tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד בתיכון פרקאוף בעיר במגמת קולנוע יחד עם נערים נוספים שהוגדרו כמתקשים.
בשנת 2003 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד צבר של חטיבת גבעתי.
בהמשך יצא לקורס מ"כים ושירת בקבע כרב-סמל הפלוגה.
מפקדו נהרג לצד חברו למחלקה, בציר פילדלפי, במהלך משימת האבטחה על החיילים שאספו את שיירי גופות הלוחמים מאסון הנגמ"ש השני ב-12 במאי 2004.
עם שחרורו מצה"ל החל לימודי קולנוע בקמרה אובסקורה.
במהלך לימודיו החל ללמד כיתת תלמידי "אתגר" (תלמידים על סף נשירה שרובם לא משלימים תעודת בגרות) בתיכון בו למד.
בשנת 2009 במהלך לימודיו בקמרה אובסקורה ביים את הסרט "15 שניות" אשר הוצג במסגרת פסטיבל חיפה לקולנוע.
סרט הגמר של אליה "קשת בענן" מבוסס על אירועי מאי 2004 ברצועת עזה בו ישראל ספגה אבידות קשות ובהם חבריו לגדוד צבר.
הסרט שפורסם ב-2012 קיבל מענק הפקה מהקרן החדשה לקולנוע.
ב-2018 יצא לאקרנים סרטו הראשון באורך מלא של אליה "מוטלים בספק".
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר.
הסרט אותו כתב וביים אליה עוסק באסי (רן דנקר) תסריטאי תל אביבי שנידון לעבודות שרות בעקבות תאונת דרכים בה היה מעורב.
בעבודות השירות הוא מדריך חוג לקולנוע בעיירת פיתוח בדרום הארץ, במקלט שכונתי, כאשר תלמידיו הם חבורת צעירים שהיו מעורבים בפלילים.
הסרט מבוסס על ניסיונו של אליה כמורה מתנדב בחוג קולנוע לנוער בסיכון בבאר שבע.
ועל היכרותו עם עדן אוחיון אשר דקר למוות את גדי ויכמן רק כי העיר לחבורת נערים בגינה מתחת לביתו לשמור על השקט.
בנוסף לשחקנים המקצועיים השתתפו בסרט 11 נערים ונערות חסרי ניסיון במשחק שנמנו על תלמידיו של אליה בעבר.
ביולי 2022 עלתה ב-HOT הסדרה "העיר הטובה" שכתב וביים.
"העיר הטובה" היא דרמה חברתית פוליטית, על מורה צעיר שמורד במעמד החברתי שלו, ובחוקים שמובילים את תושבי עירו אל גורל ידוע מראש של עבריינות, עוני וחיים נטולי חלומות.
הוא מנסה לגאול את תלמידיו שלא רוצים להיגאל, והופך להיות מועמד לראשות העיר, אשר ממריא פוליטית אך מתרסק אישית ומוסרית.
בסדרה כיכב עוז זהבי ולצידו שיחקו תיקי דיין, אילנית לוי, אימרי ביטון, אגם בוחבוט, יעקב כהן וקבוצה של נערים שנמצאו במסגרות של נוער עובר חוק.
בשנת 2018 התמודד אליה למועצת עיר הולדתו אור יהודה.
רשימתו של אליה, "קול העיר" זכתה בשני מנדטים והוא מונה לסגן ראש העיר, ליאת שוחט, ולממונה בין היתר גם על פיתוח השכונות הוותיקות.
בשנת 2024 התמודד לכהונה נוספת בראש רשימת "העיר שלנו" שזכתה לתמיכת מפלגת כחול לבן.
רשימתו זכתה ל-2 מנדטים ואליה נשאר באופוזיציה העירונית.
בחודש מאי 2020 הכריז אליה בפוסט ברשת החברתית פייסבוק על היותו הומוסקסואל.
הוא שיתף שבמשך שנים ארוכות התחבט עם זהותו המינית ואף עבר טיפולי המרה בניסיון לשנות את נטיתו המינית.
אלכסנדרה רוז "אליקס" קליינמן היא שחקנית כדורעף חופים אמריקאית-יהודייה, אלופה אולימפית (טוקיו 2020) וסגנית אלופת העולם (המבורג 2019), לצד שותפתה אפריל רוס.
היא נולדה בטורנס, קליפורניה וגדלה במנהטן ביץ', קליפורניה, בתם האמצעית של קיית ומייק.
היא הייתה חברה בנבחרת הנערות של ארצות הברית בכדורעף ובשנים 2004 ו-2006 זכתה ביחד איתן במדליית זהב באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים.
בשנים 2007 עד 2010 היא למדה בקולג' באוניברסיטת סטנפורד.
ב שנערכו בגוודלחרה, מקסיקו באוקטובר 2011 היא זכתה במדליית ארד עם נבחרת ארצות הברית בכדורעף נשים, אחרי ברזיל וקובה.
בשנים 2011–2015 היא שיחקה כדורעף במספר קבוצות בליגה המקצוענית באיטליה.
בעונה 2015/2014 זכתה בגביע עם קבוצת "איגור גורגונזולה נוברה".
בשנים 2015–2017 שיחקה בקבוצת "פריה קלוב" בליגה בברזיל.
בשנת 2017 עברה להתאמן מכדורעף לכדורעף חופים.
באליפות העולם בכדורעף חופים שנערכה בהמבורג, גרמניה בתחילת יולי 2019 היא זכתה במדליית כסף ביחד עם אפריל רוס.
בשלב הבתים הן ניצחו שני משחקים בתוצאה 2–0 והפסידו במשחק השלישי לזוג מגרמניה 1–2 שדורגו בסיום הטורניר במקום 9. במשחק הגמר הן הפסידו לשרה פאבן ומליסה הומנה-פרדס מקנדה בתוצאה 0–2. בשלב חצי הגמר הן ניצחו את טליקווה קלנסי ומריאף ארטאצ'ו דל סולאר מאוסטרליה 2–0.
בגמר טורניר סבב הגביע העולמי שנערך בקליארי, סרדיניה, איטליה באוקטובר אותה שנה היא זכתה ביחד עם אפריל רוס במדליית ארד.
בשנים 2018 ו-2019 היא זכתה ב-5 מדליות בסבב הגביע העולמי, מהן 4 זהב ו-1 כסף.
אלירם אזולאי (נולד ב-25 בדצמבר 1976) הוא ראש מועצה אזורית הר חברון.
נולד באופקים וגדל בגוש קטיף ביישוב נוה דקלים שהוריו היו ממייסדיו.
למד בבית הספר נאות קטיף בנוה דקלים ובישיבה תיכונית יד בנימין.
בשנים 1995-1994 למד במכינה קדם צהלית 'עצם' כשהייתה ביישוב עצמונה שבגוש קטיף.
בשנים 1998-1995 שירת כלוחם ביחידת אגוז.
הוא המשיך להתנדב למילואים כלוחם ופרמדיק מוטס ב.
בשנים 2013-2008 כיהן כמזכיר היישוב סנסנה.
בשנים 2015-2013 לקח חלק בתנועת אור כמנהל התיישבות נגב.
בשנים 2021-2015 כיהן כמנכ"ל מועצת הר חברון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד מול ארי אודס, תושב מצפה עשהאל ומזכיר היישוב טנא עומרים.
אזולאי ניצח ברוב של כ-56.3%.
בעל תואר ראשון ברפואת חירום ותואר שני במנהל ציבורי.
אלירן דהאן הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כמפקד עוצבת כידון.
את שירותו הצבאי החל דהאן במערך הקני של חיל התותחנים, שם ביצע מגוון תפקידים עד לתפקיד הסמג"ד.
עם קידומו לדרגת סגן אלוף בספט' 2019 מונה לפקד על יחידת רוכב שמיים בתקופת מבצע 'שומר החומות'.
עם סיום תפקידו ביחידת רוכב שמיים בקיץ 2021, מונה אלירן לתפקיד קצין המבצעים של פיקוד המרכז תחת האלוף יהודה פוקס בתקופת מבצע 'שובר גלים'.
שבועות אחדים לפני פרוץ מלחמת חרבות ברזל, מונה דהאן לסגן מפקד עוצבת הפלדה 162 בפיקוד הדרום, וקודם לדרגת אלוף-משנה.
בחודש יולי 2024 מונה לפקד על עוצבת כידון 209, חטיבת האש של אוגדה 210.
דהאן גר בחולון יחד עם משפחתו, נשוי לרותם ואב ל-4.
דהאן בעל תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני בייעוץ ופיתוח ארגוני למנהלים מהמכללה למינהל.
הרב אליקים שלזינגר (כ"ב בחשוון ה'תרפ"ב, 23 בנובמבר 1921 – י"ז שבט ה'תשפ"ו, 4 בפברואר 2026) היה ראש ישיבת "הרמה" בלונדון, ממנהיגי הקהילה החרדית באנגליה.
נולד בווינה לדוד (נכד רבי אליקים גצל שלזינגר) ובילא (בת רבי יעקב רוזנהיים) שלזינגר.
בשנת ה'תרצ"א (1931) עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והם השתקעו בתל אביב.
את לימודיו התורניים החל בישיבתו של הרב יוסף צבי דושינסקי.
ובהמשך למד גם בישיבת קמניץ ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בשנת ה'תש"ד נישא לדינה יהודית, בתו של הרב משה בלוי.
לאחר פטירת חותנו התמנה לראש ישיבת "פני משה" בירושלים – ישיבה שהוקמה לזכרו של חותנו.
בהמשך, בהמלצתו של הרב מבריסק, עבר להתגורר בבריטניה.
תחילה שימש כראש ישיבה בעיר קאפלן שבבלגיה למשך שנתיים, ולאחר מכן עבר ללונדון, שם ייסד את ישיבת "הרמה", הקרויה על שמו של הכתב סופר, ובהמשך גם על שם ממשיכו – הדעת סופר, שהיה רבו.
הרב שלזינגר נודע בקשריו ההדוקים עם גדולי ישראל בדורו, בהם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, החזון איש ועוד.
את זיכרונותיו מהם העלה על הכתב בספרו "הדור והתקופה".
לדברי בנימין בראון, הרב שלזינגר נמנה עם כמה תלמידים שנטו "לצבוע את החזון איש בצבעים קנאיים יותר משאר העדויות עליו".
הרב שלזינגר פעל בנושאי קבורה יהודית ושימש כיו"ר הוועדה להגנה על בתי קברות יהודים באירופה.
בי"ז בשבט ה'תשפ"ו נפטר בלונדון, ונקבר בבית הקברות ענפילד.
ביחסו לציונות נחשב לקרוב להשקפתם של החוגים הקנאיים.
לטענתו, החזון איש עצמו נמנע מלהביע עמדה נחרצת בנוגע לשאלת ההשתתפות בבחירות לכנסת – עמדה הסותרת את הדימוי הרווח בקרב תלמידי החזון איש.
ב-2019 פעל למניעת רגולציה ממשלתית בחינוך החרדי בבריטניה.
במסגרת מאבק זה נפגש עם שר החינוך הבריטי ובכירים נוספים במשרדו בבית הפרלמנט שברובע וסטמינסטר.
כחצי שנה לאחר מכן פרסם מכתב פתוח לראשי מוסדות החינוך החרדיים בממלכה, שבו כינה את ההתערבות "גזירת שמד", ופסק כי חובה לעמוד מולה במסירות נפש – "יהרג ואל יעבור".
בסוף 2019 חתם על מכתב שגינה את התוקפים את ג'רמי קורבין כמענה על טענות לאנטישמיות במפלגת הלייבור בממלכה המאוחדת.
היה נשוי לדינה יהודית, שנפטרה בשנת ה'תשע"ט, ולהם תשעה ילדים.
הרב חיים אליעזר, ממלא מקומו בישיבת הרמה.
הרב משה אורי, ראש כולל "ויואל משה" סאטמאר בלונדון.
הרב יצחק, ראש הכולל בישיבה הרמה.
הרב ישעיהו יחיאל, ראש כולל ורב קהילה בלונדון.
הרב מאיר, מרבני קהילת סאטמאר במונסי.
הרב שמואל, ברבני ישיבת תורה תמימה בסטטן איילנד.
הרב עמרם, ראש ישיבת עץ חיים לצעירים בירושלים.
הרב אברהם אבא, מרבני ישיבת מחנובקה בעלזא בלונדון.
אלירן חיאט הוא עיתונאי, צלם ומפיק.
חבר הנהגת ארגון העיתונאים וממלא מקום יו"ר הארגון לשעבר.
בעל תואר ראשון בתקשורת וניהול מהמכללה למינהל.
היה ממקימי יחידת התיעוד המבצעי בדובר צה"ל, ואף זכה באות 'מצטיין דובר צה"ל' (2012) משרת במילואים במערך הנפגעים.
החל את עבודתו העיתונאית בשנת 2005 כצלם במעריב nrg כצלם שטח ושותף בהקמת מערך הווידאו של האתר בתקופת ההתנתקות.
ב-2008, התמחה בשחזור מידע חקירתי בחברת טיק טק טכנולוגיות.
החל משנת 2008 משמש כצלם ומפיק שטח בחדשות 12. ממקימי ועד העובדים בחדשות 12.
ביולי 2024 נבחר לממלא מקום יו"ר ארגון העיתונאים והעיתונאיות, והחליף בתפקיד את נורית רקנטי שיצאה לשנת לימודים בחו"ל.
בתקופה זו עסק בין היתר במאבק כנגד אלימות כלפי צוותי חדשות ועיתונאים, בדגש על אלימות משטרתית.
ביולי 2025 התמודד לראשות הארגון, אך הפסיד לחיים הר-זהב, אך נבחר להמשיך ולכהן בהנהגת הארגון.
חבר קיבוץ מזרע בעמק יזרעאל, נשוי לדורון ואב לשני ילדים.
אלירן אליהו הוא פזמונאי, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי הפועל בזירה הפופולרית של המוזיקה הישראלית.
אליהו נודע כשם בולט בגל חדש של יוצרים ומפיקים שהביאו לשילוב בין סגנונות פופ, היפ הופ, טראפ ומוזיקה ים-תיכונית עכשווית.
אליהו החל את דרכו כחבר בקולקטיב ההפקה "טייקאובר", לצד יוצרים כעומרי דהאן, דביר קהלני ואוריאל ביטון, ששאפו לשלב בסצנת הפופ וההיפ הופ המקומית סאונד עולמי מעולמות הטראפ, הדריל וההפקה האלקטרונית.
כבר בשנת 2024 נטל חלק מרכזי בהפקת השיר "צמוד צמוד" של עומר אדם, אודיה ושרק, אותו הפיק יחד עם דהאן, שיר שהפך ללהיט והושמע רבות בתחנות הרדיו.
באותה שנה היה שותף להפקת השיר "נרקומן של בדידות" מתוך האלבום "לחנים שבורים" של אדם בשיתוף דהאן וגיא דאן, וכן הפיק את השיר "כסף או דמעות" מהמיני-אלבום "חמישה לילות".
בשנת 2025 הרחיב את פעילותו והיה שותף לכתיבה, הלחנה והפקה של "גל עיניי" בביצוע חנן בן ארי, לצד דהאן, דין אלבז ותומר בירן.
אליהו מתאפיין בסגנון המשלב עיבודים אלקטרוניים עם כלים אקוסטיים מסורתיים, ומספק לאמנים שפה מוזיקלית עכשווית וגשר בין הפופ והים־תיכוני לבין ההיפ הופ והטראפ.
אלישבע גרינבאום (29 במרץ 1965 – 31 בדצמבר 2004) הייתה משוררת ומחזאית ישראלית.
נולדה בירושלים ליהודית וזאב (צ'ארלס) גרינבאום כתאומה במשפחה בת ארבעה ילדים.
למדה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה).
הוציאה לאור ספר שירה אחד בחייה, "עורף האור" בהוצאת הליקון, 2000. לאחר מותה יצאו לאור שני ספרים נוספים בהוצאת כרמל: ב-2005 "לפתע פתאום האדמה", ספר שיריה ובו גם קטעי פרוזה קצרים, וב-2006 הספר "שלושה מחזות".
מלבד כתיבתה היא גם הרצתה וערכה סדנאות כתיבה.
אלישבע גרינבאום נפטרה בתל אביב ממחלת סרטן הריאה ב-31 בדצמבר 2004, בגיל 39. נטמנה בהר המנוחות והותירה אחריה בן זוג, דוד פישלוב.
גרינבאום הייתה חברה של הבסיסט אבישי כהן, ולאחר פטירתה, כתב לזכרה את השיר "אלי" (Elli).
השיר מופיע באלבומו השביעי, "Continuo".
בוגרת כיתת השירה של הליקון לשנת 1997.
הוציאה את ספרה הראשון, "עורף האור" בהוצאת הליקון בשנת 2000.
זכתה בפרס שר החינוך והתרבות למשוררים בתחילת דרכם בשנת 2002.
זכתה בפרס "טבע" בפסטיבל המשוררים במטולה בשנת 2003.
מסוף שנות ה-90 הנחתה סדנאות כתיבה יוצרת במסגרת מתא"ן (מפעל תרבות אומנות לנוער, הפועל מטעם החברה למתנ"סים), ב"סמינר הקיבוצים" ובכיתת השירה של הליקון.
בשנת 2005 יצא לאור בהוצאת "כרמל" הספר "לפתע פתאום האדמה", ובו אוסף משיריה.
"ציפור גן עדן מספר 17", 1993 בתיאטרון הסימטה.
"התינוק של בן-שטרית", פסטיבל תיאטרונטו 1995.
"סולטאנה אמורה", פסטיבל עכו, 1997.
"תפוזי דם" בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא 1999.
בשנת 2002 הוצג מחזה פרי עטה, "תופרות", בתיאטרון חיפה.
המחזה מבוסס על סיפורן האמיתי של קבוצת נשים במצפה רמון אשר רכשו את המתפרה שנקלעה לקשיים וניהלו אותה בעצמן כדי למנוע את סגירתה.
בשנת 2004 השתתפה בפרויקט "פלונטר", מחזאים ישראלים ופלסטינים כותבים ביחד.
הנחתה סדנאות תיאטרון לאסירים בבתי כלא שונים.
אֶלְיָשִׁיב הוא יישוב בעמק חפר, אשר הוקם על ידי קבוצת עולים מיהדות תימן ב-14 בנובמבר 1933. אלישיב היה המושב הראשון של יוצאי תימן בארץ ישראל.
שם היישוב, הלקוח מן המקרא, סמלי- אלוהים ישיב שבות עמו ישראל.
ראשית התנחלותם הכפרית של עולי תימן חלה בשנת 1910. בשנה זו הגיעו לארץ, ביוזמת המשרד הארץ ישראלי של ההסתדרות הציונית, שיירות גדולות של יוצאי תימן.
לצורך ביסוסם בעבודות החקלאות, נוצרה קרן מיוחדת ליד הקק"ל, שתפקידה היה לממן את הבתים לפועלי המושבות מעולי תימן.
יישוב חקלאי ראשון לעדת יהודי תימן בישראל, קם רק עם היייסד כפר אלישיב.
יוצאי תימן בישראל נאבקו על זכותם להתיישבות חקלאית עצמאית.
בשנים שקדמו להקמת אלישיב רווחה אצלם ההרגשה, שהם שכירים המנוצלים בידי אחרים.
תחושה זו הייתה מנת חלקם של המאוכזבים והמתוסכלים מיחסה של ההסתדרות הכללית, שלפי הרגשתם נהגו פקידיה בסחבת רבה בטיפול בבקשתם להתיישב.
והם פנו להקים מוסדות עצמאיים: "התאחדות התימנים בארץ ישראל" ב-1923, וארגון "שבזי" להתיישבות תימנית בארץ ישראל, שהוקם בפתח תקווה ב-1932.חברי הארגון, שהיו פועלים חקלאים במושבות, חסכו משכר עבודתם כדי להתחיל בהתיישבות.
תביעת התאחדות התימנים מאת הקק"ל לקרקע נוספת, מצאה אוזן קשבת ועם שחרור חלקים מאדמת עמק חפר, נועד גם ארגון "שבזי" להיות בין התיישבים על אדמה זו.
ב-26 באוקטובר 1933 הודיעה המחלקה להתיישבות של ההנהלה הציונית להנהלת הקק"ל שהגיעה להסכם עם התאחדות התימנים, על מסירת 900 דונם בקרקעות בעמק חפר בתשלום, הנודע גם בשמו הערבי ואדי חוארת.
קבוצה של עשרים חברי הקבוצה עלתה לקרקע ב-14 בנובמבר 1933. בלילה הראשון הם לנו תחת כיפת השמיים.
למחרת הוקם על הגבעה צריף.
עשרה חברים נבחרו להישאר במקום, והועסקו על ידי הסוכנות, על מנת שיכשירו את הקרקע ויעבדו חלק מהאדמות באופן משותף לפני הגעתן של המשפחות.
באותו חורף עובדו חלקים ניכרים מאדמת היישוב.
נזרעו חיטה, שעורה, קטניות ואבטיחים.
הוחל בקידוח באר המים, וב -6.10.1934, הונחה, במעמד קהל רב ,אבן הפינה לבית הכנסת.באותו מעמד הוגרלו גם החלקות לחברים.
בנייתו של אלישיב החלה רק לאחר שקרן היסוד החליטה להקצות הלוואות לקבוצת המתיישבים הראשונה.
כיום מרבית חברי המושב עוסקים במקצועות חופשיים ולא בחקלאות.
חלק מהתושבים עובדים כשכירים במפעלים בעמק חפר.
בשנת 2006 הוקמה הרחבה לבנים ממשיכים במושב, שנבנית עד היום.
החל משנת 2008 פועל במקום מרכז אופק הכולל בית ספר וגני ילדים מזרם חינוך ולדורף.
הרב מרדכי אלישיב קנוהל (7 באוגוסט 1948, ב' באב ה'תש"ח - ה' באייר ה'תשע"ח, 20 באפריל 2018) היה רב קיבוץ כפר עציון ואחראי אגף הנשואים בארגון צהר.
קנוהל נולד בב' באב ה'תש"ח, בעת שאביו היה בשבי הלגיון הירדני, ומכאן שמו - 'אלישיב'.
הוריו, שושנה ודב קנוהל היו ממייסדי כפר עציון לפני מלחמת העצמאות.
הוא גדל בירושלים ואת שירותו הצבאי עשה בהנח"ל המוצנח.
לאחר מלחמת ששת הימים היה בין אלו שהקימו מחדש את כפר עציון, היישוב הראשון בגוש עציון.
לאחר שירותו הצבאי למד כחמש שנים בישיבת מרכז הרב וכשמונה שנים בישיבת הר עציון שבגוש עציון.
במקביל סיים את לימודיו במכללת הרצוג להכשרת מורים, בתואר B.Ed.
בהמשך קיבל תואר שני בתלמוד מאוניברסיטת בר-אילן.
הרב קנוהל שימש כרב הקיבוץ כפר עציון מ־1989 עד לפטירתו.
שימש גם כר"מ וראש כולל הלכה בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים משנת 1992 עד לסגירתה ב־2009.
בין השנים 2002–2004 הרב קנוהל פיתח יחד עם הרב דוד בן זזון והטוענת הרבנית רחל לבמור ובהתייעצות עם דיינים ואנשי משפט את ה"הסכם לכבוד הדדי" בין בני זוג הנישאים.
זהו הסכם טרום-נישואים שמטרתו הסדרת חלוקת הממון בין בני זוג במקרה של גירושין, וכן מניעת מצבים של סרבנות גט.
פרסם מאמרים בקובץ "תחומין", בכתבי עת ובספרי זיכרון שונים.
משנת תש"ע ועד לפטירתו עמד בראש אגף הנישואין של עמותת רבני צהר.
הרב קנוהל היה נשוי למרים (לבבי) ואב ל־11 ילדים.
נפטר בה' באייר ה'תשע"ח (20 באפריל 2018), לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הרב קנוהל הוא אחיו של פרופסור אמריטוס ישראל קנוהל, מרצה (בדימוס) בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
"איש ואשה"– בשנת תשס"ג (2003) פרסם את הספר העוסק בהדרכת חתנים וכלות לקראת חתונתם ובהלכות אישות.
בעקבות הצלחתו, הספר יצא במספר מהדורות נוספות.
בקנה מידה תורני הספר נחשב לרב-מכר.
על המהדורה השנייה של הספר עבר הרב שמואל אריאל פעמיים, תיקן והעיר אלפי הערות.
"ואכלת ושבעת"– בשנת תשס"ג (2003) בנושא הכשרות, נכתב בשיתוף עם הרב שמואל אריאל.
גם מספר זה נמכרו למעלה מעשרת אלפים עותקים, וחלקים ממנו נכללים בחומר הלימודים לבחינות הבגרות במקצוע תורה שבעל פה.
אלישה אוג'לו קוק , המוכרת בשם הבמה שלה אלישה קיז היא זמרת נשמה ורית'ם אנד בלוז, פזמונאית, פסנתרנית ומפיקת תקליטים אמריקאית סיציליאנית.
בנוסף, קיז היא גם שחקנית, סופרת ופילנתרופית.
קיז נולדה במנהטן שבניו יורק.
בגיל 7 החלה לנגן בפסנתר, למדה מוזיקה קלאסית, וניגנה יצירות של בטהובן, מוצרט והמלחין החביב עליה, שופן.
אלבום הבכורה שלה "Songs in A Minor" היה הצלחה מסחררת.
האלבום מכר יותר מ-12 מיליון עותקים ברחבי העולם וזכה בחמישה פרסי גראמי ב-2002, כולל אלבום האר אנד בי הטוב ביותר ושיר השנה עבור "'Fallin" וקיז אף זכתה בפרס פריצת השנה.
אלבומה השני "The Diary of Alicia Keys" יצא לאור ב-2003 ואף הוא זכה להצלחה עולמית ומכר 8 מיליון עותקים.
האלבום זיכה את קיז בעוד ארבעה פרסי גראמי ב-2005. באותה שנה, הוציאה קיז אלבום לייב ראשון שנקרא "Unplugged" שהגיע למקום הראשון בארצות הברית – האישה הראשונה שאלבום "MTV Unplugged" שלה מגיע למקום הראשון.
האלבום השלישי שלה "As I Am" יצא לאור ב-2007 ומכר חמישה מיליון עותקים וזיכה את קיז בעוד שלושה פרסי גראמי.
באותה שנה, קיז הופיעה בסרט החיים הסודיים של הדבורים.
היא הוציאה לאור את האלבום הרביעי שלה "The Element Of Freedom" בדצמבר 2009, שהיה האלבום הראשון של קיז שהגיע למקום הראשון בבריטניה.
את אלבומה החמישי "Girl On Fire" קיז הוציאה לאור בנובמבר 2012, האלבום היה האלבום החמישי של קיז שהגיע למקום הראשון בארצות הברית.
קיז זכתה במספר רב של פרסים ומכרה מעל 35 מיליון אלבומים ו-30 מיליון סינגלים ברחבי העולם.
מגזין בילבורד הכתיר אותה כזמרת האר אנד בי של העשור 00', וערוץ המוזיקה VH1 הכניס אותה, ב-2010, לרשימת 100 האומנים הטובים בכל הזמנים.
קיז פתחה את הסופרבול בשירת המנון ארצות הברית, בפברואר 2013.
ב-4 ביולי 2013 הופיעה קיז לראשונה בישראל, במסגרת סיבוב ההופעות העולמי שלה "Set The World On Fire Tour".
קיז הופיעה בהיכל נוקיה, לעיני כ-8,000 צופים ואירחה את הזמר הישראלי עידן רייכל.
ב-27 בספטמבר 2014 ביצעה את השיר "We Are Here" יחד עם עידן רייכל ועם הזמר עלי עמר מרמאללה במסגרת פסטיבל "Global Citizien" על במת הסנטרל פארק בניו יורק (שודר בערוץ NBC).
בשנת 2015 ערכה הופעת קמע בסרט "ג'ם וההולוגרמות" לצד אריאנה גרנדה וקשה.
באותה שנה התארחה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "אימפריה" בתפקיד סקיי סאמרס, בכיכובם של טרנס הווארד וטראג'י פ.
באפריל 2020, בתקופת מגפת הקורונה, הוציאה לאור את השיר "Good Job", המשבח את אנשי המקצוע בתחומי הבריאות והחינוך שהתמודדו עם המגפה.
בשנת 2020 שימשה כמפיקת הסרט "בתוך הקצב" בנטפליקס.
בשנת 2023 היא כתבה, הלחינה והפיקה את המחזמר הראשון שלה, "Hell's Kitchen", שבכורתו התקיימה באוף ברודוויי ב-24 באוקטובר 2023 ולאחר מכן בתיאטרון ברודוויי ב-20 באפריל 2024. 2 שחקניות זכו בפרס הטוני על תפקידן במחזמר בטקס בשנת 2024.
בפברואר 2024, השתתפה במופע המחצית של סופרבול LVIII, כזמרת אורחת של אשר והופיעו ביחד עם 2 שירים שלה.
ב-31 ביולי 2010, נישאה קיז לראפר סוויז ביטז בקורסיקה.
באוקטובר 2010 נולד בנם הבכור ובדצמבר 2014 נולד בנם השני.
קיז היא המייסדת והדוברת העולמית של "Keep a Child Alive", מוסד ללא כוונת רווח שמספק רפואה, טיפול ביתומים ונותן תמיכה כלכלית לאנשים המתמודדים עם איידס ו-HIV באפריקה והודו.
קיז היא המארחת והמנהלת האמנותית של מופע הצדקה השנתי של המוסד שנקרא הנשף השחור.
בספטמבר 2020 ייסדה קיז, ביחד עם ליגת ה-NFL קרן על סך מיליארד דולר אשר מטרתה לתמוך בקהילות ועסקים אפרו-אמריקאיים.
אלישיה רואן וויט היא מוזיקאית, זמרת ושחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
אלישיה וויט נולדה בווסטר, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי.
הוריה הם דיאן ורוברט וויט.
יש לה אח בשם איאן.
ויט נתגלתה על ידי הבמאי דייוויד לינץ' כאשר הופיעה בתוכנית הטלוויזיה !That's Incredible בשנת 1980, שם היא דקלמה קטע ממחזהו של שייקספיר "רומיאו ויוליה".
הוא ליהק אותה לסרט "חולית" (1984) שם היא גילמה את עליה, אחותו הצעירה ובעלת התודעה המוגברת של פול מואדיב אטריידאס.
אחרי תפקיד זה, היא עזבה את הוליווד כדי להתרכז בלימודיה ובמוזיקה.
היא למדה בביתה כאשר הוריה מלמדים אותה במקום בית ספר.
היא למדה לנגן בפסנתר באוניברסיטת בוסטון וזכתה במספר תחרויות נגינה לאומיות ובינלאומיות של פסנתר קלאסי, כולל בתחרות "Bartok-Kabalevsky International Piano Competition".
בגיל 14 קיבלה וויט תעודת סיום תיכון.
לאחר מכן, היא עברה להוליווד יחד עם אמה (שהחזיקה בשנים 1988–1993 בשיא השיער הארוך ביותר בעולם) כדי לפצוח בקריירה של שחקנית.
לאחר זמן קצר, הקולנוען דייוויד לינץ', אליו היא מתייחסת בתור מנטור, יצר את התפקיד של גרטשן הייוורד במיוחד עבורה בסדרה המצליחה שלו "טווין פיקס".
הוא ליהק אותה שוב ב"בלק-אאוט", קטע בסדרת הקצרה שלו ב-HBO "חדר מלון".
זה היה שיתוף הפעולה האחרון בין השניים לזמן רב.
באותה תקופה, וויט עבדה בנגינה בפסנתר במלון Regent Beverly Wilshire כדי לממן את מגוריה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא אפילו ניגנה חלקים קטנים בסרט של "תשוקה הרסנית" של הבמאי מייק פיגיס בו מופיע אחיה איאן, בדרמה Gen-X, ב-Bodies, Rest & Motion ובסרט הטלוויזיה The Disappearance of Vonnie.
ב-1994, קיבלה תפקיד ראשי ראשון בסרט קולנוע, היא גילמה נערה מופרעת בגיל ההתבגרות בשם בוני בסרט "כיף".
היא קיבלה את פרס Special Jury Recognition בפסטיבל סאנדנס והייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בתחרות פרס אינדפנדנט ספיריט.
הופעה זו גרמה למדונה לרצות שוויט תלוהק לתפקיד המאהבת שלה בחלק הראשון של הסרט "ארבעה חדרים".
ויט פרצה לתודעה של קהל גדול יותר כשגילמה את זואי וודביין, בתה של הדמות של סיביל שפרד בקומדיית המצבים "סיביל" בשנים 1995–1998. בין לבין היא כיכבה בסרטים: "סימפוניית החיים", "החברות של רות" בבימוי אלכסנדר פיין, Passion's Way ו-Bongwater.
אחרי הסדרה "סיביל" קיבלה ויט את תפקיד "הנערה האחרונה" בסרט האימה אגדה עירונית המתאר רציחות הנעשות בקמפוס בהשראת אגדות אורבניות.
היא גם תרמה את קולה לסרט האנימציה Gen¹³ אך הוא מעולם לא הופץ שכן לא הושלם עקב חוסר מימון.
בשנת 2000 קיבלה ויט תפקידים חשובים ב"אלי מקביל" ובדרמת הפשע "הסופרנוס" וכן את התפקיד הראשי בסרט הקומדיה Playing Mona Lisa.
היא הופיעה גם בסרט "ססיל בי.
ב-2001 הופיעה לראשונה על הבמה, במחזה The Gift, בתיאטרון טיפאני בלוס אנג'לס, קליפורניה, בו היא גילמה חשפנית יקרה עם מחלה.
בשנים שלאחר מכן, הקריירה של ויט האטה.
היה לה תפקיד קטן בסרט "ונילה סקיי" של קמרון קרו, שנועד להתייחס לתפקיד שלה בסרטים "חולית" ו-"תשוקה הרסנית".
היא גם שיחקה בוגרת מכללה שדנה באובדן בתוליה בסרט הניסיוני "Ten Tiny Love Stories" ושיחקה נערת טריילר-טראש ברבי "American Girl" שהופץ בווידאו ב-2005.
בשנת 2002 הופיעה בקומדיה הרומנטית "שבועיים מראש".
בשנים 2003–2004 היא עזבה את הוליווד ועברה לחיות בבריטניה, שם היא שיחקה בסרט "הצד הטוב של הכעס" לצד קווין קוסטנר, וכיכבה כאוולין בהפקה הבימתית של "צורה לאהבה".
בין מיזמים אלה היא הצטלמה לסרט הטלוויזיה הגרמני Kingdom in Twilight שצולם בדרום אפריקה.
היא גילמה את קריאמהילד בגרסה הקולנועית לשירת הניבלונגים.
ב-14 ביוני 2004 וויט דגמנה את מה שנחשב כנראה לכובע היקר ביותר בעולם, עבור בית המכירות הפומביות "כריסטי'ס" בלונדון.
הכובע, Champrau d'Amour, תוכנן בידי לואי מארייט, שוויו מוערך ב-2.7 מיליון דולר והוא מכוסה ביהלומים.
"תנועה אחת ארבע נשימות" (1993)
"ההיעלמות של ווני" (1994) - סרט טלוויזיה
"עשרה סיפורי אהבה זעירים" (2001)
"אדגר פלואטס" (2010) - סרט טלוויזיה
"חתונה בחצר האחורית" (2010) - סרט טלוויזיה
"ערבוב שמח מאוד" (2013) - סרט טלוויזיה
"שלג גלובלי בחג המולד" (2013) - סרט טלוויזיה
"חג המולד אצל הקרטרייט" (2014) - סרט טלוויזיה
"אני לא מוכנה לחג המולד" (2015) - סרט טלוויזיה
"רשימת חג המולד" (2016) - סרט טלוויזיה
"פונדק הדבקון" (2017) - סרט טלוויזיה
"חג מולד בשביל היערה" (2018) - סרט טלוויזיה
"Piano/Forte" (שנת 2006), בתיאטרון רויאל קורט, לונדון.
המחזה נכתב במיוחד כדי לנצל את כשרונה בנגינה על פסנתר.
אלישה אן קאת'ברט-פאנף היא שחקנית ודוגמנית קנדית.
מוכרת בשל גילום דמותה של קים באוור בסדרת המתח הפופולרית "24", את אלכס בקומדיית המצבים "הכול לטובה", את דמותה של דניאל השכנה בסרט הנעורים "איזו מין שכנה", ובתור קרלי בסרט האימה "בית השעווה".
אלישב אן קאת'ברט (Elisha Ann Cuthbert) נולדה בקלגרי, אלברטה שבקנדה.
בתם של פטרישיה, עקרת בית, וקווין קאת'ברט, מהנדס עיצוב כלי רכב.
היא גדלה בעיר פארק גרינפילד בקוויבק שבקנדה.
בשנת 2000 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון האזורי ועברה ללוס אנג'לס שבארצות הברית, בהיותה בת 17. לה אח ואחות הצעירים ממנה.
בגיל 9 קאת'ברט החלה לדגמן ולשחק, והשתתפה במספר סדרות טלוויזיה קנדיות, בין היתר בסדרת האימה לילדים "מי מפחד מהחושך?" בניקלודיאון, בין התפקידים הראשיים בעונות 6–7, בתור מייגן.
בגיל 17 עזבה את מולדתה הקנדית לטובת לוס אנג'לס שבארצות הברית, על מנת לקדם את קריירת המשחק שלה, לא לפני ששיחקה במספר סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע מקומיים.
בשנת 2001, זמן קצר אחרי הגעתה ללוס אנג'לס לוהקה לאחד התפקידים הראשיים בדרמת המתח הפופולרית "24" בכיכובו של קיפר סאת'רלנד; קאת'ברט גילמה את קים באוור, בתו של ג'ק באוור, בשלוש העונות הראשונות של הסדרה, וכן הופיעה קצרות בעונות החמישית והשביעית.
בשנה זו גם שיחקה בסרט הטלוויזיה הקנדי "בחורת בת מזל", בתפקידה של קייטלין פלרמסון, תלמידת תיכון שמתמכרת להימורים, חובות גדולים ומתח במשפחה.
על תפקידה זה, זכתה בפרס ג'מיני (פרס אמי הקנדי), לשחקנית ראשית מצטיינת במיני-סדרה או סרט.
בשנת 2003 היא החלה להופיע בתפקידים שוליים בסרטים הוליוודים, בין היתר "אהבה זה כל הסיפור" לצד אמה תומפסון ויו גרנט ו-"מועדון החברים" לצד לוק וילסון וג'רמי פיבן.
בשנת 2004 קאת'ברט שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הנעורים "איזו מין שכנה"; קאת'ברט הסתייגה תחילה מהשתתפות בסרט, אך לבסוף שוכנעה על ידי הבמאי לוק גרינפילד.
בשנת 2005, קאת'ברט כיכבה בסרט האימה "בית השעווה" לצדה של פריס הילטון; באותה שנה היא הופיעה גם בסרט העצמאי של הבמאית ג'יימי באביט "השקט"; בנוסף להשתתפותה בסרט, היא גם הייתה שותפה בהפקה ועזרה למימונו.
בסרט היא שיחקה נערה בת 17 אשר חוותה התעללות מינית.
בתחילת 2006 קאת'ברט השתתפה בקליפ של להקת ויזר לשיר "Perfect Situation", ובתפקיד קטן בקליפ של חברתה פריס הילטון לשיר "Nothing In This World"; ב-2007 היא השתתפה בסרט האימה הפסיכולוגי "שבויה" של הבמאי הבריטי רולנד ג'ופה והשתתפה בסרט הדרמה"הוא היה איש שקט" בכיכובו של כריסטיאן סלייטר.
בשנת 2008, קאת'ברט הופיעה בגרסה המחודשת לקומדיה הרומנטית הקוריאנית משנת 2001, "נערתי החוצפנית"; באותה שנה, היא חזרה לשחק את תפקידה של קים בעונה השביעית של הדרמה "24" למשך חמישה פרקים.
בשנה זו, היא דורגה במקום הרביעי ברשימת הנשים הסקסיות ביותר של המגזין "מקסים".
החל מאפריל 2011 ועד מאי 2013 כיכבה קאת'ברט בתפקיד של אלכס קרקוביץ במשך שלוש עונות בקומדיית המצבים של ABC "הכול לטובה" לצד אלייזה קופ ודיימון ואינז ג'וניור.
למרות ההוקרה הביקורתית והפיכתה לסדרת קאלט, התוכנית בוטלה על ידי ABC לאחר סיום העונה השלישית שלה ב-3 במאי 2013. קאת'ברט הייתה מועמדת על תפקידה לפרס איגוד הסרטים והטלוויזיה המקוונים לשנת 2012, ולשנת 2013 בקטגוריית "צוות השחקנים הטוב ביותר בסדרה קומית", ולפרס מדריך הטלוויזיה עבור "צוות שחקנים אהוב".
בנוסף, הסדרה הייתה מועמדת לעוד 28 פרסים נוספים, כולל פרס סטלייט ל"סדרה הקומית הטובה ביותר".
גם הביצועים של קאת'ברט זכו לביקורות חיוביות על ידי המבקרים.
בשנת 2013 היא נחשבה כמתמודדת מבטיחה לפרס אמי בפרס השחקנית המשנה המצטיינת בקטגוריית סדרת הקומדיה, אם כי לא קיבלה מועמדות.
בשנת 2012 קאת'ברט הנחתה את טקס פרס המוזיקה האמריקאית ה-40 שנערך בתיאטרון נוקיה.
באוקטובר של שנה זו היא הופיעה בסרטון המוזיקה של להקת הרוק האמריקאית The Gaslight Anthem, "Here Comes My Man", כשהיא מגלמת את חברתו של גבר שמטעה אותה, עד שהיא מדמיינת מערכת יחסים רומנטית עם דמות בסרט ובוחרת לסיים את מערכת היחסים האמיתית שלה.
בשנת 2013 דורגה כ"אישה הכי יפה בטלוויזיה" על ידי מגזין "מקסים" האמריקאי.
בשנת 2015 שיחקה בתור ליזי, לסבית שנכנסת להריון בסיטקום "שמחה אחת גדולה" שיצרה אלן דג'נרס לרשת NBC ושודרה למשך 6 פרקים סך הכול.
בשנים 2016–2020 שיחקה במשך ארבע עונות, בסדרה של נטפליקס "החווה" בתור אבי פיליפס, בת הזוג של קולט בנט, אותו מגלם השחקן אשטון קוצ'ר.
בשנת 2022 שיחקה בדרמת הפשע הביוגרפית "העוקץ הג'נטלמני" שם גילמה את אנדראה הדסון.
קאת'ברט חובבת ציור והוקי קרח; ובבעלותה מנוי שנתי למשחקים של לוס אנג'לס קינגס.
קאת'ברט ושחקן ההוקי הקנדי דיון פאנף הודיעו על אירוסיהם בספטמבר 2012 והם התחתנו ב-6 ביולי 2013 בכנסייה הקתולית סנט ג'יימס בקהילה הכפרית סאמרפילד, באי הנסיך אדוארד.
קאת'ברט גרה עם בעלה באוטווה, קנדה בעונת משחקי ההוקי, והם מבלים את הקיץ שלהם באחוזת קו המים של פאנף בכפר ניו לונדון באי הנסיך אדוארד, במחוז בית הוריו.
תפקיד ראשי (עונות 2–4); 77 פרקים2020ג'אןליזפרק: "Tomato, Tomato"
אלישבע מיכאלי (17 ביוני 1928 – 2 בינואר 2009) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
מיכאלי נולדה וגדלה בתל אביב.
ב-1946, בהיותה בת 18, נישאה ל, ונולד להם בן בשם גיורא.
משאלי נהרג ב-9 באוקטובר 1948 במהלך מלחמת העצמאות, ומאז מיכאלי גידלה לבדה את בנם.
מיכאלי הופיעה במלחמה במסגרת הלהקה הצבאית "הכרמל".
את קריירת המשחק שלה החלה בתיאטרון "אהל".
משם החלה להופיע בתיאטרון הבימה בשנת 1955, ובשנת 1959 ביצעה את התפקיד הראשי של הגברת הזקנה ב"ביקור הגברת הזקנה".
בשנת 1960 צורפה לקולקטיב השחקנים שם, אולם עזבה את הבימה בשנת 1965, מכיוון שסירבה לשחק בתפקידים שוליים.
היא יצאה לדרך עצמאית ועבדה כפרילנסר וכך הופיעה במרבית התיאטראות בישראל.
בין השאר הופיעה כאנטואנט ב"החולה המדומה", בתפקיד ראשי ב"אדם הוא אדם", ב"שלוש אחיות" בתיאטרון חיפה (1967), ב"האב" (1968), כ"נעמי" ב"לילה במאי" וכטקלה ב"נושים".
לאחר שמצאה את עצמה מקבלת תפקידים שאינם לרוחה כדי להתפרנס, כמו התפקיד של נעמי בלילה במאי, פתחה בשנת 1971 חנות עתיקות בלונדון מיניסטור בתל אביב כדי שתוכל להתפרנס ממנה ולקבל רק תפקידים שהיא אוהבת, אולם ההצעות לתפקידים הדלדלו ומאמצע שנות ה-70 כמעט ולא קבלה הצעות מתיאטראות.
בסוף שנות ה-70 היא סגרה את החנות מסיבות כלכליות וחייתה מקצבת אלמנת המלחמה שלה.
בשנת 1982 חזרה לבמה בקאמרי בתפקיד ברונקה בהצגה על פי ספרו של עמוס עוז "מקום אחר".
לאחר מכן הופיעה ב"גירושים מאוחרים", ואז נותרה ללא הצעות במשך חמש שנים עד ששבה לבמה בשנת 1988 בהצגה "לכודים ברשת" בתיאטרון באר שבע.
בין המחזות הרבים בהם שיחקה: "הביקור", "מקצועה של גברת וורן", "הבט אחורה בזעם", "הדגן הוא ירוק", "נפוליאון בניו אורליאנס", "אלדוראדו", "נשות וינדזור העליזות" ו"סיפור משפחתי".
בשנת 1962 העלתה עם אחותה הצעירה מיקי (מרים; 1931-1964) את "זהירות נשים", תוכנית פזמונים, במועדון הלילה "עומר כאיים" ביפו..
מיכאלי התגוררה שנים רבות בחיפה במרכז הכרמל ועבדה בתיאטרון חיפה, ולאחר מכן עברה ליפו.
בשנת 1998 עזבה את ישראל ועברה להתגורר בפלורידה שבארצות הברית, לאחר שהתאכזבה מכך שהתיאטראות הפסיקו להציע לה תפקידים.
בשנת 2002 העתיקה את מגוריה לווינה שבאוסטריה.
בשנים האחרונות לחייה חזרה לישראל ותחילה התגוררה בדאלית אל-כרמל, וכשחלה התדרדרות במצבה עברה לחיפה, קרוב לבנה.
מיכאלי נפטרה ב-2 בינואר 2009 לאחר מאבק במחלת הסרטן, והייתה בת 80 במותה.
היא ציוותה לשרוף את גופתה ולפזר את אפרה בים.
ב-6 בפברואר 2009, חודש לאחר מותה, נערך לזכרה ערב מחווה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, בשיתוף פעולה בין התיאטרון המארח לתיאטרון הבימה, ובהשתתפות שחקנים ואנשי תיאטרון רבים.
על תפקידה בהצגת הבימה "ביקור הגברת הזקנה" (1960) זכתה בפרס שחקנית השנה.
על תפקידה בסרטה של דליה הגר, "קיץ אצל אריקה" (1991), זכתה בפרס המשחק בפסטיבל לקולנוע צעיר.
ב-2003 הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "סיפורי בית קפה".
ב"אלבום התיאטרון", שראה אור בשנת 1965 ובו תמונותיהם של אמני הבמה באותה עת, שצולמו על ידי פטר מרום, וליד כל תמונה דבריו של האמן בכתב ידו המבטאים את הגיגיו, כתבה מיכאלי:
אלישיב (שיבי) רייכנר (נולד ב-5 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי, סופר, פעיל פוליטי וחברתי דתי-לאומי.
רייכנר בנם של הרב נפתלי וחגית רייכנר, גדל במרכז שפירא ובאפרת.
אמו היא בתו של הרב שמואל פנחס גלברד (מחבר הספר "לפשוטו של רש"י") ואחות של הרב יהודה גלעד.
בן דודו של אלישיב, שי רייכנר הוא ראש מועצה אזורית נחל שורק.
למד בישיבת ירושלים לצעירים ובמחזור הראשון של ישיבת ההסדר ירוחם שהוקמה בשנת 1993 ומתגורר בעיירה עד היום.
עבד כרכז חינוכי ב"מדרשת ביחד" בירוחם בין השנים 2000–2008.
משמש כחבר המועצה הציבורית של ארגון הרבנים "בית הלל", וכחבר מליאת בני עקיבא.
רייכנר היה מועמד בבחירות לכנסת השמונה עשרה במקום העשירי ברשימת הבית היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, היה חבר בוועדת המפקד של הבית היהודי שקיבלה את ההחלטה על קיום הפריימריז במפלגה.
ב-18 בפברואר 2019 הודיע על הצטרפותו למפלגת הימין החדש לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ושובץ במקום השביעי ברשימה.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ורייכנר נותר מחוץ לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שהוקדמו לאותה שנה הודיע רייכנר שלא יתמודד בבחירות אלו לכנסת.
בשנת 1997 החל רייכנר לכתוב בעיתון "הצופה" את המדור הסאטירי "ברציניות" יחד עם העיתונאי חנוך דאום.
בשנת 2000 עבר לכתוב בעיתון מקור ראשון ובכתב העת נקודה - בו שימש גם כחבר מערכת.
במקביל הגיש פינות רדיו בערוץ שבע.
בשנת 2003 מונה לעוזרו של מנהל התוכניות בערוץ התכלת - אורי אורבך.
בין השנים 2004–2010 כתב רייכנר טור שבועי בשם "רייכנר ענייני" באתר nrg יהדות.
בין השנים 2004–2012 פרסם בלוג בשם "דרומי" באתר כיפה.
בשנת 2005 ערך את התוכנית "פרשת דרכים" בערוץ 2. באותה שנה החל לפרסם בכתב העת "נקודה" את הטור "רחוק מהעין" המוקדש לתחומים חברתיים ופריפריה.
החל מאפריל 2010, בעקבות סגירת כתב העת "נקודה", החל רייכנר לפרסם את טורו "רחוק מהעין" במוסף "יומן" של מקור ראשון.
בינואר 2014 הפך הטור לשבועי.
כתב ב"מקור ראשון" בין השנים 2005–2007 את הטור "איש אחד" המוקדש לאישיות בחדשות, ומשנת 2007 החל לערוך בעיתון זה את המדור "אמצע הדרך".
במשך שש שנים, עד שנת 2013 בו נסגר המדור, כתב בו את "המכתב השבועי".
בשנת 2010 החל לפרסם טור דו שבועי קבוע באתר האינטרנט של "צו פיוס".
באוקטובר 2010 החל רייכנר להנחות באתר האינטרנט "ערוץ מאיר" סדרת שיעורים בפרשת השבוע יחד עם הרב שלמה אבינר.
בינואר 2012 החל להנחות באתר סדרת שיעורים בפרקי אבות יחד עם הרב ערן טמיר.
כשהערוץ החל לשדר בטלוויזיה, מונה רייכנר לאחראי על לוח השידורים ולעורך תוכן בערוץ.
באוקטובר 2016 היה עורך תוכן של סדרת התוכניות 'צולם ביום חול' בהגשת נתן דטנר, ששודרה בערוץ הראשון.
רייכנר כתב שבעה ספרים, שישה מתוכם בהוצאת ידיעות ספרים.
כתיבתו של רייכנר מתאפיינת בעיסוק נרחב בתחום החברתי ובסיקור הפריפריה הדרומית.
בתחום המדיני מחזיק רייכנר בעמדות ימניות - ממלכתיות.
נשוי לדפנה (מיילדת בבית החולים סורוקה) ולהם חמישה ילדים וחמישה נכדים.
עציון בנו הוא רכז ההדרכה במדרשת ביחד ירוחם.
ניב חתנו, הוא רב בישיבת ההסדר ביפו.
באמונתו - סיפורו של הרב יהודה עמיטל, הוצאת ידיעות ספרים, 2008 (מהדורה אנגלית יצאה ב-2011 בהוצאת קורן - BY FAITH ALONE)
כתום המאבק - גוש קטיף במערכה, הוצאת ידיעות ספרים, 2010
רופא בדם - סיפורו של ד"ר שמואל גיליס, הוצאת ידיעות ספרים, 2011
דווקא שם - סיפורם של אנשי ההתיישבות החברתית, הוצאת ידיעות ספרים, 2013
כאן חיים יחד - סיפורן של מסגרות החינוך המשלב והקהילות המשותפות.
הנני - סיפורו של הרב חיים דרוקמן, הוצאת ידיעות ספרים, 2018
ריבית של מעשים טובים - סיפורו של פרופסור אליעזר יפה, הוצאת דברי שיר, 2020 (מהדורה אנגלית יצאה בשנת 2022 - THE SOCIAL PIONEER)
אלישי כדיר (נולד ב-4 בנובמבר 1987) הוא כדורסלן עבר ומאמן, המשמש כעוזר המאמן בבני הרצליה בליגת העל.
כדיר שיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
כדיר שיחק 16 עונות בליגת העל בעשר קבוצות שונות.
בעונת 2009/10 זכה כדיר עם הפועל גלבוע גליל באליפות המדינה ונבחר לשחקן העונה.
כמו כן שיחק כדיר בנבחרות הצעירות של ישראל ובנבחרת הבוגרת.
לאורך השנים שיחק כדיר בארבעה משחקי אולסטאר של ליגת העל.
נכון ל-2024 מחזיק כדיר בשיא הנקודות למשחק אולסטאר בעקבות משחק האולסטאר ב-2012 בו קלע 40 נקודות.
בגיל שבע התגרשו הוריו ואמו גידלה אותו כאם חד-הורית.
דרכו בכדורסל החלה במחלקת הנוער של אליצור יבנה.
בגיל התיכון הצטרף לקבוצת הכדורסל של תיכון בליך ברמת גן.
ב-2005 העפיל תיכון בליך לגמר ליגת העל לתיכונים שם הפסידה לתיכון עמק החולה (שם שיחק יוגב אוחיון).
במקביל שיחק בקבוצת הנוער של מכבי רמת גן ובעונת 2004/05 נבחר לשחקן העונה של מחוז הדרום על ידי האתר ספסל.
בצעירותו שיחק בנבחרות הצעירות של ישראל.
ב-2005 השתתף עם נבחרת הנוער באליפות אירופה שנערכה בסרביה, בה זכתה ישראל במקום השביעי, בה קלע כ-16 נקודות ונטל כ-7 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
ב-2006 שיחק עם נבחרת העתודה באליפות אירופה שנערכה בטורקיה זה זכתה הנבחרת במקום ה-12 והעמיד ממוצעים של כ-12 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים.
ב-2007 שיחק שוב במדי נבחרת העתודה באליפות אירופה שנערכה בסלובניה בה זכתה הנבחרת במקום השישי והעמיד ממוצעים של 13 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים.
כדיר החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מכבי רמת גן בליגה הלאומית ושותף בארבעה משחקים במהלך עונת 2004/05 אשר בסיומה העפילה רמת גן לליגת העל.
לאחר העפלתה לליגת העל החתימה רמת גן את כדיר על חוזה לשלוש שנים.
בעונתו הראשונה בליגת העל לא הוא זכה לדקות משחק משמעותיות (8.5 דקות בממוצע למשחק).
בעונתו השנייה שיחק כ-13 דקות בממוצע למשחק וקלע כ-5 נקודות והעפיל עם הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה.
לקראת עונת 2008/09 עבר להפועל גלבוע גליל.
בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק כ-22 דקות וקלע כ-9 נקודות בממוצע למשחק והעפיל עם הקבוצה לחצי גמר הפיינל פור.
בעונת 2009/10 הפך לשחקן חמישייה קבוע וממוצעיו עלו לכ-26 דקות וכ-14 נקודות.
גלבוע גליל זכתה באליפות המדינה בתום העונה וכדיר נבחר לחמישיית העונה ושחקן העונה בליגת העל.
בעקבות עונה זו הוחתם על ידי מכבי תל אביב לקראת עונת 2010/11. הוא זכה עם הקבוצה בגביע ווינר, אך זכה לדקות משחק מועטות ובמהלך העונה עבר למכבי חיפה אשר במדיה שיחק כ-29 דקות וקלע כ-12 נקודות בממוצע למשחק.
בתום העונה עבר להפועל ירושלים.
בשתי עונותיו הראשונות בירושלים זכה כדיר לדקות משחק משמעותיות אך במהלך עונת 2013/14 נפגע מעמדו בקבוצה בעקבות צירופו של ליאור אליהו ולאחר שקיבל הצעות ממספר קבוצות בחר כדיר לעבור להפועל אילת.
בפברואר 2014 השתתף לראשונה בגמר גביע המדינה בכדורסל וקלע שתי נקודות במשחק בו הפסידה אילת למכבי תל אביב.
בעונת 2014/15 שיחק כ-31 דקות וקלע כ-12 נקודות בממוצע למשחק והגיע עם אילת לגמר הפלייאוף שם הפסידה להפועל ירושלים.
עונה לאחר מכן ירדו ממוצעיו ל-25 דקות ו-9 נקודות.
לקראת עונת 2016/17 עבר למכבי ראשון לציון שם שיחק כ-23 דקות וקלע כ-8 נקודות בממוצע למשחק.
בשנים 2017–2019 שיחק בנס ציונה שם שיחק כ-20 דקות וקלע כ-6 נקודות בממוצע למשחק.
באוגוסט 2019 חתם בהפועל תל אביב בשכר המוערך ב-50 אלף דולר לעונה.
כדיר מיעט לשחק במדי הפועל תל אביב וב-27 בפברואר 2020 חתם בבני הרצליה מהליגה הלאומית.
זמן קצר לאחר הצטרפותו להרצליה הופסקה פעילות הליגה הלאומית בשל התפרצות הקורונה בישראל, ונקבע כי הרצליה והפועל חיפה, שהוליכו את הליגה באותו זמן, יעלו לליגת העל.
כדיר עלה עם הרצליה לליגת העל ובעונת 2020/21 קלע כ-4 נקודות בכ-15 דקות בממוצע למשחק.
ב-21 ביולי 2021 חתם באליצור איתו אשקלון מהליגה הלאומית.כדיר עזב את אשקלון בתום העונה לאחר שהעמיד ממוצע של כ-9 נקודות למשחק.
בעונת 2022/2023 שיחק בליגה א' בהפועל אורי תל אביב, קבוצת בת של הפועל תל אביב, שהעפילה לליגה הארצית בתום העונה.
עונה לאחר מכן נשאר בליגה א' כשעבר לאליצור גבעתיים וגם עמה העפיל לליגה הארצית.
כדיר שיחק לאורך הקריירה בנבחרת ישראל והשתתף בארבעה טורנירי יורובסקט.
ביורובסקט 2011 שנערך בליטא קלע כ-6 נקודות למשחק.
ביורובסקט 2013 שנערך בסלובניה קלע כ-5 נקודות למשחק.
ביורובסקט 2015 שיחקה ישראל בשלב הבתים בצרפת וקדיר קלע כ-5 נקודות למשחק.
ביורובסקט 2017 שנערך בחלקו בישראל שותף בשלושה משחקים מתוך חמישה בשלב הבתים בהם קלע כ-3 נקודות.
לאורך הקריירה שיחק ב-31 משחקים במדי נבחרת ישראל בהם קלע 130 נקודות (ממוצע של כ-4 נקודות למשחק).
ביולי 2024 מונה כדיר לעוזרו של יהוא אורלנד בבני הרצליה.
כדיר מחזיק באזרחות צרפתית בנוסף על זו הישראלית.
בשנים 2009–2012 היה בזוגיות עם אלין לוי, שהשתתפה בתוכנית הריאלטי "האח הגדול".
אלישבע (אלזה) כהן (9 בינואר 1911 – 20 בדצמבר 1989) הייתה אוצרת אמנות ישראלית, יו"ר מועצת המוזיאונים בישראל וכלת פרס ישראל לעיצוב לשנת תשל"ז (1977) על חלקה בתכנון מוזיאון ישראל.
כהן נולדה בט' בטבת ה'תרע"א בפרנקפורט אם מיין שבגרמניה להיינריך נפתלי ולנֶטי בנימין, משפחה יהודית אורתודוקסית.
אביה עסק בסחר אבנים יקרות.
כהן סיימה את לימודיה בבית ספר יסודי האורתודוקסי של הקהילה היהודית ובבית הספר התיכון המקומי הכללי.
בנעוריה ניגנה בכינור, ובתום לימודיה התיכוניים למדה תולדות האמנות באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטאות בפרנקפורט, ציריך, היידלברג ומרבורג.
לימודיה הופסקו עם עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933, וכהן עזבה את גבולות גרמניה.
היא נישאה בשטרסבורג לחיים כהן ויחד עמו עלתה בספטמבר 1933 לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
לזוג נולדו שני ילדים, אלי (צ'ופי) כהן ויהודית בר-חן.
עשרים שנה ניהלה את משק ביתם, עד לגירושיהם בשנת 1954.
בעקבות פגישתה עם מרדכי נרקיס הציעה כהן לסייע בארגון הצגת יצירות האמנות הגרפיות של "בית הנכות בצלאל".
בטרם החלה בעבודתה, בשנת 1956, למדה את תפקיד האוצר ברחבי אירופה ולמדה את יסודות האחסון, הקטלוג והתצוגה.
התערוכה הראשונה שאצרה הייתה שרטוטי דמויות תנ"כיות של רמברנדט.
כהן שימשה גם כמנהלת בפועל של מוזיאון בצלאל בהיעדר מנהליו - תחילה נרקיס ואחריו קרל כץ.
בשנת תשל"ז 1977 הוענק לכהן פרס ישראל לעיצוב, ובשנת תשמ"ח 1988 הוענק לה תואר יקירת ירושלים.
שימשה כיו"ר מועצת המוזיאונים בישראל עד לפטירתה בכ"ב בכסלו ה'תש"ן, 20 בדצמבר 1989. היא נקברה בחלקת קהילת ירושלים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אנה טיכו, המועצה הלאומית לתרבות ולאמנות, ירושלים, 1985
ויקטוריה קרופורד , הידועה יותר בשם הבמה שלה אלישה פוקס , היא דוגמנית ומתאבקת מקצועית.
היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE.
בתחילת דרכה בארגון ה-WWE, הופיעה פוקס בתוכנית סמאקדאון כמארגנת החתונה של אדג' וויקי גאררו.
היא נעלמה מהמסכים, וחזרה בתור המנהלת של DJ Gabriel תחת דמות "טובה".
פוקס עשתה את הקרב הראשון שלה ב-ECW בשנת 2009, בו היא הפסידה למתאבקת קייטי לי בורצ'יל.
מספר חודשים לאחר מכן, הועברה בדראפט לתוכנית סמאקדאון כדמות "רעה".
בקרב הראשון שלה, הצטוותה פוקס עם מישל מק'קול אשר נלחמו נגד מריה וגייל קים.
ביוני 2009, פוקס הועברה לתוכנית Raw והמשיכה בדמותה.
ב-"Fatal 4-Way", פוקס התחרתה בקרב מרובע נגד אלופת הדיוות איב טורס, גייל קים ומאריס.
היא הצמידה את מאריס לספירת 3 כדי לזכות באליפות הראשונה שלה.
היא הגנה בהצלחה מספר פעמים על האליפות נגד איב טורס.
כעבור מספר שבועות, מלינה חזרה לזירה ותקפה את פוקס אחרי סיום הקרב.
שבוע לאחר מכן, פוקס הפסידה למלינה בקרב רגיל לא על האליפות.
בסאמרסלאם 2010, פוקס הפסידה את אליפות הדיוות למלינה, אחרי חודשיים שבהם החזיקה את התואר.
לאחר ההפסד של אליפות הדיוות, אלישה המשיכה בתוכנית Raw והופיע בעיקר בתוכנית WWE Superstars.
לאחר כמה חודשים של הפסדים בארגון אלישיה פוקס הועברה בדראפט לסמאקדאון.
ב-6 במאי 2011, אלישה נלחמה בקרב הבכורה שלה בסמאדקאון אחרי שהועברה בדראפט.
בקרב זה היא הפסידה לליילה ולאחר מכן הותקפה על ידי קארמה.
במהלך ההתקפה, אלישה נפצעה בכתפה ורק לאחר שלושה שבועות, ב-27 במאי, אלישה חזרה לזירה בקרב זוגות עם טמינה נגד AJ וקייטלין, אלישה וטאמינה ניצחו בקרב אחרי שאלישה ביצעה את תרגיל הסיום שלה, בעיטת המספריים.
שבוע לאחר מכן בשלישי ביוני אלישה המשיכה ברצף הניצחונות שלה שוב בקרב זוגות, ולאחר כמה שבועות שוב המשיכה ברצף הפעם בקרב יחידים.
בסוף אוגוסט 2011, פוקס הותקפה על ידי נטליה אחרי קרב זוגות שבהם נטליה ופוקס הפסידו, ובכך בעצם הפכה פוקס לדמות "טובה" בשבועות הבאים אלישה התחילה להתאחד עם איב טורס וקלי קלי נגד הדיוות נטליה ובת' פיניקס, מה שהשלים את הפיכת הדמות של פוקס לדמות "טובה".
ב-17 בנובמבר 2011, אלישה ניצחה את נטליה בקרב יחידים והמשיכה ברצף ניצחונות.
שבוע לאחר מכן בתוכנית נוספת של RAW ניצחה אלישה את סשה בנקס בקרב חוזר אחרי תרגיל הסיום שלה בעיטת המספריים.
PWI דירג אותה במקום ה-17 מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2010
הפיוד הגרוע של השנה (2015) - צוות PCB (פייג', שארלוט ובקי לינץ') מול צוות B.A.D (טמינה, נעמי וסשה בנקס) מול צוות בלה (אלישה פוקס, ברי בלה וניקי בלה)
הקרב הגרוע של השנה (2013) - עם AJ לי, אקסנה, קייטלין, רוזה מנדס וסאמר ריי מול קמרון, איווה מארי, ג'וג'ו, נעמי, נטליה, ברי בלה וניקי בלה
אליפות 24/7 של ה-WWE (פעם אחת)
אלישבע רבל-נהר (נולדה ב-1939) היא חוקרת של אמנות יהודית מימי הביניים ופרופסור אמריטה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקרה עוסק בקשרים שבין האמנות היהודית ואמנות הנוצרית והפירושים השונים שכל דת נותנות לסמלים שונים.
רבל-נהר נולדה בצרפת עת משפחתה התחבאה מפני הנאצים.
היא באה ממשפחה בעלת מסורת יהודית ואמנותית רחבה.
דודה הוא אנדרה נהר, פילוסוף יהודי מפורסם, אביה היה לימים שופט בבית המשפט העליון בצרפת.
החלה את לימודיה האקדמאים בלימודי תולדות האמנות בשטרסבורג, שם התמחתה באמנות של ימי הביניים תחת לואי גרודקי.
אחר כך למדה אמנות ביזנטית וסיימה תואר שני בנושא ההשפעה של טקסטים רבניים על האיורים הראשונים בימי הביניים של ספר בראשית.
החלה לעבוד על דוקטורט בנושא "ארון הברית באמנות".
ב-1974, עלתה לישראל עם בעלה, הפיזקאי דניאל רבל, ושני בניה.
בישראל הייתה לתלמידתו של בצלאל נרקיס באוניברסיטה העברית.
נרקיס וסוזי דופרן (Suzi Dufrenne) הנחו אותה בעבודת הדוקטורט, אותה סיימה בהצטיינות באוניברסיטה העברית ב-1980.
ב-1976 החלה ללמד במחלקה לתולדות האומנות באוניברסיטה העברית, ושם לימדה עד שיצאה לגמלאות בשנת 2005. שימשה פעמיים כראש החוג להיסטוריה של האמנות ושימשה גם כראש החוג ללימודים כללים.
לימדה ופיתחה קורסים שונים בהם: "מבוא לאמנות יהודית מזמנים עתיקים לימינו", "דמות היהודי באמנות", "איקונוגרפיה תנ"כ"ית באמנות יהודית, נוצרית ומוסלמית".
אלישבע זהר-רייך (נולדה ב-20 במאי 1946) היא משוררת ועובדת סוציאלית.
אלישבע זהר נולדה וגדלה בחיפה בישראל.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת בכפר גלים.
בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, משנת 1970, תואר שני בתחום תרפיה באמנויות מלסלי קולג', בוסטון משנת 1985.
בהכשרתה, עובדת כעובדת סוציאלית, המטפלת בבעיות זוגית ובבעיות במשפחה; מדריכה מוסמכת, מרפאה באמנויות; מגשרת של ה"האגודה הישראלית לטיפול במשפחה", ועוסקת בהנחיית קבוצות.
הקימה מרכז טיפולי בשם "יחסים", בית ספר לזוגיות ומשפחה.
בשנים 2002–2005 הנחתה פרויקט למשפחות בסרבנות קשר, במסגרת המרפאה לבריאות הנפש ע"ש בריל בשיתוף עם בית משפט לענייני משפחה ובתי הדין הרבניים.
לדבריה, "הנני עושה כל אשר ביכולתי על מנת לצמצם את נזקי הגירושים.
למנוע תהליכים משפטיים מתמשכים והרסניים ולעזור למשפחות להתגרש באופן שמאפשר להם לבנות תקשורת תקינה והורות תקינה לטובת הילדים וההורים".
מאז שנת 1992 מפרסמת שיריה בבמות ספרותיות שונות והוציאה לאור שלושה ספרי שירה.
לזהר-רייך שלושה ילדים מנישואים קודמים.
היא מתגוררת בתל אביב והייתה נשואה לאשר רייך עד מותו ב-2025.
צפור הלאונרדו (שירה) בהוצאת עקד תל אביב, תשנ"ב 1992.
כיתת חיים (שירה) בהוצאת ספרי עתון 77 בעריכת יעקב בסר, תל אביב, 2000.
להתגרש חכם, משפחה בסבך הגירושים, הוצאת כרמל, 2013
ארץ כל-מקום (שירה) בהוצאת עמדה תל אביב, 2022
אלישיב שמשי (נולד ב-28 באוגוסט 1941 בתל אביב) הוא איש צבא ישראלי.
היה תת-אלוף בצה"ל, אשר עוטר בעיטור המופת על תפקודו כמג"ד שריון במלחמת יום הכיפורים.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה ראש מטה גיס 441. בוגר אוניברסיטת בר-אילן בכלכלה ובמנהל עסקים.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בין היתר בכתיבת ספרים בתחום הצבאי שבהם הוא שם דגש על תיאור וניתוח קרבות ברמה הטקטית והמערכתית.
התגייס לחיל השריון באוגוסט 1960. הוכשר כטנקיסט בגדוד 82, ולאחר קורס קצינים היה מ"מ ומ"פ טנקים בגדוד.
השתתף בתקריות אש מול הסורים ובאחת מהן השמיד טנק סורי מדגם פנצר סימן 4 בתאופיק, מעל קיבוץ תל קציר.
במלחמת ששת הימים, פיקד על פלוגת טנקים בגדוד 82 ובמסגרת חטיבה 7, שעליה פיקד אל"ם שמואל גורודיש, לחם בחזית המצרית בקרבות ח'אן-יונס, רפיח, אל-עריש, ג'בל לבּני, ביר-גפגפה ועד לתעלת סואץ.
במלחמת ההתשה, לחם תחילה באזור תעלת סואץ, ובהמשך, לאחר שגדוד 82 עלה לרמת הגולן, השתתף בימי קרב בבקעה ובעמק הירדן.
במרץ 1968 פיקד כסגן מפקד כוח ובהמשך כמפקד כוח ב"מבצע כראמה".
בשנים 1969–1968 פיקד על מגמת טנקי שוט בקורס קציני שריון.
בשנים 1972–1971 שימש סגן מפקד גדוד 74 בחטיבה 188, ובשנים 1972–1973 שימש כסגן מפקד ענף טנקים במתקן 500 ולאחר מכן כראש מדור טנקי שוט/שרמן.
על האופן שבו פיקד על גדודו במלחמה עוטר בעיטור המופת.
בשנים 1974–1975 הדריך את קורס מפקדי הפלוגות בביסל"ש ובמינוי משני שימש כסגן מפקד חטיבה 217. בשנים 1975–1976 שימש כסגן מפקד חטיבה 514. ב-1976 שמשי מונה למפקד חטיבת שריון 177 (מילואים), במקביל לפיקוד על הגדוד מונה בשנת 1978 למפקד קורס מ"פים שריון, ובהמשך הקים ופיקד על קורסי המ"פים הרב-חיליים הראשונים בצה"ל.
בשנים 1979–1980 שימש סגן מפקד אוגדה 611. בשנים 1982–1985 הדריך בקורס מג"דים ובמכללה לפיקוד ומטה ולאחר שחרורו מונה לראש מטה גיס 441 בדרגת תת-אלוף, תפקיד שבו שירת במילואים תקופה ארוכה לאחר שחרורו.
שימש כיועץ צבאי לצוות משולב של רפא"ל (רשות פיתוח אמצעי לחימה) וחברת לוראל האמריקאית, צוות שהתמודד וזכה במכרז להקמת מתב"ת (מערכת תחקור ובקרת תרגילים) עבור צה"ל.
פיתח עבור צה"ל מתכונת לאימון יחידות שדה, לביצוע תרגילי מפקדות ומשחקי מלחמה.
ייסד את הביטאון "שריון", והיה עורכו הראשי הראשון.
היה מנכ"ל מציל"ה – המועצה לצמצום העבריינות בישראל, ייסד את הביטאון "מצילה" והיה עורכו הראשי.
שמשי השתתף בבניית שני מודלים נפרדים לקבלת החלטות תחת לחץ: האחד, עם ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, פרופסור נחמיה פרידלנד ועם פרופסור גיורא קינן; השני, עם המרכז לחקר לחץ פסיכולוגי באוניברסיטת חיפה, בראשות פרופסור שלמה ברזניץ ובהנחיית פרופסור חסידה בן-צור.
אלישיב שִמשי זכה בפרס הראשון בהענקת פרס מולדובן לספרות צבאית חדשנית לשנת 2016 על ספרו – "ממני תראו וכן תעשו: על דוגמה אישית בשדה הקרב".
פרס מולדובן לספרות צבאית למפעל חיים לשנת 2024 הוענק לאלישיב שמשי על ספרו – "מפקד השדה הגדול מכולם" (על אלוף יגאל אלון).
סערה באוקטובר, משרד הביטחון - הוצאה לאור (גדוד סערה במלחמת יום הכיפורים), 1986
בכוח התחבולה, הוצאת משרד הביטחון, 1995.
להיאבק באלימות ולהצליח, הוצאת צ'ריקובר, 2000
איפה אני נמצא לעזאזל: על התמצאות בשדה הקרב, הוצאת משרד הביטחון, 2001.
בהם יותר מכל: על סוד ההצלחה של צה"ל, הוצאת משרד הביטחון, 2005.
ולא אשוב עד כלותם: על מפקדי פלוגות בשדה הקרב, הוצאת משרד הביטחון, 2005
אליהם נשואות העיניים: על מפקדי חטיבות בשדה הקרב, תל אביב: משרד הביטחון, 2006
בכוחם להכריע: על מפקדי אוגדות בשדה הקרב, תל אביב: משרד הביטחון, 2007
נוע כבר, לכל הרוחות!: על מהירות בשדה הקרב, הוצאת מודן, 2011
על רוח לחימה במלחמת לבנון השנייה, הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2013
ממני תראו וכן תעשו, הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2016
תדרכי נפשי עוז, הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2017
ארדוף אויביי ואשיגם, הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2019
קבלת החלטות בשדה הקרב, הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2022
מפקד השדה הגדול מכולם, הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2024 (על יגאל אלון)
אלישיב בן חורין (4 בספטמבר 1921 – 2 ביוני 1990) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל במערב גרמניה וסמנכ"ל משרד החוץ.
בן חורין נולד בסוסנוביץ שבפולין.
עלה לארץ ישראל ב-1935 עם הוריו ואחיו ראובן בן חורין (לימים שופט בבית משפט השלום), למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בחיל החימוש ובמחלקת המודיעין של הצבא, שם באה לידי ביטוי ידיעתו את השפה הגרמנית.
לאחר שחרורו למד משפטים בירושלים ושירת בש"י.
לאחר הקמת צה"ל שירת במחלקת המודיעין.
ב-1950 הצטרף לסגל משרד החוץ, תחילה השתלב במחלקה למערב אירופה, השתתף במשלחת ישראל לאו"ם ב-1951 וב-1952 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית.
במהלך שירותו נחשפה פעילות מודיעין חשאית של ישראל בארצות הברית ובן-חורין גורש מהמדינה והוכרז כאישיות בלתי רצויה.
בעקבות כך התחלף עם יוחנן מרוז בתפקידים והחל לכהן ב-1954 כמזכיר הראשון בצירות ישראל באנקרה בירת טורקיה.
ב-1955 מונה לסגן מנהל מחלקת אסיה-אפריקה במשרד החוץ וב-1958 למנהל המחלקה.
בתקופתו יזם הקמת קרן סיוע טכנולוגי למדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה, רעיון שהביא להקמת מש"ב - "המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי".
ב-1960 מונה לשגריר ישראל בבורמה ושגריר לא תושב בנפאל, השגריר הראשון של ישראל במדינה.
ב-1963 מונה לשגריר בוונצואלה, בעקבות מלחמת ששת הימים מונה לנציג משרד החוץ ביהודה ושומרון וב-1968 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ ועמד בראש המערך החדש שהוקם לענייני הסברה.
ב-1970 מונה לשגריר ישראל במערב גרמניה, בתחילת כהונתו ארעה התקפת מחבלים על מטוס חברת אל על במינכן בהם נהרג ישראלי אחד ונפצעו חמישה.
ב-1974 סיים את תקופת כהונתו בבון ועבר לבריסל, בה כיהן כשגריר ישראל בבלגיה, שגריר בשוק האירופי המשותף ושגריר לא תושב בלוקסמבורג.
ב-1978 שב לישראל ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ הממונה על שיתופי פעולה בינלאומיים והמערך הכלכלי, ב-1979 קיבל לאחריותו גם את תחום אסיה ואפריקה.
ב-1983 מונה לשגריר ישראל בקנדה וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-1987. שלוש שנים לאחר מכן הלך לעולמו והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
אלישיב בן חורין מילא מגוון רחב של תפקידים בישראל ומחוצה לה:
1950–1951: עוזר ולאחר מכן עוזר ראשי במע"ר באגף אירופה המערבית
1952–1954: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון)
1954–1955: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בטורקיה (באנקרה)
1955–1960: סגן מנהל מא"ס ולאחר מכן מנהל מאס"ף באגף אסיה והפאסיפיק
1960–1963: שגריר ישראל בבורמה (ביאנגון) ומאומן לנפאל
1963–1967: שגריר ישראל בוונצואלה (בקראקס) ושגריר לא-תושב בג'מייקה, טרינידד וטובגו
1967–1968: מנהל מל"ט באגף אמריקה הלטינית
1968–1969: אחראי על מערך ההסברה, מחלקת הסברה, עיתונאות, קשרי ציבור ואמל"ט
1974–1978: שגריר ישראל בבלגיה (בבריסל), שגריר לא-תושב בלוקסמבורג וראש המשלחת ליד הקהילות האירופיות
החל מ-1979 אחראי בנוסף על אסיה ואפריקה.
1982–1983: שגריר מיוחד ממונה על אגף כלכלה ומש"ב (שיתוף בינלאומי)
אלישה אנג'נט דיקסון היא זמרת, שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה בריטית.
דיקסון נולדה לאב ממוצא ג'מייקני ולאם ממוצא בריטי.
הוריה התגרשו כאשר הייתה בת 4 ויש לה חמישה אחים למחצה ואחות אחת.
דיקסון החלה ללמוד באוניברסיטה והוציאה תואר בלימודי הספורט במטרה להפוך למורה לחינוך גופני.
במהלך לימודיה היא נתקלה בצייד כישרונות אשר הציע לה להצטרף ללהקה חדשה שהוא מקים והיא הסכימה.
דיקסון פגשה את סברינה וושינגטון בשנת 1999 והשתיים הקימו יחד להקה.
לאחר מכן הן נפגשו עם סו אליס נאש ושכנעו אותה להצטרף אליהן.
הן חתמו על חוזה הקלטות עם חברת טלסטאר רקורדס וצירפו חברה רביעית ללהקה, זינה מקנלי.