tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2008 הוענק לוולטרס פרס אגדות דיסני, שניתן לאנשים שתרמו תרומה יוצאת מן הכלל לחברת וולט דיסני, שרשת ABC נמצאת בבעלותה.
ב-21 בספטמבר 2009 הוענק לוולטרס פרס על מפעל חיים בטקס הפרסים השנתי ה-30 של פרסי אמי לחדשות ולתעודה במרכז לינקולן בניו יורק.
בסוף שנות ה-60 כתבה וולטרס מאמר במגזין בשם "איך לדבר כמעט עם כל אחד על כמעט כל דבר" (How to Talk to Practically Anyone About Practically Anything), שהתבסס על הדברים שאנשים אמרו לה, שלעיתים קרובות היו טעויות.
זמן קצר לאחר פרסום המאמר, קיבלה וולטרס מכתב מבית ההוצאה לאור דאבלדיי, שבו הם הביעו עניין בהרחבת המאמר לספר.
וולטרס חשה שזה יעזור ל"אנשים עם לשון קשורה, מגושמים חברתית - האנשים הרבים שחוששים שהם לא מצליחים לחשוב על הדבר הנכון לומר כדי להתחיל שיחה".
הספר יצא לאור ב-1970 בסיועה של סופרת הצללים ג'וּן קולווד .
להפתעתה של וולטרס, נחל הספר הצלחה.
הוא יצא בשמונה מהדורות, נמכר באלפי עותקים ברחבי העולם, ותורגם ללפחות שש שפות.
ב-2008 פרסמה וולטרס את האוטוביוגרפיה שלה, "אודישן: ספר זיכרונות" .
ברברה בל גדס הייתה שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
בל גדס נולדה בניו יורק.
אביה היה המעצב נורמן בל גדס.
בצעירותה נישאה למנהל הבמה קרל סוייר, ולזוג נולדה בת בשם סוזן.
בל גדס התגרשה מסוייר ב-1951. באותה שנה נישאה מחדש לבמאי וינדזור לואיס, לו ילדה בת בשם בטסי.
עוד בהיותה נערה בת 18 החלה בל גדס בקריירת במה משגשגת, וכיכבה בחמש עשרה הצגות בברודוויי במהלך הקריירה שלה.
בין תפקידיה הידועים היה תפקידה של מגי "החתולה", בהפקה המקורית של המחזה חתולה על גג פח לוהט מאת טנסי ויליאמס בבימויו של איליה קאזאן, בשנת 1956. ב-1949 שיחקה בסרט "במלכודת" בבימויו של מקס אופולס.
ב-1959 שיחקה בסרט "חצוצרת הקסם", לצידו של דני קיי כן שיחקה בקומדיה המצליחה של ג'ין קר, "מרי, מרי" ב-1961. על שני התפקידים הייתה מועמדת לפרס הטוני אך לא זכתה בו.
משחקה על במות התיאטרון הביא לה פרסי תיאטרון רבים, וכן את התואר "אשת השנה של אוניברסיטת הרווארד" לשנת 1952. בשנת 1993 הונצחה בשל הישגיה אלו בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקני, שם הונצח גם אביה, שבין יתר עיסוקיו היה גם מעצב תפאורות מוביל.
במקביל לקריירת התיאטרון, הופיעה בל גדס גם בסרטי קולנוע.
הופעתה הראשונה הייתה לצד הנרי פונדה בדרמה "הלילה הארוך" בשנת 1947. בשנת 1948 הייתה מועמדת לפרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר על השתתפותה בסרט "כזאת הייתה אמא", דרמה העוסקת בחיי משפחה נורווגית בסן פרנסיסקו, בבימוי ג'ורג' סטיבנס.
חשדות שהועלו כלפיה על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית פגעו בקריירת הקולנוע שלה לזמן מה.
בל גדס פנתה לטלוויזיה, והופיעה בארבע תוכניות של "אלפרד היצ'קוק מגיש", סדרת טלוויזיה שהציגה סיפורי אימה קצרים, שלכל אחד מהם הוקלט פתיח בו הופיע אלפרד היצ'קוק.
במיוחד זכורה הופעתה בפרק "כשה לטבח" המבוסס על סיפור של רואלד דאל בדבר עקרת בית הרוצחת את בעלה באמצעות שוק כבש קפוא, ולאחר מכן מבשלת את השוק, ומגישה אותו לשוטרים החוקרים את הרצח.
היצ'קוק חיבב את השחקנית הצעירה, וליהק אותה לסרטו "ורטיגו (1958), בו שיחקה את מידג' וורד, ציירת אינטלקטואלית, שהיא חברתו של "סקוטי" פרגוסון, אותו גילם ג'יימס סטיוארט הנשכר לעקוב אחר אישה מסתורית, ומתאהב בה.
הופעתה הפשוטה מעט והלא זוהרת של בל גדס היוותה משקל שכנגד לזוהר והמסתורין של כוכבת הסרט קים נובאק.
כן כיכבה לצד דני קיי ולואי ארמסטרונג במחזמר "חצוצרת הקסם" (1959) המבוסס על חייו של נגן הקורנית, רד ניקולס.
במהלך שנות ה-60 שיחקה בעיקר בתיאטרון, ומעת לעת הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
בשנת 1967 חלה בעלה, וינדזור לואיס.
בל גדס הפסיקה את קריירת המשחק שלה, וסעדה אותו עד ליום מותו בשנת 1972. בתקופה זו חלתה בל גדס בסרטן השד ועברה ניתוח כריתת שד.
בשנת 1978 הצטרפה בל גדס לצוות הסדרה "דאלאס".
הסדרה תוכננה בתחילה כמיני סדרה בת חמישה פרקים, אך הצלחתה הובילה להקרנת ארבע עשרה עונות ברשת CBS בזמן צפיית שיא.
בל גדס שיחקה את תפקיד "מיס אלי", אם המשפחה, במשפחת יואינג, משפחה של חוואים ואילי נפט עשירים בדאלאס.
בל גדס הופיעה בסדרה בין 1978 ל-1990 (עם הפסקה בשנת 1984), והייתה היחידה מבין צוות הסדרה, שכללה שחקנים וותיקים ומוערכים, לצד שחקנים צעירים ופופולרים, שזכתה בפרס אמי בו זכתה בשנת 1978. כן זכתה על גילום תפקידה של מיס אלי בפרס גלובוס הזהב.
לארי הגמן, ששיחק את בנה בסדרה, הנבל ג'יי אר יואינג התבטא כי "הסיבה בשלה הצטרפתי לתוכנית היא כי נמסר לי שבל גדס תשחק את אמי.
אמרתי 'אתה יודע, זו רמה בפני עצמה', וברור שרציתי לעבוד איתה."
דמותה של "מיס אלי" עברה בסדרה תהפוכות רבות, בהן התאלמנות ונישואים מחדש ל"קלייטון פארלו", אותו גילם שחקן התיאטרון והקולנוע הוותיק הווארד קיל, וכן ניתוח כריתת שד, כשם שעברה השחקנית עצמה מספר שנים לפני כן.
הייתה זו התמודדות דמותה הטלוויזיונית עם ניתוח כריתת השד, בשלה קיבלה בל גדס את פרס אמי.
במרץ 1983, בעוד שהסדרה הייתה בשיא הפופולריות שלה, עברה בל גדס ניתוח מעקפים מרובע, ונאלצה להפסיק את צילומי הסדרה.
מפיקי הסדרה החליטו שלא להרוג את "מיס אלי", כשם ש"הרגו" את בעלה, ג'וק יואינג, אותו גילם השחקן ג'ים דייוויס, שנאלץ לפרוש מהסדרה לאחר שלקה בסרטן, אלא להחליף את בל גדס בשחקנית הוותיקה והמפורסמת דונה ריד, ששיחקה את דמותה של "מיס אלי" במהלך עונת 1984–1985 של צילומי הסדרה.
הסדרה ירדה מהמסכים כשנה לאחר שבל גדס עזבה אותה בפעם השנייה.
לאחר עזיבת הסדרה פרשה בל גדס ממשחק, והתיישבה בעיר נורת'איסט הרבור במדינת מיין.
היא עסקה בציור והוציאה לאור שני ספרי ילדים "אני אוהב להיות אני" ו"גם אני", וכן הוציאה לאור גלויות ברכה מאוירות.
בל גדס לא השתתפה בשני סרטי הטלוויזיה שהיוו סרטי המשך לסדרה "דאלאס" ובהם השתתפו מרבית שחקני הסדרה המקורית, אך בשנת 2004 הופיעה בתוכנית טלוויזיה שהיוותה איחוד נוסטלגי של כוכבי דאלאס.
בל גדס מתה ממחלת הסרטן בביתה בנורת'איסט הרבור באוגוסט 2005.
ברברה הפוורת' הייתה פסלת בריטית, חברת מסדר האימפריה הבריטית.
הפוורת' הייתה מחשובי הפסלים המופשטים במאה ה-20 ובת דורו של הנרי מור.
יצירותיה מוצגות באוספים רבים ברחבי העולם.
הפוורת' נולדה בווייקפילד שבמערב יורקשייר, שם שימש אביה כמודד קרקעות, ומאוחר יותר כחבר מועצה.
ב-1920 החלה את הכשרתה כפסלת בבית הספר לאמנות לידס .
בשנת 1921, לאחר שזכתה במלגה, החלה ללמוד בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון.
מאוחר יותר בילתה זמן מה בלימוד פיסול באיטליה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הצטרפה הפוורת' אל חוג האמנים "הפשטה-יצירה" שהיה מזוהה עם האמנות הקונסטרוקטיביסטית.
מאוחר יותר הייתה שותפה להקמת "מעגל", חוג אמנים בריטי שהוציא בשנת 1937 קובץ מאמרים קונסטרוקטיביסטי ובו התייחסויות לאמנותם של פיט מונדריאן ונחום גאבו.
בשנת 1938 נישאה הפוורת' לאמן בן ניקולסון, נישואים שהסתיימו בשנת 1951. בשנת 1965 זכתה בתואר דיים (Dame).
בשנת 1975 נספתה בשרפה בביתה שבסנט איב (St Ives) קורנוול.
במבנה זה, בו מוקם הסטודיו שלה, נפתח, בשנת 1980 מוזיאון ברברה הפוורת' המוקדש ליצירותיה במסגרת גלריית טייט.
בשנת 2011 נחנך מוזיאון הפוורת' וייקפילד שנקרא של שמה ומציג חלק גדול מיצירותיה.
ברברה בוני היא זמרת סופרן אמריקאית.
בוני נולדה במונטקלייר שבניו ג'רזי.
כילדה למדה נגינה בפסנתר ובצ'לו.
כשמלאו לה 13, עברה משפחתה למיין, שם התקבלה לתזמורת הנוער של פורטלנד כצ'לנית.
במשך שנתיים למדה באוניברסיטה של ניו המפשייר גרמנית ומוזיקה, כולל פיתוח קול אצל פטרישה שטדרי.
את שנת לימודיה השלישית עשתה באוניברסיטת זלצבורג, שם שינתה את חוג לימודיה הראשי מצ'לו לשירה.
בתקופת שהותה בזלצבורג למדה באוניברסיטת מוצרטיאום.
כעבור שנים קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניו המפשייר.
בשנת 1979 הצטרפה לאופרה של דרמשטדט ובהופעתה הראשונה שם שרה בתפקיד אנה ב"נשות וינדזור העליזות".
בחמש השנים הבאות הופיעה בגרמניה וברחבי אירופה, ובעיקר ראויה לציון הופעתה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ובלה סקאלה במילאנו.
הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-1987 ב"אדריאנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס בתפקיד נייאדה.
באותה שנה שרה לראשונה באופרה של וינה בתפקיד סופי ב"אביר הוורד", גם היא של שטראוס.
מאז הופיעה בבתי האופרה החשובים בעולם ובפסטיבל זלצבורג, שם הייתה סרוויליה ב"חסדו של טיטוס" של מוצרט.
הופעה מחודשת שלה בתפקיד זה, שנועדה ל-2006, התבטלה.
לצד הרפרטואר הרחב שלה באופרה כסופרן לירי, ברברה בוני היא זמרת רסיטלים ידועת-שם, השולטת בשפות רבות.
היא מופיעה ביותר מ-90 הקלטות, בהן 15 רסיטלים סולו.
במשך שנתיים, מ-1999, נמנעה בוני מהופעה באופרה כדי להתמקד בשירת לידר ברסיטלים.
היא ציינה, עם זאת, שברסיטלים חסרה לה השותפות והרעות שבהפקת אופרה עם מספר רב של אנשים.
בשנת 2002 תרמה את "שיר הערבה" מתוך אותלו של ורדי לאלבום האוסף "כשהאהבה מדברת" (When Love Speaks), שבו מציגים שחקנים ומוזיקאים מפורסמים את פרשנויותיהם לסונטות וקטעים ממחזות של שקספיר.
ב-1 באוגוסט 2006 הודיעה סוכנות IMG Artists שכל הופעותיה הבאות של בוני מבוטלות והם אינם מייצגים אותה עוד.
הנימוק שניתן בשעתו באתר של הסוכנות ברשת להודעה היה "נסיבות אישיות" ותו לא, אבל ברברה בוני הצהירה, במאמר מיולי 2007, שנסיבות אלה כללו את גירושיה "הקשים" ממוריס וייטאקר.
ב-16 במרץ 2007 הודיע פסטיבל המוזיקה של ריינגאו, שבוני תחדש את הקריירה שלה ב-16 באוגוסט 2007 כשתחליף את הבריטון תומאס המפסון, שפרש מן הפסטיבל בגלל בעיות בריאות.לפני מועד הקונצרט המתוכנן הזה, ב-22 ביולי 2007, הצטרפה בוני למספר זמרות סולו, שהחליפו את רנה פלמינג, כשזו ביטלה את הופעתה בקונצרט בפסטיבל
ב-2006 הקליטה בוני את הזינגשפיל-אורטוריה דרמטית "ברוכים הבאים לקול" של סטיב ניב, עם סטינג, אמנדה רוקרופט, רוברט ויאט, נטלי מנפרינו, שרה פולגוני, אלוויס קוסטלו ורביעיית ברודסקי.
בוני היא חברה באקדמיה השוודית המלכותית למוזיקה ופרופסור-אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה של לונדון.
כמו כן היא מכהנת כפרופסור באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
היא מייסדת "קרן בוני", ששמה לה למטרה "לתת לזמרים צעירים את התמיכה הדרושה להתחלה מוצלחת בקריירה.
קרן בוני מעניקה סיוע כספי לזמרים צעירים ומממנת סמינרים וכיתות אמן בניהול מיס בוני ואמני ביצוע בינלאומיים."
ברברה הרשי היא שחקנית קולנוע אמריקאית, ממוצא יהודי, זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס אמי.
הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1996 על משחקה בסרט "דיוקנה של גברת".
נולדה בשם ברברה לין הרצשטיין (Barbara Lynn Herzstein) בהוליווד כבתם של אב ממוצא יהודי ושל אם נוצרייה ממוצא סקוטי-אירי.
בשנים 1969–1976 הייתה בת זוגו של דייוויד קאראדין ונולד להם ילד.
ב-1992 הרשי נישאה לאומן סטיבן דאגלס, הנישואים החזיקו מעמד שנה אחת בלבד.
סרטה הראשון היה בקומדיה הרומנטית "מישהו במיטתה של אמא" לצידם של דוריס דיי ובריאן קית' (1968).
בשנת 1969 שיחקה הרשי בדרמה האירוטית "קיץ אחרון".
בשנת 1970 שיחקה הרשי בסרט הראשון שהביא לתודעה העולמית את הסכם הפונדקאות, הרבה לפני שהתפרסם ותפס תאוצה ברחבי העולם.
בשנת 1983 הופיעה הרשי בדרמה ההיסטורית המבוססת על ספרו של טום וולף "הצוות המובחר".
בסרט גילמה הרשי את גלניס ייגר אשתו של הטייס האמריקאי צ'אק ייגר (סם שפרד).
בשנת 1987 זכתה בפרס "פסטיבל קאן" על תפקידה בדרמה "אנשים מבוישים" בהפקת יורם גלובוס ומנחם גולן, בשנה שלאחר מכן זכתה הרשי בפרס פסטיבל קאן פעם נוספת על משחקה בסרט "עולם נפרד" את הפרס חלקה הרשי עם שחקניות הקולנוע ג'ודי מיי ולינדה מבוסי.
בשנת 1988 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "עולם נפרד", סרט ביוגרפי על רות פירסט וג'ו סלובו שנלחמו נגד שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה ונאלצו לעזוב את המדינה.
בשנת 1990 זכתה הרשי בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי על הופעתה בדרמה "רצח בעיירה קטנה".
בשנת 1993 גילמה הרשי את אשתו לשעבר של גבר אמריקאי, עירוני לבן בורגני וממוצע למדי בשם ויליאם פוסטר (מייקל דאגלס) המוציא זעמו במסע ארוך של נקמה, במותחן הפשע הסוריאליסטי של ג'ואל שומאכר "בדרך למטה".
בשנת 1996 שיחקה הרשי בדרמה של ג'יין קמפיון "דיוקנה של גברת" שמבוססת על הרומן של הנרי ג'יימס "דיוקנה של גברת", בסרט גילמה הרשי את דמותה הספרותית של מאדאם מרל.
בשנת 1999 הצטרפה לצוות השחקנים של סדרת הדרמה הרפואית "שיקגו הופ", בעונה השישית והאחרונה שלה.
בשנת 2002 השתתפה בדרמה ""לנטנה" בבימוי ריי לורנס, העוקבת אחר סיפוריהן המקבילים של כמה דמויות שגורלותיהן מצטלבים בהדרגה.
בשנת 2003 השתתפה בדרמת הקומדיה השחורה "11:14" המשרטטת דמויות המפוזרות כמו חֶלְקֵי פאזל בעיירה מידלטון, וגורלותיהן מצטלבים בשתי תאונות דרכים המתרחשות באותו זמן בלילה אחד.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "ברבור שחור" וגילמה את אריקה, אמה השתלטנית של הבלרינה נינה (נטלי פורטמן).
באותה שנה שיחקה גם "הרוע שבפנים", סרט אימה על-טבעי שהיה שובר קופות ושנתיים אחר כך שיחקה גם בסרט ההמשך "הרוע שבפנים 2".
משנת 2011 עד 2018 גילמה את דמותה של קורה, מלכת הלבבות ואמה חסרת הלב של המלכה הרעה רג'ינה, בסדרה "עד עצם היום הזה".
באוקטובר 2023, הרשי, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
ברברה באך היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית ממוצא יהודי.
ידועה בעיקר בשל תפקידה כנערת בונד בסרט "המרגלת שאהבה אותי" (1977).
היא נשואה למוזיקאי רינגו סטאר.
נולדה בשם ברברה גולדבאך (Barbara Goldbach) ברוזדייל, קווינס, ניו יורק שבארצות הברית.
בתם של מארג'ורי והווארד איי.
היא הייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם.
אביה ממשפחה יהודית-אשכנזית, ואמה הייתה ממשפחה קתולית ממוצא אירי.
היא למדה בבית ספר תיכון קתולי ברובע ג'מייקה שבקווינס, ניו יורק.
באך עזבה את בית הספר בהיותה בת 16 לטובת קריירת דוגמנות, עד שהפכה לדוגמנית-על.
ג'ו וולש, גיטריסט להקת האיגלס, נישא לאחותה של באך, מארג'ורי באך, ב-13 בדצמבר 2008.
באך היא בעלת תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1993).
ב-1971 שיחקה באך לצידן של שתי נערות בונד, קלודין אוז'ה וברברה בושה בסרט המסתורין La Tarantola dal ventre nero שהוא a giallo film והיא הופיעה בתפקידים קטנים בסרטים איטלקיים.
היא גילמה את המרגלת הרוסיה "אניה אמסובה" בסרט "המרגלת שאהבה אותי" בשנת 1977, תפקיד שהביא לה הכרה בינלאומית והפך אותה לסמל סקס.
אם כי במשחקה כרב-סרן אניה אמסובה היא הייתה נערת בונד הראשונה שהשתוותה בכוחה לבונד, מכיוון שאף היא הייתה מרגלת מוכשרת, באך אמרה בסיום עבודתה על הסרט שבונד הוא: "חזיר שוביניסטי שמשתמש בנשים כדי להגן על עצמו מפגיעתם של כדורים."
בשנה שלאחר מכן היא הופיעה בסרט Force 10 from Navarone.
היא הייתה מועמדת לשחק בסדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'ארלי", אולם הפסידה את התפקיד לשלי האק, כשעברה מבחני בד לסדרה.
היא לא עבדה כשחקנית מאז אמצע שנות השמונים.
באך פגשה את איש העסקים האיטלקי אוגוסטו גרגוריני בטיסה לרומא ב-1966. הם נישאו ב-1968 ועברו לאיטליה שם נולדו בתם, הזמרת-יוצרת פרנצ'סקה גרגוריני (7 באוגוסט 1968) ובנם ג'אני (1972).
באך נפרדה מגרגוריני ב-1975 ושבה לארצות הברית עם שני ילדיה.
באך פגשה ברינגו סטאר באתר ההסרטה של הסרט "איש המערות" בפברואר 1980, והם נישאו ב-27 באפריל 1981, שבועות מעטים אחרי שהסרט יצא לבתי הקולנוע.
בשנים האחרונות באך מלווה את סטאר בסיוריו והופיעה בכמה מהקליפים של רינגו.
היא ייסדה תוכנית לעזרה עצמית לגמילה מהתמכרות בסיועם של ג'ורג' הריסון, אריק קלפטון ופאטי בויד, שהייתה נשואה להריסון ולקלפטון.
באך וסטאר הקימו את ארגון הצדקה "The Lotus Foundation".
ברברה דנה ברוקולי היא מפיקת סרטים ותיאטרון אמריקאית, הנודעת במיוחד בשל היותה מפיקת סרטי ג'יימס בונד.
היא אבירת מסדר האימפריה הבריטית.
ברברה ברוקולי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
היא בתו של מפיק סרטי ג'יימס בונד המפורסם אלברט ר.
יש לה תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת לויולה מרימונט.
אחרי קבלת התואר היא החלה לעבוד על הסט של חברת ההפקות של אביה, EON Productions, החברה האחראית לסדרת סרטי ג'יימס בונד הרשמית החל מ-1962. כיום היא מפיקה שותפה של סרטי בונד ביחד עם אחיה החורג מייקל וילסון.
היא נשואה למפיק פרדריק זולו ובבעלותם חברת הפקה עצמאית המכונה אסטוריה הפקות.
היא הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של אלברט ודנה ברוקולי, אחותו למחצה של מייקל וילסון (מאמם דנה, נולד ב-1943), וטינה ברוקולי (מאמם נדרה-קלרק ברוקולי, נולדה ב-1958) וטוני ברוקולי (אותו אימצו אלברט ברוקולי ונדרה קלרק-ברוקולי, נולד בשנת 1956 או 1957).
היא קיבלה את התואר OBE במסדר האימפריה הבריטית אותו העניקה לה מלכת בריטניה בשנת 2008.
באוקטובר 2024, פורסם כי ברוקולי מעבירה את המחזמר "Sing Street" מבמות אוף ברודוויי בניו יורק ללונדון בקיץ 2025. המחזמר מבוסס על הסרט משנת 2016 של ג'ון קרני בעל אותו השם על ילדים עניים בדבלין בשנת 1982 שמקימים להקת רוק כדי למצוא אהבה ולברוח מצרותיהם.
ההצגה תתחיל בהצגות מוקדמות בתיאטרון ליריק בהאמרסמית' מ-8 ביולי ועד 23 באוגוסט 2025.
ברוקולי החלה לעבוד בסדרת ג'יימס בונד בהיותה בת 22 כעוזרת במאי (assistant director) בסרט אוקטופוסי ב-1983. זמן קצר אחרי כן היא פילסה את דרכה למעלה ונהייתה מפיקת משנה (associate producer) בסרט "באזור המסוכן" ב-1987. תפקידה המשמעותי ביותר הוא מפיקת הסדרה, היא הפיקה את כל סרטי פירס ברוסנן ודניאל קרייג.
אחרי מותו של אביה ב-1996, יצרה ברוקולי גרסה מוזיקלית בימתית של "צ'יטי צ'יטי בנג בנג", המבוססת על המחזמר מ-1968 בכיכובם של דיק ואן דייק וסאלי-אן האוז.
ברוקולי שכרה מחדש את כותבי השירים המקוריים של הסרט על מנת שיכתבו חומר חדש עבור הגרסה הבימתית.
האחים שרמן כתבו שישה שירים חדשים עבור המופע שהועלה לראשונה ב-16 באפריל 2002. המופע רץ באולם הפתוח הגדול ביותר בלונדון, הלונדון פלדיום והיה המופע המוצלח ביותר כספית שרץ שם ושבר שיאים מרשימים אחרים גם כן.
צ'יטי צ'יטי בנג בנג שיחק גם בארצות הברית וברחבי בריטניה ונחל הצלחה בשני המקומות.
ברברה דֵיין הייתה זמרת אמריקאית ששרה פולק, בלוז וג'אז.
ילדותה של דיין עברה עליה בדטרויט לאחר שהוריה עברו לשם בשנות העשרים מארקנסו.
בתיכון היא שרה בהפגנות למען שוויון זכויות גזעי, ולמען צדק כלכלי.
ב-1949 עברה דיין עם משפחתה לסן פרנסיסקו ושם שרה פולק ושירים אקטואליים ברחבי העיר וגם בטלוויזיה וברדיו.
בזכות תחיית הג'אז שהתרחשה בעיר בשנות החמישים היא נעשתה מפורסמת עם גרסתה האישית לשירת בלוז וג'אז.
ג'אזיסטים מניו אורלינס כמו ג'ורג' לואיס, קי אורי ומקומיים כמו טורק מרפי, ברט ביילס, בוב מילק ואחרים הזמינו אותה לנגן יחדיו באופן קבוע.
לאונרד פד'ר תיאר אותה כ"בסי סמית בסטריאו" ובטיים מגזין אמר עליה "הקול שלה טהור ועשיר...
נדיר כמו יהלום עשרים קרט".
בשנת 1959 הסב לואי ארמסטרונג את תשומת לב קוראי טיים מגזין לברברה דיין ושיבח אותה רבות, והזמין אותה להופיע איתו יחדיו (סרטון מההופעה).
דיין הופיעה למען המאבק לזכויות האזרח, ונגד ההסלמה במלחמת וייטנאם ובהפגנות למען השלום.
דיין הייתה המוזיקאית הראשונה שהופיעה בקובה לאחר המהפכה.
נפטרה באוקלנד, קליפורניה ב-20 באוקטובר 2024.
ברברה אן ברמן היא שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-אמריקאית מועמדת שלושה פרסי אמי, פרס טוני ו פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1979 על תפקידה בסרט "תרגילים בהתבגרות".
ברי היא כוכבת הסדרות הקומיות "בארני מילר" ו"סוף סוף סוזאן".
ברי נולדה בשיקגו למשפחה יהודית, בתם של פרנסיס רוז ולואיס ברמן.
ברי גדלה בעיר קורפיוס כריסטי, טקסס ולמדה ב"אוניברסיטת טקסס".
ברי היא ניצולת סרטן המעי הגס, כתבה על ניצחונה על המחלה בביוגרפיה שכתבה "Second Act: Life After Colostomy and Other Adventures".
ברי היא אמם של השחקנים אהרון וג'יין הארניק, ממערכת נישואיה לג'יי מלקלום הארניק שנמשכה כ-43 שנים עד למותו בשנת 2007.
ברי התחילה את הקריירה שלה עם זכייה בצוותא עם אן בנקרופט בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן לשנת 1964.
את הפרס קיבלה על הופעתה בדרמה הבין-גזעית "מעגל הגיר המודרני".
בשנת 1970 שיחקה במחזמר "קומפני" בתפקיד שרה המתאמנת בקראטה והועמדה לפרס הטוני.
באמצע שנות ה-70 התפרסמה בקומדיית המצבים "בארני מילר" בתור אליזבת', אשתו העובדת הסוציאלית של הבלש קפטן בארני מילר.
ב-1979 הופיעה בדרמת הספורט "תרגילים בהתבגרות" והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד אוולין אמו של רוכב האופניים הצעיר דייב סטולר.
ב-1983 שיחקה בתפקיד הראשי בסיטקום "Reggie" של רשת ABC שבוטלה בטרם זמנה לאחר שישה פרקים.
ברי גילמה את אליזבת פוטר, אשתו של רג'י (ריצ'רד מאליגן).
ב-1981 שיחקה בדרמה הטלוויזיה "הילד שאף אחד לא רצה" בCBS, בכיכובה של מישל פייפר.
ברי גילמה את דמותה של אוולין סטולר בסדרת הטלוויזיה המבוססת על עלילת הסרט והועמדה לפרס אמי.
ב-1997 דיבבה בסרט האנימציה "הרקולס" את קולה של אלקמני אמו המאמצת של הרקולס.
ב-1999 הועמדה ברי לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה בתור המורה סו ברלין בדרמה העצמאית "ג'ודי ברלין".
הועמדה לשני פרסי אמי על הופעותייה בסדרות "חוק וסדר" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
ברי הופיעה בארבע עונות הסיטקום "סוף סוף סוזאן" בתפקיד הלן סבתה של עובדת המגזין "השער" סוזן קיין (ברוק שילדס).
ב-2005 שיחקה בסרט הטלוויזיה "אבות ובנים", לצד בראדלי ויטפורד וקתי בייקר.
בשנת 2025 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומדיה "Things Like This" בתפקיד פורטיה אנתוני.
ברברה האריס הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס טוני.
האריס הייתה מועמדת ארבעה פרסי גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1971 על הופעתה בסרט "מי זה הארי קלרמן ולמה הוא אומר את הדברים הנוראים האלה עליי?".
נולדה בעיר אוונסטון שבאילינוי לאיש העסקים אוסקר האריס פאולה קאן ולפסנתרנית נטלי דנסמור.
הייתה נשואה למחזאי ולמורה לדרמה פול סטילס.
האריס החלה דרכה בתיאטרונים בשיקגו לצידו של בעלה המורה לדרמה פול סטילס שסידר לה תפקיד מקצועני ראשון בברודוויי במחזמר "מהעיר השנייה", תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס הטוני.
ב-1965 הייתה מועמדת לפרס הטוני בפעם השנייה על הופעתה במחזמר "ביום בהיר תוכלי לראות לנצח".
ב-1966 זכתה האריס בפרס טוני על תפקידה במחזמר "עץ התפוח" בבימויו של מייק ניקולס.
האריס הועמדה לפרס גלובוס הזהב על הופעת הבכורה שלה בקומדיה "אלף ליצנים" כמנהלת מוסד הרווחה ד"ר סנדרה מוסקוביץ' לצידם של ג'ייסון רוברדס ומרטין בלסם.
ב-1971 הופיעה האריס לצידו של דאסטין הופמן בדרמה הקומית "מי זה הארי קלרמן ולמה הוא אומר את הדברים הנוראים האלה עליי?", הסרט בעל השם הארוך ביותר שהועמד אי פעם לפרס האוסקר.
הסרט נקטל על ידי רוב המבקרים, אולם האריס ששיחקה זמרת בשם אליסון דנסמור הייתה נקודת האור היחידה כשקיבלה על הופעתה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה השנה הופיעה האריס גם בקומדיה שכתב ניל סיימון "מלון פלאזה" בתור מוריאל טייט אשתו של המפיק ג'סי קיפלינגר (וולטר מתאו).
ב-1975 הועמדה האריס לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרטו של רוברט אלטמן "נאשוויל" בתור ווינפילד זמרת צעירה ומוכשרת.
בשנת 1976 הועמדה פעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית בתפקיד קומי על הופעותייה בסרטים "מזימות" של אלפרד היצ'קוק בתור הנוכלת בלאנץ' טיילר המתחזה למדיום ומרמה אנשים ו"שישי הפוך" בתור איליין אנדרוס המחליפה את גופה עם בתה אנאבל (ג'ודי פוסטר).
באמצע שנות ה-80 השתתפה בדרמה הקומית של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן בשנית" בתור אוולין אמה של פגי סו בודל (קת'לין טרנר) ובקומדיה של פרנק אוז "נוכלים עם סגנון" בתור הגברת העשירה פאני אמובאנקס.
נפטרה בסקוטסדייל שבאריזונה ב-21 באוגוסט 2018.
מי זה הארי קלרמן ולמה הוא אומר את הדברים הנוראים האלה עליי?
המלחמה בין גבר לאישה (1972)
שדרת חיל המילואים הצפונית (1979)
הפיתוי של ג'ו טאיינאן (1979)
בחורות נחמדות לא מתפוצצות (1990)
ברברה הַרשָׁב היא מתרגמת אמריקאית, ידועה בתרגומיה לאנגלית מיידיש ועברית.
מתרגמת לאנגלית ספרות יפה, מחזות, שירה וספרי עיון, מעברית, יידיש, צרפתית וגרמנית.
בין תרגומיה הבולטים: שירה יידית (בין היתר של אברהם סוצקבר), שירת יהודה עמיחי, הרומן "תמול שלשום" לש"י עגנון, מחזות משל חנוך לוין, הרומנים "עשו" ו"כימים אחדים" למאיר שלו, זיכרונותיהם ממרד גטו ורשה של שמחה רותם ("קאז'יק") ויצחק צוקרמן ("אנטק"), ויומן גטו וילנה של הרמן קרוק.
למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (תואר ראשון בהצטיינות יתרה, 1962), באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (תואר שני, 1965) ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (לימודים מתקדמים נוספים, 1965–1967).
בשנת 1964 כיהנה כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת טסקיגי שבאלבמה.
בשנים 1965–1966 הייתה מרצה להיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו (קליפורניה).
לאחר מכן כיהנה כמרצה בכירה (assistant professor) להיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטה המרכזית של קרוליינה הצפונית (North Carolina Central University) (ב-1967–1969) ובאוניברסיטה של מחוז קולומביה (University of the District of Columbia) בוושינגטון הבירה (1969–1975).
במקביל, בשנים 1971–1975, עבדה כמנהלת תוכנית ב-Upward Mobility College של משרד הבריאות, החינוך והרווחה האמריקאי.
משנת 1978 עובדת כמתרגמת עצמאית.
בשנים 1978–1986 עבדה עם יד ושם, וב-1988–1989 הייתה מתרגמת הבית של מכון ייווא שבניו יורק.
מאז שנת 2000 מעבירה סמינרים וסדנאות לתרגום כמרצה מן החוץ במחלקה ספרות השוואתית של אוניברסיטת ייל.
חברת האגודות Pi Gamma Mu ו-Phi Beta Kappa, חברת ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN), האגודה לשפות מודרניות והאגודה האמריקאית למתרגמי ספרות יפה (American Literary Translators Association, ALTA), שבשנים בשנים 2007–2009 כיהנה כסגנית נשיאתה ובשנים 2009–2011 כיהנה כנשיאתה.
בשנת 1997 קיבלה יחד עם בעלה בנימין הרשב מדליית כסף מאוניברסיטת טור ורגטה של רומא עבור תרגומיה.
ב-2004 זכתה בפרס TLS-Porjes לתרגום מעברית לאנגלית, על תרגומה The Labor of Life: Selected Plays, קובץ של 8 מחזות משל חנוך לוין.
מתגוררת בעיר ניו הייבן שבקונטיקט.
House, 1996. (מתוך: "עכשיו ברעש"; "גם האגרוף היה פעם יד פתוחה ואצבעות")
בנוסף, תרגומיה הופיעו במספר אנתולוגיות של מחזות ישראליים, סיפורים קצרים עבריים, סיפורת ושירה.
חלק מתרגומיה מופיעים תחת השם Barbara Benavie.
ברברה ברזין (נולדה ב-22 ביוני 1960) היא מעצבת פנים ישראלית.
נולדה בוורשה, למשפחת מהגרים מליטא.
בגיל 10 חודשים עלתה עם הוריה לישראל לעיר רמת גן, שם היא מתגוררת גם כיום.
ברזין היא בוגרת הסדנא לעיצוב ואדריכלות.
היא תכננה מעל 1500 פרויקטים בישראל, בהם דירות, בתים פרטיים ומוסדות ציבור.
התחילה את דרכה המקצועית כמתכננת ומנהלת פרויקטים במשרדה של עדה כרמי-מלמד.
ב-1998 הקימה יחד עם שותפתה רקפת שוהם את הסטודיו להכשרת מעצבי פנים "ברזין שוהם".
ב-2013 פרשה שותפתה, והסטודיו נקרא כעת על שמה בלבד.
בשנים האחרונות משמשת ברזין כמרצה במוסדות ובארגונים רבים, ועבודותיה פורסמו במגזינים שונים.
כותבת מאמרים במגזינים מקצועיים לעיצוב.
בשנת 2009 שימשה כשופטת בתוכנית הריאליטי "הבלוק" של ערוץ 10 ביחד עם ירון טל.
בשנת 2010 הגישה בערוץ 10 את הסרט התיעודי "נשים בשלות, גברים צעירים", שבו חקרה את תופעת הקוגריות.
בשנת 2016 העבירה סדנה לאדריכלים בפנמה סיטי-קוסקו וייחו בנושא עיצוב פנים מודרני ועדכני בבתים עתיקים לשימור מהמאה ה-16.
ברברה ברילסקה (בפולנית: Barbara Brylska; נולדה ב-5 ביוני 1941) היא שחקנית פולנייה ששיחקה בסרטים בכמה ממדינות הגוש הקומוניסטי ובעיקר בברית המועצות.
מוכרת בעיקר בעקבות השתתפותה בסרט צחוק הגורל בתפקיד הראשי.
ברילסקה נולדה ב-5 ביוני 1941 (על פי גרסה אחרת נולדה ב-29 במאי) בכפר סקוטניקי (Skotniki) שנמצא ליד העיר לודז' בפולין.
כבר בגיל 15 הופיעה בסרט הפולני Kalosze szczescia (ערדלי האושר).
לאחר השתתפותה בסרט הזה, החלה ללמוד בבית הספר לקולנוע בעיר לודז'.
לאחר שסיימה את לימודיה שם החלה ללמוד באקדמיה לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בעיר ורשה.
בתפקידה הראשי הראשון שיחקה בשנת 1963 בסרט הפולני Ich dzień powszedni ("יום החול שלהם").
בשנת 1966 שיחקה בסרט "פרעה", המבוסס על ספרו של הסופר הפולני בולסלב פרוס.
עד שנת 1971 הספיקה לשחק גם בכמה סרטים צ'כיים, בולגריים וסובייטיים, תוך שהיא מצליחה ללמוד בזמן קצר את השפות המקומיות לצורך משחק באותם סרטים.
בעיקר התחבב עליה המשחק בסרטים סובייטיים, והיא המשיכה לשחק בעיקר בברית המועצות במשך שנים רבות, וכמעט שלא שיחקה בסרטים בארץ הולדתה, פולין.
בשנת 1975 הייתה ברברה ברילסקה לשחקנית מפורסמת בכל רחבי הגוש הקומוניסטי, לאחר ששיחקה בסרט הסובייטי המפורסם "צחוק הגורל", שביים הבמאי הרוסי הנודע אלדר ריאזנוב.
על משחקה בסרט זה היא אף זכתה בפרס ברית המועצות היוקרתי.
בכך הפכה, למרבה האירוניה, לשחקנית מפורסמת בברית המועצות, ואילו הפולנים התעלמו מהצלחתה כשחקנית.
מאז שנת 2000 הפסיקה בעבודתה פרט לסרט "צחוק הגורל 2" ששיחקה בו בשנת 2007.
ברילסקה הייתה נשואה פעמיים, ולה שני ילדים: בן בשם לודוויג (נולד בשנת 1982) ובת בשם ברברה (26 בפברואר 1973 - 15 במאי 1993), שנהרגה בתאונת דרכים ליד ורשה.
ברברה אקרלנד (בפולנית: Barbara Ekerland-Wieczorek; 23 באוגוסט 1913–1989), הייתה אתלטית פולנית-יהודיה, שיאנית פולין בקפיצה לגובה.
אקרלנד התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב, ביחד עם אנדה מצנדורף, הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בבידגושץ' בשנת 1930 זכתה אקרלנד במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.38 מטר.
ב-1 בפברואר 1931 קבעה אקרלנד בקפיצה לגובה שיא פולין חדש של 1.45 מטר.
אקרלנד נפטרה בחוז'וב בשנת 1989.
ברברה ברוקס גיטינגס הייתה פעילה להט"בית מובילה בארצות הברית.
גיטינגס עבדה במהלך כל חייה עם ארכיונים וספריות, והקימה את השדולה הגאה הראשונה במסגרת אגודה מקצועית באיגוד הספריות האמריקאי, שמטרתה הייתה לקדם הכללה של ספרות חיובית בנושא הומוסקסואליות בספריות.
היא הייתה חלק מהתנועה שהביאה להסרת הומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש של האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה.
מטרת חייה, כפי שהיא הגדירה אותה, הייתה "להסיר את מעטה בלתי-הנראות" שמכסה את קיום ההומוסקסואליות, וגורמת לה להיות מזוהה עם פשיעה ומחלות נפש.
איגוד הספריות האמריקאי העניקה לגיטינס חברות לחיים, ואף יסדה פרס שנתי לרומן ההומו-לסבי המצטיין על שמה.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) גם מעניקה פרס לאקטיביזם על שמה.
בטקס הזיכרון לאחר מותה, מנכ"ל כוח המשימה הלהט"בי הלאומי מאט פורמן אמר, "מה אנו חייבים לברברה?
גיטינגס נולדה לאליזבת ברוקס וג'ון סטרט גיטינגס בווינה, אוסטריה, שם עבד אביה בשליחות דיפלומטית עבור ממשלת ארצות הברית.
בבית הספר היסודי למדה בבית ספר קתולי במונטריאול, והייתה כל כך מעורה בדת שאף שאפה להיות נזירה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, משפחתה חזרה לארצות הברית, ועברו לגור בוילמיגנטון, דלאוור.
למרות שכבר בילדותה הייתה מודעת למשיכתה לילדות אחרות, היא שמעה את המילה "הומוסקסואל" בפעם הראשונה כאשר בתיכון דחו את קבלתה לחוג המצטיינים.
למרות שהיא הייתה תלמידה מצטיינת, המורה האחראית על הארגון אמרה לה שאופייה הטוב נתון בשאלה, בהתבסס על מה שהמורה האמינה שהן "נטיותיה ההומוסקסואליות".
באוניברסיטה, גיטינגס למדה בחוג לדרמה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם רקמה קשרי חברות עם סטודנטית אחרת.
למרות שמערכת היחסים שלהן לא הייתה מינית, התהלכו עליהן שמועות שהן לסביות.
בעקבות זאת, גיטינגס החלה לבחון את הנטייה המינית שלה, ואף קיבלה אישור על היותה לסבית מפי פסיכיאטר שהציע לרפא אותה.
למרות ששקלה טיפול, לפחות בתור חלק מחקר המיניות שלה, לא היו לגיטינגס האמצעים לממנם.
בינתיים, חברתה התרחקה ממנה בעקבות השמועות.
גיטינגס חיפשה ספרות בנושא, אך כל מה קראה בספרות רפואית או פסיכולוגית תיאר הומוסקסואלים כ"סוטים" "לא נורמלים" או חולי נפש, בעוד מקורות כלליים יותר היו מלאים בסטריאוטיפים מוזרים כגון שהומוסקסואלים אינם יכולים לשרוק, או שיש להם זיקה לצבע ירוק.
בנוסף, כל המידע הזמין התמקד רק בגברים הומוסקסואלים.
ההתעסקות בנושא הזהות והמיניות שלה טבעו את כל זמנה ומרצה, וכתוצאה היא נכשלה ללימודיה, פרשה מהאוניברסיטה, וחזרה לבית הוריה.
גיטינגס הייתה נחושה ללמוד את הנושא, על אף המחסור בחומרים.
היה לה קשה להישאר בבית הוריה, כי היא לא יכלה לספר להם - ובמיוחד לאביה הדתי מאוד - את הסיבה לפרישתה מלימודיה.
יום אחד מצא אביה את הספר תהום הבדידות, רומן מחתרתי לסבי משנת 1928, והוא כל כך נחרד שהוא ציווה עליה לשרוף את הספר, אך עשה זאת באמצעות מכתב, מכיוון שלא יכל להביא את עצמו לדבר איתה פנים מול פנים.
גיטינגס הבינה שבמסגרת חיי המשפחה שלה היא לא תמצא את התשובות שהיא מחפשת, ועזבה את הבית ועקרה לפילדלפיה.
בסופי שבוע, נהגה גיטינגס להתלבש כגבר ולבקר בברים של הומואים, כיוון שהאמינה שלהתלבש בלבוש דראג זו הדרך היחידה להראות את ההומוסקסואליות שלה.
באותה תקופה, לדבריה, מצאה שני סוגים של נשים בברים גאים - נשים "בוצ'ות" עם שיער קצר ולבוש גברי, ונשים "פמיות" בשמלות, איפור ועקבים גבוהים.
גיטינגס לא מצאה את עצמה בסביבה הזו, ולאחר שגם ראתה חבר הומו מוכה בצאתן מהבר, החליטה להדיר עצמה מהסביבה הזו, ולהתמקד באיסוף ספרים על הומוסקסואליות.
ב-1956, נסעה גיטינגס לקליפורניה כדי לבקר ארגון הומופילי חדש שקם, בשם .One, Inc, אשר מטרתו הייתה תמיכה בהומואים בארצות הברית.
שם היא פגשה את פיליס ליון ואת דל מרטין, אשר הקימו יחד את ארגון בנותיה של ביליטיס (DOB) בסן פרנסיסקו, הארגון האמריקאי הראשון שפעל למען זכויותיהן של לסביות.
גיטינגס הביעה התנגדות לשם הארגון, וסברה שהוא אזוטרי, קשה להגייה, ושהוא מתייחס לדמות מיתולוגית שהיא בכלל ביסקסואלית ולא לסבית.
אך גיטינגס התלהבה מקיום הארגון, וכשמרטין וליון ביקשו ממנה להקים תא ניו-יורקי ב-1958, היא נענתה להן.
היא שירתה כיו"ר התא למשך שלוש שנים, והייתה נוסעת מפילדלפיה לניו יורק כדי לקיים שם מפגשים.
DOB שימשה כאלטרנטיבה חברתית להכרויות בברים, אך חברות הארגון נאלצו להיזהר מאוד לא לתת את הרושם שהמפגשים הם ל"מטרות לא מוסריות".
באותה תקופה, נושא ההומוסקסואליות לא היה מדובר בתקשורת כלל, ואף לא היו ארגונים פוליטיים וחברתיים רבים שעסקו בנושא באופן גלוי.
בזמן שעמתה בראש DOB, היו מגיעות למפגשים הדו-שבועיים בין עשר לארבעים נשים.
במפגשים הנשים אירחו רופאים, פסיכולוגים, אנשי כמורה, עורכי דין, ואחרים - גם אם אלה באו לדבר בגנות לסביות והומוסקסואליות.
בתחילת הדרך, DOB עודדה את חברותיה לנהוג באופן שמרני, ולא לאתגר את החברה ההטרונורמטיבית, מתוך אמונה שאם רק יוכלו להראות לחברה שאנשים הומוסקסואלים אינם שונים מהם במהות, זה יוביל לקבלה.
בתקופה זו התפרנסה גיטינגס מעבודות מזכירות.
היא הייתה נוהגת לשלוח עלונים של DOB במערכת הדיוור של החברה שעבדה בה - היא הייתה משתמשת במעטפות המודפסות של החברה, ומכסה את שם החברה במדבקה.
יום אחד ב-1959 החברה קיבלה מכתב תלונה שהביאה לתשומת לבה שפעילות לסבית נערכת ממשרדם.
גיטינגס הייתה בטוחה שתפוטר, אך המנהלת שלה אמרה לה שהיא "מכירה את הנושא" ורק הזהירה אותה לנקוט ביתר זהירות.
מ-1963 ועד 1966, גיטינגס ערכה את כתב העת של DOB, שנקרא "The Ladder" ("הסולם").
גיטינס נהנתה מהכוח לעצב תכנים ולהשפיע על דעתן של הקוראות.
לפני שנהייתה העורכת, המגזין היה לפעמים כולל מאמרים מאת פסיכולוגים או פסיכיאטרים שהיו מתייחסים להומוסקסואליות כאל מחלה.
וכך גם בכנס הומופילי שסוקר ב"הסולם" ב-1963, הופיע בפני הקהל הפסיכיאטר אלברט אליס, אשר טען שכל מי שהוא באופן בלעדי הומוסקסואל הוא מן ההכרח פסיכופת.
אך אחריו נאם הפעיל הגאה פרנק קמני, אשר טען כי אין סיבה לחפש מרפא או גורמים להומוסקסואליות, מכיוון שאין שום ראיה שמדובר במחלה מלכתחילה.
דבריו של קמני השפיעו רבות על גיטינגס, שזו הייתה הפעם הראשונה ששמעה התייחסות להומוסקסואליות כשוות ערך להטרוסקסואליות.
והיא החליטה שלא תמשיך להרשות לתכנים הומופוביים למצוא את דרכם לדפי "הסולם".
כעורכת המגזין, גיטינגס הוסיפה את תת-הכותרת "ביקורת לסבית" לשם כתב העת, והחליפה את האיורים שהופיעו עד כה על השער בצילומים של לסביות אמיתיות.
חלק מאלו צולמו על ידי בת זוגה, קיי להוסן.
גם בתכנים גיטינגס חוללה שינויים, והחלה לפרסם מאמרים בנושאים שנויים במחלוקת בכוונה לכונן דיון ער, לדוגמה, המאמר "אני שונאת נשים", שדיבר על נשים שאינן מעורבות פוליטית, ו"לפעול או ללמד?" שבדק אם יותר נכון לנסות לערוך שינוי דרך חינוך או דרך פעולה ישירה.
את כתב העת הפיצה גיטינגס בעיקר בחנויות ספרים באזור ניו יורק ופילדלפיה.
גיטינגס נטלה חלק ברבות מהפעולות המוקדמות למען זכויות להט"ב בארצות הברית.
ב-1965, גיטינגס צעדה במחאות אל מול הבית הלבן ומשרד החוץ בוושינגטון הבירה, ומול היכל העצמאות בפילדלפיה, בנגד מדיניות ממשלת ארצות הברית, אשר הפלתה בהעסקת אנשים הומוסקסואלים.
גיטינגס נשאה שלט עליו היה כתוב, "העדפה מינית אינה רלוונטית לתעסוקה פדרלית".
המוחים אימצו קוד לבוש מתואם לעבודה במשרדים ממשלתיים - הגברים לבשו חליפות ועניבות, והנשים לבשו שמלות, גרביונים, ונעלי עקב.
התגובות מהציבור שראה את המחאות היו מגוונות.
תייר אחד העיר שבוודאי זוהי בדיחה, ואילו תלמיד תיכון פלט, "אבל הם נראים כל כך נורמלים".
איש אחר הורה לילדיו לסתום את אפיהם שלא יריחו את "הסירחון", והופנו גם הערות כלפי המוחים שעליהם פשוט להתחתן ולעשות ילדים כמו כולם.
אך היו גם אנשים שהופתעו לגלות שניתן לפטר עובדים הומוסקסואלים בלי סיבה אחרת, וחלק אף התרעמו.
על פי גיטינגס, המחאות הפומביות היו רוויות סיכונים.
הפגנות לא היו טקטיקה פופולרית באותה תקופה.
והמטרות שלנו נתפשו כזרות ומוזרות, אפילו לרוב האנשים הלהט"בים".
אך כאשר מזכיר המדינה הודיע על כך שתהיה למחרת הפגנה מול משרדיו, גיטינגס ראתה בכך הצלחה אדירה לגבי הנראות של המחאות.
במהלך שנות ה-70, גיטינגס המשיכה בחיפושיה בספריות אחר מקורות שמתייחסים באופן תומך וחיובי להומוסקסואליות, ובתקופה זו החלה גם למצוא כאלה.
ב-1970 נוסדה קבוצה גאה באיגוד הספריות האמריקאי, השדולה הגאה הראשונה בארגון מקצועי.
ב-1971 הפכה לרכזת השדולה, ופעלה למען ניראות מוגברת של הומואים ולסביות במקצוע הספרנות.
בכנס האגודה בדאלאס, היא איישה דוכן נשיקות תחת הבאנר "Hug a Homosexual" (חבק/י הומוסקסואל/ית), עם שלט "נשים בלבד" בצד אחד, ו-"גברים בלבד" בצד השני.
למרות שרוב התגובות היו שליליות, גיטינגס תיארה את האירוע כהצלחה באמרה: "היינו חייבות קהל, אז החלטנו, בואו נראה אהבה גאה בלייב.
גיטינגס הופיע בתוכנית האירוח של פיל דונהיו ב-1970, ובתוכנית של דייוויד סוסקינד ב-PBS ב-1971, יחד עם עוד שש לסביות.
הן היו בין הלסביות הראשונות שהופיעו בטלוויזיה בארצות הברית, והן אתגרו סטריאוטיפים רווחים על הומוסקסואלים ולסביות.
ב-1972, גיטינגס וקמני ארגנו דיון עם האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה תחת הכותרת: "פסיכיאטריה: חבר או אויב להומוססואלים: דיאלוג", שבו פאנל של פסיכיאטרים התדיינו בנושא הומוסקסואליות.
כשבת זוגה של גיטינגס, לי טובין, ראתה שכל חברי הפאנל הם הטרוסקסואלים, היא התנגדה בתוקף, בטענה שזה מציב רופאים נגד הומואים, כאילו שאלו קטגוריות נפרדות, במקום למצוא דוברים שהם גם וגם.
יו"ר הפאנל, ד"ר קנט רובינסון, הסכים להוסיף פסיכיאטר הומו, אם יימצא כזה.
גיטינגס וטובין התקשרו וכתבו מכתבים לפסיכיאטרים וארגונים ברחבי ארצות הברית, אך בהתחשב ברוח התקופה, לא היה להן מענה.
לבסוף, הסכים פסיכיאטר הומו מפילדלפיה להשתתף בפאנל, אך רק בתנאי הסוואת מראהו וקולו.
הוא זוהה בפאנל רק כ"ד"ר אנונימוס".
לימים פורסמה זהותו כג'ון א.
פרייר, פסיכיאטר שנאלץ לנהל את הקריירה שלו כשהוא עמוק בארון.
גיטינגס הקריאה מכתבים מפסיכיאטרים שמאנו להשתתף מפחד פגיעה מקצועית והדרה.
היא, טובין, ופרייר טענו בפאנל שהמחלה שצריך לטפל בה היא ההומופוביה, ולא הומוסקסואליות.
בעקבות הפאנל הזה, האגודה הפסיכיאטרית מינתה ועדה לבדוק האם יש ביסוס מדעי לטענה זו.
ב-15 בדצמבר 1973, הודיעה האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה על הסרת הומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש של הDSM (המדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות של האגודה).
גיטינגס וקמני הוזמנו לטקס שנערך לכבוד ההודעה, וקמני הצהיר ש"נרפאנו בהמונינו על ידי הפסיכיאטרים".
באותה תקופה, ה"טיפולים" הרווחים כללו שוק חשמלי, לובוטומיה, ואשפוז.
עם הסרת ההומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש, שוחררו גם הומואים רבים מטיפולים בכפייה, והחל שינוי בסטיגמטיזציה של הומוסקסואליות.
אחד הצילומים האייקונים של גיטינגס מראה אותה מחזיקה בעיתון עם כותרת שמבוססת על אמירתו של קמני, "20 מיליון הומוסקסואלים מצאו מרפא מיידי".
גיטינס עבדה כ-16 שנים יחד עם ספריות ובמסגרת קמפיינים כדי להוסיף חומרים חיוביים על הומוסקסואליות למדפיהן, וכדי להפטר מצינזור ומפיטורים של עובדים להט"בים.
בתקופה זו היא עזרה להקים את הארגון כוח המשימה הגאה הלאומי, שלימים הפך לכוח המשימה הגיי והלסבי הלאומי, ולבסוף לכוח המשימה הלהט"בי הלאומי.
היא כתבה את "Gays in Library Land: The Gay and Lesbian Task Force of the American Library Association: The First 16 Years", שפרש את ההיסטוריה של הארגון, בו גיטינגס שירתה גם כחברת דירקטוריון במשך שנות ה-80. היא הייתה ההשראה מאחורי הקמת אגודת האחיות הגאות ב-1973.
ב-2001, GLAAD יסדו פרס אקטיביזם על שמה של גיטינגס, והעניקו לה את הפרס הראשון.
באותה שנה, הספרייה החופשית בפילדלפיה הכריזה על אוסף על שמה, אשר מוקדש לנושאים להט"ביים, וכולל יותר מ-2000 פריטים, ושני בגודלו רק לאוסף ששוכן בספריית סן פרנסיסקו.
ב-2002, כהכרה בתרומתה לקידום ספרות הומו-לסבית, אגודת הספרנות האמריקאית שינתה את שם הפרס לספרות לפרס על שמה: Stonewall Book Award: Barbara Gittings Literature Award for Fiction.
ב-2003, האגודה לספרנות העניקה לגיטינגס את הכבוד הגבוה ביותר של הארגון - חברות כבוד לכל החיים.
היא גם הייתה הזוכה הראשונה בפרס על שם ג'ון א.
פרייר של האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה ב-2006, יחד עם פרנק קמני.
פרס זה מוענק למי שהשפיע באופן משמעותי על בריאות הנפש של אנשים להט"בים.
ב-2006 פרנק קמני תרם לסמית'סוניאן את השלט שנשאה גיטינגס בהפגנה ב-1965, בו כתוב "העדפה מינית אינה רלוונטית להעסקה פדרלית" (Sexual preference is irrelevant to federal employment).
וב-2007 נבחרה גיטיגנס לרשימת הגיבורים והגיבורות ההומואים והלסביות של The Advocate, על ידי קוראיו.
ב-2012 העיר פילדלפיה קראה לחלק מרחוב לוקוסט "דרך ברברה גיטינגס".
באותה שנה, היא נכנסה ל"דרך המורשת" (Legacy Walk), אירוע ציבורי שמתקיים מדי שנה בשיקגו אשר חוגג היסטוריה ודמויות להט"ביות.
להוסן הייתה גם היא פורצת דרך באקטיביזם להט"בי, ונחשבת לצלמת העיתונות הלסבית הראשונה שפעלה באופן גלוי, מחוץ לארון.
השתיים אספו חומרים מהאקטיביזם שלהן ומפעולות שנכחו בהן לאורך השנים, ותרמו צילומים ומסמכים רבים לאוסף המסמכים הנדירים של אוניברסיטת קורנל.
ב-2007, להוסן תרמה את כל האוסף המקורי לספרייה הציבורית של ניו יורק, והוא נשמר שם כקולקציה בשם Barbara Gittings and Kay Tobin Lahusen gay history papers and photographs.
לאוניברסיטת מסצ'וסטס באמהרסט תרמה להוסן מעל 1000 ספרים, הנשמרים באוסף הנקרא Gittings-Lahusen Gay Book Collection.
את בת זוגה לחיים, קיי טובין להוסן, פגשה גיטינגס בפיקניק של הבנות של ביליטיס ברוד איילנד.
היה בין השתיים חיבור מיידי, וכעבור תקופה קצרה עקרה להוסן מבוסטון לפילדלפיה כדי לחיות עם גיטינגס.
השתיים חיו ביחד 46 שנה עד למותה של גיטינגס.
ב-1997, גיטינגס שכנעה את אגודת הגמלאים האמריקאית להנפיק לה וללהוסן כרטיס חברות זוגי המקנה ביטוח בריאות מוזל, הפעם הראשונה שהונפקה חברות זוגית ללסביות.
אחת הפעולות האקטיביסטות האחרונות של גיטינגס הייתה לצאת מהארון בעלון של בית הדיור המוגן בו השתיים התגוררו.
ב-18 בפברואר 2007, נפטרה גיטינגס לאחר מאבק ארוך בסרטן השד.
את האקטיביזם שלה היא תמצתה בריאיון לאגודת הספרנות:
ברברה לודן הייתה דוגמנית, במאית ושחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקנית, זוכת פרס טוני.
לודן הייתה האישה הראשונה שכתבה, ביימה וכיכבה כשחקנית ראשית בסרט באורך מלא (הסרט "וונדה" ), אשר זכה לפרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 1970. לודן אף ביימה מספר מחזות אוף ברודוויי.
לודן הייתה חברה קבועה בבית הספר למשחק אולפן השחקנים והופיעה במספר פרויקטים אשר ביים בעלה השני, הבמאי הנודע איליה קאזאן, בהם "זוהר בדשא".
כמו כן, הופיעה לודן כמשתתפת קבועה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של ארני קובקס" , ותפקידה כלל השפלה מסוימת כמו: ספיגת פשטידות שהושלכו על פניה והעמדת פנים שהיא "מנוסרת לשני חלקים".
בשנת 1947 הופיעה לודן לראשונה כשחקנית תיאטרון בהצגה "התנהגות כפייתית" ("Compulsion"), וכן הופיעה לצדו של רוברט רדפורד בהצגה "העץ הגבוה ביותר" ("The Highest Tree"); לצדו של בן גזארה ב"קרקס הלילה" ("Night Circus") ובהצגה על מעריצו של ג'יימס דין, "Come Back to the Five and Dime, Jimmy Dean, Jimmy Dean".
הופעתה הטלוויזיונית הראשונה הייתה ב"מופע של ארני קובקס" בו הייתה לבושה בלבוש חושפני לצדו של קובקס, תפקיד אותו קיבלה בסיועו של בעלה הראשון, לארי ג'ואחים, שהיה מפיק ומפיץ טלוויזיוני.
על פי עדותה של לודן, היא חבה רבות לארני קובקס שבחר בה למרות התנגדותו של מפיק נוסף של התוכנית.
כשלודן שוחחה על הנושא בראיונות, אמרה שקובקס ריחם עליה, והציע לה להיות משתתפת קבועה בתוכנית בתפקיד עוזרת פעלולים שכלל פעולות כמו גלגולים בתוך שטיח וספיגת פשטידות בפנים.
בשנת 1960 הופיעה לודן בסרטו של איליה קאזאן, "נהר פראי", כמזכירה של הדמות אותה גילם השחקן מונטגומרי קליפט.
הביקורות על הופעתה של לודן ב-"After the Fall" הגדירו אותה כ"ג'ין הארלו החדשה", וכ"פצצה בלונדינית".
לודן הייתה אמורה לככב בסרט אותו ביים פרנק פרי, "השחיין" ("The Swimmer"), לצדו של ברט לנקסטר.
הייתה זו אמורה להיות הופעת הבכורה שלה כשחקנית ראשית בסרט קולנוע לאחר גילום תפקידי משנה בסרטים כמו "זוהר בדשא" ו-"נהר פראי".
לודן ופולאק לא קיבלו קרדיט בסרט.
העדות היחידה שנותרה לסצנות שהוצאו מהסרט היא בדמות תמונות שצולמו על הסט, אשר הוצגו בסרט הדוקומנטרי "סיפורו של השחיין" ("The Story of The Swimmer") של כריס איניס.
באוטוביוגרפיה של קאזאן, "Elia Kazan: A Life", הוא חושף את רצונו, תשוקתו וחוסר יכולתו לשלוט בלודן.
כפי שעיתונאי הניו יורק טיימס מדווח, קאזאן כתב על לודן "בחיבה המשולבת בהתנשאות או תחושת בעלות בהדגשת מיניותה והחיות שלה".
לדבריו, בגישתו היהירה קאזאן קונן על כך שלודן סמכה על היותה מושכת מינית על מנת להתקדם בתעשייה, וכי הוא פחד לאבד אותה.
לטענתו, קאזאן כביכול "הגן על לודן".
למרות יחסו המגביל של בעלה, בשנת 1970 לודן כתבה, הפיקה, ביימה וכיכבה כשחקנית ראשית בסרט העצמאי "וונדה" בו שילבה כוחות עם צלם הקולנוע והעורך ניקולס ט.
"וונדה" הוא אוטוביוגרפיה חלקית על אשת כורה פחם פאסיבית ומנותקת מהמציאות, אשר קשרה עצמה לנוכל קטן.
הסרט צולם באופן חדשני (cinéma vérité) בסגנון אוטוביוגרפי המבוסס על אלתור חלקי של צוות השחקנים.
היה זה אחד מהסרטים האמריקנים הבודדים שבוימו על ידי אישה ובו בזמן הוצגו בתיאטרון.
מבקר הקולנוע דייוויד ת'ומסון כתב "וונדה מלא ברגעים לא צפויים ואווירה אותנטית, חיה וחשופה, ואינו מתפשר על אף קלישאה בסצנה או בדמות".
סרט זה היה הסרט האמריקני היחיד שהתקבל וניצח בפרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1970, והוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1971. ב-2010, בסיוע גוצ'י, הסרט הוצג במוזיאון לאמנות מודרנית.
לודן זכתה לעניין רב בפסטיבל קאן עבור מיזם הבימוי הראשון שלה.
אף על פי שקאזאן היה גאה בהישגיה, "הבנתי שאני מאבד אותה" כתב על תשומת הלב הרבה שהעניקו לה.
קאזאן אף הגדיל וטען שהיא עוררה את כעסו כשבחרה להתלבש בסגנון "גברי" יותר עם מגפיים ומכנסיים, לבוש שיהלום את תפקידה כבמאית.
אף על פי שהזוג נותר נשוי, דווח כי הם התרחקו זה מזו מבחינה רגשית, אף על פי משבר ההתמודדות של לודן עם מחלת הסרטן ממנה סבלה באותה תקופה.
קאזאן סיפר למקורביו כי לודן האשימה אותו בכך שהוא מכניס לחייה "שליליות" שלדעתה גרמה לסטרס (לחץ, מתח נפשי) שהובילו להתפרצות מחלת הסרטן.
תעשיית הסרטים לא אפשרה ללודן להמשיך ולהתקדם והיא מצאה כי "רוב הדלתות נסגרות בפניה" למרות ניסיונה ועבודתה במספר סרטי ענק, הופעתה בהצגות במה ומערכת היחסים שלה עם קאזאן (ייתכן כי יחסים אלו הם הגורם לכך).
לודן, בדומה לדמות שגילמה ב"וונדה", לא אומצה על ידי החברה בתקופה ההיא.
לודן תוארה כביישנית, צנועה ובעלת טון דיבור שקט ורך, אשר נהגה להתבודד.
היא נולדה בעיירה קטנה בצפון קרוליינה ולאחר גירושי הוריה, היא גדלה וחונכה על ידי הורי אמה אשר עזבה לעיירה אחרת בחיפוש אחר מקורות פרנסה.
לודן עברה לניו יורק בגיל 16 והתקדמה במסלול הקריירה כנערת הפין-אפ, דוגמנית ורקדנית במועדון הלילה הנודע Copacabana nightclub לפני שהצטרפה ללימודי משחק בבית הספר למשחק הנודע ונהייתה שחקנית.
לודן נישאה בשנית לבמאי הסרטים איליה קזאן שהיה מבוגר ממנה בעשרים ושלוש שנים.
אף על פי שבני הזוג התרחקו זה מזו ואף שקלו להתגרש, הם היו עודם נשואים ביום מותה, בגיל 48, בעקבות מחלת סרטן השד ממנה סבלה.
לזוג היה בן אחד משותף, ליאו.
ללודן היה בן נוסף, מרקו, מנישואיה הראשונים עם בעלה לארי ג'ואחים, מפיק סרטים וטלוויזיה, ואיש הפצת סרטים, עמו התחתנה בשנות ה-50 של המאה ה-20. היא ניהלה רומן עם הצלם והמרצה ניק פרופרס, מי שצילם וערך את סרטה היחיד "וונדה".
ברברה לודן נפטרה בבית החולים מאונט סיני מסרטן השד לאחר שנתיים של מאבק במחלה.
"!Look After Lulu" - נכתב על ידי נואל קאוורד
"קרקס הלילה" ("Night Circus") - עם בן גזארה
"העץ הגבוה ביותר" ("The Highest Tree") - עם רוברט רדפורד
"לאחר הסתיו" ("After the Fall") - כ"מגי", נכתב על ידי ארתור מילר, במאי איליה קאזאן (פרס טוני)
"נערת הכפר" ("The Country Girl") - של קליפורד אודטס
"הבית הוא הגיבור" ("Home is the Hero")
"המופע של ארני קובקס" ("The Ernie Kovacs Show") (1956 - 1957) - תוכנית טלוויזיה, משתתפת קבועה
"זוהר בדשא" (1961) - כג'יני סטמפר, במאי - איליה קאזאן
"The Swimmer" - במאי פרנק פרי, הוצאה מהסרט בשלב הסופי ולא קיבלה קרדיט
"Fade in" (1968) - סרט טלוויזיה, עם ברט ריינולדס
"וונדה" (1970) - כתבה, ביימה וכיכבה בתפקיד הראשי
"המופע של מייק דאגלאס" (1971) - תוכנית טלוויזיה, בתפקיד עצמה
"המופע של דייוויד פרוסט" (1971) - תוכנית טלוויזיה, בתפקיד עצמה
"The Frontier Experience" (1975) - סרט קצר, אותו ביימה והפיקה
"Cinema cinemas" - סדרת טלוויזיה דוקומנטרית שצולמה זמן קצר לפני מותה, "Kazan Barbara Loden"
"לאחר הסתיו" ("After the Fall") - פרס טוני על השחקנית הטובה ביותר
"וונדה" ("Wanda") - פרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים של ונציה
ברברה ביין היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה אמריקאית.
ביין ידועה בזכות תפקידה בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית" שעלתה לשידור בסוף שנות ה-60, בה גילמה את הפאם פאטאל, הסוכנת החשאית ודוגמנית הצמרת, סינמון קרטר.
ביין נולדה כמילדרד פוגל בשיקגו, בתם של מהגרים יהודים מרוסיה.
היא סיימה את אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין עם תואר ראשון בסוציולוגיה.
היא החלה לפתח עניין במחול ולכן עברה לניו יורק, ללמוד אצל מרתה גרהם.
מאחר שלא הייתה מסופקת מהקריירה שלה כרקדנית, היא החלה לעסוק בדוגמנות וביצעה עבודות עבור ווג, הארפרז ומגזינים נוספים.
אך ביין נותרה עדיין חסרת השראה, ונרשמה לסטודיו לתיאטרון כדי ללמוד משחק, בתחילה אצל קורט קונוויי, ואחר כך אצל לון צ'פמן.
משם המשיכה לאולפן השחקנים ולמדה אצל לי סטרסברג.
תפקידה הראשון של ביין כשחקנית היה במחזהו של פאדי צ'ייפסקי, אמצע הלילה, שיצא לסיבוב הופעות ארצי באוקטובר 1957. לביין נלווה עמיתה ובעלה החדש מרטין לנדאו.
ההופעה האחרונה הביאה את בני הזוג ללוס אנג'לס, בה השתקעו באופן קבוע.
לאחר המעבר, ביין ייסדה בעצמה את סטודיו השחקנים המערבי, בו המשיכה ללמד שיעורים ולבצע סצנות.
הופעותיה הראשונות של ביין בטלוויזיה כללו את "חבל מתוח" של CBS, עם מייק קונורס, ו-3 סדרות של ABC : "החוק ומר ג'ונס" עם ג'יימס ויטמור, "הרפתקאות בגן עדן" עם גרדנר מקיי, ו-"דרך ישרה" עם בריאן קלי וג'ון אשלי.
אחרי תפקיד חוזר ב-1959 כנשוא העניין הרומנטי של דייוויד ג'נסן ב"ריצ'רד דיאמונד, בלש פרטי", שיחקה ברברה ביין בתחילת שנות ה-60 ככוכבת אורחת במספר סדרות ביניהן: פרי מייסון, המופע של דיק ואן דייק ואמא שלי, המכונית שלי.
משימה בלתי אפשרית: סינמון קרטר
בין השנים 1966–1969, הופיעה ברברה ביין לצד בעלה, מרטין לנדאו (אשר גילם את רולין האנד, אמן התחפושות) בתפקיד הראשי של סינמון קרטר ב"משימה בלתי אפשרית".
ביין זכתה בשלושה פרסי אמי רצופים ב-1967, 1968, ו-1969 כ"שחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה" על הופעתה ב"משימה בלתי אפשרית", בנוסף למועמדות לפרס גלובוס הזהב ב-1968.
התפקיד של סינמון קרטר כסוכנת IMF התאפיין כ"פאם פאטאל" וכ"אישה במצוקה".
בתיקיית ה-IMF שלה (שנראתה בתחילת כל פרק, בסצנה הקבועה בה מנהיג הצוות, בוחר את אנשי צוותו מרשימה של מועמדים) היא הוצגה כדוגמנית-על מצליחה ובמהלך שלוש העונות שלה בתוכנית, תמונתה בתיקייה הופיעה על לפחות 3 מגזיני אופנה מובילים.
לעיתים קרובות, סינמון קרטר שיחקה את התפקיד של אישה אמריקנית יפה הגורמת לגברים רבי-יכולת להנמיך את ההגנות שלהם.
לעיתים אחרות, שיחקה אישה במצוקה כדי להסיח את דעתו של האויב.
בניגוד לשאר אנשי צוות ה-IMF, סינמון קרטר כמעט ולא השתמשה בתחפושות מתוחכמות מאחר שברברה ביין סבלה מקלסטרופוביה ונמנעה מאיפור כבד.
חולשה זו של השחקנית והדמות שגילמה נוצלה עד תום בפרק "השחלוף" בעונה השלישית, כאשר שירות מודיעין של אויב מגלה את הפוביה שלה לאחר לכידתה ומשתמש בה בניסיון לשבור אותה.
בסיומה של העונה השלישית, עזבו ברברה ביין ובעלה, מרטין לנדאו, את הסדרה בשל המחלוקות של לנדאו עם מפיקי התוכנית לגבי חוזהו.
בין השנים 1977-1975, ביין כיכבה בטלוויזיה שוב לצד בעלה, מרטין לנדאו, בסדרת המדע הבדיוני: "חלל: 1999" בגלמה את תפקיד ד"ר הלנה ראסל.
ב-1981 השתתפה ביין בסרט הטלוויזיה, "ההארלם גלובטרוטרס על האי של גיליגן".
ב-1994, שימשה ביין ככוכבת אורחת בפרק "אמהות של אנשים אחרים" בסדרת הנעורים האמריקאית, "אלה הם חיי", בתפקיד סבתה של הדמות הראשית אנג'לה צ'ייס (בגילומה של קלייר דיינס).
ב-1998, שימשה ביין ככוכבת אורחת בפרק "להציל את גרייס" בסדרת הפעולה האמריקאית, ווקר:טקסס ריינג'ר, בתפקיד אם המנזר.
ב-28 באפריל 2016, זכתה ברברה ביין לכבוד על תרומתה לתעשיית הבידור כשהכוכב ה-2,579 של שדרת הכוכבים של הוליווד שובץ על שמה.
חבריה הוותיקים, אדוארד אסנר ודיק ואן דייק השתתפו ונאמו בטקס הסרת הלוט מעל הכוכב.
ברברה ביין הייתה נשואה למרטין לנדאו מ-1957 ועד לגירושיהם ב-1993. שניהם יהודים.
לזוג שתי בנות, סוזן וג'ולייט.
ג'ולייט היא שחקנית בזכות עצמה, שיחקה לצד אביה בסרט "אד ווד" וידועה בזכות תפקידה כ"דרוסילה" בסדרות הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים" ו"אנג'ל".
שנההפרסקטגוריהעלתוצאה1967אמישחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמהמשימה בלתי אפשרית1968אמישחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמהמשימה בלתי אפשרית1968גלובוס הזהבשחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמהמשימה בלתי אפשרית1969אמישחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמהמשימה בלתי אפשרית
ברברה הנדריקס (בשוודית: Barbara Hendricks; נולדה ב-20 בנובמבר 1948 בארקנסו) היא זמרת אופרה וג'אז.
ברברה הנדריקס נולדה בארקנסו, ארצות הברית.
בגיל צעיר היא למדה פיתוח קול והתבלטה בכישרון המוזיקלי שלה כששרה כסולנית במקהלת בית הספר שלה.
בהיותה בת עשרים השלימה את לימודי התואר הראשון בכימיה ובמתמטיקה באוניברסיטת נברסקה-לינקולן.
לאחר מכן המשיכה לימודים במחול ובמוזיקה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
תחילת הקריירה המוזיקלית שלה הוא בשנת 1974 כשהופיעה בבית האופרה של סן פרנסיסקו.
הנדריקס חיה באירופה משנת 1974. מתגוררת בשווייץ מאז שנת 1985.
היא אזרחית שוודית מאז נישואיה לאזרח שוודי ולהם שלושה ילדים.
בהיותה בת עשרים סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה-לינקולן במקצועות מתמטיקה וכימיה.
הנדריקס השתתפה ולמדה בפסטיבל המוזיקה של אספן וכן למדה בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק.
בבית ספר זה למדה עם זמרת המצו-סופרן ג'ני טוראל.
ברברה למדה בכיתה בה העבירה מריה קאלאס סדרה של שיעורים בפני סטודנטים לתואר שני בבית הספר ג'וליארד, שיעורים שהפכו למקור השראה למחזה Master Class .
הופעותיה האופראיות הראשונות של הנדריקס התקיימו בשנת 1974 בפסטיבל גליינדבורן באנגליה ובבית האופרה של סן פרנסיסקו בארצות הברית.
במהלך הקריירה שלה היא הופיעה בבתי אופרה חשובים ברחבי העולם ובכלל זה: האופרה הלאומית של פריז, מטרופוליטן אופרה של ניו יורק, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובלה סקאלה-מילאנו.
ב-1998 היא שרה את תפקיד LIU בהופעה היסטורית באופרה טורנדוט בעיר האסורה בבייג'ינג.
ברברה הנדריקס הופיעה בלמעלה מעשרים תפקידים, שנים עשר מתוכם היא הקליטה.
הנדריקס הופיעה בתפקיד "מימי" בסרט La Bohème, ב-1995 היא שרה את תפקיד אן טרולאב בסרט השוודי: דרכו של הולל.
בשנת 2007 היא הופיעה בהתנתקות, סרטו של עמוס גיתאי, יחד עם השחקנית ז'ולייט בינוש.
הנדריקס הקליטה את השיר על הארץ של גוסטב מאהלר שהוא שיר הנושא של הסרט.
את צעדיה הראשונים כזמרת ג'אז היא עשתה בפסטיבל הג'אז במונטרה שבשווייץ בשנת 1994. מאז היא מופיעה בפסטיבלים חשובים לג'אז סביב העולם.