tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מן המאה ה-18 באו אל ארצות הברית וקנדה בזרם בלתי-פוסק מהגרים לבנים מכל חלקי אירופה.
במאה ה-19 באו גם מהגרים רבים מן המזרח, מסין ומיפן.
הלשון השולטת באמריקה הצפונית היא האנגלית, חוץ מאזורים אחדים בקנדה ובהאיטי, שבהם דוברים צרפתית, וממקסיקו ששפתה ספרדית.
טביעות כף רגל שנתגלו ב-2023, מצביעות כי האדם הגיע לאמריקה לפני 21 אלף שנים.
אמריקה המרכזית או אמריקה התיכונה הוא שמה של רצועה גאוגרפית צרה בדרומה של אמריקה הצפונית ובצפונה של אמריקה הדרומית.
היא גובלת בצפון עם מקסיקו (אשר יש המחשיבים גם אותה לחלק ממנה), במערב עם האוקיינוס השקט, בדרום עם קולומביה ובמזרח עם הים הקריבי.
שטחה של אמריקה המרכזית הוא כ-540,000 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-42 מיליון נפש.
רוחבה (מרחק חוף האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי אחד מן השני) נע בין 540 ק"מ ל-50 ק"מ.
עד לגילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס ישבו במקום קבוצות ילידיות.
התרבויות המפורסמות ביותר מאותה התקופה היא תרבות מאיה ואצטקים.
בשנת 1523 הספרדים החלו לכבוש את האזור.
עד לשנת 1821 רוב השטח (למעט פנמה ובליז) היה חלק קפיטניה חנרל של ספרד (Capitanía General de Guatemala).
במאה ה-19 התקיימה ברוב משטח אמריקה המרכזית הרפובליקה הפדרלית של הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
זו כללה את המדינות גואטמלה, הונדורס, אל סלוודור, ניקרגואה וקוסטה ריקה.
איחוד זה החל להתפרק בשנת 1838 ותהליך זה הסתיים בשנת 1841.
מבחינה תרבותית שייכת אמריקה המרכזית לאמריקה הלטינית והלשון העיקרית המדוברת בה היא ספרדית.
שפה זו היא השפה הרשמית בכל מדינות מרכז אמריקה, מלבד בליז, שבה השפה הרשמית היא אנגלית.
למרות הגיוון האתני, קבוצת המסטיסים היא הקבוצה השכיחה במרכז אמריקה, והיא הקבוצה הגדולה בכל המדינות מלבד קוסטה ריקה, שבה יש רוב לבן.
אינדיאנים מהווים קבוצה משמעותית רק בגואטמלה.
הדת הנפוצה במרכז אמריקה היא הנצרות (95.6%).
עם תחילת הקולוניזציה הספרדית של מרכז אמריקה במאה ה-16, הנצרות קתולית הפכה לדת הפופולרית ביותר באזור עד המחצית הראשונה של המאה ה-20. מאז שנות ה-60, חלה עליית קבוצות נוצריות אחרות, במיוחד זו הפרוטסטנטית, כמו גם דתות וזרמים אחרים, ועם זאת ישנם גם מיעוטים גדולים של אלו המגדירים עצמם כחסרי דת.
אמריקה הלטינית (בספרדית Latinoamérica; בספרדית ובפורטוגזית: América Latina; בצרפתית: Amérique latine; באנגלית: Latin America) הן מדינות יבשת אמריקה (אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית והקריביים), אשר שפתן העיקרית היא ספרדית או פורטוגזית.
שתי השפות האלה הן שפות רומאניות, שהתפתחו מהשפה הלטינית, ומכאן הכינוי "אמריקה הלטינית".
בתחום אמריקה הלטינית נוהגים לכלול גם את האיים הקריביים שבהם מדוברת השפה הצרפתית (שאף היא שפה רומאנית) ואת גיאנה הצרפתית שהיא מחוז מעבר לים של צרפת.
המושג "אמריקה הלטינית" נולד בעת ניסיונו של נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, להתערב בענייניה של מקסיקו, ולהשליט את הארכידוכס מקסימיליאן על מדינה זו, בשנות השישים של המאה ה-19. הצרפתים קיוו כי ההתייחסות ליבשת זו כ"לטינית" תסייע לעניינם.
האירוניה היא כי הצרפתים גורשו ממקסיקו, בעוד שהמושג נשאר בתוקפו.
המונח המתחרה "איברואמריקה" משמש לעיתים כדי להתייחס למדינות שהיו בעבר מושבות של ספרד ושל פורטוגל, המהוות את חצי האי האיברי.
הארגון של המדינות האיברו אמריקניות "OEI" לוקח הגדרה זו צעד אחד קדימה, וכולל בתוכו את ספרד ופורטוגל (אליהם מתייחסים לעיתים באמריקה הלטינית כ"מדינות האם"), בנוסף למדינות אמריקה הלטינית החברות בו.
מונח נוסף ומצומצם יותר הוא "אמריקה הספרדית", הכולל את מושבותיה לשעבר של ספרד בלבד.
ההיסטוריה של אמריקה הלטינית מתייחסת לאזורים ביבשת אמריקה בהם דוברים שפות לטיניות (בעיקר ספרדית, פורטוגזית וצרפתית), ומשתרעים על פני רוב השטח שמדרום לארצות הברית.
עד גילוי אמריקה ב-1492 הן אוכלסו באינדיאנים-ילידים, ואימפריות מקומיות כגון המאיה, האינקה והאצטקים שלטו בחלקים ניכרים מהן.
במהלך המאה ה-16 כבשו מעצמות אירופיות, בעיקר האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית חלקים ניכרים מיבשת אמריקה.
המעצמות הכובשות דיכאו את התרבויות והדתות המקומיות, והנחילו במקומן את תרבויותיהן הן ואת הנצרות הקתולית.
לחלק מהמקומות, במיוחד בברזיל ובאיים הקריביים, הובאו עבדים מאפריקה, שאף להם הייתה השפעה על התרבות המקומית.
בראשית המאה ה-19 החלו מרבית מדינות אמריקה הלטינית להכריז על עצמאותן, ומקביל החלה השפעה פוליטית וכלכלית גוברת והולכת של ארצות הברית.
רבות מהן ידעו שנים ארוכות של אי-יציבות פוליטית והפיכות ובחלקן כוננו מדי פעם משטרים דיקטטוריים שפגעו בזכויות האזרח.
כיום, במרבית מדינות אמריקה הלטינית מונהגים משטרים דמוקרטיים.
ב-1966 הוקמה אגודת לימודי אמריקה הלטינית שתפקידה לעודד את מחקר אמריקה הלטינית.
היא מחוז מעבר לים של צרפת
, אי בים הקריבי שהוא טריטוריה בחסותה של ארצות הברית, יכולה להחשב לעיתים כחלק מאמריקה הלטינית
אמריקה הלטינית מגוונת מאוד מבחינה דמוגרפית.
חלק ניכר מאוכלוסיית אמריקה הלטינית ממוצא מעורב, המערב מתיישבים אירופים, עבדים אפריקנים, ואת תושביה המקוריים של היבשת, האינדיאנים.
תערובת זו של תרבויות אשר שמרה על חלק מהמנהגים של תרבויות המקור, היא שמייחדת את תרבות אמל"ט.
תערובת זו של תרבויות אינה מתבטאת רק בתחום השפה והדת, אלא גם במוזיקה, בספרות ובשאר תחומי התרבות.
ספרדית היא השפה המדוברת ברוב המכריע של ארצות אמריקה הלטינית.
ברזיל היא היחידה מבין הארצות האלה שבה השפה המדוברת היא פורטוגזית, אולם זוהי המדינה הגדולה ביותר באזור הן מבחינת שטחה והן מבחינת מספר תושביה, כך שהיא מהווה חלק משמעותי מאמריקה הלטינית.
שטחה של ברזיל הוא כ-40% משטחה הכולל של אמריקה הלטינית.
צרפתית מדוברת בהאיטי, בגוואדלופ, במרטיניק, ובגיאנה הצרפתית.
מחוז קוויבק שבקנדה אינו כלול באמריקה הלטינית, אף שהשפה המדוברת בו היא צרפתית.
זאת משום שמעמדו התרבותי והפוליטי, וההיסטוריה שלו, שונים במידה ניכרת מאלה של ארצות אמריקה הלטינית.
כנגד אמריקה הלטינית עומד גוש הארצות הדוברות אנגלית בצפון אמריקה.
ארצות אלה מכונות לפעמים אנגלו-אמריקה ונכללות בהן ארצות הברית, קנדה ובליז (הונדורס הבריטית לשעבר).
לפעמים מכלילים בגוש הארצות הזה גם את האזורים באמריקה שבהם השפה העיקרית היא הולנדית: האנטילים ההולנדיים (ופפיאמנטו) וסורינאם.
על אף הדומיננטיות של השפות הרומאניות באמריקה הלטינית, למעשה מדוברות באזור זה שפות רבות נוספות, בעיקר שפות אינדיאניות, כגון קצ'ואה, נאוואחו, או מאפודונגון, או ניבים שמוצאם במערב אפריקה, ואשר הגיעו לאמריקה בתקופת הסחר בעבדים.
באזור זה מדוברות גם שפות קריאוליות המשלבות אלמנטים של צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, והולנדית עם אלמנטים משפות אינדיאניות ושפות אפריקניות.
אחת השפות הקריאוליות הידועות ביותר היא השפה הקריאולית של האיטי שיש לה מעמד של שפה רשמית בהאיטי.
הדת הדומיננטית באמריקה הלטינית היא הנצרות הקתולית, אך ישנו גם שיעור ניכר של בני דתות אחרות בקרב תושביה.
ישנם נוצרים השייכים לכנסיות פרוטסטנטיות ולכנסיות אחרות כגון כנסיות פנטקוסטליות ואוונגליסטיות.
השפעתן של הכנסיות האלה גוברת ככל שגוברת השפעת ארצות הברית על אמריקה הלטינית.
בנוסף ישנן קהילות גדולות של מוסלמים ובודהיסטים.
על אף התנצרותם של רוב האינדיאנים הילידיים והעבדים האפריקנים המשוחררים, עדיין נותרו קהילות קטנות של בני דתות אינדיאניות ומערב-אפריקניות.
אחת הנפוצות והידועות ביותר באזור זה היא וודו.
בקרב קהילות האינדיאנים והאפריקנים שהתנצרו נפוצה התופעה של שילוב טקסים ואלמנטים מהדתות המקוריות שלהן בפולחן הנוצרי הקתולי.
דוגמה מובהקת לסינקרטיזם מסוג זה הוא הפולחן הדתי המכונה קנדומבלה הנפוץ בבאהיה שבצפון ברזיל.
רבות נכתב אודות יהודי אמריקה הלטינית.
תולדות הקהילות החלו מגירוש ספרד.
ממסעו הראשון של קולומבוס ועד למאה ה-18 השתתפו בגילוי אמריקה הלטינית, בכיבושה ובקידומה יהודים אנוסים במספרים בלתי מבוטלים.
נכון ל-2023 קיימות קהילות יהודיות גדולות, בפרט בארגנטינה ובברזיל.
באוגוסט באותה שנה הוקמה בבואנוס איירס שבארגנטינה, 'ועידת הרבנים של אמריקה הלטינית' לחיזוק הקהילות, בנוכחות הרב הראשי לישראל הרב דוד לאו ובנוכחותם של 30 רבנים מקהילות היהודיות, שהגיעו מ: אורוגוואי ואקוודור, ארגנטינה, ברזיל, ונצואלה, מקסיקו, פנמה, פרו, צ'ילה וקולומביה.
מקורן של הטלנובלות הוא באמריקה הלטינית וסדרות טלוויזיה לטיניות פופולריות ברחבי העולם.
עקב כך נוצרת משיכה במקומות רבים לשפה הספרדית, כמו כן אמריקה הלטינית ידועה גם בתרבות המוזיקה והריקוד ובתחרויות היופי הנערכות במדינות אלו.
אמריקה הספרדית (ספרדית: Hispanoamérica) הוא כינוי קיבוצי למדינות ביבשת אמריקה (אמריקה הדרומית, המרכזית והצפונית, וכן בקריביים) בהן דוברים את השפה הספרדית.
מדינות אלו היו מושבות של האימפריה הספרדית בין סוף המאה ה-15 וראשית המאה ה-19 (להוציא את קובה ופוארטו ריקו, שהשתחררו מעול הקולוניאליזם הספרדי רק בסוף המאה, בשנת 1898).
בשטחים אלו התקיימו מספר מלכויות משנה.
לאחר קבלת עצמאות מספרד קמו בהן שמונה-עשרה רפובליקות.
במונח "אמריקה הספרדית" נכללת גם פוארטו ריקו, שאינה מדינה עצמאית, אלא טריטוריה בחסותה של ארצות הברית.
המונח "אמריקה הספרדית" אינו חלופי למונח איברו-אמריקה, שכן אמריקה הספרדית אינה כוללת את ברזיל, דוברת הפורטוגזית, אשר באמריקה הדרומית.
מונח דומה, אך אינו זהה, הוא אמריקה הלטינית, הכולל את איברו-אמריקה וכן את המדינות והטריטוריות דוברות הצרפתית אשר בקריביים ובאמריקה הדרומית.
אמריקה X הוא סרט דרמת פשע אמריקאי בכיכובו של אדוארד נורטון.
הסרט עוסק בגזענות בארצות הברית מנקודת מבטה של משפחה אמריקאית-ארית מהמעמד הבינוני המתגוררת בפרוור של לוס אנג'לס.
הסרט בוים על ידי הבמאי הבריטי-יהודי טוני קיי, ויצא לאקרנים בשנת 1998.
הסרט מגולל את סיפורו של דרק ויניארד, נער נאו-נאצי אמריקאי בשנות העשרים לחייו שנכנס לכלא לשלוש שנים על רצח של שני נערים אפרו-אמריקאים, וחוזר ממאסרו עם דעות הפוכות לחלוטין ומנסה למנוע מאחיו הצעיר ללכת בדרכו הגזענית.
הסרט עוקב בצורה לא ליניארית אחר משפחת ויניארד, משפחה ארית בת חמש נפשות שגרה בפרוור בלוס אנג'לס.
דרק (אדוארד נורטון), הבן הבכור, משוחרר מהכלא לאחר כשלוש שנות מאסר בגין הריגת שני צעירים שחורים, לעיני אחיו הצעיר דני (אדוארד פרלונג).
כדמות כריזמטית ודומיננטית בקרב הנאו-נאצים שבעיר מגוריו, אחיו הצעיר, דני הולך אט אט בדרכו של אחיו דרק הנערץ, ומעורר שערורייה בבית ספרו כאשר הוא מגיש חיבור המפאר את מיין קאמפף.
כתוצאה מכך מנהל בית הספר ד"ר סוויני (אייברי ברוקס) מתנה את המשך לימודיו של דני בהשתתפותו בפרויקט שנקרא "היסטוריה אמריקנית X", ומחליט שהמשימה הראשונה בפרויקט זה תהיה חיבור עבודה אודות עברו של אחיו דרק והשפעתו על דני, שתוגש תוך יום.
בסצנה הבאה, דני מתערב לטובת ילד לבן שמוכה על ידי שלישיית נערים שחורים בשירותי בית הספר.
דני ממשיך ללכת בדרכו הישנה של אחיו, אך לאחר שיבתו מהכלא מנסה דרק למנוע זאת ממנו לאחר שהתפקח בכלא מדעותיו הגזעניות.
דרק מתנער מעברו ומידידיו הנאו-נאצים ומשתדל להוציא גם את דני מחברתם.
במסיבה שנערכת במועדון התנועה לרגל שחרורו מהכלא (אליה הגיע גם אחיו, בניגוד לבקשתו) דרק מתעמת עם קמרון (סטייסי קיץ'), המנהיג המקומי של התנועה, שהיה בעל השפעה חזקה עליו עד המאסר.
דרק תוקף את קמרון בשל שאיפתו למשוך את דני אל הנאו-נאציזם על אף אזהרותיו של דרק, ובכך מפנה אליו את זעמם של חסידיו הנאו-נאצים.
במקביל לעלילה המרכזית, חלק ניכר מהסרט מתואר באמצעות פלאשבקים בשחור-לבן המתארים בין היתר את תקופת הזוהר של דרק בקרב קהילת גלוחי הראש, מאסרו בכלא ושינוי דעותיו, והרחק משם מהתקופה בה אביו הגזען נהרג בידי שחורים, מה שגרם למעבר הקיצוני בנעוריו ביחסו לשחורים.
לקראת סיום הסרט, השינוי לטובה שחל בדעותיו של דני מומחש בהסרת הסמלים הנאו-נאצים שעיטרו את חדרו.
בדרכו אל פגישה עם קצין המבחן, דרק מלווה את דני ללימודיו למחרת היום ובפרידתו ממנו מחוץ לכותלי בית הספר, מזהיר אותו מפני התנכלות של נאו-נאצים.
לפני תחילת הלימודים, דני נכנס לשירותי בית הספר ומניח את העבודה בצד.
בבואו לצאת, הוא מסתובב ורואה את אחד הנערים השחורים (איתו התעמת בתחילת הסרט) מכוון אליו אקדח.
דני נורה שלוש פעמים ונופל מת כשלצידו מונחת העבודה.
דרק חוזר אל בית הספר לשמע היריות וחובק בבכי את גופתו של אחיו על רצפת החדר.
הסרט מסתיים על רקע דברי הסיכום בעבודתו של דני.
הבמאי טוני קיי לא היה מרוצה מהתוצאה הסופית והתכחש לסרט.
השחקן הראשי, נורטון, היה מועמד לפרס האוסקר (השחקן הראשי הטוב ביותר) על גילומו של דרק ויניארד.
אמריקה ג'ורג'ין פררה היא שחקנית, מדבבת ומפיקת קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, המוכרת בזכות תפקידה בתור בטי סוארז בסדרת הטלוויזיה "בטי" (2010-2006) ברשת ABC.
על תפקידה זה זכתה בפרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך, ולאחר מכן התפרסמה מתפקידה כאמיליה "איימי" סוסה בסיטקום "סופרסטור" (2021-2015) של רשת NBC.
פררה, הצעירה מתוך שישה ילדים נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוריה, אמריקה גריזלדה אייס וקרלוס גרגוריו פררה היגרו לארצות הברית מהונדורס באמצע שנות ה-70. אמה עבדה כמנהלת צוות ניקיון באחד ממלונות הילטון, והדגישה עבור פררה עוד מילדות את חשיבות ההשכלה הגבוהה.
כשהייתה בת 7, הוריה התגרשו ואביה חזר להונדורס, ומת לבסוף בשנת 2010. פררה גדלה בשכונה וודלנד הילס בלוס אנג'לס שם למדה והתחנכה בתיכון הריאלי "אל קמינו".
פררה החלה לשחק בגיל שבע.
היא השתתפה בהצגות של בית ספרה כמו: "המלט", "רומיאו וג'ולייט" ו"אוליבר!".
לאחר מכן החלה להופיע בתיאטרון הקהילתי של לוס אנג'לס.
פררה לא אהבה את שמה הפרטי בילדותה ועברה לפעול בשמה האמצעי "ג'ורג'ין", אך שנים לאחר מכן חזרה לשמה.
לאחר לימודי התיכון, היא החלה ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה במלגה נשיאותית בחוג לתיאטרון ויחסים בין-לאומיים.
היא עזבה את הלימודים כדי להתמקד בקריירת המשחק שלה, אך סיימה את התואר הראשון במאי 2013.
בשנת 2002 קיבלה את תפקידה הראשון בסרט הדרמה "נשים אמיתיות", עליו קיבלה מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט.
באותה שנה הופיעה גם בסרט הטלוויזיה הראשון שלה, "Gotta Kick It Up" ששודר בערוץ דיסני.
המשיכה לשחק בסרטי טלוויזיה, ואף הופיעה בתפקידי אורח בסדרות כמו: "CSI" ו"מגע של מלאכים".
בהמשך אותה שנה שיחקה את תפקידה הראשי הראשון בדרמת הנעורים "אחוות הג'ינס" לצד בלייק לייוולי ואלקסיס בלדל.
בשנת 2006, קיבלה את התפקיד הראשי בסדרה "בטי", עיבוד מחודש של הטלנובלה הקולומביאנית המצליחה "בטי המכוערת".
הסדרה זכתה להצלחה גדולה בארצות הברית, ופררה קיבלה ביקורות טובות על משחקה.
על תפקידה זה זכתה בפרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הדרמה "הארץ היבשה" לצד ג'ייסון ריטר.
ושיחקה בקומדיה הרומנטית "החתונה המשפחתית שלנו" לצד פורסט ויטאקר.
בין השנים 2015-2021 שיחקה פררה את התפקיד הראשי בסדרה "סופרסטור".
פררה דיבבה את אסטריד (תפקיד ראשי) בסרט "הדרקון הראשון שלי" מ-2010 ובשני סרטי ההמשך, שיצאו ב-2014 ו-2019 בהתאמה.
כמו כן היא דיבבה אותה בסדרת הטלוויזיה "הדרקון הראשון שלי" שמבוססת על הסרטים.
בשנת 2018 השתתפה לצד שחקניות כמו מינדי קלינג ורוזריו דוסון בוידאו קליפ לשירו של ג'יי זי "Family Feud" בו הוא מארח את ביונסה.
בפברואר 2019 פורסם שפררה תשמש כמפיקה בכירה בסדרה הדרמה-קומית החדשה של נטפליקס "Gentefied", שעלתה לשידור במהלך 2020.
בשנת 2023 שיחקה בסרטה של גרטה גרוויג "ברבי" על פי תסריט שכתבה עם בעלה, נואה באומבך.
הסרט מבוסס על דמותה של בובת האופנה ברבי מבית "מאטל", ופררה גילמה בסרט את דמותה של גלוריה; אשר הקנה לה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-29 בספטמבר 2023 יצא לאור הסרט "כסף טיפש" בכיכובה.
באוקטובר 2023, פררה, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור חתמה על מכתב פתוח לנשיא ג'ו ביידן.
בשנת 2005, החלה לצאת עם הבמאי ריאן פירס ויליאמס כאשר הוא ליהק אותה לסרט סטודנטים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
במאי 2018 נולד בנם הראשון, סבסטיאן.
גם מפיקה-שותפה ובמאית של ארבעה פרקים2017תרגיעונסה נדאלפרק: "The Shucker"2020Gentefiedאנדי קרוזפרק: "The Mural"
גם מפיקה בפועל ובמאית2022התרסקנואלישיה קנדי2 פרקים
אמריקה און ליין היא חברת אינטרנט אמריקנית המפעילה פורטל ושירותי תוכן, ונמצאת בבעלות חברת "Yahoo!
אמריקה און ליין הייתה אחת החברות הראשונות בעולם אשר הציעה גישה לאינטרנט לציבור הרחב ופעלה כספקית אינטרנט, תוכנות ושירותי תקשורת ואינטרנט ברחבי העולם.
בשיא ההצלחה של החברה היו לה מעל ל-30 מיליון לקוחות ברחבי העולם אשר רובם גלשו באינטרנט באמצעות חיבור Dial-up שסיפקה.
בשנת 2000 התמזגה עם תאגיד המדיה טיים וורנר, אך סבלה מירידה חדה בהכנסות וביצעה שינוי במודל העסקי שלה.
במאי 2015 הודיעה החברה על רכישתה על ידי ורייזון תקשורת, תמורת כ-4.4 מיליארד דולר.
ביולי 2016 רכשה ורייזון גם את חברת Yahoo!
ומיזגה אותה עם AOL לחברה חדשה בשם "Oath".
במאי 2021 הודיעה ורייזון על מכירת Yahoo!
ו-AOL, לקרן השקעות פרטיות תמורת כ-5 מיליארד דולר.
AOL החלה ב-1983, כמיזם קצר מועד בשם Control Video Corporation (CVC), שהוקם על ידי וויליאם פון מייסטר.
המוצר היחיד שלה היה שירות מקוון בשם GameLine עבור קונסולת משחקי הווידאו אטארי 2600. המנויים קנו מודם מהחברה ב-49.95 דולר ושילמו דמי התקנה חד-פעמיים של 15 דולר.
GameLine אפשרה למנויים להוריד משחקים באופן זמני ולעקוב אחר התוצאות שלהם, בעלות של דולר למשחק.
בינואר 1983, סטיב קייס התקבל לעבודה כיועץ שיווקי של החברה בהמלצת אחיו, שהיה בנקאי ההשקעות.
במאי 1983, ג'ים קימזי הפך ליועץ ייצור שלה, אך החברה הייתה קרובה לפשיטת רגל.
בתחילת 1985 עזב פון מייסטר את החברה.
ב-24 במאי 1985 הקים קימזי, על בסיס Control Video Corporation, את חברת Quantum Computer Services במטרה לספק חיבור לתקשורת מחשבים לצרכן הממוצע.
החברה ההשיקה שירות מקוון ייעודי למחשבי קומודור 64 וקומודור 128, שנקרא במקור Quantum Link (אחר כך Q-Link).
השירות היה שונה משירותים מקוונים אחרים באותה עת, מכיוון שהוא השתמש בכוח המחשוב של מחשב הקומודור ולא רק במסוף "טיפש".
באוגוסט 1988 השיקה Quantum את PC Link, שירות למחשבים .
לאחר שההסכם עם אפל בוטל, באוקטובר 1989, Quantum שינתה את שם השירות לאמריקה אונליין או בקיצור AOL.
מנהל השיווק סטיב קייס קידם את AOL בתור שירות מקוון עבור אנשים אשר אינם מתמחים במחשבים, בניגוד למתחרה CompuServe, אשר שימשה בעיקר קהל לקוחות בעל ידע טכני בתחום.
באותה תקופה טרם התפתחות רשת האינטרנט המודרנית, הציעה החברה שירותים מקוונים שונים דרך פרוטוקול BBS, אליו התחברו לקוחות החברה באמצעות קו טלפון אנלוגי.
ב-1991 פרש המנכ"ל קימזי מהחברה וסטיב קייס מונה במקומו לתפקיד.
בתחילת שנות התשעים אמריקה און ליין הייתה בין ספקי שירותי האינטרנט הראשונים אשר סיפקו גישה לאינטרנט.
מהר מאוד היא התבלטה AOL כספקית שירותי אינטרנט בכך שהציעה קישוריות לאינטרנט דרך חייגן, ברחבי המדינה.
עם התפשטות האינטרנט, מספר הרשומים ל-AOL הלך וגדל במהירות.
בתוך עשר שנים מהקמתה, היו ל-AOL יותר מ-4.5 מיליון חברים רשומים.
תחילה גבתה החברה תשלום ראשוני על התקנה ולאחר מכן תשלום לפי שעות שימוש, אך בשנת 1996 החליטה ההנהלה לשנות את שיטת הגבייה, ולגבות מחיר חודשי אחיד של 19.99 דולר ומספר המשתמשים זינק.
יחד עם אספקת גישה לאינטרנט, הציעה AOL שירותי "ערך מוסף" ייחודיים למשתמשיה.
לחברי AOL הייתה גישה לחשבונות אי-מייל שהיו ידידותיים למשתמש כאשר שמות המשתמשים שלהם שימשו ככתובת האי-מייל שלהם.
AOL הציעה חדרי צ'אט בהם אנשים שרצו לחלוק את מחשבותיהם עם קהל יכלו לעשות זאת בצורה אנונימית באמצעות שליחת הודעות טקסט בזמן אמת ולוחות דיון בהם אנשים יכלו לכתוב הערות ולענות על מגוון נושאים בפני ציבור שלם שמחובר לאינטרנט.
AOL הציעה גם כמויות גדולות של תוכן קנייני הכולל "ערוצים" מקוונים עם חדשות ובידור, קיצורי דרך לניווט באינטרנט ומילות מפתח כדי להפוך את החיפוש ברשת לקלה יותר, ספרי כתובות ויומנים.
AIM היווה חלק מתוכן קנייני זה.
כמו כן, החברה שמה דגש עוד בתחילת דרכה על ממשק גרפי קל וידידותי למשתמש, בניגוד לשאר ספקיות האינטרנט האמריקאיות אשר באותה העת לא סיפקו תוכנות פשוטות להתחברות ושימוש לאינטרנט עבור משתמשים חדשים ללא כל רקע בתחום.
לאורך שנות התשעים הפעילה החברה שיווק מאסיבי כאשר הפיצה ברחבי ארצות הברית מעל ל-100 מיליון דיסקטים ומאוחר יותר תקליטורים המכילים את חבילת התוכנה המקוונת שלה.
שיטת שיווק זו תרמה באופן ניכר לגידול המסיבי של קהל הלקוחות של החברה וסייעה לחברה להפוך לספקית האינטרנט הדומיננטית בארצות הברית באותה העת.
AOL ביצע הנפקה ראשונה לציבור של מניות בבורסת נאסד"ק ב-19 במרץ 1992, בה גייסה 66 מיליון דולר.
המנייה עברה ל בשנת 1996, לאחר שהודיעה על הקמת מיזם משותף עם תאגיד ברטלסמן הגרמני להקמת פעילות אספקת שירותי אינטרנט באירופה, בשם "AOL-אירופה".
במשך החלה החברה לפעול גם בקנדה, יפן ואוסטרליה.
בינואר 1998 השלימה AOL את רכישת פעילות שירותי האינטרנט של מתחרתה CompuServe, שאר הפעילות של החברה נמכרה לחברת התקשורת וורלדקום.
בעקבות הרכישה צירפה לשורותיה כ-2 מיליון מנויים חדשים.
מלבד מנויים הוסיפה העסקה ל-AOL שורה של שירותים נוספים שניתנו על ידי CompuServe.
ביוני 1998 מספר המנויים של AOL הגיע ל-12 מיליון ושווי השוק שלה בבורסה היה כ-18 מיליארד דולר.
בנובמבר 1998 רכשה AOL את חברת נטסקייפ שפיתחה את הדפדפן המסחרי הראשון, ה-Netscape Navigator, תמורת יותר מ-4 מיליארד דולר במניות.
בשנת 1999 רכשה את חברת "Nullsoft" המפתחת של תוכנת נגן המדיה Winamp, שעל בסיסו הקימה שירות למכירת מוזיקה ברשת ומנוע חיפוש לקובצי MP3, אך הם בוטלו עקב חשש לפגיעה בזכויות יוצרים.
באותה שנה גם הודיעה על רכישת חברת שירותי המיפוי והניווט "מפקווסט" (MapQwest) בעסקת מניות בסך כ-1.1 מיליארד דולר.
את השנה סיימה עם הכנסות של כ-4.7 מיליארד דולר.
בתחילת שנת 2000, החברה הודיעה על תוכניותיה למיזוג עם קונצרן התקשורת והבידור טיים וורנר שלו פעילות בענפי הקולנוע, הטלוויזיה והעיתונות.
באותה עת, בשיא בועת הדוט-קום, שווי השוק של אמריקה אונליין עמד על כ-164 מיליארד דולר, ושווי השוק של טיים וורנר היה כ-83 מיליארד דולר.
מטרת המיזוג הייתה ליצור תאגיד שישלב פעילות בתחום "הניו מדיה" עם פעילות מסורתית בתחומי התקשורת והבידור וייהנה מסינרגיה ויתרון לגודל.
במרץ 2000 הודיעה גם על רכישת חלקו שך תאגיד ברטלסמן במיזם "AOL-אירופה", שהיה ספק האינטרנט השני בגודלו באותה עת באירופה.
קבלת האישורים הרגולטורים למיזוג נמשכה כשנה, עקב החשש של נציבות הסחר הפדרלית, רשות התקשורת הפדרלית ורשות ההגבלים העסקיים של האיחוד האירופי כי המיזוג יפגע קשות בתחרות בתחום התוכן הדיגיטלי ושירותי האינטרנט.
המיזוג אושר ב-11 בינואר 2001, לאחר שתי החברות נאלצו לעשות מספר ויתורים, והחברה החלה לפעול בשם חדש AOL Time Warner.
אולם תוך זמן קצר המיזוג התברר ככישלון.
AOL-טיים וורנר סיימה את שנת 2002 עם הפסד נקי כולל של 98.7 מיליארד דולר, הגדול בהיסטוריה של חברות ציבוריות בארצות הברית.
ההפסד העצום נבע מהפחתה של 44.5 מיליארד דולר בגין מוניטין.
בנוסף היו לה חובות של 27.3 מיליארד דולר.
לאחר המיזוג החלה ירידה הדרגתית אך משמעותית בהכנסות החברה.
קהל הלקוחות של החברה הפסיק לגדול החל משנת 2002 ורבים עברו לספקיות אינטרנט זולות יותר.
כמו כן, בשל פריחת השימוש בפס רחב לא היה צורך בחיבור Dial-up שסיפקה.
בנוסף התגלעו חילוקי דעות בשל הבדלי התרבויות הניהוליות בין שתי החברות, AOL וטיים וורנר.
עם פקיעת בועת האינטרנט וההאטה בצמיחת AOL התברר כי נכסי התוכן של טיים וורנר, שכוללו: מגזינים, רשתות טלוויזיה ואולפני הפקה, הם מקור הערך העיקרי של החברה, ואילו עסקי האינטרנט הפכו שוליים.
בינואר 2003, שנתיים לאחר שהנהיג את המיזוג, התפטר סטיב קייס מתפקיד יושב ראש החברה, עקב הביקורת שנמתחה עליו והירידה החדה בשווי מניית החברה.
בספטמבר 2003 טיים וורנר הסירה את השם "AOL" משמה.
בנוסף באותה תקופה הואשמה AOL שניפחה את היקף מכירותיה באמצעות סדרת עסקות לא מקובלות, והודתה חלקית בהאשמות.
שינוי במודל העסקי ומכירת החברה
בשנת 2006 החליטה AOL לשנות את המודל העסקי שלה, ולעבור ממודל שבמסגרתו מרבית שירותיה ניתנו למנויים בתשלום אל מודל חינמי מבוסס פרסום כפורטל תוכן בין-לאומי מוביל.
במקביל התחילה החברה למכור פעילות גישה לאינטרנט, בין השאר באירופה.
במסגרת שינוי זה עבר מטה החברה מצפון וירג'יניה לניו יורק.
במרץ 2008 רכשה AOL את הרשת החברתיות Bebo, תמורת 850 מיליון דולר במזומן.
ל-Bebo היו באותה עת 40 מיליון משתמשים בעולם, והיא הייתה הרשת החברתית השלישית בגודלה בארצות הברית והשנייה בבריטניה.
אולם שנתיים לאחר שרכשה את Bebo החליטה החברה לסגור את האתר או למכור אותו, וביוני 2010 נמכרה תמורת 10 מיליון דולר בלבד.
ב-28 במאי 2009 ביצע תאגיד טיים וורנר ספין-אוף של פעילות AOL לתוך חברה נפרדת, במטרה למכור או להנפיק אותה.
ב-7 בפברואר 2011 רכשה AOL את אתר החדשות המקוון ההפינגטון פוסט תמורת 315 מיליון דולרים, במטרה להרחיב את תחום הדיווח החדשותי והתוכן המקורי שלה.
מטרת הרכישה כפי שפורסמה הייתה לשלב את ערוצי התוגן והפורטלים של AOL עם שירותי התקשורת של ורייזון.
תמורת 4.8 מיליארד דולר, ובאפריל מיזגה אותה עם AOL לחברה חדשה בשם "Oath", זאת במטרה לחסוך בעלויות ניהול ותשתיות.
ו-AOL, לקרן השקעות הפרטיות אפולו גלובל מנג'מנט תמורת כ-5 מיליארד דולר.
מאז פועלת AOL כחברת בת של תאגיד Yahoo Inc.
AOL נכנסה לפעילות בישראל בספטמבר 1995, עם רכישת חברת התוכנה הישראלית "יוביק" (Ubique), תמורת 14.5 מיליון דולר.
חברה שהוקמה ב-1994 על ידי אהוד שפירא, פרופסור למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ופיתחה גרסה מוקדמת של תוכנת צ'אט.
לאחר הרכישה השיקה AOL שירות צ'אט על בסיס הטכנולוגיה של "יוביק", אך הוא לא יצר הכנסות משמעותיות ו-AOL החליטה שהיא לא מעוניינת להשתמש בטכנולוגיה שרכשה.
שפירא ומשקיעים נוספים רכשו חזרה את השליטה בחברה.
"יוביק" חזרה לפעילות, וכעבור שנה, במאי 1998, היא נמכרה לחטיבת לוטוס סופטוור של חברת IBM, תמורת כעשרה מיליון דולר.
והטכנולוגיה שולבה בפלטפורמת לוטוס-Sametime של IBM, פתרון לתקשורת ארגונית ושיתוף מידע.
ב-8 ביוני 1998 ביצעה AOL רכישה שנייה בישראל, חברת התוכנה מיראביליס, תמורת 407 מיליון דולר.
מיראביליס נוסדה בשנת 1996 ופיתחה את ICQ, תוכנת מסרים מיידיים שצברה מיליוני משתמשים תוך זמן קצר.
לאחר שנמכרה לחברת AOL המשיכה מיראביליס בפיתוח ICQ והשימוש בה המשיך לגדול בקצב מהיר, בסוף שנת 2000 היו לה כ-300 מיליון משתמשים, שמתוכם כ-9 מיליון גולשים השתמשו בה מדי יום.
מיראביליס מוצגת פעמים רבות כמי שהתחילה את מהפכת הסטארט-אפ בישראל בתקופת בועת הדוט-קום.
בגורמה לגל עצום של השקעות בסטארטאפים ישראלים.
בדצמבר 1999 ביקר מנכ"ל "אמריקה און ליין", סטיב קייס, בישראל והשתתף ב"ועידת ישראל לעסקים", בנוסף מינה את היזם והמשקיע הישראלי יוסי ורדי כיועץ אסטרטגי של החברה.
פעילות ICQ תחת "אמריקה און ליין" כללה כ-120 עובדים שהיו הממוקמים בפארק עתידים, היא זכתה תחילה להצלחה וב־2001 רשמה הכנסות של כ־150 מיליון דולר, בעיקר משירותי פרסום, בנוסף עברה את מחסום 200 מיליון ההורדות מאתר Download.com.
לאחר שיא זה החל השימוש בתוכנה לרדת לטובת תוכנות מתחרות, בעיקר "MSN Messenger" (שנקראה אחר כך Windows Live Messenger), שאותה הפיצה מיקרוסופט כחלק ממערכת ההפעלה "חלונות" ו-Yahoo!
במהלך 2003, עקב ירידה בהכנסות, פוטרו כשליש מ־120 עובדי החברה בישראל.
ואתר השוואת המחירים הישראלי DealTime.com (שבהמשך שינה את שמו לShopping.com) שגם היה שותף עסקי של AOL.
בנובמבר 2006 רכשה AOL את חברת הסטארט אפ הישראלית רלג'נס (Relegence), שפיחתה מנוע חיפוש וטכנולוגיית מיון והפצה של נתונים באינטרנט עבור השוק הפיננסי.
בעקבות רכישת רלג'נס הוקם מרכז פיתוח בישראל, שפעל בנפרד מפעילות ICQ.
בנוסף הוקמה מחלקה לחיפוש חברות ישראליות בתחום טכנולוגיית ה-Web בשוק הסטארט-אפים הישראלי.
זאת, במטרה לבחון אפשרויות לשיתופי פעולה, פיתוחים משותפים, השקעה או רכישה.
בנובמבר 2007 רכשה עוד חברת סטארט אפ ישראלית, חברת ידע (Yedda), שפיתחה מערכת שאלות ותשובות מבוססת קהילות באינטרנט, שכלל מנוע חיפוש סמנטי המסוגל לנתח שאלות ובקשות, ומזמין את הגולשים המתאימים ביותר לענות על שאלות באתר שלה.
בעקבות הרכישה Yedda שילבה את טכנולוגית החיפוש המבוסס שאלות ותשובות באתרי AOL תחת המותג "AOL Answers" (פעילות שהתחרתה עם האתר Answers.com הישראלי).
באותה חודש גם רכשה AOL, תמורת כ-350 מיליון דולר, את חברת קוויגו, אשר הוקמה בישראל על ידי ירון גלאי ועודד יצחק אך פעלה מארצות הברית חברת קוויגו התמחתה בפרסום טקסטואלי והייתה מתחרה לשירות הפרסום של חברת גוגל.
חודש אחר כך, רנדי פאלקו, מנכ"ל ויו"ר AOL, ערך ביקור בישראל.
באפריל 2009 מונה אביחי ניסנבוים, ממייסדי חברת Yedda, למנהל פעילות AOL בישראל.
באפריל 2010 מכרה AOL את ICQ לחברת DST Global של היזם יורי מילנר, תמורת 187.5 מיליון דולר.
בספטמבר 2010 רכשה AOL, תמורת 65 מיליון דולר, את חברת הסטארט-אפ הישראלית 5Min Media, שניהלה אתר בו הפיצו משתמשים סרטוני הדרכה שאורכם אינו עולה על חמש דקות, ומכאן היה שמה.
באתר רוכזו כ-200 אלף סרטוני וידאו שנצפו על ידי כ-30 מיליון גולשים מדי חודש.
רן הר נבו, המנכ"ל ואחד היזמים של 5min, מונה למנהל כל פעילות הווידאו של AOL, בתואר סגן נשיא בכיר לתחום הווידאו.
בסוף 2011 נסגר אתר השאלות והתשובות AOL Answers, שהוקם על בסיס חברת Yedda הישראלית.
המהלך נבע מהחלטת AOL להפסיק פעילות של תוכן גולשים ולהתמקד במקום זאת בתכנים בעלי רמת הפקה גבוהה - כתובים או מצולמים.
באוגוסט 2013 רכשה AOL את חברת Adap.tv תמורת 405 מיליון, חברה שהוקמה על ידי היזם הישראלי אמיר אשכנזי ופיתחה פתרון המאפשר להתאים פרסומות בקטעי וידאו לפי עניין הצופים, שבהמשך הפך לפלטפורמה אחודה לניהול פרסום בווידאו, שמאפשרת תכנון, רכישה ומעקב אחר הפרסומות.
שלושה חודשים אחר כך הודיעה AOL על הקמת חטיבת וידאו בינלאומית בראשות רן הר נבו, שמרכז הפיתוח שלה יהיה בישראל.
השירות פעל תחת השם "AOL On" והיה לזמן מה שירות שיתוף וידאו באינטרנט השני הכי פופולרי אחרי יוטיוב.
שנה אחר כך רן הר נבו עזב את AOL והפעילות שלה בתחום הווידאו, כולל מרכז הפיתוח בישראל, הצטמצמה לאחר שלא עמדה בתחרות.
המרכז בישראל העסיק בשיאו כ-150 עובדים בשני מוקדים: תל אביב ורעננה.
בנוסף הפעיל חממת סטארט-אפים וזרוע ההשקעות ואיתור טכנולוגיות בשם "נאוטילוס", שהמשיכה לפעול תחת ורייזון ונצ'רס, קרן ההשקעות התאגידית של ורייזון, לאחר שרכשה את AOL.
במרץ 2023 הודיעה ורייזון על סגירת פעילות ההשקעות בישראל.
בנוסף פעילות הפיתוח של AOL בישראל מוזגה לתוך הפעילות הקיימת של Yahoo!, שגם צמצמה את פעילותה במהלך 2023.
אמריקה הרוסית הייתה ההתיישבות של האימפריה הרוסית ביבשת אמריקה.
המושבה כללה את חצי האי אלסקה, האיים האלאוטיים, ארכיפלג אלכסנדר, היישוב פורט רוס אשר בקליפורניה (לחופי האוקיינוס השקט של ארצות הברית) ומבצר אליזבת שבהוואי.
העיר נובו ארכנגלסק הייתה בירת אמריקה הרוסית משנת 1808.
הרוסים הראשונים שהגיעו ליבשת אמריקה היו חברי משלחת, בפיקודו של גריגורי שליחוב, שהגיעה אל האיים האלאוטיים בקיץ 1784. ב-1799 שליחוב וניקולאי רזאנוב הקימו את חברת סחר בשם "החברה הרוסית-אמריקאית".
אלכסנדר בראנוב היה למנהלה ועיקר עיסוקה היה ציד לוטרות ומכירת פרוותם.
ראשי החברה ביקשו לקבל סמכויות ניהול במושבות הרוסיות בניכר בדומה לחברת הודו המזרחית הבריטית, החברה שהוקמה, כאמור, ב-1799 קיבלה צ'ארטר קיסרי וזכויות בלעדיות כמעט על הסחר עם המושבות הרוסיות ביבשת אמריקה.
כך קיבלה החברה, שהמטה שלה מוקם באירקוצק את ניהול המושבה, אף על פי שהמושבה הייתה חלק מהמחוז הסיבירי הכללי ואחר כך (מ-1822) הייתה לחלק מהמחוז הכללי של מזרח סיביר.
הנקודה הדרומית ביותר שאותה יסדו הרוסים ביבשת אמריקה היא היישוב פורט רוס, כ-80 קילומטרים צפונית לסן פרנסיסקו בקליפורניה, כאשר את המשך ההתפשטות דרומה מנעו המתיישבים הספרדים והמקסיקנים.
ב-1824 נחתם ההסכם הרוסי-אנגלי אשר לפיו הותר לרוסים לשלוט על אלסקה ולאנגלים ולאמריקנים הוסכם להשאיר בידיהם את אורגון.
ההסכם גם שרטט את קווי הגבול שבין המושבות הבריטיות למושבה הרוסית.
בינואר 1841 נמכרה פורט רוס לאזרח מקסיקני בשם ג'ון סאטר.
בשנת 1867 האימפריה הרוסית מכרה את אלסקה לארצות הברית תמורת סכום של 7,200,000 דולרים כדי לכסות את חובותיה שנגרמו בעקבות מלחמת קרים.
בכך, למעשה, תמה תקופת הקולוניזציה הרוסית ביבשת אמריקה.
מושלי אמריקה הרוסית היו ראשי החברה הרוסית-אמריקאית שהייתה אחראית לניהול המושבות הרוסיות ביבשת אמריקה.
הביטוי אמריקה הסגולה הוא מונח מתחום הבחירות בארצות הברית.
מתייחס להנחה כי ניתוח מפורט יותר של תוצאות ההצבעה של הבחירות האחרונות בארצות הברית יראה שציבור הבוחרים האמריקאי אינו מחולק לאמריקה "אדומה" (הרפובליקנים) ואמריקה "כחולה" (הדמוקרטים) כפי שמתואר לעיתים קרובות בניתוח החדשות.
רקע - הבחירות בארצות הברית
בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא אינם נבחרים ישירות על ידי ציבור הבוחרים, אלא על ידי חבר האלקטורים.
אזרחי כל מדינה אינם מצביעים בבחירות ישירות למועמדים לנשיאות, אלא לאלקטורים (נציגים) מטעמם, שהם הבוחרים את הנשיא.
למרות שברוב המדינות מופיע רק שם המועמדים לנשיאות, הנבחרים למעשה הם האלקטורים התומכים באותו נשיא, והם אלה המקיימים הצבעה ובוחרים בו.
המועמד שזוכה ברוב קולות מדינה מסוימת מקבל את כל קולות האלקטורים התומכים בו, ממדינה זו, להוציא נברסקה ומיין.
בשיטה זו נוצר לעיתים מעין פרדוקס בו למועמד שקיבל מעט פחות ממחצית הקולות במדינה, אין כל ביטוי בבחירת האלקטורים, ועמדת המיעוט הגדול עשויה שלא להישמע כלל.
מושג זה משקף את העובדה שארגוני החדשות בדרך כלל משתמשים בצבע אדום וכחול על מפת ארצות הברית כדי לציין מתי כבר ניצח מועמד רפובליקני או דמוקרטי, בהתאמה, במדינה או במחוז בקונגרס.
מכיוון שבמערכת הפוליטית האמריקאית מנצח רק מועמד אחד ("המנצח לוקח הכל") ללא קשר ליחס בין הרוב למיעוט, התוצאה היא שהמפה אינה משקפת את החלוקה האמיתית של קולות "אדומים" ו"כחולים" ברחבי המדינה.
העיוותים הכלולים במפות אלה תורמים, לפי אמונה זו, לתפיסה מוטעית שציבור הבוחרים מקוטב מאוד על ידי הגאוגרפיה, למרות שבפועל הדבר אינו כך.
המתמטיקאי רוברט ואנדרבי מאוניברסיטת פרינסטון יצר את מפת "אמריקה הסגולה" הראשונה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000. כדי לשקף את היחס האמיתי בין הרוב למיעוט הוא צבע כל אחת ממדינות ארצות הברית בגוונים שבין כחול לאדום המשקפים את תוצאת הבחירות במדינה.
לאור היעדר כללי של ניצחונות מכריעים, טכניקה זו גורמת לכך שרוב המדינות צבועות בערבוב של כחול ואדום שיוצרים גוונים של סגול.
News & World Report מספר חודשים לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004. לאחר הבחירות ב-2004, ואנדרבי ואנשים נוספים עשו מפות דומות המסכמות את התוצאות.
זמן קצר לאחר מכן התפשט המונח "אמריקה הסגולה" בבלוגוספירה הפוליטית ונכנסה ללקסיקון הציבורי כדרך שבה נאמר שארצות הברית לא מחולקת כפי שמומחים פוליטיים אומרים.
Cartograms שפותחו על ידי גאסטנר, שליזי וניומן מאוניברסיטת מישיגן סיפקו דרך אחרת לתאר את תוצאות הבחירות.
בתקופות רגועות יותר 'אמריקאי ממוקף' נתפס כעניין מובן מאליו, בהינתן העובדה שהייתה ידועה לכל אמריקאי, ותיק וחדש כאחד, שארצות הברית הפכה להיות מה שהיא בזכותה של הגירה גדולה שכללה אנשים מכל קצוות תבל.
המציאות של חברת הגירה הייתה ועודנה כזו, שמהגרים השתלבו, התבוללו או נטמעו בתרבות הרווחת בארצות הברית בקצב שונה.
בנוסף, התרבות הרווחת עברה בעצמה שינויים עצומים באותן הנסיבות שתרמו להגירה הגדולה (פיתוח תעשייתי, עיור, התפשטות מערבה וכן הלאה).
במציאות זו התפתחו שתי גישות מנוגדות: האחת הניחה כי בסופו של תהליך רוב אם לא כל המהגרים ישתלבו במערכת האמריקאית, בין אם ימשיכו לשמור על כמה ממסורותיהם בתחומי המזון, הלבוש והשפה, וכי יש לסייע להם בתהליך זה, ולגלות סובלנות ביחס לקיצבו ולמורכבותו.
זה היה הרקע להתפתחות 'העידן הפרוגרסיבי' בארצות הברית, שהיסטוריונים מסמנים את תחומי הזמן שלו בדיוק באותן שנים: 1920-1890.
אל מול הגישה הפרוגרסיבית של אותה תקופה (שאין לבלבל אותה עם משמעות המושג 'פרוגרסיביות' בעשור האחרון), התחזקה חשדנות שמרנית שכללה גם מרכיבים ברורים של קסנופוביה וכוונות ברורות לסגור את שערי ארצות הברית להגירה חופשית.
כאמור, בימי משבר התחדדו ההבדלים בין הגישות, כשלמימד התרבותי הכרוך בתהליך ההגירה נוספים ממדים פוליטיים מובהקים.
כך בתקופת מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש מזלזל במיקוף על מנת לקנטר אוכלוסיות שקראו לנייטרליות של ארצות הברית (גרמנים-אמריקאים, אירים-אמריקאים) ובעקיפין להחשידם באי-נאמנות או בנאמנות כפולה.
מצד שני, על בסיס תופעת המיקוף, יצא הנשיא המכהן וודרו וילסון למערכת הבחירות השנייה בה ניצח (1916), תוך שהוא נשען על 'המיקוף' של ציבורים רחבים שתמכו במדיניותו הכלכלית-חברתית המתקדמת.
הביטוי המשיך להיות רווח גם אחרי מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה, מסיבות דומות, הגם שסגירת שערי ארצות הברית להגירה חופשית פעלו לשיכוך המתח החברתי מהסוג הזה.
מאז ימי התקינות הפוליטית, המיקוף הפך למובן מאליו וציבורים אמריקאים למיניהם נושאים את המקף בגאווה, זאת לצד אמריקאים שגם אם מודעים למוצאם, מעדיפים לוותר עליו בכלל.
כך או אחרת, משמעות הגנאי שלו כבר כמעט ולא מתקיימת, והיא בוודאי לא לגיטימית כפי שהייתה לפני כ-100 שנה.
מרבית האוכלוסיות האמריקאיות הממוקפות משייכות עצמן בזיקה חזקה למקום מוצאם, ועם זאת מוחות בתוקף על היותן ממוקפות ומופרדות מזהותן האמריקאית.
בהתבסס על מאמרו של הוראס מ.
קאלן, היהודים-האמריקאים הם יוצאים מן הכלל ביחסם אל המיקוף, מכיוון שהם תופסים את תרבותם היהודית בנפרד מלאומיותם האמריקאית.
משום היותם נרדפים בארצות האירופאיות, לרוב לא השתייכו היהודים באופן פוליטי ללאום מוצאם.
היסטוריה הישרדותית זו הוביל לשמירה על לשונם ועל מסורתם הדתית, למרות התנאים המקשים.
מחויבותם הלאומית היא אמריקאית לחלוטין והיותם ממוקפים היא ערך סנטימנטלי בלבד.
היהודים, מודעים למורשתם העתיקה, משייכים עצמם ללאום האמריקאי המודרני ולא רואים סתירה בזהותם הכפולה.
ייתכן שההבחנה בין התרבות הדתית והלאום מאפשרת את יחסם החיובי לקבלת שתי הזהויות הנפרדות, אך המאוחדות, בהתאם לתפקיד המקף.
לעומת זאת, ב-1913 אמר ברנדייס, ששנה קודם הצטרף לתנועה הציונית, כי "להיות אמריקאי טוב פירושו להיות יהודי טוב, ולהיות יהודי טוב פירושו להיות ציוני".
המהפך הזה ביחס אל המקף מלמד על מורכבותו של הנושא, המאפיין כל חברת מהגרים, בוודאי את חברת המהגרים האמריקאית, שמצד אחד נשענה על אידיאליזם מוסרני, ומצד שני על הצלחת הקפיטליזם לייצר תשתית לחיי רווחה חומריים הרחוקים מאידיאליזם.
אמריקה היא להקת פולק רוק אמריקנית, אשר הוקמה בלונדון בשנת 1970 על ידי ג'רי בקלי, דיואי באנל ודן פיק, עוד כשהיו בשנות העשרה המאוחרות שלהם.
הלהקה הוקמה בלונדון על ידי שלושת מייסדיה שהיו בנים לאנשי חיל האוויר של ארצות הברית בעת שהוצבו בבריטניה.
הלהקה הצליחה במהירות, וכבר ב־25 במרץ 1972 הגיע הלהיט הראשון שלהם "A Horse with No Name" (סוס ללא שם) לראש מצעד הפזמונים בילבורד הוט 100 ועמד שלושה שבועות בראשו.
בשנת 1973 זכו בפרס גראמי בקטגוריית "תגלית השנה".
הצלחתם נמשכה לאורך כל שנות השבעים ועוד כמה מהשירים הידועים ביותר שלהם הם: "Sister Golden Hair" ("אחות זהובת שיער", אשר גם הגיע למקום הראשון במצעד), "Ventura Highway" ,"Tin Man" ,"Daisy Jane" וְ־"Lonely People" (אנשים בודדים).
ג'ורג' מרטין הפיק שבעה מן האלבומים שלהם, וכמעט כל אלבומיהם הגיעו למעמד של זהב או פלטינה.
דן פיק עזב את הלהקה 1977 כדי לפתוח קריירת סולו, אבל בקלי ובאנל חזרו לראש מצעדי הפזמונים כצמד עם השיר "You Can Do Magic" בשנת 1982. לאורך השנים הם המשיכו להופיע וליצור כצמד, ובלווי נגנים אורחים הקליטו עוד כמה וכמה אלבומים שהצליחו פחות.
עם זאת, הם המשיכו להופיע הרבה ושמרו על קהל מעריצים.
ב-2007 הוציאו אלבום משמעותי נוסף בשם "Here and Now" שזכה לתשומת לב תקשורתית.
ב-2014 הייתה הלהקה אמורה להופיע לראשונה בישראל, באמפיפארק רעננה, אך עקב מבצע צוק איתן התבטלה ההופעה.
ארבע שנים אחר כך הופיע ההרכב לראשונה בישראל, ב-9 באוקטובר 2018, באמפי קיסריה.
מועדון הכדורגל אמריקה (בפורטוגזית: América Futebol Clube; המוכר גם בשמות América Mineiro או פשוט América) היא קבוצת כדורגל ברזילאית מהעיר בלו הוריזונטה, מינאס ז'ראיס.
הקבוצה נוסדה בשנת 1912, היא זכתה עד היום ב-2 אליפויות בליגות הנמוכות בברזיל, ב-15 אליפות מינאס ז'ראיס וב-2 גביעים, פעם אחת בגביע טאקה מינאס ז'ראיס ופעם אחת בקופה סול-מינאס.
אצטדיונה הביתי נקרא אצטדיון אינדפנדנסיה.
אמריקה מחזיקה בשיא משותף, 10 הזכיות הראשונות באליפות מינאס ז'ראיס היו ברציפות בין השנים 1916 ו-1925, היא מחזיקה בו ביחד עם ABC פוטבול קלוב.
בין השחקנים הבולטים ששיחקו בקבוצה ניתן למנות את פרד, ז'ילברטו סילבה, דנילו, אדר אלכסיו וטוסטאו.
ב-1912, נוסדה הקבוצה על ידי קבוצת צעירים שאהבו והפגינו את אהבתם לכדורגל והם החליטו לייסד קבוצת כדורגל.
בפגישות הראשונות החליטו המייסדים לקרוא לקבוצה América foot-ball club והצבעים היו ירוקים ולבנים, המשחקים הראשונים שוחקו במדשאת העירייה.
ב-1913 אמריקה ומועדון הכדורגל של מינאס ז'ראיס התאחדו והקבוצה שינתה את צבעי מדיה לשחור, ירוק ולבן.
בין השנים 1916–1925 זכתה הקבוצה 10 פעמים בגביע מינאס ז'ראיס ברציפות (שיא לאומי משותף).
ב-1933 כמחאה להתמקצעות של הכדורגל הברזילאי, שינתה הקבוצה את צבעי מדיה פעם נוספת, הפעם היא שינתה את צבעי מדיה לצבעים אדום ולבן.
ב-1943, הקבוצה נהפכה למקצועית גם היא ושינתה את מדיה חזרה לצבעים הקודמים (שחור, ירוק ולבן).
ב-1948 הקבוצה זכתה לראשונה בגביע מינאס ז'ראיס כקבוצה מקצועית לכול דבר.
ב-1997 אמריקה זכתה בפעם הראשונה בתולדותיה בסדרה ב' ובשנת 2000 זכתה בקופה סול-מינאס (במבנה הישן שלו) לאחר שהם גברו על קרוזיירו בגמר.
ב-2004, לאחר הפגנת יכולת חלשה בסדרה ב' ירדה אמריקה לסדרה ג' וב-2007 סיימה אמריקה במקום האחרון באליפות מינאס ז'ראיס וירדה לאליפות המשנית במינאס ז'ראיס, בשנת 2009 זכתה אמריקה בסדרה ג' כשאר ניצחה את ASA בגמר, לאחר שנה חזרה אמריקה לאליפות מינאס ז'ראיס לאחר 10 שנים וחזרה גם לסדרה ב'.
14 ביוני 2013 חתמה אמריקה על הסכם שיתוף פעולה עם התאחדות הכדורגל הטהיטית על מנת לשפר שחקנים לאומיים מתחת לגיל 20.
היריבויות הגדולות של אמריקה הן נגד קרוזיירו ואתלטיקו מיניירו, היריבות נגד מיניירו גדולה יותר וחשובה יותר מבחינתה של אמריקה, מפגשים של אמריקה נגד אתלטיקו מיניירו נקראים "O Clássico das Multidões" כלומר הדרבי של ההתקהלויות.
המשחק הראשון בין אמריקה לאתלטיקו מיניירו שוחק לראשונה ב-15 בנובמבר 1913 כמשחק ידידות והוא נגמר בתוצאה 1-1.
ההמנון הרשמי של הקבוצה נכתב על ידי ויסנטה מוטה.
ישנם עוד 2 המנונים לא רשמיים, אחד ההמנונים הלא רשמיים שנכתב על ידי פרננדו ברנט וטרביניו מוטה והמנון האוהדים שנכתב על ידי מרקיו דיאס ויינה ובוצע על ידי פרננדו אנג'לו.
הקמע של הקבוצה נוצר על ידי פרננדו פיירוקטי, והוא למעשה ארנב בעל שיניים בולטות.
אליפות ברזיל עד גיל 20: 1
טאקה בלו הוריזונטה לנוער: 2
אמריקה הקטנה הייתה סדרה של בסיסי מחקר, שמוקמו על מדף הקרח רוס, דרומית למפרץ הלווייתנים.
"אמריקה הקטנה 1" - הבסיס הראשון בסדרה הוקם על ידי ריצ'רד בירד בינואר 1929 ונעזב ב-1930. כאן צולם הסרט "עם בירד בקוטב הדרומי" (1930, על מסעו של בירד אל הקוטב הדרומי.
"אמריקה הקטנה 2" הוקמה בשנת 1934, כ-9 מ' מעל אתר הבסיס הראשון, עם גישה אל חלק מן הבסיס הראשון באמצעות מנהרה.
הבסיס הזה נסחף לזמן קצר בשנת 1934, אבל שדה הקרח התמזג עם הקרחון העיקרי.
במהלך המשלחת של 1935-1934, נשלחו מאמריקה הקטנה מכתבי מזכרת רבים, שעשו שימוש בבול זיכרון שהנפיקה ממשלת ארצות הברית.
אמריקה הקטנה הקימה את תחנת הרדיו הראשונה שהצליחה להוציא מאנטארקטיקה שידורי רדיו סדירים, שנקלטו על ידי מקלטי רדיו ביתיים בארצות הברית, במרחק של קרוב ל-18,000 ק"מ סביב קימור כדור הארץ.
במשלחת מאוחרת יותר לאנטארקטיקה, איתרו אנשיו של בירד את מגדלי השידור של אמריקה הקטנה שעדיין ניצבו על מכונם, כולל טחנת הרוח ג'ייקובס
בשנת 1940 נקנה רכב מחקר ענקי, יוצא דופן, "סיירת שלג אנטארקטית", לתחנת אמריקה הקטנה III.
אך נמצא, שהרכב לוקה בכמה וכמה נקודות תורפה עיצוביות וטכניות וכמעט לא נעשה בו שימוש.
לאחר נטישתו, נקבר עם הזמן בשלג.
בפעם האחרונה התגלה הרכב בשנת 1958, אך לאחר מכן חזר ואבד, או תחת השלג או במצולות האוקיינוס הדרומי.
אתר "אמריקה הקטנה III" נסחף לים בשנת 1963.
"אמריקה הקטנה IV" הוקמה בשנים 1947-1946 כמחנה העיקרי למבצע הייג'אמפ.
"אמריקה הקטנה V'''" הוקמה ב-3 בינואר 1956 במפרץ קיינן, כ-48 ק"מ מזרחית לאמריקה הקטנה IV, כחלק ממבצע דיפ פריז.
אמריקה הקטנה V שימשה כבסיס האמריקאי לתוכנית הקוטב הדרומי בשנה הגאופיזית הבינלאומית, מ-1 ביולי 1957 עד 31 בדצמבר 1958. אמריקה הקטנה V נבנתה על ידי ה-Seabees של צי ארצות הברית בחלון הזמן בן שלושת החודשים לפני שהחורף האנטארקטי ימנע כמעט לגמרי את ההקמה.
כל אמריקה הקטנה הורכבה מתחת לקו השלג בקרח, עם חדרי מגורים אישיים, חדר מחולל וקפטריה, ועם שיפועים המובילים החוצה באחד הקצוות לכלי רכב נגררים.
משמעות הבנייה מטיפוס זה הייתה, שאיש מן הדיירים באמריקה הקטנה V לא ייאלץ לצאת החוצה בחורף הקשה כדי לעבור מחלק אחד של העיר האנטארקטית לאחר.
אתר אמריקה הקטנה V נסחף אל הים על קרחון B-9 בשנת 1987.
אמריקה מוביל (בספרדית: América Móvil) הוא תאגיד טלקומוניקציה מקסיקני אשר משרדיו הראשיים במקסיקו סיטי, מקסיקו.
הוא תאגיד התקשורת האלחוטית השביעי בעולם במונחי משתמשים ואחד התאגידים הגדולים בעולם בכלל.
פריסת פלטפורמת התקשורת ברמה עולמית מאפשרת לו להציע ללקוחותיו סל שירותים ופתרונות תקשורת משופרים ב-22 מדינות באמריקה הלטינית, מרכז ומזרח אירופה.
נכון לשנת 2024, אמריקה מוביל מדורג במקום 208, במדד פורבס גלובל 2000, ומדורג במקום 328, במדד פורצ'ן גלובל 500.
התאגיד, בבעלותו של קרלוס סלים, מספק שירותי תקשורת אלחוטית לכ-315 מיליון משתמשים ומעל 74 מיליון קווי תקשורת קווית, נכון לספטמבר 2024.
התאגיד מעסיק מעל 176,083 עובדים, ולו חברות בת רבות כגון אמבראטל, טלמקס, טלסל, נואסטרה ויז'ן וקלארו.
לקוחות אלחוטיים גלובליים של אמריקה מוביל
נכון לרבעון השלישי (אוקטובר) של 2024:
- A1 טלקום אוסטריה 5,121 מיליון
- אמבראטל, קלארו 88,276 מיליון
(אמריקה המרכזית) - קלארו 16,969 מיליון
(הקריביים) - קלארו 7,836 מיליון
לקוחות אלחוטיים עולמיים - 315,816 מיליון
אמריקה או הנעדר היא נובלה בלתי גמורה של פרנץ קפקא.
ספר זה היה הרומן הראשון שכתב קפקא ונכתב בין השנים 1911–1914, אך פורסם רק ב-1927, כ-4 שנים לאחר מותו של קפקא.
הספר כולל היבטים רבים שהושפעו מקרובי משפחתו של קפקא אשר היגרו לארצות הברית.
שמו של הספר במקור, "Der Verschollene" הוא האדם שנעלם, אך השם "אמריקה" נבחר על ידי מקס ברוד, כאשר אסף את החלקים הבלתי גמורים של הספר ופרסם אותם לאחר מותו של קפקא.
הספר מתחיל עם סיפור קצר בשם "המסיק", שפורסם בשנת 1913. קפקא כתב את הסיפור במטרה שיהיה הפרק הראשון של הספר, אך לבסוף זנח את עבודתו על הספר ופרסם את הסיפור בנפרד.
קפקא הושפע מאוד מהאוטוביוגרפיה של בנג'ימין פרנקלין ומספריו של צ'ארלס דיקנס, וכתב ביומנו כי בכוונתו לכתוב ספר בסגנונו של דיקנס.
קרל רוסמן, נער גרמני שפותה על ידי המשרתת של הוריו והכניס אותה להיריון, נשלח על ידי הוריו לארצות הברית.
אחרי ההגעה לנמל ניו יורק הוא נזכר ששכח את המטרייה שלו באונייה.
הוא מפקיד את המזוודה שלו בידי אחד משותפיו להפלגה וחוזר לבטן האונייה המתרוקנת, שם הוא כמעט הולך לאיבוד ופוגש את מסיק התנורים שמתלונן בפני רוסמן על יחס מזעזע כלפיו בידי שוּבּאל, המכונאי הראשי.
בשלב זה רוסמן כבר לא בטוח אם השותף להפלגה שמר על המזוודה או הלך לדרכו, והוא הולך עם המסיק ומגיע לישיבה של הקברניט והצוות.
לאחר הדיון בנושא המסיק, מתגלה שאחד הנוכחים בישיבה הוא איש עשיר ומוכר בארצות הברית, שהוא דודו הרחוק של רוסמן.
הדוד מבטיח לאמץ אותו ולקחת אותו לביתו.
לאחר שרוסמן חזר להיות כמעט חסר כל, הוא עובר לאכסניה, שם הוא פוגש מהגר אירי בשם רובינזון ומהגר צרפתי בשם דילאמארש שמדיחים אותו לדבר עבירה.
הוא מצליח להשתחרר מהם ומוצא עבודה כבל-בוי בבית מלון המתואר גם הוא כענק ואינסופי.
לאחר תקופת הסתגלות ומשמרות ארוכות, מואשם רוסמן בידי המלצר הראשי על עבירה שלא ביצע ונזרק מהמלון בבושת פנים.
הוא נתקל שוב בדילאמארש ורובינזון, שגרים עכשיו בדירה יחד עם זמרת בשם ברונילדה ומזמינים אותו לגור איתם.
אחרי חיכוכים נוספים עם דילאמארש ורובינזון, מצטרף רוסמן לתיאטרון נודד ענק מאוקלהומה, שם הוא רושם את עצמו בתור "נגרו, עובד טכני" והולך לאיבוד בתוכו.
סוף זה הוא יחסית אופטימי ליצירת קפקא, ומצד שני אמביוולנטי ומעורפל.
פרנץ קפקא, אמריקה: רומן; תרגם: יצחק שנברג, ירושלים: שוקן, תש"ה.
פרנץ קפקא, הנעדר (אמריקה); תרגום מגרמנית: אברהם כרמל, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשנ"ח 1997.
פרנץ קפקא, הנעדר; תרגום: אילנה המרמן, תל אביב: עם עובד, 2026.
אמריקה הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר נאטאל שבברזיל.
המועדון משחק בליגה הרביעית של ברזיל.
המועדון הוקם בשנת 1915. בשנת 1919 הוא לראשונה זכה באליפות ריו גראנדה דו נורטה.
במרוצת השנים הקבוצה זכתה בתואר זה 35 פעמים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הקבוצה שיחקה כמה עונות בליגה הבכירה, אך כל פעם הייתה יורדת לאחר מספר עונות.
בשנת 1998 היא זכתה ב"גביע צפון-מזרח".
בכך היא הייתה הקבוצה היחידה מריו גראנדה דו נורטה שזכתה בתואר בתחרות של מספר מדינות ברזיל.
בעקבות כך היא העפילה לגביע קונמבול.
בשנת 2007 היא חזרה לליגה בכירה, אך לעונה בודדת בלבד.
בעונת 2021 הקבוצה משחקת בליגה הרביעית.
אמריקאים מלטזים הם אמריקאים ממוצא אתני במלטה.
המהגרים הראשונים ממלטה לארצות הברית הגיעו באמצע המאה ה-18 לעיר ניו אורלינס, שבלואיזיאנה הצרפתית.
אמריקנים רבים הניחו שמלטה היא חלק מאיטליה.
במקרים מסוימים המשפט "נולד במלטה, איטליה" נחקק על מצבות של מלטזים בעקבות הבלבול.
בתקופה זו ובמאה התשע-עשרה היו המלטזים שהיגרו לארצות-הברית עדיין נדירים.
למעשה, בשנות השישים של המאה ה-19, רק בין 5 ל-10 מלטזים היגרו לארצות הברית מדי שנה.
רובם היו פועלים חקלאיים, ובמקרה של ניו אורלינס, גננים בשוק וסוחרי ירקות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ברבעון הראשון של 1920 היגרו לארצות הברית יותר מ-1,300 מלטזים.
מקומות העבודה בתעשיית הרכב אשר בדטרויט, מישיגן, משכו את חלקם הגדול ביותר של מהגרים.
אחוז ניכר מהמהגרים המלטזים הראשונים התכוון להישאר רק באופן זמני לעבודה, אך רבים התיישבו בארצות הברית לצמיתות.
בנוסף לדטרויט, ערים תעשייתיות אחרות כגון ניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו, קליפורניה, משכו את המהגרים המלטזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התחייבה הממשלה המלטזית לשלם את עלויות המעבר למלטזים שרצו להגר ולחיות לפחות שנתיים בחו"ל.
תוכנית זו הובילה להגירה גוברת על ידי אנשי האי וגרמה לכ-8,000 מלטזים להגיע לארצות הברית בין השנים 1947 ו-1977 ממשלת מלטה קידמה הגירה מלטזית משום שמלטה הייתה מאוכלסת יתר על המידה.
רוב המהגרים המלטזים הגיעו במחצית הראשונה של המאה העשרים, והתיישבו בערים כמו דטרויט, ניו יורק, סן פרנסיסקו, יוסטון ושיקגו.
רוב האמריקאים ממוצא מלטזי מתגוררים כיום בחמש הערים הללו, ובמיוחד בדטרויט (כ-44,000 מלטזים) וניו יורק (יותר מ-20,000 מלטזים), שבסופו של דבר, רוב התושבים המלטזים מרוכזים בשכונת אסטוריה, שבקווינס.
קהילה מלטזית משגשגת ממוקמת בסאן פדרו ובלונג ביץ'.
סקר הקהילה האמריקאית 2010 העריך כי ישנם במדינה 35,103 אמריקאים ממוצא מלטזי.
מבין אלה, ל-24,202, המוצא הראשון הוא מלטזי.
הנתון כולל עולים מלטזים לארצות הברית, צאצאיהם אשר נולדו באמריקה, וכן עולים רבים ממדינות אחרות ממוצא מלטזי.
כמו בארץ המוצא שלהם, האמריקאים המלטזים מציגים בעיקר את הקתוליות הרומית כדתם.
אמריקאנקה הוא כינויו של מרכז המעצר לפני המשפט של הקג"ב הבלארוסי זהו כלא לעיכוב אסירים זמניים במרכז מינסק, המופעל על ידי הקג".ב של בלארוס.
הכלא משמש למעצר אנשים שנגדם מתבצעת חקירה על ידי הקג"ב, בפרט במקרים בהם מדובר באינטרסים של המדינה.
ראשית הכלא כבית סוהר פנימי של המשטרה החשאית הסובייטית, הצ'קה.
הוא הוקם בשנות העשרים של המאה העשרים כחלק ממכלול בניינים ששימש את הצ'קה.
כינויו "אמריקאנקה" (האמריקאית) מתייחס לצורה של הכלא בתור בפנאופטיקון, שהתבסס על העיצוב של בתי כלא בארצות הברית.
הבניין שימש לימים את הארגוני היורשים של הצ'קה: קומיסריון הפנים העממי והוועדה לביטחון המדינה.
בשנת 1946, לאחר תום מלחמת העולם השנייה ושיקום השליטה הסובייטית בבלארוס, שופץ הבניין.
בעקבות פיצוץ מחאות האופוזיציה הדמוקרטית לאחר כביכול טענות לזיופים בבחירות לנשיאות בשנת 2010, מספר קציני קד"ב הועמדו לרשימת הסנקציות של האיחוד האירופי.
הסנקציות הוסרו בשנת 2016 בעקבות שיפור ביחסי בין בלארוס לאיחוד האירופי.
אל"ם אלכסנדר ולדימירוביץ' אורלוב, ראש אמריקאנקה: על פי האיחוד האירופי, הוא היה אחראי באופן אישי ל"טיפול או ענישה אכזריים, לא אנושיים ומשפילים של עצורים" בשבועות והחודשים שלאחר הפיצוץ בהפגנות במינסק ב-19 בדצמבר 2010 ערב הבחירות לנשיאות 2010. הוא היה ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי בשנים 2011–2016
אל"ם אולג אנטולייביץ' צ'רנישוב ; על פי החשד, הוא השתתף באופן אישי בעינויים של פעילי האופוזיציה בכלא מינסק לאחר הפיצוץ בהפגנת המחאה שלאחר הבחירות ב-19 בדצמבר 2010.
סגן אלוף דמיטרי ויאצ'סלבוביץ' סוחוב, איש המודיעין הנגדי הצבאי של הקד"ב שהואשם בכך שזייף ראיות והשתמש באיומים על מנת לסחוט וידויים מפעילי האופוזיציה העצורים באמריקאנקה במינסק, לאחר הפיצוץ בהפגנת המחאה שלאחר הבחירות במינסק ב-19 בדצמבר 2010.
באריס ראהולה, פעיל למען עצמאות ממערב בלארוס, בהמשך סגן נשיא המועצה של הרפובליקה הדמוקרטית של בלארוס בגלות.
מעל 130 קורבנות הוצאה להורג המונית של בלארוסים בשנת 1937, כולל:
אזרחים פולנים שנעצרו לאחר הפלישה הסובייטית לפולין בשנת 1939.
מתנגדים פוליטיים של הנשיא לוקשנקו
ולדיסלב באומגרטנר, מנכ"ל חברת אורלקלי
אמריקה הנכה: איך להחזיר את אמריקה לגדולתה הוא ספר עיון מאת איש העסקים ולימים נשיא ארצות הברית ה-45 וה-47, דונלד טראמפ.
הספר ראה לאור לראשונה בנובמבר 2015, על ידי הוצאת הספרים האמריקאית "סיימון ושוסטר".
בספר פורש טראמפ את משנתו הפוליטית, בדומה לספריו הקודמים: "אמריקה שמגיעה לנו" (פורסם לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו ב-2000) וכן "זמן להקשיח" (פורסם לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו ב-2012).
הספר הגיע למקום החמישי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
לצד הגרסה האנגלית המקורית, תורגם הספר לדנית, צרפתית, גרמנית, יפנית, קוריאנית, פולנית ווייטנאמית.
הספר יצא גם כספר אלקטרוני וכספר שמע.
באמריקה הנכה, מתאר טראמפ את השקפותיו בענייני פנים וחוץ של ארצות הברית בעשרים השנים האחרונות, שהובילו למצב בה נמצאה בשנת 2015. טראמפ מתאר פוליטיקאים, לוביסטים וארגונים שונים כאשמים ב"דעיכתה של המדינה".
טראמפ מבקר את הנשיא המכהן ברק אובמה ומותח ביקורת רבה על התדמית שיצרה לו התקשורת.
לדבריו, כותבים עליו דברים שגויים וממוצאים בתגובה לעלייתו המפתיעה בסקרים במהלך השלבים המוקדמים של הבחירות לנשיאות שנערכו ב-2016. סיבה נוספת ליחסה המנוכר של התקשורת כלפיו היא עקב היותו "כישרוני, שנוטה לעיתים להגזים בדבריו".
בספרו מתייחס טראמפ למדיניות הפנים של ארצות הברית בפרקים העוסקים בהגירה לארצות הברית, מערכת בריאות האמריקאית, הכלכלה בארצות הברית ומערכות החינוך והאנרגיה.
בין הנושאים הבולטים שהעלה טראמפ (ואף קידם בפועל לאחר שנבחר לנשיאות):
תמיכה ברפורמה המצמצת את ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית, מכיוון ש"מערכת ההגירה האמריקאית היא כישלון שאפשר לפושעים אלימים להיכנס לתוך המדינה".
הקמת חומה בגבול ארצות הברית-מקסיקו, למניעת הגירה בלתי-חוקית.
התנגדות לתוכנית הגנת החולה וטיפול בר השגה של הנשיא אובמה, שעדיף לבטלה ולהחליפה, לדבריו.
ביטול מחלקת החינוך האמריקאית, והחזרת האחריות למדיניות החינוך לממשלות מקומיות בכל 50 מדינות ארצות הברית.
ספקות לגבי השפעת האדם על ההתחממות הגלובלית, בהקשר למשק האנרגיה.
לצד הנושאים הפוליטיים שבספר, מספר טראמפ גם על חייו האישים.
הוא מאשים את עצמו בכישלון נישואיו עם אשתו הראשונה, איוונה טראמפ, וכן עם אשתו השנייה, מרלה מייפלס.
כמו כן, סוקר טראמפ את השקעותיו בענף הנדל"ן, ומשתף בחוויות מפעילותו במגזר הפרטי.
לקראת השקת הספר, ערך טראמפ מסיבת עיתונאים במגדל טראמפ שבניו יורק.
הוא אזכר את הספר במספר עצרות בחירות, וצייץ אודותיו בטוויטר כ-31 פעמים.
מיכיקו קקוטאני, כתב הניו יורק טיימס, מתח ביקורת על כך שהספר מפאר את מיזמיו העסקיים של הכותב, ומציג את המציאות בארצות הברית כ"דיסטופית".
לדבריו קקוטאני, "הספר מעניק תמונה מדאיגה של ערכיו, דרכי פעולתו ותפיסתו האפלה והנקמנית של טראמפ".
בעיתון השמרני, הוושינגטון טיימס, ניתנה ביקורת אוהדת, לפיה "אין בספר שום דבר מבשר רעות", וכן כי לטראמפ אין איבה כלפי העיתונות.