tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרמניה היא אחת משותפות הסחר הגדולות באירלנד, ודורגה במקום השלישי בשנת 2014, עם נתח של כשמונה אחוז מסך סחר החוץ של אירלנד.
גרמניה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין וקונסוליה כללית בגולוויי.
אירלנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בקלן, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
יחסי אירלנד – הממלכה המאוחדת (; ) הם היחסים הדיפלומטיים המלאים, ההיסטוריים והטעונים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
מלבד האומה של אנגליה והרפובליקה של אירלנד לוקחות חלק חשוב ביחסים גם ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד, יחד עם שלושת שטחי החסות הבריטיים ג'רזי, גרנזי והאי מאן.
כל הישויות הללו היו קשורות פוליטית החל מהמאה השבע עשרה, כשבשיא הקשר הקמת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בשנת 1801. שפל הקשר קרה כאשר חמש שישיות מהאי החליטו לפרוש מהאיחוד בשנת 1921 כשהן יוצרות את מדינת אירלנד החופשית.
היחסים בין המדינות העצמאיות הושפעו מאוד מההיסטוריה המשותפת בין השתיים, מתהליך יצירת אירלנד החופשית ומממשל צפון אירלנד.
בנוסף, הסחר הנפוץ בין השתיים, המיקום הגאוגרפי הקרוב ואף כמעט חופף, השפה המשותפת, התרבות הקרובה, הקשרים התרבותיים והבין-אישיים הקרובים והעובדה ששתי המדינות היו איים ב, משפיעה מאוד על ההתפתחויות ביחסים בין שתי המדינות.
במאה העשרים ואחת, זוכים אזרחי הממלכה המאוחדת ואירלנד לזכויות כמעט שוות בשתי המדינות ואין ביקורת גבולות בין שתי המדינות ושטחי התלות הבריטיים.
הוועידה הבין ממשלתית הבריטית-אירית משמשת כפורום רשמי לשיתוף פעולה בין ממשלת אירלנד לממשלת הממלכה המאוחדת בנושאים בעלי אינטרס הדדי בכלל, ובנוגע לצפון אירלנד בפרט.
שני גופים נוספים, המועצה הבריטית-אירית והאסיפה הפרלמנטרית הבריטית-אירית, מהווים פורום לדיון משותף בין ממשלות המדינות והפרלמנטים שלהן בהתאמה.
שתי המדינות היו חברות באיחוד האירופי החל מ-1973, ללא שטחי התלות הבריטיים, עד לפרישת הממלכה המאוחדת ב-2020. תושבי הממלכה המאוחדת החליטו על הפרישה מהאיחוד במשאל עם ביוני 2016, במהלך המכונה "ברקזיט".
עם זאת, רוב תושבי צפון אירלנד בחרו במשאל דווקא בהישארות באיחוד.
1 במאי 1707 (הממלכה המאוחדת)שפות רשמיות אירית ואנגלית.
אנגלית בריטית, וולשית וגאלית סקוטית.
תוצר מקומי גולמי 353,300 מיליון דולר 2,925,000 מיליון דולר מדד הפיתוח האנושי 0.938 (גבוה מאוד) 0.922 (גבוה מאוד) ראשי קרב גרעיניים
מאז שחר ההיסטוריה האנושית באיים הבריטיים התקיימו יחסים בין האנשים המתיישבים שם.
רומנו-בריטון בשם פטריסיוס, הנודע לאחר מכן בשם סנט פטריק, הביא את הנצרות אל אירלנד.
לאחר הנפילה של האימפריה הרומית הביאו מיסיונרים מאירלנד את הנצרות לבריטניה הגדולה.
הגעת התרבות הגאלית לחבל הארץ שנודע כיום כסקוטלנד ("Scoti" בשפה הלטינית משמעותו "גאלי") הביאה לקשרים פוליטיים ומשפחתיים הדוקים בין התושבים באירלנד לתושבים בבריטניה.
הקשרים המשפחתיים החלו לעיתים מימי הביניים והגיעו עד למאה השבע עשרה.
בעבר דוברה גם שפה גאלית אחת בשני האיים ובהמשך היא התפצלה לגאלית אירית ולגאלית סקוטית.
באזור התקיימו גם ממלכות שנהגו על פי התרבות הגאלית המשותפת.
מלחמות וקולוניזציה בריטית באירלנד במאות ה-16 וה-17 הביאו את אירלנד לשלטון של ממלכות בריטיות שונות.
השלטון בודד את הקהילות הגאליות של סקוטלנד ושל אירלנד אחת מהשנייה עד כדי יצירת שפות חדשות, שפה אחת לכל קהילה.
מחתרות אלימות המתנגדות או תומכות בשלטון הבריטי באירלנד צמחו באזור במהלך המאה השמונה עשרה.
בשנת 1796 צרפתים שלחו לאי כוח צבאי במטרה לעודד פעילות נגד שלטון אנגלי.
שיא הפעילות של מחתרות אלו היה במהלך המרד האירי של 1798, לאחר המרד, בו נחלו המחתרות האיריות הפסד מוחץ, קבוצות של שרידי המורדים המשיכו במלחמת גרילה מספר שנים נוספות.
האחרונות מבין קבוצות אלו נכנעו ב-1803 וב-1804. חוק האיחוד של 1800 הוא אחד מתוצאות המרד העיקריות.
בסופו של דבר בשנת 1922 נחתמה בין שתי המדינות האמנה האנגלו-אירית שחתמה את מלחמת העצמאות והפכה את אירלנד לדומיניון בריטי בעל מעמד זהה לאוסטרליה, ניו זילנד וקנדה של אותה התקופה.
בשנת 1937, אירלנד הכריזה על עצמה כריבונית ועצמאית לחלוטין מהממלכה המאוחדת ללא אף תלות בה והקימה את הרפובליקה של אירלנד.
החל מהמאה העשרים, האיים הבריטים (British Isles) כוללים שתי מדינות ריבוניות: הרפובליקה של אירלנד (או בפשטות – אירלנד) והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
הממלכה המאוחדת כוללת את ארבע האומות: ויילס, סקוטלנד, אנגליה וצפון אירלנד.
כל אחת מארבע האומות מלבד צפון אירלנד הייתה מדינה עצמאית בהיסטוריה.
בנוסף, קיימים גם שטחי חסות של הכתר הבריטי – גרנזי, ג'רזי והאי מאן.
שלושת שטחי החסות הללו מהווים יחידה נפרדת מהממלכה המאוחדת ואינם מהווים חלק ישיר ממנה, ולמרות זאת ממשיכה הממלכה המאוחדת לקחת אחריות על תחומים כגון יחסי החוץ של האיים והבטחת ממשלה שתפעל ביעילות.
שטחי החסות של הכתר הבריטי לוקחים חלק בכל המוסדות המשותפים שנוסדו בין אירלנד לממלכה המאוחדת בהסכם יום שישי הטוב.
שלושת שטחי החסות והממלכה המאוחדת יוצרים את האזור לו מקובל לקרוא "האיים של בריטניה" (British Islands).
המונרך הבריטי היה ראש המדינה בכל האומות והמדינות שנמצאות בארכיפלג האיים הבריטיים מאז האוניה הפרסונלית שנוצרה ב-1603. תפקיד המונרך הבריטי באירלנד הפך מעורפל לאחר יציאתה לאור של חוקת הרפובליקה של אירלנד בשנת 1937, ולבסוף ב-1949 הועברו רשמית כל סמכויות המונרך הבריטי באירלנד לנשיא אירלנד במהלך חקיקה שזכה לכינוי "חוק אירלנד".
קונפליקטים בין אירלנד העצמאית לממלכה המאוחדת
יום לאחר הקמת המדינה החופשית האירית החליט הפרלמנט הצפון אירי לפנות לג'ורג' החמישי במברק על מנת להבטיח את הישארותו מחוץ למדינה החדשה שהוקמה.
מיד לאחר יציאתה של צפון אירלנד ממדינת אירלנד החופשית נוצר הצורך לגבול קבוע בין שתי המדינות.
בעקבות צורך זה הוקמה ועידה מיוחדת שזכתה לכינוי "ועידת הגבול האירי".
בוועידה היו מעורבים נציגים מצפון אירלנד, מדינת אירלנד החופשית והממלכה המאוחדת עצמה (שנציגיה עמדו בראש הוועידה).
בין שתי המדינות נקבע גבול, ועם זאת, המחלוקות והתביעות ההדדיות של שתי המדינות בשני צידי הגבול לא פסקו.
בסופו של דבר נקבע הגבול שבין צפון אירלנד למדינת אירלנד החופשית בשנת 1925 בהסכם עליו חתומות הממלכה המאוחדת (כשצפון אירלנד בתוכה), והמדינה החופשית האירית.
מחלוקת נוספת בין אירלנד לממלכה המאוחדת התעוררה בשנת 1930, לאחר סירובה של ממשלת אירלנד להחזיר לממלכה המאוחדת את "קצבאות הקרקע" שניתנו לתושבים במשך השנים.
"קצבאות הקרקע" נגזרו מהלוואות רכות שמומנו על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת וניתנו לחקלאים האירים לפני העצמאות, כדי לאפשר להם לרכוש את המשק אותו שכרו מבעלי האחוזה שלהם.
סירוב ממשלת אירלנד להעביר את הכספים שגבתה מההלוואות הבריטיות במקור הביא ל"מלחמת סחר" נקמנית בין שתי המדינות משנת 1932 עד 1938, תקופה המכונה מלחמת הסחר האנגלו-אירית או המלחמה הכלכלית.
בעוד בריטניה הושפעה בצורה מזערית מתוצאות "הלחימה הכלכלית" שלה עם אירלנד, אירלנד שהתבססה באותה התקופה על הממלכה המאוחדת בתחומים רבים קיבלה מכה כלכלית קשה.
האבטלה באירלנד הייתה גבוהה מאוד והשפעות השפל הגדול העולמי רק גרמו לקשיים האיריים לתפוח ולגדול.
הממשלה האירית דחקה באנשים לתמוך בעימות עם הממלכה המאוחדת בעיקר מתוך רגש לאומי.
בסיכומו של דבר, לחצים, בעיקר מצד יצרנים חקלאיים באירלנד ויצואנים בריטים, הביאו להסכם בין שתי הממשלות בשנת 1938 וליישוב המחלוקת.
אף על פי שתקופת המלחמה הכלכלית הביאה לסבל אזרחי קשה ואובדן כספי כבד עבור אירלנד, התוצאות שלה פורסמו כ"ניצחון אירי".
אירלנד הייתה רשאית להטיל מכס על הייבוא הבריטי (ולהגביל את התחרות בשוק) והחזירה לממלכה המאוחדת 10 מיליון לירה שטרלינג בלבד – סכום קטן ממה שהייתה צריכה להחזיר בפועל.
ההסכם בסיום הלחימה החזיר לאירלנד שלושה נמלי מים עמוקים שהיו בריבונות בריטית, ובכך המלחמה הקלה על אירלנד בשמירה על נייטרליות במלחמת העולם השנייה.
סעיפים 2 ו-3 בחוקה האירית
אירלנד אימצה חוקה חדשה בשנת 1937. חוקה זאת הכריזה על אירלנד כמדינה ריבונית, עצמאית, אולם לא הכריזה במפורש על היותה של אירלנד רפובליקה.
בנוסף, היא שינתה את שמה של המדינה מ"מדינת אירלנד החופשית" ל"אירלנד" ().
חוקה זו גם כללה תביעת ריבונות אירית בצפון אירלנד, הקובעת כי "הטריטוריה הלאומית [של המדינה האירית] מורכבת מכל האי אירלנד" (סעיף 2).
גם סעיף 3 הוא סעיף שלא מיושם בפועל, הקובע כי "עד שלא ישתלבו כל שטחי הטריטוריה הלאומית ...
החוקים שחוקקו על ידי הפרלמנט [האירי] ייושמו בדיוק על אותו האזור כמו שמיושמים החוקים של Saorstat Éireann" (השם האירי של אירלנד החופשית).
הממלכה המאוחדת קיבלה בתחילה את שינוי השם של המדינה האירית החופשית ל"אירלנד".
הפרלמנט הבריטי שינה את החוק כך שהיה ניתן לקרוא לאירלנד "Eire" (בלי סימנים דיאלקטיים) במשפט הבריטי.
בעקבות הממלכה המאוחדת החלו מדינות רבות ואחרות מתוך חבר העמים הבריטי לתמוך בשינויים ובשנות השישים של המאה העשרים הפך "אירלנד" לשם המקובל דיפלומטית.
במהלך הסכסוך בצפון אירלנד החלה הסתייגות בריטית מהשם "אירלנד" וזאת דווקא לצד התחממות ביחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות.
כאשר נשיאת אירלנד מרי רובינסון ביקרה בממלכה המאוחדת, לא הסכימו נציגיה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת להתייחס אליה כנשיאת אירלנד ובסופו של דבר סיכמו על הנוסח "הנשיאה רובינסון מאירלנד".
בשנת 1999, במהלך תהליך השלום בצפון אירלנד, שונו סעיפים 2 ו-3 בחוקה האירית.
בכך יצרו אירלנד והממלכה המאוחדת חברה צפון אירית משותפת לשתי המדינות.
כל הטענות לריבונות על צפון אירלנד בחוקה נמחקו ונכתב בה כי הרשויות האיריות ינהגו בכבוד בכל חלק של האי או בכולו.
משבר ההתפטרות וחוק הרפובליקה של אירלנד
המדינה האירית החופשית נשלטה, לפחות עד שנת 1936, תחת מונרכיה חוקתית בראשה עומד מלך הממלכה המאוחדת.
למלך היו מספר תפקידים סמליים אך חשובים – הפעלת הרשות המבצעת של המדינה (הממשלה), מינויה ואישור חוקים שונים.
בשנת 1936 הציע אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת, נישואין לווליס סימפסון, אישה גרושה אמריקאית.
כל מנהיגי הדומיניונים חוץ מאיימון דה ואלירה ששימש כראש ממשלת אירלנד, התנגדו לנישואין אלו.
בסופו של דבר נישאו אדוארד השמיני ווליס סימפסון, דבר שגרם למשבר חוקתי בממלכה המאוחדת.
אירלנד ניצלה את המשבר החוקתי שנוצר בממלכה המאוחדת על מנת לתקן את החוקה שלה עצמה ולמחוק את כל סמכויותיו של המלך הבריטי מלבד סמכות אחת והיא ייצוג המדינה בביקורים רמי דרג במדינות שונות.
בשנת 1937 אומצה חוקה חדשה באירלנד אשר הורידה כמעט לחלוטין מחשיבותו של המלך הבריטי באירלנד.
כל הסמכויות ששויכו למלך הממלכה המאוחדת עד שנת 1936 הועברו לתפקיד חדש – "נשיא אירלנד" שהוכרז כ"עליון על שאר התושבים והאזרחים האירים".
עם זאת, החוקה שאומצה ב-1937 לא הצהירה במפורש שהמדינה היא רפובליקה, וגם לא שהנשיא הוא ראש המדינה.
ללא האזכור המפורש, המשיך מלך הממלכה המאוחדת לשמור דה יורה על תפקידו בניהול יחסי החוץ של אירלנד והמדינה החופשית האירית המשיכה להיחשב כחברה בחבר העמים הבריטי ולהיות קשורה באופן בלתי נפרד לממלכה המאוחדת.
במהלך התקופה שבין דצמבר 1936 עד אפריל 1949, לא היה ברור אם המדינה האירית היא רפובליקה או מונרכיה חוקתית והאם ראש המדינה שלה היה נשיא אירלנד (דאגלס הייד עד 1945, וכן שון או'קלי לאחר מכן) או מלך אירלנד (ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת).
מצבה החוקתי המדויק של המדינה בתקופה זו הוא מחלוקת אקדמית פוליטית עד היום.
מעמדה העמום של המדינה הסתיים בשנת 1949, כאשר חוק הרפובליקה של אירלנד נטל מן המלך את כל התפקידים שלו והכריז כי המדינה היא רפובליקה – הרפובליקה של אירלנד.
ההחלטה לחוקק חוק זה הייתה החלטה פתאומית ובלתי צפויה.
עם זאת, לא חלה התדרדרות ביחסים שבין אירלנד לממלכה המאוחדת בעקבות החוק.
שאלת ראש המדינה האירית בין השנים 1936 ו-1949 הייתה במידה רבה עניין של סמליות והמשמעות המעשית שלה הייתה מועטה מאוד (שכן, התפקיד היחיד עליו המלך שמר הוא ניהול יחסי החוץ של המדינה ודה פקטו הוא התבצע על ידי הנשיא).
תגובת הממלכה המאוחדת לחוק זה הייתה חוק שחוקק בפרלמנט הבריטי וקבע כי היא לא תיתן את צפון אירלנד לשלטון הרפובליקה של אירלנד ללא הסכמת הפרלמנט העצמאי של צפון אירלנד.
הסיכויים שהפרלמנט העצמאי של צפון אירלנד יסכים לקבל על עצמו שלטון אירי היה סיכוי קלוש באותה התקופה, שכן הרוב הגדול בפרלמנט הצפון-אירי היה יוניוניסטי.
משמעות מעשית אחת הייתה להכרזתה של אירלנד כרפובליקה והיא ביטול מעמדה של המדינה כחברה בחבר העמים הבריטי (בהתאם לחוקי הארגון באותה התקופה).
עם זאת, הממלכה המאוחדת המשיכה לשמור על יחסים קרובים עם האזרחים האיריים ואלו זוכים לזכויות אזרחיות כמעט שוות לזכויות האזרחיות של אזרחי חבר העמים הבריטי.
חוק הרפובליקה של אירלנד נכנס לתוקפו ב-18 באפריל 1949. עשרה ימים לאחר מכן, ב-28 באפריל 1949, השתנו חוקי חבר העמים הבריטי באמצעות הצהרת לונדון על מנת שכאשר הודו תכריז על עצמה כרפובליקה, היא לא תצטרך לעזוב את חבר העמים הבריטי.
החזרה של אירלנד לחבר העמים הבריטי ממשיכה לעלות מדי פעם על ידי גורמים שונים, אך עם זאת היא לא נשקלה אף פעם על ידי גורמים ממשלתיים אירים רשמיים.
מקור לסכסוכים מינוריים חוזרים ונשנים בין הרפובליקה של אירלנד לבין הממלכה המאוחדת הוא שם הארכיפלג שבו שתי המדינות נמצאות "האיים הבריטיים".
גורמים שונים באירלנד מתנגדים לשימוש בשם זה ואף ממשלת אירלנד עצמה מתנגדת באופן רשמי לשימוש בשם זה.
דובר שגרירות אירלנד בלונדון אמר כי: "מונח זה הוא מיושן מאוד.
המשתמשים בו נשמעים כאילו הם מכלילים את אירלנד בתוך האימפריה [הבריטית].
אנחנו עצמאיים, אנחנו לא חלק מבריטניה, אפילו לא גאוגרפית, ואנחנו נדכא כל שימוש במונח זה".
אין הסכמה על שם אחר לאיים.
בפועל, שתי הממשלות והמוסדות המשותפים של הארכיפלג נמנעים משימוש במונח, פעמים רבות נכתב במסמכים רשמיים המאזכר "These Islands".
אלימות פוליטית רבה פרצה בצפון אירלנד בשנת 1968. קמפיין "זכויות האזרח" בצפון אירלנד, שעוצב בדמות תנועת זכויות האזרח האמריקאית של מרטין לותר קינג ואחרים, שאומנם לא היה חלק מהאלימות עצמה, נחשב בעיני חלק מקהילת תומכי האיחוד כנקודת ההתחלה של הסכסוך, שזכה לשם "הצרות".
לטענתם, התנועה הובילה לחוסר יציבות של הממשל וליצירת חלל שהתמלא מאוחר יותר על ידי קבוצות פרא-צבאיות.
אחרים, רובם לאומנים אך לא רק, אינם מסכימים וטוענים שקמפיין זכויות האזרח היה תגובה לשיטת ממשל מושחתת, כשל שלטוני שגרם לקריסת הסדר הציבורי והחוק שהתגלם בצרות.
האלימות הרבה באזור גררה אחריה נוכחות של חיילים בריטיים בשטח.
בעקבות המהומות הביעה הרפובליקה של אירלנד את דאגתה מהמצב.
בשידור טלוויזיוני הצהיר טישך אירלנד ג'ק לינץ' כי ממשלת אירלנד כבר לא יכולה לעמוד מנגד ולצפות בזמן שמאות אנשים נפצעים.
אמרה זו התפרשה בחוגים מסוימים בפוליטיקה הבריטית כאיום להתערבות צבאית אירית בצפון אירלנד.
המון זועם שרף את שגרירות הממלכה המאוחדת בדבלין במחאה על הירי ב-13 אזרחים רפובליקנים על ידי חיילים בריטים בדרי ביום ראשון העקוב מדם ב-1972. ב-1981 ניסו פעם נוספת המונים זועמים להתפרץ אל השגרירות הבריטית בדבלין בתגובה לשביתות רעב של רפובליקנים רבים.
בשנת 1978 קבע בית המשפט האירופי לזכויות אדם במשפט של אירלנד נגד הממלכה המאוחדת, כי הטכניקות המשמשות לחקירת עבריינים בצפון אירלנד כוללות בתוכן יחס לא אנושי וזוהי הפרה בוטה של האמנה האירופית לזכויות אדם.
ניסיון של שתי הממשלות לפתור את הסכסוך בצפון אירלנד בצורה פוליטית בשנת 1972 באמצעות הסכם סונינגדייל נכשל עקב התנגדותם של פלגים קיצוניים רפובליקנים ולויאליסטים כאחד בצפון אירלנד.
ב-1984 ניסתה ממשלת אירלנד למצוא פתרון לצרות באמצעות פורום שהוקם בשם "ניו אירלנד".
מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דחתה את הצעות הפורום לשלום והתחילה מצידה במגעים עם טישך אירלנד גארט פיצג'רלד.
בשנת 1992 החלו לשכוך הצרות ובשנת 1998 נחתם הסכם יום שישי הטוב שהביא את השלום לצפון אירלנד וסיים את הצרות.
ממשלת אירלנד הקימה בשנת 1982 "קרן פיוס" לתמיכה בארגונים שעבודתם נוטה לשפר את היחסים בין הקהילות של אירלנד הצפונית ואירלנד הדרומית.
מאז 2006 מארח שר החוץ האירי פורום פיוס שנתי בדבלין.
מאז הוכרע משאל העם ב-2016, ארך ניסוח הסכם הפרישה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי מספר שנים.
העיכוב בהשגת ההסכם נבע במידה רבה מהרצון להימנע מצעדים שיפגעו בפתרון הסכסוך בצפון אירלנד, שהושג בהסכם יום שישי הטוב.
גם לאחר שהושג ההסכם, הגבול בין הרפובליקה של אירלנד לצפון אירלנד הותיר שאלות בנוגע למכסים, הגירה וחופש תנועה שהוחלט לבחון אותן שוב במועד מאוחר יותר.
לפי ההסכם שנכנס לתוקף בפברואר 2020 תהווה הממלכה המאוחדת, כולל צפון אירלנד, אזור מכס ורגולציה נפרד מהאיחוד האירופי, אך צפון אירלנד תיישם את תקנות המכס והרגולציה של האיחוד האירופי לתקופה של ארבע שנים לאחר סיום תקופת המעבר (דצמבר 2020).
בתקופה זו הים האירי יהווה בפועל מחסום מכס בין בריטניה הגדולה לבין צפון אירלנד.
לפני תום ארבע השנים האספה הצפון אירית תוכל להצביע על המשך ההסדר.
הסכם יום שישי הטוב (ידוע גם כ"הסכם בלפסט", נחתם ב-10 באפריל 1998), הוא הסכם שלום שנועד להסדיר את עתידה של צפון אירלנד על פי רצון אזרחיה ובאופן דמוקרטי.
הוועידה הבין ממשלתית הבריטית-אירית היא האחראית על שיתוף הפעולה שבין אירלנד לממלכה המאוחדת בכל הנושאים בהם יש לשתי המדינות אינטרס הדדי לפעול.
הוועידה מתקיימת בקונספט של פגישות בין ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לטישך אירלנד והתדירות אינה קבועה – הפגישות נקבעות על פי הצורך.
כאשר מדובר בעניינים זוטרים יותר, הממשלות מיוצגות על ידי השרים המתאימים לכל תחום בו מתקיים הדיון.
לאור ההתעניינות המיוחדת של אירלנד בממשל של צפון אירלנד, מתקיימות ישיבות בין מזכיר המדינה הבריטי לשר החוץ האירי על בסיס קבוע במסגרת הוועידה.
בישיבות אלו של מזכיר המדינה הבריטי לשר החוץ האירי, ממשלת אירלנד עשויה להעלות דעות והצעות, אולם הריבונות הצפון אירית נשארת של הממלכה המאוחדת והיא הגורם היחיד שמיישם את ההחלטות בשטח.
דה יורה, "כל ההחלטות המתקבלות בוועידה יהיו בהסכמה בין שתי הממשלות אשר יעשו מאמצים נחושים לפתור חילוקי דעות ביניהן".
הוועידה מנוהלת על ידי מזכירות קבועה בבלפסט, בירת צפון אירלנד.
המועצה הבריטית-אירית (BIC) היא ארגון בין-לאומי.
הקמת המועצה הבריטית-אירית עלתה במסגרת הסכם יום שישי הטוב שנחתם בסיום הצרות ב-1998. הארגון הוקם בפועל שנה לאחר מכן ב-1999. החברות בארגון הן:
הממשלות של שתי המדינות הריבוניות, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד והרפובליקה של אירלנד.
שלוש ממשלות של אומות מתוך ארבע בממלכה המאוחדת: סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד.
שלוש הממשלות של שטחי החסות של הכתר הבריטי: ג'רזי, גרנזי והאי מאן.
המועצה נוסדה באופן רשמי ב-2 בדצמבר 1999. מטרתה המוצהרת של המועצה היא "לקדם את התפתחות ההרמוניה והתועלת של היחסים בין העמים באיים אלו" (These Islands=האיים הבריטיים).
למועצה הבריטית-אירית מזכירות קבועה הממוקמת באדינבורו, בירת סקוטלנד, אשר פסגתה נפגשת בתדירות דו שנתית.
פגישות בנושאים סקטוריאליים יותר ופחות כלליים קורות בתדירות גבוהה הרבה יותר.
בישיבות הפסגה משתתפים ראשי הממשלות של כל הגורמים הרלוונטיים ובישיבות הסקטוריאליות משתתפים השרים האחראיים על התחום בו מתקיים הדיון.
המועצה הבריטית-אירית מורכבת מנציגי הממשלות השונות באזור, אך אין לה עצמה סמכות ליישם את ההחלטות המתקבלות בה.
ההחלטות המתקבלות בישיבות ופסגות המועצה מיושמות בנפרד על ידי כל ממשלה על בסיס הסכמה הדדית לעשות כן.
בהתחשב בכך שלמועצה אין אמצעים להכריח את הממשלות החברות בה ליישם את תוכנית הפעולה עליה הוחלט במסגרתה, התפקיד המעשי של המועצה מוגדר כ"חילופי מידע וייעוץ הדדי בין הגורמים השונים החברים בה.
בנוסף למועצה הבריטית-אירית, קיים גוף נוסף ושמו האספה הפרלמנטרית הבריטית-אירית (BIPA).
הגוף מורכב מחברי גופי החקיקה בממלכה המאוחדת (כולל גופי החקיקה של האומות), חברי גופי החקיקה באירלנד וחברי גופי החקיקה בשטחי החסות של הכתר הבריטי.
גוף זה הוא הוותיק יותר מבין שני מוסדות ה-"All-islands" והוא נוסד בשנת 1990 כגוף פרלמנטרי בריטי אירי משותף.
מטרת הגוף היא לטפח את ההסכמה ההדדית בין נציגי הפרלמנטים השונים בכל האיים.
אף על פי שאין לאספה הפרלמנטרית הבריטית-אירית את הסמכות לחוקק חוקים, היא מתנהלת כפרלמנט ומתקיימים בה דיונים שונים בסוגיות אקטואליות.
האספה הבריטית-אירית מתכנסת במליאה מדי שנתיים, והיא מתקיימת לסירוגין באירלנד ובממלכה המאוחדת.
העבודה השוטפת במועצה הבריטית-אירית מתקיימת בוועדות.
מוסדות ה-All islands תוארו כמוסדות הפועלים בגישה קונפדרטיבית.
מועצת השרים הצפונית/דרומית (NSMC) אחראית על תיאום בין הרשויות המבצעות בצפון אירלנד וברפובליקה של אירלנד ואף מיישמת תחומים אחדים באיים בעצמה.
מועצת השרים הצפונית/דרומית אחראית על לפחות שנים עשר מגזרים שונים (בהתאם לצורך – יותר משנים עשר) של שיתוף פעולה, מהם:
בשישה מגזרים לפחות מופעלת מדיניות ביצועית שונה בכל אחד מחלקי האי.
בשישה מגזרים לפחות מופעלת מדיניות ביצועית של "All-ireland" – הצפון והדרום פועלים יחד.
מועצת השרים הצפונית/דרומית והפרלמנט הצפון-אירי מוגדרים בהסכם יום שישי הטוב כ"תלויים הדדית זה בזה כאשר אף גוף לא יכול לתפקד בצורה מוצלחת ללא הגוף השני".
ההשתתפות במועצת השרים הצפונית/דרומית היא תנאי לקיומו של הפרלמנט הצפון-אירי ואם צפון אירלנד תפרוש מן המועצה יועברו סמכויות הפרלמנט שלה לוועידה הבין ממשלתית הבריטית-אירית.
פגישות מועצת השרים הצפונית/דרומית ברובן הן פגישות בנושאים סקטוריאליים והן מתקיימות בתדירות תכופה בין שרים ממשלת אירלנד לשרים בממשלת צפון אירלנד.
ישיבות מליאה של מועצת השרים הצפונית/דרומית מתקיימות פעמיים בשנה, בישיבות אלו משתתפים כל השרים והן מנוהלות על ידי סגן הטישך (ראש ממשלת אירלנד) והשר הבכיר ביותר בממשלת צפון אירלנד.
למועצה משרדים בעיר ארמה שבצפון אירלנד, בהם נמצאת המזכירות הקבועה שלה.
לא קיים פורום פרלמנטרי משותף לאי אירלנד כולו.
עם זאת, במסגרת הסכם יום שישי הטוב מתבקשים האירכטס והפרלמנט הצפון-אירי לשקול הקמה של גוף משותף שכזה.
הסכם יום שישי הטוב מכיל גם הצעה להקמת פורום ייעוץ לפרלמנט המורכב מחברי אזרחים ממגזרים שונים של החברה האירית והחברה הצפון-אירית בהתאמה.
במסגרת הסכם אנדרוס הקדוש שנחתם בשנת 2007, הודיעה צפון אירלנד על תמיכה בהקמת פורום ייעוץ ייעודי צפוני/דרומי לפרלמנטים, וכי תעודד את המפלגות השונות בפרלמנט הצפון-אירי לתמוך ביצירת גוף פרלמנטרי משותף לשתי המדינות.
עצמאית מההתערבות של ממשלת הממלכה המאוחדת, גם לאומות של הממלכה המאוחדת ולשלושת שטחי החסות של הכתר הבריטי יש יחסים עם אירלנד.
לדוגמה, ממשלת אירלנד וממשלת ויילס מנהלות שיתוף פעולה בפרויקטים כלכליים שונים במסגרת פרויקט אירלנד-ויילס של יוזמת אינטרג של הממלכה המאוחדת.
ממשלות אירלנד וסקוטלנד, יחד עם המנהלה הצפון-אירית, שיתפו פעולה בפרויקט ISLES שהחל במסגרת הסכם יום שישי הטוב.
הפרויקט כלל בתוכו הקמה של מקורות אנרגיה מתחדשת באירלנד, סקוטלנד וצפון אירלנד וסחר באנרגיה זו בין שלוש הישויות.
אירלנד הייתה החלק היחיד של האיחוד האירופי שלא חויב להיכנס לאזור התנועה החופשית שנגן, לפני פרישת הממלכה המאוחדת.
שטחי החסות של הכתר הבריטי, שנמצאו מחוץ לאיחוד מלכתחילה, לא היו חברים באזור שנגן גם הם.
במקום זאת, קיים אזור נסיעות משותף בין אירלנד, הממלכה המאוחדת ושטחי החסות של הכתר הבריטי.
אזור הנסיעה המשותף לא הוזכר בשום הסכם שנחתם בין אירלנד לממלכה המאוחדת, מדובר בהסכם בלתי פורמלי בין שתי המדינות.
כאשר שולב אזור שנגן באיחוד האירופי באמנת אמסטרדם שנחתמה בשנת 1992, הוזכר אזור הנסיעה המשותף באופן פורמלי בסעיף הפוטר את אירלנד ואת הממלכה המאוחדת מהשתתפות באזור שנגן.
הרתיעה של הממלכה המאוחדת מהצטרפות לאזור שנגן בגלל חשש לאובדן הפיקוח על הגבולות העצמאיים שלה, היא בדרך כלל הסיבה הרשמית לאי הצטרפות בה משתמשת הממלכה.
הממלכה המאוחדת טענה כי עבור אי, הפיקוח על הגבולות הוא הדרך הטובה ביותר למנוע הגירה בלתי חוקית מאשר אמצעים אחרים כגון תעודות זהות לאזרחים, אישורי שהייה במדינה ורשימה של מהגרים בלתי חוקיים במשטרה.
בהתחשב במיקומה של אירלנד ובגבול המשותף שלה עם הממלכה המאוחדת – היא אינה יכולה להצטרף לבדה לאזור שנגן.
אם הייתה אירלנד מצטרפת לאזור שנגן היה צורך בהקמת מסופי גבול.
למעט תקופה במהלך מלחמת העולם השנייה ומספר שנים לאחריה, אירלנד והממלכה המאוחדת לא הציבו מגבלות על נסיעות מאחת לשנייה עבור אזרחים שמקום מושבם הוא אחת המדינות מאז העצמאות האירית.
אפילו בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר אירלנד נותרה נייטרלית והממלכה המאוחדת הייתה חלק בלתי נפרד מבעלות הברית, שתי ההגבלות המשמעותיות היו החרמת מדי הצבא הבריטי באירלנד (כולל איסור על הלבוש בשטח אירלנד) והקמת ביקורת דרכונים בין בריטניה הגדולה לאירלנד.
כאשר אירלנד הכריזה על עצמה בפתאומיות כרפובליקה בשנת 1949, החליטה ממשלת הממלכה המאוחדת כי אף על פי שהרפובליקה של אירלנד כבר אינה דומיניון בשליטה בריטית וכבר אינה חלק מחבר העמים הבריטי, היא תתייחס אליה בצורה מיוחדת ולא כמדינה זרה בכל הנוגע לחוק הבריטי.
לפני מלחמת העולם השנייה, הכירו שתי המדינות באשרות אחת של השנייה כאשרות כניסה לזרים.
בשנת 1952 ביטלו שינויים בחוק בממלכה המאוחדת הסדר זה.
בשנת 2011 פורסם ההסכם הציבורי הראשון בין הממשלה הבריטית לממשלה האירית בנושא אזור הנסיעה המשותף.
ההסכם שבין אירלנד לממלכה המאוחדת היה הסכם שאינו מחייב והוא הגביר את התיאום בין רשויות ההגירה האיריות והבריטיות.
החל מיולי 2011 מכירה אירלנד באשרות כניסה של אזרחי 16 מדינות לתקופות קצרות בממלכה המאוחדת.
ההסכם העלה את האפשרות של "אשרת ביקור באזור הנסיעה המשותף" – אשרה משותפת לממלכה המאוחדת ולאירלנד, עם אפשרות לפרויקט ניסיון.
אין הסדרי אשרות מיוחדים בין אזור הנסיעה המשותף לאזור שנגן – אזרחים בריטים ואירים המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות באזור שנגן נדרשים להנפיק אשרת שנגן על מנת לעשות כן.
מן הצד השני, אזרחי כל מדינות האיחוד האירופי, נורווגיה, איסלנד, ליכטנשטיין ושווייץ רשאים להיכנס לאזור הנסיעה המשותף עם ביקורת דרכונים בלבד ועם פטור מאשרה.
כדומיניון בשלטון האימפריה הבריטית, אזרחי מדינת אירלנד החופשית הוגדרו כנתינים בריטיים – כמו כל הדומיניונים האחרים שבאימפריה.
ב-1942 המשפט הבריטי קבע כי אזרחות אירית "לא מעניקה יותר מאופי לאומי כאזרח אירי בתוך הלאום הרחב של הממלכה המאוחדת".
ובמשך שנים אחדות סירבו הרשויות הבריטיות להכיר בדרכונים האיריים כדרכונים של מדינה.
שתי המדינות מעניקות עד היום הכרה הדדית זו לאזרחי זו.
אזרחים בריטים ואירים יכולים להיעזר בשירותים ציבוריים (למשל, שירותי בריאות ורווחה) באירלנד ובממלכה המאוחדת באופן שוויוני.
אזרחי שתי המדינות רשאים לבחור לגור במדינה השנייה כאשר גירוש מתבצע בנסיבות חריגות ביותר.
לכל אחד מהאזרחים בשתי המדינות זכות הצבעה שווה בכל הבחירות שנערכות ברחבי הממלכה המאוחדת ואירלנד (למעט הבחירות לנשיא אירלנד, הבחירות הכלליות בבריטניה ומשאלי עם).
צפון אירלנד היא ייחודית בתחום האזרחות וזכויות האזרח באיים.
אנשי צפון אירלנד זוכים להכרה במסגרת "הסכם יום שישי הטוב" כאזרחי הממלכה המאוחדת או אזרחי אירלנד, וזאת על פי בחירתו האישית של כל אדם.
הממלכה המאוחדת ואירלנד שתיהן חברות באיחוד האירופי.
לפיכך, אזרחי אירלנד והממלכה המאוחדת הם אזרחי האיחוד האירופי באופן אוטומטי והם זכאים ליתרונות הנלווים לכך.
תושבי איי התעלה ואנשי האי מאן הם אזרחי הממלכה המאוחדת ומכאן אזרחי אירופה.
עם זאת, חלות על שטחי החסות של הכתר הבריטי (שאינם חלק מהאיחוד האירופי) מגבלות אחדות המוסרות רק כאשר מוכח קשר יחיד של האזרח לממלכה המאוחדת עצמה דרך לידה, מוצא ההורה או הדור שלפניו או מגורים של חמש שנים באי בריטניה הגדולה.
ישנם אזרחים המנצלים פרצות בחוקים אזרחיים מסוימים של המדינה השנייה על מנת לבצע עבירות.
בשנת 2004 נחתם הסכם שיספק אנרגיית גז טבעי לממלכה המאוחדת ולאירלנד.
ההסכם כולל אספקה של גז טבעי בצינור המתחיל באירלנד ומסתיים בסקוטלנד ועובר בדרך באי מאן.
בשנת 2011, חברי המועצה הבריטית-אירית הסכימו על פרויקט בשם "גישה לכל האיים (AIA)" בנושא החשמל שבאיים.
חברי המועצה השיקו תוכנית עבודה משותפת הבוחנת את המסחר שבין שתי המדינות באנרגיה מתחדשת, כמו גם את קשרי הגומלין והשילוב שבין שוק החשמל האירי לשוק החשמל הבריטי.
הרפובליקה של אירלנד והממלכה המאוחדת הקימו ביניהן שיתוף פעולה צבאי באמצעות חתימה על מזכר הבנות בין מחלקת ההגנה האירית למשרד ההגנה הבריטי בשנת 2015. אירלנד שומרת על מדיניות נייטרלית מאז ההקמה הרשמית שלה.
כתוצאה מכך, אירלנד לעולם לא באה לעזרת בריטניה כבעלת ברית פעילה במהלך אף סכסוך מודרני בו לקחו חלק הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת.
תנועה פוליטית חשובה בשתי המדינות ובכל האיים היא היוניוניזם הבריטי, אידאולוגיה הקוראת להמשך האיחוד של הממלכה המאוחדת.
התנועה פועלת בעיקר בצפון אירלנד, וגם באנגליה ובסקוטלנד.
ליוניוניזם הבריטי קשרים אידאולוגיים ללאומיות הבריטית.
יוניוניסטים קיצוניים הם הלויאליסטים, התומכים באיחוד מלא של הרפובליקה של אירלנד עם הכתר הבריטי.
השיח בנושא יוניוניזם ולאומיות בדלנית מהווה נדבך חשוב מאוד בפוליטיקה הבריטית והאירית כאחד.
הלאומיות יכולה להיות של מגוון עמים שנמצאים על חצי האי הבריטי למשל: לאומנות וולשית, לאומיות קורנית, לאומיות אנגלית, לאומנות סקוטית, לאומיות צפון אירית, לאומיות אירית בצפון אירלנד, תנועות למען העצמאות של האי מאן או תנועות למען עצמאות איי התעלה.
המפלגה הירוקה היא המפלגה הפוליטית היחידה שמיוצגת גם באירלנד, גם באנגליה, גם בוויילס, גם בצפון אירלנד וגם בסקוטלנד.
עם זאת, מפלגה זו מחולקת לתתי מפלגות קטנות כאשר כל אחת מיוצגת בפרלמנט המתאים לה.
כמה מפלגות לאומיות איריות זכו לייצוג גם בצפון אירלנד לדוגמה מפלגת שין פיין והמפלגה הירוקה.
מפלגת הפיאנה פול זכתה בייצוג בפרלמנט הצפון אירי בשנת 1933 אך ויתרה על המושב שלה.
בשתי המדינות קיימת גם תנועה בשם "פאן-קלטיות" המנציחה את הלאומיות והתרבות הקלטית ופועלת למען איחוד העמים הקלטיים הנמצאים בין היתר באירלנד ובממלכה המאוחדת.
הגירה אירית לממלכה המאוחדת היא גורם חשוב בפוליטיקה ובשוק העבודה של שני האיים.
העמים האיריים הם קבוצת המיעוט האתנית הגדולה ביותר בממלכה המאוחדת במשך מאות שנים, והגיעו לאי בריטניה הגדולה דרך הים האירי.
החל מההיסטוריה המוקדמת ביותר ועד ימינו, ישנה תנועה ממושכת והדדית של אנשים בין איי אירלנד ובריטניה עקב קרבתם.
במפקד האוכלוסין הכללי של שנת 2011 בממלכה המאוחדת נספרו 869,000 תושבים ילידי אירלנד.
הממלכה המאוחדת ואירלנד אינן חולקות תקשורת אחת, ולמרות זאת, הטלוויזיה הבריטית, המגזינים הבריטיים והעיתונים השונים הבריטיים נפוצים מאוד באירלנד וזמינים למכירה.
הדבר נותן לאירים היכרות תרבותית קרובה עם הממלכה המאוחדת.
העיתונים והמגזינים הנפוצים ברפובליקה של אירלנד זמינים למכירה בצפון אירלנד, ושני העיתונים האיריים הראשיים "The Irish Times" ו"The Irish Independent" נפוצים מאוד בקרב הדיאספורה האירית בבריטניה הגדולה.
תוכניות ריאליטי מסוימות בריטיות או איריות כיסו את כל האיים הבריטיים – כך למשל אקס פקטור בריטניה קיימה מספר ימי אודישנים בדבלין, בירת אירלנד, אשר היו פתוחים להצבעת הקהל האירי.
קונספט זה אומץ למשך מספר עונות.
אירלנד והממלכה המאוחדת חתמו על הסכם שקובע ש-BBC צפון אירלנד וערוץ 4 הבריטיים ישדרו גם באירלנד, ו-RTE ו-TG4 האיריים ישדרו גם בצפון אירלנד.
ערוץ בשם "טארה טלוויז'ן" שידר גם בבריטניה עד ל-2002, השנה בה נקלע לקשיים כלכליים בעקבות ההשקעה הרבה והתפוקה המזערית ממנה.
ישנם אירועי תרבות מסוימים המאורגנים עבור קבוצת האיים הבריטיים בכללותה.
לדוגמה, פרסי הספרים – "קוסטה", מוענקים לסופרים תושבי הממלכה המאוחדת או אירלנד, ופרס המוזיקה – "מרקורי" מוענק לאלבום הטוב ביותר של מוזיקאי או להקה מהממלכה המאוחדת או אירלנד.
קבוצת "האריות הבריטיים והאירים" היא איחוד של שחקנים מאנגליה, אירלנד, ויילס וסקוטלנד אשר משחקים בטורנירים רבים בחצי הכדור הדרומי כל ארבע שנים.
בנוסף, בעבר התקיים בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת ואירלנד (קבוצה מאוחדת) טורניר גולף בשם "ריידר קאפ".
מאז 1979 הורחב הטורניר וכל מדינות אירופה יכולות לקחת בו חלק.
ב-2012 לפני אולימפיאדת לונדון, הגיע הלפיד האולימפי לדבלין שבאירלנד.
בתגובה אמר שר התרבות והספורט הבריטי, ג'רמי האנט כי: "הרפובליקה של אירלנד היא המדינה היחידה מחוץ לממלכה המאוחדת אשר הגיע אליה הלפיד ובצדק, היחסים שבין אירלנד לבין הממלכה המאוחדת הם קשרים עמוקים ומיוחדים."
הרבה אזורים באיים לוקחים חלק בארגון הפאן-קלטי "הליגה הקלטית" הנועד לשמר את התרבות הקלטית העתיקה שנוצרה בעבר באזור.
בין האזורים והמדינות נמצאים: ויילס, האי מאן, אירלנד, קורנוול וסקוטלנד.
בעקבות הדמיונות הרבים בתחומי השפה, התרבות והחוק (שתי המדינות הן מדינות המשפט המקובל) בין הממלכה המאוחדת לאירלנד, עסקים רבים בשתי המדינות פועלים במדינה השנייה.
שתי המדינות הן שותפות הסחר הגדולות ביותר אחת של השנייה, ושתיהן נמצאות באותם ארגוני סחר בדיוק הכוללים את האיחוד האירופי ואת ארגון הסחר העולמי.
חברות בריטיות ידועות בציבור הרחב הפועלות באירלנד הן רשת הסופרמרקטים "טסקו", חברת בגדי היוקרה והמזון "מרקס אנד ספנסר", הבנק המסחרי RBS, חברת החשמל SSE ועוד.
חברות איריות ידועות בציבור הרחב הפועלות בממלכה המאוחדת הן חברת התעופה "ריינאייר", רשת חנויות הבגדים "פריימרק" ועוד.
בעקבות הקרבה של שתי המדינות אחת לשנייה, עסקים רבים מתייחסים לשתי המדינות כיחידה אחת: "הממלכה המאוחדת ואירלנד", ולא כשתי מדינות נפרדות.
עם זאת, הקרבה בין שתי המדינות גם יוצרת תחרות בין שתיהן, כאשר שיעור מס החברות באירלנד הוא 12 אחוזים ושיעור מס החברות בממלכה המאוחדת הוא 22 אחוזים.
מה שהופך את אירלנד לאטרקטיבית יותר לפעילות עבור חברות שבוחרות לפעול משם ולא מתוך הממלכה המאוחדת.
הממלכה המאוחדת מיוצגת באירלנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
אירלנד מיוצגת בממלכה המאוחדת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בלונדון, בירת המדינה.
אירלנד מיוצגת בממלכה המאוחדת גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים קארדיף ואדינבורו.
יחסי איראן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הקונפדרציה השווייצרית.
אזרחים שווייצריים התיישבו באזור איראן (אז נשלט על ידי האימפריה הספווית) כבר ב, רובם עסקו במלאכת הכנת השעונים, מקצוע מבין המקובלים ביותר בשווייץ באותה התקופה.
היחסים הכלכליים שהתנהלו בין השושלת הקאג'ארית לבין הקונפדרציה השווייצרית חוו זינוק במהלך המאה התשע עשרה.
ב-1873 חתמו שווייץ ואיראן על אמנת ידידות ומסחר.
אזרחים איראניים החלו להגיע לשווייץ עם עליית שושלת פהלווי לשלטון בתור תיירים, פליטים וסטודנטים.
לאחר תחילת ההגירה האיראנית לשווייץ נחתמו שני הסכמים בין שתי המדינות; הסכם ידידות והסכם בנושא מעמד תושב קבוע לאיראנים בשווייץ.
שני ההסכמים נחתמו בשנת 1934.
בשנת 1919 פתחה שווייץ קונסוליה רשמית בטהראן, זו שודרגה למעמד שגרירות בשנת 1936.
ראש ממשלת איראן, מוחמד מוסאדק למד באוניברסיטת נשטאל שבשווייץ את תוארו השלישי במשפטים.
מוסאדק סיים את התואר בשנת 1911. גם מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האיראני, למד בפנימייה שווייצרית, הוא סיים את לימודיו שם בשנת 1935.
החל משנת 1984, הקורבנות האיראניים של מלחמת איראן–עיראק קיבלו טיפול רפואי בשווייץ, זאת כאשר מספר חברות שווייצריות פעלו וכוננו עסקאות של מיליארדי דולרים בעיראק באותו הזמן.
עלי פאלחיאן, פוליטיקאי איראני ואיש דת אשר שירת כחבר במועצת החכמים השלישית של איראן וכשר המודיעין של הרפובליקה האסלאמית של איראן בקבינט של הנשיא האשמי רפסנג'אני, הואשם בבית המשפט בשווייץ על תכנון הרצח של קאסם רג'אווי, אחיו של מנהיג הארגון מוג'אהדין ח'לק, מסעוד רג'אווי.
רג'אווי נרצח בעיר ז'נבה ב-24 באפריל 1990 לאור היום על ידי סוכנים שנשלחו על ידי גורם לא ידוע.
בשנת 1992 נעצר באיראן האנס בולר, עובד של החברה השווייצרית "Crypto AG", באשמת ריגול נגד איראן.
בהמשך שוחרר בולר על ידי הרשויות האיראניות לאחר שהחברה שילמה איגרת חוב של מיליון דולר אמריקני.
זמן קצר לאחר שחרורו של בולר מהכלא האיראני פיטרה אותי Crypto AG וחייבה אותו לשלם סכום של מיליון דולר.
התקשורת השווייצרית והמגזין הגרמני דר שפיגל סיקרו את המקרה בשנת 1994 כאשר במרכז הסיקור החברה Crypto AG והשאלה האם היא עובדת עם המודיעין המערבי.
שווייץ החלה בשיתוף פעולה ברמה הלאומית עם איראן בשנת 2006 בנושא אסונות טבע.
בחודש פברואר בשנת 2009 עצרה המשטרה האיראנית את מרקו קאמפף, הדיפלומט השווייצרי שנמצא בתפקיד בא הכוח של ארצות הברית באיראן (או באופן רשמי: "המזכיר הראשי של האינטרסים האמריקניים באיראן").
המשטרה עצרה את קאמפף באשמת עבירות מין לאחר שנמצא יחד עם אישה אזרחית איראן במכונית.
הדיפלומט זומן חזרה לשווייץ באופן מידי.
כמדינה נייטרלית, שווייץ ייצגה את האינטרסים של מדינות רבות באיראן ושימשה כ"כוח מגן" שלהן.
שווייץ ייצגה גם את האינטרסים של איראן במספר מדינות.
שווייץ ידועה בשל היותה כוח מגן לארצות הברית באיראן, ובשנת 2017 הפכה גם לכוח מגן של ערב הסעודית באיראן.
הושמעו מצד מדינות המערב טענות לשיתוף פעולה שווייצרי בתוכנית הגרעין האיראנית במהלך העשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
בנובמבר 2011 חקרה שווייץ תקיפות מינוריות שאירעו במתחם השגרירות האיראנית במדינה.
שווייץ מיוצגת באיראן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטהראן, בירת המדינה.
איראן מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
יחסי אירלנד–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים בין אירלנד לניו זילנד.
שתי המדינות הן אומות דוברות אנגלית.
כתוצאה מרעב ועוני, כמה אלפי אירים היגרו לניו זילנד, שם כיום כ-18% מהאוכלוסייה יכולים לטעון למורשת האירית.
שתי המדינות חברות בקבוצת אוסטרליה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
מבחינה היסטורית, אירלנד וגם ניו זילנד היו קשורות מבחינה חוקתית, כאשר בריטניה הקימה רשמית את המושבה של ניו דרום ויילס בשנת 1788, שכללה את מרבית ניו זילנד של ימינו.
בשנת 1840 הצטרפה ניו זילנד רשמית לאימפריה הבריטית לאחר חתימת הסכם וייטאנגי.
הקשר העיקרי הראשון בין שתי המדינות היה במהלך ההגירה הראשונה של אירלנד לניו זילנד.
מכיוון שהאירים נחשבו ל"בריטים", לא ידוע מי היו האירים הראשונים שהגיעו לניו זילנד, אולם המהגרים האיריים הראשונים שהגיעו לניו זילנד הגיעו בסביבות 1840, כאשר החברה הניו זילנדית החלה לסייע לראשונה.
בהשוואה להגירה האירית לצפון אמריקה ואוסטרליה, מעט מאוד אירים היגרו לניו זילנד, בעיקר בגלל עלות הנסיעה והמרחק העצום בין שתי המדינות.
עם זאת, במהלך השנים כמה גלים של אירים נדדו לניו זילנד וכתוצאה מכך, כ-18% - מאוכלוסיית ניו זילנד כיום יכולה לטעון ממוצא אירי.
חיילים אירים וגם ניו זילנדים לחמו זה לצד זה למען האימפריה הבריטית במלחמת הבורים השנייה בשנים 1899–1902 ובמלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918, במיוחד במהלך מערכת גליפולי.
במהלך עליית הפסחא בשנת 1916 וכאשר אירלנד הכריזה על עצמאותה מהממלכה המאוחדת בשנת 1919, רבים מהאירים-ניו זילנדים היו מעורבים בגורם האירי, אולם מספרם מעולם לא היה גדול מה שאפשר לייחס לעובדה שרוב אלה שמקורם האירי במדינה היו כבר בני הדור הניו זילנדי בני הדור השני עם קשרים רופפים עם אירלנד.
עד שנת 1947, ניו זילנד הפכה למעשה לאומה עצמאית לאחר שקיבלה את חוק אימוץ ווסטמינסטר.
במאי 1948 נסע הטאואישאה אמון דה ואלרה האירי לשעבר לניו זילנד בבקשת תמיכה באירלנד המאוחדת, אך לא הצליח בגלל העובדה שאירלנד נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה ואילו ניו זילנד נלחמה תחת חבר העמים במלחמה.
אף כי ניו זילנד לא תמכה באירלנד המאוחדת, ניו זילנדים רבים עדיין מחזיקים באירלנד כתורמת חשובה למדינתם הן מבחינה תרבותית והן מבחינה היסטורית.
בשנת 1976 פתחה אירלנד קונסוליית-כבוד באוקלנד שתייצג את האינטרסים האיריים במדינה.
בשנת 2000, ניו זילנד פתחה מחדש קונסוליה כללית של כבוד בדבלין.
שתי המדינות מקיימות קשרים פוליטיים חזקים ואינטרסים דומים בכל הקשור לשינויי אקלים והחלטות לשלום באזורי בעיות ברחבי העולם.
כמה ראשי ממשלה ביקרו במדינות זו של זו בהתאמה.
יתר על כן, שלושה מראשות ממשלת ניו זילנד נולדו באירלנד.
שתי המדינות הקימו אשרת עבודה וחופשה אחת עם השנייה ועובדות ביחד בתחום החקלאות.
עד 2018 לא היו לשתי המדינות שגרירויות תושבות בבירת זו, כאשר שגרירות אירלנד בקנברה, אוסטרליה הוסמכה אף לוולינגטון, והנציבות העליונה של ניו זילנד בלונדון בבריטניה הוסמכה אף לדבלין.
אולם באוגוסט אותה שנה פתחה אירלנד את השגרירות הראשונה שלה בוולינגטון.
בנובמבר פתחה ניו זילנד את השגרירות הראשונה שלה בדבלין.
ביקורי נשיאות וראש ממשלה (Taoiseach) מאירלנד בניו זילנד
ביקורי ראש ממשלה מניו זילנד באירלנד
ראש הממשלה ביל רולינג (1975).
ראש הממשלה הלן קלארק (2005).
בשנת 2015 ייצאה אירלנד יצוא לניו זילנד בשווי 222 מיליון דולר, בעיקר נפט גולמי.
במקביל, היצוא של ניו זילנד לאירלנד הסתכם ב-52 מיליון דולר.
הייצוא של ניו זילנד הוא בעיקר חמאה, דגים ומוצרי חלב וקפואים אחרים.
יחסי אירלנד–דרום אפריקה הם היחסים הדו-צדדיים בין אירלנד לדרום אפריקה.
קיים קשר היסטורי דו-צדדי בין אירלנד לדרום אפריקה.
שתי המדינות הקימו שגרירויות בשטחה של האחרת, בדבלין ופרטוריה.
השגרירות בדרום אפריקה של אירלנד מפקחת גם על העניינים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וגם בזימבבואה.
נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה אמר כי קיימים "יחסים מיוחדים" בין שתי המדינות.
בשנת 2006 הייתה דרום אפריקה "שותפת הסחר ה-33 בגודלה באירלנד", ובשנת 2008 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ביותר מ-500 מיליון אירו לשנה על פי RTÉ.
המיסיונרים האיריים פעלו בדרום אפריקה עוד מלפני 1860.
פתיחת היחסים הדו-צדדיים על ידי שתי הממשלות בשנות ה-30 וה-40, לאחר ביקור ממלכתי מוצלח של ראש ממשלת דרום אפריקה ג'יי.בי.
הרצוג בדבלין בשנת 1930. באותה תקופה, הקשרים בין שתי "הדומיניונים חסרי המנוחה" היו לבביים במיוחד, והתבססו גם על הזדהות לאומית קדומה יותר עם מטרת הבורים במלחמת הבורים השנייה בשנים 1899–1902, אך חששות מפני העלויות מנעו חילופי נציבים עליונים.
אף על פי כן, התקיימו ביקורים פרטיים קבועים של הנציבים הגבוהים של דרום אפריקה בלונדון, ובמיוחד צ'ארלס טה ווטר בשנות ה-30 של המאה ה-20, וד"ר א.
גייר, שהיה אורח של הטאואש אמון דה ואלרה בשנת 1952. שיקולים כלכליים גרידא מנעו חילופי שגרירים הדדיים, בשנות ה-60 מנעה עמדה עקרונית של אירלנד נגד האפרטהייד שדרוג כזה של היחסים.
כתוצאה מכך אירלנד הייתה המדינה היחידה באיחוד האירופי שלא קיימה יחסים דיפלומטיים מלאים עם דרום אפריקה עד 1993. סוכם על חילופי שגרירים עם ממשל דה קלרק לקראת סיום האפרטהייד, למרות מחאות קולניות של התנועה האירית נגד האפרטהייד, בהובלתם של קאדר ולואיז אסמל.
השגרירות האירית נפתחה בפרטוריה בשנת 1994.
מראשית שנות ה-60 אירלנד התנגדה נחרצות לאפרטהייד בדרום אפריקה.
נלסון מנדלה הדרום אפריקני, זכה ליקיר העיר דבלין בשנת 1988 בזמן שהיה אסיר פוליטי; הוא גבה את הפרס עם שחרורו בשנת 1990. קשרים דיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1994.
בנובמבר 2003 הבטיח בריאן קואן, בעודו מסייר באפריקה כשר לענייני חוץ של אירלנד, לנשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי, כי אירלנד תדגיש את הבעיות האפריקניות כאשר תעלה לנשיאות המועצה של האיחוד האירופי בינואר 2004.
סגן נשיא דרום אפריקה פומזיל מלבו-נגוקוקה ושרים רבים אחרים של ממשלת דרום אפריקה פגשו את נשיא אירלנד מארי מקאליס, הטאואיש ברטי אהרן ובכירים איריים אחרים בדבלין בנובמבר 2006. הם באו לבחון את הפריחה הכלכלית של אירלנד, הנמר הקלטי.
מייקל מרטין הוביל משלחת סחר לדרום אפריקה בספטמבר 2006, שחתמה שם על חוזים.
ברטי אהרן ומייקל מרטין הובילו משימת סחר בת שלושה ימים לדרום אפריקה בינואר 2008. ESB International ו-Eskom חתמו על חוזה חדש בסך 4.5 מיליון אירו במטה יוהנסבורג של יסקום.
עסקות סחר אחרות בין שתי המדינות הגיעו גם הן.
התוכנית לסיוע אירי עבור דרום אפריקה הוקמה על ידי ממשלת אירלנד בשנת 1994.
יחסי אירלנד–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין הודו לאירלנד.
כנשלטים תחת האימפריה הבריטית, שתי המדינות ניהלו מאבק דומה נגד יריב משותף והיו קשרים רבים בין תנועות העצמאות בהתאמה בשתי המדינות.
רבים מהוראות חוקת הודו נשאבו ממקבילתה האירית, חוקת אירלנד.
היחסים ההודו-איריים התחזקו גם על ידי אנשים כמו ג'ווהרלל נהרו, איימון דה ואלירה, רבינדרנת טאגור, ויליאם בטלר ייטס, ג'יימס ג'ויס ואנני בזנט.
במהלך המאבקים לחופש משלטון קולוניאלי, "תנועות לאומיות הודיות" ואיריות נקשרו על ידי היסטוריה של מרד נגד השלטון הבריטי." מחקרים השוו לעיתים קרובות את שני מאבקי העצמאות.
נטען כי ג'וואהרלל נהרו ואמון דה ואלירה היו בקשר זה עם זה.
כמו כן, נאמר כי ואלאבאי פאטל וסובהאז צ'נדרה בוסה היו בקשר עם מנהיגים לאומיים איריים.
הקשר החזק ביותר בין התנועות המקבילות לעמצאות היה אנני בזנט, אירית ותומכת נחרצת בשלטון עצמי הודי, ששימשה כנשיאת הקונגרס הלאומי ההודי.
בשנת 1916 היא השיקה את ליגת שלטון הבית לעצמאות הודו.
שתי המדינות קיימו קשרים כלכליים, פוליטיים וחשובים אסטרטגית לאימפריה הבריטית.
בשני המקרים המאבקים העצמאיים הובילו לתנועות אחרות בתוך האימפריה הבריטית לעצמאות.
פתגם מהמאה ה-16 אמר "מי שינצח את אנגליה, חייב להתחיל עם אירלנד"; זה תאם את אמירתו של לורד קרזון שאמר "כל עוד אנו שולטים בהודו אנחנו הכוח הגדול ביותר בעולם.
אם נאבד את זה נפול מיד למעצמה מדרגה שלישית.
"לורד סליסבורי המשיך, אולי באופן נבואי, כי "יש לשמור על אירלנד כמו הודו בשכנוע אם לא בכוח." ההתקדמות אל המטרה עבור קתולים אירים, מוסלמים הודים והינודאים שימשה לקידום הלאומיות התרבותית והדרישות האוטונומיות של שתי המדינות.
מספר לא מבוטל של אירים הצטרף לשירות המדינה הבריטי ולצבא הודו הבריטית במהלך המאה ה-19. עובדי המדינה האיריים כללו את סר מייקל פרנסיס או'דואר והגנרל רג'ינלד דייר, שסיפקו שירות מכובד במהלך השלטון הבריטי בהודו.
בנוסף, בתקופה זו שהו בהודו, גם מיסיונרים, אנשי חינוך, אנשי רפואה והנדסה מאירלנד.
הכרה הדדית התרחשה בשנת 1947, עם עצמאותה של הודו, ואילו נציגויות דיפלומטיות נפתחו מאוחר יותר.
הודו הקימה שגרירות באירלנד בשנת 1951, ואילו אירלנד עשתה זאת בשנת 1964. ויליאם וורנוק הפך לשגריר אירלנד הראשון בהודו באותה שנה.
כדי לציין את האירוע, באותה השנה בהתעקשותו של נשיא אירלנד איימון דה ואלירה, ביקר נשיא הודו סרוופלי רדהקרישנן באירלנד.
אירלנד מחזיקה קונסוליות כבוד במומבאי, קולקטה, צ'נאי ובנגלורו.
הפלת טיסה 182 של אייר אינדיה ב-23 ביוני 1985 הובילה לקשר נוסף של יחסים מעבר לזירה הפוליטית.
בכך נקשרו משפחות ההודים וכאלו ממוצא הודי עם אהקיסטה ועם מחוז קורק.
אנדרטה מהודרת בכפר עומדת כעדות לקשרים אלה; ואילו פתיחת אמון דה ואלרה מרג' בבירת הודו טיפחה את הקשרים הללו.
נאמר כי הוצאו בהודו כ-5 מיליון אירו בכל שנה.
אומרים כי חלק ניכר מהמימון מופנה באמצעות כמה מהארגונים הלא ממשלתיים האיריים הגדולים, כולל טרוקרה, מטרה ודאגה, וסוכנויות המגדילות את כספי הסיוע האירי ממשאבים משלהם ליישום תוכניות בקנה מידה גדול בהן הן מתמקדות, כמו למשל אודישה ומערב בנגל.
חלקים נוספים מהקרנות הוענקו לקטגוריה שנייה של ארגונים לא ממשלתיים איריים ובינלאומיים למימון פרויקטים ותוכניות עצמאיים באמצעות קרן החברה האזרחית.
ממשלת אירלנד מיועדת גם להגדיל את המשאבים לתמיכה בעבודה של החברה האזרחית הילידית במדינה.
עוד אמרו כי השגרירות האירית מקדמת מגוון של יוזמות ואסטרטגיות כדי להבטיח כי המשאבים הניבו תוצאות מקסימליות מבחינת המאמצים להפחתת העוני בחלק מהאזורים העניים בהודו.
בין החברתי המודגש שהוצא בהודו, עמותה אחת, שהשתמשה בקרנות סיוע אירי, פיתחה בארות בבתי הספר לבנות; זה תמך במטרות התאומות לספק מים נקיים ולקדם חינוך לילדה.
המסחר הכולל בין שתי המדינות צמח מ-363.5 מיליון אירו בשנת 2005 ל-447.3 מיליון אירו בשנת 2007. היצוא ההודי (שהיה גבוה לפחות בתקופה החשבונאית) נספר בכ־279.8 מיליון אירו ליבוא ההודי של 167.5 מיליון אירו בשנת 2007.
הייצוא ההודי כלל בגדים ובגדים, חוט טקסטיל ומוצרים רפואיים ותרופות.
היבוא ההודי כלל ציוד תקשורת וקול, מכונות אוטומטיות לעיבוד נתונים ומוצרים מיוצרים אחרים.
חברות איריות בהודו היו רחבות בהרבה עם שירותי IT, משחקי וידאו בנקאיים, חיפושי נפט, חנויות מדיה, קבוצת Met Pro, חברות נכסים, חברות מלט, עיבוד מזון ותעשיות מוצרי תוכנה המיוצגות.
יתר על כן, הסכם לשיתוף פעולה במדע וטכנולוגיה נחתם בשנת 2006 עם ביקורו של אהרן בהודו.
המועצה ההודית של אירלנד מבקשת לטפח קשרים עסקיים בין שתי המדינות.
המועצה ביקשה להגדיל את ה"קשר בין העמים", "חילופי תרבויות" שנוצרו באמצעות מודעות תרבותית כתכונה הכרחית לטיפוח יחסים דו-צדדיים ו / או אינטראקציות כלכליות, כ"חילופי רעיונות", וחשוב מכך "קשרי עסקים".
המועצה טענה שהיא קיימת לספק שירותים עבור:
יצירת רשתות במגזרים עסקיים נחשקים הן בהודו והן באירלנד.
לסייע לחבריה בהקמה ובהפעלה של עסקיהם בהודו ולהפך.
לספק הכרות והכשרה תרבותית לצוותי החברה ולמנהלים.
התאחדות העסקים ההודית של אירלנד (IIBA) הוקמה במאי 2008, במטרה לשפר ולהגדיל את הקשרים המסחריים בין עסקים איריים להודיים.
במהלך ביקור בהודו בנובמבר 2012 עם משלחת של 16 אוניברסיטאות, שר החינוך האירי, סיארן קאנון אמר כי לשתי המדינות יש "קשרים ותיקים", והיו הרבה מיסיונרים איריים שניהלו בתי ספר בהודו.
הוא גם הודיע: "אנחנו רוצים קשרי חינוך מאוד חזקים עם הודו.
אנחנו לא רוצים רק שסטודנטים הודים יבואו לאירלנד, אלא גם רוצים שסטודנטים איריים יגיעו להודו.
אם לתלמידים שלנו יהיה חשיפה בינלאומית, יהיה לנו קל יותר לצמוח." ברוח זו הוא חשף כמה מלגות לסטודנטים הודים ללמוד באירלנד.
מנהל החינוך הבינלאומי של IUA, סינאד לוסי, אמר: "בחירת אירלנד היא בחירה חכמה מאוד עבור סטודנטים בתחומים כמו IT, תרופות ומזון, בהם אין מספיק בוגרים למלא את המשרות.
למעשה, אירלנד חיפשה את הודו כדי למלא חלק מהמשרות הללו.
כמו כן, מספר החברות הרב לאומיות באירלנד הוא דבר שלא קיים במדינות אחרות, והן ממשיכות ליצור הזדמנויות עבודה לבוגרים מיומנים." זה בא בעקבות הסיכוי המפתה של ויזות מורחבות לעבוד באירלנד עם סיכויים להגיש בקשה לתושבות ואזרחות.
הנשיא נילאם סנג'יווה רדי: 1982
ראש הממשלה נרנדרה מודי: 2015
יחסי איראן–תוניסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה התוניסאית.
בניגוד לרוב העולם הערבי העוין את איראן באופן עמוק, תוניסיה היא אחת המדינות הערביות הבודדות שפיתחו יחסים טובים עם איראן, במיוחד מאז המהפכה האיראנית בשנת 1979 והקמת הרפובליקה האסלאמית.
הנייטרליות של תוניס נתנה להם דימוי טוב ביחסיהם, ואף הרגיזה את ערב הסעודית.
תוניסיה היא אחת המדינות הערביות הבודדות שהביעו תנחומים על מתקפת הטרור בטהראן ב-2017, ושתי המדינות מצהירות כי אין גבול לשיתוף פעולה גדול יותר בין איראן לתוניסיה.
תוניסיה, יחד עם אלג'יריה, הואשמו בשיבוח איראן, דבר אשר הוכחש על ידיהם.
תוניסיה פועלת גם כמעצמה נייטרלית ומאוזנת, כדי לאזן את ההתנגדות בין איראן לסעודיה.
יחסי אירלנד–דנמרק הם יחסים בילטרליים בין דנמרק לאירלנד.
דנמרק מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין, ואילו אירלנד מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן.
יחסים דיפלומטיים כוננו בינואר 1962. שתי המדינות חברות האיחוד האירופי מאז 1973.
במהלך המאה ה-19, היסטוריונים רבים העירו על ההבדלים בין הכלכלה הדנית והאירית.
שתי המדינות היו בעיקר יצואניות חקלאיות גדולות לשוק הבריטי - בעיקר בייקון, ביצים וחמאה, והתקיימה תחרות בין שתי המדינות.
הוראס פלונקט אמר ב-1908, "תמיד הרגשתי שעבור אירלנד, דנמרק שנייה אינה אידיאל רע שיציבו הרפורמטורים שלנו לפניהם."
בשנת 1943 כתב ההיסטוריון האירי ג'יי.פי.
היסטוריונים וכלכלנים אירים רבים השוו בין שתי המדינות: ריימונד קרוטי בשנת 1966, קורמאק או גראדה בשנת 1977 וג'וזף לי בשנת 1989.
כששתי המדינות הצטרפו לאיחוד האירופי, דנמרק פתחה שגרירות בדבלין.
דנמרק הלוותה לאירלנד 400 מיליון אירו בשנת 2010 כעסקת הצלה.
הסכם תובלה אווירית נחתם בשנת 1947, בין שתי המדינות.
בשנת 1993 הם חתמו על הסכם מיסוי כפול.
בשנת 2008 היצוא הדני לאירלנד הסתכם ב-5.8 מיליארד קרונה דנית, ואילו הייצוא האירי הסתכם ב-5.9 מיליארד קרונה דנית.
ברפובליקה של אירלנד מתגוררים כ-800 דנים.
יחסי אירלנד–ברזיל הם היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל לאירלנד.
המתיישב האירי הידוע הראשון בברזיל היה מיסיונר, תומאס פילד, שהגיע לברזיל בסוף 1577 ובילה שלוש שנים בפירטינינגה (סאו פאולו של ימינו).
בשנת 1612 הקימו מתיישבים איריים מושבה בטאורגה, בפתח נהר האמזונאס, שם הוקמו גם יישובים אנגלים, הולנדים וצרפתיים.
רבים מהמתיישבים סחרו בטבק, צבעים ועצים קשים.
קבוצה שנייה של מתנחלים אירים הגיעה בשנת 1620. חגיגת יום פטריק הקדוש הראשונה שנערכה הייתה ב-17 במרץ 1770.
במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל, שלחה ברזיל מגייסים לאירלנד כדי לגייס גברים כחיילים למלחמה נגד ארגנטינה.
לכל האירים שנרשמו לצבא ברזילאי הובטח שאם יתגייס הם יקבלו מענק אדמה לאחר חמש שנות שירות.
כ-2,400 גברים גויסו וכשהגיעו לברזיל (רבים עם משפחותיהם), הם הוזנחו לחלוטין על ידי הממשלה.
האירים התאגדו יחד עם גדוד גרמני, ובמשך כמה ימים לחמו ברחובות ריו דה ז'ניירו.
בעוד שרובם נשלחו בסופו של דבר הביתה או היגרו מחדש לקנדה או לארגנטינה, חלקם נשארו ונשלחו להקים מושבה במחוז באהיה.
ברזיל ביצעה מספר ניסיונות להביא מהגרים אירים נוספים להתיישבות במדינה, אולם חלק ניכר מהאדמות שניתנו למתנחלים היו נקבוביות או במקומות מרוחקים במיוחד.
רבים מהמתיישבים האירים מתו או היגרו מחדש למדינות אחרות.
במקביל, כמה אירים בולטים שירתו בתפקידים דיפלומטיים בברזיל עבור הממלכה המאוחדת (שכן אירלנד הייתה חלק מהאימפריה הבריטית).
הלאומני והדיפלומט הבריטי רוג'ר קייסמנט, כיהן כקונסול הבריטי בסנטוס, בלם ובריו דה ז'ניירו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נלחמו חיילים ברזילאים ואירים (שהיו חלק מהצבא הבריטי) יחד נגד כוחות גרמנים במהלך מתקפת מאה הימים בצרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה שלחה ברזיל חיילים לאיטליה ואילו אירלנד העצמאית נותרה נייטרלית במהלך המלחמה, עם זאת, כמה אלפי אירים בחרו בהתנדבות להצטרף לצבא הבריטי להילחם נגד מעצמות הציר.
בשנת 1975, ברזיל ואירלנד כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1991 פתחה ברזיל שגרירות בדבלין ובשנת 1995 ביקרה נשיאת אירלנד מרי רובינסון ביקור רשמי בברזיל.
בשנת 2001 אירלנד פתחה שגרירות בברזיליה.
בשנת 2006 פתחה Enterprise אירלנד משרד בסאו פאולו עם פעילויות בכל אמריקה הדרומית.
בשנת 2015 חגגו שתי המדינות 40 שנה ליחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג מברזיל לאירלנד
שר הפיתוח לואיס פרננדו פורלן (2006)
ביקורים רמי דרג מאירלנד לברזיל
נשיא אירלנד מרי רובינסון (1995)
נשיא אירלנד מארי מקאליס (2004)
נשיא אירלנד מייקל היגינס (2012)
במאות ה-18 וה-19, כמה אלפי אירים היגרו לברזיל, אולם מאז המאה ה-20 המגמה התהפכה ומעל 13,000 ברזילאים מתגוררים באירלנד, כאשר רובם מתגוררים בעיירה גורט שבמחוז גולוויי.
בשנת 2017 הסתכם הסחר בין ברזיל לאירלנד ב-1.7 מיליארד אירו.
ברזיל היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של אירלנד באמריקה הלטינית (אחרי מקסיקו).
הייצוא העיקרי של ברזיל לאירלנד כולל: מטוסים, מכונות, מינרלים, סויה, בשר, פירות ועץ.
הייצוא העיקרי של אירלנד לברזיל כולל: תרופות, מכשירי דיוק, מכונות וכימיקלים אורגניים.
קיימות קרוב ל-145 חברות איריות המוכרות באופן פעיל לברזיל.
ברזיל מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
אירלנד מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה וקונסוליה כללית בסאו פאולו.
יחסי אירלנד–ארגנטינה הם יחסי החוץ בין ארגנטינה לאירלנד.
שתי המדינות חולקות היסטוריה של התרבות האירית בשל העובדה שמעל 50,000 מתיישבים אירים היגרו לארגנטינה.
ארגנטינה היא בית הקהילה האירית החמישית בגודלה בחו"ל והגדולה ביותר במדינה שאינה דוברת אנגלית.
למעלה מחצי מיליון אזרחים ארגנטינאים טוענים למורשת אירית.
מהגרים אירים קדומים אולי הגיעו לארגנטינה עם מתנחלים ספרדים בשירות ספרד.
בין השנים 1806–1807 ניסו הכוחות הבריטיים להשתלט ללא הצלחה על חלקים בארגנטינה, בעיקר סביב אזור ריו דה לה פלטה, שנודע בכינוי "הפלישות הבריטיות לתחתית הנהר".
במהלך הפלישה ערכו כמה חיילים אירים את הצבא הבריטי והצטרפו לצבא הספרדי / ארגנטינאי.
האירי הידוע ביותר היה האדמירל ויליאם בראון שהגיע לארגנטינה בשנת 1810. הוא מוסמך כי יצר את הצי הארגנטינאי ועל לחימה מטעם ארגנטינה נגד ספרד, ברזיל, אנגליה וצרפת.
בגלל עוני ורעב, למעלה מ-50,000 אזרחים אירים היגרו לארגנטינה בין השנים 1830–1930 בחיפוש אחר אדמה וחיים טובים יותר.
בשנת 1916, במהלך מרידת חג הפסחא, היה זה אירי יליד ארגנטינה בשם אמון בולפין שהניף את הדגל באומרו "הרפובליקה האירית" מעל לדואר הכללי בדבלין.
מכיוון שבולפין היה ארגנטינאי, הוא לא הוצא להורג לאחר שנתפס על ידי הבריטים.
הוא גורש לארגנטינה ובהמשך מונה על ידי איימון דה ואלירה לקונסול האירי הראשון בבואנוס איירס.