tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו עסק אף בהפקת תיאטרון בפריז.
סרטיו הבאים של רנואר נוצרו בשנת 1959 תוך שימוש בטכניקות שנלקחו מן השידורים החיים בטלוויזיה.
"הפיקניק על הדשא" ו"צוואתו של ד"ר קורדלייה" התרכזו בסכנה שצפה רנואר מפיתוח היתר של הרציונליות האנושית על חשבון החושים והרגשות.
בשנת 1962 יצר רנואר את "רב הטוראי החמקן" (Le Caporal épinglé), אשר נחשב בעיניו כסרטו העצוב ביותר.
בסרט זה, בו כיכבו ז'אן פייר קאסל וקלוד בראסר שב רנואר למחנה השבויים הגרמני, זו הפעם במלחמת העולם השנייה.
הסרט בוחן את הצורך האנושי בחירות מחד, ובביטחון רגשי וכלכלי מאידך.
בשנה זו פרסם רנואר ביוגרפיה של אביו, תחת הכותרת "רנואר, אבי", בה הוא תיאר את ההשפעה העצומה שהייתה לאביו עליו ועל עבודתו.
מכיוון שרנואר נתקל בקשיי מימון לסרטיו המשיך לכתוב תסריטים לאחרים, ואף כתב ספר עלילתי בשם "מחברות הקפיטן ז'ורז'" אשר התפרסם בשנת 1966 והיה מסע נוסטלגי אל החינוך האריסטוקרטי שקיבל רנואר, וזכרונות אהבתו לנערה כפרית.
בשנת 1969 ביים רנואר את סרטו האחרון "התיאטרון הקטן של ז'אן רנואר".
הוא הביע סימפתיה למרד הסטודנטים של שנת 1968 והסרט נקרא בתחילה "זו מהפכה".
הסרט הוא סדרה של ארבעה סרטים קצרים עשויים במגוון סגנונות.
הסרט הוקרן רק בשנת 1971. בריאותו הרופפת, וקשיי מימון מנעו ממנו את המשך היצירה הקולנועית.
הוא בילה את שנותיו האחרונות בביתו בבוורלי הילס בכתיבה של זכרונותיו שיצאו לאור בשם "חיי והסרטים".
בשנת 1973 היה מעורב בבימוי מחזה בשם "קרולה" בכיכוב לסלי קארון ומל פרר כאשר מחלה פתאומית מנעה ממנו את המשך הפרויקט.
בשנת 1974 יצאו לאור זכרונותיו.
בשנת 1975 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חייו הקולנועי.
ובשנת 1977 קיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי ממשלת צרפת.
בשנת 1979 מת בביתו בבוורלי הילס.
גופתו הוטסה לצרפת, ונטמנה בחלקת הקבר המשפחתית.
חואן מורנו הררה-חימנז (Juan Moreno y Herrera–Jiménez; נולד ב-30 ביולי 1948), המוכר בשם הבמה ז'אן רנו , הוא שחקן צרפתי.
נולד בקזבלנקה שבמרוקו הצרפתית, להורים אנדלוסים (ספרדים) נוצרים-קתולים.
היגר לצרפת כשהיה בן 17, כדי ללמוד משחק.
לאחר מכן, שירת בצבא צרפת, דבר שהיה חובה אחרי שמשפחתו קיבלה את אזרחותה הצרפתית.
הקריירה של רנו החלה ב-1983, כאשר לוהק לסרטו הראשון של לוק בסון, "הקרב האחרון", סרט מדע בדיוני בשחור לבן ללא אף מילה מדוברת.
רנו הפך לשחקן קבוע של בסון ושיחק גם ב"הכחול הגדול" (1988), "ניקיטה" (1990) ו"לאון" (1994), שבו כיכב לצדה של נטלי פורטמן בת ה-13. רנו מוכר בעיקר כשחקן בסרטי פעולה או כדמות קשוחה, בעיקר עקב מבנה גופו גדול הממדים (מתנשא לגובה של 191 סנטימטרים).
בשנת 1995 שיחק בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ', סופי מרסו ומרצ'לו מסטרויאני.
פרט לקולנוע, רנו הוא גם שחקן תיאטרון מצליח בארצות הברית, ושיחק במחזמר המצליח "קאטס".
בשנת 2004 רנו הופיע במשחק הווידאו "Onimusha 3: Demon Siege" מבית Capcom, בתור אחת משתי הדמויות הראשיות.
ב-2006 שיחק ב"צופן דה וינצ'י", העיבוד הקולנועי לספר באותו השם של דן בראון, לצד טום הנקס, אודרי טוטו, איאן מקלן, אלפרד מולינה ופול בטאני.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של שון פן "הפנים האחרונות", לצדם של חאווייר ברדם, שרליז ת'רון, וג'ארד האריס.
בשנת 2022 הצטרף לעונתה השלישית של סדרת המסתורין המקסיקנית "מי הרג את שרה?" שם גילם את ריינלדו גומז לצדם של מנולו קרדונה, אאוחניו סייר ופולו מורין.
רנו נישא 3 פעמים, יש לו 2 ילדים מכל אישה, סה"כ 6 ילדים.
הוא דובר: ספרדית, צרפתית, ערבית, אנגלית ואיטלקית.
נהרות הארגמן 2: מלאכי האפוקליפסה (2004)
הקטור והחיפוש אחר האושר (2014)
ז'אן רוסטאן היה ביולוג וסופר צרפתי.
ז'אן רוסטאן היה בנם של המחזאי אדמון רוסטאן ושל המשוררת רוזמונד ז'ראר.
הוא בילה את ימי ילדותו בעיירה קאמבו לה בין שבחבל אקיטן בצרפת.
כבר בגיל עשר גילה את ספרו של המדען ז'אן פאבר "תורת החרקים".
רוסטאן גמר את חוק לימודיו במדעים בפקולטה למדעים של אוניברסיטת פריז.
בשנת 1920 נשא רוסטאן לאישה את אנדראה מאנט.
ב-1922 אחרי מות אביו התגורר בפרבר של פריז ויל ד'אבריי.
הוא השתתף בהקמת המחלקה הביולוגית ב"ארמון התגליות" במוזיאון הגרנד פלה בפריז, וב-1936 הקים את מעבדתו בויל ד'אבריי.
רוסטאן התעניין מאוד בשאלת "מקורם של החיים".
הוא התמסר למחקר הדו-חיים (קרפדות וצפרדעים) וגילה עניין בתורת התורשה.
רוסטאן החל את דרכו הספרותית בפרסום של מסות פילוסופיות, ומאז חילק את זמנו בין מחקר לבין כתיבה.
מטרתו הייתה להביא את הביולוגיה אל ההמונים, ולגרום למודעות לבעיות האנושות שהוא הציג.
הוא הזהיר מפני שימוש לא נכון בתורת הגזע.
רוסטאן היה פציפיסט והתנגד לנשק אטומי ולעונש המוות.
הוא היה אתאיסט מושבע ודגל בחופש המחשבה.
ב-1959 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
באותה שנה גם זכה בפרס קלינגה.
ז'אן רוסטאן נפטר בפריז ב-1977.
בין ספריו החשובים של רוסטאן:
תורשת האדם (1952), יצא בעברית בתרגומו של חיים בן-עמרם, בהוצאת מ.
תקוותיו וחרדותיו של ביולוג (1959)
ז'אן שאפלן היה משורר ומבקר ספרות צרפתי, ממייסדיה של האקדמיה הצרפתית.
שאפלן נולד בפריז והיה בנו של נוטריון שרצה שבנו ילך בעקבותיו, אך אמו, שהכירה את פייר דה רונסאר, קיוותה שבנה יהפוך למשורר.
שאפלן הצעיר למד יוונית, לטינית, איטלקית וספרדית והתמסר ללימוד הספרות.
משסיים את חוק לימודיו שימש כמורה לספרדית של אחד מאנשי האצולה הצעירים, מה שסלל את דרכו לשמש כמורה פרטי לשני בניו של אחד ממזכירי המדינה.
חיבורו הראשון היה הקדמה לעלילה המיתולוגית "אדוניס" של המשורר האיטלקי גאמבאטיסטה מורינו.
ב־1619 תרגם לצרפתית את הנובלה "השודד" או "חייו של גוסמאן מאלפראצ'ה" של הסופר הספרדי מתאו אלמן, תרגום שהביא לפרסומו בקרב החוגים הספרותיים של פריז.
הוא פרסם גם ארבעה מזמורי תהילה שאחד מהם היה שיר הלל לקרדינל רישלייה.
ב-1632 ניהל שיחה עם רישלייה בדבר הצורך באחידות ספרותית של זמן, מקום ופעולה.
רישלייה שהתרשם מדבריו, זיכה אותו בקצבה שנתית של אלף כתרים, ומינה אותו לחבר האקדמיה הצרפתית שנוסדה ב-1635. שאפלן הגה את רעיון "מילון האקדמיה הצרפתית" שהפך לחשוב במפעליה של אקדמיה זו.
על פי הזמנת רישלייה הוא כתב את חיבורו "השגותיה של האקדמיה הצרפתית על המחזה לה סיד" (1638).
ב-1656 פרסם את 12 שירי העלילה הראשונים של הפואמה "העלמה ששחררה את צרפת", שאותה כתב במשך עשרים שנה.
שש מהדורות של פואמה זו הופיעו במרוצת 18 חודש.
אך ביקורתו הנוקבת של ניקולה בואלו על יצירה זו גרמה לירידת קרנו של שאפלן כמשורר.
המוניטין שלו כמבקר ספרות נשאר בעינו, וב-1663 ז'אן-בטיסט קולבר העסיק אותו בעריכת מחקר על מחברים בני זמנו, מחקר ששימש למטרת מתן קצבאות למחברים על ידי המלך לואי הארבעה עשר.
ז'אן אז'ן רובר-אודן היה קוסם צרפתי.
נחשב לאבי הסגנון המודרני של מופעי הקסמים.
חייו הקודמים וכניסתו לעולם הקסמים
רובר-אודן נולד בבלואה שבצרפת ב-6 בדצמבר 1805. אביו היה שען, אך ביקש שבנו ילמד משפטים.
רובר-אודן למד באוניברסיטת אורליאן, אך נמשך יותר לעולם השענות ובמשך תקופה קצרה עבד כשען ואף בנה בובות מכניות.
כאשר הגיע לידיו במקרה ספר ללימוד קסמים, התחיל להתעניין מאוד באמנות זו והחל לקחת שיעורים מחובב קסמים מקומי.
כשהרגיש שהוא מוכן עבר לטור, הקים עסק לייצור שעונים ובמקביל הופיע כקוסם.
תפנית מרכזית בחייו הייתה בכך שהפך לשולייתו של הקוסם 'דה גריסי'.
רובר-אודן נחשב כ-"אבי הקסמים המודרניים".
לפניו, קוסמים הופיעו רק באזורים מסחריים ובירידים.
רובר-אודן, שהופיע עם קסמיו בטרקלינים ובמסיבות פרטיות החליט להפוך את הבמה לטרקלין והיה הראשון שהעלה מופעי קסמים בתיאטרון.
הוא בחר ללבוש בגדים רשמיים, טוקסידו, כובע צילינדר וכפפות לבנות כמו שלבש קהלו המכובד ובכך העלה את תדמית המקצוע.
רבים מן הקוסמים היום מחקים זאת על ידי לבישה של ז'קטים רשמיים, אך קוסמים רבים אחרים רואים בכך אופנה ישנה ובוחרים ללבוש לבוש עדכני.
דוג הנינג היה הראשון שהתנגד לסטריאוטיפ ובחר במראה מודרני.
כמו כן אימץ רובר-אודן חידושים מדעיים וטכנולוגיים ויצר קסמים המתבססים עליהם.
אחיזות עיניים שביצעו המנהיגים הדתיים שלהם עודדו את ערביי אלג'יריה למרוד כנגד הקולוניאליסטים הצרפתים.
ב-1856, נפוליאון השלישי, ששלט בקיסרות השנייה, שלח לאלג'יריה את רובר-אודן, בתקווה שיבצע קסמים מרשימים יותר, ובכך יפחית מרצונם של התושבים למרוד.
קסמיו של רובר-אודן הצליחו בביטול השפעתם של המולות באזור והערבים החלו לפחד ממנו.
בתכסיס אחד, הוא אפשר לאחד מן הערבים לירות בו כדור שסומן מראש, אך במקום להרוג אותו, הקליע התגלה בין שיניו.
לאחר ביצוע קסם זה האמינו המקומיים כי הוא יכול לעשות הכל.
רובר-אודן לא היה אמן-האשליות הראשון שביצע את תפיסת הקליע ורבים אחריו אימצו את גרסתם האישית לאפקט.
קסם מפורסם נוסף בו השתמש כדי להוכיח שהקסמים הצרפתים הרבה יותר חזקים מאשר הטכניקות של השאמאנים המקומיים היה "הקופסה הקלה-כבדה".
הוא הציג קופסה ריקה עם תחתית ממתכת שכל אחד יכול להרים והזמין את הגברתן שבקהל להרימה, דבר שעשה המתנדב בקלות.
לאחר מכן, על ידי כך שהפעיל אלקטרומגנט אשר החביא מתחת לרצפה, הפך רובר-אודן את הקופסה לבלתי-ניתנת להזזה, והוכיח שבאמצעות "כוחו" הוא יכול לגרום ללוחמים האלג'יריים החזקים ביותר להיכשל בהרמת הקופסה.
הוא מצא לנכון שהתכסיס יהיה הרבה יותר מרשים אם יטען שהוא יכול לגרום לגבר חזק להיות חלש מכדי להרים קופסה שאפילו ילד קטן יכול להרים, ולא שהוא גורם לקופסה להיות כבדה יותר.
עוד טריק המצריך תפעול מכני הוא "עץ התפוזים" אשר היווה שימוש לקוסם האפוני בסיפורו הקצר של סטיבן מילהאוזר, "Eisenheim The Illusionist" (אייזנהיים אמן האשליות), אשר עובד לסרט בשם "אמן האשליות".
מקריאת הביוגרפיות של רובר-אודן עולה כי רובר-אודן הקדיש את כל חייו לעולם הקסמים.
הוא ביצע תכסיסים בקביעות, העלה רעיונות חדשים והופיע אפילו בחופשותיו.
אשתו הייתה מעורבת לעיתים קרובות בתכסיסיו החדשים והחכמים במיוחד.
רובר-אודן הכריז כי בוצעו על ידי שימוש באמצעים "שקריים" ובאחיזת עיניים כדי שתינתן לו הסמכות לבצעם וכדי שלא יאשימו אותו במעשי כישוף.
אשליית הקופסה הקלה-כבדה- בעזרת מגנט שהוצב מתחת לשולחן במרכז הבמה, שלט רובר-אודן במשקלה של קופסה שהונחה על השולחן.
לאחר שהכין מבעוד מועד את האשליה הזו, הזמין הקוסם מתנדבים מהקהל לנסות ולהרים את הקופסה מן השולחן.
טרם הזמנתם של המתנדבים, הקפיד רובר-אודן להרים את הקופסה בעצמו בקלילות, ולהוכיח לקהלו שהיא אכן קלה.
אשליית עץ התפוזים- בשיאה של האשליה, רובר אודן "הצמיח" עץ תפוזים תוך מספר שניות, אל מול קהלו המשתומם.
לפני הצגת האשליה ביקש רובר-אודן ממתנדבת מהקהל לתת לו את מטפחתה, ולאחר ש"כיווץ" אותה בידו והעלים אותה, פנה להעלים מספר פריטים נוספים לקול תשואות הקהל.
לאחר מכן הציב עוזרו עץ תפוזים ללא פירות על השולחן שעמד במרכז הבמה, שהתחיל "להצמיח" פירות לפי פקודתו של רובר-אודן.
בסופה של האשליה חילק הקוסם את הפירות לקהל, כדי להוכיח שהם אמיתיים, למעט פרי אחד שנשאר על העץ.
לפי פקודתו של הקוסם, נפל הפרי מהעץ ונעלם, רק כדי להופיע במטפחתה של המתנדבת מהקהל.
אשליית הקליע המסומן- אחת האשליות המפורסמות ביותר שפיתח רובר-אודן הייתה ירי של קליע מסומן לעברו.
האשליה נעשתה לרוב בעזרת בנו של רובר-אודן, אך במקרים אחרים הזמין מתנדבים מהקהל לנסות ולירות בו.
הקליע שנורה מהאקדח "נעצר" והגיע אל בין שיניו של הקוסם כשפתח את פיו, לתדהמתם של הנוכחים.
ביתו בבלואה פתוח לציבור כמוזיאון ותיאטרון.
האוטוביוגרפיה המוזרה ביותר של רובר-אודן היא "The Memoirs of Robert-Houdin".
עבודתו וחייו מתוארים בספר השלישי (World of Wonders) של סדרת ספרי הטרילוגיה של רוברסון דייוויס (Deptford Trilogy).
הקוסם האמריקאי התאום של אשף ההיחלצויות הארי הודיני (נולד בשם אריך וייס) אימץ את שם הבמה "הודיני" כהעתקה של אחיו התאום.
הוא האמין, באופן שגוי, שה -"י" בסוף המילה אומרת בצרפתית "העתקה".
מאוחר יותר הודיני 2 איבד מהערכתו לרוברט-אודן (עצמו) - ולראיה, הספר שכתב, "חשיפת פניו האמיתיים של רוברט-אודן (הודיני 2)" - (The Unmasking of Robert-Houdin (1908."
ז'אן קרטיין הוא ראש הממשלה ה-20 של קנדה.
כיהן בתפקיד מנובמבר 1993 ועד דצמבר 2003. זכה בשלוש מערכות בחירות רצופות כראש המפלגה הליברלית.
קרטיין נולד ב-11 בינואר 1934 בשויניגן קוויבק למשפחה דוברת צרפתית.
סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לאוול.
בשנת 1963 הצטרף למפלגה הליברלית ונבחר כחבר פרלמנט.
בשנת 1967 התמנה לשר על ידי ראש הממשלה לסטר פירסון.
מאוחר יותר כיהן כשר גם במשרדים שונים בממשלתו של פייר אליוט טרודו.
בשנת 1984 התמודד על תפקיד ראשות המפלגה הליברלית, אך הפסיד לג'ון טרנר.
בשנת 1990 ניסה שוב את כוחו מול טרנר, והפעם ניצח.
בבחירות שנערכו בשנת 1993 זכה קרטיין בראשות המפלגה הליברלית לניצחון והתמנה לראש הממשלה.
קרטיין זכה עם מפלגתו בבחירות עוד פעמיים נוספות בשנת 1997 ובשנת 2000. בסוף שנת 2003, לאחר יותר מעשר שנות כהונה בתפקיד, החליט לפרוש.
למחליפו בתפקיד ראש הממשלה התמנה פול מרטין.
מדיניות כלכלית - בתחילת כהונתו של קרטיין סבלה הכלכלה הקנדית מגרעון ממשלתי ומאינפלציה.
הוא נקט במדיניות של קיצוץ תקציבים והביא לייצוב הכלכלה.
שאלת קוויבק - במשאל העם שנערך בקוויבק בשנת 1995 יצא קרטיין כקנדי-צרפתי נגד התנועה הבדלנית הקוויבקית.
המשאל הסתיים ברוב קטן לטובת המצדדים בהישארות בקנדה.
מדיניות חוץ וביטחון - קרטיין תמך בהרחבת יחסי המסחר עם ארצות הברית.
הוא תמך במלחמה באפגניסטן והורה לשלוח כוחות צבא קנדים, שנלחמו לצד הכוחות האמריקאים.
במלחמה בעיראק החליט לא לעשות כן.
החלטה זו עוררה חילוקי דעות בפרלמנט הקנדי.
ז'אנה גור (נולדה ב-18 בספטמבר 1958) היא מחברת ספרי בישול, עיתונאית, עורכת ומוציאה לאור ישראלית.
ז'אנה גור נולדה בריגה, לטביה, ברית המועצות לשעבר, בתם היחידה של רופאה ומתמטיקאי.
היא היגרה לישראל ב-1974 ביחד עם משפחתה.
את התואר הראשון (ספרות אנגלית ותולדות האמנות) עשתה באוניברסיטה העברית במסגרת עתודה אקדמית ובצבא שירתה כקצינה בחיל הים – תחילה כמורה לאנגלית טכנית ולאחר מכן כמתרגמת.
לתואר שני למדה בחוג לתורת הספרות (עם התמחות בתרגום).
כדי לממן את לימודיה עבדה כדיילת אוויר באל על בין השנים 86–1982. במסעותיה בעולם, החלה להתעניין בעולם הגסטרונומיה.
באותה תקופה גם תרגמה ספרים מרוסית ואנגלית לעברית.
בשנת 1984 ז'אנה גור פגשה את בעלה אילן גור, עיתונאי ומוציא לאור, שהיה באותם ימים מו"ל ועורך ראשי של מגזין "אל הים".
היא החלה לסייע לו בהפקה ובעריכה של המגזין, ובנובמבר 1990 ייסדו השניים את הירחון "על השולחן".
מה שהחל כביטאון צנוע לאנשי השוק המקצועי, הפך ברבות השנים למגזין גסטרונומי הפונה לכלל ציבור אוהבי האוכל.
מגיליון מס' 3 שימשה ז'אנה גור כעורכת הראשית של המגזין.
בשנים 2000–2002 היא הגישה פינה בתוכנית "בוקר טוב ישראל" של הערוץ הראשון ומאז היא מרבה להתראיין בכלי תקשורת שונים בנושאים הקשורים לעולם האוכל.
ב-2001 הפך "על השולחן" למוציא לאור של ספרי בישול, כאשר ז'אנה גור משמשת כעורכת ראשית של ההוצאה.
בין השאר היא חתומה על פיתוח הפורמט של "ששת – העוזר שלך במטבח" – סדרת ספרי בישול שתמציתה ניסיון לפענח את נוסחת היסוד של המאכל בטרם שניגשים למתכון עצמו.
"אם יש לכם תקציב רק לספר בישול אחד, אולטימטיווי, הנה הוא לפניכם," כתבה נירה רוסו על הספר הראשון בסדרה.
המגזין ובית ההוצאה נסגרו בסתיו 2017, לאחר 27 שנות פעילות.
בשנת 2007 הוציאה ז'אנה גור ספר ראשון פרי עטה.
The Book of New Israeli Food נכתב באנגלית ויצא לאור בהוצאת "על השולחן".
הספר נועד לחשוף לעולם את הרנסאנס של תרבות האוכל הישראלית.
הספר בפורמט אלבומי מושקע כולל כמאתיים מתכונים לצד סיפורים על ההיבטים השונים של הגסטרונומיה המקומית – שמן זית, יין, תרבות המנגל, שווקים ועוד.
עוד לפני שראה אור באנגלית, נרכשו זכויות התרגום של הספר לגרמנית על ידי הוצאת Umschau Verlag.
הגרסה הגרמנית יצאה לאור בסוף 2007 בשם Die neue israelische Küche
בשנת 2008 ראתה אור המהדורה האמריקאית של הספר בהוצאת Shocken Books (מקבוצת רנדום האוס), הספר זכה לביקורות נלהבות בכלי התקשורת ונבחר כאחד מ-25 ספרי הבישול הטובים לשנת 2009 של המגזין Food and Wine.
כמו כן היה הספר מועמד לפרס הלאומי לספרים יהודיים.
"זהו הספר משובח, כתוב בצורה מרתקת ומשלב מתכונים ערבים לחיך לצד צילומים מרהיבים," כתבה קלודיה רודן, מחברת ספרי בישול ומחברת "ספר הבישול היהודי, מזרח ומערב".
מאז פרסום הספר משמשת ז'אנה גור כשגרירה לא רשמית של האוכל הישראלי.
היא מסיירת בעולם, מרצה בפני קהלים מגוונים, מתראיינת לכלי התקשורת, יוזמת ומנחה סיורים קולינריים בישראל.
במשך שנים רבות, גור הייתה מעורבת במיזמים שונים לשימור המטבחים היהודיים והובילה את פרויקט
"תיבת הזכרונות" במגזין ובאתר "על השולחן".
שיאו של התהליך היה ספר זה, אשר ראה אור ב-2014 בהוצאת Shocken האמריקאית.
לפי גור, מטבחים של עדות ישראלי, שהם חלק מהותי ורב ערך בתרבות היהודית, עומדים כיום בסכנת הכחדה, שכן כמעט לא נותרו יהודים בקהילות שבהן נוצרו.
המקום היחיד שבו כל המטבחים הללו עדיין קיימים ופעילים הוא ישראל, שם הוא מהווה אבן שואבת למטבח הישראלי המתפתח.
אולם למרות הפופולריות של מתכוני העדות, גם כאן יש סיכוי יותר מסביר שמרבית "מתכוני הסבתא" יאבדו בחלוף הדורות.
גור מאמינה שהדרך היחידה לשמר מטבח הוא לבשל אותו,
והתפיסה הזאת מונחת ביסוד הספר שמביא לקהל קוראי השפה האנגלית אוסף של כ-100 מתכוני עדות הרלוונטיים למטבח המודרני.
בשנת 2015 ראתה אור מהדורה הולנדית של הספר.
הספר החדש של גור, אותו כתבה יחד עם השפית הישראלית-אמריקאית עינת אדמוני, ראה אור בסתיו 2019. הספר כולל כ-140 מתכונים מקוריים המוצגים על רקע תרבות השווקים המקומית.
בין השאר מביא הספר דיוקנאות של שמונה שווקים ישראליים בנוסף לכך סיפורים ומידע עשיר על חומרי גלם, עונתיות, מקורן של מנות וטכניקות בישול.
הספר נבחר כאחד מ"עשרת ספרי הבישול הטובים לסתיו 2019" על ידי המגזין The Publisher's Weekly.
יעל דיין, אבי, בתו (תרגום מאנגלית: יעל דיין וז'אנה גור).
מיכאיל בולגקוב, לב של כלב, תרגום מרוסית: ז'אנה גור; ערכה: נילי מירסקי; אחרית-דבר: נטליה רובינשטיין.
ז'אן רוש היה יוצר סרטים ואנתרופולוג צרפתי.
רוש נחשב לאחד המייסדים של ז'אנר 'הקולנוע האמיתי' (צרפתית: Cinéma vérité) בצרפת.
יצירתו באפריקה כקולנוען במשך למעלה משישים שנה התאפיינה ברעיון 'האנתרופולוגיה המשותפת', שהושפעה מרעיונות הסוריאליזם ועשתה שימוש בטשטוש הגבול שבין דוקומנטריה לתסריט קולנועי בדוי.
במאי זרם הגל החדש בקולנוע הצרפתי ציינו את רוש כאחד מהיוצרים המשפיעים עליהם.
סרטו המשפיע 'אני, שחור' היה חלוץ בשימוש בטכניקת הג'אמפ קאט שז'אן-לוק גודאר הביא לשימוש נרחב.
גודאר אמר על רוש ש"כאחראי על המחקר במוזיאון האדם, האם יש הגדרה טובה מזו לאיש קולנוע?".
רוש עמד לאורך הקריירה שלו במוקד של כמה שערוריות ונהג לחזור על האמרה: 'תהילה תהא לאדם הגורם לחילוקי דעות'.
רוש החל להתעניין בנושאים אפריקאים בשנת 1941 לאחר עבודתו בתור מהנדס אזרחי כמפקח על פרויקט בנייה בניז'ר.
במהלך המלחמה שב לצרפת כדי להצטרף לשורות הרזיסטאנס.
לאחר המלחמה עבד לזמן קצר כעיתונאי אצל סוכנות הידיעות הצרפתית טרם שובו לאפריקה והפיכתו לאנתרופולוג משפיע ויוצר סרטים שנוי במחלוקת.
רוש נחשב ברך-כלל כאבי הקולנוע הניז'רי.
אף על פי שהגיע לאפריקה ב-1941 כמתיישב, רוש נשאר בניז'ר גם לאחר שזו קיבלה את עצמאותה והדריך דור של יוצרי קולנוע ושחקנים מקומיים כמו דאמורה זיקה ואומארו גנדה.
עם הגעתו לניאמי בשנת 1941 כמהנדס מים קולוניאליסט, רוש החל מתעניין באתנולוגיה של בני הזארמה והסונגהאי והסריט את בני המקום ומנהגיהם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, הוא הכיר בעיירת איורו שעל גדת נהר ניז'ר את דאמורה זיקה, בנו של דייג ומרפא מסורתי בן הסונגהאי.
אחרי תקרית בה נהרגו כתוצאה מפגיעת ברק עשרה פועלים באתר בנייה תחת פיקוחו של רוש, הוא היה עד לטקס שערכה לכבוד המתים סבתו של זיקה, מדיום ויועצת רוחנית.
רוש סיפר לאחר שנים כי אירוע זה היה הרגע בו התגבש אצלו הרצון ליצור סרטים אתנוגרפיים.
עד שנת 1950, רוש סיים להפיק את הסרטים הראשונים שנוצרו על אדמת ניז'ר.
'בארצם של המכשפים השחורים' (1947), 'ריקוד החניכה של אחוזי הדיבוק' (1948) ו-'מכשפי וואזאראבה' (1949) תיעדו כולם את טקסי הדיבוק הרוחניים של בני הסנוגהאי, זארמה והסורקו, החיים על גדות נהר הניז'ר.
דאמורה זיקה ורוש נעשו חברים קרובים, והחל משנת 1950 רוש בחר להציג את זיקה במוקד סרטיו שעסקו במסורות, בתרבות ובאקולוגיה של בני עמק נהר הניז'ר.
הראשון מבין רבים בהם הופיע זיקה היה 'ציד ההיפופוטם: הקרב על הנהר הגדול' (1950-1952), שהציג את חייהם וטקסיהם של הציידים והדייגים בני הסורקו.
רוש הסריט במשך כארבעה חודשים מתוך סירת פירוגה מסורתית עם דייגים מקומיים.
במהלך שנות ה-50 רוש החל להפיק סרטים עלילתיים ארוכים יותר.
ב-1954 הוא הסריט את זיקה בסרט 'יגואר' בתור בן-סונגהאי צעיר הנוסע לעבוד בחוף הזהב.
הסרט, שצולם במקור כיצירה אתנוגרפית שקטה, נערך מאוחר יותר על ידי רוש וזיקה לסרט עלילתי באורך מלא שעמד מבחינת סוגה בין סרט תיעודי לבין דרמה עלילתית ויצא בשנת 1969 מלווה בדיאלוגים והערות מוקלטות.
ב-1957 רוש הפיק בחוף השנהב את אני, שחור בצוותא עם יוצר הסרטים הניז'רי הצעיר אומארו גאנדה, שחזר משירות בצבא צרפת בהודו-סין.
גאנדה הפך ברבות השנים לאחד משחקני ויוצרי הקולנוע הניז'רי החשובים והמשפיעים.
עד ראשית שנות ה-70 לרוש היה צוות הפקה וכתיבה שעזר לו ביצירת סרטים ניז'ריים רבים באורך מלא כגון 'לאט לאט' (1971) ו'קוקוריקו אדון תרנגול' (1974).
רוש נחשב לאחד ממבשרי הגל החדש ולחלוץ בתחום האתנוגרפיה הוויזואלית.
סרטו המוכר ביותר הוא כרוניקה של קיץ (1961), סרט שהופק בצוותא עם הסוציולוג אדגר מוראן המתאר את החיים החברתיים בצרפת.
רוש עשה שימוש במצלמה במשך כל הקריירה שלו כדי לתאר את החיים באפריקה ויצר כ-120 סרטים לאורך חמישה עשורים של פעילות.
על אף ההצלחה והחשיבות של יצירתו, יוצרי סרטים אפריקאים רבים ראו בסרטיו תיאור מעוות של המציאות האפריקאית.
רוש יסד בשנת 1978 ביחד עם ז'אן-מישל ארנו את פסטיבל הסרטים התיעודיים הבינלאומי 'הקולנוע של הממשי' במרכז פומפידו בפריז.
רוש נהרג בתאונת דרכים בפברואר 2004, כ-16 ק"מ מהעיירה בירני-נ'קומי בניז'ר.
ז'אן רישאפור היה מלחין מן האסכולה הפרנקו-פלמית של תקופת הרנסאנס.
קרוב לוודאי שרישאפור נולד במחוז אֵנוֹ (Hainaut), ושפת אמו הייתה ככל הנראה צרפתית.
ייתכן שלמד אצל ז'וסקן דה פרה, אם כי הראיות לכך נסיבתיות.
רישאפור כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלת סינְט רוֹמְבּאוּט במכלן בשנים 1507 עד 1509, ובכנסיית סן ז'יל בברוז' בשנים 1542 עד 1547 - מידע המשאיר פער זמנים עצום ברשומות פעילותו.
בזמן מן הזמנים במהלך תקופה זו עמד בקשר עם הקאפלה המלכותית הצרפתית, כיוון שיש לו יצירות שנכתבו לאירועים רשמיים הקשורים ללואי השנים-עשר, ויש ראיה מסוימת לשהותו בבריסל בשנת 1531 בשירות מריה מהונגריה, מושלת ארצות השפלה, שהייתה אז יורשת העצר.
מבחינה מוזיקלית, רישאפור ייצג את הדור הראשון שאחרי ז'וסקן, שלסגנונו היה נאמן מבחינות רבות.
בחלק מן המוזיקה עשה שימוש בקטעים מיצירותיו של ז'וסקן כמחוות הוקרה.
הטכניקות ששימשו את רישאפור טיפוסיות לתקופתו, כגון פוליפוניה חלקה ואימיטציה מקול לקול, אך הוא נתן דעתו למעלה מן המקובל לבהירות הטקסט במוזיקה שכתב, כדי שמילותיו תהיינה מובנות.
רישאפור כתב ב-1532 רקוויאם לשישה קולות, שהקדיש לזכר ז'וסקן דה פרה, מיסות, מוטטים, כמה מגניפיקטים, שני מוטטים חילוניים ושאנסונים.
"כריסטוס רסורגנס", מוטט (יחד עם המיסה של אדריאן וילארט המבוססת עליו, תקליטור נאקסוס 8.553211
רקוויאם [לזכר ז'וסקן דה פרה], בביצוע אנסמבל הוּאֶלְגַס (Huelgas Ensemble) תקליטור HNC 901874
ז'אן אמיל פול קְרָאז היה מלחין צרפתי בן המאה ה-20 וקצין צי מקצועי.
יצירותיו המוזיקליות שאבו השראה מבריטני, מחוז הולדתו, ממסעותיו לאפריקה ומעל לכל, ממסעותיו הימיים.
כקומנדר בצי שירת בהצטיינות במערכה האדריאטית במלחמת העולם הראשונה.
אביו היה קצין רפואה ימי.
הוא התקבל לצי בגיל שבע-עשרה.
כפרח קצונה על סיפון ה"איפיגני", נלחם בדרום אמריקה, באיי הודו המערבית ובסנגל.
הוא הועלה לדרגת לייטננט ב-1908. כישוריו המתמטיים הביאו אותו להציע כמה וכמה חידושים בנהלים טכניים, שהצי אימץ לשימושו, בהם המצאת בורר חשמלי וסרגל תכנון ימי (שנקרא על שמו).
ז'אנג ז'י (במנדרינית תקנית: 郑智 נולד ב-20 באוגוסט 1980) הוא כדורגלן עבר סיני ששיחק בעמדת הקשר ושימש כקפטן נבחרת סין ומאמן בהווה.
ז'אנג התחיל את הקריירה שלו בצעירי ליאונינג כמגן.
בשנת חתם בשנג'ן מליגת העל בה הוסט לעמדת הקשר, וזכה עימה באליפות בשנת .
לקראת תחילת עונת חתם בשאנדונג לוננג במדיה כבש 31 שערים ב-45 משחקים.
בתום עונת זכה עם המועדון בדאבל.
ב-29 בדצמבר 2006 הושאל לצ'רלטון את'לטיק עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בתום תקופת ההשאלה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד מנצ'סטר יונייטד.
ב-18 במרץ 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בצ'רלטון בניצחון 2–0 נגד ניוקאסל יונייטד.
לאחר שנגמרה עונת , חזר ז'אנג לשאנדונג ושיחק בה עד אוגוסט אז מימשה צ'רלטון את האופציה עליו והוא חתם לשנתיים.
בתום עונת המועדון ירד לפוטבול ליג הראשונה ועזב את המועדון לאחר שסיים את חוזהו.
ב-1 בספטמבר 2009, חתם לשנתיים בסלטיק והפך לסיני השני שמשחק בליגה הסקוטית אחרי דו ויי.
ב-4 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי סלטיק בדרבי נגד גלאזגו ריינג'רס, במשחק זה סחט פנדל שנתן לסלטיק ניצחון 2–1. ב-8 במאי 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון נגד הארט אוף מידלות'יאן.
ב-28 ביוני 2010 חזר לסין כאשר חתם בגואנגג'ואו אוורגראנד ששיחקה אז בליגה הסינית השנייה.
ב-17 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה נד ווהאן זל, ארבעה ימים לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 10–0 נגד נאנג'ינג יויו.
את העונה הוא סיים עם חמישה שערים ועלה עם הקבוצה לליגת העל.
בתום העונה הקפטן לי ז'יהאי עזב את המועדון וז'אנג הפך לקפטן.
בתום עונת זכה עם המועדון באליפות והפך לכדורגלן הראשון שזוכה באליפות סין עם שלושה מועדונים שונים.
עונה לאחר מכן עם המועדון בדאבל.
ב-9 בנובמבר 2013 זכה עם המועדון בליגת האלופות האסיאתית, כאשר המועדון הפך למועדון הסיני הראשון שזוכה במפעל.
בצעירותו שיחק ז'אנג בנבחרת הצעירה של סין.
בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין.
ב-29 בינואר 2004 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות בו ניצחה סין 1–0 את .
ז'אנג נכלל בסגל הנבחרת בגביע אסיה 2004, גביע אסיה 2007, אולימפיאדת בייג'ינג (2008) וגביע אסיה 2015. ז'אנג שימש גם כקפטן הנבחרת.
ז'אנג צ'נגדונג (נולד ב-9 בפברואר 1989) הוא כדורגלן סיני המשחק בבייג'ינג גואואן בעמדת החלוץ.
ז'אנג התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ליאוניג ווהווין בה שיחק עד שסיים את גיל הנוער.
במהלך התקופה בה שיחק במחלקת הנוער יצא למבחנים במילאן שבסופם חזר למולדתו.
ב-21 במאי 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–5 נגד שאנדונג לואן.
באותה עונה מיעט לשחק, ובעונה שלאחר מכן הפך לשחקן מפתח.
בתום עונת ירדה קבוצתו לליגה השנייה והוא שוחרר מהמועדון.
ב-23 בספטמבר 2009 חתם במאפרה הפורטוגלית.
במדי מאפרה הוא כבש 4 שערים ב-24 הופעות, ובנוסף לכך הוא גם הבקיע שלושער בהפסד 3–4 נגד ספורטינג ליסבון בגביע הפורטוגזי.
ב-11 באוגוסט 2010 הושאל ללייריה מהליגה הראשונה עם אופציה לרכישה בסיום העונה.
ב-1 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק הליגה נגד אקדמיקה דה קוימברה.
בינואר נפצע בעצם כף הרגל, דבר שהשבית אותו ל-4 חודשים.
ב-11 ביולי 2011 הצטרף בהשאלה לביירה מאר ובתום העונה חזר למאפרה.
באוגוסט הושאל לאיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה עד לסיום העונה והיה שותף לחזרה של המועדון לבונדסליגה אחרי 28 שנים של היעדרות.
ב-22 ביולי שוחרר ממאפרה וחזר לליגה הסינית כאשר חתם בבייג'ינג גואואן.
ב-21 ביולי 2015 הושאל לראיו ואיקאנו ובכך הפך לסיני הראשון שמשחק בליגה הספרדית.
ב-3 במרץ 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין במשחק ידידות נגד .
ז'אנג השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2015.
לאון אנטואן ז'אן שטרן היה סייף יהודי-צרפתי, אלוף אולימפי (לונדון 1908) בדקר קבוצתי.
שטרן נולד בפריז, בן של בנקאי, לואיס שטרן (1900-1844) ונכדו של אנטואן ג'קוב שטרן.
בשנת 1904 נישא לקלוד למבר בתם של הברון לאון למבר והברונית זואי לוסי בטי דה רוטשילד .
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה שטרן במדליית זהב בתחרות בדקר קבוצתי, לפני בריטניה ובלגיה, לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות עם קבוצתו נגד דנמרק.
בשורות הנבחרות הזוכות במדליות סייפו שלושה סייפים יהודים: בנבחרת צרפת אלכסנדר ליפמן, בנבחרת בריטניה אדגר זליגמן ובנבחרת בלגיה פאול אנספך.
בתחרות בדקר אישי הוא סיים במקום תשיעי.
ז'אן שארל לאונרד דה סיסמונדי היה היסטוריון, כלכלן פוליטי והוגה דעות שווייצרי, שידוע בשל רעיונותיו הסוציאליסטיים ועבודותיו על ההיסטוריה של צרפת וההיסטוריה של איטליה.
דה סיסמונדי היה אחד הדוברים החלוצים בנושאי ביטוח אבטלה, דמי מחלה, מס פרוגרסיבי, הסדרת שעות העבודה ותוכנית פנסיה.
בנוסף טבע את המונח 'פרולטריון' המתייחס למעמד הפועלים שנוצר תחת הקפיטליזם.
ז'אנג יונינג (במנדרינית תקנית: 张玉宁, בפין-יין: Zhāng Yùníng; נולד ב-5 בינואר 1997 בצנגנאן שבסין) הוא כדורגלן סיני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בייג'ינג גואואן.
יונינג גדל במחלקת הנוער של ג'ג'יאנג גרינטאון, אליה הצטרף בשנת 2008. בעונת 2015 הועלה יונינג לקבוצה הראשונה של המועדון, ששיחק בליגת העל הסינית.
ב-13 במאי 2015 הוא ערך את הופעתו הראשונה והיחידה במועדון, בתיקו 1-1 נגד ווהן הונגשינג במסגרת הגביע הסיני.
באותו משחק הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-1 ביולי 2015 חתם יונינג על חוזה לשנתיים בוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
ב-13 בפברואר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-86 בניצחון 3–0 על הירנביין במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
ב-6 במרץ הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער מכריע בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 2–1 על רודה במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון הוא ערך שמונה הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
בקיץ 2017 חתם יונינג בווסט ברומיץ' אלביון על חוזה לשלוש שנים, והושאל מיד לתקופה של שנתיים לורדר ברמן.
ב-3 ביוני 2016 ערך יונינג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין, כששיחק 90 דקות, הבקיע שני שערים ובישל שער נוסף בניצחון 4–2 על נבחרת טרינידד וטובגו במשחק ידידות.
יונינג מגיע ממשפחה נוצרית אדוקה, והוא הצהיר כי קאקה הוא המודל לחיקוי שלו.
ז'אן קרזו (Jean Carzou; בארמנית: Ժան Գառզու; 1 בינואר 1907 – 12 באוגוסט 2000) היה אמן, צייר ומאייר צרפתי-ארמני שעבודתו עיטרה את הרומנים של ארנסט המינגוויי, ארתור רמבו, אז'ן יונסקו ואלבר קאמי.
קרזו נולד בשם קרניק זולומיאן (בארמנית: Գառնիկ Զուլումեան) בחלב, סוריה, למשפחה ארמנית.
לימים קרזו יצר את שמו מההברה הראשונה של שמו הפרטי ושם משפחתו, להן הוסיף את שם החיבה הפריזאי ז'אן.
הוא רכש את השכלתו בקהיר, מצרים ועבר לפריז ב-1924 על-מנת ללמוד ארכיטקטורה.
הוא החל לעבוד כמעצב תפאורה לתיאטרון, אולם נוכח לדעת כי הוא מבכר ציור.
ב-1952 עיצב תלבושות ל-Les Indes Galantes של ז'אן-פיליפ ראמו באופרה של פריז.
עבודותיו הבאות היו עם Le Loup (1953) ל"בלטים" של רולאן פטי, ז'יזל (1954) ו"עתליה" (1955) באופרה ובקומדי פרנסז.
בהיותו בן שמונים ואחת השלים את ציור קירותיה של הקפלה בעיר מאנוסק (Manosque) שבפרובאנס.
קרזו היה חבר המכון של צרפת, נבחר לאקדמיה לאמנויות היפות, אליה נכנס במקומו של הצייר ז'אן בושו שהלך לעולמו ב-1977. הוא זכה באות מסדר ההצטיינות הלאומי של צרפת.
ז'אנה אגאלקובה היא עיתונאית ומגישת טלוויזיה רוסייה.
אגאלקובה נולדה בקירוב לאם שהייתה מורה לשפה וספרות רוסית.
היא למדה עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה, לאחר לימודיה היא עבדה שנה ככתבת באולפני הטלוויזיה של משרד הפנים של ברית המועצות.
ב-1999 החלה לעבוד בערוץ הראשון ושם הגישה בין היתר מ-1998 ועד 2007 את ורמיה, מהדורת חדשות הערב המרכזית של הערוץ, בנוסף היא גם שימשה תקופה ככתבת הערוץ בפריז.
באירוויזיון 2000 הגישה את תוצאות הניקוד הרוסי.
ב-2004 השתתפה בגרסה הרוסית של מי רוצה להיות מיליונר בפרק בו המתמודדים הם ידוענים.
ב-2002 הייתה מועמדת לפרס TEFI וב-2006 קיבלה אות עיטור כבוד נשיאותית מטעם ממשלת רוסיה (Medal of the Order "For Merit to the Fatherland").
ז'אנג ג'יקה (בסינית: 张继科; בפין-יין: Zhāng Jìkē; נולד ב-16 בפברואר 1988) הוא שחקן טניס שולחן סיני.
הוא מדורג במקום ה-69 בעולם (נכון לנובמבר 2018) על ידי פדרציית טניס השולחן הבינלאומית (ITTF).
אביו היה מאמן טניס שולחן.
הוא קרוי על שם שחקן הכדורגל הברזילאי זיקו.לפי אביו, ג'יקה שיחק לראשונה טניס שולחן בגיל 4.
באוקטובר 2014 שיחק ז'אנק ג'יקה נגד מא לונג במסגרת טורניר דיסלדורף וניצח בגמר, לאחר הניצחון ג'יקה התפרע רבות, שבר שני שלטי פרסומת, הוריד את חולצתו ומסר אותה לקהל (דבר אשר לא נהוג בטניס שולחן).
התאחדות טניס השולחן העולמית הענישה אותו בחומרה, כשהחליטה שהוא לא יקבל את פרס הזכייה שלו בטורניר בסך 28 אלף לירה שטרלינג - כ-170 אלף שקל.
ז'אנדו פורה פוקס הוא כדורגלן קמרוני-צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בבני סכנין.
פוקס התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים ונוער מקומיות.
בקיץ הצטרף לקבוצת המילואים של סושו.
ב-22 במאי 2015, פוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לאורליאן.
בעונת הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם 24 משחקים בקבוצה.
ב-29 בנובמבר 2016, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד בורק-אן-ברס.
ב-22 בספטמבר 2017 הורחק לראשונה בקריירה בהפסד 1–6 לאז'אקסיו.
בקיץ חתם לארבע עונות בדפורטיבו אלאבס מליגת העל הספרדית.
ב-10 בספטמבר 2019, פוקס הושאל למכבי חיפה מליגת העל.
ב-28 בינואר 2020 שוחרר מהקבוצה, לאחר ששיחק במדיה שישה משחקים בלבד.
באוקטובר , פוקס חתם בדנדי יונייטד מליגת העל הסקוטית.
ב-28 בינואר 2022 חתם בפיטרבורו יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-25 באוגוסט חתם בבני סכנין.
בצעירותו, פוקס שיחק בנבחרות הנוער של צרפת, והיה שותף לזכייה של נבחרת הנוער באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת .
ב-20 בנובמבר 2018, פוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון בהפסד 0–1 ל.
ז'אנגו מקרוי (בהולנדית: Jeangu Macrooy; נולד ב-6 בנובמבר 1993 בפרמריבו) הוא זמר-יוצר סורינאמי.
מקרוי מתגורר בהולנד מאז 2014. את המוזיקה של מקרוי ניתן לתאר כמוזיקת נשמה מודרנית.
הקהל שלו נמצא בעיקר בהולנד, בסורינאם, גרמניה, צרפת ובלגיה.
מקרוי נבחר לייצג את הולנד בתחרות האירוויזיון 2020 ברוטרדם.
לאחר שהאירוויזיון באותה השנה בוטל, פורסם כי ייצג את מדינתו באירוויזיון 2021 עם השיר "Birth of a New Age".
בשנת 2011, יחד עם אחיו התאום קסילן מקרוי, הקים מקרוי את הלהקה "בין מגדלים".
אלבומם הראשון והיחיד, "Stars on My Radio" יצא בשנת 2013. לאחר שלמד שנתיים ב"קונסרבטורי פרמריבו", מקרוי החליט לעבור להולנד בשנת 2014 ללמוד כתיבת שירים במכללת ארטז באנסחדה.
2017: "High On You" הגיע למקום 69 במצעד של הולנד
2017: "High On You" הגיע למקום הראשון במצעד של סורינאם
ז'אן קסטקס הוא פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כראש ממשלת צרפת מיולי 2020 עד מאי 2022. טרם מינויו לראשות ממשלת צרפת בידי הנשיא עמנואל מקרון, היה קסטקס האחראי על תיאום היציאה מהסגר שהוטל על אזרחי צרפת בשל התפרצות נגיף הקורונה במדינה.
קסטקס, נכדו של הסנאטור לשעבר מארק קסטקס , נולד בעיר ויק-פזאנסאק (Vic-Fezensac) שבדרום-מערב צרפת.
בשנת 1982 קיבל תעודת בגרות צרפתית (Baccalauréat) מהקמפוס ע"ש ז'אן ז'ורס של אוניברסיטת טולוז.
ב-1986 השלים את לימודיו הגבוהים במכון למדע המדינה בפריז.
לימים למד בבית הספר הלאומי למנהל, שם קיבל תואר שני במשפט ציבורי.
ב-1996 מונה למנהל תחום הבריאות וברווחה במועצת מחוז ור, ובשנים 2001–2005 היה נשיא לשכת החשבונאות האזורית במחוז אלזס.
אחר כך, עד 2006, עבד במשרד הבריאות של ממשלת צרפת כמנהל אשפוז וארגון במשרד.
בשנת 2008 נבחר לראש העיר פראד.
בנובמבר 2010 החל לעבוד כיועץ לענייני סוציאליזם עבור הנשיא ניקולא סרקוזי.
ב-28 בפברואר 2011 מונה לסגן מנ"כל ארמון האליזה, ושישמש בתפקיד זה לתום נשיאותו של סרקוזי במאי 2012. בבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-2012 היה מועמד לאספה הלאומית מטעם מחוז הבחירה השלישי של הפירינאים המזרחיים, אם כי ניסיונו להיבחר לא נשא פרי.
באותה שנה הביע תמיכה במועמדותו של פרנסואה פיון לנשיאות מפלגת הרפובליקנים.
ב-2 באפריל 2020 מונה למתאם היציאה מהסגר שהוטל על צרפת לאור התפרצות מגפת COVID-19 בצרפת.
הוא היה אחראי על מגוון שטחי פעולה בעניין היציאה מהסגר, מפתיחה מחדש של בתי ספר ועד להפיכת עטיית מסכה רפואית לחובה בתחבורה הציבורית של צרפת.
לאחר התפטרותו של ראש הממשלה אדואר פיליפ ב-3 ביולי 2020, מונה קסטקס לראש ממשלת צרפת בידי הנשיא מקרון.
כהונתו הסתיימה מיוזמתו ב-16 במאי 2022.
ז'אנה באוק הייתה ציירת שוודית-גרמנית הידועה בציורי הנוף והדיוקנאות שלה, ובקריירה שלה כמחנכת.
ז'אנה באק נולדה בשנת 1840. הייתה בתם של מלחין ומבקר מוזיקה יליד גרמניה קרל וילהלם באוק (1808–1877) ואם שוודית, דורותיאה פרדיק (1806–1834).
הייתה לה אחות נוספת, חנה לוסיה באוק, ושני אחים גדולים יותר, עמנואל באוק, ויוהנס באק.
היא נשארה בשוודיה עד 1863, אז עברה לגרמניה ללמוד ציור, תחילה בדרזדן ואז במינכן שם פגשה את ציירת הדיוקנאות הדנית ברטה וגמן.
השתיים הפכו לחברות לכל החיים, גרו יחדיו, חלקו סטודיו ונסעו לאיטליה ולפריז, שם התגוררו מספר שנים לפני שחזרו למינכן.
השכלתה באמנות החלה אצל אדולף אהרדהט בדרזדן, אחר כך אצל אלברט פלם בדיסלדורף, ומאוחר יותר אצל יוזף ברנדט במינכן.
רוב הכשרתה בציורי נוף הייתה במינכן, בהדרכתו של הצייר יוהאן דידריך כריסטיאן לנגקו, אשר קיבל השראה בולטת לאורך כל הקריירה שלו מבית הספר לציור ברביזון.
רוב הציורים שהופקו לאורך הקריירה של באוק, כמו אלה של המורה שלה, מסווגים בסגנון ברביזון.
באוק החלה את הקריירה שלה רק בציור נופים ומצאה בכך הצלחה מסוימת.
מאוחר יותר היא התרחבה לתחום ציור דיוקנאות, ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ייצרה כמויות שוות של ציורים בשניהם.
במהלך הקריירה שלה היא זכתה בפרסים בתערוכות בתוך גרמניה ומחוצה לה, והציגה בזמנים שונים בגלריות בסטוקהולם ובטריאסטה.
בשנת 1880 עברה באוק לפריז וחלקה סטודיו עם חברתה ברטה וגמן.
בתקופה זו ציירה באוק דיוקן של וגמן, בין כעשרים דיוקנאות אחרים.
בתקופת שהותן בפריז, הן באוק והן וגמן הציגו עבודות בסלוני פריז של 1881 ו- 1882.
היא הציגה עבודות בתערוכה העולמית בשיקגו 1893 וציוריה "וודלנד לייק" ו"דיוקן של גבר" נכללו בספר "נשים ציירות בעולם" משנת 1905.
בשנת 1897 התגוררה באוק בברלין והעבירה שיעורי ערב בציור באיגוד לאמנויות ברלין.
כאן פגשה והתיידדה מאוחר יותר עם סטודנטית בשם פאולה מודרזון-בקר בת עשרים ואחת, שלימים תיארה את באוק כמורה האהובה עליה.
בשנת 1926 נפטרה ז'אנה באוק במינכן, גרמניה, בגיל 85.
ז'אן קרינצ'ניק (בסלובנית: Žan Karničnik; נולד ב-18 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדות המגן הימני והבלם בצליה מליגת העל הסלובנית ובנבחרת סלובניה.
קרינצ'ניק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דרווגראד ובגיל 19 הצטרף לראדלייה אוב דראווי מהליגות הנמוכות במדינה.
בקיץ קרינצ'ניק חתם במריבור, בה שיחק לרוב בקבוצת המילואים.
ב-14 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-1 לאלומיניג'.
ב-24 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-4 נגד ברדה דוברובו.
קרינצ'יק היה שותף לזכייה של המועדון באליפות הראשונה בתולדות המועדון בעונת .
ב-15 בינואר 2022 קרינצ'ניק חתם בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית.
ב-1 בינואר 2023 חזר לסלובניה והושאל לצליה עד לסיום העונה.
ב-10 באוגוסט 2021 קרינצ'ניק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בניצחון 0-4 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת סלובניה ליורו 2024.
ז'אן ראפ היה גנרל צרפתי בתקופת נפוליאון.
ז'אן ראפ נולד בשנת 1773 בקולמר למשפחה פוטסטנטית.
הוריו רצו שהוא יהיה כומר, אך בגיל 17 ז'אן עזב את הלימודים והתנדב לצבא.
בהיותו בצבא הוא הצטיין באומץ והתקדם בסולם הדרגות.
בשנת 1798 הוא השתתף במערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל.
בעקבות פעילותו הוא קודם וב-14 בפברואר 1799 מונה למפקד חטיבה.
בשנת 1800 הוא השתתף בקרב מרנגו, בסיומו מונה לתפקיד בכיר במטה של נפוליאון.
בשנת 1803 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ובשנת 1804 הקבל ללגיון הכבוד.
בשנת 1805 ראפ הצטיין בקרב אוסטרליץ ולקח בשבי את קניאז רפנין.
לאחר כיבוש דנציג בשנת 1807 הוא מונה למושל העיר.
בשנת 1812 ראפ השתתף בקרב בורודינו.
בשנת 1813 הוא עמד בראש כוחות צרפת הנצורות בדנציג ונכנע לאחר מצור ממושך.
לאחר שבי שהוא בילה בקייב, ראפ חזר לצרפת בשנת 1814.
בשנת 1815 הוא הצטרף לכוחות של נפוליאון שחזר לצרפת.
לאחר נפילת נפוליאון ראפ נשאר בצבא אך עזב אותו בספטמבר 1815.
ב-1820 ראפ התיישב בבאד בלינגן וב-8 בנובמבר 1821 נפטר מסרטן.
דמותו הונצחה בשער הניצחון בפריז ובפסל שהוצב בקולמר.
ז'אן שארדן היה תכשיטן ונוסע צרפתי, שספרי מסעותיו נחשבים למקור מידע רב ערך על איראן הספווית ועל הודו בזמנו.
ז'אן שארדן נולד בפריס, צרפת למשפחת תכשיטנים הוגנוטית וזכה להשכלה מעולה.
נסע ב-1665 לפרס כדי לרכוש אבני חן ולסחור בתכשיטים, ובבירתהּ אספהאן זכה לחסותו של עבאס שאה השני.
בשובו לצרפת ב-1670 כתב על הכתרתו של שאה סולימאן ועל שנותיו הראשונות למלוכה.
חיבורו זה הקנה לו מוניטין כסופר.
בקיץ 1671 יצא שוב למזרח והגיע שנתיים לאחר מכן לאספהאן אחרי שעבר בטורקיה, בקרים ובקווקז.
באיראן שהה במשך ארבע שנים שאחריהן שם פעמיו להודו.
ב-1677 החל בדרכו חזרה לארצו דרך כף התקווה הטובה.
ב-1681 נמלט לאנגליה מרדיפות ההוגנוטים בצרפת והשתקע בלונדון, שבה השיג זיכיון לאספקת תכשיטים לחצר המלוכה.
באותה שנה נשא לאישה את אסתר, בת למשפחה הוגנוטית שגלתה מרואן, עירהּ של אימו, ובאותה שנה קיבל דרגת אצולה מידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה, ונודע מאז כ-Sir John Chardin.
ב-1682 נבחר לעמית החברה המלכותית, וב-1683 מונה לנציג חברת הודו המזרחית הבריטית בהולנד.
שארדן היה פעיל בקהילת הגולים ההוגנוטים.
שארדן מת בביתו בפרוור צ'יזיק בלונדון ונקבר שם.
ב-1744 הוקמה לכבודו מצבת זיכרון בכנסיית וסטמינסטר.
ספרי מסעותיו של שארדן, שנכתבו על ידיו בצרפתית, פורסמו בשנים 1686–1711 במקביל ב-לונדון,
הספרים כללו גם חיבורו מ-1671 על הכתרת שאה סולימאן.
הספרים זכו מתחילה לתפוצה ניכרת והקנו לו מוניטין.
עשרת הכרכים זמינים לקריאה מקוונת באתר קרן האתי .
ספריו של שארדן לא היו יומן דרכים גרידא, אלא עסקו במבנים הפוליטיים של האימפריה הפרסית, במדעים, באמנויות, בתעשייה, במונומנטים, במידות ובמנהגים.
הם זכו בהערכתם של הוגי דעות בני עידן הנאורות, כז'אן-ז'אק רוסו, וולטרו אדוארד גיבון.
מונטסקיה התבסס, בין היתר, על ז'אן שארדן בחיבוריו 'מכתבים פרסיים' ו'רוח החוקים'.
הספרים נחשבים בעיני מזרחנים למקור מידע ראשוני על הציוויליזציה הפרסית של תקופתו ומהדורות חדשות שלהם חוזרות ונדפסות.
מהדורות תרגום של פרקי מסעותיו לגרמנית ולהולנדית, בלייפציג ובאמסטרדם, הופיעו במקביל ב-1687, עוד לפני ששארדן השלים את הפקת ספריו כולם.
ב-1720 ראה אור בשני כרכים תרגום לאנגלית של ספרי מסעותיו של שארדן, אם כי לא במלואם.
תרגום זה נערך ונדפס מחדש ב-1927. העניין במסעותיו של שארדן לא פסק, וב-1988 ראתה אור מהדורה חוזרת של התרגום הזה לאנגלית.
ב-1913 פורסם בטהראן תרגום לפרסית של ספרו הראשון על הכתרת שאה סולימאן, ובשנים 1956–1966 הופיעה מהדורת ספרי מסעותיו בתרגום מצרפתית לפרסית.
ב-1975 תורגמו לגאורגית הפרקים הנוגעים לגאורגיה.
סקירה מקיפה של מהדורות ספריו השונות של שארדן, כולל כתבי יד שלא ראו אור, הובאה על ידי החוקר ג'ון אמרסון באנציקלופדיה איראניקה.
ז'אן ת'ארו היה סופר ועיתונאי צרפתי שנודע בשל הספרים שכתב יחד עם אחיו, ז'רום, ובשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות.
ת'ארו נולד במחוז אוט-ויין שבצרפת, שלוש שנים לאחר אחיו ז'רום.
השניים גדלו באַנגוּלֵם, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר שנחשפו על ידי שארל פגי במקביל למשפט דרייפוס, הפכו השניים למזכיריו ולבני חסותו של הסופר מוריס בארס.
בשנת 1906 זכו בפרס גונקור על ספרם "דינגלי, הסופר המהולל" , וזכו לפרסום רב.
ההצלחות המסחריות הגדולות שהושגו בצרפת, הובילו לתרגום ספריהם לשפות זרות ברחבי אירופה ובארצות הברית.
בשנת 1919 זכו השניים ב.
השניים עבדו יחד כמעט 50 שנים, וכתבו בצוותא עשרות ספרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לכתוב מאמרים בעיתון לה פיגארו, בו חשף את קיומם של מחנות ריכוז בצרפת עבור צוענים.
האחים טיילו במדינות רבות, בהן ארץ ישראל, סוריה העות'מאנית, איראן, מרוקו, רומניה, גרמניה, איטליה, אתיופיה והודו-סין.
ת'ארו נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1946, בעוד שאחיו, ז'רום, נבחר לכך עוד קודם לכן, ב-1938.
בהתאם לערכי התקופה בצרפת, ספריהם של האחים מלאים בלאומיות, גזענות ואנטישמיות.
הם היו תלמידיו של מוריס בארס, שהדהד אנטישמיות נלהבת והיה מראשי התומכים במשפט דרייפוס.
בספריהם הם כותבים מתארים את היהודים כ"בעלי ידיים עצבניות ארוכות...
כל אחת מהאצבעות הארוכות והרזות האלה, המסתיימות בציפורניים שחורות...
צללו בקדחתנות לזקנים, כדי לחפש כינה או רעיון".
העיתונאי רנה יוהנה כתב על ספרם ש"זה הרומן האנטישמי הנורא ביותר שאני מכיר".
באחד מספריהם הם תיארו את המלאח במרקש כ"אחד המקומות הנוראים ביותר בעולם".
זַ'אן קְרִיוֶיֶה היה רופא, מנתח, אנטומיסט ופתולוג צרפתי.
כתלמיד בלימוז', הוא תכנן להפוך לכומר.
מאוחר יותר הוא פיתח עניין בפתולוגיה, בהשפעתו של גיום דופיטרן (1777–1835), חבר של לאונרד קריוויה, אביו של ז'אן קריוויה.
בשנת 1836 הוא ויתר על הקתדרה לאנטומיה ל (1784–1845), ובכך הפך לראש הראשון של הקתדרה ל שזה עתה נוסדה.
בשנת 1836 הוא נבחר ל, והפך לנשיא שלה בשנת 1839. במשך למעלה מארבעים שנה הוא היה נשיא "החברה האנטומית" ("Société anatomique").
, מנהיג התנועה לעצמאות פוארטו ריקו, מנתח ומקבל פרס לגיון הכבוד, היה אחד מתלמידיו הבולטים.
הוא מת, בגיל 83, ב שבחבל לימוזן.
הוא היה אנטומיסט בעל השפעה רבה, שתרם תרומות חשובות בחקר מערכת העצבים.
ז'אן-מרטן שארקו (1825–1893) מציין את קריוויה כראשון לתאר נגעים הקשורים למה שמכונה היום טרשת נפוצה, שתוארו ב-Anatomie pathologique du corps humain ("אנטומיה פתולוגית של גוף האדם") של קריוויה (שני כרכים 1829–1835, 1835–1842).
קריוויה נחשב גם בתור הראשון שסיפק תיאור פתולוגי של המחלה.
קריוויה התנגד לבתי חולים גדולים ליולדות, והעדיף לידת בית כמו גם בתי חולים קטנים יותר עם חדרים פרטיים לנשים בזמן הלידה.
הוא ביצע מחקר מקיף שכלל את מערכת כלי הדם, זכור בזכות מחקריו על פלביטיס, שלדעתו "שולט בכל הפתולוגיה".
על שמו הסימן הקרוי (יתר לחץ דם מתמשך וחסימה של וריד שער הכבד) ו (שחמת הכבד ללא מיימת), מחלה הקרויה במשותף עם הפתולוג הגרמני (1848–1928).
שמו של קריוויה קשור גם לכמה חלקים של האנטומיה; עם זאת, מונחים אלה הוחלפו במידה רבה על ידי המינוח האנטומי המודרני:
הגומץ של קריוויה: גומץ של עצם היתד.
החיתולית של קריוויה: חיתולית שטחית של חיץ הנקביים.
המפרק של קריוויה: המפרק שבין האטלס לחולית הציר.
מקלעת קריוויה: מקלעת עצבי השדרה הצוואריים האחורית, מקלעת הנוצרת על ידי הסעיף האחורי (dorsal ramus) של שלושת עצבי השדרה הראשונים.
"Anatomie pathologique du corps humain" ("אנטומיה פתולוגית של גוף האדם") (1842–1829), עם למעלה מ-200 תחריטי נחושת מאוירים על ידי אנטואן שזאל (Antoine Chazal) (1793–1854).
"Vie de Dupuytren" ("חיי דופיטרן", 1840), ספר שהיה מצבת זיכרון למנטור שלו.
זַ'אן רִישְׁפֶּן היה משורר, סופר ומחזאי צרפתי.
ז'אן רישפן, בנו של רופא צבאי, נולד ב-4 בפברואר 1849 ב, שבאלג'יריה הצרפתית.
מחזה, L'Étoile ("הכוכב"), שנכתב על ידו בשיתוף עם (1840–1885), הופק ב-1873; אך רישפן כמעט ולא היה ידוע עד לפרסום ב-1876 של ספר שירה שכותרתו La Chanson des gueux ("שיר הקבצנים"), שהיה לדברי ז'אק סלאר (Jacques Cellard) הכרזת מלחמה נגד הבורגנות.
התבטאותו הבוטה של רישפן הביאה למאסרו ולהטלת קנס בגין התבטאויות מגונות.
האוסף פורסם מחדש, ללא הקטעים השנויים במחלוקת, שפורסמו בנפרד בבריסל ב-1881.
מחזותיו, על אף שנפגמו מדי פעם בנטייתו האופיינית לאלימות דרמטית של מחשבה ושפה, מהווים במובנים רבים את יצירתו הטובה ביותר.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 היה לו רומן עם שרה ברנאר, השחקנית הגדולה של אותה תקופה.
רישפן וארתור רמבו נפגשו ב-1871 ונראה כי יצרו מערכת יחסים ידידותית: דרכו, בכל מקרה, נשמרו כתבי היד של Fêtes de la patience ("פסטיבלי סבלנות", כולל בעיקר "Chanson de la plus haute Tour" – "שיר המגדל הגבוה ביותר").
כמו כן, רישפן היה אחד מ"שבעה נמענים ידועים" בלבד של המהדורה הראשונה של Une saison en enfer ("עונה בגיהנום").
הם המשיכו להתכתב לפחות עד 1874.
ב-14 ביוני 1913 נערך במלון הייד פארק בלונדון נשף מטעם Ligue des Gourmands ("ליגת אניני הטעם").
התפריט עוצב על ידי אוגוסט אסקופייה, מייסד הליגה, שגם הרים כוסית, ובזמנו נשיא שותף עם רישפן.
רישפן זכה בשלושה פרסים שהוענקו על ידי האקדמיה הצרפתית: Prix Toirac עבור הקומדיה הטובה ביותר בחרוזים או פרוזה שהוצגו בתיאטרון הצרפתי במהלך השנה הקודמת, בשנת 1893, עבור Par le glaive ("לפי החרב"), ושוב, בשנת 1906, עבור דון קיחוטה.
הוא גם זכה ב-Prix Émile-Augier (הוענק למחבר של יצירה דרמטית), ב-1899, עבור Le Chemineau ("הנווד").
הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-5 במרץ 1908. הוא היה גם מפקד במסדר לגיון הכבוד.
לוח הנצחה מוקיר אותו ברחוב rue de la Tour מספר 85, פריז, על חזית הבניין שבו הוא מת.
גם בנו, ז'אק רישפן, היה מחזאי; אחד המלחינים האהובים על ז'אן רישפן, קסבייה לרו (Xavier Leroux), הלחין מוזיקה לקומדיה של ז'אק רישפן Xantho chez les courtisanes ("קסאנטו בין הקורטיזנות").
בנו השני, טיארקו רישפן, היה מלחין אופרטות ומוזיקה לקולנוע.
רישפן עיבד ליברית מהרומן שלו Miarka la fille à l'ours ("מיארקה הילדה עם הדוב") משנת 1883 לאופרה "מיארקה" של (פריז, 1905), ו-"Le mage" (1891) למוזיקה של ז'יל מאסנה (פריז, 1891).
Le Flibustier ("הפיראט") נעשה לאופרה על ידי צזאר קואי (1888).
רישפן עיבד ממחזהו Le Chemineau ("הנווד") ליברית לאופרה באותו שם, דרמה לירית שהלחין קסבייה לרו, והוצגה בבכורה בפריז ב-1907. עבור לרו הוא כתב את הליברית ל-Le Carillonneur ("הפעמונאי"), המבוססת על הרומן מאת ז'ורז' רודנבך (אופרה-קומיק, 20 במרץ 1913).
עדיין עבור אותו מלחין, הוא הלחין את הליברית ל-La plus forte ("הכי חזק") בשיתוף פעולה עם .
הבלט L'Impératrice ("הקיסרית") מאת פול וידאל מבוסס על טקסט מאת רישפן (פריז, 1901) שגם כתב את המילים לקונצרט "scène lyrique" ("סצנה לירית") של חברו עמנואל שברייה, La Sulamite ("שולמית"), ועזר עם הליברית של Le roi malgré lui ("המלך למרות עצמו").
הרומן שלו La Glu ("הדבק") היה הבסיס לשתי אופרות אחרות, אחת מאת (1910) ואחת מאת קמיל ארלנגר.
יצירה נוספת שבה שיתף פעולה היא "Soléa", דרמה לירית בארבע מערכות וחמישה סצנות, עם שירה ומוזיקה מאת המלחין האנגלי , שתורגמה לצרפתית על ידי ז'אן רישפן (קלן, 19 בדצמבר 1907).
המלחינה השתמשה בטקסט של רישפן לשיר שלה "Te Souvient-il." ("האם הוא זוכר").
Mam'selle Napoléon היא קומדיה מוזיקלית מאת המבוססת על מחזה מאת ז'אן רישפן, עם מוזיקה מאת , שהצגת הבכורה שלה הייתה בתיאטרון ניקרבוקר בניו יורק, 8 בדצמבר 1903, בכיכובה של אן הלד.
ישנם למעלה מ-100 שירים מאת ז'אן רישפן אשר היוו השראה למספר רב של מוזיקאים.
ארבעים שירים מתוך "Les Caresses" ("הליטופים") משכו את תשומת לבם של מלחינים כדוגמת צזאר קואי, לואי ויירן, קמיל ארלנגר, אנדרה מסאז'ה, , , ו.
Le bateau rose ("הסירה הוורודה") היה שירו הפופולרי ביותר בקרב מלחינים, שהולחן יותר מעשר פעמים, כולל מאת .
ישנם מספר תרגומים של Où vivre ?
(היכן לחיות?) שהולחנו: האחד באיטלקית על ידי אלפרדו קאזלה, ושני תרגומים לרוסית, האחד שהולחן על ידי קואי והשני (Где жить?) הולחן על ידי מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, לאופוס 22 שלו.
למעלה מ-20 שירים מ-"La Mer" ("הים") הולחנו, במיוחד "Larmes" ("דמעות") עם 8 לחנים שונים שונות, כולל אלה של צזאר קואי, גבריאל פורה ואלפרדו קאזלה.
16 שירים מ-La chanson des gueux ("שיר הקבצנים") היו המקורות ללחנים.
"Miarka la fille à l'ours" ("מיארקה הילדה עם הדוב") העניק השראה במיוחד ל, ובמקביל נתן השראה לשתי יצירות מאת ארנסט שוסון או ארתור הונגר, ואחת מאת פרדריק דיליוס.
רק שני שירים מ-La bombarde, contes à chanter ("ההפצצה, סיפורים לשיר") הולחנו: Trois petits oiseaux dans les blés ("שלושה ציפורים קטנות בחיטה") ו-Les deux ménétriers ("שני המינסטרלים") (ססיל שמינאד, קואי, - כמו גם אדית פיאף).
יש גם שישה לחנים של La Chanson de la Glu ("שיר הדבק") מתוך הרומן La Glu ("הדבק") (ביו השאר של שארל גונו), שני שירים מתוך Par le Glaive ("לפי החרב"), בהם אחד שרישפן עצמו הלחין.
השירים הולחנו גם על ידי מלחינים מודרניים יותר כמו ז'ורז' ברסנס שהלחין שני שירים מתוך La chanson des gueux.
ז'אן תורל היה איש צבא צרפתי בעל קריירה ארוכה שנפרשה על פני למעלה מ-75 שנות שירות בגדוד טוראן.
נולד בתקופת שלטונו של לואי ה-14 ומת בתקופתו של נפוליאון הראשון - תורל חי בשלוש מאות שונות.
תורל נולד ב-6 בספטמבר 1698 באוריין, בורגון שבצרפת.
שלושה מאחיו נהרגו בקרב פונטנוי בשנת 1745. אחד מבניו של ת'ורל היה רב-טוראי ותיק באותה פלוגה ונהרג ב"קרב הקדושים", קרב ימי שהתרחש ב-12 באפריל 1782 מול חופי דומיניקה, איי הודו המערבית, כחלק ממלחמת העצמאות האמריקאית.
חייל ממושמע היטב של חיל הרגלים הקו, ת'ורל זוכה רק פעם אחת במהלך כל הקריירה שלו, במהלך המצור על ברגן אוף זום בשנת 1747 כשהחיילים הצרפתיים כבשו את המצודה.
הוא נזעק בגלל שדלתות המבצר היו סגורות, והוא הרחיק את חומותיו כדי להיכנס, על מנת שלא יחמיץ את הגיוס.
דוגמה נוספת למשמעת ולכושר הגופני של ת'ורל התרחשה בשנת 1787. כשהגדוד שלו נצטווה לצעוד לחוף כדי לעלות על ספינות של הצי הצרפתי, ניתנה לו ההזדמנות לנסוע בכרכרה בשל גילו המתקדם.
ת'ורל בן ה-88 סירב להצעה וצעד את כל המרחק ברגל, וקבע כי מעולם לא נסע בעבר בכרכרה ולא התכוון לעשות זאת באותה עת.
ענוותנותו של ת'ורל התבטאה בסירובו הנחוש לקבל כל קידום בדרגות.
למרות הישגיו המרשימים בשדה הקרב, הוא בחר להישאר בדרגה נמוכה לאורך כל הקריירה הצבאית, תוך שמירה על צניעות רבה.
בתקווה לשפר את שיעורי הגיוס, הקים לואי החמישה עשר את ה-Médaillon Des Deux Épées ('מדליית שתי החרבות') בצו מלכותי בשנת 1771. זה היה העיטור הצבאי הראשון בצרפת אליו יכול היה להיות זכאי מגויס.
מדליה זו הוענקה בתחילה לחיילים ששירתו בצבא הצרפתי, כפרס על אריכות ימי שירותם.
הצו הוארך ב-1774 כך שגם מלחים של הצי הצרפתי היו זכאים לקבל את המדליה.
חייל או מלח היה צריך לשרת במשך 24 שנים כדי להיות זכאי ל-Médaillon Des Deux Épées .
תורל זכה במדליון דה דו אפי בשנת 1771, השנה שבה הוקמה המדליה, כהוקרה על תקופות זמן של 24 שנים (1716–1740, 1740–1764) שבמהלכן כיהן עד אז.ב-8 בנובמבר 1787, ת'ורל הוצג בפני חצר המלוכה בארמון ורסאי.
מלך צרפת, לואי השישה עשר, בן ה-33, פנה אל בן ה-88 בצורה מכבדת כ"אבא", ושאל אם ת'ורל יעדיף לזכות בOrdre Royal et Militaire de Saint-Louis (המסדר המלכותי והצבאי של סנט לואיס) או במדיון שלישי דה דו אפי.
מדליה, כהוקרה על התקופה משנת 1764 עד 1788. זו הייתה בקשה מאוד יוצאת דופן – לא רק בגלל שגברים מגויסים ותתי-קצינים לא היו זכאים בדרך כלל לקבל את ה־Ordre Royal et Militaire de Saint-Louis , שהיה שמור בדרך כלל לקצינים של הצבא או הצי.
אלא גם בגלל שעדיין נותרו לתורל עוד ארבעה חודשי שירות צבאי להשלים לפני שהוא זכאי למדליית מדליון דה דו אפי שלישית.
ת'ורל בחר לקבל את מדליון דה דו אפי השלישי, בתנאי שהמלך עצמו יצמיד את המדליה למדיו.
הרוזן ד'ארטואה הציע לת'ורל את חרבו, ונשות החצר העמידו לרשותו כרכרה במהלך שהותו באזור פריז.
המלך גם העניק לת'ורל פנסיה שנתית של 300 ליברות.
מעט מאוד גברים סיימו אי פעם את 48 שנות השירות הצבאי שנדרשו כדי לקבל מדליה שנייה.
ת'ורל היה היחיד שקיבל את המדליה שלוש פעמים.
בשנת 1788 שילמו קציני הגדוד שלו במשותף עבור דיוקן של ת'ורל שיצויר על ידי אנטואן וסטייר (ראה לעיל).
ב-26 באוקטובר 1804, בגיל 106, הפך ת'ורל לאחד המקבלים הראשונים של הלגיון הכבוד החדש שהוקם לאחרונה, העיטור הגבוה ביותר בצרפת.
נפוליאון הראשון גם גמל לו בפנסיה של 1,200 פרנק.
מאוחר יותר הוא מונה ל"חייל המבוגר ביותר באירופה".
הוא נשאר בריא בגופו וברוחו לאורך חייו הארוכים להפליא.
ז'אנג לינפנג (במנדרינית: 张琳芃; נולד ב-9 במאי 1989) הוא כדורגלן סיני המשחק בעמדת המגן הימני בשאנגחאי פורט.
ז'אנג ידוע בכינוי "ז'אנגמוס" בשל הדמיון שלו במראה ובסגנון המשחק לסרחיו ראמוס.
ז'אנג התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות עד שבגיל 12 הצטרף לאקדמיה לכדורגל גנבאו.
בשנת הצטרף לשאנגאחי מזרח אסיה מהליגה השלישית במועדון.
בסיום העונה השנייה שלו במועדון היה שותף לעלייה לליגה השנייה.
חשיפתו הראשונה הייתה בשנת כאשר זומן לסגל נבחרת סין.