tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באסיה, ניתן להבדיל בין העלווית המלכילונית לתת-המינים הקודמים שלה דרך פסי ראשה הצהובים יותר, פסי-הכנף והגרון שלה, כמו גם הקריאות השונות שלה.
עלוויות אסייתיות צהובות אחרות דומות למלכילונית (שמות לא רשמיים, טרם התקבל שם עברי); עלווית צהובת-פס (Phylloscopus pulcher) ועלווית אפגנית (Phylloscopus subviridis) גדולות יותר, הגוון הירוק בחלקיהן העליונים עמום בהרבה, הפספוס פחות מודגש, ופסי-הכנף שלהן בצבע צהבהב-חיוור ולבן בהתאמה, ולא צהוב בולט כמו אצל המלכילונית.
לעלווית אפורת-גרון (Phylloscopus maculipennis) יש דגם ראש, פנים, וגרון אפורים, והחלקים התחתונים צהובים חיוורים.
לזוויגים של העלווית המלכילונית יש ניצוי דומה, אך בוגרים מחוץ לעונת הקינון ירוקים מעט יותר מלמעלה ויש להם שוליים רחבים ובהירים לאברות הכנף.
הצעירים דומים לבוגרים, אבל יש להם גוון חום בחלק העליון, החלקים התחתונים אפרפרים-לבנים והפס-גבה עמום יותר.
הבוגרים מבצעים חילוף מלא לאחר הקינון באוגוסט או בספטמבר לפני הנדידה דרומה.
הצעירים והבוגרים טרום רבייה מבצעים חילוף חלקי במרץ או באפריל, המחליף את כל נוצות הגוף וכמה מנוצות הזנב.
השירה של העלווית המלכילונית מבוצעת מנקודה נסתרת בצמרת עץ גבוה.
היא חזקה וממושכת, עם ערבוביה של שריקות, כדוגמת "טירריט-טירריט-טירריט-טרצ'י-צ'ו-צ'י-צ'י-צ'י", עם כמה מקטעים המזכירים שירת קנרית בשילוב עם טרילים.
המקטעים נמשכים 2–4 שניות ומבוצעים גם בחורף וגם בעונת הקינון.
הקריאות הן "צ'ו-אי" קצר ורך.
לעומת זאת, לתת-המינים לשעבר יש שירה שונה למדי, המורכבת מקשקושים המתמשכים למשך מספר שניות, או לפעמים אף דקות.
הקריאות שלהם הן בדרך כלל חדות וחד-הברתיות.
העלווית המלכילונית מתרבה ביערות טייגה מחטניים, כולל אשוחים, אשוחית, אורנים וארזית, או ביערות מעורבים של רודודנדרון, אלונים ואחוז גבוה של עצי מחט.
בדרום רוסיה, היא נמצאה מקננת ברום של עד 1,500–1,700 מטרים.
בחורף, היא מצויה במגוון רחב יותר של בתי גידול, הכוללים יערות רחבי עלים ושיחים כמו גם עצי מחט, וניתן לצפות בה בעמקים עם נהרות נמוכים עד לגובה של 100 מטרים.
העלווית המלכילונית מתרבה בסיביר מהרי אלטאי מזרחה עד לים אוחוצק, צפון מונגוליה, צפון-מזרח סין ואולי אף צפון קוריאה.
היא נודדת וחורפת בעיקר בדרום סין הסובטרופית, בצפון תאילנד ובמקומות אחרים בצפון מזרח הודו.
היא מזדמנת נדירה אבל קבועה ביפן.
העלווית המלכילונית נצפית כיום בקביעות באירופה בסתיו.
התצפית האירופית הידועה הראשונה נצפתה בשנת 1829 בדלמטיה, כיום קרואטיה, אך ג'ון גולד, שתיאר אותה באופן רשמי, לא הבין שהמין כבר התגלה באסיה, וכינה אותו בשם "המלכילון הדלמטי", Regulus modestus.
האורניתולוג הגרמני היינריך גאטקה, שעבר לאי הלגולנד שהיה שייך אז לבריטניה ב-1837 ושהה בו כחמישים שנה, ראה לאחר מכן כי כמה מינים אסייתים, כולל עלוויות מלכילוניות מזדמנות, נצפו שם בקביעות בסתיו.
במערב הרחוק יותר של אירופה, העלווית המלכילונית הראשונה בבריטניה נצפתה ב-1896, אם כי רק ב-1951 נצפתה השנייה.
לאחר מכן, מין זה הפך נפוץ יותר ויותר, והפסיק להיות נדיר בסוף 1990. ב-2003, למשל, נצפו 313 פרטים ברחבי בריטניה.
העלווית המלכילונית מופיעה גם היא בקביעות מדי שנה בשוודיה, פינלנד ודנמרק.
רוב העלוויות המלכילוניות שנצפו באירופה היו פרטים צעירים בשנתם הראשונה, והוצעו כמה סיבות לגידול במספרים בסתיו.
בעבר, עלוויות אלו נחשבו למשוטטות או מבצעות נדידה הפוכה, אך לאחרונה הוצע שהן מבצעות נדידה סדירה, תוך ניצול האקלים הימי המתון בקצה המערבי של אירופה לצורכי חריפה.
פגם בתיאוריה זו הוא שהיה צפוי כי פרטים רבים יחרפו בספרד, במיוחד בצפון-מערב, אך התצפיות בעלווית המלכילונית נדירות במדינה זו והן נוטות להופיע יותר במזרח.
לפיכך, חוקר הצפרות הספרדי, אדוארדו דה חואנה, הציע שברגע שהעלוויות הגיעו לצפון-מערב אירופה, הם מכוונות עצמן מחדש לכיוון דרום-מזרח.
מחוץ לאירופה נצפתה העלווית המלכילונית כמזדמנת בצפון אפריקה (תוניסיה ומרוקו), דרום-מערב אסיה (ישראל, טורקיה ואיראן), מרכז אסיה (אוזבקיסטן וטג'יקיסטן), דרום-מזרח אסיה (בנגלדש וטאיוואן).
עד היום נרשמו שבע תצפיות של העלווית המלכילונית בישראל:
+ תצפיות בעלווית מלכילונית בישראל תאריך פירוט 24.10.1991 נלכד פרט בחצבה במהלך טיבוע 02.03.1992 נצפתה בנחל צין מתחת למדרשה, וטובעה כעבור מספר ימים.
ככל הנראה חרפה במקום, שכן נצפתה עד סוף מרץ 10.02.1999 אותרה עלווית שחרפה בגן "שני אליהו" בבאר שבע.
נצפתה שם עד 12 באפריל 28.10.2016 טובע פרט צעיר באגם ירוחם 26.01.2017 נצפתה בשמורת עין גדי על ידי צפר הולנדי (Jack Noordhuizen).
צפרים רבים נוספים הספיקו לצפות בה ולצלמה 02.11.2024 נצפתה בחצר בית בעצמון-שגב 04.04.2025 נתפסה במהלך טיבוע במעגן מיכאל
העלווית המלכילונית אינה מין חששן, אך קשה לצפות בה בשל חיבתה לצמרות סבוכות של עצים.
היא מצויה כל העת בתנועה, ולעיתים קרובות מרחפת לפרקי לזמן קצר כמו מלכילון, אם כי בתדירות גבוהה יותר, ולעיתים עשויה להיראות נתלית הפוכה.
עונת הקינון מתרחשת מיוני עד יולי, כשהביצים מוטלות החל מאמצע יוני.
הקן נבנה על ידי הנקבה בעץ מחטני, בדרך כלל ליד הגזע בגובה 0.5–10 מטרים מעל פני הקרקע, ולפעמים בתוך שיח.
לקן צורת כוס עגולה או אליפטית העשויה מזרדים, עלים וצמחייה אחרת ומרופדת בחומרים עדינים יותר, כולל נוצות, שיער או עשבים עדינים.
התטולה מכילה ארבע עד שש ביצים לבנות עם נקודות כחולות-אפורות, והדגירה מבוצעת על-ידי הנקבה.
הגוזלים בוקעים לאחר 12–13 ימים, והם פורחים מהקן בגיל 12–14 ימים.
האכלתם מתבצעת בעיקר על ידי הנקבה כל עוד הם עדיין בקן, אך שני ההורים משתתפים בהאכלה עד כשבוע לאחר הפריחה.
בדרום התפוצה עשויים להתקיים שני מחזורי קינון בעונה.
גודל טריטוריות הקינון במרכז סיביר הוא בדרך כלל 0.03–0.05 קמ"ר, ומגיע לעיתים רחוקות עד 0.1 קמ"ר.
העלווית המלכילונית, כמו שאר בני סוגה, היא מין מארח של הקוקיה המזרחית, המין הטפילי שלה.
ביצת הקוקיה דומה במראה, אם כי גדולה יותר, לאלו של המין המארח.
כמו קרובי משפחתה, העלווית המלכילונית אוכלת חרקים, וניזונה מהבוגרים, הזחלים והגלמים של חרקים קטנים כולל זבובים, עש וכנימות; גם עכבישים מהווים מקור מזון.
העלוויות מחפשות מזון בשיחים ובעצים, קוטפות פריטים מעלים או תופסות טרף בטיסות קצרות או תוך כדי ריחוף.
כאשר הם אינם מתרבים, הם עשויים להצטרף ללהקות המחפשות מזון מעורב יחד עם ירגזים, מלכילונים וסבכים אחרים.
באסיה, המינים הנלווים עשויים לכלול גם לבני-עין, מיניווטים (Minivet) וטימליים.
לעלווית המלכילונית יש טווח תפוצה נרחב, ולמרות שלא נערך אומדן למגמות האוכלוסייה העולמיות, מאמינים כי המספרים יציבים.
מין זה אינו מתקרב לספי הקריטריון לירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30 אחוז בעשר שנים או שלושה דורות).
מסיבות אלה, האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) סיווג אותה ברמת סיכון של "ללא חשש".
העלווית המלכילונית נפוצה, ואף שכיחה מאוד באופן מקומי ברוסיה ובצפון-מזרח סין.
בדרום-מזרח רוסיה נרשמה צפיפות קינון של עד 35–50 זוגות לקמ"ר, עם נתונים נמוכים בלבד בסיביר.
היא נפוצה באופן מקומי בחלקים מאזורי החריפה שלה בדרום-מזרח אסיה.
עַלְוִית עֲבַת-מַקּוֹר (שם מדעי: Phylloscopus schwarzi) היא מין של ציפור שיר קטנה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) המקננת בסיביר, ונודדת וחורפת בדרום-מזרח אסיה.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר עם שתי תצפיות מאושרות בלבד עד היום: הראשונה נתפסה במהלך טיבוע ציפורים בשבעה באוקטובר 1982 במעגן מיכאל, והשנייה נצפתה וצולמה במשאבי שדה תשע שנים מאוחר יותר באותו תאריך בדיוק, בשבעה באוקטובר 1991.
שם המין הספציפי schwarzi מנציח את האסטרונום הגרמני לודוויג שוורץ (1822–1894).
זוהי עלווית הדומה בגודלה לעלווית אפורה, אורכה כ-11.5–12.5 ס"מ.
לבוגר יש גב חום ללא פספוס וחלקים תחתונים צהבהבים.
יש לה פס-גבה בולט ארוך מאוד בצבע לבנבן, והמקור המחודד עבה יותר מזה של העלווית הכהה הדומה לה.
הרגליים חיוורות יותר מאלו של האחרונה, ואצבעות הרגליים נראות גדולות, מה שמשקף את אורח החיים הקרקעי יותר של עלווית זו.
הזוויגים זהים, כמו אצל רוב העלוויות, אבל פרטים צעירים בעלי יותר צבע צהוב בחלקים התחתונים.
כמו רוב העלוויות, היא אוכלת חרקים.
העלווית עבת-המקור מקייצת ומקננת בחלקים הדרומיים של מרכז ומזרח סיביר ומזרחה עד לקוריאה ומנצ'וריה.
זהו מין נודד המעביר את החורף בבנגלדש, קמבודיה, לאוס, מיאנמר ותאילנד.
באזורי הקינון שלה, העלווית נמצאת ביערות נשירים פתוחים עם מעט סבך ושולי חורש עבותים, לעיתים קרובות ליד מקורות מים.
באזורי החריפה שלה היא מצויה בשולי של יערות, אזורי שיחים צפופים ומקומות עבותים ליד חורש.
עלווית זו נוטה לנדוד עד למערב אירופה באוקטובר, על אף שהיא נאלצת לגמוע מרחק של 3000 ק"מ משטחי הקינון שלה.
היא תועדה ממצפה הציפורים בקופלנד במחוז דאון, צפון אירלנד, שם היא תועדה לראשונה עבור צפון אירלנד בשנת 2008. היא מזדמנת נדירה גם בהלגולנד.
הקן ממוקם נמוך בתוך שיח והתטולה מכילה כחמש ביצים.
יש להן צבע אפרפר מנומר ומפוספס בסימנים עדינים בחום-זית, המפוזרים באופן שווה על פני השטח וכמעט מסתירים את צבע הבסיס.
עַלְוִית כֵּהָה (שם מדעי: Phylloscopus fuscatus) היא מין של ציפור שיר קטנה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) המקננת במזרח האזור הפלארקטי.
בישראל היא מזדמנת נדירה, עם כ-27 תצפיות עד היום, רובן במהלך פעילות טיבוע; אם כי בשנים האחרונות חל ריבוי משמעותי בתצפיות.
שם המין הספציפי fuscatus הוא מלטינית fuscus - "כהה".
fuscatus (אדוראד בליית', 1842) - מקייצת ומקננת במרכז ומזרח סיביר, צפון-מזרח סין, ועד צפון מונגוליה; וחורפת בדרום ודרום-מזרח אסיה.
robustus (ארווין שטרסמן, 1923) - מקייצת ומקננת בצפון-מרכז סין, חורפת בהודו-סין.
זוהי עלווית הדומה בגודלה ובצורתה לעלווית החורף.
היא בינונית-קטנה, בעלת מבנה עדין, קטנה ועדינה באופן בולט מעלווית עבת-מקור.
לבוגרים יש גב חום כהה ללא פספוס וחלקים תחתונים חומים-צהבהבים.
יש לה פס-גבה בהיר דק למדי ומתוחם היטב, גם לפני העין, והמקור עדין ומחודד.
הזוויגים זהים, כמו אצל רוב העלוויות, אבל פרטים צעירים בעלי יותר גוון זיתי בחלקים העליונים.
כמו רוב העלוויות, היא אוכלת חרקים, אבל היא תלקט פריטי מזון קטנים אחרים, כולל פירות יער.
היא משחרת אחר מזון בסבך, אבל קופצת מדי פעם כדי לחקור את סביבתה.
השירה היא סדרה פשוטה וקצרה של מקטעים החוזרים על עצמם במהירות: "ג'יג'יג'יג'י".
והקריאות הן "טק" קשה המזכיר סבכים.
הקריאות הן לעיתים קרובות הרמז הראשון לכך שהמין החמקני הזה נוכח, בייחוד רחוק מאזורי הקינון.
עלווית זו נודדת וחורפת בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
היא מזדמנת לפעמים לצפון אמריקה, אלסקה וקליפורניה.
זוהי ציפור מצויה למדי בתפוצתה, החובבת ביצות טייגה וכרי מרעה לחים; היא מאכלסת מגוון רחב של אזורים בעלי צמחייה צפופה ונמוכה, מיערות פתוחים ועד לשדות שדות חקלאיים.
הקן נבנה נמוך בתוך שיח, והתטולה מכילה 5–6 ביצים .
העלווית הכהה נוטה לנדוד עד למערב אירופה באוקטובר, על-אף שהיא מרוחקת כ-3000 ק"מ מאזורי הקינון שלה.
היא אף חורפת לעיתים בבריטניה.
מזדמנת נדירה ביותר ברחבי הארץ, כאשר רוב התצפיות נערכו במהלך פעילות טיבוע; בעיקר בעונות הנדידה, במיוחד בנדידת הסתיו באמצע-סוף אוקטובר.
עַלְוִית צְפוֹנִית (שם מדעי: Phylloscopus borealis) היא מין של ציפור שיר קטנה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) בעלת טווח תפוצה המתפרש בקיץ על פני אזור הצפון הפלארקטי, ועוברת מסלול נדידה ארוך בדרך לאזורי החריפה שלה בהודו-סין.
בישראל היא נדירה ביותר, עם תצפית אחת בלבד עד היום של פרט שנלכד במהלך פעילות טיבוע ציפורים בפארק הצפרות באילת ב-23 בספטמבר 2018.
בעבר המין כלל אוכלוסיות מסוימות המקננות בקמצ'טקה, האיים הקוריליים ויפן, אך עדויות גנטיות ווקאליות הצביעו על כך שיש להתייחס אליהן כאל מינים נפרדים, וכולם נחשבים כיום למינים נפרדים עם עלווית קמצ'טקה בקמצ'טקה, הוקאידו והאיים הקוריליים, ועלווית יפנית ביפן (מלבד הוקאידו).
שם המין הספציפי borealis, "צפונית", הוא מלטינית boreal "צפון".
כיום זהו מין מונוטיפי, כלומר לא מוכרים תת-מינים שונים.
זוהי עלווית טיפוסית במראה, בעלת גוון חום-זיתי חלק יחסית בחלקים העליונים ולבנבנה בחלקים התחתונים.
היא גדולה במעט מהעלווית האפורה, אורך גופה כ-11–13 ס"מ ומשקלה כ-10 גרם בממוצע.
יש לה פס-גבה בולט בצבע צהבהב-לבן.
פס-הכנף הבודד והחיוור שלה מבדיל אותה מרוב המינים הדומים לה למעט העלווית הבלטית , Phylloscopus trochiloides; אך היא גדולה יותר ממנה ויש לה מקור כבד יותר דמוי פגיון, עם קצה כהה לחלקו התחתון.
היא בעלת חישוף אברות ארוך, המתאים להיותה נודדת ארוכת טווח.
מבחינה חיצונית היא זהה לשני מיני העלוויות שפוצלו ממנה, קמצ'טקה ויפנית, אך השירה שלה מבדילה אותה, שנשמעת כטריל מהיר ופטפטני.
הקריאות הן דו-הברתיות ומתכתיות, וזמזום קצר וקשה.
העלווית הצפונית בעלת טווח תפוצה נרחב ביותר, המקננת ברחבי הטייגה האירו-אסייתית ביערות ליבנה או ביערות מעורבים ליד מקורות מים שלה בפנו-סקנדינביה ובצפון האזור הפלארקטי.
היא התפשטה אף לצפון אמריקה, ומקננת גם באלסקה; שם היא מין העלווית היחיד.
זהו מין נודד מאוד; כלל האוכלוסייה חורפת בדרום-מזרח אסיה; ובשל כך יש לה את אחת הנדידות הארוכות ביותר מבין כל הציפורים אוכלות החרקים מהעולם הישן.
בית הגידול החורפי שלה כולל שפלות ויערות למרגלות גבעות, שולי יער וגנים.
היא מזדמנת בסתיו למערב אירופה ומופיעה באופן קבוע בבריטניה.
בעונת הקינון היא מצויה באזורי סבך עבות, כמו חורשים של ערבה ננסית בעמקים לחים ובסבכי נהר, וביערות, בעיקר של ליבנה, ערבות, צפצפות ואורנים עם אשוחיות פזורות.
בגבהים רמים יותר, היא מצויה גם בסבכי רודודנדרון וצמחייה הררית מעל קו העצים.
בטייגה הסיבירית היא משתמשת לעיתים קרובות בחורשות אלמונים מקומיים.
עונת הקינון מתרחשת בחודשי יוני–אוגוסט.
הקן עשוי ברובו מגבעולי דשא, פיסות קנים, אזוב, סיבי צמחים ונצרי שבטבט, והוא מונח על הקרקע בצמחייה בין שורשי עצים, עשבים או מקבצי קנה.
התטולה מכילה חמש או שש ביצים.
כמו כל קרוביה היא בעיקר אוכלת חרקים קטנים וחסרי חוליות אחרים.
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה מאוד שאף מוערכת במגמת עליה, ולכן המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
סביר להניח שהאוכלוסייה העולמית נעה בטווח של 10,000,000–500,000,000 פרטים בוגרים.
עלויה סובח (נולדה ב-1954) היא סופרת, עיתונאית, הוגת דעות ומבקרת פמיניסטית לבנונית.
סובח כתבה יצירות במגוון רחב של ז'אנרים ויצירותיה הספרותיות תורגמו למספר שפות שונות.
כתיבתה עוסקת רבות בנשים ובחייהן בלבנון ובביירות בפרט.
פעילותה התרבותית והספרותית זיכתה אותה בפרסים שונים, ביניהם פרס סולטן קאבוס ליצירתיות (2006) ופרס אלוואיס עבור מכלול יצירותיה (2019).
ספריה "דוניא" ו"קוראים לו תשוקה" הגיעו לרשימה הקצרה של הפרס הבין-לאומי לספרות ערבית בשנים 2008 ו-2010 בהתאמה.
הרומנים שלה תורגמו לצרפתית, גרמנית, איטלקית ואנגלית.
עלויה סובח נולדה בשנת 1954 בביירות למשפחה שנעקרה מדרום לבנון והשתקעה בשכונת אל-אשרפיה.
בילדותה עברה עם משפחתה לשכונת בּוּרג' חמוּד, שם גרו סבותיה.
סובח העידה כי המעבר בין השכונות הרחיב את אופקיה והעשיר את דמיונה, וכי ילדותה הייתה מאושרת ומלאה בהרפתקאות ובמשחקים עם בנים.
בנוסף, העידה כי הסיפורים שנהגה לשמוע מהנשים בשכונתה משכו את תשומת ליבה, וכי הסגנון והפירוט שאפיין את הסיפורים השפיעו עליה עמוקות.
לסובח שבעה אחים ואחיות, ומשפחתה הייתה בעלת הכנסה בינונית.
היא העידה כי הייתה קרובה מאוד לאמה וכי עם מותה, קראה לאחד הרומנים שלה, "מרים של הסיפורים" על שמה.
סובח איננה נשואה, לטענתה משום שלא האמינה שהיא יכולה לשאת באחריות הכבדה הכרוכה בנישואים.
סובח למדה בבתי ספר ציבוריים בביירות וקיבלה את השכלתה התיכונית בבית הספר "רמל אלזריף".
היא מחזיקה בשני תארים ראשונים: הראשון בספרות ושפה ערבית, מהפקולטה לחינוך באוניברסיטה הלבנונית, והשני בספרות אנגלית, מהפקולטה למדעי הרוח באותה האוניברסיטה.
את שני התארים השלימה בשנת 1978. לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה כמורה בחינוך העל-יסודי במערכת הציבורית בלבנון במשך 12 שנים.
בשנת 1979 החלה לעבוד כעיתונאית במדור התרבות של העיתון היומי "אל-נידאא".
באותה התקופה כתבה מערכונים לתסכיתי רדיו עבור התוכנית "אבּן אל-בּלד".
לאחר מכן, עברה לכתוב מאמרים במדור האמנות והתרבות של העיתון "א-נהאר" בביירות בין השנים 1981-1986. במקביל, החלה לכתוב ולפרסם שירה ופרוזה.
בשנת 1984 מונתה לעורכת מדור התרבות של המגזין "אל-אסנאא", מגזין נשים פופולרי, ובשנת 1994 מונתה לעורכת הראשית של המגזין.
בנוסף לכך, בשנת 1994 ייסדה את המגזין "סנוב אל-חסנאא" ושימשה כעורכת הראשית גם של מגזין זה.
סובח פרסמה מספר יצירות ספרותיות ומאמרים רבים בעיתונות הלבנונית והערבית.
בנוסף שימשה כמבקרת ספרות ואמנות בכתבי עת רבים, ביניהם: "אל-נהאר", "אל-נידא", "אל-טארק" ו"אל-ספיר" והיא חברה באיגוד הסופרים הלבנוניים.
בצעירותה הצטרפה למפלגה הקומוניסטית הלבנונית.
סובח נחשבת כמי שהעשירה את הספרות הערבית ותרמה לספרות העולמית באמצעות תרגום יצירותיה.
בכתביה היא שופכת אור על נשים בכל הגילאים.
סובח אימצה את הרעיון לפיו הגוף נפרד מהגיל האמיתי של הנפש בכתיבתה.
היא קידמה את רעיון פיוס האישה עם עצמה כתגובה למוסכמות חברתיות המדירות לשוליים נשים אחרי גיל חמישים.
כתביה מדמיינים מחדש את הפוליטיקה דרך תודעה נשית שהיוותה את הציר המרכזי בכתיבתה, במיוחד לאחר מלחמת האזרחים בלבנון שהשפיעה עליה רבות.
סובח כתבה מאמרים על המלחמה באופן סיפורי, שמשך את הקוראים והעלו את קרנה בעולם העיתונות.
סובח הוזמנה לכנסי תרבות שונים בעולם הערבי (ביירות, קהיר, בחריין, עומאן, איחוד האמירויות) ובמקומות אחרים (פריז, דרום קוריאה).
בשנת 1985 השתתפה בכנס שאורגן על ידי אונסק"ו בפריז תחת הכותרת "נשים ויצירתיות".
בין השנים 2009-2010 הצטרפה לחבר השופטים של "ביירות 39", פרס ספרותי חשוב לסופרים צעירים מהעולם הערבי.
סובח משתתפת בקביעות בהרצאות תרבות ברחבי העולם הערבי, ומתארחת בתוכניות טלוויזיה רבות, במסגרתן היא עוסקת בביקורת ספרות ובהגנה על זכויותיהן של נשים ערביות.
בנוסף, סובח היא חברה באספה הכללית של מועצת התרבות של דרום לבנון.
בתחית, דרכה, סובח כתבה שירת פרוזה ללא חריזה ומשקל, אך הפסיקה בכך משום שלטענתה לא הרגישה שהשירה הייתה אופן הביטוי העצמי המתאים לה.
בכתיבת רומנים הרגישה את יכולתה לבטא את עצמה ולהבין את עצמה ואת החברה שסביבה.
הרומן, שפורסם בשנת 2020, סובב סביב דמותה של בסמה - רקדנית וכוריאוגרפית הסובלת ממחלה נוירולוגית.
הסיפור מתרחש בבביירות בשנים שלאחר האביב הערבי.
דרך הסיפור של בסמה והאנשים בחייה משקפת סובח את סיפורה של ביירות ושל ערים ערביות אחרות בהן ניצתו מלחמות אזרחים לאחר מה שמכונה "האביב הערבי".
הארכיטקטורה הנרטיבית של הרומן נחשבת פשוטה והשפה חלקה וזורמת.
יחד עם זאת, בתחילת הרומן, בסמה פונה לנמען האלמוני ומספרת לו את מה שהיא מכנה "סיפורה".
היא מתוודה בפניו שסיפרה לו הרבה עד כה, ושהיא איננה מסוגלת לספר את סיפורה בסדר כרונולוגי.
לפעמים היא מבקשת ממנו להזכיר לה לאן הגיעה ברצף הסיפור.
זוהי תחבולה נרטיבית מתוחכמת שנועדה לשחרר את הסופרת והמספרת מתנאי הנרטיב המסורתי, הצומח לפי קו זמן כרונולוגי.
הסיפור פתוח, ונע הלוך וחזור לסירוגין על פי ניתוק הזיכרון העייף והגוף המותש שמושפע מכדורי הרגעה ותרופות לעצבים של בסמה.
השיח הפנימי של בסמה הוא שיח מהורהר, המחפש קרן אור ביחס למצבה - קרן אור שאותה היא מוצאת לבסוף בניצחונה במאבק החיים.
בכך, הרומן מאמץ רעיון יסודי הלקוח מתיאוריות טיפוליות המאמינות ביכולתו של "ריפוי עצמי" של הגוף ממחלותיו.
ישנן מספר דמויות ברומן, חלקן ממלאות תפקיד פעיל בליבת הנרטיב, וחלקן צדדיות.
הדמויות מצטלבות עם אחדות ונפרדות מאחרות לסירוגין.
פעולת הנרטיביזציה שייכת לשני זמנים: זמן עבר וזמן הווה שבדרכו לחלוף.
נראה שדמויות משלימות זו את זו, גם אם הן לא מכירות אחת את השנייה או נפגשות.
כשם שהאם נוכחת ברוב יצירותיה של עלוויה סובח, היא נוכחת כאן גם כמפתח הזיכרון המשקיף על העבר של המשפחה והכפר.
בניגוד לדמותה של האם ברומן, האב מייצר דואט טרגי, שמיוצג במערכת היחסים המתוחה ביניהם ובגורל הקשה שבו נתקל האב.
ישנם קווי דמיון בין גיבורת הרומן, בסמה, לבין סובח.
סובח סבלה ממחלת עצבים במשך כארבע שנים.
הדמיון הפתולוגי לכאורה בינה לבין הגיבורה שלה, הוא המכנה המשותף היחיד בינה ובין הדמות, מה שמרחיק את הרומן מקריאה אוטוביוגרפית.
בסמה היא זו שמספרת חלקים מקורות חייה כרקדנית שחוותה חוויות קשות, שבחלקן אולי חוותה גם הסופרת בצורה אחרת.
בסמה נראית מוקסמת מעצם פעולת הנרטיב ותיעוד החיים.
היא מתוודה בפני הנמען ההיפותטי לו היא מספרת את סיפורה שיש לה "רעב לספר סיפורים".
כותרת הרומן "לאהוב את החיים" זרה במקצת לאווירת הרומן, לעובדות הטרגיות שבו ולדמויותיו החיות במשברים קיומיים, אך לפי סובח אהבת החיים מגולמת בריקוד אשר כאמנות יצירתית, החזיר את גופה של בסמה לחיים, לתנועה ולריחוף.
בעזרת הריקוד היא מופרדת מהמציאות המרה ומעברה, המלא בטרגדיות אישיות וקולקטיביות.
מרים של הסיפורים עוסק בזיכרון של נשים.
מרים מקבלת על עצמה את תפקיד הכרוניקאית, מספרת סיפורים על עצמה, על דורה, וכן על הדורות של אמה ושל סבתה.
הנשים הצעירות שייכות לדור שנלחם למען אמנציפציה ושואף לחופש גדול יותר לעצמו, אך בפועל הן הדבר פוסק כשהן נכנסות למערכות יחסים מסורתיות.
כמו כן, הרומן עוסק בתבוסה שספגו הנשים במלחמת האזרחים בלבנון.
מרים, המספרת בגוף ראשון, חולמת על אהבה ועל מערכות יחסים חופשיות.
אבל חלומותיה מנוגדים להלך הרוח המסורתי של הגברים המתוארים כמי שנוהגים לשקר ולהתנהג בצביעות כאילו היו מודרניים ומוארים, כאילו הם מחפשים מערכת יחסים של שוויון עם הנשים, אך בפועל זה לא המקרה.
מרים, אם כן, מגיעה להחלטה שבעברה היא מעולם לא הייתה מקבלת - להינשא לגבר שאינה אוהבת.
חברתה אבּתיסאם עוברת חוויה דומה.
הנשים ברומן מדברות על יחסיהן עם גברים, על הדיכוי שהן נתונות לו, על טראומת מלחמת האזרחים ועל חוסר האפשרות לחיות בשלום עם החברה הלבנונית.
הכישלון שחוו הנשים מוצג שוב ושוב, בצורות שונות.
הדמויות ברומן (מרים, אבּתיסאם ויסמין) חלמו על שינוי והתאכזבו.
לאורך הדורות השונים, חוקים מוסיפים להפלות נשים, והפונדמנטליזם פורח.
הרומן משקף את האלימות הטמונה במציאות הזאת באירוניה מסוימת.
ומעביר את קוראיו מבכי לצחוק וחוזר חלילה.
האירוניה המרה הזו נחשבת כאלמנט יסודי חשוב בכתיבתה של סובח.
ברומן הערבי דמות האם מלאה בסטריאוטיפים, לפי סובח.
אמהות הן בדרך כלל חלשות, צייתניות ושותקות.
אך הרומן של סובח מציג את מצב הפוך בכך שמוענק קול מובחן לאמה של מרים המעוצבת כדמות רבת-פנים.
דמותה מנסה לנקום בבעלה ומעוררת את כעס משפחתה.
היא נחושה לבטא את תחושת הדיכוי שלה.
זהו איננו רומן מסורתי משום שהוא מורכב מסיפורים רבים.
הרומן הוא שטף של סיפורים, והזמן מוצג במקטעים כאשר הזיכרונות המסופרים הם למעשה שאריות של זיכרון, הן ביחס למקום והן ביחס לדמויות.
יחדיו, סיפורי הדמויות הרומן מייצגים את סיפורו של דור אבוד בביירות בתקופת מלחמת האזרחים ומה שקדם לה.
בכך הוא מנכיח גם את העבר האבוד, העבר של הכפר והמשפחה הלבנונית, שאותו חושפת המספרת בשקידה.
הסיפור הוא סוג של נקמה, אבל לא למען המספרת עצמה או למען אדם כלשהו.
הנקמה היא סוג של אבסורד, וגילוי הסיפורים הופך לפעולת שחרור ממשקל הזיכרון.
המבקרת הלבנונית יומנא אל-עיד טוענת כי מלחמת האזרחים שחוותה עלוויה היוותה בסיס לשגשוג כתיבתה הבדיונית.
עולמה הדמיוני מנכיח את התפוררות המבנה שלו, ודבק בדמויות בעלות אישיות קרועה, הסובלות מניכור.
כתיבתה משקפת זהות חברתית המאוכלסת באובססיות של מוות והרס.
ב"מרים של הסיפורים", סובח מתמקדת בהרחבת נקודת המבט הנשית על החברה הלבנונית.
היא קושרת בין גבריות, אלימות ומוסר כפול.
מכיוון שפעולת הסיפור מיוחסת למקור נשי שמסר את המידע בעל פה, הרומן "מרים של הסיפורים" מותח קו המחבר בין התרבות הכתובה לבין תרבות הדיבור בלבנון, על רקע המלחמה והשלכותיה התרבותיות.
הרומן מתייחס גם ליסודות מן המורשת הערבית, שדרכם הוא מעמיק להתבונן במציאות הלבנונית בתקופת המלחמה.
מרחב העיר הוא בבואה של מרחב זיכרון שבו התערבב זמנו של הכפר בדרום לבנון עם זמנה של ביירות.
הגיבורה מרים מגלה פנים אחרות של הסופרת המספרת את הפרוזה של הקיום היומיומי במלחמה.
היא מדברת הרבה על נשים.
אף על פי שנשים חולקות עם גברים את התרבות העממית של הכפר, הגבר נותר בעמדה התרבותית הדומיננטית.
דמותו של המחזאי זוהיר היא בת דמותה של מרים.
שניהם שייכים לתרבות הכתובה ובסוף נשארת רק מרים.
הם מתפתחים בקווים מקבילים, אמנם לא מגדריים, אבל הם שייכים למסורת תרבותית אחת, שהיא הכתיבה בניגוד למסורות האוראליות של הכפר.
הרומן מלא בדיאלוגים הכתובים בדיאלקט של תושבי דרום לבנון ובלשון הפרברים בביירות שאליהם הגיעו.
ישנו עושר של פתגמים עממיים המושמעים בסיפורים כדי להעיד על אירועי אבל ושמחה.
רומן זה מנסה לתעד את החיים כפי שאנשים בעלי תודעה מעוותת והיסטוריה מעוותת חיים אותם, בלי שיפוט.
מרים היא מספרת סיפורים מיומנת, המצטטת ציורי לשון המזוהים עם השכבות העממיות.
רצף הזמן ברומן ניתן לשחזור.
הדיבור הנוצר מפי נשים מדמה חיים כפי שהם נוצרים מרחמן.
ברומן "קוראים לו אהבה" מוצג מבט מיקרוסקופי על המציאות, שנועד להדגיש את פרטי הנושא בו עוסקת הסופרת.
הפרטים האלה חושפים את הנסתר בנפשות דמויותיה.
אירועי הרומן מתרחשים ב-2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה.
הגיבורה נהלה נעלמה, וייתכן כי נפלה קורבן לאלימות המלחמה.
הרומן עשיר בסיפורים ובגורלות מגוונים, ומלא בדמויות נשיות הלקוחות מן המציאות ומסוגננות בדמיונה של הסופרת.
נהלה, סועאד, עזיזה, מונה, נדין ומירנה, כולן מהוות מסגרת לדיבור על הנושא המרכזי ברומן, והוא אהבה.
דרך דמויותיה, שוברת סובח קלישאות נדושות על נישואים ומסורות, אהבה ומערכות יחסים, חשק מיני וגילוי הגוף, מחסור, חוסר סיפוק, ומערכת הפיצויים על חוסר הסיפוק.
היא לא מגנה, לא שופטת ולא מציעה פתרונות, אלא מציגה את פרטי המציאות שהיא שקועה בה כפי שהם.
היא יוצאת עם מכלול של חלומות וסצנות, אירועים, תופעות ורישומים שלהן בנפש, ומשאירה לקוראים לנתח ולהסיק מסקנות.
סובח זכתה להוקרה במספר אוניברסיטאות ומרכזי תרבות ערביים ובינלאומיים, ביניהם אוניברסיטת אל-עין באיחוד האמירויות, האוניברסיטה האמריקאית של ביירות, ומרכזי תרבות שונים בגרמניה ובאיטליה.
פרס סולטן קאבוס ליצירתיות בשנת 2006.
הרשימה הארוכה של הפרס הבין-לאומי לספרות ערבית עבור ספריה "דוניא" בשנת 2008 ו"קוראים לו תשוקה" בשנת 2010.
הרשימה הקצרה של פרס EBRD בשנת 2019 עבור הספר "מרים של הסיפורים"
פרס אלוואיס עבור מכלול היצירה שלה בשנת 2019
הרשימה הקצרה לפרס שייח' זייד לספרות עבור הספר "לאהוב את החיים" בשנת 2021
מרים של הסיפורים (مريم الحكايا) ביירות: דאר אל-אדאב 2002
קוראים לו אהבה (اسمه الغرام).
לאהוב את החיים (أن تعشق الحياة)[1] ביירות: דאר אל-אדאב, 2020.
בכלכלה, העלות הממוצעת שווה לעלות הכוללת חלקי כמות המוצרים שיוצרו.
היא גם שווה לסכום ממוצע העלויות המשתנות (כלומר, סך העלויות המשתנות חלקי הכמות) ועוד ממוצע העלויות הקבועות (כלומר, סך העלויות הקבועות חלקי הכמות).
העלויות הממוצעות משפיעות על עקומת ההיצע והן מהוות מרכיב בסיסי של מודל ביקוש והיצע.
נהוג לסמן עלות ממוצעת כ-AC.
אם נסמן את העלות הכוללת ב-TC (מאנגלית: Total Cost) ואת כמות המוצרים ב-Q (מאנגלית: Quantity), אזי העלות הממוצעת תהיה:
לחלופין, אם נסמן את העלות המשתנה ב-VC (מאנגלית: Variable Costs) ואת העלות הקבועה ב-FC (מאנגלית: Fixed Costs), אזי העלות ממוצעת תהיה:
במידה וישנו צורך לחשב את VC יש אפשרות להשתמש בנוסחא הבא: TC-FC=VC.
FC - עלות ראשונית (בדרך כלל יופיע תחת הנתון הראשון)
העלות הממוצעת שונה מהמחיר, והיא תלויה בביקוש באמצעות גמישות הביקוש וגמישות ההיצע.
בשוק של תחרות משוכללת, המחיר יכול להיות נמוך מהעלות הממוצעת, דבר שתלוי בעלות השולית.
עֵלִי היא התנחלות ויישוב קהילתי בהרי בנימין השוכן סמוך לכביש 60 דרומית-מזרחית לאריאל.
היישוב שייך לארגון יישובי אמנה ולמועצה אזורית מטה בנימין, שבה הוא היישוב הצפוני ביותר.
היישוב פרוס על שטח גדול ומונה כ-9 שכונות.
עלי הוקם בשנת 1984 כיישוב מרכזי בגוש שילה.
היישוב קרוי על שמו של עלי הכהן ששימש ככהן גדול במשכן שילה המזוהה באתר הסמוך ליישוב (תל שילה).
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי.
היישוב עלי נמצא בראש מספר גבעות וסביבן מספר כפרים פלסטינים.
ממזרח ליישוב נמצא הכפר קריוּת, המזוהה עם עירו הקדומה של יהודה איש קריות.
ממערב ליישוב נמצא הכפר לובן א-שרקייה, שנהוג לזהותו עם לבונה המקראית ().
סמוך לצד הדרומי של עלי נמצאים מעיין הגבורה ועין עוז – מעיינות אשר שופצו על ידי היישוב להנצחת בני הזוג ולנסקי, הראל בן נון ושלמה ליבמן, שנהרגו בפיגועים באזור.
מצפון ליישוב מתחת לשכונת פלגי מים נמצא עין ברקית.
אתר חפירות ארכאולוגי מתקופת בית שני נמצא במרכז "השכונה המערבית" ביישוב.
ראשוני המתנחלים הגיעו לרכס ב-1982, עת ניטעה חורשה רחבה על הרכס.
גרעין המתנחלים הראשוני הגיע למקום באלול תשמ"ד (1984) ומנה משפחות משילה, עפרה וכוכב השחר.
בסוכות בשנת תשמ"ו נחגג אירוע הנחת אבן הפינה בשם "הזריחה בעלי".
היישוב בראשיתו נקרא "גבעת הלבונה", אך לאחר מספר חודשים הוחלט לשנותו, בעקבות הדמיון ליישוב מעלה לבונה הסמוך.
השם שנבחר, "עלי", הוא על שם עלי הכהן, אחרון הכהנים במשכן שילה.
היישוב עלי הוקם כישוב עירוני/קהילתי וכמרכז ליישובי הסביבה.
ביישוב מתגוררים כ-4,700 תושבים (נכון לשנת 2022), ביניהם עולים חדשים וישראלים ותיקים, זוגות צעירים, משפחות וקשישים.
פועלים בו מספר בתי תוכנה ועסקים נוספים במרכז המסחרי.
ביישוב שוכנים מוסדות בני דוד, בהם המכינה הקדם-צבאית הראשונה, ובראשם עומדים הרב אלי סדן והרב יגאל לוינשטיין.
המכינה השפיעה רבות על אופיו של היישוב, ורבים מבוגריה קבעו את ביתם ביישוב.
46 מבוגרי המכינה נהרגו בשירותם בצה"ל ובפעולות איבה, בהם רועי קליין בעל עיטור העוז, עמנואל מורנו – סא"ל בסיירת מטכ"ל, אלירז פרץ והדר גולדין.
בשנת 2018 הוקמה ביישוב ישיבה תיכונית אזורית של רשת אמי"ת, ולאחר שנתיים הבעלות עברה לרשת בני עקיבא.
בעלי פועלים ארבעה בתי ספר יסודיים.
שניים לבנים: בית ספר ממלכתי-דתי שש שנתי "מעין חיים" ותלמוד תורה שמונה-שנתי "הדר יוסף", ושניים לבנות: ממ"ד "כרמי חן" ובית ספר תורני "שירת חנה".
ביישוב פועלות תנועת הנוער בני עקיבא ואריאל.
בקיץ ה'תשס"ו (2006) התמנה הרב אברהם שילר מישיבת הגולן לרב היישוב ועבר להתגורר בו.
בנוסף, פועלים רבני קהילות בשכונות ובבתי הכנסת השונים.
בשנת 2007 נחנך בית הכנסת המרכזי "משכן עלי" במרכז היישוב, ובו בית הכנסת האשכנזי ובית כנסת הספרדי "מעשה ניסים".
ב"משכן עלי" מתקיימים שיעורי תורה קבועים ואירועים קהילתיים.
השטח הבנוי של היישוב משתרע על כ־2,000 דונמים ב-8 שכונות:
שכונת היובל: (מכונה גבעה ט') הוקמה בשנת 1998, שנת היובל למדינת ישראל, ומכאן שמה.
על גבעה בגובה 854 מטר מעל פני הים.
בשכונה התגוררו בשנת 2006 כ-45 משפחות.
התשתיות בשכונה הוכשרו על ידי משרד השיכון וחלק מהבתים נבנו על ידי הסוכנות היהודית.
תושבי השכונה הראשונים היו תלמידי הרב אלי סדן.
על פי עתירות אלו הורה בג"ץ לשר הביטחון לבחון מחדש את אישורה של השכונה, או לחלופין להודיע על הוצאת צווי הריסה.
במקביל התקיימה מערכה ציבורית להכשרת המבנים בעקבות נפילת שני קצינים תושבי השכונה, רס"ן רועי קליין ורס"ן אלירז פרץ.
במאי 2011 הודיעה המדינה על כוונתה להכשיר את הבתים ולהשאיר שטח חלופי לצורך פיצוי אם יימצא טוען לבעלות על הקרקע (על פי הצעתו של דן מרגלית).
רב השכונה הוא הרב אליעזר קשתיאל.
שכונת נוף הרים: (מכונה גבעה ה') הוקמה בערב שבת פנחס תשנ"ד (1994) על גבעה בגובה 800 מטר מעל פני הים והייתה לשכונה הראשונה ביהודה ושומרון שהוקמה מחוץ ל"גבולות הישוב".
פלגי מים: הוקמה ב-2001 על גבעה בגובה 760 מטר מעל פני הים.
בשכונה מתגוררות כ-40 משפחות של בעלי בתים עובדים, אברכים וסטודנטים.
לכל הבתים בפלגי מים הוצאו צווי הריסה בין 2001 ל-2007 על ידי המנהל האזרחי.
כמחציתם יושבים על אדמות פרטיות של פלסטינים שעובדו בעבר וכמחציתם במצב של "סקר" הדורש בדיקה לגבי בעלות האדמות.
רב השכונה הוא הרב יהודה סדן (בנו של הרב אלי סדן).
נווה שוהם: שכונה המתפתחת מתחת לשכונת נוף הרים ועתידה להוות את מרכז היישוב.
רב השכונה הוא הרב אסף קורמן.
נווה שיר: השכונה המערבית של היישוב והקרובה ביותר לכביש 60 מכל בתי היישוב, עקב גובהה הנמוך.
רב השכונה הוא הרב רביד ניסים.
נאות אילן: השכונה המרכזית של היישוב בה נמצאים המרכז המסחרי ובתי הספר.
נאות חן: שכונה מערבית ומרכזית.
הקטורת: נמצאת בין שילה לעלי.
הוקמה ב-2023 ומתגוררות בה כ-20 משפחות.
בעבר גבעת הרא"ה הייתה שכונה של היישוב אך התפצלה ממנו והפכה ליישוב עצמאי המתפתח ממול ליישוב.
ב-2 במרץ 2016 חדרו שני מחבלים לשכונת היובל, פצעו תושב וחוסלו בידי כיתת הכוננות של היישוב.
ב-20 ביוני 2023 שני מחבלים פלסטינים רצחו ארבעה אזרחים ישראלים במסעדה שבתחנת הדלק הצמודה לעלי, שניים מהם תושבי היישוב.
ב-29 בפברואר 2024, התרחש פיגוע נוסף באותו מקום בו נרצחו שני ישראלים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נפלו עשרה לוחמים מבני היישוב.
ביישוב הוקם "מצפה החיים – מצפה שילה", מצפה לזכרו של סרן שילה ראוכברגר, בן היישוב ולוחם בחטיבת גולני, שנפל בקרבות ב-7 באוקטובר 2023. המצפה נבנה ביוזמת בני משפחתו, חבריו ליחידה ובני הקהילה, ומשמש אתר הנצחה הצופה לנופי האזור.
עלי"ה - עמנו למען ישראל המתחדשת היא מפלגה וסיעה הפונה לעולים מרוסיה.
המפלגה החלה את דרכה כסיעת פורשים ממפלגת ישראל בעליה, ובהמשך פעלה במסגרת ישראל ביתנו ומאוחר יותר במסגרת קדימה.
כיום המפלגה עצמאית, אך לא מיוצגת בכנסת.
סיעת עלייה הוקמה במהלך בכנסת הארבע עשרה על ידי חברי הכנסת יורי שטרן ומיכאל נודלמן שפרשו ממפלגת ישראל בעלייה.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה (1999) התמזגה המפלגה עם ישראל ביתנו בראשותו של אביגדור ליברמן ונציגיה נודלמן ושטרן התמודדו ונבחרו במסגרת רשימת ישראל ביתנו לכנסת ה-15 ו-ה-16 (2003; השניים נחשבו רשמית לנציגי עלי"ה).
בעקבות הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2003) נכנסה עלי"ה לסכסוך משפטי ארוך עם ישראל בעלייה ויורי שטרן סביב האחריות לכספי מימון המפלגות שניתנו בבחירות אלו.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) עבר יורי שטרן למפלגת ישראל ביתנו ומיכאל נודלמן נפרד מישראל ביתנו ונבחר לכנסת ברשימת קדימה כנציג לא רשמי של עלי"ה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) התמודדה המפלגה, כשבראשה נודלמן, באופן עצמאי, קיבלה 2572 קולות (0.08%) ולא עברה את אחוז החסימה.
כנסת חברי כנסת/מועמדים הערותהכנסת ה-14 (1996)2 מנדטים: יורי שטרן, מיכאל נודלמן הסיעה הוקמה ב-23 בפברואר 1999, כשחבריה פרשו מסיעת ישראל בעלייה.
הכנסת ה-15 (1999) במסגרת ישראל ביתנו2 מנדטים: יורי שטרן, מיכאל נודלמןרשימת מועמדים מלאה, הכוללת את כלל מועמדי הרשימה, ראו כאן.
ב-1 בפברואר 2000 התאחדה סיעת ישראל ביתנו עם האיחוד הלאומי בסיעה חדשה שנקראה האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו.
בכלכלה, עלות שולית היא העלות הנוספת בייצור יחידת מוצר נוספת.
היא נקראת עלות שולית משום שהיא מודדת את עלות הייצור בשוליים בלבד – ייצור יחידת מוצר אחת נוספת – בהתעלם מהעלויות שייצור כל היחידות הקודמות היה כרוך בהן.
למושג עלות שולית חשיבות רבה במיקרו-כלכלה, היות שעל-פי התאוריה הכלכלית, נובעת ממנה באופן ישיר התנהגותו של היצרן ופונקציית ההיצע שלו בכלכלת שוק.
מתפוקה שולית פוחתת לעלות שולית עולה
התאוריה המיקרו-כלכלית גורסת שלמעט בשלבי הייצור ההתחלתיים, העלות השולית עולה בדרך כלל, ככל שגדלה הכמות המיוצרת.
כלומר שעלות ייצור כל יחידה נוספת, גדולה מעלות הייצור של היחידה שקדמה לה.
דבר זה הוא פועל יוצא של חוק תפוקה שולית פוחתת, האומר שאמנם התפוקה תגדל ככל שתוגדל כמות גורם ייצור המעורב בייצורה, אך ביעילות הולכת ופוחתת – תוספת כל יחידת גורם ייצור תגדיל את התפוקה במידה פחותה מזו שתרמה יחידת גורם הייצור שקדמה לה.
מכאן נובע שייצור כל יחידת מוצר נוספת כרוך בהקצאת יותר יחידות גורם ייצור למען ייצורה מאשר ייצור יחידת המוצר שקדמה לה, ולכן גם בעלות גבוהה יותר.
מבחינה מתמטית, פונקציית העלות השולית (MC) היא הנגזרת של פונקציית העלות הכוללת (TC) ביחס לכמות התוצר (Q), דהיינו שהיא מבטאת את שיפועה של פונקציית העלות הכוללת:
בשוק בו מתקיימת הנחת תחרות משוכללת, היצרן הבודד ניצב בפני מחיר שוק נתון מבחינתו, שהוא לבדו, כאחד מיצרנים רבים המתחרים בשוק, קטן מכדי להשפיע עליו.
היות שיש לו אינטרס כלכלי לייצר יחידת מוצר נוספת כל עוד התמורה שיקבל עבורה (מחיר השוק של המוצר) גדולה מעלות ייצורה, הרי שהתאוריה אומרת כי הוא ייצר עד לכמות הייצור שבה העלות השולית של הייצור (היינו, עלות ייצורה של היחידה האחרונה) שווה למחיר המוצר (MC = P).
המשך ייצור מעבר לנקודה בה העלות השולית שווה למחיר, משמעותו שהעלות לייצר יחידת מוצר נוספת גדולה מהתמורה שתתקבל עבורה, ועל-כן ייצורה אינו כדאי ויפחית את סך הרווח של היצרן.
מכאן נובע שפונקציית ההיצע של היצרן (כמות מיוצרת ומוצעת כפונקציה של מחיר) היא פונקציה עולה הנובעת ישירות מן העלות השולית העולה, כלומר ככל שיעלה מחיר המוצר - ישאף היצרן לייצר יותר יחידות ממנו.
פונקציית ההיצע של היצרן הבודד תהייה זהה לפונקציית העלות השולית שלו (בהנחה שאין ליצרן הוצאות כבולות), שכן היא מתאימה לכל מחיר אפשרי שעשוי לשרור בשוק את כמות יחידות המוצר שעד אליה ישאף היצרן לייצר.
מצִדו של היצרן, ההבחנה בין עלות שולית לבין עלות ממוצעת היא חשובה.
גם עלות ממוצעת מודדת עלות ייצור במונחי יחידה בודדת, באמצעות חלוקת סך עלויות הייצור במספר היחידות המיוצרות.
יש שני הבדלים בולטים בין עלות שולית לעלות ממוצעות:
העלות הממוצעת לוקחת בחשבון כחלק מן העלויות את העלויות הקבועות של הייצור, היינו עלויות הקמה, היערכות, מנגנון שוטף וכדומה, שמתקיימות ללא כל תלות בכמות היחידות המיוצרות ואינן מושפעות ממנה.
העלות הממוצעת מתעלמת מהשוני שבין עלות ייצור יחידות שונות במהלך תהליך הייצור, ובמיוחד מהעובדה שהעלות המשתנה פר יחידה עולה ככל שגובר הייצור, בכך שהיא מתייחסת לממוצע כולל לרוחב הכמות המיוצרת כולה.
על כן, העלות הממוצעת לבדה אינה יכולה לשמש קריטריון מוצלח לקבלת החלטות טווח קצר של היצרן בנוגע להגדלה או להקטנה של כמויות הייצור בדרך של השוואה מול מחיר השוק.
כאשר עקומת התמורה היא ליניארית לגמרי, העלות הממוצעת שווה לעלות השולית.
עלות משתנה היא עלות המושפעת באופן ישיר ומיידי מהיקף פעילותו של העסק, להבדיל מעלות קבועה שהיא עלות שאינה משתנה בטווח הקצר, ולכן אינה מושפעת באופן ישיר ומיידי מהיקף פעילותו של העסק.
העלות המשתנה המשתנה ככל שעסק משנה את כמות הסחורה או השירות המיוצרים על ידו.
עלות משתנה כוללת את עלות העבודה, החומרים ותפעול שוטף של המפעל, לעומת עלות מבנים ומכונות שהיא עלות קבועה.
בשיווק, ישנה חשיבות לשיעור החלוקה בין עלויות משתנות לעלויות קבועות.
הבחנה זו חיונית בחיזוי הרווחים הנובעים משינויים שונים במכירות יחידות, ובחיזוי ההשפעה הכספית של פרסום כלשהו.
בסקר שנערך בקרב כמעט 200 מנהלי שיווק בכירים, 60 אחוז השיבו כי מדידת עלויות משתנות ועלויות קבועות היא שימושית מאוד.
נניח שעסק מסוים מייצר בגדים.
העלות המשתנה של ייצור הבגדים תהיה החומר הישיר ממנו מיוצרים הבגדים, כלומר בד, והעבודה הישירה.
אם העסק משתמש בחדר, מכונת תפירה ו-8 שעות זמן של פועל עם 6 מטרים של בד לייצור חולצה אחת, אז עלות העבודה והבד גדלה אם העסק מעוניין להגדיל את התוצרת ולייצר שתי חולצות, ולכן אלו העלויות המשתנות.
לעומת זאת, החדר והציוד הם עלויות קבועות, הנגרמות ללא קשר לשאלה אם מייצרים אפילו חולצה אחת.
זאת, שכן בין אם מיוצרת חולצה אחת או שתי חולצות, נדרשת מכונת תפירה אחת וחדר אחד.
0 חולצות1 חולצה2 חולצות3 חולצותבד (חומרים ישירים)0 מטר6 מטרים12 מטרים18 מטריםעבודה (עבודה ישירה)0 שעות8 שעות16 שעות24 שעותציוד (מכונת תפירה)מכונה אחתמכונה אחתמכונה אחתמכונה אחתמתקן (חדר)חדר 1חדר 1חדר 1חדר 1
כמות החומרים והעבודה שנכנסת לכל חולצה גדלה עם מספר החולצות המיוצרות.
במובן זה, העלות "משתנה" ככל שהייצור משתנה.
בטווח הארוך, אם העסק מתכנן לייצר 0 חולצות, הוא היה בוחר להחזיק 0 מכונות ו-0 חדרים, אבל בטווח הקצר, גם אם הוא לא מייצר חולצות הוא נשא בעלויות אלו.
באופן דומה, גם אם העלות הכוללת של ייצור חולצה אחת גדולה מההכנסה ממכירת החולצה, העסק היה מייצר את החולצה בכל מקרה אם ההכנסה הייתה גדולה מהעלות המשתנה.
ככל שההכנסה גדולה מהעלות המשתנה שלהם אך נמוכה מהעלות הכוללת, העסק ימשיך לפעול על אף ההפסד (שכן אפשרות זו עדיפה על לא לייצר ולממש את ההפסד).
ככל שההכנסה קטנה מהעלות המשתנה, אין הצדקה כלכלית להמשך קיום העסק ויש לסגור אותו.
ככל שההכנסה גדולה מהעלות הכוללת (הן המשתנה והן הקבועה), העסק ייחשב כרווחי.
עלי א-רידא היה האימאם השיעי השמיני.
הח'ליף העבאסי אל-מאמון, בניסיון לזכות בתמיכת השיעים במאבק הירושה נגד אחיו, מינה את עלי למחליפו כח'ליף עם מותו, אולם עלי מת לפני אל-מאמון, ולא הפך לח'ליף.
עלי נולד במדינה לאימאם השיעי השביעי, מוסא אלכאט'ם ולאום יא-באנין נאג'מה.
הוא נולד חודש לאחר מותו של סבו, ג'עפר א-צאדק.
בדומה לאביו וסבו, הוא רכש את השכלתו מאביו (ובראיית השיעים, בדומה לשאר האימאמים קיבל את בינתו מהאל).
אביו מת ב-799, כאשר היה עלי בן 35, והוא ירש את כיסאו כאימאם השיעים.
בדומה למנהיגים שיעים אחרים, הוא נרדף והיה תחת מעקב השלטונות העבאסיים, ותומכיו לא הורשו לבוא ללמוד אצלו.
לטענת מקורות שיעיים, הח'ליף הארוּן א-רשיד אף ניסה להתנקש באימאם עלי, אך לא הצליח בכך.
השיעים טוענים כי האימאם עלי הרבה לתת צדקה בסתר ולעזור לעניים.
הם טוענים כי הוא חי בפשטות, ונהג לאכול עם עבדיו ושפחותיו, ואף ביצע ניסים.
לאחר מותו של הארון א-רשיד, שני בניו נלחמו על שליטה באימפריה העבאסית.
אמו של אחד מהבנים, אל-אמין הייתה נסיכה עבאסית ערביה, ועל כן הוא זכה לתמיכת הערבים, בעוד שאחיו למחצה, אל-מאמון היה בנה של שפחה פרסית, ולפיכך זכה לתמיכת הפרסים.
אל-מאמון האמין כי יזכה לתמיכת ההאשמים, וביקש מעלי א-רידא להיפגש עמו בפרס.
עלי עזב את בנו היחיד ואשתו, ונסע לעיר מרב בח'וראסאן.
המסורות השיעיות מתארות בפירוט רב את מסעו של עלי ממכה למרב, הן בשל חשיבותו וגם מאחר זהו מידע היסטורי מוכח, שניתן לקשור לו מסורות שבשל כך נראות אמינות יותר.
החדית'ים השיעיים מוסרים כי בדרכו עבר עלי בעיר קום, שבה יסד את המסורת השיעית החשובה של הנצחת האירועים בכרבאלא, במסגרתה השיעים מתאספים יחדיו ומספרים את סיפורי גבורתו של חוסיין, ופשעיו של הח'ליף הסוני יאזיד.
בפגישה ביניהם, מינה אל-מאמון את עלי ליורשו כח'ליף, לאחר מותו.
אולם לאחר מכן חזר אל-מאמון מהבטחתו לא-רידא למנותו כיורש השלטון אחריו בשל לחץ בית עבאס עליו.
מותו הפתאומי של א-רידא הפך את מאמון לנאשם העיקרי במותו, ומכאן נובעות המסורות השיעיות הרבות על הרעלתו של עלי.
הגישות השיעיות נחלקות בשאלת המינוי - האם מאמון באמת היה מעוניין כי עלי יירש אותו, או שהצעד היה תחבולה של מאמון, בשביל לזכות בתמיכת השיעים לח'ליפותו, בעת המאבק הפוליטי מול אחיו.
הם גם מספרים כי מאמון החליף את דגל האימפריה העבאסית משחור לירוק - צבע סיעת עלי, והנפיק מטבעות זהב וכסף שכיתובם היה "מאמון, אמירם וח'ליפם של המאמינים, ואל-ריזה, האימאם של המוסלמים".
השיא את בתו, אום חביב, לבנו של עלי (האימאם השיעי התשיעי, מוחמד א-תקי), ושימש כפטרונו במידה מסוימת, לאחר מות אביו עלי.
אולם מסורות שיעיות אחרות טוענות כי המהלך היה סמלי בעיקרו, שכן מרבית האנשים הבינו כי עלי זקן מכדי לרשת את מאמון.
כהוכחות הם מביאים חדית'ים המתארים מספר מקרים בהם מאמון חשש מכוחו של אימאם עלי.
למשל, חדית' המתאר כי לבקשת מאמון עלי הסכים לנהל את התפילות בעיד אל-פיטר, אם כי התנה שיעשה זאת רק אם יורשה לו לעשות זאת כרצונו, על פי מסורותיו העתיקות של הנביא מוחמד.
ביום החג, יצא עלי בבגדים לבנים פשוטים ויחף לרחובות העיר מרב מלווה בתומכיו, שעשו כמוהו.
הוא יצא מחוץ לתחומי העיר והחל לקרוא בקול רם את התַכביר ("אַללָהֻ אַכְּבַּר"), המוני אנשים החלו ללכת בעקבותיו ולקרוא כמוהו, ומספרם המשיך לגדול.
כששמע מאמון כי קהל ענק של אנשים צועדים יחפים, וקוראים בקול בעקבות עלי, הוא נבהל וביקש ממנו להפסיק את התהלוכה, בשל חששו מכוחו של עלי שעלול להוות איום על שלטונו.
מספר רב של מסורות שיעיות טוענות כי מלכתחילה מאמון תמך בעלי, אך עם התגברות כוחו והשפעתו, החליט לחסלו.
השיעים מייחסים מספר אמירות לאימאם א-רידא, בהן:
"הדרגה הגבוהה ביותר של החוכמה, היא מודעות עצמית".
"עזרה לנכה, טובה הרבה יותר מנתינת נדבה".
"שתיקה היא אחד מהשערים לחוכמה".
"נתינת צדקה מונעת אסונות מסוימים".
"שמירת סודות האחר, סבלנות בעתות קשות, וסובלנות כלפי אחרים, הם כולם סימנים של אמונה".
"העולם הנוכחי הוא כלא עבור המאמין, וגן עדן ללא-מאמינים".
עלי א-רידא מת לפני אל-מאמון ב-26 במאי 818 (מאמון נפטר ב-833), בפרס בזמן שליווה את מאמון בטוּס (כיום העיר משהד שבצפון-מזרח איראן).
מספר מקורות שיעיים מספרים כי עלי הורעל על ידי ערבוב רעל בענבים שאכל, ושלושה ימים לאחר הפשע נפח את נשמתו.
אולם טענה זו עומדת בסתירה ליחסו בעבר לעלי, ולעובדה כי הוא מאמון השיא את ביתו לבנו של עלי, מוחמד א-תקי לאחר מותו של עלי.
מותו של עלי, והעובדה כי לא ירש את מאמון, גרמה להתגברות הניכור בין השיעים לעבאסים.
הארון א-רשיד נפטר באחד ממסעותיו בעיר טוס, ושם הוא נטמן.
קברו הפך למקום עלייה לרגל, גם בשל הכיפה המוזהבת היפה שבנה אל-מאמון מעל קברו.
כאשר מת א-רידא הוא נקבר מתחת לכיפה של מאמון, כלומר סמוך לקברו של הארון א-רשיד.
השיעים טענו שאל-מאמון הכריח את בני משפחתו של עלי לקבור אותו עם א-רשיד, כדי לא לאפשר לשיעים להרוס את קברו של הארון א-רשיד בעתיד (בעבר נהרסו קברים בשל שנאה לאדם הקבור או כאות מחאה).
אולם בפועל, קבירת עלי א-רידא ליד קברו של א-רשיד נובעת מקשריו הקודמים של אל-מאמון עם א-רידא, והיא נועדה לשקם את מעמדו של מאמון, לאור מותו הפתאומי של עלי שהחשיד אותו, הוא ניסה לשכך את החשדות סביבו ולכן קבר אותו ליד אביו.
קבורת א-רידא ליד אביו הציגה את א-רידא כאדם בעל מעמד גבוה, שכן בתקופה ההיא, אדם שנקבר ליד השליט נחשב לחשוב מאוד.
בכך ניסה אל-מאמון לומר, כי הוא אכן התכוון לממש את הבטחתו למנות את עלי ליורשו לאחר מותו.
מקום הקבר עוצב כמקום קדוש עיקרי באיראן, בעיקר במהלך שלטונה של האימפריה הספווית באיראן במאה ה-16, אשר לחמה נגד העות'מאנים שמנעו מהשיעים לבצע את העלייה לרגל למקומות הקדושים בעיראק.
כמו כן היה קל יותר לתושבי איראן לבצע עלייה לרגל למקום קרוב יותר, מאשר להסתכן ללכת למקומות רחוקים.
עלי-שיח הוא כתב עת ספרותי היוצא לאור על ידי התנועה הקיבוצית.
עלי-שיח נוסד כביטאון של החוגים לספרות של התנועה הקיבוצית, ובמשך הזמן הפך לבמה לפרסום שירה, מסות ספרותיות, מאמרים, מחקרים קצרים וביקורות.
עם עורכי כתב העת נמנו ידידיה יצחקי, כרמל זיסקינד, רחל ארצי ואחרים.
עורכת עלי-שיח בשנים האחרונות היא המשוררת והעורכת לאה שניר מקיבוץ בית השיטה.
כתב העת יוצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בין הכותבים שלקחו חלק ופרסמו מאמרים, יצירות אמנותיות או שירה בכתב העת, הם: אוריאל זוהר, מוקי צור, אברהם שפירא (פצ'י).
בכלכלה, בתמחיר ובתהליכי קבלת החלטות, עלות שקועה או עלות אבודה (מוכר גם בשם הלועזי sunk cost) היא הוצאה שכבר בוצעה ולא ניתנת להחזר, ולכן כבר אינה רלוונטית לקבלת החלטות עתידיות.
כעלות השקועה נלקח רק אותו חלק מההשקעה בנכס שאינו בר-החזרה, ולכן יש לנכות מסך העלות שהושקעה את ערך המימוש של הנכס.
בפרויקט זה הושקעו סכומי עתק גם לאחר שהיה ברור שהפרויקט ייכשל, והפעלת המטוס לא תהיה כלכלית, עד שלבסוף המטוס קורקע.
הבסיס הפסיכולוגי של כשל העלות השקועה
כשל העלות השקועה (Sunk Cost Fallacy) הוא תופעה פסיכולוגית שבה אנשים נוטים להמשיך בפעילות או בהשקעה לא כדאית רק בגלל שכבר השקיעו בה משאבים.
מספר מנגנונים פסיכולוגיים תורמים לתופעה זו:
הימנעות מהפסד - מחקריהם של כהנמן וטברסקי הראו כי אנשים רגישים יותר להפסדים מאשר לרווחים שווי-ערך.
הפסקת פרויקט נתפסת כ"הפסד" המשאבים שהושקעו בו.
דיסוננס קוגניטיבי - קושי פסיכולוגי להודות בטעות בהחלטות קודמות, במיוחד אם ההחלטה הייתה משמעותית או פומבית.
הטיית הזהות העצמית - אנשים נוטים להצדיק החלטות קודמות כדי לשמר תפיסה עצמית חיובית כמקבלי החלטות טובים.
אשליית התקדמות - תחושה שככל שמשקיעים יותר בפרויקט, מתקרבים להצלחה, גם כשהנתונים מצביעים אחרת.
חשש מבזבוז - ויתור על פרויקט נתפס כ"בזבוז" המשאבים שכבר הושקעו, למרות שרציונלית המשך השקעה בפרויקט לא כדאי הוא הבזבוז האמיתי.
בארגונים, התופעה מתבטאת ב"הסלמת מחויבות" (Escalation of Commitment) - המשך הזרמת משאבים לפרויקטים כושלים.
מחקרים מצאו שיש הבדלים בין-אישיים ובין-תרבותיים במידת ההשפעה של כשל העלות השקועה, כאשר בתרבויות המדגישות התמדה כערך, התופעה נפוצה יותר.
המודעות למנגנונים פסיכולוגיים אלה חיונית לקבלת החלטות רציונליות יותר בעסקים ובחיים האישיים.
כדוגמה לעלות שקועה ניתן לקחת את מפעל הבשר "אדום אדום" של חברת תנובה.
נכון ל-2008 המפעל מפסיד, וחלק מעובדיו פוטרו.
במפעל הושקעו בתחילת המאה ה-21 כ-130 מיליון שקלים.
חלק נכבד מסכום זה ניתן לראות כעלות שקועה, משום שלא יוחזר בין אם ייסגר המפעל ובין אם ימשיך לפעול, ולכן אינו רלוונטי להחלטה בעניין זה.
דוגמה להחלטה של פרט לגבי עלות שקועה היא קניית כרטיס יקר להצגה, כשבמהלכה מתחוור לרוכש הכרטיס כי אינו נהנה מההצגה, ועליו לקבל החלטה האם לעזוב את ההצגה בהפסקה.
רציונלית, מחיר הכרטיס איננו רלוונטי בשיקולי הרוכש, מכיוון שזוהי הוצאה שכבר נעשתה ואין להשיבה; בפועל דיסוננס קוגניטיבי משפיע על קבלת ההחלטה הלא-רציונלית.
דוגמה נוספת היא אדם שקנה כרטיס להצגה, אך כדי להגיע אליה הוא צריך לשלם הוצאות נוספות (דלק, בייביסיטר וכדומה).
במילים אחרות, הפחד מאיבוד העלות השקועה, עלול לגרום לאנשים/ארגונים לבזבז כספים נוספים, ללא כל תועלת.
עלות קבועה היא עלות שאינה משתנה או אינה ניתנת לשינוי בטווח הקצר ולכן אינה מושפעת באופן ישיר ומיידי מהיקף פעילותו של העסק, להבדיל מעלות משתנה.
בטווח הארוך כל העלויות הן עלויות משתנות שכן נכסים ניתן למכור, חוזים ניתן לסיים וכדומה.
בטווח הזמן בו לא ניתן לבטל את ההוצאה ולהימנע מהעלות, תחשב עלות זו עלות קבועה.
עלות קבועה כוללת נכסים כגון בניינים ומכונות ועשויה גם לכלול עובדים בחוזים ארוכי טווח ועוד.
את העלויות הקבועות נהוג להעמיס באופן יחסי על העלויות המשתנות על מנת לוודא שההכנסות מכסות את כל העלויות.
כיום יש גישות כגון תמחור מבוסס פעילויות המתנגדות לשיטה זו.
עלי-רזא עסגרי (בפרסית: علی رضا عسگری; נולד ב-1 בנובמבר 1952, ארדסטאן (מחוז אספהאן) היה גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית, סגן שר ההגנה וחבר קבינט בממשלתו של נשיא איראן מוחמד ח'אתמי.
הוא הודח מתפקידו לאחר שמחמוד אחמדינז'אד, יריב קודם, עלה לשלטון בשנת 2005.
עסגרי נחשב לגורם הבכיר ביותר מטעם איראן שפיקח על בניית הכוח של ארגון חזבאללה בלבנון.
עסגרי נעלם בטורקיה בתחילת שנת 2007. הוא הגיע לטורקיה יחד עם משפחתו בטיסה של חברת תעופה ערבית ב-7 בפברואר, ונעלם שעות אחדות לאחר מכן.
מאז שנעלמו עקבותיו של עסגרי, פורסמו בתקשורת דיווחים שונים וסותרים על אודותיו.
כלי התקשורת דיווחו כי הוא ערק, או שנחטף על ידי גורמי מודיעין מערביים.
היעלמותו הביאה את איראן לאיים כי בכוונתה לנקום ולחטוף סוכנים אמריקאים וישראלים באירופה.
גורמים ישראלים רשמיים הכחישו כי לישראל יש יד בפרשה, אך גורם אמריקני בכיר טען בדיווח של העיתון "וושינגטון פוסט" כי עסגרי ערק מרצונו למערב, בסיועה של ישראל.
סוכנויות הידיעות וכלי תקשורת באיראן דיווחו כי עסגרי נמצא בכלא הישראלי.
בני משפחתו דחו את הטענות לפיהן ערק למערב, וטענו כי הוא נחטף בידי סוכנים זרים.
בעיתון הבריטי "טיימס" דווח כי עסגרי ריגל עבור המערב מאז שנת 2003, וכי הוא ברח מאיראן דרך דמשק בסיוע גורמים מערביים, לאחר שהתברר כי הוא עומד להיחשף בידי גורמי הביטחון האיראניים.
לפי העיתון "סאנדיי טיימס" תואר עסגרי כ"מכרה זהב עבור גורמי מודיעין מערביים" על ידי גורם במערכת הביטחון הישראלית, שטען כי מדינת ישראל עוקבת אחריו מאז שנות ה-80. חבר הכנסת דני יתום אמר כי ייתכן שעסגרי מחזיק במידע אודות החייל הנעדר רון ארד.
בשנת 2010 פנה שר החוץ של איראן, עלי אכבר סאלחי, למזכ"ל האו"ם באן קי-מון בבקשה שיבדוק מה עלה בגורלו.
בשנת 2024 נחשף בערוץ האופוזיציה האיראנית "איראן אינטרנשיונל" שעסגרי, לאחר ששינה את מדינת מושבו מספר פעמים, מתגורר עתה בארצות הברית בחסות התוכנית להגנת עדים של ה-CIA.
עלות שיתוף פעולה הוא מושג המורכב משתי מילים, עלות שהוא מושג כלכלי במהותו ושיתוף פעולה שהוא מושג מהקהילות חברתיות.
קליי שירקי עושה שימוש במושג הכלכלי להבהיר מה קורה לארגונים, כאשר עלות התקשורת יורדת באופן דרמטי לנוכח התשתיות הדיגיטליות הזמינות ומהפכת התקשורת באינטרנט.
אפשר לשתף, לשוחח ולהתארגן בכל מקום גאוגרפי ללא מגבלה של זמן, עלות וללא צורך בשיטה הארגונית המסורתית.
מקובל בכלכלה כשארגון לא יכול לעמוד בעלויות העסקה עדיף להעביר לארגון שעלויותיו זולות יותר.
אפשר להשליך את התאוריה הכלכלית הזאת למה שקורה היום בעולם התקשורת.
קליי שירקי, בספרו "כל אחד יכול: ארגונים ללא ארגונים", מסביר שאפשרי לתכנן מערכות שמתאמות את התפוקה של הקבוצה כתוצר לוואי של המערכת מבלי להתייחס למודלים המוסדיים.
החלפת תכנון בתיאום זה ההיבט הכלכלי של מערכות שיתוף פעולה.
הארגונים המסורתיים עומדים מול מהפכת תקשורת שמשפיעה על פעילותם.
פליקר וויקיפדיה מדגימים את מה שטכנולוגיה מתקדמת יכולה לעשות לשיתוף פעולה.
המשימה מגיעה לפרטים ולא הפריטים למשימה, פליקר הוא אתר שיתוף שבעזרת טכנולוגיית התיוג, מאפשר לארגן תמונות בכל נושא.
התמונות נאגרות ברשת בתהליך איטי לאורך זמן, לכן אפשר לארגן אותם לפי קטגוריות מתי שרוצים.
אין צורך לשכור עובדים מקצוענים שיתייגו את התמונות.
בפליקר וויקיפדיה המשתמשים הם גם יצרנים וגם צרכנים.
המשתמשים הופכים ליצרנים שעובדים בהתנדבות, מתוך עניין ורצון אישי לתרום.
כל אחד יכול להתנדב ולשתף, כמו בלוגים, סרטי וידאו באתר יוטיוב וכן הלאה.
אין משמעות לזמן, התרומה של המתנדבים מורידה את הצורך בתכנון - הכל קיים וצריך רק לארגן ולתאם.
החופש ליצור מביא ליזמות וחדשנות בכל רגע.
החדשנות איננה עוד עניין למקצוענים בלבד אלא לחובבנים נלהבים, המשתמשים בכלים חדשניים ויוצרים מוצרים שחברות מסחריות אינן יכולות לייצר.
גם תפישת העולם משתנה, עולם שבו יש שקיפות, עבודה שיתופית וחברתית יותר.
התאגיד המסורתי מול יוצרים חובבנים
מצד אחד מודל התאגיד הישן והמסורתי שבו אנשים מיוחדים כגון מתכנתים, דוקטורים ועיתונאים, עובדים תחת ארגון היררכי שדואג לכל העלויות של יצירת התפוקה או המידע שנוצר לפי לוח זמנים מתוכנן ועובר תחת ביקורת הארגון עד לשחרור המידע.
עבור צרכנים שמשלמים כסף, שאין באפשרותם להגיב ולשתף.
מצד שני קמים בכל מקום חובבנים שרוצים ליצור ולשתף, להיות כותבים ומוציאים לאור, ציבור שמנהל דו-שיח ולוקח חלק בזרימת הידע.
אמצעי התקשורת המקצועיים מסורתיים עומדים מול השינוי בעולם האינטרנט.
הרבה מוסדות עדיין בהכחשה למצב החדש, קשה לארגונים להשתחרר מהעקרונות של השוק הכלכלי שדוגל בארגונים חזקים ששולטים בשוק לפי התפישה של רולנד קהאוס בספרו "הטבע של הפירמות" שדוגלת בארגונים גדולים שיכולים להפוך לבעלי מונופול ולא דוגלים בשוק תחרותי.
הלחץ שיופעל על המונופולים האלו מצד היצרנים החדשים בשוק שגם יוצרים וגם צורכים, יגרום לארגונים להתאים את העסק למציאות החדשה.
הפתרון יכול להיות נתינת חלק מהעבודה ללקוחות וכך להוריד עלויות.
ישנם חברות שמשתמשות בתשתית האינטרנט למכירת מוצרים ולקניית מוצרים על ידי הלקוחות עצמם.
למשל איביי שיצרה פלטפורמה המאפשרת ללקוחות להיות גם צרכנים וגם מוכרים.
הלקוחות גם עושים את עבודת הפרסום על ידי נתינת משוב על המוצרים.
גם ויקיפדיה יכולה לתת שיעור בביזנס למוסדות הקלאסיים שבה הצרכנים הם גם יצרנים.
עלות עסקה היא מונח המשמש בכלכלה ובדיסציפלינות קרובות, ומציין את העלות הנדרשת לשם ביצוע החלפה של נכס כלכלי אחד בנכס אחר.
עלויות עסקה הן ההוצאות שנגרמו בעת קנייה או מכירה של מוצרים ושירותים.
עלויות אלו חורגות ממחיר המוצר עצמו וכוללות דברים כמו מיסים, עמלות ולפעמים גם ריביות (כמו בתמחור ריבית גלומה).
המושג הוצג לראשונה על ידי הכלכלנים רונלד קואז ופרידריך האייק באמצע המאה ה-20.
ניתן לחלק את עלויות העסקה למספר סוגים:
עלויות חיפוש ומידע: אלו הן עלויות הקשורות למציאת המוצר או השירות הנכון במחיר הנכון.
זה כולל עלויות הקשורות לאיסוף מידע על מוצרים, מחירים וספקים.
עלויות מיקוח: עלויות אלו מתרחשות במהלך משא ומתן בין קונים למוכרים להסכמה על מחיר.
עלויות המיקוח כוללות זמן, מאמץ ומשאבים המושקעים במשא ומתן.
עלויות החלטה: אלו הן העלויות שנגרמו בקבלת החלטה לקנות או למכור.
זה כולל את הזמן והמאמץ המושקעים בהערכת חלופות, בחינת אפשרויות וקבלת החלטה סופית.
עלויות שיטור ואכיפה: אלו הן עלויות הקשורות לאכיפת הסכמים וחוזים.