tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות תנועת הנוער השומר הצעיר החלה בעיר בשנת 1919. היה זה ארגון הנוער הראשון בעיירה.
האווירה כלפי השומר הצעיר לא הייתה אוהדת, בפרט בקרב הציבור הדתי, אך הדבר לא הפריע להתפתחותו של הקן ולפריחתו.
חברי התנועה באו כולם מקרב נוער לומד.
הקן מנה כ-60 איש, שתי קבוצות נערות ואחת של נערים.
עקב היות אושוויינצ'ים עיירת גבול, היא הפכה לתחנת מעבר חשובה עבור חלוצים עולים, שחיפשו דרך לעליה בלתי ליגלית לארץ ישראל.
העיר הייתה מקום ריכוז לחלוצים אלו ומשם יצאו לדרכם.
חברי השומר הצעיר היו פעילים בעזרה לעולים שבדרך ובאכסונם.
בשנת 1922 נוסדה באושוויינצ'ים קבוצת כדורגל יהודית בשם "קדימה", כשמה של התאחדות הספורט היהודית בעיר.
הקמתה של הקבוצה לוותה בקשיים רבים משום שלא היו קיימים אמצעים לרכישת ציוד, לשכירת מגרש אימונים ומשחקים ולמימון ההוצאות.
כל שחקן היה חייב לדאוג בעצמו לציודו האישי ולהתרים אנשים לטובת הקבוצה, כדי לאפשר לה לשכור מגרש אימונים וחדרי הלבשה.
האצטדיון שבה החלה הקבוצה להתאמן היה במקור מגרש אשר היה מיועד לסחר בבהמות וסוסים, שעמד ריק ברוב ימות השבוע.
בהתחלה "קדימה" הייתה קבוצה קטנה, אשר הלכה והתרחבה עם השנים, עד שבשנת 1927 התקבלה רשמית לליגה ב' של איגוד הכדורגל הפולני.
לאחר שנתיים של משחקים בליגה הפולנית, הגיעה הקבוצה לתוצאות מרשימות.
היא שיחקה מול קבוצות בעלות שם, זכתה בניצחונות ועמדה בראש טבלת ליגה ב', דבר שעורר שמחה רבה ברחוב היהודי.
בשנת 1934 התפרקה הקבוצה בשל מחסור בשחקנים שעזבו את העיר.
הסניף של הסתדרות פועלי אגודת ישראל באושוויינצ'ים נוסד בשנת תרפ"ט 1929 על ידי מספר בחורים צעירים דתיים אשר רצו ללמוד מקצוע ולהתכונן לעליה לארץ-ישראל.
באותה תקופה רוב הנוער היהודי בעיר היה חרדי, רק חלק מועט היה בתנועות הציוניות אשר יצאו להכשרה כדי להקנות לעצמם זכות לעליה ארצה בבוא הזמן.
מצבה הכלכלי של האוכלוסייה היהודית היה קשה באותה עת.
חלק מרכזי מהיהודים התפרנס מרוכלות, אשר הביאה פרנסה, אך לא נתפסה על ידי רבים כמקצוע בעל עתיד, בייחוד בתקופות בהם התרבו הפגיעות האנטישמיות שנהנו מתמיכת השלטונות, דבר שהתבטא בהתנפלויות ופגיעות קשות בעת הנסיעות ברכבות.
לא פעם גורשו הרוכלים מבתיהם של לקוחות חייבים.
נסיבות אלו הביאו לכך שחלק מהצעירים החלו בלימוד מקצוע.
תופעה זו לוותה בהתנגדות רבה מצד האוכלוסייה היהודית, בימים שבהם היות בעל מקצוע ומלאכה, נחשב ככתם במשפחה.
כמו כן, לא היו קיימים בעיר בתי ספר מקצועיים ותעשייה בהיקף מספק, ומעט בתי מלאכה קטנים שהיו בידי יהודים לא סיפקו את צורכי הפרנסה.
מספר צעירים התאספו במטרה להתמודד עם הבעיות הללו.
הוקמו ועדות נפרדות ללימוד מקצוע, לסידור בעבודה, לקשר בין משרדי, לענייני ארץ ישראל, קרן היישוב (קרן של אגודת ישראל, שמטרתה הייתה קידום נושא ההתיישבות מטעם אגודת ישראל), הכשרה לעליה, לתרבות ולנוער.
בתוך זמן קצר יצאו מבין חבורה זו בעלי מקצוע בעלי שם בכל העיר, בהם חשמלאים, אופים ואורגים.
אף על פי שיהודים אלה היו בעלי מקצוע, תעודות רשמיות לא היו להם, ולפיכך לא יכלו לפתוח באופן רשמי בתי מלאכה או לקבל רישיון לעסוק במקצועות שלהם כעצמאים.
אחרי מאמצים רבים הצליחו חברי פועלי אגודת ישראל להגיע להסכם עם האיגוד המקצועי הכללי לארגן שיעורי ערב ללימודים כלליים במשך חודשי הקיץ.
למשתתפים בקורסים שעברו בהצלחה הוענקו תוארי בעלי מקצוע מוסמכים שהוכרו על ידי האיגוד המקצועי.
פעולותיו של הסניף הלכו והתרבו ובמקביל רבו גם החברים בו ונפתחו סניפים נוספים בעיר.
בחדרי הסניף התקיימו מדי ערב, נוסף ללימודי קודש, שיעורים קבועים בעברית, תנ"ך, אנגלית, הנהלת חשבונות, ועוד.
בלילות שבת התקיימו לימודים ושיחות בפרשת השבוע והופעלו תוכניות לארגון הנוער ללימוד מקצוע במקביל להליכה בדרך התורה.
חברי סניף פועלי אגודת ישראל ופעיליו הצליחו לחדור ולהתערות בחיים הציבוריים והקהילתיים.
היו להם נציגים בכל המוסדות החשובים בעיר וההתנגדות שלוותה את האגודה בתחילת ימיה, התחלפה בתחושת הערכה והוקרה לפועלם.
באביב שנת 1939, כשגברה המתיחות בגבול הפולני-גרמני, פנו נציגי הממשל והצבא לנציגי התנועה בהצעה לארגן, בין היתר, הגנה אזרחית וקורסים של הצלב האדום בעזרה ראשונה וטיפול בפצועים.
כ-30 חברים עברו הדרכה והכשרה מתאימה בארגון הגנה אזרחית, שימוש בנשק קל וקשר, וקבלו תעודות הסמכה.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו החברים וחויילו במדי צלב האדום.
בפרוץ המלחמה, בעת שהעיר הופצצה על ידי הלופטוואפה מהאוויר, עזרו 30 הבחורים לאזרחים והדריכו אותם איך לנהוג בעת התקפת הגרמנים.
הם פינו הרוגים, הגישו עזרה לפצועים ודאגו לביטחון האוכלוסייה האזרחית בהעברתם לבונקרים ולמחסות.
הייתה זאת אחת הפעולות האחרונות בה נטלו חברי התנועה חלק כקבוצה מאורגנת.
מרבית חברי הקבוצה נרצחו בשואה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, על רקע המשבר הכלכלי שפגע קשות באזור אושוויינצ'ים, התחזקה האנטישמיות באזור, גברה האלימות כלפי היהודים והוטלו מגבלות מטעם השלטונות.
ב-1938 נאסר על היהודים לרחוץ בנהר ולהיכנס לפארק הלאומי.
מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, הופצצה אושוויינצ'ים מהאוויר וב-10 בספטמבר נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני.
בעשרת הימים שחלפו מפרוץ המלחמה ועד כיבוש העיר, הצליחו חלק מהיהודים לברוח מזרחה לכיוון שטחי ברית המועצות.
בלילה שבין 29 ו-30 בנובמבר 1939 נשרף בית הכנסת הגדול בעיר על ידי הנאצים.
לקראת סוף 1939 הוקם יודנראט בעיר ובראשו הועמד יוסף גרוס.
היודנראט ארגן מטבח ציבורי שדאג לאספקת מזון ולחלוקת בגדים לנזקקים.
קיומו של "ארגון לעזרה יהודית" בעיר, שדאג להקמת מקומות עבודה ולהכשרת בעלי מקצוע סייע בתחילה לכך שהגרמנים נמנעו מגיוס היהודים לעבודות כפייה והעדיפו לאפשר להם לעבוד במפעלים המקומיים שגויסו למאמץ המלחמתי הגרמני.
מצב זה שרר עד פברואר 1940, אז נצטווה היודנראט לספק כמה מאות עובדי כפייה שהחלו בבניית מחנה ההשמדה אושוויץ.
באפריל 1941 הוציאו הגרמנים צו שהורה לכל האוכלוסייה היהודית לעזוב את העיר ולעבור לגטאות בעיירות הסמוכות סוסנוביץ, בנדין וכשאנוב.
בתוך כשבוע מהוצאת הצו פונו כל יהודי העיר.
רוב יהודי העיר הובלו מאוחר יותר מאותם גטאות להשמדה באושוויץ.
ב-27 בינואר 1945, יחד עם שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ על ידי הצבא האדום, שוחררה גם אושוויינצ'ים.
186 מיהודיה שניצלו מהשואה שבו להתגורר בה עד ספטמבר באותה שנה.
המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושווינצ'ים נפתח בשנת 2000. המרכז היהודי באושוויינצ'ים נפתח ב-2014.
כמו כן, בית הקברות היהודי באושוויינצ'ים שופץ בשנות ה-90 של המאה העשרים.
משנת 2014 הוכנס בית הקברות לרשימת האנדרטאות הרשמיות, במכון הלאומי למורשת התרבותית של פולין ומרשם האנדרטאות של העיר.
אושא הייתה עיר יהודית חשובה שהגיעה לשיאה בתקופת המשנה ותחילת תקופת התלמוד, בין המאה ה-1 לבין המאה ה-4 לספירה.
העיר שכנה באזור הגליל התחתון, באזור שבין קריית אתא לשפרעם, סמוך לכביש 70 של היום.
היא שימשה כמקום מושבה של הסנהדרין במשך כ-10 שנים.
שם היישוב נשמר בשמו של הכפר הערבי הושה ששכן במקום עד מלחמת העצמאות.
קיבוץ אושה, שהוקם בשנת 1937 ושוכן מעט מערבית לאושא העתיקה, מנציח את שם היישוב העתיק.
האתר הארכאולוגי נכלל במסלול שביל הסנהדרין.
באתר הונחו מספר אבנים לציון השביל עם ציטוטים מתאימים מהמשנה והגמרא.
אושא מוזכרת לראשונה במנסרת סנחריב.
חותמת עברית עתיקה שנמצאה במקום ועליה הכיתוב: , רומזת על קיום יישוב במקום בתקופת המקרא.
אושא תפסה מקום חשוב בתקופת המשנה והתלמוד, והיא מוזכרת כאחד המקומות שאליהם גלתה הסנהדרין לאחר המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני.
הסנהדרין ישבה באושא שתי תקופות במהלך השנים 140–150, ובראשה עמד רבן שמעון בן גמליאל, ככתוב:
אושא מוזכרת גם בסיפור מותו של רבי יהודה בן בבא, אחד מעשרת הרוגי מלכות, שנהרג לאחר שסמך לרבנות את תלמידיו בין העיירות אושא ושפרעם, בזמן גזירות אדריאנוס לאחר מרד בר כוכבא:
קבר המיוחס לרבי יהודה בן בבא נמצא מעט מזרחית לאושא, בכניסה הדרומית לשפרעם.
בהלכה, ישנה קבוצת הלכות המכונות "תקנות אושא", שתוקנו על ידי הסנהדרין בישיבתה באושא.
תקנות אלה נועדו לחזק את העם בענייני משפחה, נישואים, כלכלה ובענייני טומאה וטהרה.
בסוף תקופת גזירות אדריאנוס ("תקופת השמד"), התכנסו חכמי ישראל באושא, על מנת לייסד מרכז תורני חדש במקום מרכזי התורה שחרבו במרד, כפי שכתוב:
בהמשך מדרש זה מובא שרבי יהודה היה בן העיר אושא.
בתלמוד הבבלי אף נזכר האמורא מהדור השני רבי יאשיה דמן אושא, מורו של רבה בר בר חנה, אשר מסר הלכות בשמו.
בנו של רבן שמעון בן גמליאל, רבי יהודה הנשיא, התגורר אף הוא במקום.
תושבי אושא התפרנסו בעיקר מחקלאות (עדות לכך הן הגתות המרובות שנמצאו במקום) ומיצירת מחצלות מצמחי הסוף:
היישוב באושא המשיך להתקיים בתקופה הביזנטית, אך לא היו בו יהודים.
הדבר מתבטא בסממנים נוצריים שנמצאו במקום וכן בסתימת מקוואות הטהרה שבאתר.
בתקופה המוסלמית הקדומה נכבש המקום ונשרף בחלקו, והתקיים בו יישוב עד רעש שביעית.
במחצית המאה ה-19 התיישבו בקרבת היישוב הקדום פליטים אלג'יראים בעידוד השלטונות העות'מאניים.
הפליטים הגיעו לאזור בעקבות כישלון המרד של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נגד הכובשים הצרפתיים באלג'יריה, ויישובם מחדש היה במסגרת המאמץ של השלטון העות'מאני לשיקום הפליטים במקומות שונים בגליל.
הפליטים הקימו יישוב חדש בשם הושה , שמשמר את שם היישוב היהודי הקדום.
חפירות ארכאולוגיות וגן לאומי חורבת אושה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נערך סקר בכפר הושה, שבמהלכו אותרו גתות, בית קברות, מקאם, מבני כפר הרוסים, בית בד ומקווה.
חפירות ארכאולוגיות לימודיות במקום החלו בשנת 2005 והן נערכות, עד היום, על ידי רשות העתיקות, בשיתוף עם בית הספר "ניצני זבולון", ובמימון המועצה האזורית זבולון.
בהם מבנים ציבוריים (כולל, ככל הנראה, שרידי בית כנסת) ומבנים פרטיים רבים הכוללים גת כפולה, בית בד, מקווה, ובורות מים.
ממזרח לאתר אותר בית הקברות של היישוב, ומצפון לו אבן תחום שבת.
משנת 2009 חורבת אושא היא חלק מ"גן לאומי אושה העתיקה", המשתרע על שטח של 263 דונם, ונמצא בתחומו של יער קריית אתא.
באתר, פרט לשרידים מהיישוב העתיק, ניתן להבחין בשרידי הכפר הערבי הושה וכן במקאם המוקדש לנבי הושאן.
בעבר תוכננה במקום הקמת יישוב בשם "חרוב הגליל", יוזמה שהובילה המועצה האזורית זבולון וזכתה לתמיכת הממשלה.
עם זאת, התוכנית הוסרה מסדר היום, לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, שבראשן התארגנות של תושבים מיישובי האזור, שאליהם חברו הארגונים הירוקים.
בשנת 2020 התגלה במקום פמוט עתיק בן 2,000 שנה.
אוֹרתָצַ'לָה (בגאורגית: ორთაჭალა) הוא רובע עתיק בטביליסי העתיקה ליד קרצניסי שבשיא פריחתו היה מלא בגנים הידועים כגני אותרצ'לה.
כיום שכונה עירונית לכל דבר בטביליסי העתיקה המאוכלסת ברובה בארמנים.
שמו של המקום ניתן לו על ידי העות'מאנים; השם מהווה צירוף של המלה הטורקית "אוֹרתַה" (אמצע) והמלה הגאורגית "צַ'לַה" (חורשה).
הרובע נקרא כך בגלל מיקומו על אי שהיה בעבר בנהר הקורה ובגלל צמחייתו.
מאוחר יותר נבנה גשר אראגווינצֵוו (арагвинцев) על המקום בו ניצב האי והשכונה התרחבה בשני צידי הגשר.
האי עצמו התכסה במים עקב עליית מפלס פני הנהר.
מהמאה ה-10 ועד למאה ה-13 היה הרובע מאוכלס בבעלי מלאכה.
לאחר הפלישה המונגולית לגאורגיה, נטשו התושבים את הרובע, והמקום התמלא בגנים שיש הטוענים כי ניטעו על ידי תושבי העיר.
גני אורתצ'לה היו גני בילוי ושעשועים פתוחים לציבור, ששפעו מסעדות בעלי שמות ציוריים כמו "אל דורדו", "פנטזיה" ו"ג'נטלמן".
הגנים נחשבו כמקום פנאי הטוב ביותר בטביליסי והוא כלל גם כנסיות, בית כנסת, וסממנים של תרבויות שונות ומגוונות.
במאה ה-19 התמלא בסוחרי קינטו.
שרידי הגנים נותרו עד היום.
במקום זה בילה גדול ציירי גאורגיה, ניקו פירוסמני, הרבה מזמנו, כשהוא מקשיב לשירי הקברט של אהובתו מרגריטה.
ציוריו פיארו את המסבאות והפונדקים של הרובע ומאוחר יותר של כל העיר.
דרה גולדשטיין (1999), המשתה הגאורגי: התרבות מלאת החיים והאוכל הטעים של הרפובליקה של גאורגיה, עמ' 17, ,
אוֹש (צרפתית: Auch, גסקונית: Aush) היא עיירה בדרום-מערב צרפת, המשמשת בירת מחוז ז'ר שבחבל אוקסיטניה.
תחת השלטון העתיק היא הייתה חלק מנסיכות גסקוניה, והיא נחשבת כבירתה ההיסטורית.
העיר נחצית על ידי הנהר ז'ר, שהוא יובל של הגארון.
הז'ר מחלק את אוש לעיר עילית ועיר תחתית, כשהחלק העילי, שבגדה השמאלית, הוא עיר ימי ביניימית שנבנתה על גבעה ובה מצויים רוב המונומנטים העתיקים, בעוד שהחלק שמעבר לנהר בנוי על מישור.
בתי העיר העילית מחוברים לגדת הנהר באמצעות סמטאות ורחובות-מדרגות צרים.
הגבעה הסלעית לגדת הז'ר יוּשבה על ידי אנשים עוד בתקופה שקדמה לכיבוש גאליה בידי הלגיונות הרומיים באמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
אורתופטיסט הוא מומחה לבדיקת תנועות העיניים, כושר המיקוד ופזילה.
האורתופטיסט מאבחן את הפזילה ויכול להציע טיפול שאיננו טיפול ניתוחי כמו טיפול בפריזמות, משקפיים וכדומה.
כמו כן יכול האורתופטיסט להציע תרגילי עיניים לחיזוק יכולת המיקוד.
תחום אחר בו יכול האורתופטיסט לסייע הוא טיפול בעין עצלה.
האורתופטיסט עובד בשיתוף פעולה עם רופא העיניים.
בישראל קיים בית ספר לאורתופטיקה במסגרת בית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב.
האורתופטיקה היא תחום רפואי מוכר על ידי משרד הבריאות ועבודתו של האורתופטיסט מותנית בקבלת רישיון ממשרד הבריאות.
יו"ר איגוד האורתופטיסטים בישראל הוא גיא ברנט-יצחקי.
אושאן (Groupe Auchan SA) היא רשת מרכולים בינלאומית שבסיסה בצרפת.
החברה הוקמה על ידי ז'ראר מוייה (Gérard Mulliez) בשנת 1961 בעיר רובה (Roubaix) שבצפון-מזרח צרפת וכיום היא אחת ממשווקות המזון הגדולות בעולם, המעסיקה כ-269,000 עובדים בכ-12 מדינות.
מייסד החברה, ז'ראר מוייה, פתח את הסניף הראשון בשנת 1961, בתוך מבנה תעשייתי מוסב שהיה שייך ל-Phildar, חברת טקסטיל בבעלות אביו.
אושאן היא חברה בבעלות פרטית, כאשר רוב מניותיה מוחזקות על ידי ז'ראר ומשפחתו.
מוייה ניהל את החברה עד לשנת 2006.
בשנת 1981 החברה פתחה סניף ראשון בספרד, תחת השם "Alcampo".
בנוסף לצרפת, מפעילה הרשת סניפים במדינות ספרד, פולין, רוסיה, פורטוגל, טייוואן, הונגריה, אוקראינה, רומניה, הרפובליקה העממית של סין, לוקסמבורג, איחוד האמירויות הערביות וטג'יקיסטן.
אושאצ'י (בבלארוסית: Ушачы; בפולנית: Uszacz) היא עיירה במחוז ויטבסק שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
אושאצ'י נזכרת לראשונה במאה ה-16, עת השתייכה לדוכסות הגדולה של ליטא.
מהמאה ה-17 פעלו ביישוב כנסייה ומנזר, והתקיימו בו ירידים עתיים.
בשנת 1758 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
עם חלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1812 נערכו בסביבתה קרבות במהלך מלחמת רוסיה-צרפת.
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-1,100 יהודים, כ-70% מתושביה.
בתקופה הסובייטית פעלה בעיירה מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו בעיירה כ-500 יהודים, והגיעו אליה פליטים יהודים משטחי פולין הכבושה.
ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו להתעלל ביהודיה, ולהטיל עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב.
כמו כן, נלקחו יהודי העיירה לביצוע עבודות כפייה.
באוקטובר 1941 רוכזו כ-460 היהודים בעיירה בגטו מוקף גדר תיל, שמוקם במספר מבנים הרוסים, ואשר נשמר בידי המשטרה הבלארוסית.
מספר מתושבי הגטו נספו כתוצאה מרעב ומקור.
בד בבד, מונה עזריאל נמצוב כ"זקן היהודים" בעיירה.
בחורף 1942-1941 נרצחו כל יהודי הגטו בסמוך לעיירה.
לאחר האקציה הועברו לגטו אושאצ'י בין 150 ל-200 יהודים מהעיירה קובליצ'י.
אלו ניסו להימלט מהגטו, אך נתפסו ברובם, ונרצחו במקום.
אורתופטיקה הוא מקצוע פארא-רפואי העוסק באבחון וטיפול לא-ניתוחי בפזילה, אמבליופיה (עין עצלה), והפרעות תנועתיות בעין.
המילה אורתופטיקה היא הלחם בסיסים של שתי מילים ביוונית: orthos - "ישר", optikos - "המתייחס לראיה", משמע ראייה ישרה.
אורופטיסטים עוסקים בבעיות בהשתברות אור (refraction) ושליטה ובקרה על שרירי העין.
יש מדינות בהן אורתופטיסטים מוכשרים לעקוב אחר מספר מחלות עיניים, כגון גלאוקומה, קטרקט ורטינופתיה סוכרתית.
בישראל יושב ראש איגוד האורטופטיסטים הוא גיא ברנט-יצחקי.
לתחום האורתופטיקה יש היסטוריה ארוכה בתמיכה אופתלמולוגית (בתמיכה בטיפולי עיניים).
אורתופט צרפתי בשם לואי אמיל ג'וואל (Louis Emile Javal), החל להשתמש בתרגילי תנועות בעיניים לטיפול בפזילה ותיאר את נוהל האורתופטיקה בכתביו בסוף המאה ה-19. מרי מדוקס (Mary Maddox), חלוצת מקצוע האורתופטיקה, הייתה האופטומטריסטית הראשונה שתועדה.
היא הוכשרה על ידי אביה, ארנסט מדוקס (Ernest E.
Maddox), בעקבות צורך בכוח אדם מטפל נוסף שנבע מריבוי המטופלים והזמן הרב הדרוש כדי לבדוק ולטפל בחולים.
ד"ר ארנסט מדוקס היה אופטלמולוג (רופא עיניים), וגם הממציא של מכשירים שונים המשמשים לחקירת הראייה הבינוקולרית של בני האדם (ראייה דו עינית, בשתי עיניים).
מארי מדוקס התחילה לעבוד וליישם את הידע שלה באורתופטיקה בלונדון, אנגליה, בתחילת שנת 1920 ופתחה לראשונה מרפאה משלה בבית החולים "Royal Westminster" בשנת 1928. בית החולים האוסטרלי הראשון עם מרפאת אורתופטיקה הוקמה בבית החולים "אלפרד" במלבורן ב-1931.
אנשים העוסקים באורתופטיקה בעיקר מעורבים באבחון והתנהלות עם מטופלים בעלי בעיות בראייה בינוקולרית, המתקשרים לאמביפוליה, איזון השריר האקסטאוקולרי באמצעות תנועות עיניים, ראייה שבורה, תנועות ורגניות של העין, חוסר התאמה (חוסר התאמה יחסי חיובי וחוסר התאמה יחסי שלילי).
האורתופטיסטים עובדים בשיתוף פעולה הדוק עם רופאי עיניים כדי להבטיח כי עבור חולים עם הפרעות שריר עין מוצע מגוון רחב של אפשרויות טיפול.
על פי איגוד האורתופטיסטים הבינלאומי, בפועל טיפול אורתופטי מקצועי כרוך בפעולות הבאות:
אבחון תנועתיות בעין וניהולה תוך שיתוף פעולה.
הערכה ושיקום של הפרעות נוירולוגיות.
הערכה והתנהלות עם ראייה ירודה.
הערכת גלאוקומה וניהול גלאוקומה יציבה.
רטינוסקופ והחזר-אור, כמו שימוש בפורופטר להערכת שגיאות בשבירת קרן אור בראייה.
רישום של רשימת המתנה במרפאות עיניים ילדים למניעת המתנה ועיכוב במרפאה.
סיוע במרפאות רב תחומיות לבדיקות ראייה אצל ילדים (באורתופטיקה/באופטומטריה).
ארגון ותעדוף של רשימת הממתינים לניתוחי פזילה על פי קריטריונים מוסכמים.
ניתן ללמוד אורתופטיקה כתוכנית לתואר ראשון ואף כהרחבה לתואר שני במדינות רבות, גם כן קיימת האפשרות לתארים מתקדמים בתוכניות של דוקטורנטים מקצועיים או דוקטורנטים התארים אחרים (PhD).
כיום, קיימות כ-17 תוכניות לימודים המוצעות ברחבי העולם.
על אף שתוכניות הלימוד האורתופטיקה נבדלות במקצת זו מזו במקומות השונים, כל תלמידי התחום לומדים להעריך, לאבחן ולדעת להתנהל עם הפרעות עיניות.
תוכניות לימוד אורתופטיקה מוצעות באוניברסיטת הטכנולוגיה בסידני (the University of Technology Sydney) ובאוניברסיטת לה-טרוב (LaTrobe University) שבמלבורן.
סטודנטים יכולים לבחור בין אם מסלול לימודי האורתופטיקה יכלל במסגרת לימודית דו-חוגית שנמשכת 4 שנים או לעשות תואר באורתופטיקה בלבד שנמשך שנתיים בלבד.
בוגרי שני המסלולים יכולים להיות במידה שווה חלק מדירקטוריון האורתופיסטים האוסטרלים.
תוכנית של תואר ראשון שאורך 3 שנים מוצעת באוניברסיטת שפילד (the University of Sheffield) וגם באוניברסיטת ליברפול (the University of Liverpool), קיימת גם אופציה של תואר בן 4 שנים באוניברסיטת גלאסגואו קלדוניה.
סיום בהצלחה של התואר יאפשר לבוגרים להצטרף למשרד הבריאות האנגלי (HCPC).
באוניברסיטת שפילד (the University of Sheffield) קיים מסלול של תואר שני בראייה ופזילה תוך למידה מרחוק.
בבית הספר לרפואה ולבריאות הציבור שבאוניברסיטת וויסקונסין (The University of Wisconsin School of Medicine and Public Health), קיימת תוכנית בת 24 חודשים להכשרה לעיסוק באורתופטיקה.
באוניברסיטת תל אביב קיימת תוכנית ללימודי תעודה באורתופטיקה באופן ספציפי, בתנאי עמידה בתנאי הקבלה ההתחלתיים – ממוצע של 75 לפחות בתואר ראשון מתחום המדעים, מעבר ראיון אישי, וניסיון עבודה בתחום הבריאות.
מלבד זאת, תחום האורתופטיקה נלמד באופן נלווה ללימודי תואר ראשון באופטומטריה.
גיא ברנט-יצחקי, יו"ר איגוד האורטופטיסטים בישראל, הוא חבר סגל בית הספר הישראלי לאורתופטיקה של האיגוד הישראלי לרפואת עיניים וההסתדרות הרפואית בישראל.
אורתופיסטים תורמים תרומה משמעותית לתחום המחקרי בנושא בריאות העין ופרסמו כתבים במגוון כתבי-עת ידועים העוסקים באופתלמולוגיה.
בנוסף לכך, רוב העמותות וארגוני האורתופטיסטים מארגנים מדי שנה בשנה כנסים בהם הם מפרסמים כתב עת הכולל התפתחויות והתקדמות המחקר בנושא טיפול ושמירה על בריאות העין, ואחת לארבע שנים מארגן האיחוד הבינלאומי של האורתופיסטים כנס של אנשי המקצוע מכל העולם.
כמו כן, ניתן למצוא באתר האינטרנט של האיחוד הבינלאומי של האורתופיסטים (.International Orthoptic Association website) מגוון מאמרים וכתבים הנוגעים לנושא.
האוניברסיטה של ליברפול מציעה גם אמצעי חיפוש למגוון כתבי עת בנושא אורתופטיקה הכוללים מידע עוד משנת 1940 ואף פרטים לגבי פגישות רלוונטיות לתחום.
אושוויץ, הנאצים והפתרון הסופי (באנגלית 'Auschwitz: The Nazis and 'The Final Solution) היא סדרת טלוויזיה תיעודית של רשת BBC המתארת את ההיסטוריה של מחנה ההשמדה אושוויץ, התפתחותו ואופי המבצעים שהתרחשו בו.
התחלות מפתיעות - הפרק מתאר את התפתחותו של מחנה ההשמדה אושוויץ.
את תחילתו כמחנה לאסירים פוליטיים פולנים, עד התרחבותו לשבויי מלחמה סובייטים.
בפרק מתואר את הניגוד שבו היה חי מפקד המחנה רודולף הס, מחד היה אחראי למותם של אלפים בשיטות מוות שונות ומצד שני חי חיי משפחתה בבית פרטי על יד המחנה כשרק קיר מפריד בין רצח עם לחיי משפחה שמחים.
בפרק מתואר את התכנון האדריכלי של המחנה, ואת התפתחותה של שיטת ההשמדה בתאי גזים ששימשה תחילה לרציחתם של נכים.
מפעלי המוות - בפרק מתואר את גירוש יהודי פריז ב-1942. לאחר שהצרפתים חתמו הסכם עם הגרמנים שהם יסגירו לידי הנאצים רק יהודים זרים השוהים בצרפת, לאחר ההסגרה הורה אדולף אייכמן הופרדו הלדים מהוריהם בצרפת, והועברו למחנה הריכוז דראנסי.
חופש ונקמה בפרק מתואר את שחרורם של אסירי המחנות, את משפטם של הנאצים ששירתו באושוויץ את אוזלת היד של המדינות להביא למשפט את הפושעים כך שרק אחוזים בודדים מהפושעים נשפטו ונענשו.
בנוסף, הפרק מתעד יהודים שנקמו בנאצים לבדם והרגו נאצים ללא משפט.
בגאומטריה, אוֹרְתָנְט או היפר-אוקטנט (Hyperoctant) הוא הכללה של הרביע (ב-2 ממדים) ושל האוקטנט (ב-3 ממדים) עבור מרחב אוקלידי n-ממדי.
אורתנט במרחב n-ממדי הוא החיתוך של n חצאי מרחבים אורתוגונליים זה לזה.
מכיוון שכל חצי מרחב מחלק את המרחב לשניים, ומדובר בחיתוך של n חצאי מרחבים, יוצא שקיימים בסך הכל אורתנטים שונים.
דרך אחרת להגדיר אורתנט: אורתנט הוא תת-קבוצה של Rn המוגדר על ידי הגבלת כל אחד מהצירים הקרטזיים להיות או אי-שלילי או אי-חיובי.
כלומר, האורתנט מוגדר להיות קבוצת כל הווקטורים:
מכיוון שיש n משתני εi, וכל אחד מהם יכול לקבל אחד מ-2 ערכים אפשריים (1+ או 1-), יוצא שקיימים אורתנטים שונים.
בממדים נמוכים, יש לאורתנט שמות ספציפיים לכל ממד:
במרחב חד-ממדי, אורתנט נקרא גם "קרן" (Ray)
במרחב דו-ממדי, אורתנט נקרא גם "רביע" (Quadrant)
במרחב תלת-ממדי, אורתנט נקרא גם "אוקטנט" (Octant)
אורתוקראס (שם מדעי: Orthoceras; מילולית: "קרן ישרה") הוא סוג של רכיכה נכחדת שחיה בתקופת האורדוביק.
רכיכה זו הייתה שייכת לקבוצת הנאוטילוסאים, בה הנאוטילוסיים המודרניים.
הוא תואר ב-1789 בידי החוקר ז'אן גיום ברוגייר.
מאובני הרכיכה נמצאו בשוודיה והמדינות הבלטיות והוא חי לחופי הימים שלהם.
בעבר סברו שהייתה לו תפוצה כלל-עולמית, אך חלה טעות בזיהויו עם רכיכות אחרות כמו Michelinoceras ו-Baculites שדמו לו במבנה הקונכייה.
רק המאובנים שלצד שוודיה ואולי גם ברוסיה, אוקראינה, ליטא, אסטוניה ובלארוס שייכות לסוג.
רכיכה זו הגיע לאורך 15-100 ס"מ והייתה בעלת קונכייה ישרה בעלת מבנה חרוטי שמבפנים הייתה מלאת חללים מלאי גז, איתם היא נעה.
היו לה איברים רכים שנרקבו והזכירו תמנון מודרני כמו זרועות ארוכות ועיניים גדולות.
היצור היה צייד של רכיכות אחרות אותם תפס בזרועותיו.
אורתקנתוס (שם מדעי: Orthacanthus) הוא סוג של כריש נכחד שחי בין הקרבון הפנסילבני לפרם שבעידן הפלאוזואיקון.
מאובניו נמצאו ברחבי אירופה ואמריקה הצפונית וקיבלו שם בידי החוקר השווייצרי-אמריקאי לואי אגאסי ב-1840.
דג זה היה בעל קרניים מעל ראשו והיה בעל סנפיר גבי גדול ורחב כמו של צלופח.
ככל הנראה הוא חי במים מתוקים בביצות ונהרות רדודים לאורך אירופה ואמריקה הצפונית.
מבנה שיניו דמויי-הניבים מרמז שהיה טורף והוא הגיע לאורך 3 מטרים.
הדג היה אולי טורף-על בסוף הקרבון והפרם, אז טרף דגים אחרים ודו-חיים בביצות והנהרות.
הוא נכחד בהכחדת הפרם שהובילה לתחילת עידן המזוזואיקון.
דג זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
מחוז משנה אושאצ'י (בבלארוסית: Ушацкі раён; ברוסית: Ушачский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר אושאצ'י.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אושאצ'י 15,970 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה וב-2016 נמנו במחוז המשנה 13,805 בני אדם.
אושדבנק (באוקראינית: Ощадбанк) הוא הבנק השני בגודלו באוקראינה ובעל מספר הסניפים הגדול ביותר מבין כל הבנקים במדינה.
החל מ-1 בינואר 2018, נכסי הבנק נטו הסתכמו ב-234 מיליארד הריבניה.
נכון לשנת 2019, רשת הבנקאות הלאומית של אושדבנק כוללת כ-2,640 סניפים, כמעט 3,150 כספומטים ו-3,200 מסופי תשלום.
יותר מ-45,000 מסופי קופה מסחריים קשורים לעיבוד הבנק.
אושדבנק הנפיק יותר מ-11.5 מיליון כרטיסים (מתוכם למעלה מ-6 מיליון פעילים), כולל מערכת התשלומים האוקראינית SPACE.
בבעלות הבנק בנקאות באינטרנט ומערכת התשלומים Oschad 24/7.
ועל פי המגזין הבריטי The Banker, בשנת 2014 אושדבנק דורג במקום העשירי בדירוג הבנקים הגדולים ביותר במרכז ומזרח אירופה, ו-367 בדירוג של 1000 הבנקים העולמיים המובילים.
המשרד הראשי של אושדבנק ממוקם בקייב.
בשנת 2017 הבנק קיבל רווח נקי של 558 מיליון הריבניה, בשנת 2016 הקודמת הרווח היה 468 מיליון הריבניה.
אורתורקסיה נרבוזה נבדלת מאנורקסיה נרבוזה גם בכך שהיא אינה משפיעה באופן לא פרופורציונלי על מין אחד.
מחקרים מצביעים על כך שאורתורקסיה נרבוזה מופיעה בשכיחות זהה בגברים ובנשים ללא כל העדפה מובהקת על רקע הבדל מגדרי.
יתר על כן, במחקר נמצא מתאם חיובי מובהק בין אורתורקסיה נרבוזה לבין נרקיסיזם ופרפקציוניזם, אך לא נמצא מתאם מובהק בין אורתורקסיה נרבוזה והערכה עצמית.
ממצאים אלו מדגישים כי המתמודדים עם אורתורקסיה נרבוזה לרוב גאים בהרגלי האכילה שלהם מתוך אמונתם שהרגלים אלו בריאים יותר משל אחרים, אמונה זו היא הכוח המניע מאחורי האורתורקסיה שלהם, בניגוד לעיוות בדימוי הגוף שהוא הכוח המניע באנורקסיה.
האיגוד האמריקאי לפסיכיאטריה אינו מכיר באורתורקסיה נרבוזה כהפרעת אכילה, ומכאן, היא אינה מצוינת כאבחנה רשמית ב-DSM, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, שנמצא בשימוש נרחב.
טרם נבחן קיומו של גורם ביולוגי ספציפי המוביל להתפתחותה של אורתורקסיה נרבוזה.
ניתן לראות בהפרעה זו מופע ממוקד במזון של הפרעה טורדנית-כפייתית, שנמצאת בקשר עם הצורך בשליטה.
בשנת 2016, פרסמו תום דון וסטיבן ברטמן שני קריטריונים רשמיים לאבחון אורתורקסיה, בכתב העת Eating Behaviors:
הקריטריון הראשון: עיסוק אובססיבי באכילה "בריאה", על בסיס תיאוריה תזונתית או מערכת אמונות שעקרונותיה עשויים להשתנות; העיסוק מתבטא במצוקה נפשית מוגזמת הקשורה לאכילת מזון שנתפס כלא-בריא; עלולה להתרחש ירידה במשקל, אך ירידת המשקל מומשגת כתוצר לוואי של השאיפה לבריאות אידיאלית ולא כמטרה ראשונית.
התנהגות קומפולסיבית או עיסוק-יתר בהגבלות תזונתיות שהאדם מאמין שמקדמות אותו לבריאות אופטימלית.
(הערות לקריטריון זה, יש להוסיף: העיסוק התזונתי עשוי לכלול צריכת "תוספי מזון" מרוכזים.
ביצוע אימון גופני או מבנה גוף חטוב שעשוי להיתפס כאספקט או אינדיקטור של בריאות.)
הפרת החוקים התזונתיים שהאדם כפה על עצמו מעוררת פחד מוגזם מפני תחלואה, תחושה של טומאה או תחושות גופניות שליליות, המלוות בחרדה ובבושה.
המגבלות התזונתיות מחריפות עם הזמן, עד כדי הימנעות מקבוצות מזון שלמות וכוללות בהדרגה "ניקויים" (צומות חלקיים) בשכיחות או בדרגת חומרה עולה.
"ניקויים" אלו נתפסים כמטהרים או כמנקים מרעלים.
החרפה זו מובילה בדרך כלל לירידה במשקל, אך הרצון לרדת במשקל אינו קיים, סמוי או משני לחשיבה על מזון בריא.
הקריטריון השני: ההתנהגות הקומפולסיבית ועיסוק-היתר המחשבתי מובילים לפגיעה קלינית כתוצאה מכל אחד מהבאים:
תת-תזונה, איבוד משקל חמור או סיבוכים רפואיים אחרים הנובעים מההגבלות התזונתיות.
מצוקה נפשית או ליקוי בתפקוד החברתי, האקדמי או המקצועי, משניים לאמונות או התנהגויות הקשורות לתזונה בריאה.
דימוי גוף חיובי, תחושת ערך עצמי, זהות חיובית או תחושת שביעות רצון תלויים באופן מוגזם בעמידה בכללים של אכילה "בריאה", כפי שהגדיר האדם.
לצורך אבחון המתמודדים עם אורתורקסיה, פותח שאלון שמכונה 15-ORTO, בדומה לשאלונים אבחוניים המיועדים להפרעות אכילה אחרות.
דון וברטמן מתחו ביקורת על שימוש בשאלון זה ככלי סקר, מאחר שלדעתם הוא חסר תוקף פנימי וחיצוני מתאים.
אורתורקסיה נבדלת מאנורקסיה ומבולימיה ביחסה למזון.
במקום להתמקד בכמות המזון הנצרך, מתוך ניסיון לצמצם באכילה ולרדת במשקל, אורתורקסיה היא "אובססיה ביחס לאיכות המזון הנצרך" והיא מונעת מתוך תחושות של שלמות וטהרה המושגות כאשר צורכים רק מזונות "בריאים".
התנהגויות אורתורקסיות עלולות להוביל לעיתים קרובות לתת-תזונה ולאיבוד משקל, והן מקושרות לרוב עם אנורקסיה נרבוזה.
עוד הראו מחקרים, כי נטיות אובססיביות-קומפולסיביות קשורות להתפתחות של אורתורקסיה, ומספר חוקרים הציעו כי יש לאבחן אורתורקסיה כהפרעה טורדנית-כפייתית, מאחר שהיא מונעת מאובססיה להשגת תזונה מושלמת.
אושבתי הם פסלונים קטנים, בגודל של בין 10–50 ס"מ, שנמצאו בקברים שונים במצרים העתיקה.
בתקופות שונות הפסלונים כונו גם שאבתי או שאוואבתי (לפי שיטות איות שונות), על פי המאפיינים שלהם.
בתחילה, הנוהג היה לקבור יחד עם הנפטר פסלונים המיצגים את בני משפחתו ובעלי תפקידים בביתו כדי שבחיים שלאחר המוות הוא ימצא בסביבה המוכרת לו.
בהמשך, חלה התפתחות במשמעות המנהג, והאושבתים שהונחו בין חפצי הקבר נועדו לשרת את הנפטר לשם ביצוע מטלותיו, אם יידרש על ידי האלים לעבוד עבודת כפיים בחיים שלאחר המוות.הפסלונים נשאו לעיתים קרובות מעדר על כתפם וסלסלה על גבם, רמז לכך שהם נועדו לעבוד בחקלאות.
הם סומנו בדרך כלל על ידי הירוגליפים על רגליהם.
כמו כן, הם נשאו כתובות המעידות על נכונותם להיענות לזימון האלים לעבודה.
גודלם של רוב האושבתי היה קטן, ורובם יוצרו בכפולות.
לפעמים הם כיסו את הרצפה סביב הסרקופג, ולפעמים אוחסנו בתיבות מיוחדות.
אושבתים בגודל גדול יותר, או המיוצרים כיצירת אמן יחידה במינה, הם יוצאי דופן.
שכיחות השימוש באושבתים בכל התקופות המצריות ורצונם של המוזיאונים העולמיים לייצג חפצי אמנות מצריים עתיקים, גרמו לכך שאושבתים וחרפושיות הם בין החפצים המיוצגים ביותר בתצוגות האגיפטולוגיה בעולם.
באופן כללי ניתן להתייחס לפסלונים שנמצאו בקברים במצרים העתיקה כ"פסלוני קבורה", אולם כינויים משתנה לפי תקופות השימוש בהם, לפי מאפייניהם או לפי מקום הימצאם.
המונח "שאבתי", (בכתב חרטומים: 𓆷𓍯𓃀𓏏𓏭𓀾) – חוקרים סבורים שהשם נובע מהמילה המצרית Swb שפרושה מקל, או Shab, המצביע על עץ האבוקדו ממנו ייצרו את הפסלונים הראשונים.
יש גם סברה שהוא נובע מהפועל Sha, לצוות, או מהפועל, Shadj, לחפור.
המונח מתייחס לצלמיות מוקדמות של נותני שירותים שנוצרו החל מסוף תקופת הביניים הראשונה, דרך הממלכה התיכונה והממלכה החדשה לפני שלטון השושלת ה-21 (2181-1055 לפנה"ס).
על הצלמים היו רשומים שמות הבעלים יחד עם ביטוי ששולח אותם לפעולה, כתוב בכתב ההיראטי.
הם היו בשימוש מחוץ לתבאי ובגדה המערבית של הנילוס.
ה"שוואבתי", (בכתב חרטומים: 𓈙𓍯𓃀𓆭) – קבוצה נפרדת של פסלוני קבורה שנמצאו באזור דיר אל-מדינה מתקופת השושלות ה-17 וה-18.
לגבי הכינוי "אושבתי", (בכתב חרטומים: 𓅱𓈙𓃀𓏏𓏭𓀾) – ישנה סברה שהשם נובע מהמילה wSb, שפירושה להיענות במובן של לרצות משום שהצלמית "מרצה" את האלים במקום הנפטר ומבצעת את כל המטלות השגרתיות של חיי היומיום שהטילו האלים על אדונו, בחיים שלאחר המוות.
על רגליו היו כתובים פסוקים מפרק 6 מספר המתים.
היה עליו לבצע את המשימות הנדרשות מהנפטר בעולם התחתון.
המונח נכנס לשימוש בתקופת הממלכה התיכונה ולאחר השושלת ה-21 נשאר בשימוש באופן בלעדי עד לממלכת תלמי.
קיימות עדויות על הקרבת משרתים ובני בית שנקברו יחד עם בעליהם בתקופה הקדם שושלתית ובתקופת השושלת הראשונה (בערך עד 2686 לפנה"ס) במצרים העתיקה.
בשלב הבא הסתפקו בציור המשרתים על דפנות הקבר.
יש חוקרים הסבורים שבמקור האושבתים החליפו באופן סמלי את קבורת הקורבנות האנושית.
בתקופת הממלכה הקדומה, הרבה לפני הופעת השאבתים, נקברו יחד עם המומיה ראשים בגודל טבעי העשויים מאבן גיר.
החל מהשושלת הרביעית, בשנים 2613–2494 לפנה"ס, הופקדו בקברים צלמיות אדם קטנות, בדמות משרתים, אופים וקצבים שהיו אמורים לדאוג למחסורם של הבעלים בחיים הנצחיים בעולם הבא.
בתקופת הביניים הראשונה (2160–2055 לפנה"ס), מאז שלטונו של מנתוחותפ השני מהשושלת ה-11 (סוף תקופת הביניים הראשונה), היו בשימוש צלמיות ערומות של הנקבר ושל צוות עובדים, עשויות משעווה ודבק ועטופות בבד.
הם סימלו את הנפטר ובצעו מטלות בשמו אולם ללא כיתוב מתאים.
התפקיד המדויק שלהם לא פוענח כי הם היו נטולי רישום.
לכן לא מכנים אותם שאבתי.
בתחילת הממלכה התיכונה, (2000–1750 לפנה"ס), פסלונים קטנים של הנפטר עשויים מעץ, אבן שעווה או חמר נעטפו בבד והושמו בארונות קטנים בתוך הקבר.
הם נכללו בתכולת הקברים והם היו בשימוש עד סוף הממלכה החדשה.
בתקופת אמצע השושלת השתים עשרה (בערך 1850 לפני הספירה) נכתב עליהם הלחש 472 של כתבי הסרקופגים ובו הוזכרו לראשונה צלמיות השאבתי, הלחש נכתב גם על ארונות הקבורה כפי שנמצא בדיר אל-ברשה.
התחילו להופיע כלי עבודה נישאים בידי שאבתים עם ידיים מעל צורת המומיה שלהם.
מספר הפריטים בקברים היה קטן, לא יותר מחמישה, להוציא את קברי המלכים בהם היו יותר פריטים.
רק לקראת סוף הממלכה התיכונה הופיעו אושבתים הנושאים לחש, "נאום הדמות האושבתית" מתוך פרק 6 של ספר המתים המתורגם כ:
לחש זה היה אמור להחיות את האושבתי ולגרום להם להתחיל לשרת את אדונם כאשר הוא מסיים את מסעו ומגיע לעולם המתים.
האמונה הייתה שהאושבתים מונפשים באופן קסום לאחר שהמתים נשפטו, ועובדים במקום המת כפועלים בשדות אוסיריס.
בקברים מתקופה זו וגם מעט מתקופות קדומות יותר, נמצאו דגמים מעץ המדמים תרחישים מחיי היומיום.
ניתן לחלק את הדגמים לסירות, ייצור ועיבוד מזון, בצוע אמנויות וסדנאות.
דגמים אלו מתארים בתלת מימד את מה שצויר על הקירות של מקדשי המוות וחדרי הקבורה ().
מפורסמים ביותר הם הדגמים שנמצאו בקברו של (Meketre-TT280), המוצגים כיום במוזיאון המצרי בקהיר ובמוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
בתקופת הביניים השנייה, נמצאו שאבתים "בעלי מום", נחש ללא ראש, צפור נטולת רגליים ועוד.
הסברה היא שהמומים הללו נוצרו על כדי להגן על הנפטר מפני צלמיות השאבתי.
מהשושלת ה-17 (בערך 1550 לפנה"ס) ישנה ירידה נכרת באיכות העבודה בייצור השאבתים.
רוב הצלמיות מתקופה זו הן "צלמיות מקל".
הכינוי "צלמיות מקל" ניתן להן מכיוון שהן עוצבו בגסות מעץ ודמו למקלות.
לעיתים היו רשומות עליהן כתובות בכתב ההיראטי ולא בהירוגליפים.
הכיתוב היה בצורה של שורה אחת מלפנים.
נראה שצלמיות המקל הללו ייצגו בני משפחה וחברים של הנפטר, על מנת להיות קרובים ליקירם.
בתקופת הממלכה החדשה כתוצאה מגירוש החיקסוס ומהחזרת הבירה של הממלכה לתבאי הושג שיפור בכלכלה וביציבות המדינית.
בעקבות כך גם השאבתי של הממלכה החדשה היו באיכות טובה יותר באופן משמעותי.
חלק מהשאבתים היו מקושטים מאוד בצורה ובצבע ועשויים מפיאנס מצרי.
מספר הצלמיות שנכללו בקברים היה הרבה יותר גדול.
בקברי האצילים מצאו גם 40 שאבתים ובקברי המלכים הרבה יותר.
לעיתים קרובות הדמויות היו ארוזות בקופסאות מיוחדות ומקושטות גם כן.
השאבתי המלכותי הראשון היה של פרעה יעחמס הראשון (1580–1546 לפנה"ס), מייסד השושלת ה-18.
השאבתים יותר לא ייצגו רק את הנפטר, כי אם גם משרתים ועובדים שזכו בחיי אלמוות של עבודה נצחית, על ידי הכללתם בקבר של אדונם.
בתקופה זו הצלמיות נבנו ממבחר גדול של חומרים: חימר, עץ, אבן, טרקוטה, מתכת, זכוכית, בהט, וכלי חרס מזוגגים (פיאנס מצרי).
שאבתים מהשושלת ה-18 הופיעו בצורת מומיה עם ידיים משולבות עם פאות ונשאו כלים חקלאיים או סמלי קבורה לפעמים הופיעו עם ארונות קבורה בדומה לנקבר.
בזמן מלכותו של תחותמס הרביעי, חל שינוי בעיצוב הצלמיות והן יוצרו כמשרתים עם סלים, שקים וכלים חקלאיים אחרים המבצעים משימות שונות.
הם לבשו בגדי יומיום ונשאו כלים הנחוצים לעבודתם.
ההבחנה בין הפסלונים של קברים שונים, הייתה לפי שם הנפטר ותאריו שנרשמו עליהם.
כמו כן נהגו לעיתים קרובות לרשום גם את לחש 472 של כתבי הסרקופגים או את נאומה של דמות האושבתי הכלול בפרק השישי של ספר המתים.
בזמן השושלת ה-18, בתקופת שלטונו של אחנתון, הכתובות על הפסלונים כללו את שם הנפטר ותפילה המופנית לאל קרני השמש אתון.
בתקופה זו החלו לעצב עבור הצלמיות גם פאות נשיות וקישוטי אוזניים.
במקום כלי עבודה בשדה, הם נשאו מקל רועים או מורג.
בקברו של תות ענח' אמון היה מספר רב של אושבתים בגדלים שונים, ורובם היו מקושטים, עם כתוביות בכתב חרטומים.
בסך הכול היו בקבר 413 אושבתים בקופסאות שחורות, בחדרים השונים.
ניתוח של אושבתים אלו מעלה ש-365 מהם היו בעלי תפקידים חד יומיים, 36 בעלי תפקידים בקבוצות של 10 ימים, והיתר בעלי תפקידים שנתיים.
החומרים והלבוש של השאבתים היו מגוונים, החל מעץ פשוט, עץ מצופה עלי זהב וכלה בחרס עדין.
כמו כן היו שם פסלוני שאבתי של שר הצבא ושל שר האוצר מאיה, כסימן לנאמנות שאחרי המוות.
נמצאו גם סלים וכלי אצירה לשימוש השאבתי.
במקרים נדירים נכתבו על השאבתי פרקים אחרים מספר המתים.
בתקופת השושלת ה-19 יצרו גם דמויות של משגיחים הנושאים שוט שידיהם פשוטות מלפנים על החצאיות שלהם או שלובות מלפנים, ושאבתים בעלי צורת אוסיריס.
לקראת סוף הממלכה החדשה, איכות העבודה שוב הייתה בירידה, שכן התחיל ייצור המוני באצוות כי יותר מצרים רצו לקחת משרתים לעולם הבא.
שאבתים שיוצרו עבור העשירים היו בדרך כלל יצירות אמנות מיניאטוריות, אבל המסה הגדולה של שאבתים שיוצרו בזול מתבניות בודדות עם מעט פרטים, הפכה לסטנדרטית.
מחקר קומפוזיציוני ומורפולוגי של שאבתים העשויים פיאנס מצרי סבר שתיאור הייצור כהמוני הוא פישוט יתר של התהליך.
על פי מחקר זה, ניתן לתאר באופן מדויק יותר את התהליך כעיבוד אצוות.
בתקופת הביניים השלישית, החל מהשושלת ה-21 ואילך התבסס המונח "אושבתי" והשימוש בפרק 6 של ספר המתים הפך לסטנדרטי.
השימוש באושבתים הפך לנפוץ ומספרם בקבר עלה.
הייצור הפך לייצור המוני, על חשבון העיצוב והאיכות, הצלמיות לא היו מיוצרות יותר מעץ כי אם מחרס ומפיאנס מצרי.
החרסינה המצרית הכחולה עם שיבוץ פריטים שחורים יצרו מראה יפה.
צורת המומיה הייתה שוב אפנתית, להוציא את עיצוב המשגיחים.האושבתים נחלקו לשתי קבוצות, משגיחים ועובדים.
המשגיחים נשאו שוט באופן מובהק.
העובדים היו בצורת מומיה ולבשו סרטי ראש שחורים, לרוב יוצרו עם מינימום פרטים ועם רמזים לכלים שנשאו, מתקופה זו הם נקראו עבדים ולא עובדים.
חלק מהקברים הכילו 36 משגיחים אושבתים האוחזים בשוט, שהיו אחראים לקבוצות של עשרה אושבתים כל אחד (עשרה הם חטיבה מנהלית נפוצה, למשל בצבאות) ו-365 עובדים, אחד עבור כל יום מימות השנה המצרית, ובסך הכל 401 צלמיות.
היה הבדל בין הצלמיות שנוצרו במצרים התיכונה לבין אלו שנוצרו במצרים העילית, בעיקר בצבע.
במהלך התקופה המאוחרת המשגיחים הפכו לנדירים, הצלמיות קטנו והפרטים שלהם טושטשו.
לאחר השושלת ה-21, חלה ירידה באיכות האושבתים אולם בתקופת השושלת העשרים וחמש וה-26 נוצרו שוב פריטים אלגנטיים, בחלקם בצבע שחור ובחלקם בצבע ירוק.
ישנה סברה שהצבע הכחול עבר שינויים כתוצאה מחשיפה לתנאים חיצוניים ולכן ההבדל בצבע.
בחלק מהקברים כוסתה הרצפה במספר גדול של פסלוני אושבתי.
באחרים היו האושבתים ארוזים בקפידה בתיבות אושבתי.
לפעמים, מספרם הגיע לכמה מאות בקבר אחד.
לפרעונים היו הרבה יותר משרתים כאלו מאשר לפשוטי העם, למשל למלך תהרקה היו יותר מאלף אושבתים.
בתקופה המאוחרת האושבתים עוצבו בקפידה והכילו פרטים רבים.
חומר הייצור היה בעיקר חרס עדין כחול וירוק.
בתקופה זו הקבורה הכילה כמויות רבות של אושבתים בייצור המוני.
סבורים שהכתוביות עליהם נוצרו מתבניות יציקה.
תרבויות עתיקות שונות עשו שימוש בצלמיות ובקמעות, חלקם למטרות רוחניות ללווי האנשים בעודם בחיים וחלקם למטרות רוחניות ללווי והגנה של נפטרים בחיים שאחרי המוות.
צלמית היא צלמית חמר בגובה 10–30 ס"מ בדמויות אדם-חיה, מהתקופה הפרהיסטורית ששימשו לגירוש מחלות.
רוב הצלמיות הן דמויות נקביות, יש להם עיניים גדולות מתניים צרים ויריכיים רחבות.
צלמיות ה העשויות מחימר, מתוארכות למאה השלישית עד המאה השישית לספירה ביפן.
הצלמיות הללו יוצרו למטרות טקסיות ונקברו עם המתים כצלמיות קבורה.
נהגו לסדר אותם במעגל בסביבת הקבר.
צורתם הייתה מגוונת: דמויות אנושיות, בעלי חיים ביתיים, כלי עבודה, כלי נשק ומוצרים שונים.
הם היו אמורים להגן על הנפטרים בחיים שלאחר המוות.
צְבָא הַטֶרָקוֹטָה הוא שמם של כ-7000 פסלי חרס שנתגלו בסין.
הפסלים מציגים צבא כולל של יותר מ-7,000 דמויות עשויות מטרקוטה של חיילים בגודל טבעי ערוכים לקרב עם שריוניהם, סוסיהם וכלי נשקם, שנקברו יחד עם הקיסר הראשון בשושלת צ'ין בשנת 210 לפנה"ס.
קבורת הצבא יחד עם המצביא הייתה למעשה הבטחה שהוא יוכל להשתמש בחייליו גם בעולם הבא.
הגובה הממוצע של החיילים הוא 1.80 מטר אך יש גם חיילים המתנשאים לגובה 2.10 מטר.
החיילים מוצגים בתנוחת נכונות לקרב ופונים לכיוון מזרח, אל עבר שש המדינות שהיו האויבות של שושלת צ'ין באותה תקופה.
רבים מהפסלים נשאו כלי נשק אמיתיים ורובם נמשחו בארס רעיל.
צלמית ונוס הוא כינוי קבוצתי למספר חפצים פרהיסטוריים, רובם בצורת פסלון של אישה שמנה או בהריון מתקדם מהתקופה הפלאוליתית העליונה (ברובם מתוארכים לתקופה שלפני 26,000–21,000 שנים) שנמצאו באירופה ובצפון אסיה.
צלמיות אלו נמנות עם החרסים העתיקים ביותר הידועים כיום.
אוּשָׁאס (בסנסקריט: उषस्) היא אלת השחר במיתולוגיה ההינדואית.
נהוג לייחס אותה כבתו של האל דיאוס פיטה וכאחותה של אלת הלילה רטרי.
היא קשורה קשר הדוק לאשווינים, זוג התאומים במיתולוגיה זו.
היא אף מוצגת כאשתו של אל השמש סוריה.
אושאס מופיעה בלמעלה מעשרים מזמורים בריג ודה, קובץ עתיק של מזמורים הינדואיסטיים.
אושה צ'ילוקורי ואנס היא עורכת דין אמריקאית.
רעייתו של סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
ואנס והגברת השנייה של ארצות הברית.
נולדה וגדלה בפרברי סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית, להורים דוברי טלוגו שהיגרו לארצות הברית ממדינת אנדרה פרדש בהודו.
שני הוריה, קריש ולקשמי צ'ילוקורי משמשים כפרופסורים.
חברי ילדותה תיארו אותה כ"מנהיגה" וכ"תולעת ספרים".
היא למדה באוניברסיטת ייל וסיימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת קיימברידג' וקיבלה תואר שני בהיסטוריה מודרנית מוקדמת ב-2010. בשנת 2013 קיבלה תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
בעת לימודיה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל פגשה את בעלה לעתיד, ג'יי.
הם החלו במערכת יחסים בעידוד איימי צ'ואה (המוכרת כמחברת הספר "אמא נמרה"), ששימשה מרצה בקורס שלהם באוניברסיטה.
בשנים 2014–2015 שימשה עוזרת משפטית עבור שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, ברט קוואנו, ובשנים 2017–2018, עבור נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ג'ון רוברטס.
הייתה חברה במועצת המנהלים של ושימשה מזכירת מועצת המנהלים של התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
הגברת השנייה של ארצות הברית
ואנס לסגן הנשיא הנבחר של ארצות הברית.
לפיכך, נבחרה אושה ואנס לתפקיד הגברת השנייה של ארצות הברית המיועדת.
בינואר 2025 החלה לשמש בתפקיד באופן רשמי והייתה לאישה האסייתית הראשונה הנושאת בו.
בפברואר 2025 ליוותה ואנס את בעלה לביקוריו בצרפת ובגרמניה.
באותו החודש מינה הנשיא דונלד טראמפ את אושה ואנס לחברת מועצת הנאמנים של מרכז ג'ון פ.
בחודש מרץ יצאה לביקור בגרינלנד עם בעלה, מה שגרם לסכסוך דיפלומטי.
ראש ממשלת גרינלנד מוצי בואורופ אגדה כינה את הביקור "פרובוקציה", ואמר שהיא אינה רצויה בגרינלנד, וציין כי "עד לאחרונה, יכולנו לסמוך על האמריקאים, שהיו בעלי בריתנו וחברינו, ואיתם נהנינו לעבוד בצמוד מאוד, אך הזמן הזה נגמר".
ממשלת גרינלנד גינתה את הביקור וטענה שהוא "אגרסיבי ביותר", והאשימה את ארצות הברית בהתערבות זרה בענייניה הפנימיים.
ואנס נישאו נישואים בין-דתיים בקנטקי ב-2014. לזוג שלושה ילדים.
אורתוסיה (ביוונית עתיקה: Ὀρθωσία) הייתה עיר פיניקית ששכנה בסמוך לנהר אלאותרוס (כיום אל-בארד).
שם העיר מצוין בספר מקבים א': .
לאור אזכור האניה, ברור שאורתוסיה הייתה עיר נמל.
על פי פליניוס הזקן, העיר שכנה מצפון לטריפולי ומדרום לנהר אלאותרוס (כיום אזור אל-כביר).
על פי סטראבון, העיר שכנה באזור אלאותרוס.
סטראבון כתב שהחוף בין אורתוסיה לפלוסיום נקרא פיניקיה.
על פי מפת פויטינגר, העיר שכנה באזור שבין טרטוס (Andarado) לטריפולי (Tripoli), וכך מיקמו את העיר גם היירוקלס , גאורגיוס מקפריסין ואחרים.
כיום, בעקבות ממצא מטבעות אורתוסיים בסמוך לנהר אל-בארד, מזוהה אורתוסיה עם אחד התלים בקרבת גדת הנהר.
העיר שכנה בפרובינקה הרומית "פיניקיה פרימה".
היא הייתה דיוקסיה והתגוררו בה בישופים רבים.
ההיסטוריון והתאולוג הצרפתי מישל לה קווין כתב על 4 בישופים שפעלו באורתוסיה.
אושיק לוי (נולד ב-7 באפריל 1944) הוא זמר ושחקן ישראלי.
אושיק לוי נולד בשם אושר לוי, גדל והתחנך בבני ברק ובירושלים.
אביו היה ממוצא תימני-בולגרי ואימו הייתה ממוצא בוכרי-יווני.
לוי הוא בן זקונים ולו שני אחים גדולים.
אחיו השני היה הזמר אברהם לוי, שהיה מוכר יותר בשם הבמה "לוליק".
את הקריירה המוזיקלית שלו החל בגיל 16 בהופעת בכורה בתוכנית "חץ וקשת" בגלי צה"ל.
לאחר שירותו הצבאי בלהקת פיקוד המרכז, הקים, באמצע שנות השישים, את להקת "רביעיית הטיילת", יחד עם גבי ברלין, חדוה עמרני, דוד טל (רוזנטל) ואריה גרנות.
הלהקה עבדה עם יוסי בנאי כפזמונאי וכבמאי ועם רפי בן-משה כמפיק המוזיקלי.
לאחר מכן, שיחק לוי בהפקה המקורית של המחזמר "קזבלן", בתפקיד אחד מחבורת "הברילנטינים".
בסוף שנות השישים היה חבר בהרכב "שלישיית התאומים", יחד עם חנן גולדבלט ופופיק ארנון.
יחד עם גולדבלט, הוא אף השתתף בגרסה השלישית של המופע המוזיקלי "תל אביב הקטנה".
ב-1966 שיחק לוי עם שלישיית התאומים בתפקידו הקולנועי הראשון, בסרטו של ישראל בקר ובכיכובו של מייק בורשטיין "שני קוני למל".
ב-1967 שיחק בסרטו של אפרים קישון "ארבינקא".
סרטו השלישי היה "הצד השני" בבימויו של אורי זוהר (1968).
ב-1969 שיחק בסרטו של מנחם גולן "מרגו שלי" ובסרטו של אפרים קישון "תעלת בלאומילך".
ב-1970 שיחק בסרטו של מנחם גולן "לופו".
בפברואר 1971 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "קצת שקט", שהתאפיין בסגנון של פופ ורוק וכלל בין היתר את הלהיט "חוזה לך ברח" (רוטבליט / חנוך).
במחציתו הראשונה של האלבום ניגנה להקת ה"צ'רצ'ילים", ובמחציתו השנייה להקת "זיעה קרה" בה היו חברים אלונה טוראל, אהרל'ה קמינסקי ושמוליק ארוך.
שירים נוספים ידועים מהאלבום הם: "לא יודעים" (דיין / קריבושי) ו"לישון לישון" (אריאל / חנוך).
באותה שנה ביצע לוי את השיר "בלדה לשוטר" (מנור / הירש) מהסרט "השוטר אזולאי", שהפך לימים לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר.
שיר נושא לסרט נוסף, "עיר מקלט" (מנור / הירש) שר לוי שנה לאחר מכן לסרט הקולנוע "כץ וקרסו".
באפריל 1971 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"א עם השיר "אליק השחף שלי" (מילים: ליאורה ברש, לחן: דן זכאי, עיבוד: אלברט פיאמנטה).
בשנת 1972 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של פול ל.
סמית', "ז'אקו והיצאניות", לצידו של דודו טופז, סרט שנחשב ייחודי בשל סצנות סקס ועירום, מה שלא היה מקובל באותה תקופה בקולנוע הישראלי.
ב-1973 השתתף בסרטו של יואל זילברג, "חכם גמליאל", לצידו של יוסי בנאי.
בשנת 1974 השתתף בתוכנית הטלוויזיה לילדים, "חג לי", לצד שוקולד מנטה מסטיק ועמוס טלשיר ששודרה בערוץ 1.
אלבום הסולו השני, בשם "אושיק לוי", יצא בסוף דצמבר 1974, הופק על ידי מתי כספי וכלל את השירים שהפכו למזוהים עמו עד היום: "זה מכבר", "אגדת דשא", "יונתן סע הביתה", "לא הכרתי אותך", ו"ניגון עתיק" (בלחן של אלטר).
באלבום השתתפו טובי המוזיקאים של התקופה: ריקי גל, רותי נבון, קובי אושרת, להקת שוקולד מנטה מסטיק, חנן יובל ועוד.
משנת 1975 נמנה עם צוות מגישי תוכנית הטלוויזיה לילדים, "טלפלא" ששודרה בערוץ 1.
בשנת 1976 הוציא בשיתוף עם המלחין והמפיק נפתלי אלטר שהלחין את כל השירים באלבום הסולו השלישי בשם "איפה טעינו", בו נכללו השירים: "איפה טעינו" שכתב זאב טנא, "זכרון יעקב" אותו כתב אלטר בעצמו, "סימן שבא שבת" שכתב אהוד מנור, "תור א.
ג." (שכתב מאיר אריאל והוא מעין גרסה מוקדמת לשיר "טרמינל לומינלט"), ו"עד הבוקר" שכתב לוי עם יעקב גלעד ונפתלי אלטר.
באותה שנה שיחק לוי בסרטו של אסי דיין "גבעת חלפון אינה עונה" בתפקיד ג'חנון ושיחק בסרט "מבצע ספטמבר השחור".
בדצמבר 1978 השתתף בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 עם השיר "טוליק" (שנכתב על תובל גבירצמן) שהגיע למקום השלישי.
ב-1979 הוציא את האלבום "חדש וקצת ישן" שכלל שירים קודמים מהקריירה שלו שהוקלטו מחדש, וארבעה שירים חדשים שהוקלטו לאלבום שמתוכם הצליחו "טוב לחיות בעד ארצנו" ו"אל תלכי לבד".
בשנת 1981 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של ניסים דיין, "סופו של מילטון לוי", לצידם של דב גליקמן ואבנר חזקיהו.
כמו כן, הוציא את השיר "ציפור אחת ביד" (מילים: יוסי בנאי, לחן: יהודית רביץ) שזכה להצלחה יחסית.
בסוף השנה השתתף בפסטיבל חיפה לשירי הילדים הראשון, שמאוחר יותר שונה שמו באופן רשמי לפסטיגל, עם השיר "דג זהב" (מילים: אפרים סידון, לחן: עוזי חיטמן, עיבוד: רוני וייס).
בדצמבר 1982, השתתף בפסטיבל שירי הילדים מספר 13 עם השיר "ילד אתה שואל" שכתב והלחין עוזי חיטמן ועיבד מתי כספי.
ב-1983 שיחק בסרט "אני והמאהב של אשתי".
בשנת 1984 הוציא את האלבום "לילות שרב" בשיתוף מלא הפעם עם זאב טנא שכתב את כל מילות השירים באלבום, אותו עיבד מתי כספי.
מתוך האלבום הצליחו השירים: "כמו בסרט" (לחן: יהודית רביץ), "קיוויתי שתביני", "אין מקום להפתעות" (לחן: יהודה פוליקר), "לילות שרב", שרה ודוד" (לחן: נפתלי אלטר), "רעידת אדמה" (לחן: קורין אלאל) ו"למה לי להסתבך".
בדצמבר אותה שנה השתתף בפסטיגל מספר 4 עם השיר "עושה את עצמי" (מילים ולחן: עוזי חיטמן, ועיבוד: רוני וייס).
בשנה זו שיחק בתוכנית "בלי סודות" ללימוד יסודות הקריאה ושיחק בסרט "עדות מאונס".
בשנת 1986, שיחק בסרטו של נפתלי אלטר, "השגעון הגדול", לצידו של ספי ריבלין.
בספטמבר 1990 הוציא את האלבום "בקצה ילדות", ששיריו נכתבו על פי מנגינות ספרדיות שלוי זכר מילדותו, בו בלט במיוחד השיר "יד קטנה" (מילים: רחל שפירא, עיבוד: עדי רנרט)
בשנת 1991 שיחק בסרטו של ינקול גולדווסר, "מעבר לים".
הסרט זכה להצלחה רבה, וזכה בתשעה פרסי האוסקר הישראלי.
ב-1995 הוציא את האלבום "לפעמים" שהורכב משירי ילדים של יהודה אטלס בלחניו של נפתלי אלטר.
ב-1996 שיחק במחזמר "ספר הג'ונגל" כמחליף של ששי קשת בתפקיד באגירה.
בשנת 2003 יצא לאור האלבום "אושיק לוי וחברים בהופעה חיה - אבל כולם", שתיעד הופעה בה ביצע לוי דואטים לשיריו עם אמנים שונים, במיוחד הדואט עם אסף אמדורסקי בשיר "יונתן סע הביתה", שזכה להצלחה.
בשנת 2005 פורסם השיר "אהבתי", שכתב יענקל'ה רוטבליט והלחין יהודה פוליקר, אשר נכלל באלבום "אומר שירו בשקט".
בשנת 2006 התארח לוי בהופעת הצמד הבריטי "מטאפיקס" בתל אביב, לביצוע מיוחד של שירם "11:30" המכיל קטע מסומפל מ"חוזה לך ברח".
בשנות האלפיים שיחק לוי במספר סדרות וטלנובלות ישראליות: בשנת 2001 שיחק בסדרת הטלוויזיה "טירונות" בתפקיד חוקר משטרה, וב"לגעת באושר", בתפקיד מייק, אחיו של דן (אלי דנקר).
בשנת 2004 שיחק בסיטקום לנוער "הפיג'מות" בתפקיד עזרא, בעל בית מלון בנתניה.
בשנים 2006 ו-2007 שיחק ב"השיר שלנו" בתפקיד דובה הרמטכ"ל, ושיחק גם בסדרה "בובות".
ב-2012 שיחק בסרטו של אסי דיין "ד"ר פומרנץ".
ב-2013 שיחק בסרטו של איתן פוקס "בננות".
ב-2018 עלתה לשידור בערוץ חינוכית 23 הסדרה הקומית "קופה ראשית", בה השתתף לוי בתפקיד חזי הירקן.
ב-2021 הוציא את הסינגל "דמעות שמחה" שנכתב על ידי פיטר רוט.
באותה שנה השתתף באלבומו של הראפר טונה, "מזרח פרוע", בשיר "שובו של מרדכי" יחד עם הראפר טדי נגוסה.
ב-22 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "מתגעגע", וב-16 ביוני של אותה השנה הוציא את הסינגל "עד שנגיע" יחד עם חדוה עמרני.
ב-7 באפריל 2024 הוציא את הסינגל "מחר" לציון יום הולדתו ה-80. הוא קיבל את השיר בינואר של אותה השנה, אותו כתבה לירון בן שמעון והלחין עינן פרל.
לוי היה נשוי לעירית רזילי, שהייתה דוגמנית ושחקנית, ולהם בן ובת.
לאחר גירושיו מרזילי, לוי נישא בשנית לעדנה ונולדו להם שתי בנות, איה ונועה.
לוי התאלמן ב-2020 מאשתו עדנה.
בתו נועה לוי ארן נפטרה ב-28 באוקטובר 2025 ממחלת הסרטן, והותירה אחריה בעל ושני ילדים.
רבותיי פצצה - שירים ומערכונים (הוצאה מחודשת, 2003)
אבל כולם - אושיק לוי וחברים (2003)
אושיק לוי האלבומים המקוריים (2011)
שובו של מרדכי (2022) - עם טונה וטדי נגוסה
גבעת חלפון אינה עונה (1976)
אני והמאהב של אשתי (1983)
אושן 11 הוא סרט קומדיית-שוד משנת 2001 בבימויו של סטיבן סודרברג, עיבוד מחודש לסרט באותו שם משנת 1960 בכיכובם של פרנק סינטרה, דין מרטין וסמי דייוויס ג'וניור.
בסרט משתתפים אנסמבל של שחקנים כדוגמת ג'ורג' קלוני, בראד פיט, אנדי גרסיה, מאט דיימון, דון צ'ידל, אליוט גולד, קייסי אפלק וג'וליה רוברטס.
הסרט נחל הצלחה קופתית ולווה בשני סרטי המשך – "אושן 12" בשנת 2004 ו"אושן 13" ב-2007 ובסרט ספין אוף בכיכובן של ריהאנה, אן האת'וויי וסנדרה בולוק, "אושן 8", שיצא לאקרנים ב-2018.
דני אושן, פושע שרק השתחרר מכלא ניו ג'רזי, מפר את תנאי הערבות שלו ונוסע ללוס אנג'לס להפגש עם שותפו לפשע ראסטי ראיין, כשבאמתחתו מזימה חדשה.
השניים עושים את דרכם ללאס וגאס ומציעים לרובן טישקוף, חבר קרוב ובעל קזינו לשעבר, הצעה לשדוד את הכספות של שלושה מבתי הקזינו הגדולים – בלאג'יו, מיראז' ו-MGM גראנד.
בתחילה, רובן אינו משתכנע, ביודעו את רמת האבטחה הכבדה בכל אחד מבתי הקזינו.
אולם, לאחר שהוא רואה בכך הזדמנות לעקוץ את יריבו, טרי בנדיקט, שלו שייכים בתי הקזינו, הוא מסכים לממן את הפעולה.
לפי חוקי הוועדה להימורים בנבדה, על שלושת בתי הקזינו להחזיק ברשותם את אותו סכום כסף למקרה של כיסוי כספי ההימורים.
נוסף על כך, יותר מ-150 מיליון דולר מאוחסנים בקזינו בלאג'יו בערב ההימורים שבו מתרחש גם קרב אגרוף.
דני וראסטי מתחילים לגייס שותפים ותיקים ופושעים ממולחים אחרים לתוך הקבוצה.
בתחילה הם מבצעים פעולת תצפית על בית הקזינו כדי ללמוד על רמת האבטחה, על תוואי השטח ועל שגרת יומם של צוות הקזינו ושומריו.
בו זמנית, הם יוצרים העתק מדויק של הכספת כדי להתאמן בהתחמקות ממערכות האבטחה המתוחכמות שלה.
במהלך התכנון, הקבוצה מגלה שאשתו לשעבר של דני, טס, היא כעת אהובתו של בנדיקט.
ראסטי מפציר בדני לבטל את התוכנית משום חששותיו שטס תזהיר את בנדיקט אם תראה את בעלה לשעבר, אולם דני לוקח אותה בחשבון כחלק מתוכניתו.
בליל הקרב, התוכנית יוצאת לפעולה.
דני עצמו נכנס לקזינו ונראה על ידי בנדיקט, שמורה לאחד משומריו לכלוא אותו בחדר שירות ולהרביץ לו.
אולם, אותו שומר משוחד על ידי דני ומאפשר את שחרורו ואיחוד עם אנשיו בכספת.
הצוות מצליח לנתק את אספקת החשמל לעיר באופן זמני, מה שמאפשר להם לחדור לכספת ללא גילוי.
בזמן שבנדיקט מנסה להשתלט על המהומה שבקזינו, ראסטי מתקשר אליו מטלפון נייד שדני שתל מקודם בכיסה של טס.
הוא מודיע לו ששלוש כספותיו נשדדות בזה הרגע וכל הכסף יתפוצץ במידה ובנדיקט לא ישתף פעולה ויאפשר את העמסתו במסחרית המחכה בחוץ.
בנדיקט נעתר לבקשתו של ראסטי ומורה לאנשיו לעקוב אחר המסחרית עם הכסף, בו בזמן הוא קורא לצוות SWAT שישתלט על הכספת.
אולם, הסתערות צוות ה-SWAT גורם לפיצוץ חלק אחד של הכסף.
בנדיקט מגלה שהווידאו מהכספת הוא מפוברק, היות שמרצפות החדר שאך לאחרונה הונחו חסרות את הלוגו של הקזינו.
באותה עת, אנשיו של בנדיקט העוקבים אחר המסחרית מגלים שהיא נשלטת מרחוק ומלאה בעלונים במקום כסף.
פלאשבק לאחור מגלה שדני השתמש בחדר הכספת המזויף כשידור הווידאו המפוברק, ושאנשיו התחפשו לצוות ה-SWAT ולקחו את כל הכסף מתחת לאפם של השומרים.
בנדיקט חוזר לחדר השירות בו עדיין מוחזק דני, מה שאינו יכול לקשור אותו לביצוע הפעולה.
דני מציע לבנדיקט עזרה במציאת הכסף אם יוותר על טס, ובנדיקט מסכים.
מה שבנדיקט לא יודע הוא שהצוות קישר את מצלמת האבטחה של חדר השירות עם חדרה של טס.
כשטס מגלה את חוסר נאמנותו של בנדיקט, היא עוזבת אותו וחוזרת לדני.
דני עצור באשמת הפרת תנאי שחרורו, לאחר שבנדיקט התריע על כך למשטרה.
מספר חודשים אחר כך, הוא משתחרר ונפגש עם ראסטי וטס, לעינם הפקוחה של שומריו של בנדיקט.
האחד עשר של דני אושן
ג'ורג' קלוני – דני אושן, "איש הרעיון"
בראד פיט – ראסטי ראיין, "איש הפרטים"
ברני מק – פרנק קאטון, "האיש מבפנים"
אליוט גולד – רובן טישקוף, "האיש המספק"
קייסי אפלק – וירג'יל מאלוי, "אמצעי המילוט"
סקוט קאן – טורק מאלוי, "אמצעי המילוט"
אדי ג'מיסון – ליווינגסטון דל, "העיניים מלמעלה"
דון צ'ידל – באשר טר, "החובט"