tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהאיטלקים ציפו לפלישה בצורה כלשהי, החיילים האיטלקים היו המומים, נכשלו בקרבות והצבא האיטלקי החל לקרוס, הפלישה רק חיזקה את האופוזיציה המתהווה למוסוליני והביא לכך שחלקים נוספים בציבור איבדו אמון בכוחו של מוסוליני.
עוד באותו השבוע, ב-16 ביולי תת-שר החוץ, בסטיאניני נסע לארמון ונציה, שם הראה למוסוליני כי בכוונתו לשלוח מברק לקנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר, בו יביע בסטיאניני את כעסו על הגרמנים על כך שהם לא שלחו שום תגבורת שתעזור לכוחות האיטלקים כנגד בעולת הברית.
לאחר שקיבל את אישורו של מוסוליני, ביקש גם את אישורו להתחיל בקיום שיחות עם בעלות הברית, מוסוליני נאלץ להסכים אך הדגיש שאין לערב אותו אישית באופן ישיר בשיחות אלו.
באותו הערב, פגש בסטיאניני את הקרדינל מזכיר המדינה, הקרדינל מגליונה, שקיבל ממנו מסמך המעביר את העמדה האיטלקית לגבי יציאה חד-צדדית מהמלחמה.
ארבעת המוסדות המרכזיים באיטליה: המפלגה הפשיסטית הלאומית, בית הנבחרים של איטליה, הסנאט והמועצה הפשיסטית העליונה.
רק שני הגופים האחרונים יכלו לשמש את מתכנני ההדחה: הסנאט היה יכול לשמש אותם מאחר שעדיין היו בו חברים אנטי-פשיסטיים וגם המועצה הייתה אפשרות סבירה מאחר שחלק מחבריה החלו להפוך למתנגדים להמשך שלטונו של מוסוליני.
תחילה, נוסתה האפשרות הראשונה כאשר 61 מהסנאטורים הגישו בקשה לכנס את הסנאט לכינוס מיוחד אך הבקשה נדחתה על ידי מוסוליני.
המועצה הייתה תחת שליטתו הכמעט-מוחלטת של מוסוליני ורק לו הייתה הסמכות לקבוע את סדר ימה ולכנס אותה.
חבר המועצה, רוברטו פארינאצ'י היה היחיד עם תוכנית ברורה לצאת מהמצב: הוא הציע להדיח את מוסוליני, לבקש מהמלך להקים ממשלה חדשה ללא פשיסטים ולהתחיל במתקפה נגד הכוחות הגרמנים שפעלו באיטליה.
ב-13 וב-16 ביולי נפגשו כמה פשיסטים בראשות פארינאצ'י בכינוס המפלגה בכיכר קולונה והחליטו לנסוע למוסוליני בכיכר ונציה כדי לבקש ממנו לכנס את המועצה הפשיסטית העליונה.
בתום פגישתו של מוסוליני עם החבורה, הסכים האחרון לכנס את המועצה.
לאחר הפלישה לסיצליה ולאחר שהאיטלקים הבינו כי הצבא האיטלקי במצב כה קטסטרופלי שהוא לא יהיה מסוגל לעמוד כנגד פלישה לחצי האי האיטלקי ללא סיוע גרמני.
בעקבות חששות אלו, שלח מוסוליני מכתב להיטלר כי ברצונו לדון בעניין המצב באיטליה.
עם זאת, המכתב לא נשלח להיטלר מעולם.
סוכנו של ראש האס אס, היינריך הימלר ושגריר גרמניה הנאצית בוותיקן, יוגן דולמן העביר להיטלר דיווחים מדי יום על המצב באיטליה.
בסופו של דבר, הצליחו הצדדים לסדר פגישה בין היטלר לבין מוסוליני ובכירים נוספים בשני הצדדים.
ב-19 ביולי נפגשו מוסוליני, אמברוזיו ובסטיאניני עם היטלר וגנרלים נוספים מההפיקוד העליון של הוורמאכט.
לא הרמן גרינג ולא יואכים פון ריבנטרופ לקחו חלק בשיחות מאחר שהגרמנים התמקדו בעיקר בהיבטים הצבאיים של המצב באיטליה.
אמברוזיו התעמת עם מוסוליני בטרם הפגישה ואמר לו כי בחובתו להביא את איטליה לצאת מהמלחמה ב-15 ימים הקרובים.
הגרמנים החלו לאבד עניין ואמון באיטלקים והיו מעוניינים רק בכיבוש צפון ומרכז איטליה ולא הייתה להם בעיה להשאיר את שרידי הצבא האיטלקי להגן על שאר המדינה מפני בעלות הברית היטלר החל את הפגישה בכך שהאשים את האיטלקיים בביצועיהם הצבאיים הכושלים ודרש מהאיטלקים לנקוט באמצעים דרקוניים.
הפגישה הופרע על יד אחד מעוזריו של מוסוליני, שאמר לו כי בעלות הברית מפציצים רומא בפעם הראשונה בכבדות.
אמברוזיו ובסטיאניני לחצו על מוסוליני להגיד להיטלר שפתרון מדיני למלחמה יציל את איטליה אך מוסוליני המשיך להתייסר בהתלבטות בין יציאה מהברית עם היטלר לבין המשך המלחמה עד הסוף המר.
מוסוליני שנאבק בתחושת הנחיתות שהרגיש בנוכחותו של היטלר, ניסה לדבר ללא הצלחה בכנות עם עמיתו הגרמני.
בסופו של דבר, מוסוליני קטע את הפגישה, למרות רוחו של היטלר.
כשמוסליני חזר לרומא במטוסו האישי, הוא כבר ראה את הרבעים המזרחיים של העיר בוערים לאחר הפצצות כבדות של בעלות הברית.
ב-21 ביולי הודיע מוסוליני לגראנדי כי בכוונתו לכנס בקרוב את המועצה הפשיסטית העליונה.
ב-20 ביולי פגש מוסוליני את אמברוזיו פעמיים, בפגישה השנייה אמר מוסוליני לאמברוזיו כי החליט לכתוב להיטלר, תוך הודאה בכך שאיטליה חייבת לפרוש מהברית בשביל לשרוד.
אמברוזיו עדיין כעס על מוסוליני על החמצתה של יציאה לפועל של אפשרות זאת כבר בפגישה בפלרטה והציע למוסוליני להתפטר, הצעה שמוסוליני דחה מיד.
אמברוזיו החל לראות את מוסליני כמנהיג חסר תועלת והחליט באופן סופית לעשות הכל כדי להדיחו.
במקביל, גראנדי ובעל ברית קרוב של מוסוליני, לואיג'י פדרצוני ניסו להעריך מי וכמה מבין 27 חברי המועצה הפשיסטית העליונה יצביעו בנוגע למסמך שצפוי לעלות להצבעה בהתכנסות הקרובה של המועצה.
הם הגיעו למסקנה שמתוך 27 החברים כ-4 חברים בעד, כ-7 נגד וכ-16 עדיין מתלבטים.
גראנדי כתב את המסמך בצורה מעורפלת בכוונה כדי להשאיר אותו פתוח לפרשנות בהמשך אך הוא חילק אותו לשלושה חלקים (החלק הראשון כלל פנייה לבני העם האיטלקי ולצבא האיטלקי, בו הודו להם על עמידתם והתנגדותם לבעלות הברית.
החלק השני כלל הצעה להחזיר את כל המוסדות והחוקים במדינה לתקופה הפרה-פשיסטית) והחלק האחרון והקונקרטי ביותר כלל פנייה למלך איטליה, בה ביקשו ממנו להפעיל את הסעיף ה-5 של חוקת איטליה כך שייטל על עצמו את ניהול המדינה.
כאמור, ב-21 ביולי מוסוליני הורה לכנס את המועצה וכבר יום לאחר מכן שלח את ההזמנה לכינוס לחבריה.
ב-22 ביולי המלך נפגש עם מוסוליני ורצה שמוע ממנו על תוצאות הפגישה עם היטלר בפלטרה.
מוסוליני הבטיח בפגישה זו למלך כי בכוונתו לצאת מהמלחמה עד ה-15 בספטמבר.
הסיבה שמוסוליני קבע יעד כה רחוק היה שבסטיאניני החל לנהל משא ומתן עם בעלות הברית.
לטענת באדוליו, המלך הסכים עם מוסוליני וזו ככל הנראה הסיבה שהאחרון אינו הרגיש מודאג לקראת כינוס המועצה.
המורדים ידעו מראש כי הפיכה ללא עזרתו של המלך תיכשל בוודאות.
המלך ידע שבסטיאניני מנהל משא ומתן עם בעלות הברית, בזמן שפארינאצ'י ניסה לארגן פוטש בו ידיח את המלך ואת מוסוליני ויביא את איטליה לשליטה גרמנית ישירה.
ב-17:30 בערב באותו יום נסע גראנדי לוונציה, הפגישה הייתה אמורה להיערך רבע שעה אך בסופו של דבר נמשכה עד 18:45. מפקד העליון של הכוחות הגרמנים באיטליה, הגנרל-פלדמרשל הגרמני, אלברט קסלרינג חיכה לפגישה עם מוסוליני.
מוסוליני אמנם הכחיש שדיבר עם גראנדי על המסמך שהוגש למועצה הפשיסטית אך סביר להניח שגראנדי, שעל אף מחלוקות העבר כיבד והעריך מאוד את מוסוליני הסביר על ההשלכות של כינוס המועצה ונתן לו הזדמנות להציל את כבודו ולהתפטר בטרם ההצבעה.
מוסוליני דחה את הצעותיו של האחרון בטענה כי מסקנותיו שגויות מכיוון שגרמניה עומדת לייצור נשק-על שיכריע את המלחמה לטובתה.
ב-23 ביולי גראנדי, פדרצוני ובכירים נוספים נפגשו ובפגשיתם שינו את המסמך שהם התכוונו להגיש למועצה והוסיפו סעיף שמתייחס לתפקידי המועצה, כדי לתת לחבריה את האופציה החוקתית להדיח את מוסוליני.
בזמן שנותר לפני כינוס המועצה, גראנדי יצר קשר עם משתתפים נוספים וביקש מהם להצטרף לניסיונו להדיח את מוסוליני.
בשעה 17:00 ב-24 ביולי 1943, 28 חברי המועצה הפשיסטית נפגשו במשרדו של מוסליני שבארמון ונציה.
בפעם הראשונה מאז שהוקמה המועצה, לא שומר הראש של מוסוליני ולא יחידת M המובחרת נכחו בארמון ובמשרד.
חיילי החולצות השחורות שלטו בחצר ובחומות הארמון.
מוסליני לא רצה שקצרן יהיה נוכח בחדר ולכן לא היה פרוטוקול מהכינוס.
גראנדי הביא איתו שני רימוני יד כי חשש שאולי לא יצא מארמון בחיים.
מוסוליני החל את הפגישה בסיכום פעולות הפיקוד העליון ולאחר מכן סיכם את אירועי המלחמה בחודשים האחרונים, כמו כן, מוסליני ציין כי בכוונתו להעביר את הממשלה לעמק הפו.
מוסוליני סיים את דבריו בכך שביקש מכל אחד מהמשתתפים לתת את דעתם אישית על מה שהוא כינה "הדילמה" (הבחירה בין מלחמה או שלום).
מוסליני ידע שלפחות שלושה או ארבעה מחברי המועצה נגדו ותומכים בשלום.
הוא קיווה שיוכל לשכנע אותם להצביע להצעה שעלתה שבמסגרתה, יוחזרו רק הסמכויות הצבאיות למלך אך הוא ימשיך לכהן כראש הממשלה.
לאחר מכן, נשאו דברים אמיליו דה בונו, פארינאצ'י וצ'זארה מריה דה וקי.
לאחר מכן, קרא גראנדי את המסמך שהכין בנוגע לרצונם של חברי המועצה להדיח את מוסליני בעקבות האירועים האחרונים.
לאחר שסיים נאומו, פארינאצ'י חלק על חלק מדבריו של גראנדי וטען כי בניגוד לטענתו של גראנדי שמוסליני בגד בחוקה, לטענתו, מוסוליני בגד בפשיזם.
פארינאצ'י טען כי כדי לנצח במלחמה יש צורך "לטפל" בדמוקרטים, הליברלים והגנרלים שלדבריו עדיין היו חלק מהמפלגה.
הוא קרא להחזיר את השליטה בפיקוד העליון למלך.
בשעה 23:30 הודיע מוסוליני על דחיית המשך הפגישה למחר, בעקבות התארכותה של הפגישה לתוך הלילה.
בשלב זה טען כי גראנדי כי זה בושה ללכת לישון כשחיילים איטלקים מתים למען איטליה ודרש הצבעה.
מעולם, בכל 20 שנות ההיסטוריה של המועצה הפשיסטית אף אחד לא ביקש להצביע ובכל הישיבות הקודמות התקיימו דיונים שסוכמו על ידי מוסוליני.
מוסליני הסכים בלית ברירה ואמר שהפגישה תופסק ל-10 דקות הפסקה.
בינתיים, גראנדי החל לגייס את תמיכתם של חברי המועצה במסמך שלו, שקורא להדחת הדוצ'ה מוסוליני מתפקידו כראש הממשלה.
לאחר מספר נאומים בעד ונגד המסמך שקרא להדחתו של מוסוליני, אמר מוסוליני לחברי המועצה לחשוב היטב על תמיכתם בהצעתו של גראנדי ורמז כי הדבר יוביל לקץ הפשיזם.
מוסוליני אף טען כי המחשבה שהאמריקאים והבריטים יסתפקו בקץ הפשיזם היא אשליה וברצונם הוא להוביל לסופה של איטליה, שלדבריו הפכה לסיכון ממשי וחזק עליהם במהלך כהונתו.
גראנדי המשיך להתבצר בעמדתו וטען שמוסוליני מנסה לערבב את כולם ואמר שאם הבחירה היא בין נאמנות אליו לבין נאמנות לאיטליה, הבחירה ברורה.
בשלב, הפתיע סקורזה את כולם כאשר הציג מסמך ובו הצעה מנוגדת להצעתו של גראנדי.
סקורזה הציע למנות מחדש את שרי המלחמה והפנים תחת ראש הממשלה מוסוליני, תוך ריכוז יתר הכוח אצל אנשי המפלגה.
באזור השעה 02:00 הורה מוסוליני על תחילת ההצבעה על הצעתו של גראנדי.
תוצאות ההצבעה היו 19 קולות בעד ו-8 נגד.
מוסוליני, שטרם ידע כי הדבר תכף הביא להדחתו בפועל הכריז על אישור ההצעה ושאל מי יביא את התוצאות ויסבירם למלך.
גראנדי דרש שמוסוליני יעשה זאת בעצמו אך טרם התקבלה החלטה מה באמת התוקף והסטטוס של ההחלטה (האם מדובר בהחלטה עם תוקף חוקתי או "המלצה" למלך).
לאחר שכל חברי המועצה עזבו את הארמון, נשאר מוסוליני עם סקורזה כדי לדון בערכה המשפטי של ההחלטה והשניים הגיעו למסקנה שמדובר רק ב"המלצה" למלך.
סקורזה הציע למוסוליני לקבל את ההחלטה ככזאת עם תוקף משפטי אך הוא סירב כי הוא הבין שהוא מוצא את עצמו לבד, נגדו כל בעלי בריתו מהמועצה.
לאחר שיחתם ולפני שהגיע לאשתו ששתהה בביתם, טלפן מוסוליני לפילגשו, קלרה פטצ'י, שם הסביר לה בייאוש כי "הכל נגמר עכשיו".
לאחר מכן, ליווה את מוסוליני לביתו, לשם הגיע ב-03:00 בלילה, ב-25 ביולי.
גראנדי נפגשו עם הדוכס פייטרו ד'אקוארונה מתום הכינוס של המועצה ועד 06:00 בבוקר.
ב-07:00 בבוקר הודיע ד'אקוארונה למלך על החלטתם של חברי המועצה הפשיסטית.
המלך התקשר לפייטרו באדוליו והודיע לו כי הוחלט שהוא יהיה יורשו של מוסליני.
החלפת מוסליני הייתה אמורה להתבצע ב-29 ביולי.
מוסוליני יצר קשר עם בית המלוכה כדי לבקש לקבוע פגישה המלך, בה רצה לדווח לו על כינוס המועצה בלילה הקודם.
בקשת זו הביאה להחלטתו של המלך לעצור את מוסוליני עוד באותו יום.
הגנרל קסטלנו יצר קשר עם הגרנל אנג'לו צ'ריקה, שארגן את המעצר.
בסביבות השעה 14:00 הלוטננט פריגאני, שבדק את היכולת לבצע את צו המעצר שהוצא נגד מוסוליני.
בינתיים, פגש מוסוליני את השגריר היפני, Shinrokuro Hidaka.
בפגישה, ביקש מוסוליני להעביר לראש ממשלת יפן, הידקי טוג'ו בקשה ליצור קשר עם היטלר ולשכנע אותו להגיע להסכם עם ברית המועצות, אחרת איטליה תאלץ לנטוש את מדינות הציר.
אחר הצהריים, שעות ספורות לפני שנעצר, מוסוליני ביקר ברובע סן לורנצו ברומא כדי לראות את הנזקים שנגרמו בהפצצות בעלות הברית באזור.
כשחזר לביתו, הזהירה אותו אשתו, רקלה, לא ללכת לפגישה עם המלך בטענה כי אי אפשר לסמוך עליו.
היא אף אמרה לו "אתה לא תחזור" אך מוסוליני דחה את דבריה וטען שהמלך הוא חברו הטוב ביותר.
בשעה 17:00 הגיע מוסוליני לוילה אדה, שם המתין לו המלך.
הוא הביא איתו עותק של החלטת המועצה הפשיסטית.
בפגישתם, ניסה מוסוליני לשכנע את המלך שלא מדובר בהחלטה בעלת ערך משפטי ושהרבה מתומכי ההצעה שינו את דעתם מיד לאחר הישיבה אך המלך לא קיבל את טענותיו וטען כי המדינה שבורה והמצב מחייב אותו לעזוב את תפקידו.
המלך אמר לו כי הגנרל באדוליו צפוי להחליף אותו בתפקידו.
מוסוליני חשש לעתידו אך המלך הבטיח לו שהוא ידאג לביטחונו ולביטחונה של משפחתו באופן אישי.
בסיום פגישתם, ליווה המלך את מוסוליני עד מפתן הדלת.
לאחר שיצא מהוילה, הגיע מוסוליני למכוניתו, אך שם קפטן פאולו ויניירי אמר לו שעליו ללכת לאמבולנס שהוצב בסמוך.
מוסוליני דחה תחילה את הצעתו אך נאלץ בסופו של דבר לנסוע באמבולנס.
האמבולנס עזב את הוילה ונסע לכיוון מרכז העיר רומא עד שהגיע לרובע פראטי ובכניסה לצריף בו נאסר הוצבו מספר חיילים שאבטחו את המקום.
מוסוליני קיבל מכתב מראש הממשלה החדש, באדוליו, בו הסביר האחרון את נחיצות המאסר ושאל אותו לאן הוא ירצה שהוא יועבר.
תחילה מוסוליני ביקש להגיע לבית הקיץ שלו ברומאניה וכתב לבאדוליו כי ישמח לסייע לו ולממשלה החדשה.
העברתו למעון הקיץ לא באמת הייתה על הפרק והוא הועבר לעיר גאטה , משם לאי פוזנה ומשם ללה מדלנה עד שהועבר לאתר הסופי קמפו אימפרטורה שהיה בקרבת אתר סקי בהר גראן סאסו שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא.
עם פרסום הידיעות על הדחתו של מוסוליני גברים ונשים בכל רחבי איטליה, יצאו החוצה מבתיהם והחלו להרוס פסלים, סמלים, דגלים וכרזות תעמולה.
בינתיים, הממשלה החדשה כלאה נאמני משטר רבים בכלא הצבאי של רומא.
למעשה, מלבד ההרס של הסממנים הפשיסטים לא הייתה כלל אלימות מצד העם לאחר ההדחה - בלי לירות ירייה אחת, מוסוליני ומפלגתו הפשיסטית ששלטה באיטליה ב-21 השנים האחרונות נפלה והודחה.
הפקידים הגרמנים קיבלו את הידיעה על מעצרו של מוסוליני עוד באותו יום באזור 19:30 והודיעו מיד להיטלר ולאחר שהודיעו לו, היטלר זעם ורתח.
במקביל, פארינאצ'י הלך לשגרירות הגרמנית והציע למפקד העליון של הכוחות הגרמנים באיטליה, אלברט קסלרינג והשניים נסעו לכיוון למונטרוטונדו , הסמוכה לרומא כדי לתכנן משם את שחרור מוסוליני.
ההדיוויזיה ה-44 של הוורמאכט פרצה את מעבר ברנר ואת טובלאך ובהמשך כבשה את שאר דרום טירול.
יחידות גרמניות אחרות כבשו את פיימונטה שבמערב המדינה.
הרכבות שהובילו את הכוחות הגרמניים לחזית בצפון איטליה היו מלאות בדיוקנים ובכרזות תעמולה שמשבחות את מוסוליני ומנהיגותו.
מ-26 ביולי ועד 8 באוגוסט שמונה דיוויזיות גרמניות ובריגדה אחת הועברו ללא הסכמה איטלקית לצפון ולמרכז איטליה: אותם חיילים שהיטלר הכחיש שיעביר בפגישתו עם מוסוליני שבועיים לפני כן בפלטרה.
"ארבעים וששת הימים", שביתת הנשק ומלחמת אזרחים
תקופת "ארבעים ושישה הימים" שהחל במעצרו של מוסוליני ב-25 ביולי והסתיימה עם ההכרזה הפומבית של האיטלקים על שביתת נשק עם בעלות הברית ב-8 בספטמבר (למעשה ההסכם נחתם כבר ב-3 בספטמבר אך קיומו נשמר בסודו מהעם האיטלקי, מנאמני מוסוליני ובעלי בריתה הנאצים) יביאו לפעולות רבות באיטליה.
היטלר הבין כי חילופי המשטר יובילו בסבירות גבוהה לעריקה איטלקית לצד בעלות הברית, דבר שיסכן את הכוחות הגרמניים הנלחמים בדרום המדינה ובכל יסכן את כל נוכחות הוורמאכט בדרום אירופה.
עם זאת, ממשלת באדוליו הטרייה לא ניסתה בהתחלה ליצור קשר עם האמריקאים והבריטים.
גרמניה המשיכה להגביר את תנועת הכוחות הגרמניים שנכנסו לאיטליה וזאת לכאורה כדי לשמור על איטליה מפני כוחות בעלות הברית שפולשות מכיוון דרום.
לאחר שהציבור קיבל אפשרות לחגוג ב-25 ביולי, הכריזה הממשלה החדשה על מצב חירום ב-26 ביולי.
ב-27 ביולי התקיימה בפעם הראשונה התכנסות של הממשלה החדשה, בפגישה זו הוחלט לפזר ולפרק את המפלגה הפשיסיטית ואת המועצה הפשיסטית העליונה ועל איסור הקמת כל המפלגות הפוליטיות מחדש.
על אף האיסור, נציגים של מרבית המפלגות הפוליטיות נפגשו ב-26 ביולי במילאנו וב-27 ביולי ברומא כדי לחגוג את הניצחון על הפשיזם.
חברי המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, מפלגת הפעולה, המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית והמפלגה הליברלית האיטלקית החלו לשתף פעולה גנד הממשלה.
כמה הפגנות נגד ממשלת באדוליו הביאה להרג של כ-83 איטלקים ומאות פצועים ברחבי איטליה.
נפילת הסופמור או המדרון של הפעם השנייה, או תסמונת השנה השנייה, הוא ביטוי לתופעה בה תלמיד שנה שנייה במוסד אקדמי לא מצליח לעמוד בסטנדרטים הגבוהים שהוצבו לו לאחר שנתו הראשונה .
נוטים להשתמש במושג כתיאור לאדישות של סטודנטים או תלמידים בשנתם השנייה במוסד אקדמי, ביצועיהם המקצועיים של ספורטאים ואתלטים בעונתם השנייה, זמרים או להקות בהקשר של אלבומם השני, תוכניות טלוויזיה במהלך עונתם השנייה וסרטי המשך.
בבריטניה, התופעה מכונה "דיכאון שנה ב'" , במיוחד כשמתארים סטודנטים באוניברסיטה.
באוסטרליה היא ידועה בשם "תסמונת השנה השנייה", והיא נפוצה במיוחד כשמתייחסים לספורטאים מקצועיים שיש להם עונה שנייה בינונית לאחר הופעת בכורה מוצלחת במיוחד.
ניתן להסביר את התופעה מבחינה פסיכולוגית, כאשר להצלחה מוקדמת יש השפעה על הפרויקט העוקב, אך ניתן להסביר אותה גם סטטיסטית, כאפקט של תסוגה לממוצע.
במוזיקה, מגמה דומה לתופעה מכונה תסמונת האלבום השני, שמאופיין לרוב בקושי בשינוי סגנון מוזיקלי.
דוגמאות בולטות כוללות את האלבומים Waiting for the Sun של הדלתות ו-Come Home the Kids Miss You של ג'ק הארלו, בהם התייחסו לאפקט בשמות ועטיפות האלבומים שלהם.
להקת האינדי רוק האמריקאית גראנדדי השתמשה בכפל לשון באלבומה השני, ששמו The Sophtware Slump.
בכדורגל האנגלי, תסמונת העונה השנייה היא הביטוי המשמש לתיאור ירידה של מועדון כדורגל בעונתו השנייה לאחר עלייתו לפרמייר ליג, במיוחד אם העונה הראשונה לאחר העלייה הביאה לסיום חזק.
נָפַל הַפּוּר הוא ביטוי לטיני המיוחס ליוליוס קיסר בטרם חצה את הרוּבִּיקוֹן עם צבאו, ב-10 בינואר 49 לפנה"ס.
אירוע זה סימן את תחילת מלחמת האזרחים נגד יריבו, הגנרל והמדינאי גנאיוס פּוֹמפֶּיוּס מגנוס, וסיעת האופטימטים שתמכה בסמכות הסנאט.
הביטוי משמש בשפות רבות לציון ההכרעה שעברה את נקודת האל-חזור.
באימפריה הרומית, נהר הרוביקון סימן את הגבול בין פרובינקיה גאליה קיסאלפינה לאיטליה.
בתור הפרוקונסול של גאליה, יוליוס קיסר שהה בה מרבית הזמן בתמיכת לגיונותיו וביסס את כוחו.
בשנת 49 לפנה"ס פג מינויו כפרוקונסול בגאליה, מועמדותו לתפקיד קונסול ברומא נדחתה בהתערבותם של פומפיוס והאופטימטים, והסנאט דרש שיחזור לרומא ללא צבאו.
במצב זה, החליט יוליוס קיסר לחצות את נהר הרוביקון לכיוון רומא בראש שלושה לגיונות, ולתפוס את השלטון בכוח.
משפחת אסד, משפחה מהמיעוט העלווי, שלטה בסוריה מאז תפס חאפז אל-אסד את הנשיאות ב-1971, תחת מפלגת הבעת'.
חאפז בנה משטר עם פולחן אישיות מובהק.
לאחר מותו ב-2000 ירש בנו בשאר אל-אסד את השלטון, והפולחן סביב המשפחה המשיך להתפשט, תוך שהוא נתפס כ"תקוות העם".
עם התפשטות הביקורת הציבורית על הפיכת סוריה ל"גומלוכיה" פרצה המהפכה הסורית ב-2011, שהובילה למלחמת אזרחים שבמהלכה נהרגו כ-580,000 אנשים, מהם 306,000 אזרחים.
בזמן המלחמה הושמעו האשמות חמורות כלפי אסד על פשעי מלחמה, לרבות שימוש בנשק כימי כמו פגיעת סארין בע'וטה ב-2013.
רוסיה, איראן וחזבאללה התערבו בלחימה לטובת שלטון אסד, וסייעו לו לבלום את כוחות המורדים ולהשתלט מחדש על חלק גדול מהשטחים שאיבד.
הכוחות הללו איבדו מיכולתם לסייע לשלטון אסד עקב פריצת מלחמת רוסיה–אוקראינה בפברואר 2022, ומלחמת חרבות ברזל בין חמאס והציר השיעי לישראל באוקטובר 2023. בשתי המלחמות הללו ספגו רוסיה, איראן וחזבאללה אבדות כבדות שלא אפשרו להם לסייע לשלטון הסורי.
ב-27 בנובמבר 2024, פתחו המורדים הסורים, ובראשם הצבא הסורי החופשי והיאת תחריר א-שאם, בתמיכת טורקיה, במתקפת פתע על צבא אסד בסוריה.
במסגרת המתקפה, הותקף אזור חלב ובהמשך את מחוזות חמה וחומס עד שלבסוף את דמשק.
המתקפה כללה שלושה מבצעים שונים: מבצע הרתעת התוקפנות, שהחל ב-27 בנובמבר 2024; מבצע שחר החירות, שהחל ב-30 בנובמבר 2024; ומבצע קרב השיבה, שהחל ב-2 בדצמבר 2024.
לפנות בוקר 8 בדצמבר 2024, הנשיא אסד עזב במטוס פרטי שיצא מנמל התעופה הבינלאומי דמשק.
שבוע לפני כן ברחו אשתו, אסמה אל-אסד, עם שלושת ילדיו.
הם השתקעו ברוסיה, שהעניקה להם "מקלט על בסיס הומניטרי".
בעקבות זאת, תושבים סורים פלשו אל מעונו הריק של אסד בשכונת אל-מאלכי בדמשק.
עוד באותו היום הודחו מתפקידם חברי ממשלה שונים.
מנהיג תנועת היאת תחריר א-שאם, אחמד א-שרע הצהיר כי מוסדות הציבור הסוריים לא יימסרו באופן מיידי לכוחות המורדים, ובמקום זאת יוחזקו זמנית על ידי ראש ממשלת סוריה "לשעבר", מוחמד ראזי אל-ג'לאלי, עד להשלמת המעבר המדיני המלא.
אל-ג'לאלי הודיע בסרטון מדיה חברתית כי הוא מתכנן להישאר בדמשק ולשתף פעולה עם העם הסורי, תוך הבעת תקווה שסוריה תוכל להפוך ל"מדינה נורמלית".
אולם, לאחר נפילת שלטון אסד נצפו מקרים של הוצאות להורג ללא משפט, באופן פומבי, של אישים המזוהים עם השלטון הקודם.
– בעקבות הפלת שלטונו של אסד והשתלטות המורדים על המדינה, טנקים וכוחות חי"ר של צה"ל הוצבו בתוך רצועת השטח המפורז שבגבול ישראל-סוריה ברמת הגולן, כדי למנוע אפשרות לכניסת מורדים לשטח ישראל בחסות ההפיכה.
חיל האוויר הישראלי הפציץ מספר שדות תעופה צבאיים בסוריה, מערכות הגנה אווירית, טילי קרקע-קרקע, ומספר רב של מחסני אמל"ח ומפעלי ייצור נשק.
בהמשך ישראל נערכה להגנה על תושבים דרוזים בסוריה שהותקפו על ידי השלטון החדש
– פיקוד מרכז תקף 75 מטרות, בהן בכירי דאעש ומחנות שלו, במטרה למנוע מהארגון להשתמש בכאוס כדי לחזק את עצמו.
– חיל האוויר הטורקי ביצע תקיפות אוויריות במרחב.
נפלאות החושים הוא סרט רומנטי צרפתי משנת 2015, שנכתב ובוים על ידי אריק בסנאר.
בסרט מככבים וירז'יני אפירה ובנז'מן לאוורנה.
העלילה עוקבת אחר אלמנה עם שני ילדים צעירים, שחייה משתנים לאחר שהיא כמעט דורסת זר במכוניתה.
וירז'יני אפירה – לואיז לגראן
לוסי פאז'דה – אמה לגראן
ליאו לורליאק – פליקס לגראן
הייאם עבאס – ד"ר מלאני פרנסה
פרנסואה בורלופ – בעל בר
נפילתו של מקסימיליאן רובספייר התרחשה ביולי 1794, במהלך המהפכה הצרפתית.
ב-26 ביולי נשא מקסימיליאן רובספייר נאום בפני הוועידה הלאומית.
למחרת הוא נעצר, וב-28 ביולי הוא הוצא להורג.
בנאומו דיבר רובספייר על קיומם של אויבים, קושרים ומשמיצים מבית, בתוך הוועידה והוועדות הממשלתיות.
הוא סירב למסור את שמותיהם, מה שעורר חרדה רבה בקרב הצירים, שחששו כי רובספייר מכין טיהור נוסף, בדומה לאלו שאירעו במהלך שלטון הטרור.
למחרת, המתח בוועידה אפשר לז'אן-למבר טליין, אחד הקושרים שרובספייר רמז עליהם, להפוך את הוועידה כנגד רובספייר ולהביא למעצרו.
עד סוף 28 ביולי הוצא רובספייר להורג בגיליוטינה בכיכר המהפכה.
נפילתו הובילה ליישום מדיניות מתונה יותר במהלך הריאקציה התרמידורית.
לאחר חיסול יריביו הפוליטיים משמאל (האברטיסטים) ומימין (הדנטוניסטים, בהנהגת ז'ורז' דנטון) באביב 1794, התבסס כוחו של רובספייר ושל הוועד לשלום הציבור.
עם זאת, טיהורים אלו הותירו אותו מבודד וחשדן, והגבירו את הפחד בקרב יתר חברי הוועידה.
המתח בתוך הממשלה המהפכנית גבר.
רובספייר קידם את פולחן הישות העליונה, מהלך שנתפס על ידי רבים כביטוי ליוהרה ורצון לכוח.
חקיקת חוק 22 בפרריאל, שהאיץ את משפטי הטרור והרחיב את עונש המוות, עוררה פחד רב בקרב חברי הוועידה, שחששו כי כל אחד מהם עלול להיות המטרה הבאה.
במקביל, ניצחון צבאי מכריע בקרב פלורוס ביוני 1794, שהבטיח את גבולות צרפת, גרם לרבים לתהות אם שלטון הטרור הקיצוני עודנו נחוץ.
רובספייר, שהתעקש על המשך הטרור, התרחק מעמיתיו בוועד לשלום הציבור ומיעט להופיע בוועידה, מה שהגביר את החשדנות כלפיו ואיפשר ליריביו להתארגן.
ב-26 ביולי 1794 (8 בתרמידור), לאחר היעדרות ממושכת, נשא רובספייר נאום מאיים בוועידה.
הוא דיבר על קנוניה רחבת היקף נגדו ונגד הרפובליקה ששורשיה מגיעים לוועידה ולוועדות, אך סירב במפגיע למסור את שמות הקושרים.
סירובו עורר פאניקה, שכן כל ציר חשש שהוא עצמו עלול להיות מואשם.
למחרת, ב-27 ביולי (9 בתרמידור), כאשר לואי אנטואן דה סן-ז'וסט, בעל בריתו של רובספייר, החל לנאום, הוא נקטע על ידי ז'אן-למבר טליין וקושרים נוספים, שהאשימו את רובספייר בעריצות.
ניסיונותיו של רובספייר להשיב נבלעו בצעקות "יבוטל העריץ!".
הוועידה, שהייתה שרויה בפחד, הצביעה פה אחד על מעצרו ועל מעצר תומכיו הקרובים, כולל אחיו אוגוסטן רובספייר וסן-ז'וסט.
רובספייר ותומכיו שוחררו על ידי הקומונה הפריזאית והתבצרו בבית עיריית פריז (הוטל דה ויל).
בשעות הלילה המאוחרות הכריזה עליהם הוועידה כ"פורעי חוק", מה שאיפשר להוציאם להורג ללא משפט.
כוחות הוועידה הסתערו על הבניין ועצרו את הקבוצה.
במהלך המעצר, רובספייר נפצע קשה בלסתו, לא ברור אם ניסה להתאבד או נורה על ידי אחד החיילים.
למחרת, ב-28 ביולי (10 בתרמידור), רובספייר ו-21 מתומכיו הקרובים הובלו לגיליוטינה והוצאו להורג בכיכר המהפכה, אותה הכיכר שבה הוצא להורג המלך לואי ה-16. מותו סימן את סופו של שלטון הטרור.
באופן סמלי, רובספייר הוא אחד המהפכנים הבודדים שאין רחוב על שמו במרכז פריז, אם כי ישנם רחובות ותחנת מטרו על שמו בפרבריה הקומוניסטיים ("החגורה האדומה").
קיימים מספר לוחות זיכרון ופסלים המוקדשים לו ברחבי צרפת, אך דמותו נותרה שנויה במחלוקת עמוקה בהיסטוריה הצרפתית, והוא מסמל עבור רבים הן את האידיאלים של המהפכה והן את אכזריות הטרור.
נפילתו של פאתון הוא ציור שמן מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס, שנוצר בשנים 1604–1605, ועבר עיבודים נוספים בסביבות 1606–1608. היצירה מתארת את המיתוס היווני של פאתון כפי שסופר ב"מטמורפוזות" של אובידיוס, ומשקפת את התעניינותו המוקדמת של רובנס בדרמה מיתולוגית, אור עז ותנועה מורכבת.
הציור מצוי באוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
הציור מתאר סצנה דרמטית הנשקפת מגובה רב מעל פני האדמה.
במרכז נראה פאתון, בנו של אפולו, הנופל מראש הכרכרה השמשית, כשרק בד אדום־בורדו כרוך סביב גופו.
הוא מתגלגל ראש קדימה, חזהו פונה אל הצופה, זרועותיו פרושות מעל ראשו ורגליו פסוקות.
סביבו נראות ארבעת סוסי הכרכרה, שלושה מהם לבנים ואחד אפור, המשתלבים עם אחת־עשרה דמויות נשיות המרחפות או נופלות יחד עמו.
הדמויות – חלקן עירומות וחלקן בגלימות לבנות, אפורות, צהובות או ורודות – מתוארות בעלות שיער בלונדיני או חום, וחלקן מצוידות בכנפיים דמויות פרפר.
הדמויות אוחזות ברסן הסוסים או נראות מתמזגות בעננים האפורים־כסופים הממלאים את הרקע.
מצד שמאל ניכר קשת אסטרולוגית חיוורת, ומצד ימין עולים להבות כתומות עזות מן האדמה.
אלומת אור בוהקת חוצה את הסצנה מן הפינה הימנית העליונה, ומדגישה את הדמויות המתפתלות באוויר.
הציור מתאר את הסיפור המיתולוגי שבו פאתון ביקש מאביו אפולו להוביל את מרכבת השמש בשמים, אך כשל בשל חוסר ניסיונו.
הסוסים השתוללו, וכדור הארץ קפא או נחרך בהתאם למרחק המרכבה.
יופיטר, כדי להציל את העולם, הטיל ברק על פאתון והביא לנפילתו.
בצד שמאל מתוארות ההורות, דמויות נשיות מכונפות המסמלות את עונות השנה, המגיבות באימה להתפרצות הכאוס.
בתקופה זו הובן סיפורו של פאתון גם כמשל מוסרי נגד יהירות וחוסר מידה נכונה, ואף כהזהרה פוליטית מפני שליטים צעירים וחסרי ניסיון העלולים להביא חורבן על עצמם ועל קהילתם.
פרשנים בני התקופה, ובהם קארל ואן מאנדר (1604), הדגישו את המסר כי יש לשמור על "הדרך האמצעית" ולא לסטות לקיצוניות.
לצד המסרים האלגוריים, רובנס התעניין בעיקר בהזדמנות להציג דרמה קוסמית רבת עוצמה, בתנועה סוערת ובתאורה דרמטית.
הציור נוצר בראשית דרכו של רובנס באיטליה, כאשר שהה ברומא לאחר לימודיו באנטוורפן.
בתקופה זו ביקר בוונציה, מנטובה וג'נובה, ונחשף ליצירותיהם של טיציאן, טינטורטו, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו, וכן לחדשנותו של קאראווג'ו.
שילוב ההשפעות הללו ניכר בציור בנטייה לדרמטיות, בקומפוזיציה דינמית ובשימוש בקונטרסטים של אור וצל.
במהלך העבודה שינה רובנס מספר פרטים בקומפוזיציה, כפי שניתן להבחין בשכבות צבע המכסות רצועות ורסנים של הסוסים.
הציור נותר אחד מהישגיו הבולטים המוקדמים, המשקף את המעבר שלו לאמנות מונומנטלית עם תנועה ואנרגיה קוסמית.
בציור ניכרות השפעות ישירות מהאמנות האיטלקית שרובנס פגש במסעו בראשית המאה ה־17. מתוארת השפעתם של אמני הרנסאנס והרנסאנס המאוחר, בהם טיציאן, טינטורטו, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו, וכן חדשנותו של קראוואג'ו שהשפיעה על עיצוב האור הדרמטי.
שילוב אלמנטים אלה ביצירה ממחיש את יכולתו של רובנס לספוג סגנונות שונים וליצור מהם קומפוזיציה דינמית ייחודית.
בנוסף, עצם בחירתו במיתוס של פאתון מקשרת את היצירה למסורת הארוכה של עיבודי מטמורפוזות של אובידיוס, נושא פופולרי בקרב אמנים במאות ה־16 וה־17.
היצירה נמצאת באוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, שם היא מוצגת כאחת מהדוגמאות החשובות להתפתחותו המוקדמת של רובנס כאמן בארוק בעל סגנון ייחודי.
נפילת הארורים הוא ציור שמן שיצר פטר פאול רובנס בסביבות שנת 1620. זהו ציור דתי בסגנון הבארוק המאופיין בממדיו הגדולים ובתנועה דרמטית המתוארת בו.
רובנס, מן האמנים הבולטים של תנועת הבארוק בפלנדריה, נודע כצייר אלטארים, נופים ודיוקנאות, וכמי שהפעיל סטודיו גדול באנטוורפן והפיק יצירות שנועדו לפטרונים ברחבי אירופה.
הוא היה גם מלומד והומניסט, דיפלומט, ויצר מאות ציורים ורישומים הכוללים סצנות דתיות ומיתולוגיות.
ב־1959 השליך משחית אמנות חומצה על הציור.
הוא טען שלא השמיד את היצירה באופן ישיר, משום שהחומצה "פוטרת אדם מעבודת ההשמדה".
השרטוט של נפילת הארורים נעשה בגירי פחם אדום ושחור, עם שטיפה בצבע אפור, והוא שמור במוזיאון הבריטי.
מקובל להניח שהוא נעשה בידי אחד מעוזרי הסטודיו, ולאחר מכן עבר רובנס עליו במכחול ובצבעי שמן.
הציור מציג מפולת של גופות ושדים הצונחים מטה מתוך אור שמיימי המופיע בפינה העליונה השמאלית.
המלאך מיכאל, לבוש טוניקה כחולה וגלימה אדומה, נראה מחזיק נשק ומגן וממטיר את פגיעתו על הארורים.
הקומפוזיציה המורכבת, המבוצעת בגוונים מונוכרומטיים של חום אדמדם, אוכר וכחול אפרפר, יוצרת תחושת תנועה סוערת.
חלק מהדמויות משדרות חטאים כגון זלילה ותאווה, וביניהן נראות ישויות מכונפות בעלות כנפיים דמויות עור, ואחרות בעלות מאפיינים מיתולוגיים המזכירים יצורים קרניים וטורפים.
בחלק התחתון מופיעה אפלה מעורערת שבה שדים קורעים את בשר הנופלים.
הציור מציג רגע דרמטי שזוהה הן כנפילת הארורים ביום הדין האחרון והן כנפילת המלאכים המורדים.
לפי פרשנות אחת, הדמויות אינן מביעות פחד אלא קבלה של גורלן, ולעיתים אף נראות כמי שמתחילות להפוך לשדים עצמם.
פרשנות זו מצביעה על תהליך של שינוי והפיכה של חסידי לוציפר ליצורים שטניים.
בנוסף, ייצוגם של שדים הדומים ליצורים פגאניים מצביע על מסר ברור של עימות בין אמונות קדומות לבין הנצרות.
שימושו של רובנס בקיארוסקורו מחזק את תחושת המפל האנושי הצונח מטה, ומדגיש את האלימות והכוח של הסצנה.
הציור המקורי של רובנס נוצר בסביבות שנת 1620 ומוצג במוזיאון הפינקוטק הישן במינכן.
בשנת 1959 ניזוק הציור כאשר פילוסוף שפך עליו חומצה בניסיון למשוך תשומת לב לספר שכתב.
הוא נידון לקנס ולמאסר, והציור שוחזר ושב לתצוגה.
נפרולוגיה (בכתיב לועזי: Nephrology) היא ענף ברפואה הפנימית וכן ברפואת ילדים העוסק בתפקוד ובמחלות של הכליות.
נפרולוגיה היא הלחם של המילים היווניות נפרוס , שפירושה, "כליה", ולוגיה שפירושה "תורה".
המרכיב הפעיל בכליה הוא הנפרון (כל כליה מורכבת ממיליוני נפרונים).
נפרולוגיה עוסקת באבחון ובטיפול של מחלות כליה, בעיות מבניות בכליה ומחלות כרוניות שמשפיעות על הכליה (כגון סוכרת).
הכליות הן איבר חשוב מאוד בגוף האדם, ויש להן תפקידים פיזיולוגיים רבים.
בהיעדר תפקוד מלא של הכליות, מתפתחים סיבוכים הקשורים בבריאות (כגון אנמיה, מחלות עצם ומחלות אלקטרוליטריות).
מחלות כליה מהוות גורם סיכון להתפתחות אירועים קרדיו-וסקולריים.
נפרולוג הוא מומחה ברפואה פנימית או רפואת ילדים שגם עבר התמחות בנפרולוגיה.
הנפרולוג מטפל במטופלים עם מחלות כליה כרונית, מחלת כליות חריפה, חולים במצב כליות סופני הנזקקים לטיפול בדיאליזה ובמטופלים שעברו השתלת כליה.
ענף נוסף בו מטפלים רופאים נפרולוגים הוא יתר לחץ דם.
תחום הנפרולוגיה מתייחס לאבחון וטיפול במחלות כליה, כולל מחלות הקשורות בחוסר איזון אלקטרוליטים, חוסר איזון של חומצה-בסיס, יתר לחץ דם, מחלות אוטואימוניות המשפיעות לרעה על הכליות (כגון זאבת אדמנתית מערכתית), מחלות כליה חדות (אקוטיות) ומחלות כליה כרוניות.
רופאים המתמחים בנפרולוגיה מתמחים בנושאים הבאים:
טיפול בסיבוכים כלייתיים של מחלות כרוניות כגון נפרופתיה סוכרתית
מעקב וטיפול בחולים מושתלי כליה
כיום יש כמה ארגונים ואיגודים של נפרולוגים שעוסקים בתחום הנפרולוגיה ומפרסמים מידע על מחלות כליה, כותבים קווים מנחים לנפרולוגים ותומכים בחולים עם מחלות כליה ובבני משפחותיהם.
החברה הראשונה של נפרולוגיה שנוסדה בעולם הייתה החברה הצרפתית שנקראה Societe de Pathologie Renale (החברה לפתולוגיה של הכליה); הפגישה הראשונה של החברה הזאת הייתה ב-1949 בפריז.
שנה לאחר מכן, ב-1950, נוסד The UK's Renal Association בממלכה המאוחדת.
החברה הבינלאומית לנפרולוגיה the International Society of Nephrology (ISN, International Society of Nephrology) נוסדה ב-1960 וגוף זה הוא החברה הגלובלית הגדולה ביותר בעולם העוסקת ברפואת הכליות.
בארצות הברית נוסדו גופים שונים בתחום הנפרולוגיה, לדוגמה:
the National Kidney Foundation – ארגון לאומי שנוסד ב-1964 ומייצג הן אנשי מקצועות רפואיים הן מטופלים עם מחלות כליה.
the American Society of Nephrology – החברה המקצועית הגדולה ביותר בעולם המוקדשת למחקר בתחום הכליות.
The American Association of Kidney Patients – גוף ללא מטרות רווח שעוסק בשיפור איכות חייהם של מטופלים עם מחלות כליה ודיאליזה
The American Kidney Fund – גוף שעוסק במימון ובעזרה כלכלית למטופלים עם מחלות כליה.
גוף שנוסד ב-2003 ומטרתו לשפר את הטיפול ואת תוצאות הטיפול במטופלים עם מחלות כליה בכל העולם על ידי פיתוח והוצאה לפועל של קווים מנחים קליניים גלובליים.
גוף זה אומנם יוסד בארצות הברית אבל כיום הוא פועל בניהול בינלאומי, ומשלב מומחים בתחום הנפרולוגיה ממדינות שונות.
האגודה האירופית לכליה הוא גוף שמונה כ-7,000 חברים.
האגודה נרשמה בממלכה המאוחדת אך היא פועלת ברחבי אירופה והמזרח התיכון.
מטרות האגודה הן לקדם את המחקר המדעי והעבודה הקלינית בנפרולוגיה, דיאליזה, השתלת כליה, יתר לחץ דם ותחומים הקשורים בזה.
נפרון (מיוונית: νεφρός, כליה) הוא יחידת המבנה והתפקוד הבסיסית של הכליות, הפועלות לשמירת תנאים מקיימי חיים לתאי הגוף.
בנפרון מווסתים כמות המים והאלקטרוליטים בגוף, לחץ הדם וכן מאזן חומצה ובסיס.
נפרונים מסלקים חומרי פסולת מטבולים וחומרים זרים מהדם.
כל אלו נעשים במהלך ייצור שתן בנפרונים, תהליך הבנוי משלושה מרכיבים: סינון מפלזמת הדם לתוך הנפרון, ספיגה חוזרת מהנפרון לגוף והפרשה לתוך הנפרון.
הנפרונים מסווגים לשני סוגים עיקריים על פי מיקומם בכליה:
נפרונים קליפתיים (Cortical nephrons) – גופיף הכליה שלהם (החלק בו מסוננת הפלזמה לנפרון) נמצא בקליפת הכליה.
מהווים 70%–80% מהנפרונים בכליה, בעלי לולאת הנלי הנמשכת מרחק קצר לתוך לשד הכליה.
נפרונים שליד הלשד (Juxtamedullary nephrons) – גופיף הכליה שלהם סמוך ללשד הכליה.
בעלי לולאת הנלי הנמשכת עמוק לתוך הלשד ומערכת כלי דם הכוללת את "הצינורות הישרים הלשדיים" (vasa recta) המלווים את לולאת הנלי במהלכה בלשד הכליה.
לנפרונים אלו תפקיד חשוב ביצירת התנאים ליצור שתן מרוכז.
כל נפרון מורכב מגופיף כליה הכולל פקעית דם (גלומרולוס) של נימי דם העטופה בקופסית על שם באומן.
מהחלל על שם באומן שבקופסית נמשך הנפרון כצינור ארוך שחלקיו מכונים האבובית המקורבת, לולאת הנלי והאבובית המרוחקת.
האבובית המרוחקת מתנקזת לצינור מאסף המנקז נפרונים נוספים ובסופו של דבר מתנקז בעצמו לאגן הכליה.
מעבר לפקעית, מערכת נימים עוטפת את הנפרון לכל אורך דרכו.
הפקעית (glomerulus) מורכבת מנימי דם שאספקתם מגיעה מהעורקיק המביא.
בשונה ממערכות כלי דם אחרות בגוף, מתנקזים הנימים לעורקיק נוסף המכונה העורקיק המוציא, ולא לוורידון.
לאנדותל נימי הפקעית חדירות גבוהה במיוחד למים ומומסים בהשוואה לאנדותל נימים במקומות אחרים בגוף, מסיבה מבנית – האנדותל מחורר (fenestrated endothelium).חורים אלו קטנים מכדי לאפשר לתאי דם ולחלבונים לחדור דרכם, אך שתנן, מלחים ומים (חומרים קטנים) עוברים דרך חורים אלו לחלל הקופסית.
הקופסית על שם באומן (Bowman's capsule, לטינית: capsula glomeruli) מקבלת (בתנאי לחץ מסוימים) את התסנין הראשוני מהדם שעתיד להפוך לשתן באמצעות סינון בלחץ (ultrafilteration).
הקופסית היא הקומפלקס המכיל את הפקעית ביחד עם התאים הפודוציטים שעוזרים לסנן את מרכיבי הדם.
הקופסית היא מבנה בצורת שק ומובילה אל האבובית הקרובה.
הקופסית מורכבת משתי שכבות תאי אפיתל.
השכבה הפנימית היא התאים הפודוציטים והחיצונית היא השכבה המרכיבה את השק.
בין שתי השכבות נמצא החלל על שם באומן (בתמונה: החלק הצבוע בוורוד) ולתוכו מסוננת הפלזמה.
מאלו בולטות מעין רגליים העוטפות את הנימים ברשת צפופה ומחורצת.
הפודוציטים נוספים לקרום הבסיס (הטעון במטען חשמלי שלילי) ולתאי האנדותל של הנימים ביצירת הממברנה המסננת את כניסת פלזמת הדם לנפרון.
ממברנת גופיף הכליה מאפשרת מעבר חופשי של רוב מרכיבי הדם אך מקשה על מעבר של גופים גדולים או כאלו שלהם מטען חשמלי שלילי (מכוח הדחיה בין מטענים דומים), ובחלק מהמקרים אף מונעת כליל את מעברם.
כך נמנע מעברם של תאי דם ושל חלבונים גדולים (עד גודל החלבון אלבומין שלעיתים מצליח להסתנן אל התסנין) ומתאפשר מעבר קל ומהיר של מים ושל מומסים בפלזמה לרבות יונים אי-אורגניים, חומצות אמינו וגלוקוז.
חלקו השני של הנפרון הוא האבובית המקורבת (tubulus contortus proximalis), מבנה צינורי מפותל המנקז את חלל באומן.
הצד הפנימי (שפונה לפנים הצינור) של שכבת התאים המרכיבה את האבובית המקורבת מכוסה במיקרו-סיסים (בליטות זעירות) המגדילים את שטח הפנים של התאים הבא במגע עם תכולת האבובית.
באבובית המקורבת נעשית מרבית הספיגה החוזרת של חומרים מהתסנין.
כשני שלישים מהמים, מהנתרן ומהכלור שסוננו לנפרון נספגים בחזרה בעזרת מנגנונים פעילים וסבילים בדפנות האבובית, בדרך כלל במהלך מעבר פעיל של נתרן או כתוצאה ממעברו.
מהאבובית המקורבת נספג בחזרה גם אשלגן אך את מרב האשלגן מוציאה האבובית הרחוקה (כ-95% מהאשלגן בגוף מופרש על ידי הכליות).
האבובית המקורבת עוזרת גם באיזון חומציות בדם.
אם בגוף עודף פחמן דו-חמצני, האנזים קרבוניק אנידרז (בנוכחות של מים) מפרק את ה-CO2 ומרכיב ביקרבונט ויוני מימן.
כך למעשה, האבובית הקרובה עוזרת לאזן חומציות בדם, בהחזרת מרכיב בסיסי (ביקרבונט) לדם וגם להיפטר מעודף CO2.
ביניהם יונים של מימן (פרוטונים) וכן חומצות ובסיסים אורגניים, שרובם הם תוצרי פסולת סופיים של תהליכים מטבוליים.
ייצור שתן היפרטוני (מרוכז)מעבר מים, נתרן, כלור ושתנן מהנפרון החוצה ובחזרה בלשד הכליה.
המספרים מתארים לחצים אוסמוטים בעומקים שונים בכליה ביחידות מיליאוסמולמנגנון זרם נגדי בלולאת הנלה מעלה את ריכוז המומסים בלשד הכליה.
ספיגה חוזרת פעילה של נתרן וכלור מהזרוע העולה (האטומה למעבר מים) גורמת ללחץ אוסמוטי הגורם לספיגה חוזרת של מים מהזרוע היורדת.
הספיגה החוזרת של המים מעלה את ריכוז המומסים בזרוע היורדת ומשלימה מעגל המגביר את האפקט הנוצר.
במקביל, שתנן נספג בחזרה מהצינור המאסף ומגיע לאזור לולאת הנלה ואף מופרש לתוכה.
התנועה המעגלית של השתנן מעלה את הלחץ האוסמוטי בלשד הכליה ואת ריכוז המומסים בצינור הנפרון.
בסופו של דבר, מגיע הלחץ האוסמוטי בחלק העמוק של לשד הכליה ל-1200 מיליאוסמול.
הזרוע העולה מורכבת מכמחצית תחתונה דקה ומכמחצית עליונה עבה.
דפנות הזרוע היורדת עבִירות באופן פסיבי למים ולמומסים המפעפעים דרכן ונספגים בחזרה לגוף.
כחמישית מהמים המסוננים נספגים בחזרה דרך הזרוע היורדת בנוסף לכמויות לא משמעותיות של מומסים.
דפנות הזרוע העולה אטומות למעבר מים אך מאפשרות מעבר מומסים, בחלקה העבה של הזרוע מתבצעת ספיגה חוזרת פעילה של כרבע מהנתרן, מהכלור ומהאשלגן שבתסנין.
תוך כדי הספיגה החוזרת, מופרשים יונים של מימן לתוך התסנין.
בהמשך ללולאת הנלי נמצאת האבובית המרוחקת (tubulus contortus distalis).
חלקה הראשון של האבובית עובר בצמוד לעורקיקים של הפקעית ומהווה חלק מהמערכת שליד הפקעיות, המשתתפת בוויסות העצמי של הסינון לנפרון.
תאי דופן האבובית הללו מכונים המקולה דנסה (macula densa).
המבנה והפעולות של חלקה הראשון של האבובית המרוחקת דומים לאלו של הזרוע העולה העבה של לולאת הנלי, דהיינו לא מתאפשר מעבר של מים ושל שתנן ונעשית דרכו ספיגה חוזרת של יונים.
חציה השני של האבובית המרוחקת מורכב משני סוגי תאים, פרינציפלים (principal) ואינטרקלטים (intercalated).
הראשונים סופגים בחזרה נתרן ומים ומפרישים לצינור האבובית אשלגן, האינטרקלטים סופגים בחזרה אשלגן ומפרישים יונים של מימן.
הפרשת יוני המימן נעשית באופן ישיר על ידי משאבות וביכולתה להתקיים כנגד מפלי ריכוזים של עד פי אלף.
הספיגה החוזרת וההפרשה באבובית המרוחקת מושפעת מנוכחותם של הורמונים, אלדוסטרון למשל יגביר את הספיגה החוזרת של הנתרן ואת הפרשת האשלגן והורמון נוגד השתנה מאפשר ספיגה חוזרת של מים.
בהיעדר הורמון נוגד השתנה, האבובית המרוחקת אטומה למעבר מים.
הצינור המאסף (tubulus renalis colligens) מנקז מספר רב של נפרונים ומתנקז בעצמו לצינור מאסף מרכזי יותר, עד סיום מהלך מערכת הצינורות המאספים בגביע בקצה פירמידת כליה המתנקז לאגן הכליה.
חלק מהצינור המאסף נמצא בקליפת הכליה וחלקו האחר בלשד הכליה.
לשני החלקים מבנה ותפקידים שונים.
החלק הקליפתי של הצינור המאסף דומה לחציה השני של האבובית המרוחקת מבחינת הרכבו (תאים פרינציפלים ואינטרקלטים), מבחינת ספיגה חוזרת והפרשה שנעשים דרכו ובדרך בה הוא נתון להשפעת הורמונים.
החלק הלשדי של הצינור המאסף חיוני לקביעת הרכבו הסופי של השתן.
מעבר המים דרכו תלוי לחלוטין בנוכחות הורמון נוגד השתנה.
גם בחלק זה של הצינור המאסף נעשית הפרשה של יוני מימן אך בשונה מהחלק הקליפתי, אין הוא אטום למעבר שתנן שבחלקו נספג בחזרה מהצינור.
דם עורקי מגיע לכליה דרך עורק הכליה המתפצל לעורקים משניים ולעורקיקים.
אל נימי פקעית הנפרון מגיע הדם מהעורקיק המביא ויוצא דרך העורקיק המוציא.
לאחר מכן מתפצל העורקיק המוציא למערכת שנייה של נימים העוטפת את צינור הנפרון ומלווה אותו לאורך מהלכו.
תהליכי ספיגה חוזרת והפרשה נערכים בין הנפרון לנימים הסמוכים לנפרון, חומרים שנספגים בחזרה יוצאים מהנפרון ונכנסים לנימים וחומרים מופרשים יוצאים מהנימים ונכנסים לנפרון.
לחצים הידרוסטטים גבוהים יחסית בנימי הפקעית ונמוכים יחסית בנימים הסמוכים לנפרון, מסייעים לפעולות הסינון והספיגה החוזרת, בהתאמה.
הנימים הסמוכים לנפרון מתנקזים לורידון וממנו נמשכת היררכיה רגילה של ורידים עד וריד הכליה.
למערכת הנימים הסמוכים לנפרון בלשד הכליה תכונות מבניות הדומות לאלו של לולאת הנלי.
נימים אלו המכונים הצינורות הישרים הלשדיים (vasa recta), מקבילים לזרועות של לולאת הנלי במהלכן פנימה ללשד והחוצה ממנו.
מבנה זה, היוצר זרם נגדי בנימים (ובלולאת הנלי), משמעותי ליצירת לחץ אוסמוטי גדול בלשד הכליה.
חלקים מהעורקיק המביא והעורקיק המוציא הסמוכים לאבובית המרוחקת כוללים תאים המכונים תאים שליד הפקעיות (juxtaglomerular cells).
יחד עם המקולה דנסה שבאבובית המרוחקת יוצרים התאים שליד הפקעיות את המערכת שליד הפקעיות.
סינון, ספיגה חוזרת והפרשה בנפרון
דרך הנפרון עוברים חומרים שמקורם בפלזמת הדם.
כל אחד מחומרים אלו נתון להשפעתם של התהליכים המרכזיים המתרחשים בנפרון.
ראשית, הסינון מהפלזמה לנפרון ולאחר מכן, ספיגה חוזרת והפרשה לאורך הנפרון.
התהליכים מסתכמים ביצירת שתן המופרש החוצה מהגוף.
כמות כל חומר בשתן נקבעת במשוואה: קצב סינון חומר לנפרון, פחות קצב ספיגה חוזרת של החומר ועוד קצב הפרשת החומר (לתוך הנפרון) שווה לקצב הפרשת החומר בשתן (אל מחוץ לגוף).
חומרים שלא מסוננים כלל לנפרון, למשל חלבונים, שיעורם בגוף לא נתון להשפעת התהליכים בנפרונים, אך חומרים המסוננים לנפרון, מסוננים ללא הבחנה.
הספיגה החוזרת וההפרשה ספציפיות יותר לחומרים ונעשות בשיעורים מדודים.
מנגנונים הורמונליים ואחרים מווסתים את קצב הסינון (שאינו בררני), הספיגה החוזרת או ההפרשה של כל חומר ולכן מווסתים את כמותו בשתן, ומכאן את כמותו בגוף.
הוויסות נעשה על פי צורכי הגוף.
תחילתם של התהליכים בנפרון בסינון פלזמת הדם מהפקעית לתוך קופסית באומן.
הגורמים המשפיעים על התהליך הם ממברנת גופיף הכליה והכוחות הפיזיקליים הפועלים משני צידיה, לחצים הידרוסטטיים ולחצים אוסמוטים.
הלחץ נטו הפועל במערכת הוא לחץ הידרוסטטי בפקעית, פחות לחץ הידרוסטטי בקופסית, ועוד לחץ אוסמוטי בקופסית, פחות לחץ אוסמוטי בפקעית.
בקביעת קצב הסינון לנפרון (באנגלית Glomerular filtration rate או בראשי התיבות GFR), נלקח בחשבון מקדם הספיגה התלוי בחדירות של ממברנת גופיף הכליה ובשטחה.
- קצב סינון - מקדם סינון - לחץ הידרוסטטי - לחץ אוסמוטי - בנימי הפקעית, - בקופסית
העורקיק המוציא צר יותר מהעורקיק המביא ולכן הלחץ ההידרוסטטי בפקעית גבוה במיוחד ומאידך, הלחץ האוסמוטי בקופסית (הפועל לטובת סינון) נמוך במיוחד בגלל הריכוז האפסי של חלבונים בקופסית.
בסופו של דבר, הלחץ נטו לסינון שווה לעשרה מילימטר כספית וקצב הסינון לנפרון שווה ל־125 מיליליטר לדקה (סה"כ בשתי הכליות) או ל־180 ליטרים ליום.
מעבר החומרים בסינון מוגבל על ידי שני משתנים, הראשון הוא גודלם של החומרים והשני הוא מטענם החשמלי.
דופן הנימים בפקעית עשירה בנקבים רבים המאפשרים מעבר חופשי ומהיר של מים ומומסים, אך קרום הבסיס מקשה על מעברן של מולקולות גדולות.
בנוסף, מטענו השלילי של קרום הבסיס מקשה על מעברם של חומרים בעלי מטען חשמלי שלילי מתוך כוח הדחיה בין מטענים זהים.
מבין מרכיבי פלזמת הדם נמנע מעברם של תאים ושל חלבונים לתוך הנפרון, שכן לחלבוני הפלזמה משקל מולקולרי גבוה ולא פעם גם מטען שלילי.
יתר החומרים, למעט כאלו הקשורים לחלבונים, כגון חומצות שומן וכמחצית מהסידן בדם, מסוננים לנפרון בקצב מהיר.
מנגנונים פעילים וסבילים לספיגה חוזרתמשאבות נתרן-אשלגן(6) מוציאות יוני נתרן מהתאים, בצד הרחוק מהנפרון, בעזרת אנרגיה וכנגד מפל הריכוזים.
נתרן שואף להיכנס לתוך התאים מצד הנפרון ועושה זאת בפעפוע, בין היתר דרך תעלות בקרום התא(1).
תנועת הנתרן פנימה לתאים מנוצלת להעברת גלוקוז מהנפרון לתא(3) או להפרשת יוני מימן(2).
המומסים הרבים שיוצאים מהנפרון יוצרים לחץ אוסמוטי שגורם לתנועת מים דרך התאים(4) או ביניהם(5).
הזרימה של המים בין התאים מניעה עימה מומסים נוספים.
ספיגה חוזרת היא מעבר חומרים, מים ומומסים, מצינור הנפרון בחזרה לזרם הדם.
ספיגה חוזרת כוללת מעבר מהתסנין דרך תאי דופן הנפרון אל הנוזל הבין-תאי, ומהנוזל הבין-תאי דרך דפנות הנימים הסמוכים לנפרון אל זרם הדם.
ספיגה חוזרת מתחילה להתרחש בקצב גבוה כבר באבובית המקורבת ונמשכת בקצבים שונים ותוך ספציפיות משתנה לחומרים לכל אורך הנפרון והצינור המאסף.
חלק מהחומרים נספגים בחזרה בכמות השווה לכמותם בתסנין, כך שאין למצוא אותם בשתן ולמעשה הם נשמרים בגוף, כאלו הם מולקולות גלוקוז וחומצות אמינו.
חומרים אחרים נספגים בחזרה בכמות הפחותה מכמותם בתסנין רק במעט אך כזו המאפשרת שליטה בכמותם המופרשת וויסותם על פי צורכי הגוף.
חומרים אחרים נספגים בחזרה בשיעור נמוך ביחס לכמותם בתסנין ומופרשים מהגוף בכמויות גדולות יחסית, למשל חומרים כימיים זרים.
הספיגה החוזרת שונה בחלקיו השונים של הנפרון, הן מבחינת היקפה והן מבחינת החומרים הנכללים בה.
תהליך זה יכול להתרחש במספר דרכים, חלקן פעילות, כאלו הדורשות שימוש באנרגיה, וחלקן סבילות.
ספיגה חוזרת דרך הובלה פעילה נעשית בעזרת הפעלת משאבות יונים, כגון משאבת נתרן-אשלגן.
משאבות מוכרות נוספות הלוקחות חלק בתהליך הן משאבת מימן, משאבת מימן-אשלגן ומשאבת-סידן.
דוגמה למנגנון ספיגה חוזרת פעילה נמצא במשאבות הנתרן-אשלגן הרבות הפועלות בקרומי תאי האבובית המקורבת שאינם באים במגע עם תוכן הנפרון.
משאבות אלו פועלות להוצאת יוני נתרן מתאי האבובית אל הנוזל הבין-תאי תוך ניצול אנרגיה האצורה במולקולות ATP, פעולת המשאבות יוצרת ריכוז נמוך של יוני נתרן בתאי האבובית וגורמת למעבר יונים החוצה מהנפרון לתוך תאי הדופן שלו.
בקרום התא של התאים הפונה לנפרון קיימים מעברים רבים לנתרן המקלים על יציאתו מהנפרון וכניסתו לתאי האבובית.
תנועת יוני הנתרן מריכוז גבוה בנפרון לריכוז נמוך בתאי האבובית (שנוצרה הודות לפעולת משאבות יונים בקרומים הרחוקים מהנפרון) מנוצלת להעברת חומרים נוספים בדרך של הובלת-יחד.
חלבונים מסוימים בקרום התאים מאפשרים כניסת יוני נתרן רק כאשר הם מלווים בחומרים אחרים, כגון חומצות אמינו או גלוקוז.
כך נעים חומרים אלו כנגד מפל הריכוזים שלהם בזכות הכוח הפועל להנעת יוני הנתרן החוצה מהנפרון.
מעבר המומסים אל מחוץ לנפרון, במיוחד יוני נתרן, מעלה את ריכוזם שם ויוצר לחץ אוסמוטי.
הלחץ האוסמוטי גורם לתנועה פסיבית של מים אל מחוץ לנפרון.
המים נעים במהירות דרך תאי דופן הנפרון ודרך החיבורים בין תאי דופן הנפרון, בתנועתם נושאים עימם המים מומסים כגון נתרן, כלור, אשלגן, מגנזיום וסידן.
מנגנון סביל נוסף לדוגמה פועל בהשפעת מטענים חשמליים, ספיגה חוזרת פעילה של יוני נתרן שלהם מטען חשמלי חיובי פועלת למשיכת יוני כלור שלהם מטען חשמלי שלילי ולספיגתם החוזרת הסבילה.
לאחר שהגיעו המים והמומסים לנוזל הבין-תאי, הם זורמים לתוך הנימים הסמוכים לנפרון בהשפעת הפרשי לחצים הידרוסטטיים ואוסמוטים.
לאורך צינור הנפרון מתבצעת גם הפרשה, תנועת חומרים מהנימים הסמוכים לנפרון אל תוך הנפרון.
מנגנוני ההפרשה דומים למנגנוני הספיגה החוזרת ולעיתים פועלים כל אלו במשותף.
מנגנון פעיל כמו משאבת נתרן-אשלגן, יכול לגרום להפרשת אשלגן יחד עם הספיגה החוזרת של הנתרן.
מפל הריכוזים המניע נתרן לצאת מהנפרון יכול להיות מנוצל על ידי חלבונים המאפשרים יציאת נתרן מהנפרון וכניסתו לתא דופן הנפרון רק כאשר חומר אחר יוצא באותו הזמן מהתא ונכנס לנפרון, תהליך של הובלת-נגד .
קיימים גם מנגנונים פעילים שאינם תלויים בספיגה חוזרת למשל משאבות מימן בתאים האינטרקלטים.
חלק מההפרשה נעשית בפעפוע תחת השפעת מפלי ריכוזים.
לנפרון מופרשים מרכיבים אורגניים ואי-אורגניים של פלזמת הדם וכן תרופות או חומרים כימיים זרים אחרים.
במקרים מסוימים מופרשים לנפרון חומרים שסונתזו בתוך תאי הנפרון.
הימצאות תאי דם וחלבונים בשתן מעידה על כך שהנימים שמסביב לנפרונים מורכבים מתאים רופפים מדי ולכן חלבונים ותאי דם מצליחים לעבור.
המשמעות היא שהגוף מאבד חומרים חיוניים.
כאשר הנפרונים לא מסננים את הדם נשארים בו חומרים רעילים.
נֶפֶלִין או נפליט (מיוונית "נפוס" – "ענן") – פלדשפטואיד (מינרל השייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי), דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה).
נוסחתו הכללית של המינרל היא Na3KAl4Si4O16, כלומר הוא מכיל נתרן, אשלגן, אלומיניום וסיליקה (תחמוצת הצורן), והוא מופיע בסלעי יסוד פלוטוניים בעלי תכולת סיליקה נמוכה, ובפגמטיטים הנלווים אליהם.
ניתן למצוא נפלין לעיתים רחוקות גם בנציץ, שיסט וגנייס.
תכונות הנפלין, מקדם שבירה נמוך ושבירה כפולה חלשה כמעט וזהים לאלו של הקוורץ, אך כיוון שסימן השבירה הכפולה בנפלין הוא שלילי בעוד שבקוורץ הוא חיובי ניתן להבחין בין שני המינרלים בצפייה במיקרוסקופ.
מציין חשוב של נפלין הוא הקלות בה הוא מתפרק במגע עם חומצת מלח לסיליקה דמוית ג'לי ולגבישי מלח בתצורת קובייה.
זו הסיבה שגביש שקוף של נפלין מתערפל ברגע שטובלים אותו בחומצה.
בנפלין שנוצר בצורה טבעית נוכחים תמיד נתרן ואשלגן ביחס של בערך (3:1), במעבדה לעומת זאת הוכנו גבישים שהרכבם NaAlSiO4 בלבד.
המינרל המקביל המכיל אשלגן במקום נתרן שהרכבו KAISiO4, שהוא המינרל קליופיליט הוכן גם הוא במעבדה.
לכן יש טענה כי הנוסחה Na,K)AlSiO4) מייצגת את ההרכב האמיתי של הנפלין.
המינרל נוטה בקלות לעבור התמרה ובטבע הוא מותמר לעיתים קרובות לזאוליט (בייחוד לנתרוליט), סודליט, קאולין או מוסקוביט.
קיימים שני סוגים של נפלין הנבדלים בצורתם החיצונית ובאופן בו הם מופיעים בטבע ובכך הם דומים לסנידין (אורתוקלז זגוגי) ולאורתוקלז בהתאם.
נפלין זגוגי מופיע בתצורה של גבישים קטנים, חסרי צבע, שקופים ובעלי ברק זגוגי.
סוג זה אופייני לסלעי יסוד צעירים בסיסיים, כדוגמת פונוליט, בזלת-נפלין, בזלתלוציט וכו', וכן של סלעי דייק כמו טינגואיט.
המקום בו ניתן למצוא את הגבישים הטובים ביותר של סוג זה הוא בחללים המרוצפים בגבישים שבתוך גושי הסלעים שנורו מהווזוב יחד עם נציץ, סנידין, גארנט וכו'.
הסוג השני של נפלין מכונה אלאוליט (מיוונית שמן), ומופיע כמסה חסרת צורה או כגבישים גדולים גסים שלהם ברק שמנוני והם אטוּמים או שקופים למחצה לכל היותר שצבעם אדמדם, ירקרק, חום או אפור.
סוג נפלין זה מהווה מרכיב עיקרי בסוגים מסוימים של סלעים פלוטוניים בסיסיים (סיאניט- נפלין) אותם ניתן למצוא בדרום נורווגיה.
נפלין מצוי בחצי האי קולה ברוסיה, הר הווזוב באיטליה, אזור בנקרופט באונטריו בקנדה ומחוז קנבק במיין שבארצות הברית
הנפלין משמש כחומר גלם לסוגים מיוחדים של זכוכית וקרמיקה.
במקרים בהם יש גבישים מפותחים נוהגים למכור את הנפלין בחנויות למינרלים.
נָפפָּקְטוֹס היא העיר השנייה בגודלה ביחידה האזורית אטוליה-אקארנאניה שביוון.
נפפקטוס שוכנת לחופו של מפרץ בצדו הצפוני של מצר לפנטו, בחוף הצפוני של המפרץ הקורינתי עם חוף ארוך וטירה ונציאנית מרשימה הכוללת נמל מבוצר קטן.
זה היה בסיס ימי אתונאי חשוב במהלך המלחמה הפלופונסאית בשל קרבתו לכניסה המערבית של המפרץ.
כאשר השתלטו הוונציאנים על השליטה קראו לזה לפנטו.
בשנת 1499 היא נפלה בידי הטורקים העות'מאניים והייתה מקום הקרב על לפנטו בשנת 1577 כאשר הליגה הקדושה, בראשות ונציה וספרד, ניצחה את הצי העות'מאני.
זה היה הקרב הימי האחרון של ספינות חתירה והגדול ביותר אי פעם, עם יותר מ -400 כלי שיט שהשתתפו בו.
הקרב סימן את סיום ההתרחבות העות'מאנית למערב אירופה עיקר פרסומה בא לה על שום הקרב הימי ההיסטורי שהתחולל בחופיה ב-1571, בין צי הברית של ונציה, ספרד והאפיפיור לבין הצי העות'מאני, והיה הקרב הגדול האחרון בין ספינות משוט.
נמלה של נפפקטוס, שהיה לפנים הטוב שבנמלי החוף הצפוני של מפרץ קורינתוס, יכול כיום להכיל כלי שיט קטנים בלבד.
שמה נגזר משתי מילים: ναύς - (נָאוּס) אונייה, ו- πήγνυμι – (פֶּגְנִימִי) לבנות, להתקין.
בשנת 1864 במנזר ליד העיר גלקסידי התגלה כרוניקה שנכתב בשנת 1703 בוא מתוארת היסטוריה של היישוב וערים נוספות באזור לרבות נפפקטוס מימי הביניים.
נפקדים נוכחים הוא כינוי לפלסטינים אשר עזבו, ברחו או גורשו מבתיהם במהלך מלחמת העצמאות ורכושם הופקע מהם מכוח חוק נכסי נפקדים, אך נותרו כעקורים בתוך (מה שנהיה מאוחר יותר) תחומי מדינת ישראל או שחזרו אליה במועד מאוחר יותר.
אנשים אלה, אם כן, הם נפקדים מבחינת החוק, אך למעשה נוכחים במדינה.
לפי הערכות היו ב-1950 כ-46,000 נפקדים נוכחים מתוך כ-156,000 ערבים שנותרו בישראל סך הכול.
אוכלוסייה נוספת שמוגדרת נפקדים-נוכחים הם ערביי המשולש.
הם אמנם לא עזבו את בתיהם, אבל המשולש סופח רק ב-20 במאי 1949 עם יישום הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
בינתיים, מדינת ישראל הפקיעה אדמות שהיו שייכות לתושבי המשולש אבל היו תחת שליטה ישראלית.
לאחר הסיפוח, ישראל לא הייתה מוכנה לשחרר את האדמות מחזקת נכסי נפקדים למרות שבעליהם המקוריים הפכו לאזרחי המדינה.
הנכסים של הנפקדים-נוכחים הופקעו על פי חוק נכסי נפקדים והופקדו לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
באופן עקרוני, מטרת החוק והאפוטרופוס היא לשמור על נכסים אזרחיים שהופקרו במהלך מלחמה מסיבות שונות.
החרמה של נכסים אלה נחשבת פשע מלחמה לפי אמנת ז'נבה.
במדינות רבות יש חוקים ומנגנונים האחראים על נכסי נפקדים, כשהמטרה של כולם היא לשמור על הנכסים עד שהנפקדים יוכלו לשוב ולקחתם.
במקרה הישראלי, מדינת ישראל לא מוכנה לתת לנפקדים לשוב לבתיהם מפני שהם מוגדרים אוכלוסיית אויב.
אבל בעניין הנפקדים-נוכחים ישנה בעייתיות משפטית כיוון שהם אזרחי מדינת ישראל, ולכן בהגדרה אינם אוכלוסיית אויב.
מציאות החיים של הפליטים הפנימיים
הנפקדים-נוכחים לא הורשו לשוב לבתיהם גם אם הם חיו באותו אזור והיו להם מסמכים שמוכיחים שהנכס היה בבעלותם.
בחלק מהמקרים המדינה דאגה לפליטים הפנימיים ויישבה אותם מחדש בכפרים שונים בבתיהם של נפקדים או נפקדים-נוכחים אחרים (למשל במקרה איקרית/ ראמה).
בכפרים רבים נוצרו שכונות של נפקדים נוכחים שנקראות "שכונות הפליטים".
בכפרים מסוימים אוכלוסיית הנפקדים שיושבה בהם הייתה יותר גדולה מהאוכלוסייה הכפרית המקורית שנשארה במקומה.
לעיתים הפליטים הפנימיים התיישבו ליד כפרם בתקווה שיוכלו לחזור אליו בעתיד, משלא ניתן להם לחזור הפכה ההתיישבות הארעית למקום קבע, למשל המקרה של עין הוד/ חוד.
נפרד אבל שווה (מאנגלית: Separate but equal) היא דוקטרינה משפטית שרווחה בארצות הברית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, ולפיה ניתן להגשים את עיקרון השוויון גם כאשר מתקיימת הפרדה גזעית, כל עוד ניתנים שירותים שווים לבני הגזעים השונים.
בפועל היוותה כלי ממוסד לשמר פערים ובמקרים רבים במדינות הדרום אף העמיקה אותם.
הדוקטרינה הוכרזה בארצות הברית כלא חוקתית, אחרי מאבק משפטי ארוך ב-1954 בעקבות פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אך חוקי ג'ים קרואו אשר אפשרו הפרדה על בסיס גזע המשיכו להתקיים עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20.