tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כרטיסי אשראי לישראל בע"מ, הידועה גם במותג Cal ובשמה ההיסטורי "כ.א.ל" או בכינוי "ויזה כ.א.ל", היא חברה הפועלת בשוק כרטיסי האשראי בישראל בשני תחומי פעילות: הנפקת כרטיסי חיוב, בייחוד כרטיסי אשראי, וסליקת עסקאות בכרטיסי אשראי.
החברה נוסדה בשנת 1979 על ידי בנק לאומי ובנק דיסקונט, ובעשור השני של המאה ה-21 היא נמצאת בבעלות משותפת של בנק דיסקונט (71.84%) והבנק הבינלאומי (28.16%).
במטה החברה, השוכן בבני-ברק, ובמשרדים נוספים שלה במודיעין עילית, מועסקים כ-1,500 עובדים.
מנכ"ל החברה, החל מיולי 2018, הוא לוי הלוי.
חברת כאל עוסקת בהנפקה של כרטיסי אשראי, ופועלת במסגרת שלוש רשתות תשלום מרכזיות.
היא מנפיקה כרטיסי "ויזה" מסטרקארד" ומחזיקה בבלעדיות על הנפקת כרטיסי "דיינרס" בשוק הישראלי.
החברה מחלקת את פעילות ההנפקה שלה לשתי קטגוריות עיקריות, המבוססות על מנגנון ההפצה ושיתוף הפעולה הנדרש: הקבוצה הראשונה כוללת כרטיסים בנקאיים, המונפקים עבור לקוחות של בנקים מסוימים שחתמו על הסכם עם כאל.
הקבוצה השנייה היא כרטיסים בהנפקה ישירה ("חוץ-בנקאיים"), המונפקים ישירות ללקוחות על ידי כאל עצמה, ללא תלות בבנק מסוים.
החל משנת 2001, הרחיבה החברה באופן משמעותי את סל המוצרים הפיננסיים שלה ללקוחות המשתמשים בכרטיסי האשראי החוץ-בנקאיים שהונפקו על ידה, וזאת לרוב באמצעות גוף משפטי קשור (כאל מימון בע"מ).
פעילות זו מאפשרת לחברה לספק מענה לצורכי האשראי המגוונים של הלקוחות בשני מישורים מרכזיים.
המישור הראשון הוא העמדת הלוואות ישירות ללקוחות עבור שימושים כלליים ובלתי מוגדרים, שאינם קשורים ישירות לרכישה ספציפית.
המישור השני מתמקד באספקת גמישות ופתרונות תזרימיים לניהול עסקאות בכרטיס, ובכלל זה עסקאות "קרדיט" (רכישות בריבית), דחיית מועד התשלום החודשי (חיובים נדחים), פריסת סכום החיוב החודשי הכולל למספר תשלומים קטנים יותר – אפשרות הניתנת לביצוע הן לפני מועד החיוב והן לאחריו, וכן משיכת מזומן הניתנת לפריסה לתשלומים.
בכך, הפכה החברה לגוף המשלב בין שירותי כרטיסי אשראי לבין שירותי מימון ואשראי קמעונאי.
משנת 2005 מציעה החברה ללקוחותיה כרטיס אשראי מתגלגל תחת המותג "Active" (כיום "CalChoice").
בכרטיס מסוג זה מקבל הלקוח לביתו פירוט של העסקאות שביצע בחודש הקודם, ואת פרטי החיובים בגינם.
על הלקוח להודיע לחברה את הסכום בו הוא מבקש להיות מחויב במועד החיוב הקרוב.
אם הלקוח אינו מודיע לחברה מה גובה הסכום בו ירצה להיות מחויב, יחויב חשבונו בסכום מינימלי, כפי שנקבע בחוזה כרטיס האשראי, ואילו יתרת סכום החיוב החודשי תצטרף לסך התשלומים בהם יחויב הלקוח בחודש העוקב, והנושאים ריבית.
בנוסף, מנפיקה החברה כרטיסי מתנה תחת המותג "Wish U Card".
כרטיסי המתנה הם כרטיסי חיוב הטעונים בסכום כסף, לפי בחירת מעניק המתנה, המאפשר למחזיק הכרטיס לבצע תשלום באמצעות הכרטיס בסכום בו נטען הכרטיס במסגרת הרשת בה הונפק הכרטיס (רשתות עימן התקשרה החברה בהסכמי הפצה של כרטיסים כאמור).
החברה מנפיקה ומתפעלת כרטיסים נטענים עבור שותפים אסטרטגיים, בעיקר בתקופות החגים.
בכרטיסים אלה ניתן להשתמש במספר בתי עסק בדומה לתווי קנייה.
בשנת 2006 החלה החברה להציע ללקוחותיה כרטיס אשראי מסוג ויזה המהווה "כרטיס אשראי וירטואלי", המאפשר ללקוח לקבל פרטי כרטיס ולהשתמש בהם לתשלום כתחליף לכרטיס פיזי.
בשנת 2021 הוכרז כי החברה משיקה פלטפורמה פיננסית דיגיטלית לתשלומים ואשראי המבוססת על שיתופי פעולה כחלק ממעבר המשק לטכנולוגיית סליקת כרטיסי תשלום EMV.
כרטיס האשראי מונפק באופן דיגיטלי, ולפלטפורמה שתי יכולות ליבה: תשלום כשירות ואשראי כשירות.
השירותים של כאל מיועדים לכרטיס מעסיקים, ארנקים דיגיטליים, מועדוני צרכנות, תחומי הביטוח, שכר, כרטיסי שי (גיפט קארדס) ומכירת אשראי בנקודות מכירה.
כצעד ראשון כאל ייעדה את השירות לסקטור ההייטק, והחל מ-2022 לאחר פיילוט של שנה עם הייטקזון (היי ביז), שפיתחה את הכרטיס למועדון הצרכנות של עובדי ההיי־טק בישראל, הושק ארנק דיגיטלי לתשלום מתנות לחג, תקציבי רווחה, ניהול הוצאות, תשלומים בעולם המסעדות ועוד.
כאל סולקת כרטיסי אשראי של "ויזה", "מסטרקארד" ואת כרטיסי "דיינרס" בבלעדיות.
החל מ-2012 היא סולקת גם כרטיסים מקומיים במותג ישראכרט.
החל משנת 2001 עוסקת החברה (והחל מסוף שנת 2003 גם באמצעות חברה מאוחדת) במתן שירות ניכיון לבתי עסק.
הניכיון מתבצע כנגד שוברי עסקאות תשלומים ועסקאות רגילות, קרי זיכוי בית העסק בתשלום מיידי אחד בניכוי עמלת ניכיון מוסכמת.
החברה מציעה לבתי עסק הקשורים עימה בהסכמי סליקה מגוון של תוכניות להקדמת מועד הזיכוי הרגיל, וזאת בתמורה לתשלום עמלות בגין הקדמת התשלום על ידי החברה.
כמו כן מציעה החברה לחלק מבתי העסק עמם היא קשורה מקדמה על חשבון יתרות הזיכויים העתידיים שהם צפויים לקבל בגין שוברי עסקאות רגילות.
החברה עוסקת במתן שירותי סליקה של עסקאות המבוצעות באמצעות רשת האינטרנט עבור בתי עסק שונים בישראל ומחוצה לה.
בעבר, ובעבור מיעוט הכרטיסים בהווה (במנפיקים בנקאיים בהסדר הנפקה עימה, שהבולט מביניהם הוא בנק מזרחי-טפחות), שיטת הקצאת האשראי של כאל שונה, ומשתנה בהתאם למותג.
מסגרת האשראי האחידה לחשבון קיימת אומנם בכרטיסי דיינרס קלאב ומסטרקארד, אולם היא נפרדת עבור כל מותג בפני עצמו ומכונה "תקרת אשראי".
המצב שונה לגבי כרטיסי ויזה, שם גבולות השימוש בכרטיס מתפצלים למספר הקצאות אשראי נפרדות ובכל מקרה נמדדים ברמת הכרטיס הספציפי; כלל השימושים המחויבים לכל היאוחר במועד החיוב החודשי הקרוב מנצלים את "תקרת המשיכה" בכרטיס, המתאפסת מדי חודש.
חיובים עתידיים ודחויים בכרטיס מנצלים את "מסגרת האשראי" בכרטיס, שצוברת את יתרת העסקאות שטרם שולמו מחודש לחודש.
המשמעות היא שתשלום תורן בעסקת תשלומים למשל, מפנה את מקומו בניצול מסגרת האשראי בכרטיס ומנצל במקומה את תקרת המשיכה בכרטיס.
החלוקה הזו חופפת לעיתים: משיכת מזומן בכרטיס ויזה כאל בנקאי לפי המתכונת הישנה מנצלת את תקרת המשיכה בכרטיס על אף שהיא מאושרת בראש ובראשונה על סמך תקרת המשיכה ליממה שהגדיר מנפיק הכרטיס.
בחו"ל מוגדרת תקרת משיכה רבעונית, הגבוהה פי 3 מתקרת המשיכה החודשית בארץ, והיא צוברת לתוכה את העסקאות והמשיכות מחו"ל.
אם בכרטיס הוגדרה תוכנית אשראי אוטומטית לעניין חיובים מחו"ל, יתרת האשראי שלה תנצל בנוסף גם את מסגרת האשראי בכרטיס.
החברה מעמידה אשראי למי שאינם לקוחותיה ופונים אליה לקבלת אשראי.
פעילות זו אינה בהיקף מהותי, לאור זה שמדיניות החברה דוגלת בהעמדת אשראי בעיקר באמצעות כרטיסי אשראי.
כרטיסי ויזה הונפקו לראשונה בארץ על ידי בנק לאומי החל ממאי 1978 על ידי חברת "לאומיקרד", חברה בת של הבנק שהוקמה לצורך הנפקת הכרטיסים.
בתחילה הונפקו כרטיסים לשימוש בחו"ל בלבד, ובספטמבר 1978 החלה הנפקת כרטיסים לשימוש בארץ.
הכרטיסים המקומיים נקראו "לאומיקרד" והכרטיסים שנועדו לשימוש בחו"ל נקראו "לאומיקרד-ויזה".
ביוני 1979 חתמו בנק לאומי ובנק דיסקונט על הסכם להקמת חברת "כרטיסי אשראי לישראל".
החברה הייתה בבעלות משותפת של בנק לאומי (65%) ובנק דיסקונט (35%).
כ.א.ל הוקמה עם הצטרפות בנק דיסקונט לרשת כרטיסי "ויזה" בישראל ונועדה לנהל את הנפקת ותפעול הכרטיסים לשתי קבוצות הבנקים המשתתפים יחדיו.
באותו חודש, בנק דיסקונט החל להנפיק כרטיסי "ויזה" תחת השם "אשראית".
מאוחר יותר החלו גם חברות האשראי האחרות להפיץ כרטיסי ויזה: ב-1990 היה זה בנק הפועלים באמצעות "אמינית", חברה בת של תשלובת ישראכרט, "ויזה אלפא" של אלפא קארד בשנים 1998-2000 (בזיכיון מ-1996) ולאומי קארד החל מ-2001. בשנת 1992 רכשה כאל את "דיינרס קלאב ישראל", הזכיינית המקומית של מותג כרטיסי האשראי דיינרס.
מ-2001 היא מנפיקה כרטיסי מסטרקארד.
איבוד הבלעדיות על הנפקת כרטיסי ויזה בישראל הביא לחיסכון משמעותי ללקוחות החברה, עם ביטול דמי החבר ועמלות רבות על הכרטיסים שתפעלה כאל, לצד שיפור תנאי המימון ללקוחות הצורכים שירותי אשראי.
אולם, עם התייצבות נתחי השוק בענף שבה והעלתה את העמלות ואת שיעורי הריבית על אשראי (לצד פיתוח פתרונות אשראי חדשים).
בתחילת שנת 2000 בעקבות דרישה של הרגולטור, פרקו הבנקים את השותפות בחברה ובהתמחרות זכתה דיסקונט, באופן מפתיע, בזכות לרכוש את החלק של לאומי.
דיסקונט רכשה את מניות לאומי בחברה ומיד מכרה 20% לבנק הבינלאומי, 24% לאליעזר פישמן ו-5% להראל השקעות.
בנק לאומי הקים בעקבות זאת את "לאומי קארד" ורוב לקוחותיו עזבו את חברת כאל ועברו ללאומי קארד.
הבנק הבינלאומי הביא לכאל את לקוחותיו ובכך צירף כ-200,000 לקוחות לחברה.
פישמן מכר את החזקותיו בחברה בשנת 2006 לדיסקונט ולבנק הבינלאומי.
בתחילת שנת 2007 מכרה הראל את החזקותיה בחברה לדיסקונט ולבינלאומי.
בסוף 2025 נחתם הסכם לפיו בנק דיסקונט והבנק הבינלאומי ימכרו את החזקותיהם בחברה לקבוצת יוניון שבשליטת ג'ורג' חורש ולהראל השקעות.
להשלמת העסקה נדרש אישור של המאסדרים.
בשנים 2000–2003 כיהן כמנכ"ל החברה דב קוטלר ומשנת 2003 כיהן כמנכ"ל החברה בועז צ'צ'יק.
בתקופת צ'צ'יק גדלה החברה והייתה לחברת כרטיסי האשראי הרווחית בישראל.
בשנת 2009 נקנסה החברה על ידי "ויזה אירופה" בכ-9 מיליון אירו בשל ריבוי חיובים חוזרים.
בעקבות זאת, נסגרה חברת הבת "כאל אינטרנשיונל" שביצעה את הסליקה הבינלאומית עבור החברה.
בתחילת 2010 עזב בועז צ'צ'יק את החברה והוא הוחלף על ידי ישראל דוד, שכיהן כמנכ"ל עד 2012.
בדצמבר 2011 נפתחה חקירה נגד חברת כ.א.ל ונגד המנכ"ל לשעבר בועז צ'צ'יק על ידי יחידת להב 433 והיחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית בחשד כי בין השנים 2010-2007 רימתה החברה את ארגוני האשראי הבינלאומיים, מבעלי מותגי האשראי ויזה ומסטרקארד, וביצעה בין היתר עבירות של הלבנת הון, שוחד וקבלת דבר במרמה.
על פי החשדות, החלה החברה לחדור לשוק סליקת העסקות באינטרנט באתרי הימורים ופורנו, וכתוצאה מהגדלת נפח הפעילות וזיהוי הפוטנציאל העסקי בתחום, הוקמה ב-2008 חברת הבת "כאל אינטרנשיונל".
החברה נחשדה בכך שהיא ביצעה סליקה בקידוד כוזב המעיד על פעילות לגיטימית של מסחר בעסקים אלה, ואישרה בתי עסק לסליקה ללא הליך זיהוי לקוח תוך התעלמות מהוראות החוק והצו לאיסור הלבנת הון, נוהלי בנק ישראל והרגולציה של חברות האשראי הבינלאומיות.
ב-2022 הטיל הפיקוח על הבנקים קנס בסכום של 650 אלף ש"ח על החברה בעקבות מקרים שבהם החברה אישרה עסקאות בכרטיסי אשראי לאחר ביטולם.
כריזופראס הוא אבן חן, אחת מצורות המינרל כלקדון (סוג של קוורץ), המכיל כמויות קורט של ניקל.
הכריזופראס שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתו הכימית SiO2. צבעו של הכריזופראס הוא בדרך כלל ירוק תפוח, אבל הגוון של האבן משתנה לעיתים גם לגוון ירוק עמוק.
כמו בכל צורות הכלקדון, הגבישים של המינרל קטנים עד כדי כך שניתן לראותם במיקרוסקופ בלבד (קריפטוקריסטלים - גבישים סמויים).
תכונה זו מבדלת את הכריזופראס מקוורץ שקוף, אחלמה (אמטיסט), סיטרין, וסוגים נוספים של קוורץ גבישי שהם בדרך כלל שקופים ויוצרים גבישים בעלי שש פאות הניתנים לזיהוי בקלות.
סוגים נוספים של קוורץ בעל גבישים זעירים כוללים את האגט, הקרנליאן והשוהם (אוניקס).
שלא כמו בסוגים רבים אחרים של אבני חן מקוורץ בלתי שקוף, שבהם האבן נחשקת בשל תבניות של פסים בגוונים שונים על האבן, הכריזופראס הפך לאבן חן נדרשת בשל צבעו הירוק בלבד.
מקור השם כריזופראס מיוונית, "כריסוס" פירושו זהב ו"פראסון" פירושו כרישה.
הכריזופראס הוא אחת מאבני החן מקוורץ היקרות ביותר משום שהכריזופראס הוא סוג נדיר יחסית של כלקדון ובשל צבעו הירוק הנעים.
מחירו עולה ככל שצבעו עמוק יותר ואחיד והוא חסר פגימות כדוגמת סדקים, נקבים, כלאים (זיהום בחומר זר) וכדומה.
אבני כריזופראס מאיכות גבוהה עולות לעיתים במחירן על אבני ירקן (אבן שלעיתים טועים בינה לבין הכריזופראס) מקבילות באיכות גבוהה.
את הכריזופראס קל לעבד ובליטוש הוא מקבל ברק.
נוהגים ללטש אותו בצורת קבושון (cabochon - צורת טיפה שתחתיתה שטוחה), חרוזים, צמידים או מגלפים ממנו תכשיטים.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הכריזופראס הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש מאי.
שלא כמו באיזמרגד, שצבעו הירוק מקורו בנוכחות של כרום, מקור צבעו של הכריזופראס בכמות קטנה של ניקל.
בחינת האבן שביצעו שני חוקרים ב-1996 גילתה שהניקל מרוכז באבן בלוחיות זעירות של המינרל דמוי הטלק, ויליאמסיט.
כריזופראס הוא תוצאה של בליה ממושכת או לטריטיזציה של סלעי סרפנטיניט עשירים בניקל ובברזל או של סלעי אופיוליט אולטרה-מאפיים.
מרבצי הכריזופראס באוסטרליה מצויים בעורקים ובגושים קטנים המעורבים בגתיט חום ובתחמוצות ברזל אחרות, בספרוליט העשיר במגנזיט מתחת לכיפות הסיליקה והברזל.
בתהליך הכרייה מסלק בולדוזר את כיפת הסיליקה והברזל, שעוביה עשוי להגיע עד 40 מטרים, וכך נחשפת בהדרגה שכבת הספרוליט שמתחתיה, שבה מצוי הכריזופראס בעורקים ובגושים.
את העורקים שבהם מצוי הכריזופראס מפנה מחפרון, ואת הכריזופראס שבו אוספים ידנית ושוטפים, ממיינים ואורזים.
המקורות הידועים ביותר לכריזופראס הם קווינסלנד שבאוסטרליה המערבית, גרמניה, פולין, רוסיה, אריזונה, קליפורניה וברזיל.
כריזובריל הוא מינרל שהוא אלומינה של בריליום.
נוסחת המבנה שלו היא BeAl2O4. כריזובריל הוא אבן החן הטבעית השלישית בקשיותה, והיא מדורגת אחרי היהלום והקורונדום ולפני הטופז בסולם הקשיות.
מקור השם "כריזובריל" ביוונית, "כריסוס" – זהוב ו"ברילוס" - גביש של אבן חן.
חרף הדמיון בשמות, כריזובריל ובריל הן שתי אבני חן שונות.
הכריזובריל התגלה בברזיל ב-1789. ב-1790 תיאר אותו הגאולוג הגרמני מפתח תאוריה על שיכוב של קרום כדור הארץ, אברהם גוטלוב ורנר, ונתן לו את שמו.
ורנר קיבל את דוגמת המינרל כאשר לימד באקדמיה הנודעת למקצועות הכרייה אוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה בעיירה פרייברג שבמדינת סקסוניה בגרמניה.
קיימים שלושה סוגים של כריזובריל:
הכריזובריל הרגיל הוא שקוף עד שקוף למחצה, חסר צבע או בעל גוון צהוב-ירקרק.
בתקופה הוויקטוריאנית ובתקופה האדוראדית היה נהוג לכנות את הכריזובריל הצהוב בשם כריזוליט, בשל צבע הזית של רבות מאבני החן שלו.
כיום אין משתמשים בשם זה בטרמינולוגיה הגמולוגית.
במינרל זה נעשה שימוש כאבן חן כאשר הוא שקוף בגוון יפה הנע בין ירוק חיוור לצהבהב.
תצורה מעניינת של גבישי הכריזובריל הטבעיים היא "גבישי תאומים מעגליים" המכונים באנגלית טרילינגים (trillings).
לגבישי התאומים יש צורת משושה, אבל לאמיתו של דבר הם איחוד של שלישיית תאומים כשכל אחד מהם נוטל עד 120° מהטרילינג המעגלי.
הסימופאן מוכר יותר בשמו העממי "עין החתול".
סוג כריזובריל זה מציג את תופעת עין החתול או אופאלסנציה המזכירה עין של חתול.
כשמלטשים את האבן בצורת קבושון (צורת טיפה השטוחה בתחתיתה), נוצרת מהמינרל דוגמה ירוקה בהירה שעל פניה נפרשת רצועת אור בתצורה משיית.
האלכסנדריט הוא אבן חן בעלת פליאוכרואיזם (השתנוּת צבע המינרל בהתאם לזווית שבה מסתכלים בו) עז, מציגה צבעי ירוק אזמרגד, אדום וצהוב-כתום, ונוטה לשנות את צבעה באור מלאכותי בהשוואה לאור יום.
הצבע משתנה מאדום לירוק בשל בליעה חזקה של האור בתחום הצהוב והכחול של הספקטרום.
גוון האלכסנדריט הוא בדרך כלל ירוק-אזמרגד באור טבעי ואדום-פטל באור מלאכותי.
הכריזובריל נוצר כתוצאה מתהליכים פגמטיטיים שהתרחשו לפני למעלה מ-250 מיליון שנים.
טמפרטורות ולחצים גבוהים דחפו את המגמה המותכת של מעטפת כדור הארץ אל פני השטח.
כשהמגמה התקררה והתמצקה ברובה, הלך והתגבר ריכוז המים במגמה, שבמקור היה נמוך בסלע המותך, וזאת מכיוון שהמים אינם שותפים לתהליך ההתגבשות של המינרלים.
עקב כך, יתרת המגמה המותכת שטרם התגבשה הייתה עשירה במים.
המגמה הייתה גם עשירה ביסודות נדירים ובסיליקה שטרם התמצקה.
כשחלק זה של המגמה העשירה במים התקרר בשלבים האחרונים של התגבשות המגמה, הוא התמצק בסדקים ובחרכי הסלע ויצר פגמטיטים.
במגמה שהייתה עשירה בבריליום, נוצרו גבישים של בריל וכריזובריל, אך כדי שייווצר אלכסנדריט נדרשה גם נוכחות של מעט כרום.
כיוון שבריליום וכרום הם יסודות נדירים מאוד בסלעים, רק תהליך זה יכול היה לגרום לריכוז יסודות נדירים אלו בסביבה שבה מתרחש תהליך התגבשות.
ריכוזם הגבוה של המים בתכולת המגמה אפשר לגבישים לגדול במהירות, לכן גבישי הפגמטיטים גדולים למדי, ולעובדה זו יש חשיבות לדגימות של אבני חן.
כריזובריל מצוי תמיד בלוויית קוורץ.
הכריזובריל מצוי בפגמטיטים של גרניט, בשיסטים של נציץ ובשיש שנוצר מהתמרה של סלעי משקע דולומיטיים.
כמו כן מצוי כריזובריל במקורות משניים כדוגמת חולות וחצץ בנהרות ובמניפות סחף, יחד עם קורונדום, ספינל, גארנט וטורמלין.
נעשו מעט מאוד מחקרים על תהליך היווצרותו של הכריזובריל, משום שאת רוב הכריזובריל כורים כיום באתרים משניים (כדוגמת חולות וחצץ נהרות) ונדיר למצוא אותו במקור הראשוני הסלעי.
עם זאת, ההנחה המקובלת היא כי תהליך יצירת הכריזובריל דרש סביבה של התמרת פגמטיטים עשירים בבריליום ואלומיניום.
המשקל הסגולי של הכריזובריל גבוה מספיק על מנת לגרום לריכוז של המינרל ב"חולות שחורים", במרבצים הנוצרים בנחלים זורמים או באפיקים יבשים של נחלים קדומים, יחד עם מינרלים כבדים אחרים כדוגמת הקסיטריט, היהלום, הקורונדום, הטופז והגארנט.
לכריזובריל שמוצאים בכריית פלייסר, ישנם קצוות מעוגלים, בניגוד לפינות החדות בצורת טריז של הגבישים המקוריים.
את רוב הכריזובריל שמקורו בברזיל ובסרי לנקה כורים בכריית פלייסר, שכן הסלעים המקוריים שהכילו אותו עברו בליה אינטנסיבית והם נשחקו.
את מרבצי הכריזובריל ניתן לחלק לשלושה סוגים (אם מתעלמים ממרבצים נדירים בסלעים דולומיטיים).
כריזובריל בפגמטיטים שנוצרו בסלעים אולטרה-מאפיים, כריזובריל בפגמטיטים שנוצרו בסלעים בעלי ריכוז גבוה של אלומיניום, וכריזובריל המצוי כמינרל העיקרי בפגמטיטים של יסודות נדירים.
צבעו של הכריזובריל הוא בדרך כלל צהוב, צהוב-ירוק או חום, כשמקור הצבע הוא בנוכחות של ברזל.
אנליזה ספקטרוסקופית מגלה בדרך כלל רצועה רחבה שבה הסגול משתלט על הכחול.
ככל שצבע המינרל מתכהה מירוק-צהבהב מבריק לזהוב ולחום, הולכת ומתחזקת רצועה זו.
כשהאבן היא בצבע עז נוספות שתי רצועות בתחום הירוק-כחול.
מקור צבעו הירוק מנטה-כחלחל של סוג כריזובריל נדיר מאוד מטנזניה הוא כמויות זעירות של ונדיום.
למרות הדמיון בשמות, ואף על פי שהן הכריזובריל והן הבריל מכילים בריליום, אלו הן שתי אבני חן שונות.
בריל הוא סיליקט וכריזובריל הוא תחמוצת.
בקבוצת הבריל כלולים האזמרגד, האקוומרין והמרגניט, בעוד שקבוצת הכריזובריל כוללת את הכריזובריל, הסימופאן (עין החתול) והאלכסנדריט.
בשל הבלבול הקיים בין כריזובריל ובריל, הכריזובריל מוכר פחות בזכות עצמו והסוג אלכסנדריט מוכר הרבה יותר.
הסוג אלכסנדריט משנה את צבעו כתלות בסוג האור המוטל עליו, וכן כתלות בזווית ההסתכלות עליו (תופעה אופטית הנקראת פליאוכרואיזם).
אלכסנדריט נוצר כאשר כמות קטנה של אלומיניום מוחלפת בתחמוצת של כרום, הגורם האחראי לחילופי הצבע מירוק לאדום האופייניים לאלכסנדריט.
צבעו של אלכסנדריט, שמקורו בהרי אורל שברוסיה, הוא ירוק באור יום טבעי ואדום באור מלאכותי.
סוגים אחרים של אלכסנדריט יכולים להיות צהבהבים או ורודים באור יום ואדום-פטל באור מלאכותי.
חילופי הצבע המועדפים הם מירוק אזמרגד לאדום ארגמן עז, אך אלכסנדריט הניחן בחילופי צבע כאלו נדיר מאוד.
בשל נדירותן ויכולת שינוי הצבע שבה ניחנו, אבני חן "אידיאליות" מהסוג אלכסנדריט הן מבין אבני החן היקרות ביותר בעולם.
את האלכסנדריט גילה, על פי סיפור מקובל אך שנוי במחלוקת, המינרלוג הפיני נילס גוסטף נורדנשלד (Nils Gustaf Nordenskiöld) (1792-1866) ב-17 באפריל 1834, יום הולדתו ה-16 של יורש העצר הרוסי אלכסנדר.
בשל סיבה זו קרא נורדנשלד למינרל על שמו של הצאר לעתיד אלכסנדר השני.
אף שנורדנשלד הוא שאכן גילה את האלכסנדריט, לא ייתכן שהוא גילה את האבן ונתן לה את שמה ביום הולדתו של אלכסנדר.
התגלית המקורית של נורדנשלד התרחשה כתוצאה מבחינה של דגימת מינרל חדשה שקיבל מהדוכס פרוֹבסקי, שבתחילה זיהה אותה בטעות כאזמרגד.
הקשיות הגבוהה של האבן הפתיעה אותו והוא החליט להמשיך לחקור אותה.
כשהביט בדגימת המינרל לעת ערב לאור הנר, הופתע לראות כי צבע האבן השתנה מירוק לאדום-פטל.
מאוחר יותר הוא אישר את גילויו של סוג חדש של כריזובריל והציע לכנותו "דיאפניט" (מיוונית "די" – שניים ו"אפאנס" בלתי נראה או "פאן" להיראות).
שמו של האדם שמצא את האבן לראשונה אבד במשך הזמן.
עם זאת, האדם הראשון שהביא את קיומה של האבן לידיעת הציבור ודאג בכך שהאבן תהיה קשורה תמיד בזכר המשפחה הקיסרית, היה הדוכס לב אלכסייביץ' פרובסקי.
אבני האלכסנדריט המשובחות ביותר מצויות בהרי אורל.
הגדולות ביותר מבין האבנים החתוכות הן בתחום ה-30 קרט (כ-6 גרם), אם כי אבנים יפות נתגלו גם בסרי לנקה (עד 65 קרט), בהודו (במדינת אנדרה פרדש), בברזיל, בבורמה ובייחוד בזימבבואה (אבנים קטנות בדרך כלל פחות מקרט (200 מיליגרם) אבל עם שינויי צבע עזים).
בדרך כלל, אבנים מכל אחד ממקומות אלו שגודלן מעל ל-5 קרט הן נדירות מאוד, בייחוד אבנים עם שינוי צבע אידיאלי.
אלכסנדריט היא אבן קשה מאוד ולכן מתאימה מאוד לשיבוץ בתכשיטים.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד, האלכסנדריט הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש יוני.
מאבן החן נולד שם התואר "אלכסנדריטי" שניתן לכל אבן חן או חומר שקופים המציגים שינוי מוחשי בצבעם במעבר מאור טבעי לאור מלובן.
דוגמאות לאבני חן אחרות שהן אלכסנדריטיות כוללות את הספיר, הגארנט והספינל.
כמה אבני חן המתוארות כאלכסנדריט סינתטי, כלומר כאלו שיוצרו במעבדה, הן למעשה קורונדום שנוספו לו עקבות של יסודות אחרים (למשל ונדיום) או ספינל מחליף צבע, ואינם כריזובריל.
הכינוי המדויק לאבנים אלו הוא "חיקויי אלכסנדריט" והם אינם אלכסנדריט סינתטי.
לעומתם קיים אלכסנדריט סינתטי אמיתי שנוצר בשיטה שפותחה בברית המועצות בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונעשה בו שימוש בלייזר גביש.
שולי הגביש של האלכסנדריט הסינתטי מעוגלים וישנם בו כתמי צבע חומים.
סימופאן הוא כריזובריל צהבהב שקוף למחצה המציג את תופעת עין החתול (מצרפתית שטויאן) ומכונה עין החתול.
מקור השם גם הוא מיוונית, הלחם של המילים גל והופעה, רמז לתופעת עין החתול שהמופיעה לעיתים באבן.
בסוג כריזובריל זה נוצרים במקביל לציר ה-z חללים מיקרוסקופיים צינוריים המכילים רוטיל, שיוצרים את אפקט עין החתול כשקרן אור בודדת חולפת על פני הגביש.
הצורה הטובה ביותר שבה אפשר לראות אפקט זה היא באבני חן חתוכות כקבושון (צורת טיפה שתחתיתה שטוחה) בניצב לציר ה-z.
הצבע בכריזובריל הוא צהוב בשל זיהומים ב-+Fe3.
אף על פי שתופעה דומה לתופעת עין החתול בסימופאן קיימת גם במינרלים אחרים כדוגמת טורמלין, סקפוליט, קורונדום, ספינל וקוורץ, תעשיית התכשיטים מכנה אבנים אלו בשמות כדוגמת "קוורץ עין החתול" או "אודם עין החתול" ורק הכריזובריל מכונה "עין החתול" בלבד.
את הכריזובריל שלא נכללו בו חוטי המשי של הרוטיל נוהגים ללטש לאבן בעלת פאות שטוחות.
אלכסנדריט עין החתול הוא סוג של עין החתול מכריזובריל המשנה את צבעו.
המונח המתאר את צבען של אבני עין החתול הטובות ביותר הוא "חלב ודבש".
המונח מתייחס לתופעה שבה קרן אור חדה חלבית חוצה את הקבושון בקו מרכזי לאורכו, על גבי אבן הרקע בצבע הדבש.
גמולוגים רבים מחשיבים את צבע הדבש כצבע היפה ביותר של הסימופאן, אך גם צבעי הצהוב לימון הם מבוקשים.
כריזובריל עין החתול מצוי באחוזים קטנים מסך כל הכריזובריל, בכל מקום שבו מצוי כריזובריל.
כרטיס עלייה למטוס הוא מסמך המונפק על ידי חברת תעופה, הרשות המופקדת על הפעלתו של שדה תעופה, או מי מטעמן, המעניק לנוסע את הזכות לעלות על טיסה.
כרטיס העלייה למטוס מונפק בשדה התעופה בדלפק הבידוק לטיסה או באמצעות עמדה לבידוק עצמי.
כמו כן, חלק גדול של חברות התעופה מאפשר לבצע בידוק עצמי והנפקת כרטיס העלייה למטוס לפני ההגעה לשדה, באמצעות האינטרנט או הטלפון הסלולרי.
כרטיס העלייה למטוס מכיל את המידע שלהלן, כולו או חלקו:
קוד חברת התעופה ומספר הטיסה
תאריך הטיסה, שעת פתיחת שער העלייה למטוס, ולעיתים גם את מועד סגירתו או את מועד ההמראה המתוכנן של הטיסה
שדה התעופה ממנו ממריאה הטיסה ושדה היעד
זיהוי המושב במטוס שהוקצה לנוסע, זיהוי מחלקת הטיסה, ולעיתים גם הסימון האם המושב נמצא במחלקה שבה מותר העישון או לא.
חברות מסוימות נוהגות לעשות שימוש בכרטיס פלסטיק רב-שימושי הנושא רק מספר סידורי.
בעבר נהוג היה לצרף את קופון הטיסה שבכרטיס הטיסה אל כרטיס העלייה למטוס, אך לעיתים לא מקפידים על נוהג זה, ובמקרה שכרטיס הטיסה הוא אלקטרוני אין קופון טיסה כלל.
על הנוסע להציג את כרטיס העלייה למטוס בבדיקה הביטחונית, במעבר הגבול, בשער העלייה למטוס ולעיתים גם בכניסה למטוס או בתוכו.
לעיתים נלקח כרטיס העלייה למטוס, או חלק ממנו, בשער.
ברוב שדות התעופה הגדולים מותקנים כיום קוראים אלקטרוניים המזהים את כרטיס העלייה למטוס, ומנהלים את רישום הנוסעים שהתייצבו בשער ועלו אל הטיסה.
לדבר זה חשיבות בעיקר לצורך אישור הטענתה של כבודת הנוסע בתא המטען של המטוס (על פי אמנת ורשה), בדרך כלל בדיעבד.
כריבדיס (ביוונית עתיקה: Χάρυβδις) הייתה מפלצת ים מהמיתולוגיה היוונית שהייתה יכולה ליצור מערבולות.
היא חיה בצד אחד של תעלת מים צרה, מול המפלצת סקילה.
שני צידי המצר כל כך קרובים זה לזה שהיה בלתי אפשרי לחצות בלי להיתקל בסקילה או בכריבדיס, ומפֹה הביטוי "בין סקילה לכריבדיס".
כריבדיס מתוארת להיות מפלצת ששוכנת במצר מסינה ממול למפלצת סקילה.
שלוש פעמים ביום כריבדיס בולעת כמות עצומה של מים לפני שהיא מקיאה אותם החוצה.
פעולה זאת יוצרת מערבולת ענקית שביכולתה לגרור ספינות למעמקי הים.
הופעתה המוכרת ביותר של כריבדיס היא באודיסיאה של הומרוס.
המכשפה קירקה מדריכה את אודיסאוס במסעו ומורה לו להיצמד לצד של סקילה ולהימנע מכריבדיס כי עדיף לאבד רק שישה אנשים לראשיה של סקילה מאשר לאבד את כל הספינה למערבולת של כריבדיס.
היא מתארת את כריבדיס בתור מפלצת אימתנית, שברגע שנקלעת לדרכה בלתי אפשרי להימלט ממנה:
מאוחר יותר, זאוס שלח סערה ששטפה את הרפסודה של אודיסאוס לכיוון כריבדיס.
כאשר כריבדיס בולעת את המים אודיסאוס זרק את עצמו על עץ התאנה שעל הצוק מעליו ואוחז בו עד שכריבדיס מקיאה בחזרה את הרפסודה שלו.
אודיסאוס חתר הרחק משם ובסוף הגיע אל אוגיגיה, האי של קליפסו.
בארגונאוטיקה, כשספינתו של הגיבור יאסון צריכה לעבור בין סקילה לכריבדיס, הפטרונית שלו: האלה הרה מבקשת מתטיס לעזור לספינת הארגו לעבור בשלום.
תטיס קוראת לאחיותיה, הנראידות, והן מובילות את הספינה בהצלחה בתעלה.
באינאיס של המשורר הרומי ורגיליוס, אינאיס וספינתו נתקלים בסקילה וכריבדיס.
לאחר שהם מתפללים לאלים לרוח טובה, הם מתכוננים להפליג דרך המצר.
כל חברי הצוות חותרים ביחד בכל כוחם והם מצליחים לעבור במצר ללא אבדות.
על פי מקורות מאוחרים יותר, כריבדיס הייתה בתם של פוסידון, אל הים וגאיה, האדמה.
היא הייתה אישה זללנית שגנבה בקר מהרקלס.
בגלל גניבתה, זאוס הכה בה עם חזיז הברק שלו והשליך אותה לים.
המצר בו שוכנות סקילה וכריבדיס מקושר עם מצר מסינה שנמצא בין הקצה המזרחי של סיציליה לבין הקצה המערבי של קלבריה באיטליה.
האזור של מצר מסינה נוטה למערבולות, שנוצרות על ידי מפגשי זרמים.
משוער שרעידות אדמה באזור הרחיבו את המצר עד לנקודה שבה המעבר בטוח כעת לכלי שיט קלים.
בקרחון רניק נמצאים מפלי הקרח כריבדיס שנקראים על שם המפלצת המיתולוגית.
קרחון כריבדיס הוא שמו של קרחון גדול בהרי הנסיך צ'ארלס.
כריבדיס הוא שמם של מספר סרטנים ממשפחת Portunidae
בספרו "יוליסס" קרא ג'יימס ג'ויס לפרק התשיעי "סקילה וכריבדיס".
בספר פרסי ג'קסון וים המפלצות, סקילה וכריבדיס הן המפלצות השומרות על הכניסה לים המפלצות.
"בין סקילה וכריבדיס" משמש כביטוי בשפות שונות ומשמעו דילמה שבה יש לבחור בין שתי חלופות גרועות.
כריבדיס וסקילה מוזכרות בתחילת השיר "wrapped around your finger" של סטינג.
כריבדיס מופיעה במערכה השנייה של אפיק המחזמר, אך אין קשר בינה לבין סקילה.
כריזוטיל או גם אזבסט לבן הוא מינרל פילוסיליקטי - (סיליקט במבנה בצורת לוחיות) סיבי רך של מגנזיום והידרוקסיד, השייך לקבוצת הסרפנטין.
הכריזוטיל הוא הסוג הנפוץ ביותר של אזבסט, ומהווה כ-95% מהאזבסט הנמצא בשימוש בארצות הברית, ובאחוז שימוש דומה במדינות אחרות.
נוסחת המבנה הכימי האידיאלית של הכריזוטיל היא Mg3Si2O5(OH)4. חלק מקטיוני המגנזיום עשויים להיות מוחלפים על ידי ברזל או קטיונים אחרים.
החלפה של יוני ההידרוקסיד בפלואוריד, בתחמוצות או כלוריד מוכרת גם כן, אבל היא נדירה יותר.
נוסחה זו דומה למרבית המינרלים של קבוצת הסרפנטין ומשום כך המינרלים אנטיגוריט וליזרדיט, הם פולימורפים של הכריזוטיל, וההבדל ביניהם הוא בסימטריה הגבישית וביחסים שבין כמויות הברזל והמגנזיום.
מינרל קשור, אבל נדיר הרבה יותר הוא הפקוראיט שבו הוחלפו כל יוני המגנזיום של הכריזוטיל בקטיוני ניקל.
הכריזוטיל מופיע בטבע בשלוש צורות.
קשה מאוד להבדיל בין צורות אלו בבחינה ידנית ונדרשת בדרך כלל בדיקה באמצעות מיקרוסקופ באור מקוטב.
פרסומים ישנים נוהגים להתייחס לכריזוטיל כאל קבוצה של מינרלים – שלוש הצורות המפורטות להלן, וכן גם את הפקוראיט – אך בשנת 2006 הוחלט באגודה הבינלאומית למינרלוגיה להתייחס אליהם כאל מינרל אחד שיש לו כמה מופעים שונים בטבע.
כריזוטיל הוא הנפוץ ביותר מבין שלוש הצורות, והמקום הידוע ביותר בו ניתן למצוא אותו הוא בקרבת העיירה אזבסטוס (Asbestos) בפרובינציית קוויבק שבקנדה, שם מצוי מכרה האזבסט הגדול בעולם.
שני מקדמי השבירה שלו נוטים להיות נמוכים יותר משני הסוגים האחרים.
ניתן להבדיל בין הפאראכריזוטיל לאורתוכריזוטיל על ידי העובדה שבאורתוכריזוטיל מקדם השבירה הגבוה יותר נמדד במקביל לציר האורך של הסיבים (כמו שקורה גם בקלינוכריזוטיל), בעוד שבפאראכריזוטיל מקדם השבירה הגבוה יותר נמדד במאונך לציר האורך של הסיבים.
כאמור הכריזוטיל מופיע בטבע בשלוש צורות והמערכות הגבישיות והפרמטרים של תא היחידה תוארו בטבלה לעיל.
המבנה הפנימי של הכריזוטיל הוא של לוחיות זעירים ברוחב של מספר אנגסטרם.
כל לוחית בנויה משלוש שכבות.
בכריזוטיל העיוות יוצר צינוריות שהן המקור לסיבים.
המינרל מופיע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או בצורת סיבים.
משקלו הסגולי הממוצע הוא 2.53 גרם לסמ"ק, וקשיותו נמוכה, 3-2.5 בסולם מוס, כשל ציפורן האדם.
המינרל מתפורר בקלות לסיבים שהם בפועל אגודות של סיבים קטנים יותר.
אורכן של קבוצות סיבים טבעיות נע ממספר מילימטרים ועד יותר מעשרה סנטימטרים, עם זאת, אגודות הסיבים של כריזוטיל בשימוש תעשייתי קצרות יותר.
קוטרן של אגודות הסיבים הוא µm1-0.1, והסיבים הבונים את האגודות קטנים עוד יותר µm0.02–0.03. כל אגודות סיבים מכילה עשרות או מאות סיבים.
לסיבי הכריזוטיל יש חוזק מאמץ מתיחה ניכר, וניתן לטוות אותם לחוטים ולארוג אותם לבדים.
הם עמידים לחום והם מבודדים מצוינים בפני חום, חשמל וקול.
הכריזוטיל עמיד כנגד בסיסים כולל חזקים במיוחד, אך חומצות מסוגלות לתקוף את הסיבים.
יוני המגנזיום נמסים בחומצה ומשאירים רק את השלד של הסיליקה.
הכריזוטיל עמיד בחום עד לטמפרטורה של 550°C, שבה הוא מתחיל לאבד מים.
אובדן המים מושלם בטמפרטורה של בערך 750°C, כשהתוצרים הסופיים הם סיליקה ופורסטריט.
מקדמי השבירה של הכריזוטיל הם: nα=1.545–1.569 ו-nγ=1.553–1.571. השקיפות של גבישי הכריזוטיל נעה משקיפות למחצה ועד אטומה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של לבן, צהוב, אפור, ירוק בהיר עד ירוק כהה.
הברק של הכריזוטיל הוא משיי, והנפיצה שלו חלשה.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1834 ברייכנשטיין (Reichenstein) בשלזיה תחתית שבפרוסיה (כיום זלוטי סטוק (Złoty Stok) שבפולין).
מקור שם המינרל מיוונית "כריסוס" הוא זהב ו"טילוס" פירוש סיב.
משנתגלו שלוש הצורות הוצמדה להם קידומת המתייחסת למערכת הגבישית שלהם.
קלינוכריזוטיל משם המבנה המונוקליני שלהם, והאורתוכריזוטיל בשל המבנה האורתורומבי.
פירוש הקידומת "פארא" של הצורה הקרויה פאראכריזוטיל הוא ביוונית "קרוב".
הקלינוכריזוטיל והפאראכריזוטיל נתגלו בזלוטי סטוק, בעוד שהאורתוכריזוטיל נתגלה במחוז קדפה במדינת אנדרה פרדש, שבהודו.
כאמור הכריזוטיל הוא הסוג הנפוץ ביותר של אזבסט, ומהווה כ-95% מהאזבסט הנמצא בשימוש.
בהיותו מינרל פילוסיליקטי הוא שונה מכל סוגי מינרלי האזבסט האחרים השייכים לקבוצת האמפיבול, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטיים.
משום כך משמש הכריזוטיל לרוב במנגנוני בלמים וגם בסוגי אטמים בגלל עמידותו לחום.
אזבסט משמש בין השאר לייצור בגדים חסיני-אש ומוצרי בנייה שונים, משום שהוא אינו חדיר למים, אינו מוליך חשמל ומבודד חום היטב.
בשנות החמישים, עם העלייה ההמונית לישראל, נעשה שימוש רב באזבסט מעורב בבטון לבניין בשל חוזקו, תכונותיו ומחירו הזול.
כמו כן נעשה בעבר שימוש בקירוי מבנים בגגות אזבסט.
ניתן לייצר כריזוטיל באופן מלאכותי מתערובת של (פולי)-סיליקה ותחמוצת מגנזיום במים בטמפרטורה של 300°C ולחץ שבין 90 ל-160 בר.
לדעת הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן (International Agency for Research on Cancer – IARC) ומחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית הכריזוטיל, כמו גם צורות של אזבסט, הוא גורם מסרטן בבני אדם.
חשיפה לאזבסט עלולה לגרום לאזבסטוזיס, לעיוותים באדר, למזותליומה ולסרטן הריאה, וייתכן שהיא גם קשורה לסרטן במקומות שמחוץ לבית החזה.
קיימת המלצה לכלול את הכריזוטיל באמנת רוטרדם, אמנה בינלאומית המגבילה את הסחר הבינלאומי בחומרים מסוכנים.
אם ייכלל ברשימה, יורשה ייצוא של כריזוטיל רק למדינות שהסכימו במפורש לייבואו.
איגוד הרופאים הקנדי (Canadian Medical Association) ביקר חריפות את ממשלתו (קנדה היא יצואן עיקרי של המינרל) בשל התנגדותה לכלול את הכריזוטיל באמנה.
הכריזוטיל לסוגיו השונים מופיע בעורקים דקים בתוך סרפטיניט.
ה"כריזנטמות" לכלי מיתרים (Crisantemi, per quartetto d'archi) היא יצירה קאמרית מאת ג'קומו פוצ'יני, שנכתבה ב-1890.
במקור הייתה היצירה אלגיה (יצירה מוזיקלית בעלת משקל עצוב), במי מינור, כתובה לרביעיית מיתרים המורכבת משני כינורות, ויולה וצ'לו.
פוצ'יני טען כי כתב אותה בלילה אחד, בעקבות מותו בטרם עת ב-18 בינואר 1890 של אמדאו הראשון, מלך ספרד, מבית סבויה, דוכס אאוסטה, בנו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
השם שפוצ'יני נתן ליצירה, "כריזנטמות" (חרציות), מוסבר על ידי המנהג הנוצרי-קתולי להניח פרחי חרציות על קבר, במהלך טקסי אבלות ולכיבוד זכר המתים - בלווייה או אזכרה ובליל כל הקדושים.
היצירה היא עצובה וסוחפת, כתובה בפרק אחד ארוך.
אורכה כ-6–7 דקות, בטמפו "אנדנטה מסטו" (Andante mesto - "צועד ביגון").
היצירה כוללת שני רעיונות מלודיים הדומים לאלו ששימשו את פוצ'יני במערכה האחרונה של האופרה "מנון לסקו", שהושלמה בשנת 1893.
לאורך השנים עובדה היצירה עבור הרכבי כלי מיתר גדולים יותר מרביעיית מיתרים, והיא מוכרת יותר בעיבודים אלה מאשר כרביעיית מיתרים.
כרייה במים עמוקים הוא תהליך חדש יחסית להפקת מינרלים מקרקעית הים.
אתרי כרייה אפשריים באוקיינוסים מצויים בדרך כלל סביב אזור נרחבים של נודולות מנגן או סביב נביעות הידרתרמיות פעילות או כבויות בעומק שבין 1,400 ל-3,700 מטרים מתחת לפני המים.
הנביעות יוצרות מרבצי סולפידים, הכוללים מתכות יקרות כדוגמת כסף, זהב, נחושת, מנגן, קובלט ואבץ.
את המחצבים כורים באמצעות משאבות הידראוליות או מערכות דלייה המעלות על פני השטח את העפרה על מנת לעבדה.
פעילות זו, כמו כל פעילות כרייה, מעלה שאלות בסוגיית שמירת הסביבה.
הרעיון לבצע כרייה במים עמוקים הועלה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 בספרו של ג'ון מרו (John L.
בספר טען מרו שניתן למצוא כמויות בלתי נדלות של קובלט, ניקל ומתכות אחרות ברחבי האוקיינוסים של כדור הארץ.
מרו הצהיר שמתכות אלו מרוכזות במרבצים של נודולות מגנזיום, המופיעות כגושים של משקעים דחוסים על קרקעית הים בעומקים סביב ה-5,000 מטרים.
כמה מדינות, כולל צרפת, גרמניה וארצות הברית שלחו ספינות מחקר בחיפוש אחרי מרבצי הנודולות.
ממחקר זה התברר כי ההערכות הראשוניות של היישומיות של כרייה במים עמוקים היו מוגזמות מאוד.
הערכת יתר זו והמחירים הנמוכים של המתכות הובילו לנטישת כריית הנודולות ב-1982. ההוצאה על ההשקעה במיזם בין שנות ה-60 ל-1984 מוערכת ב-650 מיליון דולר, כשההחזר על ההשקעה היה שולי או אפסי.
במהלך העשור האחרון החל שלב חדש בכרייה במים עמוקים.
ביקוש גואה למתכות יקרות ביפן, סין, קוריאה הדרומית, והודו דחפו מדינות אלו לחפש מקורות חדשים.
במקום להתמקד בנודולות המפוזרות על קרקעית הים הוסט מוקד העניין לאחרונה לנביעות הידרותרמיות כמקור למתכות.
המגמה כיום בחברות המערביות של מעבר לתשתית תעבורה ומידע המבוססים על חשמל מגבירים עוד יותר את הדרישה למתכות יקרות.
העניין המחודש הנוכחי בכריית נודולות זרחניות מקרקעית הים נובע מהצורך לייצר דשנים מלאכותיים מבוססי זרחן, שחשיבותם לייצור המזון בעולם משמעותית ביותר.
מיזם סולווארה 1 (Solwara 1 Project), האתר הפוטנציאלי הטוב ביותר כיום לכרייה במים עמוקים, ממוקם בים מול פפואה גינאה החדשה.
האתר הוא מקור למרבצי נחושת וזהב בריכוז גבוה, והמקום הראשון בעולם שבו בוצע מחקר מקיף על סולפידים מסיביים שעל קרקעית הים (SMS ראשי תיבות של Seafloor Massive Sulphide).
אתר הכרייה נמצא בעומק של 1,600 מטרים מתחת לפני הים בים ביסמרק.
תוך שימוש בטכנולוגיה החדישה ביותר של רובוטים תת-מימיים תהיה החברה הקנדית "נאוטילוס מינרלס" (Nautilus Minerals) החברה הראשונה מסוגה להתחיל בכרייה תת-מימית מסחרית של מרבצי מינרלים.
החברה תכננה להתחיל את ההפקה בתחילת 2013, אבל נכון לנובמבר 2014 הכרייה טרם החלה.
ה-ISA דורש ממדינות המעוניינות בביצוע כרייה כזו לחקור שני אתרי כרייה זהים ולהעביר אחד מהם ל-ISA, יחד עם הטכנולוגיה של הכרייה לתקופה שבין 10 ל-20 שנים.
דרישה זו נראתה סבירה בתקופה שבה נחתם חוק הים בשל ההשערה המקובלת שכריית הנודולות תהיה רווחית ביותר.
דרישות מחמירות אלו גרמו לכמה מהמדינות המתועשות לסרב לחתום על הגרסה הראשונה של האמנה ב-1982.
המחצבים המופקים בכרייה במים עמוקים
מחצבים רבים ושונים זמינים לכרייה במעמקי הים, כולל כסף, זהב, נחושת, מנגן, קובלט ואבץ.
חומרי גלם אלו מצויים בצורות שונות על קרקעית הים, בדרך כלל בריכוזים גבוהים יותר מאשר במכרות ביבשה.
מינרלים ועומק בו הם מצויים
סוג המינרל במרבץ עומק ממוצע המחצבים שנמצאו נודולות רב מתכתיות 4,000 - 6,000 מטרים ניקל, נחושת, קובלט ומנגן קרומי המנגן (Manganese Crusts) 800 - 2,400 מטרים בעיקר קובלט, מעט ונדיום, מוליבדן ופלטינה מרבצי סולפידים 1,400 - 3,700 מטרים נחושת, עופרת, אבץ מעט זהב וכסף
שתי חברות מנסות כיום לנצל מחצבים אלו.
חברת "נאוטילוס מינרלס" (Nautilus Minerals Inc) הקנדית, וחברת "נפטון מינרלס" (Neptune Minerals) מבריטניה.
הראשונה מתכוונת כאמור לחפור מול חופי פפואה ניו גינאה, והשנייה מול חופי ניו זילנד.
בנוסף, תאגיד דה בירס וחברות אחרות כורות יהלומים מקרקעית הים.
פיתוחים טכנולוגיים מהתקופה האחרונה אפשרו שימוש ברובוטים תת-מימיים (ROV - ראשי תיבות של Remotely Operated underwater Vehicle – "כלי רכב תת-מימי המופעל בשליטה מרחוק") לאסוף דגימות של מינרלים מאתרי כרייה פוטנציאליים.
תוך שימוש במקדחים ומכשירים חותכים אחרים משיג הרובוט התת-ימי דגימות על מנת שיאובחנו אחר-כך האם יש בהם חומרים יקרי ערך.
ברגע שאותר מקום כזה תעגון במקום ספינה שתכרה את המחצבים.
קיימות שתי שיטות עיקריות להפקת המינרלים בקנה מידה נרחב.
מערכת דלייה רציפה (CLB - ראשי תיבות של continuous-line bucket system), ומערכת שאיבה הידראולית.
מערכת הדלייה היא השיטה העדיפה לאיסוף נודולות.
היא פועלת בדומה לסרט נע המוביל בין קרקעית הים לפני הים, שם ספינה או פלטפורמה קבועה ממצה את המינרלים המבוקשים, ומחזירה את הסייגים לאוקיינוס.
בשיטת השאיבה ההידראולית מורד צינור לקרקעית הים שמעביר את הנודולות לספינת הכרייה.
צינור אחר מהספינה לקרקעית האוקיינוס מחזיר את הסייגים לאתר הכרייה.
אזורי הכרייה התת-מימית המבטיחים ביותר שהתגלו הם באגן מנוס (Manus Basin) המרכזי והמזרחי סביב פפואה גינאה החדשה, והלוע הגעשי של הר המצולה החרוטי ממזרח.
באתרים אלו נתגלו כמויות מבטיחות של זהב במרבצי הסולפידים של האזור (ממוצע של 26 חלקים למיליון).
המים הרדודים יחסית, עומק של 1,050 מטרים, יחד עם הקרבה למפעל עיבוד הזהב הסמוך הפכו מקום זה לאתר כרייה מצוין.
מכלול התוצאות של פעולות כרייה בקנה מידה גדול אינו נהיר מכיוון שכרייה במים עמוקים היא תחום חדש יחסית.
עם זאת, מומחים בטוחים כי סילוק חלקים מקרקעית הים תגרום להפרעות לאזור הבנתוני (benthic zone – השכבה בים הצמוד לקרקעית), ויגביר את הרעילות של עמוד המים (מונח המתאר את שכבות המים מהקרקעית עד פני מים).
סילוק חלקים מקרקעית הים פוגעת בבית הגידול של אורגניזמים בנתונים, וייתכן, תלוי בשיטת הכרייה ובמיקומה, תוך גרימת נזק בלתי הפיך.
הנביעות ההידרותרמיות מהוות בית גידול ליצורים מיוחדים שרק בשנים האחרונות החלו להכירם, והכרייה במים עמוקים עלולה להכחידם כליל.
מלבד הפגיעה הישירה של כרייה באזור, עלולים דליפות של דלק, ושיתוך לשנות את ההרכב הכימי של המים באזור הכרייה.
בין ההשפעות השליליות של כרייה במים עמוקים יש לתימרות המשקעים את ההשפעה הגדולה ביותר.
תימרות נוצרות כאשר סייגים מהכרייה (בדרך כלל חלקיקים דקי גרגיר) מושלכים בחזרה לאוקיינוס תוך יצירת ענן של חלקיקים הצפים במים.
בתהליך נוצרים שני סוגים של תימרות: תימרות בסמוך לקרקעית ותימרות בסמוך לפני המים.
תימרות בסמוך לקרקעית מתרחשות כאשר הסייגים נשאבים בחזרה לאתר הכרייה.
החלקיקים הצפים מגבירים את העכירות של המים תוך סתימת מנגנוני ההזנה בסינון של היצורים הבנתונים.
תימרות שעל פני השטח גורמים בעיות חמורות יותר.
כתלות בגודל החלקיקים וזרמי המים יכולים התימרות להתפשט על פני שטחים נרחבים.
התימרות עלולות לפגוע בזואופלנקטון ובעומק אליו חודר אור השמש, ובכך להשפיע על שרשרת המזון של האזור.
הנודולות שעל קרקעית הים מייצרות חמצן.
ההסבר שניתן לתופעה הוא שנודולות המתכת מתפקדות כמו סוללה חשמלית ומבצעות אלקטרוליזה של מי הים, תהליך שמפרק את מולקלת המים לחמצן ומימן.
החמצן המשתחרר בתהליך זה זכה לכינוי "", משום שהחמצן נוצר בחשכה מוחלטת בהשוואה לתהליך היחיד הוודאי הידוע של יצירת חמצן, פוטוסינתזה המתרחשת רק באור.
קיימת מחלוקת בין המדענים האם התופעה אמיתית או, כפי שטוענים מדענים מטעם חברות הכרייה, שמדובר בטעות בניסויים והבועות של הגז שנצפו בהם נוצרו על ידי מכשירי הבדיקה.
אם הקהילה המדעית תאשר את התופעה זה יגביר את ההתנגדות לכרייה.
ארגונים הפעילים למען צדק סביבתי מצביעים על כך שתרבויות רבות, בהן תרבויות קדומות שנוצרו באיים, מתייחסות בחרדת קודש למשאבי המים, וכרייה במים מסמלת עבורם פגיעה במקומות קדושים ובקשרים תרבותיים.
לדוגמה, נציג העמים הילידים של הוואי אמר שהם "חולקים אהבה וכבוד לאוקיינוס" וקרא להימנע מכרייה במים עמוקים.
כריברט הראשון (Charibert I; 520/521 – 567) היה שליט פרנקי מהשושלת המרובינגית.
כריברט היה בנו השני של מלך הפרנקים כלותאר הראשון מאשתו אינגונד.
ב-556 שלח אביו אותו ואת אחיו גונתרם נגד שראם, אחיהם הצעיר שפתח במרד.
צבאותיהם עמדו לפני קרב כשפרצה סופת רעמים שאילצה אותם לעזוב את השדה.
שראם שלח לשניהם מכתבים מזויפים לפיהם כלותאר מת; כריברט וגונתרם מיהרו לחזור לבורגונדיה על מנת לבסס את מעמדם במלחמת הירושה שהיו בטוחים שתפרוץ.
לבסוף, הדביר אביהם את המרד לבדו בשנת 561 והוציא את בנו להורג.
אך הוא מת מוכה חרטה זמן קצר לאחר מכן.
עם מותו של כלותאר, חילקו בניו את הממלכה ביניהם לפי המנהג הסאלי.
כריברט קיבל את נויסטריה ואת חבל אקיטן, וקבע את בירתו בפריז: ממלכתו חפפה בערך לזו של דוד אביו, כילדברט הראשון.
כריברט נשא לאישה בת אצולה בשם אינגבורגה, אך לא שמר לה אמונים.
הוא החזיק מספר גדול של פילגשים.
אינגבורגה הולידה לו ארבע בנות, שאחת מהן, ברתה, נישאה לבסוף לשליט ממלכת קנט.
הוא התגרש מאשתו כדי לשאת את מרופלדה, בתו של טווה צמר, שיחד עם אחותה מרקופלדה הייתה בין פילגשיו; הוא התחתן עם השנייה לאחר מות מרופלדה.
באותה תקופה פרצה מגפה בארץ: ראשי הכנסייה הקתולית האשימו בה את המלך, שכן האמינו כי זהו עונש מאלוהים על שביצע גילוי עריות כשנישא לאחות אשתו.
הבישוף גרמנוס מפריז נידה את כריברט מחיק הכנסייה.
עם מותו, היה למלך מספר גדול של צאצאים, אך כולן היו נשים.
עקב כך, לא היה זכר שירש אותו, ואחיו חילקו את ממלכתו ביניהם.
כרייסט צ'רץ' הוא קולג' יוקרתי באוניברסיטת אוקספורד ואחד הגדולים מבין מכללות האוניברסיטה.
הקולג' נקרא בלטינית Ædes Christi (בית ישו) ולפיכך מכונה גם "הבית" (The House).
הקולג' נוסד ב-1546 על ידי הנרי השמיני, כמוסד משותף לאוניברסיטה ולקתדרלה של אוקספורד, קתדרלת כרייסט צ'רץ'.
נכון לשנת 2022, לקרייסט צ'רץ' יש את ההקדש הכספי הגדול ביותר מכל מכללת אוקספורד המוערך ב-770 מיליון ליש"ט.
שטח הקולג' מכיל מספר מבנים חשובים ארכיטקטונית, כולל מגדל טום (תוכנן על ידי כריסטופר רן), טום קוואד (החצר המרובעת הגדולה ביותר באוקספורד), ואולם האוכל הגדול, שהיה מקום מושבו של הפרלמנט שכינס המלך צ'ארלס הראשון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
הבניינים היוו השראה להעתקים ברחבי העולם בנוסף להצגתם בסרטים כמו הארי פוטר ועזרו לכרייסט צ'רץ' להפוך לקולג' הפופולרי ביותר לתיירים באוקספורד עם כמעט חצי מיליון מבקרים בשנה.
בין בוגרי הקולג' שלושה-עשר ראשי ממשלה, מבין שלושים שלמדו באוקספורד (יותר מכל קולג' אחר באוקספורד או קיימברידג').
בוגרים נודעים נוספים הם אדוארד השביעי, וילם השני, מלך הולנד, מייסד פנסילבניה, ויליאם פן, שבעה-עשר ארכיבישופים, לואיס קרול, ויסטן יו אודן, הפילוסוף ג'ון לוק והמדען רוברט הוק.
מהיווסדו ב-1546 ועד 1978 חינך גברים בלבד, מאז לומדות בו גם נשים.
את ההחלטה להקים קולג' יזם תומאס וולזי, ארכיבישוף יורק, ב-1525, הוא הצליח לראות בחייו רק את שלושת-רבעי המבנה, שהושלם 140 שנים לאחר מכן.
ב-1546 חנך הנרי השמיני, מלך אנגליה את הקולג' וציווה שיכיל גם את הקתדרלה של אוקספורד, מושב בישוף חדש של הכנסייה האנגליקנית שאך-זה נוסדה.
הקולג' והקתדרלה מומנו מכספם של המנזרים הקתוליים שפורקו במסגרת פירוק המנזרים באנגליה.
באותה שנה יסד המלך את הקולג'-האח של כרייסט צ'רץ', טריניטי קולג', באוניברסיטת קיימברידג'.
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה כינס באולם הגדול של הקולג' את הפרלמנט שלו בעת מלחמת האזרחים האנגלית (1642- 1645).
מבחינה ארגונית הקולג' והקתדרלה חד הם.
ראש המוסד הוא ריבון הממלכה המאוחדת עצמו.
לפיכך, באופן ייחודי, בישוף אוקספורד איננו ראש הקתדרלה המשמשת כמקום מושבו.
ראש הקולג' הוא הדקאן, המשמש גם כדקאן הנוצרי של הקתדרלה, איש כמורה הממונה ישירות על ידי הריבון.
תחת הדקאן מכהנים הצנזור הבכיר , האחראי על הנושאים האקדמיים ועל התלמידים לתארים המתקדמים והצנזור הזוטר (Censor Naturalis Philosophiæ) האחראי על התלמידים לתואר בוגר אוניברסיטה.
כסגנו של הדקאן מכהן הצנזור לתאולוגיה (A Censor Theologiæ).
הריבוע הגדול, מגדל טום וטום הגדול
מגדל-השער ("מגדל טום", על שם הפעמון "טום הגדול", השוכן בו) הסוגר את החצר הרבועה של הקולג' (Great Quadrangle או Tom Quad) נבנה על ידי כריסטופר רן.
הפעמון, טום הגדול, מצלצל כל ערב ב-9:00 101 פעמים, לכבוד 100 המלומדים המקוריים שייסדו את הקולג' והמקום הנוסף שהתווסף ב-1664. בעבר צלצל הפעמון בחצות וסימן את נעילת שערי כל הקולג'ים של אוקספורד.
כיוון שהצלצול נמשך 20 דקות, ננעלו שערי כרייסט צ'רץ' ב-12:20, עשרים דקות לאחר נעילת שערי הקולג'ים האחרים.
גם לאחר שהועבר הצלצול לשעה 9:00, עדיין ננעלים שערי הקולג' ב-12:20.
בעוד שבעולם החלו רשתות התשלומים לפעול כבר בשנות ה-50-60 (דיינרס קלאב אינטרנשיונל החלה לפעול בשנת 1950, אמריקן אקספרס ב-1957, ויזה הוקמה ב-1958 בארצות הברית, וחברת Interbank Card Association (לימים מאסטרקארד) הוקמה והתרחבה לאירופה עוד בשנות ה-60) כניסתן לישראל אופשרה רק בשנות ה-70.
עד היום מתקיימת בישראל הבחנה בין כרטיסי אשראי מקומיים שניתן להשתמש בהם רק בתחומי המדינה, לבין כרטיסים בינלאומיים שבהם ניתן לעשות שימוש במדינות נוספות.
שלוש חברות האשראי הישראליות מנפיקות וסולקות כרטיסים מקומיים ובינלאומיים תחת מותגים שונים, כולל שייכות של הוצאת כרטיסי אשראי השייכים לבנק של הלקוח, ולצד זה אפשרות של הוצאת כרטיס חוץ-בנקאי, המאפשר להוציא כרטיס בכל אחת מחברות האשראי ללא קשר לבנק אליו הוא משויך.
ניסויים ראשונים של חלוקת כרטיסי אשראי נעשו בישראל בתחילת שנות ה-70.
ישראכרט - בבעלות בנק הפועלים; הוקמה ב-1975. ישראכרט מעניקה שירותי תפעול גם לחברה האחות, פרימיום אקספרס (בעבר פועלים אמריקן אקספרס), שמשווקת את המותג בארץ מאז 1995.
כאל (כרטיסי אשראי לישראל בע"מ) - בבעלות בנק דיסקונט והבנק הבינלאומי; הוקמה ב-1978. כאל רכשה את דיינרס קלאב ישראל ב-1992, שהוקמה בשנות השישים על ידי בנק דיסקונט.
בשנת 2015, קנתה כאל את 49% הנותרים בדיינרס הישראלית והפכה לבעלת כלל החברה.
מקס איט פיננסים (לשעבר לאומי קארד) - בבעלות קרן ההשקעות ורבורג פינקוס; הוקמה בשנת 2000 על ידי בנק לאומי על בסיס התשתית של חברת "אלפא קארד", אשר הוקמה ב-1996 ופורקה בשנת 2000, בשל הפסדים כספיים.
לאומי קארד החלה להנפיק כרטיסים ב-2001; אלפא קארד החלה להנפיק ולסלוק ב-1998.
מסיבות היסטוריות, בהן בעלות הבנקים על חברות אשראי, מרבית הכרטיסים בישראל הם בנקאיים: כלומר מוצעים על ידי הבנק ללקוחותיו בצמוד לחשבון בנק מסוים ממנו מתבצע החיוב.
במדינות אחרות, נפוצים יותר כרטיסים חוץ-בנקאיים, המונפקים על ידי חברות שאינן קשורות לבנקים שבהם הלקוח מנהל את חשבונותיו.
חיוב הלקוח נעשה באמצעות הרשאה לחיוב חשבון עו"ש או המחאה.
בישראל, ישראכרט הייתה היחידה שאיפשרה בעבר תשלום באמצעות המחאה עבור כרטיס אשראי, אולם אפשרות זו אינה זמינה יותר.
בשנות ה-80, עוד הוטלו מגבלות על שימוש במט"ח באשראי, והוטלו מגבלות על הפצת כרטיסי אשראי בינלאומיים כדוגמת דרישת דיווח על שימוש מעל להיקפים מסוימים למשרד האוצר.
הועלו גם טענות כנגד השימוש בכרטיסי אשראי כיוון שאלה מייקרים את הקניות עבור כלל המשק.
(לרבות אלה שאינם משלמים בכרטיסי אשראי).
התנגדות נוספת לכרטיסי האשראי הועלתה גם עקב עיכוב התשלומים המתקבלים בעסקים, אשר הייתה קריטית במיוחד בשיא האינפלציה בישראל בשנות ה-80, כאשר הקונה שילם באשראי והעסק קיבל את התשלום רק כמה שבועות לאחר מכן .
בניגוד למצב ברוב מדינות העולם בהם מספר חברות מספקת שירותי סליקה דוגמת מאסטרקארד, תאגיד ויזה, אמריקן אקספרס, ודיינרס קלאב אינטרנשיונל.
ויש הפרדה בין השירות של הבנק הסולק את התשלום לבעל העסק לבנק המנפיק או חברת האשראי המנפיקה את הכרטיסים ללקוחות .
בישראל הוקמה חברה אחת בבעלות משותפת של הבנקים הגדולים, חברת שירותי בנק אוטומטיים (שב"א), שהקימה תשתית סליקה יחידה בישראל.
תשתית אחת לכל הבנקים ושלוש חברות כרטיסי האשראי (שהיו כולם בבעלות מלאה של הבנקים).
בנוסף חברות כרטיסי האשראי תיפקדו גם כמנפיק וגם כסולק מול בתי העסק.
בתי העסק היו צריכים לחתום על הסכם סליקה גם עם חברת "כרטיסי אשראי לישראל" וגם עם "ישראכרט".
"אלפא קארד" שנכנסה לשוק ב-1996 תפקדה תחילה רק כמנפיק.
הממונה על הגבלים עסקיים העניק לשב"א פטור מהסדר כובל בשנת 2002, והפטור חודש מדי כמה שנים.
מצב זה הביא לכך שלא הייתה תחרות משמעותית בישראל בתחום כרטיסי האשראי, חסם הכניסה לשוק היה גבוה ולא נכנסו לתחום ספקים חדשים.
לבנקים לא היה תמריץ לשפר את השירות או להציע שירותים חדשים.
כך לדוגמה הבנקים לא הפעילו את כרטיסי הכספומט שהנפיקו גם ככרטיס חיוב מיידי לתשלום ישירות בבתי עסק, משום שהעדיפו שהלקוחות ישתמשו בכרטיסי אשראי מהם נגבית עמלה גם מהלקוח וגם מבית העסק.
לאחר שנים רבות של חוסר תחרות בתחום, יישמה מדינת ישראל רפורמה.
השינוי הראשון יושם בעקבות מסקנות "הוועדה לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי", בראשות הראל לוקר, שהמליצה במרץ 2014, לחייב את הבנקים להנפיק כרטיס חיוב מיידי ללא עמלות.
ביוני 2016 הודיע הפיקוח על הבנקים שהבנקים יחויבו להציע ללקוחות כרטיסי חיוב מיידי מסוף 2016.
ביוני 2015 הוקמה "הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים" - שכונתה ועדת שטרום, ביוזמת שר האוצר משה כחלון.
מטרת הוועדה הייתה לבחון דרכים לקידום התחרות באשראי למשקי בית ולעסקים קטנים, ובכלל זה את הפרדת חברות כרטיסי האשראי מהבנקים.
בעקבות ועדת שטרום, חויבו שלושה הבנקים הגדולים בישראל לצמצם את אחזקותיהם בחברת שירותי בנק אוטומטיים (שב"א) לשיעור של 10%.
באפריל 2017, העניק בנק ישראל רישיון סליקה לחברה נוספת בישראל - חברת טרנזילה, ובמרץ 2018, העניק רישיון גם לחברת קארדקום.
בנובמבר 2018, מכר בנק לאומי 10% ממניות שב"א לתאגיד ויזה העולמי לפי שווי של 370 מיליון שקל.
באפריל 2019, מכר בנק הפועלים 10% ממניות שב"א לתאגיד מאסטרקארד העולמי לפי שווי של 110 מיליון דולר.
במאי 2019 מכרו הבנקים 44% ממניות שב"א בהליך של הצעת מכר למשקיעים מוסדיים, לפי שווי של 296 מיליון שקל.
מניות החברה החלו להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-12 ביוני 2019.
מאז קום מדינת ישראל, שילמו חברות האשראי לעסקים את התשלומים שנסלקו בחודש העוקב (בשונה ממדינות מפותחות אחרות, כדוגמת ארצות הברית ומדינות אירופה), מה שיצר קשיים תזרימיים לעסקים קטנים רבים.
עד שבאפריל 2018 דרשה הרשות להגבלים עסקיים מעבר לתשלום יומי לעסקים בתשלום בכרטיס אשראי החל מיולי 2021.
פתרון זה נכנס לשוק הישראלי, אך לא אומץ בהיקפים גדולים על ידי העסקים.
במשך שנים רבות לא יושם בישראל תקן EMV אשר שימש ברחבי העולם לאבטחת כרטיסי אשראי וחיוב.
אף שהתקן גרם להורדת שיעור ההונאות, הבנקים וחברות האשראי לא ראו כדאיות כלכלית ביישומו.
(לצד מניעת ההונאות, הוא דרש מהמיישמים עלויות נוספות, שעלו על הרווח ממניעת ההונאות) התקן דורש מהלקוח להקיש את הקוד הסודי שלו במסוף התשלום (במקום לחתום על הקבלה, אשר לא היה מול מה להשוות אותה, וממילא ויתרו על המנהג ברוב בתי העסק).
התקן החל לפעול באירופה כבר ב-2006. בעקבות הוראת בנק ישראל, השימוש בתקן בישראל החל בנובמבר 2020, וצפוי להחליף בהדרגה את קריאת הפס המגנטי בישראל.
אפשרות אחרת שנוספה היא שימוש בטכנולוגיית תשלום ללא מגע (Contactless payment), המאפשרת קריאה אלחוטית של נתוני הכרטיס בכרטיסים תומכים, ללא מגע במסוף וללא אימות קוד סודי.
שתי השיטות באו לתקן את החסרונות האבטחתיים העיקריים של השימוש בכרטיס האשראי: (1) הפס המגנטי חשוף לקריאה, דבר שעלול להוביל לגנבת הנתונים שבכרטיס ולאפשר הונאה באמצעותם (2) שימוש לרעה באמצעות גנבה פיזית של הכרטיס.
שתי השיטות מצפינות את נתוני הכרטיס תוך יצירת מזהה חד־פעמי לכל עסקה כך שהנתונים מאובטחים, והשימוש ב־EMV דורש את הקשת הקוד הסודי של הכרטיס כך שהחשש מפני גנבה של הכרטיס קטן.
מטעמי אבטחה החליט בנק ישראל להגביל את השימוש בטכנולוגיית Contactless, שאינה דורשת הזדהות באמצעות קוד סודי, לסכום של 200 ש"ח לעסקה, סכום שהועלה בהמשך ל־300 ש"ח.
חברת שב"א הייתה אחראית על הטמעת הטכנולוגיה בישראל.
החל בסוף שנת 2019 ולאורך שנת 2020 יותר חברות אשראי מאפשרות לשלם עם האשראי ללא צורך בכרטיס, אלא באמצעות יישומון המותקן על הטלפון הנייד.
השינוי הוא כחלק מניסיון של חברות תשלומים להרחיב את השימוש בשירותיהן באמצעות הקלת התשלומים.
מגמה זו קיבלה תמיכה נוספת בתקופת מגפת הקורונה בישראל עקב הניסיון לצמצם הפצת מחלות באמצעות מגע בכרטיסי האשראי.
אופן הקצאת האשראי בכרטיסי אשראי ישראלים
על פי רוב, משיכת מזומנים בישראל בכרטיס בנקאי מתבצעת על פי הסדר סליקה משותף בין הבנקים (באמצעות חברת שב"א), ולכן מחויבת באופן מיידי ובנפרד ממסגרת האשראי של הכרטיס.
היא מאושרת בהתאם ליתרה למשיכה בחשבון העו"ש, וכפופה לתקרת משיכה ליממה - המתאפסת מדי יום בחצות.
הדבר תקף גם עבור כרטיסי אשראי מתגלגלים בנקאיים.
שלוש חברות סליקת כרטיסי האשראי בישראל הן: מקס, ישראכרט וויזה כאל, כאשר שתי הראשונות נשלטו היסטורית על ידי בנק לאומי ובנק הפועלים בהתאמה, והאחרונה בבעלות משותפת של בנק דיסקונט (72%) והבנק הבינלאומי (28%).
כל חברות האשראי מנפיקות וסולקות תחת המותגים VISA, מאסטרקארד והמותג המקומי "ישראכרט".
המותג ישראכרט סולקת באופן בלעדי את כרטיסי JCB היפניים המשמשים בעיקר תיירים ומעניקה שירותי סליקה לפרימיום אקספרס עבור המותג אמריקן אקספרס.
כאל סולקת גם כרטיסי דיינרס קלאב וכרטיסי Discover אמריקאיים.
מקס איט פיננסים (לשעבר: לאומי קארד)
חברה לסליקת אשראי בבעלות כלל פיננסים עד 2019 נקראה "לאומי קארד" והייתה בבעלות בנק לאומי, שהחזיק ב-80% ממניותיה.
החל מ-2019 ועד 2023 בבעלות וורבורג פינקוס.
כל העסקאות בכרטיס, מכל הסוגים, בארץ ובעולם כפופות ליתרה הפנויה במסגרת האשראי האחידה של הכרטיס.
על פי רוב, ובייחוד בכרטיסים בנקאיים, מסגרת האשראי היא אחידה ומשותפת לכל הכרטיסים המחויבים מאותו חשבון ושהונפקו על ידי אותו מנפיק.
בעת מועד החיוב נגרע מהיתרה המנוצלת מתוך מסגרת האשראי סכום העסקאות שחויבו (ללא עמלות, ריביות וכולי).
משיכת מזומנים בחו"ל מתנהלת כעסקה בחו"ל - כלומר מנצלת את מסגרת האשראי בכרטיס/לכלל הכרטיסים בחשבון, הן בכרטיס בנקאי והן בכרטיס חוץ-בנקאי.
בכרטיס חוץ-בנקאי אין לחברת האשראי גישה ליתרה למשיכה בחשבון העו"ש המחויב, ולכן גם משיכת מזומן בארץ מנצלת את מסגרת האשראי בכרטיס.
מסגרת האשראי חוזרת לקדמותה בתום כשבוע ממועד המשיכה, גם אם החיוב בגינה נעשה כבר קודם, בדומה לתוקף שמעניקה לאומי קארד לעסקה בבית עסק אשר לא מבשילה לעסקה בסופו של דבר.
כאל (כרטיסי אשראי לישראל בע"מ)
חברה לסליקת אשראי בבעלות משותפת של בנק דיסקונט (72%), והבנק הבינלאומי (28%).
כונתה בעבר גם כא"ל, כ.א.ל ובלע"ז Cal, אך נותרה לבסוף עם השם כאל בלבד.
לגבי הרוב המכריע של הכרטיסים בכאל, זהה שיטת האשראי לשיטה בלאומי קארד, קרי: מסגרת אשראי אחידה לכל השימושים ולכלל הכרטיסים שהונפקו בחשבון על ידי אותו מנפיק, בלי קשר למספר הכרטיסים.