tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניצולי השואה היו חסרי כל, ללא רכוש או תעודות, ללא בית, כשבריאותם רופפת.
היקף ההשמדה הגדול הביא לכך שאצל רובם המוחלט נרצחו לפחות חלק מבני משפחתם.
רוב השורדים איבדו קשר עם בני משפחתם במהלך המלחמה וההישרדות ולא היה להם כל מידע מי חי והיכן הוא.
הם החלו לחפש את יקיריהם במקומות בהם רוכזו היהודים או את ילדיהם שנתנו למסתור ולרוב לא מצאום.
במקרים רבים, במיוחד במזרח אירופה, הם נתקלו באנטישמיות שהקשתה על הליך החזרה לחיים והחזרה לארצותיהם.
רבים בחרו להגר ממולדתם בשל כך.
רבים היו הפליטים היהודים שנדדו ברחבי אירופה כדי למצוא מקום להתחיל בו חיים חדשים.
ועדים מקומיים של הקהילות היהודיות ניסו לעזור בלינה ועזרה לפליטים ובחיפוש ילדים יהודים, אך משאביהם היו מצומצמים מאוד.
מספר ארגונים כגון הג'וינט ו"ועד ההצלה" של הסוכנות היהודית טיפלו באיתור יתומים או ילדים שנמסרו למשפחות נוצריות, במשלוח עזרה כספית וחומרית ליהודים ובהברחת פליטים יהודים לגבול בטוח.
בעייתי במיוחד היה גורלם של הילדים היהודים לאחר המלחמה.
חלקם הוסתרו בבתי זרים והיה צורך לקחתם לפעמים תוך התנגדות המשפחה (מטעמים של קשר נפשי או דרישה כספית מהפודים) וחלקם שוטטו ברחובות לאחר שהצליחו לשרוד, להסתתר או שנזרקו מהמשפחה שהסתירה אותם.
תנועות הנוער הציוניות, בעיקר דרור והשומר הצעיר, החלו להקים בפולין יותר משבעה עשר קיבוצי הכשרה לנוער בני שש עשרה עד עשרים ואחת, על-פי דגם קיבוצי ההכשרה מלפני המלחמה.
הוועד היהודי המרכזי הקים בשנת 1945 רשת של בתי ילדים ברחבי פולין אך רק מקצת הילדים הניצולים נקלטו בהם.
גם זרם הפליטים שהחל להגיע לפולין מברית המועצות, הביא עמו אלפי ילדים.
אלה שבאו עם הורה, שוכנעו פעמים רבות להישלח לקיבוצי הילדים, על מנת להגיע לארץ ישראל באמצעות הבריחה.
אולם הייתה בעיה עם היתומים מברית המועצות שנמסרו בשעתו לבתי יתומים מעורבים (רוסיים או פולניים) ועתה חזרו לפולין, וכן עם היתומים מפולין ומזרח אירופה שנשארו אצל משפחות נוצריות ובמנזרים, וחלקם גם לא ידעו על מוצאם היהודי.
למען מתן פתרון ליתומים שלא גדלו כיהודים הוקם ב-1945 ארגון יהודי-ציוני שנקרא "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים", שמטרתו לפדות ילדים אלה בכסף מידיים נכריות, לייסד למענם כפרי ילדים ולהעניק להם חינוך חלוצי (כולל לימוד עברית וחיי שיתוף).
את הארגון יזם השליח הארצישראלי אריה שרון, בתמיכה חלקית של המפלגות הציוניות, הג'וינט, הסוכנות היהודית ותנועות הנוער.
בשנת 1946 נפדו כשישים אחוז מסך כל הילדים שביקשה הקואורדינציה לפדות.
הוקמו על ידי הוועד היהודי מעל לחמישים פנימיות ובהן נקלטו כ-3,800 ילדים, רובם היו יתומים שנאספו לאחר ששרדו בכפרים, במשפחות נוצריות וביערות.
בשנת 1947 ההצלחה התמעטה עקב מחסור במימון.
הפליטים היהודים שהתקבצו בארצות אירופה היו חסרי בית ולרוב גם כל רכושם נגזל בשואה.
בעלות הברית הקימו למענם מחנות מיוחדים, בעיקר בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה (רבים מהם בדרום איטליה, למשל בסלנטו), שם הם חיו בצפיפות גדולה.
250,000 פליטים יהודים שכנו במחנות שניהל הג'וינט, חלקם בתוך מחנות הריכוז המשוחררים.
בשטחי הכיבוש הסובייטי לא הוקמו מחנות נפרדים ליהודים, כי הסובייטים סירבו להכיר בכך שמצבם שונה ממצב שאר הפליטים.
ארגונים יהודיים, בעיקר הג'וינט, החישו עזרה לשוכני המחנות והפעילו תוכניות הכשרה מקצועית (במסגרת ארגון אורט) כדי לעזור להם לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה.
הניצולים התארגנו במסגרות ציבוריות ובעזרת חיילים אמריקאיים הוקם במינכן "הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים" שייצג כ-175,000 פליטים באזור הכיבוש האמריקאי.
ועדים נוספים התארגנו במחנה העקורים ברגן-בלזן ובאזורי הכיבוש באוסטריה ובאיטליה.
כמו כן התארגנו במחנות בתי ספר, ישיבות, תיאטראות ותנועות נוער והוצאו לאור עיתונים.
גם הפעילות המפלגתית התעוררה מחדש.
ברומניה הוקמו מספר קיבוצים על ידי אגודת ישראל, שיועדו לניצולים חרדים
ברבים מריכוזי שארית הפליטה לאחר המלחמה, התארגנו בתי דין מיוחדים שעסקו בהסדרת היתרי נישואים לעגונות המלחמה.
הטיפול בבעיה זו החל כבר במהלך המלחמה ונמשך בשנים שלאחריה.
ביולי 1943 נחתו בעלות הברית בסיציליה ובספטמבר 1943 פלשו בעלות הברית לאיטליה.
הממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית.
גרמניה פלשה לאיטליה, שם ישבו מרבית יהודי איטליה, והחלה בגרוש יהודים.
בעת זו היו באיטליה כ-9,000 פליטים יהודים שהגיעו בעיקר מגרמניה, אוסטריה וצרפת.
חלקם היו בדרום איטליה, באזורים שהיו עתה בידי בעלות הברית.
כך, עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה נפגשו באיטליה ניצולי השואה עם חיילים ארצישראליים ששרתו בצבא הבריטי.
איטליה הפכה עבור הניצולים לתחנה מרכזית בדרך לארץ ישראל.
במאי 1945 נכנעו הכוחות הגרמניים באיטליה.
בתוך שלושה חודשים הגיעו לאיטליה כ-15,000 ניצולי השואה, בעיקר מפולין, הונגריה והמדינות הבלטיות.
בעלות הברית המערביות הקימו מחנות עקורים באיטליה.
במחנות אלה שכנו ניצולים ממחנות הריכוז ושרידי השואה, וכן ניצולים שברחו מזרחה, לעומק שטחי ברית המועצות, ושבו לאחר המלחמה.
הניצולים במחנות חידשו את חיי התרבות וכן עסקו בהנצחת הנספים.
הם פרסמו עיתונים וכתבי עת ביידיש, רכשו מקצוע והקימו משפחות.
באותן שנים פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים.
בחלק מהמחנות היו גם פליטים לא יהודים.
במחנות ובסביבתם פעלו עשרות הכשרות חלוציות וקיבוצים.
חלק גדול מיושבי מחנות העקורים והיהודים שנותרו באירופה הביעו את רצונם לעלות לארץ ישראל, אך שלטון המנדט הבריטי הטיל הגבלות על היקף עליית היהודים לארץ והתאמץ לעצור אוניות מעפילים שניסו להביא פליטים יהודים ארצה חרף האיסור.
הבריטים ניסו למנוע את ההעפלה בדרכים שונות: הם אסרו על פליטים יהודים להיכנס לאזור הכיבוש הבריטי בגרמניה, הפעילו לחץ פוליטי על מדינות שונות כדי שימנעו הפלגת ספינות מתחומן ונקטו באמצעים שונים כדי לעצור את אניות המעפילים שהגיעו לארץ ישראל.
מאוגוסט 1946 העבירה ממשלת בריטניה את המעפילים המגיעים לארץ ישראל אל האי קפריסין, שהיה גם הוא תחת שלטון בריטי, והושיבה אותם במחנות מעצר באי.
שוכני המחנות עלו לארץ ישראל על פי מכסות עלייה (סרטיפיקטים) שהסוכנות היהודית העמידה לרשותם.
נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הקים ועדה לבדיקת מצבם של העקורים.
ארל הריסון, ראש המשלחת, עמד על מצבם הקשה של הפליטים הממתינים לפתרון מגורים.
הזעזוע ממסקנות הוועדה, שגרר אחריו לחץ ציבורי ופוליטי בארצות הברית, גרם לאמריקאים ולבריטים להקים את ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית.
בשל התנגדות ערבית בוטלו מסקנותיה, שקראו לעלייה של 100,000 יהודים לארץ ישראל.
כדי למצוא מוצא מן הסבך, הוקמה ועדה מעורבת שנייה.
הצעתה, שנתפרסמה בשם תוכנית מוריסון, דיברה בין היתר על הגירת 100,000 נפש רק לאזור יהודי קטן בארץ-ישראל, לאחר חלוקתה.
הן המנהיגות הערבית והן ההסתדרות הציונית דחו את ההצעה.
לבסוף החליטה בריטניה להביא את בעיית ארץ ישראל בפני האו"ם.
רק לאחר הקמת מדינת ישראל הורשו הפליטים במחנות השונים לעלות ארצה, כחלק מגל העלייה ההמונית.
עוד לפני כן הועלו כ-20,000 פליטים מאנשי הגח"ל, שהיו נחוצים לעזור בקרבות מלחמת העצמאות.
בינואר 1949, חצי שנה לאחר הקמת המדינה, הותר למעפילים שנכלאו בקפריסין להגיע לישראל.
בשנים 1953–1954 נסגרו סופית מחנות העקורים.
בסך הכל, מתוך 250 אלף הפליטים ששהו בהם מאז סיום מלחמת העולם השנייה, עלו 136 אלף לישראל, 80 אלף היגרו לארצות הברית והאחרים עברו לקנדה, מדינות מערב ומרכז אירופה ומדינות נוספות בעולם.
ניצולים שהתגוררו במדינות שעברו לשלטון קומוניסטי נשארו באותן מדינות למשך שנים עד שהורשו לעזוב מדינות אלו.
שארטרז (מצרפתית: Chartreuse) הוא ליקר על בסיס עשבי תיבול המיוצר בצרפת מיין מזוקק ומתובל ב-140 סוגי עשבים לערך.
הליקר נקרא על שם מנזר "גראנד שארטרז" (הנמצא בהרי שארטרז, הנקראים על שם המנזר), בו הוא מיוצר על ידי נזירים מהמסדר הקארטוזיאני.
לליקר ישנם שני סוגים עיקריים: ירוק וצהוב.
ההבדל ביניהם הוא כמשתמע – בצבע, אך גם במידת האלכוהול בנפח.
בעוד שבשארטרז הירוק ישנם 55% אלכוהול, הצהוב, אשר מקבל את צבעו מתבלין הזעפרן, מכיל 40% או 43% אלכוהול "בלבד" והוא בעל ארומה וטעם מעודן ומתוק יותר.
סוגים אחרים של הליקר הם שארטרז VEP – אשר מיוצר באותם תהליכים ותרכובות כמו הליקר המקורי, אך בנוסף הוא מיושן בחביות עץ אלון אשר מעניקות לו איכות מיוחדת.
סוג זה קיים הן בצבע ירוק והן בצבע צהוב.
כמו כן ישנו סוג בשם "שיקוי הצמחים של הגראנד שארטרז" (Elixir Végétal de la Grande-Chartreuse), למעשה השיקוי המקורי, אשר מיוצר מ-130 סוגי עשבים ארומטיים ורפואיים, שיחדיו יוצרים ליקר חזק (בעל 71% אלכוהול בנפח) ומאוד "אפקטיבי".
על פי המסורת, הליקר הומצא לראשונה בשנת 1605, כאשר המרשל של הארטילריה של המלך אנרי הרביעי, פרנסואה חניבעל ד'אסטרה, הביא לנזירים הקארטוזיאנים באזור פריז שבצרפת מתכון של "שיקוי לחיים ארוכים".
משקה זה היה חזק ביותר ובעל 71% אלכוהול בנפח.
המתכון הגיע לבסוף להנהגת המסדר, במנזר גראנד שארטרז בהרים שמצפון לעיר גרנובל.
בשנת 1737, לאחר שנים של שיפור ופיתוח, שופר המתכון על ידי האח ז'רום מובק והוחל בייצור נרחב יותר.
הליקר נהיה פופולרי במהירות, ובשנת 1764 הנזירים עיצבו אותו למוצר חדש ומעודן יותר, בעל 55% אלכוהול "בלבד" – שארטרז ירוק.
בשנת 1793, במהלך המהפכה הצרפתית, גורשו הנזירים מצרפת והדבר הוביל להפסקת הייצור של המשקה.
מספר שנים לאחר מכן הם הורשו לחזור למנזר.
האגדה מספרת, שעד שנת 1838 ייצרו הנזירים מן המשקה רק עבור עצמם.
בשנה זו עצרו למנוחה במנזר פרשים של הצבא הצרפתי, טעמו מן המשקה והוציאו את שמו לתהילה.
באותו זמן פותחה גרסה מתוקה ומעודנת יותר של המשקה – שארטרז צהוב.
בשנת 1903 גורשו הנזירים שוב, וכל רכושם, כולל המנזר, הולאם על ידי הממשלה.
בספר משנת 1900: "The Practical Hotel Steward", נכתב כי שארטרז ירוק מכיל "קינמון, פפרמינט, פרחי ארניקה ועוד".
עם זאת, הנזירים לא קפאו על שמריהם, וכאשר מצאו מקום מפלט בספרד, הם התחילו לייצר את הליקר שם, על פי המתכון הסודי שהביאו.
ההבדל היחיד היה בתווית נוספת על הבקבוק אשר ציינה כי הוא "יוצר בספרד על ידי האבות הקארטוזיאנים".
באותו זמן, ניסתה הממשלה הצרפתית לייצר את המשקה שוב ושוב על פי המתכון.
ב-1927 פשטה חברת הייצור של המשקה את הרגל.
קבוצה של אנשי עסקים מקומיים מווארון (Voiron) שבאזור הרי שארטרז קנתה את מניות החברה במחיר אפסי והעניקה אותן במתנה לנזירים הקארטוזיאנים בספרד.
יחד עם המניות שברשותם, שבו הנזירים לצרפת והחלו שנית בייצור המשקה במושבו המקורי.
אף על פי שעל פי החוק הצרפתי הם נחשבו לשוהים בלתי חוקיים, כאשר מפולת בוץ החריבה את המזקקה ב-1935, שלחה הממשלה הצרפתית מהנדסים צבאיים לבנות את המזקקה מחדש בווארון, היכן שהייתה גישה לפסי רכבת על מנת לאפשר את ההפצה של המשקה ביתר קלות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, העניקה הממשלה מחדש לנזירים את אזרחותם.
כיום מיוצר המשקה מתערובת עשבים אשר נעשית על ידי שלושה נזירים במנזר בווארון.
משקאות אלכוהוליים אחרים מיוצרים גם הם במנזר זה.
המתכונים המדויקים של הסוגים השונים הם סוד מסחרי.
עם זאת, ניתן להבחין באזוב כמרכיב עיקרי במשקה.
בליקר ייחודי זה נעשה שימוש על פי רוב בקוקטיילים ובבישול, אולם ניתן להגישו גם בצורתו ה"נקייה", בכוסות ליקר.
חלק מן הקוקטיילים המומלצים מובאים להלן:
מוס שארטרז: חלק אחד של שארטרז ירוק בתוך כוס שוקו חם
שארטרז תפוזים: חלק אחד שארטרז ירוק, 6 חלקים מיץ תפוזים, קרח
הלטאה הצורחת: 2 חלקים שארטרז ירוק, חלק אחד טקילה, הרבה קרח
שאטל: חלק אחד שארטרז צהוב, חלק אחד ויסקי סינגל מאלט, להגיש עם קרח
שָארְטְר היא עיר בצרפת, בירת מחוז אר ולואר.
העיר הייתה מוקד חשוב בתקופה הגאלו-רומית בצרפת.
ב-858 היא נשרפה על ידי ויקינגים.
תושביה גברו עליהם בשנת 911 אחרי ניסיונם להטיל על העיר מצור.
בימי הביניים פרחה העיר כמוקד תרבותי וכלכלי, בעיקר הודות לשריד קודש שהנוצרים מאמינים שהוא טוניקה שהייתה שייכת למרים, אם ישו, שריד שהפך את העיר למרכז צליינות.
במאה ה-15 נכבשה העיר על ידי האנגלים לתקופה של כ-15 שנים.
במאה ה-16 היא הותקפה על ידי הפרוטסטנטים, ללא הצלחה, במסגרת מלחמת הדתות הצרפתית.
במלחמת צרפת–פרוסיה הייתה שארטר תחת מצור ב-1870 והיוותה מוקד מרכזי בהמשך המערכה.
במלחמת העולם השנייה ספגה העיר פגיעות קשות ביותר כמו ערים רבות נוספות בצפון-מערב צרפת.
העיר ידועה בשל קתדרלת שארטר הגותית, שהוכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1979. מבנה חשוב נוסף הוא כנסיית סן-פייר, שנבנתה במאה ה-13 בסגנון גותי קורן.
שאריות הם פריטי מזון מוכן שנותרו לאחר ארוחה מבלי שהוגשו לצלחות הסועדים (אלא נותרו בכלי ההגשה או הבישול) ועתידים לשמש בארוחה אחרת, שלעיתים מכונה "ארוחת שאריות".
חלקי מזון שאינם נחשבים אכילים, כגון עצמות או קליפות של ירקות ופירות וכן מזון שנשאר בצלחות הסועדים אינם בגדר שאריות לעניין זה, אלא אשפה.
השימוש בשאריות תלוי במקום הארוחה המקורית ובמנהגי כל חברה.
שאריות של ארוחה ביתית לרוב נארזות כדי להיאכל מאוחר יותר.
מנהג זה מסתייע בעובדה שמדובר בסביבה פרטית ושאמצעי האחסון (כגון קופסאות אטומות, סירים) והקירור (מקרר, מקפיא) הם זמינים.
חלק מהשאריות ניתן לאכול קרות - מוגשות ישירות מהמקרר, אחרות דורשות חימום מחדש בתנור מיקרוגל, על הכיריים או בתנור אפייה.
בארוחת חג המולד במדינות המערב ובארוחת חג ההודיה בארצות הברית מקובל להכין מלכתחילה כמויות מזון גדולות מהנדרש, על מנת לחלק שאריות למשתתפים.
תרנגול הודו קר הוא מאכל טיפוסי לשאריות של ארוחת חג ההודיה ומשמש לכריכים, מרקים ופשטידות בימים שלאחר הסעודה.
בישראל מקובלות ארוחות חג גדולות, שפעמים רבות מותירות שאריות.
מלבד אחסונן בבית בו התקיימה הארוחה, נהוג במשפחות רבות לחלקן בין המשתתפים.
השאריות מחולקות לעיתים כיוון שהכמות גדולה מכדי לשמש משפחה אחת בטרם המזון יתקלקל ולעיתים משום שמלכתחילה הוכנה כמות נוספת שיועדה לחלוקה.
ישנן משפחות בהן המנהג קיים כשגרה שבועית, כיוון שלאחר שהילדים בגרו ועזבו את הבית, עדיין ממשיכים לבשל כמויות מזון כפי שנהגו בעת היות הילדים סמוכים על שולחן הוריהם, ומחלקים את השאריות למשפחות הבנים והבנות הבוגרים.
פעמים רבות נותרות שאריות ממשלוחי מזון ומטייק אוויי.
בארצות הברית מקובל מאוד בקרב סטודנטים להזמין משלוח פיצה ולאכול את שאריותיה למחרת, עד כדי כך שמשרד החקלאות האמריקאי מנחה את הסטודנטים בדבר הסיכונים הבריאותיים באכילת שאריות פיצה שלא קוררו כראוי.
בישראל, במרכולים שונים המוכרים במעדניות גבינות ונקניקים בפריסה לפי בקשת הלקוח, שומרים את שאריות גלילי המוצרים ומוכרים אותן במעורב לפי משקל, במחיר נמוך ממחירם של המוצרים המקוריים.
לעיתים משתמשים בשאריות להכנת מאכל חדש, כך למשל המאכל האנגלי "בַּאבֵּל אֵנְד סְקְוִויק" (Bubble and squeak) הוא לביבה העשויה משאריות ירקות מבושלים ולעיתים גם בשר, שנותרו מארוחת נזיד.
מאכלים מבוססי שאריות קיימים בכל העולם, והיו נפוצים עוד יותר בעבר, כאשר אמצעי אחסון וקירור היו טובים פחות או לא היו בנמצא.
תבשילי שאריות רבים מתבססים על צירים ונוזלי בישול, הממצים את הערכים התזונתיים של מרכיביהם, לרבות מרכיבים בלתי אכילים כמו עצמות, ומשמשים בסיס מצוין להוספת פיסות של שאריות שהן קטנות מכדי להוות ארוחה בפני עצמן.
גם פשטידות, נזידים, פאייה, פיצה, תבשילי אורז (כמו אורז מטוגן) ואטריות עשויים לשמש כבסיס להוספת שאריות, וייתכן שחלקם אף נוצרו במקורם כאמצעי לניצול שאריות.
משרד הבריאות ממליץ כי מזון שבושל או חומם לא ישהה יותר משעה מחוץ למקרר.
בפועל, שאריות מארוחות רבות, בעיקר ארוחות חגיגיות שמטבען הן ממושכות, מבוססות על מאכלים שנמצאו מחוץ למקרר זמן ארוך יותר וצברו חיידקים.
נסיעה של אורחים עם המאכלים היא פרק זמן נוסף בו אינם מקוררים.
על פי המלצת משרד הבריאות ניתן לצרוך בשר מבושל שאוחסן במקרר עד 5 ימים, אך אורחים שקיבלו שאריות לא תמיד יודעים כמה זמן עבר מאז בושל המזון, והם עלולים לאחסן ולצרוך אותו בתקופה העולה על משך הזמן המומלץ.
תבשילים שונים וסלטים (למשל כבד קצוץ, סלטים המכילים מיונז או ביצים) עלולים להיות בעלי חיי מדף קצרים יותר.
ארוחות מנגל מניבות פעמים רבות עודפים מהבשר שנצלה.
כאשר המנגל נערך כפיקניק בחיק הטבע ולא בחצר או מרפסת בית, לרוב אין אפשרות לקרר את המזון שנותר לאחר צלייתו.
לעיתים המזון נמצא במקום גלוי למפגעים שונים כגון חום השמש וזבובים.
משרד הבריאות ממליץ לא לצרוך מחדש בשר, עופות ודגים שנותרו לאחר הצלייה, אולם רבים נוהגים לארוז שאריות כאלו ולקחתן הביתה.
שאריות עוברות פעמים רבות חימום חוזר, שפוגע בערכו התזונתי של המזון.
חוק עידוד תרומות מזון, שנחקק בשנת 2018 בא לעודד תרומה של שאריות מזון, וקובע שמי שתורם מזון לארגוני חלוקת מזון, לא יישא באחריות אזרחית או פלילית לנזק שנגרם עקב תרומת המזון.
שארית סופרנובה היא ערפילית שנוצרת כתוצאה מסופרנובה.
שארית הסופרנובה תחומה בגלי הלם מתפשטים ומכילה חומר הנפלט מהפיצוץ וחומר בין-כוכבי שהיא סוחפת לאורך דרכה.
מהירות החומר המתפשט בתוך שארית הסופרנובה, שמקורו בכוכב שהתפוצץ, יכולה להגיע לסדר גודל של אחוז אחד ממהירות האור (כ-3,000 קילומטר לשנייה).
כאשר החומר המתפשט מתנגש בחומר מתוך סביבת הכוכב או בחומר בין-כוכבי הוא יוצר גלי הדף שיכולים לחמם אותו לטמפרטורות גבוהות של כ-10 מיליון קלווין, תוך כדי יצירת פלזמה, וזאת בשונה מיינון גז על ידי קרינת כוכב הנמצא בתוך הערפילית.
כאשר הכוכב מגיע לשלב הסופרנובה הוא יכול להמשיך בכמה דרכים, התלויות בסוג הסופרנובה ובמסת הליבה (אם זו קיימת).
מהירות ההתפשטות של הסופרנובה מאפשרת לחשב בקירוב את מועד התרחשותה, ולנסות למצוא לכך עדויות במקורות היסטוריים.
אחת משאריות הסופרנובה שנחקרו לעומק היא השארית של סופרנובה 1987A – סופרנובה שהתרחשה בענן מגלן הגדול והתגלתה ב-1987. שאריות סופרנובה מפורסמות אחרות כוללות את ערפילית הסרטן, ושאריות סופרנובה 1572 וסופרנובה 1604 (הסופרנובה של קפלר).
שארית הסופרנובה הצעירה ביותר בשביל החלב שזוהתה בוודאות גבוהה היא שארית סופרנובה G1.9+0.3 שנצפתה בסביבות מרכז הגלקסיה, ולפי ההשערות מקורה בסופרנובה שהתרחשה בערך בשנת 1868.
שארית הסופרנובה עוברת את השלבים הבאים בזמן התפשטותה:
התפשטות חופשית של הפליטות, עד שהן סוחפות את כובד עצמן בחומר חוץ-כוכבי.
פעולה זו יכולה להמשך עשרות עד מאות בודדות של שנים, תלוי בדחיסות הגז שמסביב.
סחיפת מעטפת של חומר בין-כוכבי וחוץ-כוכבי מחושמלים.
שלב זה מתחיל את שלב סדוב-טיילור (Sedov-Taylor).
קרני רנטגן חזקות שנפלטו עוקבות אחרי גלי ההלם החזקים והגז החם.
התקררות המעטפת, עד ליצירת מעטפת דקה (<1 פארסק) וצפופה (1–100 מיליון אטומים למטר מעוקב) המקיפה את הפנים החם (מיליונים ספורים של מעלות קלווין).
המעטפת נראית בבירור בפליטה אופטית מצירוף אטומי מימן וחמצן מיוננים.
המעטפת הצפופה ממשיכה להתפשט מהתנופה של עצמה.
שלב זה מתאפיין בפליטה משמעותית של קרינת רדיו מאטומי מימן נייטרלים.
לאחר כמה מיליוני שנים, שארית הסופרנובה תתמזג לזרם מערבולת כללי, ותתרום את שארית האנרגיה הקינטית שלה למערבולת.
דמוית מעטפת, כדוגמת קסיופאה A.
מרוכבת, כאשר בה מעטפת הכוללת ערפילית פולסר רוח, כדוגמת G11.2-0.3 ו-G21.5-0.9.
מרוכבת תרמית, אשר בה נראית פליטת קרני רנטגן מהמרכז, מוקפת על ידי מעטפת רדיו.
מקור קרני הרנטגן התרמיים הוא בעיקר בחומר בין-כוכבי שנסחף, יותר מאשר בפליטת הסופרנובה.
דוגמה לשארית סופרנובה כזאת היא W28.
סופרנובה המותירה אחריה כוכב נייטרונים ומעטפת גז שנעה מהכוכב.
רוב האור נפלט מאזור עשיר באלקטרונים ופוזיטרונים סביב כוכב הנייטרונים.
חלקיקים אלו מואצים על ידי השדות המגנטיים החזקים של כוכב הנייטרונים, ופולטים קרינה אלקטרומגנטית בכל אורכי הגל.
הצופה רואה רק את הקרינה בתחום הנראה, "המכסה" כ-80% משטח הערפילית.
חלקי הערפילית החיצוניים פולטים בעיקר גלי רדיו, הנובעים מחלקיקים שאיבדו את רוב האנרגיה ההתחלתית שלהם בדרכם לשוליה.
שאר האור נפלט מרשת סבוכה של קורים, הנותנת לערפילית את המראה שלה.
הקורים הם אזורי גז חם הנוצר כתוצאה מההתפשטות המהירה לאחר הפיצוץ, והטמפרטורה בהם היא כ-10,000 מעלות קלווין.
אופי הקרינה מעיד על הרכב הגז, ובזכות ניתוחים מסוג זה הצליחו לאשש את התאוריה שלפיה היסודות הכבדים נוצרו בסופרנובות.
בערפיליות רבות מסוג זה ניתן למדוד את מהירות התרחקות הגז מהמוקד המשותף, ובדרך כלל ניתן למצוא בהן פולסאר.
באנליזה מרוכבת, השארית של בנקודה היא מספר מרוכב המתכונתי לאינטגרל מסילתי של פונקציה מרומורפית לאורך עקומה סגורה המקיפה את אחת הסינגולריות שלה.
באופן כללי יותר, ניתן לחשב שאריות עבור כל פונקציה שהולומורפית בכל המישור המרוכב למעט מספר סופי של נקודות , גם אם חלקן הן סינגולריות עיקריות.
ניתן לחשב שאריות די בקלות, ולאחר מכן ניתן לחשב באמצעותן את ערכם של אינטגרלים מסילתיים כלליים באמצעות משפט השאריות.
שארית של פונקציה מרומורפית בסינגולריות מבודדת היא הערך הייחודי כך של־ יש אנטי נגזרת אנליטית בסביבה המנוקבת .
לחלופין, ניתן לחשב שאריות על ידי מציאת פיתוח טור לורן עבור הפונקציה, ואז להגדיר את השארית כמקדם של החזקה () בטור לורן של הפונקציה.
באמצעות משפט השאריות ניתן להשתמש בשארית כדי לחשב את ערכם של אינטגרלים מסילתיים מרוכבים בבעיות מסוימות.
לפי משפט השאריות, השארית של פונקציה מרומורפית בנקודה נתונה לפי הנוסחה:
כאשר היא עקומה סגורה פשוטה בעלת אוריינטציה חיובית סביב , שאינה כוללת סינגולריות אחרות על העקומה או בתוכה.
ניתן להכליל את הגדרת השארית למשטחי רימן שרירותיים.
נניח ש־ היא תבנית-1 על משטח רימן, וש־ מרומורפית בנקודה מסוימת , כך שנוכל לכתוב את בקואורדינטות מקומיות (לוקליות) כ־.
לאחר מכן, השארית של ב־ מוגדרת כשארית של בנקודה המתאימה ל־.
שארית מסומנת לעיתים קרובות כ־, , או .
נניח שנתונה סביבה מנוקבת במישור המרוכב וש־ היא פונקציה הולומורפית ב־.
השארית של ב־ היא המקדם של בפיתוח טור לורן של סביב .
קיימות שיטות שונות לחישוב ערך זה, והבחירה באיזו שיטה להשתמש תלויה בפונקציה המדוברת ובסוג הסינגולריות.
כאשר מתווה מעגל סביב נגד כיוון השעון ואינה כוללת סינגולריות אחרות על העקומה או בתוכה.
ניתן לבחור את העקומה כמעגל ברדיוס סביב .
מכיוון ש־ יכול להיות קטן כרצוננו, ניתן לגרום לו להכיל רק את הסינגולריות של מכיוון שהסינגולריות מבודדת.
אמנם נוסחה זאת עשויה לשמש לחישוב השארית במקרים בהם ניתן לחשב את האינטגרל באופן ישיר, אבל בדרך כלל שאריות הן אלו שמשמשות לפישוט חישוב האינטגרלים, ולא להפך.
אם ניתן להשלים את הפונקציה כך שהיא תהיה הולומורפית בכל הסביבה , אזי .
ההפך אינו נכון בדרך כלל.
באופן כללי, השארית באינסוף מוגדרת כ־.
אם מתקיים , אזי ניתן לחשב את השארית באינסוף באמצעות הנוסחה הבאה:
אך אם , אז השארית באינסוף היא .
עבור פונקציות הולומורפיות, סכום השאריות בסינגולריות המבודדות בתוספת השארית באינסוף הוא אפס, מה שנותן:
ראו את האינטגרל המסילתי הבא:
כאשר C היא עקומה סגורה פשוטה סביב 0.
ניתן לחשב אינטגרל זה באמצעות תוצאת התכנסות סטנדרטית לגבי אינטגרציה לפי טורים.
אנחנו יכולים להציב את טור טיילור עבור באינטגרנד, ואז האינטגרל הופך ל:
נכניס את הגורם לתוך הטור:
מכיוון שהטור מתכנס במידה שווה בתומך של מסלול האינטגרציה, מותר להחליף את סדר האינטגרציה והסכימה.
לאחר מכן, טור האינטגרלים המסילתיים קורס לצורה פשוטה בהרבה בגלל החישוב הקודם.
אז עכשיו האינטגרל סביב C של כל איבר אחר שאינו מהצורה הוא אפס, והאינטגרל מצטמצם ל:
הערך הוא השארית של ב־.
כדוגמה שנייה, נחשב את השאריות בסינגולריות של הפונקציה:
שעשויה לעזור בחישוב אינטגרלים מסילתיים מסוימים.
נראה שלפונקציה זו יש סינגולריות ב־, אך אם מפרקים את המכנה לגורמים וכותבים את הפונקציה כ:
קל לראות שהסינגולריות ב־ היא סינגולריות סליקה, ואז השארית ב־ היא 0. הסינגולריות הנוספת היחידה היא ב־.
הביטוי של טור טיילור עבור פונקציה סביב :
מהכפלת שני הטורים והכנסת , מתקבל:
השארית של ב־ היא .
שָאריטֶה (בגרמנית Charité Universitätsmedizin Berlin) הוא בית חולים ובית ספר לרפואה בברלין שנוסד בשנת 1710 וקשור מבחינה אקדמית לאוניברסיטת הומבולדט ולאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בארבעת הקמפוסים שלו לומדים מעל 7,000 סטודנטים לרפואה, והצוות הרפואי והסיעודי בו מונה מעל 14,000 איש.
בחודש נובמבר 1709 הורה המלך פרידריך הראשון מפרוסיה להקים בית חולים בין כותלי העיר ברלין כהכנה לקראת מגפת הדבר שכבר הכתה במזרח המדינה.
בית החולים הוקם בשנת 1710, אך המגפה לא הכתה את העיר כמצופה, ולכן שימש בעיקר כבית חולים לעניי העיר אשר לא גבה תשלום כלשהו על שירותיו והיה מוסד חסד.
בשל כך זכה בשנת 1727 לשמו, "שאריטה" - Charité, שפירושו בצרפתית "חסד".
כבר בשנת 1713 נבנה בין כתליו תיאטרון אנטומי, והמקום הפך למוסד לימודי.
רשמית, השאריטה הפך לבית ספר לרפואה צבאית רק בשנת 1795.
עם הקמת אוניברסיטת ברלין בשנת 1810 (כיום אוניברסיטת הומבולדט) החל השאריטה לשמש את הלומדים בה, ובשנת 1828 הפך לבית חולים אוניברסיטאי.
אבי הפתולוגיה המודרנית, רודולף וירכו, היה האנטומיסט והפתולוג שם במחצית המאה ה-19.
במשך כל השנים היה השאריטה הטוב והמפורסם שבבתי החולים בברלין, ובין כתליו שירתו הבולטים שברופאי גרמניה, בהם חתני פרס נובל ברפואה ומדעים.
בין השנים 1928–1949 ניהל את המחלקה הכירורגית הפרופ' ארנסט פרדיננד זאורברוך.
תלמידו היה הפרופ' מכס מרכוס.
עם חלוקת ברלין אחרי מלחמת העולם השנייה נשאר בית החולים בצד המזרחי, אך לאחר איחודה מחדש ובסיוע אמריקאי, חל מהלך של חיזוקו ושילובו עם בתי חולים אחרים עד לאיחוד והפיכתו לבית החולים האוניברסיטאי הגדול ביותר באירופה.
בבית הספר לרפואה שאריטה קיים מוזיאון המוקדש למדענים של האוניברסיטה.
בניין המעבדות בברלין נקרא: "בית אשהיים-צונדק" על שם פרופ' ברנרד צונדק היהודי-ישראלי, ועמיתו פרופ' זלמר אשהיים שפיתחו בשנת 1928 את בדיקת השתן המהפכנית לגילוי היריון.
שארית היום הוא רומן מאת הסופר האנגלי ממוצא יפני קאזואו אישיגורו.
הספר זכה ב-1989 בפרס בוקר, והסופר זכה בשנת 2017 לפרס נובל לספרות על מכלול יצירותיו.
הספר גם עובד לסרט קולנוע באותו שם בכיכובם של אנתוני הופקינס ואמה תומפסון.
הרומן מתאר את חייו של סטיבנס, רב משרתים באחוזה אנגלית עתיקה בשם היכל דרלינגטון, בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
סטיבנס ירש את משרתו מאביו.
הוא מסור לאתוס המסורתי של מקצועו, והקדיש את כל חייו לשירות נאמן וצנוע לאדונו, מבלי פנאי לחיי חברה או לנישואין.
כשלושים שנה עבד סטיבנס עבור לורד דרלינגטון.
כשזה הלך לעולמו נמכר הבית, על הצוות שבו, למעסיק חדש – אמריקני עשיר בשם מר פאראדיי.
פאראדיי הבורגני והקפיטליסטי מתקשה להבין את ערכיו של סטיבנס.
מאחר שהוא נוסע מעבר לים למספר שבועות, הוא ממליץ לרב המשרתים לצאת לפגרה ולשאול את מכונית הפורד שלו לטיול באזורי הכפר.
סטיבנס מקבל את ההצעה ומחליט, לראשונה בחייו, לצאת לחופשה.
במהלך הטיול הוא נפגש עם מכרה, העלמה קנטון, שעבדה איתו בעבר באחוזה כסוכנת הבית הראשית ועזבה עם נישואיה.
בדרך הוא עוצר במקומות שונים, נהנה מהנופים ומהרהר בחייו ובעיקר בשנות שירותו.
בתקופתו של לורד דרלינגטון הייתה האחוזה מקום הומה; ביקרו בה אנשי ממשל, פוליטיקאים, אנשי תרבות ועוד.
נערכו בה פגישות חשאיות, סעודות ענק, ונחתמו בה הסכמים.
לעיתים תכופות פקדו את האחוזה שגרירים, שרי חוץ וראשי ממשלות.
עם פטירתו של לורד דרלינגטון נגוזו ימי הזוהר הללו, במשל לשקיעת המעמד הגבוה הבריטי והתפוררות הריבוד החברתי הנוקשה לאחר המלחמה.
הפנאי והחוויות שהוא עובר מובילות את סטיבנס הקשיש לתהות אם לא שגה באורח בו חי את חייו, ואם הערכים בהם החזיק אכן תקפים.
הוא מפקפק בהערצתו הגמורה ללורד המנוח, שאהד את הפאשיזם והנאציזם ותמך במדיניות הפיוס, ונאחז חרטה על הזדמנויות רבות שהחמיץ בעבר.
מר סטיבנס (המספר) - משרת אנגלי המשמש כבאטלר בהיכל דרלינגטון.
אדם מסור לעבודה שלו ודואג לבצעה בסטנדרטים הגבוהים ביותר, במיוחד בכל הנוגע לכבוד (הקורא אף פעם לא לומד את שמו הפרטי).
מיס קנטון - מנהלת משק הבית בהיכל דרלינגטון, מאוחר יותר נשואה בשם גברת בּן.
אישה מוכשרת ודעתנית שעובדת בצמוד למר סטיבנס כשני העובדים הבכירים ביותר.
יחסיהם עם מר סטיבנס אינם יציבים; הם מתווכחים לעיתים קרובות, אך ברור לקורא (אך לא לסטיבנס) שהיא מאוהבת בו.
לורד דרלינגטון - בעל היכל דרלינגטון, מתואר כטוב לב אך נאיבי.
תמיכתו בפיוס עם גרמניה הנאצית מביאה אותו לבושה ציבורית לאחר מלחמת העולם השנייה.
ויליאם סטיבנס (מר סטיבנס האב) - אביו בן ה-75 של מר סטיבנס, שמש כבאטלר משנה; סטיבנס האב סובל משבץ קשה במהלך הוועידה בהיכל דרלינגטון.
יחסיהם עם בנו מתוארים כמתוחים.
הסנאטור לואיס - סנאטור אמריקאי שמבקר את לורד דרלינגטון כ"חובבן" בפוליטיקה.
הוא מסמל את ירידת כוחם וחשיבותם של האריסטוקרטים האירופיים מול עלייתה של אמריקה כמעצמה גלובלית, ואת תפקידם הגובר של "מומחים" לא אריסטוקרטיים בפוליטיקה.
מר קארדינל הצעיר - בנו של אחד מחבריו הקרובים של לורד דרלינגטון ועיתונאי; נהרג בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מר דופון - פוליטיקאי צרפתי בכיר שמשתתף בוועידתו של לורד דרלינגטון.
במהלך מסעו במכונית, סטיבנס בא במגע עם מספר דמויות נוספות, רובם ממעמד הפועלים.
הם מאתגרים את אידיאלים וערכיו של סטיבנס, במיוחד בהקשר החברתי המשתנה לאחר המלחמה, ותורמים לתובנתו בסוף הרומן.
לדוגמה, הארי סמית, אדם שמאלני קולני שהוא פוגש בפאב, טוען שהכבוד הוא למעשה על דמוקרטיה ועמידה על האמונות שלך, בניגוד לתפיסתו של סטיבנס שזה על דיכוי הרגשות האישיים במרדף אחר מקצועיות.
שארית היום הוא סרט בריטי משנת 1993 בבימויו של ג'יימס אייבורי ובהפקת מרצ'נט ואייבורי על פי רומן באותו שם מאת קאזואו אישיגורו ובעיבודה של רות פראוור-ג'אבוולה.
איסמעיל מרצ'נט הפיק וכיכבו בו אנתוני הופקינס בתפקיד סטיבנס ואמה תומפסון בתפקיד מיס קנטון.
עוד השתתפו בסרט ג'יימס פוקס, כריסטופר ריב, יו גרנט ובן צ'פלין.
סיפור המסגרת של הסרט מתרחש באנגליה בשנות החמישים של המאה העשרים.
מר סטיבנס (אנתוני הופקינס) הוא רב משרתים בדרלינגטון הול, אחוזתו של לורד דרלינגטון.
הוא מקבל מכתב ממיס קנטון (אמה תומפסון) אשר עבדה לצדו והייתה מנהלת משק הבית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
כעבור למעלה מעשרים שנה לאחר מותו של לורד דרלינגטון, נמכר בית האחוזה למר לואיס (כריסטופר ריב) שהיה בעבר חבר הקונגרס האמריקאי.
מיס קנטון מגלה במכתבה שנישואיה במשבר, והיא מביעה רגשות נוסטלגיים לתקופה שעבדה באחוזה.
סטיבנס, שכעת הוא בין העובדים הבודדים שנותרו באחוזה, נוסע לבקר את מיס קנטון, כביכול כדי לשכנע אותה לחזור ולעבוד באחוזה.
הסרט עובר בפלאשבק לתקופה בה קנטון החלה את עבודתה כסוכנת הבית, בין שתי מלחמות העולם, במהלכה הרבו לבקר ב"דרלינגטון הול" פוליטיקאים המקבלים החלטות לגבי ענייני מדינה חשובים.
רב המשרתים סטיבנס שהיה נאמן ופרפקציוניסט ועם זאת רגוע ועובד ביעילות, היה צריך לנהל את משק הבית כך שהמשרתים יהיו כמעט בלתי נראים.
הוא היה גאה מאוד בכישוריו וביכולתו המקצועית.
בינו ובין מיס קנטון, שהייתה שווה לו בהיררכיה של המשרתים, היו עימותים רבים, עם זאת סטיבנס היה מאופק אתה כמו עם יתר העובדים.
האיפוק הקיצוני שלו התבטא ביותר כאשר אביו, שהיה מועסק אף הוא כמשרת, נטה למות.
סטיבנס המשיך לעסוק במטלות המקצועיות שלו בלי הפסקה, ובלי להביע את רגשותיו כלל.
גם מיס קנטון, כמו סטיבנס, הייתה יעילה בעבודתה ועומדת על שלה, אך היא הייתה פחות קרה ופחות מאופקת ממנו.
עם הזמן היחסים ביניהם הופכים חמים יותר, וקנטון מצליחה להקניט במקצת את סטיבנס.
העובדה שהיא מתאהבת בו בולטת לעין, ואולי גם הוא מתאהב בה, אבל רגשותיו לגביה נשארים מעורפלים.
כאשר היא צועקת מרוב תסכול, הוא מפנה את תשומת לבה לעבודות שהיא צריכה לעסוק בהן.
בסופו של דבר היא יוצרת קשר עם גבר אחר ומתחתנת אתו.
היא עוזבת את הבית ממש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לורד דרלינגטון מנצל את השפעתו הפוליטית כדי לקדם את מדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית.
בוועידה שנערכת בבית האחוזה ובה נכבדים רבים, יוצא חבר הקונגרס לואיס בזעם נגד ה"פוליטיקה של חובבים", כפי שהוא מגדיר אותה, והוא מציע להשאיר את ה"ריאלפוליטיק" לפוליטיקאים שזהו מקצועם.
כאשר הלורד דרלינגטון קורא מכתביו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, הוא דואג לפטר שתי משרתות יהודיות ממוצא גרמני, בטענה שאין זה יאה להעסיק אותן.
סטיבנס מציית לדרישה ללא היסוס, לעומתו מיס קנטון רוצה להתפטר מתפקידה במחאה, עקב חששה שהנערות יאולצו לחזור לגרמניה.
הצורך שלה עצמה בעבודה מונע ממנה לעשות את המחווה והיא אינה מתפטרת.
זמן רב אחר כך מתחרט דרלינגטון על החלטתו ומבקש מסטיבנס להחזיר את המשרתות שפוטרו, אך כבר לא ניתן היה לאתרן.
אירוע נוסף שמארח דרלינגטון באחוזתו הוא מפגש חשאי בין "ראש הממשלה", אותו ניתן לזהות על פי חזותו, עמדותיו ודבריו כנוויל צ'מברלין, אליו מתלווה לורד הליפקס, שקרוב לוודאי משמש בתקופה זו כשר החוץ הבריטי, לבין מי שהוא ככל הנראה יואכים פון ריבנטרופ שגריר גרמניה הנאצית באותה עת בבריטניה.
נושא המפגש, על פי הציטוטים והמונחים בהם נעשה שימוש, הוא חלוקת צ'כוסלובקיה.
קרדינל (יו גרנט), בן סנדקותו של לורד דרלינגטון העובד כעיתונאי, מנצל את קרבתו ללורד כדי להגיע לאחוזה באותו ערב.
הוא ממודר מן המפגש החשאי, וכשהוא מנסה לשאול את מר סטיבנס על המפגש, משתתפיו ונושאו, שכן שסטיבנס משרת את האורחים, דבק סטיבנס בנאמנותו ללורד דרלינגטון ובתפישתו את תפקידו כמנותק מן הפוליטיקה, ונמנע לחלוטין מהבעת עמדה או רגש בנושא, כהרגלו.
כאשר נחשף ב"דיילי מייל" תפקידו של לורד דרלינגטון במדיניות הפיוס, המוניטין שלו נהרס והוא מת כאדם שבור.
סטיבנס, במסעו לבקר את מיס קנטון, מתכחש בהתחלה ללורד דרלינגטון, ואומר שלא הכיר אותו כלל.
לאחר מכן הוא מודה שהיה רב משרתים באחוזה של דרלינגטון.
כעת הוא מתחיל להכיר בחולשותיו של מעסיקו לשעבר, ומודה שבחייו היו החמצות גדולות.
כמוהו גם מיס קנטון, שכעת היא גברת בן.
קנטון מסרבת להצעתו של סטיבנס לחזור לעבוד ב"דרלינגטון הול", היא מכריזה על רצונה להישאר עם בעלה ועם בתה העומדת ללדת.
סטיבנס וקנטון נפרדים תחת גשם שוטף, קנטון בוכה אבל סטיבנס שעדיין אינו יכול להביע את רגשותיו רק מסיר את כובעו לברכה.
בסצנה האחרונה בסרט סטיבנס מכין את האחוזה לקראת בואם של בני משפחתו של חבר הקונגרס לואיס.
שני הגברים נכנסים לאולם הגדול בו נערכו הארוחות בזמן הוועידה, וכעת מונח שם שולחן פינג פונג.
לואיס מהרהר בארוחה שנערכה באותו אולם בשנת 1935, ומודה שהוא נבוך מהערותיו.
הוא שואל את סטיבנס אם הוא זוכר את דבריו, וזה עונה לו שהוא היה עסוק מדי בהגשה ואינו זוכר.
באופן סמלי, עפה יונה לתוך החדר ונלכדת בו.
שני הגברים מצליחים לשחרר את היונה, והיא עפה לחופשי דרך החלון, כאשר סטיבנס ו"דרלינגטון הול" נותרים מאחור.
אנתוני הופקינס - רב המשרתים ג'יימס סטיבנס
אמה תומפסון - סוכנת הבית מיס סאלי קנטון
ג'יימס פוקס - לורד דרלינגטון
כריסטופר ריב - חבר הקונגרס טרנט לואיס
פיטר ווהן - ויליאם סטיבנס (מר סטיבנס האב)
יו גרנט - קרדינל (בן הסנדקות של לורד דרלינגטון)
טים פיגוט-סמית - טום בן
רופרט ונסיטרט - סר ג'פרי רן
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - אנתוני הופקינס
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - אמה תומפסון
שארונאס מרצ'ולוניס (; נולד ב-13 ביוני 1964, בקובנה, ליטא) הוא כדורסלן עבר ליטאי בגובה 1.96 ס"מ ששיחק בברית המועצות ואחר כך בליגת ה-NBA במשך 7 עונות.
מרצ'ולוניס, ביחד עם דראז'ן פטרוביץ', היה אחד מפורצי הדרך עבור שחקנים אירופיים בכך ששיחק בהצלחה ב-NBA למרות שלא עבר דרך ליגת המכללות, ה-NCAA.
מרצ'ולוניס, שחקן שמאלי, שיחק בשתי עמדות הגארד ומשחקו התאפיין באחוזי קליעה גבוהים ויכולת חדירה משובחת.
מרצ'ולוניס נבחר בדראפט של 1987 במקום ה-127 על ידי הגולדן סטייט ווריורס.
הוא המשיך לשחק באירופה בקבוצת סטאטיבה וילנה (ריטאס וילנה כיום) ובשנת 1988 נבחר לשחקן השנה באירופה וזכה עם נבחרת ברית המועצות במדליית זהב במשחקים האולימפיים שהתקיימו בסיאול.
עקב היכולת המרשימה שהציג באירופה מימשה גולדן סטייט את זכויותיה עליו והחתימה אותו בשנת 1989–1990. בעונת הרוקי שלו פתח שרונאס בשלושה משחקים בלבד אך שימש ככח אש משמעותי מהספסל והשיג 12.1 נקודות ב-52% מהשדה.
מרצ'ולוניס לא דיבר אנגלית בצורה טובה ולכן מינה מאמן הווריורס, דון נלסון את בנו דוני שישמש כמתורגמן עבור השחקן הליטאי.
מרצ'ולוניס המשיך לשחק עבור הווריורס בעונות הבאות ועונת 92–1991 הייתה שנת השיא שלו בליגה בה השיג ממוצעים של 18.9 נקודות ב-53.8% מהשדה ו-3.4 אסיסטים וסיים במקום השני בדירוג השחקן השישי בליגה (הישג אותו שחזר גם בעונה שלאחר מכן).
לאחר שהחמיץ עונה וחצי עקב פציעה, עבר מרצ'ולוניס בעונת 95–1994 ב לסיאטל סופרסוניקס עבור ריקי פירס.
בעונה לאחר מכן, עבר שוב בטרייד, הפעם עבור פרנק בריקובסקי לקבוצת סקרמנטו קינגס.
בעונה לאחר מכן עבר לדנוור נאגטס עבור מחמוד עבדול ראוף.
העונות שמרצ'ולוניס שיחק מחוץ לגולדן סטייט היו פחות טובות משמעותית מבחינה אישית והוא סבל בהן מפציעות שונות.
עונתו האחרונה בליגה הייתה עונת 97–1996 בה שיחק בדנוור.
את קריירת ה-NBA שלו סיים מרצ'ולוניס עם ממוצעים של 12.8 נקודות ב-50% מהשדה.
מרצ'ולוניס פרש ממשחק פעיל בגיל 33 בלבד.
כיום בבעלותו אקדמיה ל־800 שחקנים צעירים בווילנה, שכבר הוציאה לאור שמות מפורסמים דוגמת לינאס קלייזה, סימאס יסאיטיס והאחים קשישטוף ודריוש לברינוביץ'.
בשנת 2014 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל, וב-2015 הוצג כחבר היכל התהילה של פיב"א.
מרצ'ולוניס שיחק בתחילה עבור נבחרת ברית המועצות וזכה עימה במדליית זהב אולימפית ב-1988 ומדליית כסף באליפות אירופה ב-1989. לאחר התפרקותה של המעצמה הסובייטית והכרזת עצמאותה של ליטא, דחף הכוכב הליטאי להקמתה של נבחרת ליטא, שכנע שחקנים מקומיים להצטרף לנבחרת ואף דאג להשגת ספונסרים שונים.
באולימפיאדת ברצלונה 1992 הוביל מרצ'ולוניס ביחד עם ארווידאס סאבוניס את נבחרתו לזכייה במדליית ארד.
באליפות אירופה בכדורסל ב-1995 שהתקיימה באתונה הגיעה נבחרת ליטא למשחק הגמר מול נבחרת יוגוסלביה החזקה בה שיחקו בין היתר ולאדה דיבאץ ואלכסנדר ג'ורג'ביץ'.
בדקה ה-38 פרצה מהומה גדולה במגרש לאחר שסאבוניס חטף עבירה טכנית, והליטאים סירבו להמשיך במשחק אך שוכנעו על ידי ג'ורג'ביץ' לחזור למגרש.
המשחק המותח הסתיים בתוצאה 90–96 לטובת היוגוסלבים שנהנו מהצגה גדולה של ג'ורג'ביץ' שקלע 42 נקודות.
מנגד החזיק מרצ'ולוניס את קבוצתו בתמונה לאורך המשחק וקלע 32 נקודות.
משחק זה נחשב למשחק הטוב ביותר בתולדות אליפות אירופה בכדורסל.
מרצ'ולוניס סיים כמלך הסלים של הטורניר עם 22 נקודות בממוצע ובסופו נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה שוב מרצ'ולוניס עם נבחרתו במדליית הארד.
ב-1993 הקים מרצ'ולוניס את הליגה הליטאית בכדורסל והיה הנשיא הראשון שלה.
ב-1999 הקים את ליגת הכדורסל הצפון אירופית והיה הקומישינר הראשון שלה.
ליגת זו הפכה בהמשך לליגה הבלטית.
כיום הוא איש עסקים מצליח בארץ מולדתו, ליטא.
שאריבקה (באוקראינית: Шарівка; בפולנית: Szarawka; ברוסית: Шаровка) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
שאריבקה נזכרת מתחילת המאה ה-16, ובאמצע המאה ה-17 נפגעה בידי הטטרים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, כרבע מתושביה, ותחת המשטר הסובייטי עבדו חלקם בקולחוז שהוקם בסמוך לעיירה.
ב-8 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה הגיעו אליה פליטים יהודים משטחי פולין הכבושה ומבסרביה, כמו גם יהודים מכפרי הסביבה.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו נצטוו לענוד טלאי צהוב, להעביר לשלטונות סכומי כופר ולהתייצב לעבודות כפייה.
בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, מתו רבים מיושביו ברעב וממחלות.
בסוף קיץ 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מגטו פרמפול.
באוקטובר 1942 ריכזו שוטרים מקומיים בפקודת הגרמנים את כל הגברים הצעירים מהגטו שבעיירה, ורצחו אותם במחצבה סמוכה.
יתר יושבי הגטו נרצחו עד תחילת נובמבר שלאחר מכן.
שאריס דייווידס היא עורכת דין ופוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת קנזס, מאז 2019.
דייווידס היא בת לאומה הילידית הו-צ'ונק.
היא גדלה במשפחה חד הורית עם אמה ששירתה בצבא ארצות הברית.
דייווידס למדה בתיכון ליוונסוורת', בקולג' הקהילתי של מחוז ג'ונסון ובאוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי, שם סיימה עם תואר ראשון במנהל עסקים בשנת 2007 .
בהמשך סיימה את בית הספר למשפטים באוניברסיטת קורנל בשנת 2009.
דייווידס החלה כלוחמת חובבנית באמנויות לחימה משולבות בשנת 2006, והפכה למקצוענית ב-2013. היא ניסתה את מזלה במבחנים לתוכנית "הלוחם האולטימטיבי" אבל לא התקבלה, מה שגרם לה להפסיק להתמקד בספורט.
היא החלה את הקריירה המשפטית שלה בחברת SNR Denton ולאחר מכן שימשה כמנהלת קהילה ופיתוח כלכלי של השמורה הילידית פיין רידג' (Pine Ridge) ופתחה עסק משלה.
ב-2016, היא עבדה כעמיתה בבית הלבן בזמן העברת הממשל בין הנשיא אובמה לנשיא טראמפ.
דייווידס רצה כנציגת המחוז השלישי של קנזס לבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, נגד הנציג המכהן קווין יודר מהמפלגה הרפובליקאית.
ב-6 בנובמבר 2018, דייווידס ניצחה את יריבה ובכך הפכה לאישה הלהט"בית הראשונה מחוץ לארון ממוצא ילידי-אמריקאי בקונגרס, הנציגה הלהט"בית הראשונה מחוץ לארון שמייצגת את קנזס בבית הנבחרים, ללהט"בית הראשונה מחוץ לארון שמייצגת את קנזס ברמה פדרלית, ויחד עם דב האלנד גם אחת מהנשים הילידיות הראשונות בקונגרס.
שארוואר (בהונגרית: Sárvár) היא עיר במחוז ואש שבמערב הונגריה.
ההיסטוריון שלמה שפיצר סבור שיהודים חיו בשארוואר עוד בתקופת השלטון הרומי, אך אין לכך סימוכין ודאיים.
ההוכחה הראשונה לקיום יהודים במקום היא מסמך משנת 1656 ובו הסכם להחכרת מכס העיר לשלושה יהודים.
כנראה שהיהודים הראשונים שהתיישבו בשארוואר היו משפחות יהודיות שגורשו מהעיר שופרון בשנת 1526.
הקהילה היהודית החלה להתארגן בשנת 1805, אז הוקמו חברה קדישא, אגודות שונות, חברת נר תמיד ומלביש ערומים וכן מונה רב לקהילה כבר בסוף המאה ה-18. בשנת 1882 התפלגה קהילת שארוואר לאורתודוקסים ולנאולוגים.
הקהילה הנאולוגית הקימה חברה קדישא ובית ספר משלה שנסגר בשנת 1923 בגלל חוסר תמיכה ממשלתית ואילו הקהילה האורתודוקסית הקימה בית כנסת ומינתה לעצמה רב.
אחד מרבניה הרבים של העיר לאורך השנים היה הרב ישראל מרדכי אפרים בעל הספר "זיכרון אפרים" על התורה.
בשנת 1922 בנו גם הקהילה הנאולוגית בית כנסת חדש.
רוב היהודים היו סוחרים, ומיעוטם בעלי מלאכה, חקלאים ובעלי מקצועות חופשיים.
בנוסף היו בעיר כמה מפעלי תעשייה בבעלות יהודים, כמו בית חרושת לעיבוד סוכר, שהעסיק כאלף פועלים, מחלבה גדולה ובית חרושת ללבני בניין.
בשנת 1930 ישבו בשארוואר 790 יהודים.
בשנת 1915 נוסדה ליד הקהילה האורתודוקסית בעיר "חברת בחורים" הציונית.
אליו התווסף בשנת 1932 סניף של ההסתדרות הציונית, בשנת 1933 נוסדה גם "אגודת הרצל" ובשנת 1934 הוקם סניף של המזרחי.
קהילת שארוואר בשונה מקהילות אורתודוקסיות אחרות בהונגריה, לא התנגדה לפעילות הציונית בעיר וצעירים רבים אף נשלחו להכשרות לפני עלייתם לארץ ישראל.
היחסים בין התושבים הלא יהודים לאלו היהודים בעיר היו רעועים ובשנת 1840 היעלמות של צעירה נוצרייה סמוך ליום כיפור שימשה עילה לעלילת דם נגד יהודי העיר ולפוגרום שהחל בעקבותיו.
הפוגרום נעצר ללא אבדות בנפש בזכות בעל האדמות המקומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתו 26 מבני הקהילה בצבא האוסטרו-הונגרי.
בעת הטרור לבן בסביבות שנת 1920 היו התפרצויות אנטישמיות אלימות, יהודים הותקפו וחנויות נשדדו.
רבים מבני הקהילה נמלטו מבתיהם וכשחזרו לאחר כמה חודשים מצאו את בתיהם שדודים.
מעדויות בני אותה תקופה סופר כי במסגרת אירועי האנטישמיות נרצחו זוג זקנים ולמרות שזהות הרוצחים הייתה ידועה לא ננקטו צעדים נגדם.
ב-7 במאי 1944 הוכנסו יהודי העיר לגטו שנתחם סביב אזור בית הכנסת, בניין הקהילה ודירת הרב.
בתוך הגטו הוקמה מועצה יהודית חדשה והחיים בגטו התנהלו על פיה.
נציג הקהילה קיבל היתר לצאת מהגטו לטובת הצטיידות ורכישת מזון.
היהודים יכלו גם לקבל בגדים וחבילות מחוץ לעיר אולם לא הותרה הקמת מרפאה בגטו וחולים אושפזו בחדר החולים של המחנה לעבודות כפייה שהיה קיים בקרבת מקום.
ב-13 ביוני נלקחו הגברים לעבודות כפייה במחנה קוסג וכעבור יומיים הפקיעו השלטונות הגרמניים כמה מהבניינים שאכלסו את היהודים בגטו.
מקצת יושבי הגטו הועברו למחנה עבודה שבבית חרושת לסוכר בעיר.
את שני המקומות יחד אכלסו בתנאי צפיפות קשים כחמשת אלפים יהודים שכללו גם את יהודי הסביבה ונשלטו בידי שוטרים הונגרים.
ב-29 ביוני הועלו יהודי שארוואר והסביבה, כ-875 נפשות, לקרונות משא והובלו למחנה השמדה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לשארוואר כמאה וחמישים יהודים וחידשו את חיי הקהילה.
הם בחרו רב והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה.
איבת התושבים גרמה לרוב היהודים לעזוב את העיר ורובם עלו לישראל עד שבשנת 1959 הוכרזה הקהילה כמבוטלת.
בשנות השבעים של המאה ה-20 נותרה בשארוואר משפחה יהודית אחת.
גזה גארדוני, שמו בלידה גזה ציגלר (בהונגרית: Gárdonyi Géza, במקור Ziegler Géza, 3 באוגוסט 1863 בגארדוני-אגארדפוסטה - 30 באוקטובר 1922 באגר) היה סופר, משורר, מחזאי ועיתונאי הונגרי,
לַאסְלוֹ קַאבּוֹש (בהונגרית: Kabos László, נולד בשם קְרַאוּס; שַארווַאר, הונגריה, 28 בספטמבר 1923 - בודפשט, 26 בספטמבר 2004) היה שחקן וקומיקאי יהודי-הונגרי עטור פרסים כגון פרס האמן המצטיין של הונגריה (1983).
שארושפטק (בהונגרית: Sárospatak; ביידיש: שאַראָשפּאָטאָק) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בשנת 1954 חלק מהעיר הוכרז ככפר נפרד בשם גיירג'טרלו.
יהודים החלו להתיישב במקום במחצית הראשונה של המאה ה-18 והקהילה היהודית התארגנה בסוף המאה ה-18. במקום כיהן רב ובין מוסדות הקהילה היו בית ספר, ישיבה, תלמוד תורה ומוסדות סעד.
בשנת 1939 גורשו אל מעבר לגבול ארבע משפחות יהודיות שלא הייתה להן אזרחות הונגרית.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרו יהודים אמידים וחברי הנהלת הקהילה ונכלאו במחנה ריכוז.
בשנת 1940 נאסר על היהודים למכור יין וטבק ולהחזיק במקלטי-רדיו.
משנת 1941 שימשה שארושפטק למרכז לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי.
הצעירים היהודים שגויסו נשלחו ברובם לאוקראינה וחלקם הועסקו בהקמת שדה תעופה בקרבת מקום.
ב-15 באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוקם גטו זמני בבניין בית הספר היהודי בעיר שם עונו האמידים שביהודי המקום כדי לסחוט מהם הודאות על הטמנת רכוש.
כעבור ימים אחדים הועברו ברכבת לגטו שאטוראליאויהיי ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו כ-100 יהודים לעיר והקהילה התארגנה מחדש.
כמה מהחוזרים עלו במשך השנים לישראל ובשנות השישים למאה ה-20 נותרו במקום תשע משפחות יהודיות.
גאבור סאבו (1927 – 1996) היה רופא יהודי-הונגרי, פרופסור, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים
יוחנן עמוס קומניוס, הוגה דעות צ'כי.
שארז'דאן (בהונגרית: Sárazsadány) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית שארז'דאן קטנה משמעותית מ-322 תושבים בשנת 1990 עד 227 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 95 תושבים).
שארז'דאן הוקמה בשנת 1949 ככפר שאיחד שני כפרים קטנים, בודרוגז'דאן (Bodrogzsadány) ושארה (Sára)
שאריות של החיים הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אמיר דדון.
השיר יצא לאור ב-15 בינואר 2009, כסינגל הרביעי מתוך האלבום "בין קירות ביתי", על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר הוא בסגנון הרוק אשר משלב בתוכו את סגנון המוזיקת עולם.
השחקן רועי בר נתן היווה השראה לכתיבת השיר.
הסינגל כולל בתוכו את הבי-סייד "Ôdjus Fitxadu" אשר בוצע על ידי הזמרת הכף ורדיאנית מיירה אנדרדה, ונכלל גם כן באלבום.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, בוים על ידי גל קציר והועלה לערוץ היוטיוב של עידן רייכל ב-4 באוגוסט 2011.
נכון למאי 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-16 מיליון.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של רשת ג' ומדיה פורסט.
במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג', דורג השיר במקום החמישי.
במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ דורג השיר במקום השישי.
על פי נתוני מדיה פורסט, השיר היה לשיר המושמע ביותר ברדיו בישראל לשנת 2009.
נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-2 מיליון.
ב-2015 הקליטה הזמרת יובל דיין גרסת כיסוי לשיר.
השיר נכלל באלבומה, "לאסוף" כרצועת בונוס.
ב-2017 הקליט הזמר היווני ניקוס ורטיס גרסת כיסוי לשיר בשם "Erotevmenos" (בתרגום לעברית: מאוהב).
השיר נכלל באלבומו התשיעי של ורטיס הנושא את אותו שם.
ב-2017, הוציא רייכל את אלבום ההופעה "רייכל - פסנתר - שירים", בו נכללה גרסת פסנתר לשיר.
ב-2019 הקליט הזמר לי בירן גרסת כיסוי לשיר עבור סדרת הטלוויזיה המוזיקלית "פוראבר", בה מככב.
שאריף ואכד (נולד ב-1964; בערבית: شريف واكد) הוא צייר, מעצב גרפי ומאייר ספרי ילדים פלסטיני יליד נצרת.
ואכד נולד להורים שהגיעו לנצרת כפליטים מהכפר מג'דל.
הוא מתגורר ופועל בחיפה, בנצרת ובסנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית.
בשנים 1983–1986 למד אמנות ופילוסופיה באוניברסיטת חיפה וקיבל תואר ראשון.
יצירותיו של ואכד עוסקות בפוליטיקה במזרח התיכון, בדגש על הסכסוך הישראלי-פלסטיני תוך התמקדות באספקטים האלימים של הסכסוך, לעיתים תוך שימת דגש על הניגודיות שבין הנושא הטעון והאלים לבין אסתטיקה מוקפדת.
עבודותיו מוצגות במוזיאון גוגנהיים בניו יורק, מוזיאון ישראל בירושלים,, קרן שארג'ה (איחוד האמירויות), גלריית האומנות של קווינסלנד (אוסטרליה) ו-קרן לואי ויטון לאומנות בפריז.
סדרת הציורים "יריחו תחילה" (2002) עוסקת ביחסי הכוחות בסכסוך הישראלי פלסטיני.
היא מציגה מטמורפוזה של דימוי צייד מתוך רצפת הפסיפס מח'רבת אל-מפג'ר ביריחו.
ואכד זכה לפרסום עולמי לראשונה עם פרסום עבודה זו שאורכה 7 דקות, אשר עוסקת באופנה לפלסטינים העוברים במחסומי צה"ל.
הוא יצר ביגוד החושף את גופם של הפלסטינים.
הניגודיות שבין השימוש בדוגמנים על מסלול, המוזיקה הקצבית, התפירה המוקפדת והסגנון העכשווי על מול הנושא הטעון פוליטית יצרו עבודה שזכתה לתהודה רבה והוצגה במספר תערוכות בעולם.
בעבודת הווידאו "To Be Continued" משנת 2009, המוצגת במוזיאון גוגנהיים בניו יורק, מדקלם אדם המוצג כטרוריסט טקסט על רקע דגל איסלמי ירוק.
זהו דימוי אלים המתקשר עם פיגועי התאבדות וטרור איסלמיסטי קיצוני.
הגבר, המגולם על ידי השחקן סאלח בכרי, מקריא טקסט מתוך "סיפורי אלף לילה ולילה", במקום הטקסט הצפוי של צוואה לפני יציאה לפיגוע.
באמצעות קריאת הטקסט הוא מנסה לדחות את מותו הצפוי, בדומה לאוסף סיפורי אלף לילה ולילה בו מספרת הנערה אינספור סיפורים על מנת להציל את חייה וחיי משפחתה,
ואכד עוסק גם באספקטים המילוליים של הסכסוך במזרח התיכון.
בסדרת העבודות "Contribute A Better Translation" [בעברית – הציעו תרגום טוב יותר] משנת 2011 הוא מציג סיסמאות המאפיינות את המאבק הפלסטיני לאורך מאה השנים האחרונות, שתורגמו על ידי שירות התרגומים של האוטומטי של גוגל.
בעבודה נוספת בסדרה הוא מציג את המניפסט הלאומי הפלסטיני בתרגום ליידיש בפורמט המזכיר את לוחות הברית.
בעבודה זאת מבקש ואכד להאיר את הבעייתיות שבתרגום ובמעבר בין שפות, זמנים ומקומות שונים.
בעבודתו "Arabesque" משנת 2016 הוא מציג אסתטיקה של סימבולים המייצגים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעבודה "MOM Museum of Mosul" משנת 2017, ואכד יוצא אל מחוץ לגבולות הגאוגרפים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועוסק בהרס שנגרם לעיר מוסול בעיראק תחת שלטונו של ארגון דאעש.
הוא יצר סרטון ספק-קומי ספק-טראגי, כפרסומת למוזיאון דמיוני בעיר.
2000 – מלנכוליה – הוצאת אנדלוס
2000 – יריחו תחילה – הוצאת אנדלוס
2007 – שיק פוינט – הוצאת אנדלוס
1998 – שריף ואכד – עוד?, מנרווה בר גלריה, תל אביב
2000 – יריחו תחילה, גלריה הגר, יפו
2004 – שיק פוינט, מוזיאון הרצליה
2007 – מיני רטרוספקטיבה, גלריה לאמנות אום אל-פחם
2012 – זנגה זנגה, גלריה שלוש, תל אביב
2014 – גלריה לאמנות וולברהמפטון, בריטניה
2014 – גלריה ושודניה, לודז', פולין
2015 – גלריה one, רמאללה, הרשות הפלסטינית
2020 - בלאגן, המרכז לאמנות עכשיות, תל אביב
1996 – פרס אנדרסן וציון לשבח במוזיאון ישראל על איור הספר ילד על מדרגות העולם
2007 – פרס שר המדע, התרבות והספורט, משרד המדע, התרבות והספורט
שארית יהודה הוא ספר הלכתי, בלשון הקודש, שמרכז את חיבורי רבי יהודה לייב (המהרי"ל) רבה של ינוביץ'.
הספר מכיל ביאור בהלכות מליחה ותשובות בכל חלקי השולחן ערוך.
הספר כולל תשובות לשאלות בהלכה בארבעת חלקי השולחן ערוך.
חלק מהשאלות שנשאל באו לבאר דעת אחיו אדמו"ר הזקן בשולחן ערוך שלו, תקנותיו, וטעמו בנוסח הסידור.
בתשובותיו מוסר המהרי"ל שמועות ששמע מאדמו"ר הזקן.
תשובות אחדות כתב בכמה מהדורות ונדפסו כולם.
בנוסף לתשובות מופיעים בספר גם:
פנים הספר הוא שולחן ערוך (של הבית יוסף) עם הגהות הרמ"א ובאר הגולה (רבקש).
הלכות ציצית משו"ע סימן ח' ומתחתם "קיצור דברי ראשונים ואחרונים" מהמהרי"ל.
חידושים על גמרא (ז' סימנים).
שער השמועה - (י' סימנים) שמועות והנהגות - רובם מאדמו"ר הצמח צדק.
כתביו ההלכתיים של יהודה לייב מיַנוֹבִיץ' נקבצו ויצאו לאור לראשונה בוילנא בשנת 1841, בספר בשם "שארית יהודה", על ידי נכדו הרב זאב וואלף.
בשנת 1957 הרבי מלובביץ ערך והוציא לאור מהדורה שנייה בשני חלקים ויצא לאור בהוצאת ספרים קה"ת, החלק ראשון הוא דפוס צילום מהמהדורה הראשונה, ובחלק השני הוספות שו"ת חדשות מכתבי יד חדשים שנמצאו, ראשי פרקים מתולדות חייו של יהודה לייב ותוספת הערות וציונים (בעיקר לנושא הנידון בשו"ת צמח צדק).
מהדורה שלישית מחודשת, בכרך אחד, גם זו על ידי הוצאת קה"ת, נערכה על ידי הרב שלום בער לוין והרב יצחק וילהלם ויצאה לאור בשנת 2009. במהדורה החדשה נסדר הספר מחדש, נוספו סימנים חדשים שנדפסו במקומות שונים ומכתבי יד, ובשולי הגיליון באו מראי מקומות וציונים.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה מכתב ידו, מאוסף כתבי היד של הספרייה, של כתב היד המקורי ממנו נערך הספר.
שארוס הוא אתר סקי שממוקם בהרי האלפים כ-15 ק"מ מגרנובל.
באתר קיימים מספר רכבלים שהגבוה בהם מגיע לגובה של 2,253 מ'.
אורך המסלולים הכולל מגיע ל-90 ק"מ.
בנוסף לכך קיימים 37 ק"מ של ריצות סקי.
בשנת 1968 כל תחרויות סקי אלפיני של אולימפיאדת החורף נערכו באתר.
פעמיים, בשנת 2001 ובשנת 2014 האתר נכלל במסלול תחרות טור דה פרנס.
הדרך לאתר מתחילה באוריאז'-לה-בן ומשם בכביש באורך של 19 ק"מ תוך טיפוס של 1,235 מ'.
אתר אוריאז'-לה-בן בעצמו מהווה אתר ספא ידוע עוד מתקופה האימפריה הרומית.
באותה תקופה נבנו במקום מרחצאות.
כיום באתר פועל בית מלון שכולל קזינו מסעדה בעלת כוכבי משלן בניהול של כריסטוף אריבר.
שארי פוניו, (במקור עד 1912 שרולטה פרוינד בהונגרית: Fonyó Sári; דושנוק, 18 באפריל 1891 – בודפשט, 3 בינואר 1949) הייתה יהודייה-הונגרייה, מנהיגת תנועת נשים, פעילה במפלגה הקומוניסטית ההונגרית ובכירה בבנק הלאומי ההונגרי.
שרולטה פרוינד נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוחר וילמוש פרוינד ושל קטלין פרוינד (1869–1905).
סבה וסבתה מצד אמה היו שלמה פרוינד ושרולטה טרביטש.
אמה, קטלין פרוינד, הייתה בת דודו מדרגה ראשונה של ההרפתקן טרביטש לינקולן ושל הפוליטיקאי הסוציאליסט לאיוש טרצאי.
שארי פוניו הצטרפה לתנועת הפועלים ב-1910, וכן הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ומשנת 1915 עבדה כפקידה בבורסת הסחורות וניירות הערך של בודפשט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הייתה נציגה של "האגודה הלאומית של הפקידים המוסדות פיננסיים", ולאחר מכן בשנים 1918–1919 השתתפה בהקמה והארגון של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) הבלתי חוקית אז, ומאז היווסדה הייתה אשת הקשר של מנהלת שלושת החברים של הוועד המרכזי של המפלגה.
באוקטובר 1918 נבחרה לסגנית נשיא ארגון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית במחוז הבחירה 9. בתקופת הרפובלקה הסובייטית ההונגרית ניהלה תפיסה והלאמה של מוסדות פיננסיים ושימשה כראש המזכירות בקומיסריון העם לעניינים צבאיים.
היא הייתה המזכיר, האישה, של בלה סאנטו וחברה ב"מועצת הפועלים והצבא של בודפשט".
ב-27 באפריל 1919 בבודפשט, התחתנה עם פילפ פריישטאדט, בנם של מור פריישטאדט ושל הנרייטה פוקס.
שני העדים בחתונה היו בלה קון ובלה סאנטו.
היא נידונה לשש שנות מאסר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, אך הורשתה לצאת לרוסיה הסובייטית ב-1922 במסגרת חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי.
בברית המועצות מצאה עבודה ב"בנק הממלכתי של מוסקבה".
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזרה להונגריה והייתה בתפקיד בכיר ומנהלת בבנק הלאומי ההונגרי.
שאריות מעצמי הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי שיר לוי, שיצא לאור כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
נעם חורב כתב את מילות השיר, וניצן קייקוב הלחין והפיק אותו מוזיקלית.
אסף נבו מאתר "מאקו" שיבח את הלחן של ניצן קייקוב ואת העיבוד שלו ש"שומר על מתח".
הוא שיבח גם את "המילים הטובות" של נעם חורב ואת "הביצוע הקולי המרגש" של לוי.
נבו הצביע על כך שלוי הושפע מעמיר בניון בביצוע הקולי, וכן שיש מחווה לבניון במילים "בסוף כל לילה הייתי מגיע", שמתקשרות עם "בסוף, כל לילה אני בא" של בניון, .
לידור אלימלך מאתר "פרוגי" כתב: .
השיר הוצג לראשונה כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־22 במאי 2014 ולא הצליח להיכנס למצעד בשבוע שלאחריו.
עם זאת, לאחר מכן השיר חזר ונכנס למצעד ששודר ב־5 ביוני 2014, זכה להצלחה גדולה וצעד 12 שבועות במצעד, עד 28 באוגוסט 2014. שבוע אחד מתוכם הוא עמד בראש המצעד – בשבוע של ה־19 ביוני 2014. גם במצעד השנתי (תשע"ד) של התחנה הוא זכה להצלחה רבה, ודורג במקום השמיני.