tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 2002 החליטה הממשלה על הקמת גדר ההפרדה כדי למנוע כניסת מחבלים לשטח ישראל.
אל מול התעצמותו ההולכת וגוברת של חזבאללה בדרום לבנון וההתקפות המזדמנות על מוצבי צה"ל לאורך גבול הצפון, העדיפה הממשלה שלא להגיב בצורה תקיפה, מתוך רצון שלא להיגרר ללחימה בשתי חזיתות.
ב-29 בינואר 2004 אף נערכה עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בתמורה לגופות שלושת חללי אירוע החטיפה בהר דב והחזרתו של אלחנן טננבאום, עסקה שספגה ביקורת ציבורית קשה.
כעבור מספר שנים היו שהאשימו כי מדיניות זו של הממשלה בראשות שרון ייצרה את התנאים שהובילו למלחמת לבנון השנייה.
מנגד, אחרים טוענים שלנוכח המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה שגרמה האינתיפאדה, היה צורך ממשי לרכז את מרב המאמצים בבלימת הטרור הפלסטיני ופיגועי ההתאבדות, מה גם שלמרות הלחימה הספורדית על קו הגבול, אזור הצפון היה שליו יחסית באותן השנים וזכה לפריחה תיירותית.
במישור הכלכלי המיתון החמור אליו נקלעה המדינה הלך והחריף, ובכירי המשק הביעו תרעומת על כך שהממשלה אינה נוקטת בצעדים הנדרשים לנוכח עומק המשבר.
תגובתה של הממשלה, אשר לא יכלה להתעלם מהביקורת לאורך זמן התבטאה לבסוף בצמצום מתון בהוצאות הממשלתיות, אך זו לא נתפסה כהולמת מספיק בשווקים הכלכליים, והיו שהביעו חששות מקריסה אפשרית של הכלכלה הישראלית.
אחרי מבצע חומת מגן אף הוצגה ב־25 באפריל 2002 תוכנית חירום כלכלית שכונתה חומת מגן כלכלית.
בנובמבר 2002 התפטרו שרי מפלגת העבודה.
רה"מ שרון מינה מחליפים לשרי המפלגה, הבולטים שבהם: בנימין נתניהו במקום שמעון פרס במשרד החוץ ושאול מופז (חרף הביקורת הרבה למינוי בשל תקופת הצינון הקצרה, רק 4 חודשים לאחר פרישת מופז מצה"ל) במקום בנימין בן אליעזר, בתפקיד שר הביטחון.
אף על פי שמינה מחליפים, בחר שרון להקדים את הבחירות.
פרשה מהקואליציה עקב התנגדותה להצעת התקציב ל-2003.ש"ס175משרד הבריאות, משרד הפנים, משרד העבודה והרווחה, המשרד לענייני דתות, השר לענייני ירושלים במשרד רה"ממשרד האוצר, משרד החינוך, משרד העבודה והרווחה, משרד הפנים7 במרץ 2001
28 בפברואר 2003 חברי הסיעה הצביעו בעד הקמת הממשלה גם טרם כניסתה לקואליציה.
סגני השרים מטעם הסיעה פוטרו עקב אי תמיכתם בחוק תוכנית החירום הכלכלית.
עם כינונה היו בממשלה 26 שרים.
הליכודעבודה-מימדש"סאיחוד לאומי - ישראל ביתנומפד"ליהדות התורהישראל בעליהמפלגת המרכזגשרעם אחדפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
י"ב באדר ה'תשס"א - כ"ו באדר א' ה'תשס"ג | 7 במרץ 2001 - 28 בפברואר 2003משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
אריאל שרוןהליכוד7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003המשרד לקליטת העלייהמשרד האוצרסגן ראש הממשלה
סילבן שלוםהליכוד7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003המשרד לאיכות הסביבהצחי הנגביהליכוד7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003משרד הביטחוןבנימין בן אליעזרישראל אחת
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 2 בנובמבר 2002שאול מופזהליכוד4 בנובמבר 2002 – 28 בפברואר 2003המשרד לביטחון הפניםעוזי לנדאוהליכוד7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003משרד הבינוי והשיכוןסגן ראש הממשלה
3 ביוני 2002 – 28 בפברואר 2003משרד החוץסגן ראש הממשלה
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 2 בנובמבר 2002בנימין נתניהוהליכודלא ח"כ6 בנובמבר 2002 – 28 בפברואר 2003משרד החינוךלימור לבנתהליכוד7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003משרד החקלאות ופיתוח הכפרשלום שמחוןישראל אחת
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 2 בנובמבר 2002ציפי לבניהליכוד17 בדצמבר 2002 – 28 בפברואר 2003משרד המדע, התרבות והספורטמתן וילנאיישראל אחת
3 ביוני 2002 – 28 בפברואר 2003המשרד לענייני דתותאשר אוחנהש"סלא ח"כ7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003משרד הפניםסגן ראש הממשלה
3 ביוני 2002 – 28 בפברואר 2003המשרד לשיתוף פעולה אזוריציפי לבניהליכוד7 במרץ 2001 – 29 באוגוסט 2001רוני מילואמפלגת המרכז29 באוגוסט 2001 – 28 בפברואר 2003הליכודמשרד התחבורהאפרים סנהישראל אחת
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 2 בנובמבר 2002צחי הנגביהליכוד15 בדצמבר 2002 – 28 בפברואר 2003משרד התיירותרחבעם זאבי
נרצח בכהונתואיחוד לאומי-ישראל ביתנו7 במרץ 2001 – 17 באוקטובר 2001בנימין אלוןאיחוד לאומי-ישראל ביתנו31 באוקטובר 2001 – 14 במרץ 2002ראש הממשלה
אריאל שרוןהליכוד14 במרץ 2002 – 18 בספטמבר 2002יצחק לוימפד"ל18 בספטמבר 2002 – 28 בפברואר 2003משרד התעשייה והמסחרדליה איציקישראל אחת
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 2 בנובמבר 2002דני נוההליכוד15 בדצמבר 2002 – 28 בפברואר 2003השר המקשר בין הממשלה לכנסת7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003משרד התקשורתראובן ריבליןהליכוד7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003משרד התשתיות הלאומיותאביגדור ליברמןאיחוד לאומי-ישראל ביתנו7 במרץ 2001 – 14 במרץ 2002ראש הממשלה
אריאל שרוןהליכוד14 במרץ 2002 – 18 בספטמבר 2002 אפי איתםמפד"ל18 בספטמבר 2002 – 28 בפברואר 2003שר במשרד ראש הממשלה לענייני ירושליםאליהו סויסהש"ס7 במרץ 2001 – 23 במאי 2002
3 ביוני 2002 – 28 בפברואר 2003שר במשרד ראש הממשלה לענייני מיעוטיםסאלח טריףישראל אחת
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 29 בינואר 2002שר בלי תיק הממונה על רשות השידוררענן כהןישראל אחת
3 ביוני 2002 – 28 בפברואר 2003משרד הביטחוןדליה רבין-פילוסוףישראל אחת
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 1 באוגוסט 2002ויצמן שיריישראל אחת
עבודה-מימד12 באוגוסט 2002 – 2 בנובמבר 2002משרד הבינוי והשיכוןמאיר פרושיהדות התורה4 ביוני 2001 – 28 בפברואר 2003משרד החוץמיכאל מלכיאורישראל אחת
3 ביוני 2002 – 28 בפברואר 2003משרד התחבורהאברהם יחזקאלישראל אחת
עבודה-מימד2 במאי 2001 – 2 במאי 2002סופה לנדברישראל אחת
עבודה-מימד12 באוגוסט 2002 – 2 בנובמבר 2002משרד התעשייה והמסחראלי בן-מנחםישראל אחת
עבודה-מימד7 במרץ 2001 – 2 בנובמבר 2002משרד התשתיות הלאומיותנעמי בלומנטלהליכוד7 במרץ 2001 – 1 בינואר 2003
בעלי תפקידים בולטים שאינם שרים
היועץ המשפטי לממשלה: אליקים רובינשטיין
ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשותו של יצחק רבין, שכונתה ממשלת רבין השנייה, הושבעה ב-13 ביולי 1992 (י"ב בתמוז תשנ"ב), והתפזרה ב-22 בנובמבר 1995 (כ"ט בחשוון תשנ"ו), לאחר שראש הממשלה נרצח ב־4 בנובמבר 1995.
בתום הבחירות לכנסת השלוש עשרה הסתמנו בכנסת הגושים הבאים:
גוש מפלגות מרכז - שמאל: מפלגת העבודה הישראלית, מר"צ.
גוש מפלגות חרדיות: ש"ס, יהדות התורה.
סה"כ: 10 מנדטים (לעומת 13 מנדטים בכנסת הקודמת).
גוש מפלגות ערביות: חד"ש, מד"ע.
גוש מפלגות ימין: הליכוד, צומת, המפד"ל, מולדת.
סה"כ: 49 מנדטים (לעומת 47 מנדטים בכנסת הקודמת).
כבר בערב הבחירות היה ברור כי מפלגת העבודה בראשות יצחק רבין ניצחה ורבין נבחר להרכיב את הממשלה.
הוא פנה למרצ, ש"ס, המפד"ל, יהדות התורה וצומת בבקשה שישתתפו בממשלה.
כתנאי להצטרפותה לממשלה ביקשה מרצ את תיקי החינוך, המדע וקליטת העלייה.
לתפקיד שרת החינוך והתרבות מונתה שולמית אלוני ממרצ.
כן הצטרפה לממשלה ש"ס, שביקשה את תיק הפנים עבור יושב הראש של המפלגה, אריה דרעי, ובנוסף סגן שר האחראי על החינוך החרדי במשרד החינוך.
בנוסף, דרשה ש"ס שכל הסכם בדבר שינוי מעמדם הטריטוריאלי של שטחים יובא למשאל עם.
תיקי העבודה והרווחה והדתות נשמרו ליהדות התורה, אולם לבסוף לא הצטרפה המפלגה לקואליציה.
יחד עם ש"ס מנתה הקואליציה 62 ח"כים.
חד"ש ומד"ע תמכו בממשלה מבחוץ בעקבות הסכם שנחתם עוד קודם להקמת הממשלה לצמצום פערים במגזר הערבי.
בסה"כ תמכו בהקמת הממשלה 67 ח"כים.
האינתיפאדה הראשונה – התקוממות אלימה של תושבים פלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה נגד מדינת ישראל.
החלה ב-9 בדצמבר 1987, נחלשה לאחר מלחמת המפרץ ב-1991 והסתיימה רשמית עם חתימתם של הסכם אוסלו א' ב־1993
מלחמת המפרץ – ב-2 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק לכווית וכבש אותה.
ב-3 באוגוסט, יום למחרת, הודיעה מועצת הביטחון של האו"ם שהיא מגנה את הפלישה ודורשת מעיראק לסגת חזרה לגבולות הבינלאומיים.
מכיוון שעיראק סירבה לכך הוטלו עליה סנקציות, וכן הוצב אולטימטום בפני סדאם חוסיין, נשיא עיראק, שאם לא ייסוג צבאו מכווית יופעל כנגדו כוח צבאי.
ואכן, פרצה מלחמה שבה השתתפו 34 מדינות (בכללן ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות וסוריה) בקואליציה אחת מול עיראק.
סדאם חוסיין שיגר טילי סקאד לעבר ישראל בתקווה שזו תצטרף לקואליציה בשל שיגור הטילים, מה שאמור היה לגרום, לדעתו, לפרישת מדינות ערב מהקואליציה.
ארצות הברית ביקשה מישראל שלא להגיב, וישראל נענתה לבקשת ארצות הברית.
בסופו של דבר שוחררה כווית, ושיתוף הפעולה בין ארצות הברית למדינות ערב הותיר "חלון הזדמנויות" למשא ומתן – ועידת מדריד.
ועידת מדריד – ועידה בינלאומית שהתכנסה במדריד, בירת ספרד, בין ה-30 באוקטובר 1991 ועד 1 בנובמבר 1991, שהייתה הניסיון הבין-לאומי הראשון למשא ומתן בין ישראל למדינות ערב בכלל ולפלסטינים בפרט.
הוועידה נסתיימה בלא תוצאות משמעותיות, אם כי עצם יציאתו של רה"מ, יצחק שמיר, לוועידה היווה עילה מספקת לשרי צומת, התחיה ומולדת להתפטר מהממשלה וכך הוקדמו הבחירות.
הוועידה נחשבת לציון דרך מרכזי בנושא תהליך השלום.
כתוצאה מהוועידה הוסקו מסקנות במנהיגות הפלסטינית ובמנהיגות הישראלית, שאף גרמו לשינוי עמדות בציבור הישראלי ובציבור הפלסטיני.
פירוק ברית המועצות – ב-16 בדצמבר 1991 התפרקה ברית המועצות, אחרי שכמעט כל מדינות הברית פרשו ממנה ורוסיה הפכה למדינה בפני עצמה.
בעקבות פירוק ברית המועצות נוצר מצב שבו ארצות הברית היא מעצמת העל היחידה בעולם, מה שגרם למצב חדש בסכסוך הישראלי-ערבי.
עליית יהודי ברית המועצות – בעקבות פירוק ברית המועצות החל גל עלייה גדול של מאות אלפי עולים ממדינות חבר העמים לשעבר.
גירוש פעילי חמאס – בדצמבר 1992, נרצח החייל נסים טולדנו.
בתגובה נעצרו 1,200 חשודים פלסטינים, ורבין הציע, על מנת להעמיק את הפגיעה בתשתית של החמאס, לגרש מתוכם 415 פעילי טרור פלסטינים בולטים ללבנון לתקופה של שנתיים.
ההצעה זכתה לתמיכה מקיר לקיר בממשלה, כולל מצד שרי מרצ שזכו על כך לביקורת רבה מצד הפעילים במפלגתם.
הסכם אוסלו א' – הראשון שנחתם בין ישראל ואש"ף.
השיחות שהביאו להסכם הראשי התקיימו באוסלו, בירת נורווגיה, כאשר את ישראל ייצג סגן שר החוץ, יוסי ביילין.
ההסכם נחתם באוגוסט 1993 על ידי אורי סביר (מנכ"ל משרד החוץ) ואחמד קריע (הידוע בתור "אבו עלא") בראשי תיבות, בנורווגיה, בנוכחות שר החוץ שמעון פרס.
ב-13 בספטמבר 1993 נחתמה "הצהרת העקרונות" בבית הלבן בוושינגטון, ארצות הברית.
הסכם קהיר – הסכם שמטרתו הייתה לפרט נושאים שהיו כלולים בהסכם אוסלו.
הצהרת וושינגטון – הצהרה של מלך ירדן, חוסיין, רה"מ רבין ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון, שמטרתה הייתה הצהרת המחויבות של המדינות הללו להסכם השלום.
הסכם השלום עם ירדן – הסכם שלום בין ישראל וירדן, שנחתם ב-26 באוקטובר 1994 בערבה.
הסכם אוסלו ב' – הסכם שנחתם ב-28 בספטמבר 1995, והסדיר את גבולות השליטה הזמניים ביהודה והשומרון ורצועת עזה.
מאחר ששותפות הקואליציה הסכימו בנוגע לתהליך השלום, וכן בנושאים כלכליים וחברתיים, המחלוקות היו בעיקר בנושאי דת ומדינה (גיוס חרדים לצה"ל, מימון הישיבות, הזהות היהודית של העולים ועוד).
בהקמת הממשלה הצליח יצחק רבין להביא להישג של הקמת קואליציה הכוללת את מרצ החילונית והליברלית עם ש"ס החרדית.
בהמשך הביאה ישיבה משותפת זאת למחלוקות בין שרי מרצ לשרי ש"ס.
לאחר התבטאויותיה של אלוני לגבי האיסור ללמד את תורת האבולוציה, איימה ש"ס להביע אי אמון בממשלה, ולא התרצתה עד להתנצלותה של אלוני ולמתן סמכויות נרחבות יותר לסגן השר משה מאיה.
לאחר מכן, הודיע רבין שיתמוך בחקיקה למניעת יבוא בשר לא כשר, שנגרמה בגלל הפרטת יבוא הבשר.
כעבור חודש בלבד, שוב התבטאה אלוני כנגד הרבנים וההלכה, וש"ס תבעה לפטרה או להוציא מידה את תיק החינוך.
חשיפת הקלטה של הרב עובדיה יוסף בה הוא טוען שיש לערוך משתה ביום שבו אלוני תמות, החריפה את המצב.
בסוף מאי, הסכימה אלוני להתפטר מתפקידה על מנת שלא לפגוע בתהליך השלום, ובמקומה מונה אמנון רובינשטיין משינוי.
מרצ קיבלה כפיצוי את תיק איכות הסביבה, שניתן לח"כ מטעם רצ – יוסי שריד.
המחלוקות בנושאים אלו תמו בעקבות הרשעתו ופיטוריו של שר הפנים אריה דרעי ופרישת ש"ס מהממשלה.
בשלבים המוקדמים של הסכמי אוסלו הייתה בתוך הממשלה התנגדות קלה בלבד.
בהצבעה על הסכם אוסלו א' בממשלה הצביעו כל שרי הממשלה בעד למעט השרים שמעון שטרית ואריה דרעי שנמנעו.
לאחר פרישת ש"ס מהממשלה, הפכה הממשלה לממשלת מיעוט בתמיכה מבחוץ של מפלגות חד"ש ומד"ע.
כאשר הצטרף אהוד ברק לממשלה ב-1995, הוא נמנע בהצבעה על הסכמי אוסלו ב', אולם לאחר שרבין גער בו על כך, הוא יישר קו עם התומכים בהסכמים.
בעקבות הזעזוע מטבח מערת המכפלה בסוף פברואר 1994, ניסתה הממשלה להתרחב.
רבין נפגש עם רפאל איתן, יהדות התורה הציעה צירוף המפלגות הדתיות לקואליציה לצד פורשי צומת, אולם מרצ התנגדה לצירופה של צומת לקואליציה, ובכך תם הניסיון להרחיב את הממשלה.
האצת המשא ומתן המדיני אל מעבר להתחייבות מפלגת העבודה בבחירות הובילה להקמת תנועת הדרך השלישית בידי אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן, שהתנגדה למסירת רמת הגולן לסוריה.
עזיבת שני חברי הכנסת את הקואליציה פגעה ביכולתה של הממשלה למשול.
ביולי 1995 הגישה התנועה הצעת חוק שתמנע ביטול הריבונות על הגולן פרט לרוב של חברי הכנסת.
הממשלה, הצליחה לחלץ תיקו בהצבעה.
התנהלות הממשלה כממשלת מיעוט לא אפשרה את ביצוע החלטתו של רבין להתחלת הבניה בשכונת הר חומה: המפלגה הדמוקרטית הערבית הביעה אי אמון בממשלה.
פרישתם בפברואר 1994 של שלושה חברי כנסת מסיעת צומת, והקמת סיעת יעוד, הובילה לניסיונות לצרף את הסיעה לממשלה.
הסיעה הצטרפה לקואליציה בינואר 1995, לאחר הבטחת תפקיד שר לגונן שגב ותפקיד סגן שר לאלכס גולדפרב.
בג"ץ טען שאין לממשלה זכות להעניק משרות שלטוניות לפורשים, ולבסוף תוקן חוק יסוד: הממשלה כך שפורשים יכלו להצטרף לממשלה.
עם כניסתו לממשלה, התחייב דרעי לפרוש ממנה אם יוגש נגדו כתב אישום.
באוגוסט 1993, הוגש כתב אישום כנגדו, על שוחד, מרמה והפרת אמונים.
בניגוד להתחייבותו, סירב דרעי לפרוש ורבין נמנע מלפטרו.
עתירה לבג"ץ של התנועה לאיכות השלטון הובילה להלכת דרעי-פנחסי, שחייבה את רבין לפטרו.
ש"ס פרשה מהקואליציה, מה שהותיר את הממשלה כממשלת מיעוט בתמיכת הסיעות הערביות.
רבין לא ויתר על הניסיון להחזיר את ש"ס לקואליציה.
נושא ייבוא הבשר הטרף היה המכשול.
מרצ התנגדה להגבלת הבשר וש"ס תמכה.
בנובמבר, ניסתה מרצ להעביר את חוק יסוד: זכויות האדם, ומפלגת העבודה התנגדה לכך כדי לא לפגוע בסיכויי ש"ס לחזור לקואליציה.
הממשלה העבירה בינואר 1994 חוק למניעת יבוא בשר לא כשר, על אף חוק יסוד: חופש העיסוק.
בפברואר 1994, תיקנה הממשלה את חוק היסוד, בעזרת תמיכה של מפלגת העבודה, המפלגות הדתיות, וחד"ש, שרצתה למנוע צירוף של צומת לממשלה, באמצעות פסקת התגברות.
אולם שיבוץ ערכי מגילת העצמאות, כמו גם המשבר בהסתדרות, מנע מש"ס לחזור לקואליציה.
ביוני 1994, ניסתה ש"ס לעקוף את בג"ץ באמצעות חוק שיאפשר ביטול חוקי יסוד מטעמי דת.
מרצ התנגדה, ואהרן ברק הודיע שהסעיף אינו דמוקרטי, מה שסתם את הגולל על הניסיונות לצרף את ש"ס לקואליציה.
שר הבריאות חיים רמון קידם את הצעת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שתנתק בין החברות בקופת החולים הכללית לבין חברות בהסתדרות.
ההתנגדות לפגיעה בהסתדרות הובילה לעיכוב בחקיקת החוק.
בסוף 1993, הפסיד עמיר פרץ לחיים הברפלד בבחירות המקדימות בתוך מפלגת העבודה לתפקיד מזכ"ל ההסתדרות.
הדבר הוביל לניסיונות לתקן את חוק ביטוח הבריאות, מה שהוביל להתפטרותו של רמון מתפקידו והחלטתו להתמודד מול הברפלד לתפקיד מזכ"ל ההסתדרות.
רמון הקים את סיעת "חיים חדשים בהסתדרות" יחד עם ש"ס ומרצ.
רמון התמודד בבחירות מול רשימת מפלגת העבודה וניצח בהתמודדות על הנהגת ההסתדרות.
לאורך כל מערכת הבחירות מצע מפלגת העבודה כלל את קידום תהליכי השלום.
ואכן, עם הקמת הממשלה, החל סגן שר החוץ יוסי ביילין, במשא ומתן עם נציגי אש"ף באוסלו, בירת נורווגיה.
המשא ומתן ונוהל במספר פגישות החל בסוף שנת 1992 ועד קיץ 1993. כל העת עדכן ביילין את הממונה עליו, שר החוץ שמעון פרס, ופרס יידע את רה"מ רבין בנושא.
רבין הטיל ספק ברצינות הדברים, אם כי בסוף הבין כי מדובר במשא ומתן רציני, והחליף מכתבים עם יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת.
במכתבים אלה הכירו השניים בזכות העם הפלסטיני ובזכות העם היהודי על קיומן של מדינות ריבוניות ממערב לירדן.
בעקבות המכתבים והפגישות נחתם הסכם אוסלו א'.
בנוסף למשא ומתן עם הפלסטינים נוהל משא ומתן עם סוריה וירדן, כאשר המשא ומתן עם ירדן נחל הצלחה ולבסוף נחתם הסכם שלום (שכמעט ולא הייתה לו התנגדות בישראל) והמשא ומתן עם סוריה כשל.
במהלך השיחות עם סוריה אמר רבין כי ייתכן ותפונה רמת הגולן עבור שלום בין שתי המדינות ונתקל בהתנגדות בציבור.
בכל אופן, בשל מחלוקות בתחומים שונים, לא הגיעו שני הצדדים להסכמות והמשא ומתן נכשל.
מדיניותה הכלכלית של הממשלה התאפיינה בהשקעה בחינוך, הבריאות והרווחה והשקעה גדולה בתשתיות התחבורה והכבישים.
תקציב החינוך גדל בארבע שנים משמונה מיליארד שקלים ל-14 מיליארד, גידול ריאלי של 70%.
הממשלה ביצעה מהלכי הפרטה שבמסגרתן הופרטו חברות ציבוריות גדולות ומשמעותיות דוגמת כימיקלים לישראל, בנק מזרחי טפחות ומספנות ישראל.
כמו כן העלתה הממשלה בצורה משמעותית את השכר בסקטור הציבורי, בעיקר למורים, דבר שתרם לכלכלה.
עם תחילת כהונת הממשלה עמדה ישראל בפני אתגר עצום של קליטת מאות אלפי עולים ממדינות חבר העמים לשעבר, וזאת בשעה שהיו 12 אחוזי אבטלה בשוק העבודה.
בקרב העולים החדשים קרוב לשליש נותרו ללא עבודה.
הממשלה טיפלה באתגר על ידי הורדה משמעותית במשקל הביטחון בתוצר, הקפאת ההשקעה בהתנחלויות והפניית המשאבים לתשתיות פיזיות, חינוך וקליטת עלייה.
צמיחה מהירה איפשרה את חקיקתו של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, אקדמיזציה של המכללות, בניית מערכת השכלה גבוהה בפריפריה, סלילת כבישים ומחלפים.
הצמיחה גם איפשרה את קבלת ההחלטות לסלול את כביש 6 ולהקים את נתב"ג 2000. עוד היא איפשרה להכפיל את תקציב המדען הראשי, להשוות קצבאות ילדים ותקציבי פיתוח במגזר הערבי, לחוקק את חוק קליטת חיילים משוחררים ולחולל מהפכה בתקצוב הרשויות המקומיות.
בחודש מרץ 1995 בעקבות המלצותיה של "ועדת פוגל" ובמטרה לעצור את הגידול בהתחייבויותיהן של קרנות הפנסיה החליטה הממשלה על סגירת קרנות אלה למצטרפים חדשים.
במקביל נפתחו קרנות פנסיה חדשות כדי לאפשר ביטוח פנסיוני למצטרפים חדשים.
בשנים 1993–1994 ענף התיירות שגשג מאוד בארץ.
האינפלציה ירדה משנת 1992 ואילך באופן משמעותי.
המדיניות הכלכלית של הממשלה זכתה לשבחים רבים בקרב הציבור.
כ-70% מהציבור תמכו בשר האוצר אברהם שוחט.
רבין עלה לשלטון תחת הבטחה "לשנות את סדר העדיפויות הלאומי".
בתקופת רבין, שיחות השלום גרמו לפריחה כלכלית ולהגעה של משקיעים רבים לישראל.
יפן השקיעה בישראל לראשונה, מקדונלד'ס נכנסה לשוק, וגם אנשי עסקים ערבים ביקשו לנצל את שיחות השלום כדי לבצע עסקים עם מדינת ישראל.
רבים זוכרים לחיוב את מדיניותה הכלכלית של הממשלה, וארגוני שמאל רבים מדברים על חזרה למדיניותה כאשר הם מבקרים את המדיניות (הקפיטליסטית, לטענתם) שאומצה מאז ניצחון הליכוד בבחירות לאחר מכן.
מצד ימין, המדיניות ספגה ביקורת בעיקר בשל העלאת הגירעון ועליית השכר במגזר הציבורי, שחייבו קיצוץ בתקציב ב-1997.
במהלך השנה הראשונה לכהונת הממשלה, החזית המדינית הייתה שקטה יחסית, ולאופוזיציה לא היה מה לטעון כלפי הממשלה בנושאים מדיניים.
אך, אחרי שנודע בציבור על הסכמי אוסלו ובעיקר אחרי חתימת ההסכמים בספטמבר 1993, התחזקה בהדרגה ההתנגדות הפוליטית לתהליך המדיני, בטענה שהממשלה מוסרת שטחים בלא תמורה אמיתית, ומחמשת טרוריסטים אשר ישובו לדרך הטרור.
פיגועים (שבוצעו ברובם על ידי החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני) לא הועילו לתהליך המדיני.
כנגד הסכמי אוסלו התקיימו הפגנות רבות בהן השתתפו נציגי האופוזיציה בכנסת שהתגברו לאחר חתימת הסכמי אוסלו ב' בספטמבר 1995. בעיני חלקים מהציבור ההסכמים נתפסו כסכנה קיומית למדינה וכבגידה בציונות, בארץ ישראל ובעם היהודי.
ההתנגדות כללה הפגנות מחאה אל מול בתיהם הפרטיים של רבין ופרס, וכן הפגנות ציבוריות גדולות.
הפגנה זו נחשבה להסתה ישירה בעיני חלק מהציבור, ואחד מבכירי הליכוד, דן מרידור, אף עזב את הכיכר בהפגנתיות.
בתום ההפגנה צעדו כמה מאות מהמפגינים מהכיכר לכנסת ושם ניסו לפרוץ לרחבת הכנסת ופגעו במכוניות של שרי ממשלה.
בהתנחלויות הייתה אווירה קשה והרגשה שהממשלה מזניחה אותם (בעקבות התבטאויות של רבין כמו "לי אכפת מ-98% מאזרחי המדינה", "פרופלורים" ו"הם לא מזיזים לי").
דובריה הממוסדים של הימין טענו כלפי הממשלה שהיא אינה לגיטימית בגלל הישענותה על קולות המפלגות הערביות מהאופוזיציה, והתייחסו אל מעשיה כמעשים בלתי לגיטימיים המביאים להרג אזרחים.
היו אף שהשתמשו במילה "בגידה".
בהפגנות הימין היה שימוש בקריאות כמו "בוגד" ו"רוצח", ופוסטרים עם תמונות של רבין בכאפייה מתחבק עם ערפאת.
רבנים מהימין הטיפו כנגד תהליך המדיני.
בכנסת התנהלו ויכוחים ערניים בין חברי הקואליציה לחברי האופוזיציה, והתבטאויות שונות של אישים משמאל ומימין המפה הפוליטית רק החריפו את הקרע שנוצר בעם.
הרמטכ"ל, אהוד ברק, אמר על הסכם אוסלו "ההסכם הזה מלא חורים כמו גבינה שווייצרית".
האמירה, שנחשבה כלא מתאימה לאיש צבא שחל עליו איסור לומר דברים בעלי אופי פוליטי, שימשה רבות את המתנגדים להסכם אוסלו.
עם זאת, אהוד ברק מונה לשר הפנים ביולי 1995 ואחר כך לשר החוץ בממשלת ישראל העשרים ושש, וב-1999 הוא נבחר לראש ממשלת ישראל, שייצג אותה בסופו של דבר בשיחות קמפ דייוויד, שהיו בעצם המשך להסכמי אוסלו.
ב-4 בנובמבר 1995, מוצאי שבת, בשעה 21:40, בתום עצרת המונים לאות תמיכה בשלום, בה השתתף ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין (ואישים נוספים מהשמאל), נרצח ראש הממשלה רבין על ידי יגאל עמיר, מתנגד להסכמי אוסלו.
ביום שני, ה-6 בנובמבר 1995, נערכה הלווית ראש הממשלה בנוכחות 80 ראשי מדינות ומנהיגים מחוץ לישראל.
יאסר ערפאת, שצפה בהלוויה בטלוויזיה, בא לנחם את משפחת רבין בשבעה.
את מקומו של רבין תפס ממלא מקומו שמעון פרס, והוא כיהן כראש הממשלה בפועל.
הממשלה ה-25 המשיכה לתפקד עד 22 בנובמבר 1995, אז אישרה הכנסת את ממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס.
בתחילה הקים רבין ממשלה עם מרצ (12 מנדטים) וש"ס (6 מנדטים), וביחד עם מפלגת העבודה היו בקואליציה 62 חברי כנסת.
לאחר כשנה, בספטמבר 1993, הלכת דרעי פנחסי הביאו לעזיבת ש"ס את הקואליציה.
לראשונה בתולדות המדינה הייתה הממשלה ממשלת מיעוט, והיא הצליחה להתקיים בזכות חמישה חברי כנסת מהמפלגות הערביות שתמכו בה מבחוץ.
בראשית 1995, על מנת לייצב את הממשלה, צירף רבין את סיעת ייעוד.
חברי הסיעה היו שלושה חברי כנסת שפרשו ממפלגת צומת, ובראשם גונן שגב, שקיבל תפקיד שר בממשלה.
אלכס גולדפרב קיבל את תפקיד סגן שר הבינוי והשיכון.
56 ח"כים בין פרישת ש"ס מהקואליציה ובין הצטרפותה של יעוד (14 בספטמבר 1993 – 2 בינואר 1995).
עם הקמתה היו בממשלה 17 שרים, שכללו 13 שרים מטעם מפלגת העבודה, 3 שרים ממרצ ושר אחד מטעם ש"ס.
בסוף דצמבר 1992 הצטרף יוסי שריד לממשלה כשר רביעי מטעם מרצ.
בספטמבר 1993 עזב אריה דרעי את הממשלה.
בינואר 1995 הצטרף גונן שגב לממשלה וביולי 1995 צורפו אהוד ברק ויוסי ביילין לממשלה.
בעקבות זאת, הגיע מספר השרים בממשלה ל-20.
מתוך 22 השרים שכיהנו בממשלה, 7 כיהנו בממשלות בעבר (רבין, פרס, אלוני, דרעי, צור, רובינשטיין ושחל) ו-15 שרים כיהנו לראשונה בממשלה (שוחט, ברק, נמיר, סנה, בן אליעזר, שגב, ליבאי, רמון, צבן, ביילין, שריד, קיסר, חריש, ברעם ושטרית)
י"ב בתמוז ה'תשנ"ב - כ"ט בחשוון ה'תשנ"ו | 13 ביולי 1992 - 22 בנובמבר 1995משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלה
נרצח בכהונתוהעבודה13 ביולי 1992 – 4 בנובמבר 1995ראש הממשלה בפועל
יצחק רביןהעבודה8 בפברואר 1994 – 1 ביוני 1994אפרים סנההעבודה1 ביוני 1994 – 22 בנובמבר 1995משרד החינוך והתרבותשולמית אלונימרצרצ13 ביולי 1992 – 11 במאי 1993אמנון רובינשטייןמרצשינוי7 ביוני 1993 – 22 בנובמבר 1995משרד החקלאותיעקב צור (שטיינברג)העבודה13 ביולי 1992 – 22 בנובמבר 1995משרד המדע והטכנולוגיה
משרד המדע והאמנויותאמנון רובינשטייןמרצשינוי13 ביולי 1992 – 31 בדצמבר 1992שמעון שטריתהעבודה31 בדצמבר 1992 – 7 ביוני 1993שולמית אלונימרצרצ7 ביוני 1993 – 22 בנובמבר 1995משרד המשטרהמשה שחלהעבודה13 ביולי 1992 – 22 בנובמבר 1995משרד המשפטיםדוד ליבאיהעבודה13 ביולי 1992 – 22 בנובמבר 1995משרד העבודה והרווחהראש הממשלה
יצחק רביןהעבודה13 ביולי 1992 – 31 בדצמבר 1992אורה נמירהעבודה31 בדצמבר 1992 – 22 בנובמבר 1995המשרד לענייני דתותראש הממשלה
יצחק רביןהעבודה13 ביולי 1992 – 27 בפברואר 1995שמעון שטריתהעבודה27 בפברואר 1995 – 22 בנובמבר 1995המשרד לענייני ירושליםראש הממשלה
ממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס הושבעה ב-22 בנובמבר 1995, וכוננה בעקבות הרצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין על בסיס הרכב דומה לממשלה העשרים וחמש.
הממשלה סיימה את כהונתה ב-18 ביוני 1996. אירועים מרכזיים בימי הממשלה ה-26 הם מבצע ענבי זעם וחיסולו של יחיא עיאש.
הרכב הכנסת השלוש עשרה ערב הקמת הממשלה
סיעה ראש הסיעה מנדטים מושב הערות העבודה שמעון פרס 44קואליציהבהמשך כהונת הכנסת:
פרשה חברת הכנסת נאוה ארד והקימה סיעת יחיד שתמכה בממשלה מאופוזיציה
פרשו שני חברי כנסת והקימו את סיעת הדרך השלישית הליכוד בנימין נתניהו 32אופוזיציהבהמשך כהונת הכנסת:
פרש חבר הכנסת אפרים גור והקים סיעת יחיד שתמכה בממשלה מהאופוזיציה
לאחר הקמת הממשלה פרשו שני חברי כנסת והקימו את סיעת עתיד מולדת רחבעם זאבי 2אופוזיציהפרש חבר הכנסת שאול גוטמן והקים את סיעת ימין ישראל
בהמשך פרש חבר הכנסת יוסף בא-גד והקים סיעת יחיד מד"ע עבד אל-והאב דראושה 2אופוזיציהתמכה בממשלה מן האופוזיציה ימין ישראל שאול גוטמן 1אופוזיציהפרש ממולדת
פינוי של הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון (למעט חברון), בהתאם להסכם אוסלו ב'.
מבצע ענבי זעם: אחרי ירי קטיושות לעבר יישובי הצפון החליטה הממשלה שלא להבליג יותר, וצה"ל יצא למבצע ענבי זעם, אשר הסתיים בשל מותם של מאה פליטים לבנונים בנפילת פגז בטעות.
בעקבות חיסולו, ארבעה פיגועי התאבדות נעשו בירושלים, באשקלון ובתל אביב בין 25 בפברואר ל-4 במרץ.
ממשלה זו המשיכה במדיניותה הכלכלית של קודמתה, אשר עיקרה השקעת תקציבים מוגברת בתחומי החינוך, הבריאות והרווחה, והקפאה תקציבית של פיתוח התשתית בהתנחלויות.
ממשלה זו הקימה את רשות החשמל.
במאי 1996 הממשלה מקבלת החלטה להקים את נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים לתכנון ותפעול קוי רכבת קלה באזור גוש דן.
הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה הוקדמו ביוזמת ראש הממשלה שמעון פרס, שסבר כי אחוזי התמיכה הגבוהים מהם נהנה בשעתו יבטיחו לו את הניצחון.
מערכת הבחירות הייתה בעלת אופי מגזרי, כאשר הימין והחרדים התאחדו מאחורי מועמד הליכוד-גשר-צומת, בנימין נתניהו, ואילו הציבור האשכנזי-חילוני תמך ברובו בשמעון פרס.
בליל הבחירות חזו המדגמים ניצחון לפרס, אך לקראת הבוקר התגלה כי בנימין נתניהו ניצח בהפרש של 30 אלף מצביעים, שהיוו כאחוז אחד מהקולות.
הממשלה המשיכה לכהן עד להשבעת הממשלה העשרים ושבע בראשות נתניהו ב-18 ביוני 1996.
לאחר פרישת חברי סיעת עתיד הסיעה מנתה מנדט אחד.
עתיד 2 משרד הבינוי והשיכון 27 בנובמבר 1995 החל מהקמת הסיעה לאחר פרישתה מיעודמד"ע2 22 בנובמבר 1995תמכה בממשלה מבחוץ ללא חברות רשמית בקואליציהח"כ יחיד- אפרים גור1 7 במרץ 1996 תמך בקואליציה ללא ייצוג בממשלה
הממשלה מנתה 21 שרים, והייתה זהה בהרכבה לממשלת ישראל העשרים וחמש בסוף כהונתה, למעט יצחק רבין שנרצח, חיים רמון ששב לממשלה והרב יהודה עמיטל שצורף לממשלה.
העבודהמרציעוד/ עתידפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
כ"ט בחשוון ה'תשנ"ו - א' בתמוז ה'תשנ"ו | 22 בנובמבר 1995 - 18 ביוני 1996משרדשרסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
תפקיד השרה היוצאת עילת סיום התפקידהשרה היוצאתשםסיעהסיום כהונהשםסיעהתחילת כהונהשרת העבודה והרווחהאורה נמירהעבודה21 במאי 1996 מונתה לשגרירה בסיןראש הממשלה
שמעון פרס (מ"מ)העבודה21 במאי 1996
ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו, המכונה גם ממשלת נתניהו הראשונה, הושבעה ב-18 ביוני 1996 וסיימה את כהונתה ב-6 ביולי 1999.
תוצאות הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה
רשימה ראש הרשימה מנדטים מספר קולות אחוז מהקולות הערות העבודה שמעון פרס 34 818,741 27.5%בהמשך כהונת הכנסת:
פרשו שני חברי כנסת והקימו, יחדיו עם ארבעה חברי כנסת מהליכוד, את מפלגת המרכז
פרשו שלושה חברי כנסת והקימו את סיעת עם אחד הליכוד-גשר-צומת בנימין נתניהו 32 767,401 25.8%רשימה משותפת למפלגות הליכוד, גשר, וצומת
פרשו שלושה חברי כנסת והקימו את סיעת גשר
פרשו שלושה חברי כנסת והקימו את סיעת חרות
פרשו ארבעה חברי כנסת והקימו, יחדיו עם שני חברי כנסת ממפלגת העבודה, את מפלגת המרכז
פרשו שלושה חברי כנסת והקימו את סיעת צומת, מהם פרש אחד והצטרף למולדת ש"ס אריה דרעי 10 259,796 8.7% מפד"ל זבולון המר 9 240,271 8.1%בהמשך כהונת הכנסת פרשו שני חברי כנסת והקימו את סיעת תקומה מרצ יוסי שריד 9 226,275 7.5%רשימה משותפת למפלגות רצ, מפ"ם ושינוי
בהמשך כהונת הכנסת פרש אברהם פורז והקים מחדש את סיעת שינוי, אליו הצטרף בהמשך אליעזר זנדברג שפרש ממפלגת המרכז
בהמשך כהונת הכנסת פרש דדי צוקר והקים סיעת יחיד ישראל בעליה נתן שרנסקי 7 174,994 5.8%בהמשך כהונת הכנסת פרשו שני חברי כנסת והקימו את סיעת עלי"ה חד"ש-בל"ד האשם מחאמיד 5 129,455 4.4%רשימה משותפת למפלגות חד"ש ובל"ד
בהמשך כהונת הכנסת התפלגה לרכיביה יהדות התורהמאיר פרוש 4 98,657 3.3%רשימה משותפת למפלגות אגודת ישראל ודגל התורה
בהמשך כהונת הכנסת התפלגה לרכיביה הדרך השלישית אביגדור קהלני 4 96,474 3.2%בהמשך כהונת הכנסת פרש עמנואל זיסמן והקים סיעת יחיד מד"ע-רע"ם עבד אל-והאב דראושה 4 89,514 3.0%רשימה משותפת למפלגות מד"ע ורע"ם מולדת רחבעם זאבי 2 72,002 2.4%
נתניהו ביקש שלא לכלול בממשלתו את אריאל שרון, אולם דוד לוי התייצב לצידו של שרון ודרש להעניק לו תיק ביצועי בכיר.
עקב התעקשותו של לוי נאלץ נתניהו למנות את שרון לשר התשתיות הלאומיות, תפקיד שכלל אוסף סמכויות ממשרדים שונים, ונוצר אד הוק לפתרון התסבוכת לאחר שכבר הורכבה הממשלה.
לימים יצפה לוי להכרת תודה מצידו של שרון בעת שזה ירכיב את ממשלתו שלו, אך לשווא.
בתחום הביטחוני זכורה ממשלתו הצרה של נתניהו בשל צמצום הטרור, וכן בשל אירועי מנהרת הכותל וניסיון ההתנקשות הכושל באיש החמאס בירדן, חאלד משעל, ניסיון שגרר את שחרורו מכלאו של אחמד יאסין על פי דרישתו של המלך חוסיין, וזאת על מנת לשמר את הסכם השלום עם ירדן.
ב-4 בפברואר 1997 התרחש אסון המסוקים בו נהרגו 73 חיילי צה"ל שהיו בדרכם לפעילות מבצעית בלבנון.
האסון גימד את הצלחתו היחסית של צה"ל בסוף שנות ה-90 לצמצם את מספר הנפגעים בלבנון על ידי מיגון מוגבר במוצבים, והביא להקמת תנועת ארבע אמהות ולהעלאת התמיכה הציבורית בנסיגה מרצועת הביטחון, לה התנגד נתניהו.
אסון השייטת שאירע ב-5 בספטמבר 1997 הגביר אף הוא את הביקורת הציבורית על השהייה של צה"ל בלבנון.
פתיחת מנהרות הכותל ב-24 בספטמבר 1996 באישור בנימין נתניהו - בעקבות הפתיחה החל גל של התפרעויות פלסטינים, בהשתתפות המשטרה הפלסטינית, שגרמו לעשרות הרוגים, ביניהם 17 חיילי צה"ל.
המהומות שימשו מודל לצה"ל בהיערכותו לקראת אפשרות של עימות עתידי נוסף עם הפלסטינים, והלחימה בימיה הראשונים של האינתיפאדה השנייה נוהלה על פי הלקחים שהופקו מהן.
הסכם חברון - הסכם שחתמה ישראל עם הרשות הפלסטינית ב-15 בינואר 1997 (ז' בשבט תשנ"ז), בעניין העברת השליטה הביטחונית בחלקים מהעיר חברון לידי הרשות, ואושר למחרת בכנסת, ברוב של 87 בעד, 17 נגד ונמנע אחד.
פרשת בר-און חברון - הפרשה שחשפה כתבת הערוץ הראשון איילה חסון, ולפיה רוני בר-און (לימים חבר כנסת ושר האוצר) מונה לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בתמורה לכך שש"ס תצביע בעד הסכם חברון בממשלה.
לפי הנטען, היועץ בר-און היה אמור להביא לסיום הפרשיות המשפטיות בהן היה מסובך מנהיג ש"ס אריה דרעי.
בעקבות גל הביקורת על מינויו - עוד לפני פרסום הפרשה על ידי חסון - התפטר בר-און מהתפקיד, ימים ספורים לאחר שמונה אליו.
בפרשה נחקרו ראש הממשלה נתניהו, שר המשפטים צחי הנגבי, חבר הכנסת דרעי, מנכ"ל משרד רה"מ אביגדור ליברמן ורבים נוספים, אך היא הסתיימה לבסוף ללא הגשת כתבי אישום.
הסכם ואי - הסכם שחתמה ישראל בוושינגטון עם הרשות הפלסטינית ב-23 באוקטובר 1998, שאושר בכנסת ב-17 בנובמבר 1998, כ"ח בחשוון תשנ"ט ברוב של 75 בעד, 19 נגד ותשעה נמנעים.
לפי ההסכם התחייבה ישראל להעביר לידי הפלסטינים 13% נוספים משטחי יהודה ושומרון ובתמורה התחייבו הפלסטינים להסכמות ביטחוניות שונות, כמו הפסקת הטרור וההסתה ומחיקת הסעיף באמנה הפלסטינית שקרא להשמדת ישראל.
נתניהו, הדוגל באסכולת שוק חופשי, העלה על נס את ערכי "הכלכלה החופשית" ואת ההפרטה.
לראייתו של נתניהו, לממשלתו הראשונה היו מספר הישגים כלכליים:
הורדת האינפלציה מתחום 15–17 אחוזים לתחום 3–4 אחוזים.
ליברליזציה במטבע החוץ, כולל ביטול "רצועת האלכסון" (על רקע מהלך זה התפטר דן מרידור מתפקידו כשר האוצר).
ביצוע הפרטה של גופים ממשלתיים שונים, כולל הפרטת בזק.
פתיחת שוק התקשורת לתחרות - הוספת מפעיל סלולרי שלישי, תחילת שירותיה של "חברת הטלוויזיה בלוויין "Yes" והוספת חברות לשוק שיחות הטלפון הבינלאומיות.
ביטול הפנסיה התקציבית לעובדים חדשים בשירות הציבורי.
בתקופת ממשלתו הראשונה של נתניהו כיהנו שלושה שרי אוצר, כל אחד למשך פרק זמן של כשנה.
הממשלה השקיעה יותר מקודמותיה בהתנחלויות, בתקציבי הדתות וברווחה.
היו ניסיונות לבצע הפרטות בחברות הממשלתיות, ניסיונות שנחלו הצלחה חלקית בלבד.
משרד האוצר ניהל מדיניות של ריסון תקציבי ובנק ישראל ניהל מדיניות של ריבית גבוהה.
מדיניות ה"ניוד המנוהל" של השקל הופחתה על ידי הרחבת רצועת האלכסון, ששיפרה את חופשיות המסחר בו.
מחלוקת על רקע זה הובילה לפרישת שר האוצר דן מרידור, שהתנגד למהלך.
בתקופת נתניהו פחתו האינפלציה והגירעון הממשלתי של ישראל, אך האבטלה גדלה.
בשלהי כהונתה של הממשלה הוקמה המועצה לביטחון לאומי (המל"ל) והועמד בראשה דוד עברי.
נושא ביטחוני בולט נוסף - מינויו של דני יתום לראש המוסד בקיץ 1996, והתפטרותו בפברואר 1998 לאחר הגשת דו"ח צ'חנובר, שהטיל עליו את האחריות בפרשת ההתנקשות הכושלת בחייו של חאלד משעל.
בתקופתו של יתום היו כישלונות פומביים נוספים של המוסד שבהם נתפסו אנשי מוסד בידי רשויות.
כבר באביב 1998 הממשלה החלה להתערער, כאשר היחסים הרעועים בין דוד לוי מנהיג גשר ורה"מ נתניהו הביאו לפרישת גשר מהממשלה והסיעה המשותפת.
כאשר הסתבר כי המפד"ל היא הסיעה היחידה, מלבד הליכוד, המוכנה לתמוך בתקציב וישנם פחות מ-40 ח"כים המוכנים להצביע בעדו, החליט נתניהו כי אין טעם להמשיך במאמצים שלו לשמר את הממשלה והסכים לפזר את הכנסת.
66 לפני פרישת חברי גשר מהממשלה והתפלגות 5 ח"כים נוספים מהליכוד-גשר-צומת (18 ביוני 1996 - 23 בפברואר 1999)
הליכוד-גשר-צומתש"סהמפד"לישראל בעלייהיהדות התורההדרך השלישיתצומתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
א' בתמוז ה'תשנ"ו - כ"ב בתמוז ה'תשנ"ט | 18 ביוני 1996 - 6 ביולי 1999משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
בנימין נתניהוהליכוד-גשר-צומת18 ביוני 1996 - 6 ביולי 1999משרד הבינוי והשיכוןמשרד האוצרדן מרידורהליכוד-גשר-צומת18 ביוני 1996 - 20 ביוני 1997יעקב נאמןעצמאי
לא כיהן בכנסת9 ביולי 1997 - 18 בדצמבר 1998מאיר שטריתהליכוד-גשר-צומת23 בפברואר 1999 - 6 ביולי 1999המשרד לאיכות הסביבהסגן ראש הממשלה
רפאל איתןהליכוד-גשר-צומת18 ביוני 1996 - 6 ביולי 1999משרד החקלאותצומתמשרד האנרגיה והתשתיותיצחק לוימפד"ל18 ביוני 1996 - 8 ביולי 1996משרד הביטחוןיצחק מרדכיהליכוד-גשר-צומת18 ביוני 1996 - 25 בינואר 1999משה ארנסהליכוד-גשר-צומת
לא כיהן בכנסת25 בינואר 1999 - 6 ביולי 1999המשרד לביטחון הפניםאביגדור קהלניהדרך השלישית18 ביוני 1996 - 6 ביולי 1999משרד הבריאותצחי הנגביהליכוד-גשר-צומת18 ביוני 1996 - 12 בנובמבר 1996יהושע מצאהליכוד-גשר-צומת12 בנובמבר 1996 - 6 ביולי 1999משרד החוץסגן ראש הממשלה
דוד לויהליכוד-גשר-צומת18 ביוני 1996 - 6 בינואר 1998אריאל שרוןהליכוד-גשר-צומת13 באוקטובר 1998 - 6 ביולי 1999משרד החינוך, התרבות והספורטסגן ראש הממשלה
נפטר בכהונתומפד"ל18 ביוני 1996 - 20 בינואר 1998יצחק לוימפד"ל25 בפברואר 1998 - 6 ביולי 1999משרד המדעזאב בנימין בגיןהליכוד-גשר-צומת18 ביוני 1996 - 18 בינואר 1997מיכאל איתןהליכוד-גשר-צומת9 ביולי 1997 - 9 ביולי 1998סילבן שלוםהליכוד-גשר-צומת13 ביולי 1998 - 6 ביולי 1999משרד המשפטיםיעקב נאמןעצמאי
לא כיהן בכנסת18 ביוני 1996 - 10 באוגוסט 1996צחי הנגביהליכוד-גשר-צומת11 בנובמבר 1996 - 6 ביולי 1999משרד העבודה והרווחהאלי ישיש"ס18 ביוני 1996 - 6 ביולי 1999המשרד לענייני דתותאליהו סויסהש"ס7 באוגוסט 1996 - 12 באוגוסט 1997סגן ראש הממשלה
ממשלת ישראל העשרים ואחת בראשות שמעון פרס הושבעה ב-13 בספטמבר 1984 (ט"ז באלול ה'תשמ"ד), וסיימה כהונתה ב-20 באוקטובר 1986 (י"ז בתשרי ה'תשמ"ז).
יחד עם הממשלה ה-22 היא כונתה ממשלת הרוטציה.
תוצאות הבחירות לכנסת האחת עשרה
רשימה ראש הרשימה מספר מנדטים מספר קולות אחוז מהקולות מושב הערות המערך שמעון פרס 44 724,074 34.9%קואליציהרשימה משותפת למפלגות העבודה ומפ"ם
בתום משא ומתן קואליציוני ארוך הורכבה ממשלת אחדות לאומית על בסיס רוטציה, כאשר הוסכם ששמעון פרס ישמש ראשון במשך שנתיים כראש ממשלה, ויצחק שמיר יחזיק בתיק החוץ ויתפקד כממלא מקומו, ולאחר מכן יתחלפו השניים בתפקידיהם.
בעת הקמתה נשענה הממשלה על תמיכתם של 97 חברי כנסת.
הממשלה התחייבה להמשך תהליך השלום והוצאת צה"ל מלבנון, וניסיון לחידוש היחסים הבינלאומיים עם ברית המועצות ועם המדינות שניתקו את יחסיהן עם ישראל.
הוחלט על המשך המשא ומתן לפי הסכמי קמפ-דייוויד, שלא יכללו הקמת מדינה פלסטינית או מגע כלשהו עם אש"ף.
הוסכם כי שינוי בריבונות בשטחים יתבצע רק בהסכמת שתי המפלגות הגדולות.
הוחלט על הקמת חמישה עד שישה יישובים בכל שנה, אך הקמתם תהיה טעונת אישור רוב שרי הממשלה.
הובטח שייקבעו סידורי ביטחון להוצאת צה"ל מלבנון.
בתחום הכלכלי, הוחלט על הפחתת הגירעון ובלימת האינפלציה, על רפורמה במס ועל חקיקת חוק שכר מינימום.
נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון - בשנת 1985 החל צה"ל לסגת מלבנון לרצועת הביטחון שאליה היה אמור להיכנס במקור במבצע שלום הגליל.
כוחות צה"ל ישבו ברצועת הביטחון במשך 15 שנים עד הפינוי מרצועת הביטחון (ראה הערכים: אהוד ברק, לבנון, מלחמת לבנון, ממשלת ישראל העשרים ושמונה, רצועת הביטחון).
פרשת קו 300 - ב-12 באפריל 1984 נחטף אוטובוס קו 300, במהלך נסיעתו מתל אביב לאשקלון, על ידי מחבלים פלסטיניים.
למחרת, עם עלות השחר, שוחרר האוטובוס בידי כוחות צה"ל.
ראש השב"כ אברהם שלום וראש אגף מבצעים של השב"כ, אהוד יתום, הגיעו למקום בו שוחרר האוטובוס.
בתום הפגישה בשטח, הורה שלום ליתום להרוג את החוטפים.
בפני הציבור הובאה ידיעה שהחוטפים נהרגו במהלך שחרור האוטובוס, אך עיתון חדשות פרסם תמונה של אחד המחבלים חי ובהכרה מלאה אחרי הפעולה, וזאת בניגוד לכללי הצנזורה.
שר הביטחון משה ארנס הקים ועדת חקירה, שגבתה עדות מראשי השב"כ, שתיאמו עמדות ונתנו עדות שקרית ואף האשימו את תא"ל יצחק מרדכי בהריגת המחבלים.
בסופו של דבר, שלושה מבכירי השב"כ, שדרשו מראש השב"כ אברהם שלום להתפטר בעקבות הגילוי של העיתון, התפטרו בעצמם כאשר זה סירב לדרישתם, ופנו אל היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר.
הם הביאו בפניו את המידע האמיתי בקשר לפרשה.
זמיר ביקש להגיש כתב אישום כנגד שלום.
ראש הממשלה שמעון פרס ושר החוץ יצחק שמיר לא הסכימו ופיטרו את זמיר מתפקידו.
בסוף הוכחה חפותו של תא"ל מרדכי, אך הנשיא חנן את כל הנאשמים בפרשה בטרם הורשעו.
תפיסת המחתרת היהודית - המחתרת היהודית היה ארגון טרור יהודי ימני קיצוני, שפעל בתחילת שנות השמונים.
הארגון ביצע פיגועים ופגיעות בציבור הפלסטיני בגדה המערבית וחבריו נתפסו בשנת 1984.
על מנת לייצב את הכלכלה ולעצור את האינפלציה המשתוללת, החל ב-1985 ביצועה של תוכנית הייצוב הכלכלית בניצוחם של ראש הממשלה פרס ושר האוצר מודעי.
הממשלה סיימה כהונתה בהתפטרותו של שמעון פרס והרכבת ממשלה זהה לקודמתה כשפרס מחליף את שמיר כשר החוץ ושמיר מחליף את פרס כראש הממשלה, וזאת כחלק מממשלת אחדות לאומית הכוללת רוטציה.
יוסי שריד פרש והצטרף לרצ.
97 ח"כים התפרקותה של סיעת מורשה וחזרתו של חיים דרוקמן למפד"ל (13 בספטמבר 1984 - 29 ביולי 1986).
הממשלה מנתה 25 שרים: 10 מהליכוד, 10 מהמערך ושר אחד לכל אחת מהמפלגות: המפד"ל, ש"ס, אומץ, מורשה ושינוי.
לקראת תום כהונת הממשלה אולץ יצחק מודעי להתפטר ומספר השרים ירד ל-24.
המערךהליכודמפד"לש"סשינויאגודת ישראלמורשהאומץפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ט"ז באלול ה'תשמ"ד - ט"ז בתשרי ה'תשמ"ז | 13 בספטמבר 1984 - 20 באוקטובר 1986משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
שמעון פרסהמערך13 בספטמבר 1984 - 20 באוקטובר 1986משרד החוץמ"מ ראש הממשלה
יצחק שמירהליכוד13 בספטמבר 1984 - 20 באוקטובר 1986משרד האוצריצחק מודעיהליכוד13 בספטמבר 1984 - 16 באפריל 1986משה נסיםהליכוד16 באפריל 1986 - 20 באוקטובר 1986משרד האנרגיה והתשתיותמשה שחלהמערך13 בספטמבר 1984 - 20 באוקטובר 1986משרד הביטחוןיצחק רביןהמערך13 בספטמבר 1984 - 20 באוקטובר 1986משרד הבינוי והשיכוןסגן ראש הממשלה
דוד לויהליכוד13 בספטמבר 1984 - 20 באוקטובר 1986משרד הבריאותמרדכי גורהמערך13 בספטמבר 1984 - 20 באוקטובר 1986משרד החינוך והתרבותסגן ראש הממשלה
ממשלת ישראל העשרים ושתיים, בראשות יצחק שמיר, הושבעה ב-20 באוקטובר 1986 י"ז בתשרי ה'תשמ"ז, וסיימה כהונתה ב-22 בדצמבר 1988, י"ד בטבת ה'תשמ"ט.
יחד עם הממשלה ה-21 היא כונתה ממשלת הרוטציה.
הרכב הכנסת האחת עשרה בעת הקמת הממשלה
סיעה ראש הסיעה מספר מנדטים מושב הערות הליכוד יצחק שמיר 41קואליציהבהמשך כהונת הכנסת הצטרפו אהרן אבוחצירא מתמ"י ויגאל הורביץ מאומץ המערך שמעון פרס 40קואליציההצטרפו חברי יחד, פרשו חברי מפ"ם ויוסי שריד
בהמשך פרש חבר הכנסת עבד אל-והאב דראושה והקים סיעת יחיד
בהמשך פרש חבר הכנסת יצחק ארצי והצטרף לשינוי מפד"ל זבולון המר 5קואליציההצטרף הרב חיים דרוקמן שפרש ממורשה חד"ש 4אופוזיציהבהמשך כהונת הכנסת הצטרף מוחמד ותד שפרש ממפ"ם מפ"ם 6אופוזיציההסיעה פרשה מהמערך בעקבות הקמת ממשלת האחדות ב-1984
בהמשך פרש חבר הכנסת מוחמד ותד והצטרף לחד"ש התחיה-צומת גאולה כהן 5אופוזיציהבהמשך כהונת הכנסת פרש נציג צומת רפאל איתן רצ שולמית אלוני 4אופוזיציההצטרף יוסי שריד שפרש מהמערך
בהמשך כהונת הכנסת הצטרף חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי משינוי ש"ס יצחק חיים פרץ 4קואליציהבהמשך כהונת הכנסת פרש שמעון בן שלמה והקים סיעת יחיד שינוי אמנון רובינשטיין 3קואליציהבהמשך פרש חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי והצטרף לרצ
בהמשך הצטרף חבר הכנסת יצחק ארצי מהמערך הרשימה המתקדמת לשלום 2אופוזיציה אגודת ישראל 2קואליציה מורשה אברהם ורדיגר 1אופוזיציהשם הסיעה שונה מ"מורשה" לאחר פרישת נציג מצ"ד חיים דרוקמן אומץ יגאל הורביץ 1קואליציההצטרף בהמשך כהונת הכנסת לליכוד כך מאיר כהנא 1אופוזיציה תמ"י אהרן אבוחצירא 1אופוזיציההצטרף בהמשך כהונת הכנסת לליכוד
הממשלה הייתה ממשלת אחדות לאומית שהוקמה על בסיס הסכם הרוטציה עליו הוחלט לפני הקמת הממשלה העשרים ואחת.
שמעון פרס שכיהן כראש ממשלה התפטר, כמוסכם, ומונה לשר החוץ ולממלא מקום ראש הממשלה, במקום יצחק שמיר שמונה לראשות הממשלה.
הסכם לונדון - הסכם שנחתם על ידי שר החוץ שמעון פרס וחוסיין, מלך ירדן, ללא ידיעתו וללא הסכמתו של ראש הממשלה שמיר.
על פי ההסכם הייתה אמורה להתקיים ועידה בינלאומית שתוביל בסופו של דבר להעברת יהודה ושומרון לידי הירדנים.
ההסכם לא יצא לפועל בשל התנגדות ראש הממשלה שמיר.
משפט דמיאניוק - משפט שנערך לג'ון דמיאניוק ב-1987. דמיאניוק נחשד כפושע מלחמה נאצי.
הוא נידן תחילה למוות, אולם ב-1993 הכריז ביהמ"ש כי יש ספק באשמת דמיאניוק ויש לגרשו מהארץ.
פרשת פולארד - פרשה שבה נתגלה מרגל מטעם ישראל בשם ג'ונתן פולארד, יהודי אמריקני שעובד כסוכן של הצי האמריקני.
פולארד העביר מידע חשוב ומסווג לידי ישראל, ונידון למאסר עולם עם המלצה שלא לשחררו לעולם.
במשך שנים התקיימה מערכה ציבורית בישראל ובארצות הברית שקראה לחנינתו.
האינתיפאדה הראשונה - מהומות קשות ביהודה ושומרון וברצועת עזה, שהחלו בסוף 1987.
הממשלה סיימה את כהונתה עם פיזור הכנסת והשבעת ממשלת ישראל העשרים ושלוש.
עם כינונה מנתה הממשלה 25 שרים, כמו קודמתה.
הרכב הממשלה היה כמעט זהה לזה של הממשלה הקודמת, כאשר חלו בהרכבה שני שינויים - שושנה ארבלי-אלמוזלינו החליפה את מרדכי גור, שלא רצה לכהן בממשלה בראשות שמיר ויצחק מודעי שהורחק מהממשלה העשרים ואחת לקראת סוף כהונתה, שב לממשלה ה-22 עם כינונה, כשר בלי תיק.
במהלך 1987 התפטרו מהממשלה משה ארנס ואמנון רובינשטיין ומספר השרים ירד ל-23. באפריל 1988 שב ארנס לממשלה עם מרדכי גור ומספר השרים שב להיות 25.
סך הכל כיהנו בממשלה 26 אנשים.
הליכודהמערךמפד"לש"סשינוימורשהאומץפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ט"ז בתשרי ה'תשמ"ז - י"ד בטבת ה'תשמ"ט | 20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
יצחק שמירהליכוד20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרד החוץמ"מ ראש הממשלה
שמעון פרסהמערך20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרד האוצרמשה נסיםהליכוד20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרד האנרגיה והתשתיותמשה שחלהמערך20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרד הביטחוןיצחק רביןהמערך20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרד הבינוי והשיכוןסגן ראש הממשלה
דוד לויהליכוד20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרד הבריאותשושנה ארבלי-אלמוזלינוהמערך20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988משרד החינוך והתרבותסגן ראש הממשלה
חזר לתפקידו ב-18 באפריל 1988יצחק מודעיהליכוד20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988יגאל הורביץאומץ20 באוקטובר 1986 - 22 בדצמבר 1988יצחק חיים פרץעצמאי25 במאי 1987 - 22 בדצמבר 1988יוסף שפיראמורשה
השר היוצא סיעה משרד עילת סיום התפקיד תאריך סיום התפקיד השר המחליף סיעה תאריך כניסה לתפקיד יצחק חיים פרץ ש"ס משרד הפנים התפטרות 6 בינואר 1987 יצחק שמיר הליכוד 6 בינואר 1987 אמנון רובינשטיין שינוי משרד התקשורת פרישת הסיעה מהקואליציה 26 במאי 1987 גד יעקבי המערך 9 ביוני 1987
ממשלת ישראל העשרים הוקמה בידי יצחק שמיר ב-10 באוקטובר 1983, לאחר התפטרותו של מנחם בגין.
הרכב הכנסת העשירית ערב הקמת הממשלה
סיעה ראש הסיעה מספר מנדטים מושב הערות המערך שמעון פרס 50אופוזיציההצטרפה חברת רצ שולמית אלוני; בהמשך פרשה מהסיעה
ב-28 באוגוסט 1983 הודיע מנחם בגין, בפתאומיות, על כוונתו המיידית להתפטר מתפקידו כראש הממשלה.
את ההתפטרות עצמה דחה בגין עד לאחר בחירת יורשו, והגעה להסכמות על הקמת ממשלה חלופית.
בליכוד התגבשו השרים סביב תמיכה ביצחק שמיר כמחליפו, וניסו לשכנע את דוד לוי להימנע מהתמודדות מולו.
דוד לוי לא נענה לבקשות ושמיר גבר עליו בהתמודדות במרכז הליכוד ב-1 בספטמבר 1983. במקביל, החלו נציגים מהמערך בשיחות עם הסיעות הדתיות בניסיון לגבש קואליציה בראשותם.
יצחק ברמן, דרור זייגרמן, דן תיכון, מנחם סבידור, יגאל הורביץ ומרדכי בן-פורת, שנודעו כ"קבוצת השישה", דרשו הקמת ממשלת אחדות והודיעו שלא יצביעו בעד ממשלה שראשה לא יתחייב להקים ממשלת אחדות.
ב-12 בספטמבר 1983 חתם שמיר עם נציגי כל הסיעות בממשלת בגין, למעט הורביץ ובן פורת, שעמדו על הדרישה לממשלת אחדות לאומית, על הסכם להקמת ממשלה בראשות שמיר על בסיס הממשלה הקודמת.
ב-18 בספטמבר פתח הנשיא בהתייעצויות ולאחר שהומלץ על ידי 64 חברי כנסת, הטיל עליו הנשיא את התפקיד לנסות להקים ממשלה.
בהתאם להבטחתו, פנה שמיר אל המערך בהזמנה שיצטרפו לממשלתו, אולם שיחות בירור שהתקיימו התפוצצו לאחר מספר ימים בהאשמות הדדיות לגבי זהות האשם בחוסר ההצלחה להסכים על ממשלת אחדות.
ב-5 באוקטובר 1983 התייאשו גם חברי קבוצת השישה מהנסיונות להקים ממשלת אחדות, וב-10 באוקטובר אושרה הממשלה בכנסת.
הרכבה של ממשלה זו היה זהה לזה של הממשלה התשע עשרה בראשות מנחם בגין והיא כיהנה עד לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה.
בתחום הביטחוני, הבטיחה הממשלה לשמור על זכותו של העם היהודי בארץ ישראל, תוך כדי קידום השלום האזורי ומתן אוטונומיה לתושבי השטחים שלא תוביל להקמת מדינה פלסטינית.
בנוסף הובטח שבתום תקופת המעבר שנקבעה בהסכמים, תממש ישראל את זכותה על השטחים.
הממשלה הבטיחה לעודד את היוזמה החופשית ושוויון ההזדמנויות, בנוסף לריסון האינפלציה והפחתת רמת העוני, כמו גם המשך הפעולות של שיקום השכונות.
הממשלה הבטיחה עידוד החינוך הדתי ושמירה על הסטטוס-קוו הדתי.
שר האוצר יורם ארידור פרש מתפקידו חמישה ימים לאחר השבעת הממשלה, ובמקומו מונה חבר הכנסת מהליכוד יגאל כהן-אורגד.
השר בלי תיק מהתנועה להתחדשות ציונות חברתית, מרדכי בן-פורת, התפטר מהממשלה 3 חודשים לאחר השבעתה.
הממשלה סיימה את כהונתה ב-13 בספטמבר 1984.
62 ח"כים לפני פרישת סיעת התנועה להתחדשות ציונית חברתית (10 באוקטובר 1983 - 31 בינואר 1984).
הממשלה מנתה עד ינואר 1984 20 שרים ולאחר מכן 19 שרים, והייתה זהה בהרכבה לממשלה ה-19, פרט לפסח גרופר ויגאל כהן אורגד, שהחליפו בהתאמה את מנחם בגין ואת יורם ארידור כשר החקלאות וכשר האוצר.
סך הכל כיהנו כשרים בממשלה לתקופת זמן כלשהי 21 אנשים.
הליכודמפד"לתמ"יהתחיהתנועה להתחדשות ציונית חברתיתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ג' בחשוון ה'תשמ"ד - ט"ז באלול ה'תשמ"ד | 10 באוקטובר 1983 - 13 בספטמבר 1984משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
יצחק שמירהליכוד10 באוקטובר 1983 - 13 בספטמבר 1984משרד החוץמשרד האוצריורם ארידורהליכוד10 באוקטובר 1983 - 15 באוקטובר 1983יגאל כהן-אורגדהליכוד18 באוקטובר 1983 - 13 בספטמבר 1984משרד האנרגיה והתשתיותיצחק מודעיהליכוד10 באוקטובר 1983 - 13 בספטמבר 1984משרד הביטחוןמשה ארנסהליכוד10 באוקטובר 1983 - 13 בספטמבר 1984משרד הבינוי והשיכוןסגן ראש הממשלה
השר היוצא סיעה משרד עילת סיום התפקיד תאריך סיום התפקיד השר המחליף סיעה תאריך כניסה לתפקיד יורם ארידור הליכוד משרד האוצר התפטרות 15 באוקטובר 1983 יגאל כהן-אורגד הליכוד 19 באוקטובר 1983 מרדכי בן-פורת התנועה להתחדשות שר בלי תיק התפטרות 31 בינואר 1984 לא מונה מחליף
ממשלת ישראל התשע עשרה, בראשות מנחם בגין, הושבעה ב-5 באוגוסט 1981 (ה' באב ה'תשמ"א).
בממשלה זו נמשכו מגמות שונות, אשר את שורשיהן ניתן למצוא בממשלה הקודמת, כדוגמת המדיניות הכלכלית הליברלית והסכמי השלום עם מצרים.
בין מהלכיה הבולטים של הממשלה היו החלת החוק הישראלי על רמת הגולן, ופתיחה במלחמת לבנון הראשונה.
ראש הממשלה מנחם בגין התפטר ב-28 באוגוסט 1983, עם הכרזתו בישיבת ממשלה "איני יכול עוד", והממשלה סיימה את כהונתה עם השבעתה של הממשלה ה־20 בראשות יצחק שמיר ב-10 באוקטובר 1983 (ג' בחשוון ה'תשמ"ד), ממשלה שהייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה זו.
סיעות הכנסת ערב כהונת הממשלה
גוש שמאל - המערך, חד"ש, ר"ץ.
גוש מרכז - תל"ם, שינוי.
גוש ימין - הליכוד, התחייה.
גוש חרדים - דתיים - מפד"ל, אגו"י, תמ"י.
גוש שמאל-מרכז - המערך, תל"ם, שינוי, ר"ץ.
גוש ימין-חרדים-דתיים - הליכוד, מפד"ל, אגו"י, התחייה, תמ"י.
הבחירות לכנסת העשירית היו שונות בתוצאותיהן מהבחירות הקודמות, ובישרו מגמה העתידה להימשך ב-20 השנים הבאות - תיקו פוליטי בין שמאל-מרכז (ואחר כך שמאל-מרכז-ערבים) לבין ימין-חרדים-דתיים.
מאז 1977 אירעו אירועים שהשפיעו על הבחירות באופן דרסטי - "המהפך הכלכלי", הסכם השלום עם מצרים, המהפכה האיסלאמית באיראן, עלייתו לשלטון של סדאם חוסיין בעיראק ו"מבצע אופרה".
ערב הבחירות נדמה היה כי ישנו שוויון בין המערך והליכוד, שקיבלו כל אחד קרוב ל-50 מנדטים.
הליכוד ניצח את המערך בהפרש של עשרת אלפים קולות, והנשיא יצחק נבון הפקיד בידי מנחם בגין את הרכבת הקואליציה.
בגין הצליח להקים קואליציה מבוססת על רוב דחוק של 61 ח"כים, והממשלה יצאה לדרכה ב-5 באוגוסט 1981, ה באב ה'תשמ"א.
ביולי 1982 הצטרפה סיעת התחיה לקואליציה, וזו גדלה ל-66 ח"כים.
ב-5 ביולי 1982 הצטרפה סיעת היחיד "התנועה להתחדשות ציונית חברתית", ונציגה, מרדכי בן-פורת, מונה לשר בלי תיק.
הסכם השלום עם מצרים: ב-26 במרץ 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל ומצרים.
בחוזה הוסכם, בין היתר, על נורמליזציה של היחסים בין המדינות (דהיינו, הקמת שגרירויות, קיום תיירות דו צדדית ויחסים כלכליים), שיתוף פעולה בנושאים ביטחוניים וכן הוסכם על הגבול המנדטורי כגבול בינלאומי.
הסוגיה העיקרית הייתה החזרת חצי האי סיני לידי מצרים, קרי, פינוי היישובים הישראלים ממנו.
החוזה עצמו התבסס על החלטות 338 ו-242 של האו"ם, והיה אמור להוות בסיס לשלום כולל במזרח התיכון.
בכנסת התנגדו לו חברי הכנסת הקומוניסטים, חברי הכנסת מהמפד"ל ומספר ח"כים מהליכוד, ביניהם שר החוץ העתידי, יצחק שמיר; שר האוצר לימים, יגאל הורביץ ושר החוץ והביטחון בממשלות ישראל השונות, משה ארנס.
בעקבות הסכם השלום אירעו התפלגויות במפד"ל ובליכוד.
בעקבות הסכם השלום פונה חצי האי סיני, והפינוי משפיע על הפוליטיקה והחברה הישראלית עד היום.
"מבצע אופרה": מטוסי חיל האוויר השמידו ב-6 ביולי 1981 את הכור הגרעיני של עיראק, באחת הפעולות הנועזות ביותר של החיל.
16 טון פצצות הונחתו על הכור במשך שתי דקות.
מומחה גרעין עיראקי אחד נהרג והכור הושמד כליל.
נשיאה של עיראק, סדאם חוסיין, העמיד לדין את מפקדי סוללות הטילים שמסביב לכור על שלא התקיפו את המטוסים הישראליים, שיצאו בלא נזק.
ההפצצה נעשתה לאחר שהקבינט הביטחוני-מדיני קיבל לידיו דו"ח מודיעיני, שקבע כי הכור יופעל בתוך חודש, ואז הפצצתו תגרום לנשורת רדיואקטיבית בעיר בגדאד.
יו"ר האופוזיציה דאז, שמעון פרס, הובא בסוד העניינים על ידי פרופסור עוזי אבן, אז בכיר במערכת הביטחון, ולימים חבר הכנסת.
פרס שיגר מכתב לבגין, בו ביקש ממנו להמתין, ולנסות לעצור את התפתחות הגרעין של עיראק באמצעות גורמים דיפלומטיים.
בגין דחה את הפעולה ביותר מחודש, ואחרי התלבטויות רבות, אישרה הממשלה את המבצע, כאשר תומכיה העיקריים היו ראש הממשלה בגין והשרים יצחק שמיר ואריאל שרון.
העיתוי שבו נערך המבצע, 3 שבועות לפני הבחירות, עורר ביקורת בישראל על כך שהמבצע היה בגדר תעמולת בחירות.
ארצות הברית, בפרט, ובעולם, בכלל, גונתה הפעולה, אם כי 9 שנים מאוחר יותר, בפרוץ מלחמת המפרץ הראשונה, הודו אישים ביטחוניים מכל רחבי העולם כי הפעולה הייתה מוצדקת, ומנעה מלחמה גרעינית בין עיראק למדינות המערב.
רבים טוענים כי המבצע הוא זה שהביא לניצחון הליכוד בבחירות לכנסת העשירית.
אירועים מרכזיים במהלך כהונת הממשלה
סיפוח רמת הגולן: ב-14 בדצמבר 1981 אושר בכנסת חוק רמת הגולן, שסיפח את האזור לישראל והחיל עליה את החוק הישראלי.
בעדו הצביעו 63 ח"כים, רובם מן הקואליציה, והשאר שמונה ח"כים מהמערך שהצביעו כנגד החלטת מפלגתם.
החוק (ועצם אישורו בכנסת) היווה מפנה במדיניותה של ישראל.
הן בשמאל והן בקהילה הבינלאומית התנגדו לחוק, אבל בגין הצדיק בנאומו מאותו היום, את החוק:"...לא ימצא איש...
שלמד את תולדותיה של ארץ ישראל, אשר ינסה להכחיש כי במשך דורות רבים הייתה רמת הגולן חלק בלתי נפרד של הארץ...
הסורים עשו את חייהם של רבבות אזרחים (ישראלים) לגיהנום...
שבתי ואמרתי כי אני מוכן לצאת לדמשק למען פתיחת משא ומתן על השכנת שלום ביננו.
הסורים דחו את ידנו המושטת, בשלילה מוחלטת של זכות קיומנו כמדינת היהודים".
בעולם, בכלל, ובסוריה בפרט, הגיבו כנגד ההחלטה בחריפות.
שר ההגנה הסורי אף טען כי דרך הכוח היא הדרך הטובה ביותר להגיב להחלטה זו, ולאור דבריו הוכן צה"ל למלחמה עם סוריה.
החלטת או"ם קראה לביטול מיידי של החוק.
ארצות הברית ביטלה את יישום מזכר ההבנה בין ישראל וארצות הברית ואת הרכש הישראלי.
זכורה תגובתו של בגין לכך:"האם אנחנו מדינת וסאלים שלכם?
השלמת פינוי סיני: באפריל 1982 השלים צה"ל את פינוי חצי האי סיני, כשפינה את העיר ימית.
כוח צבאי גדול הגיע ב-21 לחודש לפנות את אחרוני המתנגדים לנסיגת ישראל מחצי האי.
רבים מהמפונים התבצרו על גגות העיר.
בין המסרבים להתפנות היו הרבנים משה צבי נריה וחיים דרוקמן, ולצידם חברי הכנסת יובל נאמן, גאולה כהן וחנן פורת.
קבוצת מתבצרים סירבה להתפנות ואיימה בהתאבדות.
במטרה לשכנע אותם להתפנות הוזעק הרב מאיר כהנא.
בין המתבצרים היה סטודנט צעיר בשם צחי הנגבי, לימים חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
במהלך הפינוי היו מתבצרים שנקטו באלימות: הבערת צמיגים ולפידים, מטחי יריות באוויר ויידוי אבנים ובקבוקי זכוכית לעבר החיילים.
ארבעה ימים מאוחר יותר הושלם פינוי העיר ובהוראת שר הביטחון אריאל שרון היא נהרסה באמצעות דחפורים.
מצרים קיבלה את חורבותיה של העיר הישראלית הגדולה ביותר שהוקמה על שטח שנכבש במלחמת ששת הימים.
מבצע שלום הגליל: מבצע צבאי שהחל ב-5 ביוני 1982, לאור התקפות מצד קיני המחבלים של אש"ף בדרום לבנון.
שר הביטחון, אריאל שרון, הורה לצה"ל לחסל את קיני המחבלים, ובנאומו בכנסת הודיע כי המבצע ייערך שבועיים, וצה"ל לא יעבור את קו ה-40 ק"מ מהגבול הבינלאומי.
לאחר זמן מה המבצע הסתבך, וצה"ל נאלץ להגיע עד לביירות, שם איים על חברי הפרלמנט הלבנוני ואלה בחרו בנשיא פרו-ישראלי.
המבצע החל בקונצנזוס רחב, גם מצידה של האופוזיציה, אם כי לאור ההסתבכות במהלכו הפך למוקד לוויכוח, שאף החריף אחרי טבח סברה ושתילה, אשר בעקבותיו הוקמה ועדת כהן שחקרה ומצאה כי חלק מהגורמים הפוליטיים והביטחוניים לא עשו דבר על מנת למנוע את הטבח.
בעקבות אותו דו"ח חקירה התפטר שר הביטחון אריאל שרון.