tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוב, כאשר המחלה בשלביה הראשונים, מאובחן באופן מוטעה סרטן קיבה כאשר מדובר בפוליפ או בציסטה, ולכן נדרשת בדיקה נוספת על מנת לאבחן האם אכן מדובר בסרטן קיבה.
סרטן הקיבה הוא מבין מחלות הסרטן היחידות שיש קושי לאבחן אותן.
מחלה בשלביה הראשונים, המאופיינת בגידול ממוקד וקטן, שלא התפשט לבלוטת לימפה או לאיברים סמוכים, תטופל בכריתה ניתוחית.
למחלה בשלב מתקדם טרם נמצא טיפול, והמחלה נחשבת לחשוכת מרפא.
כימותרפיה או רדיותרפיה אינן מביאות לריפוי, ומשמשות להקלת הסימפטומים כטיפול פליאטיבי.
כיום, שיעור ההישרדות הנמוך המאפיין את המחלה ניתן לשיפור רק על ידי גילוי ואבחון מוקדמים.
תסמיני המחלה אינם ייחודיים ודומים לסימפטומים של כיב קיבה, דבר המקשה על האבחון המוקדם.
מלאות לאחר אכילת כמות מזון קטנה
דם סמוי או גלוי בצואה
חום מתמשך מעל 37.5 ועד 38 מעלות צלזיוס
במחלה גרורתית, יופיעו תסמינים נוספים כתלות במיקום הגרורות.
סוגים שונים של סרטן הקיבה
סרטן הקיבה יכול להיות קרצינומה של הקיבה (גידול אפיתליאלי), לימפומה של הקיבה, או גידולים מזנכימאליים הקרויים GIST) gastro intestinal stromal tumor).
סרטן בלוטת הערמונית הוא מחלה שבמסגרתה מתפתח גידול סרטני בערמונית (הפרוסטטה), בלוטה במערכת הרבייה הגברית.
המחלה מתפרצת כאשר תאים בערמונית עוברים תהליך של מוטציה ופותחים בבולמוס התרבות היוצא מכלל שליטה.
תאים אלה עלולים להתפשט מחוץ לערמונית אל איברים אחרים בגוף וליצור גרורות סרטניות, במיוחד בעצמות ובקשרי לימפה.
התפרצות מחלת סרטן הערמונית עלולה להיות מלווה במיחושים, בקשיים בהטלת שתן, בהפרעות זקפה ובתסמינים אחרים.
יום המודעות לסרטן הערמונית מצוין כל שנה ב-15 בספטמבר.
הערמונית היא חלק ממערכת הרבייה הגברית שתפקידה לסייע בייצור נוזל הזרע ובאגירתו.
בקרב גברים בוגרים אורכה של ערמונית טיפוסית עומד על כשלושה סנטימטרים ומשקלה כעשרים גרם.
הערמונית שוכנת באזור האגן, מתחת לשלפוחית השתן ולפני החלחולת.
הערמונית מקיפה חלק מן השופכה, הצינורית המאפשרת את מעבר השתן בעת הטלת השתן ואת נוזל הזרע.
בשל מיקומה, מחלות הקשורות בערמונית משפיעות לעיתים על פעולת מתן השתן, פליטת הזרע ולעיתים אף על הפרשת הצואה.
הערמונית מכילה בלוטות קטנות רבות המפיקות כעשרים אחוז מנוזל הזרע המופרש בעת פליטה.
בעת היארעות סרטן הערמונית, התאים המרכיבים בלוטות אלה עוברים תהליך של מוטציה והופכים לתאים ממאירים.
הבלוטות בערמונית נזקקות להורמונים גבריים אנדרוגנים, על-מנת לתפקד כהלכה.
עם האנדרוגנים נמנים: טסטוסטרון המופק באשכים, דהידרו-אפיאנדרוסטרון המופק בבלוטות יותרת הכליה (האדרנלים), ודיהידרוטסטוסטרון שהוא טסטוסטרון העובר תמורה בתוככי הערמונית.
האנדרוגנים משפיעים גם על הופעת סימני המין המשניים, ובהם שיער הפנים והעצמת מסת השרירים בגוף הגבר.
סרטן הערמונית נחשב לסרטן שכיח ביותר.
הוא מופיע אצל כ-50 אחוז מהגברים מעל גיל 70, ואצל רוב רובם של הגברים מעל גיל 90. שיעורי סרטן הערמונית באזורים שונים בעולם נבדלים זה מזה בפערים ניכרים.
שיעורי המחלה הם הנמוכים ביותר בדרום אסיה ובמזרחה, המחלה שכיחה יותר באירופה, ושכיחותה הרבה ביותר מצויה בארצות הברית.
על-פי נתוני החברה האמריקאית לחקר הסרטן, סרטן הערמונית הוא המחלה הממארת הפחות שכיחה בקרב גברים ממוצא אסיאתי, שכיחה ביותר אצל גברים אפרו-אמריקאים, ושכיחותה בקרב גברים לבנים מצויה ביניהם.
ברם, אפשר ששיעורים גבוהים אלה מושפעים משיעורי האבחון המוגברים.
לפי נתוני משרד הבריאות משנת 2022, ישראל נמצאת במקום ה-58 בעולם מבחינת שיעור ההיארעות של סרטן הערמונית בגברים, אולם שיעור התמותה בישראל נמוך ביחס לעולם, ישראל מדורגת במקום ה-143 בעולם בשיעור התמותה מסרטן הערמונית.
קבוצת הגיל המועדת ביותר להתפרצות המחלה היא גברים בני למעלה מחמישים.
זהו סוג הסרטן הנפוץ ביותר בקרב גברים בארצות הברית, והוא גורם התמותה הסרטני הגבוה ביותר בארצות הברית בקרב גברים, לאחר סרטן הריאות.
אף בבריטניה זוהי סיבת המוות השנייה בשכיחותה מבין הממאירויות, לאחר סרטן הריאות.
35,000 גברים בריטים בקירוב מאובחנים מדי שנה בממלכה המאוחדת כסובלים מן המחלה, ועשרת אלפים נפטרים כתוצאה ממנה.
גברים רבים הלוקים במחלה אינם סובלים מתסמינים כלל, אינם מטופלים באופן כלשהו ולבסוף מוצאים את מותם בנסיבות שונות לחלוטין שאינן קשורות למחלה כלל.
תופעה זו מתרחשת עקב העובדה שגידולים בערמונית מתפתחים באיטיות רבה במרבית המקרים, ובשילוב העובדה שגברים רבים מאובחנים כסובלים מהמחלה לאחר שעברו את שנתם השישים.
בשל כך, פעמים רבות הם נפטרים כתוצאה מסיבות מוות הנעדרות כל זיקה לסרטן הערמונית, ובהן מחלות לב וכלי דם, דלקת ריאות, ממאירויות אחרות ושאר גורמי תחלואה בקרב בני גילם.
גורמים רבים, ובהם תורשה ותזונה, התגלו כמעורבים בהתפתחותו של סרטן הערמונית.
במסגרת ניסוי "The Prostate Cancer Prevention Trial" נמצא כי התרופה פינאסטריד (הנמכרת בישראל בשמות פרופסיה, בהתוויה למניעת נשירת שיער, ופרו-קיור) מפחיתה את שיעורי היארעות סרטן הערמונית בכ-30 אחוז.
מאידך, ישנה טענה שנויה במחלוקת כי תרופה זו מעלה במקביל את הסיכון לחלות במחלות סרטן אגרסיביות יותר, אך מחקרים חדשים החלישו טענה זאת.
סרטן הערמונית אינו גורם בדרך כלל תסמינים כלשהם כאשר הוא במצבו ההתחלתי ועד הגיעו לדרגה מתקדמת.
לעיתים קרובות הוא מאובחן באמצעות בדיקות נוספות המוזמנות על-מנת לחקור את פשר תוצאות בדיקת דם שגרתית של ה-PSA הנמצאות גבוהות מן הרמות הנורמליות.
ברם, לעיתים סרטן הערמונית גורם לתסמינים, הדומים פעמים רבות לאלו של מחלות דוגמת הגדלה שפירה של הערמונית (BPH).
עם תסמינים אלה נמנים הטלת שתן תכופה, הטלת שתן לילית תכופה, קושי ביצירת זרם של שתן ובשמירה על יציבותו, הימצאות דם בשתן ותחושת כאב בעת מתן השתן.
סרטן הערמונית נקשר גם להפרעות בתפקוד המיני משום שבלוטת הערמונית מקיפה, כאמור לעיל, את השופכה הפרוסטטית.
שינויים החלים בבלוטה משפיעים אפוא במישרין על תפקוד מערכת השתן.
סרטן הערמונית עלול אף להביא לקשיים בתפקוד המיני, דוגמת קושי בהשגת זקפה או פליטת זרע המלווה בכאבים קשים.
היות שצינור הזרע פולט את נוזל הזרע אל תוך השופכה הפרוסטטית, וההפרשות מבלוטת הערמונית עצמה מצטרפות אף הן אל תוכנו של נוזל הזרע, הרי שסרטן הערמונית עשוי להשפיע על התפקוד המיני של הגבר ולגרום לתחושת כאב בעת פליטת הזרע.
סרטן הערמונית מתגלה במרבית המקרים באמצעות בדיקת סקר של אנטיגן סגולי PSA , שאיננה אלא בדיקת דם פשוטה, יחד עם בדיקה ידנית (החדרת אצבע הרופא אל תוך פי הטבעת ומישוש הערמונית דרך קיר המעי).
כיום ישנה דאגה מסוימת בקרב החוקרים בנוגע לאמינות וליעילות בדיקת ה-PSA.
מכיוון שיש בו אחוז גבוה של בדיקות שליליות כוזבות (כשליש), ובדיקות חיוביות כוזבות (כ-60 אחוז).
דבר העלול להביא לבדיקות איבחון וטיפולים מיותרים, על סמך הבדיקות החיוביות הכוזבות.
בארצות הברית ישנה מחלוקת בין האגודה למלחמה בסרטן ואגודת האורולוגים שממליצים על בדיקה זו לעומת המכון הלאומי לסרטן והארגון הראשי לרפואה מונעת, שלא ממליצים על בדיקה זו כבדיקת סקר ואף ממליצים נגד ביצועה.
דאגה נוספת היא אבחון יתר של סרטן הערמונית, אך כזה שלא יפגע באיכות חיי המטופל ולא יגרום למותו.
אחת ההערכות היא שעבור כל 1000 איש המבצעים סקירה לסרטן הערמונית בעזרת בדיקת דם (PSA) בודדת, אצל שני אנשים בלבד ימנע מוות מהמחלה, לעומת 28 איש שאצלם המחלה תאובחן אך בצורת אבחון יתר.
בשנת 2023 פורסמו תוצאות ניתוח-על שעל פיהן, הטענה כי בדיקת הסקר מצילה חיים איננה מבוססת.
בדיקה נוספת היא בדיקת אולטרה סאונד.
במידה שבדיקה זו מראה בליטות חשודות, החשד לקיום סרטן הערמונית מאושש בדרך כלל באמצעות עריכת ביופסיה - נטילת דגימה מרקמת הערמונית ובחינתה תחת עדשת המיקרוסקופ.
בדיקה זו שנעשית באלחוש מקומי ללא כל אשפוז, מאפשרת לקבוע את סוג הסרטן, מידת התפשטותו, ומידת תוקפנותו.
במקרה של חשד למחלה מפושטת, אמצעי אבחון נוספים דוגמת CT ומיפוי עצמות עשויים להתבקש על ידי הרופא על-מנת לבחון את מידת התפשטות המחלה לשאר חלקי הגוף.
קיימת גישה ברפואה הטוענת שאין צורך לטפל בכל המקרים של סרטן הערמונית בשלב מוקדם.
גישה זו נתמכת בישראל על ידי האגודה למלחמה בסרטן והמועצה הלאומית לאונקולוגיה למניעה ולגילוי מוקדם של סרטן.
הגישה מסתמכת על העובדה כי נכון להיום אין יכולת מוחלטת להבחין בין סוג סרטן הערמונית שיהפוך לפולשני וישלח גרורות, לבין הסוג שאינו אלים ולא מאיים על חיי החולה, או על איכות חייו.
גישה זו מתאימה לחולים עם מאפייני גידול לא משמעותי על סמך רמת ה-PSA, הממצאים בבדיקה הרקטלית והביופסיה בערמונית, אך היא מחייבת מעקב פעיל ורציף, כולל ביופסיות חוזרות של הערמונית על בסיס תקופתי.
זכרים הנמצאים בסיכון מוגבר מחויבים במיוחד במעקב פעיל.
שימוש בביופסיית פיוז'ן (MRI Fusion Biopsy) שהיא אמצעי טכנולוגי חדש מאפשר מעקב מדויק יותר במיוחד בקרב חולים אלו.
סרטן הערמונית מסווג בתור אדנוקרצינומה, הווה אומר, גידול ממאיר של בלוטה, הנוצר כאשר תאים רגילים להפקת נוזל זרע עוברים תהליך של מוטציה והופכים לתאים ממאירים.
אזור בלוטת הערמונית בו מציאת האדנוקרצינומה היא השכיחה ביותר הוא האזור הפריפראלי, קרי, שולי הערמונית.
בראשית, גושים זעירים של תאים סרטניים נותרים מחוברים לבלוטות ערמונית נורמליות כשלעצמן, וזהו מצב המכונה בשם קרצינומה במצבה הטבעי או גידול תוך-אפיתלי בערמונית (PIN).
הגם שאין כיום בידי החוקרים כל הוכחה לכך שמצב ה-PIN הוא אמנם ראשיתו של סרטן הערמונית, הרי שהוכח קשר קרוב בין השניים.
בחלוף זמן, תאים סרטניים אלה הולכים ומתרבים ומתפשטים אל רקמת החיבור (הסטרומה) ויוצרים גידול.
לבסוף, הגידול עשוי להגיע לממדים גדולים מספיק על-מנת שיחדור לאיברים סמוכים, ובהם שלפוחית הזרע או החלחולת, ותאי הגידול עשויים אף לסגל לעצמם את היכולת לנוע באמצעות זרם הדם והמערכת הלימפטית.
סרטן הערמונית נחשב לגידול ממאיר על שום היותו גוש תאים בעל יכולת חדירה לחלקים אחרים בגוף הגבר.
כאשר מתרחשת חדירה שכזו לאיברים אחרים.
מכונה שלוחת הסרטן בהם בשם גרורה.
גרורותיו השכיחות ביותר של סרטן הערמונית מתפתחות בעצמות, בקשרי הלימפה, בחלחולת ובשלפוחית השתן.
הסיבות המדויקות להתפרצות המחלה בגוף הגבר אינן ידועות לחוקרים.
הסיכון לפתח ממאירות זו נקשר במשתנים כגון גיל, מצב תורשתי, גזע, תזונה, סגנון חיים והשימוש בתכשירים רפואיים, כמו גם גורמים אחרים.
ברם, גורם הסיכון העיקרי הוא הגיל.
סרטן הערמונית אינו שכיח בקרב גברים שגילם עד 45 שנים, ושכיחותו הולכת וגדלה ככל שהגיל נעשה מתקדם יותר.
גילו הממוצע של גבר בעת אבחון המחלה בקרבו עומד על 70 שנה.
אולם, גברים רבים אינם מודעים כלל לעובדה שהסרטן מקנן בגופם.
נתיחות שלאחר המוות שהתבצעו בגברים ישראלים, סינים, גרמנים, ג'מאיקנים, שוודים ואוגנדים שנפטרו כתוצאה מסיבות מוות אחרות, גילו הימצאות של סרטן הערמונית בקרב 30 אחוזים מהגברים בשנות החמישים לחייהם ו-80% בקרב גברים בשנות השבעים לחייהם.
רק בשנת 2005 לבדה, על-פי ההערכות התגלו בארצות הברית כ-230,000 מקרים חדשים של היארעות המחלה ונגרמו כ-30,000 מקרי מוות כתוצאה ממנה.
רקעו התורשתי של הגבר תורם למידת הסיכון לחלות בסרטן הערמונית הנשקפת לו.
טענה זו זכתה לסימוכין בדמות שיעורים מוגברים של היארעות סרטן הערמונית בקרב קבוצות גזע מסוימות, בקרב תאומים זהים שלקו בסרטן הערמונית ובקרב גברים שנתגלו בהם גנים מסוימים.
בארצות הברית, סרטן הערמונית מופיע בתדירות גבוהה יותר בקרב גברים ממוצא אפרו-אמריקאי מאשר גברים לבנים או היספאנים, ועל-פי הנתונים המחלה גם קטלנית יותר בקרב הגברים ממוצא אפרו-אמריקאי.
גברים אשר להם אח או אב שלקו במחלת סרטן הערמונית הם בעלי סיכון כפול ביחס לרגיל ללקות גם הם במחלה.
מחקרים שנערכו על תאומים בסקנדינביה העלו ממצאים לפיהם ניתן להסביר כארבעים אחוזים מהסיכון ללקות בסרטן הערמונית באמצעות גורמים תורשתיים.
ברם, לא נמצא עד כה אף גן בודד האחראי להתפתחותו של סרטן הערמונית, הגם שגנים רבים נקשרו להתפרצות המחלה.
שני גנים (BRCA1 ו-BRCA2) הידועים כגורמי סיכון חשובים להתפתחות סרטן השחלות וסרטן השד בקרב המין הנשי, נתגלו גם כבעלי זיקה להיארעות סרטן הערמונית.
סוגים מסוימים של מאכלים, ויטמינים ומינרלים עלולים לתרום להגדלת הסיכון ללקות בסרטן הערמונית.
גברים בעלי שיעורים גבוהים בדם של חומצות שומן מסוימות וחומצה לינולאית הם בעלי סיכון מוגבר להתפתחות המחלה.
אולם, אותה סדרה של מחקרים הראתה כי גברים בעלי שיעורים גבוהים בדם של חומצות שומן אחרות, נהנו דווקא מסיכון מופחת להיארעות סרטן הערמונית.
מחקר ארוך טווח סיכם את ממצאיו כך: "שיעורי ההימצאות בדם של חומצות שומן טראנס, ובמיוחד שומני טראנס הנוצרים באמצעות הידרוגנציה של שמן צמחי.
מקושרים לסיכון מוגבר להאירעות סרטן הערמונית." גורמי תזונה אחרים העשויים להפחית את רמות הסיכון ללקות במחלה כוללים צריכה מתונה של ויטמין E (המצוי בירקות מסוימים).
אומגה 3 (המצויה בדגים דוגמת הסלמון) והמינרל סלניום.
דעה מקובלת היא שצריכת ליקופן (המצוי בעגבנייה, אשכולית ואבטיח) מסייע להפחתת הסיכון ללקות בסרטן הערמונית.
מחקר שנערך בשנת 2007 הטיל ספק ביעילות של צריכת הליקופן.
רמות נמוכות בדם של ויטמין D עלולות אף הן להגביר את הסיכון לחלות בסרטן הערמונית.
דבר זה אפשר שקשור לחשיפה נמוכה לקרינת אולטרא-סגול, שכן חשיפה לקרני UV עשויה להביא להימצאות מוגברת של ויטמין D בגוף האדם.
נמצא גם קשר מסוים בין סרטן הערמונית לבין תרופות, פעולות רפואיות ומצבים בריאותיים.
שימוש יומיומי בתרופות נוגדות-דלקת (NSAID) דוגמת אספירין, איבופרופן או נפרוקסן עשויה להפחית את הסיכון ללקות במחלה.
גם השימוש בתרופות להורדת כולסטרול מסוג סטטינים (דוגמת ליפיטור, סימוביל וקרסטור) עשוי להביא אף הוא להפחתת סיכויי התפתחות המחלה.
שפיכות זרע מרובות עשויות אף הן להביא להפחתת הסיכון הנשקף לגבר ללקות במחלה.
מחקר אחד הראה כי גברים שפלטו זרע חמש פעמים בשבוע בשנות העשרים לחייהם נהנו משיעור מופחת של היארעות סרטן הערמונית, אך מחקרים אחרים לא העלו כל יתרון בהתנהגות זו ביחס לסיכון ללקות במחלה.
זיהום או דלקת בערמונית (פרוסטאטיס) עלול להגביר את הסיכוי לחלות בסרטן הערמונית.
במיוחד, הידבקות במחלות מין כגון כלמידיה, זיבה או עגבת עלול להגביר את הסיכון.
לבסוף, השמנת יתר ורמות גבוהות של טסטוסטרון בדם עלולים אף הם להגביר את הסיכון לחלות בסרטן הערמונית.
מחקר שהתפרסם במאי 2007 העלה כי חיילים בצבא ארצות הברית בדימוס שנחשפו בעת שירותם בווייטנאם לחומר ההדברה המכונה "אייג'נט אורנג'" היו בעלי סיכוי מוגבר ב-48% ללקות בסרטן ערמונית חוזר לאחר ניתוח להסרת הגידול.
ניתן לומר אפוא כי הסיכון ללקות בסרטן הערמונית עשוי לפחות כתוצאה משינויים באורח החיים, דוגמת הפחתת תזונה של שומן שמקורו בבעלי חיים.
מחקר שנערך על ידי מועצת הסרטן של ויקטוריה, גילה כי גברים שדיווחו כי הם מאוננים דרך-קבע (ארבע פליטות ומעלה בשבוע) נהנו משיעורים נמוכים באופן משמעותי של היארעות המחלה.
החוקרים שיערו כי דבר זה עשוי לנבוע מהעובדה כי פליטת זרע שגרתית מפחיתה את הצטברותם של מרבצים קרצינוגנים (מסרטנים) דוגמת 3-methylcholanthrene המופק כתוצאה מהתפרקות כולסטרול ועלול לפגוע בתאים המרכיבים את הערמונית.
החוקרים גם שיערו כי הפליטה התדירה עשויה לגרום לערמונית להתפתח במלואה, דבר המפחית את רגישותה לגורמים מסרטנים.
ישנה אפשרות נוספת ולפיה ישנו גורם נוסף (כמו רמה הורמונלית) המהווה גורם משותף הן לרגישות מופחתת לסרטן הערמונית והן לקיום נטייה מוגברת לאונן.
ישנן כמה ראיות המצביעות על כך שקיום יחסי מין בתדירות גבוהה מקושר לסיכון מופחת ללקות בסרטן הערמונית, הגם שתופעה זו מלווה בסיכונים הנובעים מהעברת מחלות מין הידועות כמגבירות את סיכוני היארעות המחלה.
מעת שהציפוי הפנימי של הערמונית נפגע מהסרטן, הטיפולים המוכרים היחידים הם ניתוח והקרנות.
שניהם עלולים להגביל את יכולתו של הגבר לפתח זקפה לאחר מכן.
ראיות ממחקרים אפידמיולוגיים מראות שהגורמים הבאים הם בעלי סגולות הגנה מפני התפתחות סרטן הערמונית: סלניום, ויטמין E, ליקופן ומזונות העשירים בסויה.
רמות גבוהות בדם של ויטמין D עשויות אף הם להביא להשפעה דומה.
פיטואסטרוגנים המופקים מפולי סויה ומקורות צמחיים אחרים עשויים לסייע במניעת התחלואה סרטן הערמונית.
טורמיפין, תרופה ממשפחת המאפננים הסלקטיביים של קולטני האסטרוגן (SERN) נראית מבטיחה במסגרת ניסויים קליניים ראשוניים.
שתי תרופות החוסמות את המרה הטסטוסטרון לדיהידרוטסטוסטרון - פינאסטריד ודוטאסטריד הראו אף הן ממצאים מבטיחים.
השימוש בתרופות אלה למניעה ראשונית של המחלה עודו נמצא בשלב הניסויים, והן אינן מצויות בשימוש נרחב לצורך זה.
הבעיה העיקרית המצויה בשימוש בתרופות אלה היא שהן עשויות למנוע את התפתחותם של גידולים סרטניים מסוכנים פחות, ובשל כך להגביר את סיכויי התפתחותם של גידולים ממאירים בעלי סיכון גבוה יותר שסיכויי ההחלמה מהם נמוכים הרבה יותר.
מחקרים חדשים מצאו כי פינאסטריד לא הגבירה את שיעורי התחלואה בסרטן בעל דרגת סיכון גבוהה.
מחקר משנת 2008 העלה כי פינאסטריד הפחיתה את שיעורי ההיארעות של סרטן הערמונית בכ-30 אחוזים.
במחקר המקורי נכתב כי הקטנת הערמונית הנגרמת מהשימוש בתרופה משמעה כי גוברים סיכויי הרופא להצליח לאתר קיני-סרטן ותאים ממאירים הנחזים כסרטן אגרסיבי.
מרבית הגברים במחקר זה שנתגלה בגופם סרטן הערמונית - אגרסיבי אם לאו - בחרו לקבל טיפול, ורבים נותחו וערמוניתם הוסרה בשלמותה.
לאחר מכן, פתולוג בחן בקפידה כל אחת מ-500 ערמוניות אלה והשווה את סוגי הסרטן שמצא עם אלה שאובחנו לכתחילה באמצעות הביופסיה.
המסקנה הייתה כי פינאסטריד לא העלתה את שיעורי ההיארעות של סרטן הערמונית מן הסוג האגרסיבי יותר.
תה ירוק עשוי להביא להשפעה מגוננת (בשל הפוליפנול המצוי בו), הגם שהמחקר הקליני המקיף ביותר שנערך בנושא הראה שאין כל השפעה חיובית.
מחקר משנת 2006 שנערך על נגזרי תה ירוק הראה ממצאים מבטיחים בנוגע למניעת סרטן הערמונית בקרב חולים שהיו נתונים בסיכון גבוה ללקות במחלה.
מחקר שהתפרסם באחרונה בכתב העת של "המכון הלאומי לסרטן" בארצות הברית מעלה את האפשרות כי נטילת מולטיויטמין למעלה משבע פעמים בשבוע עשויה להגביר את הסיכון לחלות בסרטן הערמונית.
מחקר זה לא נחל הצלחה בניסיונו לגלות מהם בדיוק הוויטמינים האחראים לסיכון מוגבר זה (כפול כמעט), הגם שהמחקר מעלה את האפשרות שויטמין A, ויטמין E ובטא-קרוטן הם הגורמים.
מוצע כי אלו הנוטלים מולטיויטמין לעולם לא יעברו על המינון היומי המומלץ הנקוב על התווית.
מדענים ממליצים על תזונה מאוזנת, בריאה ועשירה בסיבים תזונתיים, ועל הפחתה באכילת בשר.
הטיפול במחלה זו תלוי בחומרת המחלה.
הטיפולים העיקריים לסרטן הערמונית הם ניתוח, רדיותרפיה, ברכיתרפיה, כימותרפיה, טיפול הורמוני חוסם טסטוסטרון (למשל באמצעות קזודקס), וטיפול הורמונלי רדיקלי הכולל כריתת אשכים, כדי להוריד את רמות הטסטוסטרון.
אף שהטיפול האחרון יעיל וזול, הוא נחשב לבלתי מקובל על ידי הגברים.
אפשרויות הטיפול במחלת סרטן הערמונית במטרה להביא להחלמה מלאה מהמחלה הן בעיקר ניתוח והקרנות.
בעבר הניתוח היה גורם לאימפוטנציה ב-100 אחוז מהמקרים וכן סיבוכים של אי שליטה במתן שתן, עקב הפגיעה בעצב העובר ליד מעטפת הערמונית.
כיום, בעקבות שיפור הניתוח, השכיחות לאימפוטנציה ירדה.
בשנים האחרונות פותחה שיטת ניתוח חדשנית בעזרת רובוט על ידי ד"ר דייוויד ב.
טיפולים מוצעים אחרים, דוגמת טיפול להפחתת אנדרוגן וטיפול הורמונלי בפרט, כימותרפיה, הקרנות קרני פרוטונים, ברכיתרפיה (השתלת גבישים רדיואקטיביים בערמונית), קריותרפיה (ניתוח בהקפאה), חימום ממוקד של הערמונית, אולטרה סאונד ממוקד רב-עוצמה (HIFU) וכן טיפול ניסיוני באלקטרופורציה בלתי-הפיכה קיימים אף הם בהתאם למצבו הקליני של החולה ולתוצאה הטיפולית הרצויה.
כמתואר להלן (בפסקת הטיפול ההורמונלי), אביראטרון אצטאט הוא טיפול הנראה מבטיח בהביאו להקטנת ממדי הגידול ותוצאות בדיקת ה-PSA בדם, כאשר ניתן לחולי סרטן ערמונית אגרסיבי ומפושט המצויים במצב סופני.
בשנת 2016, החוקרים הישראלים יורם סלומון ואביגדור שרץ פיתחו שיטה חדשנית לטיפול במחלה הכוללת שימוש בחומר שנכנס למטופל דרך הזרקה תת-וורידית ונצמד אל התאים הסרטניים.
מכיוון שהחומר רגיש לאור, חשיפה מידתית של האזור הנגוע לאור גורמת להשמדה של התאים הסרטניים ללא פגיעה ברקמות הסמוכות אליהם.
בשנת 2017, נמצא טיפול נוסף שעובד אף הוא על אותו עקרון באמצעות חומר שנקרא לוטציום PSMA.
החומר מכיל גלוקוז ונצמד לתאים הסרטניים שצורכים גלוקוז יותר מתאים אחרים.
רדיום-223 היא תרופה הרשומה לשימוש בישראל בשם קסופיגו.
קסופיגו מיועדת לטיפול בסרטן הערמונית בחולים עם גרורות בעצמות, והיא התרופה המאושרת הראשונה שעושה שימוש בקרינת אלפא.
התרופה פולטת קרינה מייננת מסוג אלפא, שגורמת נזק רב לתאים הסרטניים אך מגיעה לטווח קצר מאוד (מספר שכבות תאים בודדות) ולכן אינה פועלת באופן מפושט על כלל הגוף.
השפעת הקרינה מתחוללת בDNA של התאים המתחלקים בגרורות, עם השפעה מינימלית על מערכות אחרות.
לתרופה פרופיל בטיחותי טוב ומעט תופעות לוואי והיא ניתנת בזריקה תוך-ורידית של רדיום-223, במינון המותאם למשקל הגוף: 0.05 מגה-בקרל לכל ק"ג.
לאחר הזריקה משתחרר החולה לביתו ללא צורך באשפוז.
הרשות האמריקאית למזון ולתרופות (FDA) אישרה את קסופיגו לשימוש בחולי סרטן ערמונית מתקדם עם גרורות בעצמות ב-2013. הרשות האירופית לתרופות (European Medicines Agency) אישרה את השימוש בקסופיגו באותה שנה.
בישראל התרופה מאושרת ורשומה באגף הרוקחות במשרד הבריאות משנת 2014.
גילו ומצב בריאותו הכללי של הגבר וכן מידת ההתפשטות, תוצאות הבדיקה הפתולוגית של הגידול ותגובת המחלה לטיפול הראשוני הם הגורמים העיקריים לקביעת הסכות (פרוגנוזה) של המחלה, קרי, סיכויי החולה להחלמה מלאה או הערכה לגבי תוחלת ואיכות החיים הצפויות לו.
משום שמחלת סרטן הערמונית מופיעה בעיקר בקרב גברים בגיל מבוגר יחסית, רבים מהם ימותו כתוצאה מגורמי תמותה אחרים עוד בטרם סרטן הערמונית, שהתפתחותו איטית, יחל לתת בהם את אותותיו.
עובדה זו מקשה מאוד על בחירת דרך הפעולה הטיפולית המיטבית, אם בכלל.
ההחלטה האם לטפל בסרטן מקומי של הערמונית (גידול המוכל בתוככי גבולות הערמונית) במטרה להביא למיגורה המלא של המחלה היא החלטה הנתונה לשיקול דעתו של החולה המתלבט בין תוצאת הטיפול המקווה לבין תופעות הלוואי והנזקים האפשריים שהטיפול עשוי להסב לאיכות ולתוחלת חיי החולה, ובהם פגיעות במעיים, במערכת השתן ובתפקוד המיני.
סרטן הנחלים (שם מדעי: Potamon potamios) הוא מין של סרטן ממשפחת הפוטמוניים החי במים מתוקים.
הסרטן נושם בתוך המים בעזרת זימים.
מתגורר במחילות או מתחת לסלעים על גדות הנחל, אשר עומקן עד 30 ס"מ וחלקן התחתון מוצף מים.
הסרטן תועד לראשונה ב-1804 בספרו של הביולוג הצרפתי גיום אוליביה "מסע באימפריה העות'מאנית" (''Voyage dans l'Empire Ottoman').
נפוץ בנחלי איתן בארץ ישראל, ובכלל מזרח אגן הים התיכון: איי הים האגאי, מערב ודרום טורקיה, סוריה ולבנון.
הנקבה מטילה ביצים גדולות, מהן בוקעים צאצאים המתפתחים ישירות לבוגרים ללא שלבי ביניים.
עד לבקיעה, הביצים נישאות על ידי הנקבה בקפלי הגחון.
סרטן הקוקוס (שם מדעי: Birgus latro) הידוע גם בתור הסרטן השודד (Robber crab) על פי שמועות כי הם נוהגים לעיתים לגנוב פריטים נוצצים כגון סירים וכלי כסף מבתים ואוהלים.
סרטן הקוקוס הוא פרוק הרגליים היבשתי הגדול בעולם עם משקל של עד 4.1 ק"ג ויכול לגדול עד לרוחב של מטר.
סרטן הקוקוס בעל צבתות חזקות וביכולתו לבקע באמצעותן אגוזי קוקוס על מנת לאכול את תוכנם.
סרטן הקוקוס מגיע למשקל של עד , גוף באורך 60 סנטימטרים ומוטת רגליים של כמטר אחד, מה שעושה אותו לחסר החוליות היבשתי הגדול בעולם.
בדרך כלל הזכרים גדולים מן הנקבות.
תוחלת החיים של סרטן הקוקוס עומדת על 30 עד 60 שנים.
בדומה לסרטנים מעשירי רגליים אחרים (Decapoda), מחולק גוף סרטן הקוקוס לשני חלקים: החלק הקדמי (ראשחזה), אליו מחוברות עשר רגליים, והבטן.
לזוג הרגליים הקדמיות ביותר מחוברות זוג צבתות גדולות המשמשות, בין השאר, לבקע אגוזי קוקוס.
באמצעות צבתות אלו מסוגל סרטן הקוקוס להרים עצמים במשקל של עד 292 ק"ג.
שני זוגות הרגליים הנוספים, בדומה למתרחש אצל הסרטנים הנזירים, משמשים להליכה ומאפשרים לסרטן לטפס על עצמים מאונכים כגון עצים.
זוג הרגליים הרביעי קטן יותר ובסופו מחוברות צבתות קטנות דמויות פינצטה המשמשות את הסרטנים הצעירים לאחוז בחלק הפנימי של קונכייה או קליפת הקוקוס ולשאת אותם למטרות הגנה.
הסרטנים הבוגרים משתמשים בזוג הרגליים הרביעי להליכה וטיפוס.
הרגליים האחוריות ביותר קטנות מאוד, ומשמשות אך רק לניקוי איברי הנשימה.
בדרך כלל מחזיק הסרטן את זוג הרגליים הללו בתוך השריון, בנקב המכיל את איברי הנשימה.
פרטים צעירים משתמשים בקונכיות של חלזונות כדי להגן על בטנם הרכה, בדומה להתנהגות של חלק מהסרטנים הנזיראים.
בשונה מנזיראיים, סרטני הקוקוס הבוגרים אינם נושאים קונכיות, אלא מחזקים את שריון בטנם עם כיטין וקירטון (גיר).
עם זאת, לעיתים ניתן למצוא סרטן קוקוס בוגר משתמש בקליפת קוקוס שבורה כדי להגן על בטנו.
הבטן הקשה מגנה על הסרטן ומפחיתה את אובדן המים ביבשה.
סרטן הקוקוס משיל את עורו במרווחים מחזוריים.
השלת העור אורכת כ-30 ימים אשר במהלכם גוף הסרטן רך ופגיע.
סרטני קוקוס אינם מסוגלים לשחות.
תהליך הנשימה מתבצע באמצעות איבר מיוחד בשם Branchiostegal lung.
ניתן לראות באיבר זה את השלב ההתפתחותי שבין זימים לבין ריאות, והוא ההסתגלות המשמעותית ביותר של הסרטן לבית הגידול שלו.
החדרים באיבר נשימה זה ממוקמים בחלקו האחורי של הראשחזה.
בתוך החדרים יש רקמה הדומה לזו הנמצאת בזימים, אולם היא מותאמת לספיגת חמצן מהאוויר, ולא מהמים.
סרטן הקוקוס משתמש ברגליים האחוריות ביותר לניקוי איברים אלו וללחלח אותם בעזרת מי ים.
האיברים זקוקים למים על מנת לתפקד והסרטן מספק את המים באמצעות העברת הרגליים הרטובות ברקמות הספוגיות.
סרטני קוקוס שותים מים מלוחים דרך הפה באותה שיטה.
בנוסף לאיבר נשימה זה, לסרטן הקוקוס מערכת זימים לא מפותחת נוספת.
אף על פי שזימים אלו שימשו אותו לנשימה מתחת למים בעבר האבולוציוני של המין, הם אינם יכולים לספק מספיק חמצן, וסרטן שקוע במים יטבע בתוך מספר דקות עד מספר שעות (הדיווחים מגוונים, ופרק הזמן המדויק כנראה משתנה לפי תנאי הסביבה והסרטן הספציפי).
איבר מיוחד נוסף הקיים אצל סרטן הקוקוס הוא האף המורכב ממחושים.
תהליך ההרחה תלוי בסוג המולקולה אותו הסרטן מריח - מולקולה הידרופילית או הידרופובית.
היות שרוב הסרטנים חיים על יד המים, יש להם איבר מיוחד בשם Aesthetascs במחושיהם המאפשר להם לקבוע את ריכוז הריח וכיוון הריח.
עם זאת, סרטני קוקוס חיים על היבשה, וה-Aesthetascs שלהם שונה במידה משמעותית מזה של הסרטנים האחרים והוא דומה יותר לאיבר ההרחה המצוי בחרקים - הסנסילה (Sensilia).
על אף שמקור החרקים ומקור סרטני הקוקוס שונים, שניהם צריכים להבחין בין ריחות שונים באוויר, דבר אשר הוביל להתפתחות איברים זהים במידה ניכרת; תופעה זו מהווה דוגמה לאבולוציה מתכנסת.
בדומה לחרקים, גם סרטני קוקוס מניעים את מחושיהם במהירות על מנת לאפשר קליטה טובה יותר של ריחות.
יש להם חוש ריח רגיש מאוד והם יכולים להבחין בריחות מעוררי עניין על פני מרחק גדול.
ריחות של בשר רקוב, בננות וקוקוס מושכים במיוחד את תשומת לבם, מפני שהם מקורות מזון פוטנציאליים.
סרטני קוקוס מזדווגים לעיתים קרובות ובמהירות על קרקע יבשה בתקופה שבין מאי לספטמבר, ובעיקר ביולי ובאוגוסט.
הזכר והנקבה נאבקים זה בזה, והזכר הופך את הנקבה על גבה כדי להזדווג.
כל תהליך ההזדווגות אורך כ-15 דקות.
זמן קצר לאחר מכן מטילה הנקבה את ביציה, מדביקה אותן לצד התחתון של בטנה ונושאת אותן למשך מספר חודשים.
בזמן בקיעת הביצים, בדרך כלל באוקטובר או נובמבר, הנקבה משחררת את הביצים אל הים בשעת הגאות.
הזחלים צפים במים למשך כ-28 ימים שבמהלכם נטרף חלק גדול מהם בידי טורפים.
לאחר מכן הם חיים על קרקע האוקיינוס ועל החוף ומשתמשים בקונכיות של חלזונות להגנה למשך כ-28 ימים נוספים.
במהלך 28 הימים הללו מתחילים הסרטנים לעלות לקרקע יבשה ובתום תקופה זו הם עוזבים את הים לצמיתות ומאבדים את היכולת לנשום במים.
סרטני קוקוס צעירים שלא מצאו קונכייה בגודל המתאים משתמשים לעיתים בקליפות קוקוס שבורות.
לאחר שהם גדולים מדי אפילו בשביל קליפות קוקוס, הם מפתחים בטן קשיחה.
סרטן הקוקוס מגיע לבגרות בין 4 ל-8 שנים לאחר ההתבקעות.
זוהי תקופת התפתחות ארוכה מהרגיל אצל סרטנאים.
תזונתו של סרטן הקוקוס מורכבת בעיקר מפירות, כולל אגוזי קוקוס ותאנים.
מעבר לכך, סרטני הקוקוס ניזונים ממגוון רב של מזונות מהטבע, כולל עלים, פירות רקובים, ביצי צבים ונבלות.
בנוסף, סרטני הקוקוס אוכלים לעיתים קונכיות של בעלי חיים אחרים, ככל הנראה בשל הסידן שהן מכילות.
לעיתים סרטני הקוקוס ניזונים אף מיצורים חיים שנעים באיטיות רבה מדי בשביל להימלט, כמו צבי ים שבקעו זה עתה מהביצה.
לעיתים קרובות הסרטנים מנסים לגנוב מזון מסרטני קוקוס אחרים, ועל כן חלקם מעדיפים לאכול את מזונם במקומות מסתור.
הסרטנים מטפסים על עצים בשביל ללקט אגוזי קוקוס או פירות אחרים לאכילה, או לחלופין, כדי לברוח מהחום או מחיות טרף.
הסרטן קוטף את אגוזי הקוקוס מהעץ באמצעות צבתותיו, ולאחר מכן אוכל אותם על האדמה.
אולם, לפי הביולוג הגרמני הולגר רומפף (Holger Rumpf), בעל החיים אינו אינטליגנטי דיו בשביל לתכנן כזו פעולה, והאגוז, ככל הנראה, נופל באורח מקרי תוך כדי ניסיון הפיצוח על העץ.
סרטני הקוקוס סודקים את האגוז עם צבתותיהם החזקות ואחר כך אוכלים את תוכנו.
במשך זמן רב הטילו ספק ביכולתם של סרטני הקוקוס לפצח אגוזי קוקוס, ובניסויים שנעשו פרטים מהמין גוועו מרעב על אף שהיו מוקפים באגוזי קוקוס.
אולם, בשנות השמונים הצליח הביולוג הולגר רומפף להתבונן בסרטני קוקוס בזמן שהם מפצחים את האגוזים בטבע, וחקר את פעולתם.
הסרטנים פיתחו טכניקה מיוחדת לפיצוח האגוזים: אם קליפתו של הקוקוס עדיין שלמה, הסרטנים ישתמשו בצבתות כדי לקרוע את הסיבים שעל קליפת הקוקוס, כאשר הם מתחילים בשלושת נקבי הגדילה.
כאשר הנקבים נגלים, הסרטן יהלום באמצעות צבתותיו באחד מהם עד שהקוקוס יישבר.
לאחר מכן, הסרטן ישתמש בצבתותיו הקטנות יותר כדי להוציא את ציפת הקוקוס.
באמצעות הצבתות החזקות של הסרטן, פרטים גדולים יותר יכולים אף לשבור את הקוקוס למספר חתיכות קטנות לשם נוחות אכילה.
סרטני קוקוס חיים לבדם במאורות תת-קרקעיות ובנקיקים בסלעים.
הם חופרים בכוחות עצמם מאורות בחול או בקרקע רכה.
במהלך היום הם נשארים חבויים על מנת להתגונן מפני טורפים וכדי לצמצם את איבוד הנוזלים בשל החום.
במהלך השהות במאורה, סוגר סרטן הקוקוס את פתח המאורה באחת מצבתותיו, כדי לקיים מיקרו-אקלים לח בתוך המאורה, החיוני לאיברי הנשימה.
באזורים עם ריכוז גבוה של סרטני קוקוס, יש היוצאים ממאורותיהם גם במהלך היום כדי להשיג יתרון בחיפוש אחר מזון.
גם כאשר מזג האוויר סגרירי או גשום, יוצאים לעיתים סרטני הקוקוס ממאורותיהם היות שתנאים אלו מאפשרים להם לנשום בקלות יתרה.
סרטני הקוקוס חיים בדרך כלל בקרבת הים ואולם ישנם פרטים שנמצאו במרחק של 6 קילומטרים מהחוף.
סרטני קוקוס חיים באזור האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
בקיריטימטי ניתן למצוא את ריכוז סרטני הקוקוס הגדול ביותר בעולם.
ריכוזי אוכלוסייה גדולים נוספים קיימים באיי קוק, ובעיקר באיים פוקפוקה, סוברוב, מנגאיה, טקוטי, מאוקה, אטיאו, אטול קרוליין ופלמרטסון.
גם באיי סיישל ניתן למצוא אוכלוסיות סרטני קוקוס, ובעיקר באי אלדברה, באיי גלוריאוסו, ובאיים אסטוב, אסמפשיין וקוסמולדו, אולם סרטן הקוקוס נכחד באיים המאוכלסים ביותר.
ניתן למצוא סרטני קוקוס גם במספר איים באנדמן וניקובר שבמפרץ בנגל.
קיים שוני בגוון הפרטים הנמצאים באיים השונים, שנע בין סגול בהיר לסגול כהה ולחום.
סרטני הקוקוס הבוגרים אינם מסוגלים לשחות, ולכן נראה שהם התיישבו באיים השונים בעודם זחלים המסוגלים לשחות.
עם זאת, לאור המרחק הגדול בין האיים, יש חוקרים המאמינים כי 28 ימים אינם מספיקים לשחות מרחק כה רב, ומניחים כי סרטני קוקוס צעירים הגיעו לאיים השונים באמצעות עצים סחופים ושרידי אוניות טרופות ומטעניהם.
באיים השונים שבהם נפוצים סרטני הקוקוס ניתן להבחין בפרצות שבהן אין סרטני קוקוס, כגון אזור בורנאו, אינדונזיה וגינאה החדשה.
איים אלו נמצאים בהישג ידם של הסרטנים, ובהם קיים בית גידול מתאים, אולם אין בהם שום אוכלוסייה של סרטני קוקוס.
הסיבה לכך היא הכחדה בידי אדם, ככל הנראה למטרות מזון.
אף על פי כן, ידוע כי קיימת אוכלוסייה קטנה של סרטני קוקוס בסולווסי שבאינדונזיה.
על פי הקריטריונים של IUCN, לא קיים מספיק מידע שיכול להצביע על סרטני הקוקוס כעל מין בסכנת הכחדה, ולכן מצב השימור שלו מוגדר כ"חסר מידע" (DD).
עם זאת, סביר להניח שפיתוח חופים באיים רבים מפחית את שטח בית הגידול של הסרטנים.
סרטני הקוקוס הצעירים פגיעים בפני טורפים כגון חולדות, חזירים ואפילו נמלים כמו ה-Anoplolepis gracilipes.
לעומת זאת, לסרטני קוקוס בוגרים אין טורפים טבעיים, מלבד בני האדם.
לבוגרים ראייה נחותה, והם מאתרים אויבים על פי תנודות באדמה.
במבט כולל נראה כי לאוכלוסיות גדולות של בני אדם השפעה שלילית על אוכלוסיית סרטני הקוקוס.
סרטן הקוקוס מוגדר כבעל חיים מוגן במספר אזורים.
באזורים מסוימים חל איסור לצוד סרטנים קטנים מדי, ובאזורים אחרים חל איסור לצוד אותם בעונות הרבייה.
סרטן הקוקוס בתרבות ויחסיו עם האדם
לסרטן, עם ממדיו וכוחו המאיימים, יש מעמד מיוחד בתרבות של תושבי האיים בהם הוא נפוץ.
הוא נאכל על ידי תושבי האיים שבאוקיינוס השקט ונחשב שם למעדן ולאפרודיזיאק, וטעמו מתואר לעיתים קרובות כדומה לטעם לובסטר.
החלקים שנחשבים למעדנים הגדולים ביותר הם הביצים שבתוך הנקבה והשומן שבבטן הסרטן.
לעיתים אופן הבישול של סרטני הקוקוס דומה לאופן הבישול של לובסטרים, בישול באידוי או ברתיחה.
באיים השונים יש מתכונים שונים לבישול הסרטן, למשל סרטן קוקוס מבושל בחלב קוקוס.
בעוד שסרטן הקוקוס עצמו אינו רעיל, הוא יכול להפוך לרעיל בהשפעת תזונתו, ולעיתים מתרחשים מקרים של הרעלה עקב אכילת הסרטן.
ההשערה היא שהמקור לרעילות הוא רעלנים בצמחים.
ייתכן שבמקרים מסוימים הרעל הוא הגורם לכך שהסרטן נחשב לאפרודיזיאק, כמו דגי הפוגו, דגים רעילים ביותר הנאכלים ביפן.
אולם, בניגוד לפוגו, סרטני הקוקוס אינם נמכרים בדרך כלל והם אינם משווקים בצורה מסחרית.
בני האדם גם צדים את סרטני הקוקוס, בין היתר באמצעות פיזור חצאי קוקוס שרופים בסביבת המחיה של הסרטנים.
בנוסף, לעיתים ילדים משתעשעים עימם, למשל באמצעות מיקום דשא לח על דקלים שבהם שוכנים הסרטנים, כך שהסרטן יזהה את הדשא כקרקע מוצקה, יאחז בה ובכך ייפול.
תושבי האיים רוחשים לסרטני הקוקוס הערצה בגלל כוחם הרב, ונפוצו שמועות על כך שבעלי קרקעות משתמשים בהם כשומרים על מטעי הקוקוס שלהם.
הסרטנים, בעיקר הפרטים הלא בוגרים, נמכרים לפעמים כחיות מחמד, למשל בטוקיו.
כאשר הם נמכרים כחיות מחמד, הם מושמים בכלובים חזקים במיוחד כדי למנוע מהסרטנים להשתמש בצבתות החזקות שלהם על מנת להימלט.
בסרט הקולנוע "מואנה" מופיעה דמות של סרטן קוקוס ענק בשם טאמאטואה שמצפה את שריונו באוצרות זהב שונים.
סרטן צוואר הרחם הוא סרטן ממאיר באזור צוואר הרחם.
בשלבים מוקדמים יחסית של הסרטן עלולים להופיע דימומים וגינאליים אך לרוב מופיעים סימפטומים רק בשלבים מתקדמים.
הטיפול במחלה מורכב מניתוח (כולל כריתה מקומית של הנגע) בשלבים מוקדמים, וכימותרפיה והקרנות בשלבים המתקדמים של המחלה.
סרטן זה ניתן למניעה ברוב המקרים על ידי ביצוע בדיקת משטח צוואר הרחם.
סרטן זה נדיר יחסית בישראל, ושכיחותו כ-5.5 מקרים לכל 100,000 נשים.
בשנת 1995 דווח על 152 חולות בסרטן מסוג זה.
בשנת 2019 אובחנו 262 מקרים של סרטן חודרני של צוואר הרחם.
בדיקת משטח צוואר הרחם מסוגלת לזהות שינויים טרום סרטניים פוטנציאליים.
טיפול בתאים טרום ממאירים אלה יכול למנוע את התפתחות הסרטן.
במדינות מפותחות, השימוש הרחב בבדיקות לזיהוי נשים בסיכון הפחיתו את היקף מקרי הסרטן הפולשני בכ-50% ויותר.
הידבקות בוירוס הפפילומה האנושי (HPV) היא גורם הכרחי להתפתחות של כמעט כל המקרים של סרטן צוואר הרחם.
סרטן צוואר הרחם הוא קרצינומה (סרטן שמוצאו בתאי אפיתל), המורכבת מתאים קשקשיים, ודומה בכמה היבטים לסרטן תאים קשקשיים בראש בצוואר ובפי הטבעת.
שלוש מחלות אלו קשורות להידבקות בנגיף הפפילומה האנושי.
השלבים הראשונים של סרטן צוואר הרחם יכולים להיות אסימפטומים לחלוטין.
דימום וגינאלי, דימום במגע או (באופן נדיר) מסה וגינאלית יכולים להצביע על נוכחות מצב ממאיר.
בנוסף, כאב מתון בזמן קיום יחסי מין והפרשות וגינאליות הם סימפטומים נוספים של סרטן צוואר הרחם.
בשלבים מתקדמים של המחלה יכולות להתפתח גרורות לבטן, לריאות ומקומות נוספים.
סימפטומים מתקדמים של הסרטן עשויים לכלול: חוסר תיאבון, איבוד משקל, עייפות, כאבים באגן, כאבי גב, כאבי רגלים, מצב שבו
רק רגל אחת נפוחה, דימום כבד מהנרתיק, דליפת שתן או צואה מהנרתיק ושברים בעצמות באזור האגן.
גורם הסיכון העיקרי בהתפתחות סרטן צוואר הרחם הוא הידבקות בזן בסיכון גבוה של נגיף הפפילומה האנושי (HPV – Human Papilloma Virus).
הקשר בין הווירוס לסרטן הוא שהווירוס מעורר שינויים בתאים של צוואר הרחם, אשר יכולים להתפתח לשינויים טרום סרטניים, אשר יכולים להוביל לסרטן.
נשים בעלות פרטנרים מרובים לקיום יחסי מין (או מקיימות יחסי מין עם גברים או נשים שהיו להם פרטנרים מרובים) נמצאות בסיכון גבוה לחלות.
ידוע כי קיימים יותר מ-250 זנים של HPV ומקורות מצביעים על יותר מ-200 תת-זנים.
זנים 16 ו-18 מוכרים כגורמים לכ-70% ממקרי סרטן צוואר הרחם וביחד עם זן 31, הם גורמי הסיכון העיקריים לסרטן צוואר הרחם.
יבלות באיברי המין (קונדילומה) נגרמות על ידי מגוון זנים של HPV שבדרך כלל לא מקושרים לסרטן צוואר הרחם.
הדעה הרפואית המקובלת, שאושרה רשמית על ידי החברה האמריקאית לסרטן וארגונים נוספים, היא שחולה חייבת להידבק בווירוס הפפילומה האנושי כדי לפתח סרטן בצוואר הרחם, ולכן היא נחשבת למחלה שמועברת מינית.
לעומת זאת, רוב הנדבקים אינם מפתחים סרטן.
שימוש בקונדומים מפחית את הסיכוי אבל לא תמיד מונע הדבקה.
כמו כן, הווירוס יכול לעבור על ידי מגע עור בעור באזורים הנגועים.
בגברים, וירוס הפפילומה האנושי נחשב לגדול בצורה מועדפת ברקמת האפיתל של כיפת הפין, לכן ניקוי אזור זה יכול לעזור במניעת הדבקה.
בישראל קיימים שני סוגי חיסונים נגד HPV.
האחד יעיל כנגד 4 זנים של הנגיף (2 זנים שאחראיים על התפתחות יבלות באברי המין, ו-2 זנים שגורמים לסרטן צוואר הרחם).
השני יעיל נגד 9 זנים נבחרים של הנגיף, הגורמים ליותר מ-70% מהמקרים של סרטן צוואר הרחם ול-90% ממקרי היבלות באברי המין.
מכיוון שקיימים עוד זנים של הווירוס, שעשויים להיות בעייתיים, כדאי שגם נשים שקיבלו את החיסון ימשיכו לעבור בדיקות פאפ (שמה המקובל של בדיקת משטח צוואר הרחם) בצורה תדירה.
בדצמבר 2012 הוכנס חיסון כנגד הפפילומה לסל התרופות, ונקבע שנערות בכתה ח' יחוסנו בו.
בשנת 2003 מנהל התרופות האמריקאי טען כי: "רוב הזיהומים הנגרמים מנגיף ה-HPV הם קצרי-חיים ולא קשורים לסרטן צוואר הרחם.
רוב הנשים הנגועות בנגיף ה-HPV יבריאו מעצמן ולא יזדקקו לתרופה, השפעתו של הנגיף לא תהיה ארוכת טווח.
החברה האמריקאית לסרטן מספקת את רשימת גורמי הסיכון לסרטן צוואר הרחם הבאה: הדבקה בוירוס הפפילומה האנושי (HPV), עישון, הידבקות בכלמידיה, גורמים תזונתיים, שימוש באמצעים הורמונאליים למניעת הריון, הריונות, חשיפה לתרופה ההורמונאלית DES (Diethylstibestrol) והיסטוריה משפחתית של סרטן צוואר הרחם.
צוואר הרחם מורכב משכבת אפיתל, סטרומה ושריר חלק.
החלק החיצוני המצפה את צוואר הרחם קרוי "אקטו-סרוויקס", הוא מורכב מאפיתל קשקשי רב שכבתי ללא קרטין, ואילו החלק הפנימי של צוואר הרחם הוא אנדוסרוויקס, והוא אפיתל עמודי.
קיימת נקודת מעבר בין האפיתל העמודי לבין האפיתל הקשקשי, הקרויה Scuamoculmonar junction (בראשי תיבות – SCJ).
אצל תינוקות נקודה זו נמצאת ליד הפתח החיצוני של צוואר הרחם (external oss) ואצל נשים מבוגרות נקודת מעבר זו חוזרת פנימה.
קיים אזור מעבר, הנקרא transformation zone, בו קיימת מטפלזיה פיזיולוגית תקינה.
95% מהמקרים של סרטן צוואר הרחם מתרחשים באזור זה.
אלו הם תאים הרגישים יותר להשפעות אונקוגניות ועל כן בודקים אותם בבדיקת PAP SMEAR.
בדיקת Pap Smear: בבדיקה זו נלקחת דגימה של תאים מצוואר הרחם, כאשר קיימות כיום מספר שיטות ללקיחת הדגימה.
בבדיקה זו ניתן להתרשם מאופי התאים, האם קיימת נאופלזיה, האם התאים מנופחים, מהו יחס הגרעין לציטופלזמה וכן מאפיינים ציטולוגיים נוספים שיכולים לרמז על נגע טרום סרטני או סרטני.
יש להתחיל בבדיקות סקר של PAP כבר מגיל 21, כאשר עד לגיל 30 יש לערוך בדיקה כל שנתיים, והחל מגיל 30 ניתן לבדוק אחת לשלוש שנים, בתנאי כי היו 3 בדיקות ציטולוגיות שליליות קודם לכן.
אצל נשים מעל גיל 65 שעברו 3 בדיקות שהן שליליות, ניתן להפסיק את המעקב.
בישראל, המלצת משרד הבריאות היא לבצע סיקור באמצעות בדיקת פאפ אחת לשלוש עד חמש שנים, בהתאם לסוג הבדיקה, עבור נשים בגיל 25–65 שנים.
החל משנת 1995, משטחי צוואר הרחם נכללים בסל הבריאות הממלכתי עבור נשים בגיל 35–54 שנים בלבד.
על פי נתוני התוכנית הלאומית למדדי איכות לרפואת הקהילה בישראל, שיעור הנשים בגיל 35–54 אשר בצעו בדיקות סיקור לסרטן צוואר הרחם ב-3 השנים האחרונות, נכון לשנת 2017, עמד על 49.9%.
שיעור הנשים בגילים אלו אשר לא בצעו סיקור ב-5 השנים האחרונות עמד על 35.9%.
בבדיקה זו ניתן לראות תאים פתולוגיים מסוגים שונים:
תאים א-טיפיים: (ASC) יכולים להיות מסוג US (התשובה השכיחה ביותר, היכולה להוות ביטוי לתהליך דלקתי שפיר, אולם גם ל-CIN (הסיכוי ל-CIN מדרגה 2 או 3 עלול להיות בין 6% ל-12%).
במקרים בהם התשובה הציטולוגית מציינת כי קיימים תאי א-טיפיים מסוג ASC-US, יש לערוך שוב בדיקה ציטולוגית (במרווחי זמן קצרים יותר), לעשות בדיקה לנוכחות של HPV, או להפנות לקולפוסקופיה.
במקרה ומקבלים אחת מן התשובות הבאות, יש לפנות לביצוע קולפוסקופיה מיידית:
תאים מסוג LSIL (low grade): יכולים להצביע על אפשרות ל-CIN1,2,3 .
תאים מסוג HSIL (high grade): יכולים להצביע על אפשרות ל-CIN2,3 בעיקר.
בדיקת קולפוסקופיה: בבדיקה זו מסתכלים על צוואר הרחם בהגדלה פי 40. משתמשים בחומצה אצטית הצובעת בלבן את הצוואר וגורמת לקונדנסציה של חלבונים והדגשת הרקמה.
בבדיקה תקינה, האפיתל הקשקשי צריך להימשך ולהראות קו גבול ברור.
אם קו כזה אינו נראה, ניתן לראות היכן קיים נגע ולקחת משם ביופסיה.
האינדיקציות לביצוע קולפוסקופיה כוללות בדיקה אבנורמלית של משטח PAP או של בדיקה ל-HPV, צוואר רחם שנראה באופן מקרוסקופי לא תקין (נגעים כרוביתיים הנראים סרטניים), דימום לאחר קיום יחסי מין או דימום בין מחזורים שאינו ברור, וסיבות נוספות.
היה ובבדיקת קולפוסקופיה נמצא נגע אשר נמשך לתעלת הצוואר, או כאשר יש חוסר אחידות בין בדיקת ה-PAP לבדיקת הקולפוסקופיה, עושים גרידה פנימית של הצוואר- couretage (ECC).
לא מבצעים זאת כאשר האישה בהריון.
לפעמים במהלך הבדיקה תלקח ביופסייה.
ביופסיית חרוט (קוניזציה): לאחר הערכה ונטילת ביופסיה בקולפוסקופיה, מתבצעת ביופסית חרוט של צוואר הרחם, אם הקולפוסקופיה אינה מספקת, אם הנגע ממשיך לתעלת צוואר או שיש ממצאים של דיספלסיה בגרידה שביצענו, או כאשר חושדים כי קיימת כבר adenocarcinoma in situ.
תת-סוגים של קרצינומה פולשנית בצוואר הרחם כוללים את הבאים:
אדנוקרצינומה (שקשור לתאי האפיתל של הבלוטות מסביב)
אדנוסקווימוס קרצינומה (קשור גם לתאי קשקש וגם לתאי בלוטות).
גידולים ממאירים שאינם קרצינומה שמתרחשים באופן נדיר בצוואר הרחם:
מלנומה (גידול ממאיר של מלנוציטים, תאים המייצרים מלנין)
לימפומה (גידול ממאיר של קשרי לימפה)
אבחנת השלב בו נמצא סרטן צוואר הרחם מתבצעת לפי מערכת השלבים של הפדרציה הבינלאומית לגינקולוגיה ומיילדות (International Federation of Gynecology and Obstetrics – FIGO), אשר מבוססת על בדיקות רפואיות יותר מאשר ממצאים כירורגיים.
לפיה רק האמצעים הדיאגנוסטיים הבאים יכולים לאבחן את השלב בו נמצא הסרטן: מישוש, בדיקה, קולפוסקופיה, כריתה כירורגית של הרקמה, אנדוסקופיה של הרחם, אנדוסקופיה של שלפוחית השתן, פרוקטוסקופיה, צילום דרכי השתן וצילום רנטגן של הריאות והשלד (בודקים מקומות שונים אלה מכיוון והסרטן יכול לפתח גרורות).
שלב 0 – קרצינומה אין סיטו, סרטן בתאי האפיתל שבצוואר הרחם אך ללא חדירה לסטרומה (החלק התומך של האיבר אשר אין לו חלק תפקודי באיבר).
שלב I – מוגבל לצוואר הרחם
Iא – מאובחן רק על יד מיקרוסקופ, ללא גידול נראה
Iא1– חדירה לסטרומה פחות מ-3 מ"מ בעומק ו-7 מ"מ או פחות בהתפשטות אופקית.
Iא2– חדירה לסטרומה בין 3 ל-5 מ"מ עם התפשטות אופקית של 7 מ"מ או פחות.
Iב – גידול נראה בבירור או גידול מקרוסקופי עם יותר מ-5 מ"מ בעומק או התפשטות אופקית של יותר מ-7 מ"מ
Iב1– גידול נראה 4 מ"מ או פחות בחלקו העיקרי
Iב2– גידול נראה יותר מ-4 מ"מ
שלב II – יוצא מחוץ לצוואר הרחם
IIא– ללא חדירה לרחם, אך כולל את השני שלישים העליונים של הנרתיק
שלב III – מתפשט לקיר האגן או לשליש התחתון של הנרתיק
IIIא– כולל את השליש התחתון של הנרתיק
IIIב– מתפשט לקיר האגן ו\או גורם להידרונפרוזיס (התרחבות אגן הכליה עקב חסימה בזרימה החופשית של שתן מהכליה) או כשל תפקוד בכליה.
IVא– מתפשט לקרום הרירי של שלפוחית השתן והרקטום ו\או מתפשט מעבר לאגן
סרטן בשלב Iא בדרך כלל מטופל על ידי היסטרקטומיה (הסרה של הרחם כולל חלק מהנרתיק).
בשלב Iא2 בלוטות הלימפה מוסרות גם הן.
חלופה לחולות שרוצות להישאר פוריות היא פרוצדורה רפואית מקומית כמו למשל, צריבה של האזור או לקיחת ביופסיה והסרת האזור הנגוע.
במקרה ושולי הביופסיה שנלקחה אינה נקייה מסרטן, ישנה עוד אופציית טיפול לחולות שרוצות לשמר את פוריותן והיא הסרת צוואר הרחם בלבד, סרויסקטומי/טרכלקטומי.
מטרתו להסיר את הסרטן אך לשמר את השחלות והרחם.
זו אופציה מעשית לנשים בשלב I של הסרטן שעדיין לא התפשט, אך היא אינה נפוצה כיוון ומעטים הרופאים שמוכשרים לפרוצדורה.
אפילו הכירורג המנוסה ביותר לא יכול להבטיח את ביצוע הפרוצדורה עד לאחר הבדיקה הכירורגית של המצב, כיוון ושיעור התפשטות הסרטן אינו ידוע.
עקב הסיכון האפשרי להתפשטות הסרטן אל בלוטות הלימפה בשלבים ב-1 וחלק ממקרי א1, עשוי המנתח להצטרך להסיר כמה מבלוטות הלימפה מסביב לרחם להערכה פתולוגית.
ניתן לבצע סרויסקטומי דרך הבטן וגם דרך הנרתיק.
ישנם ויכוחים לגבי איזה מהשיטות טובה יותר.
סרויסקטומי עם כריתת בלוטות לימפה דרך הבטן בדרך כלל דורשת שהות קצרה בבית החולים, יומיים או שלוש, ורוב הנשים מחלימות במהירות (בערך 6 שבועות).
סיבוכים אינם נפוצים, אך נשים שהצליחו להרות לאחר הניתוח פגיעות ללידה מוקדמת והפלה מאוחרת.
בכלליות, מומלץ לחכות לפחות שנה לאחר הניתוח לפני שמנסים להיכנס להריון.
הישנות הסרטן בצוואר הרחם הנותר נדיר ביותר אם הסרטן טופל באמצעות סרויסקטומי, אך למרות זאת מומלץ לחולות לפעול למניעה עתידית ולדאוג למעקב אחר האזור.
שלבים מוקדמים (Iב1 ו-IIא פחות מ-4 ס"מ) יכולים להיות מטופלים בהקרנות וכימותרפיה המבוססת על ציספלטין (סוג של תרופה), היסטרקטומי (שבדרך כלל דורשת סיוע מהקרנות), או כימותרפית ציספלאטין ולאחריה היסטרקטומי.
גידולים גדולים שנמצאים בשלבים המוקדמים שלהם (IIIב – IVא) מטופלים בעזרת הקרנות וכימותרפיה.
להקת סרטן השד הייתה להקת פאנק ישראלית.
שיריה עוסקים בבעיות חברתיות כמו סמים ("דבק מגע"), פוליטיקה ("מדינה דפוקה" ו"חדשות של שמונה"), מלחמות ("מלך"), נטישה ("ילד רחוב"), אלימות ("קר לה בראש") ואונס ("ילדות יפות").
הלהקה הוקמה ב-1990 בירושלים על ידי זיו עדיקא (שבעבר עבד בטלעד) ויוני אלוש, שני פאנקיסטים ירושלמים צעירים שהחליטו להקים להקה למרות שלא ידעו לנגן.
לשם כך הם צירפו את אשר סויסה (בהמשך חבר בלהקת סקאזי, הנושאת את שם הבמה שלו) כגיטריסט אף על פי שלא היה פאנקיסט, ושכנעו את הפאנקיסט שי הלוי שיצטרף כסולן.
ההופעה הראשונה של הלהקה הייתה בג'ם-סשן של ימי שישי בתיאטרון פרגוד, שבו כל מוזיקאי יכל לעלות לבמה להופיע.
ההופעה הסתיימה במהירות בגלל הרפרטואר המצומצם אך עורר התלהבות במקומונים ירושלמיים ובעיקר בטוריו של יורם בר במקומון "כל העיר".
לאחר מכן החלה הלהקה גם להופיע במועדונים כגון רוקסן ובבל בתל אביב והחלו להקליט את שיריהם.
ב-1993 הוציא ההרכב קלטת בכורה שסיכמה מחזור של שירים שהוקלטו בין השנים, ביניהם "נערה אבודה", "מסיבת סמים" (שלווה בקליפ בערוץ 2), "הקומבינה" ו"קר לה בראש", שנכתב בהשראת "התפוז המכני" על ידידתם של חברי הלהקה שהייתה קורבן להתעללות) והיה אחד משיריהם השקטים יותר.
בערוץ 2 שודר קליפ לשיר, שבוים על ידי סטודנט ממכללת הדסה.
ב-1994 פרש הלוי מהלהקה והוחלף על ידי אילן חיימוביץ', שכתב את רוב שירי הלהקה יחד עם עדיקא וניגן בגיטרה.
בשנת 1995 עזב גם סויסה את הלהקה והתפרסם תחת השם "סקאזי".
את מקומו תפס מיקי מויאל.
ב-1996 הקליטה הלהקה ב"צוללת הצהובה" קלטת שנייה ובה השירים "מלך" (הנקרא גם "...לא יחזור" ו"המלך לא יחזור"), "קמצן", "סקס סמים ו...
ב-1998 הוציאה הלהקה באופן עצמאי דיסק דמו ראשון ובו השירים "מותק", "חדשות של שמונה", "אין עניין" ו"כמה רחוק".
ב-2000 הצטרף ללהקה אהרון קול כמתופף והיא החלה להקליט אלבום בכורה בניהולו של בן היפלר.
האלבום "אל תשימי לב לשטויות" יצא בלייבל העצמאי "9 רקורדז" והופץ על ידי הלייבל פאקט (שהפיץ באותה תקופה אלבומים של להקות המנגנות מוזיקה רועשת, כמו די-סמייל, קומה ולנזס).
בהמשך הצטרף ללהקה הזמר והיסטוריון הרוק מוריס.
מוריס צרפתי היה דמות ידועה בסצנת הרוק של ירושלים כחובב מוזיקת פאנק ורוק.
הוא עבד כחוקר במס הכנסה, והחליט לפעול כמוזיקאי בעצמו רק כשעבר את גיל 50. מוריס נפטר, ביוני 2018, בגיל 71.
בשנת 2002 הקליטה הלהקה את המיני אלבום "סיבה למות", יחד עם הראפר סגול 59. לשיר "סיבה למות" צולם קליפ.
בשנת 2003 יצאו במופע מחווה לקלאש לזכרו של ג'ו סטראמר.
החל מ-2006 הלהקה פעלה תחת שם חדש - "ההם", בו היו שותפים עדיקא וחיימוביץ'.
"ההם" הקליטו שיר חדש עם המתופף המקורי יוני אלוש באותה שנה, וב-2009 השתתפו בערב לזכרו של עיתוני הרוק יורם בר, שנתן ללהקה את החשיפה הראשונה בכתבות בעיתון כל העיר.
ב-2018 חזרו לשתף פעולה עם הסולן המקורי, שי הלוי, תחת השם "מלאכים כופים".
"סרטן השד" היא אחת הלהקות הבודדות בישראל שנושאות שם של מחלה, ולגבי נושא זה ישנן דעות חלוקות אם השם הוא טוב (ואולי גם יכול להעלות את המודעות למחלה) או רע ומטרתו להפחיד ולזעזע.
ב-2004 עמותת אחת מתשע, המעניקה שירותי תמיכה לנשים נפגעות המחלה ופועלת להפצת המודעות אליה, פנתה לאקו"ם בדרישה לבטל את חברותה באיגוד בטענה שהשם פוגע במטרותיה וברגשותיהן של חולות סרטן השד, אולם ללא הצלחה.
זיו עדיקא (בס) (היחיד שנשאר בלהקה מיום הקמתה ועד פירוקה)
שי הלוי (שירה) (הזמר הראשון)
אשר סויסה (גיטרה) (כיום ידוע כסקאזי)
קלטת שכללה את השירים "קר לה בראש" (מבין שיריה הבודדים של הלהקה שהיו מלודיים יחסית), "נערה אבודה", "מסיבת סמים" ו"הקומבינה" (1993).
קלטת שכללה את השירים "המלך לא יחזור", "סקס סמים ו...
דיסק דמו שכלל את השירים "מותק", "חדשות של שמונה", "אין עניין" ו"כמה רחוק" (1998).
כלל גם את שירי דיסק הדמו ושירים נוספים כגון "דבק מגע", "קארין (אין פתרון)", "עידן חדש" ו"קידום מהיר".
סינגל - "מדינה דפוקה" (מתוך האלבום של הלהקה)".
סרטן השחלות הוא שם למספר סוגי סרטן המתפתחים ברקמת השחלה אצל האישה, אותם נהוג לחלק לשלוש קבוצות.
הגדולה ביותר בין הקבוצות, מעל ל-90% מהמקרים מוגדרת כסרטן מסוג אפיתליאלי (שמקורו בשכבת האפיתל המצפה את השחלה), וסוגים נוספים של סרטן שחלות מקורם בתאי הביצית (הנקראים germ cell tumor) או מתאים התומכים בזקיקים המכילים ביציות (סרטן מסוג sex cord, stromal cancer).
הסיכון לסרטן עולה עם הגיל.
הסיכון לחלות בסרטן השחלות עומד על כ-1.6%, אולם לנשים להן קרובת משפחה החולה בסרטן שחלות יש 5% סיכון לחלות בסרטן זה.
לנשים עם מוטציה בגן BRCA1 או BRCA2 יש סיכון שנע בין 25% ל-60% ללקות בסרטן השחלות, כשהדבר תלוי בסוג המוטציה.
בסך מקרי המוות של נשים מסרטן, סרטן השחלות מדורג במקום החמישי כסיבת הפטירה.
לסרטן השחלות יש תסמינים קליניים לא ספציפיים ומכאן הקושי בגילוי מוקדם שלו.
אבחנה של סרטן שחלות מתחילה באמצעות בדיקה גופנית, לקיחת בדיקות מעבדה הכוללות מרקרים לסרטן השחלות (כגון CA 125) וביצוע אולטראסאונד.
הדיאגנוזה הסופית ניתנת רק לאחר ביצוע ניתוח, סקירת כל חלל הבטן, הוצאת הגידול ולקיחת ביופסיות.
במרבית המקרים, הגורם לסרטן השחלות נשאר בלתי ידוע.
נשים מבוגרות יותר, או נשים בעלות קרובת משפחה מדרגה ראשונה שחלתה במחלה, או מוטציות גנטיות כפי שפורטו לעיל, הן בעלות סיכון גבוה יותר לחלות במחלה.
נשים שאינן פוריות, נשים שחלו באנדומטריוזיס ונשים הנוטלות טיפול הורמונלי תחליפי לאחר גיל המעבר נמצאות בסיכון מוגבר אף הן.
סרטן השחלות מסווג לפי ההיסטולוגיה של הגידול, המתקבלת על ידי עריכת ביופסיה.
יש מספר סוגי סרטן שחלות על פי סוג הרקמות המעורבות:
קרצינומה אפיתליאלית של השחלות (ovarian epithelial carcinoma): הסוג השכיח ביותר של סרטן השחלות, הכולל תת-סוגים שונים.
שיעורו עומד על כ-90% מכלל סוגי סרטן השחלות.
סרטן מסוג sex cord stromal tumor: סרטן הנובע מתאים בתוך השחלה כגון תאי גרנולוזה המייצרים אסטרוגן.
מהווים כ- 8% מכלל סרטני השחלות, ומביניהם סוגי הגרנולוזה נחשבים איטיים, ומתאפיינים בשיעור החלמה גבוה.
סרטן מסוג germ cell: מהווה כ־30% מסך גידולי השחלה, אולם רק כ-5% מסך סרטני השחלה (מרבית גידולים אלו הם גידולים שפירים, בעיקר גידול מסוג טרטומה).
גידולים מסוג germ cell מתרחשים לרוב בילדות ובנשים צעירות, והפרוגנוזה לרוב טובה מאוד.
גידולים מעורבים - כוללים מספר אלמנטים מכמה סוגי סרטנים כפי שפורטו לעיל.
בשחלות יכולות להימצא גרורות מגידול באיבר אחר בגוף, אז הסרטן בשחלות ייקרא סרטן שניוני.
גרורות בשחלות מהוות כ-7% מסך סרטני השחלה (שאר המקרים הם סרטנים ראשוניים ממקור שחלתי).
סוגי סרטן עיקריים השולחים גרורות לשחלות הם, בין השאר, סרטן השד וסרטן במערכת העיכול (לדוגמה Krukenberg cancer).
דירוג השלבים של סרטן השחלות מתבצע רק לאחר ניתוח, אשר יכול לכלול בחלק מן המקרים גם כריתת רחם, הסרת שתי השחלות והחצוצרות, הסרת האומנטום ושטיפה פריטונאלית.
הדירוג מתבצע על פי המידה בה הגידול התפשט, הימצאות גרורות והתפשטות לבלוטות לימפה.
שלושת השלבים הראשונים נעים על רצף של שלושה תתי-שלבים: A, B ו-C.
שלב I (Stage I) - בשלב זה הגידול מוגבל רק לשחלות.
תת-שלב 1A - גידול המוגבל לשחלה אחת, ללא מעורבות של הקפסולה וללא גידול על פני השטח של השחלה.
תת-שלב 1C - כולל או מעורבות וקריעה של הקפסולה, או מעורבות פני השטח של השחלה או התקדמות נוספת אחרת בהתפשטות הגידול כגון שטיפות שיצאו חיוביות.
שלב II (Stage II) - השלב בו הגידול התפשט לאיברי אגן נוספים.
IIA - תת-שלב זה פירושו התפשטות של הגידול לרחם או לחצוצרות,
IIC - תת-שלב כולל התפשטות הגידול לאיברי אגן אחרים ושטיפה חיובית.
שלב III (Stage III) - השלב בו הגידול התפשט אל מחוץ לאגן ואל חלל הבטן (הפריטונאום).
תתי-שלב זה נעים בין IIIA - תת-שלב בו יש התפשטות מיקרוסקופית של הגידול לחלל הפריטונאלי.
לבין תת-שלב IIIC - גרורות בגודל של מעל 2 ס"מ בפריטונאום.
גרורות בבלוטות לימפה שהן פרה-אאורטליות נחשבות לתת-שלב IIIC, משם הסרטן עלול להתפשט במהירות לריאות ולהפוך לשלב IV.
שלב V (Stage V) - שלב בו נמצא גידול עם גרורות מרוחקות (למשל, גרורות בכבד או גרורות מחוץ לחלל הפריטונאלי).
קיים קושי לאבחן את המחלה בשלביה הראשונים.
התסמינים הקליניים אינם ממוקדים ואינם מכוונים את הרופאים לאבחנה מדויקת.
כך גם החולות בסרטן השחלה אינן מודעות לכך שחלו כיוון שאינן מרגישות בתסמינים אלו.
לכן, לעיתים מתארים את סרטן השחלות כ"רוצח שקט" היות שהסימפטומים מתפתחים עד לשלב בו המחלה נחשבת מתקדמת מאוד, והסיכוי להירפא ממנה קטן מאשר אם היה מתגלה מוקדם יותר.
בשלבים המוקדמים של המחלה יש הרחבה של הבטן כתוצאה מכך שלגידול יש מקום להתרחב ונוצרת מסה באגן.
סימפטומים הקשורים למערכת השתן (תכיפות ודחיפות במתן שתן)
כאבים בזמן קיום יחסי מין (דיספראוניה)
התהוות של מיימת בחלל הבטן
במרבית המקרים, לא ניתן לדעת מהי הסיבה בגינה מתפתח סרטן השחלות, הסיכוי לפתח סרטן זה מושפע מגורמים שונים:
ילדים - ככל שלאישה יש יותר ילדים, כך פוחת הסיכון שלה לסרטן שחלות.
היריון - היריון בגיל צעיר או היריון אחרון בגיל מאוחר מפחיתים את הסיכוי לסרטן שחלות.
גלולות למניעת היריון - הקשר שבין השימוש בגלולות למניעת היריון לבין סרטן השחלות נבדק במספר רב של מחקרים.
במרביתם נמצא כי נשים אשר השתמשו בגלולות למניעת היריון במשך כלמעלה מ-10 שנים, הראו הפחתה של 60% בסיכון לחלות בסרטן השחלות.
גנטיקה - נשאיות של מוטציות בגנים BRCA1 או BRCA2 הן בעלות סיכון מוגבר לחלות בסרטן שחלות, בעיקר באוכלוסיות מסוימות (נשים אשכנזיות) להן סיכון מוגבר לחלות הן בסרטן השד והן בסרטן השחלות.
נשים שבמשפחתן יש מקרי סרטן שחלות או סרטן שד הן בעלות סיכוי מוגבר ללקות בסרטן שחלות.
גם נשים עם מחלה קולרקטלית הידועה בשם HNPCC, בעלות סיכון מוגבר לחלות בסרטן השחלה.
אלכוהול - מספר מחקרים הצביעו על עליה בסיכון לסרטן השחלות כתוצאה מצריכה יתרה של אלכוהול.
במחקרים מצאו סיבות נוספות לאירעות סרטן השחלה.
בין הסיבות שנמנו נמצא גם קשר בין שתיית חלב וקשר בין מחסור בוויטמין D לעליה בסיכון לסרטן השחלות.
מאחר שהתסמינים של סרטן השחלה בשלבים המוקדמים, שלב I ושלב II, אינם ספציפיים, קשה לאבחן סוג סרטן זה.
בבדיקה הגופנית על הרופאים לבדוק האם ישנה התרחבות של הבטן ואת קיומה של מיימת, אותה ניתן למצוא לרוב בשלבים מתקדמים.
בבדיקה וגינלית בימנואלית - מישוש של שחלה מוגדלת ואיברי אגן מוגדלים.