tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הערכת המצב של המג"ד, שנעשתה על בסיס נתוני המודיעין גרסה כי הכוח והאמצעים העומדים לרשותו מספיקים לביצוע המשימה, וכי יש בידיו די נתונים לקביעת כמויות התנועה המבצעית (תנ"ם) ומטעני הפריצה הדרושים לחדירה אל היעדים ולפיצוצם.
על מנת שלא לסרבל את התוכנית ולהרבות בכוחות משנה, ואף על פי שהיו לו שלושה יעדים, החליט המג"ד לבנות כוחות משימה קטנים, שכל אחד מהם מתאים בהרכבו ובחימושו ליעדו.
כוחות המשימה הורכבו מכיתות שמפקדיהן קצינים, ורוב אנשיהן בעלי דרגות אחרות.
הגדוד כולו שאף להשתתף בהסתערות עצמה, אך לא ניתן היה להשביע את רצון הכול, בשל הצורך להקצות אנשים לכוחות המאבטחים ותפקידים אחרים.
כיוון שגורם ההפתעה ושבירת רוח המגינים הייתה חשובה, קבע המג"ד כי יש לשאוף ששני היעדים – המחנה/מכון המים ותחנת הרכבת יותקפו בעת ובעונה אחת.
עם זאת, בכל שלב של הקרב ניתן להפנות את הכוח שהוקצה לתחנת הרכבת אל המחנה כעתודה לכיבושו.
בזאת, קיים את ההוראה כי יש להבטיח קודם כל את תקיפת המחנה כיעד ראשי.
כיבוש מכון המים תוכנן כהמשך לכיבוש המחנה והוערך כקל יחסית.
פקודת המבצע הגיעה לגדוד בשעות לפני הצהריים של 27 בפברואר 1955, ונקבה את המחנה שליד תחנת הרכבת כיעד.
הפשיטה הייתה אמורה להתבצע למחרת, כשהכוונה הייתה לחדור למחנה ולפוצץ את מתקניו.
לפי הפקודה, בחיילים מצריים יש לפגוע אך ורק אם יפריעו לביצוע המשימה.
הפשיטה תבוצע בלילה שבין 28 בפברואר ובין 1 במרץ.
עם קבלת הפקודה נכנס הגדוד לכוננות, והוחל בהכנות לפשיטה הלילית.
בשעה 15:00 קיבלה מפקדת הגדוד תיק שטח ותיק מודיעין על היעדים, ובהם ידיעות מפורטות עליהם, שנמסר כי הן מעודכנות.
מוטה גור סיפר כי "בעיצומם של האימונים נקראה המחלקה לחזור למחנה לקראת מבצע עזה.
לקראת צהרי אותו יום, 28 בפברואר 1955, הושלמה התוכנית הגדודית: לתקוף בו-בלילה ולהשמיד את הכוחות המצריים במחנה תחנת-הרכבת של העיר עזה...
הפעם הוחלט לשמור את מקום המבצע ומועד ביצועו בסוד מפני החיילים.
הניסיון לימדנו את חשיבות הסודיות.
הוחלט להעדיף סודיות על הכנות מוקדמות ממושכות".
על פי הערכת המג"ד, משך התנועה אל היעדים יהיה שלוש שעות ומשך טיהורם – בין חצי שעה לשעה.
החבלה במתקנים וההתארגנות לחזרה יימשכו כשעה.
המג"ד הקצה זמן רב יחסית לפעולות הטיהור והחבלה, ולהתארגנות מחדש שלאחריהן, משום שניסיונו של הגדוד במבצעים דומים הוכיח כי רצוי לפעול ביעד ללא חיפזון ולהחזיק בו זמן ניכר כדי שתהיה ללוחמים תחושת ביטחון עצמי ושליטה בנעשה, והם יבצעו את משימותיהם ביישוב הדעת ועל הצד הטוב ביותר.
משך המסע חזרה הוערך בארבע שעות, מחמת עייפות הכוחות ונטל נשיאת הנפגעים.
כיוון שהיום החל מחשיך סמוך ל-18:00, ניתן היה לצאת אל היעדים רק ב-18:30, כשמחשיך ממש.
לפיכך נקבעה שעת ה-"ש" ל-22:00. החסימה תתמקם ב-"ש" פחות 30 ותישאר במקומה עד 02:00. גם משך מסעה אל מקום החסימה נאמד בשלוש שעות, לפיכך היה עליה לצאת, גם היא, סמוך ל-18:30. שעת היציאה הכתיבה את מועדי התנועות והפעולות הדרושות להכנת הכוח למבצע.
פקודות הקבע לקרב הצטיינו בתכליתיותן וב"קיצורי דרך" בנהלים המקובלים לפני הקרב.
גם בקיאותם של מפקד הפעולה ומפקדי המשנה שלו בשטח שבו יפעלו, חסכה זמן רב בשעת התדרוכים.
כבסיס ליציאה לפשיטה ולשיבה ממנה נבחר כפר עזה שנמצא בדיוק מול הפער שבין שני מוצבים מצריים.
המרפאה בכפר עזה נבחרה כתחנת העזרה הראשונה של הכוח.
הגישה מן הגבול אל הפרדס ומשם אל היעדים הצריכה חדירה דרך מערך המוצבים המצריים הצפוף.
בין שניים מהמוצבים שמול כפר עזה הישראלי, היה לפי הידיעות רווח גדול מן הרגיל- כקילומטר וחצי עד שניים, הרווח הגדול ביותר בין המוצבים בקו המזרחי.
ניתן היה להניח כי חדירה דרך רווח זה לא תתגלה אך החזרה דרך קו המוצבים, לאחר ביצוע המשימה, תיתקל באש מצרית, נוכח ההתראה שתינתן לכוחות המצריים בזמן הקרב על היעדים.
שיקול זה העלה את האפשרות להגיע מגבולה הצפוני של הרצועה בה היו המוצבים מועטים ומרוחקים יותר מאשר בקו המזרחי.
אולם החדירה והשיבה דרך קו המוצבים הצפוני הוצאה מכלל חשבון, בשל המסע הארוך שיחייב תמרון כזה, ובגלל הכפרים הגדולים בית לאהיא וג'באליה, על מחנות הפליטים שלהם, שעמדו בדרכו של הכוח הפושט מצפון.
המעבר בין המוצבים אשר היה סיכוי גבוה שייחסם לאחר שתישמע המולת-הקרב חייב הקצאת כוח מיוחד שיחזיק את המעבר פתוח עד לאחר שיחזור דרכו הכוח הפושט.
בשעה 18:30 יצא טור הפושטים מכפר עזה לעבר הגבול, בראשו נע כוח א' שמשימתו הייתה כיבוש המחנה ומכון המים והריסתם.
אחריו נע כוח ב' אשר משימתו הייתה כיבוש תחנת הרכבת.
בהמשך נע כוח ג' שמשימתו הייתה לאבטח את אזור החדירה בין המוצבים המצריים.
במאסף נע כוח ה' ששימש עתודה למפקד הפעולה, ואבטח את הבסיס הקדמי של הפשיטה, אשר יתמקם בבתים שבפינה הדרום-מערבית של הפרדס.
באותה שעה יצא כוח ד' מקיבוץ בארי לעמדת החסימה במטרה לחסום תגבורות מצריות מדרום עזה.
הניווט התנהל ללא תקלות כאשר הכוח חצה את הגבול ללא אירועים והמשיך וחצה את ואדי-חליב, המתמשך במקביל לקו הגבול.
סמוך לכביש העוקף את עזה ממזרח עצר הכוח למנוחה קצרה.
לאחר שחצה הכוח את הכביש נשמעה קריאה בערבית ואחריה ירייה.
כיתת החוד הסתערה מייד על מקור האש בירי ועלתה על עמדה חפורה ומכוסה, מעין מוצב קטן ללא גדר, בפינה הדרום מזרחית של פרדס ב'.
בעמדה שכב חייל מצרי הרוג.
חייל הרוג נוסף נתגלה במרחק כמה עשרות מטרים.
חרף ההיתקלות במארב, אשר לאחריה הייתה צפויה התערבות המוצבים המצריים השכנים, לא נרשמה כל תגובה על קרב היריות הקצר.
אף על פי שסביר היה להניח שחיל המצב המצרי יתארגן לקדם את ההתקפה, וכוחותינו כבר לא ייהנו מיתרון ההפתעה, החליט מפקד הפעולה להמשיך במבצע ולהחיש את תנועת הכוח קדימה, כדי להניח למצרים שהות קצרה ככל האפשר להתארגנות.
לא היה ספק שהמצרים הבחינו בהימצאות חיילי צה"ל בשטח והכניסו את כוחותיהם לכוננות.
מפקד כוח א' יצא לבדו לגלות את המחנה.
הוא גילה כי המחנה אכן מואר כפי שנמסר על ידי המודיעין הפיקודי.
כמו כן זיהה "מאהל" – חמישה אוהלים וכמה "חושות" – מערבית מן המחנה.
הגדר הצפונית של המחנה, דרכה אמור היה הכוח לעבור, לא נמצאה במקום שסומנה בו בתצלומי האוויר ואף לא דרומית לו.
שורש הטעות לה נתפס מפקד כוח א'- ולא רק הוא - מקורו בהנחת המודיעין הפיקודי כי המחנה מואר.
לפיכך, כל מקום המואר תאורה ביטחונית בסביבה נחשב למחנה, מה עוד שהמחנה עצמו היה שרוי בחשיכה.
למעשה, המקום המואר שמצא מפקד כוח א' היה מכון המים, ובשל תאורתו נתחלף למפקד כוח א' במחנה, בעוד המחנה האמיתי, שממערב למכון, הפך ל"חמישה אוהלים וכמה חושות", שלא היה להם סימן וזכר בדו"ח המודיעין שקיבל הגדוד וכן לא נראו בתצלום האוויר.
כאמור, הגדר הצפונית למחנה סומנה בטעות על ידי המודיעין במקום לא נכון, נמצאה עשרות מטרים דרומית משם.
לבסוף, החליט הסגן להטיל על כוח א' להתקיף את המחנה דרך המאהל.
מפקד כוח א' הסתער אפוא על המחנה המואר, שלא היה אלא מכון-המים, מרחק 60 מטר מן המחנה הצבאי.
הוא הגיע אליו עוד טרם הגיע אל המאהל, שלא היה אלא המחנה האמיתי, כיוון שנע כלפיו אלכסונית ממסילת הברזל, אשר שימשה ציר התקדמות לשני הכוחות, ולא באיגוף ימני מלא.
שער מכון המים הסגור נפרץ במטען צינור והמכון וכל מתקניו נכבשו מול התנגדות של שלושה-ארבעה רובאים, שבאה מהעמדה בקרבת השער עצמו.
ההתנגדות חוסלה במהירות בלוחמה פנים-אל-פנים.
בשעת ההסתערות על מכון-המים, כשחצה הכוח את הכביש, נתגלתה למפקד כוח א' הטעות בזיהוי היעד- שהרי המחנה חייב היה להימצא ממערב לכביש, והתברר כי "המאהל" שבמערב, שהחל לירות אש שהלכה וגברה, הוא-הוא המחנה.
אולם עד שנתבררה הטעות נשלח כוח ב' להסתער על תחנת-הרכבת.
סגן מפקד הפעולה הורה אפוא למפקד כוח א' לעזוב את שטח המכון לאחר שכבר החלו להחריבו, להצית את אוהליו, ולהסתער על המחנה שממערב לכביש.
כיוון שמפקד כוח א' סעדיה אלקיים (סופאפו) דיווח כי אזלו אצלו מטעני הצינור לפריצת גדרות, הורה לו סגן מפקד הפעולה, דוידי, לפרוץ למחנה דרך השער הראשי שלו, שנמצא סמוך לפינתו הדרום-מזרחית ונפתח לכביש.
מפקד כוח א' ועמו שני לוחמים, נעו ראשונים וחצו את הכביש מערבה, לפני יתר הכוח.
מקלען-אויב ירה עליהם מטווח קצר ומפקד כוח א' ואחד ממלוויו נהרגו, בעוד המלווה האחר נפצע.
סגן מפקד הפעולה, שנוכח כי לא זו הדרך לפרוץ למחנה, נטל את הפיקוד על הכוח והחזירו אל השטח שמצפון למחנה, כדי לפרוץ לתוכו מצד זה, כמתוכנן.
הכח סבל מפצועים רבים אך המ"מ עוזי עילם לקח עימו עוד שלושה לוחמים והסתער למחנה המרכזי.
בינתיים, כיתת "סבלי" חומר-הנפץ, שנשארה בגזרה זאת עד אשר יידרשו שירותיה, לא ישבה בחיבוק ידיים.
מפקד הכיתה איכן את הגדר הצפונית "האבודה" של המחנה: היא נמצאה כמעט בקו אחד עם מכון-המים (במקום 100 מטר צפונה משם, כמצוין בתצלום האוויר).
המולת הקרב מכיוון תחנת הרכבת ולהבות דליקה שהתלקחה שם, הבהירו לסגן מפקד הפעולה כי כוח ב' ביצע את עיקר משימתו שם.
הוא קרא לו בקשר לחזור ולסייע לכוח א' לכבוש את המחנה.
על מפקד כיתת ה"סבלים" פקד לפרוץ במטען צינור את גדר המחנה לקראת הסתערות עליו.
פקודה זו בוצעה במלואה, אך מעבר לפרצה שנוצרה נתגלתה גדר נוספת.
מפקד כיתת "הסבלים", אשר נותר ללא מטעני צינור נוספים, הצליח לאתר פרצה מוכנה בגדר דרכה הסתער כוח א' וכבש את המחנה מול התנגדות שדעכה במהירות.
שני מצרים, שאיישו עמדה מוסווית סמוך לפרצה דרכה חדר הכוח, בחרו להיות פאסיביים ונתגלו רק בטיהור היסודי שנעשה במחנה לאחר סריקתו בכיוון ההפוך, מדרום לצפון.
מפקד הפעולה העתיק את חבורת הפיקוד הקדמית לתוך המחנה והתמקם בפאתו הצפונית.
פיצוץ מתקני המחנה התנהל כסדרו- מתקן אחר מתקן.
במחנה נתגלו משאית, ג'יפ וטנדר.
מכונאי שצורף אל הכוח במיוחד למטרה זו, הצליח להתניע את המשאית.
שני כלי הרכב האחרים חובלו.
על המשאית הועמסו ההרוגים והפצועים, נשקם ונשק שלל רב שנמצא במחסן הנשק של המחנה: 30 רובים, מרגמה, סטנים ומקלעים.
באיסוף הנפגעים והשלל סייע כוח ב', שחזר כבר למחנה.
כשניתנה הפקודה להסתער על תחנת הרכבת קידם מפקד כוח ב' את מחלקתו בשלושה טורים כיתתיים – כיתה אחת על סוללת המסילה ושתי האחרות משני עבריה – לעבר מתקני תחנת הרכבת.
בהתקרבם אליה, נפתחה עליהם אש מקלע מטווח של 50 מטר.
מפקד כוח ב' הטיל רימון לעבר עמדת המקלע ושיתק אותה.
הכוח המשיך בהסתערותו בלא להיתקל בהתנגדות של ממש, ותוך עשר דקות נכבשו מבני התחנה, בעיקר ברימונים.
בשלב זה נתקבלה פקודת סגן מפקד הפעולה, דוידי, לחזור ולסייע לכוח א' בכיבוש המחנה ולפיכך חזר כוח ב' מבלי להשלים את החבלה במתקני תחנת הרכבת.
בתום העמסת הנפגעים והשלל על המשאית, נסע הנהג אל נקודת איסוף הפצועים, שליד הכביש, כשלפניו נע כוח מאבטח של תת-מקלענים.
מפקד הפעולה החליט לוותר על המשאית, מחשש שתשמש מטרה בולטת מידי לאש אויב.
לכל נפגע הוקצו ארבעה נושאים ואלונקה.
כיוון שמספר הפצועים היה רב מהצפוי וחסרו אלונקות, אולתרו רבות מהן מחולצות ורובים, אך גם כך עדיין חסרו אלונקות.
כיוון שלא נותר כוח-אדם לנשיאת ציוד השלל – פוצצה המשאית על מטענה.
הכוח הפושט נע חזרה בסדר הבא: סגן מפקד הפעולה וכיתה אחת מכוח א' בראש, אחריהם יתרת כוח א', כוח ב' וכוח ה' עם הנפגעים, אחריהם חבורת הפיקוד הקדמית, ובמאסף חוליה לאבטחת העורף שגם נעה באגפי הכוח.
כשהגיעה שדירת המסע לגבעת האקליפטוסים שבין פרדס א' ופרדס ב', נתקבלה הודעה ממפקד כוח ג', שנשאר לאבטח את הרווח שבין המוצבים המצריים, כי הרגיש בתנועת כוחות מדרום לו.
לפיכך הניח מפקד הפעולה כי כוחות אויב הגיעו בדרכים הבלתי חסומות מעזה לתגבר את המוצבים שלאורך הגבול ולארוב לכוח בשעת נסיגתו.
הוא הורה לכיתת החוד לתפוס את גבעת האקליפטוסים ולאבטח ממנה את מעבר הכוח.
תוך כדי מעבר הכוח, הוחלפה כיתת החוד שבגבעה בכיתת המאסף.
כיתת החוד הוסיפה לנוע בראש הכוח ובהתקרבה למקומו של כוח ג', נפתחה על האחרון אש מן השלוחה, אש שהגיעה לעוצמת שתי כיתות בקירוב.
כיתת החוד, עדיין בפיקוד סגן מפקד הפעולה, צורפה לכוח ג' כדי להשיב יחדיו אש לאויב, ולחפות על מעבר הכוח החוזר.
הכוח העיקרי המשיך במסעו ומאמץ רב נדרש לנשיאת הפצועים, כשבמיוחד קשתה נשיאת הנפגעים שלא היו אלונקות בשבילם.
כשהגיע הכוח העיקרי לכביש, נפתחה אש מקלע על ראשוני החוצים אותו וצנחן אחד נפגע.
כוח ג', כיתת החוד בראשה סגן מפקד הפעולה נעה מזרחה והצליחה לחסל את המקלע, שככל הנראה הוצב על ידי האויב במארב חפוז כדי למנוע מהכוח לחצות את הכביש.
מעבר לכביש מזרחה, נעו הכוחות בשדה קמה, שהשתרע עד ואדי-חליב.
הצעידה בשדה הייתה קשה במיוחד, והקימה המולה ניכרת.
נוסף לכך, משני מוצבים מצריים מצפון ומדרום נפתחה אש צולבת של מק"בים לעבר השדה.
אש האויב פגעה במספר חיילים נוספים.
עומס הנשיאה גדל ועמו התשישות.
הרבה מנושאי האלונקות פיגרו והשליטה על הכוחות, שנתפזרו, נתרופפה מאוד.
רק בתוך ואדי-חליב מצאו החיילים מחסה מאש המקל"בים.
הכוחות רוכזו ואורגנו, והמסע התחדש.
במהלך חיפוי האש נפגעו ארבעה לוחמים- שניים נהרגו ושניים נפצעו.
אכזבה קשה ציפתה לחוזרים בנקודת המפגש שנקבעה עם האמבולנסים ליד הגבול.
האמבולנסים לא מצאו את המקום, וחלפו על פני הכוח המתקרב בלא שעצרו.
באמבולנסים לא נמצא כלל מכשיר קשר, חרף הוראה מפורשת לקחתו, ולא ניתן היה להעמידם על טעותם.
רכב שנשלח לאתר את האמבולנסים החזירם לנקודת המפגש לאחר שעה ארוכה שם הועמסו עליהם הנפגעים- שמונה הרוגים ושלושה עשר פצועים שהועברו למרפאת כפר עזה.
המג"ד העריך כי האויב יתחיל להחיש תגבורות לאו דווקא אל היעדים המותקפים, אלא אל קו מוצבי הגבול, במגמה לנתק את דרך הנסיגה של הכוח הפושט.
בין אם יופנו תגבורותיו אל עבר הגבול ובין אם אל היעדים המותקפים, ניתן היה לשער כי תגבורות אלו תבואנה מדרום הרצועה, שם נמצאו ריכוזיו העיקריים של הצבא המצרי.
שיקול זה חייב הצבת חסימה בפניהן.
לא היה טעם להציב את החסימה בקרבת היעדים או בקרבת קו המוצבים, כיוון שגם אל היעדים וגם אל המוצבים יכול היה האויב לנוע מעזה במספר רב של דרכי גישה וכבישים בשטחים בנויים או סגורים.
בגזרה זו לא ניתן היה לבלום את התגבורות.
לפיכך הציב המג"ד את כוח החסימה כשישה ק"מ מדרום לעזה, על כביש עזה-רפיח, בקרבת המקום שבו מסתעף ממנו הכביש העוקף את עזה ממזרח.
המג"ד העריך כי בנקודה זו, הרחק מן היעדים עשוי הכוח המתגבר לנוע, עדיין ללא חשש, על הכביש הראשי.
מפקד כוח החסימה היה שמעון כהנר, ו-22 אנשיו היוו את מחלקת הסיירים המובחרת של הגדוד אל כוח זה הצטרף גם דני מט.
נוסף לנשקם האישי היו לסיירים שני מקלעים, מרגמה 52 מ"מ, ררנ"ט, בזוקה, פח הצתה ומוקשי תאורה.
משימת הכוח הייתה לחסום את כביש עזה-רפיח בנקודת החסימה שנבחרה, משעת ה-"ש" ועד "ש+2", ולהשמיד כל תגבורת אויב שתנוע לאזור הפשיטה.
תוכניתו של מפקד החסימה הייתה לצאת עם רדת החשיכה מבארי הישנה ולנוע בתוך ואדי-נחביר עד לגבול, להצפין ולעבור בין המוצבים המצריים אל פרדס ג' הסמוך לכביש.
משם להגיע לכביש בהליכה לאורך הגדר הדרום-מערבית של הפרדס, ולהציב מארב בכביש כלפי רכב הבא מדרום, בנקודת החסימה המיועדת.
הכוח טעה בדרכו, כיוון שסטה לעבר פרדס ד' אשר נדמה לו כפרדס ג'.
כ־200 מטר מדרומו של הכוח נראו בקתות מגורים.
השעה הייתה 21:00. כיוון שנותרה שעה תמימה עד לשעת ה"ש", ומפקד כוח החסימה לא רצה להקדים לבוא למקום החסימה כשהוא נע בקרבת אזור מגורים, שמא יתגלה בטרם עת, החליט, בהניחו שהוא נמצא בפרדס ג' הסמוך לכביש, לשהות במקומו עד סמוך לשעת ה"ש".
בינתיים שלח סיירים לאכן את נקודת החסימה המדויקת אך אלה בוששו לחזור מאחר שהופתעו למצוא שטח בלתי מוכר ולא צפוי.
בינתיים, הודיע מפקד הפעולה למפקד החסימה כי שעת ה-"ש" הוקדמה בחצי שעה.
לפיכך יצא כוח החסימה מייד אל הכביש, מבלי להמתין לשובם של הסיירים, כדי להגיע למקום במועד החדש.
הסיירים ששבו והצטרפו אל הכוח דיווחו כי מצאו כביש המתמשך אלכסונית מערבה, שאינו יכול להיות כביש עזה-רפיח.
אותו זמן החלה להישמע המולת הקרב בצפון.
מפקד כוח החסימה החליט שלא לחזור ולחפש את פרדס ג', אלא לחצות את השטח שבין שני הפרדסים לכיוון הכביש.
לבסוף הגיע אל הצומת המבוקש, שם ערך את שלוש כיתותיו המצומצמות ממזרח לכביש, כשאגפו הימני מרוחק מאה מטר מן הצומת, ואגפו השמאלי – מאה מטר מבניין בודד, שניכרה בו נוכחות אנשים.
לפי מידע שהיה למפקד החסימה, צריכה הייתה להימצא בקרבת הצומת חוליית ביקורת של משטרת האויב.
ואמנם, נורתה אש רובים קלושה ממקומה המשוער של החוליה לעבר הכוח הנערך.
גם מן הבניין הבודד נורו יריות אחדות, ושוב נמנע מפקד החסימה להגיב.
אש האויב הייתה בלתי יעילה והוכיחה כי ידיעותיו על הנעשה בחוץ קלושות ובלתי מספקות.
כעבור זמן-מה, הופיע ג'יפ מכיוון עמדת המשטרה והאיר על הכוח בפנסיו.
לא היה ברור בוודאות האם הכוח נתגלה.
אחר-כך הופיעו שתי משאיות בעורפו המזרחי של הכוח, כשהן נעות לאורך קו המוצבים, עוצרות מדי פעם ומורידות תגבורות, ככל הנראה, או מציבות מארבים.
בשלב זה התחזקה אש מוצב המשטרה שבצומת והצטרף אליה גם מקלע.
כוח החסימה נצר את נשקו בעקשנות.
התאפקותו של כוח החסימה השתלמה.
בשעה 22:45 הופיעה מדרום, על הכביש מרפיח, שיירה בת ארבע מכוניות ובהן כמאה חיילים, נוסעת באורות מלאים צפונה.
המכונית הראשונה נעה מאות מטרים לפני האחרות.
התוכנית הייתה להפעיל "פוגז" על המכונית הראשונה, כשתעבור בקטע הכביש שמול גזרת הכיתה המרכזית.
זו תפתח באש, ובחיפויה תסתער הכיתה הדרומית על הרכב ברימונים ובתת מקלעים.
הכיתה השלישית תרתק את מוצב המשטרה ותהווה עתודה לטיפול בכל מטרה אחרת אם תופיע.
התוכנית בוצעה כמתוכנן, אף כי מפקד הכיתה הדרומית נאלץ לפתוח באש על המכונית המתקרבת שסטתה ונקלעה בדיוק למקום ההתפוצצות של ה"פוגז".
המשאית ספגה את מלוא האש של המארב, והיו בה נפגעים רבים מאוד.
למראה מכת תת-מקלעים, הרימונים והררנ"טים שספגה המכונית הראשונה, עצרו המכוניות האחרות, הסתובבו והסתלקו משם.
מפקד כוח החסימה הניח, כי הכוח המצרי שבשלוש המשאיות המרוחקות מתארגן בינתיים ועלול לפתוח בקרוב בהתקפה.
גם בקטעים אחרים של הגזרה ניכרה תנועה ערה.
לכן התקשר עם מפקד הפעולה כדי לקבל אישור לנסיגה, בטרם יושלמו הכנות האויב להתקיפו.
לאחר קשיי קשר רבים, ניתן לו האישור.
משהתרחק כמה מאות מטר, נפתחה אש עזה על מקומו הקודם.
ככל הנראה, ערכו שם כוחות התגבורת המצריים את התקפתם.
בדרכו חזרה, הבחין הכוח במארב אויב על קו רקיע סמוך, אך המארב לא הבחין בו, והכוח המשיך בדממה לעבר בסיסו והגיע אליו ללא תקלה.
כוח החסימה השאיר מאחוריו 22 הרוגי אויב ו-13 פצועים.
כשלל הביא שני מקלעי 'ברן' ושלושה רובים.
מן הכוח עצמו נפגע קלות סייר אחד שנפצע מרסיסי רימונו-שלו.
לכוח המצרי היו במחנות ובמכון המים ארבעה עשר הרוגים וחמישה עשר פצועים.
מכון המים נהרס, וכן בניין אבן, ארבעה צריפים, מספר אוהלים, סככות והושמדו כלי נשק.
בחסימה, בהיפגעות המשאית – עשרים ושניים הרוגים ושלושה עשר פצועים.
לכוח הישראלי היו שמונה הרוגים ושלושה עשר פצועים – מספר רב מאוד של נפגעים, במיוחד ביחס לצפוי וביחס למה שהיה רגיל באותה תקופה, כל זה בקרב עם יחידות עורפיות קטנות של האויב המצרי, או מצרי-פלסטיני, ובהן גם שירותי מינהלה.
בהודעה שפרסם דובר צה"ל לאחר המבצע, נאמר כי העימות פרץ כאשר המצרים התקיפו סיור של צה"ל אשר נע לאורך גבול הרצועה.
גרסה שקרית זו הוכתבה על ידי דוד בן-גוריון ללא ידיעת ראש הממשלה משה שרת.
ב-1 במרץ כתב שרת לבן-גוריון: "בעניינים כאלה כמות הופכת לאיכות ומספר החללים משווה למאורע כולו אופי אחר לגמרי מזה שנתכוונו לו".
ב-3 במרץ כתב בן-גוריון ביומנו על המבצע: "זה היה, לדעתי, שיא הגבורה האנושית".
בישיבת הממשלה לאחר המבצע, אמר שרת כי "איננו מאושר" ממנו למרות "היעל החיובי הפנימי שהיה לו" והביע את צערו על כל כך שהמבצע "מוכרח להרחיק את סיכויי השלום" עם מצרים ועלול להחמיר את היחסים עם ארצות הברית.
בן-גוריון, לעומת זאת, הדגיש את חשיבות גילוי העדיפות הצבאית של ישראל על המדינה הערבית החזקה ביותר והמעיט בחשיבות השפעת המבצע מחוץ לישראל, משום שבכל מקרה תחזרנה המעצמות אחרי הערבים "וגם אם נתנהג למופת...
לא נשנה את המאזן לטובתנו כמלא הנימה".
הוא שיבח את הצנחנים וטען: "אילו הייתה לנו יחידה כזאת במלחמת השחרור, היינו משלימים את שחרור ירושלם ולוכדים את לטרון".
בעקבות החלטת הממשלה, כתב בן-גוריון מכתב הוקרה לצנחנים, שהוקרא על ידי משה דיין, בו ציין את "רוח הגבורה היהודית שנתגלתה בקרב זה" וטען כי יחידת הצנחנים "הוסיפה דף מפואר לספר הניצחונות של צבא הגנה לישראל".
בניגוד לגאווה שעוררה הפעולה בישראל, מדינות העולם נטו לגנותה בחריפות.
כך למשל, ממשלת אנגליה טענה כי מדובר בפעולה "בלתי מוצדקת"; שר החוץ האמריקאי שלח לשרת שדר "קודר וזעום".
צרפת, לעומת זאת, נקטה קו הרבה יותר אוהד.
בעוד שבישראל התלבטו לגבי הישגיה של הפעולה, במצרים היא נתפסה כמוצלחת עד כדי השפלה.
למחרת המבצע פרצו הפגנות של פליטים פלסטינים ברחבי רצועת עזה.
אלה שרפו מחסנים של סוכנות הסעד של האו"ם ליד רפיח, סקלו באבנים משאיות צבאיות, צרו על בית חולים בו ביקרו קצינים ועיתונאים ותבעו חלוקת נשק להגנה מפני ישראל.
מהומות אלו נודעו בקרב הערבים בשם "האינתיפאדה של מארס 1955", והן פרצו בשעה שהשלטון המצרי היה עסוק במלחמה מבית נגד ארגון "האחים המוסלמים".
השלטון ראה במחוללי המהומות פעילים של ארגון זה ודיכא אותן בכוח.
ממשלת מצרים פנתה למועצת הביטחון של האו"ם בדרישה לסנקציות נגד ישראל, אולם דו"ח של ראש משקיפי האו"ם, הגנרל ברנס, קבע כי מנקודת מבטה של ישראל ניתן לראות את התקרית "כמעשה גמול על מעשי ריגול, חבלה ורצח".
בסופו של דבר נתקבלה במועצת הביטחון החלטת גינוי לישראל, אולם ללא פעולות עונשין.
בעקבות הפעולה, נפלה בחוגי הממשל המצרי החלטה לבנות מחדש ברצועת עזה את "משטרת הגבולות הפלסטינית" – כוח חדש בשם "גדוד 11", שהיו בו כ-700 חיילים בפיקוד מצרי והוא הועסק במניעת הסתננות לישראל כדי למנוע התלקחות.
אלא שגדוד זה לא מנע הסתננות ולא הרתיע את ישראל.
כמה מקציניו אף הואשמו בקשרים עם האחים המוסלמים ובעידוד ההסתננות, ובאוקטובר 1955 הוא פורק כשישה חודשים לאחר הקמתו.
עתה החל שלב חדש במדיניות המצרית: הממשל המצרי אימץ את המסתננים, העניק להם את השם "פדאיון" והגדיר אותם לוחמים למען העניין הלאומי הערבי (עד הפשיטה על עזה, כינו אותם הפקידים המצרים "מיתסלילון", גנבים).
מצרים הגבירה עתה את המתיחות בגבול הרצועה באמצעות פעולות מיקוש, תקריות אש ושיגור מסתננים לנגב.
נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר טען מאוחר יותר כי פעולת עזה הביאה אותו לשתי החלטות: להקים ברצועת עזה יחידות מתאבדים (ה"פדאיון") ולחמש את צבאו.
לדבריו, פעולת עזה הייתה "נקודת המפנה" ביחסים בין ישראל למצרים, אז בא הקץ לסיכויי השלום.
על פי הגרסה המצרית, המקובלת על פרשנים רבים, פעולת עזה החלה תהליך שהוביל לעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית בספטמבר 1955. בדיעבד ניתן לומר שפעולת עזה הביאה לעידן של מתיחות והתחמשות בין מצרים לבין ישראל.
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית חימשה את מצרים והביאה לפתיחתו של מבצע קדש ב-1956.
בעקבות תוצאותיה המאוד לא חיוביות של הפעולה מבחינת ישראל נשמעו בארץ כמה קולות זועמים.
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית עוררה פחד גדול בישראל.
היא שינתה את מאזן הכוחות לטובת מצרים והעמידה את ישראל בפני חשש ממלחמה בה היא תסבול מנחיתות כפולה - הן בשל הגבולות שנקבעו בהסכמי שביתת הנשק ברודוס והעניקו למצרים עליונות טופוגרפית, והן בשל העובדה שמצרים שלאחר עסקת הנשק מחומשת יותר מישראל.
גם תקריות הדמים הרבות לאורך הגבול התקשרו לפעולה הזו ונתפסו כמעשי נקמה עליה.
מבצע יבוסי היה אחד ממבצעי ההגנה במלחמת העצמאות.
המבצע נערך בתחומי העיר ירושלים ובאזורים הסובבים אותה, בין 22 באפריל ו-4 במאי 1948. לצורך המבצע עלתה חטיבת הראל לירושלים והצטרפה לכוחות ההגנה בה.
'ההגנה' הצליחה להשתלט על השכונות הערביות בדרום העיר.
לעומת זאת, לא נחלו כוחותיה הצלחה בקרבות בצפון העיר.
מברקים אלה הביאו את הפיקוד העליון להחליט להפסיק את מבצע הראל, להעביר את כל חטיבת 'הראל' לחזית ירושלים ולפתוח שם במבצע צבאי שנקרא מבצע 'יבוסי'.
כיוון שמפקדי חטיבת הראל לא רצו להיות תחת פיקודו של דוד שאלתיאל, הוקם מטה מיוחד למבצע שבראשו היה יצחק שדה שזה עתה סיים את קרב משמר העמק.
למתאם הקשר עם מפקד המחוז מונה שלום עשת.
לימים הגדיר יגאל אלון את הפשרה בהקמת מטה 'יבוסי' כמשגה.
לא הייתה עבודת מטה משותפת לחטיבת 'עציוני' (למעשה חטיבת מחוז ירושלים) ול'הראל' בעת המבצע, להוציא ענייני מודיעין.
עם הכישלונות בתחילת המבצע פורק המטה המיוחד עוד לפני סיומו.
הגדוד החמישי של 'הראל' הועבר ביחד עם מטה החטיבה בשיירה ענקית ב-20 באפריל 1948 (שיירת הראל.
השיירה האחרונה במסגרת מבצע 'הראל').
השיירה הותקפה בשער הגיא ובקרב שהתחולל נהרגו 15 לוחמים.
פתיחת הדרך לנווה יעקב וניתוק הכוחות הערבים בצפון ירושלים על ידי כיבוש נבי סמואל, בית איכסא ושועפט.
כן נשקל כאפשרות כיבוש בית חנינא.
כיבוש שייח' ג'ראח ופתיחת הדרך להר הצופים
במהלך המבצע התגבשה מטרה נוספת: יצירת רציפות עם שכונת מקור חיים המנותקת בדרום העיר על ידי כיבוש שכונת קטמון.
כל הפעולות אמורות היו להיערך ללא התנגשות עם הצבא הבריטי.
בליל 22 - 23 באפריל 1948 יצאה פלוגה מוגברת של הגדוד החמישי מחטיבת הראל בפיקודו של יששכר שדמי, משיכון פאג"י בצפון העיר, ונעה ברגל צפונה לעבר שועפאט.
ההתנגדות הייתה חלשה והכפר נכבש במהירות.
הוחל בפיצוץ בתי הכפר אבל היות שנבי סמואל לא נכבשה באותו לילה, נתקבלה פקודת נסיגה.
שישה בתים פוצצו והפלוגה נסוגה לירושלים עם שני פצועים.
באותו לילה יצאה פלוגה מהגדוד הרביעי מקריית ענבים צפונה.
לאחר הפגזה ממרגמות 3 אינץ' על בית איכסא, פרצו לוחמי הפלמ"ח לכפר, והוא נכבש במהירות וללא נפגעים.
הקלות בה נכבש הכפר חיזקה את ביטחון המפקדים בהצלחת המשך המבצע לכיבוש פסגת נבי סמואל.
התוצאה השלילית מכיבוש זה הייתה שגורם ההפתעה אבד, ושהערבים בפסגת נבי סמואל היו דרוכים להדוף את ההתקפה עליהם.
לאחר הכישלון בנבי סמואל לא הייתה ברירה אלא לסגת מבית איכסא.
הכוח שתקף בנבי סמואל היה פלוגה ב' של הגדוד הרביעי (גדוד הפורצים) בפיקודו של המפקד הנערץ חיים פוזננסקי (פוזה).
בגלל איחור הגיעה הפלוגה לנקודת הזינוק בשעה 06.30 ונגלתה לעיני הערבים.
פוזה החליט למרות זאת לתקוף והתוצאה הייתה קטלנית.
תוך זמן קצר הוא נהרג ורבים נפגעו.
החלה נסיגה מבוהלת באור יום.
כוח משוריין בפיקודו של מיכה פרי נתקל במחסומים בגבעת הרדאר ובאש מכוחות הלגיון והצבא הבריטי ששמרו על תחנת הממסר בגבעה.
כוח חילוץ מאולתר הגיע למקום וחיפה על הכוחות ונסיגת הפצועים מגבעת הרדאר למעלה החמישה.
חלק מהפצועים ננטשו בדרך הנסיגה.
המשוריינים שנפגעו, עם מרגמת דוידקה אחת וכל הנשק שבהם, נפלו בידי הערבים.
תוצאות הקרב היו קשות ביותר - 44 הרוגים ו-88 פצועים.
זאת הייתה אחת התבוסות הקשות ביותר של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
ב-24 באפריל 1948 הפיץ מטה "יבוסי" את "פעולת יבוסי שלב ב'", שיעדה העיקרי היה כיבוש והריסת שייח' ג'ראח וכיבוש בית נשאשיבי שחלש על השכונה.
תוכנן שלאחר מכן תעלה פלוגה של גדוד מוריה מחטיבה עציוני להר הצופים.
פלוגה מהגדוד הרביעי תכבוש את קטמון ותחבור לשכונת מקור חיים.
מטרות נוספות היו כיבוש ואדי ג'וז ואוגוסטה ויקטוריה ובמקרה של כיבוש קטמון - התקדמות לעבר מלחה, בית צפאפה ועין כרם.
כל זאת כדי להרחיב את הטבעת מסביב לירושלים.
הפעולה בשייח' ג'ראח החלה ב-25 באפריל 1948 בשעה 01.30 ונטלו בה חלק שתי פלוגות מהגדוד החמישי.
פלוגה אחת בפיקודו של אהרן (ג'ימי) שמי יצאה משכונת בית ישראל, תקפה את השכונה מדרום-מערב והחלה לפוצץ בתים.
פלוגה נוספת בפיקודו של , עקפה את בית הספר לשוטרים וכבשה את בית נשאשיבי שחלש על השכונה.
בבית שהו כ-35 מלוחמי צבא ההצלה מגדוד ירמוך השלישי.
לפלוגה היו הרוג אחד ושבעה פצועים.
בעקבות אש כבדה של הבריטים הוחלט לסגת משייח' ג'ראח התחתית אבל להחזיק בבית נשאשיבי.
במהלך הנסיגה היו לפלמ"ח 25 פצועים והרוג אחד.
הסיבה לפעילות הבריטים נגד כוחות הפלמ"ח בשייח' ג'ראח, הייתה מעברו בשכונה של נתיב היציאה המתוכנן של הנציב העליון, בדרכו לשדה התעופה קלנדיה ביום המיועד לפינוי הבריטים.
הבריטים מסרו הודעת אולטימטום לפיה על הפלמ"ח לפנות את בית נשאשיבי עד 6 בערב.
לאחר התייעצות שכללה את בן-גוריון, יצחק שדה, דוד שאלתיאל ואת יצחק רבין, הוחלט לדחות את האולטימטום מתוך חשש שיהווה תקדים לקביעות בריטיות נוספות בקשר לעמדות כוח המגן העברי באזור ירושלים.
בתום האולטימטום פתח גדוד שריון בריטי בהתקפה על הפלוגה בפיקוד צפרירי, שכללה ירי תותחים, פגזי עשן וירי מקלעים.
חלק מאנשי הפלמ"ח נסוגו להר הצופים וחלק נשבו ושוחררו אחר כך בתיווכו של קצין הקישור חיים הרצוג.
בהתקפה זו נהרגו שני אנשי פלמ"ח.
הבריטים התחייבו שלא יניחו לערבים להשתלט על שייח' ג'ראח ועמדו בהתחייבותם.
במשך שבועיים עברו שיירות להר הצופים ללא הפרעה.
עם הפינוי ב-14 במאי 1948 השתלטו כוחות ההגנה ואצ"ל על שייח' ג'ראח.
ב-19 במאי 1948 נכבש המקום על ידי הלגיון הערבי ונותר בידי ממלכת ירדן עד למלחמת ששת הימים.
הקרב על סן סימון וכיבוש קטמון
לאור דלות התוצאות פורק מטה יבוסי ב-27 באפריל 1948 אבל המבצע נמשך.
על שכונת קטמון שהייתה למעשה ריקה מתושבים הגנו 130 לוחמים מקומיים בפיקודו של איברהים אבו דאיה, 60 חיילי צבא ההצלה וכוח של הלגיון הערבי מצויד בשריוניות שתפקידו הפורמלי היה לשמור על בית הקונסוליה העיראקי.
התקפה ראשונה של הפלמ"ח על מנזר סן סימון הייתה ב-27 באפריל 1948. ההתקפה נהדפה.
ההתקפה השנייה הייתה בליל 29 - 30 באפריל 1948 על ידי כוחות של הגדוד הרביעי והחמישי של חטיבת הראל שהסתייעו בכוחות עציוני.
מנזר סן סימון שחלש על השכונה נכבש אמנם בקלות יחסית.
אולם משעמדו על כך הערבים, נערכו עליו התקפות עזות במשך כל יום 30 באפריל 1948. לפנות ערב הצליח כוח של גדוד מוריה מחטיבת עציוני לחבור למגינים בסן סימון והערבים החלו לסגת.
כוחות עציוני והראל החלו להיכנס לקטמון כמעט ללא התנגדות.
ב-2 במאי 1948 כפו הבריטים על שני הצדדים הפסקת אש משעה 16.00 כדי למנוע מהיהודים להתקדם לעבר דרך חברון ולסכן את ציר התפנותם מירושלים דרומה.
לפלמ"ח היו 21 הרוגים ו-88 פצועים.
לערבים היו, לפי הערכות הש"י, 84 הרוגים וכ-150 פצועים.
משימה נוספת במסגרת המבצע הייתה לחבל בכביש יריחו-ירושלים על מנת למנוע תגבורות של הלגיון.
בליל 28 - 29 באפריל 1948 עלו שתי פלוגות מהגדוד החמישי להר הצופים.
בליל 29 - 30 באפריל 1948 יצאה מחלקה מהר הצופים ופוצצה מעביר מים על הכביש.
למחרת תוקן הכביש על ידי הצבא הבריטי בעזרת חיילי הלגיון ופועלים מקומיים.
בליל 2 - 3 במאי 1948 יצאו שתי מחלקות מהר הצופים ופוצצו מעביר מים בכביש יריחו.
מכונית ערבית נקלעה למקום, נורתה וארבעה מנוסעיה נהרגו.
הנזק לכביש תוקן והבריטים הזהירו את מפקד הכוח בהר הצופים לבל יישנו פעולות כאלה.
בליל 3 - 4 במאי 1948 נעשה ניסיון לכבוש את אוגוסטה ויקטוריה ולשם זה הועלתה להר מרגמת דוידקה.
בעת הפעלתה התפוצץ פגז בקנה וכתוצאה מכך נהרג אחד מאנשי הצוות ושמונה נפצעו.
גורם ההפתעה אבד והערבים היו מוכנים להתקפה.
המחלקה הפורצת נתקלה בגדר תיל שלא הייתה ידועה ואז נפתחה עליה אש כבדה.
ארבעה לוחמים ובהם מפקד כיתת החוד ("זוזיק") (בנם של חיים הזז ויוכבד בת מרים), נהרגו.
גופותיהם הוחזרו למחרת על ידי הבריטים.
באופן כללי, סימן המבצע נטילת יוזמה יהודית בעיר ירושלים ובסביבותיה, כולל כיבוש שטחים והשארות בהם.
עם זאת, העלאת כוחות 'הראל' לירושלים הביאה לנטישת הדרך אל העיר, ולמסמוס חלק מהישגי מבצע נחשון בגזרתו המזרחית.
מטרות המבצע בחלקה הצפוני של ירושלים לא הושגו: נווה יעקב ועטרות נותרו מנותקות, ולבסוף נפלו בידי הערבים, לאחר שננטשו.
גם הר הצופים נותר מנותק, ונותר במצב זה עד מלחמת ששת הימים.
לעומת זאת, נחל המבצע הצלחה מרשימה בדרום העיר, ובאזור זה התרחב מאוד חלק העיר אשר בידיים יהודיות.
השכונות הערביות שנכבשו יושבו עד מהרה בידי יהודים וכן הוסר המצור מעל שכונת מקור חיים.
מבצע חתונה הוא שם הקוד שניתן לניסיון חטיפת מטוס אזרחי ריק ב-15 ביוני 1970 בידי קבוצת יהודים מסורבי עלייה ופעילי זכויות אדם בברית המועצות, כדי להסב את תשומת הלב של הקהילה הבינלאומית למצוקת יהדות ברית המועצות וחוסר האפשרות לעזוב את ברית המועצות בכל דרך אחרת ובנוסף – כדי להימלט לישראל.
אף על פי שהניסיון נכשל, היה זה מאורע משמעותי בתולדות העלייה מברית המועצות, המשפט משך תשומת לב בינלאומית לנושא הפרת זכויות האדם בברית המועצות, ופתח את השערים לגל העלייה של שנות ה-70.
לאחר ניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים, ניתקה ברית המועצות את יחסיה הדיפלומטיים עמה.
הקולות האנטי-ציוניים בכלי התקשורת הסובייטיים התגברו וכך גם האפליה נגד היהודים.
הגל החדש של אנטישמיות ממלכתית מצד אחד, ותחושת הגאווה על ניצחונה המזהיר של המדינה היהודית על צבאות ערב שחומשו במיטב הנשק הסובייטי מצד שני, הציתו רגשות ציוניים בקרב יהדות ברית המועצות.
בשלהי 1966 התחילו להיווצר ארגונים ציוניים מחתרתיים שעסקו בהפצת התרבות העברית, לימוד השפה העברית וחלמו על עלייה לישראל, ב-1969 נוסד ועד תיאום ארצי שתיאם את הפעילות של הקבוצות בלנינגראד, מוסקבה, ריגה, קייב וטביליסי.
הוגה רעיון חטיפת המטוס היה מארק דימשיץ: יהודי, טייס ואיש צבא לשעבר שהחליט שמקומו בישראל וידע שאין כל סיכוי שיתירו לו לצאת.
בחיפושיו אחר שותפים פגש מארק את הלל בוטמן מפעילי הקבוצה הציונית בלנינגראד ושיתף אותו ברעיון.
הרעיון הפך לתוכנית שמטרתה העיקרית לחשוף לעולם את מצוקת יהודי ברית המועצות הרוצים לעלות לישראל אך מוחזקים מאחורי מסך הברזל, אם תצליח התוכנית יקיימו מסיבת עיתונאים בשוודיה ואם תכשל עצם הניסיון יהיה הוכחה לנואשותם.
הוחלט להשתלט על הטייסים ללא סיוע כלי נשק, כדי להבטיח שלא יהיו קורבנות ואם יסרבו לשתף פעולה ולטוס לשוודיה מארק דימשיץ יטיס את המטוס.
בתחילה תמך ועד הקבוצה הציונית בלנינגראד בתוכנית והקצה מהקופה המשותפת כסף לטיסת מבחן בקו הנבחר.
חברי ועד הקבוצה הציונית בלנינגראד לא שיתפו את סילווה זלמנסון ואדוארד קוזנצוב בהחלטתם להעביר בקשה למדינת ישראל שתאשר לאזרחים לחטוף מטוס.
אדוארד קוזנצוב, בעלה של סילווה, נסע לפגוש את מארק דימשיץ שעדיין היה מעוניין בתוכנית.
קוזנצוב האמין שהקג"ב כבר יודע על התוכנית, מאחר שרבים היו מעורבים ושהם יאסרו אותם גם אם יבטלו את התוכנית.
שבוע לפני תאריך היעד ערכו דימשיץ, קוזנצוב ופיודורוב טיסת ניסיון בקו המיועד.
קוזנצוב ופיודורוב הבחינו שחלק מנוסעי המטוס הם אנשי הק.ג.ב, אך הקבוצה לא הייתה מוכנה לסגת, גם אם לא יצליחו האמינו בערכו ההסברתי של המבצע.
הם רכשו את כל הכרטיסים לטיסה מקומית בקו לנינגרד-פריאוזרסק במטוס קטן בן 12 מושבים מדגם אנטונוב An-2.
השכם בבוקר ב-15 ביוני 1970 הגיעו 12 מחברי הקבוצה לשדה התעופה "סמולנויה" ליד לנינגרד.
ארבעת המשתתפים האחרים שחיכו בפריוזורסק שיעלו אותם לאחר "פריקת צוות המטוס" נעצרו בלילה כמה שעות לפני כן.
הק.ג.ב ידע על התוכנית כבר מספר חודשים.
חברי הקבוצה הואשמו בבגידה במולדת, אישום שדינו מוות.
וולף זלמנסון שהיה איש צבא נשפט בפני בית משפט (טריבונל) צבאי בלנינגרד שהתקיים בימים 4–6 בינואר 1971 ונידון ל-10 שנות מאסר, מרי חנוך שהייתה בחודש השמיני להריונה שוחררה לאחר 5 חודשי מעצר, גם אשתו ובנותיו של מארק דימשיץ שוחררו.
מארק דימשיץ ואדוארד קוזנצוב נידונו למוות, יוסף מנדלביץ' ויורי פדורוב נידונו ל-15 שנה גם כן.
אלכסיי מורז'נקו ל-14 שנים, סילווה זלמנסון ל-10 שנים, אריה חנוך ל-13 שנים, אנטולי אלטמן ל-12 שנים, בוריס פנסון ל-10 שנים, ישראל זלמנסון נידון ל-8 שנים ומנדל בודניה נידון ל-4 שנות מאסר.
בתגובה לגזרי הדין, אמרה ראש הממשלה גולדה מאיר, בנאום ששודר ברדיו: .
הלחץ הבינלאומי על הקרמלין הביא להמתקת גזרי הדין ופתח את מסך הברזל לכ-300,000 אזרחי ברית המועצות בשנות ה-70, מתוכם 245,951 יהודים, אשר מביניהם עלו לישראל 163,000 יהודים.
משפט ריגה התקיים ב-24–27 במאי 1971 ופסק שנות מאסר במשטר חמור לאנשים שהיו קשורים ל"מבצע חתונה" אך לא השתתפו בו: אהרון שפילברג - 3; מיכאל שפשלוביץ' - 2; רות אלכסנדרוביץ' ובוריס מפציר - שנה אחת לכול אחד משניהם.
משפט קישינב התקיים ב-27–30 ביוני 1971 ופסק שנות מאסר במשטר חמור לחברי הוועד הציוני בלנינגרד: דוד מעין (צ'רנוגלז) - 5; אנטולי גולדפלד - 4; אלכסנדר גלפרין - 2 וחצי; הילל שור, ארכדי וולושין, שמעון לויט, לזר טראכטנברג והרי קיג'נר - 2 לכל אחד מארבעתם; דוד רבינוביץ' - שנה אחת.
בנוסף למאסר נפסק שכל אחד מהנדונים ישלם "הוצאות משפט" בסך 72.86 רובל.
משפטו של בוריס אוזרניקוב (אגמי) התקיים בלנינגרד ב-6–7 באוקטובר 1971 ובו נפסקו 3 וחצי שנות מאסר במשטר חמור.
ב-1973 השתחרר מנדל בודנייה, שנה לפני ריצוי עונשו המלא.
ב-1974 הוחלפה בברלין סילווה זלמנסון (יחד עם יהודי בולגרי שנידון למוות בבולגריה באשמת ריגול לטובת ישראל) במרגל הסובייטי שנלכד בישראל, יורי לינוב, ועלתה לישראל.
ב-1978 השתחרר ישראל זלמנסון לאחר ריצוי עונשו המלא.
אחד מהם היה ולדימיר זינקין, נספח סובייטי באו"ם, שהייתה לו חסינות דיפלומטית ולכן שוחרר.
השניים האחרים, רודולף צ'רנאייב וולאדיק אנגר, נשפטו ל-50 שנות מאסר ולאחר משא ומתן ארוך הוחלפו ב-27 באפריל 1979 בחמישה אסירים פוליטיים, ביניהם שני מנהיגי הפרשה: אדוארד קוזנצוב ומארק דימשיץ.
שלושת האסירים הנוספים שהוחלפו היו אלכסנדר גינזבורג, ולנטין מורוז וגאורגי וינס.
במסגרת ההחלפה שוחררו עוד חמישה אנשים, מתוכם ארבעה שנעצרו בחטיפת המטוס: אריה חנוך, אנטולי אלטמן, בוריס פנסון, וזאב זלמנסון (בנוסף שוחרר גם הילל בוטמן שנידון במשפט לנינגרד השני).
הם שוחררו שבוע לפני ההחלפה ויצאו מברית המועצות לישראל ביום ההחלפה.
קוזנצוב עלה לישראל, וניהל את מחלקת החדשות של רדיו אירופה החופשית (1983–1990).
לאחר מכן הוא היה העורך הראשי של וסטי.
בפברואר 1981 שוחרר מנדלביץ' ועלה גם הוא לישראל.
הוא פעל נמרצות לשחרור שני הלא יהודים בקבוצה, פדורוב ומורז'נקו.
מורז'נקו שוחרר ב-15 ביוני 1984 ונאסר מיד שוב על הפרת השחרור על תנאי.
פדורוב שוחרר ביוני 1985 והוגבל בהתיישבות לפי "חוק 101 הקילומטר".
לא ניתנה לו ויזת-יציאה עד 1988, אז היגר לארצות הברית.
הוא ייסד את "קרן הכרת התודה" ב-1998 להנצחת הדיסידנטים הרוסים ש"נלחמו בכוח הסובייטי והקריבו את החופש ואת חייהם למען הדמוקרטיה".
מבצע חסידה הוא מבצע צבאי סודי שנערך ב-1 באפריל 1948, טרם הכרזת העצמאות, להנחתת מטוס נושא נשק מצ'כוסלובקיה.
הנשק שנשא המטוס היה חיוני לביצועו של מבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים הנצורה.
נשק זה היה חלק מעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית שהייתה אחת החשובות במקורות הנשק במלחמת העצמאות.
ב-28 במרץ דרבן דוד בן-גוריון את אהוד אבריאל, שנשלח מטעם ההגנה במסגרת המוסד לעלייה ב', לקדם את עסקת הנשק הצ'כית:
מבצע חסידה נערך סמוך לחצות ליל 1 באפריל 1948. המטוס שנחכר מחברה אמריקנית היה מטוס תובלה דאגלס C-54 סקיימאסטר ארבע-מנועי, המוטס בידי טייס אמריקני.
שם הקוד של המטוס היה "בלק-1" והוא היה הראשון בסדרת המטוסים ברכבת האווירית של מבצע בלק.
המבצע הוטל על גדוד 53 של חטיבת גבעתי בפיקודו של יצחק פונדק, אליו סופחו אנשי שירות האוויר בפיקודו של אהרן רמז (לימים מפקד חיל האוויר הישראלי) ואנשי חימוש בפיקודו של אשר פלד.
לשם הנחתת המטוס נבחר מנחת חירום בריטי נטוש ליד הכפר הערבי בית דראס הסמוך לבאר טוביה.
על גדוד 53 הוטל לאבטח את שדה התעופה שהיה סמוך לכפרים ערביים עוינים.
על היחידות הנספחות הוטלו תפקידים כמו יצירת קשר עם המטוס, הארת המסלול בעזרת גנרטור ומערכת תאורה מאולתרת, תדלוק המטוס ופריקת המשלוח במהירות בטרם יתערבו הערבים או הבריטים.
סמוך לחצות, ברגע בו נשמעה מרחוק נהמת מנועי המטוס, הודלקו אורות מסלול הנחיתה.
הנחיתה עברה בשלום, התאורה כובתה, המטען פורק במהירות והוצא מן האזור.
במקביל, המטוס תודלק, נבדק על ידי מכונאים והמריא תוך זמן קצר.
כל הפעולה ארכה כ-80 דקות.
המטען כלל 200 רובי מאוזר "צ'כיים" 40 מקלעי מגל"ד ו-150 אלף כדורי תחמושת.
הנשק הועבר עוד בליל המבצע ליחידות שעמדו לפתוח במבצע נחשון.
באזור נחיתת המטוס, בכניסה המערבית לבאר טוביה, הוצב סלע עליו חרותות המילים "מבצע חסידה" ולידו לוח המספר את סיפור המבצע.
אפרים תלמי, מה ומי – לכסיקון מלחמת העצמאות, הוצאת דבר, 1964.
תולדות מלחמת הקוממיות, ענף היסטוריה במטה הכללי, צבא ההגנה לישראל הוצאת מערכות, 1959.
אתר הפלי"ם ההעפלה והרכש – למחרת היום הגיעה ספינת הרכש 'נורה' עם 4,500 רובים ו-200 מקלעים.
מבצע "טופר העיט" (נקרא בטעות גם: "ציפורן הנשר"), או מבצע "אור ערב", היה מבצע פשיטה של צבא ארצות הברית אשר נועד לחלץ את 52 בני הערובה השבויים בשגרירות ארצות הברית בטהראן, איראן.
לכישלון המבצע היו השפעות הרסניות על בחירתו-מחדש של ג'ימי קרטר לנשיאות ארצות הברית.
בני הערובה האמריקאים שוחררו לבסוף ב-20 בינואר 1981 (יומו האחרון של ג'ימי קרטר כנשיא), בסיומו של משא ומתן דיפלומטי ולאחר 444 ימים בשבי.
למרות שקרטר הבטיח כי השחרור ייעשה בעת כהונתו, בפועל אירע השחרור מיד לאחר שמחליפו, הנשיא רונלד רייגן, נשבע אמונים וקיבל לידיו את תפקיד הנשיא.
פעולת השחרור תוכננה להתבצע בשני שלבים, לאורך שני לילות שונים.
השלב הראשון של המשימה היה ליצור בסיס פעולה בתוך איראן, ליד טאבאס שבמחוז יזד.
האתר הנבחר נודע בכינויו "מדבר 1" ונועד לשמש רצועת נחיתה ארעית למטוסי התובלה מסוג הרקולס ולמסוקים שהיו אמורים לבצע את משימת החילוץ עצמה.
לאחר תדלוק המסוקים, התוכנית הייתה שכוחות הקרקע יעלו על המסוקים ויגיעו באמצעותם אל אתר "מדבר 2", ליד טהראן.
עם איתור השבויים וחילוצם מטהראן, המחלצים והמשוחררים יועברו במסוקים אל בסיס חיל האוויר "מנצריה" שמחוץ לטהראן, ושם ייקחו מטוסי התובלה אל מחוץ לאיראן תחת מטרייה אווירית של מטוסי הקרב.
סופת חול נמוכה ובלתי צפויה גרמה לשניים מתוך שמונת המסוקים המשתתפים בפעולה הראשונית לסטות ממסלולם בדרך לאתר הפעולה "מדבר 1", וזאת כבר לאחר שהועברו לשם לוחמים וציוד.
מסוק שלישי נתקל בקשיים מכניים ולא יכול היה להמשיך במשימה.
לאור אובדן המסוקים הללו, הגיעו קברניטי המבצע למסקנה כי לא עומדים לרשותם די מסוקים לביצוע מוצלח של המשימה והחליטו לעצור את המבצע.
לאחר שנתקבלה ההחלטה להפסיק את המבצע, החל תהליך פינוי המסוקים והמטוסים שכבר היו במנחת, בחזרה לבסיסם.
במהלך הפינוי החל להמריא אחד המסוקים שנותרו, לאחר שסיים תדלוק על הקרקע ממטוס התובלה שעמד לפניו ובסמוך.
המראת המסוק הביאה לעליית ענן אבק וחול סמיך במיוחד, שגרמו למכווין, שעמד על הקרקע בין המסוק למטוס התובלה, לסגת במהירות לאחור.
טייס המסוק הממריא, שעקב הראות הלקויה איבד קשר עין עם המטוס ועם המכווין על הקרקע, וראה רק את הפנס שהחזיק, פירש בטעות את תנועתו המהירה של המכווין הקרקעי לאחור והתרחקותו, כתנועה של המסוק לאחור.
הטייס ניסה "לתקן" תנועה זו של המסוק לאחור, בכך שהפנה אותו קדימה.
בגלל הקרבה היתרה למטוס שעל הקרקע, הביאה התנועה של המסוק קדימה לכך שהמסוק פגע בזנבו של מטוס התובלה, איבד שליטה והתרסק לתוכו.
המטוס הפגוע והמסוק, שהיו עמוסים בדלק ותחמושת, עלו בלהבות והתפוצצו.
ההתפוצצות והאש גרמו למותם של שמונה לוחמים משני כלי הטיס, ולפגיעה בכלי טיס סמוכים שעמדו על הקרקע.
הפיצוץ הוסיף לחוסר הסדר בפינוי החפוז שבמהלכו נותרו מאחור בשטח שישה מסוקים ולא הושמדו בנטישה (מסוקים אלה משרתים כיום את חיל האוויר האיראני).
בהיחפזם לפנות ולנטוש במהרה את המסוקים, הותירו הלוחמים מאחור כמה גופות הרוגים ותוכניות סודיות של המבצע.
שני מטוסי פינוי (המוצבים בדרך כלל במצרים) אספו את הפצועים, אנשי צוות המסוקים, ולוחמי כוח דלתא, בפיקודו של צ'ארלס בקווית', חזרו לבסיס ואדי קנה, והפצועים הועברו לבסיס חיל האוויר האמריקאי בגרמניה.
בעקבות כישלון המבצע נערכו שינויים מבניים באופן הפעלתן של יחידות מיוחדות בצבא ארצות הברית.
רפי איתן, איש המוסד, שימש כיועץ לכוח דלתא בתיחקור המבצע.
אחת המסקנות שהועלו הייתה כי מעורבות יתר של הנשיא קרטר הפריעה לפעולה.
משרד ההגנה הקים כלקח מהפעילות את פיקוד המבצעים המיוחדים.
הכישלון במיומנות צוותי האוויר הוביל את צבא ארצות הברית להקים כוח אווירי ל"מבצעים מיוחדים", הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ("עוקבי הלילה").
לא עבר זמן רב מאז כישלון המשימה, וב-6 במאי 1980 נערכה המתקפה על שגרירות איראן בלונדון.
אירוע סמוך זה הקשור אף הוא ביחסי איראן והמערב, המחיש את יכולותיו של כוח משימה של קומנדו מערבי מוטס, הפעם בריטי, וזאת על רקע כישלונו הקולוסאלי של כוח המשימה האמריקאי בניסיון שחרור בני הערובה.
פיקוד הכוחות המשולבים של צבא ארצות הברית מינה מפקד לשעבר של מבצעים אוויריים בצבא ארצות הברית, אדמירל ג'יימס הולוויי, לעמוד בראש ועדת חקירה רשמית שהוקמה באותה שנה לבדיקת הסיבות לכישלון המבצע.
דוח הולוויי הצביע בעיקר על כשלים בתכנון המשימה, בפיקוד ושליטה, ובאופן הביצוע בשטח.
הדוח שימש זרז לארגון מחדש של מחלקת ההגנה ולחקיקת חוק גולדווטר-ניקולס בשנת 1982.
מבצע טננבאום הייתה תוכנית מבצע לכיבוש שווייץ וליכטנשטיין על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה שלא הוצאה אל הפועל.
לאחר השלמת כיבושה של צרפת, נותרו שווייץ וליכטנשטיין מכותרות בשטח כבוש על ידי הנאצים.
תכנון המבצע לכיבושן החל ב-25 ביוני 1940, יום הכניסה לתוקף של הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת.
המטה הגרמני הכין שלוש תוכניות פלישה למדינות נוספות באירופה, ומבצע טננבאום היה השלישי בהם.
מסיבות שלא הובררו עד היום דחה היטלר את הפלישה.
על פי התוכנית שהוכנה בפיקוד העליון של צבא היבשה (OKH), ההתקפה תבוצע על ידי הארמייה ה-12 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות C בפיקודו של גנרל וילהלם פון לב.
ההערכה שעמדה בבסיס התוכנית המקורית הייתה כי צפויה התנגדות חלשה לכוחות הכיבוש, והפעילות תסתיים במהרה, בדומה למהלך הסיפוח של אוסטריה.
על מתכנני התוכניות היה להתמודד עם הבעיה העיקרית והיא המבנה הטופוגרפי ההררי של הרי היורה השווייצרים היוצרים חזית של מספר שרשרות הרים מקבילות, מיוערים בצפיפות, בציר ההתקפה.
מבנה טופוגרפי זה גורם לכך שהכוחות התוקפים יכולים לנוע בנקודות מעבר וצירים מעטים בלבד, הן בגבולות שווייץ והן בתוך שווייץ.
העקרונות הבסיסיים של תוכנית ההתקפה היו:
לנתק את קווי הנסיגה של כוחות ההגנה השווייצרים המוצבים בגבולות אל עבר ההרים באמצעות התקפה מכיוון מערב ודרום-מערב אשר תאגף אותם.
פתיחת חזית שנייה מכיוון צפון על הכוח השווייצרי המנותק מקווי הנסיגה שלו, ולכידתו בין שני הכוחות הגרמניים התוקפים.
בניגוד לתוכניות המקוריות, ראה הגנרל פרנץ האלדר המפקד העליון של צבא היבשה, את הקשיים המבצעיים בכבוש המדינה ההררית והתערב אישית בתכנון האופרטיבי.
האלדר החליט על ביצוע פעולת הסחה של חיל רגלים בהרי היורה במטרה למשוך את הצבא השווייצרי המבוצר בהרים ובמעברים שביניהם, ולאחר מכן לבצע איגוף התקפי מאחור, בדומה לתוכנית ההתקפה שיושמה בעת כיבוש צרפת.
על פי התוכנית, שווייץ תותקף בידי 11 דיוויזיות גרמניות ועוד 15 דיוויזיות איטלקיות מכיוון דרום ובסך הכל על ידי כ-300 עד 500 אלף חיילים.
בניגוד לתוכניות המתקפה האחרות של גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה, הרי שבתוכניות מבצע טננבאום לא נמצא מקום לפעילות של חיל האוויר הגרמני.
ככל הנראה ניתנה עדיפות להשתתפותו באותה העת בקרב על בריטניה, בעיקר כאשר לא היה לו יתרון יחסי בהפצצות השטח על ביצורי הצבא השווייצרי בהרים.
המטרה הסופית בכיבוש שווייץ הייתה החזרת האוכלוסייה השווייצרית אותה ראו הנאצים כ"תאומה גזעית" לעם הגרמני וסיפוח שווייץ לגרמניה הנאצית.
בספטמבר 1941 עמל ראש האס אס, היינריך הימלר על מציאת רייכסקומיסר ל"איחוד" של שווייץ עם גרמניה.
הוא דן עם גוטלוב ברגר על מציאת רייכסקומיסר אשר עליו תוטל המשימה להקל על האיחוד בין הגרמנים לשווייצרים.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, הפיק משרד הפנים הגרמני תזכיר על סיפוח רצועת מזרח צרפת משפך נהר הסום ועד אגם ז'נבה, רצועה זו הייתה אמורה להיות מיושבת על ידי מתיישבים גרמנים לאחר סיום המלחמה, במידה ומבצע טננבאום היה יוצא לפועל, כל שאר שווייץ הייתה מסופחת לרייך.
במסמך בשם אקציה S, שנמצא במסמכיו של הימלר לאחר תום מלחמת העולם השנייה פורט בהרחבה על התהליך המתוכנן של כינון המשטר הנאצי בשווייץ החל מימי הכיבוש הראשונים על ידי הורמאכט ועד לסיפוח שווייץ כחלק מגרמניה הנאצית.
על אף מהימנות המסמכים, לא ידוע האם התוכנית אי פעם אושרה על ידי גורמים כלשהם בממשלת גרמניה הנאצית.
תוכניות איטליה לשווייץ שלאחר הכיבוש
בעלת בריתה המרכזית של גרמניה במלחמת העולם השנייה, איטליה הפשיסטית שהייתה תחת שלטונו של בניטו מוסוליני חשקה בכיבוש האזורים בשווייץ בהם יש רוב של דוברי איטלקית והתעניינה במיוחד בכיבוש קנטון טיצ'ינו.
בסיור באלפיים האיטלקיים הצהיר מוסוליני בפני פמלייתו כי "אירופה החדשה לא תוכל לכלול יותר מארבע או חמש מדינות גדולות, למדינות קטנות לא תהיה סיבה להתקיים והן יצטרכו להיעלם".
עתידה של שווייץ במקרה בו הסדר החדש יכונן באירופה נדון כבר בוועידת שנערכה ב-1940, בה דנו שר החוץ האיטלקי, גליאצו צ'אנו ושר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ והפיהרר היטלר.
צ'אנו אמר כי במקרה של פירוק שווייץ, האיטלקים ירצו רק את טיצ'ינו, גראובינדן וואלה ואת השאר הציע לגרמנים.
הסברים אפשריים לאי ביצוע התוכנית
שווייץ לא נתפסה כאיום כלפי גרמניה הנאצית.
היטלר העדיף להתרכז בתוכנית לכיבוש בריטניה כחלק ממבצע ארי הים ובתוכנית הפלישה לברית המועצות.
אי תועלת כלכלית להמשך הלחימה מחוסר משאבים שיוכלו לספק את מכונת המלחמה הגרמנית אל מול ההוצאות והזמן היקר שהיה מושקע בכיבוש לעומת חזיתות אחרות - פשוט לא היה כדאי.
חלון הזמן לכיבוש היה קצר מדי: בין סוף יוני שבו הסתיים כיבוש צרפת, לאוקטובר שבו מתחילה תקופת החורף הקשה בהרים, המקשה על ביצוע מלחמת בזק.
לאחר מכן, באביב 1941, עסק היטלר בעיקר בתוכנית לכיבוש יוון במבצע מריטה, ובמבצע ברברוסה.
הצורך לעבור בשלום וללא גרימת נזק לתשתיות בשטחה של שווייץ ולהשתמש במסילות הרכבת שלה על מנת לשנע פחם מגרמניה לאיטליה שהצטרפה למלחמה.
למרות שהצבא הגרמני היה גדול ומצויד משמעותית לעומת השווייצרים, הרי שהוא סבל מנחיתות מקצועית מול חיל הרגלים והצלפים השווייצריים בשטח הטופוגרפי הבעייתי בהרים.
אלה יכלו לגרום לו אבדות ונזקים משמעותיים בכוחות שנדרשו לו בחזיתות רחבות הידיים של מלחמת הבזק.
מבנה השלטון בשווייץ הוא כזה המנטרל את כוחו של הממשל המרכזי, שלא יכול להכריז על כניעת המדינה.
התעשייה השווייצרית סיפקה סחורה רבה לגרמניה, אולם הייתה חסינה מפני הפצצת המפעלים בידי בעלות הברית בשל הנייטרליות הרשמית שלה.
היטלר גילה יחס מיוחד לשווייץ ולאוצרות התרבות והאומנות שלה, והעדיף להימנע מגרימת נזק לאוצרות אלה כתוצאה מקרבות והפצצות בשטחה.
מבצע טיידרייס (Operation Tiderace) היה שם הקוד לתוכנית הבריטית לכיבוש מחדש של סינגפור מידי האימפריה היפנית על ידי בעלות הברית ב-1945. את הכוחות הלוחמים הנהיג הלורד לואי מאונטבאטן, מפקד הזירה הדרום-מזרח אסייתית.
במקביל למבצע טיידרייס, תוכנן אף מבצע זיפר (Operation Zipper) לכיבוש מחדש של מלאיה, אולם יפן נכנעה לפני שהמבצע יצא לפועל.
עם הפלישה הסובייטית למנצ'וריה והפלישה האמריקאית המתוכננת ליפן, החל פיקוד הזירה הדרום-מזרח אסייתית בתכנון מבצע לכיבוש מחדש של מלאיה, שנקרא מבצע זיפר.
מבצע זה אמור היה לכלול מעל 100,000 חיילי בעלות הברית ומעל 500 מטוסים מחיל האוויר המלכותי.
המבצע תוכנן לצאת לפועל ב-9 בספטמבר 1945, אולם הוחלט להשהותו בעקבות כניעת יפן.
מבצע טיידרייס נכנס לתכנון מעט לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
הייתה זו תוכנית חירום לכיבוש מחדש של סינגפור, למקרה בו תקבל יפן את החלטות ועידת פוטסדאם.
בסופו של דבר יצא מבצע זיפר לפועל, אולם היקף הכוחות שהשתתפו בו היה קטן בהרבה מהמתוכנן, ומרבית הכוחות הוקצו מחדש למבצע טיידרייס.
השיירה לסינגפור כללה 90 אוניות, בהן שתי אוניות מערכה אה"מ "נלסון" והאונייה הצרפתית "רישלייה".
שולת המוקשים "הוקסברי" של הצי המלכותי האוסטרלי הייתה האונייה האוסטרלית היחידה בשיירה זו.
השיירה כללה גם שבע נושאות מטוסים מלוות: "אמיר", "אטאקר", "אמפרור", "אמפרס", "האנטר", "סטוקר" ו"קדייב".
כוחות הצי הקיסרי היפני ששהו בסינגפור באותה עת כללו רק את הסיירות "מיוקו" ו"טקאו", אשר ניזוקו קשות בקרבות קודמים, ושימשו באותה עת כסוללות נ"מ צפות.
שתי צוללות גרמניות לשעבר, I-501 ו-I-502, עמדו לרשות היפנים, במעגנן בבסיס הצי בסינגפור.
ההערכות לגבי הכוח האווירי היפני במלאיה ובסומטרה עמדו על מעל 170 מטוסים.
מבצע טיידרייס החל כאשר הורה מאונטבאטן לחיילי בעלות הברית לצאת מטרינקומלי וראנגון לסינגפור ב-31 באוגוסט.
הצי היוצא לא כלל אוניות מלחמה, שכן מאונטבאטן האמין כי היפנים בסינגפור ובמלאיה יכנעו ללא קרב.
גנרל איטגאקי סיישירו, מפקד סינגפור, אותת למאונטבאטן ב-20 באוגוסט כי אין בדעתו להפר את פקודת הקיסר, וכי הוא מוכן למסור לידיו את סינגפור.
תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה הפתיעה רבים בפיקוד היפני בסינגפור.
רבים מן הקצינים סירבו להיכנע ונשבעו להמשיך ולהילחם עד מותם.
איטגאקי נרתע תחילה מהפקודה להיכנע, ובמקום הורה לארמייה ה-25 שבפיקודו להילחם בחיילי בעלות הברית, כאשר אלה ינחתו בסינגפור.
שלושה ימים לאחר הכניעה ב-15 באוגוסט, טס איטגאקי מסינגפור לסייגון על מנת להיוועד עם מפקד הכוחות היפניים בדרום-מזרח אסיה, פילדמרשל הרוזן היסאיצ'י טראוצ'י.
טראוצ'י הצליח להפיס את דעתו של איטגאקי, וזה שלח את איתותו למאונטבאטן.
בעלות הברית נחתו במלאיה ב-28 באוגוסט, כאשר חלק קטן מהצי פונה למדינת פֶּנָאנג, כחלק ממבצע זיפר.
לאחר שפנאנג נכנעה ללא קרב, המשיך הצי לסינגפור ב-2 בספטמבר.
הוא הגיע לסינגפור, דרך מצר מלאקה, ב-4 בספטמבר, ולא נתקל בכל התנגדות.
אולם, אוניית המערכה הצרפתית רישלייה נפגעה ממוקש ימי ב-9 בספטמבר, בעת שחצתה את מצר מלאקה, אך הצליחה להגיע לסינגפור ב-11 בספטמבר.
איטגאקי עלה עם תת-אדמירל שיגרו פוקודומה ועוזריו על סיפון אה"מ סאסקס בנמל קֶפֵּל שבדרום סינגפור, על מנת לדון בתנאי הכניעה.
בשעה 18:00 נכנעו הכוחות היפניים על האי.
כ-77,000 חיילים יפניים נשבו בסינגפור, ועוד כ-26,000 במלאיה.
הכניעה הרשמית נערכה ב-12 בספטמבר בהיכל העירייה של סינגפור.
מאונטבאטן הגיע לסינגפור על מנת לקבל באופן רשמי את הכניעה היפנית בדרום-מזרח אסיה מאיטגאקי, בשמו של טראוצ'י, אשר לקה בשבץ שנה קודם.
מנהלה של הצבא הבריטי הוקמה על מנת לשלוט באי עד מרץ 1946. זמן קצר לאחר מכן, נשלח איטגאקי ליפן לעמוד למשפט על פשעי מלחמה.
איטגאקי כינס את אנשי מטהו במפקדתו שבבוקיט תימה ואמר להם כי עליהם להישמע לפקודת הכניעה ולשמור על השלום.
באותו לילה, יותר מ-300 קצינם התאבדו באמצעות רימוני יד, לאחר שקיימו מסיבת פרידה.
כ-200 חיילים יפניים החליטו להצטרף ללוחמי הגרילה הקומוניסטים, נגדם נלחמו יום לפני, על מנת שיוכלו להמשיך וללחום כנגד הבריטים.
אולם הם שבו ליחידותיהם זמן קצר לאחר מכן, לאחר שגילו כי לקומוניסטים במלאיה אין כוונה להילחם בבעלות הברית.
על אף האמור, אחדים מהחיילים היפנים התחבאו בג'ונגל עם לוחמי הגרילה, ולאחר שהתפרקה המפלגה הקומוניסטית המלאית ב-1989, יצאו שני חיילים יפניים מהג'ונגל ביחד עם שאר הקומוניסטים ונכנעו.
מבצע טקסס היה מבצע חשאי להצלת יהדות אירופה מידי גרמניה הנאצית באמצעות העברתם לטקסס.
ב-1938 החל לינדון ביינס ג'ונסון, אז חבר הקונגרס (ומאוחר יותר הנשיא ה-36 של ארצות הברית) לפעול באופן חשאי לסייע להקמת מפלט בטקסס ליהודים.
כמה מאות יהודים היגרו בדרך זו לטקסס, דרך קובה, מקסיקו ומדינות דרום אמריקה.
ג'ונסון היה מושפע בגישתו ליהודים מהאמונות הדתיות של משפחתו ובמיוחד מסבו, שהיה חבר אחוות ישו וראה ביהודים העם הנבחר.
מבצע טן-גו (ביפנית:天号作戦 Ten-gō Sakusen) היה המבצע הימי האחרון של הצי הקיסרי היפני במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1945 הפליגה מיפן אוניית המערכה יאמטו, אוניית המערכה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם, ביחד עם תשע ספינות מלחמה יפניות נוספות למשימת התאבדות בה עמדו לתקוף את כוחות בעלות הברית, שהיו עסוקים באותה עת בקרב אוקינאווה.
מטוסים מנושאות המטוסים האמריקאיות תקפו, עצרו וכמעט השמידו לגמרי את השייטת היפנית בטרם זו הגיעה לאוקינאווה.
היאמטו וחמש ספינות אחרות טובעו הקרב.
קרב זה הדגיש את עליונותה האווירית של ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט ואת פגיעותן של אוניית שטח הפועלות ללא חיפוי אווירי.
בראשית שנת 1945, לאחר המערכה באיי שלמה, קרב ים הפיליפינים וקרב מפרץ לייטה, הידרדר מצבו של הצי היפני המשולב לכדי מספר כלי ספינות מלחמה וקומץ מטוסים וצוותי אוויר.
כלי השיט שנותרו עגנו במספר נמלים ברחבי יפן, ורוב האוניות הגדולות עגנו במספנת הצי בקורה, הירושימה.
עם פלישתן לסאיפאן ולאיוו ג'ימה החלו בעלות הברית את המערכה כנגד איי הבית היפנים.
השלב שהקדים את הפלישה המתוכננת היה הפלישה לאוקינאווה, שהחלה ב-1 באפריל 1945. בתגובה לפלישה זו תכנן המפקד העליון של הצי המשולב, אדמירל סואמו טויודה, תוכנית פעולה לפיה היאמטו ומלוותיה יתקפו את כוחות הצי האמריקאי שסיפקו סיוע לנחתים על האי.
השייטת היפנית, כך לפי התוכנית, תפליג לאוקינאווה, תחיף עצמה על חופי האי ואוניותיה ישמשו סוללות ארטילריה עד שיושמדו לחלוטין.
לאחר שיצאו האוניות מכלל פעולה, יהיה על צוותיהן לנטוש אותן ולהצטרף לשאר כוחות הצבא היפני הקיסרי שנלחמו באי.
התוכנית לא כללה חיפוי אווירי לשייטת, עובדה שהותירה אותה חסרת הגנה כמעט כנגד המטוסים האמריקאים.
מספר קצינים בכירים בצי היפני הקיסרי הביעו התנגדות למבצע זה, בניהם אדמירל סייאיצ'י איטו, מפקד כוח טן-גו, שסירב להורות לאוניותיו לצאת מהנמל.
לפיכך, יצא ראש מטה הצי המשולב, תת-אדמירל ריונוסקה קוסקה, מטוקיו ב-5 באפריל בדרכו לטוקויאמה - מקום עגינת האוניות - בניסיון לשכנע את הקצינים לקבל את התוכנית.
לאחר ששמעו לראשונה את פרטי התוכנית (שעד אותה עת היו חשאיים בפניהם) הצטרפו כל הקצינים להתנגדותו של איטו.