tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'ארלס אוסקר אנדרוז היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר ייצג את מדינת פלורידה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1936–1946.
צ'ארלס אנדרוז נולד בעיירה פנס דה ליאון שבפלורידה, ב-7 במרץ 1877. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובמכון הצבאי של דרום פלורידה שבעיר בארטו.
בשנת 1901 סיים את לימודיו בבית הספר להכשרת מורים של מדינת פלורידה בגיינסוויל, ובשנת 1907 השלים את לימודיו באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת כקפטן במשמר הלאומי של פלורידה בין השנים 1903–1905. לאחר מכן כיהן כמזכיר הסנאט של פלורידה בשנים 1905–1907. באותה תקופה החל ללמוד משפטים, ובשנת 1907 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר דה־פוניאק ספרינגס.
הוא שב לכהן כמזכיר הסנאט של פלורידה בשנים 1909–1911, ובמקביל מונה לשופט בית המשפט הפלילי של מחוז וולטון בין השנים 1910–1911. בהמשך שימש כעוזר לתובע הכללי של פלורידה בין 1912–1919, ולאחר מכן כשופט בבית המשפט המחוזי של המחוז השבעה־עשר בין 1919–1925.
תפקידיו הבאים כללו יועץ משפטי כללי של ועדת הנדל"ן של פלורידה (1925–1928), חבר בית הנבחרים של פלורידה (1927), יועץ משפטי של עיריית אורלנדו (1926–1929), ונציב בית המשפט העליון של פלורידה (1929–1932).
ב־3 בנובמבר 1936 נבחר אנדרוז לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור פארק טראמל שנפטר.
באוקטובר 1940 נפוצה שמועה שלפיה העדיף להתמנות לשופט פדרלי מאשר להמשיך כסנאטור, ונאמר כי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט שוקל למנותו לשופט פדרלי בטמפה.
אולם, בסוף אותו חודש, כאשר הסנאטור קלוד פפר נפגש עם הנשיא רוזוולט לדון במועמדים אפשריים, נמסר לו כי אנדרוז חורג ממגבלת הגיל של הממשל (62 לעומת 60).
אנדרוז נבחר מחדש בבחירות של 1940 ללא מתחרים.
בשנת 1943 ניסה אנדרוז לבטל את "חוק הדרת הסינים".
ב־30 בספטמבר אותה שנה הגיש הצעת חוק זהה לזו שהגיש חבר הקונגרס וורן מגנוסון ממדינת וושינגטון.
הצעתו של אנדרוז לא עברה, מאחר שוועדת ההגירה של הסנאט קבעה שיהיה מהיר יותר לקדם את ההצעה שכבר נדונה בבית הנבחרים.
הצעת החוק מבית הנבחרים עברה לבסוף גם בבית הנבחרים וגם בסנאט, ונחתמה לחוק ב־17 בדצמבר על ידי הנשיא רוזוולט.
במהלך כהונתו בסנאט שימש אנדרוז כיושב ראש ועדת החוקים המאושרים (הקונגרס ה־79), כחבר בוועדת המבנים הציבוריים והשטחים (הקונגרס ה־79), ובוועדה המיוחדת לשיקום גג הסנאט והחלונות העליונים.
ב־18 בספטמבר 1946, ונקבר בבית הקברות גרינווד.
צ'ארלס אלרוי טאונסנד היה עורך דין אמריקאי שכיהן הן כחבר בית הנבחרים והן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן.
הוא כיהן בקונגרס של ארצות הברית בשנים 1903–1923.
טאונסנד נולד ב־15 באוגוסט 1856 ליד העיר קונקורד שבמישיגן.
הוא למד בבתי הספר המקומיים בקונקורד ובג'קסון, ולאחר מכן באוניברסיטת מישיגן שבעיר אן ארבור.
בין השנים 1881–1886 עבד כמורה בבית הספר בקונקורד, ולאחר מכן כיהן כפקיד רישום המקרקעין של מחוז ג'קסון בשנים 1886–1897. בתקופה זו למד משפטים, ובשנת 1895 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בג'קסון.
טאונסנד נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־58, ונבחר מחדש לשלושת הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן בתפקיד זה מ־4 במרץ 1903 ועד 3 במרץ 1911.
בשנת 1910 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ונבחר מחדש בשנת 1916. הוא כיהן כסנאטור מ־4 במרץ 1911 ועד 3 במרץ 1923. בשנת 1914, בזמן כהונתו בסנאט, היה חבר בוועדה המרכזית של הוועידה הלאומית הראשונה ל"שיפור הגזע" – ועידה בנושא איגניקה שנערכה בבית ההבראה בבאטל קריק.
בבחירות לסנאט בשנת 1922 הוא הפסיד למועמד הדמוקרטי וודברידג' נייתן פריס.
במהלך כהונתו שימש טאונסנד כיושב ראש של ועדות הסנאט לענייני חופים ואיים (בקונגרס ה־62), להוצאות במשרד המלחמה (בקונגרס ה־65), ולדואר ודרכים (בקונגרסים ה־66 וה־67).
בשנת 1923 מונה טאונסנד כחבר בוועדה הבין־לאומית המשותפת, שתפקידה היה לפקח על השימוש במקורות המים בגבול שבין ארצות הברית לקנדה.
הוא שירת בתפקיד זה עד מותו ב־3 באוגוסט 1924 בעיר ג'קסון שבמישיגן.
הוא נקבר בבית העלמין מייפל גרוב שבעיר הולדתו, קונקורד.
צ'ארלס גורדון את'רטון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מניו המפשייר.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1837–1843, כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1843–1849, ושוב בשנת 1853. את'רטון היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
את'רטון נולד ב-4 ביולי 1804 באמהרסט שבניו המפשייר, והיה בנם של צ'ארלס המפרי את'רטון ומרי אן טופאן, בתו של כריסטופר טופאן מהעיר המפטון, ניו המפשייר.
אמו לימדה אותו בבית, והוא קיבל השכלה קלאסית ולמד לטינית מגיל צעיר.
בין השנים 1815–1817 למד באקדמיה בלנקסטר, מסצ'וסטס, תחת ניהולו של ג'ארד ספארקס.
לאחר מותה של אמו שב לביתו והמשיך בהכנות ללימודים אקדמיים במשרדו של אביו, בהדרכת ג'וזף וילארד.
הוא קיבל שיעורים בלימודים קלאסיים מהממציא סמואל אבוט, ולאחר מכן למד משפטים אצל אביו, שהיה פוליטיקאי פדרליסט לשעבר ונחשב לאחד מעורכי הדין הבולטים במדינה.
בשנת 1818 החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, למד משפטים וב־1822 השלים את לימודיו.
בשנת 1825 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בדנסטבל, ניו המפשייר.
סבו היה ג'ושוע את'רטון, פעיל מוקדם ונלהב נגד העבדות במסצ'וסטס.
שמו האמצעי, גורדון, ניתן לו לזכר ידיד המשפחה ויליאם גורדון.
אמו נפטרה כשהיה בן שלוש־עשרה.
היו לו שישה אחים ואחיות נוספים, שרבים מהם לא הגיעו לבגרות.
כמו כל הגברים בני 18–45 בניו המפשייר, שירת את'רטון במיליציה של המדינה: בשנת 1827 כקצין בדרגת לוטננט ברגימנט הרובאים "לפאייט", ובשנת 1828 קודם לדרגת קפטן.
את'רטון היה דמוקרט בעל השקפת עולם המדגישה את זכויות המדינות, אף שמוצאו היה ממדינות ניו אינגלנד בצפון.
הוא היה מעורב בפוליטיקה מגיל צעיר והזדהה עם המפלגה הדמוקרטית, אליה נשאר נאמן לאורך כל חייו.
בנושא העבדות סבר את'רטון כי היא מותרת על פי החוקה וכי לממשלה הפדרלית אין סמכות להסדיר אותה.
עמדה זו עמדה בניגוד מוחלט להשקפת סבו, שהתנגד לאשרור חוקת ארצות הברית בשל הכרתה בעבדות.
בית הנבחרים של ניו המפשייר
בשנת 1830, בגיל 26, נבחר את'רטון לבית הנבחרים של ניו המפשייר, ובשנים 1833–1835 כיהן כיושב ראש הבית.
את'רטון נודע בעיקר בשל עמדתו התקיפה בעד זכויות המדינות.
הוא נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־25 ולשני הקונגרסים שאחריו וכיהן מ־4 במרץ 1837 ועד 3 במרץ 1843. בשנת 1842 לא ביקש להיבחר מחדש, שכן התמודד על מושב בסנאט.
בין חבריו הקרובים היה חבר הקונגרס , שנהרג בדו-קרב בבליידנסברג, מרילנד, בפברואר 1838. את'רטון ענב סרט אבל שחור במשך שלושים יום לזכרו, ומונה בידי הנשיא מרטין ואן ביורן לוועדה שחקרה את נסיבות מותו.
אחת מהמלצות הוועדה הובילה לחקיקת חוק, שנחתם על ידי ואן ביורן ב־20 בפברואר 1839, ואסר על אתגור לדו־קרב או קבלת אתגר כזה במחוז קולומביה.
בשנת 1838 חיבר את'רטון את "כלל ההשתקה" הידוע בשם "כלל את'רטון", אשר מנע מהקונגרס לדון בכל עתירה העוסקת בביטול העבדות.
צעד זה, שבוצע לבקשת בעלי העבדים הדרומיים, היה אירוני במיוחד לאור העובדה שסבו היה מתנגד חריף לעבדות.
מאז נודע את'רטון בכינוי "את'רטון חוק־ההשתקה".
בדצמבר 1838 הציג חמש החלטות שקבעו כי כל עתירה, הצעה או מסמך הנוגעים לעבדות או לביטולה יונחו על שולחן הקונגרס ללא דיון, הדפסה או העברה לוועדות.
הקונגרס אישר את ההחלטות ב־12 בדצמבר 1838.
מתוך חמש ההחלטות, האחרונה ביטאה בצורה הברורה ביותר את כוונתו, ובה קבע כי ניסיונות הקונגרס לבטל עבדות במחוז קולומביה או בטריטוריות, או להגביל העברת עבדים בין מדינות, הם מנוגדים לחוקה וחורגים מסמכות הקונגרס.
המשורר והפעיל לביטול העבדות ג'ון גרינליף ויטייר כינה את את'רטון "נבזה וחמקמק", ואף כתב שירים שתקפו אותו ואת כלל ההשתקה, אשר עורר תסכול עמוק בקרב תומכי ביטול העבדות, מאחר שמנע כל דיון פתוח בנושא בקונגרס.
כלל ההשתקה עורר מחלוקת חריפה, היה בלתי־פופולרי במדינות הצפון, אך נותר בתוקף יותר משמונה שנים בשל לחצים כבדים מצד מדינות הדרום.
רק בשנת 1844 בוטל הכלל ביוזמתו של ג'ון קווינסי אדמס – צעד אמיץ שחידש את הדיון, אך גם העמיק את הקיטוב שתרם בסופו של דבר לפרוץ מלחמת האזרחים.
בשנת 1843 נבחר את'רטון לסנאט של ארצות הברית כדמוקרטי, והחליף את לאונרד וילקוקס.
הוא כיהן מ־4 במרץ 1843 ועד 3 במרץ 1849. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הדפוס, ועדת הדרכים והתעלות, ובהמשך ועדת הכספים של הסנאט.
את'רטון היה אחד משני סנאטורים בלבד מניו אינגלנד – לצד סמואל פלפס – שתמכו בפשרת קלייטון.
גם מחוץ לתפקיד המשיך להשפיע פוליטית במסגרת המפלגה הדמוקרטית.
לאחר תקופת כהונתו לא נבחר מחדש וחזר לעסוק בעריכת דין בנשואה, אך בנובמבר 1852 נבחר למלא את המושב שהתפנה בעקבות פרישתו של ג'ון הייל, ושב לסנאט עם פתיחת הכהונה ב־4 במרץ 1853.
את'רטון היה חלק ממעגל מקורביו של פרנקלין פירס, שנבחר לנשיא ארצות הברית ה־14 ב־1853. פירס תכנן שאת'רטון יהיה דוברו המרכזי בסנאט, אך את'רטון נפטר בפתאומיות זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1828 התחתן את'רטון עם אן (ננסי) ברנרד קלארק, נכדתו של הכומר ג'רמיה ברנרד מאמהרסט.
הוא היה ידיד קרוב של הסופר נתניאל הות'ורן.
את'רטון היה ידוע כשתיין ויסקי כבד, ולא נכח בטקס השבעתו של פירס, ככל הנראה מסיבות בריאותיות, לאחר מסע תעמולה מאומץ שערך עבורו ברחבי המדינה.
צ'ארלס גורדון את'רטון נפטר במפתיע משחפת במנצ'סטר שבניו המפשייר, ב־15 בנובמבר 1853. מותו הותיר חלל משמעותי בסנאט.
הוא נקבר בבית העלמין נשואה ב־20 בנובמבר 1853, והספדים לזכרו נישאו הן בסנאט והן בבית הנבחרים של ארצות הברית בדצמבר אותה שנה.
את'רטון היה צאצא ישיר של ג'יימס את'רטון, ממייסדי ניו אינגלנד, שהגיע לדורצ'סטר שבמסצ'וסטס בשנות ה-30 של המאה ה-17. רב־סבו היה קולונל פיטר את'רטון, שלחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים במאה ה־18.
צ'ארלס ברליץ היה סופר וחוקר אמריקאי.
נודע בשל ספריו הרבים העוסקים בתחום העל טבעי.
אחד מספריו המפורסמים הוא "משולש ברמודה - תעלומה של אוויר וים".
למד באוניברסיטת ייל, והיה בעל כישרון מיוחד לשפות.
צ'ארלס ברליץ היה נכדו של מקסימיליאן ד.
ברליץ, מקים רשת בתי הספר לשפות "ברליץ".
אטלנטיס: היבשת האבודה - אגדה או מציאות, הוצאת צ'ריקובר, 1978
משולש ברמודה, הוצאת שוקן, 1979
מסתרי עולם, הוצאת שוקן, 1980
ללא עקבות, הוצאת שוקן, 1980
הנרי צ'ארלס בוקובסקי היה משורר, סופר ופובליציסט אמריקאי.
בוקובסקי לא זכה להכרה רבה בארצות הברית, שבה חי, ונחשב בה למשורר וסופר מחתרתי עד שלב מאוחר בחייו.
באירופה, לעומת זאת היה לאחד מהמשוררים האמריקאים הידועים ביותר.
במדינות אירופיות רבות הפכו ספריו לרבי מכר (בגרמניה לבדה נמכרו כשני מיליון עותקים מספריו) ותורגמו לשפות רבות, ובהן עברית.
לבוקובסקי הייתה השפעה רבה על משוררים רבים, ביניהם ריימונד קארבר.
בוקובסקי נולד בשנת 1920 כהיינריך קארל בוקובסקי באנדרנאך שבגרמניה.
אימו, קטרינה פט, ילידת גרמניה, פגשה את אביו, פולני ששירת כחייל בצבא ארצות הברית, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
בוקובסקי נהג לטעון כי הוא נולד מחוץ לנישואין, אך הרישומים באנדרנאך מראים שהוריו נישאו ביולי 1920, כחודש לפני הולדתו.
בשנת 1923, כאשר היה בן שלוש, עברה משפחתו לבולטימור שבארצות הברית, בעקבות המשבר הכלכלי בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שחסכו כסף, עברו לפרברי לוס אנג'לס, שם גרה משפחתו של אביו.
בוקובסקי חי בה את רוב חייו.
בילדותו, אביו היה לרוב מובטל והתעלל בו מילולית ופיזית.
בוקובסקי סבל גם מאקנה חריף במיוחד - במהלך כל נעוריו פניו היו מכוסים בפצעים מוגלתיים ובבגרותו נותרו לו צלקות רבות.
לאחר שסיים את בית-הספר התיכון בלוס אנג'לס, למד במשך שנתיים אמנות, ספרות ועיתונאות בקולג' של העיר לוס אנג'לס ולאחר שנשר מלימודיו הוא עבד בדואר.
בגיל 24, התפרסם לראשונה סיפור קצר שלו, וסיפור קצר נוסף פורסם שנתיים מאוחר יותר.
בוקובסקי לא טיפח תקוות בנוגע לפרסום יצירותיו, והפסיק לכתוב למשך תקופה של כמעט עשר שנים לאחר שסיפוריו נדחו שוב ושוב.
במהלך תקופה זו שהה בעיקר בלוס אנג'לס, ובחלק מהזמן הסתובב ברחבי ארצות הברית, כשהוא עובד בעבודות מזדמנות ולן באכסניות זולות.
בשנות ה-50 המוקדמות, עבד כדוור, בשירות הדואר של ארצות הברית בלוס אנג'לס, אך עזב לאחר שנתיים וחצי.
בשנת 1955 אושפז בבית חולים עם כיב מדמם, שכמעט גרם למותו.
אחרי שעזב את בית החולים, החל לכתוב שירה.
בשנת 1957 נישא למשוררת ברברה פריי, אך הם התגרשו ב-1959. פריי התעקשה כי הפרידה שלהם לא הייתה קשורה לכתיבתו, אף שלא פעם הטילה ספק ביכולתו כמשורר.
בעקבות הגירושין, חזר בוקובסקי לשתות, והמשיך לכתוב שירים.
הוא חזר לדואר בלוס אנג'לס, שם עבד כפקיד במשך יותר מעשור.
ב-1964 נולדה לו ולפרנסיס סמית' בת בשם מרינה לואיס בוקובסקי.
סמית' ובוקובסקי חיו ביחד, אך מעולם לא נישאו.
בוקובסקי חי תקופה קצרה בטוסון, שם התיידד עם בני הזוג ג'ון וג'יפסי לו ווב.
בני הזוג פרסמו כתב עת ספרותי, בו הוא פרסם חלק מיצירותיו.
בני הזוג אף הוציאו שני ספרים של בוקובסקי בהוצאת לוז'ון.
ווב מימן את הוצאת הספרים באמצעות רווחי ההימורים שלו בלאס וגאס.
בנקודה זו, החלה הידידות, אם ניתן לקרוא לזה כך, בינו לבין פרנץ דוסקי, שכן הוויכוחים ביניהם הגיעו לעיתים קרובות לידי אלימות פיזית.
דוסקי היה חבר של בני הזוג ווב, וביקר לעיתים קרובות בביתם הקטן שברחוב אלם.
בני הזוג ווב, דוסקי ובוקובסקי בילו בניו-אורלינס, לשם גם עברה ג'יפסי לו לאחר מות בעלה.
ב-1969, לאחר שקיבל מלגה בסך 100 דולר לחודש לכל החיים מג'ון מרטין, הבעלים של ההוצאה לאור 'אנקור שחור', התפטר בוקובסקי מהדואר והפך את הכתיבה לעיסוק העיקרי שלו.
כפי שבוקובסקי כתב במכתב מאותה תקופה: "היו לי שתי אפשרויות - להמשיך לעבוד בדואר ולהשתגע ...
או להיות כותב ולגווע ברעב.
פחות מחודש לאחר שעזב את עבודתו בדואר, הוא סיים את הרומן הראשון שלו 'שירות הדואר'.
מתוך הערכה למרטין, שהעניק תמיכה לכותב לא ידוע יחסית, הוציא בוקובסקי את רוב ספריו הבאים בהוצאת אנקור שחור.
ב-1976 הכיר את לינדה לי בייגל, בעלת מסעדה למזון בריאות.
כעבור כשנתיים, עברו בני הזוג ממזרח הוליווד, שם גר בוקובסקי את רוב חייו, לאזור הנמל של סאן פדרו, בקצה הדרומי ביותר של לוס אנג'לס.
בוקובסקי ובייגל נישאו ב-1985. ברומן 'הוליווד' התייחס בוקובסקי לבייגל דרך הדמות 'שרה' וברומן 'נשים' דמותה נשאה את שמה בחיים האמיתיים, לינדה.
ב-1987 הופיע הסרט "עכבר ברים", בבימויו של ברבט שרדר.
הסרט לא זכה להערכה וכשל בקופות.
בוקובסקי מת מלוקמיה בסן פדרו שבקליפורניה ב-9 במרץ 1994 בגיל 73, זמן קצר לאחר שסיים את הרומן האחרון שלו 'ספרות זולה'.
טקס הקבורה של בוקובסקי התנהל על ידי נזירים בודהיסטים, ועל מצבתו נכתב "אל תנסו".
לפי לינדה לי בוקובסקי, המשמעות מאחורי הכתובת היא פשוט "אם אתם מבזבזים את כל חייכם בלנסות, אז כל מה שאתם עושים זה לנסות.
סגנון הכתיבה של צ'ארלס בוקובסקי
סגנון הכתיבה של בוקובסקי והיחס שלו לשירה, כמעט ולא השתנו במשך שלושים וחמש שנות יצירתו.
כבר בשני קובצי השירה הראשונים שלו ניתן למצוא רגישות לשפת היומיום, יכולת לתת משמעות לאירועים מייאשים או מעוררי חרדה בחייו ובחיי הזולת, מבלי לנטות לפאתוס או לסנטימנטליות, יכולת להעמיד זה לצד זה אירועים מחיי היומיום כדי לבנות סצנה או להעשיר את הנושא ונטייה לפואמות נרטיביות, אותה הוא ינצל בספריו המאוחרים.
הפואמות הנרטיביות היו גם אלו שבגינן זכה בוקובסקי לביקורת הרבה ביותר.
אלה, התאפיינו בשפה פשוטה, גדושה במילים כמו 'איכשהו', 'מאוד' ו'למדי', ומשפטים פשוטים המחוברים בצורה כמעט מושלמת.
זאת, בניגוד לשירה ה'מהודקת' שלה היו רגילים הקוראים.
ספריו של בוקובסקי שיצאו לאור בעברית:
"מה יגידו השכנים" מבחר שירים, הקיבוץ המאוחד, 2018, בעריכת ובתרגום דורית ויסמן
"כשאתה מחכה לשחר שיזחל דרך הווילון לקחת לך את החיים: מבחר שירים" (בחרו ותרגמו מאנגלית: אדם הורוביץ ואיתמר בן כנען 2001)
"עד שהאצבעות יתחילו לדמם: מבחר שירים וסיפורים קצרים" (עריכה ותרגום מאנגלית: דורית ויסמן 2002)
"דרום ללא צפון" (מאנגלית: ימימה עברון)
"שיפון עם שינקן" (מאנגלית: מאירה לבנת)
"סיפורים על שיגעון רגיל וסיפורים אחרים" (מאנגלית: הדס וייס)
"האישה הכי יפה בעיר וסיפורים אחרים" (מאנגלית: הדס וייס)
"ספרות זולה" (מאנגלית: הדס וייס)
"לרוץ עם הניצודים: מקראה בעריכת ג'ון מרטין" (מאנגלית: הדס וייס, אבי דויטש, בועז לביא, ימימה עברון, מאירה לבנת)
צ'ארלס בַּ֫בֶּג' היה מתמטיקאי וממציא בריטי.
עבודתו החשובה ביותר הייתה בבניית מכונות חישוב שעקרונותיהן השפיעו עמוקות על המחשב המודרני.
בבג' נולד בדבונשייר, וחונך באוניברסיטת קיימברידג'.
נעשה חבר בחברה המלכותית ב-1816 ועזר בהקמת החברה המלכותית לאסטרונומיה , החברה האנליטית והחברה המלכותית לסטטיסטיקה .
ב 1822 החל מפתח מנוע הֶפְרֵשים, מכונת חישוב שיכולה לבצע פעולות מתמטיות פשוטות.
הוא החל בבניית המנוע אך הפסיק בגלל מחסור בתמיכה כספית.
ב-1991 בנה מדען בריטי, על פי תרשימיו של בבג', את מנוע ההפרשים.
המנוע עבד וחישב בדיוק של 31 ספרות אחרי הנקודה העשרונית.
ב-1837 הוא כבר עבד על מנוע חדש, המנוע האנליטי, שהיה אמור לבצע חישובים מסובכים אף יותר, אך גם את בנייתו לא השלים.
ספרו של בבג' "הכלכלה של הייצור ושל המכונות" ביסס את המדע הידוע כיום כחקר ביצועים.
מקום הולדתו של צ'ארלס בבג' נותר שנוי במחלוקת.
הסברה הרווחת ביותר היא שהמקום הוא ולוורת' רוד, לונדון, אנגליה.
בטיימס הופיע תאריך הלידה כ-26 בדצמבר 1792. ברם, לאחר אותו פרסום טען קרוב משפחה של בבג' שהוא נולד ב-1791.
בבג' חונך במספר בתי ספר ועל ידי מורים פרטיים במהלך ילדותו.
בגיל שמונה לערך הוא נשלח לבית ספר באלפינגטון שליד אקסטר כדי שיחלים משפעת שאיימה על חייו.
כדי לסייע להחלמתו הורו הוריו לבית הספר שלא יקשה על מוחו יותר מדי.
הוא למד לתקופה קצרה בבית הספר לדקדוק קינג אדוורד בטוטנס, אך בריאותו הרופסת אילצה אותו לשוב לחיקם של מורים פרטיים.
בזכות מורה פרטי מאוקספורד למד בבג' מספיק מהיצירות הקלאסיות כדי להתקבל לאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1810. בקיאותו הרבה בכתביהם של המתמטיקאים לייבניץ, ז'וזף לואי לגראנז', טומאס סימפסון ולאקרוניקס הובילה לאכזבתו התהומית מהחינוך המתמטי בקיימברידג'.
כתגובה, בשנת 1819 הקימו הוא, ג'ון הרשל, ג'ורג' פיקוק וחברים נוספים את החברה האנליטית .
בבג' היה מטובי המתמטיקאים בקיימברידג' אך הוא לא סיים בהצטיינות.
למרות זאת, הוא קיבל תואר כבוד ללא בחינות בשנת 1814.
המכונות של בבג' היו בין המחשבים המכניים הראשונים, על אף שהם לא הושלמו בפועל בעיקר בשל בעיות מימון ובעיות אישיות.
הוא ניהל בנייה של כמה מכונות קיטור, אשר זכו להצלחה מסוימת, וחשב כי החישובים יכולים להיות ממוכנים.
למרות שהמכונות של בבג' היו מכניות ומסורבלות, הארכיטקטורה הבסיסית שלהן הייתה מאוד דומה למחשב המודרני.
הנתונים וזיכרון התוכנית היו נפרדים, כל פעולה הייתה מבוססת הוראה, יחידת הבקרה יכלה לבצע קפיצות מותנות ולמכונה הייתה יחידת קלט פלט נפרדת.
במשך יותר מעשר שנים הוא קיבל מימון ממשלתי לפרויקט שלו, שהסתכם ב-17,470 ליש"ט, אך בסופו של דבר משרד האוצר איבד את האמון בבבג'.
צ'ארלס בראקט היה תסריטאי ומפיק בהוליווד.
בראקט זכה בפרס האוסקר ואף עמד בראשה של האקדמיה האמריקאית קולנוע המעניקה פרס זה.
בראקט נולד בעיירה סרטוגה ספרינגס במדינת ניו יורק.
ב-1925 התמנה למבקר הדרמה בעיתון ניו יורקר, ובשנת 1929 עבר להוליווד.
בראקט צוות עם בילי ויילדר כזוג תסריטאים, וביחד יצרו מספר להיטי קופה, ובהם "אשתו השמינית של כחול הזקן" (1938) ו"נינוצ'קה", סרטו של ארנסט לוביטש משנת 1939, שנודע בכך שבו צחקה לראשונה השחקנית גרטה גרבו שכונתה "הקרחון השוודי".
בראקט שימש כנשיא האקדמיה האמריקנית לאומנות הקולנוע בין השנים 1949–1955.
בראקט וויילדר פעלו כצוות יצירתי, על אף שמעולם לא שררה ביניהם חיבה רבה.
כאשר ויילדר החל לשמש כבמאי, נעזר בבראקט לכתיבת תסריטיו, על אף שהדבר הביא להגברת הטינה ביניהם.
השניים יצרו את הסרטים "הקצין והקטינה" (1942) ו"חמישה קברים לקהיר" (1943) (בכיכובו של אריך פון שטרוהיים).
בשנת 1945 הפיק בראקט את הסרט "סוף השבוע האבוד" על פי תסריט שלו ושל ויילדר, אשר זכה בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, והביא לבראקט ולויילדר פרס אוסקר על התסריט.
הם שיתפו פעולה שוב בסרט "רומן זר" (1948).
ב-1951 כתב והפיק את סרט הקומדיה "החותנת בירח הדבש" בכיכובה של תלמה ריטר.
ב-1959 הפיק את "הנוער בג'ינס" וב-1956 הפיק את הסרט "השישה ביוני".
בשנת 1950 היו בראקט וויילדר שותפים לפרס האוסקר עבור התסריט ל"שדרות סאנסט", ולאחר מכן נפרדו דרכיהם.
בראקט המשיך בקריירת כתיבה, וזכה באוסקר בשנת 1953 על תסריטו לסרט "טיטאניק" משנה זו.
אולם הקריירה שלו דעכה תוך מספר שנים.
צ'ארלס רוזנר ברונפמן הוא איל הון ונדבן יהודי-קנדי, בן לשושלת אילי ההון ברונפמן, שהתעשרה מעסקי משקאות חריפים באמצעות חברת סיגראם שבבעלותה.
ברונפמן ממשיך בעסקי המשפחה, ולפי Forbes הוא בעל הון של 2.2 מיליארד דולר, והאדם ה-18 בעושרו בקנדה.
צ'ארלס ברונפמן נולד במונטריאול, קנדה לשמואל (סם) ברונפמן שהיגר מבסרביה במאה ה-19 לקנדה, ולסיידי.
היה נשוי לאנדראה (אנדי) ברונפמן שנדרסה למוות ב-24 בינואר 2006. מאז 2008 נשוי לאשתו השלישית, בוני.
ברונפמן ידוע כנדבן גדול וכתורם לפרויקטים להמשכיות יהודית.
בין השאר ייסד את קרן ברונפמן ותורם מרכזי לפרויקט תגלית המטיס סטודנטים ובני נוער יהודים ל"טיול שורשים" בישראל על מנת לעודד את הזהות היהודית שלהם בתפוצות ואת הזיקה שלהם לישראל.
קרן ברונפמן ידועה בישראל כקרן קר"ב, על שם ראשי התיבות של שמו באנגלית - Charles R.
בזמנו תרמה קרן קרב להפעלת תוכנית קרב למעורבות בחינוך.
שמו של ברונפמן נקשר בפרשת העמותות של אהוד ברק לאחר שנמצא כי עמותת "רובד" שברונפמן היה התורם העיקרי שלה שימשה לתמיכה במסע הבחירות של ברק.
בתום חקירה שניהל רשם העמותות התקבלו דבריו של ברונפמן לפיהם לא ידע על הפעילות האסורה.
ברונפמן היה בעליה של קבוצת הבייסבול מונטריאול אקספוז עד שנת 1990.
בשנת 2005 השיא משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
היכל התרבות בתל אביב קרוי על שמו.
צ'ארלס וייד בארקלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק במשך 16 עונות בליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
בארקלי, הנחשב לאחד מגדולי הפורוורדים של הליגה בכל הזמנים, נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA 11 פעמים לאורך הקריירה, ואף זכה בתואר ה-MVP של המשחק בשנת .
הוא זכה בעונת בפרס ה-MVP של העונה הסדירה, ונבחר ארבע פעמים לחמישייה הראשונה של העונה, חמש פעמים לחמישייה השנייה ופעם נוספת לחמישיית העונה השלישית.
בשנת 1996 נבחר בארקלי כאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
הוא היה חבר בדרים טים שזכתה בשתי מדליות זהב אולימפיות, ובשנת 2006 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
בארקלי נולד וגדל בעיירה לידס שבאלבמה, המרוחקת כ-16 קילומטרים מהעיר ברמינגהאם.
עד שנתו השלישית בתיכון צמח בארקלי לגובה של 1.78, שקל קרוב ל-100 קילוגרם, ולא הצליח להתקבל לקבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון של לידס.
אולם, בקיץ שלפני שנת הלימודים האחרונה בתיכון צמח בארקלי עד לגובה של 1.93, התקבל לקבוצת התיכון, רשם של 19.1 נקודות ו-17.9 והוביל את קבוצתו למאזן של 23 ניצחונות, שלושה הפסדים וחצי גמר פלייאוף התיכונים של המדינה.
על אף העונה הטובה בבית הספר, לא קיבל בארקלי הצעות מאף מכללה עד לאחר משחק חצי הגמר בו קלע 26 נקודות, שלאחריו גויס לאוניברסיטת אובורן.
במכללה, בה שיחק שלוש שנים, למד בארקלי ניהול במקביל למשחקו במדי הקבוצה.
על אף המשך מאבקו של בארקלי בבעיית המשקל העודף, הוא הצטיין במשחקי הקבוצה והוביל את רשימת מורידי הריבאונדים של הבית הדרום-מזרחי (SEC) בכל אחת מהשנים בהן שיחק.
בארקלי הפך במכללה לחביב הקהל בשל יכולתו ולחסום, על אף משקלו העודף, ופעמים רבות כאשר קלט את הריבאונד בהגנה, רץ לבדו את כל המגרש והטביע את הכדור.
בתקופתו במכללה שיחק בארקלי בעמדת הסנטר על אך היותו נמוך יחסית לשחקנים אחרים המשחקים בעמדה זו.
הוא נבחר לחמישיית המאה של המכללה והוא מחזיק עד היום בשיא המכללה לאחוזי קליעה מהשדה עם 62.2%.
בשנותיו במכללה זכה בארקלי בתארים רבים.
בשנת 1984 נבחר בארקלי לשחקן המצטיין של ה-SEC, שלוש פעמים נבחר לחמישיית העונה של ה-SEC ופעם אחת לחמישיית העונה השנייה של ליגת המכללות.
מאוחר יותר נבחר לחמישייה המצטיינת ב-SEC של שנות ה-80 על ידי העיתון "פוסט הארלד" שיוצא לאור בבירמינגהאם.
בשנותיו במכללה רשם ממוצעים של 14.8 נקודות, 9.6 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-1.7 חסימות למשחק, ואף שיחק משחק בודד בטורניר אליפות המכללות בו קלע 23 נקודות והוריד 17 ריבאונדים בהפסד 71–72 בסיבוב הראשון.
ב-3 במרץ 2001 הודיעה המכללה כי המספר אותו לבש בארקלי, 34, לא יינתן יותר לשחקני המכללה כאות של כבוד לשחקנה האגדי.
בארקלי הכריז כי יתמודד בדראפט לשנת 1984. הוא נבחר בבחירה החמישית על ידי קבוצת פילדלפיה 76', בדראפט אשר נחשב לאחד מהבולטים שבתולדות הליגה, בזכות הכוכבים הרבים שנבחרו בו.
הוא הצטרף לקבוצתם של מוזס מלון וג'וליוס אירווינג אשר זכתה באליפות הליגה בעונת .
תחת חסותו של מלון, למד בארקלי לשלוט במשקלו ולהכין את עצמו היטב למשחקים.
הוא רשם ממוצעים מרשימים יחסית לרוקי של 14.0 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק, ונבחר למשחק הרוקיז במסגרת סוף-שבוע האולסטאר.
בסיום העונה העפילה פילדלפיה עד לשלב גמר המזרח בו הודחה בחמישה משחקים על ידי בוסטון סלטיקס.
במשחקי הפלייאוף רשם בארקלי ממוצעים גבוהים יותר מאלו שרשם בעונה הסדירה עם 14.9 נקודות ו-11.1 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השנייה בליגה כבר הפך בארקלי לריבאונדר המוביל של הקבוצה ולשני ברשימת קלעיה.
הוא רשם ממוצעים של 20.0 נקודות ו-12.8 ריבאונדים למשחק כשהוא עוזר להוביל את קבוצתו למאזן של 58 ניצחונות ו-28 הפסדים ולהעפלה למשחקי הפלייאוף.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף ניצחה פילדלפיה את וושינגטון בולטס בחמישה משחקים, אך הודחה בסיבוב הבא מול מילווקי באקס בשבעה משחקים למרות יכולתו הטובה של בארקלי, אשר המשיך ושיפר את ממוצעיו מהעונה הסדירה כשקלע 25.0 נקודות והוריד 15.8 ריבאונדים למשחק.
עונתו הטובה הובילה לבחירתו לחמישיית העונה השנייה לראשונה בקריירה.
בעונת עבר מוזס מלון ב לוושינגטון, ובארקלי החל לבסס את מעמדו כשחקן המוביל של הקבוצה.
הוא זכה בתואר מלך הריבאונדים של ה-NBA לראשונה בקריירה כשקטף בממוצע 14.6 ריבאונדים למשחק.
הוא הוסיף 23.0 נקודות ב-59.4% מהשדה, ונבחר לראשונה בקריירה למשחק האולסטאר.
כמו כן נבחר פעם נוספת לחמישיית העונה השנייה.
במשחקי הפלייאוף של העונה הודחה הקבוצה שנית על ידי מילווקי, הפעם בחמישה משחקים בסיבוב הראשון של המשחקים.
בארקלי המשיך ורשם במשחקי הפלייאוף ממוצעים גבוהים מאלו אותם הוא רשם בעונה הסדירה כשקלע 24.6 נקודות והוריד 12.6 ריבאונדים למשחק.
לקראת העונה הבאה הודיע אירווינג על פרישתו מכדורסל, ובארקלי הפך לשחקן המוביל של הקבוצה.
הוא רשם את שיא הקריירה כשקלע 47 נקודות במשחק מול אטלנטה הוקס, ואת ממוצע הקליעות הגבוה ביותר בקריירה שלו עם 28.3 נקודות למשחק ב-58.7% מהשדה, אליהם הוסיף 11.9 ריבאונדים למשחק.
הוא הופיע פעם נוספת במשחק האולסטאר ונבחר לראשונה בקריירה לחמישיית העונה הראשונה.
מעמד הידוען שבארקלי קנה לעצמו בפילדלפיה הוביל להופעתו לראשונה על שער המגזין ספורטס אילוסטרייטד, אך לראשונה מאז עונת כשלה הקבוצה להעפיל למשחקי הפלייאוף.
בעונה שלאחר מכן, עונת , המשיך בארקלי לשחק היטב, הוא נבחר בפעם השלישית ברציפות למשחק האולסטאר ובפעם השנייה ברציפות נבחר לחמישיית העונה הראשונה.
בארקלי רשם ממוצעים של 25.8 נקודות ו-12.5 ריבאונדים למשחק בעונה הסדירה והוסיף 27.0 נקודות ו-11.7 ריבאונדים במשחקי הפלייאוף, אך קבוצתו הודחה ב כבר בסיבוב הראשון מול הניו יורק ניקס, על אף מאמציו של בארקלי.
בעונת סיים בארקלי במקום השני בהצבעות לתואר ה-MVP של העונה הסדירה, אחרי מג'יק ג'ונסון, על אף שקיבל מספר רב יותר של קולות למקום הראשון.
הוא קלע בממוצע באותה העונה 25.2 נקודות בשיא קריירה של 60.0% מהשדה, הוריד 11.5 ריבאונדים, ונבחר פעם נוספת לחמישייה הפותחת של משחק האולסטאר.
גם בעונה זו הוליך בארקלי את פילדלפיה למשחקי הפלייאוף והודח בסיבוב השני, הפעם מול שיקגו בולס של מייקל ג'ורדן.
יכולתו המצוינת המשיכה גם בעונתו השביעית כשקלע 27.6 נקודות והוריד 10.1 ריבאונדים למשחק.
במשחק האולסטאר קלע בארקלי 17 נקודות והוריד 22 ריבאונדים, המספר הרב ביותר של ריבאונדים הנלקחים על ידי שחקן בודד במשחק האולסטאר מאז 22 הריבאונדים שקטף וילט צ'מברלין במשחק האולסטאר של שנת , ונבחר ל-MVP של משחק האולסטאר.
במשחקי הפלייאוף הפסידה פילדלפיה בשנית לשיקגו בולס בסיבוב השני, כשבארקלי תורם 24.9 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק.
עונת הייתה עונתו האחרונה של בארקלי במדי פילדלפיה.
הוא החליף את חולצתו מהמספר 34 ל-32, כאות של כבוד למג'יק ג'ונסון אשר הודיע טרם פתיחת העונה כי הוא נשא איידס.
על אף שפילדלפיה "הפרישה" בעבר את המספר 32, כאות של כבוד לשחקן העבר של הקבוצה בילי קנינגהם אשר לבש מספר זה, התירה הקבוצה באופן חד-פעמי לבארקלי ללבוש את המספר בעונה זו.
בארקלי קלע בעונה זו ממוצעים של 23.1 נקודות ו-11.1 ריבאונדים למשחק, ונבחר למשחק האולסטאר ולחמישיית העונה השנייה.
בסיום העונה דרש בארקלי לעזוב את הקבוצה לאחר שרשמה מאזן של 35 ניצחונות בלבד מול 47 הפסדים.
במרץ 1992, במהלך הארכת המשחק נגד ניו ג'רזי נטס, קרא אחד האוהדים לעברו של בארקלי קריאה גזענית.
בארקלי הסתובב לעברו של האוהד וירק עליו, אך החטיא ופגע בילדה קטנה שישבה לידו.
הנהלת הליגה קנסה את בארקלי ב-10,000 דולר בגין היריקה לעבר הקהל וניבול פיו.
אמנם הסיפור הכפיש את שמו של בארקלי ברחבי ארצות הברית, אך לבסוף בארקלי דווקא פיתח קשרי ידידות עם הילדה ומשפחתה.
ב-17 ביוני 1992 עבר בארקלי ב לפיניקס סאנס תמורת ג'ף הורנסק, טים פרי ואנדרו לאנג.
המעבר לפיניקס בעונת הועיל הן לבארקלי והן לקבוצה.
הוא רשם בעונתו הסדירה הראשונה בקבוצה 25.6 נקודות ב-52.0% מהשדה, 12.2 ריבאונדים ושיא קריירה של 5.1 אסיסטים בממוצע למשחק, והוביל את קבוצתו למאזן הטוב ביותר בליגה עם 62 ניצחונות ו-20 ההפסדים בלבד.
עונתו המצוינת זיכתה אותו בבחירה שביעית ברציפות למשחק האולסטאר ובתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
בחירתו ל-MVP הפכה אותו לשחקן השלישי בלבד בהיסטוריה שזוכה בתואר מיד לאחר טרייד.
במשחקי הפלייאוף הוביל בארקלי את פיניקס עד לגמר ה-NBA, לראשונה מאז עונת , אך הפסידה לשיקגו בולס בשישה משחקים למרות יכולתו המצוינת של בארקלי אשר קלע בסדרה 27.3 נקודות, 13.0 ריבאונדים ו-6.5 אסיסטים למשחק, כולל טריפל דאבל של 32 נקודות, 12 ריבאונדים ו-10 אסיסטים במשחק הרביעי של הסדרה.
כתוצאה מכאבי גב חמורים, שקל בארקלי לפרוש מכדורסל בעונת , אך אף על פי שהתמודד עם הפציעה החמורה, סיים בארקלי את העונה הסדירה עם ממוצעים של 21.6 נקודות ו-11.2 ריבאונדים למשחק.
הוא נבחר לחמישייה השנייה של העונה ולמשחק האולסטאר בפעם השמינית ברציפות, אם כי לא נטל בו חלק בשל מתיחה בשריר הארבע ראשי.
למרות פציעותיו של בארקלי סיימה פיניקס את העונה הסדירה במאזן של 56 ניצחונות ו-26 הפסדים.
לאחר שהדיחה את גולדן סטייט ווריורס בסוויפ בסיבוב הראשון, פגשה פיניקס את יוסטון רוקטס בסיבוב השני, והודחה בשבעה משחקים על אף שכבר הובילה 0–2 בסדרה.
למרות פציעותיו, קלע בארקלי 23 סלים מהשדה מתוך 31 ניסיונות במשחק מספר 3 של הסיבוב הראשון מול גולדן סטייט, כשהוא מסיים את המשחק עם 56 נקודות - שיא הקליעה בפלייאוף של אותה העונה, והתוצאה השלישית בטיבה בהיסטוריה של הליגה במשחקי הפלייאוף עד אז.
אף על פי שטרם פתיחת עונת שקל בארקלי פרישה, הוא חזר לעונתו ה-11 בליגה, רשם 23.0 נקודות ו-11.1 ריבאונדים למשחק, ונבחר בפעם התשיעית ברציפות למשחק האולסטאר.
הוא הוליך את קבוצתו למאזן של 23–59 ולסיבוב השני של משחקי הפלייאוף שם פגשה שנית את הרוקטס, ובשחזור של העונה הקודמת הפסידה לה בשבעה משחקים, הפעם לאחר שהייתה ביתרון של 1–3 בסדרה.
בארקלי רשם בפלייאוף ממוצעים של 25.7 נקודות ו-13.4 ריבאונדים, אך בשל פציעתו לא שותף במשחק השביעי והמכריע מול הרוקטס.
העונה הבאה, עונת , הייתה עונתו האחרונה של בארקלי בפיניקס.
הוא הוביל את הקבוצה בנקודות, ריבאונדים וחטיפות, ורשם ממוצעים של 23.3 נקודות ו-11.6 ריבאונדים למשחק.
הוא נבחר בפעם העשירית ברציפות למשחק האולסטאר כשבהצבעת הקהל קיבל בארקלי את מספר הקולות הרב ביותר במערב, והפך לשחקן העשירי בתולדות הליגה שרושם 20,000 נקודות ו-10,000 ריבאונדים.
במשחקי הפלייאוף רשם בארקלי 25.5 נקודות ו-13.5 ריבאונדים בהפסד הסדרה לסן אנטוניו ספרס בסיבוב הראשון.
לאורך הקריירה התבטא בארקלי מספר פעמים על כך שלדעתו אין לראות בספורטאים כמודלי לחיקוי, ואף אמר: "מיליון אסירים מסוגלים להטביע כדור לסל, האם ראוי שהם יהיו מודלים לחיקוי?".
בשנת 1993 הוא הצטלם לפרסומת לנייקי שבה הוצג הסלוגן "אני לא מודל לחיקוי".
בארקלי נהג תכופות לקרוא להורים ומחנכים להוות מודל לחיקוי לילדיהם, וזאת כינה סגן נשיא ארצות הברית לשעבר דן קווייל "מסר של ערכים משפחתיים".
בארקלי עורר מחלוקת ציבורית רחבת היקף על טבעם של המודלים לחיקוי כשאמר:
לקראת עונת עבר בארקלי בטרייד ליוסטון רוקטס בתמורה לסם קאסל, רוברט הורי, מייק בראיינט וצ'אקי בראון.
ביוסטון קיווה בארקלי לזכות סוף כל סוף באליפות הליגה, כששיתף פעולה עם שני שחקנים נוספים שנכללו ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA - האקים אולאג'ואן וקלייד דרקסלר.
כבר במשחקו הראשון רשם בארקלי שיא קריירה כשקטף 33 ריבאונדים, אך המשיך ושיחק 53 משחקים בלבד במהלך העונה כשהוא נאבק בפציעות חוזרות.
באותה העונה הוא הוריד 13.5 ריבאונדים וקלע 19.2 נקודות בממוצע למשחק.
הייתה זו העונה הראשונה בה רושם בארקלי ממוצע של פחות מ-20 נקודות למשחק מאז עונת הרוקי שלו.
יוסטון סיימה את העונה במאזן של 57 ניצחונות מול 25 הפסדים, והמשיכה עד לשלב גמר המערב שם הפסידה בשישה משחקים ליוטה ג'אז.
העונה הבאה, עונת , הייתה אף היא עונה רוויית פציעות של בארקלי, והוא רשם ממוצעים של 15.2 נקודות ו-11.7 ריבאונדים למשחק.
יוסטון סיימה את העונה במאזן של 41-41 והודחה מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון על ידי יוטה ג'אז בחמישה משחקים.
בהיותו מוגבל על ידי פציעתו, שותף בארקלי רק ב-21.8 דקות למשחק בסדרה, ורשם ממוצעים נמוכים של 9.0 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק.
במהלך עונת , בה קיימה כל קבוצה רק 50 משחקי ליגה בשל שביתת השחקנים, שותף בארקלי ב-42 מהמשחקים ורשם 16.1 נקודות ו-12.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
הוא הפך לאחד מארבעה שחקנים בהיסטוריה, אחרי עם וילט צ'מברלין, כרים עבדול-ג'באר וקארל מלון, שרושם 23,000 נקודות, 12,000 ריבאונדים ו-4,000 אסיסטים בקריירה.
יוסטון סיימה את העונה עם מאזן של 19–31, ובהופעת הפלייאוף האחרונה בקריירה שלו רשם בארקלי 23.5 נקודות ו-13.8 ריבאונדים למשחק בהפסד ללוס אנג'לס לייקרס בסיבוב הראשון.
עונתו האחרונה בליגה, עונת , הסתיימה בצורה מפתיעה כאשר ב-8 בדצמבר 1999 קרע בארקלי גיד בשריר הירך.
טרם פציעתו הספיק בארקלי לקבוע ממוצעים של 14.5 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק.
על מנת שתמונות פציעתו לא יחרתו בזיכרון כתמונות האחרונות מהקריירה שלו, חזר בארקלי למגרשים ארבעה חודשים לאחר מכן למשחק אחד אחרון.
הוא שיחק את משחקו האחרון במשחק החוץ מול ונקובר גריזליס ואף קלע סל מכדור חוזר בהתקפה, מהלך אשר אפיין את משחקו לאורך הקריירה, ועזב את המגרש לקול תשואות הקהל אשר קם על רגליו ומחא כפיים לכבודו.
בארקלי התחרה במדי נבחרת ארצות הברית באולמפיאדת ברצלונה (כשחקן ה"דרים טים") ובאולימפיאדת אטלנטה, ובשתיהן זכה במדליות זהב.
החוק שמנע משחקנים מקצוענים מלהשתתף במשחקים בוטל שלוש שנים קודם לאולימפיאדת ברצלונה, דבר שאיפשר לארצות הברית להרכיב נבחרת שכללה את הטובים שבשחקני ה-NBA.
באולימפיאדת אטלנטה הוביל בארקלי את נבחרתו בנקודות, ריבאונדים ואחוזי קליעה מן השדה.
הוא רשם ממוצעים של 12.6 נקודות ב-81.6% מהשדה, אשר מהווה את שיא נבחרת ארצות הברית באולימפיאדות בכל הזמנים, והוסיף 6.6 ריבאונדים למשחק.
תחת הנהגתו של בארקלי רשמה ה"דרים טים" מאזן של 0–8 וזכתה בנקל במדליית זהב שנייה ברציפות.
בארקלי שיחק בעיקר בעמדת הפאוור פורוורד לאורך הקריירה, אך לעיתים שיחק בעמדת הסמול פורוורד ואף בעמדת הסנטר.
הוא היה ידוע בשל מבנה גופו החריג לשחקני כדורסל, מוצק יותר יחסית לשחקנים בעמדת הסמול פורוורד ונמוך יחסית לשחקנים בעמדת הפאוור פורוורד מולם התמודד.
בארקלי היה קלעי מצטיין אשר רשם במהלך הקריירה שלו 22.1 נקודות למשחק בעונת הליגה הסדירה, ו-23.0 נקודות במסגרת משחקי הפלייאוף.
הוא נודע כאחד השחקנים המגוונים ביותר ב-NBA וכאחד שמסוגל לקלוע מכל עמדה במגרש.
כמו כן ביסס עצמו בארקלי כ מהמובילים בליגה.
בארקלי נודע בשל בעיית ההימורים שלו.
בריאיון לטריי וינגו מרשת ESPN הודה בארקלי כי הפסיד כ-10 מיליון דולר בהימורים.
בנוסף הודה בארקלי כי הפסיד 2.5 מיליון דולר "תוך 6 שעות" כששיחק בלאקג'ק.
אף על פי שבארקלי מוכן היה לדבר בפתיחות על בעיית ההימורים שלו, הוא טען שהיא אינה בעייתית, מכיוון שיש באפשרותו לממן את ההרגל הרע באמרו: "זו אינה בעיה.
אם אתה מכור לסמים או אלכוהול - זו בעיה.
ההימורים הם הרגל רע, אך אני מתכוון להמשיך בו.".
בחודש מאי 2008 הגיש קזינו בלאס וגאס תביעה אזרחית נגד בארקלי לאחר שלא הצליח לשלם חוב של 400,000 דולר שהצטברו מאז אוקטובר 2007. בארקלי התנצל על שלא עמד במועדי התשלומים, ושילם את חובו לקזינו.
לאחר ששילם, אמר בארקלי בשידור שלפני משחק בו השתתף: "אני מוכרח להפסיק להמר, מהיום ואילך לא אהמר יותר.
רק משום שאני יכול להרשות לעצמי להפסיד כסף, לא אומר שכך עליי לעשות".
ב-31 בדצמבר 2008, נעצר בארקלי על ידי שוטר בסקוטסדייל, אריזונה בשל אי-עצירה בתמרור עצור.
קצין המשטרה, אשר הריח אלכוהול נידף, ביצע בדיקת פיכחות.
בארקלי סירב לבדיקת אחוז האלכוהול בנשימתו, אך נתן דגימת דם, וכשל בה.
בארקלי נעצר, קיבל זימון לבית המשפט ורכבו הוחרם.
קצין המשטרה ציין כי בארקלי טען כי הוא מיהר מכיוון שחיכתה לו בחורה למין אוראלי.
תוצאות בדיקות המעבדה הראו כי בדמו של בארקלי הייתה בעת המעצר כמות אלכוהול כמעט כפולה מהכמות המותרת בחוק.
בבית המשפט הודה בארקלי בסעיף של נהיגה בשכרות, הוא נשפט לחמישה ימי מעצר ו-2,000 דולר קנס, עונש שהומתק מאוחר יותר לשלושה ימי מעצר.
במהלך החודשיים ממעצרו ועד למשפט, נעדר בארקלי בעמדתו כפרשן ברשת TNT.
בהיעדרו בחרה חברת T-Mobile, אותה הוא פרסם, שלא לשדר את הפרסומות בכיכובו.
ב-19 בפברואר 2009 חזר בארקלי לעמדתו כפרשן, ואף חזרו לשידור הפרסומות בהן הופיע.
צ'ארלס ברוקס ג'וניור היה רוצח אמריקני שהיה האדם הראשון שהוצא להורג על אדמת ארצות הברית באמצעות זריקת רעל.
הוצאתו להורג הייתה הראשונה בטקסס מאז 1964, והאפרו-אמריקני הראשון שהוצא להורג מאז פרשת משפטו של טרוי לאון גרג בשנת 1976 שעסק באכזריותן של שיטות הוצאה להורג שונות.
ברוקס היה בן למשפחה אמידה בעיר פורט וורת', ולמד בבית הספר התיכון איי.אמ טרל (I.M.
ברוקס נשפט למאסר לפני הוצאתו להורג, לאחר שהורשע באחזקה לא חוקית של כלי נשק.
ב-14 בדצמבר 1976 ברוקס נכנס למגרש למכירת מכוניות משומשות וביקש לקחת את אחד הרכבים לנסיעת מבחן.
בעל המגרש, דייוויד גרגורי, ליווה אותו בנסיעה.
לאחר שברוקס אסף את וודי לודרס (Woody Loudres), השניים כלאו את גרגורי בתא המטען של המכונית ונסעו למוטל.
לאחר שהובא למקום, גרגורי נקשר לכיסא ונורה פעם אחת בראשו.
ברוקס ולודרס לא סיפרו מי מהם ירה בגרגורי.
בעקבות טיעונים שהועלו תוך כדי ההליכים המשפטיים גזר דינו של לודרס היה 40 שנות מאסר, ואילו זה של ברוקס היה עונש מוות.
בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה ברוב של 3-6 את בקשתו של ברוקס להשהות את הוצאתו להורג.
ועדת החנינות ושחרור על תנאי של טקסס המליצה ברוב של 1-2 כי התהליך יימשך.
לאחר שאכל את ארוחתו האחרונה, ברוקס הובל אל חדר ההוצאה להורג בבית הכלא הנטסוויל שבטקסס.
במקום זה הוא אמר את דבריו האחרונים.
ברוקס המיר את דתו לאסלאם בזמן מאסרו ומסיבה זו הוא התפלל לאללה לפני שהוצא להורג.
הרעלים הוזרקו לגופו בשעה 12:09 לפנות בוקר, ומותו של ברוקס הוכרז 7 דקות לאחר מכן.
תמונה של גופתו הכבולה למיטה לאחר ביצוע גזר הדין פורסמה בטיים מגזין בשבוע שלאחר מכן, במסגרת כתבה שבה הוזכר כי בוצעה ההוצאה להורג החוקית הראשונה באמצעות זריקת רעל.
צ'ארלס דניס בוצ'ינסקי , הידוע בשמו הקולנועי צ'ארלס ברונסון היה שחקן קולנוע אמריקאי.
ברונסון הרבה להשתתף במערבונים וסרטי פעולה בתפקידי שוטרים, פושעים, אקדוחנים ואזרחים הבוחרים בדרכים אלימות להשגת צדק ודמותו הייתה לסמל של גבריות וקשיחות.
ילדות, נעורים ושירות צבאי במלחמת העולם השנייה
ברונסון נולד בארנפלד שבפנסילבניה, עיירת כורים קטנה באזור פיטסבורג, כילד התשיעי מתוך 15 אחים.
אמו, מרי לבית ולינסקי, הייתה מקומית והוריה היו ילידי ליטא.
משפחתו הייתה כה ענייה עד כי ברונסון נאלץ ללכת לבית הספר, באחת מן הפעמים, לבוש בשמלה, מחוסר כל לבוש אחר.
בהיותו בן 14 מת אביו וכשהיה בן 16 יצא ברונסון לעבודה במכרה הפחם הסמוך כמו אביו לפניו וכמו אחיו הגדולים.
ימי העבודה במכרה נמשכו 18 שעות וברונסון אף הורשע בגנבה באותן שנים וישב תקופה קצרה בכלא.
ב-1943 התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כתותחן אווירי, תחילה ביחידת הדרכה ומ-1945 כאיש צוות אוויר של מטוס בואינג B-29 סופרפורטרס שהשתייך לצוות הפצצה מספר 39 בגואם.
הוא נפצע במהלך שירותו הקרבי ועוטר בעיטור לב הארגמן.
לאחר שירותו הצבאי החל לנדוד ברחבי ארצות הברית כשהוא מתפרנס מעבודות מזדמנות עד אשר החליט לנסות את מזלו כשחקן.
תחילה עבד בעיצוב והקמת תפאורה בתיאטרון בפילדלפיה, אך במהרה החל לשחק בתפקידים קטנים ועבר מעולם ההפקה לעולם המשחק.
לאחר ששיחק במספר הצגות בניו יורק עבר לפסדינה שבקליפורניה והמשיך לשחק שם בתיאטרון.
ב-1951 שיחק בסרטו הראשון (ללא ציון שמו ברשימת השחקנים), " You're in the Navy Now", בכיכובו של גרי קופר.
הוא המשיך לשחק בתפקידים קטנים בסרטים, בראשונים ללא ציון שמו ומ-1952, מהסרט "My Six Convicts" עם קרדיט.
בשנת 1954, בעת פעולתה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, שינה בוצ'ינסקי את שמו לברונסון במטרה להעלים את הצליל המזרח אירופי של שמו בתקופה בה כל קשר למדינות מזרח אירופה הקומוניסטיות נחשב כשלילי.
הוא בחר בשם ברונסון על שם "שער ברונסון" - השער שפנה לרחוב ברונסון באולפני סרטי פרמאונט בהוליווד.
ברונסון המשיך לשחק בתפקידי משנה בסרטים ובטלוויזיה.
ב-1954 שיחק בסרט ורה קרוז לצידו של ברט לנקסטר.
וב-1958 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בסרט "ברנש ושמו קלי" (Machine-Gun Kelly) של הבמאי רוג'ר קורמן שהתמחה בסרטי סוג ב ("B Movies").
ב-1960 זכה ברונסון להצלחה ולפרסום כשהשתתף במערבון שבעת המופלאים (The Magnificent Seven), בבימויו של ג'ון סטרג'ס, בו שיחק אחד משבעה אקדוחנים היוצאים לעזרת כפריים חסרי ישע במקסיקו.
ב-1962 כיכב שנית בסרט של סטרג'ס, הפעם כשבוי מלחמה פולני במלחמת העולם השנייה בסרט הבריחה הגדולה (The Great Escape).
באותן שנים המשיך להופיע בסדרות טלוויזיה.
ב-1961 היה מועמד לפרס אמי על תפקיד משנה ובשנים 1963–1964 כיכב בסדרות המערבונים הטלוויזיוניות " Empire" ו-" The Travels of Jaimie McPheeters".
ב-1963 שיחק במערבון "4 לטקסס" לצידם של פרנק סינטרה ודין מרטין.
עוד ב-1967 התארח בסדרת הטלוויזיה הפופולרית של רשת ABC "הנמלט" בתפקיד של ראלף סקיילר.
לאחר שזכה לפופולריות גדולה באירופה, החל ב-1968 להופיע בסרטים איטלקים וצרפתים.
השנים בין 1968 ובין 1972 היו שנות הצלחתו הגדולה באירופה.
תחילה הופיע בסרט הצרפתי "La Bataille de San Sebastian" מול אנתוני קווין ואחר כך בסרטו של סרג'ו לאונה, היו זמנים במערב (C'era una volta il West) ובסרטי פעולה נוספים.
סרטיו הבולטים באותה עת היו: שלום לידיד (adieu L'ami), עיר אלימה (Città violenta), נוסע עובר בגשם (Le Passager de la pluie) שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, המערבון שמש אדומה (Soleil rouge) בו שיחק מול טושירו מיפונה ו"בשם החברים" (De La Part Des Copains).
את שני הסרטים האחרונים ביים טרנס יאנג.
הצלחתו על המסכים באירופה לא נעלמה מעיני המפיקים ההוליוודיים והוא החל לככב בהפקות אמריקאיות בסרטים שנתפרו על פי מידותיו.
בעיקר שיחק בסרטים שבוימו והופקו על ידי מייקל וינר.
בסרט זה גילם ברונסון דמות בשם פול קרסי, אדריכל ניו יורקי מצליח בעל דעות ליברליות עד אשר נוחתת עליו טרגדיה משפחתית כשאשתו נרצחת ובתו נאנסת על ידי פורץ.
בעקבות האירוע נוטל קרסי את החוק לידיו ובעת שבימים הוא ממשיך בעבודתו האדריכלית, בלילות הוא משוטט ברחובות ופוגע בפושעים.
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה ובמקביל, נמתחה עליו בקורת בשל המסר השולט בסרט הקורא לאזרחים הפשוטים החשופים לפשיעה הגוברת לקחת את החוק לידיהם.
ב-1982, ב-1985, ב-1987 וב-1994 יצאו ארבעה סרטי המשך לסרט זה, "משאלת מוות 2", "משאלת מוות 3", "משאלת מוות 4" ו"משאלת מוות 5" וגם הם זכו להצלחה מסחרית אבל פחות מצד הביקורת.
ב-1975 שיחק ברונסון יחד עם ג'יימס קובורן בסרטו הראשון של הבמאי וולטר היל, "גבר ללא חת" (Hard Times) וב-1977 גילם את דמותו של דן שומרון בסרט הטלוויזיה "פשיטה על אנטבה" (Raid on Entebbe).
עוד שיחק ב-1977 בסרטו של דון סיגל "מוקש חי" (Telefon).
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הרבה לעבוד עם הבמאי ג'יי לי ת'ומפסון.
רוב הסרטים הללו התאפיינו בסצנות אלימות מאוד ומבקרי הקולנוע קטלו אותם אך הם זכו בהצלחה מסחרית רבה.
בתחילת שנות ה-80 היה ברונסון כבר בן 60, גיל בוגר לגיבורי סרטי פעולה.
הוא אמנם כיכב בסרטי ההמשך של סדרת "משאלת מוות" אך מיעט בהשתתפות בסרטים אחרים.
בשנת 1983 גילם בלש במשטרת ניו יורק בסרט הפשע "מ-10 עד חצות" לצידה של קלי פרסטון.
בשנת 1984 חלתה אשתו במחלת הסרטן והוא מיתן עוד יותר את פעילותו הקולנועית.
במחצית הראשונה של שנות ה-90, שנות המשחק האחרונות בקריירה שלו, שיחק בייחוד בסרטי טלוויזיה.
בין השנים 1949 עד 1967 היה ברונסון נשוי להארייט טנדלר ונולדו להם בן ובת.
ב-1963, בעת צילומי "הבריחה הגדולה" פגש ברונסון את השחקנית הבריטית ג'יל איירלנד, שהייתה נשואה באותה עת לדייוויד מקאלום ששיחק איתו באותו סרט.
שני הזוגות התגרשו לאחר מספר שנים וב-1968 נישאו ברונסון ואיירלנד.
בשנים שלאחר מכן שיחקו יחדיו בסרטים רבים.
לזוג נולדה בת והם אימצו בת נוספת שנותרה יתומה לאחר שאמה, ידידה קרובה של הזוג, נפטרה בגיל צעיר.
ברונסון היה נשוי לאירלנד עד מותה מסרטן השד בגיל 54 בשנת 1990. בשנת 1998 נישא ברונסון, בפעם השלישית, לקים ויקס.
ב-30 באוגוסט 2003 נפטר ברונסון מדלקת ריאות בעת שטופל במרכז רפואי בלוס אנג'לס בשל מחלת אלצהיימר ממנה סבל.
ברונסון היה במצב בריאות גרוע מאז ניתוח החלפת מפרק הירך אותו עבר באוגוסט 1998. ברונסון נקבר ביישוב בראונסוויל שבוורמונט, סמוך לבית אשר היה ברשותו בעיר וסט וינדזור.
צ'ארלס פרנק בולדן, הבן הוא אסטרונאוט לשעבר בנאס"א, מייג'ור גנרל בחיל הנחתים האמריקאי (המארינס), ומנהלה של סוכנות החלל האמריקנית נאס"א מיולי 2009 ועד ינואר 2017.
בולדן חבר במכון הימי של ארצות הברית, ובאגודות הבוגרים של האקדמיה הימית של ארצות הברית ושל אוניברסיטת דרום קליפורניה.
בולדן נולד בקולומביה שבקרוליינה הדרומית.
בתום לימודיו התיכוניים בשנת 1964, התקבל בולדן לאקדמיה הימית של ארצות הברית.
הוא סיים תואר בוגר במדעים בהנדסת חשמל ב-1968.
בשנת 1977 השלים בולדן תואר מוסמך במדעים מאוניברסיטת דרום קליפורניה בניהול מערכות.
בתום לימודיו לתואר הראשון, קיבל בולדן דרגת סג"ם בחיל הנחתים.
ב-1970 סיים את אימוני הטיסה, והפך לטייס ימי.
במהלך מלחמת וייטנאם הוא טס ביותר מ-100 משימות קרביות בצפון וייטנאם ודרומה, לאוס וקמבודיה, כאשר הטיס מטוס מדגם A-6 אינטרודר, בעת שהיה מוצב בטייסת VMA(AW)-533 בנאמפונג שבתאילנד בין 1972 ו-1973.
עם שובו לארצות הברית שירת במשך שנתיים כקצין מיון וקצין גיוס בחיל הנחתים בלוס אנג'לס.
לאחר מכן שירת בתפקידים שונים במשך שלוש שנים בתחנה האווירית של חיל הנחתים באל טורו, בקליפורניה.
בשנת 1980 החל בולדן את אימוניו כאסטרונאוט, והוסמך בשנת 1981. בולדן היה חלק ממצבת האסטרונאוטים של נאס"א עד שנת 1994, עת חזר לשירות פעיל במארינס.
בולדן טס לחלל ארבע פעמים במעבורות חלל:
טייס במשימת STS-61-C שהייתה בחלל בין התאריכים 12-18 בינואר 1986. רוברט גיבסון היה מפקד צוות.
טייס במשימת STS-31 שהייתה בחלל בין התאריכים 24-29 באפריל 1990. לורן שרייבר היה מפקד צוות.
מפקד משימת STS-45 שהייתה בחלל בין התאריכים 24 במרץ - 2 באפריל 1992
מפקד משימת STS-60 שהייתה בחלל בין התאריכים 24 בינואר - 11 בפברואר 1994
בתום טיסת החלל האחרונה שלו, עזב בולדן את נאס"א וחזר לשירות בחיל הנחתים.
הוא התמנה לסגן מפקד הצועריםבאקדמיה הימית של ארה"ב.
בשנת 1997 מונה לסגן מפקד כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים באזור האוקיינוס השקט.
במחצית הראשונה של 1998 שירת כמפקד קדמת כוח המשלוח הראשון, שתמך במבצע רעם המדבר בכווית.
לאחר מכן קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל ומונה לסגן מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן.
בתפקידו האחרון היה מפקד הכנף השלישית של חיל הנחתים בתחנה האווירית של חיל הנחתים במיראמר שבסן דייגו, קליפורניה, בין השנים 2000 ו-2002. הוא פרש משירות צבאי בשנת 2003.
בולדן מונה למנהל נאס"א ביולי 2009 על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה, והוא האפרו-אמריקני הראשון שעמד בראש נאס"א באופן קבוע.
הוא כיהן בתפקיד במשך שתי הקדנציות של אובמה, עד 20 בינואר 2017.
הוא נשוי לאלקסיס (ג'קי), ולהם שני ילדים: אנתוני, המשרת גם הוא כלוטננט ג'נרל בחיל הנחתים, וקלי, רופאה פלסטית.
בולדן העיד בשבוע החלל 2022 שהוא נוהג להגיע מדי שנה עם אשתו לישראל, והוא מעורב בתהליכי קידום תעשיית החלל הישראלית.
מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה
דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת דרום קרוליינה
דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת בר-אילן
אות המנהיגות יוצאת הדופן של נאס"א
שלוש פעמים אות השירות יוצא הדופן של נאס"א
צ'ארלס הנרי בנט הוא מדען מחשב, עמית IBM במעבדות המחקר של IBM.
עבודתו מתרכזת בבסיס הפיזיקאלי של תורת המידע ויישומים שונים של מכניקת הקוונטים באלגוריתמים שונים לעיבוד והעברת מידע.
פיתח יחד עם ז'יל ברסר את תחום הקריפטוגרפיה הקוונטית והיה לאחד ממיסדי תורת האינפורמציה הקוונטית.
נולד בשנת 1943, בוגר תואר ראשון בכימיה מטעם אוניברסיטת ברנדייס (1964), ובוגר תואר דוקטור בדינמיקה מולקולרית מטעם אוניברסיטת הרווארד (1970).
בשנת 1972, לאחר שהצטרף למעבדות המחקר של IBM, עסק בפיתוח תורת החישוב ההפיך, בניסיון להראות שכל חישוב כללי אפשרי לביצוע גם בצורה הפיכה מבחינה לוגית ותרמודינמית.
בשנת 1982 הציע פרשנות חדשה לבעיית השד של מקסוול המסבירה את הבעיה בכך שכל מחיקת מידע מצריכה השקעת עבודה.
עקרונות החישוב ההפיך ישמשו לאחר מכן כבסיס לחישוב קוונטי, שכן כל שער קוונטי עליו מבוסס המחשב הקוונטי נדרש להיות הפיך.
בשנת 1984 פיתח יחד עם ז'יל ברסר מאוניברסיטת מונטריאול פרוטוקול החלפת מפתחות קוונטית, אשר נקרא לימים על שם יוצריו, BB84. פרוטוקול זה מאפשר תיאום מפתח בין שני גורמים מרוחקים, בעזרת שימוש בערוץ תקשורת קוונטי וערוץ תקשרות קלאסי מאומת.
הפרוטוקול מבוסס על עקרון האי ודאות ומספק בטיחות מושלמת, כלומר בטיחות שלא ניתן לשבור גם בעזרת כוח חישוב גדול מאוד (לעומת בטיחות חישובית אשר מוגבלת ביכולת החישוב של היריב).
בשנת 1989 בנה בשיתוף ג'ון סמולין מערכת ראשונה המדגימה את יכולות הקריפטוגרפיה הקוונטית.
בשנת 1993, יחד עם ז'יל ברסר ואחרים, פיתח את תאוריית הטלפורטציה הקוונטית, שיטה בה מצב קוונטי של מערכת כלשהי מפורק לרכיב קלאסי טהור ולרכיב קוונטי טהור (הממומש על ידי מערכת שזורה), נשלח על-גבי תקשורת קוונטית ומורכב בחזרה ביעד.
באופן זה ניתן "לשדר" מצב קוונטי של מערכת לכל יעד שהוא, מבלי שנדרש למדוד את מצב המערכת במקור, או לדעת את מצב המערכת המקורי.
במהלך 1995–1997, יחד עם חוקרים נוספים, פיתח שיטות לתיקון שגיאות קוונטי, המאפשר העברת מידע קוונטי מעל קווי תקשורת בעלי הפרעות שונות.
בנט הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ואגודת הפיזיקאים האמריקאית וכן זוכה פרס רנק לשנת 2006. בשנת 2008 זכה בפרס הארווי מטעם הטכניון.
צ'ארלס ברני היה היסטוריון מוזיקה אנגלי ואביהן של הסופרות פרנסס ברני ושרה הריאט ברני.
צ'ארלס ברני נולד בשרוסברי ונשלח ללמוד בצ'סטר.
מורו הראשון למוזיקה שם היה אדמונד בייקר, נגן העוגב בקתדרלה ותלמידו של ג'ון בלואו.
בשובו לשרוסברי בגיל חמש-עשרה, המשיך ברני את לימודי המוזיקה בשלוש השנים הבאות אצל אחיו החורג, ג'יימס ברני, נגן עוגב בכנסיית סנט מרי ואחר נשלח ללונדון, שם למד שלוש שנים אצל תומאס ארן.
ברני כתב מוזיקה ל"אלפרד" של תומסון, שהופקה בתיאטרון דרורי ליין ב-30 במרץ 1745. ב-1749 התמנה לנגן עוגב בכנסייה ברחוב פנצ'רץ' בלונדון וכן הוזמן לנגן בצ'מבלו ב"קונצרטים החדשים" שאך זה נפתחו ב"קינגס ארמס" שבקורנהיל.
באותה שנה התחתן, אך אשתו מתה בשנת 1761, ובשנת 1769 נישא בשנית.
בתקופת שהותו בלין שבנורפוק, לשם עבר מסיבות בריאות, החל להגות בכתיבת היסטוריה כללית של המוזיקה.
בשנת 1760 חזר ללונדון, בריא ושלם, עם משפחה צעירה.
בתו הבכורה הפתיעה בגיל שמונה את הקהל בהישגיה כצ'מבליסטית.
הקונצ'רטי לצ'מבלו שברני פרסם זמן קצר אחרי שובו ללונדון התקבלו בהתפעלות.
ב-1766 הפיק בדרורי ליין תרגום ועיבוד לאופרה של ז'ן ז'ק רוסו, "נביא הכפר" (Le Devin du Village), שאותה כינה "האיש הערמומי" (The Cunning Man).
אוניברסיטת אוקספורד העניקה לברני ב-23 ביוני 1769 תואר דוקטור למוזיקה ואת הכבוד שבביצוע יצירתו, מזמור תפילה שכלל אוברטורה, קטעי סולו, רצ'יטאטיבים ומקהלות, בליווי אינסטרומנטלי.
מלבד מזמור זה כתב גם מזמור ווקאלי לשמונה קולות, שלא בוצע.
התעניינותו באסטרונומיה הובילה לפרסום, ב-1769, של "חיבור מקדים להיסטוריה של כוכבי שביט".
בתוך כל עיסוקיו המקצועיים, לא שכח ברני את יעדו העיקרי - "היסטוריה של המוזיקה".
הוא החליט לצאת למסעות בעולם ולאסוף חומר שלא יימצא לו בבריטניה.
נאמן להחלטתו, עזב את לונדון ביוני 1770, עמוס מכתבי המלצה, ויצא למסעותיו אל פריז, ז'נבה, טורינו, מילאנו, פדובה, ונציה, בולוניה, פירנצה, רומא ונאפולי.
תוצאות חקירותיו פורסמו כ"מצבה הנוכחי של המוזיקה בצרפת ובאיטליה" (1771).
סמיואל ג'ונסון, בהתייחסו לספרו הוא, מסע לאייה המערביים של סקוטלנד נתן ביטוי להערכתו הרבה לספרו של ברני במילים, ",המסע המוזיקלי' של הברנש המוכשר הזה, ברני, עמד לנגד עיני."
ביולי 1772 חזר ברני ליבשת אירופה להמשיך במחקרו ואז, לאחר שובו ללונדון, הוציא לאור את מסקנות מסעותיו תחת הכותרת "מצבה הנוכחי של המוזיקה בגרמניה, ארצות השפלה והרפובליקה של הולנד" (1773).
ב-1773 נבחר כעמית באגודה המלכותית.
בשנת 1776 הופיע הכרך הראשון (במתכונת קוורטו) של המיזם רב השנים, "היסטוריה של המוזיקה".
ב-1782 הוציא ברני את הכרך השני וב-1789 את השלישי והרביעי.
על אף ביקורת מצד פורקל בגרמניה והישועי הספרדי לשעבר, רקואנו, שתקף בספרו Saggj sul Ristabilimento dell' Arte Armonica de' Greci e Romani Canton (פארמה, 1798) את דברי ברני על המוזיקה של יוון העתיקה וכינה אותו lo scompigliato Burney, "היסטוריה של המוזיקה" זכה בסך הכל לקבלת פנים חיובית.
מסעו הראשון של ברני תורגם לגרמנית בידי אבלינג ויצא בדפוס בהמבורג בשנת 1772 והמסע השני תורגם בידי בודה ויצא, גם הוא בהמבורג, ב-1773. תרגום הולנדי של מסעו השני, הצירוף הערות של י.
בשנת 1774 כתב ברני "תוכנית לבית-ספר למוזיקה".
בשנת 1796 פרסם את "זכרונותיו ומכתביו של מטסטאזיו".
לקראת סוף חייו קיבל ברני תשלום של 1000 לירות שטרלינג על כתיבת כל הערכים המוזיקליים שאינם שייכים לתורת הטבע ולמתמטיקה בשביל האנציקלופדיה של ריז.
ברני מת בצ'לסי, שם עבד כנגן עוגב והתגורר משנת 1783, ונקבר בחלקת הקברות של צ'לסי קולג'.
לוח זיכרון הוקדם לכבודו בכנסיית וסטמינסטר.
ברני היה מעורה בחוגי האמנים ואנשי הספרות ידועי השם של זמנו.
ג'ושוע ריינולדס צייר את דיוקנו ודמותו מופיעה בציור "התמז" של ג'ון בארי.
הוא שקל לכתוב ביוגרפיה של ידידו סמיואל ג'ונסון, אך נסוג לנוכח קהל הביוגרפים שכבר הציפו תחום זה.
צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם היה מפקדה הראשון של משטרת צפון אירלנד ויועץ למשטרות שונות ברחבי האימפריה הבריטית.
ויקהאם נולד כבן רביעי למשפחת חקלאים ותיקה מיורקשייר.
הוא למד בבית הספר הארו ובשנת 1899 התגייס לצבא.
הוא שירת שנתיים במלחמת הבורים בגדוד נורפוק וזכה לציון לשבח.
במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בצרפת ובולדיווסטוק ולאחר המלחמה נטל חלק במשלחת סיוע בריטית לצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1919 נשלח לאירלנד בה נלחם במלחמת העצמאות האירית.
בנובמבר 1920 הוא מונה למפקד אזור במשטרה האירית, אחראי על שישה מחוזות בצפון אירלנד ועם הקמת משטרת צפון אירלנד, כוח השיטור המלכותי של אלסטר, במאי 1922 הוא הועמד בראשה.
גישתו של ויקהאם, שהאחריות הכוללת על ביטחון צפון אירלנד תימסר לידי משטרת צפון אירלנד ולא לידי כוח השיטור המיוחד בראשות הגנרל סלי-פוד, זכתה לתמיכת השלטונות שהעניקו לו פיקוד מלא על הכוח החדש באוגוסט 1922. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא זכה לתואר אבירות.
עקב השתלשלות האירועים המהירה לא בוצעו רוב הצעותיו, פרט לפירוק המשטרה הניידת.
צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון (1484 - 22 באוגוסט 1545) היה אציל ומצביא אנגלי, אביר מסדר הבירית, וחביבו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
מעמדו של ברנדון נסק בפרק זמן קצר מאוד: ב-1514 מינה אותו המלך לדוכס סאפוק; ב-1515 נישא ללא היתר לאחות המלך מרי טיודור, אלמנת לואי השנים עשר מלך צרפת.