tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקכילידס מזכיר לא מעט את המשורר הידוע פינדארוס.
פרט לרגישותו החברתית והפוליטית, נחשף בקכילידס, ממש כמו פינדארוס, לתופעה החינוכית-חברתית המעניינת ביוון - ובעיקר באתונה - של החינוך הגופני ותרבות הגוף ביוון העתיקה.
בקכילידס ראה במו עיניו את המעבר העקרוני בתרבות היוונית בין אידיאל הכוח האתלטי לבין אידיאל העידון האתלטי, כשבמרכזו עומד ה"איידוס", המיתאם ההרמוני בין גוף לנפש.
בדומה לפינדארוס התענג בקכילידס בצפייה בתחרויות הספורטיביות, ובעיקר במיפגשים התחרותיים של מרכזי הקודש ביוון.
בשיריו אפשר למצוא תיאורים קולחים וציוריים על תחרויות הספורט, על השיפוט והאימון, על חיי הספורטאי, בדידותו מחד וחברותיותו מאידך.
בקכילידס חיבר יצירות ליריות רבות לשירי מקהלות, כמקובל בתרבות היוונית הקלאסית.
הוא הוזמן אחר כבוד על ידי מועצות עירוניות של הפוליס, כגון אתונה, ארגוס ואף ספרטה, לכתוב עבור העיר קטעים ליריים.
לצד שירי הלל והדר למנצחים בתחרויות הספורטיביות, חיבר בקכילידס שירים מרשימים ומרגשים על חגיגות מקודשים לאלי הפנתאון, לחגים ממלכתיים, לקדמוניותן של אותם ערים שהזמינו אותו ואף לשירי משתה ויין של אריסטוקרטים שונים.
ניתן למצוא אצל בקכילידס, ולא במאמץ רב, אמירות מוסריות במישרין ובעקיפין, בעניין שקר ואמת, צדק ורשע, אנוכיות והומניזם ועוד.
לעיתים שולבו אלה בשירי השבח למנצח האתלטי, כשהמחבר הציג אותן בזיקה למשפחת המנצח, העיר (פוליס) המיוצגת, המרכז התחרותי שבו השתתף ועוד.
לעיתים הושפע בקכילידס מהתפתחות הדרמה והתיאטרון ביוון, ומתוך כך הציג באורח דרמטי חילופי דברים בין הדמות המרכזית, כגון מלך אתונה, לבין המקהלה, המייצגת עמדות מהותיות אנטי-מלוכניות.
העובדה כי המעט שנותר הונצח על גבי פפירוסים במצרים, והעובדה שחלק מאמירותיו ושיריו מונצחים בכתבים רומיים, מלמדת עד כמה השפיע משורר חשוב ומרכזי זה על השירה הלטינית ומחשבתה.
בקע סרעפתי הוא בקע נפוץ הגורם למעבר של אברי חלל הבטן אל חלל החזה.
הבקע נוצר בשל פגם בפתח הסרעפת שדרכו עובר הוושט מחלל החזה אל חלל הבטן ומתחבר לקיבה.
דרך הבקע יכולים לעבור איברים שאמורים להיות בחלל הבטן אל חלל החזה.
בקע סרעפתי היא הפגם הנפוץ ביותר של מערכת העיכול העליונה.
ההערכה היא שכ-10% מן האוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית סובלת מפגם זה.
סוגי הבקעים הסרעפתיים (בקע בסרעפת)
בסוג זה פתח המעבר של הוושט דרך הסרעפת אינו "קרוע", אך השרירים היוצרים אותו חלשים ולפיכך הפתח אינו סגור היטב.
מצב זה מאפשר לחלק התחתון של הוושט ולחלק העליון של הקיבה לעבור דרך הפתח הוושטי אל חלל החזה.
הצומת בין הקיבה לוושט נמצאת אם כך בחזה, ולא בבטן.
סוג זה נקרא "גולש" מכיוון שמכלול החיבור בין הוושט לקיבה גולש מן הבטן אל החזה וחוזר חלילה.
זהו הסוג השכיח ביותר של בקע סרעפתי, ומהווה כ-95% מכלל הבקעים.
לרוב, סוג זה של בקע אינו סימפטומטי, ואינו גורם לבעיה תפקודית.
הוא נצפה במעל 70% מבני האדם מעל גיל 70, ולמעשה מהווה, בדרך כלל, התרחבות של הפתח התקין, שדרכו הוושט עובר בדרכו לקיבה.
התרחבות זו תקרה במוקדם או במאוחר אצל כל אדם.
כאשר היא קורית, הלחץ השלילי בבית החזה בעת השאיפה גורם למפל לחצים בין הבטן לבית החזה, גורם לחיבור בין הוושט והקיבה לגלוש לתוך בית החזה.
כאשר מפל הלחצים מתהפך, או בעמידה, הקיבה גולשת חזרה לבטן.
בסוג זה קיים פגם מוקדי בפתח המעבר של הוושט דרך הסרעפת, מה שמאפשר מעבר של צפק (פריטוניאום, קרום המכסה חלק מאברי הבטן) יחד עם הוושט אל חלל החזה.
הצומת שבין הקיבה לוושט נשאר בתחום חלל הבטן, אך חלק מן הקיבה חודר אף הוא לחלל החזה.
לאחר זמן מה, עשויה הקיבה כולה לעלות ולחדור אל חלל החזה, אך מכיוון שהצומת נשאר מעוגן בתוך הבטן, מתהפכת הקיבה, ומוצבת בכיוון הפוך לכיוונה הנורמלי בתוך חלל החזה.
סוג 3 - שילוב בין סוג 1 וסוג 2
סוג זה שכיח יותר מסוג 2, ומאופיין בבקע של הקיבה יחד עם הצומת ושט-קיבה אל החזה.
החולים חשופים לפיכך לבעיות ולסיכונים של שני סוגי הבקעים.
סוג 4 מוגדר כמצב שבו איברי בטן נוספים (פרט לקיבה) עוברים דרך הפתח שבין חלל הבטן לבית החזה.
בקעים אלה הם גדולים בדרך כלל, ודרכם עשויים לעבור חלקים מהמעי הגס או אפילו הטחול, בנוסף לקיבה, אל תוך בית החזה.
לרוב, הסוג הראשון, בקע גולש, אינו גורם לתסמינים.
יחד עם זאת, אם מופיעים תסמינים, יהיו אלו קשורים למעבר של תוכן חומצי מן הקיבה אל הוושט, ולרפלוקס קיבה-ושט.
מצב זה גורם לצרבת ולפגיעה ברקמה המצפה את חלקו התחתון של הוושט.
שלושת הסוגים האחרים של הבקעים גורמים לעיתים קרובות לכאבים לאחר ארוחה, לתחושת שובע מוקדם, לקושי בנשימה בעת האכילה או אחריה, ולכאב קל בבליעה הנגרם בשל לחץ על הוושט התחתון על ידי הקיבה.
מאחר שכיס הקיבה נמצא שלא במקומו, הוא חשוף לחסימה, להסתובבות על צירו, וכן לאוטם בשל לחץ על כלי הדם המזינים את כיס הקיבה.
בנוסף, עשויים להתפתח בקיבה כיבים איסכמים (הנובעים מחוסר באספקת דם), שיגרמו לדמם סמוי או נראה לעין.
האבחנה של בקע סרעפתי יכולה להעשות על ידי צילום רנטגן רגיל (בעיקר של סוג 1), וכן על ידי צילום מערכת העיכול לאחר בליעת בריום.
זוהי הבדיקה המועדפת לאבחנת הבקע.
הבריום נראה בצילום כשהוא עובר בתוך מערכת העיכול, וכך מתאפשר זיהוי פגמים במערכת.
בדיקה נוספת בה ניתן להשתמש היא גסטרוסקופיה, שבה מוכנס מכשיר בצורת צינור דרך הפה אל תוך הקיבה.
בקצה המכשיר נמצאת מצלמה המאפשרת לראות על גבי מסך חיצוני את פנים הוושט והקיבה.
הטיפול בבקעים תלוי בסוג הבקע ובסימפטומים מהם סובל החולה.
בבקע מהסוג הראשון אין צורך בטיפול במידה ואין תסמינים.
במידה ומופיעים תסמיני רפלוקס קיבתי ושטי - צרבת, יוצע לחולה טיפול שמרני הכולל המלצות לגבי הרגלי חיים כהרזיה ותרופות.
רק במצב שבו הטיפול השמרני נכשל, יוצע לחולה טיפול ניתוחי לפתרון הבעיה, וזאת כדי למנוע נזק בלתי הפיך לציפוי הוושט.
בכל שאר סוגי הבקעים יוצע טיפול ניתוחי, בשל הסכנה לסיבוכים חמורים שעלולים להופיע בעתיד
רובע בֶּקְסְלִי של העיר לונדון הוא אחד מרובעי לונדון הנמצא במזרח העיר לונדון.
רובע בקסלי גובל ברובע ברומלי בדרומו, רובע גריניץ' במערבו, ונהר התמזה בצפונו (מעבר לנהר, מצפון לרובע נמצאים הרבעים בארקינג ודאגנהאם והברינג.
ממזרח לרובע נמצא רובע דאטפורד שבמחוז קנט.
בקסלי - שכונה המכונה לעיתים "בקסלי הישנה" (Old Bexley) או "כפר בקסלי (Bexley Village)
רובע בקסלי נוסד בשנת 1965 בעקבות חוק השלטון בלונדון 1963 לאחר איחוד הרובע המוניציפלי של בקסלי, הרובע המוניציפלי של ארית', הרובע העירוני קרייפורד וחלק מהרובע העירוני צ'יסלהאסט וסיקאפ (חלקו האחר של רובע עירוני זה הפך לחלק מרובע ברומלי).
אף שרובע בקסלי מצוי בסמוך ללונדון הפנימית הצפופה, ברובע מצויים שטחים פתוחים רבים ופארקים רבים.
ברובע מצוי קצהו של רכס הגבהות המקיף את דרום לונדון.
רכס גבעות זה כוללת את גבעת שוטרז (בגבול הרובע עם רובע גריניץ').
במהלך המאה ה-19, עת החלו העיירות באזור הרובע לגדול, נותרו ביניהן שטחים פתוחים רבים.
שטחים אלה כוללים את אזור הריסות מנזר לסנס והיערות סביבות (המכונים "לסנס הית'" - Lessness Heath ו"יערות המנזר" - "Abbey Wood").
שטחים ציבוריים נוספים הם נורת'מברלנד הית' (Northumberland Heath) דרומית לארית', פארק דאנסון (Danson Park), והול פלייס (Hall Place).
מרבית תושבי הרובע שייכים לכנסייה האנגליקנית, אולם קיימות ברובע מספר כנסיות של קהילות נוצרים קתולים וכן כנסיות בפטיסטיות, אחוות פלימות' ומתודיסטיות.
ברובע מצויות מספר כנסיות מימי הביניים (המאה ה-12), בהן כנסיית פאולינוס הקדוש (St Paulinus) שבקייפורד (Crayford), כנסיית יוחנן המטביל שבארית' (Erith), כנסיית מרים הבתולה הקדושה שבבקסלי (Bexley) וכנסיית כל הקדושים בפוטס קריי (Foots Cray) - שתי האחרונות שוקמו במאה ה-19.
ברובע ממוקמות מכללת סידקפ לאמנות ומכללת רוז ברופורד.
הרובע מחולקת ל-21 אזורי בחירה (wards).
בבחירות שנערכו ב-4 במאי 2006 זכתה המפלגה השמרנית ב-55 מהמושבים במועצת הרובע (מפלגת הלייבור נותרה עם 9 מושבים בלבד).
בקליאן (ידועה גם כ-Beclean pe Someş, כלומר בקליאן על נהר סומש)
(ברומנית , בהונגרית וגרמנית בתלן Bethlen, ביידיש בעטלאן, בטלאן או בעטהלען) היא עיירה ברומניה בחבל טרנסילבניה, במחוז ביסטריצה-נסאוד.
לעיר בקליאן שייכים בימינו גם הכפרים קולדאו Coldău, פיגה Figa ורוסו דה ז'וס Rusu de Jos.
בקליאן נמצאת 26 ק"מ מזרחה מן העיר דז', על הגדה השמאלית של הנהר סומש.
העיר נמצאת בצומת חשובה של מסילות ברזל, מסילה ראשית המחברת את הערים ברשוב וסאטו מארה ומסילות משניות המובילות לסיגט ולסוצ'אבה.
היישוב נקרא על שם שושלת האצילים ההונגרים "בתלן" (Bethlen) מטרנסילבניה, שבנו אותו בימי הביניים.
השם בתלן הוא הגרסה ההונגרית לשם העיר בית לחם בארץ ישראל.
בני משפחת בתלן מילאו תפקיד חשוב בפוליטיקה התקופתית ובתרבות ההונגרית.
היישוב מוזכר לראשונה בתעודות בשנת 1235 תחת השם "בית לחם".
כאן הקימו מלכי הונגריה גדרות כלונסאות (פליסאדות) וגלי אדמה לשם הגנה מפני הפלישות התכופות של המונגולים (טטרים).
המצודה נבנתה לאחר מכן החל משנת 1325 במימון משפחת האצילים בתלן Bethlen.
בעקבות מרד האיכרים בטרנסילבניה משנת 1437 המלך אלברט הרשה לגרגיי בתלן להרחיב את הביצורים מאבן ועץ בשנת 1438. קיומה של המצודה מתועד תחת השם "בתלן" רק בשנת 1543.
בעת מרד הקורוצים נגד השלטון האוסטרי בשנים 1711-1703 עברה המצודה לסירוגין ממחנה אחד למשנהו.
היא נחרבה במידה רבה על ידי האוסטרים בשנת 1707. העיר הנוכחית משתרעת על שטח הכפר לשעבר בייהגאליה (Bélyegalja (1456 Belegalia).
כשהגיעו יהודים למקום, הם קראו לאחת משכונותיו "ירושלים".
בתקופת "אביב העמים" ומהפכת 1849- 1848 בטרנסילבניה, ב-29 בדצמבר 1848 הגנרל המהפכן יוזף בם נחל כאן ניצחון נגד הכוחות הקיסריים האוסטרים בפיקודם של הקולונלים גוסטב יבלונסקי וקרל פון אורבאן.
בם והמשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי שהו בבקליאן גם בימים 8 במרץ-9 במרץ 1849.
מהמאה ה-18 ועד שנת 1918 היישוב היה חלק מממלכת הונגריה תחת חסות אוסטרית ואחר-כך במסגרת אוסטרו-הונגריה.
בין השנים 1940-1918 ושוב החל משנת 1944 הוא היה לחלק מרומניה.
בין שתי מלחמות העולם היישוב היה בירת נפה ("פלאסה").
היו בו 4 בתי חרושת לטקסטיל, שני בתי חרושת למקלות, ובית משפט משלו.
בשנים 1940-1944 עקב תכתיב וינה היה בין שטחי טרנסילבניה שסופחו שוב להונגריה.
היישוב התחיל כמבצר הונגרי ובמהלך מאות השנים התהווה בו רוב של תושבים רומנים.
לפי הנתונים הרשמיים משנת 1850 60% מתושביו היו רומנים, 20% הונגרים, והשאר יהודים, צוענים וגרמנים.
במפקד אוכלוסין משנת 1910 אוכלוסיית היישוב מנתה 3,070 תושבים.
מתוכם 1,791 היו הונגרים ודוברי הונגרית (עמהם נמנו גם יהודים, צוענים וגרמנים) ו 1,205 רומנים.
אחרי חזרתו תחת השלטון הרומני בשנת 1944 ההרכב האתני של האוכלוסייה, כפי שהשתקף במפקד האוכלוסין משנת 2002 היה: מתוך 10,878 אנשים - 8,700 רומנים, 1,814 הונגרים, 328 צוענים, 19 גרמנים, 8 אוקראינים, 3 איטלקים, טורקי אחד ו5 בעלי למוצא אתני אחר.
היהודים נעלמו עקב רציחתם בשואה והגירת שארית הפליטה.
9,330 מהתושבים גרו בעיירה עצמה בעוד 1,548 הם תושבי הכפרים הנספחים.
מבין בניו המפורסמים של היישוב היה בן המיעוט הארמני, הבישוף הארמני הקתולי קרישטוף לוקאץ'י, מחבר מילון הונגרי-ארמני וחוקר חשוב של התרבות הארמנים בממלכה ההונגרית.
בעיר פועלות שתי להקות פולקלור, "סומשול" של בית התרבות, ולהקת הילדים "קונוניצה".
בנוף המיוחד של בקליאן התנהלו בשנות המשטר הקומוניסטי התכנסויות של חוג מחתרתי של סופרים בשם "סקולום".
כעת בהמשך לאותו חוג מתכנסות בעיר ישיבות של מועדון סופרים צעירים מרומניה, תחת אותו שם - "סקולום" Saeculum ("המאה" בלטינית)
לפי מסורת היהודים במקום, הראשונים מבני עמם הובאו לכאן על ידי הטורקים עוד במאה ה16-17 ואלו היו יהודים ספרדים.
התיעוד ההיסטורי מעיד על המאה ה-18 כזמן תחילת הקהילה היהודית בבקליאן.
ב-1786 - בפנקס קהילת אלבה יוליה - שהייתה המרכז המנהלי והדתי הממונה על חיי היהודים בבקליאן רשומים ביישוב ובסביבתו 46 תושבים משלמי מסים.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היו היהודים בני חסותם של הרוזן (גרוף) קארוי בתלן ושל הבישופים הרפורמים של אלבה יוליה.
בשנת 1840 הורשתה הקהילה להעסיק רופא משלה.
העיסוקים של היהודים היו סחר בעצים, יצור ספירט ומשקאות חריפים, גידול בקר ושיווק פירות.
יהודי בקליאן, שהתבססו עם הזמן מבחינה כלכלית, נקנסו על ידי השלטונות האוסטריים על כך שבעת מהפכת 1848-1849 תרמו והלוו כספים לטובת המהפכה ההונגרית.
בית העלמין היהודי הישן פעל מהמאה ה-18 ועד שנת 1800 ובית עלמין נוסף הוקם במאה ה-19. בזה האחרון נמצאים קברותיהם של שלשה צדיקים.
בית הכנסת הראשון בבקליאן מתועד בשנת 1805. החינוך וחיי הדת נוהלו זמן ממושך על ידי דיינים ומלמדים.
בשנים 1866-1868 הגיע למקום הרב שמואל ארנפלד, בן בתו של "חתם סופר" ובעל ה"חתן סופר".
הוא הקים את הישיבה הראשונה שפעלה עד קרוב לשואה.
בין 1878-1871 כיהן בבקליאן אחיו של הרב הלל ליכטנשטיין (רבה של קולומיאה), יעקב קופל (קאפל) ליכטנשטיין (1884-1822) ואחריו כיהן במשך כ-40 שנה בנו, הרב יהודה ליכטנשטיין ("חנוך בית יהודה") עד מותו בשנת 1920. בבקליאן התקיים בית דפוס יהודי שהוציא לאור ספרים בעברית, וגם פרסומים ברומנית, גרמנית והונגרית.
יהודים ניהלו גם את טחנות הקמח של הרוזנים לבית בתלן.
בשנת 1920 הוקם הסניף הציוני המקומי.
קמו גם תנועות נוער ציונית ("אביבה- באריסיה") ושל צעירי אגודת ישראל.
אחת הדמויות הבולטות מבני קהילת בקליאן היה הפעיל הציוני, העיתונאי והפסיכולוג בלה סקלי (סֵקֶיי) (1955-1892) שהיגר ב-1939 לארגנטינה שם הצטיין כאחד מחלוצי האסכולה הפסיכואנליטית המקומית.
בעקבות תכתיב וינה מ-30 באוגוסט 1940 הכוחות ההונגרים נכנסו גם לבקליאן וב-2 באוקטובר 1940 לפי החלטת הפרלמנט בבודפשט היישוב סופח רשמית מחדש יחד עם כל טרנסילבניה הצפונית להונגריה, תחת המשטר הימני האנטישמי של האדמירל הורטי.
בהתחלה הונהגו גזירות כלכליות נגד היהודים שגרמו לנישולן של משפחות רבות.
אחרי כניסת הונגריה למלחמה נגד ברית המועצות (27 ביוני 1941) יהודים רבים נשלחו לפלוגות לעבודה כפויה.
כמה משפחות שנחשבו "ללא אזרחות מוכחת" נשלחו למוות בקמנץ פודולסק באוקראינה.
44 גברים גויסו לפלוגות עבודה כפייה בחזית באוקראינה ושם רובם מצאו את מותם עקב התעללויות או במשימות שהיו מיועדות להמיתם (כמו טיהור שדות מוקשים).
בשנת 1941 ירד מספר היהודים הרשומים לחצי - 369, אחר כך 175. בעקבות כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני ועלייתה לשלטון של ממשלה פרו-נאצית מובהקת, ב-26 באפריל 1944 שטח צפון טרנסילבניה המסופח להונגריה הוכרז "שטח צבאי מבצעי" לצורך יישום התוכניות הנאציות להשמדת היהודים.
חלק מבעלי התפקידים הבכירים במחוז הוחלפו על ידי הממשלה החדשה.
בהם הרוזן בלה בתלן שהתפטר מיוזמתו ממשרת הפרפקט של המחוז.
הרישום המדויק של היהודים נעשה בעזרת תרגיל הטעיה - בתירוץ שעליהם להחליף את תלושי המזון.
בהתחלה בבקליאן עצמו רוכזו יהודים מהכפרים באזור, אחר כך בחודש מאי 1944 הועברו 822 יהודים מבקליאן לגטו דז' שאורגן ביער "בונגור" בסביבה.
בתאריכים 28 במאי 1944 ו-6 - 8 ביוני 1944 יהודי בקליאן הובלו לאושוויץ שם הומתו רובם בתאי הגאזים.
עם קרבנות השואה נמנה גם הרב האחרון של בקליאן, אב"ד שלמה זלמן ליכטנשטיין (1880-1944).
באוקטובר 1944 הכוחות הנאצים וכוחות משטר סאלשי ההונגרי גורשו מהאזור על ידי הצבא הסובייטי בברית עם הצבא הרומני.
ניצלו רק 41 מבני הקהילה בבקליאן.
רובם עלו לישראל, כמה מהם היגרו לארצות הברית ולארצות אחרות..
עם הישראלים שנולדו בבקליאן נמנה האלוף אהרן זאבי-פרקש.
ב-1956 מנו יהודי בקליאן 93 נפשות.
בשנת 1966 עוד חיו במקום שישה יהודים.
הלוויה היהודית האחרונה בבית העלמין הישן התקיימה בשנת 1950 וההלוויה האחרונה בבית העלמין ה"חדש" התקיימה בשנת 1973. מאז 2010 אין יהודים בעיירה.
חרבות המצודה - אחרי החורבן משנת 1707 על ידי הכוחות האוסטרים שלחמו במורדים הקורוצים ההונגרים, המצודה נהרסה כליל והפכה לעיי חרבות בהתחלת המאה ה-19. במקום בו היה פעם שער המצודה נבנתה ברבע האחרון של המאה ה-20 הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ומסביבה נבנו בתים חדשים רבים.
הארמון הראשון של בית בתלן מהמאה ה-18 - מושבם של הרוזנים לבית בתלן אחרי החרבת המצודה.
נבנה ב-1768 על ידי בונים אלמונים ושופץ בשנת 1793 על ידי רב האוּמן יוזף לדר.
בנוי בצורת מלבן, עם קומת קרקע מקומרת וקומה אחת מעליה, ישנם בתוכו מסגרות מאבן מפוסלת ועיצוב מסטוקו.
בבניין פועל בימינו בית ספר חקלאי.
הארמון השני של בית בתלן נמצא בצד המערבי של ככר ליברטצי.
הוא משמש כעת כבית ספר יסודי ע"ש גריגורה סילאשי, יליד היישוב, פילולוג וחוקר פולקלור רומני מהמאה ה-19
כנסייה אורתודוקסית רומנית - שנבנתה ב-1800-1808
בגאולוגיה, בקע כושל הוא שלוחה לא פעילה של צומת משולש, בקע שלא התפתח ליצירת אוקיינוס.
המונח הלועזי לבקע כושל, Aulacogen, מקורו ביוונית: αυλάκι – תעלה, אפיק, תלם, והוצע לראשונה על ידי הגאולוג הרוסי ניקולאי שטסקי (Николай Сергеевич Шатский) בשנת 1946.
צומת משולש הוא בקע תלת-זרועי של קרום יבשתי המצוי מעל תימרת מעטפת, הנוצר כתוצאה מהתרוממות, מתיחה, והידקקות של הקרום המסתיימת בהיווצרות סדקים.
בשלבים מתקדמים של התפרקות היבשת מתחברות שתיים מן הזרועות הפעילות בצומת ליצירת עמק ביקוע – עמק צר וארוך הנוצר לאורך בקע, בעוד השלישית חדלה להתפשט והופכת לבקע כושל.
הבקע הכושל הופך לגראבן – גוש סלע השקוע בין שני העתקים בתחומי היבשת.
דוגמאות לבקעים כושלים הם עמק הריין במערב אירופה, עמק הריו גראנדה בניו מקסיקו והעתק ניו מדריד במיזורי.
האחרון הוא בקע כושל שנוצר בעת התפרקות יבשת-העל רודיניה.
עדות למבני החולשה שלו ניכרת בסדרת רעידות האדמה העזות, המוערכות בעוצמה של 8.0 בסולם ריכטר, שהתרחשו בשנים 1811-1812.
הקרום בבקע כושל נותר חלש בשל הביקועים, ועשוי להיות פעיל מבחינה סייסמית וגעשית.
פעילות זו עשויה לחדש את הביקוע ולהפוך את הבקע הכושל לבקע פעיל.
התחדשות כזו חלה בגראבן אוטווה בקנדה, שנוצר לפני כ-565 מיליון שנים סמוך לשלהי הפרקמבריון או בתחילת הקמבריון, פעילותו נפסקה והוא הפך לגראבן והתחדשה במהלך התפרקות פנגיאה.
בקיר איזטבגוביץ' (בבוסנית: Bakir Izetbegović; נולד ב-28 ביוני 1956) הוא פוליטיקאי בוסני, אחד משלושת חברי נשיאות בוסניה והרצגובינה (משנת 2010) ויו"ר הנשיאות (2012), כנציג הבוסניאקי של הפדרציה.
בספטמבר 2019 נבחר שוב לנשיא בקונגרס מפלגת הפעולה הדמוקרטית בסרייבו.
בקיר איזטבגוביץ' הוא חבר מפלגת הפעולה הדמוקרטית ובנו של נשיא בוסניה והרצגובינה המנוח אלייה איזטבגוביץ' (שאף היה הבוסניאקי הראשון שכיהן כחבר נשיאות סרביה ומונטנגרו).
בקע הוא שקע צר וארוך בקרום כדור הארץ, המשתרע לאורכו של העתק נרחב.
היווצרות בקעים ארוכים אופיינית לתהליך של היפרדות לוחות טקטוניים וביקוע יבשות-על.
לאורך שולי הבקע עשוי להתפתח עמק ביקוע.
כאשר מתמלא הבקע מים יכול להיווצר מקווה מים – אגם בקע דוגמת הכנרת ואגמי הבקע הסורי-אפריקני, ואף אוקיינוס.
בתחתית הבקע יכול להתאסף סלע געשי, ופעילות געשית היא מרכיב נפוץ, אם כי לא בהכרח קיים, בבקעים.
כאשר בקע היוצא מצומת משולש אינו מתפתח לכדי אוקיינוס, הוא נקרא בקע כושל.
בקע באיקל זהו הבקע היבשתי העמוק בכדור הארץ.
עומקו הנוכחי המהווה את קרקעיתה של ימת באיקל, הוא כ-1,190 מטר מתחת לפני הים.
בקית הכרשינה (שם מדעי: Vicia ervilia; שם אנגלי: Bitter-vetch; שם ערבי: כרסנה) הוא עשב חד-שנתי או רב-שנתי בעל עלים מורכבים מנוצים, ממשפחת הקטניות.
הצמח מטפס בעזרת קנוקנות קצרות ופשוטות.
טיפוס תפוצה ים-תיכוני, גדל היום בשטחים מצומצמים במשק החקלאי הערבי בארץ, בעיקר לצורך האכלת הבקר, וכן גדל בר כפליט תרבות ברוב חלקי הארץ.
פירות הצמח וזרעיו נקראים כרשינים (כרשינין בלשון המשנה).
הצמח עשיר בחלבון ולכן יש לו ערך רב בהזנת בהמות אך הוא בעל טעם מר מאוד הנובע מחומרים כמו ספונינים והחומצה האמינית קנבין (cannabine) הנמצאים בזרעיו.
על מנת לסלק את החומרים הרעילים ולהפיג את טעמו המר נהגו להשרות את הזרעים במים.
לצמח יש יתרון בגלל הקלות בה ניתן לגדלו ולכן הוא מועדף כצמח מספוא עבור בהמות, אך לצורך האדם דרושות פעולות הכנה רבות המגבילות את אכילתו רק למצבים של מחסור.
הצמח שימש מזון לאדם בארץ החל מתקופות פרהיסטוריות.
הפירות מופיעים בצורה של תרמיל שבתוכו יש מספר זרעים הנראים כמו עדשים אדומות וטעמם מריר.
בתקופה הקלאסית נחשב לצמח מרפא היעיל לטיפול בבעיות בקיבה, במחלות עור, בנשיכת כלב, אדם והכשת נחש, וכן לריכוך השדיים.
בימי הביניים נוספו לשימושים אלו שימושים נוספים וביניהם מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים.
ברפואה העממית בימינו משמשים הזרעים לחיזוק הגוף.
קלאודיוס גלנוס, הרופא המפורסם מן המאה השנייה לספירת הנוצרים, כתב על צמח זה כי אינו מזין, ומשמש למאכל בקר.
אך במקרים קשים של רעב הוא עשוי לשמש למאכל אדם.
בקע טבורי הוא תופעה שבו נדחקים רקמות ואיברים בבטן כלפי העור החיצוני, דרך האזור הסמוך לטבור.תופעה זו ידועה גם בשם"הרניה" או "קילה".
מבחינים בין שני סוגים: "בקע מולד" ו"בקע נרכש".
מקור המילה הוא יווני, היפוקרטס השתמש במושג hernios (בליטה) להגדרת האזור החורג בבטן הקרוי כיום בקע טבורי.
בפפירוס אברס מתואר תהליך של טיפול בבקע טבורי.
הרופא הרומאי קורנליוס קלסוס בן המאה הראשונה לפני ספירת הנוצרים ריכז את כל הידע המדעי והרפואי עד זמנו בספרו - De Medicina ובו תיאר לראשונה ניתוח של בקע מפשעתי ותיאר את אבחונו של בקע טבורי.
חבל הטבור הוא צינור חזק וגמיש, המזרים את הדם משלית האם לעובר וסופג ממנו את חומרי ההפרשה.
החבל הנכנס לגוף עובר בין שני שרירי הבטן הישרים.
שרירים אלה מחוברים ביניהם על ידי רקמה סיבית חזקה שנקראת הקו הלבן (linea-alba).
טבעת הטבור היא חור קטן בקוטר של כ-2.5 ס"מ, שדרכו חודר חבל הטבור לגוף העובר.
לאחר הלידה, טבעת הטבור נסגרת והקו הלבן נעשה לרצועה אחידה וחלקה.
אם הטבעת אינה נסגרת התינוק סובל מבקע טבורי מולד.
תופעה זו נפוצה למדי והיא מתרחשת אצל 10% מכלל התינוקות.
בקבוצות אתניות מסוימות, בעיקר בארצות אפריקה היא נפוצה יותר כן נפוצה התופעה יותר בתינוקות שנולדו טרם זמנם .
הבקע שכיח יותר במספר מומים מולדים כמו תסמונת דאון או תסמונת בקווית' וידמן.אין מטפלים בבקע טבורי בילדים עד גיל שנה, שכן הוא בדרך כלל עשוי להסגר מעצמו.
אם הבקע אינו נסגר עד גיל 5, קרוב לוודאי שהילד יזקק לניתוח.
בקע טבור מופיע אצל מבוגרים, כאשר טבעת הטבור נפתחת מחדש עקב תנאים מסוימים כמו: כובד אזורי, השמנה מאסיבית או הריון או חולשה מולדת בדופן הבטן, או תהליך הזדקנות של רקמות הגוף.
התופעה שכיחה יותר בקרב נשים בשל הריונות והלחץ שגורם משקל הרחם הגדל על דופן הבטן, וכן בקרב מטופלים שסובלים מעודף משקל משמעותי או הצטברות נוזלים בחלל הבטן (מיימת).
כמו כן הבקע נפוץ יותר אצל אנשים שסובלים מעצירות כרונית ונדרשים למאמץ לצורך ריקון המעיים, או הסובלים משיעול חריף ומתמשך כמו אסתמה כרונית.
לעיתים בליטה זו גורמת לכאב ואי נוחות, שמחמירים בעקבות פעולה מאמצת כגון שיעול, ריקון מעיים, עמידה ממושכת, או הרמת משא כבד.
הלוקים בתופעה זו מרגישים לעיתים סחרחורת, בחילות והקאות.
הסיבה לכך היא הדלקת שנגרמת באזור הבקע, בשל אספקת דם לקויה, והצטברות חומרים באזור הבלתי מנוקז.
האזור הכלוא נראה בולט, רגיש ובעל צבע חריג.
בקעים קטנים אינם דורשים טיפול, אולם בדרך כלל ניתוח הוא הפתרון הטיפולי המקובל, מאחר שהבקעים אינם נרפאים מאליהם, אלא נוטים לגדול ולהחמיר עם הזמן.
במבוגרים הרקמות אינן גדלות ולכן ברוב המקרים הבקע לא ירפא מעצמו ולתיקונו יידרש ניתוח.
בבקעים מסוג זה, קיים חשש שחלק מרקמת השומן או המעיים ייכלאו אל תוך הבקע, בלא היכולת להחזירם.
מצב הקרוי בשם "בקע כלוא" שבו, נפגמת אספקת הדם לאזור והתוצאה היא נמק רקמות וזיהום רב מערכתי.
בניתוח הלפרוסקופי מבצעים, מספר חתכים קטנים באזור הבטן, דרכם מוכנסים כלי הניתוח.
דרך חתך נוסף באזור הטבור, מוחדר הלפרוסקופ, שבקצהו מצלמה, כך ניתן לעקוב אחר כל שלבי הניתוח מעל גבי צג המחשב.
באותם המקרים שבהם הבקע אינו גדל מדי, הרקמות שפרצו החוצה מבעד לבקע, ונקראות "כיס הבקע", מוחזרות לחלל הבטן ואזור הבקע נתפר.
אם הבקע הוא גדול מכדי שאפשר יהיה לתפרו, סוגרים אותו על ידי רשת כירורגית ייחודית העשויה מחומר בלתי מתכלה שאינו נדחה על ידי גוף.
לאחר הניתוח, רקמת הגוף גדלה מעל הרשת ומכסה אותה, כך הרשת נשארת מקובעת מעל אזור הבקע.
בקע ים המלח, שבר ים המלח או מערכת ההעתקה של ים המלח , אשר החל להיווצר לפני כ־20 מיליון שנה, מהווה את חלקו הצפוני של השבר הסורי־אפריקאי.
אורכו של בקע ים המלח הוא כ־1,000 ק"מ, ובתנועת ההעתקה שלו (טרנספורמציה) הוא קשור להתפשטות קרקעית הים של בקע ים סוף ומתכתב עם ההתנגשות היבשתית של הלוח הערבי והלוח האפריקאי בלוח האירו־אסיאתי.
הבקע משתרע מהרי הטאורוס בדרום מזרח טורקיה ועד לקצה הדרומי של מפרץ אילת.
בתחילה היה במקומו של הבקע עמק רחב ושטוח, שנוצר לאחר התרוממות הרי ארץ ישראל.
העמק היה גבוה ממפלס הים התיכון והוא התמלא במים מתוקים.
בהמשך, נוצר בקע ים המלח, כחלק מהשבר הסורי־אפריקאי, והיווצרותו קשורה לתנועה של לוחות טקטוניים, של הלוח האפריקאי והלוח הערבי.
הבקע נמצא באזור הגבול בין הלוחות, והוא אזור העתקה (טרנספורמציה) לאורכה של שבירה גאולוגית.
בתקופת המיוקן העליון, לפני כ־17 מיליון שנה, החלה להתגבר תנועת הלוח הערבי צפונה, ביחס ללוח האפריקאי.
תנועה טקטונית זו גרמה להיפרדותו של תת־הלוח ישראל־סיני (הלוח הלבנטיני) מהלוח הערבי והלוח האפריקאי.
הלוח הערבי ההנמצא בצדו המזרחי של הבקע נע צפונה 105 ק"מ ביחס לתת־הלוח ישראל־סיני.
בין הלוחות נוצרו אגנים (גראבנים), חלקם דמויי מעוין, אשר התמלאו בהדרגה בחומרי סחף וסלעי משקע.
העמוק ביניהם הוא אגן ים המלח.
את תנועת ההעתקה לאורך הבקע מקובל לחלק לארבעה מקטעים:
המקטע הדרומי בכיון צפון־צפון־מזרח–דרום־דרום־מערב, באורך של כ־300 ק"מ, המקשר בין בקע ים סוף לאגן ים המלח;
המקטע בכיוון צפון–דרום, באורך כ־220 ק"מ בין ים המלח לעמק החולה;
המקטע באורך של כ־140 ק"מ באזור 'רצועת הריסון הלבנונית' (אזור "לחיצה" בין הלוחות), המוגדר על ידי שבר יאמונה בכיוון צפון־מזרח–דרום־מערב;
המקטע הצפוני בכיוון צפון–דרום באורך כ־340 ק"מ, מאגן ג'האב בסוריה לדרום טורקיה.
הבקע עצמו הוא תוצר שבירה כתוצאה של העתקת חילוף שמאלי (כנגד כיוון השעון; תנועת העתקה סיניסטרלית) בין הלוח הערבי לתת הלוח ישראל־סיני:
העתקה של כ־105 ק"מ לאורך קו שבירה דרומי שאורכו כ־400 ק"מ, ממפרץ אילת ועד אגן החולה;
העתקה של כ־90 ק"מ לאורך קו שבירה מרכזי שאורכו כ־190 ק"מ, לאורכה של לבנון;
והעתקה של 4–16 ק"מ לאורך קו שבירה צפוני שאורכו גם כ־190 ק"מ, ממערב סוריה ועד דרום טורקיה.
חישובים של שיעורי התנועה היחסית בין הלוחות הטקטוניים לאורך קווי שבירה בבקע ים המלח משתנים מאוד, אך רובם נופלים בטווח של 3–10 מ"מ בשנה.
בקטעי השבירה הדרומיים והמרכזיים של בקע ים המלח, בין ים סוף לעמק החולה, התנועה העיקרית לאורך הבקע מוסטת מערבה באמצעות סדרה של מקטעים מדורגים חופפים, כמתואר – בתנועת העתקת חילוף שמאלי.
גאומטריה זו הביאה להיווצרותם של שלושה אגני פתיחה (גראבנים בין הלוחות) בולטים ונפרדים זה מזה: אגן ים המלח, אגן הכנרת ואגן עמק החולה.
הכפיפה הימנית (עם כיוון מחוגי השעון; העתקת חילוף ימני או תנועת העתקה דקסטרלית), הניכרת בשבר יאמונה שבלבנון, תואמת לגאומטריית הבלימה (הלחיצה), המרסנת את תנועת הלוחות באזור זה, אשר הרימה את הרי לבנון ומול הלבנון, כולל החרמון.
כפיפה זו שמתחילה באזור מטולה, היא זו שהרימה את ההורסט של מטולה כגוש המפריד בין בקעת הלבנון ועמק הליטאני לבין אגן החולה.
שורה של העתקים תוחמים את שולי הבקע ויוצרים את מצוק ההעתקים היורד אל הבקע בסדרת שברי מדרגות.
סך ההעתקה האנכית הכוללת של אגן ים המלח היא בסדר גודל של קילומטרים.
על פי הערכת חוקרים, עומק אגן ים המלח מגיע ל־6–8 ק"מ בצפונו ו־12 ק"מ בדרומו.
קטעים מסוימים בקרקעית הבקע, בים המלח ובים כנרת, עדיין בתהליך תנועה.
כתוצאה מכך יש בבקע פעילות טקטונית מתמשכת ותופעות של רעידות אדמה, המרוכזות בעיקר בחלקו הצפוני של אגן ים המלח.
בקע ים המלח חוצה את השדה הגעשי – שדה א־שאמה בקצה הצפון מערבי של שדה בזלתי זה.
בתקופת הפליוקן המאוחר עד הפלייסטוקן הקדום (לפני 3–2 מיליון שנה) הפעילות הגעשית עברה צפונה לכיוון אגן החולה ומרכז רמת הגולן, והייתה גם מוגבלת לחשיפות קטנות בצד המערבי של הבקע, בגליל העליון.
לאחר מכן הפעילות הגעשית הוגבלה לצד המזרחי של הבקע, למעט צפון עמק החולה, בו יש שפכי בזלת מלפני 900–800 אלף שנה.
הפעילות הגעשית ברמת הגולן נמשכה לסירוגין עד לפני כ־65 אלף שנה.
מאגר הרישומים הסיסמוגרפיים של רעידות אדמה באזור הלבנט מראה שבמהלך המאה ה־20 (משנת 1900 ואילך), שחרור המתח הסייסמי של בקע ים המלח נמוך באופן חריג ביחס לשיעור תנועת הלוחות שבשני עבריו.
הפעילות הסייסמית אינה מפוזרת באופן שווה לאורך הבקע, ובכמה קטעי שבר בערבה, בקעת הירדן, בקעת הלבנון וצפון־מערב סוריה קיימים פערים סייסמיים.
רעש משמעותי שמוקדו מחוץ לתחומי ישראל, מדרום לאילת, היה רעידת האדמה במפרץ אילת, ב־22 בנובמבר 1995, והגיע לעוצמה של 7.3. אירוע סייסמי זה, שהוא בסדר גודל טיפוסי של רעידות אדמה בגבול לוחות טקטוניים, ממחיש את מנגנון התנועה צפון–דרום, והעתקה אופקית שמאלה של בקע ים המלח.
רעידות אדמה משמעותיות נוספות ורבות בתקופות ההיסטריות והפרה־היסטוריות מתועדות ומתוארות היטב באזור הלבנט.
המחקרים מצביעים על כך שהפעילות הסייסמית של ה־100 שנים האחרונות הייתה נמוכה מהצפוי בבקע ים המלח כדי להכיל את התנועה הטקטונית היחסית בין ערב ואפריקה.
ימות קדומות והשקעת מינרלים בבקע
מחקרים גיאופיזיים קבעו שבבקע ים המלח נוצר מילוי של סלעי משקע בעובי שבין 8 עד 10 ק"מ.
הסלעים בשכבות מילוי אלה נוצרו כתוצאה של השקעת משקעים (מומסים) מינרליים ימיים ואגמיים.
ניתוח העובי של שכבות סלעי המילוי הצעירים, סדר השיכוב שלהם והתנאים הגיאופיזיים של הבקע, מצביעים על הימצאותה של ימה נרחבת בבקע, בעברו הגאולוגי, ועל סדר אירועים גאולוגיים שהתרחשו לאורך תקופות בעת שקיעת קרקעית הבקע.
שכבות הסלע הן גם הבסיס להבנת השינויים הלימנולוגיים של הימה לאורך התקופות הגאולוגיות:
לאחר היווצרות הבקע בתקופת המיוקן העליון, הייתה נוכחות של מי ים בבקע.
זאת כתוצאה מחיבורו לים והיווצרות לגונה הנקראת על ידי החוקרים בשם 'לגונת סדום'.
לגונה זו התקיימה עד תקופת הפליוקן (5–1.8 מיליון שנים).
בתקופה זו הושקעו המלחים הימיים המרכיבים את הר סדום.
בפליסטוקן המוקדם לפני כ-1.5 מיליון שנים נותק הבקע מהים, ובימה שנוצרה החלו לשקוע משקעים אגמיים (נקראים תצורות עמורה).
במשך הזמן השתנו סוגי המשקעים המינרליים, בגלל גורמים אקלימיים ועונתיים, והחלו להופיע משקעי תצורת הלשון האגמיים שהם חוואר הלשון.
תקופת הפליסטוקן הצטיינה בגשמים מרובים, אך האקלים לא היה יציב והוא התאפיין בתקופות גשומות ובתקופות שחונות.
בפליסטוקן התחתון יצרו המים שזרמו משני עברי בקעת הירדן ימה גדולה.
ים המלח עצמו הוא שריד קטן לימה הגדולה - ימת הלשון שהשתרעה מחצבה בערבה ועד ים כנרת, ותחילתה לפני 60,000 שנה.
הימה הייתה דומה בריכוזי המלחים שלה לאלה של ים המלח היום.
ימת הלשון הגיע לשיאה (כ־170 מטר מתחת לפני הים) לפני 25,000 שנה.
היא הצטמקה סופית לפני 17,000–15,000 שנה כתוצאה משינויים קיצוניים באקלים.
עקבות הצטמצמות הימות ניכרות היטב בגאומורפולוגיה של החופים הקדומים ובמדרגות ההרים היורדים אל הימות, והן מעידות על המפלסים השונים של פני ימת הלשון בתקופות השונות.
ההרכב הכימי הנוכחי של התמלחת בים המלח הוא תוצאה של התאדות מי האגם, השקעת גבס ומלח, פעולה כימית של המלחים במים עם סלעי הסביבה ליצירת דולומיט, וכן המסת הליט (מלח בישול), במשך תקופת קיום האגם בצורתו הנוכחית.
בָּקֶלִיט הוא גרסה מוקדמת של פלסטיק, והוא השם הנפוץ של התרכובת polyoxybenzylmethylenglycolanhydride.
הבקליט הוא שְׂרָף תרמוסטי (שלא ניתן להתיך) שנוצר באמצעות תגובת אלימינציה של פנול עם פורמלדהיד.
הבקליט פותח על ידי ליאו בקלנד (Leo Baekeland; 1944-1863), כימאי אמריקני ממוצא בלגי בשנת 1907 בניו יורק.
בקליט הוא אחד ממוצרי הפלסטיק הסינתטי הראשונים, ושימושיו העיקריים התבססו על היותו מבודד חשמלי ומבודד תרמי טוב.
שימושיו כללו בידוד חשמלי, למשל בשקעי ותקעי חשמל, כיסוי חיצוני למכשירי חשמל, תקליטים, ואף כמרכיבים בכלי מטבח, תכשיטים, מקטרות, כלי נשק וצעצועים.
בשנת 1993 הגדירה האגודה האמריקנית לכימיה (ACS) את הבקליט כ'ציון דרך היסטורי לאומי בכימיה', לאור חשיבותה של הבקליט בתור הפלסטיק המסחרי הסינתטי הראשון.
מכיוון שכיום כמעט ולא משתמשים בבקליט, מראה ה"רטרו" של מוצרי בקליט הופך את חלקם לפריטי אספנות.
פלסטיק המבוסס על פנולים כמעט ולא נמצא בשימוש כיום, וזאת משום ששיטות הייצור שלו אינן אטרקטיביות בהתחשב בחלופות מודרניות.
בנוסף, פלסטיק המבוסס על פנולים לרוב יהיה פריך יותר ולכן תכונותיו המכניות פחות טובות.
כיום מייצרים בקליט בצורה של מוטות, יריעות וצינורות עבור יישומים בתחום התעופה, האלקטרוניקה והפקת חשמל.
בקכידס (או בכחידס; ביוונית: Βακχίδης) היה מושל ומצביא בכיר של הממלכה הסלאוקית, שהגיע לארץ יהודה בשנת 161 לפנה"ס, כדי למנות את אליקים לכהן גדול ולנשיא.
בקכידס ששהה ביהודה מספר שנים, להשגיח מקרוב על מרד החשמונאים, ניהל ביהודה מספר קרבות, שהמוצלח שבהם היה קרב אלעשה.
על פי ספר מקבים, תוארו במסעו הראשון ליהודה, עם עלייתו של דמטריוס הראשון, היה "מושל בעבר הנהר".
אך התואר אינו ידוע ממקורות אחרים.
יש הסוברים וביניהם מיכאל אבי-יונה, כי בקכידס היה הממונה על המחוזות המערבים של האימפריה בין נהר הפרת למצרים.
ולהאוזן וקהרשטט שיערו כי מדובר בקוילה-סוריה בלבד, דעה שנדחתה על ידי חוקרים אחרים.
בנגסטון שיער כי בקכידס שימש כמושל סלווקיס, ארבע הסאטרפיות בצפון סוריה, אך גם דעה זו בעייתית.
על פי בצלאל בר כוכבא נראה כי בקכידס שימש כמושל כללי של המחוזות שממערב לפרת, אך באותה שעה לא הייתה זו משרה קבועה, והיא הוענקה לו באופן זמני, כיוון שהמלך היה עסוק במרידה בבבל.
וכאשר חזר המלך משרה זו התבטלה.
בשנת 162 נחת דמטריוס בטריפוליס שבחוף סוריה, והרג את אנטיוכוס החמישי והעוצר ליסיאס.
בסוף 162 הוא שלח את בקכידס "הממונה על שמעבר לנהר" עם אליקים - אלקימוס הכהן ליהודה.
ראשי עדת הפרושים והחסידים האמינו בהבטחותיו של אליקים הכהן לשלום, זנחו את המורדים החשמונאים והלכו אחריו, אך כאשר אליקים קיבל את כהונתו בחסות בקכידס, אליקים הרג בהם שישים איש.
יהודה החליט לא להתייצב למול בקכידס לעימות חזיתי בשל עוצמתו העדיפה, ונחיתות כוחותיו של יהודה לעומתו, ובקכידס הסתפק בכך שבמסעו חזרה לאנטיוכיה דרך גב ההר, הוא הרג בבית זית חסידים רבים.
יהודה המכבי והחשמונאים המשיכו במלחמתם באליקים.
דמטריוס שלח את ניקנור לירושלים, אך זה ניגף בשני קרבות בפני החשמונאים (קרב כפר שלמא וקרב חדשה).
בתחילת שנת 160 לפנה"ס השתלט דמטריוס על ההתמרדות של טימארכוס בבבל, ונפנה להתמודד עם המרד ביהודה.
התבססות שלטון החשמונאים והצלחתו לכרות ברית עם הרפובליקה הרומית, הדליקה נורת אזהרה בממלכה הסלאוקית בעניין התעצמות יהודה.
בניסן 160 לפנה"ס עלה בקכידס שנית על ירושלים, בראש צבא סלאוקי גדול שמנה 20 אלף רגלי 2,000 פרשים, כאשר הוא נחוש לדכא את כוחות המורדים.
במסעו מדמשק עבר בגליל, ועשה שפטים בתושבי הארבל היהודים שישבו במבצרם ליד הכנרת.
בקכידס הגיע לארץ יהודה ממזרח ב"דרך הגלגל" ונכנס לאזור בנימין כשהוא הצפין ליד הר בעל חצור, ומשם הדרים לכיוון בארה, (אל בירה של היום ע"פ איבל).
יהודה קבע את מחנהו באלעשה, ועמו כשלושת אלפים איש.
בקכידס כפה על יהודה לחימה באזור מישורי יחסית שהיה נוח לכוחות הפלנקס שלו, ויהודה נעתר בלית ברירה להילחם באזור שלא היה טוב בעבורו, מהחשש שאם לא יתייצב לקרב, בקכידס יפגע בתושבים היהודים באזור שמצפון לירושלים, כפי שעשה לאנשי גופנה ולאנשי הארבל.
במהלך קרב קשה שניטש במשך שעות באזור הערים רמאללה ואל בירה דהיום ובעמק שלמרגלות אלעשה, בוצעה ככל הנראה הטעיה מתוחכמת כלפי יהודה, שבה האגף הימני הסלווקי ובו כוח הפרשים עם בקכידס נסוג.
יהודה וטובי לוחמיו נתפתו לרדוף אחרי בקכידס ואנשיו, ולהתנתק מהכוח העיקרי שלו, במקביל לכך שהאגף הימני של יהודה נחלש, והסלווקים באותה אגף, במקום לרדוף אחריו, נפנו לאגף מאחור את כוחות יהודה.
ביחד איתם שב הכוח הסלווקי של בקכידס להתקיף את יהודה, ויהודה ואנשיו נקלעו למצוקה קשה, לאחר ששני האגפים הסלווקים כיתרו אותם מלפנים ומאחור, עד ש"כבדה עליהם המלחמה" והם ניגפו ויהודה נהרג.
לאחר הצלחתו בקרב זה החליט בקכידס להישאר בירושלים ולהשגיח מקרוב על המשך דיכוי המרד.
על פי ספר מקבים, ובעקבותיו גם יוספוס פלביוס, רדף בקכידס את חבריו למרד של יהודה המכבי וכנקמה, עינה את אלה מהם שתפס.
קרב ערבות הירדן וביצור יהודה
קרב אלעשה השיב לממלכה הסלאוקית למשך מספר שנים את השליטה במרכזי האוכלוסייה הגדולים ביהודה.
אך אם נראה כי מפלה זו ריפתה את ידי המורדים ההפך הוא הנכון.
יונתן הוופסי, אחי יהודה, לקח על עצמו את הנהגת המרד כשלצידו עומד אחיו הבכור - שמעון התרסי.
בהנהגתו המורדים שלא יכלו להחזיק במודיעין, התיישבו בעזפר בדרום בסמוך לבית צור, וחזרו למלחמת גרילה (1).
ב-157 לפנה"ס בעקבות פעולת התגמול של יונתן ושמעון כלפי תושבי מידבא, שאנשיהם רצחו את יהוחנן אחיהם (3), לבקכידס הייתה זו עילה מספקת לצאת עם צבאותיו להילחם במורדים ולנסות להשמידם.
כאשר המורדים שבו מעבר הירדן בחזרה לבסיסם בעזפר (4), צבאו שיצא מיריחו ניסה ללכוד אותם מעבר הירדן כאשר הוא לוחץ אותם במהלך טקטי מוצלח, מכיוון מזרח כשהם דחוקים בגבם לעבר נהר הירדן וצפון ים המלח (5).
למרות עדיפותו המספרית, ניסיונו הרב ומיקומו העדיף, המורדים יצאו להתקפת נגד מוצלחת, שגרמה לצבאו לאבדות קשות.
בחסותה חצו המורדים את הירדן בשחייה ונמלטו חזרה למדבר יהודה (6), ובקכידס שב על עקבותיו לירושלים בידיים ריקות (7).
כדי להבטיח את החוסן של מרכז השלטון הסלווקי בירושלים, ולמנוע התקפות והטרדות מצד החשמונאים שהסתובבו בספר המדבר ועבר הירדן, בקכידס הקים קו ביצורים על גבי הצירים הראשיים, שהגנו על ירושלים מהמורדים מכל הכיוונים (8): בית אל בצפון, בית חורון בצפון-מערב, אמאוס ממערב, תמנה מדרום-מערב, תקוע מדרום-מזרח, יריחו ממזרח, ופרעתון מצפון-מזרח.
ואף חיזק את מצודת החקרא, שבה כלא כבני ערובה מ"בני נשיאי הארץ".
לאחר שביצר את יהודה היטב, וכנראה בהקשר למותו של אליקים הכהן הגדול בשנת 159 לפנה"ס, בקכידס חזר לאנטיוכיה (9).
לאחר כשנתיים, בשל שידולם של המתייוונים, חזר בראש צבא חזק במטרה ללכוד את המורדים שחזרו למודיעין בעת העדרו.
אך הדבר נודע ליונתן והוא נערך מבעוד מועד.
החשמונאים נמלטו לדרום ושיקמו את בית בצי באזור ספר המדבר, מדרום מזרח לבית לחם (בין בית לחם להרודיון ), התיישבו בה ואף ביצרוה.
בקכידס צר על היישוב במשך חודשים ארוכים, אך החשמונאים שהיו למודי ניסיון, לא אפשרו לו להשלים את המצור.
בעוד ששמעון הגן על המבצר מבפנים, יונתן פעל מבחוץ.
במתקפת נגד מוצלחת יונתן התקיף את הצרים ביחד עם שבטים נודדים שהצליח לגייס, בזמן ששמעון התקיף מבפנים ואף הצליח לשרוף את מכונות המצור.
בשל כישלונו וההכרה בעצמתם של החשמונאים, שלא בנקל יהיה אפשר להכריעם, בקכידס, כליסיאס בזמנו, מחליט לשנות את מדיניותו ביהודה, לעבור לערוץ פרגמטי ולהפנות עורף למתייוונים שסיבכוהו לשווא.
בשנת 155 לפנה"ס בקכידס הגיע להסכם עם יונתן, שיחדל לרדוף אותו ואף יעניק לו מעמד מדיני כלשהו, בתמורה לשקט בחבל הזה.
כך שהשלטון הסלוקי ביהודה יתקיים, בלא שיהיה צורך לבזבז עליו משאבים צבאיים גדולים וקבועים.
בהסכם זה קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש הסמוכה לירושלים.
בירושלים נותר חיל מצב סלאוקי, ובקכידס יכל סוף סוף לעזוב את יהודה ולחזור לאנטיוכיה.
אין לזהות עם בקכידס את אותו "בקכידס" הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו בספר "מלחמת היהודים", המזוהה שם עם ראש חיל המצב "שנשלח בידי אנטיוכוס", עינה את היהודים ונהרג בשל כך על ידי מתתיהו החשמונאי (עוד בשנת 167 לפנה"ס).
על איש זה מסופר בספר מקבים א (פרק א, פסוק כה), שם הוא כלל אינו נזכר שם בשמו, אלא כ"איש המלך".
בתרגום הסורי של ספר המקבים, בקכידס, דרך שגיאה בתעתוק, נקרא "Bicrius" במקום "Bacdius"; ובגרסה היהודית של סיפור החנוכה (מגילת אנטיוכוס) הוא נקרא בגריס (Bagris), או Bogores (ראה מהדורתו של משה גסטר של המגילה); צורות פגומות, על פי בכר.
הסיפור במגילת אנטיוכוס שהוא נהרג ונשרף על ידי היהודים בקרב זכריה אף הוא מוטעה.
בקלז'בו (בפולנית: Bakałarzewo, ביידיש: באקלעראווע (בקלרובה) הוא כפר במחוז סובאלק שבפרובינציית פודלסיה בפולין, כ-19 ק"מ מערבית לסובאלק, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נוסד בראשית המאה ה-16, ככפר בבעלות משפחת האצולה קלבינסקי, ונכלל בנסיכות ליטא.
באמצע המאה ה-16 קיבל היישוב מעמד עירוני, ובשנת 1609 הוקמה במקום כנסייה.
בשנת 1795 נכלל היישוב בשטחי פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בשטחי פולין הקונגרסאית.
בשנת 1870 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני, כענישה על מרד ינואר.
עדות לישיבת יהודים בבקלז'בו קיימת החל מהמאה ה-17. הפיכת היישוב לאתר קיט בסוף המאה ה-19 היוותה מקור מרכזי בפרנסת יהודי המקום.
בתחילת המאה ה-20 נמנו ביישוב כ-200 משפחות יהודיות, למעלה ממחצית תושבי הכפר באותה עת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עזבו את היישוב רוב יהודיו, ומצבם הכלכלי של היהודים הנותרים בו היה קשה.
כחודש לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לכפר יחידות הצבא הגרמני, ועד מהרה גורשו כל יהודי המקום למעבר הגבול עם ליטא.
משם היו שעברו את הגבול, והיו ששולחו לעיירות שונות במחוז לובלין.
כל יהודי היישוב, למעט בודדים, נספו בשואה.
בקסטייג' היא סדרת נעורים קנדית.
הסדרה משודרת ב-Family Channel בקנדה החל מ-18 במרץ 2016, בערוץ דיסני בארצות הברית החל מ-25 במרץ 2016 ובישראל הסדרה משודרת בערוץ דיסני ישראל החל מ-4 בספטמבר 2016. העונה הראשונה הסתיימה בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2016, בקנדה ב-9 בדצמבר 2016 ובישראל ב-7 במאי 2017. קיימות 2 עונות.
הסדרה מספרת על קבוצת צעירים מוכשרים המנסים להגשים את חלומם להיות כוכבי על.
הסדרה עוקבת אחרי המסע שאליו יוצאים הכוכבים העולים, מנקודות השיא ועד לנקודות השפל, בבית הספר לאומנויות קיטון.
ונסה (דווין נקודה) – רקדנית מוכשרת, אחת מהרקדניות הטובות ביותר שלמדו אי פעם בבית הספר קיטון.
נפצעת בעונה הראשונה לאחר מופע הריקוד שבו היא רוקדת בתפקיד הראשי עם קרסול נקוע.
נבחרת על ידי הלזוויל ללמוד עם הפרימות.
זוממת עם קרלי וסשה להפעיל את המנורות של בית הספר על מנת להציל את מפגן האומנות של ג'ולי.
מצטרפת לקבוצת הריקוד "סטריט" ככוראוגרפית ואחר כך גם כרקדנית אחרי שהיא החלימה מהפציעה שלה.
קרלי (אליסה טראק) – רקדנית מוכשרת, אך לעיתים קרובות היא נמצאת בצל של חברתה הטובה, ונסה.
קרלי עובדת קשה מאוד כדי לפתח את כישוריה, והיא אחת מהתלמידות החרוצות ביותר בבית הספר קיטון.
זוממת יחד עם ונסה וסשה להפעיל את ממטרות בית הספר על מנת להציל את מפגן האומנות של ג'ולי.
מיילס (ג'וש בוגרט) – מוזיקאי שקט ומסתורי, שמתקשה להיפתח לאנשים ומסתיר סוד גדול.
עד שהוא יהיה מוכן להתעמת עם האתגרים שלו, הוא יגרום לצרות עבור כל הסובבים אותו.
מגלה שג'קסון יודע שהוא חולה במחלת כליות.
נפרד ממנה בעונה השנייה ושוררת ביניהם אווירה מתוחה וקרירה.
בסוף הסדרה הוא ואליה חוזרים להיות זוג.
אליה (אביבה מונגילו) – זמרת וכותבת שירים, ביישנית, שמעולם לא ביקרה בעיר הגדולה.
נבחנת לתפקיד של מימי על ידי אמא של ביאנקה ונבחרת לתפקיד.
אך במהלך העונה הראשונה הם נפרדים.
בסוף העונה הראשונה, אליה משתתפת בקליפ של דנזל ביחד עם ביאנקה וסקרלט.
היא חוזרת למיילס בסוף הסדרה (סוף העונה השנייה).
הופכת לחברה הכי טובה של ביאנקה בעונה השנייה.
ג'קסון "ג'קס" (מת'יו אייזן) – מוזיקאי קולני ונלהב.
מעריץ את די ג'יי דיימונדמיינד.
הוא מגלה שקיט היא די ג'יי דיימונדמיינד.
הופך לבן זוגה של ביאנקה בסוף העונה הראשונה.
ביאנקה בלקוול (ג'וליה תומסון) – שחקנית וזמרת שלומדת במגמת המוזיקה.
היא בטוחה בעצמה וקצת גאוותנית, מוכשרת בשירה ויודעת את זה.
היא האויבת של אליה אבל גם חברה הכי טובה שלה.
בעונה השנייה נלחמת על מנת לעזור לאליה.
משתתפת בקליפ של דנזל ביחד עם אליה וסקרלט.
בסוף העונה הראשונה נהיית בת זוגו של ג'קסון.
ג'נה (אדריאנה די ליאלו) – רקדנית, מאוד דברנית.
למרות שהיא מנסה להתקדם, בדרך כלל אף אחד לא ממש מבחין בה.
הייתה בת זוגו של ג'קסון בעונה הראשונה אך היא נפרדה ממנו מפני שחשבה שהוא בוגד בה עם קיט.
מאוהבת בסשה ומנסה לעשות הכל כדי לסכסך בינו לבין ונסה וקרלי.
סשה (קולין פטייר) – סשה, תלמיד השנה השנייה, הוא אחד מהרקדנים הבודדים ממין זכר בבית הספר.
הליצן של בית הספר, הוא תמיד אומר מה שהוא חושב.
בעל בלוג פופולרי בין תלמידי קיטון.
הוא מגלה שג'נה מאוהבת בו.
מנסה להתקבל לקבוצת הריקוד "סטריט" אך הוא לא מתקבל.
הוא סגר את הבלוג לאחר שונסה אומרת לו שזו הסיבה היחידה שהוא לא התקבל לקבוצה.
סקרלט (מקנזי סמול) – נערה חכמה, בעלת ביטחון עצמי וזמרת מדהימה.
שום דבר לא יעצור אותה בדרך להגשים את חלומותיה, אך לפעמים היא מתקשה לקבל את העובדה שהיא עלולה להיכשל.
מגלה מה הסוד הכי גדול של ג'ולי.
בסוף העונה הראשונה, מאבדת את קולה ורק בעונה השנייה חוזרת לשיר.
קיט (רומי וולטמן) – תלמידה מוכשרת באומנות ובמוזיקה.
שקטה וסגורה, ונוהגת להסתובב עם אוזניות גדולות.
היא לא נותנת לדעות קדומות לעצור אותה, אפילו אם זה אומר שהיא צריכה לשמור סודות.
מסתירה את זה שהיא די ג'יי דיימונדמיינד.
דנזל רולנד סטון (אייזה האל) – צייר חובב ומוכשר שמעריץ את ג'ולי.
ג'ולי (קייאל לג'נד) – תלמידה בבית הספר קיטון.
היא גם יודעת לשיר ומאוד מוכשרת בריקוד.
הוריה לא יודעים שהיא לומדת בקיטון.
פארק (כריס הופמן) – המורה למגמת מוזיקה.
הלזוויל (ג'יין מופת) – המורה למגמת ריקוד.
בוחרת תלמידים שיעבדו עם הפרימות.
בעונה השנייה, מתגלה שיש לה בן והוא בא ללמוד בקיטון.
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית בקנדה תקופת שידור בארצות הברית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון13018 במרץ 20169 בדצמבר 201625 במרץ 201630 בספטמבר 20164 בספטמבר 20167 במאי 201723028 ביולי 201730 בספטמבר 2017
בקלאים (שם מדעי: Gadiformes) היא סדרה של דגי גרם טורפים החיים בעיקר באזורי הימים הממוזגים והקרירים באוקיינוס האטלנטי והשקט, אך גם בימים טרופיים (בעומק הים) ואף מספר מינים בנהרות.
לדגים אלה סנפירי גחון גדולים שלעיתים מאוחדים יחדיו.
הראש גדול עם עיניים גדולות והפה מופנה מטה ובעל "מחושים" קטנים מתחתיו.
דגים אלה הם טורפים המחפשים מזון בקרקעית הים וניזונים מרכיכות, סרטנים, כוכבי ים ומדגים קטנים.
סדרה זו מכילה מספר דגי מאכל מבוקשים כמו הבקלה ממנו מכינים את הבקליאו.
הגדול שבין דגים אלה הוא המין בקלה אטלנטית שיכול להגיע לאורך 2 מ' ולמשקל של 96 ק"ג.
משפחה שיבוטיים (Gadidae) - בה סוגי דג בקלה והבקלה אטלנטית
בקליים (שם מדעי: Merlucciidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הבקלאים.
דגים אלה מצויים במי האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי בעומק של מעל 50 מטר.
הם חיים מהאזור הטרופי ועד למים תת-אנטארקטיים או תת-ארקטיים.
אורכם יכול להגיע ל-1.55 מטר והם בעלי סנפירים קטנים המותאמים לחיי קרקעית וראשים גדולים.
הלסתות גדולות ומופנות קדימה והם מחכים לטרף על מדפי היבשות.
הם ניזונים מדגים שונים (בעיקר מסדרת הפנסאים).
אלו דגי מאכל חשובים והם נידוגים בכמויות באזורים מסוימים, כשהם ידועים בשם העממי מרלוזה.
באזור אמריקה הצפונית הם מאוד נדירים עקב הדיג המופרז.
בקלה אטלנטית או שיבוט אטלנטי (שם מדעי: Gadus morhua) הוא מין של דג הבקלה ממשפחת השיבוטיים המצוי ברחבי צפון האוקיינוס האטלנטי ובאזור שסביב חופי גרינלנד והים הבלטי.
אורכו של הבקלה הגדול ביותר הגיע ל-1.8 מטר ומשקלו ל-96 ק"ג ואולם האורך הממוצע הוא 61 ס"מ משקלו 40 ק"ג.
אין הבדלים גדולים בין שני הזוויגים.
זו דג בעל שפתיים גדולות, סנפירים גבוהים וזנב מוארך.
הוא יכול לחיות 25 שנה בטבע.
הבקלה הוא דג טורף הנצמד לאזורי החופים וחי בקרבה לקרקעית (בעומק 99–262 מ') בלהקות.
הוא טורף-על באזור הים הבלטי וניזון משאר היצורים הקטנים יותר, לרבות מבקלות אחרות שמסתתרים בקרקעית כדי לא להיטרף.
כמו כן הוא צד סרדינים, לובסטרים כמו הלובסטר האמריקני (Homarus americanus) הענקי, חסילונים וסרטנים.
מחקרי דגימות גילו שהבקלות הצעירות ניזונות בעיקר מסרטנים, אך הגדולים ניזונים בעיקר מדגים שרבים מהם הם דגי מסחר חשובים כמו המקרל, ההרינג, הסול ומינים אחרים ממשפחת השיבוטיים.
לבקלה מעט טורפים טבעיים הכוללים דגים טורפים אחרים, כרישים, כלבי ים ולווייתנים.
כמו כן הוא דג מאכל חשוב.
בקלה ארקטית (שם מדעי: Arctogadus glacialis) הוא מין של דג קרח יחיד בסוגו ממשפחת השיבוטיים המצוי במימי האזור הארקטי.
דג זה משמש מזון חשוב לחיות רבות וכן דג מאכל לכמה אוכלוסיות.
הבקלה המזרח סיבירית (Arctogadus borisovi) נחשבת לקרובה לסוג זה אך לא כלולה בו.
בקלה זו יכולה להגיע לאורך 32.5 ס"מ, אם כי נראו גם פרטים באורך 50-60 ס"מ.
צבעה לבן ובניגוד לקרובי משפחתה היא חסרת בינים דמויי שפם לחישה.
הבקלה חיה מתחת לעומק 1,000 מטר במימי הקרח ויש לה נוזל בדמה המונע ממנה לקפוא.
תפוצתה היא סביב צפון-מזרח גרינלנד הרחק מהחופים.
נמצאו גם רבים מהם בחופי סיביר ומערב קנדה ולפעמים אפילו נמצאו במים מתוקים.
הדג מסנן טרף קטן כמו סרטנים, שטרגליים ושטצדאים ובתורו נטרף בידי טורפים הכוללים את הלבנתן, החדשן וכמה מיני כלבי ים כמו גם עופות ים ודגים אחרים.
אלכסנדר פרנסואה פרדריק בקסון ד'אומרשוויל היה קצין בצבא צרפת, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
ד'אומרשוויל נולד במץ ב-10 בינואר 1836. ב-1836 הוא התגייס כחייל פשוט לצבא צרפת והוצב ברגימנט הזואבים ה-1. הוא השתתף בכיבוש אלג'יריה וב, וב-1870 חזר לצרפת והשתתף במלחמת צרפת–פרוסיה.
באותה שנה הוא הועלה לדרגת קפטן.
ב-1888 הוענק לו אות קצין בלגיון הכבוד והוא מונה למפקד הרגימנט ה-124. בהמשך הוא הועלה לדרגת קומנדנט והוצב בנאנט ואז בפריז.
ד'אומרשוויל התפרסם בעיקר בשל חלקו המכריע בפרשת דרייפוס.
ב-3 בנובמבר 1894 הסמיך אותו המושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה לערוך חקירה כנגד הקצין היהודי אלפרד דרייפוס אשר נחשד בריגול.
חקירתו של ד'אומרשוויל הייתה רשלנית ומוטית, ונעשתה מתוך אמונה ראשונית שדרייפוס אכן אשם.
הוא התעלם מכל החוקרים אשר טענו כי אין דמיון בין כתב היד בבורדרו (המסמך המפליל בפרשה) לכתב ידו של דרייפוס, ובחר לקבל רק את הדעות הנגדיות.
לעיתים קרובות הוא חזר בתחקירים שלו מילה במילה על תחקיריו החובבניים של ארמאן די פאטי דה קלאם אשר נודע כראש קטגוריו של דרייפוס.
חלק נכבד מהתחקירים יוחדו לנשים אשר דרייפוס היה עמן בקשר.
ד'אומרשוויל היה מודע לכך שהראיות נגד דרייפוס מעטות מאוד, והוא לא היסס לנצל אפילו עובדה זו כדי לטעון שדרייפוס אכן אשם.
כך לדוגמה, הוא טען שהעובדה שבביתו של דרייפוס נמצאו מעט מאוד מכתבים, מעידה על כך שדרייפוס השמיד את כל המכתבים החשודים.
ד'אומרשוויל התייעץ עם פאטי בכל שלב משלבי החקירה, עד כדי כך שהדבר נמאס אפילו על אנשי צוותו.
ב-3 בדצמבר הגיש ד'אומרשוויל את הדו"ח שלו לסוסייה, והמלץ בו על פתיחת משפט צבאי כנגד דרייפוס.
סוסייה לא התרשם ממסקנותיו של ד'אומרשוויל, אולם למרות זאת החליט להורות על פתיחת המשפט.
הוא נפטר בלה מאן 11 בספטמבר 1911.
בקיעת שיניים היא תהליך טבעי שכל הפעוטות והילדים חווים, בו פורצות שיני החלב מתוך החניכיים.
לרוב, השיניים התחתונות בוקעות לפני העליונות ומופיעות בזוגות.
תהליך זה מתרחש בין גיל שלושה חודשים לגיל שנה ומסתיים לקראת גיל שנתיים עד שלוש, ובסופו לילד יהיו כ-20 שיני חלב.
טעות נפוצה שלעיתים נהוג לחשוב היא שכאשר השיניים בוקעות הן חותכות את החניכיים אך, למעשה זה אינו נכון.
כאשר השן בוקעת משתחררים הורמונים בגוף אשר גורמים לחלק מהתאים בחניכיים להיפרד וכך מאפשרים לשן לצאת החוצה.
רמת הכאב שכל תינוק יכול לשאת משתנה מילד לילד.
נראה כי חלקם סובלים יותר מאחרים כאשר בוקעות השיניים.
הנפיחות בחניכיים שמופיעה לפני בקיעת השן היא הגורם העיקרי לכאב ולחוסר המנוחה של התינוק.
תסמינים אלו בדרך כלל מופיעים בין שלושה לחמישה ימים לפני בקיעת השן, וחולפים מיד לאחר שהשן יוצאת.
ישנם תינוקות שאינם חווים תסמינים כלל.
תסמינים נפוצים כוללים הזלת ריר, לעיסה מוגברת, שינויים במצב הרוח, אי שקט או עצבנות וחניכיים נפוחות.
בכי, חוסר שינה וחום מתון הם גם תסמינים המזוהים עם בקיעת שיניים.
לעיתים רחוקות, האזור יכול להתמלא בנוזל ולהופיע באזור שבו השן אמורה לבקוע ולגרום לחניכיים להיות רגישות אף יותר.
לרוב, כאב מזוהה יותר עם בקיעת השיניים הטוחנות, מפאת גודלן הן לא יכולות לבקוע דרך החניכיים בקלות כמו השיניים האחרות.
ישנם מקרים בהם התינוק עלול לסרב לאכול או לשתות בגלל הכאב.
התסמינים בדרך כלל חולפים מעצמם, אך יש לפנות לרופא אם הם מחמירים או מתמשכים.
בקיעת שיניים עלולה לגרום לסימנים ותסמינים באזור חלל הפה והחניכיים, אך לא בשום מקום אחר בגוף.
סימן נוסף לכאב אצל התינוק הוא משיכה באוזניים.
הכאב בפה לעיתים מקרין על ראש התינוק ולכן הוא עלול למשוך באוזניים על מנת לנסות להקל על כאבו.
כמו כן, פריחה מתונה עלולה להופיע סביב הפה בעקבות גירוי של העור שנגרם על ידי הזלת ריר מוגברת.
כפי שנאמר כבר בפתיחה שיני החלב נוטות להופיע בזוגות.
לרוב, הזוג הראשון של שיני החלב שיופיע הוא החותכות הקדמיות בלסת התחתונה.
אולם, אצל חלק מהתינוקות דווקא השיניים העליונות בוקעות ראשונות.
הזוג הבא שיבקע יהיה רק לאחר שהזוג הקודם יסיים את התהליך.
להלן הסדר הכללי של הופעת השיניים:
יבקע באזור גיל 6 עד 10 חודשים.
יבקע באזור גיל 8 עד 12 חודשים.
יבקע באזור גיל 9 עד 13 חודשים.
יבקע באזור גיל 10 עד 16 חודשים.
יבקע באזור גיל 13 עד 19 חודשים
יבקע באזור גיל 14 עד 18 חודשים.
יבקע באזור גיל 16 עד 22 חודשים.
יבקע באזור גיל 17 עד 23 חודשים.
יבקע באזור גיל 23 עד 31 חודשים.
יבקע באזור גיל 25 עד 33 חודשים.
בדרך כלל, בנות נוטות להצמיח שיניים לפני בנים.
בנוסף, הדפוס המדויק וזמני ההתחלה הראשוניים של בקיעת שיניים ככל הנראה קשורים גם לתורשה.
לא תמיד השיניים יבקעו בסדר זה ואין זה מעיד על אי תקינותו של התהליך.
למרות הדעה הרווחת בקרב הורים, בקיעת שיניים אינה גורמת לשלשולים או חום גבוה.
היא כן עלולה לגרום לחום מתון, אך לא לחום גבוה מעל 38.0 צלזיוס.
אם התינוק מעלה חום במהלך בקיעת השיניים יש לפנות לרופא בעקבות חשש למחלה או זיהום.
יתר על כן, ישנם מקרים בהם התינוק יחווה סימנים של בקיעת שיניים אך, למעשה מדובר בזיהום נגיף הרפס.
עלייה בחום ופריחה באזור הפנים יכולה להצביע על זיהום זה.
בתחילת תהליך בקיעת השיניים החל מגיל חצי השנה רמת החיסון והנוגדנים של התינוקות אשר קיבלו מאם בלידה פוחתת.
לכן, לעיתים נראה כי ישנו קשר בין בקיעת שיניים לבין מחלות זיהומיות שונות אף על פי שאינו קיים.
תינוקות נוטים ללעוס חפצים שיסייעו להם בתהליך בקיעת השיניים.
שרשראות או צמידים אינם מומלצים מכיוון שהם עלולים לגרום לחנק או לגירוי בפה.
לעומת זאת, קיימים מוצרים המותאמים לכך הנקראים נשכנים כמו טבעות שיניים וצעצועים אחרים המעוצבים לרוב עם טקסטורות.
בנוסף, ישנם תינוקות שחשים הקלה בכאב בעת לעיסת חפצים קרים.
לכן, לעיתים הורים מקפיאים חתיכות קטנות של פירות או ירקות טריים ומכניסים אותם לנשכן מיוחד עם רשת עבור תינוקות.
דרך נוספת להקלה בכאבים היא עיסוי עדין של החניכיים על ידי האצבעות או מברשת שיניים רכה המותאמת לתינוקות.
הפעולה מגבירה את זרימת הדם באזור ועשויה להקל על התחושות הלא נעימות.
במקרים בהם התינוק סובל מכאבים ברורים, ישנם רופאים הממליצים על שימוש בתרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות או על טיפולים משככי כאבים בטוחים לילדים המכילים בנזוקאין, לידוקאין או כולין סליצילט.
לפני השימוש בחומרים ותרופות אלו חשוב לוודא כי התינוקות אינם רגישים או אלרגיים לחומרים ולדאוג כי השימוש בהם נעשה באופן זהיר ומבוקר.
החשש בשימוש בתרופות אלו הוא שהסיכונים וההשפעות השליליות של שימוש לא הולם או ממושך בתרופות יכול לעלות על היתרונות האפשריים שלהם.
לדוגמה: שימוש לא זהיר בבנזוקאין עלול לגרום למטהמוגלובינמיה , כולין סליצילאט קשור לאספירין ועלול לגרום לתסמונת ריי אצל תינוקות רגישים.
במיוחד אצל ילדים עם מחלות מזיהומים ויראליים, או כאשר משתמשים בשילוב עם תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות אחרות.
פרצטמול ואיבופרופן מומלצים גם לטיפול בכאב ובנפיחות שהתינוקות חווים בזמן בקיעת השיניים.
חשוב לא להשתמש בחומרים אלה בתדירות גבוהה, כדי שלא יסוו את התסמינים שהתינוקות חווים מבעיות רפואיות אחרות.
מוצרים המכילים אספירין לא צריכים להינתן לילד אלא אם כן ניתנת הוראה מרופא הילדים, בשל הסיכון לפגיעה בכבד ובמוח
השימוש בתרופות מתרחש לעיתים קרובות, על מנת להקל על נפיחות וכאבים בחניכיים של התינוקות.
המשחות השימושיות דומות למשחות הניתנות לכאבי שיניים וחניכיים למבוגרים, אך במינונים נמוכים יותר.
עקרון הפעולה של משחות לשיניים הוא הרדמה מקומית כדי להקהות את העצבים בחניכיים כך שהכאב יהיה פחות מורגש.
חשוב לעקוב אחר ההוראות המופיעות על גבי האריזה כדי להבטיח מתן כמות נכונה לתינוק, ולוודא שמשתמשים בצורה נכונה להפחתת הסיכון לזיהום.
יש לשים לב כי בעת מתן התרופה לא מרדימים את אזור הגרון מכיוון שהיא עלולה להפריע לפעילות האפיגלוטיס ולאפשר למזון להיכנס לריאות.
תרופות דומות קיימות גם בצורת אבקה, כמו אבקת בקיעת שיניים.