tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבורותן בלימוד העברית נאלצות הנשים לפנות לתרבות היידיש שהיא נמוכה ומעוותת לדבריו את ערכי הדת.
אין שום סיבה ששפת האם של היהודים תהיה חסומה בפני הנערות.
כיצד יכירו את החומש ואת התפילות אם לא ילמדו את השפה בה נכתבו, מתלונן הסופר.
נערות רבות, הזכיר וצלר, לומדות צרפתית ואיטלקית, בעוד שרשעותם ואטימותם של הלמדנים חוסמת בפניהם את לימוד העברית.
"אני מאמין שנשים ניחנות בשכל להתפלל לאלוהים, לשבח ולהודות לו, בדיוק כמו הגברים, ועליהן לדעת מה שהן מתפללות.
הן שומעות את החזן קורא בתורה אך אינן מבינות מה הוא קורא" לדעתו, הצאינה וראינה שהן קוראות בו ביידיש הוא תחליף גרוע ומסולף.
יצחק טַבֶּנְקִין (בכתיב יידי: טאַבענקין; 8 בינואר 1887 – 6 ביולי 1971) היה מנהיג ציוני, סוציאליסט, מאבות התנועה הקיבוצית, המנהיג הדומיננטי של הקיבוץ המאוחד וחבר הכנסת.
טבנקין נולד בעיר בוברויסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס), בנם של משה טבנקין וגיטל-גיטה לבית קצנלסון (בת דודתו של משה כצנלסון אביו של ברל כצנלסון).
הוא למד בחדר, אך בהמשך רכש גם השכלה כללית.
בהמשך עבר לפולין, וסייע לייסד בה את ארגון "פועלי ציון".
בשנת 1911 עלה לארץ ישראל ותמך בהתלהבות בהתיישבות חקלאית.
עבד כחקלאי בחוות החקלאיות מרחביה וכפר אוריה.
בנובמבר 1913 עבד כשומר ברחובות.
בעקבות רצח חברו יוסף זלצמן עבר למלא את מקומו בחוות כנרת ונמנה עם מייסדי קבוצת כנרת.
ב-1921 הצטרף לגדוד העבודה, ובאותה שנה נמנה עם גרעין ההקמה של קיבוץ עין חרוד.
בעקבות הסכסוך שפרץ בשנת 1923 בין טבנקין לבין מנהיגי הגדוד, נפרד משק עין חרוד מהגדוד והפך לגרעינו של הקיבוץ המאוחד.
טבנקין חי בעין חרוד עד למותו.
טבנקין היה בין האישים המרכזיים בקבוצת "הבלתי מפלגתיים" שבראשות ברל כצנלסון ונמנה עם מייסדי אחדות העבודה (שקמה כאיחוד בין פועלי ציון וקבוצת "הבלתי מפלגתיים").
כאשר נוסדה מפא"י ב-1930 מאיחוד של "אחדות העבודה" עם הפועל הצעיר, הצטרף אליה גם טבנקין ונמנה עם ראשיה.
לימים נתגלעו חילוקי דעות בינו לבין רוב אנשי מפא"י על רקע תפקידו של הקיבוץ והיחס למשטר בברית המועצות, שטבנקין תמך בו, ועל רקע הניסיונות של בן-גוריון וברל כצנלסון לאיחוד הקיבוץ המאוחד, שטבנקין עמד בראשו, עם חבר הקבוצות.
תמיכתו הבלתי מסויגת של טבנקין בברית המועצות הגבירה את חילוקי דעות במפא"י והובילה לפילוג מפא"י ב-1942, ולפרישת טבנקין והקיבוץ המאוחד בשנת 1944 בראש "סיעה ב'" והקמת התנועה לאחדות העבודה.
במושב השני של מועצת מפא"י בירושלים במרץ 1944, דיבר טבנקין על שלמות הארץ ונגד תומכי רעיון החלוקה: "ארץ־ישראל על שני עברי־הירדן!...
אחרי שהבריטים הפסיקו לממן את הפלמ"ח, יזם טבנקין את הסדר הפלמ"ח עם הקיבוצים, ובכך הציל למעשה את הפלמ"ח, שמעט אחר כך היה הכח המרכזי במלחמת העצמאות.
טבנקין נמנה עם ראשי מפ"ם ב-1948 עד פילוגה ב-1954, אז עבר להנהיג את "אחדות העבודה - פועלי ציון".
היה חבר הכנסת בכנסת הראשונה ובכנסת השלישית.
לאחר מלחמת ששת הימים, היה מאבותיה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
הוא פרסם נאומים ומאמרים שרבים מהם עוסקים ברעיונות תנועת העבודה והתנועה הקיבוצית וכן בארץ ישראל.
כמו כן היה ציר בכל הקונגרסים הציוניים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
אשתו הראשונה של טבנקין היא חוה סטאשבסקי.
יוסף (יוספ'לה) - היה ממפקדי הפלמ"ח.
אהוביה - פעיל למען ארץ ישראל השלמה.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית לחברתו חומה חיות, חלוצה מהעיר קובל, מרכזת ענייני התרבות וההסברה בקיבוץ המאוחד, אותה הכיר עוד בשנות ה-30.
נפטר ב-6 ביולי 1971 ונקבר בבית הקברות בקיבוצו.
המושב ייט"ב בבקעת הירדן נקרא על שמו (יד יצחק טבנקין).
השם ייט"ב היה הצעה של יהושע גבעוני, חבר של משפחת טבנקין.
כמו כן, נקראים על שמו מכון המחקר יד טבנקין, רחוב בחיפה, רחוב העובר בשטחי רמת גן וגבעתיים, רחוב בקריית ארבע, ורחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
ורחוב בשיכון דן בתל אביב.
הספר מתמקד, באופן ספרותי, באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של טבנקין, לצד מאיר יערי, יעקב חזן ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה.
לשאלות ההסתדרות, תל אביב: מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ב-1941.
להתגייסות ולהגנה: אחדותינו הגורלית ההתגוננות ברשות עצמנו לנוכח הסכנה, לפועלי תל אביב, עין חרוד: דפוס הקיבוץ המאוחד, תש"ב.
המדינה העברית והדרך אליה: דברים בשאלת חלוקת הארץ, [עין חרוד]: הקיבוץ המאוחד, תש"ד-1944.
לאור התמורות, תל אביב: מפלגת הפועלים המאוחדת, 1948.
בשאלות המפלגה, [תל אביב: מפלגת הפועלים המאוחדת, תשי"א].
החברה הקיבוצית, [תל אביב], הקיבוץ המאוחד, תשי"ד-1954.
על דרך הקיבוץ המאוחד ועל עקרונות הקומונה, [אפעל]: יד טבנקין, תשל"ד.
אין לאן לסגת, [תל אביב]: למרחב והמרכז הסמינריוני של הקיבוץ המאוחד באפעל, [1967].
דברים כרך א', כרך ב', כרך ג', כרך ד', כרך ה', כרך ו', כרך ז', (התקין והביא לבית הדפוס אריה פיאלקוב; שבעה כרכים של מאמרים), תל אביב, יד טבנקין, הקיבוץ המאוחד, 1967–1985. באדיבות יד טבנקין
לקח ששת הימים: ישובה של ארץ בלתי-מחולקת, [תל אביב]: הקיבוץ המאוחד - תרבות וחינוך, תש"ל-1970.
ההתיישבות - מהות ודרך, הקיבוץ המאוחד, תשמ"ג.
יצחק טאבענקין, וואס באדייט די צעטיילונג פון ארץ ישראל?, ורשה: החלוץ, 1937.
וועגן און אומוועגן, [פריז]: הסתדרות נוער עולמית דרור החלוץ הצעיר - המזכירות לארצות אירופה, [תש"ח-1947].
יצחק טהור טאיטו (נולד ב-13 ביוני 1941) הוא רב-נגד במילואים, ששימש נגד המשמעת של בית הספר לקצינים של צה"ל, מאז יוני 1968 עד יולי 2021, ונחשב לחייל בעל הוותק הרב ביותר בצה"ל.
רב-נגד טאיטו נולד בתוניסיה ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949 כשהיה בן 8. הוא התגייס לצה"ל בנובמבר 1959 ושירת בנח"ל, שם שימש מפקד כיתה, סמל מחלקה ורב-סמל פלוגתי.
ב-1963, עבר לשרת בבית הספר לקצינים של צה"ל (הידוע בשם בה"ד 1), שהיה באותם הימים בבסיס סירקין, ושימש שם רב-סמל פלוגתי וסגנו של נגד המשמעת שלמה ישראלי.
בחודש מאי 1968, עבר הבסיס למקומו הנוכחי ליד מצפה רמון, ועם סיום קורס הקצינים ביוני אותה שנה, מונה טאיטו לנגד המשמעת של הבסיס ולמפקד המחנה.
מאז הוא שמש בתפקיד זה ברציפות וב-26 באוגוסט 2021, במלאת לו 80 שנה, סיים את תפקידו ויצא לחופשת פרישה בת חודשיים.
רנ"ג טאיטו טען כי היה משליט משמעת ללא איומים וענישה, אלא קודם כול באמצעות חינוך והסברה.
טאיטו היה ידוע במיוחד בשל קולו הסמכותי הנשמע במסדרי הסיום של בה"ד 1, הנערכים אחת לשלושה חודשים.
היה אחראי על אלפי טקסים, ביניהם, טקס ההלוויה הצבאי של ראש הממשלה יצחק רבין, ב-1995, וקבלת הפנים לנשיא מצרים אנואר סאדאת ב-1977.
מחזור הקק"צ האחרון שבו טאיטו העביר את ערכיו ופיקד, היה מגמת מעוז ה-229 הסריאלית (של יוצאי קצונה מחזור אוג' 24).
בשנת 2018, קיבל פרס מפעל חיים על פועלו ממפקד זרוע היבשה, אלוף קובי ברק.
העתק ממוזער של דמותו של רנ"ג טאיטו, נמצא בפארק מיני ישראל.
מאז ילדותו מתגורר בבאר שבע.
יש לו בת ושני בנים, בוגרי בה"ד 1 בעצמם.
יצחק חזקיה (נולד ב-26 בנובמבר 1941) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
חזקיה נולד בבולגריה ועלה ארצה עם משפחתו בגיל 7. הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בתיאטרון והיסטוריה.
בחוג לתיאטרון היה תלמידם של פיטר פריי ועדנה שביט, והוא בן כיתתם, בין השאר, של שמואל שילה, אלי כהן, אברהם עוז, מרגלית אלמוג, מיכל פרס, ואביבה אפל-רוזנטל.
כמו כן השתתף חזקיה בתפקיד אוסוולד בהצגה "רוחות" שהעלה תיאטרון פיטר פריי, בהצגה "אזרח העומד מעל כל חשד" במרכז התיאטרוני בנווה צדק וב"ברווז הפרא" של תיאטרון באר שבע.
בשנת 2008 השתתף בהפקה של החוג לאמנות תיאטרון באוניברסיטת ת"א כשחקן אורח בהצגה "המלך ליר", בבימויו של יוסי יזרעאלי (בתפקיד ליר).
בשנת 2021 השתתף חזקיה בהצגה "נוף" מאת הרולד פינטר בתיאטרון אלפא, בבימויו של אברהם עוז.
בשנת 2024 שיחק בהצגה "צ'ילבות" בקאמרי.
בשנת 2000 דיבב את דמותו של הרעם בסדרת הילדים "הנימנומים" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2007 השתתף חזקיה בסרטם של שירה גפן ואתגר קרת, "מדוזות", זוכה מצלמת הזהב ב"פסטיבל הקולנוע בקאן".
כמו כן השתתף במיני סדרה הטלוויזיונית "קו 300" ובסרט הקצר "בית שלישי".
חזקיה נשוי לקרין לוי, לשעבר מנחה ועורכת בתחום התיאטרון באוניברסיטה הפתוחה.
בנו, עידו חזקיה, נשוי לשחקנית חני פירסטנברג.
זכה בפרס השחקן המצטיין על שם אברהם בן יוסף על גילום דמותו של גינטר גיום במחזה "דמוקרטיה".
זכה בפרס מפעל חיים על שם עמרי ניצן מטעם תיאטרון הקאמרי (2021).
הרב יצחק טוביה וייס (לפעמים ווייס; בהונגרית: Weisz Tibor; ט"ז באלול ה'תרפ"ו, 26 באוגוסט 1926 – ב' באב תשפ"ב, 30 ביולי 2022) היה גאב"ד העדה החרדית בירושלים וראש ישיבת חכמת התורה במודיעין עילית.
נולד בפזינוק (Pezinok), ליד ברטיסלאבה בצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה), לריקל ולשלמה (סלומון) וייס, סוחר עצים.
בבקרים למד בבית-הספר החילוני המקומי, ואחרי הצהריים למד עם מלמד.
ב-1939 ניצל בקינדר-טרנספורט שאורגן על ידי ניקולס וינטון, והיגר ללונדון לבדו, כשמשפחתו נותרת מאחור.
למד בישיבת תורת אמת של הרב משה שניידר.
לאחר נישואיו, למד בכולל גייטסהד אצל הרב אליהו דסלר, ולאחר עלייתו של הרב דסלר לארץ ישראל התמנה כאחד מהממונים על הנהלת הכולל.
כעבור מספר שנים, שב להתגורר בלונדון, שם התקבל לכהן כר"מ בישיבת הרמה בראשות הרב אליקים שלזינגר.
במקביל למד הלכה למעשה אצל הרב שלמה בומגרטן.
הוא התמנה לרב בית המדרש צעירי אגודת ישראל "69" (בקומה השנייה של בנין בית הכנסת "תורה עץ חיים" של הרב בומגרטן) בעיר.
בשנת ה'תשכ"ז עבר לאנטוורפן שבבלגיה, שבה גר כשלושים ושבע שנים.
היה ר"מ בישיבת עץ חיים בווילרייק, ובהמשך התמנה לדיין בבית הדין שבאנטוורפן.
באותן שנים כיהן כרב בית המדרש של חסידי גור בעיר.
החל לכהן כגאב"ד העדה החרדית ב-14 ביולי 2003 (י"ד בתמוז ה'תשס"ג) לאחר פטירת קודמו בתפקיד, הרב ישראל משה דושינסקי.
בהתחלה התגורר בשכונת ארזי הבירה ובית מדרשו היה בבית הכנסת "גאלנטא" בשכונת בית ישראל, ולאחר זמן נקנה בית כנסת בסמוך לביתו, בשכונת גבעת משה.
עם בואו לירושלים נפתח כולל אברכים תחת פיקודו, והוא היה מוסר בו שיעור מדי שבוע.
כן מסר שיעור פרטי בהלכה מדי ליל ששי בביתו עבור יחידים מרבני העיר ובני תלמידיו מלונדון.
בשנת ה'תשע"ב פתחו עסקני תפארת ירושלים ישיבה לתושבי ירושלים בשם "פאר התורה", והעמידו בראשה את הרב וייס.
בשנת ה'תשע"ד, עקב חובות, עברה הישיבה לראשות הרב פרץ מאירסון, חתנו של הרב רפאל סולובייצ'יק, והחלה להיקרא "חכמת התורה".
הרב וייס נשאר ראש ישיבה בישיבה.
הרב וייס התחתן שלוש פעמים.
אשתו השנייה הייתה אלמנתו של אוריאל צימר.
בשנת ה'תשפ"ב לקה בזיהום ברגלו, ובחודש סיון אושפז בבית החולים הדסה עין כרם לתקופה של עשרה ימים.
כחודש לאחר שחרורו מבית החולים החריף הזיהום, והוא פונה שוב לבית החולים, שם הורדם והונשם.
הלווייתו התקיימה ביום ראשון, ג' באב, 31 ביולי, בירושלים, בהשתתפות עשרות אלפי אנשים.
לרב וייס היו בן ושלוש בנות מאשתו הראשונה.
הוא מחותן של הרב יצחק לעבאוויטש.
בנו הרב שלמה זלמן נתמנה כממלא מקום אביו בבית הכנסת שלו.
שימש בתפקיד אלוף פיקוד הצפון במהלך מלחמת יום הכיפורים.
חופי תיפקד כממלא-מקום הרמטכ"ל בעקבות התפטרותו של הרמטכ"ל דוד (דדו) אלעזר עד לכניסתו לתפקיד של מרדכי ("מוטה") גור.
חופי נולד בתל אביב, להורים שעלו לארץ ישראל מאודסה ב-1922. בתום לימודיו בבית ספר יסודי הצטרף לתנועת המחנות העולים והחל ללמוד בבית ספר תיכון חדש.
עזב את לימודיו בבית-הספר התיכון משום שהוריו לא יכלו לממן את שכר הלימוד, והצטרף להכשרה צעירה בקיבוץ מעוז חיים.
בתחילת 1944 התגייס לפלמ"ח ויצא להכשרה מגויסת בבית הערבה.
ב-1945 עבר קורס מ"כים והיה מפקד כיתה בחפציבה.
הדריך בקורס מפקדי כיתות במשמר העמק ובסוף שנת 1946 עבר קורס מ"מים בגניגר.
במלחמת העצמאות שירת כמ"פ ב שהשתייך לחטיבת יפתח.
במסגרת קרבות החטיבה נלחם ברבים ממבצעי המלחמה, ובהם קרב משמר העמק, שם בלם את כוחותיו המשוריינים והעדיפים בהרבה של פאוזי קאוקג'י, באמצעות מארב שטמן לו מחוץ לקיבוץ, במורד גבעה, ובקרבות מלכיה.
לאחר קום המדינה והיווסדות צה"ל נשאר חופי לשרת בצבא הקבע.
היה מדריך בבית הספר לקצינים (בה"ד 1) וקצין מבצעים בפיקוד הדרום ולאחר מכן עבר קורס מג"דים.
בשרתו כמפקד גדוד 51 בחטיבת גבעתי השתתף בפעולות התגמול של תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, והיה חניך ומדריך במכללה לפיקוד ולמטה (קורס פו"ם).
לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבה 202, היא חטיבת הצנחנים, ולקח חלק במבצע שומרון ובמבצע קדש, במהלכו השתתף בקרב המיתלה.
לאחר המלחמה יצא להשלים את לימודיו התיכוניים.
כשחזר לשירות מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז.
ב-1964 יצא חופי ללימודים בארצות הברית, בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
כשחזר ב-1965 מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים, כולל במהלך מלחמת ששת הימים.
ב-1 ביולי 1968 מונה לעוזר ראש אג"ם, האלוף עזר ויצמן, ושבועות מספר לאחר מכן היה מהקצינים הראשונים לקבל את דרגת תת-אלוף שהונהגה אז לראשונה.
ב-1 באוגוסט 1969 מונה לראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) באגף המטה הכללי (היום חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים).
בשנים 1972–1974, ובפרט במהלך מלחמת יום הכיפורים (1973) היה חופי אלוף פיקוד הצפון.
בהתאם לבקשתו החל ב-26 בספטמבר 1973 תגבור של הכוחות ברמת הגולן ביחידות של חטיבה 7, ועד ערב המלחמה עלתה כל החטיבה לרמת הגולן.
ערב פרוץ המלחמה נמצא פיקוד הצפון בכוננות מרבית.
חופי פיקד על אוגדות חיל השריון במהלך קרבות הבלימה הקשים של ימי-הלחימה הראשונים ובמהלך מתקפות-הנגד המוצלחות בהמשך.
עם כניסתו של גור לתפקיד הרמטכ"ל באפריל 1974 השתחרר חופי מצה"ל, וביולי אותה שנה מונה לראש המוסד במקומו של צבי זמיר.
במסגרת תפקיד זה דחף לביצועו של מבצע לשחרור בני הערובה הישראלים שנחטפו בטיסת אייר פראנס לנמל התעופה הבינלאומי אנטבה באוגנדה (יוני 1976), וכהכנה למבצע יונתן רתם את "המוסד" למאמצי המודיעין בשדה התעופה באנטבה וכן בהכנות לנחיתתם ותדלוקם של המטוסים בניירובי שבקניה הסמוכה.
בנוסף, במסגרת המבצע המתמשך זעם האל, נהרג עלי חסן סלאמה, ראש ארגון "ספטמבר השחור", בחוצות ביירות ב-22 בינואר 1979 באמצעות פיצוץ מכונית תופת ליד מכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי.
בתקופתו "המוסד" נקט סדרה של פעולות חשאיות כדי לסכל את תוכנית הגרעין של עיראק.
ל"מוסד", יוחסו מספר פעולות של פגיעה בציוד הכור עוד בצרפת, ואף הרג מדענים שעסקו במיזם זה.
חופי התנגד למלחמת לבנון הראשונה, נמנע מלקחת חלק בתכנונים ובהכנות למלחמה והטיל נושא זה על נחיק נבות.
כיהן כראש המוסד עד 1982.
עם סיום תפקידו כראש "המוסד" מונה חופי למנכ"ל חברת החשמל (1982–1990).
לאחר-מכן היה יו"ר מועצת המנהלים של תדיראן בע"מ (1990–1994).
ב-1993 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לבדוק את נושא הפעילות הישראלית בחבר המדינות.
ב-1994 שימש נציג משפחות חללי אסון צאלים ב'.
ב-1995 מונה לאומבודסמן (נציב קבילות הציבור) במועצת "כחול-לבן" שליד התאחדות התעשיינים.
חופי היה ממייסדי תנועת הדרך השלישית, אולם הודיע על פרישתו מהתנועה ב-1995. בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
דירקטור בחברת מגל מערכות בטחון בע"מ.
יועץ להנהלת חברת מחצבי אבן בע"מ.
דירקטור מקרב הציבור בתעוזה קרן הון סיכון (עד לינואר 1995).
חבר דירקטוריון בנק לאומי לישראל בע"מ (החל מ-1994).
יו"ר ועדת הביקורת, חבר בוועדת אשראי, בוועדת כספים, בוועדה בעניין אסטרטגיה, בוועדה בעניין מענקים ובוועדת תשקיף.
היה חבר פעיל במספר אגודות ועמותות:
פעיל בחבר הנאמנים של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
פעיל בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
יו"ר העמותה להנצחת זכרו של רא"ל חיים בר-לב.
חבר המרכז למורשת המודיעין (מל"מ).
חבר בהנהלת המועצה לישראל יפה.
יו"ר אגודת הידידים של מכללת תל-חי.
ב-2001 הוכתר חופי בתואר "אביר איכות השלטון" בקטגוריית צבא וביטחון.
ב-2008 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
חופי היה תושב רמת גן ויקיר העיר לשנת 1998.
חופי נפטר ב-15 בספטמבר 2014 ונטמן בבית הקברות מורשה.
בסוף 2015 החליטה עיריית חיפה לקרוא כיכר על שמו בכניסה למשרדי חברת חשמל.
ב-22 באוקטובר 2015 נחנך רחוב על שמו ברמת השרון.
על שמו גם רחוב בשיכון הצנחנים ברמת גן.
הרב יצחק חיים פרץ (נולד בכ"ג באדר ב' ה'תרצ"ח, 26 במרץ 1938) הוא רבה לשעבר של רעננה ובעבר חבר מועצת הרבנות הראשית.
כיהן כיו"ר מפלגת ש"ס, וחבר הכנסת מטעמה ושר בממשלות ישראל.
אביו היה סוחר, בעל חנות נעליים ושותף בבית־חרושת לייצור נעליים, אך במשפחתו היו גם רבנים ותלמידי־חכמים.
למד בבית־ספר של רשת אליאנס, שם שפת הלימוד הייתה צרפתית.
בשנת 1948, בעקבות הקמתה של מדינת ישראל, החליט אביו לנטוש את כל עסקיו ולעלות לישראל.
את המשפחה השאיר בקזבלנקה, מכיוון שהעלייה הייתה עדיין בלתי חוקית והוא חשש מתלאות הדרך.
כשהגיע ארצה נשלח למעברת באר יעקב.
המשפחה עלתה אחריו, כשכל אחד מארבעת הילדים עלה בנפרד.
יצחק עזב את הבית ב-1949, בהיותו בן 10, בקבוצת הילדים הראשונה שעזבה את קזבלנקה במסגרת עליית הנוער.
שהה שנה במחנה של עליית־הנוער בצרפת, ולישראל הגיע במרץ 1950. הוא נשלח לפנימיה דתית ליד ירושלים, ולאחר שנתיים היה אמור לעבור ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
מאחר שהצטיין בלימודיו הרב אביעזר בורשטיין הציע שילמד בישיבה התיכונית מדרשית נעם, גם שם היה תלמיד מצטיין.
בתום לימודיו קיבל זימון לקורס טיס, אך בחר לא להתגייס וללמוד בישיבת חברון, שם היה מקורב למשגיח הרב מאיר חדש ולרב ברוך מרדכי אזרחי.
לאחר שהוסמך לרבנות, מונה בגיל 24 לרב העדה הספרדית של רעננה בשנת 1968, במקביל לרב שלמה מלץ שמונה לרב העדה האשכנזית; לאחר פטירתו של הרב מלץ בשנת 1997 המשיך לשמש כרבה היחיד של העיר.
לאחר נישואיו למד בכולל בפתח תקווה, ובהמשך קיבל סמיכה לרבנות ודיינות מחזון עובדיה.
בשנת 1984 חיפשו מקימי ש"ס דמות שתוכל למשוך את ההמון הספרדי המסורתי ובנוסף תהווה גשר עם הציבור החרדי ליטאי, והרב פרץ נבחר לעמוד בראש התנועה.
לאחר שקיבלה ארבעה מנדטים בבחירות לכנסת האחת עשרה, נכנס לראשונה לכנסת.
באותה עת, בכנסת ה-11, כיהן חבר כנסת אחר בעל שם זהה, חבר הכנסת יצחק פרץ מהמערך.
ש"ס נכנסה לקואליציה בראשות שמעון פרס ופרץ כיהן תחילה כשר ללא תיק.
אחרי שלושה חודשים מונה לשר הפנים.
כשר הפנים פעל נגד הקמתה של האוניברסיטה המורמונית בירושלים, וסירב לרשום גיורת רפורמית, שושנה מילר, כיהודיה.
בשנת 1986 היא עתרה לבג"ץ בדרישה להירשם כיהודיה והוא פסק לטובתה.
לאחר שהבין שלא יוכל להימנע ברישום בסעיף הלאום בתעודת הזהות שלה, החליט שבסעיף הלאום, תירשם המילה "נתגיירה" בצד המילה "יהודייה".
ואולם בג"ץ קבע כי פרטים הנוגעים ללאום ולדת לפי חוק מרשם האוכלוסין צריכים להירשם לפי הודעת הנרשם בלבד, ולכן לפקיד הרישום אין נתונה הסמכות להוסיף פרטים לרישום לפי ראות עיניו.
הוא קיבל אַרְכָּה של מספר ימים לבצע את הפסיקה.
ראש הממשלה יצחק שמיר וגם מפלגת העבודה הציעו פתרון של מחיקת הלאום מהתעודה, אך שימור הרישום ברשומות משרד הפנים, אך פרץ לא קיבל את הפשרה והתפטר מתפקידו בינואר 1987. במאי חזר לממשלה וכיהן כשר בלי תיק, לאחר שהליכוד התחייב להעביר תוך חודשיים תיקון לחוק הגיור.
בבחירות לכנסת ב-1988 הפך אריה דרעי, ששימש כמנכ"ל משרד הפנים תחת הרב פרץ, למנהיג התנועה ומונה לשר הפנים.
פרץ כיהן כשר הקליטה בכנסת ה-12.
בעקבות "התרגיל המסריח" שנעשה בניגוד לדעתו של הרב שך, הוא פרש מהסיעה במרץ 1990. ב-25 בדצמבר 1990 הקים סיעת יחיד בשם "מוריה - עם ישראל על-פי תורת ישראל".
באותו יום הוא התבטא כי "ש"ס תקעה סכין בלב בוחריה", וציטוט מילים אלו הופיע ביתד נאמן ככותרת ראשית מובלטת בעיתון יום המחרת.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) חבר ליהדות התורה, שאיחדה את אגודת ישראל ודגל התורה.
הוא הוצב במקום השני ברשימת יהדות התורה וכיכב בתעמולת הבחירות של המפלגה במטרה למשוך את מצביעי ש"ס.
לאחר מספר ימים פרש הרב פרץ מהכנסת ה-13 בהתאם להסכמה שאם לא יצליח להביא מספר מצביעים גדול למפלגה הוא יפנה את מקומו.
בשנת 2002 לקה הרב פרץ בשבץ במהלך ריאיון רדיו.
בשנת 2002 נבחר לחבר במועצת הרבנות הראשית ובשנת ה'תשס"ח (2008) נבחר שנית.
נבחר שוב בספטמבר 2018. משמש כיו"ר ועדת מקוואות.
בסיוון תשע"ח החליט היועץ המשפטי של משרד הדתות כי הרב פרץ יישאר בתפקידו גם לאחר גיל 80, לפחות לתקופה מסוימת.
בספטמבר 2022 פורסם כי אחרי יותר מ-60 שנה, יפרוש הרב פרץ מתפקידו כרב העיר רעננה אחרי חג הסוכות ה'תשפ"ב (אוקטובר 2022).
הרב פרץ נשוי לחנה רינגל ילידת פריז,הוריה היגרו לנורמנדי שבצרפת בשנות ה-30 מטרנסילבניה שבשליטת רומניה דאז, אביה דוד רינגל נספה באושוויץ בשנת 1943, ולהם ארבעה ילדים.
בתו נעמי, יועצת חינוכית ופדגוגית מוכרת במגזר ,נשואה לרב צבי ביטר ,ר"מ בישבה לצעירים.
בתו תמר, נשואה לרב בן ציון ווינברגר,ראש כולל ברעננה.
בתו שולמית ,סגנית מנהלת בית יעקב מטרסדורף ,נשואה לרב מרדכי שריקי, ר"מ בישיבת דעת חיים
בנו הצעיר הרב דוד פרץ, ר"מ בישיבת קדמא ורב מוכר בתחום הכשרות, נשוי לגב' פנינה נעים,
בשנת 1985, בעקבות אסון הבונים, קישר הרב פרץ, שכיהן אז כשר הפנים, בין האסון, שהרוגיו היו תלמידי בית ספר בפתח תקווה, ובין חילולי השבת הקשורים בפרשת קולנוע היכל בעיר.
דבריו עוררו סערה והועלו גם מאוחר יותר כדוגמה מפורסמת לניסיון לקשר בין אסונות לסיבתם.
בשנות ה-90, כשהחלו גלי העלייה הגדולים ממדינות ברית המועצות לשעבר, הכריז הרב פרץ כשר הקליטה כי בדק ומצא שרוב העולים ממדינות אלו הם גויים.
דבריו עוררו סערה וראש הממשלה יצחק שמיר דרש שיחזור בו מדבריו, אך הוא סירב.
ביולי 2012, כרב הראשי של רעננה, על רקע אירוע הגאווה שהתקיים בעיר, פרסם מכתב לבתי הכנסת בעיר נגד חברי הקהילה הגאה, בו כתב שהם "פוגעים במעשיהם במוסר", ו"מרעילים את הציבור".
הרב יצחק חי טייב ( ה'תק"ד, 1743 - ט"ז באייר ה'תקצ"ז, 21 במאי 1837) היה מרבניה החשובים של יהדות תוניסיה.
התפרסם בשל בקיאותו והעמקתו בתלמוד, אך נודע בעיקר בשל ידיעתו בחכמת הקבלה.
נחשב בעל מופת, לאחר פטירתו נוסף לו הכינוי "לא מת" ע"ש מעשה שהיה.
כבר בגיל צעיר היה נערץ וריכז סביבו תלמידים רבים.
חי חיי עוני, ועיקר פרנסתו הייתה מנדבות של אנשים אשר הכירו בגדולתו.
למרות חכמתו הרבה ומעריציו הרבים לא זכה לכהן ברבנות או לשמש במשרה רשמית כלשהי, ורק לאחר מותו הפך לאחד מרבניה הגדולים של תוניסיה.
אנשי הקהילה ייחסו לרב יכולת לראיית הנגלה והנסתר.
היו שטענו כי חולל נסים כמו הורדת גשם, גרימה להתעברות נשים עקרות, ראיית חלומות וקריאת מחשבות.
כתב ספר בשם "חלב חיטים".
ידוע שהיו לו בנים ובנות, ושהיה בעל משפחה גדולה וצאצאים רבים, מהם יצאו גם תלמידי חכמים שלא התפרסמו.
רוב צאצאיו עלו לארץ ישראל וחיים בה, אך גם ישנם שנשארו וחיים בתוניסיה.
לאחר מותו נוסף לו הכינוי 'לא מת'.
על-פי האגדה, כאשר נקבר רבי חי טייב כתבו על מצבתו: "פ.נ.
ר' חי טייב, מת בתאריך ט"ז אייר".
לאחר מכן בא הרב בחלום למעצב מצבתו, ודרש ממנו למחוק את המילה "מת" מהמצבה.
האומן טען שאחרי שהמצבה עשויה אי אפשר לשנות בה משהו, ולכן הוסיף מעל השורה את המילה 'לא', ומאז מכונה בפי יהודי תוניסיה בשם "רבי חי טייב לא מת".
קברו נמצא בבית הקברות בורג'ל בפרוורי העיר תוניס.
עצמותיו הועברו לשם מבית הקברות היהודי הישן ששיטחו הופקע ב-1958.
רוב כתביו לא פורסמו, ורק חלקם שרדו לאחר פטירתו.
כ-60 שנים לאחר פטירתו יצא לאור ספר בשם "חלב חיטים" שכלל חלק מכתביו.
הספר נאסף מכל כתבי הקדש הנשארים ונעתק על ידי רבי יוסף גז, בהגהתו והשלמתו של הרב משה שתרוג.
ביאורים נכתבו על חידושיו על מסכתות יומא, תענית וביצה על ידי הרב רפאל סדין.
בשער הספר נכתב כי שם הספר 'חלב חטים' הוא נוטריקון (ראשי תיבות) מהמילים: חכם יצחק חי טייב בסילוקו לא מת.
הילולה לזכרו נערכת ביום הולדתו בתאריך י"ט בכסלו.
בנתניה יש רחוב וישיבה על שמו.
נכתב פיוט בשפה התוניסאית לכבודו.
באופן מסורתי יום ההילולה נערך ביום פטירתו של האדם.
בקרב היהודים יוצאי תוניסיה התקבע יום ההילולה לתאריך י"ט בכסלו.
אבל ממאמר שיפרסם הרב רפאל ארדיטי חוקר יהדות תוניסיה עולה שעל פי הכתוב על מצבתו בבית הקברות הישן של תוניס יום פטירתו הוא ט"ז באייר.
בעקבות כך ישנם כאלה שעברו לחגוג את יום ההילולה בתאריך זה.
בן דודו היה הרב יצחק טייב, מחבר סדרת ספרי ההלכה ערך השולחן.
יצחק זקסנברג (1880 – 28 ביולי 1953) היה תעשיין וממציא ישראלי ממוצא פולני.
בצעירותו שימש מורה ומנהל בבית ספר "אורט" בוורשה, שם נודע כחרש ברזל, אמן, צייר ויוצק.
בבית היציקה שלו בפולין, יצר בין השאר פסלים, פעמונים ופריטים נוספים.
בשנת 1924, בימי העלייה הרביעית, עלה זקסנברג לארץ ישראל עם משפחתו מפולין, ועם עלייתו פתח, בסיוע הסוכנות היהודית, בית יציקה ברחוב סלמה ביפו.
בארץ ישראל הייתה באותה העת תנופת בנייה, ובהיעדר תעשייה מקומית מרבית חומרי הגלם יובאו מחוץ לארץ.
זקסנברג ניסה לייצר ברזים וחלקים למשאבות מים להשקיית פרדסים וחלקי מתכת לבנייה כדי להחליף את חומרי הייבוא בתוצרת עברית.
בשנת 1929, החלו "המאורעות" ביפו ובתל אביב.
בית החרושת של זקסנברג נרתם לעשייה הביטחונית, ובהסוואה של ייצור ברזים וחלקי חרושת לבנייה, עסק בייצור חלקים לכלי נשק, למוקשים, ובשלב מאוחר יותר בשריון כלי הרכב לפריצת הדרך לירושלים.
בד בבד עם ייצור הנשק המציא זקסנברג את מסחטת ההדרים העברית הראשונה, שנודעה מאז גם כ"מסחטת זקנסברג".
תהליך ההמצאה הארוך כלל ייצור דגמים רבים, ובסופו נרשם פטנט על המוצר בשנת 1931. תוך זמן קצר, התברר כי מסחטת ההדרים של זקסנברג בולטת בטיבה ובעלת תכונות מובחרות, ומאז נודעה כהמצאה ישראלית בולטת בתחום המכניקה.
לאחר מותו המשיכה משפחתו בייצור ובשיווק המסחטה שהמציא.
זקסנברג גם נודע בממטרות שלו.
בשנת 1936 זקסנברג היה פעיל בהתאחדות הממציאים, התארגנות קצרת מועד של בעלי הפטנטים בארץ ישראל.
יצחק חיותמן (24 בדצמבר 1867, כ"ז בכסלו תרכ"ח, פרילוקי, אוקראינה – 21 ביוני 1938, כ"ב בסיוון תרצ"ח, תל אביב), ממייסדי אחוזת בית ומטולה.
נולד בשנת 1867 בעיירה פרילוקי שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה (אז באימפריה הרוסית) למשפחה שהתייחסה לצדיק רבי זושא מאניפולי, אחיו של הרב אלימלך מליז'נסק.
בבית אביו ר' ישראל היו נאספים חסידים ומספרים בשבחי צדיקים ובשבחי ארץ ישראל.
יצחק הצעיר, שספג אווירה זו החליט לעלות לארץ ישראל בהקדם האפשרי.
כאשר היה בר מצווה (גיל 13) עברה המשפחה לעיר קישינב, שם התוודע חיותמן לרעיון חיבת ציון ולסניף חובבי ציון בעיר, שהוקם על ידי מאיר דיזנגוף.
חיותמן נשא לאישה את חיה גיטל לבית לרמן ופתח בית מסחר.
עם זאת, ראה את עתידו רק בארץ ישראל, ועל כן עלה אליה בשנת 1890 בגפו; אשתו נותרה בבית אביה עד שיצחק יתבסס בארץ.
תחילה טייל בירושלים, בחברון וביריחו, ולאחר מכן ביקש להתקבל כפועל חקלאי בראשון לציון.
לפי סיפורו של נכדו, האדריכל יצחק חיות-מן, יצא חיותמן באותה תקופה לכיוון עבר הירדן המזרחי והתכוון להגיע עד מכה, בתקווה למצוא שם את עשרת השבטים האבודים ולהעלותם לארץ ישראל; באזור חג'אז שכנעו אותו בדואים מקומיים כי ייסוב על עקביו.
על פי ספרו של זכריה חיות נכדו ( ע' 175 ) ,יצחק חיותמן הגיע גם לעיר סלכה בעבר הירדן, בחורן והתפייט :
"השחר הבקיע בפאתי מזרח ועל ראשי הצורים התפשט אור, ריח בושם עלה מהסביבה..
כשאני מקשיב ליקיצת היקום, יחידי במקום אשר לא דרכה רגל יהודי מזה אלפי שנים...ואני עומד ושואל :בכול חבל הארץ הזה אין לנו דריסת רגל..
מדוע ?שמא שכחנו כי גם בעבר הירדן ישבו שבטי עמינו ?..
הלכתי מהמקום בתקווה כי לא ירחק היום ואחי ישבו גם בחבל זה, יבנו בתים, יטעו גפנים ויאכלו את פרים ".
לאחר כישלונו לקבל עבודה מסודרת בראשון לציון, עבר חיותמן לרחובות, והיה מבין מארגני "אגודת העשרות" ("אגודת אחים"), שנוסדה ב-1891 במתכונת אגודת סתרים בהשראת אגודת "בני משה".
לאגודה היו שתי מטרות: האחת – אחווה בין החברים, שהתבטאה בעזרה הדדית, בקיום מטבח ומכבסה משותפים ובקופה משותפת; והשנייה – הגנה, שמירה וארגון צבאי ב"עשרות", כלומר במסגרות של עשרה פועלים כל אחת לשם הגנה עצמית.
בהתארגנות זו שימש חיותמן "שר חמישים".
האגודה התכוונה להתיישב בוואדי חנין (נס ציונה), אך התפוררה כעבור שנה.
עם חברי האגודה נמנו בנוסף לחיותמן גם נח שפירא ('ברנש'), אפרים חרל"פ, ישראל בלקינד ומיכאל הלפרן.
לאחר מכן עבר חיותמן לחדרה ולקה בקדחת.
לפי עצת הרופא הלל יפה הסכים לעזוב את חדרה ולעבור לזכרון יעקב.
באותה תקופה הגיע מאיר דיזנגוף לנהל את בית החרושת לזכוכית בטנטורה מטעם אדמונד רוטשילד, והציע ליצחק חיותמן להצטרף אליו יחד עם אשתו וילדיו, ולשמש כסגנו.
בקיץ 1894 חלתה אשתו בקדחת והתעוורה, ובני הזוג עברו להתגורר בבית משפחת אהרנסון בזכרון יעקב.
ב-1896 עבר לגליל עם הגרעין המייסד של המושבה מטולה, שם הקים משק פרטי, שימש כראש ועד האיכרים וסייע למתיישבים בהלוואות וברכישת קרקעות.
תנאי המחיה במטולה היו קשים ביותר לאשתו ולילדיהם (זכריה, בן ציון, זרובבל, שולמית, גאולה, הרצל, יהודה וחגי).
ב-1905 שב מאיר דיזנגוף לארץ מאירופה והשתקע ביפו, ומשפחת חיותמן הצטרפה אליו שם כדי שבני המשפחה יוכלו ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובגימנסיה הרצליה.
ביפו ניהל חיותמן את בית המסחר למכונות תפירה "Gritzner".
בית המסחר הפך למקום כינוס לעולי העלייה השנייה וחיותמן סייע בידיים בצעדיהם הראשונים בארץ.
ב-1906 הקים יחד עם מאיר דיזנגוף, יחזקאל דנין (סוכובולסקי), עקיבא אריה ויס ודוד סמילנסקי את אגודת "אחוזת בית", לשם הקמת פרוור עברי צפונית ליפו.
בהגרלת המגרשים (11 באפריל 1909) הגרילה משפחת חיותמן את המגרש השוכן כיום ברחוב יהודה הלוי 34.
חיותמן המשיך להקים שכונות בעיר תל אביב; היה ממייסדי שכונת נווה שאנן ובנק קופת עם, וכתב מאמרים לעיתונים "הצבי" ו"דואר היום".
נפטר בתל אביב בכ"ב בסיוון תרצ"ח, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
יצחק חסון ("יוסי", "לוט", "לבן") (1921 – ינואר 2010) היה מבכירי הלח"י, הומניסט ופעיל חברתי, סופר, יזם לפיתוח שטחים ציבוריים, פארקים וגנים גדולים ומבצע פרויקטים מיוחדים.
במסגרת פעילותו בלח"י היה ראש מחלקת המודיעין (מחלקה ו'), מחלקה אותה ייסד.
לאחר קום המדינה פיתח תודעה הומניסטית, הקים את האגודה ההומניסטית החילונית בישראל, ושימש כיושב הראש.
יצחק חסון היה הצעיר מבין ששת ילדיהם של הורים שברחו לארץ ישראל מטורקיה.
נולד בירושלים ועבר עם משפחתו לתל אביב לאחר זמן קצר.
שפות הדיבור בבית היו עברית, צרפתית ולאדינו.
גדל בנווה צדק שליד יפו ברחוב שטיין 9, למד בבית הספר לבנים "כל ישראל חברים" (אליאנס) בנווה צדק.
כנער צעיר היה חבר בתנועת הנוער הלומד "התאים הלאומיים", שהייתה תנועת אחות לבית"ר.
בשנת 1936 הצטרף להגנה הימנית שהפכה לאצ"ל, תחת פיקודו של יצחק שמיר ("מיכאל").
עם הפילוג שחל באצ"ל בשנת 1939 הצטרף עם שמיר לארגון הלח"י שבו היה פעיל עד קום המדינה.
בלח"י היה חסון פעיל תחילה בתעמולה כנגד הגיוס לצבא הבריטי.
שימש כאיש קשר של אברהם שטרן ("יאיר"), מפקד הלח"י, למשך מספר חודשים, והגיע לעיתים קרובות לביתו של יאיר ברחוב בלפור 57 בת"א, בטרם עבר לגור ברחוב מזרחי ב', בו נרצח.
בתקופת הסזון נשלח חסון על ידי שמיר ("מיכאל") להקים מחלקת מודיעין.
לאחר תום פעולות הסזון, המחלקה, שקיבלה את הכינוי "מחלקה ו'", החלה להתפתח כמחלקת מודיעין כללית, ובהמשך גם למחלקה ארצית.
בשנת 1945 נשלח חסון, או בשמותיו המחתרתיים "יוסי", "לוט" ו"לבן", לארגן ולפקד על הלח"י באזור ירושלים, ובו זמנית היה אחראי גם על מחלקה ו', תפקיד אותו ביצע במשך כחמש שנים.
בירושלים הכיר את רעייתו לימים, שרה רכטמן ("נורית"), חברת הלח"י בירושלים, בת למשפחה חרדית, אתלטית ושחקנית מכבי ירושלים בכדורסל.
נורית נשלחה לפגוש את המפקד החדש ולשמש כאשת הקשר שלו.
בין המבצעים השונים של הלח"י תכנן לפרטיה והיה אחראי לביצוע של הברחת קריינית הלח"י גאולה כהן מבית החולים בירושלים, שם הוחזקה תחת שמירה בריטית.
עם תום המנדט הבריטי פרש מהלח"י, הצטרף לפלמ"ח, ואולם עזב לאחר זמן קצר והתגייס עם קום המדינה לצה"ל.
אף שהוצעו לו קצונה ותפקידי פיקוד על ידי חיים בר-לב, בחר להישאר טוראי.
את אהבת הטבע ואת רצונו מילדות לעסוק בחקלאות הגשים בעיסוקו החדש של גידול שתילי פרחים למכירה בבאר שבע.
הקים את המשתלה ברמת השרון, ולאחר מכן את חברת "אתרי נוף", שעסקה בהקמת פארקים ופרויקטים מיוחדים.
בין הפרויקטים שביצע היו גן הפסגה ביפו העתיקה, חלקים נרחבים של גני יהושע בתל אביב, הגן הטרופי בפארק הירקון, גדר הערבה – גדר הגבול בין ישראל לבין ירדן מים המלח ועד אילת, מגרשי ספורט וגנים נוספים, והיה אחראי על הצמחייה בחלקה הצבאית בבית העלמין קריית שאול, בקריה בתל אביב ועוד.
בשנת 1976 הקים יצחק חסון את התנועה החילונית הישראלית, שנועדה להיות תנועה אידאולוגית בניגוד לליגה נגד כפייה דתית, ומינה את פרופ' עוזי אורנן כיו"ר התנועה.
התנועה החילונית פורקה בשנת 1980 בשל פערים אידאולוגיים בין חסון לבין אורנן, שהיה מקורב בדעותיו לתנועת הכנענים, ובמקומה הקים יצחק חסון באותה שנה את האגודה ההומניסטית החילונית הישראלית.
לתנועה החדשה נוספה המילה "הומניסטית", להדגשת מרכזיות קידום ההומניזם במטרות התנועה.
כיהן כיו"ר התנועה ההומניסטית החילונית הישראלית כל שנות קיומה, עד תחילת שנות ה-90. חסון יזם וערך את ביטאונה "ברירה הומניסטית", השתתף בקונגרסים בינלאומיים ויצר קשרים רבים עם גופים ואנשים בארץ ובעולם במטרה לקדם את האידאולוגיה ההומניסטית לרווחת החברה בישראל ובעולם.
בספרו "הזקן ואני" מספר יצחק חסון את סיפורו כנער צעיר והרפתקן החל מצעדיו הראשונים באצ"ל, ואת האופן שבו מתמודד ההומניסט הבוגר שאותו הוא מכנה "הזקן", עם עברו כאיש מחתרת שהוכרזה כארגון טרור.
הספר התפרסם בהוצאת ברירות בהנהלת ד"ר שלמה סבירסקי, ולאחר מכן בהוצאת אסיף.
פרסם סיפורים בעיתון הילדים "משמר לילדים" עם איורי הצייר יעקב גוטרמן, שקובצו בספר "סיפורי סבא איציק" בהוצאת ירון גולן.
פרסם סדרת ספרים בשם "סיפורי סלומון", ובהם סיפורים הומוריסטיים עם ביקורת סמויה ונוקבת על העדר רציונליות, על אמונות טפלות ועל ניצול תמימות האדם התמים המאמין למנהיגיו הרוחניים.
יצחק חסון הוציא לאור ארבעה ספרים:
"הזקן ואני: סיפורו האישי של ראש המודיעין של הלח"י [מחלקה ו']" (1993) .
מהדורה שנייה הוצאה מחודשת (2020), הוצאת אסיף.
מהדורה שלישית הוצאה מחודשת (2021), הוצאת אסיף.
"סיפורי סלומון: סיפורים סוריאליסטיים מהעולם הזה ומהעולם הבא" (1996), הוצאת ברירות, איורים: שמעון ברומט.
"מסיפורי סבא איציק: 14 סיפורים לנוער" (1997), אסופת כתביו לילדים ולנוער, שרובם פורסמו לראשונה ב"משמר לילדים", ומכיל סיפורים מילדותו בנווה צדק.
הוצאת ירון גולן, איורים: יעקב גוטרמן.
"סיפורי סלומון השני: סיפורים סוריאליסטיים מהעולם הזה ומהעולם הבא" (2005), מקבץ נוסף של "סיפורי סלומון".
הוצאת ברירות, איורים: שמעון ברומט.
יצחק חן (נולד ב-1963) הוא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, וראש המכון הישראלי ללימודים מתקדמים.
בעברו היה חבר סגל במחלקה להיסטוריה כללית ומופקד הקתדרה להיסטוריה על-שם אנה וסם לופין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יצחק חן סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1988, ואת לימודי התואר השני בהיסטוריה באוניברסיטה העברית סיים בשנת 1991. את עבודת הדוקטורט (הושלמה בשנת 1994) כתב פרופסור חן באוניברסיטת קיימברידג' (בריטניה) בהנחיית פרופסור רוזמונד מקיטריק, בנושא: "התרבות העממית בממלכה המרובינגית, 751-481".
לאחר לימודי הדוקטורט זכה חן במלגת פוסט-דוקטורט מטעם קרן וולפסון (1995-1994) ובמלגת פוסט-דוקטורט לחקר ההיסטוריה האירופית מטעם יד הנדיב (1997-1995).
הוא היה עמית מחקר במכון ההולנדי ללימודים מתקדמים במדעי הרוח והחברה (NIAS) בשנת הלימודים 2001-2000, אורח ב-Clare Hall שבאוניברסיטת קיימברידג' בשנת הלימודים 2008-2007, ועמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (2012-2013).
בשנת 2008 נבחר פרופסור חן לעמית (Life Member) ב-Clare Hall, בשנת 2020 נבחר כעמית באקדמיה המדיאוולית של ארצות הברית, ובשנת 2022 נבחר כעמית בחברה ההיסטוריה המלכותית של בריטניה.
פרופסור חן היה חבר מערכת בכתבי העת היסטוריה ו-History Compass, חבר בוועדה המייעצת של הסדרה Cursor Mundi, והעורך הראשי של הסדרה: Cultural Encounters in Late Antiquity and the Middle Ages.
ב-2018 מונה לראש המכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרו של פרופסור חן הם היסטוריה חברתית, דתית ותרבותית של הממלכות הברבריות בימי הביניים המוקדמים; ליטורגיה נוצרית מוקדמת במערב הלטיני; פליאוגרפיה לטינית וקודיקולוגיה.
נושא מחקרו הנוכחי, עליו זכה במענק מטעם הקרן הלאומית למדע, הוא "האריאניזם המערבי: פוליטיקה ותרבות דתית בימי הביניים המוקדמים".
סוף האלף הראשון: דת, חברה ותרבות במאה העשירית (משרד הביטחון – ההוצאה לאור: תל אביב, 2000)
ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים (נכתב עם אורה לימור), 3 כרכים (האוניברסיטה הפתוחה: תל אביב, 2003)
נשים, זקנים וטף: קובץ מאמרים לכבודה של שולמית שחר, נערך עם מירי אליאב-פלדון (מרכז זלמן שזר: ירושלים, 2002)
איינהרד: חיי קרל הגדול (נספחים: יצחק חן ואיריס שגריר), האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2005
יצחק (חופי) חפוטה (נולד בשנת 1957), הוא דוקטור לחינוך, משורר, מלחין, פעיל חברתי ובוגר מכון מנדל למנהיגות.
חפוטה נולד בשדרות, בן להורים עולים ממרוקו במעברת גבים שדרות.
את שלשת תאריו האקדמיים למד באוניברסיטה העברית.
הוא בוגר תואר ראשון במקרא ולשון, מוסמך בחינוך (התיזה שלו על התפתחות מתמטית-לשונית התפרסמה בעיתון "הארץ", יולי 2003, "סדנא לשונית שיפרה הישגים במתמטיקה בקרית מלאכי") ותואר דוקטור בחינוך.
בעבודת הדוקטורט התחקה חופי אחר סיבות להישגים הנמוכים של תלמידי ישראל במבחנים הבינלאומיים (TIMSS ו-PISA) ובמבחני המיצ"ב והמשוב הישראליים.
במחקרו מצא חופי מתאם גבוה בין רמת מוכנות לשונית, מושגית וטיעונית של תלמידים לבין ההבנה של לימודי המדעים.
חפוטה פרסם חמישה ספרי שירה וספר ילדים "אישקש" בהוצאת גפן.
חפוטה פעיל חברתי, שימש כרכז הפעילות התרבותית-מוזיקלית ב"ארגון צעירים שדרות" שהוקם על ידי ד"ר אהרון כהן, אבי ביטון ורפי בן אמו, ארגון שהפך למודל לשינוי בערי פיתוח בישראל ותרם לעיצוב דור המוזיקאים בשדרות (מיכה ביטון, קובי אוז, חיים אוליאל, כנסיית השכל ואחרים).
בתקופת לימודיו באוניברסיטה בשנות ה-80 הוביל פעילות מחאה חברתית לתיקון עוולות חברתיות ובשנים 2003 - 2006 הוביל תמיכת אנשי אקדמיה (מאיר בוזגלו, גלית סעדה אופיר ופעילים חברתיים אחרים), במחאת הנשים החד הוריות ופעל לביטול גזירות הקיצוצים בקצבאות ילדים, ותמיכה בחולי הסרטן.
כתב שירון חברתי המאופיין בהסבתם של שירים עבריים מוכרים לטובת שירים חברתיים, אחד השירים אף זכה לכותרות בכמה עיתונים ("ביבי ביבי בם דופק את כל העם").
בשנת 2024 סיים חופי את תפקידו כמנהל מחלקת כח אדם של האוניברסיטה העברית, תפקיד שמילא במשך 13 שנים, ולאחר שכיהן כיועץ בכיר לסגן נשיא ומנכ"ל האוניברסיטה פרש לגמלאות לאחר 40 שנות שירות באוניברסיטה העברית.
ניהל בעבר את המרכז לקשרי אוניברסיטה-קהילה באוניברסיטה העברית, היה מנהלה הארצי של התוכנית להכשרת פעילי ציבור אקדמיים מאזורי פיתוח, ומנהלה של התוכנית העיונית של קרן אייסף הבינלאומית לחינוך.
במהלך שנות עבודתו ניהל חופי את חבורת הזמר של האוניברסיטה "להתאהב בעברית" וחיבר את המנון האוניברסיטה.
איש קש מסיפוריו של ילד עשוי מקש" ספר ילדים, הוצאת גפן, ירושלים, 1995
"מבין עופאים" – ספר שירים, הוצאת חופים, 1999
"קשוב לשעונים" – ספר שירים, הוצאת אקדמון, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2003
"דודי צפנתי לך" – ספר שירים, הוצאת אקדמון, האוניברסיטה העברית בירושלים, 200
"שירות לשדרות" – ספר שירים לזכרם של כ 120 דמויות בעיר שדרות, הוצאת אשחר, 2025
"לאורם נלך" – ספר שירים לזכרם של חללי העיר שדרות בשבעה באוקטובר 2023 ובלחמת חרבות ברזל
"טיפול שרש" גיליונות 1–2, דיקן הסטודנטים, האוניברסיטה העברית בירושלים 2004
"שיג ושיח", ביטאון סטודנטים חברתי, מיסודה של המחלקה לקהילות ספרדיות בסוכנות היהודית
"שירים ומשוררים", תוכנית רדיו: משירי יצחק חופי חפוטה, רדיו "קול הנגב", 16 בדצמבר 2004
המנון האוניברסיטה העברית, "להתאהב בעברית", בביצוע: חבורת הזמר מיסודה של מועצת העובדים באוניברסיטה העברית
יצחק חרפי (צ'יזיק) (1 בינואר 1907 – 28 בנובמבר 1958) היה מחלוצי התעופה וההגנה בארץ ישראל, ממפתחי הנגב וראשוני קריית גת, מנהלו הראשון של משרד המשטרה בממשלת ישראל, מנהל נמל תל אביב ודיפלומט ישראלי.
נולד בשם יצחק צ'יזיק בי"ז בטבת תרס"ז לשמואל זיינוול ולבריינה לבית בורנשטיין בסג'רה.
בין תשעת אחיו ואחיותיו נמנו שרה, ברוך, חנה ואפרים.
למד בגמנסיה הרצליה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת שיקגו ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
במהלך לימודיו בשיקגו הוא הקים בה תא של ארגון הסטודנטים הציוני אבוקה, ביחד עם שמעון אגרנט.
בהשפעתו, לאחר חורבן חולדה במאורעות תרפ"ט סייעה אבוקה כספית לשיקום חולדה, לזכרו של אפרים צ'יזיק.
היה מוסמך במנהל ציבורי ועסק במחקר ובפרסום מאמרים בנושאים שונים במהלכם למד על חשיבות הטיס והצורך בפיתוח ענף התעופה בארץ ישראל.
באופן פרטי הוכשר כטייס ובשנת 1934 קיבל רישיון טיס.
בעזרתו של פנחס רוטנברג רכש מטוס והביאו לדיוני הקונגרס הציוני בפראג להעלאת המודעות לחשיבות ענף התעופה.
בעזרתם של רוטנברג, דוד בן-גוריון ודב הוז התממש כעבור זמן רצונו על ידי הקמת בית הספר לתעופה בארץ.
בשנת 1935 חזר לארץ ישראל והתקבל לעבודה בממשלת המנדט.
13 שנים שימש קצין מחוז, תחילה בנפת טולכרם ומשנת 1939 בנפת ירושלים.
עם קום המדינה התמנה למושל הצבאי הראשון של יפו.
ביולי 1948 מונה למנהל הראשון של משרד המשטרה ועמד בראשו עד יוני 1949. משך שנתיים היה יו"ר ועדת הנגב, היה נציג הממשלה באילת ופעל לפיתוח החיפוש אחר מחצבים בנגב.
בשנת 1951 מונה למנהל נמל תל אביב.
צ'יזיק לקח חלק בפיתוח עמק חפר, היה ממקימי בית החרושת "שמשון" למלט בהר-טוב, ועם תחילת ההתיישבות המאורגנת בחבל לכיש היה ממקימי קריית גת ושימש בה מתאם בין הסוכנות היהודית ומשרד העבודה.
בספטמבר 1957 מונה לעמוד באופן זמני בראש שגרירות ישראל בליבריה, אך לאחר שחלה בקדחת ואירח במדינה את שרת החוץ גולדה מאיר - הועבר בהוראתה והיה קונסול ישראל בשיקגו.
נפטר בשיקגו לאחר התקף לב ונקבר בקרית גת.
היה נשוי לאסיה בת אהרן לוינסקי ואב לשני ילדים.
על שמו נקראו בקרית גת בית הספר היסודי יד יצחק, גן ציבורי, רחוב ומועדון המפלגה של מפא"י.
יצחק חרפי (צ'יזיק) היה אביו של הפזמונאי, המלחין והזמר הישראלי שמוליק צ'יזיק.
יצחק חייק (נולד ב-13 באפריל 1945) הוא איש עסקים, סופר וכדורגלן ישראלי.
הוא משמש כשוער בקבוצת הכדורגל הכח גלי גיל רמת גן בעונת 2024/2025.
ב-2019 וב-2024 נכנס לספר השיאים של גינס כדורגלן הפעיל המבוגר ביותר בעולם, וכשוער הכי מבוגר בכל ענפי הכדור.
חייק נולד בעיראק, ובגיל 6 עלה עם משפחתו לישראל והמשפחה התיישבה באור יהודה.
אחיו הצעיר הוא כדורגלן העבר שאול חייק.
בשנות השישים שימש כשוער של הפועל אור יהודה ובהמשך שימש כשוער המחליף של לופא קדוש, בתקופת השיא של הכח רמת-גן, שזכתה בגביע המדינה בעונת 1969/70.
נשוי לעדית, בתו של מרדכי בן-פורת.
ספרו הראשון, "המלחמה הבאה" (הוצאת רמדור), יצא לאור בשנת 1968, בהיותו בן פחות מ-24. הספר נכתב על רקע תקופת האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים ותיאר התקפת פתע ערבית-סובייטית על ישראל, וניצחון מוחץ של צה"ל על צבאות אלו.
ספרו השני, "קץ כדור הארץ" (הוצאת רמדור, 1969), היה ספר מדע בדיוני, שתיאר מלחמה כלל עולמית והשמדת רוב האנושות, כאשר לקראת סיום המלחמה מצטרפים אליה גם חייזרים.
ספרו השלישי, "האשה שלנו במוסקבה" (הוצאת צ'צ'יק, 1970) תיאר את פעולות "המוסד" בברית המועצות.
חייק עבר לאחר מכן לעסוק בתחומים אחרים - ספורט ועסקים.
הוא שימש כמנג'ר של קבוצת מכבי אור יהודה מליגה ג' ושיחק כשוער בקבוצת אליצור יהוד.
נכון לשנת 2022 משמש כשוער במכבי יהוד מונוסון מליגה ג' והוא השוער הוותיק ביותר בארץ.
באפריל 2019 נכנס לספר השיאים של גינס כשחקן הכדורגל המבוגר ביותר בכל הזמנים, בגיל 74. באפריל 2024, כשהוא בן 79, נכנס שוב לספר השיאים של גינס, כשוער הפעיל המבוגר ביותר בעולם.
במקביל, חייק הוא הבעלים של "חייק במות", הספקית הגדולה בארץ לבמות ותפאורות לתיאטרון.
במסגרת זו, ובתגובה לסירובם של מספר שחקנים להופיע בתיאטרון אריאל, הוא הודיע על חרם נגדי של חברתו, שלא תספק יותר במות ותפאורות לכל תיאטרון שיסרב להופיע באריאל.
יצחק בן יוסף חילו היה יהודי ספרדי ונוסע לארץ ישראל מהמאה ה-14. עלה לארץ ישראל בשנת 1333 (שנת ה'צ"ג).
מכתב בן שלושה עמודים בעברית לאביו ולקרוביו בספרד נשתמר בספרייה הלאומית של צרפת וכתב היד המקורי אבד.
בשיכון דן בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
בשנת 1847 פרסם אליקים כרמולי בספרו "Itinéraires de la Terre Sainte" תרגום לצרפתית של איגרת בשם "שבילי דירושלים" שמיוחסת לחילו.
מאוחר יותר תורגם החיבור לעברית על ידי ישראל זאב הורוביץ, ופורסם במאסף "ירושלים" של אברהם משה לונץ.
החיבור נכתב בצורה של מכתב המופנה לאביו ולקרוביו של המחבר, ובו הוא מתאר את חיי היהודים ומשלח ידם בירושלים ובערים בקצה כל שבעת השבילים היוצאים מירושלים ומתפרסים בכל רחבי ארץ ישראל.
חוקרים שונים טענו כי אגרת כזאת אכן הייתה קיימת בספרייה בפריז, אך התוכן שפרסם כרמולי הוא מזויף.
בתוך הדברים יש לכאורה חומר בעל-חשיבות לתולדות הקבלה.
חוקר הקבלה גרשם שלום ראה בו זיוף.
פרופסור מיכאל ארליך מהמחלקה ללימודי מזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן, סבר שרוב החיבור הוא מקורי וחובר על ידי נוסע בן המאה ה-14, ורק מיעוטו הוא תוספות מזויפות של כרמולי.
בעקבות מחקרו של ארליך, חוקרים בני ימינו נוטים לקבל כאותנטי את רוב הספר ובעיקר את החלק הגאוגרפי שבו.
הספר נכלל גם בקובץ של יהודה דוד אייזנשטיין "אוצר מסעות", אשר ראה אור בשנת 1927.
שימש פרשן כלכלי וכתב בנושאי כלכלה במספר כלי תקשורת בהם קול ישראל, "על המשמר" ו"דבר".
היה דוברו ומזכירו הכללי של בנק ישראל, יו"ר רשות ניירות ערך ומנהל מוסד ביאליק.
יצחק טאוב נולד בשנת 1927 בעיר ברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה).
בשנת 1944, כשהיה בן 17, התגייס לפלמ"ח ושירת במסגרת פלוגות ו' וי"א בהכשרת החושלים (גבע, 1945).
בוגר החוג כלכלה ומוסמך במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
טאוב היה כתב ופרשן לענייני כלכלה בעיתונים "על המשמר" ו"דבר".
במשך שנים רבות הגיש ביחד עם העיתונאים יצחק טישלר, צבי קסלר ואחרים את תוכנית הרדיו היומית לענייני כלכלה ומשק "על מספרים ואנשים" בקול ישראל.
בראשית שנות ה-60, בתקופת כהונתו של דוד הורוביץ כנגיד בנק ישראל, החל טאוב לשמש בתפקיד דובר הבנק ולאחר מכן עוזר לנגיד.
החל באמצע אותו עשור כיהן כמזכירו הכללי של הבנק עד 1972, לאחר שזנבר החליף את הורוביץ כנגיד הבנק.
ב-1972 מונה לעמוד בראש הוועדה לריסון ולייעול ההוצאות בתחום ההסברה והפרסומים (ועדת טאוב) שהסדירה את תחום ההסברה לציבור הישראלי, קבעה כללים לפרסום חומרים בידי משרדי הממשלה, קבעה את תפקידם של מרכז ההסברה ושירות הסרטים הישראלי בהקשר זה, והמליצה על סיום הופעתו של שנתון הממשלה.
על אף שלא כל מסקנות הוודעה מומשו בפועל נודע לה חשיבות רבה בעיצוב תחום ההסברה בעשורים הבאים.
בין השנים 1974–1979 כיהן בתפקיד יו"ר רשות ניירות ערך.
בשנת 1974 מונה לעורך "רבעון לכלכלה", כתב עת מדעי ישראלי לנושאי כלכלה, וערך אותו במשך שנים רבות.
החל מתחילת שנות ה-80 כיהן טאוב במשך שנים רבות בתפקיד מנכ"ל "מוסד ביאליק", וגם לאחר פרישתו מתפקיד זה המשיך לשמש חבר בדירקטוריון המוסד.
בנוסף, היה חבר בהנהלותיהם של ארגוני תרבות וחינוך, בהן מליאת מועצת העיתונות, אגודת העיתונאים בירושלים, יו"ר הנהלת תיאטרון החאן, הנהלת התאחדות הוצאות הספרים בישראל, חבר בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר הנהלת המכון לתרגום ספרות עברית וחבר מועצת המנהלים של הוצאת עם עובד.
טאוב התגורר במושב בית זית ונמנה עם ותיקיו.
נפטר בבוקר יום הולדתו ה-87, בינואר 2014. נקבר בבית העלמין של מושבו.
הותיר אישה, מרית, ושלושה ילדים: גדי טאוב (עיתונאי וסופר), הגר (עובדת סוציאלית) ונועה (מפיקה).
רבי יצחק חיות (ה'רח"צ, 1538 - י"א בתמוז ש"ע, 2 ביולי 1610) היה רב בבוהמיה ומוראביה, מראשוני האחרונים.
כיהן בין היתר כרבה של פראג.
מקור המשפחה היה מפרובאנס שבדרום צרפת (הם השתמשו בתיאור "מגזע חסידי פרובינצא").
בשנת ה'שכ"ח (1568) התמנה לרבה של בוסק, בפלך לבוב.
בשנים שד"מ — ה'שמ"ז (1584–1587) כיהן כרבה של פראג ועמד בראשות ישיבה במקום.
לאחר מכן כיהן כראש ישיבה בפרוסטיץ שבמעהרין.
במספר מקורות מופיע שהיה גיסו של המהר"ל מפראג, בעל אחותו בזיווג ראשון.
זמן פטירתו לא יאוחר משנת שע"ז, 1617, ויש המייחסים יום פטירתו לי"א תמוז.
פחד יצחק - לובלין, של"ג (1573) - על אגדות חז"ל, בעיקר האגדות בפרק הניזקין בגיטין על חורבן בית המדרש.
שיח יצחק — פראג שמ"ז (1587) - שיר ודינים לליל הסדר;
הגדה לפסח עם ביאור ביידיש - פראג ש"נ.
ספר על הלכות איסור והיתר (כשרות, יין נסך, נידה וכו').
גם הספר שיח יצחק וגם פני יצחק מאורגנים בצורה שירית (השיר בספר שיח יצחק הוא מורכב ביותר וכמעט שלא ניתן להבינו ללא הפרוש המצורף) עם פרוש קצר להסברת השיר (בספר פני יצחק זהו הפרוש "אפי זוטרי") ודיון נרחב על ההלכות הנדונות.
בנוסף חיבר ספרים נוספים שאינן בידינו.
מספריו ניכר שהיה בקיא בחכמת הקבלה, והמדפיס כותב בספרו פחד יצחק, "אשר לו יד ושם בחכמות האלוקיות והחיצוניות".
בהמשך דבריו הוא כותב שאין להשקיע בזה כל זמן הלימודים אלא יחד עם לימוד הבקיאות יש להקדיש זמן גם ללימוד בעיון.
דבריו זכו לביקורת חריפה מהרב יאיר חיים בכרך ממתנגדי שיטת החילוקים, בספרו חוות יאיר ,שם הוא כותב שהיחיד שהוא מצא שבעד שיטת החילוקים זהו הרב יצחק חיות, ומאריך לכתוב נגד שיטה זו שזהו חריפות של הבל.
אך בספרו יאיר נתיב, הוא כותב שדברי רבי יצחק חיות אמורים רק בפלפול של אמת, ולא לשיטת החילוקים.
לרבי יצחק משפחה רבנית ענפה.
בניו היו הרב מנחם מאניש אב"ד וילנה, בספר פני יצחק הודפסו שירים וקינות ממנו, חיבר ספר דרך תמימים פירוש לפרשת בלק לפי הקבלה, הרב אליעזר, הרב אברהם שכיהן ברבנות בגורדוק וחיבר ספר בשם "הולך תמים" טעמי המצוות לפי הקבלה, והרב שמואל שנפטר בצעירותו מספר ימים לפני חתונתו.
נכדו של הרב מנחם מאניש היה רבי יצחק חיות השני, שחיבר את הספר "זרע יצחק", סבו של רבי צבי הירש חיות.
מצאצאיו של רבי יצחק נימנים גם רבי יצחק פריד-חיות שכיהן כראש הקהל באונסדורף (חותנו של הרב יחזקאל סגל), ורבי עקיבא שלום חיות, רבה של דובובה מפרש הסידור "עקבי שלום" (לובלין תרנ"ו).
כמו כן הרב דוד אלטשולר בעל המצודות דוד, והרב אפרים זלמן מרגליות היו מיוצאי חלציו.
יצחק חנקין (1 בנובמבר 1911, רחובות – 17 בינואר 1995, כפר גלעדי) היה בנו של השומר יחזקאל חנקין.
עסק בפעילות ביטחונית כבר מגיל צעיר, תחילה בארגון ההגנה בהמשך במסגרת הפלמ"ח ולבסוף בצה"ל.
נכלא למספר שנים על הריגת ערבי במהלך סכסוך קרקעות.
הוציא לפועל את נקמת רצח אלכסנדר זייד.
הקים את המחלקה הערבית בפלמ"ח ואת יחידת המיעוטים של צה"ל.
גר בשנותיו האחרונות בקיבוץ כפר גלעדי.
יצחק נולד ב-1911 ליחזקאל חנקין ולחיה שרה (לבית בלומין).
בתקופת ילדותו נדד אביו ברחבי הארץ לצורך משימות שמירה וממנו ספג חנקין את הרוח הביטחונית.
כבר בגיל צעיר עלה צפונה והחל לעסוק בשמירה בגליל ובעמק יזרעאל.
במהלך חייו היה מעורב במספר אירועים ביטחוניים משמעותיים.
באוגוסט 1935 אבטחו 4 שומרים של חברת "משק" את אנשי קיבוץ גניגר שיצאו לחרוש את אדמתם בקוסקוס טבעון.
הארבעה היו חנקין, אריה אברמסון, יוסף דומאי ומרדכי מזרחי.
חנקין, שהיה הצעיר מביניהם והיחיד שלא היה נשוי באותה תקופה, לקח על עצמו את האחריות להריגה ונדון ל-10 שנות מאסר עם עבודת פרך ואיסור לשאת נשק במשך 15 שנה (כל השאר נדונו לשנתיים מאסר).
בעזרת עו"ד יווני בשם נסיב אבקריוס ביי ערער חנקין על גזר דינו בפני בית הדין העליון (בראשות השופט בייקר) אך זה לא התרשם והוסיף לחנקין 6 חודשי מאסר נוספים.
בשנת 1938, לאחר רצח אלכסנדר זייד, פנתה אלמנת זייד, ציפורה, לעורך הדין אהרון חוטר ישי על מנת שיפעל לשחרור של חנקין.
יחד ניסחו פניה לנציב העליון באותה תקופה הרולד מקמייקל על מנת שיבטל את העונש.
שנתיים עברו עד שב-1940 הגיע מכתב החנינה וחנקין שוחרר.
אלכסנדר זייד נרצח בשנת 1938 על ידי בדואים משבט ערב אל חילף.
היישוב בארץ ובמיוחד הרשויות הביטחוניות התלבטו רבות האם לבצע נקמת דם הן מהסיבות המוסריות והן בגלל חוסר הידיעה על זהות הרוצח.
לאחר שהתברר שהרוצח הוא קאסם אל-טבאש החליטה ההגנה ב-1942 לפעול ושלחה חולית לוחמים (מפלוגה א' של הפלמ"ח) בראשותו של חנקין אל מאהל השבט שם הוצא אל-טבאש להורג.
בתקופה שחנקין ישב בכלא עכו (1935-1941) הוא היה שותף לתא עם האחים עבדול מג`יד ועבדול חמיד.
האחים סיפרו לו שיחד עם עיסא דרוויש רצחו את חיים ארלוזורוב ב-1933. האחים טענו שכשסיפרו את גרסתם קיבלו איומים שיחזרו בהם או שיוצאו להורג.
לאחר שחרורו מהכלא סיפר חנקין את הגרסה הזאת והיא רשומה כאחת הגרסאות לרצח ארלוזורוב.
חנקין גויס לפלמ"ח ב-1941. ב-1942 כינס 12 לוחמי פלמ"ח בח'רייבה (אתר המחצבות הראשונות של מפעל המלט "נשר" בהר הכרמל) והקים את המחלקה הערבית.
אנשי המחלקה עבדו באזור חיפה ושהו בכפרי הדרוזים כדי ללמוד את אורחותיהם.
בהמשך התאחדו עם אנשי יחידת המסתערבים שהקים ירוחם כהן על בסיס יוצאי המחלקה הסורית, ופעלו כיחידה מאוחדת תחת השם 'מחלקת השחר'.
בשנת 1948 עמד חנקין בראש יחידה בדואית ראשונה שהוקמה במסגרת הפלמ"ח.
היחידה נקראה פלהיב (או פלה"ב) והורכבה מבני שבט אל-הייב מהכפר טובא-זנגרייה בהנהגתו של שייך אבו יוסוף (הוא חוסיין איבן מוחמד אל עלי).
לאחר מלחמת העצמאות מוזגה היחידה ביחידת המיעוטים של צה"ל.
נישא ליוכבד בת חיים יונה ורחל לבל.
המשפחה גרה תחילה בקיבוצים כפר גלעדי וגבע ולאחר מכן ברמת החייל.
בשנות השבעים חזר לקיבוץ כפר גלעדי שם ניהל את מוזיאון בית השומר.
לזוג נולדו 3 בנות - יהודית, רות ונעמי.
נפטר בשנת 1995 ונקבר בבית הקברות של כפר גלעדי.
אשתו יוכבד נפטרה בשנת 1987.
יצחק (איציק) חורש (נולד ב-9 בדצמבר 1990) הוא גולש רוח, גולש גלים וגולש SUP ישראלי.
איציק חורש גדל במרכז ישראל והתחיל ללמוד גלישת רוח בגיל 13 בבית הספר לגלישה הפועל תל אביב.
בשנת 2009, במקצה הנערים, חורש ניצח וזכה במקום הראשון בתחרות הסטורם ריידר בחוף בת גלים בחיפה.
הספונסרים של איציק חורש בגלישת רוח הם Goya ו-EZZY.
בשנת 2013 חורש התחיל להשתתף בתחרויות גלישת SUP בישראל ובעולם.
ישראלגלישתsup רייס 10 קילומטרגבריםמקום 1LAKE TLV2017תל אביב, ישראלגלישת סאפ רייס 3 קילומטרגבריםמקום 2WAVES2017אשדוד, ישראלגלישת סאפ גליםגבריםמקום 1אליפות ישראל בסאפ2017אילת, ישראלגלישת סאפ רייס 5 קילומטרגבריםמקום 1אליפות ישראל בסאפ2018אילת, ישראלגלישת סאפ רייס 6 קילומטרגבריםמקום 1
יצחק חַרְבִּי היה מחזאי ומחנך יהודי-אמריקאי, מחלוצי היהדות הרפורמית בארצות הברית.
סבו של חרבי, יצחק, היה תכשיטן מצאצאי מגורשי ספרד שהתגורר בפאס ועבד עבור שולטן מרוקו.
הוא נמלט לאנגליה בערך ב-1742. בנו שלמה עבר לג'מייקה ולבסוף התיישב בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, שם נישא לרבקה מוזס ונעשה לסוחר אמיד למדי.
הוא לא היה אדוק: האדחונטה (מועצת הפרנסים) של בית-הכנסת ק"ק בית אלוהים קנסה אותו כמה פעמים על היעדרות מהתפילה.
בנו יצחק, שנולד בעיר ב-1788, עסק לימים בתולדות המשפחה והחליט לתעתק את האנגלוז Harby לעברית כ"חרבי", מאחר שהסיק כי נבע מהמילה חרב (חרבי שיער כי האיות בימי סבו היה חרבייה; היסטוריונים אחרים סברו שמדובר בשיבוש של חרובי או ארביב).
חרבי הצעיר, הבכור מבין שבעת ילדיהם של הוריו, העביר את שנותיו הראשונות בג'ורג'טאון, אליה עברה המשפחה זמן קצר לאחר לידתו.
יצחק הצטיין מאוד בבית-הספר, אף כי כמרבית היהודים הוא לא פנה לחינוך גבוה: האוניברסיטאות עדיין חייבו לימודי תאולוגיה נוצרית.
עם זאת היה חבר באגודת המשכילים של עירו, ועסק בפילוסופיה ובספרות.
חינוכו היהודי היה מצומצם ביותר, והוא שאב את מעט הידע שלו בעיקר מיוספוס פלאביוס.
אביו מת ממחלה ב-1805, והותיר אותו כראש המשפחה בגיל שבע-עשרה.
כדי להתפרנס החל ללמוד משפטים באופן פרטי מעורך-הדין לנגדון צ'יביס , אף שגילה במהרה כי אינו אוהב את המקצוע.
הוא נמשך לכתיבה; באוקטובר 1807, בעודו מתמחה כפרקליט, החל לפרסם את "אשפת החצים" (The Quiver), כתב-עת לענייני ספרות שיצא רק בשתים עשרה מהדורות ושרד שלושה חודשים והיה הראשון מסוגו להיכתב על ידי יהודי אמריקני.
הוא הכיל ביקורת מחזות וקטעים קצרים פרי עטו.
חרבי תמך ביצירה אמריקאית מקורית, סוגה שעדיין הייתה בוסרית, והתנגד לסגנון הגותי שאפיין את התיאטרון בימיו.
במקביל עסק בכתיבת מחזה הבכורה שלו, "אלכסנדר סוורוס".
הוא לא הצליח למצוא תיאטרון שיפיק את היצירה, והיא נחשבת לאבודה.
הצגתו הבאה, "קשר גורדי" (The Gordian Knot) הועלתה בצ'ארלסטון באפריל 1810. הייתה זו הפעם הראשונה שמחזה של יהודי בוצע באמריקה.
חרבי היה במשבר כספי והחל לעסוק בהוראה.
ב-3 בינואר 1810 פתח בית-ספר פרטי בצ'ארלסטון.
עד הקיץ נרשמו למעלה מחמישים תלמידים, נוצרים ויהודים.
הוא דגל ברעיונות של סוקרטס לגבי חינוך, והאמין כי עליו להצית את סקרנותם של הילדים.
באותה שנה נישא לרחל מרדכי, ילידת סוואנה שבמדינת ג'ורג'יה, והיו להם שישה ילדים.
המוסד היה להצלחה ופרנס אותו היטב כשלוש שנים.
חרבי היה תומך נלהב בעבדות והפגין את דעותיו ב"פטריוט." הוא הרבה לציין שבני ישראל החזיקו בעבדים, וטיעון זה היה תרומתו העיקרית לפולמוס הציבורי בנידון.