tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אופנהיים, מהאומנים היהודיים הבולטים במאה ה-19, השתמש ביצירתו כדי להציג בגאווה את התרבות והזהות היהודית בזמנים של שינוי חברתי וחוקי.
הציור מציג את המסורת היהודית לא כאירוע סגור ומבודד, אלא כחלק מחיים קהילתיים תוססים וחגיגיים, על אף המגבלות שהיו קיימות באותה תקופה.
לאחר יצירת הציור בשנת 1866, נשמר היצירה במשפחת האמן, ונמכרה מאוחר יותר להרמן קראמר מפרנקפורט.
לאחר פטירתו עברה היצירה בירושה לרעייתו, ולאחר מכן לבנם, סאלי קראמר, שהיגר להמבורג ולאחר מכן ללונדון.
לאחר מותו ב-1952, עברה היצירה לבנו רוברט קראמר, ומכאן - ככל הנראה - נמכרה בלונדון והגיעה לאוסקר גרוס בניו יורק.
בשנת 1999 נתרמה לאוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
החתול והציפורים, החתול הרופא והתרנגולות, החתול והתרנגולות, החתול והתרנגולת, או החתול והדרורים, הוא אחד ממשלי איזופוס.
מספרו בסיווג פרי הוא 7. המשל עוסק בהבחנה בהבדל בין טוב לרע.
חתול רעב שומע כי כמה ציפורים או תרנגולת חולות.
הוא מחליט להתחפש לרופא: הוא לובש בגדי רופא, מרכיב משקפיים ונושא עמו מקל וקופסה עם כלי רפואה.
החתול מבקר בלול או בקן, שואל בדאגה לשלומן ומציע את עזרתו.
הציפורים משיבות לו בנימוס אך בתקיפות: הן יבריאו רק אם הוא יעזוב אותן לנפשן.
החתול עוזב בידיים ריקות, בזכות תחכומו של הטרף הפוטנציאלי שלו.
המשל מסתיים בהשוואת החתול והחולות לבני אדם, בהבטחה שרשעים לא ייעלמו מעיני הנבונים, אף אם ייתחפשו לצדיקים.
החתמה (גם הטבעה) הוא תהליך למידה מהיר ועוצמתי שקורה בתקופה מסוימת של בעל החיים (גיל או שלב בחיים).
המונח נקרא כך מפני שבתהליך זה, אובייקט הגירוי מחתים או מטביע את התכונות שלו על בעל החיים.
לרוב מונח זה מתייחס לתהליך שבו צאצא נקשר להוריו, וזה מתרחש מיד לאחר בקיעתו או לידתו של הצאצא, אך הוא נכון גם בשלבים אחרים, כמו מציאת זיווג.
תהליך ההחתמה מתבסס על מנגנון תורשתי.
ההחתמה יוצרת קשר בלתי ניתק בין הצאצא להוריו, על מנת שיוכל לאתר את הוריו כדי שיגוננו עליו בתנאי סכנה, וכדי שיזינו אותו עד אשר יהיה לבוגר ויוכל לדאוג לצרכיו בתנאים רגילים.
ההחתמה יוצרת גם מחויבות של ההורה כלפי הצאצא.
מחויבות זו כוללת את הזנתו, שמירתו ולימודו של הצאצא דברים חשובים כגון תעופה ושחייה.
חוזק ההחתמה שונה בין מין למין; בחלק מהמינים, כאשר הפרט מגיע לבגרות ההחתמה מוחלפת בהתנהגות הנורמטיבית למין.
אצל מינים רבים ההחתמה נדרשת לבגרות המינית, וכאשר הפרט מחפש בן זוג, הוא מחפש בן זוג מאותו מין אליו הוחתם.
ברגעים הראשונים לאחר הלידה או הבקיעה קיים פרק זמן, השונה בין מין למין, שבו החושים נמצאים במצב של רגישות יתר.
במצב זה יש קליטה משופרת של כל הסביבה, דרך מלוא החושים, ובמצב זה מתרחשת, על פי רוב, ההחתמה.
אפרוחי האווז, למשל, מוחתמים על ידי הראשון ההולך לפניהם.
אפרוחי הברכיות מוחתמים על ידי קולות געגוע, תנועה, וגודל גוף מסוים.
אצל דגי הסלמון ההחתמה באה לידי ביטוי בהקשרות להרכב המים, כך שאותם דגים יחזרו למקור המים בו הושרצו על מנת להתרבות בו מאוחר יותר.
מאפייני ההחתמה "צרובים" באופן גנטי בכל מין.
אם מין מסוים מוחתם על ידי ריח, הוא יכיר את הריח הזה כבר מלידתו, ללא כל התנסות פיזית בריח, ובפעם הראשונה שהוא יחוש בריח הזה – הוא יוחתם.
לאופי החברתי של כל מין יש השפעה על חוזק ההחתמה.
בעל חיים המנהל אורח חיים חברותי יושפע מההחתמה יותר מאשר בעל חיים המקיים אורח חיים סוליטרי.
החתמה יכולה להתבצע גם על ידי מי שעונה לקריטריונים הנדרשים על ידי הצאצא.
כך, בעלי חיים שנולדו אצל בני אדם רואים לעיתים את המטפלים שלהם כהוריהם האמיתיים, ובהתבגרם יכולים הם אף לראות בהם בני זוג פוטנציאליים.
בגני חיות מתבצעת לעיתים קרובות החתמה על ידי אדם, דבר הגורם לכך שקל יהיה לטפל בהם, אך עשוי לגרום לקשיים בהתרבות ובחיי חברה.
למרות שהתופעה תוארה כבר במאה ה-16 על ידי תומאס מור בספרו אוטופיה, התופעה נחקרה לעומק רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי קונראד לורנץ.
לורנץ הבחין שאפרוחי האווזים הלכו אחריו מיד לאחר בקיעתם מהביצה, מכיוון שהיה היצור הנע הראשון שראו.
על מנת ללמד אותם לשחות היה על לורנץ להיכנס למים לפניהם.
החתמה מינית (Sexual imprinting) היא תהליך בו בעל חיים צעיר מגבש את המאפיינים אליהם הוא נמשך בבן או בת הזוג הפוטנציאליים.
אפקט וסטרמרק הוא היפוך של המונח החתמה מינית - כאשר שני אנשים גרים בסמיכות במהלך השנים הראשונות של חייהם, אחד מהם או שניהם לא יחושו לרוב משיכה מינית זה כלפי זו.
התופעה נקראת על שם האנתרופולוג הפיני אדווארד וסטרמרק, שתיעד אותה בשנת 1891 בספרו "ההיסטוריה של נישואים בקרב בני-אדם".
מאז נצפתה התופעה במקומות רבים ובתרבויות שונות ברחבי העולם, בהם הקיבוצים בישראל, "נישואי שים-פואה" בסין (בהם הזוג גדל יחד), וכן בקרב משפחות בעלות קרבה ביולוגית.
הרב משה סופר (שרייבר) (ז' בתשרי ה'תקכ"ג, 24 בספטמבר 1762 – כ"ה בתשרי ה'ת"ר, 3 באוקטובר 1839), נודע בכינוי החתם סופר או חת"ס (על שם ספריו) היה אב"ד פרשבורג וראש ישיבת פרשבורג, ומגדולי הרבנים והפוסקים בדורות האחרונים.
תרם תרומה מכרעת לעיצוב ההשקפה היהודית-אורתודוקסית, ולעיצובה של האורתודוקסיה ההונגרית בפרט.
אבי משפחת סופר-שרייבר, המונה מאות צאצאים ובהם רבנים וגדולי תורה מפורסמים.
משה סופר נולד בפרנקפורט לשמואל ורייזל בשנת ה'תקכ"ג.
אבותיו היו סופרי סתם, וממקצוע זה נגזר שם המשפחה.
מצד אביו היה מצאצאי הילקוט שמעוני ומצאצאי רש"י, כמו כן היה נינו של הרב שמואל שאטין כץ המכונה המהרשש"ך מפרנקפורט.
בגיל שש כבר למד תורה אצל רבי משולם זלמן חסיד, ובגיל שבע כבר ידוע לנו שחידש חידושי תורה משל עצמו.
כשהיה בן 9 למד בישיבתו של הרב נתן אדלר בפרנקפורט – רב שנחשב לרבו המובהק, ואף שימש לו תחליף לאב – ובגיל 13 כבר דרש בענייני הלכה.
כמו כן למד גם אצל הרב פנחס הורוביץ מחבר ספר הפלאה ואצל הרב דוד טבלי שייאר במיינץ ורבנים נוספים .
חוץ מלימודיו התורניים למד גם מתמטיקה, אסטרונומיה והיסטוריה כללית, אצל הרב טיבלי.
ב-1786 הלך בשליחות רבו לפרוסניץ, כדי להפיץ את תורתו בעולם, שם נשא לאשה את שרה מלכה – בתו של ר' משה ירוויץ בפרוסניץ, ושם נעשה לראש הישיבה של העיר.
בשנת ה'תקנ"ח (1798) עבר למטרסדורף שבממלכת הונגריה (כיום באוסטריה), שם שימש כרב הקהילה ועמד בראש הישיבה שייסד.
בשנת 1806 התמנה לרב בפרשבורג (כיום ברטיסלאבה בירת סלובקיה), שהייתה הקהילה הגדולה והחשובה בהונגריה, שם המשיך להרביץ תורה בישיבת פרשבורג שאליה הגיעו תלמידים מארצות רבות שמספרם הגיע עד ל-500. שימש כרב הגליל (המחוז) וכראש הישיבה כ-33 שנה – עד יום מותו, ובמקביל שימש גם כמוהל.
בשנת 1812, חמש שנים אחרי שהגיע לפרשבורג, מתה אשתו הראשונה, והוא נשא את שרל, אלמנתו של ר' אברהם משה קלישר ובתו של רבי עקיבא איגר.
מאשתו זו נולדו כל ילדיו, ארבעה בנים (אברהם-שמואל, שמעון, יוזפא, ויצחק לייב), ושבע בנות (הינדל, גיטל, ינטל, שמחה, רייכל, רייזל ואסתר).
בשנת 1832 נפטרה שרל, ולאחר כמה שנים נשא הרב משה סופר את חיה אלמנתו של הרב צבי הירש הלר מאלט-אופן שבהונגריה.
תלמידיו הקימו ישיבות בכל רחבי הונגריה ושימשו ברבנות בקהילות שונות.
לא רק תלמידיו של החתם סופר העריצו אותו והאדירו את שמו, גם תלמידי חכמים ידועים כמו הרב מרדכי בנט, רבי עקיבא איגר, רבי אפרים זלמן מרגליות, רבי משה מינץ, ורבים אחרים העריצוהו, כיבדוהו והקנו לו מעמד הלכתי מיוחד.
יהודים מקהילות רבות במרכז אירופה (אוסטריה, הונגריה, צ'כיה וסלובקיה של ימינו) פנו אליו בשאלות בדיני איסור והיתר ועניינים אחרים.
הוא נחשב לפוסק אחרון שניתן לסמוך עליו ולנהוג על פי פסקיו, ופסקיו התקבלו ללא שום ערעור בקהילות הונגריה בפרט, וקהילות ישראל בכלל.
שמו של החתם סופר יצא לתהילה בכל קהילות ישראל, ואף היו שופטים גויים ששלחו אליו שאלות הנוגעות להלכה היהודית.
נפטר בכ"ה בתשרי ה'ת"ר בברטיסלאבה.
על קברו בבית הקברות היהודי הוקם "אוהל" (ציון) המהווה אתר עלייה לרגל.
במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר החלו הנאצים להרוס את בית הקברות, הסתכן משה אריה ליב ווטיץ, סוחר ותלמיד חכם, וניהל עם הנאצים משא ומתן.
הוא הצליח לשחד אותם בכמות גדולה של זהב, למנוע את המשך ההרס ולהציל את חלקת הרבנים שבה קבור החתם סופר.
בסמוך לציונו של החתם סופר מוצב כיום לוט המנציח את פועלו: "במקום קדוש זה יוחק לעד זכרו הטוב וזכר צדקותיו ומעשיו הכבירים של האי גברא יקירא ראש וראשון לכל דבר שבקדושה הרב משה אריה ליב הי"ד...
וואטיץ מיקירי קהילת פרשבורג קודם החורבן, אשר בשנות הזעם מסר את נפשו...
והשקיע את כל הונו ואונו להצלת ציון קודשו ומקום מנוחתו של מרנא ורבנא החתם סופר זי"ע ואתו עמו יתר הקדושים אשר בארץ המה הטמונים בחלקה זו מידיהם הטמאות של הזדים הארורים ימ"ש".
כאשר עקב בניית מנהרה לכביש מתחת למצודה העבירו את רוב העצמות מבית העלמין הישן לקבר אחים בבית העלמין החדש, הושאר הציון במקומו עם מספר קטן של קברים אחרים, ובהם קבריהם של רבי עקיבא איגר הראשון – סבו של חותנו, ותלמידו רבי דניאל פרוסטיץ.
לצורך הסלילה הגביהו את הכביש כך שהציון נמצא כעת באתר תת-קרקעי שעוצב כיד זיכרון לקהילה היהודית כולה.
לחת"ם סופר היה יחס מיוחד לארץ ישראל, לחיים בה וליישובה.
הוא ראה בארץ ישראל את מקור הרוחניות ותמצית הקדושה של העולם, והאמין כי עיקר הקיום של התורה והמצוות הוא דווקא בארץ ישראל, ואילו בגלות לא רק שאי אפשר לקיים את כל המצוות, אלא התורה בכללות שלמותה שרויה באפילה, ומעט הרוחניות שקיימת בגלות אף היא מקורה בארץ ישראל.
הוא ראה ביושבי הארץ את החשובים שבין אנשי העולם, והקביל את חובת יישוב הארץ לחובת הנחת תפילין: בדרשותיו הוא כותב "כי הקרקע של ארץ ישראל יותר קדושה משמים של חו"ל".
הוא שלל את הגלות באופן חריף ביותר ודימה אותה לקבר.
וטען כי ישראל יצאו לגלות מפני שפגעו בכבודה של ארץ ישראל וחירפו אותה באומרם "ארץ אוכלת יושביה".
את הביטוי "ארץ החיים" המתייחס לארץ ישראל הסביר כפשוטו, שרק בארץ זו עם ישראל נחשב לחי, ואילו בחוץ לארץ היהודים נחשבים למתים, מאחר שהגולה מסכנת את קיומו של העם היהודי.
את המשנה "יפה שעה אחת בתשובה ומעשים טובים בעולם הזה, מכל חיי העולם הבא" ביאר שהיא דווקא בארץ הקודש, שרק בה החיים יכולים להיות עדיפים יותר מחיי עולם הבא.
הוא סבר כי מעולם לא ניתקה הזיקה שבין עם ישראל לארצו, ולכן עם ישראל בכל מקום שהוא נמצא, עדיין בניו הם בני ארץ ישראל, ולכן אף בזמן הזה קיימת מצווה בכל עת לעלות לרגל לירושלים, ואף מותר להקריב את קורבן פסח.
בדרשותיו הוא כותב לציבור הרחב: "...ואל תהיו משונאי ציון שאינם רוצים לשוב ובוחרים לישב תחת המלכיות מגאולתנו ופדות נפשנו...".
האיסור לפנות לערכאות של גויים קיים רק בארץ ישראל, ולא בגולה.
ואף בארץ ישראל פסק שמותר באופן יוצא מן הכלל לפנות, אם זו הדרך היחידה להציל קרקע של יהודי.
הוא פעל ליישוב ארץ ישראל, ואף עודד חקלאות ואת השפה העברית.
הוא תמך בתוכניתו של הרב צבי הירש קלישר לחידוש היישוב באמצעות התיישבות רחבה, ואף כי סבר שהגשמה סופית של הגאולה השלמה תלויה בפעולה אלוהית, עדיין יש לאחוז בכל האמצעים הטבעיים לקיומה.
הוא האמין שאף אומות העולם, כאשר יכירו בתפקיד החשוב שממלאת ארץ ישראל בקיום של היהדות, הן לא יתרעמו כלפי התפילות לשיבה לציון ולא יראו בהן מעשה בלתי פטריוטי.
החתם סופר דרבן לעניין גם את תלמידיו.
כמה מתלמידיו עלו לארץ והקימו את כולל בני הונגריה בירושלים.
אחד ממובהקי תלמידיו שעלו לארץ ישראל במצוותו היה רבי יצחק פראג אופלטקה, אשר כיהן גם כראש הכולל.
אנשי הכולל היו ממקימי פתח תקווה והיו בהם גם ממתנגדי הציונות המפורסמים (לדוגמה – הרב אברהם שאג-צוובנר).
החת"ס פסק כי תמיכה בעניים בארץ ישראל חשובה מבניין בית כנסת בירושלים.
ימיו של החתם סופר היו ימי ביכורי האמנציפציה היהודית באירופה המערבית.
בעקבות מתן הזכויות ליהודים, נשברו החומות החוצצות בין יהודים לסביבתם.
אלו הובילו גם לתהליך השכלה, חילון וראשיתה של תנועת הרפורמה.
החתם סופר לא רק שלא שמח באמנציפציה, אלא ראה בה פגע גדול ופיתוי שיוביל לאי-שמירת מצוות ולהתבוללות: "הצרה היא בהיפך, שהמלכות נותנת חירות לישראל ומגביהתם ומקרבתם והיא צרה גדולה מראשונה, שבעוונותינו הרבים כל מגמת ישראל אז להתקרב אל שרי מלוכה וללכת בחוקותיהם ולעזוב תורה ומצוות מרצונם.
וזה נקרא שעבוד ולא עבדות.
כי בני חורין מעבדות הם, אך טומאת הארץ מושלת בהם".
בתנועה הרפורמית ראה החתם סופר סכנה גדולה, ולכן הפך לאחד מראשי מתנגדיה, כאשר טבע את הסיסמה "חדש אסור מן התורה".
במקור נאמר משפט זה על איסור האכילה מהתבואה החדשה (שנקראת "חדש") לפני שמניפים את העומר בבית המקדש.
החתם סופר העניק למשנה זו משמעות חדשה – כל שינוי במצוות ובמנהגי ישראל אסור, אך ורק מפני שיש בו חידוש, גם אם אינו סותר את התלמוד והפוסקים.
הוא הדגיש ששינויים בדת, אפילו הקטנים ביותר, יכולים לערער את כוחה של היהדות.
לשיטתו בשל כך כל חידוש בחיים היהודיים אסור מן התורה, וכל מנהג שישראל נהגו בו, נחשב כ"נדר שננדר ברבים", שהפרתו כרוכה באיסור "לא יחל דברו" ().
בשנת 1811 פעל החת"ס בהצלחה למנוע פתיחת בית ספר בפרשבורג שתכננו ללמד בו גם לימודי חול.
מאוחר יותר ניהלו המשכילים מערכה לסגירת ישיבת פרשבורג ונכשלו לאחר מאבק עיקש מצידו.
בשנת 1819 הוא תמך בבד"ץ המבורג בעמדתם נגד הקמת בית-כנסת רפורמי בעירם ("ריב ההיכל") שבו בוטלו החלקים בתפילה שעסקו בביאת הגואל ואחרים נאמרו בגרמנית, וכל זאת בליווי נגינת עוגב.
הוא הגדיר שינויים אלה כסטייה ממסורת ישראל.
אם קודם לכן היו לקהילה סמכויות חוקיות לאכוף את ההלכה על חבריה, אלה הלכו והוגבלו על ידי השלטון.
ההתערות הגוברת בסביבה הפכה את קבלת חוקי הדת יותר ויותר לעניין של בחירה אישית.
בעת שנשאל לגבי הרבנים שתמכו בעמדת בוני ההיכל הרפורמי, השיב ב-25 בינואר 1819 – כי אילו היה הדבר מסור בידיו היה מוציא אותם מכלל ישראל:
למרות התנגדותו לשינוי בסדרי התפילה ובלבוש המסורתי, סבר החתם סופר שאפשר ללמוד גם לימודים כלליים בתנאי שהם באים אחרי לימוד התורה.
הוא ראה את החוכמות כמסייעות להבנת התורה.
במיוחד בהיסטוריה סבר כי אי אפשר לגשת אל בעיה חדשה ללא בחינת העבר, מפני שכוח המציאות כפי שהתגלה בהיסטוריה, הוא חזק יותר מטענות עיוניות.
הוא הדריך את תלמידיו ללמוד בין היתר בספר יוסיפון.
החת"ס עצמו תרם תרומה אישית להיסטוריה המקומית, וכתב את "ספר הזיכרון" שבו הוא מספר על מאורעות שונים שהתרחשו בתקופתו.
החת"ס עצמו למד אצל הרב טבלי שייאר במיינץ, גם מתמטיקה, אסטרונומיה והיסטוריה, והיה לו ידע נרחב בפילוסופיה, אנטומיה ושפות כגרמנית וצרפתית.
הוא שיבח את תוכניתו של דוד פריזנהויזן, בספרו "מוסדות תבל", לייסד בית מדרש לרבנים שבו ילמדו תורה לצד מדעים כלליים.
בהספדו על ידידו, רבי דוד זינצהיים הזכיר כי הלה רכש השכלה כללית לצד השכלה תורנית רחבה, ולכן הייתה לו השפעה רבה בחוגי הממשלה הצרפתית.
כאשר קהילת פיורדא התלבטה בין מספר רבנים לכהונה בקהילה, צידד ברבי יהושע מראביץ שנוסף על למדנותו ויראת השמים שלו "היה בקיא גם באשכנזית ולפני מלכים יתייצב".
הוא גם אישר הקמת בית ספר לצעירים יהודים ללימוד לשונות חול, מלאכה וחקלאות.
החתם סופר התנגד לשיטת הפלפול וצידד בלימוד פשט ובקיאות, שלתפיסתו מביא לאמת.
כך כתב לאחד מתלמידיו: "טובה ציפורן של ראשונים, ויניח ספרי האחרונים ופלפולים העמוקים וחקירות".
הוא קבע שאסור להשתמש בפלפול לפסוק הלכה, מכיוון שהנטייה לפלפול עלולה להטות את הלומד מהעניין העיקרי.
הוא אף ביקר את שיטת הדרושים כאשר היא מתנגדת לפשוטו של מקרא: "הרבה דרושים יותר רחוקים נאמרים בתרגומים ובמדרשים, אך בתנאי שיניחו הפסוק על פשוטו ואמתו ולא יאמרו שהדרוש הוא הפשוט .
כי האמת אהוב מן הכל ובפרט מה שנוגע הלכה למעשה".
בצוואתו הוא ממליץ לצאצאיו ללמוד וללמד את הבנים, תנ"ך עם פירוש רש"י, ותורה עם פירוש רמב"ן – "כי הוא ראש אמונת אומן, ובו תתחכמו".
הוא סבר שיש ללמוד כדי להגיע למסקנות הלכתיות, ולא לשם לימוד השקלא וטריא התלמודי כשלעצמו.
החתם סופר נקט בשיטת הלימוד הפילולוגית-ביקורתית בדומה לשיטתו של הגר"א.
תחת ידיו היו הרבה כתבי יד, והוא עמל לברר את הגרסה הנכונה בתלמוד ובפוסקים, מפני שלדעתו שיטת הפלפול צמחה בשל גרסאות משובשות.
בלימודו הסתייע גם בסיגול השיטות המדעיות של בחינת מקורות מקבילים מבחינה היסטורית, פילולוגית, וניסיונית.
הוא סבר כי הרבה מהבעיות ומהמבוכות בתלמוד היו מפני שייחסו דעה של חכם אחד לחכם אחר.
הוא השתמש בניסויים כדי לברר שיעורי מידות המופיעים בהלכה, ובדיני כשרות לברר אנטומיה של בעלי חיים.
אף שהחתם סופר צידד בלימוד אגדה וקבלה, והשתמש במקורותיהן בדרשות ואף בהלכה, הוא התנגד לפסיקת הלכה על פי האגדה או הקבלה: "כל המערב דברי קבלה עם ההלכות חייב משום זורע כלאים".
משפחת החתם סופר הסתעפה לענפים רבים.
עשרות מצאצאיו כיהנו כרבנים, ראשי ישיבות ומנהיגי קהילות במדינות האוסטרו-הונגריות במרכז אירופה.
את מקומו ברבנות פרשבורג ובראשות הישיבה מילאו בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר ("כתב סופר"), ואחריו צאצאי המשפחה הרב שמחה בונם סופר ("שבט סופר"), הרב עקיבא סופר ("דעת סופר") הרב אברהם שמואל בנימין סופר ("חשב סופר"), הרב שמחה בונם סופר, וכיום הרב אברהם שמואל בנימין סופר.
אברהם שמואל בנימין סופר ("כתב סופר"), מילא את מקומו ברבנות פרשבורג ובראשות הישיבה.
בן "הכתב סופר" הוא הרב שמעון סופר, שכיהן כרב העיר ערלוי (Eger) בהונגריה ועמד בראש הישיבה שבה.
לאחר השואה הקים נכדו, הרב יוחנן סופר, האדמו"ר מערלוי, את ישיבת ערלוי בקטמון בירושלים ועמד בראש מכון להפצת ספרי החתם סופר.
שמעון סופר ("מכתב סופר"), היה אב"ד הקהילה היהודית של העיר קרקוב.
הינדל, נישאה לרב דוד צבי ארנפלד, שהיה אביו של הרב שמואל ארנפלד ("חתן סופר") וחותנו של הרב אברהם גלזנר.
בנו של הרב אברהם גלזנר הוא הרב משה שמואל גלזנר.
גיטל, נישאה לרב אליהו קורניצר שנפטר בגיל 27, ונישאה בשנית לרב שלמה זלמן שפיצר, רב קהילת שיפשוהל בווינה.
בנה הרב עקיבא היה רבה של קרקוב, ואחריו כיהן שם בנו רבי יוסף נחמיה.
שמחה (תקפ"ב–תרע"א), נישאה לרב משה טוביה להמן.
ישיבת "פרשבורג" בשכונת גבעת שאול בירושלים, הכוללת בית כנסת, בו נשמרים המנהגים ונוסחאות התפילה.
חסידות ערלוי בשכונת קטמון בירושלים, לה קהילות בריכוזים החרדיים בארץ.
קהילות חוג חתם סופר המשמרות את מורשתו.
מכון "דעת סופר" מוציא לאור את ספריו ותורתו.
רחובות על שמו בערים: ירושלים, תל אביב יפו, חיפה, באר שבע, פתח תקווה, בני ברק, חולון, אשקלון, מודיעין עילית, ביתר עילית, צפת ועמנואל.
ביוני 2012, לרגל שנת ה-250 להולדת החת"ם סופר, הנפיק הבנק הלאומי של סלובקיה מטבע זיכרון בו מוטבע דיוקן של החתם סופר.
החתם סופר השאיר אחריו כ-100 ספרים בכתבי יד, מהם נדפסו:
חדושי חתם סופר – חידושים על הש"ס – על שמו ועל שם ספריו האחרים הוא נקרא החת"ם (חידושי תורת משה) סופר.
שו"ת חתם סופר (שבעה חלקים, חלק א, חלק ב, חלק ג-ד, חלק ה, חלק ו חלק ז) – כולל 1225 תשובות במגוון נושאים.
תורת משה – (חלק א, חלק ב, חלק ג, חלק ד, חלק ה) פירוש על התורה, על חמש מגילות.
דרשות חתם סופר חלק א, חלק ב, חלק ג.
מאמרים על סוגיות נבחרות בש"ס.
פרוש הגדה של פסח באתר היברובוקס.
שירת משה – שירים ופיוטים על דרך הקבלה.
צוואת משה – צוואת מוּסר לבניו ולזרעו.
קונטרס על קידוש החמה באתר היברובוקס.
ספר זיכרון – סיפור צרותיו אשר סבל במשך הימים שבה פרשבורג הייתה במצור בימי מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
על הדפסת ספריו עמלו, בין היתר, נכדו הרב שלמה אלכסנדרי סופר, ובמאה ה-20 גם הרב יוסף נפתלי שטרן.
ר' מאיר איזנשטטר, מהר"ם א"ש
ר' משה שיק, מהר"ם שיק
ר' מנחם כץ אב בית דין בצעהלים
ר' יוסף יעקב ניישלאס, אב בית דין בסרדהלי
ר' יהודה מודרן מסיגט בעל "זיכרון שמואל" ו"פרי העץ"
ר' יהושע אהרן צבי ויינברגר
ר' חיים יוסף גוטליב אב"ד סטרופקוב, מחבר ספר "טיב גיטין וקידושין"
הטבח באודסה היה טבח שבמהלכו נרצחו יהודים באודסה וכותרו עיירות בטרנסניסטריה, בסוף 1941 ובחורף 1942. הטבח בוצע במסגרת השואה בידי כוחות רומנים עם סיוע גרמני.
השם, "הטבח באודסה", מתייחס הן לאירועי 22–24 באוקטובר 1941, שבהם נורו או נקברו חיים בין 25,000 ל-34,000 יהודים, והן לרציחתם של למעלה מ-100,000 יהודים אוקראינים בעיר ובסביבתה שבין הנהרות דניסטר ובוג, במהלך הכיבוש הרומני-גרמני של האזור.
המתקפה של צבא רומניה, שבין מטרותיה היה כיבוש אודסה, נפתחה ב-3 באוגוסט 1941, כשהארמייה הרביעית, בפיקודו של גנרל ניקולאה צ'יופרקה, צלחה את הדניסטר, כשלצידה הארמייה החמישית.
לפי תוכנית המערכה, שהכין מרשל יון אנטונסקו אישית והועברה לכוחות ב-8 באוגוסט, הארמייה הרביעית צוותה לכבוש את אודסה תוך כדי תנועה.
המציאות לא תאמה את תוכניותיו של אנטונסקו, התנגדות אודסה הייתה חזקה והמתקפה נעצרה.
גנרל צ'יופרקה היה מהמתנגדים לפלישת רומניה מעבר לגבולות, שקדמו לאולטימטום הסובייטי, שקדם להשתלטות ברית המועצות על בסרביה.
ב-3 בספטמבר שלח תזכיר לאנטונסקו, בו ציין את מצב צבאו, החימוש והמורל, והציע שינוי בתוכניות.
אנטונסקו וראש המטה הכללי, גנרל יואניציו, דחו את הצעות של צ'יופרקה והוא נדרש לפעול לפי התוכנית.
בשתי ההסתערויות שנערכו איבדה הארמייה הרביעית 58,855 מחייליה, מתוכם 11,046 הרוגים, 42,331 פצועים ו-5,478 נעדרים.
ב-9 בספטמבר הוחלף גנרל צ'יופרקה על ידי גנרל יאקובוביץ', מי שהיה עד אז שר המלחמה וקיבל הוראות להמשיך בהתאם לתוכנית של אנטונסקו.
ביצועיו של יאקובוביץ' לא היו מוצלחים יותר, במיוחד לאחר שהתותחים הרומנים הפסיקו לירות בגלל מחסור בתחמושת.
ב-22 בספטמבר, לאחר שגנרל יואניציו מת בתאונת דרכים, נקרא יאקובוביץ' לבוקרשט ומונה לראש המטה הכללי במקום יואניציו.
לנוכח חוסר ההתקדמות הוחלט לקבל את תוכניתו של צ'יופרקה והיא הובילה לכיבוש אודסה.
ב-16 באוקטובר 1941, בשעה 10.30, נכנסו לאודסה הפטרולים הקדמיים של דיוויזיית הרגלים השביעית ובשעה 16.00 נכבש הנמל.
בו זמנית נכנסו לעיר גם יחידות גרמניות.
הרומנים רצו לשנות את שם העיר ל"אנטונסקו" והסובייטים העניקו לעיר את התואר "עיר גיבורה", תואר שהוענק רק לעוד שלוש ערים, מוסקבה, לנינגרד וסטלינגרד.
לאחר כיבוש אודסה הוחזרה הארמייה לרומניה והוחלפה בארמייה השנייה, בפיקודו של גנרל ניקולאה מאצ'יצ'י.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה באודסה קהילה יהודית גדולה שמנתה כ-180,000 יהודים, כ-38% מכלל תושבי העיר.
ב-16 באוקטובר 1941 נכנסו לאודסה הגרמנים והרומנים לאחר שהסובייטים נסוגו ממנה.
בעת שהגרמנים והרומנים כבשו את העיר, נותרו בה בין 80,000 ל-90,000 יהודים, לאחר שהאחרים נמלטו או פונו בידי הסובייטים.
לאחר הכיבוש ריכזו הגרמנים את יהודי הסביבה באודסה ובמחנות ריכוז רומניים שהוקמו בסביבה.
שבוע לאחר הכניסה לעיר, ב-22 באוקטובר, התפוצצה פצצה במפקדה הרומנית, והרגה את מפקד הכוח הרומני, 16 קצינים, 9 מפקדים שאינם קצינים ועובדי ציבור ו-35 חיילים.
גנרל יון אנטונסקו הורה מבוקרשט שעל כל אחד מן הקצינים הרומנים והגרמנים ההרוגים, יירצחו 200 יהודים, ועל כל חייל הרוג, יוצאו להורג 100 יהודים.
על אדם אחד להילקח כבן ערובה מכל משפחה יהודית בעיר.
הפקודה, מספר 302.826, דרשה: "מעשה נקם מיידי, כולל חיסולם של 18,000 יהודים בגטאות ותלייתם של לפחות מאה יהודים על כל חייל גדודי הרוג, בכיכר העיר."
הרומנים האשימו את היהודים בפיצוץ במפקדה, והם השתמשו בזה כתירוץ לטבח ומעשי הזוועה שעשו, כאשר רצחו 5,000 יהודים באודסה, ב-23 באוקטובר.
תחילה הם ירו בהם בקבוצות של בין 30 ל-40 יהודים, וחלקם נתלו.
אחר הצהריים רוכזו למעלה מ-25,000 יהודים ונלקחו החוצה לשערי הכפר דלניק.
כאשר הגיעו לשערים, הופנו 50 יהודים אל תוך התעלות ונורו למוות בידי סגן קולונל ניקולאי דלאנו בעצמו.
הרומנים חששו שמעשי הרצח יימשכו זמן רב מדי והובילו את השאר, כ-22,000 יהודים, לתוך מבני אחסון גדולים שבהם עשו בורות למכונות ירייה.
הדלתות נסגרו וסגן קולונל ניקולאי דלאנו הורה לחייליו לירות לתוך המבנים.
על מנת להבטיח שאיש לא נותר בחיים, הם העלו את המבנים באש בשעה 17:00. ביום שלמחרת, הושלכו רימונים אל תוך אחד המבנים.
יהודים אחרים נאספו בכיכר הנמל, רוססו בגז, והועלו באש.
למעלה מ-22,000 גופות נמצאו בקברים המוניים לאחר המלחמה.
בין 35,000 - 40,000 מהיהודים שנותרו בחיים הועברו לגטו שנמצא בפרוור של העיר סלובודה שמרבית המבנים בו כבר היו הרוסים כליל, ועקב כך הם נשארו לגור ברחוב למשך 10 ימים, בין 25 באוקטובר ל-3 בנובמבר, וכתוצאה מכך יהודים רבים קפאו למוות.
מעשי טבח נוספים ביהודים באודסה
ב-28 באוקטובר, החל טבח נוסף בעיר, כאשר 4,000 - 5,000 יהודים רוכזו בתוך אורוות ונורו למוות.
בסוף דצמבר נרצחו 50,000 יהודים נוספים ממחנה הריכוז בוגדנובקה.
חודש אחד מאוחר יותר נלקחו 10,000 יהודים בצעדת מוות לשלושת מחנות הריכוז בגולטה.
בינואר הושלם תהליך ההשמדה, לאחר חיסולם של היהודים הנותרים בסלובודה.
בין 12 בינואר ל-23 בינואר הועברו 19,582 היהודים האחרונים בקרונות משא לברזובקה, ומשם למחנות הריכוז בגולטה.
שנה וחצי מאוחר יותר נרצחו כמעט כל היהודים בגולטה.
אף שעל עובדת קיום הטבח לא הוטל ספק ממשי בידי היסטוריונים, לכמה מהם יש נתונים שונים בקשר למספר הנרצחים, במידה מסוימת כיוון שלטבח אודסה יש מספר הגדרות שונות.
חלקם מחשיבים את הרציחות של יהודי אודסה כטבח וחלקם קוראים לרצח העם בטרנסניסטריה בידי הגרמנים, הרומנים ובעלי בריתם, כטבח.
הדיווחים הרשמיים של השלטון הרומני בשואה, טוענים שבעיר אודסה, מ-18 באוקטובר 1941, ועד אמצע מרץ 1942, רצח הצבא הרומני, בסיוע של רשויות אזוריות, כ-25,000 יהודים וגירש למעלה מ-35,000, שרובם נרצחו בשלב מאוחר יותר של המלחמה.
הדיווחים מציינים גם פרטים על 50,000 יהודים שנרצחו בבוגדנובקה, ועשרות אלפים שנרצחו בגולטה וסביבתה.
הספרייה היהודית הווירטואלית מדווחת על 34,000 יהודים שנרצחו באירועי 22–25 באוקטובר, ועל פי מוזיאון השואה האמריקאי "הכוחות הרומניים והגרמניים רצחו כמעט 100,000 יהודים באודסה במהלך שליטתם בעיר."
משפטם של מבצעי הטבח באודסה הכבושה וסביבת דלניק הסמוכה ב-21–22 באוקטובר 1941 החל בבית הדין העממי בבוקרשט.
הוא הסתיים ב-22 במאי 1945. גנרל ניקולאי מאצ'יצ'י (Nicolae Macici) נמצא אשם בביצוע הטבח, ונידון למוות.
עוד 28 חברים בכוחות הרומניים ששלטו באודסה נענשו במאסרים בכלא, בין שנה אחת למאסר עולם.
ב-1 ביולי 1945, מיכאי הראשון, מלך רומניה, המיר את עונשו של מאצ'יצ'י למאסר עולם.
מאציצי מת לבסוף בשנת 1950 בכלא איוד (Aiud).
הסרט "לא אכפת לי אם ההיסטוריה תזכור אותנו כברברים" משנת 2018 עוסק בטבח באודסה.
הסרט היה נציג רומניה עבור פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא נבחר.
בעיר אודסה הוקם שלט הנצחה לזכר קורבנות הטבח.
הטאירה היה המעמד הגבוה ביותר של זונות ביוון העתיקה - בדומה לקורטיזנות של אירופה בתקופת הרנסאנס.
ההטאירי שימשו מלוות מתוחכמות שבילו עם לקוחות קבועים יותר מאשר מעניקות שירותי מין.
ביוון העתיקה ההטאירי היו למעשה נשים חופשיות בעלות השפעה.
הן נדרשו ללבוש בגדים מיוחדים ולשלם מיסים, והורשו לאגור רכוש.
מרביתן היו שפחות משוחררות או נשים זרות ולא נשים יווניות חופשיות.
ההטאירי היו ידועות בכישוריהן בתחום הריקוד והמוזיקה, ובניגוד לנשים היווניות היו משכילות והיו מסוגלות לדבר על פילוסופיה ותרבות - הן היו הנשים היחידות שיכלו להשתתף בסימפוזיונים ולהביע דעתן - וגברים הקשיבו להן.
חשיבותן של ההטאירה באה לידי ביטוי בנאומו של אפולודורוס איש אכרנאי (המאה ה-4 לפנה"ס) "נגד נאיירה" , שבו אמר:
"יש לנו הטאירה להנאה, פאלאקאה (פילגשים) לספק את צורכי הגוף, ונשים להוליד יורשים חוקיים ועל מנת לשמור באופן נאמן על תכולת הבית".
הידועה בין ההטאירי הייתה תרגליה - הטאירה איונית המוזכרת בכתביו של פלוטרכוס.
הטאירי נוספות הן אספאסיה - הפילגש של פריקלס, רודופיס המוזכרת אצל סאפפו והרודוטוס, תאיס - פילגשו של אלכסנדר הגדול ואם שושלת תלמי ופרינה - קורטיזנה ידועה מהמאה ה-4 לפנה"ס.
בשנת 2023 התגלה בישראל קבר של הטאירה עם מראת ברונזה נדירה שהשתמרה באופן יוצא דופן.
הטא (אות גדולה: Ͱ, אות קטנה: ͱ) היא אות באלפבית היווני.
מקורה של האות הטא באות הפיניקית שממנה התגלגלה גם האות העברית חי"ת.
ההגייה הראשונית שלה הייתה כפי הנראה עיצור חוכך סדקי, מקביל לה"א בעברית.
על כל פנים, דיאלקטים יווניים רבים איבדו את הצליל הזה בשלב מוקדם.
בדיאלקטים ששמרו על הצליל ה"א פותחו דרכים גרפיות שונות לייצג את העיצור בכתב; בין השאר, נוצרה אות הנראית כמחצית השמאלית של הטא גדולה (), שנהגתה כה"א עברית והתעתיק שלה לכתב לטיני הוא h.
אות זו מכונה לעיתים "הֶטָא"; ייתכן שממנה התפתח הסימן הדיאקריטי ששימש לצין נישוף, ושמתועתק גם הוא ללטינית כ-h.
הֶט לוֹ (בהולנדית Het Loo, כלומר "החורש") הוא ארמון בקרבת העיר אפלדורן בהולנד, ששימש עד 1962 כמעונם של בני משפחת המלוכה ההולנדית.
הבניין הבארוקי נבנה בשנים 1684-1686 עבור וילם השלישי, סטאדהאודר של הולנד ומאוחר יותר מלך אנגליה.
לאחר שיפוץ ארוך, נפתח הארמון לקהל בשנת 1984 וכיום הוא מוזיאון ממלכתי.
הטבח, הגנב, אשתו והמאהב הוא האלבום השנים-עשר במספר מאת מיקל נימן, והתשיעי שהקליט עם ההרכב שייסד, להקת מיקל נימן.
האלבום מורכב ממוזיקת הליווי בפסקול הסרט, שהעניק לו גם את שמו, בבימויו של פיטר גרינוויי.
האלבום כולל את הקלטת הבכורה המסחרית של המחול המפורסם "MEMORIAL" אף על פי שהיצירה שוחררה קודם לאלבום ואף לסרט, בגרסת רדיו.
המחול קיבל את עיקר פרסומו בישראל כמוזיקת רקע בפינה "סיכום עולמי" של חברת החדשות עד להחלפתו עקב מחלוקת עם בעלי זכויות היוצרים.
האלבום חסר חלק מן המוזיקה הכלולה בסרט שנתן לו את שמו, דוגמת הנושא המלווה תמונת אהבת ג'ורג'ינה ומיקל, כיוון שנכלל בפסקול סרטו הקודם של גרינווי טובעים במספרים.
כמו כן נכתבה וריאציה בלעדית ל-MEMORIAL עבור הסרט, וזו הופצה רק כחלק מן הסרט, היצירה בת 12 הדקות שבה ומלווה קטעים שונים בסרט ואף את כתוביות הסיום.
הטבח באקול פוליטכניק הוא אירוע ירי בבית ספר שהתרחש בבית הספר אקול פוליטכניק במונטריאול שבקנדה ב-6 בדצמבר 1989. הטבח בוצע בידי מארק לפין, גבר בן 25 חמוש ברובה ציד חצי אוטומטי וסכין ציד, שרצח 14 נשים ופגע ב-14 אנשים נוספים לפני שהתאבד.
ב-6 בדצמבר 1989, קצת אחרי השעה 16:00, הגיע מארק לפין בן ה-25 לבית הספר להנדסה אקול פוליטכניק כשהוא חמוש ברובה ציד חצי אוטומטי ובסכין ציד.
לפין רכש את הרובה ב-21 בנובמבר 1989 בחנות ספורט במונטריאול, שם סיפר שבכוונתו להשתמש ברובה עבור "משחק ציד" שהוא מארגן.
לפין, שביקר בבית הספר אקול פוליטכניק לפחות שבע פעמים בשבועות שקדמו לטבח, הכיר היטב את המבנה.
במשך זמן מה ישב לפין במשרד הקבלה שבקומה השנייה, שם נראה מחטט בשקית פלסטיק.
בזמן זה לפין לא דיבר עם אף אחד, גם כאשר ניגשה אליו אחת מנשות הצוות ושאלה אם תוכל לעזור.
לאחר שעזב את המשרד, לפין נראה במספר חלקים של בית הספר לפני שנכנס לכיתה בה למדו הנדסת מכונות כ-60 סטודנטיות וסטודנטים בסמוך לשעה 17:10. לפין ניגש לסטודנטית שהציגה עבודה, פקד על הנוכחים להפסיק את פעילויותיהם, ודרש מהנשים להתאסף בקצה אחד של הכיתה ומהגברים להתאסף בצד השני.
בהתחלה הסטודנטים חשבו שלפין מתבדח ואף אחד לא זז, עד שירה לכיוון התקרה.
לאחר שהפריד את תשע הנשים מכ-50 גברים, פקד לפין על הגברים לצאת מהכיתה, ושאל בצרפתית את הנשים שנותרו אם הן יודעות למה הן שם.
משאחת הנשים ענתה שלא, ענה לפין שהוא "נלחם בפמיניזם".
אחת הסטודנטיות, נטלי פרובסט, אמרה, "תראה, אנחנו בסך הכל נשים שלומדות הנדסה.
לאו דווקא פמיניסטיות שמתכוננות לצעוד ברחובות ולצעוק שאנחנו נגד גברים, רק סטודנטיות שמתכננות לנהל חיים נורמליים.", ולפין השיב "אתן נשים, אתן לומדות הנדסה.
אתן כולכן חבורה של פמיניסטיות.
אני שונא פמיניסטיות", ופתח באש לכיוון הסטודנטיות, משמאל לימין, הרג שש מהן ופצע שלוש נוספות, פרובסט ביניהן.
לפני שיצא מהחדר כתב לפין את המלה "חרא" פעמיים על עבודה של אחת הסטודנטיות.
לפין יצא למסדרון הקומה השנייה ופצע שלוש סטודנטיות נוספות לפני שנכנס לכיתה נוספת בה ניסה לירות בעוד זוג סטודנטיות, אך הרובה שלו לא ירה.
הוא הגיע למדרגות החירום ושם טען את הרובה שלו מחדש.
לפין ניסה לשוב לחדר שעזב זה עתה, אבל הסטודנטים נעלו את הדלת.
הוא ירה שלוש פעמים בדלת בניסיון לפרוץ אותה, אך משלא הצליח המשיך לאורך המסדרון וירה לעבר סטודנטיות נוספת ופצע אחת מהן, ומשם המשיך למשרד מחלקת הכספים שם ירה והרג אישה נוספת דרך חלון של דלת שהיא נעלה.
בהמשך ירד לפין לקפיטריה שבקומה הראשונה, שם היו כמאה אנשים.
האנשים נמלטו מהמקום לאחר שירה והרג אישה שעמדה ליד המטבח ופצע סטודנטית נוספת.
הוא נכנס למחסן קרוב בו הסתתרו זוג נשים נוספות והרג גם אותן.
לפין פקד על גבר ואישה שהתחבאו מתחת לשולחן לצאת, ומשעשו כדבריו לא ירה בהם.
לאחר מכן עלה לפין בדרגנוע למסדרון הקומה השלישית, שם פצע אישה נוספת וזוג סטודנטים גברים.
לפין נכנס לכיתה נוספת ואמר לשלושת הסטודנטים שהיו באמצע פרזנטציה "להתחפף", ירה לעבר הסטודנטית מריז לקלייר ופצע אותה.
לפין ירה לעבר הסטודנטים שישבו בשורה הראשונה, והרג שתי נשים שניסו להימלט מהכיתה, בזמן שסטודנטים נוספים התחבאו מתחת לשולחנותיהם.
לפין המשיך לחפש סטודנטיות נשים, פצע עוד שתיים והרג עוד אחת, החליף את מחסנית נשקו והלך לקדמת הכיתה, שם החל לירות לכל הכיוונים.
לקלייר הפצועה קראה לעזרה ולפין שלף את סכינו, דקר אותה שלוש פעמים והרג אותה.
לאחר מכן הוריד לפין את הכובע שחבש, עטף את רובהו במעילו, קרא "אה, חרא!" והתאבד ביריה לכיוון הראש, כעשרים דקות אחרי שהתחיל את הטבח.
כשישים מחסניות מלאות נותרו בקופסאות שנשא עמו.
במהלך הטבח רצח לפין 14 נשים (12 סטודנטיות להנדסה, סטודנטית אחת לסיעוד ועובדת אוניברסיטה) ופצע 14 אנשים נוספים, מתוכן 10 נשים ו-4 גברים.
הפצועים והעדים לטבח מבין הסטודנטים וצוות האוניברסיטה סבלו ממגוון השלכות פיזיות, חברתיות, כלכליות ופסיכולוגיות, כולל הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
מספר סטודנטים התאבדו לאחר מכן, ומתוכם לפחות שניים ציינו במכתבי ההתאבדות שלהם את הטבח כסיבה להתאבדות.
הסרט פוליטכניק (Polytechnique) מתאר את הטבח.
לזכר האירוע החל משנת 1992 מציינים בקנדה יום הזיכרון והפעולה על אלימות נגד נשים.
היידי רטג'ן, סטודנטית שהייתה באחת הכיתות אליהן לפין לא נכנס במהלך הטבח, ייסדה יחד עם פעילה נוספת בשם וונדי קוקיאר את הקואליציה להגבלת ההיתרים על כלי נשק, במסגרתה פעלו גם סוזן לפלנט-אדוארד וג'ים אדוארד, הוריה של אחת מקורבנות הטבח.
פעולותיהם, יחד עם גורמים נוספים, הביאו לגיבוש הצעת חוק שעברה בשנת 1995 והרחיבה את ההגבלות על היתרים לנשיאת נשק בקנדה.
בין השנים 2009–2012, קבוצה של ניצולי הטבח ובני משפחותיהם התנגדו בפומבי לפעולות של ממשלתו הקונסרבטיבית של סטיבן הרפר שניסו לצמצם את ההגבלות על נשיאת נשק.
ז'נבייב ברגרון (נולדה ב-1968), סטודנטית להנדסה אזרחית.
הלן קולגן (נולדה ב-1966), סטודנטית להנדסת מכונות.
נטלי קרוטאו (נולדה ב-1966), סטודנטית להנדסת מכונות.
ברברה דיגיניו (נולדה ב-1967), סטודנטית להנדסת מכונות.
אן-מארי אדוארד (נולדה ב-1968), סטודנטית להנדסה כימית.
מוד אביהרניק (נולדה ב-1960), סטודנטית להנדסת חומרים.
מריז גנייר (נולדה ב-1964), פקידה במחלקת הכספים של אקול פוליטכניק.
מריז לקלייר (נולדה ב-1966), סטודנטית להנדסת חומרים.
אן-מארי למאי (נולדה ב-1967), סטודנטית להנדסה הנדסת מכונות.
סוניה פלטייה (נולדה ב-1961), סטודנטית להנדסה הנדסת מכונות.
מישל ריצ'רד (נולדה ב-1968), סטודנטית להנדסת חומרים.
אנני סן-ארנו (נולדה ב-1966), סטודנטית להנדסת מכונות.
אנני טורקוט (נולדה ב-1969), סטודנטית להנדסת חומרים.
ברברה קלוצ'ניק-וידאייביץ' (נולדה ב-1958), סטודנטית לסיעוד.
הטאמולי היא סדרת ספרי פנטזיה של דייוויד אדינגס.
היא כוללת שלושה ספרים: כיפות של אש, הזוהרים, והעיר החבויה.
הסדרה היא סדרת ההמשך לסדרה האלניום (שנכון ל-2022 טרם תורגמה לעברית) ועוסקת בעלילותיו של נץ וחבריו.
הסדרה יצאה לאור בשנת 1992 ותורגמה לעברית ב-2002 בהוצאת אודיסאה.
הסדרה זכתה לציון 4 באתר goodreads ובציון 4.5 באתר אמזון.
הסדרה מתחילה בתיאור של נץ, הנקרע בין חובותיו.
נץ הוא גם האביר של המלכה אלנה, נסיך, אב, וראש מסדר אבירי העיט (במינוי זמני, עם העדרו של ואניון).
לאחר שנשלח בגסות רוח ללאמורקאנד על ידי דולמאנט, במסגרת חובותיו למסדר אבירי העיט, אלנה מגיעה לביקור מלכותי בשירלוס, ומזכירה לדולומנט כי נץ נשוי לה.
בשירילוס אלנה ונץ מכירים את אוסקיין, שר החוץ של האימפריה הסמוכה, אימפריית הטאמולי.
אימפריית הטאמולי היא אימפריה רחבה המורכבת מכמה עמים שונים זה מזה.
אוסקיין מתאר לאלנים, כי אירועים על טבעיים החלו להתרחש בממלכה, וכי הם עומדים על סף מרד.
לכל אחד מהעמים המרכיבים את האימפריה, ישנו גיבור תרבות מיתולוגי.
אותם גיבורים חוזרים לתחיה, מקימים צבאות שלמים של לוחמים מתים, וקוראים להאבק באימפריה.
היא אינה יכולה להתמודד עם כוחות על טבעיים.
זלאסטה מהסטיירקום, אחד האזרחים המכובדים ביותר סיפר לקיסר אודות נץ ובליום.
הקיסר ביקש מאוסקיין לבוא ולבקש מנץ עזרה.
הם מחליטים לצאת לביקור מלכותי, של אלנה, לקיסר טאמולי, כדי להסוות את העובדה שהם זקוקים לעזרתו של איש אחד.
מסעם דרך היבשת מלווה בהתקפות של לוחמים מהעבר, לוחמים אמיתיים, וטרולים, שעזבו את ביתם בתאלסיה.
זלאסטה קונה את אמונם כאשר נלחם במפלצת עצומה שתקפה אותם.
בדרך לטאמולי הם עוברים בסארסוס ואוספים את ספרניה ואת ואניון.
כאשר הם מגיעים למארתיון הם מגלים כי הקיסר סארביאן אינו הבובה על חוט שחשבו.
הם מבינים כי משרד הפנים עומד מאחורי ההפיכה ומצילים את הקיסר מפניהם.
נץ וחליל יוצאים לאסוף את בליום.
בדרכם חזרה נץ ובליום לומדים לעבוד ביחד.
נץ מבין כי בליום בעלת רצונות ומחשבות משל עצמה, וכי הוא קשור אליה קשר עמוק.
בדרכם חזרה הם נתקלים בזוהרים.
על הזוהרים (בני העם הדלפי) מוטלת קללה.
הם גורמים לריקבון המוות בכל דבר בו הם נוגעים.
הזוהרים רוצים שנץ יחתום את העמק שלהם כך שאיש לא יוכל להיכנס ולצאת ממנו.
בתמורה קסטניה מצטרפת לחבורה, והיכולת שלה לשמוע את מחשבותיהם של האחרים מתגלה כנכס יקר ערך.
ספרניה מגלה את שנאתה העמוקה לזוהרים כיוון שהאמינה שהם אלה שהרגו את הוריה.
קסטניה מגלה להם כי זלאסטה הוא המוח העומד מאחורי כל האסונות שהתרחשו בעולם (כפי שמתואר בסדרה הזאת והקודמת).
זלאסטה היה מאוהב בספרניה, וניסה להניח את ידיו על בליום כדי להרוג את אפראל.
הוא האיש שהסיט את אניאס לחטא, והוא זה שהוביל את ההפיכה כנגד הקיסר, הכל במטרה לגרום לנץ להביא את בליום.
הם עומדים לעצור את זלאסטה כאשר הוא מצליח להתחמק והם חוטפים את אלנה.
סקראפה, בנו של זלאסטה מחזיק את אלנה בשבי בנאטיוס.
החבורה משתמשת בכוחותיהן המשולבות של ספרניה וקסטניה כדי להחליף את המראה של כל החברים.
כך חלאד ובריט יוצאים לדרכם כדי להעמיד פנים כי הם משתפים פעולה בעוד כל שאר החבורה סוגרת על המהפכנים.
נץ משחרר את אלי הטרולים מבליום מהם משתלטים מחדש על הטרולים.
זלאסטה משתף פעולה עם סירגון, האל של סירגה.
סירגון הוא אל מטומטם, והוא מזמן את קליל, יצור אימים שווה כוח לבליום עצמה.
כל הכוחות מגיעים בסוף לסירגה, שם הם נלחמים.
הם משחררים את אלנה, נץ הורג את סירגון, ובליום משתלטת על קליל.
בסוף הספר קסטניה עורכת את טקס הנישואין של ואניון וספרניה (שלא יכולים להנשא לפי הדת האלנית, או הסטיירית).
זלאסטה תוקף אותם, ואל האש הטרולי, נוקם בו את נקמתו.
נץ ואלנה חוזרים הביתה לסימורה והשקט חוזר לממלכה.
הטאודה (בנפאלית: हेटौडा) היא בירת פרובינציית בגמטי במזרח נפאל.
העיר שוכנת כ-130 ק"מ (40 ק"מ בקו אווירי) דרום-מערבית לבירה קטמנדו בגובה של 345 עד 510 מטר במרכז מחוז מאקוונפור שבדרום-מערב הפרובינציה על גדות נהר ראפטי.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 אוכלוסייתה מנתה 193,576 תושבים, ובכך היא העיר הרביעית בגודלה בפרובינציית בגמטי (אחרי קטמנדו, בהרטפור ולליטפור).
נמל התעופה סימארה, הממוקם 30 ק"מ דרומית מהטאודה, משרת את העיר.
הטארי (באיסלנדית: Hatari) היא להקת טכנו-אינדסטריאל מטאל שמוצאה מרייקיאוויק, איסלנד.
החברים בלהקה הם קלמנס האניגן, מתיאס האראלדסון ואיינר סטפנסון.
הטארי ידועה באירופה בעיקר בגלל מופעיה החיים המשלבים טכניקות BDSM רבות ומחאות אנטי-קפיטליסטיות.
הלהקה מתארת את עצמה כ"להקת אמנות במה אנטי-קפיטליסטית BDSM" וטוענת שמטרתה היא להביא לנפילתו של הקפיטליזם.
הלהקה ייצגה את איסלנד באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל.
הטארי הוקמה בשנת 2015 על ידי קלמנס האניגן ומתיאס האראלדסון אליהם הצטרף מאוחר יותר איינר סטפנסון.
הלהקה הופיעה לראשונה באיסלנד בפסטיבל הרוק "Iceland Airwaves" בשנת 2016 כאשר הם חוזרים שנית לאירוע בשנת 2018.
הלהקה שחררה את ה-EP הראשון שלה "Neysluvara" ב-31 באוקטובר 2017, הוא כלל שני שירים - Ódýr ו-X.
בחג פסחא של 2018 ארגנה הלהקה פסטיבל רוק בעצמה, ובדצמבר 2018 שחררה הלהקה את השיר "Spillingardans" שזכה בפרסים ובביקורות טובות באיסלנד.
הלהקה התמודדה בחצי הגמר הראשון של הקדם האיסלנדי שהתקיים ב-9 בפברואר 2019 עם השיר Hatrið Mun Sigra והעפילה ממנו לגמר יחד עם הרה ביורק, נציגת איסלנד באירוויזיון 2010. בגמר, הביסה הלהקה ארבעה זמרים שונים כאשר הבולט מביניהם הוא פרידריק אומאר (שהתחרה כחלק מצמד באירוויזיון 2008) אשר הגיע למקום השני בקדם.
לאחר הוצאת השיר "Spillingardans" טענה הלהקה שהיא מתפרקת עקב "אי הצלחה במשימתם להביא לנפילתו של הקפיטליזם".
ההודעה על הפירוק התבררה כמתיחה של הלהקה לאחר שבינואר 2019 נחשף כי הלהקה היא אחת מ-10 המתמודדות בקדם האירוויזיון האיסלנדי "Songvakepnin 2019" וכי היא תנסה להגיע לאירוויזיון 2019 שיתרחש בתל אביב, ישראל.
הלהקה נתפסה בהצהרה פוליטית כאשר הודיעה כי "אם תנצח בקדם תבקש למחות נגד מדיניות ישראל בנושא הפלסטינים".
מאוחר יותר, הזמינה הלהקה האיסלנדית את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו לקרב היאבקות איסלנדית (גלימה) "ברוח ידידותית".
הלהקה ציינה כי הוא יתקיים ב-19 במאי 2019 בתל אביב.
במקרה שנתניהו ינצח בקרב יועברו מספר איים בדרום איסלנד לריבונות ישראלית, אך במקרה ניצחון של הטארי תוקם מדינת BDSM בישראל.
גם לאחר שנבחרה הלהקה לייצג את איסלנד באירוויזיון 2019, התבטאו חברי הלהקה כנגד ישראל בראיונות שונים: "האירוויזיון הוא דבר יפה.
הוא נולד ברוח של אחדות ושלום.
אבל הוא נערך במדינה שאינה דוגלת באחדות אלא בקונפליקט.
אנחנו מרגישים שזה אבסורד ואנחנו רוצים להביע ביקורת שתוביל לדיון בנושא".
כשהראו את הלהקה במהלך חלוקת הנקודות, הם הציגו צעיפים עם דגל פלסטין.
כמה מהצופים הגיבו למחווה בקריאות בוז.
שבוע לאחר התחרות, הלהקה שחררה את הסינגל "KLEFI / SAMED (صامد)" (תא/זקוף) יחד עם הזמר הפלסטיני בשאר מוראד ממזרח ירושלים, הקליפ צולם באזור יריחו בזמן שהלהקה שהתה בישראל לצילומי גלוית האירוויזיון באפריל.
הט (בהונגרית: Hét) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הט קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-592 תושבים בשנת 1990 עד 439 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-25%).
החתרן הוא שמה של סדרת הטלוויזיה הרוסית משנת 2004, שצולמה על פי הרומן באותו שם מאת אנטולי אזולסקי, המהווה פריקוול לסדרה "החתרן: סוף המלחמה" (2007) והסדרה "החתרן: קרים" (2020).
הסדרה הייתה מועמד לפרס TEFI לשנת 2005 בקטגוריית "סרט הטלוויזיה והמיני-סדרה הטובים ביותר" והייתה מועמדת גם לפרס נשר הזהב לשנת 2005 בקטגוריות "המיני-סדרה הטובה ביותר" ו"השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה" (לולדיסלב גלקין)
שנת 1942. בוגרי בית הספר למודיעין הצעירים, לוניה פילאטוב, בן ה-16, ואלכסיי בובריקוב בן ה-20, נשלחים למיקום היחידה על משאית חולפת.
הם חולמים על ניצחון ושהם יסיימו את המלחמה עם הקולונלים ויוכתרו לגיבורים.
אבל לפתע האויב מפגיז וכתוצאה מקרב יריות עם הגרמנים שורדים לוניה פילאטוב והסמל אליושה.
הסמל מבקש מפילאטוב למסור לו את ספר הצבא האדום ואת כל המסמכים של המנוח בובריקוב, כך "שמו ימשיך להכות את הנאצים".
בהלם ממות חברו, לוניה אינו מסוגלת להבין עד כמה נשמעת בקשה זו מוזרה ומה יכולה הסכמתו להפוך מאוחר יותר.
החתרן: סוף המלחמה היא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2007, מהווה המשך לסדרות "החתרן" (2004) ו"החתרן: קרים" (2020), המבוסס על הרומן "החתרן" מאת אנטולי אזולסקי.
הסדרה מתרחשת בשנים 1943–1947 כשהדמויות הראשיות הן חיילי מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות, המבצעים משימות מעבר לקווי האויב.
בשנים האחרונות של המלחמה ניתק הקשר עמם והם יוצאים לביצוע פעולות מוצלחות באופן עצמאי.
שידור פרק הבכורה התקיים ב-14 בנובמבר 2007 בשעה 21:30 בערוץ הראשון.
הפרק האחרון שודר ב-29 בנובמבר 2007.
צילומי הסרט נערכו ברוסיה ובורוצלב, שגילמה את תפקיד ברלין בסדרה.
בטקס פרסי נשר הזהב 2008 הסדרה הייתה מועמדת בקטגוריית "סרט הטלוויזיה הטוב ביותר או מיני-סדרה (עד 10 פרקים)".
על פי מידע שהתקבל ממקורות אמינים, הגרמנים מכינים קבוצת חבלה, שתצנח בחצי האי קרים למטרה לא ידועה כדי להתחבר ליחידה נאצית, הפועלת במסווה של פרטיזנים סובייטים.
תפקידם של גיבורי הסדרה הוא להשמיד את הקבוצה באתר הנחיתה, ובמסווה של חבלנים גרמנים נטושים, להסתנן לחוליה הנאצית, ולברר גם את משימות החוליה וקבוצת החבלה.
אף על פי שהמבצע לא היה מושלם, הצליחו החיילים הסובייטים ליירט את הגרמנים באתר הצניחה, להשמיד חלק מהחיילים הנאצים.
הסובייטים הצליחו להסתנן לחוליה הגרמנית ולברר כי המשימה העיקרית שלה היא למצוא מטמון בו מסתתרים מסמכים וסוד דגימות של התפתחויות מדעיות סובייטיות, שהופכות מטוסים לבלתי נראים לאויב.
בעזרתו של פרופסור סרגייב, הצליחו הסובייטים לפוצץ את המטמון, להימלט מהמרדף ואחרי שהחרימו מטוס גרמני, לטוס מעל קו החזית.
בזמן חופשה בחוף הים השחור בקווקז, הקבוצה חושפת סוכן אויב אחר.
היחידה חוגגת את הניצחון בברלין ומתפזרת.
סרן אלכסיי בובריקוב מצליח להגשים את חלומו - לפגוש את משפחתה של האישה שבגדה בהוריו.
עם זאת, הימצאותו באזור הכיבוש הסמוך עם מסמכי אנשים אחרים מסתיימת במעצרו.
גורלם של עמיתיו במשך זמן מה נותר בלתי ידוע - קפטן קלטיגין מגיע לבית החולים בהתמוטטות עצבים ולאוניד פילאטוב מנסה להסדיר את חייו החדשים כאזרח.
אך לאחר זמן מה הם מתאספים יחד ומופקדת עליהם משימה חדשה לנטרל את הפעולות העוינות של חבורת פושעים ברוסטוב על-דון.
הסדרה מסתיימת בכך שבמהלך המבצע ברוסטוב הם נשלחים לבצע משימה נוספת באמריקה הלטינית.
ולדיסלב גלקין — קפטן גריגורי קלטיגין
קיריל פלטניוב — לוטננט בכיר אלכסיי בובריקוב
אלכסיי בארדוקוב — לאוניד פילאטוב
איגור בוצ'קין — מייגור סמוחוואלוב
אלכסיי גוסקוב — אולג סטניסלבוביץ'
אווה שיקולסקאיה — פראו פוגל
החתרן: קרים הוא שמה של סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2020, שמהווה פריקוול לסדרות "החתרן" (2004) ו"החתרן: סוף המלחמה" (2007) שעלילתה מתרחשת קודם לאירועי סדרות אלה ומבוססת על הרומן "החתרן" מאת אנטולי אזולסקי.
הפרויקט מוקדש לכבוד 75 שנה לניצחון במלחמה נגד הנאצים.
פרק הבכורה שודר ב-9 במאי 2020, ביום הניצחון, בערוץ הראשון ברוסיה.
ביולי 1942 לאוניד פילאטוב ואלכסיי בובריקוב מקבלים הוראה לחסל את הקברניט השבוי בדרגה הראשונה, איוואן אלכסנדרוב, שהואשם בריגול ועריקה במהלך ההגנה על סבסטופול ונשלחים למשימה יחד.
שידור תיאור 1 05/09/2020 יולי 1942 אלכסיי בובריקוב ולאוניד פילאטוב מקבלים הוראה לחסל את קפטן דרגה 1 איוואן אלכסנדרוב שנפל בשבי.
עם זאת, הניסיון הראשון ליישם את הפקודה מסתיים בכישלון: במהלך ניסיון ההתנקשות, אלכסנדרוב נפצע ומאושפז בבית-הבראה צבאי גרמני שנשמר בקפידה.
2 05/09/2020 בובריקוב יוצר קשר עם מרגריטה העובדת בנמל גרמני.
זה עוזר להם לחדור לשטחו של מתקן שמור לחלוטין, שם הגרמנים מסתירים את אלכסנדרוב.
לאחר שחדרו לבית ההבראה הצבאי במסווה של קציני וורמאכט פצועים, בובריקוב ופילאטוב נלכדים.
3 05/09/2020 בחקירה, בובריקוב מתחיל לשחק משחק כפול, ומשכנע את הגרמנים לבדוק מטמון ביער.
לאחר שגילו את המטמון והפיצוץ שבא אחר כך, בובריקוב ופילאטוב מצליחים לברוח.
לאחר שקיבלו מידע סודי מהעריק על מכלית סובייטית, שצריכה לפנות את הפצועים בחסות הלילה, החליטו הגרמנים להשתמש בספינה כ"סוס טרויאני": לאחר שתפסו את הרדיו, הם מוסרים מידע כוזב למרכז הפיקוד ובמקום הפרטיזנים הפצועים, החיילים הלבושים של הגדוד הגרמני נכנסים לספינה "ברנדנבורג".
מי שמסייע להם הוא קפטן אלכסנדרוב.
4 05/09/2020 מרגריטה מספקת לפילאטוב ובובריקוב מידע על מקום הימצאו החדש של אלכסנדרוב.
לאחר שחדרו לספינה, הם לוכדים את העריק.
לאוניד ואלכסיי מחליטים להטביע את המכלית: הם עושים את דרכם לבית ההגה ולוקחים על עצמם לתקוף את המטוסים הסובייטים.
הם ייכנסו לקרב לא שוויוני עם הכוחות העליונים של גדוד ברנדנבורג.
אלכסיי בארדוקוב — לוטננט בכיר לאוניד פילאטוב
סרגיי קולטאקוב — קפטן איוואן אלכסנדרוב
דאריה ז'ובנר — מרגריטה, קשרית רדיו
אלכסנדר אובלאסוב — הפרטיזן סניה
ארטיום אלכסייב — אובר-לוטננט, המרגל האנס גרהארד באנזן
אנגלינה סטרצ'ינה — ליזה שמידט
מרינה וייס — פראו אלטמן
כריסטיאן מוק — מרטין פון ביסינג
אלכסנדר בוכארוב — קונסטנטין פאליץ' לאז'צ'ניקוב
יורי אוטקין — דוקטור קראוזה
אנדריי פומין — הקומיסר סדיך
הצילומים החלו 12 שנה לאחר שידורי הסדרה החתרן: סוף המלחמה ועשר שנים לאחר מותו של ולדיסלב גלקין שגילם את אחת הדמויות הראשויות בשתי הסדרות הקודמות.
הצילומים התרחשו בנובמבר-דצמבר 2019 בחצי האי קרים ובסבסטופול.
בכל סצנות שבהם נכללו ניצבים רבים בסדרה היו מעורבים מדי יום יותר מחמישים אנשי צבא של גדוד המוטורי של סבסטופול של המשמר הלאומי הרוסי.
החתמה גנומית היא תופעה אפיגנטית, העומדת בבסיס בקרת ביטוי גנים (תיעתוק ה-RNA), כך שיופעל עותק אחד של גן (אלל) על פי זהות ההורה המוריש (האם או האב).
לפיכך, ישנם גנים בהם תמיד יופעל האלל ממקור האבהי וישנם גנים בהם תמיד יופעל האלל ממקור האימהי.
ישנם גם מצבים של החתמה חלקית בהם אללים של הורים שונים מבוטאים באופן חלקי שונה במקום להיות מושתקים לחלוטין.
בנוסף, ההחתמה הגנומית יכולה לבקר ביטוי גנים על פי מין ההורה באורח ייחודי לרקמה: רק ברקמה מסוימת יתבטא אלל ממקור הורי מסוים, בעוד שברקמות אחרות שני האללים יתבטאו.
תופעת ההחתמה תוארה בפטריות, צמחים ובעלי חיים.
בשל המחקר הנרחב בעכברים ובבני אדם ידועים מעל 200 גנים מוחתמים בכל אחד מהיצורים הללו, וחלקם אף נמצאים בתאחיזה יחד על אותו כרומוזום (סינתניה) בעכבר ובאדם.
החתמה היא דוגמה לתופעה בה יש הורשה לא גנטית (ללא שינוי ברצף הגנטי).
במקרה של החתמה ישנו סימון אפיגנטי באמצעות מודיפיקציה של ההיסטונים - מתילציה ואצטילציה (לרוב H3K27me3), ומתילציה של רצפים ב-DNA, באזורים מוגדרים בגנום לפי המקור ההורי שלהם.
סימון זה עובר בתורשה לצאצא, כך שיושתק האלל שהגיע מההורה המסומן ויבוטא האלל מההורה הלא מסומן.
המתילציה ברמת ה-DNA היא הוספה של קבוצת מתיל (CH3) לנוקלאוטיד ציטוזין במהלך יצירת תאי המין (הגמטות), אשר מתבצעת על ידי משפחת אנזימים הקרויים DNA מתיל טראנספראז (DNA methyltransferase או DNMT).
הרכישה של מתילציה לפי מקור הורי מתרחשת באזור מועשר ברצפים CpG הנקרא אזור שליטת החתמה (ICR), שעשוי להיות מעורב בבקרת ביטוי של מספר גנים.
שינויים אלה הכרחיים להבטחת ביטוי רק של אלל יחיד (בעל מקור הורי מסוים) ומהווה 'זיכרון אפיגנטי' גם לאחר ההפריה .
המונח החתמה גנטית (imprinting) נטבע לראשונה ב-1960 על מנת לתאר את המצב בו רק אחד מכרומוזומי ה-X מבוטא בתאי נקבה ביונקים.
ב-1970 דווח לראשונה על גן מוחתם בצמחי תירס, בהם נמצא שהאללים בגנים המעורבים בקביעת צבע בגרגרים, שנישאו על גבי הגמטות הנקביות השפיעו אחרת על ביטוי התכונה מהאללים לצבע שנישאו על הגמטות הזכריות.
ב-1974 תועדה החתמה גנטית בעכברים בהם נמצא שחֶסֶר באזור הגנומי של הגן TME (T-Associated Maternal Effect) גרם למות עובר כאשר החסר התקבל מגמטה ממקור אימהי, אך לא כאשר החסר הורש דרך הגמטות האבהיות.
ב-1980 דווח לראשונה על השפעה של החתמה בבני אדם, באמצעות מחקר בעוברים, שהראה שבתהליך התפתחות העובר, בשלב הגסטרולציה צריך שיהיו עותקים של הגנום משני ההורים כדי שתימשך ההתפתחות.
ב-1989 פורסם שדגם התורשה של תסמונת פראדר וילי קשור לתופעת ההחתמה הגנטית.
ב-1991 נתגלו לראשונה גנים המוחתמים ביונקים.
אחד מהם הוא Igf2r (insulin-like growth factor 2 receptor) אשר מבוטא רק מהכרומוזום המורש מהאם ומשפיע על התפתחות וגדילה.
הגן השני, H19, הוא RNA לא מקודד שתפקודו בקרתי והוא מתבטא מהכרומוזום האבהי.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21 פורסמו גילויים רבים הקשורים להחתמה ולמנגנון של ההחתמה; בין הגילויים אפשר למצוא את החשיבות של המתילציה במנגנון ההורשה של ההחתמה, זיהוי של נתיב ההורשה של ה-ICR בקווי הנבט והשפעתם של מתיל-טרספראזות (DNMT) על מנגנון ההחתמה.
מתילציה של DNA מתווכת על ידי משפחה של DNA מתיל-טרנספרז (DNMT).
התפתחות עוברית ביונקים מאופיינת בכך שיש הורדה והוספה של שיירי מתיל על גבי הנוקלאוטיד ציטוזין ב-DNA באתרים מסוימים.
אחרי ההפריה מתרחשת מחיקה של המתילציה ברב האתרים שהגיעו ממותלים בגנום הגמטות של שני ההורים, פרט למקומות ספורים, ביניהם ה-ICRs ששומרים בצורה יציבה על דגם המתילציה ההורי.
זהו בעצם הייחוד של ה-ICR – שמירה על יציבות השינוי האפיגנטי גם במהלך הארגון מחדש של המתילציה בעובר הראשוני, בשלבים שלאחר ההפריה.
בגמטות של העובר המתפתח מתרחשת מחיקה של המתילציה גם באזורים אלה, ודגם מתילציה חדש 'נכתב' באזורים לפי סוג הגמטה ומין הפרט (זכר או נקבה).
המתילציה בגמטות מתרחשת על ידי האנזים DNMT3A בסיועו של האנזים DMNT3L – חלבון חסר פעילות של מתיל טרנספראז.
אזורים אלה DMR (Differentially methylated region) משחקים תפקיד בשלב הראשוני ליצירתו של דגם המתילציה השונה (שמעורב בהחתמה).
באדם תוארו שלושה אזורים כאלו בקו הנבט האבהי ויותר מ-20 בקו הנבט האימהי, וכל אזור משפיע על בקרת ביטוי של גן אחד או מספר גנים, אשר חלקם יכול לבקר בעצמו גנים נוספים.
דוגמה לכך – החתמה של האזור המבקר את הביטוי של RNA שאינו מקודד לחלבון (כמו H19), אשר מעורב בבקרת ביטוי גנים.
אחת התכונות שמבדילה את ה-ICRs משאר האזורים שעוברים מתילציה בגנום היא אתרי קישור של ZFP57 (KRAB-zinc finger protein).
ישנם מאות אתרי קישור של ZFP57 בגנום, שתוארו כפעילים בשלב הבלסטוציסט בעובר יונקים, אבל רק אתרים מעטים שורדים בפעילותם עד השלב שלאחר ההשרשה ברחם.
אותם אתרים ששרדו את שלב ההשרשה ברחם יהיו, בדרך כלל, מוחתמים (כלומר יהיו פעילים באלל אחד, ממוצא אבהי או אימהי).
עוד מנגנון שמעורב בתהליך ההחתמה, מערב את פעילותו של חלבון דמוי יוביקוויטין המכיל פוספט דהידרוגינאז ואתרי UHRF1 (RING finger).
חלבון זה מסייע בגיוס המתיל טרנספראז DNMT לאזורים הממותלים בחלקם (רק אלל אחד) כדי לשמר את דגם המתילציה שלהם.
מבחינה אבולוציונית, התאוריה שמסבירה בצורה הטובה ביותר את התפתחות תופעת ההחתמה היא תאורית ה'שארות' (kinship).
לפי תאוריה זו, אם אלל מסוים מעניק יתרון הישרדותי לפרט נתון, הוא יעניק יתרון הישרדותי גם לקרוביו; הגיון זה מסביר את הסיבה להתפתחות המנגנון, שמטרתו להבטיח את ביטוי האלל המסוים בצאצאים, אשר יש ביניהם קרבה גנטית.
לפי תאוריה זו צפוי הבדל ברמת הביטוי של האלל המוחתם אימהית לעומת אותו אלל שהוחתם בקו הנבט האבהי, שכן קיימים שני כוחות מנוגדים שפועלים להישרדות הפרט: 1. אללים מלוקוסים גנומיים שמבוטאים מהגנום האימהי יפעלו באופן מועדף כדי לתמוך בהישרדות האם על חשבון צאצאיה.
2. אללים מלוקוסים שמבוטאים מהגנום האבהי יפעלו באופן מועדף כדי להעניק יתרון הישרדותי לצאצאים על חשבון האם ובכך להגדיל את סיכויי העברת הגנים האבהיים לדורות הבאים.
לפי עיקרון זה, לחצי הברירה הטבעית הפועלים על האורגניזם הבודד, אינם יכולים בו זמנית להעדיף באותה מידה את הכוחות הפועלים לביטוי אללים ממקור אבהי או אימהי.
על כן, מתבצע 'מרוץ חימוש' בקנה מידה אבולוציוני המפעיל לחצי ברירה טבעית על בקרת ביטוי גנים שונים ברחבי הגנום; כך, קיבוע ההחתמה האבהית, או האימהית בלוקוס נתון במהלך האבולוציה נעשה בהתאם לתרומתו להישרדות האם, או הצאצא.
אף על פי שהסבר זה נחשב מקובל בספרות, הוא עדיין לוקה בחסר ומתקשה להסביר את המצב שבו גן מסוים מוחתם הורית בצאצא וכשהצאצא יוריש את ההחתמה הוא יכול להעביר את האלל של ההורה ה'מושתק' ובכך להפוך אותו לאלל המוחתם.
זאת אף על פי שאותו אלל, עם אותו רצףDNA היה מושתק בדור הקודם, ובדור הבא הוא זה שיתבטא.
דגם ביטוי מוחתם יכול להיות ייחודי לרקמה או לשלבי ההתפתחות בחייו של האורגניזם.
דוגמה לגן המבוקר בדגם של החתמה גנומית, ובעל תפקיד המהלך ההתפתחות העוברית, הוא הגן DLK1 (Delta-like 1 homolog).
גן זה נמצא תחת החתמה אבהית (האלל האבהי מושתק בעיקר במהלך החיים) ואימהית (האלל האימהי מושתק בעיקר בשלב ההיריון).
כמו רוב הגנים המוחתמים מתחילה השפעת פעילותו אחרי שלב הגסטרולציה בהתפתחות העוברית.
גן זה מקודד בכרומוזום 12 בעכבר, ומצוי באזור סינתני לאזור בכרומוזום 14 באדם, המרמז על בקרת ביטוי דומה באדם ובעכבר.
במהלך ההתפתחות העוברית, פעילות הגן משפיעה על התמיינות תאי רקמת השומן.
פגיעה בגן זה באדם תוארה בהקשר של פגמים בגדילה ונטייה להשמנה מוקדמת.
תופעה מיוחדת הקשורה לגן היא, שבשל מעורבותו בהתפתחות נוירונים והמוח, פגיעה בו בשלבים שונים יכולה לגרום לפגיעה בהתפתחות נוירונים ותפקודם במוח.
בגן זה קיים מצב של החתמה בררנית, כלומר קיימים שלבים התפתחותיים בהם באזור מסוים בגוף מתבטאים שני האללים (הן האבהי והן האימהי), ואזורים אחרים בהם הביטוי חד-אללי; ההבדל נובע מצרכים שונים למינון שונה של ביטוי הגן ברקמות שונות של הגוף.
מספר מחלות באדם קשורות לגנים מוחתמים גנטית, או לתהליך ההחתמה עצמו.