tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקו השני של הספר נקרא "עבודת אלוהים חבד"ית" והוא דן בעבודת הנפש, בתורת הנפש בעבודה בביטול, בתורת ההיפוך, בעבודה בהתפעלות ובעבודה בתורה ובמצוות.
הספר עוסק בפיתוח החסידי של התורה הקבלית ומתמקד בחיבוריהם של הרב אהרן מסטרשלה, תלמידו של מייסד חב"ד, ושל רבי דב בר, המכונה "אדמו"ר האמצעי", בנו של הרב שניאור זלמן מלאדי.
תורת אחדות ההפכים: התיאוסופיה המיסטית של חב"ד – בספרה זה שיצא לאור בשנת 1992 במוסד ביאליק, ניסתה אליאור להסביר מהו המפתח העקרוני שמאחד את הספרייה החב"דית שנוצרה בשלהי המאה השמונה-עשרה ובשליש הראשון של המאה התשע-עשרה.
הספר עוסק בצביון הרוחני של חב"ד והטענה היסודית היא שבכל דבר יש מימד גלוי ומימד נעלם ובכל דבר ישנו דבר והיפוכו.
המאבק המתחולל בין שתי הנפשות בקרבו של כל אדם מגלם את המתח הדיאלקטי, בין הרוחני לבין הגשמי בהוויה כולה ובמקורה האלוהי: הרוחני הוא תנאי חיותו של הגשמי והגשמי הוא תנאי גילויו של הרוחני.
הרוחני שואף לחזור למקורו הנעלם והגשמי שואף להתגשם במציאות המוחשית, עבודת השם הנוטה לרצון הראשון מכונה ביטול היש ודבקות ואילו עבודת השם הנוטה לרצון השני מכונה העבודה בתורה ומצוות.
חירות על הלוחות, המחשבה החסידית, מקורותיה המיסטיים ויסודותיה הקבליים – ספרה השלישי על החסידות ראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1999. הספר עוסק בחידוש הגלום ביצירה החסידית והוא מנסה לבאר את המהות המיסטית של המחשבה החסידית ולהסביר את היחס בינה לבין המקורות הקבליים שלה.
בספר זה מציגה אליאור את מושגי היסוד של החסידות, את משמעותם המיסטית ומקורותיהם בספרות הקבלה, ואת העובדה שהחסידות הייתה תנועת התעוררות דתית שהעלתה וגיבשה מוסדות חברתיים חדשים.
בחסידות נוצר טיפוס חדש של הנהגה שקוראים לו הנהגה כריזמטית, שאינה ממונה כמו ההנהגה הרבנית היהודית הקלאסית, אלא מבוססת על התאגדות וולונטרית של ציבור הבוחר לו למנהיג אדם בעל שאר רוח המגלם קשר בלתי אמצעי עם עולמות עליונים, פועל בכוחה של השראה אלוהית ואינו כפוף למוסדות הקהילה.
הספר מרחיב את הדיון בתפישת הלשון החסידית, שהיא החידוש הגדול לדעת אליאור, הספר תורגם לאנגלית בשם The Mystical Origins of Hasidism וכן תורגם לפולנית ולספרדית.
מקדש ומרכבה, כוהנים ומלאכים, היכל והיכלות במיסטיקה היהודית הקדומה – בספרה זה מתחקה אליאור אחר מקורות תורת הסוד היהודית ששורשיה בתקופת בית שני במגילות מדבר יהודה.
אליאור סבורה כי חקר המיסטיקה היהודית הקדומה, שאביו מולידו היה גרשם שלום, התנהל עד כה בנפרד מהמציאות ההיסטורית של עם ישראל שעל רקעה נכתב.
ספרות ההיכלות ומסורת המרכבה: תורת הסוד הקדומה ומקורותיה – ספר זה, שראה אור ב-2004, מבוסס על קובץ המחקרים שפרסמה אליאור על ספרות ההיכלות וספרות המרכבה.
הספר עוסק בלוח היהודי ובזמן המיסטי, בלוח השמש ובלוח הירח, במסורת חנוך ובייחודה של התופעה הדתית בספרות ההיכלות ובזיקה של ספרות ההיכלות למקדש.
הספר כולל טקסטים רבים מספרות ההיכלות.
זיכרון ונשייה – סודן של מגילות מדבר יהודה – ספר זה, שראה אור בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד בשנת 2009, עוסק במגילות מדבר יהודה ובניתוח נושאים מרכזיים הנידונים בהן.
ביסודו הטענה ששרידי 930 המגילות שנמצאו במערות קומראן והגיעו לידינו בשלמותן או בחלקן, שייכים לספרייה של הכוהנים בני צדוק שאבדה, עקב מאבקים בינם לבין הכוהנים בני חשמונאי במאה השנייה לפני הספירה, ובין הצדוקים לפרושים במאה הראשונה לפני הספירה.
הספר בוחן את טיבו של המאבק בין "הכוהנים הלויים בני צדוק", נושאי הזיכרון ההיסטורי השונה מזה המוכר לנו מנוסח המסורה וממסורת חכמים, לבין כוהני בית חשמונאי.
הוא מסביר מדוע ספרייתם של בני צדוק, שומרי התורה שבכתב, הפכה בחלקה, בידי חכמי התורה שבעל פה, לספרים חיצוניים אסורים בקריאה, ומדוע היא נדחקה מן הזיכרון ונשכחה כליל, עד שנמצאה באקראי בשנים 1947–1956. במרכז הדיון עומד המאבק בין מסורות חלופיות ובין זיכרונות היסטוריים שונים בשלהי העת העתיקה.
ישראל בעל שם טוב ובני דורו – מקובלים, שבתאים, חסידים ומתנגדים – זה ספר בן שני כרכים, שראה אור בהוצאת כרמל בירושלים, תשע"ד.
הספר דן בגלגוליה של המחשבה הקבלית במציאות היסטורית מורכבת באימפריה העות'מאנית ובממלכת פולין-ליטא, בין פרעות חמלניצקי בשנת 1648, לבין חלוקות פולין בסוף המאה הי"ח.
סבתא לא ידעה קרוא וכתוב: על הלימוד ועל הבורות, על השעבוד ועל החירות, ירושלים הוצאת כרמל תשע"ח – הספר דן בהשפעתו המכרעת של הסדר הפטריארכלי, מאז העת העתיקה עד המאה ה־20, על מציאות חייהן של נשים שונות בתרבויות ובדתות שונות.
לדברי המחברת, במסגרת סדר זה ראה העולם היהודי את האישה כחוטאת ונאשמת, כמקוללת וכנענשת על חטא גן עדן, וכן השפיע השפעה מכרעת על העולם הנוצרי ועל העולם המוסלמי.
הספר מתמקד בנשים בדתות ובתרבויות שונות, מהעת העתיקה, שבה נחשבו כרכוש אבותיהן ובעליהן, נאסר עליהן ללמוד, לנהל את חייהן ברשות עצמן ולרשת את חלקן ברכוש משפחתן והן הקדישו את כל חייהן לשירות הבעל והמשפחה.
הדיון עוסק במשמעות העובדה שאין בספרייה בת מאה אלף הספרים של העם היהודי, בין ראשית הדפוס ועד סוף המאה ה־19, אף חיבור של אשה יהודייה בדפוס או בכתב יד בשפה העברית, שזכה להכרה והוקרה בימי חייה.
המחברת דנה בצידוקים שהושמעו למצב זה בעם ישראל ובאומות העולם.
תהום אל תהום קורא: רשימות ומאמרים על ספרים וסיפורים, על סופרות ועל סופרים (עריכה: עופר חן), הוצאת עמדה תשפ"ה - הספר מקבץ רשימות ומאסות ספרותיות פרי עטה של רחל אליאור.
באסופה נכללים מיצירותיה שנכתבו לאורך שלושה עשורים על יוצרים ויוצרות שעיצבו את דמותה של התרבות היהודית והעברית בזמננו - בהם ש"י עגנון, ברונו שולץ, עמליה כהנא-כרמון, דליה רביקוביץ, מאיר שלו, חיים באר, חיים גורי, עמוס עוז, אסף ענברי וזאב רז.
לצד חשיפת התשתית הרגשית והאישית של היוצר, היא נקשרת במאמרים גם להשפעות סביבתו התרבותית, החברתית וההיסטורית.
פניה השונות של החירות: עיונים במיסטיקה יהודית – אליאור דנה בשאלה מהי מיסטיקה יהודית, מה הופך אדם למיסטיקן, מהם גבולות הספרייה המיסטית היהודית ומה ההבדל בין השפה המיסטית לשפה המאגית.
בסוף מונוגרפיה זו יש ביבליוגרפיה ובה כל המיסטיקנים שנזכרו במאמר, החל מהספרות שנמצאה במדבר יהודה, עבור בספרות הפסוידואפיגרפית (הספרים החיצוניים) וספרות ההיכלות, וכלה בספרות הקבלית ובספרות החסידית.
כל אחד מהמיסטיקנים הספרותיים וההיסטוריים מתואר בקצרה.
לאחר מכן מובא תיאור ביבליוגרפי של הטקסטים המיסטיים שנידונו במאמר.
'נוכחות נפקדות', 'טבע דומם', ו'עלמה יפה שאין לה עיניים' – זהו מאמר שראה אור בתש"ס בכתב העת אלפיים וכותרת המשנה שלו היא: לשאלת נוכחותן והעדרן של נשים בלשון הקודש, בדת היהודית ובמציאות הישראלית.
במאמר ניסתה אליאור להסביר מדוע בספרייה היהודית אין אף ספר שכתבה אישה בשפה העברית מדבורה הנביאה עד דבורה בארון, כך שלמעשה הספרייה של עם הספר היא הספרייה של מחציתו.
בכל מאה אלף הכותרים של הספרות העברית עד המאה ה-19 המצויים בבית הספרים הלאומי, אין אף ספר שכתבה אישה, בעברית או בארמית, למעט יוצא דופן אחד, ספר השירים "עוגב רחל", שכתבה רחל מורפורגו במאה התשע-עשרה באיטליה.
נתן אדלר והעדה החסידית בפרנקפורט: הזיקה בין חבורות חסידיות במזרח אירופה ובמרכזה במאה היח' – אליאור כתבה מאמר על רבי נתן אדלר, שהיה מקובל נודע וכיהן כרב בפרנקפורט ונודע כרבו הנערץ של החתם סופר.
המאמר בא לעשות צדק לאדם שנרדף כשבתאי, אף על פי שלא היה שבתאי.
המאמר מברר בהרחבה את טעמי הרדיפות של החסידים שנחשדו כשבתאים על לא עוול בכפם ומבאר את מקורותיהן הקבליים של ההנהגות החסידיות.
ר' יוסף קארו ור' ישראל בעל שם טוב: מטמורפוזה מיסטית, השראה קבלית והפנמה רוחנית – במאמר זה בוחנת אליאור את זהותו המיסטית של רבי יוסף קארו בעל שולחן ערוך ומעלה לראשונה את הסברה כי הייתה לו השפעה עצומה על הבעש"ט מייסד החסידות.
תמורות במחשבה הדתית בחסידות פולין: בין" יראה" ו"אהבה" ל"עומק" ו"גוון" – המאמר עוסק בהוגיה החשובים של חסידות פולין: ר' יעקב יצחק החוזה מלובלין, מייסד חסידות פולין כתנועה רחבה, ר' מנחם מנדל מקוצק המורה החסידי המסתגף ור' מרדכי יוסף ליינר מאיזביצה שהוא מייסד החסידות האנרכיסטית הקיצונית.
"היכלות זוטרתי" הוא שמו של טקסט מיסטי שירי שאליאור ההדירה בשנת 1982. הטקסט שייך לספרות ההיכלות והמרכבה, ספרות שנכתבה בתקופת המשנה והתלמוד בעברית קולחת ויפה.
לא ברור מי הם המחברים, אך כותביו של המכלול הידוע כספרות ההיכלות מייחסים את חיבוריהם לרבי עקיבא ורבי ישמעאל, ולא ברור האם אלו רבי עקיבא ורבי ישמעאל הידועים או אחרים, אך ברור שהספרות מייחסת עצמה לשירת הקודש ולתפילת הקדושה.
תורת האלוהות בדור השני של חסידות חב"ד, ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב 1982
תורת אחדות ההפכים: התיאוסופיה המיסטית של חב"ד, ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"ג 1992
חירות על הלוחות – המחשבה החסידית, מקורותיה המיסטיים ויסודותיה הקבליים, אוניברסיטה משודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1999
מקדש ומרכבה כוהנים ומלאכים היכל והיכלות במיסטיקה היהודית הקדומה.
ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ג 2002
ספרות ההיכלות ומסורת המרכבה – תורת הסוד הקדומה ומקורותיה.
זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, תל אביב וירושלים, 2009
ישראל בעל שם טוב ובני דורו – מקובלים, שבתאים, חסידים ומתנגדים, א-ב, הוצאת כרמל, תשע"ד 2014
סבתא לא ידעה קרוא וכתוב: על הלימוד ועל הבּוּרוּת, על השעבוד ועל החירות, ירושלים הוצאת כרמל, 2018
שירת הקודש בספרות ההיכלות והמרכבה, הוצאת בלימה, 2024.
תהום אל תהום קורא: רשימות ומאמרים על ספרים וסיפורים, על סופרות ועל סופרים (עריכה: עופר חן), הוצאת עמדה, 2025.
היכלות זוטרתי: כתב יד קדום מתקופת התלמוד והמשנה, מהדורה מדעית, ירושלים, האוניברסיטה העברית, הוצאה לאור ע"ש מאגנס, 1982
גליא רזא: כתב-יד קבלי מן המאה השש עשרה.
דברי האדון, מהדורת ביניים, ספרו של יעקב פרנק שתרגמה מפולנית לעברית פניה שלום
קבלת האר"י: דברי הכנס הבינלאומי הרביעי לחקר תולדות המיסטיקה היהודית לזכר גרשם שלום, עורכים: רחל אליאור, יהודה ליבס.
צדיקים ואנשי מעשה: מחקרים בחסידות פולין.
עורכים רחל אליאור, ישראל ברטל, חנא שמרוק.
קולות רבים: ספר הזיכרון לרבקה ש"ץ-אופנהיימר.
עורכים רחל אליאור ויוסף דן, ירושלים, תשנ"ו 1996.
החלום ושברו - התנועה השבתאית ושלוחותיה: משיחיות, שבתאות ופרנקיזם, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרכים ט"ו-י"ז, ירושלים, האוניברסיטה העברית, 2001
על בריאה ועל יצירה במחשבה היהודית – ספר היובל לכבודו של יוסף דן במלאת לו שבעים שנה, עם פטר שפר, טיבינגן: מוהר זיבק, 2005.
גן בעדן מקדם: מסורות גן עדן בישראל ובעמים, סכוליון-מרכז למחקר רב תחומי בלימודי היהדות, האוניברסיטה העברית ירושלים, הוצאת מאגנס תש"ע
דברים חדשים עתיקים: מיתוס, מיסטיקה ופולמוס, פילוסופיה והלכה, אמונה וריטואל במחשבה היהודית לדורותיה, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כ"ב-כ"ג, החוג למחשבת ישראל, המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשע"א
כחלום יעוף וכדיבוק יאחז: על חלומות ודיבוקים בישראל ובעמים, עם יורם בילו, יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, סכוליון-מרכז למחקר רב תחומי בלימודי היהדות, האוניברסיטה העברית ירושלים: מאגנס תשע"ג
דוד תמר, מהדורה ביקורתית של גליא רזא, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, ב', תשמ"ג 1983
פטר שפר, מהדורה ביקורתית של היכלות זוטרתי, תרביץ, נ"ד, א', תשמ"ה 1985
חמוטל בר יוסף, חזון המרכבה של יחזקאל: על ספרה של רחל אליאור, מקדש ומרכבה, כוהנים ומלאכים היכל והיכלות במיסטיקה היהודית הקדומה, הארץ ספרים, 11 ביוני 2003
חננאל מאק, כתיבת זכר ונקבה, על ספרה של רחל אליאור, "מקדש ומרכבה – כוהנים ומלאכים, היכל והיכלות במיסטיקה היהודית הקדומה", (תשס"ג), דימוי, 25, תשס"ה 2005
דבורה דימנט, רחל אליאור, "מקדש ומרכבה, כוהנים ומלאכים, היכל והיכלות במיסטיקה היהודית הקדומה", (תשס"ג), ציון, ע"א, ד', 2006
רחל בן ארי (בר רב האי) (נולדה ב-24 במרץ 1957) היא עורכת דין ישראלית, בין השנים 2008 ל-2014 כיהנה כנציגת לשכת עורכי הדין בוועדה לבחירת שופטים.
בין השנים 2002 ל-2011 כיהנה כראש ועד מחוז חיפה של לשכת עורכי הדין בישראל.
בן ארי היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
בן ארי, ילידת חיפה, היא דור שלישי למשפחת משפטנים ופעילי ציבור חיפאית.
סבה, עוה"ד דוד בר-רב-האי, היה חבר כנסת מטעם מפא"י מהכנסת הראשונה ועד הכנסת החמישית.
סבא מצד אמה, צבי בוטקובסקי, היה ממייסדי חדרה ופעיל במוסדות היישוב.
אביה עוה"ד מאיר בר רב האי היה שנים רבות חבר מועצת העיר חיפה.
אחד השותפים במשרד בר רב האי היה תיאודור אור, שלימים התמנה לשופט בבית המשפט העליון.
בן ארי סיימה את בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1975 והיא בוגרת הפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיה התמחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופט מרדכי בן דרור, ועם תום התמחותה חזרה לעיר חיפה והצטרפה למשרד עורכי הדין המשפחתי.
בשנת 1998 הקימה משרד משלה, ביחד עם עורך הדין אדם פיש.
בשנת 2002 נבחרה לראשונה לראשות ועד מחוז חיפה של לשכת עורכי-הדין, ובשנת 2007 שבה ונבחרה לתפקיד זה ברוב גדול.
משרד רחל בן ארי, אדם פיש ושות', שהיא עומדת בראשו, אותו הקימה לצד עו"ד אדם פיש, הוא אחד הגדולים בעיר חיפה.
המשרד מתמחה בתחומי משפט שונים, משפט מנהלי, דיני תכנון ובנייה, דיני עבודה, משפט מסחרי, ליטיגציה ועוד.
המשרד משמש כיועץ משפטי למרבית מוסדות החינוך הגדולים בארץ, ובין היתר מייצג במשך עשרות רבות של שנים, ועד עצם היום הזה, את הטכניון, האוניברסיטה הפתוחה, המכללה האקדמית תל-חי ועוד.
בן ארי היא פעילת ציבור מזה שנים רבות, אף עוד קודם לתפקידה הנוכחי בלשכת עורכי-הדין.
היא נמנית עם מייסדי מרכז השופט חיים כהן, בעבר עמדה בראש סניף חיפה של האגודה לזכויות האזרח ומשרדה מספק באופן שוטף שירותי פרו בונו (ללא תשלום) בתיקים עקרוניים.
בדצמבר 2008 נבחרה על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי-הדין לכהן בוועדה למינוי שופטים.
בשנת 2011, מונתה בן ארי פעם נוספת לנציגת לשכת עורכי הדין לוועדה, וזאת תוך כדי סערה ציבורית רחבה בקשר לוועדה זו, ובצד ניסיון של ח"כים להשפיע ולקבוע מי יהיו נציגי לשכת עורכי הדין בוועדה.
רחל דולב (נולדה ב-9 במרץ 1952) היא משפטנית, כיהנה כסניגורית הצבאית הראשית בצה"ל וכן כצנזורית הצבאית הראשית בשנים 2000–2004. השתחררה מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
דולב היא בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
משנת 2006 היא בעלת משרד עורכי דין בתחומי המשפט המנהלי והציבורי.
ב-2011 מונתה לדירקטורית בתעשייה האווירית.
דולב מילאה שורה של תפקידים בפרקליטות הצבאית בהם סניגורית של פיקוד המרכז וחיל האוויר, פרקליטת פיקוד המרכז ויועצת משפטית לאלוף הפיקוד, ראש המחלקה המשפטית בנציבות קבילות החיילים וסניגורית צבאית ראשית, תפקיד בו כיהנה בשתי קדנציות.
בשנת 2000 מונתה לצנזורית הצבאית הראשית במקומו של תת-אלוף יצחק שני.
היא כיהנה בתפקיד במהלך מלחמת עיראק.
דולב הנהיגה רפורמות בצנזורה שכללו את הפסקת בדיקת דואר חיילים לצורכי צנזורה ואת הפסקת האזנות הסתר לשיחות בינלאומיות שיצאו מישראל, אשר נועדו לפקח על המידע המועבר על ידי הכתבים הזרים שדיווחו מישראל, אף שבפועל בוצעו לכל שיחות הטלפון הבינלאומיות שיצאו מישראל.
בשנת 2004 פרשה דולב מצה"ל ובמקומה מונתה לתפקיד הצנזורית הצבאית הראשית אלוף-משנה מירי רגב.
בשנת 2006 הצטרפה דולב למפלגת מרצ התמודדה על מקום ברשימת המפלגה בראשותו של הדוקטור יוסי ביילין לכנסת.
לאחר השלב הראשון בו בחרו חברי ועידת המפלגה את 21 נציגהם לכנסת לבין שלב דירוג הנציגים הנבחרים, פרשה דולב מהתמודדות והעניקה את תמיכתה לחברת הכנסת לשעבר הד"ר צביה גרינפלד.
בשלב מאוחר יותר של אתה מערכת בחירות, בעודה חברת מפלגת מרצ, הודיעה דולב על תמיכתה באהוד ברק לראשות מפלגת העבודה והממשלה.
ברק הפסיד כבר בבחירות המקדימות בעבודה לעמיר פרץ.
כיום דולב חברה בתנועת "מפקדים למען ביטחון ישראל", תנועה לא מפלגתית שמקדמת שתי מדינות למען עתיד ביטחון ישראל
רחל ביהם (1924, זדונסקה וולה – 1944, אושוויץ) הייתה פעילת מחתרת בגטו לודז'.
ביהם נולדה בעיירה זדונסקה וולה כ-50 ק"מ מלודז'.
לגטו לודז' נשלחה בקיץ של שנת 1942 עם אחיה ואחותה.
בגטו הייתה חברה באיחוד תנועות הנוער הציוניות "חזית דור בני המדבר", ובמסגרת זו הייתה אחראית על שכבת הנערות.
ב-2 באוגוסט 1944 החל השלב האחרון בחיסול גטו לודז'.
היהודים לא ידעו לאן מגרשים אותם וחשדו בגרמנים שניסו לשכנע שזה מעבר למקום עבודה חדש.
ב-16 באוגוסט 1944 רחל ומשפחה נשלחו לעלות לרכבת והיא התנדבה לתעד את מסלול הנסיעה, ולהחביא את הפתק בקרון, מתוך מטרה שכאשר יחזרו הקרונות לגטו להטענת קבוצה נוספת של יהודים, יגיעו חבריה אל הפתק וידעו מהו היעד.
לצערה וצערם לא אמר להם השם אושוויץ דבר ולכן לא ידעו להיכן מובילים אותם.
סיפורה מתועד בשיר שחיבר חיים גורי, "רָחֵל ביהם מִלּוֹדְז'", על פזמונו החוזר:
רחל גור היא נוירולוגית, פסיכיאטרית ופסיכולוגית יהודיה אמריקאית ממוצא ישראלי, שנודעה במחקריה בתחום מדעי המוח ובחקר הסכיזופרניה.
מכהנת כפרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה.
חלק ממחקריה ביצעה בשיתוף פעולה עם בעלה, הפסיכולוג ראובן גור.
לאחר לימודי תיכון שירתה בצה"ל, כולל בתקופת מלחמת ששת הימים.
בתום השרות הצבאי, בשנת 1968, נרשמה ללימודי ערבית והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל החלה להתעניין במדעי ההתנהגות ובמיוחד בנושא הבסיס הביולוגי להתנהגות בני אדם.
בתקופה זו הכירה את ראובן גור, ולאחר שהוא סיים את התואר הראשון בפסיכולוגיה בירושלים, השניים נישאו ב-1970 ונסעו לארצות הברית להמשך לימודיהם.
בני הזוג למדו תחילה באוניברסיטת המדינה של מישיגן, בה רחל גור סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה בשנת 1971. כעבור שנה סיימה גם תואר שני.
אחרי שהות באוניברסיטת סטנפורד להתמחות טרום-דוקטורט, בני הזוג גור חזרו למישיגן, שם רחל סיימה את התואר דוקטור בפסיכולוגיה בשנת 1974.
באותה שנה רחל וראובן גור בחרו במחלקת פסיכיאטריה של בית החולים הכללי האוניברסיטאי בפילדלפיה, המסונף לאוניברסיטת פנסילבניה, כמקום להתמחות במסגרת פוסט-דוקטורט.
בעלה מונה בהמשך לפרופסור לפסיכולוגיה בחוגים לפסיכיאטריה ופסיכולוגיה של האוניברסיטה.
בשנת 1977 החליטה רחל גור ללמוד גם פסיכיאטריה, ולשם כך נרשמה כסטודנטית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה שבה עבדה כמרצה לפסיכולוגיה.
גור התעניינה במחלת הסכיזופרניה עוד בצעירותה, במהלך סטאז' בבית חולים לחולי נפש בירושלים.
גם כסטודנטית לרפואה השתתפה בטיפול ובמעקב אחרי חולים במחלה זו, במסגרת המרכז הרפואי של מנהל הווטרנים האמריקאי, בהדרכתו של ד"ר ג'וזף די ג'קומו ואחרים.
ב-1980 קיבלה תואר שני ברפואה (MD), והחלה לעבוד בשתי תת-התמחויות - בנוירולוגיה ובפסיכיאטריה.
ב-1989 מונתה לפרופסור במסגרת המחלקות לנוירולוגיה ורדיולוגיה, ובשנת 2002 מונתה לפרופסור לפסיכיאטריה.
היא מנהלת את היחידה לנוירופסיכיאטריה החל משנת 1984, ומשנת 2003 מכהנת כסגנית ראש חטיבת המחקר במחלקה לפסיכיאטריה.
בשנת 2005 מונתה כמנהלת שותפה של המכון לרפואה ולטיפול טרנסלציונליים (סוג של רפואה בין-תחומית) של בית הספר לרפואה.
הבסיס הביולוגי של הדחפים והריגושים
חקר השוואתי של המבנים והתפקודים במוח: בני הזוג גור חקרו את ההבדלים האזוריים במבני המוח ובתפקודיו, תוך השוואה בין מגדרים וכן בין צעירים לזקנים.
כן הישוו במחקרם בין אנשים בריאים לבין הלוקים בהפרעות כמו סכיזופרניה,
הפרעות אפקטיביות, אוטיזם, שיטיון, מחלת הנפילה ושבץ.
במחקרם בנושא המגדר, הישוו בין גודל מבנים מוחיים של גברים ונשים, ומצאו שהמבנה האחראי על ריסון התוקפנות ובקרת הדחפים, באזור המצחי-אורביטלי בקליפת המוח, גדול יותר אצל נשים.
המחקר חיזק את ההשקפה המקובלת לגבי עודף תוקפנות שקיים אצל גברים, תוך מתן הסבר ביולוגי נוסף, בנוסף להסברים ההורמונליים והחינוכיים-תרבותיים שהיו מקובלים עד אז.
גור פרסמה את מאמרה הראשון בתחום הסכיזופרניה בשנת 1977. בשנת 1994 בני הזוג וצוותם דיווחו על קיומם של ליקויים קוגניטיביים בולטים בחולים שעברו אפיזודה ראשונה של סכיזופרניה.
התפקודים שנמצאו נגועים היו בעיקר קשב, זיכרון ולמידה מילוליים.
המחקר התמקד בחולים שטרם קיבלו תרופות פסיכיאטריות אנטי-פסיכוטיות כלשהן (neuroleptic naive), כך שהליקויים שנמצאו לא יכלו להיות איפוא תוצאה של טיפולים תרופתיים או של המהלך הכרוני של המחלה.
הפגיעה בזיכרון המילולי הצביעה על חשד לעירוב המערכת הרקתית (טמפורלית-היפוקמפית) בסכיזופרניה.
בשנים 1995 ו-1998, ערכו בני הזוג מחקרים בהם הסתמכו על נתונים משיטות נוירורדיולוגיות (הדמיה) מבניות ותפקודיות, והוכיחו שינויים באנטומיה והפיזיולוגיה של המוח אצל חולי סכיזופרניה.
רחל גור עומדת בראש התוכנית לפסיכיאטריה התפתחותית, המטפלת ועוקבת אחרי ילדים, מתבגרים וצעירים בעלי סיכון להפרעות פסיכוטיות.
בשנים האחרונות היא חוקרת את השינויים הגנטיים בהשראת גורמים סביבתיים היכולים להיות קשורים לפריצת הסכיזופרניה.
2001 - חברת "המכון האמריקאי לרפואה" (IOM) של "האקדמיה הלאומיות" של ארצות הברית
2007 - נבחרה ליושבת ראש החברה האמריקאית לפסיכיאטריה ביולוגית
2009 - פרס ליבר של הברית הלאומית לחקר הסכיזופרניה והדיכאון - קיבלה יחד עם בעלה, ראובן גור, עבור תרומה יוצאת דופן לחקר הסכיזופרניה
רחל גור כתבה מעל 250 מאמרים מדעיים ושני ספרים.
("אם למתבגר במשפחתכם יש סכיזופרניה - מדריך הכרחי להורים")
("אני, עצמי והם - סיפור ממקור ראשון על התנסותו של צעיר עם סכיזופרניה")
רחל אַלבֶּק-גדרוֹן (נולדה בירושלים ב-20 באפריל 1960) היא חוקרת אינטרדיסציפלינרית של ספרות עברית וכללית, פילוסופיה כללית ואמנות.
פרופסור במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
אלבק-גדרון התמחתה בתחום מחקר אינטרדיסציפלינרי המשלב באופן ייחודי פילוסופיה, ספרות ואמנות.
עניינו של מחקרה הוא מידול תשתיות פרדיגמאטיות של המודרניזם על-פי תבנית מונדולוגית, שאותה הציגה בספרה המאה של המונאדות: לייבניץ והמודרניות של המאה העשרים.
פיתחה מודל תאורטי לתיאור הגנריקה של היווצרות גרסאות-טקסט ומתודולוגיה להשוואתן בשם 'הטקסט השלישי'.
אלבק-גדרון חוקרת את סוגיית הפוליטיקה של ההגייה האשכנזית בקריאת הפרוזה העברית בראשית המאה העשרים כחלק מדיון רחב של מחקר בהבחנות סוציולוגיות הקשורות בתופעת ה- Invention of Tradition בשיח הפוסט-מודרני הנוגע להיסטוריוגרפיה של הפרוזה העברית.
חשיבותם של מחקריה נעוצה בזווית החדשה שהיא מקנה לשיח על הישראליוּת, כזהות האוצרת בתוכה מתחים בלתי-פתורים של מסורות אבודות או מושכחות ובעיקר של פחדים קמאיים הפורצים ממחוזות של טאבו אל הסימבוליקה הגלויה של הספרות הישראלית.
בנוסף, היא חוקרת את יצירתו של יואל הופמן על רקע סוגיות יסוד של הפואטיקה המערבית המודרנית והפוסט-מודרנית, ולצדן סוגיות מרכזיות של פואטיקה מזרחית, בעיקר כפי שהתגבשה כאסתטיקה המקושרת לזן-בודהיזם יפני.
לתחום מחקר זה מוקדש ספרה: השלישי האפשרי: מחקר מונוגרפי על עבודתו של יואל הופמן (2016).
חיבור זה זיכה אותה בפרס ע"ש ס' יזהר לחקר הספרות והוראתה.
פרופ' אלבק-גדרון מלמדת במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2007-2006 שימשה כפרופסור אורח במרכז טאובה לחקר היהדות שבאוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה.
אלבק-גדרון למדה ציור ריאליסטי אצל הצייר ישראל הירשברג בבית ספרו בירושלים (Jerusalem Studio School).
עבודותיה הן בסגנון ריאליסטי, בטכניקות שונות: פחם, פסטל ושמן על בד.
אלבק-גדרון היא בת לחוקר התלמוד שלום אלבק והמשפטנית פליאה אלבק והיא נכדתו של חוקר התלמוד חנוך אלבק ושל יצחק ארנסט נבנצאל, מבקר המדינה השני של מדינת ישראל.
נשואה בשנית לחוקר הספרות אבידב ליפסקר ואמא לבת ולבן מנישואיה הראשונים.
המאה של המונאדות: המטפיזיקה של לייבניץ והמודרניות של המאה העשרים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ז.
השלישי האפשרי: מחקר מונוגרפי על עבודתו של יואל הופמן, הקשרים אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ודביר, תשע"ו.
שאמניזם וחקר הספרות, ירושלים: מאגנס, 2021.
" 'הטקסט השלישי'- עיקרון תאורטי ומתודולוגי בחקר השוואת גרסאות, ויישומו בהשוואת גרסאות הסיפור 'עורבא פרח' לברדיצ'בסקי", סדן - מחקרים בספרות עברית, [עורך: אבנר הולצמן], כרך ד', אוניברסיטת תל אביב, תש"ס, עמ' 323–352 .
"גניזין אלף היכלין דכסיפין – מפתח לספר הזוהר של אורי צבי גרינברג", ממתכת השכל חצוב: קובץ מחקרים ביצירת אורי צבי גרינברג, [עורך: חנן חבר], מוסד ביאליק, תשס"ט, עמ' 172–292.
"אידיאות פאטיות ואפאטיות", בקורת ופרשנות 37, שפה-הגות-תרבות (תשס"ג), עמ' 195 - 206
"מהי המולדת בה מדברים הופמנית?
– סוגה וקהיליית מוצא בלקסיקון-אפוס של יואל הופמן", צפון 7, כתב עת לספרות, אגודת הסופרים (תשס"ד), עמ' 67–77 .
"טוטם ועיוורון בישראל של 1998: תהליכי ברירה תרבותיים המיוצגים ברומן 'הכלה המשחררת' של יהושע".
"קולות גולים ומושכחים: ההגייה האשכנזית של העברית כשאלה פוסטמודרנית", מחקרי ירושלים בספרות עברית יט (תשס"ג), עמ' 65–90.
רחל בולטון (נולדה ב-22 ביולי 1950) היא אשת עסקים ופרסומאית ישראלית, מייסדת חברת הפרסום "בולטון פוטנציאל" ושיטת "תעצומות".
האישה הראשונה שהקימה משרד פרסום חרדי.
היא גדלה והתחנכה בקיבוץ יפתח שבגליל.
שירתה בצה"ל שבע שנים בסיירת הדרוזים בעין יהב.
בגיל 22 חזרה בתשובה והצטרפה לחסידות חב"ד.
בוגרת תואר ראשון במנהל עסקים במסלול האקדמי המכללה למינהל ובוגרת מסלול פרסום ושיווק של איגוד המפרסמים.
בולטון נשואה לרב טוביה, ראש ישיבת חוזרים בתשובה, ולהם ארבעה ילדים, מתגוררת בכפר חב"ד.
בולטון נחשבת לחלוצה בעולם הפרסום החרדי המודרני.
במשך כעשור ניהלה את כל פעילות הפרסום של צעירי אגודת חב"ד, הייתה הראשונה שהכניסה צבע לפרסומים וביצעה סקרים לפילוח הציבור הישראלי לחרדים, דתיים לאומיים, מסורתיים וחילונים.
בשנת 1990 הפיקה קמפיין ארצי שנשא את הסלוגן "היכונו לביאת המשיח".
בולטון סיפרה כי הקמפיין נוצר לבקשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
אף על פי שבמהלך הקריירה שלה עבדה בולטון עם החברות המובילות במשק, היא מחשיבה את הקמפיין הזה לשיא הצלחתה: "הסלוגן 'היכונו לביאת המשיח' נהפך למטבע לשון בישראל [...] זה חלום מתוק של כל פרסומאי".
בשנת 1995 הקימה בולטון את משרד הפרסום "פרסום בולטון".
פתיחת המשרד לוותה ביצירת ממשק שיחבר בין החברות המובילות במשק לציבור החרדי.
בולטון הדגישה בפני המפרסמים החילוניים כי "בתוך הגוש השחור הזה, ישנם גוונים רבים".
בשנת 2004 התאחדה עם משרד הפרסום 'פוטנציאל' והשם שונה ל"בולטון פוטנציאל".
עם לקוחות המשרד נמנות החברות הגדולות במשק, בהן קבוצת שטראוס, כלל ביטוח, סלקום, איקאה, שופרסל, בנק דיסקונט, מטרנה, מי עדן ומכבי שירותי בריאות.
בשנת 2003 מונתה כחברת דירקטוריון חיצונית באפריקה ישראל וכיהנה בתפקיד במשך 6 שנים.
בשנת 2006 דורגה החברה במקום הראשון כמשרד הפרסום המוביל במגזר החרדי-דתי בדירוג של קבוצת יפעת וכן בשנת 2009. בשנת 2010 מכרה בולטון את חלקה במשרד הפרסום (50%) לשותפה אברהם בריסק.
בולטון הייתה מרצה בכירה בנושאי פרסום ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן וכן מרצה בוועידות ובכנסים של גלובס ייזום, המרכז הישראלי לניהול ואיגודים מקצועיים.
תעצומות – כלים לשינוי בחיים בשיטת רחל בולטון
בשנת 2010, לאחר מכירת חלקה במשרד הפרסום "בולטון פוטנציאל", טיילה בולטון בעולם, למדה חמש שיטות קואוצ'ינג שונות, והשתתפה בעשרות קורסים לפיתוח מודעות וחשיבה חיובית.
בשנת 2011 הקימה את "תעצומות" – שיטת אימון אישי שמאמינה שקושי וכאב קיימים כדי לעודד צמיחה והתפתחות אישית.
על הנסיבות לפיתוח השיטה אמרה בולטון: .
ל"תעצומות" כ-3,000 בוגרות, והמיזם מכשיר גם מאמנות ללימוד השיטה.
2003 - אחת מעשר נשות העסקים המצליחות בישראל, גלובס
2004 - אחת מ-50 הנשים המשפיעות, מגזין ממון מקבוצת ידיעות אחרונות
2013 - אחת מהנשים החרדיות המשפיעות ביותר, עיתון מקור ראשון
2013 - אחת מ-27 נשים חלוצות בתחומן אשר תרמו משמעותית לחברה הישראלית, "עטורות - תערוכת נשים חלוצות וחולמות" במוזיאון הרצלילינבלום
אחת מהנשים החזקות בישראל של העיתון TheMarker
רחל גיל (נולדה ב-1951) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
נולדה בתל אביב בשנת 1951, ולמדה בבית הספר התיכון עירוני ט'.
בוגרת הטכניון בחיפה בהנדסת בניין.
גיל עבדה במקצוע זה וכן הרצתה בתחום.
החלה לפרסם את שיריה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בכתבי עת ספרותיים.
למדה עריכה וספרות השוואתית והחלה לעבוד כעורכת.
ב-1990 זכתה בפרס לשירה על שם רון אדלר.
המחזה "פועלת זרה" פרי עטה זכה בפרס בתחרות של תיאטרון בית ליסין והועלה על בימת התיאטרון בשנת 2010.
גיל נשואה לחוקר הספרות פרופסור אברהם בלבן, והיא אם לבת ולבן.
"כלום לא קרה", תל אביב: ספרי עיתון 77: צ'ריקובר, 1991 (סיפורים)
"תנים של מורא", תל אביב: ספרית הפועלים, תשנ"א 1991 (שירים; זכה בפרס הארצי לשירה לשנת תש"ן מטעם הקרן על שם רון אדלר)
"אישה יושבת", תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1997 (רומן)
"כברת דרך", תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003 (רומן)
"עכשיו תורי למות", רעננה: אבן חושן, 2003 (שירים)
"אתה כותב שירים", תל אביב, כברת דרך, 2011 (שירים)
"כך רציתי אותך", זמורה ביתן, 2014
"פועלת זרה", תיאטרון בית ליסין, 2010.
"שתוכל לבד" תיאטרון תמונע, הקאמרי, 2015.
רחל דובסון (נולדה ב-1948 לערך) היא שחקנית ישראלית.
סבה וסבתה של רחל דובסון עברו מרוסיה לסין לצורכי מסחר, הוריה ודובסון גדלו בסין, היא עלתה לישראל עם הוריה ב-1956, בהיותה בת שמונה, והם התגוררו ברמת גן.
בגיל שש עשרה עזבה את בית הספר ולמדה משחק במשך שנה בסטודיו של נולה צ'לטון.
היא ממייסדי "תיאטרון הפרסה", בו שיחקה בהצגותיה הראשונות, אחר-כך שיחקה בתיאטרון הפתוח, אותו הקים הלל נאמן, אחר-כך הצטרפה למשך תקופה קצרה לבימת השחקנים של התיאטרון הקאמרי.
מראשית שנות השבעים ועד ראשית שנות השמונים שיחקה בהצגות רבות בתיאטרון חיפה, בתקופת כהונתו של עודד קוטלר כמנהל האמנותי של התיאטרון, באותה עת הוא נתן במה ראשונית למחזאים מקוריים ישראלים כמו חנוך לוין, יהושע סובול והלל מיטלפונקט, שהיו אז בתחילת דרכם.
ב-1971 שיחקה בהצגה התיעודית "הימים הבאים", מאת יהושע סובול, בבימויה של נולה צ'לטון.
ההצגה התבססה על ריאיון זקנים ושיחקו בה אמנון מסקין, גדליה בסר, אילן תורן ולאורה ריבלין.
ב-1973 שיחקה ב"החטא ועונשו", קופרודוקציה של הקאמרי ותיאטרון חיפה.
עודד קוטלר גילם את דמותו של רסקולניקוב ודובסון גילמה את דמותה של סוניה.
ב-1975 שיחקה בתפקיד דופה בהפקה הראשונה של "קרום", מאת ובבימויו של חנוך לוין.
ב-1981 שיחקה בהצגה "יושבות חלוצות על חצץ", הצגה תיעודית מאת אסתר (ביצי) איזביצקי, שגם ביימה.
היא עיבדה יומנים של חלוצות, בשיתוף ארבע שחקניות.
דובסון גילמה את דמותה של חלוצה שמתאבדת לבסוף.
דובסון שיחקה פעמיים בהצגה "סופמשחק" מאת סמואל בקט.
בהפקה הראשונה ב-1971, שיחקה בתפקיד נל לצידם של אהרון מסקין בתפקיד הראשי, גדליה בסר כעוזרו וכן איציק רחמימוב.
ב-1974 שיחקה בתפקיד הראשי של פם בהצגה "הצילו", פרי עטו של אדוארד בונד, בבימויו של עודד קוטלר.
הפרטנר שלה היה שרגא הרפז בתפקיד הבחור הטוב ואת הבחור הרע שיחק יוסי יבלונקה.
בשנות השמונים שיחקה בהצגה התיעודית "חמש", בבימויה של נולה צ'לטון, במרכז התיאטרוני בנווה צדק.
זוהי הצגה שהתבססה על ראיונות עם ניצולי שואה.
ב-1990 שיחקה בתיאטרונטו הראשון, בהצגה "כסף קטן", פרי עטה של יהודית הנדל, בבימויו של הלל נאמן.
זוהי הצגת יחיד שעוסקת בזיכרון מוות של אמא שרודפת את הגיבורה בצורות שונות בתוך הסיפורים.
בנובמבר 2012 החלה לשחק בהצגה "אברם", מאת דוד לוין, בבימויו של עודד קוטלר, בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
ואחר כך שיחקה בהצגה "קיגלר: חייו ומותו", מאת ובבימויו של עודד ליפשיץ בתיאטרון הרצליה, שעלתה בספטמבר, בכיכובו של דוד קיגלר.
היא שיחקה בסרטים כמו "אהבות ביתניה", "ילדי סטלין", "עץ הדומים תפוס" "כרורדניה" ובסדרות טלוויזיה כגון "המקום", "קשר משפחתי", "הכול דבש", "אחרי הצלצול" ו"סדר פסח".
דובסון למדה משחק מול מצלמה, מתוך זה במשך שנתיים אצל רות דייכס.
היא השתלמה במשך שלושה חודשים ב"רויאל שייקספיר קומפני" בלונדון והשתלמה במשך ארבעה חודשים ב"תיאטרון רויאל קורט" בלונדון.
היא למדה שלוש שנים פסיכודרמה בסמינר הקיבוצים, למדה שנה דרמה-תרפיה במכללת תל חי.
היא מדריכה ילדים מבוגרים בדרמה ובפסיכודרמה התפתחותית ומשמשת כמורה פרטית למשחק.
דובסון גרושה פעמיים ואם לבת.
הייתה נשואה לבמאי ולשחקן גדליה בסר ואחר-כך לשחקן רן ורד.
סרט מפיקים במאי תפקיד שנה עץ הדומים תפוס גילה אלמגור ואיתן אבן אלי כהן רחל בנימיני, מנהלת הפנימיה 1994 ילדי סטלין דורון ערן נדב לויתן 1987
סדרה/תוכנית ערוץ במאי שנה המקום ערוץ 10 אבי כהן הכל דבש ערוץ 2 אהבות ביתניה (סרט טלוויזיה) מאת מוטי לרנר ערוץ 1 סלבה צ'פלין 1993 אחרי הצלצול יעקב אסל סדר פסח שמואל הספרי קשר משפחתי כורדוניה (דרמה לטלוויזיה) ערוץ 1 דינה צבי ריקליס 1985
רחל לאה גרין (1861, יפו - 20 באוקטובר 1934, ירושלים) הייתה מהדמויות הבולטות בקרב הקהילה היהודית המתדלדלת שהתגוררה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים בשנות ה-20 של המאה ה-20, והיהודיה האחרונה שנותרה בו לאחר מאורעות תרפ"ט.
המקום בו גרה כונה על ידי ועד הקהילה של ירושלים "חצר רחל גרין".
רחל נולדה לפטר קלאסן, גר צדק שעלה לארץ ישראל מטיגנהוף, דנציג, פרוסיה, בגיל 40, ומירקה בת שמעון לבית שטיינר, אלמנה ירושלמית שבעלה הראשון, יודל שמיד, נרצח בידי ערבים בירושלים.
קלאסן ניהל את פרדסו של משה מונטפיורי ביפו, ונפטר כשרחל בתו הייתה בת 4. בבגרותה התגוררה רחל גרין בשכונת באב אל חוטה, במקום בו נמצא היום מתחם שער הפרחים.
חוקר ירושלים פנחס גרייבסקי תיעד אותה בכתביו:
בגיל 19 נישאה רחל למשה גרין ונולדו להם 6 ילדים.
אחת מבנותיה, חיה דבורה גיטל, נישאה לברוך מרדכי ויטנברג אשר עלה עם דודו, משה ויטנברג (בתי ויטנברג) לירושלים.
רחל עסקה בריפוי בצמחי מרפא והייתה אהודה מאוד על התושבים המקומיים שכיבדו אותה.
לא פעם הופיעה בפני בית הדין השרעי של ירושלים, כגון בתביעה נגדה על כך שנהגה להשתמש בגג ההקדש של אחד מתושבי שכונת באב אל עמוד, כמעבר אל הגג של ביתה.
לאחר מאורעות תרפ"ט ב-1929, עזבו היהודים תושבי הרובע המוסלמי את בתיהם, מחשש לחייהם, רק רחל גרין נשארה לשמור על ההתיישבות היהודית במקום.
רחל גרין נספתה ב-20 באוקטובר 1934, בשנתה, כתוצאה משריפה שפרצה בגלל מנורת נפט.
לאחר מותה פסקה ההתיישבות היהודית ברובע המוסלמי, עד לחידוש ההתיישבות היהודית לאחר איחוד ירושלים.
רחל אקרמן (Rachel Akerman; 1522 – 1544) הייתה משוררת יהודייה-אוסטרית.
הייתה המשוררת היהודייה הידועה הראשונה שכתבה שירה בשפה הגרמנית.
מילדותה רכשה השכלה נרחבת יחסית, ולמדה לטינית ויוונית.
מגיל צעיר כתבה שירים פרי עטה.
בשיר "Geheimniss des Hofes" (שמשמעו: המסתורין של החצרות), תיארה אקרמן את התככים של אנשי החצר.
בעקבות זאת גורשו אקרמן ואביה מווינה.
היא נפטרה זמן קצר אחר כך, בגיל 22 בלבד, בייהלבה, מוראביה.
רחל גלעין (גלוכוביץ') (נולדה ב-7 בפברואר 1949 בסטוקהולם, שוודיה) היא מלחינה ישראלית.
רחל גלעין (גלוכוביץ') נולדה בשנת 1949 בסטוקהולם בירת שוודיה, בתם של גרשון וצופיה גלוכוביץ', ילידי פולין וניצולי השואה.
אמה הייתה מחלוצות הספרנות הממוחשבת בשוודיה ואביה היה לוחם בצבא פולין החופשית בצפון נורווגיה ונעשה יותר מאוחר מהנדס.
גלעין החלה ללמוד פסנתר בגיל 9. היא למדה מוזיקולוגיה חינוך וקולנוע באוניברסיטת סטוקהולם.
בהמשך למדה לתואר ראשון בשפות שמיות עם התמחות בשפה העברית באוניברסיטת אופסלה וסיימה את לימודיה בשנת 1974.
בשנת 1975 עלתה לישראל ולמדה קומפוזיציה אצל לאון שידלובסקי באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין שבאוניברסיטת תל אביב.
שם סיימה תואר ראשון במוזיקה בשנת 1984 ותואר שני במוזיקה בשנת 1988, ולמדה אצל מלחינים רבים כמו יצחק סדאי, יוסף דורפמן ומרדכי סתר.
בשנת 1980 השתתפה בקורס לקומפוזיציה בצרפת בהדרכתו של ויטולד לוטוסלבסקי, ובשנת 1984 לקחה חלק בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט שבגרמניה.
את יצירותיה הראשונות שזכו לפרסום כתבה גלעין בשנות השמונים, בזמן לימודיה אצל ליאון שידלובסקי - "התנפצות ים-הקרח" ו"מעגלים".
סך הכל חיברה גלעין כ-40 יצירות הכוללות 2 סימפוניות, 4 יצירות נוספות לתזמורת, מוזיקה קולית, מוזיקה קאמרית וכן יצירות לכלי סולו.
יצירותיה בוצעו על ידי התזמורת הפילהרמונית בישראל כמו גם בשוודיה, וארצות הברית.
ב-2003 קונצרט שלם הוקדש ליצירותיה במיינץ שבגרמניה ומאז יצירותיה מבוצעות שם בקביעות.
ב-2009 צוינו חגיגות יום הולדתה השישים בישראל ובשוודיה בקונצרטים, ובשידורי רדיו חגיגיים.
סגנונה המוזיקלי עבר שינוי, כמו רבים מהמלחינים בתקופתה, מסגנון מודרניזם אירופאי, לסגנון פוסט מודרני המשלב סגנונות רבים.
גלעין הלחינה טקסטים רבים מהתנ"ך, וניכרות ביצירתה השפעות של תרבות יהודית אירופית.
מבין המבצעים הבולטים של יצירותיה- שרה פוקסון-היימן, מיכל טל, זמרת האלט מירה זכאי, זמרת הסופרן רונה ישראל קולת ועוד רבים אחרים.
בשנת 2011 הועבר ארכיון יצירותיה למחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
רחל גלעין זכתה בפרסים רבים, בהם:
1993 – ציון לשבח בתחרות השנתית של Vienna Modern Masters בווינה ליצירתה "מעגלים".
1994 – פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
(במעמד זה נוגנה יצירתה "ממעמקי אור וחושך" בביצוע התזמורת הסימפונית תל אביב בניצוחו של איתי טלגם)
1994 – פרס אקו"ם ליצירתה למקהלה "ונגינותי ננגן".
1996 – שלב הגמר של תחרות יובל השישים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כמו כן במשך שנים רבות הייתה חברה בחבר הנאמנים של פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
1999 – "ונגינותי ננגן", בשיתוף פעולה עם רדיו שוודיה.
2004 – "פריסמה", סדרת הקונצרטים הקאמריים מיצירותיה שהתקיימה באותה שנה.
התנפצות ים הקרח (1984) לשני פסנתרים וכלי הקשה.
שלישייה לקלרינט, ויולה ופסנתר (1990)
נעימות שחורות (1992) לקול אלט/סופרן ולפסנתר.
הפרק השני ביצירה מוקדש לזכרו של יצחק רבין.
לזכר אמיתי (2000) לרביעיית כלי מיתר.
נכתב לזכר אמיתי רוקם אשר נהרג בתאונה בטיול כיתתי בשנת 1990 בגיל 17.
אספר מעשה בֶּלֶט (2002) לקול טנור/סופרן ולהרכב בארוק קטן.
המילים בעברית מאת אליעזר בר-יהודה, מגנצה, גרמניה משנת 1197.
פוגה לרביעיית מיתרים (2004) רביעיית כלי מיתר
סימפוניה קאמרית (2005) להרכב קאמרי גדול
אתהלך בארצות החיים (2006) לסופרן ולהרכב קאמרי.
טריו אנרג'יקו (2006) לכינור, לצ'לו ולפסנתר
לא ישא גוי אל גוי חרב (2008) להרכב קאמרי קולי וכלי
סונטת האור (2009) לכינור ולפסנתר
קול קורא במדבר (2010) לכינור ולפסנתר
רחל בּרכות (נהגה: "רוֹחל בּרוֹכֶס"; בכתיב יידיש סובייטי: ראכעל בראָכיס, ראכל בראָכעס; 23 בספטמבר 1880, מינסק – 1942, גטו מינסק) הייתה סופרת יידית.
רחל ברכות נולדה ב-1880 במינסק למשפחה ענייה.
היא נתחנכה על ידי אביה וולף, שהיה משכיל וכתב חיבורים בעברית, אך מעולם לא פרסם את עבודותיו.
בגיל תשע היא כבר יכלה לקרוא בקלות את התנ"ך ואת חיבוריו של מאפו.
בהיותה בת תשע נפטר אביה, והיא נאלצה לצאת לעבוד.
היא עבדה בתור תופרת, ועובדה זו עתידה הייתה להתבטא מאוחר יותר, בחיבוריה.
היא לימדה את מקצועות התפירה במינסק, בבית ספר לבנות.
היא הושפעה מסופרי היידיש הסוציאליסטיים אברהם רייזן ואברהם ליסין.
היא הייתה נשואה לרופא שיניים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היא ומשפחתה גרו בכפר ליד סראטוב, וחזרו למינסק רק ב-1920.
היא נרצחה בגטו מינסק ב-1942.
פרסמה בעיתון "דער יוד" את סיפורה הראשון, "יענקעלע", שנכתב כשהייתה בת 16. בהמשך פרסמה שני סיפורים נוספים באותו עיתון.
כמו כן פרסמה את סיפוריה בירחון "די צוקונפט" ובעיתון "דער פריינד", ששימש מאוחר יותר כביתה הספרותי.
רחל ברכות הייתה ראשונה מבין סופרות יידיש שכתבה באורח סדיר בעיתון.
הירש רלס תרגם חלק מיצירותיה לרוסית.
כל כתביה היו אמורים לצאת לאור בשני חלקים במינסק ב-1941, אך עם פלישת הנאצים לברית המועצות נהרס בניין בית הדפוס.
רחל ברכות, א זאמלונג דערציילונגען, וילנה: ווילנער פארלאג פון ב.
קלעצקין, 1922. (קובץ סיפורים) (התוכן: 1) אונטער בארג.
4) אין דער און דער גאס.
ראכעל בראכיס, אינ פיאנערנ-לאגער, מינסק: מעלוכע-פארלאג ('ביבליאטעק יונגער לענינען'), 1936. (סיפורים)
ראכעל בראכיס, שפינענ, מינסק: מעלוכע-פארלאג ('מאסן-ביבליאטעק'), 1940.
רחל גץ-סלומון (נולדה ב-28 בדצמבר 1981) היא חוקרת תרבות, מרצה לאופנה ועיצוב, אוצרת, יוצרת, סופרת, וכותבת ישראלית.
עומדת בראש החוג לעיצוב אופנה באוניברסיטת חיפה ומשמשת כאוצרת האוניברסיטה.
מחקריה ועבודתה עוסקים באופנה, זיכרון, מגדר ותרבות חומרית.
רחל גץ-סלומון נולדה בירושלים וגדלה במעלות תרשיחא, במשפחה דתית, בכורה מבין שבעה ילדים.
למדה בבית הספר לתיאטרון אלטרנטיבי בשלומי.
היא בעלת תואר ראשון באמנות ועיצוב במסלול אופנה מבצלאל ותואר שני בלימודי תרבות באוניברסיטה הפתוחה בהצטיינות יתרה.
היא בעלת תואר דוקטור בעיצוב, מהפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
עבודת הדוקטורט שלה נכתבה במסלול לעיצוב, בהנחיית פרופ' תמר אלאור ופרופ' עזרי טרזי, והיא עסקה באופנה וזיכרון דרך ההתבוננות בחצאית כפריט תרבותי.
היא ראש החוג לעיצוב אופנה בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה.
היא מלמדת קורסים תאורטיים ומעשיים בתחום האופנה והעיצוב, וכן קורסים בינלאומיים העוסקים בעיצוב ובתרבות חומרית.
בעבר שימשה כראש המחלקה לעיצוב אופנה במרכז האקדמי ויצו חיפה.
בשנים 2016–2023 לימדה קורסי עיצוב בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
בשנים 2013–2018 לימדה קורסי תרבות ופוליטיקה בחוג למדע המדינה במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
במהלך השנים משמשת גץ סלומון בתפקידים ציבוריים ותרבותיים, בהם: חברת הוועד המנהל של מוזיאון בית לוחמי הגטאות, חברת המדור לאמנות פלסטית במועצה לתרבות ואמנות, חברת הוועדה לעיצוב המייעצת לנשיא המדינה, ושופטת בתחרויות בתחומי האמנות והספרות.
בין השנים 2016–2020 שימשה כחברת הוועדה האמנותית של פסטיבל המשוררים (מטולה), מטעם בית הקונפדרציה בירושלים.
בנוסף, היא מופיעה בפינה קבועה בתוכנית "סוכן תרבות" בכאן 11, בהנחייתו של קובי מידן.
גץ-סלומון שימשה כיוצרת, עורכת ומנחת הפודקאסט "מתלבשות על זה" – פודקאסט האופנה הראשון בישראל, ולו 57 פרקים.
בשנת 2022 פרסמה את ספרה "ללכת למקום אחר" בהוצאת עם עובד.
על ספרה זה זכתה בשנת 2023 בפרס ברנר לספר ביכורים.
מאמריה האקדמיים מתפרסמים בכתבי עת בינלאומיים מובילים בתחומי האופנה, ההיסטוריה והתרבות, והם עוסקים בקשר שבין אופנה ופרטי לבוש לזהות, לחוויית העצמי ולהגדרות ומוסכמות חברתיות ותרבותיות.
שימשה ככותבת ומבקרת במוסף הספרים של עיתון "הארץ", וכן פורסמו כתבות וטורים מפרי עטה במוספי החדשות, גלריה, תרבות וספרות של עיתון זה.
2002 – ההצגה "אל תגידו מים מים" זוכת צל"ש, פסטיבל עכו (שחקנית)
2004-2005 – בימוי ויצירת אירוע תיאטרוני "חתוך דק דק", זוכה פרס השחקנית, פסטיבל עכו
2010 – אמנית פרפורמנס באירוע תיאטרוני "קרוב לבית" (בימוי: דודי מעיין), מתחם הנסן, הזירה הבינתחומית, ירושלים
2011 – בימוי, היגוי וביצוע "צמר" מיצג רב-תחומי בגלריה יפו 23 ירושלים, אוצר: גיא בירן
2012 – תכנון ובימוי מיצג רב-תחומי פסטיבל "מוזות", שוהם
2012 – בימוי ויצירת המיצג "שאינו אחד", פסטיבל ניסוי כלים, תל אביב
2012 – בימוי, היגוי וביצוע אירוע הפרפורמנס "סוכריות קופצות כדורים שורקים", פסטיבל "על הגבול", מרכז היוצרים שלומי, בגבול לבנון
2013 – השתתפות בתערוכה קבוצתית "ספר הספרים" אוצרת: נגה מגדל, מרכז אמנויות מעלות-תרשיחא
2014-2015 – אוצרות ובימוי של המיצג רב-תחומי "הפרעת קצב" הפרויקט זכה לתמיכת קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות והוצג בין היתר בתיאטרון תמונע, בתיאטרון הערבי עברי ביפו, ובתיאטרון עכו
2016 – שחקנית יוצרת בהצגה "הסתכלות 1976", זוכת פרס ההצגה הטובה ביותר, פסטיבל עכו 2016
2016 – עורכת אורחת של מגזין האדריכלות והעיצוב DOMUS, גיליון מאי
2015-2016 – אוצרת תערוכת האופנה "מזרחאשכנז", בית האמנים, תל אביב
2017 – אוצרת התערוכה 360 מעלות, (אמנים מרכזיים: ערן שקין, אבי סבאח, פורת סלומון), הגלריה ע"ש ברר, מעלות תרשיחא
2016-2020 – אוצרת סימפוזיון הפיסול הבינלאומי אבן בגליל, מעלות תרשיחא
2022 – השתתפות בתערוכה הקבוצתית "וגם פורחת", גלריה גאולה, בית אצ"ג, ירושלים
2024 – אוצרת התערוכה "בפריים ובחיים – מרוקו: אופנה, לבוש וזהות", המוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באר שבע
"אחת ויחידה – על חוויית החצאית הצבאית בקרב חיילות דתיות", בתוך: נ' שפי וע' לומסקי-פדר (עורכות), זיכרון, חפצים וייצוגים.
רחל גלי צינמון היא פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב אשר כיהנה כדקאנית הפקולטה למדעי הרוח על שם סאלי ולסטר אנטין.
מומחית לחינוך מיוחד ולייעוץ חינוכי.
צינמון חוקרת בתחום התפתחות הקריירה את הממשק שבין עבודה ומשפחה תוך התמקדות באוכלוסיות מוחלשות כמו נשים, מיעוטים ואנשים בעלי צרכים מיוחדים.
מחקריה בוחנים את תהליכי הבניית הזהות התעסוקתית והזהות המשפחתית, ואת ההקשרים הסביבתיים המאפשרים ומעודדים בניית תמונת עתיד הכוללת את השילוב של שני תפקידי חיים משמעותיים אלה.
צינמון פרצה את הדרך בחקר אוכלוסיית הצעירים בישראל (גילאי 18–30), והיא נחשבת למומחית בתחום זה.
מחקריה תרמו להעלאת המודעות של המאפיינים הייחודיים לקבוצת גיל זו באקדמיה ובפעילות בשטח.
רחל גלי צינמון סיימה את לימודי התואר הראשון והשני שלה בחינוך באוניברסיטת בר-אילן בהצטיינות.
נושא הדוקטורט שלה, גם הוא מאוניברסיטת בר-אילן, היה קונפליקט בית-קריירה.
צינמון הקימה באוניברסיטת תל אביב מעבדה למחקר ופיתוח של מודלים ישימים להתערבות בייעוץ קרירה עבור צעירים בגילאי 18-30. בנוסף, הקימה את התוכנית הראשונה בישראל ללימודים מתקדמים, שמכשירה יועצי קריירה לעבודה עם צעירים.
צינמון שותפה במחקר ובייעוץ בתחום הצעירים בסיכון בשולחנות עגולים במשרד ראש הממשלה ובמכון הישראלי למנהיגות בית ספרית, ובארגונים חברתיים רבים.
היא מרצה על היבטים תאורטיים ומעשיים בהתפתחות וחינוך לקריירה, ועוסקת גם בהשפעת לקויות למידה על העבודה והמשפחה.
בספטמבר 2020 מונתה לדיקנית הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
אחד מתחומי המחקר של צינמון הוא בניית תמונת עתיד ככלי חינוכי אצל ילדים, בני נוער ובוגרים צעירים.
באמצעות דמיון של מהלך חייהם בעתיד יכולים ילדים ובני נוער להעשיר את מגוון אפשרויות התעסוקה הפתוחות בפניהם, ואף את האפשרויות השונות הקיימות לניהול משק בית משותף.
לדעתה, ליצירת תמונת עתיד אצל ילדים ובני נוער יש חשיבות בתחומים של השכלה אקדמית, תעסוקה, קהילה, משפחה ופנאי, ולבתי הספר צריך להיות תפקיד משמעותי בהקשר זה.
לדעת צינמון, "לילדים שרואים את שני ההורים עובדים יש יותר סיכוי להיות הורים עובדים בעצמם".
היא מאמינה כי הם יחזיקו בעמדות יותר חיוביות לגבי חלוקת תפקידים שוויונית בבית, יהיו אופטימיים יותר לגבי השילוב של קריירה ומשפחה, ויחזיקו בשאיפות קריירה יותר גבוהות מאשר במקרה שבו רק אחד מההורים עובד.
צינמון מדגישה את חשיבותה של תקופת הבגרות הצעירה, בגילאים 18–30. לדבריה, לתקופת החקירה שמאפיינת את הבגרות הצעירה יש היבטים אופטימיים ומלאי תקווה, שבהם צעירים מנסים לבנות את חייהם העצמאיים, אך גם היבטים של דכדוך ובלבול, לנוכח ריבוי האפשרויות וחוסר היציבות של עזיבת בית ההורים.
צינמון זכתה בשנת 2010 בפרס המאמר הטוב ביותר של כתב העת הבינלאומי לפיתוח הקריירה (Journal of Career Development).
היא זכתה במלגות ובמענקים רבים, בין היתר של קרן הפסיכולוגיה האמריקאית (American Psychology Foundation), הקרן הלאומית למדע (ישראל), יד הנדיב וקרן גנדיר.
היא חברת מערכת בכתב העת לפיתוח הקריירה ובכתב העת הבינלאומי להכוונה מקצועית וחינוכית (International Journal for Educational and Vocational Guidance).
רחל ארטה (נולדה בשנת 1955) היא פעילה חברתית, מפעילי העלאתם של יהודי אתיופיה והנחלת מורשת בני העדה האתיופית בישראל.
רחל ארטה נולדה בשנת 1955 בכפר אמבובר, אתיופיה.
אביה היה הקס הדנה טקויה.
בגיל 16 הגיעה בגפה לישראל בטיסה אווירית.
היא סיימה לימודי סיעוד ועבדה כאחות בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
בשנות ה-70 הובילה מאבק חברתי למען עליית יהודי אתיופיה.
היא ארגנה הפגנות מול הכנסת בירושלים כדי להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי, ואף נפגשה עם עליזה בגין על מנת לקדם מהלך ברמת מדיניות ממשלתית.
היא הצליחה להעלות במבצע פרטי את הוריה ואת אחיה, אשר חלקם נאסרו בשל ניסיונם לעלות לישראל, באמצעות הסדרת אישורם מול פקידי השלטון האתיופי.
עם העלייה מאתיופיה בשנות ה-80 במבצע משה ובשנות ה-90 במבצע שלמה החלה להיות מעורבת בקליטתם בישראל, ואף סייעה בהסתגלותם במשך שלוש שנים במרכז קליטה בבאר שבע.
ארטה פתחה בתל אביב את המסעדה האתיופית הראשונה בישראל, מסעדת "חבש", בשיתוף עם אחיה, עמנואל הדנה, עורך דין, ועם אחותה אתי הדנה, חברת סיעת תפוח בכפר סבא.
החזון בהקמת המסעדה, מלבד היותה מרכז להיכרות עם התרבות הקולינרית של העדה האתיופיות, הוא חשיפה למורשת הייחודית של הקהילה.
עקב תנודות השוק אשר השפיעו על מחירי ייבוא דגן הטֵף מאתיופיה, יזמה התקשרות עם ערוצי שיווק שונים לייבוא דגן הטף לישראל.
שיתפה פעולה עם חברת "זרעי הנגב" מקיבוץ שובל במסגרת ניסיון לגדל את הטף בארץ, אך דרכיהם נפרדו.
כיום ממשיכה במאמציה להוזיל את מחיר דגן הטף בישראל.
אחיה הוא הרב יוסף הדנה אשר כיהן כרב הראשי ליהודי אתיופיה מטעם הרבנות הראשית לישראל במשך 45 שנה.
אחותה, אסתר (אתי) הדנה, כיהנה כחברת מועצת העיר כפר סבא בשנים 2014–2018 ופעלה לקידום ההשתלבות של קהילת יהודי אתיופיה בעיר כפר סבא.
רחל אלתרמן (לייכטר) (נולדה בירושלים ב-4 בינואר 1946) היא מתכננת ערים ומשפטנית ישראלית.
פרופסור אמריטה ב; עמיתת מחקר בכירה במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית.
החל משנת 2022 היא חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
רבים ממאמריה וספריה צוטטו והמלצותיה וחוות הדעת שלה כעדה מומחית יושמו פעמים רבות על ידי בית המשפט העליון, בתי משפט מחוזיים בישראל ובתי משפט בארצות הברית, והשפיעו רבות על קביעת ההלכות המשפטיות בענייני תכנון ומקרקעין.
אלתרמן נחשבת לחלוצת התכנון הסביבתי בישראל.
והיא מבקרת חריפה של מערכת התכנון בישראל.
רחל אלתרמן (לייכטר) נולדה בשנת 1946 בירושלים לנסיה לייכטר, מורה וציירת, וסיני לייכטר, היסטוריון וחוקר פולקלור יהודי, היוזם והעורך של אנתולוגיה רחבת-היקף של שירי עם ביידיש ושל ספר עולי הסרטיפיקטים ועמית כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים .
אביה, יליד קיילצה (פולין), ואמה, ילידת טרנופול (אוקראינה), עלו לארץ ישראל בשנת 1935.
בנערותה, עברה המשפחה להתגורר בוויניפג שבקנדה בעקבות שליחות ההורים, ואת לימודיה העל-יסודיים עשתה שם.
אלתרמן שבה לישראל לשרת בצה"ל.
בשנת 1966 שבה לקנדה ולמדה תואר ראשון עם קדם תואר שני למצטיינים במדעי החברה באוניברסיטת מניטובה (סיימה בשנת 1968).
לאחר מכן, המשיכה לתואר שני בתכנון ערים באוניברסיטת מניטובה, ועם סיומו בשנת 1970, חזרה לישראל וגרה בחיפה במשך 26 שנים.
בשנת 1976 סיימה את הדוקטורט שלה בנושא תכנון ערים ואזורים בטכניון בהנחיית פרופ' משה היל.
בשנת 1985 סיימה באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון נוסף, במשפטים.
בין השנים 1994–2014 הייתה פרופסור מן המניין בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים והחל משנת 2015 היא פרופסור אמריטה בטכניון.
בשנת 2007 יזמה וייסדה במשותף עם פרופסור ירח דויטשר תוכנית לימודים לתואר שני בלימודי מקרקעין בטכניון.
התוכנית ייחודית בישראל לתואר אקדמי ללימודי מקרקעין ומטרתה היא להכשיר אנשים לתעסוקה בתחום המקרקעין – יזמות, ניהול חברות בנייה, ניהול נכסים ודיור, הערכת שווי מקרקעין, ומימון של פיתוח מקרקעין.
אלתרמן הנחתה במסגרת הטכניון עשרות סטודנטים בעבודות תזה לתואר שני ודיסרטציה לתואר דוקטור.
אלתרמן הייתה פרופסור אורחת בארצות הברית באוניברסיטאות הבאות: קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (בין השנים 1981–1982), בניו יורק (בין השנים 1996–1997), בויסקונסין (1992–1993), בפלורידה (בשנת 1993), במישיגן ובמיאמי.
בהולנד הייתה פרופסור אורחת באוניברסיטת ניימכן ובאוניברסיטת ווכנינגן.היא
שימשה כעמיתת מחקר באוניברסיטת פרינסטון (1986–1987) ובמכון לינקולן למדיניות קרקע (1988) וכעמיתת מחקר של אוניברסיטת צקובה ביפן, לאחר שקיבלה מענק מחקר מטעם המכון הלאומי לקידום המדע ביפן (1994).בנוסף,
כיהנה כפרופסור מן החוץ בפקולטות למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת חיפה והרצתה בעשרות אוניברסיטאות, מכוני מחקר וארגונים בינלאומיים ברחבי העולם.
אלתרמן שימשה כיועצת לאו"ם, לבנק העולמי, ל-OECD, לכנסת ולממשלות ישראל, סין, הולנד וקטלוניה.
היא מרצה בישראל במסגרת אסכולות, לימודי המשך בבית ספר ללימודים רב תחומיים של האוניברסיטה הפתוחה, ובפני קבוצות מקצועיות שונות.
המחקר של אלתרמן עוסק בכלים אפקטיביים לשמירה על שטחים פתוחים ושטחי חקלאות וזאת במטרה לשפר את המדיניות הציבורית לגבי המרחב.
דיני תכנון ובנייה ומוסדות תכנון – בישראל ומחקר השוואתי בינלאומי
מדיניות מקרקעין – בישראל ומחקר השוואתי בינלאומי
מדיניות של שימור אתרים היסטוריים במדינות שונות
דרכים להשגת קרקע ומימון לשירותי ציבור והסכמים בין יזמים למוסדות תכנון
תאוריות של תכנון ציבורי כולל תכנון ופוליטיקה, שיתוף הציבור, אתיקה בתכנון
ביצוע של מדיניות תכנון ומדיניות ציבורית.
אלתרמן הציגה את עבודות המחקר שלה בכ-200 כנסים מדעיים בין-לאומיים ב-33 מדינות.
סגנית יושב ראש האיגוד לתכנון סביבתי בישראל (בין השנים 1983–1987) וחברת הוועד המנהל
חברה הנהלת החברה להגנת הטבע (בין השנים 1991–1992)
המייסדת והנשיאה (בין השנים 2007–2010) של האיגוד האקדמית הבינלאומית לתכנון, משפט וזכויות קניין, ה-PLPR
חברה בוועדה האקדמית המייעצת, המכון לחקר מדיניות קרקעית ושימושי קרקע
נציגת הטכניון במועצה הארצית לתכנון ובנייה
נציגת ישראל באיגוד בתי הספר לתכנון ערים באירופה
חברת ועדת הנכסים בעיריית חיפה
חברה בוועדה לזירוז הליכי תכנון ובנייה שליד סגן שר הבינוי והשיכון
חברה בוועדה המייעצת של פורום IVS בישראל.
ראש הפרויקט המחקרי "הים שלנו" בשנת 2013 נבחרה אלתרמן לעמוד בראש פרויקט בין לאומי תלת-שנתי, "הים שלנו" (Mare Nostrum), שזכה למימון של 4.3 מיליון אירו מהאיחוד האירופי.
מטרת העל של התוכנית הייתה לייצר ארסנל פתרונות, דרכים וכלים לשיפור הקיימות הסוציו-כלכלית והסביבתית של החופים לאורך אגן הים התיכון ולחזק את עמידותם בפני פגעי טבע ונזקים הנובעים מפיתוח סביבתי.
עם 11 השותפים לפרויקט נמנו נציגים מארצות שונות השוכנות לחופי הים: הערים חיפה, קוולה ואלכסנדרופוליס שביוון, משרד מולנסיה שבספרד המתמחה בנמלים; החברה להגנת הטבע; ו"המרכז לשלום" בעקבה, שבירדן.
את הפרויקט ליוו מומחים מגרמניה, טורקיה ואיטליה.
אלתרמן הייתה ממייסדי מפלגת רצ ופעילה בשלום עכשיו.
חברת המועצה הציבורית של יוזמת ז'נבה.
חקרה בהזמנת הבנק העולמי את היישום האפשרי של הניסיון הישראלי בקליטת עלייה המונית לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים בארץ ישראל.
בשנת 2003 יזמה, במשותף עם פרופסור מרשל קפלן מהמכון למדיניות ציבורית של אוניברסיטת דנוור, את "פורום השלום" באספן, שבקולורדו אשר בארצות הברית, שהורכב מאנשי עסקים ישראלים, אמריקאים ופלסטינים.
אלתרמן מתגוררת באבן יהודה ונשואה לדורון אלתרמן, מהנדס אזרחי בתחום הבנייה.
בנה הוא עידן אלתרמן, שחקן וקומיקאי.
זכתה בפרס "יקירת התכנון" מטעם איגוד המתכננים בישראל על "תרומותיה הבולטות לתחום התכנון המרחבי" כחוקרת, מרצה ומתכננת, משפטנית שהשפיעה על חקיקה ופסיקה בתחום ו"נציגה הראשונה במעלה של התכנון הישראלי בחו"ל" (מרץ 2007)
זכתה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר בתחום הלימודים האורבניים (2008).
בנימוקי השופטים לפרס נאמר: "מחקריה הרבים של פרופ' אלתרמן מהווים תשתית מדעית שלמה, הקושרת היטב בין תאוריות התכנון לבין הפרקטיקה היישומית.
מוסדות התכנון, הקהילייה המקצועית, בתי המשפט והחברה האזרחית נסמכים על מחקריה ורואים בהם מסד מוצק ועדכני ההולך לפני המחנה"
קיבלה חברות לשם כבוד של איגוד האוניברסיטאות בתכנון ערים באירופה, AESOP (יולי 2012).
בנימוקי ועדת הפרס צוין כי היא תרומתה לקידום התחום ולשיפור איכותו של האיגוד עצומה.
נבחרה כאחת מבין 15 "מפלסי דרך" במחשבת התכנון (מאי 2014)
זכתה בתעודת הוקרה מטעם הוצאת הספרים של אוניברסיטת ליברפול על מצוינות בתפקיד של סוקר עבור כתב העת "תכנון ערים" (מאי 2015)
זכתה בפרס המאמר הטוב ביותר על מאמר שכתבה על שמירת קרקע חקלאית בהשוואה בינלאומית, שהתפרסם בכתב העת Journal of the American Planning Association
זכתה בפרס המאמר הטוב ביותר על ידי הכנס המחקרי של ארגון ROYAL INSTITUTE OF CHARTERED SURVEYERS) RICS) בבריטניה.
רחל אלתרמן, 1990. השוואה בין מערכות של תכנון סטטוטורי במדינות נבחרות.
מונוגרף בהוצאת המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
אירית גיל ורחל אלתרמן, 1990. היטל ההשבחה בישראל: סוגיות שבחוק ובדרך הפעלתו, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון ובהשתתפות המכון לחקר שימושי קרקע, ירושלים
רחל אלתרמן וארזה צ'רצ'מן, 1991. התוכנית לשיקום השכונות: הניסוי הגדול ולקחיו
רחל אלתרמן ומירי ויטק, 1991. מדריך לחישוב הדרישות לקרקע לצורכי ציבור, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן ומירי ויטק, 1991. הפקעות ועד הסכמים: דרכים חלופיות להשגת קרקע לצורכי ציבור, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
אריאלה ורנסקי ורחל אלתרמן, 1991. שיתוף הציבור בתכנון: החוק, הנוהג, ועמדות מקבלי ההחלטות, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן ואורלי נעים, 1992. פיצויים על ירידת ערך הקרקע.
המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון, בשיתוף המכון לחקר שימושי קרקע, ירושלים
רחל אלתרמן ומרים רוזנשטיין, 1992. קרקע חקלאית: שמירה או הפשרה?
המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון, בהשתתפות המכון לחקר שימושי קרקע, ירושלים