tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת האגודה הייתה איסוף כסף למען רכישת ספרי לימוד לנערות הזקוקות לכך.
אירוע התרמה לאגודה הוכתר בהצלחה ואף הוזכר בעיתונים המקומיים.
גולדה התעקשה על לימודים בבית ספר תיכון, והתעמתה על כך עם אמה.
אחותה שיינה ובעלה סיפקו לה פתח מילוט.
למרות זאת, רשמה גולדה את עצמה, ללא ידיעת הוריה, לבית ספר תיכון ברובע הצפוני של מילווקי, ובספטמבר 1912 החלה את לימודיה שם.
לאחר שהוריה ניסו לשדך לה את משה גודשטיין, סוכן נדל"ן אמיד שגילו היה כפול מגילה, החליטה גולדה לברוח מהבית.
אחותה שיינה הציעה לה לעבור אליה לדנוור, וגולדה הסכימה והחלה לאסוף כסף בחשאי עבור הנסיעה באמצעות שיעורים פרטיים שהעבירה למהגרים שהגיעו למילווקי.
בפברואר 1913 כתבה פתק להוריה וביקשה מהם סליחה על כך שהיא פוגעת בהם.
לאחר מכן יצאה מביתה ועלתה על רכבת לדנוור, שם נפגשה עם שיינה.
לאחר כשנה, כשהייתה בת 16, שכרה גולדה דירה משלה בדנוור ועזבה את ביתה של שיינה.
מספר חודשים לאחר מכן התחדש הקשר בין גולדה לבין אביה.
תחילה שלח לה מכתב ובו בקשה שתחזור, למען אִמהּ.
כששמע על מצוקת בתו, חזר וביקש ממנה לחזור למילווקי.
לבסוף חזרה גולדה למילווקי בקיץ 1915, כשנתיים לאחר עזיבתה.
בתקופה בה שהתה אצל אחותה ובעלה, התוודעה לחבורת הצעירים היהודים הסוציאליסטים שהתאספה בביתן.
שיחותיהם ורעיונותיהם הציוניים ריתקו אותה.
בייחוד נמשכה ליצירותיו של אהרן דוד גורדון, מהוגי הדעות החשובים של הציונות הסוציאליסטית.
אחד מהאורחים היה מוריס מאירסון, לימים בעלה, שמשך את ליבה בידיעותיו הרחבות ובאהבתו למוזיקה ולשירה.
מאירסון היגר לאמריקה מפלך ליטא של האימפריה הרוסית.
כשחזרה למילווקי בגיל 17, שבה גולדה הצעירה להתגורר עם הוריה בבית המרווח שרכשו.
הוריה היו פעילים בקהילה היהודית במילווקי, והצליחו לקנות לעצמם מעמד בה, ולא התנגדו עוד לרצונה של בתם לרכוש לעצמה השכלה.
היא סיימה את לימודיה בתיכון והמשיכה ללימודים בסמינר למורים (היום האוניברסיטה של ויסקונסין-מילווקי), שם למדה שני סמסטרים.
לאחר מכן לימדה בבתי הספר הציבוריים של מילווקי.
בעת מלחמת העולם הראשונה, פתחה, ביחד עם אביה, קרן צדקה למען יהודים באירופה שאיבדו את ביתם.
עוד בשנת לימודיה האחרונה, הוגדרה על ידי הצעירים היהודים שחיו אז במילווקי כפעילה ציבורית המזוהה עם התנועה הציונית.
בשל שליטתה בשלוש שפות, נשלחה גולדה על ידי פועלי ציון לערים ברחבי ארצות הברית.
גולדה המשיכה לגלות עניין רב בפעילות במסגרת מפלגת "פועלי ציון", ואף ארגנה הפגנה נגד פרעות פטליורה באוקראינה.
בהדרגה, בהשפעת בואם לעיר של מבקרים מארץ ישראל כדוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, התגבשה בה נחישות לעלות לארץ ישראל, אך מוריס התנגד לכך.
במחאה על סירובו של מוריס לעלות עמה לארץ ישראל, עזבה גולדה את מילווקי בתחילת 1917, מאוחר יותר עברה לשיקגו, שם שהתה מספר חודשים.
השניים שבו להיות יחדיו כעבור מספר חודשים, לאחר שגולדה הצליחה לשכנע את מוריס לעלות עמה ארצה.
מוריס לא היה ציוני אדוק כגולדה, ועיקר עניינו היה ביצירה האמנותית של ההוגים הציוניים.
ראייתו הייתה לקויה והוא היה נמוך, והיו אלו האינטלקט, ההומור העצמי, הצניעות והנימוסים שלו שקסמו לגולדה.
ב-24 בדצמבר 1917 התחתנה עִמו בבית הוריה במילווקי, ועל אף שהעדיפה חתונה אזרחית, שכנעו אותה אמה ומוריס לערוך נישואים יהודיים.
כדי לחסוך כסף לקראת המסע לארץ ישראל, גולדה החלה לעבוד כספרנית בספרייה מקומית.
כאשר ביקשה להתנדב לגדודים העבריים במטרה לסייע לבריטניה במלחמתם באימפריה העות'מאנית, מפקדם של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי סירב לכך בשל היותה אישה.
גולדה זכתה להכרה על פעילותה כשנבחרה על ידי הקונגרס היהודי האמריקאי לאחת מהצירות של "פועלי ציון" במילווקי בוועידה הארצית של הקונגרס בדצמבר 1918, שכונס לקראת ועידת השלום בפריז שנערכה בתום המלחמה.
למורת רוחה של משפחתה, היא הרבתה בנסיעות פוליטיות על חשבון זמנה עם בעלה.
היא מלאה תפקיד פעיל בישיבות הקונגרס הנבחר בפילדלפיה, בו הוחלט, בהמשך להצהרת בלפור, שהתנועה הציונית תומכת בהקמתו של בית לאומי יהודי בארץ ישראל בחסות מנדטורית של האימפריה הבריטית.
לאחר שהייתה פעילה ב"פועלי ציון" במשך שנתיים, החליטה גולדה לפרוש מפעילות בה.
באותו זמן החלה לשקול ברצינות לעלות לארץ ישראל, המניע לכך היה ככל הנראה תחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל והכוונה לשנות את השלטון בארץ ישראל מצבאי לאזרחי.
סיבה נוספת לכך הייתה ככל הנראה קשורה גם לסיום פעילותה ב"פועלי ציון".
בקיץ 1920 החלו גולדה ומוריס את ההכנות לעלייתם לארץ ישראל.
הם עזבו את מילווקי ועברו להתגורר בשכירות בשכונת שבניו יורק בספטמבר אותה שנה, בדירה בה התגוררו יחד עם שני זוגות נוספים, שגם הם התכוונו לעלות לארץ ישראל.
בינואר 1921 הגיעה גולדה לביתה של שיינה בשיקגו, שם שמעה שיינה לראשונה על החלטתה לעלות לארץ ישראל, והחליטה להצטרף אליה
ב-23 במאי 1921 הפליגו מאירסון ואחותה עם משפחותיהן לארץ ישראל בספינת קיטור בשם "פוקהונטס" (Pocahontas).
הנסיעה, שהייתה צפויה לארוך שבועיים, ארכה 44 ימים והייתה רצופת אסונות ואירועים חריגים, בהם שביתת מלחים, התאבדותו של רב החובל, והתערערות נפשו של אחיו.
הספינה הגיעה לבסוף ליפו, אולם הסבלים הערבים סירבו להוריד את העולים לחוף, והספינה המשיכה לנמל אלכסנדריה שבמצרים.
משם הגיעה מאירסון ושאר העולים ב-14 ביולי 1921 ברכבת לתל אביב.
עם הגעתן לארץ ישראל התגוררו שתי המשפחות בדירה שכורה ביפו, וגולדה החלה לשמש כמורה מחליפה בגימנסיה העברית "הרצליה", ולימדה ילדים אשר התקשו באנגלית.
לימים, השתמשה בימיה הראשונים בארץ ישראל כדי להמחיש לעולים חדשים את העובדה שגורלם שפר עליהם.
היא לא זכתה לסיוע ממשרד לקליטת עלייה, איש לא הופקד על עזרה לה ולמשפחתה במגורים ובלימוד עברית (העולים מצִדם ראו המחשה זו לעיתים כהתנשאות וכהטפת מוסר, כפי שהודתה גולדה עצמה).
בספטמבר 1921 הגישו הזוג בקשה להתקבל לקיבוץ מרחביה בעמק יזרעאל, שבו היה לזוג מאירסון ידיד ותיק מאמריקה.
במרחביה חששו תחילה ממי שנראתה כבת תפנוקים אמריקאית שבהגיעה לארץ ישראל העדיפה לעסוק בהוראת אנגלית ולא בעבודת כפיים, אולם בסוף ניאותו לקבלה.
מאירסון נהנתה מחיי הקיבוץ והתמחתה בגידול עופות.
אולם בעלה התקשה להסתגל לתנאי החיים הקשים ולחוסר הפרטיות ומלכתחילה כלל לא רצה להגיע לקיבוץ.
הוא אף סירב להביא ילד לעולם שיגדל בדרך השיתופית שהייתה נהוגה אז בקיבוץ.
בעקבות מחלתו ונפילתו למשכב למשך כמה שבועות, המליץ להם הרופא לעזוב את מרחביה בהקדם.
מאוחר יותר, נבחרה גולדה לחברת מזכירות מועצת הפועלות, והחל מ-15 בדצמבר 1922 נכחה בדיוני המועצה בתל אביב.
מ-7 עד 10 בינואר 1923 נאמה ביידיש בוועידתה השנייה של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל כנציגת מועצת הפועלות ומרחביה מטעם מפלגת "אחדות העבודה".
בנאומיה בוועידה טענה כי מועצת הפועלות צריכה להפוך לגוף נפרד מההסתדרות, בניגוד לדעתה של עדה פישמן.
באביב באותה שנה חלה מוריס.
ייתכן שהייתה זו מלריה אך מכל מקום פסק הרופא שבדק אותו כי על הזוג לעזוב את הקיבוץ.
במרץ 1923, לאחר שהות של כשנה וחצי בקיבוץ, עזב הזוג את הקיבוץ, ובאוקטובר באותה שנה עבר להתגורר בביתה של שיינה בעיר.
לאחר מכן עברו לשכונת נחלת אחים בירושלים, שם סידר להם דוד רמז עבודה במשרדי סולל בונה.
מוריס עבד בהנהלת חשבונות וגולדה עבדה כקופאית במשרה חלקית.
את שנותיה בעיר תיארה לימים כ"אומללות ביותר בחייה".
היא סיפרה שכדי להכניס את בתה לגן היה עליה להתנדב לכבס את בגדי כל הילדים שבו, משום שלא הייתה יכולה לעמוד בתשלום הנדרש מההורים.
במאי 1923 השתתפה בוועידת הקבוצות שהתקיימה בדגניה א'.
בוועידה היא דיברה יידיש, היות שעוד לא שלטה בעברית.
בזיכרונותיה כתבה גולדה כי הוועידה רוממה את רוחה.
הן בשל היעדר ההגשמה החלוצית והן בשל העוני, גולדה עזבה את ירושלים במרץ 1925, לאחר חצי שנה בלבד, וחזרה למרחביה יחד עם מוריס ובנם.
אולם בסתיו של אותה שנה חזר הזוג לדירתם הקודמת בירושלים.
חצי שנה אחר כך, במאי 1926, ילדה את בתה, שרה.
במחצית השנה הוריה של מאיר עלו לארץ ישראל והתיישבו בהרצליה.
ב-1927 הציע לה דוד רמז, שהתיידד עמה, היה ער למצוקתה, ולימים אף הפך למאהבה, לשמש מזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות.
גולדה הסכימה, ובישיבת מועצת הפועלות בדצמבר אותה שנה נבחרה לתפקיד, החלה אותו בינואר 1928 ועברה לתל אביב.
במקביל שימשה כחברת הוועד המפקח הארצי של "קופת חולים" מאז הקמתו בנובמבר 1927 ועד 1933, אולם היא כמעט לא השתתפה בישיבותיו.
לעומת זאת, בעלה מוריס החל לעבוד כמתורגמן מאנגלית לעברית בהסתדרות.
תפקידה הפך את מאירסון, שהייתה שייכת למפלגת "אחדות העבודה" שלימים הפכה למרכיב מרכזי של מפא"י, לראש ארגון נשים ציוני גדול.
היא ניהלה חיים עמוסי פעילות ונסיעות, והייתה לנואמת נחשבת.
ביוני 1928 הציעה עצמה כשליחה לארצות הברית מטעם מועצת הפועלות, למען גיוס כספים לטובת ההסתדרות.
שליחים מטעם ההסתדרות יצאו לארצות הברית עוד בשנת 1926, וב-1928 החלה גם רחל ינאית בן-צבי לשמש כשליחה כזאת, במגמה שהתמקדה בעיקר בארגון הנשים האמריקאי.
באותה שנה ביקשו ממנה ראשי ההסתדרות לנאום בוועידה העולמית של ויצו בברלין שהתקיימה בקיץ 1928. בין ויצו למועצת הפועלות היה משבר באותה תקופה, המשבר בנוגע לחלוקת הכספים של ויצו.
דוד בן-גוריון, דוד רמז וחבריהם חששו שגולדה תסכם לבדה עם ראשי ויצו את הנושאים שהיו אז במחלוקת, מאחר שעמדתם הייתה מנוגדת לשלהם.
בשל כך, הוחלט כי היא תצטרף לעדה פישמן בוועידה, אולם פישמן סירבה, וטענה כי לא ניתן לסמוך על גולדה.
ראשי ההסתדרות דחו את טענתה, וביולי 1928 הייתה מאירסון לצירה בוועידה מטעם מזכירות מועצת הפועלות.
במהלך הוועידה נוצר קשר בין ויצו למועצת הפועלות לאחר מאבק משותף של גולדה ופישמן.
בעוד שפישמן נאמה בוועידה, גולדה כלל לא הוזמנה לנאום בה, והיא הגדירה את הוועידה כמתסכלת וכלא יעילה.
כאשר פישמן העלתה הצעה שתאשר כי לארגון הנשים האמריקאי יש זיקה פוליטית ל"פועלי ציון", דרשה גולדה מחברי מזכירות מועצת הפועלות לדחות את ההצעה.
ההחלטה על הצעת פישמן לא צלחה במזכירות מועצת הפועלות, ובשל כך הועברה לוועד הפועל של ההסתדרות, שם נדחתה ברוב של 5 נגד, 3 בעד, ו-2 נמנעים.
פישמן העלתה את הצעתה שוב ב-5 בנובמבר 1928 בישיבת מזכירות הוועד הפועל, ונדחתה בשנית.
בשלהי אותה שנה, הוחלט כי גולדה תשהה במשך כחצי שנה לפחות בארצות הברית, למען גיוס כספים עבור ארגון הנשים האמריקאי וצירוף חברות חדשות.
יוכבד בת-רחל החליפה אותה בתפקידה במועצת הפועלות.
היא החלה את שהותה בארצות הברית בנובמבר אותה שנה.
לפני שעמדה לחזור לארץ, הוחלט כי היא תשמש כצירה מטעם "פועלי ציון" בקונגרס הציוני העולמי ה-16 שנערך בקיץ 1929, אך גולדה כלל לא נאמה בו.
בקונגרס לא ייצגה גולדה את אחדות העבודה, אלא את הסניף האמריקאי של "פועלי ציון".
לבסוף, חזרה לארץ בסוף אוגוסט 1929.
עוד כשהייתה בארצות הברית, נודע לגולדה שהיא תצטרך לשוב למזכירות מועצת הפועלות.
דוד רמז חשב שגולדה היא היחידה שתוכל לבלום את עדה פישמן במועצה.
מששמעה על כך פישמן, היא החלה לבקר את שליחותה של גולדה בארצות הברית, ובין היתר האשימה אותה שהיא בוגדת בתפקידה מאחר שהיא מייצגת את מפלגתה, ולא את מועצת הפועלות.
בינואר 1930 התפטרה מאיר מתפקידה כמזכירת מועצת הפועלות.
במרץ אותה שנה החליפה אותה שושנה גולדין.
גולדה נשארה במועצת הפועלות כחברת "המזכירות המורחבת", אך כחברה בה בלבד.
בסוף מאי אותה שנה יצאה לבריטניה ושהתה שם עד סוף יולי למען איסוף תרומות למפלגתה ולהסתדרות.
במקביל, השתתפה כנציגת מפא"י בשלוש ועידות שהתקיימו בבריטניה: ועידת מפלגת הלייבור ונשותיה, וועידת פועלי ציון באנגליה.
היא חזרה לתל אביב בראשית אוגוסט.
בבחירות לאספת הנבחרים השלישית, שובצה גולדה במקום ה-20 ברשימת מפא"י לבחירות.
ב-5 בינואר 1931 הסתיימה ספירת הקולות, מפא"י זכתה ברוב מוחץ, וגולדה נבחרה לאספת הנבחרים השלישית.
בפברואר אותה שנה השתתפה במושבה הראשון של האספה.
חודש אחר כך השתתפה בדיוניה של מועצת ההסתדרות, שהתוותה את מדיניות ההסתדרות.
באותו הזמן הופעלו עליה לחצים רבים לצאת שוב לשליחות באמריקה.
מוריס התנגד לכך, היות שהטיפול בילדיהם הועבר ישירות אליו ואל המטפלת שלהם, תהילה שפירא.
מה גם שבאותה העת התגלתה אצל הבת שרה מחלת כליות.
בראשית 1931 השתפר מצבה של שרה, וגולדה החליטה שבסתיו תצא לארצות הברית.
לאחר שזלמן שזר הצליח לשכנע את חברי המפלגה למנות עורך זמני במקומו לעיתון דבר ובכך לאפשר לו לשהות בארצות הברית למשך תקופה ארוכה, גולדה אישרה רשמית כי היא מוכנה לצאת שוב לשליחות.
ב-30 בספטמבר 1931 יצאה לארצות הברית.
שז"ר הגיע לניו יורק חודש אחריה.
ביוני 1932 הפציר בה מוריס לחזור ארצה עקב מצבה הבריאותי של שרה, וגולדה נענתה.
כשחזרה לארץ נדהמה לראות עד כמה הידרדר מצבה של שרה.
באישור מוריס, הוסכם כי היא תנותח בניו יורק.
למרות אזהרות הרופאים לפיהן שרה עלולה למות, יצאו גולדה וילדיה לניו יורק באוגוסט 1932. שרה נותחה בבית החולים "בית ישראל" במשך שישה שבועות, עד שהחלימה.
במהלך שהות זו בארצות הברית ניהלה גולדה את ה"פיוניר וומאן", ובוועידה השנתית של הארגון שנערכה בטורונטו מ-27 עד 30 באוקטובר נבחרה למזכירתו.
היא עסקה בפעילות ציונית ובאיסוף תרומות כמזכירת ארגון הנשים למען החלוצות.
ביתה שרה קיבלה שם טיפול רפואי למחלת הכליות הקשה שממנה סבלה.
עם חזרתה מונתה למזכירת "הוועד הפועל", ההנהגה העליונה של ההסתדרות, שבה כיהנה לצד אישים כדוד בן-גוריון, דוד רמז וברל כצנלסון.
היה לה תפקיד מרכזי במימוש רעיון ה"מפדה", מס שנגבה מחברי ההסתדרות לשם סיוע למובטלים.
היא סיימה את שליחותה ביולי 1934.
לאחר ששבה לארץ התגוררה בחדר זמני בתל אביב, וביקשה לעבור לקיבוץ.
עד לקבלת ההחלטה בעניין החליטה לעבור לעין חרוד.
היא גם נדדה עם ילדיה לביתה של בבה אידלסון, מזכירת מועצת הפועלות וממקורבותיה של גולדה, אך לבסוף בקשתה סורבה.
גולדה שכרה דירה בתל אביב ושלחה את שני ילדיה ללימודים בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, שבו למדו גם יצחק רבין ושולמית אלוני.
לאחר מכן טיפלה במספר נושאים מטעם הוועד הפועל לבקשת דוד רמז.
רמז ביקש ממנה לעמוד על זכויותיהם של חברי ההסתדרות במספר מוסדות, כמו הצבא הבריטי, לדאוג לפיתוח יחסי החוץ של הארגון, לטפל באנשים שהגיעו לראות את הארגון מחוץ לארץ ולעסוק בבעיות שהיו קשורות למחפשי עבודה ביישוב.
מאיר תמכה בהסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי, אם כי הסתייגה מהם מעט.
היא אף הייתה מעורבת בדיונים לאישור ההסכמים.
אולם לבסוף תמכה בכך שהוועד הפועל של ההסתדרות יכריע בעניין.
בהמשך התנגדה לאישור החלק השני של ההסכם.
לבסוף ההסכם נדחה לאחר משאל בין חברי הוועד במרץ 1935.
באוגוסט אותה שנה יצאה לשווייץ והשתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-19. חודש לפני כן הוצע לה לשמש באופן רשמי כשליחת ההסתדרות בארצות הברית אך היא התעקשה להישאר בארץ ישראל.
לבסוף נאלצה להסכים ובשלהי דצמבר יצאה לארצות הברית לפרק זמן של שמונה חודשים כנציגת ההסתדרות, יחד עם זלמן שזר.
בעת שהותה בארצות הברית פרץ המרד הערבי הגדול.
היא שמעה על כך במהלך שהותה שם אך לא ייחסה לו חשיבות רבה.
בשלהי יולי 1936 חזרה לארץ.
היא דחתה את טענות המנהיגים הערביים למרד וטענה כי מספר הערבים בארץ ישראל הוכפל מאז ראשית ההתיישבות העברית.
היא התנגדה לדרישת המנהיגים להפסיק את העליות גם לאחר אלפי מאורעות הדמים שאירעו באותה השנה.
כשנתבקשה להסביר את מניעיהם של המנהיגים הערביים טענה כי רצונם הוא "לגזול מאיתנו את ארצנו".
אף על פי כן, היא תמכה במדיניות ההבלגה של ההגנה וטענה כי היא " הדרך היחידה, והדרך המוסרית היחידה".
את תמיכתה במדיניות זו הסבירה בכך שעל אנשי היישוב להיות שומרי חוק בעיני הבריטים על מנת שלא יקצצו בעלייה ובהתיישבות.
ב-17 בדצמבר נבחרה, יחד עם דב הוז, להציג בפני חברי ועדת פיל את עמדת ההסתדרות בכל הנוגע לתביעות היישוב.
אולם לבסוף קבעה הוועדה כי חששותיהם של הפלסטינים מוצדקים וכי יש לצמצם את העלייה ולחלק את ארץ ישראל לשתי מדינות: יהודית וערבית.
הצעת הוועדה פורסמה ב-7 ביולי 1937 וגולדה התנגדה לה רבות.
לימים חזרה בה מהתנגדותה לתוכנית אם כי דווקא ההתנגדות הערבית היא שגרמה לאי הוצאתה לפועל.
ב-28 בינואר 1937, חודשיים לאחר מותו של משה בילינסון, מונתה במקומו ליושבת ראש הוועד המפקח הארצי של "קופת חולים".
הגוף פיקח, ניהל וכיוון את הארגון של ההסתדרות שהיה אמון על ביטוחם הרפואי של רבים מאנשי היישוב.
באוקטובר אותה שנה ניהלה לראשונה את ישיבתו.
במהלך כהונתה בתפקיד גדלו מספר החברים בארגון, מספר המרפאות שלו ומספר המיטות בבתי החולים בכל רחבי ארץ ישראל.
באותה שנה הוקמה חברת הדיג נחשון על ידי ההסתדרות, ורמז הציב לה למטרה לגייס כסף על מנת להרחיב את צי הספנות שלה.
לשם כך יצאה לארצות הברית מספר פעמים.
היא אומנם הצליחה למכור אלפי מניות לחברה, אך לא אספה מספיק כסף למען הרחבת הצי.
ב-1938 השתתפה כמשקיפה בוועידת אוויאן, מטעם הסוכנות היהודית, יחד עם ארתור רופין ונחום גולדמן.
הנהלת הסוכנות הייתה ספקנית לגבי תוצאות הוועידה אולם החליטה לשלוח נציגות.
החשש שהובע בהנהלה היה כי היא תפגע במאמץ הציוני להפוך את ארץ ישראל ליעד ההגירה העיקרי של יהודי העולם.
עד אותה שנה שימשה מאיר כממלאת מקום במרכז מפלגת מפא"י, והחל משנה זו הייתה לחברת קבע בו ולחברת מזכירות המפלגה.
חודש לפני התכנסות הקונגרס הציוני העולמי ה-21 התקבלה הצעתה שלה ושל שז"ר ולפיה לא יוכלו יהודים להשתתף בוועידת השולחן העגול אלא אם יתקיים משא ומתן בדבר הקמת מדינה יהודית.
היא גם הציעה לדחות את ההחלטות בנושא ההשתתפות ולהעביר את הכדור לידי הסוכנות.
במאי 1939 פורסם הספר הלבן, שנועד להגביל באופן חמור את עליית היהודים ולהגביל משמעותית רכישת קרקעות בבעלות ערבית, בידי יהודים.
יממה לאחר פרסומו, ב-18 במאי, הייתה גולדה ממנהיגי המחאה נגדו, יחד עם יוסף שפרינצק, לוי אשכול, זלמן ארן ואנשים נוספים.
אולם עד מהרה התברר כי ההפגנות לא היו תכליתיות, והאיום הנאצי היווה סכנה גדולה יותר לעם היהודי מאשר הספר הלבן.
ב-1 בספטמבר אותה שנה, בעת שהייתה על האונייה בדרך לארץ מהקונגרס הציוני העולמי ה-21, נתבשרה על פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-21 בספטמבר 1939 התפטרה מהוועד הפועל של ההסתדרות, לאחר שפרץ מאבק בינה לבין חברי סיעה ב' שאיימו לשבות ולהחרים את מוסדות הארגון אם יוכרחו להקצות כספים למפדה - הטלת מס על כל פועל למען סיוע למובטלים.
חברי מפא"י השתמשו בהתפטרות כדי להשיג הישגים פוליטיים.
לאחר מותו של דב הוז בתאונת דרכים בדצמבר 1940, עמדה מאיר בראש המחלקה המדינית של ההסתדרות (שנקראה אז המחלקה ליחסים פוליטיים), ובמסגרת תפקיד זה טיפלה בקשריה של הסוכנות היהודית עם השלטון הבריטי.
היא שימשה בתפקיד זה במשך שש שנים עד לתום מלחמת העולם השנייה.
מלבד זאת, ניסתה מאיר לתווך בין ארגון ההגנה לארגון האצ"ל.
היא הזמינה את דוד רזיאל ואליהו גולומב לביתה, על מנת שתניעם לשתף פעולה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הניסיון נקטע לאחר שבן-גוריון שמע על כך והורה לסיים זאת.
בנוסף, הייתה מאיר אחראית, בין היתר, על התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
היא טענה כי יש לעזור לצבא הבריטי ולעודד את הגיוס אליו, זאת בעקבות הסכנה שגרמניה הנאצית תפלוש לארץ ישראל.
היא גם תמכה בשיתוף פעולה צבאי בין היישוב לבריטניה כנגד גרמניה הנאצית, ובתוכנית א', שהורתה על הקמת הפלמ"ח.
מאיר חששה בתחילה מתוכנית בילטמור, עקב העובדה שלא נדרשה בה עצמאות מדינית גמורה.
אולם מאחר שנדרשה לתאם את דרכה עם דרכיו של בן-גוריון, הפכה מאיר לתומכת נלהבת של התוכנית, אם כי עדיין התנגדה לחלק מחלקיה.
היא אף מתחה ביקורת חריפה על ראשי הקיבוץ המאוחד, שהתנגדו נחרצות לתוכנית.
נוסף על כך, ניסתה מאיר, יחד עם שותפיה, לנהל משא ומתן עם הבריטים למען הגדלת מספר הסרטיפיקטים.
היא אף נפגשה, יחד עם יצחק בן-צבי, יו"ר "הוועד הלאומי", עם הנציב העליון כדי להגיש לו עצומה בנושא בשמם של אנשי היישוב.
היא גם ניסתה לעכב גירוש של מעפילים שהיו על האוניות "פאסיפיק" ו"מילוס", אך הניסיון נכשל גם כן.
כמו כן, הוצע לה לשמש כשליחה ברחבי העולם על מנת להסב את תשומת ליבו לשואה, אך היא סירבה בתוקף.
מאיר הייתה תומכת נלהבת של בן-גוריון, ובעת שהוויכוח בינו לבין חיים ויצמן, ייעצה לו גולדה לשלוח לו מכתב ב-11 ביוני 1942, הכולל איום בהתפטרותו של בן-גוריון מהנהלת הסוכנות היהודית או בניתוק הקשר בין השניים.
לאחר מכן הסלים המצב עד שב-11 ביולי הודיע בן-גוריון שאם ויצמן לא יגיע לשיחת בירור, יתפטר.
ויצמן סירב, וב-26 באוקטובר מימש בן-גוריון את האיום והתפטר מתפקידו.
לאחר מכן ניסו חבריו במפא"י לשכנעו לשוב לתפקידו, וברל כצנלסון אף איים בפירוק מפא"י אם בן-גוריון לא יעשה כן.
המאבק הצליח, בן-גוריון וויצמן השלימו ביניהם והוא חזר לתפקידו ב-1944.
מספטמבר 1943 כיהנה כמזכירת מועצת פועלי תל אביב-יפו מטעם הוועד הפועל של ההסתדרות.
בשנת 1943 נתנה עדות מרשימה מטעם הסנגוריה במשפט סירקין-רייכלין שבו האשימו הבריטים את חברי ההגנה בהברחת נשק.
מאיר התנגדה ל"פורשים" מארגון ההגנה ואף קראה לנקוט צעדים קיצוניים נגדם גם אם הדבר יעלה במלחמת אזרחים.
עם זאת, כשנתבקשה מהנציב העליון לפעול להפסקת פעולותיהם, אמרה לו גולדה כי מוסדות היישוב לא יכולים לבלומם בעת שהממשלה "נוקטת פעולות פרובוקטיביות".
בעת שירותה בארגון "ההגנה", היו למאיר ארבעה שמות קוד, שהידוע בהם הוא "פזית".
שמות נוספים היו: "ג'ק" (בארצות הברית), "וינר" ו"זהבה".
בן-גוריון וחבריו לוועד הפועל הציוני ביקשה ממנה להעיד בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
ואכן, ב-25 במרץ 1946, העידה בפני חברי הוועדה.
לא ברור עד כמה התרשמו מעדותה אם בכלל, אך כן ברור שהם לא קיבלו את דרישתה העיקרית - הקמת מדינה יהודית.
באותה העת נמשכו ההפגנות נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל.
באפריל הודיעו מנהיגי היישוב על שביתה כללית ועל שביתת רעב למשך יממה, בעקבות שביתת הרעב של המעפילים שנתפסו בנמל לה ספציה על האוניות "דב הוז" ו"אליהו גולומב".
על אף עצות רופאיה, שבתה גולדה רעב למרות שקודם לכן החלימה ממחלה ברגלה השמאלית.
עם זאת היא שתתה תה ללא סוכר ועישנה במהלך השביתה ואף הצליחה לנאום בפני האנשים שהזדהו עם השובתים.
המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית
בשבת השחורה ב-1946 נשלחו רבים ממנהיגי הוועד הפועל, ובהם משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, למעצר בלטרון.
מאירסון החליפה אותו בתפקיד במשך ארבעה חודשים.
למרות זאת, היא לא נחשבה אז לחברה בגוף העליון של מקבלי ההחלטות ביישוב העברי.
לאחר השבת השחורה האשימה את ממשלת בריטניה כי מדיניותה נועדה להרוס את היישוב היהודי.
הבריטים ניסו להידבר עימה יחד עם אנשים אחרים בסוכנות, אך היא סירבה והודיעה כי היא מתנגדת לכך.
כשחיים ויצמן הביע התנגדות נחרצת למרי אזרחי נגד הבריטים, הייתה בין המתייצבים הבולטים מולו.
הוא אף איים להתפטר מתפקידו אם לא יפסקו פעולות המרי.
חברי "ועדת x", שהייתה אחראית על תיאום פעולות המחתרות השונות, הבטיחו לוויצמן כי "ישתדלו" למלא את דרישתו.
לאחר פיצוץ מלון המלך דוד הורה גם בן-גוריון להפסיק את הפעולות, לפחות עד להתכנסות הקונגרס הציוני העולמי ה-22. ויצמן המשיך לעמוד על עמדתו ודרש מגולדה להתערב בעניין.
היא הצליחה לשכנע את לוי אשכול שאין טעם בפעולות הללו וכי יש להפסיק באופן זמני את פעילות הוועדה.
אשכול לא הסכים לפזר את הוועדה וביקש למנות מחליפים לחברי הוועדה העצורים בלטרון, והיא צייתה לו.
בן-גוריון ראה בגולדה כמי שתהיה חברה בהנהלת הסוכנות גם אם ישוחררו עצורי השבת השחורה, כפי שאכן קרה ב-5 בנובמבר.
זמן לא רב אחר כך הפכה לנציגת מפא"י בוועד הפועל הציוני ואחר כך גם בהנהלה הציונית.
לאחר ששוחרר שרת הוא ניהל את המחלקה המדינית מוושינגטון, ואילו מאיר עמדה בראשה בירושלים מינואר 1947 ולמעשה ניהלה אותה בפועל.
לצורך כך עברה לגור בשכונת רחביה.
באותו החודש נידון למוות לוחם האצ"ל דב גרונר, שנתפס במהלך התקפת האצ"ל על המשטרה הבריטית ברמת גן.
ב-26 בינואר, יומיים לפני ההוצאה להורג המתוכננת של גרונר, חטפו אנשי האצ"ל קצין מודיעין בריטי בירושלים.
למחרת, ב-27 בינואר, חטפו אנשי האצ"ל גם את נשיא בית המשפט המחוזי הבריטי בתל אביב.
16 שעות לפני המועד המתוכנן של ביצוע גזר הדין הודיע מפקד הכוחות הבריטיים בארץ על דחייתו ל"זמן בלתי מוגבל", והאצ"ל שחרר את בני הערובה.
גולדה הייתה האחראית הישירה לשחרור בני הערובה, ומאותו החודש שימשה כאשת קשר עם הבריטים, לבקשת בן-גוריון.
בשל קרבתה לממשל המנדט כינוה אנשי "הפורשים" כ"מתווכת בין השלטון המרצח לבין היישוב", ואף השווה אותה למנהיגי גטו וילנה חברי היודנראט.
באביב 1947 חלתה, וב-29 ביוני התפטרה מהנהלת הסוכנות.
התפטרותה נדחתה, ובמקום זאת היא יצאה לחופשת מחלה.
באוקטובר 1947 הקימה את "מרכז ההתגייסות", והעמידה בראשו את לוי אשכול ובנימין אבניאל, שהפכו באופן לא רשמי לאחראים על הגיוס לארגון ההגנה מטעם המפקדה הארצית.
מאוחר יותר הצטרפה, לבקשת בן-גוריון, ל"ועדה ב'", שהופקדה מטעם הסוכנות להקים "מנגנון ממשלתי מסודר" ומנגנוני עזר שיסייעו לאוכלוסייה.
ב-10 בנובמבר טסה לקפריסין כדי לנהל משא ומתן עם מנהיגי מחנות המעצר שם, לאחר שהצליחה לשכנע את הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם ולהגיע עמו להסכם לפיו ישוחררו מאות תינוקות, ילדים והוריהם מהמחנות, למען קידומם לראש רשימת הוותיקים במחנות, שהאנשים שבראשה זכו לשחרור מוקדם.
לאחר כמה ימים היא הגיעה עם מנהיגי המחנות להסכמה דומה, וכ-3,800 תינוקות, ילדים והוריהם שוחררו ממחנות המעצר ועלו ארצה.
הדבר היווה ניצחון "אנושי ואישי" עבור גולדה.
ב-15 בנובמבר נורו יריות לעבר ביתה שברחביה, והיא הגדירה אירוע זה כמכונן בחייה.
בטרם קום המדינה נפגשה מאיר פעמיים עם עבדאללה מלך ירדן.
בפגישה הראשונה, ב-17 בנובמבר 1947, היה עבדאללה לבבי ופייסן, והבטיח שלא תהיה התנגשות בין כוחותיו לבין היישוב, ואילו מאירסון הבטיחה שהיהודים יראו בעין יפה את השתלטותו על החלק הערבי של הארץ, כפי שיוחלט בתוכנית החלוקה.
מייד לאחר כ"ט בנובמבר נתבקשה שוב על ידי בן-גוריון להיות מופקדת מטעם הנהגת היישוב על "הפעילות המדינית והמוניציפלית בירושלים", וכן עמדה בראש "ועדת ירושלים", שהתכנסה בדצמבר אותה שנה, והיא ניהלה את העניינים האזרחיים של ירושלים ותושביה היהודים עד סמוך להכרזת העצמאות.
ב-26 בדצמבר תקפו הערבים שיירה של מכוניות בשער הגיא.
אחת מהן הייתה המונית שבה נסעה גולדה על מנת לבלות את סוף השבוע בתל אביב.
השומרים שהיו בתוכה השיבו ביריות ובכך היא שרדה, אך לאחר מכן נפגעה קל לאחר שניסתה לפתוח את דלת המונית כדי להכניס לתוכה פצוע.
בתחילת ינואר 1948 הסכימה לצאת במקום בן-גוריון לארצות הברית, לאחר שאליעזר קפלן נכשל בגיוס כספים למען רכישת נשק ובן-גוריון רצה לסייע לו בהשגת המטרה.
בן-גוריון הופתע מרצונה של גולדה לסייע לו בכך, שכן היא סירבה קודם לכן לצאת לשליחויות לארצות הברית.
ואכן, ב-22 בינואר יצאה גולדה לארצות הברית, ולמחרת נחתה שם.
במהלך מסעה ליוו אותה שני אישים יהודיים-אמריקאיים בכירים: הנרי מונטור, המנהל הכללי של המגבית הארץ-ישראלית המאוחדת, והנרי מורגנטאו הבן שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופת ממשלו של פרנקלין רוזוולט.
נאומה בכינוס השנתי של מועצת ההסתדרויות וקרנות הסעד היהודית זכה להצלחה מסחררת וראשי הארגון התחייבו להעביר 25 מיליון דולר.
במלון פאלם ביץ' נחלה הצלחה גדולה עוד יותר כאשר הצליחה לגייס עוד מיליון וחצי דולר, ובתום המסע ניתנו לה התחייבויות להעביר סכום כולל של 50 מיליון דולר.
חלק נרחב מצורכי היישוב והמדינה מומנו בעזרת הכסף שגייסה, וייתכן שבלעדיו לא היה ניתן לרכוש די נשק לבלימת ההתקפה הערבית במלחמה.
היא נבחרה למועצת העם, אך לא למנהלת העם.
זאת עקב התנגדותם של כמה מחברי מרכז מפא"י, ובראשם יוסף שפרינצק ודב יוסף, בהצבעה שנערכה ב-6 במרץ 1948. בן-גוריון זעם על כך, ובאפריל אף התפטר לזמן קצר ממזכירות המפלגה ומהממשלה הזמנית, אך חזר בו.
ב-26 באפריל חזרה לשמש כראש המחלקה המדינית בירושלים, לבקשת בן-גוריון, ולצורך כך שבה למשרדה בעיר ושהתה בה מספר ימים.
ב-1 במאי הציעה לבן-גוריון שתיפגש שוב עם המלך עבדאללה כדי לברר מה מדינתו תעשה.
בן-גוריון לא היה שלם עם הבקשה מאחר שהיה סבור שהמלך ומדינתו עתידים להצטרף למלחמה.
לבסוף אישר את בקשתה, וב-12 במאי 1948 נפגשה גולדה בשנית עם עבדאללה.
במהלך הפגישה כבר היה ברור שבדעתו לשלוח את הלגיון הירדני להילחם ביהודי ארץ ישראל.
במאמץ אחרון להניא אותו, הגיעה אליו מאירסון מחופּשת לערבייה, בצוותא עם מומחה לענייני ערבים, עזרא דנין, שהתחזה לבעלה.
כשהגיעה לבסוף למפגש אמר לה המלך בנימה של התנצלות שמהלך העניינים אינו תלוי עוד בו, והציע למאיר שהיישוב היהודי בארץ יוכפף לשלטון ממלכת ירדן כמיעוט, יהודיה יקבלו ייצוג בפרלמנט משותף ואוטונומיה באזורי מגוריהם, ללא הקמת מדינה עצמאית וללא המשך עליית יהודים לארץ - הצעה שלא התקבלה על דעתה.
המסקנה הברורה מהפגישה הייתה שעבדאללה אכן מתכוון להצטרף כצד במלחמה, וגולדה נפרדה מהמלך במילים: "ניפגש לאחר המלחמה".
בבוקר אותו היום התקבלה ההחלטה על הקמת מדינת ישראל בישיבת מועצת העם ברוב דחוק, וגולדה השתתפה בה לבקשת בן-גוריון, על אף שלא הייתה חברה בה.
יומיים לאחר מכן, בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, יום הכרזת העצמאות, נתבקשה על ידי בן-גוריון לבשר לראשי השלטון הבריטי על ההחלטה להקים את מדינת ישראל ולשמש מטעם הממשלה הזמנית כ"אחראית לענייני ירושלים".
באותו היום ניסתה לחזור לירושלים הנצורה, ועל כן, לא הייתה אמורה להיות נוכחת בטקס ההכרזה, אך מטוס ה"פרימוס" שלה חזר על עקבותיו בשל מזג אוויר סוער, והיא נכחה בטקס וחתמה על מגילת העצמאות בבית דיזנגוף.
החתימה הייתה מלווה, כפי שתיארה זאת, בבכי סוער מצִדה.
לאחר החתימה יצאו אל ההמונים שהתקהלו מחוץ לבית דיזנגוף שני נואמים: תחילה בן-גוריון שנתן נאום מאופק, ומייד אחריו גולדה שנתנה נאום נלהב ומרגש.
מייד לאחר מכן שוב נשלחה לגייס כספים בארצות הברית למען המאמץ המלחמתי.
מארצות הברית היא נשלחה לברית המועצות, אולם בוששה להגיע לשם לאחר שאושפזה בבית חולים בניו יורק בעקבות תאונת דרכים.
הסובייטים, וגם הציבור בארץ, סברו שמדובר ב"מחלה דיפלומטית".
הדבר מובן לאור העובדה שהמינוי נבע מניסיון של משה שרתוק (לימים שרת) להרחיקה מהארץ וממוקדי ההשפעה כי היה מאוים ממנה פוליטית וידע כי היא הראשונה בה יתמוך בן-גוריון שנתן בה אמון מלא (אך לא העריך באותה מידה את שרתוק).
גולדה התנגדה למינוי זה גם מכיוון שחשה שאינה בעלת כישורים דיפלומטיים מספיקים.
ביוני 1948 הודיע לה שרת באמצעות מברק כי מונתה על ידי הממשלה ל"ציר מוסמך" במוקסבה, אך היא המשיכה להיאבק בהחלטה וניסתה לדחות זאת ככל האפשר, אך לשווא.
ב-2 בספטמבר 1948 הגיעה למוסקבה, שם עמדה גולדה בראש צירות ישראל בברית המועצות, ושהתה שם כחצי שנה.
כחלק מההכנות לנסיעה למוסקבה היה צריך למצוא מלווה דובר צרפתית, שכן הוחלט שהצרפתית תהיה שפת הדיפלומטיה הישראלית.
לבסוף נבחרה צעירה ילידת פריז, לו קדר, שהתלוותה לנסיעה והפכה לעוזרת של מאיר ולידידה קרובה שלה למשך שנים.
חוויה קשה לחברי המשלחת צפן הכורח להימנע מביקורי קרובי משפחה המתגוררים בברית המועצות מחשש לשלומם באווירה הסטליניסטית ששררה במדינה.
הסובייטים האמינו בקיומה של אנטישמיות בארצות הלאום הקפיטליסטיות, ובשל כך קיבלו את הצורך במדינה יהודית כפתרון זמני.
עם זאת, גרסו שבמדינות הקומוניסטיות לא קיימת אנטישמיות כלל, ולכן מגע בין יהודים במדינות אלו לבין ישראל הוא פסול מיסודו.
אף על פי כן לא נמנעו יהודים רבים מלבקר בבית הכנסת הגדול במוסקבה בחגים, בזמן שבו הגיעו אליו אנשי המשלחת הדיפלומטית הישראלית.
קבלת הפנים שנערכה להם הייתה לבבית.
עשרות אלפים הרעיפו אהבה רבה על נציגי המדינה היהודית הצעירה.
מפורסמת מאוד תמונתה של גולדה מאירסון רוקדת עם היהודים בשמחת תורה, אשר הופיעה על שטר של עשרה ש"ח.
אמנם אחרי זמן מה כבר גבר הפחד, והיהודים היו הססניים למדי לגבי התקרבות לדיפלומטים הישראלים.
ב-5 בדצמבר הגיעה לביקור בארץ ישראל, בה הודיע לה בן-גוריון כי היא תמונה לחברה בממשלת ישראל הראשונה לאחר הבחירות לאספה המכוננת בינואר 1949. בשל כהונתה ארוכת השנים בוועד הפועל ובניסיונה בעיסוק בנושאים הקשורים ליחסי העבודה ביישוב, מונתה לשרת העבודה והביטוח העממי, תיק שיועד בכלל למפ"ם.
ב-1949 חזרה לישראל כדי לכהן כשרת העבודה, לאחר שנבחרה לכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
סגנה מרדכי נמיר החליף אותה.
למרות ההחלטה למנותה לשרת העבודה והביטוח העממי, המשיך שרת לנסות להשאירה במוסקבה, אך לשווא.
מלבד שרת גם חברי הממשלה הדתיים התנגדו לכך שתמונה לשרה.
אולם ב-8 במרץ 1949 הושבעה לתפקיד ויומיים אחר כך החלה את כהונתה.
ב-7 בינואר 1951 שונה שם המשרד ל"משרד העבודה".
אחד מתפקידיהם של גולדה ומשרדה היה קליטת העולים החדשים, אך גם לדאוג להם או למצוא להם תעסוקה.
אולם במקביל נתבקשה לצאת בדחיפות לארצות הברית על ידי ראשי המגבית היהודית המאוחדת והנהלת הסוכנות היהודית.
בן-גוריון דחה את הבקשה וטען כי "לא ייתכן הדבר עכשיו".
ב-24 במאי 1949 הציגה תוכנית לפיה יבנו למעלה מ-30 אלף יחידות דיור ברחבי מדינת ישראל, למען חיסול מחנות האוהלים.
מכיוון שלממשלה לא היו את התקציבים הדרושים לכך, יצאה לניו יורק בתחילת יוני, בהסכמתו של בן-גוריון.
היא לא הצליחה להגיע ליעד והשיגה רק כחמישית ממנו.
ב-17 במאי 1951 הגישה תוכנית דומה אך שונה מעט בפני הממשלה.
על אף שקצב בניית הדירות היה איטי תחילה הוא גדל אט אט והגיע לשיא בשנים 1954–1956. באותו החודש חנכה, יחד עם בן-גוריון, את מפעל הבונדס בארצות הברית, ועד סוף אותה שנה הצליחו פעיליו לגייס כ-140 מיליון דולר.
ב-7 בנובמבר 1949 אמרה כי היא שואפת לקיים "חקיקה סוציאלית נרחבת" ש"הצעת חוק לביטוח עממי" במרכזה.
חזונה התממש רק כעבור כמה שנים, וב-1953 נתקבל בכנסת "חוק הביטוח הלאומי", ונחשב להצלחה גדולה שנחלה.
לטענת יוסי גולדשטיין חיזקו ניסיוניתיה העקשניים לפתור את מצוקת העולים את כוחה הפוליטי, כמו גם החקיקה הנרחבת בנושאים סוציאליים.
כמו כן התחזק עם הזמן מעמדה המפלגתי במפא"י.
מאיר תמכה בהכרזת ירושלים כבירת ישראל ולאחר ההכרזה עברה לגור בדירת גג בשכונת טלביה.
היא טענה כי הדירה הפכה אותה ל"ירושלמית בנפשה".
במהלך סיורה בארצות הברית ביוני 1949 ביקשה מאגף השיכון להקים כ-50,000 יחידות דיור זמניות.
בראשית 1950 הוחלט על הקמת המעברות, שבנייתן החלה עוד בשנה הקודמת.
כמרבית המנהיגים באותה התקופה, הייתה מודעת לתנאים הקשים ששררו במעברות, וביקשה לחסלן משום שהן אינן מספקות את צורכי העולים.
המעברה הראשונה הוקמה בהרי ירושלים ב-23 במאי 1950, ובשלהי 1951 הן אכלסו כ-256 אלף איש.
בנובמבר 1950 מונתה ל"מרכזת הפעולות של משרדי הממשלה במעברות", לאחר שמשרדים נוספים (דוגמת משרד הביטחון) החלו להתערות בפעילותן.
מאיר תמכה בהסכם השילומים, אם כי עשתה זאת בלב כבד.
על ההסכם אמרה בין היתר כי "זה חובה המגיע לנו ומצבנו הוא כזה שלא רק שאנו לא צריכים לוותר על זאת [על השילומים] כי אם חטא יהיה לוותר על זאת."
בסתיו 1951 החלה הנהגת סלקציה במחנות העולים ונקבעו סדרי עדיפויות לעלייה.
בין היתר נקבע כי העולים יעברו בדיקות רפואיות על ידי רופאים ישראלים עוד בארץ מוצאם וכי תוגבל עליית חולים (למעט "עליות הצלה").
הסלקציה הייתה גורם חשוב בהפחתת מספר העולים באופן דרסטי יחסית, ובנוסף סייע גם לקליטת עולים בצורה טובה יותר ולשיפור חיי תושבי המעברות.
אולם מנגד היא זכתה ללא מעט ביקורת ונטען כלפי יוזמי הסלקציה (ובהם מאיר) כי פעלו מאינטרסים של אפליה עדתית, שכן בתקופה שבה נקבעה הסלקציה היו אמורים לעלות בעיקר יהודים מארצות האסלאם.
כאמור הייתה תומכת נלהבת וידידה קרובה של בן-גוריון, אולם לא אחת התגלעו ביניהם מחלוקות וחילוקי דעות, שברובן התיישרה עם מעשיו, אך מדי פעם הצליחה להטות את הכף לטובתה.
טרם הקמת ממשלת ישראל השנייה רצה לצרף את מפלגת "הציונים הכלליים".
מאיר התנגדה בתוקף לרעיון, ולבסוף קמה ממשלה צרה עם המפלגות הדתיות וללא "הציונים הכלליים".
מטרתה הייתה לחסל את כולן עד שלהי 1955, אולם היא לא השלימה את משימתה וביום סיום תפקידה התגוררו במעברות כ-55 אלף איש.
המעברות חוסלו רק בתחילת שנות השישים.
על אף שתמכה בחיסולן מלכתחילה, טענה לימים שהמעברות תרמו רבות לקליטת כ-686 אלף עולים בין 1948 לסוף 1951.
במקביל היא סבלה מבעיות בריאותיות בתחילת כהונתה כשרה.
היא חלתה רבות ונטתה ליפול ובשל כך נזקקה לעבור אשפוזים וניתוחים.
היא אף ביקשה להתפטר מתפקידה בשל כך אולם סורבה על ידי בן-גוריון, על אף שידע בעצמו על מצבה.
במקביל לכך עברה בתה שרה הפלה, חלתה גם היא ונשקפה סכנה לחייה, מה שגרם לה לחרדה עזה.
גם פטירת ידידה דוד רמז, פרודה מוריס ואימה בלומה העיקו עליה מבחינה נפשית.
נוספו לכך ענייני ילדיה, מנחם, שהתגרש ושרה שעברה לידה שקטה.
היא גם סבלה מתת-לחץ דם ומבצקות בריאות, ובמקביל גם עישנה 60 סיגריות ביום ושתתה הרבה קפה טורקי.
לאחר שבן-גוריון התפטר מראשות הממשלה וממשרד הביטחון סירבה להיות מועמדת להחליפו, אם כי לא שללה אפשרות זו כלל.
גם לוי אשכול סירב לכך, ולבסוף נבחר משה שרת ליורשו.
בין השניים שררה מתיחות, בין היתר בגלל ששרת כמעט ולא העריכה כלל.
אולם יממה לפני הקמת הממשלה, ב-25 בינואר 1954, בירכה את שרת על מינויו לתפקיד וטענה כי הוא "הגיע למה שמגיע לו".
בתקופה זו הייתה חברה, יחד עם שרת, פנחס לבון, אשכול וזלמן ארן ב"ועדת השרים המיוחדת לענייני ביטחון ומדיניות חוץ" (ועדת החמישה).
שבע שנים הייתה מאיר שרת העבודה – חמש שנים בממשלתו של דוד בן-גוריון ועוד שנתיים כאשר היה משה שרת ראש הממשלה.
בתקופה זו שימשה זמן מה, בין השנים 1955–1956, יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר.
בתקופת כהונתה הונחה התשתית למשפט העבודה הישראלי, ונחקקו דיני העבודה הראשונים:
חוק שעות עבודה ומנוחה, תשי"א–1951
ב-31 בדצמבר 1954 חנכה מאיר את המרכז הראשון להכשרה מקצועית במדינת ישראל, בבאר שבע, אשר התפתח למכללה הטכנולוגית ללימודי הנדסאים.
ב-1955 הציבה אותה מפא"י כמועמדת מטעמה לראשות עיריית תל אביב-יפו מול מועמד הציונים הכלליים, חיים לבנון.
באותה עת לא היו נהוגות בחירות ישירות, וחברי מועצת העיר הם שבחרו בראש העירייה.
מאיר נהנתה מתמיכתן של סיעות השמאל, ואילו סיעות הימין תמכו בלבנון.
מפא"י אכן ניצחה בבחירות עם 30.6% מהקולות, ומאיר ציפתה כי חברי הסיעות הדתיות יתמכו במועמדותה, אך חלקם הביעו את התנגדותם לכך שאישה תכהן כראש העירייה וחלקם התנו את תמיכתם בכך שתופסק התחבורה הציבורית בשבת בחיפה.
את ההתנגדות חיזק רב קהילת צ'רנוביץ בעיר, הרב שמואל מאיר הולנדר, ששלח ללבנון מכתב בו פירט את הסיבות הדתיות כנגד בחירת אישה לתפקיד.
בסיבוב ההצבעה הראשון במועצת העיר קיבלה מאיר 13 קולות, לעומת שמונה ללבנון וחמישה לנציג תנועת החרות משה איכילוב, אלא שהחוק דרש אז רוב מוחלט, כלומר 16 קולות, שהושג רק בסיבוב ההצבעה הרביעי, בו נבחר לבנון עם 16 קולות הציונים הכללים, חרות והדתיים כנגד 14 קולות מפלגות השמאל.
מאיר הגיבה על התוצאות באומרה כי "בארץ זו של חנה סנש מעזים בשנת 1955 להעלות מחדש את הארגומנטציה החשובה הזו – שאין זכות שווה לאישה במדינת ישראל".
כחברת ממשלה תמכה מאירסון בפעולות התגמול וצידדה בעמדתו הנִצית של בן-גוריון.
משחזר בן-גוריון ב-1955 לראשות הממשלה הלכו והחריפו עימותיו עם שׁרת, שר החוץ שלו.
בן-גוריון הציע למאיר להחליף אותו במשרד החוץ.
היא נענתה להצעה, במחיר עוינות מצד שׁרת, שראה אותה כמי שהייתה שותפה להדחתו, על אף שהכחישה זאת.
לאחר כניסתה לתפקיד עברה לגור בדירת שרד, מה שהקשה עליה להסתגל למעמדה החדש.
כשנכנסה לתפקידה עברתה את שם משפחתה מ"מאירסון" ל"מאיר", בהוראתו של בן-גוריון.
מזכיר ההסתדרות מרדכי נמיר מונה במקומה לשר העבודה.
היא תמכה במדיניותו התוקפנית של בן-גוריון כלפי שכנותיה של מדינת ישראל וכן המשיכה לתמוך בביצוע פעולות תגמול רחבות יותר כנגד ירדן, בניגוד לקודמה בתפקיד, שרת, שהתנגד לפעולות אלה.
לאחר הלאמת תעלת סואץ ב-24 ביולי 1956 וסגירתה לאוניות ישראליות, טענה כי מצרים ביצעה הפרה של החוק הבין-לאומי ועל כן יש לישראל עילה למלחמה נגדה.
בשלהי ספטמבר עמדה בראש משלחת לפריז שנועדה לקדם שיתוף פעולה צבאי ואסטרטגי עם צרפת.
לאחר ששבה לארץ טענה כי הסיכויים שצרפת תחבור לישראל במלחמה נגד מצרים הם מופרזים מדי, אולם לבסוף הסכימה צרפת לכך.
כעבור זמן קצר הגיעו שמועות לפיהן גם בריטניה תצטרף לכך, וב-16 באוקטובר סוכם הדבר על ידי ראשי שלוש המדינות.
היא הייתה חברה בקבינט המלחמתי שהחליט על יציאתו של בן-גוריון לפגישה בפריז, בה סוכמו פרטי המבצע, על גיוס מילואים ועל היציאה למבצע.
כבר במהלכו טענה כי הושגו מטרותיו, אולם יממה לאחר סיומו יצאה עם שמעון פרס לפריז כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי כריסטיאן פינו וראש ממשלת צרפת מוריס בורז'ס-מונורי.
בפגישה המליצו הצרפתים לסגת מהשטחים שנכבשו במהלך המבצע, ואכן כך היה.
שגריר ישראל בצרפת יעקב צור אמר כי מאיר יצאה "מיואשת" מהפגישות.
לאחר סיום המבצע קיבל האו"ם החלטה לפיה חייב צה"ל לסגת מהשטחים.
מאיר לא ייחסה לכך חשיבות רבה משום שההחלטה לא כללה הטלת סנקציות על ישראל, שהיו יכולות להיגרם בעקבות קבלת החלטה נגד ישראל במועצת הביטחון.
אף על פי כן היא זכתה לאהדה בקרב הציבור בארצות הברית.
ב-5 בדצמבר נאמה בעצרת הכללית של האו"ם וזכתה לסיקור חיובי רב בעיתונים בארצות הברית.
אולם בדיעבד הבינה כי הם הצטרפו לדרישה הסובייטית לסגת מהשטחים.
לבסוף שוכנעה ההנהגה הישראלית כי יש לסגת מהשטחים בתנאי שהאו"ם ישלוט ברצועת עזה.
בן-גוריון ביקש ממנה להודיע על הסכמתה של ישראל בעצרת האו"ם, על אף שלא הייתה שלמה עם כך.
ב-1 במרץ מסרה את ההודעה באו"ם וכעבור שבוע הושלמה הנסיגה.
ביולי 1957 נסעה לפריז כדי לברר אם יש אפשרות לישראל לרכוש צוללות מגרמניה.
על אף שדיווחה לבן-גוריון כי הדבר לא אפשרי כרגע, ניהל שמעון פרס מגעים סודיים עם הגרמנים שהובילו לחתימה על עסקה, ללא ידיעתה.
הדבר נחשף רק בסוף השנה, גרם להתפטרותו של בן-גוריון ולהקמת ממשלה חדשה.
מאיר התנגדה לזכות השיבה עקב תוקפנות הערבים במלחמת העצמאות.
היא הבדילה בין יהודים-ערבים לפלסטינים וקבעה כי שניהם לא יוחזרו לבתיהם.
אולם כאשר הפציר בה ראש ממשלת איטליה לקלוט פליטים מארצות ערב כדי לקדם את השלום, אמרה כי ישראל מוכנה לסייע בשיקומם בארצות מוצאם אך רק "אם תתקבל עזרה כספית בין-לאומית" או שרק כמה אלפים מהם ייקלטו.
היא ראתה בברית המועצות בהנהגת חרושצ'וב כמדינה עוינת הרוצה לסייע למדינות ערב, העוינות גם הן, למרות נטייתן לשלום.
אולם מאחר רצונה של ישראל להעלות אליה את יהודי ברית המועצות, השתדלה שלא להקצין את היחסים הדיפלומטיים איתן.
ב-29 באוקטובר 1957, בדיוק שנה לאחר פרוץ מלחמת סיני, הושלך רימון יד בכנסת.
מאיר נפצעה יחד עם בן-גוריון ועוד מספר שרים.
עובדת היותה פצועה לא הפתיעה רבים, משום שלא הייתה בקו הבריאות.
ב-31 בדצמבר 1957 התפטר בן-גוריון על רקע הדלפות מישיבות הממשלה והפרות של המשמעת הקואליציונית.
הממשלה השמינית, שכוננה שבעה ימים מאוחר יותר, התבססה על הרכב קואליציוני זהה ומאיר המשיכה בכהונתה כשרת החוץ, על אף שאיימה לא להצטרף לממשלה על רקע צירופם לממשלה של פרס, אבא אבן ומשה דיין (שהשתייכו לקבוצת "הצעירים" במפא"י), אולם חזרה בה מאוחר יותר לאחר לחצו של בן-גוריון.
הוא לא מינה את אבן לשר בלי תיק האחראי על ענייני חוץ כפי שהובטח לו, לבקשת מאיר, ובכך הסכימה להישאר בתפקידה.
לאחר הבחירות לכנסת הרביעית שוב איימה להתפטר, לאחר שבן-גוריון לא קיבל את מסקנות "ועדת השבעה" בעניין העסק הביש.
בן-גוריון חש כי היא באמת מתכוונת לכך והציע לה לכהן כיושבת ראש הכנסת, אולם היא חזרה בה.
עם לכידת אדולף אייכמן במאי 1960 וזעמה של ארגנטינה על ישראל, טענה מאיר שייתכן וישראל אכן עברה על החוק הארגנטינאי, אך הדבר לא משתווה לפשעיו של אייכמן.
ב-23 ביוני גינתה מועצת הביטחון את ישראל, אך לא הטילה עליה סנקציות, והסכסוך עם ארגנטינה הסתיים בהתנצלותה של מאיר.
מאיר פעלה למען רכישת נשק אמריקאי לאחר שארצות הברית הפסיקה את הסיוע הכלכלי לישראל לאחר מבצע קדש.
לאחר בחירתו של ג'ון קנדי לנשיאות ארצות הברית הוא הסכים לספק לישראל טילי MIM-23 הוק, לאחר שמזכיר המדינה כריסטיאן הרטר אמר למאיר כי ניתן יהיה לעשות זאת, אך דבריו מומשו חלקית.
היא ועוד מספר בכירים בצה"ל העדיפו נשק אמריקאי על פני צרפתי.
לעומת זאת, התנגדו לכך שמעון פרס, שקודם לסגן שר הביטחון, ועוד כמה בכירים אחרים בצה"ל.
הקמת הכור בדימונה הייתה סיבה להעמקת תלותה המדינית של ישראל בצרפת, משום שהיא סייעה בהקמתו.
שלושה הסכמים הקשורים לתחום הגרעין נחתמו בין ישראל לצרפת באותה התקופה.
גם הפעם העדיפה מאיר את האמריקאים ולא את הצרפתים.
על אף ששמעון פרס היה גורם מרכזי בעניין, היא הסכימה איתו בסוגיה ספציפית זו, ולכן כשנתבקשה לנסוע לצרפת כדי לחתום על הסכם בספטמבר 1957, שכלל הסכמה על שיתוף פעולה גרעיני בין ישראל לצרפת, עשתה זאת ללא לבטים.
שליחותה נכשלה וכעבור שנתיים הודיעה צרפת כי היא חוזרת בה מההסכמות עם ישראל בנושא הגרעין.
אולם ב-29 בדצמבר 1960 נחתם הסכם לפיו תתמשך ההתפתחות הגרעינית של ישראל.
אך למרות הכל עדיין חשבה שהתלות המדינית של ישראל צריכה להיות בידי ארצות הברית.
בן-גוריון, פרס והממונה על שירותי הביטחון איסר הראל התנגדו לכך בתוקף.
לאחר זמן לא רב דרש נשיא ארצות הברית קנדי ששני משקיפים ממדינתו יבחנו את הכור.
מאיר הפעילה לחץ על בן-גוריון שיאפשר זאת, על אף התנגדותו הצפויה של פרס, ולבסוף אישר זאת.
המשקיפים שביקרו בכור ראו כי אין בו פעילות ועל כן לא ניתן לקבוע שישראל מתכננת לפתח נשק גרעיני.
בפגישתו עם בן-גוריון במאי 1961 אמר קנדי כי הדבר מרצה אותו.
מאיר עשתה מאמץ גדול להבקיע את חומת המצור המדיני באמצעות התחברות למדינות העולם השלישי, בעיקר על ידי טיפוח יחסי אפריקה–ישראל.
היא תרמה להבאת אלפי אפריקאים לישראל על מנת שירכשו השכלה ויקבלו הדרכה חקלאית, ומומחים ישראלים רבים יצאו לסייע בכלכלה במדינות באפריקה.
בדיעבד, התבררה ההשקעה הגדולה באפריקה כתמימה, שכן מדינות היבשת השחורה נטשו את ישראל בשעתה הקשה ביותר, בזמן מלחמת יום הכיפורים; בזו אחר זו הן הודיעו על ניתוק הקשרים עִמה.
מאיר הוסיפה להצדיק את המאמצים באפריקה גם אז כהגשמת חובה יהודית מוסרית של סיוע למדוכאים ומימוש דברי הרצל: "כשאראה בגאולת בני עמי היהודים, ארצה להושיט יד גם לגאולת האפריקאים".
היא גם פעלה לשיפור היחסים עם איראן, עם טורקיה ועם אתיופיה, ודיון שנערך בביתה ב-21 ביולי 1958 נחשב לאבן דרך מהותית בכינון "ברית הפריפריה".
ב-1960, בשיאה של פרשת לבון, תוצאת העסק הביש, יצא בן-גוריון בחריפות כנגד פנחס לבון וטען שחייבים לברר את מידת אחריותו לפרשת הריגול והחבלה במצרים, שגולדה ויתר השרים הבכירים כלל לא ידעו עליה.
קודם לכן טענה שלבון הוא האחראי לפעולה ושעליו להתפטר.
אולם כעת, משוועדת שרים זיכתה את לבון, התנגדה להדחתו.
בן-גוריון התפטר וקרא לחקירה משפטית בעניין.
הוא החל במאבק נזעם נגד הנהגת מפא"י והאשימהּ בשחיתות, ומאיר הייתה לאחת מגדולי יריביו.
בישיבת מזכירות מפא"י אמרה כי "גם האדם הנערך ביותר עלול לשגות" וגרמה לזעזוע רב בקרב חברי המזכירות.
ב-1 בפברואר 1961 התכנסו ראשי מפא"י בבית מלון בהרצליה, יממה לאחר שבן-גוריון הגיש מכתב התפטרות.
בן-גוריון טען כי מאיר וזלמן ארן "הורסים את מפא"י".
הדבר היווה נקודת שפל ביחסים בין השניים.
באוגוסט 1961 התפזרה הכנסת הרביעית והבחירות לכנסת החמישית הוקדמו.
מאיר חששה מכך היות שידעה שלאחר הבחירות יהיה לבן-גוריון רוב בממשלה והוא יקים ועדת חקירה משפטית בעניין "הפרשה", כפי שרצה.
מאיר האשימה את ממשלת גרמניה המערבית באחריות לפעילות המדענים הגרמנים במצרים, וב-20 במרץ 1963 נתקבלה בממשלה ובכנסת החלטה שהציעה הדורשת מגרמניה להפסיק את פעילות המדענים.
בן-גוריון תקף אותה על כך והדבר יצר משבר שהוביל להתפטרותו של הממונה על שירותי הביטחון איסר הראל ארבעה ימים לאחר מכן.
כעבור כחודש, ב-19 באפריל אושפזה במשך שלושה שבועות.
בעיתונות נטען כי הסיבה לכך היא המצב הפוליטי המתוח בארץ, אולם הרופאים קבעו שהסיבה היא אורח חייה הלא מסודר.
ב-15 ביוני ביקשה מבן-גוריון לצנזר ידיעה שהגיעה מסוכנות הידיעות הגרמנית, שלא הייתה קשורה למדענים במצרים.
בן-גוריון סירב וטען שעיקר הידיעה הוא חיובי.
היא פנתה לאשכול ולמנכ"ל משרד ראש הממשלה טדי קולק שיתערבו בעניין ואיימה להתפטר אם דעתו של בן-גוריון לא תשתנה.
למחרת הודיע בן-גוריון על התפטרותו מראשות הממשלה וממשרד הביטחון.
הוא טען שמאיר רצתה בחיסולו הפוליטי ושפרשת המדענים במצרים היא אחת מהסיבות להתפטרותו, אולם כעבור כשש שנים הסביר למאיר שהסיבה האמיתית הייתה רצונו לפנות לכתיבת ההיסטוריה של מדינת ישראל.
ב-10 במרץ 1965 נחתם מזכר הבנות בין ישראל לארצות הברית, שבמסגרתו הבטיחה האחרונה את "דאגתה לשמירה על ביטחון ישראל" בעוד ש"ישראל לא תהיה הראשונה שתכניס נשק גרעיני לאזור המזרח התיכון".
מאיר ואשכול היו מרוצים ממזכר הבנות זה היות שהוא עיגן רשמית את "האוריינטציה החדשה ביחסי החוץ של ישראל".
כלומר, ישראל המשיכה לשמור על עמימותה הגרעינית וארצות הברית המשיכה לספק לה נשק.
במכתב ששלח בן-גוריון למאיר הביע התנגדות למזכר ההבנות שחתם אשכול עם ארצות הברית ושהוא מזיק לביטחון ישראל.
ייתכן שבן-גוריון התכוון בדבריו למדיניות העמימות הגרעינית שנקבעה במזכר.
לאחר הקמת רפ"י ביולי אותה שנה העריך בן-גוריון שהמזכר יעכב את פיתוח הפצצה, היות שנקבע בו כי לפקחים אמריקאים תינתן כניסה אליו.
מאחר שהצנזורה הורתה לא לפרט על פרטי המזכר, הופצו מספר שמועות בנושא שפגעו קשות באשכול ומאיר, אך גם בהנהגת המדינה.
קודם לכן, ב-1964 נעתר קנצלר גרמניה המערבית לודוויג ארהארד לספק נשק כבד לישראל, לבקשת ארצות הברית, על אף החשש הכבד שהיה שהדבר ייחשף וארצות ערב יכירו בגרמניה המזרחית.
הדבר נתגלה בראשית 1965, ארהארד הפסיק את אספקת הטנקים לישראל אך הסכים לפצותה על כך.
מאיר סירבה לכך, בתמיכת אשכול.
אולם לאחר ביקורו של מנהיג גרמניה המזרחית ולטר אולבריכט במצרים, הודיע ארהארד על ניתוק היחסים עם מצרים וכינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
ב-14 במרץ 1965 החליטה ממשלת ישראל על כינון היחסים.
בוועידת מפא"י העשירית, שהתנהלה ב-17 בפברואר 1965 ובמסגרתה התקבלה ההחלטה על הקמת המערך, דרשו שוב בן-גוריון וחבריו להקים ועדת חקירה משפטית לעסק הביש.
מאיר התנגדה לכך כצפוי ואיימה להתפטר אם הנושא יידון שוב בוועידה.
אך לבסוף היא חזרה בה והנושא נידון במהלך הוועידה.
באותה הוועידה נשאה נאום ביקורתי חריף נגד בן-גוריון, לאחר שאשכול ומשה שרת מתחו ביקורת גם הם על בן-גוריון בנאומיהם.
בנאומה אמרה מאיר לבן-גוריון: "דבריך אינם תואמים את האמת [...] למה לא אמרת לנו [כאשר התפטרת] שאתה עתיד לדרוש חקירת הפרשה?
[...] אני חושבת שלו ידעתי מה צפוי לנו, לא היינו הולכים לממשלה אחרי התפטרותך".
הוועידה כונתה "ליל הסכינים הארוכות".
לפי יוסי גולדשטיין הפכה מאיר לאחר "ליל הסכינים הארוכות" למתנגדת הפוליטית הגדולה ביותר של בן-גוריון.
לימים אפילו החרימה את מסיבת יום הולדתו ה-80 ב-1966, התנהגות שהעליבה אותו קשות.
רק בשנותיו האחרונות של בן-גוריון התרחש מעין פיוס בין השניים.
ב-1966 החליף אותה אבא אבן בתפקיד שר החוץ.
עייפות ובריאות רופפת אילצו אותה לפרוש מהממשלה, אך לא מהכנסת.
קודם לכן נתגלה שחלתה בלימפומה, אולם היא הוסתרה מעיני הציבור, ולא מנעה ממנה לתפקד היטב בשנים לאחר מכן.
את הטיפולים הכימותרפיים קיבלה בחשאי.
אבן, שניסה להפגין התנתקות ממאיר, אמר כי הוא ממלא את תפקידו בצורה טובה יותר מקודמתו, והתגאה בכך שפיטר כמה בעלי תפקידים במשרדו שהיו מקורבים אליה.
מאיר זעמה על כך אך לא ייחסה לכך חשיבות רבה.
לאחר הבחירות לכנסת השישית הודיע ראובן ברקת על פרישתו מתפקיד מזכ"ל מפא"י וכי הוא יסיים את תפקידו ב-20 בינואר 1966. מלכתחילה רצו להחליפו במאיר, אולם היא סירבה בתחילה, אך לאחר שכנועים רבים הסכימה.
ב-3 בפברואר נבחרה לתפקיד פה אחד.
היא נכנסה לתפקיד בתקופה שבה נעשה מאמץ לאחדה עם רפ"י ועם אחדות העבודה - פועלי ציון, מאמץ שהתגשם ב-1968 עם הקמת מפלגת העבודה.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים נתבקשה לצאת לארצות הברית ולאירופה, על מנת לקבל ערבויות לחידוש חופש השיט בים האדום.
בפועל היה זה תפקידו של שר החוץ אבן, אולם אשכול חשש כי שליחותו תתקבל בחוסר אמון בקרב הישראלים, בשל מתינותו המדינית.
משגילה על כך איים להתפטר אם מאיר תצא לשליחות זו, ואשכול נאלץ לחזור בו.
מאיר התנגדה בתוקף להקמת ממשלת אחדות לאומית, אך בה בעת להדחתו של אשכול מתפקיד שר הביטחון, שכן היה ברור שרק מינויו של משה דיין מרפ"י לתפקיד ימנע זאת.
ב-29 במאי 1967 ניהלה משא ומתן עם נציגי גח"ל בראשות מנחם בגין.
הם הגיעו להסכמה פרט למינוי דיין, שהיה הכרחי כדי שתצטרף לממשלה.
כעבור יממה אושר המינוי בוועידת מפא"י, בניגוד לדעתה שלה ושל אחרים, והוקמה ממשלת אחדות לאומית עם גח"ל ורפ"י.
ב-21 בינואר 1968, לאחר הקמת המפלגה המאוחדת, המשיכה בכהונתה כמזכ"לית, אך בראשית יולי אותה שנה הודיעה על פרישתה מהתפקיד, וההתפטרות נכנסה לתוקפה ב-1 באוגוסט.
אולם מאיר עתידה הייתה לחזור במהרה ובאופן מפתיע למרכז הבימה הפוליטית.
עם מותו של לוי אשכול בפברואר 1969 הועדפה מאיר על פני מועמדים כיגאל אלון, ראש הממשלה בפועל בימים שאחרי פטירת אשכול, כמשה דיין, שעימות בינו לבין אלון נחשב למסוכן למפלגה, וכפנחס ספיר, שהסיכוי שלו לזכות בתפקיד היה טוב יותר, אך הוא העדיף לוותר עליו.
מאיר, שהסקרים שיקפו לה אפס אחוזי פופולריות בקרב הציבור טרם נבחרה, נחשבה למועמדת של פשרה כשמונתה על ידי מרכז מפלגת העבודה ברוב של 287 חברים, 45 נמנעים וללא מתנגדים לראשות הממשלה מטעמה.
אנשי רפ"י בהובלת פרס היו היחידים במערך שהביעו התנגדות למינויה, אך הם היו מיעוט.
מאיר החלה את כהונתה בתפקיד ראש ממשלת ישראל ב-17 במרץ 1969, והייתה ראש ממשלה במשך חמש שנים.
ממשלת ישראל ה-14 שהקימה הייתה בהרכב זהה לממשלת אשכול.
מאיר הייתה האישה הראשונה והיחידה בישראל שמילאה תפקיד זה, והשלישית בעולם שכיהנה כראש ממשלה.
למרות זאת מעולם לא רחשה אהדה לתנועה הפמיניסטית, והיו שהאשימו אותה שאף פגעה בקידום נשים בסביבתה.
רק החרדים הביעו במפורש התנגדותם למינויה על רקע מגדרי.
יצחק מאיר לוין, נציג אגודת ישראל, אמר בכנסת:
"רבים בעולם, יהודים ולא יהודים, יביעו לבטח את תמהונם על כך שדווקא עכשיו מצאו לנכון להעמיד אישה בראש הממשלה.
גם אינני משוכנע שזה ירתיע את הערבים".
בבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969, זכה המערך (השני) ב-56 מנדטים, ההישג הטוב ביותר של רשימה כלשהי בבחירות בישראל.
מצד שני, המפלגות שהרכיבו את המערך מנו 63 מנדטים בכנסת הקודמת (אם כי בן-גוריון לא הצטרף למערך, והתמודד ברשימה הממלכתית, שזכתה בארבעה מנדטים).
גולדה מאיר בחרה להרכיב את ממשלת ישראל ה-15 כהמשך של ממשלת הליכוד הלאומי הקיימת מאז יוני 1967, וצירפה לממשלתה את גח"ל וראשה מנחם בגין כשר בלי תיק.
ב-11 בדצמבר הודיעה לנשיא זלמן שזר כי עלה בידה להקים ממשלה, וב-15 בדצמבר היא החלה את כהונתה.
בתקופתה החלה העלייה מברית המועצות לצבור תאוצה.
היא הייתה תומכת נלהבת של העלייה ואמרה למספר עיתונאים שניתן יהיה לקלוט אף מיליוני עולים.
היא גם דאגה להפיץ את דבר מבצע חתונה ושפיטת מבצעיו לגזר דין מוות (גזר דין שבהמשך הומתק).
הלחץ הבין-לאומי על הקרמלין הביא להמתקת גזרי הדין ופתח את מסך הברזל לכ-300,000 אזרחי ברית המועצות בשנות ה-70, מתוכם 245,951 יהודים, אשר מביניהם עלו לישראל 163,000 יהודים.
זאת לעומת שנות ה-60, שבהן רק כ-3,000 יהודים קיבלו אישורי יציאה.
בזירה החברתית היו שטענו שכהונתה של גולדה מאיר התאפיינה בשמרנות ובחוסר שימת לב לשכבות המצוקה.
בעקבות פגישתה עם אנשי תנועת הפנתרים השחורים מיוחסת לה האמירה: "הם אינם בחורים נחמדים" (13 באפריל 1971).
מאיר טענה כי דבריה הוצאו מהקשרם, וכי התייחסה להתפרעויות מצד חלק מפעילי התנועה שהשליכו בקבוקי תבערה על שוטרים.
בפועל, הפגישה הסתיימה בטוב משני הצדדים ואחד ממשתתפיה אף אמר לה: "גברת גולדה היקרה, את אמא של כולנו".
היא עצמה העלתה על נס פרויקטים שקידמה לרווחת תושבי עיירות הפיתוח ושכונות המצוקה.
בעקבות המחאה הקימה ממשלתה של מאיר ב-1970 ועדה לילדים ונוער במצוקה והשתתפה בכל ישיבותיה.
אולם לא אחת נטען כי כישלונותיה של מאיר היו בעיקר בתחום הפנים בשל העובדה שהעניקה משקל נגד למדיניות החוץ.
בהקשר הפלסטיני זכורות, בין היתר, אמירותיה "כשאני עליתי ארצה, לא היה דבר כזה עם פלסטיני" ו"לעולם לא אסלח לערבים על שלימדו אותנו להרוג את בניהם".
בשונה מקודמה לוי אשכול, גולדה התנגדה לנסיגה מחבלי הארץ ששוחררו במלחמת ששת הימים, ואף תמכה בהתיישבות יהודית בהם כבר ב-1967. בריאיון עיתונאי אמרה כי: "כל השולחן (הכוונה לחברי ממשלתה), כולל מפ"ם, אומר: רמת הגולן זה טאבו.
עזה נשארת בידינו לפי רוב מכריע, וגם שארם א-שייח'.
ישנם דברים, שבהם לא נחוצה החלטה.
ההחלטה היסודית היא, שגבול שנת 1967 אינו קיים עוד.
ממשלתה פעלה במתווה תוכנית אלון ומסמך גלילי להתיישבות יהודית בבקעת הירדן, שלתפיסתה, היא והרכסים בעורפה יהיו גבול השלום המזרחי של מדינת ישראל, ברמת הגולן ובפתחת רפיח.
בדיוני ממשלתה אודות התיישבות יהודית בחבל עזה הייתה תמימות דעים כי "הפרחת האזור תאפשר לשנות את השיח עם הערבים שיתפקחו מהאשליה שאנו עתידים לצאת משם, וכך יהיו פחות פיגועים".
בתקופתה קמו חבל ימית והעיר ימית, היאחזות הנח"ל כפר דרום בחבל עזה, והתאפשרה התנחלות של יהודים באזור חברון ובקריית ארבע.
מלחמת ההתשה והניסיונות לשלום בין ישראל למצרים
בראשית כהונתה כראש הממשלה התחבטה בשאלה האם יש להרחיב את מלחמת ההתשה, שפרצה כמה ימים לאחר מלחמת ששת הימים, לעומק שטח מצרים.
זאת עקב איומה של ברית המועצות, שאם ישראל תפלוש לעבר השני של תעלת סואץ היא תיתקל ביועצים סובייטים שפעלו עבור צבא מצרים.
שגריר ישראל בארצות הברית יצחק רבין טען כי יש להתייצב נגד האיום.
אך למרות זאת היא חששה מהאיום ולא קיבלה את עצותיו של רבין, בתמיכת שר הביטחון דיין.