tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד דרך הגישה הקצרה המובילה אל הקתדרלה ממערב, שוכנים בנייני הפרלמנט של אתיופיה והקולג' התאולוגי של השילוש הקדוש.
עוד סמוכים למקום משרד ראש הממשלה (מדרום) והמוזיאון להיסטוריה של הטבע (מצפון).
סגנונו של מבנה הקתדרלה אירופי בעיקרו, אך הוא מערב סגנונות שונים.
המבנה מלבני, ולאורכו שלוש ספינות.
המבנה נושא כיפה גדולה ומוקפת בצריחונים, ובצידו הדרומי צמוד לו מגדל פעמונים מצועצע בן ארבע קומות.
המגדל והכיפה נושאים בראשם צלבי שמש.
בקירותיו החיצוניים של המבנה שולבו פסלים של ארבעת המבשרים, מתי, מרקוס המבשר, לוקאס ויוחנן כותב הבשורה.
בקדמת המבנה נרתקס שבו שבעה פתחים בצורת קשתות, המרכזי שבהם גבוה ורחב באופן ניכר מששת האחרים.
פנים המבנה מעוטר בציורי קיר ובעבודות זכוכית צבועה, כולם בסגנון מקומי.
על הקיר הדרומי ציור קיר גדול המתאר את נאומו של היילה סלאסי בפני חבר הלאומים, לאחר כיבוש אתיופיה בידי האיטלקים.
ציורים אחרים מתארים את המדונה והילד כשהקיסר ורעייתו כורעים ברך משני צדדיהם, ואת הקיסר מניף את דגל אתיופיה במהלך מסדר צבאי.
הסצנות המוצגות בחלונות הזכוכית הצבעונית, מתארות, בין היתר, את טבילת ישו, את החטא הקדמון, את צליבת ישו ואת הולדתו.
המזבח המרכזי מוקדש לשילוש הקדוש, הימני לגבירתנו של הרחמים והשמאלי ליוחנן המטביל.
עוד ניצבים בכנסייה שישה מושבי כס - שניים גדולים לקיסר ולאשתו, וארבעה נוספים לילדיהם.
בקיר הדרומי שוכנת קפלת מיכאל הקדוש, ובה מונח התבות המוקדש למלאך.
זה נלקח על ידי הצבא הבריטי בשנת 1868 במהלך המשלחת הצבאית לאתיופיה, עם כיבושה וביזתה של הבירה מקדלה.
התבות התגלה באקראי באדינבורו, והושב למדינה בשנת 2002.
בקריפטה של הקתדרלה הקים הקיסר היילה סלאסי מאוזוליאום לבני המשפחה הקיסרית, ובה נקברו חלק מצאצאיו.
הקיסר עצמו ואשתו, מנן אספאו, קבורים בקברים בסגנון אדריכלות אקסום הנמצאים בבית הרוחב הצפוני.
עצמותיו של הקיסר המנוח הופקדו במקום בשנת 2001. בקירות המבנה הוטמנו שרידיהם של קורבנות טבח גרציאני, שהתרחש לאחר ניסיון כושל להתנקש בחייו של מרשל רודולפו גרציאני, המושל הכללי של מזרח אפריקה האיטלקית.
אנדרטת יכתית 12 הממוקמת לא רחוק מהקתדרלה, מנציחה את זכר קורבנות.
שטח הקבורה בחזית הקתדרלה מוקדש ללוחמים שנאבקו באיטלקים, בין בתחומי המדינה ובין מחוצה לה, ומלבד אלה קבורים בו רק ארבעה בני אדם נוספים שזכו באישור מיוחד של פטריארך הכנסייה האתיופית.
במקום ניצב גם פסלו של אבונה מיכאל שהוצא להורג בידי האיטלקים וגופתו לא נמצאה מעולם.
מדרום למבנה הקתדרלה ניצבים אנדרטה ומאוזוליאום שבו שמורים שרידיהם של שישים בכירי השלטון הקיסרי באתיופיה, אשר הוצאו להורג ב-23 בנובמבר 1974 בפקודת החונטה הצבאית האתיופית.
קתדרלת לאון (בספרדית: Catedral de León) היא קתדרלה הממוקמת בעיר לאון בניקרגואה.
הקתדרלה נחשבת לאתר משמעותי מבחינה היסטורית ותרבותית, ובשנת 2011 הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
זהו אתר המורשת העולמי השני בניקרגואה ביחד עם לאון העתיקה.
בניית הקתדרלה נמשכה בין השנים 1747 ו-1814. היא עוצבה על ידי האדריכל הגווטמלי דייגו חוסה דה פורס אי אסקיוול.
הקתדרלה קודשה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי ב-1860. הקתדרלה בלאון היא הגדולה ביותר במרכז אמריקה, וידועה בזכות סגנון אדריכלות הבארוק השולט בה, בשילוב עם מרכיבים נאו-קלאסיים.
בקריפטה שבמרתף הכנסייה, שנבנתה כך שתוכל לעמוד ברעידות אדמה, קבורים 27 אישים ידועים, בהם בישופים, כמרים ומשוררים ניקרגואים.
קתדרלת טרטו (באסטונית: Tartu toomkirik) היא קתדרלה הרוסה ואתר היסטורי הממוקם בעיר טרטו שבאסטוניה.
בחלק משרידי הקתדרלה ממוקם כיום מוזיאון אוניברסיטת טרטו.
הקתדרלה ממוקמת על גבעת הקתדרלה (Toomemägi) הצופה לעבר נהר אמיוגי, במקום בו עמדה מצודה שהגנה על היישוב הפגני במאה השביעית לספירה.
המצודה נהרסה בשנת 1224 עת שהעיר נכבשה בידי המסדר הליבוני כחלק ממסעי הצלב הצפוניים, ותושביה נוצרו, הוקמה בראש הגבעה מצודת הבישוף (Castrum Tarbatae), ששרידיה התגלו בחפירות ארכאולוגיות.
בניית קתדרלה באתר, בסגנון אדריכלות גותית החלה במחצית השנייה של המאה ה-13. הקתדרלה הוקדשה לקדושים הנוצריים פטרוס ופאולוס.
הקתדרלה תוכננה כבזיליקה, אולם שינויים מאוחרים נתנו לה מבנה גותי אופייני, כאשר חלקה המרכזי של הכנסייה נחנך בשנת 1470. הכנסייה הושלמה בשלהי המאה ה-15 עם סיום בניית מגדליה שהגיעו לגובה של 66 מטרים.
בשנת 1520 החלה הרפורמציה להשפיע על העיר טרטו, וב-10 בינואר 1525 הותקפה הקתדרלה על ידי פרוטסטנטים ונהרסה.
בעקבות ההרס הרב שנגרם לה ננטשה הכנסייה.
בשנת 1582 נכבשה העיר על ידי צבא פולני קתולי ותושבי העיר הקתולים תכננו להקים את הקתדרלה מחדש, אולם תוכניות אלה ננטשו בשל המלחמה הפולנית-שוודית שהתנהלה בין השנים 1600–1611.
שרפה שפרצה בקתדרלה ההרוסה בשנת 1624 העצימה את הנזקים למבנה.
בשנת 1629 העיר נכבשה על ידי שוודיה.
שרידי מבנה הקתדרלה שימשו כאסם תבואה.
באמצע המאה ה-18 נעשה נהרסו מגדלי הכנסייה, וגובהם הופחת מ-66 מטרים ל-20 מטרים (גובה מבנה ספינת הכנסייה).
שרידי המגדלים הפכו למגדלי שמירה, והוצבו בראשם תותחים.
בסוף המאה ה-19 הפך המגדל הצפוני של הקתדרלה למגדל מים.
מבנה הספרייה שופץ בשנות ה-60 של המאה ה-20, ובשנת 1881 עברה הספרייה למבנה ספרייה חדש, ובשנת 1985 הפך מבנה הספרייה הישן למוזיאון להיסטוריה של האוניברסיטה (Tartu Ülikooli ajaloomuuseum), המציג כלים מדעיים וספרים עתיקים.
במהלך המאה ה-19 עוצבה גבעת הקתדרלה כפארק ציבורי, ובו הוצבו אנדרטאות לאנשי רוח אסטונים.
קתדרלת ואוול (בפולנית: katedra wawelska) או הקתדרלה המלכותית והארכיבישופית של הקדושים סטניסלב וונצ'סלאוס על גבעת ואוול (królewska bazylika archikatedralna śś.
Stanisława i Wacława na Wawelu) היא קתדרלה קתולית בת כ-900 שנה על גבעת ואוול בקרקוב.
הקתדרלה מהווה את מקום מושבו של הארכיבישוף של קרקוב ומקום ההכתרה והקבורה המסורתי של מלכי פולין וקרויה "אם הכנסיות" של פולין.
הקתדרלה באתר כיום היא מבנה הקתדרלה השלישי באתר זה.
הקתדרלה הראשונה הוקמה סמוך להקמתה של בישופות קרקוב בשנת 1000 לערך ונהרסה במאה ה-11. המבנה השני הוקם על חורבות הראשון בסוף המאה ה-11 או ראשית מאה ה-12, בימי שלטונו של ולדיסלב הראשון הרמן.
הייתה זו בזיליקת עשויה אבן גיר בסגנון רומנסקי עם שלושה מעברי-רוחב שהקודשה ב-1142. הבזיליקה נהרסה בשרפה ב-1305, אך הקריפטה שלה שרדה וכן היסודות הרבועים של שני המגדלים שניצבו מצפון ומדרום לפתח (בפרט המגדל הדרומי).
בניית הקתדרלה הגותית הניצבת עד היום החלה במאה ה-14. המלך הראשון שהוכתר בקתדרלה היה ולדיסלב הראשון (ארוך האמה), ב-1320.
בין השנים 1320–1346 נבנו בית המקהלה ואמבולטוריום והספינה הראשית נבנתה בין השנים 1346–1364. הקתדרלה נחנכה ב-28 במרץ 1364. במהלך המאות ה-14 וה-15 הקימו בתי האצולה (המגנאטים) והמלכות קפלות סביב האמבולטוריום.
במאה ה-16 הוכנסו במבנה שינויים רבים שהושפעו מהרנסאנס האיטלקי.
המאה ה-18 הביאה עמה חידוש של רוב העיטור הפנימי ברוח הבארוק, רבים ממזבחות הצד הוסרו לטובת מראה נקי וסימטרי יותר.
גם החידוש ברוח הבארוק נעשה על ידי אדריכלים ואמנים איטלקים או בעלי מסורת איטלקית.
אובדן עצמאות פולין דרדר את מצבה של הקתדרלה מחוסר מימון וכיוון שלא הייתה עוד מוסד לאומי.
אולם, היא המשיכה להיות אבן שואבת לפטריוטים פולנים לאומיים והפכה לאחד הסמלים הבולטים של לאומיות פולנית במדינה שחדלה להתקיים.
בקתדרלה נקברו גיבורים לאומיים שלחמו לעצמאות פולין ולתחיית תרבותה ולשונה.
בשנים 1895–1910 עברה הקתדרלה שיפוץ נרחב, במסגרתו הוסרו חלק מהעיטורים הבארוקיים, על מנת לשחזר את העיצובים המקוריים.
ב-1963 הוכתר בקתדרלה קרול יוזף ווֹיטילה לארכיבישוף קרקוב, בחירתו לקרדינל ולאפיפיור (יוחנן פאולוס השני) הביאה להכרה כלל-נוצרית בחשיבותה הרבה של הקתדרלה.
לקראת שנת 2000 בוצע בה שיפוץ מקיף לרגל המילניום הנוצרי וחגיגות אלף שנים לקיומה.
הקתדרלה היא מבנה בזיליקה עם שלוש ספינות (מעברים), טרנספט (רוחב צולב), בית מקהלה ריבועי ואפסיס שסביבו קפלות.
המזבח הגדול הוקם ב-1650 על ידי האדריכל האיטלקי ג'ובאני בטיסטה ג'יסלני (Giovanni Battista Gisleni), שהובא במיוחד מרומא על ידי מלך פולין זיגמונט השלישי ואזה.
מאחורי המזבח מאוזולאום עשוי שיש שחור, עם ארבעה עמודים מוזהבים, מעשה ידיו של אמן איטלקי אחר שהובא לפולין, ג'ובאני בטיסטה טרבאנו (Giovanni Battista Trevano).
במאוזולאום טמון ארון כסוף שבו נחים שרידיו של סטניסלב הקדוש, פטרונה של פולין.
ארון זה הוצב במקום ב-1670 לערך, שעה שארון קודם נגנב על ידי שוודיה ב-1655. כמעט כל מלכי פולין הוכתרו בשהם כורעים ברך לפני הסרקופג.
מימין ומשמאל למזבח טמונים שני המלכים הראשונים שנקברו בקתדרלה, ולדיסלב הראשון (ארוך האמה) מצפון למזבח ובנו, קז'ימייז' השלישי, מלך פולין מדרום.
מאז המאה ה-14 הייתה הקתדרלה מקום קבורתם של מלכי פולין ונכבדים נוספים.
18 קפלות מצויות סביב האפסיס שמאחורי המאוזולאום.
תוספות של קפלות קבורה שינו את מראה הכנסייה עם הדורות.
מקומות קבורה נוספים מצויים בקריפטה.
ולדיסלב השני יגיילו טמון מימין לכניסה בסרקופג גותי משיש הונגרי אדום.
מולו, משמאל לכניסה, מוצב חיקוי של סרקופג דומה, שנעשה ב-1906 לכבודו של ולדיסלב השלישי מווארנה, שמקום קבורתו לא נודע.
קפלת משפחת ואזה עשויה כולה שיש שחור בסגנון בארוקי.
קפלת זיגמונד (בפולנית: Kaplica Zygmuntowska) בצד הדרומי היא אחד מהאתרים הארכיטקטוניים הבולטים בקרקוב.
הקפלה הוקמה בין השנים 1519–1533 בסגנון רנסאנס איטלקי טוסקני על ידי האדריכל ברתולומאו בריצ'י (Bartolommeo Berrecci), שהוזמן מפירנצה לפולין על ידי הבישוף של קרקוב.
בקפלה נקברו זיגמונט השני אוגוסט, המלך האחרון של השושלת היגלונית ורעייתו המלכה אנה יגיילונקה.
מעל מצבות הקבר הוקמה כיפה מוזהבת.
בחלקה הפנימי של הקפלה עבודות פיסול, ציורים ועיטורי סטוקו מעשי ידי אמנים איטלקיים.
מול קפלת זיגמונד נמצאת קפלה המוקדשת לידוויגה הקדושה, מלכת פולין, שהוקמה ב-1902.
בקריפטה הרומנסקית קבורים מלכי פולין, שליטי האיחוד הפולני-ליטאי, גיבורים לאומיים, בישופי קרקוב ועוד.
יאן השני קז'ימייז', מלך פולין
בקתדרלה שני מגדלי פעמונים מן המאה ה-14, שניהם כוללים מערכת בת חמישה פעמונים.
המגדל הצפוני, הקרוי מגדל זיגמונט (בפולנית: Wieza Zygmuntowska) מכיל את הפעמון הגדול של הקתדרלה, הקרוי פעמון זיגמונט (בפולנית: Dzwon Zygmunta) על שם המלך זיגמונט הראשון.
פעמון זה ניצוק בקרקוב ב-1520, שוקל 18 טון ובעל קוטר של כ-2.7 מטר ונמנה עם הפעמונים הגדולים ביותר בעולם.
עיטוריו כוללים תמונות מחיי הקדושים זיגמונט וסטניסלב ואת שלטי האצולה של פולין וליטא.
הפעמון מצלצל בערב ראש השנה האזרחית, בחג המולד, ויום ראשון של הפסחא.
במגדל זה עוד ארבעה פעמונים קטנים יותר ועתיקים יותר מהשנים 1455–1514.
במגדל התאום, "מגדל פעמוני הכסף" (בפולנית: Wieza Srebrnych Dzwonow) נמצאת עוד מערכת פעמונים ובה חמישה פעמונים.
קתדרלת הלסינקי (בפינית: Helsingin tuomiokirkko) היא קתדרלה לותרנית-אוונגלית פינית של בישופות הלסינקי, הממוקמת בשכונת קרונונהקה במרכז הלסינקי, פינלנד.
הכנסייה נבנתה במקור בשנים 1830–1852 כמחווה לדוכס הגדול של פינלנד, הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
היא הייתה ידועה גם ככנסיית "סנט ניקולאוס" עד עצמאותה של פינלנד בשנת 1917.
הבניין הוא בסגנון נאו-קלאסי ומהווה אתר ייחודי בנוף העירוני של הלסינקי, עם כיפה ירוקה גבוהה המוקפת בארבע כיפות קטנות יותר.
הוא תוכנן על ידי קרל לודוויג אנגל כך שיעמוד בראש כיכר הסנאט שתכנן.
כמו כן הוא מוקף בבניינים אחרים, קטנים יותר, שתוכננו על ידי אנגל.
תוכנית הכנסייה היא בצורת צלב יווני (מרכז מרובע וארבע זרועות שוות), סימטרי בכל אחת מארבע רוחות השמים, ובחזית כל זרוע מובלטת אכסדרה וגמלון.
הקתדרלה נבנתה על אתר של כנסייה קטנה יותר, כנסיית אולריקה אלאונורה, אשר הוקדשה לפטרונית שלה, אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה.
מהדורת פקסימיליה של כנסייה זו, עשויה כולה משלג, נבנתה בכיכר הסנאט בהלסינקי בתחילת שנות ה-2000. הכנסייה הישנה של הלסינקי נבנתה בין השנים 1824–1826 בשכונת קאמפי הסמוכה, כדי לשרת את הקהילה בזמן שכנסיית אולריקה אלאונורה נהרסה ועד חנוכת הקתדרלה החדשה.
מאוחר יותר שונה הבניין על ידי יורשו של אנגל, ארנסט לורמן, אשר הוסיף ארבע כיפות קטנות כדי להדגיש את הקשר האדריכלי למודל של הקתדרלה, קתדרלת איסק הקדוש בסנט פטרסבורג.
לורמן גם הקים שני מגדלי פעמון, כמו גם פסלי אבץ של שנים-עשר השליחים בקצה ובפינות של קו הגג.
מחיצת המזבח צוירה על ידי קארל טימולאון פון נף ונתרמה על ידי הצאר ניקולאי הראשון.
הקריפטה שופצה בשנות ה-80, על ידי האדריכלים וילהלם הילנדר ויוהה לביסקה לשימוש הכנסייה ולתערוכות; הילנדר היה אחראי גם על שימור ושיפוץ הקתדרלה בסוף שנות ה-90.
כיום, הקתדרלה היא אחת האטרקציות המתוירות ביותר בהלסינקי.
יותר מ-350 אלף אנשים מבקרים בה כל שנה, חלקם משתתפים באירועים דתיים, אך רובם תיירים.
הכנסייה נמצאת בשימוש קבוע עבור שירותי פולחן ואירועים מיוחדים כמו חתונות.
קתדרלת יוחנן הקדוש (בפולנית Archikatedra św.
Jana) היא הקתדרלה הראשית של ורשה.
בניית הכנסייה המקורית החלה במאה ה-14. היא נבנתה בסגנון גותיקת לבנים עבור דוכסי מזוביה.
מול הכנסייה אירע ניסיון ההתנקשות בחייו של זיגמונט השלישי ואזה, המתנקש לא הצליח להתנקש בחייו של זיגמונט.
בימי תפארתה היה לכנסייה מגדל פעמונים צמוד, והיא התנשאה לגובה מעל בתי העיר העתיקה ונראתה מכל מקום בה.
במלחמת העולם השנייה הופצצה הקתדרלה ומגדל הפעמונים נהרס ולא שוחזר.
אחרי המלחמה, במסגרת פעולות השיקום של העיר ורשה, שוחזרה הקתדרלה בגרסה פחות מפוארת.
חזית הקתדרלה עשויה מלבנים אדומות ובנויה בשני מפלסים.
פנים הקתדרלה מקורה בקמרונים וגגה של הקתדרלה מצופה בנחושת שהתחמצנה.
קתדרלת ונק (בפרסית: کلیسای وانک) היא כנסייה ארמנית-נוצרית בעיר אספהאן באיראן שנבנתה בתחילת המאה ה-17. היא אחת הכנסיות הארמניות הראשונות שהוקמו בעיר, והיא משלבת מוטיבים אדריכליים ארמניים ופרסיים.
משמעות המילה "ונק" בארמנית היא מנזר.
בניית הכנסייה החלה בשנת 1606 והושלמה עם שינויים גדולים בין השנים 1664-1655 בפיקוחו של הארכיבישוף דויד.
היא נבנתה על ידי קהילה ארמנית שהתיישבה בעיר ביוזמתו של עבאס שאה הראשון לאחר המלחמה בעות'מאנים שהביאה לגירושם של אלפי ארמנים ממקומות יישוביהם.
הכיפה המרכזית של הקתדרלה צבועה בצבעי כחול וזהב ומתארת את הסיפור המקראי של בריאת העולם וגירושו של אדם מגן העדן.
הקתדרלה מורכבת מכיפה, כמו מסגד פרסי, אבל עם התוספת המשמעותית של האפסיס החצי מתומן המאפיין כנסיות.
המראה החיצוני של הקתדרלה הבנויה ברובה מלבנים בצבע אחיד עומד בניגוד למראה הצבעוני והמקושט בפנים הקתדרלה.
התקרה מעל הכניסה צבועה במוטיבים פרחוניים עדינים בסגנון מיניאטורי הפרסי.
בקתדרלה שני חלקים של ציורי קיר על הקירות הפנימיים: החלק העליון מתאר אירועים מחייו של ישו, ואילו החלק התחתון מתאר עינויים שנגרמו לקדושים ארמנים על ידי העות'מאנים.
החצר מכילה מגדל פעמונים בודד.
קברות ממוקמים לאורך הקיר החיצוני עם כתובות בארמנית.
בפינה אחת של החצר שטח מוגבה ובו יד זיכרון לרצח העם הארמני בזמן מלחמת העולם הראשונה.
מעבר לחצר ומול הקתדרלה ישנם ספרייה ומוזיאון.
קתדרלת הישועה של האומה הרומנית (ברומנית: Catedrala Mântuirii Neamului Românesc) הוא שמה המקובל של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית שנמצאת בבנייה בבוקרשט, בירת רומניה.
הקתדרלה אמורה לשמש כמקום מושבו של פטריארך הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
הקתדרלה תוקדש להתעלות של ישו ולאנדראס הקדוש.
בניית הכנסייה החלה בדצמבר 2010 והסתיימה בשנת 2018 עת נפתחה לציבור.
מאז איחוד הנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה בינואר 1871, שימשה "הקתדרלה הפטריארכלית הרומנית" שב"גבעת המטרופוליה" (רומנית: Dealul Mitropoliei) כקתדרלה הלאומית של רומניה.
רעיון הקמת קתדרלה לאומית עלה לראשונה אחרי מלחמת העצמאות הרומנית (1877–1878).
הקתדרלה הייתה אמורה לסמל את ניצחון האורתודוקסיה הרומנית על האסלאם העות'ומאני.
הרעיון נגנז בגלל אי גיבוש הסכמה לגבי העיצוב, המיקום והמימון.
ב-1920 שלח המלך פרדיננד מכתב תמיכה בנושא למטרופוליטן מירון קריסטיה אך הדבר לא נסתייע.
אחרי שהוכרה עצמאותה של הפטריארכיה הרומנית ב-1925, מירון קריסטיה הציע את 'פארק קארול' כאתר לקתדרלה העתידה להיבנות, אך הרעיון נזנח ובמקומו נבחרה 'כיכר ביבסקו וודה' (Bibescu Vodă).
ב-1929 נקבעה במקום אנדרטת צלב (troiță).
ואולם, הייתה זו תקופה של חוסר יציבות פוליטית, תחלופת ממשלות תדירה וחוסר תקציבים.
בהמשך פרצה מלחמת העולם השנייה ובסיומה השתנתה האווירה הפוליטית כליל עם כינון המשטר הקומוניסטי, כשהמדיניות הרשמית הטיפה לאתאיזם, והרעיון ירד מסדר היום.
בספטמבר 1995, כשש שנים אחרי המהפכה הרומנית והפלת השלטון הקומוניסטי, חגגה הכנסייה הרומנית האורתודוקסית 70 שנות עצמאות.
הפטריארך תאוקיסט העלה אז מחדש את רעיון בניית הקתדרלה הלאומית שתסמל את התחייה הדתית ברומניה, במקביל לבניית קתדרלת ישו המושיע במוסקבה באותה עת.
ב-12 באוקטובר 2004 עברה בסנאט הרומני (הבית העליון של הפרלמנט הרומני) ההחלטה לבניית הקתדרלה.
שלושה אתרים הוצעו לבניית הכנסייה: הראשון היה הפארק בכיכר אונירי, שם הניח הפטריארך טאוקיסט ב-1998 אבן פינה בנוכחות הנשיא אמיל קונסטנטינסקו, עוד בטרם נתקבל אישור רשמי.
הרעיון נגנז מסיבות טכניות, כי מתחת לאתר המוצע עברו שני קווי הרכבת התחתית של בוקרשט שחצו את נהר הדמבוביצה.
כאתר חלופי הציעה הכנסייה להשתמש בפארק קרול הראשון כמיקום החדש של הקתדרלה, וב-2004 העבירה הממשלה 50 דונאם (5 הקטאר) משטח הפארק לטובת הכנסייה, לבניית הקתדרלה במקום.
איגוד הארכיטקטים של רומניה התנגד למיזם עקב הפגיעה הצפויה באתר מורשת חשוב של ההיסטוריה הרומנית.
לאחר מחאות של תושבים מקומיים ועימותים עם ראש עיריית בוקרשט דאז, ולימים נשיא רומניה טראיאן בססקו, גם הצעה זו ננטשה.
אפשרות שלישית הייתה להשתמש בשטח ריק ממערב לארמון הפרלמנט, ליד פארק איזבור; על השטח העצום השומם שעל גבעת ספירי עמדה בעבר שכונת אורנוס, שנהרסה בתחילת שנות ה-80 על ידי צ'אושסקו לצורך הקמת המרכז המינהלי (Centrul Civic), במסגרת התוכנית האדריכלית לעיצוב מחדש של לב העיר בוקרשט.
אחרי הריסת השכונה נבנה על רוב שטחה ארמון הפרלמנט, בעוד שחלקה המערבי נותר שומם, עם נפילת המשטר הקומוניסטי.
הממשלה העניקה לבסוף לכנסייה שם שטח של 110 דונם (11 הקטאר) לבניית הקתדרלה במקום.
ב-29 בנובמבר 2007 אבן הפינה הונחה על ידי הפטריארך דניאל, פטריארך רומניה.
בתכנון האדריכלי של הקתדרלה עסקו גורמים רבים, ביניהם הסנאט הרומני ועיריית בוקרשט.
העיצוב שנבחר משלב אלמנטים אדריכליים שונים מכל מחוזות רומניה.
הקתדרלה תכיל 10,000 מקומות בהיכל המרכזי של הכנסייה, כשבין כותלי הקומפלקס כולו יוכלו להתכנס 125,000 אנשים.
הקתדרלה תתנשא לגובה 127 מטר, ורוחבה יהיה 68 מטר.
המבנה הראשי יינשא כ-7 מטר מעל הקרקע, עם קומה תת-קרקעית בעומק 17 מטר מתחת לאדמה.
מבנה הכנסייה יכלול, בנוסף לאולם המרכזי, גם אולמות אירועים, חנויות למוצרי דת וביגוד, בית מלאכה, מוזיאון, גלריה ומחסנים, חדר אוכל, וחדרים לעובדים.
כמו כן צפוי להיפתח במתחם, בצמוד, בית מלון וחניון.
מתנגדי התוכנית טוענים לבזבוז כספי ציבור שיכלו לשמש למטרות אחרות, וכן מערערים על בחירת אדריכלות מגלומנית.
תומכי התוכנית טוענים כי הקתדרלה תגביר את תחושת האחדות הלאומית, את המורשת האורתודוקסית הרומנית ואת התחייה הדתית במדינה - על חורבות המשטר הקומוניסטי.
כמו כן, תומכי התוכנית מציינים שבניית מבנה גדול ומפואר בקרבת ארמון הפרלמנט תוריד במקצת את הבולטות שלו ותדגיש את הסמליות שבבניית מבנה דת ליד מבנה שנועד להיות המרכז המנהלי של ממשל שהטיף לאתאיזם.
החיסכון באנרגיה יושג באמצעות קירות מסיביים ולבנים מבודדות, בהתאם לתנאי האקלים המקומי.
הקתדרלה מתוכננת כך שתוכל לעמוד ברעידות אדמה שעוצמתן עד 8.5 בסולם ריכטר.
בתקרת הכנסייה יותקנו שישה פעמונים, משקלו של הגדול ביותר כ-25 טון, והוא באורך ורוחב של 3.3 מטרים.
על פעמון זה יוטבע קלסתרו של הפטריארך דניאל.
הפעמונים יוצרו בעיר אינסברוק שבאוסטריה, ועלותם כ-550,000 יורו.
עד מאי 2016 בוצעו כבר כ-70% מהעבודות במבנה הכנסייה.
בניית הקתדרלה הייתה אמורה להסתיים ב-2018 וטקס ההקדשה תוכנן ל-30 בנובמבר 2018. ב-2024 צפויה השלמה סופית של כל עבודות גימור הפנים והחוץ של הקומפלקס.
קתדרלת הלב הקדוש בגואנגג'ואו (בסינית: 耶穌聖心主教座堂; מילולית: "קתדרלת הלב הקדוש של ישו"), שמכונה גם "בית האבן" על ידי המקומיים, היא קתדרלה קתולית בגואנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין.
הקתדרלה בנויה בסגנון התחייה הגותית וכוללת חזית מרשימה עם חלון רוזטה וצמד צריחים מחודדים.
האתר בו נמצאת הקתדרלה היה במקור בית המגורים של מושל הפרובינציות של גואנגדונג וגואנגשי בזמן שושלת צ'ינג.
במהלך מלחמת האופיום השנייה, בית המגורים נהרס והמושל יה מינגצ'ן נשבה בידי הבריטים.
במסגרת הסכם השלום, הוציא הקיסר דאוגואנג צו קיסרי בפברואר 1846 ובו הובטחו פיצויים על הכנסיות שנהרסו והרכוש שנבזז מהמיסיון, והאתר הועבר לבעלות חברת המיסיון הצרפתית Société des Missions Etrangères de Paris (ידועה בקיצור בשם M.E.P.
明稽章), במסגרת הסכם שנחתם ב-25 בינואר 1861.
הכנסייה הוקמה באמצעות תרומות מקתולים צרפתיים ותמיכה כספית של נפוליאון השלישי.
על ההקמה היה אחראי הבישוף פיליפ פרנסואה זפירן גיום (Philippe François Zéphirin Guillemin), ראש המיסיון האפוסטלי הראשון בגואנגדונג.
האדריכל הצרפתי לאון ווטרן תכנן את הקתדרלה בשיתוף פעולה עם שארל יקינת הומבר ואנטואן ארמיט.
אלה ביחד גם פיקחו על הבנייה עצמה.
הבישוף גיום לא זכה לראות בהשלמת הקתדרלה ומת ב-1886 בפריז בגיל 72. כשנתיים לאחר מכן הסתיימה בניית הקתדרלה, תחת השגחתו של הבישוף אוגוסטין שוסה (Chausse).
בניית היסודות החלה ב-28 ביוני 1861, בחגיגת הלב הקדוש, והסתיימה ב-1863. ב-8 בדצמבר (התאריך בו מצוין העיבור ללא חטא) נערכה חגיגה גדולה בנוכחות אנשים רמי דרג מהמיסיון ומהממשל המנדריני, בהם המושל של ליאנגגואנג ומשמר כבוד, הבישוף והקונסול הצרפתי.
הבישוף והקונסול הצרפתי, הברון ז'ילבר דה טרנקלי, נשאו נאומים והניחו שתי אבני פינה, על המזרחית מבין שתיהן היה כתוב "ירושלים 1863" ועל המערבית "רומא 1863".
מתחת לכל אבן הונח קילוגרם עפר שנלקח מירושלים ומרומא בהתאמה.
בניית הקתדרלה עצמה הייתה מאתגרת, בעיקר בגלל שנבנתה מאבן גרניט והמחסור בציוד מכני הנדסי כגון עגורנים ומכונות למיניהן.
הקתדרלה נבנתה בצורה ידנית בסיוע מנופים פשוטים ובעבודתם של פועלים סינים רבים.
הפועלים לא ראו אף פעם בחייהם קתדרלה ובפרט קתדרלה בסגנון גותי ומעולם לא בנו מבנה כזה.
דבר נוסף שהחריף את הקושי היו קשיי שפה: האדריכלים לא ידעו סינית, והפועלים הסינים לא הבינו צרפתית.
בשנים הראשונות הבנייה הייתה איטית.
כתוצאה מכך שכרו הצרפתים מנהל עבודה סיני בשם קאי שיאו (蔡孝) ממחוז ג'ישי.
לקאי היה ניסיון רב של בניית מבנים מאבן בעיר הולדתו, דבר שאפשר לו להביא שיטות מיוחדות ויצירתיות רבות.
בשל נחיצותו בגישור על פערי התרבות והשפה, קאי כמעט שלא עזב את אתר הבנייה.
הוא השקיע בבנייה את שנות בחרותו וזכה לראות בהשלמתה.
הקתדרלה נבנתה בתקופה שבה רוב הילידים תושבי המחוז סבלו מתוצאות מלחמות האופיום, דבר שהפך אותם לקסנופובים (שונאי זרים).
כתוצאה מכך התגלעו מתחים בין המיסיון הצרפתי למקומיים, שלעיתים גלשו לעימותים וסכסוכים.
אלה נפתרו לרוב בהתערבות ישירה של הבישוף או הקונסול.
ב-11 באוגוסט 1880 פרצה שרפה בבית שהיה צמוד לגדר הכנסייה.
המקומיים ניסו לשאוב מים מהבאר שהייתה באתר הבנייה של הקתדרלה, אך נעצרו בידי הפועלים.
הוויכוח הפך מהר מאוד לקטטה בה מספר אנשים נפצעו, כתוצאה מהתערבות כוחות הממשל של צ'ינג.
בסופו של דבר הסכסוך נפתר בפיצוי ששילמו המקומיים לכנסייה.
בשל האתר שנבחר על ידי הכנסייה והמיסיון, בניית הקתדרלה והמוסדות הנלווים - בית ספר, בית חולים ובית יתומים - דרשה הריסת בתים רבים והעברת תושבים לבתים חדשים במקום אחר.
חשש נוסף של המקומיים היה שהקתדרלה הגבוהה, שבלטה בשמי העיר (שבה הייתה הבנייה נמוכה מאוד, עד שתי קומות לרוב), תפגע בפנג שווי ותביא מזל רע על העיר.
את עיקר המימון לקתדרלה סיפק נפוליאון השלישי מצרפת.
הבישוף גיום נפגש עמו בפריז ב-1858 ושכנע אותו להעניק להם תרומה של 500,000 פרנק צרפתי.
ב-1873 הועברה החלטה באספה הלאומית של צרפת ובה הוענקו לבניית הקתדרלה עוד 75,000 פרנק.
בניית הקתדרלה נסתיימה ב-1888, כ-25 שנה לאחר תחילתה.
מאז השלמתה ב-1888 עברה הקתדרלה שלושה מקצי תיקונים עיקריים.
הראשון היה בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הבישוף וראש המיסיון אנטואן-פייר-ז'אן פורקה (Antoine-Pierre-Jean Fourquet), החליף את גג העץ, קורות ומדרגות הפלדה בתחליפים מבטון.
תיקון שני התבצע אחרי מהפכת התרבות בסין בשנות ה-80 של המאה ה-20.
גל התיקונים הגדול ביותר בוצע בשנים 2004–2006 ועלה 26 מיליון רנמינבי (¥).
מבצע תיקונים זה כלל בניית גג חדש כדי למנוע דליפה תוך שמירה על קמרונות הצלעות שמתחתיו.
חלונות הוויטראז', שניזוקו קשה במלחמות ורובם נופצו במהפכת התרבות, הוחלפו בחלונות ויטראז' שייצרה חברה מהפיליפינים.
כתוצאה מכך העיטורים כללו כתובות באנגלית במקום בצרפתית ולטינית כפי שהיה בחלונות המקוריים.
כמו כן הותקנו תאורה, מערכות שמע וטלוויזיה במעגל סגור.
המנגנון המכני של השעון הצרפתי נהרס ואבד, ובמקומו נבנה שעון חדש, סיני, בעלות של 750,000 רנמינבי.
הקתדרלה בנויה בסגנון נאו-גותי המהווה מחווה לאדריכלות הגותית.
חזית הקתדרלה מתבססת בתכנונה ועיצובה על החזית של בזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז.
הספינה הראשית והאפסיס מבוססים על קתדרלת טול.
גובה הקמרונות בספינה הראשית הוא 28.2 מטר.
משני צידיה סיטראות ו-14 קפלות.
שטח המבנה הפנימי הוא 2,924 מטר רבוע.
קתדרלת הלב הקדוש בגואנגג'ואו היא הכנסייה הקתולית הגדולה ביותר בדיוקסיה של גואנגג'ואו והכנסייה הגותית הגדולה ביותר בסין ומזרח אסיה.
גובה הצריחים המחודדים הוא 52.76 מטר.
המגדל המערבי הוא מגדל שעון והמגדל המזרחי הוא מגדל פעמונים ובו 4 פעמוני ארד ענקיים שנשלחו מצרפת במאה ה-19 (במקור נשלחו 5 פעמונים, אך אחד מהם ניתן במתנה לכנסייה אחרת בשנות ה-80 של המאה ה-20).
כמו רוב הקתדרלות הגותיות הגדולות באירופה, גם קתדרלה זו נבנתה כולה מאבן (Masonry).
היא אחת מהכנסיות הבודדות בעולם שנבנו רק מגרניט, כולל הקירות, העמודים והמגדלים.
האבנים נחצבו והועברו מקאולון שבהונג קונג באמצעות סירות מפרש.
כנסיית הקתדרלה של סנט אנדרו , הידועה בכינוי קתדרלת ולס (Wells Cathedral), היא קתדרלה אנגליקנית בעיר ולס שבמחוז סאמרסט בדרום-מערב אנגליה.
הקתדרלה, המוקדשת לאנדראס הקדוש (אחד משנים-עשר השליחים), מקום מושבו של הבישוף של באת' וולס.
זו היא כנסיית האם של הדיוקסיה של באת' וולס וכוללת את כס הבישוף (קתדרה).
היא נבנתה בין השנים 1175 ו-1490, והחליפה את הכנסייה הקודמת שנבנתה באותו אתר בשנת 705. היא בגודל בינוני בין הקתדרלות של ימי הביניים של אנגליה, בין קתדרלת לינקולן וקתדרלת יורק הגדולות, לבין הקתדרלות הקטנות יותר: קתדרלת כרייסט צ'רץ' באוקספורד וקתדרלת קרלייל (Carlisle Cathedral).
החזית המערבית הרחבה והמגדל הגדול המרכזי שלה הפכו לתוואי הדומיננטי של העיר ונקודת ציון באזור הכפרי של סאמרסט.
הקתדרלה כונתה "ללא ספק אחת היפות ביותר" ו"הפואטית ביותר" מבין הקתדרלות באנגליה.
האדריכלות היא לחלוטין גותית ורובה אדריכלות גותית אנגלית של שלהי המאה ה-12 ותחילת המאה ה-13. היא שונה ממרבית הקתדרלות האנגליות האחרות של ימי הביניים, שבהן משולבים חלקים מסגנון האדריכלות הרומנסקית המוקדמת יותר.
הבנייה החלה בשנת 1175 לערך בקצה המזרחי עם בניית בית המקהלה.
ההיסטוריון ג'ון הארווי (John Harvey; 1911–1997) טען שהקתדרלה היא המבנה הגותי האמיתי הראשון באירופה, ששבר את המגבלות האחרונות של האדריכלות הרומנסקית.
עבודת הסיתות באבן של הארקדות המחודדות והעמודים המחורצים מועשרים בכרכובים מודגשים וכותרות מגולפות בסגנון קישוט של עלים הידוע כ"עלה נוקשה" (Stiff leaf).
בחזית מהתקופה האנגלית המוקדמת מוצגים יותר מ-300 דמויות מפוסלות שתוארו על ידי הארווי כ"ניצחון המוחלט של האמנות הפלסטית המשולבת באנגליה".
בקצה המזרחי נשמרה כמות נדירה של ויטראז'ים עתיקים.
שלא כבמרבית הקתדרלות האנגליות שנוסדו על ידי מסדרי נזירים יש בקתדרלת ולס כמות רבה של מבנים חילוניים ששרדו, שהיו קשורים למסדר של כוהנים חילוניים (secular canons), כולל ארמון הבישוף (Bishop's Palace) וּויקארס קלוז (Vicars' Close), רחוב מגורים שמור מאז המאה ה-15. הקתדרלה היא בניין רשום מדרגה I.
השריד המוקדם ביותר של מבנים באתר הוא מאוזוליאום משלהי התקופה הרומאית בבריטניה, שזוהה בחפירות ב-1980. כנסיית מנזר נבנתה בוולס ב-705 על ידי אלדהיים (Aldhelm), הבישוף הראשון של הדיוקסיה של שרבון, שזה עתה הוקמה, במהלך כהונתו של אינה, מלך וסקס.
היא הוקדשה לסנט אנדרו וניצבה במקום בו שוכן כיום הקלויסטר של הקתדרלה, שבו ניתן לראות חלק מהשרידים של החפירות.
אגן הטבילה בטרנספט הדרומי של הקתדרלה הוא מכנסייה זו והוא החלק העתיק ביותר בבניין הנוכחי.
ב-766 חתם קיינוולף מלך וסקס אמנה ובה העניק לכנסייה 11 הייד (בערך 5,400 דונם).
ב-909 הועבר מושב הדיוקסיה משרבון לוולס.
הבישוף הראשון של ולס היה אתהלם (Athelm; 909), שהכתיר את אתלסטאן, מלך אנגליה.
גם אתהלם וגם בן אחיו דאנסטן מונו לארכיבישוף של קנטרברי.
במהלך תקופה זו הוקמה מקהלת נערים במטרה לשיר את הליטורגיה.
בית הספר של קתדרלת ולס (Wells Cathedral School) שהוקם במטרה לחנך נערי מקהלה אלו, מתארך את הקמתו לנקודת זמן זו.
עם זאת, יש מחלוקת על כך.
בעקבות הכיבוש הנורמני של אנגליה העביר ג'ון מטור את מושב הבישופות מוולס לבאת' ב-1090. בכנסייה בוולס, שכבר לא הייתה יותר קתדרלה, פעל גוף של כמורה חילונית.
משערים שרעיון הקמת הקתדרלה והתחלת בנייתה ב-1175 היה של רג'ינלד פיץ ג'וסלין (Reginald Fitz Jocelin), שמת ב-1191. אף שברור מגודלה שהכנסייה הייתה מתוכננת להיות הקתדרלה של הדיוקסיה עבר מושב הבישוף בין ולס לגסלטונברי ובאת' לפני שהועבר סופית לוולס.
ב-1197 העביר היורש של רג'ינלד, סווריק פיצגלדווין (Savaric FitzGeldewin), את מושבו רשמית למנזר גלסטונברי באישורו הרשמי של האפיפיור סלסטינוס השלישי.
התואר הבישוף של באת' וגלסטונברי היה בשימוש עד 1219 ואז ננטש.
יורשו של סווריק, ג'וסלין מוולס, העביר שוב את מושב הבישוף למנזר באת', בתואר בישוף באת'.
ג'וסלין היה אחיו של יו מוולס (Hugh of Wells), והיה נוכח בטקס החתימה של המגנה כרטה.
ג'וסלין המשיך את קמפיין הבנייה שבו החל רג'ינלד והיה אחראי להקמת ארמון הבישוף, בית הספר של המקהלה, בית ספר ללימוד לטינית (grammar school), בית חולים לנוסעים וקפלה.
הוא גם בנה בית אחוזה בווקי (Wookey), סמוך לוולס.
ג'וסלין נכח בהקדשה של הכנסייה, אבל אף על פי שתדלנות נמרץ אצל האפיפיור על ידי נציגיו ברומא, הוא לא חזה בחייו בשינוי מעמד הכנסייה לקתדרלה.
העיכוב נבע ככל הנראה מחוסר מעש של פנדולף וראקיו (Pandulf Verraccio), פוליטיקאי כנסייתי מרומא, שליח האפיפיור לאנגליה והבישוף של נורוויץ', שהתבקש על ידי האפיפיור לחקור את המצב, אבל לא הגיב.
ג'וסלין מת בוולס ב-19 בנובמבר 1242 ונקבר באזור המקהלה של הקתדרלה, לוחית ההנצחה מפליז על קברו היא אחת הראשונות באנגליה.
לאחר מותו ניסו הנזירים של באת' בלא הצלחה לשוב ולקבל מרות על ולס.
ב-1245 נפתר הוויכוח המתמשך על תואר הבישוף באמצעות החלטה של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שקבע את התואר כ"הבישוף של באת' וולס", כפי שנשמר עד ימינו, כשוולס היא המושב המרכזי של הבישוף.
מאז המאה ה-11 יש בכנסייה מועצת אנשי דת (Cathedral chapter) של כמורה חילונית, בדומה לקתדרלות של צ'יצ'סטר, הרפורד, לינקולן ויורק.
עם קבלת מעמד של קתדרלה היו בה, בדומה לקתדרלות דומות ארבעה בעלי משרה בכירים: דיקן (dean), מנצח (precentor), מנהל אדמיניסטרטיבי (Chancellor) ואחראי על כלי הקודש (sacristan), האחראים להשגחה הרוחנית והפיזית של הקתדרלה.
העבודה נעצרה בין 1209 ל-1213 כאשר המלך ג'ון היה מנודה וג'וסלין היה בגלות, אבל החלקים העיקריים של הכנסייה הושלמו עד שג'וסלין הקדיש אותה בשנת 1239.
כאשר הקתדרלה הושלמה, כולל בית מועצת הקתדרלה (chapter house) ב-1306, היא הייתה כבר היה קטנה מדי לליטורגיה המתפתחת, ולא הייתה מסוגלת להכיל תהלוכות הולכות וגדלות יותר של אנשי כמורה.
הבישוף ג'ון דרוקספורד (John Droxford) יזם שלב נוסף של בנייה תחת הבנאי הראשי תומאס מוויטני (Thomas of Whitney), שבמהלכה הוגבה המגדל המרכזי ולקצה המזרחי נוספה קפלת הגבירה המתומנת ב-1326. הבישוף הבא רלף משרוסברי (Ralph of Shrewsbury) המשיך בבניית ההרחבה המזרחית של המקהלה והרטרוקווייר שמאחוריו.
הוא פיקח על בניית רחוב המגורים המכונה וויקארס קלוז (Vicars' Close) ואולם הוויקארס (Vicars' Hall), על מנת לספק לאנשים שהועסקו על מנת לשיר במקהלה מקום מוגן שבו יכלו לחיות ולסעוד, הרחק מהעיירה ופיתוייה.
יחסיו עם תושבי ולס היו מעורערים בשל המיסים שהטיל, והוא הקיף את ארמונו בחומות עם שינות, חפיר וגשר מתרומם.
הבישוף ג'ון הרוול (John Harewell) גייס כסף להשלמת החזית המערבית על ידי ויליאם ויינפורד (William Wynford) שמונה כבנאי ראשי ב-1365. ויינפורד, שהיה אחד מהאדריכלים הבולטים של תקופתו, עבד בשירות מלך אנגליה בקתדרלת וינצ'סטר ובניו קולג' באוקספורד.
בוולס הוא תכנן את המגדלים המערביים שבהם המגדל הצפון-מערבי נבנה רק במאה הבאה.
במאה ה-14 נתגלה כי העמודים במקום המצלב שוקעים תחת הכובד של המגדל שהוקם מעל למקום המצלב שנפגע מרעידת אדמה במאה הקודמת.
קשתות מיוחדות (Strainer arches), שלעיתים קרויות קשתות מספריים (Scissor arches) בשל צורתן, הוכנסו על ידי האדריכל ויליאם ג'וי לחזק ולייצב את העמודים כיחידה אחת.
בתקופת שלטונו של הנרי השביעי הייתה הקתדרלה שלמה, ונראתה פחות או יותר בצורתה היום (אם כי הקישוטים בפנים השתנו).
בין השנים 1508 ל-1546, היה המלומד ההומניסט האיטלקי הבולט פולידור וורג'יל (Polydore Vergil) פעיל כנציג הקתדרלה בלונדון.
הוא תרם סט קישוטים לתלייה עבור בית המקהלה של הקתדרלה.
אף שקתדרלת ולס שרדה את פירוק המנזרים באנגליה טוב יותר מקתדרלות שמקורן נזירי, החרמת הנכסים שהתקבלו בתמורה לתפילות לעילוי נשמות (Chantry) גרמה לאובדן הכנסות.
נמכרו לוחיות פליז מימי הביניים ודוכן מטיף הוצב בספינה בפעם הראשונה.
בין 1551 ל-1568, בשתי תקופות בהן שירת ויליאם טרנר כדיקן הוא יסד גינת תבלינים, שהוקמה מחדש בין 2003 ל-2010.
אליזבת הראשונה העניקה אמנה חדשה למועצת הקתדרלה ב-1591, תוך יצירת גוף מנהל חדש, שכלל דיקן ושמונה כמרים שמושבם בקתדרלה שלהם שליטה על נכסי הכנסייה וסמכות לניהול ענייניה, אבל בלא סמכות לבחור דיקן (סמכות זו השתייכה מכאן ולהבא לכתר האנגלי).
היציבות שגרמה האמנה החדשה הסתיימה עם תחילת מלחמת האזרחים האנגלית והוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
לחימה מקומית גרמה לנזקים לפסלים, לרהיטים ולחלונות.
הדיקן, וולטר ראלי (Walter Raleigh), אחיינו של חוקר הארצות וולטר ראלי, הושם במאסר בית לאחר שהעיירה ברידג'ווטר נפלה לידי כוחות הפרלמנט ב-1645, תחילה במשכן הכומר בכפר צ'דוזי (Chedzoy), ואז במשכן הדיקן בוולס.
הסוהר שלו, הסנדלר והשוטר העירוני, דייוויד בארט, תפס אותו כותב מכתב לאשתו.
כאשר סירב לתת את המכתב, דקר אותו בארט בחרב, והוא מת שישה שבועות אחר-כך ב-10 באוקטובר 1646. הוא נקבר בקבר בלתי מסומן בבית המקהלה לפני תא הדיקן.
בתקופת הקומונוולת' של אנגליה תחת אוליבר קרומוול לא מונה דיקן ומצבה של הקתדרלה התדרדר.
הבישוף פרש לגמלאות וחלק מכוהני הדת נאלצו לעסוק בעבודות כפיים.
ב-1661, לאחר שצ'ארלס השני הושב לכס המלוכה, התמנה רוברט קרייטון (Robert Creighton), הכומר האישי של המלך בגלות, לדיקן והיה בישוף במשך שנתיים לפני מותו ב-1672. ניתן לראות את הסטנדר עשוי הפליז שלו בקתדרלה.
הוא תרם את החלון המערבי הגדול של הספינה בעלות של 140 ליש"ט.
לאחר שקרייטון מונה לבישוף, עברה משרת הדיקן לרלף באתהרסט (Ralph Bathurst), שהיה כומר אישי של המלך, נשיא טריניטי קולג' באוקספורד וחבר בחברה המלכותית.
במהלך תקופת כהונתו הארוכה של באתהרסט שוקמה הקתדרלה, אבל במרד מונמות' ב-1685 גרמו חיילים פוריטנים לנזק לחזית המערבית, קרעו עופרת מהגג על מנת לייצר כדורים, שברו את החלונות, ניפצו את האורגן והריהוט, ובמשך זמן מה שיכנו את סוסיהם באולם הספינה.
השיקום החל שוב תחת הבישוף תומאס קן (Thomas Ken), שמונה על ידי המלך ב-1685 ושירת עד 1691. הוא היה אחד משבעת הבישופים שנכלאו משום שסירבו לחתום על "הצהרת הסליחה" (Declaration of Indulgence), שהייתה אמורה לאפשר לקתולים לקבל משרות ציבוריות רמות, אבל תמיכה ציבורית הביאה לזיכויים.
קן סירב להישבע אמונים לוויליאם השלישי ולמרי השנייה משום שג'יימס השני לא ויתר על כיסאו ויחד עם אחרים, המכונים "שאינם נשבעים אמונים" (Nonjurors), פוטר ממשרתו.
יורשו, ריצ'רד קידר (Richard Kidder), נהרג בסופה הגדולה של 1703 כאשר מבנה הארובה שעל הארמון נפל עליו ועל אשתו, בשעה שישנו במיטתם.
באמצע המאה ה-19 נדרשה תוכנית שיקום מהותית.
תחת הדיקן אדמונד גודאנף (Edmund Goodenough) הועברו המונומנטים לקלויסטרים ויתרת הצבע מימי הביניים והסיד שצויר על גבי הקירות הוסרו בפעולה שכונתה "הגירוד הגדול" (the great scrape).
האדריכל אנתוני סלווין (Anthony Salvin) לקח על עצמו שיקום נרחב של בית המקהלה.
גלריות מעץ שהותקנו במאה ה-16 הוסרו ולדוכנים ניתנו חופות אבן והם הורחקו אחורה אל קו הארקדה.
סורג האבן מימי הביניים הורחב במרכז על מנת לתמוך באורגן החדש.
ב-1933 הוקמה אגודת "ידידי קתדרלת ולס" במטרה לתמוך במועצת הקתדרלה בתחזוקה של המארג, החיים והעבודה בקתדרלה.
בסוף המאה ה-20 התבצעה תוכנית שיקום מקיפה, במיוחד בחזית המערבית.
הוויטראז'ים הם תחת שיקום במטרה לשמר את חלון אילן ישי הגדול מהמאה ה-14 בקצה המזרחי של בית המקהלה.
מאז המאה ה-13 הייתה קתדרלת ולס מקום מושבו של הבישוף של באת' וולס (Bishop of Bath and Wells).
הגוף המנהל, מועצת הקתדרלה (Chapter), מורכב מחמישה כמרים (דיקן (dean), מנצח (precentor), מנהל אדמיניסטרטיבי (canon chancellor), גזבר (canon treasurer) הארכידיאקון של ולס (archdeacon of Wells)) וארבעה חברים חילונים: המנהלן (administrator), שומר המרקם (Keeper of the Fabric), משגיח הנכסים (Overseer of the Estate) ויושב הראש של חנות הקתדרלה ובית הקפה.
בישוף באת' וולס הנוכחי הוא פיטר הנקוק (Peter Hancock), שהוכתר בטקס בקתדרלה ב-7 ביוני 2014. מאז שהדיקן ג'ון קלארק פרש, ממלא את מקומו אנדרו פדרסון.
צוות המועסקים כולל מנגן בעוגב, מנצח המקהלה, מארגן התפילות, ארכיבר, ספרן והצוותים של החנות, בית הקפה והמסעדה.
למועצה מייעצים מומחים כדוגמת אדריכלים, ארכאולוגים ומומחים פיננסיים.
בקתדרלה נערכים יותר מאלף טקסים בשנה.
מדי יום נערכים תפילת שחרית (Matins), מיסה ותפילת ערבית (Choral Evensong), כמו גם חגיגות עיקריות של פסטיבלים נוצריים כדוגמת חג המולד, פסחא, פנטקוסט וחגי קדושים נוצרים.
הקתדרלה משמשת גם לטבילות, חתונות ולוויות של אלו שיש להם קשרים קרובים לקתדרלה.
ביולי 2009 נערכת הלווייתו של הארי פאץ', החייל האחרון של הצבא הבריטי של מלחמת העולם הראשונה, שמת בגיל 111.
שלושה טקסי יום ראשון נערכים על ידי מקהלה קבועה (בתקופת הלימודים) וטקס מושר נערך בשאר ימי השבוע.
הקתדרלה מארחת מקהלות ומעורבת בלימודי מוזיקה בבתי ספר מקומיים, כחלק מפרויקט הקרוי "Chorister Outreach Project".
היא גם משמשת כאולם לאירועים מוזיקליים כדוגמת קונצרט שנתי של המקהלה הקאמרית של סאמרסט (Somerset Chamber Choir).
כל שנה משתתפים בטקסים כ-150,000 ו-300,000 נוספים מבקרים כתיירים.
הכניסה חופשית, אבל המבקרים מוזמנים להרים תרומה במטרה לסייע בעלויות התפעול השנתי שהיו כ-1.5 מיליון ליש"ט ב-2015.
בניית הקתדרלה החלה בשנת 1175 על פי עיצוב של אדריכל לא ידוע.
ולס היא הקתדרלה הראשונה באנגליה שנבנתה מלכתחילה בסגנון גותי.
על פי היסטוריון האמנות ג'ון הארווי (John Harvey), זוהי הקתדרלה הגותית האמיתית הראשונה בעולם, שהאדריכלים שלה נפרדו לחלוטין מכל המאפיינים הקושרים את הקצה המזרחי העכשווי של קתדרלת קנטרברי, כמו גם את מבנים מוקדמים יותר בצרפת, כמו הקצה המזרחי של בזיליקת סן-דני לאדריכלות רומנסקית.
בניגוד לכנסיות אלו, בוולס יש מקבץ של עמודי תמך במקום עמודים מסיביים ויש בה גלריה של קשתות מחודדות זהות ולא הצורה הרומנסקית הטיפוסית של זוג פתחים.
הסגנון, עם הקשתות המחודדות הפשוטות והבלתי מקושטות והכרכובים המפותלים, ידוע כאדריכלות גותית אנגלית.
בין השנים 1192 ל-1230, אדם לוק (Adam Lock), האדריכל המוקדם ביותר בוולס ששמו ידוע לנו, המשיך את הטרנספט והספינה באותה דרך כמו קודמו.
לוק היה גם האדריכל של השער הצפוני על פי עיצובו.
בניית החזית המערבית בסגנון גותי אנגלי מוקדם החלה בסביבות 1230 על ידי תומאס נוריס (Thomas Norreys), כאשר הבנייה והפיסול נמשכו כשלושים שנה.
המגדל הדרום-מערבי שלה החל מאה שנים לאחר מכן ונבנה בין 1365 ל-1395, והמגדל הצפון-מערבי בין השנים 1425 ו-1435, שניהם בסגנון גותי ניצב על פי התכנון של וליאם ויינפורד (William Wynford) שאף מילא בתחרת חלונות עדינה רבים מהחלונות המחודדים מהסגנון הגותי האנגלי המוקדם של הקתדרלה.
בין השנים 1275 ו-1310 נבנו בית מועצת הקתדרלה והקריפטה על ידי אדריכלים לא ידועים, הקריפטה בסגנון גותי אנגלי מוקדם ובית מועצת הקתדרלה בסגנון הגאומטרי של האדריכלות הגותית המקושטת.
ב-1310 החלה העבודה על קפלת הגבירה, על פי תכנונו של תומאס ויטני (Thomas Witney), שגם בנה את המגדל המרכזי בין השנים 1315–1322 בסגנון הגותי המקושט.
המגדל חוזק אחר כך פנימית באמצעות קשתות שתכנן ויליאם ג'וי (William Joy).
במקביל לעבודה זו, ביצע ג'וי בשנים 45–1329 שינויים והרחבות בבית המקהלה, וחיבר אותו לקפלת הגבירה באמצעות רטרוקווייר, האחרון בסגנון גותי קושט זורם.
שינויים מאוחרים יותר כללו קמרון אנכי של המגדל ובניית קפלת שוגר (Sugar's Chapel) בשנים 90–1475 על ידי ויליאם סמית (William Smyth).
כמו כן שיפוצים בסגנון התחייה הגותית נעשו בסורג ובית המקהלה על ידי בנג'מין פרי (Benjamin Ferrey) ואנתוני סלווין (Anthony Salvin) בשנים 57–1842.
אורכה הכללי של קתדרלת ולס הוא 126 מטרים.
במשותף עם קתדרלות קנטרברי, לינקולן וסולסברי, יש בה סידור אנגלי מובהק של שני טרנספטים, כשגוף הכנסייה מחולק לחלקים נפרדים: אולם הספינה, בית המקהלה, רטרוקווייר, שמעבר לו קפלת הגבירה.
החזית רחבה, שיחד עם המגדלים בצדדיה משתרעת מעבר לטרנספט משני הצדדים.
בצד הצפוני של הספינה המרכזית בולטת גזוזטרה גדולה היוצרת כניסה לקתדרלה.
בצפון-מזרח נמצא בית מועצת הקתדרלה המתומן הגדול, שהכניסה אליו מבית המקהלה אל מעבר ומדרגות.
מדרום לספינה יש קלויסטר גדול, יוצא דופן בכך שהקצה הצפוני, הסמוך לקתדרלה, מעולם לא נבנה.
בחתך יש לקתדרלה את הסידור הרגיל של כנסייה גדולה: ספינה מרכזית עם ספינות משניות מצדדיה המופרדים על ידי שתי ארקדות.
הארקדות בנויות משלושה שלבים: בחלק התחתון ארקדה, מעליה גלריה של טריפוריום, ובחלק העליון קומת תאורה (clerestory).
גובה הספינה המרכזית הוא 20 מטרים, נמוך מאוד בהשוואה לקתדרלות הגותיות של צרפת.
בספינה יש תחושה של עומק שמקורה בטריפוריום בעל הצורה הייחודית, סדרה של פתחים צרים זהים, במקום צורת הבנייה המקובלת במפרצים.
הטריפוריום מופרד מהארקדה על ידי פס אופקי (string course) רצוף לאורך הספינה המרכזית.
אין קווים אנכיים המקשרים את שלושת השלבים, כשחצאי העמודים התומכים בקמרון עולים מעל לטריפוריום.
הצד החיצוני של קתדרלת וולס מציג מראה מסודר יחסית והרמוני שכן רוב הבניין נבנה בסגנון אחד, גותי אנגלי מוקדם.
מראה נדיר בין הקתדרלות האנגליות שבהן חלקן החיצוני בדרך כלל מציג שפע של סגנונות.
שינויים מאוחרים יותר בקתדרלת ולס בסגנון הניצב ייושמו בכל מקום, כדוגמת מילוי החלונות המחודדים של הסגנון האנגלי המוקדם בתחרת אבן פשוטה, בניית מעקה שמקיף את הגג, ותוספת הצריחונים הממסגרים כל גמלון, דומים לאלו סביב בית מועצת הקתדרלה ועל החזית המערבית.
בקצה המזרחי יש שפע של תחרת אבן שבה מוטיבים חוזרים בסגנון המרושת, שלב בין תחרת האבן הגאומטרית לתחרת האבן של הקישוט הזורם.
גובה החזית המערבית כ-30 מטרים ורוחבה 45 מטרים והיא בנויה מאבן גיר אואוליתית מיורה התיכון שמקורה במחצבת האבן דולטינג (Doulting Stone Quarry), כ-13 קילומטרים ממזרח לקתדרלה.
היסטוריון האדריכלות אלק קליפטון-טיילור כינה אותה "אחת מהמראות הגדולות ביותר של אנגליה".
לחזיתות מערביות יש בדרך כלל שלוש צורות מובחנות: אלו העוקבות אחרי גובה הספינה המרכזית והספינות המשניות, אלו שיש להן זוג מגדלים בקצה כל אחת מהספינות המשניות, הממסגרים את הספינה המרכזית, ואלו המסתירות את צורת המבנה.
החזית המערבית של ולס, היא בצורת זוג המגדלים, אבל היא יוצאת דופן בכך שהמגדלים אינם מציינים את מיקומם של הספינות המשניות, אלא מתרחבים מעבר להן, מסווים את הממדים ואת פרופיל המבנה.
החזית המערבית מתרוממת בשלושה שלבים מובחנים, כל אחד מוגדר היטב על ידי פס אופקי.
דגש אופקי זה מנוטרל על ידי שש תמיכות עבות בולטות המגדירות את החתך של הספינה המרכזית, הספינות המשניות והמגדלים והן מעוטרות מאוד, בכל אחת יש גומחות מחופות המכילות את הפסלים הגדולים ביותר בחזית.
במפלס התחתון של החזית נמצא בסיס פשוט, המייצב את הארקדות המקושטות המתרוממות מעליו.
בבסיס יש שלושה פתחי דלתות, שהם בניגוד מוחלט לשערים המרשימים של הקתדרלות הגותיות הצרפתיות.
שתי הדלתות הצדדיות הן בגודל של דלתות ביתיות, והדלת המרכזית מקושטת רק באמצעות עמוד מרכזי, קווטרפויל ופסי הקישוט שעל הקשת המחודדת.
מעל הבסיס מתנשאות שתי קומות של ארקדות המקושטות בקווטרפוילים וגומחות שהכילו במקור כארבע מאות פסלים, שכשלוש מאות שרדו עד אמצע המאה ה-20. מאז שופץ חלקם או הוחלף, כולל הדמות ההרוסה של ישו בגמלון.
השלבים השלישים של מגדלים באגפים נבנו בסגנון הניצב של שלהי המאה ה-14, על פי תוכנית של ויליאם וינפורד.
בניית המגדל הצפון-מערבי לא החלה לפני 1425. העיצוב משמר את הפרופורציות הכלליות וממשיך את ההבלטה החזקה של התמיכות.
על המוצר המוגמר נמתחה ביקורת שאין בו צריחים, וייתכן שהכוונה הייתה שצריחים, שמעולם לא נבנו, יתנשאו מהמגדלים.
למרות היעדר צריחים או צריחונים, תיאר אותה היסטוריון האדריכלות בניסטר פלצ'ר (Banister Fletcher) כ"ההתפתחות העילאית של הסגנון הגותי האנגלי בסוג זה של חזית".
הפסלים בחזית המערבית בוולס כוללים דמויות עומדות, דמויות יושבות, מלאכים בחצי הגובה וסיפורים בתבליט הגבוה.
רבות מן הדמויות הן בגודל טבעי או גדול יותר, ויחדיו הן מהוות את התצוגה הטובה ביותר של תגליפים מימי הביניים באנגליה.
הדמויות ורבים מהפרטים האדריכליים נצבעו בצבעים בהירים, וניתן להסיק על תכנון הצבעים המקורי מפתיתי צבע שעדיין דבוקים לכמה משטחים.
הפסלים מוצבים על פני תשעה אזורים אדריכליים המתפשטים אופקית על פני כל החזית המערבית ומסביבה בצדדים, ובשוליים המזרחיים של המגדלים המשתרעים מעבר לספינות המשניות.
בתמיכות החזקות הבולטות יש קומות של גומחות המכילות רבות מהדמויות הגדולות ביותר.
דמויות גדולות אחרות, כולל זו של ישו, הוצבו בגמלון.
דמות אחת ניצבת באחת משתי גומחות מאוחרות יותר גבוה במגדל הצפוני.
בשנת 1851 פרסם הארכאולוג צ'ארלס רוברט קוקרל (Charles Robert Cockerell) ניתוח של האיקונוגרפיה, שמנה את תשע החטיבות הפיסוליות מהנמוך ביותר לגבוה ביותר.
הוא הגדיר את התמה של הפסלים כ"לוח שנה לבורים" הממחיש את הדוקטרינות וההיסטוריה של האמונה הנוצרית, את הגעתה לבריטניה ואת ההגנה עליה על ידי נסיכים ובישופים.
הוא משווה את הסידור והאיקונוגרפיה לטה דאום.
על פי קוקרל, הצד של החזית מדרום לדלת המרכזית הוא הקדוש יותר ותוכנית הפיסול מחולקת בהתאם.
הגומחות בחלק הנמוך ביותר הכילו דמויות עומדות, וכולן נהרסו מלבד ארבע דמויות, שתיים מכל צד.
פסלים נוספים שרדו בצד הצפוני והמזרחי של המגדל הצפוני.
קוקרל סבור כי אלה שמדרום לשער מייצגים את הנביאים והאבות של הברית הישנה, ואילו אלה שמצפון לשער ייצגו את המיסיונרים הראשונים שהגיעו לבריטניה, שמתוכם ניתן לזהות את אוגוסטינוס מקנטרברי, בירינוס הקדוש ובנדיקטוס ביסקופ באמצעות סמלי הקדושים שלהם.
בחטיבה השנייה, מעל כל זוג דמויות, יש קווטרפוילים המכילים תבליטים של מלאך בחצי גובה, שחלקם שרדו.
בין גמלוני הגומחות שזורים סדרה של סיפורי עלילה מהביבליה, כשסיפורי התנ"ך בצד הדרומי, מעל הנביאים והאבות, ואלה מן הברית החדשה בצד הצפוני.
בין חטיבה זו לבאה אחריה מפריד פס אופקי רצוף לרוחב כל החזית המערבית.
מעל לפס, חטיבות ארבע וחמש, על פי החלוקה של קוקרל, כוללות דמויות המייצגות את הכנסייה הנוצרית בבריטניה.
בדרום, באמצעות הרועים הרוחניים כדוגמת בישופים, אבות מנזרים, אימהות מנזרים והמייסדים הקדושים של המנזרים, ובצפון, באמצעות מלכים, מלכות ונסיכים.
רבות מן הדמויות שרדו ורובן זוהו באמצעות סמלי הקדושים שלהם.
בחלק העליון ביותר הצמוד לפס המפריד העליון יש סדרה של גומחות קטנות המכילות פסלים הקפואים בתנועה של מתים היוצאים מקבריהם ביום הדין.
אף שהם עירומים, ניתן לזהות את חלקם כמלכים על פי הכתר שעל ראשם ואחרים כבישופים על פי מצנפת הבישוף.
פניהם של חלק מהיוצאים מקבריהם מביעים שמחה ותקווה ואילו אחרים מביעים ייאוש.
הגומחות בחלק התחתון של הגמלון מכילות תשעה מלאכים, שמתוכם זיהה קוקרל את מיכאל, גבריאל, רפאל ואוריאל.
בחטיבה הבאה ניצבים הדמויות הגבוהות של שנים עשר השליחים, חלקם כמו יוחנן בן זבדי, אנדראס הקדוש וברתולומאוס הקדוש ניתנים לזיהוי בקלות על פי סמלי הקדושים שלהם.
הגומחות העליונות ביותר בגמלון הכילו את דמותו של ישו השופט במרכז, כשהבתולה מרים מימינו ויוחנן המטביל משמאלו.
פסל חדש של ישו גולף עבור הגומחה המרכזית, אבל שתי הגומחות הצדדיות מכילות כיום כרובים.
ישו והבתולה מרים מיוצגים גם על ידי הדמויות חסרות הראש כיום בסיפור הכתרת הבתולה בגומחה שמעל לשער המרכזי.
תבליט שניזוק של הבתולה וישו הילד נמצאים בקווטרפוילים שבספנדרל של הדלת.
בניית המגדל המרכזי מתוארכת לתחילת המאה ה-13. הוא שופץ בצורה משמעותית בתחילת המאה ה-14 במהלך העיצוב מחדש של הקצה המזרחי, מה שחייב לחזק את העמודים התומכים במצלב מתחת למגדל עשור אחר-כך, או מאוחר יותר.
במאה ה-14 נוסף למגדל צריח הבנוי מעץ ועופרת שנשרף ב-1439. בעקבות כך עוצבה מחדש החיצוניות של המגדל בסגנון הניצב ונוספו לו המעקות והצריחונים.
אלק קליפטון-טיילור מתאר אותו כ"יוצא דופן אפילו בסאמרסט, מחוז המפורסם בהדר של מגדלי כנסיותיו".
השער הצפוני תואר על ידי היסטוריון האומנות ניקולאוס פווזנר (Nikolaus Pevsner) כ"מקושט להפליא" (sumptuously decorated), ונועד לשמש ככניסה הראשית.
מבחוץ הוא פשוט ומלבני כשקירותיו הצדדים ללא קישוט.
הכניסה היא שער קשת מחודדת גבוהה הממוסגר על ידי פסים עשירים של שמונה עמודי תמך עם כותרות בסגנון העלה הנוקשה שכל אחד מוקף בפסים (Annulet) באמצע הגובה.
אלו שמשמאל מעוטרים בדמויות המייצגות את המרטיריות של אדמונד, מלך מזרח אנגליה הקירות מרופדים בגומחות עמוקות הממוסגרות על ידי עמודי תמך צרים עם כותרות ופסים כמו אלו של השער.
הקלויסטר נבנה בשלהי המאה ה-13, ונבנה כמעט לגמרי מחדש בין 1430 ל-1508. ויש בו פתחים רחבים המחולקים על ידי חלונות ביפוריים וטרנסומים ותחרת אבן בסגנון הגותי הניצב.
התקרה היא קמרון צלעות בסגנון לירן.
החיבורים בין כל צלע לצלע מעוטרים בקישוט (באנגלית Boss).
הקטע המזרחי של הקלויסטר הוא בן שתי קומות, שבהן העליונה היא משכן לספרייה שנבנתה במאה ה-15.
משום שקתדרלת ולס הייתה חילונית ולא מנזרית, לא היה לקלויסטר משמעות מעשית.
בקתדרלות חילוניות אחרות לא נבנו קלויסטרים, אבל הם נבנו כאן ובצ'יצ'סטר.
ההסברים לבנייתם בשתי הקתדרלות החילוניות נעים מאתר לתהלוכות ועד לסיבה אסתטית.
כמו בצ'יצ'סטר, אין לקלויסטר צד צפוני.
בקלויסטרים של מנזרים שימש הצד הצפוני של הקלויסטר, שנהנה יותר מהצדדים האחרים מהשמש החורפית, לעיתים קרובות כסקריפטוריום.
ב-1969, כאשר גוש גדול של אבן נפל מפסל בסמוך לדלת הראשית, היה ברור שיש צורך דחוף בשיקום החזית המערבית.
בפיקוח האדריכל של הקתדרלה, אלבן קארו (Alban D.
Caroe), נערכו מחקרים מפורטים של העבודות באבן ושיטות שימור, והוקמה ועדת שימור.
השיטות שנבחרו לשימור היו אלו שתוכננו על ידי איב ורוברט בייקר (Eve and Robert Baker).
ברט וילר (Bert Wheeler), שפיקח על העבודות בקתדרלה בשנים 1935–1978, ערך ניסויים בעבר בשטיפת התגליפים האדריכליים שעל הבניין ובטיפול בהם והטכניקות שלו היו בין אלו שנוסו על הפסלים.
עבודות השימור נערכו בין 1974 ל-1986, כשהייתה הקפדה להשתמש ככל האפשר בתהליכים שאינם פולשניים כדוגמת שטיפה במים ותמיסת סיד, מילוי הסדקים והמשטחים שניזקו במלט רך כדי למנוע חדירת מים וייצוב הפסלים שסבלו מסדקים בשל קורוזיה של מסמרות מתכת.
המשטחים הושלמו באמצעות צביעת שכבה דקה של מלט וסילן שנועדה לעמוד בפני סחיפה נוספת ופגיעה של מזהמים.
השיקום של החזית חשפה צבע רב שעדיין היה דבוק לפסלים ולגומחות בהן ניצבו, מה שמעיד כי פעם הם היו צבועים בצבעים ססגוניים.
האופי הייחודי של פנים הקתדרלה שסגנונו אנגלי גותי מוקדם תלוי בפרופורציות של הקשתות המחודדות הפשוטות.
הוא גם תלוי בעידון של הפרטים האדריכליים, בייחוד פסי הקישוט.
הארקדה, שצורתה זהה בספינה, בבית המקהלה ובטרנספט, מתייחדת בעושר של פסי הקישוט והתגליפים.
כל עמוד תמך של הארקדה הועשר ב-24 מוטות דקים בשמונה קבוצות של שלושה, המתרוממים מעל הכותרות על מנת ליצור את הפסים הגליים של הקשתות.
הכותרות עצמן ראויות לציון בשל החיות של העלווה המסוגננת, בסגנון המכונה "העלה הנוקשה".
החיות מנוגדת לרשמיות של המוטות ההופכים לפסים ושל האזורים הרציפים של האבן החלקה בספנדרלים.
כל כותרת שונה, וחלקן מכילות דמויות קטנות המדגימות סיפורים.
הקמרון של הספינה המרכזית מתרומם בתלילות בצורת קוודריפרטייט,, בהרמוניה עם הארקדה של הספינה המרכזית.
הקצה המזרחי של בית המקהלה הורחב, וכל החלק העליון שוכלל ברבע השני של המאה ה-14 על ידי ויליאם ג'וי.
בקמרון יש צלעות רבות בצורת רשת, שונה מאוד מהקמרון של הספינה המרכזית, וייתכן שהוא שחזור באבן של סוג מקומי של גג עץ מחולק לתאים שממנו יש דוגמאות מהמאה ה-15, כולל אלו בכנסיית סנט קתברט (St Cuthbert's Church) בוולס.
גם לקמרונות של המעברים בבית המקהלה יש תבנית ייחודית.
עד תחילת המאה ה-14 היה פנים הקתדרלה בסגנון אחיד, אבל הוא היה עתיד לעבור שני שינויים משמעותיים, במגדל ובקצה המזרחי.
בין 1315 ו-1322 הוגבה המגדל מעל למצלב והוצב עליו צריח, מה שגרם לעמודים שתמכו בו להראות סימני לחץ.
ב-1338 פיתח האדריכל ויליאם ג'וי פתרון לא שגרתי בכך שהכניס קשתות נמוכות שמעליהן קשתות הפוכות במידות זהות, תוך יצירת מבנים דמויי מספריים.
קשתות אלו תומכות בעמודים של המצלב משלושה צדדים, בעוד שהצד המזרחי ביותר נתמך בקיר בית המקהלה.
הקשתות התומכות מכונות "הקשתות הצולבות של סנט אנדרו" (St Andrew's Cross arches), בהתייחס לקדוש המגן של הקתדרלה.
וים סוואן (Wim Swaan) תיאר אותן, בצדק או שלא בצדק, כ"מסיבים בצורה ברוטאלית" ופולשניים בפנים הקתדרלה המאופק בדרך כלל בכל אמת מידה.
בקתדרלת ולס יש קצה מזרחי ריבועי המכיל את בית המקהלה כמקובל, וכמו בכמה קתדרלות אחרות כמו סולסברי ואקסטר בולטת מהחלק המזרחי קפלת הגבירה הנמוכה יותר מבית המקהלה.
בנייתה החלה סביב 1310, ייתכן לפני שבית מועצת הקתדרלה הושלם.
לקפלת הגבירה יש קמרון שבו התבנית מורכבת ובמידת מה לא סדירה, כיוון שהקפלה אינה סימטרית בשני הצירים.
הצלעות המרכזיות נחתכות על ידי צלעות נוספות שאינן תומכות בקמרון המכונות "צלעות לירן", ושבמקרה זה יוצרות תבנית בצורת כוכב בקדקוד הקמרון.
זה היה אחד הקמרונות הראשונים מסגנון לירן באנגליה.
בקפלה יש חמישה חלונות גדולים, הממולאים בקטעי זכוכית מימי הביניים.
בחלון המזרחי הדמויות כולן הן מהמאה ה-19. תחרת האבן של החלונות היא בסגנון הידוע כמרושת, בתבנית של צורה החוזרת שוב ושוב, במקרה זה טרפויל,, היוצרת תבנית דמוית רשת.
הרטרוקווייר מתחיל בקצה המזרחי של בית המקהלה ולתוך הטרנספט המזרחי.
הקמרון נתמך במרכזו באמצעות מבנה יוצא דופן של עמודי תמיכה זוויתיים.
שניים מהם ממוקמים כך שהם משלימים את הצורה המתומנת של קפלת הגבירה, פתרון שתואר על ידי פרנסיס בונד (Francis Bond) כ"אינטואיציה של גאון".
לעמודי התמך מוצמדים מוטות משיש, ויחד עם הקמרונות בהם הם תומכים, יוצרים מראה של מורכבות גדולה מכל זווית.
החלונות ברטרוקווייר הם בסגנון המרושת כמו אלו של קפלת הגבירה, אבל הם מעוטרים בסגנון הזורם בעצם זה שתחרת האבן יוצרת עקומות אוגיביות.
התוכנית של אזור זה שבין בית המקהלה לקפלת הגבירה ייחודי, והועלתה השערה שהכישלון לגרום להכרזתו של הבישוף ויליאם ממרץ' (William of March) כקדוש הובילו לקיצור בית המקהלה כיוון שהמרחב כבר לא היה נדרש לקברו המקודש.
עקב כך היה צורך למלא את המרחב הנוסף אחרי המזבח.
זה נעשה בצורה מתוחכמת ויפה.
מצב דומה אירע במנזר סנט אולבנס (St Albans Abbey), שבו הוסר האפסיס הישן תוך השארת מרחב בין קפלת הגבירה והקבר הקדוש של סנט אולבן.
עם זאת, בטיפול במרחב שם לא הושקעה אותה מידת דמיון כפי שנעשה בוולס.
בניית בית מועצת הקתדרלה החלה בשלהי המאה ה-13, בוצעה בשני שלבים, והושלמה סביב 1310. זהו מבנה בן שתי קומות כשהאולם המרכזי מוגבה מעל קריפטה.
הכניסה אליו מגרם מדרגות המתחלק ופונה, כשענף אחד מוביל דרך הקומה העליונה של שער השרשרת לוויקרס קלוז.
פנים האולם מקושט גאומטרי תואר על ידי אלק קליפטון-טיילור "כיפה ביותר אדריכלי באנגליה".