tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה תוכנית בעבר לבנות מרכז עסקים ושירותים עבור השכונה הערבית אום טובא על חלקים מהשטח שמיועד כיום לשכונת האמה התחתונה.
זו בוטלה לבקשת תושבים בשכונת הר חומה, שחששו לשלומם וביטחונם.
את התוכנית להקמת השכונה קידמה רשות מקרקעי ישראל, ואת תכנונה ביצע משרד "ארי כהן-מיכאל וינד אדריכלות ובינוי ערים".
בתחילת שנת 2022 אושרה התוכנית להפקדה.
בתחילת דצמבר 2023, אושרה בניית השכונה על ידי ממשלת ישראל השלושים ושבע.
ב-18 באפריל 2024, פרסם משרד השיכון מכרז לבניית 1,047 יחידות דיור.
מהצד הישראלי, מיקום השכונה חשוב, ונמצא במקום המהווה את החיבור של תושבי הר חומה לירושלים, שאלמלא השכונה עלולים למצוא עצמם כמובלעת מבודדת בתוך מדינה פלסטינית אם תקום.
השכונה אף "שומרת" על כביש 398 למזרח גוש עציון הכולל בין היתר את תקוע, נוקדים וההרודיון.
שכונה זו מקודמת להקמה יחד עם שכונות גבעת המטוס וגבעת השקד, כחלק ממאמץ לשבור רצף עירוני ערבי עתידי בין השכונות הערביות במזרח ירושלים לאלה שבדרום ירושלים.
השכונה אכן קוטעת רצף טריטוריאלי בין צור באהר לבית צפאפא ושרפאת, ובמבט מרחוק אף מפרידה בין בית צפאפא ושרפאת לבית לחם, ובינה לשאר השכונות הערביות במזרח ירושלים.
על פי סקר טבע עירוני שערך ד"ר רון פרומקין, בשטח התוכנית 727 עצים, מהם ישרדו בסיום התוכנית 190.
אמת המים התחתונה עוברת בקצה הדרומי של השכונה.
תוכנית ההקמה לשכונה מקצה שטחים פתוחים סביבה בהיקף של כ-42 דונם, השומרים על קיומה ומאפשרים פיתוח עתידי סביבה.
בין השכונה לקיבוץ רמת רחל יפריד שטח מיוער.
שכונת ברנע היא שכונה בצפון אשקלון, שהוקמה בשנות ה-50. כיום השכונה כוללת שש שכונות: ברנע, ברנע ב', ברנע ג', נאות ברנע, גני ברנע, והנשיא הרצוג.
השכונה משתרעת מצפון קו החוף עד היציאה הצפונית מהעיר ואינה מאופיינת בסגנון בנייה אחיד, היא כוללת אזורים ישנים לצד שכונות יוקרה חדשות.
האוכלוסייה בשכונה מתאפיינת במעמד סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה.
בתחילת שנות ה-50 הגה צבי סגל רעיון ליצור עיר סרטים ישראלית, בשנת 1949, קיבל סגל זיכיון על שטח בצפונה של מגדל גד כדי לממש את הפרויקט.
סגל ייסד את חברת "ברנע בע"מ – עיר תיירות והסרטה" אך נתקל בקשיים בגיוס משקיעים ולכן באמצע שנות ה-50 ולכן שינה את התכנית להקמת שכונת מגורים אקסקלוסיבית שבה ימכור מגרשים לבנייה עצמית.
השכונה הוקמה בשנות ה-50 ועד שנות ה-70, כללה רק בתי קרקע עד שבאותו עשור נבנו הבניינים הראשונים בשכונה.
בשנות ה-90 ובתחילת שנות האלפיים החלה בנייה מסיבית בשכונה בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר.
הבנייה המסיבית כללה את בניית שכונות ברנע ב' וג' בתחילת שנות ה-2000 ושכונת הרצוג, שכונה בבנייה נמוכה אליה התפנו מפוני גוש קטיף.
שכונת אגמים היא שכונה בדרום העיר אשקלון שנבנתה בשנות ה-10 של המאה ה-21. השכונה החלה להתאכלס לראשונה בשנת 2015. שם השכונה נובע מהאגם המלאכותי הגדול בישראל באקו פארק שנפתח לציבור בשנת 2023.
שכונת התקווה שוכנת בדרום תל אביב בגבולות דרך ההגנה בצפון, נתיבי איילון במערב, רחוב גבעתי ורחוב מצובה במזרח, ודרך לח"י בדרום.
השכונה נוסדה בשנות ה-30, אך סופחה לתל אביב רק לאחר מלחמת העצמאות.
שכונת התקווה נוסדה ב-1935 על ידי יהושע ליכטר וחברת "המושב", השותפה של בנק "פרס פלשתינאי (א"י) בע"מ" [או לאחר החלפת שמו: בנק "סטנדרד"].
ראשוני השכונה היו בודדים אקראיים שנקבצו למקום בעקבות הפרסום המפתה של חברת "המושב".
מתיישבים חסרי אמצעים בדרך כלל, שעניינם היה בחיפוש אחר קורת גג.
עובדי עיריית תל אביב [מידע שגוי, דני בר מעוז, "מעבר לנחל המוצררה"] יוצאי עדות המזרח, ביוזמתם ובמימונם של יהושע ליכטר, שמעון מלחי, שלמה קאש וגרשון שץ.
ליכטר, קאשי, מלחי ושץ שהיו שותפים ביחד בחברת "שמשון" קנו שבעה דונמים של פרדסים מיושבי הכפר הערבי סלמה הסמוך, והעמידו אותם לחכירה.
ארבעת מייסדיו, שלא גרו בשכונה, נחשבו רוויזיוניסטים [בר מעוז, "מעבר לנחל מוצררה"].
למרות המחיר הזול (3 לירות ארץ ישראליות למגרש) לא היו קופצים רבים.
הראשון לרכוש מגרש בשכונה היה נדב זכריה שקנה ממלחי שקנה בכספו שטחים מהערבים ומכר אותם.
נדב זכריה היה הראשון שהתיישב בפאתי השכונה ובנה בה במו ידיו דירת שני חדרים.
כאשר פרצו מאורעות 1936, הגיעו לשכונה משפחות נוספות, בעיקר משכונת "כרם התימנים".
במהלך מלחמת העצמאות שימשה השכונה חיץ בין תושבי הכפר סלמה הערבים לבין תל אביב.
בליל 8 בדצמבר 1947, שבוע לאחר הכרזת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, נערכה מכיוון הכפר סלמה התקפה כבדה על השכונה בפיקודו של חסן סלאמה, שנהדפה תוך אבדות כבדות לתוקפים.
לאחר הקמת מדינת ישראל הועברו יושבי השכונה למעברות שיוחדו לעולים מארצות המזרח.
ביולי 1971 הקימו ממשלת ישראל ועיריית תל אביב קרן של 5 מיליון ל"י למען שכונת התקווה.
השם הוא סמלי כסמל לאמונתם של המייסדים בעתיד מזהיר.
עד קום המדינה סרבה עיריית תל אביב לספח את השכונה לתחום שיפוטה, וכתוצאה מכך נאלצו התושבים לספק את צורכיהם בכוחות עצמם.
הם יצרו מערכת חברתית נבדלת, עד כי בשנות ה-60 (כ-15 שנים לאחר הסיפוח) עדיין ניכרה מגמת התבדלות רבה יחסית של תושבי השכונה.
בשכונה מספר אתרי קניות, תרבות ובילוי:
סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין
שוק התקווה - שוק מזון ותיק מאוד הקרוי על שם השכונה.
רחוב האצ"ל - הרחוב המרכזי בשכונה.
לאורך הרחוב שוכנות שיפודיות וחומוסיות ששמן ידוע גם מחוץ לשכונה, חנויות ומאפיות.
בית דני - מרכז לפעילות חברתית, אומנותית, ספורטיבית, תרבותית והשכלתית.
הבית מספק שירותים רבים לתושבי שכונת התקווה ודרום תל אביב.
המרכז קרוי על שם דני מושביץ, אשר נהרג בתאונת מטוס ביום העצמאות בשנת 1971. ליד בית דני יש בריכת שחייה, מגרשי ספורט ואודיטוריום על שם דוהל המשמש להופעות.
ב־19 בינואר 1991, במלחמת המפרץ הראשונה, נפל טיל סקאד בשטח בין בית דני לאודיטוריום דוהל וגרם נזק רב לשני הבניינים.
במקום בו נפל הטיל הוקם פסל גדול, "מלאך השלום", של הפסל מוטי מזרחי.
גן התקווה - פארק גדול בגבולה המזרחי של השכונה, ובו אנדרטה להנצחת הזמרת עפרה חזה שגדלה בשכונה והפכה להיות מזוהה איתה.
אצטדיון שכונת התקווה - אצטדיון כדורגל המכיל 2,570 מקומות ישיבה, אצטדיונה של קבוצת הכדורגל בני יהודה תל אביב.
קפה נוח - בית קפה שפעל בשכונה בו נוגנה מוזיקה ערבית, בבית קפה זה ניגנו נגנים כמו זוזו מוסא, אלברט אליאס ועוד.
זוזו מוסא לימים ניהל את תזמורת קול ישראל בערבית.
הטבלה מרכזת את נתוני הרכב האוכלוסייה בשכונת התקווה בשנים 1979, 1983 ו-1998, ומלמדת כי אוכלוסיית השכונה הפכה יותר הטרוגנית במשך השנים.
עד שנות ה-80 היוו יוצאי אסיה-אפריקה - בעיקר עולי תימן, עיראק, איראן ומצרים - את רוב תושבי השכונה.
בתחילת שנות ה-90 החל גל העלייה הגדול מברית המועצות לשעבר, ולקראת סוף העשור היו כחמישית מתושבי השכונה עולים חדשים, כאשר 30% מתושבי השכונה באותו הזמן היו יוצאי אירופה-אמריקה.
חלקם של יוצאי ארצות אסיה-אפריקה ירד לפחות ממחצית מתושבי השכונה.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 החלו להיכנס לשכונה אלפי עובדים זרים ומסתננים מאפריקה שמהווים חלק ניכר מאז מתושבי השכונה.
הדבר הוביל מדי פעם לעימותים בין אלו לתושבים הוותיקים.
שכונת חצר היא הצורה העיקרית שעל פיה נבנו השכונות היהודיות מחוץ לחומות ירושלים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ייחודה של שכונת חצר הוא בהתרכזותה סביב מרחב ציבורי משותף, הוא "החצר", שבה מוקמו בדרך כלל המתקנים המשותפים ובהם בור המים, התנור השכונתי וכו'.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו ביפו ובסביבותיה מתחמי מגורים בתוך שכונות שרוכזו סביב חצר משותפת, אך אף על פי שיש המכנים אותן "שכונות חצר" הן אינן שכונות בפני עצמן ואינן קשורות כלל להגדרה זו.
שכונות החצר החלו להיבנות בירושלים שבתוך החומות כבר במאה ה-19 בשל אילוץ כלכלי: שכר הדירה המאמיר הכריח את משפחות היהודים לחלוק דירות ואף חדרים אלו עם אלו, וכן לחלוק שימוש ואחזקה של מתקנים חיוניים כמו בור מים, מטבח, מחסן, בור ספיגה לשירותים וכדומה.
באופן זה גובשו למשל שכונות ה"חוֹש" ברובע היהודי הבנויות דירות-דירות סביב חצר משותפת שבה רוכזו המטבח המשותף, המחסן, פינת הכביסה מעל בור המים וכדומה.
דוגמה נוספת לחצר משותפת כזאת ניתן למצוא במוזיאון חצר היישוב הישן.
עם היציאה אל מחוץ לחומות העתיקו היהודים את מתכונת מגורים זו אל השכונות החדשות, והפעם בעיקר למטרת הגנה.
הקושי העיקרי שעמד בפני יזמי היציאה מהחומות היה שכנוע האנשים שלא לפחד מפני חיות הבר הרעבות שבחוץ, ובעיקר מפני שודדי דרכים.
בניית שכונה במתכונת חצר משותפת הסגורה מכל עבריה העניקה תחושת ביטחון והגנה.
מתכונת שכונת החצר הפכה כה פופולרית עד כי רובן המוחלט של שכונות הנחלאות בירושלים, אשר נבנו בשלהי המאה ה-19, נבנו במתכונת זו.
רק בתחילת המאה ה-20 החלה בניית שכונות בסגנונות אחרים, ובעיקר במתכונת שתי וערב, כמו בשכונות נחלת צדוק, שערי חסד או שכונת הבוכרים.
עם זאת השכונות החרדיות המשיכו להיבנות כשכונות חצר גם בהמשך, בעיקר מסיבות אידאולוגיות: רצון לשמור על צביון השכונה הסגורה והשגחה על הילדים והנוער בחצר המשותפת.
שכונת חצר מתאפיינת בחצר פנימית, בדרך כלל מרובעת, אשר סביבה נבנו דירות השכונה.
דירות אלה נבנו צמודות זו לזו לכדי מבנן אחד היקפי, ושערים שמספרם משתנה בהתאם לגודל השכונה וצרכיה מובילים פנימה אל החצר.
באופן זה משמשות הדירות כחומת סוגרים ומייתרות את הצורך בבניית חומה נפרדת (כמו זו שבנה למשל משה מונטיפיורי במשכנות שאננים).
ייתכן שצורת החאנים - מלונות הדרכים שנבנו על הדרכים הראשיות - השפיעה אף היא על הבחירה במתכונת שכונות החצר.
כן אפשר שהריכוז סביב חצר משותפת נבע משיקול הלכתי והוא יצירת רשות אחת בה אפשר לטלטל בשבת מבית לבית.
בחצר הפנימית המשותפת עמדו בדרך כלל המתקנים המשותפים ובהם בור המים, בית הכנסת, המקווה הציבורי, והתנור השכונתי.
מאחר שרוב השכונות מחוץ לחומה נבנו מכספי כולל משותף, אפשרה מתכונת זו לגבש את הקהילה סביב המתקנים המשותפים ולחסוך בהוצאות.
לא תמיד הייתה החצר בעלת תבנית מרובעת, אלא עוצבה בהתאם לצרכים ולצורת המגרש וגודלו.
דוגמה לחצר לא מודולרית ניתן למצוא בשכונת אוהל משה בגוש הנחלאות, אשר מורכבת מכמה חצרות קטנות וביניהן בתי כנסת; דוגמה נוספת ניתן למצוא בשכונות בתי אונגרין שבגוש מאה שערים ובבתי ברוידא בנחלאות, הבנויות כמשולש בהתאם למגרש ולבתי השכונה.
הסופר יעקב יהושע (אביו של א"ב יהושע) שהתגורר בילדותו בעיר העתיקה ובהמשך עבר לשכונות הנחלאות, תיאר את אופי שכונות החצר בתוך החומות, תיאור ההולם להפליא את אופיין אף מחוצה לעיר:
מאחר שמטרת מתכונת שכונת החצר הייתה בעיקר הגנתית, הקפידו הבונים שלא לפתוח כל פתח כניסה ויציאה אל הבתים עצמם מבחוץ, אלא חלונות בלבד.
המבקש להיכנס אל ביתו בשכונה חייב היה אפוא להיכנס קודם כל אל החצר עצמה דרך אחד השערים, וממנה לגשת אל הבית.
עם התגברות הביטחון בירושלים שמחוץ לחומות, פרצו רבים מבעלי הבתים פתחים ישירות מביתם אל החוץ, ושינו בכך את המתכונת המקורית של שכונת החצר.
על פי האדריכל דוד קרויאנקר היה סידור הפתחים והחלונות כנ"ל תוצאה של אילוץ הלכתי הנובע מהשולחן ערוך על פיו אסור לפתוח חלון לחצר משותפת (טור חושן משפט סימן קנ"ד):
שערי החצר היו נסגרים בתחילה מדי לילה, בדומה לשערי חומת ירושלים, וזאת כדי להקנות ביטחון והגנה לתושבים.
בעלי הבתים החזיקו במפתח ויכלו להיכנס ולצאת כרצונם.
בחלוף השנים התייתר הצורך בנעילת שערי השכונה והדלתות נותרו פתוחות במשך כל שעות היממה.
דלתות אלו נעקרו לבסוף בהוראת השלטון העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה ונעלמו מנופה של ירושלים.
רק צירים חלודים ושרידי שקעי-בריח עוד מלמדים פה ושם על קיומן.
שכונת החצר האחרונה בירושלים ששערה (היחיד) עוד ננעל מדי לילה הייתה בית דוד.
נוהל זה השתנה רק בשנת 2009!
הביקוש הרב לדירות בירושלים החדשה הביא גם לא מעט מתושבי השכונות לבנות דירות נוספות בחצר (בדרך כלל בשכונות בעלות חצר גדולה), ובכך שינו את תבנית השכונה המקורי.
שכונת מאה שערים הייתה כנראה שכונת החצר הראשונה שתוכננה מלכתחילה עם מבני מגורים בתוך חצרתה הענקית.
שכונות החצר שימשו השראה לבניית שכונות מודרניות בירושלים, ובהן למשל מעונות עובדים א' שהוקמו ברחביה בשנות ה-30. לאחר קום המדינה הוקמו "שיכוני רכבת" בשכונות העולים המחקים את הדירות הטוריות הדבוקות זו לזו שבשכונות החצר.
בשכונת גילה הוקמו בשנות ה-70 מבנים במתכונת שכונות החצר סביב מרחב ציבורי משותף המוקף בדירות.
שכונת הבוכרים היא שכונה בלב ירושלים, שנבנתה בשנת 1894 על ידי יהודי בוכרה.
שכונת הבוכרים שוכנת בחלקו הצפוני של מרכז ירושלים, וגובלת בשכונות בית ישראל ממזרח, ארזי הבירה, שמואל הנביא, נווה צבי, מחניים ותל ארזה בקשת ממזרח-צפון למערב וכרם אברהם וגאולה מדרום.
החל משנות ה-70 של המאה ה-19 ובמיוחד בשנות ה-1880–1890 עלו יהודי בוכרה לירושלים.
הרב זאב יעבץ תיאר את העולים מבוכרה בשנת 1888, ערב הקמת השכונה: .
בשנת 1889, עם הגעת מספר חברי הקהילה לכ-200 איש, התאגדו יהודי בוכרה בחברה ושמה "חברת ציון מקהילת-קודש בוכארה וסביבותיה".
הם החליטו להקים שכונה לקהילה בעיר, אשר תיקרא "רחובות", בעקבות הפסוק מספר בראשית: "ויחפר באר אחרת ולא רבו עליה ויקרא שמה רחובות ויאמרו כי עתה הרחיב ה' לנו ופרינו בארץ".
לשם בניית השכונה שלחו חברי הקהילה איגרת מיוחדת ליהודי בוכרה ובה ביקשו את תרומתם על מנת ש"שם קהילתנו יגדל ויתנוסס תוך עיר קדשנו ותפארתנו".
בשנת 1891 נקנו כ-65 דונמים ממערב לשכונת בית ישראל, במקום שהיה מבודד יחסית מציר ההתפתחות של העיר לאורך רחוב יפו.
הבנייה החלה כעבור 3 שנים, עם בנייתו של בית הכנסת מוסיוף.
על רקע הבנייה היהודית הפשוטה בירושלים של אותה תקופה, נחשבה שכונת הבוכרים לשכונה היהודית המפוארת ביותר והגדולה ביותר בעיר, אשר על פי התוכנית כללה 300 יחידות דיור}.
כוונתם של מייסדיה (בהם הרבנים יוסף כוג'הינוף ושלמה מוסיוף) הייתה להקים עיר במתכונת אירופית, ואכן רחובותיה הרחבים של השכונה נבנו בצורת שתי וערב, ולצידם הוקצה שטח לנטיעת עצים, מה שלא היה נפוץ בירושלים של אותה תקופה.
השכונה נודעה בבתיה הגדולים וחצרותיהם רחבות הידיים.
רבים מעשירי יהדות בוכרה קנו בתי-קיץ בשכונה, אליהם הגיעו בעיקר בתקופה שבין חג הפסח לחג השבועות.
בצפון השכונה נבנתה תת-שכונה לאנוסי משהד שנקראה "גבעת שאול", השכונה נבנתה על ידי משפחת שאולוף לזכר אבי המשפחה שאול מאור גול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חוותה השכונה משבר, כאשר הגברים נדרשו להתגייס לצבא הטורקי, וחלקם ברחו מהארץ.
בנוסף נותקה השכונה מהמקורות הכספיים שלה בבוכרה, לאחר שהאימפריה הרוסית נלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה החלו רבים מעשירי השכונה לעזוב, הבתים פוצלו למספר דירות והושכרו למשפחות עניות, בעיקר ליוצאי כורדיסטן וצפון אפריקה.
עוד מהשפעותיה של מלחמת העולם הראשונה והעוני הרב הייתה הפגיעה במוסדות החינוך.
רבים מתלמודי התורה פשטו רגל וכן גם מוסדות החינוך של העדה הבוכרית.
לעזרתם נחלץ הרב ישראל פורת מראשי היישוב בירושלים.
הוא גייס אל משימה זו את הרב משה פרוש.
למרות שהמשכורת הייתה מועטת נענה הרב פרוש בגלל שראה בדבר זה אידיאל.
במחצית השנייה של המאה ה-20 איבדה שכונת הבוכרים מזוהרה, רבים מבנייניה המפוארים הוזנחו וחלקם נהרסו.
ב-1951 אף קרס בית וארבעה מדייריו נהרגו.
הקהילה הבוכרית, עזבה ברובה את השכונה לטובת השכונות החדשות שנבנו בירושלים.
את מקומה החליפו תושבים חרדים, עם זאת רוב התושבים עדיין היו חילוניים, והחלה מתיחות בין שתי הקהילות.
בשנת 1968 יזמה עיריית ירושלים תוכנית לשיקום השכונה, שכללה הריסת כמחצית מהבתים ובנייה מחדש.
תוך ניסיון לשימור מספר מהמבנים ההיסטוריים.
בשנת 1979 הצטרפה השכונה לפרויקט שיקום שכונות.
אך ריבוי הבעלויות על הבתים הקשה על קידום שיקום השכונה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו התושבים החרדים בשכונה להתנכל לתושבים החילוניים, במטרה לשנות את אופי השכונה ולהפוך אותה לחרדית.
בין השאר הם הפריעו למשחקי כדורגל בשבת, הציתו את החמאם הטורקי שפעל בשכונה ופגעו בחנות של המשפחה שהפעילה אותו, ואף זרקו בקבוק תבערה על בית של משפחה חילונית.
שוק הבוכרים הוא שוק תוסס עם מקומות מיתולוגיים כגון חנות הפלאפל של שלמה ומאפיית אשתנור של אליהו כהן וכן מספרת עדין של אברהם יצחקי ז"ל שהיה מקום עלייה לרגל למרבית אנשי השכונה בו הסתפרו הרבנים עובדיה יוסף, הרב כדורי, הרב אבא שאול ועוד.
בתחילת שנות ה-2000 יזם משרד השיכון תוכנית נוספת לשימור ושיקום השכונה באמצעות אישור תוספות בנייה, שבאמצעותן ניתן יהיה לממן את שיקום השכונה כולה.
התוכנית כללה את שימור החזיתות הפונות לרחוב וניצול גג הרעפים שבבתים לתוספת קומה שלישית, תוך הוספת כ-150 יחידות דיור בסך הכל, חלק גם באמצעות בנייה חדשה.
בנוסף תוכננה הקמתו של מרכז מסחרי ומרכז קהילתי לתושבי השכונה.
בשנת 2008 החליטה הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה על עדכון תוכנית השימור של השכונה על ידי הוספת 12 מבנים נוספים ל-45 מבנים קודמים שהוכרזו כמבנים לשימור, וקביעת 10 מבנים כמונומנטים שכונתיים.
הוחלט גם על עיבוי ועדכון של דרישות השימור, תוך מתן הנחיות לתוספות בנייה בנושא חזיתות, מרפסות, פתחים, סורגים, מעקות, מרזבים, סגנון ושיפוע גגות הרעפים, חזית מסחרית והנחיות לכניסות למבנים ולחצרות.
בדצמבר 2019 עדכנה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה את מדיניות התכנון של השכונה, שכוללת בנייה עד 6 קומות בצירים ראשיים, בנייה עד 5 קומות ביתר השכונה והשארת רק מספר בניינים בודדים בקטגוריה לשימור מחמיר, שאינה מתירה תוספת קומות.
זאת במקום התוכנית הקודמת שאפשרה בינוי של רק עד 3 קומות וקומת גג רעפים, מאחר שתוכנית זו לא נאכפה ומרבית המבנים שנבנו בשנות ה-2000 הגיעו לגבוה של עד 6 קומות.
אישים בולטים בעבר ובהווה שהתגוררו בשכונה
יצחק בן-צבי נשיא המדינה ואשתו רחל ינאית בן-צבי.
עו"ד אתי חסיד – אשת אשכולות, עורכת דין, עיתונאית, במאית דוקומנטרית, פובליציסטית, לשעבר מנכ"ל איגוד מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
דן וינד – מהנדס ומייסד עשרות פרויקטים של בניה ביניהם פרויקט הרכבת הקלה ועוד.
פרופסור יוסף קלוזנר – מחבר ספרים רבים ומגוונים.
הרב אברהם הכהן קופשיץ – רב שכונת נוה צבי ורב בית הכנסת אור הצפון מראשי ישיבת טשיבין ישיבת כוכב מיעקב בשכונת עזרת תורה במשך 55 שנים וראש הכולל שבה שהתגורר בסמיכות לשכונת הבוכרים ברחוב בר-אילן.
אחיו הרב יוסף חיים קופשיץ – מראשי ישיבת פורת יוסף העתיקה וממנהלי צוות הרוחני של עיתון יתד נאמן.
הרב יצחק כדורי – נשיא וראש ישיבת המקובלים נחלת יצחק הנמצא בסמיכות לבתי הכנסת ובתי המדרש הארי פישל בית הכנסת ברוכוב-חזון יעקב ובית הכנסת נדבורנא-באניה ובית הכנסת הר צבי.
הרב אברהם חיים עדס – אביו של הרב יעקב עדס סבם של הרב יוסף עדס מראשי ישיבת פורת יוסף והרב דניאל מרדכי עדס מנהל ישיבת קול יעקב והרב יהודה עדס וסבא רבא של הרב יעקב עדס ואחיו הרב אברהם חיים עדס (הנין) בעל שערי חיים.
הרב אברהם חיים נאה – רב שכונת הבוכרים ורב העדה הבוכרית, בעל השיעורים, ומחבר ספרים רבים.
הרב אברהם תלמודי – רב שכונת הבוכרים ורב העדה הבוכרית, מחבר ספר, השולחן הטהור, ליקוטי דינים.
הרב אברהם מונסה-רופא חזן ー רב, שוחט, ועוד, מחבר הספר, פדה את אברהם, ב חלקים.
הרב נעים בן אליהו – רב שכונת הבוכרים ורב בית הכנסת בית משהיוף, אחיו של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו.
הגביר והנדבן הרב שלמה מוסיוף – מייסד בית הכנסת מוסיוף ובונה שכונת כרם שלמה בירושלים.
הרב יעקב חיים סופר – בעל מחבר כף החיים, קול יעקב, ועוד.
נכדו רבי יצחק שלום סופר גזבר בית"ר ירושלים בשנות התשעים מהדיר ספרי זקינו, מקים פילנתרופ ומייסד מוסדות תורה צדקה וחסד.
בן נכדו הרב יעקב חיים סופר ראש ישיבת כף החיים.
הרב ראובן אלבז – ראש ישיבת אור החיים ורב שכונת בית ישראל.
ר' יצחק גולדקנופפ – עסקן ופייטן וחזן בחסידות גור בבית הכנסת ובית מדרש גור בימים טובים ובימים נוראים ושר הבינוי והשיכון.
הגביר והנדבן סיניור רבי נסים נחום מטריפולי – תמך ופתח ישיבות ללימוד הקבלה והזוהר בארצות הברית ובישראל והתגורר ב"רחובות הבוכרים"-"רחוב דוד".
משה דדש – איש עסקים ישראלי המוכר בעיקר מתפקידו ארוך השנים כיושב ראש בית"ר ירושלים.
בשכונת הבוכרים מצויות מספר פנינים ארכיטקטוניות ובהן:
בית הכנסת מוסיוף - נבנה על ידי מנהיג הקהילה, הרב שלמה מוסיוף והיה הבית הראשון שנבנה בשכונה.
בבית הכנסת ישנם עשרה חדרי תפילה, ומתקיימות בו תפילות ושיעורי תורה לכל אורך היממה.
חמאם מוסיוף - בית מרחץ בסגנון חמאם טורקי, שבנה שלמה מוסיוף ברחוב יחזקאל, בהשראת מוסד דומה שראה בפריז, ונחנך בשנת 1900. לצורך בנייתו הובאה מומחה טורקי למרחצאות להתקנת מערכת החימום של החמאם.
בית דוידוף - ביתו המפואר של יוסף דוידוף, שהיה ממנהיגי קהילת טשקנט.
בבית שכנה הגימנסיה העברית בשנות ה-20 ואחרי שעברה למבנה חדש בשכונת רחביה היה במקום בית ספר מקצועי של רשת עמל.
בית משהיוף - בית זה, הגדול בשכונה (כ-5 דונם), נבנה על ידי שמחה משהיוף, נשיא קהילת יהודי העיר טורקיסטן ואחיו בנימין ויצחק.
במתחם זה התגוררו דמויות חשובות כיצחק ורחל ינאית בן צבי ועוד.
כיום שוכנת במבנה ישיבת קמניץ, ורק קירותיו החיצוניים של המבנה נשתמרו.
בית הכנסת "בבא תמא" - בית הכנסת המרכזי בשכונה.
בית הכנסת "בביוף יששכרוף" - בית הכנסת שבו התפללו ולמדו המכוונים (המקובלים) שהתגוררו בשכונה בעבר.
כיום הוא בית כנסת רגיל ומרכזי בשכונה.
בית יהודיוף-חפץ - נבנה בשנים 1905–1914 על ידי ישראל וצבי חפץ עבור אלישע יהודיוף ומשפחתו.
סגנון הבית איטלקי, הוא רב עיטורים ארכיטקטוניים וציורי קיר מפוארים.
המבנה שימש למגורי משפחת יהודיוף למן שנת 1922 עד 1948. קודם לעליית בני המשפחה לארץ, נערכו בבית המכונה 'הארמון', אירועים היסטוריים חשובים כמו קבלת פנים לגנרל אלנבי לרגל שחרור הארץ וירושלים מעול העות'מאנים.
בשנות הארבעים שכן במבנה בית הספר של חנה שפיצר.
בית שמחיוף - בית זה נבנה על ידי הגביר מלה באי שמחיוף, אשר היה במשך כחמישים שנה נשיא קהילת יהודי קוקנד ומעשירי וחשובי יהודי בוכרה.
בית הכנסת "שאולוף" - נבנה על ידי האחים בנימין ישראל ונתנאל שאולוף והוכרז כהקדש.
בית הכנסת חאג' אדוניהו הכהן.
של קהילת אנוסי משהד בסוף המאה ה-19 היו במשהד התנכלויות קשות לאנוסים.
בשנים אלו נאלצו ראשי קהילת האנוסים לעלות לרגל למכה, וקיבלו את התואר "חג'".
יהודים אלה אשר עלו למכה המשיכו בעלייה לרגל גם לירושלים ולמערת המכפלה בחברון.
ביניהם היו חג'י יחזקאל וחג'י אדוניה הכהן אשר רכשו אדמות ובנו חצרות עם בתי כנסת על שמם בשכונת הבוכרים בירושלים.
בית חאג' יחזקאל - ביתו של אחד מצאצאי אנוסי משהד שהתאסלמו, שבאחד מביקוריו בירושלים בדרכו למכה, שב ליהדותו, שינה את שמו ליחזקאל במקום אסמאעיל, והקים חצר שכללה בית כנסת וחצר מגורים.בית הכנסת מתת סולימאנוף - מתת סולימאנוף עלה מעיר מולדתו קטה - קורגאן.
בניסן תרנ"א 1891 עלה עם משפחתו והשתקע בירושלים.
בשנת תרנ"ט 1899 הוציא לאור את ספרו של ר' דוד קצין "ויאסוף דוד".
מתת סולימאנוף הקים בשכונה בית כנסת אשר מתפקד גם כיום.
בית צופיוף - נבנה על ידי דוד צופיוף ושלמה צופיוף (אב ובנו), ישיבת פורת יוסף שכנה בבניין אחרי נפילת הרובע היהודי בתש"ח.
כיום פועלים בבנין שלשה בתי כנסת.
שכונת הגורג'ים או אשל אברהם או שכונת שער שכם הייתה שכונה בירושלים ליד שער שכם שנוסדה בשנות השבעים של המאה הי"ט על ידי יהודים גאורגים שנקראו בפי העות'מאנים בטורקית עות'מאנית, גוּרג'ים.
השכונה נוסדה סביב שנת 1872 על ידי עולים מעליית הגורג'ים, שהחלה כבר במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה.
העולים היו ברובם משפחות אמידות, בני ערים, שעסקו דורות בעיקר בסחר התבואה, היין והתבלין.
ההתיישבות בירושלים הייתה יעדם הראשון של העולים.
העולים התיישבו בכל רחבי העיר, בנו בתי כנסת ליהודי גאורגיה וקיימו חיי קהילה.
משה מונטיפיורי אף מזכיר, בשנת 1855, כי בין 19 הכוללים בירושלים נמנה גם כולל גורג'יסטן.
הקרקע להקמת השכונה נרכשה על ידי יזם בן העדה הגורג'ית בשנת 1870. על פי תיאור עיתונאי משנת 1872 כבר היו "בככר ההוא" כחמישה עשר "בתים יפים": [התוספות בתוך סוגריים מרובעים אינם במקור ונועדו להבהרה]
לפי תיאור זה זכאית השכונה לתואר השכונה היהודית הרביעית מחוץ לחומות.
השכונה הגורג'ית כללה בשיאה כ-100 בתים.
הגורג'ים הקימו מסגרת ארגונית נפרדת כולל בסמכותו של החכם באשי, והקימו בשכונה בית כנסת, ישיבה, תלמוד תורה, ואף בית עלמין עדתי בהר הזיתים.
מאורעות תרפ"ט החלו ביום שישי 23 באוגוסט 1929 עם סיום דרשת יום השישי בהר הבית, כשהמון רב של מוסלמים חמושים בסכינים יצא משער שכם והסתער על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער כשמגמתם העיקרית אזור מאה שערים.
משנהדפו משם ונסוגו "החליטו לכלות את זעמם" בשכונות הצמודות לשער שכם - שכונת הגורג'ים וקריה נאמנה.
שבעה יהודים נהרגו בשכונות אלה, ביניהן חנה צויניה-שווילי שנהרגה בעודה מחזיקה את בנה שמואל, שנפצע קשה.
בתי השכונה ובית הכנסת של השכונה נבזזו ונשרפו.
לאחר מאורעות אלה נמלטו דיירי השכונה אל רבעים אחרים של העיר או עזבו את ירושלים ובתי השכונה ובית הכנסת שלה נבזזו ונשרפו.
חלק מהתושבים ניסו לשוב אל השכונה, אולם לאחר גל המאורעות הבא תרצ"ו-תרצ"ט ננטשה השכונה לצמיתות.
בעקבות מלחמת העצמאות נותרה השכונה בשטח שבשליטת ירדן, ולאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר ניסו צאצאי תושבי השכונה לקבל בחזרה את רכושם מהאפוטרופוס הכללי, תוך קשיים והצלחה חלקית.
בשנים האחרונות חודשה ההתיישבות היהודית באזור שער שכם בבתים שהושכרו לעמותות יהודיות על ידי האפוטרופוס הכללי שמנהל את הרכוש היהודי הנטוש.
שכונת מונטיפיורי היא שכונה בתל אביב-יפו המשתרעת בין מרכז עזריאלי בצפון ובין רחוב יצחק שדה בדרום, ומנתיבי איילון במזרח עד לרחוב המסגר ולדרך בגין במערב.
השכונה הוקמה בשטחו של פרדס מונטיפיורי, שהיה הפרדס הראשון בארץ ישראל שניטע וטופל בידי יהודים.
בשנת 1842 רכש הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו.
בשנת 1855 נרכש הפרדס על ידי משה מונטיפיורי ונקרא על שמו.
במקום נספרו אותה עת 1,406 עצים, והוא הוחכר לאנשי חוות הר התקווה.
עם חיסולה של החווה עבר הפרדס מיד ליד, וב-1894, לאחר מותו של מונטיפיורי, נמסר לידי חברת כל ישראל חברים, שמסרה אותו בתורה לטיפולה של הנהלת בית הספר מקוה ישראל.
בעיקר במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הגיעו לאזור עולים כחלק מגל עלייה גדול מלוב.
בשנת 1922 נעקר הפרדס, ושטחו חולק ונמכר ב-1925 כמגרשים.
אלה נרכשו בידי יהודים לא אמידים אשר הקימו במקום את השכונה.
בשדרות יהודית מס' 12 בשכונה נותר אחד מהעצים האחרונים מפרדס מונטיפיורי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 נעקר העץ בזהירות והועבר לגן הטרופי בגני יהושע, שם הוא עדיין מלבלב ונותן פירות.
ברחוב יוסף קארו 10 ישנם שני עצי תפוז מהפרדסים של השר.
השכונה הוקמה כשכונת מגורים עצמאית וירוקה בשם "גנניה".
חברי ועד השכונה עד אותה העת היו היו"ר ישראל לייב פלסר, ה' דורפסמאן ומ"ד כהן.
ב-1 ביוני 1943 צורפה לעיר תל אביב ונסללו בה כבישים ומדרכות.
הוחלו בה כל החוקים שהתקיימו בתל אביב, בהם חוק שהגביל את דמי השכירות בשכונה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 התפתח אזור תעשייה מדרום לשכונה.
עם הזמן נכנסו מוסכים, מפעלי תעשייה זעירה לתוך השכונה ואף מכוני ליווי והימורים, למורת רוחם של חלק מתושבי השכונה, אשר דרשו הגדלת אחוזי הבנייה במגרשים כדי למשוך לשכונה דיירים אמידים, שיבנו ווילות ורבי קומות.
משנת 1966 התלבטה העירייה בשאלה האם להפוך את השכונה כולה לאזור תעשייה, או לקבוע בו חלק למגורים וחלק לתעשייה, כאשר הנטייה הייתה להגדירה באופן רשמי כאזור תעשייה.
בתחילת שנות ה-70, הוחלט לקדם תוכנית מעורבת, שכללה מגורים לצד מלאכה זעירה, לפחות לתקופת ביניים, וניתן אישור לבניית רב קומות ראשון בשכונה.
בשנת 1973 קבעה הוועדה המחוזית, שהשכונה תיועד למלאכה ומשרדים, אך רק מסוגים שלא יפריעו לתושבים.
שלמה להט, שנבחר לראש עיריית תל אביב בתחילת 1974 ביקש לקדם את הפיכת השכונה לאזור תעשייה, ובינואר 1976 קידמה העירייה תוכנית מתאר שהעדיפה עסקים בשכונה, אך מבלי למנוע לחלוטין בנייה למגורים.
בשנת 1985 היו מחירי המשרדים בשכונת מונטיפיורי זולים יחסית לשאר תל אביב.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלה פריחה איטית של האזור, שהתבטאה במעבר של אמנים ואוכלוסייה צעירה לשכונה.
בעשורים הראשונים להקמתה ידעה השכונה מספר שיטפונות שנגרמו מקרבתה לנחל איילון.
בשנת 1952 הוגבהו הקירות התומכים שבגבולה המזרחי של השכונה, ובכך הוסר האיום.
לאחר שבקיר הישן נוצרו בקיעים הוחל בבניית קיר נוסף בסוף 1965. קירות אלו מפרידים עד היום בין השכונה לבין נתיבי איילון.
ברחוב בית הלל 15 נותר אחד הבתים הראשונים שנבנו בשכונה כאשר כולו מכוסה בעץ והוא עדות למבנים שהיו בשכונה בתחילתה.
במרכז השכונה נמצא רחובה הראשי, שדרות יהודית, הקרוי על שם רעייתו של הנדבן, הליידי יהודית מונטיפיורי.
בשכונה ממוקמים תיאטרון תמונע, המרכז הרוחני הודיה, האגודה הישראלית לחקר השומשום, המכינה הקדם אקדמית "רום פרט", המתמקדת בסיוע לסטודנטים בעלי לקויות למידה ובית יהדות וילנה.
בשכונה התגוררו בעבר, הבמאי נתן אקסלרוד, המשורר יעקב רימון, המשוררת אלישבע והסופר יהושע בר יוסף.
שכונת מַחְלוּל הייתה שכונה שהתקיימה משנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 לאורך חוף תל אביב כ-500 מטרים על מצוק הכורכר, במקביל לרצועת חוף הים, ונתחמה מעט דרומה מרחוב גורדון ומעט צפונה משדרות קק"ל (כיום שדרות בן-גוריון).
שמה של השכונה הוא מושג בדיני הקרקעות העות'מאניים, על פיו קרקע לא-מעובדת היא "מחלול".
השכונה נוסדה בראשית ימי המנדט הבריטי, עת הממשלה המנדטורית העבירה את האזור לרשות מועצת העיר תל אביב.
מועצת תל אביב השאירה את חוף הים שהיה ברשותה (אדמת מחלול) מרחוב אלנבי ועד נחל הירקון ללא תכנון בנייה, ובכך התאפשרה גישה ישירה לים מכל נקודה במרחב העירוני.
החוף היה מקום מגורים ארעי לעולים החדשים אנשי העלייה השלישית וכן לפליטים היהודים שנאלצו לברוח מיפו במהלך פרעות תרפ"א.
הם תפסו את רכס הכורכר לפי כוחם, בשיטת ה'חאפ' (יידיש: לחטוף), שהיה לשם נוסף לשכונה.
כל אחד יכול היה לקושש "ליפטים" (ארגזים) וקורות עץ שנפלטו מהים ולהקים צריף על צוק הכורכר ללא רישיון וללא תשלום ארנונות למיניהן (לפחות בשנים הראשונות).
וזאת להבדיל משכונת צריפים אחרת, שכונת נורדיה, שתושביה שילמו דמי שכירות.
אנשי גדוד העבודה – 'קיבוץ יסוד', שרובם השתייכו לפלג "השמאל" בראשותו של מנחם אלקינד– נטו אוהלם בשכונה.
מראשית שנות העשרים, הם עבדו בבניית רחוב בן-יהודה, נחלת בנימין, שדרות רוטשילד ובית הספר תל נורדאו, עד שהתפרק גדוד העבודה בשנת 1929. ב-1925 הוקם בשכונה גם צריף של תיאטרון "האהל".
יש הסבורים כי גורם נוסף להקמת צריפי השכונה באתר היה מניעת התפשטותו דרומה של בית הקברות המוסלמי 'עבד אל-נבי' (שכבר בסוף מאה ה-19 נקברו בו מתי הכפר סומייל).
בית קברות זה הוקם בשנת 1903, בעת מגפת הכולרה ביפו, במקביל להקמת בית הקברות היהודי ברחוב טרומפלדור.
השכונה, שנחלקה למחלול א' (הדרומית) ולמחלול ב', סבלה מרוחות עזות ומהצפות מדי חורף כתוצאה ממיקום זה, ומאחר שמרבית המבנים היו פחונים וצריפים, היו פורצות שם בחורף גם שריפות רבות.
במחלול ב', נתכונן ונוהל בית הכנסת על שם 'יחזקאל' על ידי צבי הירש למברג.
לימים נדד בית הכנסת לרחוב ארנון.
שני המבנים הבולטים בשכונה היו בית החרושת לאריגת וצביעת משי 'דלפינר-יוחננוף', אשר הקים תעשיין טקסטיל מלודז', פולין, ובית החרושת לעיבוד עורות של האחים לבקוביץ, אשר בחצריו היה הסליק 'מכון א'.
מכון זה, היה אחד המכונים הראשונים והמרכזיים של ההגנה לייצור נשק.
בשיאה מנתה השכונה כמה מאות צריפים, ומרבית דיירי השכונה היו ממעמד חברתי-כלכלי נמוך.
השיקולים העיקריים שעמדו מאחורי תכנון פרויקט כיכר אתרים על שטח השכונה היו יצירת חניון ונתיב מהיר לאורך רציף הרברט סמואל, וגם מחיקת השכונה, שהייתה מטרד אורבני מיומה הראשון.
אך מתחם כיכר אתרים ספג במשך השנים ביקורת רבה על עיצובו, תפקודו בהקשר המקומי ואחזקתו הכושלת.
בנוסף נבנו על שטחה של שכונת מחלול שמונה מלונות יוקרה.
בין ילידי ותושבי השכונה: השחקנים גדעון זינגר ויוסי גרבר, הסופר שלמה שבא, הפסל אהרן פריבר, הצייר איקא ישראלי, שופט בית המשפט העליון אורי שהם, ח"כ מיכה רייסר ועו"ד יורם שפטל.
לפסל דוד פולוס היה צריף בשכונה שבו נהג להתבודד ולעסוק בתכנון יצירותיו.
16 ביוני 1933 - חיים ארלוזורוב נרצח בסמוך למקום שבו מדרגות היורדות היום מכיכר אתרים.
1 בספטמבר 1939 - אוניית המעפילים "טייגר היל" עלתה על שרטון מול חוף מחלול.
(לוח זיכרון לציון האירוע מוצב בחוף למרגלות מלון "קראון פלאזה").
11 ביולי 1948 - חייל, תינוקת ואמה, וילדה בת 13 נהרגו מהפצצת מטוס מצרי על השכונה.
בספר ידידי מרחוב ארנון של לאה גולדברג מסופר על נערים שהיו מגיעים משכונת מחלול לרחוב השוכן בקרבת מקום לשכונה.
דיירי הרחוב היקים לא אהבו כל כך את הצעירים הללו, בלשון המעטה.
בספר כחול מאפר של ק.
צטניק מוזכרת "גבעת-מחלול כחזזית מסלידה.
חורבות צריפים מטולאי קרשים וזפת משמשות שם בערבוביה בין חביות גדושות-זבל שגבהן כגובה הצריפים".
בסדרת ספרי חסמבה של יגאל מוסינזון בסיס החבורה המערה החשמלית נמצא באזור בית-הקברות המוסלמי שבשכונת מחלול.
בסרט חבורה שכזאת, המבוסס על ספרו של פוצ'ו בשם זה, הוצג גיבור הסרט (המגולם על ידי יוסי בנאי), המתגורר בשכונה.
הוא מתגייס לפלמ"ח ויוצא לקיבוץ.
צילומי קטע הסרט אשר מראים אותו עוזב את ביתו, נערכו בתחילת שנות השישים בשרידי השכונה.
באותן שנים היה קיים עדיין צוק הכורכר והצריפים היו פרוסים מפסגתו ובמורד לכיוון שפת הים.
השכונה מונצחת בכותר השלושה משכונת מחלול, עם עיבודו לעברית של אברהם בר טורא, 1940, על פי ספרו של Matthaeus Peter, ובשילוב איוריה של מירה לובה.
רות שלוס ציירה נוף ושם נתנה לציור בשם: 'שכונת מחלול'.
בסרט רובה חוליות יוצא גיבור הסרט יונתן להסתתר בשכונה, ומתעמת בצריפה של "פלשתינה המשוגעת" עם צלה של השואה.
בסצנת הסיום של הסרט עולה יונתן במעלה צוק הכורכר.
השכונה מוזכרת בשיר "יפות יפות" של הגשש החיוור.
המשורר אבות ישורון כתב שיר בשם מחלול שכונתי.
שכונת המוגרבים הייתה שכונת מגורים בחלק הדרום־מזרחי של העיר העתיקה בירושלים, שנוסדה בשנת 1193 על ידי בנו של צלאח א־דין כוקף (הקדש מוסלמי) למהגרים מהמגרב.
גבולותיה היו הכותל המערבי במזרח, חומת העיר העתיקה בדרום, הרובע היהודי במערב והרובע המוסלמי בצפון.
השכונה נהרסה בשנת 1967 בהוראת ממשלת ישראל, וכיום שוכנת במקומה רחבת הכותל המערבי.
ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א-דין ציין כי השכונה נוסדה בשנת 1193 על ידי בנו של צלאח א-דין, אל-אפדל איבן צלאח א-דין , כהקדש (ווקף) עבור יוצאי המגרב.
בשכונה התגוררו צאצאי המורים שגורשו מספרד ב־1609, וזכו בזכויות מיוחדות תמורת השמירה על הר הבית ומסגדיו.
הניסיון לרכישת השכונה בידי הברון רוטשילד
בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) ניסה הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד לקנות את בתי השכונה ולתת לתושבי השכונה בתים טובים יותר תמורתם במקום אחר.
מטרת הברון הייתה לאפשר ליהודים להתפלל בכותל בצורה נאותה.
מושל העיר קיבל ברצון את ההצעה שכן היא תרמה גם לרווחת תושבי השכונה, ולהקטנת הצפיפות בעיר העתיקה.
תיאור מפורט יותר מופיע בספרו של א.מ.
למרות תמיכת הפשה המהלך נכשל, ונסים בכר הסביר את הדבר באיומים כי רכישת השטח בידי יהודים תוביל לפרעות מצד הערבים.
בכר העיד בכתבה בעיתון "הדאר" בשנת 1928, כי תושבי השכונה נהגו להפריע למתפללים היהודים בכותל המערבי, ולהשליך אשפה לסמטה שלידו:
השופט גד פרומקין סיפר בספרו "דרך שופט בירושלים" על המצב בסמטת הכותל בשנות ה-20:
ב־15 באוגוסט 1929, ט' באב, נערכה תהלוכה גדולה של נוער בית"ר ליד הכותל המערבי שנועדה למחות נגד שגרת ההתנכלויות של מוסלמים למתפללים היהודים ולהפגין ריבונות יהודית במקום.
באותו יום, במוצאי הצום, התראיין הרב קוק לעיתון דואר היום (הראיון התפרסם רק ביום ראשון, 18 באוגוסט) וקרא לפנות את שכונת המוגרבים:
גם בהזדמנויות נוספות הדגיש הרב קוק שהדרישה היהודית היא להרחיב את רחבת התפילה שליד הכותל וציפה שהמהלך יבוצע על ידי הממשלה, תוך פיצוי התושבים.
הריסת השכונה לאחר מלחמת ששת הימים
בערב 10 ביוני 1967, שלושה ימים לאחר שכבש צה"ל את העיר העתיקה במלחמת ששת הימים, נאמר ל־650 תושבי שכונת המוגרבים לפנות את בתיהם תוך מספר שעות, וכי יינתנו להם בתים חלופיים.
לבקשתם עוכב הפינוי עד שהתושבים סיימו לפנות את חפציהם מהבתים.
לאחר מכן פינו 15 קבלנים אזרחיים מירושלים את השטח והרסו את 135 בתי השכונה, כולל מסגד וזאווייה.
במהלך העבודות נמצאה אישה גוססת ללא סימני פגיעה, והניסיונות להצילה נכשלו.
מבצע ההריסה של השכונה הסתיים ב-14 באוקטובר 1967.
יוזם המהלך היה ראש העיר טדי קולק, והוא עשה כן בהמלצת דוד בן-גוריון שסייר איתו בכותל למחרת כיבוש העיר העתיקה.
שר המשפטים יעקב שמשון שפירא תמך אף הוא במהלך.
ממשלת ישראל הודיעה כי השכונה נהרסה בשל כך שתחת השלטון הירדני היא הפכה לשכונת עוני, והמהירות שבה התבצעה ההריסה נומקה ברבבות המבקרים היהודים שהיו צפויים לפקוד את הכותל המערבי בפרוס חג השבועות תשכ"ז, בפעם הראשונה זה 19 שנה.
עשרה חודשים לאחר ההריסה, ב־18 באפריל 1968, הפקיע משרד האוצר את קרקעות השכונה לשימוש הציבור, יחד עם הרובע היהודי כולו, והציע 200 דינר ירדני לכל משפחה שפונתה מהשכונה.
מהשכונה נותר שריד בודד בדמות "גשר המוגרבים" המוביל מרחבת הכותל לשער המוגרבים.
שכונת המשולשים, הידועה גם בשם "חוף הזהב", היא שכונה בקיסריה, סמוך לקיבוץ שדות ים ולתחנת הכוח של חדרה.
בעבר הוקמו בשכונה בתי קיט שגגותיהם גבוהים ומשולשים בצורתם.
בתים אלו הפכו לאורך השנים לוילות נופש בעלות גגות מרובעים, וכיום נותרו בתים משולשים ספורים שעדיין מאוכלסים על ידי תושבי קבע.
המשולשים נוצרו באמצעות לוחות בטון שהונחו זה על זה בצורת אות A.
בכל בית משולש שני מפלסים, המחוברים ביניהם במדרגות.
שטחו הכולל של כל בית כ-40 מטר.
השכונה נבנתה בראשית שנות ה-70 על ידי חברת "דיור לעולה", על האדמות השייכות לברון רוטשילד, ולפיכך הן מנוהלות על ידי החברה לפיתוח קיסריה ולא המועצה האזורית.
שמה הרשמי של השכונה היה "קייט ושייט", בהקשר לקרבה למועדון השייט של קיבוץ שדות ים.
הבתים נרכשו בתקופה זו ברובם על ידי רופאים, עורכי דין ופרופסורים מהמעמד הגבוה בירושלים, כבתי נופש הסמוכים לים.
ב-2008 קיבלו בעלי הבתים אישור להרוס את הבתים המשולשים, בעקבות השימוש שהיה בעבר בבניית הבתים באזבסט כחומר חיפוי.
במקומם הותר לבנות בתים נמוכים בעלי גג שטוח, בשטח מקסימלי של 80 מטר מרובע.
שכונת יוסף אבאד (בפרסית: محله یوسفآباد) היא שכונה הממוקמת ברובע ה-6 בחלק הצפוני של טהראן, בירת איראן.
השכונה קרויה על שם מירזא יוסף אשתיאני (میرزا یوسف آشتیانی), בכיר בחצר הקאג'ארית.
בשכונה מתגוררים בעיקר תושבים מן המעמד הבינוני-גבוה ועשירים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, יהודים רבים היגרו אל השכונה.
מאז זו אחת מארבע השכונות בטהראן שקיימת בהן אוכלוסייה יהודית, יחד עם השכונות שייח חאדי, גורגאן וגישה.
בשכונה נמצא בית הכנסת "סוכת שלום" הידוע בכינויו "בית הכנסת יוסף אבאד".
הרחובות המרכזיים בשכונה הם יוסף-אבאד, אבן סינא, שהיד ג'האן-ארא, מהרם (מודאבר) ומוסתופי.
בשכונה נמצא "מרכז שפק" שבו מרכז תרבות וספריה, בית הספר לבנות "בו עלי" ובית חולים.
תוכנית ל' או שכונת ל' היא שכונה בצפון-מערב תל אביב-יפו, הגובלת בשדה דב ממערב, ברמת אביב החדשה מצפון, בשכונת נופי ים מצפון מערב, בשכונת כוכב הצפון מדרום וברמת אביב א' ממזרח.
כמו כן, השכונה שוכנת בין רחוב 2050 במערב ודרך נמיר במזרח, ובין רחוב ש"י עגנון בדרום לרחוב איינשטיין בצפון.
השכונה מאופיינת בעיקר בבנייני מגורים בני שש עד שמונה קומות.
על פי סקר אתרי "מדלן" ו-וואלה שפורסם בפברואר 2016, השכונה דורגה כשכונה האהובה ביותר בישראל.
בשכונה מתגוררים/התגוררו: גדעון סער, אהוד מנור, יצחק נבון, יהושע רבינוביץ, ציפי שביט, יוסי שריד, נטלי מרכוס ואברהם שוחט, ינון מגל.
קיימות כמה גרסאות באשר למקור שם השכונה.
על פי גרסה אחת, שמה של השכונה נגזר משמה של תוכנית בניין עיר לאזור עבר הירקון שנהגתה עוד בתקופת המנדט הבריטי ונקראה Plan L וכיסתה שטח של כ־4,400 דונם (השטח כלל בין השאר את האזורים בהם הוקמו לימים שאר שכונות עבר הירקון).
דעה אחרת גורסת כי מקור השם הוא במבנה רחובות השכונה היוצר את האות ל', או L באנגלית.
בינואר 1964 החליט מינהל מקרקעי ישראל למכור 1,600 דונם באזור לשותפות של הממשלה, עיריית תל אביב-יפו ושלושת הבנקים הגדולים.
על תכנון השכונה עמל האדריכל יצחק פרלשטיין.
ב־24 ביוני 1969 נערך טקס הנחת אבן הפינה לשכונה בנוכחות פנחס ספיר.
השכונה הוקמה בתחילת שנות ה־70 של המאה ה־20, שאז נבנו רוב בנייניה.
במהלך השנים נבנו בשכונה מתחמי בתים נוספים, שהעיקריים בהם הם ל' הירוקה ובנייני נווה, שבנתה חברת הבנייה "נווה" במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20.
הלוחמים שהשתתפו במבצע אביב נעורים התאמנו בפשיטה מן הים על השכונה, משום שהיה דמיון בינה לבין היעד במערב ביירות.
בימי מלחמת המפרץ הראשונה, שנת 1991, הוצבה בקרבת השכונה אחת מתוך כמה סוללות הפטריוט שהובאו אז בחופזה לארץ מגרמניה.
בשנת 1998 הודיע ראש עיריית תל אביב אז, רוני מילוא בעקבות פניית ועד השכונה, על שינוי השם שהיה שיכון ל' לשכונת ל'.
עם הקמת השכונה בשנות השבעים של המאה ה-20, היא כללה גם את רחוב ש"י עגנון עם הבניינים הראשונים שנבנו בו.
לאחר הקמת שכונת כוכב הצפון מדרום לרחוב ש"י עגנון החל בשנות התשעים, הופרד כל הצד הדרומי של ש"י עגנון משכונת למד וצורף לשכונת כוכב הצפון.
בשנת 2015, לאחר שהחלה הבנייה באזור שנקרא "הגוש הגדול", החלק שנבנה מדרום לרחוב איינשטיין וממערב ללוי אשכול, המכונה "למד החדשה", צורף לשכונת ל', מה שהפך את הקטע ברחוב לוי אשכול שבין ש"י עגנון לרחוב איינשטיין לרחוב פנים-שכונתי.
שמותיהם של הרחובות הראשיים הם יהודה בורלא ולוי אשכול, ולאורכם שוכנים שני אתרים: גן ז'ילבר ברחוב בורלא, על שם שגריר צרפת בישראל לשעבר פייר ז'ילבר, ואנדרטת כ"ג יורדי הסירה.
שדה דב, שהיה שדה תעופה מקומי שפעל בסמיכות לשכונה, שכן לאורך רחוב לוי אשכול.
הוא נסגר ב־1 ביולי 2019, הרחובות הקטנים יותר הם בראלי ואפטר, ולאורכם שוכנים שני מרכזי קניות קטנים, גן ילדים עירוני ובית הכנסת האשכנזי על שם ווהאל, יש גם את רחוב האוזנר, בו עוד מרכז קניות קטן.
בצידה המערבי והחדש של השכונה הרחובות העיקריים הם נאמן, שטרן ויהודה עמיחי.
שבט "אופק" של תנועת הצופים הפועל בשכונה משנת 1976
בית ספר יסודי ממלכתי על שם זלמן ארן ברחוב בורלא, שבו לומדים כ־510 תלמידים בכיתות א'–ו'.
קאנטרי קלאב קהילתי עירוני קאנטרי ל' ברחוב בורלא.
כמו כן בשכונה פועלים סניפים של קופת חולים כללית ו-קופת חולים מכבי.
שלושה מתחמי גני ילדים עירוניים, ברחוב בורלא, ברחוב בראלי וברחוב יהודה עמיחי.
כמו כן פועל מעון יום של ויצו לפעוטות ברחוב בראלי, בסמיכות לגן הילדים העירוני.
כיתת גן נוספת נמצאת במתחם בית הספר ארן.
בשכונה פעל סניף של בנק הפועלים ברחוב אפטר, ונסגר ב-2021, כיום במקום יש מרכול.
בית הכנסת האשכנזי השכונתי על שם מוריס ווהאל פועל אף הוא מהשנים הראשונות להקמת השכונה, ברחוב בורלא.
בשכונה גם בית הכנסת הספרדי "שער הרחמים" על שם רחמים מזרחי.
רב בית הכנסת הוא אליהו שוויכה.
מרכזת טלפונים של חברת התקשורת בזק.
תעודות אחרות תואר שני+ אקדמאי על תיכוני בגרות ללא בגרות14.4% 18.7%
שדה דב ממוקם בסמיכות לשכונה ולשכונות אחרות באזור, כמו כוכב הצפון, רמת אביב החדשה, הגוש הגדול ואזורי חן.
תושבי השכונות, ובראשן תושבי שכונת ל', ניהלו במשך שנים מאבק שנסב על הרעש שבקע משדה התעופה.
עם זאת, בשנת 2013 הודיע ועד השכונה על התנגדותו לפינוי השדה ולתוכניות הבנייה שהציגה הממשלה בשטח, ומאז היה ועד השכונה חלק ממטה המאבק נגד פינוי השדה.
מהשדה פעלו בעיקר טיסות אזרחיות של מטוסי נוסעים שקטים באופן יחסי, שהוגבלו לשעות היום כדי שלא לגרום רעש בשעות המנוחה, לצד טיסות שיצאו מהבסיס הצבאי שמוקם סמוך לבסיס האזרחי.
ב־1 ביולי 2019 הופסקה לגמרי פעילותו של שדה התעופה, ומאז תושבי השכונה נאבקים נגד צפיפות הבנייה המתוכננת בשטחו.
שכונת ידידיה (שכונת החבאנים) היא שכונה בדרום-מזרח תל אביב.
שטחה כ-136 דונם, והיא גובלת בדרך לוד בצפון, בלבנה במערב, בפארק אריאל שרון במזרח ובדרום.
השכונה נבנתה החל משנת 1954 בשטח בו שכנה עד מלחמת העצמאות העיירה סלמה, שנכבשה במבצע חמץ, דרומית מזרחית לגרעין הכפר (כפר שלם כיום) ובקרבת פארק אריאל שרון, על ידי יוצאי יהדות חבאן שבתימן ולכן נקראת לעיתים גם שכונת החבאנים.
בדצמבר 1949 דיווחה עיריית תל אביב כי בשכונה גרים 250 איש ב-40-50 בתים והיא לא חוברה לרשת המים העירונית.
שטח השכונה, הנמצא בבעלות מינהל מקרקעי ישראל, לא הוגדר מבחינה מוניציפלית.
אף שהשכונה לא נכללה בתחום השיפוט של תל אביב, העירייה סיפקה לתושבים שירותי חינוך, בריאות, רווחה ופינוי אשפה.
ב-2001, שר הפנים, חיים רמון, אימץ את החלטותיה של ועדת החקירה שמינה לספח את השטח לתחום שיפוטה של עיריית תל אביב.
השכונה מאופיינת בבתים פרטים בבנייה לא מוסדרת על מגרשים גדולים יחסית, במקבצי בתים פזורים בין שדות ופרדסים.
במהלך השנים המקום נשכח ולא זכה לפיתוח עירוני.
רק בשנת 2013 חוברו בתי השכונה למערכת ביוב מוסדרת.
נחל כופר, המנקז את אזורי כפר המכביה והפארק הלאומי ברמת גן, חוצה את השכונה ומתחבר לנחל אילון.
הנחל היה מקור להצפות שהתרחשו בשכונה כמעט מדי חורף.
בדרכו אל נחל אילון חצה נחל כופר דרך עפר הנקראת כיום רחוב גורית קדמן (ע"ש הרקדנית, חוקרת הפולקלור וכלת פרס ישראל).
בשנת 2015, במסגרת עבודות הפיתוח של פארק אריאל שרון הועתק קטע מנחל כופר, העובר בתוך שכונת ידידיה, לתוך אפיק טבעי בשטחים הפתוחים של הפארק.
שכונת חבצלת היא שכונה בדרום רחובות שהוקמה בשנת 1939 כיישוב פועלים עצמאי וסופחה לעיר בשנת 1949.
שכונת חבצלת הוקמה כשכונת פועלים על ידי ניר שיתופי על 60 דונם של הקרן הקיימת ממערב לכפר ביל"ו כ-3 קילומטר דרומית לרחובות, שנרכשו בתרומתה של ליידי חבצלת (לילי) פיצג'רלד מלונדון.
אגודה שיתופית לייסוד השכונה הוקמה בשנת 1938. השכונה הוקמה בעזרת הלוואות מטעם קרן בילינסון ויועדה לפועלים חסרי אמצעים שנדרשו לשלם עבורם בתשלומים קטנים.
הבתים נבנו על ידי המתיישבים עצמם בפיקוח סולל בונה.
אבן פינה לשכונה הונח ביוני 1939 ו-48 בתי השכונה הושלמו בדצמבר 1939. כל בית כלל שני חדרים, מטבח ומרפסת ללא שירותים ושטח של דונם למשק עזר.
בינואר 1949 החליטה מועצת עיריית רחובות על הכללת השכונה בעיר רחובות והמהלך אושר סופית על ידי משרד הפנים בספטמבר 1949. בתחילת 1950 הושלמו 150 בתים שנבנו בשכונה עבור עולים חדשים והחלו בבניית עוד 100 יחידות דיור.
שכונת הפועלים היא שכונה בירושלים, שהוקמה בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי אנשי גדוד העבודה וכיום נמצאת בין שכונת בית הכרם לשכונת רמת בית הכרם.
השכונה נמצאת בין רחוב החלוץ לרחוב הבנאי, מלבד רחובות אלו כל הרחובות והסמטאות בשכונה נקראות על שם בעלי מקצועות בענף הבנייה כמו: החוצב, הסוללים, הסתת.
ב-1925 בעת פעולות של אנשי גדוד העבודה מפלוגת ירושלים החליטה קבוצת חברים מהגדוד לרכוש מספר חלקות בחלקה הדרומי של בית הכרם על מנת שיקימו שכונה נפרדת בצמוד אליה.
לצורך ההקמה רכשו בתחילה שנים עשר דונם משטח שכונת בית הכרם ולאחר מכן חולקו כל אחת מהחלקות לדונם חלקה רגילה ו-6 דונם לצורכי חקלאות, מטרת הגישה הזו הייתה שכל חקלה שתוקם בשכונה תוקף בגידולים חקלאיים שיכולו לשמש למזון לתושבי השכונה.
במהלך מאורעות תרפ"ט התכנסו מספר מתושבי השכונה וכן מספר תושבים מקריית משה, בית וגן ובית הכרם במבנה המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין על מנת לתפוס מחסה בזמן המהומות ושיטוט הפורעים הערבים בשכונה.
בדצמבר 2007 אתר ארכאולוגי נמצא ברחוב הסתת שבשכונה, הכולל שתי מערות קבורה ותעלת מים, הממצאים בחפירה מתוארכים ברובם לסוף תקופת הברזל ולתקופה הפרסית.
שכונת הרכבת היא שכונה בעיר לוד הממוקמת במערב העיר, וגובלת בשכונות "נוה שלום", ו"פרדס שניר" שמצפון וממערב לה.
בצידה המזרחי היא צמודה לתחנת הרכבת לוד.
שכונת הרכבת בלוד הוקמה על ידי הבריטים בשנות ה-30 של המאה ה-20 לסגל העובדים של הרכבת.
חלק מהמבנים, הבנויים בסגנון כפרי בריטי קלאסי, שרדו.
תוכנית המתאר החדשה של לוד קבעה כמטרה לשמר את אתרי המורשת –האלה ולנצלם לחיזוק מרכז העיר והגדרת ייחודיותו.
ביולי 1948 נכבשה העיר לוד, במסגרת מבצע דני, ורוב תושביה הערבים של העיר, עשרות אלפים, פונו במשאיות ולאחר המלחמה נותרו בעיר רק כ-1,000 תושבים.
שכונת הרכבת הייתה השכונה היחידה בעיר שרוב בתיה שרדו והיא הפכה מקום המגורים העיקרי של תושביה הערבים של העיר באותה עת.
בשנות ה-80 גדלה אוכלוסיית השכונה לכ-3,000 תושבים, בין השאר גם בגלל הגירה של בדואים מהנגב והתיישבות של פלסטינים מהגדה המערבית.
בשכונה לא היו תשתיות ביוב ומים, לרחובות לא היו שמות או מספרים, ולא היה רישום מסודר של התושבים.
לאחר שנים רבות של הזנחה, פרסמה בשנת 1996 "החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה" (לור"ם) מכרז לפרויקט פינוי ובינוי בשכונה.
במרץ 1999 חתם משרד השיכון על הסכם עם החברה, בעלות מוערכת ב-190 מיליון שקל.
לפי ההסכם חברת לור"ם התחייבה לפנות את דייריה של השכונה, ולבנות עבורם 491 דירות חדשות בשכונת נווה שלום הסמוכה.
הפרויקט מעולם לא בוצע מאחר שהוחלט להפריט את חברת לור"ם הממשלתית.
ואחר כך החברה פורקה עקב חובות למספר נושים.
שמונה מסילות ברזל מפרידות בין שכונת הרכבת ושכונות ערביות אחרות במערב לוד למרכז העיר.
מי שמבקש להיכנס אל השכונה נדרש לחצות רצועת מסילות שרוחבה 36 מטרים בה מסילות המובילות לתחנת הרכבת לוד ולמתחם התפעולי של הרכבת.
רכבות חולפות במפגש (הקרוי מפגש מספר 129) בכל כמה דקות, ובמהלך השנים נפגעו במקום עשרות הולכי רגל ורכבים; עשרה בני אדם נהרגו.
אף על פי שרכבת ישראל הבטיחה בשנת 1999 שבמקום תוקם מנהרה, הדבר מעולם לא בוצע.
בשנת 2010 זכה סרטו של עדיה אמרי אור "מפגש 129", על מפגש מסילת הברזל בשכונה, בתחרות ליצירה דוקומנטרית צעירה על שם דוד פרלוב.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקמה בשכונה קבוצת כדורגל, "רכבת לוד", ששיחקה בליגות הנמוכות (ליגה ג' וליגה ב').
בשנת 1997 התאחדה עם קבוצת "בני לוד" להפועל בני לוד רכבת, ששיחקה בליגה הלאומית ברציפות במשך 14 עונות מעונת 2006/2007 ועד עונת 2019/2020 בסיומה ירדה לליגה א.
שכונת יוספטל היא שכונה בצפון־מזרח כפר סבא, הנקראת על שם גיורא יוספטל.
זוהי אחת מהשכונות הוותיקות בכפר סבא, המונה כ־5,000 תושבים לערך.
יוספטל מדורגת במדד החברתי-כלכלי בציון 4/10, והיא השכונה בעלת הדירוג הנמוך ביותר בכפר סבא.
בשנות ה־2000 ואילך החלו בשכונה תהליכי התחדשות עירונית נרחבת, בעיקר בחלקים המערביים שלה.
יוספטל הוקמה כמעברה בתחילת שנות ה-60, שנועדה לקלוט עולים מארצות ערב.
בתחילת 1962 החלה הבניה בשכונה, במטרה להקים בה כ-1,000 יחידות דיור.
בשכונה נבנו שיכונים בדמות בנייני רכבת, בעלי שלוש או ארבע קומות, וגם בתים צמודי קרקע.
השכונה אוכלסה בראשיתה בעיקר על ידי משפחות דתיות, יוצאי עדות המזרח.
במשך שנים הייתה השכונה נחשבת לשכונה נחשלת בעלת אחוזי פשיעה גבוהים, והעירייה הזניחה את הטיפול בה ובבעיות האלימות והפשיעה בה.
בשנות ה-70 הוקם בשכונה בית האבן, מבנה ערבי ישן שנותר מכפר סבא הערבית שנכבשה ב-1948, והוסב למרכז נוער, בניסיון למשוך בני נוער בשכונה המזרחית הרחק מעולם הפשע.
בשנות ה-80 הוקם גם בית ספר ע"ש דוד רמז מדרום לשכונה, שהיה למשך תקופה ארוכה בית ספר לילדי השכונות המזרחיות יוספטל וקפלן, שסבל מסטיגמות של בית ספר עברייני ועני.
כדי להתמודד עם הסטיגמות הללו, הוחלט להרחיב אותו ולקלוט אליו גם את תלמידי השכונה החדשה הדרים, שהוקמה בתחילת שנות ה-90, כך שנוצרה אינטגרציה בין ילדי השכונה החדשה והמבוססת יותר לבין ילדי השכונות המוחלשות.
בשנות ה-90 החלה קליטה רחבה בשכונה של עולים מברית המועצות ומאתיופיה.
כיום יוספטל היא השכונה בעלת ריכוז עולי אתיופיה הגבוה בכפר סבא.
בשנות ה-2000 החלו תהליכים של התחדשות עירונית בשכונה, ופרויקטים של פינוי בינוי החלו להתבצע באזורים הדרומיים של השכונה, בסמוך לגבול עם שכונת הדרים.
באזורים הפנימיים יותר של השכונה, לעומת זאת, הבתים נותרו כשהיו, על אף שנוספו מתקנים לשירות הציבור כדוגמת מגרשי ספורט, גינות כלבים והתעמלות.
על אף הטענות שהושמעו על ג'נטריפיקציה בשכונה, בסקר שנערך בשכונה נמצא כי 90% מהתושבים בשכונה תומכים ורוצים את ההתחדשות העירונית.
כיום יוספטל היא עדיין השכונה הענייה בכפר סבא, וסובלת מנתוני הפשיעה הגבוהים ביותר בעיר.
שכונת השעשועים היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית-אירית לילדים שנוצרה על ידי החברות Monster Entertainment ו-Target Entertainment ובוימה על ידי ג'ייסון טממגי.
באירלנד שודרה הסדרה ב-RTÉ2 ובישראל בערוץ לולי.
הסדרה בת 2 עונות ו-80 פרקים באורך 7 דקות.
העלילה דומה לעלילה של ספרי מר וגברת מאת רוג'ר הרגרביס ואדם הרגרביס, ועוסקת בהרפתקאותיהן של חיות בגודל גמדי, כל פרק עוסק באחת הדמויות ובסיפור שלה.
פאולו החתול (Paolo the Cat): חתול אדום, אוהב לקרוא ספרים.
סקופי הארנבת (Scoopy the Pink Rabbit): ארנבת ורודה, אוהבת לאכול גזר וגלידה.
מקס הזברה (Max the Zebra): זברה לבן, אוהב לעשות אקשן והרפתקאות.
רווית הפוני (Mavis the Pony): פוני בצבע מג'נטה חובשת עניבת פרפר צהובה על ראשה, אוהבת לאכול כריכי חציר.
אנה הינשופה (Una the Owl): ינשופה חומה, אוהבת לשמוע מוזיקה.
מנדי הפלמינגו (Mindy the Flamingo): פלמינגו ורודה בצורת האות ף, אוהבת לשחק, לרקוד ולשיר.
פלואלה העטלפה (Floella the Fruit Bat): עטלפה כחולה, אוהבת לראות דברים שונים.
ג'ורג' הכלב (George the Mean Yellow Dog): כלב צהוב, אוהב לכעוס.
באשי הבואש (Stinky the Skunk): בואש חום, אוהב לבנות דברים.
Johnson the Panda): דוב פנדה לבן, אוהב את הגינה שלו.
קמיל התנינה (Camille the Crocodile): תנינה ירוקה, מגושמת.
צילי וגילי החתולות (Fudge and Lily the Kittens): צמד חתולות אוכרות, אוהבות לעשות דברים מצחיקים.
דודה סנוג הכבשה (Aunt Snug the Sheep): כבשה בעלת צמר לבן, גרה בהרי פרוסטי.
מיקה החפרפרת (Mildred the Mole): חפרפרת סגולה, היא חטטנית וסקרנית מאוד.
מונטי התיש (Monty the Goat): תיש בצבע ציאן, אוהב לשחק בכדור ולצייר.
ביל הברווזן (Bill the Platypus): ברווזן בצבע תכלת (דומה בצורתו לפרי הברווזן מפינאס ופרב), אוהב להיות מלח.
נייג'ל העכבר (Nigel the Naughty Brown Mouse): עכבר חום, אוהב להכין אוכל.
הפינגווינים (The penguins): בסדרה מופיעים מספר פינגווינים העובדים במקומות השכונה בתוכנית.
רונה היתושה (Lola the Mosquito): יתושה ורודה, אוהבת לעשות דברים מוזרים.
רקס החזיר (Rex the Pig): חזיר ורוד, אוהב להכין סלטים.
קורנליוס הסרטן (Cornelius the Crab): סרטן סגול, אוהב לעצבן אחרים.
מיה הטפירה (Mia the Tapir): טפירה אפורה, אוהבת לרקוד במיוחד את הריקודים: בלט, טנגו וסלסה.
באבס האפרוחה (Babs the Baby Bird): אפרוחה צהובה, היא טובה.
הדבר הירוק הקטן (The Small Green Thing): סליים ירוק, אוהב לגרום לאחרים להרגיש שמחים כשהם עצובים.
הדיבוב העברי הופק על ידי ענבר שטגר עזרא ובוים על ידי אפי בן ישראל.
שם הדמותמדבב\ת באנגליתמדבב\ת בעבריתמספרמייקל מלונידן תורן
שכונת חיים היא סדרת טלוויזיה לילדים ונוער, המהווה חידוש והמשכון לסדרת הטלוויזיה המצליחה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית, "הילדים משכונת חיים".
הסדרה שודרה לראשונה ב־16 במרץ 2025 בערוץ כאן חינוכית.
שיר הנושא המקורי "הילדים משכונת חיים" של יורם טהרלב הושר על ידי כוכבי הסדרה, והופק מוזיקלית על ידי לי בירן ואבי יפרח.
אלה ואדם באים לבלות אצל סבא יהודה בשכונת חיים בקיץ עקב שיפוצים בביתם, שם הם פוגשים שכנים חדשים וחברים חדשים.
אלה (אמלי קקון סלונים) – אחותו של אדם ונכדתו של יהודה, אוהבת לשחק (חולמת להיות שחקנית תיאטרון) "להתחפש, ולחקות דמויות"
אדם (שחר ליאור) – אחיה של אלה ונכדו של יהודה, ילד עפיפון.
עמליה בן-עמי קופרשטיין (אגם מדני) – מדריכה במועדון השכונה, אוהבת מוזיקה.
תולי אליאס (אליה הספרי) – מדריכה במועדון השכונה.
רועי (אדיסו) מהרי (עמית לקאו) – מדריך במועדון השכונה, בנו של אברהם.
התייתם מאימו שהיה בן שנתיים.
לוקאס (אורי אגת) – מדריך במועדון השכונה, בנה של אנטונלה.
בנוסף לקראת העונה השנייה מצטרף שחקן חדש הנקרא איתן אלולה
יהודה (יונתן צ'רצ'י) – סבא של אלה ואדם.
חזי אליאס (קובי פרג') – בעל חנות המכולת, אביה של תולי ובעלה של אילנה, בנו של עודד ונכדו של יחזקאל (שבסדרה המקורית "הילדים משכונת חיים" היה בעל המכולת).
שם משפחתו הוא מחווה לשחקן המנוח אריה אליאס שגילם את יחזקאל.
אילנה אליאס (שירי גדני) – מעצבת שיער, אמא של תולי ואשתו של חזי.
המשפטים האהובים עליה בשפה העברית הם: "את צודקת", "את גאונה".
אנטונלה (דקלה הדר) – בעלת מסעדה צמחונית בשם " מאדרה מיה".
אברהם מהרי (יוסי ואסה) – שוטר מקומי בשכונה (דמותו מקבילה לדמותו של מר כהן (ז'אק כהן) מהסדרה המקורית "הילדים משכונת חיים"), אבא של רועי.
שוש בן-עמי קופרשטיין (עדנה בליליוס) – יו"ר ועדת השכונה הקשוחה שכולם מפחדים ממנה.
דודו בן-עמי קופרשטיין (מאור הרוש) – בעלה של שוש.
נור (עדן מטר) – סטודנטית לווטרינריה, ממוצא ערבי.
רומי אליאס (אריאל וקנין) – אחותה הקטנה של תולי, חניכה במועדון השכונה.
לוסיה (יובל רונן) - אחותו הקטנה של לוקאס.
יוסי (יוסי אלפי) – שכן מבוגר בשכונה שמספר סיפורים.
תושב לשעבר של השכונה שרק אוהב לבקרה.
אסתר רדא (בתפקיד עצמה) – חברתה הזמרת של נור.
חידשה את השיר על סימני הפיסוק (שבוצע במקור על ידי סדנת התיאטרון של שכונת התקווה, שעפרה חזה נמנתה בין חבריה).