tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ניזון בעיקר מזרעים קשים של עצים ומגלעיני פירות כמו חרצני זית, דובדבן ושזיף מצוי, אותם הוא מפצח בעזרת שרירי הלסת, המסוגלים להפעיל כוח שווה-ערך לעומס של כ-30-48 ק"ג.
מקורות מזון נוספים הם זרעי אורן, פירות יער, נבטים, זחלים וחיפושיות.
הפצחן ידוע גם ביכולתו לתפוס חרקים תוך כדי מעופו.
עונת הקינון של הפצחנים מתחילה בסוף חודש מרץ ונמשכת עד אוגוסט.
הזוג מקנן לבדו בטריטוריה של כ-200 מ"ר, או לעיתים בקבוצה קטנה.
הקן נבנה על ידי שני ההורים מזרדים בצורת ספל שטוח, בגובה כ-14 מטרים מעל הקרקע.
הקן נמצא לרוב על ענף מאוזן וגבוה בעץ.
בתטולה 4-5 ביצים בגוון כחול או אפרפר-ירוק עם כתמים חומים או אפרפרים.
הנקבה דוגרת במשך כ-13-11 ימים.
נמצא, כי הצלחת ההישרדות של הגוזלים בשנה הראשונה גדלה כאשר הבקיעה מתרחשת בסוף העונה.
פציולי פסנתרים (מאיטלקית: Fazioli Pianoforti) היא חברה לייצור פסנתרים שבסיסה בסאצ'ילה , איטליה.
הרעיון לייסוד החברה התחיל כניסיון של פאולו פציולי (יליד 1944), מהנדס מכונות ופסנתרן, לבנות פסנתר ברמה גבוהה באמצעות שילוב מומחים מתחומים שונים (במיוחד לאקוסטיקה ולשימוש טכנולוגי בעצים).
החברה נוסדה באופן רשמי ביוני 1981. בשנות ה-80 וה-90 חלה עלייה בפופולריות של הפסנתרים, כאשר פסנתרנים ידועים החלו לנגן ולהקליט על פסנתרי פציולי, ובנוסף הם נבחרו להיות פסנתרים בתחרויות נודעות, כמו בתחרות רובינשטיין.
רוב פסנתרי פציולי (מעל 95 אחוזים) מיועדים לייצוא, כאשר אלו הנשארים באיטליה לרוב נמצאים בבתי אופרה מפורסמים, כמו הלה סקאלה.
הפסנתרים נבנים אחד לאחד באופן ידני, כשהליך הייצור הוא איטי יחסית - בניית פסנתר אחד לוקחת כ-30 חודשים, ומיוצרים כ 150–170 פסנתרים בשנה בודדת.
שם המודל נגזר מאורך הפסנתר, כך שמודל F156 הוא הקטן ביותר (156 ס"מ), ואילו F308 הוא הגדול ביותר (וכנראה מהגדולים בעולם).
העץ אשר ממנו בנוי הפסנתר הוא מהמין אשוחית נורווגית, אשר נפוץ בעמק פיימה בהרי הדולומיטים.
סוג עץ זה נפוץ גם בבניית כלי קשת וכלי מיתר.
פצלי ברג'ס הם תצורה גאולוגית המכילה מאובנים שנחשפה בהרי הרוקי הקנדיים של קולומביה הבריטית בקנדה.
הפצלים מפורסמים בשל השתמרות יוצאת דופן של הרקמות הרכות של המאובנים שבהם מלפני 508 מיליון שנים (אמצע קמבריון).
זו אחת משכבות המאובנים הקדומות ביותר המכילות דפוסים של החלקים הרכים.
יחידת הסלע היא שכבת פצלים שחורים, והיא בולטת בכמה מקומות סמוך לעיירה פילד בפארק הלאומי יוהו ומעבר קיקינג הורס.
מחשוף נוסף נתגלה בפארק הלאומי קוטניי, 42 קילומטרים דרומית משם.
פצלי ברג'ס נתגלו על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס דוליטל וולקוט ב-30 באוגוסט 1909, לקראת סיום עונת החפירות באתר.
הוא שב ב-1910 עם בניו, בתו ואשתו והקים מחצבה על שולי רכס המאובנים (Fossil Ridge).
המשמעות של שימור רקמות רכות, והמגוון של האורגניזמים שהוא ידע שהם חדשים למדע, הובילו אותו לשוב למחצבה כמעט כל שנה עד 1924. בנקודת זמן זו, בגיל 74, הוא צבר מעל ל-65,000 פריטים.
תיאור המאובנים הייתה משימה אדירה, שוולקוט התמיד בה עד מותו ב-1927. וולקוט, שהושפע מהדעה המדעית באותה תקופה, ניסה לשייך את כל המאובנים לטקסונים מודרניים, ועקב כך התייחסו באותה תקופה אל המאובנים שגילה כלא יותר מאשר מאובנים מוזרים.
רק ב-1962 עשה אלברטו סימונטה (Alberto Simonetta) בחינה מחודשת של המאובנים וממחקריו הבינו המדענים שוולקוט בקושי גירד את פני השטח של המידע שהתקבל מפצלי ברג'ס, והמחקרים גם הבהירו שהאורגניזמים אינם משתייכים לאף קבוצה של בעלי חיים מודרניים.
כתוצאה ממאמצי השכנוע של מומחה הטרילוביטים הארי בלקמור ויטינגטון (Harry Blackmore Whittington), חידש הסקר הגאולוגי של קנדה (Geological Survey of Canada) את החפירות במחצבת וולקוט, והוקמה מחצבה חדשה, הריימונד (Raymond), בערך 20 מטרים במעלה רכס המאובנים.
בעזרת הסטודנטים למחקר דרק בריגס (Derek Briggs) וסיימון קונוויי מוריס מאוניברסיטת קיימברידג' החל ויטינגטון בהערכה יסודית מחודשת של פצלי ברג'ס, והם גילו שעולם החי המיוצג בהם היה הרבה יותר מגוון ויוצא דופן ממה שוולקוט זיהה.
לרבים מבעלי החיים בפצלים היו מאפייני גוף מוזרים, ורק דמיון קל ביותר לבעלי חיים ידועים אחרים.
דוגמאות לכך כוללות אופביניה (Opabinia), עם חמש עיניים וחוטם כמו צינור שואב אבק והלוציגניה (Hallucigenia), ששוחזרה במקור במהופך כאילו הלכה על שדרת קוצים סימטרית דו-צדדית.
לאחר שרשות הפארקים של קנדה ואונסק"ו הכירו בחשיבות של פצלי ברג'ס הפך איסוף המאובנים קשה יותר מבחינה פוליטית מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. המוזיאון המלכותי של אונטריו המשיך לאסוף מאובנים.
האוצר של הפלאונטולוגיה של חסרי חוליות, דזמונד קולינס (Desmond Collins), זיהה מספר מחשופים נוספים ששכנו מעל ומתחת למחצבת וולקוט המקורית.
אתרים אלו המשיכו להניב אורגניזמים חדשים מהר יותר מכפי שניתן היה לחקור אותם.
ספרו של סטיבן ג'יי גולד חיים מופלאים, שיצא לאור ב-1989, עורר תשומת לב ציבורית למאובנים של פצלי ברג'ס.
גולד שיער שהמגוון יוצא הדופן של המאובנים מצביע על כך שצורות הגוף של צורות החיים באותה תקופה היו מגוונות בהרבה מאלו ששרדו בימינו, וכי רבות מהשושלות הייחודיות היו ניסויים אבולוציוניים שנכחדו.
הפרשנות של גולד למגוון בעלי החיים של הקמבריון נסמכה מאוד על הפרשנות המחודשת של סיימון קונוויי מוריס לפרסומים המקוריים של צ'ארלס וולקוט.
עם זאת, קונוויי מוריס חלק נמרצות על מסקנותיו של גולד, וטען כי ניתן לסווג כמעט את כל עולם החי הקמבריוני למערכות מודרניות.
פצלי ברג'ס משכו תשומת לב של פלאוקלימטולוגים שרוצים ללמוד ולחזות שינויים עתידיים ארוכי טווח באקלים של כדור הארץ.
ב-1980 הוכרזו פצלי ברג'ס כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
ב-1984 הם צורפו לאתר המורשת העולמית הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים.
בפברואר 2014 הוכרז על גילוי מחשוף נוסף של פצלי ברג'ס בפארק הלאומי קוטניי דרומית לאתר המקורי.
בתוך 15 יום של איסוף מאובנים ב-2013 נחשפו באתר החדש 50 מינים של בעלי חיים.
המרבצים המכילים את המאובנים של פצלי ברג'ס קשורים לתצורת סטיבן (Stephen Formation), אוסף של אבני בוץ מעט גיריים, שגילה 508 מיליון שנים.
השכבות הורבדו בבסיס צוק בגובה 160 מטרים מתחת לעומק שגלי סערה היו מסוגלים לזעזע.
הצוק התלול היה מורכב מהשוניות הגיריות של תצורת קתדרל (Cathedral Formation), שנוצרה כנראה זמן קצר לפני ההרבדה של פצלי ברג'ס.
התהליך המדויק של יצירת התצורה אינו ודאי, אבל ההשערה המקובלת ביותר היא שהקצה של שונית תצורת קתדרל ניתק מיתרת השונית, צנח והובל למרחק, ייתכן אפילו קילומטרים, מקצה השונית.
שפעול מאוחר יותר של העתקים בבסיס התצורה הוביל להתפרקותה מבערך 509 למ"ש.
תהליך זה השאיר צוק תלול, שתחתיתו הייתה מוגנת מהפחתת הלחץ הטקטונית משום שאבן הגיר של תצורת קתדרל עמידה ללחצים.
הגנה זו מסבירה מדוע לא ניתן לעבוד עם מאובנים שנשמרו הרחק מתצורת קתדרל, לחץ טקטוני של השכבות יצרו פיצול אנכי ששבר את הסלעים, ולכן הם פיצלו את המאובנים במאונך.
מחצבת וולקוט הוציאה מקרבה מאובנים יוצאי דופן משום שהייתה קרובה לתצורת סטיבן, ואכן המחצבה נחפרת כיום קרוב מאוד לצוק מהקמבריון.
תצורת פצלי ברג'ס מכילה עשרה פרטים, הפרט הידוע ביותר מכונה פרט פצלי מחצבת וולקוט (Walcott Quarry Shale Member) ובו השכבה העשירה ביותר בפילופודים (Phyllopoda, תת-מחלקה של סרטנים מסננים שאיבריהם דומים לעלים).
בתחילה שיערו שפצלי ברג'ס הושקעו במים נטולי חמצן, אבל המחקר הראה שחמצן היה זמין ברציפות במשקע.
ההשערה בדבר הסביבה נטולת החמצן התבססה על כך שבסביבה כזו אורגניזמים שמתו אינם נרקבים, והיא גם יוצרת את התנאים הכימיים המאפשרים שימור של הרקמות הרכות של האורגניזמים.
מעבר לכך, היא מצמצמת את כמות האורגניזמים החופרים מחילות.
מחילות וסימני עקבות נמצאו בשכבות המכילות אורגניזמים בעלי גוף רך, אבל הם נדירים ובדרך כלל התחום שלהם מוגבל.
נביעת מים מלוחים היא השערה חליפית להשתמרות הרקמות הרכות.
קיימים אתרי לאגרשטטה רבים מהקמבריון ברי השוואה לפצלי ברג'ס.
למעשה, אוסף מאובנים מסוג זה נפוצים בקמבריון הרבה יותר מאשר בכל תקופה אחרת.
הסיבה לכך היא פעילות חפירת מחילות מוגבלת.
משום כך כאשר פעילות של ערבול ביוגני (bioturbation) הפכה שכיחה יותר ויותר בקמבריון הפכו סביבות המסוגלות לשמר את החלקים הרכים של אורגניזמים נדירות הרבה יותר (תיעוד המאובנים של בעלי חיים מהפרקמבריון דליל ומעורפל).
הביוטה של פצלי ברג'ס טיפוסית למרבצים של אמצע הקמבריון.
אף שאורגניזמים הכוללים חלקים קשים מהווים בסך הכול 14% מהקהילה, נמצאים אותם אורגניזמים ביחסים דומים באתרי קמבריון אחרים.
פירושו של דבר שאין סיבה להניח שהאורגניזמים נטולי חלקים קשים יוצאי דופן בכל אופן.
למעשה, רבים מהם מופעים באתרי לאגרשטטה אחרים ממקומות ומתקופות אחרים.
הביוטה כוללת מגוון של אורגניזמים.
אורגניזמים המסוגלים לנוע בכוחות עצמם (נקטוניים) נדירים באופן יחסי, כשמרבית האורגניזמים הם שוכני קרקעית ים רדוד, או שנעים עם הזרמים או שהם צמודים באופן קבוע לקרקעית הים.
כשני שלישים מהאורגניזמים של פצלי ברג'ס ניזונו מתוכן אורגני בקרקעית הים הבוצית, בעוד שכמעט שליש סיננו חלקיקים דקים מתוך עמוד המים.
פחות מ-10% מהאורגניזמים היו טורפים או אוכלי נבלות, אם כי משום שאורגניזמים אלו היו גדולים יותר, הביומסה נחלקה שווה בשווה בין אורגניזמים מסנני אוכל, ניזונים מהקרקעית וטורפים ואוכלי נבלות.
המאובנים של פצלי ברג'ס השתמרו כשכבה פחמתית שחורה דקה על פצלים שחורים, ומשום כך קשה לצלם אותם.
עם זאת, טכניקות צילום שונות יכולות לשפר את איכות הצילומים.
טכניקות אחרות כוללות מיקרוסקופ אלקטרונים סורק, Electron microprobe וקמרה לוסידה.
לאחר שהוכנו תמונות, יש לקחת בחשבון להשפעות של ריקבון וטפונומיה לפני שניתן יהיה לבצע שחזור אנטומי נכון.
שיקול שילוב המאפיינים מאפשר לחוקרים לקבוע את הזיקה הטקסונומית.
פציהאינה (שם מדעי: Pachyaena; מילולית: "צבוע עבה") הוא סוג של יונק פרסתן מסדרת המזוניכידים, אשר חי בפלאוגן של אסיה ואירופה ובהמשך גם עבר לאמריקה הצפונית על גשר יבשתי.
הוא חי במשך הפלאוגן והאאוקן המוקדם.
המאובנים של הפציהאינה התגלו במספר אזורים, ברובם הגדול בויומינג, ארצות הברית אך גם במונגוליה.
לעיתים רבות הוא נמצא לצד מזוניכידים אחרים.
הוא תואר לראשונה ב-1874 בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ.
הוא קיבל את שמו עקב מבנה הלסתות הגדולות שלו שדמו לאלה של צבוע.
הם עזרו לבעליהם לפצח עצמות ומזון קשוח דומה.
התגלו 5 מינים בסוג זה.
הפציהאינה היה מהגדולים שבטורפים היונקים בתקופתו.
gracilis היו בגודל של זאב ערבות במשקל 24 קילוגרם, אך המאוחרים יותר היו גדולים בהרבה.
ossifraga הגיעו ל-56.9 קילוגרם והגדול מכולם, P.
gigantea הגיע למשקל 129 עד 396 קילוגרם על פי אומדנים משתנים.
יונק זה היה טורף-על שבדומה לצבועים צד חיות גדולות או לחלופין ניזון מנבלות ובזז טרף לטורפים אחרים מהירים ממנו.
פאציאס הוא תכונה חזותית של סלעים, שמתארת מרקם או תבנית.
במילים פשוטות, הפציאס של הסלע הוא הפנים שלו, ועל פי הפציאס ניתן לזהות סלע, גם מבלי לערוך לו בדיקות כימיות או בדיקות אחרות.
בדרך כלל, משתמשים בפאציאס לאפיין סלעי משקע או סלעים מותמרים.
בסלעי יסוד, האפיון הזה פחות נדרש, כי בדרך כלל סלעי יסוד מופיעים בכמויות גדולות, על פני שטח נרחב ושומרים על הרכב דומה.
דוגמה לפאציאס בסלעי משקע הוא Wackestone שהוא סלע שעשוי כמעט כולו מבוץ קרבונטי ואין בתוכו כמות משמעותית של מינרלים פרט לקלציט וגם אין בו כמות משמעותית של רכיבים שלדיים בעלי צורה אופיינית.
דוגמה לפאציאס של סלעים מותמרים - אקלוגיט - סלע שעשוי מגבישים גדולים בצבעי ירוק וכתום.
פְּצִירָה או שׁוֹפִין היא כלי בתעשיית המתכת והעץ המשמש לשיוף שכבות קטנות מתוך חומרים שונים.
רוב הפצירות הן רצועות דקות עשויות מתכת מחורצת ובנויות כך שקצה אחד שלהן צר וחודי.
לפצירה שני שימושים עיקריים: בשימוש התעשייתי היא משמשת ככלי ליטוש, ובשימוש הביתי - כלי לשיוף ציפורניים.
קיימות פצירות מחומרים שונים, בגדלים ובחיתוכי שיניים שונים.
סוג שיני הפצירה הופך את פעולתה למעודנת או גסה יותר - חריצי שיניים בולטים יובילו לשיוף גס של חומר רב יותר בגימור מחוספס, בעוד ששיניים קטנות ושטוחות יובילו לשיוף עדין של שכבה קטנה של חומר עם גימור חלק.
ישנן פצירות ממוקדות מטרה, לשימושים מגוונים.
פצירת יהלום - פצירה בעלת חלקיקים קטנים של יהלומים תעשייתיים המוטבעים על משטח הפצירה.
היא משמשת עבור משטחים קשים במיוחד, כגון משטחי אבן, זכוכית, או מתכות קשות כגון פלדה מגולוונת.
פצירת מחט – פצירות עדינות המותאמות לשימוש עם חלקים קטנים.
פצירת שופין מעוגלת – פצירות בגודל קטן עד בינוני בצורות המאפשרות להם להגיע למשטחים בעלי צורה לא שגרתית, כמו חלל שעוצב על ידי פלסטיק מוקשח מוזרק.
מכונות פצירה - פצירות שמשתמשים בהם כמו בראשי מקדחה, לשיוף מדויק ולא ידני.
פצירת הציפורניים היא כלי שמטרתו לשייף את קצוות הציפורניים.
השיוף נעשה על מנת לקצר את אורך הציפורניים, לעצב אותן ולמנוע את התפצלותן ושבירתן.
הפצירה משמשת ככלי למניקור ופדיקור בתעשיית הקוסמטיקה.
בתהליך השיוף מסירים תאי קרטין בולטים או מיותרים מלוחית הציפורן עד לקבלת גימור חלק.
מידת החספוס של הפצירה נמדדת ב-grit.
טווח הערכים בין 60 ל-240 כך שככל שהערך עולה רמת החספוס יורדת.
פציעה מוסרית (moral injury=MI) היא פגיעה בעולמו המוסרי והערכי של אדם בעקבות מעשה שהוא או אחרים ביצעו ושנתפס בעיניו כחריגה ממה שהוא תופס כמוסרי.
פציעה מוסרית יוצרת תחושה עמוקה של אשמה ובושה, בלבול מוסרי וניכור חברתי.
במקרים מסוימים היא גורמת לתחושה של בגידה וכעס כלפי עמיתים, מפקדים, הארגון, המערכת הפוליטית או החברה בכללותה.
היא עלולה לערער את תחושת הוודאות בנוגע למה מוסרי ומה בלתי מוסרי.
לפציעה מוסרית עלולות להיות תוצאות שליליות כמו פגיעה עצמית, ניסיונות התאבדות, הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), שימוש בסמים ודיכאון.
במקרים מסוימים, למרות השפעותיה הקשות, פציעה מוסרית יכולה גם להוות כוח מניע לצמיחה אישית והתפתחות מוסרית.
פגיעה מוסרית נחקרת לרוב בהקשר של אנשי צבא אך המונח משמש גם לתיאור מצבים של אנשים שהיו מעורבים בתאונות, של נפגעי אונס או התעללות ושל אנשי צוות רפואי שפעלו בקו החזית במהלך מגפת הקורונה ונאלצו להתמודד עם מצבי דחק קיצוניים שבהם לא יכלו לספק טיפול ברמה שראו כראויה.
פציעה מוסרית מוגדרת כמצוקה רגשית, פסיכולוגית, התנהגותית, רוחנית וחברתית ארוכת טווח, המלווה בירידה בתפקוד.
היא נגרמת כשאדם נחשף, עד או אינו מסוגל למנוע אירועים טראומטיים המפרים את ערכיו ואמונותיו המוסריות, או כשהוא חש נבגד על ידי מישהו שהוא בוטח בו.
המצוקה עלולה להתרחש גם בגלל אי־פעולה, כלומר שהמעשה המוסרי שהיה אמור להיעשות, לא נעשה.
אירועים אלו מכונים "אירועי פגיעה מוסרית פוטנציאליים"(PMIEs=Potentially Morally Injurious Events).
הם מוגדרים כאירועים שבהם אדם מבצע מעשים המנוגדים לערכיו המוסריים, נכשל במניעתם, או היה עד למעשים המפרים אמונות מוסריות עמוקות שלו".
PMIEs יכולים להיות מבוצעים על ידי האדם עצמו (PMIE-Self), עדות ל-PMIEs שבוצעו על ידי אחרים (PMIE-Others), או PMIEs הנובעים מתחושת בגידה נתפסת על ידי אחרים (PMIE-Betrayal).
לא כל מי שנחשף ל-PMIEs יפתח פציעה מוסרית.
אבחנת פציעה מוסרית ניתנת כאשר החשיפה ל-PMIEs גורמת לתגובות רגשיות שליליות המאפיינות אותה.
ההגדרה הנפוצה למושג פציעה מוסרית, שמבוססת בעיקר על עבודותיהם של הפסיכיאטר ג'ונתן שיי וברט ליץ היא "עלבון עמוק ומתמשך למצפונו של אדם, הנגרם על ידי ביצוע או עדות ישירה לפגיעה באדם אחר במצב לחץ גבוה".
שיי הבחין שההגדרה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) לא מתאימה במדויק לפסיכופתולוגיה של ותיקי מלחמת וייטנאם בהם טיפל, ולהשפעותיה המזיקות.
הוא טבע יחד עם עמיתיו את המונח "פציעה מוסרית" כדי לתאר חוויות שבהן מי שמחזיק בסמכות לגיטימית בגד במה שנכון מוסרית, במצב של סיכון גבוה, בין אם על ידי אדם בעל סמכות לגיטימית או על ידי האדם עצמו.
המושג "פציעה מוסרית" מדגיש את ההיבטים הפסיכולוגיים, החברתיים, התרבותיים והרוחניים של הטראומה.
לפי המרכז הבינלאומי לפציעה מוסרית, היא "כוללת תחושת שבר עמוקה של האמון בעצמנו, במנהיגים שלנו, בממשלות ובמוסדות, לפעול בדרכים צודקות ומוסריות".
בנוסף היא מאופיינת בחוויה של "רגשות מוסריים שליליים מתמשכים ומעמיקים – אשמה, בושה, בוז וכעס – הנובעים מבגידה, הפרה או דיכוי של ערכים מוסריים אישיים או משותפים המושרשים עמוק." שלא כמו בפסיכופתולוגיה, פציעה מוסרית היא תגובה אנושית נורמלית לאירוע טראומטי לא נורמלי.
המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, אמצה את המושג כדי לתאר את חוויותיהם של יוצאי צבא אשר נטלו חלק בזמן מלחמה במעשים אשר סתרו את אמונותיהם וערכיהם המוסריים, או היו עדים למעשים כאלה.
בקרב מומחי בריאות, המושג "פציעה מוסרית" מתייחס למצוקה מוסרית שלא טופלה, דבר העלול להוביל להתפתחות של קונפליקט פנימי משמעותי.
קונפליקט מעין זה עלול לגבור על תחושותיו של אדם באשר לטוּב בעולם.
בין החוקרים קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם מצוקה מוסרית ופציעה מוסרית מובחנות מהותית או האם מדובר במושגים הנבדלים בעוצמה, הנמצאים על רצף.
ספייטס וקאלאווי, מחברי הספר "הספקטרום של פציעה מוסרית: מקונפליקט לריפוי בקונטקסט אינדיבידואלי ותרבותי" מדגישים שפציעה מוסרית נמצאת על רצף.
היא משתנה באופייה בין אדם לאדם ונעה בין סימפטומים חמורים יותר ופחות.
הם מציעים הבחנה בין שלבים שונים על הרצף: קונפליקט מוסרי, מתח מוסרי, מצוקה מוסרית ופציעה מוסרית.
גם בתוך הקטגוריה של פציעה מוסרית יש טווח של מידת קושי - חריפה, כרונית או חבויה.
החוקרים מבחינים בין פציעה מוסרית "מתגלה" שנחשפת בדיעבד, לבין פציעה מוסרית "מתפרצת", שהיא תוצאה של אירוע נקודתי שבו הפציעה המוסרית היא כה מובהקת ומיידית, עד שהסימפטומים מתחילים מיד.
הם כותבים בספרם גם על "פציעה מוסרית קולקטיבית", שנגרמת בעקבות מאורעות בהיסטוריה של קבוצה חברתית מסוימת.
היא עלולה להוביל לשחיקה של הקשרים הקהילתיים בעקבות תחושת חוסר אונים ואובדן אמון, ירידה בהשתתפות האזרחית בגלל אפתיה וחוויה של היעדר משמעות משותפת ואי־שקט חברתי שמוביל לשסעים ולקונפליקטים.
פציעה מוסרית לעומת פוסט טראומה
פוסט-טראומה (PTSD) ופציעה מוסרית גורמות שתיהן לכאב רגשי עז.
שתיהן עשויות לכלול מצבים שעלולים להיות טראומטיים ומלחיצים שבהם חיים בסכנה.
שתיהן יכולות להתבטא בחוויה מחודשת ושתיהן יכולות לכלול הימנעות או תחושת קהות.
ההבדלים במאפיינים הם שבפציעה מוסרית התחושה היא של סערה פנימית ופער בין אמונה למעשה בעוד שב-PTSD קיימת תגובת פחד נרחבת ומוכללת יתר על המידה.
פציעה מוסרית לעומת זאת קשורה בעיקר לתחושות של בושה, אשמה או כעס.
היא מתרחשת כאשר אנשים חשים כי הם או אחרים פעלו בניגוד לערכים המוסריים העמוקים שלהם.
הדבר קורה לעיתים קרובות בסביבות רוויות לחץ בהם אנשים עלולים להיות עדים למעשים פוגעניים או לקחת בהם חלק.
PTSD לעומת זאת קשורה בעיקר לתחושות אימה פחד וחרדה.
הטראומה מתרחשת כאשר אנשים חשים חסרי אונים או מפוחדים מאוד במצבי סכנת חיים.
בפציעה מוסרית לעומת זאת לא מדובר בהכרח באירוע הכרוך בסכנה.
אובדת בו תחושת האמון ואילו בפוסט טראומה אובדת תחושת הביטחון.
בפציעה מוסרית אין עוררות עוררות יתר או פלאשבקים בעוד שב-PTSD היא קיימת.
ב-PTSD האלימות היא מבחוץ כלפי האדם ואילו בפציעה מוסרית האדם מפנה אלימות כלפי חוץ.
פציעה מוסרית ו-PTSD יכולים להופיע יחד, אך הטיפול בהם שונה.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) משמש לטיפול בפוסט-טראומה, בעוד שהתמודדות עם פציעה מוסרית דורשת התערבויות שממוקדות בתיקון מוסרי, תהליך סליחה עצמית ושיקום תחושת היושרה האישית של האדם.
קיימת חפיפה משמעותית בין פציעה מוסרית לבין הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) ודיכאון.
ישנם אנשים שסובלים גם מפוסט-טראומה וגם מפציעה מוסרית, במיוחד באזורי מלחמה.
בדרך כלל מדובר בטיפול שונה: הטיפול בפוסט-טראומה מתמקד בהתמודדות עם זיכרונות מפחידים ובהחייאתם, בעוד שהטיפול בפציעה מוסרית עוסק בריפוי הפגיעה המוסרית והערכית שנגרמה על ידי הטראומה.
בשנת 1984 טבע הפילוסוף אנדרו ג'מטון לראשונה את המושג "מצוקה מוסרית", בספרו העוסק בסוגיות סיעודיות Nursing Practice – The Ethical Issues, על מנת לתאר את הקונפליקטים הפסיכולוגיים שאחים ואחיות חווים כשהם ניצבים מול "דילמות אתיות".
הוא כתב ש"מצוקה מוסרית נוצרת כאשר האדם יודע מה עליו לעשות, אבל אילוצים מוסדיים הופכים את המעשה הנכון לכמעט בלתי אפשרי לביצוע".
בשנות ה-90 טבעו הפסיכיאטר ג'ונתן שיי ועמיתיו את המושג "פציעה מוסרית", בהתבסס על עדויות רבות של מטופליו של שיי אשר היו חיילים בשירות פעיל או בעברם.
מטופלים אלה תארו תחושות עוול הנובעות מחשיפה לאירועים שעמדו בסתירה לעמדותיהם המוסריות.
שיי כלל שלושה מרכיבים שיוצרים פציעה מוסרית - 1. יש בגידה במה שנכון מוסרית 2. מצד אדם בעל סמכות לגיטימית 3. במצב סיכון גבוה.
בשנת 2002 הגדיר שיי את פציעה מוסרית ככזו הנובעת מ"בגידה במה שנכון" במצב של סיכון גבוה, מצד אדם המחזיק בכוח.
בשנת 2009, הציעו ברט ליץ ועמיתיו הגדרה שונה למושג, כיוון שאבחנות מתחום בריאות הנפש כגון הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) לא יכלו להתמודד עם הסבל המוסרי שחוו חיילים לאחר חזרתם מהמלחמה.
ברט ליץ ועמיתיו הציעו הגדרה מורחבת למונח: "ביצוע, אי מניעה, או הימצאות עד, למעשים הסותרים אמונות וערכים מוסריים עמוקים עלול להיות הרסני בטווח ארוך מבחינה רגשית, פסיכולוגית, התנהגותית, רוחנית וחברתית".
בשונה מ-PTSD שבו האירוע המחולל (קריטריון A) הוא אירוע מסכן חיים, והנפגעים חווים תסמינים הקשורים לפחד (למשל פלאשבקים ודריכות מתמשכת), הרי שבפציעה מוסרית האירוע המחולל הוא פגיעה בקוד המוסרי של האדם, והתסמינים קשורים לאשמה, בושה, כעס ותיעוב, וקשה הרבה יותר לאבחן אותם משום שהם פחות ניכרים כלפי חוץ.
ליץ מצא כי הבושה שחש אדם בעקבות פציעה מוסרית עשויה לנבא תסמינים אחרים של פוסט-טראומה, כמו חרדה, דיכאון, חוסר שינה, שימוש לרעה בחומרים ממכרים, סיוטים ואובדנות.
שיי המשיך לראות את לב המושג "פגיעה מוסרית" כבגידה במה שנכון על ידי דמות סמכותית, ובשנת 2014 כתב שיי את הספר "אכילס בווייטנאם" שעוסק בתחושת הבגידה שחשו לוחמים אמריקאים כשראו מפקדים עליהם סמכו עושים מעשים לא מוסריים.
עם זאת, חוקרים אחרים הרחיבו את המושג על מנת לכלול בו את הייסורים הנגרמים מ"ביצוע או כישלון למנוע או היות עד למעשים המפרים אמונות מוסריות עמוקות", כלומר מצב בו חיילים בוגדים בעצמם בבצעם מעשים מזיקים.
התנהגויות אלימות המעוררות את הפציעה מתקיימות בדרך כלל במסגרת צבאית המתאפיינת בתחושה של דה-אינדיבידואציה - הפחתה בתחושת האינדיבידואליות לטובת היטמעות בתוך רגרסיה קבוצתית סוחפת (תופעת העדר).
ב-2011, על רקע חוסר היכולת של אבחנות קיימות לתת מענה טיפולי לחרדה הנובעת מפציעה מוסרית, החל עולם המחקר לעסוק ב'קונפליקט המוסרי' בקרב יוצאי צבא.
נכון ל-2017, טרם נערכו סקירות שיטתיות או מטה-אנליזות על מושג הפציעה המוסרית.
אם כי קיימת סקירת ספרות בהקשר של ההגדרות השונות של המושג וכן סקירות על האופן שבו מתפתחת פציעה מוסרית והגורמים המעורבים בכך.
בשנת 2019, חוקרים סקרו ספרות קיימת וידע מצטבר של מומחים כדי לגבש רשימה של אירועים היכולים לעורר מצוקה מוסרית בקרב אוכלוסיות נוספות, מחוץ לצבא, בעוצמה התואמת את זו של פציעה מוסרית.
בין הדוגמאות נכללים גרימת תאונת דרכים או חוויית תקיפה מינית.
לודמילה פרסלובה טענה כי פציעה מוסרית עשויה להסביר מגפת התפטרויות ומצוקה של עובדים, טוב יותר מאשר שחיקה והציעה התערבויות ברמת הארגון.
בשנת 2022, חוקרים זיהו קשרים בין פציעה מוסרית לבין הפרעת דחק פוסט-טראומטית מורכבת (CPTSD).
מאפייניה של CPTSD כוללים שלוש קבוצות תסמינים נוספות המבדילות אותה מ־PTSD: שיבוש רגשי, קשיים בין-אישיים ותפיסת עצמי שלילית סביב תחושות של חוסר ערך, כישלון, אשמה או בושה.
יוצאי צבא עם CPTSD אפשרית דיווחו על פציעה מוסרית חמורה יותר הקשורה למעשים שביצעו או לבגידה, בהשוואה ליוצאי צבא עם PTSD רגילה או ללא PTSD – ממצאים שמצביעים על הרלוונטיות המיוחדת של פציעה מוסרית בקרב יוצאי צבא עם CPTSD.
ליץ ואחרים התמקדו בהיבטים הקוגניטיביים, ההתנהגותיים והרגשיים של הפציעה המוסרית.
הם סבורים כי דיסוננס קוגניטיבי מתרחש לאחר שהאדם תופס כי בוצעה הפרה מוסרית, מה שמוביל את האדם להאשים את עצמו, להכליל את תחושת האשמה לכל תחומי החיים, ולתפוס את הסיבה כבלתי ניתנת לשינוי לאורך זמן.
בעקבות זאת מופיעות תחושות של בושה, אשמה או חרדה, אשר גורמות לאדם להסתגר ולהתנתק מסביבתו.
התוצאה היא עלייה בסיכון לאובדנות, עקב מצב רוח ירוד (אובדן תחושת ערך ומשמעות), התנהגויות של פגיעה עצמית ופגיעה ביכולת התפקוד.
חוויה נוספת של היות האדם נבגד קשורה לפגיעה מוסרית חמורה שבוצעה על ידי דמות סמכותית ומהימנה.
בבסיס החוויה קיים דיסוננס בין המוסר של הפרט לבין התנהגותו בפועל בתגובה לאירוע.
לעיתים קרובות, ככל שהדיסוננס הזה לא מקבל התייחסות, הוא מעמיק בשנים שלאחר האירוע, עד כדי שיבוש זהותו של היחיד.
גורמי סיכון פסיכולוגיים אשר מגבירים את הנטייה לפציעה מוסרית כוללים נטייה לנוירוטיות ולבושה.
לעומת זאת, גורמי הגנה מפני פציעה מוסרית כוללים הערכה עצמית גבוהה, תמיכה סלחנית (forgiving supports) ואמונה בהשערת העולם הצודק.
גם חוויית השייכות מסייעת להקל על המצוקה הנפשית ועל תחושת האשמה.
מחקר מקיף שפורסם בשנת 2025 מנתח את ההשפעות השונות של פגיעה מוסרית.
נמצא בו כי תסמיני פגיעה מוסרית מתבטאים בשבעה תחומים:
רגשיים: אשמה ובושה הן התסמינים הרגשיים השכיחים ביותר.
תסמינים נפוצים נוספים כוללים חרטה, גועל עצמי, שנאה עצמית, כעס, זעם ופחד של האדם מהכעס שלו עצמו.
חלק מהאנשים מדווחים על אדישות רגשית או שחיקה.
קוגניטיביים: ערעור הזהות האישית הבסיסית, האחר והעולם.
ירידה בהערכה עצמית, תחושת חוסר ערך, חוסר מסוגלות, חששנות, תחושה של היות "מזוהם" או "לא אנושי", "לא ראוי".
אובדן אמון באנשים, תפיסה שהעולם הוא מקום מסוכן, נורא או מושחת.
מחשבות חוזרות ונשנות (רומינציה), אובדן שליטה, קטסטרופיזציה ובלבול, מחשבות מאגיות שהרע שעשית יחזור אליך.
התנהגויות של פגיעה עצמית כמו שימוש באלכוהול וסמים, ניסיונות התאבדות.
הימנעות מפעילויות משמעותיות, הזנחה עצמית, התנהגויות מסוכנות או אגרסיביות.
התפטרות מעבודה, חוסר יכולת להמשיך לעבוד, או שינוי קריירה.
חברתיים: בידוד חברתי, התרחקות ותחושת בדידות.
פגיעה בקשרים עם בני משפחה, חברים ובני זוג.
רוחניים: פגיעה באמונות ואובדן תחושת מטרה בחיים.
משבר זהות ותחושה שהמעשים "זיהמו" את זהותו של הנפגע.
חיפוש אחר משמעות או אחר סליחה.
פסיכולוגיים: מצוקה נפשית, דיכאון, חרדה, PTSD והתנהגויות טורדניות-כפייתיות.
חוסר תקווה, ירידה בשמחת החיים, ומחשבות אובדניות.
סיוטים חוזרים ופלאשבקים הקשורים לאירוע.
כולל דופק מוגבר, מתח, הפרעות שינה, מחלות כרוניות, בעיות עור, בחילות, ועוד.
מחקר שערכה האנתרופולוגית טינה מולנדייק משלב תובנות מתחומי הפסיכולוגיה, הפילוסופיה, התאולוגיה והמדעים החברתיים.
מטרתו להגיע להבנה הוליסטית של הפציעה המוסרית לא רק בממד הפסיכולוגי, אלא גם בהיבטים האתיים, הרוחניים/קיומיים, הארגוניים, הפוליטיים והחברתיים שלה.
הממצאים הראו שסכסוכים פוליטיים לא פתורים ברמה הפוליטית יוצרים מצבים שיכולים להוביל לפציעה מוסרית של חיילים בשטח.
כן נמצא ש"חוויות של בגידה של השלטונות" ו"חיפוש אחר תיקון ועשיית צדק" מצד יוצאי צבא, יכולים להיות חלק מפציעה מוסרית.
המחקר גם מראה שפציעה מוסרית עלולה להתרחש אצל יוצאי צבא הן כשקיים גינוי ציבורי כלפיהם והן כשהם הופכים לדמויות מופת הרואיות.
מכיוון ששני סוגי ההתייחסות האלה יכולים ליצור תחושה שהחברה מעוותת את החוויה האישית של המלחמה ולכן שניהם עלולים לתת תחושה שנעשה להם עוול.
כיוון שמקורות הפציעה המוסרית מצויים לא רק ביחיד, אלא גם ברמות הארגונית, הפוליטית והחברתית, מולנדייק סבורה כי גם הפתרונות צריכים להימצא במישורים אלה.
השלכותיה המעשיות של גישה הוליסטית לפציעה מוסרית כוללות למשל את הצורך ב"שפה מוסרית מפותחת יותר, מסגרת קבלת החלטות המבוסס על עקרונות המסורת של המלחמה הצודקת, יחד עם פרקטיקות של טיהור מוסרי ושילוב מחדש בקהילה."
החוקרות דפנה-תקוע והראל מתארות "פציעה מוסרית לאומית" המעמיקה את מושג הבגידה לתחושה קולקטיבית של הפקרה ואכזבה מהמדינה והממשלה.
נקשינה ברוק ולטיני מדגישות את הפציעה המוסרית כ "...
נפש בייסורים, לא הפרעה פסיכולוגית".
פציעה זו מתרחשת כאשר חיילים לשעבר נאבקים בתחושה של אנושיות שאבדה, אחרי שהפרו ערכים מוסריים עמוקים שהחזיקו בהם.
השפעות ארוכות טווח על המצב הנפשי
פציעה מוסרית מתמשכת עלולה לגרום לבעיות פסיכולוגיות רבות.
אנשים המתמודדים עם פציעה מוסרית חווים לעיתים קרובות רגשות עזים של אשמה ובושה.
רגשות אלו מקשים על התפקוד היומיומי.
הם עלולים להוביל לדיכאון, שימוש בסמים או אלכוהול, ואף למחשבות אובדניות.
מחקרים מראים כי יוצאי מלחמה הסובלים מפציעה מוסרית סובלים מדיכאון ושיעורי אובדנות גבוהים יותר.
בנוסף, פציעה מוסרית קשורה לתחושת קהות רגשית ולבעיות בקשרים בין־אישיים.
אנשים עם פציעה מוסרית נוטים לאבד אמון באחרים ולחוש בודדים.
מחקרים מראים כי קבלת סיוע מתאים בשלב מוקדם היא חיונית, ויכולה למנוע הידרדרות למצבים מורכבים יותר כגון פוסט־טראומה מורכבת.
המחקר לגבי האבחון והטיפול בפציעה מוסרית מצוי עדיין בראשיתו ומרב הידע מתבסס על הספרות הקיימת לגבי טיפולים פסיכולוגיים בהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) עם זאת נמצא שטיפולים אלה עשויים שלא להתאים באופן מלא לטיפול בפגיעה מוסרית.
קיימת השקעה מחקרית גוברת בנושא.
בין השאר פותח שאלון המאפשר אבחון של פציעה מוסרית.
התופעה החלה לקבל תשומת לב מקהילת המחקר הפסיכיאטרית מהעשור השני של המאה ה-21. ככל שהידע על פציעה מוסרית מתרחב, מומחי בריאות הנפש מתחילים להתמקד בטיפולים ייחודיים לפציעה מוסרית.
טיפולים אלו מסייעים לאנשים להחלים ולבנות מחדש תפיסת עצמי ועולם שנשברה לעיתים כתוצאה מהחוויה שעברו.
עם זאת, רבים מאנשי המקצוע עדיין אינם מכירים את המושג החדש, וייתכנו מקרים של אבחון שגוי או מהחמצת האבחון הנכון.
דיוק באבחון קריטי לתכנון טיפול יעיל, ובפרט כדי למנוע ניסיונות התאבדות.
מחקר שהתבסס על מדגם של 950 אנשי טיפול בישראל העלה כי קיימת בקרב מטפלים רמת היכרות נמוכה מאוד עם התופעה.
ייתכן שזו הסיבה לכך שרובם העדיפו להפנות את המטופלים לגורם מטפל אחר.
הרוב המוחלט של המטפלים לא זיהו שמדובר בפציעה מוסרית והמליצו על טיפול שלא מיועד ספציפית לה אלא ל-PTSD או לדיכאון.
עם זאת אחרי הסבר על פציעה מוסרית דיווח מצד המטפלים על שיפור ביכולת האבחון שלה.
מחקר שבחן את הבנתם וחוויותיהם של אנשי מקצוע מבריטניה ומארצות הברית העוסקים בפגיעה מוסרית זיהה חסמים בטיפול יעיל ב-MI, הכוללים חוסר בהירות אבחונית וקלינית, חוסר גמישות בחומרים ובגישות טיפוליות קיימות, והתעלמות מצורכיהם האישיים הייחודיים של המטופלים.
המלצות המחקר היו גישה לא שיפוטית, מותאמת, אישית, והוליסטית.
שילוב גישות טיפוליות הכוללות מושגי קבלה, חמלה וסליחה.
עזרה בבנייה מחדש של מערכות יחסים.
ושימוש בחומרי פסיכו-חינוך מותאמים אישית ואף באלטרנטיבות כמו ספרות, שירה או אלגוריות, המסייעות לנרמל את החוויה ולבנות משמעות.
למרות שפציעה מוסרית יכולה להתרחש גם אצל אנשים שאינם אנשי שירות צבאי, המחקר בתחום התחיל בקרב אוכלוסיות צבאיות.
חיפוש אחר עזרה מקצועית בתחום בריאות הנפש עבור פציעה מוסרית עלול להיות מלווה באתגרים, במיוחד עבור אנשי צבא.
פציעה מוסרית מלווה לעיתים קרובות ברגשות המגבירים הסתגרות חברתית, כגון אשמה ובושה.
רגשות אלה עשויים אף להפחית את הסיכוי שהפרט יפנה לעזרה, בשל פחד מדחייה או שיפוטיות מצד אחרים.
בנוסף, ייתכן שאנשי צבא יימנעו מלפנות לעזרה בגלל השלכות ממשיות או מדומיינות על הקריירה שלהם.
מחקר בנושא הראה כי בקרב אנשי צבא פעילים המוצבים בשטח, אלו שנחשפו לחוויות בעלות פוטנציאל לפציעה מוסרית, נטו להימנע משירותי בריאות הנפש הצבאיים ובמקום זאת חיפשו עזרה מקצועית במערכת הבריאות האזרחית.
לפי ליץ, כדי שתהליך זה יתקיים, נדרשת פתיחות מצד אזרחים להקשיב לחוויותיהם ללא דעה קדומה.
על פי שיי תהליך ההחלמה יכלול "טיהור" באמצעות "הפיכת הטראומה לקהילתית".
הכוונה היא לטקסים ולפעולות שבסופם הפצועים מוסרית חשים שהחוויה שלהם נשמעה, הובנה ונוסחה מחדש על ידי הקהילה כך שהם מסוגלים להשתלב בחברה ולחוות שוב תחושת שייכות.
כדי שזה יקרה על הקהילה להיות פתוחה לשמוע את חוויות השבים מהמלחמה.
שיי מייחס חשיבות מיוחדת לתקשורת באמצעות אמצעי ביטוי אמנותיים.
הפציעה המוסרית יכולה להיפתר רק כשניתנת לשורד הטראומה האפשרות והיכולת לבטא את חווייתו.
התהליך שמסתיים בכך שניצולי טראומה חשים כי מספיק אלמנטים מהחוויה שלהם הובנה, נזכרה ונאמרה מחדש.
כמו כן, על פי שיי יש לקדם את האדם להשתלבות בתרבות שבה האדם הוא מקובל, מוערך ומכובד, וחווה תחושה של מקום, מטרה ותמיכה חברתית.
החוקרים הישראלים לוי-בלז, לוינשטיין וזרח מציעים לבצע סקירה שגרתית לאירועי PMIEs בקרב אנשי צבא בזמן שחרורם, תקופה שהיא קריטית לעיבוד חוויות השירות הצבאי והתמודדות עם מתח המעבר לחיים אזרחיים.
הם גם מציגים דוגמאות להתערבויות מומלצות:
הדרכה פסיכו-חינוכית (Psycho-education): הכוללת התייחסות לרגשות שליליים העולים בדרך כלל לאחר מעשים פוצעים מוסרית.
טכניקת הערכה קוגניטיבית מחדש (Cognitive Reappraisal): אסטרטגיה לוויסות רגשי ב-CBT, שיכולה לעזור לשנות את מסלול התגובה הרגשית ואת נקודת המבט על אירועים פוגעניים מוסרית על ידי מסגור מחדש של משמעות הפגיעה המוסרית.
חשיפה אדפטיבית (Adaptive Disclosure): התערבות ספציפית המיועדת לסייע בפיתוח יכולת התמודדות ועיבוד פסיכולוגי של הקשיים הרגשיים הקשורים לחוויות PMIEs.
הצעות אלו עולות בקנה אחד עם שלב "התיקון והסליחה" במודל הטיפול הקליני של ליץ' ועמיתיו.
במחקר נוסף שלהם נמצא שהתערבויות שמחזקות סליחה עצמית יכולות להיות בעלות השפעה בולמת משמעותית על התפתחות מחשבות והתנהגויות אובדניות לאחר חשיפה ל-PMIEs.
דוגמה שהוצעה על ידי החוקרים להתערבות כזו היא תרגול חמלה עצמית, שיכולה לשפר את יכולתם של נפגעי פגיעה מוסרית לסלוח לעצמם ולאחרים.
החוקרים ציינו גם כי קיימת חשיבות קריטית להערכת גורמי סיכון פסיכולוגיים אישיים וגורמים מגינים (כמו הנטייה לסליחה עצמית) בקרב יוצאי מלחמה המתמודדים עם PMIEs.
התרבות הרווחת בצבא מדגישה קוד מוסרי ואתי, שרואה הריגה ואלימות בזמן מלחמה כתופעה נורמלית.
למרות זאת, החלטות שמקבלים אנשי צבא העוסקים בהרג ובאלימות דרך עדשה תרבותית זו עדיין עלולות להביאלכך שהם או חבריהם ליחידה יחוו פגיעה פסיכולוגית ורוחנית.
ההנחה היא שיש צורך לטפל בבושה הקיימת ברקע.
מחקרים מראים שהעדר טיפול בתחושות הבושה הללו עלולים לגרום לנזקים חמורים.
הדבר מקשה על זיהוי פציעות מוסריות באנשי צבא, מכיוון שהבושה נוטה להתגבר בהדרגה עם הזמן.
בנוסף, נמצא קשר בין בושה לאלימות, דיכאון ואף התאבדות.
מחקר נוירולוגי מצביע על כך שישנם הבדלים באופן שבו איום פיזי ופציעה מוסרית משפיעים על המוח.
ב-2015 כתבו גודט (Gaudet) ועמיתיה על מחסור בהתערבות טיפולית ייעודית לפציעה מוסרית זאת על אף הצורך הרב בה.
היא כתבה שטיפול בפצעה מוסרית מצריך טיפול שונה מטיפול בדיכאון או ב-PTSD, על אף התסמינים הדומים.
טיפולים בפוסט-טראומה מתוארים כ"טיפולים הממוקדים בעבר" (backwards-acting), מאחר שהם נוטים להתמקד בעיבוד מחדש של מחשבות שליליות לגבי טראומה מן העבר.
עבור מי שהפר את הקוד המוסרי שלו במעשה או במחדל, עיבוד כזה עשוי להיות לא מתאים או לא אפקטיבי.
עבור אלו החווים פציעה מוסרית, ייתכן שטיפול ממקוד בעתיד (forward-looking) יתאים יותר.
טיפול התומך בחשיפה מותאמת (adaptive disclosure), המשלב קבלת אחריות על הבחירות מן העבר יחד עם מיקוד ביכולת לתרום בעתיד, ובמקרים המתאימים גם נקיטת צעדים לתיקון.
הטיפול בפציעה מוסרית מתואר כ"תיקון הנפש" (soul repair) בשל טיבה של המצוקה המוסרית.
טיפולים בעלי מרכיב רוחני עבור פציעה מוסרית, שמתמודדים עם רגשות אשמה ובושה, שואבים לעיתים קרובות השראה ממסורות דתיות.
למרות המחסור במחקרים על טיפול בפציעה מוסרית, ערכים כגון ענווה, הכרת תודה, כבוד וחמלה יכולים להוות כמגן מפני פציעה מוסרית או לעורר תקווה.
מאמר משנת 2023 הציג שיטת טיפול פסיכותרפי שנבדק בניסוי קליני, שמטרתו לתקן פגיעה מוסרית באמצעות חוויות מתקנות, מבוססות אנושיות ומידות טובות.
שיטת הטיפול נקראת גישת החשיפה המותאמת-משופרת (AD-E).
זהו טיפול פסיכותרפי חווייתי המיועד במקור ל-PTSD, אשר עבר התאמה לטיפול באובדן טראומטי ופגיעה מוסרית.
הטיפול בנוי מארבעה נדבכים עיקריים - 1. עיבוד חוויתי של הפגיעה המוסרית.
2. משימות בית אשר מחזקות את העבודה במפגש, ומספקות הזדמנויות לחוויות מתקנות וחיוביות.
3. אימון במדיטציית מיינדפולנס של אהבה-חמלה (LCM): אימון זה נועד לבנות מחדש אמון, חמלה ובמידת הצורך גם סליחה.
4. כתיבת מכתבים: המטופלים כותבים סדרה של מכתבים, לדוגמה, למת, לאנשים שנפגעו, או לסמכות מוסרית חומלת ודמוית מנטור.
מכתבים אלה מסייעים לחשוף ולהתוודות על האירועים שגרמו לפגיעה, להבין את השפעתם ולקבל משוב מתקן.
מחקר שסקר התערבויות טיפוליות מצא שרובן הגדול נערכו במדגמים קטנים וללא קבוצות ביקורת חזקות.
עם זאת נמצאו גם ניסויים מבוקרים שסיפקו ראיות מהימנות יותר:
Mission Reconnect (MR)-תוכנית עצמית וא-סינכרונית (כלומר, אינה דורשת השתתפות בזמן אמת עם מנחה), המועברת באמצעות אפליקציה או מחשב.
מפגשי התוכנית מחולקים לשלוש קטגוריות: התחברות עם העצמי, התחברות עם השקט, התחברות עם בן/בת הזוג.
התוכנית כוללת סרטוני הדרכה הממחישים תרגילי בריאות ורווחה.
תרגילים אלו כוללים: הכרת תודה בבוקר, שחרור והרפיה עם תנועה קצבית להבאת מודעות לגוף, "התמרכזות" (centering), שהוא תרגיל מיינדפולנס בסיסי, תנועה ודומיה.
המחקר, שבו השתתפו 160 צמדי יוצאי מלחמה ובני זוגם, הראה כי מי שהוקצו לקבוצות ה-MR הפגינו שיפור גדול יותר ב-PTSD, מתח, דיכאון וחמלה עצמית בהשוואה לקבוצות טיפול ביחסים (PREP) שמתמקדת בכישורי זוגיות ולקבוצת ביקורת ברשימת המתנה.
ההשפעה של הרג במלחמה (Impact of Killing - IOK): טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) בן עשרה מפגשים שפותח כדי להפחית סימפטומים של בריאות הנפש ופגיעה תפקודית.
התוכנית יועדה ליוצאי מלחמה שחוו מצוקה מתמשכת כתוצאה מהריגה או אחריות למות אחרים ואשר אובחנו עם PTSD וקיבלו טיפול קודם בחשיפה.
היא שואפת להתמודד עם נושאים כגון הריגה, פגיעה מוסרית, רוחניות וסליחה עצמית, נושאים שלעיתים קרובות אינם מטופלים בטיפולי PTSD קיימים.
היא משלבת עקרונות מגשטאלט, אקזיסטנציאליזם ופסיכותרפיה מבוססת יחסים לתוך מסגרת קוגניטיבית-התנהגותית.
הטיפול כולל תרגילים התנסותיים ומטלות כתובות המעודדות אמפתיה כלפי לוחמים ו/או אזרחים, חקר רוחניות, סליחה עצמית, השלמה עם היבטים של העצמי וחיבור מחדש עם האנשים הקרובים להם.
מחקר מבוקר עם 33 יוצאי מלחמה הראה הפחתה משמעותית יותר ב-PTSD ובמדדי מצוקה כללית, ושיפור באמונות לגבי מעשי הריגה בהשוואה לקבוצת ביקורת ברשימת המתנה.
לא נמצאו הבדלים משמעותיים בין הקבוצות בקושי בהשתלבות מחדש בקהילה.
המטפל משמש כעד תוך הכרה בכך שנעשה מעשה הנוגד את המוסר של המטופל.
על פי קאלאווי, שיטות טיפול מומלצות הן "טיפול בקבלה ומחויבות" (ACT) בו מתבקשים המטופלים לזהות את ערכי הליבה שלהם ומוזמנים להגדיר יעדים ספציפיים.
בנוסף ניתנים תרגילי מיינדפולנס עם התמקדות בהגברת הקבלה של רגשות קשים.
שיטת פסיכותרפיה מומלצת נוספת היא "הפחתת אשמה הנובעת מטראומה", המיועדת במיוחד לאנשים הנאבקים עם אשמה ובושה.
בטיפול זה המטפל מאתגר מחשבות ואמונות לא מועילות או לא מדויקות ומנסה לעזור למטופל לפתח נקודות מבט מציאותיות ומאוזנות יותר על החוויות שלהם.
המלצה נוספת היא טיפול קבוצתי המאפשר לחוש מובנים ולצאת מחויית הבידוד.
הטיפול כולל לרוב בניית נרטיב.
המטפל והמטופל פועלים יחד על מנת לנסות ולספר את הסיפור של המטופל במילים שלו.
במהלך הטיפול, חוזר המטופל לאירועים תוך ניסיון להבין את משמעותם.
הכרה בהצדקה לתחושות האשמה והבנה שהן מבוססות יכולה לסייע להפחית את הסבל שגורמת הפציעה המוסרית.
טיפול אפקטיבי דורש מהמטופל לחקור בכנות את ערכיו אל מול מעשיו.
מחקר פיילוט על טיפול שנקרא שחזור ובנייה מחדש (Restore and Rebuild =R&R)) שניתן ל-20 המשתתפים מצא שיפור בסימפטומים.
המטופלים חוו הפחתה משמעותית בסימפטומים של PTSD, דיכאון, שימוש לרעה באלכוהול ומצוקה הקשורה לפגיעה מוסרית.
הוא התמקד בעיבוד האירוע, חמלה עצמית, חיבור עם אחרים וערכי ליבה.
על פי מיכל ניובורן, מומחית לטיפול בטראומה ומקימת עמותת שבע פלוס המציעה טיפול פסיכולוגי לנפגעי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, בנוסף לטיפול חשובה התמיכה החברתית.
לדבריה חשוב מאוד שתהיה לאדם אפשרות לדבר על מה שעבר ועל הדברים איתם התמודד ולא להישאר לבד עם הפציעה המוסרית.
חשוב שמי שמקשיב לא יתפוס את המצוקה כעניין אידאולוגי או פוליטי ולא יעביר את השיחה להבעת דעותיו, אלא יתמקד בהקשבה אמיתית למצוקה.
יש לתת זמן, לא לדחוק באנשים לחזור לתפקוד או להתאים את עצמם לאיזשהו קו אידאולוגי שמגיע מבחוץ.
לעודד אנשים לא להשתיק את הפצעים המוסריים שלהם, ואם קשה מדי להקשיב לדברים שעולים, לעודד פניה למי שיוכל להקשיב.
אמירות כמו "אתה לא אשם, התנהגת בגבורה" אינן מסייעות.
במקום זאת יש צורך במתן תוקף ותהודה, הכרה בכך שהמצב הוציא מהאדם התנהגויות, רגשות ומחשבות שלא הכיר בעצמו קודם לכן.
פציעה מוסרית בקרב אנשי צבא
הספרות העוסקת בלחימה מדגישה את המצוקה המוסרית שחשים לוחמים בשדה הקרב, מחיילים מודרניים ועד ללוחמים מהעת העתיקה.
אתגרים מוסריים ואתיים נוצרים מעצם מהותה של המלחמה.
חיילים הנמצאים בשירות פעיל עלולים להיות עדים לסבל קטסטרופלי ולמעשי אכזריות קשים, מה שעלול לערער את אמונותיהם היסודיות לגבי האנושות ואת תפיסת עולמם.
בזמן מלחמה, המערכת הצבאית מספקת לגיטימציה מוסרית להריגת אויב.
דבר העומד בניגוד לקוד המוסרי האישי של רבים מאנשי הצבא.
במהלך השירות, הריגת אויב נחשבת למעשה צפוי ולעיתים אף מתוגמל.
עם זאת, כאשר הלוחם שב לביתו, הוא נתקל בציפיות תרבותיות-חברתיות שונות בתכלית.
הקוד האתי האזרחי נותר בעינו, וכתוצאה מכך, המעבר מהזירה הצבאית אל חיי האזרחות עלול להיות קשה עבור חיילים רבים.
העימות בין האתיקה האישית לבין כללי ההתנהגות והציפיות של המערכת הצבאית עלול להחריף את תחושות האשם והבושה של הלוחם על מעשיו.
החשיפה לאלימות בעת מלחמה מעמידה את אנשי הצבא בסיכון הגבוה ביותר לפיתוח פגיעה מוסרית.
בעת מלחמה עלול להיווצר קונפליקט בין הקוד המוסרי האישי של החייל לבין ההחלטות שהוא נדרש לקבל או ההתנהגויות שהוא מצופה להפגין.
המחקר מראה כי שירות ממושך ותכוף יותר מעלה את הסיכוי להתנהגויות בלתי מוסריות בשדה הקרב.
פגיעה מוסרית יכולה להתעורר גם כאשר הלוחם עצמו הוא קורבן לעוול.
במקרים כאלה, שלרוב מערבים פגיעות מוסריות מצד החייל עצמו וגם מצד אחרים (כמו מפקדיו), עלולים לגרום לו לחוש נבגד וכועס.
חייל שיוצא למלחמה מתוך אמונה שמטרתה היא חיסול נשק להשמדה המונית אך מגלה שאין זה כך, או חייל שנשלח למשימה בלתי אפשרית ללא כלים למנוע סבל אנושי, עלול לפתח פגיעה מוסרית.
גם מי שחווה מוות, הרס ואלימות, ועולמו הפנימי התמוטט – תחושת קדושת החיים, ביטחון, אהבה, בריאות, שלום וכדומה עלול לסבול מפציעה מוסרית.
לפי נתונים שנאספו בשנת 2003, כ-32% מהחיילים האמריקאים ששרתו בעיראק ובאפגניסטן דיווחו שהרגו אויב, 60% היו עדים לנשים ולילדים חולים או פצועים שלא יכלו להושיט להם עזרה, ו-20% דיווחו על אחריותם למותו של אדם שאינו לוחם.
מחקרים דומים נערכו גם בהקשר של צבא קנדה.
בקרב אנשי הכוחות המזוינים של קנדה ששרתו באפגניסטן, למעלה ממחצית דיווחו על אירועים טראומטיים הקשורים לפציעה מוסרית.
43% ראו נשים או ילדים חולים או פצועים שלא יכלו לעזור להם.
7% חשו אחראים למותם של חיילים קנדים או של בני בריתם ו-38% דיווחו על קושי להבחין בין לוחמים לאזרחים.
כ-27% מהחיילים ששהו בשטח דיווחו כי חוו דילמה מוסרית שלא ידעו כיצד להתמודד עמה.
גם כאשר מביאים בחשבון לחצים אחרים הקשורים לשירות בתנאי פחד, נמצא שחשיפה לאירועים העלולים להיחוות כפוגעניים מבחינה מוסרית מעלה את השכיחות של PTSD ודיכאון בקרב אנשי צבא.
פציעה מוסרית בקרב אנשי מקצוע בתחום הבריאות
פציעה מוסרית עלולה להופיע בקרב רופאים ואנשי צוות רפואי אחרים ולהשפיע לרעה על בריאותם הנפשית ורווחתם.
הדיון על פציעה מוסרית במערכת הבריאות הוא הרחבה של השיח אודות שחיקה נפשית ועייפות חמלה (Compassion fatigue).
מצוקה מוסרית בקרב נותני שירותי בריאות הוגדרה לראשונה ב-1984 על ידי אנדרו ג'מטון.
המושג נחקר בהדרגה במהלך 36 השנים שלאחר מכן, הן בספרות העוסקת בנותני שירותי בריאות והן בספרות העוסקת באנשי צבא לשעבר אם כי ההגדרות היו מעט שונות.
בספרות הרפואית, המושג פציעה מוסרית מתואר כצבירה של השפעות שליליות כתוצאה מחשיפה מתמשכת למצבים שמעוררים מצוקה מוסרית.
בשנת 2000 כונה הרעיון שמצוקה מוסרית נוצרת כתוצאה מבעיות מערכתיות בשם "הקנרית האתית": באנלוגיה לכך שעבר השתמשו בקנריות במכרות כאינדיקטור ראשוני לגזים רעילים, משום שהקנרית, הרגישה לרמות נמוכות של גזים הייתה מפסיקה לזמר עוד לפני שאותם גזים היו מסוכנים לאדם, כך מצוקה מוסרית היא איתות לצורך בשינוי מערכתי.
מצבים שגורמים למצוקה מוסרית עשויים לכלול:
פערים היררכיים, למשל כשאחות אינה יכולה לערער על החלטה של רופא בכיר.
דרישות חוקיות, כמו מצב שבו טיפול הכרחי נאסר על פי חוק, או שיש חובה לבצע טיפול שגורם סבל ללא תוצאה מיטיבה.
מגבלות משאבים, כגון הצורך לבצע תיעדוף בין מטופלים תוך ידיעה שחלקם ימותו כתוצאה מכך.
לעיתים קרובות, רופאים מאומנים לפעול לפי הסטנדרטים הגבוהים ביותר, אך אינם יכולים ליישם אותם בפועל בגלל מגבלות מוסדיות.
אחיות, במיוחד אלו שעובדות במחלקות טיפול נמרץ, חשופות במיוחד לסיכון לפציעה מוסרית או לשחיקה נפשית.
הפציעה נובעת מהקרבה לטראומה משנית ומהקושי לספק רמת טיפול מיטבית.
פציעה מוסרית בקרב בעלי מקצוע אחרים
זוהו ביטויים של פציעה מוסרית גם בקרב שוטרים, וסביר שהם קיימים גם בקרב כבאים ובמקצועות נוספים המשמשים ככוחות עזרה ראשוניים, כגון שירותי חירום רפואיים, סנגורים/עורכי דין, וכן שירותי הגנה על ילדים ומבוגרים.[27] בנוסף, התחילו לחקור פציעות מוסריות בקרב בעלי מקצוע שעובדים עם חיות, כגון וטרינרים.[28]
מחקרים על פציעה מוסרית בישראל
מחקר שבחן את הקשר בין חשיפה לאירועים בעלי פוטנציאל לפציעה מוסרית לבין תסמיני הפרעת דחק פוסט-טראומטית בקרב לוחמים קרביים ישראלים מצא שחוויות של פציעה מוסרית, ובמיוחד כאלה המבוססות על תחושת בגידה, קשורות אצלם לתסמיני ההפרעה הפוסט טראומטית.
מסקנת המחקר הייתה שייחוסים דיכאוניים, אשמה טראומטית קשה, בושה פנימית וגועל עצמי עשויים להוות מנגנוני תיווך בקשר בין אירועים בעלי פוטנציאל לפציעה המוסרית לבין PTSD.
מחקר נוסף בוחן את ההשפעה ארוכת הטווח של פגיעות מוסריות פוטנציאליות על דיכאון בקרב לוחמים ישראלים משוחררים.
נמצא כי החוויה כי הם נבגדו נמצאה כמנבאת באופן משמעותי דיווח על דיכאון וחומרה גבוהה יותר של תסמיני דיכאון שנה לאחר השחרור.
מחקר נוסף בחן את ההשפעה של אירועים שעלולים לגרום לפגיעה מוסרית (PMIEs) על הסיכון להתאבדות בקרב לוחמים ישראלים ששוחררו לאחרונה, ואת תפקידן של אשמה הקשורה לטראומה ושל סליחה עצמית בתהליך.
המחקר מצא כי ככל שלוחמים דיווחו על חשיפה גבוהה יותר לכל סוגי ה-PMIEs, במיוחד אלו שהאדם ביצע או היה עד להם, כך רמות הסליחה העצמית שלהם היו נמוכות יותר ורמות האשמה גבוהות יותר.
אצל לוחמים שדיווחו על רמות נמוכות של סליחה עצמית, חשיפה גבוהה יותר ל-PMIEs הובילה לרמות גבוהות יותר של אשמה הקשורה לטראומה, ואשמה זו בתורה הגבירה את הסיכון להתאבדות.
אך אצל לוחמים עם רמות גבוהות יותר של סליחה עצמית, הקשר השלילי הזה נחלש באופן משמעותי או נעלם.
כלומר, סליחה עצמית הגנה עליהם מפני הקשר המזיק בין PMIEs לסיכון להתאבדות דרך אשמה.
במחקר נמצא גם שתקופת המעבר משירות צבאי לחיים אזרחיים היא מאתגרת ומהווה תקופת סיכון גבוהה, שבה הקשר בין PMIEs לסיכון להתאבדות מתחזק.
לוחמים נשארים יותר זמן עם עצמם, מעבדים אירועים צבאיים קונפליקטואליים וללא התמיכה החברתית שקיימת ביחידה.
המחקר נמצא שאצל אנשים שדיווחו כי הם או אנשים בסביבתם עשו מעשים שסותרים את הקוד המוסרי שלהם, היו יותר סימפטומים דיכאוניים.
בעוד שאצל אנשים שחשו חוויית בגידה ממפקדים ומנהיגים התגלו יותר סימפטומים פוסט טראומטיים.
במחקר נוסף נמצא שהתמלכדות (דחף להימלט מסיטואציות חייים שנחוות כבלתי אפשריות) היא הגורם המקשר שקיומו מגביר סיכון לדיכאון ואובדנות.
סליחה עצמית, חשיפה עצמית גבוהה (=שיתוף) ותפיסה של קיום תמיכה חברתית נמצאו כגורמים שמורידים משמעותית סיכון לאובדנות.
במחקר נוסף נמצא כי ללוחמים בעלי עמדות שליליות כוללניות כלפי הצד השני יש פחות סיכון אובדני.
יחד עם זאת נמצא כי חשים יותר בושה ואשמה בנוגע למעשיהם, דבר שבתורו מעלה את הסיכון לדיכאון ואובדנות.
לוחמים בעלי חשיבה מורכבת נמצאו בסיכון גבוה יותר לאובדנות בשלבי הלחימה הראשונים ביחס ללוחמים שחשיבתם דיכוטומית.
במחקר שפורסם בשנת 2024 נמצא שכאשר יוצאי מלחמה חווים פגיעה מוסרית כתוצאה ממעשיהם זה עלול להוביל לפציעה מוסרית וזו מובילה לירידה בתפיסתם שהמערכת החברתית הכלכלית והפוליטית הוגנת וצודקת.
המעבר המלא לחיים אזרחיים לאחר שחרור משרות המילואים מעצים את הקשר בין פציעה מוסרית לבין חוסר הצדקת המערכת.
תסמיני PTSD לא הראו השפעה כזו.
אירועים פוגעים מוסרית שהלוחמים היו עדים להם שבוצעו על ידי אחרים) היו קשורים באופן ישיר לרמות נמוכות יותר של הצדקת המערכת (כלומר ללא פציעה מוסרית כמתווך).
הצדקת מערכת נמוכה עלולה להגביר את המצוקה הרגשית הנחווית עקב MI, על ידי הגברת תחושת הניתוק החברתי והבדידות.
פצלי השמן בישראל הם משאב טבע קיים אך לא מפותח, פצלי שמן הם סלע משקע עשיר בחומר אורגני המכונה קרוגן.
על אף הפוטנציאל שטמון בפיתוח משאבים אלו, בישראל ענף זה לא מפותח בעיקר בגלל שלל אילוצים כלכליים וטכנולוגיים.
מרבצים משמעותיים של המשאב קיימים גם במדינות נוספות במזרח התיכון, ביניהן ירדן.
בשנת 2016 הוקמה על ידה שותפות רותם אנרגיה מחצבים, אשר קיבלה ממשרד האנרגיה כעבור שנתיים תעודת תגלית לפצלי השמן במישור רותם.
פצלי השמן באזור מישור רותם נמצאים קרוב לפני הקרקע, בעומק של עד 50 מטרים, ועל כן מאפשרים כרייה פתוחה ללא חימום הקרקע או סדיקה הידראולית והפקת נפט וחשמל מהם בשיטת ה-ex-situ.
בשיטה זו, לאחר כריית הפצלים במכרה פתוח, הם מועברים במצבם הגולמי למתקני הפקה תעשייתיים ומעובדים בתנאים סגורים ומבוקרים לשם הפקת נפט וחשמל.
ההפקה עצמה מבוססת על תהליך פירוליזה, בו מתבצע פירוק של חומר אורגני על ידי חימומו לטמפרטורה גבוהה ללא נוכחות חמצן (להבדיל משריפה).
בתהליך המוצע על ידי רותם אנרגיה מחצבים יתווספו לפצלי השמן כ-200,000 טונות של פסולת פלסטיק, אשר יהוו גם פתרון סביבתי לבעיית הטמנת פסולת פלסטיק בלתי מתכלה, פתרון שיתאפשר מבחינה כלכלית-טכנית באמצעות השילוב עם פצלי השמן המהווים כנושא חום בתהליך.
הקמת המתקנים במישור רותם מתוכננת להתחיל בשנת 2021 ותחילת ההפקה המסחרית של רותם אנרגיה מחצבים צפויה בשנת 2024.
התנגדות לניסוי פצלי שמן תת-קרקעי בישראל
מאז קיבלה IEI רישיון לחיפוש נפט בישראל, נשמעה ביקורת חריפה מצד גורמים רבים מתחום איכות הסביבה, ביניהם אדם טבע ודין, קק"ל, גרינפיס, מגמה ירוקה, החברה להגנת הטבע, וכן ממספר רשויות מקומיות בשפלת יהודה.
המתנגדים מזהירים מפני תוצאות הרסניות ובלתי-הפיכות, ביניהן: זיהום אוויר, פגיעה בבריאות הציבור, פגיעה בשכבת הקרקע, פגיעה בצומח והחי, סכנה למי האקוויפר, הרס שטחים פתוחים, ושינוי אפשרי באיכות הגשמים.
בנוסף, המיזם ידרוש אנרגיה רבה לחימום שכבות הסלע.
על מנת לקיים את ההפקה המסחרית, ככל הנראה תידרש בנייה של תחנת כוח אחת, אם לא שתיים.
המתנגדים מציינים, שעדיין לא ברור היכן יתקיים זיקוק הפצלים.
חברת IEI טוענת שהפיילוט המתוכנן הוא רק ניסוי, שבמהלכו יבדקו ההשלכות של המיזם.
מנגד, מטה המאבק בפצלי השמן טוען, שעל פי חוק הנפט, מרגע שהוכרזה תגלית, לא ניתן לעצור את הניסוי, והוא יעבור באופן כמעט אוטומטי מהפקה ניסיונית להפקה מסחרית.
"תגלית" מוגדרת על פי חוק הנפט בתור יכולת הפקה של 500 חביות.
היו שביקרו את רצון החברה לעשות פיילוט באזור מרכזי ורגיש כמו חבל עדולם, וטענו שהחברה יכלה לעשות את הפיילוט באווירה ציבורית נוחה יותר באזור הנגב, במרחק מאוכלוסייה.
לעומתם, טענה החברה שהתנאים האופטימליים לניסוי נמצאים דווקא בחבל עדולם, מכיוון שבנגב, העורקים של פצלי השמן נמצאים בעומק רב יותר, המקשה על בחינת הניסוי.
שימוש בפצלי שמן במישור רותם
עתודות פצלי השמן בשטח תגלית רותם מזרח של שותפות רותם אנרגיה מחצבים נאמדות בכ-245 מיליון טון, מהם ניתן להפיק כ-135 מיליון חביות נפט.
השותפות מתעתדת להקים במישור רותם מתקן למחזור והשבת אנרגיה מפצלי שמן ופסולת פלסטיק תוך ייצור נפט וחשמל.
למתקן יוזנו כ-1.35 מיליון טון פצלי שמן שייכרו במכרה סמוך בשטח התגלית ובכ-200,000 טון פסולת פלסטיק מעורבת שאינה מתאימה למחזור רגיל ומיועדת להטמנה.
המתקן יתבסס על שיטת הפירוליזה, חימום בסביבה ללא חמצן.
שיטות לייצור נפט וחשמל מפצלי שמן קיימות במספר מדינות ביניהן אוסטרליה, אסטוניה, ברזיל, סין ורוסיה.
במתקן העתיד לקום במישור רותם פצלי שמן מהמכרה הסמוך משטח התגלית ייגרסו, ייובשו ויוזנו יחד עם פסולת הפלסטיק אל ריאקטור הפירוליזה.
הראקטור יעבוד בסביבה אינרטית ועל ידי חימום לטמפרטורות גבוהות החומר האורגני מפצלי שמן והחומר האורגני מפסולת הפלסטיק יתאדו לאדי נפט, אשר ויתעבו לאחר מכן לנפט נוזלי.
לפצלי השמן בישראל לרוב תהיה תכולה בינונית של חומר אורגני ותפוקת נפט נמוכה.
שילוב פסולת פלסטיק עם פצלי שמן בתהליך פירוליזה מייעל את התהליך והופך אותו לכלכלי.
פסולת הפלסטיק עשירה במימנים בהשוואה לפצלי השמן וכתוצאה מהתהליך המשולב ישנה המרה גבוה יותר של נפט.
אפר פצלי השמן החם חוזר בחלקו לתהליך הפירוליזה מספק אנרגיה לתהליך.
החום הנותר מהתהליך משמש לרוב לייצור חשמל באמצעות טורבינת קיטור.
בשונה מניסוי פצלי השמן בעמק האלה, בשיטת חימום תת-הקרקע בשכבות עמוקות, ובשונה ממקומות שונים בארצות הברית, בהם משתמשים בסידוק הידראולי (Fracking) בשכבות עמוקות של פצלים הכוללים נפט נוזלי כלוא, במישור רותם מצויים הפצלים קרוב לפני הקרקע דבר המאפשר כרייה פתוחה.
פֵּצֶל (בהונגרית: Pécel) היא עיר במחוז בפשט, בנפת גדלה, במרחב הכלכלי והעיסקי של העיר בודפשט.
בעיר חיה קהילה יהודית עד להרצחם של מרבית יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
פצל ממוקמת בחלק הצפון מערבי של גבעות גדלה.
בכיוון מערב הוא רובע 17 של בודפשט, במזרח שיישאפ בצפון-מזרח אישאסג בצפון-מערב נאג'טארצ'ה, ובמדרום גובלת במגלוד.
מכיוון בודפשט על כביש פיצל שמתחיל בראקושקרסטור (Rákoskeresztúr)
ומכביש הטבעת של בודפשט ה-M0
ברכבת בקו הרכבת בודפשט - הטוון ובאוטובוס בקו 169E, שעובר בין בודפשט כיכר ארשווזיר (Örs vezér tere) ומגיע עד פיצל.
אזור פצל, כפי שמעידים הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו על גבולה, היה מיושב כבר הרבה לפני הספירה.
בחלקו הפנימי של היישוב, בין השאר, נמצא קבר עם שלד מתקופת אבן ומתקופת הנחושת, בית קברות של כדים נמצא מתקופת הברונזה ב"גבעת הטירה" (Várhegy).
בזמן כיבוש הונגריה על ידי השבטים ההונגרים היישוב היה בגבול הדרומי של האוכלוסייה הסלאבית המקומית.
מבנה הכפר התגבש והתייצב במאה ה-11 ושבט טריאן התיישב באזור ואחריו החלה פעולת התיישבות מתוכננת ומסודרת.
בדיוק אז הואץ תהליך ההתנצרות של המדיארים.
האזכור המתועד הראשון של היישוב מופיע בשמו המשפחתי של דמטר פיצלי, שופט ששירת במחוז פשט בשנת 1335. בית הספר הראשון בעיר נוסד בשנת 1345.
במאה ה-14 היישוב היה נחלתם של תושבי פיצל שלא היו מקומיים.
באותה תקופה כבר פעלו כמה טחנות מים על הנחל ראקוש.
פיצל היה כפר קלוויניסטי משנת 1675, המטיף הראשון שלו היה פאל ואצי.
רישום הלידה בכפר החל בשנת 1719. משנת 1841 נחשב פיצל לכפר גדול עם פקיד מנהל עצמאי.
אוכלוסיית הכפר בשנת 1856 הייתה 1,881 ובשנת 1870 הייתה 2,206. קו הרכבת בודפשט - הטוון - שלגוטריאן העובר דרך עמק הראקוש נפתח בשנת 1867, ואחר כך נפתח קו הטוון - מישקולץ בשנת 1870, יצר קשר עם הבירה ועם חלקים שונים של הארץ וסלל את הדרך להתפתחות דינמית של היישוב.
בשנת 1894 היו ביישוב 46 בעלי מלאכה ו-24 סוחרים.
פיצל איבד את מעמדו כעיר באמצע המאה ה-19, והוא שב אליו בשנת 1996.
שמו של פצל - על פי הידע המדעי הנוכחי - נגזר משם אישי עם שם הונגרי דומה.
השם הגברי הבסיסי ממוצא גרמני - פצלי, פצילי, פזילי - הופיע לראשונה במהדורת הדיפלומה ההונגרית בשנת 1152. דיולה פאולר, היסטוריון משמעותי של המאה ה-20, כינה את שמו ביצירתו "תולדות האומה ההונגרית" כפציל שהיה היועץ הראשי של פטר, מלך הונגריה, אך לא הוכיח את טענתו די הצורך.
קארוי גלגוצי נולד מחמולת פץ.
כך זה נקרא בשם זה כבר בשנת 1338, ובשנת 1408, יחד עם מגלוד, היישוב היה נחלתם של חמולת פץ וחמולת הרטיאני.
על פי המחקר העדכני ביותר - המבוסס על עבודתו של ההיסטוריון המקומי יוז'ף יוהאס - שם המקום של פיצל נובע בבירור מהמונח המורכב הסלאבי "חמשה כפרים" (Pet cel).
הוא הוכיח זאת באמצעות הגדרת מיקומם של חמשת הכפרים מימי הביניים.
ג'רג' פאי (György Fáy) בנה את הטירה שלו בסגנון אקלקטי בסביבות 1910, שנשלט על ידי אלמנטים נאו-בארוקיים.
הגמלון מעוטר בסמל מגן הנשק של משפחת פאי.
הבניין הוסב לבית ספר חקלאי לאחר מלחמת העולם השנייה.