tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדולף ויכארד פרידריך שפרונג היה מטאורולוג גרמני.
הוא היה בין הראשונים ליישם את הכלים של הפיזיקה המתמטית לפרשנות של תופעות מטאורולוגיות, ובכך היה מן המייסדים של התאוריה של דינמיקת האטמוספירה, תאוריה אשר פיתוחה הפך את ענף המטאורולוגיה למדע מדויק.
לאחר שהשלים את לימודיו במדעי הטבע באוניברסיטת לייפציג, הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1876 על עבודתו שנשאה את השם "מחקרים ניסויים על חיכוך הידראולי בתמיסות מלח".
לאחר מכן הפנה את תשומת לבו למטאורולוגיה כאשר מורו, הפיזיקאי G.
Wiedemann, המליץ על צירופו למצפה הימי החדש שהוקם בהמבורג, אשר מנהליו חיפשו עובדים מוכשרים חדשים.
שם, במחלקה של מטאורולוגיה סינופטית, שפרונג פצח בשיתוף פעולה עם ולדימיר קפן (המפתח של שיטת קפן לסיווג אקלים) ומטאורולוגים נוספים החל מאוגוסט 1876 עד האביב של 1886. עם הבנייה של מכשירי המדידה והתיעוד המטאורולוגיים החדשניים שלו ופרסום ספרו מ-1885 על מטאורולוגיה שפרונג זכה להכרה רבה מצד הממסד המדעי.
מ-1892 עד מותו עמד בראש המצפה המטאורולוגי - מגנטי שבפוטסדאם.
שפרונג כתב מגוון חיבורים מדעיים במגוון כתבי עת.
ביניהם ישנם דיווחים על תצפיות של מזג האוויר ותיאורים מפורטים של הבנייה של ציוד מדעי.
בעל חשיבות מיוחדת הוא פרסומו ב-1885 על מטאורולוגיה "Lehrbuch der Meteorologie" - העבודה השלמה הראשונה על מטאורולוגיה דינמית - שבו הוא מתאר את תחום המטאורולוגיה כמדע שבוחן תהליכים אטמוספיריים תוך התבססות על גישה מכניסטית-פיזיקלית.
בכך גישתו זו, הקרובה לגישה המודרנית, הייתה שונה מגישתן של עבודות קודמות, שהייתה לגמרי תיאורית וללא בסיס מדעי מוצק.
בספרו זה שפרונג הציג בשיטתיות רעיונות מטאורולוגיים עדכניים, תוך פופולריזציה של התאוריות של ויליאם פרל, גולדברג, מון ואחרים.
בעשותו זאת הוא שילב בין רעיונותיו שלו לרעיונותיהם של חוקרים אלו, וספרו הכיל דיונים והשוואות מפורטות בין המודלים המטאורולוגיים השונים של דינמיקת האטמוספירה.
משום כך ספרו זה הפך לאחד הטקסטים המרכזיים ללימוד מטאורולוגיה בכמה העשורים שלאחר פרסומו.
רבות מהתוצאות שהופיעו בספרו מ-1885 כבר הופיעו בפרסומים קודמים שלו.
למשל, לפני כן הוא חקר את הקשר בין עוצמת הרוח לגרדיאנט הברומטרי (1876,1879) ואת השפעת החיכוך עם הקרקע על תנועת האוויר (1880).
הוא היה בין הראשונים ליישם באופן שיטתי את עובדת היות כדור הארץ מערכת ייחוס מסתובבת לצורך הסברת תופעות מטאורולוגיות, ושילב את המושגים של "אפקט קוריוליס" ו"מעגל אינרציאלי" במחקרו.
דרך העקמומיות של המסלול האינרציאלי של חלקיק ביחס למשטחים מסתובבים, הוא גזר את ההשפעה של הכוח המטה של סיבוב כדור הארץ (כוח קוריוליס) על הסירקולציה האטמוספירית (1884, 1881).
במסגרת זו סיפק את ההסבר הראשון לתופעה הידועה כיום בשם "סחיפת בטא", הנוגעת לנטייתן של מערכות רוח סיבוביות (למשל, סופות טרופיות) לנדוד מערבה וצפונה.
"משפט שפרונג" על השפעת השמש על כיוון הרוח סיפק הסבר למחזור היומי של הרוח (1881,1884).
שפרונג היה גם חלוץ בפיתוח מכשירי מדידה מטאורולוגיים.
הוא תרם, בין היתר, לבניית ברוגרף, מד רוח מכני, תרמומטר, ראי עננים, מד גשם מכויל ומכונות עננים פוטוגרמטריות.
נוסחת הפסיכרומטריה שלו משמשת בסיס לתכנון פסיכרומטרים.
הוא אף בנה מכשירים חדשניים שהמירו את תהליך המדידה לפולסים חשמליים, זאת כדי להשיג תיעוד אוטומטי (תיעוד מרחוק) של הרוחות וכמויות המשקעים.
אדולפו חוליאן גאיץ' (בספרדית: Adolfo Julián Gaich; נולד ב-26 בפברואר 1999, בנגולאה, חוארס סלמן, פרובינציית קורדובה, ארגנטינה) הוא כדורגלן מקצועי ארגנטינאי המשחק כחלוץ בקריליה סובייטוב סמרה, בהשאלה מצסק"א מוסקבה.
גאיץ' שיחק במספר מועדוני נוער לפני שהצטרף לסן לורנסו בשנת 2014. ארבע שנים לאחר מכן הועלה גאיץ' לקבוצה הבוגרת תחת קלאודיו ביאג'יו, כשהוא עורך את הופעת הבכורה המקצועית ב-27 באוגוסט 2018 בתיקו עם אוניון סנטה פה; הוא היה בעבר תחליף שלא נעשה בו שימ.
גאיץ' הבקיע את שער הבכורה הראשון שלו בספטמבר שלאחר מכן.
ב-17 ביולי 2020, נפרד גאיץ' מאוהדי סן לורנסו לקראת מעברו לצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית בכדורגל תמורת 8.5 מיליון יורו.
ב-30 ביולי 2020 אישרה סן לורנסו את ההעברה.
את הופעת הבכורה במדי צסק"א ערך במשחק המחזור ה-1 של עונת 2020/2021, ב-8 באוגוסט 2020, נגד חימקי שבו קבוצתו ניצחה בתוצאה 2:0. בינואר 2021 הושאל למועדון בנוונטו מליגת העל האיטלקית בכדורגל לאחר שהתקשה להוכיח את עצמו בהרכב צסק"א.
הוא חזר למוסקבה לקראת עונת 2021/2022, אך הושאל בהמשך למועדון וסקה מהליגה הספרדית השנייה בכדורגל.
בעונת 2024/2025 שיחק במדי אנטליהספור.
אדולפו 'פיטו' דה לה פארה (בספרדית: Adolfo 'Fito' de la Parra; נולד ב-8 בפברואר 1946) הוא מתופף, מוזיקאי וסופר ממוצא מקסיקני.
החבר היחיד בלהקת קנד היט שהיה שותף מאז ההרכב הקלאסי (1967) ועד התפרקות הלהקה (2019).
בשנת 2010 פרסם דה לה פארה ספר המגולל את תולדות הלהקה, בשם "Living The Bluse", על שם אחד מאלבומי הלהקה הנושא שם זהה.
אדולפו דה לה פארה נולד בשנת 1943 במקסיקו סיטי, והחל לנגן בתופים עוד כשהיה בן 14. בשנת 1958 הוא היה חבר בלהקה מקסיקנית בשם "לוס ספארקס".
הוא ניגן עם כמה להקות רוק פופולריות במקסיקו, כמו לוס סינרס וחאבייר באטיז .
בשנת 1967 דה לה פארה החליף את מתופף קנד היט המקורי, פרנק קוק, לאחר שזה הסתבך בפרשיות סמים.
דה לה פארה הופיע לראשונה עם הלהקה ב־1 בדצמבר 1967. כבר מהצטרפותו החלו הוא והלהקה להקליט את אלבומם המצליח ביותר, "Boogie with Canned Heat" שעתיד היה להגיע לצמרות מצעדי המכירות במדינות רבות.
מאז הוחלפו חברים בלהקה, עזבו נגנים, חזרו נגנים וסולן הלהקה אלן וילסון מת, ועדיין דה לה פארה היה שותף כל העת בגלגולו הנוכחי של ההרכב.
מלבד חברותו בלהקה שיתף דה לה פארה פעולה עם אמני בלוז חשובים כמו טי-בון ווקר, ואלברט קולינס.
הטכניקה הייחודית והפנטסטית שלו לתיפוף בלוז עם מקצבים מקסיקנים לצד מקצבים המזוהים יותר עם עולם הרוק הוביל אותו להקליט עם אמנים מפורסמים כגון ג'ון לי הוקר וממפיס סלים.
בשנת 2010 פרסם דה לה פארה ספר בשם "Living The Bluse" המגולל את תולדות הלהקה מהקמתה בשנת 1966 בידיי אלן וילסון ובוב הייט ועד לשנות האלפיים המאוחרות, כאשר היה דה לה פארה החבר המקורי היחיד בלהקה.
אדולף רודר (בהונגרית: Roder Adolf; אצ'ני, מחוז שומוג', 11 בדצמבר 1833 – בלטון-ורש, 4 באוקטובר 1899) היה מנהל בית ספר ביישוב, מורה, עורך עיתון, סופר תאולוגיה יהודי-הונגרי אביו של אנטל ראדו.
אדולף רודר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט רודר בעל מסעדה ושל ארז'בט רינג.
הוא למד בילדותו את מלאכת הכנת הסיגרים ולמד קרוא וכתוב רק בגיל שבע עשרה.
בשנת 1851 הונהג מונופול הטבק בהונגריה ולכן נאלץ להפסיק לייצר סיגרים והפך לעוזר מורה בעיירה מרצאלי.
הוא מילא בחריצות גדולה את תפקיד המורה ביישובים רבים.
למשל משנת 1856 עד 1868 ברכניץ, מ-1868 עד 1893 בסומבטהיי, שלימים היה שם גם מנהל בית הספר היסודי היהודי.
במחוז ואש עבד 25 שנה כדי להפוך את האוכלוסייה הגרמנית להונגרית.
הוא לקח חלק בחיי התאחדות המורים, שהקים בשנות ה-60 של המאה ה-19. כהוקרה על פעולותיו בתחום זה נבחר לחבר כבוד באיגוד המורים של המחוז ובחוג ההוראה מוראסומבאט.
בשנת 1893, לאחר 42 שנות הוראה פרש וקיבל על הישגיו את "מדליית צלב הזהב".
את שנותיו האחרונות בילה בחלקו בבודפשט, משם עבר בעצת רופאו בשנת 1896 לכפר וגר ליד בנו שהיה קצין ניהול אחוזה במקום.
כבר בשנת 1863 כתב בחריצות בעיתונים דתיים וחינוכיים יהודיים, ב"יהודי ההונגרי" של ז'נגרי, ב"בן חנניה (כתב עת)" של הרב לאופולד לעף, ב-Jüdische Volksschee, ב"יהודי מיינץ" ובכתב העת "מורי העם" (1869).
הוא החל את עבודתו רחבת היקף כסופר וכעיתונאי רק בסומבטהיי.
מאמרים ושירים פדגוגיים וספרותיים רבים הופיעו בכתבי העת שערך.
תיאור קרקעות מקומי וכללי, בקשר עם ההיסטוריה והחוקה ההונגרית.
ספר שיחות בהונגרית ובגרמנית לפקידי רכבת, אוניות קיטור וטלגרף.
חוברות תרגול בשפה ההונגרית-גרמנית למי שרוצה לרכוש בקיאות מושלמת בהונגרית או בגרמנית, כמו גם בספרות של שתי שפות אלה.
בשנת 1873 הקים אדולף רודר את כתבי העת "המשקיף של מחוז ואש" ואת Eisenburger Nachrichtent Szombathely שם ערך גם את השבועון Jenseits der Donau.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 והיה עורך משותף של כתב העת "המשקיף של מחוז ואש".
הוא ערך גם את "אזרח המולדת ההונגרי", עיתון הונגרי לגרמנים, ובשנת הופעתו הראשונה, בשנת 1880 כותרותיו ומאמריו היו הן בהונגרית והן בגרמנית.
כמה מיצירותיו, בעיקר בדקדוק, נותרו בכתב יד וביומנו האוטוביוגרפי, אותו החל לכתוב בשנת 1853 והמשיך עד 1874.
אדולף שרמן (בהונגרית: Schermann Adolf; טטיני-היום חלק מבודפשט, 17 במאי 1842 – בודפשט, 27 באפריל 1904) היה רופא, קצין רפואה ראשי בבודפשט.
סבה של הסופרת מרתה ואגו.
אדולף שרמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מרקוס שרמן וטרז לוי.
הוא השלים את בית הספר התיכון בגימנסיה הממלכתית של הפיאריסטים בבודפשט ואת לימודיו באוניברסיטה בבודפשט ובחו"ל.
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה בווינה בשנת 1867 והתיישב בבודפשט כרופא מתמחה, שם עבד כרופא הרשויות לכולרה ב-1872 וב-1873. בשנת 1878 מונה כעוזר קצין רפואה ראשי, ובשנת 1894 מונה לסגן קצין רפואה ראשי.
ב-29 בדצמבר 1897, לאחר פרישתו של לאיוש גבהרדט, הוא מונה על ידי הוועדה המחוקקת של בודפשט להיות הרופא הראשי החדש של עיר הבירה.
הוא מונה לחבר בוועדת החקיקה של בודפשט וכן לחבר בוועדת לבריאות הציבור.
בשנת 1892 ייסד יחד עם קארוי גרלוצי סגן ראש העיר את מכון הטיהור של בודפשט.
לאחר מגפת הכולרה של 1893 הוא קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף.
בדצמבר 1899 מונה ל"חבר יוצא מן הכלל" במועצה הלאומית לבריאות הציבור.
הוא היה חבר בתא גלילאו של הבונים החופשיים.
אשתו הראשונה הייתה ליאונטין שמאלבאך (1849–1893), ואשתו השנייה מ-17 בפברואר 1903 הייתה קרולינה שטרן.
בעלה, קארוי גרה (מקודם: גרין) (1855-1904), היה מחזאי ומזכיר תיאטרון.
בעלה הראשון היה דיולה קמניפי (1871–1931), רופא ממנו התגרשה.
נכדתו הייתה הסופרת לילי ברודי.
מדע גופני ובריאות לשימוש בתי ספר תיכוניים, מורים, הורים וקהלים משכילים.
כריסטיאן אדולף שרייר היה צייר בעלי חיים, נוף וז'אנר גרמני.
שרייר נולד כבנם של סוחר היין פטר שרייר משפייר ואשתו מריה סלומה.
הוא הגיע ללמוד אמנות בגיל 15 והיה סטודנט עם אנטון בורגר, יאקוב מאורר ופיליפ רומף, בין היתר.
שרייר למד בפרנקפורט עד 1854, בהפסקות עם כמה שהיות באקדמיות לאמנות בדיסלדורף, מינכן ושטוטגרט.
הוא למד באקדמיה של דיסלדורף בשנת 1848. שם הוא היה סטודנט בשיעור הציור של תיאודור הילדברנדט.
בשנת 1854 עזב שרייר את עיר הולדתו והצטרף לצבא האוסטרי כמתנדב במלחמת קרים עד 1856. לאחר מכן שימש כבן לוויה של הנסיך אמריך פון תורן במסעו דרך הונגריה, רומניה ורוסיה.
בשנת 1856 שרייר נסע לפריז, בשנה שלאחר מכן לבוקרשט וחזר לגדודו למשך זמן מה.
בסוף 1857 חזר שרייר לפרנקפורט וביקר גם את חבריו במושבת הציירים קרונברג.
מאוחר יותר הוא עשה טיול ארוך לפריז ולאלג'יר בשנת 1861. שרייר התגורר בפריז מחורף 1861/62. הוא שהה בצרפת ברציפות עד 1870. בזמן הזה עשה כמה מסעות למזרח התיכון.
בדומה לאוגן בראכט בן זמנו, הוא פנה בציור לאוריינטליזם, מה שתרם משמעותית לתהילתו.
בשנת 1872 קנה שרייר בית בקרונברג והתגורר בקיץ בטאונוס ובחורפים בפריז עד סוף ימיו.
בשנת 1895 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר קרונברג.
באותה שנה הגלריה הלאומית בברלין הציגה 150 מעבודותיו לרגל תערוכת זיכרון.
אדולף קֶלֶמֶן (בהונגרית: Kelemen Adolf; וספרם, 21 ביוני 1861 – דוטובליה (סלובניה), 19 בפברואר 1917) היה רב ותאולוג הונגרי.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הראשית בעיר למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובבית המדרש לרבנים בברלין ואחר כך נבחר לרב של פנצ'בו.
בשנת 1917 נהרג במלחמת העולם הראשונה.
המאמרים שלו הופיעו בשבועונים של הקהילה היהודית, כמו גם בטורים של העיתון "הסכמה" (Egyetértés) ובפסטר לויד.
כמה מדרשותיו וההגדה שלו הופיעו גם הם בדפוס.
הוא היה מהעמיתים והכותבים של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
אדולף שיפר (בהונגרית: Schiffer Adolf; אפאטין, 14 באוגוסט 1873 – בודפשט, 13 במאי 1950) היה אמן צ'לו ומלחין יהודי-הונגרי ממוצא צ'כי.
אחיו של הצייר ארתור שיפר.
שיפר התבלט בין מורי הצ'לו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט לאורך כשלושה עשורים.
אדולף שיפר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל שיפר ושל תרזיה פישר.
בתחילת דרכו עבד כמנהל חשבונות, תוך כדי לימוד נגינה בצ'לו.
הוא הצליח להגיע לרמה מספקת להירשם ולהתקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם לימד אותו המלחין, הצ'לן והמורה המצוין דויד פופר, שלימים לקח אותו תחת חסותו.
שיפר שימש כעוזרו של פופר, ולאחר פרישתו של זה קיבל לידיו את משרת תפקידו של כמורה לצ'לו באקדמיה, בה החזיק עד פרישתו שלו ב-1939. תלמידו הידוע ביותר היה יאנוש סטארקר, שהיה גם האחרון, אבל סטארקר לקח ממנו שיעורים פרטיים גם לאחר ששיפר פרש.
פאל אברהם, מלחין האופרטות והמוזיקה לסרטים, ורה דנש, , מתיאש שייבר ולאסלו וארגה כולם היו תלמידיו של שיפר וכולם היו יהודים, שעל פי רוב היגרו לאחר מכן מהונגריה.
בכותבו על שיטות ההוראה של שיפר, סטארקר ציין כי "הוא לא השתמש בשיטה.
הוא סיפק חומר, תיקן שגיאות מוזיקליות, השמיע קטעים כדי להבהיר את הצעותיו, ותיקן תנועות לא טבעיות ולא רצויות שלא התאימו למוזיקה".
ב-24 במרץ 1920, בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט פהר, שהייתה צעירה ממנו בשמונה שנים, בתם של דניאל פהר ושל רוזה מאניוקי.
שיפר היה המייסד של רביעיית המיתרים קמן-שיפר.
הוא השתמש בקשת טאבס שנחשב ל"טורט האנגלי" .
הקשת עברה אחריו ליאנוש סטארקר, ושמו של שיפר חרוט על ראש הכסף של טורט.
המתודולוגיה של הנגינה בצ'לו (דברי הקדמה יאנוש סטארקר, עורך אקוש פאסטור; הוצאת אתניאום 2000, בודפשט, 2001)
אדולף קוהוט היה עיתונאי, היסטוריון ספרות ותרבות, ביוגרף, ומתרגם יהודי, שהתגורר בהונגריה וגרמניה.
יליד מינדסנט בהונגריה, קוהוט נולד כאחד משלושה עשר ילדיו של חוקר התלמוד העני מאוד, יעקב קוהוט.
הוא למד בשנים 1866 עד 1868 בבית המדרש לרבנים בברסלאו כמו אחיו הגדול אלכסנדר.
לאחר מכן למד שני סמסטרים פילולוגיה חדשה ותולדות האמנות באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברסלאו ולאחר מכן באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
בווינה הוא הרצה שלוש שנים באוניברסיטת וינה וקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת פרידריך שילר בינה ב-1878.
בשנת 1872 הוא נקרא על ידי למערכת של "ברסלאור נכריכטן" (Breslauer Nachrichten, "חדשות ברסלאו").
ב-1873 היה עורך ה"דיסלדורפר צייטונג" (Düsseldorfer Zeitung, "העיתון של דיסלדורף").
שכר אותו ב-1878 לעיתון טריבונה (Tribüne, "יציע") בברלין ואחר כך ל"ברלינר צייטונג" (Berliner Zeitung, העיתון של ברלין").
לאחר מכן ערך את כתב העת "דויטשס היים" (Deutsches Heim, "בית גרמני").
"גיליון בידור מאויר לכל האחוזות".
כמו עיתונאים רבים אחרים, גם קוהוט נרדף במשפטים שונים על פי "חוק העיתנות של הקיסרות".
במקרה אחד התובע דרש עבורו שישה שבועות מאסר בשל עבירה על סעיפים 7, 18 ו-19 של "חוק העיתונות ("Gesetz über die Presse").
ב-13 בספטמבר 1884, הוא גורש מפרוסיה כ"זר לא פופולרי", לאחר שהועלתה טענה כנגדו שתקף את אוטו פון ביסמרק במאמר.
למעשה, הוא גורש מברלין ביוזמתו של אדולף שטקר האנטישמי, שפעל לשם כך יחד עם השר .
בחמש השנים הבאות הוא התגורר בדרזדן.
כתוצאה ממכתב מ-21 בדצמבר 1889 ממועצת הנציגות הפרוסית בממלכת סקסוניה של הרוזן הורשה קוהוט לחזור לברלין.
ביסמרק עצמו, כפי שכתב קוהוט, מעולם לא דיבר על גירושו.
ב-1892 קיבל עיטור של מסדר פרנץ יוזף מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, וב-1912 דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולוז'וואר (כיום קלוז'-נאפוקה).
קוהוט היה חולה מאוד מ-1915, ומת בלילה שבין 21 ל-22 בנובמבר 1917 בדירתו בברלין ברחוב Courbiérestraße מספר 7 בגיל 69. לא היה הספד לזכרו ב"העיתון הכללי של היהדות" (Zeitung des Judentums) וגם הכרוז הרשמי של ברלין (ה-Gemeindebote) לא הזכיר אותו לרגל מותו.
הוא היה נשוי מאז 1877 לפרימדונה (1843–1926), שהופיעה על במות אירופה במשך מספר שנים ואחר כך עבדה כמורה לזמרה בברלין.
נכדו היה אוסוולד אדולף קוהוט.
אדולף קוהוט נאלץ להתמודד לא רק עם בני זמנו שמרנים, ליברלים או אנטישמיים גרמנים, אלא גם עם בני דורו הדתיים.
ביוגרפיה או עבודת גמר על אדולף קוהוט טרם פורסמה.
אדולף קוהוט הוא מחברם של יותר מ-120 ספרים ומונוגרפיות ומאות מאמרים בכתבי עת.
הוא נודע גם כמתרגם מהונגרית.
מה שנותר הוא התרגום שלו של שנדור פטפי.
הוא הקדיש יצירות רבות לגתה, שילר, קלייסט, וילנד ואחרים.
הוא גם כתב כמה ספרים על ביסמרק ופרדיננד לסל.
כיהודי מוצהר, הוא פרסם כתבים רבים על אישים יהודיים (כמו "משה מנדלסון ומשפחתו", "תולדות יהודי גרמניה" ו"גברים ונשים יהודים מפורסמים") על עלילות דם ועוד.
קוהוט היה גם תורם פורה להוצאה לאור של Reclams Universal-Bibliothek.
הוא עשה לעצמו שם בזכות יצירותיו הרבות על מלחינים.
כמו גרמנים רבים, הוא נקט עמדות שוביניסטיות כלפי צרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רבות מיצירותיו הודפסו מחדש כמהדורת פקסימיליה זמן רב לאחר מותו.
מסד הנתונים של קליופה (Kalliope) מכיל 147 כתבי יד של אדולף קוהוט.
אלה כוללים חמישה מכתבים ל, ארבעים ושבעה ל, ובסך הכל שלושה עשר מכתבים לעורכי "גיליון מרכזי של ספרות גרמנית" ("Literarisches Centralblatt für Deutschland") פרידריך ואדוארד צרנקה (Zarncke).
מכתב אחד מקוהוט לווילהלם ראבה ו.
כמו כן מכתב מאת וילהלם בוש לקוהוט.
קוהוט תרם את תמונתו בהקדשה "מר.
ADOLPH KOHUT, 4 בנובמבר 1976" מאת הצלם G.
אדולף שרלמן היה צייר רוסי של סצנות היסטוריות וסצנות צבאיות.
הוא גם יצר את העיצוב הפופולרי לקלפי משחק הידוע בשם "חפיסת השטן".
אביו היה האדריכל, יוסיף שרלמן.
סבו, הפסל והאמן הדקורטיבי, ז'אן בטיסט שרלמן-באודה, היה במקור מרואן, צרפת, והגיע לרוסיה כדי לעבוד עבור קתרינה הגדולה.
אחיו, יוסיף, הפך גם הוא לאמן ואדריכל.
הוא קיבל את השכלתו היסודית בבית הספר סנט פיטר, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם למד ציור היסטוריה אצל פיודור ברוני וציור צבאי אצל בוגדן ויוולדה.
בהיותו שם, הוא זכה במספר מדליות כסף וזהב.
האחרון מבין הפרסים האלה, בשנת 1855, כלל מלגה ללימודים באירופה.
הוא נסע למינכן, שם למד אצל אלכסנדר קוצבו, צייר קרבות נוסף.
ב-1859 הוא זכה בתואר "אקדמי" על יצירתן של "אלכסנדר סובורוב באלפים השווייצרים".
לאחר מכן נסע לפריז וחקר את הציורים בארמון ורסאי.
הוא חזר לסנט פטרסבורג דרך גרמניה ב-1861.
ציוריו הראשונים לאחר שחזר היו עבור המכינות הצבאיות, ואחריהם יצר ציורי קיר ותקרה באחוזת משפחת משצ'רסקי במוסקבה.
בשנת 1867, עבודתו על קתרינה הגדולה בבית המלאכה של אטיין מוריס פלקונט זיכתה אותו בתואר פרופסור.
הציור נרכש על ידי הקיסרית מריה אלכסנדרובנה.
במשך עשרים השנים הבאות, הוא פעל רבות כדי לספק את הביקוש לתמונות שלו; רבים מהם הפכו לאיורים במגזינים.
מ-1871, הוא עבד עבור הארגון הפדרלי של המדינה המאוחדת, בעיצוב ניירות ערך, איגרות חוב מסמכים אחרים.
אדולף שלאביץ היה צייר דיוקנאות וז'אנר גרמני.
הוא נולד כילד שני של יצרנית סבונים.
שלאביץ למד באקדמיה הפרוסית לאמנויות בשנים 1875-1882, בין היתר אצל פאול תומאן, קארל גוסו וארנסט הילדברנד.
בעזרת מלגה, שהוענקה על ציורו של משפט בבית המשפט המחוזי ברסלאו, הוא הצליח להמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן בפריז, אצל ז'ול-ז'וזף לפבר וגוסטב בולאנז'ה.
לאחר מכן נערכו נסיעות במספר מקומות באירופה ובארצות הברית.
עם שובו לגרמניה, הוא התגורר במינכן במשך שלוש שנים, ואז פתח בית ספר פרטי לאמנות בברלין.
עד 1901, הוא היה מסוגל להרשות לעצמו בית בבריקסלג, שבו הוא השתמש כמעון קיץ.
בשנת 1907, הוא יצר ציור קיר מונומנטלי, המתאר סצנה מחייו של המשורר והמלחין הדתי מרטין רינקרט, עבור הגימנסיה המלכותית באיילנבורג.
באותה תקופה הוא קיבל תפקיד כעוזר בשיעורי הרישום של ארנסט הנקה (1834–1914), במה שהיא אוניברסיטת ברלין של האמנויות.
ב-1911, לבקשת אנטון פון ורנר, הוא מונה לפרופסור.
במהלך קריירת ההוראה שלו, שנמשכה עד 1918, היו לו כמה תלמידים שיהפכו לבולטים, כמו ליונל פיינינגר, אלברט ווינדיש, אלכסנדר קולדה, ארנסט ליבברט ואוגוסט ברימזה.
הוא גם היה חבר באקדמיה הפרוסית.
בנוסף לציור שלו, הוא היה אספן נלהב של אמנות עממית.
ב-1921 פרש לגמלאות והתגורר בביתו בבריקסלג.
ב-1935 הצטרף לקהילת הסטודיו קלוסטרסטרסה, שירות שסיפק שטח סטודיו לאמנים.
בגיל שמונים ואחת, הוא היה החבר המבוגר ביותר בקהילה.
הוא נפטר בביתו ב-1943, בן שמונים ותשע, ונקבר בגרוס וורטנברג.
אדולף פרידריך וילהלם ריבה היה איש אס אס, פושע מלחמה נאצי.
משפחה, מלחמת העולם הראשונה ושירותו במשטרה
כבנם של הנגר אדולף ריבה ואשתו וילהלמינה מאייר, החל להתמחות כמעצב בשנת 1910. בשנים 1914–1918 השתתף במלחמת העולם הראשונה.
משנת 1920 שינה את נטייתו המקצועית ונכנס לשירות המשטרה בלוראך, שם עבד במשרד הדרכונים.
בשנת 1923 עבר למשרד המשטרה של באדן בקרלסרוה.
שנה לאחר מכן נשא לאישה את אלזה ולדמן, אם כי נישואים אלה נותרו חשוכי ילדים.
בשנת 1929 שימש כמזכיר במשטרה.
במהלך הארגון מחדש של המשטרה משנת 1933, שולבה מחלקתו במשטרה הפלילית.
משימתו הרשמית הייתה לנהל תיק לחפצי ערך.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, הוא היה אמור גם להיות מגויס לורמאכט, אבל הוא הצליח להימנע מגיוס.
על פי מקורות זמינים, לא ידוע מתי הועבר לרוסיה.
היינץ רוזנברג, שגורש מהמבורג למינסק, דיווח על רובה בתאריך 31 באוגוסט 1942. בנובמבר 1942 הועבר לעבוד תחת מפקד משטרת הביטחון והאס דה של רותניה הלבנה (KdS) אדוארד שטראוך.
בחודשיים הראשונים של 1943 הוצב תחילה במינסק במחלקה V, המחלקה לחקירות פליליות.
לאחר מכן הועבר למחלקה הרביעית לענייני יהודים.
כאן שירת תחת פיקודו של האופטשטורמפיהרר אוטו מילר, שפיקד על גטו מינסק כמפקד המחנה.
לקראת סוף 1942 החל חיסול גטו מינסק.
ב-5 בפברואר 1943 הוציא האס-אס אוברשטורמפיהרר אדוארד שטראוך "פקודת קומנדו" לפיה יש "ליישב מחדש" את יהודי העיר סלוצק ב-8 וב-9 בפברואר 1943. רובה היה חבר בקבוצה 2 בפיקודו של האס-אס אוברשטורמפיהרר יאקוב אוסוולד.
הוכיח עצמו בהצלחה בעת חיסול גטו סלוצק.
מאפריל 1943 היה רובה ראש המשמר בגטו מינסק.
כמו כן ערך סיורים בגטו.
מאוחר יותר טען בבית המשפט כי מעולם לא הכה יהודים.
כשהוא ירה ביהודים, זה תמיד היה בגלל שהם ביצעו פשעים.
בחקירות פליליות כביכול, הוא עצמו ביצע את "העונש" בבית קברות סמוך.
מכיוון שעובד תחבורה השמיע הערות גנאי על הנציונל-סוציאליזם, הוא ירה בו.
הוא גם ירה בציירת מריון ברוך (ילידת 19 במרץ 1919) באשמת גניבה לכאורה לאחר ששלט שציירה משך את תשומת לבו.
כמו בתקופתו בקרלסרוה, הוא הקדיש את עצמו במיוחד למה שמכונה "עבירות מוסריות".
מכיוון שהיריון בגטו היה פשע שדינו עונש מוות, הוא אסף 30 נשים הרות מבית החולים של הגטו במינסק וירה בהן.
כאשר פונה אותו בית חולים ביולי 1943, הומתו החולים במשאיות גז.
לאחר פינוי גטו מינסק הוצב ב"חוליית פירוק עפר", "זונדרקומנדו 1005".
בתחילת נובמבר 1943 נחפרו ונשרפו גופות הנרצחים ליד בלאגובשצ'ינה כדי לטשטש את עקבות הרציחות ההמוניות.
ביולי 1944 חזר לשירות המשטרה בבאדן.
רובה דווח בסוף 1946 על ידי ניצול שואה מפרנקפורט על המיין.
הוא הואשם במעורבות ב-436 מעשי רצח, ועדי ראייה הוכיחו 26 מקרי רצח.
בתיק בית המשפט הוצגו נגדו שני דו"חות פסיכולוגיים.
האחד בו אובחן כסכיזואיד ובעל הפרעת אישיות, השני אבחן אותו כסדיסט מיני-פתולוגי.
בגזר הדין מיום 15 בדצמבר 1949 הוא נידון למאסר עולם.
הוא נשאר כלוא בכלא ברוכסל עד 1962. לאחר מכן חי בקרלסרוהה עד מותו בשנת 1974. זאת לפני שהמשרד המרכזי לחקירת פשעי הנאצים במשרד המשפטים הגרמני, הצליח לאסוף חומר מפליל חדש נגדו, שיכול היה להוביל לאישומים נוספים נגדו.
אדולף רבינוביץ' היה קצין מבצעים מיוחדים במהלך מלחמת העולם השנייה ומסר את חייו למען שחרור צרפת.
אדולף רבינוביץ, הידוע גם בשם החיבה אלק, נולד במוסקבה ב-27 במרץ 1918. הוריו עלו לארץ ישראל המנדטורית זמן קצר לאחר שנולד.
בשלב מסוים הוריו היגרו למצריים.
אדולף רבינוביץ למד זואולוגיה בסורבון בפריז ואנטומולוגיה באוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1939 חזר לצרפת והתנדב ללגיון הזרים הצרפתי.
ביוני 1940 נפל בשבי הגרמנים, אך הצליח לברוח והגיע לבריטניה דרך ספרד.
בבריטניה, גויס למנהלת המבצעים המיוחדים (SOE), ארגון שהוקם ביולי 1940 על פי הוראתו של וינסטון צ'רצ'יל במטרה לאסוף מודיעין ולבצע פעולות חבלה במדינות אירופה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
לאחר תקופת הכשרה בבית הספר להכשרת סוכנים חשאיים Wanborough Manor (אנ') שכללה שימוש בנשק חם, שימוש בחומרי נפץ לביצוע פעולות חבלה, קריאת מפות ותקשורת באמצעות קוד מורס הוצנח בלילה שבין 27 ל־28 באוגוסט 1942 לאזור גרנובל בצרפת כדי לשמש אלחוטן עבור רשת שפעלה בפריז.
הטייס הפולני הצניח אותו בטעות במרחק של כ-30 ק"מ מהמקום שנקבע.
הוא הצליח להגיע לאזור קאן שם נקלט ברשת SPINDLE שנוהלה על ידי פטר צ'רצ'יל (אנ').
אדולף רבינוביץ' פעל תחילה מדרום צרפת ולאחר מכן מדירת מסתור באלפים הצרפתיים בסמוך לגבול צרפת-שווייץ, משם שידר הודעות והפעיל שירות שליחים לשווייץ עבור רשת SPINDLE.
הוא נחשב לאחד האלחוטנים המוכשרים של SOE.
כאשר הרשת נחשפה וחבריה נעצרו על ידי הגרמנים, הוא הצליח לברוח לבריטניה דרך ספרד.
בתקופת שהותו בבריטניה שימש כסגנו של מרשל לאטר דה טסיני .
בלילה שבין 2 ל-3 במרץ 1944 הוצנח יחד עם רומיאו סבורין (אנ') חזרה לצרפת כדי להקים ולתפעל שם רשת חדשה בשם BARGEE.
המפעילים בלונדון לא ידעו שהמשדר של רשת ARCHDEACON, שהייתה אמורה לקבל את פניהם בצרפת, נפל בידי הגרמנים שהמשיכו להפעיל אותו.
בזמן הנחיתה אדולף ורומיאו הבחינו בגרמנים שהמתינו להם.
הם ניסו לברוח דרך היער אך נורו על ידי הגרמנים, נלכדו ונשלחו למחנה גרוס-רוזן שם הוצאו להורג.
פעילותו של אדולף רבינוביץ' תועדה בספרים רבים המספרים את גבורתם של סוכני ה-SOE, ביניהם ספרו של פטר צ'רצ'יל Duel of Wits (אנ').
בשנת 1950 יצא לאקרנים סרט בריטי בשם "אודט" המבוסס על הסיפור האמיתי של סוכנת SOE אודט סנסום.
בסדר זה אדולף רבינוביץ מגולם על ידי השחקן פיטר אוסטינוב.
שמו של אדולף רבינוביץ נחקק על אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת, שהוקמה בפאתי העיירה וָלַנְסֶה (Valençay) שבעמק הלואר, כ-200 קילומטרים דרומית לפריז, יחד עם שמם של 103 סוכנים נוספים של מדור F (צרפת) של ה־SOE שנפלו למען צרפת.
שמו של אדולף רבינוביץ' נכלל בלוח 21, עמודה 3, של האנדרטה שהוקמה בבית הקברות הצבאי ברוקווד לזכר 3,428 נשים וגברים מחבר העמים הבריטי שנפלו במלחמת העולם השנייה ומקום קבורתם לא ידוע.
שמו של אדולף רבינוביץ, יחד עם שמם של 18 סוכנים נוספים של מדור F (צרפת) של ה־SOE שנרצחו במחנה בחודשים אוגוסט – ספטמבר 1944, נחקק על לוח הזיכרון שהוקם במחנה הריכוז גרוס רוזן.
אדולפו בסט מאוגארד, באנגלית: Adolfo Best Maugard הידוע גם בשם פיטו בסט (11 ביוני 1891 – 25 באוגוסט 1964), היה צייר, במאי קולנוע ותסריטאי מקסיקני.
במהלך הקריירה המוקדמת שלו, בסט יצר כמה איורים מפורטים של ממצאי חפירות פרה-היספניות בעמק מקסיקו עבור פרנץ בואז.
את לימודי האמנות השלים באירופה; שם פגש את דייגו ריברה בפעם הראשונה.
ב-1913 צייר ריברה את דיוקנו של בסט.
בסט חזר למקסיקו ב-1914, שם לימד בבתי הספר לציור.
הוא התמודד עם אמנות עממית מקסיקנית והוסיף אלמנטים סגנוניים מודרניים ורציונליים לציוריו, שכללו לעיתים קרובות קריקטורות פיגורטיביות.
באמצע 1919 הוא נסע להמשיך את לימודיו בארצות הברית, וחזר למקסיקו ב-1920. במזכירות לחינוך ציבורי הוא היה מנהל המחלקה לחינוך לאמנות בין השנים 1921 ו-1924. שיטות הרישום שלו מצאו את דרכן לחינוך לאמנות בבתי ספר מקסיקניים בשנת 1922, ויותר מ-200,000 תלמידים הושפעו ממדריך הציור שלו.
הוא גם כתב כמה ספרים על תולדות האמנות בשנים אלו.
בשנת 1926, מדריך הציור שלו באנגלית A Method For Creative Design פורסם על ידי Alfred A.
ספר זה השפיע מאוחר יותר על הצייר האמריקאי ולטר אינגליס אנדרסון, שקרא אותו בתחילת שנות ה-40.
בשנת 1931, הוא הוזמן על ידי ממשלת מקסיקו לסייע לבמאי סרגיי אייזנשטיין בצילומי הסרט ¡Que viva México!.
בשנה שלאחר מכן הפך בסט לחבר ב"מועצה לאמנויות יפות" וכן "במועצה לענייני תרבות" במקסיקו סיטי.
הוא גם היה חבר ב"אגודה לגאוגרפיה וסטטיסטיקה" ובאיגוד הבמאים של מקסיקו.
בשנת 1933 היה נציג המחלקה לאמנויות יפות של המועצה לחינוך יסודי ב-1933 הוא ביים את הצילומים של הומנידאד ("אנושיות") וב-1937, לה מנצ'ה דה סנגרה ("כתם הדם") על פי תסריט משלו, שהוקרן לראשונה ביוני 1943.
בסט מוגארד היה צייר וסופר מודרניסטי מקסיקני תחת משטרו של פורפיריו דיאס.
הוא ייסד את שיטת האוניברסליזם ברישום.
ספרו "שיטת ציור: מסורת, התחדשות והתפתחות של אמנות מקסיקנית" מסביר את שבעת האלמנטים ברישום.
שיטת מוגרד הטובה ביותר הייתה בסיסית לאסתטיקה המודרניסטית במקסיקו.
סגנונו ושיטתו היו הצעה להגדרת "מקסיקניות".
גישתו להסבר האוניברסליזם ברישום מבוססת על עקרונות ההפשטה והחיבור הפורמליים; מה שיוצר אלטרנטיבה לאמנות הרטורית, הדידקטית והפיגורטיבית שנודעה מאוחר יותר כ'בית הספר המקסיקני'.
השיטה שלו הציגה אוצר מילים ודקדוק חזותי ליסוד האמנות המקסיקנית על ידי הסתמכות על אלמנטים שהופקו מאמנות פרה-היספנית, שלטענתו קבעו את המאפיינים של האמנות הפופולרית המקסיקנית בשילוב עם אלמנטים מאירופה ואסיה.
בספרו, הוא ממחיש את שבעת המרכיבים העיקריים באמנות הפרימיטיבית: הספירלה, קו הזיג-זג והקו הישר – אשר משתנים בהתאם לתרבות, החברה והסביבה.
שיטתו עוסקת אך ורק באסתטיקה ובאיכויותיה הצורניות, ולא בתוכנן הסמלי.
החתירה של בסט מאוגארד לחשוף חוקים אוניברסליים של התפתחות אמנותית היא השתקפות של המדעיות של מקסיקו.
הוא יישם את הפוזיטיביזם ברישום על ידי שימוש במדעי הטבע כמודל.
הוא ביקש לחשוף חוקים מדעיים הרלוונטיים לכל התופעות החברתיות ולהבין את התפתחות החברה האנושית כהתקדמות מתגברת מהמדינה הפראית או הפרימיטיבית לציוויליזציה המודרנית.
הוא הגה את התיאוריה שלו על שבעת היסודות הבסיסיים של האמנות המקסיקנית בתקופתו כעוזר לארכאולוג גאמיו.
גאמיו הכיר לו את פרנץ בואז, פרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
המחקר של בואז על הפרכת המושג דטרמיניזם גזעי השפיע רבות על שיטת הציור של בסט מוגרד.
בתקופתו כעוזר לגאמיו, הוא קיטלג וצייר יותר מאלפיים חפצי קרמיקה שנבחרו על ידי פרנץ בואז.
אדולף רבינוביץ' היה כימאי יהודי סובייטי.
התמחה בכימיה פיזיקלית וחקר קולואידים.
אדולף רבינוביץ' נולד בשנת 1893 באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחת יהודית.
אדולף סיים בהצטיינות גימנסיה באודסה והחל לימודים אוניברסיטת אודסה אותה סיים בשנת 1915. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במעבדה במפעל פלדה ובמקביל החל לעבוד על עבודת תואר שני אותה סיים בשנת 1920. החל משנה זו הוא התחיל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה באודסה.
בשנת 1923 רבינוביץ' עבד למוסקבה והחל לעבוד במכון לכימיה פיזיקלית.
במכון זה הוא כיהן כראש מספר מעבדות.
במקביל הוא החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1930 מונה לפרופסור.
בשנת 1934 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים".
באותה שנה הוא נסע ללונדון והציג ממצאי מחקריו בכנס מדעי.
בשנת 1933 רבינוביץ' התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1938 רבינוביץ' מונה לראש קתדרה באוניברסיטת מוסקבה.
רבינוביץ' היה חבר מערכת של כתבי עת מדעיים בתחום התמחותו.
בשנת 1941 הוא הועבר עם סגל האוניברסיטה לקאזאן בה נפטר בשנת 1942.
מחקרים של רבינוביץ' התרכזו בתחום חקר קולואידים ושימושם לצורכי צילום.
אדולף קוהן (כהן) נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב קוהן ושל יוליאנה שאר.
בשנת 1899, קון שינה את שם משפחתו לקלדור.
הוא סיים את בית הספר התיכון ואת האוניברסיטה בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר ברפואה ב-1906. לאחר שסיים את לימודיו, הוא הפך לרופא מתמחה בבית החולים הציבורי בעיר פץ' ולאחר מכן ב-1908 עבד כרופא מתמחה בבית החולים סנט אישטוואן בבודפשט.
ב-1909 פתח מרפאה בבודפוק בדרום מערב בודפשט, וגם המשיך את התמחותו בבית החולים.
בודפוק נמצאת היום ברובע 22 (אז עיר עצמאית בת כ-25,000 תושבים).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא בדרגת סגן בשדה הקרב וקיבל עיטורים רבים.
בשנת 1916 שוחרר ונבחר לרופא הראשי של העיר, בשנת 1928 הוסמך כקצין רפואה והרופא הראשי של המחוז.
הוא קידם באופן פעיל הקמת מכון לטיפול בתינוקות (כלל טיפת חלב, מרפאת תינוקות וכדומה בשל תמותת תינוקות גדולה בעיר).
ב-24 באפריל 1917 בבודפשט, ביוז'פווארוש, התחתן עם בורבאלה (ברברה) הרצפלדר, ילידת ג'נג'ש, 1893, בתם של יוז'ף הרצפלדר ושל תרז דויטש.
היה להם בן אחד, אימרה (1920–1982) שהפך לרופא גם הוא ב-1942. כבר באותה שנה דרש מושל המחוז הימני לפטר את קלדור מתפקידו בשל יהדותו, אך ראש העיר לא נענה לדרישה והוצא לגמלאות.
גם ראש העיר החדש לא פיטר את קלדור.
בשנת 1944 גורש אדולף קלדור לאושוויץ ממפעל הלבנים באובודה, יחד עם אשתו בשל מוצאם היהודי.
הוא הוזהר על ידי אנשים בעלי השפעה והוצע לו לברוח, אך הוא חשב שהחדשות על רדיפת היהודים היו מתיחה.
תושבי בודפוק ארגנו את החילוץ שלו (פעמיים באמצעות שיחוד השוטרים ולאחר מכן השומרים), אך הוא סירב לקבלו, תוך אמון בטוב הלב האנושי.
הוא מת באושוויץ יחד עם אשתו ב-12 ביולי 1944. תושבי בודפוק ועובדי מרתפי היין של בודפוק הסתירו ביחד את בנם אימרה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אימרה התחתן עם בת הבעלים של המפעל ELZETT Művek.
לאחר הלאמת המפעל היגר עם אשתו לאוסטרליה, שם עבד כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטה בפרת'.
רחוב אדולף קאלדור (Káldor Adolf utca) בבודפוק נקרא על שמו
על שמו נקראת מרפאת המומחים הגדולה שהקים ב-2014
פסלו הוצב תחילה בכיכר מאז 1969 (יצירתה של הפסלת זוכת פרס מיהאי מונקאצ'י ארז'בט שאר).
הפסל נגנב ופסל שני הוכן והוצב במרפאה)
אָדֹם הוא אחד מצבעי הקשת.
האור האדום הוא קרינה אלקטרומגנטית בתדירויות הגל הנמוכות ביותר שעין האדם מסוגלת לקלוט.
אורכי גל ארוכים יותר נקראים "תת-אדום" (או "אינפרה-אדום") והם אינם בתחום הספקטרום הנראה לעין האנושית.
גוון אדום אשר נוטה לעבר הכתום וחסר כל מרכיב כחול נקרא "שני".
אדום אשר חסר כל מרכיב צהוב ונוטה לעבר הסגול נקרא "ארגמן".
אדום עם גוון סגלגל נקרא "אדום יין", "בורגונדי" או "בורדו".
דם מחומצן הוא אדום עקב נוכחות ההמוגלובין והחמצן.
אור אדום הוא הראשון שנבלע על ידי מי ים, לכן דגים וחסרי חוליות ימיים שנראים אדומים, נראים למעשה שחורים בסביבה הטבעית שלהם כשמביטים בהם ממרחק של יותר מכמה מטרים.
המילה "אָדֹם", כמו גם המילים הנרדפות לה, "תּוֹלָע" ו"שָׁנִי", מצויות כבר במקרא.
הפירוש המקורי שלהן תיאר גם את הצבע האדום וגם את הצבע החום.
לפי מודל השפה הפרוטו-שמית, המילה "אָדֹם" דומה מאוד למילה, שתיארה את הצבע האדום ואת הצבע החום באם השפות השמיות.
(לפי המודל, בפרוטו-שמית היו שמות רק לארבעה צבעים: לאדום-חום, לירוק-צהוב, ללבן ולשחור).
ככל הנראה, יש קשר בין מוצא המילה "אָדֹם" לבין מוצא המילים "דם" ו"אדמה".
אדום הוא צבעו הטיפוסי של הדם עקב הברזל שבהמוגלובין.
הפסיכואבולוציה של האדם התפתחה לקלוט אדום כצבע בולט מאוד לעין.
בשונה מרוב מיני היונקים, קופי העולם הישן (הקופים צרי האף) ובהם האדם, מסוגלים להבחין בין ירוק לאדום משום שיש להם 3 סוגי מדוכים ברשתית העין (אדום, ירוק וכחול) לעומת 2 בלבד אצל יונקים אחרים כמו הקופים רחבי האף של אמריקה הדרומית והקיפופים.
יש המייחסים התפתחות זו לצורך במציאת פירות בגווני אדום על רקע חופת עלים ירוקה או לצורך בהבחנה בין עלים צעירים אכילים בגוון אדמדם לעומת עלים בוגרים ירוקים ודלי ערך תזונתי.
הסבר אלטרנטיבי לראיית הצבע מתמקד לא בחיפוש מזון אלא יכולת הבחנה חברתית כמניע האבולוציוני להבחנת צבעים משוכללת להתמקדות באדום דווקא.
ניתן למסור ולהפיק אינפורמציה על מצב רוחו ומצב בריאותו של אדם או בעל חיים מצבע עורו אם עור קירח משיער גלוי לעין.
גון העור נקבע לא מעט על ידי לחץ הדם הקובע כמה המוגלובין יהיה בנימי העור ומצב החמצון של הדם.
הדם בהיר יותר ככל שיותר המוגלובין קשור לחמצן.
נתוח ספקטרום של האור המוחזר מעור חשוף מעלה כי כמות הדם משנה את הגוון מצהוב (חוסר דם) לכחול ואילו מצב החמצון של ההמוגלובין משנה את הספקטרום בציר שבין ירוק (דם עני בחמצן) לאדום.
בעלי חיים שלהם רק שני סוגים של תאים רגישים לצבע יוכלו להבחין רק במימד אחד של שינוי גוון ודרושה התוספת החדשה יחסית מבחינה אבולוציונית, ההבחנה בין ירוק לאדום, כדי לקבל אינפורמציה מלאה.
שיא הרגישות של המדוכים ברשתית העין האחראים להפרדה בין אדום לירוק הוא באורכי גל בו נמצא ההבדל המקסימלי בין ההחזרה מדם מחומצן לדם עני בחמצן.
קופים שלהם ראיית צבעים מלאה נוטים להשאיר אזורים קרחים על גופם ובפרט בפנים, באחוריים וליד אברי המין ואילו הקופים עיוורי הצבעים נוטים לכסות את כל גופם בשיער.
הצבע האדום, באופן אוניברסלי, מתקשר לכעס, לקנאה ולעוצמה.
במחקר בו הוצגו צורות פשוטות בצבעים שונים הנחקרים מייחסים לאדום יותר כח, סטטוס חברתי ותוקפנות.
התהדרות פרחים בצבעים מרהיבים אינה קשורה לאסתטיקה.
צבעם מכוון לתדירויות אור שאינן נקלטות בעין האנושית, אך מובילות חרקים לאיבוקם.
בני אדם בייתו פרחים והכליאו אותם כדי ליצור מגוון צבעים.
הפרח האדום הידוע והפופולרי ביותר שפורח בישראל הוא הכלנית המצויה, שאף נבחר לפרח הלאומי של ישראל.
פסטיבל "דרום אדום" הוא פסטיבל שנתי בישראל המוקדש לפריחת מרבדי הכלניות בנגב הצפוני ועוטף עזה.
בישראל יש יחסית מעט מיני פרחים בצבע אדום, בנוסף לכלנית בולטים המינים הבאים של פרחים אדומים: צבעוני ההרים וצבעוני השרון, נורית אסיה, פרג אגסני, דמומית קטנת-פרי ודמומית ארצישראלית, אדמונית החורש ודם-מכבים אדום.
ישנם בעלי חיים המשתמשים בצבע האדום על מנת להזהיר שהם רעילים ובכך להרתיע טורפים.
חיפושית מושית השבע בולטת בצבעה האדום-כתום-ארגמן שאף העניק לה את שמה המדעי.
אדום-החזה הוא מין של ציפור הנפוצה בישראל.
באסטרונומיה, ענק אדום הוא כוכב בסוף ימיו; וננס אדום הוא סוג של כוכב.
ישנם אנשים הלוקים מעיוורון צבעים לאדום (protanopia) - נובע מחוסר מוחלט בקולטני הצבע האדום ברשתית.
הלוקים בפגם זה רואים אדום כשחור.
כאחוז אחד מכלל הזכרים לוקה בעיוורון לאדום.
ציורים של לבבות באים לעיתים קרובות בצבע אדום.
אדום מקושר לקיום יחסי מין.
רובע היצאניות של אמסטרדם, "רובע החלונות האדומים", ידוע בצבעו האדום.
בשל העובדה שהצבע האדום הוא צבעו של הדם, האדום מקושר לאל המלחמה היווני, ארס ולאל המלחמה הרומי מרס, ולכוכב הלכת מאדים הבולט בצבעו האדום וששמו העברי והלועזי קשור לכך.
בקבלה היהודית הצבע האדום קשור למידת הגבורה והדין.
אדום הוא אחד מצבעיה המסורתיים (לצד כחול) של מריה הקדושה, ואחד מצבעי חג המולד.
השימוש בצבע אדום בקישור לחג המולד יסודו בשימוש בצבע כלבושו של סנטה קלאוס בפרסומות של קוקה-קולה (שצבעיה אדום ולבן).
דיו אדום מסמל חוב, כמו כן, גם הפסדים במאזן כספי.
בשוק המניות של צפון אמריקה, אדום מסמל ירידה במחיר של מניה.
לעומת זאת, בשוקי מניות במזרח אסיה, אדום מסמל דווקא עליה במחיר של מניה.
בהיסטוריה היפנית, אדום הוא צבע של דגלים צבאיים אשר שימשו את שבט טאירה (נקרא גם הייקה), ושל שבט מינאמוטו (נקרא גם גנג'י), שני שבטים אשר נאבקו על השליטה בסוף תקופת הייאן, בסוף המאה ה-12.
בתרבות הסינית, אדום הוא צבע של מזל טוב ומשתמשים בו לקישוט ובגדי חתונות.
באופן מסורתי, בחברה הסינית נהוג לתת כסף בחבילות אדומות.
באירוע הקומיקס הלילה האפל ביותר של כותרי גרין לנטרן, מתגלים חמישה חילות פקחים צבעוניים בנוסף לחיל הפקחים הירוקים ולחיל סינסטרו הצהוב.
אחד מאותם חילות הוא חיל הפקחים האדומים בראשותו של אטרוסיטוס, אשר שואב את כוחו מהאור האדום של הספקטרום הרגשי, המסמל זעם.
אדום מושך את תשומת לבם של אנשים, ולרוב הוא מתפרש כסימן של סכנה, לכן צבע זה דומיננטי בשלטים ותמרורי אזהרה, נורות בלימה של כלי רכב, מנורות של רכבי חירום כמו אמבולנסים וכבאיות ונורות בראשי מגדלים ואנטנות.
אדום מסמל "עצור" בתמרורי תנועה ורמזורים.
כיוון שאדום בולט ומושך את העין נעשה בו שימוש רב בעולם העסקי וחברות רבות משלבות אותו בלוגו, בשלטים, בפרסומות ובאריזות שלהם.
בין החברות הבינלאומיות בעלות לוגו שכולל צבע אדום: קוקה קולה, מקדונלד'ס, לגו, טויוטה, מיצובישי, מוטורולה, CNN, BBC, נטפליקס ועוד.
ובישראל בנק הפועלים, סופר פארם, שופרסל, הום סנטר, רשת פוקס, to go ורבים נוספים.
בתוכנות מחשב נעשה שימוש בצבע אדום בהודעות קריטיות ובאזהרות.
הצבע האדום משמש תדיר לסימול כעס כמו בביטוי "רואה אדום".
לנופף בבד אדום לפני שור - הוא ביטוי שלקוח ממלחמת שוורים שמשמעותו התגרות חזקה.
דגל אדום בחוף הים מסמל שמסוכן להתרחץ בו.
בשבטי ישראל, הצבע האדום סימל את שבט ראובן.
בישראל, אזעקת צבע אדום היא אזעקת מלחמה המתריעה על ירי רקטות לעבר יישוב מסוים.
בכדורגל, השופט מראה כרטיס אדום לשחקן שמורחק מהמגרש.
הצבע האדום מייצג קבוצות ספורט רבות מסיבות שונות:
ישראל: רבות מקבוצות הפועל כגון הפועל תל אביב, הפועל ירושלים, הפועל באר שבע, הפועל חיפה ואחרות.
מקור השימוש באדום בספורט הישראלי, נובע מקרבה היסטורית לשמאל ולסוציאליזם.
בריטניה: ארסנל, מנצ'סטר יונייטד, ליברפול
ניתוח סטטיסטי של תוצאות משחקי כדורגל באנגליה משנת 1947 ועד 2008 מראה כי לקבוצה בתלבושת אדומה יתרון על יריבותיה הלבושות בכל צבע אחר.
לא רק שקבוצות "אדומות" זכו ביותר אליפויות ממה שניתן היה לצפות באופן אקראי אלא שבכל הליגות המיקום של לובשי האדום גבוה באופן מובהק משל יריבותיהן.
התופעה קשורה, כנראה, להשפעה הרגשית של הצבע על היריבים ועל השופטים.
הצבע האדום כסמל השמאל והסוציאליזם
לשימוש באדום כצבע השמאל והסוציאליזם יש היסטוריה ותיקה וברוב מקורותיה היא נובעת מצבע הדם.
השימוש הראשון של האדום בתור מייצג הפועלים והשמאל הוא בצרפת, כאשר היו אומרים שצבע דמם של האצולה הוא כחול לעומת צבע הדם של העם הפשוט שהוא אדום, מכאן גם דגל צרפת, שבו האדום מסמל את העם, הכחול את האצולה והלבן את הכנסייה.
השימוש בצבע כסמל השמאל קיבל תפנית, כאשר בהפגנה למען זכויות עובדים בסוף המאה ה-19 בשיקגו נהרגו מספר מפגינים מירי השוטרים ומיד לאחר מכן, הניף אחד מהמפגינים את חולצתו של חברו שמת, החולצה הייתה לבנה ומלאה בדם, כך שנראתה אדומה ובכך נחרת הדגל האדום כסמל הסוציאליזם.
וברוח זאת נבחרו מילות ושם השיר "דגל אדום".
החל ממהפכות "אביב העמים", שימש אדום כצבע של המהפכות באירופה, כמו "החולצות האדומות" של ג'וזפה גריבלדי בריסורג'ימנטו האיטלקי, ואומץ כצבעם של מפלגות השמאל וקבוצות רדיקליות, בזמן שלבן סימל את תומכי המשטרים המלוכניים והשמרנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת האזרחים ברוסיה ומלחמת האזרחים בפינלנד התנהלו בין ה"אדומים" (הסוציאליסטים) ל"לבנים" (מתנגדי הסוציאליזם למיניהם).
הזיהוי של הקומוניזם עם האדום ה"סוציאליסטי" (והיותו הצבע הראשי בדגל ברית המועצות) הוביל לביטויים של המלחמה הקרה כמו "האיום האדום" ו"הרפובליקה העממית של סין האדומה" (לעומת סין הלאומנית, הנקראת גם "סין החופשית", הידועה בשם טאיוואן).
בעקבות הקשר שנוצר בין הצבע האדום לסוציאליזם ולמעמד הפועלים, מפלגות המזוהות עם הרעיון הסוציאליסטי השתמשו בצבע זה, אך לא רק הן.
מפלגות מוכרות אשר אדום הוא צבען המסורתי:
הולנד: מפלגת העבודה - מפלגה סוציאליסטית.
מפלגת העבודה (בשילוב עם כחול),
חד"ש - חזית ורשימה בכנסת של שמאל רדיקלי בישראל וערביי ישראל בה חברה המפלגה הקומוניסטית הישראלית (בשילוב עם ירוק),
דעם - מפלגת פועלים סוציאליסטית/קומוניסטית ישראלית ערבית-יהודית.
פלסטינים: החזית העממית לשחרור פלסטין - ארגון טרור סוציאליסטי.
ואף-על-פי-כן, ישנן גם מפלגות המייצגות עקרונות הפוכים מעקרונות הסוציאליזם, ובכל זאת בחרו להשתמש בצבע האדום כצבען:
קנדה: המפלגה הליברלית של קנדה.
ארצות הברית: המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית, מפלגה קפיטליסטית-שמרנית.
במפות צבאיות מסומנים כוחות אויב באדום ו"כוחותינו" בכחול.
בצה"ל, צבע אדום מסמל קרביות ויוקרה:
כומתה אדומה היא הכומתה של חטיבת הצנחנים וחטיבת עוז (חטיבת הקומנדו), וכן של יחידות העילית הכפופות ישירות למטכ"ל.
רקע אדום לכנפי צניחה קיבלו הצנחנים שהשתתפו בצניחות המבצעיות במבצע קדש.
חיילי החטיבות צנחנים, נח"ל וכפיר, כמו גם חיילי היחידות המטכ"ליות נועלים נעליים המכונות "אדומות" (בפועל צבען חום-אדמדם), הנחשבות יוקרתיות יותר מאלה השחורות, אותן נועלים שאר חיילי צה"ל.
תעודת הלוחם, אותה מקבלים לוחמים בצה"ל לקראת סוף שירותם - צבעה אדום.
לוחמים נוהגים למקם חתיכת פלסטיק אדום או בד אדום ברקע של סיכת הכומתה שלהם.
סימן זה מצביע על שירות בגזרה מבצעית.
דגלו של חיל התותחנים הישראלי - צבעו אדום ושחור.
הדגל האדום מסמל מצבי סכנה - כגון מצב בו מותרת פתיחה באש או שטחי אש.
בחיל הים מסמל הדגל האדום מצב בו יש "משמעת אש" - במסגרתה אין להדליק אש, כגון בשעת תדלוק כלי שיט.
רבי יוסף קארו בחיבורו בית יוסף ורבי משה איסרליש בהגהותיו לשולחן ערוך, בסימן העוסק באיסור הליכה בחוקות הגויים, כתבו שבמקום שנהגו הגויים ללבוש בגדים אדומים אסור ללבשם.
מקור דבריהם הוא מהמהרי"ק שכתב שאם הבגד מבטא אמונה אלילית או פריצות, חל האיסור "ובחקותיהם לא תלכו", שלא לנהוג כמנהגם.
ומאחר והצבע האדום מבטא יותר מכל הצבעים את הפריצות והגאווה, לכן יש איסור ללבוש בגדים אדומים, כמנהג הגויים.
לדעת רוב פוסקי ההלכה גם היום חל האיסור ללבוש בגדים אדומים.
אכן האיסור הוא רק בבגד שכולו או רובו הבולט אדום, אבל בגד שרק מיעוטו אדום או שצבעו לא ממש אדום, כגון ורוד או בורדו, מותר לדעת כל הפוסקים ללובשו.
ישנם כמה פוסקים שמקילים בזמננו (למשל הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה פסק שבימינו אין איסור ללבוש בגדים אדומים, משום שלדעתו רק כאשר נהגו הגויים ללכת עם בגדים אדומים, חל האיסור לנהוג כמנהגם.
אבל, מאחר שהיום אין מנהג מובהק של גויים ללכת בבגדים אדומים, ממילא אין בזה איסור) ללבוש בגדים אדומים.
אדומיות (אצות אדומות; שם מדעי: Rhodophyta), מערכה של אוקריוטיים.
המערכה השלישית בגודלה מבין האוקריוטים הכוללת 5000–6000 מינים, ברובם ימיים רב תאיים הגדלים במים עמוקים ובעלי רבייה מינית.
האדומיות שייכות לקבוצת הארכאפלסטידה ששייכת לקבוצת הדיאפורטיקס.
הם קרובים של האצות הירוקות והצמח היבשתי המצוי.
לאדומיות מבנה חוטי וסיבי מורכב והן בעלות איבר דמוי שורש המאפשר להם אחיזה בסלעים או מצעים אחרים.
הכלורופלסט שלהן מכיל פיגמנטים אדומים הנקראים פיקובלינים (שם מדעי: phycoerythrin) ופיגמנטים כחולים (שם מדעי: phycocyanin) דבר שמתבטא בצבען האדום-סגול המעניק להן את שמן.
דופן האדומיות מכילה תרכובת ג'לטינית המשמש במצע לגידול בקטריות (אגר) וכן לתעשיית המזון כירק ימי אכיל והקוסמטיקה.
אֱדוֹם (באדומית: 𐤀𐤃𐤌 – אדם (בכתיב חסר); באוגריתית 𐎜𐎄𐎎 – אֻדם; באשורית ú-du-mu) הוא שמו של עם קדום וממלכה, ששכנה בהרי אדום שבדרום עבר הירדן ולעיתים שלטה על אזורים נרחבים ממזרח וממערב להם.
חפירות ארכאולוגיות באזור מצאו כי הייתה זו תרבות יישובית-חקלאית עשירה שהוקמה בין המאה ה-13 לפנה"ס למאה ה-11 לפנה"ס.
השפה האדומית היא שפה כנענית, כמעט זהה לעברית מקראית, שנכחדה.
בכתובות בולט הרכיב התאופורי "קוס", הוא האל האדומי.
עם חורבן ממלכת יהודה בידי הבבלים, גלו האדומים מארץ מכורתם בשל לחץ הנבטים, והתיישבו באזור דרום הר חברון, שאוכלוסייתו היהודית הידללה.
במקורות מימי בית שני נודע אזור זה בשם אִידוּמיאָה, ועריו הראשיות היו מרשה ואדורים.
בימי החשמונאים, חבל אידומיאה סופח לממלכתם והאדומים גוירו, ולבסוף נטמעו בעם ישראל.
בתרבות היהודית מתחילת הגלות נעשה "אדום" כינוי לקיסרות הרומית ובהמשך לכלל העמים הנוצרים.
על פי ספר בראשית עשו הוא אדום, וצאצאיו וארצו נקראים על שמו.
על פי המחקר הארכאולוגי, האדומים הופיעו באזור באלף ה-3 לפנה"ס ובמשך כ-1,000 שנה ישבו באזור ועבדו את אדמתם כחקלאים.
במאות ה־19–13 לפנה"ס פקד את האזור שפל על רקע מלחמות בלתי פוסקות עם שבטים נודדים מהמדבר.
העיר שעיר שבארץ אדום נזכרת לראשונה בכתובת מצרית מ־1300 לפנה"ס והשם אדום בכתובת אחרת מ־1215 לפנה"ס.
ייתכן שיש קשר בין אדום לקבוצות הנוודים הלבנטיים שנקראו במצרית: "שוסו" ו"סותו" מכיוון שבכתובת שנכתבה מטעם חייל מצרי שישב במצודת גבול בוואדי טומילאט בתקופת פרעה מרנפתח ישנה התייחסות לאישור הגירה של "שבטי רועי שסו מאדום" לבורות השקיה במצרים העתיקה.
על פי ספר בראשית, עשו, תאומו של יעקב, הוא אדום, וצאצאיו וארצו נקראים על שמו: ; .
עשו נזכר בספר בראשית כאב הקדמון של העם האדומי וארצו: ; ; .
ב מסופר על 12 שבטי האדומים.
על פי המסורת המקראית, האדומים הם צאצאיו של עשו, אחי יעקב, והיריבות ביניהם לבין עם ישראל היא המשך ליריבות שהתקיימה בין עשו ליעקב.
בתנ"ך מוזכרים האדומים פעמים מספר כשכניהם של בני ישראל.
ב וב, מסופר על סירובם של בני אדום לאפשר לבני ישראל מעבר בארצם בדרך לארץ כנען:
למרות סירוב מלך אדום, בני ישראל מצווים לא לשנוא אותם, בגלל הקרבה המשפחתית (זאת בניגוד לעמון): .
ספר בראשית מספר על שמונת מלכי אדום שמלכו לפני תקופת המלוכה בישראל: בלע בן בעור מדנהבה, יובב בן זרח מבצרה, חושם מארץ התימני, הדד בן בדד מעוית, שמלה ממשרקה, שאול מרחובות הנהר, בעל חנן בן עכבור והדר מפעו.
שמו האדומי של יְעוּשׁ, מבניו של עשו, מופיע במקרא ומזוהה כאל דמוי אריה מן התקופה הקדם-אסלמית הנקרא יעֿותֿ (yaǧūṯ) בהוראת "מושיע", "העוזר".
בנוסף מזוהה הוא עם האל הנבטי יעות המופיע בשמות פרטיים נבטיים.
שמו של יעוש האדומי מצוי גם בכתובות תמודיות ובמיוחד בסמוך לגוראש שבתימן, בנוסף ניתן למצוא עדות לשם 'יעש' בחרסי שומרון.
נראה שמהמאה ה-13 לפנה"ס עד המאה ה-6 לפנה"ס התקיימה ממלכת אדום.
על פי המתואר במקרא, ממלכת אדום נכבשה על ידי יואב בן צרויה בפקודת דוד המלך.
הוצבו בה ניצבים והיא העלתה מיסים.
הצבא הישראלי הקדיש שישה חודשים לקבורת חללי המערכה ולהריגת כל הזכרים אשר באדום.
כיבוש זה פתח עבור ממלכת דוד ושלמה וממלכת יהודה אחריה את הדרך הראשית מדמשק לים סוף ונמל אילת.
בימי שלמה ניסו האדומים למרוד בישראל, בהנהגת הדד האדומי – שריד למשפחת המלכות האדומית.
עד ימי יהושפט, האדומים היו כפופים ליהודה, ואף הצטרפו למלחמת ישראל ויהודה במואב (המאה ה-9 לפנה"ס), ובימי בנו של יהושפט, יורם, מרדו האדומים בממלכת יהודה:
עימות נוסף מתואר בימי אמציה מלך יהודה (המאה ה-8 לפנה"ס):
המלך עזיהו, בנו של אמציה, מוזכר כמי שכבש את אילת והשיבה ליהודה, כנראה מאדום: "הוא בנה את אילות, וישיבה ליהודה".
בימי נכדו אחז, אדום כבשה את אילת, ושלטה בה, כנראה, בשיתוף ארמי-דמשקאי: "בעת ההיא השיב רצין מלך ארם את אילת לארם, וינשל את היהודים מאילות, ואדומים באו אילת וישבו שם עד היום הזה".
כמה ממלכי האימפריה האשורית החדשה הזכירו כמה ממלכי אדום כוסאלים שלהם: תגלת פלאסר השלישי הזכיר את קוס־מלך שהגיש לו מנחה יחד עם מלכי הלבנט לפני 729 לפנה"ס.
סרגון השני כתב שמלכים שמרדו בו שלחו מכתבים למלכי פלשת, יהודה, אדום, מואב, ואלה היושבים על החוף, אשר הביאו מנחות לאלוהיו אשור, במטרה להפוך אותם לעוינים לו.
סנחריב הזכיר את איה־רם, כאחד ממלכי ארץ אמורו שהגישו לו מנחה לאחר מסעו ללבנט ב־701 לפנה"ס.
אסרחדון ואשורבניפל הזכירו את קוס־גבר בין עשרים ושניים מלכי חֿתִי ועבר הנהר שהגישו להם מנחות; למלך זה השתייכה טביעת חותם מאום אל־ביארה.
ממלכת אדום התאפיינה בגאות כלכלית ובהתפתחות תרבותית - בנייה וביצורים משוכללים, התיישבות צפופה, חקלאות ומסחר מפותחים ומכרות נחושת.
דרכי מסחר בינלאומי חשובות עברו דרך אדום כמו הדרכים לעזה ולאשקלון, לסוריה ולערב.
על עושרה של אדום יודעים לפי המס ששילמה לאסרחדון מלך אשור שהיה שנים עשר מנים כסף לעומת עשרה ששילמה יהודה או שני מנים זהב עבור עמון ומנה זהב אחד עבור מואב.
בכתובות אשוריות מוזכרת אדום בשמות: "Udumi" או "Udumu", ובכתובת אשורית של אסרחדון נזכרת מצודה מדברית בשם "אדומתו".האדומים גם התפרסמו בקרמיקה המשובחת שלהם.
במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס נכבשה אדום על ידי שבטי ספר נבטים שהשתלטו על דרכי המסחר העוברות בה ובנו בה את בירתם סלע אדום, והאדומים הוגלו ונעלמו בהדרגה.
חלק מהם גלו לדרום יהודה לאזור שכונה במשך ימי בית שני בשם אידומיאה.
עוד בסוף תקופת בית ראשון פלשו האדומים לחלקים הדרומיים של יהודה.
אוסטרקון ממכתבי ערד המתוארך לתקופה זו, עוסק בהיערכות לקראת התקפה אדומית על היישוב רמות נגב, ובסופו נכתב המשפט "פן תבוא אדום שמה".
בזמן חורבן הבית הראשון, השתתפו כוחות אדומים בהחרבת בית המקדש, ככתוב בספר תהילים: .
אזכורים נוספים למעורבותם של האדומים בחורבן בית ראשון ניתן למצוא במגילת איכה, ספר ירמיהו ובספר עובדיה.
במקרא מופיעה שמה של העיר בצרה ששימשה כנראה כבירת ממלכת אדום, ובחלק מהתייחסויות שמה הופיע ככינוי מטונימי לאדום.
עיר נוספת המופיעה ככינוי לאדום כולה היא תימן.
בתקופת בית שני היגרו האדומים לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה.
בתקופה ההלניסטית עברו האדומים, כמו כל העמים באזור, תהליך של התיוונות.
המעמד הגבוה באדום דיבר יוונית ואימץ אל חיקו את התרבות היוונית.
מחוז זה כונה באותה תקופה "אִידוּמיאָה".
מחקרים מודרניים מפקפקים בכך שהגיור נעשה בכפייה, וגורסים שרוב האדומים קיבלו את היהדות ברצון.
רוב האדומים בחרו להתגייר, מלבד שכבה קטנה של מתייוונים שברחה למצרים התלמיית.
בתקופת אלכסנדר ינאי מונה אדומי בשם אנטיפס לשמש כנציב אדום.
בנו, אנטיפטרוס, הסית את בנו של אלכסנדר ינאי, הורקנוס, לנסות לקחת את המלוכה מידי אחיו אריסטובולוס, באמצעות הנבטים.
מלחמת האחים שפרצה הקלה על השתלטות הרומאים על הממלכה החשמונאית, ואנטיפטרוס סייע בעדם לנהלה מאחורי הקלעים.
ברבות הימים בנו הורדוס מונה על ידי הסנאט ברומא למלך יהודה, וכבשה, באמצעות שכירי חרב, האדומים, וצבא רומאי, מידי המלך החשמונאי האחרון אנטיגונוס.
צאצאי הורדוס אחריו נשאו בתפקידים שלטוניים ביהודה או בחלקים ממנה במשך שלושה דורות נוספים, בכפיפות לרומא.
לדברי יוסף בן מתתיהו, במהלך המרד הגדול, עשרים אלף אדומים סייעו לקנאים לבצע טבח באנשי הפלג המתון, לרבות חיסול מנהיג ממשלת המרד חנן בן חנן.
בתרבות היהודית שלאחר הכיבוש הרומי
לדעת רשב"ם, "בני עשו היושבים בשעיר" אינם זהים עם האדומים; בעוד האחרונים לא נתנו לבני ישראל לעבור בגבולם, יושבי שעיר אפשרו להם לעבור.
שד"ל הוסיף שרוב האדומים היו תחת שלטון מלך, ומיעוטם היו נוודים עם שלטון של אלופים, ומחמת מיעוטם לא העזו למנוע מישראל מלעבור בגבולם.
בספרות היהודית אדום הפכה סמל לקיסרות הרומית ובהמשך לכלל עמי הנצרות האירופיים, כשהם מוזכרים בהקשר של אנטישמיות ודיכוי.
הרב דון יצחק אברבנאל טען שאדום קשורה לרומי ולנצרות, הן מבחינה דתית והן מבחינה היסטורית, הנוגעת לייחוסם של בני רומי ושל מלכיהם הראשונים.
ר"ן טען שאמנם הרומאים אינם צאצאים של אדום, אבל מלכיה היו צאצאי אדומים.
לעומתם רבי אברהם אבן עזרא טען שרומי אינם מצאצאי אדום, ומקור הכינוי הוא בכך שהדת הנוצרית נשמרה בתחילתה על ידי אדומים.
אֲדֹם-הֶחָזֶה או אֲדֹם-חָזֶה (שם מדעי: Erithacus rubecula) הוא ציפור שיר קטנה שמאפייניה הבולטים הם פנים, גרון וחזה בגוון אדום-חלודה המופיע כאשר הפרט בוגר.
אדום-החזה שייך למשפחת החטפיתיים, ובעבר היה שייך למשפחת הקיכליים.
כמו כן הוא נחשב למין היחידי בסוגו, לאחר שהמינים אדום-חזה יפני (E.
המין נקרא באנגלית European robin.
בכתביו של שייקספיר מוזכר בשמות Red-breast או Ruddock.
בערבית נקרא אבו אלחינאא' (נשמע אבו אלחינאי).
משמעות השם הלטיני "Erithacus rubecula" הוא "הבודדת האדומה הקטנה", בשל התנהגותו הטריטוריאלית של המין.
פרטים בוגרים קלים לזיהוי בשל הניגוד בין קדמת הגוף האדומה והבולטת לבין הבטן הלבנה.
חלקי הגוף העליונים והזנב בגוון חום-זית.
על כנף המתבגרים מופיע פס צהבהב צר.
המקור חרוטי, צבעו חום ובסיסו בהיר.
הרגליים ארוכות למדי ודקות, צבען חום בהיר.
אצל אדום-החזה שני המינים (זכר ונקבה) זהים בהופעתם, הנמשכת לאורך כל השנה ללא שינוי.
הניגוד בין החזה האדום לשפה האפורה המקיפה אותו, משמשים להבלטתו בשטח.
ניגוד זה נראה בתנאי אור שונים, על כן משרת את אדום-החזה בשטחים פתוחים וכן ביערות בהן התאורה חלשה.
שינויים אלו בניצוי, משמשים סימנים לבחירת בן-זוג על פי גילו.
פרטים צעירים הם בעלי גוון חום-זית, כאשר הבטן, החזה, הגרון והראש מנוקדים.
בחילופי הנוצות הראשונים מופיע הגוון האדום.
אדום-החזה נוטה לסמר את נוצותיו (לחימום הגוף), דבר המשווה לו מראה גוצי ועגלגל.
על הקרקע, הוא מקפץ בזריזות כאשר כנפיו שמוטות, רגליו צמודות וזנבו נוטה מעלה מעט.
נוהג לקפוא במקום, לבצע תנועות תזזיתיות ולקפוא שנית.
מייצגות את שם המין בלטינית).
withebyi – אלג'יריה, תוניס, לוב, מאוריטניה, מרוקו, מצרים, סרדיניה, קורסיקה.
tataricus – מערב סיביר, קזחסטן.
caucasicus – יפן, סין, גאורגיה, ארמניה, טג'יקיסטן, מדינות הקווקז ועבר הקווקז.
hyrcanus – דרום מזרח עבר הקווקז, וגם איראן, עומאן, ערב הסעודית, עיראק, כווית.
superbus - גראן קנריה וטנריפה.
סווג על ידי ברגמן (2001) כמין נפרד, אך מרבית החוקרים רואים בו נכון ל-2006 תת-מין אנדמי.
משערים כי למין אוכלוסייה כלל עולמית פורה המונה 87 - 170 מיליון פריטים.
לא נמצא שום תיעוד ברחבי העולם על ירידה מספרית, כתוצאה מהתערבות האדם בשטח המחיה או כתוצאה מתנאים טבעיים.
אוכלוסייתו האירופאית והים-תיכונית של המין לא נמצאת בסכנת הכחדה כלשהי.
מספר הפריטים אף גדל ב-20% משנות ה-80.
בית הגידול של אדום-החזה הוא חורש, פארקים, גינות וכדומה.