tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא נבנו בתים חדשים בסגנון פריסטיל לאחר שנת 550 לספירה." עם זאת, ככל שהבתים והווילות ננטשו יותר ויותר במאה החמישית, כמה מבני ארמונות הורחבו והועשרו, כאשר הכוח והתרבות הקלאסית התרכזו במעמד הולך ומצטמצם, והחיים הציבוריים נסוגו לבזיליקה, או חדר הקהל, של המגנאט.
באימפריה הרומית המזרחית, שלהי העת העתיקה המאוחרת נמשכו זמן רב יותר: אליס זיהה את בית הפריסטיל הידוע האחרון שנבנה מאפס כווילת הבזייר בארגוס בפלופונסוס, המתוארכת על סמך סגנון פסיפסי הרצפה שלה עד 530–550 בערך.
בתים קיימים, במקרים רבים, חולקו כדי להכיל אוכלוסייה גדולה יותר ופחות אליטיסטית במרחבים קטנים, ואכסדרות עמודים היו סגורות בתאים קטנים, כמו בבית האסיכיוס בקירנה.
למרות שאדריכלות מצרים העתיקה קדמה לאדריכלות היוונית והרומית, היסטוריונים משתמשים לעיתים קרובות במונח היווני "פריסטיל" כדי לתאר מבנים דומים, קדומים יותר באדריכלות הארמונות במצרים העתיקה ובבתים בלבנט.
פריס גיבסון היה יזם ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בין השנים 1901–1905, וקודם לכן כחבר הסנאט של מונטנה.
גיבסון נולד ב-1 ביולי 1830 בבראונפילד, מיין.
בשנת 1851 הוא סיים את לימודיו במכללת בודואין, ובשנת 1853 הוא נבחר לבית המחוקקים במיין.
לאחר שעבר למינסוטה, שם בנה את טחנת הצמר הצפונית במפלי סנט אנתוני, הוא כיהן במועצת העוצרות של אוניברסיטת מינסוטה מ-1871 עד 1879, והיה נאמן מייסד של בית הקברות של לייקווד.
הוא נטש את האינטרסים העסקיים הכושלים שלו במינסוטה כדי לנסות את מזלו במערב ארצות הברית, וב-1880 ביקר במפלים הגדולים של נהר מיזורי וזיהה במהירות את הפוטנציאל שלהם להפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
גיבסון שכנע את חברו, איל הרכבת ג'יימס ג'.
היל, להשקיע באתר עירוני במפלים והפציר בהיל להאריך את מסילת הברזל שלו דרך העיר החדשה.
בשנת 1883 נוסדה העיר גרייט פולס, מונטנה, עם גיבסון כראש העיר.
עד 1887 קווי הרכבת של היל קישרו את גרייט פולס לביוט, מונטנה, והלנה, מונטנה.
עם זאת, הקו הראשי של היל'ס Great Northern Railway עקף את גרייט פולס מצפון.
למרות הכישלון הזה, הפכה גרייט פולס למרכז סחר מרכזי עבור חקלאים וחוואים באזור, והסכרים שלה על נהר מיזורי תרמו כוח לתעשיות עיבוד עפרות וטחינת תבואה.
כאשר ויליאם אנדרוז קלארק התפטר מהסנאט של ארצות הברית, נבחר גיבסון, מטעם המפלגה הדמוקרטית, למלא את מקומו, והוא כיהן מ-7 במרץ 1901 עד 3 במרץ 1905. הוא בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה מלאה.
הוא נפטר בגרייט פולס, מונטנה ב-16 בדצמבר 1920, ונקבר שם בבית הקברות היילנד.
פריס נישא לוולריה גודנוב סוויט.
נולדו להם ארבעה ילדים; שניים מתו בגיל צעיר, בגיל שנה ושנתיים, ושני בנים חיו עד לבגרות.
בשנת 1912 נשלח בנו פיליפ לוורם ספרינגס, בית חולים לחולי נפש בוורם ספרינגס, מונטנה, בשל "תשישות של פרזיס", המכונה לפעמים "שיתוק כללי של משוגעים", שם הוא מת.
זמן מה לאחר מכן, הבן תאודור סבל מבעיה בריאותית דומה ונשלח גם לוורם ספרינגס, שם מת.
פריסטסאנקוס פלאגיפניס (שם מדעי: Pristhesancus plagipennis) הוא חרק אוסטרלי ממשפחת הטורפניתיים Pristhesancus.
בין בעלי החיים שהוא טורף נמצא פשפש כתום-ברונזה (Musgraveia sulciventris), מזיק גינה נפוץ.
לפעמים פריסטסאנקוס פלאגיפניס נקרא "חרק קוטל דבורים", מכיוון שהוא ידוע גם כטורף דבורי דבש.
יש לו מספר סוגים של בלוטות ארס.
לצעירים בשלב הנימפות או בשלב התפתחותי של פרוקי הרגליים, המתרחש בין כל התנשלות (Ecdysis) עד להגעה לבגרות מינית, יש בטן כתומה בהירה באופן ייחודי.
פריסקופ הוא מכשיר אופטי המאפשר להפנות את קו הראייה באמצעות מראות וכך לקבל זווית ראייה המתקבלת ממקומות שהגישה אליהם קשה או בלתי אפשרית.
פריסקופ פשוט מורכב מצינור שבו שתי מראות המונחות זו מול זו במקביל ובזווית של 45° מהקו המחבר ביניהן.
הפריסקופים הראשונים נמכרו כבר ב-1430 על ידי יוהאן גוטנברג, (הידוע יותר בשל תרומתו לדפוס).
הם שימשו במהלך פסטיבלים והתכנסויות כדי לצפות במתרחש מעל ראשי האנשים בקהל.
שימוש בפריסקופים הפך לנפוץ ושימושי במיוחד בכלים צבאיים סגורים כגון טנקים, נגמ"שים וצוללות המאפשר להם תצפית מנקודה נסתרת או מוגנת.
בצוללות מאפשר הפריסקופ לאנשי הצוות לצפות החוצה מן הצוללת בלא שזו תאלץ לעלות מעל פני המים.
השימוש הצבאי הראשון בפריסקופ נעשה במלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861, במהלכה השתמשו צוללות בפריסקופ שהיה מבוסס על פריזמות.
במהלך מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה השתמשו חיילים בפריסקופים מתוך שוחות ותעלות על מנת לצפות במתרחש בחוץ מבלי להחשף.
פריסקופ מודרני שבו נעשה שימוש בצוללות לשימוש צבאי, מורכב מעדשות מגדילות ומתפקד גם כטלסקופ.
בפריסקופ מודרני נעשה שימוש בפריזמות ובמערכת החזרה גמורה במקום שימוש במראות וזאת מכיוון שפריזמות בניגוד למראות אינן זקוקות לציפוי על פני משטחי ההחזרה ולכן הן צלולות יותר, ומאפשרות איכות תמונה טובה יותר.
בדרך כלל מורכבים עליהם גם אמצעים נוספים כגון מכ"ם ואמצעי טיווח לנשק וכן אנטנות שונות.
פריסקופ בצוללת מופעל באמצעים הידראולים ועליו להיות קשיח על מנת לעמוד במעמס הגרר בעת תנועת הצוללת במים.
בצוללות לשימוש צבאי מותקנים בדרך כלל שני פריסקופים.
אחד לשימושי ניווט וצפייה, והשני לצורכי טיווח מטרות.
טלסקופ הצפייה מאפשר מבט בגזרה רחבה אל היעד המבוקש, מגובה פני הים ועד לזווית אנכית לחלוטין, ובדרך כלל אינו מצויד באמצעי הגדלת תמונה.
לעומת זאת פריסקופ הטיווח ההתקפי מאפשר מבט בזווית צרה יותר אך בהגדלה משמעותית של האובייקט הנצפה.
הפריסקופ הארוך בעולם הוא באורך 27 מטר ונמצא בכור גרעיני באיידהו, הוא משמש לצפייה בריאקציה של תהליכים גרעיניים.
בתורת הספרות, פריפטאה הוא רגע היפוך הנסיבות, או נקודת מפנה.
המונח משמש בעיקר בהתייחסות ליצירות ספרותיות.
על פי הפואטיקה לאריסטו, היא רגע המפנה בטרגדיה.
עם זאת, רגע המפנה אינו צריך להיות שרירותי, טוען אריסטו, אלא נובע מהשרשרת הסיבתית של הפעולות בעולם המיוצג.
פריץ בוש היה מנצח גרמני.
פריץ בוש נולד בזיגן שבחבל וסטפאליה, מערב גרמניה.
הוא כיהן כמנצח בבתי האופרה באאכן, שטוטגרט ודרזדן.
בשנת 1933 פוטר ממשרתו בדרזדן בגלל התנגדותו לממשלה בראשות המפלגה הנאצית, שעלתה לשלטון בגרמניה.
הוא עבר לעבוד בדרום אמריקה ובסקנדינביה לפני שהתמנה למנהל המוזיקלי של פסטיבל הקיץ בגליינדבורן, אנגליה.
הוא נשאר בגלינדבורן עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מכאן ואילך התמקד בעבודה בדרום אמריקה ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הוא היה אחיו של הכנר אדולף בוש.
פְּרִיפְּיַאט (בבלארוסית: Прыпяць; באוקראינית: Прип'ять) הוא נהר במזרח אירופה.
הנהר זורם דרך אוקראינה, בלארוס ושוב אוקראינה ואז נשפך לנהר דנייפר.
הנהר שופע דגה ולכן חשוב כלכלית.
הוא אף משמש כעורק תחבורה לספינות.
לאורך הנהר נמצא האזור הגאוגרפי המכונה ביצות פינסק או ביצות פריפיאט.
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי מאזיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודי כפרי הסביבה.
ב-7 בינואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו, בין 1,150 ל-1,500 איש, ליד הכפר הסמוך בוברי, חלקם בירי וחלקם בהטבעה בנהר פריפיאט.
הנהר עובר ליד מוקד התאונה בכור הגרעיני צ'רנוביל.
במורד הזרם, אחרי הכור, מי הנהר עדיין נגועים בקרינה גרעינית.
הריכוז של צסיום-137, איזוטופ רדיואקטיבי של היסוד צסיום עדיין גבוה במי הנהר.
העיר שנמצאת בסמוך לנהר, פריפיאט, הייתה אחת הערים שבהן התגוררו עובדי הכור הגרעיני בו קרתה התאונה, וכל אוכלוסייתה, כ-50,000 איש, פונתה אחרי האסון.
משמעות המילה "פרי" באוקראינית – "קרוב" או "סמוך".
בניב המקומי המושג מפורש כ"ליד שפך הנהר".
משמעות המילה "פִיאַט'" ברוסית היא המספר חמש.
המספר נלקח מהעובדה שהנהר מתמזג לאורכו עם חמישה נהרות אחרים.
משמעות אפשרית נוספת היא המילה "פְרִיפֱץ'".
בניב מקומי היא מפורשת כ"גדת נהר חולית".
פריץ אלברט ליפמן היה ביוכימאי אמריקאי יהודי יליד גרמניה, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1953 על גילוי הקואנזים A.
ליפמן נולד בשנת 1899 בקניגסברג, פרוסיה המזרחית, בן ללאופולד וגרטרוד.
בשנת 1924 קיבל תואר דוקטור לרפואה (MD) מאוניברסיטת ברלין, לאחר שלמד אף בקניגסברג ובמינכן.
בתקופת לימודיו נשבה בקסמי הכימיה והביוכימיה.
לאחר תום לימודי הרפואה, שהה בתקופת מחקר באמסטרדם וחזר לגרמניה להמשך לימודי כימיה.
הוא השלים תואר שלישי בכימיה בברלין בשנת 1927. לאחר מכן חקר יחד עם אוטו מאירהוף בהיידלברג.
בשנת 1930 חזר ליפמן למכון הקיסר וילהלם (לימים, מכון מקס פלאנק) ומשם עזב בשנת 1932 לקופנהגן.
בשנת 1939 קיבל משרת מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בניו יורק ובשנת 1941 עבר לבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם הוביל קבוצת מחקר בביוכימיה.
בשנת 1949 מונה לפרופסור בכימיה ביולוגית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
שנה מאוחר יותר, ב-1950, נבחר כחבר לאקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 1957 הפך לפרופסור במכון רוקפלר בניו יורק, וב-1970 הוא הפך לפרופסור אמריטוס ברוקפלר.
ב-1966 קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
במחקריו המוקדמים, בשנות ה-30, מצא את סרין כאחת מחומצות האמינו שיכולות לעבור זרחון, תהליך שיש לו חשיבות רבה בתהליכים ביולוגיים ורק שנים אחרי עבודותיו אלה נמצאה חשיבותו במחקרים שהובילו לקבלת כמה פרסי נובל.
מאוחר יותר, חקר את המטבוליזם של תאי פיברובלסט, תאים ברקמת החיבור שיוצרים את המטריצה החוץ-תאית.
מחקרים אלה הובילו אותו לחקר של אפקט פסטר, אפקט בו בהיעדר חמצן יש פירוק חלקי בלבד של גלוקוז באמצעות תסיסה והאנרגיה המופחתת שמתקבלת יוצרת צורך מוגבר בגלוקוז.
הוא חקר את התופעה ומצא שהאפקט מתרחש בשלב בו יש הפרדה בין תסיסה לנשימה תאית, תהליך שקשור לחומצה פירובית.
בשנת 1941, הציע ליפמן כי ATP יכולה לשמש כמולקולה עתירת-אנרגיה וכך כנשאית את האנרגיה שנוצרת מפירוק סוכר, ממצא שנמצא בהמשך כנכון.
הם מצאו שתהליך החמצון של חומצה פירובית, שהוא אחד מתוצרי הפירוק של גלוקוז, תלוי בזרחה אי-אורגנית.
בהמשך מחקר נוסף על התהליך הוביל למסקנה שהתהליך אכן תלוי בנוכחות של זרחה.
המשך המחקר של ליפמן הראה שאת הזרחה האי-אורגנית ניתן להחליף ב-ATP.
ממצא נוסף של קבוצתו, שהוביל לקבלת פרס נובל שלו, הראה את החשיבות של הקואנזים A (CoA) בתהליך.
בהמשך אף מצאו את המבנה הכימי של המולקולה.
המולקולה אצטיל קואנזים A אף היא התגלתה על ידי קבוצתו של ליפמן.
לשני אלה חשיבות גדולה במטבוליזם של סוכר ופירוקו במסגרת ההכנה למעגל קרבס.
נוסף על כך, הוא הראה שיש מודיפיקציות על התהליך שהיה ידוע של מעגל קרבס.
פריפריה (מיוונית - περιφέρεια, "היקף") היא מונח המשמש לציון אזורים מרוחקים גאוגרפית מהמטרופולינים הגדולים.
הפריפריה אינה בהכרח אזור כפרי המאופיין בבנייה נמוכה, מתבסס לרוב על חקלאות וגודלו קטן ביחס לעיר.
פריפריה עשויה להיות גם עיר גדולה בעלת תושבים רבים.
ההגדרה המקובלת בישראל ל"פריפריה גאוגרפית" מתייחסת למחוז הצפון ולמחוז הדרום, בהם מתגוררים כ-31% מכלל האוכלוסייה בישראל.
המילה "פריפריה" משמשת גם להגדרת פריפריה חברתית.
הקמת יישובים היוותה ציר מרכזי בהגשמת רעיונות הציונות והחלוציות.
לאחר קום המדינה נוצר צורך דחוף להגן על המרחב מפני פלישת צבאות ערב מתוקף תפיסת "ההגנה המרחבית" ששלטה אז, וצידדה בגיוס מהיר של האוכלוסייה המקומית להגנה על סביבתה, ותוך כך הקטינה התפיסה את האפשרות לפגיעה משמעותית בהפצצות על ריכוזי אוכלוסייה צפופים.
רבים מהעולים החדשים, מרביתם יוצאי צפון אפריקה ואסיה שהיו נטולי מידע ואוריינטציה ביחס לאופציות ההתיישבותיות הקיימות עבורם, הופנו למעברות וליישובים המרוחקים מאזור המרכז ומירושלים, שלעיתים אף היו בתהליכי הקמה מוקדמים וחלקיים בלבד, וזאת על-מנת ליישב את שטחי המדינה המאוכלסים בדלילות, בעיקר בקרבת הגבולות בגליל ובנגב.
כך נוצרו גם עיירות פיתוח רבות שהתאפיינו ברובם גם הן בעולים עם קשיי הסתגלות, ללא שפה, ללא מעמד וללא הנהגה מוסמכת שהובילו ליצירת מדרג סוציו-אקונומי נמוך באזורים אלה שנותר עד היום.
ציון הדרך העיקרי בהתוויית מדיניות פיזור האוכלוסין הייתה 'תוכנית שרון' - 'תכנון פיזי לישראל' - משנת 1951. בתוכנית זו ניסח האדריכל אריה שרון את עקרונות פיזור האוכלוסין במדינה הצעירה, והגה את הקמת הערים הבינוניות בפריפריה, ואת היישובים הכפריים סביבן.
במהלך השנים הראשונות תשומת לבם המיידית של עולים אלה הייתה נתונה למלחמת הישרדות אישית ורק בשלהי שנות ה-50 החלה להתגבש בקרבם זהות עצמית.
אבל בשלב זה כבר נקבעה העובדה הגאוגרפית המהותית: מקום קליטתם של המוני המהגרים נקבע הרחק מהמרכז.
תושבי הפריפריה, שלעיתים קרובות זוהו או זיהו עצמם כ"שולי המדינה", לא התגאו במעמדם כאותם חלוצים שפנו אל הסְפר בטרם קום המדינה כדי ליישבו מבחירה אידאולוגית.
הם חשו אי-צדק כלפי הניכור המתקיים, מעצם הגדרת הפריפריה, בינם ובין מה שנתפס כ"מרכז" - הן מבחינת תשתית חומרית והן מבחינה כלכלית.
הפניית אוכלוסיית העולים לפריפריה העמיקה את הבדל המעמדות החריף, כאשר קבוצה זו מלכתחילה הייתה חלשה יותר ומשכילה פחות וכיוון שהאוכלוסייה החזקה נותרה במרכז בעוד האוכלוסייה החלשה נשלחה לאזורים עם תשתית מפגרת, תעסוקת דחק, ללא מוסדות תרבותיים ומערכת חינוך נחשלת.
כל אלו ועוד, יצרו מעגל קסמים שלא ניתן היה לצאת ממנו, למשל- קושי לגייס לבתי הספר מורים טובים.
יתר על כן, התוכנית לפיה עיירות הפיתוח אמורות היו לשמש גרעין ליישובים החקלאיים סביבם כשלה בשל ההתארגנות המשותפת של יישובים אלו בינם לבין עצמם והן מכיוון שהיישובים החקלאיים העדיפו לקבל את כל השירותים האחרים להם נזקקו במרכז.
הפריפריה נהפכה למצבור חברתי של תסכול, הדימוי העצמי של התושבים היה נמוך והוא השפיע גם על הדימוי הקולקטיבי שלהם ושל מקום מגוריהם.
הריחוק מהמרכז, שיעורי האבטלה והעוני גרמו לכך שבמהלך השנים תשתיות הבריאות גם הן לא התפתחו כפי שניתן היה, ומנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי ביישובים הפריפריאליים אנשים חיים פחות שנים מאשר במרכז הארץ.
בנוסף כ-19% מהתושבים אף לא ניגשים לקבל טיפול רפואי עקב אי יכולת כלכלית (נכון לאוגוסט 2019).
בעיות נוספות שנוצרו הן צמצום השטחים הפתוחים וחוסר היכולת לדאוג לתחבורה ציבורית יעילה ולתשתיות אחרות כניקוז, ביוב, ואפילו חשמל.
התושבים מצאו עצמם לא פעם במרכז סכסוכים מדיניים על רקע אירועי גבול.
בתוך זמן קצר איבד רעיון ההתיישבות בספר את כוח המשיכה שהיה לו בעבר, והפריפריה הפכה למילה כמעט נרדפת לאי-שוויון על כל גווניו שהתרחב והתעצם בכל קנה מידה.
במחקר שנעשה על בתי ספר מהפריפרייה (גאוגרפית וכלכלית), עולה הבדל בין הפריפריה הגאוגרפית לפריפריה הכלכלית ביחס למידה בה מגמות המתמטיקה והמדעים מפותחות בבית הספר.
בבתי הספר בפריפריה הגאוגרפית, פועלות מגמות מתמטיקה ברמת 5 יח"ל ומדעים מזה כמה שנים.
בנוסף, המגמות נמצאות בתהליכי שינוי והתרחבות שבמסגרתם הוכפלו מספר הלומדים בהן.
לעומת זאת בבתי ספר בפריפריה החברתית לא פעלו מגמות מדעים, ובאשר למגמות מתמטיקה (יח"ל), הן נפתחו בשנה שנתיים האחרונות ולומדים במסגרתן תלמידים בודדים.
רוב הפערים החברתיים נגרמים עקב תהליכים ומנגנונים חברתיים שמייצרים אי-שוויון הזדמנויות ומעמיקים את הפער בין אנשים משכבות אוכלוסייה שונות.
והעיקרי מביניהם הוא הפער במערכת החינוך בין שכבות אוכלוסייה שונות.
המציאות מלמדת כי מערכת החינוך מתקשה לצמצם פערים, וחוקרים רבים מאמינים כי הדרך האפקטיבית ביותר לצמצום פערים בחינוך היא דווקא צעדים לצמצום העוני בחברה .
זה עשרות שנים שמחקרים המתמקדים בנושא הפערים בחינוך מצביעים בבירור על כך שהמשתנה המנבא בצורה המדויקת ביותר פערים בחינוך הוא הרקע הסוציו-אקונומי שממנו מגיעים התלמידים.
לסיכום בבתי ספר מוחלשים רמת החינוך נמוכה יותר.
בפריפריה הכלכלית איכות הלמידה נמוכה יותר מהמרכז הכללי.
החל משנות ה-70 נעשה מרכז הארץ צפוף מדי לאנשי המעמד הבינוני-גבוה, והתפתחה מגמה של יציאה ל"איכות החיים" בפריפריה, בבתים צמודי קרקע.
מגמה זו נותבה על ידי הממשלות השונות לאזורים הפריפריאליים בהם לא נפתרו בעיות הביטחון והדמוגרפיה כדוגמת המצפים בגליל.
בשנים האחרונות, ניתן דגש רב יותר על שיפור הכבישים, התחבורה הציבורית ובפרט מערכת הרכבות בין המרכז ליישובי הפריפריה.
לדוגמה, מסילת העמק שנפתחה ב-2016 בין בית שאן, עפולה וחיפה.
רבים מהיישובים בפריפריה מוגדרים כ"אזור עדיפות לאומית" וזכאים להטבות מיסוי והטבות למלגות לימודים במוסדות גבוהים.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מחשבת מדד פריפריאליות, המשקף את מידת הפריפריאליות של רשות מקומית בישראל מבחינת מיקומה הגאוגרפי ביחס למרכזי פעילות כלכלית.
בשנים האחרונות מתרחבת הבנייה למגורים בפריפריה.
מתוך נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בין ינואר 2015 לסוף המחצית הראשונה של 2019, החלו להיבנות בכל אחד ממחוזות הצפון וחיפה, 36 אלף יח"ד.
לכך יש להוסיף 38,500 דירות במחוז הדרום.
מדובר בכ-45% מכלל התחלות הבנייה בכל הארץ לתקופה זו.
ההסבר לכך מצוי במידה רבה בתוכניות הדיור הממשלתיות- מחיר מטרה הוותיקה ומחיר למשתכן.
במקביל להתרחבות הבניה למגורים בפריפריה דובר רבות במנהל התכנון על כך שקיים צורך ממשי ביצירת מקומות תעסוקה המגבה את הבנייה החדשה למגורים.
ואולם, בעוד הבנייה למגורים קרמה עור וגידים- התעסוקה, כך עולה מהנתונים, נותרה על הנייר בלבד, והנתונים המספריים מצביעים על בנייה של תעסוקה של בין 15%-20%.
מכך, נוצר מצב בו המדינה מעודדת בנייה בפריפריה ומשקיעה בכך מאמצים רבים בשיפור התשתיות, אך פיתוח מקומות התעסוקה הנדרשים לא מתקיים לרוב, ולכן אנשים שבוחרים לגור בפריפריה נאלצים לצאת לעבוד במרכז הארץ.
דוח של הלמ"ס מאוגוסט 2019 הבוחן פערים בין מרכז לפריפריה מצא כי שביעות הרצון הכללית מהחיים גבוהה הן ביישובי המרכז והן ביישובי הפריפריה (90.3% ו-88.5%) בהתאמה.
בנוסף ביישובים המוגדרים כפריפריאליים מאוד 93.5% מהתושבים מרוצים מהחיים.
ממצאים אלו מגבירים את ההערכה שהפיתוח הכלכלי והחברתי של האוכלוסייה תלוי בגורמים נוספים ולא רק בהון הכלכלי הפיזי ומעמדה ביחס לשאר האזורים, אלא בהון החברתי שעוטף אותה, כלומר, במאפיינים ודפוסים של ארגון חברתי, המאפשרים שיתוף פעולה ותיאום לתועלת הכלל.
משאב ההון החברתי מתבטא בטיב היחסים בין האזורים ובנכונותם לשתף פעולה ביניהם ובכך להקל על תיאום ושיתוף פעולה לתועלת הדדית של התושבים בקהילה או באזור.
הון חברתי רב יותר בא לידי ביטוי בקהילה אקטיבית ועצמאית, בעלת יכולת גבוהה לשיפור איכות חיי תושביה ויכולת להגיע להישגים רבים יותר בנושאי חינוך, רווחה, תרבות, מניעת אלימות, מאבק בעוני ועוד נושאים המשפיעים על חיי היום-יום, באופן שהרשות הפורמלית והתושבים, כל אחד מהם בנפרד לא, היו מצליחים לקדם.
קידום הפריפריה וצמצום הפערים בינה למרכז מהווה רכיב במצע של מרבית המפלגות בישראל, מימין ומשמאל.
המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל פועל במגוון רחב של תחומים לפיתוח הפריפריה: אישור והעברת הטבות ותקציבים בלמעלה מ-200 מיליון ש"ח לחיזוק הנגב והגליל, תעסוקה, התיישבות, חינוך, השכלה גבוהה ומחקר, פיתוח התיירות ותרבות.
בשנת 2014 השקעת המדינה ב"מענקי איזון" עמדה על 380–790 ש"ח לתושב במחוז הצפון ובמחוז הדרום, לעומת 79 ש"ח בלבד לתושב במחוז המרכז.
למרות ההשקעה המסיבית, עדיין נותרו פערים משמעותיים בין הפריפריה למרכז, כאשר תחום התעסוקה וההשתכרות הוא מהבולטים בהם.
הפריפריה נחשבת כאנטיתזה למרכז, שמתואר כמקום אטרקטיבי שבו מתרכזות אליטות חברתיות וכלכליות.
לעומת זאת, הפריפריה נמצאת מחוץ למרכז ומכילה אזורים צפופים פחות שמוצגים כמקום דל ונחשל הזקוק לעזרת המדינה כדי לפתח ולקדם אותו.
"הדיכוטומיה הבינארית הזו בין פריפריה למרכז נראית מובנת מאליה אבל בפועל היא אינה טבעית או מקרית; היא תוצר היסטורי-תרבותי שמשרת את הקבוצה השלטת בקיבוע ההבדל בינה לבין ה"אחר".
דיכוטומיה זו מקבלת ביטוי בחלוקות גאוגרפיות במרחב".
המונח פריפריה הפך מציון גאוגרפי נייטרלי למילה בעלת משמעות שלילית, המרמזת על נחשלות לעומת המרכז.
ניתן לומר כי המילה פריפריה היא מילה חלופית לפערים חברתיים, שמשתמשת בדימוי הגאוגרפי על מנת להדגיש אותם.
פריפריה, בסופו של דבר, היא מונח שדומה מאוד למונח אי-שוויון.
ניתן לקשר לפריפריה גם את המונח אתנו-מעמדיות, המתאר את הריבוד המעמדי.
הסוציולוגית הישראלית סיגל נגר-רון טוענת כי המילה "פריפריה" הפכה בשנים האחרונות למילה מכובסת המחליפה את הקטגוריה "מזרחים".
במאמר בו בחנה את השתנות הקריטריונים לבחינת אי-שוויון בישראל היא מראה כיצד בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה הקטגוריה המרכזית לבחינת אי-השוויון הייתה המוצא (אירופה-אמריקה לעומת אסיה-אפריקה) וזו הוחלפה בהדרגה במדד האשכולות החברתיים כלכליים ב-1987 ובהמשך, ב-2008, במדד הפריפריאליות.
לכן היא טוענת כי יצירת מדדים "עוקפי-אתניות": מדד האשכולות החברתיים-כלכליים (1987) ומדד הפריפריאליות (2008) שמטרתם מדידה ותיקון אי-השוויון, מוחקים את ההיסטוריה של ההגירה וההתמקמות בישראל, שבמהלכה התעצב אי-השוויון האתני.
אתנוקרטיה היא מונח מתחום הממשל ומדעי החברה המתאר דומיננטיות אתנית בשלטון, כלומר, מצב שבו קבוצה אתנית אחת אוחזת ברוב עמדות הכוח השלטוניות או בכולן, ביחס שחורג ממשקלה של אותה קבוצה באוכלוסיית המדינה.
תחת משטר אתנוקרטי, קבוצות המיעוט מופלות לרעה באופן עקבי על ידי המדינה ועשויות לסבול דיכוי, רדיפה או הפרות של זכויות האדם, האזרח או זכויות קבוצתיות שלהן.
המונח אתנוקרטיה הוטבע בשיח הישראלי על ידי החוקר אורן יפתחאל שכינה את משטר המקרקעין בישראל כמבוסס על אזרחות המאורגנת על בסיס אתנוס (יהודיות) לעומת דמוס (חוקיות).
הקישור בין אתנוקרטיה לפריפריה בישראל מתבטא ביחסים הגאוגרפים והחברתיים בין יהודים מול ערבים, אשכנזים מול מזרחים, ותיקים מול עולים.
המאבק בין האשכנזים למזרחים הוא מאבק ארוך שנים בישראל, בו האשכנזי נחשב לנאור ומצליח בעוד המזרחי נחשב כבור ממעמד נמוך.
בבחינה של הפריפריה למול המרכז, מוחרף המאבק הזה: הפריפריה נחשבת למקום נחשל שתושביה בעיקר מזרחים, ערבים או עולים, כשמנגד מרכז הארץ מתואר כמקום מצליח ונחשק, שבו מתגוררים אנשים בעלי תארים אקדמיים שעובדים במקצועות צווארון לבן.
כך, הולך ומתעצם הפער האתנו-מעמדי בישראל ואיתו גם הפער בין הפריפריה למרכז.
פריסקייל סמיקונדקטור הייתה חברה אמריקאית שעסקה בתכנון וייצור של רכיבים אלקטרוניים.
המטה הראשי של החברה היה ממוקם באוסטין, טקסס.
החברה הוקמה בשנת 2004 כאשר הופרדה ממוטורולה על בסיס חטיבת הרכיבים האלקטרוניים שלה.
בין מנהלי החברה בשנים הראשונות הייתה פאדמסרי ווריור.
בסוף 2015 החברה התמזגה עם NXP סמיקונדקטורס וחדלה להתקיים תחת השם "פריסקייל".
חברת מוטורולה הייתה חלוצה בפיתוח רכיבי אלקטרוניקה במצב מוצק עבור מכשירי קשר ורדיו החל משנות ה-40 של המאה ה-20. ב-1955 הקימה החברה מפעל ראשון לטרנזיסטורים.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, חטיבת המוליכים למחצה של מוטורולה, בניהולו של לסטר הוגאן, כבר הייתה בעלת פעילות משמעותית.
הטרנזיסטורים והמעגלים המשולבים של מוטורולה שימשו עבור מוצרי התקשורת, הצבא הרכב והאלקטרוניקה הביתית שלה, והם נמכרו גם לחברות אחרות.
בשנת 1968, רוברט נויס עזב את פיירצ'יילד סמיקונדקטור כדי לייסד את אינטל, ופיירצ'יילד מצידה מינתה את לסטר הוגאן כמנכ"ל החדש.
שמונה עובדים נוספים של מוטורולה עברו אתו, הם נודעו בתור "הגיבורים של הוגאן".
הכאוס שנוצר היה בכל זאת קצר מועד, והחברה המשיכה לצמוח במהלך תקופה זו.
בשנת 1973 המכירות השנתיות של חטיבת מוצרי המוליכים למחצה (SPD) הגיעו ל-419 מיליון דולר והיא הייתה למעשה חברת המוליכים למחצה השנייה בגודלה בעולם אחרי טקסס אינסטרומנטס.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 היה ברור שרוב החברות הגדולות בתחום המוליכים למחצה, כולל "פיירצ'יילד" ו"אינטל" הצעירה עדיין, מתכננות להשיק מיקרו-מעבדים.
אינטל החלה לפתח את הרעיון הראשוני של מה שיהפוך למעבד אינטל 4004, ובנסיעות המכירה שלהם ביקרו ב-Victor Comptometer בשיקגו בחיפוש אחר לקוחות פוטנציאליים.
חברה זו השיקה את המחשבון האלקטרוני הראשון בעולם שעשה שימוש במעגלים משולבים, ה-Victor 3900. ובשנת 1971 החליטה מוטורולה גם להיכנס לעסקי המחשבונים.
יחד עם חברת אוליבטי החלה בפיתוח מיקרו-מעבד שבו שתי החברות תכננו להשתמש בסדרה של מחשבונים הניתנים לתכנות.
מוטורולה הסכימה להשלים את העיצוב ולייצר אותו בקו הייצור של שבבי ה- שלה במפעל בפיניקס.
בעוד שהעיצוב הושלם בסופו של דבר בהצלחה, התברר שהמפעל של מוטורולה לא מסוגל לייצר את השבבים.
בקו הייצור התגלו מספר כשלים נוספים; הוא לא היה מסוגל לייצר התקני זיכרון תחרותיים ועיצובים אחרים.
כדי להציל את החוזה, מוטורולה העניקה רישיון לעיצוב למתחרה שלה, Mostek , אך דרשה שהיא תמכור את המעבד בעצמה רק ללקוחות מחוץ לשוק המחשבונים.
לאחר מכן מוסטק השיקה את המעבד Mostek 5065. עם זאת לקוחות המשיכו לפנות לחברה עם דרישה לרכיבי מיקרו-מעבדים.
בתחילת 1972, מחלקת השיווק של מוטורולה כתבה דו"ח לפיו הדרישה בשוק היא רק ל-18,000 יחידות במשך חמש שנים והפעילות בתחום הוקפא.
אך לאחר שהתקבלה הזמנה פוטנציאלית של 200,000 יחידות מחברת National Data Corporation, החלה החברה בפיתוח המעבד מוטורולה 6800.
ספק מוביל של מעבדי מחשבים
המוטורולה 6800 והאינטל 8080 תוכננו בו-זמנית והיו דומים בתפקודם.
ארכיטקטורת ה-6800 הייתה עיצוב LSI תואם TTL שעוצב על פי דגם המעבד PDP-11 של חברת DEC.
ל-6800 היה אפיק נתונים דו-כיווני של 8 סיביות, אפיק כתובת של 16 סיביות שיכול לתת מענה ל-64 KB של זיכרון, והגיע באריזת DIP של 40 פינים.
ל-6800 היו שני אקומולטורים של 8 סיביות, אוגר אינדקס של 16 סיביות ומצביע מחסנית של 16 סיביות.
מצב הפנייה הישירה, הידוע לרוב כעמוד האפס במעבדים אחרים, אפשר גישה מהירה ל-256 הבתים הראשונים של הזיכרון.
התקני I/O טופלו כזיכרון כך שלא היו הוראות I/O מיוחדות.
כאשר ה-6800 אופס, הוא טען את מונה התוכנית מהכתובת הגבוהה ביותר והחל בביצוע במיקום הזיכרון המאוחסן שם.
המוטורולה 6800 היה אמור לשמש את המחשב פורץ הדרך Altair 8800, אך הוא לא היה מוכן בזמן והאינטל 8080 נבחר במקומו.
עם זאת לאחר שהושק ב-1974 הוא שימש למחשבים אחרים מסדרת Altair.
המעבד הבא שפיתחה החברה, המוטורולה 68000, שהושק ב-1979, זכה להצלחה רבה.
עם השקתו שימש תחילה למערכות עתירות ביצועים במחיר גבוה, כולל מיני-מחשבים מרובי משתמשים; תחנות עבודה למשתמש יחיד כגון מערכות HP 9000 של היולט פקארד, ה-Sun-1 של סאן מיקרוסיסטמס; מסופים גרפיים כמו VAXstation 100 של דיגיטל ו-IRIS 1000 של סיליקון גרפיקס.
בהמשך הפך למעבד הנפוץ במערכות UNIX.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה החברה להעביר חלק ניכר מהייצור שלה למיקור חוץ, כולל למפעל טאואר סמיקונדקטור בישראל, החל מ-1994. ב-2002 חתמה טאואר עם חברת מוטורולה על הסכם לפיתוח והעברת טכנולוגיית ייצור 0.13 מיקרון.
בשנת 2000, למרות שאיבדה את ההובלה בתחום המיקרו-מעבדים למחשבים, מוטורולה סמיקונדקטור הובילה את השוק העולמי בתחום הרכיבים אלקטרוניים למערכות תקשורת, עם היקף מכירות שנתי של יותר מ-4 מיליארד דולר.
והמשיכה להוביל בנתח השוק בתחום מעבדי התקשורת עם משפחת מעבדי ה-, שפותחו כולם במוטרולה סמיקונדקטור ישראל.
אך חטיבת אחרות של מוטורולה, בעיקר חטיבת הרשתות וחטיבת פתרונות תקשורת לארגונים גדולים סבלו מירידה חדה במכירות, בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, והחברה כולה דיווחה על הפסד של 697 מיליון דולר ב-2001. בספטמבר 2003 התפטר מנכ"ל החברה, לאחר שהיא איבדה את מעמדה כיצרנית הטלפונים הסלולריים הגדולה בעולם לנוקיה הפינית.
חודש אחר כך הודיעה על תוכנית לבצע ספין-אוף והנפקה של חטיבת המוליכים למחצה בבורסה, כחברה נפרדת.
במסגרת המהלך ביצעה החברה החדשה, פריסקייל, הנפקה ראשונה לציבור של מניות בבורסת ניו יורק, ביולי 2004, וגייסה כ-1.6 מיליארד דולר.
אחר כך חילקה חברת האם מוטורולה את מניות פריסקייל שברשותה לכל מחזיקי המניות שלה כדיבידנד בעין, ביחס של 0.11% ממניות פריסקייל לכל 1% ממניות מוטורולה.
כחברה עצמאית זכתה פריסקייל תחילה להצלחה, עם העלייה בביקוש העולמי לטלפונים סלולריים ולתשתיות תקשורת סלולרית, שוק היעד העיקרי שלה.
אם כי 70% מהכנסותיה היו מחברת מוטורולה עצמה.
שנתיים לאחר ההנפקה זינקה מניית פריסקייל ב-100%, והיא נסחרה לפי שווי שוק של 12.5 מיליארד דולר.
בספטמבר 2006 קיבלה הצעת רכש מקונסורציום של קרנות השקעה פרטיות בהובלת קבוצת "בלקסטון", תמורת 17.6 מיליארד דולר במזומן, גבוה ב-36% ממחירה הממוצע של מניית פריסקייל ב-30 ימי המסחר שקדמו להצעה.
זו הייתה הרכישה הממונפת הגדולה ביותר בשוק ההיי-טק העולמי עז אז.
אך הקרנות הפרטיות שרכשו את החברה העמיסו על מאזניה חובות של 11 מיליארד דולר, שהיו הכספים שהלוו כדי לרכוש אותה.
באותה עת הייתה הראשונה בעולם להשיק שבבי זיכרון מגנטיים מסוג , המשלבים בין תכונותיהם של מוליכים למחצה לאלה של כונן זיכרון מגנטי.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בסופו של העשור הראשון של המאה ה-21, חברות חומרה רבות ספגו הפסדים ונאלצו לפטר מאות ואלפי מהנדסים ועובדים.
במרץ 2009 חברת הדירוג מודיס אף פרסמה אזהרה מפני פשיטת רגל של פריסקייל.
החברה נאצלה לסגור מפעלים ומתקני פיתוח, פיטרה אלפי עובדים, וסגרה פעילויות מפסידות.
עם התאוששות השווקים, החלה פריסקייל לצמצם את חובותיה באמצעות ארגון מחדש של הלוואות.
אך ב-2010 רשמה הפסד נקי בסך 1.05 מיליארד דולר.
במאי 2011 שוב הונפקו מניות החברה בבורסה, היא גייסה 783 מיליון דולר ודיווחה כי בכוונתה לנצל את הכנסות ההנפקה לצמצום חובותיה, שעמדו אז על כ-7.5 מיליארד דולר.
בתחילת מרץ 2015 הוכרז כי אושרה עסקה למיזוג של פריסקייל לתוך NXP סמיקונדקטורס ההולנדית תמורת 11.8 מיליארד דולר.
המיזוג הושלם ב-7 בדצמבר של אותה שנה, שבעלי המניות של פריסקייל קיבלו בכ-32% ממניות החברה המאוחדת.
המיזוג הביא להקמת יצרנית שבבים בעלת שווי שוק של יותר מ-40 מיליארד דולר, הרביעית בגודלה בעולם בתעשיית הסמיקונדקטור (אחרי אינטל, טקסס אינסטרומנטס וברודקום) ובעלת מכירות משותפות בהיקף של יותר מ-10 מיליארד דולר בשנה.
הוקמה בתור חברת "מוטורולה סמיקונדקטור ישראל", כחברת בת של "מוטורולה סמיקונדקטור העולמית" בשנת 1982, כמרכז מחקר ופיתוח לשבבים ומעבדים בהרצליה פיתוח.
למנהל החברה בישראל מונה צבי סוחה, שארבע שנים קודם הקים גם את מרכז הפיתוח של חברת נשיונל סמיקונדקטור בישראל.
המרכז החל לפעול עם כ-20 עובדים, גדל במהירות והיה למרכז הפיתוח הגדול ביותר של החברה לרכיבים אלקטרוניים מחוץ לארצות הברית.
בין המוצרים שפותחו בישראל היה מעבד אותות ספרתי ששימש במחשבים של חברת NeXT שהקים סטיב ג'ובס, סדרת ההמשך של ה-56000 שבבי ה- עבור מוצרי אלקטרוניקה ביתית, המיקרו-בקר MC68302 ששימש לתקשורת מחשבים, ומעבדי תקשורת המיועדים לטלפונים סלולריים ולתשתיות תקשורת סלולרית, כולל מעבדים פורצי דרך לתקשורת סלולרית בתקן 3G.
בתחילת המאה ה-21 העסיקה "מוטורולה סמיקונדקטור ישראל" כ-550 עובדים.
ב-2002 הודיעה על שתי תוכניות להרחבת פעילותה בהרצליה ובעומר בהיקף השקעה של כ-25 מיליון דולר, שחלק מההשקעה הייתה מענק של מרכז ההשקעות במשרד התעשייה והמסחר.
"פריסקייל ישראל" הוא השם שניתן לחטיבה ב"מוטורולה סמיקונדקטור", לאחר היפרדותה מהחברה-האם בסוף 2004 במהלך ספין-אוף.
עם הקמת פריסקייל סמיקונדקטור ישראל הועמד בראש הסניף הישראלי ישראל קשת שכיהן עד אז (מ-1996) כמנכ"ל מוטורולה סמיקונדקטור.
איתו כיהן כמנכ"ל משותף רונן שטייר, והחל ממאי 2005 שמואל ברקן, שקיבל אחריות גם על השיווק והמכירות של החברה בטורקיה, יוון ואפריקה.
כ"פריסקייל ישראל" גדלה תחילה פעילות החברה והיא העסיקה כמעט 700 עובדים.
בין השאר פיתחה את הדור השלישי של מעבדי התקשורת PowerQUICC בטכנולוגיית 90 ננו-מטר, שכללו יישום מבנה של תקשורת אלחוטית בתקן WiMAX, ומעבדים עבור מערכות לניהול שיחות וידאו.
לאחר פרישתו של ישראל קשת ב-2011, שימש במקומו כנשיא ומנכ"ל פריסקייל סמיקונדקטור ישראל, דודי גלנטי, אך הוא עזב את תפקידו לאחר כשנתיים.
שמואל ברקן היה המנכ"ל האחרון של החברה בישראל.
בעקבות המשבר הכלכלי של 2008–2009 הסניף הישראלי ספג מכה קשה, כאשר מתוך 600 עובדי החברה ב-2008, פוטרו קרוב ל-130 עובדים בכל מחלקות החברה, כ-20 אחוזים מעובדי החברה בארץ והוחלט על סגירה מוחלטת של האתר בעומר.
בשנת 2012 נסגרו בחברה מחלקות ופוטרו 150 עובדים נוספים.
בעקבות זאת, נותרו בפריסקייל ישראל רק כ-250 עובדים.
בתחילת שנת 2016, הנהלת החברה החליטה לסגור כליל את מרכז הפיתוח בישראל ובכך לפטר כמעט את כל עובדיה.
החלטה זו שמה קץ ל-34 שנות קיומו של האתר החל מתקופת מוטורולה ב-1982. למרות הסמיכות למיזוג החברה עם NXP, סיבת הפיטורין העיקרית הייתה קיצוצי החברה בתחום התקשורת הדיגיטלית שנקלע למשבר, תחום שבו עסק האתר הישראלי.
בשנת 1992 החלה החברה בהקמת בניין משרדים ייעודי בכניסה להרצליה פיתוח, סמוך למחלף הסירה, שהוקם עבורה על ידי חברת מבני תעשייה.
המבנה עם פסל "פרוסת הסיליקון הכסופה" שהיה ממוקם בחזית הבניין, שימש את החברה במשך כ-25 שנים עד לסגירת פעילותה בישראל.
האתר בעומר, שפעל בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הוקם בשנת 1997 בהשקעה של כ-9 מיליון דולר שחלקה היה מענק ממרכז ההשקעות במשרד התעשייה והמסחר.
המטרה העיקרית בהקמת שלוחת הפיתוח, הייתה לקרב את מוטורולה סמיקונדקטור ישראל אל מאגר המהנדסים והסטודנטים הלומדים במוסדות ההשכלה הגבוהים בדרום הארץ, עקב המחסור במהנדסים באזור המרכז.
האתר העסיק כ-50 עובדים, אך נתקל בקשיים באיתור וגיוס עובדים מנוסים שיעברו לעומר, עקב כך ב-2001 הציעה החברה משכורות גבוהות יותר, תנאי מגורים משופרים והשתתפות בשכר הדירה.
פריץ באואר היה משפטן יהודי-גרמני, שהגיע לתפקיד התובע הכללי במדינת הסן שבגרמניה, ולבסוף גם שופט.
הוא מילא תפקיד מכריע באיתורו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
בזכות יוזמתו ופעילותו העקבית נערכו משפטי אושוויץ II.
כמו כן, היה מן החלוצים הבולטים ברפורמה לדמוקרטיזציה בחוק הפלילי ובמערכת הענישה בגרמניה.
באואר נולד בשטוטגרט ללודוויג ולאלה לבית הירש.
אביו, לודוויג, התנדב לצבא הגרמני, לחם במלחמת העולם הראשונה וזכה לעיטור גבורה.
אביו ואחיו ניהלו חנות טקסטיל במרכז שטוטגרט.
סבו מצד אמו היה ראש הקהילה היהודית בטיבינגן וניצח את הרשויות במאבק משפטי בעקבותיו זכו יהודי העיר בשוויון זכויות.
פריץ באואר הצטרף אל ה-SPD ב-1920, ובאותה שנה גם סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה בשטוטגרט.
הוא למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת טיבינגן.
במהלך לימודיו היה פעיל באגודת סטודנטים יהודית-ליברלית והשתתף בדיונים פוליטיים שונים.
ב-1925 החל את עבודת הדוקטורט במשפטים באוניברסיטת היידלברג ולאחר סיומה התמנה, ב-1928, כשופט מתחיל בבית המשפט המחוזי בשטוטגרט.
באפריל 1930 היה לשופט הצעיר ביותר בגרמניה, בכהנו בבית משפט השלום בשטוטגרט.
בהיותו שופט הוא הסתכסך עם ראש המפלגה הנאצית באזור דיטריך פון יאגו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בתחילת 1933, בגלל מוצאו היהודי והשתייכותו ל-SPD הוא נעצר בחודש אפריל אותה שנה על ידי הגסטאפו, שהה במחנה הריכוז הויברג (Heuberg) ולאחר כן נשלח למאסר בכלא.
בסוף 1933 שוחרר ממאסרו ומאוחר יותר פוטר ממשרתו בשירות המדינה, בעקבות "החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי".
ב-1936 היגר באואר לדנמרק, בעוד הוריו נאלצו למכור את ביתם ואת העסק שלהם בטיבינגן במחיר זעום, ואז היגרו אף הם לדנמרק ב-1938.
כשכבשו הנאצים את דנמרק, באפריל 1940, נעצר באואר שוב ונשלח למחנה מעצר, ממנו שוחרר לאחר כשלושה חודשים, עקב לחצם של חברים דנים.
במהלך שהייתו בדנמרק הוא נחשד על ידי משטרת ההגירה הדנית בקיום יחסי מין עם זונות ממין זכר.
באוקטובר 1943, כשנועד להתחיל גירושם של יהודי דנמרק, הצליחו הוא ומשפחתו, כרוב יהודי דנמרק, לברוח מן הנאצים לשוודיה, בעזרת האוכלוסייה הדנית.
בשוודיה ייסד יחד עם וילי ברנדט (לימים קנצלר מערב גרמניה) את כתב העת "הטריבונה הסוציאליסטית".
ב-1945, עם תום המלחמה, חזר לדנמרק, עבד בתחום הכלכלה והמנהל ושימש כעורך עיתון הגולים הגרמנים שם.
ב-1949 חזר באואר לגרמניה ונתמנה למנהל בית משפט מחוזי ומאוחר יותר למישרת התובע הכללי של בראונשווייג.
אחד מן התיקים הראשונים בהם טיפל היה "משפט רמר" אשר פרסם אותו גם מחוץ לגרמניה.
במשפט זה, שנערך במרץ 1952, תבעה המדינה לדין (ובאואר כנציגה) את גנרל מיור אוטו ארנסט רמר על הוצאת לשון הרע.
רמר, שמילא תפקיד משמעותי בדיכוי קשר העשרים ביולי והפך לנאו-נאצי ומכחיש שואה לאחר המלחמה, הכריז באספת בחירות שהקושרים היו בוגדים.
במשפט נמצא אשם ונגזרו עליו שלושה חודשי מאסר.
בעקבות המשפט זכו משתתפי הקשר בטיהור שמם ובני משפחותיהם החלו לקבל קצבאות מן המדינה.
כמו כן, קיבל בית המשפט את עמדתו של באואר (לראשונה) שגרמניה הנאצית לא הייתה מדינת חוק, אלא משטר בלתי-חוקי (Unrechtsstaat).
במקביל לעבודתו היה באואר דמות בולטת ב-SPD ובאיגודים המקצועיים, חבר בקבוצת העבודה של "המשפטנים הסוציאל-דמוקרטים" והיה מן המוציאים לאור של הביטאון האידאולוגי של המפלגה.
ב-1956 נקרא לשמש כתובע הכללי של מדינת הסן, כשמקום מושבו בפרנקפורט, תפקיד שמילא עד מותו.
בשנת 1959 החל בחקירות ואיסוף חומר כנגד ראש תוכנית האותנסיה בזמן השלטון הנאצי, ורנר היידה (Werner Heyde), על רציחתם של כמאה אלף חולים ומוגבלים שכלית ופיזית כאקט של המתת חסד.
באואר רצה להוכיח שמערכת המשפט הנאצית נתנה הכשרה משפטית לתוכנית זו.
בספטמבר 1957 הגיע לידי באואר מידע, שנראה מהימן בעיניו, לפיו התגורר אדולף אייכמן בבואנוס איירס שבארגנטינה.
המידע הגיע אליו מגרמני עיוור ממוצא יהודי בשם לותר הרמן שעזב את גרמניה בסוף שנות ה-30, לאחר ששהה במחנה ריכוז.
באואר ניסה פעמים רבות לפני כן, בשיחות עם בכירי הממשל הגרמני, ביניהם שר המשפטים פריץ שפר והקנצלר קונראד אדנאואר, לגרום לגרמניה להגיש לארגנטינה בקשה רשמית להסגרת אייכמן.
באואר נענה תמיד בשלילה בטענות שונות, ביניהן טען אדנאואר ש"אייכמן איננו אזרח גרמני".
מכאן הסיק שגרמניה איננה מעוניינת לשפוט את אייכמן וחשש שהמידע ידלוף לגורמים בתוך מערכת המשפט ואלה יזהירו את אייכמן שיוכל להיעלם שוב.
לכן העביר באואר את המידע שבידיו לדוקטור פליקס שנער, ראש משרד האינטרסים הישראלי, שהעביר אותו הלאה למוסד.
ב-6 בנובמבר הגיע איש המוסד שלמה כהן-אברבנאל לגרמניה ונפגש למחרת עם באואר בפרנקפורט.
לאחר פעולות עיקוב שונות, בקיץ 1958 איסר הראל החליט לסגור את תיק אייכמן.
בדצמבר 1959 ביקר באואר בישראל והביא עמו פרטים חדשים על מקום המצאו של אייכמן.
הלחץ הרב שהפעיל בפגישתו עם היועץ המשפטי חיים כהן וראש המוסד איסר הראל, אילצה את הראל, שכנראה לא היה מעוניין במרדף אחר אייכמן, לפתוח מחדש את תיק אייכמן.
ב-1960 סייע למוסד בחשאי לאתר מסמכים שהיו דרושים להרשעת אייכמן.
פעולות אלו נדרשו להיעשות בחשאי בעיקר כי הממשל הגרמני - מערכת המשפט, ביון פנים וביון חוץ - היה רווי בנאצים שנשארו בעבודתם לאחר המלחמה.
באואר עודכן אישית על ידי סוכן המוסד על לכידתו של אייכמן והבאתו לישראל כשעתיים לפני הכרזתו של דוד בן-גוריון על כך בכנסת, ב-23 במאי 1960.
בשנת 1960, בעקבות האשמות של מקס מרטן, פתח באואר בחקירת עברו של מזכיר המדינה דאז ויד ימינו של הקנצלר אדנאואר, הנס גלובקה.
הלה היה משפטן ופקיד במשרד הפנים של הרייך, במסגרת תפקידו עזר בניסוח חוקי נירנברג וניסח את החוקים הנוגעים ליהודים עבור הממשלה הפשיסטית של סלובקיה.
באואר זימן את מרטן ואת גלובקה וגבה משניהם עדות.
על התמדתו של באואר בקיום חקירה כנגד גלובקה נמתחה עליו ביקורת קשה מצד מפלגת ה-CDU, שטענה שהוא מביא לפוליטיזציה של מערכת המשפט.
לבסוף, החליטו משרדי המשפטים של המדינות הסן ונורדריין וסטפאליה על העברת תיק החקירה על גלובקה לתובע הכללי בבון.
בשנת 1961 ייסד יחד עם המו"ל ועורך התוכניות גרהרד שצ'סני (Gerhard Szczesny) ארגון לזכויות האזרח בשם "האיחוד ההומניסטי".
אחת מגולות הכותרת של פעילותו היוו המשפטים כנגד אנשי האס אס והקאפואים ששירתו במחנה אושוויץ.
קרוב לוודאי שללא יוזמתו המתמדת ודבקותו בעניין, לא היו המשפטים נערכים כלל.
עריכת המשפטים הייתה בעיניו מעין אבן בוחן ליצירתה של מודעות חוקית חדשה וכן דרישה מן הציבור לעיסוק ודיון בנושא השואה ובמידת אחריותם של הגרמנים לזוועות שביצעו במהלכה.
החל משנות ה-50 שררה בקרב רוב אוכלוסיית גרמניה המערבית הגישה שפשעי הנאצים שייכים לעבר וזהו נושא סגור שאין לדוש בו.
בראיון שהעניק בפברואר 1963 לעיתון דני התייחס באואר בשלילה לגישה הרווחת בציבור הגרמני והביע את החשש שהקרקע בגרמניה עדיין פורייה לצמיחתו של נאציזם חדש.
בתגובה לכך דרשה מפלגת ה-CDU, שהייתה באופוזיציה בהסן, את פיטוריו.
באואר הגיש בפברואר 1959 בקשה לבית הדין הפדרלי להעביר את סמכות השיפוט על כל הפשעים שנעשו במחנה אושוויץ לבית הדין המחוזי בפרנקפורט.
בנוסף הוא פעל לביטול ההתיישנות על הפשעים הללו (שחלקם כבר עתידים היו להתיישן בשנת 1960).
במקביל ואולי בעיקר, הוא הקדיש מאמצים רבים לאיתור מסמכים ועדויות שאיפשרו לשחזר את המבנה הארגוני ודרך ההתנהלות של המחנות במתחם אושוויץ.
בפרנקפורט התנהלו 22 משפטים בתקופה שבין דצמבר 1963 ואוגוסט 1965 ובהם הועמדו לדין מפקדים במתחם מחנות אושוויץ בדרג בינוני וזוטר ונשפטו על פי החוק הפלילי הגרמני.
סדרת משפטים אלה נודעה בשם "משפט אושוויץ השני" או "משפטי אושוויץ II".
למשפט הועמדו רק מספר זניח של נאשמים ביחס לסך של כמה אלפים של אנשי מנהלה שהועסקו במחנות בשנות המלחמה.
גזרי הדין שנפסקו היו מאכזבים עבור באואר, ההרשעה החמורה ביותר הייתה "סיוע לרצח" חלק גדול מהמורשעים אף לא ריצו את מלוא עונשם.
טענתם העיקרית של הנאשמים, שרק ביצעו הוראות מגבוה ושלא ניתן היה לפעול אחרת התקבלו בהבנה ובאהדה בקרב רוב הציבור הגרמני.
הציבור ראה בסדרת המשפטים מעין "יריקה לבאר ממנה שותים".
לעומת זאת העלו המשפטים לשיח הציבורי, בפעם הראשונה מאז המלחמה, את נושא השואה ואחריותם של הגרמנים לזוועות שביצעו הנאצים.
ב-1965 פרסם מאמר בשם "גורמי הפעולה של הפאשיזם והנאציזם" ועורר עליו תרעומת רבה בקרב הציבור.
נסיבות מותו אינן ברורות עד היום.
בבוקר ה-1 ביולי 1968 נמצא באואר באמבטיה שבדירתו ללא רוח חיים.
ממצאי חקירת מותו בידי הרשויות העלו שנפטר ממנת יתר של משככי כאבים וסיבת המוות הרשמית הייתה התאבדות.
שנתיים לאחר מותו נסגר התיק שפתח בפרשת המתות החסד שנעשו על ידי המשטר הנאצי, ללא הגשת תביעה.
כאשר פריץ באואר חזר לגרמניה הוא שאף להקים מערכת משפט דמוקרטית, לטהר אותה בעקביות משרידי החקיקה הנאצית וליזום רפורמה בחוק הפלילי ובחוקי העונשין.
הוא האמין שמערכת המשפט נושאת באחריות חברתית וכן שהחברה מחויבת לאפשר את שיקומם והשתלבותם מחדש של עבריינים בתוכה.
בתוך מערכת המשפט של גרמניה המערבית שלאחר מלחמת העולם השנייה נחשב באואר, בגלל פעילותו העקבית והבלתי מתפשרת בתחום זכויות האדם והעיסוק בפשעי המשטר הנאצי, כדמות שנויה במחלוקת.
הוא עצמו טען ש"במערכת המשפט המקומית אני חש את עצמי כאילו אני חי בגלות".
ניסיונו לעצב תפישה חוקתית חדשה צרם לרבים בתוך מערכת המשפט הגרמנית בשנות ה-50 וה-60. ניסיון זה מתועד בספרים ומאמרים רבים שכתב בעצמו.
משפטי אושוויץ שיזם היו בעבורו תנאי הכרחי לדרך חוקתית, דמוקרטית חדשה.
דרך זו הייתה צריכה להבדל באופן ברור מהשיטה החוקתית הנאצית ולכלול בתוכה את הזכות והחובה של כל אדם להתנגד למשטר דיקטטורי.
לאחר מותו הקים האיחוד ההומניסטי קרן שמחלקת מאז פרסים על שמו.
בשנת 1995 הוקם מכון פריץ באואר שהוא מלכ"ר.
המכון עוסק בחקר השואה והשלכותיה.
באואר מונצח בקיר זיכרון בשם "המדרגה של פרנקפורט" (Frankfurter Treppe), שהוקם בשנת 1999 בגורד שחקים בפרנקפורט ובמונומנט ולוח זיכרון שהוקם ב-2016.
בסרט הדרמה "מבוך השקרים" ("Im Labyrinth des Schweigens", גרמניה 2014) המתייחס לרקע למשפט אושוויץ השני, מתוארת גם דמותו של באואר.
את התפקיד מגלם השחקן גרט פוס.
ב-2015 יצא סרטו של הבמאי הגרמני, לארס קרומה, "האמת של פריץ באואר" , כשאת באואר מגלם השחקן הגרמני, בורגהארט קלאוסנר (Burghart Klaußner).
ב-2016 שודרה ברשת הטלוויזיה הגרמנית Das Erste, הדרמה הפוליטית "Die Akte General" (בעברית: החוק הכללי), כשאת באואר מגלם השחקן הגרמני אולריך נטן (Ulrich Noethen).
על שמו קרויים רחובות במספר ערים בגרמניה.
ב-2018 פורסמו כתביו בשני כרכים: "Fritz Bauer.
ב-2018 פורסמה עליו ביוגרפיה בגרמנית ובהמשך באנגלית "פריץ באואר 1903-1968: האיש שאיתר את אייכמן והעמיד את אושוויץ למשפט"
ב-2019 התקיים ערב עיון באוניברסיטת תל אביב לרגל פרסום באנגלית של הביוגרפיה עליו
פְּריפּיָאט (באוקראינית: При́п'ять, ברוסית: При́пять) היא עיר רפאים השוכנת במחוז קייב שבאוקראינה, סמוך לגבול אוקראינה–בלארוס ובעבר בשטחה של ברית המועצות.
היא נוסדה ב-1970 במטרה לאכלס את עובדי הכור הגרעיני צ'רנוביל והייתה לעיר משגשגת, אולם לאחר אסון צ'רנוביל ב-1986 פונתה לחלוטין על ידי השלטונות ונותרה נטושה עד ימינו.
העיר פריפיאט נוסדה ב-4 בפברואר 1970 בד בבד עם הקמת הכור הגרעיני הסמוך, במטרה לאכלס את עובדי הכור ומשפחותיהם.
היישוב קיבל הגדרה כעיר בשנת 1979 והיא נקראה על שם הנהר פריפיאט הזורם בקרבתה.
ערים מסוג זה כונו "ערי אטום" ופריפיאט הייתה עיר האטום התשיעית בברית המועצות.
פריפיאט הייתה בבת עינו של השלטון הקומוניסטי ותושביה (הצעירים ברובם) נהנו מרמת חיים גבוהה בתחומי החינוך, התרבות והפנאי.
העיר נחשבה למופת של תכנון אדריכלי, ודפוסי הבנייה בה ייושמו גם בערים אחרות בברית המועצות.
בנוסף היא היוותה גם עורק תחבורתי חשוב.
אוכלוסיית העיר מנתה כ-47,500 תושבים (לפי אומדן נובמבר 1985), והייתה בגידול מתמיד של כ-1,500 תושבים בשנה.
מטרת השלטונות הייתה להביא את העיר לכ-75–78 אלף תושבים.
טרם האסון הייתה העיר בתנופת בנייה ומבנים ומתקנים חדשים עמדו להיחנך בה.
בהם, אחד מסמליה המובהקים ביותר של העיר, הגלגל הענק, אשר עתיד היה להיחנך באחד במאי (ארבעה ימים לאחר האסון).
תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל הורכבה מארבעה כורים פעילים ועוד שניים שהיו בבנייה.
בלילה שבין 25 ל-26 באפריל התבצע ניסוי בכור מספר 4. אולם, בשל תכנון לקוי ומספר שגיאות שביצעו המהנדסים, החל הכור לייצר כמות אנרגיה גדולה בהרבה מהרגיל, ולהתחמם חימום יתר.
המדענים הבינו את חומרת המקרה וניסו לטפל במצב, אך ללא הועיל.
לאחר זמן קצר, החלו לוחיות הדלק הגרעיני בכור להתפוצץ ומי מערכת הקירור הפכו לקיטור.
כתוצאה מכך כיפת הבטון של הכור התפוצצה והכור עלה באש, כשהשריפה פולטת החוצה ומפזרת באוויר חומרים רדיואקטיביים.
בבוקר יום האסון, 26 באפריל, השכימו תושבי פריפיאט מבלי לדעת על המתרחש.
מרביתם חזו בלהבות העולות מהכור, אולם השלטונות לא יידעו אותם על חומרת המקרה ולא הוציאו הנחיות בטיחות כלשהן, והחיים בעיר התנהלו כסדרם.
רק לאחר 36 שעות בהן נחשפו התושבים לקרינה הגבוהה, ולאחר שכל התקוות למניעת התפשטות הקרינה עלו בתהו, הוחלט על פינוי גורף של העיר.
1,100 אוטובוסים הוזעקו עוד קודם לכן מקייב, מרחק של כ-110 ק"מ מפריפיאט.
לתושבים נמסרה הודעה ברדיו שקראה להביא כמות מספקת של בגדים ומסמכים חשובים, וכי הפינוי הוא זמני והם ישובו לבתיהם בקרוב.
רק תושבים מעטים הספיקו לארוז את רכושם, ומרביתם נטשו את ביתם כמות שהוא.
פינוי התושבים היה יעיל ומהיר וארך שעות מעטות, שבסופן, לא נותר אף לא אדם אחד בעיר פרט להמוני הפועלים שעסקו בכיבוי הכור ובאיטומו בטונות של בטון.
לאחר אטימת הכור ניסו השלטונות לטהר את האזור על מנת לאפשר את חזרת התושבים, אך כשהבינו שלא ניתן לעשות כן, הוכרז על האזור שסובב את הכור ברדיוס של עד 30 ק"מ כשטח הסגר.
הכניסה לאזור זה הייתה מוגבלת מאוד וכרוכה באישורים רבים, והתושבים שפונו הבינו כי לעולם עוד לא ישובו לגור בעירם.
מעטים מהם עוד חזרו לאחר האסון כדי לאסוף את רכושם, אולם הרוב מעולם לא שבו.
ברם, ההגבלות לא מנעו מוונדליסטים וגנבים אחרים לפשוט על העיר ולקחת מכל הבא ליד מהבתים הנטושים.
העיר נחשבה ליעד מועדף במיוחד בעיני גנבי המתכות, שהמשיכו בפשיטותיהם גם שנים רבות לאחר האסון.
העיר גם שימשה מקלט לחסרי הבית ולפושעים נמלטים שהסתננו לתחומיה.
לאחר האסון סיפקו השלטונות מקומות מגורים בקייב ובערים אחרות למפונים שנותרו חסרי כל.
רבים מהם גם אוכלסו בעיר סלָבוטיץ', המרוחקת כ-45 ק"מ מפריפיאט ונבנתה זמן קצר לאחר האסון במיוחד למען התושבים שפונו.
עם התפרקות ברית המועצות עברה העיר לשליטת אוקראינה.
פריפיאט, להבדיל מהעיר השכנה צ'רנוביל שהשתקמה קמעה מאז האסון, נותרה נטושה ומוזנחת עד היום.
עדות לכך ניתן לראות בעובדה שעד היום נותרו כרזות תעמולה קומוניסטיות תלויות ברחבי העיר.
לעומת זאת, עולם החי החל לשגשג דווקא לאחר האסון ועזיבת האדם, חרף הזיהום הכבד.
צמחייה רבה החלה לגדול ללא הפרעה ברחובות בעיר, ולעיתים אף בתוך הבתים עצמם.
גם בעלי החיים ניצלו את עזיבת האדם; באזור התרבו מינים רבים של בעלי חיים וציפורים, שחלקם נדירים ואחרים לא תועדו באזור טרם האסון.
העיר נמצאת באזור הסגר, יחד עם תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל ואזורים נוספים, כך שהכניסה אליה מוגבלת.
העיר נחשבת למזוהמת ומסוכנת לאדם וקיים איסור להוציא ממנה חפצים.
אולם מתקיימים סיורים מאורגנים לפריפיאט ולכור שלידה, שמוצעים על ידי חברות מסחריות.
התיירים מגיעים בקבוצות מאורגנות עם מדריך, ומתבקשים להציג תעודות בהיכנסם לאזור, ולבדוק את רמת הקרינה על בגדיהם טרם הם עוזבים אותו.
סמוך לפריפאט פועל חדר אוכל המשמש את עובדי הכור גם כיום.
בפברואר 2022 הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית פלשו לעיר מבלארוס במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
העיר צ'רנוביל הסמוכה, הגם שהייתה קטנה ורחוקה יותר מהכור מאשר פריפיאט, נותרה עד היום שם נרדף לאסון, ואילו פריפיאט הפכה למייצג החזותי שלו.
תוכנית הטלוויזיה "העולם אחרי האנושות" עשתה שימוש בעיר כדי לבחון כיצד ייראה העולם 20 שנה לאחר הכחדת האדם.
בתחום הקולנוע בולט הסרט התיעודי הקצר "White Horse" מ-2008, אשר בוים על ידי מריאן דה-לאו (שזכתה ב-2003 בפרס אוסקר לסרט הדוקומנטרי הקצר "הלב של צ'רנוביל"), ומתעד את חזרתו של תושב פריפיאט לביתו, 20 שנה לאחר שפונה.
העיר מוזכרת בסדרה "צ'רנוביל" של רשת HBO.
פריץ קונרד פרדיננד גרובה היה מזרחן ודיפלומט גרמני.
זכור בשל התפקידים שמילא בשליחות גרמניה הנאצית במזרח התיכון בשנים שבין מלחמות העולם ובשנות מלחמת העולם השנייה.
הוא זכור במיוחד בשל השפעתו על מרד רשיד עאלי אל-כילאני וההסתה האנטישמית הפרועה שקדמה למרד, שהייתה בין הגורמים לפרעות הפרהוד בהן איבדו את חייהם מעל 1,000 יהודים, ובשל שיתוף הפעולה שלו עם המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני בתקופת המרד ולאחריו.
גרובה נולד בגארץ שעל גדות האודר במדינת ברנדנבורג שבגרמניה.
בין 1908 ל-1913 למד משפטים ושפות מזרחיות באוניברסיטת ברלין, וסיים בתואר דוקטור למשפטים.
ב-1913 החל את שירותו במשרד החוץ הגרמני כדרגומן בקונסוליה הגרמנית בירושלים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית ארץ ישראל, ושימש כשלישו האישי של פרידריך קרס פון קרסנשטיין.
לאחר מכן שב לגרמניה, והחל לפעול במסגרת שירות החוץ הגרמני.
עם תחילת כהונתו במשרד החוץ התבלט גרובה כמי שדורש מדיניות חוץ פעילה יותר בארצות המזרח.
ב-1923 ניתנה לו ההזדמנות כאשר גרמניה קשרה לראשונה קשרים דיפלומטיים עם אפגניסטן, ובנובמבר של אותה שנה נשלח לשם גרובה לשמש כשגריר.
אפגניסטן קיבלה את עצמאותה ב-1919, והייתה נתונה תחת השפעה בריטית מחד, והשפעה מצד ברית המועצות מאידך.
גרובה ראה את מדיניותו כמבוססת על שיתוף פעולה עם בריטניה.
מאמציו של גרובה ירדו לטמיון כאשר בנובמבר 1925 היה מעורב בתקרית קשה.
גאוגרף גרמני בשם ד"ר גוסטב שטראטיל-זאואר (Gustav Stratil-Sauer) שטייל באפגניסטן, ירה באדם מקומי והרגו.
לטענתו של שטראטיל-זאואר, הדבר נעשה מתוך הגנה עצמית.
שטראטיל-זאואר חשש מעונש המוות שיוטל עליו לפי הדין המקומי, ומכיוון שכך נמלט.
גרובה טוען שניסה לאתרו ולשכנע אותו להסגיר עצמו.
השניים נתפסו ביחד על ידי המשטרה המקומית, וגרובה הואשם כי ניסה לסייע לו להימלט.
האפגנים דרשו את גירושו של גרובה, והגרמנים סרבו, שכן טענו כי גרובה לא פעל שלא כהלכה.
בסופו של דבר נקרא גרובה לשוב לברלין, בשנת 1926. בין 1926 ל-1932 עבד גרובה במחלקה 3 של משרד החוץ הגרמני, האחראית על הקשרים עם איראן, אפגניסטן והודו.
מאוקטובר 1932 שימש גרובה כשגריר הגרמני בעיראק.
גרובה דיבר טורקית וערבית שוטפות, והדבר היה לו לעזר רב.
בינואר 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה.
גרובה לא היה מעולם חבר המפלגה, אך הוא הזדהה במידה רבה עם האידאולוגיה שלה, והשתלב היטב במשטר החדש.
הוא החל בהפצת האידאולוגיה הנאצית והאנטישמיות, כשהוא קושר אותן ללאומיות הפאן-ערבית.
בין היתר רכש עיתון בשם "אלעאלם אלערבי" (ערבית: العالم العربي, תרגום: העולם הערבי), ובו פרסם בהמשכים את תרגומו לערבית לספר מיין קאמפף מאת היטלר.
עם זאת, כאשר נענו יהודי עיראק לקריאה להפסיק לסחור בסחורות גרמניות, נפגש עם ראש הקהילה היהודית בבגדאד, הרב ששון חצ'ורי ודיבר על ליבו להפסיק את החרם.
בספרו האוטוביוגרפי מתאר גרובה את קשריו עם היהודים בעיראק, ומדבר על היהודים באופן מתון, אך הספר נכתב שנים רבות לאחר השואה.
בשל ההסתה האנטישמית הבלתי פוסקת לה היה אחראי בשנים שקדמו למלחמה, רבים הם הרואים בו אחראי לפרעות הפרהוד, על אף שאלו אירעו בזמן שלא שהה בבגדאד.
רעיונותיו של גרובה נפלו על אוזניים קשובות.
עיראק, שקיבלה את עצמאותה המלאה והתקבלה לחבר הלאומים רק ב-1932, הייתה מדינה שהייתה נתונה למעשה תחת שליטה בריטית.
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 הכפיף למעשה את מדיניות החוץ והכלכלה של עיראק לבריטניה, והתיר לבריטים להחזיק בסיסי צבא וחיילים על אדמת עיראק.
הבריטים השליטו את השושלת ההאשמית, שהייתה זרה לעיראקים.
לאחר מותו של פייסל הראשון, מלך עיראק בשנת 1933 לא נהנו עוד יורשיו מהכריזמה האישית והנאמנות שהיו מנת חלקו.
רעיונות של לאומנות קיצונית מעורבים בשנאה לבריטים וליהודים, על רקע האירועים בארץ ישראל וביניהם המרד הערבי הגדול שגשגו, ותנועות לאומניות ופרו נאציות פרחו.
בתקופת המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, ניסו הפלסטינים לקבל סיוע גרמני.
ב-1936 יצר פאוזי אל-קאוקג'י, ממנהיגיו הצבאיים של המרד, קשר עם גרובה וניסה לרכוש דרכו נשק גרמני.
גרובה הביע דעתו כי על אף שיש לחוש אהדה למרד, הרי שאספקת הנשק עלולה לערער את היחסים עם בריטניה, החשובים לא פחות.
בינואר 1937 הגיעה בקשה דומה ברוח זו של אנשי הוועד הערבי העליון, ותגובתו של גרובה הייתה דומה.
בתקופה זו התקרב גרובה לחבורת קצינים עיראקים לאומנים ושאפתנים, בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע', שנקראה "המרובע הזהוב".
לאחר הפיכת בכר סדקי ורציחתו, בשנת 1937, שיחקה חבורה זו תפקיד חשוב ביותר בפוליטיקה העיראקית.
על אף שמיד לאחר הפיכת סדקי, חיווה גרובה את דעתו השלילית באשר לעסקת נשק עם המשטר העיראקי, מחשש להכעיס את הבריטים.
הרי שלא נמנע מקשר עם חבורת הקצינים שמטרתה הייתה לגרש את הבריטים מעיראק, ואף מהאזור כולו.
ב-1938 הגיע גרובה למסקנה כי יש להפעיל את התנועה הערבית הלאומית לערעור המשטר בעיראק, משטר המנדט הצרפתי בסוריה, והמשטר הבריטי בארץ ישראל.
הוא יצר קשרים עם המופתי הירושלמי, חאג' אמין אל-חוסייני, העביר לו כספים, וניסה לפעול להברחת נשק למורדים הפלסטינים.
קשריו הטובים של גרובה בחצרו של המלך ראזי הביאו להידוק קשרי המסחר בין שתי המדינות, ולחתימת חוזה מסחרי בשנת 1935. מפברואר 1939 שימש גם כשגריר בחצרו של אבן סעוד בערב הסעודית.
גרובה ניסה לשדל את אבן סעוד להעניק לגרמנים זיכיון להפקת נפט בערב הסעודית, אך אבן סעוד העדיף את קשריו עם חברת "סטנדרד אויל" האמריקנית, על אף שזו הציעה סכום נמוך בעבור אותו זיכיון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נותקו היחסים הדיפלומטיים בין עיראק וגרמניה הנאצית, בהתאם להוראות ההסכם האנגלו-עיראקי, ובהוראת נורי סעיד, שב גרובה לברלין.
בשנים שלאחר מכן עבד בשיתוף פעולה עם וילהלם קפלר, נאצי בכיר ששימש כיועץ להיטלר בענייני כלכלה ומדיניות חוץ.
באפריל 1941 חוללה כת הקצינים הפיכה צבאית, הוציאה לגלות את העוצר הפרו-בריטי ההאשמי עבד אל-אילה ואת נורי סעיד, הדיחה את ראש הממשלה טה אל-האשמי ומינתה במקומו את הפוליטיקאי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני.
שליטיה של עיראק היו עתה קבוצה פרו נאצית קטנה שכללה את אל-כילאני, א-סבאע' והמופתי, כולם ידידיו האישיים הטובים של גרובה מימיו כשגריר.
חבורה זו החלה עד מהרה בקו אנטי-בריטי תקיף, דרשה מן הבריטים כי יפנו את בסיסיהם בעיראק, ואף הטילה מצור על בסיס ה-RAF הגדול בחבניה.
בריטניה, מצידה, תגברה את כוחותיה, והנחיתה עוד ועוד חיילים דרך הים, שנחתו בנמל בצרה.
אל-כילאני, שהבין כי עימות צבאי עם בריטניה ממשמש ובא, דרש סיוע מגרמניה.
בראשית מאי החליט שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ לשלוח את גרובה כשגריר לבגדאד.
סוכם כי גרובה יגיע לבגדאד, וינסה ליצור בה מרכז השפעה גרמני שיפיץ את המרד לכל רחבי המזרח התיכון.
סוכם כי הדרך הטובה ביותר לסייע למרד, שעמד בפני תבוסה צבאית במאבק כנגד הכוחות הבריטים העדיפים, היא משלוח כוחות אוויריים של הלופטוואפה.
קולונל ורנר יונק הוצב בראש כוח קטן של שתי טייסות האחת של מפציצי היינקל He 111 והשנייה של מטוס הקרב מסרשמיט Bf 110 שיצא למוסול.
המפקד הבכיר של המבצע היה הגנרל הנס ישונק שישב באתונה.
ב-6 במאי יצאו גרובה ואנשיו באמצעות מטוסיו של יונק, לחלב בסוריה שהוחזקה על ידי אנשי צרפת של וישי.
מפקד הכוחות הצרפתים, הגנרל אנרי פרנאן דנץ, הבטיח לסייע ולאפשר מעבר לכוח האווירי הגרמני.
ב-11 במאי הגיע גרובה לבגדאד.
ב-16 במאי נפגש גרובה בבגדאד עם אל-כילאני, עם הקולונל יונק ועם אנשי הכת הצבאית.
החבורה דנה בדרכים בהן יכול הכוח האווירי הגרמני לסייע לעיראקים במלחמתם.
השפעתו של הכוח הגרמני הייתה מוגבלת, והעיראקים הובסו במלחמה.
גרובה, ששהה במהלך כל הלחימה בבגדאד, ניסה להביא למעורבות גרמנית גדולה יותר בלחימה.