tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר החלה התפרצות של המגפה בישראל, טען שייתכן שזהו עונש על מצעדי הגאווה.
ב-2022 האשים את אמיר אוחנה באסון הר מירון, שאירע ב-2021, בגלל היותו "נגוע במחלה" כשלאחר ביקורת כלפיו טען "התורה אסרה, מה אתם רוצים מהחיים שלי?".
באותה שנה היה שותף לקבוצה של רבנים שקראו להחרים את חברת פרטנר לאחר שאישרה יום חופש לעובדיה במהלך "חודש הגאווה".
ב-2023 אמר כי ברוך גולדשטיין מנע אסון, וש"הערבים שמו מתחת לשטיחים שהם מתפללים עליהם גרזנים, רובים, סכינים – והייתה סכנה גדולה מאד, בזכות היהודי הזה נמנעה הסכנה".
הרב מאזוז התנגד לשירות נשים בצה"ל וקבע שנשים אינן כשירות לשירות קרבי ותפקידן להתעבר וללדת ילדים.
הרב מאזוז הביע עמדות ניציות ביחס לערבים וציטט לא פעם מאימרותיו של הרב מאיר כהנא.
לאחר פיגוע הירי בנווה יעקב ציטט הרב מאזוז את הרב כהנא כשאמר "הערבים הם חיות טרף, אם לא תוכלו להרוג אותם - תגרשו אותם".
תחילת מעורבותו של הרב מאזוז בפוליטיקה הייתה בחשוון ה'תשנ"ד (נובמבר 1993) כשייסד מפלגה מוניציפלית בבני ברק בשם מפלגת הן, שהתפצלה ממפלגת ש"ס וזכתה לשלושה מושבים בעירייה.
בזמן תוכנית ההתנתקות השתתף הרב מאזוז בהפגנות המחאה נגד תוכנית ההתנתקות שאורגנו על ידי גורמי ימין מהמערכת הפוליטית ואף הצטרף במכתב לפסיקת ועד רבני יש"ע שתמכו בסירוב פקודה.
נתן הסכמה לחוברת מאת הרב שאול בר-אילן בשם "כפתור הפלא" המונה את האיסורים הכלולים בפינוי יהודים מבתיהם.
ב-2006, כשלקה אריק שרון באירוע המוחי השני, הכריז הרב מאזוז שזהו עונש משמיים על ההתנתקות.
ב-2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, פרש אלי ישי מש"ס והקים את מפלגת "יחד - העם איתנו" שהתמודדה בבחירות עם מפלגת עוצמה יהודית שנציגה ברוך מרזל הוצב במקום הרביעי.
הרב מאזוז הוכר כמנהיגה הרוחני של המפלגה ואף הכתיב חלק מרשימת המועמדים לכנסת אולם המפלגה המשותפת לא עברה את אחוז החסימה.
בתקופה זו קיים הרב מאזוז קשר הדוק עם ברוך מרזל ואף התארח אצלו בחברון כשדובר ישיבת כסא רחמים הגדיר את מרזל כ"ידיד הישיבה".
בתחומים אלה שיתף הרב מאזוז פעולה עם רבנים מהציונות הדתית כמו צבי ישראל טאו, דוב ליאור ושמואל אליהו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 (2019) נפרדה "מפלגת יחד" מ"עוצמה יהודית" ושתי המפלגות רצו במקביל.
זמן קצר לפני הבחירות פרשה "יחד" והודיעה על תמיכה ביהדות התורה.
לעומת זאת תנועת "עוצמה יהודית" המשיכה להתמודד והרב מאזוז העביר תמיכתו למפלגה זו וראשיה מרזל ואיתמר בן גביר אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, המשיך הרב מאזוז לתמוך במפלגת "עוצמה יהודית" אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
במאי 2022, לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות נפתלי בנט, התבטא הרב מאזוז בחריפות כלפי יאיר לפיד ואביגדור ליברמן ואמר שהם גרועים מהנאצים משום שהם "שונאים את עמם".
מאוחר יותר פרסם הודעה כי דבריו הוצאו מהקשרם.
מספר חברי כנסת, וביניהם תלמידו שלמה קרעי, הגנו על דבריו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הביע הרב מאזוז תמיכה במפלגת ש"ס אולם תמך גם בעוצמה יהודית דבר שהביא למתח בין שתי המפלגות על רקע החשש במפלגות החרדיות המסורתיות (ש"ס ואגודה) מזליגת קולות למפלגות הימין.
חבר הכנסת שלמה קרעי למד בישיבתו של הרב מאזוז, ישיבת כסא רחמים, ופיתח קשר הדוק עם הרב.
ב-2016 החל קרעי לפקוד רבים מתלמידי "ישיבת כסא רחמים" למפלגת הליכוד ופקד כ-2,000 תומכים.
פעולה זו לוותה בתמיכת הרב (על פי מכתב המלצה שפרסם אחיו של הרב מאזוז) שקרא לחסידיו להתפקד לליכוד ולתמוך במועמדותו של קרעי (ואף התפקד בעצמו).
קרעי הפיץ את מכתבו של הרב מאזוז כחלק ממאמציו להיבחר בפריימריז ולאחר היבחרו הפך לגורם מתווך בין הרב מאזוז ובין בכירים בליכוד שביקשו את תמיכתו במחנה שלהם.
לאורך שנות מעורבותו של הרב מאזוז בפוליטיקה הישראלית היה תמיד מקורב למפלגת ש"ס ואף תמך בה בבחירות 2022 אולם מאז תחילת מעורבותו העדיף למקם את עצמו בשוליים הימניים של התנועה ולהביע ביקורת על הנהגת ש"ס ה"פשרנית" מדי לטעמו.
גישתו הביאה לידי סכסוך בינו ובין מנהיגי הזרם המרכזי, המתון יותר, של ש"ס.
על פי כתבה של יאיר אטינגר, מספר חוקרים שעסקו במהות הקונפליקט בין ש"ס (ובעיקר בית יוסף) ובין הרב מאזוז, מעריכים שמעבר להבדלים בעמדות הפוליטיות קיים ההבדל בגישה האמונית.
לטענת החוקרים גישתו של הרב מאזוז, הרואה את עצמו כמנהיג הספרדי האותנטי היחידי בעולם החרדי, מאיימת על ש"ס מאחר שהיא קוסמת למזרחיים מסורתיים רבים שנוהים אחריו ועוזבים את ש"ס.
היה נשוי לאסתר לואיזה ולהם שני בנים וארבע בנות.
רעייתו אסתר נפטרה בגיל 56 בדצמבר 2000, לאחר שהייתה חולה במשך שנים.
בניו: הרב גדעון דוד רפאל, והרב חיים מצליח ציון ניסן.
בתו גאולה שהייתה מאובחנת באוטיזם נפטרה בגיל 43 בנובמבר 2017.
חתניו הם: הרב מיכאל דיעי, ר"מ בישיבת כסא רחמים.
הרב ליאור כהן, הרב דקל כהן.
הרב מאזוז היה בן-דודו של שופט בית המשפט העליון בדימוס והיועץ המשפטי לממשלה מני מזוז.
הרב מאזוז סבל במשך שנים ממספר בעיות בריאותיות בהן קוצר ראייה ולאחר ניתוח שהסתבך, רוחק ראייה, סוכרת, סרטן הקיבה ואי-ספיקת לב.
בתחילת אפריל 2025 התאשפז בבית החולים בילינסון בפתח תקווה לאחר שאושפז לסירוגין במשך חודשים בבתי החולים שיבא תל השומר ומעייני הישועה בעקבות חולשה עזה כתוצאה ממחלותיו.
ב-14 באפריל הורדם והונשם ובעקבות החמרה במצבו נוסף לו השם רפאל.
רבנים רבים קראו להתפלל לרפואתו.
נפטר בגיל 80 ביום שבת חג שביעי של פסח, כ"א בניסן ה'תשפ"ה, 19 באפריל 2025.
הלווייתו התקיימה למחרת, יום ראשון, אסרו חג של פסח ויצאה מישיבתו בבני ברק.
על פי המשטרה השתתפו בה כמאה וחמישים אלף איש.
בפתח ההלוויה חשף חתנו הרב ליאור כהן כי בערב יום הולדתו השמונים בי"ג בניסן, אסף הרב מאזוז את קרוביו והודיע להם שזהו יומו האחרון אך כיוון שאינו רוצה לצער את עם ישראל בחג הפסח ידחה את מותו לסוף החג.
בנוסף, הקריא את צוואתו בה הורה בין היתר שלא להספידו.
מספר רבנים נשאו דברי פרידה בהתאם לצוואתו בהם בנו, הרב גדעון מאזוז.
הרב שלמה משה עמאר, הראשון לציון הרב דוד יוסף אשר לבש גלימת אבל שחורה לראשונה מאז 2013, הרב ישראל מאיר לאו והרב הראשי קלמן בר.
במהלך דבריו הודיע הרב עמאר כי בהנהלת הישיבה הוחלט למנות את אחיו של הרב מאזוז, הרב צמח, לראש הישיבה ולממשיך דרכו של אחיו בהנהגת המוסדות.
נטמן בבית העלמין פוניבז' לצד אשתו ובתו.
שו"ת בית נאמן - שאלות ותשובות בהלכה (שלשה כרכים)
חומש בית נאמן - חידושים על החומשים בראשית, שמות וויקרא ומפרשיהם, כולל בירורי נוסחאות בתרגום אונקלוס, וקונטרס טעמי המקרא (חמישה כרכים)
שו"ת מקור נאמן - אלפי שאלות ותשובות קצרות, בהלכה, בהשקפה ועוד (שלושה כרכים, הראשון יצא גם בצרפתית)
ארים נסי - ספר חידושים (בעקבות הנלמד בישיבתו).
על מסכת יבמות כולל מבוא רחב על אופן ההגהות הנכון וחוברת תיקונים הגהות והוספות.
על מסכת גיטין, כולל מבוא רחב על דרכם של רש"י והרמב"ם, ועל מסכתות ברכות, בבא קמא, בבא מציעא, פסחים וכתובות, קידושין (שבעה כרכים)
לא תשיך - על פרק "איזהו נשך" (בבא מציעא)
חידושים על מסכת קידושין - נדפסו בספר הזיכרון "עט הזמיר" (לכבוד הילולת אביו בשנת התשפג יצא ספר עם חידושים למסכת.
חידושים על מסכת שבת (פרק כירה) - נדפסו בספר "שלשה ספרים נפתחים" בשם בית נאמן (נכללו בספר חידושים מעוד שניים מרבני הישיבה: הרב משה לוי והרב מיכאל סיגרון)
אמת קנה - חידושים על תהילים
אסף המזכיר - קונטרס ובו כ-1,000 מערכות וכללים בגמרא ובפוסקים לפי סדר אלף בית
קובץ מאמרים - מאמרי השקפה ומוסר (שלושה כרכים)
ה' נסי - חלק א על הגדה של פסח וקצת הלכות וענייני חג הפסח, חלק ב על הלכות וענייני חג הפסח
סנסן ליאיר - על ענייני פורים
סלת נקיה - על קידוש החודש
דרכי העיון (מאמרים בשיטת הלימוד) - על שיטת העיון הספרדית, וכן קונטרס דרכי הלימוד הורחב בשנת התשפג.
לאוקמי גרסא - הגהות והערות על סדר התפילה
הגהות והערות על תרגום אונקלוס לתורה המכונות גם הם "לאוקמי גרסה"
שואל ומשיב - שאלות ותשובות שנועדו ללמד את דרך כתיבת השו"ת.
פורסם כמדור בירחון "אור תורה".
מגדולי ישראל - אסופת מאמרים בתולדות גדולי ישראל ושיטתם בהלכה ובלימוד, מהראשונים ועד אחרוני זמננו, ה'תשע"ו-ה'תשע"ח (ארבעה כרכים)
כסא המלך - חידושים על הרמב"ם, כולל "אגרת המוסר" לרמב"ם
לב נאמן - יומן מסע חייו (אוטוביוגרפיה) כפי שתיעד בכתב ידו (שני כרכים).
ספר דרשות לפי סדר הפרשות - ספר דרשות ייחודי המשלב בתוכו חידושים ביאורים וגימטריאות בלול בכל חלקי התורה
כמו כן פרסם מאמרים, שו"ת והערות רבות בירחון "אור תורה" שמוציאה לאור ישיבתו.
מקבץ שיעוריו שהתפרסמו בעלוני "בית נאמן" בכל שבת יצאו לאור בספר "השיעור" (חלק א ה'תשע"ו).
ערך ספרים רבים, בעיקר של חכמי תוניס וג'רבא.
בדצמבר 2025 הנפיק השירות הבולאי בול לזכרו של הרב מאזוז.
מאיר מוריץ בֶּק (רומנית: Meyr Moritz Beck; 25 בדצמבר 1845 – 27 בפברואר 1923) היה רב ודרשן קהילת בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט יותר מ-40 שנים, ממנהיגי יהדות רומניה בימיו.
מהלוחמים נגד שבועת היהודים ברומניה ומהלוחמים לאמנציפציית יהודי רומניה, תומך ב"איחוד היהודים הילידים" ברומניה מיסודו של אדולף שטרן.
לקראת סוף חייו התקרב לציונות.
מאיר בק נולד ב-1843 בעיר פאפה במחוז וספרם בהונגריה, במשפחת יהודים עניים מאוד.
אמו נפטרה מחולירע כשהיה בן עשר.
בסיום בית הספר היסודי המקומי למד שלוש שנים בגימנסיה קתולית בנדיקטינית, והחל מ-1863 המשיך את לימודיו במכללה הרפורמית בפשט, שם הצטיין וקיבל מלגה.
בו זמנית למד עברית, תורה ותלמוד עם מורה פרטי בשם שלמה יוסף גולדברג, כמו כן אצל הרב לאופולד לב לימים רב נאולוגי של יהודי סגד, שלימד באותה תקופה גם בגימנסיה הקלוויניסטית בפאפה.
משנת 1865 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בסמינר, שדרש במקביל גם לימודים אוניברסיטאיים, ושהיה למוקד הזרם ההיסטורי-פוזיטיביי (לימים קונסרבטיבי או מסורתי ביהדות), זכה בק להדרכתם ותמיכתם של הרב זכריה פרנקל ושל צבי גרץ.
בסיום לימודיו ב-1872 חי תקופה מסוימת בצ'רנוביץ וביאשי והתפרנס ממתן שיעורי עזר.
לאחר תקופה קצרה באחוזתו של חוכר קרקעות יהודי גדול בשם מאירהופר, עבר לבוקרשט ב-1873, כשהעדה היהודית "הפולנית הילידית" (lehi pământeni) הייתה בשלבי התפוררות.שם התוודע לקבוצת אינטלקטואלים יהודים ובהם אדולף שטרן.
ב-1873 מונה לרב ודרשן בבית הכנסת הכוראלי של בוקרשט וכמנהל בית הספר "יעקב וקרולינה לבל", שייסדו יעקב לבל ורעייתו, ליד בית הכנסת הכוראלי.
ב-14 באוקטובר 1873 כמנהל בית הספר "לבל" נאם בפני שר הדתות והחינוך של רומניה, הגנרל כריסטיאן טל שביקר בבית הספר.
ניסה לשכנע את השר בצורך בהקמת בית מדרש מודרני לרבני רומניה בסיוע ממשלת בוקרשט.
בק היה אחראי גם כן להקמת בית הספר היהודי הראשון לבנות - Fraternitatea Zion וייסד בנוסף בית ספר יהודי מקצועי.
הנהיג בבית הכנסת כורל של בוקרשט טקס קונפירמציה לבנות שהגיעו לגיל בת מצווה, שהוא כינה "מצוות הקהל".
הטקס נערך לראשונה בחג שמחת תורה ה'תרל"ה (1874).ביוזמתו של בק הוקמה חברה להוצאה לאור של ספרי לימוד יהודיים, והוא היה מראשוני המחברים שלהם, לצדם של משה גסטר, יצחק דוד באלי ואליעזר כתבן (קאסבאן).
במסגרת פעילותו הפובליציסטית תקף את "שבועת היהודים" (More judaico) וכינה אותה More barbarico (=שבועה בארבארית).
בק היה מורה רוחני אהוב של הקהילה, וב-1921, כשהקהילה של בוקרשט הוקמה באופן רשמי, נבחר לרב ראשי לשם כבוד ובתוקף תפקיד זה היה חבר במועצת הרבנות של רומניה.
הרב בק תמך ברפורמה מתונה.
התנגד להכנסת עוגב לבית הכנסת קורל בבוקרשט אך לבסוף התפשר בתנאי שהמנגן בעוגב יהיה לא יהודי (1901).
הוא הציע לשנות את תפילת כל נדרי, אך הצעתו לא התקבלה.
הרב בק ניסה לקדם הקמת סמינר רבני ברומניה ופעל לשם כך במגעיו עם שר הדתות החינוך של רומניה, הגנרל כריסטיאן טל שביקר באוקטובר 1874 בבית הספר שבניהולו.
הוא היה מסוכסך עם הרב האורתודוקסי חיים שמואל שור, שבין היתר, חייב את השבועה היהודית, וניסה לערב בסכסוך את השלטונות.
בעקבות סכסוכו עם החוגים האורתודוקסים השמרנים נמתחה עליו ביקורת חריפה ומתמשכת בכמה מהעיתונים העבריים.
יריביו טענו שאינו רב אלא "מגיד" בלבד.
הרב בק היה נשוי לעמליה.
נולדו להם 4 בנים (אברהם, פריץ, איזידור ווילהלם) ו-5 בנות (יוליה קאנר, חנה ניני בק, מיצי שטיינברג, שולמית שפודהיים, שרלוטה מרכוס).
הרב ד"ר אברהם בק, בנו של מוריץ בק, היה ממשיך דרכו, קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובפילוסופיה מאוניברסיטת וינה והיה רב מודרני, רפורמיסט.
בניו של ד"ר אברהם בק, פריץ ותאו, עלו לישראל בשנת 1961 יחד עם משפחותיהם.
(המילון האנליטי העברי-רומני של התורה או חמשת ספרי משה)
(לימודי יהדות לשימוש הנוער היהודי) (המהדורה השלישית ב-1893)
(ההיסטוריה של בית הכנסת הכוראלי בשנים 1906-1892)
מאיר מינדל (נולד ב-25 בדצמבר 1946) הוא מלחין ישראלי.
מינדל נולד בלבוב בברית המועצות (כיום באוקראינה) לרבקה- מורה למוזיקה ולצבי- חשב וכלכלן.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1958, ומאז הוא חי בקיבוץ נגבה.
מינדל הוא בוגר האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, בה למד קומפוזיציה אצל פרופ' אבל ארליך.
מינדל השתתף בקביעות בסדרת הקונצרטים "מלחינים בעקבות שורשיהם" (עם ציפי פליישר ודני גלאי).
נוסף למוזיקה קונצרטנטית הוא מחבר גם מוזיקה לתיאטרון ושירים.
בד בבד עם פועלו כמוזיקאי הוא חוקר היסטוריה ומנהל את המוזיאון הפתוח בנגבה.
מינדל הקים רביעיית כלי קשת בשם "מיתרי הזהב", שכל חבריה עולים מברית המועצות לשעבר.
הרביעייה מבצעת רפרטואר קלאסי ושירים עבריים מכל הזמנים, בעיבוד שלו לרביעיית מיתרים.
מינדל שרת כמ"פ בהיאחזות קציעות ב-67–1966 עד פרוץ מלחמת ששת הימים, עת שהו בו הגרעינים: 'שורק' לצובא, 'רעים' לרעים ו'פסגות' למנרה.
היה נשוי לציפי בוציאן, שנפטרה בי"ב באב תשע"ו.
אב למיכל ,טל, אסנת, מור וסב ל-13 נכדים ונינה
"Agony", לחליל סולו (1976), ביצוע בכורה: משה אפשטיין.
"בראשית", לקונסורט חליליות (1978) בביצוע להקת "לרון" בהדרכת שלמה תדהר.
"הקשר", לרביעיית כלי קשת (1980), ביצוע בכורה: רביעיית "מיתרי ירושלים".
"אדמה אפורה" למקהלה מעורבת (1980).
ב-1995 נכללה בספר ה"גינס הישראלי" בהוצאת "כרטא", כ"יצירה הקצרה ביותר בתולדות המוזיקה המערבית (90 שניות), שזכתה בפרס ממשלתי".
"מדבר ורוח", לקריין, שני פסנתרים ולכלי הקשה (1983), הפואמה: יוסף אליעז, ביצוע בכורה: דואו ב"ש, שרה פוקסון - הימן וברט ברמן, פמלה ג'ונס.
"דרך עגב", מולטימדיה לטרומבון סולו (1983), ביצוע בכורה: רמי לפידות.
"אוושות", לחצוצרה ופליגלהורן (1983), ביצוע בכורה: נבט בן – חיים.
"נבואת מאיה", למקהלה מעורבת א-קאפלה (1985), ביצוע בכורה: המקהלה הפילהרמונית תל אביב בניצוחו של מיכאל שני.
"דיברטימנטי", לתזמורת סימפונית (1985), ביצוע בכורה: התזמורת הסימפונית חיפה בניצוח מאיר ויזל.
"לבדי", לשני קריינים ולחמישיית נגנים (1986), ביצוע בכורה: צבי סלטון ומוטי ברכאן.
"תמר", לחליל, קרן יער ופסנתר (1987), ביצוע בכורה: שלישיית "טריקאמרה" בפסטיבל "מוזיכאן", רמת השרון.
"נשים...נשים..." לסופרן וכלי הקשה (1987), ביצוע בכורה: אילנה אקסל - סופרן, מיכה ברעם – כלי הקשה מן המזרח.
"עירי", לשתי מקהלות (1988), על פי שני שיריו של יהודה עמיחי.
"פיוט", לקרן יער סולו (1988), ביצוע בכורה: עמרי פרידמן.
"הצל", למקהלת ילדים, השיר: נתן אלתרמן (1989), ביצוע בכורה: מקהלת ילדי "בית הספר אורנים, פתח תקווה, בניצוחה של חוה ברקאי.
ביצוע בכורה: מקהלת הנוער "מיתר", רחובות בניצוחה של יהודית חן.
השיר: בתו, המשוררת מיכל מינדל-גרץ (1994) מתוך ספרה "הדודה ואני" בהוצאת "אופיר".
"סוגיהרה", לשאקוהאצ'י, כלי הקשה מן המזרח ולתזמורת מערבית (1996).
ביצוע בכורה: התזמורת הקיבוצית בניצוחו של דורון סלומון.
"נגבה" (2008), אורטוריה לקריין/ית, שתי מקהלות ותזמורת, לפואמה של יוסי גמזו.
"נחמו, נחמו עמי" (2015), אורטוריה לקריין/ית ולתזמורת.
"אגדת תום ותומר" (2019) לקול ולפסנתר.
"כתונת איש המחנות" לקול ולפסנתר (2019) .
"בראשית" (1984) תקליט בביצוע קונסורט חליליות "מור-לי" בהדרכתו של מיכאל מלצר
"תמר" (1990) תקליטור בביצוע "טריקאמרה" (חליל, קרן, פסנתר) בהדרכתו של ליאור איתן
"קשת הזמר העברי" (1995) – ת"ק ובו 18 עיבודים בביצוע רביעיית "מיתרי הזהב" בהדרכתו של ולדימיר ברשביץ'.
"נגבה- פשר חלום" (2013) - "נעמן דג שר מאיר מינדל", שבעה שירים לקול ולפסנתר, בביצוע נעמן דג (בס) בליווי אירנה פוקין.
"אני וגני" (2017) - תקליטור ובו שבעה שירי ילדים של מיכל גרץ־מינדל.
המבצעים: איילת זליגמן (מצו־סופרן), ארנון פרידמן (קלידים).
פרס מכון למוסיקה ישראלית ליצירה "גרוטסקה", 1982
פרס המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, ליצירה "שקר לבן" למקהלת ילדים, 1994
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים, 1995
"בראשית" (1983) לחמישיית חליליות, בהוצאת ממ"י (מכון למוסיקה ישראלית).
"הקשר" (1980) לרביעיית כלי קשת, בהוצאת ממ"י.
"עירי" (1988), לשתי מקהלות מעורבות בהוצאת "אור תו".
"שירים מלב אל לב" (1991) - שירון ברוסית להפצה ברחבי ברית המועצות.
שני כרכי "קשתות בצוותא" (1995) - 18 עיבודים של זמר עברי לרביעיית כלי קשת.
"שביב האור" (1998) - שיריה של דפנה עבר הדני המולחנים על ידי מאיר מינדל (בהוצאה עצמית).
"חישוקים" (1981) - ספר פיוטיו של מאיר מינדל (בהוצאת "טרקלין")
"סיפורנו" (2016) - 70 סיפורי נגבה, מאיר מינדל (הוצאה עצמית)
ספרו השני - "ילד חוץ- זיכרון"
נובלות בנושאים היסטוריים מפרי ־ עטו רואות אור בעיתונות.
מאיר מוהר (1888, רוזוודוב, גליציה – 30 באוקטובר 1967, תל אביב) היה סופר, מתרגם ומשורר עברי ישראלי.
היה גם איש חינוך בגרמניה.
מוהר נולד בעיירה רוזוודוב שבגליציה המערבית (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה), דור רביעי למשפחת סופרי סת"ם.
כדי להימלט משירות החובה בצבא האוסטרו-הונגרי, היגר מוהר לארצות הברית והתפרנס כחייט, אך בעיקר ישב בספריית העיר ניו יורק וקרא.
עם חזרתו לאירופה פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא גויס נגד רצונו לצבא האימפריה.
במהלך הקרבות נפצע, ועם החלמתו וסיום המלחמה עבר לברלין בירת גרמניה, שם שימש כמחנך וכמורה לעברית.
נשא לאישה את חיה (חייצ'ה), ולזוג נולדו שלושה בנים: המשורר יחיאל מוהר, הצייר אברהם מוהר והמוזיקאי ישעיהו מוהר.
יחיאל מוהר היה הראשון שעלה לארץ ישראל, ובעקבותיו עלו הזוג בשנת 1939. בנו ישעיהו הצטרף אליו ב-1942. בנו אברהם נותר מאחור ועקבותיו אבדו ברוסיה במלחמת העולם השנייה בלוחמו בגרמניה הנאצית.
ב-3 במאי 1948 נפטר בנו , במהלך מלחמת העצמאות.
בארץ ישראל התיישב מוהר בתחילה בירושלים ואחר כך בתל אביב, והתפרנס כמתרגם, משורר וסופר.
ספריו "עין בעין" ו"בחרט אנוש" זכו להערכה רבה בישראל.
על הראשון זכה בשנת 1951 בפרס רופין.
מוהר פרסם את שיריו וסיפוריו בעיתוני הארץ גם על הווי העיירה הגליציאנית.
לאחר שאבד בנו השני הסתגר והפסיק לכתוב לתקופה, אך זמן קצר לפני פטירתו חזר לכתוב.
מוהר נקבר בבית העלמין בחולון בסמוך לקבר אשתו.
בנו המשורר יחיאל מוהר ואשתו עדינה וכן נכדו עלי מוהר קבורים אף הם בבית הקברות בחולון.
"עין בעין שירים", הוצאת דביר, 1950
"בחרט אנוש", הוצאת דביר, אוקטובר 1959
"מלקוש: סיפורים", ספריית תרמיל, 1972
שטפן צווייג, "תמונתו העצמית של טולסטוי", הוצאת עופר
לודוויג מרכוזה, "היינריך הינה", הוצאת גזית, 1945
פרנץ ורפל, "שירת ברנאדט", הוצאת גזית, 1946
מרים זינגר, "דן וין והחסידות", ספרייה "לנער", הוצאת עם עובד, תל אביב, 1947
אוסקר באום, "עם נסוך תרדמה: סיפור היסטורי מימי הכוזרים", הוצאת עם עובד, 1949
מכס איזידור בודנהיימר, "דרכי לציון: זכרונות יהודי גרמני", הוצאת הסוכנות היהודית לארץ-ישראל, 1952
תומאס מאן, "הראשים המוחלפים", הוצאת גזית, 1954
בר יהודה, "פעמי המבשר", הוצאת ניב, 1960 (תורגם יחד עם שמואל שגיב)
תומאס מאן, "טריסטאן", ספריית תרמיל, 1977 (תורגם יחד עם יצחק הירשברג)
גוטפריד קלר, "שני סיפורים": מתוך "אנשי זלדווילה", ספריית תרמיל, 1983
תומאס מאן, "הראשים המוחלפים : אגדה הודית", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989
מאיר מֵיבַר (מייברג; 30 בינואר 1918, י"ז בשבט ה'תרע"ח – 11 בנובמבר 2000, י"ג בחשוון ה'תשס"א) היה מנהיג ומפקד העיר צפת במלחמת העצמאות, ראש עיריית צפת ואיש עסקים.
מאיר מיבר נולד כמאיר מַייבֵּרג, בן ליהודה וטובה; את שם משפחתו עיברת עם קום מדינת ישראל.
טובה נולדה בצפת ליוסלה ליבמן ויהודה עלה מבסרביה.
יהודה שימש כחבר מועצת עיריית צפת.
משפחת מייברג, כמרבית הקהילה היהודית בצפת של אותם ימים, הייתה דתית ומאיר למד בילדותו בחדר ובתלמוד תורה.
בהגיעו לגיל 15 פנה להשכלה חילונית רחבה יותר.
הוא למד בקולג' הסקוטי בצפת יחד עם תלמידים מכל האזור, מרביתם נוצרים ומוסלמים.
בזכות עירוב זה זכה להיכרות מעמיקה יותר עם האוכלוסייה המגוונת של ארץ ישראל.
בשנת 1938 סיים את לימודיו.
בגיל 14 התקבל לשורות ארגון "ההגנה".
בתחילה שימש רק כמקשר, אך כבר אז דמיין עצמו כמפקד השולח הודעות.
במקביל התארגנו תנועות נוער שונות בעיר; תחילה הצטרף למכבי הצעיר אך במהרה עבר לשורות בית"ר.
לא עבר זמן רב והוא מונה למפקד הקן, ובמקביל גם פיקד על האצ"ל בצפת, עד לפילוג שיצר את לח"י (1940).
בספרו מתאר מיבר תנועה זו כמחשלת אופי, והוא מדגיש שהשתייכות הצולבת בין בית"ר ל"הגנה" לא הפריעה להתפתחותו כמפקד עתידי.
ב-1938 הצטרף מיבר ל"הגנה"; מפקדתו הראשונה הייתה מרים שטרן.
זמן קצר לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ט יצא לקורס מ"כים.
רוב פעילותו כללה התחמקות מהבריטים, ובמקביל צפת צברה תחמושת ונשק במטרה להיות ערוכים לפרעות ולקרבות העתידיים להתרחש.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נפסקו המהומות שעוררו הערבים בארץ ישראל.
אף על פי ש"ההגנה" המליצה על גיוס יחידות שונות כדי לעזור לבריטים, סירב מיבר.
בספרו הוא מנמק זאת בכך שעד אמצע 1940 כבר הוכשר בארבעה קורסים שונים והיה שקוע בפילוג העמוק בין האצ"ל ל"הגנה", אליהם עדיין השתייך.
בספרו מספר מיבר כי אחד האירועים שהשפיעו על עזיבתו את האצ"ל היה מפגש עם אברהם שטרן (יאיר), מייסד הלח"י.
ב-1944 מונה מיבר למפקד העיר צפת על ידי גיורא שנאן, מפקד נפת תל-חי.
בספרו מונה מיבר את מצבת כוח האדם שעמד לרשות "ההגנה" בעת מינויו, ואומד אותם ב-100 איש בסך הכל.
אחת ממטרותיו הראשונות והעיקריות היו גיוס אנשים נוספים, מתוך הבנה שהסכסוך הקיים עתיד, בזמן הקרוב, להוליד קרבות.
אחד היתרונות שעמדו למיבר כמנהיג שצמח מתוך האצ"ל היה צירופם של לוחמים אלו לאימוני "ההגנה"; מאוחר יותר, במלחמת העצמאות, עזר שילוב לוחמים אלו בשורות "ההגנה" לעבות את המגננה על צפת.
ההכנות למלחמה החלו יותר מעשר שנים לפני שפרצה, ב-1936, כאשר הוצעה תוכנית הגנה כוללת להגנת הרובע היהודי בצפת.
תפקידו של מיבר כלל את קביעת העמדות והכנתן, קביעות גזרות אש וכן הכנת האנשים מבחינה מנטלית.
הכנות אלו, שבוצעו בעזרת מרדכי לייבוביץ' היו אבן היסוד בהגנת הרובע היהודי בצפת, והוכיחו את עצמן כצעד יעיל ונבון.
כבר אז, יצחק שדה קבע שמי ששולט במצודה בעיר (מצודת צפת) ישלוט בעיר כולה.
מכאן נגזר גם שם הספר שכתב מיבר, "בצל המצודה".
בתחילת דצמבר 1947 מנתה מצבת כוח האדם של "ההגנה" ברובע היהודי 250 איש בסך הכל, ומנגד עמדו מולם בזמן המלחמה כ-3,000 לוחמים - כך לפי ספר הזיכרונות של קולונל וואספי אל-תל, אחד ממצביאי צבא ההצלה הערבי.
אולם, לא היו בידי ההנהגה היהודית ידיעות על כוחו של האויב, וחוסר ידיעה זה הגביר את תחושות הלחץ והבהלה ששררו טרום המלחמה.
הקרבות על צפת החלו ביום שישי, 2 בינואר 1948, ואלו גברו בהדרגה עד שנוצר מצור על העיר, באפריל 1948. בהיעדר שלטון אזרחי נהפכו מפקדי הקטעים ל"מושלים אזרחיים"; בראשם עמד מיבר, אשר נאלץ להמשיך ולהתמודד עם קבלת החלטות במישור האזרחי והצבאי גם יחד.
בין החלטותיו הבולטות ניתן למנות את השקעתו במורל האנשים, באמצעות "קול צפת", עלון שהופץ באופן מחתרתי ושימש לגיבוש הקהילה.
החלטה נוספת, חשובה וגורלית אף יותר, הייתה להנחות את לוחמיו להפעיל רימון על עצמם אם יפלו בשבי (זו הייתה הוראה ולא פקודה).
ב-16 באפריל 1948 החלו כוחות הצבא הבריטי לפנות את העיר צפת.
הערבים ניסו לנצל את גורם ההפתעה ולהכות בעיר כל עוד היא לא ערוכה למגננה; דגלים סורים, לבנונים ועיראקיים הונפו מעל תחנת המשטרה העירונית, אך כתגובה החליטו מיבר ואנשיו לתלות בגאווה דגל כחול-לבן על מלון "מרכזי".
עם רדת החשכה מיבר פקד על הוצאה לפועל של מבצע מורכב, במסגרתו פוצצה הכנסייה הסקוטית על ידי הכוחות הערבים ופוצצה תחנת המשטרה על ידי הכוחות היהודים.
אולם, התוצאה הייתה החשכה מוחלטת של העיר, משום שהגנרטור נפגע.
בזכות מברקי מצוקה שנשלחו קיבלו הכוחות תגבורת מהפלמ"ח, בעזרתם שוחררה העיר ב-10 במאי.
תרומה עיקרית היו מרגמות הדוידקה שסופקו ללוחמים.
במשך כלל הקרבות הפגין מיבר קור רוח, למעט ב-8 במאי 1948, כאשר חדר פגז לחדר בו התגוררו שרה, אשתו, ושני ילדיו, יאיר בן הארבע ודרורה הפעוטה, אז בת חודשיים וחצי בלבד.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח וחברו הקרוב של מאיר מיבר, מתעד בספרו את שחרור העיר צפת כבעייתי בגלל המבנה הטופוגרפי שלא איפשר לאגף את האויב.
אולם, החלוקה הנבונה לשלוש נקודות מפתח (המצודה, תחנת המשטרה ובית שלווה) עזרה למקד את כוח האש על מנת להשיג יתרון אסטרטגי.
בשנת 1953 נבחר למועצת העיר צפת וכיהן בה 18 שנים.
בפברואר 1965 התפטר ראש עיריית צפת אברהם הכהן מהמערך עקב סכסוכים פנימיים.
בעקבות כך נבחר מיבר על ידי קואליציה של הליברלים, תנועת החרות, פועלי אגודת ישראל והמפלגות הדתיות כראש עיריית צפת.
לאחר הבחירות לעירייה בנובמבר 1965 הקימו מפא"י והדתיים קואליציה בראשות יעקב הופרט, ומיבר היה לחבר האופוזיציה.
לאחר הבחירות לעירייה באוקטובר 1969 נבחר מיבר בשנית לראשות העירייה, הפעם בתמיכת המערך ומפד"ל.
בדצמבר 1969 החליטה סיעת המערך לפרוש מהקואליציה, בעוד יושב ראש הסיעה יעקב הופרט המשיך לכהן כסגן ראש העירייה.
באוגוסט 1971 פרשו ארבעת חברי סיעת גח"ל האחרים מהקואליציה.
בספטמבר 1971 התפטר מיבר מראשות העירייה והוחלף באלי קדוש מגח"ל.
בפברואר 1977 הודיע על פרישתו מהליכוד והצטרפותו לד"ש.
מיבר היה איש עסקים ובעל נכסים, בעיקר בתחומי הנופש והקיט בצפת.
כמו כן, עבד מספר שנים כמנהל סניף צפת של בנק לסחר חוץ.
ב-1970 הקים את מלון "מוטל צפת" על הר כנען.
לקראת סוף שנות השמונים המלון נסגר והמבנה שנמכר הוסב למעונות סטודנטים של מכללת צפת.
מיבר היה ממייסדי לשכת הבונים החופשיים בצפת ונשיאה הראשון.
כמו כן, כיהן כנשיא מועדון רוטרי בעיר, ובמסגרת תפקידו יזם את נטיעת יער "פאול הריס".
באמצע שנות התשעים קיבל את אות "יקיר צפת" כהערכה על פועלו למען העיר החל ממלחמת העצמאות וכלה בעשייתו בתחום התיירות.
בצל המצודה, הוצאת מלוא בע"מ.
צפת ממצור לשחרור, ספריית כיס לחייל העברי, הוצא על ידי שירות התרבות של צבא ההגנה לישראל
על שמו של מיבר קרוי רחוב מאיר מיבר.
הרחוב נמצא בסמיכות לביתו של מיבר על הר כנען, שברחוב הגדוד השלישי, ע"ש גדוד הפלמ"ח ששחרר את צפת בתש"ח.
היה נשוי לשרה (לבית רוט), בת צפת.
אב ליאיר, מהנדס אוניות, דרורה, פסיכולוגית תעסוקתית, ורותי, יועצת ביטוח.
נכדתו יעל מיבר דוקטורי נרצחה בפיגוע ירי בשנת 1998, אחייניתו היא המחזאית ואשת התרבות ענת גוב.
מאיר ליטבק (נולד ב-2 במרץ 1958) הוא היסטוריון ישראלי של המזרח התיכון והאסלאם וראש המרכז ללימודים איראניים באוניברסיטת תל אביב.
מאיר ליטבק נולד בבית הכרם, ירושלים, לאם ממוצא איראני ולאב ממוצא פולני-אוקראיני.
הוא למד במגמה מזרחנית בתיכון ליד"ה, שירת בצבא בחיל המודיעין, שירת שנה אחת בצבא הקבע והתחיל ללמוד בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב (1983-1979).
הוא החל ללמוד לתואר השני בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ובמקביל עבד כעוזר מחקר במרכז דיין, אולם לא סיים את התואר כי נסע ב-1984 לאוניברסיטת הרווארד לעשות דוקטורט במסגרת תוכנית פולברייט.
עבודת הדוקטור, אותה הוציא בתור ספר, עסקה בעלמאא', אנשי הדת השיעים, בשתי ערי הקודש השיעיות, נג'ף וכרבלאא', במאה ה-19. העבודה התמקדה בניתוח חברתי-פוליטי שלהן ולא בצד ההלכתי.
מדריכיו לדוקטורט היו הפרופסורים רוי מותהדה ועבאס אמאנת.
הוא שב ארצה בפברואר 1990 והשתלב כחוקר במרכז דיין וכמרצה בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998 מונה למרצה בכיר, וב-2008 מונה לפרופסור חבר.
מאז שנת 2006 הוא עמית מחקר בכיר במרכז ללימודים איראניים באוניברסיטה.
באוקטובר 2010 התמנה לראש המרכז.
שהה בשבתונים כמרצה אורח באוניברסיטאות קורנל (1995-4, 1997) ואמורי (2003), שהה כעמית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית (2005).
מאיר ליטבק נשוי לנאוה, ולהם שני ילדים.
מלומדים שיעיים בעיראק של המאה ה-19: העלמאא' של נג'ף וכרבלאא'
הספר מנתח דפוסי המשכיות ותהליכי שינוי חברתיים ופוליטיים בקהילות אנשי הדת בשתי ערי הקודש השיעיות נג'ף וכרבלאא' שהפכו למרכזי הלימוד וההנהגה השיעים החשובים ביותר במאה ה-19. הספר מציג את יחסי הפטרון-קליינט בין המורים לתלמידים כמפתח היעיל ביותר להבנת התהליכים הפנימיים בקהילת העלמאא'.
הוא מראה את יחסי הגומלין בין למדנות, הוראה, גיוס כספים ופוליטיקה בגיבוש ההנהגה השיעית.
כמו כן הוא דן ביחסי העלמאא' עם האימפריה העות'מאנית ששלטה אז בעיראק ועם והשושלת הקאג'ארית ששלטה אז באיראן, וטוען כי הצורך בגיבוי איראני נגד לחצים עת'מאנים הפך את ערי הקודש לגורם ממתן ביחסי דת ומדינה באיראן עצמה.
מאמפתיה להכחשה: תגובות ערביות לשואה
הספר, אותו כתב עם ד"ר אסתר ובמן, דן ביצוגי השואה בעולם הערבי.
הוא עוסק בכל ספקטרום הגישות בעולם הערבי לגבי השואה מ-1945 ועד 2006, החל מהכחשה, דרך הצדקה, השוואה הציונות לנאציזם ועד האשמת התנועה הציונית בשיתוף פעולה עם הנאצים בהשמדת היהודים, כולל זרם מיעוט שגם מוכן להכיר בשואה ברמות שונות.
הספר כולל גם מקרי בוחן כמו התקופה הפורמטיבית 45–1948, שכבר אז כל המוטיבים העיקריים התחילו להתגבש, נושא השילומים, משפט אייכמן, התגובות בעולם הערבי לרפורמות של ותיקן 2 (ותיקן והשואה).
אחד הפרקים עסק בניכוס של מושגים ומונחים מהשואה לשיח הפלסטיני על הנכבה, פרק שדן באופן בו הערבים מתמודדים עם יחסם לגרמניה הנאצית בשנות ה-30.
פרקי הספר בוחנים את התמודדותן של התנועות האסלאמיות בארצות ערב בסוגיית הדמוקרטיה והיחס לשלטון.
לוקח שורה של תנועות אסלאמיות ובודק איך כל אחת מהן מתמודדת עם השאלה של פוליטיקה ודמוקרטיה בארץ שלה.
חברות מזרח תיכוניות והמערב: הסדר או עימות בין ציוויליזציות
הספר בחן את היחסים של חברות מזרח תיכוניות עם אתגר "הציוויליזציה המערבית" כשברקע ניצבת התזה של סמואל הנטינגטון בדבר "התנגשות הציביליזציות".
בספר טוען ליטבק שהמציאות מורכבת יותר ממה שטען הנטינגטון וכי יש ממדים של התנגשות ויש ממדים של שאיפה לדו קיום והשתלבות.
מאמרו של ליטבק עוסק בגישות השונות שהתפתחו בקרב התנועות האסלאמיות, סוניות ושיעיות כאחת, עם אתגר הדמוקרטיה.
זיכרון קולקטיבי ותודעה לאומית פלסטינים
ליטבק עוסק במאמריו בארבעה נושאים: 1. תנועת החמאס; 2. הבניה של עבר אצל הפלסטינים.
3. תנועות אסלאמיות ויחסן לדמוקרטיה; 4. אידאולוגיה ופוליטיקה בשיעה.
הבניה של או המצאה של עבר אצל הפלסטינים
בעיקר בניסיון להבנות עבר פלסטיני שחוזר לעת העתיקה.
ניסיון של הפלסטינים ליצור לעצמם עבר שחוזר עד לתקופה הכנענית ולטעון שיש רצף של זהות לאומית פלסטינית מהכנענים ועד ימינו, כל זאת כאמצעי למאבק בציונות.
תנועות אסלאמיות והתמודדותן בשאלת הדמוקרטיה או החירות
מאמריו הצביעו על כך שהתנועות האסלאמיות שוללות באופן כללי את הדמוקרטיה המערבית, חלקן מציעות חלופה של דמוקרטיה אסלאמית, כלומר דמוקרטיה שכפופה לדת האסלאם.
וחלקן שוללות את הדמוקרטיה לחלוטין.
מאמר אחר עורך דיון של התנועות האסלאמיות בסוגיות החירות שבו הראה שהן שוללות את התפישה הליברלית-המערבית לחירות ומציגות אותה כאנטי-תזה לאסלאם ובעצם לפי התפישה שלהם, החירות האמיתית היא כשאדם משתעבד בצורה וולנטרית לאל ואז הוא משתחרר מהשאיפות האישיות שלו.
מאיר מדן (30 ביוני 1915 – 14 בספטמבר 1989) היה בלשן, חוקר השפה העברית והמסורה, מראשי תנועת ברית החשמונאים.
למד בבית הספר העברי בעיר.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ועבד לפרנסתו בבניין ובפרדס.
בשנת 1939 התמנה למזכיר המערכת של מילון בן-יהודה.
במקביל שימש כמפקד מחוז ירושלים של תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים, וכמפקד בכיר באצ"ל תחת הנהגתו של דוד רזיאל.
השכלתו הרחבה וידיעותיו הלשוניות סייעו לו בתרגום חומרי הדרכה צבאיים עבור האצ"ל, ובניסוח עקרונותיה האידאולוגיים של ברית החשמונאים.
ב-1943 השתתף בפגישה בין ראשי ברית החשמונאים לבין יצחק שמיר לאחר בריחתו מהכלא, בה התקבלה ההחלטה על הצטרפות אנשי התנועה ללח"י.
מדן עצמו התמנה למפקד הלח"י בירושלים וכינויו המחתרתי היה גד.
בשנת 1945 נישא ללאה, בתו של ישכר דב וייס.
בתקופה זו היה פעיל בתנועת המרי העברי.
ב-1947 נאסר על ידי הבריטים ונחקר בקישלה.
בהמשך הועבר למחנה המעצר בלטרון, ושהה שם חודש עד לשחרורו.
בין הפעילים לשחרורו היה גם נשיא האוניברסיטה העברית ד"ר יהודה מגנס, מראשי ברית שלום, וכן הרב אריה לוין.
בתקופת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות שימש כאחראי על מתן רישיונות יציאה מירושלים מטעם המושל הצבאי של העיר דב יוסף.
ב-1948 התמנה למזכיר ועד הלשון בירושלים, ועם ייסודה של האקדמיה ללשון העברית היה למזכירה המדעי.
היה ממתקיני הנוסח של תנ"ך קורן וחבר מערכת דעת מקרא.
מילונו "מאלף עד תו – מלון עברי שמושי" יצא לאור בשתי מהדורות.
היה נחשב כבעל ידע רב בנוסחאות התפילות ובתולדותיהן, ורבים נועצו בו בעניינים אלו.
נפטר בי"ד באלול תשמ"ט לאחר מחלה, ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
בניו הם הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון והרב ברוך מדן המשמש כרב בישיבת עזתה.
מאיר כרמון (נולד ב-31 בדצמבר 1947) הוא סופר ישראלי, מרצה בכיר במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ובמחלקה לקרימינולוגיה במכללה האקדמית אשקלון.
כרמון, קצין משטרה לשעבר, כיהן, בין היתר, כראש המשרד ללוחמה בפשיעה במחוז תל אביב ועסק בחקירתם של פשעים חמורים.
נמנה עם חוקרי פרשת חטיפתו של אורון ירדן בראשית שנות ה-80. בוגר אוניברסיטת תל אביב ובהמשך רכש תואר שני באוניברסיטת בר-אילן ודוקטורט בחינוך.
עד כה יצאו לאור ארבעה עשר מספריו וספר אחד שותף בעריכה.
בספר "חוקרים ונחקרים - משחק המוחות" דן המחבר באפשרות לבסס את החקירה הפלילית על כלים מדעיים ובכך למנוע הפללת חשודים חפים מפשע.
בספרו "שקיעתה של האמת - מוסר האמת והשקר" ניתח את הדילמה העומדת בפני המין האנושי, באיזה עולם אנו חיים.
האם זהו עולם המבוסס על ערכים של 'אמת' ו'צדק' או עולם הנע בין 'שקר קדוש' ל-'שקר נתעב'.
הספר מנתח את התפיסות הפילוסופיות, התאולוגיות והמשפטיות המתמודדות עם דילמה זו.
בספרו "השמונה ביוני" חוזר המחבר אל שנות השמונים של המאה העשרים ומעלה על הכתב, כסיפור מתח הנוגע ללב, את אחת הפרשות שזעזעו מדינה שלמה.
בספרו "שגעון מחפש משמעות" דן המחבר, בתפיסתה של החברה את המשוגע, את החריג, ממיני זוויות ראייה: סוציאלית, פילוסופית, רפואית ומשפטית.
ד"ר כרמון היה שותף בעריכת הספר "הרשעות שווא" קובץ מאמרים הדנים בליקויים במערכת אכיפת החוק, דבר שהביא להרשעתם של חפים מפשע.
בספרו "ארץ הילדים הבודדים" מציג המחבר את סיפורם של חמישה ילדים קטנים שנשלחים לחיות ב"בית הילד" בפרדס חנה של שנות החמישים, בלי הורים ובלי בני משפחה, עזובים ובודדים.
הם נאחזים זה בזה באהבה, בצחוק ובנאמנות אין-קץ.
בספר "לא רוצה להיות אלוהים" מעלה המחבר את שאלת קיומו של אלוהים השולט באדם ובאתני הטבע.
נער סקרן, המלווה בקיפוד, נחש, שועל, ינשוף, נשר ועגור, הנלחם באיתני הטבע, ברוחות רעות, חוצה אגמים והרים מושלגים, עד שהוא מגיע אל מקום משכנו של האין סוף-שרואה בו את מחליפו.
בספר "הזקן עם המטאטא", מתאר המחבר קשר בלתי אפשרי הנרקם בסמטאותיה הצבעוניות של מרקש, בין מקס, הבחור היהודי המופנם, לבין סרינה, ילדת הסהרה המוסלמית היפהפייה.
הספר "הזקן עם המטאטא", תורגם לצרפתית Le Vieux Au Balai.
שני עולמות המשתלבים בעלילה אחת.
עולמה של סרינה המותירה אחריה שובל של דם כחלק מחיפושיה אחר אביה הביולוגי, מחד, לבין עולמו של מקס השזור במעשי גבורתם של לוחמי המחתרת היהודית באלג'יר, שסייעו לכוחות האמריקניים לפלוש לאלג'יריה במלחמת העולם השנייה ולסיפור עלייתם של יהודי המגרב בשנות החמישים של המאה ה-20.
בספרו "רצח בבעל בק" חושף המחבר את סיפורן של 'הנזירות' אן מרי המוסלמית ונדין עשראווי היהודיה, שפעלו בשליחות מדינת ישראל שאך קמה על רקע מלחמת קדש והעלאת יהודי פורט סעיד.
בספרו "רצח פקיד השומה" מעלה המחבר את סיפורה של משפחת אבולעפיה שאחד מבניה שימש כפקיד שומה ובחקירת הרצחו נחשפו בידי חוקרים פרטיים מקרי רצח נוספים של בני המשפחה.
בספר האחרון "רוקסאן" נשזרים סודות מהעבר עם ההווה בדמויותיהם של שלוש הגיבורות, ג'מה, רוקסאן, לואיז.
ג'מה מחפשת את קורות משפחתה שברחה מעיראק, רוקסאן נמלטת מאימת פרחי כנסייה לאחר שחשפה בית בושת שהם ניהלו ולואיז שלא חסה על איש וחיסלה את כל מי שאיים על רוקסאן.
סופה של העלילה המפתיעה תשאיר את הקורא פעור פה.
חוקרים ונחקרים ומה שביניהם, תל אביב, הוצאת סער, שנת 2000.
חוקרים ונחקרים – משחק המוחות, תל אביב, הוצאת מסדה, שנת 2008.
שקיעתה של האמת – מוסר האמת והשקר, תל אביב, הוצאת מסדה, שנת 2011.
הרשעות שווא – היבטים פילוסופים פסיכולוגים וארגוניים, תל אביב, הוצאת פירלשטיין-גינוסר, שנת 2012.
השמונה ביוני, תל אביב, הוצאת מסדה, שנת 2013.
שיגעון מחפש משמעות, תל אביב, הוצאת דיונון, שנת 2013. .
ארץ הילדים הבודדים, אזור, הוצאת ספרי צמרת, שנת 2014.
לא רוצה להיות אלוהים, כפר סבא, הוצאה עצמית, שנת 2018
הזקן עם המטאטא, תל אביב, הוצאת 'הדובדבן', שנת 2019
Le Vieux Au Balai, כפר סבא, תרגום לצרפתית של הספר 'הזקן עם המטאטא', שנת 2019
"חוקרים ונחקרים-משחק המוחות" גרסה שלישית, מעודכנת.
מאיר מייקין (1919 – אוקטובר 2005) היה רופא ישראלי, מראשוני האורתופדים בישראל והמנהל הראשון של המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
מייקין נולד בבריטניה, והחל בלימודי רפואה בגיל 16. בגיל 22 הוסמך כרופא, ושירת כרופא בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה.
הוא השתתף במערכה בנורמנדי ובשחרור מחנה ברגן-בלזן.
עוטר באותות הצטיינות של ארצו ושל צרפת.
בשלהי שירותו הצבאי נישא מייקין ללילי אהובה פריד, ונולדו להם שלושה ילדים.
מייקין עלה לארץ ישראל ב-1946. הוא עבד במחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה הר הצופים, ושהה בו גם בעת המצור על ההר במלחמת העצמאות.
הוא יצא להשתלמות באורתופדיה באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית וב-1955 שב לישראל והקים את המחלקה לאורתופדיה בבית החולים הדסה (לימים בית החולים הדסה עין כרם).
הוא ניהל את המחלקה עד ליציאתו לפנסיה בשנת 1984.
מייקין גילה עניין בשיקום ילדים עם מוגבלויות, ובשנת 1959 מונה במקביל לתפקידו כמנהל מחלקה גם כמנהל הרפואי של בית החולים אלי"ן.
מייקין היה מהמובילים בטיפול בנפגעי מחלת הפוליו, שהכתה בישראל בשנות החמישים.
היה מחלוצי הטיפול בעיוותים בעמוד השדרה, במיוחד בילדים.
פרסם כמאה מאמרים מדעיים, העמיד תלמידים רבים (שכמה מהם ניהלו לימים בעצמם מחלקות אורתופדיות) וכיהן כיושב ראש איגוד הכירורגים בישראל.
בין השאר הוזמן לאיראן בימי שלטון השאה כדי לנתח שם אישים רמי מעלה.
רבי מאיר מארים (קרי: מיירים) שאפיט (תק"ס, 1800?
שימש כרבן של מייצ'יט, וישנבה, יאקובשטאט, שווינציאן וקוברין.
נודע כגאון וחסיד, וכפרשן התלמוד הירושלמי, מחבר הספרים "ניר" ו"לולאות".
נולד בסביבות שנת תק"ס, בעיירה ניי מוש () ליד ברנוביץ', ליטא.
בגיל חמש-עשרה התמנה כרבה של העיירה מייצ'ט, ובכך היה לאחד הרבנים הצעירים ביותר מעולם.
אחרי מייצ'ט שימש ברבנות העיירות והערים וישנבה; יאקובשטאט, לטביה; שווינציאן, שליד וילנה; עד למינויו כרבה של קוברין, משרה בה החזיק עד פטירתו בשנת תרל"ג.
רבי מאיר מארים נטה כבר בצעירותו לחסידות והיה חסידם של רבי נח מלעכוויטש, ושל רבי משה מקוברין.
כרבים מחסידיו של רבי משה מקוברין, דבק לאחר פטירתו ברבי אברהם וינברג (ה"יסוד העבודה"), האדמו"ר הראשון מסלונים, ונעשה לחסיד סלונים.
רבי מאיר מארים היה אישיות נערצה ומקובלת הן בעולמם של החסידים והן בעולמם של המתנגדים.
כך, לדוגמה, רבי יהושע יצחק שפירא (ר' אייזל חריף) נהג בו כבוד בשל צדיקותו וחיבורו על התלמוד הירושלמי, והיה מכנה אותו "תנא ירושלמאה" (תנא ירושלמי), זאת למרות התנגדותו של ר' אייזל לחסידות, ודרכו למתוח ביקורת נוקבת אף על רבנים ידועי שם.
לרבי מאיר מארים שאפיט היו שני בנים: רבי בצלאל חיים, רב בוויאזין; ורבי אהרן יהושע שהיה עסקן ציבורי בקוברין, ובשנותיו האחרונות בטבריה.
חתנו היה הרב יצחק מתתיהו סנדברג, נכד רבו ה"יסוד העבודה", וממנהיגי חסידות סלונים בטבריה.
חתניו של הרב סנדברג היו הרב אשר זאב ורנר רבה של טבריה והרב פנחס מנחם ישעיה מינצברג מחבר ספר מרגניתא דר' מאיר ומוציא לאור של ספר הניר על סדר נשים (ורשה תרצ"ב).
הרב זלמן סנדר כהנא שפירא
לולאות (וילנה תרכ"ו) - ספרו הראשון, היחיד שיצא לאור בחייו, כולל מראי מקומות שנועדו להקביל בין סוגיות בתלמוד הבבלי והירושלמי, וגם בין קישורים פנימיים בתוך הירושלמי.
ספר ניר (תרל"ה, תר"נ, תרצ"ב) - יצא לאור על ידי בניו לאחר פטירתו.
צאצאו הרב עדין אבן ישראל הוציא בשנת תשל"ט במסגרת המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים, חלקים מהחיבור שנותרו בכתב יד.
ספרו על מסכת שביעית יצא גם על ידי הוצאת פלדהיים בני ברק תשי"ט (דפוס "קולמוס", גבעתיים).
על מסכת נדרים הודפס על ידי נכדו מתתיהו ליפשיץ, בתוך הספר "רבי מאיר מארים אב"ד קוברין", בשנת תשע"ד.
הרב מאיר מיכל רבינוביץ (מכונה גם רבי מאיר מיכל שָאטער; ה'תקע"ט, 1819, קיידאן, ליטא - חורף ה'תרס"א, 1901, וילנה), היה רב ליטאי, רבה של שאט, ומורה ההוראה הראשי של וילנה.
התפרסם על שם ספרו "המאיר לעולם".
נולד בשנת תקע"ט (1819) בקיידאן הסמוכה לקובנה, לרב שלום בנו של רבי שמואל רבה של שאט (המכונה "רבי שמואל הקטן"), בנו של רבי אברהם אחי הגר"א.
בילדותו לא אובחנו כשרונותיו והוא נשלח להיות סופר סת"ם.
לאחר תקופה של הפצרות מצדו, נשלח ללמוד בקובנה בבית המדרש "נבייזר" אצל רבי ישראל ליפקין מסלנט.
בהיותו כבן 30, התמנה כרבה של שאט, עיירה במחוז קיידאן בפלך קובנה, וכיהן במשרה זו עשרים שנה.
על שם עיירתו זו, כונה: רבי מאיר מיכל שָאטער.
במהלך הזמן קיבל הצעות רבנות מערים חשובות כמו וילקומיר ודווינסק, אך הוא אהב את השקט שהקנתה לו העיירה השכוחה ודחה את ההצעות.
למרות ההערצה הגדולה אליו שמשתקפת מכתביהם של רבנים אחרים כמו האדר"ת, למעשה שמו לא היה מוכר בתקופה זו כי אם לרבנים ספורים.
זמן מועט לאחר שעבר את שנתו ה-50, פרצה שרפה גדולה בשאט והעיירה נזקקה לשיקום.
הוא ניצל את תקופת המעבר, כדי להתפטר מרבנותו, ועבר לגור בווילנה.
חברו מקובנה, רבי אליהו אליעזר גרודזינסקי (חותנו של רבי חיים עוזר גרודזינסקי, וחתנו של רבי ישראל סלנטר), פרסם את שמו בין רבני וילנה, והוא מונה כמורה הוראה ראשי, משרה שסיפקה לו דמי מחיה בסיסיים.
הוא התגורר בדירה צפופה בעליית גג, באחת משכונות העוני בעיר.
בשנותיו בווילנה, העביר שיעורים תורניים בישיבת רמיילס, ורבים השתתפו בהם.
בעת פולמוס המוסר היה בין רבני ליטא החתומים על מכתב התמיכה בתנועת המוסר.
נפטר בסוף חורף תרס"א (1901), בווילנה.
רבי שמואל רבינוביץ - התמנה לימים כרב בפורט אמבוי, בארצות הברית.
בן נוסף שאף הוא שימש כרב.
בתו - אשת הרב זלמן פינחס הכהן קפלן מגלבן.
אביהם של אפרים קפלן, רופא ועיתונאי במארגען זשורנאל הניו-יורקי.
והרב דוד קפלן, שההדיר את ספרי סבו, "המאיר לעולם", והוציאם לאור מחדש (ירושלים תרצ"א).
החתן השני היה הרב אליהו פנחס מריינא, שהיה שנים רבות ר"מ בישיבת זובחי צדק בווילנה, ובסוף ימיו עלה ארצה ולימד בישיבת מאה שערים (ספריו הם "אלף המגן", "המלמד" ו"חסד לאלפים").
לאחר פטירתו הדפיס בנו, רבי שמואל רבינוביץ, חלק מחידושי תורתו לצד דברי אגדה, בספר "המאיר לעולם".
לאחר שיצא לאור ספרו זה, הוכר שמו בכל רחבי ליטא, ונעשה ללחם חוקם של תלמידי הישיבות בה.
בשל ספרו זה, דבק בו הכינוי "דער צוויטער שאגת אריה" (השאגת אריה השני).
רבי מאיר לרנר (אדר תרי"ז, 1857, צ'נסטוחובה - י"ג בתמוז תר"צ, 9 ביולי 1930, אלטונה) היה רב יליד פולין, רב קהילות "חברת בני ישראל" בלונדון ורבה של אלטונה.
נולד בצ'נסטוחובה שבפולין הקונגרסאית, לרב מרדכי ואסתר לרנר.
בגיל 9 החל ללמוד בישיבתו של הרב זאב וולף אב"ד ביאלה הסמוכה לבריסק דליטא.
בגיל 13 עבר לישיבה בעיר אייזנשטט שבבורגנלנד, בה למד אצל הרב שלום קוטנא.
הוא גם עמד בקשר מכתבים עם דודם של הוריו, הרב אברהם נפתלי הירץ ינר, ראש בית הדין של קראקא ומחבר הספר "צלותא דאברהם".
בראשית שנת תרל"ד (1874), נסע לברלין ללמוד אצל רבי עזריאל הילדסהיימר בבית המדרש לרבנים בברלין.
בהגיעו לשם התברר שחסרה לו השכלה בסיסית שהייתה נדרשת כתנאי סף לקבלה לבית המדרש, והוא נסע לפולדה להשלים את הלימודים החסרים.
במקביל ללימודיו בסמינר לרבנים, למד בברלין גם באוניברסיטה.
את תואר הדוקטור קיבל מאוניברסיטת לייפציג והדיסרטציה שלו עסקה במדרש בראשית רבה.
היא זכתה לשבחים גם משלמה בובר ושלמה זלמן חיים הלברשטאם.
בשנת תר"מ (1880) קיבל סמיכת חכמים מרבי עזריאל הילדסהיימר, והחל לפרסם מאמרים בכתבי העת התורניים בגרמניה ומחוצה לה.
בשנת תרמ"ד (1884) קיבל את משרת הרבנות הראשונה שלו והתמנה כרב העיר וינצנהיים באלזס, משרה בה החזיק 6 שנים.
שנתיים לאחר מינויו נישא ליטכן בתו של הרב צבי פלאטו - חתנו של רש"ר הירש - שכיהן כרב קהילה בעיר קלן, מחבר "קונטרס קונדיסין וצורת הפתח" (פפד"מ תרמ"ב), ו"הבלעת הדם" (פפד"מ תר"נ).
בוינצנהיים נולדו לבני הזוג שלושת ילדיהם: מרים, שמשון רפאל ומרדכי.
במהלך שנים אלו הוצע לו בידי רבו הרב הילדסהיימר לעבור לכהן כרבה של קהילה בלודז', הוא התייעץ על כך עם סבה של אשתו, רש"ר הירש, ולא לקח את המשרה.
בשנת תר"ן (1890) הוזמן בידי סמואל מונטגיו להיות אחד מארבעה מועמדים לכהן כרב ואב"ד לקהילת "חברת בני ישראל" שהקים ארבע שנים קודם לכן בלונדון, כדי לאגד את יהודי לונדון האורתודוקסים, בפרט מקרב המהגרים ממזרח אירופה.
בפברואר 1890 הוא נבחר לרב בקבלו את מספר הקולות הגדול ביותר מבני הקהילה.
בתפקידו זה פעל רבות, בסיוע מונטגיו, לפטור עובדי תעשייה יהודיים מעבודה בשבתות ובחגי ישראל, וארגן את מערכת תלמודי התורה בעיר, שהיו עד אז אוסף גדול של "חדרים" פרטיים ללא פיקוח.
בשנת 1894 קיבל הצעה לכהן ברבנות העיר אלטונה, והוא ראה בכך שעת כושר לחזור לגרמניה ולעזוב את משרתו הסבוכה בלונדון.
בשנים 1910–1912 ייסד את חברת "מוריה" למען יישוב ארץ ישראל, שבניגוד לתנועה הציונית לא ישותפו בה אנשים שאינם שומרי מצוות והיא לא תטיף ללאומיות.
בתגובה, כתב חתנו של הרב הירש, הרב חנוך ארנטרוי חוברת בשם 'חקר הלכה', להגן על פסקו של חמיו.
בתגובה כתב הרב לרנר ספר בשם 'חיי עולם'.
בתגובה, כתב הרב שמעון צבי דויטש ספר בשם 'אור האמת', ובו חלופת מכתבים ביניהם, המצדיקים את קבורת האפר בקבר ישראל, ומתמודדים עם הספר 'חיי עולם'.
קונטרס תגובה לספר של הרב דויטש מאת הרב לרנר הודפס בסוף ספרו ונקרא תורת אמת.
בשנת תרע"ו חלה, מחלתו הייתה ממושכת ולאחר 15 שנות חולי נפטר הרב לרנר בי"ג בתמוז תר"צ, 9 ביולי 1930, והוא בן 73.
חיי עולם שעוסק בענייני קבורה, ובמיוחד בשתי תשובות שלו על ההיתר לפנות קברים ועל האיסור לקבור את האפר משריפת גווייה
מאיר להב (נולד ב-27 ביוני 1936) הוא פרופסור לכימיה בפקולטה לכימיה מכון ויצמן למדע.
חתן פרס ישראל לחקר הכימיה והפיזיקה לשנת 2016 וחתן פרס וולף לכימיה לשנת 2021.
החל משנת 2022 חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
להב נולד ב-1936 בסופיה בירת בולגריה, ובשנת 1948 עלה לישראל.
הוא למד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1962 סיים לימודי תואר שני בכימיה פולימרית.
לאחר מכן החל בלימודי תואר שלישי במכון ויצמן למדע, אותם סיים ב-1967 בהנחיית גרהרד שמידט.
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת הרווארד במחקר משותף עם פול בארטלט, וב-1971 חזר לישראל.
תחום מחקרו של להב התמקד ביצירה של מערכות אופטיות באמצעות קריסטלוגרפיה.
להב הוא פרופסור מן המניין במכון ויצמן מאז 1982 והוא ראש הקתדרה לכימיה.
להב היה נשוי למורה יונה להב והוא אב לשלושה.
בתו, ד"ר מיכל להב, היא מדענית סגל בכירה במחלקה לכימיה מולקולרית ומדע חומרים במכון ויצמן, וחתנו הוא פרופ' פרננדו פטולסקי מביה"ס לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1975 הוענק לו פרס ברגמן לכימיה וב-1985 זכה בפרס קולטהוף.
בשנת 2018 זכה בפרס א.מ.ת בכימיה.
מחקריו המשותפים של להב עם לסלי ליזרוביץ מצאו בין היתר הוכחה לקשר שבין כיראליות מולקולרית ומאקרוסקופית.
מאיר לניאדו (1900 – 25 במאי 1966) היה איש ציבור ירושלמי, עורך דין, עורך עיתון החרות, נשיא ועד העדה הספרדית, חבר ועד אספת הנבחרים השנייה, המושל הצבאי של יפו, מחבר ספרי חוקים וחוקר דתות.
נולד בירושלים בי"ד באדר ה'תר"ס לרב רפאל שלמה לניאדו ולזימבול, בן למשפחת רבנים שמוצאה בחלב שבסוריה, אליה הגיעה המשפחה מספרד לאחר גירוש היהודים.
בצעירותו למד והתחנך אצל אביו בישיבת "אוהל מועד", ובהמשך אצל הרב עזרא עטייה והרב עזרא חוצני.
כשסיים את לימודיו בישיבה למד מדעים ומשפטים, ובשנת 1924 סיים את לימודיו והפך לעורך דין.
בתקופה זו פרסם מאמרים בעיתון דואר היום.
לאחר כיבוש הבריטים את ירושלים, נמנה עם מייסדי הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח), ונבחר לשמש כחבר בה.
נמנה עם מייסדי התאחדות הספרדים העולמית, ונבחר אל הוועד הפועל המרכזי שלה בארץ ישראל.
כן נמנה עם מייסדי ומנהלי הבנק "קדם לקרידיט בע"מ".
בשנת 1925 שימש כחבר ועד אספת הנבחרים השנייה, וחבר הוועד הלאומי.
בשנת 1923 היה הכוח המכריע בוועד העדה הספרדית, ובחודש מאי 1932 נבחר לשמש כנשיא הוועד.
בשנת 1929 נבחר לשמש כחבר הוועד הפועל של התאחדות בעלי הבתים והקבלנים בירושלים.
לאחר מאורעות תרפ"ט השתתף בהגנה הקיבוצית של עורכי דין על היישוב היהודי.
בחודש אוקטובר 1932 ערך והוציא לאור יחד עם אברהם אלמליח את עיתון "החרות" למשך תקופה.
בשנת 1942 נבחר לשמש כחבר הוועד הפועל של בית החולים משגב לדך.
בהמשך יצא מספר פעמים כשליח לתורמים מחו"ל מטעם הסוכנות היהודית, מתוקף היותו דובר מספר שפות, ביניהן: ערבית, ספרדית, צרפתית, אנגלית ופרסית.
בהשפעתו על תורמים כשליח, סייע להקמת החברות "אמקור", "הארגז", "אמפא" ועוד.
בחודש יולי 1948 נבחר לשמש כמושל הצבאי של יפו, בתפקיד רב-סרן למשך כשנתיים.
היה מועמד אחרון ברשימתו של יצחק גרינבוים ל.
בביקור שערך בדרום אמריקה בשנת 1949, נפגש עם שר ההגנה של קובה, סגונדו קורטי, וראש מטה הצבא הקובני, גנרל רופרטו קבררה.
בשנת 1962 ייסד עם יצחק בן-צבי את 'הקדש' ארם צובא.
כן שימש בין היתר כחבר ועדת הבחירות לרבנות הראשית, ותמך במועמדתו של הרב יצחק נסים.
ביוזמתו נוסד תלמוד תורה "בית אהרון", "בית הספר בליליוס למלאכה" ובית המדרש לרבנים "זיכרון מאיר".
עבודתו הספרותית כללה כתיבת ספרי חוק ומשפט, וכן ספרים העוסקים במיתולוגיה של הדתות בהודו, סין ויפן.
הלך לעולמו ב-25 במאי 1966 (ו' בסיוון ה'תשכ"ו), ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
לניאדו היה נשוי ללאה ז'ולטי, ולזוג נולדו שני ילדים - רות גיל (ילידת 1933), סופרת ומרצה למדעי המדינה, ופרופסור שלמה לניאדו (יליד 1936), יקיר העיר תל אביב לשנת 2019, מייסד מחלקת הלב והקרדיולוגיה של בית החולים איכילוב ומנהלה במשך 30 שנים (עד פרישתו לגמלאות), ורופאו של מנחם בגין כראש הממשלה.
קובץ החוקים העות'מאנים – קובץ החוקים העות'מאנים הנהוגים בארץ ישראל כפי שהותקנו על ידי ממשלת ארץ ישראל, ירושלים ה'תרפ"ט
החוק הפלילי בארץ ישראל – החוק הפלילי העות'מאני הנוהג בארץ ישראל, ועוד, ירושלים ה'תרצ"ג
דיני עונשים בארץ ישראל – הפרוצדורה הפלילית העות'מאנית, ועוד, ירושלים ה'תרצ"ב
בדור יורד – על העדה הספרדית בירושלים
דתות העמים וכתבי קדשם – שישה חלקים
זיכרון מאיר – ספר היובל לרב יעקב מאיר, חיבור משותף לו ולמשה דוד גאון, ירושלים ה'תרצ"ו
עמקי שפה – ביאור מילים קשות בתנ"ך
העולם הספרדי – ירושלים ה'תש"ו
מאיר לניר (29 בנובמבר 1911, ח' בכסלו תרע"ב, נירנברג, גרמניה - 8 בספטמבר 1969, כ"ה באלול תשכ"ט, מושב מולדת אשר בגליל התחתון) כיהן כראש מועצה אזורית הגלבוע השלישי, בשנים 1959 - 1969 (עד יום מותו).
לניר נולד בשם מרטין וולנר להוריו צילי לבית שלוס והיינריך (חנוך) וולנר.
בצעירותו היה פעיל בתנועות נוער ציוניות.
פעילותו העיקרית הייתה בשנים בהן למד משפטים באוניברסיטה, שם גם למד עברית מתוך כוונה לעלות לארץ ישראל.
כשעלו הנאצים לשלטון הפסיק את לימודיו, ועלה לארץ ישראל במאי 1933 לנהלל.
בנהלל קיבל לניר את הכשרתו החקלאית בביתו של צבי יהודה, שהיווה לו דוגמה ומופת של שילוב עבודת האדמה ופעילות ציבורית.
לניר אסף סביבו קבוצת צעירים, שכינו עצמם בשם ארגון "וולנר", שמאוחר יותר יסדו את המושב השיתופי מולדת.
ב-1936 נשא לניר לאישה את דורה שטיינהרדט, והזוג יצא לגרמניה לשליחות מטעם תנועת המושבים.
הם חזרו לארץ ישראל ב-1937 ערב עלייתו של יישובם מולדת על הקרקע, במסגרת חומה ומגדל.
בשנים הראשונות של מולדת שימש לניר כמזכיר חוץ, ונודע בשל נחישותו ומרצו לקידום היישוב ולפיתוחו.
כאחד מהוגי רעיון המושב השיתופי נקרא לניר לייצג את התנועה במרכז החקלאי, ובשנת 1958 הוא נשלח על ידי משרד החקלאות לגאנה לשם פיתוח הקואופרציה החקלאית במדינה.
בתחילת 1960 נבחר לניר ראש המועצה האזורית הגלבוע, ופעל לחיזוקו ולמיזוגו של האזור שבו חיים יישובים ותיקים וחדשים, מושבים, קיבוצים וכפרים ערבים.
לניר יזם את הקמת היישובים החדשים בחבל התענך, וליווה את מתיישביהם בשנותיהם הראשונות, כמו כן הגה את רעיון הקמת הגן הלאומי במעין חרוד, והחל בישומו המעשי.
לניר נפטר בגיל 57. הוא נטמן בבית העלמין במושב מולדת.
השאיר אחריו אישה דורה וארבע ילדים: יובל, חוה, רוני ודורון.
פעילותו ותרומתו של לניר חרגה אל מעבר לאזור הגלבוע, כאשר תרם מניסיונו הרב לרשויות שונות בשלטון המקומי, לארגון אכסניות הנוער, לפיתוח גנים לאומים ולמפעלים נוספים.
לניר נודע בעמק בשל חוש ההומור שלו, אישיותו הנעימה, צניעותו והסתפקותו במועט.
הוא ניחן ביכולת הקשבה וכבוד לזולת, בכושר לפתח קשרים עם אנשים ולשמרם לאורך ימים.
ואכן רבים היו חבריו במשק, בעמק, בארץ.
נפטר ב-8 בספטמבר 1969, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב מולדת .
מאיר לויה (נולד ב-20 בפברואר 1960), הוא מאמן שחייה ישראלי ומורה לחינוך גופני.
מאמן הפועל בת ים בשחייה כ-40 שנה, המאמן ראשי של נבחרות ישראל לקדטים ולנוער, וכן מאמן בצוות המאמנים של נבחרות ישראל לתחרויות בינלאומיות, כמו מכביות (1997 ו-2001) אליפות אירופה (לונדון 2016).
בשנת 2013 זכה בתואר מאמן השנה בשחייה על ידי הוועד האולימפי בישראל.
לויה נולד ביפו להורים עולים מבולגריה.
הוא למד בבית ספר היסודי יצחק שדה בבת ים ותיכון עיוני שז"ר בבת ים.
באוגוסט 1978 התגייס לצבא ושרת בחיל השריון עד אוקטובר 1983. במבצע שלום הגליל (1982) שימש כקצין מבצעים בגזרה המזרחית בלבנון בגיס 479. בוגר קורס מפקדי פלוגות רב חיילי והועלה לדרגת רב-סרן במילואים.
הוא השתחרר מצה"ל בדרגת סרן והחל ללמוד במכללה לחינוך גופני במכון וינגייט, לימודי הוראה ותואר ראשון בחינוך גופני ושל"ח.
בשנת 1994 סיים קורס מאמני שחייה וב-2003 סיים קורס מאמני שחייה בכירים בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
משנת 1986 עבד לויה כמורה לחינוך גופני, מרכז מקצוע החינוך גופני ורכז מגמת חינוך גופני בעירוני מקיף רמות בבת ים.
משנת 1985 משמש לויה כמאמן ראשי בקבוצת השחייה של הפועל בת-ים והוביל אותה ואת שחייניה להישגים.
ב-1999 זכייה במקום ראשון ארצי עם נבחרת הבנים בשחייה של בית הספר וייצוג המדינה באליפות עולם לבתי ספר תיכוניים בקסטר, צרפת.
ב-2001 זכייה במקום ראשון ארצי עם נבחרת הבנות בשחייה של בית הספר וייצוג המדינה באליפות עולם לבתי ספר תיכוניים בלוקסמבורג.
ב-2001 זכייה במקום השלישי כללי לבוגרים באליפות המדינה בשחייה.
ב-2007 זכייה במקום ראשון ארצי, עם נבחרת הבנים בשחייה של בית הספר וייצוג המדינה באליפות עולם לבתי ספר תיכוניים בסקשפהרוואר, הונגריה.
לויה שימש מאמן שחייה בצוות המאמנים הלאומי של נבחרת ישראל למכביות (1997 ו-2001).
בשנים 2002 - 2003 שימש מאמן נבחרת ישראל בוגרים סגל ב' בשחייה, בשנים 2008 - 2013 שימש מאמן ראשי לנבחרות ישראל לקדטים, לגביע קומן ולתחרות רב אומות.
ב-2013 שימש כמאמן נבחרת הקדטים לפסטיבל האולימפי האירופי לנוער באוטרכט, הולנד, בשנים 2014 - 2015 מאמן נבחרת הנוער של ישראל בשחייה והשתתפות בהמשחקים האירופיים בבאקו, אזרבייג'ן ביוני 2015 ומאמן בצוות המאמנים הלאומי לאליפות אירופה בלונדון 2016.
בין השחיינים הבולטים שאימן לויה, נמנים אלופי ושיאני ישראל בשחייה: דריה גולובטי, מארק חינאווי, ענת זימין, אמיר חביב, גלב איאוניצ'ב, אבי כהן, עידן מורדל, בקי פוזדנר, מאיה פינקלר, עופר פינקלר ואביטל פליישמן.
לויה נשוי ואב לשתי בנות ובן.
הוא מתגורר עם משפחתו בראשון לציון.
בשנת 1995 זכה בפרס שני ארצי מטעם משרד החינוך והתרבות והתאחדות לספורט בבתי ספר, למועדוני ספורט בית ספריים מצטיינים.
בשנת 1997 זכה בפרס רשות הספורט והחינוך הגופני, מורה מצטיין במחוז תל אביב.
בשנת 2012 זכה בפרס החינוך הגופני, מורה מצטיין מחוז תל אביב
בשנת 2013 זכה לויה בתואר מאמן השנה בשחייה על ידי הוועד האולימפי בישראל.
רבי מאיר סג"ל לנדא (כ"ב בשבט ה'תר"ע, פברואר 1910 – כ"ג בטבת ה'תשמ"ט, דצמבר 1988) היה אב בית דין דראהביטש ומראשי כולל גליציה בארץ ישראל.
בשנת ה'תר"פ (1920) עבר עם הוריו לעיר רישא, שם נעשה לתלמיד מובהק לדודו זקינו רבי אליהו מזאלין ולרבי צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב, וכן נתקרב לרבי חנה מקאלושיץ, ולרבי מאיר שפירא מלובלין.
תורת הנגלה למד אצל דודו זקינו רבי דוד מנחם מאניש באב"ד בעל ה"חבצלת השרון" אב בית דין טארנופול, אשר נתן לו סמיכה להוראה ורבנות, באותם ימים למד בחברותא יחד עם רבי שלמה מראזוודוב בן רבי צבי הירש מראזוודוב, ורבי יעקב לייזר מפשווערסק.