tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלטונות העמידו לרשותו רכבת שחיכתה לו שעתיים בתחנת לחווא, כדי להסיעו יחד עם משפחתו לרוסיה.
אשתו, ציפורה, עיכבה את הנסיעה, מפני שלא רצתה להיפרד מבני משפחתה שהתגוררו בעיירה.
לופטין ומשפחתו פספסו את הרכבת ונותרו בעיירה תחת שלטון הדמים של הנאצים.
ביום הראשון לכניסת הנאצים לעיירה הודיעו כי הם דורשים מהיהודים לייצר להם 6 זוגות מגפיים, אחרת, יירצחו יהודים באותו יום.
כל היהודים הסתגרו בבתיהם ואף אחד לא העז לצאת, מלבד לופטין, שהעז לצאת עם גב זקוף, והודיע לגרמנים כי יטפל בבקשתם.
ככלל, לופטין תמיד חש צורך להתייצב בפני הצבא הגרמני ולסייע ליהודים.
בעזרת שטיכמן השיג את המגפיים ומסר אותן לגרמנים.
בזכות יוזמתו מנע רצח יהודים ביום הראשון לשלטון הצבא הגרמני.
בהמשך, הקהילה היהודית נדרשה לבחור מנהיג שייצג אותם מול שלטונות הכיבוש.
לופטין מונה על ידי הנאצים ליו"ר היודנראט של גטו לחווא.
יועציו היו הרבנים ר' אברהם, חיים זלמן ור' לייזרקה.
מפקד המשטרה היהודית היה יצחק ליכטנברג.
כשהגיעו פלוגות הס"ס לעיירה עם תוכנית מפורטת להשמדת האוכלוסייה היהודית כונסו כל הגברים בחווה ונכרו בורות ירי שנועדו להשמדת היהודים בדרך נוספת.
הגברים היהודים ידעו את דינם למוות, ועקב זאת, לופטין הצליח לתקשר עם מפקד "פלוגות החיסול" ולשחדו, ומנע את האסון הגדול.
ללחווא הגיעו שמועות מנוסעים ברחבי אוקראינה אשר הם לא פגשו יהודים ומצאו רק שלטים "יודן-ריין".
לאחר זמן, נודע כי פלוגה זו חיסלה את יהודי פינסק, דויד-הרדוק, לוניניץ, ועוד עשרות יישובים יהודים.
ברוב הימים התרחשו צרות או גזירות על האוכלוסייה היהודית, ולופטין שוחח רבות עם מפקדי רבי הדרג והציל כ-2350 נפשות.
לדוגמה, באחד הימים, הגרמנים ציוו על קבוצת יהודים שעבדו בשבילם לחפור קברים, כל אחד לעצמו.
מישהו טרח ליידע את לופטין, והוא תקשר עם מפקד הוורמאכט, שהריץ פקודה לא לבצע את ההריגה.
בנוסף, חיילים יהודיים שהשתייכו לצבא האדום נפלו בשבי הגרמני, הצליחו לברוח, ולהגיע לאזור לחווא.
כשהתגלה זאת, ניתנה הוראה להוציאם להורג, כולל אלו שיעזרו להם להסתתר.
לופטין, ידע על חומרת הפשע שעשה, ובכל זאת סייע להם להסתתר.
הוא צירפם אל התושבים היהודים, ואף השיג להם תעודות (מזויפות) ודאג לרישומם כתושבי קבע בעיר.
הגרמנים תמיד הציגו "תביעות גבוהות" של רכוש, ולופטין ידע להערים עליהם בכישרון טוב ובמשא ומתן מנוהל היטב, והצליח להפחית משמעותית לכמות רכוש קטנה בהרבה.
בימי השואה, הרכוש היהודי נשדד על ידי פורעים מקומיים וגרמנים, ולופטין הצליח לעמוד היטב על המקח.
לופטין היה יהודי גאה והצליח במשא ומתן, תוך כדי כך שלא הדגיש את מצוקת אחיו היהודיים, ולא הופיע בפניהם כמבקש חסד, ועל כך גם הגרמנים והשודדים העריכו אותו.
לחווא הייתה העיירה היחידה שעד יום חיסולה לא הוצא בה אף אחד מתושביה להורג.
תמיד היה לופטין מגיע ברגע האחרון ומחלץ את הקורבן מידי הנאצים, צמאי הדם.
רעיון המחתרת והמרידה החל להתגבש בקרבי בני הנוער שגדלו בתנועות הנוער הציוניות, כגון, "בית"ר", "השומר הלאומי", "החלוץ", ו"השומר הצעיר".
יצחק רוכצ'ין היה מנהיג המרד היהודי בגטו לחווא, לצידו אשר חפץ, אשר שירת במשטרה המקומית, ומשה לייב חפץ, אשר היו בתנועת הנוער "בית"ר".
מרדו איתו גם דוד פיינברג מ"השומר הצעיר", ואהרון אושמן מ"השומר הלאומי", אשר שירת במשטרה המקומית, וכמות אנשי המחתרת הייתה 30 אנשים.
בנוסף, משה קופלינסקי שירת גם הוא במשטרה המקומית.
המרד התקיים בזכות שיתוף הפעולה בין המחתרת, היודנראט, והמשטרה היהודית.
בקיץ 1942 הגיעו לגטו שמועות על פעילות פרטיזנית באזור.
בסוף יולי תפסו הגרמנים 7 ילדות יהודיות, והוציאן להורג על כך ששוטטו בכפרים לחפש מזון למשפחותיהן.
באותה תקופה גם הגיעו שמועות על רצח יהודי מיקשביץ'.
רצף האירועים הללו הדליק נורה אדומה אצל יהודי גטו לחווא לגבי סכנת חייהם.
ב-2 בספטמבר כותר (הוקף) הגטו בידי הגרמנים והשוטרים.
תוכניתו של רוכצ'ין הייתה: 22 קבוצות מחתרת אשר יתקפו את השוטרים ליד הגדר, והיהודים יפרצו את הגדר לאזור היערות.
אנשי המחתרת הצטיידו בנשק קר: גרזינים ומכושים.
עם הזמן גברה התחושה בלב היהודים שלא ילכו לבורות, אלא ייהרגו בקרב בשטח הגטו.
בבוקר של ה-3 בספטמבר 1942 הודיע המפקד הגרמני שהגיע מלווה בחמש משאיות עמוסות של גרמנים חמושים, שהוא עומד לחסל את הגטו.
הגרמנים הציעו ללופטין להשאירו בחיים, יחד עם משפחתו, ו-12 יהודים נוספים.
כשנכנס לביתו, פנה אל אשתו ציפורה ואמר: "קחי את הילדים ונלך יחד עם כולם.
גם אנחנו יהודים…" (ללופטין היו 2 בנים: אהרן ואריה).
לופטין השיב לגרמנים שהוא דוחה את ההצעה - או שכולם נשארים בחיים או שכולם מושמדים.
אל היהודים השיב: "אפסו את כל התקוות וצריך לפרוץ את השער".
לפי עדותו של שלום חולבסקי: הגרמנים נכנסו לגטו תוך יריות ארוכות.
חברי היודנראט הורו להעלות באש את בתי הגטו.
לופטין היה בעל אומץ רב, והוא היה האדם הראשון שהצית את ביתו, ובזאת ניתן האות להתקוממות נגד הנאצים.
ישראל דרבסקי הצית בית לאחר לופטין, אך נורה על ידי גרמני.
יצחק רוכצ'ין כרת ראש גרמני בעזרת גרזן, ולאחר מכן קפץ לנהר שליד הגטו, אך יריות גרמנים גרמו למותו.
אשר בן זלמן חפץ גם התנפל על גרמני וכרת את ראשו, ואחיו, משה לייב חפץ, התנפל גם על גרמני, חטף את נשקו, וירה לעבר גרמנים אחרים.
חיים חפץ, בן ה-19, התנפל על גרמני ליד השער, והרגו.
טוביה מנדלוביץ' תקף גרמני, אך נורה.
לופטין שתקף גרמני וניסה לחטוף את התת-מקלע ממנו, ותוך כדי ירי של החייל הגרמני, נפצע בשתי ידיו.
ד"ר איגלניק נלקח לחבוש פצוע גרמני.
ברל גיטלמן תקף והרג גרמני.
הגרמנים ירו ביהודים והפילו רבים מהם.
איכר אחד עמד על ערימת שחת וירה ממכונת ירייה על יהודים נמלטים.
כ-1000 יהודים ברחו, אך רק כ-120 הגיעו ליערות.
לאחר הבריחה מגטו לחווא, השורדים התאספו על נהר לאן, לא רחוק מבסיס היחידה הפרטיזנית "קירוב".
הם לא התאגדו כיחידה יהודית, עקב סכסוכים על ההנהגה והמחסור בנשק.
לקבוצה היו שני רובים ושני רימונים (אחד מגטו לחווא, והשני נרכש בדרך), שלא הספיקו לקבוצה הגדולה.
כשהגיעו ליחידה הפרטיזנית, סורבו להתקבל ליחידה מפני שבלי נשק לא ניתן להתקבל ליחידה.
אך למרות זאת, תרם המפקד "אוטרז" וגם נתן הסכמה לאסוף מזון באזור זה לזמן מה.
לאחר מכן, היחידה היהודית החלה להתפצל לקבוצות קטנות יותר.
קבוצת "גלמזון-דולגופיאטי" הלכה ליערות קרסנה-וליה.
קבוצות "ברל מיטלמן" ו"יהושע ליכטנשטיין" (רובם צעירים) פנו מזרחה, חצו את הגבול הרוסי-פולני לשעבר והתקדמו לעבר הריכוז הפרטיזני הגדול, שהתפרס ביערות שבין בוברויסק בצפון לבין מאזיר בדרום, במזרח בלארוס, בפריפיאט (אנ'), ביניהם לופטין, י.
ימים אחדים לאחר פנייתם של היהודים למפקד "קירוב", הסכימו הקבוצה לצרפם ליחידתם, קבוצה יהודית שמנתה 20 אנשים.
למפקד הקבוצה היהודית מונה אברהם שווייקו (ולודבה).
במחנה הפרטיזנים דאגו שהוא לא יישא בתפקיד פיקודי מפני ששויבקה ויצחק ליכטנברג דיכאו אותו, מחשש שכשרונותיו יתגלו והוא יתמנה במקומם כמפקד הפלוגה.
תמיד הם היו מכריזים לידו בכל הזדמנות: "כאן לא לחווא", "פה אנחנו המצווים".
לאחר שארגון הפרטיזנים חבר לפלוגה רוסית - הם גילו את כשרונותיו, והטילו עליו לעמוד בראש מבצעים.
בסיסה של יחידת "קירוב" היה אז בדרום ביצות גריצ'ין, צפון מזרח מלחווא.
לקבוצה של שוווייקו היה מעמד של קבוצה יהודית עצמאית, אך לא הייתה רשאית לצרף עוד יהודים על דעת עצמה.
לאחר זמן מה, הצטרפו לקבוצה חמישה יהודים מסארני, לתפקידים פיקודיים, וביניהם, שלמה זנדווייס.
מפקדי שלוש הכיתות היו יצחק ליכטנברג, שלמה זנדוויס וטורקניץ.
לרשותם היו שלושה רובים, רובה ציד וכמה רימונים.
תוך זמן קצר רכשו כ-13 רובים.
היחידה היהודית "שוויקו" השתתפה בפעולות הקרביות של "קירוב", וביניהן לקחו חלק בהתקפה על העיירה לנין, והקרב על הכפר סינקביץ'.
בקרב על סינקביץ' השתתפו 20 יהודים (10 מלחווא) שבלטו בדבוקתם במשימה.
למעלה מעשרה גרמנים נהרגו במהלך הקרב, גשר הרכבות הלאן פוצץ, תחנת הרכבת הועלתה באש ורכבת צבאית הורדה מהפסים.
מספר רובים נלקחו מהגרמנים, כשלל.
חיים רימר, שהיה איתו בפלוגה אחת, מספר, שפעם נצטווה ללופטין ללוותו אל אחד האיכרים, לקחת ממנו נשק הוא הרגיש ברע, ובאמצע הדרך חלש עליו לבו והתעלף.
בעמל רב השיב את רוחו, ואז גילה לו שהוא חושש ללבו.
במעמדו חל שינוי אחרי שהחטיבה היהודית נתמזגה עם הפלוגה הרוסית.
שלא כמפקדים היהודים (הפרטיזנים), עמדו המפקדים הרוסים עד מהרה על כשרונותיו והטילו עליו לעמוד בראש מבצעים.
לופטין היה אחראי לפעולה שבו ביצע את פיצוץ בית המועצה המקומית של לחווא.
ב-21 בפברואר 1944, במהלך פשיטה על מחנה גרמני, עלה על מוקש ונהרג.
לאחר מותו, קיומה הנפרד של הקבוצה היהודית לא נמשך זמן רב.
לא מעט מניצולי לחווא שוטטו כיחידים או בקבוצות קטנות וחיפשו מחסה, יחידה פרטיזנית שתסכים לקבלם.
"מעמדם" של יהודים-משוטטים מסורבי-קליטה הלך ונדחק עוד יותר גם בקרב האוכלוסייה המקומית, כאשר הגיעה אליה השמועה כי גם הפרטיזנים לא רוצים אותם.
רק 90 אנשים מתוך 2150 הבורחים מגטו לחווא ביום המרד נותרו בחיים בתום המלחמה.
הוא נקבר בבית קברות פרטיזני קטן בקרבת הכפר סטניצה.
דב אינדיג (ג' בסיוון ה'תשי"א, 6 ביולי 1951 – י"א בתשרי ה'תשל"ד, 7 באוקטובר 1973) היה תלמיד ישיבת הסדר, מחללי מלחמת יום הכיפורים.
התכתבותו עם בת קיבוץ חילונית בשנים שלפני המלחמה שימשה בסיס לספר "מכתבים לטליה".
נפילתו בקרב של אינדיג עומדת ברקע ספרו של הרב חיים סבתו, תיאום כוונות.
דב אינדיג נולד בשנת 1951 ברומניה למרים ואברהם יחזקאל אינדיג.
בשנת 1959 עלה יחד עם הוריו לישראל.
את לימודיו היסודיים עשה ב"תלמוד תורה" בירושלים.
הוא הצטיין בלימודים והוקפץ שתי כיתות.
את לימודיו התיכוניים עשה בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר שבה זכה לפרס הישיבה.
הצטיין גם בלימודי החול וגם בלימודי הקודש.
בזמנו הפנוי מלימודים עסק דב בהדרכת נוער דתי, בפעולות הסברת ערכי היהדות, בטיולים בחוצות ירושלים ובתחביבו צילום.
דב היה תלמיד ישיבת ההסדר "כרם ביבנה".
התגייס ביולי 1970 לחיל השריון והיה חייל בישיבת ההסדר ואיש צוות טנק יחד עם חיים סבתו.
במוצאי-השבת בה פרצה מלחמת יום הכיפורים היה דב בישיבה.
הוא מיהר לביתו כדי להצטייד בכל הדרוש, ובאותו לילה יצא אל יחידתו, חטיבה 679, שברמת הגולן.
השתתף בקרבות הבלימה נגד צבא סוריה וביום י"א בתשרי תשל"ד 7 באוקטובר 1973 נפגע במהלך קרב, ונהרג.
הוא הובא למנוחות בהר המנוחות.
הותיר אחריו אב, אם ואח.
הועלה לדרגת רב-טוראי לאחר נפילתו.
עיריית ירושלים הנציחה את שמו בכיכר בשכונת גבעת שאול.
בית הכנסת במעלה שומרון נקרא על שמו.
בשנת 2007 הוסב שמו של בית הכנסת ישועה טובה (נבנה ב-1827) בבוקרשט לשם ישועה טובה - תפארת דב.
ב-2007 הוקמה יחידה בזק"א בשם "יחידת דב" לזכרו ולזכר יוני נתניהו.
"מכתבים לטליה" הוא ספר המתעד חליפת מכתבים בענייני אמונה, יהדות ומחשבת ישראל בין דב אינדיג, ל'טליה' (שם בדוי), נערה חילונית מקיבוץ בצפון ישראל בשנתיים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
הספר יצא לאור בשנת 2005 בעריכתו של ד"ר חגי בן ארצי, חברו של דב אינדיג, ובהוצאת "ידיעות ספרים".
המכתבים מובאים במלואם ובעריכה מזערית.
הספר משויך לסוגת רומן מכתבים.
הנערה המכונה "טליה" התכתבה עם אינדיג במשך למעלה משנתיים עד למותו.
בעת חליפת המכתבים היה אינדיג תלמיד בישיבת ההסדר כרם ביבנה בן כעשרים, והנערה תלמידת כיתות י"א וי"ב.
חליפת המכתבים החלה לאחר שהנערה חזרה מסמינר של עמותת "גשר", שהעלה לה שאלות רבות בנושאי יהדות.
אביה הפנה אותה לדב, אותו פגש בשירות מילואים, לאחר שהתרשם מהשכלתו הרחבה ביהדות ובנושאים כללים.
הספר "תיאום כוונות" מאת חיים סבתו מתאר את מלחמת יום הכיפורים בחזית רמת הגולן מנקודת מבטו האישית של חייל צעיר בחטיבה 679, תלמיד ישיבת הסדר היוצא למלחמה מלווה בחבריו.
את הספר מלווה תחושת המצוקה שחש המחבר כיוון שאינו יודע מה עלה בגורל חברו הטוב הנעדר, דב.
דב אלדובי (2 בפברואר 1920 – 26 בספטמבר 2009) היה ממייסדי תחום הפיזיותרפיה בישראל והקים בתי ספר ומגמות בתחום זה באוניברסיטת בן-גוריון ובמכון וינגייט.
שימש ראש ענף כושר קרבי בצה"ל.
לימד במשך שנים רבות אנטומיה וקינסיולוגיה במכללה האקדמית בוינגייט.
הכשיר רופאים בתחום האנטומיה באוניברסיטת תל אביב.
היה המנהל המדעי של מכון וינגייט ב-1973 - 1975. הקים את המגמה לטיפוח יציבה במכללה האקדמית בווינגייט.
יקיר העיר תל אביב 2005. היה חבר הוועדה שהמליצה על הענקת פרס ישראל לספורט ולחינוך גופני למכון וינגייט ב-1988
אלדובי נולד בצ'רנוביץ' שבפולין בשנת 1920 ובהיותו בן שנתיים עלה עם הוריו ארצה.
למד בבית הספר התיכון למסחר בתל אביב ושיחק בנבחרות בית הספר בכדורסל ובכדורעף.
לאחר סיום לימודיו ב-1939, החל ללמוד חינוך גופני בדנמרק, שהייתה באותם ימים מרכז חשוב ללימודי החינוך הגופני ובו למדו רבים ממקימי מקצוע זה בארץ.
עם פלישת הנאצים לדנמרק בשנת 1940 נמלט בסירה לשוודיה, ואחרי שישה חודשי נדודים שב לארץ.
בבואו גויס לקורס הראשון של החג"מ (חינוך גופני מורחב), שהיה הכנה ל'ההגנה" במסווה של פעילות גופנית.
בשנות הארבעים לימד חינוך גופני בבית הספר הריאלי בחיפה, בתיכון למסחר ובגמנסיה שלוה בתל אביב.
הורה בקורס הראשון של הכשרת מורים לחינוך גופני (1944–1945) שנערך בתל אביב.
היה מהבולטים שבמורים לחינוך גופני בתקופתו ועם תום מלחמת העולם השנייה חזר לדנמרק להשלמת לימודיו.
לאחר מכן השלים את התואר הראשון באוניברסיטת ניו יורק והחל ללמוד בה לתואר שני בפיזיולוגיה של המאמץ.
כאשר פרצה מלחמת השחרור, חזר לארץ עם קבוצת מתנדבים קנדים שארגן, ומונה למפקד פלוגה בגדוד 52 של גבעתי.
השתתף בכיבוש בשית (כיום עשרת), נפצע, אך חזר לפקד על הפלוגה.
בליל 30 במאי יצאה פלוגה ב' בפיקודו, להתקפה על משלטי דיר איוב.
השטח הקשה ועדיפות האש של הלגיון מנעו התקדמות כמתוכנן.
בעלות השחר היה הכוח בשטח בסכנה והמג"ד הורה על נסיגה לשער הגיא.
הגדוד החזיק במשלטים באזור והשתתף בניסיון כיבוש הרדאר.
ב־7.6.1948 הוביל אלדובי את הכוח שפרץ לאיסדוד (אשדוד), תקף את העיר והניס חלק מתושביה הערבים.
חודש לאחר כך תקף עם חייליו את בית עפה, כפר ליד נגבה, אך נסוג מול הצבא המצרי העדיף.
הפלוגה בפיקודו נלחמה שוב בקרב עיבדיס, אחד החשובים שבמלחמה בדרום.
אלדובי נפצע קשה וסגנו שלמה להט (צ'יץ') החליפו.
צ'יץ' סיפר שעד שאלדובי נפצע, הוא לא הפסיק לעודד את הלוחמים והגדירו כמפקד משכמו ומעלה.
ב-1949 הושאל משרות קבע בצה"ל לרשות הספורט ופיקח על הוראת החינוך הגופני בבתי הספר.
שירות קבע בתפקיד ראש ענף אימון גופני בצה"ל והמשך לימודיו בארצות הברית
אלדובי התעקש להשתחרר מהצבא כשהוא בכושר קרבי, למרות פציעתו הקשה במלחמת השחרור.
ב-1950 נסע לניו יורק, ללימודי חינוך גופני ופיזיותרפיה, אך בטרם סיים את לימודיו, חזר בעקבות בקשת צה"ל ב-1953 לשירות קבע כראש ענף כושר גופני בדרגת רב-סרן.
לצורך כך, הפסיק זמנית את לימודיו בארצות הברית.
במסגרת תפקידו זה, הקים במכון וינגייט את מחנה "גדעון", שהיה לבית הספר המרכזי לאימון גופני בצה"ל, והגה את "אסון טבע" - המסלול ללוחמים הקרביים, שבו התחרה בעצמו עד גיל מבוגר.
ב-1958 נסע אלדובי שוב לארצות הברית להשלמת לימודי התואר השלישי בפיזיולוגיה של המאמץ באוניברסיטת ניו יורק ועם סיום לימודיו חזר ארצה ב-1960 והיה הדוקטור הראשון מבין המורים לחינוך גופני בארץ.
הכשרת פיזיותרפיסטים והקמת בית הספר לפיזיותרפיה במכון וינגייט
אלדובי השתחרר מצה"ל באמצע שנות החמישים והיה ליועץ ארצי ולאחר מכן למפקח על הפיזיותרפיה בקופת חולים כללית.
בשנת 1955 נפתח במסגרת 'קופת חולים' קורס הכשרה לפיזיותרפיסטים שנמשך שנה וחצי ונוהל על ידי אלדובי, שהוכשר כפיזיותרפיסט ומומחה לאנטומיה ופיזיולוגיה.
הוא בנה את תוכנית הלימודים של הקורס בדומה לחלק המעשי של תוכנית הלימודים בארצות הברית.
התכנית כללה לימודים כלליים במשך שנה וחצי, ולאחר מכן לימודים מעשיים במשך שנה וחצי נוספות.
הקורס שלימד פסח על שלב הלימודים הכלליים, והתבסס על החלק המעשי של תוכנית הלימודים האמריקאית.
הוא היה מעמיק ומקצועי ובסיומו נבחנו התלמידים על ידי פרופ' אמיל אדלר מבית החולים"הדסה" שנתן את הגושפנקא הרשמית.
שיתוף הפעולה בין אלדובי הפיזיותרפיסט ואדלר הרופא בהוראת הקורס, שידרג את הפיזיותרפיה והמחיש את יחסי הגומלין בין שתי הדיסציפלינות.
הפיזיותרפיסטים נזקקו לרופאים שיאבחנו את המטופלים ויפרשו את אחריותם על הטיפול והרופאים נזקקו לפיזיותרפיסטים להוצאת הוראותיהם מן הכוח אל הפועל, על ידי טיפול ותרגול מעשי עם המטופלים.
בשנת 1963 הקים אלדובי, בסיוע ברוך בג, מנהלו הראשון של מכון וינגייט, את בית ספר לפיזיותרפיה במכון וניהל אותו עד שנת 1985. בית הספר הכשיר כ-980 פיזיתרפיסטים ונסגר בשנת 1990.
פעילותו במכללה האקדמית בווינגייט בתחום היציבה
אלדובי לימד אנטומיה וקינסיולוגיה במכללה האקדמית במכון וינגייט (המדרשה לחינוך גופני בתחילת דרכה) במשך שנים רבות.
בשנת 1979 יזם יחד עם דוד אלדר, מנהל המכללה, את הקמת המגמה לטיפוח היציבה.
אלדובי עמד בראש המגמה מתחילת דרכה ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1993. ד"ר ורדיתה גור, שהייתה יד ימינו מיומה הראשון של המגמה, ירשה את מקומו כראש המגמה, והיא המשיכה לעמוד בראשה עד לפרישתה.
מגמת היציבה הייתה אחת משורה של מגמות התמחות, שבבסיס הקמתן עמד הצורך בהוספת תחומי הלימוד וההתמקצעות של תלמידי המכללה.
משובים מהשטח הראו שהפונים ללימודים במכללה אינם מסתפקים עוד בתעודת הוראה לחינוך גופני ובתואר אקדמי ראשון, אלא מעוניינים בהתמחות נוספת, מעבר למקצועות הספורט והתנועה.
אלדובי היה בין הראשונים שנענו לקריאה זו.
הוא ראה בהקמת המגמה סוג של המשכיות ופיתוח החוג לטיפוח היציבה, שהקדים את המגמה בכמה שנים.
החוג לטיפוח היציבה, שאף אותו ייסד אלדובי, פעל במסגרת בית-הספר להשתלמויות של המכללה, ולימים סלל את הדרך למגמת ההתמחות.
שני הגופים הללו, החוג והמגמה, היוו לאלדובי הגשמה מקצועית.
צוות ההוראה במגמת היציבה התבסס על מורי המכללה, שרובם גם בוגריה ובוגרי מגמת היציבה שלה
פעילותו באוניברסיטאות תל אביב ובן-גוריון
ב-1978 הקים אלדובי את המגמה לפיזיותרפיה באוניברסיטת בן-גוריון וניהל אותה עד 1985. בין 1974 - 1999 שימש כמרצה חיצוני בכיר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב והכין בהתנדבות רופאים לבחינות הגמר באנטומיה.
אלדובי נישא בשנת 1949 ליונה שיינר.
לזוג נולדו שתי בנות, עירית, דפנה והבן אורי אלדובי, מייסד קבוצת הלמן-אלדובי.
אלדובי פרש מעבודתו בשנת 1993. לאחר פרישתו המשיך אלדובי ללמד באוניברסיטת תל אביב והכשיר דוקטורנטים במקצועות רפואה מגוונים.
דב אלפרט (משה'לה) (1930 - ג' בתשרי ה'תשכ"ד, 21 בספטמבר 1963) היה חבר תנועת האצ"ל, מזכיר תנועת החרות בכנסת, ומזכירו האישי של מנחם בגין.
נולד בירושלים, השני מבין שמונה ילדים.
אביו, הרב משה יקותיאל אלפרט, היה מנכבדי היישוב הישן, והמוכתר של שכונת בית ישראל מטעם שלטונות המנדט הבריטי.
בנעוריו הצטרף לתנועת האצ"ל, כאשר כינויו במחתרת היה משה'לה או משה אתלט.
בשל חברותו בארגון נעצר על ידי שלטונות המנדט הבריטי ונלקח למחנה המעצר בלטרון.
בשנים שאחר מכן שימש כמזכיר תנועת החרות בכנסת, ומזכירו האישי של מנחם בגין עד למותו ב־1963, אז הוחלף על ידי יחיאל קדישאי.
אנה דאשה נובוטני הידועה בשמה דאשה (Dasha), היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
דאשה נולדה וגדלה בסן לואיס אוביספו שבארצות הברית.
היא למדה באוניברסיטת בלמונט עד התפרצות מגפת הקורונה.
דאשה הוציאה את סינגל הבכורה שלה "Don't Mean a Thing" על ידי חברת התקליטים דרך Famouz רקורדס באפריל 2020. מאוחר יותר באותה שנה, היא חתמה עם Quadio רקורדס, חברת בת של דיסרופטור רקורדס.
ב-2021 ו-2022, דאשה הוציאה שורה של סינגלים שיופיעו מאוחר יותר באלבום הבכורה שלה Dirty Blonde, שיצא לאור ב-27 בינואר 2023.
ב-17 בנובמבר 2023, הוציאה דאשה את הסינגל "Austin", גיחה למוזיקת קאנטרי שסימנה את כניסתה הראשונה למצעד בילבורד הוט 100 במרץ 2024. באותו חודש, היא חתמה בחברת התקליטים וורנר רקורדס.
בפברואר 2024, הוציאה את אלבום האולפן השני שלה .
ב-7 באפריל, היא ביצעה את "Austin" בשידור חי בטקס פרסי ה-CMT לשנת 2024 באוסטין, טקסס.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי2025הזמרת החדשה של השנהדאשהפרס הווידאו קליפים של MTV2025הופעת הפוש של השנה"Bye Bye Bye"
דב (דֹבי) אלעד (24 במאי 1927 – 9 ביוני 1979) היה כימאי אורגני ישראלי ופרופסור בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, שכיהן כיו"ר ועדת ההוראה לכימיה במדרשת פיינברג.
נודע כמומחה לפוטוכימיה אורגנית סינתטית.
דב אלעד נולד וגדל ברחובות בשם דב גוטליב, בנם של שרה (לבית קובינסקי) ואברהם גוטליב, אח לשולמית ורות.
הוא נקרא ע"ש סבו מצד אביו.
ב-1945 התגייס לשורות הפלמ"ח ובמלחמת העצמאות לחם במסגרת יחידה של בני רחובות.
ב-1952 השלים את לימודיו לתואר שני בכימיה (במסלול ישיר) באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית פרופ' פליקס ברגמן וד"ר שלום ישראלשוילי (לימים פרופ' שלום שראל).
אז גם עברת את שם משפחתו לאלעד.
המשיך ללימודי תואר שלישי בכימיה במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' דוד גינצבורג.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1954, נשאה את הכותרת "סינתזה בשורת המורפין" וזיכתה אותו במלגה ע"ש חיים ויצמן.
לאחר מכן ביצע שתי השתלמויות בתר דוקטורט: האחת באוניברסיטת קולומביה, בהנחיית פרופ' גילברט סטורק , והשנייה באימפריאל קולג' בלונדון, בהנחיית פרופ' דרק ברטון, לימים חתן פרס נובל לכימיה.
עם שובו לישראל ב-1956 הצטרף אלעד לסגל המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן, וב-1965 מונה לפרופסור חבר.
כיהן בוועדות שונות של המועצה המדעית במכון, וכן בוועדה מיוחדת שהחליטה על פתיחת מחנה הקיץ הראשון לנוער שוחר מדע ב-1964. ב-1976 התמנה ליו"ר ועדת ההוראה לכימיה במדרשת פיינברג.
מחקרו של אלעד בשנותיו הראשונות כחוקר עצמאי הוקדש לחקר פוטוכימיה אורגנית סינתטית, בו יישם עקרונות פיזיקליים וכימיים מתחום הפוטוכימיה לצורך פתרון בעיות סינתטיות.
בהמשך פנה לתחום הפוטוביולוגיה וחקר היבטים שונים של השפעת קרינה על-סגולה על מערכות ביולוגיות.
תוצאות מחקריו קידמו את הבנת הנזקים שנגרמים לחומר גנטי על ידי קרינה וכן את הסבר התהליכים הכרוכים בתיקון נזקים אלה.
עם תלמידיו נמנים פרופ' יוסי שפרלינג ופרופ' צבי ליבנה ממכון ויצמן, פרופ' אטה ליבנה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וד"ר דוד לאונוב, שכיהן כמדען הראשי של חברת מכתשים אגן.
משנות ה-50 עד לפטירתו ב-1979, אלעד היה נשוי לריבה (לבית לוריה), מורה, נכדה למייסדי רחובות ויוצאת הפלמ"ח (נפטרה ב-2024).
היה אב לשלושה והתגורר ברחובות.
נפטר באופן פתאומי בגיל 52, ונטמן בבית העלמין בעירו.
לזכרו של אלעד מוענק מדי שנה פרס לתלמידי מחקר במדרשת פיינברג, וכמו כן נקרא על שמו חדר עיון בבניין זיו במכון ויצמן.
דוב אריאב (2 במאי 1899 - 20 בינואר 1968) היה מחלוצי העלייה השלישית, פעיל עלייה וקליטה, מראשוני קיבוץ עין חרוד וממייסדי עין חרוד איחוד.
נולד בשם ברל קרופסקי בלידא שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לשלום אריה קרופסקי וחיה שרה לבית נובופצקי.
אביו היה מורה בחדר מתוקן בלידא ומזכירו של הרב יצחק יעקב ריינס.
למד בחדר מתוקן אצל אביו, ולאחר מכן כשנתיים בישיבת לידא אצל הרב ריינס.
בעשור השני של המאה ה-10 תכנן לעלות לארץ ישראל בעקבות שני אחיו שעלו בעלייה השנייה, אך בשל מלחמת העולם הראשונה שפרצה בינתיים נאלץ להישאר באירופה, שם היה פעיל ב"צעירי ציון" וארגן סניף של "החלוץ".
ב-1920 הגיעו ללידא שליחים מארץ ישראל שעודדו עלייה חלוצית לאחר קרב תל חי, ובעקבותיהם יצא עם קבוצת בני לידא שהגיעו לוורשה בדיוק בזמן קרב ורשה, שם הצטרפו קבוצה של בכירים ב"החלוץ" ועלו איתם.
בארץ ישראל הצטרפה הקבוצה לגדוד העבודה, ובינואר 1922 הצטרף למשק עין חרוד הצעיר, שבו חי עד מותו.
ב-1945 נשלח מטעם "המוסד לעלייה ב'" לאיטליה לטפל בהעלאתם לארץ ישראל של שארית הפליטה אנשי תנועת החלוץ.
למשך כשנתיים ישב באיטליה והיה מזכיר החלוץ שם.
בינואר 1949 נשלח מטעם הסוכנות לגרמניה לצורך חיסול מחנות העקורים והעלאת שארית הפליטה, שם שהה עד אוקטובר, ארגן עליית ניצולי שואה לישראל וניהל את המשרד האזורי של הסוכנות היהודית בקאסל.
לאחר שובו לישראל נבחר כחבר ועדת התרבות של הקיבוץ, והחל לפעול בקרב עולי המעברות בעמק, במעברת זרעין (שאותה ניהל) ובנוריס, וסייע להם להצטרף לשוק העבודה.
החל משנת 1951 היה מזכיר מפא"י באזור העמקים.
נבחר ב-1952 כראש ועדת העירייה של עיירת הפיתוח הצעירה בית שאן, עד לבחירות המקומיות ב-1955, לאחר שראש העיר הקודם התפטר מתפקידו.
בין פעולותיו הייתה הנחת קו מים לעיר והכנת התשתיות לבנייה ולקליטת עלייה.
עם זאת, נוצרה מתיחות בינו לבין תושבי העיר, בין השאר בשל היותו "קיבוצניק" לא מקומי ב-1955 הפכה בית שאן למועצה מקומית, והוא הוגדר כראש המועצה.
לאחר סיום כהונתו בבית שאן, שימש כמזכיר קיבוץ עין חרוד בתקופת הפילוג בקיבוץ המאוחד, והוא היה ממקימי הקיבוץ החדש עין חרוד איחוד.
לאחר מכן שב לתפקיד מזכיר מפא"י בעמקים.
בשנותיו האחרונות שימש כרכז ועדת החברה של הקיבוץ.
נפטר ב-20 בינואר 1968 ונקבר בקיבוצו.
ב-1922 נשא את ברוריה לבית ינילוב (נכדת הרב שמואל יעקב רבינוביץ, מראשוני הציונות הדתית), ולהם נולדו שני בנים: טייס חיל האוויר שנספה בתאונת אימונים ב-1954, ומנחם, חבר משק עין חרוד.
נכדם (בנו של עמרי) הוא ירום אריאב, מנכ"ל משרד האוצר לשעבר.
אחיו הגדול היה חבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים חיים אריאב.
דב אליצור (1922–2015), היה פרופסור בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, וממקימי בית הספר.
דב אליצור נולד בצ'כוסלובקיה (1922).
הוא עלה לישראל ב-1939, באוניה האחרונה שיצאה מאירופה.
בארץ למד תחילה בסמינר ליפשיץ למורים, והשתלב בהוראה בבית ספר יסודי.
הוא כעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אמסטרדם.
התיזה שלו בדוקטורט עסקה בניתוח עיסוקים.
הוא הצטרף כחבר סגל לאוניברסיטת בר-אילן.
היה ממקימי בית הספר למינהל עסקים וחבר גם במחלקה לפסיכולוגיה.
הוא היה מרצה אורח באוניברסיטת אמסטרדם ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אליצור התמחה בתורת השטחות (שפותחה על ידי לואי גוטמן), מחקריו הם מתחום הפסיכולוגיה ארגונית.
בין הנושאים שחקר ניתוח עיסוקים (תחום שפיתח גם עבור נציבות שירות המדינה), התמודדות בעבודה עם שינויים טכנולוגיים ולחץ, מוטיבציה לעבוד, שביעות רצון בעבודה, ערכי עבודה, שיתופי פעולה בארגונים ויזמות.
הוא פרסם כמאה מחקרים, במהלך תקופת עבודתו כחוקר שנמשכה כ-60 שנים.
במהלך השנים הנחה אליצור סטודנטים רבים לתארים מתקדמים.
ביניהם פרופ' עדנה רבנו, פרופ' שמואל סטשבסקי, פרופ' אהרון צינר, פרופ' רמי שגיא וד"ר עקיבא שטרנברג.
במקביל לעבודתו בישראל, הקים אליצור שני מכוני מחקר בין-לאומיים: מכון לערכי העבודה, ומכון לתורת השטחות.
הוא גם כיהן כנשיא של שני המכונים.
אליצור פרש מאוניברסיטת בר-אילן כפרופסור אמריטוס.
גם לאחר פרישתו המשיך ללמד, לחקור ולהנחות סטודנטים לתארים מתקדמים.
היה נשוי עד לפטירתו לרבקה-בראנקה ליסאואר, ניצולת שואה ילידת אמסטרדם.
לבני הזוג נולדו שתי בנות, נכדים ונינים.
הוא נפטר ב-2015 בביתו במוצא עלית.
לזכרו קיימה אוניברסיטת בר-אילן ערב עיון ב-2016. שעסק בתרומתו המדעית ויישומה, המרצים בערב העיון היו מתלמידיו לאורך השנים.
הרב דב אליאך הוא סופר חרדי, עוסק בנושאי היסטוריה יהודית בדגש על הפן החרדי.
נולד בישראל לרב דוד צבי אליאך ורחל (בתו של הרב אליהו מאיר קובנר ראש ישיבת פורת יוסף ברחובות).
למד בישיבת אור ישראל לצעירים ובישיבת חברון שם למד במשך כשנה כשעוד הייתה בשכונת גאולה והמשיך בה בגבעת מרדכי.
נשא את רינה, בתו של הרב זאב כהן שהיה משגיח בישיבת בית יוסף גייטסהד.
אליאך הוא בעל טור במוסף שבת קודש של יתד נאמן.
בספר זה היה בין הראשונים שאינם מן האקדמיה לסקר את מאבקו של הגאון מווילנא בתנועת החסידות בתוך ספר ביוגרפי עליו.
בכרך השלישי הודפסו שני פרקים העוסקים בדבר ההתנגדות של הגר"א לחסידות.
בראש הספר מובא כי הרב חיים קנייבסקי הסכים על הספר לאחר שעבר על כולו.
בנוסף נמסר בשמו שהספר משקף נאמנה את דעת גדולי ישראל ו"צריכים לדעת את האמת".
אולם בקרב החסידים יצאו בחריפות נגד העיסוק בנושא, בטענה כי אין להכניס את ראשינו במחלוקת הזו, וכן נטען כי אליאך מסלף וכותב באופן מגמתי.
בחודש אב תשס"ו פורסם מכתב של בד"צ העדה החרדית בו נכתב כי הרבה מהדברים הם מדברי המשכילים, ויש בהם הרבה סילופים.
עוד כתבו במכתב כי אין לנו לחטט בפרשה הזאת, "ופרסום הדברים בעניין הזה הוא דבר פסול וחייבים להשמיט הדברים".
לאחר פרסום דבריהם כתב רבי שמואל הלוי וואזנר כי גם הוא מסכים לדברי הבד"ץ.
רבי יעקב פרלוב פרסם מאמר בישורון בו הסתייג מהספר.
הרב דוד קמינצקי, האשים את המחבר בשטחיות ובשימוש סלקטיבי במקורות.
גם יהושע מונדשיין הראה הטיות בספרו, כך למשל בחר להשמיט את הסכמת ר' חיים מוולוז'ין לביאור של מנדלסון ושלמה דובנא.
בנו הוא אליעזר אליאך עורך "הגדת רבינו הגר"א".
דב בר בורוכוב (3 ביולי 1881 – 17 בדצמבר 1917) היה מאבות הציונות הסוציאליסטית, ממייסדי מפלגת פועלי ציון שהייתה הציר המרכזי של תנועה זו וההוגה הבולט שלה.
את תורתו ניסח במאמר "הפלטפורמה שלנו", שברבות הזמן היה מקווי היסוד של מפלגת מפא"י שצמחה מפועלי ציון, ושל מפלגות אחרות.
היה מהוגי הקמת הגדודים העבריים.
בורוכוב נולד ב-3 ביולי 1881 בעיירה היהודית זולוטונושה שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום באוקראינה).
אביו, משה אהרון, היה מורה שנמנה עם המשכילים של חיבת ציון, וביתו היה בית ועד לראשוני הבילויים ולחלוצי העלייה השנייה.
בפי משפחתו וידידיו בורוכוב כונה "בוריה".
אביו דאג שילמד יידיש שהייתה שפת הדיבור, עברית בחדר שבו למד חומש, ורוסית כדי להכשירו ללימודים בגימנסיה.
בגיל שמונה החל ללמוד תלמוד, ובהשפעת לימודי היהדות שם פעמיו אל ארץ ישראל, עד שידידי המשפחה מצאו אותו והחזירו אותו לביתו.
הקשר לארץ ישראל ליווה אותו אחר כך כל חייו.
הוא למד באוניברסיטה הרוסית בפולטבה, וכאוטודידקט רכש ידע במספר שפות וכן בפילוסופיה, בכלכלה, ובסוציולוגיה.
אף ששפת אמו הייתה רוסית, הוא הפך בבגרותו לאחד החוקרים הנודעים של יידיש.
מנעוריו תפיסת עולמו הייתה סוציאליסטית, ב-1900 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית - מפלגתו של לנין - והרצה מטעמה ביקטרינוסלב (כיום דניפרו) בחוגי פועלים ותלמידים.
אך לא השלים עם התעלמות המפלגה מהבעיה היהודית, ובסופו של דבר הוצא משורותיה בשל דעותיו הציוניות.
ב-19 באפריל 1903 פרץ הפוגרום בקישינב שהתחיל את פרעות קישינב.
בעקבותיו היגרו הוריו ואחיו של בורוכוב לניו יורק, אך הוא עצמו נשאר ברוסיה כדי להמשיך את פעילותו הפוליטית.
באוגוסט 1903 התקיים הקונגרס הציוני העולמי השישי שבו העלה הרצל לראשונה את תוכנית אוגנדה, בגלל הצורך הדחוף במקלט טריטוריאלי ליהודים.
באותה תקופה היו אגודות ציוניות שונות שכונו יחד חיבת ציון.
אחת מאגודות אלה הייתה ציוני ציון בהנהגת מנחם אוסישקין.
על אף חילוקי דעות אידאולוגיים ביניהם, הושפע בורוכוב מתמיכתו של אוסישקין בציונות המעשית והתנגד לתוכנית אוגנדה.
הוא חבר לאוסישקין ונסע בתחום המושב ובפולין כדי להתמודד עם הטריטוריאליסטים שצידדו ביישוב יהודי מחוץ לארץ ישראל.
בעקבות זאת הוא חיבר סדרת מאמרים בכותרת "לשאלת ציון וטריטוריה".
במאמרים הציג את מימוש הציונות בישראל כאידיאל המושלם, היחיד והנכסף לאומה היהודית, ואת ציון כמגלמת תחייה של תרבות ישראל, שיבה למולדת הקדומה, וגם יהודי שבע וחופשי שבטוח בחוסנו.
פעילותו הסוציאליסטית לא נעלמה מעיני האוכרנה - הבולשת הצארית, וב-18 ביולי 1904 הוא נעצר לראשונה.
ב-1905 התקיים בבזל הקונגרס הציוני העולמי השביעי, הראשון אחרי מותו של הרצל.
תוכנית אוגנדה הייתה עדיין באוויר, ומטרת התנועות הציוניות הייתה להביא לביטולה.
בקרב פועלי ציון היו פלגים שראו בתוכנית פתרון, קבוצה רעיונית שכונתה ה"ווזרוז'דנצים" (возрождение, "התחייה"), צידדה בפתרון הטריטוריאליסטי למען אוטונומיה ליהודים.
על בורוכוב הוטלה המשימה להבטיח את דבקותה של פועלי ציון בקו המדיני של אוסישקין ושל ציוני ציון, כנגד תוכנית אוגנדה.
בורוכוב השתתף בקונגרס כצירם של ציוני פולטבה.
תוכנית אוגנדה בוטלה סופית בקונגרס זה, גם לאור המסקנות של משלחת שיצאה לאזור ומצאה אותו בלתי מתאים להתיישבות.
בתום הקונגרס לא חזר בורוכוב לרוסיה אלא נסע ללימודים אקדמיים בברלין, יחד עם ליובה שאותה נשא לאישה לפני הקונגרס.
בברלין כתב את מסתו על "המומנטים המעמדיים של השאלה הלאומית", שבה טען שהבדלי האינטרסים המעמדיים בין פועלים לבורגנים, שהם בליבה של התנועה הסוציאליסטית, הם משניים בחשיבותם לעומת האינטרס הלאומי שבליבה של התנועה הציונית.
מסה זו התקבעה כאחד מנכסי צאן הברזל של הגותו.
מברלין חזר בורוכוב אל מפלגת פועלי ציון ברוסיה, שבה התחוללה מהפכת 1905. הניסיון של הסוציאליסטים והליברלים הרוסים להפיל את השלטון הצארי הפיח תקווה ביהודים, רבים מהתנועה הציונית ומחוצה לה תמכו במהפכה, ומפלגת הבונד היהודית הובילה את המהפכה בעיירות היהודיות.
מפלגת פועלי ציון תמכה במהפכה אך לא השתתפה בה בצורה פעילה.
המפלגה הייתה מפוצלת בגלל חילוקי הדעות – ה"טריטוריאליסטים" פרשו והקימו מפלגה עצמאית, וברוסיה ה"סיימיסטים" ביקשו להתארגן במסגרת המדינה הרוסית.
בורוכוב עסק בארגון השינוי המבני במפלגה, ובהכנות לוועידת-היסוד של פועלי ציון בפולטבה.
לאחר הוועידה הוא התחיל להוציא לאור את הביטאון ברוסית של פועלי ציון, 'כרוניקת הפועלים היהודית', שבו פורסמה סדרת המאמרים שלו בכותרת "הפלטפורמה שלנו", שפרשה את המשנה האידאולוגית של המפלגה.
המהפכה הביאה איתה גל של פוגרומים משום שיהודים היו שעיר לעזאזל לשני הצדדים, והיה צורך בנשק להגנה עצמית.
עוד בשנה הראשונה לקיומה של פועלי ציון היא ארגנה ביקטרינוסלב פלוגה להגנה יהודית שהתנגשה עם כנופיות פורעים.
ב-1906 חשפה בולשת האוכרנה מחסן נשק של פועלי ציון בחצר ביתו של יצחק בן-צבי, שהיה תלמידו של בורוכוב.
בן-צבי לא נמצא באותו זמן בעיר והמשטרה אסרה את הוריו, את אחיו הצעיר אהרון, ואת אחותו שולמית.
ההורים והאח נידונו לגלות בסיביר.
אחרי גילוי הנשק, ערכה האוכרנה חיפוש גם במערכת הביטאון, ועצרה את בורוכוב ואת מזכיר המערכת בוריה ("הקטן") ריאפצ'ינסקי, ביולי 1906. הם הוחזקו בכלא שישה חודשים.
בכלא בורוכוב כתב טיוטה ל"האתיקה הפרולטרית" (שלא יצאה לאור בסופו של דבר).
הוא הרבה עד כדי כך לכתוב שאצבעו נפגעה והוא נותח בכלא.
הוא הרצה לאסירים היהודים והלא-יהודים על פילוסופיה, אמונה, משה רבנו והתלמוד, על בעיות הכלכלה המדינית, וגם על ישו הנוצרי והאבנגליון.
במפלגת פועלי ציון קינן חשש שבורוכוב הכלוא צפוי לעונש כבד בדומה לבני משפחתו של בן-צבי.
בן-צבי וחברים נוספים עשו מאמץ לגייס כסף, בעיקר בארצות הברית, כדי לשחרר אותו בערבות לפני המשפט.
הסכום נאסף וליובה הגיעה אל הכלא עם הכסף כדי להוציאו.
מיד לאחר ששוחרר בערבות, עזבו בני הזוג בורוכוב בסתר את פולטבה, ונסעו עם תעודות מזויפות למינסק ומשם לווילנה.
ב-1907 נסע בורוכוב לוועידת קרקוב שהתקיימה בעיר, ומשם יצא לקונגרס הציוני השמיני בהאג.
לאחר מכן נסע לוועידת היסוד של "הברית העולמית של מפלגות פועלי ציון", שהוקמה כדי לתאם בין מפלגות פועלי ציון בעולם, והתנהלה בין 14 ל-20 באוגוסט.
מחשש למאסרו בורוכוב לא שב לרוסיה, והמפלגה הפקידה אותו על משלחתה בחו"ל וייעדה אותו לכתיבה תאורטית.
ברם המפלגה לא הצליחה לעמוד בהתחייבויות הכספיות שלה אליו, והוא ואשתו נקלעו למצוקה כלכלית.
ב-1909 הוא השתקע בווינה ושימש ראש הלשכה המרכזית של פועלי ציון שם, תפקיד שבו כיהן עד פטירתו.
הוצע שהוא יעבור לארץ ישראל, אך המפלגה בארץ נטתה להסתייג ממנו, ובורוכוב העדיף לעסוק במחקר ובכתיבה בווינה.
ב-1911 הוא התמסר למחקר של הלשון והספרות היידית.
התלהבותו למחקר היידיש הייתה גדולה, והוא ערך מסע לחקר השפה בגרמניה ובאנגליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר בורוכוב למילאנו ב-1914, אחרי שקצין המשטרה האוסטרית הבהיר לו שלא יהיה רשאי להמשיך בקשריו עם ארצות אחרות מווינה, ותיאסר עליו שליחת מכתבים ומאמרים.
בדצמבר 1914 אותה שנה הוא הגיע לניו יורק עם משפחתו.
בארצות הברית הוא התקבל תחילה בהתלהבות ושוגר למסע הסברה במדינה, אך אחרי זמן מה התגלעו חילוקי דעות בינו לבין פועלי ציון שם.
בורוכוב התייצב לצד האגודות שהיו אופוזיציה להנהגת מפלגת פועלי ציון האמריקנית, והיו קרובות יותר לגישה הסוציאליסטית של המפלגה הרוסית.
עם פרוץ מהפכת פברואר ברוסיה ב-1917 (מהפכה שקדמה למהפכת אוקטובר והסתיימה בתוך חודש כשהצאר ניקולאי השני ויתר על כס המלוכה) בורוכוב חזר לבדו לרוסיה כדי לאחד את הזרמים השונים בקרב פועלי ציון, ולעצב את דרישות היהודים לתקופה שאחרי המהפכה.
בדצמבר 1917 (חנוכה תרע"ח), במהלך מסע מטעם פועלי ציון, הוא חלה בדלקת ריאות ונפטר בן 36, הרחק ממשפחתו וממפלגתו.
בורוכוב הותיר אחריו את ליובה אשתו ואת שני ילדיו שושנה ודוד, שעלו ב-1925 לארץ ישראל המנדטורית והתגוררו בתל אביב.
בורוכוב היה תאורטיקן, והגותו השפיעה על תנועת העבודה הציונית.
תורתו, שכונתה "בורוכוביזם", התבססה על שילוב של ציונות עם סוציאליזם מרקסיסטי.
אחד הרעיונות הבסיסיים בהגותו היה "הפירמידה ההפוכה": בעם נורמלי הרוב הוא פרולטריון שעוסק במקצועות יצרניים כמו חקלאות ותעשייה ורק המיעוט הוא בורגני ועוסק בבנקאות ומסחר.
אבל אצל היהודים בגולה המצב הוא ההפוך, הרוב בורגני והמיעוט פרולטרי.
פירמידה הפוכה זו יוצרת עוינות כלפי היהודים שטומנת בחובה אסון, ומחייבת הגירה של היהודים לארץ ישראל.
הוא תמך ברעיון ההתיישבות הקואופרטיבית של פועלים בארץ ישראל, אף על פי שבכך הפועלים יהפכו ל"בעלי בתים" באופן העלול לפגוע במאבק הבין-מעמדי.
הוא הפסיק להשתמש במונח "פלשתינה" ועבר לדבר על "ארץ ישראל".
במקום להסתמך על זרם הגירה ספונטני ולא מאורגן, עבר לתמוך ב"עליה חלוצית".
הוא אף צידד בהשתלבות חוזרת של מפלגת פועלי ציון בהסתדרות הציונית, אחרי פרישת המפלגה מההסתדרות ב-1907 והקמת הברית העולמית של פועלי ציון.
הוא הכיר אף באפשרות של התבססות יהודית אוטונומית בגולה כגרסת הבונד, אחרי שעמד מקרוב על כוחם של היהודים בארצות הברית.
בורוכוב למד שהגירת היהודים לארצות הברית איננה סובלת מתחרות ודחיקה, ומכאן שלא מתרחשת ההטייה המאסיבית של נחשולי ההגירה של היהודים לארץ ישראל.
יתרה מכך – ההגירה לארצות הברית ממצה את כל פוטנציאל ההגירה היהודי, ועוד ידה נטויה.
בורוכוב ראה בארץ ישראל קרקע בתולית מבחינה מעמדית, ומקום שניתן לבנות בו חברה צודקת ושוויונית של פועלים יצרניים, לפי מודל הסוציאליזם האוטופי, מבלי לעבור את שלב המהפכה.
רעיון זה, הנקרא "סוציאליזם קונסטרוקטיבי" (סוציאליזם עם דגש על ממלכתיות), אומץ על ידי תלמידו של בורוכוב, דוד בן-גוריון.
באביב 1963 הועלו עצמותיו של בורוכוב לישראל ונטמנו ב-3 באפריל 1963 בבית הקברות כנרת שבקבוצת כנרת.
מצבת הקבר המקורית הועתקה מקייב לסמינר אפעל אשר ברמת אפעל.
אלמנתו ליובה נפטרה ב-29 באוגוסט 1976 ונקברה לצדו.
ב-1937 נוסד "ארגון בורוכוב", קבוצה של עולים מפולין להקמת מושב בעמק יזרעאל.
הם התיישבו בכפר הערבי טירה (כ-1 ק"מ מצפון לקיבוץ גזית) וישבו במקום מ-12 בדצמבר 1943 עד אוגוסט 1947.
בגבעתיים נקראו על שמו שכונת בורוכוב (שכונת הפועלים הראשונה בארץ ישראל) ובה נקראו על שמו גם הרחוב הראשי, בית הספר הראשון בעיר וקן מוותיקי הקינים בתנועת הנוער העובד.
בשכונת אחוזה בחיפה היה בית הבראה "בורוכוב" של קופת חולים כללית.
אבן הפינה למבנה הונחה בשנת 1926 במקום בו שכן בית ההבראה, הוקם בשנת 1976 המרכז הרפואי כרמל.
בקיבוץ משמר הנגב נבנה בית תרבות לזכרו.
רחובות על שם בורוכוב נמצאים בערים רבות בישראל.
, נכתב על ידי בורוכוב בעיצומו של פולמוס אוגנדה, ופורסם בירחון הציוני רוסי "יאברייסקאיה ז'יזן" בחודשים יוני-אוקטובר 1905. כתבים, כרך א', עמודים 36–39
, נכתבה על ידי בורוכוב, והייתה פריסה מפורטת של המצע הרעיוני של המפלגה, שלובן במושב התאורטי של הנהגת המפלגה במרץ 1906 בסימפרופול.
בורוכוב הקפיד על גרסתו שהפלטפורמה הייתה פועל יוצא של שיקול הדעת האידאולוגי של הצוות התאורטי המנחה שהתכנס בסימפרופול כתבים כרך א', עמודים 202, 207
, פורסם על ידי בורוכוב בעיתון 'פארווערט', גיליון 2 בווילנה ב-14 ביולי 1907 (ג' באב ה'תרס"ז), לרגל יום השנה השלישי לפטירת הרצל, ותורגם לראשונה לעברית בכתבים, כרך ב', עמודים 117–119
, פורסם בעיתון 'די ווארהייט' ("האמת") בארצות הברית ב-11 בדצמבר 1914, אחרי הידיעה על מות קאסו, שר ההשכלה של הצאר ניקולאי, בדצמבר 1914. כתבים כרך ג', עמודים 283–286
, פורסם על ידי בורוכוב בעיתון 'Die Freistatt', גיליון 9, 8 בדצמבר 1913. לפי הערת המערכת של העיתון, מאמר בורוכוב דן בהתחלותיה של תנועת הפועלים היהודית, במאבקי השכר בתחום המושב לפני מהפכת 1905, ובמאבקים הרעיוניים בקרב ציבור הפועלים היהודי.
הטבלאות הסטטיסטיות היו נוסח ראשון של בורוכוב בכתיבתו על 'ההתפתחות בכלכלית של העם היהודי', שפורסמה ב'דער אידישע קעמפער' בארצות הברית, ביוני-אוגוסט 1916
סטטיסטיקות על ההשכלה היסודית והתיכונית בפרוסיה בשנת 1906, ועל מצב הקהילה היהודית בווינה בשנת 1909, שנכתבו על ידי בורוכוב בשביל האנציקלופדיה היהודית-רוסית בעריכת יהודה לייב בנימין קצנלסון
, מתתיהו מינץ, אגרות בר בורוכוב, עמודים 434–444
מכתב זה עסק בפילולוגיה ובכתיב הפונטי של היידיש
בין תפקידיו הבולטים כיהן, מטעם מפלגת העבודה, כמזכיר המפלגה במחוז תל אביב, סגן וממלא מקום ראש עיריית תל אביב-יפו וחבר הכנסת מטעם המערך.
בן-מאיר נולד בשם דב צוּקֶר בשנת 1927 בעיירה צ'חוצ'ינק (Ciechocinek) שבפולין.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1935 ולמד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
בשנת 1946 התגייס להכשרת הפלמ"ח בכפר גלעדי, ובאותה שנה החל בפעילות בתנועה המאוחדת והיה חבר ההנהגה הארצית שלה עד 1954. מטעם התנועה היה בין מייסדי קיבוץ מעיין ברוך וחבר בו (1947–1953).
בוגר תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, בן-מאיר שימש בין השנים 1954–1962 כמנהל שירות הפרסומים במשרד ראש הממשלה.
לאחר מכן גברה פעילותו הציבורית, בהיותו מנכ"ל האגודה למלחמה בסרטן (1962–1967), מזכיר מפלגת העבודה במחוז תל אביב (1970–1976), חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות (1976–1982) ומזכיר מועצת הפועלים תל אביב-יפו (1976–1984).
בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית מטעם המערך.
כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת ה-11, בהן היה חבר ועדת העבודה והרווחה, ועדת העלייה והקליטה וועדת הפנים ואיכות הסביבה.
בכנסת ה-11 שימש גם כסגן יושב ראש הכנסת.
בשתי כהונותיו עמד בראש אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל–גרמניה.
בשנים 1981–1989 כיהן כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו ושימש בה סגן ראש העירייה (1981–1986) וממלא מקום ראש העירייה (1983–1989), לאחר שהוביל את מפלגת העבודה להצטרף לקואליציה העירונית עם ראש העירייה שלמה להט, איש הליכוד.
לאחר סיום תפקידיו בכנסת ובעירייה מונה בן-מאיר ליועצו של שר האוצר שמעון פרס.
בתפקיד זה שימש כשנה ובמסגרתו היה אחראי לקידום הקשרים הכלכליים של ישראל עם מדינות דוברות גרמנית.
לאחר מכן, משנת 1990, פנה למגזר הפרטי והיה ליועץ כלכלי לחברות גרמניות בפיתוח קשרים עסקיים עם ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית.
זכה, בין היתר, בתארים "יקיר העיר תל אביב" ו"יקיר ההסתדרות".
בן-מאיר נפטר ב-21 במרץ 2020. הותיר אחריו בת זוג ושתי בנות.
דמותה של מדינת ישראל: מדיניות חוץ ובטחון, כלכלה וחברה; שיעורים באזרחות, תל אביב: מישלב (המכון הישראלי להשכלה בכתב), תשכ"ט.
(הופיע במהדורות נוספות, בשם "ידע העם והמדינה")
ידע העם והמדינה, הוצאה חדשה מורחבת, תל אביב: מישלב – מכון ישראלי להשכלה – מפעלי תרבות וחינוך, 1984. ("פרקים באזרחות, מדיניות חוץ וביטחון, כלכלה וחברה בישראל העם היהודי בתפוצות")
משבר בחברה הישראלית; ערך: יוסף קריב, ירושלים: כרטא, 1973.
יעדים לשנות ה-80, תל אביב: מועצת פועלי תל-אביב-יפו, עיתונות ויחסי ציבור, תש"ם 1980.
לקסיקון ההסתדרות, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תש"ם 1980.
העבודה ההתנדבותית בישראל להלכה ולמעשה, ירושלים: כרטא, תשמ"ח 1988.
דב בן-מאיר (עורך ראשי), יוסי עמר (עורך אחראי ומו"ל), גדעון ביגר (עורך מדעי), מי ומה בתל אביב יפו: האנציקלופדיה של העיר העברית הראשונה, באר שבע: מי ומה – תקשורת מקומית, 1991.
דב בן מאיר (עורך), יהודה שיף (עורך אחראי), יהודה סלומון (עורך גרפי), משה מילנר (עורך תצלומים), זאב גלילי (כתיבה), יצחק רבין, תל אביב: אביבים, תשנ"ה 1994. (אלבום תצלומים עם ציטוטים מנאומיו) (הופיע בתרגום לספרדית)
מצחצחים שיניים לפרות; עורך: יוסי בן ברוך, בני ברק: אלפא תקשורת, תשנ"ט 1999. (רומן אוטוביוגרפי) (הופיע בתרגום לגרמנית)
מערכת הביטחון: תולדות, מבנה, מדיניות, תל אביב: משכל ('ישראל – עם ומדינה', 1), 2009.
גלותו וגאולתו של העם היהודי: (הישרדות, יצירה, קוממיות); עורך: אביב עקרוני, תל אביב: משכל ('ישראל: עם וארץ'), 2010.
מדיניות החוץ: תולדות, משימות, שליחות; עורך אחראי: דב איכנולד, תל אביב: משכל ('ישראל – עם ומדינה', 3), 2011.
דב בר-ניר (3 בדצמבר 1911 – 7 במאי 2000) היה פובליציסט ואיש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם בכנסת הראשונה.
נולד בשם ברנארד זילברשץ בשנת 1911 בבריסל שבבלגיה.
בנעוריו היה ממייסדי תנועת "השומר הצעיר" במדינה.
למד מדעי החברה באוניברסיטת שטרסבורג, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל, בשנת 1932.
בשנים 1932–1956 היה בר-ניר חבר קיבוץ עין החורש, והחל בפעילות ציבורית במפלגת השומר הצעיר ובליגה הסוציאליסטית ומאוחר יותר במפ"ם.
לאחר מכן, בשנים 1957–1960, היה מזכיר הברית העולמית של מפ"ם.
במהלך כהונתו בכנסת, ממנה פרש מרצונו, היה חבר ועדת הכנסת וועדת החוקה, חוק ומשפט.
היה עיתונאי במקצועו ובעל דוקטורט.
במשך שנים רבות כתב ביקורת תיאטרון והיה בעל טור פובליציסטי בעיתון על המשמר.
בשנת 1968 הצטרף לתנועה לשלום וביטחון, שהייתה תנועה פוליטית מהראשונות שקראו לנסיגה מהשטחים ולהכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני ולהקמת ישות פלסטינית עצמאית לצד ישראל.
התנועה הוקמה על ידי קבוצת מרצים באוניברסיטאות ופעילים ממפלגות השמאל ועמד בראשה פרופ' יהושע אריאלי.
זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות (פרס כבוד) בשנת 1993.
מז'בוטינסקי עד בגין - דיוקנה של תנועה (1982).
דב (בבלה) אשכול (19 ביוני 1914 – 12 במרץ 1986) היה ממייסדי מערך השלישות בצה"ל ומראשוני התיירות בגליל.
אשכול נולד בשנת 1914 בקרלסרוהה שבגרמניה בשם ברנהרד ויינטראוב, בנם השלישי של בינה וחיים ויינטראוב.
השלים את השכלתו התיכונית בעירו.
בגיל צעיר החל לפעול בתנועת הנוער הציונית "הבונים", שבה היה מדריך חבלי בין השנים 1932–1939.
בנובמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל ועברת את שמו לדב אשכול, אך היה מוכר יותר בכינוי "בבלה".
בסמוך לעלייתו עבר להתגורר בקיבוץ אילת השחר, ובשנת 1941 הצטרף לחיל הנוטרים כסרג'נט אזורי במנגנון הקבע של ארגון "ההגנה".
בשנת 1942 נישא ליהודית לבית זרנקין.
בשנת 1943 השתתף אשכול בקורס למנצחי מקהלות, לאחריו הקים מקהלות ובמשך שנים ספורות ניצח עליהן בקיבוצים שונים בגליל העליון.
בתקופת מלחמת העצמאות, שימש כסרג'נט הגפירים בגליל; הוא היה אחראי גם בפני הקצין הבריטי המופקד עליהם, וגם בפני ה"הגנה", על פעולת הגפירים בנפת תל חי.
לאחר עזיבת הבריטים את הארץ התמנה לקצין שלישות בחטיבת עודד.
במהלך שירותו בצה"ל נמנה בין מקימי הבקו"ם ושימש כקצין שלישות בגייסות השריון.
עם סיום שירותו הצבאי באפריל 1959 בדרגת סגן-אלוף, נשלח לגרמניה על ידי שר האוצר דאז לוי אשכול, ועמד בראש צוות מלווה הפיתוח (הבונדס).
בשובו לארץ, בשנת 1960, נבחר למנהל ההארחה בקיבוצו, תפקיד בו שימש עד 1980. במהלך תקופה זו, בשנת 1978, נבחר לרכז הוועדה לחיפוש מפעל ג', מפעל שיתאים בדרישות העבודה לחברי הקיבוץ המבוגרים.
בשנים 1980–1986 עמד אשכול בראש האגודה לקידום ופיתוח בגליל העליון ובגולן.
לאורך שנות פעילותו נבחר אשכול כחבר איגוד מנהלי המלון בישראל, מועדון "סקאל" ואבירי הגריל.
בנו יוחאי חזר בתשובה לאחר שירות משמעותי בחיל האוויר כטייס f16 מוצלח ומשמש כיום כראש כולל ורב קהילה ברכסים.
"איש השנה" של מועדון "סקאל" חיפה ואזור הגליל (1967).
פרס העבודה מטעם ההסתדרות על שם מרדכי נמיר (1969).
פרס קפלן מטעם משרד העבודה (1974).
עיטור המלונאות מטעם התאחדות בתי המלון בישראל (1980).
פרס "ידיד התיירות" מטעם "סקאל" הגליל טבריה (1981).
פרס "איש השנה" בתיירות מידי נשיא המדינה חיים הרצוג ושר התיירות אברהם שריר (1983).
הרב דֹב הכהן ביגון (בייגין; נולד ב-1940) הוא ראש ישיבת מכון מאיר ומדרשת מכון אורה.
נולד בחולון בשנת ת"ש (1940) להורים חילונים שעלו לישראל לפני השואה.
סבו מצד אמו, דב בער סופר, שימש כסופר סת"ם והיה חברותא של הרבי מאוסטרובצא.
הרב ביגון נוהג לספר שעלייתה של אמו לארץ התאפשרה בזכות בנו וממלא מקומו של הרבי מאוסטרובצא.
בשנת 1954 עבר כילד חוץ לקיבוץ משמר השרון.
שרת בצה"ל כקצין בנח"ל וכקצין בבה"ד 1. נלחם במלחמת ששת הימים כסגן מפקד פלוגה בחטיבת ירושלים בקרב על שחרור ירושלים.
כחובב טבע ואוהב ארץ ישראל היה מראשוני המדריכים בחברה להגנת הטבע.
בגיל 23 החליט להעמיק את ידיעותיו בתורה וביהדות.
בהשפעת הרב אהרן קלר, רבה של נהריה, החל ללמוד בישיבת כפר חסידים ומאוחר יותר בישיבת מרכז הרב בירושלים, שם למד למעלה מעשר שנים אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק וקיבל סמיכה לרבנות.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, הקים את "מכון מאיר" על שם שנפל בקרב על תעלת סואץ חודשים ספורים קודם לכן.
משמש כראש ישיבת מכון-מאיר ומדרשת מכון אורה, העוסקים בחינוך, לימוד תורה והפצת יהדות ברוחו של הרב קוק.
הוא כותב מאמרים בנושאים מגוונים, ובפרט כותב את המאמר הראשי בעלון פרשת השבוע "באהבה ובאמונה", שמוציא מכון מאיר.
בסיון ה'תשפ"ב העמיד הרב ביגון את הרב מאיר טויבר במקומו בראש המחלקה לדוברי עברית וכראש בית המדרש, וביקש שלאחר פטירתו יבחרו את ראש המכון תחתיו הרבנים: חיים דרוקמן, שלמה אבינר, צבי טאו ויעקב אריאל.
בשנת ה'תשע"ד (2014) זכה באות יקיר ירושלים.
הרב ביגון היה נשוי לנאוה עד לפטירתה בשנת תשפ"ב (2022).
בנו אריאל נפטר ממחלה בשנת תשס"ד (2004).
רבי דב בער פרידמן מליאובה (כונה: בערניו, שמו ברומניה: Dov Beer Friedman 1822–1877, י"ג בכסלו תרל"ו) היה בנו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
כיהן כאדמו"ר בהושי, בסקולען וב, ופרישתו מתפקיד זה בשנותיו האחרונות והאירועים שנלוו אליה עוררו סערה בקרב התנועה החסידית.
דב בער היה בנו השלישי של האדמו"ר המפורסם ישראל פרידמן מרוז'ין.
נישא לשיינדל, בתו של האדמו"ר מרדכי מצ'רנוביל.
ב-1851, לאחר פטירת אביו, נדד אל דרום נסיכות מולדובה והחל לכהן כאדמו"ר בעיר הושי (חוש - Huşi, כיום – עיר קטנה ברומניה) בשנת תרי"א (1851).
בשל רדיפות מצד צעירים אנטישמים עבר לעיירה סקולען (Sculeni) שבה חיו באותה עת כ-850 יהודים בלבד, ואחר כך עבר לעיר ליאובה (Leova) שהייתה אז תחת שלטון רומני.
באסרו חג פסח ה'תרכ"ז (1867) חזר לתקופה מסוימת להושי עקב מגפת כולרה שפרצה בליאובה.
דב בער היה אדם משכיל ואמרותיו, שכונסו בספרי חסידות בית רוז'ין, מסמנות נטייה לעסוק במחקר.
הוא נטה להתבודדות, ולא ראה עצמו ראוי ומוכשר לערוך "שולחנות" ולהיפגש עם חסידיו.
הוא לא אהב את האדמו"רות, ורצה לברוח ממנה אף על פי שהיו לו מעריצים רבים.
הוא עסק בדברי תורה והיה דרשן מצוין ובעל כושר רטורי אך לא הייתה לו סבלנות לפניות מצד אנשים שבאו אליו בענייני משפחה ופרנסה והתחנן לפניהם שירפו ממנו.
בשנים 1866–1869 עבר משבר, שהוא הסביר אחר כך כהשפעת מותו של אחיו רבי נחום משטפנשט, התרחק מהחסידים ואף החל לפקפק בתפקידו כאדמו"ר.
בתקופה זו החלו להסתמן אצל דב בער סימני דיכאון קלים.
הוא ניהל שיחות תאולוגיות עם פקיד הדואר המקומי שהיה נוצרי, מהן נהנה בעיקר על רקע העובדה שהחסידים שהיו נוהרים אליו מכפרי הסביבה, כמעט ולא נתנו את דעתם לעניינים שברוח.
המשבר הגיע לשיאו כאשר סירב ללכת לקלויז שלו בליל יום הכיפורים ה'תרכ"ט לתפילת "כל נדרי", ולומר דברי-תורה למאות החסידים שחיכו לבואו.
אשתו משכה אותו בכוח לבית התפילה, ובשעת המאבק עִמו נקרעה טליתו, וייתכן שאמר משהו בסגנון "האם תניחו לי רק אם אתנצר?".
הדבר גרם לאשתו שיינדל לחשוש שמא הולך בעלה להמיר את דתו, והיא שיגרה הזמנה דחופה לאחיה, אדמו"רי חסידות צ'רנוביל, שהזדרזו ובאו לליאובה.
האחים לקחו אותו בכפייה והעבירו אותו לבית אחיו רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
שם ביחד עם האח רבי דוד משה מצ'ורטקוב הם ניסו לגרום לו לחזור בו ממעשיו, אך דב בער התנגד והתרגז עליהם.
מהר מאוד התפשטה השמועה על הרהורי הכפירה שלו ואף טענו שהוא כבר התנצר בפועל.
המשכילים המקומיים שמעו על האדמו"ר הנוטה להשכלה, והצליחו להביא להתערבותו של התובע הממשלתי האוסטרי, שהורה על ביקור בחצר החסידית.
בביקור אמר דב בער שהוא אינו רוצה להישאר, ומעדיף לצאת עם המשכילים.
הוא עבר לגור בצ'רנוביץ הסמוכה, בירת בוקובינה, בביתו של סגן ראש הקהילה, עורך הדין יהודה לייב רייטמן, שהיה בית שלא שמר מצוות כלל.
ואם אמנם אין לאל ידי לבער את הקוצים מכרם בית ישראל לטהר את אמונתנו מהבלי המנהגים אשר אין להם עיקר בתורת אלהים, רק עלו עם בני עמנו מבבל ושאר הגוים אשר התערבו בהם...
הלא טוב לי כי אעבוד את אלהי אמת, על כן לא אירא מרבבות פתאים אשר כהמות ימים יהמיון ולא אערוץ מהמון רבה אשר בחשיכה יתהלכון"בסופו של דבר הצליחו לשכנעו לחזור לגור בחצרו של אחיו מסדיגורה, והוא התקבל בשמחה רבה על ידי החסידים, שגדוליהם נהרו לשולחן שערך בשבת הראשונה לשובו.
אחרי שובו פרסם בז' תמוז "קול קורא" שבו הכריז שכל מה שעשה היה "לא בדעה שלימה", וכי הוא נאמן ליהדות ולמורשת אבותיו ומצטער על חילול השם שגרם:"הן יד ה' הייתה בי...
סבוני בלהות גם סבבוני ולא האמנתי בחיי.
פחד פחדתי ויאתני כי נלקח מאיתנו אחי הקדוש משטיפינעשט...
לא ברוח נכון ודעת שלם עשיתי את כל המעשים אשר לא יעשו גם עריכת מכתב העמל לא מלבי...
כי אם רוח מאת ה' אשר בעתתני...
עיני עיני יורדה מים על כבוד שמו יתברך המחולל מפשעינו...
הוא היודע תעלומות לבי כי לא במרד ולא במעל מריתי דברו..."משלב זה לא קיבל יותר חסידים וחי בבית אחיו עד פטירתו כעבור שש שנים.
פרשת חייו של רבי דוב בער הביאה להתעניינות רבה, שחרגה אל מחוץ לגבולות החסידות.
יצחק רפאל, בספרו "על חסידים וחסידות", מאריך בפרשה זו ומביא שמועות שהתהלכו בין הנוצרים, לפיהן עומד ישו להתגלות שוב בשנה זו, והיו מהם שסברו שהתגלות זו תהיה בהמרת דתו של רבי דב בער.
השמועות על התנצרותו, ואחר כך יציאתו מחצר סדיגורה לגור עם המשכילים ובמיוחד כתיבת המכתב, עוררו סערה גדולה בעולם החסידי ועניין ער בכל יהדות מזרח אירופה.
רבי חיים מצאנז תקף אותו בחריפות, ואף טען כי מה שיצא מן הכלל ללמד על הכלל כולו יצא, וכל אחיו האדמו"רים הם כופרים כמותו ויש להחרימם.
מתוך חסידות צאנז יצאו מכתבים וספרים רבים שתוקפים את אדמורי וחסידי רוז'ין כולם, והתפתחה מחלוקת עזה בין החצרות הידועה כמחלוקת צאנז-סדיגורה.
בשנת תרפ"ו כתב הרב מתתיהו יחזקאל גוטמן, רבה של ליאובה, את החוברת הביוגרפית "רבי דוב מליאובה: חייו, אישיותו ותורתו", שיורדת גם לניתוח קווי הדמיון שבין רבי דב בער לבין רבי נחמן מברסלב.
בעותק שנמצא בספרייה הלאומית הועתק בכתב יד המחבר, מכתב שקיבל מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובה התייחסות לדמותו של רבי דוב בער:"יפה מאד הסביר את נבכי הנפש של איש הרוח הזה שסבל משקרים רוחניים בימי חייו.
והקוים האציליים של הנשמה היפה הזאת בולטים בחיבורו באופן של אמנות חתומה בחותם אמת.
יישר כחו ויהי נועם ד' עמו."דברי תורתו הודפסו בסדרת הספרים "נר ישראל".
הרב דב בער אליעזרוב (ח' בטבת תרס"ח, 13 בדצמבר 1907 – י"ח באב תשנ"ז, 21 באוגוסט 1997) היה רב מחנה המעצר בלטרון בתקופת המנדט הבריטי, רבה של שכונת קטמון בירושלים, חבר בבית דין רבני חב"ד.
וראש הכולל של ישיבת כרם ביבנה.
משפחתו הייתה מצאצאי הרבנית מנוחה רחל סלונים והשתייכה לחסידות חב"ד, חלק מקהילת חב"ד בחברון.
בצעירותו למד והתחנך אצל סבו, הרב שלמה יהודה לייב אליעזרוב, רב היישוב היהודי בחברון ומחבר הספר "שאילת שלמה".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ירדה משפחתו למצרים ולאחריה שבה לארץ ישראל והתיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים.
למד בתלמוד תורה עץ חיים אצל המלמדים המפורסמים הרב אליהו יוסף שמואל בסן, הרב חיים מן והרב אברהם חיים הקלמן.
ידידו מאותם ימים היה הרב שלמה זלמן אוירבך שלמד גם הוא באותה כיתה.
בהמשך למד בישיבת עץ חיים אצל הרב שמואל גדליה ניימן והרב איסר זלמן מלצר, וקיבל סמיכה לרבנות מהרב מלצר, הרב קוק והרב שמשון אהרן פולונסקי, אצלו שימש רבות בהוראה.
הוא החל למסור שיעורים ולפרסם מאמרים, בין היתר בכתב העת "כרם ציון" שעסק במצוות התלויות בארץ.
לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת תורת אמת וראש ישיבת ראדזין בירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי מונה על פי עצתו של הרב הראשי בן-ציון מאיר חי עוזיאל לרב מחנה המעצר בלטרון והיה אחראי לצורכי הדת של העצירים היהודים.
במסגרת תפקידו שהה במשך כל השבתות במחנה המעצר.
את פעילותו בשנים הללו תיאר בהרחבה בפתח ספרו "שאלי ציון" העוסק בשאלות שונות שהתעוררו בתקופה זו.
במלחמת העצמאות נהרס ביתו בשכונת מאה שערים בעקבות ההפגזות והוא עבר יחד עם משפחתו לשכונת קטמון בה שהו באותה עת פליטי העיר העתיקה שקיבלו אותו כרבם.
מאז ועד לפטירתו שימש כרב השכונה.
במקביל שימש כראש הכולל של ישיבת כרם ביבנה.
החל משנת תשי"ז (1957) שימש כמרכז הוועדה לבחינת רבנים של הרבנות הראשית.
נפטר בי"ח באב תשנ"ז (1997) ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
על מצבתו נכתב "היה רב מבקר במחנה העצורים בלטרון".
בנו, הרב יעקב אליעזרוב, מכהן כראש אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים.
חתנו הוא פרופ' מרדכי כסלו.
מורה בהלכה - הלכות נדה ומקוואות
דבר ציון - פירושים וביאורים על התורה ועל המועדים
הרב דב בער הכהן קוק (9 בדצמבר 1871 – 6 במרץ 1950) היה רבה הראשון של עפולה וראש מכון הרי פישל, אחיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל.