tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ילדי הקיבוץ לומדים בשדה אליהו, בבית שאן, בטירת צבי ובבתי ספר נוספים שבסביבה.
במירב פועל סניף של תנועת בני עקיבא.
ב-2023 ביצעו מחבלים פלסטינים מספר פעמים ירי לעבר הקיבוץ.
לא היו נפגעים אך נגרם נזק לבתים.
עקב כך חצו מספר חברי קיבוץ את גדר ההפרדה לעבר הכפר, אך כוחות הביטחון פינו אותם משם.
יש הקושרים את שם הקיבוץ לסיפור מות שאול המלך ובנו יהונתן על הרי הגלבוע במלחמתם בפלשתים.
יש המאמינים כי הקיבוץ נקרא על שם בתו הבכורה של שאול המלך – מרב, אך ניתן להתייחס לשם כ"מי-רב" ובעצם כך נקרא הקיבוץ, הפוך ממה שהיה עליו להקרא לפי קינת דוד ("אַל טַל וְאַל מָטָר עֲלֵיכֶם").
הקיבוץ נמצא בתחומי הקו הירוק, אך מעבד גם 1,500 דונם שנמצאים מעבר לקו הירוק.
מִירַאז' או מראה תעתועים הוא תופעה אופטית אטמוספירית שבה רואים בבואה אחת או יותר של עצם בנוסף לעצם עצמו.
שמו הלועזי נגזר מהמילה הלטינית mirari שפירושה "להיות מודהם".
מיראז' תחתון (inferior mirage) הוא הסוג הנפוץ יותר של מיראז'.
הוא נקרא כך משום שהבבואה מופיעה מתחת לעצם.
הוא נוצר על ידי שבירה של קרן אור כאשר היא עוברת בשכבה חמה של אוויר המרחף קרוב לקרקע.
לאוויר החם צפיפות נמוכה יותר ולכן מקדם השבירה שלו קרוב יותר ל-1 מזה של האוויר הקר שמעליו.
במדבר, מיראז' יכולה לגרום לרושם של אגם או מקווה מים גדול אחר באופק.
זו בעצם בבואה של השמים המשתקפת מהאוויר החם המרחף קרוב לפני הקרקע.
על כבישי אספלט וחצץ, המיראז' גורם לרושם כאילו עצמים מרוחקים משתקפים על ידי שלולית מים על הכביש.
מיראז' עליון (superior mirage) נוצר עקב היפוך טמפרטורות בשכבות האוויר קרוב לפני הקרקע, כך שהאוויר הצמוד לפני הקרקע קר מהאוויר שמעליו.
במיראז'ים אלו, בבואה נוספת נראית מעל העצם הזקוף.
צורה מיוחדת של מיראז' עליון קרויה פאטה מורגנה.
דוגמאות למיראז' עליון (היפוכי טמפרטורות מעל ימת סופיריור):
מירב אברהמי (נולדה ב-5 בנובמבר 1988) היא שחקנית קולנוע.
אברהמי, ילידת ירושלים, שיחקה בסרטים ישראליים.
התפרסמה לראשונה בשנת 2003 לאחר שככבה כשחקנית ראשית בסרט "מיס אנטבה" של עמרי לוי.
זכתה בפרסים בינלאומיים על תפקידה בסרט.
ציון לשבח - פסטיבל ברלין
מיראביליס הייתה חברת תוכנה ישראלית שפיתחה את תוכנת ICQ - תוכנת מסרים מיידיים.
מיראביליס נוסדה בשנת 1996 על ידי ארבעה ישראלים: יאיר גולדפינגר, ספי ויגיסר, אמנון עמיר (בנו של פרופ' דן עמיר) ואריק ורדי.
המשקיע העיקרי בחברה היה איש העסקים יוסי ורדי, אביו של אריק ורדי, עם בעלי המניות הנוספים במיראביליס נמנו שורה של משקיעים פרטיים, דן פרופר, האחים מיכאל ובנימין יסלזון, משפחת סטימצקי, וחברת אריסון השקעות.
החמישה הבינו שישנם אנשים רבים המחוברים לרשת האינטרנט וגולשים באמצעות מערכת הפעלה שאינה UNIX, וכי לא קיימת תוכנה שתאפשר חיבור מיידי ביניהם.
מה שהיה חסר זו הטכנולוגיה לאיתור ולקישור בין אנשים במערכת ההפעלה "חלונות" של מיקרוסופט.
כך עלה הרעיון שהוביל לפיתוח תוכנת ICQ.
ב-8 ביוני 1998, פחות משנתיים מיום הקמתה, נקנתה מיראביליס על ידי AOL, ענקית אינטרנט אמריקאית.
במסגרת העסקה שילמה AOL סכום של 407 מיליון דולר.
באותה עת מספר האנשים אשר התקינו את תוכנת ה-ICQ הגיעה ל-11.5 מיליון, וקצב ההצטרפות הגיע ל-57,000 איש מדי יום.
ככל הידוע כמות הכסף שגייסה החברה מאז הקמתה ועד מכירתה היה כ-3 מיליון דולר.
לאחר שנמכרה לחברת AOL המשיך השימוש בתוכנת ICQ לגדול בקצב מהיר, בסוף שנת 2000 היו לה כ-300 מיליון משתמשים, שמתוכם כ-9 מיליון גולשים השתמשו ב-ICQ מדי יום.
שני הפטנטים של מיראביליס נרשמו על שמות ארבעת המייסדים.
הבקשה לאישור הפטנט להעברת מסרים מיידיים באינטרנט הוגשה בינואר 1997 ואושרה באוקטובר 2002. ביוני 1998 הגישה החברה בקשה נוספת העוסקת בהעברת מסרים מיידיים באמצעות הרשת הסלולרית, ובקשה זו אושרה במאי 2002.
באפריל 2010 נמכרה מיראביליס לחברת DST (Digital Sky Technologies), חלק מקבוצת Mail.Ru Group הרוסית, תמורת 187.5 מיליון דולר.
ב-12 ביוני 2012 החליטה הנהלת Mail.Ru הרוסית לסגור את מרכז הפיתוח של ICQ בישראל.
לאחר מכירת מיראביליס, ניסו חלק ממייסדי החברה לשחזר את הצלחתה.
יאיר גולדפינגר פתח בקריירה מוצלחת של הקמת סטארט אפים והשקעה בהם.
גם יוסי ורדי, ובנו אריק ורדי הפכו ליזמים סדרתיים.
בשנת 2006 ספי ויגיסר היה מעורב בהקמת חברה בשם "נוקה TV" שפיתחה מוצר בתחום הווידאו על פי דרישה.
החברה הצליחה לגייס עם הקמתה 3.6 מיליון דולר, אך נמכרה בשנת 2009 תמורת חצי מיליון דולר בלבד.
אמנון עמיר השלים לימודי דוקטורט במכון ויצמן וכיום חי בסן דייגו, שם הוא מסיים פוסט־דוקטורט.
מירארי היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה.
מעט מאוד ידוע על שלטונו, ההיסטוריון וואליס באדג' גורס ששנות שלטונו היו כ-15 או 18 שנים ומת בשנת 1308. מקורות אחרות מתארך את המוות שלו לפני 1270 כאשר יקונו אמלאק הוכתר לקיסר אתיופיה.
מיראז' (מצרפתית: Mirage – חזיון תעתועים) היא משפחת מטוסים צבאיים על־קוליים מתוצרת חברת דאסו תעופה הצרפתית.
במשפחה פותחו מטוסי קרב, מטוסי תקיפה ומפציצים.
תכנון מטוסי המשפחה החל בשנות ה־50 של המאה ה־20 והם יוצרו בצרפת ובמדינות נוספות במגוון דגמים ופיתוחים.
ייצור מטוסים במשפחה נמשך עד שנת 2007.
המטוס הסדרתי הראשון במשפחה זאת, המיראז' 3, היה בין מטוסי הקרב של הדור השני המוצלחים והנפוצים.
המטוס נמכר לחילות אוויר רבים ברחבי העולם תוך שהוא מיוצר במשך למעלה מעשור.
ישנם חילות אוויר המשתמשים בדגם זה כמטוס קו ראשון גם כיום, ובהם חילות האוויר של ארגנטינה, צ'ילה, קונגו, מצרים, גבון, לוב, פקיסטן ופרו.
בישראל היה מטוס זה בשנות ה-60 של המאה ה-20 מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הישראלי.
במשפחה זו יוצרו הרבה דגמים, בהם נסיוניים כגון מטוס הקרב ממריא אנכית מיראז' 3V, שנבנו מהם רק אבות טיפוס ולא נכנסו לקו ייצור.
הדגמים העיקריים שיוצרו בייצור המוני הם:
מיראז' 3 – מטוס קרב.
מיראז' 4 – מפציץ אסטרטגי.
הוצג באוקטובר 1964 ויוצרו 62 מטוסים.
מיראז' 5 – מטוס תקיפה שפותח על בסיס מיראז' 3 לבקשת חיל האוויר הישראלי.
מיראז' G – סדרת מטוסי קרב ניסיוניים בעלי כנף משיכה משתנה.
מיראז' F1 – מטוס קרב לעליונות אווירית.
מיראז' 2000 – מטוס קרב רב-משימתי.
הוצג ביוני 1984 ויוצרו 611 מטוסים.
מיראז' 4000 היה אבטיפוס של מטוס קרב דו-מנועי מתוצרת חברת דאסו תעופה הצרפתית, שפיתחו החל בשנת 1975 ממטוס הקרב מיראז' 2000. המטוס לא הועבר לייצור סדרתי מאחר שחיל האוויר הצרפתי או חילות אוויר אחרים לא היו מעוניינים ברכישתו.
מטוס המיראז' 4000 היה גדול וכבד באופן משמעותי מן המיראז' 2000. המטוס צויד בשני מנועי טורבו מניפה סנאקמה אטר M53-5-2. בנוסף, היו למיראז' 4000 כנפוני קנארד מעל כונסי האוויר.
כנף הדלתא של המטוס הייתה דומה לזו של המיראז' 2000, וגם כונסי האוויר והמבנה הכללי היו דומים.
המטוס היה בגודל דומה לזה של F-15, והיה בעל יכולות מצוינות כמיירט לטווח ארוך וכמטוס תקיפה בגובה נמוך.
המטוס צויד בשני תותחי 30 מ"מ, והיה יכול לשאת כ-8 טון חימוש על גבי 11 נקודות נשיאה תחת הגוף והכנפיים, וקיבולת הדלק שבו איפשרה תקיפה בטווח ארוך.
המטוס נבנה בחלקו מחומרים מרוכבים.
בדומה למיראז' 2000, נשלט המטוס באמצעות מערכת טוס-על-חוט.
תא הטייס נבנה כתא טייס אנלוגי, והיה מצויד בתצוגה עילית.
במהלך הפיתוח, נשקלה התקנתו של מכ"ם חזק יותר מזה שהיה מותקן במיראז' 2000, אך מכ"ם כזה לא הותקן בסופו של דבר.
על התכנון לבניית המטוס הוכרז לראשונה בשנת 1975, והמטרה המוצהרת הייתה לייצר מטוס קרב שיוכל להתחרות במטוס הקרב F-15 איגל.
הטיסה הראשונה של המטוס התקיימה ב-9 במרץ 1979 ודגם של המטוס (מוק-אפ) הוצג ב ביוני 1979. המטוס הוצג לציבור לראשונה בסלון האווירי בפארנבורו בשנת 1980. פיתוח המטוס נעשה מכספי היצרנית, וחברת דאסו קיוותה לעניין מדינות במזרח התיכון, במיוחד ערב הסעודית ועיראק, ברכישתו.
מרסל דאסו הגיע להסכמה עקרונית עם ערב הסעודית למימון פיתוח המטוס, בתמורה לקבלת זכויות לייצור ושיווק המטוס, אך ממשלת צרפת התנגדה למהלך.
החברה קיוותה אף למכור את המטוס לחיל האוויר הצרפתי, כמחליף למטוסי המיראז' 4 שהחלו מתיישנים.
ואולם, בשנת 1981 רכשה סעודיה מטוסי F-15 מארצות הברית ולא הייתה מעוניינת במטוס.
עיראק הייתה שקועה במלחמה עם איראן, ולא הייתה מסוגלת לעמוד בתשלומים עבור המטוס, ואילו חיל האוויר הצרפתי בחר להתמקד בשדרוג מטוסי המיראז' 2000. בעקבות זאת נותרה דאסו ללא קונה למטוס.
בשנת 1985 התעורר מחדש העניין הסעודי במטוס, והחברה שיפצה את אב הטיפוס היחיד שנבנה ואף צבעה אותו בסכימת צביעה מדברית, אך גם עסקה זו לא יצאה אל הפועל.
בשלב זה כבר הייתה דאסו עסוקה בפיתוח מטוס הקרב ראפאל, ופרויקט מיראז' 4000 נזנח.
רבים מן הלקחים שנלמדו בפיתוח המטוס הוטמעו במטוס הראפאל.
אב הטיפוס מוצג היום במוזיאון האוויר והחלל (Musée de l'Air et de l'Espace) בפריז.
מיראלם פיאניץ' (בבוסנית: Miralem Pjanić; נולד ב-2 באפריל 1990) הוא כדורגלן עבר בוסני אשר שיחק בעמדת הקשר.
בעקבות מלחמת יוגוסלביה היגרו הוריו של פיאניץ' ללוקסמבורג, בה הוא גדל והתחנך והתחיל בה את דרכו בכדורגל.
בגיל 14 עבר למועדון הכדורגל הצרפתי מץ, ובעונת צורף לסגל הקבוצה הבוגרת.
לאחר אותה עונה עבר לקבוצת אולימפיק ליון.
בתחילה הוא לא זכה להזדמנויות רבות בהרכב הראשון, אך מעמדו השתפר לאחר עזיבת ז'וניניו.
הוא הבקיע את שערו הראשון במשחק הפלייאוף על ההעפלה לליגת האלופות מול אנדרלכט.
הוא המשיך והבקיע שלושה שערים בליגת האלופות באותה עונה.
בעונת הבקיע 11 שערים ובישל 10 נוספים, וסייע לליון לסיים במקום השני בליגת העל הצרפתית ולהעפיל עד חצי גמר ליגת האלופות.
כשהתגורר בלוקסמבורג הוא זומן לסגל נבחרת הנוער שלה.
בשנת 2006 נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו הנערים, שנערך בלוקסמבורג.
בטורניר זה הבקיע ארבעה שערים בתיקו 5-5 מול הנבחרת של בלגיה.
ב-2007, לאחר שקיבל אזרחות בוסנית, זומן פיאניץ' לסגל נבחרת בוסניה והרצגובינה עד גיל 21. ב-20 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת שהגיע עד פלייאוף ההעפלה למונדיאל 2010, בו הודחה בוסניה והרצגובינה על ידי .
ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה בנבחרת, בניצחון 1–2 על .
באוגוסט 2011 עבר פיאניץ' לרומא האיטלקית תמורת 11 מיליון אירו, וקיבל את חולצה מספר 15.
ב-13 ביוני 2016 חתם פיאניץ' ביובנטוס לחמש שנים עבור 32 מיליון אירו.
ב-29 ביוני 2020 חתם פיאניץ' בברצלונה לארבע שנים, במסגרת עסקה בה הועבר ארתור מלו ליובנטוס, כאשר ברצלונה קיבלה תמורתו 12 מיליון אירו נוספים.
בספטמבר 2020 בוצע המעבר באופן רשמי.
ב-2 באוגוסט 2021 הושאל פיאניץ' לעונה אחת לבשיקטש המשחקת בליגת העל הטורקית.
ב-7 בספטמבר 2022 חתם בא-שארג'ה מאיחוד האמירויות הערביות.
בספטמבר 2024 חתם בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
דאסו מיראז' F1 הוא מטוס קרב צרפתי רב משימתי שעוצב ונבנה על ידי דאסו אוויוניקה, ממשפחת מטוסי המיראז', ונבנה כהמשך למיראז' 3.
זהו המטוס היחיד ממשפחת מטוסי המיראז' ללא כנף דלתא.
נכנס לשימוש בתחילת שנות ה-70 (טיסה ראשונה ב-1966).
מונע במנוע סילוני מסוג "סְנֶקְמַה אטאר" בעל דחף של 7,000 ק"ג (69 קילו-ניוטון, 15,500 ליברות) והוא שייך למטוסי הקרב מהדור השלישי.
יוצרו בסך הכל כ-700 מטוסים.
: חיל האוויר של כווית
: חיל האוויר המלכותי של מרוקו
מיראז' הוא מלון וקזינו, הממוקם בסטריפ של לאס וגאס.
המיראז נבנה בידי סטיב ויין, ועוצב בידי ג'ואל ברגמן.
הוא נפתח בנובמבר 1989, בשטח בו שכן לפני המלון Castaways.
כשהמלון נבנה, הוא היה המלון-קזינו שהקמתו היקרה ביותר עד אז, 630,000,000$ (שש מאות ושלושים מיליון דולר) עלותו.
צבע הזהב של החלונות נוצר בעזרת אבק זהב אמיתי, שהוכנס לתהליך יצירת החלונות.
בהתחלה, הוערך כי המלון יצטרך להרוויח מיליון דולר ביום במשך 7 שנים כדי להחזיר את ההלוואה ששימשה לבניית המלון, אך למעשה נדרשו לו רק 18 חודשים להחזיר את הסכום, לאור הצלחתו.
בשנת 2006 נפתח טרקלין ענקי בשם "REVOLUTION".
התמה של הטרקלין הוא להקת הביטלס.
הגן הסודי ותצוגת הדולפינים של זיגפריד ורוי.
הר געש מלאכותי המופעל בשעות קבועות.
הפרויקט נוצר בידי חברת העיצוב WET, אשר הקימה גם את המזרקות של באלג'יו.
LOVE, מופע של קרקס השמש, התמה של המופע הוא האלבום LOVE של הביטלס.
מיראת' היא להקת אוריינטל מטאל מתוניסיה.
הוקמה ב-2001 בשם "X-Tazy", ומשלבת מטאל מתקדם יחד עם מוזיקה מזרחית אותנטית.
מיראת' מבצעת טקסטים באנגלית ובערבית במקביל.
הלהקה הוקמה על ידי הגיטריסט מאלק בן ערביה, שהיה אז בן 13 בלבד.
מיראת' החלה את דרכה כלהקת צעירים שביצעה בעיקר גרסאות כיסוי לשירים של להקות שונות.
בשנים שלאחר מכן הלהקה גיבשה את סגנונה כמטאל מתקדם (פרוגרסיב מטאל), בשילוב סולמות, מנגינות ושאר אלמנטים מזרחיים בהשפעת התרבות התוניסאית.
הלהקה מגדירה סגנון זה כ"אוריינטל מטאל".
האלבום הראשון של הלהקה, Hope, יצא בספטמבר 2007, והאלבום השני Desert Call יצא בינואר 2010.
מיראת' צילמה את קליפ הווידאו הראשון שלה לשיר "Merciless Times" מהאלבום השלישי, Tales Of The Sands, שיצא בספטמבר 2011.
לאורך השנים החל הלהקה להופיע בפסטיבלים נחשבים של מטאל מתקדם.
בנובמבר 2011 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה עם להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד ועם שתי להקות אוריינטל מטאל נוספות מצרפת ומאלג'יריה.
בפברואר 2012 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם טאריה טורונן.
מאלק בן ערביה - גיטרה (2001–היום)
זאהר זורגטי - שירה (2007–היום)
Double Face 2005 (דמו - יצא רק בתוניסיה)
מיר קומען אָן ("מיר קוּמֶן אוֹן"; יידיש: אנחנו באים; בפולנית: Droga młodych, מילולית - "דרך הצעירים") הוא סרט תיעודי פולני משנת 1935. בסרט מתועד הסנטוריום על שם מֶדֶם לילדים יהודים עניים שלקו בשחפת, הממוקם בעיירה מיֶידזֶשין (Miedzeszyn) שליד ורשה.
הסרט מציג את שיטות החינוך ואת דרכי ההבראה ברוח ערכים סוציאליסטיים הנהוגות בסנטוריום (תנועת הבונד הייתה בין יוזמי הפקת הסרט, ומדם עצמו היה בונדיסט).
הסרט נחשב ליצירת מופת בסוג סרטים זה.
הצנזורה בפולין גנזה את הסרט להקרנה בפולין, בתואנה כי "תוך שימוש במצוקה ההמונית מפיץ את השקפת העולם הקומוניסטית" (כך, מפי אלכסנדר פורד).
במרכז הסרט נמצאים שלושה ילדים יהודים עניים המגיעים לסנטוריום לביקור של שלושה חודשים.
בסרט מוצג עולם אלטרנטיבי לאותם ילדים המוּצאים לזמן מה ממעגל העוני.
בזמן זה, מתאפשרת לילדים הילדוּת; הם משחקים, שרים, ומתיידדים עם ילדי כורים פולנים.
חברת הילדים המוצגת בסרט מחונכת על פי ערכים של חברה חדשה המספקת את צרכיה בעצמה.
וזאת בדומה לחינוך הילדים והנוער ב"חברת הנוער" בקיבוץ ובבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בארץ ישראל באותה תקופה.
מיראט (בהינדי: मेरठ, באורדו: میرٹھ) היא עיר בצפון-מערב מחוז אוטר פרדש, צפון הודו.
העיר שוכנת כ-70 ק"מ צפון-מזרחית לעיר הבירה דלהי ואף נכללת ב-"אזור הבירה הלאומית".
מיראט היא העיר השלישית בגודלה באוטר פרדש, היא נמצאת במקום ה-242 במדרג העולמי של ערים לפי גודל והיא העיר ה-25 בגודלה בהודו.
מיראט ממוקמת בצומת של כמה כבישים וקווי רכבת.
זהו מרכז סחר למוצרים חקלאיים ויש בו כמות לא מבוטלת של תעשייה, כולל ייצור, התכה, מלאכת יד וטחינת סוכר, כותנה, קמח וזרעי שמן.
בשנת 1965 הוקמה בעיר אוניברסיטה, ויש בה מספר מכללות שקשורות לאוניברסיטה.
במיראט קיימים גם מאוזוליאום מהמאה ה-12 ומספר מקדשים ומסגדים ישנים.
העיר מיראט היא יצרנית גדולה של מוצרי ספורט ומרכז היצור של כלי נגינה הגדול במדינה.
מיראט נחשבת "בירת הספורט" של הודו.
מיראט הייתה מהמוקדים החשובים במהלך המרד ההודי הגדול של שנת 1857, שם התחיל למעשה המרד באופן גורף ואלים כאשר חיילים הודים בשירות צבא חברת הודו המזרחית הבריטית, התמרדו כנגד קציניהם הבריטים.
במאי של אותה השנה העיר הייתה עדה להתפרעויות, רצח ובזיזה של המקומיים כנגד הבריטים שחיו בעיר.
לאחר שהוצת כאן, המשיך המרד במספר מוקדים נוספים בצפון הודו, עד אשר דוכא לבסוף כשנה מאוחר יותר.
מיראלם סולימאני (בסרבית: Миралем Сулејмани; נולד ב-5 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקיצוני.
סולימאני התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בטייניצה ובגיל 11 עבר למחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד.
סולימאני משך את תשומת לבם של מועדונים רבים בהולנד כמו חרונינגן, הירנביין וא.ז.
ב-6 בדצמבר 2006 סולימאני חתם בהירנביין, המהלך היה אמור לצאת לפועל בינואר , אך פרטיזן הערימה קשיים על העברתו וההתאחדות לכדורגל בסרביה השעתה אותו עד ל-11 במאי 2007. לאחר פנייה של הירנביין לפיפ"א, העונש בוטל, אך בדיון שלישי שנערך בנושא, הוחלט להחזיר את העונש.
ב-17 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 0-0 נגד ווילם II, משחק לאחר מכן הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 4-1 נגד אייאקס אמסטרדם.
את עונתו הראשונה בהירנביין הוא סיים עם 15 שערים ועזר לקבוצה להגיע למקום ה-5 שמוביל למוקדמות גביע אופ"א.
בקיץ חתם סולימאני באייאקס אמסטרדם תמורת 16.25 מיליון אירו סכום שיא בליגה ההולנדית.
בעונתו הראשונה הוא הבקיע 10 שערי ליגה ועוד 2 שערים במסגרת גביע אופ"א, בה הצליח להגיע עם קבוצתו לשמינית הגמר.
ב-11 באוגוסט 2010 סיכם בוסטהאם יונייטד, אך המהלך לא יצא לפועל מכיוון שלא הצליח להשיג רישיון עבודה.
למרות זאת, הוא הצליח לעזור לקבוצתו לזכות באליפות ראשונה מזה 7 שנים בעונת .
ב-4 במרץ 2012, נפצע במיניסקוס במשחק נגד רודה ונאלץ לעבור ניתוח ובכך גמר את העונה.
ביולי חתם ל-5 שנים בבנפיקה ליסבון.
סולימאני ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד גיל ויסנטה.
ב-15 בדצמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 2-3 נגד אולהננסה.
בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות גביע וגביע הליגה, ואף הגיע עמו לגמר הליגה האירופית בו הפסידה בנפיקה לסביליה.
בקיץ חתם ביאנג בויז ברן.
בצעירותו, סולימאני שיחק בנבחרת סרביה בכדורגל עד גיל 19 והשתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת .
ב-7 בספטמבר 2008 הבקיע שני פנדלים בניצחון 0-8 במדי הנבחרת הצעירה נגד הונגריה.
ב-6 בפברואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד .
ב-12 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-6 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
השחקן הצעיר של השנה בהולנד:
מירָאך או β באנדרומדה (נקרא גם מיראט, מיראק, או אל-מיזר) הוא אחד הכוכבים הבהירים בקבוצת הכוכבים אנדרומדה.
מכיוון שהוא כוכב משתנה הוא לפעמים הבהיר ביותר בקבוצה ולפעמים השני בבהירותו אחרי אלפרץ.
שמו של הכוכב נגזר מהמילה הערבית ميزر "מיזר" שפרושו אבנט.
מיקומו של מיראך הוא בערך באמצע הקשת המחברת את אלפרץ עם אלמאך (γ באנדרומדה) וניתן להיעזר בו על מנת לאתר את גלקסיית אנדרומדה ואת גלקסיית המשולש שנמצאות משני צידיו במרחקים דומים.
מיראך הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M0 III שנמצא במרחק של כ-197 שנות אור ממערכת השמש.
מסתו כ-3.7 מסות שמש, רדיוסו כ-85 רדיוסי שמש - בערך כרדיוס המסלול של כוכב חמה, והוא מאיר בעוצמה של קרוב לפי 500 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה.
בשל טמפרטורת פניו הנמוכה יחסית, שמוערכת בכ-3,800 קלווין, רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת הארתו הכוללת גדולה פי 4 ועומדת על פי 1,900 מעוצמת ההארה של השמש.
בהירות נראיתו של מיראך משתנה באופן סדיר למחצה בין דרגות בהירות 2.01 ו-2.1. למרות מרחקו יש למיראך תנועה עצמית של כחמישית שניית קשת בשנה, מה שגרם להנחה שהוא קרוב יותר ולכן נכנס לקטלוג גליזה לכוכבים קרובים תחת הציון גליזה 53.3.
למיראך יש בן זוג עמום מאוד עם בהירות מדרגה 14. מדובר ככל הנראה בננס אדום המקיף את מיראך במרחק של כ-1,700 יחידות אסטרונומיות, פי 40 מהמרחק של פלוטו מהשמש.
מיר (Мир) היא ערוץ שידור בינלאומי המשדר ברוסית.
הערוץ נוצר בשנת 1992 על פי הסכם ראשי המדינות של חבר המדינות במטרה להבליט את שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי וההומניטרי, ליצור מרחב מידע משותף ולאפשר חילופי מידע בינלאומיים.
חברת השידור היא ארגון בינלאומי שמטהו במוסקבה ולו סניפים לאומיים ומשרדי נציגות בתשע מדינות.
הערוץ כולל את ערוצי הבת מיר 24, מיר פרימיום, פורטל המשחקים מיר גיימס, תחנת הרדיו מיר ופורטל המידע MIR24. שידור הטלוויזיה מתבצע בארבעה אזורי זמן בשטחן של 23 מדינות.
מיראמאר היא עיר בפלורידה שבארצות הברית.
המהווה חלק ממטרופולין אזור מיאמי.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-141,000 תושבים.
לאוניברסיטת פלורידה הבינלאומית יש קמפוס בעיר.
כמה מבין תושביה הידועים של מיראמאר הם ג'ייסון דירולו וג'וני דפ.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזיים הם קומקאסט, ספיריט איירליינס וקבוצת קרניבל.
העיר הוקמה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 על מנת לשמש כעיר שינה עבור עובדי מיאמי, והוכרזה כעיר בשנת 1955. העיר נקראה על שם אזור בהוואנה, בירת קובה.
בשנה זו גרו בעיירה רק 200 נפשות.
ראש העיר והמועצה (אשר מונו על ידי המושל) הושבעו ב-20 ביולי של אותה השנה.
מועצה זו כיהנה עד הבחירות שהתקיימו בשנת 1959.
מיראז' הוא סרט מתח אמריקאי מסוגת נאו נואר ומותחן פסיכולוגי משנת 1965, בבימויו של אדוארד דמיטריק, עם גרגורי פק, דיאן בייקר ווולטר מתאו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי פיטר סטון (שכתב גם את התסריטים לחידון בחרוזים, אבא אווז ו"ערבסק") ומבוסס על הספר "Fallen Angel" של הווארד פאסט משנת 1952.
אדוארד דמיטריק זכה בפרס צדף הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
דייווידג סטילוול (גרגורי פק) נמצא בקומה 27 במגדל משרדים בניו יורק שאירעה בו הפסקת חשמל.
הוא פוגש במדרגות בחורה בשם שילה (דיאן בייקר) שטוענת שהיא מכירה אותו ושואלת על ה"מייג'ור".
דייוויד לא מכיר אותה ויצא לרחוב שם מסתבר שפעיל השלום צ'ארלס קלווין (וולטר אבל) נמצא מת על הקרקע לאחר שנפל מקומה 27.
לדירתו מגיע לסטר (ג'ורג' וסטון) ופוקד עליו באיומי אקדח להיפגש עם ה"מייג'ור".
דייוויד משתלט עליו, קושר אותו ונועל אותו באחד המחסנים.
ברחוב הוא פוגש שוב את שילה שמזכירה לה שהם היו חברים.
הוא יודע שהוא סובל משכחה ופונה לעזרת פסיכיאטר ד"ר ברדום (צ'ארלס האריס) שבפעם הראשונה מתייחס אליו בזלזול אבל אחר כך מסביר לו שמדובר באיבוד זיכרון בגלל טראומה נפשית שעבר לאחרונה.
מדי פעם חוזרים אליו שברי זיכרון בצורת מצבים שהוא אינו מכיר ומחשיב אותם כחזיונות שווא (מיראז').
דייוויד שוכר את שירותיו של החוקר הפרט טד קסל (וולטר מתאו) שבתחילה מטיל ספק בכשירותו הנפשית אבל אחר כך משתכנע בסיפורו של דייוויד, מתחיל לחקור ומגלה שהוא עבד שנתיים במכון מחקר בקליפורניה.
הוא מבקר עם דייוויד בבניין המשרדים, הם יורדים למרתף ושם פותח עליהם באש ווילארד (ג'ורג' קנדי), אחד מאנשי המייג'ור, אך הם מצליחם לברוח.
ווילארד מצליח לחסל את לסטר וקסל.
זכרונו של דייוויד מתחיל לחזור אליו.
הוא נזכר שעבר ככימאי בקליפורניה במפעל של קלווין תחת פיקודו של ג'וספסון (קווין מקארתי) וגילה נוסחה שמנטרלת קרינה רדיואקטיבית.
הוא הגיע להציג את הנוסחה לקלווין אך זה אמר לו שהוא מתכוון למסור אותה למייגור קרופורד (ליף אריקסון) לצרכים מסחריים וכי יש לסמוך על המייג'ור שלא יעשה בה שימוש לרעה.
דייוויד מתחיל לשרוף את הנוסחה אך קלווין חוטף אותה ובחוסר משים נופל מהחלון הפתוח.
הוא הולך לפגישה עם המייג'ור שכופה עליו באיומים פיזיים ונפשיים למסור לו את הנוסחה.
ווילארד מאיים עליו ברולטה רוסית אך דייוויד לא נשבר.
שילה יורה בווילארד ודייוויד משכנע את ג'וספסון לא לירות בו אלא להסגיר את המייג'ור למשטרה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגרגורי פקדייוויד סטילוולדיאן בייקרשילהוולטר מתאוטד קסלחוקר פרטיג'ורג' קנדיווילארדקווין מקארתיג'וספסוןליף אריקסוןמייג'ור קרופורדוולטר אבלצ'ארלס קלוויןפעיל שלוםרוברט הריסד"ר ברודןפסיכיאטרג'ק וסטוןלסטר
מיראן בורגיץ' (בסלובנית: Miran Burgić; נולד ב-25 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן עבר סלובני, ששיחק בעמדת החלוץ.
בורגיץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של זאגוריה.
בגיל 15, עבר למחלקת הנוער של גוריצה, ממנה המשיך לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונת , כבש 24 שערים וסיים את העונה כמלך שערי ליגת העל הסלובנית.
בקיץ , בורגיץ' חתם בא.י.ק סולנה מליגת העל השוודית.
את הופעת הבכורה שלו בערך נגד אוסטר, בה כבש צמד שערים.
בתקופה בה שיחק בורגיץ' בסולנה, לוותה בפציעות רבות.
בקיץ בורגיץ' סיכם בא.א.ק אתונה מליגת העל היוונית, אך סולנה הטילה וטו על המעבר ובורגיץ' נשאר במועדון.
ב-6 ביולי 2010, בורגיץ' חתם בוואקר אינסברוק מליגת העל האוסטרית.
בקיץ , בורגיץ' עזב את אינסברוק, עקב משבר כלכלי קשה וחתם בהפועל רמת גן עמה זכה בגביע המדינה, אך רמת גן ירדה לליגה הלאומית בסיום העונה.
את עונת , בורגיץ' התחיל כשחקן חופשי ובינואר של אותה עונה חתם באתניקוס אחנס מליגת העל הקפריסאית.
בקיץ , בורגיץ' חזר לסלובניה וחתם באולימפיה ליובליאנה וכעבור עונה חזר לגוריצה מועדון נעוריו.
ב-7 באוקטובר 2006, בורגיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בניצחון 0-2 נגד .
לזכותו של בורגיץ', 5 הופעות בנבחרת ללא שערים.
ליגת העל הסלובנית: , ,
מלך שערי ליגת העל הסלובנית:
מיראז' (בספרדית: Durante la tormenta) הוא סרט דרמה ספרדי מסוגת מסתורין בבימויו של אוריול פאולו ובכיכובם של אדריאנה אוגרטה ואלברו מורטה.
הסרט יצא לאקרנים בהפקת נטפליקס בספרד בשנת 2018 וברחבי העולם ב-22 במרץ 2019.
בשנת 1989, בזמן נפילת חומת ברלין מתרחשת סערת ברקים שנמשכת 72 שעות.
תוך כדי שילד בשם ניקו, מקליט סרטון בביתו, הוא שומע רעשים ורואה מבעד לחלון עדויות לאלימות אצל שכניו מהבית שממול.
הוא הולך לביתם שם מוצא את גופתה של אשתו של השכן אנחל פרייטו ואת פרייטו עם סכין מגואלת בדם.
ניקו מנסה להימלט מהבית, נפגע ממכונית בכביש ומת ופרייטו נעצר.
25 שנה מאוחר יותר, בשנת 2014, זוג נשוי, ורה רוי ודייוויד אורטיז, עוברים לבית בו התגורר בעבר ניקו יחד עם בתם גלוריה.
הם מוצאים מקלט טלוויזיה ישן במחסן יחד עם מקליט וידאו וקסטות.
סערה חשמלית דומה לזו של 1989 מתחילה, ולאחר שדייוויד וגלוריה צופים בסרטון של ניקו, הטלוויזיה מתחילה לשדר חדשות משנת 1989 כשניקו צילם את הסרטון שלו.
במהלך ארוחת הערב, הם חולקים את התקרית הזו עם שכנם אייטור ואמו קלרה המספרים לוורה ודייוויד כיצד ניקו נהרג.
בלילה, ורה רואה את הילד בטלוויזיה והיא המומה לגלות שהיא יכולה לתקשר איתו.
בתחילה היא נבהלת אך לאחר מכן מנסה להזהיר את ניקו לא לצאת לכביש כדי שלא יפגע.
למחרת בבוקר, ורה מתעוררת למציאות חדשה שבה אף אחד לא מודע לתקריות מלבדה.
דייוויד בכלל נשוי למישהו אחר וגלוריה מעולם לא נולדה.
ורה המוטרדת מתחילה לחשוב שאם היא תוכל ליצור אינטראקציה עם ניקו שוב, היא תוכל לתקן את מה שעשתה.
היא הולכת למשטרה ומספרת להם את כל הסיפור, שאף אחד לא מאמין בו.
המפקח ליירה מנסה לעזור לה, אבל הוא צריך הוכחות כדי לבטוח בה.
הם מבקרים מחברת ספר שהזכיר את סיפורו של ניקו שמתקשר עם אישה מהעתיד דרך הטלוויזיה.
הם לומדים שרק במהלך הסערה הנוכחית, הם יכולים לתקשר עם ניקו ולנסות לשנות דברים, ולאחר שהיא תגמר, ייסגר חלון האפשרויוית.
כהוכחה לאמיתות דבריה, ורה אומרת למפקח לחפור ולחפש את גופתה של אשתו של פרייטו מתחת לבית המטבחיים הישן של בעלה.
הם עושים זאת ומוצאים שלד של אישה במזוודה.
המשטרה עוצרת את פרייטו, שחי במציאות זו עם אייטור וקלרה.
במהלך החקירה עולה גם כי אנחל פרייטו וקלרה ניהלו רומן והם נתפסו על ידי אשתו של פרייטו, מה שהוביל לקטטה בה קלרה דקרה את האישה בטעות.
המפקח ליירה עוזר לורה בכך שהוא מוסר לה קצת פרטים על ניקו וכתובת.
כשהיא מבקרת בכתובת הזו, היא נדהמת לגלות את דייוויד בוגד באשתו (שבמציאות הנוכחית אינה ורה) עם אחות שאותה פגש במהלך הניתוח שלו.
ורה סוחטת את דייוויד, שהוא עובד בנק, שיעזור לה למצוא מידע על ניקו.
היא מופתעת לגלות שהמפקח ליירה הוא ניקו לסארטה, שנמצא איתה במערכת יחסים במציאות הזו.
ליירה מספר לה איך מפני שהיא הצילה אותו כילד הוא חיכה לה במשך שנים ובמפגש איתה מנע ממנה שלא ביודעין לפגוש את דייוויד ואייטור.
ורה מבקשת מליירה לתקן את האירועים באמצעות מקלט הטלוויזיה ומקליט הווידאו אך הוא לא רוצה.
ורה אומרת לליירה שהיא הצילה אותו, ועכשיו תורו להציל אותה ומתאבדת כדי שליירה יצטרך לתקשר עם עצמו מהעבר ולמנוע את המפגש ביניהם.
ליירה משתמש בטלוויזיה ובמקליט כדי לתקשר עם עצמו מהעבר.
בסצנה האחרונה, מתעוררת ורה לגרסה המקורית של המציאות בה דייוויד הוא בעלה וגלוריה היא בתה.
היא מגלה שדייוויד עדיין בוגד בה ופרייטו משוחרר.
היא מתקשרת למשטרה כדי לדווח על גופה מתחת לבית המטבחיים שם היא פוגשת את המפקח ליירה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאדריאנה אוגרטהורה רויצ'ינו דאריןהמפקח ליירהחאבייר גוטיירז אלברסאנחל פרייטואלברו מורטהדייוויד אורטיזנורה נאבאסקלרה מדינהמיקל פרננדסאייטור מדינהקלרה סגורההילדה וייסאשתו של פרייטו
מיראז' 4 הוא מפציץ על-קולי צרפתי מיצור חברת דאסו.
מטוס כנף הדלתא פותח מהמיראז' 3 יכל להגיע לשייט במהירות של מאך 2 ושימש כפלטפורמה להרתעה גרעינית של צרפת ואף שימש כמטוס צילום.
המטוס טס לראשונה ביוני 1959. כ-62 יחידות של דגם זה יוצרו לטובת הכוח האסטרטגי של חיל האוויר הצרפתי, והוא שירת עד שנת 2005.
בשנת 1956 בעקבות משבר תעלת סואץ צרפת חיפשה לבנות כוח גרעיני לטובת אסטרטגיית הרתעה עצמאית משלה שלא תלויה בארצות הברית או נאט"ו, עם מפציצים תחילה ולאחר מכן להחליפם בטילים בליסטיים.
המפרט הראשוני קרא לפיתוח מפציץ מהיר שיכל לשאת פצצה גרעינית במשקל של עד 1,500 קילוגרם למרחק של 1,500 קילומטר כאשר חצי ממשך המשימה היה צריך להתבצע במהירות של מעל מאך 1.7.
בהתבסס על הניסיון עם פיתוח המיראז' 1 ו-2 הדו-מנועיים וההצלחה של המיראז' 3, דאסו הציעו את המיראז' 4 שהיה גדול פי 1.5 מהמיראז' 3, עם שטח-כנף גדול פי שניים, משקל ריק כבד פי שלושה והונע על ידי שני מנועי סנקמה אטאר 09B.
כנפי הדלתא של המטוס היו דומות בגאומטריה שלהן למיראז' 3 ומערכת ההיגוי הייתה כמעט זהה, עם התאמות קטנות בלבד.
מולו התחרתה חברת SNCASO עם דגם ה-SO-4060 סופר-ווטור, אבל מאחר שהמטוס היה בעל ביצועים ירודים יחסית למיראז' 4, ההצעה נדחתה.
אחרי מספר שינויים המפרט החדש נקבע בשנת 1959 ודרש מטוס עם טווח של 3,000 קילומטר במהירות מאך 2 ועם מטען זהה.
דאסו הציעה דגם גדול יותר שסומן מיראז' 4B שתוכנן לשאת מנועי פראט אנד וויטני J75-P-19W החזקים יותר, אבל בגלל החשיבות המטוס לאסטרטגיה הלאומית של צרפת, הוחלט שלא להסתמך על טכנולוגיה אמריקאית ולהסתמך על התעשייה הצרפתית בלבד.
הפרויקט הפך למורכב מאוד ודרש הירתמות של כל תעשיית התעופה של צרפת.
נדרש לפתח מערכות ולהקשיחן לעבודה בטמפרטורות גבוהות, בגלל ההתחממות במהירויות על קוליות.
למעשה, בייצור כלל המטוסים לחוזה זה דאסו היו אחראיים רק ל-17 אחוז מהעבודה.
אבל עדיין היה צורך בשינויים רבים בשביל להיענות למפרט המכרז.
המטוס הוחזר למפעל שמה גופו הוארך, מנועיו הוחלפו באטאר 09D שהיה דגם ביניים של מנוע לטובת פיתוח וכלל אזור מבער אחורי מטיטניום.
לבסוף המטוסים הסדרתיים כללו את מנוע האטאר 09K11.
בשנת 1959 חיל האוויר הישראלי, יחד עם רכש המיראז' 3 התעניין במיראז' 4 כמטוס ביון.
צרפת, עדיין ראתה את המיראז' 4 כמטוס תקיפה גרעיני ותו לא, סרבה בכל תוקף לכל אופציה למכירת המטוס לישראל.
עם זאת, טייס הניסוי הישראלי דני שפירא הצליח להשיג מספר גיחות במטוס כטובה ממנהל מרכז ניסויי הטיסה שהיה לידיד טוב שלו.
בשנת 1963 חיל האוויר המלכותי האוסטרלי חיפש מחליף למטוסי האינגליש אלקטריק קנברה.
חברת דאסו הגישה הצעה למטוס מיראז' 4A עם מנועי רולס-רויס אוון.
אבל לבסוף הועדף הג'נרל דיינמיקס F-111C.
בשנת 1965, כאשר ממשלת בריטניה החליטה על הפסקת פיתוחו של הבריטיש אארוספייס TSR-2, חברת דאסו הציעה את המיראז' 4 כחלופה זולה.
המטוס תוכנן לשאת את מערכות האוויוניקה ואף את מנועי הרולס-רויס ספיי שפותחו לטובת המטוס המבוטל.
המיראז' 4 אף היה תאורטית זול במיליון פאונד מה-TSR-2 וזול מכל המתחרים שלו, וענה למרבית הדרישות של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
אבל ה-F-111 שוב הועדף על פניו.
אם כי לבסוף גם ה-F-111 לא נרכש.
המיראז' 4 התאפיין במבנה אלומיניום אחוד-למחצה וכנף דלתא ללא זנב בהתקנה נמוכה.
המטוס הורכב ברובו מאלומיניום, אבל כלל סגסוגות פלדה וטיטניום באזור בתי המנוע שבו הטמפרטורות היו גבוהות במיוחד.
כמו כן שפת ההתקפה של כונסי האוויר, והכנפיים חוזקו בעזרת פלדה וניקל.
אבל עדיין היה כך היה צורך מרכזי לשליטה על הטמפרטורה על המרכיבים המבניים של המטוס, קרי, המעטה החיצוני, קורות, חציצים, אורכנים וכדומה, מכיוון שאלה יכלו לאבד מהאיכויות האלסטיות שלהם בטמפרטורות גבוהות.
מצבורי הדלק של המטוס היו המרכיב המרכזי בניסיון לשלוט על הטמפרטורות על המבנה ושימשו כממירי חום.
הדלק פוזר במכלים מרובים באזורים המרכזי והאחורי למטרה זאת.
המטוס אף כלל מכלים בקרבה לשפת ההתקפה של הכנפיים, בבית המנוע ובמשטח מייצב הכיוון של המטוס.
המטוס כלל כונסים מרובים לאוויר חיצוני לטובת קירור רכיבים פנימיים, בזנב המטוס באזור של המפלט של מבערי המטוס, הותקנו סקופים של אוויר לקירור האזור.
בניגוד לרוב המפציצים העל קוליים בגודל דומה למיראז' 4, המטוס לא כלל תא פצצות פנימי.
במקום הפצצה הבודדת שהוא נועד לשאת מותקנת בתוך שקע בגחון המטוס כאשר חצי מהפצצה בולט החוצה.
כל זה נועד להגדיל את הנפח הפנימי הפנוי לדלק המטוס.
עיצוב הכנפיים היה דומה בגאומטריה שלהן לכנפיים של המיראז' 3, עם השינוי הבודד של מנת עובי של הכנף שהייתה צרה יותר ומותאמת לשיוט על-קולי.
שפת ההתקפה של הכנף, בדומה לכנף של המיראז' 3, כללה חריץ בשני שלישים מאורך שפת ההתקפה.
החריץ היה עוצר זרימה אופקית של אוויר לאורך מוטת הכנף, מה ששיפר את ביצועי הכנף בזוויות התקפה גבוהות ומהירויות נמוכות.
הכנף לא כללה משטחי היגוי משניים פרט למעצורי האוויר שהיוו שני משטחים דמויי מחבלים הנפתחים לתוך זרימת האוויר בשפות העליונות והתחתונות של כל כנף.
תמונות כני הנסע של המטוס
המיראז' 4 כלל כני נסע בתצורה סטנדרטית למדי, עם כן נסע ראשי עם שני גלגלים המעוגן מעט אחרי תא הטייסים ומתקפלים קדימה, ושני כני נסע ראשיים הכוללים ארבעה גלגלים כל אחד ומעוגנים בכנפיים ומתקפלים כלפי גוף המטוס.
בשל שהמטוס כלל כנף נמוכה, בשביל לאפשר התקנה של פצצה כבדה בגחון, כני הנסע היו צריכים להיות ארוכים למדי.
עם זאת, הפצצה הגדולה לקחה כל כך הרבה מקום במרכז גוף המטוס, שכני הנסע הראשיים הוטו אחורנית מעט בשביל לאפשר יותר מקום במרכז הגוף במהלך קיפול כני הנסע.
המטוס כלל 47 תאי דלק פנימיים בנפח כולל של 13,928 ליטר שיכלו לשאת 11,143 קילוגרם דלק.
אלה חולקו לשלוש קבוצות עיקריות, כאשר אלה מימין יחסית לכיוון טיסה ממוספרים במספרים זוגיים, ואלה משמאל ממוספרים במספרים אי-זוגיים:
קבוצה קדמית – מכלים 1 עד 18, ומכלי שפת התקפה ומכל כנף קדמיים (מספרים 41 עד 43).
מכלים 1 עד 8 ממוקמים בין תעלות כונסי האוויר.
מכלים 9 עד 18 ממוקמים מהצד החיצון של תעלות הכונסים קרוב יותר לכנפי המטוס.
מכלי שפת התקפה ומכלי כנף קדמיים ממוקמים בחלק הפנימי של הכנף, כאשר מכל הכנף המרכזי הם קרובים מספיק לשפת ההתקפה בחלק החיצוני יותר של הכנף ומקנים קירור מספיק.
קבוצה מרכזית – מכלים 19 עד 28 ומכלי כנף מרכזיים (מספרים 45 ו-46).
מכלים 19 ו-20 הם מכלים הממוקמים בין תעלות הכונס.
מכל 19 מכיל שני מצברי דלק (מספרים 50–51) שתפקידם לייצב לחץ בקווי הדלק הזורמים למנוע.
קבוצה אחורית – מכלים 29 עד 40 בחלק התחתון של בתי המנוע של המטוס ומכל מייצב כיוון מספר 47.
כמו כן המטוס יכל לשאת שני מכלי דלק נתיקים, אחד בכל כנף בנפח של 2,500 ליטר כל אחד, ומכל דלק במקום הפצצה בגחון המטוס בנפח 1,600 ליטר.
המטוס כלל 2 משאבות דלק, אחת לכל מנוע השואבים דלק ממכלי דלק 7 ו-8. מכלים אלה משמשים כמכלי איסוף למנועים ואליהם מנותב הדלק מכל שאר המכלים, חיצוניים ופנימיים.
המטוס כלל מערכת ניתוב דלק אוטומטית שעל ידי ברירת אופציית שיוט (תת או על-קולי) הייתה ממלאת את תאי הדלק ועל ידי כך קובעת את מיקום מרכז הכובד בהתאם.
השאיפה הייתה שבמהלך שיוט תת-קולי מרכז הכובד יהיה בין 53.5 אחוז ל-51 אחוז מאורך מיתר הכנף.
בשיוט על-קולי מרכז הכובד היה נקבע לערכים שבין 53.5 ל-55.5 אחוז מאורך מיתר הכנף.
המטוס כלל בום לתדלוק אווירי שהותקן בקצה של הצינור באף המטוס.
תמונות הנעה של מטוס המיראז' 4המטוס הונע על ידי שני מנועי סנקמה אטאר 09K11 עם דחף של 4,700 קילוגרם בכוח יבש מלא (ללא מבער) ו-6,700 קילוגרם עם מבער מלא.
המנועים מסוגלים לדחוף את המטוס למהירות מקסימלית של מאך 2.2 בגובה 11,000 מטר (36,100 רגל).
בשביל לאפשר זרימת אוויר סדירה המטוס כלל שני כונסי אוויר חצי מעוגלים בחלק הקדמי של כלי הטיס המובילים אוויר בתעלות למנועים במבנה האחורי של כלי הטיס.
במהירויות על קוליות גבוהות בפגיעת האוויר בגוף הכונס היו נוצרים שני גלי הלם, גל הלם מוטה וגל הלם ניצב, ובמקום בו גל ההלם המוטה והניצב נפגשו נוצרה זרימה מערבולתית שהייתה מפריעה בפעולת המנוע.
בשל כך שני הכונסים כללו מעין חצאי חרוט נעים שנקראו עכברים .
החרוטים הללו היו שולטים במיקום גלי ההלם בזרימת האוויר ונקודת המפגש של גלי ההלם המוטה והניצב על ידי תנועה קדימה, ובעזרת זה הם מנעו היווצרות זרימה מערבולתית בתוך הכונסים.
חלק מהאוויר בתעלות הכונסים מנותב סביב למנוע ומשמש לקירורו.
לטובת שליטה בגלגול ועלרוד, בדומה למטוסי כנף דלתא ללא זנב אחרים, המטוס כלל אלוונים בכנפיים.
כל כנף כללה שני משטחי אלוון – חיצוני ופנימי.
המפעילים של האלוונים הותקנו בתוך בתים הפולשים מטה מהכנף בצורה של משולשים.
מערכת ההיגוי הראשית של המטוס הייתה אלקטרונית אנלוגית עם גיבוי מכני.
המערכת אפשרה אינטרציה עם הטייס אוטומטי שהיה מתקדם יחסית למטוסים צרפתים של אותה תקופה.
הטייס האוטומטי היה עובד יחד עם מערכת הניווט וההפצצה ואפשר לא רק לנווט למטרה, אלא גם להגיע ולבצע יעף הפצצה מדויק.
המטוס כלל גם ארבעה משטחי מעצורי אוויר – שניים לכל כנף, אחד בשפה העליונה של הכנף ואחד בשפה התחתונה.
המעצורים נשלטו על ידי מפסק בידית המצערת בתא הטייס עם שלושה מצבים – סגור, פתוח למחצה, ופתוח.
תמונות של אוויוניקה של המיראז' 4מטוסי מיראז' 4A כללו מערכות אוויוניות מוקשחות לתנאי חום אם כי סטנדרטיות למדי למטוס שכזה.
המטוס כלל מערכת ניווט אינרציאלית בעלת דיוק גבוה ומערכת ניווט דופלר שהייתה מחשבת ומפצה במדויק על השגיאה של המערכת האינרציאלית.
כמו כן המטוס כלל מכ"ם תקיפה וניווט מדגם Thomson-CSF DRAA 8A שהותקן בראדום מעוגל בגחון המטוס באזור בו מתחילות הכנפיים.
המכ"ם היה בעל מודי פעולה מרובים ואפשר למטוס לזהות מכשולים ולנווט במגוון גבהים.
מכ"ם התקיפה גם כלל מחשב הפצצה אנלוגי שניצן היה בו להזין נתוני מטרה כגון מיקום וגובה, וכן נתוני מטוס, כגון כיוון גובה ומהירות ולקבל חישוב הטלה, כאשר על ידי אפשור של המפעיל המערכת הייתה משחררת את החימוש עצמאית.
כמו כן המטוס כלל מערכת זיהוי עמית טורף מדגם Thomson-CSF Type BF, ומצלמת ניווט מיצור OMERA בחלון בגחון המטוס מתחת לתא הנווט.
כאמצעי הגנה המטוס המטוס כלל מערכת שיבוש מכ"ם של מטוסי קרב שכונתה Agassol.
כהגנה נגד סוללות טילי קרקע-אוויר המטוס יכל לשאת פוד פיזור מוץ-נורים מדגם Phillips BOZ 100, שהותקן בדרך כלל בנקודת התלייה החיצונית בכנף הימנית.
בכנף השמאלית המטוס היה נושא פוד שיבוש מדגם Thomson-CSF Barem.
במהלך שנות ה-80 בוצע שדרוג למטוסי מיראז' 4A לדגם P.
במהלך השדרוג מרבית חליפת האוויוניקה של המטוס שודרגה.
הותקן במטוס מכ"ם תקיפה חדש מדגם Thomson-CSF ARCANA, מערכת ניווט אינרציאלי חדשה מדגם SAGEM Uliss גם השתמשה בנתוני ג'י פי אס, ואפשרה תוכניות טיסה שלמות.
כמו כן הותקנה במטוס מערכת זיהוי עמית-טורף חדשה מדגם Thomson-CSF Serval.
תמונות של החימוש ומערכות משימה של המיראז' 4
המשימה העיקרית לשמה פותח המטוס היא הפצצה גרעינית.
כאמור גחון המטוס כלל שקע בצורה של פצצה גרעינית.
הפצצות היו AN-11 ו-AN-22 בעלות עוצמה של 60 קילוטון.
למרות זאת, המטוס כלל נקודות תלייה נוספות לפצצות סטנדרטיות.
המטוס יכל לשאת פצצה אחת במנשא החיצוני ביותר בכל כנף וארבע פצצות בגחון המטוס בנקודות תלייה מיד מאחורי הראדום של מכ"ם הניווט.
במהלך שדרוג לדגם P המטוס הותאם לשאת טיל על קולי גרעיני ארוך-טווח מונע על ידי מנוע מגח סילון מדגם ASMP בעל עוצמה של 300 קילוטון.
אחת ממצלמות ה-OMERA 36 יכולה להיות מוחלפת במערך סריקה קווי אינפרה-אדום מדגם SAT SCM2400 Super Cyclone.
כאמור, צרפת החליטה ליצור יכולת תקיפה גרעינית לטובת אסטרטגיית הרתעה עצמאית ללא תלות בבעלות בריתה האחרות.
לטובת זאת היא הורתה על פיתוח המיראז' 4 וגם החלה להקים את הכוח האווירי האסטרטגי .
במהלך עיצוב כלי הטיס החלו הכנות תשתית עם בחירת בסיסים למטוסי המיראז' וטייסות התדלוק, הקמת דירים ממוגנים למטוסים, הרחבת המסלולים ובניית התשתיות לשליטה ובקרה על הכוח עם מוצבי פיקוד ממוגנים ואמצעי תקשורת תואמים.
עם השלמת העיצוב של המיראז' 4, הדרישה לטווח של 3,000 קילומטר הייתה מחוץ ליכולתיו של המטוס, שטווחו היה 1,100 קילומטר בלבד, ולכן בשביל להאריך את הטווח שלו נדרש מערך של מטוסי תדלוק, שלא היו קיימים במלאי של חיל האוויר הצרפתי.
צרפת בחנה מספר חלופות למטוסי תדלוק אווירי ולבסוף רכשה 12 מטוסי בואינג C-135F שכללו עוגן, בעוד המיראז' 4 כולל את הדוקרן בקצה צינור ארוך באף המטוס.
מטוסי C-135 היוו את עיקר מערך התדלוק האווירי של צרפת למשך עשורים.
בשביל לאמן את צוותי האוויר של צרפת על טכנולוגיית התדלוק האווירי, מטוס מיראז' 3D דו-מושבי אחד הוסב לשאת דוקרן דמי לאימון טייסי המיראז' 4 בתדלוק אווירי.
לאחר הדגמה מעשית ליכולת התדלוק האווירי, המטוס הוכרז כמבצעי בפברואר 1964. סך הכול 62 מטוסי מיראז' 4 נכנסו לשירות בחיל האוויר הצרפתי ותחת המטרייה של ה-FAS.
מטוסים אלה שירתו בתשע טייסות עם ארבעה מטוסים בכל טייסת, כאשר כל שלוש טייסות היוו כנף הפצצה.
לאחר הקמת המערך הגרעיני הראשוני שלה, צרפת בחרה לפרוש מארגון הצבאי של נאט"ו ונשארה כחברה בברית אבל לא חלק מהמבנה הצבאי המאוחד.
המטרות של מטוסי המיראז' 4 היו בסיסים וערים בברית המועצות.
עם סיוע של מטוסי התדלוק המטוס יכל לתקוף במוסקבה, מורמנסק וערים באוקראינה.
משימות של מטוסי מיראז' 4 לרוב כללו טיסה במבנה של זוג מיראז'ים, כאשר אחד נושא את הפצצה והשני נושא מכלי דלק נתיקים ופוד תדלוק שמאפשר למטוס התוקף לתדלק מבן הזוג שלו.
ולמרות זאת לפי חלק מהמקורות המטוס עדיין היה בעל טווח טיסה מוגבל ולא יכל לחזור לבסיס האם ממשימת התקיפה והצוות של המטוס היה אמור לנטוש את המטוס זמן מה לאחר התקיפה.
מערך המיראז' 4 באותה תקופה נדרש לעמוד בכוננויות A-5 ו-A-15 (חמש דקות להמראה, ו-15 דקות להמראה בהתאמה).
כאשר כוננות A-5 דרשה שני מטוסים העומדים חמושים ומוכנים עם צוותים וטייסים בקרבת המטוס.
בהתחלה פרופיל הטיסה היה בגובה רב ומהירות של מאך 1.85 ובטווח של 3,500 קילומטר.
אבל לאחר שנהיה ברור שהאיום מצד מערכי טילי קרקע-אוויר הוא חמור בשנות ה-60 המאוחרות, פרופיל המשימה שונה לטיסה בגובה נמוך ומהירות של 1,100 קילומטר בשעה וטווח טיסה מוקטן.
השינויים בפרופיל המשימה דרשו התאמות מבניות במטוס שבוצעו במהלך ביקורת מחזורית, כגון חיזוק הכנפיים ותיבת הכנף.
במהלך שנות ה-70 לאחר שצרפת הכניסה לשירות של טילים בליסטיים גרעיניים וטילים גרעיניים משוגרים מצוללות, יחד עם היעילות הפוחתת של מטוסי התקיפה הגרעינית, צרפת הוציאה משירות כנף מטוסי מיראז' 4 משירות וכן החלה בפיתוח טיל שיוט גרעיני על-קולי מדגם ASMP עם טווח 400 קילומטר.
18 מטוסי מיראז' 4 הוסבו לשאת את הטיל ואלה נקראו מיראז' 4P.
בשנת 1986 כל מטוסי המיראז' הנותרים שולבו בשתי טייסות הפצצה עם שישה מטוסים לכל טייסת.
כמו כן בוטלו דרישות לכוננות ה-A-5 (חמש דקות להמראה) למערך.
בעוד במשימות התקיפה הגרעינית, במטוסי המיראז' 4 לא בוצע שימוש מבצעי, ביכולות הביון בוצע שימוש נרחב.
בשיא המלחמה הקרה המטוסים בשיתוף מודיעין עם הצי הצרפתי ביצע גיחות מעל כוחות משימה וספינות סובייטיות בים התיכון וכן באוקיינוס האטלנטי.
בשמי צ'אד בוצע מספר טיסות רב, אם כי לא ברור כמה ובין אילו שנים.
בשנת 1987 המטוס ביצע גיחות צילום לטובת הערכת נזקי לחימה לאחר תקיפה של מטוסי יגואר בלוב במהלך מבצע טובוס, עם משך טיסה של 11 שעות, מהן 30 דקות במהירות על קולית, וכן 12 תדלוקים אוויריים.
בשנת 1991 המטוס השתתף במלחמת עיראק הראשונה כחלק מהקואליציה.
במקרה ספציפי המטוס נקלע למרדף של מטוסי מיג-25 שננעלו עליו, אך הצליח להימלט לאחר 4 דקות ומהירות של מאך 1.8. בשנת 1995 במהלך במהלך מלחמת בוסניה, המיראז' 4 השתתף במבצע כוח מכוון וסייע באיתור מוצבי פיקוד וסוללות ארטילריה.
בשנת 1996 מטוסי מריאז' 4 סייעו בבקרה על הפסקת האש בין תימן ואריתריאה בעזרת טיסות צילום מג'יבוטי.
בשנת 1999 במהלך מלחמת קוסובו, המטוסים השתתפו עם טיסות ביון פעמיים ביום מהאי קורסיקה.
בשנת 2001, במהלך מלחמת אפגניסטן, המטוסים בוצעו 80 טיסות ביון מאיחוד האימרויות.
בשנת 2003, במהלך מלחמת עיראק המטוס השתתף בטיסות לאיתור אתרי אחסנה לנשק להשמדה המונית מבסיסים בערב הסעודית.
בשנת 1996 מטוסי המיראז' 2000N החליפו את מטוסי המיראז' 4P בתפקידי התקיפה הגרעינית עם טילי ה-ASMP ולכן טייסת מיראז' 4 אחת יצאה משירות, והטייסת הנותרת שינתה את משימתה לביון.
בשנת 2005 חיל האוויר הצרפתי הוציא את אחרון מטוסי המיראז' 4 משירות.
מיראז' 4 – גרסת הניסוי הראשונית למטוס כללה 4 מטוסי ניסוי.
מיראז' 4A – גרסת התקיפה הגרעינית הבסיסית עם מנועי אטאר 09K.
מיראז' 4B – דגם מוצע שכלל מנועי פראט אנד וויטני J75-P-19W והיה גדול יותר ובעל ביצועי טווח ושיוט משופרים.
בוטל לטובת שימוש בטכנולוגיה צרפתית.
מיראז' 4R – מטוסי מיראז' 4A שעברו התאמה לשאת פוד מצלמות ביון CT-52. הסימון היה לא רשמי שכן ההתאמות לנשיאת הפוד היו מינימליות וכללו בעיקר שינויי חיווט.
מיראז' 4P – מטוסי מיראז' 4A שעברו השבחה למערכות רבות והותאמו לשאת את טיל ה-ASMP.
מירארס (שם מדעי: Mirarce; מילולית: "שליח בעל כנף נפלא") הוא סוג של עוף קמאי שהתקיים במשך הסוף הקרטיקון של הקמפן שלפני 76 עד 74.1 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית.
המאובנים שלו התגלו ביוטה ב"תצורות קאיפורוויטס" ב-1992 הידי החוקר האמריקאי הווארד האצ'יסון.
הסוג הכיל מין בודד - Mirarce eatoni.
שמו של העוף ניתן ב-2018 בידי צוות בראשות החוקר ג'סי אטרהולט (Jesse Atterholt), ופירושו: "mirus" - יפהפה ו-"Arkē" על שם ארקה, אלת הקשת המכונפת מהמיתולוגיה היוונית.
השם ניתן עקב המבנה המשומר בצורה יפה וכלל עצמות חזה, צלעות וחוליות צוואר ואגן, אף שהיה ללא גולגולת.
הפרט הידוע היחיד בסוג היה בוגר במותו והיה מכוסה בנוצות שהתאימו לתעופה.
עוף זה היה גדול יחסית לעופות הקדומים מקבוצת האננטיאורניתס, שהתקיימו בקרטיקון והגיע עד לגודל של תרנגול הודו.
במראהו היה קרוב יחסית לאביזאורוס.
מיר איסקוסטבה היה כתב עת רוסי ותנועה אמנותית שהוא שימש לה השראה.
לתנועה הייתה השפעה גדולה על הרוסים והביאה למהפכה באמנות במהלך העשור הראשון של המאה ה-20. למגזין הייתה תפוצה מוגבלת מחוץ לרוסיה.
משנת 1909 השתתפו כמה מחברי התנועה גם בהפקות של להקת Ballets Russes של סרגיי דיאגילב שבסיסה היה בפריז.
התנועה האמנותית נוסדה בנובמבר 1898 על ידי קבוצת סטודנטים שכללה את אלכסנדר בנואה, קונסטנטין סומוב, דמיטרי פילוסופוב, לאון באקסט ויוג'ין לנסריי.
ההתחלה של הקבוצה האמנותית החדשה היה ארגון תערוכה של אמנים רוסים ופינים במוזיאון שטיגליץ לאמנויות שימושיות בסנט פטרסבורג.
המגזין נוסד ב-1899 בסנט פטרסבורג על ידי אלכסנדר בנואה, לאון בקסט וסרגיי דיאגילב (העורך הראשי).
הם שאפו לתקוף את הסטנדרטים האמנותיים של אסכולת הנוודים המיושנת לטעמם, ולקדם אינדיבידואליזם אמנותי ועקרונות אחרים של אר נובו.
ההצהרות התאורטיות של תנועות האמנות נאמרו במאמריו של דיאגילב "שאלות קשות", "השפלה המדומה שלנו", "מאבק קבע", "בחיפוש אחר היופי" ו"יסודות ההערכה האמנותית" שפורסמו בכתב העת החדש.
התערוכה השישית נתפסה כניסיון של דיאגילב למנוע את ההיפרדות מחברי הקבוצה במוסקבה שארגנו קבוצה נפרדת "תערוכת 36 אמנים" (1901) ומאוחר יותר "איחוד האמנים הרוסיים" (מ-1903).
בשנים 1904–1910 לא התקיימה מיר איסקוסטבה כקבוצה אמנותית נפרדת.
את מקומה ירש איגוד האמנים הרוסים שנמשך רשמית עד 1910 ובאופן לא רשמי עד 1924. האיגוד כלל ציירים (ולנטין סרוב, קונסטנטין קורובין, בוריס קוסטודייב, זינאידה סרבריאקובה, פאבל קוזנצוב), מאיירים (איוואן ביליבן, דמיטרי מיטרהין), רסטורטורים (איגור גרבאר), ומעצבי נוף (ניקולס רוריך, סרג' סודייקין).
בשנת 1910 פרסם בנואה מאמר ביקורתי בכתב העת על איגוד האמנים הרוסים והביא לתחייה התנועה.
ניקולס רוריך הפך ליושב ראש החדש.
הקבוצה קיבלה חברים חדשים ביניהם נתן אלטמן, ולדימיר טאטלין ומרטירוס סאריאן.
חלקם אמרו ששילובם של ציירי אוונגרד רוסים מוכיח שהקבוצה הפכה לארגון תערוכות ולא לתנועת אמנות.
בשנת 1917 נבחר כיו"ר הקבוצה איוואן ביליבין.
הקבוצה ארגנה תערוכות רבות בשנים 1911 - 1922 בסנט פטרבורג ומוסקבה.
התערוכה האחרונה של התנועה אורגנה בפריז בשנת 1927. חלק מחברי הקבוצה נכנסו לתנועות האמנותיות רוסיות חדשות (במוסקבה, ב-1924) ו-Four Arts (מוסקבה-לנינגרד, שאורגנה ב-1925).
כמו הפרה-רפאליטים האנגלים לפניהם, בנואה וחבריו גינו את הצגת הטבע האנטי-אסתטי של החברה התעשייתית המודרנית וביקשו לגבש את כל האמנים הרוסיים הנאו-רומנטיים תחת דגל המלחמה בפוזיטיביזם באמנות.
כמו הרומנטיקנים לפניהם, הן ניסו לקדם הבנה ושימור של אמנות התקופות הקודמות, במיוחד אמנות עממית מסורתית והרוקוקו של המאה ה-18.
פרויקטים של תחייה כאלה טופלו על ידי חברי התנועה בהומור, בדרך של פארודיה עצמית.
הם הוקסמו ממסכות ומריונטות, מקרנבל ותיאטרון בובות, מחלומות ואגדות.
כל דבר גרוטסקי ושובב משך אותם יותר מהרציני והרגשי.
העיר האהובה עליהם הייתה ונציה, עד כדי כך שדיאגילב וסטרווינסקי בחרו בה כמקום קבורתם.
חברי התנועה העדיפו את הסגנון הקל והאוורירי של צבעי מים וגואש על פני ציורי שמן בקנה מידה מלא.
הם ביקשו להכניס אמנות לכל בית, הם עיצבו לעיתים קרובות חללי פנים וכריכות ספרים.
בקסט ובנואה חוללו מהפכה בעיצוב התיאטרלי עם התפאורה פורצת הדרך שלהם לקלאופטרה (1909), קרנבל (1910), פטרושקה (1911).
מלבד שלושה אבות מייסדים, חברים פעילים ב"עולם האמנות" כללו את מסטיסלב דובוז'ינסקי, יוג'ין לנסריי וקונסטנטין סומוב.
תערוכות שאורגן על ידי "עולם האמנות" משכו ציירים חשובים רבים מרוסיה, כמו מיכאיל ורובל, מיכאיל נסטרוב ויצחק לויתן.
בשנת 1902 יסדה 'מיר איסקוסטבה' הוצאת ספרים.
הם יצרו גלויות עם רפרודוקציות של יצירות מופת אמנותיות, גלויות 'חינוכיות' עם פירושים קצרים ותמונות מתחומי מדע שונים (גאוגרפיה, זואולוגיה וכו').
עם זאת, הביקוש היה נמוך למדי.
רק תמונות הנוף נמכרו בכמויות גדולות, עד 1909 החלה ההוצאה להדפיס ספרים.
הם פרסמו ספרי הדרכה על פבלובסק, סנט פטרסבורג, מוזיאון הארמיטאז'.
מיראי (ביפנית: 未来のミライ) הוא סרט פנטזיה-קומדיה-הרפתקאות יפני בסגנון אנימה, אשר יצא לאקרנים במקור בשנת 2018. הסרט בוים ונכתב על ידי מאמורו הוסודה, והופק על ידי אולפני צ'יזו.
בשנת 2019 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
בנוסף, הסרט היה מועמד לפרס בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-76, ולפרס בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר בטקס פרסי בחירת המבקרים ה-24 ולפרס בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-91, אך בכל המקרים הוא הפסיד לסרט ספיידרמן: ממד העכביש.
זהו סרט האנימה הראשון שלא הופק על ידי סטודיו ג'יבלי שזכה למועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית טקס פרסי האוסקר.
הסרט זכה בפרס בקטגוריית הסרט העצמאי הטוב ביותר בטקס פרסי האנני.
עלילת הסרט מתמקדת בילד בן ה-4 קון אשר מתקשה להתמודד עם אחותו התינוקת מיראי.
קון מגלה גן קסום המאפשר מסע בזמן באמצעותו הם מצליח לפגוש את אחותו בעתיד כאשר היא בת עשרה ואת אמו כאשר הוא היה ילד צעיר.
החוויות יוצאות הדופן מחזקות את הקשר המשפחתי ותורמת לכך שקון הופך אמפתי לאחותו.
מירא שָלָח עָבּוּד היא מדענית ישראלית.
בגיל 25 הפכה לאישה הראשונה מהמגזר הערבי שמחזיקה בתואר דוקטור במדעי המחשב בישראל.
מירא למדה בבית הספר היווני קתולי בשפרעם.
בגיל 15 התקבלה לתוכנית "אתגר" בחוג למדעי המחשב באוניברסיטת חיפה, שם השלימה תואר ראשון.
היא המשיכה את לימודיה לתואר שני בטכניון, במסלול ישיר לדוקטורט, בהנחיית פרופסור גיל ברקת מהפקולטה למדעי המחשב.
את תואר הדוקטור קיבלה בשנת 2018 בגיל 25 שנה.
בין השנים 2019–2021 למדה מירא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד.
כותרת עבודת הדוקטורט של מירא שלח היא: "נוסחאות וקבועי גידול חיות סריג על סריגים ריבועיים ומשולשים", בעיה הקיימת כבר למעלה מ-100 שנה בעולם המתמטיקה.
מירא ניסתה לפתור את הבעיה באמצעות תוכנות שהיא עצמה פיתחה והצליחה להוכיח באופן אוטומטי משפטים מתמטיים ולפתור בעיות שהיו עד אז ללא תשובה.
היא לא פתרה את הבעיה שאותה חקרה, אך דרך הפתרון והתוכנות יאפשרו לפתח מודלים מתמטיים המתארים "מצבים פיזיקליים מורכבים, כמו פעפוע של חומר מתוך חומר (למשל מים מתוך האדמה) או שבירת המודל התלת־ממדי של חלבונים".
בלימודי הפוסט-דוקטורט היא למדה וחקרה "פיתוח כלים שיעזרו לאדם בעולם הממשי ליצור יצירות תלת־ממדיות בעולם הווירטואלי ולהפך: פיתוח כלים שיעזרו לעבור מהעולם הווירטואלי ליצירות בעולם האמיתי", בהנחיית הפרופסורים ליאונידס גויבאס (Leonidas J.
מירא שלח עבוד פרסמה 17 מאמרים על אודות המחקרים שלה (חלקם בשיתוף עם נוספים).
לאחר לימודיה היא שותפה ומשמשת בתפקיד CTO בסטארטאפ המפתח איפור אוטומטי (Automated Makeup Application).
מירא זכתה במהלך לימודיה ביותר מ-10 פרסי הצטיינות.
בשנת 2019 היא נבחרה על ידי מגזין פורבס ישראל כאחת מ-30 הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 30 (30Under30).
בשנת 2019 היא נבחרה לאחת מ-200 החוקרים הצעירים המבטיחים בעולם, שהשתתפו בהיידלברג, בכנס "Heidelberg Laureates Forum", המפגיש למשך שבוע את הדור הצעיר של המדענים הצעירים עם זוכי הפרסים היוקרתיים ביותר במתמטיקה ובמדעי המחשב (כמו: פרס טיורינג ומדליית פילדס, פרס אבל, מדליית אבקוס של האיחוד המתמטי הבין-לאומי).
לקראת שהותה ולימודיה בסטנפורד, קיבלה מירא מלגה בסך 50,000 דולר מקרן המלגות של .
בחודשים מרץ ואפריל 2022, במסגרת ציון יום האשה הבין-לאומי הוצג איור של מירא על אריזות (קרטונים) החלב של חברת תנובה בישראל, בשל היותה מנהיגה, חלוצה מעוררת השראה וסוללת דרך.
מירא נשואה לד"ר אמיר עבוד, תאורטיקן במדעי המחשב העובד בקבוצת מחקר של IBM.
אמיר עבוד למד בתוכנית "אתגר" באוניברסיטת חיפה, עבר לטכניון והשלים את לימודיו לתואר שני.
את הדוקטורט קיבל לאחר לימודיו באוניברסיטת סטנפורד.
מועדון ספורט מיראנדס (בספרדית: Club Deportivo Mirandés) הוא מועדון כדורגל ספרדי ממיראנדה דה אברו, שבמחוז בורגוס, קסטיליה וליאון.
המשחק בסגונדה דיוויסיון, ליגת המשנה הספרדית.
המועדון נוסד בשנת 1927, ומארח את משחקיו באצטדיון העירוני דה אנדובה, המכיל 5,579 מקומות.
במיראנדס היו קיימים מספר מועדונים בתחילת המאה ה-20, שהיו הבסיס להקמתו של המועדון, אולם מועדון ספורט מיראנדס, שקיים עד היום, נוסד ב-3 במאי 1927, ושיחק את משחקו הראשון ב-4 ביוני 1927 בפסטיבל סן ג'ון מההר , שהסתיים בניצחון 1–0 על ארבארה.
בין השנים 1944 ל-1977 התחרתה מיראנדס בליגה הספרדית בדרג הרביעי, למעט שלוש עונות בדרג החמישי.
בעונת 1977/1978 השתנה מבנה הליגות בספרד, והוקמה הסגונדה דיוויסיון ב', שהיוותה את הליגה בדרג השלישי.
הליגה חולקה לחמישה בתים, ומיראנדס עברה להתחרות בה.
מיראנדס שיחקה חמש עונות בסגונדה דיוויסיון ב', כשבסיום עונת 1981/1982 ירדה לליגה הרביעית.
בשני העשורים הבאים התנדנדה מיראנדס בין הליגות השלישית והרביעית, למעט שתי עונות בליגה החמישית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 המשיכה מיראנדס לשחק בליגה הרביעית והשלישית לסירוגין.
את עונת 2011/2012 פתחה מיראנדס עם רצף של 833 דקות מבלי לספוג, ואת ההפסד הראשון שלה ספגה רק במחזור ה-18. בגביע המלך באותה עונה הודחה מיראנדס רק בחצי הגמר על ידי אתלטיק בילבאו, לאחר שבדרך ניצחה את קבוצות הלה ליגה ויאריאל, ראסינג סנטאנדר ואספניול.
מיראנדס סיימה את העונה במקום הראשון בבית שלה בסגונדה דיוויסיון ב', והעפילה לראשונה לסגונדה דיוויסיון, הליגה השנייה בספרד, לאחר ניצחון בפלייאוף על אתלטיקו באלארס.
בשתי העונות הראשונות שלה בליגה השנייה סיימה מיראנדס במקומות ה-15 וה-19, בהתאמה, מתוך 22 קבוצות.
בעונת 2014/2015 הגיעה מיראנדס להישג השיא שלה בליגה כשסיימה במקום ה-8. בעונת 2015/2016 סיימה מיראנדס אמנם רק במקום ה-15, אך בגביע המלך עשתה שוב ריצה מרשימה, כשהודחה רק ברבע הגמר על ידי סביליה, והדיחה בדרך את מאלגה ודפורטיבו לה קורוניה מהליגה הבכירה.
בסיום עונת 2016/2017, לאחר חמש עונות בליגה השנייה, שבה מיראנדס לליגה השלישית, לאחר שסיימה את העונה במקום האחרון.
ב-28 במרץ 2019 זכתה מיראנדס בגביע הפדרציה, לאחר שניצחה את קורנלה בגמר.
את הליגה היא סיימה במקום השלישי בבית שלה, ועלתה לליגה השנייה לאחר שגברה פעם נוספת על אתלטיקו באלארס בפלייאוף.
בעונות הבאות סיימה מיראנדס בחצי התחתון של הטבלה בליגה הספרדית השנייה, אך הצליחה לשרוד בליגה.
בגביע המלך של עונת 2019/2020 הגיעה מיראנדס עד לחצי הגמר, שם הפסידה לזוכה ריאל סוסיאדד, כשבדרך היא עברה את סלטה ויגו, סביליה וויאריאל.
בשנים הבאות נודע המועדון בעיקר בזכות יכולתו להסתמך על שחקנים צעירים שהגיעו אליו בהשאלה.
עונת 2024/2025 הייתה עונת שיא עבור מיראנדס.
הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום הרביעי בסגונדה ליגה, והעפילה לפלייאוף העלייה ללה ליגה.
בחצי גמר הפלייאוף גברה מיראנדס על ראסינג סנטנדר, ובגמר התמודדה מול ריאל אוביידו.
מיראנדס ניצחה 1–0 בבית, אך הפסידה 1–3 בגומלין ולא הצליחה להעפיל ללה ליגה.