tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחד הוא ג'יבריל פרישטה, מהגר חדש וכוכב קולנוע במולדתו הודו (דמות המבוססת על שחקן הקולנוע ההודי אמיטאב באצ'אן), והשני הוא סלאדין צ'אמצ'ה, מהגר ותיק ששב לאנגליה מחופשת מולדת, הוא אמן קולות ושחקן תיאטרון במקצועו.
ג'יבריל מאוהב בהודו ובז לאנגליה ובשל העובדה שהוא כריזמטי, כל פשעיו וחטאיו נסלחים לו ללא הרף על ידי סביבתו.
סלאדין סולד מארץ מולדתו, הודו והוא אנגלופיל מושבע.
סלאדין משתדל כל הזמן לנהוג באופן תרבותי ומוסרי אך הוא נענש וסובל פעם אחר פעם על לא עוול בכפו.
עם נחיתתם על הקרקע, מגלה ג'יבריל כי הילה נדלקה לראשו, ואילו השני, סלאדין, רגליו הפכו לרגלי תיש, וקרניים צמחו בצידי ראשו.
במקביל, רושדי מספר את חזיונותיו של ג'יבריל כמלאך: סיפורו של כפר מדברי אי שם בעבר, אתר עלייה לרגל ובו שוכנים צלמיהם של 360 אלים.
בראשם, שלוש האלות החזקות, אל-לאת , עוזה, ואל-מנאת .
אך נביא אחד, מאהונד שמו (וזהו על פי הספר הנביא מוחמד) מתעקש להאמין באל אחד, אל-לאה.
אנו נחשפים אט אט לדברי הימים של דור שלם מתקופה וממקום זה.
סלאדין מגלה עם חזרתו לביתו שבלונדון כי אשתו, שהאמינה כי הוא נהרג בפיצוץ המטוס, הביאה הביתה גבר אחר.
נישואיו של סלאדין לא עלו יפה משום שהוא התחתן עם בת אצולה אנגלית כדי לחוש אנגלי, אך אשתו התחתנה עמו, עם מהגר מוסלמי, משום שהיא שנאה את אנגליה ורצתה לחוש פחות אנגלייה.
ג'יבריל לעומתו כן מצליח למצוא את אהובתו, היהודיה אללויה קון, פנויה וחושקת בו.
בעזרת יחסיהם של ג'יבריל ואללויה, כמו גם בעזרת יחסיהם של סלאדין ועמיתתו לעבודה, היהודיה מימי, רושדי משווה את המיעוט המוסלמי למיעוט היהודי החילוני באנגליה.
הוא מאיר את הצדדים המגוחכים בכל אחד ממיעוטים אלה ולועג לחילוניות לצד לעגו לדת.
חלקים אחרים של הסיפור מתרחשים במקומות ובזמנים שונים.
כמו למשל סיפורו של כפר הודי מוסלמי, בהווה, עם התגלותו של המלאך לאחת מבנות הכפר (עיישה) והובלתה את כל בני הכפר במסע עלייה לרגל רגלי למכה.
כמו סיפור השתלטותו של הנביא מוחמד על מכה, וכמו סיפור אהבה ובגידה של זוג אנגלי בדרום אמריקה.
קטעים אחרים בספר מספרים על עברם של שני הגיבורים ושל חלק מדמויות המשנה ושל פגישתו של המלאך גבריאל עם "האימאם" – דמות עם ביוגרפיה דומה מאוד לזו של ח'ומייני.
ללא הרף מועבר הקורא מזמן לזמן וממקום למקום, ונדרש לסוגיות של טוב מול רע, עיקשות מול פשרה, שנאה, אהבה, גזענות, אטימות לב ועוד.
הספר מראה את השונה והשווה בין הסיפורים השונים ואחת ההשוואות היותר מעניינות בו היא בין חבורתו של הנביא מוחמד לבין אנשים בולטים בעולם המוסלמי המודרני.
בנו של "האימאם" (ככל הנראה רמז לבנו של ח'ומייני שדאג ל המהפכה האירנית) מושווה לח'אלד – עוזרו של מוחמד.
בילאל, אחד ממאמיני האסלאם הראשונים שהמשיך להצהיר בקול על עיקרי האסלאם למרות עינויים גופניים שעבר מושווה בתקופה המודרנית ל-"בילאל X שמשדר ברדיו וכובש שוב ושוב את צמרת מצעד הפזמונים" – ככל הנראה רמז למלקולם X ולקט סטיבנס.
השוואה מאלפת היא בין סלמן המהגר, סופרו של מוחמד שבגד באמונו, כתב דברי כפירה ונרדף על ידי מוחמד, לבין סלמן רושדי עצמו.
ב-5 באוקטובר 1988 נאסר יבוא הספר בהודו, בעיקר בשל לחצו של סייד שאהבודין, חבר מפלגת הג'נטה.
ב-24 בנובמבר הספר הוחרם בדרום אפריקה.
בשבועות הבאים הוחרם הספר גם בפקיסטן, ערב הסעודית, מצרים, סומליה, בנגלדש, סודאן, מלזיה, אינדונזיה וקטר.
באותו חודש, עקב איומים על חייו, ביטל רושדי נסיעות שתכנן, והוא מלווה לעיתים בשומר ראש.
הוצאת "ויקינג פרס אמריקה" שמוציאה את הספר בארצות הברית מקבלת "עשרות אלפי מכתבי איומים".
ב-2 בדצמבר נשרף הספר לראשונה בבולטון שבאנגליה, כחלק ממצעד מחאה של כ־7,000 מוסלמים.
ב־12 בפברואר 1989 כעשרת אלפים איש תקפו את מרכז התרבות האמריקאי באסלאמאבאד שבפקיסטן במחאה נגד הספר, ושישה אנשים נהרגו בהתקפה.
למחרת נהרג אדם ויותר ממאה נפצעו במהומות בסרינגאר שבקשמיר.
ב-14 בפברואר הוציא האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, המנהיג העליון באיראן, פתווה המורה לכל המוסלמים על הוצאתו להורג של רושדי ושל כל מי שהיה מעורב בהוצאת הספר.
באותו שבוע הוציא רושדי הצהרה, שתואמה מראש עם משרד החוץ האיראני, ובה הביע התנצלות עמוקה על פרסום הספר.
תחילה הודיעה סוכנות הידיעות האיראנית אירנ"א כי נראה שההתנצלות מספיקה כדי לחון את רושדי.
אך למחרת, ב־19 בפברואר, הודיע האייתוללה חומייני שגם אילו רושדי יהפוך למאמין האדוק ביותר באסלאם, חובה על כל מוסלמי לתרום את חייו ואת הונו כדי לשלוח את רושדי לגיהנום.
ב-24 בפברואר נורו למוות 12 אנשים במהומות נגד הספר במומבאי.
מספר אנשים נהרגו גם במצרים ובמקומות נוספים.
קהילות מוסלמיות ברחבי העולם ערכו אסיפות ציבוריות, ושרפו בהן את הספר.
ביולי 1993 בסיבס שבטורקיה בידי מפגינים שמחו נגד עזיז נסין, מתרגם הספר לטורקית.
37 איש נהרגו באירוע, לצד שני מפגינים.
רושדי עצמו לא ספג באותה תקופה פגיעה פיזית.
בת זוגו באותה תקופה, הסופרת האמריקאית מריאן וויגינס , סיפרה שבחודשים הראשונים לאחר פרסום הפתווה, הם נאלצו לעבור מדירת מסתור אחת לשנייה כל שלושה ימים, 56 פעם בסך הכול.
בני הזוג נפרדו כעבור כמה חודשים, והתגרשו כמה שנים מאוחר יותר ב־1993.
ב-1998, לאחר דברי פיוס מהשלטון האיראני, הודיע רושדי שיצא ממחבואו.
הצו, עם זאת, עדיין תקף, שכן רק מפרסמה של פתווה יכול לבטלה, וח'ומייני אינו עוד בין החיים.
באותה שנה (2012) הוציא רושדי ספר אוטוביוגרפי בשם "ג'וזף אנטון: ממואר", בו הוא מספר את תקופת הסתתרותו מפני הפאתווה.
ב-12 באוגוסט 2022 הוכה ונדקר רושדי מספר פעמים כאשר עמד לנאום באירוע של מכון צ'וטקווה, על ידי האדי מטאר, מוסלמי שיעי בן 24 תושב ניו ג'רזי.
כתוצאה מהתקיפה, נפצע רושדי אנושות אך הצליח להתאושש, אם כי איבד את הראייה בעינו הימנית.
בנובמבר 2024 קבע בית המשפט הגבוה בדלהי, לאחר שלא הוצג הצו המקורי האוסר על ייבוא הספר להודו, כי הצו אינו תקף.
ב-20 בפברואר 1989 הכריזה הוצאת כתר כי היא עומדת לפרסם מהדורה עברית של הספר.
באותו היום יצא אחמד נאטור, הקאדי של יפו, נגד פרסום הספר, אך לא הביע תמיכה מפורשת בפתווה שהוציא ח'ומייני.
מספר ימים לאחר מכן כתב מנכ"ל משרד הדתות זבולון אורלב מכתב למנכ"ל הוצאת כתר יעקב פכטר, בו אורלב קרא לפכטר לשקול מחדש את הוצאת הספר, בשל הפגיעה ברגשות המוסלמים; חבר הכנסת יוסי שריד ושר החינוך יצחק נבון תמכו בפרסום בשל עקרון חופש הביטוי.
ב-6 במרץ 1989 הביע המטיף במסגד אל-אקצא, השייח' מוחמד כהראווי, תמיכה מלאה בפתווה שהוציא ח'ומייני נגד רושדי.
הרב הראשי אברהם אלקנה כהנא שפירא קרא אף הוא לאסור על פרסום הספר, וטען כי תוכנו "לא אנושי ולא מוסרי".
למחרת, העלה יוסי שריד את נושא פרסום הספר כהצעה לסדר היום במליאת הכנסת, ונתקל בהתנגדות מצד חבר הכנסת אברהם רביץ מדגל התורה.
באותו החודש התרחש יריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
מנכ"ל הוצאת ויקינג האנגלית, שהוציאה את הספר לאור, הורה לנציגי ההוצאה בארץ שלא להציג את הספר בדוכנה.
עם זאת, הוצאת כתר החלה להפיץ את המקור האנגלי, והספר נמכר ביריד בדוכני כתר וסטימצקי.
במאי 1989, לקראת שבוע הספר, יצא התרגום לעברית.
הספר תורגם בידי משה הנעמי, אך ההוצאה השאירה את שמו חסוי על מנת להגן על חייו, והוא נחשף כמתרגם היצירה רק ב-1994, לאחר מותו.
פסח בר אדון (שמו המקורי: פסח פאניטש; 1 באוקטובר 1907 – 9 בינואר 1985) היה מאנשי היישוב, פעיל בארגון "ההגנה" ובהעפלה, הרפתקן, ארכאולוג וסופר ישראלי.
נולד בעיירה קולנו שבפולין למשפחה חרדית-ציונית לרב שמואל בנימין פאניטש (1875-1944) ואסתר פייגה ציפורה לבית לאו (1880-1974), הוריו עלו לארץ.
במשפחתו היו עוד שלושה בנים ושתי בנות.
בילדותו למד בבית הספר "תחכמוני", ויותר מאוחר, בישיבות נובהרדוק, וילנה וסלבודקה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925, עבד לפרנסתו בבניין ובסלילת כבישים, ובמקביל למד מזרחנות ויהדות באוניברסיטה העברית.
התגורר עם שבטי בדווים בעמאן, ולאחר מכן בעמק בית שאן ובקוניטרה (סוריה).
המוטיבציה העיקרית לכך הייתה רצונו להבין מדוע כמעט כל המנהיגים בישראל במהלך הדורות היו רועי צאן.
בתקופה זו היה לבוש כבדווי והצליח להתערות בחברה הבדווית וללמוד את מנהגיה וארחות חייה.
בתקופה זו נודע בכינויו "עזיז אפנדי".
המאיירת תרצה טנאי הכירה אותו בילדותה בקיבוץ בית אלפא.
בתקופת מאורעות תרפ"ט ותרצ"ו היה בר-אדון פעיל ב"הגנה" והשתתף בהגנה על שכונות ימין משה ונחלאות בירושלים ויישובים בצפון הארץ.
מאוחר יותר עסק בארגון ההעפלה, והיה מאבטח אוניות מעפילים, ועסק בהברחת נשק לארץ דרך הים.
בשנת 1939 נשא לאישה את דורותי כהאן, סופרת אמריקאית.
בשנת 1940 נולד להם בנם האמן דורון בר אדון, והוא עבר עם משפחתו למושב מרחביה בעמק יזרעאל.
אשתו דורותי מתה בשנת 1950.
בר-אדון השתתף במספר משלחות ארכאולוגיות, בבית שערים, בתל בית ירח, בסיני ובמדבר יהודה – שם גילה בשנת 1961 את מערת המטמון בנחל משמר, ובה מאות כלי נחושת מהתקופה הכלקוליתית.
הוא המשיך לעסוק בארכאולוגיה עד שנת 1982, בגיל למעלה מ-70.
פסח בר אדון נטמן לצד רעייתו בבית הקברות שבמרחביה.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב-יפו.
גשר של מעלה - ספר על צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה; חובר יחד עם אשתו.
בין עדרי הצאן - על חייו עם הבדווים.
באהלי מדבר - על חיי ומנהגי הבדווים.
סוסים מספרים - סיפורים מההווי הבדואי ומהווי ההתיישבות, מסופרים כביכול מנקודת המבט ה"סוסית".
תלם בים - על קורותיו בים כמאבטח אוניות נשק ומעפילים.
מערת המטמון - הממצאים ממערת נחל משמר - פירוט על החפירות והממצאים במערת המטמון.
פסח (פייסי) גרופר (21 באוגוסט 1924 – 29 באפריל 2013) היה חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
נולד ביפו למלכה ולאליהו גרופר, בן זכרון יעקב, וגדל בנווה צדק.
בשנת 1936 עבר עם משפחתו לעתלית, שם התגוררו דודו מצד אביו, דוד, ומשפחתו.
גרופר התגורר בעתלית עד יום מותו.
היה פעיל במוסדות אגודת הכורמים, בהתאחדות האיכרים, ונציג ציבור בבית הדין לעבודה בחיפה.
כל פעילותו הפוליטית מקום המדינה ועד היבחרו לכנסת הייתה במסגרת המפלגה הליברלית הישראלית (הציונים הכלליים).
בשנים 1959–1962 כיהן כחבר המועצה המקומית עתלית, מטעם הליברלים.
במאי 1962 נבחר לראש המועצה לאחר שיצר קואליציה עם הדתיים והדיח את ראש המועצה מטעם מפא"י.
בתחילת 1963 הסתכסך גרופר עם סגנו מהדתיים, חנניה עמר, שעבר לאופוזיציה, אך המשיך לכהן כראש מועצה בחסות חבר מפא"י שעזב את מפלגתו והקים סיעה עצמאית.
בשנת 1963 הביא גרופר להכרה בעתלית כעיירת עולים.
בספטמבר 1964 חבר גרופר לחנניה עמר, בהסכם שקבע שעמר יהיה ראש מועצה בשכר מלא וגרופר יהיה סגנו.
גרופר שב לכהן כראש מועצה בשנים 1969–1971.
כראש המועצה המקומית עתלית נודע בפעילותו לטובת תחנת הרכבת ביישוב הקטן והמבודד יחסית.
לפי המסופר, הוא נהג לנתר החוצה מרכבות שהיו עוברות ביישוב מבלי לעצור (לאחר שביקש מנהג הקטר להאט במעט את מהירות נסיעת הרכבת), על מנת להגיע לביתו.
ב-1974 נבחר לראשונה לכנסת השמינית מטעם הליכוד.
באותה הכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת החוץ והביטחון וועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
בכנסת התשיעית היה חבר בוועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון.
ב-1981 מונה ליו"ר ועדת המשנה לתקציב הביטחון.
בכנסת ה-12 היה חבר בוועדת הכספים וועדת הכלכלה.
בתחילת 1979 פורסמו טענות על כך שלקח כסף מאגודת הכורמים.
גרופר טען שמדובר בהוצאות נסיעה לארצות הברית והיועץ המשפטי לממשלה דחה את המלצת המשטרה להעמידו לדין.
ב-11 באוגוסט 1981 מונה לסגן שר החקלאות בממשלת ישראל התשע עשרה.
בעקבות מותו של שמחה ארליך הוא נבחר כמועמד לשר החקלאות של מפלגת הליברלים.
בפועל, הוא נכנס לתפקיד רק עם הקמת ממשלת ישראל העשרים בראשות יצחק שמיר, באוקטובר 1983. הוא כיהן בתפקיד השר עד הקמת ממשלת האחדות הלאומית בספטמבר 1984.
במשך תקופת כהונתו בכנסת התאפיינה פעילותו הפוליטית בארגון הלובי החקלאי, הקמת יישובים והתיישבות ברחבי ארץ ישראל.
גרופר התנגד להעלאת מחירי המים לחקלאים ויצא נגד טענות מבקר המדינה לשאיבת יתר של מים ופגיעה במאגרי המים של ישראל.
כן התנגד להעברת סמכויות ממשרד החקלאות למשרד לאיכות הסביבה.
במהלך כהונת הכנסת פרש למפלגה לקידום הרעיון הציוני בראשות יצחק מודעי, ואחר-כך הקים עם נוספים את המפלגה הליברלית החדשה.
בתום כהונתו בכנסת נבחר לנשיא התאחדות האיכרים ויו"ר מועצת המנהלים של חברת "עמיר" להספקה חקלאית, יו"ר אגודת הכורמים שהיא בעלת יקבי כרמל מזרחי ויו"ר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
היה חבר גם בלשכת המסחר.
נפטר בגיל 88 ונטמן בבית העלמין בעתלית, הותיר משפחה, ילדים ונכדים.
פסח גינזבורג (מופיע גם גינצבורג; תרנ"ד, 17 באפריל 1894, בכפר ליפניקי, ווהלין – ח' בשבט תש"ז, 29 בינואר 1947, תל אביב) היה מתרגם עברי, עורך ומו"ל.
פסח גינזבורג היה בנו של מלמד ב"חדר מתוקן", ולמד אצל אביו.
בהמשך עזב את העיירה, ויצא לעיר אודסה, שם השלים את לימודיו.
בשנת 1911 פרסם את שיריו הראשונים בעיתון "השילוח", ומאז פרסם כל חייו שירה, סיפורת ובעיקר תרגום.
בשנת 1913 יצא לנדודיו כדי להגר לאמריקה.
בניו יורק התקרב לחבורת סופרים צעירים שכתבו עברית.
בשנת 1918 עזב את אמריקה ויצא בחזרה לרוסיה בניסיון להציל את הוריו ואחותו שנותרו שם.
הוא הגיע לכריסטיאניה (אוסלו של היום) ושם שהה כשישה חודשים.
במהלך שהותו הוא למד נורווגית ותרגם, לראשונה בעברית, מיצירות הסופרים הסקנדינבים המפורסמים בלשונות המקור.
עד סוף שנות הארבעים היה פסח גינזבורג המתרגם העברי היחיד שתרגם מיצירותיהם.
גינזבורג המשיך לרוסיה בניסיון לחצות את קו החזית במלחמת האזרחים ברוסיה בין הכוחות הצבאיים: "לבנים" ואדומים," אך נתפס בידי כוחות בריטיים, נחשד בריגול לטובת ה"אדומים," ונשלח לבריטניה.
גינזבורג ישב עת קצרה בלונדון, וגם שם השתתף בקביעות בעיתונות העברית.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, והחל לעסוק בעבודות תרגום ועריכה.
גינזבורג ערך בין השאר את היומון "הזמן", את השבועון "החיים", את ביטאון התאחדות האיכרים, "בוסתנאי" ופרסומים רבים אחרים.
בין השנים 1928–1932, ערך והוציא את "הספרייה הקטנה", שבה נדפסו כארבעים ספרים.
תרגם וערך גם ספרונים לילדים, ובהם כמה מיצירות המופת של ספרות העולם לילדים.
וכן עבד כעשרים שנה בעיתון "הארץ", ושימש שם כעורך לילה.
כתב גם כמה ספרים בעברית, סיפורים, שירים וזכרונות.
אחיו היו המשורר, הסופר והעורך שמעון גינצבורג והמתמטיקאי יקותיאל גינצבורג.
רגינה אשכנזי, סיפור, לונדון, 1919.
קריית החול, תל אביב: פואמה על תל אביב, הארץ, 1925.
אדמומית, חזיון נעורים, תל אביב: מחזה, 1928.
אירווינג סטון, התאוה לחיים, ספר הקורות לוינסנט ואן גוך (תרגם מאנגלית: פסח גינזבורג), תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ו-1936.
שירת העמל, אנטולוגיה של שירים, ערוכה בידי פסח גינזבורג, ניומן, תל אביב, 1947.
וינסטון לאונרד ספנסר-צ'רצ'יל, שחרית חיי (מאנגלית: פסח גינזבורג, תל אביב, אמנות, 1945.
לורד מלצ'ט, רעך (מאנגלית: פסח גינזבורג), תל אביב: מצפה, 1937.
הרוצחים הסמויים מן העין (תרגום: פ' גינזבורג), תל אביב, תרצ"ב-1932.
פרל בק האדמה הטובה בהוצאת יבנה (תרגם מאנגלית פסח גינזבורג)
קנוט המסון, עבדי האהבה: סיפורים (תרגם מנורביגית: פסח גינזבורג), ברלין-שרלוטנבורג: א.י.
ינס פטר יעקבסן, נילס לינה: רומן (תרגם מדנית: פסח גינזבורג), יפו: שטיבל, 1922.
סיגביורן אובסטפלדר, האגלים האדמים: חזיון (תרגם מנורווגית: פסח גינזבורג), ורשה: שטיבל, תרפ"א-1921.
הנריק איבסן, אויב העם: מחזה בשלוש מערכות (עברית: פסח גינזבורג), רמת גן, 1972.
קנוט המסון, בעלי חלומות: סיפור (תרגם מנורויגית: פסח גינזבורג), תל אביב, תר"ץ-1930.
קנוט המסון, ויקטוריה: תולדות אהבה אחת (מנורווגית: פסח גינצבורג), שוקן, 1978.
פסח חברוני (Pessach Hebroni, גם Hebrony; 1888 – 14 במרץ 1963 י"ח באדר ה'תשכ"ג) היה מתמטיקאי ישראלי, חלוץ מחקר והוראת המתמטיקה בישראל, חתן פרס ויצמן לשנת 1963.
נולד בשכונת מזכרת משה בירושלים, לאסתר-דינה טייטלבוים נכדת הרב ישראל דב לוי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 לטבריה, ומנחם-ציון חברוני, בן למשפחה ירושלמית ותיקה חסידת חב"ד.
למד בתלמוד תורה ישיבת עץ חיים, בישיבת תורת חיים, ובישיבת "בית המוּסר", במהלך לימודיו נחשב לעילוי, כפי שתיארו ידידו מילדות פרופ' יוסף יואל ריבלין: "ל"עילוי" נחשב פסח חברוני משחר ילדותו.
יתר על כן, מופלא היה ומפליא את יודעיו כבר משחר נעוריו."
כבן היישוב הישן לא זכה חברוני להשכלה כללית.
כשהיה נער מצא בבית סבו ספר שנקרא "שבילי דרקיע", שבו היה עיסוק בנושאים מתמטיים; כך גילה את המתמטיקה והחל להתעניין בה אף בטרם ידע כי התחום המדעי נקרא כך.
למרות האיסור מצד בני קהילתו, החל לקרוא ספרים בנושא, אותם שאלה למענו אחותו, מספריית בני ברית בירושלים.
כשהיה חברוני בן 17 לערך החליט לנטוש את אורח החיים החרדי ופנה לאליעזר בן-יהודה כדי שיסייע לו למצוא מקום בו ניתן ללמוד לימודים כלליים ובייחוד מדעים.
משהבינו את יכולותיו האינטלקטואליות המבריקות, בן-יהודה יחד עם בוריס שץ ופאול נתן (מייסד חברת עזרה של יהודי גרמניה) סייעו לחברוני להתקבל ללימודים בבית הספר הריאלי "עזרה" בירושלים (כיוון שלא הייתה לו תעודת סיום בית-ספר יסודי).
חברוני סיים את הלימודים תוך שנתיים (1907–1909).
בשנים 1909–1912 למד חברוני בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת ציריך בשווייץ, לאחר שעבר את בחינות הכניסה בהצטיינות (סייעו לו מבחינה כלכלית אנשי חברת עזרה של יהודי גרמניה).
שם עשה גם את עבודת הדוקטור, בהנחייתו של ארנסט צרמלו.
עם סיום לימודיו ניתן לו התואר דוקטור במתמטיקה.
כך היה חברוני לראשון מבני היישוב הישן שלמד מדעים בחו"ל.
ב-1912 שב לארץ והחל להורות מתמטיקה.
חברוני לימד בגמנסיה העברית בירושלים, ובסמינרים למורים של חברת "עזרה" ושל דוד ילין.
כמו כן התגורר מספר שנים בחיפה ולימד בבית הספר הריאלי.
במהלך השנים אף שימש מרצה מן החוץ למתמטיקה, באוניברסיטה העברית, אך בשל היותו בן היישוב הישן ומפני שרקעו היה שונה מרקעם של שאר חברי סגל הפקולטה למתמטיקה, לא התקבל כמרצה מן המניין.
חברוני לא התקבל כמרצה באוניברסיטאות באירופה בשל יהדותו ובישראל בשל רקעו וקורות חייו.
למרות זאת עסק חברוני כל חייו במחקר מדעי ועבודותיו התפרסמו בכתבי עת מדעיים רבים.
בשנות ה-20 הקים בביתו בירושלים "מועדון מתמטי" שבו נערכו הרצאות במתמטיקה.
במועדון היו חברים בין היתר פרופ' הוגו ברגמן וד"ר יעקב טהון.
אלברט איינשטיין קרא את מחקריו של חברוני ומסר לו, על ידי הוגו ברגמן, כי הוא מעריך את עבודתו מאוד והיה מעוניין לפוגשו.
באחד ממפגשי המועדון המתמטי נכח איינשטיין, וחברוני הרצה בפניו על "הרעיון הפילוסופי של המתמטיקה".
בסוף ההרצאה ציין איינשטיין כי "נראה לי שהוא, חברוני, היחיד שירד לסוף דעתי".
חברוני היה חבר כבוד באיגוד המתמטיקה בישראל.
ב-1963, בערוב ימיו, זכה בפרס ויצמן למדעים מטעם עיריית תל אביב על עבודתו באלגברה ובאנליזה ובמיוחד על תרומתו לתורת המשוואות האינטגרו-דיפרנציאליות.
זמן קצר לאחר מכן נפטר, בגיל 75, ערירי.
נקבר בהר המנוחות בהלוויה מעוטת-משתתפים.
ב-1973 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת קריית יובל.
כתבים מתימטיים; ערך והקדים: י"י ריבלין; פרקים מתוך "נפתולי דרך: סיפור חיים", כפי שסופר על ידי פסח חברוני ונרשם בידי לולה לנדאו, ירושלים: הוועד הציבורי להוצאת כתבי ד"ר פסח חברוני, תשכ"ח.
פסוקי דזמרא הם חלק מתפילת שחרית הכולל פרקי שבח והודיה הלקוחים מהתנ"ך, ובראש ובראשונה מספר תהילים.
את קטע התפילה הזה תוחמות שתי ברכות: ברכת "ברוך שאמר" בתחילתו וברכת "ישתבח" בסופו, והוא נאמר כפתיחה לחלקה העיקרי של התפילה – קריאת שמע וברכותיה ותפילת העמידה.
במרכז התפילה, במתכונתה כיום, עומדת תפילת אשרי יושבי ביתך (תהילים קמ"ה) ובעקבותיה רצף המזמורים משם עד סוף ספר תהילים.
מלבד רצף המזמורים הזה נאמרים מזמורים נוספים בתהילים, וכן קטעים הלקוחים מספר שמות (שירת הים), נחמיה, ודברי הימים.
אף שפסוקי דזמרא נזכרו בתלמוד ברמז בלבד, וברכות "ברוך שאמר" ו"ישתבח" לא נזכרו כלל, הרי"ף התייחס אליהם כאל תקנת חכמים.
על חשיבותם הגדולה של פסוקי דזמרא, ניתן ללמוד מתשובות הגאונים: .
כן גם כותב הגאון מווילנה שאמירת פסוקי דזמרא היא דאורייתא מפסוק זה.
השם פסוקי דזמרא מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי:
מקור השם הוא כנראה בכך שעיקר גופם של פסוקי דזמרא הוא (בלשון רש"י) "מזמורי הלולים".
יש מקובלים שפירשו, שהשם "פסוקי דזמרא" אינו נגזר מזִמְרָה (במובן של שיר), אלא מזְמִירָה (במובן של קיצוץ) משום שחלק זה של התפילה, הקודם לקריאת שמע ותפילת שמונה עשרה, תפקידו לסלק ו"לקצץ" את כל כוחות הסטרא אחרא הרוצים למנוע את קבלת התפילה.
אצל הספרדים והאיטלקים לא מקובל השם "פסוקי דזמרא" אלא "זמירות".
לעיתים קרובות שם זה כולל את כל קטעי התפילה הנאמרים עד לברכת יוצר (כולל פרשיות הקרבנות).
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול
הסדר המובא להלן הוא לפי נוסח ספרד ולפי נוסח הספרדים לפי נוסח אשכנז אומרים קודם כל "מזמור שיר חנוכת הבית", לאחר מכן " ברוך שאמר" ולאחר מכן מזמור לתודה וממשיכים.
כאמור, על פי נוסח אשכנז, "הודו" נאמר לאחר ברכת "ברוך שאמר", ואילו על פי נוסחי ספרד, האיטלקים והספרדים והתימנים (בלדי ושאמי, אלא שבבלדי נוהגים לומר "הודו" רק בשבת וחגים, ובימות החול אין אומרים אותו כלל), הוא נאמר לפניו.
תפילת "הודו" מורכבת משני חלקים, כאשר החלק הראשון לקוח מ, בתור תפילה שנאמרה על ידי דוד המלך בעת העלאת ארון הברית לירושלים.
על פי סדר עולם רבה, תפילה זו המשיכה להאמר בכל יום, עד לבניית המקדש.
החלק השני של "הודו" מורכב מלקט פסוקים מתהילים.
בנוסח איטליה אומרים רק את החלק הראשון.
על פי ספר המנהיג ומחזור ויטרי היו אומרים "הודו" בבית המקדש בעת הקרבת קורבן התמיד של שחר, ולכן אומרים אותה בכל יום לעומת זאת, בסדר עמרם גאון ובאבודרהם, "הודו" מופיע בתור תוספת לשבת.
בסידורי רס"ג, הרמב"ם ובשיבולי הלקט הוא אינו מוזכר כלל.
מזמור שיר חנוכת הבית לדוד
פרק ל' מספר תהילים, שהוא תוספת מאוחרת לפסוקי דזמרא.
מקור אמירתו כנראה בנוסח הספרדים, שאמרוהו תוך השמטת הפסוק הראשון של המזמור ("מזמור שיר חנוכת הבית לדוד") והתחלה מן הפסוק השני - "ארוממך ה' כי דיליתני".
עם הזמן חדרה אמירת המזמור גם לנוסח ספרד, אלא שנתווספה אמירת הפסוק הראשון (שהושמט בנוסח עדות המזרח).
בסידורי האשכנזים לא נמצא המזמור בדפוסים עד שנת תקמ"א, ולא ברור לחלוטין מתי מנהג זה חדר לנוסח אשכנז, וברוב קהילות אשכנז המערבי אין אומרים אותו.
בנוסח איטליה ובתכלאל עד היום מזמור זה אינו נמצא, וגם לפי הגר"א לא אומרים אותו.
חלק מהספרדים, וכל קהילות גאורגיה נוהגים בחנוכה להוסיף את הפסוק הראשון, המושמט בשאר השנה, אך בקהילות אחרות לא נהוג כך.
בכל הנוסחים חוץ מנוסח אשכנז אומרים את מזמור "למנצח" ולפני כן אומרים פסוקי ייחוד השם
זהו קטע קצר שנמצא בסדורי התפילה של יהודי תימן (תכלאל) שמתאר את אחדותו רוממותו וגדולתו של אלוהים, ועוד על אמינותו של עם ישראל ואמונתו באל, "המהולל" נאמר בשחרית לפני "ברוך שאמר".
"המהוּלל לעולם ולעולמי עולמים אנו עבדיך לך מודים יודעים ומעידים ומגּידים שאין אלוהּ בלתך ואין אלוהּ זולתך ואין אלוהּ כערכך ואין אלוהּ כיוצא בך ואין אלוהּ אלא אתה לבדך ככתוב בתורתך "אתה הראת לדעת כי ה' הוא האלוהים אין עוד מלבדו".
ברכת "ברוך שאמר" פותחת את פסוקי דזמרא.
הברכה נזכרת לראשונה אצל ר' משה גאון (שנת 825 בערך).
לפי מסורת שכתב רבי דוד בן יהודה החסיד, ברכה זו נתקנה על ידי אנשי כנסת הגדולה, שהעתיקו אותה מפתק בן שמונים ושבע מילים שנפל מהשמים.
בסידורי הגאונים וסידור הרמב"ם, וכן בתכלאל, מוסיפים בברכה: .
בנוסח הספרדים הקדום (וכך עד היום בקהילות הספרדיות של מערב אירופה), ובנוסח פרס מובאים נוסחאות ארוכים ל'ברוך שאמר'.
בנוסח פרס ובנוסח רומניא למשל נמצא נוסח ארוך במיוחד לפי סדר כל האלף-בית, ולאחר כל אות אומרים: ברוך הוא וברוך שמו.
בנוסח ארץ ישראל הברכה עצמה שונה, ולפני פסוקי דזמרא מברכים את הברכה הנוהגת לפני אמירת 'שירי דויד':
יש הנוהגים לאחוז בפתילות הציצית הקדמיות, ובתום הברכה לנשקן.
בשיבולי הלקט מובאים שני מנהגים הפוכים לגבי אמירת מזמור לתודה - .
מנהג אחד, המבוסס על המסורת שמזמור זה הושר בעת הקרבת קורבן התודה, ולכן יש לאומרו בכל יום חול, אך לא בשבת, בה אין מקריבים קורבן זה (על סמך דעה זו כותב הלבוש כי יש לשיר מזמור זה).
הדעה השנייה גורסת כי יש לומר את המזמור דווקא בשבת ולא בחול, משום שהשבת היא "יום הודאה" (כדוגמת הפסוק "מזמור שיר ליום השבת, טוב להודות ...").
דעה שלישית מובאת באבודרהם ולפיה אומרים מזמור לתודה בכל יום, בין בשבתות וחגים, ובין ביום חול, ומסתבר שכך נהגו בספרד בתקופתו.
למעשה נהוג ברוב הנוסחים (אשכנז, ספרד, ספרדים ותימן) לומר שיר זה ביום חול בלבד, ובשבת הוא מוחלף ב"מזמור שיר ליום השבת".
לעומת זאת האיטלקים נוהגים לאומרו רק בשבתות ולא בימות החול.
יש שכתבו שאין לאומרו גם בערב פסח ובחול המועד פסח, משום שגם אז לא הוקרב קורבן תודה (משום שהוא מוקרב עם חמץ, ובאותו יום אסור להשהות חמץ מאמצע היום).
כן יש הסוברים שאין אומרים מזמור זה בערב יום כיפור, מחמת שזמן אכילת קרבן תודה הוא יום ולילה, ואסור להקריב קרבן תודה בערב יום כיפור משום שממעט בזמן אכילתו.
כפי דעה זו נוהגים האשכנזים וחלק מן הספרדים, אם כי רוב הספרדים נוהגים לאומרו גם בימים אלו.
בנוסח רומניא, אמרו פרק זה לפני ברוך שאמר, במקום לאחריו בשאר הנוסחאות.
"יהי כבוד ה' לעולם" - לקט של 21 פסוקים המופיע כבר בסדר רב עמרם גאון.
יש שכתבו שהוא הקדמה למזמור "תהילה לדוד" (ובעצם הוא מסתיים בפסוקים "אשרי יושבי ביתך" וכו').
לעומת זאת היו שסברו שזהו הגרעין המקורי של פסוקי דזמרא, כנרמז משמם - פסוקים, ולא מזמורים .
בקבלה מובאת חשיבות עצומה למזמור זה כאשר כל פסוק מכוון לאחת מאותיות השם "ש-ד-י" (השם מופיע באופנים שונים שבע פעמים).
אשרי יושבי ביתך ומזמורי "הללויה"
החלק העיקרי של פסוקי דזמרא הם מזמורי התהילים, שהראשון הוא מזמור קמ"ה, "תהילה לדוד" (הידוע יותר בשם "אשרי יושבי ביתך", על שם שני הפסוקים שמקדימים לו) ולאחריו מזמורים - , הפותחים ומסיימים במילה "הללויה".
הסיבה לאמירת מזמורים אלו, היא משום שמזמורים אלו עוסקים בגדלות הבורא ועל ידי הכרת גדלותו, מפנים המתפלל לפני מי הוא עומד בתפילתו, וזאת כדי להדגיש שהמטרה העיקרית בתפילה איננה בקשר הצרכים האישיים, אלא ההתקרבות לקב"ה.
בגמרא מבואר שמזמור המסודר בסדר הא-ב הוא מזמור חשוב יותר, וכן מזמור שיש בו משבחי הקב"ה על המזונות שהוא מספק לכל חי, ובמזמור תהילה לדוד יש את שניהם ועל כן אומרים אותו שלוש פעמים בכל יום.
בנוסף לכך, חז"ל לומדים שהסדר הנכון של התפילה הוא להקדים דברי שבח לבקשה, ולפיכך בתקנם את הליטורגיה, הם מיסדו זאת.
יש דעה שה"שבח" שבא לפני התפילה הוא פסוקי דזמרא (אולם לפי דעות אחרות, מדובר בברכות קריאת שמע או בשלושת הברכות הראשונות של תפילת שמונה עשרה).
בתקופת התנאים אמירת פסוקי דזמרא נחשבה למנהג חסידות, כמאמרו של רבי יוסי (מצוטט לעיל) אולם במהלך השנים פשט המנהג לומר פסוקים אלו בכל יום בתפילה וכיום הם נחשבים כמנהג המחייב את כל קהילות ישראל.
ברוך ה' לעולם אמן ואמן
לאחר סיום מזמורי "הללויה" שבתהלים, נוהגים לאמר קטע תפילה קצר הכולל מספר פסוקים, המסיימים את חמשת ספרי התהלים.
לאחר מכאן ממשיכים בתפילתו של דוד המלך "ויברך דויד את ה' לעיני כל הקהל" עד "ומהללים לשם תפארתך" ().
לאחר פסוקים אלו פותחים בסדרת פסוקים מספר נחמיה () המתחילים במילים "אתה הוא ה' לבדך", ולפי נוסח ספרד מתחילים בסיום הפסוק שקדם לו "ויברכו שם כבודך", המתארים את השתלשלות ההיסטוריה עד לקריעת ים סוף.
קטעי תפילה אלה, (ברוך ה' לעולם, ויברך דוד ואתה הוא ה' לבדך), תוקנו על ידי הגאונים.
פסוקי דזמרא נחתמים בפסוקים מספר שמות ( – ) שכוללים את שירת הים, השירה שנאמרה על ידי "משה ובני ישראל" לאחר קריעת ים סוף.
שני הפסוקים החותמים את סיפור קריעת ים סוף (הפותחים במילים "ויושע ה'") נאמרים תחילה, ולאחר מכן נאמרת "שירת הים", הפותחת במילים "אז ישיר משה ובני ישראל" ומסיימת במילים "ה' ימלוך לעולם ועד", ואת הפסוק האחרון כופלים, ואומרים אותו אף בלשון ארמית.
נהוג להוסיף לאחר מכן את הפסוק "כי בא סוס פרעה ברכבו ובפרשיו בים וישב ה' עליהם את מי הים ובני ישראל הלכו ביבשה בתוך הים" שאף הוא מהתורה, אכן הגר"א הביא ממקורות ע"פ הקבלה, שצריך להיות עשרים ושמונה שמות הקודש בשירת הים, ועל כן השמיט תוספת זו.
זוהי תוספת מאוחרת, יחסית לשאר פסוקי דזמרא, ויוחסה על ידי הרוקח לר' משה הזקן בן המאה ה-10. הרמב"ם כותב כך: "יש מקומות שנהגו בהן לקרות בכל יום אחר שמברכין ישתבח שירת הים".
בימינו מנהג כל העדות לומר את שירת הים לפני ברכת ישתבח.
חלק זה הוא החלק היחיד של פסוקי דזמרא הלקוח מן התורה.
פסוקים נוספים נאמרים מיד עם סיום שירת הים ולפני אמירת ישתבח והם "כי לה' המלוכה ומושל בגויים" ().
"ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו והייתה לה' המלוכה" ().
"והיה ה' למלך על כל הארץ ביום ההוא יהיה ה' אחד ושמו אחד" ().
ובקצת קהלות נוהגים להוסיף גם "שמע ישראל ה' א-להינו ה' אחד" ().
במנהג האיטלקי נוהגים לדלג על שירת הים בתשעה באב.
לפי נוסח תימן, לאחר שירת הים נאמרת שירת מרים והמשכה בפסוקים (פרשת מי מרה) ולאחר מכן קטע "רפאני", שהוא עוד רצף פסוקי שבח, בדומה ל"יהי כבוד".
לפי נוסח איטליה, נוהגים לומר בכל יום אחרי שירת הים פיוט המתחיל "יעידון יגידון", וכן נהגו גם בנוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה.
הפיוט חתום באקרוסטיכון 'שלמה', ומיוחס לר' שלמה אבן גבירול.
פסוקי דזמרא נחתמים בברכת ישתבח, שהיא ברכה החותמת את אמירת פסוקי דזמרא, אשר עניינה הוא האמירה שכל השבחים שבעולם ראויים להיות מופנים כלפי הקב"ה.
הברכה מוזכרת כבר במובאה בראשונים בשם התלמוד הירושלמי.
מנהג האשכנזים לעמוד בעת אמירת ברכה זו ואילו מנהג הספרדים והתימנים לשבת.
בסיומה נוהגים הספרדים להוסיף אמן ומוזכרת דעה זו בגמרא "כל העונה אמן אחר ברכותיו הרי זה משובח" וביארו כמה ראשונים בדברי הגמרא שהכוונה היא אחר סוף סדרת ברכות כגון ברכותיהם של פסוקי דזמרא, וכתבו התוספות שלא נהגו לענות אמן אחר עצמו אלא בברכת בונה ירושלים, וזהו מנהג האשכנזים.
את פסוקי דזמרא בשבת ובחג נוהגים לשיר במנגינה ייחודית לשבת או לחג.
בשבת ובחג נהוג להוסיף מזמורים שונים בפסוקי דזמרא, ברוב הנוסחים לפני אמירת "ברוך שאמר" (למעט "מזמור שיר ליום השבת" והשם מלך (תהלים צב-צג) הנאמרים מיד אחרי ברוך שאמר), ובנוסח אשכנז אחרי "ברוך שאמר" ו"הודו" ולפני "יהי כבוד".
הסיבה לכך שברוב המנהגים התוספת היא לפני "ברוך שאמר" היא שהוספת המזמורים היא מנהג מאוחר יחסית, ולכן חששו להפסק בין ברכת "ברוך שאמר" ל"נשמת כל חי".
ישנם מספר מנהגים באשר לאילו מזמורים נוהגים להוסיף.
לפי נוסח ספרד בסיום מזמורים אלו, לפני "ברוך שאמר" מוסיפים את הפיוט "האדרת והאמונה" המושר בחזרת הש"ץ של שחרית של יום הכיפורים.
הספרדים נוהגים גם כן להוסיף אותו בראש השנה.
נשמת כל חי הוא פיוט הכלול בתפילת שחרית בשבתות וחגים.
תפילת "נשמת כל חי" נאמרת גם בליל הסדר וכלולה בהגדה.
תפילת נשמת כל חי נאמרת גם על ידי יחידים אשר ניצלו מצרה.
במקורות רבים נאמר שההתחייבות לומר את נשמת כל חי בעת צרה היא סגולה להנצל מצרה.
ידועה גם בתור ברכת השיר (אם כי ישנן פרשנויות נוספות למונח זה, המופיעות במסכת פסחים), והנוסח כולו נחשב כנוסח מורחב של ברכת ישתבח.
הפוסקים השונים תפסו חלקים שונים של פסוקי דזמרא כבעלי חשיבות רבה יותר, כמו שנובע מהנחיותיהם למאחר לבית הכנסת, אשר צריך לדלג על חלקים מפסוקי דזמרא כדי להספיק להתפלל בציבור קריאת שמע ושמונה עשרה (על פי הקבלה קיימת בעיה לדלג ויש הנוהגים בכל מקרה לומר את כל התפילה על הסדר).
להלן מובא סדר חשיבות הפרקים לפי המשנה ברורה (על פי נוסח אשכנז).
לפי פוסקים אחרים, ולפי נוסחאות אחרים, הסדר יכול להשתנות קצת.
החשיבות הגדולה ביותר היא להתפלל תפילת שמונה עשרה עם הציבור.
לשם כך ניתן לדלג על כל פסוקי דזמרא ולא לאומרם כלל, ויאמר פסוקי דזמרא אחרי התפילה, חוץ מהברכות שאינו יכול לאומרם אחרי התפילה.
ויש חולקים וסוברים שיותר טוב להתפלל ביחידות מאשר לדלג על כל פסוקי דזמרא.
אם יש לאדם מעט זמן יאמר הברכות "ברוך שאמר" ו"ישתבח", ומזמור אשרי יושבי ביתך.
לדעת המשנה ברורה, בשבת ויום טוב חייב לומר גם נשמת כל חי.
אם יש לו יותר זמן, יאמר מזמורים "הללו את ד' מן השמים" ו"הללו א-ל בקודשו".
אם יש לאדם יותר זמן - יאמר אף שאר מזמורי הללויה.
אם יש לו יותר זמן, יאמר "ויברך דוד" עד לשם תפארתך.
ואם יש לו יותר זמן יאמר "הודו" עד "והוא רחום".
ואם יש לו יותר זמן יאמר "יהי כבוד".
ואם יש לו יותר זמן יאמר המזמור "מזמור לתודה".
ואם יש לו יותר זמן שיאמר אף את שירת הים.
כל מה שאומרים בחול (חוץ נשמת כל חי) קודם למזמורים שמוסיפים בשבת.
במזמורי שבת, למנצח ולדוד בשנותו ותפלה למשה קודמים לשאר המזמורים שמוסיפים בשבת.
לפי חלק מהפוסקים, ראוי שישלים האדם מזמורים אלו לאחר התפילה, אם כי לפי תשובות הגאונים - אין צורך בהשלמה זו.
בשולחן ערוך נפסק שמי שמדלג פסוקי דזמרא לגמרי ישלימנו אחרי התפילה, אבל לא ברור אם מי שדילג בפסוקי דזמרא חייב לעשות כן.
השו"ע פסק, כי אין לומר הזמירות במרוצה אלא בנחת.
לפי ביאור המשנה ברורה, הכוונה היא שיש לאמרם כמונה מעות.
רבי דוד שלמה משרקי (מזרחי) בספרו שתילי זיתים קרא תיגר על האומרים במרוצה את פסוקי דזמרא.
המונח פְּסוּקִית משמש בכמה דיסציפלינות שונות.
הוראתו היסודית היא פסוק משנֶה (או משפט משנה), חלקו של פסוק (או של משפט), פסוק קטן (או משפט קטן).
המילה 'פסוקית' היא תוצאת הקטנה על פי גזירה קווית של בסיס + סופית של הצורן הסופי ־ִית – 'פסוקית', פסוק קטן ומשני ביחס לפסוק הרגיל.
בתורת התחביר (סינטקסיס) הפסוקית (מכונה גם משפט משועבד) היא חלק ממשפט מורכב, ובאה במקום אחד החלקים התחביריים של האיבר העיקרי במשפט המורכב.
לדוגמה: המשפט המורכב "ידוע ש-העישון מזיק לבריאות" מכיל משפט בתוך משפט: "העישון מזיק לבריאות".
משפט משנה זה הוא פסוקית, ומאחר שהיא מחליפה את הנושא באיבר העיקרי של המשפט, "ידוע ש[דבר מה]", הריהי פסוקית נושא.
במשפט המורכב יכולות פסוקיות להחליף כל אחד מהחלקים התחביריים של האיבר העיקרי, ובהתאם נקראת הפסוקית כשם החלק שהיא באה במקומו: פסוקית נושא, פסוקית נשוא, פסוקית מושא, פסוקית לווי ופסוקית תיאור.
פסוקית תיאור עשויה להיות: פסוקית זמן, פסוקית מקום, פסוקית מידה, פסוקית סיבה, פסוקית תכלית, פסוקית תנאי, פסוקית ויתור, פסוקית מצב, פסוקית אופן וכיוצא בזה).
בפרוזה, הפסוקית מתארת חצי פסוק או צלע של פסוק, ומשמעות המונח היא פסוק קטן ומשני ביחס לפסוק הרגיל.
"פסוקו של יום" הייתה פינה יומית קצרה בערוץ הראשון, שסיימה יום שידורים בהקראת פסוקים נבחרים מהתנ"ך או מהמדרש והאגדה.
לפינה הטלוויזיונית קדמה מסורת בת יותר מ-24 שנים של קריאת פרקי תנ"ך ברדיו בישראל, שהחלה ב-1945 ב"קול ירושלים" (השידורים העבריים בתחנת הרדיו המנדטורית), ולאחר קום המדינה נמשכה במסגרת שידורי "קול ישראל".
בקיץ 1968 החלו שידוריה של הטלוויזיה הישראלית, ובחודש נובמבר 1969 הורחבו שעות השידור היומיות והטלוויזיה עברה לשידורים יומיים.
כבר באותו חודש הוחל בשידורי הפינה "פסוקו של יום", ביוזמתו של בנימין צביאלי, מנהל המחלקה למורשת ישראל ברשות השידור.
הוא הראשון שקרא את הפסוקים, ומזכירת המחלקה, לאה, העבירה את האצבע המורה (אחר כך צורפו הקריינים יעקב בנאי, משה חובב, בצלאל לוי, משה ניסן ומרדכי פרימן).
לאחר פרישתו של צביאלי בשנות ה-80 החליף אותו בתפקיד מרדכי פרימן.
ב־2012 הורדה הפינה מלוח השידורים.
הפינה שודרה מידי לילה לקראת סיום השידורים הרגילים, במתכונת קבועה שלא השתנתה במשך יותר משלושים שנה: על המסך נראו הפסוקים כתובים בגופנים מסורתיים, והקריין (לפי תור: בנימין צביאלי, יעקב בנאי, משה חובב, משה ניסן, בצלאל לוי, מרדכי פרימן, ובסוף שנות ה-70 ובמהלך 1971 הקריא גם ישראל לנצ'נר).
בעוד ה"אצבע" מעיטורי ספר תורה, הצביעה על הכתוב והוליכה את קצב ההקראה מילה במילה.
קטע מוזיקלי קצר בהלחנתו של צבי בן-פורת, בסגנון ניגון טעמי המקרא, פתח וסיים את הפינה.
בסיום הפינה, לסיום יום השידורים, נשמעה קריינות בקולו של מלאכי חזקיה: על רקע קו הרקיע של ירושלים, ובסופה נשמע המנון המדינה על רקע תמונתם של דגלי ישראל מתנופפים ברוח.
בשנות השמונים והתשעים הופקו לפינה מספר תוכניות בת, כמו "פסוקו של מקום" ו"אגדה של מקום", שהציגו אתרים בארץ ופסוקים ואגדות הקשורים אליהם.
הפינה מהווה חלק מהפולקלור הישראלי, והיא נזכרת במגוון רחב של הקשרים הנעים מכובד-ראש ועד זלזול.
הפינה גם הייתה מטרה לחצי לעג.
שידורה בשעת לילה מאוחרת מעורר אסוציאציה של עייפות ושינה, הפורמט הקבוע והבלתי משתנה נראה מיושן, והתוכן המסורתי העתיק עִם מילים שאינן שגורות ביום-יום – כל אלה היוו חומרים של הומור, הן בשיח היומיומי והן בכתיבה סאטירית.
במסגרת מבצע הערוץ הראשון להחזרת תוכניות ישנות לחודשיים בסוף 2016, צולמו 30 פרקים חדשים בהגשת מאור כהן, המוקדשים להיסטוריה של רשות השידור.
הפרקים החדשים נכתבו על ידי גיל סלוביק ואסף וול מחברת "המתכנה" ובוימו בידי הבמאית טלי רייף.
בפרק "המפלצות" מתוך "זהו זה!" הופיע בתחילת הפרק פרק כביכול של "פסוקו של יום" ואחרי כן פרק מתוכנית פיקטיבית בשם "פסוקו של המן", בשני הקטעים מקריין יעקב בנאי.
פרודיה נוספת הייתה בתוכנית "סיבה למסיבה" שבה מקריא שלמה ניצן טקסט, כביכול מהמקורות, שכתוב על פני דגל שמחת תורה.
בסרט "שלאגר" מקריא ירון לונדון כביכול קטע מהתכנית, כאשר אחד מאנשי ההפקה מחזיק יד ענקית.
בתוכנית "הקומדי סטור" במסגרת הפינה "חיים שכאלה" (שהיא עצמה פרודיה על תוכנית בעלת שם דומה) מראיין המנחה (צביקה הדר) את היד עצמה (בדיבובה של אסף אשתר).
מנגינת פתיח התוכנית מופיעה בשירו של חנן בן ארי, "חולם כמו יוסף".
פינת התנ"ך ב"זהו זה!" מתחילה כתוכנית של פסוקו של יום שאותה שני הממחיזים מציגים, על מנת להראות במה הפינה תעסוק.
בתוכנית "עוד להיט", כשדורי בן זאב מכריז על השיר "ודוד יפה עיניים" של יגאל בשן (כשבן זאב עצמו כתב אף את מילות השיר), הוא עושה זאת כתוכנית של פסוקו של יום.
בספיישל פורים "רגע עם ציפישפורים" פיסטוק (ספי ריבלין) מקריא את הפסוקים מהמגילה כשידו משמשת בתור היד שמצביעה על המלל התנ"כי ככותרות לסצנות שמתרחשות בספיישל.
בפרק של "זהו זה!" מנובמבר 2025 שודר כביכול פרק של "פסוקו של יום" שעוסק באי הקמת ועדת חקירה ממלכתי לאסון השבעה באוקטובר.
חג הפסח בנצרות נחוג על ידי מיעוט כנסיות נוצריות, בעיקר פרוטסטנטיות, בהן עדי יהוה, יהדות משיחית וכנסיות אדוונטיסטיות שונות, לצד, או במקום חג הפסחא המקובל בנצרות.
בניגוד לחג הפסח שנחוג ביהדות ומציין את יציאת מצרים, מציין חג הפסח בנצרות את תחייתו של ישו, ומלווה במנהגים ייחודיים לנצרות.
את סדר הפסח עורכים הנוצרים בערבו של י"ד או ט"ו בחודש ניסן, בהתאם לספירה של הכנסייה הספציפית.
ברוב הכנסיות תאריך החג נקבע על פי לוח השנה העברי הקדום (בדומה לזה המשמש את השומרונים), והלא העכשווי.
רוב הנוצרים אינם מציינים בשום צורה את חג הפסח, מכוון שהוא שייך לחוקי הברית הישנה וליהדות, שלדידם התבטלו עם התגלותו של ישו כמשיח.
הכנסיות המציינות את הפסח, מדגישות את המסר של שחרור משעבוד כפי שנמצא באמונה הנוצרית בצורת שחרור מחטא על ידי מותו של ישו על הצלב, ולאו דווקא את הסיפור המקראי על שחרורו של עם ישראל משעבוד מצרים כבחג הפסח היהודי.
מקור המנהג הוא בשאיפה של הכנסיות לחזור למקורות הקדומים של הנצרות, ולהתחקות אחרי דרכיו של ישו, אשר היה יהודי וציין את הפסח (לדוגמה בסעודה האחרונה שסעד עם שלחיו).
בין הכנסיות שכן מציינות את החג ישנם מנהגים שונים.
יש כאלה אשר מציינים כמו שישו בברית החדשה, ואוכלים טלה צלוי, מרור ומצה.
חלקם רוחצים את רגלי חבריהם, כפי שהשליחים עשו.
פסח בן-עמרם (לִיפּוֹבֶצְקי) (14 במאי 1902 – 25 באוגוסט 1962) היה סופר, מתרגם, מורה ופעיל בציונות הסוציאליסטית.
נולד כפסח ליפובצקי במריופול אשר על חוף הים האזובי, בפלך טאורידה (קרים) של האימפריה הרוסית.
בהיותו בן שלוש ניצל עם משפחתו מהפרעות ביהודים בעיר זו.
מגיל שמונה למד בחדר מתוקן.
המלמד בחדר זה החדיר לליבות תלמידיו את הכמיהה לארץ ישראל ואהבת השפה העברית.
בגיל תשע כתב מכתב למערכת העיתון לילדים "פרחים" (בעריכת י"ב לבנר) שבו סיפר כי קיימת ב"חדר" שלהם "אגודת חובבי שפת עבר" צעירה, שחבריה מתחייבים לדבר ביניהם תמיד עברית.
בשנת 1913, במלאת לו 11 שנה, עלה בגפו לארץ ישראל במטרה ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בין המורים בגימנסיה, הושפע במיוחד מיוסף חיים ברנר.
בזמן גירוש תל אביב, גלה עם קבוצה מתלמידי הגימנסיה ומוריה למאיר שפיה.
ב-1919 היה ממקימי הסתדרות הצופים העבריים בא"י, שמנהיגהּ צבי נשרי (אז אורלב) היה המורה להתעמלות בגימנסיה.
על כך פרסם את מאמרו הראשון בעיתונות, "לתנועת הצופים בארץ-ישראל".
ב-1920 עזב את ספסל הלימודים ועלה לגליל העליון בעקבות קריאתו של יוסף טרומפלדור למגינים (הוא עשה זאת נגד דעתה של הנהלת הגימנסיה, והדבר הוביל לכך שלא השלים את לימודיו בה).
הוא פגש את טרומפלדור, אך הצטרף למגיני מטולה.
ב-1921 הצטרף לגדוד העבודה, עבד בסלילת מסילת הברזל ראש העין–פתח תקווה, היה מורה לפועלים וערך את עלון הגדוד "מחיינו".
עוד ב-1921 יצא לליטא, בה שהה ארבע שנים, היה חבר מרכז "החלוץ" וערך את עיתון "החלוץ" "על המשמר".
בן עשרים ואחת נישא לרחל שַבָּשֶביץ', שפגש בפעילות של "החלוץ".
בליטא גם התנסה לראשונה בעבודה כמורה, בבית ספר יסודי עברי בפרינאי (בליטאית: Prienai), ואחר כך בגימנסיה עברית בווירבלן (Virbalis) ובווילקומיר.
בשנים 1930–1931 שהה בארצות הברית (ניו יורק) לשם השתלמות בהוראה, תוך כדי כך שימש כעוזרה של הנרייטה סאלד.
ב-1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת בסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית שהורכבה ממתנדבים מארץ-ישראל.
הוא ערך את עלון היחידה, עד ששוחרר בשל מחלת עיניים.
ב-1948 עברתו פסח ליפובצקי ובני משפחתו את שמם ל"בן-עמרם".
בן-עמרם היה חבר בהסתדרות המורים ובאגודת הסופרים העבריים.
למן שנות העשרים עסק בכתיבה ספרותית, כתיבה עיתונאית ותרגום, והופיע על בימות רבות כמרצה ונואם.
נקבר ב"חלקת הסופרים" בבית העלמין קריית שאול.
בשנים 1925 - 1930 שימש כמרצה נודד ומורה בשיעורי ערב מטעם ההסתדרות (בכך המשיך לעסוק גם ברוב השנים הבאות).
במהלך שהותו בארצות הברית בשנים 1930–1931 עסק גם בהוראה.
כשחזר, היה למורה בגימנסיה "בלפור" בתל אביב (לימים התיכון העירוני א' בתל אביב).
אחרי שחזר משליחות לפולין, בשנת 1936, חזר להוראה, בין השאר בבית הספר מכס פיין בתל אביב, ובית הספר הריאלי בחיפה, שם לימד מ-1937 עד 1942, כאשר התגייס לצבא הבריטי.
אחרי שחרורו, הורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ומ-1946 עד 1953 – בתיכון העירוני א' בתל אביב.
ב-1935 כיהן כמזכיר סניף מפא"י בירושלים והיה ציר לקונגרס הציוני הי"ט בלוצרן.
בתחילת שנות ה-40 היה חבר ב"אחדות העבודה" ולקראת סופן עבר למפ"ם.
בן-עמרם השתייך ל"חוגים להקמת האיחוד הציוני-סוציאליסטי בארץ-ישראל", ששאפו לאיחוד המפלגות: מפא"י, אחדות העבודה, פועלי ציון והשומר הצעיר.
יוסף טרומפלדור – אישיותו, חייו, פעולותיו, מהדורה 1: סמל, קובנה, תרפ"ד; מהדורה 2: המחלקה לענייני נוער של ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ז; מהדורה 3: מפעלי תרבות וחינוך, הסתדרות הנוער העובד, תל אביב, 1967. (מהדורה מקוצרת: הסתדרות הנוער העובד, תר"ץ.
תורגם לאנגלית, פולנית, רומנית, ספרדית ויידיש.)
רעיון העבודה בספרות העברית החדשה, במעלה, תרצ"א.
שלושה נאומים על משוררים, עין הקורא, ת"ש.
(על שאול טשרניחובסקי, אביגדור המאירי, ג.
ברנר – שילובי דברים, מועצת פועלי חיפה, תש"ב.
ברנר לנוער ולעם, המרכז לתרבות של הסתדרות העובדים העבריים הכללית, תל אביב, תש"ז.
בלבת אש (פרשת חייו של פרדיננד לסל), נ.
הטור האישי "גצים" הופיע בעיתון על המשמר חמש פעמים, בין השנים 1949 ו-1952.
מקסים גורקי, האוניברסיטאות שלי ועוד סיפורים, ירושלים: קריית ספר, 1936; מהדורה ב מורחבת: עם עובד, תשט"ז ותש"ן.
קרל צ'אפק, משני הכיסים גם יחד, תל אביב: צבי ליינמן, 1945 (בשיתוף אליעזר ארנשטיין)
קרל צ'אפק, כבוד השופט צוחק: סיפורים, תל אביב: עדי, תש"ו (בשיתוף אליעזר ארנשטיין)
שטפן צווייג, משחק המלכים ועוד סיפורים, תל אביב: צבי ליינמן, 1945
פרידריך אנגלס, מצב המעמדות העובדים באנגליה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ט
רובין מוהם, גלמודים, תל אביב: פלס, 1950. פורסם בשם העט "שושנה נדבה"
גלינה ניקולאייבה, קציר, מרחביה: ספריית פועלים, הקיבוץ הארצי, 1952
שישקוב, נהר הזעם, מרחביה: ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1957 (בשיתוף ג' עירון)
כסניה, עם דורי: פרקי זכרונות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז
א"ס מאקארנקו, על חינוך הנוער, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"א
ולדימיר מדם, זכרונות, תל אביב: י.ל.
מקוה ישראל בת שבעים וחמש: תר"ל-תש"ה: פרשת-היובל / אגודת ידידי מקוה-ישראל, תל אביב, תש"ו
פסוראלן הוא תרכובת הבסיס היסודית, במשפחה של תרכובת כימיקל אורגני טבעי, בשם פורוקומרין (Furocoumarin).
הוא מקורב מבנית לקומרין (Coumarin) על ידי הוספת טבעת פוראן (Furan), ועשוי להיחשב לנגזרת של אומבליפרון (Umbelliferone).
הוא מצוי באופן טבעי בזרעיו של צמח השרעול, וכמו כן בתאנים, בסלרי, בפטרוזיליה, בצמח הזנטוקסילום, בצמח האנג'ליקה הסינית ובתפוז ברגמוט (זן הדרי שאינו משווק למאכל, אך נמצא בתה מסוג ארל גריי).
כמו כן נעשה שימוש נרחב בפסוראלן בטיפול PUVA, שהיא שיטת טיפול למחלות עור ויטיליגו, פסוריאזיס, אקזמה, בהרת ולימפומת עור של תאי T.
השימוש בפסוראלן צריך להיעשות בזהירות, מאחר ש רבים הם רעילים ביותר עבור בעלי חיים.
אחדים מהפורוקומרינים נמצאים אף בשימוש בנחלים באינדונזיה לצורך לכידת דגים.
שימוש חשוב בפסוראלן הוא ב-PUVA, טיפול לבעיות עור, כגון ויטיליגו פסוריאזיס (בהרת), פסוריאזיס ואקזמה.
הפסוראלן מגביר את רגישות העור לאור אולטרה סגול, ומאפשר קבלת אדמומיות בעור (החיונית לתהליך הריפוי) גם באור UVA.
UVA לבדו ללא פסורלן לא גורם לאדמומיות בעור גם בעוצמות גבוהות, אך יחד עם הפסוראלן כאשר העור נחשף ל-UVA הוא כן מקבל אדמומיות.
הפסוראלן נמרח תחילה על העור או נבלע דרך הפה, כדי להפוך את העור לרגיש יותר לאור, ולאחר מכן העור נחשף לקרינה על סגולה מטווח UVA.
טיפול ה-PUVA הוא בעל יעילות קלינית גבוהה, אך תופעת הלוואי שלו היא הזדקנות העור וסיכון מוגבר לסרטן העור.
פסוראלן גם הומלץ לטיפול באלופציה (אובדן שיער חלקי) וגם בטיפול אפרזיס, שַם הפסוראלן נמהל עם תאי הדם הלבנים שהוצאו, לפני החשיפה לקרינת העל סגולה.
הפסוראלן הוא מוטגן, ולשם כך נעשה בו שימוש במחקרים בביולוגיה מולקולרית.
פסוראלן המוחדר לתא, תוך חשיפה לאור על סגול (קרינת UVA) יכול לגרום לנזק חמור ל-DNA, עד כדי אפופטוזה (השמדה עצמית מבוקרת של התא).
על אף תכונת הפוטוקרצינוגניות של הפסוראלן, נעשה בו שימוש בתור חומר משזף, בתוך תכשירי קרם הגנה מפני השמש, עד לשנת 1996 בה נאסר החומר לשימוש (כ-15 שנה לאחר שתכונת הפוטוקרצינוגניות של הפסוראלן הייתה ידועה).
פסוראלן נמצא בשימוש בתכשירי האצת שיזוף, אך על המשתמשים בהם להיות מודעים לכך שפסוראלן מגביר את רגישות העור לקרינת השמש.
אנשים בעלי עור בהיר נמצאים בסיכון פי 4 לחלות במלנומה, מאשר בעלי עור כהה, כאשר המינון גבוה מידי וגורם לכוויה בעור.
הפסוראלן התגלה במצרים העתיקה וככל הנראה נעשה בו שימוש רפואי במצרים העתיקה.
פסח אוירבך (לעיתים אוירבוך, אורבך; כ"ה בטבת ה'תרל"ח; 31 בדצמבר 1877 – י"ד בניסן ה'תש"ה; 28 במרץ 1945) היה מחנך, סופר וחוקר טבע, איש העלייה השנייה.
כתב וערך ספרים רבים, בהם ספרי מדעי הטבע וספרי לימוד.
אוירבך נולד בשנת 1877 בקישינב למשה אריה ופייגה אוירבך.
קיבל חינוך מסורתי והשכלה כללית.
ב-1897 החל להורות בבית ספר עברי בקישינב.
באותה תקופה הצטרף לתנועה הציונית, ובין השאר שימש מזכירו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן ב"לשכת הדואר" והיה אחראי על כתיבת המכתבים בעברית.
הוא פרסם רשימות ומאמרים בעיתוני התקופה, ובהם "המליץ" ו"הצפירה".
בזמן פרעות קישינב שהה בעיר ותיאר ברשימותיו בעיתונים את המאורעות הקשים.
סייע לחיים נחמן ביאליק, שבא לקישינב כשליח ועד העזרה, בגביית העדויות ועיבוד החומר.
ב-1908 ניהל בית ספר יהודי בניקולייב למשך מספר חודשים, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל.
מייד עם עלותו החל להורות בבית הספר לבנים ביפו מיסודה של חברת עזרה.
בין השאר היה מורה לטבע, שהיה אחד מתחומי התעניינותו המרכזיים.
בשנת 1913 עבר לשמש מורה בבית הספר לבנות ביפו, שנוסד על ידי ההסתדרות הציונית.
בשנת 1919 התמנה למנהל בית הספר העירוני בתל אביב (שלימים נקרא אחד העם), והחזיק בתפקידו עד מותו.
אוירבך היה פעיל בהסתדרות המורים הארצישראלים ומעורכי כתב העת "החינוך".
במשך עשרות שנים עסק בכתיבתם ועריכתם של ספרי לימוד לבתי הספר, ובכללם ספרי לימוד בנושאי טבע.
הוא גם חיבר מספר ספרי טבע וספרי ילדים, וכן פרסם סיפורי טבע ומעשיות לילדים בעיתוני הילדים "עולם קטן", "השחר", "מולדת" ו"דבר לילדים".
חלק מסיפוריו פורסמו תחת שמות העט 'א.
במקביל לעבודת ההוראה, היה אוירבך מחוקרי הטבע בארץ ישראל ופעל לזיהויים של צמחים ובמיוחד צמחי ארץ ישראל.
יחד עם עמיתו מרדכי אזרחי ערך את "ילקוט צמחים", שיצא על ידי ועד הלשון העברית.
אוירבך היה נשוי לרבקה, אחייניתו של מאיר דיזנגוף (בת אחיו צבי).
נפטר בערב פסח תש"ה, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
תֻּרכיה: גאוגרפיה של ממלכת תרכיה האסית והאירופית; מעבדת על פי מקורות שונים, יפו: קוהלת, תרע"ב.
תורת החי: ספר למוד לבתי-ספר עממיים, יפו: קוהלת, תרע"ה.
(קיצור ספרו הגדול של ישראל אהרוני) (מהדורה נוספת ("חִבֵּר: י.
שיחות על גוף האדם: (עם ציורים): לעם ולתלמידי בתי הספר; על פי הפרופ' וגנר, פידלר-הלמן ואחרים, יפו: דפוס ס.
(מהדורה ג מתוקנת: תל אביב: (דפוס הרצליה), תר"ץ; מהדורה ד מתוקנת: תל אביב: (דפוס גוטנברג), תרצ"ו)
אלברט שטוצר , תורת הזִבּוּל: בהרצאה מצומצמת ...
לחקלאים מעשיים ולתלמידי בתי-ספר חקלאיים; מתורגם על ידי פ' אוירבך, 2 כרכים, יפו: ספריה חקלאית (יו"ל על ידי יצחק וילקנסקי), כרך ב–ג (דפוס סעדיה שושני), תרע"ז–תרע"ח.
שיחות על חיי הצמחים; חִבֵּר על פי מקורות שונים: פ.
קרל אולד , האלמוגים; תרגום: פ.
אורבך, תל אביב: קֻפַּת הספר (חוברת ב), תרפ"ב.
אוירבוך, אגדות של צדיקים: מעשה בבת מלך שאבדה; י.
פרץ, השר הנאמן, תל אביב: קֻפַּת הספר (חוברת לו) תרפ"ד.
האדריכלים בממלכת העוף; עִבֵּד על פי מקורות שונים: פ' אוירבך, תל אביב: קֻפַּת הספר (חוברת ע–עא), תרפ"ו.
ילקוט צמחים (מִלוני ועד הלשון העברית, ב); מסודר על ידי חברי ועד הלשון פ.
אזרחי (קרישבסקי), תל אביב: דפוס הארץ, תר"ץ.
אל ירכתי הצפון: (על פי מקורות שונים), תל אביב: אמנות ('מגִלוֹת לבתי-הספר', חוברת קז), תר"ץ.
גמל-שלמה; על פי ז'ן הנרי פבר, תל אביב: אמנות ('מגִלוֹת לבתי-הספר', חוברת קכו), תרצ"א.
הצלצל; על פי ז'ן הנרי פבר, תל אביב: אמנות ('מגִלוֹת לבתי-הספר', חוברת קכז), תרצ"א.
יחיאלי, כרמנו: ספר-קריאה לשנת הלמודים, 5 כרכים, תל אביב: דביר, תרצ"ד.
אוירבך ואנדה פינקרפלד (עורכים), ספרי הראשון: ספר-קריאה לשנת-הלמודים הראשונה, 2 כרכים; מצֻיַּר בידי ח.
(חוברת העבודה מצוירת על ידי בינה גבירץ) (מהדורה חדשה ומתוקנת: תש"ג 1942)
אמא, ספרי לי: אגדות ומעשיות; הציורים מאת נ.
גוטמן, תל אביב: יבנה, תש"ג.
ז'ן הנרי פבר, מעולם החרקים; מעֻבַּד לבני-הנעורים על ידי פ' אוירבך, תל אביב: עם עובד ('שחרות'), תש"ה.
אמא, ספרי לי עוד!; העִטורים: אן נוימן, תל אביב: עם עובד ('ספריה לילד'), תש"ז.
פסח יפהר (23 במרץ 1904 – 4 ביולי 1985) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצת הרצליה וראש העיר הראשון של הרצליה בשנים 1959–1966.
נולד בשם פסח קרסנוגורסקי לאברהם וטובה לבית חנקין בז' בניסן, תרס"ד בניז'ין שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
היה פעיל בתנועת החלוץ ונעצר על פעילותו בידי השלטונות הסובייטים.
בשנת 1926, בעת ישיבתו בבית הסוהר במוסקבה, פגש את אלכסנדר פן והתרשם מאוד ממראהו ומאומץ ליבו.
השניים נותרו חברים גם מאוחר יותר, בישראל.
אחיו הבכור הגיע לארץ ישראל בשנת 1925 והצטרף לקבוצת צעירים שעזרו בהקמת הרצליה.
פסח עלה ארצה בשנת 1927 עם חבריו והצטרף לקבוצת משמר ולאחיו בהרצליה.
עבד תחילה בעיקר בפרדס רש"ל ונבחר לוועד הפועלים.
זמן קצר לאחר הגיעו להרצליה, התקבל להגנה.
אחר כך הצטרף לתנועת הפועל הצעיר ונבחר לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים במושבה.
מאוחר יותר הוא עבד במשרד העבודה של הסוכנות היהודית תחת יצחק גרינבוים.
לאחר הקמת המדינה, עם מינויו של גרינבוים לתפקיד שר הפנים, הוא מינה את יפהר למנהל הרשויות המקומיות במשרד הפנים.
שימש כמזכיר סניף מפא"י בהרצליה, וביולי 1959 נבחר ברוב קולות כנציג מפא"י לראשות המועצה המקומית הרצליה, לאחר שראש המועצה הקודם, בן ציון מיכאלי, התפטר מתפקידו.
בעקבות הכרזתה של הרצליה כעיר באפריל 1960 הפך יפהר לראש העיר.
הרחבת בית הספר המקצועי אורט ופתיחת שתי מגמות לימוד חדשות בו
הקמת בית ספר ע"ש פתחיה לב-טוב בשיכון דרום
פתיחת גני ילדים לגילאי 4 בעיר
הקמת שני מועדוני נוער בשכונות נוה-ישראל ושביב
הקמת שכונת "הרצליה הצעירה" עבור זוגות צעירים
הרחבה ושיפור רשת הביוב והקמת מגדל מים נוסף
שיפור התשיות והנגישות לחוף הים וסלילת כביש נוסף מנוף ים למלון השרון
נטיעת הגן הציבורי בנוה ישראל על שטח של 15 דונם ושיפוץ והרחבת גן וריזלנד
בעקבות ביקורת ציבורית על ניהול כושל של העירייה (יצירת גירעון תקציבי גדול) ופרישת נציגי מפ"ם והליברלים העצמאים מן הקואליציה התפטר יפהר בספטמבר 1966 מתפקיד ראש העיר וגם מחברותו במועצה.
ב-25 באוקטובר קיבלה מועצת העיר את התפטרותו של יפהר ובמקומו נבחר נתן רוזנטל מן המערך לתפקיד ראש העיר.
בשנת 1935 נשא את יהודית לבית מרשוב לאישה ונולדו להם שלושה ילדים.
עיריית הרצליה קראה רחוב בשכונת "גני הרצליה" על שמו.
פסח בלקין (1935 – 10 בינואר 2020) היה ראש המועצה החמישי של רמת השרון.
הוא כיהן כראש המועצה בין השנים 1969–1978.
נולד לגרשון ולחסיה לבית קויפמן בתל אביב, במשפחה בת שלושה ילדים, דור רביעי בארץ ישראל.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הצופים וריכז את "צופי הקהילה" ו"צופי ים", בהמשך הקים את שבט "צופי הצפון" בעיר.
בשנת 1953 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל.
בשנים 1954–1958 היה חבר משק שדה בוקר וריכז את הפלחה ואת מוסך הרכב.
באותה תקופה הייתה שהותו הראשונה של דוד בן-גוריון בקיבוץ טרם שובו לזירה הציבורית, ובלקין הכירו באופן אישי.
לאחר שעזב את הקיבוץ ועבר לרמת השרון היה בלקין עובד "מקורות" ובהמשך הצטרף לקואופרטיב איחוד להובלת בשר והתקדם תוך תקופה קצרה עד לתפקיד מנהל הקואופרטיב.
בעת הקמת מפלגת רפ"י, הצטרף בלקין למפלגה, לאור היכרותו עם בן-גוריון מימי שדה בוקר, והתמודד מטעמה לבית נבחרי ההסתדרות.
בהמשך, היה בלקין מאנשי הרשימה הממלכתית ומפלגת לע"ם.
בשנת 1977 הוא התמודד מול יגאל הורביץ על ראשות לע"ם, במה שנחשב להתמודדות חסרת סיכוי.
בלקין נימק את התמודדותו בצורך ברוטציה בהנהגה.
מועמדותו זכתה ב-76 קולות מול 265 של הורביץ, תוצאה שנחשבה להצלחה של בלקין.
לקראת הבחירות למועצות ב-1969 הצטרף בלקין לרשימה מקומית בשם "הרשימה הציבורית למען רמת השרון" (ר"ש), שלא הייתה קשורה לאחת מהמפלגות הארציות, והוצב במקום הרביעי ברשימה.
בבחירות שנערכו ב-1969 זכתה הרשימה, שבראשה עמד אורי אורן, ב-5 מושבים מתוך 11 במועצה, כמו המערך, אשר שמואל חכם היה ראש המועצה מטעמה.
תוצאת הבחירות הפתיעה את חברי הרשימה ורק פסח בלקין, הסכים לקחת על עצמו את תפקיד ראש המועצה.
הוא כרת הסכם עם הנציג היחיד שנבחר מטעם גח"ל, זאב אבידן, ונבחר לראשות המועצה.
בבחירות שנערכו ב-1974 זכתה הרשימה של בלקין ברוב מוחלט של 8 מתוך 13 חברי המועצה ובלקין המשיך את כהונתו כראש המועצה.
בשנת 1977 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על מועצת רמת השרון שכללה חשדות לפגיעה בטוהר המידות.
בעקבות הדו"ח נפתחה חקירת משטרה ובאוגוסט 1978 פורסם בתקשורת שהמשטרה המליצה להעמיד את בלקין לדין ושגורמים משפטיים אישרו שהוא "שקוע עד צוואר".
במאי 1979 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק נגד בלקין ולא להגיש כתב אישום.
בלקין היה בין הפעילים לשינוי שיטת הבחירות לראשי הרשויות המקומיות לבחירות אישיות.
בבחירות בנובמבר 1978, שנערכו לראשונה בשיטה החדשה שכללה בחירות אישיות לראש המועצה, והתקיימו בצל המלצת המשטרה להעמידו לדין, הודח בלקין מתפקיד ראש המועצה, בגלל המעבר לשיטה החדשה.
רשימתו של בלקין קיבלה 7 מתוך 15 מושבים במועצה והייתה הסיעה הגדולה ביותר.
אולם בלקין עצמו זכה רק לכ-44% מהקולות ויריבו, מנחם שרמן, קיבל 52% מהקולות ומונה לראש המועצה.
בלקין כרת הסכם עם נציג הליכוד שסינדל את ראש המועצה והכריח אותו להשאיר בידי בלקין את תפקיד יו"ר הוועדה המקומית לבנין ערים.
לקראת סוף 1979 עבר אחד מחברי סיעתו למחנהו של ראש המועצה ובכך ירדה השפעתו של בלקין במועצה.
בשנת 1983, לקראת הבחירות למועצה, הודיע בלקין שלא יתמודד, הגם שימשיך ללוות את הרשימה.
רשימתו זכתה בארבעה מושבים במועצה ומועמדה לראשות המועצה, גד פניני, הפסיד בסיבוב השני למשה ורבין.
בעת כהונתו החלה רמת השרון לעבור מהפך באופיה והחלה בתהליך מעבר ממושבה שבה חקלאות, לולי תרנגולות ופרדסים ליישוב עירוני.
בהמשך בלקין עבר לעסקים פרטיים ולעסקי הנדל"ן.
בשנת 2003 התמודד בשנית לראשות המועצה, אולם לא נבחר.
בלקין נפטר ב-10 בינואר 2020, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה.
לזוג שלושה בנים ובהם תת-אלוף רוני בלקין.
הרב פסח אליהו פאלק היה מחנך ופוסק הלכה חרדי-בריטי.
לימד בישיבת גייטסהד ובסמינר גייטסהד שבאנגליה.
נולד במנצ'סטר לאברהם צבי ולשרה, ניצולי השואה.
למד בישיבות מנצ'סטר וסונדרלנד, ואחר כך בישיבת בריסק בירושלים אצל רבי יוסף דוב סולובייצ'יק.
נישא לבת רבי שרגא פייבוש שטיינהויז, תושב גייטסהד, שם למד בכולל אברכים.
כעבור מספר שנים החל ללמד בסמינר גייטסהד, שם מסר שיעורים בהלכות שבת, צניעות ושיעורי השקפה.