tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפואמה "ברוך ממגנצא" של שאול טשרניחובסקי
בשנת 1902 כתב שאול טשרניחובסקי את הפואמה "ברוך ממגנצא", שמתייחס לפוגרום ביהודי מגנצא בשנת 1096.
המשורר השתמש בוומפיר כדימוי למיניות.
דרקולה של ברם סטוקר ביסס את התיאור הנפוץ ביותר של ערפד בסיפורת הנפוצה של המאה האחרונה.
תיאורה של הערפדות כמחלה (השתלטות דמונית מדבקת), שמאפייניה אישיות "חולת מין", תשוקה לדם וכן מוות, הכו שורש באנגליה הוויקטוריאנית, שבה המחלות שחפת ועגבת נפוצו במיוחד.
לפני העידן הוויקטוריאני, לא התקיים הקישור הרומנטי בין ערפדים ומין.
קיימת סברה כי הדמות "דרקולה" מבוססת, לפחות באופן חלקי, על אגדות אודות אדם אמיתי, ולאד המשפד (צפש), שהיה נסיך פראי ואכזר הידוע במקורות מודרניים גם כולאד השלישי ("דרקולה", שמשמעו "בנו של הדרקון".
אביו נקרא "דרקול" (הדרקון), אחרי ש"התקבל למסדר הדרקון" ב-1431).
היה ידוע גם כ"ולאד המשפד", ושלט בימי הביניים על חבל ארץ השייך כיום לרומניה.
המסורת שבעל-פה אודותיו מספרת על כך שהוא נהג לעסוק בעינוי איכרים שהכעיסו אותו.
הוא תלה אותם או חלקים מהם, כגון ראשיהם, על יתדות מסביב לטירתו.
סטוקר ככל הנראה גם שאב השראה מיצורים שואבי דם במיתולוגיה האירית.
כמעט בוודאות, הוא הושפע מסיפור ערפדים תקופתי, כרמילה, מאת שרידן לה פנו.
לה פנו היה עורכו של סטוקר בזמן שסטוקר היה מבקר תיאטרון בדבלין, אירלנד.
סיפורת ערפדים רבה במאה ה-20 מסתמכת על נוסחתו של סטוקר.
סרטים מוקדמים כמו נוספרטו, או אלו בהשתתפותם של בלה לוגוסי או כריסטופר לי, הם דוגמאות מצוינות לכך.
מכיוון ש"נוספרטו", למעשה, היה מבוסס בבירור על "דרקולה", אלמנתו של סטוקר תבעה את יוצריו על הפרת זכויות יוצרים, וזכתה.
כתוצאה מהתביעה הושמדו רוב העותקים של הסרט.
מאוחר יותר התירה האלמנה את הקרנתו של הסרט באנגליה ותפוצתו התחדשה.
על אף שמרבית היצירות הבדיוניות האחרות על ערפדים לא כוללות את דרקולה כדמות, ניתן להבחין בדרך כלל בהשראה ברורה מסטוקר, המשתקפת באלמנטים של מין ושל עושר השזורים בסיפור הערפדים, וכן בשימוש נרחב ברקע ובסמלים גותים.
נצר מודרני לז'אנר זה היא סדרת רומנים מאת אן רייס, הזוכה לפופולריות רבה ומתארת גיבורים ערפדים.
בסרט דרקולה 2000, דרקולה טוען כי אינו ניתן להריגה וכי הוא בעצם יהודה איש קריות, אשר בגד בישו, ולכן שונא את הנצרות.
כמו כן סולד מכסף מכיוון שקיבל תשלום עת בגידתו בישו.
בסוף הסרט נתלה על צלב מראש בנין וכאשר האיר אור השמש הראשון התפוצץ והפך לאפר.
בקומיקס של חברת מארוול קומיקס, ערפדים הם מהזנים הבולטים ביקום מארוול.
בין הערפדים ניתן למנות את דרקולה, בלייד וג'ובילי.
דמותו של אנג'ל בסדרה באפי ציידת הערפדים ובסדרת הבת הקרויה על שמו.
קיימים מספר משחקי תפקידים בהם השחקנים משחקים ערפדים, בניהם "Vampire: the Requiem" ו- "Vampire: the Masquerade, שניהם חלק מעולם האפלה ומתאופיינים במוטיבים גותים בדומה לרוב ספרות הערפדים.
עלילת סדרת הטלוויזיה הישראלית "חצויה" עוסקת ביחסים בין ערפדים לבני אדם, ונוצרה בהשראת הסדרה האמריקאית "דם אמיתי" העוסקת בנושאים דומים.
הספר "דמדומים" וסדרת הטלוויזיה "יומני הערפד" (וסדרת ההמשך "המקוריים") מספרים על יחסים רומנטיים עם ערפד ועל המלחמה בין הערפדים לאנשי הזאב.
ביצירות אלו הערפדים אינם רגישים לשום ולצלבים, אך סובלים מרגישות לאור השמש.
בסדרה המצוירת "מפלצת של מלון" הדמות הראשית היא ערפד המכונה דראקי, בתו של דראקי מתחתנת עם בן אנוש, מה שמשנה את התפיסה שלו כלפי המין האנושי, הסדרה עוסקת בשילוב המפלצות עם בני האנוש.
במאנגה "הלסינג", הדמות הראשית אלוקארד, הוא בעצם הרוזן דרקולה, ומשרת את המסדר של אברהם ואן הלסינג, ואת הצאצאית שלו, אינטגרה הלסינג כדי להילחם בצבא נאצים המובל על ידי ערפדים המאיים על בריטניה.
בסדרת "בני הנפילים" מתואר שם ערפדים כאינם יכולים לצאת בשמש אלא אם כן שתה הערפד דם של בן נפילים מיוחד.
בסדרת הספרים "האקדמיה לערפדים" מתוארים שלושה סוגי ערפדים; "מורוי" - ערפדים טובים שחיים מדם ולא יכולים להיות בשמש.
"סטריגוי" - ערפדים רעים שנוצרים בשתי דרכים, מורוי שהרג את מי שאכל ממנו, או מורוי/דמפיר שננשך על ידי סטריגוי.
"דמפיר" - חצי ערפדים חצי בני אדם שאין להם ניבים והם יכולים להיות בשמש, חייהם מוקדשים להגנת המורוי מהסטריגוי.
בטלנובלה הקולומביאנית "צ'יקה ומפירו" מתוארים הערפדים המודרניים שאינם מוצצים דם, חיים באור השמש ונראים במראות ובתמונות.
הסדרה ג'ודה עוסקת בדמות יהודה בן חיים שננשך על ידי ערפדה מסתורית ונגרר למאבקי עולמות בין משפחות ערפדים ואנשי זאב.
ערפדים או עַרְפָּדִיִּים (שם מדעי: Desmodontinae) היא תת-משפחה במשפחת הזיזפיים.
לעיתים נחשבת למשפחה נפרדת – ערפדיים, ואז שמה המדעי הוא Desmodontidae.
הערפדים הם עטלפים הניזונים מדם ומצויים בדרומה של אמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
כוללים שלושה מינים המשתייכים לשלושה סוגים שונים, כל אחד מהם מין יחיד בסוגו:
עַרְפִֿילִית (ההגייה התקנית בפ"א רפה) היא ענן בין-כוכבי של גז ואבק המורכב מיסודות.
המונח "ערפילית" (nebula - נֶבּיוּלָה) שימש במקורו שם לקבוצה של גרמי שמים, אשר כללה בין השאר גם גלקסיות, אך כיום אין שימוש זה מקובל.
בערפיליות הגדולות נוצרים כוכבים חדשים.
כוכבים נוצרים בערפיליות אך הגדולים שבהם מסיימים את מהלך חייהם בתור ערפילית, וממנה ייווצרו כוכבים חדשים.
ערפיליות פליטה - ענני גז מיונן, אשר פולטות קרינה כתוצאה ממעברי האלקטרונים בין רמות האנרגיה (תהליך בשם עירור אלקטרונים).
לקבוצה זו שייכים אזורי H II, ערפיליות פלנטריות וערפיליות סופרנובה.
ערפיליות החזרה - ערפיליות אשר מפזרות ומחזירות את אור הכוכבים הנמצאים סביבן, לפניהן ובתוכן.
ערפיליות בליעה או ערפיליות כהות - ערפיליות אשר אינן מוארות על ידי הכוכבים בסמוך להן, אך בכל זאת מהוות מסך אשר מסתיר מאיתנו את אור הכוכבים אשר נמצאים מאחוריהן.
ערפיליות כאלה מצטיירות ככתמים אפלים על רקע שדות הכוכבים.
ניתן לראות ערפיליות אלו רק אם יש מאחוריהם גרם שמים גדול יותר ובהיר יותר מהם ובעזרת ציוד מיוחד.
הנפוצים מבין הערפיליות האפלות הם עננים מולקולריים.
אזור H II - אזור יצירת כוכבים
אזור H II הוא אזור אשר בו נוצרים כוכבים.
זהו אזור חם וצפוף, אשר מורכב ברובו (כ-90%) ממימן מיונן, הליום (כ-10%) ושאריות יסודות כבדים יותר.
גודלו של אזור זה יכול להיות משנות אור בודדות ועד מאות שנות אור, והוא מהווה חלק קטן בלבד מענן מולקולרי.
חלק מגז זה עובר עם הזמן קריסה כבידתית והופך לקדם-כוכבים.
אזורים אלה פולטים קרינה כתוצאה מכך שכוכבים צעירים ומסיביים פולטים קרינה בתחום העל-סגול ומייננים את ענני המימן אשר נמצאים בסמוך להם.
ערפילית פלנטרית היא מעטפת גז אשר משיל אחריו ענק אדום לאחר הפיכתו לננס לבן.
קרינתה של הערפילית נובעת מיינון הגז על ידי הננס הלבן.
משך חייה של הערפילית הוא מספר אלפי שנים בלבד.
בגלקסיה שלנו נצפו כ-1,500 ערפיליות פלנטריות.
ערפילית סופרנובה היא תוצאה של התפוצצות סופרנובה - קריסה כבידתית של כוכב מאסיבי, כאשר השכבות החיצוניות של הכוכב מועפות לכל כיוון במהירות אדירה.
בתוך הערפילית יימצא כוכב נייטרונים או חור שחור, לפי מסת הכוכב.
ייחודה של ערפילית זו היא בכך, שקרינתה נובעת לא מיינון הגז על ידי קרינת הכוכב שבתוך הערפילית, אלא מחימום הגז על ידי גלי ההלם הגרוויטציוניים.
ערפד מצוי (שם מדעי: Desmodus rotundus) הוא מין של עטלף מתת-משפחת הערפדים שבמשפחת הזיזפיים והוא אחד משלושת העטלפים הידועים כמוצצי דם.
בעבר היו מינים נוספים מהסוג ערפד שנכחדו.
הערפד המצוי נפוץ ממקסיקו ועד ארגנטינה וצ'ילה.
הוא נפוץ באזורים טרופים וסובטרופיים ומתגורר ביערות גשם ובמדבריות.
הוא משתכן בחללים, במערות ובעצים ומתכונן לפעילות בלילה.
הערפד המצוי נוהג לחיות במושבות של 20 עד 100 פרטים בדרך כלל, אך דווח אף על קבוצות של עד 5,000 פרטים.
במושבות אלו יש קשרים חברתיים חזקים והערפדים מזהים זה את זה באמצעות ריח וקול.
המושבות חיוניות להישרדותם של הערפדים המצויים, שכן ישנם לילות שבהם הם עלולים לא למצוא אוכל.
במצב של מחסור במזון הערפדים מסוגלים להזין זה את זה בתהליך העלאת גירה, כך שערפד רעב יקבל מזון מערפד אחר במושבתו.
לאחר יומיים ללא מזון, ימות הערפד.
הערפד המצוי ניזון מדמם של בעלי חוליות.
את קורבנותיו הוא מאתר באמצעות ריח, קול, תהודה וייתכן שגם על פי חום.
הוא מסוגל ללכת, לרוץ ולדדות על האדמה כדי לעקוב אחר טרפו.
כאשר הוא מגיע לטרפו הוא נושך אותו וגורם לפציעה בגודל של כ-3 מ"מ, שלא גורמת כאב רב ולרוב לא מובילה להתעוררות הקורבן.
את הדם הניגר מהפציעה הוא מלקק, ולא מוצץ את דמו של הקורבן באופן ישיר.
הערפד צורך במנה של דם עד 60% ממשקל גופו, אולם הוא זקוק רק לתאי הדם האדומים ואילו את פלסמת הדם הוא מפריש עוד לפני גמר ארוחתו.
עד 20 דקות הוא מסיים את ארוחתו.
הוא נוהג לשתף את הערפדים האחרים שבקבוצתו בדם.
הערפד המצוי הוא אחד היונקים המעופפים היחידים אשר יכול לנוע הן על הקרקע והן באוויר.
הם לא ממריאים מהקרקע, אלא משגרים עצמם באמצעות שרירי החזה החזקים שלהם לקפיצה שאורכת כ-30 מילישניות.
לערפד המצוי פרווה שצבעה חום אפרפר וצבע בהיר יותר באזור הבטן.
אורך מוטת הכנף הוא בממוצע 35–40 סנטימטרים ואורך הראש והגוף הוא בדרך כלל 7–9 ס"מ.
משקלו 15 עד 50 גרם בדרך כלל.
לרוב הנקבות גדולות יותר מהזכרים.
לערפד המצוי רגליים אחוריות חזקות והוא חסר זנב.
אוזניו מחודדות והוא ניחן בחוש ריח חד.
בלשונו שני חריצים צדדיים אשר מתרחבים ומתכווצים בעת שהוא ניזון.
ברוקו מצוי האנזים דראקולין, אשר פועל כמעכב לא תחרותי של גורמי הקרישה IXa ו-Xa, ובכך מונע מהדם של קורבנותיו להיקרש.
לקראת ההזדווגות מטפס הזכר על גבה של הנקבה, לופת את כנפיה המקופלות ומחזיק את גב צווארה עם פיו.
ההזדווגות אורכת שלוש עד ארבע דקות.
הערפד המצוי מזדווג במהלך כל השנה.
לרוב ממליטה הנקבה בין אפריל למאי או בין אוקטובר לנובמבר.
הנקבה מביאה לעולם ולד אחד מדי שנה, לאחר היריון שמשכו שבעה חודשים בממוצע.
בעת לידתו משקלו של הוולד הוא בין 5 ל-7 גרם ועיניו פקוחות.
הוא נגמל מיניקה לאחר כחודש שבו הוא מכפיל את משקלו, ולאחר כ-5 חודשים הופך לעצמאי.
משך חייו של ערפד מצוי עשוי להגיע ל-9–12 שנים בטבע ואילו בשבי עד ל-20 שנה.
הערפד המצוי עלול לגרום לזיהומים להעביר מחלות שונות.
כתוצאה ממחלות שונות שהוא מעביר לבקר גורם הערפד המצוי לנזק המוערך במיליוני דולרים מדי שנה לתעשיית הבקר באמריקה הלטינית.
אך למרות זאת, הערפדים הרגו ב-30 השנים האחרונות רק 9 בני אדם בעקבות העברת מחלות.
ערפד שעיר-רגליים (שם מדעי: Diphylla ecaudata) הוא מין עטלף יחיד בסוגו.
הערפד שעיר-הרגליים משתייך לתת משפחה הערפדים של משפחת הזיזפיים.
חי בעיקר באזורים טרופיים וסובטרופיים של דרום אמריקה, מרכז אמריקה ודרום מקסיקו.
הוא ניזון בעיקר מדם של ציפורי בר, וכאשר הוא מגיע לטרפו (שלרוב ישן בשעת לילה) הוא נושך אותו וגורם לפציעה בגודל של כ-3 מ"מ, שלא גורמת כאב רב ולרוב לא מובילה להתעוררות החיה.
את הדם הניגר מהפציעה הוא מלקק.
המין תואר לראשונה בברזיל על ידי הביולוג הגרמני יוהאן בפטיסט פון ספיקס בשנת 1823, אשר העניק לו את שם הסוג Diphylla (מלטינית dis 'כפול' ופילון 'עלה') ואת שם המין Ecaudata (מלטינית e 'בלי' ו-cauda 'זנב').
בעברית השם "ערפד" ניתן לו היות שבדומה ליצור המיתולוגי ערפד, הוא ניזון מדם של בעלי חיים.
בעבר היה מקובל שהמין ניזון בעיקר מציפורי בר, אולם עם הרס אזורי המחיה שלו על ידי האדם, הוא הסתגל ונצפה ניזון גם מציפורים ביתיות, בקר, ואף מבני אדם.
זאת הוא עושה באמצעות נשיכה וליקוק הדם באזור הפצע.
הוא בעל ניבים חדים היכולים לנקב את עור החיה שממנה הוא ניזון, אך נשיכתו לא מזיקה, וכמעט שאינה מפריעה לחיה אותה הוא נושך.
במקום נוצרת שריטה קטנה, והוא מפריש נוגדי קרישה המאפשרים לדם להמשיך לזרום.
ככל העטלפים, גם מין זה פעיל בלילה, ובשעות היום יעדיף לשכון במערות, אולם נצפה גם בגזעי עצים.
הוא נהג להתקבץ בקבוצות קטנות של כעשרה פרטים או פחות.
עם זאת, דווח על קבוצות של עד 50, וכן לעיתים הוא חולק את מקום המחיה שלו עם עטלפים אחרים בעלי עלה-אפי.
היות שמינים אלו אינם מסוגלים לאגור שומן ואינם שורדים צום יותר מיומיים, המין פיתח אסטרטגיות חברתיות שמסייעות לקבוצה כולה לשרוד.
כך, פרטים מקיימים קשרי קרבה וחברות זה עם זה ופרט שהצליח למצוא חיה ולהיזון ממנה, יטה לחלוק אותו ולפלוט חלק מהדם לטובת חבריו לקבוצה שלא מצאו אוכל.
הדבר מסייע להישרדות הקבוצה כולה.
הקשרים אינם מוגבלים לקרבה גנטית, ויכולים להיות פרטים שאינם קשורים גנטית זה לזה המקיימים התחלקות במזון.
הנקבות מסוגלות להיכנס להריון בערך בגיל שנה, ולאורך כל השנה וללא עונת רבייה מוגדרת בבירור.
הריון נמשך זמן רב יחסית בהתחשב בגודל הגוף הקטן של המין, באורך הריון של כ-5.5 חודשים.
נקבות יולדות בדרך כלל רק גור אחד.
נקבות שאיבדו את הגורים שלהן ימשיכו להניק גורים של נקבות מקבוצתן.
גורים יצאו לעצמאות בגיל 57 ימים בערך, אם כי הם ימשיכו לינוק ולקבל דם מוחזר מאמהותיהם זמן רב לאחר מכן, עד גיל 223 ימים בערך.
העטלף דומה במראהו ובמידותיו לעטלף הערפד המצוי: משקלו 24-43 גרם, אורך ראשו וגופו המשולבים הוא 75-93 מ"מ.
אולם הוא נבדל באוזניו הרחבות והקצרות ובאגודל קצר.
יש לו גם יותר שיניים מאשר לעטלף הערפד המצוי (26 לעומת 18).
בנוסף, מוחו קטן יותר מזה של עטלף הערפד המצוי.
הפרווה על גבו ארוכה ורכה, בצבע חום כהה, בעוד שהפרווה על הגחון בהירה יותר.
על רגליו גדל שיער צפוף וזיפי, השונה לחלוטין מהפרווה שלו.
כפי שמעיד שם המין שלו, הוא חסר זנב.
העלה-האפי שלו קטן מאוד ביחס לעטלפים אחרים בעלי עלה-אפי.
יש לו חריץ לאורך גג הפה שעשוי לשמש כ"מרזב דם" ולאפשר לדם לזרום בקלות לגרון.
המין נפוץ בכל מרכז ודרום אמריקה.
הוא תועד באקוודור, אל סלבדור, בוליביה, בליז, ברזיל, גואטמלה, הונדורס, וונצואלה, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרו קולומביה, וקוסטה ריקה.
כיום הוא מוערך על ידי IUCN כמין שנמצא בסכנה מועטה - עדיפות השימור הנמוכה ביותר, על שום טווח התפוצה הרחב שלו העובדה שהוא מסתגל למגוון בתי גידול, ולמגוון בעלי חיים שהוא יכול להיזון מהם.
ערפילית אוריון או הערפילית הגדולה באוריון (The Great Nebula of Orion) היא ערפילית פליטה בקבוצת הכוכבים אוריון.
הערפילית, הקרויה גם M42 או NGC 1976 נמצאת במרחק של כ-1,300 שנות אור ממערכת השמש.
היא מהווה ערפילית פליטה, החזרה ובליעה, וגודלה מוערך ב-24 שנות אור.
הערפילית ממוקמת מדרום ל"חגורת" אוריון במרכז ה"חרב".
ממקום חשוך ניתן לראותה בעין בלתי מזוינת ככתם מעורפל.
משקפת המוחזקת על בסיס יציב תגלה את תצורת הפרח האופיינית לערפילית זו, ועושר הפרטים המרשים מתחיל להתגלות כבר בעזרת טלסקופ חובבים.
ערפילית אוריון היא אחד האובייקטים הנחקרים ביותר על ידי אסטרונומים מקצועיים, ואחת המטרות הנצפות ביותר בעזרת טלסקופי מחקר, משום שהיא מקום לידת כוכבים.
למרבה ההפתעה, אף על-פי שהערפילית נראית היטב בעין בלתי-מזוינת, אין לה זכר ברשומות עתיקות.
אפילו גלילאו גליליי שחקר היטב את אזור אוריון, אינו מזכיר אותה.
הרשומה הראשונה שבה הערפילית מופיעה היא של המדען הצרפתי ניקולס פיירה (Nicholas Peiresc) בשנת 1611. הרשומה הבאה, פרי עטו של הישועי ציצטוס, נכתבה שבע שנים לאחר מכן, ובה הערפילית מתוארת אך ורק כעצם להתייחסות מול שביט שנצפה באותה שנה.
נראה שהערפילית לא זכתה להתייחסות רצינית עד שנת 1656, בה האסטרונום ההולנדי כריסטיאן הויגנס פרסם תיאור שלה עם רישום.
בעקבות תיאור זה צפה בה ויליאם הרשל בשנת 1774, באחד מראשוני הטלסקופים שבנה במו ידיו.
הוא הוכה בתדהמה מהמראה שנגלה לעיניו, ובעקבות תצפית זו הוא הפך ל"צייד ערפיליות" נלהב למשך שארית חייו, ואף הוריש תשוקה זו לבנו ג'ון הרשל.
הרשל, בהכרזה נבואית ממש, תיאר "ערפל לוהט של ראשית הבריאה, תוהו ובוהו שיוליד שמשות לעתיד לבוא".
בזמנו של הרשל עדיין לא הייתה קיימת התאוריה, המקובלת כיום ואף נשענת על תצפיות רבות, שכוכבים נוצרים במרכזי ערפיליות.
בעקבות דבריהם הנלהבים של הרשל ובנו, ערפילית אוריון הייתה הראשונה מבין הערפיליות שצולמה.
הנרי דרייפר הצליח לצלם אותה ב-1880 בעזרת טלסקופ שובר אור בעל עדשה בקוטר 11 אינץ', בחשיפה של 51 דקות.
קביעת מרחקה של הערפילית מאיתנו נתקלה בקשיים רבים.
המרחק גדול מכדי למדוד אותו באופן ישיר בשיטת הפרלקסה, והמדידות הראשונות הסתמכו על הערכות גסות של הבהירות המוחלטת של כוכבי הערפילית, בהשוואה לבהירות נראית הנראית.
עד שנות החמישים של המאה ה-20 ההערכה המקובלת הייתה כ-900 שנות אור, אולם שיפור מתמיד במכשור ובידע על סוגי כוכבים הביאו לקביעת מרחק מינימלי של 1,300 שנות אור.
באמצעות מדידות של מהירות תנועת הכוכבים בערפילית הסתבר שהיא נמצאת על אותה זרוע של שביל החלב בה נמצאת השמש, זרוע אוריון.
הבנה זו יצרה את ההערכות הנוכחיות שמרחקה של ערפילית אוריון מאיתנו הוא 1,400 - 1,500 שנות אור.
בהתבסס על מרחק זה, ממדי הערפילית הם כ-30-40 שנות אור.
שימוש בציוד רגיש לאור קלוש הממוקם בחלל, הביא לתגלית שערפילית אוריון היא חלק מקומפלקס עצום של גז ואבק הקרוי הענן המולקולרי אוריון.
ערפילית אוריון היא חלק קורן של הענן, וכמוה ערפיליות נוספות - M43, M78, NGC 1788, ערפילית הלהבה ולולאת ברנרד.
גודלו של הענן המולקולרי כולו נמדד במאות שנות אור.
בדומה לערפיליות פליטה אחרות, ערפילית אוריון היא בית יוצר לכוכבים.
ענני הגז והאבק מהם מורכבת הערפילית נדחסים בהשפעת גלי הלם וכבידתם העצמית ומתחממים עקב הדחיסה.
כשהטמפרטורה בלב אזור דחוס כזה מגיעה לסדר גודל של עשרה מיליון קלווין מתחיל תהליך של היתוך גרעיני וכוכב נולד.
הכוכבים הצעירים שנוצרים, אפופים עדיין באבק ובגז, ולכן לא ניתן לצפות בהם באור נראה, אך טלסקופים רגישים לאור תת-אדום מאפשרים מבט חודר דרך כיסוי האבק ומגלים שבערפילית ישנם כ-2,300 כוכבים צעירים וכ-200 כוכבים במצב עוברי ממש, שרק החלו את תהליך ההיתוך הגרעיני.
בליבה של הערפילית מצוי הכוכב θ (תטא) באוריון.
הראשון שהבין שה"כוכב" הוא למעשה מספר כוכבים היה גלילאו גליליי שמצא שם שלושה כוכבים.
מאוחר יותר התגלה כוכב רביעי וקבוצת הכוכבים זכתה לכינוי צביר הטרפזיום.
שימוש בטלסקופים גדולים וטובים יותר הביא לתגליות נוספות.
פרידריך פון שטרובה גילה כוכב חמישי ב-1826, וארבע שנים מאוחר יותר גילה ג'ון הרשל כוכב שישי.
מאחר ששני כוכבים אלו היו אמורים להתגלות בקלות להרשל האב, הועלתה השערה שמדובר בכוכבים שעלו באופן חד בבהירותם בשנים אלו.
כיום הם נראים בכל טלסקופ חובבים טוב ובלבד שתנאי הראות יציבים.
שני כוכבים נוספים התגלו ב-1988. מדובר בכוכבים שבהירותם נמוכה מאוד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הסתבר שלפחות שניים מארבעת הכוכבים ה"מקוריים" הם בעצמם כוכבים כפולים.
מדידות העלו שהטרפזיום הוא מרכזו של צביר פתוח צעיר מאוד המכיל כ-200 כוכבים, רובם בעלי בהירות נמוכה.
כוכבי הטרפזיום הם מקור אור בתדרי על-סגול הגורם לחלקים אחרים בערפילית להאיר על ידי פלואורסצנציה.
צפיפות הערפילית, למעט מרכזי התגרענות שם נוצרים כוכבים, נמוכה מאוד.
הרכב הערפילית נקבע במדידה ספקטרוסקופית והתוצאות מתוארות בטבלה:
לפחות שלושה כוכבים, AE בעגלון, 53 בטלה ו-μ ביונה, נעים בחלל במהירויות גבוהות מאוד, במסלול שנראה בבירור שמקורו בערפילית אוריון.
ההשערה הנפוצה היא שכוכבים אלו היו חלק ממערכת מרובת כוכבים, בעלי מהירות רדיאלית גבוהה.
במצב נורמלי מערכות כאלו ממשיכות להתקיים כמערכת סגורה.
על פי ההשערה הכוכב המסיבי יותר במערכות אלו התפוצץ בסופרנובה, והכוכבים הנותרים הוטלו במהירות גבוהה אל מחוץ לערפילית.
משערים שלולאת ברנרד היא שריד של אחד מאירועי סופרנובה אלו.
ערפילית בליעה היא ערפילית המורכבת מענני אבק בין-כוכבי קרים וצפופים המסתירים את האור של ערפילית פליטה או החזרה הנמצאת מאחוריהם או אפילו את כוכבי הגלקסיה שמאחוריהם.
לערפיליות בליעה אין צורה אופיינית או שוליים ברורים, שכן צורתה תלויה גם בצורת ענן האבק עצמו וגם ברקע שמאחוריה.
ענני אבק שאין בקרבתם כוכבים שיכולים להאיר אותם ולהפוך אותם לערפיליות פליטה או החזרה לא ניתנים לצפייה בדרך כלל.
למרות שערפילית בליעה נראית חשוכה באור נראה, קרינה בעלת אורך גל ארוך יותר מגודלם האופייני של חלקיקי האבק יכולה לעבור דרכה ולכן ניתן "לראות" דרך ערפיליות אלו באמצעות טלסקופים בתחום התת-אדום או באמצעות רדיו-טלסקופים.
תצפיות העלו שבתוך ענני האבק המרכיבים ערפיליות בליעה מתרחשים תהליכי יצירת כוכבים חדשים.
גלובולות בוק הן ערפיליות בליעה קטנות יחסית ומבודדות, המכילות אבק קוסמי וגז דחוס שממנו
ערפילית אומגה (נקראת גם ערפילית הפרסה, ערפילית הברבור או ערפילית הלובסטר, מקוטלגת כ-M17 או Messier 17 וכ-NGC 6618) היא אזור H II של אבק וגז בקבוצת הכוכבים קשת, שבו נוצרים כוכבים חדשים המהווים צביר פתוח, ושאורם מאיר את הגז והאבק שיוצרים ערפילית פליטה.
שמה של הערפילית ניתן לה מכיוון שבתצפיות המוקדמות שנעשו בה במאה ה-19 היא נראתה כפס ערפילי ומפותל בצורת האות היוונית Ω או פרסת סוס.
הערפילית התגלתה בין השנים 1745 ו-1746 על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן פיליפ דה שסו.
ב-1764 צפה בה שארל מסיה מבלי לדעת שהתגלתה לפני כן, ותיאר אותה בקטלוג מסיה כערפילית בצורת פלך בגודל של 5-6 דקות קשת.
האסטרונום ויליאם הרשל זיהה חלק מהכוכבים שבערפילית בשנת 1784 ובנו ג'ון הרשל צפה בה מספר פעמים והיה הראשון לציין בשנת 1828 שצורתה דומה לפרסת סוס.
בהירות נראיתה של הערפילית היא מדרגה 6 כך שניתן לראותה ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים בלבד, ובשל מיקומה הדרומי יחסית, קשה לראותה מאירופה או מהמזרח התיכון.
ניתן לראותה בקלות באמצעות משקפת, אך נחוץ טלסקופ כדי להבחין בכוכבי הצביר שבתוכה.
הערפילית נמצאת כ-2 מעלות מדרום מערב לכוכב γ (גמא) במגן וכ-2 מעלות מדרום לערפילית הנשר שבקבוצת הכוכבים נחש.
ערפילית אומגה היא חלק מענן גז ואבק, או אזור H II, שבתוכו מתרחשת פעילות ייצור כוכבים.
כוכבי הצביר, שנוצרו מהגז והאבק שבערפילית, הם כוכבים צעירים וחמים, שרוב הקרינה הנפלטת מהם היא בתחום העל-סגול.
קרינה זו מייננת את האטומים בערפילית ומביאה לפליטת אור נראה מחלקה המקיף את הצביר.
בערפילית יש חלקים כהים יחסית הבולעים את רוב הקרינה הנראית, אבל פולטים קרינה בתחום התת-אדום.
גודלה הזוויתי של הערפילית הנראית הוא כ-11 דקות קשת והיא במרחק של כ-5,000 שנות אור מכדור הארץ, כך שקוטרה הוא כ 15 שנות אור.
ענן הגז והאבק משתרע לגודל של פי שלושה מהערפילית הנראית.
ערפיח געשי הוא סוג של זיהום אוויר שמתרחש כאשר גופרית דו-חמצנית, גזים אחרים וחלקיקים הנפלטים מהר געש מתפרץ מגיבים לחמצן ולחות בנוכחות אור השמש.
התופעה נפוצה באיי הוואי, הר הגעש קילוואה באי הוואי מתפרץ ללא הפסקה מאז 1983, ולכן השם המקובל בעולם לתופעה - ווֹג (vog) - מקורו באנגלית, והוא הלחם בסיסים של המילים volcanic smog, כלומר ערפיח געשי.
על פי מדידות שנערכו ביוני 2008 פולט קילוואה לאוויר בין 2,000 ל-4,000 טון גופרית דו-חמצנית מדי יום.
ערפיח געשי נוצר כאשר גזים הנפלטים מהר געש (בעיקר תחמוצות של גופרית) מגיבים בנוכחות אור השמש לחמצן וללחות.
התוצרים כוללים חומצה גופרתית וסולפטים אחרים.
ערפיח געשי מורכב מתערובת של גזים וחלקיקים המסוכנת לאדם מאשר כל רכיב בפני עצמו ומקשה על מחקר התופעה.
השוואה בין ערפיח לערפיח געשי
ערפיח געשי נוצר כאשר תחמוצות גופרית הנפלטות מהר געש מגיבים עם לחות על מנת ליצור תרסיס.
תרסיס זה מפזר אור ולכן הערפיח הגעשי נראה לעין.
ערפיח נוצר בעיקר מבעירה חלקית של דלק המגיבה לתחמוצות חנקן ואוזון המופק מתגובה של פחמן חד-חמצני לאור השמש.
התוצאה של תגובות כימיות אלו אף היא תרסיס הנראה לעין.
כשרמת הערפיח באוויר גבוהה השמים נראים בגוון אפור צהבהב משום שגוון תחמוצות החנקן הוא צהוב.
בניגוד לכך, תחמוצות הגופרית הן חסרות צבע והגוון של ערפיח געשי הוא אפור.
גם כשהערפיח הגעשי מתפוגג עלולים להישאר בשמים כתמים אפורים של ערפיח געשי שנלכד בשכבת האינוורסיה.
מרבית המחקרים על ערפיח געשי התבצעו באזורים בהם הערפיח הגעשי נוצר באופן טבעי, ולא בתנאי מעבדה.
ערפיח געשי מכיל תרכובות כימיות היכולות להזיק לסביבה, ולבריאותם של צמחים, בעלי חיים ובני אדם.
גודל החלקיקים המרכיבים את הערפיח הגעשי קטן מספיק על מנת שבנשימה הם יכולים להצטבר בריאות ומכיוון שאופיים חומצי הם יכולים להזיק לריאות ולפגוע בתפקודן.
בין התסמינים הבולטים: כאבי ראש, עיניים דומעות, כאבי גרון, קשיי נשימה (כולל התקפת קצרת), תסמינים של מחלה דמוית שפעת, ועייפות כללית.
תופעות אלו בולטות במיוחד בקרב אנשים הסובלים מקשיי נשימה וילדים.
טיפות זעירות של חומצה גופריתית יוצרות גשם חומצי.
הגשם החומצי מסוגל להמיס עופרת המצויים בגגות ובמערכות אינסטלציה במסמרים, בצבע, בנקודות ריתוך וכו'.
העופרת המומסת עלולה להוות סיכון בריאותי אם היא חודרת למי שתייה של מערכות שנועדו ללכוד מי גשמים.
הסכנה קיימת גם לצמחים שבהם עלולה החומצה הגופרתית לגרום לכוויות בעלים, וחקלאים דיווחו על אובדן יבולים כתוצאה מתופעה זו.
לעומת זאת אין דיווחים על פגיעות בחיות משק כתוצאה מערפיח געשי.
ערפיח געשי בדרך כלל גורם להגבלות של הראיה וגורם לסיכון הן עבור נהגי מכוניות והן לתעבורה האווירית והימית.
גזים נפלטים מהר הגעש קילוואה בהוואי משלושה אתרים: לוע האלמאומאו (Halemaʻumaʻu) בפסגת קילוואה, חרוט האפר של פּוּ אוֹאוֹ (Puʻu ʻŌʻō) ולאורך קו החוף באזור בו לבה הזורמת מרצועת הבקעים המזרחית נשפכת לאוקיינוס.
תימרות העשן והגזים יוצרים שמיכה של ערפיח געשי שיכולה לעטוף את האי כולו.
הערפיח הגעשי משפיע בעיקרי על חוף קוֹנה (Kona) בצידו המערבי של האי הוואי כאשר רוחות הסחר דוחפות את הערפיח הגעשי לדרום מערב והרוחות הדרומיות דוחפות אותו צפונה במעלה חוף קוֹהלה (Kohala) בחלקו הצפון מערבי של האי.
עם זאת, בתקופות ממושכות של סערות החורף עלולה הרוח הדרומית מערבית לדחוף את הערפיח הגעשי לחלקו המזרחי של האי, ובמקרים נדירים אף לאיים נוספים בארכיפלג.
במקרים אלו עד שהערפיח הגעשי מגיע לאיים אחרים מרבית הגופרית הדו-חמצנית מתפוגגת כשבנתיבו משאיר הערפיח מאחוריו אפר, עשן ואמוניה.
פליטת הגופרית הדו-חמצנית התגברה החל מ-12 במרץ 2008 כאשר נפער לוע חדש פעיל בקילוואה.
הגידול ברמת הערפיח הגעשי גרמה לפינוי אוכלוסייה ולנזק ליבולים.
בקיץ 2008 הוגדר מחוז הוואי כאזור אסון בשל הפגיעה ביבולים חקלאיים.
ערפד לבן-כנפיים (שם מדעי: Diaemus youngi) הוא מין יחיד בסוגו בתת-משפחת הערפדים.
ערפד לבן-כנפיים נפוץ בעיקר בדרום ומרכז אמריקה.
מצוי בין היתר בארגנטינה, במקסיקו, בוונצואלה, בקוסטה ריקה, בברזיל, בבוליביה ובטרינידד.
הוא פעיל במשך הלילות הקרירים יותר.
כשהוא עף הוא מזוהה על ידי קצוות הכנפיים הלבנים שלו.
הערפד ניזון מדם ולרוב מעדיף דם עופות על פני דם יונקים, אם כי זה לא ימנע ממנו ללקט דם מכל מקור שהוא, לרבות מדם אנושי.
במקומות מסוימים הוא נחשב כמטרד עקב פגיעה בעופות מבויתים ואף כמפיץ כלבת.
ערפד חנאן כותב יומן הוא רומן לנוער שנכתב על ידי טים קולינס.
זהו הרומן הראשון בסדרת ערפד חנאן.
עלילת הספר כתובה דרך נקודת המבט של הדמות הראשית, נייג'ל מאלט, ערפד מתבגר בן 100 שנה שעוד לא רכש את הכוחות הבסיסיים של כל ערפד, ובדרך, עליו להתמודד עם קשיי גיל ההתבגרות שהחיים מזמנים לו.
נייג'ל מאלט, הוא ערפד בן 99, ומאוחר יותר בן 100; שנידון להישאר לנצח בגיל 15. ביומן שלו, נייג'ל מתאר לקוראים מצבים מביכים בחיי היומיום שלו כערפד מתבגר.
היומן מתחיל ביום הראשון ללימודים, נייג'ל פוגש בנערה חדשה בשם קלואי ספארו, ומתאהב בה.
על מנת להרשים אותה, הוא מחליט להשוות לפניו הבעה "רושפת", על מנת להפנט אותה כמו שההורים שלו מהפנטים, אך נכשל בכך.
מאוחר יותר, נייג'ל מספר על כך שההורים שלו חזרו ממסע ציד בלונדון חולים, ובכך משער שהם שתו דם עם ריכוז אלכוהול גבוה.
בנוסף, הוא מתאר את טיפשותה של אחותו הצעירה, מייביס, ביחס לערפד ממוצע.
בינתיים, נייג'ל משכנע את אבא שלו לרשום פתק למר ג'נקינס, המורה לחינוך גופני שמתעלל בו, שנייג'ל חולה; אך מתעצבן מכך שאביו עדיין חושב שהוא קיים במאה הקודמת, וכותב על גבי קלפים.
לאחר מכן, משפחתו יוצאת לטיול השנתי שלה לוויטבי.
נייג'ל לא מתחבר לטיול הזה ושמע את הוריו ממלמלים על מה שעבור עליו בזמן האחרון.
נייג'ל מנסה לבקש מהוריו שלו לקנות לו מכונית, בתור פיצוי על שלא ניחן במהירות התנועה שקרתה ביום שהשתנה לערפד.
אך שניהם מסרבים לו ונייג'ל הסיק שאם היה לו מכונית, זה יגדיל את הסיכוים שלו עם קלואי.
בתיכון, מר ג'נקינס מסכים לקבל את הפתק מנייג'ל, אך חושד שהוא משקר לו.
כשנייג'ל שואל את אביו איך הוא יכול להרשים את קלואי, הוא מייעץ לנייג'ל להפסיק עם הדאודורנט שלו, במחשבה שהניחוח חוסם את הריח הטבעי שלו, אך כשנייג'ל מנסה זאת, הוא מתחיל להסריח, וממשיך לשים את הדאודורנט.
לאחר מכן, נייג'ל שומע שויין מחבב את קלואי, ומחליט לזרז את התהליך בכך שיספר לה שהוא ערפד, אך כשהוא מנסה לספר לה על כך, הניבים שלו מתארכים והוא בורח.
כמה ימים לאחר מכן, נייג'ל מגלה שמר טלבוט, אב הבית של התיכון, הותקף על ידי ערפד, ונייג'ל חושד שהוריו הם התוקפים, אך כשהוא מעלה את הטיעונים נגדם, הם מכחישים הכל.
למחרת, נייג'ל מטייל בפארק, אך מותקף על ידי סנאים.
בספריית התיכון, מר ג'נקינס בודק את נייג'ל בחשדנות, אך נייג'ל מתחמק ממנו.
בטיול השנתי לגן החיות, נייג'ל מנסה לגרום לקלואי להתאהב בו, אך תוכניתו נכשלת היות שהסוריקטות זורקות עליו אבנים, ולאחר אירוע זה, נייג'ל הופך למנודה.
לאחר אירועים אלו, נייג'ל שומע שויין וקלואי הפכו לזוג ועקב כך הוא נכנס לדיכאון.
לאחר מספר שבועות של דיכאון, נייג'ל מגלה שקלואי נפרדה מויין, ומבקש ממנה להיות חברה שלו, אבל זאת האחרונה מסרבת בטענה שהיא צריכה להתאושש מהפרידה.
במקביל, נייג'ל פוגש פעם נוספת את מר ג'נקינס, ששואל על המחלה, וזה האחרון עונה בתשובה מתחמקת, ובכך רק מגביר את החשדות של מר ג'נקינס.
לאחר מכן, נייג'ל מתכנן להזמין את קלואי לראות איתו את דמדומים, וכך הוא יוכל לגלות לה שהוא ערפד; אך החברים שלו מקבוצת הגותים, מפריעים לתוכנית שלו בכך שהם מצטרפים איתם לסרט.
בערב, נייג'ל מחליט לכתוב לקלואי את האמת במכתב ושולח אותו בדואר, אך מתחרט על כך.
יום למחרת, נייג'ל פוגש את קלואי בשער התיכון, ומנסה לספר לה על עובדת היותו ערפד, אך מתבלבל.
רק אז, נייג'ל מגלה שהניבים שלו התארכו וחשפו את עובדת היותו ערפד.
לאחר מכן, נייג'ל מספר שקלואי הסכימה להיות חברה שלו באופן "רשמי" ועקב כך, הוא נגרר למכות עם ויין; בנוסף, הוא מספר על כך שביום שישי ה-13, קלואי הרשתה לו לנשק אותה נשיקה צרפתית.
לאחר מכן, נייג'ל ומייביס חוגגים את יום ההשתנות ה-100 שלהם, ונייג'ל מאושר מכך שהצליח להשיג את קלואי לפני יום ההשתנות.
לאחר מכן, הוא מצליח לקצור בעצמו דם משליח של בנק הדם בפעם הראשונה, אך לאחר מכן מרגיש אשם על כך.
במקביל, קלואי באה לבקר את המשפחה של נייג'ל ונגעלת מכך שהם שותים דם, אך מקבלת את זה בהבנה, היות שזה חלק מתרבות הערפדים.
קלואי מזמינה אותו לביתה; שם נייג'ל מצליח באמצעות תחבולה פשוטה להימנע מאכילת האוכל.
באחת הפעמים כשנייג'ל יוצא לבית קברות על מנת להתבודד, הוא תופס את אבא שלו כשהוא אורב לאישה אחרת, שמתבררת כ-אמא שלו, ומתברר לו ששניהם משחזרים את יום שבו הם נפגשו לראשונה (כמקביל ליום נישואים).
מאוחר יותר, בספרייה, נייג'ל מצליח בדרך לא דרך להפנט את קלואי, וכתוצאה מכך, הוא מבולבל.
אבא של נייג'ל מחליט, לאחר מסע ציד נוסף בלונדון, שהגיע הזמן לדבר איתו על תזונת ערפדים מבני אדם.
כמה ימים לאחר מכן, נייג'ל מקבל פתק מקלואי, בו היא מבקשת ממנו להיפגש איתה בשבת באולם הספורט.
נייג'ל מגיע לשם, אך ההזמנה מתבררת כמלכודת של מר ג'נקינס, שחטף את קלואי ומתגלה כערפד בשם ואצלב שאביו של נייג'ל יצר בצעירותו.
ואצלב מתנה לנייג'ל שהוא ישחרר את קלואי בתנאי שהוא יביא את אבא שלו למקום.
נייג'ל עושה כדבריו של ואצלב, וזה האחרון משחרר את קלואי, ונייג'ל וקלואי משאירים את אבא שלו ואת ואצלב לבדם.
בחצר, נייג'ל מגלה שהוא סוף סוף קיבל את יכולות הערפד שלו, ומשתמש בהם כדי לשחרר את אבא שלו, לא לפני שהוא מסכים לדו-קרב נגד ואצלב.
בבית, אמא שלו מספרת לו על איך שאבא שלו יצר את ואצלב, והותיר אותו גוסס במנהרות הביוב של פראג.
לאחר אימונים בפארק, נייג'ל מגיע לקרב מול ואצלב, ומנצח אותו.
נייג'ל מגלה אותו לאלסקה בתנאי שלא ישמש שם בתור מורה למשך 100 שנה.
הספר מסתיים בכך שנייג'ל מספר על כך שהוא הפך לפופולרי בתיכון ועל כך שקלואי נתנה לו לשתות מדמה.
נייג'ל מאלט - ערפד בן 99, שמאוחר יותר נהיה בן 100. הוא מאוהב בקלואי, ומאוחר יותר נהיה אף לחבר שלה, ורוכש את כוחות הערפד הבסיסיים שלו.
הגיל האדם שלו הוא 15.
קלואי ספארו - נערה בת 15, אחראית וחכמה, נהיית בסוף לחברה של נייג'ל ואף לשומרת הסוד שלו (שהוא ערפד)
אבא ואמא של נייג'ל - ההורים של נייג'ל ומייביס, ששינו אותם בערך בשנת 1900. מתוארים כ-יפי תואר אך מגוננים ומביכים מאוד, בעיקר את נייג'ל.
הגיל הפיזי שלהם זה בסביבות שנות ה-20 של אדם אנושי
מייביס מאלט - אחותו הקטנה של נייג'ל, בעלת דעות מגוחכות ושטחיות, שונאת את נייג'ל, ועושה כל מאמץ על מנת להביך או להכשיל אותו.
אוהבת דברים שמנוגדים לערפדים כמו מוזיקת פופ ולשנות את שמה בסגנון יותר מודרני.
בת 10 בגיל אדם, ובגיל הערפד היא בת 94.
מר "ואצלב" ג'נקינס - המורה של נייג'ל, מתברר בסוף כערפד נקמן שאבא של נייג'ל יצר.
שונא את נייג'ל ואת המשפחה שלו, האנטגוניסט העיקרי של נייג'ל בספר
ויין קרוס - האנטגוניסט המשני של נייג'ל בספר.
שונא את נייג'ל על כך ש"גזל" ממנו את קלואי לאחר שנפרד ממנה
קבוצת הגותים - החברים של נייג'ל.
קבוצה שכוללת את: סיי, בראיין וג'ון
ערפד חנאן הוא שם של סדרת ספרים שכתב הסופר טים קולינס.
סדרת הספרים מגוללת את סיפורו של נייג'ל מאלט, ערפד מתבגר דחוי חברתית, שנאלץ להתמודד עם מצבים מביכים; הן בחיי המשפחה והן בחיי החברה.
הספר השלישי מגולל את סיפורו של לוק תורפ, אדם זאב מתבגר מחונן ודחוי חברתית.
נייג'ל מאלט הוא ערפד חנאן ורגיל לגמרי, שהפך לערפד בגיל 15, ומאז הוא נידון לחיות לנצח כנער דחוי חברתית שלא הולך לו עם בנות.
בספר הראשון, נייג'ל מספר לקוראים על התאהבותו בקלואי וניסיונותיו הכושלים להרשים אותה, התמודדתו מול משפחה מביכה, מורה אכזרי שמסתיר סוד אפל והתמודדותו מול הנערים האכזריים שמציקים לו ללא הרף בתיכון.
ערפד חנאן כותב יומן: כל הזמן
הספר השלישי בסדרה מתמקד בלוק תורפ, נער בן 15, שמגלה שהוא אדם זאב.
עד מהרה, עליו להתמודד מול בריונים בבית ספרו, שינויי צורה מביכים, הצטרפות ללהקה בעלת מנהיג אכזרי, פגישה עם נייג'ל מאלט ומשפחתו, מניעת מלחמה עקובה מדם שפורצת בין האויבים המושבעים - הערפדים והמזדאבים, והתמודדות עם שני יריבים מושבעים.
בדרך, לוק יגלה את כוח המנהיגות שחבוי בתוכו ויתיידד עם קלואי ספארו, אהובתו הנשכחת של נייג'ל.
ערפד חנאן: נקמה זה כאן
בספר הרביעי, נייג'ל מתאר את מצבו של הקובן שלו לאחר אירועי הספר השלישי; כעת, עליו להתמודד מול מנהיגות הקובן והאחריות הכבדה שהוטלה עליו.
כשנייג'ל מואס בתפקידו, הוא מעביר את שרביט ההנהגה לערפד צעיר בשם ויקטור קרפתיאן, ערפד חדש שמצא מפלט בקובן יחד עם אימו.
כשוויקטור מתגלה כמנהיג צמא דם ואכזרי, נייג'ל מסכים לנהל את המחתרת שחותרת תחת הפעולות של המנהיג האכזרי, ובדרך הוא מצליח לכבוש את ליבה של לנורה, ערפדה יפת תואר מימי העידן הוויקטוריאני.
ערפד חנאן כותב יומן: כל הזמן הוא רומן לנוער שנכתב על ידי טים קולינס.
זהו הרומן השני בסדרת ערפד חנאן.
עלילת הספר כתובה דרך נקודת המבט של הדמות הראשית, נייג'ל מאלט, ערפד מתבגר בן 100 שנה שהצליח סוף סוף לרכוש את הכוחות הבסיסיים של כל ערפד, אבל במקביל, עליו להתמודד עם צרות חדשות בחיי היומיום שלו שהחיים מזמנים לו.
הספר מתחיל יום לפני תחילת הלימודים.
נייג'ל מספר על כך שקלואי נסעה לשבועיים של חופש, ושהוא מתגעגע אליה; אך כשקלואי חוזרת מהחופשה, נייג'ל לא מאושר לגלות שהיא השתזפה.
במקביל, מגיע לתיכון נער חדש בשם ג'ייסון בראון, ונייג'ל משער שהוא יהיה הבריון החדש.
נייג'ל מודע לכך שהשנה, הוא יצטרך להחליט אם הוא רוצה לשנות את קלואי ולחיות איתה לנצח, או להשאיר אותה מאחוריו, מה שהופך לנושא של מריבות בינו לבין קלואי.
במקביל, נייג'ל צריך להתמודד עם משבר משפחתי, כשאבא שלו מחליט להכניס לקובן ערפד זקן שהוא שינה בשם ססיל, ומודיע לשאר המשפחה שמעתה הם יצטרכו לקרוא לססיל "סבא".
אבל נייג'ל, מצליח להבין ש"סבא" שלו, הוא לא יותר מנוכל מתוחכם שמרמה את ההורים שלו; שכן, ססיל מתחמק מעבודות הבית וממסעות הציד ואף שותה את הבקבוקים של שאר המשפחה בטענה שהוא עייף וחלש.
לאחר מכן, נייג'ל רואה את המשפחה של ג'ייסון קונה בשר משומר, ונגעל מכך.
למחרת, נייג'ל מספר על כך שאחותו הקטנה, מייביס, הביכה את המשפחה בכך ששאלה איך ערפדים באים לעולם, ושסבא ענה לה בתשובה מגוחכת.
בשיעור ספרות, נייג'ל מחליט להגיש את העבודה שלו על הספר דרקולה.
בנוסף, הוא מחליט להירשם לתחרות כישרונות.
לאחר מכן, נייג'ל נרשם לתחרויות ריצה על מנת לנצח את ג'ייסון, אבל הפתעתו גוברת כשג'ייסון מצליח להדביק את הקצב שלו.
כמה ימים לאחר מכן, נייג'ל מבקש מאבא שלו שיתן לו כסף לקנות לקלואי מתנת יום הולדת, אבל אביו מתקמצן ונותן לו עשרה פאונד.
לבסוף, נייג'ל מבזבז את הכסף על שטויות, אך לאחר מכן, סבא מבקש ממנו שיעזור לו בקניית קרשים על מנת לבנות ארון קבורה, ונייג'ל מסכים בתמורה למאה פאונד.
מאוחר יותר, נייג'ל נותן לקלואי את מתנת יום ההולדת שלה, אבל הוא נגרר לעוד מריבה איתה בעקבות רצונה להשתנות.
רק אז, הוא מחליט לספר למשפחה על רצונה של קלואי להשתנות.
אביו נהיה שבע רצון מכך שהוא צדק בקשר לקלואי, מה שגורם לנייג'ל להטיח בו שהוא לא התנפל על קלואי ושתה את דמה עד הסוף בבית קברות כמו שד ברברי, כמו שאביו עשה לאימו.
בינתיים, מייביס טוענת שיש לה יכולת לנבא את העתיד, אבל נייג'ל מוכיח לשאר המשפחה שהיא משקרת.
קלואי מנסה לכפות את נייג'ל שישנה אותה, אך שכשתוכניתה נכשלת, היא מחליטה שהיא צריכה להיפרד ממנו.
לאחר מכן, נייג'ל מתאר על כך שהוא שבור לב.
אחרי שקלואי נפרדה ממנו, נייג'ל מגלה שהכוח הערפדי שלו עזב אותו בתחרות הכישרונות.
לאט לאט, נייג'ל חוזר להיות דחוי כפי שהיה בשנה שעברה, בנוסף, הוא מגלה שקלואי התחילה לצאת עם ג'ייסון.
לאחר אירועים אלו, נייג'ל מתיידד עם ויין, שמסית אותו נגד קלואי.
יותר מאוחר, נייג'ל מגלה שחבריו מקבוצת הגותים הקימו להקה שנקראת "שמחת השטן", ומנסה להצטרף, אך נכשל באודישן.
לאט, נייג'ל שומע שמועות שקלואי מתדרדרת.
כמה ימים לאחר מכן, נייג'ל תופס את סבא רץ במהירות בשדה של סטוקפילד, אך לא מלשין עליו להורים.
לאחר מכן, נייג'ל מחליט לכתוב סיפור על עולם הערפדים.
יום אחד, נייג'ל מחליט שהוא רוצה לעקוב אחר משפחת בראון; במעקב, נייג'ל מגלה לחרדתו הגבוהה שג'ייסון ושאר בני משפחתו הם למעשה אנשי זאב, ובכך נפתרות כל התעלומות שהעסיקו את נייג'ל בקשר לג'ייסון.
לאחר שהתאושש מכך, נייג'ל מגלה שאבא שלו החליט להוסיף למשפחה את "דודה" איוונה, ידידה ותיקה של סבא; רק אז, נייג'ל מחליט שהוא מספיק עצמאי בשביל לגור לבד ברחובות, אך לאחר מספר שבועות של עצמאיות, הוא חוזר הביתה ומגלה שאמא שלו זרקה את איוונה מפני שהיא התחילה לפלרטט עם אבא שלו.
לאחר מכן, נייג'ל קובע פגישה עם קלואי, רק כדי לגלות שגם היא נהפכה לאשת זאב.
לאחר אירוע זה, הוא וקלואי חוזרים להיות ידידים.
במשך מספר שבועות, נייג'ל מצליח להסתיר את עובדת היותה של קלואי אשת זאב ממשפחתו, אך כשהוריו וסבו מגלים את זה, הם מחליטים שהגיע הזמן לעבור לקובן חדש בסקוטלנד, על מנת למנוע מלחמה בין הקובן שלהם לבין להקת בראון.
מייביס משנה את שמה לדייזי איזבלה, נייג'ל מגלה שסבא שלו שיקר למשפחה ולמעשה הוא היה ערפד כבר כשאבא שלו נשך אותו ובכך נייג'ל מתחיל לסחוט את סבא.
הספר נגמר כשנייג'ל נפרד מקלואי במחוות ידידות.
נייג'ל מאלט - ערפד בן 100 שנה שמתחיל בתחילת הספר בתור הנער הכי פופולרי, אך לאחר שקלואי נפרדת ממנו, הוא הופך בהדרגה בחזרה לנער דחוי.
בספר הזה, הוא מתאר את התמודדתו מול המשברים במשפחה שלו והמלחמה שלו נגד ג'ייסון על ליבה של קלואי
קלואי ספארו - מתחילה את הספר בתור החברה של נייג'ל, אך בהמשך הספר, היא חושקת בחיי נצח עד כדי כך שהיא נפרדת ממנו.
בהמשך, היא נהפכת לחברה של ג'ייסון, ואף לאשת זאב
ג'ייסון בראון - היריב של נייג'ל, מתואר כפרא אדם דוחה ומגעיל.
בהמשך הספר הוא נהיה בן זוגה של קלואי, מתגלה כאדם זאב, ואף מדביק את קלואי בליקנטרופיה
אבא ואמא של נייג'ל - ההורים של נייג'ל ומייביס, בספר הזה, הם מצרפים את ססיל ואיוונה למשפחה, אך מאוחר יותר מגרשים את איוונה
ססיל מאלט - ה"סבא" הרמאי והתככן של נייג'ל, מתאכזר אליו.
עד שבסוף הספר, נייג'ל מגלה שהוא רימה אותם כל הזמן הזה, ומסכים לא להלשין על כך להורים שלו בתנאי סחיטה
איוונה מאלט - ה"דודה" הפלרטטנית של נייג'ל.
מפלרטטת עם אבא שלו עד שאמא שלו מגרשת אותה
מייביס מאלט - אחותו המפונקת והקריזיונרית של נייג'ל.
בסוף הספר, היא משנה את שמה לדייזי איזבלה
מר וילסון - המורה למתמטיקה של נייג'ל וג'ייסון.
קבוצת הגותים - קבוצה הכוללת את: סיי, ברייאן וג'ון.
במהלך הספר הם מקימים להקת מאטל, ואף משנים את תדמיתם ל"נוצרים ישרים"
משפחת בראון - המשפחה של ג'ייסון, נייג'ל עוקב אחריהם, עד שהוא מגלה שהם להקת אנשי זאב
ערפילית הבומרנג היא ערפילית פרוטופלנטרית הממוקמת במרחק של 5,000 שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים קנטאור.
היא ידועה גם בשם ערפילית עניבת הפרפר המקוטלגת תחת השם PGC 3074547. הטמפרטורה בערפילית היא 1 קלווין (272.15- מעלות צלזיוס), מה שהופך אותה לנקודה הטבעית הקרה ביותר ביקום המוכר לנו (מחוץ למעבדה).
ערפילית הבומרנג היא, לפי ההשערה, מערכת כוכבים המתפתחת לכדי הפיכה לערפילית פלנטרית.
היא ממשיכה לשנות צורה ולהתפתח בגלל זרימת הגז מהגרעין כלפי חוץ.
הגז נפלט מכוכב באחד משלבי ההתפתחות המאוחרים שלו הנמצא במרכזה.
הכוכב מאבד מסה ופולט אור המאיר את האבק בערפילית.
אבק בקנה מידה מילימטרי מסתיר חלקים ממרכז הערפילית כך שרוב האור הנראה יוצר צורה של שתי אונות נגדיות המזכירות שעון חול במבט מכדור הארץ.
הגז נפלט מהפנים החוצה במהירות של 164 קילומטר לשנייה ומתרחב במהירות כשהוא נע לחלל.
התרחבות זו באה לידי ביטוי בטמפרטורה הנמוכה במיוחד בערפילית.
קית' טיילור ומייק סקארוט קראו לה בשם "ערפילית הבומרנג" בשנת 1980 לאחר שצפו בה בטלסקופ האנגלו-אוסטראלי במצפה הכוכבים סידינג ספרינגס.
לאחר שלא הצליחו לראות אותה בבירור מספיק האסטרונומים חזו באסימטריה קלה בלבד בין שתי האונות שלה שרימזו על צורה כשל בומרנג.
בהמשך, הערפילית צולמה בפירוט על ידי טלסקופ החלל האבל בשנת 1998 שחשף צורה סימטרית של שעון חול.
בשנת 1995 בעזרת הטלסקופ התת-מילימטרי השוודי שבצ'ילה אסטרונומים גילו שאותה ערפילית היא המקום הקר ביותר ביקום המוכר מלבד תופעות שנוצרו במעבדה.
עם טמפרטורה של 272.15 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, כלומר מעלה אחת מעל האפס המוחלט.
טמפרטורה זו היא קרה מקרינת הרקע הקוסמית, שהיא קרינה המתאימה לטמפרטורה של 270- מעלות צלזיוס (2.7 קלווין).
עׇרְפָּה היא דמות מקראית משנית המופיעה במגילת רות.
ערפה הייתה אשתו המואביה של כיליון, בנה של נעמי, שלו נישאה בעת שמשפחת נעמי שהתה במואב.
כאשר שבה נעמי לארץ יהודה לאחר מותם של בעלה ושני בניה, נפרדה ערפה מנעמי ושבה אל משפחתה שבמואב.
רות, כלתה האחרת של נעמי, סירבה להיפרד ממנה והתלוותה אליה בדרכה ליהודה.
ערפה נזכרת ב בשני פסוקים ( ו).
ערפה נזכרת בתחילת את מגילת רות.
סיפור המעשה, המתרחש בתקופת השופטים, מציג משפחה הכוללת את ראש המשפחה אלימלך, את אשתו נעמי ואת שני בניהם מחלון וכליון.
הארבעה, תושבי בית לחם שביהודה, היגרו למואב בשל רעב שהשתרר בארץ.
במואב מת אלימלך, ובניה של נעמי נשאו להם נשים מבנות המקום, ששמותיהן ערפה ורות.
כעבור כעשר שנים מתו גם מחלון וכליון.
לנעמי נודע כי הרעב ביהודה תם והיא פנתה לשוב לארצה.
נעמי הפצירה בכלותיה, ערפה ורות, לחזור לבית הוריהן תוך שהיא מברכת אותן שיזכו להינשא שוב.
שתי הכלות סירבו בתחילה, אך לאחר הפצרותיה והזהרותיה של נעמי, נפרדה ממנה ערפה בעוד רות נשארה עמה.
לפי חז"ל שמה בא לה כי הפנתה עורף לנעמי.
יאיר זקוביץ טוען כי אין כל ביטחון, שהמחבר המקראי ביקש להציג שם בעל משמעות , בניגוד לשמות הבנים מחלון וכיליון, שמתפרשים בדרך כלל על פי סופם של הבנים, מלשון מחלה וכליה.
לשיטתו, לערפה ניתנה הזדמנות להציג את עצמה ולפעול בפני הקורא.
מעבר לכך הביטוי: הָפַךְ יִשְׂרָאֵל עֹרֶף, מציין במקרא נסיגה בפני אויב, או בריחה.
לשיטתו, צירופים מקראיים אלה אינם עולים בקנה אחד עם יחסו של המחבר לערפה.
יש המסתייעים בשפות שמיות עתיקות להסבר גיזרונו של השם: באוגריתית "ערפת" משמעה עננים, וגם באכדית קיימת מילה דומה.
אף ייתכן שהשם הוא מואבי וגזרונו ומשמעו אינם ידועים.
על פי חז"ל, שמותיהן של הדמויות במגילת רות הם שמות המעידים על אופיין, כך למשל, חז"ל דורשים כי שמות בעליהן של עורפה ורות הם יואש ושרף, על פי הנאמר בספר דברי הימים א (), ושמותיהם מחלון וכליון מעידים על אופיים.
ערפה היא דמות משנית בעלילת מגילת רות, כלומר אינה חלק מהסיפור המרכזי העוסק ברות ונעמי.
יש הטוענים כי דמותה היא דמות חיובית, מכמה סיבות: היא מבקשת ללכת עם חמותה, וחוזרת בה רק לאחר הפצרותיה של נעמי.
ערפה נושקת לנעמי, אך זו אינה מחזירה לה בנשיקה.
הכתוב אינו מציין במפורש כי ערפה עוזבת את נעמי אלא רק רומז לכך בעקיפין.
חוקרת המקרא אדל ברלין, משווה את דמותה של ערפה לדמות של ושתי במגילת אסתר; לדעתה, שתיהן אינן מיועדות להיות דמות מרכזית, אולם תפקידן חשוב בכל זאת, כיון שהן משמשות כניגוד לדמות הנשית המרכזית.
אמנם ערפה לא הייתה מרושעת או חסרת התחשבות, ובחוזרה למשפחתה היא מילאה אחר הוראותיה של נעמי ועשתה את הדבר ההגיוני ביותר; דמותה משמשת כרקע להבלטת פעולתה של רות כיוצאת מן הכלל.
רק בניסיון השלישי מצליחה נעמי לשכנע את ערפה.
ערפה הפוחדת מפני המצב במקום יעדן, שבה על עקבותיה ואין בכך שום דבר שלילי.
חוקרת הספרות אילנה פרדס טוענת, שהחלטתה של ערפה היא בתחום ההתנהגות והמוסכמות בחברה.
לפי הסבר זה, מטרת דמותה של ערפה היא להתעמת עם הדמות המרכזית בסיפור, רות (שעל שמה נקראת המגילה), ולהבליט את אישיותה החיובית של רות, על רקע דמותה של ערפה, המעט חיוורת ממנה.
הרב איתן שנדורפי הוסיף שעל רקע ההדדיות שבין ערפה לרות לאורך כל הדרך עד העזיבה של ערפה וחזרתה לבית אביה, הקושי של רות להמשיך לדבוק בנעמי בולט יותר ומגדיל את מעלת המעשה של רות.
הרב יואב אוריאל טוען שאין בדרכה של ערפה כל רע, אך היא נקטה במידת הדין (היושר), על פיו עדיף לה להישאר במואב, ולכן היא לא זכתה למה שזכתה רות, שממנה יצא דוד המלך, כיון שגמלה חסד עם חמותה.
יוסף בן מתתיהו, בספרו "קדמוניות היהודים", רק מתאר ביובש כי (במולדתה), והסיפור חסר את סצנת הנשיקה והפרידה של ערפה מנעמי.
לפי מדרש רות רבה, ערפה ורות היו שתיהן בנותיו של עגלון מלך מואב.
התלמוד מזהה את ערפה עם הרפה, הנזכר במקרא כדמות שמצאצאיה יצאו ענקים פלשתים ().
שני שמות אלה, ערפה והרפה, נדרשים שם על דרך גנאי.
על בניה הענקים של ערפה-הרפה נאמר שם: "בשכר ארבע דמעות שהורידה ערפה על חמותה זכתה ויצאו ממנה ארבעה גיבורים".
עוד נאמר שם: "אמר הקב"ה: יבואו בני הנשוקה (ערפה) וייפלו ביד בני הדבוקה (רות)".
הדברים רומזים לדוד המלך, מצאצאי רות, שהרג את גָּלְיָת בקרב בעמק האלה ().
המסורת המזהה את ערפה עם הרפה באה לידי ביטוי גם במדרש רות זוטא, המזהה את גָּלְיָת הפלישתי כבנה של ערפה (על פי המקרא, גָּלְיָת הוא מצאצאי הרפה).
יאיר זקוביץ מציין כי המסורת אשר מזהה את ערפה עם הרפה מתעלמת מהעובדה שערפה היא מואבייה ואילו בני הרפה הם פלשתים.
במסכת סנהדרין מוזכר גם, שישבי היה בנה של ערפה וגם אותו הרג דוד בעזרת אבישי בן אחותו.
המעשייה "מגילת ערפה" מאת חיים נחמן ביאליק, המופיעה בספרו "ויהי היום", מתארת את אשר עלה בגורלה של ערפה לאחר הפרידה מנעמי.
המעשייה מושפעת מן המדרשים המתייחסים לערפה.
על ערפה נכתבו כמה שירים, בהם 'ערפה' של שמואל בס ו'ערפה' של אברהם הוס.
גם המשורר היידי איציק מאנגר כתב שיר בשם 'ערפה', שבו העתיק את סיפור העלילה לעיירה היהודית במזרח אירופה (השיר תורגם לעברית על ידי בנימין טנא).
ערפיח פוטוכימי הוא ערפיח שאינו נגרם כמקובל משריפת פחם, אלא נובע מזיהום אוויר הנגרם מפליטות של כלי רכב ושל תעשייה, שנפלטים לאטמוספירה ומקיימים בה תגובות כימיות עם מזהמים אחרים, בעקבות חשיפה לקרינת השמש (בעיקר בימים חמים).
ערפיח בדרך כלל נוצר כתוצאה מתגובות פוטו-כימיות הכוללות תרכובות אורגניות נדיפות (VOC) וחומרים מזהמים (בעיקר תחמוצות חנקן או חומצה חנקתית) אשר בנוכחות אור השמש גורמות להיווצרותו של אוזון נמוך מזיק.
אזורים מזוהמים-מרכזים עירוניים שנוסעים בהם כלי רכב רבים ונמצאים גם מפעלי תעשייה באזור
ערפל חום בעל ריח חריף.
תגובות כימיות בין חומרים שנפלטים משריפת דלקים, תגובות אלו מתבצעות באמצעות האנרגיה של קרינת השמש.
תחמוצות חנקן (NOXׂ)- אינם חלק ממרכיבי הדלק אלא תגובה כימית בין חמצן לחנקן שבאוויר בעקבות הטמפרטורות הגבוהות שנוצרות בזמן שריפת דלקים במכוניות או תחנות כוח.
פחמימנים- נוצרים בעיקר כתוצאה משריפה לא מלאה של דלק.
באמצעות קרינת השמש מתרחשות תגובות בין החומרים האלו ונוצר הערפיח הפוטוכימי.
הערפיח הפוטוכימי מורכב מתערובות של חומרים מחמצנים שהרכיב העיקרי בהם זה האוזון.
הסכנות של הבאים במגע עם הערפיח הפוטוכימי הם גירויים בעיניים והפרעות בדרכי הנשימה.
הפתרונות לבעיות אלו: שקיעת החמה וארובות גבוהות.
ערפד חקיין או זיזף אוזנן שעיר.
(שם מדעי: Vampyrum spectrum) הוא מין עטלף גדול ביותר בתת-סדרת עטלפי חרקים שבסדרת העטלפים - היונקים המעופפים.
הוא חי בטבע בג'ונגלים של דרום ומרכז אמריקה.
למרות שמו הוא אינו שייך לקבוצת הערפדים, אלא לסוג יחידי דומה, אך הוא ניזון מיצורים קטנים כמותם - מה שנתן לו את שמו.
הוא המין הגדול ביותר מבין עטלפי החרקים וכן הגדול ביותר מעטלפי העולם החדש.
משקלו הממוצע 145–190 גרם, מה שהופך אותו לגדול שבעטלפי החרקים.
הוא חום כהה או ערמוני מלמעלה ואפור חיוור או צהוב בהיר מלמטה והפרווה קצרה.
יש לו רגליים חזקות ובעלות טפרים מעוקלים אבל אין לו זנב.
הראש מוארך ומלא שיניים חדות והשפתיים וחלל האף והנחיריים גדולים.
עיטור העלה האפי שלו מקומט לשני חלקים.
עטלף זה חי בעיקר ביערות שונים, כולל באזורי חופים באמריקה הלטינית ממקסיקו לפרו ואקוודור ועד לברזיל, סורינאם, גיאנה והאי טרינידד.
הם יוצאים לצוד בלילות ועוקבים אחרי טרפם על ידי קולות וכנראה על ידי ריחות.
הוא ניזון מחיות קטנות (ולא רק מחרקים כמו עטלפים אחרים) בעיקר מיונקים קטנים, כולל עטלפים אחרים וכן עופות קטנים ולעיתים זוחלים ודו-חיים.
הטרף נתפס מענפים או מגזעים חלולים.
הם עוקבים בשקט אחרי טרפם ועטים עליו מלמעלה כמו ינשופים, תופסים אותו בטפרים והורגים על ידי נשיכה חזקה בצוואר.
בלסתותיו החזקות הוא יכול להרים חיה שמשקלה כמעט כמשקלו.
ואולם למרות שהוא אוכל בשר הוא אינו מוצץ דם כמו הערפדים האמיתיים.
ערפדים מדומים (שם מדעי: Megadermatidae) הם משפחה של עטלפים אוכלי חרקים מסדרת העטלפים החיים באפריקה, דרום אסיה ואוסטרליה.
כפי שמרמז שמם בלטינית, בני משפחה זו בעלי גוף גדול יחסית לתת-סדרתם, יש להם עיטור עלה אפי בולט והם אוכלי בשר.
אפם בעל זיז קרני והם בעלי שיניים חדות כתער.
הם קרובים רחוקים של הזיזפיים – משפחתם של עטלפי הערפד.
מקור השם, בתפיסה המוטעית שרווחה בעבר לפיה הם ניזונים מדם.
בסוג זה 5 סוגים ו-6 מינים.
כמו רוב העטלפים, רוב בני המשפחה הם כנראה אוכלי חרקים בלבד, אולם חלקם ניזונים גם מדו-חיים ובעלי חוליות קטנים, ואף מעטלפים אחרים.
מין: ערפד מדומה זוטר (Megaderma spasma)
מין: ערפד מדומה גדול (Megaderma lyra)
סוג ומין יחיד: ערפד מדומה אף-דיסק (Eudiscoderma thongareeae)
סוג ומין יחיד: ערפד מדומה אף-לב (Cardioderma cor)
סוג ומין יחיד: ערפד מדומה צהוב-כנף (Lavia frons)
סוג ומין יחיד: עטלף רפאים (Macroderma gigas)
ערפילי אבלון הוא רומן משנת 1983 מאת מריון זימר בראדלי, שבו היא מספרת את אגדות המלך ארתור מנקודת המבט של הדמויות הנשיות.
הדמות הראשית והמספרת העיקרית היא מורגיין, כוהנת האלה הגדולה, הנלחמת להציל את הדת והתרבות הבריטוניות המטריארכליות בארץ שבה הנצרות הפטריארכלית מאיימת להרוס את דרך החיים הפגנית.
האפוס מתאר גם את חייהן של גוונוויפר, ויויאן, מורגאוס, איגריין ונשים אחרות, שתפקידן בסיפורי ארתור הוא על פי רוב שולי.
בספרה של בראדלי, דווקא המלך ארתור ואבירי השולחן העגול הם שחקנים משניים ולא הדמויות הראשיות.
בניגוד לדימויה השלילי והחד-ממדי המקובל של מורגיין, ב"ערפילי אבלון" היא מוצגת כגיבורה אשר נקראת להגן על מורשת ארצה כנגד כל הסיכויים.
הספר, שבמרכזו חוויותיהן של נשים, נחשב כקו פרשת המים בפרשנות-מחדש הפמיניסטית לספרות האנדרוצנטרית.
הספר היה לרב-מכר מיד עם פרסומו, ונשאר פופולרי היום.
מאוחר יותר, בראדלי ודיאנה ל.
פאקסון הרחיבו את הספר לסדרת "אבלון".
ערפילי אבלון נפרש לאורך מספר דורות בסיפורים סביב אגדות המלך ארתור, ומחזיר את האגדות לשורשיהן הקלטיים הבריטוניים.
העלילה מספרת את סיפורן של הנשים שהשפיעו על ארתור, המלך העליון של בריטניה, ועל הסובבים אותו.
ספר שני: אשת המלך הרם
ספר רביעי: האסיר בעץ האלון.
גיבורת הספר היא מורגיין, הכוהנת הגדולה של אבלון, אחותו למחצה של ארתור.
אמם, איגריין, נישאת לאותר פנדרגון לאחר שאביה של מורגיין, גורלואה, נהרג בקרב.
שמועות מתפשטות ברחבי אבלון שלפני שאיגריין ידעה שבעלה נהרג, אותר התייעץ עם המרלין (טליאסין), שהשתמש בקסמיו כדי לאפשר לאותר לעטות את דמותו של גורלואה, ובכך לקבל גישה לאיגריין.
הוא מבלה איתה את הלילה, והיא הרתה, והתינוק שנולד הוא ארתור.
מורגיין היא עדה לעלייתו של אותר פנדרגון לכס המלכות של קרלאון לאחר שקודמו, אמברוסיוס, מת מזקנה.
כשמורגיין בת 11 וארתור בן 6, מתרחש ניסיון התנקשות בארתור.
דודתם, אחותה של איגריין, הכוהנת הגדולה ויוויאן, מגיעה לקרלאון ומייעצת לאותר לשלוח את ארתור הרחק משם, לטובתו.
אותר מסכים, וגם מתיר לוויוויאן לקחת את מורגיין לאבלון, שם היא עוברת הכשרה ככוהנת של האלה האם.
במהלך תקופה זו, מורגיין נהיית מודעת למתח הגואה בין הדת הפגנית הישנה והנצרות החדשה.
כעבור שבע שנות אימונים, מורגיין נחנכת ככוהנת של האם, וויוויאן מתחילה לטפח אותה לקחת את מקומה כגבירה הבאה של אבלון.
כמה חודשים לאחר מכן, מורגיין ניתנת בטקס פוריות למלך העליון העתידי של בריטניה.
האיחוד שלהם לא נועד להיות אישי, אלא חתונה סמלית בין המלך לעתיד וארצו, שעל הגנתה הוא אמון.
למחרת בבוקר, מורגיין וארתור מזהים אחד את השנייה, ומזועזעים כשמבינים מה הם עשו.
כעבור חודשיים, מורגיין הרוסה כשהיא מגלה כי היא בהריון.
אחרי שאותר נהרג בקרב נגד הסקסונים הפולשים, ארתור טוען לכס המלכות של בריטניה, למרות הספקות לגבי הלגיטימיות שלו.
מכיוון שעכשיו זו אחריותו של ארתור להגן על בריטניה מפני הסקסונים, ויוויאן מורה למורגיין ליצור לו נדן קסום שימנע ממנו אובדן דם, והיא נותנת לו גם את החרב הקדושה, אקסקליבר.
בכוחות המשולבים של אבלון וקרלאון, ארתור מביס את הפולשים.
ככל שהעובר ברחמה גדל, כך גם גוברים אצל מורגיין רגשות הכעס והבגידה שהיא רוחשת לוויוויאן, אשר לתפיסתה רימתה אותה בכוונה להרות מאחיה למחצה.
היא עוזבת את אבלון ומגיעה לחצר המלוכה של דודתה מורגאוס, מלכת לותיאן, שם היא יולדת את בנה, וקוראת לו גווידאון.
בעידודו של בעלה, לוט, ומתוך שאיפותיה היא, מורגאוס מערימה על מורגיין כדי שזו תסכים שהיא תגדל את בנה.
מורגיין נאלצת לברוח מהצעות מיניות לא רצויות מצד לוט, וחוזרת לחצרו של ארתור כחלק מפמלייתה של המלכה, גוונוויפר(גווינביר).
היא לא רואה שוב את גווידאון עד בגרותו.
כאשר גוונוויפר לא מצליחה להרות ולהעניק לארתור יורש, היא משוכנעת שאלוהים מעניש אותה על חטאיה.
והגדולים מביניהם, לאמונתה, הם כישלונה לשכנע את ארתור להוציא מן החוק את הדתות הפגניות בבריטניה, וכן אהבתה האסורה ללנסלט(לנסלוט), בן דודו של ארתור, ואבירו הטוב ביותר.
למרות שלנסלט מחזיר אהבה לגוונוויפר, הוא גם חברו הטוב ביותר של ארתור ואיש של כבוד.
המצב גורם סבל רב לשניהם.
ערב הקרב המכריע נגד הסקסונים, גוונוויפר מבקשת מארתור לשים בצד את דגל פנדרגון של אביו, ולהחליפו בדגל הנצרות שלה.
ככל שהקנאות הדתית שלה גוברת, היחסים בין אבלון וקמלוט נהיים יותר ויותר מתוחים.
ועדיין, מתוך הייאוש שלה מחוסר יכולתה להרות, היא מבקשת את עזרתה של מורגיין, ואף מאיימת שתנהל רומן כדי להיכנס להריון.
בניסיון למנוע זאת, מורגיין מגלה לגוונוויפר שארתור אינו עקר, ושכבר יש לו בן, למרות שהוא אינו מודע לכך.
לאחר הקרב, ארתור מעביר את חצר המלוכה לקמלוט, אשר יותר מוגנת מקרלאון.
מורגיין, המבקשת לשחרר את לנסלט וגוונוויפר מכבלי אהבתם האסורה, מסדרת שלנסלט ינשא לבת דודה של גוונוויפר, איליין, דרך כישוף שהיא מטילה, הגורם ללנסלט לחשוב שאיליין היא המלכה.
איליין יולדת עמו בן, גלהאד, ובת, נימואה.
גלהאד נשאר בקמלוט כדי להפוך בעתיד לאביר, ואת נימואה שולחים לאבלון, להתחנך בדרכי האלה.
זמן מה לאחר מכן, במהלך ויכוח סוער עם ארתור על היעדר יורש, גוונוויפר מגלה את סודה של מורגיין, ומספרת לארתור שיש לו בן.
ארתור מזמן את מורגיין ומאלץ אותה לספר לו את האמת.
גוונוויפר משתכנעת שאין יורש עצר כי אלוהים מעניש את ארתור על היחסים עם אחותו, אפילו שאלה התקיימו מתוך אי-ידיעה.
היא משכנעת את ארתור להתוודות בפני פטריציוס, הבישוף, שמטיל עליו כפרה נוקשה.
לאחר מכן, ארתור וגוונוויפר מחליטים להפטר ממורגיין באמצעות שידוך ליוריאנס, מלך ויילס הזקן, הרחק מקמלוט, במקום שתינשא למיועד המקורי שלה, בנו הצעיר אקולון, כהן דרואידי ולוחם צעיר.