תקציב עד שנת 2004 בו הם רכשו תשעה מטוסי Su-25K ומטוס UBK בודד מסלובקיה.
האזרים לעומתם קיבלו מטוס בנדיבותו של טייס רוסי שערק ונחת באזרבייג'ן, מאוחר יותר הם השיגו עוד חמישה מטוסים ברכש.
בשנים שלפני מלחמת נגורנו קרבאך השנייה האזרים סבלו אבדות של ארבעה מטוסים.
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה (2020) שני הצדדים הפעילו מטוסי Su-25. אזרבייג'ן טוענת להפלת חמישה מטוסי Su-25 ארמנים, בעוד ארמנים טוענים הפלה של 4 מטוסים אזרים.
על פי דיווחים המטוסים האזרים ביצעו כ-600 גיחות תקיפה במהלך המלחמה עם ממוצע של 13–14 גיחות ביום.
כאמור לאחר התפרקות ברית המועצות חיל האוויר האוקראיני קיבל 92 מטוסי Su-25 חד ודו-מושביים.
בשנים שלאחר מכן מספר המטוסים הללו ירד ל-70 ומתוך אלה רק 15 היו שמישים לטיסה.
מספר מטוסים מהמצבה הכללית שודרגו על ידי האוקראינים לדגם M1, סך הכול דווח ש-9 מטוסים חד-מושביים ומטוס דו-מושבי אחד שודרגו לסטנדרט M1. אולם לאחר פרוץ מלחמת האזרחים באוקראינה באפריל 2014, נולד צורך במטוסים נוספים וכשישה עד עשרה נוספים הושמשו והוחזרו לשימוש.
כלל המטוסים הללו טסו כחלק מחטיבת התעופה הטקטית ה-299 בבסיס ניקולאייב-קולבאקינו.
עם זאת, חיל האוויר האוקראיני סבל ממחסור בטייסים כשירים שכן לא היו להם מספיק טייסים והטייסים שכן היו בנמצא התקשו לשמור על כישורי הטיסה שלהם בגלל המחסור בדלק ותקציב החל משנות ה-2000 המוקדמות.
המטוס השתתף בלחימה באזור דונצק, לוהנסק, סלאביאנסק, קראמטורסק וכדומה.
במהלך הלחימה הופלו כשישה מטוסי Su-25 על ידי הכוחות הבדלנים (מתוכם 4 מטוסי דגם M1) ושניים עד שלושה נוספים שניזוקו קשות אבל הצליחו לנחות בשלום.
שני הצדדים בפלישה הרוסית לאוקראינה משתמשים ב-Su-25. מחסור בכלי נשק מדויקים מחייבים את כל המטוסים משני הצדדים לטוס נמוך מעל שדה הקרב, ושמה את המטוסים הללו בסכנה מטילי כתף וגרמה לאבדות רבות.
לאחר שהלחימה התייצבה בחזית המזרחית, כלל המטוסים (הרוסים והאוקראינים) החלו להימנע ככל הניתן מכניסה לשטח אוויר מאויים.
לפי דיווחים וצילומים מהשטח נראה שרוסיה איבדה 31 מטוסי Su-25 (אחד מהם נחת אבל הורד מהמצבה) ואחד שנחת פגוע וייתכן שישופץ.
בעוד אוקראינה איבדה 17 מטוסי Su-25 (אחד מהם נחת אבל הורד מהמצבה).
Su-25 – הדגם הסדרתי הראשוני של ה־T8 שיוצר בין השנים 1981–1989 בעשר סדרות יצור עם הבדלים קטנים בין כל סדרת ייצור.
כלל המטוסים מדגם זה שודרגו לסטנדרט של סדרות היצור המאוחרות בביקורות תקופתיות במפעל היצרן.
פותחה בשנת 1984 ויוצרה בשתי גרסאות.
כ־180 מטוסים מדגם זה יוצרו ומספר מוגבל שלהם שנשאר ברוסיה במקור כמטוסים להסבת הטייסים של הלקוחות שרכשו מטוסים אלו.
מטוסים אלו מאוחר יותר הוצבו ברגימנט התקיפה ה־461 וראו פעילות במלחמת צ'צ'ניה הראשונה והפעילות באוסטיה.
A – גרסה כמעט זהה למטוס שיוצר לחיל האוויר הסובייטי.
הדגם יוצא למדינות ברית ורשה כגון צ'כוסלובקיה ובולגריה.
B – גרסה מוגבלת שיוצאה למדינות עולם שלישי כגון עיראק, אנגולה וקוריאה הצפונית.
לא כללה יכולת לנשיאת והטלת חימוש מונחה.
המטוס החל את פיתוחו עוד בשנת 1977 ראשוני המטוסים הסדרתיים יצאו מהמפעל רק בשנת 1985. כ־25 מטוסים מדגם זה יוצרו ונמסרו לחיל האוויר הסובייטי עד סוף שנת 1986.
Su-25UBK (T8УБК) – דגם מאמן לייצוא.
בדומה לדגם K, ה־UBK היה כמעט זהה לדגם ממנו הוא פותח ויוצא במספרים מצומצמים למדינות שרכשו דגם K, צ'כוסלובקיה, בולגריה, עיראק, אנגולה וצפון קוריאה.
Su-25UTG (T-8УТГ) – במהלך ניסויי ההתאמה של מטוסי Su-27 לנושאות המטוסים הרוסיות הממריאים בעזרת רמפה, התבצעו מספר ניסויים בדגם הניסוי הרביעי של ה-Su-25 (ה-T-8-4) לאחר סדרת ניסויים זאת הוחלט על תכנון וייצור דגם מיוחד של ה-Su-25 לאימון על גבי נושאות מטוסים שנשא את הסימון T-8UTG.
ההתאמות לדגם זה כללו הוספת וו-עצירה חיזוק של אזורים מסוימים במבנה והוספת מנגנון קיפול כנף.
מספר מצומצם של מטוסים מדגם זה יוצרו לטובת הצי הרוסי בין 1989 ועד 1990.
הפיתוח כלל התאמות לגרירה ובקרה על מטרות אימון נגררות שיצרו חתימת חום וחתימת מכ"ם ושימשה בעיקר לאימון כוחות נ"מ וצוותי הגנה אווירית של הצי הרוסי.
כ-50 מטוסים מדגם זה יוצרו (מתוך 170 מתוכננים) אלה מעולם לא שימשו כגוררי מטרות בשל כך שמערכת הגרירה לא הייתה מושלמת וכן בגלל שמערכות הניווט שלהם היו מתקדמות יותר מהדגמים הבסיסיים ואלה שימשו כמטוסי תקיפה לכל דבר ברגימנטים של חיל האוויר.
Su-25T (T-8M) – זמן קצר לאחר תחילת מבצע רומב עלה הצורך בייצור מטוס תקיפה עם יכולת הפעלת חימוש מדויק לטובת "ציד טנקים".
בדגם החדש הוכללו הרבה שיפורים ומערכות חדשות למטוס.
מערכת בקרת טיסה מדגם SAU-8 שכללה פונקציות טייס אוטומטי מתקדמות שהקטינו בצורה משמעותית את עומס העבודה של הטייס.
מערכת בקרת ירי וניווט מתקדמת בשילוב מערכת אלקטרואופטית הכוללת מצלמה וציין לייזר (כולל ראיית לילה) מדגם I-251M Shkval.
המטוס היה יכול לשאת טילי אוויר קרקע מנוהגים בלייזר מדגם 9M12 Vikhr כמו כן טילים ופצצות מונחות טלוויזיה.
התותח של המטוס הועבר למבנה המרכזי של המטוס, ובשביל לשחרר מקום כן הנסע הקדמי הוזז מעט שמאלה כמו כן שולבו מנועים משודרגים מדגם R-195 (שדרוג של R95Sh).
תוכנית הפיתוח למטוס נמשכה זמן רב מאוד בגלל ההאטה בכלכלה הסובייטית לקראת התפרקות ברית המועצות והמעבר לרפובליקה.
עד התפרקות ברית המועצות יוצרו 12 מטוסים מדגם זה במפעל טביליסי.
אלה הועברו לחיל האוויר הרוסי והחלו בבחינות הקבלה שלהם.
הבחינות שלהם לא הושלמו עד שנת 2000 על אף ש-12 המטוסים השתתפו בפעילות מבצעית במלחמת צ'צ'ניה השנייה בהצלחה רבה ועד אז היו לכלי הטיס היחידים בחיל האוויר הרוסי שהיו מסוגלים לפגוע במדויק במטרות קטנות וניידות.
זאת מאחר שהוחלט על תוכנית שדרוג מקיפה למטוסי "סדרת 10" הקיימים ולכן הדגם הזה ננטש.
Su-25TM (Su-39) – בשנות ה-80 המאוחרות הוצאה הוראה לפיתוח דגם תקיפה T משודרג שיכל לפעול בלילה ובכל מזג אוויר.
תוכנית הפיתוח שהתארכה עד שנות 1990 המאוחרות הציגה שינוי כה רחב בכלי הטיס שהוחלט לסמנו Su-39. המטוס כלל מערכת ניווט וטייס אוטומטי משודרגות, מערכת אלקטרואופטית משודרגת.
פוד מכ"ם שכלל אופני פעולה של אוויר אוויר ואוויר קרקע שהקנו, יחד עם טילי האוויר-אוויר הרוסים המתקדמים יכולת אוויר אוויר מסוכנת, וכן יכולת לתקיפה מדויקת בכל מזג אוויר עם מגוון רחב של כלי נשק חכמים.
אף על פי שהיו מספר הצעות לייצוא לפולין, הונגריה וצ'כיה תמורת מוצרי מאכל לרוסיה, מטוסים אלו לא נמכרו מעולם.
עם זאת מספר מצומצם של מטוסים מדגם זה יוצרו בשביל חיל האוויר הרוסי.
Su-25SM (T-8СМ) – עם תוכניות הפיתוח המתארכות של דגמי T ו-TM ויחד עם הוצאה משירות של מטוסי התקיפה החד מנועיים, חיל האוויר הרוסי מצא את עצמו עם יכולות תקיפה מוגבלות מאוד.
בשביל לגשר על זה ועל ההתיישנות המואצת של המערכת האוויונית של כלל מטוסי ה-SU-25 שיוצרו לראשונה בשנות ה-60 הוחלט ללכת על אופציות של השבחה ושדרוג מטוסים קיימים.
חטיבת מטוסי התקיפה של סוחוי הציעה מספר חבילות שדרוג ודגם TM אופיין ב-1998. כל המערכת האוויונית של המטוס פרט לציין הלייזר הוחלפה, במטוס תוכננה התקנה של מכ"ם תקיפה מתקדם שהותקן באף המטוס מיד אחרי הציין.
המכ"ם אמור היה להקנות יכולת תקיפה בכל מזג אוויר למטרות קרקעיות ימיות ואף יכולת אוויר אוויר.
אך מחיר המכ"ם גרם לחיל האוויר לוותר עליו.
בנוסף על זה הותקנה במטוס חליפת ניווט חדשה, מערכת זיהוי עמית טורף חדשה, מערכת בקרת ירי חדשה שכוללת מסך רב תכליתי ותע"ל חדשים, משבש אינפרא אדום אקטיבי ועוד.
המטוס הציג יכולת תקיפה בחימוש חכם עם דיוק מוגבר בחימוש טיפש וכן יכולת ניווט עצמאי מדויק.
שישה מטוסים משודרגים סופקו לחיל האוויר בשנת 2006, עם שדרוג של בין 8 ל-12 מטוסים בשנה.
Su-25KM (T-8KM) – גרסה חד מושבית משודרגת שתוכננה על ידי Tbilaviamsheni (לשעבר המפעל הגאורגי שייצר את ה-Su-25) וחברת אלביט מערכות הישראלית.
המטוס כלל חליפה אוויונית חדשה מיצור אלביט, קוקפיט מזכוכית, ממשק HOTAS, תצוגה עילית מתקדמת ויכולת לנשיאת חימוש מערבי חכם.
הדגם הוצג לראשונה על בשנת 2004 הסלון האווירי בפארנבורו ומשך עניין של מספר מדינות מתפתחות אבל אף מטוס לא נמכר בעקבות הסבה זאת ורק מטוס מוסב אחד עדיין משרת בחיל האוויר הגיאורגי.
Su-28 (Su-25UT) – מטוס אימון סילון בסיסי, פותח מדגם UB כיוזמה פרטית של סוחוי בשנות ה-80 המוקדמות להחלפת מטוסי האימון אארו L-39 אלבטרוס שתוכננו ויוצרו בצ'כיה במקור.
בשביל לשפר ביצועים כלל מערכות הניווט והחימוש המתקדמות וכן מרבית אמצעי המיגון והיתירות שלא הייתה נדרשת מפני שהמטוס לא יועד לקרב הוסרו.
Su-25M1 (ודגם דו-מושבי UBM1)– שדרוג אוקראיני למטוסי Su-25 שבוצעו פנימית בתעשיית התעופה האוקראינית.
השדרוג כולל חליפה אוויונית, מערכת בקרת ירי, מערכת נתוני אוויר דיגיטלית ומערכת רישום נתוני טיסה.
חיל האוויר של גינאה המשוונית
חיל האוויר של חוף השנהב
חיל האוויר וההגנה האווירית העממי הצפון קוריאני
חיל האוויר של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
מטוס טקטי קל "שחמט" , רשמית: "סוחוי"Su-75 (קידוד נאט"ו: Friend - "חבר") הוא מפציץ רב-תכליתי רוסי מהדור החמישי שנוצר על ידי לשכת העיצוב סוחוי.
המטוס מיועד לשימוש כוחות האוויר והחלל של רוסיה, אך גם לייצוא למדינות רבות נוספות כפלטפורמה זולה של הדור החמישי.
מדובר במטוס בעל הנעה וקטורית בודדת בעיצוב אווירודינמי קלאסי, המזכיר את ה-F-35 מתוצרת לוקהיד מרטין.
כמו כן, המטוס הוא כלי טיס חמקן, שיוכל לשייט במהירות על קולית ויצויד במערכות טילים מהדור החדש.
התקנת מנועים על מטוסי ייצור מתוכננת לשנים 2023–2025. המודל הראשון של המטוס הוצג בסלון האווירי הבינלאומי במוסקבה (MAKS-2021) ב-20 ביולי 2021.
ה־S-75 אמור למלא תפקיד דומה לזה של מיג-21, כמטוס קרב זול ועם זאת חזק.
סרטון שפרסם תאגיד רוסטכנולוגיות מעיד כי סוחוי מכוון גם לייצוא משמעותי של המטוס, למדינות שמסיבות פוליטיות או כלכליות אינן יכולות לרכוש את המטוס האמריקאי F-35. יעד הייצור של המטוס הוא כ-300 יחידות ב-15 שנים.
גרסה בלתי מאוישת כבר נמצאת בהליכי פיתוח, כמו כן גם גרסת שני מושבים יכולה להיות מפותחת בהתאם לבקשה.
נשקל גם לפתח גרסה מותאמת לנושאות מטוסים.
בפרסום רשמי מה 5 באוקטובר 2025, הרוסים מציגים תמונה משדה תעופה עם כיתוב המפאר את הייחודיות תמורת זנב המטוס עם דגש על ההיגוי החדשני.
אין פרטים על יכולת טיסה.
לדברי סרגיי צ'מזוב, עלות המטוס תהיה בטווח של 25–30 מיליון דולר.
עלות שעת טיסה עבור ה־Su-75 צפויה להיות נמוכה פי שישה עד שבעה מזו של ה־F-35 (35–33 אלף דולר), והוא מקביל למטוס Gripen NG (מ-4.5 אלף עד 8 אלף דולר, תלוי בגרסה).
סוחוי סופרג'ט ניו (רוסית: Сухой Суперджет Нью; משווק באנגלית בשם: Sukhoi Superjet New) הוא מטוס צר גוף רוסי לטווח קצר, גרסה חדשה של סוחוי סופרג'ט 100 עם החלפת רכיבים זרים מיובאים ברכיבים מתוצרת רוסית.
בשנת 2018 הוכרז על פיתוח גרסה חדשה של ה־SSJ-100 — מטוס הנוסעים Sukhoi Superjet 100R.
במקור תוכנן כי חלקם של רכיבים רוסיים במטוס זה יוגדל ב-10-15%.
אבל ב-6 בינואר 2019, רשת RBC, צוטטה הצהרות של מזכיר איגוד התעופה האיראני, מקסול סמאני, פרסם מידע לפיו החוזה לאספקת מטוסי SSJ100 לחברות תעופה איראניות נמצא בסכנה בשל העובדה שמחלקת האוצר האמריקאית הטילה איסור על ייצוא טכנולוגיות לאיראן.
זאת כיוון שמספר רכיבי הייצור האמריקאי בגרסה הנוכחית של המטוס עולה על 10%.
בהקשר זה התקבלה באפריל 2019 החלטה על החלפת רכיבים ומערכות הסוחוי סופרג'ט (תוך החלפת 97% מהרכיבים הזרים במקבילות רוסיות).
הפרויקט קיבל את השם Sukhoi Superjet New או בקיצור SSJ-New.
ב-3 בדצמבר 2020, הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית קיבלה בקשה לאישור שינויים בעיצוב הסטנדרטי של ה-SSJ-100.
בשנים 2020–2022 מתוכנן להשלים את הפיתוח של רכיבי מערכת הבקרה המשולבת.
בשנת 2024 בוצע טיסה ראשונה ובדיקות מתוכננות להמשך בשנת 2025.
הסכמים שנחתמונמסרותאריך חתימהרוכש / בעליםבשירותתקופת שירותהוזמנואופציהסימוכין25 באפריל 2018 Iran Air Tours2020מזכר025 באפריל 2018 Iran Aseman Airlines2020מזכר07 בספטמבר 2022 אארופלוט2023—2030890הסכם כוונות0סך הכל129400
סוחוי Su-1 או I-330 הוא אב טיפוס של מטוס קרב סובייטי לגובה רב שנבנה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
גרסה משופרת, שכונתה Su-3 (I-360), נבנתה גם היא ונבדקה בשנה שלאחר מכן.
אף אחת מהגרסאות לא יוצרה באופן המוני.
בשנת 1939, הוטל על סוחוי תכנון של מטוס קרב לגובה רב.
ה-Su-1 שנוצר היה חד-כנפי קונבנציונלי עם גוף מטוס חצי-מונוקוק מעץ יעיל, כנף נמוכה עשויה כולה מתכת עשויה דוראלומין ותא טייס ללא לחץ.
המאפיין המרכזי של המטוס היה זוג מגדשי טורבו TK-2 המונעים על ידי גזי פליטה ממנוע קלימוב M-105P.
האב טיפוס הושלם במפעל סוחוי בחרקוב במאי 1940, וטס לראשונה ב-15 ביוני 1940, עם א.פ.
הבדיקות נמשכו עד 3 באוגוסט, אז נחת צ'רניאבסקי בטעות עם כנף נחיתה מקופלת.
לאחר השלמת התיקונים באמצע ספטמבר, חודשו הבדיקות, אך כשל מנוע במהלך הטיסה ב-2 באוקטובר הביא לנחיתה ללא כיוון.
ניסויי טיסה מוגבלים נמשכו עד אפריל 1941, כאשר ה-Su-1 הגיע למהירות מרבית של 641 קמ"ש (345 קנון, 400 מייל לשעה) בגובה 10,000 מטר (32,810 רגל).עם זאת, מגדשי הטורבו הוכיחו את עצמם כלא אמינים ובלעדיהם המטוס היה בעל ביצועים נחותים בהשוואה ליאק-1 של יאקובלב.
סוטריוס , הידוע לעיתים בשם "אפיפיור החסד" נולד בפונדי שבאיטליה וכיהן כאפיפיור בערך בין השנים 166 עד 174. הוא היה האפיפיור שהכריז כי נישואין כשרים רק כסקרמנט בברכת כומר.
מיוחסת לו בנוסף גם קביעת חג הפסחא כחג שנתי ברומא.
בעוד שלפי המסורת הנוצרית כל האפיפיורים המוקדמים מתו כמרטירים, במחקר רשמי על הנושא נאמר שאין בסיס להנחה שסוטריוס גם מת כמרטיר.
סוטיריס טריוויזאס הוא משורר יווני.
הוא למד בלשנות, ספרות יוונית ועיתונאות באוניברסיטת סלוניקי.
נכון ל-2016, טריוויזאס גר באתונה, ועובד כמורה ללשון היוונית ולספרותה.
בנוסף הוא פעיל במערכת כתב-העת הספרותי "פורפיראס", היוצא לאור בקורפו.
נושאיה העיקריים של שירת טריויזאס הם הבדידות, האהבה, התשוקה והמוות.
השירים מינימליסטיים, מועדם הוא בדרך כלל הלילה, מקומם - העיר או הלב, ולשונם תמציתית אך מדויקת.
כתיבתו של טריויזאס דומה לציור מיניאטורות של רגע בצבעים כהים וחיים.
אחדים משיריו תורגמו לעברית וראו אור בכתב-העת "דימוי".
סוחרי רחוב הם סוחרים שמוכרים את סחורתם ברחוב, ללא חנות או דוכן קבוע בשוק.
יש ביניהם בעלי דוכנים ניידים או קבועים, ואחרים הפורשים סחורתם על הקרקע.
בשונה מרוכלים, לרוב אין הם ניגשים לבתי או משרדי הלקוחות אלא ממתינים ללקוחות שיגיעו אליהם.
סוחרי רחוב מוכרים מגוון של מוצרים, בהם מזון בדוכנים שהם מזנונים קטנים, תכשיטים, חפצי אמנות ואומנות, סדקית.
לעיתים מקור הסחורה אינו חוקי.
סוחרי רחוב המוכרים מאכלי רחוב נמצאים בדרך כלל בפארקים, באזורי בילוי של ילדים ונוער, במסיבות רחוב וכיוצ"ב.
סוחרים כאלה הם מוכרי תירס חם, אשר דוכנם כולל דוד מים גדול עם קלחי התירס, שערות סבתא, תפוחים מסוכרים.
בחופים נמכרים שלגונים, הנישאים בתוך ארגז קלקר.
באזורי תיירות, אזורים הומי אדם, בפסטיבלים ובסביבות מרכזי תחבורה ציבורית ניתן למצוא סוחרי רחוב המוכרים תכשיטים, חפצי נוי ואביזרי אופנה.
מגוון דומה של סחורות נמכר באירועי מדרחוב (הלחם של מדרכה ורחוב), שחלקם מתקיימים בקביעות, כמו למשל מדרחוב נחלת בנימין בתל אביב, המתקיים בימי שלישי ושישי.
סוג נוסף של סוחרי רחוב הם כאלה המוכרים תוצרת חקלאית.
אלו מוכרים את התוצרת באזורי מסחר ועסקים המרוחקים משווקים קבועים.
הפעילות של סוחרי רחוב יכולה להימצא על טווח נרחב שבין "חוקית" ל"בלתי חוקית", כאשר פעילות חוקית יכולה להתקיים תחת רישוי (אם נדרש) או ללא רישוי.
מידת חוקיות פעולתם של סוחרי רחוב נוגעת גם לנושא מיסוי - האם פעילותם הכלכלית "מוצהרת" לצורכי מס (גם אם לא חייבת בו) או לא.
נושא נוסף הנוגע לחוקיות הוא סוג הסחורה הנמכרת ומקורה - ישנם סוחרי רחוב המוכרים מוצרים מזויפים, בהם סיגריות, בשמים, משקאות חריפים, תקליטורי מוזיקה וסרטי די.וי.די., גאדג'טים ומכשירי חשמל.
לעיתים גם מדובר בסחורה גנובה.
סוחרי רחוב עשויים להכריז על מרכולתם בקריאות רמות, וליצור מפגעים כחסימה של מדרכות או הצטברות פסולת או לכלוך סביב דוכנם.
בשל כל אלה, לעיתים קרובות מתערבות רשויות מקומיות באסדרת פעילותם של סוחרי רחוב.
לעיתים מחייבות הרשויות רישוי להצבת דוכן, אך יש רשויות האוסרות על כך לחלוטין ופועלות לסילוקם של סוחרי רחוב.
גם באירועים סגורים לרוב נדרש תשלום למארגני האירוע על מנת להפעיל דוכן.
ישראלים צעירים הנוסעים לטיול ממושך בחו"ל מתפרנסים לעיתים כסוחרי רחוב.
התופעה נפוצה בין השאר בקרב מטיילים ביפן ובארצות הברית.
תופעה זו לרוב אינה חוקית.
בהלכה, סוטה (בעברית מקראית: שֹוטה) היא אישה נשואה שהתייחדה עם גבר זר לאחר שבעלה התריע בה.
אם אין עדות שהשניים קיימו יחסי מין, נאסר על בעלה לקיים עימה יחסי אישות עד שייקח אותה לבית המקדש והיא תעבור טקס הכולל שתיית 'מים מרים', אשר לפי התורה יזיקו לה במקרה שזנתה, או לחלופין יוכיחו את חפותה, ואף יועילו לה במקרה שנחשדה לשווא.
משמעות המונח "סוטה" השתנתה במהלך הזמן.
בלשון המקרא משמעות השורש שׂ.ט.ה היא נטייה מדרך הישר, בעיקר בהקשר מיני.
השורש מופיע שש פעמים בתנ"ך, מתוכן ארבע פעמים בפרשיית הסוטה ופעמיים בספר משלי.
עקב הלשון "שֹוטה", נדרש גם הכלל "אין אדם עובר עבירה אא"כ נכנס בו רוח שטות".
בלשון המשנה לשורשים סט"ה או שׂט"ה.
יש משמעות של נטייה מהדרך, כבלשון המקרא.
לעיתים התלמוד מבחין בין "סוטה ודאי", שידוע שזינתה, ובין "סוטה ספק", שאף היא אסורה לבעלה עד שתשתה מהמים, מחמת שיש "רגליים לדבר" שזינתה.
החלפת שׂ ב-ס נפוצה מאוד במעבר מלשון המקרא ללשון המשנה, ולעיתים אף במקרא עצמו בין ספרים מוקדמים למאוחרים יותר.
תיתכן גם השפעה של הארמית, בה השורש המקביל הוא סט"ו.
על פי המבואר בתורה, כדי שהבעל יוכל להשקות את אשתו, מותנה הדבר שיזהיר את אשתו קודם לכן שלא תתייחד עם איש פלוני, (-קינוי), ואם לאחר מכן העידו עדים שאכן התייחדה עם אותו פלוני שהוזהרה עליו, (-סתירה), יכול הבעל להשקותה.
וכך מתואר הקינוי והסתירה בתורה:
במקרא לא מפורש מהו המעל של האישה, שכשמעורר את קינאת הבעל, חל עליה דין סוטה.
לפי התורה שבעל פה הכוונה היא להיסתרות עם גבר אחר במשך פרק זמן המאפשר ביאה, הבאה לאחר 'קינוי', כלומר התראה של הבעל לאשתו שלא להתייחד עם אותו גבר.
אם לאחר הקינוי האשה נסתרת יחד עם אותו גבר זר, היא נעשית סוטה ואסורה לבעלה עד שתיבדק בשתיית 'המים המרים'.
ישנה מחלוקת תנאים האם לסתירה יש צורך בשני עדים כשרים המעידים על ההתייחדות או שמספיקים דברי הבעל עצמו.
בתוספתא מובאת דעה דחויה שלסתירה יש צורך בשני עדים אבל לקינוי די בדברי הבעל.
להלכה נפסק שהקינוי מצריך שני עדים בשביל שיהיה לו תוקף.
באשר להתייחדות, העדים נצרכים רק בשביל לברר את התרחשותה.
לפי המשנה אסור לבעל לקיים יחסי אישות עם אשתו שסטתה, ולהתייחד עמה.
וכן אשת כהן נפסלת מלאכול תרומה בינתיים.
איסור זה נובע מכך שיש 'רגליים לדבר' שזנתה.
האיסור מפקיע את מחויבות הבעל לכתובת אשתו, ככל שישנם שני עדים כשרים המעידים על הקינוי והסתירה, במידה והאשה אינה יכולה לשתות ולהיבדק, כגון בזמננו.
אם אין שני עדים על הסתירה אך נודע לבעל עליה ממקור הנאמן עליו, הוא מחויב לגרשה ולשלם את כתובתהּ.
לפי המבואר בתורה על הבעל מוטלת מצווה להביא את אשתו אל הכהן, וכן להביא עבורה מנחת קנאות - קרבן מנחה מקמח שעורים, במקום סולת חיטים, שבו אין שמן או לבונה, כמנחת חוטא.
הכהן אוסף מים קדושים בכלי חרס ושם בהם עפר מקרקע המשכן.
לאחר מכן, הכהן פורע את ראש האישה, שם בידיה את מנחת הקנאות, ומשביע אותה:
בשלב זה הכהן כותב את "האלות האלה" בספר ומוחה את הכתב אל המים, אותם האישה שותה.
במקרה שבו האישה אכן נאפה עונשה הוא "וְצָבְתָה בִטְנָהּ וְנָפְלָה יְרֵכָהּ" ואילו במקרה שהאישה לא נטמאה אז "וְנִקְּתָה וְנִזְרְעָה זָרַע".
התיאור במקרא משאיר פתח לכמה אפשרויות בנושא זמן השקיית האישה במים המאררים וכן נוסח השבועה הנכתבת, וישנן בכך כמה דעות בקרב התנאים.
שתיית המים נתפסת כאמצעי לאפשר לאישה שלא זנתה להסיר את החשש, ובכך להציל את הקשר עם בעלה:
בהשוואה לשיטות קדומות אחרות של משפט-האל (הכרעת אשמתו של חשוד באמצעות סימן אלוהי), מציין פרופסור יעקב שלום ליכט כי בדיקת הסוטה נבדלת ממרבית השיטות המוכרות בכך שהחשודה נבדקת בדבר שאין טבעו להזיק: מים עם מעט עפר ודיו, וכדי שתוכח אשמתה נדרשת מעורבות אלוהית על טבעית.
בספרות התנאית הטקס מפורט יותר מהכתוב במקרא.
האישה והבעל עולים אל בית הדין הגדול (הסנהדרין) בהר הבית בירושלים, שם מבררים את טענות הבעל ומאיימים על האישה שתודה שנטמאה, היינו שאכן קיימה יחסי אישות עם גבר זר, אם אכן כך היה:
במקביל מעודדים את האישה שאם היא טהורה שתסכים לבדיקת המים:
במידה והאישה מסכימה מביאים אותה אל שער ניקנור בכניסה לעזרה שבבית המקדש.
תיאור המשנה להשפלת האישה חריף הרבה יותר מזה הנדרש בתורה:
מהמשנה משתמע ששתיית המים ממיתה אישה שזנתה, אך ייתכן שהתהליך ייקח זמן:
המשנה מוסיפה ששתיית המים בידי האישה ממיתה גם את הנואף.
לפי פירוש התורה שבעל-פה לכתוב "ונִקתה ונזרעה זרע", שתיית המים גורמת לברך את הריונותיה הבאים של סוטה שלא שכבה עם אחר.
לפי ברייתא סגולתם של המים תלויה גם בבעל: .
התלמוד מבאר שדי בכך שהבעל, או אפילו בניו או בנותיו, חטאו בעוון זנות עם אישה פנויה, בשביל שהמים לא יועילו לבדיקת אשתו.
אזכור לקיומו של הטקס מוזכר בספרות חז"ל רק פעם אחת - כרכמית, גיורת בימי שמעיה ואבטליון שהושקתה במים המרים.
כמו כן מוזכר שהלני המלכה קבעה טבלה של פרשת סוטה בבית המקדש.
לדעתו של ישי רוזן-צבי שהקדיש לנושא את ספרו "הטקס שלא היה" העדות הבודדת הזו שייתכן שהיא עיבוד של תיאור תאורטי וכן חוסר כל עדות חיצונית אחרת (למשל בכתבי פילון ויוספוס), ייתכן שהטקס מעולם לא התקיים.
לפי המשנה בדיקת המים בוטלה בימי רבן יוחנן בן זכאי, ממש בסוף תקופת בית שני, בשל ריבוי הניאוף באותה תקופה.
משחרב בית המקדש גם לא ניתן לקיימו.
האיסור על קיום יחסי מין בין הסוטה לבעלה או לבועלה נותר בעינו ובהיעדר האפשרות לבצע את הבדיקה, לא ניתן להתירו גם כשאין ודאות לגבי הניאוף.
לפיכך המליצו האמוראים לבעלים להימנע מקינוי, שכן לא יותרו לחזור לנשותיהם לצמיתות.
על הרב חיים יוסף דוד אזולאי בן המאה ה-18 מסופר כי בהיותו בליוורנו שבאיטליה, בא אליו אדם חשוב בקובלנה על אשתו כי נסתרה (התייחדה) עם אדם זר.
החיד"א פסק כי על אדם זה לגרש את אשתו.
הדיינים שאלוהו מה הנימוק לפסיקה כשאין עדים?
החיד"א קרא לאישה, לקח ספר תורה וקרא באוזניה את פרשת הסוטה, וכל הכתוב בפרשת סוטה נתקיים בה.
מפי הרב לוי יצחק בנדר מסופר בספר "שיח שרפי קודש" שיצא לעז על אישה שהייתה חשוכת בנים.
רבי יקותיאל יהודה לאנדא, המגיד מטירהאוויץ, קרא בפניה את פרשת סוטה, ובסיום בירך אותה שאם החשד אינו נכון, ייוולדו לה בנים זכרים, ואכן כך היה.
אזכור מפורט של בדיקת סוטה נמצא בגניזת קהיר, בפרגמנט בשם "עניין סוטה" שסווג בידי מיכאל שוורץ ל"ספרות האזוטרית היהודית" ובו הדרכה לבדיקה באמצעות מים המכילים עפר מבית הכנסת במקום מהמשכן ושמות מאגיים במקום הנוסח ההלכתי שאמור להיכתב במגילה.
לפי טקסט זה, את הבדיקה מבצעים אף על פי ש"אין לנו לא כהן ולא מים קדושים ולא משכן" ובכל זאת ניתן לקיימה, כי "דע ובין שאם יהיה האדם ירא שמים בזה הזמן וינקה נפשו מן החטאות ומן הזדונות וידרוך דרך הטהרה ...
הוא דומה למלאך ולכהן גדול, כל מה שיעשה לא יחזור פניו ריקם...".
מגילת אחימעץ, ספר יוחסין יהודי מהמאה ה-11, מספר על מעין ריבונות יהודית בקהילה יהודית בדרום איטליה במאה התשיעית שכללה הוצאה לפועל של ארבע מיתות בית דין ובכללן חניקת אשה שזנתה על פי עדים, וכן רמז לכך שנהגו בתורת הסוטה:
יובל הררי ראה בפסקה זו דיווח על קיום ממשי של הטקס גם אחרי חורבן הבית.
פרופ' גדעון בוהק בספרו "Ancient Jewish Magic" במחקרו על מגיה יהודית משווה בין טקס הסוטה המתואר בגניזה הקהירית לבין טקס הסוטה במגילת אחימעץ.
סוטאוונטו (בפורטוגזית: "נגד כיוון הרוח") הוא שמה של קבוצת איים בדרום איי כף ורדה.
בקבוצת האיים ארבעה איים עיקריים:
האיים בראווה, פוגו וסנטיאגו - איים געשיים וסלעיים.
באיים אלה מתגוררים מרבית תושבי כף ורדה.
האי סנטיאגו הוא הגדול באיים ובו למעלה ממחצית תושבי כף ורדה.
אי זה מהווה את עיקר השטחים החקלאיים שבמדינה.
האי מאיו - אי שטוח ומדברי, שעיקר כלכלתו מתבססת על מכרות מלח.
בכך אי זה דומה לאיים סאל ובואה ויסטה שבקבוצת איי בארלאוונטו.
בקבוצת איי סוטאוונטו מצויים האיונים אילהאו גרנדה ואילהאו דה קימה, אילהאו ספאדו, אילהו דו קיי ואילהו לואי קרניירו המהווים יחד את קבוצת איי אילהאו סקוס.
האיון אילהאו דה סנטה מאריה מצוי סמוך לאי סנטיאגו.
סוחרי גומי הוא מחזה מאת המחזאי חנוך לוין.
יוחנן צינגרבאי - לקוח בבית המרקחת של בלה ברלו.
שמואל ספרול - אדם שירש מאביו עשרת אלפים קונדומים, שאותם הוא מנסה למכור.
בתחילת המערכה הראשונה, שבה "גיבורינו קצת מעל גיל 40", מציג שמואל ספרול את הצעתו בפני בלה ברלו (ויוחנן צינגרבאי המאזין מהצד):
המערכה הראשונה סובבת סביב נושא זה, ותוך כדי כך מביעים שני הגברים (כל אחד לחוד) את אהבתם לבלה ברלו ומציעים לה נישואים.
בלה ומחזריה אינם מצליחים להגיע להסכמה על כדאיותו ועל טיבו של חוזה הנישואים שביניהם.
כך, למשל, אומרת בלה ברלו לשמואל ספרול: .
המערכה השנייה מפגישה אותם גיבורים כעבור עשרים שנה, ומלבד ההזדקנות, דבר כמעט ולא השתנה בעולמם.
שמואל ספרול עדיין מנסה למכור את הקונדומים שירש, וכל השלושה ממשיכים לטוות חלומות ולדבר על נישואים, אהבה וכסף.
כל אחת משתי המערכות מסתיימת בהתייחסות עצמית, שבה בלה ברלו מספרת לעצמה על תחושתם של צופי התיאטרון היושבים בחושך ברגע תחילת המחזה.
בסוף המערכה הראשונה דבריה מלאי אופטימיות, ואילו בסוף המערכה השנייה היא אומרת:
מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ עמד על אופיו של המחזה:
המחזה הועלה לראשונה ביוני 1978 בהפקת התיאטרון הקאמרי על בימת צוותא בבימויו של חנוך לוין.
יורם גל הכין את התפאורה והתלבושות, ושוש רייזמן את המוזיקה.
אלברט כהן גילם את שמואל ספרול, יוסף כרמון את יוחנן צינגרבאי וזהרירה חריפאי את בלה ברלו.
הנגנים היו מישה בלכרוביץ' בפסנתר, ישעיהו ברק בגיטרה, אורלי עידן בקלרינט ותובל פטר באקורדיון.
המחזה הועלה מחדש באותו הרכב ב-1983.
לפי ראיון עם אלברט כהן מ-1986, המחזה הועלה בכיכובו 840 פעם.
הפקה שלישית, בתיאטרון החאן, נעשתה בבימוי ג'ק מסנג'ר ובהשתתפות חנה רוט, גבי עמרני ובסאם זועמוט.
בשנת 2001 כתבו אסי דיין וזאב רווח במשותף תסריט לסרט טלוויזיה המבוסס על המחזה.
רווח ביים את הסרט ושיחק באחד התפקידים הראשיים, לצד יוסף שילוח ועדי לב.
את הסרט הפיקו אורי פורת, אסי דיין ומיכה שרפשטיין והוא לא זכה לתשומת לב רבה.
ב-2005 הועלה המחזה מחדש בתיאטרון חיפה, בבימויו של משה נאור ובהשתתפות ישראל פוליאקוב, משה איבגי ורבקה נוימן.
משה נאור חיווה דעתו על המחזה: "ברור לי שבימינו אף אחד כבר לא מתרגש מזה שאומרים את המילה 'קונדום' על הבמה, אבל 'סוחרי גומי' ממילא לא עוסק באמת בקונדומים.
זו מטפורה על המחסומים שאנשים מציבים ביניהם כדי לא לגעת זה בזה באמת, בעיקר לא ברמה הרגשית, ומבחינה זו המחזה עדכני מאי פעם, כי החברה המודרנית רק הופכת מנוכרת יותר ויותר".
סוטייסקה ניקשיץ' (במונטנגרית: Fudbalski klub Sutjeska Nikšić ) הוא מועדון כדורגל מונטנגרי מהעיר ניקשיץ'.
המועדון הוא אחד משני הגדולים במונטנגרו, ביחד עם בודוצ'נוסט פודגוריצה.
בעונה זו ערכה את הופעתה הראשונה במפעלים האירופים, כשהשתתפה בגביע האינטרטוטו, והפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת טמפרה יונייטד מפינלנד.
עם הקמת הליגה המונטנגרית בעונת 2005/06 שיחקה בה סוטייסקה, וכבר בעונה הראשונה סיימה במקום השני בטבלה, אחרי רודאר פלבלה.
מאז אותה העונה סוטייסקה היא קבוצת מרכז טבלה במונטנגרו, ובסוף עונת 2007/08, לאחר שנוצחה בגמר הגביע המונטנגרי 2-1 על ידי קבוצת רודאר פלבלה, סיימה במקום ה-11 והייתה מועמדת לירידה, אך ניצלה בסופו של דבר ונשארה לעונה נוספת בליגה הבכירה, לאחר שניצחה במשחקי ההצלבה את צ'ליק ניקשיץ', יריבתה העירונית.
בעונת 2008/09 הגיעה הקבוצה למקום השלישי.
בעונת זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, ובעונה שלאחר מכן השלימה אליפות שנייה ברציפות.
סוחר הים הוא משחק מחשב משנת 1989 אשר נוצר על ידי המרכז לטכנולוגיה חינוכית והשתמש במצב תצוגה של CGA (ארבעה צבעים) והרמקול הפנימי של המחשב.
המטרה במשחק היא לסחור ברחבי הים התיכון בתקופת זמן מוגבלת של שבוע ובמהלכה לצבור רווחים גבוהים ככל האפשר.
לרשות השחקן עומדים שלושה נמלים - בישראל, במצרים ובטורקיה (בגרסה המחודשת זמינים גם נמלים בקפריסין וביוון), בהם הוא יכול לקנות או למכור נחושת, זיתים, וחיטה.
המחירים של הסחורות הללו משתנים מיום ליום ומנמל לנמל כך שהשחקן יכול לנצל את הפרשי המחירים.
מפעם לפעם השחקן ייתקל במכשולים שונים כגון ספינות פיראטים עוינות וסופות אשר עלולים לגרום לנזקים.
המשחק מתריע לפני מזג אוויר סוער במיוחד, אך ההחלטה הסופית נתונה בידי השחקן.
סוטאן שהריר (באינדונזית: Sutan Syahrir; 5 במרץ 1909 – 9 באפריל 1966) היה ראש הממשלה הראשון של אינדונזיה.
שהריר נולד בפאדאנג פאנג'אנג שבמערב סומטרה.
אביו שימש יועץ לסולטאן של "מדינת דלי" בעיר מידאן.
את לימודיו קיים במדן ובבאנדונג, בסיומם למד משפטים באוניברסיטת ליידן שבהולנד.
שהותו בהולנד הייתה בשלהי שנות העשרים של המאה העשרים ובה הוא נחשף לערכים סוציאליסטיים והיה חבר באיגודי עובדים במסגרת עבודותיו השונות.
זמן קצר עמד שהריר בראש ארגון הסטודנטים בהולנד של יוצאי אינדונזיה.
בשנת 1931 שב שהריר לאינדונזיה, בטרם סיים לימודיו, ולקח חלק בהקמת המפלגה הלאומית האינדונזית (Partai Nasional Indonesia).
השלטון הקולוניאליסטי של הולנד אסר אותו פעמיים בנובמבר 1934 בגין פעילותו, ומאוחר יותר שוב ב-1941. בתקופת שלטון יפן באינדונזיה הצטמצמה פעילותו הציבורית.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאותה.
ב-14 בנובמבר מונה שהריר לראש ממשלת אינדונזיה על ידי הנשיא סוקרנו, בזכות מה שכתב שהריר את עלונו PERJUANGAN KITA (במלאית: "(ה)מאבק שלנו / מאבקנו"), וכנראה גם עקב כך שמועמד אחר לתפקיד, היה בכיר ששמו היה סופריאדי היה בגדר נעדר בקרב מאז 14 בפברואר 1945 מאז "מרד בליטאר" נגד הכבוש היפני.
בעניינו אמר סובאנדריו "לאנשים כמוהו אין מקום בחברתנו".
בשנת 1965 לקה שהריר בשבץ בכלאו.
הותר לו לנסוע אל שווייץ לצורך טיפול רפואי.
בשנת 1966 נפטר בהיותו בגלות בשווייץ, ביום מותו 9 באפריל, הכריזו סוקרנו כגבור לאומי.
ב 17 באפריל 1966, הגיעה גופתו אל שדה התעופה "כמאיוראן" בג'קארטה.
בין הנוכחים בלויתו הייתה אשתו פופי, שאמרה בבכי: "לפני כמה ימים מאסר, ועכשו גבור", אחרים שהיו שם היו שלטאן יוגיקרטה האמנגקובווונו ה 9, הגנראל סוהארטו, ומחמד האתא שספד לו: "אחי סוטאן שהריר...".
הקיסר סוטוקו (ביפנית: Sutoku-tennō 崇徳天皇, נולד ב-7 ביולי 1119 − 14 בספטמבר 1164) היה הקיסר ה-75 של יפן, בהתאם לרשימה המסורתית של קיסרי יפן.
טרם עלייתו לכס הקיסרות, שמו הפרטי היה אקיהיטו (顕仁).
הערה: על אף שהתעתיק לעברית של שמו של קיסר זה זהה
לתעתיק שמו הפרטי של הקיסר הנוכחי של יפן, הקנג'י שונה:
הקיסר סוטוקו, לשעבר הנסיך אקיהיטו (顕仁)
הוד מעלתו הקיסר, לשעבר הנסיך אקיהיטו (明仁)
סוטוקו היה בנו הבכור של הקיסר טוֹבָּה.
מספר טקסטים עתיקים טוענים כי למעשה היה בנו של סבו של טובה, הקיסר שירקאווה.
25 בפברואר 1123 (הואן 4, היום ה-28 של החודש הראשון): בשנה ה-25 לשלטונו של טובה (鳥羽天皇25年) הוא ויתר על כס הקיסרות, והירושה עברה לבנו בן החמש.
1123 (הואן 4, החודש השני): הקיסר סוטוקו עולה לכס השלטון.
1128 (דאיג'י 3, החודש השלישי): טאיקֵן-מוֹן אין, אמו של סוטוקו, מורה לבנות את מנזר אנשו-ג'י, אחד בסדרת "מקדשי הנדר הקדוש" אשר נבנו בפקודה קיסרית.
17 באוגוסט 1135 (הונן 1, היום השביעי של החודש השביעי): הקיסר לשעבר שירקאווה נפטר בגיל 77.
1141 (אייג'י 1, החודש השלישי): הקיסר לשעבר טובה מגלח את ראשו ומצטרף למנזר בגיל 39.
בשנת 1151, סוטוקו מורה על כתיבת שיקָה וואקַשוּ (詞花和歌集, "אוסף פרחים מילוליים"), אנתולוגיה קיסרית של שירי וואקה.
בשנת 1156, לאחר כישלון דיכוי מרד הוגן, הוא הוגלה לפרובינציית סָנוּקי (כיום מחוז קגאווה באי שיקוקו).
שלטונו של הקיסר סוטוקו נמשך 18 שנים.
מקום קבורתו של סוטוקו ידוע, וכיום הוא מוקר במקדש שינטו לזכרו בקגאווה, שם נמצא המאוזולאום שלו, הנקרא shiramine no misasagi.
לאחר ויתורו על כס הקיסרות וגלותו, הקדיש סוטוקו את חייו לנזירות.
הוא העתיק מספר כתבים עתיקים והציע אותם לחצר הקיסר.
מתוך חשש כי הכתבים מקוללים, החצר דחתה אותם.
נאמר כי סוטוקו חש מושפל והתנכר לחצר, וכאשר היה על ערש דווי הפך לאונריו—רוח נוקמת.
כל הקורות בהמשך, מנפילת קרנה של חצר הקיסר, עליית כוחם של הסמוראים, בצורת וחוסר שקט פנימי יוחסו לרדיפותיו.
לחלופין, נאמר שהוא הפך לטֵנגוּ, סוג של שד דמוי כלב מהפולקלור היפני.
סוטור באסקט מונטגרנרו (באיטלקית: Sutor Basket Montegranaro) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר מונטגרנרו.
הקבוצה הוקמה בשנת 1947, ושיחקה בליגה הראשונה עד לשנת 1961. מאז שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות.
בעונת 2004/05 הגיעה הקבוצה לגמר הפלייאוף של הליגה השנייה, אך הפסידה לקבוצת וירטוס בולוניה.
בעונה שלאחר מכן שוב הגיעה לגמר הפלייאוף וניצחה קבוצות מרימיני ורייטי והעפילה בחזרה לליגה הראשונה.
ההישג הגדול ביותר של הקבוצה הוא ההגעה לחצי גמר הגביע האיטלקי בעונת 2010/11, בו הפסידה לקבוצת מונטפסקי סיינה 80-67. בעונת 2011/12 החל לאמן את הקבוצה הישראלי שרון דרוקר, שהוחלף בהמשך על ידי ג'ורג'יו ואלי.
לקבוצה אין היכל ספורט בעיר האם.
ולכן היא מארחת את משחקי בית שלה בהיכל הספורט פלאסאבלי (ארמון סאבלי), הממוקם בעיר פורטו סן ג'ורג'יו, במרחק 22 קילומטרים ממונטגרנרו, המכיל 3,800 מקומות ישיבה.
סוטר היא נוזקה צבאית שפותחה על ידי BAE Systems המשמשת את חיל האוויר האמריקאי לתקיפת מערכות נ"מ.
סוטר פותחה בעקבות גישה חדשה בלוחמה אלקטרונית.
התוכנה משבשת את מערכות ההגנה של האויב על ידי חדירה לרשת התקשורת ולא על ידי הזנת מידע חיצוני שגוי, כפי שנהוג באמצעים משבשי מכ"ם אחרים.
סוטר 1 - ניטור המידע שנקלט על ידי מפעיל מכ"ם האויב.
סוטר 2 - שליטה ברשת התקשורת של האויב ושליטה בחיישנים של המכ"ם.
סוטר 3 - שליטה בקישור של מערכות המכ"ם עם מערכות אויב אחרות כטילים בליסטיים וטילי קרקע-אוויר ניידים.
את הנוזקה ניתן לשדר ממטוסים שונים כגון F-16CJ ומערכות מל"ט.
הפכה פעילה מאז 2006 ונוסתה על ידי חיל האוויר האמריקאי בעיראק ובאפגניסטן.
בכירים בחיל האוויר האמריקאי העריכו שטכנולוגיה דומה קיימת גם לחיל האוויר הישראלי ובעזרתה הצליחו ב-2007 מטוסי חיל האוויר לחמוק ממערכות המכ"ם החדישות של סוריה בזמן תקיפת הכור הגרעיני בסוריה.
סוחרי הספק הוא ספר שיצא לאור בשנת 2010 ונכתב על ידי המחברים האמריקנים נעמי אורסקס ואריק קונווי, שני היסטוריונים של המדע.
הספר עורך הקבלה בין הוויכוח על ההתחממות העולמית לבין מחלוקות קודמות על עישון, גשם חומצי והחור באוזון.
אורסקס וקונווי כותבים כי בכל אחד ממקרים אלו הייתה האסטרטגיה הבסיסית של אלו שהתנגדו לפעולה "לדאוג שהמחלוקת לא תרד מסדר היום" באמצעות זריעת ספק ומבוכה לאחר שכבר הושג בנושא המחלוקת קונצנזוס מדעי.
במיוחד מציינים השניים כי הפיזיקאים פרד סייטס (Frederick Seitz; 2008-1911) ופרד סינגר (Siegfried Fred Singer; נולד 1924), ומספר מדענים לעומתיים נוספים שילבו כוחות עם צוותי חשיבה שמרניים וחברות פרטיות על מנת לקרוא תיגר על הקונצנזוס המדעי בסוגיות מודרניות רבות.
מכון מרשל ופרד סינגר, שהוזכרו בספר באופן שלילי, תקפו את הספר, אבל הביקורת הכללית שבחה את הספר.
אחד המבקרים כתב שב"סוחרי הספק" בוצע מחקר מקיף ומגובה היטב במסמכים והוא אחד הספרים החשובים ביותר של 2010. מבקר אחר רואה בספר זה את החיבור המדעי הטוב ביותר של אותה שנה.
ב-2014 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי באותו שם בבימויו של רוברט קנר, המבוסס על הספר.
אורסקס וקונווי כתבו שקומץ מדענים אמריקנים שמרנים, שלהם יחסים קרובים לתעשיות מסוימות, "מלאו תפקיד חסר פרופורציה בוויכוחים על שאלות שנויות במחלקות." הספר קובע שמדענים אלו קראו תיגר על הקונצנזוס המדעי בנושאי הסכנות שבעישון, ההשפעות של גשם חומצי, הקיום של החור באוזון וקיומה של ההתחממות העולמית.
המחברים כותבים שבכך הם גרמו ל"ערפול מכוון" של הנושאים שהשפיע על דעת הקהל ועל מדיניותה של ארצות הברית בנושאים אלו.
אורסקס וקונווי הגיעו למסקנה כי:
סינגר היה מהנדס טילים, בעוד שנירנברג וסייטס עבדו על פצצת האטום.
אורסקס וקונווי הצהירו: "לקבוצה קטנה של אנשים יכולה להיות השפעה שלילית גדולה, בייחוד אם הם מאורגנים, נחושים בדעתם ויש להם גישה למסדרונות הכוח".
סייטס וסינגר שירתו בתפקידים רמי מעלה בגופי המדע, והיו בקשר עם אדמירלים, גנרלים ואף נשיאים.
היה להם גם ניסיון ניכר בעבודה עם כלי התקשורת, כך שהם יכלו לקבל כיסוי עיתונאי להשקפותיהם.
מחברי הספר הצהירו כי "הם השתמשו במוניטין המדעי שלהם על מנת להציג את עצמם כברי סמכא, והם השתמשו בסמכותכם על מנת לפסול כל מדע שלא אהבו".
סייטס וסינגר היו לעומתיים במחלוקת על נושא הטבק.
סייטס ניהל תוכנית עבור חברת הטבק ר.ג'.
ריינולדס שמימנה מחקר המגן על הטבק.
סינגר השתתף בחיבור דו"ח שהכחיש את הסיכונים של עישון משני, שמומן על ידי מכון הטבק, ותקף את המדע מאחורי הממצא שיש סיכונים בריאותיים מעישון פסיבי ואמר שטענות אלו היו "חלק מאג'נדה פוליטית שנועדה להרחיב את שליטת הממשלה על חיי האזרחים".
סייטס וסינגר סייעו להקמת מוסדות שמרניים כדוגמת הריטג' פאונדיישן, מכון היזמה התחרותית (Competitive Enterprise Institute) ומכון מרשל (Marshall Institute) בארצות הברית.
מוסדות אלו ממונו על ידי תאגידים וקרנות שמרניים, והם התנגדו לצורות שונות של התערבות או רגולציה ממשלתית בפעילותם של אזרחי ארצות הברית.
הספר מפרט טקטיקות דומות בכל מקרה: "פקפק במדע, פזר מידע שגוי, הפץ מבוכה וקדם ספק".
הספר טוען כי במרוצת יותר מ-20 שנים לא ביצעו סינגר וסייטס (ומספר מדענים לעומתיים אחרים) שום מחקר מדעי מקורי בנושאים בהם הם התווכחו.
הם היו פעם חוקרים בולטים, אך, לטענת מחברי הספר, בתקופה שבה פנו לטפל בנושאים המוצגים ב"סוחרי הספק" הם בדרך כלל תקפו את המוניטין והעבודה המדעית של אחרים.
בכל נושא הם התנגדו לקונצנזוס המדעי.
בדצמבר 2010 במאמר עבור אמריקן ת'ינקר, הצהיר פרד סינגר ש"סוחרי הספק" תוקף כמה פיזיקאים בכירים נודעים, כולל פרד סייטס המנוח, נשיא לשעבר של האקדמיה הלאומית למדעים.
כמובן, דבר מזה אינו אמת".
הוא כתב כי הוא חבר בהנהלת ארגון המתנגד לעישון, כי אביו שהיה מעשן כבד מת מאמפיזמה בגיל צעיר, שמצא שעישון משני מעצבן ואינו נעים ואינו יכול להיות בריא, וכי לא קיבל תשלום מלובי הטבק או הצטרף לאחד מהארגונים שהקימו.
הספר טוען שסייטס, סינגר, נירנברג ורוברט ג'סטרו (Robert Jastrow; 2008-1925) היו כולם אנטי-קומוניסטים חריפים והם ראו ברגולציה ממשלתית כצעד לעבר סוציאליזם וקומוניזם.
עם התפרקות ברית המועצות, הם חיפשו איום גדול נוסף לקפיטליזם של השוק החופשי ומצאו אותו בסביבתנות.
הם חששו שתגובת-יתר לבעיות של הסביבה תוביל להתערבות ממשלתית מסיבית בפעילות השוק ובחיי האזרחים.
אורסקס וקונווי הצהירו שככל שמשתהים יותר בטיפול בבעיות אלו כך הן מחריפות, ודווקא עקב כך יאלצו הממשלות לנקוט באמצעים הדרקוניים שמהם השמרנים חוששים במיוחד.
הם כתבו שסייטס, סינגר, נירנברג וג'סטרו פסלו את העדויות המדעיות, תרמו לאסטרטגיה של דחייה, ובכך דווקא עזרו לחולל את הסיטואציה ממנה חששו במיוחד.
פילוסוף המדע האנגלי פיליפ קיצ'ר כתב בScience שנעמי אורסקס ואריק קונווי הם "שני היסטוריונים יוצאים מן הכלל".
הוא אף מכנה את "סוחרי הספק" "מחקר חשוב ומרתק".
קיצ'ר כתב שהטענות הקשות לכאורה כנגד נירנברג, סייטס וסינגר "מוצדקות אם מנתחים לעומק את הדרכים בהן מדעני אקלים בולטים, דוגמת רוג'ר רוולה ובן סאנטר נוצלו או שהותקפו בארסיות בעיתונות."