tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקדש מכונה גם מקדש הבודהא השוכב ושמו הרשמי של המקדש הוא ואט פרא צ'טופון וימון מאנדקהלאראם קאטצ'ווראמאהאוויהאן (בתאילנדית: วัดพระเชตุพนวิมลมังคลารามราชวรมหาวิหาร).
מקדש ואט פהו מכונה על שם האזור בהודו בו חי בודהה.
קודם להקמת המקדש במקום זה ניצב במקום בית ספר לרפואה תאילנדית מסורתית.
בשנת 1767 תקף צבא בורמה את איוטהאיה, הבירה הקדומה של תאילנד, והרס את מקדש ואט סי סאנאפט, ואת פסל הבודהה הגדול שניצב בו.
בעקבות ההרס הורה מלך תאילנד ראמה הראשון על שילוב הריסות הפסל במקדש שיוקם באתר ואט פהו.
עבודות הקמת המקדש החלו בשנת 1788. המקדש שופץ על ידי המלך ראמה השלישי, והציב את לוחות הטקסטים הרפואיים שבמקדש (לוחות שקיבלו הכרה במסגרת תוכנית זיכרון העולם של ארגון אונסקו ב-21 בפברואר 2008).
באתר המקדש ממוקם עץ בודהי אשר גדל מחוטר של העץ המקורי, אשר על פי האמונה הבודהיסטים תחתיו ישב בודהא בעת שהמתין להארה.
המקדש שופץ בפעם השלישית בשנת 1982.
המקדש הוא הגדול והעתיק במקדשי בנגקוק.
שטחו של המקדש כ-80,000 מ"ר ובו ממוקמים למעלה מ-1,000 פסלי בודהה, ובהם פסל הבודהה הענק השוכב ("פרה בודההסאייס", בתאילנדית: พระพุทธไสยาสน์)
המתחם מורכב משני אזורים מוקפים חומה.
בחלקו הצפוני של המתחם ממוקמים פסל הבודהה השוכב ובית הספר לעיסוי תאילנדי.
בחלקו הדרומי של המתחם מצוי מנזר פעיל ובו מגורי נזירים.
במתחם 92 מבני צ'די, ארבעה מבני ויהארה ובוט אחד.
71 ממבני הצ'די מכילים את אפרם של בני המשפחה המלכותית.
ה-21 הנותרים מכילים את אפרו של בודהה.
אורכו של פסל הבודהה השוכב 43 מטרים, וגובהו 15 מטרים.
פסל זה הוא פסל הבודהה השוכב הגדול בעולם.
הפסל עשוי בטון ומצופה זהב.
גובה כפות הרגליים 3 מטרים, ורוחבן 4.5 מטרים.
על כפות הרגל סמלים המתארים את בודהה.
סביב הפסל 108 קערות המייצגות את 108 התכונות של בודהה.
מבקרים במתחם המקדש נוהגים לשים מטבע בכל קערה על מנת לזכות במזל טוב.
מטבעות אלה משמשות את הנזירים החיים במתחם.
ואט סאקט או, בשמו המלא ואט סאקט ראטצ'ה וורה מאהא וויהאן (בתאילנדית: วัดสระเกศราชวรมหาวิหาร) הוא מקדש בודהיסטי (ואט) במחוז פום פראפ סאטרו פאי שבבנגקוק, בירת תאילנד.
המקדש מכונה, בשל מראהו בשם "גבעת הזהב".
המקדש הוקם בתקופת איוטהאיה, וכונה בשם ואט סאקאה.
לאחר שבנגקוק הפכה לבירת המדינה, על ידי מלך תאילנד ראמה הראשון, שופץ המקדש וניתן לו שמו הנוכחי.
במרכז המתחם ממוקמת "גבעת הזהב" (פהו קאו תונג (בתאילנדית: ภูเขาทอง) - גבעה מלאכותית).
הגבעה הוקמה בתקופת מלכותו של ראמה השלישי.
ראמה החליט להקים מבנה צ'די גדול ממדים במתחם המקדש.
המבנה התמוטט במהלך הבנייה בשל אדמת הביצה שעליה נבנה.
בשנים שלאחר התמוטטות המבנה נותר המבנה נטוש, וצמחו עליו עשבי פרא.
תושבי הסביבה החלו לקרוא לו בשם "גבעה" (פהו קאו).
בתקופת שלטונו של המלך ראמה הרביעי החלה הקמת מבנה צ'די על הגבעה.
המבנה הושלם בתקופת שלטונו של ראמה החמישי, ושריד של הבודהה הובא אל הצ'די.
קירות הבטון המקיפים את הגבעה הוקמו בשנות ה-40 של המאה ה-20 על מנת לשמר את המבנה.
בשל גובהו וצורתו הפך המקדש לאתר תיירות פופולרי, ולאחד מסמלי העיר בנגקוק.
מדי שנה בראשית חודש נובמבר נערך במקדש טקס הכולל תהלוכה לאור נרות במעלה הגבעה.
ואט יאנאווה (בתאילנדית: วัดยานนาวา) הוא מקדש בודהיסטי (ואט) הממוקם במחוז סאתון של בנגקוק, בירת תאילנד.
המקדש נבנה בתקופת איוטהאיה ונקרא באותה עת בשם ואט קוק קוואי (วัดคอกควาย).
המקדש נבנה על ידי מלך תאילנד ראמה השלישי ולו צ'די (סטופה) בצורת ג'ונקה.
ואט סותאט או, בשמו המלא ואט סותאט תפהאוואראראם (בתאילנדית: วัดสุทัศนเทพวราราม) הוא מקדש מלכותי בודהיסטי הממוקם בעיר בנגקוק (אחד מעשרה מקדשים מלכותיים בעיר).
המקדש ממוקם בדרך באמרונגמואנג שבמרכז העיר.
עבודות הקמת המקדש החלו בהוראת מלך תאילנד ראמה הראשון בשנת 1807. העבודות נמשכו בתקופתו של המלך ראמה השני (באותה עת נבנו דלתות העץ של המקדש), והקמתו הושלמה בתקופתו של המלך ראמה השלישי בשנת 1847.
במקדש הוצב הפסל פרא סרי שאקאיאמוני - פסלו של הבודהה שהועבר ממחוז סוקהותאי.
במתחם התחתון של המקדש 18 פגודות בסגנון סיני.
למול המקדש ממוקמת נדנדת הענק אשר שימשה בטקסים דתיים.
בשנת 2005 הוגש מתחם המקדש לארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
וָאט פְּרה טָאט דוֹי סוּטֵפ (בתאית: วัด พระ ธาตุ ดอย สุ เทพ) הוא מקדש בודהיסטי טרוואדי במחוז צ'יאנג מאי בתאילנד.
המקדש נקרא לפעמים גם דוי סוטפ על-שם ההר (דוי) סוטפ עליו הוא נמצא.
מקדש זה מאופיין בפעמונים הרבים שבתוך המתחם, אנשים רבים כותבים משאלות על ענבל הפעמון ותולים אותו במתחם המקדש, אחת לכמה זמן מתיכים את כל הפעמונים לצלם בודהה חדש
המקדש ממוקם 15 קילומטר (9.3 מייל) מהעיר צ'יאנג מאי, ונחשב כאתר קדוש לרוב תושבי תאילנד.
מהמקדש ניתן לראות נופים מרהיבים של העיר צ'יאנג מאי, והוא מהווה יעד פופולרי לתיירים.
המקדש נוסד, על פי המסורת, בשנת 1383. בנייתו נמשכה מאות שנים, שבהן נוספו לו תוספות ראווה, פסלים, מקומות קדושים פנימיים ועוד.
הדרך הסלולה הראשונה אל המקדש נבנתה בשנת 1935. ממנה ניתן לעלות אל המקדש באמצעות מאות מדרגות או ברכבל.
וַאחַאקָה דֶה חוּאַרֵס (בספרדית: Oaxaca de Juárez), או בקיצור ואחאקה, היא בירת מדינת, ואחאקה במקסיקו.
העיר שוכנת במרכז מדינת ואחאקה, למרגלות הרכס סיירה מדרה דה ואחאקה, במרחק של 488 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
ואחאקה והאתר הארכאולוגי של מונטה אלבאן הוכרו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1987.
שבטי ילידים ישבו באזור ואחאקה של היום במשך אלפי שנים, בייחוד באזור האתרים הארכאולוגיים של מונטה אלבאן ומיטלה, הקרובים לעיר של היום.
האצטקים הגיעו לאזור ב-1440 ובהמשך הקימו באזור העיר של היום מבצר בשם "ואשיאקק" (ממנו התפתח השם ואחאקה) כדי להשגיח על המקומיים ולפקח על נתיבי המסחר באזור.
ב-1521 משלחת ספרדית בהנהגת פרנסיסקו דה אורוסקו הגיעה לראשונה לאזור בחיפוש אחר זהב, לאחר ששליט האצטקים מוקטסומה השני מסר להרנאן קורטס שמקור הזהב של האצטקים נמצא בוואחאקה.
כעבור זמן קצר קורטס הורה למשלחת להקים כפר ליד מצבורי הזהב, אך הם לא צייתו לו והתחילו להתיישב באזור המבצר במטרה להקים בו עיר ספרדית בשם "סגורה דה לה פרונטרה".
קורטס, שרצה לשלוט בכל האזור בעצמו, לא ראה בעין יפה את הקמתו של הכפר העצמאי באופן יחסי ופעל כדי לסלק את אוכלוסייתו.
עקב כך, המתיישבים פנו לכתר הספרדי כדי שיכיר בכפר שהקימו והם נענו ב-1526. עם זאת, קורטס המשיך לנסות לפגוע בכפר והמתיישבים פנו למשנה למלך נוניו דה גוסמאן שצידד במתיישבים המקוריים.
באותו זמן שם הכפר שונה ל"אנטקרה", כהוקרה לעיר אנטקרה בספרד, למרות שגם השם ואחאקה היה בשימוש לא רשמי.
קורטס היה באותו זמן מרקיז עמק ואחאקה, כך שהוא למעשה שלט בכפר ובאזור שמסביב לו.
הוא ניצל זאת והטיל מיסים רבים על הכפר, ותושבי אנטקרה נאלצו להתמודד גם עם עוינות מצד הכפרים האחרים באזור שהיו נאמנים לקורטס.
כדי להתגבר על כך תושבי הכפר ביקשו מהכתר הספרדי לקבל מעמד של עיר, דבר שייתן ליישוב זכויות וכן יבטיח את זה שהוא יהיה בשליטתו הישירה של המלך במקום זו של קורטס.
בקשה זו נענתה על ידי המלך קרלוס הראשון ב-1532.
בהמשך המאה ה-16 העיר התחילה לגדול באופן משמעותי הודות להתפתחות המסחר והכרייה באזור, והיא הפכה למרכז מסחרי אזורי.
הצמיחה המשיכה עד למאה ה-18, כשהעיר הייתה אחת מהערים החשובות במקסיקו.
ב-1812, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, כוחות המורדים בהנהגת חוסה מריה מורלוס כבשו את העיר.
ב-1821, לאחר המלחמה, שם העיר שונה רשמית לוואחאקה.
כעבור מספר שנים מקסיקו חולקה למדינות וואחאקה נבחרה להיות בירת מדינת ואחאקה.
ב-1872 שם העיר שונה ל"ואחאקה דה חוארס", כהוקרה לבניטו חוארס, נשיא מקסיקו שהתחיל את דרכו הפוליטית בעיר.
ב-2006 שביתת מורים בעיר הובילה לסדרת מחאות במדינת ואחאקה, במהלכה נהרגו מספר אנשים.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על ענף התיירות, למרות שהמאורעות בוואחאקה ב-2006 פגעו בענף.
ענפים נוספים בכלכלה המקומית הם כרייה ותעשייה.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית בניטו חוארס של ואחאקה, אוניברסיטת חוסה וסקונסלוס והאוניברסיטה המסואמריקנית.
את ואחאקה משרת נמל התעופה הבינלאומי חוחוקוטלאן, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים דרומית למרכז העיר.
הנמל מציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
בשני ימי האחרונים של כל חודש יולי, מתקיימות בעיר חגיגות גֶלָגֶצָה (Guelaguetza) , הכוללות פסטיבל ססגוני של אוכל וריקודים מסורתיים.
אלפי תיירים מגיעים לעיר וחוגגים את המסורת הילידית: דוכני אוכל ומזכרות ברחובות, להקות רוקדים וזמרים ברחבי העיר ופסטיבל לשתיית מסקל.
ישנם שני שיאים לפסטיבל: חגיגת ריקודי שבטים באצטדיון הענק שעל הגבעה שמעל העיר (בשיתוף הקהל), המסתיימת במופע זיקוקים, והתהלוכה הססגונית עם הפסלים הענקיים למחרת, במרכז העיר ההיסטורית.
ארצות הברית מקיימת סוכנות קונסולרית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי.
בהמשך סיים דוקטורט מסורתי בתאולוגיה הארמנית ועלה בהיררכיה של הכמורה הארמנית ברומניה עד שנבחר לראש הכנסייה הארמנית בארץ זו (1947–1955) ובבולגריה (1954–1955).
בשנת 1955 נבחר לקתוליקוס של הארמנים ובתוקף תפקידו היה עליו להתיישב בארמניה, שהייתה אז רפובליקה סובייטית במסגרת ברית המועצות.
הוא זכה לראות את נפילת המשטר הקומוניסטי ולהיות הקתוליקוס הראשון בארמניה העצמאית המתחדשת.
ואזגן הראשון נולד בבוקרשט בשם לבון גאראבד בלג'יאן או לבון קאראפט פלצ'יאן.
אביו, אברהם בלג'יאן, היה סנדלר ואמו סיראנוש
, הייתה מורה, שניהם בני הקהילה הארמנית בבירת רומניה.
ההורים נמלטו לרומניה בשנת 1898 מרודוסטו, טורקיה, בימי הרדיפות ומעשי הטבח בארמנים תחת שלטונו של הסולטן עבדול חמיד השני.
לבון בלג'יאן התחנך בילדות ובבית ספר יסודי בעיר אודסה באימפריה הרוסית, בה שהתה משפחתו בימי מלחמת העולם הראשונה, אחר כך בבוקרשט בבית הספר ארמני מיסקיאן-קסימיאן ובשנים 1924–1926 בתיכון הגבוה למסחר בבוקרשט.
בגיל 20 התחיל ללמד ארמנית בבית ספר ארמני בבוקרשט.
במקביל נרשם לפקולטה לפילוסופיה ולספרות באוניברסיטת בוקרשט ובשנים 1936–1937 ביקר בקורסים של המכון הפדגוגי על שם טיטו מאיורסקו אותו סיים בהצטיינות.
עבודת הגמר שלו דנה ב"סוגיית המשמעת בחינוך".
בתום לימודיו בשנת 1936 נסע בלג'יאן להשתלם באוניברסיטת לייפציג בגרמניה, שנמצאה אז תחת שלטון הנאצים.
בשובו לרומניה היה פעיל מאוד בחיי התרבות של הקהילה הארמנית.
בשנת יוני 1937–1938 פרסם בלג'יאן כתב עת ספרותי בשפה הארמנית "חֶרג"("יבול").
חזר עד שנת 1943 ללמד ארמנית בבתי הספר של הקהילה הארמנית בבוקרשט.
כתב מאמרים בעלי תוכן פילוסופי-חינוכי, ומספר ספרים – "הארמנים של מוסא דאג אצל פראנץ ורפל" (1940), "חרימיאן הייריק כמורה" (1944), בשנת 1945 – "הליתורגיה הארמנית" ו"על מולדתנו".
ראש הכנסייה הארמנית ברומניה ובולגריה
בהמשך בשנים 1937–1942 התחיל בלג'יאן להתעניין בתחום התאולוגיה הארמנית, בהיסטוריה של הכנסייה הארמנית, בתורה הדתית ובסדר החיים ברוחה.
התוודע לראש הכנסייה הארמנית ברומניה, הארכיבישוף הוסיק זוהרביאן, שקרב אותו לשליחות הדתית.
בעקבות מותו של המנטור שלו ב-23 באוקטובר 1942, בנובמבר 1942 מינתה המועצה האפרכית הארמנית באופן זמני את מאמפרה ביבריאן כממלא מקום ראש הכנסייה.
המועצה האפראכית הארמנית הציעה ללבון בלג'יאן להועיד אותו לתפקיד של מנהיג בכנסייה.
במטרה זו היא שלחה אותו ללימודי תאולוגיה ארמנית ביוון, אצל הארכיבישוף גאראבט מזלימיאן.
מזלימיאן תמה בהתחלה בנוגע לתהליך המזורז, אך השתכנע מההמלצות שהוצגו בפניו לקבלו להדרכתו.
בימים הסוערים של מלחמת העולם השנייה, נסע לבון בלג'יאן בליווי הכומר איקנדיוס קילימליאן לאתונה לצורך לימודיו.
בשנת 1943 בכנסייה גאראבת הקדוש (סורב גאראבט) ברובע דורגוט-פיקסי באתונה התקבל לבון בלג'יאן לשורות הנזירים תחת השם ואזגן.
הוסמך תחילה כהיירומונאך ואחר כך כארכימנדריט, בארמנית – וורדאפט.
טקס הסמכתו התקיים באותה כנסייה גאראבט הקדוש.
מכאן ואילך הוא נקרא "ואזגן ורדאפט".
בשובו לרומניה בחודשי הסתיו 1943, באוקטובר–נובמבר 1943 שהה ואזגן במנזר האג'יאדאר בסוצ'אבה והשתלם אצל הכומר ה"סטאברופור" מאמפרה ביבריאן בליתורגיה ובכללי הכנסייה.
ב-28 בנובמבר 1943 העביר לו ביבריאן את הסמכויות של ממלא מקום ראש הכנסייה הארמנית ברומניה.
בשנים 1943–1944 חזר ואזגן לאוניברסיטת בוקרשט כדי ללמוד בפקולטה לתאולוגיה.
בשנות המלחמה התגייס לפעילות ה"וועד לעזרת השבויים הארמנים" שנלקחו לרומניה אחרי שלחמו בשורות הצבא האדום
אחרי סיום המלחמה, בימי הכיבוש הסובייטי ברומניה ושל השתלטות הקומוניסטים על השלטון ברומניה, בשנת 1947 נבחר הארכימדריט ואזגן לראש (אראג'נורד") הכנסייה הארמנית בארץ זו.
ביוני 1945 השתתף בקונקלאבה באצ'מיאדזין, בארמניה, שלאור המדיניות החדשה שk סטלין כלפי הכנסייה הארמנית שחידשה את סמכויות הקתוליקוסים,
בחרה באופן רשמי בגבורק השישי כפטריארך עליון וקתוליקוס של כל הארמנים.
ואזגן ביקר שוב בארמניה בשנים 1948 ו-1951.ב-29 במאי 1948 העניק לו גבורק השישי באצ'מיאדזין את בתואר "ורדאפט עליון" ב-20 במאי 1951 שוב בארמניה, הסמיך אותו הקתוליקוס כבישוף (סארפאזאן) של האפארכיה הארמנית הגרגוריאנית של רומניה.
בדצמבר 1954 התמנה גם לבישוף הארמנים של בולגריה.
בתפקיד זה ייצג הבישוף ואזגן את עיניני הקהילה הארמנית בפני השלטון הקומוניסטי ובפני ראשי הדתות האחרות ברומניה ובבולגריה.
בנסיבות אלה יצר ואזגן קשרים טובים עם הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, יוסטיניאן מארינה, וגם עם ראש הקהילה היהודית של רומניה באותה תקופה, הרב הראשי דוד משה רוזן.
כולם נפגשו זה עם זה, בין היתר, בישיבות ה"ועד להגנת השלום" שאורגן בשנת 1952, לצורכי תעמולה, על ידי השלטונות הקומוניסטים.
ב-9 במאי 1954 נפטר הקתוליקוס גבורק השישי.
באותה שנה נבחר ואזגן כחבר במועצה הרוחנית העליונה של הכנסייה הארמנית באצ'מיאדזין.
לצורך בחירת הקתוליקוס החדש אורגנה אספה כנסייתית לאומית שבה מונו נציגים מארמניה ומחוצה לה.
מועמדותו זכתה בברכת השלטון הסובייטי שראה בו דמות שאינה עוינת למשטר.
הרי אחרי מסעותיו בארמניה פרסם ואזגן את הספר "היירני ארווין טאק" ("תחת שמש המולדת") שכלל, כנראה ממניעים דיפלומטיים ופרגמטיים של "ריאל פוליטיק" דברי שבח למשטר הסובייטי בארמניה ולמדיניותו התרבותית.
בראש המארגנים עמד הארכיבישוף ואהן קוסטניאן ויושבי ראש האספה היו הסופר אבדיק איסחקיאן והצייר מרדירוס סאריאן.
בבחירות שהוגדרו כחשאיות, השתתפו נציגים של דיוקסיות ממקומות שונים בברית המועצות שמזמן לא היו פעילות.
בגלל חסות השלטון הקומוניסטי האירוע הוחרם על ידי סגן ראש "הבית הגדול של קיליקיה" מביירות ועל ידי סגן הפטריארלך הארמני של ירושלים, וכן על ידי הקהילות הארמניות באיראן, טורקיה, סוריה, עיראק, ירדן ולוב, ועל ידי חלק מהקהילות בארצות הברית.
ב-30 בספטמבר 1955 נבחר ואזגן לפטריארך עליון וקתוליקוס ה-130 של כל הארמנים תחת השם "ואזגן הראשון".
ב-3 באוקטובר 1955 התקיים טקס ההכתרה.
הוא היה לקתוליקוס הצעיר ביותר בתולדות הכנסייה הארמנית.
במהלך כהונתו הצליח לתמרן ולהשיג עבור הכנסייה הארמנית מידה מסוימת של עצמאות כלפי המשטר הקומוניסטי.
שיכנע, בין השאר, את המשטר הסובייטי להסכים לתרומות שתרמו ארמנים מחו"ל לכנסייה של ארמניה.
ערך שיפוצים נרחבים של המתחם הקדוש באצ'מיאדזין, פתח מחדש את הסמינר התאולוגי גבורגיאן, הפעיל כ-40 כנסיות ומנזרים שהיו מושבתים מזה עשרות שנים, הקים אפארכיות חדשות.
פחת מחדש את הקתדרלה והמנזר הריפסימה הקדושה, והקדושים גיאנה ושוהקאט באצ'מיאדזין, את המנזרים גר'ארד וחור ויראפ, את הכנסיות סרגיס הקדוש, סראוואר, ואובהנס הקדוש בירבאן, את כנסיית מסרוב משדוץ באושאקאן, את הקתדרלות הארמניות בבאקו, מוסקבה, רוסטוב על הדון וארמאוויה.
באצמיאדזין הקים אכסניה לעולי רגל, הקים אנדרטה לקדושים המעונים ולחירימיאן אייריק, ייסד בית דפוס מודרני ליד הקתדרלה.
ואזגן דאג לשימור אוצרות האמנות של העם והכנסייה והעביר כתבי-יד ותעודות עתיקות למכון לכתבי יד על שם מסרוב משדוץ – הספרייה הלאומית "מאטנדאדארן" בירבאן.
ביניהם – כתב יד נדיר של "ההיסטוריה של בית ארצרוני" מאת טובמה ארצרוני, האוונגליון מזיטון ומצטיה, כתבי היד המאוירים של תורוס רוסלין ואחרים.
ואזגן הקים מסדרי נזירים חדשים – "סורב גריגורי לוסאבוריץ'", "סורב שאאק", "סורב מסרוב", "סורב נרסס שנוראלי".
לקח חלק פעיל במאמצים להנצחה רשמית בטקסים שנתיים של רצח העם הארמני בשנים 1915–1916, שלא הוכר רשמית ככזה על ידי השלטון הסובייטי.
ואזגן הידק את הקשרים בין הכנסייה הארמנית ולכל הקהילות הארמניות בעולם וסייע בארגונן של האפארכיות הארמניות בחו"ל.
אחרי שנת 1956 התאפשר לו לערוך ביקורים אצל בני עמו בצרפת, מצרים, איטליה, אנגליה וארצות הברית שעוררו בקרבם התלהבות רבה.
היחסים בין אצ'מיאדזין ולבית הגדול של קיליקיה, 1956
בפברואר 1956 נאלץ ואזגן להתמודד עם המשבר סביב בחירתו של זארח הראשון כקתוליקוס החדש של הבית הגדול של קיליקיה, משבר שנסב סביב המשך הפילוג בתוך הכנסייה הארמנית האפוסטולית.
ואזגן נשלח לביירות על ידי השלטון הסובייטי כדי להשיג בחירת מועמד מקובל יותר על ברית המועצות לתפקיד הקתוליקוס של הבית הגדול של קיליקיה.
בהמשך הכריז ואזגן את בחירתו של זארה "בלתי חוקית" וכינס במצרים אספת כמרים נאמנים לו שקראה לזארה להכיר את חסותו של ואזגן.
אולם זארה לא נכנע וואזגן נכשל בשליחותו זו.
מאוחר יותר חל שיפור ביחסים בין שתי הקתוליקוסויות.
שלב מכריע היווה השתתפות המוסדות הדתיים הארמניים בלבנון בצער של העם הארמני אחרי רעידת האדמה בשנת 1988. בשנת 1989 הקתוליקוס של הבית הגדול של קיליקיה, גארגין השני ביקר ביירבאן והשתתף בטקסי הזיכרון של יום רצח העם של הארמנים.
גארגין וואזגן הצהירו על "כנסייה אחת, אומה אחת, מולדת אחת".
המדינה הארמנית הוכרה כמולדת האחת והיחידה של העם הארמני.
בראיון בשנת 1989 ברדיו "אייב" בפריז דיבר ואזגן על מעמד הקתוליקוס באצ'מיאדזין כעל "ראשון בין השווים", כשהכוונה היא ליחסים עם הפטריארכיות בקונסטנטינופול, בלבנון (הבית הגדיל של קיליקיה) וירושלים.
אחרי חידוש העצמאות של ארמניה ומלחמת קאראבאך, שבה נתמך המאבק הארמני על ידי "הקהילות של קיליקיה", בדצמבר 1992 הוציא ואזגן "קונדק" (צו) שבו הצהיר על אחדות ידידותית בין הכנסיות הארמניות האפוסטוליות.
המשבר בקהילה הארמנית של ירושלים
המשבר השני שנתבקש ואזגן לפתור היה קשור למחלוקת בתוך קהילת יעקב הקדוש (סנט ג'יימס) בירושלים.
בשנת 1949 הלך לעולמו הפטריארך הארמני של ירושלים, קירילוס השני.
בימי סטלין לא התאפשר לקתוליקוס מאצ'מיאדזין לקדם נושא בחירתו של פטריארך חדש, ככל הנראה על רקע יחסים רעועים בין ירדן לברית המועצות.
בירושלים התפתחה יריבות קשה בין הארכיבישוף הממלא מקום, ייגשה דרדריאן לארכיבישוף נרסויאן.
עם הפשרת היחסים בין ברית המועצות לרוב ארצות ערב בימי ניקיטה חורשצ'וב, ואזגן הפעיל את השפעתו לטובת דרדריאן והשיג מממשלת ירדן את גירושו מירושלים של נרסויאן.
ואזגן הראשון יצר קשרים פוריים עם מנהיגי הכנסיות האחרות בעולם.
בשנת 1965 ערך ביקור ברומניה, ארץ הולדתו, וביקר בהזדמנות זו במנזר ניאמץ.
בשנת 1970 פגש בוותיקן במפגש היסטורי את האפיפיור פאולוס השישי
תחת הנהגתו הצטרפה הכנסייה הארמנית למועצה העולמית של הכנסיות.
בשנת 1965 לקח חלק בוועידת הכנסיות הנוצריות המזרחיות באדיס אבבה.
בשנת 1987 הכנסייה בהנהגתו שיחקה תפקיד חשוב בהשגת תרומות ובמתן סיוע לקרבנות רעידת האדמה הקטלנית בשנת 1988. באותה שנה הוא פגש את המנהיג הרוחני של המוסלמים הסונים בהרי קווקז מתוך רצון ליישב את הסכסוך בנוגע לאזור נאגורנו קאראבאך .
מאוחר יותר תמך במאבק המזוין של הארמנים בנאגורנו קאראבאך ובצבא הארמני במלחמתה נגד אזרבייג'ן.
בשנת 1991 זכה להיות עד לחידוש עצמאות ארמניה והשכנת הדמוקרטיה וחופש הדת בארמניה, תהליך בו תמך.
בירך אישית על משאל העם שבו הוחלט על הכרזת העצמאות ונכח בהשבעת הנשיא הראשון של ארמניה העצמאית, לבון טר-פטרוסיאן.
בתקופת התחייה של המדינה הארמנית, אחרי שנת 1991 עסק רבות בשיפוץ הכנסיות הארמניות העתיקות, בהצלת אוצרות האמנות הכנסייתית הארמנית ובהתחדשות מוסדות הכנסייה.
הקים, בין השאר, את "מוזיאון כנסיית האם" על שם "אלקס מנוגיאן".
הוא חידש את המגעים עם הכנסייה הארמנית הקתולית וגם עם הקתוליקוס הארמני של קיליקיה (היושב בביירות) בשאיפה ליצור פיוס ולאחד מחדש את כל ענפי הנצרות הארמנית.
ואזגן הראשון הלך לעולמו ב-18 באוגוסט 1994 באצ'מיאדזין, בעקבות מחלה ממארת ממושכת.
הובא לקבורה ב-28 באוגוסט אותה שנה בקתדרלה באצ'מיאדזין.
במקומו נבחר גארגין הראשון (קארקין הראשון), שכיהן קודם לכן תחת השם גארגין השני כקתוליקוס של הבית הגדול של קיליקיה בלבנון.
1940 – הארמנים של מוסא דאג ברומן של פרנץ ורפל
1943 – חרימיאן אייריק כמחנך
1954 – "היירני ארווין טאק" ("תחת שמש המולדת") – ספר רשמים על ארמניה – כתובה תוך שילום מס שפתיים לשלטון הסובייטי שהסכים לחדש את הפעלתו של מתחם הקודש באצ'מיאדזין, אישר את ביקוריו ומאוחר יותר את התיישבותו בארמניה כמנהיג של הכנסייה.
אגרות מלב ללב להורים הארמנים
חייו ופועלו של הקדוש גרגור המאיר
1952 – עיטור מסדר הכוכב של הרפובליקה העממית הרומנית
1962 – מדליה על שם פרדריק ז'וליו-קירי של המועצה העולמית לשלום – על תרומתו הגדולה בחיזוק השלום בעולם
1968 – מדליית הזהב של הוועד הסובייטי להגנת השלום
"איירניק" – העיטור הגבוה ביותר של הרפובליקה של הארמניה
1978 – עיטור "הידידות בין העמים"
1983 – עיטור סרגי ראדונז'סקי הקדוש – דרגה א – מטעם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית
19 בספטמבר 1988 – עיטור הדגל האדום של העמל
30 באפריל 1991 – חבר לשם כבוד של האקדמיה הארמנית למדעים
28 ביולי 1994 – פחות מחודש לפני מותו קיבל בשם הפרלמנט בירבאן את התואר "גבור לאומי של ארמניה", על זכויות יוצאות דופן בשמירה על הערכים הלאומיים והרוחניים ועל העצמתם
1994 הדואר הארמני הנפיק בול עם תמונתו
פסלים עם דמותו הוצבו בפארק המרכזי של העיר אצ'מיאדזין ובגן המנזר סבאנאבאנק.
הסמינר התאולוגי בחצי האי סבאן נקרא על שמו "ואזנינאן"
רחוב באצ'מיאדזין נקרא על שמו
1 בעיר וענאדזור נקרא על שמו
ואט פרה קוו (בתאית: วัดพระแก้ว, בתרגום לעברית: "מקדש הבודהה מאמרלד") הוא מקדש בודהיסטי (ואט) בבנגקוק הנחשב לקדוש ביותר בתאילנד.
פסל בודהה מברקת (אמרלד) ממוקם במבנה המרכזי בתוך מתחם המקדש, והוא נחשב דמות מגינה על החברה התאית, וסמל דתי-פוליטי.
המקדש ממוקם במרכז ההיסטורי של בנגקוק, בתוך מתחם הארמון הגדול.
המבנה המרכזי במתחם המקדש הוא קודש הקודשים, בו ממוקם פסל הבודהה ובו מתפללים המאמינים.
על פי האגדה, מקורה של דמותו של בודהה האמרלד הוא בהודו, בה החכם הבודהיסטי נגסנה (בערך בשנת 150 לפני הספירה), ניבא כי הבודהה מאמרלד יביא שגשוג ודומיננטיות לכל מדינה בה הוא יוצב.
כך הפכה דמותו לדמות המגינה על תאילנד, על פי האמונה.
עם זאת, על פי ממצאים ועדויות היסטוריות, הפסל התגלה בצ'אנג ראי במאה ה-15, ולאחר מספר מקומות בהם שכן, הוא הועבר במאה ה-18 לבנגקוק, שם מוקם בוואט פרה קוו ב-1782, במהלך תקופת מלכותו של ראמה הראשון, מלך תאילנד.
פסל הבודהה עשוי מברקת ירוקה-כהה, בגובה 66 סנטימטרים, והוא עוצב מאבן ברקת שלמה אחת.
הדמות בפסל נמצאת בתנוחת מדיטציה, בסגנון אסכולת "לאנה" מצפון תאילנד.
מלבד מלך תאילנד, איש לא רשאי לגעת בפסל.
המלך מחליף את הגלימה העוטפת את הפסל שלוש פעמים בשנה, בהתאמה לעונות הקיץ, החורף, והעונה הגשומה, בטקס חשוב שנועד להבטיח מזל טוב למדינה לאורך העונה הקרובה.
ואזה פרביה היא תופעה המתרחשת במהלך היריון, ובה כלי הדם של העובר חוצים או נמצאים לצד הפתח הפנימי של צוואר הרחם.
המונח נגזר מן הלטינית: "ואזה" פירושו כלי, ו"פרביה" מגיע מהמילה "קדם", כלומר "לפני" או "דרך".
במילים אחרות, כלי דם הנמצא לפני העובר בתעלת הלידה.
כלי הדם הללו נמצאים בסיכון של קרע כאשר הקרומים העובריים התומכים בהם נפגעים בשל חוסר תמיכה של חבל הטבור או של השלייה.
זוהי תופעה המופיעה בכ-4 לכל 10,000 הריונות, וכ-10 אחוז מהמקרים מתרחשים בהריונות עם תאומים.
כיום, למרות השימוש הנפוץ במכשירי אולטרה-סאונד המאפשרים אבחון מוקדם של המצב, מקרים רבים אינם מאובחנים במהלך ההיריון.
שני הסוגים העיקריים של ואזה פרביה הם במצב של וולמנטוס אינסרשן בו חבל הטבור מחובר ישירות לקרומים העובריים, וכלי הדם המתחברים לשלייה נותרים ללא הגנה.
המצב השני מתקיים כאשר קיימת שלייה רב-אונתית וכלי הדם העובריים עוברים בין האונות של השלייה ללא הגנה.
הסוג השלישי והפחות נפוץ הוא במצב בו חלק מהשלייה המחובר לרחם מתנוון.
בסוג זה יש חיבור תקין של חבל הטבור אל השלייה, אך כלי הדם בשולי השלייה חשופים.
התסמינים העיקריים בואזה פרביה הם קריעת כלי הדם העובריים, דימום וגינלי (ללא ביטוי בכאב), דופק איטי בעובר או מוות עוברי.
במקרה שהמצב לא אובחן קריעת כלי הדם תתרחש בזמן הלידה או בסמוך אליה.
מוות העוברים קורה ב-56 אחוזים ממקרים אלה, ול-3 אחוזים במקרים מאובחנים.
במקרים רבים לאחר הלידה יהיה צורך במתן עירוי דם לתינוק.לפני השימוש באולטרה-סאונד האבחון היה נעשה לאחר הלידה-במקרים של לידה שקטה, או בלידות בהן העובר מת לאחר דימום שנבע מקריעת הקרומים העובריים.
במקרים אלה, בדיקה של השלייה והקרומים העובריים הייתה מראה עדויות לוולמנטוס אינסרשן וקריעה של כלי הדם.
כיום האבחון נעשה באמצעות אולטרה-סאונד וגינלי או בדיקת המצאות המוגלובין עוברי בדם המופרש (במקרה של דימום וגינלי).
הסיבוכים המיוחסים ללידה המוקדמת בניתוח הקיסרי (סיבוכים אלו נובעים מחוסר בשלות של ריאות העובר):
מחלת ריאות כרונית של הפג .
הסיבוכים המיוחסים לאובדן הדם בעובר:
ניתוח קיסרי שיהיה קודם לקריעת הקרומים העובריים, כדי למנוע מצב חירום שבו הם ייקרעו.
ניבוי לזמן קריעת הקרומים אינו מדויק, ולרוב מבצעים את הניתוח הקיסרי בין השבועות ה-35–36 להיריון.
בשל הסכנה בלידה מוקדמת, נשים רבות נוטלות סטרואידים העוזרים לפתח את ריאות העובר.
במצב שבו לא בוצע אבחון מוקדם או שעוד לא בוצע ניתוח קיסרי מונע והייתה קריעה של הקרומים העובריים, מבצעים ניתוח חירום קיסרי.
וָאזָּ'ה מַרְגְּווֶלַשְּׁווִילִי (בגאורגית: ვაჟა მარგველაშვილი; נולד ב-3 באוקטובר 1993) הוא ג'ודוקא גאורגי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג, סגן האלוף האולימפי מטוקיו 2020 ואלוף אירופה משנת 2016.
בטורניר גראנד פרי דיסלדורף 2015, מרגוולשווילי זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות בינלאומית כאשר זכה במדליית ארד לאחר שניצח את יאקוב שאמילוב הרוסי.
במרץ 2016 מרגוולשווילי התחרה בגראנד פרי טביליסי, גאורגיה לעיני הקהל הביתי וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בחצי הגמר את טל פליקר הישראלי ובגמר את פאביו באזילה האיטלקי.
ב-21 באפריל 2016, מרגוולשווילי התחרה באליפות אירופה שנערכה בקאזאן וזכה במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח את אנדרה סוארס הפורטוגלי, בשמינית הגמר את סינאן סנדל הטורקי וברבע הגמר את ארסן גלסטיאן הרוסי.
בחצי הגמר הוא ניצח את דמיטרי שרשן הבלארוסי ובגמר גבר על קולין אואטס הבריטי.
ב-11 בפברואר 2017, מרגוולשווילי זכה במדליית ארד בגראנד סלאם פריז היוקרתי כאשר ניצח את קרלן גנבולד המונגולי בקרב על המדליה.
באליפות העולם 2017 שנערכה בבודפשט, מרגוולשווילי התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הארד.
בקרב הראשון הוא ניצח בעונשים את בילאל איילסלמאן הירדני, בקרב השני ניצח באיפון את סייבוללה מאבולו הדרום-אפריקאי לאחר שהצליח לרתק אותו למזרן, בשמינית הגמר ניצח באיפון את ראיין וארגס האמריקאי וברבע הגמר הוא גבר על אן באול הקוריאני בעונשים לאחר שהקרב נכנס לניקוד זהב.
בחצי הגמר הוא פגש את היפומי אבה היפני והפסיד באיפון לאחר ריתוק של היפני.
מרגוולשווילי נשר לקרב על מדליית הארד בו התמודד מול קים לים-הוואן הקוריאני.
כשתי דקות לסיום הקרב, הקוריאני השיג ניקוד יוקו אך כאשר נותרה דקה אחת לסיום, מרגוולשווילי הצליח לרתק את הקוריאני, השיג איפון וניצח.
ב-27 באוקטובר 2018, מרגוולשווילי זכה במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי לאחר שבקרב הגמר גבר בווזארי על ירלן סריקזאנוב הקזחי.
ב-16 בנובמבר, הוא זכה בזהב בגראנד פרי האג כשניצח בגמר את ברוך שמאילוב הישראלי.
באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכה מרגוולשווילי במדליית הארד ובאליפות אירופה שנה לאחר מכן שנערכה בליסבון זכה במדליית הכסף.
באולימפיאדת טוקיו 2020, מרגוולשווילי זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
הוא החל את דרכו בסיבוב השני בו ניצח בווזארי את יאקוב שאמילוב הרוסי.
ברבע הגמר הוא ניצח באיפון את ברוך שמאילוב הישראלי ובחצי הגמר ניצח בווזארי את המדורג מעליו אן באול הדרום-קוריאני כשלוש דקות בתוך זמן ניקוד זהב.
בגמר מרגוולשווילי התמודד מול היפומי אבה היפני והפסיד בווזארי.
אסטנה 2015: מדליית ארד בקטגוריית הנבחרות
בודפשט 2017: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג
קאזאן 2016: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג
קאזאן 2016: מדליית זהב בקטגוריית הנבחרות
ורשה 2017: מדליית זהב בקטגוריית הנבחרות
מינסק 2019: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג
ליסבון 2021: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג
זאגרב 2024: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג
גראנד פרי דיסלדורף 2015: מדליית ארד
גראנד פרי טביליסי 2016: מדליית זהב
גראנד סלאם פריז 2017: מדליית ארד
גראנד פרי דיסלדורף 2017: מדליית זהב
גראנד סלאם אבו דאבי 2017: מדליית ארד
גראנד פרי טביליסי 2018: מדליית זהב
גראנד סלאם אבו דאבי 2018: מדליית זהב
גראנד פרי האג 2018: מדליית זהב
טורניר המאסטרס 2018: מדליית ארד
גראנד סלאם פריז 2019: מדליית כסף
טורניר המאסטרס 2019: מדליית ארד
טורניר המאסטרס 2021: מדליית ארד
גראנד סלאם טביליסי 2021: מדליית כסף
גראנד סלאם פריז 2022: מדליית ארד
גראנד סלאם טביליסי 2022: מדליית ארד
גראנד סלאם תל אביב 2023: מדליית זהב
גראנד סלאם אבו דאבי 2023: מדליית זהב
ואחטי (חי במאה ה-25 לפני הספירה) היה כוהן ופקיד בכיר שכיהן תחת פרעה נפריר כא רע קאקאי במהלך השושלת החמישית של מצרים.
אין פרטים על חייו וידוע רק כי ככל הנראה היה חולה במלריה ומת בסביבות גיל 35.
בנובמבר 2018 הוכרז כי קברו נמצא בנקרופוליס סקארה.
בתוך הקבר נמצאו תבליטים של ואחטי, אשתו ורט פטה ואמו מריטה מין.
אורכו של הקבר הוא 10 מטרים מצפון לדרום, ורוחבו 3 מטרים ממזרח למערב והוא מכיל ארבעה פירים ונבנה בשנת 2405–2415 לפני הספירה.
ואחטי ומשפחתו קבורים אך לא כולם בסרקופגי עץ.
בקבר יש כיתוב על ואחטי: "ואחטי, כהן מטוהר למלך, משגיח על הנחלה האלוהית, משגיח על הסירה הקדושה, נערץ עם האל הגדול, ואחטי".
בבדיקת מבנה העצמות, גילו הארכאולוגים שעצמותיו התרחבו מה שמעיד על כך שהוא סבל ממחלה.
אחת ההשערות של הפרופסור לראומטולוגיה מאוניברסיטת קהיר היא שהייתה לו מלריה, אם כך הדבר ייתכן שזהו התיעוד הראשון של מחלת המלריה, אלף שנים לפני התיעוד שהיה ידוע עד אז.
משפחת של ואחטי שנמצאה בקברו כללה את אמו מרט מין, אשתו ורט פטה, בניו סשמנפר, קיימכנטייר, סבאייב ובת בשם סקט.
ב-28 באוקטובר 2020 שודר בנטפליקס סרט תיעודי בן 120 דקות על גילוי קברו של ואחטי בשם "סודותיו של אתר הקבורה סקארה".
וַאֲזְגֵּן מִיקָאֶלִי מָנוּקְיָאן (בארמנית: Վազգեն Միքայելի Մանուկյան; נולד ב-13 בפברואר 1946) הוא פוליטיקאי ומתמטיקאי ארמני.
ראש ממשלת ארמניה הראשון (1990–1991) מאז עצמאותה של המדינה עקב התפרקות ברית המועצות ומאוחר יותר שר הביטחון.
לאחר הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020), ואזגן הפך למנהיג האופוזיציה הארמנית נגד ניקול פשיניאן.
ואזגן נולד בלנינקאן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, בשנת 1946. הוא למד מתמטיקה תחילה באוניברסיטת ירוואן ובהמשך באוניברסיטת מוסקבה וקיבל דוקטורט עם סיום לימודיו.
במהלך שנות ה-80 הוא התחבר עם תנועת הלאומיות הפאן-ארמנית והפך מנהיג בכיר.
במהלך הבחירות לנשיאות ברית המועצות בשנת 1990, הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב הותירו לראשונה את התמודדותן של מפלגות שונות, בהם תנועת הלאומיות הפאן-ארמנית.
ואזגן מונה בבחירות ליו"ר מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית ובתוך עשרה ימים, התפרקות ברית המועצות הביאה לעצמאות ארמניה ותפקידו הפך לתפקיד ראש ממשלת ארמניה.
בתפקיד ראש ממשלה, רוב הקדנציה של ואזגן שנמשכה בין 1990–1991, עסקה במלחמת נגורנו קרבאך נגד אזרבייג'ן והוא היה בעל תפקיד מרכזי בהקמת צבא לאומי לארמניה הריבונית; הכוחות המזוינים של ארמניה.
בהמשך שירת ואזגן בתפקיד שר הביטחון בין השנים 1992–1993 והמשיך לשמש שחקן מרכזי במלחמת נגורנו-קרבאך.
לאחר ירידתו מהתפקיד המשיך להיות חבר באספה הלאומית של ארמניה והתחרה ארבע פעמים על תפקיד נשיא ארמניה.
בשנת 2020 מלחמת נגורנו קרבאך השנייה פרצה ובתוך שישה שבועות ארמניה ספגה הפסד קשה והיה עליה לחתום על הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020).
ארמנים רבים יצאו לרחובות וקראו לראש הממשלה המכהן, ניקול פשיניאן, לרדת מתפקידו.
המחאות הביאו את 17 מפלגות האופוזיציה להכריז על ואזגן בתור מועמדם לראשות הממשלה, ואזגן בתגובה הביע את תמיכתו המלאה בגל המחאה וקרא לפשיניאן להתפטר.
ואזגן קרא למשטרה והצבא להפסיק ולמלא אחר פקודותיו של פשיניאן וצוטט באומרו:
ואז רקדנו הוא סרט דרמה גאורגי-שוודי-צרפתי משנת 2019 בבימויו של .
הסרט הוצג בהקרנת בכורה במסגרת בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2019, שם זכה למחיאת כפיים בעמידה במשך 15 דקות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי הפסטיבל.
הסרט נבחר לייצג את שוודיה בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-92, אך בסופו של דבר לא זכה במועמדות.
הקרנת הסרט בגאורגיה עוררה מחאה, בשל הצגתה של פרשת אהבים בין שני גברים.
בראיון ל, הבמאי אמר כי הוא קיבל השראה מהעצרת האנטי-הומופובית שהתקיימה בטביליסי בשנת 2013, שבה עשרות צעירים שהפגינו נגד הומופוביה הותקפו באלימות על ידי אלפי מפגינים מהכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
הוא ביקר בטביליסי בשנת 2016 כדי לערוך תחקיר על המצב וקיבל השראה ליצור את הסרט כדיון על התפתחות המסורת והזהות, בניגוד לנרטיב יציאה מהארון קונבנציונלי יותר.
הסרט היה קשה לצילום מבחינה לוגיסטית.
בשל אופי הסרט וההומופוביה הרווחת בגאורגיה, לעוברי-אורח נאמר שהסרט עוסק בתייר צרפתי שמתאהב בתרבות הגיאורגית.
הן שחקנים שלקחו חלק בסרט והן בעלי מקומות שהיו אתרי צילומים עבור הסרט חזרו בהם מהסכמתם להשתתף בסרט בשל אופיו או מחשש לתגובת נגד.
צוות ההפקה קיבל איומים ברצח ונאלץ לשכור אבטחה בזמן השהייה על סט הצילומים.
שני השחקנים הראשיים, ו, ש פנה אליהם באמצעות הרשתות החברתיות, סירבו בתחילה לתפקידים שהוצעו עקב חששות לגבי תגובת נגד בגאורגיה ומחשש כיצד זה ישפיע על הקריירה העתידית שלהם.
מראב () הוא בחור צעיר בתהליך הכשרה של רקדן גאורגי מסורתי באנסמבל הגאורגי הלאומי.
יחד איתו נמצאים בתוכנית ההכשרה בת זוגו מרי (אנה גַ'ווָחִישׁווִילִי ), ואחיו העבריין דויד (גיורגי צרתלי).
יום אחד, החזרה נקטעת על ידי הגעתו של אירקלי (), רקדן מחליף.
אף על פי שאירקלי אינו מוצא חן בעייני חלק מהרקדנים האחרים, כמו גם את הכוריאוגרף אלקו (), בשל הגישה הזחוחה והמרדנית שלו, מהר מאוד הוא מוכיח את עצמו כבעל כישרון טבעי ומחליף את מראב בריקוד.
בתחילה, מראב מקנא בכישרון של אירקאלי, שכן אירקלי רוקד הרבה פחות זמן ממנו, אבל כשהשניים מתחילים להתאמן יחד מוקדם בבוקר, הם מתחילים להתחבר.
נוצרת יריבות-ידידותית כשהם מתחרים על מקום נחשק בהרכב הראשי, אם כי למרי נודע שהמקום פנוי רק מכיוון שהרקדן הקודם נתפס מקיים יחסי מין עם גבר אחר, הוכה על ידי הרקדנים האחרים ופוטר.
מאוחר יותר, נודע כי משפחתו שלחה אותו למנזר כדי להתרפא, אך אחד הנזירים ניצל אותו מינית אז הוא ברח משם.
מכיוון שמשפחתו סירבה לקבל אותו בחזרה, הוא נאלץ לפנות לזנות כדי לשרוד.
מראב מבקר את אביו, שבעצמו היה בעבר רקדן באנסמבל הלאומי ביחד עם אמו של מראב.
אביו מפציר בו לוותר על תשוקתו לרקוד וללכת ללמוד בבית ספר, מכיוון שאין עתיד בריקוד; יתר על כן, אביו של מראב מספר לו שאלקו לא אוהב אותו ואת משפחתו, וכתוצאה מכך לא יעניק יחס הוגן למראב או לדייוויד.
בינתיים, מירב ואירקלי מתיידדים, ומראב הולך ונמשך אליו יותר ויותר.
מראב, אירקלי, מרי וחבריהם יוצאים יחד לטיול, במהלכו מראב ואירקלי נכנעים למשיכתם ההדדית ומקיימים יחסי מין; למרות שהם שומרים על מערכת היחסים בסודיות, מרי מתחילה לחשוד בהם.
למרות שמראב ואירקלי לא דנים במערכת היחסים שלהם, מראב מבצע ריקוד עבור אירקלי בסגנון שלו, כאמצעי לתקשר את רגשותיו.
לאחר שהקבוצה חוזרת הביתה, אירקלי נעלם, ומראב לא מצליח ליצור איתו קשר.
אחרי כמה חזרות שהחסיר, דייוויד מגיע סוף סוף לחזרה, אך אלקו מגרש אותו בכוח, עקב היעדרויותיו התכופות.
מראב משיג לאחיו עבודה במסעדה שבה הוא עובד במשרה חלקית, אך דייוויד נתפס סוחר סמים במקום ושני האחים מפוטרים, מה שמוביל לריב בין מראב לבין דייוויד.
מראב, המאוכזב מאירקלי ומתגעגע אליו, מתיידד עם זונה ממין זכר, אותה הוא פוגש באוטובוס.
השניים יוצאים יחד לגיי בר ומבלים.
כאשר מראב עוזב את המקום, רקדן אחר בלהקה, לוקה, מבחין בו.
למחרת, מראב סובל מהנגאובר ונפצע בקרסולו במהלך האימון, ומרי עוזרת לו להחלים.
אירקלי מתקשר אליו ומודיע לו שנאלץ לחזור לעיר הולדתו, על מנת לטפל באביו החולה, ועל כן לא יגיע לאודישן.
אלקו דוחק במראב שלא ייגש לאודישן בעצמו, בשל התנהגותו ופציעתו אך מראב מתעקש להמשיך ולהתאמן.
כאשר הוא עוזב את האימון, לוקה צועק לעברו כינויי גנאי ומרי מתחננת בפניו שייזהר, מכיוון שהיא לא רוצה שסופו יהיה כשל הרקדן הקודם שעזב את הלהקה.
מראב מגלה כי אחיו דויד הכניס מישהי להיריון, וכעת הוא מזדרז להינשא לה.
בחתונה, מראב מזהה את אירקלי בקהל.
למרות שמראב שמח לראות אותו, אירקלי מודה שהוא עוזב את העיר ופורש מקריירת הריקוד, וזאת משום שאביו נפטר, הוא התארס לחברתו וכעת הוא מעוניין להיות קרוב לאמו ולפרנס אותה.
שבור לב, מראב עוזב את המקום ומתנחם בזרעותיה של מרי.
בבית, דויד מגלה לו שהוא נפצע בקטטה כאשר הגן על כבודו של מראב מפני לוקה ושאר הרקדנים בלהקה; כאשר מראב מודה בפניו שהוא הומו, דויד מקבל אותו ומעודד אותו לעזוב את גאורגיה, על מנת שיוכל למצות את הפוטנציאל שלו.
ביום האודישן, מרי מופיעה כדי לתמוך במראב.
מראב רוקד בלהט, וזאת למרות הפציעה בקרסולו, אבל בכל זאת לא מצליח להרשים את מנהל הלהקה, שפוסל אותו.
מראב ממשיך בכל זאת לרקוד בלהט, מתנתק מהריקוד המסורתי ומופיע בסגנונו האישי.
מנהל הלהקה נעלב ויוצא החוצה בסערה, בעוד אלקו נשאר לצפות במראב שממשיך לרקוד.
לאחר שסיים, מראב קד קידה, ועוזב.
שם השחקן/נית שם הדמות אודות הדמות הערות מראב אירקלי מרי
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 93% המבוסס על 91 ביקורות.
על פי דעת הרוב, נכתב כי "בהובלת הופעה יוצאת מן הכלל של , ואז רקדנו מביס דעות קדומות בחמלה מוחצת." באתר האינטרנט Metacritic, הסרט קיבל ציון של 68% על סמך ביקורות של 20 מבקרים, רובן "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
הסרט נמכר ליותר מ-40 מדינות.
ביולי 2019, ב, זכה הסרט ב-Grand Prix, על פי בחירת הקהל, כמו גם בפרס הסרט הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר, שהוענקו על ידי חבר שופטים בינלאומי.
באוגוסט 2019 זכה בפרס עבור השחקן הטוב ביותר ב.
באוקטובר 2019, הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל פרס איריס לשנת 2019. בינואר 2020, הסרט הוצג במסגרת "Spotlight" היוקרתית של פסטיבל הסרטים סאנדנס.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי גולדבאג, וזכה בארבעה פרסים בהם פרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס התקשורת של GLAAD עבור הסרט הטוב ביותר.
קבוצות אולטרה-שמרניות איימו לבטל את הקרנת הסרט בטביליסי ובבתומי, גאורגיה.
ראש התנועה הציבורית להגנה על ילדים, לוון פלוואנדישווילי, יחד עם לבאן וסאדזה, דימיטרי לורטקיפאנידזה, ומנהיג התנועה האולטרה-לאומית סנדרו ברגדזה, הודיעו כי יפגינו מול בתי קולנוע כמחאה ציבורית נגד הקרנת הסרט אשר "מנוגד למסורות ולערכים הגיאורגיים והנוצריים, ומעודד את החטא מעשה סדום".
במאי הסרט, , הגיב לאיומים ואמר: "זה אבסורד שאנשים שקנו כרטיסים צריכים להיות אמיצים ולהסתכן בהטרדה או אפילו תקיפה רק בגלל שהם הולכים לראות סרט.
עשיתי את הסרט הזה באהבה וחמלה".
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית הביעה את מורת רוחה מאירוע הקרנת הבכורה של הסרט אך גם הצהירה כי "הכנסייה מרחיקה את עצמה מכל מעשה אלימות."
ב-8 בנובמבר 2019, גייס כוחות משטרה המצוידים באמצעים לפיזור הפגנות והציב אותם ב-Amirani Cinema (בית קולנוע בטביליסי) וברחובות הסמוכים (ככל הנראה על מנת לאפשר את הקרנת הסרט ולמנוע ממפגינים לנסות ולשבש את ההקרנות).
שוטרים הקיפו את הכניסה לבית הקולנוע.
מאוחר יותר באותו יום ניסו כמה מאות חברים לפרוץ מחסום אנושי של שוטרים ולהיכנס בכוח לבית הקולנוע, אך נעצרו על ידי המשטרה.
חלק מהמוחים לבשו מסכות והשתמשו בפירוטכניקה.
למרות הניסיונות, כל הקרנות הסרט התקיימו כמתוכנן.
המשטרה עצרה שני אנשים והאשימה אותם בהפרת סעיף 173 של קוד העבירות המנהליות של גאורגיה (אי ציות לפקודה חוקית של שוטר) וסעיף 166 (חוליגניזם).
אחד ממנהיגי , דיווית ברדז'נישווילי, הותקף על ידי המפגינים.
אנה סובליאני, פעילה חברתית, נפצעה באורח קשה בהתנגשות עם מפגינים ופונתה לבית חולים.
"ואחרי הכל" (מוכר כ"צל חולף") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-26 ביולי 2001 בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השישי שלה, יותר ויותר (2001).
"ואחרי הכל" יצא כסינגל בנובמבר 2001, לאחר כמה חודשים מאז צאתו המקורית יחד עם רצועות האלבום יותר ויותר.
"ואחרי הכל" הוא בלדה שקטה ועמוקה, השונה מאופי שיריה בדרך כלל.
בשיר היא מספרת שמעבר לחיי הזוהר וההצלחה היא רוצה שלווה ושקט, והיא תרה אחר פינה קטנה ורגועה.
על העיבוד אחראים אלי אברמוב ועדי כהן.
מלבד הלחן, פוליקר שר את קולות הרקע בשיר.
ב-6 באוגוסט 2001 נכנס למצעד הסינגלים העבריים השבועי של רשת ג' במקום השמיני.
ב-26 באוגוסט הגיע לשיאו במקום השני, וב-18 בנובמבר יצא מהתרשים השבועי לאחר עשרה שבועות צעידה רצופה.
בבמצעד הפזמונים השנתי של 2001 דורג במקום ה-27.
נוסף על כך, "ואחרי הכל" זכה לביקורות חיוביות.
עם צאתו נרשמה עלייה חדה במכירות האלבום יותר ויותר, שהגיעו ל-10,000 יחידות חודשיים וחצי לאחר צאתו.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם26 ביולי 2001תקליטורNMC
גבינת ואחאקה (בספרדית: Oaxaca), המכונה גם quesillo ו-queso de hebra, היא גבינה לבנה, חצי קשה, דלת שומן שמקורה במקסיקו.
היא דומה למונטריי ג'ק לא מיושן, אבל עם מרקם דומה למוצרלה או גבינת מחרוזת (צמות גבינה קלועות).
הגבינה נקראת על שם מדינת ואחאקה בדרום מקסיקו, שם היא נוצרה לראשונה.
תהליך ייצור גבינת המחרוזת (צמות גבינה קלועות) הובא למקסיקו על ידי חברי המסדר הדומיניקני שהתיישבו בוואחאקה.
השם "quesillo" הוא זה שניתן על ידי האזור שבו היה מקורו, ואז היא אימצה את השם גבינת ואחאקה, ההבדל האמיתי היחיד הוא היכן יוצר מוצר החלב הזה או היכן הוא נרכש, אבל במהותו היא אותה הגבינה.
עם זאת, יש הסבורים שעדיף להשאיר את השם גבינת ואחאקה מכיוון שהגבינה הזו תהפוך את מדינת ואחאקה למפורסמת מחוץ למקסיקו, וכמו גבינת מנצ'גו, גבינת גאודה או אחרות, השם ישויך בסופו של דבר למקום מסוים.
מעט פחות מ-30,000 טונות של גבינת ואחאקה יוצרו במקסיקו בשנת 2020. חלק ניכר ממנה מגיע ממדינת ואחאקה, הממוקמת כאמור בדרום מקסיקו.
תהליך הייצור מסובך וכולל מתיחת הגבינה לסרטים ארוכים וגלגולה כמו כדור חוט בתהליך הפסטה פילאטה.
גבינה נוספת המיוצרת בשיטה זו היא המוצרלה, אם כי התהליך הסופי של גבינת ואחאקה דומה יותר לגבינות הקלועות האחרות.
Queso Oaxaca (גבינת ואחאקה) נמצאת בשימוש נרחב במטבח המקסיקני, במיוחד בקסדיה ובאמפנדה, שם הגבינה מומסת ומוסיפים לה מרכיבים נוספים, כגון הויטלאקוצ'ה (סוג של תירס) ופרחי קישואים, למילוי.
מבלבלים לעיתים קרובות את גבינת ואחאקה עם גבינת אסאדֵרו (queso asadero), גבינה המיוצרת במדינת צ'יוואווה הצפונית.
הן דומות במרקם, אבל מיוצרות בשיטות שונות, מה שהופך את גבינת ואחאקה לחה יותר.
בקוסטה ריקה, היא ידועה בשם queso palmito.
השם נובע מהדמיון לעקביות החוטית של לבבות הדקל (פלמיטו).
בניקרגואה, הונדורס, קולומביה ואל סלבדור, הגבינה ידועה בשם quesillo.
ואט פרה פהוטהבאט בואבן (תאית วัดพระพุทธบาทบัวบาน; אנגלית Wat Phra Phuthabat Buaban) הוא אתר מורשת עולמית שבו שתי קבוצות של אבני סימה (Sīma) מתקופת דוואראוואטי (מאות 7 עד 11) הנמצאות באתרן (in situ).
המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2024, יחד עם הפארק ההיסטורי פהו פרבאט, השוכן 8 ק"מ מצפון לו.
לאחר מכן צורתן התפתחה לעמודים רבועים או בצורת מתומן עם פינות מעוגלות, ובהמשך קיבלו צורה של עמוד שטוח בדמות עלי כותרת מוארכים של פרח הלוטוס.
האתר נמצא על גבעה מיוערת בתחומי שמורת החורש הלאומית פהא קהואאה נאם (Pha Khuea Nam National Reserved Forest).
אבני הסימה באתר עשויות מאבן חול טבעית והן מקובצות בשתי קבוצות:
הקבוצה הראשונה כוללת 12 אבני סימה בגדלים שונים הערוכות בסדר מקרי סביב סלע מסתור גדול ליד קצהו של מצוק הגבעה.
האבנים מתוארכות לתקופה שבין המאה ה-6 למאה ה-11, ובחלקן ישנו רק עיטור שקוע מוארך במרכזן.
על סלע המסתור בצידו המזרחי התגלו ציורי סלע פרהיסטוריים שגילם כ-3,000 שנים, והמתארים סמלים גאומטריים בצורת משולשים.
משמעות ציורי הסלע אינה ידועה.
בקבוצה השנייה הנמצאת 15 מטרים מערבית לקבוצה הראשונה, ישנן 24 אבני סימה בגדלים שונים, ערוכות בשמונה טורים של שלוש אבנים בכל טור הקורנים מן המרכז לחוץ.
כל שמונה אבנים יוצרות מעגל, ושלושת המעגלים הקונצנטריים מקיפים את האזור הבודהיסטי הקדוש במרכז הקבוצה שצורתו כשל מלבן.
אבני המעגל הפנימי הן הגבוהות ביותר ומתנשאות לגובה של 2.30 מטרים.
אבני המעגל האמצעי הן בגובה של 1.70 מטר ואלו של המעגל החיצוני הן בגובה של 1.25 מטר.
האבנים מעוטרות בדוגמת עלי כותרת של פרח הלוטוס והן צרות בבסיסן ורחבות יותר בחלקן העליון.
על האבנים עיטורים של דמויות אדם - ככל הנראה דמותו של האל אינדרה, וכן סיפורי הג'טאקה וסצנות מחיי הבודהה.
אבני הקבוצה השנייה יוצאות דופן בכך שכל העיטורים עליהן הן בסגנון קוה קר ומתוארכים למחצית השנייה של המאה ה-10. מעל האבנים הותקנו מחסות מודרניים כדי לשמור עליהן מפני פגעי מזג האוויר.
טביעת כף רגלו של הבודהה
כמאה מטרים מדרום למסתורי הסלע נמצאה לפי המסורת טביעת רגלו הקעורה של הבודהה במשטח האבן הטבעי, והעתק שלה באורך של 140 ס"מ וברוחב מרבי של 65 ס"מ נוצק.
ההעתק עשוי מצמנט, הוא חלק וצבוע בזהב.
ב-1911 הוקם מעל ההעתק ואט בצורת פגודה שהעניק למקום את שמו.
אורך כל אחת מצלעותיו הוא 2 מטרים וגובהו 6 מטרים, וכניסה בודדת מוליכה אליו בצידו המזרחי.
ואט בנצ'אמאבופיט (בתאית: วัดเบญจมบพิตรดุสิตวนาราม) הוא מקדש בודהיסטי (ואט) הממוקם במחוז דוסיט בבנגקוק, תאילנד.
המקדש מוכר גם בשם "מקדש השיש" (The Marble Temple), והוא אחד מהמקדשים הידועים ביותר בבנגקוק ואטרקציה תיירותית מרכזית.
המקדש מאפיין את הסגנון המעוטר של בנגקוק, עם גמלונים גבוהים, גגות מדורגים וסיומות מקושטות.
בניית המקדש החלה בשנת 1899 לבקשת המלך ראמה החמישי לאחר שבנה את ארמונו בסמוך.
פירוש שמו של המקדש הוא "מקדשו של המלך החמישי הסמוך לארמון דוסיט".
המקדש תוכנן על ידי הנסיך נאריס , אחיו למחצה של המלך.
המקדש בנוי משיש איטלקי, יש בו תצוגה של עמודי שיש מסוג קררה, חצר משיש ושני פסלי סינגה (אריות) גדולים השומרים על הכניסה למקדש.
פנים המקדש מעוטר בקורות מוצלבות בציפוי לכה וזהב, ובגומחות בקירות תלויים ציורים של סטופות חשובות מרחבי המדינה.
המסדרון המקיף את אולם ההתכנסות כולל 52 פסלים של בודהה.
בתוך אולם ההסמכה נמצא פסל בודהה שנוצר בשנת 1920 כהעתק של הפסל המקורי במקדש מהאטאט שבעיר פיטסאנולוק.
אפרו של המלך ראמה החמישי קבור מתחת לפסל.
בגלריה המקיפה את אולם ההסמכה ישנם 52 פסלי בודהה המציגים מודרות (מחוות ידיים) שונות, שנאספו על ידי הנסיך דמרונג ראג'אנובהאב עבור מלכו.
תמונת חזית המקדש מופיעה בצדו האחורי של מטבע חמישה באט של המטבע התאילנדי.
האתר כולל גם את המוזיאון הלאומי של בנצ'אמאבופיט.
ואיאדוליד (בספרדית: Valladolid) היא עיר תעשייתית במרכז ספרד המשמשת בירת מחוז ואיאדוליד וכבירת הקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2008 התגוררו בה 318,461 תושבים, ולפי הערכות, מתגוררים בסביבותיה עוד כ-80,000 תושבים.
מאז כיבושה מהמוּרים במאה העשירית ובמשך יותר מ-500 שנה שימשה ואיאדוליד כבירתו של בית המלוכה הקסטיליאני.
מעמדה המרכזי נשלל ממנה כאשר פליפה השני מלך ספרד העביר את בירתו למדריד.
היא חזרה לשמש בירה לזמן קצר בין השנים 1600 ל-1606.
קבוצת הכדורגל של ואיאדוליד היא ריאל ואיאדוליד המשחקת בליגה הספרדית.
שרידים של הקלטי-איברים (התמזגות של קלטים ואיברים (חצי האי האיברי)) וגם של מחנה רומי נחפרו סמוך לעיר.
הגרעין שממנו התפתחה העיר ממוקם באזור שבו נמצאת כיום כיכר מיגל הקדוש.
במהלך שלטונם של המוּרים בספרד הזיזו המלכים הנוצרים של העיר את התושבים צפונה לאזורים מוגנים יותר.
במאה ה-10 האזור נכבש מידי המורים, וואיאדוליד הייתה כפר קטן, עד שאלפונסו השישי, מלך לאון וקסטיליה, העניק אותה בשנת 1072 לרוזן פדרו אנסורס ואשתו הרוזנת כשהמשימה המוטלת על הזוג הייתה לאכלס ולהרחיב את גרעין היישוב החקלאי הזעיר שהיה קיים עד אז.
במאות ה-12 ו-ה-13 גדלה ואיאדוליד במהירות הודות לזכויות היתר שניתנו בידי אלפונסו השמיני ואלפונסו העשירי, שניהם מלכי קסטיליה, ולאכלוס האזור מחדש לאחר הרקונקיסטה.
ב הייתה העיר מקום מושבו של בית המלוכה הקסטיליאני, והייתה לבירת ממלכת ספרד עד 1561, השנה בה העיר נהרסה בשריפה, ופליפה השני, מלך ספרד, יליד העיר, העביר את בירתו למדריד, והעיר ראתה תקופה של שפל.
ב-1506 נפטר בעיר כריסטופר קולומבוס, והבית שבו נפטר משמש כיום מוזיאון.
המלך פליפה השלישי החזיר את בירתו לעיר ב-1601, אך ב-1606 העיר ניזוקה משיטפון והבירה הוחזרה למדריד, שם נותרה עד היום.
למרות הנזק שנגרם לעיר העתיקה בשנות ה־60 בעקבות הבום הכלכלי, העיר עדיין מתגאה בביטוייה האדריכליים.
מונומנטים בעיר כוללים את הקתדרלה הבלתי גמורה של ואיאדוליד, את הכיכר המרכזית שתוכננה לפי הכיכר המרכזית במדריד, את מוזיאון הפיסול ואת כנסיית סנט פול ואת הבית היחידי ששרד של מיגל דה סרוואנטס.
הקתדרלה הבלתי גמורה, שנבנתה בהזמנת פליפה השני, מלך ספרד ועוצבה בידי האדריכל ג'ואן חררה במאה ה-16. הקתדרלה נותרה עד היום בלתי גמורה בגלל סיבות פיננסיות והאולם שלה לא נפתח לקהל עד שנת 1668. בשנת 1730 הושלמה בניית החזית.
כנסיית סן מיגל, כנסייה עתיקה של הישועים (כיום, כנסייה קהילתית) שנבנתה בסוף המאה ה-16.
החזית של הכנסייה הדומיניקנית סן פאבלו, המאופיינת בפסלים גותיים ודקורציה שנבנו סביב שנת 1500.
כנסיית אל סלוודור שחזיתה נבנתה בשנת 1550 ומגדל הלבנים שבה מתוארך למאה ה-17.
בכנסיית סנטה מריה לה אנטיגואה יש מגדל פירמידלי יוצא דופן מהמאה ה-12 ומקדש גותי מהמאה ה-14, בהשראת הקתדרלה של בורגוס.
המנזר של סנטה אנה, מבנה נאו-קלאסי המארח יצירות של פרנסיסקו דה גויה.
כנסיית יוחנן הקדוש מלטרן, בעלת חזית בארוקית משנת 1737.
לבה של העיר העתיקה היא כיכר העיר מהמאה ה-16. בצלע אחת של הכיכר נמצא בית העירייה, הבנוי בסגנון אקלקטי המתוארך לתחילת המאה ה-20, ומעוטר במגדל שעון קטן.
סמוך לארמון נמצא ארמון לוס פימנטל, מושבה של המועצה המחוזית.
הארמון המלכותי (היכן שפליפה הרביעי, מלך ספרד ואן מאוסטריה, אימו של לואי ה-14 נולדו) הוא ארמון מהמאה ה-16 של המרקיזים של ולוורדה ושל הבנקאי פאביו נלי - בניין עם חותמת קלאסיציזם שנבנה בשנת 1576. המוזיאון של ואיאדוליד מאכלס רהיטים, פסלים, ציורים וחפצי קרמיקה מהתקופה הפרהיסטורית ועד ימינו.
המוזיאון הלאומי לפיסול בוואיאדוליד שוכן באוניברסיטת גרגוריו הקדוש.
זהו ביתם של גילופים צבעוניים שנעשו על ידי אמנים כמו אלונסו בראגוואט וגרגוריו פרננדז.
האוניברסיטה, שחזיתה הבארוקית מעוטרת בסמלים אקדמיים שונים, ואוניברסיטת סנטה קרוז מהוות חלק מן הדוגמאות הראשונות לרנסאנס הספרדי.
בעיר נמצאים גם בתים שחיו בהם אנשים חשובים, והם כוללים את:
ביתו של מיגל דה סרוואנטס, הכותב של דון קישוט, שבו גר בשנים 1603–1606. בבית הזה השלים סרוואנטס את יצירת המופת שלו.
הבית שבו נפטר כריסטופר קולומבוס משמש כיום כמוזיאון.
הבית שבו נולד המשורר הספרדי חוסה סורייה.
ואטו הוא ההילך החוקי של ונואטו.
הוא נכנס למחזור לאחר קבלת העצמאות בשנת 1982 והחליף את פרנק ההברידים החדשים ואת הדולר האוסטרלי.
הוואטו הוא יחידה מוניטרית בפני עצמו: הוא אינו מתחלק לתת-יחידות כמו מאיות.
הסיבה לערכו הנמוך היא שהוא נועד להיות דומה בערכו לפרנק המשמש בקלדוניה החדשה ובפולינזיה הצרפתית.
המטבע מונפק הן בשטרות והן במטבעות.
שער הוואטו הוא נייד, אך ההנחה היא שהוא קבוע ביחס לסל מטבעות סודי.
תושבי ונואטו משתמשים לעיתים במושג של "דולר" השווה לערך של 100 ואטו, בלי בהכרח לציין לאיזה מטבע בדיוק הם מתכוונים.
למרות שאין בנמצא יחידה מוניטרית כזו, היא מקלה את החישובים בסכומים גדולים במטבע בעל ערך נקוב כה נמוך.
כך למשל התקציב הממשלתי בסך 6,000,000,000 הוא למעשה בערך חמישים מיליון דולר אמריקאי.
ואיאקו הוא כפר הממוקם בסמוך לחופו הדרומי של האי פונגפל (Fongafale) במדינת טובאלו.
כל מוסדות ורשויות המדינה, הכוללים את הבנק הלאומי של טובאלו והמלון היחיד בוואיאקו - מלון "ואיאקו לאנגי", ממוקמים בוואיאקו.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002 בכפר חיים 516 תושבים מתוך 4,492 תושבים באטול פונאפוטי כולו.
פעמים רבות נאמר כי ואיאקו היא בירת טובאלו אך באופן רשמי כל האטול פונאפוטי משמש כבירה.
ואייט אֶרְפּ , מהמר, משקיע ואיש חוק אמריקאי מהמאה ה-19. יחד עם אחיו וירג'יל ומורגן, וידידו הטוב דוק הולידיי, הצליח למגר את כנופיית הפושעים של האחים קלנטון מהעיר טומבסטון שבאריזונה.
שיאה של היריבות בין הצדדים היה בקרב אקדחים אלים, המפורסם בשם "קרב האקדחים באו.
קוראל", אשר בו ספגו חברי הכנופיה אבדות קשות.
ארפ, בן למשפחה מרובת ילדים, לא התבלט בצעירותו.
אך לאחר מות אביהם, ולאחר שספג מספר אכזבות בחייו (כמו מות אשתו הראשונה), הפך לאיש חוק.
בת זוגו ב-47 השנים האחרונות לחייו (1882 - 1929), הייתה ג'וזפין שרה מרקוס, בת למהגרים יהודים מפרוסיה.
הם קבורים זה לצד זה בבית קברות יהודי בקולמה, קליפורניה.
בסדרת הטלוויזיה "המערב" של רוברט רדפורד ואייט ארפ מוצג כאחד מהאנשים המרכזיים במיתולוגיה של המערב.
בסרט Tombstone משנת 1993 מתוארות קורותיו של ארפ לאחר שהגיע לעיר, ועד שהתעמת עם כנופיית ה-Cowboys שהטרידה את תושבי המקום בקביעות.
בשנת 1994 יצא לאקרנים סרט פעולה המתאר את דמותו של ארפ, בכיכובו של קווין קוסטנר.
בנטפליקס יש סדרה דוקומנטרית הנקראת "המלחמה על המערב הפרוע".
בסדרה מתואר קרב האקדחים באו.
ואטרה דוֹרְנֶיי (ברומנית: Vatra Dornei; בגרמנית ובפולנית: Dorna Watra; ביידיש: דורנה או "דארנא") היא עיר, עיירת נופש ואתר סקי בבוקובינה שבצפון רומניה, במחוז סוצ'אבה אוכלוסייתה, נכון ל-2011, מונה 14,429 איש.
ואטרה דורניי הוכרזה כרשות עירונית בשנת 2000, והייתה לרשות העירונית הקטנה ביותר במחוז.
שטח שיפוטה כולל שלושה כפרים: ארג'סטרו, רושו וטודירן.
המילה "ואטרה" משמעותה ברומנית היא "בית, מוקד" והמילה נמצאת גם בשפה האלבנית, ייתכן כחלק מהמורשת המשותפת דאקית-תראקית - אילירית.
או אולי הגיעה לרומנית דרך הניב של רועי הצאן הארומנים.
הטופונים "דורנה" הוא כנראה ממוצא סלאבי ונגזר מ"דולינה" שמשמעותה "עמק עם מים".
לפי מילון השפה הרומנית של האקדמיה הרומנית מ-1958 המילה "דורנה" משמעותה הייתה "מערבולת".
האגדה הרומנית מספרת על צעירה יפהיפייה זהובת שיער בשם דורינה שמתה מחץ של הווייבוד הראשון של מולדובה, דראגוש שצד איילה ביער.
הווייבוד היה בטוח שקלע את האיילה שעצרה לנוח על יד עץ אשוח עבה.
אך למרבה צערו גילה שהרג את אותה הנערה.
אז הוא קרא למקום ולנחל הזורם סביבו על שמה "דורינה" או "דורנה"
ואטרה דורניי ממוקמת בצפון-מזרח רומניה, בחלק הדרום-מערבי של מחוז סוצ'אבה, בדרום בוקובינה, ב"בקעת הדורנות" (Depresiunea Dornelor).
הקוואורדינטות הגאוגרפיות הן 21' 47°
רוחב מצפון לדרום, ו 22'25° אורך ממזרח למערב.
היישובים השכנים מסביבה הם פוז'ורטה (בצפון), יאקובן (מצפון-מערב), דורנה קנדרנילור (ממערב), שארו דורניי (מדרום) ודורנה-ארין (ממזרח).
ואטרה דורניי נמצאת במרחק 110 קילומטרים מבירת המחוז סוצ'אבה, 43 ק"מ מהעיר קמפולונג מולדובנסק, 84 ק"מ מן העיר ביסטריצה בטרנסילבניה, 74 ק"מ מן העיר גורה הומורולוי, ו-66 ק"מ מן העיר פראסין.
בירת רומניה, בוקרשט.נמצאת במרחק של 330 קילומטרים.
ואטרה דורניי נמצאת באזור מפגש הנחלים ביסטריצה ודורנה, בהרי הקרפטים המזרחיים בגובה 808 מטר.
בזכות ההרים המקיפים את ואטרה דורניי, העיר היא אתר סקי ובנוסף וספא, מהוותיקים ברומניה.
ואטרה דורניי מחוברת למערכת הרכבות הרומנית ובעיר שתי תחנות רכבת.
התיעוד הכתוב המוקדם ביותר להתיישבות באזור ואטרה דורניי הוא משנת 1592. באותה תקופה השתייך היישוב לנסיכות מולדובה.
יחד עם שאר היישובים בבוקובינה, ואטרה דורניי הייתה בין השנים 1775 - 1918 תחת שליטת ממלכת הבסבורג (מ-1867 במסגרת אוסטרו-הונגריה) זו הייתה תקופה של פיתוח לעיירה, שהפכה בתחילת המאה ה-19 לאתר נופש ידוע.
עד 1774 הייתה ואטרה דורניי תלויה ביחידה המנהלית קמפולונג "Ocolul Câmpulung".
רק ב-1823 זכתה ואטרה דורניי בזכות להחזיק חותם משלה וראש מועצה.
היא המשיכה להיות בחסות הוורניק מקמפולונג עד 1853.
בימי ראש העיר ג'ו'רג'ה בורקה 1848 גשר הוויצ'יליצ'ים (לפי שם המורדים הרומנים מהמאה ה-18 נגד השלטון האוסטרי)
ב-1849 בוקובינה הופרדה מגליציה והוכרזה דוכסות.