tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי המסורת הסקוטית, שימשה החרב את וולאס במהלך קרב גשר סטירלינג בשנת 1297 ובקרב פאלקירק בשנת 1298.
מדובר בחרב ארוכה מסוג קלאימור.
אורכה הכולל של החרב (כולל הניצב) 163 ס"מ, ואורך הלהב 132 ס"מ.
עובי הלהב משתנה בין 5.7 ס"מ בבסיסו, ל-1.9 ס"מ בקצהו.
על פי המסורת הסקוטית, לאחר הוצאתו להורג של וולאס בשנת 1305, סר ג'ון דה מנטיית', מושל טירת דמבארטון קיבל לידיו את החרב.
בשנת 1505, 200 שנים לאחר מכן, ישנו תעוד לכך שג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד רכש נדן חדש המצופה משי בעלות של 26 שילינג עבור "חרב וולאס".
התיעוד הבא המזכיר את החרב הוא משנת 1875, במכתב מאת משרד המלחמה הבריטי המציין שהחרב הועברה בשנת 1825 למצודת לונדון לתיקונים, ובמהלכם הורה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון לד"ר סמיואל מייריק לבדוק את החרב.
ד"ר מייריק היה מומחה לבדיקת חרבות עתיקות.
מייריק קיבל לידיו את הנדן בלבד ובדק אותו, וקבע כי הנדן מקורו במאה ה-16 (כאמור, זה אכן תקופת יצירת הנדן).
ב-15 באוקטובר 1888 הורה מזכיר משרד המלחמה להעביר את החרב לאנדרטת וולאס.
חרב עות'מאן (בטורקית עות'מאנית: Taklid-i Seyf; בטורקית: Osman Kılıcı) הייתה חרב טקסית אשר נחגרה סביב מותניו של יורש העצר העות'מאני במהלך טקס הכתרתו לסולטאן האימפריה העות'מאנית.
החרב נקראה על שם הסולטאן עות'מאן הראשון, מייסד השושלת העות'מאנית, ואשר החל מטקס הכתרתו, בו קיבל את החרב ממורהו וחמו שיח' אדבאלי, נשתרשה המסורת.
טקס חגירת חרב עות'מאן היה מחייב והתרחש תוך שבועיים ממועד עלייתו של הסולטאן הטרי לשלטון במתחם מסגד איופ שעל קרן הזהב בקונסטנטינופול (איסטנבול כיום), שלפי המסורת קבור בו אבו איוב אל-אנסארי , שותפו של הנביא מוחמד, שמת בעת המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול.
העובדה כי הטקס התרחש במקום שנחשב קדוש, הייתה אמורה לחבר בין הסולטאן החדש לבין אבותיו ואף לנביא מוחמד עצמו.
במהלך הטקס חרב עות'מאן הייתה נכרכת סביב מותניו של הסולטאן הטרי על ידי השריף של קוניה, דרוויש מהמסדר המוולווי (מסדר מהזרם הסופי שנוסד במאה ה-13), שזומן לקונסטנטינופול למטרה זו.
הזכות להעניק את החרב הייתה שמורה למסדר עוד מ-1299, השנה בה קבע עות'מאן הראשון את מקום מושבו בקוניה, טרם העברת עיר הבירה העות'מאנית לבורסה ובהמשך לקונסטנטינופול.
עד שלהי המאה ה-19, הכניסה למסגד איופ והצפייה בטקס הייתה אסורה על לא-מוסלמים.
הפעם הראשונה בה נשברה מסורת זו הייתה טקס הכתרתו של מהמט החמישי ב-1909, אשר היה פתוח למאמיני כל הדתות, ונכחו בו נציגים מכל דתות האימפריה, בהם השייח' אל-אסלאם, הפטריארך היווני-אורתודוקסי, הרב הראשי של איסטנבול (החכם באשי) ונציג הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
היכולת להשתתף בטקס ללא-מוסלמים אפשרה לעיתון הניו יורק טיימס לתאר את הטקס בהרחבה בעיתון.
מספר שנים לאחר מכן הטקס אף הוסרט בעת עלייתו לשלטון של הסולטאן האחרון של האימפריה, מהמט השישי.
חרבא דמשה (השם הוא בארמית, פירושו: "חרבו של משה") הוא חיבור מאגי קדום המשתייך לתחום הקבלה המעשית, שתאריך יצירתו אינו ידוע, ומשתרע מתחילת המאה הראשונה לספירה, ועד סוף האלף.
הספר מכונה "חרבא דמשה", ככל הנראה על שם פתיחתו , כאשר טקס חרב מאגי זה ממשיך לשמש (לפחות חלקית) במהלך הספר.
הספר מכיל רשימה של טקסים או שמות קדושים שעל האדם לומר על מנת לגרום לדבר מה (לדוגמה - "להוציא איש מן האסורים"), והוא החיבור המאגי הגדול ביותר שנשתייר לנו מתקופה זו.
החיבור נדפס לראשונה ב-1896 על ידי משה גסטר, ואילו בתשנ"ז-1997 יצאה לאור מהדורה מדעית חדשה על ידי יובל הררי, הכוללת בתוכה גם מחקר על הספר, ומתבססת על כתב יד הקדום בכ-200–300 שנה מכתב היד עליו התבסס גסטר.
חרארד פליישויאר (בהולנדית: Adele Jan Gerard Fleischeuer; 25 בפברואר 1889, אוירסבייק , דרום מזרח הולנד – 29 במרץ 1945, דכאו) היה פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם מהולנד שנספה בדכאו.
פליישויאר היה פקיד בשירות הציבורי בכפרו אוירסבייק וחבר המשמר האזרחי בהולנד .
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא ושירת במשמר החופים.
מיד לאחר כיבוש הולנד בידי הגרמנים במאי 1940 החל פליישויאר לפעול בשורות המחתרת ההולנדית.
הוא פעל להסתרת יהודים נרדפים בביתו למרות שהיו לו חמישה ילדים.
בסך הכל הסתיר בביתו עשרה יהודים.
רובם לא יכלו לסייע בפרנסתם, ופליישויאר קיים אותם על חשבונו.
בנובמבר 1943 הגיעו אנשי גסטפו לביתו של פליישויאר, ככל הנראה עקב הלשנה, ועצרו שם את עשרת היהודים המסתתרים.
כל היהודים שהסתיר נרצחו באושוויץ.
בשנת 1965 התגלה קברו של פליישויאר בדכאו וגופתו הועברה למסטריכט, שם נקבר מחדש.
בשנת 1982 הוענק לו צלב זיכרון ההתנגדות - אות כבוד הולנדי שמוענק לאנשים שהיו חברי המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1990 הכיר יד ושם בחרארד פליישויאר ובאשתו, פילומנה קתרינה פליישויאר-בטונוויל (Philomene Catharine Fleischeuer-Bettonville), בתור חסידי אומות העולם.
בעיר מגוריו של פליישויאר, אוירסבייק, נקרא רחוב על שמו.
חרארדו מירנדה קונספסיון (בספרדית: Gerardo Miranda Concepción, נולד ב-16 בנובמבר 1956 בנואקשוט שבמאוריטניה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן הימני ונודע בשמו הפרטי, חרארדו.
חרארדו שיחק בשתי קבוצות במהלך הקריירה שלו, שנמשכה מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד ראשית שנות ה-90 - לאס פאלמס וברצלונה מספרד.
כמו כן השתתף במספר משחקים בודדים של נבחרת ספרד.
חרארדו נולד במאוריטניה, אך בצעירותו עבר ללאס פאלמאס דה גראן קנריה שבאיים הקנאריים, שם הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל הבכיר בעיר, לאס פאלמס.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון במהלך עונת 1976/1977, ואת הופעת הבכורה בליגה הבכירה ערך ב-18 בדצמבר 1976, בניצחון לאס פאלמס 2-1 על מאלגה.
במהלך עונתו הראשונה בקבוצה, שהגיעה למקום הרביעי בליגה, השתלב בהדרגה במשחקיה והוא ערך 8 הופעות בלבד.
בעונה הבאה המשיך תהליך ההשתלבות של חרארדו בהרכב הקבוצה והוא ערך 13 הופעות בליגה והופעה נוספת בגביע אופ"א.
לאס פאלמס הידרדרה בעונה זו למקום ה-7, אך היא הצליחה להגיע לגמר הגביע הספרדי, שם פגשה את ברצלונה.
עם חרארדו בהרכבה במשחק זה, שנערך בסנטיאגו ברנבאו, הפסידה לאס פאלמס 3-0.
בעונת 1978/1979 הפך חרארדו לשחקן קבע בהרכב הקבוצה.
הוא שב להרכב במהלך עונת 1980/1981, בה פתח בהרכב ב-27 משחקים והבקיע שער בודד, בהפסד 4-2 לריאל בטיס ב-24 בינואר 1981. לאס פאלמס סבלה בעונה זו מחוסר הצלחה בליגה, והיא סיימה במקום ה-15 בלבד.
בקיץ 1981 עבר מלאס פאלמס לברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד.
חרארדו לא השתלב במהרה בהרכב הקבוצה.
בעונתו הראשונה שם, עונת 1981/1982, ערך 10 הופעות בליגה.
בנוסף, פתח ב-5 משחקים בגביע מחזיקות הגביע, כולל במשחקי חצי הגמר מול טוטנהאם הוטספר ובגמר מול סטנדרד לייז', בו ניצחה ברצלונה 2-1 וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
בעונת 1982/1983 השתפר מעמדו של חרארדו, לאחר עזיבתו של המגן הימני פפיטו ראמוס.
הוא פתח ב-17 משחקי ליגה, בה הגיעה ברצלונה למקום הרביעי.
יתר על כן, היה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע הספרדי, בכך שפתח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד בתוצאה 2-1. במהלך קיץ 1983 ערך שתי הופעות בגביע הליגה וסייע לקבוצתו לזכות גם בתואר זה.
בעונת 1983/1984 סבל חרארדו מפציעה טורדנית ולכן מיעט לשחק.
הוא השתתף ב-3 משחקי ליגה בלבד ובמשחקים בודדים נוספים במסגרות האחרות.
ברצלונה הגיעה לגמר הגביע הספרדי בעונה השנייה ברציפות, אך הפסידה לאתלטיק בילבאו, ללא חרארדו הפצוע.
בנוסף, הודחה ברצלונה מגביע המחזיקות ברבע הגמר על ידי מנצ'סטר יונייטד.
עונת 1984/1985 הייתה עונת שיא עבור חרארדו, שהפך לשחקן קבע בהרכב ברצלונה, תחת המאמן טרי ונבלס.
בעונה זו כבש שער בכורה במדי ברצלונה, בקלאסיקו מול ריאל מדריד ב-30 בדצמבר 1984, אז ניצחה ברצלונה 3-2. הוא כבש שני שערים נוספים ובסך הכול בעונה זו פתח ב-28 משחקי ליגה, ובכך לקח חלק משמעותי בזכייתה של ברצלונה באליפות הליגה לראשונה מזה 11 שנים.
בעונה הבאה, בה סיימה ברצלונה כסגנית אלופת הליגה, ערך 23 הופעות בליגה.
ברצלונה הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות, בו הפסידה בדו-קרב בעיטות עונשין לסטיאווה בוקרשט.
במסגרת זו פתח בהרכב ב-7 משחקים, כולל בשני משחקי רבע הגמר, אחד ממשחקי חצי הגמר ובגמר עצמו.
בסוף העונה הופיע ב-7 מ-8 משחקיה של ברצלונה בגביע הליגה, והוא עזר לברצלונה לזכות בתואר לאחר שגברה במשחקי הגמר על ריאל בטיס.
בעונת 1986/1987, שכללה 44 מחזורים, פתח חרארדו ב-41 משחקים, שבהם כבש שער בודד, במשחק מול קבוצת נעוריו לאס פאלמס ב-26 באוקטובר 1986, אז ניצחה ברצלונה 4-0. ברצלונה הגיעה למקום ה-2 בליגה פעם נוספת, ובגביע אופ"א הודחה על ידי דאנדי יונייטד ברבע הגמר.
בתחילת העונה הבאה פוטר ונבלס והוחלף על ידי לואיס אראגונס.
בקיץ 1988 החליט חרארדו לעזוב את ברצלונה ולשוב לקבוצת נעוריו, לאס פאלמס, שירדה לליגה השנייה בעונה הקודמת.
בסוף העונה פרש ממשחק, בהיותו בן 33.
חרארדו ערך 9 הופעות במדי נבחרת ספרד, אך לא זומן לאף טורניר משמעותי במהלך תקופתו עם הנבחרת.
את הופעת הבכורה במדי הנבחרת ערך ב-20 ביוני 1981, במשחק ידידות נגד .
ספרד העפילה אוטומטית למונדיאל 1982 בתור המארחת, אך חרארדו לא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר.
בהמשך, פתח במחזור הראשון של מוקדמות יורו 1984, אז ניצחה ספרד את ב-27 באוקטובר 1982, אך הוא לא השתתף באף משחק נוסף במהלך המוקדמות או בטורניר הגמר.
במהלך מוקדמות מונדיאל 1986 פתח ב-4 משחקי מוקדמות וב-3 משחקי ידידות נוספים, הוא עזר לנבחרת להעפיל לטורניר הגמר אך כאמור לא זומן גם אליו.
הופעתו התשיעית והאחרונה הייתה ב-25 בספטמבר 1985, במחזור האחרון של מוקדמות המונדיאל, בניצחון ספרד על איסלנד.
חרארדו טוראדו דיאס דה בונייה (בספרדית: Gerardo Torrado Díez de Bonilla; נולד ב-30 באפריל 1979 במקסיקו סיטי) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
טוראדו, הידוע בכינויו "אל בורגו" (בספרדית: "El Borrego", הכבשה) בשל שיערו המתולתל, שיחק במהלך הקריירה במקסיקו ובספרד.
הוא רשם קרוב ל-150 הופעות במדי נבחרת מקסיקו, וזכה עמה בגביע הקונפדרציות 1999 ופעמיים בגביע הזהב, וכמו כן ייצג אותה בשלושה טורנירי מונדיאל ובארבעה טורנירי קופה אמריקה.
טוראדו החל את הקריירה במחלקת הנוער של אוניברסידד נסיונל.
ב-1997, כשהיה בן 18, עלה לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בליגת העל המקסיקנית.
לאחר שנתיים בהן מיעט לשחק במדי הקבוצה, פרץ השחקן בהרכב הפותח ולקראת עונת הצטרף לטנריפה הספרדית, ששיחקה אז בליגת המשנה.
טוראדו השתלב במהרה בהרכב של רפאל בניטס בטנריפה, והיה חלק משמעותי מהעפלתה של טנריפה לליגה הבכירה.
עונה אחר כך עזב בניטס את הקבוצה, וטוראדו נותר מחוץ לתוכניות של טנריפה.
הוא נאלץ להישאר בליגה, כשחתם במדי פולידפורטיבו אחידו.
הוא הספיק לשחק במועדון חצי עונה בלבד לפני שנרכש בחלון ההעברות על ידי סביליה מהליגה הבכירה.
הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית הבכירה נערכה ב-6 בפברואר 2002, כשעלה כמחליף בדקות הסיום של המשחק בין סביליה לאוסאסונה, שהסתיים בשוויון 0-0.
מאמן סביליה חואקין קפארוס ייעד לטוראדו תפקיד מרכזי בקבוצה, ובעונתו המלאה הראשונה במועדון, עונת , רשם טוראדו 22 הופעות והיה מהבולטים בקבוצתו.
עם זאת, הקבוצה עצמה לא הצליחה וסיימה עשירית בלבד בטבלה.
עונה אחר כך איבד טוראדו את מקומו בהרכב, רשם עשר הופעות בלבד ובסיום העונה סיים את דרכו בסביליה.
לאחר שלא שיחק כלל במשך חצי העונה הראשונה של עונת , הצטרף טוראדו לראסינג סנטנדר במהלך חלון ההעברות (שיתף פעולה באותה עונה עם הישראלים דודו אוואט ויוסי בניון).
הוא נטל חלק ברוב משחקיה הנותרים של סנטנדר באותה עונה, רובם בהרכב, וסייע לה לשרוד בליגה הבכירה.
לאחר חצי עונה בלבד בסנטנדר, ובתום חמש עונות בספרד, חזר טוראדו למקסיקו וחתם בקבוצת קרוס אסול.
טוראדו השתלב במהרה בקבוצה, וכבר בהופעת הבכורה שלו מול מונרקס מורליה כבש צמד בניצחון קבוצתו 2-0. בשנת 2006, שנה בלבד לאחר שהצטרף, היה טוראדו לקפטן הקבוצה.
בעונת העפילה קרוס אסול לגמר ליגת האלופות של CONCACAF, אך שם הפסידה לבת ארצה אטלנטה.
עונה אחר כך שוב הצליחה להעפיל לגמר המפעל, אך שוב נכנעה ליריבה מקסיקנית, פצ'וקה.
בטורניר הקלאוסורה 2013 זכה טוראדו עם קבוצתו בגביע המקסיקני, התואר הראשון בו זכה עם הקבוצה.
עונה אחר כך, לאחר שני ניסיונות כושלים בגמר, זכתה קרוס אסול בליגת האלופות של CONCACAF לעונת .
קרוס אסול הגיעה לגמר המפעל שם פגשה למפגש כפול את דפורטיבו טולוקה, גם היא ממקסיקו.
טוראדו פתח כקפטן ושיחק לכל אורך שני המפגשים, ובסיומם הניף לראשונה בקריירה את גביע האלופות, לאחר שקבוצתו זכתה בתואר השישי בתולדותיה בזכות חוק שערי חוץ.
ב-8 ביוני 2016 חתם באינדי אילבן מהליגה האמריקאית השנייה.
טוראדו הוא מהבולטים שבכדורגלני נבחרת מקסיקו בשנות האלפיים.
הוא ייצג את הנבחרת כמעט בכל הטורנירים הרשמיים באותן שנים, והיה לעוגן משמעותי בהרכב הפותח.
את דרכו הבינלאומית החל במסגרת הנבחרת הצעירה בגביע העולם עד גיל 20 ששוחק באפריל 1999 בניגריה.
טוראדו היה שותף לסגל שהביא את מקסיקו עד למקום החמישי, כולל ניצחון מרשים 4-1 על ארגנטינה הצעירה בשמינית הגמר.
טוראדו זכה במקום בהרכב גם בחצי הגמר, בו הודחה מקסיקו על ידי , וגם בניצחון נבחרתו על , 2-1 במשחק על המקום השלישי.
כשבוע לאחר תום הטורניר, ייצג טוראדו את נבחרתו בגביע הקונפדרציות 1999, שהתקיים במקסיקו.
טוראדו רשם הופעה אחת בלבד בטורניר, בניצחון על בחצי הגמר, והיה שותף לזכייה ההיסטורית של מקסיקו בתואר לראשונה בתולדותיה.
טוראדו ומקסיקו התקרבו לתואר נוסף תחת חבייר אגירה בקופה אמריקה 2001, אך הפסידו בגמר 1-0 ל.
טוראדו הורחק במשחק בכרטיס צהוב שני בדקה האחרונה של ההתמודדות.
שנה אחר כך, זומן טוראדו על ידי אגירה לסגל מקסיקו לקראת מונדיאל 2002. טוראדו פתח בכל משחקיה של מקסיקו בטורניר, ובמשחקה השני של מקסיקו כבש את השער שהשלים מהפך והעניק לנבחרתו ניצחון 2-1 על .
מקסיקו סיימה את דרכה בשמינית הגמר.
לאחר שייצג את נבחרתו בקופה אמריקה 2004 ובגביע הקונפדרציות 2005, ובשניהם לא נחלה מקסיקו הצלחה, זומן טוראדו על ידי ריקרדו לה וולפה לטורניר המונדיאל השני שלו, מונדיאל 2006 בגרמניה.
טוראדו פתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של מקסיקו בשלב הבתים, אך לא שותף במשחק השלישי.
בהפסד ל בשמינית הגמר שוב פתח טוראדו על הספסל, אך עלה כמחליף עוד במהלך המחצית הראשונה, בדרך להפסד 2-1 בהארכה.
טוראדו זכה עם נבחרתו בגביע הזהב 2009, בטרם זומן על ידי אגירה לטורניר מונדיאל 2010 בדרום אפריקה.
טוראדו פתח כקפטן הנבחרת במשחקה הראשון מול המארחת.
הוא הוסיף ופתח בכל משחקיה של מקסיקו בטורניר, עד שהודחה על ידי ארגנטינה בשמינית הגמר, אך סרט הקפטן עבר תחילה לרפאל מארקס וממנו לאוסוולדו סאנצ'ס.
התואר האחרון של טוראדו עם מקסיקו היה בזכייה בגביע הזהב 2011. הוא נכלל בסגל של חוסה מנואל דה לה טורה בגביע הקונפדרציות 2013, שהיה לטורניר האחרון שלו בנבחרת, לאחר שלא זומן על ידי מיגל הררה למונדיאל 2014.
בסך הכול, ב-14 שנות קריירה בינלאומית, רשם טוראדו 146 הופעות במדיה של מקסיקו, בהן כבש שישה שערים.
הוא ממוקם שלישי בכל הזמנים בטבלת ההופעות בנבחרת.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאוניברסידד נסיונלליגת העל המקסיקנית5090261טנריפההליגה הספרדית השנייה371פולידפורטיבו אחידוהליגה הספרדית השנייה120סביליהליגת העל הספרדית80220100ראסינג סנטנדרליגת העל הספרדית190קרוס אסולליגת העל המקסיקנית273292312272240280160291220310סה"כ בקריירה41212
חרב פילים , היא חרב גדולה במיוחד אשר פותחה בהודו ונועדה להיות מוצמדת לחטים של הפילים.
החרב הייתה מגיעה לרוב בזוגות - חרב לכל חט.
אילוף הפילים החל לפני כ-4,000 שנה באזור עמק האינדוס.
השימוש המתועד הראשון בפילים בתור אמצעי צבאי הוא בשנת 1100 לפנה"ס ומוזכר במספר מזמורים בסנסקריט.
השימוש בפילי מלחמה התרחב מערבה אל הפרסים אשר עשו בו שימוש במספר קרבות.
המקרה הראשון הידוע בו התעמת צבא אירופאי עם פילי מלחמה הוא קרב גאוגמלה בו נלחמו הפרסים כנגד אלכסנדר הגדול.
השימוש בפילים התפשט ברחבי העולם העתיק.
יורשיו של אלכסנדר הגדול, הדיאדוכים, השתמשו במאות פילים הודים במלחמותיהם.
המצרים והקרתגים החלו לאלף פילים אפריקאים לצורך דומה כמו גם הנומידים והכושים.
השימוש בפילים על ידי הסולטאנים ההודים כמעט והביא לסיום כיבושיו של טימור.
ב־1398, צבאו של טימור התעמת מול צבא שבו היו מעל 100 פילים הודים וכמעט הפסיד בשל הפחד שפשה בצבאו.
לעיתים קרובות היו משריינים את הפילים במגנים וכלי זין כדי להגביר את הקטלניות שלהם וכך נוצר גם הרעיון ליצירת חרב הפילים.
הדיווחים המוקדמים של פילי מלחמה הנלחמים באמצעות חרבות פילים מגיעים דווקא מתקופתו של קיסר סין סונג יון.
השימוש בחרבות פילים ידוע ממקומות נוספים בדרום אסיה ומסופוטמיה - במיוחד בממלכת פרס ובהודו שבה הומצא הכלי, ונכתב שהפילים עברו הכשרה מיוחדת לצורך הלבשת החרבות.
בפרס ובהודו החרב היוותה חלק ממערכת כלים מותאמת במיוחד לפיל שכללה גם אפיריון ושריון המגן על צלעות הפיל.
תא הרוכב היה מכוסה היטב בשריון, וחלקי שריון היו מולבשים גם על הראש, הגב והרגליים של הפיל.
הסוחר הרוסי אפאנסי ניקיטין תיעד את השימוש בנשק קטלני זה בהודו במהלך המאה ה-15. בכתבים פרסים מהשאהנאמה של השאה תהמאסב הראשון שנמצאו בטבריז ומתוארכים לסביבות 1530, מופיע השימוש בפילים שמצוידים בחרבות פילים תחת הפרק "תחילת הקרב על פאשאן" (קרב שהתרחש במאות הקודמות).
עם התפתחות כלי נשק, השימוש בפילי מלחמה ובחרבות פילים הפך בהדרגה לחסר משמעות.
עם זאת, עדיין היה שימוש בהם בתקופות מאוחרות ועד אמצע המאה ה-18 בקרבות הודיים, כדוגמת קרב פניפאט השלישי במדינת הריאנה שהתרחש ב-1761 בין האימפריה המראטהית והאימפריה הדוראנית.
חרבות הפילים היו עשויות מברזל או פלדה, והם נכנסו לשימוש כנראה בתקופה מוקדמת יחסית מאז שהחל הפיל לשמש כמכונת מלחמה.
הפילים שהיו מצוידים בחרבות על החטים שלהם דווחו כיעילים מאוד בקרב: הפיל היה יכול לרמוס את האויב שתחת רגליו תוך כדי שהוא זורק חיילי אויב לאוויר באמצעות החרבות הענקיות ומשסף אותם לחלקים.
הלהב של החרבות נמשח לעיתים ברעל כדי לפגוע גם בחיילים שהצליחו לצאת מהתקרית בפציעות קלות.
הלהבים היו מחודדים ורחבים כדי שיוכלו להשפיע על שטח רחב יותר סביב החלק החזיתי של הפיל.
סוגים שונים של להבים יוצרו עם אורכים של עד 1.5 מטרים ומשקל של מספר קילוגרמים.
החלק האחורי של חרב הפילים היה מעוצב בצורה עגולה ועבה כדי שיהא מותאם לחט העגלגל, ובסופו הוא היה חלול כדי שיתלבש היטב על הניב.
החרבות היו נקבעות היטב על החט באמצעות ברגים גדולים.
לוחמי האימפריה המוגולית היו מחברים לפיליהם את חרבות הפילים, ולאחר מכן בתהליך ארוך של חיבור צמידים העשויים מפלדה, ברונזה, פליז או זהב הם היו מחליפים את החטים המקוריים בחטים ממתכות אלו כדי להפוך אותם לחזקים ועמידים יותר.
בסופו של דבר היו מחברים לחטים ממתכת חרב ענקית עם להב גלי שחושל באמצעות פלדה מרותכת ולא היה ניתן להסרה - מה שיצר את אחד מכלי הנשק הקטלניים באותה תקופה.
ייתכן שאלפי חרבות פילים יוצרו במהלך השנים עבור הצבאות שהשתמשו בפילי מלחמה, אולם ידוע רק על ארבעה זוגות חרבות שרדו עד היום.
חרב דו-ידנית או חרב ארוכה היא סוג של חרב בעלת להב וניצב ארוכים, שהונפה בשתי הידיים, והייתה בשימוש בעיקר על ידי אבירים ובני-אצולה באירופה במאה ה-14 עד המאה ה-16, בסוף ימי הביניים ובראשית תקופת הרנסאנס.
המינוח של חרבות דו-ידניות מעורפל משום שהוא משתנה בשפות שונות, במקומות שונים ובתקופות שונות.
חרבות רבות נקראו לפעמים על ידי בני תקופתן או על ידי היסטוריונים ואספנים מודרניים "חרבות ארוכות" משום שהיו ארוכות מן החרבות הטיפוסיות לזמנן, אך המילה האנגלית longsword (מילולית: "חרב ארוכה") בדרך-כלל מתייחסת לסוג של חרב לשתי ידיים שהיה בשימוש באירופה בסוף ימי הביניים ובתחילת תקופת הרנסאנס.
מילה זו, בצורתה כמילה יחידה ללא רווח או מקף מחבר, היא מילה מודרנית שהופיעה רק במאה ה-21, ואיננה קיימת עדיין באופן רשמי במרבית המילונים לאנגלית, אך היא פופולרית אצל חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות ואספני נשק, וכן אצל חובבי סוגות הרומן ההיסטורי, פנטסיה, משחקי תפקידים ומשחקי מחשב.
היא קרוב לוודאי תרגום המונח הגרמני העתיק "לאנגס שוורט" (גרמנית: langes schwert או לעיתים קרובות במילה אחת מחוברת langeschwert, מילולית: "חרב ארוכה").
כיום המונח "חרב ארוכה" מתייחס למספר סוגי חרבות אירופאיות בעלות להב ישר שאורכו כ-100 ס"מ ומעלה שהיו בשימוש בימי הביניים והרנסאנס, ובא להבדילן מהחרב הקצרה.
סוגים דומים של חרב נודעו באיטלקית כ"ספאדה לונגה" (Spada longa, מילולית: "חרב ארוכה") ובספרדית כ"אספאדה לארגה" (Espada larga, מילולית: "חרב גדולה").
אך גם מונחים אלו נפוצים יותר בתקופה המודרנית, ומרבית המקורות הכתובים ששרדו מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס השתמשו במונח הגנרי "חרב" ללא התייחסות לסוג הספציפי.
לחלופין נפוצים גם המונחים האנגלים Two-handed sword ו-Two-hander, שהם קרוב לוודאי תרגום המונח מגרמנית "צוויהאנדר" (Zweihänder), והמונח האיטלקי "ספאדה א דואי מאני" (Spada a dui mani).
הפירוש המילולי של כל המונחים האלו הוא "חרב לשתי ידיים".
מונחים אלו שימשו גם לחרבות ארוכות וגם לחרבות גדולות אפילו יותר, שלעיתים נקראו במונח האנגלי Greatsword (מילולית: "חרב אדירה").
סוגים מקומיים של חרבות ענק כאלו נקראו באיטלקית "ספאדונה" (Spadone, מילולית: חרב גדולה), בספרדית ובפורטוגזית "מונטנטה", ובסקוטלנד "קלאימור" (מגאלית סקוטית: Claidheamh-mór, מילולית: "חרב ענק").
מונחים נוספים המופיעים לפעמים במקורות היסטוריים אך נפוצים בעיקר בתרבות הפופולרית המודרנית הם "חרב ממזרית" ו"חרב יד וחצי" .
הכינוי "ממזר" לא היה רמיזה לייחוסם של המשתמשים בחרב (שביניהם היו מלכים ואצילים רמי מעלה) אלא ציין טיפוס "כלאיים" שבין חרב ארוכה דו-ידנית לחרב רגילה חד-ידנית.
הכינוי "יד וחצי" מתייחס לניצב באורך ביניים שבין הניצב הקצר שנועד ליד אחת לניצב הארוך שנועד לשתי ידיים.
תעודות היסטוריות ששרדו מחצרו של הנרי השמיני מספרות על ארגון הדגמה של אמנות לחימה במספר קטגוריות שביניהן "חרב דו-ידנית" ו"חרב ממזרית", מה שמרמז כי לפחות באנגליה של המאה ה-16 מונחים אלו אכן ציינו טיפוסים נבדלים של חרב.
ואולם נראה שבמקומות ובזמנים רבים לא הקפידו על הבדל זה.
החרב הדו-ידנית דמתה במבנה הכללי שלה לחרב האירופית החד-ידנית הנפוצה בימי הביניים: בעלת להב פלדה סימטרי סביב ציר האורך שלו, ישר ורחב, עם חוד בקצהו ושתי שפות חדות משני צדדיו, ניצב ישר עם "תפוח ניצב" גדול באחוריו, ושמורות ניצב מוצלבות ארוכות.
ההבדלים היו באורכו הגדול יותר של הלהב, כ-90 עד 110 ס"מ במקום כ-75 ס"מ בחרבות חד-ידניות, ובניצב הארוך יותר (20 עד 40 ס"מ) אשר איפשר אחיזה נוחה בשתי הידיים.
הלהב של חרבות "ממזריות" היה בדרך-כלל באורך ביניים של 80 עד 90 ס"מ.
הלהב היה בתצורות שונות ומגוונות: בעל חתך רוחב מעוין, עדשתי, משושה או מתומן, לעיתים בעל שקע לאורכו , או אף מספר שקעים מקבילים.
שקעים אלו לא נועדו להגביר את זרימת הדם מתוך הפצע (אמונה שגויה נפוצה כיום) אלא להקל ככל האפשר ממשקל הלהב תוך פגיעה מזערית בחוזקו.
הלהב היה לעיתים רחב לכל אורכו עד לחוד, תצורה המותאמת לחיתוך יעיל, ולעיתים בעל צורה משולשת המתכנסת לחוד צר, תצורה מותאמת לפיצוח החוליות של שריון שרשראות ולחדירה בין הלוחות של שריון לוחות.
הלהב בדרך-כלל חושל מפלדה גמישה במקצת, כך שהייתה לו יכולת להתכופף מעט לצדדיו ולחזור לצורתו הישרה, כדי להפחית את הסכנה לעיקומו או לשבירתו כתוצאה ממהלומות חוזרות ונשנות.
הניצב היה באורך של כ-20 ס"מ ויותר, והמבנה שלו לעיתים קרובות עוצב בבירור לאחיזה בשתי ידיים.
תפוח הניצב היה גדול יחסית, ותפקידו העיקרי היה לאזן את משקל החרב כך שמרכז הכובד שלה יהיה קרוב יותר לידיים האוחזות בניצב, כדי לעשותה קלה יותר להנפה, לתמרון ולשינויי כיוון.
תפוחי ניצב עוצבו בצורות מגוונות, ותכופות היו מעוטרים או מסוגננים.
לעיתים קרובות צורתם איפשרה אחיזה נוחה בהם, כך שניתן היה להרחיק את אחיזת היד האחורית עד קצהו האחורי ביותר של הניצב, ובכך להאריך את זרוע המנוף ולהגביר את מהירות ועוצמת ההנפה.
כמו כן ניתן היה להשתמש בתפוח הניצב גם כבנשק, כדי להלום ביריב כמו באמצעות אלה.
באנגלית הפועל to pummel שמשמעותו "להלום" נגזר מן המילה Pommel, שמו האנגלי של תפוח הניצב.
שמורות הניצב המוצלבות היו בדרך-כלל ישרות, ולעיתים מוטות או מעוקלות קמעה בכיוון החוד, בכיוון הניצב או אף לצדדים בצורת ספירלה.
תפקידן העיקרי היה להגן על כפות ידיו ואמות היד של הלוחם מפגיעת להב היריב, ובטכניקות משוכללות אף ללכוד את להב היריב תוך כדי התקפת נגד.
בדומה לתפוח הניצב ניתן היה להשתמש בשמורות הניצב גם כבנשק כדי להלום ביריב.
בתקופת הרנסאנס נוספו לעיתים צורות משוכללות יותר של שמורות ניצב, בעיקר טבעות בבסיס הלהב מעל או בצד השמורות המוצלבות.
חרבות "אדירות" היו ארוכות להב וניצב אף יותר מן החרבות הדו-ידניות ה"ארוכות", ובפועל היו חרבות הלחימה הגדולות בהיסטוריה.
כאשר חודן הושען על הרצפה, קצה הניצב הגיע מעל גובה בית השחי של המשתמש, ולעיתים אף גבוה מקומתו הכללית.
הן צוידו לעיתים קרובות בזיזים משני צידי הלהב, אשר שימשו כעין זוג נוסף של שמורות, לפני שמורות הניצב הרגילות.
אזור הלהב שמאחורי זיזים אלו נקרא במונח האיטלקי "ריקסו" (Ricasso), ובדרך-כלל לא הושחז והושאר קהה, ולפעמים אף כוסה בכיסוי עור.
הוא נועד לאחיזה ביד השנייה, בערך באמצע אורכה של החרב, בדומה לאחיזה בידית ארוכה של חנית או רומח.
אין גבולות מוסכמים של אורך או משקל המבדילים בין "חרבות ממזריות", "חרבות ארוכות" ו"חרבות אדירות", והשימוש במונחים אלו לא היה עקבי לאורך ההיסטוריה, או אף באותה התקופה.
באופן כללי, חרבות ממזריות היו קצרות וקלות דיין כך שהיה נוח להניפן ביד אחת או בשתי הידיים במידה דומה, וחרבות ארוכות נועדו לשימוש בשתי הידיים אף כי ניתן היה עדיין להשתמש בהן ביד אחת בשעת הדחק.
חרבות אדירות היו כה ארוכות עד כי חגירתן בנדן לצד הגוף לא הייתה מעשית עוד, והיה צורך לשאתן על הכתף ולהשעינן על הקרקע בדומה לנשקי מוט.
לפיכך הן שימשו כנשק התקפה עיקרי לשדה הקרב, ולא כנשק גיבוי או כנשק צד לחיי היומיום.
משקל החרב הדו-ידנית היה כבד מעט ממשקל החרב החד-ידנית, אך עדיין קל ממה שמרבית האנשים נוהגים לשער כיום.
משקלן של חרבות ארוכות טיפוסיות ששרדו מתקופה זו במוזאונים ובאוספי נשק הוא בין 1.3 ל-1.7 ק"ג, ומשקלן של חרבות "אדירות" בדרך-כלל נע בין 2 ל-3.5 ק"ג.
כמה חרבות ענק כבדות אף יותר מעולם לא נועדו ללחימה, אלא היו חרבות טקסיות מקושטות שהוצגו לראווה ונישאו בתהלוכות חגיגיות.
מרכז הכובד היה בבסיס הלהב, בדרך-כלל במרחק של 10 עד 20 ס"מ משמורות הניצב.
באימונים ובטורנירים לא השתמשו בחרבות חדות, אלא בתחליפים קהים שנקראו בגרמנית "פדר שוורט" (feder schwert, מילולית: "חרב נוצה").
ה"להב" של הפדר שוורט היה זהה באורכו ללהב האמיתי, אך בדרך כלל מעט צר וקל יותר, ועשוי מפלדה גמישה יותר כדי להתכופף ולא לחדור לגוף המתאמנים בעת ה"דקירה".
ה"חוד" היה מעוגל ולעיתים מעובה או מקופל לתוספת בטיחות.
בסיס הלהב מעל שמורות הניצב היה לעיתים קרובות מורחב כדי לספק הגנה נוספת לידי המתאמן.
הפדר שוורט הוא למעשה הכלי המשמש גם בתקופה המודרנית לצורך אימונים ותחרויות בחרב הדו-ידנית.
בניגוד לתפיסה רומנטית מוטעית הנפוצה בתרבות הפופולרית המודרנית, חרבות ארוכות דו-ידניות לא היו בשימוש באירופה במשך מרבית תקופת ימי הביניים, מתחילתם במאה ה-6 לפני הספירה ועד כמחצית המאה ה-14. למשל, הן לא היו בשימוש על ידי אבירים במסעי הצלב.
באנדרטת וולאס בסקוטלנד מוצגת "חרב אדירה" עתיקה באורך כולל של 163 ס"מ ובמשקל של 2.9 ק"ג, שעל פי המסורת העממית השתייכה לגיבור הסקוטי ויליאם וולאס, ונקראת כיום על שמו "חרב וולאס".
ואולם בפועל סביר להניח שוולאס, שחי בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, לא השתמש בחרב דו-ידנית, ועל פי מספר מאפיינים חרב וולאס כנראה מאוחרת היסטורית מן המסורת המשויכת אליה.
במשך כל ימי הביניים, אבירים באירופה השתמשו בעיקר בחרבות חד-ידניות, משום שהיד השנייה נדרשה כדי לאחוז במגן, ובעת לחימה רכובה גם במושכות הסוס.
בכל מקרה, נשק ההתקפה העיקרי של האביר, בטורניר או בשדה הקרב, היה בדרך-כלל רומח או נשק מוט אחר, בעוד שהחרב נחגרה על המותן כנשק גיבוי למקרה שהרומח יישבר או יאבד, או ללחימה בטווחים קצרים מאוד ובמקומות צפופים וסגורים, שבהם הרומח היה מסורבל בשל אורכו.
החל מן המאה ה-13 מופיעים בכמה ציורים מן התקופה אבירים הנראים כמניפים חרב חד-ידנית בשתי ידיהם, ככל הנראה כדי להגביר את כוח ומהירות החיתוך.
היד האחורית, שלא היה לה מקום אחיזה בניצב הקצר, אחזה בתפוח הניצב.
מומחי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות בימינו הציעו שצורות מסוימות של תפוחי ניצב מאותה תקופה עוצבו במיוחד לצורך אחיזה כזו.
נראה שצורת שימוש זו בחרב עודדה את הופעת החרב הדו-ידנית האמיתית.
חרבות דו-ידניות שניצבן ארוך דיו לאחיזה נוחה בשתי הידיים הופיעו לראשונה רק במאה ה-14. הן נפוצו בעיקר בארצות גרמניה השונות, אך גם בשאר ארצות אירופה כמו איטליה, ספרד, צרפת, אנגליה וסקוטלנד.
הופעתן התאפשרה ככל הנראה עקב השימוש הגובר של אבירים בשריון לוחות.
ההגנה שסיפק שריון הלוחות איפשרה לוותר במקרים רבים על המגן, כך שהיד השנייה התפנתה לאחיזה בחרב.
הארכת הניצב איפשרה להגדיל את המרחק בין שתי הידיים האוחזות בחרב, כך שהתקבלה זרוע מנוף ארוכה יותר למהירות וכוח רבים אף יותר.
יתרון זה איפשר להאריך את הלהב בלי לפגוע במהירות ובכושר התמרון, והלהב הארוך איפשר לתקוף את היריב ממרחק גדול יותר.
הפופולריות של החרב הדו-ידנית באירופה התבטאה במקום המרכזי שיוחד לה בספרות ההדרכה לסיוף ואמנויות לחימה, ששרדה מן המאות ה-14 ועד ה-16 בעיקר בשפה הגרמנית.
בגרמנית ספרי הדרכה אלו נקראו "פשטבוך" (fechtbuch, מילולית: "ספר לחימה"), הם הופצו תחילה ככתבי יד ומאוחר יותר גם בדפוס, ולעיתים הציגו איורים מפורטים של הטכניקות השונות.
המונח הגרמני "לאנגס שוורט" (כיום מתורגם לעיתים לאנגלית כ־German Longsword) התייחס לא רק לסוג החרב הדו-ידנית עצמה, אלא בעיקר לשיטת הלחימה בה.
אסכולת הלאנגס שוורט הידועה ביותר בגרמניה הייתה אגודת לישטנאוור, על שמו של מורה החרב בן המאה ה-14 יוהאנס לישטנאוור (Johannes Liechtenauer), אשר נחשב למייסדה אף שלא שרדו כתבי יד המיוחסים לו ישירות.
האיורים בספרות ההדרכה מראים בדרך כלל סייפים ללא שריון גוף, או מוגנים רק בגמבסון - בגד הגנה מרופד משכבות רבות של בד פשתן.
ניתן להסיק שאצילים ואבירים נהגו לחגור חרב דו-ידנית עם בגדיהם האזרחיים בחיי היומיום, ולהילחם בדו-קרבות ובתחרויות ללא שריון.
אך ספרות ההדרכה מראה גם את שיטת הלחימה בחרב הדו-ידנית נגד שריון, שהייתה שונה מאוד מן הלחימה ללא שריון .
רק במאה ה-15 הופיעו גם חרבות דו-ידניות "אדירות", שהיו גדולות מדי לנשיאה בנדן או לשימוש על ידי לוחם רכוב, ולכן שימשו ככלי-נשק ייעודי למשימות מיוחדות, כמו הגנה על מעבר בדלת או גשר, או הגנה על נושא דגל בשדה הקרב מפני תוקפים רבים בו-זמנית.
ספרי הדרכה ללחימה מן המאה ה-16 מספרד ומפורטוגל מתעדים שימוש אזרחי בחרב ה"מונטנטה" על ידי שומרי ראש להגנה על אצילים וגבירות רמי-מעלה, ולהשלטת סדר ברחובות הערים.
שיטת הלחימה בחרב האדירה הייתה שונה במקצת משיטת הלחימה בחרב הארוכה, ודמתה יותר לשיטת הלחימה בנשקי מוט.
החרב האדירה לא הייתה בהכרח נשק של אביר מן האצולה, ושימשה גם חיילים רגלים מובחרים אך פשוטי-עם, כמו שכירי החרב השווייצרים והלאנדסקנכט שירשו אותם.
מספר קטן של לוחמים מובחרים חמושים בחרב אדירה או בהאלברד היה נהוג לפזר בשורה הראשונה של מערכי ריבוע של רגלים החמושים ברמחים וכלונסאות.
תפקידם היה לכרות את מוטות הרמחים של כוח היריב, בניסיון לפלס דרך וליצור פרצה במבנה הקרבי שלו.
השימוש בחרב הדו-ידנית דעך במחצית השנייה של המאה ה-16 כתוצאה מדעיכת השימוש בשריון הלוחות.
חרבות אמנם המשיכו להיות נשק צד נפוץ באירופה עד סוף המאה ה-19, אך היו אלו חרבות חד-ידניות כמו הרפייר, סיף הפרשים והקטלס, שהיו קלות ונוחות יותר לנשיאה, ושימושיות נגד יריבים שלא היו מוגנים בשריון לוחות מלא.
חרבות דו-ידניות שימשו איפוא באירופה רק למשך כמאתיים שנה.
ואולם ההילה והרומנטיקה של החרב הארוכה המשיכו לשבות את דמיונם של האירופים.
בתקופה הרומנטית במאה ה-18 ובתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19, סייפים נודעים בגרמניה ובבריטניה ניסו להחיות את התרגול בחרבות דו-ידניות, אם כי למטרות תצוגה ותחרות בלבד, ללא שימוש צבאי או לדו-קרב אזרחי.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, החרב הדו-ידנית היא סוג החרב הפופולרי ביותר במועדונים ובתחרויות של אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות.
אמני לחימה חוקרים את ספרות ההדרכה מימי הביניים ומשחזרים את טכניקות הלחימה העתיקות.
בין הטורנירים השנתיים המפורסמים בחרב הארוכה הם אירועי ה"סורדפיש" בשוודיה ו"לונגפוינט" בארצות הברית.
אמנות הלחימה בחרב הדו-ידנית מתועדת בספרות ההדרכה מסוף ימי הביניים ומתחילת תקופת הרנסאנס, בעיקר בספרים ובכתבי-יד מאוירים של אסכולת לישטנאוור בשפה הגרמנית, וכן גם של אסכולות אחרות בשפה האיטלקית ובשפות אחרות.
אמנות לחימה זו אבדה כמסורת חיה עקב הפסקת השימוש בחרב הדו-ידנית, אך היא משוחזרת כיום על ידי חוקרים ומומחים לאמנויות לחימה היסטוריות.
המחקר המודרני מראה שאמנות הלחימה הייתה מתוחכמת ומגוונת, ודרשה מיומנות ותרגול רב.
בניגוד לתפיסות רומנטיות מודרניות היא התבססה על ידע והבנה יותר מאשר על כוח ופראות.
ספרי ההדרכה מתארים לכל טכניקה מספר טכניקות נגד להבסתה, ולוחם מאומן היה עשוי לחזות את הטכניקה בה ישתמש יריבו כדי להקדים אותו.
בדומה לחרב האירופית החד-ידנית, החרב הדו-ידנית נועדה גם להתקפות דקירה באמצעות החוד וגם להתקפות חיתוך ושיסוף בשפות הלהב.
בספרות ההדרכה מתועדות טכניקות לחיתוך בעיקר באמצעות השפה הפונה ליריב אך גם באמצעות השפה הפונה אל המשתמש .
המבנה הסימטרי לחלוטין של הלהב והניצב איפשר להפוך את האחיזה בחרב כך שהשפה הקדמית הפכה לאחורית, אפשרות שימושית בשדה הקרב כאשר השפה הקדמית קהתה עקב מהלומות רבות.
אופן השימוש בשתי הידיים בחרב הדו-ידנית מזכיר את אופן השימוש בחרב הקטאנה היפנית באמנויות הקנג'וטסו, איאיידו וקנדו.
דמיון זה קרוב לוודאי איננו תוצאת קשר ישיר בין אירופה ליפן (שלא התקיים באותה תקופה) אלא תוצאת יישום עקרונות דומים של אמנות לחימה באופן בלתי-תלוי.
עם זאת לטכניקה האירופית גם ייחוד משלה, למשל עקב היכולת לחתוך בחרב לשני הכיוונים באמצעות שתי השפות החדות.
ההתקפות שלימדה אסכולת לישטנאוור היו מתוחכמות יותר מאשר מהלומות ודקירות פשוטות, ובהתאם לכך נקראו "חתכי האמנים" .
הן תוכננו לא רק כדי לפגוע ביריב, אלא גם כדי לחסום בו-זמנית את התקפת היריב.
דגש מיוחד הושם על תנועה מן המצב ההתחלתי שבו שני היריבים חוסמים זה את זה באמצעות מגע בין להבי החרבות.
המגע שימש לתחושה של כיוון ועוצמת הכוח שמפעיל היריב, ולפיכך לניחוש כוונותיו ולהפעלת כוחו נגדו.
בטווחים קרובים מאוד, ההתקפות התבצעו לא רק באמצעות להב החרב, אלא גם באמצעות מהלומות בשמורות הניצב ובתפוח הניצב, וכן על ידי תפיסת להב היריב או ידיו, ואף הטלתו בתרגילי היאבקות שונים.
אופן הלחימה נגד אביר אחר עטוי שריון היה שונה מאוד מאופן הלחימה נגד יריב בלתי-משוריין.
בכתבי היד של אסכולת לישטנאוור, לחימה משוריינת נידונה תחת המונח "הרניספשטן" (Harnischfechten, מילולית: "לחימה ברתמה").
ניסויים מודרניים ברפליקות של חרבות ושריונות מראים כי מכת חיתוך בשפה החדה של חרב לא הייתה מסוגלת לחדור שריון.
דקירה רבת-עוצמה באמצעות החוד הייתה מסוגלת לחדור שריון שרשראות, אך בדרך-כלל לא שריון לוחות.
לפיכך, יריב משוריין היטב היה צורך לדקור בנקודות התורפה המעטות שלא ניתנו לכיסוי בלוחות, דוגמת העיניים, בית השחי או צידה האחורי של הברך.
לחלופין ניתן היה להחדיר את קצה הלהב החד בדומה לאזמל בין לוחות שריון חופפים.
טכניקה נפוצה לשם כך הייתה אחיזת החרב ביד השנייה באמצע הלהב כדי ליצור זרוע מנוף ארוכה מאוד ושליטה טובה יותר על החוד.
דרך נפוצה שלישית ללחימה נגד שריון הייתה הפיכת החרב ואחיזה בלהב כמו במוט של אלה, כדי להלום ביריב באמצעות תפוח הניצב או באמצעות שמורות הניצב.
מהלומות כאלו היו עשויות להמם ולמחוץ יריב מבחוץ ("טראומת מכשיר קהה" או Blunt force trauma) אף מבלי לחדור את הקסדה או השריון.
בנוסף נלמדו טכניקות לשימוש בלהב ובשמורות הניצב כמו במנוף או בקרס, לצורך תרגילי לכידה והכשלה הדומים לתרגילי היאבקות.
מטרת טכניקות אלו הייתה להטיל את היריב ארצה ואף לרתק אותו לקרקע, שם הוא היה פגיע לדקירת חרב או פגיון בנקודות התורפה של השריון, או לחלופין קיבל הזדמנות והסכים להיכנע.
כל הטכניקות הללו היו שונות מאוד מצורת הלחימה המוצגת בדרך-כלל בסרטים ובמשחקי מחשב מודרניים.
החרב הדו-ידנית פופולרית בספרות, בקולנוע, בטלוויזיה, במשחקי מחשב ובמשחקי תפקידים, בעיקר ככלי נשקו העיקרי של ארכיטיפ האביר בסוגות הפנטזיה והרומן ההיסטורי של ימי הביניים.
לעיתים קרובות היא מסמלת את ערכי האבירות, ומעידה על הנושא אותה שהוא לוחם רב-כוח ומיומן, למשל הגיבור הראשי בסרט ליידי נץ והלורדים של ממלכות וסטרוז בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח".
חרבות ייחודיות או אגדיות תכופות מוצגות כחרבות דו-ידניות, למשל אקסקליבר בסרטים רבים על המלך ארתור, וחרבותיהם של גנדלף ואראגורן בסרטי שר הטבעות.
לעיתים הן מוצגות כעוברות בירושה בשושלות מלוכה ואצולה, ומסמלות את זכותן לשלטון, ומיוחסים להן כוחות קסומים שונים, כגון יכולת בלעדית להביס אויב קסום כלשהו.
מקור ההשראה לרעיונות רומנטיים אלו הוא קרוב לוודאי בחרבות טקסיות היסטוריות גדולות, שתכופות היו מקושטות מאוד בעיטורים, מתכות יקרות ואבני חן, ולכן יקרות וכבדות מכדי להשתמש בהן ללחימה מעשית.
חרבות כאלו נקראו באנגלית Bearing sword כלומר "חרב נשיאה", ובגרמנית: Paradeschwert כלומר "חרב מצעדים".
הן הועברו בירושה עם חפצי ההכתרה של שושלות מלוכה ואצולה באירופה, הוצגו לראווה במנזרים ובקתדרלות, ונישאו בטקסים, במצעדים ובתהלוכות חגיגיות.
למשל תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת כוללים מספר חרבות דו-ידניות טקסיות, שבמקורן נוצרו במאות ה-16 וה-17, ונישאות עד היום בטקסי ההכתרה של מלכי בריטניה ובטקס פתיחת הפרלמנט.
סגנון הלחימה בחרב הדו-ידנית המוצג בקרבות מבוימים בסרטים ובמשחקי מחשב לעיתים קרובות מושפע מטכניקות קטאנה הנראות בסרטי סמוראים יותר מאשר מן הטכניקה ההיסטורית האמיתית, וכן הוא נוטה לכשלים ולאי-דיוקים היסטוריים נוספים.
למשל, קרבות מבוימים תכופות מציגים לוחמים עוטי שריון לוחות "נפצעים" או "נהרגים" כתוצאה ממהלומות חיתוך בחרב, בעוד שבמציאות חתכי חרב לא היו מסוגלים לחדור שריון לוחות.
חרבות דו-ידניות לא התקיימו במציאות בתקופות היסטוריות שקדמו למחצית המאה ה-14, כפי שהן מוצגות בסרט "לב אמיץ" ובסרטים וברומנים היסטוריים רבים על מסעי הצלב.
לעיתים הן מוצגות כנישאות בנדן חגור על הגב, למשל על ידי גיבור סדרת הספרים ומשחקי הווידאו "המכשף", קרוב לוודאי השפעה מסרטי נינג'וטסו או מציורים היסטוריים שתיארו סמוראים שנהגו לעיתים לחגור את חרבם על הגב.
אין לכך עדויות היסטוריות באירופה, ובאופן מעשי הלהב של חרב דו-ידנית ארוך מכדי לשלוף אותו במלואו מנדן חגור על הגב.
חרבות דו-ידניות לעיתים מוצגות בסרטים כנשק העיקרי בהסתערות אבירים בשדה הקרב, בעוד שבמציאות הן בדרך-כלל נחגרו כנשק גיבוי לרומח, לגרזן-חנית או לנשק מוט אחר.
חרארד ואן סוויטן (בהולנדית/ גרמנית: Gerard van Swieten; 7 במאי 1700 – 18 ביוני 1772) היה רופא וספרן יליד ליידן, הולנד, ששירת כרופאה האישי של קיסרית אוסטריה מריה תרזה וכמנהל הספרייה הקיסרית האוסטרית.
ואן סוויטן היה הילד היחיד להוריו ששרד את גיל הינקות (מבין שבעה).
אמו מתה בלידתה השביעית, ב-1708. אביו, תומאס, שהיה נוטריון, נפטר בהיותו של ואן סוויטן בן 12 והותיר לו ירושה אמידה.
שנתיים לאחר מכן החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ליידן אצל אחד ממייסדי הרפואה המדעית הקלינית המודרנית, הרמן בורהאווה.
עיסוקיו המדעיים השתרעו על פני תחומים שונים של ביולוגיה, בהם בוטניקה ופיזיולוגיה.
הוא קנה לו שם של אחד מראשי הנאורות, שהעלה על נס את הרציונליזם והמתודה המדעית כדרך היחידה לחקר האמת.
בשנת 1745 הוזמן לחצר הקיסרית בווינה על מנת לשמש כרופאה האישי של הקיסרית מריה תרזה.
במקביל התמנה גם לנציב הצנזורה, תוך שהוא תופס את מקומם של אנשי המסדר הישועי, ולספרן הראשי של הספרייה הקיסרית.
באמצעות סוחרי ספרים מפריז, ונציה וליידן, ואן סוויטן ביקש להשיג את הפרסומים המדעיים העדכניים ביותר עבור הספרייה וכך הפך אותה לאחד ממוקדי המחקר והידע העדכניים ביותר באותה עת.
בנוסף ייסד גן בוטני ומעבדת כימיה.
ב-1749 נבחר ואן סוויטן כחבר החברה המלכותית הבריטית וב-1751 נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
אחד מזניו של עץ המהגוני (Swietenia mahagoni) נקרא על שמו.
בנו, גוטפריד ואן סוויטן ירש את כהונתו כמנהל הספרייה המלכותית ב-1777.
חַראם (ערבית: حَرَام) הוא מושג בפיקה, אשר מקורו בשפה הערבית, ומשמעותו היא "אסור".
לעיתים זה מדבר על דבר מה מקודש אשר לאנשים מסוימים, כמו אלו אשר לא נמצאים במצב של טהרה, אסור לגשת אליו.
במובן היותר רחב, מדובר על מעשים שאסור לעשות מבחינה הלכתית.
מעשים אשר נכנסים תחת ההגדרה של "חראם" הם בדרך כלל מעשים אשר אסורים באופן ברור ומפורש בקוראן או בסונה.
פוסקי ההלכה באסלאם מגדירים את החראם כלהלן: דבר מה אשר השריעה אסרה על עשייתו, ומצווה על ההימנעות ממנו באופן החלטי ומוחלט.
עשייתו היא חטא, והימנעות זוכה בגמול מאללה.
להלן כמה דברים שנחשבים לחראם באסלאם:
הדבר שנמצא בראש רשימת המעשים שנמצאים תחת הקטגוריה של "חראם" הוא העבודה הזרה, שהיא עבודת כל דבר מלבד אללה.
באסלאם, לבוש משי וענידת תכשיטים מזהב אסורים על הגבר, אך מותרים לאישה.
לבוש צמוד, אשר מבליט את צורת הגוף, אסור על האישה.
אדם שמונע ירושה מאחד הילדים שלו, מבצע מעשה חראם.
כל יחסי אישיות שאינם יחסי אישות בין גבר לאישה נשואים, אסורים בהחלט באסלאם, ונחשבים חראם.
פוליגיניה מותרת, ובתנאי שהמוסלמי יכול לשאת עד 4 נשים.
פוליאנדריה לעומת זאת, נחשבת חראם.
הקוראן מציין 13 סוגים של מאכלים ומשקאות הנחשבים חראם:
הקוראן מסייג את האיסור לנוזל הדם בלבד; טחול, כבד, ודם שעדיין נותר בכלי הדם של הבהמה השחוטה מותרים באכילה, בשונה מכללי הכשרות היהודיים.
בהמות שנשחטו בשם אלוהים אחרים.
לפני השחיטה על השוחט לאמר "בסמלה" ו"אללהו אכבר" על מנת ששחיטתו תחשב למותרת לפי דיני האסלאם.
בהמות שהומתו מנפילה מגובה רב.
בהמות שהומתו כתוצאה מפגיעת קרן של בעל חיים אחר.
בהמות שהומתו על ידי בעל חיים אחר.
בהמות שנשחטו ליד או בתוך מקדשי אלילים.
יין ומשקאות משכרים שהוגדרו כ"ח'מר" (خمر).
אסור למוסלמי לצוד או לשחוט כאשר הוא נמצא במצב של "אחראם", כלומר מקדש את עצמו לקראת החאג'.
ישנה מחלוקת לגבי איסור אכילת בשר חמור, בשר סוס או בשר פרד.
התומכים באיסור מתבססים על הפסוק בסורת א-נחל (חזון הדבורים) האומר
חרארד לאונרד פרדריק פיליפס (בהולנדית: Gerard Leonard Frederik Philips; 9 באוקטובר 1858 - 26 בינואר 1942) היה תעשיין הולנדי יהודי ומייסד משותף, ביחד עם אביו פרדריק פיליפס, של חברת פיליפס.
פיליפס נולד כבנו הבכור של הבנקאי פרידריך פיליפס ואשתו מרי (בטסי) הייליגרס, למשפחה הולנדית ממוצא יהודי.
אביו היה בן דודו של קרל מרקס.
למד בבית הספר לעסקים Zaltbommel ו Arnhem.
בשנת 1876, הוא נרשם בבית הספר הפוליטכני של דלפט, אותו הוא סיים בשנת 1883 בתור מהנדס מכונות.
החל לעבוד במספנות של פלאשינג וגלאזגו.
סדרה של מאמרים מאת ג'יימס סווימבורן של כתב העת "החשמלאי" על הנורה החשמלית, העירה את סקרנותו של פיליפס בנושא.
בסביבת העבודה שלו הוא ראה כיצד השתמשו בנורות בגלאזגו עבור התאורה של סירות, מפעלים, חנויות, תיאטראות, תאורת רחוב ועוד.
בסתיו של שנת 1886 הוא החל את לימודי הערב שלו על אור, חשמל ותמסורת אנרגיה באקדמיה למדעים ואמנויות של גלאזגו., הצטרף באוניברסיטת גלאזגו לקבוצה של חוקרים בראשות הפיזיקאי הגדול סר ויליאם תומסון (שנקרא מאוחר יותר לורד קלווין).
אחד המבחנים זיכה אותו במדליית כסף ובפרס על התפקוד הטוב ביותר.
זמן מה לאחר מכן, פיליפס עזב את סקוטלנד.
במשך מספר שנים עבד במשרות שונות בלונדון וברלין, כולל בתאגיד אנגלו אמריקאי בשם החברה האמריקאית לנברשות חשמל בע"מ.
שם צבר ניסיון בייצור, התקנה, ניהול עסקי ומדיניות הסחר הבינלאומי.
בשנת 1889 הוא הוזמן על ידי אמיל רתנאו, להיות אחראי באופן זמני על סניף החברה באמסטרדם.
הוא הבין כי פיתוח של מנורות ליבון הוא אתגר אפשרי.
הוא פגש את אחד מחבריו ושותפיו ג'ון ג'ייק ריס, שעזור לו לפתח את השיטה המדעית שלו למסע הארוך בייצור מנורות ליבון.
חרארד פיליפס התעניין כאמור בתחום האלקטרוניקה וההנדסה.
אביו פרדריק מימן את רכישת בית החרושת הישן באיינדהובן, שם הקים את המפעל הראשון בשנת 1891. הם הפעילו את חברת פיליפס כעסק משפחתי, עם אחיו הצעיר של ג'רארד אנטון ובנו של אנטון, פריץ פיליפס וחתנו פראנס אוטן .
ב-1912 חרארד ואחיו הצעיר, אנטון פיליפס, שינו את העסק לתאגיד על ידי ייסוד "Gloeilampenfabrieken" של NV פיליפס.
כיהן כמנכ"ל הראשון של חברת פיליפס.
ג'רארד ואחיו אנטון תמכו בתוכניות חינוכיות וחברתיות באיינדהובן, כולל ארגון הספורט של פיליפס (Philips Sports Association), שאותו הקימו.
חרב קטנה , חרב חצר או חרב עיר הייתה סוג של חרב דקירה לדו-קרב, שהיה נפוץ אצל בני אצולה במערב אירופה במאה ה-17 עד המאה ה-19.
החרב הקטנה התאפיינה ב"להב" ישר וצר באורך בינוני (70–80 ס"מ), בעל חוד דק וחד מאוד לדקירה, אך חסר שפות חדות מצדדיו בדומה לשיפוד.
הלהב היה בדרך-כלל בעל חתך רוחב צר מאוד בצורת משולש, ובעל שקעים לאורכו אשר הקנו לו קשיחות רבה והתנגדות לכפיפה יחסית למשקלו הקל, לפי העיקרון ההנדסי של קורה בעלת פרופיל I.
פרופיל זה איפשר ללהב ביצועי דקירה משופרים, במחיר אובדן מוחלט של יכולת החיתוך.
החרב הקטנה הצטיינה בקלות משקלה: בין 400 ל-700 גרם בלבד, בהשוואה ל-800 עד 1,500 גרם ויותר בחרבות צבאיות בנות תקופתה כמו סיף הפרשים.
מרכז הכובד היה בבסיס הלהב, קרוב מאוד ליד האוחזת בניצב.
תכונות אלו איפשרו את הדיוק והזריזות שנדרשו באמנות הסיף של אותה תקופה, אך לעומת זאת היו חסרון בשימוש צבאי, שבו נדרש להב כבד וחזק כדי לחסום ביעילות התקפות מכלי נשק כבדים יותר כמו חרבות צבאיות, נשקי מוט ורובי מוסקט מכודנים.
לפיכך שימשה החרב הקטנה באופן כמעט בלעדי נשק אזרחי לדו-קרב ולהגנה עצמית.
קצינים מעטים שחגרו חרב קטנה גם בשירותם הצבאי לעיתים השתמשו בתת-סוג שנקרא "קולישמארד" (צרפתית: Colichemarde; המונח היה מקובל גם באנגלית ובשפות נוספות) בעל בסיס להב מורחב ומחוזק, ששיפר את יכולות החסימה שלו.
הניצב של החרב הקטנה היה קצר וישר, מיועד לאחיזה עדינה ביד אחת.
בדרך-כלל הוא צויד בחיפויי מתכת קטנים בצורת קשוות צדפה משני צידי בסיס הלהב להגנת כף ידו של המשתמש, ומאחוריהן בשמורות ניצב מוצלבות קצרות, מצוידות בטבעות שסייעו לאחיזה האופיינית בחרב בין האצבע המורה והאגודל.
מצידו של הניצב היה בדרך-כלל מגן קשתי דק לפרקי האצבעות.
שמורות הניצב של החרב הקטנה היו קטנות ועדינות יחסית לאלו של חרבות צבאיות בנות התקופה, תכופות חושלו מפליז או אף מכסף ליופי ולעמידות נגד חלודה, וקושטו בעיטורים ובחריטות.
הניצב של "חרבות חצר" שחגרו אצילים ומלכים קושט גם בזהב ובאבני חן.
החרב הקטנה פותחה במחצית המאה ה-17, בצרפת ובארצות אחרות באירופה, מתוך הרפייר שהיה אז סוג החרב המקובל בחוגי האצולה במערב-אירופה.
למרות המוניטין שלו בדו-קרב, הרפייר הארוך והכבד יחסית היה מסורבל לחגירה בחיי היומיום.
גברים בני-אצולה באותה תקופה עדיין נהגו לחגור חרב בציבור, כדי להפגין את מוכנותם להגן על כבודם בדו-קרב.
אך הלהב הארוך מאוד (90 עד 105 ס"מ ולפעמים אף יותר) של הרפייר הצריך לחגור אותו בתנוחה אלכסונית כדי שלא ייתקע בקרקע.
בכך הוא נטה להפריע לחוגר ולסובבים אותו, בעיקר במקומות צפופים כמו בין קהל רב, בנשפי-חצר, בריקודים סלוניים, בסמטאות עיר צרות, בפרוזדורים ובקרונות מרכבה.
גם שמורות הניצב המשוכללות והרחבות של הרפייר נטו להפריע לחוגר ולאנשים שהצטופפו סביבו.
בחוגים חברתיים מסוימים במאה ה-17, ובכללם כמה חצרות מלוכה ואצולה, כגון חצרה של אליזבת הראשונה, חגירת רפייר ארוך נחשבה לחוסר נימוס ולהתנהגות לא ג'נטלמנית.
מסיבה זו עוצבו חרבות רפייר "אופנתיות" ואלגנטיות יותר, בעלות להב קצר וקל יותר ושמורות ניצב קטנות יותר ופחות מסורבלות.
חרבות כאלו התאימו לסגנון הסיוף האלגנטי שפותח באותה תקופה בצרפת, והתבסס על התקפות דקירה מהירות מאוד.
הכינויים השונים המקובלים לחרבות כאלו: "חרב קטנה", "חרב חצר" או "חרב עירונית", העידו על מטרות העיצוב, אף כי חרבות מסוג זה עדיין נקראו לפעמים גם במונח הישן יותר "רפייר".
למעשה, במאות ה-18 וה-19 המונח "רפייר" בדרך-כלל ציין חרב קטנה, ולא רפייר מן הטיפוס ה"קלאסי" של המאה ה-17. עד סוף המאה ה-17 יצאו חרבות רפייר ארוכות מן האופנה במרבית ארצות מערב אירופה, למעט ספרד ומושבותיה, והחרב הקטנה הפכה לסוג הנפוץ ביותר של חרב אצולה.
הלהב הקצר יותר ושמורות הניצב המוקטנות של החרב הקטנה אמנם היו חסרון בלחימה נגד רפייר, אך לחסרון כזה לא הייתה משמעות מעשית רבה משום שבתקופה זו, מוסכמות הדו-קרב ההוגן הבטיחו ששני היריבים ילחמו בכלי נשק שווים.
בנוסף, בתקופה זו כבר החל מנהג הדו-קרב לדעוך, ולעיתים נערך באמצעות אקדחים, כך שתפקיד החרב בחיים האזרחיים הפך פחות ופחות מעשי, ויותר ויותר כנשק-שרד טקסי, עד שנשיאת חרב יצאה מן האופנה אפילו במעמד האצולה.
בסוף המאה ה-18 ובעיקר בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית והמלחמות הנפוליאוניות, החרב התקנית לקצינים ולמש"קים במרבית יחידות הצבא הבריטי נקראה "ספאדרון" , למעשה גרסה צבאית של חרב קטנה בעלת להב עם שפה חדה אחת, שנועדה לאפשר חיתוך בנוסף על דקירה.
עיצובים דומים בשמות אחרים הוכנסו לשימוש גם בצבאות אירופיים אחרים בתקופה זו, ואף בצבא ארצות הברית ובצבא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
תכונה ייחודית לחרבות ספאדרון רבות הייתה אפשרות קיפול אחת הקשוות של חיפוי הניצב על ציר, בכדי לאפשר חגירת החרב בצמוד לתפר החיצוני של המכנס, לנוחות ולמראה אלגנטי יותר.
הציר עוצב כך שקשוות החיפוי הייתה ניתנת לקיפול רק בכיוון חוד החרב, כך שבמצב פרוש לא תתקפל על כף-ידו של האוחז בניצב, אך סביר לשער שתכונה זו לא הגבירה את ביטחונו ביכולת הקשווה לבלום את חרב היריב.
יתרונה העיקרי של הספאדרון ושל דגמי חרב דומים היה טמון בכך שקצינים רבים ממעמדות האצולה והג'נטריי כבר היו מאומנים בסיוף בחרב הקטנה מחינוכם הפרטי.
ואולם להב הספאדרון היה פשרת עיצוב שבסופו של דבר לא הצטיינה גם בדקירה וגם בחיתוך.
ובתקופת המלחמות הנפוליוניות העדיפו קצינים בריטים רבים לחגור גרסאות בלתי-תקניות של סיף פרשים, בעיקר של הדגם לפרשים קלים משנת 1796 שזכה למוניטין.
בסופו של דבר הפך הצבא הבריטי מנהג זה לתקני, ובראשית המאה ה-19 הוציא את דגמי הספאדרון משימוש במרבית היחידות הלוחמות.
אך עד אז הייתה הספאדרון אחת מראשוני הדגמים התקניים של חרב בצבא הבריטי, יוצרה בזמנה בייצור המוני ובמספרים גדולים מאוד, וכתוצאה מכך נפוצה עד היום אצל אספני נשק היסטורי.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 שימש סגנון הסיוף בחרב הקטנה כבסיס העיקרי לפיתוח הסיף הספורטיבי האולימפי.
אמנות לחימה, דו-קרב וסיוף ספורטיבי
כפי שהחרב הקטנה הייתה פיתוח ישיר של הרפייר, אמנות הלחימה בחרב הקטנה הייתה פיתוח ישיר של אמנות הלחימה ברפייר, והובלה על ידי מורים ואקדמיות לסיוף במערב אירופה, ובעיקר בצרפת.
בעוד שהסיוף ברפייר התבסס על דקירה בתוספת יכולת מוגבלת לחיתוך, הסיוף בחרב הקטנה זנח לחלוטין את החיתוך, והתמחה בלעדית בדקירה.
הבדל אופייני נוסף היה שהסיוף ברפייר השתמש בתנועה ב"זמן יחיד" בעוד שהסיוף בחרב הקטנה השתמש בתנועה ב"זמן כפול" .
פירוש הדבר שברפייר, חסימת להב היריב והתקפת הנגד שלאחריה (צרפתית: riposte) התבצעו בתנועה אחת, בעוד שבחרב הקטנה הם התבצעו כשתי תנועות נפרדות.
הבדל זה תאם את ההבדלים במשקל: החרב הקטנה הקלה יותר הייתה מותאמת טוב מן הרפייר לשינויי כיוון מהירים כמו זה שבין תנועות החסימה והתקפת הנגד, ולעומת זאת הצריכה מאמץ גדול יותר בחסימה.
אמנות הסיוף בחרב הקטנה הייתה הבסיס לשניים מתוך שלושת מקצועות הסיף האולימפי המודרני: הרומח , והדקר , בעוד שהמקצוע השלישי חרב התפתח מתוך הסיוף בסיף הפרשים.
המנהג להתאמן ולהתחרות באמצעות חרבות שחודן מקופל או קהה לצורכי בטיחות קדם לחרב הקטנה, והמונח האנגלי foil (לפעמים אוית foyl או foyle) מופיע במשמעות זו כבר במחזות שייקספיר מסוף המאה ה-16. אך במאה ה-18 נפוצו מאוד האימון והתחרות בחרב קטנה שחודה נעטף ברדיד ממתכת רכה (באנגלית foil).
לחלופין הרכיבו על החוד כפתור מתכת קהה, שתכופות עוצב בצורת פרח (בצרפתית floret, המונח הצרפתי הנפוץ לחרב אימונים כזו).
לעיצוב הפרח היו שני תפקידים: הוא מנע את חדירת החוד לגוף המתאמן, בעוד ש"עלעלי" הפרח עוצבו להסתבך בבגדי הסיוף של המתאמן, כדי להקל על זיהוי פגיעה.
המתאמנים בדרך כלל התחרו כשהם לבושים במעילי סיוף מרופדים לבטיחות, אך בפנים חשופות, שכן מסכת הסיוף עדיין לא הומצאה, ושמורות הניצב של החרבות נשארו קטנות כמו אלו שבחרב הקטנה.
עקב הסכנה הבטיחותית לעיניים ולאצבעות אפילו מחוד קהה, סגנון הסיוף הטיפוסי היה איטי יחסית ומבוקר, והראש והזרועות הוכרזו כמטרות בלתי-חוקיות.
זהו קרוב לוודאי הבסיס לחוק המודרני בסיף האולימפי ב"רומח", שבו הראש והזרועות הן מטרות בלתי-חוקיות.
כמה מורי סיוף חשובים בני התקופה התלוננו שאימון ותחרות כאלו אינם מכינים את המתאמנים די הצורך למציאות המסוכנת של הדו-קרב בחרב הקטנה החדה.
במחצית המאה ה-19 פותחה מסכת הסיוף, אשר איפשרה אימון ותחרות נמרצים יותר, בשיטה חדשה של סיוף ספורטיבי שנקראה בצרפתית Épée de Combat (מילולית: "חרב קרבית", כיום נקרא בקיצור Épée ובעברית תורגם "דקר").
בשיטה זו היו הראש והזרועות מטרות לגיטימיות להתקפה, וניצב החרב צויד בחיפוי מתכת רחב להגנה על כף היד, אשר הפך התקפות עליה לבטיחותיות יותר.
מסכת הסיוף אומצה לבסוף גם במקצועות הסיף האחרים, אך שיטת הסיוף ב"רומח" המשיכה להתקיים במקביל, שכן מסורת האימון והתחרות בה כבר הייתה מקובלת מאוד.
לפיכך כאשר אורגנו המשחקים האולימפיים הראשונים בעת החדשה, החל משנת 1896, שני מקצועות סיוף שונים – ה"רומח" המסורתי יותר וה"דקר" החדיש יותר – התבססו על הסיוף בחרב הקטנה.
בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות (בראשי תבות מקובלים HEMA) סבורים שהסיף הספורטיבי המודרני מלאכותי מדי, והתרחק מאוד מאמנות הלחימה ההיסטורית בחרב הקטנה.
סיוף מסורתי בחרב הקטנה מתורגל בכמה מועדוני HEMA, אם כי הוא פחות נפוץ מן התרגול ברפייר ובחרב דו-ידנית.
המתאמנים המודרניים בדרך-כלל לובשים בגדי מיגון, כפפות מיגון ומסכות סיוף, ומשתמשים בעיקר בלהבי דקר ספורטיבי שהניצב שלהם הוחלף לניצב של חרב קטנה לצורך דיוק היסטורי.
חרארד ואן הונטהורסט (בהולנדית: Gerard van Honthorst; 4 בנובמבר 1592 – 27 באפריל 1656) היה צייר תור הזהב ההולנדי, שהתפרסם במיוחד בזכות תיאור סצנות מוארות באופן מלאכותי, ובסופו של דבר קיבל את הכינוי Gérardo delle Notti ("חרארד של הלילות").
בתחילת הקריירה שלו ביקר ברומא, שם זכה להצלחה גדולה בסגנון שהושפע מקראווג'יו.
לאחר שובו להולנד הוא הפך לצייר דיוקנאות מצליח.
ואן הונטהורסט נולד באוטרכט, בנו של צייר דקורטיבי, והוכשר על ידי אביו, ומאוחר יותר על ידי אברהם בלומרט.
לאחר שסיים את השכלתו, נסע לאיטליה, שם הוא נרשם בשנת 1616. הוא היה אחד האומנים מאוטרכט שנסעו לרומא בערך בתקופה זו, כולם היו מושפעים מאוד מהאמנות העכשווית שהם פגשו שם.
הם נקראו "קרוואגיסטים של אוטרכט".
השלושה האחרים היו דירק ואן באבורן, הנדריק טר ברוחן ויאן ואן בייגלרט.
ברומא הוא התגורר בארמונו של וינצ'נזו ג'וסטיניאני, שם צייר את "ישו לפני הכהן הגדול", ציור שתלוי עכשיו בנשיונל גלרי, לונדון.
לג'וסטיניאני היה אוסף אמנות חשוב, והורטהורסט הושפע במיוחד מהאמנים האטלקים במיוחד קרוואג'יו וברטולומאו מנפרדי.
הוא נודע במיוחד בזכות יכולתו לצייר סצנות עם תאורה מלאכותית.
הקרדינל סקיפיונה בורגזה הפך לפטרון חשוב נוסף, והבטיח עבורו עבודות חשובות בסן סילווסטרו דלה מרירו, מונטקומפטרי ובסנטה מריה דלה ויטוריה ברומא.
הוא עבד גם עבור קוסימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
הונטהורסט חזר לאוטרכט בשנת 1620 והמשיך לצבור מוניטין הן ברפובליקה ההולנדית ומחוצה לה.
בשנת 1623, שנת נישואיו, הוא היה נשיא גילדת סנט לוק באוטרכט.
עד מהרה הוא הפך לאופנתי כל כך, עד כי סר דודולי קרלטון, שהיה אז שליח אנגלי בהאג, המליץ על עבודותיו לרוזן מארונדל ולורד דורצ'סטר.
בשנת 1626 אירח הונטהורסט לארוחת ערב את רובנס, וצייר אותו.
המלכה אליזבת סטיוארט מבוהמיה, אחותם של צ'ארלס הראשון מאנגליה ונסיכה בוחרת מפפלאץ, אז בגולה בהולנד, הזמינה את הונטהורסט כצייר והעסיקה אותו כמורה לציור עבור ילדיה.
באמצעותה התוודע לצ'ארלס שהזמין אותו לאנגליה בשנת 1628. שם צייר כמה דיוקנאות, ואלגוריה עצומה, הנמצאים בארמון בהמפטון קורט.
הוא צייר דיוקן קבוצתי אינטימי של ארבעת הילדים הגדולים יותר של מלך בוהמיה, (מצוי בהמפטון קורט), בו שני הילדים מתוארים כדיאנה ואפולו.
לאחר שובו לאוטרכט, הונטהורסט שמר על חסותו של מלך אנגלי.
בשנת 1631, צייר תמונה גדולה של המלך ומלכת בוהמיה וכל ילדיהם.
בערך באותה תקופה הוא צייר כמה תמונות הממחישות את האודיסיאה עבור לורד דורצ'סטר, וכמה ציורים שהראו אירועים מההיסטוריה הדנית עבור כריסטיאן הרביעי של דנמרק.
הוא גם צייר דיוקן של בת המלך הרוזנת ליאונורה בזמן שהתה בהאג.