tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית מאי צוות המשימה החליט להפנות את חקירת הבחירות למשרד האחריותיות הממשלתי (GAO) .
ב-25 בפברואר 2008 צוות המשימה ובית הנבחרים קיבלו את ממצאי ה-GAO לפיהם לא הייתה שום טעות במכונות ההצבעה ואין עילה לשינוי התוצאות.
זמן קצר לאחר מכן זנחה ג'נינגס את מאבקה בביוקנן, והכריזה על התמודדות נוספת מולו בבחירות 2008. גם בבחירות אלה הפסידה לו, וביוקנן נבחר לתקופת כהונה שנייה.
במהלך שנתו הראשונה פרסמה חברת הפרסום "Congressional Quarterly" כי ביוקנן תמך באג'נדה של הנשיא בוש רק ב-66% מהזמן – הדירוג השלישי הנמוך ביותר מבין חברי הקונגרס הרפובליקנים מפלורידה.
ורנון היא עיר קטנה במחוז וושינגטון, פלורידה, ארצות הברית.
נכון לאפריל 2020 מתגוררים בוורנון כ-732 תושבים.
ורנון נקרא על שם אחוזת המטעים של נשיא ארצות הברית הראשון, ג'ורג' וושינגטון בווירג'יניה, מאונט ורנון.
ורנון יוצגה בבית הנבחרים של פלורידה עד 1927, אז המושב הועבר לנציג העיירה צ'יפלי.
ורנון נודע כ"עיר הגידמים" בשנות ה-50 וה-60 בשל מספר גבוה של תביעות ביטוח על אובדן גפיים של תושבי העיר.
ורנון הופיעה בסרט התיעודי של ארול מוריס משנת 1981 "ורנון, פלורידה".
בשטחי ורנון הייתה בעבר התיישבות גדולה של אמריקאים ילידים.
העיר ישבה בסמוך לצומת מסילת רכבת שננטשו כמעט באופן מלא עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-19 בעקבות פתיחת נמלים חדשים בחופי פלורידה ומסילות רכבת חדשות במדינה.
ורנון עלתה לכותרות בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בשל האחוז הגבוה מאוד של תושבים שהגישו תביעות ביטוח על קטיעת איברים, האחוזים היו כה גבוהים עד שחברות ביטוח רבות טענו כי תושבי העיר איבדו את איבריהם בכוונה על מנת להשיג כספי ביטוח.
למרות שאין ראיות ממשיות התומכות בטענות אלו, בפועל תביעות הביטוח מוורנון (שבה התגוררו באותה תקופה כ-600 אנשים) היוו כ-75% מהתביעות של חברות ביטוח רבות מפלורידה.
מריון טריי סלאוטר , הידוע יותר בשם הבמה שלו ורנון דלהארט , היה זמר וכותב מוזיקת קאנטרי אמריקאי.
הבלדה הקלאסית "ההריסות של הישן 97" (97 Wreck of the Old) שהקליט נחשבה כשיר הקאנטרי הראשון שנמכר במיליון עותקים, אם כי נתוני מכירות של הקלטות לפני מלחמת העולם השנייה קשים לאימות.
דלהארט שר וניגן במפוחית ובנבל פה באירועי קהילה מקומיים ולמד בקונסרבטוריון של דאלאס למוזיקה.
הוא התחתן עם סיידי לי מור-ליווינגסטון ב-1901 ונולדו לו שני ילדים, בן ובת.
ב-1910 הוא העביר את המשפחה לניו יורק, שם עבד במחסן פסנתרים ולקח מדי פעם עבודות שירה.
מוזיקה קלאסית הייתה מושרשת בחינוך של דלהארט.
הוא רצה להיות זמר אופרה, ובשנת 1913 הוא קיבל חלקים ב- מאדאם באטרפליי וב- .
הוא ראה במקומון מודעת דרושים לזמרים והגיש מועמדות.
דלהארט נבחן על ידי תומאס אלווה אדיסון והמשיך להקליט עבור אדיסון רקורדס.
מ-1916 עד 1923, הוא ביצע למעלה מ-400 הקלטות של מוזיקה קלאסית קלה ושירה עם להקות ריקוד מתחילות עבור חברות תקליטים שונות.
בין השנים 1927 ו-1929 דלהארט הקליט גם עם שלישיית ורנון דלהארט, שהורכבה מ-ורנון דלהארט, אדלין הוד וקרסון רוביסון.
בשנות ה-20 וה-30, דלהארט שר ביותר מ-5,000 סינגלים (תקליטים) עבור לייבלים רבים, והשתמש ביותר מ-100 שמות בדויים, כגון אל קרייבר, ורנון דייל, פרנק אוונס, יו לאטימר, סיד טרנר, ג'ורג' ווייט (עם ממפיס חמש המקורית) ובוב ווייט.
ב- גריי גול רקורדס, הוא השתמש לעיתים קרובות בשם "ול וטריאן", שבו השתמשו גם זמרים אחרים, כולל ארתור פילדס.
דלהארט כבר היה זמר מבוסס כשהכין את ההקלטות הראשונות שלו במוזיקת קאנטרי.
לדלהארט היה סינגל להיט עם ההקלטה שלו משנת 1924 של "he Wreck of the Old 97", בלדה אמריקאית קלאסית על ירידת רכבת הדואר המהירה מס' 97 ליד דנוויל, וירג'יניה, ב-1903. השיר הוקלט עבור חברת ויקטור טוקינג משין, והוכיח לחברות התקליטים הלאומיות על קיומו של שוק נכבד לשירה של מוזיקת קאנטרי.
השיר היה השיר הדרומי הראשון שהפך להצלחה לאומית.
עם "שיר האסיר" בצד השני בתקליט, הסינגל מכר בסופו של דבר כשבעה מיליון עותקים, מספר עצום להקלטה בשנות ה-20. הוא זכה בדיסק זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות של אמריקה ( RIAA ) והיה התקליט הנמכר ביותר, חוץ משירי חגים ב-70 השנים הראשונות של מוזיקה מוקלטת.
ג'ואל ויטבורן, סטטיסטיקאי של מגזין בילבורד, קבע ש"שיר האסיר" היה להיט מספר 1 במשך שנים עשר שבועות בשנים 1925–1926. אחת ההקלטות המזוהות ביותר עם ורנון דלהארט, במיוחד בבריטניה, היא השיר "The Runaway Train" משנת 1925 (טוקינג מאשין ושות',
זה הושמע ב"מועדפי הילדים" של רדיו BBC בין השנים 1954 ל-1982, ואפילו עכשיו כמעט כל אוסף של תקליטי ילדים בבריטניה כולל את השיר הנצחי הזה.
מתוך רצון לחזור על הצלחת הסינגל, חברת ויקטור שלחה את ראלף פאר להרים הדרומיים ב-1927 כדי ליצור את מפגשי בריסטול – הקלטות מוזיקת קאנטרי.
המפגשים הללו הובילו לגילוי של הזמרים ג'ימי רודג'רס ומשפחת קרטר.
בהמשך המודל של פאר יהפוך לסטנדרט של תעשיית המוזיקה.
דלהארט מת בברידג'פורט, קונטיקט, ב-14 בספטמבר 1948.
III נכנס להיכל התהילה 1981 1999 קינג רקורדס מכניסים
את הסגנון 2007 דקומנטס רקורדס
היכל התהילה של כותבי השירים של נאשוויל, 1970
היכל התהילה של מוזיקת קאנטרי, 1981
פרס היכל התהילה של הגראמי, "שיר האסיר", 1998
ג'נט רקורדס, שדרת התהילה, 2007
פרס היכל התהילה של הגראמי, "ההריסות של הישן 97", 2021
ורמיצ'לי (באיטלקית: Vermicelli) באיטליה, הם סוג של פסטה ארוכה ויבשה מחיטת דורום עם חתך עגול ועם קוטר גדול יותר מאשר ספגטי.
אם הקוטר קטן יותר ניתן להשתמש במונח ההקטנה vermicellini.
בהגהות של המאה ה-12 המשלימות את הפירושים שכתב רש"י (שנחשב כידוע לאחד מגדולי הפרשנים של כתבי הקודש השונים) לתלמוד הבבלי, מופיעים "ורמיצ'לי" עם התעתיק "ורמישלש", שבשל משמעותו הסמויה מוביל למוצא המילה בשפה האיטלקית.
זוהי אחת מצורות הפסטה העתיקות ביותר, לטענת חלק מהחוקרים מקור הפסטה והמילה באזור נאפולי ולפי מה שדווח ב-1338 על ידי יצרנית הפסטה המאסטר ברנבה דה ריטניס, הוורמיצ'לי כבר היו מוכרות באותה התקופה בשמות אחרים גם בצפון איטליה.
המונח vermicelli מופיע גם, עם השם vermiculi, בספר אמנות הבישול (Liber de Coquina), ספר מתכונים שחובר על ידי מחבר לא ידוע מהאזור הנאפוליטני בין המאה ה-13 והמאה ה-14.
המונח אומץ בשפות שונות, אם כי בחלק מהן הוא מציין לעיתים סוגי פסטה שונים בצורתם ובהרכבם.
באנגלית, בהולנדית ובספרדית המונח מציין סוג של פסטה כמו ספגטי אך עם חתך דווקא דק יותר, בעוד שבצרפתית משתמשים במונח vermicelle, אשר בתורו מציין פסטה עם חתך עגול ורזה במיוחד.
אוניית המערכה ורמונט (BB-20), הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית.
היא הונחה במאי 1904 במספנת Fore River והושקה באוגוסט 1905. האונייה נכנסה לשירות הצי האטלנטי במרץ 1907.
במהלך השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה מאפריל 1917 עד נובמבר 1918, ורמונט שימשה כספינת אימונים לאנשי חדר המכונות.
מנובמבר 1918 עד יוני 1919, היא ערכה סדרה של מסעות להחזרת חיילים אמריקאים מאירופה לפני שהוצאה מהשירות ביוני 1920. היא נמכרה לגרוטאות בנובמבר 1923 על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון.
סדרת קונטיקט עקבה אחר סדרת וירג'יניה, אך תיקנה כמה מהליקויים המשמעותיים ביותר בתכנון המוקדם יותר, בעיקר הסידור המרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים.
סוללה שלישונית כבדה יותר של תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) החליפו את התותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) שהיו בשימוש בכל העיצובים הקודמים בארצות הברית.
למרות השיפורים, האוניות התיישנו על ידי אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט, שהושלמה לפני רוב אוניות הסדרה קונטיקט.
הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,260 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,666 טונות ארוכות (17,949 טונות) במעמס מלא.
האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני צירים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי שנים עשר דוודים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי פחם המתועלים לשלוש ארובות.
כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה לה צוות של 827 קצינים ומלחים, אם כי זה גדל ל-881 ומאוחר יותר ל-896.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה.
תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ושנים עשר תותחי 3 פאונד.
היא גם נשאה ארבעה תותחי 1 פאונד (37 מילימטרים (1.5 אינץ')).
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של ורמונט הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים.
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), ולברבטות התומכות היה שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
לצריחים המשניים היה שריון חזיתי בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים).
השדרית של ורמונט הונחה ב-21 במאי 1904 במספנת Fore River בקווינסי, מסצ'וסטס.
היא הושקה ב-31 באוגוסט 1905, עם ההטבלה שבוצעה על ידי ג'ני בל, בתו של צ'ארלס ג'יי בל, מושל ורמונט.
ב-4 במרץ 1907, ורמונט הוכנסה לשירות בצי האמריקני במספנת הצי בבוסטון, עם קפטן ויליאם פ.
לאחר מכן יצאה האונייה לשייט ניסויים מבוסטון להמפטון רודס, וירג'יניה.
לאחר מכן הצטרפה לפלגה הראשונה של הצי האטלנטי לתרגילי אימון.
ורמונט עזבה את המפטון רודס ב-30 באוגוסט, לכיוון פרובינסטאון.
היא נשארה שם עד 5 בספטמבר לפני שחזרה למספנת הצי בבוסטון יומיים לאחר מכן לתיקונים שנמשכו עד נובמבר.
ב-30 בנובמבר, האונייה עזבה את בוסטון כדי להתחיל בהכנות להצטרף להקפת כדור הארץ של הצי הלבן הגדול.
שתי התחנות הראשונות שלה היו ברוד איילנד; היא הטעינה פחם בברדפורד לפני שעברה לניופורט, שם העמיסה אספקה.
לאחר מכן היא יצאה לטומפקינסוויל, ניו יורק, כדי לקבל את מלאי התחמושת שלה.
האונייה הגיעה להמפטון רודס ב-8 בדצמבר, שם הצטרפה לשאר הצי הלבן הגדול, שעליו פיקד אדמירל משנה רובלי ד' אוונס.
ורמונט וחמש עשרה אוניות מערכה נוספות החלו את מסעם ב-16 בדצמבר.
במהלך השיוט, קפטן פוטר הועלה לדרגת אדמירל משנה והתקדם למפקד פלגת אוניות המערכה הראשונה; את מקומו כמפקד של ורמונט תפס קפטן פרנק פריידי פלטשר.
ורמונט חזרה למספנת הצי בבוסטון לתיקונים לאחר סיום הטקסים בהמפטון רודס; העבודה נמשכה מ-9 במרץ עד 23 ביוני.
לאחר מכן הצטרפה שוב לצי ליד פרובינסטאון; הפלגה הראשונה הפליגה לבוסטון לחגיגת 4 ביולי שם.
החל מ-7 ביולי, הצי האטלנטי ערך תמרונים נרחבים עד ל-4 באוגוסט.
לאחר מכן ורמונט נטלה חלק באימוני ירי ליד כף וירג'יניה.
תרגילי אימון נוספים שנערכו עד סוף השנה, שהופסקו רק על ידי ביקורים בניו יורק ובסטמפורד, קונטיקט, לרגל חגיגת ההדסון-פולטון ויום קולומבוס, בהתאמה.
בסוף דצמבר היא חזרה לניו יורק.
לאחר מכן יצאה ורמונט דרומה למפרץ גואנטנמו, קובה, אליו הגיעה ב-12 בינואר 1910. חודשיים של תרגילים שם לאחר מכן לפני אימוני ירי ליד כף וירג'יניה.
האונייה חזרה לבוסטון ב-29 באפריל לצורך תיקונים שנמשכו עד אמצע יולי.
לאחר שחזרה לשירות, היא לקחה על עצמה יחידת מיליציה ימית בבוסטון לשייט לפרובינסטאון בין ה־22 ל-31 ביולי.
לאחר מכן הפליגה ורמונט לניופורט לפני שהמשיכה להמפטון רודס ב-22 באוגוסט, שם החלו יותר אימון מטרות בין 25 ל-27 בספטמבר.
היא ועוד כמה אוניות מהצי האטלנטי ביקרו בניו יורק לפני שבוצעו כמה תיקונים קלים במספנת הצי של פילדלפיה.
בשלב זה, האונייה הועברה לפלגה השלישית.
ב-1 בנובמבר, ורמונט וכמה אוניות נוספות של הצי האטלנטי חצו את האוקיינוס האטלנטי לביקור במספר נמלים במערב אירופה, כולל גרייבסנד מ-16 בנובמבר עד 7 בדצמבר וברסט.
האוניות עזבו את ברסט ב-30 בדצמבר כדי לחצות מחדש את האוקיינוס האטלנטי, לכיוון מימי קובה.
מ-13 בינואר 1911 עד 13 במרץ, ורמונט ושאר האוניות ערכו תמרונים מול קובה.
תרגילים נוספים נערכו לאחר מכן בכף וירג'יניה ובמפרץ צ'ספיק .
ב-8 באפריל היא ערכה עצירה קצרה בהמפטון רודס, שם נשאה חומרי מטרה, אם כי היא עזבה מאוחר יותר באותו יום לתקופה נוספת במספנת הצי של פילדלפיה לצורך תיקונים.
באמצע 1911, שייטה ורמונט דרומה למפרץ מקסיקו, ועצרה תחילה בפנסקולה, פלורידה.
לאחר מכן היא המשיכה לגלווסטון, טקסס, ועצרה שם מ-7 עד 12 ביוני, לפני שחזרה לפנסקולה למחרת.
האונייה חזרה לאוקיינוס האטלנטי והפליגה צפונה לבאר הארבור, מיין; היא נכחה שם בחגיגות 4 ביולי, שלאחריהן הגיעה השגרה האופיינית של אימונים עם הצי האטלנטי ליד פרובינסטאון ובקייפ קוד ביי.
היא נשארה מחוץ לניו אינגלנד עד אמצע אוגוסט.
במהלך תקופה זו, היא ביקרה בסיילם, מסצ'וסטס, ועברה תיקונים במספנת הצי בבוסטון.
מאוחר יותר השנה, היא עברה דרומה לטנג'יר סאונד ולכף וירג'יניה לצורך ניסויי ירי ואימון מטרות.
בין 12 בספטמבר ל-9 באוקטובר, ורמונט הייתה במספנת הצי של נורפוק לצורך תיקונים, ולאחר מכן היא הפליגה להמפטון רודס לפני שהמשיכה עם הצי לעיר ניו יורק לסקירה ימית שנמשכה בין 24 באוקטובר ל-2 בנובמבר.
לאחר סיום הסקירה, היא הצטרפה לשייטת הראשונה לתמרונים ולאחר מכן חזרה להמפטון רודס.
ורמונט עצרה בטומפקינסוויל ב-7–8 בדצמבר לפני שהמשיכה למספנת הצי של ניו יורק מאוחר יותר ב-8 לתחזוקה תקופתית.
ב-2 בינואר 1912, היא יצאה דרומה לאיים הקריביים לתמרונים השנתיים מול קובה.
היא נשארה במימי קובה עד 9 במרץ, אז שבה למספנת הצי של נורפוק.
היא עברה שם שיפוץ גדול שנמשך עד אוקטובר.
ב-8 באוקטובר, היא יצאה לעיר ניו יורק, והגיעה יומיים לאחר מכן.
סקירה ימית נערכה שם בין 10 ל-15 באוקטובר, ולאחריה תמרונים ואימוני ירי ליד כף וירג'יניה עד דצמבר.
ב-2 בנובמבר היא הצטרפה למאמץ החיפוש אחר ספינת הקיטור התקועה Noruega, וב-13–15 בדצמבר היא סייעה לצוללת B-2 .
ורמונט חזרה למספנת הצי של נורפוק ב-25 בדצמבר, ולאחר מכן יצאה לתקופת אימוני החורף הרגילה במימי קובה.
במהלך הדרך היא עצרה בקולון, פנמה, בכניסה לתעלת פנמה, שהייתה לקראת סיום.
היא הגיעה למפרץ גואנטנמו ב-19 בינואר 1913 ונשארה באזור כמעט חודש.
התערבויות במרכז אמריקה ומלחמת העולם הראשונה
ב-12 בפברואר יצאה האונייה למקסיקו, מכיוון שהמדינה הייתה בעיצומה של המהפכה המקסיקנית; על ורמונט הוטלה המשימה להגן על האינטרסים האמריקאיים בוראקרוס.
היא הגיעה לנמל ב-17 בפברואר ונשארה שם עד 29 באפריל, אז שבה לארצות הברית.
היא הצטרפה שוב לצי בהמפטון רודס לפני שהחלה בשיוט אימון לצוערים באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס ב-6 ביוני.
לאחר סיום השייט, היא פעלה בבלוק איילנד סאונד ועצרה בניופורט.
החל מיולי החל השיפוץ הרגיל של האונייה בנורפוק, כשהעבודה נמשכה עד אוקטובר.
לאחר מכן היא השתתפה באימוני ירי ליד הכף של וירג'יניה.
ורמונט ערכה מסע שני לאירופה ב-25 באוקטובר, הפעם למי הים התיכון הצרפתי.
היא עצרה במרסיי בין 8 בנובמבר ל-1 בדצמבר ולאחר מכן חצתה מחדש את האוקיינוס האטלנטי.
בזמן ההפלגה חזרה, סופה קשה פגעה באחד המדחפים שלה, מה שחייב גרירה חזרה לנורפוק, לשם הגיעה ב-20 בדצמבר.
שם בוצעו תיקונים, ולאחר מכן פרק זמן קצר של ניסויים ימיים לבדיקת מערכת ההנעה.
לאחר שאונייתם חזרה לשירות, הצוות של ורמונט החל בהכנות לביצוע אימון מטרות האביב הרגיל מול כף וירג'יניה, אך התרגילים בוטלו כשהמצב במקסיקו החמיר.
ורמונט יצאה מהמפטון רודס ב-15 באפריל, לכיוון וראקרוס.
שם, היא הצטרפה לאחותה ניו המפשייר, לפרה-דרדנוט, ולדרדנוטים קרוליינה הדרומית וארקנסו.
ורמונט תרמה שנים עשר קצינים ו-308 מלחים לכוח נחיתה שכבש את העיר כדי למנוע משלוח נשק - על סיפון ספינת הקיטור Ypiranga - מלהגיע לדיקטטור ויקטוריאנו ורטה.
אדם אחד מוורמונט נהרג ושניים זכו בעיטור מדליית הכבוד: לוטננט ג'וליוס סי.
טאונסנד, מפקד המחלקה של ורמונט, והמנתח קארי דוואל לנגהורן, המנתח הגדודי של רגימנט הימאים השני.
האונייה נשארה בווראקרוס עד אוקטובר, מלבד ביקור בטמפיקו בין 21 בספטמבר ל-10 באוקטובר.
לאחר שחזרה לחוף המזרחי של ארצות הברית בסוף 1914, ורמונט חידשה את השגרה הרגילה של הפלגות אימונים ותרגילים.
האונייה הוצבה באופן זמני במילואים בין 1 באוקטובר ל-21 בנובמבר 1916, אם כי לאחר שחזרה לשירות היא תמכה בכוח משלחת ימי שנשלח להאיטי.
משימה זו נמשכה מ-29 בנובמבר עד 5 בפברואר 1917, ולאחר מכן השתתפה באימוני קרב במימי קובה.
ורמונט הגיע חזרה לנורפוק ב-29 במרץ לפני שהמשיכה לפילדלפיה לתחזוקה ב-4 באפריל.
בזמן שהייתה במבדוק היבש, ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה על ידי הכרזת מלחמה על גרמניה.
השיפוץ של ורמונט הושלם ב-26 באוגוסט, והיא הוקצתה כספינת הדרכה לאנשי חדר מכונות, שבסיסה בהמפטון רודס.
ב-28 במאי 1918 הועלו שרידי שגריר צ'ילה בארצות הברית על סיפון הספינה.
שגריר ארצות הברית בצ'ילה, ג'וזף הוקר שיי, עלה על האונייה ב-3 ביוני, וורמונט עזבה את נורפוק באותו יום.
היא עברה את תעלת פנמה ב-10 ביוני, עצרה לזמן קצר בטונגוי, צ'ילה, ב-24, והגיעה לולפראיסו שלושה ימים לאחר מכן.
קפרטון והשגריר שיי ליוו את שרידי שגרירי צ'ילה על החוף.
ב-2 ביולי עזבה ורמונט את ולפראיסו, ועצרה בקייאו, פרו, בדרך חזרה לתעלת פנמה.
לאחר שחזרה לארצות הברית, היא חידשה את תפקידיה בספינות האימונים, שנמשכו כמעט עד סוף המלחמה.
ב-5 בנובמבר, פחות משבוע לפני שביתת הנשק עם גרמניה שסיימה את הלחימה באירופה, נשלחה ורמונט למספנת הצי של פילדלפיה להסבה לאוניית תובלת חיילים.
היא החלה את משימת התחבורה הראשונה שלה ב-9 בינואר 1919; היא ערכה עוד שלוש מסעות להחזרת חיילים אמריקאים מצרפת, כשהאחרון הסתיים ב-20 ביוני 1919. במהלך מסעות אלו, היא נשאה כ-5,000 איש חזרה לארצות הברית.
ב-18 ביולי היא יצאה מנורפוק בפעם האחרונה, לכיוון החוף המערבי של ארצות הברית.
היא ביקרה בסן דייגו, סן פדרו, מונטריי, סן פרנסיסקו ולונג ביץ' בקליפורניה, ואסטוריה, אורגון.
היעד הסופי שלה היה מספנת הצי מארה בואייחו, קליפורניה, לשם הגיעה ב-18 בספטמבר.
היא נשארה שם עד 10 בנובמבר 1923, אז נמחקה מרשימות הצי.
ב-30 בנובמבר היא נמכרה לגרוטאות ופורקה תחת תנאי הסכם הצי של וושינגטון.
ורנון נורווד הוא אתלט אמריקאי, פעמיים אלוף אולימפי (טוקיו 2020, פריז 2024) ו-4 פעמים אלוף עולם (בייג'ינג 2015, דוחה 2019, יוג'ין 2022 ובודפשט 2023) בריצת שליחים 4x400 מטר.
סגן אלוף אולימפי (פריז 2024) ושיאן עולם בריצת שליחים משולבת 4x400 מטר.
אלוף ארצות הברית באולם (2016) בריצת 400 מטר.
סגן אלוף אולימפי ושיאן עולם
באולימפיאדת פריז זכה במדליית כסף בריצת שליחים משולבת 4x400 מטר ביחד עם שמיר ליטל, ברייס דדמון וקיילין בראון בתוצאה של 3:07.74 דקות, אחרי הולנד (3:07.43 דקות) ולפני הממלכה המאוחדת (3:08.01 דקות).
בשלב המוקדמות הרביעייה קבעה שיא עולם חדש של 3:07.41 דקות.
ורנון וולאס תומסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר אספת המדינה של ויסקונסיון בשנים 1935–1951, לאחר מכן ועד 1957 כתובע הכללי של מדינתו, לאחר מכן ועד 1959 כמושל ויסקונסין ה-34, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1961–1974.
ורנון וולאס תומסון נולד בעיר ריצ'לנד סנטר שבוויסקונסין.
ב-1925 הוא למד באוניברסיטת קארול, אך סיים ב-1927 את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
ב-1932 הוא קיבל תואר במשפטים והחל לעסוק בעריכת דין.
תומסון החל להיות מעורב בפעילות המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1944–1951 הוא כיהן כראש עיריית ריצ'לנד סנטר, והיה חבר אספת המדינה של ויסקונסין בשנים 1935 - 1951, מתוכם בשנים 1939–1945 כיהן כיושב ראש הבית.
לאחר תום כהונתו בשנים תפקידים אלו ועד 1957 הוא כיהן כתובע הכללי של ויסקונסין.
ב-1956 נבחר תומסון למשרת מושל ויסקונסין, לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים ויליאם פרוקסמיר.
ב-1958 הוא נוצח בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל על ידי גיילורד נלסון.
ב-1960 נבחר תומסון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השלישי לקונגרס של ויסקונסין.
בהמשך הוא נבחר מחדש וכיהן במשך שש תקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים.
בבחירות של 1974 הוא הובס על ידי אלווין בלדוס, והתפטר לפני תום תקופת כהונתו באופן רשמי.
הוא היה חבר בוועדת הבחירות הפדרלית.
ורנון וולאס תומסון נפטר בוושינגטון די.
ב-2 באפריל 1988, בגיל 82. הוא נטמן בבית הקברות של ריצ'לנד סנטר.
ורמינה או ורמנד (בפיניקית: 𐤅𐤓𐤌𐤍𐤃) היה מלך המסאיסילים , שבט נומידי במאורטניה, בנו של סיפקס.
הוא מוזכר לראשונה ב־204 לפנה"ס, כאשר נלחם יחד עם אביו נגד מסיניסה (במסגרת המלחמה הפונית השנייה).
לאחר מכן, כאשר אביו נשבה בידי האויב, ורמינה נותר נאמן לקרתחדשתים.
הוא הצטרף לחניבעל כשזה הגיע לאפריקה, אך לא השתתף בקרב זמה, ככל הנראה מאחר שהיה עסוק באיסוף כוחות בטריטוריה שלו.
הוא הגיע זמן קצר לאחר הקרב עם כוחות משמעותיים, אך הותקף והובס על־ידי הרומאים.
צבא נטבח ונשבה, והוא עצמו הצליח לברוח עם פרשים ספורים בלבד.
בשנת 200 לפנה"ס שלח שליח לרומא, התחנן שהסנאט יכיר בו כמלך, בן־ברית וחבר.
לאחר שכיבד את השליחים הרומאים שנשלחו לארצו, נחתם עמו הסכם שלום; תנאי ההסכם לא ידועים, אך ידוע שחלק משטחיו הועברו למסיניסה.
ורנר קרל הייזנברג היה פיזיקאי גרמני, ממניחי היסודות למכניקת הקוונטים, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1932. היה שותף בכיר בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית.
ידוע במיוחד בזכות עקרון האי-ודאות הנקרא על שמו.
ורנר הייזנברג נולד ב-1901 בווירצבורג שבצפון בוואריה.
למד פיזיקה באוניברסיטת מינכן יחד עם ידידו וולפגנג פאולי, בהדרכת ארנולד זומרפלד, מגדולי התאורטיקנים של זמנו.
משם עבר לאוניברסיטת גטינגן, והלאה לקופנהגן, שם היה בשנת 1922 לתלמידו של נילס בוהר.
בשנת 1925 פיתח הייזנברג יחד עם מקס בורן ופסקואל יורדן את מכניקת המטריצות שהפכה לאחד היסודות למכניקת הקוונטים.
כעבור זמן קצר הציעו ארווין שרדינגר ופול דיראק גישות חלופיות, והראו כי גישותיהם זהות ביסודן לגישתו של הייזנברג.
עבודתו זו זיכתה אותו בפרס נובל לפיזיקה ב־1932.
בשנת 1927 פרסם הייזנברג תגלית חשובה נוספת, את עקרון האי-ודאות, הקרוי על שמו.
ב-23 בפברואר הוא תיאר אותו במכתב לוולפגאנג פאולי, וכעבור כחודש שלח מאמר מדעי לפרסום.
הייזנברג הוכיח כי יש זוגות של משתנים (הקרויים "צמודים"), המתייחסים לתכונות של מערכת קוונטית.
זוגות אלה מאופיינים בתכונה מיוחדת במינה, שלא הייתה דומה לעולם שלפני מכניקת הקוונטים: ככל שמצבו של אחד המשתנים בזוג כזה ידוע בוודאות גבוהה יותר, כן מצבו של בן זוגו ידוע בוודאות מועטה יותר.
לדוגמה, ככל שמקומו של אלקטרון ידוע בדיוק רב יותר, כן התנע שלו ידוע במידה פחותה של דיוק.
הייזנברג קבע כי אין זו בעיה של מדידה, שאולי תיפתר עם שכלול השיטות והמכשירים, אלא זו תכונה בסיסית ומהותית של הטבע.
עקרון האי-ודאות השפיע עמוקות על הפיזיקה ועל הפילוסופיה.
העיקרון משפיע בצורה ניכרת רק על מדידות בסדר גודל של קבוע פלאנק, והשפעתו זניחה בסדרי גודל גדולים יותר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוטרד הייזנברג על ידי גורמים נאציים שכינו אותו "יהודי לבן" ותקפו אותו על שלימד את "הפיזיקה היהודית" שהייתה מזוהה עם אלברט איינשטיין, הנוגדת את הפיזיקה הגרמנית של פיליפ לנארד.
לבקשתו, נערכה בדיקה על ידי היינריך הימלר מפקד האס אס, והלה טיהר את שמו בעיני הנאצים, דבר שהפסיק את ההתקפות עליו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה בחר הייזנברג להישאר בגרמניה, לטענתו, ממניעים פטריוטיים.
נילס בוהר התאכזב קשות מצעדו של הייזנברג ולא הסתיר זאת.
למרות זאת, במשך תקופת מלחמת העולם השנייה היו חילופי מכתבים בין השניים.
בשנות מלחמת העולם השנייה עמד הייזנברג בראש מכון הקייזר וילהלם לפיזיקה באוניברסיטת הומבולדט בברלין, והיה שותף לתוכנית הגרמנית לפיתוח נשק גרעיני.
ב-4 ביוני 1942 נפגש הייזנברג עם שר החימוש הנאצי אלברט שפר לגבי אפשרויות פיתוח נשק גרעיני והציג בפני שפר את הקשיים הטכנולוגיים לפתח נשק גרעיני עקב הזמן הרב והחומרים הרבים הנדרשים למשימה.
שפר ציין ביומנו שהייזנברג אמר שיש באירופה רק ציקלוטרון אחד קטן, הנמצא בפריז, דבר אשר יקשה מאוד על שימוש בו תחת מעטה סודיות.
בעקבות פגישה זאת, הורחק הייזנברג מעבודה על תוכנית הגרעין הנאצית והתרכז במחקר תאורטי על שימושים באנרגיה גרעינית.
לאחר המלחמה נראה היה כי תפקידו במאמץ המלחמה הנאצי שנוי במחלוקת, במיוחד בשאלה מדוע העריך שגרמניה לא תוכל טכנולוגית לייצר פצצה גרעינית.
ראיות של צבא בעלות הברית, אשר עקבו בשלב מסוים אחרי תוכניות הגרעין של גרמניה, מציגות הקלטה של הייזנברג בה הוא אומר בשיחת טלפון לאנשי המפלגה הנאצית כי דרושות טונות של אורניום לשם פיתוח פצצה אחת, לכן אין פיתוח הפצצה אפשרי בזמן כה קצר.
הביוגרף של הייזנברג טען שהייזנברג עשה כמיטב יכולתו לשבש את התוכנית לפיתוח פצצה אטומית גרמנית, ועל כן העריך שהדבר בלתי ישים.
אבל היו שאמרו, לדוגמה, ג'רמי ברנשטיין בספרו "מועדון האורניום של היטלר", כי עשה כמיטב יכולתו לקדם את פצצת הגרעין הגרמנית, והתוכנית נכשלה רק בגלל היעדר אמצעים, ובגלל גישה תאורטית שהוכחה כחסרת תוחלת.
נילס בוהר, מורו וידידו של הייזנברג, ציין שהתרשם בפגישתו איתו במהלך המלחמה כי הלה היה נלהב ביותר מהרעיון לקדם את פצצת האטום הגרמנית.
לאחר הניצחון על גרמניה, עצרו האמריקאים עשרה מבכירי הפיזיקאים הגרמנים, בתוכם הייזנברג, ושיכנו אותם בחווילה (Farm Hall) באזור קיימברידג' באנגליה.
הפיזיקאים נעצרו במטרה למנוע מהרוסים לשים עליהם את ידם ובמיוחד למנוע ממידע על פרויקט הגרעין לדלוף עד תום המלחמה נגד יפן.
הפיזיקאים זכו ליחס טוב שכלל מגרשי טניס ופסנתר, ומתקני ציתות עקבו אחרי השיחות ביניהם.
אין בתמלולים של השיחות עדות לכך שהייזנברג או הפיזיקאים האחרים ניסו לשבש את תוכנית הגרעין הנאצית.
לעומת זאת, יש בתמלילים עדות לכך שהייזנברג היה מודע למדיניות הרצח הנאצית.
אחרי המלחמה התמנה הייזנברג למנהלו של מכון מקס פלאנק לחקר הפיזיקה, והקדיש את רוב זמנו לעיון בשאלות הפילוסופיות העולות ממכניקת הקוונטים.
ורנר הייזנברג הוא ההשראה לכינוי "הייזנברג", האלטר אגו של וולטר וייט, הדמות הראשית בסדרה "שובר שורות".
בשנת 2023 גולם הייזנברג על ידי מתיאס שווייגהופר בסרטו של כריסטופר נולאן, "אופנהיימר".
סיפורה זוכה פרס גפן לשנת 2011 של הסופרת קרן לנדסמן, שפורסם בכתב העת המקוון "בלי פאניקה", נקרא "הגורגונה של הייזנברג".
ורנים או ורינים , היו שבט גרמאני קטן שחי בצפון-מזרח גרמניה של ימינו, ליד הים הבלטי.
על קיומו של השבט ידוע רק ממניין השבטים של תלמי בספרו "גאוגרפיה".
תלמי ממקם שבט זה במקום המכונה "וירונוי" או "וירונום", קרוב למקום מושבם של הסואבים.
ניתן להניח כי שבט קטן זה נטמע בסואבים במועד כלשהו אחרי כתיבת "גאוגרפיה" במאה השנייה לספירה.
מפה על פי כתבי תלמי
ורנון לומקס סמית' הוא פרופסור לכלכלה ולמשפטים באוניברסיטת ג'ורג' מייסון, במרכז הבין-תחומי למדעי הכלכלה ובמרכז מרקטוס, הנמצאים כולם בארלינגטון, וירג'יניה, ארצות הברית.
סמית' זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 2002, יחד עם החוקר הישראלי דניאל כהנמן.
עוסק בעיקר בכלכלה התנהגותית, תוך התמקדות בנושא השפעת תהליכי קבלת החלטות על הכלכלה בשוק.
סמית' שרת גם כמומחה בתוכנית הסכמת קופנהגן .
סמית' הוא בוגר תואר ראשון במכון הטכנולוגי של קליפורניה, מוסמך מאוניברסיטת קנזס ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד.
בפברואר 2005 דיבר סמית' באופן פומבי על היותו בעל תסמונת אספרגר, המהווה חלק מהקשת האוטיסטית.
ורנר סטיפן וינג'י היה מתמטיקאי, פרופסור באוניברסיטת המדינה של סן דייגו, מדען מחשבים וסופר מדע בדיוני.
הוא נודע בעיקר בשל הרומנים פרי עטו זוכי פרס הוגו: "אש על פני תהום" ו"עומק בשמיים", וכן בשל מסתו משנת 1993: "הסינגולריות הטכנולוגית הממשמשת ובאה", בה הוא טען כי הגידול המעריכי בטכנולוגיה יגיע לנקודה שמעבר לה אין באפשרותנו אפילו לשער את התוצאות.
ורנור וינג'י וריי קורצוויל היו האנשים המזוהים ביותר עם המושג "סינגולריות", אך בניגוד לקורצווייל, אשר חושב כי הסינגולריות תתחולל באופן הדרגתי, הרי שווינג'י סבר כי זו תתחולל בבת אחת.
וינג'י נולד בווקשה שבויסקונסין, ארצות הברית.
פרסם את סיפורו הקצר הראשון: "תולעת ספרים, ברח!" ב-1965 במגזין המדע-הבדיוני "אנלוג", שנערך אז על ידי ג'ון ו.
כתביו היו נפוצים למדי במגזיני המדע הבדיוני בשנות ה-60 וה-70. וינג'י עיבד שניים מסיפוריו לרומן קצר, "עולמם של גרים", שיצא לאור ב-1969, ופרסם את ספרו השני: "המתיימר להיות חכם" בשנת 1975.
הוא התפרסם ב-1981 כשיצא לאור הרומן הקצר פרי עטו "שמות אמיתיים", אחד הסיפורים הראשונים שהציג תיאור רחב היקף של מושג הסייברספייס, שעתיד להיות למושג מרכזי בסיפוריהם של ויליאם גיבסון, ניל סטיבנסון ואחרים, בייחוד בסוגת הסייברפאנק.
שני הרומנים הבאים שלו, "מלחמת השלום" (1984) ו"נטושים בזמן אמת" (1986), נוגעים להשפעת הטכנולוגיה אשר יכולה ליצור שדות אנרגיה בלתי חדירים הנקראים "בובלס".
הספרים הללו בנו את המוניטין של וינג'י כסופר שחוקר רעיונות ומגיע למסקנות הלוגיות שלהם בדרכים יצירתיות במיוחד.
שני הספרים היו מועמדים לפרס הוגו.
שני הרומנים הללו ו"שמות אמיתיים" מדגישם אף הם את עניינו של וינג'י בסינגולריות טכנולוגית.
"שמות אמיתיים" מתרחש בעולם הנמצא על סיפה של הסינגולריות.
"מלחמת השלום" מציגה עולם שבו הסינגולריות נדחתה על ידי ה"בובלס", בעוד "נטושים בזמן אמת" עוקב אחר קבוצה קטנה של אנשים אשר הצליחה לחמוק מהסינגולריות שלולא כן הייתה מכסה את פני כדור הארץ.
וינג'י זכה בפרס הוגו בשל הרומן שלו מ-1992 "אש על פני תהום", שבו הוא חוזה גלקסיה המחולקת ל"אזורי מחשבה", שבהם הקדמי נע ממרכז הגלקסיה, גבוה ככל שמאפשרת הטכנולוגיה.
כדור הארץ הוא "האזור האיטי", שבו בלתי אפשרי לטוס במהירות שמעל מהירות האור.
רוב הספר מתרחש באזור הנקרא "מֵעֵבֶר", בו ניתן לבצע את החישובים המאפשרים טיסה במהירות שמעבר למהירות האור, אך לא ניתן להתעלות מעבר לסינגולריות אל אינטליגנציה על-אנושית.
מכאן שווינג'י מסוגל לכתוב אופרת חלל קלאסית על אף אמונתו שהטכנולוגיה הדרושה לסיפורים כאלו תדחוף אותנו מעבר לסינגולריות.
"אש על פני תהום" כולל מספר גדול של רעיונות נוספים המתגבשים להרכב יוצא דופן ועשיר של הסיפור והיקום המתואר בו.
"עומק בשמיים" (1999) הוא פרק מקדים ל"אש על פני תהום", המתחקה אחר קבוצות מתחרות של אנשים ב"אזור האיטי" בעודם נאבקים על הזכות לנצל את התרבות החוצנית הטכנולוגית שהגיחה.
"עומק בשמיים" זכה אף הוא בפרס הוגו לשנת 2000. הרומאנים של וינג'י "זמנים מהירים בפיירמונט היי" ו"מפלצת העוגיות" זכו אף הם בפרס הוגו בשנים 2002 ו-2004, בהתאמה.
הרומן האחרון פרי עטו, "מעבר לקשת בענן", הממוקם באותו יקום כמו "זמנים מהירים בפיירמונט היי", יצא לאור במאי 2006.
וינג'י פרש מהוראה באוניברסיטת המדינה של סן דייגו בשנת 2002 על מנת להקדיש את עצמו לכתיבה במשרה מלאה.
הוא היה חבר בוועד הבחירה של ארגון התוכנה החופשי להענקת פרס "התוכנה החופשית המתקדמת", במשך רוב השנים מאז הקמתו ב-1999.
וינג'י היא סופרת מדע בדיוני מצליחה.
וינג'י תכנן שהרומן הבא שלו יהיה המשך ישיר של "עומק בשמיים".
ורנור וינג'י היה סופר אורח של כבוד ב"קונ-חוזה" – ועידת המדע הבדיוני השישים שנערכה בשנת 2002 בסאן חוזה, קליפורניה.
המושגים אינטליגנציה מלאכותית וסינגולריות טכנולוגית ממצים הרבה מכתיבתו של וינג'י, בין אם סיפוריו מאמצים אותם ("תולעת ספרים, ברח !", "שמות אמיתיים", "מעבר לקשת בענן") או בוראים עולמות על מנת להסביר באופן מיוחד את חדלונן של התופעות הללו ("אש על פני תהום", "עומק בשמיים").
בספרים אחרים שלו מוצגים נושאים קפיטלסיטיים-אנרכיסטיים, בין אם מפורשות ("חסר הרסן"), או בצורה מרומזת יותר (העימות בין הבאים לקסנג הו ב"עומק בשמיים").
אש על פני תהום / ורנור וינג'י; מאנגלית - רחביה ברמן; (עריכת תרגום ולשון - חמוטל לוין).
מלחמת השלום ונטושים בזמן אמיתי מקובצים תחת השם Across Realtime.
A Deepness in the Sky, 1999. זוכה פרס הוגו ופרס פרומתאוס לשנת 2000.
and Other Promises (שני הכרכים הללו מאגדים את הסיפורת הקצרה של וינג'י במהלך שנות התשעים המוקדמות).
"Conquest by Default" (מתחולל באותה סביבה כמו בלבדיות).
"Just Peace" (עם ויליאם רופ).
"The Blabber" (מתרחש באותה סביבה כמו אש ממעמקים).
The Collected Stories of Vernor Vinge - סיפורת קצרה של וינג'י מ-2001, כולל ביאוריו של וינג'י משני הכרכים המוקדמים.
"Win a Noble Prize !" (במקור פורסם בנייצ'ר כרך 407 מספר 6805 "סחורות עתידיות").
"The Barbarian Princess" (זהו גם החלק הראשון של "עולמם של טאטג'ה גרים").
"Fast Times at Fairmont High" (המתרחש באותה סביבה כמו "מעבר לקשת בענן").
סיפורת קצרה שאינה כלולה בקובץ
"A Dry Martini" (ועידת המדע הבדיוני העולמי השישים, במדריך המסעדות של "קונ-חוזה", עמוד 60).
"Synthetic Serendipity", פורסם ב-IEEE Spectrum Online, גיליון 30 ביוני 2004. (קטע מתוך הספר "מעבר לקשת בענן").
ורנר אוטו פון הנטיג היה דיפלומט גרמני, שבימי מלחמת העולם השנייה, בעת ששימש נציג דיפלומטי של גרמניה הנאצית בלבנון, נפגש עם נציג הלח"י, נפתלי לובינצ'יק, שבא מארץ ישראל על מנת להציע לו שיתוף פעולה של הלח"י עם מדינות הציר (גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית) במלחמתן בבריטניה.
פון הנטיג נולד בברלין בשנת 1886. בשנת 1909 הוענק לו תואר דוקטור למשפטים ובשנת 1911 הצטרף לשירות החוץ הגרמני ויצא בשליחותו לבייג'ינג (שנקראה אז פקינג), איסטנבול וטהראן.
בשנת 1915, נשלח פון הנטיג לאפגניסטן, דרך טורקיה ואיראן (שנודעה אז כממלכת פרס), במטרה לעורר את השבטים ההודיים בגבול הודו-אפגניסטן למרוד בבריטים.
ב-26 בספטמבר 1915 הגיע לקאבול.
הוא נתקבל בטקס צבאי, אך למעשה נתון היה במעצר בית.
רק באיום כי ישבות שביתת רעב הצליח להתקבל אצל שליט אפגניסטן האמיר חביבאוללה חאן וניסה לשכנעו, ללא הצלחה, לתקוף את הכוחות הבריטיים בהודו.
בתמורה להצעת סיוע כספי ואספקת 100,000 רובים ו-300 תותחים, חתם השליט האפגני ב-25 בינואר 1916 על הסכם ידידות בין גרמניה לאפגניסטן, ופון הנטיג הוכר כנציג דיפלומטי רשמי של גרמניה באפגניסטן.
הגרמנים ראו בפון הנטיג מעין לורנס איש ערב גרמני במרכז אסיה.
למרות זאת המשיך שליט אפגניסטן לנקוט במדיניות נייטרלית ולשמור על יחסים טובים עם השליטים הבריטים של הודו.
הגרמנים נוכחו לראות כי שליחותו של פון הנטיג נכשלה, ופון הנטיג עזב את אפגניסטן במאי 1916 ושב לברלין.
לאחר תום המלחמה עזר פון הנטיג לפריטיוף נאנסן בפעולתו לשחרור שבויי המלחמה הגרמנים שהיו כלואים בסיביר.
בשנת 1921 יצא כנציג דיפלומטי של גרמניה לאסטוניה ולאחר מכן לסופיה בירת בולגריה.
בשנת 1924 נתמנה כקונסול הכללי של גרמניה בעיר פוזנן שבפולין.
לאחר עלית הנאצים לשלטון המשיך פון הנטיג לשרת בשירות החוץ הגרמני, ושימש כקונסול הכללי של גרמניה בסן פרנסיסקו ובבוגוטה בירת קולומביה.
בשנים 1937 עד 1939 שימש פון הנטיג, שנחשב כמומחה לענייני המזרח ושלט בשפה הערבית, כמנהל מחלקת המזרח (Orientabteilung) במשרד החוץ הגרמני.
בסוף חודש אפריל 1939 ביקר פון הנטיג במצרים ובארץ ישראל.
ביקורו בארץ ישראל נועד למטרת גישוש על הלכי הרוח בקרב היהודים והערבים, כמטרת ביקורו של אדולף אייכמן בארץ ישראל בשנת 1937. פון הנטיג ביקר בלוד ובחיפה ועזב לגרמניה דרך ביירות.
לאחר נפילת צרפת בחודש יוני 1940 וכינון משטר וישי, היו סוריה ולבנון נתונות לשלטון וישי.
פון הנטיג שוגר לביירות להיות הנציג הדיפלומטי של גרמניה בסוריה ולבנון.
בסוף שנת 1940 הגיע לביירות מארץ ישראל נציג הלח"י נפתלי לובינצ'יק, וביקש להפגש עם פון הנטיג.
בפגישה שנערכה במלון "מונופול" שבו התגורר פון הנטיג, הופתע פון הנטיג מן ההצעה שלובינצ'יק העלה בפניו בשם הלח"י, הצעת ברית בין הלח"י לבין הנאצים לשתף עמם פעולה במלחמה נגד בריטניה, כתמורה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
פון הנטיג ביקש מאורחו להעלות את ההצעה על הכתב ולובינצ'יק פירט את הצעתו בתזכיר מפורט.
פון הנטיג העביר את התזכיר למשרד החוץ בברלין, אך מעולם לא הגיעה תשובה להצעה.
זמן לא רב לאחר פגישתו עם לובינצ'יק יצא פון הנטיג, בראשית שנת 1941, לאפגניסטן על מנת להחליף את הציר הגרמני במדינה זאת.
מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית ה-SOE קיבלה הוראה להתנקש בחייו בדרכו מביירות לקאבול, אולם הדבר לא צלח ופון הנטיג הגיע לאפגניסטן בשלום.
כאן ציפתה לו אכזבה כאשר שלטונות אפגניסטן סירבו לאשר את מינויו.
לימים, בשנת 1970, ישוב פון הנטיג לאפגניסטן כאורחו של המלך מוחמד זאהיר שאה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה וכינון הרפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה המשיך פון הנטיג לשרת בשירות החוץ של הרפובליקה הפדרלית בשנים 1952–1953 והיה השגריר של מערב גרמניה באינדונזיה.
לאחר סיום שירותו בשירות החוץ נעשה פון הנטיג למשך שנתיים ליועצו של סעוד מלך ערב הסעודית.
בתפקידו זה שימש כיועץ של המשלחת הסעודית לוועידת באנדונג.
ורנר אוטו פון הנטיג מת בנורווגיה בשנת 1984 בהיותו בן 98 שנים.
ורנר אגק שבבוואריה גרמניה, ונפטר ב– 10 ביולי 1983, באינינג אם אמרזי), בבוואריה.
שמו במקור היה ורנר מאייר.
אגק למד אצל קרל אורף במינכן.
כאשר שידורי הרדיו נעשו נחלת הציבור, עמד אגק על חשיבותם כתקשורת המונים ופיתח אופרות ומחזות רדיו.
בראשית שנות ה-30' של המאה ה-20, הפנה אגק את מעייניו לבלט ואופרה.
בשנת 1935 עלתה האופרה הראשונה שלו, "כינור הקסם" בביצוע בכורה בפרנקפורט' וב--1938ניצח על האופרה שלו "פר גינט" מבוססת על המחזה של הנריק איבסן.
בתקופת המשטר הנאצי, עבד בלשכת המוזיקה של הרייך השלישי, ודבר זה נרשם לגנותו לאחר מלחמת העולם השנייה, אף כי לא לזמן רב, כיוון שעבודה זו הייתה חיונית לאגק, אם רצה להציל את יצירתו ולהתמיד בה.
הקריירה הרצינית שלו החלה אחרי המלחמה.
בגרמניה הכתירו את אגק בכינוי Komponist des Wiederaufbaus "מלחין
השיקום" (שלאחר מלחמת העולם השנייה).
מלבד היותו מנצח ומלחין, גם עמד בראש האוניברסיטה לאמנויות של ברלין בשנים (1950-1952) ותפס עמדה חשובה ב-GEMA מאז 1950; הוא היה גם הנשיא הגרמני הראשון של CIASK.
ורנית, ורניש (מאנגלית: Varnish) או לַכָּה הוא נוזל המכיל שרף אשר מיועד לציפוי משטחים.
כאשר הנוזל מתייבש נוצר ציפוי דק ושקוף המגן על משטחים מפני שריטות, אבק, חשיפה לאור ומפגעים נוספים.
אדם שתפקידו למרוח לכה נקרא לַכַּאי (מאוית גם לכי).
הוורנית לרוב נמכרת בתצורה נוזלית, נמשחת במברשת או ספוג על המשטח הדרוש ומתייבשת במהירות.
לאחר הייבוש, אין אפשרות להסירה אלא באמצעים כימיים.
ורנית מורכבת משילוב של שמן מתייבש, שרף או רזין אקרילי עם חומר מדלל נדיף.
לרוב ורנית מתייבשת למשטח חלק ומבריק, אך קיימים סוגים בעלי ברק סאטן ואף ציפוי מט.
ורנית יכולה להתייבש כתוצאה מהתנדפות של החומר המדלל, או חמצון של חלק ממרכיביה.
ורניות אקריליות או מבוססות מים מתייבשות עם התנדפות המים (שהוחדרו לתערובת עם חומר מתחלב), אך דורשות זמן נוסף כדי להגיע לייבוש עמוק, שעשוי לשנות את גוון וברק הוורנית.
חשיפה לשמש או אור חזק עשויה אף היא להאיץ את קצב ההתייבשות של ורנית.
ורנית מהירת ייבוש, מבוססת מדללים כגון אצטון, ולפיכך דליקה.
מגיעה שקופה או בצבעים שונים.
מומלץ להשתמש בה בתרסיס, כדי לצמצם סיכון של התלקחות הנוזל.
שמה נובע מהמילה Lacquer, שמו של חרק (Laccifer lacca) שמהפרשותיו בעבר היו רוקחים לכות לציפוי כלי חרס ועץ.
כיום, לכה מבוססת כמעט תמיד על ניטרוצלולוזה.
ורנית מבוססת מים, עשויה משילוב של שרף אקרילי, מים וחומר מתחלב.
לוורנית האקרילית מקדם שבירת אור נמוך (אינה יוצרת עיוות בגוון האור) ונחשבת צלולה מאוד.
בניגוד לצבעי אקריליק, ורנית אקרילית מתייבשת למשטח נטול נקבוביות ולפיכך אינה מקבלת גוון אפור עם חשיפה לאבק.
סוגים שונים של ורנית אקרילית חסינים לאור אולטרא סגול, ומשפרים את עמידות הצבעים של העצם המשוח בחשיפה לאור שמש.
ורנית מבוססת חומר אורגני מוקשה למחצה, המופק מצמחים או חרקים מסוימים.
שני הסוגים הפופולריים של וורנית שרף הם ורנית המדוללת באלכוהול (Spirit Varnish), וורנית מדוללת טרפנטין.
הוורנית יכולה לכלול שמנים, צבענים ואף שעווה, וקיימים עשרות מתכונים להשגת מראה מבריק, מט ואף אטום.
לאחר שהשרף מתייבש, לא ניתן לדללו שנית.
ורנית המבוססת על שילוב של שני חומרים, אפוקסי וזרז ייבוש, שיש לערבבם מיד לפני השימוש.
קיים פרק זמן מוקצב החל מרגע הערבוב בו ניתן למרוח את הוורנית, ולאחריו היא מתייבשת ואי אפשר להסירה.
פרק זמן זה תלוי משמעותית בטמפרטורה, אך לא בלחות (דבקי אפוקסי יכולים להתייבש גם מתחת לפני הים).
ורניקלין (varenicline) היא תרופת המרשם הראשונה שפותחה במיוחד להפסקת עישון.1 התרופה פותחה על ידי חברת התרופות Pfizer.
בישראל נמכרה בשם המסחרי צ'מפיקס (Champix) והיא נקראת בארצות הברית בשם המסחרי Chantix.
פעלותו של ורניקלין על קולטני הניקוטין דומים לזו של החומר הדומה מבחינה מבנית ציטיסין, אלקלואיד הנמצא בצמח לַבּוֹרְנוּם .
ביוני 2021 חברת פייזר הודיעה שהיא מפסיקה את שיווקה של התרופה בגלל הימצאות של רמות גבוהות של ניטרוזאמינים בעלי פוטנציאל מסרטן בתרופה.
מאז התרופה הפכה ללא זמינה במדינות רבות.
נכון להיום התרופה חזרה לשיווק בישראל תחת השם Apo-Varenicline.
החומר הפעיל בתרופה, הוורניקלין (varenicline) מתקשר במוח לרצפטורים לאצטילכולין, אליהם ניקשר גם הניקוטין שבסיגריות וגורם לתחושת ההנאה וההתמכרות.
בהיות הוורניקלין רגש (אגוניסט) חלקי ולא מלא לקולטנים לאצטיל כולין מסוג אלפא-4-ביתא-2, הוורניקלין (צ'מפיקס) גם חוסם קולטנים אלו וגם מאפשר שחרור של הדופמין2,3, בכמות מבוקרת.
בכך הן נמנעת תחושת ההנאה שנלווית לעישון ומצטמצמים תסמיני הגמילה, לרבות התשוקה לחזור לעשן.
הקישור המתחרה מפחית את יכולת הניקוטין להיקשר ולגרות את מערכת המזולימבית של דופאמין, באופן הדומה לפעולת הבופרנורפין בטיפול בהתמכרות לאופיואודים.
התמדה בטיפול לאורך 12–24 שבועות מקטינה את הסיכויים לשוב ולעשן.
במנגנון זה, התרופה עשויה לסייע לאנשים להפסיק לעשן ובכך מקטינה את נזקי העישון.
ורניקלין, מאושרת על ידי משרד הבריאות הישראלי, ה-FDA (מנְהל המזון והתרופות האמריקאי) וה-EMA (הסוכנות האירופית לתרופות).
התרופה מותווית (מוצעת לשימוש) כעזר להפסקת עישון לחולים במחלת העישון (מעשנים).
יש להשתמש בתרופה, על פי עצת הרופא, במשך 12–24 שבועות.
במחקרים רפואיים מדעיים השוואתיים, הוורניקלין נמצא יעיל יותר מתרופות אחרות שאושרו לשימוש.
התרופה הומלצה כקו טיפולי ראשון, לחולים מתאימים, לטיפול בהפסקת העישון בהנחיות הרפואיות האמריקאיות והבריטיות.
התרופה לא נבדקה באנשים מתחת גיל 18, נשים בהריון ונשים מיניקות ולכן אין להשתמש בתרופה בקבוצות אלו.
רוב החומר הפעיל של התרופה מסולק דרך הכליות (92-93%) ומיעוטה מעובד ומסולק בכבד.
זמן מחצית החיים (חצי מזמן השהיה) של התרופה בגוף הוא 24 שעות4. התרופה אינה ממכרת.
תופעת הלואי השכיחה ביותר היא בחילה, ניתן להימנע או להפחית תופעת לוואי זו באמצעות נטילת התרופה לאחר האוכל ועם כוס מים מלאה.
תופעות הלוואי הפחות שכיחות כוללות: כאב ראש, הפרעות בשינה וזכירת חלומות.
תופעות לואי נדירות כוללות: שינויים בטעם, הקאה, כאב בטן, נפיחות בטן ועצירות5.
ב-1 ביולי 2009, חייב מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) הוספת אזהרה מיוחדת על אריזת התרופה.
האזהרה נוגעת לתופעות לוואי לנטילת התרופה כגון שינויים בהתנהגות, דיכאון ומחשבות אובדניות.
ב 1 באוקטובר 2009 התפרסמה עבודה רטרוספקטיבית (קוהורט) בעיתון ה British Medical Journal.
באותה עבודה הושוו אוכלוסיות חולים אשר טופלו בוורניקלין, בופרופיון או תחליפי ניקוטין.
לא נמצאה עליה בדיכאון או נטיות אבדניות באף קבוצה.
חולשת העבודה הזו בכך שהיא רטרוספקטיבית ובכך שהיות שהתופעות הללו נחשבות נדירות, כך שייתכן שהיא לא הייתה עם עוצמה מספקת להוכיח את מה שרצו החוקרים למצוא.
בשנת 2016 הסירה FDA את אזהרת ה black box על האריזה של ורניקלין.
לאותם המטופלים ששמו לב לשינויים במצב הרוח, בהתנהגות או בחשיבה הומלץ להפסיק את התרופה.
המטופל בוחר תאריך להפסקת העישון.
תאריך זה צריך להיות בין היום השמיני ליום ה-14 של נטילת התרופה.
כלומר הטיפול מתחיל 1–2 שבועות לפני התאריך שנקבע להספקת העישון.
הוא נמשך 12 שבועות, וניתן להאריך אותו לפעמים לעוד 12 שבועות.
בימים 4–7 0.5 mg פעמיים ביום
החל מן היום 8 עד סוף הטיפול : 1 mg פעמיים ביום.
במקרה כישלון אין צורך בעלייה במינון.
Preloading - התחלת שימוש בוורניקלין 6 שבועות לפני תאריך היעד להפסקת עישון, מפחיתה את צריכת העישון בשלב ההתחלה ומגבירה את שיעורי הפסקת העישון בסוף הטיפול (משפר את שיעורי ההפסקה לאחר 3 ו-6 חודשים)6
בעבר האלקלואיד ציטיזין (ידוע משנת 1818 ובודד בשנת 1865) מן הצמחים Cytisus Laburnum, הדומה מבנית לניקוטין, הוצע בתחילת המאה ה-20 כתחליף לניקוטין שבטבק.
הצמח גדל בעיקר בדרום אירופה ובמרכזה והחומר ציטיזין שימש כתחליף לעישון טבק בימי מלחמת העולם השנייה על ידי חיילים גרמנים וסובייטים.
מכאן ניסו מכאן הרעיון להשתמש בציטיזין להפסקת עישון בכמה ארצות במזרח אירופה - למשל ב-1964 בבולגריה.
על רקע חקר אנלוגים של ציטיסין נתגלה בחברת פייזר החומר ורניקלין1.
ורנר הרצוג הוא מפיק, תסריטאי, שחקן ובמאי קולנוע ואופרה גרמני.
ורנר נחשב לחלק מתנועת הקולנוע הגרמני החדש.
סרטיו לרוב מציגים גיבורים שאפתניים עם חלומות בלתי אפשריים, אנשים עם כישרונות ייחודיים בתחומים אזוטריים, או אנשים שמוצאים את עצמם בקונפליקט עם הטבע.
הסתירות והמגבלות של החברה המערבית הן נושא חוזר בסרטיו.
הרצוג ביים למעלה מ-60 סרטים עלילתיים ותיעודיים מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. בין יצירותיו הבולטות: אגירה, זעם האל (1972), החידה של קספר האוזר (1974), נוספרטו הערפד (1979), פיצקרלדו (1982), גריזלי מן (2005), מפגשים בקצה העולם (2007).
נולד בשם ורנר הרצוג סטיפטיק (Werner Herzog Stipetić) במינכן שבגרמניה הנאצית, לאם אוסטרית ממוצא קרואטי ולאב גרמני.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר עם אמו, מאימת הפצצות בנות הברית על מינכן, לכפר טשרנג שבאלפים הבוואריים היכן שמשפחתם התגוררה בתנאים בסיסיים.
בגיל 12 חזר עם משפחתו למינכן.
אביו נטש את המשפחה בנעוריו.
הרצוג טען שערך באנציקלופדיה על עשיית סרטים ומצלמת ה-35 מ"מ שגנב מבית הספר לקולנוע הספיקו לו כדי להתחיל להתעניין בתחום.
בפרשנות על "אגירה, זעם האל", הוא מצהיר, "אני לא רואה בזה גנבה, זה היה צורך, הייתה לי איזו זכות טבעית למצלמה".
הוא התחיל לימודי היסטוריה וספרות באוניברסיטת מינכן ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת דוקסני בפיטסבורג שבפנסילבניה.
בראשית שנות ה-60 עבד כרתך במפעל ברזל כדי לממן את סרטיו הראשונים.
יחד עם קולנוענים אחרים, הרצוג הוביל את פריחתו של הגל החדש בקולנוע המערב גרמני.
הסרטים שנוצרו כחלק מתנועה זו היו בהושפעו מתנועת הגל החדש הצרפתי והופקו ברובם בתקציב נמוך.
מלבד שחקני קולנוע מקצועיים, הרצוג ידוע בליהוק תושבי המקום בו הוא מצלם.
הוא וסרטיו זכו והיו מועמדים לפרסים רבים.
הפרס המשמעותי הראשון בו זכה היה דוב כסף עבור "סימנים של חיים" סרטו מ-1968. ב-1975 "החידה של קספר האוזר" זכה בפרס השופטים המיוחד (הידוע גם בשם "כסף פאלם") בפסטיבל קאן.
ב-1979 הסרט נוספרטו הערפד היה מועמד גם כן לדוב הזהב.
הרצוג זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר עבור Fitzcarraldo ב-1982 בפסטיבל קאן.
סרטים נוספים בבימויו שהיו מועמדים לפרס דקל הזהב הם "וויצק" ו-"מקום בו חולמות הנמלים הירוקות".
סרטיו היו מועמדים לפרסים גם בפסטיבלים חשובים אחרים ברחבי העולם.
"אגירה, זעם האל" היה מועמד לפרס סזאר ב-1976. "דיטר הקטן חייב לעוף" היה מועמד לפרס אמי ב-1997. "החבר הכי טוב שלי" היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע ב-1999, ו-Scream of Stone ו-The Wild Blue Yonder היו מועמדים לפרסים בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 1987 הוא ואחיו למחצה לאקי סטיפטיק זכו בבוואריה בפרס ההפקה הטובה ביותר עבור הפקת הסרט "קוברה ורדה".
בשנת 2002 זכה בפרס "הדרקון של הדרקונים" פרס כבוד במהלך פסטיבל הסרטים בקרקוב.
הרצוג זכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-49 של סן פרנסיסקו בפרס כבוד על בימוי.
ארבעה סרטים שלו הוקרנו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי.
גריזלי מן, בבימויו של הרצוג, זכה בפרס אלפרד סלואן בפסטיבל סאנדנס ב-2005. "מפגשים בקצה העולם" זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו ב-2008.
ב-2009 שניים מסרטיו היו מועמדים בתחרות בפסטיבל ונציה.
הרצוג היה הנשיא של חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2010.
ב-2024 יצא לאור בעברית ספרו "דמדומי העולם", שילוב של ממואר, ספר היסטוריה ורומן, שמגולל את סיפורו של קצין המודיעין היפני הירו אונודה, שהתחבא שלושים שנה בג'ונגל באי בפיליפינים, שם חי בסתר מאז 1944, משוכנע שמלחמת העולם השנייה טרם הסתיימה.
הרצוג היה נשוי שלוש פעמים ויש לו שלושה ילדים.
מ-1999 הוא נשוי לאמנית הרוסייה-אמריקאית (לבית פיסצקי), והשניים חיים בלוס אנג'לס.
הרצוג ביים 20 סרטים עלילתיים, 7 סרטים עלילתיים קצרים, 31 סרטים תיעודיים ו-8 סרטים תיעודיים קצרים.
מעבר לכתיבה של סרטיו שלו, הוא כתב 4 סרטים שבוימו על ידי אחרים.
הרצוג שיחק ב-26 סרטים והפקות טלוויזיה.
גם גמדים התחילו בקטן (1970)
החידה של קספר האוזר (1974)
Invincible (2001) - על חייו של סיגמונד ברייטבארט
Wings of hope (1998) אודות יוליאנה קפקה ששרדה התרסקות מטוס בפרו
"אל תוך השאול" (2011) סרטים קצרים
ספרו "דמדומי העולם" המספר את סיפורו של החייל היפני הירו אונודה שנשאר בג'ונגלים של הפיליפינים 29 שנה לאחר כניעת יפן, תורגם לעברית בידי ארז וולק ויצא בהוצאת בבל ב-2024.
פרופ' ורנר אק הוא היסטוריון וחוקר כתובות גרמני.
בין השנים 1950–1959 למד בגימנסיה ההומניסטית בנירנברג, ולאחר מכן בבמברג.
עד 1966 השלים לימודי היסטוריה, לטינית, יוונית עתיקה, גרמנית עתיקה וארכאולוגיה באוניברסיטת ארלנגן והשלים עבודת דוקטורט.
בשנת 1974/5 הפך לפרופסור באוניברסיטת חבל הסאר.
בין השנים 1979 ל-2007 היה פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת קלן.
אק נחשב לאחד המומחים בעולם בנושא האימפריה הרומית ובנושא אפיגרפיה לטינית.
מתחומי המחקר שלו הם הנצרות הקדומה, פרוסופוגרפיה והיסטוריה חברתית.
פרויקט חשוב שעסק בו הוא ההיסטוריה הרומית של העיר קלן שבגרמניה, וכיום הוא פועל עם קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה העברית לפרסום קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה המכיל את כל הכתובות שהתגלו בארץ ישראל בכל השפות מהתקופה ההלניסטית; הכרך הראשון שפורסם עוסק בירושלים.
בין החוקרים המשתתפים בפרויקט: בנימין איזק, חנה כותן, יונתן פרייס, לאה דיסגני, עדה ירדני, חגי משגב, אַלה שטיין ועוד.
מחקריו בנושא מרד בר כוכבא
מרד בר כוכבא נחקר כמעט תמיד מנקודת ההשקפה היהודית, זאת אומרת, איך המרד נתפס על ידי היהודים, ואיך הוא בא לידי ביטוי בכתבים היהודים.
אמנם נכתבו כבר בעבר מאמרים אחדים שבחנו את המרד מנקודת מבט רומית, אך ורנר אק, פרסם בשנת 1999 מאמר בשם "הצד הרומאי של מלחמת בר כוכבא", שנוגע לעוצמתו ולהיקפו של המרד מנקודת מבט רומית, מציב דיון שונה בנוגע למרד.
הוא מתייחס לשאלה הכללית, איך העריכו הרומאים את המרד בזמנו ואיך הם הציגו את ניצחונם ביודיאה.
מה הייתה תגובתו של אדריאנוס לאירועים ואילו אמצעים הוא נקט כדי לדכא את ההתקוממות.
וכן את התפשטות המרד מנקודת מבט רומית.
דיונו איננו נוגע ליחידות הצבא שהגיעו לדכא את המרד, אלא מיהם מפקדי הצבא הרומי שלקחו חלק בדיכוי המרד.
במאמר זה, טען ורנר אק כי שלושת המפקדים הבכירים של הצבא הרומאי במרד בר כוכבא, יוליוס סוורוס, מושל בריטניה, ולאחר מכן יהודה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס, מושל סוריה, והטריוס נפוס, קיבלו את אות הטריומף, אות הצטיינות הגבוה ביותר בצבא הרומאי על חלקם בדיכוי מרד בר כוכבא.
הוא הסתמך על מאמר אחר שפרסם, שבו הוא טען כי מפקדי צבא בכירים, בדרגת סנטור יכלו לקבל את אות הטריומף רק לאחר שהקיסר לקח לעצמו את התואר אימפרטור פעם נוספת.
דבר שאדריאנוס קיבל בשנת 136.
ורנר אק פרסם שחזור לכתובת מונומנטלית שנמצאה בתל שלם, לכתובת שלוש שורות החקוקות באיכות יוצאת מהכלל.
לממדי האותיות הגדולות (41 ס"מ) אין אח ורע במזרח (להוציא אותיות מספר מפטרה ללא הקשר ברור), ובמערב יש להזכיר את הפנתאון ברומא, למשל.
רוחבה של הכתובת הוא כ-11 מטרים וגובהה כ-1.30 מטר.
לדעת אק הכתובת ושער הניצחון שעליה עמדה, הוצבו לרגל סיום המלחמה הקשה כנגד המורדים היהודיים בהנהגתו של שמעון בר כוכבא והכרזת הסנט על ניצחונו של אדריאנוס בשנת 136, תוך הענקת התואר אימפרטור לאדריאנוס פעם נוספת.
במאמר נוסף שפרסם ורנר אק בשנת 2003, הוא סוקר את אנדרטאות הניצחון שהוקמו לזכר הניצחון ודיכוי מרד בר כוכבא.
במאמר שפרסם בשנת 2006, הראה ורנר אק כי הלגיון העשירי ספג אבדות כבדות בזמן מרד בר כוכבא.
בפפירוס ממצרים משנת 150 לספירה, 22 ותיקי קרבות של הלגיון העשירי שעברו מהצי המסיני ללגיון העשירי בתקופת אדריאנוס, רשמו בקשה למושל של סוריה-פלשתינה שייתן להם תעודה, כדי שהם יוכלו להוכיח במולדתם (מצרים), שאליה הם רוצים לחזור, שהם ותיקי קרבות, וזאת בגלל שהם עברו מהצי ללגיון העשירי.
לא נאמר מתי הם עברו, אבל כבר הרבה זמן מקשרים פפירוס זה למרד בר כוכבא, שבו חלק מהלגיון העשירי הוחלף בחיילים מאומנים היטב.
ורנר אק מקשר זאת לקבוצה של 13 דיפלומות צבאיות רומיות מ-7 בפברואר 160 ששייכות לחיילים מהצי המסיני שהתיישבו בתרקיה.
הכמות הגדולה של הדיפלומות מתאריך אחד, מצביעה על כך ש-26 שנים לפני שחרורם, בסוף שנת 133 ותחילת 134 היו הרבה גיוסים בתרקיה לצי המסיני.
דבר זה מצביע על מקרי חירום ועל מעבר של קבוצות גדולות מהצי המסיני ללגיון העשירי בזמן מרד בר כוכבא.
מה שמצביע על אבדות כבדות ללגיון העשירי בזמן מרד בר כוכבא, אבדות שמוערכות בחצי עד שני שלישים מכוחו.
בשנת 2007 פרסם ורנר אק את ספר "רומא ויהודה", שבו הוא דן בפרובינקית יהודה.
ורנר זומבארט היה כלכלן, היסטוריון וסוציולוג גרמני, ואחת הדמויות הבולטות והחשובות בתחום מדעי החברה בראשית המאה ה-20. דמותו שנויה כיום במחלוקת בגלל עבודתו בתקופת השלטון הנאצי.
אביו, אנטון לודוויג זומבארט, היה פוליטיקאי ליברלי אמיד, תעשיין ובעל נכסים.
ורנר למד משפטים וכלכלה באוניברסיטאות פיזה, ברלין ורומא.
ב-1888 קיבל תואר דוקטור בברלין, בהנחייתם של גוסטב פון שמולר ואדולף וגנר, הכלכלנים הגרמניים המפורסמים ביותר באותם ימים.
בתחילת דרכו נחשב זומבארט כאיש שמאל רדיקלי בשל עמדותיו הכלכליות ופעילותו החברתית, ולפיכך זכה רק במשרת הוראה זוטרה באוניברסיטת ברסלאו הקטנה והמרוחקת, וגם זאת אחרי תקופה של עבודה מעשית כפרקליט בראש לשכת המסחר של ברמן.
אף על פי שאוניברסיטאות מכובדות כמו היידלברג ופרייבורג הציעו לו משרות, הממשלה המקומית הטילה על כך וטו.
באותם ימים הוא היה מחשובי ממשיכיו של קרל מרקס בתחום הכלכלה, עד כדי כך שפרידריך אנגלס אף אמר עליו כי הוא הפרופסור הגרמני היחיד אשר מבין את הקפיטל כראוי.
זומבארט אמר על עצמו כי הוא "מרקסיסט מושבע", הגם שזומברט עצמו הביא את הציטוט של מארקס עצמו שאמר למעריץ "אני איני מרכסאי" כפי שתרגם זאת בן-גוריון ב-1911.
זומבארט היה הסוציולוג הראשון שהקדיש ספר שלם לנושא התנועה החברתית - Sozialismus und soziale Bewegung ("סוציאליזם ותנועה חברתית", 1896).
אופן הבנתו את התנועות החברתיות מושפע מלורנץ פון שטיין ומקרל מרקס.
בעיניו עלייתה של תנועת הפועלים הייתה תוצאה של הסתירות שהן בטבעו של הקפיטליזם.
הסיטואציה שבה שרוי הפרולטריון יצרה "אהבה להמון", וזו, יחד עם הנטייה ל"דרך החיים הקומוניסטית" בייצור החברתי, היו המאפיינים העיקריים של התנועה החברתית.
ב-1902 הופיע חיבורו הגדול והמפורסם Der moderne Kapitalismus ("הקפיטליזם המודרני"), בשישה כרכים.
זוהי היסטוריה שיטתית של הכלכלה וההתפתחות הכלכלית לאורך השנים, והיא מייצגת באופן מובהק את .
אף על פי שכיום זוכה הספר לביקורת רבה מצד כלכלנים נאו-קלאסיים, הוא עדיין נחשב לחיבור בסיסי בתחום, שהשפיע רבות, בין השאר, על אסכולת האנאל ופרנאן ברודל.
ב-1906 קיבל על עצמו זומבארט משרה כפרופסור חבר בבית הספר הברלינאי למסחר, מוסד שמבחינה אקדמית היה פחות בערכו מאוניברסיטת ברסלאו, אבל מצד שני היה קרוב יותר למרכז הפעילות הפוליטית.
כאן הוא פרסם, בין השאר, ספרים נלווים ל"הקפיטליזם המודרני", בין השאר כאלה שעסקו במוצרי מותרות, באופנה ובמלחמה כפרדיגמות כלכליות.
מבין אלה, בעיקר השניים הראשונים נחשבים עד היום כחיבורי מפתח בנושא.
("מדוע אין סוציאליזם בארצות הברית?"), שנחשב חיבור קלאסי על האקספציונליזם האמריקאי, אף כי הוא התיישן במידה רבה עם השנים.
ספרו של זומבארט משנת 1911, Die Juden und das Wirtschaftsleben ("היהודים והחיים הכלכליים"), הוא תוספת למחקרו ההיסטורי של מקס ובר על הקשר בין הפרוטסטנטיות (ובמיוחד הקלוויניזם) לבין הקפיטליזם.
זומבארט תיעד בספר את המעורבות היהודית בהתפתחותו ההיסטורית של הקפיטליזם.
הוא טען כי סוחרים ובעלי-מלאכה יהודים, שנמנע מהם להצטרף לגילדות, פיתחו התנגדות ייחודית לערכי היסוד של המסחר בימי הביניים.
הללו היו ערכים פרימיטיביים ומונעי התקדמות: החתירה לשכר ולמחירים "הוגנים" (ולכן קבועים), למערכת צודקת שבה נתחי שוק מוסכמים מראש ובלתי-משתנים, הרווחים צנועים אך ודאיים, ומגבלות מוטלות על הייצור.
מכיוון שהודרו מתוך המערכת הזאת, כך טען זומבארט, היהודים הביאו לפירוקה והחליפו אותה בקפיטליזם המודרני, שבו אין הגבלה על התחרות והחוק היחיד הוא לרַצות את הלקוח.
ההיסטוריון הבריטי פול ג'ונסון, שכינה את הספר "מדהים", מציין כי זומבארט הותיר מחוץ לו כמה אמיתות לא נוחות, והתעלם מן האלמנטים המיסטיים החזקים ביהדות.