tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1939 התמנתה לפקח על צוות עבודה במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק ליד ברלין.
בחודש מרץ 1942, נמנתה על קבוצה מצומצמת של נשים שנבחרו לשמור באושוויץ שבפולין.
בורמן, שהייתה נמוכת קומה, נודעה באכזריותה בקרב אסירות המחנה, והייתה משחררת על האסירות את כלב הרועה הגרמני הגדול שלה ומשסה אותו בהן.
היא כונתה בפיהן "ויזל" ו"האישה עם הכלבים".
באוקטובר 1942 עברה בורמן לפקח באושוויץ-בירקנאו, יחד עם מריה מנדל, מרגו דרקסלר ואירמה גרזה.
בהמשך עברה יוהנה לבודי, מחנה משנה סמוך, שם המשיכה בנוהגה להתעלל באסירים.
ב-1944, כשהכוחות הגרמניים החלו לנחול מפלות, הועברה בורמן למחנה הינדנבורג בשלזיה (כיום זאבז'ה, פולין).
בינואר 1945 חזרה אל מחנה הריכוז ראוונסבריק.
במרץ של אותה שנה הועברה למחנה הריכוז ברגן-בלזן, ליד צלה , שם שירתה תחת יוזף קרמר, אירמה גרזה ואליזבת וולקנרת' (כל אלו שירתו עמה בבירקנאו).
ב-15 באפריל 1945 נכנס הצבא הבריטי לברגן בלזן ומצא בו 60,000 ניצולים ולמעלה מ-10,000 גופות.
המשחררים אילצו את אנשי האס אס לפנות את הגופות.
מאוחר יותר נכלאה בורמן, נחקרה על ידי הצבא, והועמדה לדין במשפט בלזן שנמשך מ-17 בספטמבר 1945 ועד ל-17 בנובמבר 1945. בית המשפט קיבל עדויות על מעשי רצח שביצעה באושוויץ ובברגן בלזן, ושלפעמים הייתה משסה באסירים באכזריות את כלבה הרועה הגרמני הגדול.
בורמן הכחישה באופן סדרתי את העדויות נגדה, אך לבסוף נמצאה אשמה ונתלתה ב-13 בדצמבר 1945 (יחד עם עוד 12 פושעי מלחמה, בהם גרזה ווולקנרת').
התליין אלברט פיירפוינט, ששקל אותה לשם התאמת עמוד התלייה, תיאר מאוחר יותר:
יוהנה קאס אף מור (בדנית: Johanne Kaas af Mur; 12 באוגוסט 1776 - 28 ביולי 1843), הייתה סבתא רבתא של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
יוהנה נולדה ב-12 באוגוסט 1776 בקופנהגן, לאדמירל פרדריק כריסטיאן קאס ואדלה סופיה קאס אף שפארה, בתם של אוטו דיטלב קאס וסופיה דורותיאה פון אייקשטדט.
יוהנה הייתה נצר של כריסטופר השני, מלך דנמרק.
יוהנה חונכה על ידי פטר רייכמן, אשר החדיר בה את רעיוניו של ז'אן-ז'אק רוסו, ואת עקרונות עידן הנאורות, אשר השפיעו עליה כל חייה.
ב-30 בנובמבר 1795 התחתנה יוהנה עם כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1823 מת בעלה כריסטיאן קונרד בגיסלפלד, ובנה פרדריק כריסטיאן, רוזן דנסקאולד-סמסו ירש את תאריו.
לאחר מותו ניהלה יוהנה את עסקיו במיומנות, והשלימה את מפעל הזכוכית ושתי מפעלי לבנים, שהוא החל בבנייתם.
ב-28 ביולי 1843 מתה יוהנה בגיסלפלד, והיא בת 66 שנים.
ב-30 בנובמבר 1795 התחתנה יוהנה עם כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
לואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו (1796–1867), התחתנה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
פרדריק כריסטיאן, רוזן דנסקאולד-סמסו (1798–1869)
כריסטיאן קונרד סופוס, רוזן דנסקאולד-סמסו (1804–1894)
הנרייטה אף דנסקאולד-סמסו (1808–1858), התחתנה עם פרידריך, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
כריסטיאנה אף דנסקאולד-סמסו (1809–1873), התחתנה עם הרוזן גוסטב הולק-וינטרפלד
יוהנה אלברסקירכן הייתה סופרת, פמיניסטית ופעילה למען לזכויות נשים, הומוסקסואלים ולסביות ועובדי צווארון כחול.
היא פרסמה ספרים על מיניות ובריאות נשים ונושאים אחרים.
הופעתה הציבורית האחרונה הייתה ב-1930 בווינה, שם דיברה בוועידה שאורגנה על ידי הליגה העולמית לרפורמה מינית .
אלברסקירכן הייתה פתוחה לגבי נטייתה המינית, עובדה שהפכה אותה, במידת מה, לדמות יוצאת דופן בתנועה הפמיניסטית של זמנה.
הקריירה שלה כפעילה הסתיימה ב-1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
יוהנה קרולינה אלברסקירכן נולדה ב-11 באפריל 1864 בבון.
היו לה, אח גדול ושלוש אחיות צעירות.
הוריה ניהלו חנות קטנה לפירות וירקות במרכז העיר.
בהמשך עבד אביה במסחר וכסוכן נדל"ן.
אלברסקירכן למדה בבית הספר הגבוה לבנות לבונאר.
עם סיום הלימודים (שנת 1884), עבדה כקופאית ובהמשך כמנהלת חשבונות בעיר רינטלן.
היא הייתה צריכה לשכנע את הוריה שיאפשרו לה ללמוד ולעבוד בעיר אחרת.
ב-1891 היא נסעה ללמוד בשווייץ, משום שמוסדות אקדמיים היו סגורים בפני נשים בגרמניה.
תחילה למדה רפואה בברן והמשיכה ללימודי משפטים בציריך עד שנת 1898. אין מידע על סיום לימודיה.
בשווייץ, היא הכירה פעילים סוציאל-דמוקרטיים והתפתחה אצלה המחויבות לשיפור תנאי העבודה של נשים והגנה על עובדים.
אלברסקירכן הסתכסכה עם המנהיגות הסוציאל-דמוקרטית כאשר מתחה ביקורת על "מערכת הניצול המיני" והמוסר הכפול של הסוציאל-דמוקרטים בשעה שיצאה בגלוי נגד הפוליטיקאי קרל מור, שאנס עובדת והשתיק גברים ונשים שידעו על הפרשה.
בסביבות 1900 היא חזרה לגרמניה והתגוררה בבון, מחלם (Mehlem) ואלפתר (Alfter).
משנת 1911 כיהנה אלברסקירכן כיושבת ראש ועדת הנוער וכמזכירת האגודה הסוציאל-דמוקרטית בבון-ריינבאך.
היא נחשבה על ידי המשטרה כאחת "המתסיסות העיקריות" בעיר.
ב-1913 היא סולקה מהפלגה מאחר שהייתה מעורבת גם בתנועה הסופרג'יסטית הגרמנית, שנחשבה על ידי פעילים במפלגה כפעילות בורגנית.
בשנת 1914 נבחרה אלברסקירכן ליושבת ראש הוועדה המדעית-הומניטרית והייתה לאחת הנשים הבודדות שהיו פעילות בה.
בשנת 1915 עברה אלברסקירכן לברלין, שם עבדה בטיפול בתינוקות.
חמש שנים לאחר מכן, אלברסקירכן ובת זוגה, הילדגרד מוניאק (1891–1967), מורה וחברה במפלגה הקומוניסטית, עברו להתגורר ברודרסדורף, מחוץ לברלין יחד עם שתי אחיותיה של אלברסקירכן, אידה ולורה.
יוהנה אלברסקירכן נפטרה ב־17 במאי 1943, בגיל 79, ברודרסדורף, ליד ברלין.
כד האפר שלה, כנראה, נקבר בחשאי, ביוני 1975, על ידי שתי נשים בקבר של שותפתה לחיים הילדגרד מוניאק בבית הקברות רודולף-ברייטשיידשטראסה ברודרסדורף ליד ברלין.
ב-5 בדצמבר 2002 החליטה מועצת העיר רודרסדורף לסמן את הקבר כמקום קבורה משותף של הילדגארד מוניאק ויוהנה אלברסקירכן.
אלברסקירכן קיבלה ממשפחתה את הכינוי Hannes בשל סקרנותה האינטלקטואלית, והשתמשה בו כשם עט "הנס קרולאן"; אולם לאחר תקופה קצרה חזרה לכתוב תחת שמה האמיתי.
ב־1896 היא פרסמה בעלון מאמר בשם "זנות גברים", שעסק בתרבות המינית של גברים.
במאמר טענה שבכל הנוגע למין, לגברים אין קוד מוסרי.
בשעה שהם מקיימים יחסי מין, הם תוקפים את האישה שאיתם וממררים ומאמללים את חייה.
ההתנהגות של גברים הופכת את העולם לבית בושת.
בטקסט שפורסם ב-1903 או 1904 כתבה אלברסקירכן על היותה לסבית: "אם אנו, נשות האמנציפציה, הומוסקסואליות - הניחו לנו!
[אם] אנחנו כאלה, הרי שזה בצדק".
ב-1904 היא אף פרסמה מאמר שנועד לסקסולוגים, "אהבת המין השלישי.
הומוסקסואליות, ביסקסואליות אינה פריצות - ללא אשמה".
במאמר היא טוענת שהומוסקסואליות היא מצב טרנזיציונלי בין גבר לאישה, הנובעת מהביסקסואליות הפיזיולוגית הבסיסית של האנושות.
אלברסקירכן טוענת שאמבריולוגיה, אנטומיה ופיזיולוגיה מראות שיש דמיון רב בין גברים לנשים.
היא טוענת שהביולוגיה האנושית יצרה מגוון סובייקטים בין גברים לנשים, ושהמגדר והמיניות תלויים בגירויים פיזיולוגיים, ועל כן אין גבר "מוחלט" ואין אישה "מוחלטת" – יש רק צורות של ביסקסואליות.
ביולוגיה ביסקסואליות, על פי אלברסקירכן, מבנה לא רק הופעות מגדריות אלא גם סוגים שונים של משיכה מינית.
על כן היא התנגדה לתאוריית הנטייה המינית ההפוכה שהייתה פופולרית בזמנה ביחס להומוסקסואליות.
יוהנה פירטילהטי (בפינית: Johanna Pirttilahti; נולדה ב-6 במאי 1968) היא מנחת טלוויזיה פינית.
ב-1993 סיימה את לימודיה באוניברסיטת טמפרה.
ב-1991 החלה לעבוד ב-"Yle TV2", ערוץ טלוויזיה של גוף השידור הציבורי של פינלנד "Yle".
באירוויזיון לרוקדים 2007 מסרה את הניקוד של פינלנד ובאירוויזיון לרוקדים 2008 הייתה אחת מצמד הפרשניות לטלוויזיה הפינית.
ב-2009 הנחתה את תוכנית הבידור "Suomen Las Vegas" בה הוצגו בין היתר קוסמים ואקרובטים.
באירוויזיון 2010 מסרה את תוצאות ההצבעה הפינית.
ב-2010 יצרה והנחתה את תוכנית הקומדייה "Jim Salabim Taikashow".
בין 2012–2016 שיחקה בסדרה "Uusi päivä" המשודרת ברשת השידור הציבורית של פינלנד.
ב-2019 הופיעה בתוכנית הקומית "Kellot soi".
בנוסף לעבודתה הטלוויזיונית היא עוסקת בהוראת השפה הפינית וברטוריקה.
יוהנה "חנה" קירשנר (לבית סטונץ; 24 באפריל 1889 – 9 ביוני 1944) הייתה פעילה בתנועת ההתנגדות למשטר הנאצי.
יוהנה סטונץ באה ממשפחה סוציאל-דמוקרטית מפרנקפורט, בפרובינציית הסן-נסאו.
סבה היה אחד מראשוני הסוציאל-דמוקרטים הראשונים של פרנקפורט.
בגיל 14 הצטרפה לתנועת הנוער העובד הסוציאליסטי ובגיל 18 הייתה חברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
היא עבדה בשקיקה בתנועת הנשים בפרנקפורט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קירשנר, שהייתה אם לשתי בנות, עסקה ברווחה קהילתית והתמסרה לרווחת נשים וילדים נזקקים.
לאחר מכן עבדה בארגון רווחת העובדים ("Arbeiterwohlfahrt": "AWO"), שהקימה יחד עם מארי יוצ'אץ' בשנת 1919. הארגון שהקימה דאג לאוכלוסייה מתקשה כתוצאה מהמלחמה והאינפלציה הנרחבת שפקדה את גרמניה מאוחר יותר.
רבים מהילדים בהם טיפל הארגון סבלו מבעיות בריאות ומצמיחה מעוכבת.
ילדותם נלקחה מהם על ידי אירועים שלא הייתה להם שליטה עליהם.
קירשנר לקחה רבים מהילדים הללו לשווייץ כדי להיטיב עם בריאותם.
במהלך "הרוהרקמפף", מלחמת אזרחים קצרה בגרמניה בשנת 1920, סייעה קירשנר בפינוי אלפי ילדים מחבל הרוהר, ובשלוחם להתארח אצל משפחות בהסן.
בשנת 1933 עלה אדולף היטלר לשלטון, והיא נאלצה לרדת למחתרת, כאשר נודעה עזרתה בשחרור פעיל אנטי-נאצי מידי הגסטפו, מה שסיכן אותה.
היא ברחה, ללא משפחתה, לזארבריקן, שהייתה אז תחת ממשל חבר הלאומים.
שם עבדה בעבודות מטבח וכמלצרית, וגם טיפלה במהגרים גרמניים, בין השאר, בוועדת הסיוע האנטי - הפאשיסטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, ברחה קירשנר לפורבאך ולמץ (שתיהן באלזס-לורן, צרפת), ואז לבסוף בפריז.
גם בזמן שהותה בחו"ל סייעה לתנועת ההתנגדות בגרמניה.
היא הנהיגה את ועד פליטי אזור הסאר ("Saarflüchtlingskommitee"), ערכה תוכניות ודיווחים למנהלת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגולה, הפיקה והפיצה עלונים בלתי חוקיים.
קירשנר השתייכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית והיא ואלאונור וולף ידידתה עסקו בעבודה בלתי חוקית גם עבור המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), בעיקר באזור חבל הסאר, כאשר ארגנו את הגירתם של פקידים רבים של תנועת העובדים אל מחוץ לרייך.
מאזור זה הם גם פרסמו עלון, תחת מערכת ההוצאה לאור של וולפגנג אבנדרוט "die Einheit der Arbeiterbewegung in der antifaschistischen Arbeit" ("אחדות תנועת העובדים בעבודה אנטי-פשיסטית").
בשנת 1942, קירשנר נעצרה על ידי המשטר בוישי והועברה לידי הגסטפו.
היא נידונה לעבודות פרך של עשר שנים בגין בגידה.
בשנה הראשונה בה שהתה בתא בכלא בקוטבוס, חלקה תא עם כמה מחברות בקבוצת ההתנגדות התזמורת האדומה, שמטרתה הייתה לזרז את קריסת השלטון הנאצי.
הסולידריות בין הנשים עזרה מאוד לקירשנר להתגבר על קשיי המאסר.
עם זאת, המקרה של קירשנר הוחזר לדיון לפני "בית הדין העממי" בשנת 1944. הפעם גזר עליה רולנד פרייזלר, השופט הראשי הידוע לשמצה, גזר דין מוות.
ראשה נערף בגיליוטינה בכלא פלצנזה בברלין.
"זכרו את דבריו של גתה", כתבה קירשנר במכתב לילדיה ביום מותה, "למות ולהיות".
אני מאמינה בעתיד טוב יותר עבורכם."
מאז שנת 1990, העיר פרנקפורט, עיר הולדתה של קירשנר, מעניקה מדי שנה את "מדליית יוהנה קירשנר" לאלה שנלחמים נגד דיכוי, ופועלים נגד טרור, עינויים ורצח.
יוהנה בישיץ (לפני נישואיה פישר, בהונגרית: Bischitz Johanna; טטה, 8 במרץ 1827 – בודפשט, 28 במרץ 1898) הייתה יהודייה-הונגרייה מפורסמת בזכות פעילות הצדקה הנרחבת וארוכת השנים שלה.
יוהנה פישר נולדה במשפחה יהודית בעיר טטה שבהונגריה.
לאביה, מור פישר, היה מפעל חרסינה בעיר הרנד בהונגריה (תעשיית החרסינה של הרנד), שבביתו מצאו החיילים הפצועים במהפיכת 1848 בהונגריה (המכונה שם מלחמת העצמאות בשנים 1848–1849) בית ובדמותה של יוהנה אחות קפדנית.
בשנת 1852 היא נישאה לסוחר דוד בישיץ, שלצידו הייתה לה הזדמנות נרחבת לעסוק בצדקה.
לאחר מספר שנים של עבודה מאומצת, יחד עם הרב הראשי דאז של הקהילה היהודית של פשט, פרקש אליוש מייזל, הצליחה להקים את איגוד הנשים היהודיות של פשט בשנת 1866. היא גייסה חברות כמעט לבד.
בהנהגתה צמחה העמותה לאחד מארגוני הצדקה הבולטים בהונגריה.
תוצאה של מאמציה האישיים הייתה בית היתומים היהודי שהקימה איגוד הנשים בשנת 1867, שזכה לכבוד בביקור אליזבת, נסיכת בוואריה (סיסי) שהייתה מלכת הונגריה, אשתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בשנת 1871. יוהנה בישיץ הקימה גם מקלט לילדים יתומים למחצה, על שם מור הירש.
בעזרתה נוסד איגוד גני הילדים בבודפשט, המטבח העממי (מנזה), שנפתח בשנת 1870, שבו כל העניים (מכל דת ועדה) זכו למזון חם.
היא הפכה לנשיאת משרד הצדקה שנפתח על ידי מור הירש, ארגון שחילק 120,000 פורינט בשנה לעניים נזקקים, ללא קשר להשתייכות דתית או עדתית.
היא סיירה במטבחים העממיים, במרתפים, במקלטים לחסרי בית.
היא הייתה מעורבת כמעט בכל פעילות הצדקה במדינה וביקרה בכל מקום של קני האומללות כדי לעזור.
יוהנה בישיץ הקדישה מאמצים מיוחדים במיוחד להציל בעלי המלאכה, תעשיינים והסוחרים שהגיעו לסף פשיטת רגל.
בעלה דויד בישיץ היה מתנדב במשמר הלאומי בשנים 1848–1849, לאחר המהפכה עבד כסוחר וניהל את אחוזותיו.
בישיץ זכה בתואר אצולה ההונגרית ב-9 ביוני 1895.
יוהנה חיה בנישואים מאושרים עם בעלה במשך 45 שנה.
דוד נפטר בפברואר 1897 בגיל 86. מאשתו הראשונה של דוד, חני פוקס, שנפטרה בשנת 1852 לא נולד צאצא.
הוא נשא כאמור באותה השנה את יוהנה פישר (אחרי זה בישיץ) שממנה נולדו בניו: לאיוש (1853) ארתור (1863) ליפוט, מוריץ והבנות: שרלוט (1855) אנה, מארי ואֶמה.
בנם לאיוש בישיץ, תושב בודפשט, הפך למנכ"ל חברת המכרות Felsőmagyarországi Bánya- és Kohómü Rt.
והוסיף תחילה לשם משפחתו את קידומית האצולה "הוושי" (Hevesy) ולאחר מכן השמיט את השם בישיץ.
לאיוש התחתן מאוחר יותר עם אאוגניה שוסברגר (ז'ני) (1857-1931) מנישואיהם נולד הכימאי זוכה פרס נובל ג'ורג' דה הוושי.
בנם מור (מוריץ) בישיץ נפטר ביוני 1897 בקרלסבד בגיל 55.
בשנת 1877 פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה העניק ליוהנה בישיץ את צלב הזהב עטור הכתר על טיפולה בהקרבה עצמית בחיילים שנפצעו במהלך המלחמה עם בוסניה-הרצגובינה.
המלך הסרבי העניק לה את העיטור "מסדר נטליה".
פסל החזה שלה משיש נחנך באולם איגוד גני הילדים ב-10 בדצמבר 1889.
יוהנה סופיה קטנר הייתה אוסטרית שהתחזתה לגבר, התגייסה לצבא האימפריה הרומית הקדושה.
ככל הידוע היא האישה הראשונה בתולדות אוסטריה ששירתה בצבא.
קטנר נולד ב-1721 בטיטינג שבאותם ימים השתייכה לאימפריה הרומית הקדושה וכיום נמצאת במדינת בוואריה שבגרמניה.
ב-1743 היא התחזתה לגבר בשם יוהאן קטנר והתגייסה לצבא האימפריה הרומית הקדושה.
היא הוצבה ברגימנט הרגלים האגנבאך והצליחה להגיע לדרגת קורפורל (רב-טוראי).
ב-1748 בעקבות מחלה נחשפה עובדת היותה אישה.
היא שוחררה בכבוד מהצבא והקיסרית מריה תרזה העניקה לה קצבה לכל החיים.
היא נפטרה באייכשטט ב-22 בינואר 1802.
לפי הידוע, היא האישה הראשונה בהיסטוריה האוסטרית ששירתה בצבא.
יוהנה קתרינה אליזבת שטגן הייתה גרמנייה אשר הגישה תחמושת לכוחות הצבא הפרוסי במהלך קרב לינבורג ב-1813, והפכה לגיבורה עממית בגרמניה.
ב-2 באפריל 1813, במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית (אשר בגרמניה נודעה בתור "מלחמת השחרור"), התמרדו תושבי העיר לינבורג שהייתה נתונה תחת כיבוש צרפתי.
אל המורדים הצטרפו מספר יחידות סדירות של הצבא הפרוסי.
הפרוסים קיוו לקבל סיוע מיחידות הצבא הרוסי שהתקדמו לעיר.
בשיאו של הקרב, כאשר התחמושת של הפרוסים עמדה להיגמר, הופיעה לפתע שטגן בין הלוחמים כשסינרה מלא בתחמושת אותה אספה מעגלה צרפתית נטושה.
הפולקלור המקומי גורס כי התחמושת ששטגן הביאה, כמו גם האומץ שהפיחה בלוחמים, הם אלו שגרמו לכך שהצרפתים נאלצו להיכנע.
עם זאת, ככל הנראה הכניעה נבעה דווקא מפחדם של הצרפתים להיות מכותרים בין המורדים הפרוסים לבין הכוח הרוסי העדיף שהופיע בעורפם.
הצרפתים הציעו פרס על ראשה של שטגן, אך איש לא הסגיר אותה.
עד מהרה היא הפכה לגיבורה בכל רחבי גרמניה, וזכתה לכינוי "הילדה הגיבורה של לינבורג".
ב-1817 היא נישאה בברלין לווילהלם הינדרסין, קצין בצבא הפרוסי שבהמשך מונה לתפקיד בכיר במשרד המלחמה.
היא נפטרה בברלין ב-12 בינואר 1842.
שטגן זכורה עד היום כגיבורה עממית בגרמניה.
בלינבורג ובברלין ישנם רחובות על שמה.
בלינבורג ישנה אנדרטה לזכר הקרב, ומדי שנה ביום הקרב, אישה מחופשת עולה על האנדרטה ומספרת לעוברים ושבים את סיפורה של שטגן.
יוהנה לנגפלד (בגרמנית Johanna Langefeld; 5 במרץ 1900 – 26 בינואר 1974) הייתה שומרת ומפקדת גרמנייה בתקופת השואה, בשלושה מחנות ריכוז נאציים: ליכטנבורג, ראוונסבריק ואושוויץ.
נולדה בקופרדרה (כיום אסן, גרמניה), וגדלה במשפחה לותרנית, לאומנית.
ב-1924 היא עברה למילהיים על הרוהר ונישאה לווילהלם לנגפלד, שמת ב-1926 ממחלת ריאות.
ב-1928 הרתה לנגפלד מאדם אחר, ועזבה אותו זמן קצר לאחר מכן ועברה לדיסלדורף, שם נולד בנה באוגוסט.
לנגפלד הייתה מובטלת עד גיל 34, ואז התחילה ללמד כלכלת בית במפעל של העיר נויס.
משנת 1935 ואילך, עבדה כשומרת במה שנקרא Arbeitsanstalt בבראווילר, שהיה למעשה בית סוהר לזונות, נשים מובטלות, הומלסיות ולנשים אחרות שהוגדרו כ"אנטי-חברתיות".
משנת 1937 ואילך הייתה לנגפלד חברה במפלגה הנאצית.
במרץ 1938, לנגפלד הגישה מועמדות לעבודה כשומרת למחנה הריכוז לנשים הראשון בליכטנבורג.
כעברו שנה היא התמנתה למפקדת המחנה, שם שהתה עד העברת אוכלוסיית המחנה לראוונסבריק במאי 1939.
בתקופה זאת היא הייתה אחראית על הסלקציות בראוונסבריק במהלך "מבצע 14f13".
במרץ 1942 הוטל על לנגפלד לבנות מחנה נשים חדש באושוויץ.
שם היא מיינה אסירות לתא הגזים.
רודולף הס, מפקד אושוויץ טען שלנגפלד לא התאימה לתפקיד, וביצעה את עבודתה ברשלנות, וניסה לפטר אותה.
במהלך ביקורו של היינריך הימלר ב-18 ביולי 1942, הוא דיבר עם לנגפלד, והוא גיבה אותה.
רודולף הס הודה לאחר המלחמה כי "הרייכספיהרר סירב לחלוטין" לפקודתו, וכי הוא רוצה ש"מחנה נשים יפוקד על ידי אישה".
הימלר הורה שלנגפלד תישאר אחראית על מחנה הנשים, ושבעתיד לא ייכנס איש אס אס למחנה הנשים.
באותו חודש הוחלפה על ידי מריה מנדל והועברה למחנה בירקנאו במרחק שלושה ק"מ משם.
שבועיים לאחר מכן, נפצעה לנגפלד במניסקוס שלה, ונזקקה לניתוח סחוס בסנטוריום Hohenlychen ליד ראוונסבריק.
במהלך שהותה שם, היא נפגשה עם אוסוולד פוהל, ראש המשרד הראשי לממשק ומנהל של ה-SS, בברלין-ליכטרפלד, ושכנעה אותו להעביר אותה בחזרה לראוונסבריק, והיא אכן הועברה לשם.
מרגרט בובר-נוימן, שהייתה העוזרת של לנגפלד ברוונסבריק, כתבה גרסה אחרת לאירוע, לנגפלד פוטרה בגלל אהדה יתרה לאסירים פולנים; היא הופרדה מבנה, ונלקחה במעצר לורוצלב, שם בית דין של ה-SS תכנן משפט נגדה.
לנגפלד מעולם לא עמדה למשפט, ושוחררה מתפקידיה במחנה.
לאחר מכן היא עברה למינכן והחלה לעבוד במפעל ב.מ.וו.
כמה חודשים לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-20 בדצמבר 1945 נעצרה לנגפלד על ידי צבא ארצות הברית, ובספטמבר 1946 הוסגרה למערכת המשפט הפולנית לקראת משפט בקרקוב, אך ב-23 בדצמבר 1946 היא ברחה מהכלא.
מכיוון שהאסירים הפולנים העדיפו אותה על פני מחליפתה מנדל, ככל הנראה הם סייעו לה לברוח.
לאחר הבריחה היא הסתתרה במנזר, ועבדה בבית פרטי.
בסביבות 1957, היא חזרה באופן בלתי חוקי לגור עם אחותה במינכן.
היא מתה באוגסבורג, גרמניה ב-26 בינואר 1974, בגיל 73.
יוהנה בודין (בסלובקית: Johanna Budinova; 29 במרץ 1898 – 29 בנובמבר 1985) הייתה מטפלת סלובקית (במקור מווינה), שהוכרה כחסידת אומות העולם על כך שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה ממוות בידי הנאצים.
יוהנה בודין נולדה ב-29 במרץ 1898 בווינה לאדלברט ופרנצ'יסקה.
את שנות ה-20 שלה בילתה בציד פנתרים בדרום אמריקה.
לאחר חזרתה לאירופה נישאה בשנת 1927 לונדלין קבט, בעל מסעדה בעיירה גבלי.
לשניים נולדה בת שנפטרה בגיל 5, ולאחר מכן נפרדו.
לאחר הפרידה מבעלה עברה בודין לברטיסלאבה, ושימשה כמטפלת בביתם של ולדימיר ובלה גרינמנדל עבור ילדיהם גרטרוד ופאבל, אליהם הגיעה בעקבות היכרות עם אמו של ולדימיר, קתרינה.
באוגוסט 1944, לפני פרוץ המרד הסלובקי ופלישת גרמניה הנאצית לסלובקיה, התפצלה משפחת גרינמנדל.
ההורים ולדימיר ובלה נעזרו במסמכים מזויפים והסתתרו.
בודין, בהיותה בת 46, עזבה עם שני הילדים גרטרוד ופאבל, לדירה שכורה בעיר דוברבקה שבפרברי הבירה ברטיסלאבה, כשהיא מתחזה לאמם כדי להצילם..
ב-22 בספטמבר 1944, נסעה בודין לברטיסלאבה כדי להביא את ההורים למקום מסתור.
באותו יום, נתפסה גרטרוד בדירה בה הייתה לבדה באותה עת, נשלחה לאושוויץ, שם נספתה.
בעקבות זאת התאחדו פאבל והוריו באותו הלילה ועברו מדוברבקה לגבלי שבמחוז טרנבה, שם הסתתרו אצל שתי משפחות – רהאק ויורקוביץ', עד תום המלחמה.
בודין נשארה בדירה השכורה ורקמה מפות ומפיות על מנת לכלכל את משפחת גרינמנדל שמשאביה הדלדלו.
במהלך המלחמה נחקרה על ידי הגסטפו אודות מיקומו של פאבל אך לא חשפה אותו.
לאחר המלחמה בודין הצטרפה למשפחת גרינמנדל, ששינתה את שמה לבודין – כשם המשפחה שלה.
בשלהי 1949 עלתה משפחת בודין לישראל, כאשר בודין עלתה יחד איתם.
בודין עבדה כמנהלת משק בית אצל משפחה אמידה בחיפה, עד ליציאתה לגמלאות.
לאחר מכן עברה לגור בקריית ים לצד משפחת בודין.
בודין נפטרה ב-29 בנובמבר 1985.
בעקבות פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים הוכרה בודין כחסידת אומות העולם ב-29 בינואר 2006 על ידי יד ושם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של בודין ונוצר קשר עם פאבל ששמו שונה לחיים לאחר עלייתו לישראל.
כמו כן אותר קברה בבית הקברות הלטיני שבחיפה.
יוהנה דוברינר 28 בנובמבר 1924 - 5 באוקטובר 2000; הייתה אגרונומית צ'כית-ברזילאית, אשר התמחתה במיקרוביולוגיה של הקרקע.
מחקריה עוסקים בחיידקים מקבעי חנקן ותפקידם בגידול צמחים יעיל יותר.
דוברינר פיתחה טכנולוגיה המצמצמת את התלות בדישון חנקני, דבר החוסך כיום כבין מיליארד לשני מיליארד דולרים בשנה.
ב-1981 נהפכה לחברה-מייסדת של האקדמיה העולמית למדעים (the world academy of science) וזכתה בפרסים רבים במהלך חייה.
יוהנה דוברינר נולדה בשנת 1924 לפול ומרג'רת קובלקה בעיירה אוסייג שבצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה וסלובקיה).
בילדותה עברה עם הוריה ואחיה ורנר לפראג, בירת צ'כיה, שם אביה, שהיה כימאי פיזיקאי, לימד כימיה באוניברסיטת פראג.
עם עליית היטלר לשלטון, דוברינר קיבלה אזרחות גרמנית, ובסוף המלחמה הצ'כים רדפו אחרי הקהילות הדוברות גרמנית, ביניהם משפחת דוברינר.
אמה נהרגה באותה שנה (1945), ודוברינר נאלצה להגר למזרח גרמניה יחד עם סבה וסבתה, שם עבדה בחוות שונות העוסקות בפיתוח זני חיטה משופרים, מה שנתן לה את הידע והכלים להתקבל ללימודי אגרונומיה באוניברסיטת מינכן, וסיימה תואר ראשון בהנדסה חקלאית.
באותה אוניברסיטה פגשה את החתן לעתיד שלה, יורגן דוברינר.
בשנת 1950 דוברינר ובעלה טסו לברזיל בעקבות אביה ואחיה, על מנת לעבוד בשירות המחקר החקלאי הלאומי בברזיל (embrapa).בשנת 1956 קיבלה אזרחות ברזילאית, ושנה לאחר מכן התחילה לעבוד במועצה הלאומית לפיתוח מדעי וטכנולוגי (CNPq).
יוהנה השלימה את התואר השני שלה במיקרוביולוגיה של הקרקע באוניברסיטת ויסקונסקין-מדיסון שבויסקונסקין, ארצות הברית בשנת 1963, ובאותה שנה התחילה את תוכנית המחקר שלה.
מחקרה עסק בבחירת חיידקים המתחברים לשורשים, העלים והגבעולים של מינים רבים של קטניות (המחקר נעשה על סויה) שואבים חנקן מהאוויר ומעבירים אותו בסימביוזה לצמחים.
שיטה זו מחליפה את שיטת הדישון המועשר בחנקן המאלכותי, שהייתה נפוצה באותה תקופה בצפון אמריקה.
שיטה זו הפיקה תפוקה דומה ליצרנים הצפון-אמריקאיים, מה שמוכיח ששיטתה יעילה ומביאה עימה יתרונות כלכליים ואקולוגיים.
לדוגמה, יצרני סויה ברזילאיים יכולים להתחרות בהצלחה בשוק הבינלאומי, ולהביא צמיחה כלכלית לברזיל.
1975- זכתה בתואר "דוקטור הונוריס קאוזה" (דוקטור לשם כבוד) באוניברסיטת פלורידה
1977- "מסדר ריו ברנקו" (העיטור הגבוה ביותר בדיפלומטיה הברזילאית)
1994 ,1993 - הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הברזילאי
1978 - חבר באקדמיה האפיפיורית של הוותיקן למדע
1996 - פרס למצוינות מהמכון הלאומי לחקר אגריביולוגיה (כיום אמברפה)
בשנת 1997 האקדמיה הברזילאית למדעים הציעו את דוברינר למועמדות לפרס נובל בכימיה.
כשהגיעה לברזיל בשנת 1950, התיישבה במדינה ריו דה זנ'רו עם בעלה, ושם ילדה 3 ילדים: מאריה לואיזה, קריסטיאן הרארד ולורנז.
היא גרה באותו בית עד יום מותה ב-5 באוקטובר 2000, בהיותה בת 75, קורבן למחלה נוירולגית.
יוהנה ליכטנטל (סמולוק) (Joanna Lichtental-Samoluk; 9 במאי 1913 – 2 במרץ 1995) הייתה עקרת בית פולנייה, מחסידי אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה ממוות בשואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
יוהנה סומולוק חיה בביתה עם שלושת ילדיה.
בעלה, יאן סמולוק, שהיה חייל בצבא הפולני, לא שב משדה הקרב, ולכן גידלה לבד את ילדיה.
יוהנה עבדה כאם בית אצל וטרינר שעבורו נהג מאיר ליכטנטל לבצע הובלות, וכך הכירה אותו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מאיר ליכטנטל גויס לצבא הפולני, נפל בשבי הגרמני אך הצליח להימלט לעירו טרמבובלה.
הוא הגיע לביתה של יוהנה וביקש ממנה עזרה.
יוהנה הסכימה לקבלו לביתה בתמורה לכך שיעזור לה בעבודות המשק.
העיר טרמבובלה נכבשה לראשונה על ידי הצבא האדום.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, ב-7 ביולי 1941, יוהנה הסתירה את מאיר בביתה.
לבקשתו היא הסכימה לסייע גם לבני משפחתו שהוכנסו לגטו שהוקם בעיר.
יוהנה נהגה להיכנס לגטאות צ'ורטקוב וקופיצ'ינצה כשלעיתים התלווה אליה אחד מילדיה, בשביל להביא מזון וידיעות לקרוביו.
מישה ליכטנטל, אחייניתו של מאיר, נולדה בגטו.
בהיותה בת שבועיים, לבקשת הוריה, לקחה אותה יוהנה אל מחוץ לחומות הגטו ומאז עברה להתגורר איתם.
כאשר הגרמנים חיפשו יהודים נמלטים בטרמבובלה, חששה יוהנה ששכניה ילשינו עליה, ולכן עברה לבית חצי הרוס בקצה העיר יחד עם ילדיה, מאיר ומישה התינוקת.
בעקבות הלשנה של שכניה, הגרמנים הגיעו לביתה, אך מאיר הצליח לחמוק ולהתחבא.
יוהנה הסבירה לגרמנים שמישה התינוקת היא בתה.
בהמשך נולדו לה ולמאיר שני ילדים (דנקה ומיצ'סלב) והם חיו בבית בקצה העיר עד שהאזור שוחרר על ידי הצבא האדום במרץ 1944.
לאחר המלחמה עברו יוהנה ומשפחתה לעיר ביטום שבפולין.
מרישיה, בתה הבכורה של יוהנה, נישאה ליהודי פולני, היגרה לפילדלפיה שבארצות הברית והתגיירה.
בנה השני, יוז'ק, נותר בפולין.
את בנה הקטן העבירה יוהנה לטיפול סבתה, ומאז לא נפגשו שוב.
ב-1946, מישה נמסרה לאימוץ למשפחה יהודית בליברפול שבאנגליה.
בשנת 1949, עלה מאיר לארץ עם שני ילדיו, דנקה (חיה) ומיצ'סלב (משה).
יוהנה ובניה, דוד ומארק (ירחמיאל), הגיעו לישראל בשנת 1950 ועברו להתגורר זמנית במחנה העולים בחדרה.
לאחר זמן מה התאחדה המשפחה מחדש, ויוהנה ומאיר הקימו את ביתם בכפר יונה יחד עם שבעת הילדים.
במהלך השנים יוהנה ומאיר נפרדו, אך המשיכו להתגורר בסמיכות ושמרו על קשרי חברות טובים.
בסוף ימיה, עברה יוהנה להתגורר בבית האבות ע"ש גרטרוד לוקנר בנהריה.
יוהנה הלכה לעולמה ב-2 במרץ 1995, בגיל 81. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עין החורש.
ב-17 ביוני 1987, הכיר יד ושם ביוהנה ליכטנטל כחסידת אומות העולם.
לכבודה נשתל עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
קברה של יוהנה ליכטנטל אותר במסגרת מיזם "חסד אחרון", מיזם משותף ליד ושם ולשב"כ שהתקיים ב-2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב.
יוּהָנִי אַהְוֶנְיַרְוִי (בפינית: Juhani Ahvenjärvi; נולד ב-25 בנובמבר 1965) הוא משורר פיני.
יוהני אהווניארווי נולד בטמפרה שבדרום-מערב פינלנד ועודנו מתגורר בעיר הולדתו.
שיריו התפרסמו בפעם הראשונה באסופת יוצרים צעירים שראתה אור בשנת 1992 ונקראה "קבוצת 92".
באותה השנה ראה אור גם ספר הביכורים שלו, שנקרא "ג'וגינג".
ספר שיריו השני, "החלום המשורטט" שמו, ראה אור ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1996, וזיכה אותו בשפע תהודה וביקורות מחמיאות.
לאחר מכן התפרסמו שישה ספרי שירה נוספים פרי עטו, בין השאר "הפסקה הצוברת תאוצה" (2005), "צל הריחוף" (2010), "מהרכב שבפאתי טמפרה" (2021) ו"נתזים" (2024).
על שלושה מספריו זכה בפרס עיריית טמפרה.
עסק גם בהוראת כתיבה יוצרת באוניברסיטת טמפרה.
יוהנה מרגרטה שטרן הייתה סוחרת אמנות גרמניה ממוצא יהודי.
מרגרטה שטרן הייתה בתו של תיאודור ליפמן (1843–1914), רופא ורפואי החצר המלכותי, ושל רעייתו צציליה לבית גרשל (1850–1918).
המרגרטה נישאה לזיגברט שטרן, יהודי כמותה, אשר עסק במסחר והיה שותף־בעלים של מפעל למעילי נשים בשם "גראומן וסטרן" ברחוב מוהרן 36 בברלין.
בחייו הפרטיים היה אספן אמנות נלהב.
בין השנים 1899 ל־1909 נולדו לבני הזוג ארבעה ילדים.
משנת 1918 התגוררו בני המשפחה בווילה שטרן המפוארת שבקולוניית הווילות נויבאבלסברג הסמוכה לפוטסדאם, ברחוב קייזר 3 (כיום רחוב קרל מרקס).
החל משנת 1920 החלו זיגברט ויוהנה מרגרטה לבנות אוסף אמנות.
בצוואתו של זיגברט שטרן, שנפטר בברלין ב־7 באוגוסט 1935 בגיל 71, נמנו 144 יצירות אמנות.
מאז עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הלכו והתגברו צעדי הדיכוי נגד האוכלוסייה היהודית.
באביב 1937 נמלטה מרגרטה שטרן תחילה לעיירה באדנוויילר.
עם החרפת הצעדים האנטי־יהודיים, המשיכה את מנוסתה בקיץ 1938 דרך שווייץ אל אמסטרדם, שם התגוררו כבר משפחת בתה, אנני רגינה ויגהוונו, וכן גיסה, אלברט שטרן.
עם התקנת הצו בדבר השימוש ברכוש היהודים מ־3 בדצמבר 1938 נשללה מן היהודים התשתית הכלכלית לקיומם בגרמניה, ונכסים מסחריים וקרקעות חויבו במכירה.
בשם האלמנה ניהל היועץ למיסים ולמטבע קונסטנטין אוטו בלאזסקול את מכירת וילה שטרן.
בחודש נובמבר 1940 נחתם חוזה המכר, אך התמורה שימשה לכיסוי משכנתה על הבית, כך שמרגרטה שטרן לא נותרה עם כל רווח מן המכירה.
במאי 1940 כבשו הנאצים את הולנד, ובכך נפתח הפרק השני בהיסטוריה הקודרת של משפחת שטרן.
בשנותיה הראשונות של הכיבוש ניסתה מרגרטה שטרן להשיג עבורה ועבור כמה מבני משפחתה אשרות יציאה, וזאת באמצעות מסירת הציור "דיוקן של מיס אדית' קרואו" מאת האמן אנרי פנטן־לטור לשירות מילמן, שהופקד על הפקעת יצירות אמנות.
לשם כך רכשה את היצירה במיוחד מן הסוחר ד'אורטש תמורת 40,000 גילדן.
עם זאת, אשרות היציאה לא הונפקו.
בשנת 1941 הוכרזה מרגרטה שטרן בידי הנאצים כחסרת נתינות.
היא הסתתרה, אך באפריל 1943 נמצאה, נעצרה והוגלתה למחנה הריכוז אושוויץ, שם נרצחה ב־22 במאי 1944. יחד עמה נספו גם בתה לואיז הנרייטה, שנולדה בשנת 1909, ובעלה הרברט אמיל ליאופולד היין.
בתם של בני הזוג ניצלה לאחר שהוסתרה באמסטרדם.
יתר ילדיה של מרגרטה שטרן־ליפמן שרדו את המלחמה.
שמה של יוהנה מרגרטה שטרן נרשם במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה ביד ושם וכן בספר הזיכרון לקורבנות רדיפת היהודים תחת העריצות הנאצית בגרמניה 1933-1945.
הציור מאת אנרי פנטן-לאטור הוחזר ליורשיה של מרגרט שטרן בשנת 1949.
לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989 , וילה שטרן הוחזרה לידי יורשיה של מרגרטה שטרן.
בשנת 2006 התנהלו מגעים להשבת אחת מתוך 144 יצירות האמנות של משפחת שטרן, שנבזזה בשנת 1942 והועברה לגרמניה (למוזיאון בקרלסרוהה).
כתוצאה מכך הועלתה הדרישה להשבת הציור "ברית המילה" מאת יאן בגרט, הידוע גם בשם "המאסטר מקאפנברג".
בשנת 2014 פורסמה הודעת חיפוש אחר ציור מאת מקס ליברמן בשם "פרש על חוף הים" ("Reiter am Strande"), שהיה בבעלות משפחת שטרן.
בשנת 2018 פרסם ועד ההשבה ההולנדי דרישה נוספת להשבת יצירת אמנות.
הפעם דובר בציור מבט על מורנאו עם כנסייה מאת וסילי קנדינסקי, שהיה מוצג במוזיאון באיינדהובן.
בשנת 2022 הוחזרה היצירה ליורשים, ובמרץ 2023 הועמדה למכירה פומבית בבית סותבי'ס בלונדון.
יוהנה אלטפטר-צלה הייתה פושעת מלחמה נאצית.
יוהנה אלטפטר נולדה במינדן שבמערב גרמניה למשפחת פועלים; אביה שימש כמנהל עבודה בבית יציקה מקומי.
היא למדה בחטיבת ביניים לבנות והצטרפה לנוער ההיטלראי, שם בלטה בפעילותה והוגדרה לימים כאחת הנשים "האמיצות והחזקות" ו"נושאת הדגל של ההשקפה הנאציונל־סוציאליסטית".
בעיירתה השתתפה באגודת הנערות הגרמניות בגיוס חברות חדשות מבתי הספר המקומיים, בעקבות כך גם צוותי ההוראה החלו לשתף פעולה עם המפלגה הנאצית ולסייע לפעילותה.
בין השנים 1935–1938 עברה הכשרה כמזכירה עסקית בחברה לייצור מכונות.
הממונה עליה תיאר אותה כ"דייקנית, חרוצה, ישרה ולהוטה לעבוד".
בעקבות המלצתו קיבלה משרה כקצרנית במנהל העירוני של מינדן, אך מהר מאוד גילתה חוסר סיפוק בעבודתה המשרדית.
אלטפטר חיפשה הזדמנות להתקרב למוקדי הפעילות הצבאיים במלחמה.
על אף ניסיונות השכנוע להישאר בתפקידה, החליטה לעזוב.
היא הבינה כי חברות במפלגה הנאצית עשויה לפתוח בפניה אפשרויות תעסוקה חדשות, ייתכן באזורים שסופחו בפולין, והצטרפה למפלגה בינואר 1941.
כעובדת פקידותית ונחושה, נחשבה אלטפטר למועמדת אידיאלית לשירות מחוץ לגרמניה.
היא נשלחה על ידי משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח לאוקראינה, ועברה לשם מיד.
בגיל 22 הגיעה לעיר הגבול האוקראינית-פולנית וולודימיר-וולינסקי, עיר בת כ-30,000 תושבים.
אף שהוראות "הפתרון הסופי" לא נגעו אליה, היא לקחה חלק פעיל בביצוע המדיניות.
ב-16 בספטמבר 1942 נכנסה אלטפטר לגטו ופנתה לשני ילדים יהודים - ילד בן שש ותינוק - שהתקרבו אליה בעקבות פיתוי בממתק.
היא הרימה את הפעוט בזרועותיה והטיחה את ראשו בקיר, ולאחר מכן השליכה אותו חסר החיים לרגלי אביו, אביו לאחר המלחמה אמר: "מעולם לא ראיתי סאדיזם כזה מצד אישה, לעולם לא אשכח זאת".
במהלך חיסול הגטו, צפה המפקד הגרמני של מחנה השבויים הסמוך באלטפטר לבושה במכנסי רכיבה דוחפת יהודים אל משאית.
היא הסתובבה בגטו, מצליפה בשוט ומנסה להשליט סדר, הוא תיאר את צורת עבודתה כ"רועת בקר".
היא נכנסה לבית חולים מאולתר, גרמה למותם של ילדים על ידי השלכתם מהמרפסת ופגעה קשה באחרים, במהלך משפטה אמר אחד הניצולים ש"ההרגל הנתעב" שלה היה רצח ילדים.
עד אחד העיד כי אלטפטר לעיתים פיתתה ילדים בממתקים וירתה בהם באמצעות אקדחה שהיה "כסוף קטן".
חלק מהעדים העלו את האפשרות כי הייתה בזוגיות עם המפקד המקומי ווסטרהיידה.
במהלך חיסול הגטו, שבו נרצחו כ-15,000 יהודים, השתתפה אלטפטר בחגיגה, תוך שהיא אוכלת ושותה כאשר ברקע מושמעת מוזיקה ונשמעות יריות.
במחצית הראשונה של 1943 ארגנו וסטרהיידה, קלר ואלטפטר ירי המוני נוסף, שבו נרצחו כ-1,200 יהודים מהגטו ומהסביבה.
בסוף 1943, לפני סגירת המשרד בווולודימיר-וולינסקי, חזרה אלטפטר לרייך.
היא שירתה כמזכירתו האישית של פקיד בכיר במחוז, והועברה ללוּצק, בירת האזור, מסיבות משמעתיות.
לאחר שעזבה את אוקראינה בחג המולד של 1943, שבה לעבודה במנהל העירוני של מינדן בתפקיד משרדי שגרתי.
לאחר המלחמה לא נחקרה ברצינות על מעשיה במזרח.
במסמכי הדה-נאציפיקציה נכתב עליה: "היא יכולה לעבוד ולהביא תועלת", ובהמשך קודמה לתפקיד עובדת סעד בתחום הנוער במנהל העירוני.
אף לאחר השואה השתתפה אלטפטר במפגשי חברה של נאצים.
רבים מהם היו בגילאי עשרים־שלושים ולא ראו במשטר הנאצי כמשטר פשע; הם נמנעו מכל חשבון נפש ביקורתי לגבי עברם.
בשנת 1953 נישאה אלטפטר ושם משפחתה השתנה לצלה.
בעלה עבד במשרד הנוער המחוזי בעיר השכנה דטמולד והתקדם בסולם הדרגות של המנהל העירוני.
אלטפטר-צלה הקדישה את זמנה לטיפול בילד מאומץ בן שש, ודאגה למימונו בפנימייה.
כשהילד התבגר הוא נכח במשפטה ותמך בה.
ב-17 בספטמבר 1978 החלו נגדה הליכים משפטיים.
בהיסטוריה של הפעילות נגד פושעי מלחמה נאצים במערב גרמניה זכה המשפט שלה לסיקור רחב.
במהלך שנות השישים הציגו עשרות ניצולי שואה מישראל, מארצות הברית ומקנדה עדויות על אישה גרמנייה בשם הָאנָה (הכינוי בו הייתה מוכרת).
גם עדים לא־יהודים ממזרח גרמניה, פולין ואוקראינה מסרו עדויות.
הניצולים, ששאפו לצדק בעקבות רצח ההמונים בוולודימיר-וולינסקי - שבו נרצחו כ-20,000 יהודים לפי הערכות - זיהו ארבעה פושעים עיקריים, אף על פי שעשרות אחרים היו מעורבים באופן ישיר.
יוהנה אלטפטר, שכונתה "פרוייליין האנה", הייתה בין הארבעה.
הזיהוי היה כ-20 שנה לאחר המאורעות.
במשפט פלילי שנערך בבילפלד, הואשמו אלטפטר-צלה וּוסטרהיידה ברצח ובשותפות לרצח של כ-9,000 יהודים במהלך חיסולי גטאות ואירועי ירי המוני בספטמבר ובנובמבר 1942. שני הנאשמים נתפסו כאחראים ליישום מדיניות שגרמה למחסור חמור, לאובדן רכוש ולמותם של אזרחים.
לפי החוק הגרמני, כדי להרשיע ברצח, נדרש היה להוכיח קיומה של אכזריות יתרה, התנהגות תחבלנית ומניעים פסולים, כגון שנאה גזעית.
במסגרת הערכת מידת האשמה העדיף בית המשפט מסמכי ראיות על פני עדויות ניצולים.
במהלך המשפט הציגה אלטפטר עצמה כאישה רגישה שסלדה מאלימות, והודתה כי הייתה עדה לפעולות גירוש אך שמעה על ירי בלבד.
היא טענה שבזמן המלחמה הייתה צעירה ומזכירה שנשלחה למזרח, אך תיאורים עיתונאיים סתרו זאת והצביעו על חיוכה בבית המשפט בעת שמיעת עדויות על מעשיה, כולל פיתוי ילדים בממתקים, ירי בהם והשלכתם ממרפסות.
התובע דרש לגזור מאסרי עולם והוצאת צו מעצר מיידי על הנאשמים, אך בקשותיו נדחו.
השופט ד"ר פאול פּיפר נימק את הזיכוי ב"חוסר ראיות מספקות".
פסק הדין ניתן בנובמבר 1979 וגרם למחאה ציבורית שכללה הפגנה של כ-800 איש במרכז העיר, בעיקר על ידי ארגון קורבנות הנאצים.
לפי ונדי וולר הסתייגות השופטים מהטלת עונשים על נאשמים נאצים נחשבת לגורם מרכזי בזיכוי.
למרות עדויות מפורטות ומסמכים מתקופת המלחמה שמיקמו את הנאשמים בזירות הפשע, בסופו של דבר זוכו צלה וּוסטרהיידה.
במהלך ערעור ביולי 1980, בית המשפט העליון הפדרלי החליט לפתוח מחדש את התיק.
נקבע כי השופט פּיפר לא שקל כראוי את הראיות, לא נתן משקל מספק להצהרות העדים, ולא לחץ מספיק על הנאשמים ובמיוחד על יוהנה אלטפטר-צלה.
ההליך הועבר לדורטמונד, ומנהל התביעה הרמן וייסינג, שלא הצליח להשיג הרשעה במשפט הראשון, גייס עשרים עדים נוספים בעזרת משטרת ישראל, מרכז שמעון ויזנטל ועוד.
המשפט הסתיים בנובמבר 1982, כאשר אף התובע ביקש לזכות את הנאשמים, בשל "ספקות לגבי אמינותם של הקורבנות ששרדו".
וייסינג ציין כי עשרות העדים דיברו אמת, אך עדויותיהם אינן ראיות אובייקטיביות.
אף על פי שהאנטישמיות שלהם הייתה ברורה, לא נמצאו ראיות מספקות להרשעתם ברצח.
בעקבות הזיכוי השני נרשמה שוב מחאה ציבורית וגלי ביקורת בעיתונות הגרמנית והבינלאומית.
לפי ונדי לוור הזיכוי נבע מחוסר ראיות כתובות מתקופת המלחמה, אף על פי שהתובע האמין שהיא הרגה באכזריות ילדים יהודים והודתה שהלכה מיוזמתה לחיסול הגטו.
המשפט המחיש את הקושי של מערכת המשפט הגרמנית להטיל אחריות פלילית על פושעי מלחמה נאצים לאחר המלחמה.
לדבריה מדובר במצב אבסורדי שדברי עשרות עדויות עדים לא נחשבו לאסמכתאות מספקות.
נפטרה בשנת 2003. על משפטה ועברה האנצי מסופר בשני סרטים תיעודיים.
יוהנס ברהמס היה מלחין גרמני שפעל בתקופה הרומנטית ויצירתו התאפיינה בסממנים קלאסיים מובהקים.
הוא נחשב ל"יורשו" המובהק של בטהובן ולאחד משלושת ה-B.
אביו, שהיה המורה הראשון שלו למוזיקה, היה נגן קונטרבס.
ברהמס גילה כישרון בנגינה בפסנתר ולמד לנגן בכלים נוספים, ביניהם כינור וצ'לו.
הוא תרם להכנסה המשפחתית בנגינה במסעדות ובתיאטראות, וכן במתן שיעורי מוזיקה.
ברהמס הצעיר אף הופיע במספר קונצרטים כפסנתרן אבל לא קנה לעצמו מוניטין בתחום זה.
את קריירת הניצוח שלו החל בגיל ארבע עשרה כאשר, בהתראה קצרה, התבקש לנצח על מקהלת הגברים בווינסן.
הוא יסד את מקהלת הנשים שלו בהמבורג ב-1859, ובשנותיו המאוחרות ניצח על רבות מיצירותיו.
בשנת 1850 פגש ברהמס את הכנר ההונגרי אדה רמני וליווה אותו במספר רסיטלים במהלך השנים הבאות.
כך למד להכיר מקרוב מוזיקה "בסגנון הונגרי-צועני", כמו הצ'רדש.
לימים היו היצירות שכתב בסגנון זה רווחיות ופופולריות ביותר.
מפורסמים ביותר הם שני המחזורים של מחולות הונגריים (המחזור הראשון פורסם בשנת 1869 והשני בשנת 1880).
ניסיונותיו הראשונים בהלחנה לא זכו לתשומת לב ולהכרה, אך ב-1853 יצא ברהמס לסיבוב קונצרטים ובו פגש את יוזף יואכים, פרנץ ליסט ורוברט שומאן.
יואכים היה לימים לחברו הטוב, ושומאן תרם לביסוס שמו.
במאמר מיוחד בכתב העת Neue Zeitschrift für Musik הביע שומן התלהבות מהכישרון הצעיר, ואף הגדיל לעשות וכינה את ברהמס "יורשו של בטהובן".
עוד לפני סיבוב הקונצרטים של 1853 שלח ברהמס לשומאן צרור תווים עם יצירותיו, אולם שומאן, שלא שמע דבר על ברהמס, החזיר את החבילה ללא שפתח אותה.
אך כאשר פגש ברהמס את יואכים, מיהר יואכים ושלח לשומאן מכתב בו הוא משבח את ברהמס כמלחין.
כאשר הגיע ברהמס לדיסלדורף באוקטובר 1853 הוא התקבל בברכה על ידי שומאן ומשפחתו.
שומאן התפעל מיכולותיו של הצעיר בן העשרים, ובמאמר שפרסם ב-28 באוקטובר תיאר אותו כ"איש שעתיד להעניק את הביטוי המוזיקלי האידיאלי של התקופה".
הערכתו העצומה של שומאן הביכה את ברהמס, והציפיות הגבוהות ממנו העצימו את הביקורת העצמית שלו וגרמו לו לעכב את פרסום יצירותיו ולהשקיע עוד ועוד בהשלמתן, מחשש פן לא יעמוד בציפיות.
כתוצאה מזה, ברהמס פרסם את הסימפוניה הראשונה שלו רק בהיותו בן 43 (להשוואה, מוצרט והיידן פרסמו את הסימפוניות הראשונות שלהם לפני הגיעם לגיל 20).
קלרה שומאן, שהייתה פסנתרנית ומלחינה, כתבה ביומנה בעקבות פגישתם הראשונה:
ב-1854 נשאר ברהמס עם קלרה, לאחר ששומאן אושפז במוסד לחולי נפש בעקבות ניסיון התאבדות.
שומאן מת כעבור שנתיים, והקשר בין ברהמס לקלרה נמשך גם לאחר מותו.
הקשר בין קלרה וברהמס, קשר אפלטוני רגשי וסוער, התבסס במידה רבה על עיסוקם המשותף במוזיקה ועל הערכתם ואף הערצתם זה את כישרונו של זה.
הביוגרף של ברהמס, Michael Musgrave, סבור שאהבתו של ברהמס לקלרה טבעה חותם עז בעולמו הרגשי ומנעה את האפשרות שיאהב נשים אחרות.
הנה קטע ממכתב של ברהמס לחברו, הכנר יואכים, ב-19 ביוני 1854:
קלרה שומאן נשארה הדמות הדומיננטית בחיי ברהמס, למרות הקושי שיצרו היחסים הללו לשני הצדדים; שניהם היו רגישים לעצמאותם ולזהותם.
קלרה הבינה שברהמס חייב להתמסר לאמנותו ולבנות את חייו בנפרד ממנה, ואף היא לא ויתרה על מסעות ההופעות שלה וסירבה לקבל את התמיכה הכספית שהציע לה.
למרות המתחים ביחסים ביניהם, במכתב מ-19 לחודש מרס 1874 כתב לה ברהמס: "אני אוהב אותך יותר מאשר את עצמי ויותר מאשר כל דבר אחר בעולם".
בשנת 1887 החליטו השניים להחזיר את מכתביהם זה לזה על מנת להשמידם.
קלרה לא עמדה בהבטחה והשאירה כמה מן המכתבים, אך ברהמס זרק את כל מכתביו לנהר הריין.
לברהמס היו קשרים עם כמה נשים לאורך חייו, אך הוא לא נישא מעולם.
בשנת 1862 התיישב ברהמס בווינה והפנה את מרצו להלחנה.
בזכות יצירות כגון רקוויאם גרמני ושירת הגורל ביסס את המוניטין שלו וזכה, עוד בחייו, להיחשב למלחין דגול.
תהילה זו העניקה לו את הביטחון העצמי להשלים את הסימפוניה הראשונה שלו, אותה פרסם ב-1876 לאחר עשר שנות עבודה.
ב-1887 כתב ברהמס את הקונצ'רטו הכפול לכינור ולצ'לו, ומאז לא חזר לכתוב מוזיקה תזמורתית.
ברהמס יצא למסעות רבים למטרות הקריירה המוזיקלית שלו (סיבובי הופעות) וכן לשם בילוי.
לרוב ביקר באביב באיטליה, ובקיץ היה בוחר בסביבה כפרית נעימה שבה יוכל להתרכז בעבודת ההלחנה.
ב-1890 החליט לפרוש מהלחנה, אך לא עמד במילתו, ובשנים שקדמו למותו כתב כמה יצירות מופת, בהן שתי סונאטות לקלרינט – אופוס 120 (1894), וארבעה שירים רציניים (Vier ernste Gesänge) – אופוס 121 (1896).
ברהמס חלה בקיץ 1896 בסרטן הכבד (ולפי גרסה אחרת בסרטן הלבלב) ומת בווינה ב-3 באפריל 1897. הוא נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה בחלקת המוזיקאים, בסמוך לקברם של בטהובן ושוברט.
ברהמס הלחין יצירות מופת לתזמורת, בהן ארבע סימפוניות, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לכינור, קונצ'רטו "כפול" לכינור ולצ'לו, ושתי פתיחות סימפוניות, וכן יצירה ווקאלית גדולה למקהלה: רקוויאם גרמני.
ברהמס היה מלחין פורה גם בסוגת הנושא ווריאציות, וכתב בין השאר וריאציות לנושאים מאת הנדל, פגניני והיידן.
בשנת 2011 גילה המוזיקולוג והמנצח כריסטופר הוגווד בארכיון של אוניברסיטת פרינסטון יצירה לא נודעת שברהמס בן ה-20 הקדיש למארחו, מוזיקאי גרמני מגטינגן, בשנת 1853, כאשר ביקר בעיר לרגל הופעות עם הכנר אדה רמני.
את תווי היצירה הקצרה (בת שתי דקות) כתב לצד דברי תודתו בספר האורחים של המוזיקאי, שם מונצחות גם יצירותיהם של מלחינים אחרים.
נושא היצירה שימש את ברהמס כעבור 12 שנים לפרק הסקרצו של שלישיית הקרן.
הפסנתרן אנדראש שיף אמר שהיצירה נושאת אופי אלתורי, ועל אף הוראות הביצוע הכלולות בה, הוא רואה בה את אחד האינטרמצי של ברהמס.
על אף מידותיה המיניאטוריות זו יצירה שלמה העומדת בפני עצמה.
ברהמס תיאר אותה כ"אלגרו און פוקו אג'יטאטו" (אלגרו, עם נופך התרגשות").
היצירה התזמורתית המוקדמת ביותר של ברהמס היא הקונצ'רטו ברה מינור לפסנתר ותזמורת אופוס 15. ליצירה זו היסטוריה משלה.
בשנת 1854 עלה שלד סימפוני במוחו של ברהמס, והוא כתב את פרקי הסימפוניה בגרסה לשני פסנתרים.
אך מכיוון שמלאכת התזמור לא הייתה קלה עבורו, לאחר זמן נטש ברהמס את הניסיון להפוך את היצירה לסימפוניה.
ומכיוון שלא יכול היה להשתחרר לא מצליל הפסנתר ולא מצליל התזמורת, בחר לבסוף להפוך את היצירה לקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת.
הוא ויתר על הפרק השני של הסימפוניה שהיה כתוב בצורת סרבנד וכתב פרק איטי חדש.
הפרק שהוצא מצא את מקומו לאחר זמן ברקוויאם הגרמני כפרק השני של היצירה.
כן חיבר ברהמס רונדו כפרק סיום לקונצ'רטו.
התוצאה הייתה קונצ'רטו שאיננו מעמיד את הפסנתרן כעיקר, על מנת להראות את יכולתו הווירטואוזית, אלא מציב את הפסנתר ככלי המשתתף יחד עם התזמורת בבניית היצירה, כפי שהיה בימיהם של מוצרט ובטהובן.
תפיסה זו הביאה על הקונצ'רטו כישלון חרוץ בביצוע הבכורה שלו.
ברהמס סיים את כתיבת הקונצ'רטו בשנת 1859.
היצירה התזמורתית השנייה של ברהמס היא הסרנדה הראשונה ברה מז'ור אופוס 11, שנכתבה בשנים 1857–1858. ברהמס החל לכתוב יצירה לשמונה כלי סולו, אך לאחר זמן מה הרחיב את המסגרת לתזמורת שלמה על פי הדגם הקלאסי שהיה נהוג בתקופת בטהובן, עם שתי קרנות נוספות.
היצירה, על ששת פרקיה, מייצגת את ההפך הגמור מהקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת.
בקונצ'רטו התזמור מסיבי מאוד והיצירה נשמעת לעיתים אפלה.
ואילו בסרנדה התזמור שקוף וצלול.
היצירה נשמעת כאילו נכתבה בתקופה שבין מוצרט לבטהובן, ונושאים מסוימים בפרקיה השונים נשמעים כמו נכתבו על ידי מלחינים אלו ממש.
לאחר הסרנדה הראשונה כתב ברהמס סרנדה נוספת לתזמורת בלה מז'ור אופוס 16. סרנדה זו מזכירה דיברטימנטו.
הפרקים קצרים יותר מאשר בסרנדה הראשונה ויש בהם חירות מסוימת מהמבנים הקלאסיים, האהובים כל כך על ברהמס.
ברהמס על החצוצרות, תופי הדוד והכינורות.
כלי המיתר הגבוהים ביותר הם הוויולות.
ליצירה זו קסם מצלולי מיוחד בשל התזמור, המעניק לכלי הנשיפה מעץ תפקידי סולו רבים ובשל המצלול העמוק, הניתן לכלי הקשת הנמוכים.
ברהמס אהב יצירה זו מאוד והקדיש לתזמורה מחשבה רבה.
בקיץ 1873 כתב ברהמס יצירה תזמורתית נוספת: וריאציות על נושא מאת יוזף היידן בסי במול מז'ור אופוס 56a.
היצירה נכתבה תחילה לשני פסנתרים, אך יש ראיות לכך שברהמס הועיד אותה מלכתחילה לתזמורת.
ברהמס התוודע לנושא היצירה ב-1870, כאשר גילה את יצירתו של היידן, ה"פלדפרטיטה" בסי במול מז'ור.
ברהמס בחר בפרק השני של יצירה זו, המכונה "כוראל אנטוני הקדוש", כבסיס ליצירתו שלו.
הוא השאיר את התזמור של היידן לכוראל, ועליו בנה שמונה וריאציות שונות.
התזמור של ברהמס השתבח עם השנים.
הוא רכש מיומנות בשיטת האינטנסיפיקאציה, שבה המוטיבים והמלודיות עוברים כל הזמן בין כלי התזמורת, ואין כלי שמנגן מלודיה שלמה מתחילתה ועד סופה.
התזמור עשיר ומלא ועם זאת לא נשמע כבד או בומבסטי.
ברהמס לקח לעצמו חירות רבה בחיבור הווריאציות.
כל וריאציה מתבססת על מוטיב אחר מתוך הכוראל, וכך נוצר מבנה המגיע אל שיאו בווריאציה האחרונה – פאסאקליה הנבנית על בסו אוסטינאטו בן חמש תיבות, המבוסס על נושא הכוראל.
ברהמס נקט קפדנות רבה בכתיבתו המוזיקלית, והקפדה זו עוררה את דמיונו למציאת פתרונות יצירתיים שיתגברו על מגבלות הצורה והמבנה שכפה על עצמו.
לאחר שנים רבות של מחיקות ושינויים פרסם ברהמס את הסימפוניה הראשונה בדו מינור אופוס 68. המתווים הראשונים לפרק הראשון של הסימפוניה נכתבו בשנת 1854, אך הפרק הראשון הושלם חלקית רק בשנת 1862. ברהמס חזר לעסוק בסימפוניה זו באינטנסיביות בשנת 1874 והיצירה הושלמה ב-1876.
הסימפוניה השנייה ברה מז'ור אופוס 73 הושלמה ב-1877. בניגוד לראשונה זוהי יצירה קלה וחופשית יותר, ויש המכנים אותה "הפסטורלית" של ברהמס.
ברהמס הלחין גם יצירות קאמריות רבות, בהן שתי סונאטות לצ'לו ופסנתר, שלוש סונאטות לכינור ופסנתר, שלוש סונאטות לפסנתר, שתי סונאטות לקלרינט ולפסנתר, שלישיות פסנתר (בהן אחת יוצאת דופן לפסנתר, כינור וקרן), רביעיות מיתרים, רביעיות פסנתר, חמישיית פסנתר, חמישיית קלרינט, שתי חמישיות מיתרים ושתי שִׁשיות מיתרים.
כמו כן הלחין ברהמס קטעי סולו לפסנתר – בלדות, אינטרמצי, רפסודיות, מיניאטורות וכיוצא בזה.
ברהמס נחשב גם בין המלחינים הבולטים בסגנון הליד ("השיר האמנותי").
בכתיבת השירים השתדל להתרחק מנושא ה"אהבה" (בולט בחריגותו השיר "היכן את, מלכתי?"), ועסק יותר נושאים נוסטלגיים: זיכרון ילדות, חזרה אל התמימות והתרפקות על העבר.
שיריו מכילים מוטיבים עממיים וכפריים רבים (הן טקסטואלית והן מוזיקלית).
בלידר של ברהמס הפסנתר מספק בדרך כלל תשתית ליווי, הנותנת תמיכה לזמר, והוא אינו שותף שווה ערך לזמר.
בין שיריו המשובחים ביותר: "המוות, זהו לילה קריר", "היכן את, מלכתי?", "בדידות שדה", "מסע ים", "לו ידעתי הדרך חזרה", "בשורת אהבה" וכמו כן מחזור השירים "ארבעה שירים רציניים" אופוס 121 שכתב למלים מתוך ספרי קהלת ובן-סירא, מחזור של עגמומיות והרהורים עמוקים על הבלי החיים.
ברהמס היה מעריץ מושבע של בטהובן.
בחדר עבודתו השקיף על שולחנו דיוקן שיש של המלחין הנערץ עליו.
ביצירותיו של ברהמס ניתן להבחין בהשפעות ברורות, ואף בחיקויים, לכתיבתו של בטהובן.
ברהמס העריץ גם מלחינים קלאסיים אחרים, ובמיוחד את מוצארט והיידן.
הוא אסף מהדורות ראשונות של יצירותיהם, וערך גרסאות ביצוע שלהן.
מלחינים נוספים שהשפיעו עליו הם באך, שוברט, מנדלסון, ושומאן.
הערכתו של ברהמס למלחינים הקלאסיים מתבטאת גם בצורות המוזיקליות שבחר ליצירותיו.
הוא הרבה לכתוב בצורות הקלאסיות של סונאטה, סימפוניה וקונצ'רטו.
ניתן לומר כי ברהמס הוא הקלאסי ביותר מבין המלחינים הרומנטיים.
בכך הוא נבדל מריכרד וגנר ותלמידיו.
המחלוקת בין שתי האסכולות (זו של ברהמס וזו של וגנר) הייתה מאפיין בולט של עולם המוזיקה הגרמני בשלהי המאה ה-19.
השפעה נוספת על יצירתו של ברהמס נודעה למוזיקה העממית.
ברהמס עיבד 144 שירי עם גרמנים לקול ופסנתר, ורבים מבין הלידר שכתב מתארים סביבה כפרית ועוסקים בנושאים מחיי העם.
המחולות ההונגריים הם בין יצירותיו האהובות והמוכרות ביותר עד ימינו, במיוחד בגרסתם לתזמורת.
ברהמס עשה שימוש נרחב בחידושים הטכנולוגיים שהוכנסו לפסנתר במהלך חייו.
ביצירותיו לפסנתר ובלידר שלו הוא מרבה להשתמש בצלילי הבס העמוקים ובדוושה – לשם יצירת צליל עשיר וחזק.
בדומה לבטהובן הנערץ עליו, ברהמס אהב את הטבע ויצא תכופות לטיולים רגליים ביערות המקיפים את וינה.
הוא נטה חיבה לילדים, ובטיוליו היה מחלק להם ממתקים, שהכין מבעוד מועד.
יחסו למבוגרים, לעומת זאת, היה סרקסטי וקצר רוח.
לעיתים התנהג בביישנות ובריחוק שגרמו לתקלות בתקשורת.
לא בקלות התקרב לאחרים, אף שמי שהתמידו בקשרים עמו, שמרו לו אמונים ללא סייג.
אף שבבגרותו היה ברהמס אדם אמיד למדי בזכות יצירותיו, שנמכרו בתפוצה רחבה, הוא אימץ סגנון חיים פשוט והתגורר בדירת שלושה חדרים צנועה עם סוכנת בית.
חלק נכבד מכספו העניק לקרוביו, וכן תמך בסתר במוזיקאים צעירים (בהם גם אנטונין דבוז'אק הצעיר).
ביצירתו שאף ברהמס לשלמות, ויש הסבורים כי הסימפוניה הראשונה שלו איננה הראשונה שכתב, שכן נהג להשמיד יצירות שלא עמדו בסטנדרטים הגבוהים שהציב לעצמו.
ביצוע הבכורה של הרקוויאם הגרמני, יצירתו הכוראלית הגדולה ביותר, בברמן בשנת 1868, העניקה גושפנקה למוניטין של ברהמס באירופה והוכיחה שגבר על חששותיו ממורשת בטהובן והסימפוניה.
הכרה זו נסכה בו לבסוף ביטחון להשלים יצירות, שעמן נאבק שנים רבות, כמו הקנטטה "רינלדו", רביעיית המיתרים הראשונה, רביעיית הפסנתר השלישית, והידועה בכולן – הסימפוניה הראשונה.
שלוש הסימפוניות הבאות הופיעו בשנים 1877, 1883 ו-1885. משנת 1881 בוצעו יצירותיו התזמורתיות החדשות על ידי תזמורת החצר של דוכס מיינינגן בניצוחו של הנס פון בילו.
ברהמס היה הסולן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו השני שלו לפסנתר.
בשנת 1889 הגיע תיאו ונגמן (Theo Wangemann), נציגו של הממציא האמריקאי תומאס אדיסון, לביקור אצל ברהמס בווינה והציע לו לערוך הקלטת ניסיון.
ברהמס ניגן בפסנתר גרסה מקוצרת של המחול ההונגרי הראשון שלו.
ההקלטה יצאה בהמשך על תקליט ארך נגן של ביצועי פסנתר מוקדמים (בעריכת גרגור בנקו).
ההקדמה המדוברת לקטע המוזיקה הקצר ברורה לגמרי, אך נגינת הפסנתר כמעט שאיננה ניתנת לשמיעה בשל רעש רקע כבד.
ערכה של ההקלטה הוא בכך, שזו ההקלטה המוקדמת ביותר של מלחין חשוב.
אנליסטים וחוקרים חלוקים בשאלה, אם הקול הדובר בהצגת הקטע הוא קולו של ונגמן או של ברהמס.
יוהנס וילהלם ינסן (בדנית: Johannes Vilhelm Jensen; 20 בינואר 1873, פרסו, צפון יוטלנד – 25 בנובמבר 1950, אוסטרבו) היה סופר ומשורר דני, זוכה פרס נובל לספרות (1944).
ינסן נולד לוטרינר וגדל באזור כפרי.
הוא למד רפואה באוניברסיטת קופנהגן ועבד כעיתונאי כדי לממן את לימודיו.
אחרי שלוש שנות לימודים, פרש מהם כדי להקדיש את עצמו לקריירה ספרותית.
גם אחת מאחיותיו, תיט ינסן, הייתה סופרת ידועה, דוברת בולטת ושנויה במחלוקת של התנועה הפמיניסטית.
Kongens Fald 1901 ("נפילת המלך", רומן היסטורי)
Madame D'Ora 1904 ("מאדאם ד'אורה", רומן על החיים באמריקה)
Hjulet 1905 ("הגלגל", רומן על החיים באמריקה)
הר הקרח: (סִפורי מדע מימים קדמונים); תרגם י"ח ברנר, יפו: לעם (דפוס א' אתין), תרע"ד
ספורים; תרגום: מ' טמקין, יפו: ספריה חקלאית ('ספריה בכפר'), תרע"ט
יוהנס דידריק ואן דר ואלס (; 23 בנובמבר 1837 - 8 במרץ 1923) היה פיזיקאי הולנדי וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1910, שעסק בתחום התרמודינמיקה.
ואן דר ואלס נודע בעיקר בזכות עבודותיו בנושא משוואת המצב בגזים ונוזלים, המתארת את הקשר בין טמפרטורה, לחץ ונפח בחומרים אלה.
בנוסף לכך, קרויים על שמו מושגים שונים בפיזיקה ובכימיה, כגון כוח ואן דר ואלס, רדיוס ואן דר ואלס, גז ואן דר ואלס ומשוואת המצב של ואן דר ואלס.
יוהנס דידריק ואן דר ואלס, בנם של יאקובוס ואן דר ואלס ואליזבת' ואן דר בורג, נולד בעיר ליידן שבהולנד.
כשבגר עבד כמורה בבית ספר, ולאחר מכן התקבל ללימודים אקדמיים, וזאת למרות ידיעותיו המעטות בשפות קלאסיות.
הוא למד בין השנים 1862 ל-1865, ורכש תארים אקדמיים בתחומי המתמטיקה והפיזיקה.
בשנת 1864 נשא לאישה את אנה מגדלנה סמית', והשניים היו להורים לשלושה בנים ובת.
בשנת 1873 הוא השלים עבודת דוקטורט, באוניברסיטת ליידן, תחת הנחייתו של פיטר רייקה.
העבודה שבזכותה קיבל את תואר הדוקטור, "על התכונות המחזוריות של החומר בפאזה הגזית והנוזלית" (Over de Continuïteit van den Gas-en Vloeistoftoestand), הייתה בעלת חשיבות רבה משתי בחינות עיקריות:
הוצע בה מודל חדשני להבנת התנהגות החומר במצבי הצבירה הגזיים והנוזליים ("חומרים זורמים"), שהציג תכונות מחזוריות המשותפות לחומרים בשני מצבי הצבירה.
ממסקנותיו של ואן דר ואלס ניתן ללמוד כי לנוזלים ולגזית תכונות משותפות רבות.
בפיתוח משוואת המצב, הסתמך ואן דר ואלס על ההנחה כי החומר מסודר במולקולות, ולא זאת בלבד, אלא קיימים גם קשרים וכוחות ביניהם.
הדבר היה לפריצת דרך מחשבתית בעולם בפיזיקה, כיוון שבאותה העת לא היה מקובל להתייחס לעניינים פיזיקליים וכימיים של החומר בהיבט המולקולרי.
בשל התייחסותו החלוצית לקשרים ולכוחות הבין-מולקולריים, נקראו על שמו כוחות אלה, המכונים "כוח ואן דר ואלס".
בשנת 1876 התמנה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת אמסטרדם, שאך נוסדה.
בשנת 1880 פרסם את מחקרו החשוב השני, "חוק המצבים ההדדיים", ובשנת 1910 זכה בפרס נובל לפיזיקה.
במחקריו ובתגליותיו הושפע ואן דר ואלס מכתביהם של ג'יימס מקסוול, לודוויג בולצמן ווילארד גיבס.
ואן דר ואלס נפטר באמסטרדם שבהולנד בשנת 1923, שנה לאחר מות בתו, המשוררת ז'קלין אליזבת'.
יוהנס דידריק ואן דר ואלס נולד בליידן, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ב-23 בנובמבר 1837, בנם של יאקובוס ואן דר ואלס ואליזבת' ואן דר בורג.
יוהנס דידריק היה הבכור מבין עשרה ילדים, ארבע בנות ושישה בנים.
יאקובוס היה נגר, ועקב ההכנסה הצנועה של משפחתו, היה יכול יוהנס להסתמך כלכלית למשפחתו רק עבור חינוך יסודי.
ליוהנס לא היו המשאבים עבור חינוך באוניברסיטה והוא עבד מדי יום עבור הרווחת פרוטות לפת לחם עד אשר היה בן 25.
נוסף על כך, לא חונך בלימוד השפות הקלאסיות (לטינית ויוונית עתיקה), אשר נדרשו כידע מקדים מחייב באוניברסיטאות בהולנד באותם הימים.
לאחר סיום לימודיו היסודיים, התמחה ואן דר ואלס בעבודה כמורה בבית ספר.
למעשה, מאז המאה ה-18 המאוחרת, אישים ציבוריים נודעים בחברה ההולנדית נהגו להיות לעיתים גם מעורבים בתוך מערכת החינוך הציבורי.
הקהילה העירונית של ליידן תרמה מכספה לבניית בית ספר בן שלוש שנים לערבים שעסק בעיקר בחקר התעשייה ואשר תרם לואן דר ואלס להמשיך בלימודיו.
מ-1862 החל ואן דר ואלס ללמוד באופן חלקי באוניברסיטת ליידן בזמנו החופשי כאשר משכורתו הדלה הקשתה עליו להירשם ללימודים מלאים ומנעה ממנו מלהתקבל לבחינות.
הוא המשיך בלימודיו החלקיים באוניברסיטה עד 1865, ובמהלך תקופה זאת השיג תעודת מורה ציבורי במתמטיקה ופיזיקה.
לבסוף התמנה למנהל בית ספר מקצועי בהאג.