tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית הקריירה שלו, הוא גילם תפקידים רבים ממחזות של שייקספיר, ובהמשך ביסס את מעמדו כשחקן תיאטרון בתיאטראות וסט אנד.
נורמן ליטלווד היה שחמטאי אנגלי בולט בשנות ה־60, חבר נבחרת אנגליה בשתי אולימפיאדות שחמט, וזוכה מדליות כסף באליפות השחמט הבריטית בשנים 1963, 1965, 1966. הוא נודע בסגנון משחק התקפי וחריף, שלעיתים הושווה לזה של מיכאל טל.
ליטלווד נולד בשפילד, אנגליה, כילד חמישי למשפחה בת 11 ילדים המזוהה עם שחמט ועם חוגי הספורט המקומיים.
אחיו הבכור, ג'ון ליטלווד (1931–2009), היה אף הוא מהשחקנים המובילים באנגליה; בנו של ג'ון, פול ליטלווד, זכה באליפות בריטניה ב־1981.
הוא השתתף בקביעות בתחרות השחמט הבין-לאומית בהייסטינגס במהלך שנות ה־60, ושיחק שם מול בכירי השחמט העולמי כדוגמת בוריס ספאסקי ווולפגנג אולמן.
ליטלווד חיבר מספר אטיודים שזכו לפרסים וכן מספר בעיות תלת מסעיות.
ליטלווד ייצג את אנגליה בשתי אולימפיאדות שחמט:
הלבן מתחיל ונותן מט בשלושה מסעים, בעיה משנת 1965 שפורסמה ב-BCPS.
הבעיה זכתה בפרס הראשון בתחרות.
הלבן מתחיל ונותן מט בשלושה מסעים, בעיה משנת 1966 שפורסמה ב-BCPS.
נושא הבעיה המוצגת מטה נקרא Pickaninny – נושא בעיית שחמט שבה, בשלב מסוים בפתרון, רגלי שחור על משבצת ההתחלה שלו מבצע כל אחד מארבעת המהלכים האפשריים שלו (משבצת אחת קדימה, שתי משבצות קדימה, הכאה שמאלה והכאה ימינה).
הלבן מתחיל ונותן מט בשלושה מסעים, בעיה משנת 1966 שפורסמה ב-BCPS, יוטיוב החל מדקה 20:05
הלבן מתחיל ונותן מט בשלושה מסעים, בעיה משנת 1967 שפורסמה ב-Die Schwalbe.
נורמן ג'וזף וודלנד (6 בספטמבר 1921 – 9 בדצמבר 2012) היה ממציא ומהנדס אמריקאי, הידוע בעיקר כאחד מממציאי הברקוד, עליו קיבל פטנט באוקטובר 1952. מאוחר יותר, כשהועסק ב-IBM, הוא פיתח את הפורמט שהפך לקוד המוצר האוניברסלי (UPC) הנפוץ של תוויות מוצרים ודוכני קופה.
וודלנד נולד באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, ב-6 בספטמבר 1921, הבכור מבין שני בנים במשפחתו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון אטלנטיק סיטי, שירת וודלנד בצבא במלחמת העולם השנייה כעוזר טכני בפרויקט מנהטן באוק רידג', טנסי.
וודלנד המשיך וקיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות (BSME) מאוניברסיטת דרקסל (אז מכון דרקסל לטכנולוגיה) בשנת 1947. בין השנים 1948 ל-1949 עבד כמרצה להנדסת מכונות בדרקסל.
בשנת 1948, ברנרד סילבר, סטודנט לתואר שני במכון דרקסל.
שמע במקרה מנהל בסופרמרקט שואל את דקאן המחלקה להנדסה אם המכון יוכל לקבוע כיצד ללכוד מידע על מוצרים באופן אוטומטי בקופה.
הדיקן דחה את הבקשה, אך סילבר גילה עניין מספיק כדי להזכיר את הבעיה בפני וודלנד.
לאחר שעבד על כמה רעיונות ראשוניים, וודלנד השתכנע שהם יכולים ליצור מוצר בר-קיימא.
וודלנד לקח קצת מהרווחים משוק המניות, התפטר מעבודתו בהוראה ועבר לדירתו של סבו בפלורידה.
בזמן שהותו בחוף הים, וודלנד שקל שוב את הבעיה, ונזכר, מאימוניו בצופים, כיצד נקודות וקווים בקוד מורס משמשים לשליחת מידע באופן אלקטרוני.
הוא צייר נקודות וקווים בחול בדומה לצורות המשמשות בקוד מורס.
וודלנד הועסק על ידי IBM בשנת 1951, ואף על פי שוודלנד וסילבר רצו ש-IBM תפתח את הטכנולוגיה, זה לא היה בר ביצוע מסחרית, ולכן הם מכרו את הפטנט בשנת 1952 תמורת 15,000 דולר לחברת פילקו, שבשנת 1952 מכרה אותו ל-RCA מאוחר יותר.
RCA המשיכה לנסות לפתח יישומים מסחריים במהלך שנות ה-60 עד שפג תוקפו של הפטנט בשנת 1969.
הפריט הראשון שנסרק היה חבילת מסטיק בסופרמרקט באוהיו בשנת 1974.
וודלנד נפטר כתוצאה ממחלת מחלת אלצהיימר ב-9 בדצמבר 2012, באדג'ווטר, ניו ג'רזי.
בשנת 1973, IBM העניקה לוודלנד את פרס התרומה יוצאת הדופן שלה.
בשנת 1992, הוא קיבל את מדליית הטכנולוגיה הלאומית מידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש על תרומתו לטכנולוגיית הברקודים.
בשנת 1998 קיבל וודלנד תואר של כבוד מאוניברסיטת דרקסל, אלמה מאטר.
בשנת 2011, וודלנד נכנס להיכל התהילה הלאומי של הממציאים.
נורמן ניימארק הוא היסטוריון אמריקאי.
מכהן כפרופסור (אמריטוס) להיסטוריה בקתדרת רוברט ופלורנס מקדונל ללימודי מזרח אירופה באוניברסיטת סטנפורד, וכעמית בכיר ב.
ניימרק מומחה להיסטוריה של מזרח אירופה, גרמניה, וברית המועצות (ורוסיה) בעת המודרנית, וברצח עם וטיהור אתני במאה ה-20.
למד לתואר ראשון (1966), תואר שני (1968), ודוקטורט (1972) במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת סטנפורד.
במשך כ-15 שנים, שימש כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוסטון, וכעמית במרכז לחקר רוסיה שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1988 חזר לסטנפורד כחבר סגל, ושם הוא מלמד וחוקר עד היום.
שימש כראש החוג להיסטוריה (1995–1998) וכמנהל המרכז ללימודים רוסיים ומזרח אירופיים (1989–1995).
כיהן כנשיא האגודה האמריקאית ללימודים סלביים, מזרח אירופיים ואירואסיה .
נורמן ג'ואל גרינבאום הוא זמר-יוצר אמריקאי, הידוע בזכות להיטו "Spirit in the Sky" משנת 1969. השיר הפך אותו לאחד הבולטים מבין זמרי להיט אחד בארצות הברית, בכל הזמנים.
גרינבאום נולד בעיר מלדן, מסצ'וסטס, בארצות הברית.
כבן למשפחה יהודית אורתודוקסית ולמד בבית ספר עברי בקהילת "בית ישראל" בעיר.
התעניינותו במוזיקה החלה במוזיקת בלוז ופולק שהיו פופולריות בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. הוא הופיע עם להקות שונות בתיכון ולמד מוזיקה באוניברסיטת בוסטון במשך שנתיים.
בתקופת לימודי בקולג' הופיע בבתי קפה מקומיים אך בסופו של דבר נשר מן הלימודים ועבר ללוס אנג'לס בשנת 1965.
בסוף שנות ה-60, גרינבאום היה המנהיג והמלחין של להקת Dr.
הלהקה ניגנה בסגנון פסיכדלי והייתה חריגה מדי עבור מופעי הבידור המרכזיים.
שם הלהקה רמז על מופע חדשני או קומי בשילוב מוזיקה.
גרינבאום החל דרכו כמוזיקאי סוליסט בסגנון פולק ושלח שיר שהלחין בשם Spirit in the Sky, לחברת התקליטים רפרייז רקורדס.
הדמו היה גרסת פולק פשוטה, בה גרינבאום מלווה את עצמו בגיטרה אקוסטית.
רפרייז שלחה את גרינבאום למפיק החברה אריק ג'ייקובסן, שערך שינויים קיצוניים בשיר לקראת הקלטה חדשה.
הגרסה המעודכנת כללה גיטרה חשמלית, זמרי ליווי בסגנון גוספל, ותיפוף קצבי שליווה את שירתו של גרינבאום, שהוקלטה בשני ערוצים.
התקליט יצא לאור בסוף שנת 1969, והוא זינק למקום הראשון כמעט בכל מצעדי הפזמונים בעולם.
התקליט נמכר בשני מיליון עותקים ב-1969 וב-1970 וקיבל תקליט זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
הוא שימש בסרטים, פרסומות ותוכניות טלוויזיה רבות.
אף שלשיר Spirit in the Sky נושא נוצרי ברור, גרינבאום התחנך במשפחה יהודית אורתודוקסית והמשיך לשמור על יהדותו, אף שהתרחק מקיום מצוות.
הוא סיפר שקיבל השראה לשיר לאחר שצפה בטלוויזיה בשיר נוצרי שביצע זמר הקאנטרי פורטר ווגונר.
גרינבאום סיפר שסרטי מערבונים היו השראה מרכזית ל-Spirit in the Sky.
ללא להקה וזמרי ליווי, בדומה לאלה שהופיעו בהקלטת הלהיט, גרינבאום לא מצא טעם בהופעות חיות עם השיר Spirit in the Sky.
אלמנט מפתח בשיר היה צליל ייחודי מהגיטרה הראשית.
כעשרים שנה לאחר מכן, אדי ואן היילן יצר את הצליל מחדש על ידי חיבור מתג מגע רגעי פשוט לגיטרה שלו והקשה עליו תוך כדי לחיצה על זרוע הוויברטו.
כמו ברוב ההופעות הטלוויזיוניות האחרות באותה תקופה, הופעתו של גרינבאום בתוכנית American Bandstand של דיק קלארק אילצה אותו לבצע פלייבק.
בשנת 1970 יצא לאור שירו הקצבי של גרינבאום Canned Ham, אשר הגיע למקום ה-46 במצעד הלהיטים האמריקאי ולמקום ה-26 במצעד הקנדי.
בשנת 1972, לאחר פרסום אלבומו Petaluma (אשר נקרא על שם העיר בקליפורניה בה התגורר), גרינבאום עזב את עסקי המוזיקה וחזר לחיות בחוותו למשק חלב.
באמצע שנות ה-80 הוא שב לתעשיית המוזיקה כמנהל ומקדם מוזיקאים.
גרינבאום מתגורר שנים רבות בסנטה רוזה, קליפורניה.
ב-28 במרץ 2015, הוא נפצע קשה בתאונת דרכים קטלנית.
דווח כי נכון לדצמבר 2016, גרינבאום חזר להופיע.
הנורמנים (בנורדית עתיקה: Norðmaðr – "איש (מן) צפון (נור)") היו פולשים סקנדינבים (בעיקר ויקינגים-דנים) אשר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9 לספירה החלו בכיבוש החלק הצפוני של צרפת הידוע כיום בשם נורמנדי, ממנו התפשטו לאיטליה; הם ידועים גם בשל הכיבוש הנורמני של אנגליה, שהחל עם קרב הייסטינגס ב-1066.
הנורמנים היו ממוצא ויקינגי, אבל היו למעשה בעיקר ממערב פלנדריה.
טרם התיישבות הנורמנים בצרפת, הם היו ככל השבטים הוויקינגיים, אשר בזזו ושדדו כפרים ששכנו על חופי המדינות השכנות, ואף חדרו עמוק יותר ליבשה דרך הנהרות.
במהלך המאה ה-9 התהדקו הקשרים בין המנהיגים הנורמנים למלך האנגלי והם שימשו לו כשכירי חרב במאבק על כיבוש האי הבריטי והכפפתו תחת מנהיגות אחת.
בשנת 911, לאחר פשיטות על צפון צרפת ומצור על פריז, העניק להם שארל התם מלך פרנקיה המערבית את אזור הסן התחתי.
באזור זה, שהפך לאחר התפשטות מסוימת לדוכסות נורמנדיה, הקימו הנורמנים את בירתם רואן.
מנהיג הפולשים, הרולף או רולו מנורמנדי (הידוע יותר גם בשמו הלטיני רוברט) נשבע אמונים לשארל התם כדי שזה ייתן לו את חבל הארץ.
לאחר כמה שנים של התנחלות בנורמנדי, התנצר רולו ובעקבותיו שאר הנורמנים ובכך החלה תקופה חדשה בתולדות עם זה.
הנורמנים, שאימצו את הדת הנוצרית ואת השפה הצרפתית העתיקה, יצרו באמצעות שילוב מסורתם זהות תרבותית חדשה, נפרדת משכניהם הפרנקים ומבני ארצות מוצאם הסקנדינבים.
התרבות הנורמנית הייתה משתנה וסתגלתנית, ולמשך זמן מסוים הובילה אותם לכיבוש שטחים בכל רחבי אירופה.
הכיבוש הנורמני של אנגליה לא נבע מדחף התפשטות חסר רסן, או מצפיפות רבה מדי בנורמנדי, אלא מסכסוכי ירושה.
ויליאם הכובש טען כי הוכרז כיורשו של מלך אנגליה אדוארד המודה שעמד למות ולא היו לו בנים לרשת אותו.
לאחר בגידתו של הרולד גודווינסון בוויליאם, לא נותר לו אלא לשים פעמיו אל עבר אנגליה ולדרוש בכוח את הכתר המגיע לו.
כאמור, בקרב הייסטינגס ניצחו הנורמנים את הסקסונים והתנחלו באנגליה, כאשר הם נטמעים בקרב הסקסונים.
לשטחי דרום איטליה הגיעו נורמנים ב-999 כשכירי חרב בהזמנת שליטי ערי מדינה מקומיים שנזקקו לעזרה בהתמודדות עם הקיסרות הרומית המזרחית.
במקביל, היו נורמנים ששימשו שכירי חרב באימפריה הרומית המזרחית.
ב-1029 נתן להם הדוכס סרגיוס הרביעי מנאפולי מקום להקמת יישוב קבע.
ב-1035 הגיעו לדרום איטליה ויליאם יד הברזל יחד עם אחיו דרוגו והצטרפו ללומבארדים באפוליה במלחמתם כנגד הביזנטים.
כאשר הביזנטים הובסו ב-1040 קיבלו השניים את אמאלפי כשלל.
לפני שהנורמנים התיישבו בצרפת, הם היו יורדי ים שנהגו לפשוט על חופים של ממלכות אחרות ולבזוז אותם, כמו עמים נורדיים אחרים.
כאשר בראשית המאה ה-10 התיישבו רולו ואנשיו בשפך הסיין העילי (לכיוון האוקיינוס האטלנטי), הם עזבו בהדרגה את עיסוקיהם הימיים ועסקו בגיבוש וחיזוק שליטתם על השטחים הקרקעיים שכבשו.
האסטרטגיה המרכזית של הנורמנים, שנולדה בנורמנדי, כללה בניית ביצורים שמהם הם יכלו לצאת למתקפה, להיות מוגנים ואף לשלוט על טריטוריות סמוכות.
בהמשך, הפכו ביצורים אלו למעין טירות שרובן המכריע היו עשויות מעץ ומוגנות בחומת עץ שמסביבה חפיר.
כאשר כבשו הנורמנים את אנגליה ב-1066, הם החלו לבנות ביצורי קבע מאבן, כדי לזכות ביתרון על אויביהם.
דוגמה מובהקת לכך הוא המגדל הלבן, המצוי בימינו במתחם מצודת לונדון.
הנורמנים בנו טירות רבות, כדי להגן על גושי ההתיישבות שלהם ועל צירי האספקה ברחבי האי.
גם כאשר הרחיבו את כיבושם לוויילס ולסקוטלנד, המשיכו הנורמנים בשיטה זו.
בימינו ניצבות טירות ושרידי טירות רבים על אדמת האי הבריטי, כעדות לפועלם של הנורמנים, שעל אף היותם עם קטן, כבשו אי גדול והשפיעו עליו מהיבטים רבים.
נורמן רוברט פוסטר, הברון פוסטר של גדת התמזה הוא אדריכל בריטי.
פוסטר נולד במנצ'סטר ולמד ב (MSA) באוניברסיטת מנצ'סטר לתואר ראשון (BA) וב (YSoA) באוניברסיטת ייל ל (M.Arch), לאחר זכייתו ב (1961–1962).
במהלך לימודיו בייל, הכיר את שותפו לעתיד, האדריכל ריצ'רד רוג'רס ועם חזרתם לבריטניה, הקימו בשנת 1963 את המשרד המשותף, יחד עם נשותיהם ו (בהתאמה).
עם פירוק השותפות, הקים בשנת 1967 את "".
משנת 1968 ועד שנת 1983 פוסטר שיתף פעולה עם האדריכל והמהנדס האמריקאי באקמינסטר פולר במספר פרויקטים שהפכו לזרז בפיתוח גישת תכנון רגישה לסביבה.
התכנונים שלו היו בתחילה מעוצבים ומושפעים ממיכון ומהיי-טק אולם עם השנים הוא עבר לקו עיצובי מרומז יותר ומקובל יותר, בקווים חדים ברוח המודרנה.
לפוסטר קריירה אדריכלית מוצלחת במיוחד.
כמה מיצירותיו הידועות, הפרושות ברחבי העולם:
מגדל HSBC ונמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג
בניין הטרמינל בנמל התעופה סטנסטד ליד לונדון
שיפוץ ספריית ליונל רובינס בבית הספר לכלכלה של לונדון
כיפת הזכוכית של הרייכסטאג בברלין (1999)
בית העירייה של לונדון (2000)
מגדל סוויס רה המכונה גם "המלפפון החמוץ" - ממוקם ברחוב סנט מרי אקסה 30, לונדון (2003)
האצטדיון הבינלאומי בלוסייל, קטר (2014)
נורמן פוסטר הוא האדריכל הבריטי היחידי שזכה בפרס סטרלינג שלוש פעמים: בפעם הראשונה על בשנת 1998, בפעם השנייה בשנת 2004 על מגדל המשרדים ברחוב סנט מרי אקס 30, הגרקין ("המלפפון החמוץ"), ובפעם השלישית על בניין המשרדים בשנת 2018. ב-1999 זכה פוסטר בפרס פריצקר לאדריכלות, אות הכבוד הנחשב ביותר בתחומו.
המלכה אליזבת השנייה העניקה לו תואר אבירות ב-1990, וב-1999 הוענק לו תואר אצולה.
המשרד של פוסטר מחזיק סניפים ב-20 מדינות ברחבי העולם.
ב-2017 הוקם בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית המרכז למדעי המוח, הבניין הראשון שפוסטר תכנן בישראל.
מדליית הזהב של המכון האמריקאי לאדריכלים (1994)
מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (3 במרץ 1995)
עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (אפריל 1999)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הונג קונג (2003)
פרס אגא ח'אן לאדריכלות (2007)
פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2015)
האי נורפוק הוא אי באוקיינוס השקט, בין אוסטרליה, ניו זילנד וקלדוניה החדשה.
האי הוא אחד מטריטוריות אוסטרליה.
יורדי ים פולינזים הגיעו אל האי בחיפוש אחרי אבנים יקרות, עוד הרבה לפני שנתגלה האי על ידי מתיישבים אירופאים.
הפולינזים נהגו גם להשתמש באי כמקום מנוחה במסעותיהם הימיים.
לא נמצאו באי שרידים של התיישבות קבע פולינזית.
האי נתגלה על ידי רב החובל ג'יימס קוק בשנת 1774 במסעו השני לדרום האוקיינוס השקט על גבי הספינה רזולושן (Resolusion).
קוק קרא לאי על שם הדוכסית, אשתו של הדוכס התשיעי מנורפוק אדוארד הוורד (Howard).
קוק נחת באי ביום חמישי, ה־11 באוקטובר 1774, והתרשם מעצי האראוקריה רמה (או בשמם העממי "אורן נורפוק") הגבוהים באי, ששימשו בהמשך את הצי הבריטי לבניית אוניותיו.
מטרת ההתיישבות הראשונה באי הייתה למנוע התיישבות צרפתית בו.
כאשר נוסדה מושבת העונשין של ניו סאות' ויילס, נדרש מהצי הבריטי המיישב את המושבה לשלוח לאי קבוצה של 50 אסירים ושבעה סוהרים ולהתיישב באי.
מנהלי מושבת העונשין ראו באי חווה פוטנציאלית אשר תספק לסידני שבאוסטרליה דגנים וירקות, אולם גידולים חקלאיים באי לא הצליחו בשל הרוחות העזות, חולדות ורבי־הרגליים.
כמו כן לא היה באי נמל טבעי אשר אפשר העברת מוצרים ומצרכים בכמות מסחרית מהאי אל אוסטרליה ומאוסטרליה אל האי.
בינואר 1789 היה באי ניסיון מרד שנכשל.
בשל סכנת רעב בסידני, הועברו לאי בשנת 1790 כמה מאות אסירים.
האסירים באי הקימו משפחות, ואף נולדו ילדים באי.
חלק מהאסירים העדיפו להישאר באי כמתיישבים עם תום תקופת מאסרם, ובשנת 1792 התגוררו באי מעל 1,000 תושבים.
בשנת 1794, בשל המרחק הרב של האי והקשיים לקיים קשרי תחבורה ימיים עמו, וכן בשל העלויות הגבוהות הוחלט לסגור את מושבת העונשין.
החל משנת 1805 הוצאו המתיישבים מן האי.
בשנת 1805 עזבו 159 אסירים את האי, ובין נובמבר 1807 וספטמבר 1808 עזבו את האי חמש קבוצות שכללו יחד 554 אסירים ומתיישבים.
בשנת 1807 נותרו באי רק כ־200 מתיישבים, ואלה עזבו את האי טיפין טיפין עד שנת 1814.
בשנת 1824 הורתה ממשלת בריטניה למושל ניו סאות' ויילס, תומאס בריזביין (Brisbane), להשתלט על האי נורפוק ולהפוך אותו למושבת עונשין "לסוג הגרוע ביותר של הפושעים".
היותו של האי מרוחק מכל מקום יישוב אחר, עובדה אשר בעבר נחשבה כסיבה לא ליישב את האי, הפכה ליתרון בהחלטה למקם בו מושבת עונשין לאותם אנשים אשר פשעו בהיותם במושבות העונשין של אוסטרליה.
התנאים במושבת העונשין היו קשים במיוחד, במטרה להעניש "פושעי פשעים מרובים" אלה, ואף החמירו בתקופת המושל הבא, ראלף דארלינג (Darling), אשר הורה שכל הפושעים יושארו בשלשלאות ברזל בזמן עבודתם.
בשל התנאים הקשים ביותר, מרדו האסירים בשנת 1834. לאחר מרד כושל זה, ביקר במקום ויליאם אולאת'ורן (Ullathorne), הכומר הראשי של סידני, במטרה לנחם את הפושעים שניסו למרוד ונשפטו למוות.
הוא הופתע לראות שהפושעים שנידונו למוות שמחו על כך ואילו אלה שנידונו להישאר במושבת העונשין העדיפו עונש מוות.
ביקור רשמי בשנת 1846 של השופט רוברט פרינגל סטיוארט (Stuart), הביא להוצאת דו"ח רשמי המתאר את התנאים הקשים, איכות המזון הירודה, המגורים הבלתי מספקים, וכן תיאורי ענישה בלתי פוסקת של האסירים הכוללת עינויים והצלפות, וכן התברר שמרבית הסוהרים מושחתים ומשוחדים.
הבישוף רוברט וילסון (Willson) ביקר באי שלוש פעמים, הראשונה בשנת 1846 ודיווח לבית הלורדים על הזוועות הנעשות באי.
בעקבות דיווח זה בוצעו שינויים בניהול האי, ורפורמות בתנאי האסירים.
וילסון שב לאי בשנת 1849 לוודא כי הרפורמות המובטחות אכן בוצעו, ובשלישית בשנת 1852, ביקור שהוליד דו"ח נוסף לבית הלורדים.
מעט מן האסירים השאירו תיאורים של חייהם באי, והם מתארים את הסוהרים האכזריים באי.
בשנת 1847 הופסק משלוח האסירים לאי, ובשנת 1855 הועברו האחרונים שבהם לטסמניה.
ההתיישבות השלישית - האי פיטקרן
ב־6 ביוני 1856, קבוצה נוספת של גולים הגיעה אל האי.
היו אלה הצאצאים של תושבי טהיטי ושרידי המורדים של המרד על הבאונטי, אשר התיישבו באי לאחר שעזבו את פיטקרן.
בשנת 1867 נוסד באי מיסיון מלנזי, ובשנת 1882 הוקמה באי כנסייה.
האי נורפוק ממוקם בדרום האוקיינוס השקט, מזרחית לאוסטרליה.
שטחו של האי 34.6 קמ"ר ואין בו גופי מים.
אורך קו החוף של האי - 32 ק"מ, ורוב קו החוף הוא מצוקים, פרט לאזור מפרץ סידני ומפרץ אמילי (Emily).
לאי אין נמלים טבעיים ומעבורות מובילות לאי סחורות ואנשים ונוחתות באזור קינגסטון ומפרץ קסקייד (Cascade).
הנקודה הגבוהה באי הוא הר בייטס (Bates), שגובהו 319 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם בצפון מזרח האי.
רוב שטח האי מתאים לחקלאות.
משאב הטבע העיקרי של האי הוא דיג ו־25% משטחי האי הם שטחי מרעה.
סביב הר בייטס נמצא הפארק הלאומי של האי נורפוק.
שטחו של הפארק מכסה 10% משטח האי, והוא מיוער ברובו.
שני איים לא מיושבים המצויים דרומית לאי נורפוק – האי נפיאן (Nepean) והאי פיליפ (Phillip) מהווים חלק מהפארק.
רוב הצמחייה של האי פיליפ נאכלה על ידי חזירים וארנבות שהובאו אליו על ידי מתיישבים אירופאים, ועל כן רוב שטחו של האי הוא אדמה חשופה בצבעי חום - אדום.
כיום מבוצעות עבודות שיקום באי אשר מטרתם להביא לגידול צמחייה מחודשת בו.
באי אין נמלים ומסילות ברזל, כי אם שדה תעופה אחד ,בעל שני מסלולים, שאורך מסלולו הארוך 1,950 מטרים.
כמו כן באי 80 ק"מ של דרכים סלולות.
בראש מדינת האי נורפוק עומד המלך צ'ארלס השלישי.
ניהול האי בפועל מתבצע על ידי הממשלה האוסטרלית באמצעות מנהלן הממונה על ידיה, האחראי ליחסי החוץ של האי.
באי מועצה מחוקקת הנבחרת מדי שלוש שנים.
ארבעה מבין חברי המועצה מהווים מועצה מבצעת, אשר משמשת גוף מייעץ למנהלן.
ראש המועצה הנוכחי הוא ג'פרי רוברט גארדנר (Gardner).
חברי המועצה נבחרים על בסיס אישי ולא כחלק ממפלגות פוליטיות.
כדי להפוך לתושב האי נדרשת תקופת "חונכות" של אחד התושבים של האי.
בירת האי הרשמית היא קינגסטון.
עיקר כלכלת האי מתבססת על התיירות.
ממשלת האי אוסרת יבוא פירות וירקות לאי.
חלק מתצרוכת הבקר של האי מיובאת.
המטבע המקומי הוא דולר אוסטרלי.
החג הלאומי הראשי באי הוא יום באונטי הנחגג מדי שנה ב־8 ביוני לזכר הגעתם של מתיישבי פיטקרן בשנת 1856.
מרבית שיטת המשפט באי מתבססת על שיטת המשפט האוסטרלי והמשפט המקובל האנגלי.
אחוז הפשיעה באי נמוך ביותר, אולם מאז שנת 2000 היו באי שתי רציחות, אחת מהן של נושא משרה ממלכתית.
מהיותו של האי טריטוריה של אוסטרליה, לאי אין שגרירויות ונציגויות בארצות זרות, ואין נציגויות זרות באי.
כמו כן אין האי רשאי להשתתף בגופים בינלאומיים, מלבד גופים המארגנים אירועי ספורט.
מעמדו של האי נורפוק שנוי במחלוקת.
אף כי האי מהווה באופן רשמי חלק מאוסטרליה, מרבית תושבי האי טוענים כי לאי הוענקה עצמאות על ידי המלכה ויקטוריה, כאשר נתנה את רשותה לאנשי האי פיטקרן להתיישב באי.
תושבי האי אינם מחויבים לשלם מס לאוסטרליה, וכן חוקי ההגירה לאי שונים מחוקי ההגירה לאוסטרליה.
לתושבי אוסטרליה אין זכות מוקנית להגר לאי, והם חייבים לשאת דרכון אם ברצונם להגיע לאי.
תיירים בלי אשרת כניסה לאוסטרליה המבקרים באי לא יורשו להיכנס לאוסטרליה.
קצב גידול האוכלוסייה 0.01% תושבים.
ההגירה השלילית באי בשנים האחרונות גדלה, בשל מעבר של תושבים לאוסטרליה ולניו זילנד.
באי יש אך ורק בית ספר יסודי ובוגריו נאלצים לעזוב את האי על מנת להמשיך את לימודיהם.
רוב תושבי האי לבנים פרוטסטנטים מתוכם 37.4% אנגליקנים, 14.5% חברי כנסיית האיחוד (Uniting Church), ו־3.1% חברי כנסיית מקדמי היום השביעי (Seventh-day Adventist Church).
תושבי האי דוברים אנגלית ונורפוקית - שילוב בין אנגלית של המאה ה־18 וטהיטית.
הקידומת הבינלאומית של האי: 672.
האי מקושר בכבל תת־ימי לאוסטרליה, ניו זילנד וקנדה.
סיומת האינטרנט של האי היא nf.
נורמנדי עילית היה אחד מ-27 חבלי צרפת עד סוף שנת 2015. החבל נוצר בשנת 1956 כאשר חבל נורמנדי חולק לנורמנדי עילית ונורמנדי תחתית.
מאז חלוקת האזור לשניים היו ניסיונות לאיחוד מחדש, אשר בוצעו לבסוף ב-1 בינואר 2016.
נורמנדי תחתית או נורמנדיה תחתית היה אחד מ-27 חבלי צרפת עד סוף שנת 2015. החבל נוצר בשנת 1956 כאשר חבל נורמנדי חולק לנורמנדי עילית ונורמנדי תחתית, בשנת 2016 אוחדו שני החבלים.
החבל כולל שלושה מחוזות: קלבדוס, מאנש ואורן.
החבל מכסה שטח של 17,859 קמ"ר, המהווה 3.2 אחוזים מכלל שטח צרפת.
במהלך התקופה הרומית חולק האזור למספר ערי מדינה.
השטח נכבש על ידי הפרנקים במאה ה-5. לאחר מכן הייתה תקופת פריחה של מנזרים בנקדיטינים, שהגיעה לשיאה במאה ה-7 וה-8; הדוגמה הטובה והמרשימה ביותר למנזרים אלו היא מון סן מישל.
באותה התקופה נורמנדי תחתית הייתה חלק מממלכת נויסטריה.
הפלישות הנורמניות הרסו את האזור במאה ה-9 והנורמנים הפכו לשליטי החבל.
ויליאם הממזר דוכס נורמנדי, שישב בעיר קן, כבש את אנגליה בשנת 1066 ונעשה מוכר בשם ויליאם הכובש.
ב-1106 עברה נורמנדי לשליטת בית פלנטג'נט, ומאה שנים לאחר מכן סיפח פיליפ השני, מלך צרפת את החבל לממלכתו.
במהלך מלחמת מאה השנים עבר האזור כולו שוב לשליטת אנגליה וחזר לצרפת מספר פעמים, עד שנשאר סופית בידיה בשנת 1468.
אחת המערכות החשובות ביותר במלחמת העולם השנייה, הפלישה לנורמנדי, התרחשה על חופי נורמנדי תחתית.
כוחות בעלות הברית נחתו בחופי קלבדוס ביוני 1944. במהלך המלחמה כולה נפגע האזור בצורה קשה מאוד, ורוב הערים והכפרים סבלו מהרס וחורבן בקרב על נורמנדי.
כלכלת האזור מבוססת בעיקר על חקלאות, הכוללת גידול צאן ובקר, גידול פרות לייצור חלב, טקסטיל ופירות.
ישנם גם מכרות ברזל ליד העיר קן.
תיירות היא גורם משפיע ביותר בכלכלת האזור.
החבל מקושר לאנגליה על ידי שירות מעברות היוצאות מנמלי שרבור וקן.
נוסף על השפה הצרפתית, מדוברת בנורמנדי שפה נוספת הנקראת נורמנית.
השפה בשימוש גם כיום ויש לה מספר ניבים.
היא מדוברת גם באיי התעלה.
סופרים צרפתיים רבים יצאו מנורמנדי תחתית, כמו גי דה מופסאן, מרסל פרוסט, גוסטב פלובר ועוד.
הסופר השווייצרי בשפה הגרמנית אלכס קאפי נולד גם הוא במחוז.
במחוז נולדו מספר אנשי רוח מפורסמים ובהם הפסנתרן והמלחין אריק סאטי, הצייר אז'ן בודן, פרנאן לז'ה ועוד.
נורמנדי (או נורמנדיה; בצרפתית: Normandie) הוא אזור בצפון צרפת.
חשיבותו של אזור זה בעבר הייתה עצומה, כאשר דוכסות נורמנדיה שלטה לתקופת מה על חלקים נרחבים מאירופה והוציאה מתוכה מנהיגים נורמנים ובהם ויליאם הכובש.
חבל נורמנדי חולק בשנות החמישים לשני חבלים, נורמנדי עילית ונורמנדי תחתית, שחולקו לשישה מחוזות.
חלוקה זו התקיימה עד שב-1 בינואר 2016 אוחד החבל מחדש.
הבירה והעיר הגדולה ביותר בנורמנדי היא רואן (Rouen), בה מתגוררים 114,000 תושבים.
העיר שוכנת לגדות נהר הסן (Seine), אשר לגדותיו שוכנת גם פריז.
ערים נוספות הן שרבור (Cherbourg), קן (Caen; אין להתבלבל עם העיר קאן, Cannes, שבדרום צרפת) ולה הבר (Le Havre), עיר הידועה בקו המעבורת הוותיק שלה לבריטניה.
איי התעלה נחשבים מבחינה תרבותית והיסטורית לחלק מנורמנדי, ובצרפתית הם נקראים "האיים האנגלו-נורמניים" (Les Iles Anglo-Normandes).
"הפיף של נורמנדי" נוצר בראשונה עבור המנהיג הוויקינגי רולו.
לאחר שכשל בכיבוש פריז בשנת 911 הוא נשבע כווסאל למלך פרנקיה המערבית, קרל הקירח.
בתמורה לנאמנותו העניק לו המלך את אזור נורמנדי, שנכבש על ידי רולו ובעלי בריתו הוויקינגים.
השם "נורמנדי" בא ממוצאו הוויקינגי של רולו (נורסמן, אנשי הצפון, או Normanni בלטינית).
צאצאיו של רולו ושל אנשיו אימצו את השפה הגאלו-רומאנית של האזור והתערו בחברה המקומית.
כך הם הפכו לנורמנים, ערבוב של דוברי נורמנית ממוצא סקנדינבי, גאלו-נורדי, אורקדי, אנגלו-דני, וכן תושבים פרנקים וגאלים.
צאצאו של רולו, ויליאם דוכס נורמנדי (ויליאם הכובש), הפך למלך אנגליה ב-1066 לאחר הכיבוש הנורמני, ששיאו היה בקרב הייסטינגס, אך עדיין שמר את השלטון בדוכסות נורמנדי לו ולצאצאיו.
ב-1204, במהלך שלטונו של המלך ג'ון, כבשה צרפת תחת שלטונו של פיליפ השני את נורמנדי, בעוד שאיי התעלה נשארו בשליטת אנגליה.
ב-1259 מלך אנגליה הנרי השלישי הכיר בתביעות הצרפתית לנורמנדי היבשתית, אולם יורשו נלחם לעיתים קרובות על מנת להחזיר את האזור לשלטון אנגלי.
נורמנדי הצרפתית נכבשה על ידי האנגלים במהלך מלחמת מאה השנים מספר פעמים, עד שחזרה סופית לשלטון צרפתי בשנת 1468. לאחר המלחמה חזר השגשוג לאזור עד למלחמות הדת, אז ערים רבות בנורמנדי הצטרפו לרפורמציה ופרצו קרבות רבים ברחבי החבל.
במהלך המהפכה הצרפתית נורמנדי תמכה ברעיון הרפובליקה והתנגדה ליעקובינים.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, הכוחות הבריטיים, הקנדיים והאמריקאיים, כהכנה לפלישה במערב אירופה, ערכו את הפשיטה על דייפ, שתוצאותיה היו הרסניות.
מאוחר יותר נפתחה בנורמנדי המערכה המוצלחת יותר של פלישה לאירופה הנאצית שנקראה "הפלישה לנורמנדי".
ערים רבות באזור כמו קן, שרבור וקרנטן סבלו מקרבות עזים ונהרסו כמעט לגמרי.
אף על פי שהבריטים ויתרו על תביעותיהם לנורמנדי היבשתית ולשטחים צרפתיים אחרים ב-1801, השליט האנגלי עדיין שומר על התואר "דוכס נורמנדי" באיי התעלה.
האיים נחשבים כיום ל"נסיכויות כתר בריטיות" ואינם שייכים לבריטניה.
לכן הרמת הכוסית הרשמית באיים אינה "המלך", כמו בבריטניה, אלא "המלך, הדוכס שלנו".
מבחינה ארכיטקטונית, הקתדרלות, המנזרים והטירות של נורמנדי מאפיינות את הדוכסות הישנה בדומה לאדריכלות הנורמנית באנגליה לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066.
אדריכלות מקומית בנורמנדי עילית כוללת בעיקר מבנים העשויים בחלקם מעץ המזכירים מבנים אנגליים יומיומיים מאותה התקופה.
מבנים אורבניים עתיקים רבים נהרסו במהלך הקרבות של מלחמת העולם השנייה באזור.
הערים נבנו מחדש בסגנונות הבנייה של שנות החמישים והשישים.
לה הבר, שנבנתה מחדש לאחר המלחמה, קיבלה מעמד של אתר מורשת עולמית ב-2005.
האדריכלות בנורמנדי תחתית, וכן באיי התעלה, ניצלה את הגרניט השכיח באזור.
הדוגמה הטובה והמרהיבה ביותר לבנייה מגרניט היא מון סן מישל.
עם הסופרים הצרפתים החשובים שיצאו מנורמנדי נמנים פייר קורניי, מדליין דה סקודרי, גוסטב פלובר, גי דה מופסאן, אנדרה ברטון, מוריס לאבלאן, אוקטב מירבו ועוד.
החל משנות השישים של המאה ה-19 ציירים שעבדו בטבע, מחוץ לסטודיו (בעיקר מזרם האימפרסיוניזם), נמשכו לנורמנדי בעיקר בשל קלות ההגעה אליה ברכבת מפריז.
קלוד מונה רכש בית בעל גנים מרהיבים בכפר ז'יברני, שם הוא צייר חלק מציוריו המפורסמים ביותר.
הבית כיום הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בנורמנדי.
גם החופים היפים של האזור משכו אליהם ציירים רבים.
בין האמנים החשובים שנולדו באזור: ניקולא פוסן, מרסל דושאן, אז'ן בודן ועוד.
הקתדרלות של נורמנדי השפיעו במהלך מאות שנים על הדת והפוליטיקה באזור ובצרפת כולה.
מון סן מישל, לדוגמה, היה אתר עלייה לרגל חשוב ביותר.
קדושים רבים השפיעו על האזור או יצאו ממנו, בהם:
אובר הקדוש - המייסד של מון סן מישל.
תומאס בקט - אנגלו-נורמני שהוריו הגיעו מרואן.
לאחר מותו היה מרכזה של כת חשובה בנורמנדי.
ז'אן ד'ארק - הועלתה למוקד ברואן, שם ניתן לראות גם היום אזכורים רבים שלה.
לנורמנדי אין קדוש מגן רשמי, אם כי באופן לא-רשמי מוזכר בדרך כלל מיכאל הקדוש בתפקיד הזה.
נורמנדי מפורסמת באזורי הכפר הנרחבים שלה בהם יש שטחים נרחבים למרעה בשביל בקר וכן מטעים בהם מגדלים בעיקר תפוחים.
מוצרי החלב של האזור מפורסמים בכל העולם; אחת הגבינות הפופולריות ביותר מהאזור היא הקממבר.
החמאה הנורמנדית נחשבת לטובה ביותר וכן השמנת הנורמנדית, שתיהן משמשות רבות בבישול המקומי.
בחבל יש דגים ופירות ים מאיכות מעולה, והצדפות שנשלות באזורי החופים נחשבות למטעמים ברחבי צרפת.
נורמנדי היא האזור החשוב ביותר בצרפת לגידול וייצוא צדפות.
בנורמנדי כמעט ולא מיוצר יין שכן המשקה המסורתי בה הוא הסיידר.
ברנדי התפוחים, שהסוג המפורסם ביותר שלו הוא קלבדוס, גם הוא פופולרי ביותר.
מסורת נורמנדית שעדיין נהוגה באזור היא "הפסקה נורמנדית", הפסקה בין מנות הארוחה שנועדה לשתיית כוסית קלבדוס.
התפוחים הרבים באזור משמשים גם בבישול המקומי, כמו ברטבים לצדפות או בתוך מאפים.
אחת המנות הקלאסיות של האזור היא הפלאן הנורמנדי.
במטבח הנורמנדי הבשרים הפופולריים ביותר הם ברווז, עוף, אווז או ארנב.
מנורמנדי יצא הטבח המפורסם בן המאה ה-14, גיום טירה, שהיה טבחם של המלכים שארל החמישי ושארל השישי וכתב את ספר הבישול הצרפתי הראשון.
הדגל המסורתי של נורמנדי, הכולל שני נמרים צועדים בזהב על רקע אדום, נראה גם היום בכל האזור.
הנמרים מסמלים את כוחם ואומץ לבם של בני נורמנדי כלפי החבלים השכנים.
הגרסה ההיסטורית שכללה שלושה נמרים (הידועים בשפה הנורמנית כ"שלושת החתולים") משמשת היום מספר ארגונים ופרטים, במיוחד אלו התומכים באיחוד נורמנדי עם איי התעלה.
בינואר 2006 אוכלוסיית נורמנדי הוערכה ב-3,260,000 תושבים החיים בצפיפות של 109 תושבים לקמ"ר, מעט פחות מהצפיפות הממוצעת בצרפת.
רואן היא העיר החשובה והמאוכלסת ביותר באזור, המשמשת כבירת החבל כולו ובעבר כעיר הבירה של חבל נורמנדי עילית.
ערים גדולות וחשובות אחרות הן קן (370,851 תושבים כולל הפרברים), השימשה כעיר הבירה של נורמנדי תחתית, לה הבר (296,773) ושרבור (117,855).
נורסולטן אבישולי נזרבייב (בקזחית: Нұрсұлтан Әбішұлы Назарбаев; ברוסית: Нурсултан Абишевич Назарбаев; נולד ב-6 ביולי 1940, בצ'מולגן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית) הוא פוליטיקאי קזחי אשר היה נשיא קזחסטן הראשון, שכיהן משנת 1989 עד 2019.
נזרבייב נולד בעיר צ'מולגן שבמחוז אלמטי.
בשנת 1957 הוא התחיל לעבוד בבית החרושת למתכת בעיר קרגנדה, ומספר שנים לאחר מכן החל את פעילותו הציבורית במפלגה הקומוניסטית.
הוא התקדם בעבודתו במהירות, וב-1973 התמנה למזכיר מטה המפלגה בבית החרושת.
ב-1977 עזב את בית החרושת לטובת תפקיד מזכיר ועדה מחוזית במפלגה של העיר קרגנדה.
ב-1979 התמנה למזכיר הוועדה המרכזית של המפלגה של קזחסטן, ב-1984 לראש ועד השרים של קזחסטן ומ-1989 עד 1991 מזכיר ראשון של המפלגה הקומוניסטית של קזחסטן.
בשנת 1991 נבחר לנשיאות קזחסטן לארבע שנים, אך האריך את כהונתו עד 1999. בשנת 1999 התקיימו בקזחסטן בחירות, שלדעת משקיפים בינלאומיים חופש הביטוי בהן היה מינימלי, ובהן זכה נזרבייב ב-79% מהקולות.
בדצמבר 2005 התקיימו בחירות נוספות, ובהן זכה נזרבייב בלמעלה מ-90% מהקולות.
בשנת 2007 זכה נזרבייב ב-88% מהקולות, ובכל 98 המושבים.
בתקופת שלטונו העביר נזרבייב את עיר הבירה מאלמטי לאסטנה, והצליח לפתח את קזחסטן לכדי מעצמה כלכלית בינלאומית.
גישתו לפיתוח קרובה לגישת סין - משיכת משקיעים זרים וקשרי מסחר עם מדינות אירופה, אך במקביל, דיכוי כל חופש דמוקרטי.
בתקופת כהונתו נרצחו שני מנהיגי אופוזיציה בולטים על רקע התנגדותם לנשיא.
במישור הבינלאומי נזרבייב נושא את הלפיד של דו-קיום ודו-שיח בין כל הדתות, ומנסה לעזור בקונפליקטים בינלאומיים.
ב-3 באפריל 2011 נבחר בפעם הרביעית לתפקיד הנשיא תוך קבלת 95.5% מקולות הבוחרים והוא נבחר שוב גם ב-2015. במרץ 2019 התפטר מתפקידו.
בעקבות כך ביתו דריגה נזרבייבה מונתה ליושבת ראש הפרלמנט.
בעקבות פרישתו של נזרבייב מתפקיד הנשיא שונה שם הבירה מאסטנה ל"נורסולטן", אך ב-2022 הוסב חזרה לאסטנה.
בחודש ינואר בשנת 2022, פרצו מהומות בקזחסטן בעקבות עליית מחירי הגז הנוזלי.
עם זאת, חלק מהמהומות נבע מחוסר שביעות רצונם של רבים מאזרחי קזחסטן משלטונו של נזרבייב, שבאותה תקופה שימש כיו"ר מועצת הביטחון של קזחסטן.
בעקבות האירועים, הודח נזרבייב מתפקידו ב-5 בינואר 2022.
קזחסטן, המדינה והדרך, בתרגום לעברית, 2007
נורמן רוקוול היה צייר אמריקאי.
עבודותיו זכו לפופולריות רבה בארצות הברית, שם היה מוכר במיוחד בזכות ציורי השער שיצר עבור המגזין "הסאטרדיי איבנינג פוסט" במשך יותר מארבעה עשורים.
נורמן רוקוול נולד ב-1894 בניו יורק.
בגיל 16 עבר מבית הספר התיכון לבית ספר לאמנות.
לאחר מכן למד באקדמיה הלאומית לעיצוב ולבסוף בליגת הסטודנטים לאמנות.
עבודותיו המוקדמות נוצרו עבור מגזין סיינט ניקולס, "בוי'ז לייף", מגזין שמוציאה תנועת הצופים האמריקנית, ועוד עיתונים לקהל הצעיר.
פריצת הדרך הראשונה של רוקוול הייתה ב-1912, כשאיוריו פורסמו בספר ילדים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ניסה רוקוול להתגייס לצי האמריקני, אך נתקל בסירוב בטענה שסבל מתת משקל.
הוא בילה לילה שלם באכילת בננות וסופגניות ובשתיית נוזלים, ולמחרת שקל מספיק כדי להתגייס.
הוא קיבל תפקיד של אמן צבאי ולא לחם בזמן שירותו הצבאי.
בגיל 21 עבר לניו רושל, ניו יורק וחלק סטודיו עם קלייד פורסיית', אמן קומיקס שעבד ב"סאטרדיי איבנינג פוסט".
בסיועו של פורסיית' הגיש את איור השער הראשון שלו למגזין, נער עם עגלת תינוק, שפורסם ב-20 במאי 1916. בשנה הראשונה להעסקתו במגזין צייר רוקוול 8 שערים.
הוא צייר עוד 321 שערים במגזין זה במהלך 47 השנים הבאות.
ב-1916 נשא את אשתו הראשונה, איירין אוקונור.
ב-1921 שימשה אוקונור דוגמנית לציור "אם מכסה את בנה לפני השינה" שפורסם במגזין "ליטררי דייג'סט".
במהרה נשא רוקוול את אשתו השנייה, המורה מרי בארסטו, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-1939 עברה משפחת רוקוול לארלינגטון, ורמונט.
עיר זו נתנה לו השראה לציורים בהם תיאר את החיים בעיר אמריקנית קטנה.
ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, צייר רוקוול סדרה של ציורים בשם "ארבע החירויות".
ההשראה לציורים אלה נבעה מנאום ארבע החירויות שנשא הנשיא דאז, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בו טען שישנם ארבעה יסודות לזכויות בינלאומיות: חופש ממחסור, חופש ביטוי, חופש דת וחופש מפחד.
רוקוול עבד על הציורים במשך שבעה חודשים, במהלכם איבד כשבעה קילוגרמים ממשקלו.
לאחר פרסומם, השתמש משרד האוצר האמריקני בציורים לשם קידום קניית איגרות חוב.
באותה שנה פרצה שרפה בסטודיו של רוקוול, והשמידה מספר יצירות מקוריות, תחפושות ואביזרים.
ב-1953 מתה אשתו באופן לא צפוי ורוקוול החליט לצאת להפסקה לשם אבלות.
בזמן הפסקה זו כתב יחד עם בנו את האוטוביוגרפיה שלו, "הרפתקאותיי כמאייר", שפורסמה ב-1960. "סאטרדיי איבנינג פוסט" פרסם קטעים מהאוטוביוגרפיה בשמונה גיליונות עוקבים, ובראשון נכלל "דיוקן עצמי משולש", ציורו המפורסם של רוקוול.
ב-1961 נשא את אשתו השלישית, מולי פאנדרסון.
ציורו האחרון ב"סאטרדיי איבנינג פוסט" פורסם ב-1963. בעשר השנים הבאות צייר רוקוול איורים עבור "מגזין לוק".
באיורים אלה התבטא עניינו בזכויות האזרח, עוני, וחקר החלל.
במשך הקריירה הארוכה שלו צייר רוקוול דיוקנאות של הנשיאים האמריקנים דווייט אייזנהאואר, ג'ון פ.
קנדי, לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון, וכן של אישים נוספים מהעולם, בהם גמאל עבד אל נאצר וג'ווהרלל נהרו.
יכולתו של רוקוול "להעביר את הנקודה" בתמונה אחת, וכן כישרונו לדייק בפרטים הקטנים עשו אותו למאייר פופולרי גם בעולם הפרסום.
הוזמנו ממנו גם איורים למעל ל-40 ספרים, בהם "טום סוייר" ו"האקלברי פין".
בנוסף לאלה צייר גם בעשרות לוחות שנה, קטלוגים, כרזות לסרטי קולנוע, בולים, קלפי משחק, ואף ציורי קיר.
בשנותיו המאוחרות קיבל רוקוול יותר תשומת לב כצייר אחרי שבחר נושאים רציניים יותר לציור, כמו הסדרה על גזענות במגזין "לוק".
ב-1977 קיבל רוקוול את מדליית החירות הנשיאותית, עבור "דיוקנאות חדים ומלאי חיבה של מדינתנו".
מדליה זו היא הפרס האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
הוא קיבל גם את "פרס ביזון הכסף", הפרס הגבוה ביותר שנותן ארגון הצופים האמריקאי למבוגרים.
רוקוול היה אמן פורה מאוד, ויצר מעל ל-2,000 עבודות מקוריות, רבות מהן נשרפו או נמצאות באוספים פרטיים.
מגזינים מקוריים במצב כמו חדש עם עבודותיו הם נדירים מאוד ועשויים להיות שווים אלפי דולרים.
סמוך לביתו של רוקוול, בסטוקברידג', מסצ'וסטס, נמצא מוזיאון נורמן רוקוול, המציג 574 מעבודותיו המקוריות.
רבים מציוריו נראים מתקתקים באופן מוגזם בעיני המבקרים המודרניים, ובמיוחד ציורי השערים של "סאטרדיי איבנינג פוסט", שנטו לתאר את החיים האמריקניים באופן אידיאליסטי או סנטימנטלי.
עקב כך לא נחשב רוקוול ל"צייר רציני" בעיני חלק מהאמנים בני זמננו, שמתייחסים לעבודתו כבורגנית וקיטשית.
ולדימיר נבוקוב כתב בבוז על שימוש "בנאלי" בטכניקה גאונית, וכתב בספרו ש"דאלי הוא אחיו התאום של נורמן רוקוול אשר נחטף על ידי צוענים בינקותו".
רוקוול כונה על ידי חלק ממבקריו "מאייר" במקום אמן, אך לא היה לו אכפת מכך, שכן אף הוא כינה עצמו כך.
עם זאת, הוא צייר מספר יצירות שנחשבות בעלות עוצמה ורגש עבור כל אחד.
דוגמה לכך היא "הבעיה שכולנו חיים איתה", ציור שעוסק באינטגרציה גזעית בבתי ספר בארצות הברית.
בציור נראית ילדה אפרו-אמריקאית, רובי ברידג'ס, שלפניה ומאחוריה צועדים מרשלים לבנים.
הילדה צועדת לבית הספר וחולפת על פני קיר שהושחת על ידי גרפיטי גזעני.
עבודה זו כנראה לא יכלה להופיע על שער מגזין בתחילת הקריירה של רוקוול, אך היא אחת מהמפורסמות בעבודותיו כיום.
אחד מציוריו הרבים, הציור "הטירון", מתאר כמה שחקני בייסבול של בוסטון רד סוקס בחדר הלבשה, אליו מצטרף שחקן חדש לכאורה לבוש בבגדי רחוב ונושא מזוודה, יחד עם כפפת הבייסבול שלו ומחבט הבייסבול.
ילדה קטנה מתבוננת באוהבים ברכבת
בן הדוד רג'ינלד מאיית פלופונסוס
נורמן גארי פינקלשטיין הוא דוקטור למדע המדינה, יהודי-אמריקני העוסק בנושאים יהודיים ובסכסוך הישראלי-פלסטיני.
פינקלשטיין מתנגד חריף למדיניותה של ישראל תוך תמיכה בזכות הקיום שלה.
נורמן פינקלשטיין נולד למארליה הוסיט ולזכריה פינקלשטיין, שניהם ניצולי השואה.
בעל דוקטורט במדע המדינה מאוניברסיטת פרינסטון.
פינקלשטיין החזיק במשרות אקדמיות במספר אוניברסיטאות: ברוקלין קולג', אוניברסיטת ראטגרס, הנטר קולג', אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת דה-פול בשיקגו (בה שימש בדרגת Assistant Professor בין השנים 2001–2007, המקבילה למרצה או מרצה בכיר בישראל).
ביוני 2007 החליטה הנהלת אוניברסיטת דה-פול שלא להעניק לפינקלשטיין קביעות.
רוב חברי המחלקה למדע המדינה, בה שימש כמרצה, הצביעו בעד הענקת קביעות אולם דרגים בכירים יותר דחו את המלצתם.
בתגובה תבע פינקלשטיין את המוסד.
התביעה הסתיימה בפשרה כספית (שלא פורסמה) ופינקלשטיין עזב את האוניברסיטה.
כיום הוא מתפקד כ"חוקר עצמאי" (Independent Scholar).
פינקלשטיין הוא ממבקריה החריפים של מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים וכתב שורה של ספרים ומאמרים בנושא.
בספרו "תעשיית השואה" האשים את ישראל בשימוש מניפולטיבי בזכר השואה ובאנטישמיות להצדקת מדיניות בלתי לגיטימית.
אחר כך היו דווחים שהיא מתכננת לתקוף בלבנון.
וגם: "עבר הרבה זמן מאז הרגשתי קשר רגשי עם מדינת ישראל, אשר ללא רחמים ובברוטליות לא אנושית ממשיכה את המלחמות הרצחניות האכזריות הללו".
פינקלשטיין טוען כי התמיכה בישראל בקרב הציבור בארצות הברית ובאירופה נמצאת בירידה משמעותית, מכיוון שהמדיניות הישראלית היא "בלתי ניתנת להגנה".
לטענתו ירידה בתמיכה זו מורגשת בעיקר בקרב יהודים שמגדירים עצמם ליברלים ולא יכולים להזדהות יותר עם המדיניות הישראלית בשטחים הכבושים.
בינואר 2008 ביקר פינקלשטיין בלבנון ונפגש עם אנשי ארגון חזבאללה.
בראיון בנושא אמר פינקלשטיין: .
בהזדמנות אחרת הגדיר את הארגון כ"מייצג את התקווה" וציין כי "לפעמים אני חושב שזה דבר טוב מאוד שהחזבאללה הביא לתבוסת ישראל, אתם מוכרחים להמשיך להכות על ראשם עד שיתעשתו".
ב-23 במאי 2008, לאחר שנחת בנמל התעופה בן-גוריון במטרה לבקר במחנה פליטים פלסטיני, אסרה ישראל את כניסתו, "בשל חשדות לקשרים לגורמים עוינים בלבנון".
פינקלשטיין תומך בפתרון של שתי מדינות על בסיס הקו הירוק.
עם זאת, הוא הצהיר כי שיבה מלאה של כל הפליטים לתחומי ישראל אינה ישימה ולכן אין טעם לשאוף להגשים אותה.
כמו כן, פינקלשטיין מתנגד לתנועת BDS, לטענתו מכיוון שהיא אינה מכירה בזכותה של ישראל להתקיים.
בזמן מבצע עופרת יצוקה ואחריו, האשים את ישראל שהיא יצאה למבצע כדי "לשקם את ההרתעה" כלומר "להטיל אימה על האזור", ובשביל לסכל "מתקפת שלום" של חמאס שהתכוון להגיע להסדר עם ישראל על בסיס הקו הירוק.
בשנת 2009 הוציא את הספר "הפעם הלכנו רחוק מדי" על מבצע עופרת יצוקה.
פינקלשטיין קבע בספר זה כי ישראל לא יצאה למלחמה בעזה אלא לטבח מתוכנן נגד תושבי עזה.
שם הספר לקוח מתוך מאמר של העיתונאי גדעון לוי באותו השם.
לאחר מספר ימים בראיון לפירס מורגן חזר בו מההצהרה נוכח מספר ההרוגים על ידי החמאס.
נורמן עיסא , הוא שחקן ובמאי ערבי-ישראלי-מרוני.
בעל קריירה ענפה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2012 על תפקידו בסדרה הקומית "עבודה ערבית", ובפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2015 על תפקידו בסרט הכדורגל-המוקומנטרי "מלחמת 90 הדקות".
עיסא, בן למשפחה נוצרית-ערבית-מרונית, נולד, גדל והתחנך בחיפה.
אביו יליד הכפר בירעם, ואמו ילידת הכפר ג'ש.
עיסא למד וקיבל תעודת סוכן ביטוח, אך לא עבד בתחום.
למד משחק בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" שברמת גן.
לעיסא קריירת משחק ובימוי ענפה במיטב התיאטראות הישראליים, ובהם תיאטרון הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון הקאמרי, תיאטרון באר שבע ותיאטרון בית הגפן.
הוא שיחק בין היתר בהצגות "משפחת ישראלי" ו"השיבה לחיפה" - שתיהן מאת בעז גאון, וכן במחזות "רומיאו ויוליה", "חלום ליל קיץ", "מותו של אנרכיסט", "רצח", "אותלו", "המלט" ו"אימפרו".
בתיאטרון הערבי-עברי ביפו ביים מספר הצגות, ובהן הצגות הילדים "אח אח בום טראח", שזכתה לפרס הבימוי, המחזה, התפאורה והתאורה (זיו וולושין) הטובים ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, ו"האוצר - הצגה שטה".
הצגת היחיד שהעלה, "ערבים רוקדים", המבוססת על ספרו של סייד קשוע, זכתה לציון לשבח ב"פסטיבל תיאטרונטו".
בציפי מייזלר הפקות ביים את הצגת הילדים "טולי בלבולי בארץ פטפטת" המבוססת על קלטת הילדים בעלת אותו שם.
בשנת 2009 זכתה ההצגה שביים, "גלגולי גלגמש", בפרה הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ההצגה הייתה עיבוד של גדעונה רז, בת זוגו של עיסא, לאפוס המסופוטמי עלילות גילגמש.
באותה שנה ביים את "סיפורי אלף לילה ולילה" בתיאטרון היהודי-ערבי ביפו בשיתוף תיאטרון הבימה.
עיסא ביים את הצגת היחיד נושאת הפרסים "פשוטה", שכתבה ובה שיחקה מיקי פלג רוטשטיין, ואשר הוצגה בשנים 2007–2012 ב"הבימה".
ההצגה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל "תיאטרונטו",.
ב-2012 ייסד עם אשתו, המחזאית גדעונה רז, את התיאטרון הרב-תרבותי לילדים ולנוער "אלמינא" ביפו, אותו הם מנהלים עד היום.
בשנת 2012 זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בהצגה המבוססת על המחזה "אמנות", בתיאטרון חיפה.
בסוף אותה שנה ביים את ההצגה "עיניים", מופע תיאטרלי בעקבות שיריו של המשורר מחמוד דרוויש.
בספטמבר 2013 מונה למנהל האמנותי של פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
בתחילת 2015 ביים את ההצגה של המחזאי האיטלקי דאריו פו "זוג פתוח" בתיאטרון חיפה.
בהמשך עזב את תיאטרון חיפה והצטרף לתיאטרון הבימה.
שם השתתף ב-2015 בהצגה "משפחה עליזה" שביים נתן דטנר.
בשנת 2016 שיחק במחזה "לבד בברלין" בתפקיד הראשי את דמותו של אוטו קוונגל.
בשנת 2017 ביים את המחזה "עיתונאי על תנאי", שכתב גיא מרוז.
בשנת 2018 גם שיחק בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי במחזה "הילד חולם" מאת חנוך לוין בתפקיד רב החובל.
בשנים 2019–2020 העלה את המופע המוזיקלי "לא נורמאני", העוסק בחייו מנקודת מבט הומוריסטית.
בשנת 2021 שיחק בארבע הצגות שעלו ב"הבימה", וביניהן ההצגות הקומיות "ראש המועצה", שכתב גיא מרוז, ו"אני לא רפפורט" , שכתב הרב גרדנר .
במרץ 2023 הופיע בהצגה לאופולד-שטאט בתיאטרון הבימה.
בנובמבר 2024 הופיע בתפקיד לורד ברלי בהצגת "מרי סטיוארט" בתיאטרון הבימה.
את הופעת הבכורה שלו בקולנוע עשה בסרטו של רוני ניניו "שחקנים" ב-1995. ב-2004 הופיע בסרט "הכלה הסורית" בתפקיד קצין סורי.
בשנת 2011 שיחק בסרטו של מרקו כרמל "אחותי היפה" בתפקיד עלי, ועל תפקידו בסרט זה היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה.
בשנה זו שיחק גם בסרטו של ערן ריקליס ערבים רוקדים - זהות שאולה".
בשנת 2015 זכה בפרס אופיר על משחקו בסרט הספורט-המוקומנטרי "מלחמת 90 הדקות", בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2019 שיחק בסרט הדרמה הקומי "מבצע שלאגר".
בשנת 2006 ביים והשתתף בקלטת הילדים "טולי בלבולי בממלכת המוזיקה".
בשנת 2011 שיחק בסדרה "החולמים" ששודרה בערוץ הילדים, שם גילם את ראובן, סגן המנהל אשר הפך למנהל המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה.
בשנים 2007–2013 שיחק בתפקידו הזכור ביותר בטלוויזיה, בתור אמג'ד, בסדרה הדרמה-הקומית "עבודה ערבית", ששודרה בערוץ 2 של קשת.
על משחקו בסדרה זו זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית" לשנת 2012 מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2015 התמודד בתוכנית המציאות "מאסטר שף VIP" בערוץ 2 של הזכיינית קשת, אך היה למודח השביעי.
בין השנים 2015 ל-2020 שיחק בסדרה הקומית "לה פמיליה" בתור ד"ר מיכאל.
ב-2018 החל עיסא להגיש תוכניות אירוח בערבית בערוץ מַכַּאן 33.
בשנת 2025 שיחק בסדרה "נוטוק" ששודרה בערוץ 12, שם גילם את פארס פארס, אלוף במילואים, סבא של דניאל, הגיבור הראשי.
עיסא נשוי למחזאית היהודייה-ישראלית גדעונה רז, ולהם שלושה ילדים, ביניהם השחקנים ליר עיסא ושון עיסא.
ביוני 2015 סירב עיסא להופיע בבקעת הירדן (נטען כי הם חלק מהשטחים הכבושים בידי מדינת ישראל) עם ההצגה "בומרנג" של תיאטרון חיפה.
שרת התרבות מירי רגב מתחה ביקורת על סירובו, והודיעה שתבחן מחדש את תמיכת ותקצוב משרד התרבות בתיאטרון הדו-לאומי "אלמינא" שייסד עיסא ביפו ביחד עם אשתו, וכיום עדיין עומד בניהולו של עיסא.
כעבור זמן קצר, השרה רגב נאלצה לחזור בה מהאיום, לאחר שנפגשה עם השחקנים עודד קוטלר ונורמן עיסא לשיחת פיוס בבית הנשיא.
נורמנדי-ניימן הוא שמה של יחידה אווירית צרפתית שלחמה במסגרת הצבא האדום ב.
במרץ 1942 פנה הוועד הלאומי הצרפתי לממשלת ברית המועצות בהצעה לשלוח קבוצה של טייסים צרפתים להילחם בחזית המזרחית במסגרת הצבא האדום.
ההצעה באה בעקבות רצונו של שארל דה גול שחיילים צרפתים יילחמו בנאצים בכל החזיתות האפשריות.
בנובמבר 1942 נחתם הסכם צרפתי-סובייטי בדבר שיתוף יחידה אווירית צרפתית בלחימה בחזית המזרחית.
הקמת היחידה החלה עוד טרם חתימת ההסכם והושלמה בספטמבר 1942. היחידה הוקמה בבסיס הצרפתי בריאק שליד העיר זחלה בלבנון.
ההרכב הראשון של היחידה כלל 14 טייסים, 4 קציני מטה, רופא ו-42 אנשי צוות קרקע (טכנאים ומכונאים).
היחידה נקראה טייסת יירוט מס' 3 "נורמנדי" (Groupe de Chasse GC 3 Normandie).
כל טייסי היחידה היו בעלי ניסיון קרבי רב - הם השתתפו בקרבות בצרפת במאי - יוני 1940, בקרב על בריטניה ובקרבות בזירת הים התיכון.
לאחר חתימת הסכם צרפתי סובייטי הועברו אנשי היחידה מלבנון לברית המועצות דרך עיראק ואיראן.
בדצמבר 1942 התמקמה היחידה בעיר איוואנובו, שם צורפו אליה גם אנשי הצבא האדום - 3 מדריכים ו-17 מכונאים סובייטים, אשר הדריכו את הצוות הצרפתי בהפעלה ואחזקה של מטוסי יאק-1 מתוצרת חברת יאקובלב.
פעילות קרבית במלחמת העולם השנייה
בסוף מרץ 1943, לאחר השלמת תקופת ההכשרה, נשלחה היחידה לחזית באזור מחוז קלוגה.
היא הוכפפה לדיוויזיה אווירית מס' 303 של הארמיית האוויר הראשונה.
ההפלה הראשונה של מטוס אויב על ידי טייסי "נורמנדי" התרחשה ב-5 באפריל, כאשר בקרב אווירי הופלו 2 מטוסי פוקה-וולף Fw 190. ביוני 1943 בוצע שינוי מהותי בהרכב היחידה - כל המכונאים והטכנאים הצרפתים של היחידה הוחלפו באנשי הצבא האדום.
הסיבה הרשמית לכך - דרישה הולכת וגוברת ביחידות צרפתיות בצפון אפריקה באנשי צוות קרקע מנוסים.
באותו חודש הגיעו ליחידה 8 טייסים נוספים.
הטייסת השתתפה בשלב התקפת הנגד הסובייטית בקרב קורסק ב-12–14 ביולי 1943. באוגוסט אותה שנה עזבה היחידה את החזית לפרק זמן קצר, לצורך רענון והחלפת המטוסים - מטוסי יאק-1 הוחלפו במטוסי יאק-9. באותה תקופה גדל באופן משמעותי מספר הטייסים ביחידה - קבוצה של 23 מתנדבים הגיעה מצפון אפריקה לברית המועצות.
בעקבות כך הוחלט להפוך את היחידה מטייסת לרגימנט אווירי, אשר יכלול 4 טייסות (3 מבצעיות ואחת - טייסת אימון והדרכה).
הטייסות נקראו על שמות הערים המרכזיות בנורמנדי – "לה הבר", "שרבור", "רואן" ו"קן".
בסוף אוגוסט חזרה היחידה לחזית באזור סמולנסק והמשיכה בלחימה עד לנובמבר 1943. במהלך התקופה (אפריל-נובמבר 1943) הפילו הטייסים הצרפתים 75 מטוסים גרמנים והקנו לעצמם שם של יחידת עלית בחיל האוויר הסובייטי.
אך גם אבדות קשות ספגה היחידה בתקופה זו - 16 טייסים נהרגו בקרבות, בין ההרוגים היה גם מפקד היחידה – ז'אן טולאן (Jean Tulasne).
שארל דה גול העניק ליחידה את אות מסדר השחרור.
גם הגרמנים לא נשארו "אדישים" לעצם קיום היחידה – וילהלם קייטל, רמטכ"ל וורמאכט, הוציא פקודה, לפיה כל טייס צרפתי שייפול בשבי בחזית המזרחית יוצא מיד להורג.
ב-6 בנובמבר 1943 הועברה היחידה מהחזית אל העורף, למחוז טולה לצורך מנוחה.
עד לחזרה לחזית המשיכה היחידה לקבל מתנדבים נוספים.
היחידה חזרה לחזית בסוף מאי 1944, כאשר היא כוללת 61 טייסים צרפתים ו-249 אנשי צוות קרקע סובייטים.
היא השתתפה בשחרור בלארוס (מבצע בגרטיון), ליטא ובקרבות לכיבוש פרוסיה המזרחית.
ב-28 בנובמבר 1944 כאות הוקרה על מעשי הגבורה של הטייסים הצרפתים בעת מתן חיפוי אווירי לכוחות הקרקע במהלך צליחת הנהר ניימן בליטא, הורה יוסיף סטלין להוסיף לשם היחידה את השם "ניימן".
מעתה נקראה היחידה "הרגימנט האווירי הצרפתי ה-1 נורמנדי-ניימן".
בסוף נובמבר 1944 שוב הועברה היחידה מהחזית לעורף לצורך מנוחה וארגון מחדש.
היחידה עברה למטוסי יאק-3. בסוף 1944 פייר פוייד, מפקד היחידה, ומרבית הטייסים הוותיקים עזבו את ברית המועצות וחזרו לצרפת.
בעקבות כך צומצם כוחו של הרגימנט מארבע לשלוש טייסות.
ב-14 בינואר 1945 חזרה היחידה לחזית במזרח פרוסיה והמשיכה להילחם עד לסוף המלחמה באירופה במאי 1945.
ביוני 1945 עזבה היחידה את השטח הכיבוש הסובייטי במזרח גרמניה וחזרה לצרפת, בה התקבלו חייליה כגיבורים לאומיים.
היחידה הגיעה לצרפת עם 41 מטוסי יאק-3, אשר הוענקו לה במתנה על ידי ממשלת ברית המועצות.
מפקדי היחידה בתקופת מלחמת העולם השנייה
מפקדי היחידה, כולם בדרגת קומנדאנט (Commandant) המקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל, היו:
ז'וזף פוליקן (Joseph Pouliquen) - ספטמבר 1942- 22.2.1943 (הודח מתפקידו מסיבות בריאותיות).
לואי דלפינו (Louis Delfino) - מ-12.11.1944 ועד לסוף המלחמה
במהלך הלחימה ביצעו טייסי היחידה 5240 גיחות מבצעיות וב-869 קרבות אוויר הפילו 273 מטוסים גרמנים.
אלוף ההפלות של היחידה היה קפטן מרסל אלבר, שלזכותו 23 ניצחונות.
67 מטוסים של "נורמנדי-ניימן" הופלו במהלך הקרבות ועוד 4 אבדו בתאונות.
מתוך 96 טייסים ששירתו ביחידה במהלך המלחמה, 42 נהרגו אות מתו מפצעיהם (3 מהם בתאונות)
כל טייסי היחידה עוטרו בעיטורים סובייטים שונים.
ל-4 טייסים הוענק תואר גיבור ברית המועצות.
היחידה המשיכה להתקיים בצבא צרפת.
ביוני 1945 היא צומצמה לשתי טייסות (16 מטוסים בכל אחת) ושולבה במערך ההגנה האווירי של פריז.
היא הוצבה בבסיס האווירי ליד לה-בורז'ה.
בינואר 1946 היא הועברה לבסיס אווירי בטוסיו-לה-נובל (Toussus-le-Noble) בחבל איל-דה-פראנס והתווספה לה טייסת שלישית, אשר צוידה במטוסי דה הבילנד מוסקיטו הבריטים (שתי הטייסות האחרות המשיכו להשתמש במטוסי יאק-3, תוצרת ברית המועצות.
ב-1947 הוחלפו מטוסי יאק-3 הסובייטים במטוסי בל P-39 איירקוברה האמריקאים.
באותה שנה הועברה היחידה למרוקו, שם הוצבו הטייסות שלה ברבאט ובסלא.
בסתיו 1947 הוחלפו מטוסי מוסקיטו במטוסי קינגקוברה ( Bell P-63 Kingcobra ) האמריקאים.
בנובמבר 1947 הועברה היחידה לווייטנאם, שם נטלה חלקה במלחמת הודו-סין הראשונה.
במאי 1951 הועברה היחידה מווייטנאם לאלג'יר, שם הוצבה בבסיס באוראן.
היא קיבלה מטוסי גראמן F6F הלקט וP-47 ת'נדרבולט.
נטלה חלק פעיל במלחמת אלג'יריה, במהלך הלחימה עברה למטוסי סילון - דה הבילנד ומפייר וגלוסטר מטאור.
בשנת 1962 שבה היחידה לצרפת, שם הוצבה בבסיס ליד אורנז' ובשנת 1966 לבסיס אווירי BA112 ליד ריימס.
היחידה עברה למטוסי ווטור ובהמשך למיראז' F1.
בשנת 1993 הועברה היחידה לבסיס ליד קולמר שבמזרח צרפת.
בשנת 1994 נטלה היחידה חלק במבצע טורקיז ברואנדה.
בשנת 1995 - במבצעי נאט"ו במלחמת בוסניה.
בשנת 1999 - בתקיפות נאט"ו ביוגוסלביה.
בשנת 2002 השתתפו מטוסיה במבצעי צבא צרפת בחוף השנהב וב-2006 - בצ'אד .
ביולי 2009, לפי החלטת מפקד חיל האוויר הצרפתי, הפכה יחידת נורמנדי-ניימן מטייסת סדירה לטייסת מילואים.
טייסיה פוזרו בין היחידות הסדירות האחרות.
בתחילת 2011 הוחלט להחזיר את יחידת "נורמנדי-ניימן" לשירות פעיל.
היא הוקמה מחדש בבסיס "מון-דה-מארסאן" (Mont-de-Marsan) שבחבל אקיטן.
היחידה קיבלה את מטוסי הקרב החדישים מדגם ראפאל C.
בשנת 2013 השתתפו טייסי נורמנדי-ניימן במבצע סרוואל במאלי.
בתקופת ברית המועצות הוקמו שתי מצבות לזכר טייסי נורמנדי-ניימן:
מצבה בעיר קלינינגרד (בעבר קניגסברג)
אנדרטה לזכרו של טייס צרפתי אלמוני נמצאת בבית העלמין ודנסקויה שבמוסקבה.
למרגלות האנדרטה נמצא לוח זיכרון עם שמות טייסי "נורמנדי- ניימן" שנהרגו במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1960 הופק סרט משותף צרפתי-סובייטי בשם "נורמנדי ניימן", המתאר את דרכה של היחידה במלחמה.
ב-10 באוקטובר 2007 נפתחה באופן חגיגי, בנוכחות נשיאי רוסיה וצרפת, אנדרטה לזכר טייסי "נורמנדי-ניימן" במוסקבה.
ברובע 13 של פריז ישנו כיכר הקרוי על שמה של "נורמנדי-ניימן".
נוֹרְן (Norn) היא שפה נכחדת מקבוצת השפות הגרמאניות של משפחת השפות ההודו-אירופיות, אשר הייתה מדוברת באיי שטלנד, באיי אורקני ובקייטנס שבסקוטלנד.
לאחר שנורווגיה העבירה את השליטה על האיים לידי סקוטלנד במאה ה-15, הוחלפה הנורן בהדרגה על ידי הסקוטית.
התיישבות נורדית באיים החלה כנראה בתחילת המאה התשיעית לספירה.
הסברה היא שאותם מתיישבים הגיעו בכמויות גדולות מאוד, ככל הנראה מהחוף המערבי של נורווגיה.
השם "שטלנד" מגיע מנורדית עתיקה ומזכיר בצורתו שמות של מקומות בצפון-מערב נורווגיה.
לעומת זאת, מרמז אוצר המילים הנורני על קשרים עם המחוזות הדרומיים יותר של נורווגיה.
אורקני ושטלנד נשבעו אמונים למלך ג'יימס השלישי בשנים 1468 ו-1469, בהתאמה, וההחלפה של נורן בסקוטית מיוחסת בעיקר לשבועות האמונים הללו.
עם זאת, שקיעתה של הנורן באורקני החלה ככל הנראה ב-1379, כשרוזנות אורקני הועברה לידיו של שבט סינקלייר.
בשטלנד השינוי החל מאוחר יותר, אבל עד סוף המאה ה-15 היו שני האיים דו-לשוניים.
עם זאת, התהליך שבו עקפה הסקוטית את הנורן בתור השפה המדוברת הראשית באיים לא היה מהיר, ורוב הילידים באורקני ושטלנד דיברו כנראה נורן כשפה ראשונה עד סוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, בהתאמה.
הרברט נורמן שוורצקופף היה מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, ומפקד כוחות הקואליציה בזמן מלחמת המפרץ נגד עיראק בשנת 1991.
שוורצקופף, בן לאב שהיה איש צבא ומשטרה במקצועו, התגורר לתקופה בילדותו באיראן ואחר כך עבר גם בין מדינות אירופה במסגרת שליחות של אביו, ומתוך כך פיתח עניין במזרח התיכון.
הוא התחנך בווסט פוינט והשלים תואר שני בהנדסה.
בתור קצין בחיל הנחתים, היה מפקד בשטח במהלך מלחמת וייטנאם.
לאחר המלחמה עלה בשורות הדרג הצבאי והיה למפקד הכללי של מבצע זעם דחוף – הפלישה האמריקאית לגרנדה ב-1983. לאחר מכן התמנה למפקד פיקוד המרכז ב-1988, לקראת סיום המלחמה הקרה, כאשר כבר רכש ניסיון בפיקוד צבאי וביוזמה אסטרטגית כמו גם בניהול קשרים דיפלומטיים.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית החלה מלחמת המפרץ ושוורצקופף היה מפקד כוחות הקואליציה הבינלאומית.
הניצחון החד משמעי במלחמה, שהדגיש את מעמדה הבינלאומי של אמריקה לאחר המלחמה הקרה, הביא לשוורצקופף פרסום רב ואהדה מבית.
בסוף המלחמה, אף שהוצע לו לעלות בדרג הפיקודי, החליט לפרוש לגמלאות.
הרברט נורמן שוורצקופף הבן נולד בטרנטון, ניו ג'רזי, ב-22 באוגוסט 1934, לנורמן האב ולאליס.
אביו היה בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ששירת במלחמת העולם הראשונה.
אמו, שהייתה עקרת בית, במקור מווירג'יניה המערבית, הייתה בעלת קשר דם מרוחק לתומאס ג'פרסון.
שוורצקופף האב היה בכיר בשורות המשטרה הארצית של מדינת ניו ג'רזי.
לשוורצקופף הבן היו שתי אחיות גדולות, רות' אן, לימים פעילה חברתית ופציפיסטית, וסאלי ג'ואן.
חבריו של שוורצקופף מילדות סיפרו עליו כי היה בצעירותו פעיל ואסרטיבי, היה מגונן על אחיותיו וניחן בכושר גופני גבוה.