tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים העוסקים בהנצחתו של נשיא ארצות הברית ה-31 הרברט הובר.
המרכז הנשיאותי ממוקם בעיירה מערב בראנץ', איווה.
בשנת 1954 הקימה קבוצת חברים של הנשיא לשעבר הרברט הובר קרן שעתידה היה לממן את מורשתו ואת חייו של הנשיא לשעבר.
תחילה התכנון היה אמור להיות מבנה צנוע שיספר את חייו של הובר, חיי אשתו וכהונתו בתוך הבית הלבן.
כאשר הובר שמע על כך, הוא החליט להפוך את המקום לספרייה נשיאותית שתיקרא על שמו.
המרכז נחנך רשמית ונפתח לציבור ב-10 באוגוסט 1962, ביום ההולדת ה-88 של הובר.
בניין הספרייה והמוזיאון המקורי הורחב מספר פעמים במספר הזדמנויות על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט הם הספרייה נשיאותית והמוזיאון הנשיאותי על שמו של נשיא ארצות הברית ה-32, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
המרכז הנשיאותי על שמו ממוקם בהייד פארק, במדינת ניו יורק.
אלו הספרייה והמוזיאון הנשיאותי הראשון שהוקם בארצות הברית.
המרכז נבנה בניהולו של רוזוולט בין השנים 1940-1939, עד לפתיחתו בשנת 1941.
רוזוולט ביקר פעמים רבות במרכז על שמו עד למותו בשנת 1945.
רוזוולט החליט להקים לעצמו את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים בשנת 1939, וזאת לאחר שרצה לשמר את הניירת הגדולה במהלך כהונתו הארוכה, הנצחת מורשתו כנשיא ארצות הברית ומנהיגה במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן מורשת אשתו, אלינור רוזוולט.
הקרקעות שעליהן נבנה המרכז הנשיאותי הם קרקעות שהיו שייכות לאמו של רוזוולט.
שטח המקום כולל 16 דונם.
לפני נשיאות רוזוולט, לא היה הסדר בנוגע לניירות של נשיאי ארצות הברית.
רוזוולט קבע כי כל הניירות של נשיאי ארצות הברית לדורותיהם יהפכו לרכוש ציבורי לאחר סיום כהונתם.
הניירות של רוזוולט כוללות זכרונות אישיים מכהונתו, ההתמודדות עם המצב הבעייתי בעולם בעת כהונתו, ודעותיו בנושאים שונים.
גם הניירות של רוזוולט בעת כהונתו כסנאטור ממדינת ניו יורק, מושל ניו יורק וכתת מזכיר הצי של ארצות הברית בכהונתו של וודרו וילסון כנשיא ארצות הברית.
המוזיאון הוא החלק הקטן יותר במרכז והוא כולל בתוכו מתנות ומזכרות שקיבל רוזוולט ממנהיגים רבים מהעולם, כשהידועה בהם זאת המתנה שקיבל מראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל.
רוזוולט ביקר במוזיאון בפעם האחרונה במרץ 1945. המוזיאון שופץ בשנת 2010 והורחב לרווחת הציבור.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים ע"ש ריצ'רד ניקסון הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו של נשיא ארצות הברית ה-37 ריצ'רד ניקסון וכן גם מקום קבורתו שלו ושל רעייתו, פט ניקסון.
המרכז ממוקם בעיר יורבה לינדה, בקליפורניה.
המקום הוא בבעלות הארכיון הלאומי של ארצות הברית וכן חלקו מנוהל על ידי קרן פרטית על שם ניקסון.
לאחר פרשת ווטרגייט והתפטרותו המביכה של ריצ'רד ניקסון, העדיף ניקסון שלא לשמר את מורשתו.
הוא הורה להשמיד את כל החומרים מנשיאותו בשנת 1979 או בשנת מותו, אך לבסוף החליט הקונגרס של ארצות הברית לבטל את החלטתו של ניקסון ולשמר רק חלק מתוך החומרים של הנשיא.
הניירות והמזכרות של ניקסון מתקופתו בתוך הבית הלבן שמורים אצל קרן פרטית על שמו של ניקסון.
הספרייה המקורית נחנכה ב-19 ביולי 1990. ניקסון ורעייתו, פט ניקסון נכחו בחניכה.
כמו כן גם הנשיא המכהן דאז ג'ורג' הרברט ווקר בוש ורעייתו ברברה בוש, והנשיאים לשעבר ג'רלד פורד ורונלד רייגן ורעיותיהם בטי פורד וננסי רייגן נכחו בחניכה.
הקהל בעת החניכה כלל 50,000 אנשים ומוזמנים שחגגו את פתיחת המקום.
המוזיאון מציג את חייו ואת הקריירה הציבורית של ניקסון כסגן נשיא ארצות הברית בתקופתו של דווייט אייזנהאואר, כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית וכנשיא ארצות הברית.
המוזיאון בנוי בהשראת בית ילדותו של ניקסון, שאותו בנה אביו של ניקסון, פרנק.
המתחם במוזיאון כולל השכרת חדר לאירועים וכנסים שונים למפלגה הרפובליקנית ולשאר תושבי ארצות הברית.
במוזיאון ניתן לראות צילומים, מתנות ומזכרות מקוריות של ניקסון.
גם המכונית הנשיאותית בעת תקופתו של ניקסון נמצאת במוזיאון, וכן גם בגדים שלבש ניקסון כנשיא ארצות הברית.
גם המסוק הנשיאותי הרשמי "מלך הים" בעת תקופתו של ניקסון נמצא במקום.
ב-2016 עבר המוזיאון שיפוץ בסכום של 15 מיליון דולר.
הספרייה והמוזאון הנשיאותיים על שם ג'ון פ.
קנדי הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותי על שמו של נשיא ארצות הברית ה-35, ג'ון פ.
הספרייה נמצאת בבוסטון, מסצ'וסטס באוניברסיטת מסצ'וסטס.
הספרייה הוקדשה למשפחת קנדי על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-20 באוקטובר 1979, 16 שנים לאחר רצח קנדי.
הספרייה והמוזיאון עוצבו על ידי הארכיטקט איי אם פיי.
קנדי החליט למצוא מיקום לספרייה הנשיאותית ב-19 באוקטובר 1963, חודש לפני הירצחו.
בעת שחיפש מיקום לספרייה, היו ארבע ספריות נשיאותיות (הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט, הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם דווייט אייזנהאואר, הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר והספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן) ששכנו בעיירות קטנות מניו יורק ועד איווה.
קנדי בחר לשכן את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו במדינת הולדתו, מסצ'וסטס, ליד אוניברסיטת הארווארד ובסמוך לנהר צ'ארלס, בתקווה שאנשים יגיעו לחקור על מורשתו ופעילותו כנשיא ארצות הברית.
לאחר רצח קנדי, דנו משפחתו של קנדי ואלמנתו ג'קלין קנדי כיצד לבנות מוזיאון וספרייה שייצרו זיכרון הולם.
ג'קלין קנדי ומשפחתו התייעצו עם פרופסורים אדריכלים מכל העולם, בהם לואי קאהן ואלוור אלטו, במטרה ליצור ספרייה שתנציח את שמו כראוי.
לבסוף נבחר האדריכל איי אם פיי לתכנן את בניין הספרייה והמוזיאון.
הספרייה והמוזיאון נחנכו ב-20 באוקטובר 1979 במעמד נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר וסגן נשיא ארצות הברית וולטר מונדייל, מזכיר המדינה סיירוס ואנס, בתו של קנדי קרוליין קנדי, הסנאטור טד קנדי וג'ון קנדי ג'וניור.
אזרחים רבים הגיעו לטקס החנוכה והאירוע היה מכונן בחיי משפחת קנדי.
ב-15 באפריל 2013 פרצה במוזיאון שרפה.
האש כובתה לאחר דקות רבות, ולא נגרם נזק כבד למוצגים.
המשטרה הודיעה כי אין שום קשר בין האש לפיגוע במרתון בוסטון, וכי האש פרצה כתוצאה מתקלה במנוע שהיה בחדר טכני במוזיאון.
הספרייה והארכיונים הלאומיים של קוויבק הוא ארגון ממשלתי של קוויבק המנהל את ספריית ההפקדה והארכיונים הלאומיים של הפרובינציה ואת הספרייה הלאומית שלה, שנמצאת ב"ספרייה הגדולה" ( Grande Bibliothèque) במונטריאול.
הארגון נוסד מאיחוד של הספרייה הלאומית של קוויבק (Bibliothèque nationale du Québec; BNQ) ושל הארכיונים הלאומיים של קוויבק (Archives nationales du Québec) ב-2006.
הספרייה מקדמת ומשמרת חומרי מורשת הקשורים לקוויבק וכן מספקת שירותים של ספרייה ציבורית.
הארגון מפעיל ספריות הפתוחות לקהל.
במונטריאול נמצאים הספרייה הגדולה (Grande Bibliothèque) שבנייתה החלה ב-2001 והיא נפתחה לציבור ב-2005, BAnQ Vieux-Montréal שנפתח ב-1971 ו-BAnQ Rosemont–La Petite-Patrie שהוקם ב-1948 ושופץ ב-1996 ושם ממוקם משרדי ההנהלה.
אוסף הספרייה כולל עותקים של כל היצירות שיצאו לאור בקוויבק, וכן יצירות שעוסקות בקוויבק או נכתבו על ידי יוצרים מקוויבק.
הארכיונים הלאומיים של קוויבק נוסדו ב-2 בספטמבר 1920 כשהמנהל הראשון של הארגון היה ז'ורז'-פייר רוי.
הספריתיים (שם מדעי: Hesperiidae) היא משפחה בסדרת הפרפראים (פרפרים ועשים).
הם ידועים בזריזותם ובהרגלי הזינוק שלהם בעת תעופה.
בהיותם פעילי יום, הם מוכרים לרוב כפרפרים.
קיימים יותר מ-3500 מינים של הספריתיים, והם נפוצים ברחבי העולם, אך המגוון הרב ביותר נמצא באזורים הנאוטרופים של מרכז ודרום אמריקה.
במקור, ההספריתיים סווגו כעל-משפחה מונוטיפית, בגלל שהם נבדלים באופן מובהק בצורתם משאר הפרפרים, שהשתייכו לרוב לעל-משפחה Papilionoidea.
העל-משפחה השלישית והקטנה יותר של פרפרים היא העשים-פרפרים (Hedylidae) הנפוצים רק באזור הנאוטרופי.
למרות זאת, לאחרונה התפרסם ניתוח פילוגנטי המציע שהשייכים לעל-משפחה Papilionoidea הם פרפילטים, ולכן תת-המשפחות צריכות להיות מאורגנות מחדש כדי להראות יחסים קלדיסטיקיים נכונים.
שלוש העל-משפחות האלו חלקו מאפיינים משותפים רבים, במיוחד בשלבי הביצה, הפגית והגולם.
אולם, מחושי ההספריתיים מעוקלות אחורנית בקצותיהם, כאשר פרפרים טיפוסיים הם בעלי מחושים עם קצה מחודד, והעשים-פרפרים היו בעלי מחושים שעירים או דמויי מסרק בדומה לעשים.
להספריתיים גוף עבה יותר ועיניים מורכבות גדולות יותר משתי הקבוצות האחרות, עם שרירי כנפיים חזקים יותר באזור החזה המעוגל, בכך דומים יותר לעשים מאשר שתי קבוצות הפרפרים האחרות.
אך בשונה מסוגי עשים רבים, כנפיהם קטנות יותר בהשוואה לגופם.
לחלקם כנפיים גדולות יותר, אך רק לעיתים נדירות גדולות ביחס לגופם כמו אצל פרפרים אחרים.
במנוחה, ההספריתיים משאירים את כנפיהם בדרך כלל מקופלות בזווית כלפי מעלה או פתוחות, ורק לעיתים נדירות מקפלים אותן לגמרי.
גוף ההספריתיים שעיר בדרך כלל ובעל צבעים כהים, כנפיהם מכילות גוונים שונים של חום, אפור, או שחור צהבהב-כתום.
מינים רבים של הספריתיים דומים מאוד, עד כדי כך שאף מומחים לא יכולים להבדיל בין המינים בשטח.
הדרך היחידה להבדיל ביניהם היא על ידי ניתוח גוף הפרפר לאחר מותו והתבוננות מיקרוסקופית באברי הרבייה.
הספרייה התורנית המרכזית על שם הרב רפאל חיים שמשון גולדשטיין הייתה ספרייה שהוקמה על ידי הרבנות הראשית לישראל ומשרד הדתות במטרה להיות הספרייה התורנית הגדולה בעולם.
הספרייה נפתחה בשנת 1953, ועברה להיכל שלמה עם פתיחתו.
עם עזיבת הרבנות הראשית את היכל שלמה נמכרו רוב הספרים של הספרייה לסוחרים ונשארו רק הספרים באולם העיון המרכזי של הספרייה.
במקום בו שכנו מחסני הספרייה ב'היכל שלמה' שוכנת היום ספריית הקמפוס ללימודי תואר שני של מכללת הרצוג.
בראשית ימיה של מדינת ישראל, קיבל משרד הדתות אוספי ספרים מרחבי העולם וחילק אותם לספריות ובתי כנסת ברחבי ישראל.
בשנת 1953 הופסקה החלוקה והוחל באיסוף הספרים בבניין סנט ג'ון באבו טור, לקראת הקמת הספרייה התורנית המרכזית בהיכל שלמה.
בכ"א באייר תשי"ח (יולי 1953), ימים ספורים לאחר חנוכת בניין היכל שלמה, התקיים טקס פתיחה של הספרייה שיועדה להכיל 100,000 כרכים ולהיות הגדולה בעולם.
החל מדצמבר 1953 נחשב חדר הקריאה של הספרייה בבית המדרש למורים של המזרחי גם לחדר קריאה זמני של הספרייה התורנית המרכזית.
מנהל הספרייה היה צבי הרכבי והרב עקיבא ברוך פוזנר שהיה ספרן של הספרייה של בית המדרש למורים היה לספרן של הספרייה התורנית המרכזית.
בחבר הנאמנים של הספרייה נמנו, בין השאר, זרח ורהפטיג, שלמה זלמן שרגאי, שמואל זנוויל כהנא ויהודה לייב ביאלר.
טקס פתיחה חגיגי של אולם הקריאה התקיים במרץ 1954.
הספרייה הוציאה לאור כתב עת ביבליוגרפי בשם "הספר".
כתב העת יצא לאור בשנים ה'תשי"ד-ה'תשכ"א בעריכת צבי הרכבי.
הגיליון התשיעי והאחרון יצא בשם "קונטרס הספר התורני".
הספרייה קיבלה תרומות שונות של ספריות, בהם של סבו של הרמן ווק ושל הרב משה פסח מיוון.
בתרומתו של אייזק וולפסון נרכשה ספרייתו של הרב נתן אדלר.
כן קיבלה הספרייה את ארכיונו של בנימין מנשה לוין.
הספרייה קיבלה מידי ייווא את הספרים הכפולים מספריית שטראשון.
בשנת 1965 קיבלה הספרייה את ספרייתו הפרטית של הרב עקיבא ברוך פוזנר.
בשנות ה-60 נשאה קרן מוריס פולק בעיקר ההוצאות השוטפות של ניהול הספרייה.
הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה היא מוסד פדרלי המשמשת כארכיון של המוסדות הממשלתיים של קנדה.
אוסף המוסד מכיל פרסומים, קטעי שמע, סרטונים, תמונות, עבודת יצירה ומסמכים אלקטרוניים.
המוסד הוקם בשנת 2004 מתוך שני המוסדות: הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי.
הוא שוכן בבירה הפדרלית אוטווה.
הספרייה הלאומית לשעבר נוסדה בשנת 1953. היא נועדה לשרת קנדים וספריות קנדיות.
הארכיון הלאומי לשעבר נוסד ב-1872, מקבילה לארכיון הלאומי של ארצות הברית.
השילוב בין הארכיון הלאומי והספרייה הלאומית הוא לאפשר דרך חדשה של מוסד לאומי ליעד לימודי עיקרי.
יותר מ-3 מיליון ציורים, ארכיונים, מפות ותוכניות שמתקופת תחילת המאה ה-16.
יותר מ-90,000 סרטים הכוללים סרטים ארוכים וקצרים, תיעודיים וסרטים אילמים משנת 1897.
מעל ל-550,000 שעות של אודיו והקלטות וידאו.
עיתונים לאומים מרחבי קנדה מעיתונים יומיים עכשוויים לסטודנטים וממגזינים קדומים לידיעונים אתניים חברתיים.
הספרייה לחקלאות, מזון וסביבה היא הספרייה האקדמית של הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית (קמפוס רחובות של האוניברסיטה העברית בירושלים) ונמצאת בלב הקמפוס.
משנת 2002 היא משתייכת לרשות הספריות של האוניברסיטה העברית.
הספרייה לחקלאות, מזון וסביבה נוסדה בשנת 1969 בשם: "הספרייה המרכזית למדעי החקלאות בפקולטה לחקלאות".
בהקמתה איחדה ספריות מחלקתיות קטנות ששכנו בבניינים שונים בקמפוס.
בימיה הראשונים שכנה בבניין אהרונסון (הבניין הראשון של הפקולטה לחקלאות ע"ש אהרן אהרנסון), בחדר ה"מרכזיה" (היום כיתת מחשבים 15).
הספרנים הראשונים היו נעים גבעוני
בשנת 1972, עם הקמת בניין קנדי לי ב' בלב הפקולטה עברה הספרייה לבניין זה והיא נמצאת בו עד היום.
בשנת 2011 שופץ מבנה הספרייה והוקם בו מרכז מידע ספרייתי ע"ש ברל ואגנס גינגס בתכנון האדריכלית ויוי אסטרינסקי.
קומת הקרקע של הספרייה מכילה חדר ללמידה שקטה ואת משרדי הספרייה (מחלקת קיטלוג ומחלקת השאלה בין-ספרייתית), והקומה הראשונה כוללת את אוספי הספרים וחלל משותף גדול המאפשר למידה בקבוצות ומאפיין את המקום כמרכז למידה פעיל ותוסס.
החלל המואר והגדול מארח גם תערוכות אמנות מתחלפות, חלק נכבד מהן של אומנים תושבי רחובות והאזור.
בנוסף לחלל המשותף קיימים חדרי למידה בקבוצות, וחדרים שקטים ללימוד אישי.
הספרייה כוללת כ-200 מקומות ישיבה שונים: משולחנות וכיסאות "מסורתיים" ועד אזור ספות והתרווחות.
הספרייה מצוידת במחשבים נייחים, מחשבים ניידים, מדפסות, סורק, מסכי LCD, רשת אלחוטית וציוד נוסף להשאלה.
קיימת מעלית, עמדת מחשב נגישה המצוידת בתוכנת הגדלת טקסט, ותוכנות להקראת טקסט מותקנות על כל המחשבים.
אוספי הספרייה בנויים ממאגרי מידע, ספרים וכתבי עת בתחומים הנלמדים בפקולטה: מדעי הצמח, מדעי הקרקע והמים, בעלי חיים, רפואה וטרינרית, אנטומולוגיה, מחלות צמחים ומיקרוביולוגיה, משאבי הטבע בחקלאות, ביוכימיה, מדעי המזון ותזונה וכלכלת ניהול וסביבה.
כמו כן מצוי בספרייה אוסף היסטורי של פרסומים העוסקים בחקלאות בארץ ישראל מלפני קום המדינה.
מרבית כתבי העת בספרייה קיימים בפורמט אלקטרוני.
עבודות הגמר והתזות שהוגשו בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה, מונגשות בפורמט אלקטרוני.
הספרן המלכותי היא משרתו של הספרן האחראי לדאוג ולשמר את הספרים והכתבים השונים בספרייה המלכותית ובאוסף המלכותי בארמונות השונים של הממלכה המאוחדת.
הוא גם אחראי לפיקוח על כלל הספרנים בספרייה המלכותית ובנוסף הוא משמש גם כסגן האוצר על הארכיון המלכותי.
הספרייה המלכותית מתעדת את מורשת הממלכה ובית המלוכה, הספרן המלכותי אחראי גם על אוספים כמו מטבעות, מדליות וחותמות.
מאז תחילת הספריות המודרניות עבדו ספרנים בכל אוסף מלכותי גדול אך תפקיד הספרן המלכותי החל באופן רשמי ב-1836, כאשר כל אוספי הספרים בטירת וינדזור התאחדו לספרייה אחת, לאחר מכן ניתנו לספרייה המלכותית שתי תרומות מאגף ההיסטוריה של המוזיאון הבריטי.
ב-2002 מונתה לתפקיד ג'יין, ליידי רוברטס והיא כיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2013.
הספרן הוא ציורו של ג'וזפה ארצ'ימבולדו, ציור שמן על קנבס, המוצג באוסף טירת סקוקלוסטר בשוודיה.
ההשערה המקובלת היא כי זהו דיוקנו של וולפגנג לציוס , היסטוריון חוקר התקופה הקלאסית בחצר הקיסרים הרומים הקדושים של בית הבסבורג.
ארצ'ימבולדו שימש צייר הדיוקנאות הרשמי של הקיסר פרדיננד הראשון החל מ-1562 ולאחר מכן המשיך בתפקיד תחת מקסימיליאן השני ורודולף השני.
"הספרן" נמנה עם סדרת ציורים שצייר ארצ'ימבולדו, המתארים את בני חצר המלוכה של מקסימיליאן השני.
אוצרי טירת סקוקלוסטר מתארכים את הציור לשנת 1562, אם כי מקורות רבים אחרים מתארכים אותו לשנת 1566 לערך.
ב-1957 היה ההיסטוריון סוון אלפונס הראשון להגיע לכלל מסקנה כי "הספרן" היה למעשה דיוקנו של וולפגנג לציוס.
ארצ'ימבולדו יצר דיוקנאות רבים על ידי צירוף עצמים שונים כמו פירות, ירקות או פרחים, ובמקרה זה ספרים.
העצמים שנבחרו היו לרוב קשורים לחייו של האדם או למאפייניו.
"הספרן" נתפס גם כמחווה למקצוע הספרנות ולשדרת המשכילים, אך בעת ובעונה אחת גם כתיאור סאטירי של אלו.
קיי סי אלהרד מציג גישה שונה לפירוש הציור, ומציע כי המסר החבוי בעבודה הוא דווקא פרודיה על "אספני ספרים חומרניים שמתעניינים יותר ברכישת ספרים מאשר בקריאתם".
לדבריו של אלהרד, בציור חסרה התייחסות למספר מאפיינים בולטים של מקצוע הספרנות, כמו סימנים כאלו או אחרים לסידור ומיון הספרים.
הוא מוסיף וגורס כי הציור מתמקד במאפייניים החומריים של הספרים ולא בתוכנם, ובכך הדבר מחזק את ההתייחסות האפשרית לאספנים דווקא, ולא בהכרח לספרנים או לאנשי רוח.
אלהרד מציין כי "הספרן" היווה נקודת ציון מרכזית ב"היסטוריה החזותית של תיאור מקצוע הספרנות".
אם כי, כותרתו המקורית של הציור, אם הייתה כזו, אינה ידועה כיום, וההתייחסות הראשונה אליו לפי כותרת יצירה היא מראשית המאה ה-20, "Bibliotekarien" בשוודית.
"הספרן" הוא אחת משתי עבודות של ארצ'ימבולדו המוצגות באוסף טירת סקוקלוסטר.
הציור הובא לשוודיה לאחר ביזת טירת פראג בידי הצבא השוודי במהלך הקרב על פראג ב-1648.
ישנן שלוש גרסאות נוספות של הציור, שאין ודאות לגבי יוצרן המקורי.
ב-2011 פורסם מחקר מדעי הקובע כי הגרסה הידועה של "הספרן" היא למעשה העתק מאוחר יותר של עבודתו המקורית של ארצ'ימבולדו, שמקום הימצאה אינו ידוע.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותי על שם ויליאם מקינלי הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים, העוסקים בהנצחת נשיאה ה-25 של ארצות הברית, ויליאם מקינלי (1897–1901).
האנדרטה נמצאת למרגלות אנדרטת מקינלי הלאומית.
הספרייה והמוזיאון נמצאים בעיר קנטון שבאוהיו, שבה מקינלי חי לאורך מרבית שנות חייו, שם עסק בעריכת דין, כפרקליט, כחבר קונגרס וממנה גם ניהל את מסעות הבחירות שלו.
המוזיאון על שמו של מקינלי מכיל את האוסף הגדול ביותר של חפציו של מקינלי.
עיקר עיסוקו של המוזיאון הוא חייו של מקינלי, מאז לידתו ועד הירצחו בידי מתנקש, תערוכה נוספת מציגה את הקמת אנדרטת מקינלי הלאומית, תערוכה אחרת מתארת את גורלו של ביתו של מקינלי, שנהרס בשרפה ב-1937.
מלבד העיסוק בחייו של מקינלי במוזיאון קיים גם מרכז מדע, בו מוצגים כמה פוחלצים של חיות בר ומאובנים, עם זאת גולת הכותרת של המוזיאון הוא הפלנטריום שיש בו, הפלנטריום מכיל כ-60 מקרנים, בזכותם ניתן לראות מטר מטאורים, ליקוי ירח, ליקוי חמה, פלנטות ואת גלקסיית שביל החלב.
הקמתו של הפלנטריום מומנה בעזרת מימון פרטי והוא נקרא על שם שתי המשפחות שתרומותיהם אפשרו את הקמת הפלנטריום, המקום שופץ פעמים בודדות מאז 1964 ולא השתנה מלבד הוספתם של כ-2 מקרנים ומחשב מודרני ליצירת תמונות.
הארכיון הנשיאותי עצמו נקרא "ספריית המחקר של רמסיי" והוא ממוקם באגף הדרומי של המבנה.
הספרייה הקיסרית של האימפריה היפנית (ביפנית: 帝国図書館, "טאיקוקו טושוקאן") נוסדה בשנת 1872. עד לאחר מלחמת העולם השנייה היא הייתה הספרייה הלאומית היחידה של המדינה.
הספרייה הייתה אחד מהמוסדות שקדמו לספריית הדיאט הלאומית.
הספרייה נוסדה ב-3 בספטמבר 1872 בשם שוג'אקו קאן (書籍館) תחת סמכותו של משרד החינוך של יפן.
מקום מושבה היה במקדש יושימה סאידו בטוקיו.
היא שילבה את התכונות של ספרייה ומוזיאון.
הועברו אליה המסמכים אשר שרדו משוגונות טוקוגאווה, הדיקטטורה הצבאית שמשלה ביפן עד לשנת 1868. ב-1875 נקראה טוקיו שוג'אקוקן (東京書籍館) והייתה לספריית הפקדה של כל הפרסומים שראו אור ביפן.
שמה שונה שוב ב-1877 לספריית הפרפקטורה של טוקיו וב-1880 לספריית טוקיו.
ב-1885 הועברה לשכונת אואנו שברובע טאייטו בטוקיו.
מנהל הספרייה הראשון היה טאנאקה אינאגי (田中稲城).
ב-1890 הוא ביקר בספריית הקונגרס בארצות הברית ובספריות לאומיות בולטות באירופה והחל לשאוף לפתח את הספרייה שלו כדוגמתן.
ב-1897 הוסב שמה לספרייה הקיסרית והיא החלה לאמץ את התכונות של ספרייה לאומית.
ב-1906 הושלמה הקמתו של מבנה חדש עבור הספרייה בפארק אואנו.
בעת המעבר אליו מנה האוסף שלה כ-470 אלף כרכים.
מספרם גדל עד לסוף מלחמת העולם השנייה למיליון.
עם זאת הספרייה סבלה במשך השנים ממחסור בתקציב וכן ממחסור בשטח מספיק לשיכון האוסף שלה.
היא ניצלה מפגיעה במהלך רעידת האדמה ב-1923. במלחמת העולם השנייה פונתה הספרייה אל מחוץ לטוקיו וכך ניצלה מחורבן על ידי ההפצצות האמריקאיות שהונחתו על טוקיו.
לצורך צנזורה הפעיל משרד הפנים לשכת פיקוח בתוך הספרייה.
בעקבות כניעת יפן במלחמה והשינויים שהביאה הוחלף שם הספרייה לספרייה הלאומית בדצמבר 1947, וב-1948 הוחלף שוב לספריית הדיאט הלאומית.
מבנה הספרייה בפארק אואנו משכן כיום את הספרייה הבינלאומית לספרות ילדים , שהיא סניף של ספריית הדיאט.
הספרים הבודדים וסדרות ספרים הנמכרים ביותר עד כה ובכל שפה.
"רב המכר" מתייחס למספר המשוער של עותקים שנמכרו מכל ספר, ולא למספר הספרים שהודפסו או בבעלותם הנוכחית.
קומיקס וספרי לימוד אינם כלולים ברשימה זו.
הספרים מפורטים לפי אומדן המכירות הגבוה ביותר כפי שדווח.
רשימה זו אינה שלמה, מכיוון שישנם ספרים רבים חסרי נתוני מכירות מקיפים.
לפי British and Foreign Bible Society (חברת הביבליה הבריטית והזרה, תרגום חופשי), נכון לשנת 2021, הביבליה (הברית הישנה והברית החדשה) הוא הספר הנמכר ביותר בכל הזמנים עם הערכה שבין 5 ל-7 מיליארד עותקים נמכרו והופצו.
הערכות מכירות של טקסטים דתיים מודפסים אחרים כוללים לפחות 800 מיליון עותקים לקוראן ו-190 מיליון עותקים לספר מורמון.
בין טקסטים לא דתיים, ממשנתו של מאו דזה-דונג, הידוע גם בשם הספר האדום הקטן, יצרו מגוון רחב של נתוני מכירות והפצה - עם הערכות שנעות בין 800 מיליון למעל 6.5 מיליארד כרכים מודפסים.
כל הספרים בעלי אופי דתי, אידאולוגי, פילוסופי או פוליטי הוצאו מהרשימות להלן.
סדרת הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג מכרה כ־500 מיליון עותקים והיא סדרת הספרים הנמכרת ביותר בהיסטוריה.
הכרך הראשון בסדרה, הארי פוטר ואבן החכמים נמכר ביותר מ-120 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד הספרים הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
נכון ליוני 2017, הסדרה תורגמה לכ-80 שפות, והיא בין היצירות הספרותיות המתורגמות ביותר בהיסטוריה.
ארבעת הספרים האחרונים בסדרה קבעו ברציפות שיאים בתור הספרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, כאשר תוך עשרים וארבע שעות מפרסום הספר האחרון, הארי פוטר ואוצרות המוות, הוא נמכר בכחמישה עשר מיליון עותקים ברחבי העולם.
הספר גם הודפס בשנים עשר מיליון עותקים בהדפסה הראשונה בארצות הברית, שיא העותקים בהדפסה הראשונית בהיסטוריה.
רשימת ספרים בודדים הנמכרים ביותר
+ספרמחברשפת מקורפורסם לראשונהמכירות משוערותז'אנרבין שתי עריםצ'ארלס דיקנסאנגלית1859200 מיליוןספרות היסטוריתההוביטג'.
טולקיןאנגלית1937140.6 מיליוןפנטזיההארי פוטר ואבן החכמיםג'יי קיי רולינגאנגלית1997120 מיליוןפנטזיההנסיך הקטןאנטואן דה סנט-אכזופריצרפתית1943100 מיליוןנובלהחלום החדר האדוםקאו אקסוקיןסינית1764100 מיליוןסאגה משפחתיתעשרה כושים קטניםאגאתה כריסטיאנגלית1939100 מיליוןמסתורין
רשימת סדרות הספרים הנמכרות ביותר
ג'יימסאנגלית2011150 מיליוןילדה אמריקאית מחברים שוניםאנגלית1986140 מיליוןג'רונימו סטילטוןאליזבת דאמיאנגלית2000140 מיליוןמרק עוף לנשמה ג'ק קנפילד ומארק ויקטור הנסןאנגלית1977130 מיליוןקליפורד הכלב האדוםנורמן ברידוולאנגלית1963130 מיליוןפרנק נריוול גילברט פאטןאנגלית1896125 מיליוןדירק פיט קלייב קאסלראנגלית1973120 מיליוןמוסאשי מיאמוטו אייג'י יושיקאווהיפנית1935120 מיליוןדברי ימי נרניהק.ס.
לואיסאנגלית1950120 מיליוןמר וגברתרוג'ר ואדם הרגריבסאנגלית1971120 מיליוןסדרת משחקי הרעבסוזן קולינסאנגלית2008100 מיליוןג'יימס בונדאיאן פלמינגאנגלית1953100 מיליוןמרטינה גילברט דלהאיי ומרסל מרלייהצרפתית1954100 מיליוןמילניוםסטיג לרסון ודייוויד לגרקרנץשוודית2005100 מיליון
הספרים הגדולים של העולם המערבי הם סדרת ספרים שפורסמה במקור בארצות הברית בשנת 1952, על ידי חברת אנציקלופדיה בריטניקה, כדי להציג את הספרים הנחשבים בסדרה של 54 כרכים.
הספרים לא נבחרו על בסיס הכלה אתנית ותרבותית (השפעה היסטורית נתפסה כמספקת על מנת להיכלל), וגם לא על סמך הסכמתם של העורכים עם הדעות שהביעו מחבריהם.
מהדורה שנייה יצאה לאור ב-1990 ב-60 כרכים.
חלק מהתרגומים עודכנו, חלק מהיצירות הוסרו והיו תוספות משמעותיות מהמאה ה-20 הממוקמות בשישה כרכים נפרדים וחדשים.
הפרויקט של הספרים הגדולים של העולם המערבי החל באוניברסיטת שיקגו, שם הנשיא, רוברט האצ'ינס , שיתף פעולה עם מורטימר אדלר כדי לפתח שם קורס מהסוג שהקים ג'ון ארסקין באוניברסיטת קולומביה ב-1921 עם חידוש הגישה של "שולחן עגול" לקריאה ולדיון בספרים גדולים בקרב פרופסורים ובעלי תואר ראשון.
- הוא יועד בעיקר לאנשי עסקים.
מטרתם הייתה למלא את הפערים בהשכלתם הליברלית (לרבות פערים שהאצ'ינס בעצמו הודה בהם) ולהפוך את הקורא, גבר או אישה, לשנונים אינטלקטואלית המכירים את הספרים הגדולים של הקאנון המערבי , ובקיאים ברעיונות הגדולים שהתפתחו במהלך שלושת אלפים השנה האחרונות.
תלמיד אחד בפרויקט המקורי היה ויליאם בנטון לימים סנטור אמריקאי, ולאחר מכן מנכ"ל חברת ההוצאה לאור של האנציקלופדיה בריטניקה.
ב-1943 הוא הציע לבחור את הספרים הגדולים ביותר של הקאנון המערבי, ושהאצ'ינס ואדלר יפיקו מהדורות בלתי מקוצרות לפרסום, מאת אנציקלופדיה בריטניקה.
האצ'ינס בתחילה נרתע מהרעיון, מחשש שמסחורם של הספרים יפחית מערכם כמוצר תרבותי; אף על פי כן, הוא הסכים לעסקה וקיבל 60,000 דולר עבור עבודתו בפרויקט.
בנטון סירב תחילה לעסקה בטענה שאוסף היצירות שייבחרו יהיו ככה, מוצרים, ובפועל לעולם לא ייקראו.
במקרה, אדלר קרא מחדש מקור שבו השתמש לספר שכתב באותה תקופה שנקרא איך לחשוב על מלחמה ושלום.
לאדם שסיפק לו את הספר הוא ציין, שהוא זוכר שכשקרא את הספר הזה כמקור לספר שהוא כותב, הוא החמיץ את הנחיותו של האדם הזה לגבי קטע מסוים, ותהה מדוע זה קרה.
הם הבינו שאדלר קרא את הספר תוך התמקדות ברעיון אחד, על מלחמה ושלום, והחמיץ את המשמעות והחשיבות המיוחדת של אותו הקטע בנוגע לנושאים אחרים.
אדלר העלה את הרעיון שכדי לקחת על עצמם את המשימה הזו, עליהם להכין אינדקס לכל הערכה שבאמצעותה יוכלו הקוראים לקבל מעין "גישה אקראית" ליצירות.
בכך קיווה שהקוראים יפתחו עניין רב יותר ביצירות עצמן.
לאחר שהוחלט אילו נושאים ומחברים לכלול, וכיצד להציג את החומרים, פרויקט רישום האינדקס החל, עם תקציב של עוד 60,000 דולר.
אדלר החל להרכיב את מה שקבוצתו כינתה "האינדקס היווני" הנוגע ליצירות שנבחרו מיוון העתיקה, בציפייה להשלמת הפרויקט כולו בתוך שישה חודשים.
לאחר שנתיים, האינדקס היווני הוכרז ככישלון מהדהד.
המונחים הנחותים תחת הרעיונות הגדולים לאורך מאות השנים שבהן נכתבו היצירות ביוונית השתנו בחשיבותם, ובאינדקס הראשוני השתקף כי הרעיונות שהוצגו לא "השלימו" זה את זה.
באותה תקופה, לאדלר עלתה תובנה.
הוא הטיל על קבוצתו לקרוא מחדש כל עבודה באופן ראשוני תוך מחשבה על רעיון משני אחד מנוסח בצירוף מורכב למדי.
אם הופיעו מופעים כלשהם של הרעיון, הם יכלו לאסוף אותם עם רעיונות מתאימים מסוג דומה שנאספו באותו אופן, להשתמש בחומרים הקיימים כדי למסגר אותם מחדש טוב יותר במבנה של רעיון גדול יותר, ולאחר מכן להתחיל לקרוא מחדש את היצירות במלואן בנוסח המתוקן של האינדקס המלא, של הרעיונות.
ב-1945 החל אדלר לכתוב את הצורות הראשוניות של החיבורים לרעיונות הגדולים ובתוך שש שנים ו-940,000 דולר, ב-15 באפריל 1952, הוצגו הספרים הגדולים של העולם המערבי במסיבת פרסום במלון וולדורף-אסטוריה, בעיר ניו יורק.
בנאומו אמר האצ'ינס, "זה יותר מערכת ספרים, ויותר מחינוך ליברלי.
הספרים הגדולים של העולם המערבי הם מעשה של התחסדות.
זה המשמעות שלה עבור האנושות".
שתי ערכות ראשונות של הספרים ניתנו למלכה אליזבת השנייה, מהממלכה המאוחדת, ולהארי טרומן, נשיא ארצות הברית המכהן.
אדלר הופיע על שער המגזין טיים לספר על מערך העבודות ועל אינדקס הרעיונות שלו, ועל מלאי נושאי המחשבה המערביים בכלל למיניהם.
בכל שנה, מ-1961 עד 1998, פרסמו העורכים את The Great Ideas Today, עדכון שנתי על היבטים ישימים ורלוונטיים של הספרים הגדולים לזמננו.
לפי אלכס בים, נמכרו בסופו של דבר מיליון ערכות של הספרים הגדולים.
האינטרנט וקוראי הספרים האלקטרוניים הפכו חלק מהספרים זמינים בפורמטים מקוונים.
פורסמו במקור 54 כרכים לסדרה המכסים מגוון תחומים הכוללים סיפורת, היסטוריה, שירה, מדעי הטבע, מתמטיקה, פילוסופיה, דרמה, פוליטיקה, דת, כלכלה ואתיקה.
האצ'ינס כתב את הכרך הראשון, שכותרתו השיח המופלא , כהקדמה ושיח על חינוך ליברלי.
אדלר נתן חסות לשני הכרכים הבאים, "סינטופיקון - אינדקס הרעיונות המופלאים", כדרך להדגיש את האחדות של העֶרכה, ולמעשה, של המחשבה המערבית בכלל.
הצוות של האינדקסים הקדיש חודשים לאיסוף התייחסויות לנושאים כגון "חופש האדם ביחס לרצון האל" ו"הכחשת הריק לטובת פלניזם ".
הם קיבצו את הנושאים ל-102 פרקים של רעיונות, עבורם כתב אדלר את 102 ההקדמות.
כל כרך נצבע באחד מארבעה צבעים לפי תחום ונושא - ספרות ודמיון, מתמטיקה ומדעי הטבע, היסטוריה ומדעי החברה, ופילוסופיה ותאולוגיה.
במהדורה השנייה שיצאה בשנת 1990, עלה מספר הכרכים מ-54 ל-60. ששת הכרכים הנוספים מכילים יצירות מהמאה ה-20, שלמעט יצירותיו של פרויד לא נכללו במהדורה הראשונה.
בנוסף חלק מהתרגומים עודכנו, אורגנו בצורה אחרת וארבעה הוסרו: "חתכים קוניים" של אפולוניוס, "טריסטרם שנדי" של לורנס סטרן, "קורות טום ג'ונס" מאת הנרי פילדינג, ו"התאוריה האנליטית של חום" מאת ז'וזף פורייה.
בהמשך אדלר התחרט על הסרת "חתכים קוניים" ו"קורות טום ג'ונס", כמו גם על ההכללה של "קנדיד" מאת וולטר.
מבין היצירות שנוספו היו במהדורה זו גם כמה של ארבע נשים: וירג'יניה וולף, ג'ורג' אליוט, ג'יין אוסטן ווילה קאתר.
הבחירה במחברים זכתה למתקפה, כאשר חלק דחו את הפרויקט כחגיגה של גברים אירופאים, תוך התעלמות מתרומת נשים וסופרים לא-אירופיים.
הביקורת גברה במקביל לצמיחת התנועות הפמיניסטיות ולזכויות האזרח בעשורים שלאחר מכן.
באופן דומה, בספרו "אירופה: היסטוריה", נורמן דייוויס מבקר את האוסף על ייצוג יתר של חלקים מסוימים בעולם המערבי, במיוחד בריטניה וארצות הברית, תוך התעלמות מהאחרים, במיוחד במרכז ובמזרח אירופה.
לפי החישוב שלו, מבין 151 מחברים שנכללו בשתי המהדורות, ישנם 49 מחברים אנגלים או אמריקאים, 27 צרפתים, 20 גרמנים, 15 יוונים עתיקים, 9 רומאים עתיקים, 4 רוסים, 4 סקנדינבים, 3 ספרדים, 3 איטלקים, 3 אירים, 3 סקוטים, ו-3 מזרח אירופאים.
דעות קדומות ועדיפויות, הוא מסכם, בולטות לאין שיעור.
בתגובה, ביקורות כאלה זכו ללעג כאד הומינם, מוטות בפני עצמן.
הטענה הנגדית טוענת שביקורת כזו מבטלת את חשיבותם של הספרים רק בגלל מאפיינים גנריים, לא מדויקים ואולי גם לא רלוונטיים של מחברי הספרים, ולא בגלל תוכן הספרים עצמם.
אחרים חשבו שאמנם המחברים שנבחרו היו ראויים, אך הושם דגש רב מדי על יצירותיו השלמות של מחבר יחיד ולא על מבחר רחב יותר של מחברים ויצירות מייצגות (למשל, כל מחזותיו של שייקספיר כלולים בשני כרכים).
המהדורה השנייה של הסט כבר הכילה 130 מחברים ו-517 יצירות בודדות.
העורכים מציינים כי ישנם לכל נושא מדריכים לקריאה נוספת בסינטופיקון המפנים את הקורא המתעניין למחברים רבים נוספים.
הבחירות המדעיות והמתמטיות ספגו ביקורת על היותם בלתי מובנים לקורא הממוצע, במיוחד בהיעדר כל סוג של מנגנון ביקורתי.
המהדורה השנייה אכן הוציאה שני חיבורים מדעיים, מאת אפולוניוס ופורייה, בין השאר בגלל הקושי הנתפס עבור הקורא הממוצע.
אף על פי כן, העורכים טוענים בתוקף שקוראים מן השורה מסוגלים להבין הרבה יותר ממה שהמבקרים חושבים שאפשרי.
רוברט האצ'ינס הצהיר על דעה זו במבוא למהדורה הראשונה:
מכיוון שחלק הארי של האנושות מעולם לא זכה לקבל חינוך ליברלי, לא ניתן "להוכיח" שהם יכולים לקבל אותו.
גם לא ניתן "להוכיח" שהם אינם יכולים.
אולם האמירה של האידיאל, בעלת ערך בהצבעה על הכיוון שהחינוך צריך לקחת.
מאחר שרוב העבודות עדיין היו מודפסות, מבקר אחד ציין שהחברה יכלה לחסוך שני מיליון דולר ופשוט לכתוב רשימה.
גם העיצוב המוקטן והצפוף לא סייע לקריאה.
אף על פי כן, הקידום האגרסיבי של אנציקלופדיה בריטניקה הניב מכירות איתניות.
המהדורה השנייה בחרה תרגומים שנחשבו בדרך כלל למשופרים יותר, אם כי הטיפוגרפיה הדחוסה נשארה.
באמצעות תוכניות קריאה והסינטופיקון, ניסו העורכים להדריך את הקוראים דרך הסט.
העורכים השיבו כי הערכה מכילה ויכוחים רחבי היקף המייצגים נקודות מבט רבות בנושאים משמעותיים, ולא אסכולה מונוליטית.
מורטימר אדלר טען במבוא למהדורה השנייה:
הצגת מגוון רחב של נקודות מבט או דעות, שביניהן סביר להניח שיש אמת אבל גם הרבה יותר שגיאות, הסינטופיקון [ובהרחבה הערכה הגדולה עבצמה] מזמין את הקוראים לחשוב בעצמם ולהחליט בעצמם על כל נושא הנדון.
הספרייה ומרכז ההנצחה הוא מרכז תרבותי בקריית טבעון המכיל בנוסף לספרייה ולמבנה ההנצחה, גלריה לאמנות ישראלית, גלריית אילו, אולם קולנוע ואת הארכיון היישובי.
בחצר המבנה קיים גן זיכרון ואנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון.
את הרעיון להקמתו של מרכז ההנצחה יזמה קבוצת משפחות שכולות מקריית טבעון, בעקבות מלחמת יום הכיפורים בה נפלו רבים מבני קריית טבעון, מתוך מטרה להקים מפעל הנצחה ייחודי לבניהם ובנותיהם, חללי צה"ל.
המטרה הייתה להקים בית פעיל ויוצר אשר יהווה זיכרון חי לנופלים.
טקס הנחת אבן הפינה למבנה נערך ביוני 1978 בנוכחות חבר הכנסת אסף יגורי וראש מועצת קריית טבעון עמיחי בן דרור.
המשפחות השכולות פעלו במשך שנים לגיוס תרומות בארץ ובחו"ל אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר, ראש המועצה עמיחי בן-דרור פעל על מנת לסייע בגיוס המימון מול הסוכנות היהודית ובתכנון אדריכלי.
בשנת 1982 הוגשה בקשה להיתר לבניית ספריה וחדר הנצחה בני קומה אחת בשטח של 950 מ"ר והמועצה פעלה בהקצאת הקרקע וקבלת היתרי בנייה מול הוועדה המקומית ומינהל מקרקעי ישראל.
המבנה תוכנן בעיצובו של האדריכל ישראל הוכברג.
המבנה נחנך רק בשנת 1987. השלמת המבנה הסתייעה בזכות תרומה של קרן החינוך של הסוכנות היהודית.
עם השלמת המרכז, בהובלת היו"ר יצחק שני, החלו להיערך פעילויות שונות: טקסי יום זיכרון, חוגים, הרצאות ומפגשים בדגש על "מורשת קרב".
הקומה השנייה של הבניין נבנתה רק ב-1996, במתווה קירות חוץ דומה למתווה של הקומה הראשונה.
במרכז ישנה פעילות חינוכית נרחבת לילדים ונוער וכן ישנו אודיטוריום בו מוצגים סרטים ומתקיימות הרצאות.
המבנה נבנה לא כאתר מורשת "קלאסי" ולא כמוזיאון אלא מבנה בעל מאפיינים מקומיים ייחודיים, בכך שמחבר בין מוטיב המורשת וההנצחה לבין פעילות תרבותית והתנדבותית רחבה.
המבנה הוקם במקום נגיש, במרכז היישוב סמוך לצומת המרכזית בקריית טבעון, סמוך לכביש 75.
בלב המרכז נמצא חדר הזיכרון, ובו חקוקים בבטון שמות הנופלים בני קריית טבעון.
בקירות החדר ישנם חרכי זכוכית המאפשרים להסתכל על השמות מבחוץ.
הרעיון העומד מאחורי המבנה הוא שהזיכרון אינו נותר בגדר כתובת על הקיר השייכת לעבר, אלא הוא משתלב בחיי ההווה.
בקומה הראשונה של הבניין נמצאת הגלריה לאמנות ישראלית אשר נפתחה בשנת 1987. הגלריה היא חלל בו מוצגות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות של אמנים ישראלים שונים.
בגלריה, מתקיימים אירועי פתיחה, מפגשי שיח גלריה וערבי עיון שעוסקים בסוגיות אמנותיות, חברתיות, תרבותיות ופוליטיות.
בקומה השנייה במרכז ההנצחה הייתה קיימת "הגלריה בקומה העליונה" זו נסגרה והחל מ־2024 פועלת בקומה השנייה גלריית אילו, גלריה לאיור ועיצוב מקומי.
גלריית אילו היא יוזמה שיתופית של מאיירים ומעצבים מאזור הצפון.
מגדל המים ההיסטורי של טבעון, הנמצא במרחק הליכה קצר מבניין הספרייה ומרכז ההנצחה, משמש גם הוא כגלריה לתערוכות, מופעי פרפורמנס ואירועים.
תוכנית הרזידנסי במגדל מאפשרת לאמנים, מטבעון ומחוצה לה, יצירת עבודות המותאמות לחלל הייחודי.
הספרייה הציבורית של קריית טבעון היא ספרייה עירונית יישובית, המתפרסת על שתי קומות המבנה.
היא כפופה למשרד התרבות והספורט.
בספרייה ישנם בסביבות 70,000 ספרים ופריטים שונים המגוון שפות והנהלת הספרייה שמה דגש על ספרות השואה, הספרייה נגישה ללקויי שמיעה וקיים בה לרשות הציבור "לולאת שמע" ללקויים בשמיעה.
בספרייה שלושה אגפים, אגף ספרות יפה המשמש כספריית השאלה וקיים בו אגף של ספרים קוליים, אגף העיון בו מתרכזים בעיקר ספרי לימוד ומחקר, ואגף הילדים והנוער עם מגוון ספרים לילדים.
הארכיון ההיסטורי של קריית טבעון פועל במרכז ההנצחה ומשמש כמרכז מידע וטיפוח המורשת היישובית.
הארכיון מחזיק אלפי מסמכים המתעדים את תולדות האזור בכ-100 השנים שחלפו מאז התחדש היישוב על גבעות שייח' אבריק וחרתיה.
פרויקט הדגל של הארכיון, "ישראל נגלית לעין", מתעד אלבומי משפחה מקרית טבעון.
הארכיון מופעל בידי מתנדבים בניהולה (בהתנדבות) של שפרה לשם.
בחצר הבניין קיים גן הזיכרון אשר במרכזו מוצבת אנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון.
האנדרטה אשר תוכננה על ידי האדריכל יחיאל ערד, הוקמה יחד עם גן הזיכרון בשנת 1971 לזכר בני קריית טבעון אשר נפלו במערכות ישראל.
את הגן עיצבו צמד אדריכלי הנוף זאב פולק וחיים פרוכטר.
ספריית מדינת ניו יורק היא ספריית מחקר באולבני, ניו יורק, ארצות הברית.
היא הוקמה בשנת 1818 כדי לשרת את שלטונות המדינה והיא חלק ממחלקת החינוך של מדינת ניו יורק.
הספרייה היא מהגדולות בעולם במספר הפריטים המוחזקים, עם למעלה מ-20 מיליון פריטים מקוטלגים בשנת 2011.
הספרייה והמוסדות המקבילים שלה, מוזיאון מדינת ניו יורק וארכיון מדינת ניו יורק, ממוקמים במרכז החינוך התרבותי, שהוא חלק מהאמפייר סטייט פלאזה, קומפלקס גדול של משרדי ממשל במרכז העיר אלבני.
ספריית מדינת ניו יורק הייתה ממוקמת בעבר בקפיטול של מדינת ניו יורק ולאחר מכן עברה לשדרת וושינגטון בבניין החינוך של מדינת ניו יורק.
הספרייה נפתחה לקהל הרחב ב-1855. מלוויל דיואי היה הספרן הראשי מ-1888 עד 1905. הוא הציב את הרף המקצועי והקים מחלקת ספרי ילדים ונוער.
דיואי גם יזם ספריות נודדות, עם כ-100 ספרים שנשלחו לקהילות שהיו ללא ספריות ציבוריות.
מערכת הספריות הנודדות של ניו יורק הייתה לעיתים קרובות מודל עבור מדינות אחרות.
ב-1896 הוקמה גם מחלקה לעיוורים.
ג'יימס אינגרסול ווייר ניהל את הספרייה מ-1908 עד 1938.
ב-29 במרץ 1911 שריפה פגעה במבנה, פגעה באוספים, והרסה כ-450,000 ספרים ו-270,000 כתבי יד כולל כמה מהרישומים ההיסטוריים המתעדים את ניו יורק.
הסקת מסקנות היא השלב האחרון בפעולת החשיבה המביאה לכדי יצירתו של מידע חדש, כתוצאה מניתוח של מידע קודם בתהליך של עיבוד מידע.
המסקנה היא התוצר של תהליך הסקת המסקנות והיא מנוסחת באופן כוללני.
המסקנה מתייחסת לכל מה שמתחייב כהיסקים הגיוניים מתוך העובדות שנצברו במהלך איסוף הנתונים.
כדי ליצור ידע יש ליצור קשרים בין מושגים ולהבין כיצד משתנים או אירועים מסוימים תלויים זה בזה או משפיעים זה על זה.
המדע מתפתח על ידי הסקת מסקנות מתוך ממצאי המחקר, וגיבושן לתאוריה.
זהו תהליך של בדיקת השערות והיתוך מידע.
במדע, אינדוקציה היא הדרך שבה מסיקים מסקנה ממקרים פרטיים ועוברים מהם לקביעה כללית.
למידת חקר היא גישה חינוכית של למידה פעילה המבוססת על עקרונות המחקר המדעי ויכולת הסקת המסקנות.
הסטטיסטיקה עוסקת בין היתר בהסקת מסקנות אודות אוכלוסייה מסוימת מתוך מדגם,
כך שהנתונים המופקים מהמדגם מוכללים על האוכלוסייה שאותה הוא אמור לייצג.
עם זאת, היסק מנתוני המדגם לאוכלוסייה כולה מסתמך על נתונים חלקיים.
לכן הוא אינו יכול להוביל למסקנה ודאית, אלא למסקנה הסתברותית בלבד.
תורת ההסתברות היא הכלי המתמטי המספק מודלים לטיפול בתופעות הכרוחות באי-בדאות ולכן היא מקשרת בין הסטטיסטיקה התיאורית לבין ההסקה הסטטיסטית.
ככל שהמדגם גדול יותר כך נוצרת יותר עוצמה סטטיסטית למחקר ולמסקנות המופקות ממנו.
תהליך הסקת המסקנות נחוץ ללמידה, שכן הוא מאפשר הבנת המתרחש וידיעה "כיצד היה עדיף לפעול?".
היבט זה בא לידי ביטוי בתהליך פתרון בעיות על ידי ניסוי וטעייה.
הסקת מסקנות היא מיומנות חשיבה שיש לה חלק משמעותי במסגרת התפקודים הניהוליים, אשר מאפשרים לאדם לנתח את סביבו ולבחור בדרך הפעולה הרצויה עבורו בכל מצב.
באופן זה האדם יכול ללמוד כיצד להסתגל לשינויים בסביבה ובתרבות שבה הוא חי.
בהתאם לכך יכולת קבלת החלטות מתבססת על הסקת מסקנות מתוך המידע הקיים.
הסראי הגדול הוא מבנה ממשלתי בו שוכן משרד ראש ממשלת לבנון בביירות.
המבנה הוקם לראשונה על ידי העות'מאנים ב-1853 ושימש כבסיס צבאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה הבניין למקום מושבו של הנציב העליון הצרפתי בלבנון ובסוריה.
בשנת 1943, כאשר לבנון קיבלה את עצמאותה, המבנה הפך למשרד ראש הממשלה, והוא כולל את דירת השרד של ראשי ממשלת לבנון.
בשנת 1998 חודש המבנה לחלוטין, ולשם כך נהרס כולו, למעט קירותיו החיצוניים.
המבנה ממוקם על ראשה של גבעה במרכזה של ביירות, במרחק כמה רחובות מבניין הפרלמנט הלבנוני, זהו המבנה החשוב ביותר מבין שלושה מבנים עות'מאניים בביירות.
שני המבנים האחרים הם בניין מועצת הפיתוח ומגדל השעון של חמידייה, שנמצא בסמוך אליו.
מגדל השעון של חמידיה תוכנן על ידי יוסף אפטימוס ושוחזר בשנת 1994 למצבו המקורי.
גובהו 25 מטר והוא היה המבנה הגבוה ביותר בביירות בזמן סיום בנייתו.
הוא נבנה מאבן חול ביירותי, אבן גיר ג'וניה, בזלת דמשק ואבן אדומה דיר אל קמאר.
פעמון במשקל של 300 ק"ג נמצא בקומה השלישית והגישה אליו היא מגרמי מדרגות יצוקים בתוך פיר המגדל בגודל 4 על 4 מטרים.
בקומה זו יש ארבע מרפסות מיניאטוריות בסגנון נאו-אוריינטליסטי ובראשן ארבעת לוחות השעון הגדולים מתוצרת צרפת אשר יובאו במיוחד על ידי השגרירות העות'מאנית.
הסקרנות הרגה את החתול הוא פתגם אנגלי (במקור: Curiosity killed the cat) המזהיר מפני סקרנות יתרה העלולה לגרום נזק לסקרן.
הפתגם השתרש אף בשפות אחרות, כולל בשפה העברית.
החתול הוא אכן חיה סקרנית, בפרט חתול הבית, שאוהב לבלות זמן רב במשחק ובסקרנות שובבה.
הביטוי המקורי עוסק לא בסקרנות, כי אם בדאגה, ומוזכר בה החתול בגלל האמונה העממית שהוא חיה שקשה מאוד להמיתה.
הופעתו הראשונה בכתובים היא כפי הנראה אצל המחזאי האנגלי בן ג'ונסון, במחזה שבוצע לראשונה בשנת 1598, "איש איש ומזגו" (Every Man in his Humour) ואשר בו שיחק כנראה המחזאי ויליאם שייקספיר:
"...בוקה ומבולקה, תְּלֵה את הצער!
הדאגה תהרוג אף חתול, יתהפך נא הכול וקללה על ראשו של התליין."
שייקספיר עשה שימוש בצירוף לשוני דומה במחזהו משנת 1599, "מהומה רבה על לא דבר":
גם אם הדאגה עשויה להרוג חתול, הלא בך יש כוחות מספיקים להדביר את הדאגה!"
הפתגם נותר ככל הנראה ללא שינוי עד לשנת 1898. אבנעזר קובהאם ברואר מפרשו בספרו "מילון לביטויים ומכתמי לשון".
מקור הגרסה המודרנית לפתגם – עם סקרנות במקום דאגה ובלשון עבר במקום עתיד – אינו ידוע.
הביטוי הופיע בסיפור שפורסם בעיתון אירי באוקטובר 1868 ("הם אומרים שהסקרנות הרגה את החתול פעם אחת, אז אשמע לאזהרה ואשאיר את הדברים כפי שהם").
הביטוי מופיע כפתגם אירי בספר של ביטוים מ-1873.
צירוף זהה בסגנונו ובמובנו לפתגם בן-ימינו מופיע בסיפור קצר של או.
הנרי Schools and Schools (משחק מילים רב-משמעות) משנת 1909:
ההתייחסות נוספת לפתגם מופיעה בעיתון וושינגטון פוסט (עמ' 6) ב-4 במרץ 1916 אז שימש הפתגם ככותרת לידיעה זו:
במקורות רבים יוחס הפתגם למחזאי יוג'ין או'ניל אשר כלל את הפתגם במחזהו "שונה" (Diff'rent) משנת 1920:
שיר בשם "סקרנות הרגה את החתול" היה שיר הנושא לסרטון המצויר "פינגווינים מציצים" (Peeping Penguins) אשר הופק באולפני מקס פליישר בשנת 1937.
"סקרנות הרגה את החתול" הייתה להקת פופ בריטית מצליחה בשנות ה-80 וה-90.
הסקה דדוקטיבית , או היקשים דדוקטיביים הוא תהליך של הסקת מסקנות בצורה לוגית מן הכלל אל הפרט, למשל: בהנחה שלכל הפילים יש חדק, ובהינתן שדמבו הוא פיל, המסקנה היא שלדמבו יש חדק.
הטעון הדדוקטיבי כולל הנחות יסוד ומסקנה, כך שהמסקנה בהכרח נובעות מהנחות היסוד.
לכן זהו בעצם היסק בתנאי וודאות.
הסקה דדוקטיבית תלויה בהנחות היסוד שבבסיסה.
לכן היקש הוא תקף כאשר המסקנה שבו נובעת באופן לוגי מהנחות היסוד, בלי קשר לשאלת האמיתות או הנכונות של המסקנה בייחס למציאות.
היקש דדוקטיבי נקרא אף היקש הגיוני.
עם זאת המילה היגיון בשפת הדיבור כוללת אף משמעויות שחורגות מההגדרה הפורמלית של היגיון.
למשל, אם דבר מה מזכיר לאדם דבר מה אחר, בשפת היומיום, אנשים נוטים לומר שזה הגיוני.
אך זו אינה חשיבה לוגית או הגיונית במובן הפורמלי.
שכן אין כאן מסקנה שנובעת מהנחות יסוד.
זוהי למעשה חשיבה אסוציאטיבית שנראית לאנשים הגיונית במובן זה שהיא מתאימה לאורח החשיבה של האדם.
אריסטו הציג את המבנה הבסיסי ביותר של ההיקש הדדוקטיבי.
ההיקש מורכב משתי הנחות יסוד (premises) ואחריהן משפט שלישי — המסקנה (conclusion).
בהיקשים קטגוריים (categorical syllogisms) הנחות היסוד והמסקנות הן משפטים הנפתחים במילים כל, אף אחד או חלק.
בהיקשים מותנים (conditional syllogisms) ההנחה הראשונה נושאת את הצורה של "אם...אז".
דוגמה להיקש קטגורי- הנחת יסוד ראשונה: כל התפוחים הם פירות, הנחת יסוד שניה: כל הפירות הם בצבע חום, מסקנה: כל התפוחים הם בצבע חום.
דוגמה להיקש מותנה- הנחת יסוד ראשונה: אם אוכל אוכל בריא, אז אתקבל ללימודי רפואה, הנחת יסוד שנייה: אני אוכל אוכל בריא, מסקנה: אתקבל לרפואה.
הנחות היסוד וההיקש תמיד מתייחסים למהויות ואותן נהוג לסמן באותיות.
בדוגמה להיקש הקטגורי המהויות הן: תפוחים (א), פירות (ב), וצבע חום (ג).
בדוגמה להיקש המותנה המהויות הן: אכילת אוכל בריא (p) וקבלה ללימודי רפואה (q).
סימון המהויות באותיות, מסייעת להשוות בין הקשים בהם המהויות (תוכן או שם המשתנים) שונות אך המבנה זהה.
יתרה מכך, הסימון מסייע לבחון האם המסקנה נובעת מהנחות היסוד, כלומר תקפה, בהתעלם מהידע הקודם הקשור למהויות (לתוכן) וליחסים בניהם.
יש הבדל בין תוקף של היקש לבין נכונות ההיקש.
היקש הוא תקף כאשר המסקנה שבו נובעת באופן לוגי משתי הנחות היסוד, בלי קשר לשאלת האמיתות או הנכונות של המסקנה בייחס למציאות.
לעיתים, במיוחד כשמדובר בהיקשים מורכבים, אף על פי שההיקש תקף לוגית (המסקנה נובעת מהנחות היסוד), הוא נשפט על ידי בני אדם כלא נכון (בהתחשב בידע קודם), ולהפך.
בהסתכלות אחרת, ניתן לומר כי תוקף ההיקש מבטא את המודל הנורמטיבי, כלומר מה המסקנה התקפה בהתחשב בשאלה האם המסקנה נובעת מההנחות, בעוד השיפוט של האדם המושפע לעיתים קרובות מידע קודם מבטא את המודל הדסקריפטיבי.
נטייה זו של האדם להיות מושפע מהידע הקודם שלו בזמן שהוא שופט תוקף של היקש נובע לעיתים מהטיית האמונה (Belief Bias).
ההיקש הקטגורי שהובא בדוגמה הוא בעל מבנה פשוט יחסית: כל ה א (תפוחים) הם ב (פירות), כל ה ב (פירות) הם ג (בצבע חום), לכן כל ה א (תפוחים) הם ג (בצבע חום).
בדוגמה זו קל להיווכח שההיסק תקף לוגית (המסקנה נובעת מהנחות היסוד), אף על פי שהוא לא נכון בהתחשב בידע על המציאות (אנשים יודעים שלא כל הפירות הם בצבע חום).
לעיתים קרובות היקשים קטגוריים הם בעלי מבנה יותר מורכב.
במצבים כאלה ההיקש יכול להיות לא תקף אך לתת תחושה שהוא נכון.
דוגמאות א ו ב בטבלה שלמטה מציגות היקשים הכוללים את המילה חלק, דבר ההופך אותן ליותר מורכבות.
שתי הדוגמאות הן בעלות מבנה זהה, וההיקש בשתיהן לא תקף.
קשה לראות שההיקש לא תקף בדוגמה א, שכן על סמך ידע על המציאות המסקנה שחלק מהנשיאים האמריקנים יהירים נראית לאנשים סבירה.
דוגמה ב, היא בעלת אותו מבנה כמו ההיקש שבדוגמה א, אך בדוגמה זאת, קל יחסית לראות כי ההיקש לא תקף.
וזאת לא רק משום שהמסקנה (חלק מהנשיאים האמריקנים בורים) לא נראית סבירה, אלא אף משום שקל לראות שהאנשים בהנחה השנייה לא חייבים לכלול נשיאים אמריקנים.
ניתן לסכם ולומר כי אחת הסיבות לכך שאנשים תופסים את ההיקש שבדוגמה א כתקף ואת זה שבדוגמה ב כלא תקף הוא הטיית האמונה — הנטייה לחשוב שההיקש תקף אם ניתן להאמין למסקנה.
+דוגמה אדוגמה במבנה ההיקשיםהנחת יסוד ראשונהכל הנשיאים האמריקאים (א)חכמים (ב)כל הנשיאים האמריקאים (א)דוברי אנגלית (ב)כל ה-א הם בהנחת יסוד שנייהחלק מהאנשים החכמים (ג)הם יהירים (ד)חלק מהאנשים דוברי האנגלית (ג)בורים (ד)חלק מ-ג הם דמסקנהחלק הנשיאים האמריקאים (א)יהירים (ד)חלק מהנשיאים האמריקאים (א)בורים (ד)חלק מ-א הם ד
כאמור, אחת הסיבות לכך שאנשים תופסים את ההיקש שבדוגמה א כתקף ואת זה שבדוגמה ב כלא תקף הוא ה"נפילה" להטיית האמונה — הנטייה לחשוב שהיקש תקף אם ניתן להאמין למסקנה.
ואכן, במחקרים שנערכו על סטודנטים נמצא כי היקשים בהן המסקנות נתפסו ככאלה שניתן להאמין בהן, נשפטו כיותר תקפים מהיקשים באותו מבנה אך שכללו מסקנות שלא ניתן להאמין בהן.
בחיי היומיום הרבה פעמים אנשים תוך כדי שיח אם בכתב ואם בעל פה מביאים טעונים שנראים כאילו והם תקפים.
במצבים כאלה ההיקש "מתחפש" לתקף כי הוא משתמש במבנה שנראה לוגי אך עושה שימוש (במתכוון או שלא) בהטיית האמונה ולכן משכנע.
ככלל אין דרך קלה לקבוע אם היקש הוא תקף או לא.
בכל מקרה צריך להיות מודע לכך בהבאת או בהיתקלות בהיקשים.
כל הדיון הזה אולי נראה אקדמי וחסר משמעות לחיי היומיום אך יש לעובדה זו השלכות רבות בהרבה תחומים ובמיוחד על שכנוע.
משום ששכנוע הוא תהליך יומיומי הנוכח בכל תחומי החיים חשוב להיות ער לעובדה זו.
קחו למשל דוגמה המאפיינת שיח שמשתמש בטעון שהוא כביכול לוגי ו"אקדמי" ולכן נשמע תקף, אך למעשה הוא איננו תקף: "תקשיב, קראתי אתמול מאמר של עיתונאי מאוד רציני שטוען שהוא יודע שכל חברי האופוזיציה מתנגדים לחוק המיגון החדש" (הנחה ראשונה).
"ואני גם יודע שחלק מהמתנגדים לחוק המיגון החדש לוקחים כסף מקבוצות כוח בשוק המיגון" (הנחה שנייה), "מזה ברור לכל בר דעת הוא שחלק מחברי האופוזיציה לוקחים כסף מקבוצות כוח בשוק המיגון" (מסקנה).
היקש זה הוא זהה במבנהו להיקשים שבדוגמאות א ו ב, אך כמוהם הוא איננו תקף.
ברור שמההנחה הראשונה (כל חברי האופוזיציה...) ומהשנייה (חלק מהמתנגדים...) לא נובע לוגית שחלק מחברי האופוזיציה לוקחים שוחד...
כמו ההיקש הקטגורי ההיקש מותנה כולל אף הוא שתי הנחות ומסקנה.
עם זאת כאן ההנחה הראשונה כוללת את המונחים "אם...אז".
להנחה מהסוג אם p (אקח קורס פסיכומטרי) אז q (אתקבל לרפואה) על פי הלוגיקה הפורמלית יש ארבע היקשים (או היסקים) אפשריים, כששניים מהם תקפים ושניים לא:
היקששם בלטינית/לועזיתשם מקוצרהנחה 2דוגמהמסקנהדוגמההאם ההיסק תקף?1Modus ponensMPpלקחתי קורס פסיכומטריqאתקבל לרפואהתקף2Modus tollensMTלא qלא התקבלתי לרפואהלא pלא לקחתי קורס פסיכומטריתקף3Affirming the consequentACqהתקבלתי לרפואהpלקחתי קורס פסיכומטרילא תקף4Denying the antecedentDAלא pלא לקחתי קורס פסיכומטרילא qלא אתקבל לרפואהלא תקף
תקפות ארבעת ההיסקים היא קבועה ונגזרת מהלוגיקה הפורמלית ולכן אינה תלויה בנושא עליו מדובר.
היקשים מהסוג אם p אז q, מאוד נפוצים בחיי היומיום אך ממחקרים עולה ששיפוטי התוקף שעושים אנשים לגבי היסקים כאלה תלויים בדוגמה או בנושא בו מדובר.
משימת ארבעת הקלפים של וייסון (Wason four cards problem)
משימת ארבעת הקלפים או משימה הבחירה של וייסון, היא חידת הגיון שהגה פיטר וייסון בשנת 1966. מטלה זו היא למעשה משימת היסק מותנה מהסוג של "אם...אז".
וייסון הציג לנחקרים ארבעה קלפים.
על כל קלף יש אות מצידו האחד ומספר מצידו השני.
המשימה של הנחקר הייתה לציין איזה קלף (או קלפים) עליו להפוך כדי לבחון את נכונות הכלל: "רק אם מצידו האחד של הקלף יש 'תנועה' (vowel) מצידו האחד יש מספר זוגי".
על פי הלוגיקה הפורמלית התשובה הנכונה היא להפוך שני קלפים: את הקלף שבצידו הגלוי מופיעה תנועה – E ואת הקלף שבצידו הגלוי מופיע מספר אי-זוגי – 7. (אלה הם בעצם p ולא q).
היקששם בלטינית/לועזיתשם מקוצרהנחה 2בצד האחד של הקלףמסקנהבצד השני של הקלףהאם ההיסק תקף?1Modus ponensMPpתנועה (E)לכן qמספר זוגי (4)תקף2Modus tollensMTלא qמספר אי-זוגי (7)לכן לא pעיצור (K)תקף3Affirming the consequentACqמספר זוגי (4)לכן pתנועה (E)לא תקף4Denying the antecedentDAלא pעיצור (K)לכן לא qמספר אי-זוגי (7)לא תקף
בניסוי, 53% מהנחקרים ענו שיש להפוך את הקלף עם האות E על מנת לבדוק את נכונות הטענה (MP).
תשובה זו היא נכונה שכן אם תופיע ספרה זוגית הכלל נכון ואם תופיע ספרה אי-זוגית הכלל לא נכון.
אבל יש להפוך קלף נוסף כדי לבחון בצורה מלאה את הכלל, והוא קלף 7 (MT).
שהרי אם תופיע תנועה בצידו האחר הדבר יפריך את הכלל.
מסתבר שרק 4% מהנחקרים ענו נכון, כלומר בחרו בקלף 7 בנוסף לקלף E על מנת לבחון את נכונות הכלל.
תוצאה זו מעידה על נטיית של היחיד לא לפעול לפי עקרון ההפרכה (falsification principle), ההכרחי לבדיקת נכונות הטענה.
עם זאת, 46% מהנחקרים ציינו שהקלף הנוסף שצריך להפוך בנוסף לקלף E הוא קלף 4 (AC).
בחירה בקלף זה לא רלוונטית לבדיקת נכונות הטענה שכן הכלל לא מתייחס למה קורה כשבצד אחד המספר זוגי.
תוצאות מחקר זה שוחזרו אף בשנת 1993.
משימת ארבעת הקלפים בחיי היומיום
ממחקרים עולה כי כאשר המונחים המופשטים במשימת ארבעת הקלפים מוחלפים בתכנים מחיי היומיום, הביצועים משתפרים באופן דרמטי.
לנחקרים הוצגה בדיוק אותה משימה כמו זו של וייסון אך במקום שתכלול אותיות ומספרים היא כללה גילאים וסוג המשקה.
ארבעת הקלפים שהוצגו היו כמו שמופיע באיור.
לנחקר נאמר: "לפניך ארבעה קלפים, על כל קלף מופיע גיל של אדם בצידו האחד ותמונה של משקה בצידו השני.
ואכן 73% מהנחקרים ענו את התשובה הנכונה, זאת לעומת 4% שענו את התשובה הנכונה מקרב נחקרים להם נתנו החוקרים את המשימה המקורית.
החוקרים מסבירים את ההצלחה בביצוע בגרסת הבירה וגיל שתיית האלכוהול קלה יותר משום שהיא עוסקת בתקנות מוכרות (הגיל בו מותר לשתות אלכוהול).
חוקרים אחרים העלו את האפשרות שההצלחה היחסית של הנחקרים במשימת הבירה והגיל לעומת המשימה המופשטת נובעת משיפוט לפי "סכמת ההרשאה" (permission schema).
סכמה היא ידע הנוגע לכללים שמכוונים את המחשבות והמעשים של בני האדם.
לכן, כל משימה בעלת אותו מבנה אך עם תכנים הנוגעים להרשאה (למשל למי מותר לנהוג, להסתובב בלי מסכה וכו') תניב את אותן תוצאות.
אכן, במחקר בו המטלה הייתה באותו מבנה אך הכלל התייחס להרשאה להיכנס למדינה וקיום חיסונים למחלות, ההצלחה בבצוע הייתה גבוהה מאוד.
בחרו בשני הקלפים הנכונים (p ולא q) בין 62 ל-91 אחוז מהנבדקים .
חוקרים אחרים העלו את האפשרות שההצלחה בביצוע במשימות ההרשאה נובעת מסיבות אבולוציוניות.
לאדם יש מבנה קוגניטיבי מולד לאיתור רמאות.
לטענתם איתור רמאות הוא מבנה קוגניטיבי שמתפתח על מנת לאפשר שיתוף פעולה מוצלח בין אנשים.
במחקר שערכו בו המטלה הייתה באותו מבנה אך כזו שכללה כללים הנהוגים בחברה לא מוכרת (שבט באפריקה), אחוזי הבוחרים בקלפים הנכונים היה גבוה.
המחקר בהיסקים מותנים בהם הפרדיגמה הניסויית עושה שימוש במשימת ארבעת הקלפים לא תמה והיא ממשיכה עד היום.
האלטרנטיבה להסקה דדוקטיבית היא הסקה אינדוקטיבית.
ההבדל המהותי והבסיסי בין השתיים הוא שהסקה דדוקטיבית היא הגרירה הלוגית בין עובדות כלליות לאמיתות פרטיות, בעוד הסקה אינדוקטיבית פועלת בצורה ההפוכה בדיוק.
הסקה אינדוקטיבית פותחת בתצפית יחידה (או במספר תצפיות) אשר ההנחה היא שהיא מייצגת את העיקרון שאמור לפעול בצורה כללית.
הסקה דדוקטיבית מכילה עקרונות כלליים וגוררת מסקנות ספציפיות בעוד הסקה אינדוקטיבית בוחנת פיסת מידע ספציפי או מספר פיסות מידע ומסיקה מהן את העיקרון הכללי.
בכך שהגה בתופעות כמו איך תפוחים נופלים ואיך הכוכבים נעים בחלל, הסיק אייזק ניוטון בצורה אינדוקטיבית את קיומו של כוח הכבידה.
במאה ה-19, יושמה התאוריה של ניוטון (העיקרון הכללי) על מנת להסיק בצורה דדוקטיבית את קיומו, מסתו, מיקומו ומסלול הקפתו של נפטון (המקרה הפרטי) מתוך סטייה במסלול הקפתו של אורנוס.
ההסקה הדדוקטיבית פותחה על ידי אריסטו, תאלס, פיתגורס ופילוסופים יוונים מהתקופה הקלאסית (600 עד 300 לפנה"ס).
אריסטו, הנחשב לאבי הלוגיקה, מספר איך תאלס השתמש בכישוריו על מנת להסיק באופן דדוקטיבי שיבול הזיתים של העונה הבאה יהיה פורה במיוחד.
לכן, הוא קנה את כל מכבשי הזיתים וצבר הון כאשר הגידול ביבול הזיתים אכן הגיע.
המחקר בנושא החשיבה האנושית בתחום ההיסקים הדדוקטיביים החל בראשית שנות ה־ 50 של המאה ה־ 20, ותפס תאוצה עם הטבעת המונח פסיכולוגיה קוגניטיבית ב-1967..
הסקה מרכזית היא מערכת לחימום פנים הבית השואבת את החום ממקור אחד, ומפזרת אותו למקומות שונים בבית.
מטרת מערכת ההסקה היא להעלות את הטמפרטורה בחדרי הבית לדרגה הנוחה לאנשים הנמצאים באזור המחומם.
החימום נחוץ הן לשם נוחיותם של דרי המבנה והן לבריאותם.
מערכת ההסקה מתוכננת לשמור על טמפרטורה אחידה שלא משתנה למרות השתנות התנאים שמחוץ למבנה.
מערכות הסקה מרכזיות נפוצות בעיקר במדינות בעלות אקלים קר מאוד (מתחת ל-5 מעלות צלזיוס), בהן מערכות מיזוג אוויר מאבדות מיעילות החימום שלהן.
את מערכות ההסקה אפשר לסווג לפי
הסקה מקומית לאולם או חדר גדול
הסקה לשכונה או רובע מגורים.
סוג הדלק או מקור האנרגיה
דלק מוצק כגון עץ או פחם
דלק נוזלי, כגון סולר או נפט
דלק גזי כגון גז בישול, גז טבעי
אופן העברת האנרגיה ממקור החום אל האזור המחומם
הסקל וקסלר היה צלם קולנוע יהודי-אמריקאי, במאי ומפיק.
במשאל שנערך בין חברי איגוד צלמי הקולנוע, נבחר וקסלר לאחד מעשרת הצלמים המשפיעים ביותר בתולדות הקולנוע.
וקסלר נולד למשפחה יהודית בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
לאחר שנת לימודים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי החליט להפוך ליוצר סרטים.
אחיו ייל היה נשוי לשחקנית לינדה קריסטל.
אחייניתו היא במאית הקולנוע טניה וקסלר .
היה נשוי לשחקנית ריטה טאגרט .
וקסלר ביים סרטים דוקומנטריים רבים, ביניהם "העיר החיה" (The Living City) שזכה בפרס האוסקר.
ב-1947 החל לעבוד כעוזר צלם בהפקות קולנועיות וטלוויזיוניות.
בשנת 1963 התמנה לראשונה לצלם ראשי בהפקה הוליוודית עתירת תקציב.