tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בר-אילן - ספר השנה למדעי הרוח, כד-כה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1989
תולדות עם ישראל והחברה היהודית בת זמננו, בעריכת גרשון בקון ואחרים, האיגוד העולמי למדעי היהדות, 2009
גרשון זלקינד (16 באוקטובר 1928 – 26 בספטמבר 2017) היה איש עסקים ישראלי, שכיהן כמנכ"ל ובעל שליטה של החברה הציבורית "אלקו".
גרשון זלקינד נולד בשנת 1928 בגרמניה בשם גאורג זלקינד לתעשיין אלכסנדר זלקינד.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ברחו הוא ומשפחתו לארץ ישראל המנדטורית.
שירת בחי"ש ובחמ"ד, השתתף במלחמת העצמאות ונפצע בקרב "שיירת נבי דניאל".
בשנת 1949 ייסד אביו אלכסנדר את חברת "חרושת אלקטרו מכנית ישראלית", שלימים הוחלף שמה לשם המקוצר "אלקו".
עם הקמתה עסקה החברה בייצור שנאים ומוני חשמל, כספק יחיד של חברת החשמל לישראל בתחום זה, ובייצור מכשירי חשמל נוספים.
למד במכון הטכנולוגי של ציריך, שם קיבל תואר מוסמך בפיזיקה גרעינית בהנחיית וולפגנג פאולי, ובשנת 1955 חזר לשראל והצטרף לעסק המשפחתי.
בשנת 1970 קיבל גרשון זלקינד את השליטה בחברה זו.
בשנת 1987 רכש מידי דיסקונט השקעות את מלוא החזקותיה בחברת "אלקו".
בשנת 1988 רכש זלקינד את יתרת מניות "אלקו" מידי כונס הנכסים של חברת "דנות".
בשנת 1989 החלה החברה במהלך לשינוי אופי פעילותה, במסגרתו רכשה החברה במשך השנים חברות שונות, מימשה החזקות וביצעה רה-ארגון במבנה הקבוצה, כך שבסוף התהליך הפכה לחברת החזקות, שבשליטתה, בין השאר, החברות הבורסאיות אלקטרה, אלקטרה נדל"ן ואלקטרה מוצרי צריכה.
זלקינד נפטר ב-26 בספטמבר 2017. במועד זה היה שווי השוק של "אלקו" 2.4 מיליארד ש"ח ומחזורה הגיע ל-8.8 מיליארד ש"ח בשנה.
זלקינד הותיר אחריו שני בנים, דניאל ומיכאל זלקינד, מנכ"לים משותפים בחברת "אלקו", להם הוריש באופן שוויוני את מניותיו בחברה, ובת, ד"ר דפנה ססלר, שלה הוריש נדל"ן ומזומן.
לאחר מותו ילדיו הקימו קרן הנושאת את שמו.
גרשון יָרֶצקי ; 13 באוגוסט 1909, ברלין – 24 בספטמבר 1982, וינה) היה פסנתרן, מלווה מוזיקלי, מורה לנגינה ועורך יהודי גרמני.
את ראשית דרכו עשה בעיר הולדתו ברלין בירת גרמניה, לאחר מכן עבר לארץ ישראל ולבסוף השתקע בווינה בירת אוסטריה, שם כיהן כפרופסור למוזיקה באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה.
נולד בשם גֶרהרד (גרשון) ירצקי (Gerhard Jarecki) בשנת 1909 בברלין בירת גרמניה.
למד נגינה בפסנתר בעירו אצל סֶלמָה הוֹניגברגר (Selma Honigberger) וקונרד הַנסן .
בשנת 1935, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל, ובה היה סולן של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית והתזמורת של שירות השידור הארץ-ישראלי.
מאוחר יותר עבר לווינה בירת אוסטריה, שם שימש פרופסור למוזיקה באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה בעיר עד פרישתו.
נודע כפרשן מוכשר של יצירות לפסנתר, בעיקר משל בטהובן ושוברט.
ערך ופרסם מיצירותיהם של גדולי המלחינים הקלאסיים, בפרט בטהובן והיידן.
ירצקי נפטר ב-1982 בגיל 73 בווינה, ובה נקבר.
גרשון דוד כהן היה היסטוריון, חוקר תלמוד ורב קונסרבטיבי אמריקאי.
פרופסור באוניברסיטת קולומביה ובבית המדרש לרבנים באמריקה, ונשיא בית המדרש לרבנים בשנים 1972–1986.
כהן נולד בניו יורק בשנת 1924 למשפחה אורתודוקסית ציונית ממוצא רוסי וסיים את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1944. במהלך לימודיו היה חבר באחוות הסטודנטים פי בטא קפא.
כהן קיבל תואר ראשון, תואר שני וסמיכה לרבנות (1948) מבית המדרש לרבנים באמריקה, שם הנחו אותו אלכסנדר מרכס, שאול ליברמן ואליהו ביקרמן.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשפות שמיות באוניברסיטת קולומביה בשנת 1958, על תזה בנושא "ספר הקבלה" של הראב"ד הראשון.
לימים הוציא מהדורה מדעית באנגלית של "ספר הקבלה".
כהן שימש כמרצה לסורית ולערבית באוניברסיטת קולומביה, ועם פרישתו של שלום בארון בשנת 1963 מונה לפרופסור חבר להיסטוריה יהודית, וב-1970 לפרופסור מן המניין.
ניהל את המכון לחקר היהדות וישראל בקולומביה.
במקביל שימש במספר תפקידים בבית המדרש לרבנים.
הוא נבחר לתפקיד נשיא בית המדרש בשנת 1972.
כהן ידוע כמי שהסמיך את הרבה הראשונה ביהדות הקונסרבטיבית בשנת 1985. כנשיא בית המדרש לרבנים הוא מינה ועדה מיוחדת לחקר נושא הסמכת נשים לרבנות בשנת 1977.
כהן נפטר בניו יורק בשנת 1991.
גרשון בער ג'ייקובסון (נכתב פעמים: יעקובסון; ט"ו בסיוון תרצ"ד, 30 במאי 1934 – כ' באייר תשס"ה, 29 במאי 2005) היה עיתונאי אמריקאי חסיד חב"ד, מייסד ועורך העיתון אלגעמיינער זשורנאל.
נולד במוסקבה לפריידא ולסימון יעקובשווילי.
מוצא משפחת יעקובאשוילי הוא מהעיר כוטאיסי שבגאורגיה כילד נאסר אביו על ידי הק.ג.ב.
והוגלה לסיביר, בילדותו נשלח ללמוד בבית ספר הקומוניסטי מחשש השלטונות, אך בשעות הצהריים היה לומד עם מורה פרטי לימודי יהדות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם אמו ואחיו ללנינגרד, ומשם לסמרקנד משם עברו את הגבול לאזור בשליטת רוסיה.
לאחר המלחמה שוחרר אביו ויצאו מרוסיה עם קבוצה גדולה של חסידי חב"ד לצרפת שם הקימו את ישיבת תומכי תמימים בברינואה, והחל ללמוד שם.
בשנת תשי"ב עברו המשפחה לטורונטו, שם נפטרו הוריו, שם קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טורונטו ותואר שני מבית הספר לעיתונאות לתארים מתקדמים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר זמן עבר עם אחיו ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770.
בתחילת שנות ה-60 הצטרף לעיתון ידיעות אחרונות ככתב בניו יורק במקומו של הסופר אלי ויזל ששימש עד אז כעיתונאי מטעמם.
בשנת תשכ"ח (1968) לאחר מלחמת ששת הימים הוא נסע כעיתונאי לביקור במצרים.
כעורך ראשי באחד העיתונים החשובים ביותר של יהדות ארצות הברית היה מוזמן לאסיפות רבות.
נפטר בשנת תשס"ה, ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, ולו שלושה בנים ושתי בנות.
בנו הרב סימון ג'ייקובסון הוא המנהל והמוציא לאור ובנו הרב יוסף יצחק ג'ייקובסון עורך את העיתון בשפת היידיש.
גרשון מן (מינקוב; 28 באפריל 1907 – 17 ביולי 1994) היה מנהל בנק הפועלים בראשון לציון, כיהן כראש עיריית ראשון לציון בשנים 1955–1956 והיה מנהל הארכיון ההיסטורי של ראשון לציון אשר היווה את הבסיס למוזיאון של העיר.
גרשון מן (גוטמן מינקוב) נולד ליעקב ורשה מינקוב במינסק, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס).
בשנת 1925, מינקוב עלה לארץ ישראל וגר בגדרה למשך שלוש שנים, שם עבד בחקלאות.
לאחר מכן, עבר לאזור השרון, שם התמנה לאחד ממפקדי ההגנה.
בעקבות מאורעות תרפ"ט, גרשון הגיע לראשון לציון, תחילה כפועל ובהמשך כמנהל.
הוא השתתף כנציג במספר ועדות של מפא"י וההסתדרות.
הוא כיהן כמזכיר מועצת הפועלים בראשון לציון, ובסוף 1938 נבחר למועצת ראשון לציון כנציג הפועלים.
במועצה הוא היה חבר בוועדת החינוך, ועדת הספרייה ובמועצת המשמר האזרחי בראשון לציון.
מינקוב נמנה עם מייסדי "הפועל".
הוא הקריא את מגילת הכינוס בכנס הרביעי של הפועל באפריל 1935, והיה מראשי המשלחת לאולימפיאדת הפועלים באנטוורפן בשנת 1937. לאחר האולימפיאדה הוא ביקר בפולין כשליח תנועת הפועל.
הוא שב לארץ ישראל בתחילת אפריל 1938. בשנת 1977 היה בין מקבלי עיטור היובל של הפועל.
בשנת 1984 קיבל את עיטור "לאיש לפועלו" של ההסתדרות.
כפעיל בארגון "ההגנה", וחבר מועצת ראשון לציון, נעצר על ידי הבריטים על חסימת הכניסה לפרדסים של עובדים שאינם מאורגנים בהסתדרות, ונכלא בכלא יפו.
בעקבות שאילתה בפרלמנט הבריטי הוא שוחרר וגורש לקיבוץ דפנה.
בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, התנדב מינקוב לחיל הרגלים של הצבא הבריטי.
עם גמר המלחמה, שהה בשליחות הבריגדה היהודית במחנות, עם שארית הפליטה, באוסטריה ובגרמניה.
עם שובו לראשון לציון, ייסד את קואופרטיב "הכוח".
בתקופת מלחמת השחרור גויס לסוכנות היהודית, למדור שארגן את השיירות לירושלים.
לאחר המלחמה התמנה למנהל "קופת מלווה" שהפכה לבנק הפועלים וכיהן כמנהל הבנק במשך 23 שנים.
בשנים 1955–1956, מינקוב כיהן כראש עיריית ראשון לציון.
בתקופת כהונתו קרו הדברים הבאים:
נבנתה בריכה להזרמת מים לכפר אריה.
נסתיימה בנייתו של המבנה החדש של הגימנסיה העירונית.
באוקטובר 1956 פרש נציג הפועל המזרחי מהקואליציה ועבר לתמוך בנציגי הימין, שהדיחו את מן מראשות העיר ובחרו במקומו את חנה לוין.
עם פרישתו לגמלאות, ביולי 1972, נתמנה על ידי ראש עיריית ראשון לציון באותה תקופה, חנניה גיבשטיין, למנהל הארכיון ההיסטורי של ראשון לציון, ארכיון שהיווה את הבסיס למוזיאון ההיסטורי.
הוא פרש מתפקיד זה בשנת 1979. כאות תודה הוסב שם הארכיון על שמו.
למן אחים מיכאל, הלל ורפאל שעלו גם הם לארץ ישראל.
בשנת 1934 עלו גם הוריו.
לגרשון מן ולאשתו לאה (נפטרה ב-1976) נולדו 3 בנות: תמר סוברן, פרופסורית לבלשנות, ונעמה מן (רוטמן).
נפטר ב־1994 בגיל 87 ונקבר בבית העלמין גני אסתר שבראשון לציון.
רבי גרשון חנוך הֶנִיך (בכתיב יידי: העניך) ליינר (כ"א בסיוון תקצ"ט - ד' בטבת תרנ"א; 1839–1890), היה האדמו"ר השלישי בשושלת אדמו"רי חסידות איזביצה ראדזין, רבה של אוסטרוב מזובייצק, ומחבר תורני-חסידי פורה.
היה בעל אישיות סוערת, יזם את חידוש מצוות התכלת.
התפרסם על שם ספרו "סדרי טהרות" ובזכות עמדות ציבוריות נוספות בלתי מקובלות שדגל בהם.
מכונה גם "בעל התכלת", או על שם ספרו "סדרי טהרות", ובחסידות ראדזין ה"ארחות חיים".
נולד בטישובצה בכ"א בסיוון ה'תקצ"ט לרבי יעקב ליינר ולחוה.
הוא היה מקורב לסבו, והעלה על הכתב את דברי תורתו.
נשא את הדסה בת רבי יוסף גלרנטר מהרובישוב, נכדו של רבי צבי הירש בושקא.
בשנת ה'תרכ"א ישב במעצר במשך כמה שבועות לאחר שנקלע לסכסוך עם ראשי הקהילה.
בעשורים הראשונים לחייו, עסק בעיקר בלימוד תורה ובכתיבת ספריו שחלקם היוו חידוש בעולם הספר התורני.
מלבד מאמרי החסידות החדשניים של סבו רבי מרדכי יוסף ליינר שהדפיס בשנת ה'תר"כ בספר "מי השילוח", כתב גם את ספרו "סדרי טהרות", יצירה מונומנטלית שהייתה אמורה להוות כעין תחליף לתלמוד בבלי שלא קיים על סדר טהרות.
עם פטירת אביו בט"ו באב ה'תרל"ח מונה כממלא מקומו באדמו"רות איזביצה-ראדזין וברבנות העיירה רדזין פודלסקי.
בשנת ה'תר"מ היה מועמד לרבנות סקרנביץ, אך עקב מזגו הסוער נדחה המינוי.
בפולמוס שהתעורר על אתרוגי קורפו היה מהרבנים היחידים שתמכו באתרוגי קורפו, עקב חששו שאתרוגי ארץ ישראל שלא הייתה להם מסורת מספיקה הם מורכבים.
הוא סחר באתרוגי קורפו, וחסידי ראדזין הידרו לברך על אתרוגים אלו דווקא.
בשנת ה'תרל"ה אף נסע לקובנא בכדי להיפגש עם רבי יצחק אלחנן ספקטור שהטיל את האיסור על אתרוגים אלו ולשכנעו לחזור בו מהאיסור, אך לא הצליח בכך.
בעקבות עמדתו זו נעכרו יחסיו עם רבי חיים אלעזר וקס שהוביל את התמיכה באתרוגי ארץ ישראל, רבי גרשון חנוך תקף אותו בחריפות, והמחלוקת ביניהם גלשה אף לפסים אישיים.
בשנת תרמ"ז נבחר לכהן כרבה של אוסטרוב מזובייצקה.
בחירתו הייתה מעין פשרה בין החסידים למתנגדים בעיר, והוא הצליח להסתדר עם שני הזרמים.
אך לאחר תקופה לא ארוכה עזב את הרבנות, כנראה מפני שעסק בחיפוש אחר התכלת.
בתקופה זו עסק בעיקר בחידוש מצוות התכלת, ועורר עליו מתנגדים רבים.
מלבד מחלוקתו עם רבי חיים אלעזר וקס נקלע ליריבות גם עם חסידי גור שראוהו כמחדש הריב הישן בין חסידות קוצק לאיזביצה.
עמדותיו הקיצוניות הקימו עליו שונאים מחוגי החסידים וגם מחוגי ההשכלה.
בשנת תרמ"ג נפתחה נגדו חקירה פלילית עליה טען שהיא כתוצאה מהלשנות של "מתחסדים ומתפרצים".
נפטר ברדזין בד' בטבת ה'תרנ"א ונקבר בבית העלמין היהודי המקומי.
את מקומו מילא בנו יחידו, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר.
אחיו רבי אברהם יהושע השיל ליינר החל להנהיג עדה גם הוא בעיר חלם.
חסידו ותלמידו המובהק היה רבי משה אליהו הלפרין.
בין תלמידיו היה גם רבי מנחם מנדל נייא מצויזמיר רבו של הרב הנזיר.
רבי גרשון חנוך נודע כגאון ובקי בתורה, תכונות שניכרו בספרים שהוציא לאור.
הוא היה בעל אישיות סוערת, והתפלמס עם רבים מגדולי דורו.
כך הוא נהג לצאת למסעותיו כשהוא חמוש באקדח.
על ביקורו ברומא סופרה האגדה כי ביקר גם במרתפי קריית הוותיקן בהם ראה את כמה מכלי המקדש ובהם שלושה סוגים של ציץ הזהב שכל אחד מהם תואם לשיטה אחרת בדברי חז"ל.
לפי אחד מתלמידיו אף שקל לעשות פרה אדומה.
רבי גרשון חנוך היה אוטודידקט; מפאת עיסוקו בחיפוש אחר התכלת, ולצורך מסעותיו הרבים למד לטינית מתוך ספרי לימוד, וכך רכש ידע גם ברפואה, והיה כותב מרשמים לחסידיו.
על אף השכלתו הכללית, באופיו ובהשקפתו היה רבי גרשון חנוך קנאי.
הוא סילק מחצרו חסידים שלימדו את בניהם שפות זרות, או כאלו שעברו על תקנות אחרות שתיקן, כדוגמת האיסור שהטיל על העסקת משרתות נכריות בבית חסידיו; איסור מוחלט לפנות לערכאות של גויים; ובתקופה הראשונה להנהגתו אף דרש מחסידיו שיבואו לבקר בחצרו לפחות פעמיים בשנה.
היו שהצביעו על הרעיונות המשיחיים שהתגלו בפעולות כמו חידוש התכלת, כנטייה של רבי גרשון חנוך לציונות; כך סופר על קשר קרוב שהיה לו עם רבי שמואל מוהליבר מראשי תנועת חיבת ציון שפעלה בימיו, וזאת למרות שנחשב כמתנגד לרעיונות אלו.
שלמה זלמן שרגאי שהיה מחסידי ראדזין טען כי רגח"ה התבטא בשבחו של הרצל וסיפר כי בנו רבי מרדכי יוסף אלעזר הסביר את התנגדות אביו לציונות כחשש מפני כישלונה ואכזבה המונית מפניה, מכיוון שזוהי תנועה של גאולה גשמית ולא גאולה רוחנית.
בשנת ה'תרל"ג החל רבי גרשון חנוך להוציא לאור את הספר "סדרי טהרות", כחיקוי של תלמוד בבלי על משניות סדר טהרות.
הספר מכיל ליקוט של מאמרי חז"ל מכל הספרות החז"לית.
במרכז העמוד קבע המחבר את הליקוט, ובשוליים הדפיס פירוש קצר ופירוש ארוך בדומה לפירושי רש"י ותוספות.
בצדי העמוד אף הוסיף ציונים ומראי מקומות למקומות אחרים בתלמוד ולהלכות ברמב"ם בדומה לעין משפט נר מצווה ומסורת הש"ס.
בהקדמתו כתב המחבר כי שם דגש על ביאור מילים נדירות שמופיעות בסדר טהרות ורובן ביוונית ובלטינית.
המחבר השתדל לבאר לפי רש"י.
הכרך הראשון שיצא לאור היה על מסכת כלים, ובפתח הספר כתב המחבר מבוא הכולל שבעה שערים בדיני טומאה וטהרה.
הספר זכה להסכמות מרבנים חשובים באירופה.
בתוכניתו של המחבר היה להדפיס את חיבורו של רבי שלמה סיריליאו על מסכת עדויות בתבנית גמרא, מכתב היד, כדי להראות שיש תקדים לספרו, אך לבסוף לא יצא הדבר אל הפועל (אם כי מדבריו מצוטטים בסדרי טהרות).
עם צאת הספר לאור, הוא עורר פולמוס נרחב בקרב רבנים בליטא עקב היותו מסודר בצורת דף התלמוד, מה שעלול ליצור רושם של תלמוד חדש.
סיבה נוספת ומשמעותית להתנגדות הייתה השיטתיות שבה השיג המחבר בספרו על הגהות הגר"א, שלדעתו אינן מוכרחות, אותה ראו רבני ליטא שנמנו על תלמידי תלמידיו או מעריציו של הגר"א כפגיעה.
בב' בניסן ה'תרל"ה, פורסמה בכתב העת הלבנון, "אזהרה" מטעם דייני ווילנא – רבי בצלאל הכהן ראש דייני וילנה יחד עם הדיין רבי יוסף סקוביץ והמגיד מישרים רבי יצחק אליהו לנדא, ובה ביקורת חריפה על הספר.
כהגנה על הספר כתבו שנים ממקורביו של רגח"ה תגובה שפורסמה בעיתון המגיד בחודש אב תרל"ה.
במכתב נטען כי הקנאה היא המדברת מתוך גרונם של המתנגדים אל הספר, והובאו מספר עדויות על ספרים שחוברו בסגנון זה.
בשנים הקרובות יצאו לאור שני ספרים על מנת לדחות את השגות ה'סדרי טהרות': "ספר הדעת" מאת רבי סנדר פאלייר ממזריטש שיצא לאור בוורשה, וספר "בית יעקב" על מסכת כלים, מאת רבי ברוך ברודא שיצא לאור בירושלים בשנת תרמ"ד, ובהקדמתו תקף המחבר את רגח"ה ואת ספרו במילים קשות ביותר.
כתבי היד על שאר המסכתות של סדר טהרות נותרו בכתב יד ואבדו בשנת 1937–1938.
היחס לספר עצמו לא הושפע לאורך זמן מההתנגדות החריפה בעת פרסומו, ורבנים חשובים בדור שאחריו, כמו רבי מלכיאל צבי טננבוים, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבי אברהם יצחק הכהן קוק ציטטו אותו בספריהם.
צביעת התכלת הלכה והתמעטה בעקבות חורבן הבית השני, ועם גלותם של רוב היהודים מארץ ישראל והתיישבותם באירופה ובצפון אפריקה, במקביל להתייקרות הצבע, ובימי הגאונים, פסקה המסורת על הדג ממנו הופק צבע התכלת, כליל.
בשנת ה'תרמ"ז החל רבי גרשון חנוך להפיץ את שיטתו לחידוש המצוה; הוא פרסם שלושה ספרים: "שפוני טמוני חול", "פתיל תכלת", ו"עין התכלת" העוסקים במצוה זו מכל ההיבטים, ובהם ביאר את החיוב במצוה ואת הזיהוי של דג החילזון בימיו שממנו הפיקו את התכלת בעת העתיקה.
רבי גרשון חנוך אימץ את דעתם של כמה חוקרים בני תקופתו שזיהו את החילזון עם דיונון הרוקחים (Common Cuttlefish).
בהם: לודוויג לוויזון בספרו "זואולוגיה של תלמוד", חנוך קאהוט בספרו "ערוך השלם", ומיכאליס (Michaelis) ב"לקסיקון העברי".
וזאת על פי תיאור החילזון על ידי הרמב"ם בהלכות ציצית: "ודמו שחור כדיו".
בין כתיבת הספר הראשון לשני הוא נסע למוזיאון הימי בנאפולי שבאיטליה לראות את הדיונון כשהוא בחיים, ושם הצליח לאתר כימאי שהצליח להפיק צבע מהדיונון.
ובשנת ה'תרמ"ח (1888) החל בייצור פתילי התכלת מההפרשה השחורה של הדיונון.
לדברי רבי גרשון חנוך, 12,000 איש בפולין החלו להטיל תכלת בציציותיהם בעקבות גילויו.
ההכרזה על "גילוי התכלת מחדש" עוררה פולמוס נרחב, ובמהלכו נכתבו כמה ספרים להפרכת הטענות לחידוש התכלת, בהם: "ביטול הראשון למאמר" שחובר על ידי הרב יוסף אליעזר מראדזין, "תכלת מאי אלישה" שחובר בידי הרב מרדכי בוכהלטר, "פתיל תכלת" שחובר על ידי הרב הלל משה מעשל גלבשטיין.
תשובות הלכתיות בעניין התכלת נכתבו בשו"ת "ישועות מלכו" לרבי ישראל יהושע מקוטנא, ועוד.
גם רבי יוסף דב הלוי סולובייצ'יק שהיה מיודד עם רבי גרשון חנוך התנגד לחידוש זה, ואמר כי תחילה יש לברר האם אכן השימוש בתכלת פסק מפני שלא היה בנמצא ולא עקב סיבות אחרות שעלולות להיות תקפות עדיין.
במיוחד תקף אותו בחריפות רבי הלל משה מעשל גלבשטיין – מחסידי קוצק בירושלים, שלחם בתוקף בכל מי שלבש את התכלת.
כמה מחסידיו של רבי גרשון חנוך יצאו בספרים ומאמרים משלהם להגן על שיטתו, היו שטענו שההתנגדות לגילויו נובעת ממניעים פוליטיים ומצרות עין.
תמיכה לעמדתו של רבי גרשון חנוך הביע חוקר המדרש אברהם עפשטיין במאמרו "החלזון והתכלת" שהתפרסם בירחון "בית תלמוד".
בהסתמך על מידע ביולוגי שגוי, טען עפשטיין לאמיתות זיהוי הדיונון כמקור לצבע התכלת.
בפועל, השימוש בפתילים אלו לא התפשט בציבור הרחב, והצטמצם בעיקר בקרב חסידיו, שנרדפו בפולין בשל כך וחלק מחסידי ברסלב.
אם כי היו מעט רבנים כמו רבי שלום מרדכי שבדרון, ורבי עקיבה יוסף שלזינגר שהטילו תכלת בציציותיהם.
בשנת תרע"ג, בעת לימודיו באוניברסיטת לונדון, ערך הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בעבודת הדוקטור שלו מחקר בנושא התכלת והארגמן, במחקרו נדחתה השערת הדיונון.
בעקבות עיסוקו בנושא זה, ערך הרב הרצוג התכתבות עם חצרו של רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר בנו של רבי גרשון חנוך, משם קיבל את מתכון הצביעה (שלימים שימש לשחזור ייצור התכלת הרדזינאית שאבד בשואה) ואת הפתילים הצבועים עצמם.
בדיקות של פתילים אלו בשתי מעבדות כימיות (האחת בדרמשטט שבגרמניה בניהולו של פרופ' פרידלנדר, והשנייה בבית גובלן שבפריז) העלו שהצבע המופק מהדיונון אינו הצבע הטבעי שבהפרשותיו, אלא "כחול פרוסי", צבע סינתטי הניתן להפקה ממגוון מקורות אחרים.
הבדיקות שנערכו על ידי הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שנים רבות לאחר מכן (ב-1964 וב-1972), הגיעו שוב לאותה המסקנה.
בעקבות זאת הציע הרב הרצוג חילזון אחר, הנקרא Janthina או סגולית בעברית של ימינו .
עם פרוץ השואה והכחדת רוב חסידות ראדזין בפולין, פסקה המסורת של צביעת התכלת באופן שחידש רבי גרשון חנוך ועברה מפה לאוזן במשך השנים.
בשנים שלאחר קום מדינת ישראל נעשו מאמצים רבים על ידי השרידים מחסידי ראדזין, לשחזר ולחדש את ייצור התכלת.
מהבולטים במאמץ זה היה שלמה זלמן שרגאי מחסידי ראדזין, שאף כתב מאמרים וספרים על חסידות ראדזין בכלל ועל חידוש התכלת שלה בפרט.
בתהליך הצביעה החדש לא הוכנסו כלל חומרים כימיים לתרכובת מה שהפריך את הטענה שהצבע מופק מחומרים כימיים ולא מהדיונון.
כיום פתילי "התכלת הרדזינאית" מיוצרים על ידי הרב יצחק אנגלרד בנו של האדמו"ר הקודם מראדזין, רבי אברהם ישכר אנגלרד), בבני ברק.
רבים מרבני ומנהיגי חסידות ברסלב בדור הקודם תמכו בלבישת פתיל התכלת המיוצר מהדיונון, בטענה כי רבי אברהם חזן תמך בתכלת; הרב שמואל שפירא, הרב אליהו חיים רוזין, והרב בנימין זאב חשין.
מגיל צעיר עסק רבי גרשון חנוך בכתיבה תורנית, והוא חיבר עשרות ספרים; בגיל 20 הוציא לאור את ספר מי השלוח, ובו תורותיו של סבו רבי רבי מרדכי יוסף מאיזביצה בתוספת הערותיו.
הספר בו הוצגו לראשונה עיקרי תורתה הדטרמיניסטית של חסידות איז'ביצה כפי שניסח אותם רבי גרשון חנוך, היה שנוי במחלוקת ונחשב לייחודי בספרות החסידית.
ויש שהצביעו על אי שביעות רצון כלפי הספר גם מצד תלמידיו הגדולים של רבי מרדכי יוסף – רבי צדוק הכהן מלובלין ורבי יהודה לייב איגר, כנראה עקב הניסוח הקיצוני מדי לרעיונותיו של רבי מרדכי יוסף.
מקובל לראות את רבי גרשון חנוך כממשיכו של סבו רבי מרדכי יוסף, עקב הדמיון בין אישיותם הסוערת של השניים ובניגוד לדמותו השקטה יותר של האב רבי יעקב, ועקב החשיבות המכריעה שייחס לסבו והמקום המרכזי שדמות הסב תפסה בעולמו.
אך יש חוקרים הטוענים להבדל משמעותי בין השניים בגישתם אל הלומד: לעומת סבו שלא העלה את תורתו על הכתב בכוונה תחילה, כחלק מהשיטה הפשיסחאית לפיה על החסיד לחקור ולדרוש לבד, קירב רבי גרשון חנוך את שיטתו החסידית אל החסיד בניסיון להובילו אל האמונה הרצויה.
שמעון פוגל מצביע גם על זהות תודעתית עמוקה בינו לרמב"ם בעקבות ניסיונו להוכיח על סימנים של תורת הקבלה במורה נבוכים על אף השוני הקיצוני בין עולמו הקבלי של רבי גרשון חנוך לרמב"ם.
מכך, לדבריו, נובע חלק גדול מהתעוזה שמאפיינת את רבי גרשון חנוך בפעולות כמו חידוש התכלת, או חיבור ה"סדרי טהרות".
אף שהיה ראשון הכותבים של תורת איז'ביצה, עסק רוב ימיו בכתיבה הלכתית-תלמודית.
הוא כתב את ספרו "סדרי טהרות" על כל סדר טהרות, אלא שרק שתי מסכתות הודפסו.
בשנת תרמ"ז פתח במערכה לחידוש מצות התכלת, ופרסם על כך שלושה ספרים.
הוא לא נמנע גם מכתיבת תשובות הלכתיות, וניסה להוביל גם פתרון הלכתי בדיני עירוב בערי פולין.
בכתיבתו התלמודית התבטא לעיתים רבות באופן חריף, הוא לא נרתע מלתקוף בחריפות רבנים חשובים ביותר שלא הסכימו עם דעתו בנושא התכלת והתחמקו מדיון עמו.
כך גם לא נמנע מלהשיג על הגהותיו של הגר"א מווילנא בספרו "סדרי טהרות".
בדומה לכך לא התחשב במעמדם של אדמו"רים ורבנים בדורו בנושאים רבים, כמו אתרוגי קורפו, עירובין, ושאלות פוליטיות, ולעיתים אף לעג להם.
מאפיינים אלו גרמו לאיבה כלפיו מצד רבים, ולסכסוכים עם רבנים ואדמו"רים.
בהגות החסידית, כתב את "ההקדמה והפתיחה" חיבור קצר על יסודות החסידות, שהודפס כהקדמה לספרו של אביו "בית יעקב", אך למעשה מדובר בספר נפרד.
בהקדמה הוא פורש את משנתו ואת עיקרי החסידות כפי שנראו בעיניו.
מאפיינים בולטים בחיבור הם הראייה שלו את סבו רבי מרדכי יוסף כהמשך ישיר של הבעל שם טוב ותלמידיו מבלי להתייחס לדורות שאחריהם, ובהם רבותיו של רבי מרדכי יוסף, המקום הבולט שהעניק לתורת הסוד כתורה עצמאית, וטענתו כי בידי הרמב"ם היו מסורות קבליות.
ספר זה הודפס גם כספר נפרד מאוחר יותר על ידי בן אחיו רבי ירוחם ליינר בתוספת הערותיו.
מלבד ההקדמה והפתיחה כתב גם את ספר "ארחות חיים" – פירוש חסידי לצוואת רבי אליעזר הגדול ול"עשרת הנהגותיו של רב", לספר כתב הקדמה בה הוא פורש את השקפתו החינוכית כתשובה למגמות המודרנה והחילון שהתפשטו בפולין בתקופה זו.
בהקדמה הוא כותב בסגנון קנאי למדי, על התבדלות מהרשעים, זהירות בחינוך הבנות, והתרחקות ממותרות.
רבי גרשון חנוך כתב גם ביאור ל-300 הלכות התלויות ב"מגדל הפורח באויר", אך הפירוש לא הודפס לבסוף.
רבי גרשון חנוך גם כתב ספר פרשנות חסידי לספר הזוהר – "תפארת החנוכי".
סגנון זה של פרשנות לזוהר, ולא ככתיבה חסידית רגילה על פרשיות התורה, לא הייתה מקובלת לאדמו"ר חסידי בתקופתו.
כתבי החסידות שלו יצאו לאור אחרי פטירתו בשם "סוד ישרים", מאמרי חסידות ארוכים בסגנון איז'ביצאי, על המועדים.
ובשנת תשל"א יצא לאור לראשונה גם על התורה.
סוד ישרים, מאמרי חסידות על המועדים – ארבעה חלקים, ורשה תרס"ב – תרס"ח.
בשנת תשל"א הודפס לראשונה מכתב יד גם "סוד ישרים" על התורה בירושלים.
תפארת החנוכי, פירוש בדרך חסידות איז'ביצה לספר הזוהר לפי הפרשיות, הודפס בוורשה שנת תר"ס.
דלתות שער העיר, הצעה לפתרון בעיית הטלטול ברשות הרבים על ידי הצבת דלתות סגורות בתיבות, בשערי כל עיר שתיחשב לרשות היחיד, ורשה תרנ"ב.
סדרי טהרות, ליקוט מאמרי חז"ל על סדר טהרות, חלק ראשון הודפס ביוזפוב תרל"ג, וחלק שני בפיוטרקוב שנת תרס"ג.
שפוני טמוני חול, בירור סימני החילזון, מקום גידולו, ומראה התכלת, הודפס בוורשה תרמ"ז.
פתיל תכלת, בדיני צביעת התכלת, זיהויו ומעלתו, ודיני הקשירה, הודפס בלובלין תרס"ד.
עין התכלת, ספר פולמוסי שבו הרחיב את הדברים שהתבארו בספרי התכלת הקודמים, הודפס בוורשה תרנ"ב.
ארחות חיים ועשר מילין דחסידותא, על צוואת רבי אליעזר הגדול וההנהגות שנהג בהם רב, ספר זה חיבר בימי בין המצרים של שנת ה'תרמ"ג בעת שהתנהלה נגדו חקירה פלילית ממנה בסופו של דבר זוכה.
הוא כתב את הספר בתוך 12 יום בלבד, אך מכיוון שרצה להדפיס קודם את ספרי אביו, הודפס הספר רק בשנת תרנ"א זמן קצר לפני פטירתו, ונחשב בעיני החסידים כצוואתו.
בחסידות ראדזין אף מכונה ה"ארחות חיים" על שם ספר זה.
חידושי החנוכי, ליקוטים מתורתו על הש"ס, שני חלקים.
הודפס על ידי חסידי ראדזין בבני ברק בשנת תשנ"ג.
שלוש תשובות, שלוש תשובות הלכתיות.
הודפס בירושלים תשל"ג, על ידי הרב שלום חיים פרוש.
ההקדמה והפתיחה, הודפס בניו יורק תש"י כספר נפרד על ידי בן אחיו רבי ירוחם ליינר בתוספת הערות.
שפוני טמוני חול (מפי השמועה), אמרות שלא הודפסו בספרים.
הודפס על ידי רבי ירוחם ליינר, בניו יורק תשי"ב.
גרשון היימן (נולד ב-3 במרץ 1949) הוא פסל וצייר ישראלי.
היימן נולד וגדל ברמת גן.
למרות שהתגורר בעיר, זלמן אביו, עסק בחקלאות וגידל כותנה וירקות.
הוא למד בבית ספר יסודי "המתמיד" ברמת גן ואחר כך למד שרטוט בניין ועיצוב פנים בבית ספר "אורט" ברמת גן.
בצבא שירת בנח"ל ובמילואים בצנחנים.
לאחר השחרור מצה"ל החל לעבוד עם האמן יצחק שמואלי.
פתח סטודיו ללימוד ציור והדפס משי בגבעתיים ביחד עם חברו דוד הדר.
בשנת 1971 הציג ברמת גן את תערוכת הציורים הראשונה שלו.
באירוע סביבתי שנערך בהר סדום בשנת 1984 יצר ביחד עם מיכה אולמן את "אשת לוט".
באירוע אמנותי שנערך במסוף ניצנה, בגבול עם מצרים בשנת 1985 הכין יצירה סביבתית "צמיחתה של ישראל", חפירות באדמה ושילוב אבן.
באירוע פיסול שנערך ב"דרך החשמל", בקרחת היער השרוף ביער בן שמן של קרן קיימת לישראל, הוא פיסל שתי יצירות הנקראות "חרקים בטבע".
היימן תכנן ויצר את "גן נעמי", לזכרה של נעמי טל–עדי אמא של פנינה רעייתו.
גן פסלים, בבית ספר "מבואות", בבאר טוביה, אותו ניהלה נעמי, במשך כשני עשורים.
הגן הוקם במימון המועצה האזורית באר-טוביה.
רחבה, מוקפת ב-7 ספסלים מפוסלים.
כל ספסל מייצג את אחד משירי-הסיפור של קדיה מולודובסקי - "פתחו את השער" אותו אהבה נעמי.
כל ספסל עשוי מעץ "טייגר" המחובר לאבנים גדולות, ומשני צדדיו או מצד אחד, דמות חצובה באבן.
הדמויות המפוסלות הן בהשראת האיורים של תרצה טנאי מהספר "פתחו את השער".
בגן יש ציטוטים משירי קדיה מולודובסקי.
ב-2012 ארגן את הסימפוזיון פיסול באבן, "זמן באבן", שנערך בשוהם.
היימן השתתף ב-26 תערוכות קבוצתיות וב-8 תערוכות יחיד של פיסול וציור.
הוא יצר 25 אנדרטאות לזכר חללי מערכות ישראל ולזכר קורבנות השואה ומעל ל-50 פסלים סביבתיים שפיסל מוצבים ברחבי ישראל.
היימן עיצב גני זיכרון, תערוכות שונות בנושאי הקונגרס הציוני והלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, תערוכות בארכיונים ביישובים שונים, וכן עיצוב אמנותי של קירות.
הוא ארגן סימפוזיונים לפיסול בערים שונות בישראל.
דוד שלה הוא האלוף ישראל טל, אבי טנק ה"מרכבה".
השניים מתגוררים במושב באר טוביה.
לזוג נולדו שלוש בנות ו-13 נכדים.
בשנת 2000 זכה היימן בפרס בסימפוזיון לפיסול בינלאומי באבן בצרפת.
לוח החושן, פסל מאבני שוהם ואבן לֶשֶם, בשילוב ציפורים ביציקות אלומיניום, בכיכר הכניסה לשוהם
גן נעמי, 7 ספסלים מפוסלים בבית ספר "מבואות", באר טוביה
שובן של הציפורים, דרך הפסלים בחצרים
ציפור, שכונת המגינים, מודיעין, 2009
כינור דוד, ליד בית "יד לבנים", באשדוד
אתר ההנצחה לחללי אסון המסוקים בשאר ישוב (ביחד עם: סידור כהן ורמי פלדשטיין)
אנדרטה הראשונה שהקים, במושב עזריקם לזכר חללי צה"ל, 1987
אנדרטה לזכר השואה במושב באר טוביה, 1989
אנדרטת חללי פעולות האיבה ב"גן הבנים", ברמת גן
בגבעת התחמושת תכנן יחד עם חברו לגדוד המילואים, האדריכל אהרון בן אפרים, את האנדרטה של הגדוד.
חדר הגבורה לגיבורי חיל השריון.
אולם שבו מוצגים סיפורי הגבורה של 16 לוחמי חיל השריון שעוטרו בעיטור הגבורה.
סמל מועצה אזורית באר טוביה
אנדרטה במועצה אזורית שפיר לזכר הטייס אברהם שטהל
פסל הניצחון - אנדרטה לציון 65 שנה לניצחון על הנאצים, באשדוד
אנדרטה וגן הזיכרון לזכר 58 הנספים במטוס אל על שהופל מעל שמי בולגריה בשנת 1955, במושב ניר ח"ן, 2016
אנדרטה של חטיבה 8 בפארק העוצבות בלטרון, 2013
מצפה איתי בר, לזכרו של החייל איתי בר, על גבעה מול תל גזר, גרניט במשקל 10 טון, הניצבת על חודה.
גרשון גמזו (1908, ריגה, לטביה – 1939, תל אביב, ישראל) היה אגרונום, פעיל ציוני ועיתונאי, חבר הגרעין המייסד של תנועת בית"ר ונציב התנועה בגרמניה.
גמזו נולד בריגה, לטביה לשמואל ונעמי.
למד בגימנסיה העברית בעיר ובתום לימודיו נסע ללימודי חקלאות בצרפת ובגרמניה.
בהמשך עבר הכשרה בחווה החקלאית של תנועת בית"ר, ולאחר לימודים בגרמניה קיבל תואר אגרונום.
נמנה עם הגרעין המייסד של תנועת בית"ר ובמהלך כל שנותיו היה פעיל בה.
גמזו פעל לקיום הוועידה העולמית הראשונה של נציגי בית"ר בעיר דנציג בשנת 1931 ושימש ציר בה.
כמו כן היה בין מייסדי גרעין התנועה בערים ברלין וממל, ושימש כנציב התנועה בגרמניה.
עלה לישראל בשנת 1933, התיישב בפתח תקווה ועסק בחקלאות.
לאחר עלייתו החל לעסוק בעיתונות, ובמסגרת זו השתתף בעריכת כתב העת פלניוס: שנתון לכלכלה של ארץ־ישראל.
עוד פרסם מאמרים בשבועון חזית העם וביומון דואר היום שבעריכתו של איתמר בן-אב"י.
נפטר בבית החולים הדסה (תל אביב) בגיל 31 עקב הרעלת דם.
היה נשוי לדבורה ואב לילדה, אראלה.
גרשון (" גֶ'רי") הורוביץ (15 במאי 1923- 17 באוקטובר 2018) היה לוחם מחתרת לח"י, לוחם בצה"ל, פעיל ציוני ואיש ציבור ישראלי.
פעל במסגרת מחתרות היישוב העברי בארץ ישראל, השתתף במאבק להקמת המדינה, ונמנה עם מגויסי צה"ל במלחמות ישראל הראשונות.
גרשון הורוביץ נולד בשנת 1923 בברנוביץ, פולין, לברכה ויצחק הורוביץ, במשפחה דתית חסידית.
אביו, סוכן ביטוח, עלה לארץ ישראל בשנת 1932, והמשפחה התאחדה בכפר סבא בשנת 1934. אמו ניהלה משק חקלאי.
הורוביץ למד בישיבה, בבית ספר עממי ובבית ספר מקצועי של המזרחי בתל אביב.
היה פעיל בתנועת בני עקיבא ובארגון מכבי, ושיחק בקבוצת הכדורגל מכבי כפר סבא.
בשנת 1939, בהיותו בן 16, הצטרף הורוביץ לאצ"ל.
לאחר הפילוג באצ"ל, הצטרף ללח"י יחד עם חבריו מהמכבי, בתמיכת אמו שסייעה למחתרת.
במסגרת לח"י עבר קורסים לשימוש בנשק ועסק בהפצת חומרי תעמולה.
לאחר רצח אברהם שטרן ("יאיר") ב-1942, התגייס לצי המלכותי הבריטי ושירת באלכסנדריה, שם המשיך בפעילותו המחתרתית: הברחת נשק לארץ, השתתפות במבצעים מיוחדים של לח"י במצרים, העברת חומרי תעמולה, וסיוע בהכנות להתנקשות בלורד מוין, שר המדינה הבריטי למזרח התיכון.
הורוביץ העביר למתנקשים את תמונתו של הלורד מוין ואת הדרכונים ששימשו אותם למילוט לאחר ההתנקשות.
ב-1944 נאסר על ידי הבריטים בחשד למעורבות בפעילות טרור, שוחרר מהצבא הבריטי וחזר לארץ ישראל.
בינואר 1945 נאסר שוב, נכלא במחנה המעצר לטרון ובבתי סוהר בירושלים ובעכו, ובהמשך הוגלה למחנות מעצר באפריקה (קרתאגו, סמבל וגילגיל), שם שהה עד לאחר קום המדינה.
לאחר שחרורו וחזרתו לארץ ביולי 1948, התגייס מיד לצה"ל ושירת בגדוד 89 של חטיבה 8, בפלוגה בפיקודו של יעקב גרנק ("דב הבלונדיני").
השתתף בכל קרבות הגדוד במלחמת העצמאות, וכן לחם במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק הורוביץ במיון יהלומים.
בשנת 1952 נישא ליהודית לבית אהרונוביץ', ונולדו להם שלושה ילדים.
גרשון היה חובב ספורט, התגורר בכוכב יאיר, ובשנת 2014 קיבל אות הוקרה על תרומתו לחברה.
נפטר ב-17 באוקטובר 2018 והובא למנוחות בבית העלמין בכוכב יאיר.
גרשון שוֹפְמן היה סופר עברי בן דור התחייה.
גרשון שופמן נולד לזלמן דוב (אלתר), חסיד קוידנוב, ולפייגה חיה בת יוסף לוין בעיר אורשה שבפלך מוהילוב, ברוסיה הלבנה (שבאימפריה הרוסית; כיום בבלארוס), למשפחה יהודית חסידית בת ארבעה ילדים.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, למד בחדר ובישיבה ועבד לכלכלת משפחתו.
את סיפוריו הראשונים החל לכתוב בגיל 19. בגיל 21 נסע לעיר ורשה, שהייתה באותם ימים מרכז של ספרות עברית במזרח אירופה.
בשנת 1902 פרסם קובץ ראשון ובו שבעה מסיפוריו בשם "סיפורים וציורים", בהוצאת "תושיה" של בן אביגדור.
הוא התוודע שם אל גדולי המספרים היהודים ובראשם י"ל פרץ, יוסף חיים ברנר ואורי ניסן גנסין וכמו כן זכה לתמיכה ולהערכה מצד מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, סופר אשר שופמן העריץ.
שלוש שנים שירת בצבא הצאר, בעיר הוֹמל, והמשיך לכתוב גם בשירותו הצבאי.
לאחר פרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904 ערק מהצבא ונמלט ללבוב, משם שלח את סיפוריו ל"השילוח" (שיצא באודסה בעריכתו הספרותית של ביאליק) ומאוחר יותר ל"המעורר" בלונדון, בעריכתו של ברנר.
שנה מתקופת חייו בלבוב התגורר עם ברנר, אך דרכיהם נפרדו כאשר התאהבה בת זוגו של ברנר בשופמן, וברנר עלה לארץ ישראל.
עם זאת, הם שמרו על קשר עד למותו של ברנר.
תקופת מגוריו בלבוב הייתה תקופה פורייה ביצירתו, והוא הרבה לכתוב על בתי הבושת בסביבת מגוריו ועל הומוסקסואליות.
בשנת 1913 עבר מלבוב לווינה, שם העביר את שנות מלחמת העולם הראשונה כפליט.
בשנת 1914 הוציא את כתביו המקובצים בהוצאת מוריה של ביאליק.
בשנת 1920, בגיל 40, נשא את אנני (רות) פלאנק, נערה אוסטרית קתולית שהתגיירה כבת 20 ממשפחת איכרים, הקים עמה בית בכפר האוסטרי וֶצֶלְסְדוֹרְף (Wetzelsdorf) שליד גראץ (מאז האנשלוס זהו אחד מרובעי העיר).
בני הזוג חיו בכפר 17 שנה ונולדו להם בן ובת - משה ואסתר.
הם נשארו נשואים עד למותו.
במשך שנים הסתייג מעלייה לארץ, בעיקר לאחר רצח ברנר ביפו.
אולם ביולי 1938, עקב סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ורדיפת היהודים, במהלכה נעצר שופמן, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בגיל 58. הוא נתקבל בנמל תל אביב על ידי משלחת סופרים שכללה את שאול טשרניחובסקי, אשר ברש, שלמה הלל'ס, יעקב פיכמן ודוד שמעוני.
לכבוד בואו נערכו באוגוסט מסיבה של אגודת הסופרים וקבלת פנים בבית ברנר.
שופמן השתקע עם אשתו וילדיו בתל אביב, פרסם מציוריו ומסיפוריו ב"דבר" ובהוצאת "עם עובד".
אחיו זליג ואחותו חסיה, שניהם צעירים ממנו נספו בשואה.
ב-1954 עבר לחיפה, בעקבות הצעתו של אבא חושי, ראש העיר חיפה, להעניק דירות במתנה לסופרים.
ב-1957, עם פרישתו של דוד זכאי מעריכת דבר, הפסיק שופמן לכתוב בעיתון.
ב-1960 הוציאו הוצאות "עם עובד" ו"דביר" את כל כתביו בחמישה כרכים.
בשנת תש"ז (1946) זכה שופמן בפרס ביאליק, בשנת 1953 בפרס רופין ובשנת תשט"ז (1956) זכה בפרס ישראל.
כן היה אזרח כבוד של העיר חיפה.
שופמן נפטר בקיץ 1972 בבית החולים הרצפלד בגדרה, בגיל 92. נקבר בבית העלמין חוף הכרמל.
שלושה שבועות לאחר מותו, נפטרה אשתו רות ונקברה לצדו.
על שמו קרויים רחובות בבאר שבע ובחיפה.
בתחילת 2017 הופיע לראשונה אוסף סיפורים מן השנים 1913–1938 בתרגום לגרמנית.
שופמן נחשב לאומן הסיפור הקצרצר.
סיפוריו הם "דקים", מרוכזים ופיוטיים.
שופמן ניחן בהסתכלות חדה וחריפה, ובמילים מועטות, בהן הוא מצליח לתאר אפיזודות מחיי היומיום.
לאורך חייו המקצועיים השתתף צפור ואף הוביל את תכנונם של כמה ממבני המוסדות החשובים, הידועים והמרכזיים בישראל ובראשם פרויקט גבעת התחמושת.
פרויקטים אלו, אשר זכו לפרשנותו הארכיטקטונית הייחודית, מתאפיינים בחלוקה למסות באמצעות צורות בסיסיות, ותכנון נבון של מערך התנועה, תכנון החללים והתייחסות לאקלים המקומי באמצעות איתור פתרונות המשתלבים בתכנון הכולל של היצירה הארכיטקטונית.
רבים מהמבנים אותם תכנן בשנות ה-60, עת היה שותף עם האדריכל זוכה פרס ישראל בנימין אידלסון, הפכו כבר עם חנוכתם לאיקונות ארכיטקטוניות שזכו לפרסום רב הן בישראל והן בעולם.
צפור נולד בתל אביב-יפו ב-30 באוגוסט 1931. בשנים 1944–1948 למד ציור במכון אבני.
את חוק לימודיו סיים בטכניון בשנת 1957. את לימודי ההמשך ערך בהאג, שם גם עבד בתכנון עירוני בעיריית האג.
לאחר תקופת עבודה במשרד שא"ג בחיפה (1955–1959), הצטרף כשכיר למשרד האדריכלים של אריה שרון ובנימין אידלסון (1959–1964).
עם פירוק שותפות זו הפך לשותפו של אידלסון.
תחילה היה שותף גם האדריכל יעקב הרץ, אך לאחר תקופה קצרה פרש הרץ וצפור ואידלסון פעלו במשותף עד לפטירתו של אידלסון בשנת 1972. החל מאותה שנה פעל צפור כעצמאי עד שבשנת 1990 הצטרף למשרדו בנו האדריכל ברק צפור שכיום מוביל את המשרד.
בנו השני, אסף צפור, הוא תסריטאי מצליח.
בשנת 1988 זכה צפור בפרס רכטר לאדריכלות על תכנון המרכז לבריאות הנפש באר שבע שבתכנונו הוחל עוד בעת השותפות עם אידלסון.
בשנת 2005 זכה בתואר יקיר תל אביב.
חודשים ספורים לאחר פטירת אשתו, הציירת רות צפור (לבית לויקסון-לביא), נפטר ב-11 בדצמבר 2012. חלקים נרחבים מארכיונו האישי נמסרו על ידי משפחתו לארכיון אדריכלות ישראל, וזמינים דיגיטלית בספרייה הלאומית.
ב-2014 יצא הספר "גרשון צפור - אדריכל ומתכנן ערים" המסכם את יצירתו לאורך חמישה עשורים.
אוניברסיטת תל אביב - בניין רקנטי 1965–1973
בית לין בנק לאומי ברחוב לילנבלום-נחלת בנימין ויהודה לוי בתל אביב 1965–1969
בי"ח פסיכיאטרי "עזרת נשים" בירושלים 1965–1969
בי"ס למוסמכים ע"ש פיינברג - מכון ויצמן 1965–1969
מרכז לבריאות הנפש באר שבע 1966–1979
מעונות למשפחות סטודנטים בהר הצופים 1969–2000
מגדל המים (הר הצופים) ותצפית בהר הצופים 1969–1973
שכונת נווה רבין, אור יהודה
שכונת כרמים (מכונה גם "שכונת ציפור", על-שמו), מודיעין
גרשון שקד (8 ביולי 1929 – 28 בדצמבר 2006) היה חוקר ספרות עברית, בין הבולטים במבקרי הסיפורת העברית וחוקריה.
היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וחתן פרס ישראל לחקר הספרות העברית לשנת תשנ"ג (1993).
שקד נולד בשנת 1929 בווינה בירת אוסטריה בשם גֶרהַרד מַנדֶל (Gerhard Mandel).
הוריו היו פליטים לא משכילים, שהיגרו לווינה במלחמת העולם הראשונה.
בעמל רב הפכו לבעלי חנויות בדים.
לאחר האנשלוס, ב-1938, כששקד היה בן תשע, נאסר אביו על ידי הנאצים לתקופה ממושכת.
בליל הבדולח עבר טראומה שנחרתה בזכרונו כילד.
כעבור שנה, ב-1939, נשלח שקד לבדו לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער, ובחמש השנים שלאחר מכן התחנך בפנימייה "משק ילדים" בפרדס חנה.
הוריו, שהפכו בפעם השנייה לפליטים, הגיעו כמה חודשים אחריו ללא רכושם, התיישבו בשכונת פלורנטין בתל אביב ועסקו במסחר בסמרטוטים.
כאשר סיים את הפנימייה בגיל 14 נשלח ללמוד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, והתגורר חלק מהזמן במשפחה אומנה בירושלים.
לאחר מכן עבר לתל אביב, סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-1948 ובאותה שנה התגייס לצה"ל לחיל התותחנים.
חוויות ילדותו הקשות מונצחות בספרו "מהגרים" (2002).
בשנת 1950 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 החל ללמד בחוג לספרות עברית.
ב-1964 קיבל תואר דוקטור, ובין השנים 1964–1965 למד ספרות גרמנית, ואנגלית באוניברסיטת ציריך בשווייץ.
ב-1975 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
שימש ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, וראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
פרש לגמלאות מן האוניברסיטה העברית ב-1997, והחל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מפעלו הספרותי הגדול של שקד הוא סדרת הכרכים "תולדות הסיפורת העברית 1880–1980" – חמישה ספרי מחקר מקיפים שפרסם בין 1977 ל-1998. בספרי מחקר אלו טווה את המונח "עלילת העל הציונית", והצליח להתבונן על מרחב היצירה הספרותית בישראל ממעוף הציפור, ולחלץ את ההיגיון הפנימי של המערכת הספרותית כולה.
מחקר זה זיכה אותו בפרס ביאליק ב-1986 ובפרס ישראל ב-1993.מחקריו על ספרויות יהודיות בלשונות לעז זיכו אותו בפרס בהט ב-1994. לפי ספרי "תולדות הסיפורת העברית" ערכה תמר לוטן את סדרת "לשון המראות" אודות הספרות העברית בטלוויזיה החינוכית.
שקד היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כתב כעשרים ספרי ביקורת ומחקר בתחום הסיפורת העברית, מאות מאמרים, וכן ספרות אוטוביוגרפית.
חקר בין היתר את יצירות מנדלי מוכר ספרים וש"י עגנון, ואת המגמות הכלליות בספרות העברית לדורותיה – הן בראייה לאחור והן בעת התרחשותן.
ב-9 בדצמבר 1989, הוצתו מכוניתו ודלת ביתו של שקד, לאחר שחתם על עצומת "הפורום המתון" שקראה לממשלה לנהל משא ומתן עם הפלסטינים.
גרשון שקד נפטר בירושלים ב-28 בדצמבר 2006 בעת ניתוח לב, בגיל 77.
הותיר אחריו את אשתו, חוקרת הספרות ד"ר מלכה שקד ושתי בנות, אחת מהן היא במאית הטלוויזיה והמפיקה דלית קימור, השנייה היא אפרת גולן, ניהלה בית ספר תיכון.
אחד מנכדיו הוא גילי קימור, בנה של דלית, הוא משורר, פזמונאי, מרצה ויוצר ישראלי.
על שמו של גרשון שקד, נקרא רחוב בירושלים, בחלק הדרומי של קמפוס האוניברסיטה בגבעת רם.
בין שחוק לדמע: עיונים ביצירתו של מנדלי מוכר ספרים (ספרית מקור), אגודת הסופרים בישראל, ליד הוצאת מסדה, תל אביב, 1965.
המחזה העברי ההיסטורי בתקופת התחייה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1970.
גל חדש בסיפורת העברית: מסות על סיפורת ישראלית צעירה, ספרית פועלים, תשל"א 1971 (מהדורה שנייה מורחבת: תשל"ד 1974).
אמנות הסיפור של עגנון, ספרית פועלים, 1973.
ללא מוצא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1973.
גל אחר גל בסיפורת העברית, הוצאת כתר, 1985.
אין מקום אחר (מהדורה שנייה מורחבת), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
פנים אחרות ביצירתו של עגנון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989.
על סיפורים ומחזות, הוצאת כתר, 1992.
ספרות אז, כאן ועכשיו, הוצאת זמורה-ביתן, תשנ"ג 1993.
מנדלי, לפניו ואחריו, הוצאת מאגנס, תשס"ה 2004.
זהות: ספרויות יהודיות בלשונות לעז, (בעריכת גבריאלה אביגור-רותם), הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשס"ו 2006. הספר זיכה את שקד בפרס בהט.
תמונה קבוצתית: היבטים בספרות ישראל ובתרבותה, בעריכת גדעון טיקוצקי ומלכה שקד, הוצאת דביר ומרכז הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010.
גרשון קינגסלי היה מלחין גרמני-אמריקאי יהודי.
עיקר פרסומו הגיע בזכות הנעימה "פופקורן" שכתב, שזכתה לפופולריות עצומה.
קינגסלי נולד בשם גֶץ גוסטב קסינסקי, בבוכום בגרמניה, לאב יהודי ולאם קתולית (שהתגיירה), וגדל בברלין.
היה חבר בתנועת נוער ציונית, ובשנת 1938, כשהוא בן 15, עלה לארץ ישראל בעקבות התחזקות הנאצים בשלטון, ימים ספורים לפני ליל הבדולח.
גר בקיבוץ עין חרוד, לימד את עצמו נגינה בפסנתר, ואחר כך החל להופיע כנגן ג'אז בתל אביב וירושלים.
שירת כגפיר במשטרה הבריטית בא"י ולמד בקונסרבטוריום למוזיקה בירושלים.
בשנת 1946 עבר לארצות הברית.
בגיל 24 החל ללמוד בלוס אנג'לס בקונסרבטוריום למוזיקה לתואר ראשון במוזיקה, תוך שהוא משלים את לימודיו התיכוניים בערבים.
בשנת 1955 עבר לניו יורק, שם החל לשמש כמפיק מוזיקלי בהצגה בברודוויי.
בשנת 1958 היה מועמד לפרס טוני למפיק מוזיקלי בזכות מחזה מצליח אותו הפיק.
בשנת 1966 שיתף פעולה עם המלחין הצרפתי ז'אן ז'אק פרי ביצירת אלבום הפופ האלקטרוני החלוצי "The In Sound from Way Out".
בשנת 1969 הוציא אלבום "Music to Moog By" על טהרת השימוש בסינתיסייזר מוג, שזכה לביקורות נלהבות.
קינגסלי הפך לאחד מהיוצרים המרכזיים המשלבים מוזיקה אלקטרונית ומוג והוציא עוד מספר אלבומים בנושא.
בשנת 1970 חיבר את המוזיקה לסרט התמהוני של דן וולמן.
בשנת 1972 הקליטה להקה בשם "Hot Butter", שהקליטה גרסאות כיסוי אינסטרומנטליות, את הקטע "Popcorn" מאלבומו משנת 1969, "Music to Moog By".
השיר הפך ללהיט גדול ונעשו לו אין ספור גרסאות כיסוי.
נעשה בו תכופות שימוש במשחקי מחשב, במיוחד מסוג ארקייד, תוכניות טלוויזיה וסרטים.
שמועה עקשנית, שתאמה את חוסר הידיעה בקרב הציבור בנוגע למוזיקה אלקטרונית והקשר בין האמן למחשב, גורסת כי השיר נכתב בידי תוכנת מחשב ייעודית, עם זאת אין ויכוח כי השיר כולו הולחן על ידי קינגסלי.
בעקבות הצלחתו של הקטע "פופקורן" שב קינגסלי לגרמניה, שם פעל במינכן בעיקר בתור מלחין סרטים ופרסומות.
הוא הלחין בין היתר מנגינות נושא להפקות של ערוץ הטלוויזיה הגרמני ZDF.
החל מסוף שנות ה-90 ועד למותו, הוא התגורר בניו יורק.
שורשיו היהודיים של קינגסלי השפיעו על יצירתו המוזיקלית.
לאחר שעבר לארצות הברית ניגן במספר בתי כנסת בקליפורניה וניו יורק, ואף שימש כמנהל המוזיקלי בכמה מהם.
באותה תקופה שיתף פעולה עם המלחין היהודי הידוע מקס הלפמן.
הוא כתב והלחין במהלך השנים יצירות רבות בנושאים יהודיים, שאחת מהבולטות בהן היא "Shabbat For Today", קבלת שבת בסגנון אופרת מוג-רוק.
קינגסלי נפטר ב-10 בדצמבר 2019 בגיל 97 בניו יורק.
גרשון שפט (6 בדצמבר 1927 – 16 באוגוסט 2020) היה איש ציבור ישראלי, מראשי גוש אמונים וממייסדי קיבוץ עין צורים.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת "התחיה".
נולד בווינה שבאוסטריה בשם גרשון ולטר שטאוב ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. למד בתיכון "מוריה" בתל אביב, ובמקביל החל לפעול בתנועת הנוער בני עקיבא.
בשנת 1946 הוא נמנה עם מייסדי קיבוץ עין צורים.
במלחמת העצמאות לאחר נפילת גוש עציון בידי צבא ירדן נלקח בשבי, וישב שם במשך עשרה חודשים.
נמנה בין מקימי קיבוץ עין צורים במקום מושבו החדש.
עם ייסוד המפד"ל הצטרף לשורותיה והיה פעיל בה עד שנת 1979.
במסגרת תנועת הקיבוץ הדתי, בשנים 1956–1958 היה שפט מרכז הוועדה המדינית של התנועה ורכז ארגון הקניות.
בקיבוץ הוא שימש מנהל מפעל, תדמור, (1961–1977) ובמהלך שנות השבעים התגברה פעילותו הפוליטית במסגרת גוש אמונים.
בשנת 1974 נבחר לחבר מזכירות גוש אמונים ובין השנים 1976–1979 היה המזכיר המדיני של התנועה.
לאחר מכן היה שפט בין מקימי מפלגת התחיה, כיהן כמזכ"ל המפלגה (1979–1985) ונבחר מטעמה לכנסת ה-11. לכנסת ה-12 נכנס גם כן, לאחר התפטרותו של יובל נאמן.
בשש שנות כהונתו כחבר הכנסת כיהן כחבר ועדת הכספים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הודיע על תמיכה במפלגת הימין החדש.
שפט למד לימודים גבוהים בסוציולוגיה ובהיסטוריה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, ברחה משפחתו לצרפת ולאחר מכן בשנת 1935 עלו לארץ ישראל.
הוא למד אמנות במכון אבני בתל אביב ובבית הספר לאמנות המדרשה ברמת השרון (כיום חלק מהמכללה האקדמית בית ברל) וחבר באגודת הציירים משנת 1961. הוא לימד ציור באוניברסיטת תל אביב.
במהלך הקריירה ערך כ-65 תערוכות יחיד בארץ ובאירופה והשתתף בלמעלה מ-200 תערוכות קבוצתיות.
ב-2007 הציג תערוכה בישראל לראשונה מזה 15 שנה.
נפטר באפריל 2009, ותרם את גופתו למדע, אך בהמשך הובא לקבורה.
היה אב לאיריס ולעדי רנרט, מוזיקאי.
גרשון שפע (פישר) (נולד ב-18 במאי 1943) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
ייצג את ישראל בשלוש אולימפיאדות (רומא 1960, טוקיו 1964 ומקסיקו 1968).
בעל 3 מדליות ממשחקי אסיה, בעל מדליות מהמכביה.
הוא שיאן עולם למאסטרס בשחייה.
גרשון שפע נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים (לאחר הפילוג בגבעת חיים איחוד) למשפחת שחיינים.
כמו אחיו הצטיין בסגנונות החזה, הפרפר והמעורב אישי והשניים הפכו ליריבים ספורטיביים.
בגיל 17 צורף למשלחת הישראלית לאולימפיאדת רומא.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים במקום 29 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.7 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום 17 והלפני אחרון במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם יורם שניידר, יצחק לוריא ועמירם טראובר בתוצאה של 4:37.6 דקות, הוא שחה את סגנון החזה בתוצאה של 1:19.6 דקות.
שפע נבחר עם עוד שני שחיינים (גלי להב ואסף פורת) לייצג את ישראל במשחקי אסיה שנערכו בג'קרטה אינדונזיה בסוף אוגוסט 1962, אך בשל לחץ ערבי כבד נמנעה השתתפותם של ספורטאים מישראל במשחקים.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים שפע במקום 19 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:40.6 דקות ובמקום 20 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:11.2 דקות.
בתחרויות השחייה של מכביה ה-7 שנערכו בבריכת גלית ביד אליהו בתל אביב באוגוסט 1965 זכה שפע ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה.
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק, תאילנד בשנת 1966 זכה שפע בשתי מדליות כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה של האולימפיאדה.
בתחרויות סיים במקום 28 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:42.6 דקות, במקום 32 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:26.6 דקות ובמקום 30 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:22.6 דקות.
לאחר פרישתו משחייה תחרותית הפך לאחד המאמנים המובילים בישראל.
הוא אימן את קבוצת השחייה של הפועל גבעת חיים, שהפכה להפועל גש"ם (גבעת חיים, שפיים, מנשה) אלופת המדינה בתחילת שנות ה-80. בין שחייניו הבולטים: ניר שמיר, זוהר גלילי, זוהר וייס, מירב הדר, אילה הדר.
שפע היה המאמן המיועד לנבחרת השחייה הישראלית לאולימפיאדת מוסקבה (1980).
אולם, ישראל הצטרפה לחרם הספורטיבי שהנהיגה ארצות הברית, בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן וכך נשארו שפע ושאר חברי המשלחת הישראלית בישראל ולא נטלו חלק במשחקים.
ב-1990 יזם והקים את עמותת שחייני המאסטרס בישראל - IMSA, באותה שנה, בגיל 47, שבר לראשונה את שיא העולם בקבוצת הגיל שלו ( 45-49) ב-200 חזה (2:46:45) באליפות העולם בריו דה ז'ניירו.
במהלך השנים שבר שפע עוד כמה שיאי עולם/אירופה שמאז נשברו שוב על ידי שחיינים אחרים.
בנו הצעיר הוא רם שפע שהיה יו"ר התאחדות הסטודנטים וחבר כנסת.
אחיינו החורג של שפע (בנה של אשת אחיו ראובן מנישואיה הקודמים) הוא כדורסלן העבר דורון שפע.
אחייניו, יריב וסהר, הם יזמים ומייסדי רשת ארומה אספרסו בר.
גרשון מסיקה (נולד ב-י"ז בתמוז ה'תשי"ב, 10 ביולי 1952) כיהן כראש המועצה האזורית שומרון משנת 2007 ועד למאי 2015, מועד בו השעה עצמו מהתפקיד לאחר שנחקר בחשד למעורבות בפרשת שוחד הקשורה במפלגת ישראל ביתנו והפך לעד מדינה.
נולד בשנת 1952 ליוסף וגיטה מסיקה.
הוריו שעלו לישראל מלוב התגוררו תחילה במעברה בבאר יעקב ולאחר מכן היו מראשוני התושבים בעיר אשדוד.
שני אחיו הגדולים מתו במחנה ג'אדו בלוב במהלך מלחמת העולם השנייה.
מסיקה השתחרר מצה"ל בדרגת סרן, הוסמך כעורך דין וכמורה ועסק בהוראה ובעסקים לפני שפנה לפעילות ציבורית.
בעל תואר במינהל חינוכי ובמשפטים.
מאז 1982 התגורר מסיקה באלון מורה.
הוא שימש כיושב ראש מזכירות היישוב במשך עשר שנים, וכחבר מליאת המועצה האזורית שומרון.
בתקופת כהונתו במזכירות היישוב אלון מורה גדל היישוב מ-60 משפחות ל-300 משפחות.
במהלך השנים סייע בחילוץ מוסדות שנקלעו למשברים כלכליים, בהם ישיבה תיכונית חיצים, ישיבת כינור דוד והיישוב הר ברכה.
בנובמבר 1989 הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בתל אביב על הצתה ותקיפה, לאחר שהואשם כי ב-7 באפריל 1988 נכנס עם כמה תושבי אלון מורה לכפר דיר אל-חטב, לאחר שהבחינו בשני דגלי פלסטין מונפים על גג.
לפי כתב האישום הם ירו באוויר והורו לשני מקומיים להסיר את הדגלים, הציתו את הבניין שהכיל תבואה והכניסו את אחד התושבים לרכבם והכו אותו בגבו..
בשנת 2007 נבחר לראשות המועצה האזורית שומרון והחליף בתפקיד את בנצי ליברמן.
בשנת 2012 נבחר מסיקה לתקופת כהונה שנייה, לאחר שאיש לא התמודד מולו על התפקיד.
בתקופת כהונתו הרבה לעסוק בפעילות הסברה בנוגע להתיישבות היהודית בשומרון.
תחת הנהגתו אורגנו סיורים לאישי ציבור, עיתונאים ואזרחים מישראל ומהעולם בתחומי המועצה האזורית וביישוביה.
פעילות זו נוהלה על ידי מנהל היחידה האסטרטגית דאז דוידי בן ציון.
במסגרת זאת השתתף במספר כנסים ופגישות בעולם, בהם ביקור בניגריה, בבית הלורדים באנגליה ובכנס מפלגות ימין מאירופה שנערך בפרלמנט האיחוד האירופי ונשא שם נאום.
בשנת 2011 זכתה המועצה בראשותו בפרס מטעם פיקוד העורף על רמת מוכנות גבוהה למצב חירום ובשנת 2012 ב"פרס החינוך הארצי" של משרד החינוך.
באותה שנה זכה מסיקה ב"פרס ירושלים" המוענק במסגרת כנס ירושלים של ערוץ 7, על פעילותו בתחום הבנייה והקליטה ברחבי המועצה ועל יוזמות ההסברה שנעשו בהנהגתו.
בדצמבר 2014 נעצר בחשד למעורבות בפרשת השחיתות בישראל ביתנו, במאי 2015 חתם על הסכם עד מדינה בפרשה והשעה עצמו מראשות המועצה.
ב-2015 חזר לעסקים והוא משלים תואר שני במגמה מסחרית באוניברסיטת בר-אילן.
ב-22 בנובמבר 2015 מנע פיגוע דקירה בצומת חטיבה מרחבית שומרון כאשר הבחין במחבלת חמושה בסכין מנסה לדקור שתי אזרחיות ודרס אותה ברכבו.
מסיקה הודיע כי יתמודד על ראשות המועצה האזורית שומרון בבחירות המוניציפליות בשנת 2018. על התמודדות זו נמתחה ביקורת על ידי בכירים במערכת המשפטית.
מסיקה ועמיתו יוסי דגן, החליטו ללכת להליך בוררות אצל הרב שמואל אליהו, על מנת לקבוע מי יהיה ראש המועצה.
הרב אליהו פסק שיוסי דגן ימשיך בתפקידו כראש המועצה.
מסיקה קיבל עליו את הדין ופרש מן המירוץ.
בשנת 2019 ייסד מסיקה את משרד עורכי הדין ברק-מסיקה-קייקוב, בשותפות עם עורכי הדין הלל ברק ומאיר קייקוב.
בשנת 2022 התמודד בבחירות המקדימות לכנסת ה-25 בליכוד על מקום המשוריין לנציג מחוז יו"ש ברשימה, אך הפסיד לאביחי בוארון והוצב במקום ה-63 הלא ריאלי ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת ה-25.
גרשון היה נשוי לשושי (נפטרה ביולי 2015) והוא אב לחמישה.
ביולי 2016 נישא לאילנה ירחי.
כיום מתגורר ביישוב עץ אפרים.
גרשון (גֵגָה) שץ (8 באוקטובר 1905 – 17 במרץ 1963) היה ממייסדי תנועת בית"ר העולמית, מראשוני תנועת בית"ר שעלו לארץ, ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית ומראשוני ענף הקולנוע בישראל.
גרשון שץ נולד בעיר יאניולגבה (פרידריך-שטאט) בלטביה לחיים ולחיה בת יוסף קובלנץ.
שץ גדל במשפחה מתבוללת, אמידה ומכובדת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלצה משפחתו לנדוד בערי רוסיה כפליטים, ובתום המלחמה חזרו והשתקעו בעיר ריגה.
אביו התפרנס בעיקר מהרכבת שעונים ותיקונם, ובתקופה מסוימת גם מהכנת טבליות סכרין במחתרת.
להשלמת ההכנסה פתחה אמו מסעדה ביתית ופנסיון.
גרשון ניסה להתקבל לגימנסיה, אך בהיותו יהודי לא התקבל, מה שעורר אותו לפעילות ציונית-לאומית.
בדצמבר 1923 הגיע זאב ז'בוטינסקי לביקור בריגה, ונאם באולם התיאטרון הרוסי אודות הצורך בהקמת יחידות מגן יהודיות בארץ ישראל, הרצאה שהשאירה על המאזינים רושם רב.
בעקבות הרצאה זו החליט גרשון שץ, ביחד עם עוד ארבעה חניכים (שנודעו בשם "נערי ריגה"), להקים את קבוצת בית רימון, שהורכבה מתלמידי הגימנסיה הגרמנית בעיר ריגה, ולאחר מכן הפכה לקבוצה הראשונה המייסדת של הסתדרות טרומפלדור.
ביום 24 בינואר 1924 התקיימה במרתף "חשמונאי" בריגה אספה כללית בהשתתפותם של 43 חברים, בה נוסדה "הסתדרות הנוער הציוני האקטיביסטי על שם יוסף טרומפלדור" (או בראשי תיבות ה"ט), שלימים תהפוך לתנועת בית"ר.
גרשון שץ נבחר אל "ועד הראשים" של התנועה החדשה, שכלל את ראשי הקבוצות האקטיביסטיות מבתי הספר השונים שהרכיבו את ההסתדרות החדשה.
באפריל 1925 נוסדה על ידי ועד הראשונים החווה החקלאית הראשונה של בית"ר בסטוקי שבלטביה, בה חיו כ-40 אנשי בית"ר ועברו הכשרה כחלוצים לעתיד, וגרשון שץ הצטרף להכשרה זו לקראת עלייתו לארץ.
בדצמבר 1925 עזב גרשון שץ את ביתו ואת לימודיו ועלה אל ארץ ישראל, והיה בכך חבר בית"ר הרביעי שעלה לארץ והראשון שהגיע לארץ ישראל כשליח התנועה.
גרשון הגיע בינואר 1926 אל חיפה, ומשם המשיך ברגל אל קבוצת דגניה.
בהמשך מצא את מקומו במסגרת "חבורת השומרון" בזכרון יעקב שאורגנה על ידי הפועל הצעיר במטרה לכבוש את העבודה במושבות באזור חדרה.
ביולי 1926, כאשר החלו להגיע ראשוני העולים מבני תנועת בית"ר אל הארץ, הקים גרשון את קבוצת מנורה שעבדה באזור פתח תקווה בשמירה, והתחרתה בפועלים הערבים בכל עבודות החקלאות הקשות.
באותה תקופה שרר משבר כלכלי חריף בארץ, ובני הקבוצה הגיעו לכדי פת לחם.
בשנת 1927 עברה קבוצת מנורה אל בנימינה לעבודות ייבוש ביצות כבארה, שם נבחר שץ לוועד העובדים של פועלי בנימינה, ולחבר הלשכה הכללית.
במסגרת הקבוצה התמחה גרשון בחפירת תעלות ניקוז ובייבוש ביצות, וכתוצאה מעבודתו זו חלה במלריה.
ב-5 ביולי 1929 הגיע זאב ז'בוטינסקי לבקר בבנימינה במסגרת כינוס שהתקיים במקום, ולן עם אנשי קבוצת מנורה בצריף שלהם.
לאחר לילה של ויכוחים העלה גרשון שץ את רעיון פלוגות הגיוס של בית"ר שיאפשרו לרכז את עולי בית"ר המגיעים לארץ במסגרת כמעט צבאית, ולהקל בכך על קליטתם.
הרעיון החדש גרם לגרשון לעזוב את קבוצת מנורה כדי להגשים את חזונו.
בשנת 1930 יצא גרשון שץ לשליחות מטעם תנועת בית"ר אל פולין ובשנת 1931 יצא אל ליטא, שם הרצה על רעיון פלוגות הגיוס.
באפריל 1931 יצא גרשון שץ להשתתף בכינוס העולמי הראשון של בית"ר בדאנציג כנציג ארץ ישראל.
גרשון נשא בכינוס נאום כשהוא לבוש במדי בית"ר מלאים, בדבר ארגונם של פלוגות גיוס חובה לשנתיים, אך לא הצליח לסיים את נאומו מאחר שהתמוטט בשל מחלת המלריה.
בעקבות נאומו של שץ בכנס, הטיל עליו זאב ז'בוטניסקי, ראש בית"ר, לעמוד בראש פלוגות הגיוס אותן הגה, ובנוסף קיבל גרשון שץ את התואר קצין נציבות בית"ר בארץ ישראל.
פלוגות הגיוס שהחלו להגיע התפזרו בכל רחבי הארץ, וגרשון בילה את רוב זמנו בנדידה בין פלוגה לפלוגה.
בחודש מרץ 1932 התקיים בראש פינה הכינוס הראשון של עולי תנועת בית"ר בארץ ישראל.
את הכינוס פתח גרשון שץ, ובנאומו הדגיש כי הכינוס מתקיים דווקא בגליל כדי לבטא את החשיבות הרבה אותה רואה התנועה בנוכחות ציונית באזורים שבקרבת גבולות ארץ ישראל, וכי מסיבה זו מתמקדת פעולת פלוגות הגיוס באזורים אלו.
בסוף שנת 1931 ובתחילת שנת 1932 ארגן גרשון שץ ביחד עם אנשי פלוגות הגיוס עליה בלתי חוקית של אנשי התנועה הרוויזיוניסטית דרך גבול הצפון בשיתוף עם בני העדה הצ'רקסית שגרו בכפרים הסמוכים לגבול.
במהלך חודשים אלו עברו את הגבול שש קבוצות בנות 30 איש כל אחת, עד שהמשטרה הבריטית זיהתה את הפעילות, ואסרה כמה מאנשי בית"ר.
שץ כמעט ונפל בידי המשטרה, אך הצליח לברוח ברגע האחרון באוטובוס ערבי.