tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה כלל מחוז מונטגומרי, המרכזי שבמחוז הקונגרס ה-13, את נוריסטאון - עיר הולדתו של שוויקר - ומספר קהילות פרווריות אמידות בקו הראשי של פילדלפיה.
שוויקר היה רפובליקני מתון ובמידה מסוימת אפילו ליברלי, ובבחירות המקדימות שנערכו במלגה הרפובליקנית גבר על חבר בית הנבחרים המכהן ג'ון לאפור.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את וורן בלארד מהמפלגה הדמוקרטית, שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת טמפל, בהפרש של 62% –38%.
הוא נבחר לשלוש תקופות כהונה נוספות, ומעולם לא קיבל פחות מ-59% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, היה שוויקר חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת המבצעיים הממשלתיים (בהווה נקראת "ועדת הפיקוח").
הוא נתן את חסותו לחקיקה שנחתמה בידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-1965, שהעניקה הטבות במזומן לאנשי ההכוחות המזוינים של ארצות הברית למען קיצוץ בעלויות.
הוא גם תמך בחקיקות הנוגעות לזכויות אזרח, ביצירת מדיקר, הגדלת הביטוח הלאומי וסובסידיות פדרליות לשכר דירה.
הוא שקל להתמודד לתפקיד מושל פנסילבניה ב-1966, אך מנהיגים רפובליקנים במדינה שכנעו אותו שלעשות לעשות כן.
ב-1968 נבחר שוויקר לסנאט של ארצות הברית, והביס את הסנאטור המכהן זה 12 שנה ג'וזף קלארק בפער של יותר מ-280,000 קולות.
הוא היה המועמד הרפובליקני היחיד שניצח בבחירות ארציות במדינת פנסילבניה, באותה השנה בה יוברט האמפרי ניצח בבחירות לנשיאות בפנסילבניה את ריצ'רד ניקסון ביותר מ-170,000 קולות.
בהמשך למוניטין הפרוגרסיבי שלו בבית הנבחרים, התנגד שוויקר למלחמת וייטנאם ולמועמדיו של הנשיא ניקסון לבית המשפט העליון של ארצות הברית קלמנט היינסוורת' וג'.
שוויקר קיבל דירוג בן 89% מהארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" .
עם זאת, הוא גם תמך במספר רעיונות שמרניים כמו תפילות במערכת החינוך הציבורי והתנגד לבקרה חזקה יותר ונרחבת על כלי נשק.
במהלך כהונתו בסנאט, שימש שוויקר כחבר הבכיר בוועדת העבודה ומשאבי האנוש ובוועדת המשנה להקצבות בעבודה, בבריאות ובשירותי האנוש.
שוויקר היה חלוץ בהגדלת ההוצאות הממשלתיות למחקר מחלת הסוכרת, באמצעות נתינת חסות וניסוחו של "חוק המחקר והחינוך הלאומי לסוכרת".
חקיקה זו, שהתקבלה על ידי הקונגרס ב-1974, הקימה את הנציבות הלאומית לסוכרת כדי ליצור תוכנית ארוכת טווח למלחמה במחלה.
הוא נבחר מחדש ב-1974 לאחר שניצח את יריבו הדמוקרטי, ראש עיריית פיטסבורג פיט פלהרטי, אף על פי שבבחירות אלה איבדו הרפובליקנים מושבים רבים בקונגרס כתוצאה מפרשת ווטרגייט.
הוא זכה ב-53% מקולות הבוחרים, אחוז התמיכה הגבוה ביותר שהצליח לקבל סנאטור מפנסילבניה מאז 1946. הוא היה הסנאטור הרפובליקני הראשון שקיבל אי פעם את תמיכת הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO בפנסליבניה, וקיבל 49% מהקולות בפילדלפיה, מעוז מובהק של המפלגה הדמוקרטית.
בין השנים 1975–1976 היה שוויקר חבר ב"וועדה המיוחדת לחקר פעולות ממשלתיות בנושא פעילויות מודיעין", בראשותו של הסנאטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, שחקרה פעילויות לא-חוקיות של סוכנויות קהילת המודיעין האמריקאית.
ועדץ צ'רץ' חשפה כי הטענות לפיהן זממה סוכנות הביון המרכזית להתנקש בחייו של פידל קסטרו, נשיא מועצת המדינה של קובה, במהלך נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי — לא דווחו לוועדת וורן אף על פי שמנהל ה-CIA אלן דאלס היה חבר בה.
ממצאים ראשוניים אלה הביאו את שוויקר לקרוא לחקירה מחודשת של רצח ג'ון קנדי.
צ'רץ' מינה את שוויקר והסנאטור גארי הארט מקולורדו להרכיב ועדת משנה בת שני אנשים לבחינת "הביצועים או אי-הביצועים" של סוכנויות הביון בארצות הברית במהלך החקירה הראשונית של הרצח.
באוקטובר 1975, הצהיר שוויקר במסיבת עיתונאים כי ועדת המשנה מצאה "קצי-חוט משמעותיים" ובוחנת שלוש תאוריות קשר.
הוא הוסיף ואמר בדו"ח הסופי שלה, ועדת צ'רץ' קבעה כי החקירה הראשונית לוקה בחסר וביקרה את תגובת ה-CIA וה-FBI, אך הצהירה כי קביעה זו איננה חושפת מספיק ראיות שיבססו הוכחה שהייתה תיאורית קשר להתנקש בחייו של הנשיא קנדי.
ב-14 במאי 1976, אמר שוויקר בתוכנית "CBS Morning News" כי הוא מאמין שה-CIA וה-FBI שיקרו לוועדת וורן.
ב-27 ביוני 1976 הוא הופיע בתוכנית "Face the Nation" של רשת הטלוויזיה "CBS" ואמר כי הוועדה עשתה טעות אנושה בכך שהסתמכה על ה-CIA ועל ה-FBI במקום להשתמש בחוקרים עצמאיים משלה.
שוויקר הצהיר עוד כי הוא חש שטיוח מצד הבית הלבן אפשרי.
מועמד לסגן הנשיא בבחירות 1976
ב-1976, מושל קליפורניה רונלד רייגן היה המתמודד העיקרי נגד הנשיא המכהן ג'רלד פורד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
מיד לפני כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית, ניסה רייגן למשוך צירים מתונים באמצעות הבטחתו להכריז על שוויקר כעמיתו למירוץ, שהיה בעל דפוס הצבעות מתון בסנאט.
מהלך זה היה יוצא דופן מכיוון שרייגן לא דבק במוסכמה לפיה מכריזים על עמית למירוץ רק לאחר זכייה במועמדות.
בתגובה, רפובליקנים שמרנים ובהם הסנאטור ג'סי הלמס מקרוליינה הצפונית עודדו את היבחרו של ג'יימס ליין באקלי, סנאטור מניו יורק המכהן מטעם המפלגה השמרנית של ארצות הברית, למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
הנשיא פורד זכה במועמדות המפלגה בהצבעה הראשונה על חודו של קול, ואז בחר בבוב דול כמועמדו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
בחירתו של רייגן בשוויקר כעמית פוטנציאלי למירוץ הפתיעה את שוויקר עצמו כיוון שהשניים לא הכירו זה את זה באופן אישי.
בהמשך הפגין שוויקר דפוס הצבעה שמרני בהרבה: דירוגו מהארגון "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" ירד ל-15% ב-1977. ב-1980 הודיע כי לא יתמודד לכהונה שלישית בסנאט של ארצות הברית.
רייגן זכה בסופו של דבר במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980 אך שוויקר לא נבחר להיות עמיתו למירוץ.
במקום זאת, רייגן בחר בג'ורג' הרברט ווקר בוש כעמיתו למירוץ והשניים גברו בבחירות על הנשיא המכהן ג'ימי קרטר וסגנו וולטר מונדייל.
בינואר 1981 מונה שוויקר למזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בידי הנשיא רונלד רייגן.
ב-31 ביולי 2015 מת שוויקר כתוצאה מזיהום שהסתבך במרכז הרפואי אטנלטיקר שבפומונה, ניו ג'רזי.
ריצ'רד שאול וורמן הוא אדריכל ומעצב גרפי יהודי אמריקאי.
כתב, עיצב ופרסם כ-90 ספרים, ויצר את ועידת TED, וכן את ועידת .
היה יושב ראש (IDCA) בשנת 1972, ועידת העיצוב הפדרלית הראשונה בשנת 1973 והוועידה השנתית של המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA) בשנת 1976.
וורמן קיבל את שני תאריו האקדמיים, (.B.Arch) ו (.M.Arch) מאוניברסיטת פנסילבניה.
סיים את התואר השני בשנת 1959, בהצטיינות יתרה.
הוא זכה במדליית הזהב של ארתור ספייד ברוקס, זכה במספר תוארי דוקטור לשם כבוד, במלגות גרהאם, גוגנהיים ומענקים רבים מארגון הקרן הלאומית לאמנויות (NEA) וכן לתואר הפרופסור הנכבד באוניברסיטת נורת'איסטרן.
הוא זכה בפרס מפעל חיים מטעם קופר יואיט, מוזיאון העיצוב של סמיתסוניאן.
וורמן זכה גם במדליית הזהב השנתית מטעם טריניטי קולג', דבלין, מדליית זהב מטעם (AIGA) וקיבל את פרס של בוסטון לרגל חמישים שנה למייסד המוזיאון, באוקטובר 2014. בנוסף הוא עמית ה-AIA משנת 1976 ועמית
הוא ממשיך לעבוד עם Esri ו- ביוזמתו הקרטוגרפית ההשוואתית למיפוי הגדרות עירוניות, שתגיע לשיאה ביצירת רשת של מצפים עירוניים חיים ברחבי העולם.
וורמן תומך גם ב-, ארגון ביוטכנולוגיה ללא מטרות רווח, המבקש לתקן את נזקי ההזדקנות ולהאריך את תוחלת החיים הבריאה.
וורמן ממשפחה יהודית ששורשיה באוקראינה, מתגורר ב, פלורידה עם רעייתו הסופרת גלוריה נגי ושני כלבי המחמד שלהם.
יש להם ארבעה ילדים ושישה נכדים.
ריצ'רד ראש היה התובע הכללי השמיני ומזכיר האוצר השמיני של ארצות הברית.
הוא גם היה שותפו למירוץ של ג'ון קווינסי אדמס מטעם המפלגה הרפובליקנית הלאומית בבחירות לנשיאות של 1828.
ראש נולד בפילדלפיה לבנג'מין ראש, רופא ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
ריצ'רד ראש סיים ב-1797 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) והחל בקריירה משפטית.
לאחר מכן הוא נודע ביכולת הנאום שלו, והוא מונה ב-1811 כתובע הכללי של פנסילבניה.
מאוחר יותר באותה שנה מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמבקר מחלקת האוצר והוא היה לאחד היועצים הקרובים למדיסון במהלך מלחמת 1812. ב-1814 קידם מדיסון את ראש לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית.
במשרה זו החזיק ראש עד לתחילת נשיאותו של ג'יימס מונרו ולזמן קצר הוא אף שימש כמזכיר המדינה בפועל.
במסגרת תפקידו זה הוא סיכם את הסכם ראש-באגוט שהגביל את ההתחמשות הימית באזור הימות הגדולות.
לאחר שג'ון קווינסי אדמס שב לארצות הברית כדי לקבל על עצמו את תפקיד מזכיר המדינה, מונה ראש כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
ב-1825 הוא קיבל את הצעתו של אדמס לכהן כמזכיר האוצר.
כאשר התמודד אדמס לבחירה מחדש לנשיאות ב-1828, הוא בחר בראש כשותפו למירוץ, אך הוא הפסיד בבחירות לאנדרו ג'קסון.
לאחר הבחירות הוא שימש במגוון של תפקידים דיפלומטיים שונים וסייע בהקמת מכון סמית'סוניאן.
במהלך נשיאותו של ג'יימס פולק שימש ראש כשגריר בצרפת.
הוא שב לארצות הברית ב-1849 ונפטר בפילדלפיה ב-1859.
ריצ'רד ראש נולד בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא היה בנם השני וילדם השלישי של בנג'מין ראש, מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ורופא בולט, ושל ג'וליה (לבית סטוקטון) ראש, בתם של ריצ'רד סטוקטון, חותם נוסף של הכרזת העצמאות, ושל אניס בודינוט סטוקטון.
הוא נכנס לקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) בגיל 14 וב-1797 סיים שם את לימודיו כצעיר מבין בני כתתו.
ב-1800 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, כאשר היה בן 20.
ב-29 באוגוסט 1809 נשא ראש לאישה את קתרין אלייזה מוראיי.
הם הביאו לעולם עשרה ילדים, שמתוכם שלושה בנים ושתי בנות האריכו ימים אחריו.
לאחר כניסתו ללשכת עורכי הדין, משך ראש תשומת לב במדינתו ולאחר מכן בכל ארצות הברית כנואם מוכשר וכעורך דין מצליח.
ב-1811 הוא מונה כתובע הכללי של פנסילבניה.
זמן קצר לפני כן הוא דחה הצעה להתמודד על מושב בקונגרס.
בנובמבר אותה שנה מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמבקר מחלקת האוצר.
בתפקידו כמבקר מחלקת האוצר, אף על פי שהיה זה תפקיד זוטר, שימש ראש כאחד מידידיו הקרובים והיועצים החשאיים של הנשיא מדיסון במהלך מלחמת 1812. הוא היה אחד מאלו שהחזיקו בגישה ניצית ותמכו בקיום המלחמה מול בריטניה.
ב-1814 הציג מדיסון בפני ראש את האפשרות להתמנות כמזכיר האוצר או כתובע הכללי, ומתוך שתי אפשרויות אלו בחר ראש בזו האחרונה.
עם מינויו כתובע הכללי היה ראש לאדם הצעיר ביותר שמונה לתפקיד והוא כיהן בו עד 1817. בתקופה זו היה תפקיד זה תפקיד במשרה חלקית וראש עסק גם בעריכת דין באופן פרטי.
בנוסף לכך הוא עסק בניסוח חוקי ארצות הברית באותה התקופה.
החל מתחילת נשיאותו של ג'יימס מונרו ועד לשובו של ג'ון קווינסי אדמס מאירופה, שימש ראש גם כמזכיר המדינה בפועל.
במהלך תקופה זו הוא סיכם את חתימתו של הסכם ראש-באגוט, שפירז את הגבול הקנדי באזור הימות הגדולות.
באוקטובר 1817 מונה ראש כשגריר בבריטניה במקומו של ג'ון קווינסי אדמס, שהתמנה כמזכיר המדינה.
גישתו הג'נטלמנית זכתה להערכה על ידי הבריטים והוא כיהן שם כשגריר כיותר משבע שנים, והיה בעל השפעה אישית על המשא ומתן על מספר הסכמים חשובים, כולל ההסכם האנגלו-אמריקאי של 1818.
על אף גישתו האנטי-בריטית בעבר, הוא היה מאוד אהוד בבריטניה.
ב-1823 ניהל ראש משא ומתן עם בריטניה בנוגע להצעות הבריטיות ששתי הארצות יוציאו הכרזה משותפת נגד מעורבותה של צרפת במושבותיה המורדות של ספרד ביבשת אמריקה, אך בריטניה לא הסכימה לדרישות האמריקאיות להכרה ברפובליקות החדשות ועקב כך פורסמה ההצהרה האמריקאית הנפרדת על דוקטרינת מונרו.
בבחירות לנשיאות של 1820 נבחר ראש להיות מועמד המפלגה הפדרליסטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך על פי שהמפלגה לא הציגע מועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית בבחירות אלו.
בבחירות של 1824 הוא שוב נבחר כמועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
עם כניסתו לנשיאות של ג'ון קווינסי אדמס ב-1825, ביקש ראש, שלמד היטב אודות בריטניה, ובמיוחד אודות הצי המלכותי הבריטי, כאשר שירת שם, להתמנות כמזכיר הצי.
תחת זאת, הציע לו אדמס להתמנות כמזכיר האוצר והוא קיבל את ההצעה.
בתפקיד זה הוא כיהן בהצלחה ראויה לציון במשך כל תקופת נשיאותו של אדמס עד מרץ 1829. בלטה במיוחד העובדה שעלה בידו לכסות כמעט את כל החוב הציבורי ושהוא העביר ליורשו את אוצר ארצות הברית ביתרה חיובית.
בבחירות לנשיאות של 1828, כאשר התמודד אדמס לבחירה מחדש, הוצב ראש כשותפו למירוץ וכמועמד כסגן הנשיא, אך השניים הובסו בבחירות.
לאחר שסיים את כהונתו כמזכיר האוצר, הוא נשלח לאנגליה ולהולנד מטעם הערים ג'ורג'טאון ואלכסנדריה כדי לנהל משא ומתן על קבלת הלוואות גדולות עבורן, משימה שנחלה הצלחה מרובה.
ב-1836 נשלח ראש על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לאנגליה כדי להבטיח את קבלת הירושה שניתנה לארצות הברית על ידי ג'יימס סמית'סון.
משימה זו צלחה מאוד על ידו והוא הביא עמו סכום של יותר מחצי מיליון דולר, שבסופו של דבר שמשו להקמתו של מכון סמית'סוניאן בוושינגטון די.
וראש שימש בהמשך כאחד מחברי מועצת המנהלים של המוסד.
לאחר זמן קצר בסוף שנות ה-30, בו היה ראש חבר במפלגה האנטי-מסונית, הוא עבר להיות חבר במפלגה הדמוקרטית.
ב-1847 מונה ראש על ידי הנשיא ג'יימס פולק כשגריר בצרפת.
כאשר הודח לואי פיליפ, מלך הצרפתים, היה ראש אחד הדיפלומטים הזרים שהכירו ברפובליקה הצרפתית השנייה.
הוא נשאר בצרפת עד שה-1849 הוא נקרא לשוב לארצות הברית על ידי הממשל החדש של המפלגה הוויגית.
הוא שב לעיר הולדתו, פילדלפיה, שם הוא ניהל חיי פרישה.
ריצ'רד ראש נפטר בפילדלפיה ב-30 ביולי 1859 ונקבר בבית הקברות לורל היל שבעיר.
קודם למותו הוא היה אחרון חברי הקבינטים של מדיסון ומונרו שנותרו בחיים.
ב-1814 נבחר ראש כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית" (American Antiquarian Society).
ריצ'רד רויס שרוק הוא כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2005 ביחד עם רוברט גרבס, "על פיתוח שיטת המטתזה בסינתזה אורגנית".
ריצ'רד שרוק נולד ב-4 בינואר 1945 במזרח אינדיאנה שבארצות הברית.
בשנת 1967 סיים שרוק את התואר הראשון באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, ובשנת 1971 הפך לדוקטור באוניברסיטת הרווארד.
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת קיימברידג'.
מאז שנת 1989 שרוק מכהן כפרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 2018 חזר לעבוד באוניברסיטה בריברסייד.
ריצ'רד קרליל היה עיתונאי בריטי, פעיל מרכזי במאבק למען זכות בחירה אוניברסלית ב ולמען חופש העיתונות בבריטניה.
קרליל נולד בעיירה אשבורטון, במחוז דבון, בנו של סנדלר שנפטר בשנת 1794, והשאיר את אמו נאבקת לפרנס את שלושת ילדיה, בהכנסה מניהול חנות קטנה.
מגיל 6 עד 12 הלך לבית הספר, ואחר כך בילה 7 השנים בהכשרה כנפח.
ב-1813 התחתן ועבר ללונדון, שם מצא עבודה במקצוע שלמד.
אשת, ג'יין, ילדה חמישה ילדים, מתוכם שרדו שלושה.
ההתעניינות שלו בפוליטיקה החלה בחורף 1816, כשבעקבות משבר כלכלי צומצמו מאוד שעות העבודה שלו, מה שיצר בעיות קשות בפרנסת המשפחה.
הוא החל להשתתף בפגישות פוליטיות, בהם דוברים בהם, הנרי האנט, דיברו על חוסר השוויון בזכות ההצבעה ובצורך ברפורמה פרלמנטרית.
באפריל 1817 הקים יחד עם ויליאם שרווין בית דפוס ברחוב פליט בלונדון (רחוב ששמו הפך שם נרדף לענף העיתונות באנגליה).
כדי להתפרנס, הוא החל להדפיס ולחלק ספרים של רפורמטורים כמו תומאס פיין וספריו זכויות האדם ו עידן התבונה, ולחלקם בתשלום ברחובות לונדון.
כדי להנגיש את הספרים לאנשים עניים שידם אינה משגת לקנות ספר, חילק את הספרים לחלקים ומכר אותם כעלונים.
הוא לקח על עצמו גם את הפצת השבועון הרדיקלי "הגמד השחור", שהיה האסור באותה עת, הממשלה העמידה לדין מוצאים לאור, וחוק הביאס קורפוס היה מושעה.
לאחר זמן קצר החל קרלייל להוציא עיתון רדיקלי בשם "הגיליון הפוליטי של שרווין", שפרסם דברים שנאמרו בפגישות למען הרפורמה הפרלמנטרית, וקטעים מתוך ספרים ופואמות, בעיקר של תומכי הרפורמה, כמו לורד ביירון ופרסי ביש שלי (שכתב פואמה ארוכה אחרי ששמע על טבח פיטרלו, שהציעה לראשונה את שיטת המאבק של אי-אלימות).
הפופולריות של העיתון הכניסה לו רווח של 50 ליש"ט בשבוע.
קרליל היה אמור להיות אחד הנואמים המרכזיים על הבמה בשדה פיטר במנצ'סטר, ב-16 באוגוסט 1819, בנוכחות 60 אלף גברים נשים וילדים ממעמד הפועלים.
מטרת האספה הייתה לעורר תמיכה ברפורמה בייצוג הפרלמנטרי וזכות השתתפות בבחירות (שלא הייתה לבני מעמד הפועלים באות עת).
לאחר שהתחילה המתקפה של גדוד חיילים על הקהל.
קרלייל הצליח לחמוק ללא פגע והוסתר על ידי חברים רדיקלים, עד שבמהרה תפס טרמפ עם מרכבת הדואר ללונדון ופרסם לראשונה את סיפור הטבח בפיטרלו.
כך היה למעשה אחד מכתבי השטח הראשונים, שכן עד אז העיתונות הבריטית דיווחה בעיקר על מה שקרה בלונדון.
מעבר לפרסום מעשי הצבא והאצולה, הוא גם ביקר את חלקה של הממשלה בטבח.
יומיים לאחר הטבח, כשפורסם דיווחו של קרלייל ב"גיליון הפוליטי של שרווין", הגיבה הממשלה בסגירתו של העיתון ובהחרמת העיתונים והעלונים שהיו שם.
קרלייל הגיב בשינוי שם העיתון ל"רפובליקן" ובגיליון שהופיע ב-27 באוגוסט דרש ש"הטבח בפיטרלו צריך להיות הנושא המרכזי של העיתונות עד שיובאו האשמים לדין...
כל אדם במנצ'סטר שעדיין תומך בצורך ברפורמה צריך תמיד להיות חמוש – גמול נהיה חובה ונקמה מעשה של צדק".
בתגובה, המדינה תבעה את קרלייל על המרדה והסתה ועל חילול הקודש, על פרסום חומר שעלול לגרום לאנשים לשנוא את הממשלה, ועל פרסום ספריו של תומאס פיין.
באוקטובר 1819 הוא נמצא אשם, ונשלח לכלא דורצ'סטר ל-3 שנים עם קנס של 1,500 ליש"ט.
כשסירב לשלם את הקנס, שוב פשטה הממשלה על משרדי עיתונו ועיקלה את הציוד הנמצא שם.
למרות זאת, בעודו בכלא, המשיך לכתוב כתבות ל"רפובליקן" שעכשיו הודפס על ידי אשתו ג'יין, ושבזכות הפרסום של משפטו מכר הרבה יותר עותקים מעיתונים פרו-ממשלתיים דוגמת "הטיימס".
כדי לרסן את העיתונים העצמאיים הממשלה העלתה את המס על עיתונים, שהוטל לראשונה בשנת 1712, פי שניים, החל מדצמבר 1819 ל-7 שילינג וקבעה הגבלות נוספות.
בתקופה שבה עובדים הרוויחו פחות מ-10 שילינג בשבוע זה הקשה עליהם להרשות לעצמם עיתונים רדיקליים, ומוצאים לאור ניסו אסטרטגיות שונות להתחמק מהמס.
קבוצות היו מאגדות את המשאבים שלהן באגודות קריאה ובאגודות מנוי לרכישת ספר או עיתון במשותף, ולעיתים קרובות קוראו אותו בקול רם זה לזה.
בשנת 1821, הפך קרליל לאתאיסט מוצהר (לאחר שקודם הצהיר שהוא מאמין בדאיזם) ופרסם מאמר בעד מטריאליזם וחינוך.
באותה שנה נידונה ג'יין קרליל לשנתיים מאסר בגין "הוצאת דיבה מרדנית", ואת מקומה כמפרסמת "הרפובליקן" תפסה אחותו של ריצ'רד קרליל, מרי.
תוך חצי שנה גם היא נכלאה בגין אותה עבירה.
התהליך חזר על עצמו עם שמונה מעובדי בית הדפוס שלו, בהם סוזנה רייט, ולמעלה מ-150 גברים ונשים נשלחו לכלא בגין מכירת "הרפובליקן".
עונשו של קרליל הסתיים בשנת 1823 אך הוא נעצר מיד והוחזר לכלא על כך שלא שילם קנס בסך 1,500 לירות שטרלינג, ושוחרר בסופו של דבר ב-25 בנובמבר 1825. במהדורה הבאה של "הרפובליקן" הוא הביע את התקווה שמאסרו הארוך יסתיים בחופש לפרסם עיתונים רדיקליים.
כשיצא מהכלא היה קרליל לתומך נלהב בזכויות האישה וטען ששוויון בין המינים צריך להיות המטרה של כל תומך ברפורמה.
בעיתוניו פרסם מאמרים שטענו בעד זכותן של נשים להצביע ולעמוד לבחירה בפרלמנט.
ב-1826 פרסם את ספרו "הספר לכל אישה", בו טען שלנשים צריכה להיות אפשרות לשלוט על הילודה ובעד שחרור מיני של האישה.
ב-1827 היה מעורב בקמפיין נגד עבודת ילדים.
ב-1830 קרליל נכנס שוב לכלא לשנתיים וחצי, הפעם על פרסום מאמר שתמך בקמפיין של פועלים חקלאיים נגד קיצוצי שכר והמלצתו לפועלים לראות את עצמם במלחמה עם הממשלה.
עם שחרורו הוציא לאור עיתון חדש, "The Gauntlet", שלמרות מכירות של מעל 20,000 עותקים חובות ענק מצטברים גרמו לו לסגור אותו.
הקנסות של הממשלה יחד עם בילוי של 10 שנים בכלא הכניעו אותו.
הוא מת עני ב-1843. בהלווייתו נכחו אנשים רבים, שהעריכו את תרומתו בקידום חופש העיתונות.
ריצ'רד גורדון קליינדינטס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת פרשת ווטרגייט.
ריצ'רד קליינדינסט נולד בווינסלו, אריזונה לגלדיס (לבית לאב) ואלפרד ר.
בשנים 1943–1946 הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
לאחר מכן הוא למד בקולג' הרווארד ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו ב-1950.
בשנים 1953–1954 היה קליינדינסט חבר בית הנבחרים של אריזונה וב-15 השנים שלאחר מכן הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי.
במקביל הוא היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית באריזונה בשנים 1956–1960 ו-1961–1963. ב-1964 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת מושל אריזונה ובבחירות הכלליות הפסיד לסם גודארד.
סגן התובע הכללי של ארצות הברית
ב-1969 השעה קליינדינסט את עיסוקו בעריכת דין כדי לקבל את משרת סגן התובע הכללי של ארצות הברית, שאליה הוא מונה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון.
במסגרת תפקידו זה הוטלה עליו האחריות על ניהול התביעה של הממשלה נגד חברת ITT.
ניקסון ועוזרו, הורו לו לוותר על התביעה, וכך נוצר הרושם שהם הפרו את מחויבויותיהם האתיות לטובת החברה, וקליינדינסט עצמו, כתובע, היה מחויב לדווח על הכשלים האתיים הללו ללשכות עורכי הדין המדינתיות בתחומי השיפוט הרלוונטיים.
אך בתוקף תפקידו הרשמי ככמשנה לתובע הכללי, הוא הודיע שוב ושוב לקונגרס שאף אחד לא היה מעורב בטיפול של מחלקת המשפטים בניהול התיק, ולא הזכיר לא את ניקסון ולא את ארליכמן בהקשר זה.
ב-15 בפברואר 1972 הגיש התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון ניוטון מיטשל את התפטרותו שנכנסה לתוקף ב-1 במרץ כדי לשמש כמנהל מסע הבחירות של ניקסון בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה.
ניקסון מינה במקומו את קליינדינסט.
לאחר שבמשך שלושה חודשים וחצי הוא כיהן כתובע הכללי בפועל, אושר מינויו הקבוע ב-12 ביוני על ידי הסנאט, לאחר ניסיון כושל לחסום את המינוי על ידי טד קנדי על רקע מעורבותו של קליינדינסט בפרשת ITT.
ללא ידיעתו של קליינדינסט, הטילו ראשי הוועדה לבחירתו מחדש של הנשיא על גורדון לידי לארגן כמה פעולות חסויות, שאחת מהן הייתה פריצה למטה הארצי של המפלגה הדמוקרטית בוושינגטון הבירה.
עם שחר יום שבת, חמישה ימים לאחר השבעתו של קליידנסט כתובע הכללי, נעצרו ג'יימס מק'קורד וארבעה אנשים אחרים שפעלו על פי הוראתו של לידי, במתחם ווטרגייט.
מאוחר יותר באותו בוקר קיבל קליינדינטס הודעה על המעצרים.
לידי, לאחר שקיים התייעצות טלפונית על המעצרים עם סגן מנהל הוועדה לבחירת הנשיא, ג'ב מגרודר (שניהל את הוועדה עד למרץ אותה שנה והיה בעל הסמכות הארגונית הישירה ביותר בנוגע לפעילויותיו של לידי), פנה באופן אישי לקליינדינסט עוד באותו יום במגרש גולף בבת'סדה, מרילנד.
לידי אמר לו שהפריצה קשורה לוועדה ושעל קליינדינסט להסדיר את שחרורם מהמעצר של האנשים, כדי להפחית את הסיכון בחשיפת מעורבות הוועדה במקרה.
קליינדינסט סירב לבקשה ונתן הוראה שחקירת הפריצה תמשיך כמו כל מקרה רגיל.
ב-30 באפריל 1973, בעיצומה של פרשת ווטרגייט, התפטר קליינדינסט מתפקידו.
באותו יום פוטר ג'ון דין על ידי הנשיא ניקסון, ובוב הולדמן ו התפטרו.
קליינדינסט שב לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי.
הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "ג'ונסון ודאודול" (בהמשך "דאודול וקליינדינסט"), בהזמנתו של ריצ'רד דאודול, ידיד ותיק שלו.
בהמשך הוא עבר לפרסקוט, אריזונה, והיה ליועץ חיצוני למשרד עורכי הדין "פאבור, מור ולסמן ושוילר".
ב-1974 הוא הודה באשמה על כך שלא מסר עדות מלאה בחקירה בסנאט לאישור מינויו, שקדמה לפרשת ווטרגייט, ושהייתה קשורה למשוא פנים לכאורה לתאגיד הטלפון והטלגרף הבינלאומי.
ב-1982 הואשם קליינדינסט בעדות שקר כלפי לשכת עורכי הדין של אריזונה בנוגע על היקף הידע שלו בנוגע לעבריין צווארון לבן שהוא ייצג.
הוא נוקה מכל אשמה פלילית שבה הוא הואשם.
ריצ'רד קליינדינסט נפטר בפרסקוט, אריזונה ב-3 בפברואר 2000 כתוצאה מסרטן הריאה, בגיל 76. הוא נטמן בבית הקברות פרדייז שבסקוטסדייל, אריזונה.
ריצ'רד וולי אנתוני קרטיס הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע בריטי.
עוד הוא מוכר מסרט הדרמה "סוס מלחמה" (2011), ומהיותו שותף לכתיבה של קומדיות המצבים "הפתן השחור", "מיסטר בין" ו"הכומר מדיבלי".
בתחילת הקריירה שלו כתב קרטיס חומרים לתוכניות הטלוויזיה הקומיות "מבט הפוך" של ה-BBC, ו-"Spitting Image" של רשת ITV.
ב-2007 זכה קרטיס בפרס עמית באפט"א, הפרס החשוב ביותר של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה שמוענק לקולנוענים.
ב-2008 קיבל קרטיס את פרס באפט"א ההומניטרי על הקמת "קומיק ריליף" ועל תרומותיו למטרות צדקה.
ב-2012 בחר סר פיטר בלייק בקרטיס כאחד מהאייקונים התרבותיים שהופיעו בגרסה המחודשת שלו ליצירתו הידועה, עטיפת האלבום "Sgt.
קרטיס היה שותף להקמה של ארגון הצדקה הבריטי "קומיק ריליף" יחד עם לני הנרי.
קרטיס נולד בוולינגטון שבניו זילנד.
הוא בנם של גלינס ס ואנתוני ג' קרטיס.
אביו היה פליט מצ'כוסלובקיה שעבר לאוסטרליה בגיל 13, והיה מנהל בחברת יוניליוור.
במהלך ילדותו חי קרטיס עם משפחתו במדינות שונות בהן שוודיה והפיליפינים, וכשהיה בן 11 עברה המשפחה לבריטניה הגדולה.
קרטיס למד בבית הספר פאפלוויק שבאסקוט בברקשייר.
הוא קיבל מלגת לימודים לבית הספר הארו.
בהמשך סיים תואר ראשון באנגלית ובספרות בכרייסט צ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד.
באוניברסיטה הכיר את רואן אטקינסון, והשניים החלו לעבוד יחד.
בשיתוף פעולה עם רואן אטקינסון הופיע קרטיס עם ה-Oxford Revue בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
ב-1978 הוזמן קרטיס להשתתף בכתיבת הסדרה "אנשי אטקינסון" עבור רדיו 3 של ה-BBC, ששודרה ב-1979. אחר כך החל לכתוב קומדיות לקולנוע ולטלוויזיה.
הוא היה כותב קבוע בסדרה הקומית "מבט הפוך" של ה-BBC, עבורה כתב שירים רבים יחד עם האוורד גודול, ומערכונים סאטיריים רבים, לעיתים קרובות עם רואן אטקינסון.
יחד עם פיליפ פופ כתב קרטיס את הסינגל "Meaningless Songs (In Very High Voices)" של Hee Bee Gee Bees, פרודיה על להיטי הדיסקו של הבי ג'יז.
ב-1984 וב-1985 כתב קרטיס עבור התוכנית Spitting Image של ITV.
בשנים 1983–1989 השתתף קרטיס בכתיבת הסדרה "הפתן השחור", בתחילה עם אטקינסון ואחר כך עם בן אלטון.
כל עונה של הסדרה התמקדה בתקופה אחרת בהיסטוריה הבריטית.
אטקינסון כיכב בתפקיד הראשי בסדרה, וקרטיס השתתף בכתיבת כל אחד מפרקי הסדרה.
השניים המשיכו לשתף פעולה בסדרה הקומית "מיסטר בין" שרצה בין 1990 ל-1995.
באותה תקופה החל קרטיס לכתוב תסריטים לסרטי קולנוע.
סרטו הראשון היה "ארוך ומשגע" משנת 1989, קומדיה רומנטית בכיכובם של ג'ף גולדבלום, אמה תומפסון ורואן אטקינסון.
ב-1994 יצר קרטיס והיה שותף בכתיבה של קומדיית המצבים "הכומר מדיבלי" עבור דון פרנץ' שזכתה להצלחה רבה.
פריצת הדרך של קרטיס בקולנוע הייתה עם הקומדיה הרומנטית "ארבע חתונות ולוויה אחת" משנת 1994. הסרט, בכיכובם של יו גרנט ואנדי מקדואל, הופק בתקציב מצומצם בהפקת החברה הבריטית Working Title Films.
קרטיס בחר במייק ניואל לביים את הסרט אחרי שצפה בסרט הטלוויזיה שלו "תודיע כשאתה מוכן, מר מק'גיל".
הסרט זכה להצלחה קופתית רבה, והיה הסרט הבריטי המצליח ביותר עד אז.
גרנט הפך לכוכב בינלאומי, וקרטיס היה מועמד לאוסקר על התסריט.
גם הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט הטוב ביותר והפסיד לסרט "פורסט גאמפ".
גם בסרטו הבא עבד קרטיס עם Working Title, שהיה מאז לביתו האמנותי.
ב-1997 הביא הסרט "בין: הקומדיה הקולנועית המטורפת" את מיסטר בין אל המסך הגדול וזכה להצלחה רבה.
ב-1999 כתב את הקומדיה הרומנטית "נוטינג היל" בכיכובם של יו גרנט וג'וליה רוברטס, ששבר את שיא הרווחים של "ארבע חתונות", והיה לסרט הבריטי המצליח ביותר.
את סיפורו של מוכר ספרי הטיולים הבודד, שמתאהב בכוכבת קולנוע מפורסמת, ביים רוג'ר מיצ'ל.
אחר כך היה קרטיס שותף לכתיבת העיבוד הקולנועי לספרה רב המכר של הלן פילדינג "יומנה של ברידג'ט ג'ונס".
שנתיים לאחר מכן כתב וביים את הסרט "אהבה זה כל הסיפור".
קרטיס סיפר בראיון שהמבנה של הסרט וריבוי הדמויות בו היה בהשראת הסרט האהוב עליו "נאשוויל" של רוברט אלטמן.
בסרט כיכבו כל "המי ומי" של הקולנוע הבריטי בהם יו גרנט, קולין פירת', ביל ניי, אמה תומפסון, ליאם ניסן, אנדרו לינקולן, אלן ריקמן וקירה נייטלי.
ב-2004 כתב קרטיס את "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", סרט ההמשך של "יומנה של ברידג'ט ג'ונס".
ב-2005 כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "הנערה בבית הקפה" בבימויו של דייוויד ייטס, ובהפקת BBC ו-HBO.
בסרט מככבים ביל ניי כעובד מדינה, וקלי מקדונלד כצעירה שהוא מתאהב בה במהלך פסגת G8 בדיונית באיסלנד.
הסרט שודר בעת שהתקיימה פסגת G8 בשנת 2005. הסרט זכה ב-2006 בשלושה פרסי אמי, כולל סרט הטלוויזיה הטוב ביותר, שחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט לקלי מקדונלד, ותסריט מצטיין למיני-סדרה, סרט טלוויזיה או ספיישל טלוויזיוני לקרטיס.
במאי 2007 זכה קרטיס בפרס עמית באפט"א של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה כהוקרה על הישגיו בקולנוע ובטלוויזיה וכן על פעילות הצדקה שלו.
בהמשך כתב עם אנתוני מינגלה עיבוד טלוויזיוני לרומן "סוכנות הבלשיות מספר 1" מאת אלכסנדר מק'קול סמית, שמינגלה צילם ב-2007 בבוטסואנה.
הפרק הראשון שודר בבריטניה ב-BBC1 ב-23 במרץ 2008, ימים אחדים אחר מותו של מינגלה.
סרטו השני של קרטיס כבמאי ותסריטאי היה "רדיו רוק" (The Boat That Rocked) שיצא לאקרנים ב-2009. הסרט מתרחש בשנת 1966 בתחנת רדיו פיראטית בריטית, שמשדרת מספינה בים הצפוני.
בסרט מככבים פיליפ סימור הופמן, ביל ניי, ניק פרוסט, ריס איוואנס, ג'מה ארטרטון וקנת בראנה.
הסרט אכזב הן מבחינה מסחרית והן ביקורתית בבריטניה.
קרטיס ערך אותו מחדש לקראת יציאתו בארצות הברית ושמו שונה ל-"Pirate Radio", אבל נכשל גם שם.
סרטו הבא היה "סוס מלחמה" בבימויו של סטיבן ספילברג, שהיה מבוסס על תסריט קודם מאת המחזאי לי הול.
סטייסי סנידר מאולפני הקולנוע דרימוורקס, שעבדה עם קרטיס בסרטי יוניברסל, המליצה עליו לספילברג.
קרטיס כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "מרי ומרתה" של ה-BBC ו-HBO, שביים פיליפ נויס.
בסרט כיכבו הילרי סוונק וברנדה בלתין, המגלמות שתי נשים שיוצרות קשר אחרי שאיבדו את בניהן שמתו ממלריה.
הסרט שודר בבריטניה ב-1 במרץ 2013. אחר כך כתב קרטיס את התסריט לסרט "כל הזמן שבעולם", דרמה קומית אודות מסע בזמן ואהבה במשפחה.
בסרט כיכבו רייצ'ל מקאדמס, דונל גליסון, ביל ניי, טום הולנדר, מרגו רובי, ונסה קירבי ולידיה וילסון.
הסרט יצא לאקרנים ב-4 בספטמבר 2013. סרטו הבא היה "טראש", עיבוד לרומן מאת אנדי מוליגן, ובביומו של סטיבן דלדרי.
בתפקידים הראשיים שיחקו שלושה ילדים ברזילאים, ולצדם כיכבו ואגנר מורה, רוני מארה ומרטין שין.
הסרט צולם ב-2013 בריו דה ז'ניירו, ויצא לאקרנים בברזיל ב-9 באוקטובר 2014, ובבריטניה ב-30 בינואר 2015.
אחר כך כתב קרטיס עיבוד טלוויזיוני של "Esio Trot", ספר ילדים מאת רואלד דאל עבור ה-BBC, שזכה לשבחים.
בסרט מככבים דסטין הופמן, וג'ודי דנץ', עם קריינות של ג'יימס קורדן.
הוא שודר לראשונה ב-1 בינואר 2015. סרטו הבא היה "יסטרדיי", שנכתב על פי תסריט מקורי מאת ג'ק בארת'.
בסרט, בבימויו של דני בויל מככבים לילי ג'יימס והימש פאטל.
זהו סיפורו של צעיר המגלה שאיש מלבדו אינו מכיר את שיריהם של הביטלס.
צילומי הסרט החלו ב-21 באפריל 2018, והוא יצא לאקרנים ב-28 ביוני 2019.
קרטיס חי בנוטינג היל, ויש לו בית בוולברסוויק שבסאפוק.
הוא נשוי לעורכת והשדרנית אמה פרויד.
ריצ'רד וילסון ריילי הוא איש ציבור אמריקאי, שכיהן כמזכיר החינוך של ארצות הברית בקבינט של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–2001, וקודם לכן כמושל קרוליינה הדרומית בשנים 1979–1987.
ריילי נולד בראשית ינואר 1933 בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית, בנם של אדוארד פ.
"טד" ריילי ומרתה (לבית דיקסון) ריילי.
הוא השלים בהצטיינות את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת פורמן.
לאחר ששירת בצי ארצות הברית, בשנת 1954 קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
בשנים 1963–1966 היה חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, ומ-10 בינואר 1967 עד 11 בינואר 1977 היה נציג מחוזות הבחירה ה-2 וה-3 בסנאט של קרוליינה הדרומית.
ב-1978 נבחר ריילי למושל קרוליינה הדרומית.
במהלך כהונתו תוקנה חוקת המדינה כך שהתאפשר למושל לכהן שתי תקופות כהונה.
כמושל, ניהל ריילי את חידוש ההוצאות להורג בקרוליינה הדרומית, למרות התנגדותו האישית לעונש המוות.
בין הישגיו ניתן למנות את שיפור המימון והתמיכה בחינוך ובגיוס תעשייתי.
ריילי הגה את "חוק שיפור החינוך", שאותו מחקר של מכון ראנד הגדיר כ"צעד הרפורמי המקיף ביותר בחינוך בארצות הברית באותה העת".
בנוסף ריילי יזם את "חוק החייאת התעסוקה" שמטרתו תיאום ההכשרה התעסוקתית בכל המדינה, מה שהיה התוכנית הכלל-מדינתית הראשונה מסוגה במדינה.
במהלך כהונתו נחקק גם "חוק הפשע הכוללני" שהקשיח את הענישה על פשעים אלימים תוך התמודדות עם הצפיפות בבתי הסוהר.
בשנת 1993 פנה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לריילי בנוגע למינויו אל בית המשפט העליון של ארצות הברית, הצעה אותה דחה.
במקומו של ריילי מינה קלינטון את רות ביידר גינסבורג.
באותה שנה הכריז קלינטון כי ימנה את ריילי למזכיר החינוך של ארצות הברית.
בכהונתו השנייה של קלינטון כנשיא, בשנים 1997–2000, עבד ריילי עם יועצתו הקרובה של קלינטון קרול רסקו בניסיון לעצב ולהטמיע את "אתגר אמריקה קוראת" – יוזמת האוריינות בילדות של ממשל קלינטון.
ריילי כיהן כמזכיר החינוך עד שקלינטון סיים את תפקידו בשנת 2001. מאז הוא שימש כשותף במשרד עורכי הדין "נלסון, מולינס, ריילי וסקארבורו".
בשנת 1999, הוקם באוניברסיטת פורמן בה למד "מכון ריצ'רד ו.
ריילי לממשל, פוליטיקה ומנהיגות ציבורית".
ב-2000 הוענק לו "פרס התמיכה בשפה זרה" מארגון בשם "הוועידה הצפון-מזרחית להוראת שפות זרות" כהוקרה על תמיכתו בחינוך ובמיוחד על המלצותיו החוזרות ונשנות שכל התלמידים ילמדו שפה שנייה.
ב-27 ביוני 2007 הביע את תמיכתו הרשמית במועמדותה של הסנאטורית הילרי קלינטון לנשיאות ארצות הברית ושימש כיושב ראש-עמית של מטה הבחירות שלה.
בשנת 2008 אוניברסיטת וולדן שבמיניאפוליס קראה את שם המכללה לחינוך שלה על שמו של ריילי.
באותה שנה, מגזין טיים הציב אותו בין עשרת חברי הקבינט הטובים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ריצ'רד נואל (דיק) ריצ'רדס הוא טייס קרב, קצין צי, טייס ניסוי, מהנדס כימיה ואסטרונאוט לשעבר של נאס"א.
ריצ'רדס השתתף בארבע משימות של מעבורות החלל.
ריצ'רד ריצ'רדס נולד בקי וסט שבמדינת פלורידה.
בשנת 1964 סיים בית ספר בסנט לואיס והחל ללמוד הנדסת כימיה באוניברסיטת מיזורי והשלים תואר ראשון בשנת 1969. הוא המשיך ללימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה והשלים את לימודיו בשנת 1970. באותה שנה הוא סיים קורס טיס.
בשנים 1970–1973 הוא היה טייס "דאגלס A-4 סקייהוק" ו-"מקדונל דאגלס F-4 פנטום".
בהמשך הוא הוצב בנושאות מטוסים America ו-Saratoga.
בשנת 1976 הוא עבר קורס טייסי ניסוי.
לאחר סיום הקורס הוא היה טייס ניסוי של מטוס "מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט".
בשנת 1980 ריצ'רדס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
במשימת STS-28 בשנת 1989 הוא היה טייס של מעבורת החלל אטלנטיס (ברוסטר שו היה מפקד צוות).
1990 הוא היה מפקד צוות של משימה STS-41 שהמריא על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
המשימה העיקרית של הטיסה הייתה הצבת גשושית אוליסוס.
בשנת 1992 הוא היה מפקד צוות של STS-50 על מעבורת החלל קולומביה.
בשנת 1994 ריצ'רדס היה מפקד צוות של STS-64 על מעבורת החלל דיסקברי.
החל משנת 1995 ריצ'רדס עבד במרכז החלל ג'ונסון.
בשנת 1998 ריצ'רדס פרש מנאס"א ועבד בבואינג.
הוא פעל במספר תפקידים עד לפרישה בשנת 2007.
כיום הוא מתגורר ביוסטון עם משפחתו.
רִיצַ'רְד קְרֶשׁוֹ היה משורר אנגלי.
הוא כתב שירי אהבה ושירה דתית בסגנון פרחוני ומרגש.
הוא נחשב לאחד הנציגים העיקריים של , אך נחשב גם ל"הכי לא אנגלי" והקשה ביותר לגישה מבין המשוררים המטאפיזיים של המאה ה-17.
ריצ'רד קרשו נולד בלונדון לכומר פוריטני.
הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1634 הוא הפך לעמית בקולג' , מרכז של אנגלו-קתוליות.
באותה שנה פרסם אוסף של מכתמים לטיניים על נושאים רוחניים.
ב-1639 הוא מונה לכומר של ושמר על קשר הדוק עם הקהילה האנגליקנית של .
במהלך תקופה מכוננת זו, הוא הרגיש נמשך ליופי ולכבוד של טקסים דתיים.
הדחף האחרון להמרת הדת שלו היה ניקוי של כמה כנסיות בקיימברידג' מעיטורים ציוריים שלכאורה אמונות טפלות על ידי ועדה פרלמנטרית בשלבים הראשונים של מלחמת האזרחים האנגלית ב-1643.
ב-1644 עזב את אנגליה והמיר את דתו לנצרות קתולית בפריז ב-1645. בתיווך המלכה הגולה הנרייט מארי, נסיכת צרפת, הוא קיבל תפקיד ברומא בחוגו של הקרדינל ועבד גם בסמינר לכמרים "".
בשנת 1649 הוא הפך לתת-קאנון בבזיליקת הבית הקדוש בלורטו.
הוא מת שם זמן קצר לאחר מכן.
באוסף השירים הראשון שלו, "Steps to the Temple" (מעלות למקדש, 1646), שכותרתו מרמזת במכוון ל"המקדש" של (1633), סגנונו הפואטי של קרשו מושפע מהבארוק הראוותני של הקונטרה-רפורמציה.
הזיקה להרברט ניכרת גם במכתמי התשוקה של קרשו, עם המטאפורות שלהם, כמו גם בשיריו הארוכים הידועים "The Weeper" (הבוכה), עם התייחסותו לדמעות הכפרה של מרים המגדלית, ו"The Flaming Heart" (הלב הבוער), עם התייחסותו לאקסטזה של תרסה הקדושה.
אופייניים לשירים אלו שרשרות המטאפורות הווירטואוזיות שלהם ושילובם בין הארוטי לקדוש.
על אף רמיזותיו לשירתו הדתית של הרברט, הרגישויות הדתיות והאסתטיות של קרשו שונות באופן משמעותי מהמודל שלו, אפילו שחזונו הבארוקי-קתולי דוחק בהתגלמות או אפילו בתיעול של תיאור החוויה הדתית.
בשיריו "הלב הבוער" ו"המזמור לתרסה הקדושה" במיוחד, הוא מתאר את ההתלהבויות המיסטיות או התלהבותיה של הנזירה הכרמלית הספרדית בצורה נלהבת חושנית שהופכת אותה למקבילה הרוחנית לאקסטזה הארוטית של ג'ון דאן.
לשם השוואה, השירה הארוטית של בני תקופתו של נראית כמעט נטולת בשר.
החושניות והארוטיזציה הקונטרה-רפורמטורית של הדת של קרשו סוטות באופן קיצוני מהמסורות אנגליות של תקופתו.
יצירתו הלירית נוצרה בעיקר בהשראת של יבשת אירופה, השירה הנאו-לטינית של הישועים והקונצ'טי של .
ריצ'רד ברוורד ראסל הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-66 בשנים 1931–1933, ולאחר מכן ועד מותו 38 שנה לאחר מכן, כסנאטור מטעמה.
ראסל היה מייסד ומנהיג הקואליציה השמרנית ששלטה בקונגרס בשנים 1937–1963, ובמותו הוא היה ותיק חברי הסנאט.
במשך עשורים הוא היה מנהיג ההתנגדות של מדינות הדרום לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
ראסל נולד בעיר ויינדר שבג'ורג'יה, ולאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'יה, פתח בעיר משרד עורכי דין.
בשנים 1921–1931 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, לפני שנבחר כמושל.
ראסל ניצח בבחירות מיוחדות כדי לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית של ויליאם ג'.
האריס שנפטר, וכיהן בו החל מ-1933. הוא תמך בניו דיל, אך סייע בהקמת הקואליציה השמרנית של הדמוקרטים הדרומיים.
הוא היה המקדם הראשי של חוק ארוחות הצהריים בבתי הספר, שדאג לאספקת ארוחות בעלות נמוכה לתלמידים מעוטי יכולת.
במהלך תקופת כהונתו הממושכת בסנאט, כיהן ראסל כיושב הראש של כמה ועדות, והיה יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים במשך רוב התקופה בשנים 1951–1969. בוועידות הארציות של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1948 ו-1952 הוא היה מועמד לנשיאות ארצות הברית.
הוא גם היה חבר בוועדת וורן לחקירת רצח קנדי.
ראסל תמך בהפרדה גזעית והיה שותף לכתיבת "המניפסט הדרומי" יחד עם סטרום ת'ורמונד.
ראסל ו-17 עמיתיו מבין הסנאטורים הדמוקרטים, יחד עם סנאטור רפובליקני אחד, בלמו את העברת חקיקת זכויות האזרח באמצעות פיליבסטר.
לאחר שבן חסותו של ראסל, הנשיא לינדון ג'ונסון חתם על חוק זכויות האזרח של 1964, הוביל ראסל חרם דרומי על הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1964. ראסל כיהן בסנאט עד מותו מנפחת ב-1971.
ריצ'רד ראסל הבן נולד בעיר ויינדר שבג'ורג'יה כבנם הבכור של נשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה, ריצ'רד ראסל האב, ושל אינה דילארד ראסל.
היו לו 12 אחים ואחיות שהגיעו לבגרות, בנוסף לשניים שנפטרו בילדותם.
במשך כל תקופת ילדותו של ראסל, עשה אביו ניסיונות רבים להיבחר למשרות פוליטיות בכירות.
אף על פי שהוא היה נציג אהוד מטעם מחוז קלארק בבית הנבחרים של ג'ורג'יה ופרקליט ראשי בשבעה מחוזות שיפוטיים, לא עלה בידו להיבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית וכמושל ג'ורג'יה.
בשל כישלונותיו הפוליטיים של האב, חיה המשפחה באותה תקופה כשהכנסותיה נמוכות מהוצאותיה.
כבר מגיל צעיר, אימן ראסל האב את בנו לרשת את מורשתו במדינה.
בשל העובדה שהמשפחה איבדה את אחוזת אבותיה ואת טחנת הקמח שלה במהלך הצעדה אל הים, בילה ראסל זמן רב בלימוד ההיסטוריה של מלחמת האזרחים.
ב-1915 החל ראסל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'יה, וב-1918 סיים לימודי תואר במשפטים.
כשהיא בשליטת השמרנים הלבנים, נשלטו ממשלת ג'ורג'יה ומשלחתה לקונגרס על ידי הדמוקרטים.
המפלגה הרפובליקנית לא הייתה יריבה של ממש, והודרה מהנוף הפוליטי במדינה בעקבות שלילת זכות ההצבעה של רוב האפרו-אמריקאים במסגרת אישור תיקון לחוקת ג'ורג'יה ב-1908, שדרש הוכחת ידיעת קרוא וכתוב, אך הגדיר יוצאים מן הכלל ל"סעיף הסבא" עבור הלבנים, לצורך הרשמה להצבעה בבחירות.
לאחר תום לימודיו, עבד ראסל לזמן קצר במשרד עורכי הדין של אביו לפני שהתמודד ב-1921 בהצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ג'ורג'יה בהזדמנות האפשרית הראשונה.
שש שנים לאחר מכן, בגיל 29, הוא נבחר כיושב ראש הבית.
הפופולריות שלו בקרב עמיתיו המחוקקים נבעה מקבלתו כאדם בעל יושרה ומוכנותו ליצור בריתות.
בשנים 1931–1933 כיהן ראסל כמושל ג'ורג'יה ה-66. כמושל, הוא פעל לארגון מחדש של הבירוקרטיה הממשלתית, קידם את הפיתוח הכלכלי בעיצומו של השפל הגדול, ואיזן את תקציב המדינה.
במהלך תקופת כהונתו של ראסל כמושל, פרסם וטרן מלחמת העולם הראשונה רוברט אליוט ברנס את האוטוביוגרפיה שלו, "אני נמלט מכבלי המאסר בג'ורג'יה!" , שהיה קודם לכן סדרת מאמרים במגזין "הבלש האמיתי" , ובנובמבר 1932 יצא לאקרנים סרטו של פול מוני באותו שם.
בספר פורטו תקופות המאסר הרבות שריצה ברנס במערכת הכליאה של ג'ורג'יה וניסיונותיו להימלט.
בעקבות פרסום הספר ויציאת הסרט לאקרנים, ניסה ראסל לבקש את הסגרתו של ברנס מניו ג'רזי כדי שזה ימשיך לרצות את עונשו בג'ורג'יה.
ראסל גינה את תיאוריו של ברנס את עבודות הפרך המחרידות במדינה, והגדיר את סירובו של מושל ניו ג'רזי ארתור הארי מור להסגיר את ברנס כ"פגיעה במדינת ג'ורג'יה ובמוסדותיה".
באופן חריג, נערכו בג'ורג'יה ב-8 בנובמבר 1932 בחירות לשני מושבי המדינה בסנאט של ארצות הברית.
הייתה זו הפעם השנייה לבחירות כפולות כאלו לאחר הפעם הראשונה ב-1914. על המושב הראשון מבין8 השניים התקיימו בחירות בין הסנאטור המכהן, הדמוקרט וולטר פ.
ג'ורג' לבין המועמד הרפובליקני, ג'יימס ו.
ארנולד, בהן זכה ג'ורג' ב-92 אחוזים של הקולות.
חודשים ספורים לפני הבחירות, ב-18 באפריל, נפטר בעת כהונתו הסנאטור המכהן השני מטעם ג'ורג'יה, ויליאם ג'.
ראסל, מתוקף סמכותו כמושל, מינה שבוע לאחר מכן כמחליפו של האריס את חבר מפלגתו, ג'ון ס.
כהן, אך כהן לא היה מועמד בבחירות.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים שנערכו בספטמבר התמודד ראסל עצמו מול צ'ארלס ר.
קריספ, ונבחר ברוב של כ-58 אחוזים מהקולות.
לאחר מכן, בבחירות הכלליות המיוחדות שהתקיימו כאמור בנובמבר התמודד ראסל ללא יריבים ונבחר כסנאטור להשלמת יתרת תקופת כהונתו של האריס המנוח.
ראסל תמך במדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך השפל הגדול.
ב-1936, בבחירות הרגילות הראשונות בהן התמודד על תקופת כהונה מלאה על מושבו בסנאט, הוא הביס את המושל לשעבר יוג'ין טאלמדג' בהגינו על מדיניות הניו דיל בטענה שהיא הייתה טובה עבור ג'ורג'יה.
ראסל נבחר על בסיס מצע שמרני מתון, ותמך בתוכניות חילוץ וסיוע עבור הממשלות המקומיות.
משעה שהחל את כהונתו בסנאט, הוא היה לתומך נלהב של ממשל רוזוולט ושל תוכניותיו, והביע את תמיכתו ב"צעד המלא ביותר לתמיכה ששילב משאבים שמדינה זו תוכל להרשות לעצמה".
ראסל תמך כמעט בכל אחד מצעדי החקיקה של הניו דיל במהלך מאה הימים הראשון לנשיאותו של רוזוולט.
לאחר שב-1935 התחולל קרע בשורות המפלגה הדמוקרטית, שכתוצאה ממנו התקיימו פיליבסטרים ומצבים של מבוי סתום, המשיך ראסל לתמוך ברוזוולט ובניו דיל.
מיד טוען שגם "כאשר פוליטיקאים דרומיים רבים אחרים החלו להביע את אי-שביעות רצונם מהממשל ומהצעותיו, נותר ראסל איתן בתמיכתו".
כאשר התמודד במערכת הבחירות השנייה שלו לסנאט מול טאלמדג' השמרני, הביע ראסל את תמיכתו העזה במס ההכנסה ובתוכניות הרווחה החברתיות, ובהתמדה שיבחר את הניו דיל בנאומיו, ותקף את טאלמדג' על שמרנותו.
חוק ארוחות הצהריים בבתי הספר
ראסל המשיך להיות תומך בולט בכלכלה הפרוגרסיבית גם לאחר מלחמת העולם השנייה, והיה המוביל הראשי בקידום חוק ארוחות הצהריים בבתי הספר שנקרא על שמו.
הוא הרחיב והוביל מיזמים לחלוקת עודפי מזון למשפחות העניות בג'ורג'יה באמצעות תלושי מזון ותוכניות לארוחת צהריים בבתי הספר, וביקש לחסל את העוני במגזר הכפרי.
לאחר מיסודה של תוכנית ארוחות הצהריים בבתי הספר, דחף ראסל בהתמדה למימון התוכנית במהלך שנות ה-50 וה-60, שאף לשילובם של סוגי מזונות מתוצרת ג'ורג'יה, כמו בוטנים, וראה בכך כצעד לקידום האינטרסים של החוואים מג'ורג'יה.
במלחמת העולם השנייה נודע ראסל בשל עמדתו הבלתי מתפשרת כלפי יפן וכלפי קורבנותיה האזרחיים.
בחודשי המלחמה האחרונים הוא טען שארצות הברית לא צריכה להתייחס כלפי יפן ביד רכה יותר מאשר כלפי גרמניה הנאצית, ושארצות הברית לא צריכה לעודד את יפן להתחנן לשלום.
תמיכתו של ראסל בבחירתו לתקופת כהונה ראשונה בסנאט ב-1950 של לינדון ג'ונסון סללה את הדרך עבור ג'ונסון להיבחר כמנהיג הרוב בסנאט.
במהלך שנותיהם המשותפות בסנאט סעדו השניים לעיתים קרובות בביתו של ג'ונסון, אך ידידותם תמה במהלך תקופת נשיאותו של ג'ונסון על רקע הוויכוח ב-1968 על מועמדותו של אייב פורטאס, ידידו של ג'ונסון, למשרת נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בראשית 1956, שימשה לשכתו של ראסל ללא הרף כמקום מפגש לעמיתיו הסנאטורים הדרומיים סטרום ת'ורמונד, ג'יימס איסטלנד, אלן אלנדר וג'ון סטניס.
לארבעה הייתה דאגה משותפת בנוגע לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שבו פסק ב-1954 בית המשפט העליון של ארצות הברית שהפרדה גזעית בבתי הספר הציבוריים נוגדת את חוקת ארצות הברית.
יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט
במאי 1961 ביקש הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מראסל להניח את הזר הנשיאותי על קבר החייל האלמוני בטקס יום הזיכרון בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-31 באוגוסט 1961 כינס ראסל ישיבה בדלתיים סגורות של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט על פי בקשתו של הסנאטור סטרום ת'ורמונד שהוועדה תצביע על פתיחה בחקירה על "קשר להשתקת מניעים אנטי-קומוניסטים".
בסוף פברואר 1963 תודרכה ועדת הכוחות המזוינים על ידי מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה על המדיניות בקריביים.
ראסל אמר לאחר מכן שהוא האמין שאנשי חיל האוויר של ארצות הברית צריכים להפיל מטוסי סילון זרים בתחומי מים בינלאומיים, ורק לאחר מכן לחקור את מטרות טיסותיהם של המטוסים.
ראסל היה תומך נלהב בביטחון הלאומי.
הוא עשה שימוש בכוחו כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט בשנים 1951–1969, ולאחר מכן כוועדת ההקצבות של הסנאט כאמצעי ממסדי ליצירת מתקני הגנה ומשרות עבור ג'ורג'יה.
הוא פקפק בנוגע למלחמת וייטנאם, ובשיחות בארבע עיניים הזהיר את הנשיא ג'ונסון נגד מעורבות רחבה יותר במלחמה.
בינואר 1964 נשא הנשיא ג'ונסון את נאום מצב האומה, בו הוא קרא לקונגרס "להסיר באמצעות חקיקה את המחסומים לאפליה נגד אלו שמבקשים להיכנס לתוך ארצנו, בעיקר אלו שהם בעלי מיומנויות נדרשות במיוחד ואלו שמבקשים להתאחד עם בני משפחותיהם".
לאחר הנאום פרסם ראסל הצהרה בה הוא ציין את המחויבות של הסנאטורים ממדינות הדרום להתנגד לצעד שכזה, שאותו הוא הגדיר "קצר רואי והרה אסון", אך בה בעת הודה בהתכנות הגבוהה של העברת החוק.
הוא הוסיף שחוק זכויות האזרח כוון למעשה ליצירת ערבוב גזעים, לחסל את זכויות המדינות, ולבטל את מערכת האיזונים והבלמים.
אף על פי שראסל שימש כיועצו הנאמן של ג'ונסון, השניים היו חלוקים בדעותיהם בנוגע לזכויות האזרח.
ג'ונסון תמך בסוגיה כנשיא, ואילו ראסל, כתומך ההפרדה הגזעית, בלם וסיכל ללא הרף צעדי חקיקה פדרליים בנושא זכויות האזרח באמצעות שימוש בפיליבסטרים.
שלא כמו תאודור בילבו, אד סמית' וג'יימס איסטלנד, שזכו למוניטין כיריבים קשוחים ואכזריים, ראסל מעולם לא הצדיק שנאה או מעשי אלימות כדי להגן על ההפרדה הגזעית.
אך הוא הגן בתקיפות על העליונות הלבנה ונראה שהוא לא פקפק בה או התנצל אי פעם על השקפותיו בנוגע להפרדה הגזעית ובנוגע להצבעותיו ונאומיו.
ראסל היה במשך עשורים איש המפתח בחסימת צעדי חקיקה משמעותיים בנוגע לזכויות האזרח שמטרתם הייתה להגן על האפרו-אמריקאים מפני מעשי לינץ', שלילת זכות ההצבעה, וקבלת שירות נפרד על פי החוק.
לאחר שג'ונסון חתם על חוק זכויות האזרח של 1964, החרים ראסל, יחד עם כתריסר סנאטורים דרומיים, כולל הרמן טאלמדג' וראסל לונג, את הוועידה הארצית של הדמוקרטים שהתקיימה באותה שנה באטלנטיק סיטי.
אף על פי כן, נחשב ראסל למתון בתמיכתו בהפרדה הגזעית.
ב-1936 הוא תקף לעיתים קרובות את יריבו יוג'ין טאלמדג' על טענותיו שצעדי החקיקה של הניו דיל יועילו בעיקר לאפרו-אמריקאים.
קאש החשיב את ראסל בתור "הטיפוס הדרומי הטוב ביותר", שכן הוא היה מוכן לקרוא ליריביו "נבלים שפונים לשנאה גזעית".
ג'יימס תומאס גיי טען שראסל "איחל לשחורים שום דבר רע".
בשנות ה-50 התכתב ראסל עם מצביע שחור מדבלין, ג'ורג'יה בשם הרקולס מור, שהעלה חששות בנוגע לכך שילדי האפרו-אמריקאים טופלו באופן בלתי הוגן במסגרת תוכנית ארוחות הצהריים בבתי הספר.
ראסל התייחס לעניין ברצינות ו"מאוחר יותר נתן למור הוכחה משביעת רצון שהתוכנית נוהלה באופן יעיל לטובת הילדים משני הגזעים".
ראסל גינה בתוקף את עמדתו של הנשיא הארי טרומן בעד ההפרדה הגזעית וכתב שהוא הרגיש לא טוב בנוגע לכך, אך שלא כמו רוב הדמוקרטים הדרומיים כמו סטרום ת'ורמונד, הוא לא פרש בשל כך מהוועידה.
ראסל היה אחד המתנגדים התקיפים ביותר בנוגע לכל צעד שהיה קשור להפרדה הגזעית ושנדון בסנאט, אך הוא נותר נאמן למפלגתו.
אף על פי שהוא כינה את מצע המפלגה של 1960, "כניעה מחולטת ל-NAACP ולרדיקליים קיצוניים אחרים בלוס אנג'לס", הוא תמך בקמפיין של קנדי וג'ונסון בבחירות לנשיאות של 1960.
ב-1952, היה ראסל מועמד הדמוקרטים לנשיאות.
בעוד שבעת מסע הבחירות הוא לא דן בנושא זכויות האזרח, נקרא המצע שלו "ממשל עצמי מקומי", שהיה אחד העקרונות המרכזיים של הדמוקרטים הג'פרסוניים.
ראסל טען שמטרת מועמדותו הייתה להיות חלון ראווה לעקרונות של הדמוקרטיה הדרומית ולאפשר לדמוקרטים הדרומיים ליצור חזית מעוחדת נגד הדרום.
בעוד שהוא הביס באופן החלטי את אסטיס קיפאובר בבחירות המקדימות בפלורידה, התנגדו לו כמעט כל הדמוקרטים, שכן הוא סירב לתמוך בסעיף זכויות האזרח של המפלגה.
ב-1963 וב-1964 היה ראסל אחד החברים בוועדת וורן, שעליה הוטל בנובמבר 1963 לחקור את רצח קנדי.
במסמכיו האישיים של ראסל ניתן להבין שהוא היה מוטרד מתאוריית הקליע הבודד של הוועדה, מהכשל של ברית המועצות לספק פרטים רחבים יותר בנוגע לתקופת שהותו של לי הארווי אוסוואלד ברוסיה, והחוסר במידע בנוגע לפעילויותיו של אסוואלד בקשר לקובה.
ביוני 1968 הודיע נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן על כוונתו לפרוש מתפקידו.
הנשיא ג'ונסון הודיע לאחר מכן על כוונתו למנות לתפקיד את השופט אייב פורטאס.
העיתונאי דייוויד גרינברג כתב שכאשר ראסל "החליט בתחילת יולי להתנגד למועמדותו של פורטאס, הוא גייס לשם כך את רוב עמיתיו הדמוקרטים מהדרום.
ריצ'רד ראסל הבן נפטר בוושינגטון הבירה ב-21 בינואר 1971, בגיל 73, בעת כהונתו כסנאטור.
הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית בוויינדר.
על שמו קרויים המקומות והמוסדות הבאים:
בניין המשרדים של הסנאט ראסל, הישן ביותר מבין שלושת בנייני המשרדים של הסנאט.
ב-2018 קרא מנהיג המיעוט הדמוקרטי בסנאט, צ'אק שומר, לקרוא לבניין על שמו של הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין שנפטר אז.
הבניין לאוספים מיוחדים על שם ריצ'רד ב.
מעונות הסטודנטים על שם ראסל לתלמידי השנה הראשונה באוניברסיטת ג'ורג'יה.
אולם ראסל בקולג' ואוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה במילדג'וויל.
הסכר והאגם על שם ריצ'רד ב.
ראסל, חלק מהאזור רב המשאבים על שם ריצ'רד ב.
ראסל, השוכנים בחלקו העליון של נהר סוואנה בין אלברטון, ג'ורג'יה לבין קלהון פולס שבקרוליינה הדרומית.
פארק מדינתי של ג'ורג'יה על חופיו של אגם זה נושא גם הוא את שמו של ראסל.
ראסל ברום, ג'ורג'יה, הוא נמל התעופה המשרת את מחוז פלויד.
מנת בטטה על שמו של ראסל היא מאכל דרומי מועדף בתקופות החגים.
צוללת צי ארצות הברית "ריצ'רד ב.
ראסל" היא צוללת תקיפה מסדרת סטרג'ן.
הכביש המהיר על שם ריצ'רד ב.
ראסל, חלק מהדרך הנופית ראסל-בראסטאון.
דרך הפארק על שם ריצ'רד ב.
חטיבת הביניים על שם ריצ'רד ב.
ב-2020 הטילו יושב ראש מועצת הנגידים, סייצ'ין שיילנדרה והנגיד סטיב ויילי של מערכת האוניברסיטאות של ג'ורג'יה משימה על צוות ייעוץ לבחינת השמות של בניינים וקולג'ים ברחבי הקמפוסים של המערכת.
על אף המלצות הצוות לשינוי שמות של בניינים הקרויים על שמו של ראסל, הן לא אומצו על ידי מועצת הנגידים של ג'ורג'יה.
ריצ'רד רמפטון היה עורך דין בריטי שהתמחה בתביעות לשון הרע.
הוא היה מעורב בכמה מקרים מתוקשרים, בהם התיק אירווינג נגד ליפשטדט וספרי פינגווין, שם הגן על דברה ליפשטדט וספרי פינגווין נגד דייוויד אירווינג.
רמפטון נולד בנוריץ' ב-8 בינואר 1941, בנם הבכור של איש העסקים והפילנתרופ טוני רמפטון ואשתו ג'ואן (לבית שאנקס).
הוא התחנך בבית הספר בריאנסטון וקרא קלאסיקות בקווינס קולג', אוקספורד .
ריצ'רד רמפטון התקבל ללשכת עורכי הדין בנובמבר 1965 (אינר טמפל) ומונה ל-QC ( יועץ המלכה) בשנת 1987.
בתיק אירווינג נגד ספרי פינגווין וליפשטדט, הוא ייצג את דבורה ליפשטדט ואת המו"ל שלה נגד האשמות שווא של הוצאת דיבה לאחר שטענה כי אירווינג מכחיש השואה בספרה "הכחשת השואה" משנת 1993. סרט אודות המשפט הכחשה הוקרן לראשונה בשנת 2016, בו גילם את רמפטון, השחקן טום וילקינסון.
רמפטון גם ייצגה את חברת מקדונלד'ס בתיק מק'ליבל, שם תבעה החברה שני חברים בקבוצת הקמפיין הסביבתי של גרינפיס בלונדון.
המקרים המוקדמים יותר של רמפטון כוללים את אנדרו ניל (עורך הסאנדיי טיימס) נגד פרגרין וורסטהורן, לורד אלדינגטון נגד הרוזן ניקולאי טולסטוי וג'יליאן טיילפורת' נגד ניוז אוף דה וורלד.
הוא גם ייצג בהצלחה את הפוליטיקאי ג'ורג' גאלווי נגד ה"דיילי טלגרף" בשל האשמות שלקח 375,000 ליש"ט מהמשטר העיראקי של סדאם חוסיין.
מקרה זה הוליד את "משמעות לוקאס-בוקס" לפיה על פי פרקטיקה מודרנית של לשון הרע, בו נאשם חייב לפרט בכתב בתיק הנידון את המשמעות ההשמצה שהוא/היא מבקשים להוכיח כנכונה מהותית.
רמפטון התחתן עם אהובת נעוריו קרולין קלארק ב-1963. נולדו להם שני בנים ובת אחת.
ריצ'רד פרנסיס קניפ היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-25 של דקוטה הדרומית בין השנים 1971–1978. הוא התפטר מתפקידו כמושל המדינה לאחר שמונה בידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר לשגריר ארצות הברית בסינגפור.
קניפ נולד ב-7 בינואר 1933 בטיילר שבמינסוטה, בנם של ברניס ופרנק קניפ, שהתגוררו באלקטון שבדקוטה הדרומית.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של דקוטה הדרומית ובאוניברסיטת סנט ג'ון.
קניפ שירת בחיל האוויר של ארצות הברית ולאחר מכן היה הבעלים של חברה להפצה סיטונאית של ציוד חלב בסיטונאי בסיילם, דקוטה הדרומית.
הוא נישא לננסי לו פאנקי.
מ-1965 עד 1971 היה חבר הסנאט של דקוטה הדרומית.
כשקניפ נבחר למושל דקוטה הדרומית בבחירות 1970, תוך שהוא מביס את המושל המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית פרנק פאראר, הוא היה רק המושל הרביעי שנבחר מהמפלגה הדמוקרטית מאז ייסוד המדינה.
קניפ, שנודע למצביעים במדינה כ"דיק", זכה לפופולריות באמצעות מסעות הפרסום שלו "אנשים אל אנשים".
קניפ השיק את מסע הבחירות שלו ב-1970 עם מודעות רדיו ששואלות "מה זה קניפ?".
קניפ הושבע לתפקידו יומיים לאחר יום הולדתו ה-38, והיה למושל הצעיר ביותר שנבחר בדקוטה הדרומית.
הוא ורעייתו ננסי עברו להתגורר באחוזת המושל יחד עם שמונת ילדיהם.
הקדנציה הראשונה של קניפ נודעה בהחלת רפורמות רבות.
הוא שינה בהצלחה את ארגון ממשלת המדינה על ידי יצירת מערכת קבינט.
קניפ נבחר מחדש ב-1972, והפך למושל דקוטה הדרומית האחרון שנבחר בתקופות כהונה של שנתיים.
הוא כיהן פעמיים קדנציות בנות שנתיים ולאחר מכן נבחר לכהונה נוספת בת ארבע שנים ב-1974. בכך נהפך למושל הראשון שנבחר שלוש פעמים ברציפות.
קניפ הופיע בפרק של סאטרדיי נייט לייב ב-19 בנובמבר 1977 כאחד מחמשת המועמדים הסופיים בתחרות "כל אחד יכול לארח" של התוכנית.
קניפ התפטר מתפקידו חודשים ספורים טרם סיום כהונתו ב-1978, לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בחר בו לשרת כשגריר ארצות הברית בסינגפור.
הוא תכנן לשוב לחיים הפוליטיים בבחירות 1986, אך הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ללארס הרסת'.
הוא לא ויתר ועדיין ניסה לבצע קאמבק פוליטי, אך בראשית 1987 אובחן כחולה במחלת הסרטן.
ריצ'רד ארנולד רָאוּנְדְטְרִי היה שחקן אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו כבלש הפרטי ג'ון שאפט בסרט "שאפט" משנת 1971 ובארבעה מסרטי ההמשך שלו, "הניקוד הגדול של שאפט" (1972), "שאפט באפריקה" (1973), סרט ההמשך משנת 2000 וסרט ההמשך משנת 2019, כמו כן גם בסדרת הטלוויזיה "שאפט" (1973-1974).
הוא ידוע גם בזכות הופעתו בכמה סדרות טלוויזיה, כולל "שורשים", "דור ההמשך" ו"עקרות בית נואשות".
הסרט האחרון בו הופיע הוא סרט הקומדיה "תלמה" שיצא ב-2024.
ראונדטרי, שנחשב ל"גיבור הפעולה השחור הראשון", זכה להערכה על השפעתו על עלייתם של שחקנים אפרו-אמריקאים מובילים בפרויקטים הוליוודיים, בזכות הופעותיו המצליחות בז'אנר.