tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד באנטוורפן, ככל הנראה בשנת 1560, הוא היה בנם של ואצלב קוברחר וקתרינה ראמס.
לפני שנודע כמהנדס, החל קוברחר את הקריירה שלו כצייר וכארכיטקט.
בשנת 1573 החל את לימודיו באנטוורפן כחניך אצל הצייר מרטן דה פוס.
בעקבות הדוגמה של מורו, יצא קוברחר לאיטליה בשנת 1579, בניסיון להגשים את חלומו של כל אמן ללמוד אמנות ותרבות איטלקית.
בדרכו לשם הוא שהה זמן קצר בפריז, שם נודע לו על היותו בן לא חוקי על פי צוואת אמו.
הוא חזר מיד לאנטוורפן כדי להסדיר כמה עניינים משפטיים הנוגעים לגילוי זה.
בהמשך השנה הוא יצא שוב לאיטליה.
הוא התיישב בנאפולי בשנת 1580 (כפי שמעיד חוזה) ונשאר שם עד 1597.
בנאפולי הוא עבד בשכר של שמונה דוקאטים יחד עם הצייר הפלמי וסוחר האמנות קורנליוס דה סמט.
הוא חזר לזמן קצר לאנטוורפן בשנת 1583, קנה סחורות, ולווה כסף לנסיעה השנייה שלו לאיטליה.
הוא מוזכר שוב בנאפולי בשנת 1588. בשנת 1591 קשר ברית עם בן ארצו אחר, הצייר ג'ייקוב פרנקארט הזקן (לפני 1551 - 1601).
הוא עבר לרומא בשנת 1597 (כפי שמעיד במכתב לפטר פאול רובנס מאת ז'אק קולדס).
באותה תקופה הוא גם הכין ספר נומיסמטי לפי המסורת של הנדריק חולציוס.
הוא בוודאי יצר לעצמו מוניטין כיוצר אמנות, מכיוון שבשנת 1598 הוא התבקש להעריך את ציורי עיזבונו של הקרדינל בונלי.
לאחר מותה של אשתו הראשונה מיכאלה סרף ב-7 ביולי 1599, הוא התחתן שוב, בגיל ארבעים.
אשתו השנייה הייתה סוזנה פרנקארט, בת 15, הבת של ג'ייקוב פרנקארט הצעיר, שהיה גם ברומא.
במהלך שהותו ברומא התעניין קוברחר בחקר העתיקות הרומיות, האדריכלות העתיקה והפיסול.
הוא התעניין גם באופן בו ייצגו הרומאים את אלוהיהם בציורים, בפסלי ברונזה ושיש, תבליטים וכן על מטבעות עתיקות.
הוא אסף אוסף חשוב של מטבעות ומדליות מקיסרי רומא.
רישומים ותיאורים אלה נאספו בקבוצת כתבי יד ששניים מהם קיימים בספרייה המלכותית בבלגיה.
הוא גם הכין אנתולוגיה של העת העתיקה הרומית שמעולם לא פורסמה.
באותה עת היה עד להשלמת כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש בשנת 1590. הארכיטקטורה של כמה כנסיות רומיות עשתה עליו רושם עמוק; ביניהם החזית הראשונה הבארוקית של כנסיית סנטה מריה בטרנספונטינה וסנטה מריה בווליצ'לה.
הוא השתמש בעיצוב שלהם במבנים המאוחרים שהוא תכנן.
במהלך שהותו באיטליה, הוא צייר מספר יצירות מזבח ויצירות אחרות לכנסיות חשובות בנאפולי ורומא.
הסגנון שלו מעורבב מעט, ומשלב בתוכו אלמנטים קלאסיים ומנריסטים.
הקומפוזיציה שלו רציונלית והציור שלו באנטומיה האנושית נכון.
כמה ממזבחותיו עדיין שורדים: "תחיית המתים" (סן דומניקו מג'יורה, נאפולי), "צליבה" (סנטה מריה די פדיגרוטה, נאפולי), ו"רוח הקודש" (סנטה מריה בווליצ'לה, רומא).
קיימים ציורים שלו במוזיאונים נוספים ברחבי אירופה.
קוברחר, החל את דרכו כאדריכל באיטליה, בעיצוב מזרקות ותעלות .
על פי הדיווחים, פיקח על בניית ארמונות וביצורים, אך לא ידוע בדיוק אילו מהם.
שמו הידוע כאדריכל הגיע לחצרם של הארכידוכס אלברט ואינפנטה איזבלה, מושלי דרום הולנד.
בשנת 1601 הוזמן לבריסל להציג את עצמו בפני החצר, והגיע בספטמבר של אותה שנה.
בשנת 1603, הוא נאלץ לחזור לרומא כדי ליישב ענייני משפחה.
עם שובו בשנת 1604, הוא הביא ספר מהקרדינל ברוניוס לבית הדפוס של כריסטוף פלנטיין.
הוא התיישב באנטוורפן ושם נרשם כמאסטר בגילדת סנט לוק.
בשנת 1605 התקבל לגילדת הרומאים.
ב-12 בנובמבר 1604 מונה קוברחר על ידי הארכידוכסים לתפקיד "אדריכל-מהנדס".
הוא עבר לכתובתו הסופית בוויולטסטריט בבריסל, שם הוא נשאר עד מותו.
ברור שהוא הוערך יותר על ידי הארכידוכס, מאשר ציירי החצר פטר פאול רובנס או יאן ברויגל האב, מכיוון ששכרו הסתכם ב-1,500 גילדן הולנדי (שגדל ל 1800 גילדנים בשנת 1610), בעוד ששכרו של רובנס היה רק 500 גילדן.
הדוכס ראה בו בצדק "uomo universale" (אדם אוניברסלי) שקיבל ידע נרחב באיטליה.
כאדריכל קידם קוברחר את סגנון הבארוק בדרום הולנד.
הוא התחיל במספר שינויים בארמון בבריסל ובטירות בטרפורן, ועבד באחוזת הצייד של הדוכסים במרימונט.
בשנת 1610 עיצב, יחד עם המהנדס הצרפתי סלומון דה קאוס, מזרקות לבריכות בסמוך לארמון בבריסל, בסגנון האיטלקי.
אחת המשימות החשובות ביותר שלו הייתה הקמת הכנסייה (1607–1611) והמנזר לכרמליתים בבריסל.
חזית הכנסייה התבססה על הכנסיות הרומיות של סנטה מריה בטרנספונטינה וכנסיית הגאסו.
אף אחת מהעבודות הקודמות לא שרדה.
בשנת 1607, התבקש קוברחר לתכנן מחדש מעוז של הקונטרה רפורמציה הקתולית - את העיר שרפנווה, בברבנט, עיצוב מחודש כמחווה אלגורית.
על בסיס מתווה המבוסס על כוכב בן 7 קודקודים.
העיצובים הראשונים שלו לבזיליקה הם משנת 1606. כנסייה זו תהפוך ליצירת המופת שלו.
הבנייה החלה בשנת 1609 ונמשכה עד לערך שנת 1624, כשמגדל הפעמונים נותר בלתי גמור.
בזיליקה זו היא הכנסייה החשובה הראשונה עם כיפה מרכזית בדרום הולנד.
עבודותיו המאוחרות התפתחו לסגנון משלו, שיש בו יותר הרמוניה עם הרנסאנס הצפוני המסורתי בפלנדריה, אך עם תוספות של אלמנטים בארוקיים קדומים.
בשנת 1614 הוא עשה את העיצובים לבניין העירייה של העיר עט, וכנסיית סנט אוגוסטין (1615–1618) באנטוורפן.
בשנת 1617 בנה באותו סגנון מעורב את קפלת סנט הוברטוס לארמון בטרוורן.
החזית של קפלה זו אומצה מאוחר יותר על ידי אדריכלים אחרים, כמו בכנסייה הכרמליתים (אנטוורפן, 1623), כנסיית סנט ברברה, בדיסט (1665–1667) ובמנזר אברבודה (1164–1672).
בשנת 1618 מונה קוברחר לדרגת סגן ניצב של בתי העבוט הציבוריים.
ככלכלן, הוא היה אחראי על הצגת הרעיון הזה של חנויות עבוט ציבוריים בפלנדריה, לאחר שראה את מודל המונטי די פיטה (בתי העבוט) באיטליה.
ככל הנראה הוא חיבר את מערכת התקנות שלהם.
בתי עבוט אלה הציגו את הרעיון המודרני לאפשר הלוואת אשראי כנגד הפקדת ביטחונות.
שני ספרים על בתי העבוט הציבוריים מיוחסים לקוברחר, 1619, 1621.
מאז 1615 הוא היה בעל חברה קטנה, שייצרה אשלג.
בשנת 1618 השיג את המונופול לייצורו בהולנד הספרדית.
פטנט זה הוארך בשנת 1627.
קוברחר זכור ביותר כמהנדס הידראולוג.
הוא תכנן כמה עבודות ניקוז בחלקים המערביים והדרומיים של הולנד, אזור שהיה אז בעיקר ביצות, וכבול חולי.
בשנת 1616 תכנן תוכניות לביטול ערוץ נהר בין בריסל להאלה.
פרויקט אחרון זה מומש רק במאה ה-19.
בשנת 1612, בהשראת תצפיותיו על ביצות פונטין דרומית-מזרחית לרומא, הוא חיבר דוח על ניקוז Les Moëres (בהולנדית: de Moeren), אזור ביצות של כ־3500 דונם.
טיוב זה יהפוך להישג המרשים ביותר שלו.
העבודות הללו החלו בשנת 1619 עם חפירת תעלת ניקוז עם כעשרים טחנות רוח, שאיבת מים לתעלה שנוקזה בסופו של דבר לים.
עבודה קולוסלית זו הסתיימה סוף סוף בשנת 1627.
הדוכס פטרונו היה מרוצה מעבודתו, עד שבשנת 1618 הוא העניק לקוברחר תואר ברון.
על ידי תואר זה הוא הפך לבעל כמחצית השטח של Les Moëres.
בעלות זאת התגלתה כחיסרון רציני מאחר שנכסים אלה גררו אותו להוצאות כלכליות רבות.
קוברחר נפטר בבריסל ב־23 בנובמבר 1634 והותיר את משפחתו במצוקה כלכלית עמוקה.
היה צריך למכור את הנכסים שלו בלס מואר, כמו גם את ביתו בבריסל.
אפילו את אוסף האמנות והמטבעות הנרחב שלו במכירה פומבית עבור 10,000 גילדן.
ונצל, מלך גרמניה , נקרא גם ואצלב, בצ'כית: Vaclav Čtvrtý Lucemburský; 26 בפברואר 1361 – 16 באוגוסט 1419) היה מלך בוהמיה (כ"וואצלב הרביעי") משנת 1363 ונבחר לתפקיד מלך גרמניה (רשמית מלך הרומאים) משנת 1376. הוא היה המלך הבוהמי השלישי והמלך הגרמני הרביעי מבית לוקסמבורג.
הוא הודח בשנת 1400 מתפקידו כמלך הרומאים, אך המשיך לשלוט כמלך בוהמיה עד מותו.
וצלאב נולד ב-26 בפברואר 1361 בעיר הקיסרית נירנברג, והיה בנו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מאשתו השלישית אנה משוויידניץ, בתם של הנריק השני, דוכס שוויידניצה וקתרין מאנז'ו.
גידלו אותו הארכיבישופים של פראג.
אביו הכתיר אותו בהיותו בן שנתיים למלך בוהמיה ביוני 1363, ובשנת 1373 השיג עבורו גם את נסיכות הבוחר מברנדנבורג.
כאשר ב-10 ביוני 1376 קבע קרל הרביעי את בחירתו של ואצלב למלך הרומאים על ידי הנסיכים האלקטורים, שניים מתוך שבעה קולות, אלו של ברנדנבורג ובוהמיה, הוחזקו על ידי הקיסר ובנו עצמם.
ואצלב הוכתר באאכן ב-6 ביולי.
על מנת להבטיח את בחירתו של בנו, ביטל קרל הרביעי את ההרשאות של ערים קיסריות רבות שהעניק קודם לכן ומישכן אותן לאצילים שונים.
הערים, לעומת זאת, לא היו חסרות אונים, וכמוציאות לפועל של שלום הציבור, הן התפתחו לכוח צבאי רב עוצמה.
יתרה מכך, מכיוון שקרל הרביעי ארגן את הערים בליגות, הוא אפשר להן לשתף פעולה במאמצים רחבי היקף.
ואכן, ב-4 ביולי 1376, ארבע-עשרה ערים שוואביות חברו יחדיו לליגת הערים השוואבית העצמאית כדי להגן על זכויותיהן נגד המלך החדש שנבחר, ותקפו את אדמותיו של אברהרד השני, רוזן וירטמברג.
הליגה העירונית משכה עד מהרה חברים אחרים ועד 1389 פעלה כמדינה אוטונומית בתוך האימפריה.
ואצלב לקח חלק בממשלה במהלך חייו של אביו, ובמות קרל ב-1378, הוא ירש את כתר בוהמיה וכמלך קיבל על עצמו את ממשלת האימפריה הרומית הקדושה.
בקתדרלה של מונצה נשמרה סדרה של תבליטים המתארים את ההכתרות של מלכי איטליה עם כתר הברזל של לומברדיה.
השביעית שבהן מתארת את הכתרת ונצל בנוכחות שישה נסיכים בוחרים, הוא עצמו השביעי.
התיאור כנראה אינו מדויק וכנראה נעשה אך ורק כדי לחזק את טענות הקתדרלה על משמורת כתר הברזל.
בשנת 1387, מריבה בין פרידריך, דוכס בוואריה, וערי הליגה השוואבית בעלות הברית עם הארכיבישוף של זלצבורג נתנה את האות למלחמה כללית בשוואביה.
הערים, שנחלשו בשל בידודן, קנאה הדדית וסכסוכים פנימיים, הובסו על ידי כוחותיו של אברהרד השני, רוזן וירטמברג, בדופינגן, ליד גרפנאו, ב-24 באוגוסט 1388. הערים נכבשו בנפרד.
רובן השלימו בשקט כשהמלך ואצלב הכריז על הסדר אמביוולנטי באגר בשנת 1389 שאסר על כל הליגות בין ערים תוך אישור האוטונומיה הפוליטית שלהן.
הסדר זה סיפק מעט יציבות לעשורים הבאים, אולם הערים נשרו כבסיס לסמכות האימפריאלית המרכזית.
בשנת 1390 הכריז המלך ונצל על שמיטת חובות היהודים.
במהלך שלטונו הארוך, ואצלב החזיק באחיזה קלה בשלטון במקרה הטוב, כאשר הוא נקלע לעימותים חוזרים ונשנים עם האצולה הבוהמית בראשות בית רוזנברג.
בשתי הזדמנויות הוא אף נכלא תקופות ממושכות על ידי אצילים סוררים.
אבל האחריות הגדולה ביותר של ואצלב התבררה כמשפחתו שלו.
קרל הרביעי חילק את נחלותיו בין בניו וקרובי משפחה אחרים.
אף על פי שעם מות אביו שמר ואצלב על בוהמיה, אחיו למחצה, זיגיסמונד, ירש את ברנדנבורג, בעוד שיוהאן קיבל את דוכסות גרליץ שזה עתה הוקמה בלוסטיה עילית.
מרקיזות מורביה חולקה בין בני דודיו יובסט ופרוקופיוס, ודודו ואצלב הראשון כבר התמנה לדוכס לוקסמבורג.
מכאן שהמלך הצעיר נותר ללא המשאבים מהם נהנה אביו, למרות שירש את דוכסות לוקסמבורג מדודו בשנת 1383. בשנת 1386 הפך זיגיסמונד למלך הונגריה והתערב בעניינים מזרחה יותר.
ואצלב גם התמודד עם התנגדות רצינית מצד האצילים הבוהמיים ואפילו מהקנצלר שלו, הארכיבישוף של פראג יאן מינשטיין.
בסכסוך סביב מינויו של אב המנזר מקלדרובי, עינויו ורציחתו של הכומר הכללי של הארכיבישוף, יאן מנפומוק על ידי פקידי המלוכה בשנת 1393 עוררו מרד אצילים.
בשנת 1394 מונה בן דודו של ואצלב, יובסט ממורביה, כעוצר, בעוד ואצלב נעצר ב-Králův.
מלך הונגריה זיגיסמונד סידר שביתת נשק ב-1396, ועל מאמציו הוכר כיורש של ואצלב.
בפילוג האפיפיורי תמך ואצלב באפיפיור הרומאי אורבנוס השישי.
כמלך הבוהמי הוא ביקש להגן על הרפורמטור הדתי יאן הוס וחסידיו מפני דרישותיה של הכנסייה הקתולית לדיכוייהם ככופרים.
זה גרם לגרמנים רבים לפרוש מאוניברסיטת פראג, ולהקים אוניברסיטה משלהם בלייפציג.
לאחר מכן פגש את שארל השישי, מלך צרפת בריימס, שם החליטו שני המלכים לשכנע את האפיפיורים היריבים, בנדיקטוס השלושה עשר ובוניפקיוס התשיעי, להתפטר, ולסיים את הפילוג האפיפיורי על ידי בחירת אפיפיור חדש.
רבים מהנסיכים כעסו על נטישתו של בוניפקיוס בידי ואצלב, אשר עורר זעם רב גם על ידי היעדרותו הארוכה מגרמניה ועל ידי מכירת התואר דוכס מילאנו לג'אן גאלאצו ויסקונטי.
הוס הוצא בסופו של דבר להורג בקונסטנץ בשנת 1415, ושאר תקופת שלטונו של ואצלב בבוהמיה הייתה בצל תסיסה דתית הולכת וגוברת ששיאה במלחמות ההוסיטים שיבואו בעקבות מותו.
לאור צרותיו בבוהמיה, ואצלב לא חיפש טקס הכתרה כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, מה שעשה מעט כדי לחבב אותו על האפיפיור.
הוא גם נעדר זמן רב מארצות גרמניה, ולכן גם לא הרשים את האצולה הקיסרית.
כתוצאה מכך, הוא התמודד עם כעס על דיאטות הרייכסטאג של נירנברג (1397) ופרנקפורט (1398).
ארבעת הנסיכים הבוחרים הריניים, רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ והארכיבישופים של מיינץ, קלן וטריר, האשימו אותו בכך שלא הצליח לשמור על שלום הציבור או לפתור את הפילוג.
הם דרשו מוונצל להתייצב בפניהם כדי לענות על ההאשמות ביוני 1400. ואצלב נעדר, בעיקר בגלל חידוש פעולות האיבה בבוהמיה.
משלא הופיע, אספת הנסיכים הבוחרים בטירת להנק הכריזה עליו כמודח ב-20 באוגוסט 1400 בגלל "חוסר תועלת, בטלה, רשלנות ובוז".
למחרת הם בחרו ברופרכט כמלך ברהנס.
אף על פי שוואצלב סירב להכיר בשלטונו של יורשו, הוא לא עשה שום צעד נגד רופרכט.
ב-29 ביוני 1402 נלכד ואצלב על ידי זיגיסמונד, אשר תחילה התכוון ללוותו לרומא כדי להכתירו לקיסר, אך רופרכט שמע על תוכנית זו וניסה למנוע את המעבר לאיטליה, כך שזיגיסמונד יכלא את ואצלב, תחילה בשאומברג, ומ-16 באוגוסט בווינה, באחריותו של וילהלם, דוכס אוסטריה.
ב-20 בנובמבר נאלץ ואצלב לחתום על ויתור על כל סמכויותיו לזיגיסמונד ולדוכסי אוסטריה.
בתחילת 1403 ביצע רופרכט מחוות דיפלומטיות בפני זיגיסמונד, בניסיון לגרום לו לוותר על ניסיונו להבטיח את הכתר הקיסרי.
אבל זיגיסמונד פלש לבוהמיה עם כוחות הונגרים, בזז והטיל מיסים כבדים, ורדף את תומכיו של ואצלב.
הוא גם שדד את האוצר המלכותי כדי לשלם עבור מסעותיו הצבאיים נגד תומכי רופרכט ושל יובסט ממורביה.
שביתת הנשק בין זיגיסמונד ליובסט סוכמה להיות בתוקף מה-14 באפריל עד ה-20 במאי.
זה נתן ליריביו של זיגיסמונד זמן להתכונן, ולאחר סיום שביתת הנשק, זיגיסמונד לא יכול היה להשיג הישגים נוספים ונסוג מבוהמיה, והגיע לברטיסלבה ב-24 ביולי.
ב-1 באוקטובר 1403, האפיפיור בוניפקיוס התשיעי לבסוף הכיר בתצהירו של ואצלב ובבחירתו של רופרכט למלך הרומאים.
כיוון שהכתרה של ואצלב כבר לא הייתה אפשרות, ובזמן שהוא עדיין אסיר בווינה, הוא לא היה עוד בשמירה קפדנית, והוא הצליח להימלט ב-11 בנובמבר.
הוא חצה את הדנובה ולווה על ידי יוהאן השני מליכטנשטיין דרך מיקולוב חזרה לבוהמיה, ופגש את תומכיו בקוטנה הורה לפני שנסע לפראג, אליה נכנס בחג המולד.
בין ההאשמות שהעלה רופרכט כבסיס לתצהיר קודמו היה הפילוג האפיפיורי.
המלך רופרכט כינס את מועצת פיזה בשנת 1409, בהשתתפות עריקים משתי מפלגות האפיפיורים.
הם בחרו באנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי, והחמירו את המצב משום שלא זכה להכרה מצד שני יריביו, ומ-1409 עד 1417 היו שלושה אפיפיורים.
לאחר מותו של רופרכט ב-1410, הירושה שלו בהתחלה התבררה כקשה, שכן גם בן דודו של ואצלב יובסט ממורביה וגם אחיו של ואצלב זיגיסמונד מהונגריה נבחרו למלך הרומאים.
ואצלב עצמו מעולם לא הכיר בתצהירו ולכן עדיין תבע את המלוכה.
יובסט מת ב-1411, וואצלב הסכים לוותר על הכתר, כל עוד יוכל לשמור על בוהמיה.
בכך הוסדרה הסוגיה, ולאחר 1411 מלך זיגיסמונד כמלך ומאוחר יותר הפך גם לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הבישופים והמנהיגים החילונים, שהיו עייפים מהפילוג הגדול, תמכו בזיגיסמונד כאשר כינס את מועצת קונסטנץ בשנת 1414. מטרת המועצה הייתה רפורמה בכנסייה בראש ובחברים.
בשנת 1417 הדיחה המועצה את כל שלושת האפיפיורים ובחרה באפיפיור חדש.
על ידי פתרון הפילוג, זיגיסמונד החזיר את כבוד התואר הקיסרי והפך את עצמו למלך המשפיע ביותר במערב.
ואצלב מת ב-26 באוגוסט 1419 מהתקף לב במהלך ציד ביערות המקיפים את טירתו, נובי הראד בקונראטיס (היום חלק מפראג), והותיר את המדינה במשבר פוליטי עמוק.
לאחר מותו הגיעו כמעט שני עשורים של סכסוך בשם מלחמות ההוסיטים, שבמרכזם קריאות גדולות יותר לרפורמה דתית שהוצעה על ידי יאן הוס אשר דורבנו על ידי זעם עממי שעוררה הוצאתו להורג.
ואצלב היה נשוי פעמיים; ב-29 בספטמבר 1370 התחתן עם יוהנה מבוואריה, בתם של אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ומרגרטה מבריג.
לאחר מותה ב-31 בדצמבר 1386 הוא התחתן ב-2 במאי 1389 עם בת דודתה הראשונה, סופיה מבוואריה, בתם של יוהאן השני, דוכס בוואריה וקתרינה מגוריציה.
לא היו לו ילדים מאף אחת מהן.
ונצל הבליק היה צייר, גרפיקאי ומעצב גרמני.
עוד בבית הספר היסודי, היה הבליק חניך בבית המלאכה של אביו מגיל 8 עד 12. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הקהילתי (1893–1896) הוא הפך לצייר קרמיקה במפעל בעיר מולדתו בריקס, ולאחר מכן היה שרטט במשרדו של אדריכל.
1898–1902 למד במכללה הטכנית לתעשיית חרסינה ולעסקים בטפליץ-שנאו (טפליצה / צ'כיה).
בשנים 1902–1905 למד ציור בבית הספר לאמנות שימושית בווינה.
הציורים הראשונים של אדריכלות נעשו משנת 1902/03. בנוסף הוא עיצב בדים למפעל הרהיטים הווינאי של הוגו שמידל, שהציג אותו בפני קבוצת סופרים סביב ארתור שניצלר, יעקב וסרמן ואלכסנדר רודה.
בשנים 1905–1907 למד באקדמיה לאמנות בפראג.
בשנת 1906 נסע ונצל הבליק לצפון איטליה ושווייץ.
בשנת 1908 התיישב באיצהו, ונסע לטיול של שלושה חודשים בקונסטנטינופול ובאסיה הקטנה בשנת 1910.
מאז שנת 1912 היה לו קשר הדוק עם מבקר האמנות ובעל הגלריה הרווארת ולדן בברלין, דרכו הכיר את הציירים אומברטו בוקיוני וקרל שמידט-רוטלוף.
בשנת 1914 הוא השתתף בתערוכת Werkbund הגרמנית בקלן עם אריגי הטקסטיל שתכנן עבור מפעל אריגה של אשתו אליזבת הבליק-לינדמן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915/16 הוא היה צייר מלחמה בקרפטים.
בשנת 1916 הוא הפך לחבר ב- Werkbund הגרמני.
ונצל הבריק ואליזבת לינדמן נישאו בשנת 1917. סדנת האריגה נקראה "הבריק-לינדמן" בעיר איצהו שם הם גרו.
וילה שנרכשה באיצהו ועוצבה מחדש על ידי הבריק הפכה למרכז היצירה האמנותית המשותפת של הזוג בשנים הבאות.
[2] זה המקום בו שוכנו הסטודיו של הבריק, אוספי הקריסטלים, המינרלים, הצדפים והחלזונות שלו, חנות חיתוך אבני החן שלו וסדנת המתכת שלו.
ערבי ריקוד ומוזיקה אקספרסיוניסטיים הפכו את הבית למקום מפגש עבור אמנים רבים, כולל הרפורמטור פידוס.
בשל שנות עבודתו על ארכיטקטורות אוטופיות, הביק הגיש בקשה בינואר 1919 להשתתף בתערוכה לאדריכלים לא ידועים בברלין, והאדריכל ולטר גרופיוס ביקש ממנו בעניין רב להגיש עבודות.
בתערוכה שנפתחה ב־25 במרץ 1919, הבליק היה המשתתף המוצג ביותר אחרי הרמן פינסטרלין.
באותה תקופה היה חבר באגודת האמנים "אלטונה".
בנובמבר 1919 ביקש ממנו האדריכל ברונו טאוט לקחת חלק עם אדריכלים וציירים אחרים בחילופי מכתבים על רעיונות בנייה אוטופיים, שנמשכה עד דצמבר 1920 ואשר נודעו בשם "שרשרת הזכוכית".
בשנת 1920 קיבל הבליק, שנולד במונרכיה ההבסבורגית, אזרחות גרמנית.
מאז 1921 התרכז הבריק יותר בעבודות יד והיה מיוצג פעמיים בשנה בעיצוביו לאריגי טקסטיל, כלי שולחן, סכו"ם כסף ופסלי בעלי חיים, בתערוכות האומנות במהלך ירידי המסחר בלייפציג.
בשנת 1925/26 נסע לבוליביה, צ'ילה, מערב הודו והאיים האזוריים.
ונצל הבריק נפטר בשנת 1934 מסיבוכים מסרטן.
עזבונו נמצא במוזיאון ונצל הבריק באיצהו מאז 1995.
העבודה הציורית שלו כוללת כ־600 ציורים.
מהם כ -250 ציורי שמן, בעיקר דיוקנאות, עירום, נופים, פרחים וכן מוטיבים סימבוליסטיים רבים וכן נושאים אוטופיים וסמליים טבעיים (מבנים גבישיים, אש, יקום).
הדיוקנאות הראשונים נוצרו בבית הספר לאמנות שימושית בווינה.
עור פנים חיוור, עיניים חדות ושפתיים מודגשות וצבעוניות שמדגישות את הביטוי הרגשי של האדם - אלה מאפיינים שנותרו ביצירתו של הבריק עד הסוף.
הדיוקנאות מתקופת פראג 1905–1907 הושפעו גם מסמליות, במיוחד מהשפעתו של אדוורד מונק.
במקביל, הוא יצר נופים מהאזור סביב עיר הולדתו בריקס.
טכניקת הציור של הבליק, שבה יש משיכות קצרות במרית או ישירות ממכחול, מושפעות בבירור מואן גוך.
תמונות ז'אנר שצייר מראות סצנות של בתי קפה בהמבורג ומוטיבים ממראות השוק.
במהלך נסיעתו לקושטא בשנת 1910 ולאחריה, הוא יצר אוסף חשוב של עבודות רישומים וציורים של סצנות רחוב מזרחיות, דיוקנאות, נופים ונופים אדריכליים מהעיר הגדולה ומאסיה הקטנה.
מאז 1908 עיצב ריהוט ועיטורי פנים עבור משפחת פטרונו ריכרד ביל וכן עבור חוג לקוחות מהמעמד הגבוה.
מאז 1908 הוא תכנן את הטקסטיל שיוצר במפעל אריגת היד של אליזבת לינדמן, וביניהם התבלטו דפוסים עם מוטיבים גבישיים, שהיו אופנתיים גם מעבר לשנות העשרים.
בהשפעת מהפכת אוקטובר הרוסית, יצר הבריק ציורים אקטיביסטיים-אוטופיים של צורות נעלמות וגבישים ועולמות חדשים.
מאז 1919/20 עיצב עבודות יד גם בצורות אוטופיות כמו מנורות, קופסאות ופסלים קטנים, אשר יחד עם הריהוט יוצא הדופן ועיטורי הקיר בגוונים אקספרסיוניסטים יצרו רושם של עיצוב "אוטופי" עבור לקוחותיו.
לאחר נסיעתו של האבליק לדרום אמריקה בשנת 1925 הוא יצר ציורים של נופים אקזוטיים ותמונות קקטוסים, שבעקבותיהם צוירו בעיקר פרחים.
עיצובי הטקסטיל שלו משנות העשרים ותחילת שנות השלושים, כמו גם השטיחים שעיצב ונארגו על ידי אליזבת הבריק-לינדמן מאז 1925, הם מהמודרניים והאיכותיים ביותר של התקופה.
ונסן ז'ול אוריול היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1947–1954, בימי הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
אוריול היה חבר במפלגה הסוציאליסטית שנקראה למשך תקופה המחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים - SFIO.
הוא היה שר האוצר בממשלת החזית העממית בהנהגת לאון בלום, לאחר מכן ב-1937–1938 שר המשפטים בממשלה השלישית והרביעית של קאמי שוטאן.
ב-1938 לזמן קצר כיהן כשר האחראי על תיאום השירות במשרד ראש הממשלה בקבינט השני של לאון בלום.
אחרי המלחמה ב-1946–1947 כיהן אוריול כיושב ראש האספה המכוננת, ואחר כך של האספה הלאומית של צרפת.
בהתחלת 1947 הוא נבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה הצרפתית הרביעית והיה לראש המדינה הסוציאליסטי הראשון של צרפת.
אחרי שבע שנות כהונתו לא הציג שוב את מועמדותו.
אוריול היה עורך דין בהכשרתו.
אוריול נולד ברוול במחוז גארון עילית שבדרום מערב צרפת, כילדם היחיד של האופה ז'אק אנטואן אוריול (1855–1933) ושל אנז'ליק וירז'יני לבית דוראן (1862–1945).
לאוריול היה קשר משפחתי רחוק למהנדס האנגלי איזמבארד קינגדום ברונל
בגיל עשר בעקבות תאונת אקדח צעצוע נחבל והתעוור בעינו השמאלית.
כל שאר חייו נשא עין זכוכית משמאל.
בשנת 1905 הוא קיבל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת טולוז וכמו כן תואר ראשון בפילוסופיה כאשר היה תלמידו של ז'אן ז'ורס.
החל לעבוד כעורך דין בטולוז שם הכיר את מרגריט דילאן, העורכת דין הראשונה שהורשתה להופיע בבית משפט, והיא נשארה איתו בקשר ידידות כל חייו.
אוריול סיים בהמשך גם תואר דוקטור במשפטים.
בשנים ההן התחיל אוריול את פעילותו הפוליטית במפלגה הסוציאליסטית וב-1908 היה שותף להקמת העיתון "Le Midi Socialiste" ("הדרום הסוציאליסטי") .
במקביל, אוריול כיהן כראש איגוד העיתונאים בטולוז.
בשנת 1914 נבחר לבית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הסוציאליסטית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1942. ממאי 1925 ועד ינואר 1947 כיהן גם כן כראש עיריית מורה שבגארון עלית.
בדצמבר 1920 נמנה עם חבריו למפלגה שסירבו להצטרף לאינטרנציונל הקומוניסטי ובחרו להישאר סוציאל-דמוקרטים במסגרת המחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים.
אוריול הפך לדובר המוביל של מפלגתו בנושאים כלכליים.
הוא עמד בראש ועדת הכספים בלשכת הצירים בשנים 1924–1926. תפקידו הראשון בקבינט היה כשר האוצר תחת לאון בלום.
בתקופה זו ירד ערכו של הפרנק הצרפתי ב-30% מול הדולר האמריקאי, מה שהוביל לבריחת הון ומיתון כלכלי.
מצב זה הוביל להתפטרותו של בלום מראשות הממשלה.
בממשלה שלאחר מכן (1938) ממשלתו השמרנית של אדואר דאלאדיה מהמפלגה הרדיקלית הוקמה ב-10 באפריל 1938 והחזירה את אוריו ללשכת הצירים.
אוריו היה אחד מ-80 הצירים שהצביעו נגד הסמכויות שניתנו לראש הממשלה אנרי פיליפ פטן ב-10 ביולי 1940 שהביאו למשטר וישי הפרו-נאצית.
כתוצאה מכך, הוא הוחזק במעצר בית עד שנמלט למחתרת הצרפתית באוקטובר 1942, ונלחם במסגרתה במשך שנה.
אוריו ברח ללונדון באוקטובר 1943. הוא ייצג את הסוציאליסטים באספה המייעצת הצרפתית החופשית (שאורגנה על ידי שארל דה גול באלג'יר מאוחר יותר באותה שנה).
ביולי 1944 הוא ייצג את צרפת בוועידה המוניטרית והפיננסית של האומות המאוחדות שבארצות הברית.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה אוריול כיהן כשר המדינה בממשלתו הזמנית של דה גול.
בתקופה זו הוא ממנסחי חוקת הרפובליקה הצרפתית הרביעית קצרת-הימים.
כנשיא, אוריול ניסה ליישב בין פלגים פוליטיים במדינה ולחזק את יחסי החוץ של צרפת.
הוא ספג ביקורת על המצב הכלכלי הרעוע ועל מלחמת הודו-סין הראשונה.
סדרת שביתות נערכה ברחבי צרפת בשנת 1947. בעקבות המצב הכלכלי פרצו מהומות בנובמבר של אותה השנה.
המפלגה הקומוניסטית, שתמכה בשביתות, סולקה מבית המחוקקים בתחילת דצמבר.
השביתות הסתיימו ב-10 בדצמבר, אבל חודשו ב-1948 וב-1953 כתגובה לתוכנית הצנע של ממשלת ז'וזף לנאל.
מלבד המלחמה הבלתי נגמרת בהודו-סין, האימפריה הקולוניאלית של צרפת התפרקה תחת נשיאותו של אוריול.
העימותים במרוקו, מדגסקר, אלג'יריה ותוניסיה נעשו תכופים יותר.
בשנת 1951 נוסדה החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה, ובשנת 1953 הפילו הצרפתים את מוחמד החמישי, מלך מרוקו לאחר שדרש אוטונומיה רבה יותר.
צרפת ניהלה מלחמת דיכוי אכזרית במדגסקר, וכלאה את מנהיג המאבק לעצמאות התוניסאי חביב בורגיבה ב-1952.
כשכהונתו של אוריול כנשיא קרבה לסיומה, הוא בחר שלא התמודד מחדש.
ב-16 בינואר 1954 ירש אותו רנה קוטי.
באותה העת אוריו טען כי "העבודה הרגה אותי; הם קראו לי לצאת מהמיטה בכל שעות הלילה כדי לקבל התפטרות של ראשי ממשלה" (היו כ-18 ממשלות שונות במהלך שבע שנותיו כנשיא).
לאחר נשיאותו, אוריול כתב מאמרים בנושאים פוליטיים, והפך לחבר במועצה החוקתית של צרפת ב-1958 עם הקמת הרפובליקה החמישית הצרפתית.
הוא התפטר מהמפלגה הסוציאליסטית באותה שנה.
הוא פעל ללא הצלחה נגד החוקה החדשה במשאל העם הלאומי של 1958. הוא התפטר מתפקידו במועצה החוקתית ב-1960 כמחאה נגד נשיאותו של שארל דה גול.
בשנת 1965 אוריול תמך במועמדותו של פרנסואה מיטראן לנשיאות.
ב-1 בינואר 1966 אוריול מת בבית חולים ברובע השביעי של פריז ונקבר בדרום מערב צרפת.
שש שנים לאחר מכן נולד לבני הזוג בן בשם פול (1918–1992).
ונסה ריי ליפטק היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בתפקידיה בתור ג'ני גריפית' בסדרה "Suits"(2011–2012), בתור שרלוט דרייק (אנ') בסדרה "שקרניות קטנות" (2012–2017), בתור אדי ג'נקו בסדרה "שוטרים בדם" (2013 ואילך).
וונסה ריי נולדה בעיר ליברמור, קליפורניה, בתם של ולרי וג'יימס ליפטק.
היא בעלתאזרחות כפולה; אמריקאית ובריטית.
אביה היה כותב ומלחין שירים והיא בילתה את רוב ילדותה בתיאטרון.
ריי החלה את הקריירה שלה בשנת 2003. היא הופיעה במחזה המבוסס על הסרט פוטלוס בתפקיד רסטי, בו שרה את השיר "Let's Hear It For the Boy" ובתפקיד נמו במחזה המבוסס על הסרט מוצאים את נמו.
היא הופיעה במחזמר שיער בתפקיד כריסי.
בשנים 2011–2012 הופיעה בסדרה "Suits" בתפקיד ג'ני גריפית'.
בשנים 2012 עד 2017 היא הופיעה בסדרה "שקרניות קטנות" בתפקיד סיסי דרייק.
בשנת 2013 החלה לשחק בעונה הרביעית של הסדרה "שוטרים בדם" בתפקיד השוטרת אדי ג'נקו.
בשנת 2016 הופיעה בסרט הטלוויזיה "רב מכר לרצח".
ריי חיה ועובדת כיום בין לוס אנג'לס לניו יורק.
היא נישאה לשחקן דרק ג'יימס בנהיים ב-8 בינואר 2003. ב-2007, הם עברו להתגורר בטורונטו; בני הזוג התגרשו בשנת 2009.
במרץ 2015, ריי הודיעה באינסטגרם ובטוויטר שהיא מאורסת לבן זוגה מזה שש שנים, לנדון בירד.
ב-14 ביוני 2015, הם נישאו בחוות קן קונדור במזרח מחוז סן דייגו, קליפורניה.
בדצמבר 2020, בראיון לפודקאסט "The Pink Lemonade", ריי חשפה שהיא סובלת מהפרעה דו קוטבית.
היא אובחנה לראשונה כששהתה שלושה חודשים במתקן לבריאות הנפש.
+שנהסדרהתפקידהערות2006–2010כשהעולם מסתובבטרי צ'יקונה52 פרקים2008–2009The Battery's Downונסהסדרת רשת; 3 פרקים2009משועמםקלאודיהפרק: "The Case of the Missing Screenplay"2010Damagesטסה מרצ'טי7 פרקים2011צווארון לבןמגי "רוקר" שלדוןפרק: "What Happens in Burma"האחות ג'קימיס דונובןפרק: "Have You Met Ms.
Jones?"2011–2012Suitsג'ני גריפית'9 פרקים2012–2017שקרניות קטנותשרלוט דרייק (אנ')19 פרקים2012בנותהת'ר טרוויספרק: "The Return"Pretty Dirty Secretsשרלוט דרייק (אנ')סדרת רשת; 2 פרקיםThe Right Not to Knowצ'יקמיני-סדרה2013המנטליסטקייס רובינספרק: "Red Lacquer Nail Polish"2013–2024שוטרים בדםאדי ג'נקותפקיד חוזר (עונה 4)
תפקיד ראשי (עונה 5 ואילך); 201 פרקים
ונסן פלורן אנטואן קולה הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל צרפתי המאמן את פריז לבלואה מליגת העל הצרפתית ואת נבחרת צרפת.
קולה החל את קריירת המועדונים שלו בעונת 1980/81, ושיחק בליגה הצרפתית השלישית.
לאחר מכן החל את הקריירה המקצועית שלו, בעונת 1981/82, עם לה-מאן סארת.
עם לה מאן הוא זכה באליפות צרפת ב-1982.
בסך הכל, הוא שיחק 13 עונות בליגת העל הצרפתית במדי לה-מאן סארת, קאן ואסוול ליון-וילרבאן.
לאחר מכן הוא בילה את ארבע העונות האחרונות של הקריירה המקצוענית שלו בליגה השנייה במדי לה האבר.
בעונת 2008/09 הוא הוביל את אסוול ליון-וילרבאן לאליפות הליגה הצרפתית, הראשונה מאז 2002. בעונת 2015/16, הוא אימן את המועדון הצרפתי שטרסבורג והוביל אותו לגמר היורוקאפ 2016, בו הפסידה הקבוצה בסופו של דבר למועדון הטורקי גלאטסראיי.
הוא גם זכה בפרס מאמן השנה השלישי שלו.
לאחר אותה עונה החליטו קולה ושטרסבורג להיפרד, לאחר שחוזהו תם.
לאחר ששטרסבורג התחילה באופן מאכזב את עונת 2016/17, היא מינתה את קולה שוב למאמנה, ב-27 באוקטובר 2016.
ב-25 באוגוסט 2021, הוא חתם בפריז לבלואה מליגת העל הצרפתית.
קולה מונה למאמן נבחרת צרפת הבוגרת בכדורסל במרץ 2009, לאחר קמפיין מוקדמות מאכזב ליורובאסקט 2009, שאילץ את הנבחרת להעפיל דרך סיבוב מוקדמות נוסף.
לאחר שהוביל בהצלחה את נבחרת צרפת בסיבוב המוקדמות השני, הוא אימן את נבחרת צרפת בטורניר גדול, לראשונה, באליפות אירופה 2009. הוא הוביל את הנבחרת למקום החמישי שהקנה לה העפלה אוטומטית לאליפות העולם 2010, שם גם אימן את צרפת.
קולה הוביל את צרפת למדליית הכסף ביורובאסקט 2011, ואז שנתיים לאחר מכן אימן את הנבחרת והוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה, ביורובאסקט 2013 בסלובניה.
צרפת המשיכה לזכות במדליות תחת הנהגתו, וזכתה במדליית הארד בגביע העולם 2014 וביורובאסקט 2015.
קולה גם אימן את צרפת באולימפיאדות 2012 ו-2016, שבשתיהן הודחה ברבע הגמר.
בתחילת 2020 הצהיר קולה כי בכוונתו להמשיך כמאמן ראשי של נבחרת צרפת.
באולימפיאדת טוקיו 2020 ניצחה צרפת את ארצות הברית לראשונה באולימפיאדה, 83–76, בשלב הבתים.
צרפת עלתה לגמר, שם הפסידה במשחק חוזר מול האמריקאים 82–87, וסיימה עם מדליית הכסף.
ונצואלה הוא פזמון בעברית שנתפרסם בשנת 1959 כחלק מהמחזה "אף מלה למורגנשטיין" שהועלה על ידי להקת בצל ירוק, פרי עטו של אפרים קישון.
את מילות השיר חיבר דן אלמגור ואת לחנו משה וילנסקי.
לקראת העלאת המחזמר "אף מלה למורגנשטיין", נתבקש דן אלמגור על ידי מחבר המחזה אפרים קישון ובמאי המחזה שמואל בונים, לכתוב את פזמוני המחזמר.
חלק מהפזמונים שכתב הולחנו על ידי משה וילנסקי וחלקם על ידי סשה ארגוב.
המחזמר עוסק בקבוצה של סטודנטים בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כך, כשלומדים הסטודנטים על יבשת דרום אמריקה אצל מרצם פרופ' שולטהַייס, שולב במחזמר שיר על המדינה הדרום-אמריקאית ונצואלה.
אלמגור בחר בוונצואלה דווקא מכיוון שבעת לימודיו בקמפוס רם באוניברסיטה העברית, מצאה חן בעיניו סטונדטית בשם אלה (לימים אשתו), ששמה התחרז עם שם המדינה.
לדבריו של אלמגור, "החלטתי להקדיש את השיר לונצואלה, ולחזור כמה פעמים על השם המוזיקלי הזה ("ונצו-אלה, ונצו-אלה").
אלמגור ליקט עובדות על מדינת ונצואלה מהאנציקלופדיה, ובה חיפש "מלים ארוכות, אכסוטיות, מוסיקליות, הקשורות בג'ונגלים של דרום-אמריקה ובונצואלה", למשל "אמזונאס", "אורינוקו", "אנקונדה" או "קריפיטיו" .
עם זאת, בשיר שורבבו כמה טעויות עובדתיות, למשל האורינוקו אינו משתפך לאמזונאס, ונחש האנקונדה אינו ממית בהכשה כי אם בחנק.
בהמשך פורסמה גרסה מתוקנת לשיר, ובמקום השורות "נשוט על פני האורינוקו, המשתפך לאמזונאס" נכתבו השורות "נשוט על פני האורינוקו, ונטייל לאמזונאס".
השיר הצליח גם מחוץ לגבולות המחזה עצמו, וצעד כשמונה חודשים בראש מצעדי הפזמונים בישראל.
לאורך השנים בוצעו מספר גרסאות כיסוי לשיר, למשל על ידי להקת הנח"ל, להקת פיקוד מרכז, גידי גוב, נורית גלרון, דורי בן זאב ועוד.
שלישיית שוקולד מנטה מסטיק חידשה את השיר בשנת 1989 והקליטה אותו לאלבומה של ירדנה ארזי, "תחנה בדרך".
כמו כן, בוצע השיר במסגרת התוכנית "חרצופים", ולקראת טורניר הקופה אמריקה 2007 שהתקיים בוונצואלה, על ידי כתבי ערוץ הספורט.
כמו כן, בוצע השיר בערוץ הילדים.
ונרה 11 , היא משימת חלל סובייטית בלתי מאוישת לחקר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה.
במהלך הטיסה לנוגה בוצע ניסוי סובייטי-צרפתי לגילוי ומדידה של קרינת גמא.
לצורך כך הותקנו מכשירי מדידה ב"ונרה 11", ונרה 12 וחללית "פרוגנוז 7".
מכשירי מדידה היו במרחק משמעותי ביניהם ולכן היה ניתן לבצע טריאנגולציה לגילוי מקור הקרינה.
הגשושית התנתקה מפלטפורמת הטיסה ב־23 בדצמבר 1978 ונכנסה לאטמוספירה של נוגה יומיים מאוחר יותר ב־25 בדצמבר במהירות של 11.2 ק"מ לשנייה.
במהלך הירידה היא הפעילה בלימה אווירודינמית ולאחריה מצנח בלימה שנסתיימה עם בלימה אטמוספירית.
היא ביצעה נחיתה רכה על פני השטח ב06:24 שעון מוסקבה ב־25 בדצמבר, לאחר זמן ירידה של שעה בקירוב.
מהירות הנחיתה הייתה 7-8 מטר לשנייה.
מידע הועבר לפלטפורמת הטיסה להעברה מחודשת לכדור הארץ במשך 95 דקות אחרי הנחיתה.
רכב הנחיתה נשא ציוד לחקר הטמפרטורה והתרכובת הכימית של הקרקע ושל האטמוספירה.
מכשיר שנקרא גרוזה זיהה ברקים בנוגה.
לוונרה 11 ולוונרה 12 היו רכבי נחיתה עם שתי מצלמות שתוכננו להדמיית צבע, למרות שהספרות הסובייטית אינה מציינת אותן.
המצלמות כשלו בהחזרת תמונות כאשר כיסוי העדשה לא נפרד לאחר הנחיתה עקב פגם תכנוני.
היה עליה כרומוטוגרף גז כדי לאמוד את הרכב האטמוספירה של נוגה ומכשירים לחקר קרינה סולרית מפוזרת.
התוצאות שדווחו כללו הוכחה לרעם וברק וגילוי פחמן חד-חמצני בגבהים נמוכים.
הקשר עם הגשושית נותק ב-1 בפברואר 1980
ונרה 3, הייתה גשושית סובייטית לחקר כוכב הלכת נוגה ששוגרה ב־16 בנובמבר 1965 מבייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית ונרה.
כמו שמרמז שמה היא הייתה השלישית מסוגה.
משקלה היה 960 ק"ג והיא הונדסה באותו אופן כמו ונרה 2. כמו קודמותיה היא שוגרה בשני שלבים - הלוויין שנשא את הגשושית שיגר אותה לעבר נוגה מהחלל.
כשונרה 3 הייתה כבר במרחק של 13 מיליון ק"מ מכדור הארץ בדצמבר 1965 בוצע תיקון תוך מסלולי בדרכה של הגשושית לנוגה.
משימתה של הגשושית הייתה לנחות על פני השטח של נוגה.
גוף הכניסה הכיל מערכת תקשורת רדיו, מכשירים מדעיים, מקורות כוח חשמליים ומדליונים שעליהם סמל ברית המועצות.
היא התרסקה על נוגה ב־1 במרץ 1966 ובכך הפכה לגשושית הראשונה שהגיעה לפני השטח של כוכב לכת זר.
בדרכה לנוגה נוצר איתה קשר 63 פעמים אך מערכות התקשורת שלה כשלו לפני שיכלה להחזיר מידע אודות כוכב הלכת.
וַנְקוּבֶר היא עיר הנמצאת בדרום-מערב הפרובינציה קולומביה הבריטית שבקנדה.
היא נקראת על שמו של ג'ורג' ונקובר, קצין בצי הבריטי שחקר את האזור בסוף המאה ה-18. לוונקובר אוכלוסייה של 587,891 איש בתוך העיר עצמה בעוד שאוכלוסיית כל המטרופולין היא 2,180,737. המטרופולין של ונקובר היא הגדולה במערב קנדה והשלישית בגודלה במדינה כולה.
העיר היא גם הגדולה ביותר בחוף הפסיפי הצפון-מערבי והמטרופולין שלה שנייה בגודלה באותו אזור רק לסיאטל.
ונקובר מגוונת מאוד מבחינה אתנית; יותר ממחצית תושביה מדברים שפה אחרת מאנגלית בתור שפת אם.
ונקובר שוכנת בין מצר ג'ורג'יה לבין הרי החוף.
כלכלתה נסמכת באופן מסורתי על משאביה של קולומביה הבריטית, הכוללים יערות, מכרות, דיג וחקלאות.
העיר יושבה בשנות השישים של המאה ה-19 כתוצאה מהגירה מארצות הברית, שנגרמה מהבהלה לזהב של קניון פרייזר, אולם רבים מהמהגרים לא נשארו כשהבהלה הסתיימה.
העיר התפתחה במהירות ממנסרה בודדת למרכז מטרופוליני גדול לאחר הגעתה של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית ב-1887. נמל ונקובר נעשה משמעותי מבחינה בינלאומית לאחר השלמתה של תעלת פנמה שאפשרה לייצא דגן מערבה.
מאז הפך הנמל לעמוס ביותר בקנדה ומייצא סחורה יותר מכל נמל אחר בצפון אמריקה.
עם זאת, הכלכלה של העיר נעשתה מגוונת יותר עם השנים.
לוונקובר תעשיית תיירות צומחת והיא הפכה למרכז הפקת הקולנוע השלישי בגודלו בצפון אמריקה, אחרי לוס אנג'לס וניו יורק, ואפילו הוענק לה הכינוי "צפון הוליווד".
בעת האחרונה צומחת בוונקובר תעשיית היי-טק מפותחת המתרכזת במיוחד בפיתוח משחקי מחשב.
ונקובר בדרך כלל מדורגת בין 10 הראשונות בדירוג הערים הטובות ביותר למחיה בעולם.
בשנת 2007 היא דורגה במקום ה-89 ברשימת הערים היקרות ביותר בעולם מתוך רשימה של 143 ערים גדולות.
ובמקום השני בקנדה אחרי טורונטו.
העיר גם דורגה במקום השלישי (יחד עם וינה) ברשימת הערים עם איכות החיים הטובה ביותר בעולם, אחרי ציריך וז'נבה.
ונקובר אירחה את אולימפיאדת החורף בשנת 2010.
ראיות ארכאולוגיות מרמזות כי בני אדם ישבו באזור כבר לפני כ-9,000 שנה.
קו החוף של האזור נחקר בפעם הראשונה ב-1791 על ידי החוקר הספרדי חוזה מריה נרווז ושנה לאחר מכן על ידי ג'ורג' ונקובר, שנתן למקומות רבים באזור שמות בריטים.
החוקר והסוחר סיימון פרייזר יחד עם צוותו היו האירופאים הראשונים שדרכו על אדמת האזור ב-1808.
הבהלה לזהב של קריבו בשנת 1861 הביאה 25,000 איש, בעיקר מקליפורניה, לשפך הנהר פרייזר, היכן שתוקם העיר ונקובר.
היישוב האירופאי הראשון הוקם ב-1862 ב"חוות מקלירי" על נהר פרייזר.
מנסרה שהוקמה ב-1863 במקום שנמצאת היום העיר צפון ונקובר השיקה את הקשר הארוך של העיר עם תעשיית העץ ואחריה הוקמו מנסרות רבות כשאחת מהן, "מנסרת הייסטינגס", הפכה לגרעין שסביבה התפתחה העיר.
חשיבותה של המנסרה פחתה עם הגעתה של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית בשנות השמונים של המאה ה-19, אך היא נשארה חלק חשוב בכלכלה המקומית עד לסגירתה בשנות העשרים של המאה ה-20.
ונקובר היא אחת מהערים הצעירות ביותר בקולומביה הבריטית.
שכונת גאסטאון גדלה במהירות סביב פאב ארעי שהוקם על ידי ג'ק "גאסי" דייטון ב-1867 צמוד למנסרת הייסטינגס.
ב-1870 ממשלת המחוז בדקה את היישוב ובחרה אתר לעיירה בשם גרנוויל, על שם שר החוץ הבריטי האחראי על הקולוניות, גראנוויל לווסון-גאוור.
אתר זה, עם המפרץ הטבעי שלו, נבחר מאוחר יותר כתחנה הסופית של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית.
בניית מסילה זו הייתה אחד מהתנאים המוקדמים להצטרפותה של קולומביה הבריטית לקונפדרציה הקנדית ב-1871.
העיר ונקובר הוקמה רשמית מאיחוד מספר עיירות ב-6 באפריל 1886, אותה שנה שהרכבת הטרנס-יבשתית הגיעה.
שמה של העיר נבחר על ידי נשיא מסילת הברזל הקנדית-פסיפית.
חודשיים בלבד לאחר מכן שרפה קשה החריבה את העיר כולה, שנבנתה מחדש במהירות.
מאוחר יותר באותה השנה הוקמה "מחלקת מכבי האש של ונקובר".
הכלכלה של העיר בתחילת דרכה נשלטה על ידי חברות גדולות כמו מסילת הברזל הקנדית-פסיפית שסיפקה ממון רב לבניית העיר.
עד שנות השלושים של המאה ה-20 הסחורה שעברה בנמל היוותה את הסקטור הכלכלי הגדול ביותר בעיר.
השליטה של העסקים הגדולים בכלכלה לוותה בתנועת עבודה שהייתה לעיתים מיליטנטית.
שביתת האהדה הראשונה התרחשה בעיר בשנת 1903 כשעובדי הרכבת שבתו כנגד מסילת הברזל הקנדית-פסיפית במטרה לקבל הכרה כאיגוד ואחריה הגיעו שביתות כלליות רבות שהיו סוערות מאוד והסתיימו לעיתים עם הרוגים.
בשנות העשרים הייתה רגיעה בכמות ובעוצמת השביתות אך היא הגיעה לסופה עם השפל הגדול.
בשנות השלושים היה גל שביתות שהונהגו על ידי המפלגה הקומוניסטית.
המבנה הטופוגרפי המיוחד של העיר, המוקפת גופי מים מ-3 צדדים (צפון, מערב ודרום), וההרים המתנשאים מצפונה, עושים אותה לאחת הערים בעלות הנוף הנחשב לאחד מהיפים בעולם.
לוונקובר שטח של 114 קמ"ר הכולל אדמה שטוחה והררית.
העיר שוכנת בצמוד למצר ג'ורג'יה, גוף מים המוגן מהאוקיינוס השקט על ידי האי ונקובר.
העיר מהווה חלק מחצי האי בורארד הנמצא בין מפרצון בורארד בצפון לנהר פרייזר בדרום.
טעות נפוצה היא לחשוב כי העיר ונקובר שוכנת על האי ונקובר.
גם העיר וגם האי (וכן העיר ונקובר במדינת וושינגטון) נקראים על שם ג'ורג' ונקובר.
העיר נודעת בשל נופיה המרהיבים ונמצא בה אחד מהפארקים האורבניים הגדולים ביותר בצפון אמריקה, פארק סטנלי.
הרי החוף הצפוני שולטים בנוף העיר וביום בהיר ניתן לראות גם את הר הגעש המושלג הר בייקר, הנמצא דרומית-מזרחית לעיר במדינת וושינגטון שבארצות הברית, את האי ונקובר הנמצא מעבר למצר ג'ורג'יה, ואת חוף השמש בנמצא בצפון-מערב.
אזור העיר ופרבריה ידוע גם בשם "היבשה התחתית".
הצמחייה המקורית של רוב אזור ונקובר הייתה יער גשם ממוזג צפוף, שכלל עצים מחטניים ומספר ריכוזים של עצי אדר ואלמון, וכן אזורים נרחבים של אדמת ביצה.
העצים המחטניים היו תערובת אופיינית לקולומביה הבריטית של אשוחית סיטקה, ארז אדום מערבי, רוש מערבי, אשוח דאגלס וטקסוס.
בעבר האזור היווה את הריכוז הגדול ביותר של העצים הללו בכל אזור החוף של קולומביה הבריטית, ומכל החוף הפסיפי רק באזור סיאטל ישנם עצים יותר גבוהים.
העצים הגדולים ביותר באזור היו היכן שנמצאת היום שכונת גאסטאון, בה החלה תעשיית כריתת העצים בוונקובר.
היער בפארק סטנלי כולל בעיקר צמיחה שנייה ושלישית.
מבחר מגוון של צמחים ועצים יובא לאזור מחלקים אחרים של היבשת ושל האוקיינוס השקט.
מינים שונים של עצי דקל הצליחו לצמוח באקלים של האזור וניתן לראות אותם במספרים גדולים, כמו גם צמחים כמו אדר יפני, מגנוליה ומיני רודודנדרון.
צמחים אלו גדלים לעיתים לממדים עצומים משום שהם באים מאקלימים קשים יותר במזרח קנדה ואירופה.
ברחובות רבים בעיר ניתן למצוא מגוון של עצי דובדבן יפני שנתרמו על ידי יפן משנות השלושים.
האקלים בוונקובר הוא אקלים ימי, הגובל באקלים ים תיכוני עם קיץ חמים, והיא אחת מהערים הבודדות בקנדה בעלת אקלים זה, והעיר הגדולה והחשובה מביניהן.
האקלים מתון בצורה יוצאת דופן יחסית לאקלים הקנדי; העיר היא הרביעית בקנדה מבחינת חורפים חמים (שלוש הראשונות נמצאות על האי ונקובר).
הטמפרטורה הממוצעת היומית בעיר נופלת מתחת ל-C° 0 ב-46 ימים בשנה בממוצע ומתחת ל-C° 10− בשני ימים בלבד.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1159 מילימטר בשנה, אולם נתון זה משתנה בצורה דרמטית בין חלקי העיר השונים.
חודשי הקיץ הם די שמשיים ויבשים והטמפרטורות בהם נוחות אך לעיתים קרירות בשל רוחות מהים.
הטמפרטורה הממוצעת היומית בקיץ מגיעה למקסימום של C° 22, אולם לעיתים הטמפרטורה עולה אפילו מעל ל-C° 26. בתקופת החורף יותר מחצי מהימים הם גשומים.
שלג יורד בממוצע כ-7 ימים בשנה.
מתכנני העיר בשנות החמישים והשישים עודדו בכוונה התפתחות של בתי מגורים רבי-קומות בשכונת ווסט אנד הנמצאת בחצי האי דאונטאון ויצרו ליבה אורבנית קומפקטית.
צפיפות חצי האי בשנת 2001 הייתה כ-12100 איש לקמ"ר (לעומת צפיפות של כ-5200 איש לקמ"ר בעיר כולה).
העיר, ובמיוחד ראש העיר סם סאליבן, מנסה להגדיל את צפיפות האוכלוסין בתוך העיר כדי למנוע התפשטות של תושבים ויצירת פרברים.
ונקובר נקראת לעיתים "עיר של שכונות", כאשר לכל שכונה יש אופי וערבוב אתני משלה.
אנשים ממוצא בריטי היו בעבר הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר, ואלמנטים של התרבות הבריטית נראים בבירור בחלק מאזורי העיר, במיוחד בשכונות דרום גרנוויל וקריסדייל.
כיום הסינים הם הקבוצה האתנית הנראית לעין הגדולה ביותר בעיר, ולונקובר יש אחת הקהילות דוברות הסינית המגוונות ביותר, כאשר מספר שפות סיניות מיוצגות בה.
ישנן גם שכונות רבות בעלות קבוצה אתנית בודדת, כמו השוק הפונג'בי, איטליה הקטנה, גריקטאון (השכונה היוונית) וג'פנטאון (השכונה היפנית).
בשכונות רבות ניתן למצוא שלטים בשתי שפות.
מהגרים רבים מהונג קונג הפכו את ונקובר לביתם לפני החזרתה לסין ב-1997. הגירה זו המשיכה מסורת של הגירה מרחבי העולם שביססה את ונקובר כעיר השנייה בקנדה במספר המהגרים (אחרי טורונטו).
קבוצות אתניות אסיאתיות חשובות אחרות בעיר הן דרום אסיאתים (בעיקר פנג'אבים), וייטנאמים, פיליפינים, קוריאנים, קמבודים ויפנים.
האוכלוסייה הלטינית בעיר גדלה במהרה וכוללת בעיקר מהגרים מפרו, אקוודור ומקסיקו.
לפני ההגירה הגדולה מהונג קונג בשנות השמונים, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר מלבד הבריטים היו גרמנים, ואחריהם אוקראינים, סקנדינבים, איטלקים וסינים ותיקים.
בתקופה האחרונה מגיעים לעיר גם מהגרים רבים ממזרח אירופה.
באזור המטרופולין ישנה גם קהילה גדולה של ילידים וכתוצאה מכך ונקובר היא בית לקהילת הילידים הגדולה ביותר בכל קולומביה הבריטית.
אף על פי שהעיר לא חופשייה לגמרי ממתח אתני, הקשרים בין הקבוצות השונות הם די הרמוניים.
תוצאה אחת של ההרמוניה היחסית היא אחוז גבוה של נישואים מעורבים, ובכל שכונה כמעט בעיר ניתן לראות זוגות ממוצא שונה.
באירועים כמו ראש השנה הסיני ופסטיבל סירת הדרקון משתתפים תושבים מכל הרקעים האתניים.
בוונקובר ישנה קהילה להט"בית גדולה, וקולומביה הבריטית היא תחום השיפוט השני בקנדה, מעט אחרי אונטריו, שהכריזה על נישואים חד מיניים כזכות חוקתית.
באזור סביב רחוב דייווי ישנם מועדוני גייז רבים והוא נודע כדייווי וילאג'.
בכל שנה ונקובר מארחת את מצעד הגאווה, אחד הגדולים והמרשימים בכל קנדה.
היהודים הגיעו לוונקובר במחצית השנייה של המאה ה-19. הסוחר היהודי הראשון שתועד כמי שהגיע לעיר היה לואי גולד.
מרבית היהודים בגל ההגירה הראשון של העיר היו יוצאי ארצות הברית ואנגליה, והם עסקו במסחר, מסחר זעיר (לרבות רוכלות) וחקלאות.
הקשרים ביניהם לבין המרכזים היהודיים הגדולים באמריקה היו רופפים, וגם בינם לבין עצמם לא היו קשרי קהילה הדוקים.
תחילה נזקקו היהודים לבית הכנסת עמנו-אל שפעל בוויקטוריה הסמוכה, אך בעשור האחרון של המאה ה-19 הם הקימו את בית הכנסת האורתודוקסי 'אגודת אחים' שפעל בין השנים 1891--1906. לאחר מכן הוקם בית הכנסת הרפורמי המתון 'עמנו-אל' בוונקובר עצמה, והוא פעל בין השנים 1894--1917.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 הקימו היהודים מוסדות רבים, וכן החלה התארגנות ציונית, ושופט יהודי ראשון, סמואל דייוויס-שולץ, נבחר לכהן בבית המשפט המחוזי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הבולשוויקית ברוסיה הגיעו לוונקובר גם יהודים רבים ממזרח אירופה, שחיזקו מאוד את הקהילה ואת מוסדותיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר יהודים רבים מחלקים אחרים של קנדה, ולראשונה גם גל מהגרים קטן של יהודים ממוצא מזרחי.
במלחמת העצמאות של ישראל התנדבו כמה גברים מוונקובר, כמעט כולם יהודים, להילחם בשורות צה"ל במסגרת מח"ל.
בשנות הששים והשבעים של המאה העשרים נוספו מרכזי תרבות ודת רבים, ובהם גם מוזיאון יהודי פעיל ובית חב"ד.
סקר משנת 2001 קבע כי כ-60% מיהודי ונקובר נשואים בנישואי תערובת.
הטבלה הבאה מראה את הגידול באוכלוסיית ונקובר והאזור המטרופוליני:
עם מיקומה על הטבעת הפסיפית ובקצהו המערבי של הכביש הטרנס-יבשתי של קנדה ושל מסילות רכבת, ונקובר היא אחד המרכזים התעשייתיים הגדולים בקנדה.
סקטורים כלכליים חשובים בעיר כוללים מסחר, סרטים, משאבים טבעיים, טכנולוגיה ותיירות.
בחירתה של העיר כמארחת אולימפיאדת החורף ב-2010 השפיעה על הפיתוח הכלכלי.
עלה אז חשש כי בעיית חסרי הבית ההולכת וגדלה תהפוך לחמורה ביותר כתוצאה מהאולימפיאדה מכיוון שמלונות רבים נבנים במקום הוסטלים ששיכנו את מיעוטי היכולת.
אירוע בינלאומי אחר שהשפיע על כלכלת העיר היה התערוכה העולמית שנערכה בוונקובר ב-1986. זו הייתה התערוכה העולמית האחרונה בצפון אמריקה והיא נחשבה להצלחה גדולה עם יותר מ-20 מיליון מבקרים.
הפופולריות של העיר באה עם מחיר.
ונקובר נחשבת כעיר יקרה; נמצאים בה מחירי הבתים הגבוהים בקנדה, והנדל"ן בה מדורג במקום ה-13 בעולם מבחינת יוקרו .
רבים מתושבי העיר הם אמידים ויש כמות גדולה של מכוניות יוקרה בעיר.
ונקובר דורגה שביעית לצד סידני (אחרי ז'נבה ולפני אוסקה) בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU, שפורסם ביוני 2024. הדירוג מציב את ונקובר במקום השני בקנדה אחרי קלגרי (שדורגה חמישית בעולם).
הסקר מדרג 173 ערים ברחבי העולם ובוחן חמש קטגוריות: יציבות, מערכת הבריאות, תרבות וסביבה, חינוך ותשתיות.
נמל ונקובר, הגדול והמגוון מסוגו במדינה, ביצע ב-2016 מסחר בסחורות בשווי כ-200 מיליארד דולר קנדי בשנה עם יותר מ-170 מדינות.
הנמל מהווה את אחד השערים החשובים ביותר למסחר באוקיינוס השקט והוא מדורג ראשון בייצוא זר בצפון אמריקה ושני בנפח מטען כולל בחוף המערבי.
הפעילויות בנמל מניבות 12 מיליארד דולר בתמ"ג ו-24 מיליארד דולר בתוצרת כלכלית, וכן 69,200 עבודות.
במרכז ונקובר נמצא 60% מכלל השטח המשרדי באזור; נמצאים בו המשרדים הראשיים של חברות יערנות וכרייה וכן סניפים של בנקים, חברות ראיית חשבון ומשרדי עו"ד, מקנדה ומהעולם.
בשנים האחרונות העיר הפכה למרכז חשוב לפיתוח תוכנה, וביוטכנולוגיה.
הכינוי "צפון הוליווד" ניתן לוונקובר בשנים האחרונות משום שמפיקים בה בערך 10% מהסרטים של הוליווד.
סדרות טלוויזיה וסרטים רבים מצולמים בוונקובר הודות למספר גורמים, ביניהם השער הטוב של הדולר הקנדי, אזור הזמן הזהה ללוס אנג'לס, והנופים המגוונים שיש בעיר הנותנים את האשליה של צילום במקומות שונים ברחבי העולם.
כמרכז חשוב בתעשיית העץ העולמית, ונקובר מארחת אירועים וכנסים רבים בנושא.
היא משמשת גם בסיס לעסקי היערנות הגדולים של קולומביה הבריטית ולשתיים משלוש חברות העצים הגדולות בעולם.
ונקובר היא גם מרכז חשוב לתעשיית הכרייה והבורסה שלה היא הגדולה בעולם לעסקי כרייה קטנים עד בינוניים.
העיר היא גם נקודת ייצוא חשובה לגפרית המזוקקת באלברטה.
מספר האוניברסיטאות המקומיות ורמת החיים הגבוהה בוונקובר גרמו לתעשיית היי-טק מפותחת, המתרכזת בעיקר בפיתוח תוכנה.
בעיר יש ריכוז גדול של חברות לפיתוח משחקי מחשב כשהגדולה מביניהן, Electronic Arts, מעסיקה יותר מאלף עובדים.
בנוסף העיר מובילה את פיתוח טכנולוגיית תאי הדלק בעולם.
הנוף המרהיב של ונקובר הופך אותה ליעד תיירות חשוב.
המבקרים באים לראות את גניה של העיר, כמו סטנלי פארק ופארק המלכה אליזבת, ואת ההרים, האוקיינוס והיערות המקיפים את העיר.
המבחר הרב של חופים, פארקים ונופים הרריים, יחד עם אופייה הרב-אתני של העיר, תורמים למשיכה הייחודית של ונקובר לתיירים.
יותר ממיליון איש עוברים בעיר בדרכם לעלות על ספינת תענוגות, בדרך כלל לכיוון אלסקה.
אתר הסקי וויסלר-בלאקומב, כ-126 ק"מ צפונית לוונקובר הוא אחד מאתרי הסקי הפופולריים בצפון אמריקה, ושם התקיימו תחרויות הסקי באולימפיאדת החורף ב-2010. הר גראוס, הר סימור, והר סייפרס שלושתם נמצאים במרחק של פחות מ-30 ק"מ ממרכז העיר ובכולם פעילויות חורפיות וקיציות.
מרכז העיר מהווה מרכז חשוב לדיפלומטיה וקשרי חוץ.
רוב מדינות העולם מחזיקות בקונסוליה באזור המסחרי של ונקובר.
בנוסף, פגישות דיפלומטיות חשובות נערכו בעיר, כמו פסגת ילצין-קלינטון ב-1993. ארגון גרינפיס נוסד בוונקובר והמטה הראשי שלו ישב שם בעבר.
כתוצאה מיישום של פוליטיקה ירוקה ענפה בעיר, ונקובר הייתה אחת מהערים הראשונות בצפון אמריקה להכריז על עצמה כאזור חופשי מנשק גרעיני.
העיר ונקובר, בניגוד לרשות מקומיות אחרות בקולומביה הבריטית, מאוגדת תחת תקנה מחוזית ייחודית הנקרא "צ'רטר ונקובר".
תקנה זו, שעברה ב-1953, מעניקה לעיר כוח גדול ושונה מקהילות אחרות במחוז.
בשנת 2008 נבחר גרגור רוברטסון ממפלגת Vision Vancouver (חזון ונקובר) לראשות העיר ב-2008, לאחר שנים ארוכות שבהן החזיקה בשלטון המקומי כמעט ברציפות ה-NPA, התארגנות פוליטית מהמרכז-ימין.
בשנת 2018, לאחר שרוברטסון החליט לא לרוץ לקדנציה נוספת, נבחר לראשות העיר קנדי סטיוארט, מועמד עצמאי המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית החדשה.
את העיר מנהלת מועצת עיר בעלת עשרה חברים, מועצת חינוך בעלת תשעה חברים ומועצת פארקים בעלת שבעה חברים, כאשר כל החברים נבחרים לכהונות של שלוש שנים.
על אף שהמועצות מחולקות מבחינה פוליטית, בעיר ישנם קונצנזוסים במספר נושאים, כמו הגנה על פארקים עירוניים, פיתוח תחבורה ציבורית מהירה בניגוד לכבישים מהירים ודאגה כללית בנוגע לפיתוח קהילתי.
ונקובר מיוצגת על ידי אחד עשר חברים במועצה המחוקקת של קולומביה הבריטית.
אחד עשר המושבים מתחלקים כיום בין "המפלגה הליברלית של קולומביה הבריטית" (שלושה מושבים) ל"מפלגה הדמוקרטית החדשה של קולומביה הבריטית" (שמונה מושבים).
בבית הנבחרים הקנדי ונקובר מיוצגת על ידי שישה חברי פרלמנט.
כיום ארבעה ממושבים אלו מוחזקים על ידי המפלגה הליברלית של קנדה ושניים על ידי המפלגה הדמוקרטית החדשה של קנדה.
השר הקנדי לביטחון המולדת, הרג'יט סג'אן, מייצג את אחד מששת המחוזות הנ"ל (ונקובר דרום).
אף שהשיטור ברוב אזור ה"לואר מיינלנד", בו נמצאת ונקובר, הוא באחריותה של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, לעיר יש כוח שיטור משלה בו משרתים 1,174 חברים.
למשטרת ונקובר יש מספר מחלקות מבצעיות הכוללות יחידת אופניים, יחידה ימית ויחידת כלבנים.
יש בה גם יחידה רכובה המשמשת בעיקר לסיורים בפארק סטנלי.
ב-2005 יוסד כוח משטרתי חדש האחראי על התנועה בעיר.
אף על פי שהשימוש בסמים קלים אסור בעיר, שוטרי ונקובר לא עוצרים אנשים על אחזקת כמויות קטנות של מריחואנה.
בשנת 2000 נוסדה יחידת סמים חדשה שנועדה למגר את תופעת גידול המריחואנה באזורי המגורים.
בשנת 2005 שיעור הפשע בוונקובר היה הרביעי בגובהו מבין 27 אזורי מטרופולין בקנדה, אולם שיעור הפשע בעיר, כמו בקנדה כולה, יורד בצורה דרמטית.
שיעור פשעי הרכוש בעיר הוא מהגבוהים בצפון אמריקה אולם אף שיעור זה ירד ביותר מ-10 אחוז בין 2004 ל-2005.
ב-2022 אישרה ממשלת בריטיש קולומביה ניסוי של 3 שנים באי הפללה של משתמשי סמים כל עוד זה בכמויות קטנות ובמקומות שמיועדים לכך.
כתוצאה מכך כל הסמים הפכו לחוקיים כולל סמים כבדים כמו קוק, הרואין, קריסטל ופנטה
לתחבורה בוונקובר יש רבים מהמאפיינים של ערים מודרניים בעולם אך גם כמה הבדלים מעניינים.
בניגוד למטרופולינים רבות אחרות, בוונקובר אין כבישים מהירים העוברים במרכז העיר, כתוצאה מהתנגדות התושבים בשנות השישים.
מכיוון שהעיר מוקפת במים משלושה כיוונים יש בה מספר גשרים מצפון ומדרום.
בדומה לרוב שאר הערים הגדולות בצפון אמריקה, גם בוונקובר כלי התחבורה החשוב ביותר הוא המכונית, אולם יש בה אלטרנטיבות רבות כמו מערכת הרכבת הקלה האוטומטית הארוכה בעולם ורשת נרחבת של מסלולי אופניים.
שירות אוטובוסים פועל ברחבי האזור תחת חברות פרטיות.
בנוסף לאוטובוסים הרגילים ישנן גם חשמליות, וונקובר, יחד עם אדמונטון, הן הערים היחידות בקנדה המפעילות עדיין חשמליות.
רוב האוטובוסים בעיר הם ידידותיים לכיסאות גלגלים ולאופניים.
הסקאי טריין בוונקובר היא מערכת רכבת קלה משוכללת, הפועלת באופן אוטומטי לגמרי.
רוב מסילות הרכבת מוגבהות מעל גובה הרחובות ומכאן נגזר שמה של הרכבת.
חלק ממסלול הרכבת עובר מתחת לאדמה.
מאז בנייתה, לכבוד התערוכה העולמית של 1986, לא נרשמו מקרים של ירידות מהפסים או התנגשויות.
לרכבות אין נהגים אלא דיילים שתפקדים להגיש עזרה ראשונה, לעזור עם כיוונים, לתת שירות לקוחות, לבדוק כרטיסים, לבדוק פגמים בקרונות ובמקרה הצורך אף לנהוג ברכבת.
יותר מ-86.1 הקילומטרים של המסילה של ה"סקאי טריין" הופכים אותה למערכת הרכבת הקלה האוטומטית הארוכה בעולם.
הסקאי ברידג', גשר החוצה את הנהר פרייזר ונבנה בשביל הרכבת בשנת 1989, הוא גשר הרכבת הארוך בעולם (616 מטר).
במערכת כולה ישנן 62 תחנות בהם עוברים יותר מ-390,000 איש בכל יום.
כיום קיימים שלושה קווים, קו אקספו, קו מילניום וקו קנדה.
הווסט קוסט אקספרס היא רכבת הפרברים היחידה בקולומביה הבריטית העוברת בין מספר אזורים.
הרכבת יוצאת מהפרברים הנמצאים דרום-מזרחית לוונקובר ובמרכז העיר היא מתחברת אל ה"סקאי טריין".
מעבורת להולכי רגל ונוסעי אופניים בלבד, המחברת בין מרכז ונקובר לעיר צפון ונקובר.
בוונקובר יש רשת של כ-170 ק"מ מסלולי אופניים.
רוב המסלולים הללו נמצאים ברחובות שבהם אמצעים רבים להרגעת התנועה, כמו כיכרות ותמרורים.
העיר מעודדת את השכונות לטפל במסלולי האופניים ואף להוסיף להם יצירות אמנות.
מאז 2004 העיר מוסיפה נתיבי אופניים רבים במרכז העיר כדי לעודד את התושבים להשתמש יותר באופניים.
בוונקובר קהילת רוכבי אופניים גדולה ותוססת, וביום שישי האחרון של כל חודש נפגשים מאות רוכבים לרכיבה משותפת, הגדולה בקנדה.
הכביש המהיר היחידי שנכנס לוונקובר הוא הכביש הטרנס-קנדי, העובר רק בגבול המזרחי של העיר.
כל שאר הכבישים המהירים מפסיקים להיות כאלו כשהם נכנסים לתחומי העיר.
נמל התעופה הבינלאומי של ונקובר, הנמצא 15 ק"מ דרומית למרכז העיר, הוא הנמל החשוב במערב קנדה והשני הכי עמוס במדינה.
הנמל זכה בפרסים בינלאומיים רבים ונחשב לאחד הטובים בצפון אמריקה.
רכבות יוצאות מתחנת "פסיפיק סנטרל" למרכז ומזרח קנדה, עד טורונטו, וכן דרומית לסיאטל.
רכבות טיולים יוצאות מתחנת "רוקי מאונטניר" לאזור הרי הרוקי.
בין המבנים החשובים בוונקובר ניתן למצוא את קתדרלת כנסיית הצלוב, מלון ונקובר, המוזיאון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה הבריטית והגלריה לאמנות של ונקובר.
במרכז העיר ישנם מספר מבנים מודרניים מרשימים, כמו מרכז הנמל, בתי המשפט שבכיכר רובסון והספרייה הציבורית של ונקובר (שנבנתה על ידי האדריכל הישראלי משה ספדיה), המזכירה את הקולוסיאום ברומא.
תוספת בולטת לנוף העיר הוא קנדה פלייס, מבנה ענק בעל מסגרת דמוית אוהלים, המשמש כמרכז הכנסים של העיר וכן כטרמינל לספינות נוסעים.
מספר מבנים אדוארדים בליבה הישנה של העיר היו בזמנם הבניינים הגבוהים ביותר באימפריה הבריטית.
כיום הבניין הגבוה בוונקובר הוא שרטון וול סנאר, שגובהו 150 מטרים.