tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרב הערבים לא נודע הספר, אך הוא נלמד רבות בקרב הסכולסטיקה הנוצרית והשפיע רבות על מלומדים נוצריים.
הספר תורגם מערבית לספרדית על ידי יוחנן מסביליה בהוראתו של ההגמון ריימונד מטולדו, ומספרדית ללטינית על ידי דומיניקוס גונדיסלינוס.
ג'ון דנס סקוטוס וווילהם מאוברן הביאו את הספר כהוכחה לאמיתות הנצרות.
לאורך השנים הספר השתמר בלטינית בלבד, בקרב הכנסייה.
באמצע המאה ה-19 הוכיח החוקר שלמה מונק, שהספר נכתב בידי אבן גבירול, ועורר סנסציה.
בשנת 1926 יצא הספר לאור בעברית, בתרגום של יעקב בלובשטיין, עריכה של אברהם צפרוני, הקדמה של יוסף קלוזנר ועם התקציר של שם טוב בן יוסף אבן פלקירה, בהוצאת הספרייה הפילוסופית של יהודה יונוביץ.
בשנת 1950 הוצא הספר משנת 1926 במהדורה נוספת, בהוצאת מחברות לספרות.
מקור החסידה הוא פארק ומרכז צפרות בכפר רופין שבעמק בית שאן ונפתח בשנת 1996. הפארק משתרע על פני כ-40 דונם, בשטח ששימש בעבר כבריכות דגים, מצפון לכפר רופין ותוכננו בו בתי גידול שונים כדוגמת בריכות וביצות.
הפארק כולל בנוסף תחנת טיבוע בשמורת תל סהרון, והוקם בשיתוף מרכז הצפרות הישראלי.
בין מיני העופות הנודדים והיציבים בפארק נמצאים: דוכיפת מצויה, עגור, עיט ערבות, עיט גמדי, עיט צפרדעים, לבנית קטנה, אנפת לילה, חסידה לבנה, פצחן, זרון סוף, זרון תכול, דאה שחורת-כתף, בז נודד, צופית, פרנקולין שחור, שלדג, שרקרק מצוי, שרקרק ירוק, כחל מצוי, חמרייה חלודת-זנב, קוקיה מצויצת, סיקסק, עלווית קווקזית ועוד.
המרכז התפתח כמוקד תיירותי מרכזי של הקיבוץ.
עמק בית שאן וסביבתו, עמק המעיינות, עשיר בבתי גידול טבעיים ומלאכותיים, המצויים בהר הגלבוע ורמת יששכר, גאון הירדן, חורשה טבעית, בריכות דגים, שדות, מטעים - מקומות אלה מהווים מוקד משיכה לעופות הנודדים.
מַקּוֹר-חֲסִידָה חֶלְמִיתִי (שם מדעי: Erodium malacoides) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי ממשפחת הגרניים, הנפוץ ברחבי ישראל.
פרחיו בעלי כותרת סגולה עד ורודה עזה, ופריו מתאפיין במקור ארוך שאורכו 3 עד 4 ס"מ, בעוד שאורך הפרודה מגיע ל-5 מ"מ.
העלים מזכירה עלי חלמית – תכונה המעניקה לצמח את שמו.
מין זה נפוץ כמעט בכל רחבי ישראל.
בהר הנגב ניתן למצוא אותו לצד מקור-חסידה מצרי, מין הדומה לו במראהו, אך נבדל ממנו בצורת עליו.
צמח עשבוני חד-שנתי, לפעמים דו-שנתי, שגובהו עד 60 ס"מ.
הפטוטרת ארוכה מעל 5.5 ס"מ.
העלים מסורגים, פשוטים ואינם שסועים לגמרי, ואם שסועים לאונות, הרי הללו קצרות מרוחבן ושפתן חרוקות, משוננות או משונשנות.
הטרף בעל עירוק מנוצה, כלומר, הטרף בעל עורק מרכזי שלאורכו מסתעפים עורקים צדדיים דקים (בשונה מגרניון שהטרפים שלו בעלי עירוק דמוי כף יד, כלומר בעל עורקים בגודל דומה שמסתעפים מנקודה אחת אל האונות העיקריות של העלה).
התפרחות דמויות סוכך בנות 3 עד 6 פרחים שאינם פורחים יחד, בעלות עוקץ ניכר וחפים.
אברי הפרח בכפולה של 5. עלי הגביע אינם נושרים לאחר הפריחה ואילו עלי הכותרת נושרים לאחר הפריחה.
הגביע בעל 5 עלים שווים ומפורדים (ניתן לתלוש את העלים אחד אחד).
הגביע משתייר עם חניטת הפרי ועליו נפרשים אחורה.
הכותרת לילך, בעלת 5 עלי כותרת מפורדים שערוכים במסורג לצופנים והם נושרים לאחר הפריחה.
האבקנים נושאי מאבקים 5 (בשונה מגרניון שלו 10 אבקנים נושאי מאבקים), ועוד 5 אבקנים עקרים שאינם נושאים מאבקים.
השחלה עילית, בת 5 עלי שחלה מאוחים לציר מרכזי ויוצרים עמוד מרכזי בהמשכה של מצעית הפרח.
עמודי השחלה 5, מפורדים פחות או יותר; הצלקות חוטיות או כדוריות.
הפרי הוא מפרדת ובעל מקור שאורכו גדול מגוף הפרי ובעל גביע משתייר.
הפרי נפרד בהבשלתו ל-5 פרודות שניתקות מהעמוד המרכזי, שהוא המשכה של מצעית הפרח.
הפרודות אינן נפתחות והן בעלות אחד או שני זרעים ולכל אחת מהן מקור ארוך משלה.
אורך הפרודות כ-5 מ"מ ואורך המקור הוא 3 עד 4 ס"מ.
מקור הפרודות מפותל וגלול בדמות בורג (בשונה מגרניון שמקור הפרודות שלו נגלל כלפי מעלה בהבשלה בצורת סליל של שעון).
חלקו התחתון של המקור הארוך מתפתל בהתייבשו וחלקו העליון, לאורך צדו הפנימי, מכוסה זיפים ארוכים, בודדים והדוקים, ואינו בעל שערות צפופות הערוכות כעין הנוצה (מנוצה).
בראש הפרודה יש 2 גומות, גומה אחת בכל צד של בסיס המקור (לפעמים הגומות חסרות) ומתחת כל אחת עוברת לרוחבה רק חריץ אחד.
הגומות (שבראש הפרודה) וגם החריץ הרחב והעמוק שמתחת כל אחת מכוסה לרוב שערות בלוטיות דלילות.
העלווה מתחילת נובמבר ועד סוף מאי.
הפריחה מסוף דצמבר ועד סוף מאי ועיקרה מפברואר.
פרי ירוק מסוף ינואר והפצת הזרעים מאמצע מרץ ועד אמצע יולי.
מקור-חסידה חלמיתי צמח נפוץ, שגדל בבתות ובשדות, בתי-גידול מופרעים-מופרים.
טיפוס תפוצתו ים-תיכוני - אירנו-טורני.
תפוצתו העולמית משתרעת ממקרונזיה, ומארצות אגן הים התיכון ועד פקיסטן ועד סומליה.
בישראל מין זה גדל בהר בבקעה בעמק יזרעאל, במדבר יהודה, בגולן ובחרמון.
מקור-חסידה מצרי (שם מדעי: Erodium neuradifolium) הוא צמח עשבוני חד-שנתי לא מצוי כותרתו סגולה (ורוד עז) ופריו בעל מקור ארוך ממשפחת הגרניים.
טיפוס תפוצתו סהרו-ערבי ותפוצתו בישראל במדבר יהודה, בנגב ובסיני.
מין זה דומה למקור חסידה חלימתי שנפוץ בחבל הים תיכוני ובאזור הספר.
מסימניו הייחודיים והמבדלים: העלים שסועים עמוקות או מחולקים-מנוצים (להבדיל ממקור-חסידה חלימתי שעליו שלמים כמעט ולא מחולקים); הפרח בעל 5 אבקנים נושאי מאבקים (ולא 10 או 15 המצויים במיני גרניון ובהק בהתאמה).
פרחיו קטנים וצבעם ורוד עז (בדומה למקור-חסידה חלימתי);
צמח עשבוני חד-שנתיים לפעמים דו-שנתי זקוף או שרוע, שעיר ואורכו 7 עד 20 ס"מ.
העלים מסורגים פשוטים ושסועים עמוקות או מחולקים או גזורים אבל אינם מורכבים.
העלים התחתונים גדולים, אורכם עד כעשרה ס"מ וצורתם משולשת עד דמויי ביצה מוארכת, מחולקים-גזורים (לעיתים כמעט מנוצים) למספר אונות.
העלים העליונים קטנים יותר פחות גזורים.
הטרף בעל עירוק מנוצה, כלומר, מעורק מרכזי מסתעפים לאורכו עורקים צדדיים דקים (בשונה מגרניון שהעלים שלו בעלי עירוק דמוי כף יד, כלומר העורקים בגודל דומה מסתעפים מנקודה אחת אל האונות העיקריות של העלה).
התפרחות דמויות סוכך בנות 2 עד 7 פרחים שאינם פורחים יחד, ונישאים על עוקץ הארוך בדרך כלל מפטוטרות העלים.
הגביע בעל 5 עלים שווים, מעורים ומפורדים (ניתן לתלוש את העלים אחד אחד) באורך 5 עד 7 מ"מ.
הכותרת בגוון ורוד עמוק, בעלת 5 עלי כותרת מפורדים שערוכים במסורג לצופנים והם נושרים לאחר הפריחה.
הפרי הוא מפרדת באורך 5 עד 6 ס"מ ובעל מקור שאורכו גדול מגוף הפרי ובעל גביע משתייר.
אורך הפרודות כ-5 עד 8 מ"מ ואורך המקור הוא עד 6 ס"מ.
בראש הפרודה יש 2 גומות, גומה אחת בכל צד של בסיס המקור (לפעמים הגומות חסרות) ומתחת כל אחת עוברת לרוחבה חריץ אחד בלבד.
הגומות (שבראש הפרודה) והחריץ הצר והרדוד בלי שערות בלוטיות.
העלווה מתחילת נובמבר ועד סוף אפריל.
פרי ירוק מסוף ינואר והפצת הזרעים מאמצע אפריל ועד אמצע יוני.
מקור-חסידה מצרי גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד: בוואדיות, מדרונות ומישורים אבניים במדבר וערבות-שיחים.
טיפוס תפוצתו סהרו-ערבי (אופייני לאזור משקעים של 0–150 מ"מ ויובש קיצוני).
תפוצתו הטבעית משתרעת באיים הקנריים, ספרד ומארצות דרום אגן הים התיכון ומזרחה עד פקיסטן.
בישראל הוא פזור באזור ים המלח, מדבר יהודה, הר הנגב והערבה.
מַקּוֹר-חֲסִידָה גָּזוּר (שם מדעי: Erodium cicutarium) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי נפוץ ממשפחת הגרניים, בעל פרחים ורודים ופרי מוארך בעל מקור ארוך.
זהו אחד מ-18 מיני הסוג מקור-חסידה הגדלים בר בישראל, וחלקם דומים לו במראם הכללי.
המין דומה למקור-חסידה מצוי וחולק עמו בתי גידול דומים, אך נבדל ממנו בעלים גזורים פעמיים, שבהם גם העלעלים עצמם מפוצלים.
מוצאו של מקור-חסידה גזור באירואסיה, ולאחר התפשטותו מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי והתאזרחותו באמריקה ובאזורים נוספים, הוא הפך למין בעל תפוצה עולמית רחבה.
להבנת מבנה הפרי, מנגנון הפצתו ותהליך הנביטה ראו ערך מורחב: מקור-חסידה.
טיפוס תפוצתו הטבעית של מקור-חסידה גזור הוא אירו-סיבירי, ים-תיכוני ואירנו-טורני.
תחום תפוצתו המקורי משתרע ברחבי אירואסיה – מאזורי מערב אירופה דרך האזור הים-תיכוני והמזרח התיכון ועד מרכז אסיה – וכן בצפון אפריקה ובצפון-מערב אפריקה.
בעקבות פעילות האדם התפשט המין מעבר לתחום תפוצתו הטבעי, התאזרח באמריקה הצפונית, במערב אמריקה הדרומית ובדרום אפריקה, וכיום הוא נחשב למין בעל תפוצה רחבה מאוד בקנה מידה עולמי.
השוואת מפות התפוצה מראה כי תחום תפוצתו של מקור-חסידה גזור (Erodium cicutarium) חופף כמעט לחלוטין לתחום התפוצה הטבעי של הסוג מקור-חסידה כולו.
חריג בולט הוא אוסטרליה, שבה ייצוג הסוג נובע מהתפשטות משנית של מינים ים-תיכוניים, ובראשם מקור-חסידה מצוי (Erodium moschatum), שהתאזרח באזורים בעלי אקלים חמים ומופרעים, ואינו מאפיין את תחום התפוצה האירו-סיבירי המקורי של הסוג.
מן התפוצה העולמית עולה כי מקור-חסידה גזור, בדומה לרוב מיני הסוג מקור-חסידה, אינו מאכלס אזורים מדבריים קיצוניים ואינו נפוץ באזורים טרופיים לחים.
תפוצתו מוגבלת בעיקר לאזורים ממוזגים וים-תיכוניים, וכן לאזורים סובטרופיים יבשים עד חצי-יבשים, בעוד שהוא נעדר מליבות המדבר ומאזורי יער גשם טרופי.
אף שנרשמו הופעות נקודתיות של המין גם באזורים צפוניים מאוד של אמריקה הצפונית, לרבות תחומים תת-ארקטיים, אזורים אלה אינם נחשבים חלק מתחום תפוצתו הטבעי או היציב, וההופעות מיוחסות לחדירה אנתרופוגנית ולתנאים מקומיים זמניים.
אף שנרשמו הופעות של המין בצפון אמריקה, הוא אינו נכלל בפלורה של אמריקה הצפונית (Flora of North America), דבר המחזק את ההבנה שלא מדובר בהתאזרחות יציבה.
מין זה נפוץ בעיקר בחבל הים-תיכוני של ישראל, ואינו מין אופייני לבתות הספר או לחבלים מדבריים.
הוא גדל בעיקר בבתי גידול מופרעים, כגון בתות ים-תיכוניות, שדות בור, מקומות נטושים ואשפתות, ולעיתים מצוי בסמיכות למינים נוספים מסוגו.
הוא גדל בבתות, שדות בור, מקומות נטושים ואשפתות.
נפוץ בעמק עכו, בשרון, בדרום מישור החוף, בגליל העליון והתחתון, בעמק יזרעאל, בכרמל, בשומרון, בשפלה ובהרי יהודה.
מצוי גם בבקעת החולה, בבקעת כנרות, בגלבוע, במדבר שומרון ובמדבר יהודה, בעיקר בשוליים ובערוצים, וכן בצפון הנגב ובהר הנגב.
המין אינו מצוי בחבלים המדבריים הקיצוניים, ונדיר בגולן, בגלעד, בעמון, במואב ובאדום.
למין מקור-חסידה גזור היסטוריה טקסונומית מורכבת.
הוא תואר לראשונה בשנת 1753 על ידי לינאוס בשם Geranium cicutarium, ובהמשך הועבר לסוג Erodium.
במהלך המאות ה-18 וה-19 תוארו למעלה ממאה שמות נוספים על סמך אוכלוסיות מקומיות שנחשבו למינים נפרדים, אך מחקרים מאוחרים הראו כי כולם משתייכים למין רחב-תפוצה ורב-צורות זה.
מסימניו הייחודיים: העלים גזורים פעמיים (להבדיל ממקור חסידה מצוי שעליו מנוצים פעם אחת).
הפרח בעל 5 אבקנים פוריים נושאי מאבקים בניגוד לגרניון שבו 10 אבקנים פוריים, ולבהק שבו 15. החוד (הפיטם) שבראש עלה גביע מסתיים באחד או שני זיפים לבנים (להבדיל, במקור–חסידה מצוי החוד אינו נושא שערות).
מקור הפרודות מפותל וגלול בדמות בורג מלמעלה כלפי למטה (בשונה מגרניון שמקור הפרודות שלו נגלל כלפי מעלה בהבשלה בצורת סליל של שעון).
הסתלסלות המקור בהשפעת שינוי הלחות גורמת להחדרת הפרודה לתוך האדמה והטמנתה.
מקור-חסידה הוא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי, גובהו 10 עד 15 ס"מ, לעיתים רחוקות 40 ס"מ.
הגבעולים רבים או מעטים, שרועים או מזדקפים ונושאים עלים רבים.
בתחילת החורף הגבעולים קצרים, ומרוכזים בשושנת בבסיס הצמח.
לאחר מכן הגבעולים מתארכים עד 40 ס"מ ומסתעפים בצורה מפוזרת.
הלוואים קרומיים, צורתם דמוית משולש-אזמל ואורכם 2 עד 6 מ"מ.
העלים מסורגים עד נגדיים, כל העלים גזורים-מנוצים פעמיים (בשונה ממקור-חסידה מצוי שעליו מנוצים פעם אחת) אורך הטרף עולה על רוחבו, אורכו 5 עד 18 ס"מ.
הטרף בעל עירוק מנוצה, כלומר, הטרף בעל עורק מרכזי שלאורכו מסתעפים עורקים צדדיים דקים (בשונה מגרניון שהטרפים שלו בעלי עירוק דמוי כף יד, כלומר בעל עורקים בגודל דומה שמסתעפים מנקודה אחת אל האונות העיקריות של העלה)).
התפרחות יוצאות מחיק עלי הגבעול ואורך עוקצי התפרחת עולה על אורך העלים החופים.
התפרחות דמויות סוכך בנות 3 עד 6 פרחים שאינם פורחים יחד.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, נכונים פחות או יותר.
החוד (הפיטם) שבראש עלה הגביע מסתיים באחד או שני זיפים לבנים, שאורכם כאורך החוד או גדול ממנו.
במקור–חסידה מצוי עלי הגביע מחודדים באופן פתאומי אבל אינם נושאים שערות מיוחדות.
אורך הגביע כאורך הכותרת או קטן ממנו במקצת.
הכותרת בעלת 5 עלי כותרת מפורדים, לא תמיד שווים זה לזה והם ערוכים במסורג לצופנים והם נושרים לאחר הפריחה.
צבע כל העלים ורוד באופן אחיד או שניים מהם מכוסים בכתם שחור בבסיסם.
עמודי השחלה 5, מפורדים פחות או יותר; הצלקות חוטיות או כדוריות ומגובששות.
הפרי הוא מפרדת בעלת מקור שאורכה גדול מגוף הפרי ובעל גביע משתייר.
אורך הפרודות כ-5 מ"מ ואורך המקור הוא 2.5 עד 5 ס"מ.
חלקו התחתון של המקור הארוך מתפתל בהתייבשו וחלקו העליון, לאורך צדו הפנימי, מכוסה זיפים פשוטים וארוכים, בודדים והדוקים, ואינו בעל שערות צפופות הערוכות כעין הנוצה (מנוצה).
מקור הפרודה מכוסה זיפים (אינו מנוצה) לאורך צדו הפנימי.
בראש הפרודה יש 2 גומות קטנות, גומה אחת בכל צד של בסיס המקור (לפעמים הגומות חסרות) ומתחת כל אחת עוברת לרוחבה רק חריץ אחד.
הגומות (שבראש הפרודה) והחריץ הרחב והעמוק שמתחת כל אחת חסרות שערות בלוטיות.
מספר הזרעים בפרודה אחד או שניים.
העלווה מתפתחת מתחילת נובמבר ועד תחילת יוני.
פרי ירוק נראה מסוף פברואר והפצת הזרעים מאמצע מרץ ועד אמצע יולי.
מקור-חסידה מצוי (שם מדעי: Erodium moschatum) הוא צמח חד-שנתי, ולעיתים דו-שנתי, ממשפחת הגרניים.
גובהו נע בין 10 עד 50 ס"מ, והוא מכוסה בכל חלקיו שערות לבנות ובחלקו העליון גם שערות בלוטיות.
הצמח שכיח מאוד הן בבתי גידול טבעיים, כגון בתה ושדות, והן בבתי גידול מופרים, כגון צידי דרכים, גינות ומעזבות, בכל אזורי ישראל, למעט המדבר.
מין זה מאופיין בשערות דלילות ולבנות (אינו צמיר) ובעלים מנוצים (אך לא מנוצים פעמיים), עם עלעלים משוננים או שסועים.
מקור-חסידה מצוי נפוץ באזורים רבים ברחבי העולם, ותחום תפוצתו הטבעי כולל את מקרונזיה, מערב אירופה, אגן הים התיכון, איראן ואתיופיה.
זהו צמח חד-שנתי או דו-שנתי הגדל בעיקר בבתי גידול סובטרופיים, אך הוא הסתגל גם לאזורים ים-תיכוניים ואירנו-טוראניים, ואף התפשט לאזורים אירו-סיביריים וסודניים.
בארצות רבות הצמח התאזרח והפך לחלק בלתי נפרד מהצמחייה המקומית, ובמקרים מסוימים הוא אף נתפס כמין פולש, כפי שניתן לראות בדרום אפריקה.
תכונות שונות מאפשרות למין זה להתפשט בהצלחה רבה.
הוא עמיד לתנאים סובטרופיים, ים-תיכוניים ואף לאזורים צחיחים למחצה.
שערות בלוטיות מגנות עליו מפני יובש וטורפים, ועליו המנוצים משפרים את יעילות הפוטוסינתזה בתנאים מגוונים.
בנוסף, הזרעים שלו מוגנים בתוך הפרודה, מה שמאפשר להם להישמר לאורך זמן גם בתנאי סביבה קשים.
מקור-חסידה מצוי התאזרח והתפשט ברחבי העולם.
באסיה הוא מופיע בטאיוואן, קוריאה ויפן.
באירופה הוא נפוץ באוסטריה, בלגיה, גרמניה, בריטניה, אירלנד, הונגריה, שווייץ וצ'כוסלובקיה.
באוקיאניה הוא נמצא בניו זילנד (האי הצפוני והאי הדרומי), איי צ'טהאם ונורפוק, וכן בטסמניה.
באוסטרליה הוא נפוץ במדינות ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, דרום אוסטרליה וויקטוריה.
באמריקה הוא התפשט לצפון-מזרח וצפון-מערב ארגנטינה, צ'ילה (צפון, מרכז ודרום), קולומביה, בוליביה, אקוודור, פרו, ונצואלה, אורוגוואי וגואטמלה.
בארצות הברית הוא מופיע באריזונה, קליפורניה, אורגון, וושינגטון, מיין, מסצ'וסטס, ניו ג'רזי, דלאוור, פנסילבניה, ניו יורק וקונטיקט, ובקנדה הוא נמצא באונטריו ובקוויבק.
מקור-חסידה מצוי גדל בעיקר בבתי גידול טבעיים, אך נפוץ גם בסביבות מופרות על ידי האדם, כגון בתות, שדות בור, צידי דרכים ומקומות מוזנחים.
תפוצתו רחבה, והוא מצוי בשפלה, בהר, בבקעה, בעמק יזרעאל, במדבר יהודה, בגולן, בסיני ובעבר הירדן.
מקור-חסידה מצוי הוא צמח חד-שנתי, ולעיתים דו-שנתי, שגובהו נע בין 10 ל-50 ס"מ.
כל חלקי הצמח מכוסים שערות לבנות, אך בעלים הן מופיעות רק בצדם התחתון ולאורך העורקים.
בחלקו העליון של הצמח מצויות גם שערות בלוטיות.
הגבעולים מעטים או רבים, לרוב שרועים, מסתעפים, ועבים למדי.
פטוטרות העלים ארוכות (בדומה לעוקץ התפרחת), והלוואים קרומיים, לבנים, דמויי ביצה רחבה עד מוארכת, קהים, ואורכם 8 עד 10 מ"מ.
העלים מסורגים, מנוצים פעם אחת, ואורכם 5 עד 15 ס"מ.
לכל עלה יש 7 עד 13 עלעלים המרוחקים זה מזה במידה ניכרת.
העלעלים 7 עד 13 במספרם, דמויי ביצה, אורכם נע בין 2 ל-4 ס"מ (אורכם עולה על רוחבם), ושפתם משוננת או שסועה.
העלה בעל עירוק מנוצה, כלומר, מהעורק המרכזי מסתעפים עורקים צדדיים דקים לאורך העלעלים.
תכונה זו מבדילה אותו מגרניון, שעליו בעלי עירוק דמוי כף יד, שבו העורקים הראשיים מסתעפים מנקודה אחת אל האונות העיקריות של העלה.
התפרחות דמויות סוכך, נושאות בין 2 עד 8 פרחים, ולעיתים רחוקות עד 12. הן נישאות על עוקצים שאורכם נע בין 8 ל-16 ס"מ, וארוכים יותר מהעלים שמחיקם הם יוצאים.
מה שמקנה לתפרחת בולטות מעל שאר חלקי הצמח.
חפי התפרחת קרומיים ושקופים, בצורת ביצה עד ביצה-מוארכת, ומחוברים חלקית בבסיסם.
עוקצי הפרחים ארוכים מעלי הגביע, מכוסים שערות ארוכות ושערות בלוטיות, לעיתים כמעט קרחים, בצבע חום בהיר.
הפרחים קטנים, ורוד-סגול, דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, נכונים או מעט בלתי נכונים (עלי הכותרת אינם שווים באורכם).
עלי העטיף והאבקנים יוצאים ישירות ממצעית הפרח.
אברי הפרח מופיעים בכפולות של 5. עלי הגביע נותרים על הצמח לאחר הפריחה, בעוד שעלי הכותרת נושרים לאחר הפריחה.
הפרחים קטנים, בצבע ורוד-סגול, דו-מיניים, סימטריים או כמעט סימטריים (כאשר עלי הכותרת אינם שווים באורכם).
איברי הפרח מסודרים בכפולות של 5. העטיף כפול ויחד עם והאבקנים יוצאים ישירות ממצעית הפרח, עלי הכותרת נושרים לאחר ההפריה.
הגביע מורכב מחמישה עלים שווים ומפורדים, הניתנים לתלישה בנפרד והוא משתייר בפרי לאחר הפריחה.
עלה הגביע מוארך, קעור, באורך 5 עד 7 מ"מ, לאורכו עורק ירוק ובראש כל עלה גביע מצוי פיטם, אך בשונה ממינים כגון מקור-חסידה רומאי או מקור-חסידה גזור, הפיטם אינו מסתיים בזיף אחד או שניים קשים ובהירים, שאורכם כאורך הפיטם או אף ארוכים ממנו.
עלי הגביע מכוסים בצפיפות בשערות בלוטיות, תכונה הבולטת במיוחד בפרי צעיר.
הכותרת מורכבת מחמישה עלי כותרת נפרדים, המסודרים לסירוגין עם חמשת הצופנים, ונושרים לאחר הפריחה.
עלי הכותרת דמויי ביצה הפוכה או מוארכים, מעט ארוכים מעלי הגביע, וקוטר הכותרת הפתוחה קטן מ-3 ס"מ.
הם בצבע ורוד-סגול, ובבסיסם כתם סגול כהה, שממנו מתמשכים שלושה עורקים כהים לאורך כל עלה כותרת.
האבקנים הפוריים, הנושאים מאבקים, הם חמישה, בשונה מגרניון שבו כל עשרת האבקנים נושאי מאבקים.
בנוסף, קיימים חמישה אבקנים עקרים (שאינם נושאים מאבקים).
האבקנים קרחים, והאבקנים הפנימיים מתרחבים בבסיסם ומצוידים בשן בכל צד.
השחלה עילית ומורכבת מחמישה עלי שחלה מאוחים, היוצרים עמוד מרכזי.
עמודי השחלה חמישה, נפרדים במידה מסוימת, ובראשם צלקות חוטיות, מה שמקנה למבנה מראה של עמוד שחלה המחולק לחמש אונות.
הפרי הוא מפרדת בעלת מקור שאורכו ארוך מגוף הפרי, ונושא גביע משתייר המתפרה יחד עמו.
בעת ההבשלה וההתייבשות, הפרי מתפרק לחמש פרודות מוארכות, שכל אחת מהן מצוידת במקור ומתנתקת מהעמוד המרכזי, שהוא המשכו של מצעית הפרח.
כל פרודה משמשת כיחידת תפוצה עצמאית.
גוף הפרודה באורך 4 עד 5 מ"מ, בעוד שאורך המקור מגיע ל-3 עד 4 ס"מ.
חלקו העליון של המקור אינו מנוצה, אלא נושא זיפים פשוטים, ארוכים, בודדים וצמודים לאורך צידו הפנימי.
בראש הפרודה, מתחת למקור, נמצאות שתי גומות – אחת בכל צד, כשמתחת לכל גומה עובר לרוחבה חריץ אחד בלבד.
בקרקעית הגומה מצויות שערות בלוטיות, אך הגומה עצמה אינה מגוממת ואינה מוקפת בשורת ריסים.
עם ההבשלה וההתייבשות, הפרודה ניתקת מהעמוד המרכזי ונותרת תלויה.
בשלב זה, מקור הפרודה מתפתל ומשתרג מלמעלה למטה בצורת בורג, בניגוד לגרניון, שבו המקור נגלל כלפי מעלה בצורת סליל בכיוון השעון.
תנועה סיבובית זו מאפשרת לכל יחידת תפוצה – הפרודה והמקור – להתנתק מהעמוד, לנשור ולהינעץ בקרקע.
הודות למנגנון זה, המקור מתברג לתוך סדקים בקרקע, ובכך מגביר את הסיכוי לנביטת הזרעים בעונה הבאה.
מקור שביל החלב (באיטלקית: Origine della Via Lattea) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הוונציאני טינטורטו, אשר צויר בסביבות שנת 1580. היצירה נמצאת באוסף הגלריה הלאומית בלונדון, לשם הגיעה בשנת 1890. מקורו של הציור בווינה, ומשם עבר לאוספו של הקיסר רודולף השני בפראג.
הציור נחתך בכשליש מגובהו המקורי, ככל הנראה סביב שנת 1727, ומה שנותר הוא חלקו העליון בלבד.
נחשב לאחת היצירות החשובות של טינטורטו בסגנון המנייריסטי המאוחר בוונציה.
הקומפוזיציה האלכסונית, הקווים המעוגלים, הפוזות הדינמיות והצבעוניות הרוויה מאפיינים את יצירותיו המאוחרות.
שכבות הצבע והפרטים המרובים דורשים מהצופה מבט מתמשך, והם תורמים לאפקט הדרמטי.
הסצנה כולה בנויה כתנועה מתמדת של גופים וסמלים, באורח המזוהה עם טכניקת הציור התיאטרלית של טינטורטו.
הציור מתאר את המיתוס שממנו נגזר שמה של גלקסית "שביל החלב", אשר על פי האמונה הקדומה נוצר מטיפות חלב שהתיז שדה של האלה יונו.
הסצנה מתרחשת על רקע שמים כחולים עזים.
האל יופיטר (זאוס), עטוי בגלימה אדומה המתנופפת ברוח, נוחת מן השמים בלוויית נשר הלופת בטפריו ברקי רעם (או סרטן, לפי פרשנות אחרת).
בידיו הוא תומך בתינוק הרקולס, שנולד לו מאלקמנה, אישה בת תמותה.
לצידם מופיעה האלה יונו (הרה), אשתו של יופיטר, הישנה על מצע של עננים, בדי משי ופנינים, וגופה חשוף.
יופיטר מנסה להצמיד את התינוק לשדהּ של יונו, מתוך תקווה שיינק ויזכה באלמותיות.
אך יונו מתעוררת ונרתעת מהיניקה, וחלב ניתז משדהּ: הזרם שפרץ כלפי מעלה יצר את שביל החלב, והטיפות שזלגו מטה השקו את האדמה ויצרו את פרחי השושן.
ארבעה פוטי מרחפים סביב, אוחזים בחפצים סמליים: לפיד, חץ, רשת וקשת - המייצגים תשוקה, נישואין וארוטיקה.
הציור מבוסס על גרסה אחת של מיתוס יווני־רומי קדום.
זאוס, שהתפרסם כאל רודף נשים, התחזה לבעלה של אלקמנה והוליד עמה את הרקולס.
כדי להעניק לו חיי נצח, הביא אותו אל שדה של הרה בעת שישנה.
כשהתעוררה ודחתה את התינוק, ניתז החלב בשני כיוונים – מעלה ומטה.
גרסאות אחרות של המיתוס, כמו זו המופיעה בכתביו של היגינוס הרומי, מזהות את שביל החלב גם עם יניקה של הרמס משדה של יונו, עם תאוותו הרבה של הרקלס שפלט חלב מפיו, או עם פעולתה של אופס, שלחצה את שדהּ כדי להעניק חלב לאבן שהתחזתה לתינוק, על פי בקשתו של סטורן.
המוטיב החוזר של יניקה, דחייה ופריצת חלב מופיע גם ביצירות מיתולוגיות נוספות המתארות הסברים אסטרונומיים.
בציור "מקור שביל החלב" הצליח טינטורטו לשלב את המיתוס הקלאסי עם סמלים מרובדים המייצגים רעיונות של תשוקה, אלמוות, תרמית וידע קוסמי.
ג'ויס פלסטרס ציינה את יכולתו של טינטורטו לזהות את "הרגע הפסיכולוגי המדויק בכל דרמה", והדגישה כי הקומפוזיציה נראית "כמתפוצצת כגלגל זיקוקין", עם כוכבים נורים, גפיים מתעופפים ובדים סוחפים.
מעבר לאפקט הדרמטי, מדובר ביצירה שמטשטשת את הגבולות בין מיתולוגיה, אסטרולוגיה ואלכימיה – תחומים שהיו שזורים זה בזה בתקופתו של טינטורטו.
סמליות האובייקטים המופיעים בציור מקבלת עומק נוסף על רקע השקפות התקופה.
הנשר – סמל יופיטר – מחזיק בטפריו חפץ הדומה לסרטן, המזוהה כברק, מה שמעיד על זיהוי כפול: אל השמים ואל הכוח.
הרשת נושאת משמעות של הונאה, בהתאם למעשה הרמיה של יופיטר כלפי יונו, כאשר ניסה להצמיד את הרקולס לשדהּ מבלי שתבחין.
הפוטו נושאים סמלים ארוטיים מובהקים: לפיד התשוקה, חץ האהבה, קשת והרשת – ומציגים את הצירוף שבין כוח אלוהי לבין מיניות חומרית.
הטווס, סמלה של יונו, מבטא שלמות, יופי והדרה, אך גם מייצג בנצרות את הקדושה, הראייה הכוללת והתחייה – וכך יוצר חיבור בין מיתולוגיה פגאנית לבין קונוטציות נוצריות.
הסצנה כולה נטועה בתפיסה שהייתה מקובלת בחצרו של רודולף השני, ולפיה יש זיקה עמוקה בין מבנה הקוסמוס לבין נפש האדם.
הציור פונה לקהל מצומצם של משכילים הבקיאים בידע סמלי נסתר, ושפתו הסמלית מרמזת על מפת כוכבים או הורוסקופ, ולא רק על סיפור מיתולוגי.
באמצעות השילוב בין תנועה גופנית עזה, צבעים עזים וסמלים מקודדים, מעניק טינטורטו ליצירה איכות של גילוי חזותי – חזון שבו גוף נשי, תינוק יונק, כוכבים ופרחים נטמעים כולם במסגרת של סיפור בריאה שתחומיו חורגים מהשמים הפיזיים אל השאלות המטאפיזיות של התהוות ואלמוות.
הציור כולל שורה של סמלים איקונוגרפיים הקשורים לדמויות האלים ולמשמעויות אסטרולוגיות ודתיות.
הטווס מופיע כסמל של יונו, ומייצג יופי ושלמות; במסורת הנוצרית הוא מתקשר גם לקדושה, לתחייה ולהתחדשות.
הנשר, סמלו של יופיטר, נושא בטפריו אובייקט המזוהה כברק או כסרטן.
הרשת שמופיעה בציור מסמלת מרמה.
ארבעת הפוטי המלווים את הסצנה אוחזים בחפצים סימבוליים: חץ של תשוקה, שרשרת של נישואין, רשת וקשת – סמלים הקשורים לארוטיקה ולמערכות יחסים.
"הולדת שביל החלב", ציור מאת רובנס
הציור מקור שביל החלב של טינטורטו שימש השראה ליצירה מאוחרת יותר באותו נושא, הולדת שביל החלב מאת פטר פאול רובנס, שצוירה בשנת 1637 ונמצאת כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
בשני הציורים מתוארת סצנת היניקה הכפויה של הרקולס משדה של יונו, והתוצאה הקוסמית של התזת החלב.
עם זאת, טינטורטו מתמקד ברגע הדרמטי שבו יונו מתעוררת ומגיבה – והקומפוזיציה שלו מתאפיינת בתנועה סוערת, גופים מפותלים ופרישת סמלים מורכבת.
בציורו של רובנס, לעומת זאת, מתבטאת גישה בולטת של אידיאליזציה גופנית וסגנון בארוקי המאופיין בגופים בשרניים ותאורה דרמטית.
הציור מקור שביל החלב נוצר תחילה בגרסה מהירה עבור תומאזו רנגונה, רופא יליד רוונה שפעל בוונציה, אשר ראה במיתוס ייצוג סמלי לסיפור חייו.
לאחר מותו של רנגונה, נרכש הציור על ידי הקיסר רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, חובב אסטרולוגיה ואמנות, אשר הוצג בפניו על ידי יועצו אוטאביו סטרדה.
לצורך הכללתו באוסף הקיסרי, עיבד טינטורטו מחדש את היצירה ויצר גרסה מלוטשת.
הציור הוצג בארמון בפראג עד שנת 1648, אז נבזז ונלקח כשלל בידי הצבא השוודי במהלך פלישתו לעיר.
מקורות הירדן הוא ביטוי המתייחס על פי רוב לשלושה נחלים איתנים: נחל שניר , נחל חרמון ונחל דן הזורמים בחלקו הצפוני של עמק החולה עד איחודם לנהר הירדן סמוך ליישוב שדה נחמיה ומהווים את מקורות המים העיקריים שלו.
למים הזורמים בנהר הירדן מקורות נוספים, בולטים פחות, המצויים אף הם בעמק החולה כמו נחל עִיּוֹן , אולם ערוצו המקורי של נחל זה התנקז ישירות אל ביצת החולה בנפרד משאר שלושת הנחלים ולכן הוא יובל של הירדן ולא אחד ממקורותיו.
השליטה על מקורות הירדן עמדה במרכז המלחמה על המים בין ישראל לשכנותיה ונמצאת עד עצם היום הזה כמוקד מחלוקת.
מדברי התלמוד ניתן להבין כי עצם התפיסה של "מקורות" הירדן לא הייתה קיימת.
התלמוד הבבלי אגב דיונו בנושא, מציין את מהלכו של הנהר כיוצא מנקודה אחת בלבד, מערת העיר פמייס:"ירדן יוצא ממערת פמייס, ומהלך בימה של סיבכי, ובימה של טבריא, ובימה של סדום..."התפיסה הרואה בירדן נהר משולב ממספר מקורות, התגבשה מאוחר, ככל הנראה סמוך לסדרת הסכמי הגבולות בין בריטניה לצרפת בראשית המאה העשרים.
אזור מקורות הירדן עבר מספר שינויים מדיניים במהלך המאה העשרים.
בראשית המאה העשרים היה האזור שטח פנימי בתחומי האימפריה העות'מאנית; לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית היה האזור לתחום־גבול בין שתי מדינות־חסות: המנדט הבריטי על ארץ ישראל והמנדט הצרפתי על סוריה; עם תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, חולק בין שלוש מדינות עצמאיות: ישראל, סוריה ולבנון.
רצונה של בריטניה לכלול כמה שיותר ממקורות המים של ארץ ישראל בתחומי המנדט שלה יצרה את האזור הידוע כ"אצבע הגליל".
עם הקמת מדינת ישראל עבר האזור פיתוח מואץ בדמות הקמת יישובים חדשים ומרכזי תעשייה וחקלאות אשר השפיעו על איכות המים הזורמים במקורות הירדן כמו גם על כמותם ותוואי זרימתם.
מקורות הירדן היוו מקור מים אסטרטגי של מדינת ישראל.
במהלך השנים 1975–2008 נהר הירדן סיפק כ-440 מלמ"ק בשנה לאגן הכנרת ובכך תרם תרומה מהותית רבת חשיבות למקור מים שסיפק כ-25% מצורכי המים של המדינה.
לפיכך מאז ראשית ימי הציונות היוותה השליטה על מקורות הירדן מול סוריה ולבנון גורם רב חשיבות במערך השיקולים ההידרו-דיפלומטיים והגיאו-אסטרטגיים של המדינה שבדרך ושל מדינת ישראל.
המלחמה על המים של מדינת ישראל עד סוף שנות השישים היא תוצאת שיקולים אלה.
במהלך השנים האחרונות עם הרחבת אספקת המים ממערך ההתפלה עד כדי כ-70% מצורכי משקי הבית של ישראל חלה הפחתה בתרומה היחסית של הירדן והכנרת במשק המים של ישראל.
בעקבות כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים נמצאים בידי ישראל כ-80% ממקורות הירדן.אך חשיבותם האסטרטגית של מקורות הירדן נותרה בשלושה הקשרים מהותיים: א.
הכנרת היא מאגר תפעולי אסטרטגי טבעי המאפשר ניהול יעיל משק המים נוכח התנודות בין שנות בצורת ושנים שחונות.
ישראל מספקת לממלכת ירדן כ-55 מלמ"ק מי שתייה בשנה - כפי שהוסכם בהסכם השלום בשנת 1994 ובמספר הסכמות נוספות בשנים שלאחר ההסכם אספקה זו אפשרית בזכות האגירה בכנרת.
בחודש אוקטובר 2021 נחתם הסכם להכפלת כמות המים שיסופקו לירדן עד לכדי 105 מלמ"ק לשנה.
צורכי היישובים בגליל העליון ובעמק הירדן מסופקים במלואם ממקורות אלה.
מקורות הירדן נבדלים זה מזה בתכונות הגאוגרפיות השונות כגון מהלך, ספיקה וצומח.
מבחינת ספיקה - מי נחל דן מהווים מחצית ממי הירדן, מי נחל שניר – שישית, מי נחל חרמון – שישית ומי נחל עיון - שישית.
גם מבחינת יציבות הספיקה עולה הדן על המקורות האחרים כפי שניתן לראות בטבלה הבאה:
נפח זרימה שנתית ממוצעת במיליוני מ"ק250120135ג.
נפח זרימה שנתית מקסימלית במיליוני מ"ק328217304ד.
נפח זרימה שנתית מינימלית במיליוני מ"ק1945847ה.
ספיקה ממוצעת בחודש השיא באלפי מ"ק לשעה34.026.335.3ז.
ספיקה ממוצעת בחודש השפל באלפי מ"ק לשעה24.55.54.8ח.
ספיקת שיא רגעית מדודה במ"ק לשנייה1795250י.
ספיקת שפל מדודה במ"ק לשנייה4.70.850.6יא.
שטח אגן־הניקוז העילי (המקורי) של נחל דן מעל תחנת המדידה היה כ-24 קמ"ר.
בראשית שנות ה־70 הוטו המים מתחום זה אל החצבני באמצעות תעלת נוּחֵיילה ובכך צומצם שטחו האפקטיבי של אגן הניקוז.
המדידות בנחל שניר נערכו תחילה סמוך לכביש המצודות (כביש מספר 99), מאוחר יותר הועברה תחנת המדידה אל מעלֶה־הנחל סמוך לחיבורו עם מי תעלת נוחיילה ומימיהם של שני הפלגים המערביים של הדן ("פלדי צפוני" ו"פלדי דרומי").
חלק גדול מן המים הזורמים בשניר בקיץ מקורם בשני פלגים אלה.
מי הדן נמדדים ליד מגרש החניה של השמורה.
במקום זה נכללים במדידה גם חלק ממי עין לֶשֶׁם.
לעומת זאת לא נכללים במדידה זו המים המוזרמים עוד קודם בצינורות למפעל הדן המזרחי ולישובים דן, דפנה ושאר־ישוב, וחלק אחר ממי עין לשם (המוזרמים בתעלה העוברת מאחורי בית־אוסישקין).
בכל יתר הנחלים באזור (עִיּוֹן, גּוֹבְתָה, סַעַר, פֶּרַע) אין זרימת־מים משמעותית בקיץ, למעט תעלת נוחיילה, אשר אף בה כמות המים קטנה למדי בקיץ.
מקוריתיים (שם מדעי: Rostratulidae) היא משפחת עופות השייכת לסדרת החופמאים.
המינים השייכים למשפחה זו מתאפיינים במקור ארוך, דק וכפוף בקצהו, הנחיריים בחריץ עמוק, הרגליים והאצבעות ארוכות.
זפק וחדר תהודה, קולה עמוק וחזק, היא הנחלתית והמחזרת אחרי הזכר.
הזכר הוא הבונה קן, דוגר ומטפל באפרוחים.
סימן היכר - לשניהם טבעת לבנה סביב לעין.
בני המשפחה חיים בשטחי ביצות וגדות ותפוצתם מאפריקה עד לדרום אסיה ודרום מזרח אסיה וכן עד אוסטרליה.
המין מקורית אמריקנית מצוי גם באמריקה הדרומית.
סוג ומין יחיד מקורית אמריקנית (Nycticryphes semicollaris)
מקורו של העולם היא יצירתו המפורסמת של הצייר הצרפתי גוסטב קורבה משנת 1866. זו תמונת שמן על בד שגודלה 55 סנטימטרים על 46 סנטימטרים, המתארת את הפות ושער הערווה הסמיך, הפרוע והשופע, החלק התחתון של אגן הירכיים, הבטן והשד הימני של אישה עירומה השוכבת על מיטה ומפשקת את רגליה.
העמדתה של הסצנה בין הירכיים והחזה מדגישה את האירוטיקה של היצירה.
יתרה מזאת, היותה של הפיטמה זקורה והאודם הסמוק בשפתי הפות כפי הנראה מעידים על כך שהאישה שדמותה תועדה בתמונה קיימה זה עתה יחסי מין.
היצירה מוצגת במוזיאון ד'אורסה שבפריז.
לאורך כל ההיסטוריה של היצירה, מימי חליל ביי ועד ז'אק לאקאן, "מקורו של העולם" מקושרת לאנשים מפורסמים, אשר שמירת הסוד שלהם לגבי התמונה נוגדת לרוב את אופייה הפומבי של עבודתם ואת המוניטין שיצאו להם.
בזמן שצויר הציור, הדוגמנית האהובה על קורבה הייתה נערה צעירה בשם ג'ואנה היפרנן , הידועה אף כ"ג'ו".
יש הסבורים שמאהבה, ג'יימס מקניל ויסלר, צייר אמריקאי ומעריץ של קורבה, הציע אותה לקורבה כדוגמנית.
בשנת 1866 צייר קורבה את הציור "האירית היפהפייה" , הידוע גם כ"דיוקנה של ג'ו".
כפי הנראה באותה תקופה צויר גם "מקורו של העולם", ייתכן תוך שימוש באותה דוגמנית.
דבר זה יכול, אולי, להסביר את ניתוק היחסים הברוטלי בין קורבה ובין ויסלר, שהתרחש זמן קצר לאחר שפורסמה התמונה; זאת, על אף שהביוגרפים של ויסלר מצביעים לרוב על ציור אחר – "הנערות הנמות" – כגורם לניתוק יחסיהם.
צבע שערה האדום של ג'ו אינו תואם את הצבע השחור של שער הערווה המופיע בתמונה "מקורו של העולם", לכן עלתה בספטמבר 2018 הסברה שהדוגמנית ליצירה הייתה קונסטאנס קווניו, רקדנית בלט שחורת שער שהייתה פילגשו של הדיפלומט העותמאני חליל שריף פאשה.
בכל זאת, עדיין יש המחזיקים בדיעה כי ג'ואנה היפרנן היא המודל ששימשה את קורבה לציורו.
בעבודתו "הרומן של המקור" (יצירה בת 420 עמודים העוסקת כולה בציור "מקורו של העולם"), מרמז ברנאר טייסדר כי היפרנן הייתה הדוגמנית לציור.
ציור של קורבה המתאר את ראשה של האישה השוכבת בציור "מקורו של העולם" התגלה בשנת 2013. הציור מתאר את ראשה של הדוגמנית היפרנן ונחתך מהציור המקורי, כנראה כדי לחסוך ממנה אי-נעימות.
בספטמבר 2018 טען ההיסטוריון הצרפתי קלוד שופ (Claude Schopp), בעקבות גילוי מכתב של אלכסנדר דיומא הבן לז'ורז' סאנד, שהדוגמנית לציורו של קורבה הייתה רקדנית בלט בת 34 בשם קונסטנס קווניו (Constance Queniaux), שהייתה פילגשו של חליל ביי, מי שהזמין את הציור מקורבה.
לדעתו של קלוד שופ על זהות המודל ל"מקורו של העולם" הצטרפה גם ראש מחלקת ההדפסים של הספרייה הלאומית של צרפת, סילבי אובנה (Sylvie Aubenas).
חליל שריף פאשה המכונה חליל ביי, דיפלומט טורקי ושגרירהּ לשעבר של האימפריה העות'מאנית באתונה ובסנקט פטרבורג, אשר התיישב בפריז, הוא שהזמין את הציור מקורבה, לאוסף התמונות האירוטיות שלו שכבר כלל תמונה אחרת של קורבה: "הנערות הנמות".
לאחר שחליל ביי ירד מנכסיו בגלל הימורים, ידוע רק מעט על בעליה הבאים של היצירה.
ב-1868 נמכר אוסף האירוטיקה של ביי, והתמונה נרכשה על ידי סוחר עתיקות בשם אנטואן דה לה נארד.
הסופר אדמונד דה גונקור נתקל בתמונה באקראי בחנות עתיקות ב-1889. בשנת 1910 מכרה גלריה פריזאית את התמונה לברון הונגרי בשם פרנץ הטוואני, והיא הייתה ברשותו בבודפשט עד תום מלחמת העולם השנייה.
בעליה הפרטי האחרון של התמונה היה הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן.
הוא רכש את התמונה ב-1955, והציב אותה בבית הכפר שלו בגיטראנקור.
לאחר מותו של לאקאן ב-1981 הסכים שר האוצר הצרפתי להסדיר את עניין מס הירושה שהכביד על משפחתו, באמצעות העברת התמונה למוזיאון ד'אורסי.
"מקורו של העולם" צוירה בתקופה שבה הטילו ספק בערכי המוסר.
התמונה היא בעלת השפעה ניכרת הן מבחינה אמנותית והן מבחינה תרבותית, השפעה בה ניתן להבחין אף כיום.
במהלך המאה ה-19 עברה הצגתו של הגוף האנושי מהפכה, שהאחראים העיקריים לה היו קורבה ואדואר מאנה.
קורבה דחה את דרך הציור האקדמית ואת ציורי העירום אשר הציגו את הגוף האנושי באופן אידיאלי, חלק מפגמים ו"נקי", אך גם התריע כנגד מוסכמות החברה הצבועה בזמנו, תקופת הקיסרות השנייה, שבה היו האירוטיקה ואף הפורנוגרפיה מקובלים במסגרת ציורים שעסקו במיתולוגיה.
קורבה התעקש כי מעולם לא שיקר בציוריו, והריאליזם שלו המשיך לבחון את גבולות המותר להצגה בציור.
"מקורו של העולם" חשף את החלקים שמאנה ביקש להסתיר בציורו "אולימפיה".
הסופר מקסים דו קמפ תיאר את ביקורו אצל רוכש התמונה ואת חוויית הצפייה בה כ"מילה האחרונה של הריאליזם".
בפברואר 1994 עיטרה התמונה את עטיפת הספר "הערצה מתמדת" ("Adorations perpétuelles") מאת הסופר ז'אק הנריק.
המשטרה הורתה למספר חנויות בצרפת להסיר את הספר מחלונות הראווה שלהן.
חלק מן החנויות הסכימו להוראה, חלק סירבו לה, וחלק הסירו את התמונה מיוזמתן.
הסופר ראה בהוראה משום צנזורה.
אף על פי שערכי המוסר והטאבו השתנו מאז צוירה התמונה, במיוחד בשל הפורנוגרפיה והקולנוע, התמונה נותרה פרובוקטיבית.
הגעתה למוזיאון ד'אורסי גרמה להתרגשות.
שומר חמוש הוצב באופן תמידי על תמונה זו.
האמנית דנה גילרמן תיארה יצירה שלה המבוססת על ציורו של קורבה:
"לקחתי את הציור 'מקור העולם' של קורבה.
במקום שבו מופיע איבר המין של האישה המצוירת שתלתי תצלום וידאו שצילמתי של איבר מין נשי בזמן מחזור.
זה לא היה פרץ של דם אלא טפטוף.
כך נראה איבר מין של אישה בזמן מחזור.
הפכתי אותה מאובייקט פסיבי לגוף שמגיב, מתריס מול המבט."
בספר שיריה של נעם פרתום, "להבעיר את המים באש", שיצא לאור בשנת 2012, נכלל השיר "מקורו של העולם", שתחילתו במילים "אני סוגרת את השערים שבין רגלי עד להודעה חדשה", בהמשכו יש התייחסות מרומזת לציור, "מקורו של העולם התגלה כרקוב", ולקראת סופו מופיעה התייחסות מפורשת לציור:
"מקורו של העולם" ייוותר קפוא וסטטי, מטאפורה מתה,
טבע דומם מתחת לחצאית המיני הקצרה שלי
בפרויקט "עין הרע" משנת 2016 הציג מיכאל ליאני תצלום מטופל בו מוצג איבר המין הנשי של מעצבת האופנה ג'ניפר קים כפרפרזה לציור "מקורו של העולם".
בתצלום אבר המין מופיע אטום לחלוטין לאחר שעבר עיבוד דיגיטלי.
בראיון לאתר מאקו מספר ליאני "הצילום הזה מסמל בעיניי בדיוק את הגבול בין הפורנוגרפי לאומנותי, כשבמרכזו איבר מין מחוק לגמרי ועדיין מצולק.
כלומר, לא משנה איזה איבר היה שם אלא מה שקיים שם עכשיו, מעיין ברבי מודרנית".
בשנת 2018 העבודה הוצגה בתערוכה "חשומה" שאצר שרון תובל בבית האמנים תל אביב.
בניגוד למשפט המדינתי הפנים מדינתי, אשר מקורותיו ברורים וידועים ונקבעים במסגרת כללי היסוד של המשפט החוקתי של כל מדינה ומדינה, מקורותיו של המשפט הבין-לאומי הפומבי אינם ברורים.
סעיף 38 לחוקת בית הדין הבין-לאומי (היושב בהאג) קובע רשימה של מקורות שבית הדין צריך לפנות אליהם, שמלמדת מה הם מקורות המשפט הבין-לאומי:
כמו כן, סעיף 38 מונה שני מקורות משניים שניתן להיעזר בהם בזיהוי המקורות הראשוניים:
כתביהם של גדולי הסופרים המומחים אשר לאומות השונות.
האמנה היא במידת מה המקבילה במשפט הבין-לאומי הפומבי לחקיקה במשפט המדינתי.
סעיף 2 לאמנת וינה 1969 (אמנת האמנות) מגדיר אמנה כ"הסכם בין-לאומי הנערך בכתב בין מדינות ומוסדר על ידי המשפט הבין-לאומי".
עם זאת, מוכר כי אמנה בין-לאומית יכולה לנבוע מהסכם של ארגון בין-לאומי וגם אין צורך שתעשה בכתב.
האמנה, בניגוד למנהג, מבטיחה ודאות אולם היא חלה רק על הצדדים החותמים על האמנה.
מאידך, הליך יצירת האמנה אינו הליך מהיר ויכול להימשך שנים רבות.
כך לדוגמה אמנת וינה שנערכה ב-1969, נכנסה לתוקף רק בשנת 1980 לאחר ש-35 מדינות אשררו אותה (תנאי זה נדרש באמנה עצמה).
הסעיף מגדיר: "המנהג הבין-לאומי הוא ראיה לנוהג כללי שנתקבל בבחינת דין".
הגדרה זו מורכבת משני חלקים:
נוהג כללי - אלמנט חיובי הקיים בפרקטיקה.
שנתקבל בבחינת דין (אלמנט המתבסס על Opinio Juris - על פסק דין או עמדה משפטית, שהוא למעשה אלמנט סובייקטיבי הנוצר באמצעות דעתו של השופט הבא להחליט אם מדובר במנהג או לא).
שני החלקים צריכים להתקיים על מנת שניתן יהיה לקבוע אם קיים מנהג, ולא די באחד בהם.
דוגמה זו ממחישה את חשיבות קיומו של הרכיב השני שמבדיל בין כללי נימוס בין-לאומיים (הדדיות) לבין הכללים המחייבים משפטית.
מנהג בין-לאומי הוא למעשה כלל ברירת מחדל - המדובר במשפט מנהגי - ופונים אליו רק במקרה שאין אמנה בין-לאומית.
התייחסות המדינות השונות למנהג הבין-לאומי
התייחסות של המשפט הפנימי של המדינות למנהג הבין-לאומי שונה מהתייחסות המשפט הפנימי לאמנות.
במשפט הישראלי, לדוגמה, אמנה צריכה להיקלט באמצעות חוק של הכנסת, ובלא חוק שכזה אין לאמנה כל תוקף במשפט הישראלי הפנימי אף אם מדינת ישראל חתמה על האמנה.
בניגוד לאמנה, למנהג הבין-לאומי יש תוקף מחייב גם במשפט הפנימי.
בודקים רק מדינות עיקריות ורלוונטיות
נוהג כללי נוצר על ידי "זמן וחזרה" - הנוהג צריך להתקיים לאורך זמן ולחזור על עצמו מספר פעמים בפעולותיהן של מספר מדינות.
פסק הדין פאקט האבנה (Paquete Habana) משנת 1900 אשר נדון בפני בית המשפט הפדרלי של המחוז הדרומי של פלורידה, דן בתחולתו של המנהג על המשפט הפנימי.
בית המשפט קובע כי מצד אחד לא מספיק לבדוק מה עושות שתי המדינות שהן צד לסכסוך (כי זה לא כללי) ומאידך לא ניתן לבדוק מה עושות כל המדינות (כי אף פעם לא תהיה הסכמה בין כל מדינות העולם).
מסיבה זו מחליט בית המשפט כי על מנת לבדוק אם קיים מנהג יש לבדוק את ההתנהגות של מדינות מסוימות.
באותו מקרה תפסה ארצות הברית כלי שיט של מדינת קובה והלאימה אותו.
על מנת לבדוק אם ניתן לעשות זאת בדק בית המשפט מה עושות מדינות שהן מעצמות ימיות - בריטניה, צרפת, הולנד וארצות הברית וקובע למעשה כי יש לעשות חיתוך בין שני קריטריונים בבחירת המדינות לצורך ההשוואה.
מחד בוחר בית המשפט מדינות שהן מעצמות, מאידך בוחר מדינות ימיות, ולמעשה בית המשפט עושה חיתוך בין קבוצת ה"מעצמות" לקבוצת "המדינות הימיות".
המסקנה העולה מפסק הדין שיש לבחון את מעשיהן של המדינות העיקריות והרלוונטיות.
כך לדוגמה, בסכסוך בנושא נפט נבחן את נוהג המדינות שיש בהן נפט.
בסכסוך בנושא לוויינים נבחן את נוהגן של כל המדינות שלהן יש לוויינים, ובסכסוך בנושא שטחים כבושים יש לבחון את נוהגן של כל המדינות המחזיקות בשטחים כבושים.
בחינת עמדה של מדינה ביחס לנוהג
כאשר ירצה בית המשפט לבדוק את קיומו של נוהג, עליו להשתמש בכלים של המשפט הפנימי והפוליטיקה הפנימית של המדינה:
צווים והוראות של רשויות המדינה.
כמה פעמים צריכה התנהגות לחזור על עצמה על מנת שתחשב מנהג
מדינה יכולה להתנהג באופן דומה זמן רב ואז לחרוג מאותו אופן - החריגה אינה אומרת שהכלל לא קיים, אלא שהמדינה הפרה את הכלל.
דוגמה לקביעה זו ניתן לראות גם בהחלטה המייעצת בעניין מדיניות הנשק הגרעיני מיולי 1996. בהחלטה זו קבע בית הדין הבין-לאומי כי די בהתנהגות של מספר קטן של מדינות כדי לקבוע שקיים כלל (אם אין חילוקי דעות ביניהן) ואין צורך במספר רב של מדינות.
מנהג בין-לאומי מחייב את כל מדינות העולם - בין אם הסכימו לו או לאו; אמנות מחייבות רק את הצדדים החתומים על האמנות.
קיומו של מנהג מתגלה רק בדיעבד.
רק כאשר מדינה אחת תובעת מדינה אחרת בשל הפרה של המנהג יישב בית הדין הבין-לאומי ויחליט אם קיים מנהג או לא ואם הייתה הפרה או לא.
אין מדובר בכלל צופה פני עתיד (כמו חוק של מדינה שכולם יודעים אותו מראש) אלא בדבר שקשה לצפותו מראש.
אין היררכיה נורמטיבית בין אמנה למנהג והיחס ביניהן במשפט הבין-לאומי הוא שווה.
אם יש סתירה בין אמנה ומנהג, שניהם נמצאים באותו רובד נורמטיבי היררכי ומתייחסים אל שניהם כאל חוקים בעלי אותו מעמד - ויש לנהוג לפי כללי הפרשנות המקובלים בחקיקה פנימית:
"מאוחר ומוקדם" - פועלים לפי המאוחר מביניהם;
"כללי וספציפי" - מתייחסים לספציפי.
לדוגמה: במקרה של מנהג קודם ואמנה ספציפית - הוראות האמנה גוברות.
דוגמה לכללים אלה ניתן לראות בפסק דין המדף היבשתי משנת 1969 (North Sea Continental Shelf).
באותו מקרה מדובר היה בסכסוך בגין שימוש במדף היבשתי באירופה בין דנמרק, הולנד וגרמניה.
דנמרק והולנד היו חתומות על אמנה משנת 1958 בדבר השימוש במדף היבשת.
גרמניה לא הייתה חתומה על אותה אמנה ולכן לא חייבה אותה.
דנמרק והולנד טענו כי האמנה שנכתבה בשנת 1958 שיקפה מנהג בין-לאומי שהיה קיים קודם לכן.
בית המשפט קבע שאין מנהג כזה, אך קובע שבאופן תאורטי הדבר ייתכן.
טענה נוספת שנטענה על ידי דנמרק והולנד הייתה כי מאז החתימה על האמנה הפך הכלל למנהג בין-לאומי המחייב את כולם.
בית המשפט קבע כי באופן תאורטי זה אפשרי אך זה לא המקרה.
כדי שיקרה מצב כזה, קובע בית המשפט כי הסעיף באמנה צריך להיות סעיף בעל אופי מיוחד של יצירת נורמה ולא די בקיומו של סעיף המתייחס רק לצדדים הספציפיים החתומים על האמנה.
עקרונות כלליים של המשפט הבינ"ל
על מנת לקבוע אילו עקרונות כלליים קיימים במשפט הבין-לאומי ניתן לבחון מערכות חוקים לאומיות, פסקי דין לאומיים, מערכות פנים מדינתיות, ולראות מה משותף לכל שיטות המשפט.
כללים המשותפים לכל שיטות המשפט (כמו כללי הפרשנות לעיל, וכן כלל מעשה בית דין (Res Judicata) או כלל "כל הפרה מזכה סעד" קיימים בכל שיטות המשפט ולכן הן קיימים גם במשפט הבין-לאומי.
אמנם כלל התקדים המחייב אינו קיים במשפט הבין-לאומי (הכלל קיים רק בשיטת המשפט המקובל), ובית הדין יכול לסטות מהחלטותיו הקודמות, עדיין יכול בית הדין להסתמך על החלטותיו הקודמות (אף שאינו חייב לעשות כן).
כתבי מלומדים כשלעצמם לא מחייבים אך יכולים לשמש כראייה למקורות משפטיים מחייבים כגון מנהג ועקרונות כלליים.
מקור זה אינו מופיע בסעיף 38 לעיל אך החלטות העצרת הכללית, אף שאינן מחייבות מבחינה משפטית (להבדיל מהחלטות מועצת הביטחון) יכולות ליצור למעשה מנהג בין-לאומי (אולם בדרך כלל כאשר מועברת החלטה כזו, לרוב דווקא המדינה הרלוונטית להחלטה מתנגדת לה, ולכן לא ניתן לומר שיש מנהג).
"מקורות חברת מים בע"מ" היא חברת המים הלאומית של מדינת ישראל.
היא חברה ממשלתית הפועלת תחת אחריות הרשות הממשלתית למים ולביוב, משרד האנרגיה ומשרד האוצר.
החברה נוסדה בשנת 1937, ובמסגרת תפקידה במערך אספקת מים בישראל, במסגרת תחום פעילותה העיקרי, מקורות היא מפיקת וספקית המים הגדולה והעיקרית במדינת ישראל.
נכון למועד הדוח, לחברת מקורות כ-10,538 ק"מ של קווי מים פעילים, בריכות ומאגרים לצרכים תפעוליים, מתקני טיפול ומיהול מים וכן למעלה מ-700 תחנות שאיבה עם למעלה מ-2500 יחידות שאיבה לגבהי הרמה שונים.
עוד מפעילה החברה 20 מתקנים להתפלת מים מליחים בכושר ייצור של כ־49 מיליון מ"ק לשנה, ו-3 מתקנים להתפלת מי-ים בארץ ובעולם, בתפוקה של כ־37 מיליון קוב לשנה.
החברה מספקת מים למגזר הביתי, לחקלאות ולתעשייה, וכן לממלכת ירדן ולרשות הפלסטינית, בהתאם למחויבויותיה בהסכמים מדיניים.
"מקורות" מתפעלת כ-3,000 מתקנים בפריסה ארצית בתחומי אספקת מים, איכות מים, תשתיות, מכונים לטיפול בשפכים, התפלה ועוד.
בניין ההנהלה הראשי של החברה ממוקם בבית לינקולן שברחוב לינקולן 9 בתל אביב, אשר הוקם בשנת 1962.
פיתוח, הפקה ושילוב מים ממקורות רבים: מים עִיליים (אגמים ושיטפונות), מי תהום בעומקים ובמקומות שונים, השבת קולחים להשקיה חקלאית והתפלה.
הפקה וטיפול בסוגי מים שונים: מים מתוקים, מים מליחים, מי-ים, מי שפכים ביתיים ותעשייתיים.
אופטימיזציה של ניהול מקורות המים השונים להבטחת אספקת מים סדירה בכל זמן ועונה.
מערכת אספקת המים של "מקורות" מאחדת את מרבית מפעלי המים האזוריים, את "המוביל הארצי" ואת מפעל ירקון-נגב.
המערכת קולטת מים ממקורות שונים: הכנרת, אקוויפר ההר ואקוויפר החוף, מי ים מותפלים ומים מליחים מותפלים ומאפשרת ניוד, ויסות כמויות הפקה וגמישות תפעולית.
אספקת מים למשתמשים רבים: למגזר העירוני, החקלאי והתעשייתי, לממלכת ירדן ולרשות הפלסטינית.
שיפור מתמיד באיכות המים: באמצעות פיתוח ויישום יכולות לטיפול במים, מערכות ניטור ובקרה.
"מקורות" מבצעת פעילות שוטפת על מנת להבטיח כי איכות המים המסופקים מהמקורות השונים לצריכה ביתית תעמוד ב"תקנות בריאות העם" של משרד הבריאות.
שמירה על ביטחון מים: לצורך אספקת מים רציפה בכמות הנדרשת ובאיכות ראויה לשתייה לנוכח איומי ביטחון.
התפלת מים מליחים ומי-ים: פיתוח מקור מים נוסף על ידי התפלתם של מים מליחים ומי-ים בתהליך "אוסמוזה הפוכה" באיכויות שונות.
טיפול בשפכים והשבת קולחים: שיפור איכותם של מי הקולחים המושבים להשקיית גידולים חקלאיים, כך שישמשו כמקור מים נוסף.
"מקורות" אחראית לטיפול ב-42% ממי הקולחים המטופלים בישראל (180 מיליון מ"ק לשנה מתוך 430 מיליון מ"ק שפכים מטופלים בשנה) בשמונה מתקנים בגדלים שונים.
"מקורות" משיבה כ-60% ממי השפכים המטוהרים לשימוש בחקלאות.
תפיסת שיטפונות לצורך שימוש עתידי בעת הצורך להשקיה חקלאית או שתייה.
בשנת 2004 הקימה החברה את®WaTech (ווטק), המרכז ליזמות ושיתופי פעולה, במטרה לקדם ולפתח את טכנולוגיות המים במקורות ובמדינת ישראל, להגדיל יכולת הייצוא של הקבוצה, וכן לסייע לחברה בניהול מערכת המים באופן יעיל יותר, חסכוני ובר קיימא.
במסגרת פעילות מרכז WaTech התבצעו פרויקטים עם חברות הזנק או חברות בוגרות המפתחות טכנולוגיות חדשניות ומקורות מהווה עבורן אתר אלפא, ביתא או הדגמה לטכנולוגיות.
בשנת ,2019 בעקבות החלטת ממשלה 3837 להשקעה בחברות הזנק על ידי חברות ממשלתיות, תחום המחקר והפיתוח שינה פניו במקורות.
יחידת WaTech ממקדת את מאמציה בהשקעות בחברות הזנק, מקדמת חדשנות פנימית בקרב עובדי החברה, תומכת בשיתופי פעולה עם אקדמיה, מוסדות מחקר וחברות טכנולוגיות מהארץ ומהעולם, בהתאם לצורכי החברה ובמסגרת תוכנית עבודה רב שנתית, וכן מטפלת גם בכל נושא הקניין הרוחני לרבות הרישום ההגנה ובחינת יכולות המסחור, והכל בהתאם להחלטות הממשלה.
החברה מעורבת בפרויקטים לשמירת איכות הסביבה במתקניה הכוללים צמצום זיהום אור, ומזעור השפעות צמחים פולשים בתשתיות.
פרויקטים אלו ממומנים על ידי החברה להגנת הטבע ורשות הטבע והגנים.
מהקמת החברה ועד קום המדינה
בשנת 1935, החלו קידוחי מים בעמק זבולון במסגרת תכנון מפעל השקיה מרכזי לעמק יזרעאל המערבי ביוזמתו של לוי שקולניק (אשכול) ועל פי הצעתו של המהנדס שמחה בלאס.
בשנים 1935 ו-1936 החל בלאס לתכנן את התוכניות הראשונות של חברת "מקורות", שהוקמה לאחר מכן.
בשנת 1937 פורסם "תזכיר ההתאגדות של חברה מוגבלת במניות" (כלומר בע"מ).
על פי התזכיר הוגדר תפקידה של חברת המים שעמדה לקום: "להוציא לפועל ולעשות את כל הדברים הנחוצים, או המתאימים, להשגת מים, אגירתם, מכירתם, מסירתם, הפצתם והמצאתם".
על התזכיר חתמו נציגי הסוכנות היהודית, קק"ל, חברת "ניר" ההסתדרותית והמרכז החקלאי – ויישובים חקלאיים בעמק יזרעאל המערבי.
כשבועיים לאחר מכן נרשמה החברה כחוק במשרדי ממשלת המנדט תחת השם "מקורות".
ההון שעמד לרשות החברה בתחילת דרכה נאמד ב-85 אלף לירות והיא מנתה שישה עובדים.
בראש החברה עמד לוי אשכול והבעלות עליה הייתה מחולקת בין חברת ניר (50%), הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל (25% כל אחת).
מפעלה הראשון היה מפעל הקישון אשר הוקם על פי תוכניות המהנדס שמחה בלאס, מהנדסה הראשי שלה קום המדינה.
הקמת המפעל התאפשרה ומומנה באמצעות כספי הסכם ההעברה אשר נחתם בין שלטונות גרמניה הנאצית לבין הסוכנות היהודית, והוא סיפק מים ל-13 יישובים חקלאיים (מהם אחד שהוקם הודות למפעל), 3 יישובים עירוניים (מהם 2 שהוקמו הודות למפעל) וכן לחיפה (הדר הכרמל והר הכרמל).
המפעל התבסס על קידוחי מים בעמק זבולון בסמוך למושב כפר חסידים והקיבוצים אושה ויגור אשר הוזרמו באמצעות תחנת שאיבה מרכזית בסמוך לקיבוץ שער העמקים אל צינור באורך 17 ק"מ אל ישובי עמק יזראל המערבי.
ספיקתו של המפעל נאמדה בארבעה מיליון מ"ק מים בשנה, ולנוכח גידול האוכלוסין והמחסור במזון באותה תקופה אִפשר המפעל את הרחבת שטחי השלחין בעמק.
בנוסף לקידוחים בשולי העמק ולהנחת צינורות מים שהוליכו מים מהגליל המערבי, תוכנן בשנים מאוחרות יותר גם לאגור את מי השיטפונות באגן נחל קישון באמצעות בניית אגם אגירה – אגם כפר ברוך.
מאגר כפר ברוך היה האגם התפעול העיקרי להשקיית שדות העמק עד שנת 1984, שבה הורחב מפעל ההשקיה, סמוך לו נבנה מאגר מעלה הקישון וארבעה מאגרים נוספים הוקמו בפריפריה.
מקורותיו העיקריים הם הקולחים המטוהרים המגיעים ממכוני הטיהור של חיפה והקריות ומי שיטפונות.
1939 - תוכנית "הפנטזיה" - ד"ר ארתור רופין, ראש מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית, שלימים כונה "אבי ההתיישבות היהודית", ביקש משמחה בלאס להכין לו תוכנית "פנטזיה" להשקיית הנגב.
כעבור מספר חודשים הגיש בלאס לרופין את התוכנית, שכללה שלושה שלבים: הבאת מי קידוחים קרובים, הבאת מי הירקון לנגב והבאת מים מצפון המדינה לנגב.
התוכנית החלה לקרום עור וגידים טרם קום המדינה, ועם חנוכת "המוביל הארצי" היא התגשמה: מים הגיעו מהכנרת למרחבי הנגב!
ב-1939 הגיש שמחה בלאס לארתור רופין, ראש מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית תוכנית "פנטזיה" להשקיית הנגב אשר התגשמה עם חנוכת המוביל הארצי.
ב-12 בפברואר 1941 הפנה בלאס ל"מקורות" תזכיר בשם "תוכנית ישוב מדבריות ארץ ישראל מהנחלים".
בדצמבר 1941 קבלה ועדת בדיקה של "מקורות" את הצעתו של בלאס להקים משרד טכני מיוחד שיעבד את תוכניות מפעל המים הארצי ובשנת 1942 החל המשרד לפעול.
ב-14 באפריל 1943 הציג שמחה בלאס את התוכנית להקמת המוביל הארצי לראשונה בפני ברל כצנלסון, ממנהיגיה הראשיים של תנועת העבודה, חבר הנהלת הסוכנות היהודית, הגזבר, אליעזר קפלן, וראשי "מקורות", לוי אשכול, פנחס ספיר ויושב ראש הדירקטוריון אברהם גרנות.
ב-1943 נמצאה כמות מים בקידוחים באזור ניר עם-גברעם.
כמות המים שנמצאה בקידוחים שבאזור ניר עם אפשרה להקים את מפעל המים הראשון בנגב.
המפעל כלל תחנת שאיבה ובריכה בנפח של 1,000 מ"ק, ומילא תפקיד חשוב במאבק על קביעת גבולות הנגב המערבי.
מכאן יצאו צינורות אל 11 הנקודות שעלו על הקרקע בנגב, במוצאי יום הכיפורים תש"ז-1946.
1943 - תוכניות לפיתוח מקורות המים בארץ ישראל - על בסיס תזכיר שכתב בנושא "ישוב מדבריות א"י על ידי משיכת מים מהנחלים", ביקש שמחה בלאס מחברת "מקורות" בשנת 1941 אישור לעיבוד תוכנית מפורטת למפעל המים הארצי.
באפריל 1943 הוא הציג את התוכנית לראשונה בפני ראשי "מקורות", לוי אשכול ופנחס ספיר, וחבר הנהלת הסוכנות היהודית והגזבר, אליעזר קפלן.
חודש לאחר מכן סיים בלאס את ספרו: "אוצרות המים בארץ ישראל, סיכויי השקאה ופיתוח הידרו-אלקטרי", ובו תוכנית מפורטת בנושא פיתוח כל מקורות המים בארץ ישראל.
1944 - אספקת מים ליישובי עמק בית שאן - בשנת 1944 נחתם הסכם בין חברת "מקורות" לבין יישובי עמק בית שאן, שמימיהם סופקו בראשית דרכם ממקורות מקומיים, לאספקת מים על ידי החברה.
עם חתימת ההסכם החלה "מקורות" בפיתוח מקורות המים באזור והעברת כמויות מים גדולות ליישובים החקלאיים בעמק.
1947 - הנחת הקו הראשון לנגב - בשנת 1947 הניחה "מקורות" את הקו הראשון לנגב, אשר תרם לעיצוב גבולותיה של מדינת ישראל.
בתוכנית שגיבשו הבריטים יועד הנגב הצפוני להיות חלק מהמדינה הערבית.
ראשי היישוב החליטו להקים מיידית 11 יישובים חדשים: אורים, בארי, גלאון, חצרים, כפר דרום, משמר הנגב, נבטים, נירים, קדמה, שובל ותקומה.
כדי לאפשר את קיום היישובים הניחה "מקורות" את "הקו הראשון לנגב", שהוביל אליהם מים מקידוחים באזור ניר-עם וגברעם.
צינורות ה-6 אינץ', שיובאו מלונדון, היו בעלי דופן עבה במיוחד, כדי למזער את הנזקים מהפצצות הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
בשל עלותם הם כונו "צינור השמפניה" כי היו יקרים כמחירו של משקה השמפניה.
הבדואים והערבים שישבו באזור לא הסכימו שהצינורות יעברו ביישובים שלהם, וחיבלו בהנחת הקו.
הפתרון היה הגנה על הקו על ידי כוחות מיחידות הפלמ"ח וצוותי תיקון מיישובים רבים ברחבי הנגב.
הקו סיפק מי שתייה ליישובים והשקה שטח של 20–30 דונם בכל משק.
"מקורות" קדחה כ-15 בארות באזור גבר-עם וניר-עם.
במהלך תקופת מלחמת העצמאות ב-1948, הקימה מקורות ברכות ותחנות שאיבה.
הזרמת המים חיזקה את האחיזה היהודית בנגב ואִפשרה ליישובים הקטנים והמבודדים להחזיק מעמד, כפי שאמר אחד מחברי ועדת החקירה "אונסקופ" של האו"ם, שביקר בנגב באוגוסט 1947: "צינור המים הזה ייתן לכם את הנגב".
היישובים המוריקים שכנעו את ועדת האו"ם לכלול את הנגב בשטחי המדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
1948 - "קו השילוח לירושלים" - "הקו הראשון לירושלים" הוקם בשנת 1936 על ידי ממשלת המנדט הבריטי והזרים כ-4 מיליון מ"ק מים בשנה מראש העין לירושלים דרך צינור בקוטר 18 אינץ'.
הקו סבל מחבלות חוזרות ונשנות מצד הערבים.
בתחילת מלחמת העצמאות פעל הקו, אך באביב 1948, עם השתלטות הערבים על תחנת המוצא בראש העין ועל תחנת השאיבה בלטרון, ולאחר פירוק קטע מהצינור באזור לטרון, חדלו המים לזרום לעיר.
לוי אשכול, מנהל "מקורות" הראשון ועוזר שר הביטחון באותם הימים, הטיל על צוותי החברה "משימה לאומית" רבת משמעות: הנחת קו מים לבירה הנצורה.
במבצע נועז ורב תושייה הצליחה "מקורות" במהלך תקופת מלחמת העצמאות להניח צינורות, להקים בתי שאיבה ובריכה, ולהניח קו בקוטר "10-"12 לאורך תוואי "דרך בורמה" – "קו השילוח".
הקו נקרא על שם מפעל המים העתיק שהציל את ירושלים בימי המלך חזקיהו, בתקופת הבית הראשון.
"מקורות" שאבה מים מבארות באזור רחובות והזרימה אותם לחולדה ומשם ב"קו השילוח" אל שער הגיא ואל ירושלים, שזה עתה יצאה מן המצור.
בתום המלחמה הוכרזה העיר ירושלים כבירת מדינת ישראל.
"קו השילוח", שהיה פתרון זמני, לא נתן מענה לצורכי העיר המתפתחת ופורק לאחר הנחת "הקו השני לירושלים".
1949 - תנופת פיתוח של מפעלי מים- שנות הארבעים התאפיינו בהתרחבות פעילותה של "מקורות" ופיתוח מפעלי מים רבים ברחבי הארץ.
1953 - קו מעין עין זהב קריית שמונה למנרה - המים של מעיין עין זהב בעמק החולה נתפסו על ידי חברת מקורות ולספקם לעולים החדשים שהגיעו לא מכבר לקריית שמונה.
חברת מקורות הניחה צינור מים בקוטר 20 אינץ' ממעין עין זהב לקיבוץ מנרה, לאורך 9 קילומטר, ובהפרש גבהים של 760 מטר וב-28 במאי 1953, נחנך לראשונה קו מים לקיבוץ ולראשונה היה לקיבוץ אספקת מים סדירה, במקום אספקה במכליות ומאגר מי גשמים.
בהמשך צורפו עוד שני יישובים מגב ההר מרגליות ומשגב לקו המים.