tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא נמצא שהחדר היה קשור ליישוב סמוך כלשהו, ולא ברור אם היה חלק ממתחם בית קברות גדול יותר.
חדר הקבורה מעוטר בציורים המתארים זרים של פירות ופרחים, רוזטות, חזיתות ונמצאו בו שלושים וארבעה ארונות קבורה, עשרים ותשעה מעופרת, ארבעה מאבן ואחד מטרקוטה.
בחלק מכוכי הקבורה נמצאו שרידים של מסמרי ברזל, דבר שעשוי להעיד על שימוש בארונות קבורה מעץ.
שישה מהקברים זוהו כקברי ילדים, בשל גודלם הקטן יותר.
סרקופג אחד הכיל כתובת יוונית מתוארכת לשנת 136 לספירה.
בחפירה נמצאו 123 חפצים, מהם כלי זכוכית רבים, מנורות ומטבעות.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 1,600 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, כ-99% מהם שיעים.
דָּבֶּר, זיכרון הוא ספר אוטוביוגרפי מאת ולדימיר נבוקוב, שראה אור לראשונה בבריטניה ב-1951 תחת השם Speak, Memory ובארצות הברית בשם Conclusive Evidence ("עדות חותכת").
ב-1954 ראה הספר אור בארצות־הברית ברוסית בשם Другие берега (דרויה ברגה, "חופים אחרים", נכתב מחדש על ידי נבוקוב עצמו).
ב-1966 ראתה אור מהדורה אנגלית מורחבת, הכוללת סוף־דבר, תיקונים ומידע שלא היה בידי המחבר בעת כתיבת המהדורה הראשונה, בשם Speak, Memory: An Autobiography Revisited.
הספר כולל 15 פרקים ובהם מגולל נבוקוב זיכרונות משנות חייו מלידתו בשנת 1899 (ואף לפניה, ברישומים ביוגרפיים קצרים על אבותיו) ועד הגירתו לארצות הברית ב-1940. נבוקוב ביקש לקרוא לספר "דַבּרִי מנמוסינה" (מנמוסינה היא אלת הזיכרון במיתולוגיה היוונית).
אך המוציא לאור שלו שכנע אותו שהספר לא יימכר היטב אם הקוראים הפוטנציאליים לא יידעו לבטא את שמו.
רוב הפרקים הנכללים בספר ראו אור בירחון האטלנטיק בין השנים 1943 ל-1951 וחלקם יצאו לאור כסיפורים באסופות שונות לפני שנכללו בספר.
הפרק הראשון שראה אור הוא הפרק החמישי, העלמה או.
הפרק ראה אור בצרפתית בצרפת בשנת 1936 ושנית, בתרגום לאנגלית שנבוקוב עשה בעצמו, היה הפרק הראשון שהחל את סדרת הפרסומים באטלנטיק ב-1943.
שנים־עשר הפרקים הראשונים של הספר עוסקים בעיקר בחוויות ילדותו ונעוריו של נבוקוב, במשפחתו המורחבת, בלימודי האנגלית שלו (שקדמו לרוסית), בתחביב איסוף הפרפרים שלו ובחיי משפחתו האריסטוקרטית.
בסוף הפרק השלישי הדגיש נבוקוב שכתיבתו הנוסטלגית אינה נובעת מכעס על ירידת המשפחה מנכסיה עקב מהפכת אוקטובר אלא מכעס על מחוזות ילדותו שנגזלו.
שלושת הפרקים האחרונים בספר עוסקים בחיי הגלות של המשפחה בקרב קהילת הגולים הרוסים בפריז ובברלין ובלימודיו בקיימברידג'.
בנוסף, קיים פרק נוסף, שלא קיים בכל המהדורות, ובו ביקורת קטלנית פיקטיבית של נבוקוב על האוטוביוגרפיה של עצמו.
ראה אור לראשונה ב-1950. כולל זיכרונות ילדות ראשונים על רקע מלחמת רוסיה–יפן.
ראה אור לראשונה ב-1949. מתאר את תופעת הסינסתזיה של נבוקוב (דימוי מספרים ומילים בצבעים).
ראה אור לראשונה ב-1949. סקירת אבות המשפחה הענפה ובפרט דודו של נבוקוב, ואסילי איבנוביץ' רוקווישניקוב ("דוד רוּקה"), שהוריש לו את אחוזת רוז'דסטבינו (Рождествено).
ראה אור לראשונה ב-1948. ילדות הסופר בסנט פטרבורג ובאחוזה הכפרית וראשית לימודי האנגלית שלו (בגיל ארבע-חמש) שקדמו ללימודי הרוסית.
ראה אור לראשונה בצרפת ב-1936 כסיפור שרקעו הביוגרפי לא צוין, ראה אור באנגלית ב-1943 ונכלל בספר "תשעה סיפורים" (1947) וב"תריסר סיפורים" (1958).
מתאר את האומנת השווייצרית דוברת הצרפתית של הסופר.
ראה אור לראשונה ב-1948. מתאר את אהבתו ארוכת השנים של הסופר לפרפרים, שהובילה לקריירה כאנטומולוג.
ראה אור לראשונה ב-1948 נכלל ב"תריסר סיפורים" (1958) תחת השם "אהבה ראשונה".
מתאר חופשה משפחתית בביאריץ בשנת 1909, ופגישתו של נבוקוב בן העשר עם ילדה בת תשע בשם קולט (שמה האמיתי היה קלוד דפרה, Claude Deprès).
כוללת את תיאור הנסיעה בנורד אקספרס.
ראה אור לראשונה ב-1950. זכרונות על מורים פרטיים ושיטותיהם.
בפרט מתמקד במורה המכונה "לנסקי", לותרני ממוצא יהודי המנסה להציג את שירו של מיכאיל לרמונטוב "מְצִירִי" באמצעות שקופיות.
ראה אור לראשונה ב-1948. עוסק בעיקר באביו של הסופר, ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב.
ראה אור לראשונה ב-1949. דיוקן חברו ילדותו יורי (שנהרג במלחמת האזרחים ברוסיה) וניסיונות מיניים ראשונים.
ראה אור לראשונה ב-1949 בעיתון הספרותי Partisan Review.
נסיונותיו הראשונים של נבוקוב בכתיבת שירה.
ראה אור לראשונה ב-1949. סיפור אהבתו הראשונה, בגיל 16, על רקע מהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר.
ראה אור לראשונה ב-1951 בהארפרז מגזין.
מתאר את חייו בקייברידג' ודן גם ביחסיו עם שני אחיו סרגיי וקיריל.
ראה אור לראשונה ב-1951 ב-Partisan Review.
חיי הגולים הרוסים באירופה בשנות העשרים ובעיית שחמט.
ראה אור לראשונה ב-1950, הוקדש לאשתו ורה וכתוב אליה בגוף שני.
מתאר את חייהם של המחבר ואשתו ובנם בשנים 1936–1940 (גילאי שנתיים עד שש של הילד) כמשפחת גולים רוסים צעירה באירופה.
הטיים מגזין בחר בספר בשנת 2011 למקום ה-11 מבין 100 הספרים הלא־בדיוניים הטובים ביותר שנכתבו מאז 1923.
הספר תורגם לעברית על ידי לאה דובב וראה אור בשנת 1981 בהוצאת ספרית פועלים.
בשנת 2025 ראה אור תרגום מחודש של הספר, גם הוא מאת לאה דובב.
תרגום זה כולל את הפרק הנוסף (הביקורת הקטלנית של נבוקוב על עצמו) והערות שוליים.
"דבקה החמור" (ידוע גם בשם "ידע שור קונהו וחמור אבוס בעליו" על פי מילות הפתיחה) הוא שיר שכתב והלחין עמנואל זמיר, לכל המאוחר בשנת 1955.
השיר בוצע לראשונה על-ידי לילית נגר ולהקת עמנואל זמיר, אך את עיקר פרסומו הוא קיבל בביצוע הצמד רן ונמה.
מבצעים נוספים שביצעו את השיר הם צמד העופרים, עפרה חזה, יזהר כהן, ורדינה כהן, שלישיית "ימים טובים", אורה זיטנר, צמד העמרנים, ולהקת השובלים.
השיר נכתב בעקבות ביקורו של זמיר בכפר ערבי, שם שמע את המשפט "שאלו חמור לאן אתה הולך, ובתשובה ענה החמור: "לחטוב עצים ולהביא מים מן המעין".
את המשפט הזה בערבית שילב זמיר בשירו.
בזמנו, שילוב מילים ערביות בשיר ישראלי היה חידוש בשירי הזמר העברי.
הדבקה היא ריקוד פופולרי בארץ ישראל ובמזרח התיכון, ומשמעותה 'רקיעה ברגל', התנועה שמאפיינת את הריקוד שבאופן מסורתי, מבוצע בידי גברים העומדים בשורה.
דבקות נוספות שכתב זמיר, הן "דבקה רפיח", "דבקה עבאיה" ו"דבקה דליה".
בשנות ה-30 וה-40, החלוצים בארץ שרו דבקות שלמדו מן הערבים, ואילו החל משנות ה-50, החלו להיכתב דבקות ישראליות ששילבו תכונות של הדבקה המסורתית ושל ריקוד ההורה.
השיר קיבל מחווה בשיר של כוורת "הורה היאחזות"(יודע חקלאי פיקח...)
"דבקה רפיח" (ידוע גם בשם "לי יומי ולי לילי") הוא שיר שאת מילותיו כתב עמנואל זמיר ללחן עממי-בדואי.
הלחן אומץ לראשונה, ללא מילים, לריקוד שיצר משה שפיר (פְרֶסֶר), בעת שהיה עצור במחנה מעצר ברפיח.
לקראת כנס המחולות השני בקיבוץ דליה, בשנת 1947, ולבקשתה של מובילת הכנס, הרקדנית גורית קדמן, התאים זמיר מילים ללחן .
השיר בוצע לראשונה על-ידי לילית נגר ולהקת עמנואל זמיר בשנת 1953. מבצעים נוספים שביצעו את השיר הם גאולה גיל, עפרה חזה, שלומית אהרן, יהודית רביץ, ישראל גוריון ואסף אמדורסקי (עם יהודית רביץ ורבע לאפריקה), להקת גאיה, אורה זיטנר, ניסים גרמה, עופר כלף, ופרויקט דאפה.
השיר נוצר בעקבות מעצרם של פעילים ביישוב העברי בכלא רפיח, באירועי ה"שבת השחורה", ב-29 ביוני 1946. הפעיל משה פרסר, הפיץ את המנגינה לאחר ששמע אותה במחנה המעצר רפיח.
דבקות נוספות שכתב זמיר, הן "דבקה החמור", "דבקה עבאיה" ו"דבקה דליה".
לדברי ד"ר צבי פרידהבר, מייסד ומנהל "ארכיון המחול היהודי": "הריקוד הראשון שנוצר במסגרת ריקודי העם הישראליים על טהרת ריקוד בדואי, הוא ללא ספק הריקוד דבקה רפיח".
One True Thing (בעברית: דבר אחד אמיתי) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של קארל פרנקלין.
במוקד העלילה אישה צעירה המסייעת לאמה חולת הסרטן.
התסריט של קרן קרונר מבוסס על ספרה הסמי-אוטוביוגרפי של אנה קווינדלן שבעצמה כאשה צעירה סעדה את אמה החולה.
בתפקידים הראשיים משחקים רנה זלווגר, ויליאם הרט ומריל סטריפ שהייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה.
אלן גולדן (רנה זלווגר) היא כתבת מגזין בניו יורק.
היא נוסעת לבקר את הוריה יחד עם חברתה ג'ולס (לורן גרהאם) לרגל מסיבת יום ההולדת של אביה, ג'ורג (ויליאם הרט).
אלן מעריצה את אביה המרצה לספרות ונוטה שלא להעריך את אמה קייט (מריל סטריפ) עקרת הבית.
במהלך ביקורה מאובחנת אמה כחולת סרטן וקייט מתבקשת על-ידי אביה להישאר בכדי לסייע לה.
אלן חוששת כי הדבר יפגע בקריירה שלה אך היא נעתרת לבקשתו של אביה.
במהלך שהותה בבית הוריה בוחנת אלן מחדש את יחסה כלפי הוריה.
הערצתה לאביה מתערערת כאשר היא מגלה כי הוא מנהל רומנים מזדמנים ושקוע בעיקר בעצמו.
לעומת זאת, אלן לומדת להעריך יותר את אמה ואת המורכבות של חיי נישואין ומשפחה.
לאחר מותה של אמה, חוקר במשרד התובע המחוזי (ג'יימס אקהאוס) מראיין את אלן וקטעים מתוך הראיון משולבים במהלך הסרט.
החוקר אומר לאלן כי אמה מתה ממנת יתר של מורפיום והיא מכחישה כי היא ביצעה המתת חסד.
כאשר קייט פוגשת את אביה ג'ורג' בקברה של אמה מתברר לה שהוא חשב שהיא סייעה לאמה להתאבד בעוד היא חשבה כי ג'ורג' סייע לה להתאבד.
הם מגיעים למסקנה כי קייט בעצמה שמה קץ לחייה.
רנה זלווגר - אלן גולדן
מריל סטריפ - קייט גולדן
ויליאם הרט - ג'ורג' גולדן
טום אוורט סקוט - בריאן גולדן
ניקי קאט - ג'ורדן בלייזר
ג'יימס אקהאוס - חוקר במשרד התובע המחוזי
באתר Rotten Tomatoes מהביקורות מתוך 58 הן חיוביות.
קונצנסוס המבקרים קובע כי "הופעות סולידיות מעלות את הדרמה לרמה גבוהה יותר".
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 63.
בורייאטי נכתב לעומת זאת כי למרות הרמה הגבוהה של הכתיבה, הבימוי והמשחק, הסרט מתקשה להשתחרר ממגבלותיו כדרמה משפחתית, ובמגזין רולינג סטון נכתב כי מדובר בלא יותר מסרט בנות.
דבר לילדים היה שבועון פופולרי לילדים מבית "דבר".
בשנת 1931 הוחלט בעיתון דבר לייסד מוסף חודשי לילדים.
"המוסף לילדים" התפרסם לראשונה ב-2 באוקטובר 1931 ויצא כסדרו במשך חמש שנים.
בפברואר 1936 החל "דבר לילדים" לראות אור כשבועון בחוברת עצמאית.
עורכו הראשון ומעצב דמותו היה יצחק יציב, שאף פרסם בו מדור שבועי קבוע בשם "במעגל הימים", שהביא לילדים את אירועי השעה בלשון בהירה.
יציב ערך את השבועון עד מותו ב-1947, ולצדו שימשה ברכה חבס כממלאת מקום העורך.
פאיאנס כיהן כעורכו האחרון של "דבר לילדים" (1973–1985) וסגנו היה המשורר פסח מילין.
המאייר הקבוע של השבועון היה הצייר נחום גוטמן, שאף פרסם בו בהמשכים רבים מסיפוריו בטרם יצאו לאור כספרים, לרבות ספרו הידוע "בארץ לובנגולו מלך זולו".
בשבועון הופיעו סדרות קומיקס מצוירות על ידי הצייר והקריקטוריסט אריה נבון, כדוגמת עלילותיהם של "אוּרי מוּרי" ו"אורי כדורי".
המאיירת הקבועה האחרונה של העיתון הייתה נורית יובל אשר איירה את העיתון משנת 1973 ועד הקמת העיתון "כולנו" בשנת 1985.
ב"דבר לילדים" הוצג הווי חייהם של הילדים באותה התקופה, והופיעו בו מדורים שונים (ייעוץ, טבע, לימודים ועוד), נושאים שהיו במרכז השיח הציבורי (כמו הוויכוח על קבלת השילומים מגרמניה).
בשנת 1947 הכריזה מערכת "דבר לילדים" על שני פרסים לסיפור ילדים- האחד בסך 50 לירות והשני בסך 25 לירות.
בין השופטים בתחרות היו נחום גוטמן, יעקב פיכמן, יצחק אבנון, ז' אריאל ואהרון זאב.
עורך "דבר", ברל כצנלסון, כתב על "דבר לילדים": "לא רבים הם הדואגים לספרות ילדים עברית, והעיתון השבועי הקטן מפרנס את הילד והמשפחה ואת בית הספר לא רק בשעת הופעתו, כי אם גם שנים רבות לאחר כך".
ואכן, מערכת השבועון עודדה את קוראיו לשמור את גיליונותיו, ולהביאם בסוף השנה לכריכה, כדי שיישמרו לשנים רבות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 שוק עיתוני הילדים בישראל היה רווי, ומספר הקוראים היה בירידה.
במאי 1985 התאחד השבועון עם שבועוני הילדים "הארץ שלנו" ו"משמר לילדים" לשבועון בשם "כֻּלָּנוּ", בעריכת דוד פאיאנס, שהיה בבעלות משותפת של שלושת העיתונים ("הארץ", "דבר" ועל המשמר").
השבועון הממוזג זכה תחילה להצלחה ומכר כ-40 אלף עותקים מדי שבוע, אך תפוצתו ירדה בתחילת שנות ה-90. בסוף 1991 העיתון נמכר לחברת "צ.צ.
הפקות", שהוציא לאור את העיתון המתחרה פילון.
דבר שאינו מתכוון הוא מונח הלכתי המתייחס לתוצאה שמבחינת עצמה אסורה, אך נגרמת כתוצר לוואי של פעולה מותרת, תוצאה שלא הייתה בכוונת האדם בעת שחשב לעשות את המעשה.
לדוגמה, אדם המהלך בדרך בשבת, במקום שיש סבירות שיתלשו עשבים בהליכתו, אך אין הדבר ודאי שייתלשו.
תלישת העשבים כשלעצמה היא מלאכת קוצר, אך כיוון שאין בכוונתו של ההולך בדרך לתלישת העשבים, וגם אין הדבר וודאי שיתלשו עשבים, הרי זה נחשב 'דבר שאינו מתכוון' שלגביו נחלקו רבי יהודה ורבי שמעון אם הוא אסור או מותר.
השימוש במושג נפוץ במיוחד בהלכות שבת, אף על פי שהוא אינו מיוחד לשבת, וקיים בכל איסורי התורה.
בדין זה ישנה מחלוקת תנאים, ובה בעלי הדעות המרכזיים הם רבי יהודה ורבי שמעון, האם "דבר שאינו מתכוון" מותר או אסור.
מחלוקת זו מוזכרת בפירוש במשנה במסכת ביצה, ונזכרת במקומות נוספים בדרך אגב, וכך נזכר במסכת ביצה:
הגמרא מסבירה שמחלוקת זו עוסקת במחלוקת בדין דבר שאינו מתכוון:
במשנה הבאה מובאת דעת ר' יהודה בנושא באופן יחיד: ובתוספתא מובאת דעת רבי שמעון:
כלומר, רבי יהודה אוסר לגרור כלים על גבי קרקע מפני שהכלי עלול לחְרוץ בקרקע – דבר האסור משום מלאכת חורש (בשדה פתוח) או בונה (בבית עם רצפת עפר), וכן אוסר לסרק בהמה באופן שאולי יגרום להורדת דם.
רבי שמעון, לעומת זאת, סובר שאין לחשוש לתוצאות לוואי, ומתיר את המעשה כל עוד הכוונה אינה לעשות את המלאכה האסורה.
גם רבי אליעזר סובר כמותו, ולכן מתיר סירוק בהמה שיכול לגרום להורדת דם.
מחלוקת זו מובאת בעוד הקשרים רבים בהלכות שבת.
דבר שאינו מתכוון בשאר התורה
ישנם כמה מקרים שהותרו בשאר התורה משום דבר שאינו מתכוון, למשל במשנה בכלאים, מובא:
דין זה הובא כאפשרות להסביר את ההיתר למול תינוק שיש בהרת על גבי ערלתו (הסבר זה לכאורה נדחה כיוון שחיתוך הבהרת במילה הוא "פסיק רישיה" - עיין גמרא שבת, דף קלג', ב'), לגבי ההיתר להקיז דם לבהמת בכור (גמרא בכורות דף לג, ב), ועוד.
בשיטת רבי יהודה נחלקו הראשונים:
לדעת רוב הראשונים, רבי יהודה אוסר דבר שאינו מתכוון מהתורה.
אולם לדעת בעלי התוספות, רבי יהודה אוסר דבר שאינו מתכוון מהתורה רק בשאר איסורים, אולם באיסורי שבת מודה רבי יהודה שהאיסור הוא מדברי חכמים בלבד (תוספות מסכת יומא דף לד', ב').
כבר בגמרא פסקו האמוראים כשיטת רבי שמעון, שדבר שאינו מתכוון מותר.
דוגמה לכך, בגמרא במסכת ביצה נאמר:
בדומה לכך נאמר במסכת שבת:
ואמנם כמעט כל הראשונים הסכימו שההלכה במחלוקת זו היא כדעת רבי שמעון שדבר שאינו מתכוון - מותר.
אולם דעת השאילתות היא שרק בהלכות שבת הלכה כרבי שמעון, ואילו בשאר איסורי תורה הלכה כרבי יהודה, שדבר שאינו מתכוון אסור.
בשולחן ערוך נפסקה הלכה כרבי שמעון: .
וכן פסקו הרב עובדיה והרב יצחק יוסף (עיין חזון עובדיה שבת חלק ג' עמוד לא, ד"ה איתא, וחלק ד' עמודים עד-עו).
למעשה פסיקת האחרונים היא שדבר שאינו מתכוון מותר, ולדעת רובם דין זה נכון להלכה אף בשאר איסורי תורה.
היתר "דבר שאינו מתכוון", המתיר פעולה אסורה, לא נאמר כאשר מדובר בתוצאה בלתי נמנעת, דבר המכונה בהלכה – "פסיק רישא" (או "פסיק רישיה") (=יחתך ראשו).
מצבים המוגדרים "פסיק רישא" הם כאלה שבהם האדם שעושה את המעשה מוכרח לדעת מראש שיש למעשהו תוצאות אסורות, מכיוון שהן בלתי נמנעות, ואין העושה זאת יכול לטעון שאינו מתכוון לכך.
מקור משמעות המונח "פסיק רישא" היא כפי שמנסח זאת הרמב"ם: .
במקרים מסוג זה אמרו אביי ורבא בתלמוד מספר פעמים שאף רבי שמעון, שמתיר בדרך כלל "דבר שאינו מתכוון", אוסר "פסיק רישא".
החילוק בין פסיק רישא לאינו פסיק רישא הוא רק בדבר שאינו מתכוין, אך כאשר קיימת כוונה מכוונת הפעולה אסורה גם אם אינה פסיק רישא.
סגירת דלת : אם בסגירת דלת הבית ברור שתוך סגירת הדלת תִכָּלֵא חיה בבית, אף שאינו מתכווין לכך, אסור לסגור את הדלת, שהרי זו מלאכת צד מדין פסיק רישא.
תלישת עשבים: אם בהליכה על עשבים אין ודאות שההליכה תתלוש עשבים, מותר ללכת על העשבים מדין דבר שאינו מתכוון.
אך אם ברור שתוך ההליכה על העשבים יעקרו עשבים, אסור ללכת על העשבים בשבת משום מלאכת קוצר בפסיק רישא.
פסיק רישא דלא ניחא ליה
כאמור, דין "פסיק רישא" הוא כאשר האדם בפעולתו לא התכוון למלאכה האסורה, אך ברור שבפעולתו שהמלאכה תעשה בוודאות.
במקרה בו ברור שהמלאכה תעשה בוודאות, אך תוצאת המלאכה האסורה אינה נוחה לעושה המעשה קיימת מחלוקת ראשונים האם האיסור הוא דרבנן, או מותר מלכתחילה.
רובם המכריע של הפוסקים הכריעו כדעה הראשונה, שהדבר אסור מדרבנן.
אם פעולת האדם תגרום בוודאות לאיסור דרבנן להיעשות, לדעת רוב הפוסקים גם פעולה זו אסורה.
לכן אסור לגרור ספסל כשוודאי שיעשה חריץ בקרקע, אף על פי שעשיית החריץ נעשית בשינוי, וממילא האיסור הוא רק מדרבנן.
לעומת זה, ב"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן, יש פוסקים שמתירים ויש שאוסרים, ובשעת הצורך מקלים.
פסיק רישא לשעבר - ספק פסיק רישא
"ספק פסיק רישא" (נקרא גם 'פסיק רישא לשעבר'), הוא נדון הלכתי לגבי מצב בו קיים ספק בידיעת אדם לגבי מציאות בהווה, אשר בדבר בו תלוי השאלה האם פעולתו תביא לביצוע איסור.
לדוגמה, אדם שסוגר את דלת ביתו, כאשר הוא מסופק האם נמצא בעל חי בביתו או לא.
אם יש - אז סגירת הדלת היא מלאכת צד מדין פסיק רישא.
אם אין בבית בהמה - מותר לסגור את הדלת לכתחילה.
מצב כזה שונה ממצב קלאסי של דבר שאין מתכוון בכך שהשאלה האם פעולת תגרור איסור איננה תלויה בספק עתידי לגבי ביצוע האיסור, אלא נעוצה במציאות הקיימת כבר.
(כגון הימצאו של בעל חי בתוך הבית).
הפוסקים נחלקו האם הדין במצב מעין זה הוא כמצב קלאסי של דבר שאין מתכוון שאינו בגדר 'פסיק רישא' - ומותר.
או שמא מדובר בספק האם מדובר בפסיק רישא, ולכן הדין יהיה שכאשר מדובר בחשש איסור דאורייתא - יהיה הדבר אסור, מדין ספק דאורייתא לחומרא.
אך באיסור דרבנן, ניתן יהיה לעיתים להקל.
הט"ז פוסק במקרה שאדם סוגר תיבה שייתכן שיש בה זבובים, ואם יש בה - יחשב הדבר כצידה, שמותר לסגור אותה כי הדבר נחשב לדבר שאין מתכוון, ומכח הספק של האדם, אין זה מוגדר כ"פסיק רישא".
אך לפי שולחן ערוך הרב, אין ספקו של האדם מפקיע גדר פסיק רישיה במקרה כזה, אלא יש כאן ספק פסיק רישא, ובאיסור דאורייתא חובה להחמיר בכך.
גם רבי עקיבא איגר מקשה על דברי הט"ז מכח פסיקתו של הרמ"א ממנה עולה כי הנדון אינו בכלל דבר שאינו מתכוון.
להלכה הסכים המשנה ברורה עם דברי הט"ז וכתב להתיר ספיק פסיק רישא אף באיסורי דאורייתא.
דעת הראשון לציון הרב עובדיה יוסף והראשון לציון הרב יצחק יוסף שספק פסיק רישא נחשב דבר שאינו מתכוון, ולכן מותר לכתחילה (בדיני שבת).
דַּבֵּר אֵלֶיהָ (בספרדית: Hable con ella) הוא סרט שכתב וביים הבמאי הספרדי פדרו אלמודובר.
הסרט הוקרן לראשונה בשנת 2002.
הסרט מתאר חברות בין שני גברים, המכירים על רקע טרגדיות משותפות, לאחר שאהובותיהם שוכבות במצב של תרדמת בבית חולים.
הסרט מתאר את דרכי האהבה השונות, את התמודדותם של הגברים עם התרדמת של אהובותיהם, את החברות האמיצה שנוצרה בין שני הגברים עצמם.
חלק משמעותי ביצירה דן בתפקידיהם של גברים ונשים, ובמשמעות המושג "אהבה".
חאווייר קמארה (בנינגו), דריו גרנדינטי (מרקו), לאונור ווטלינג (אליסיה), רוסריו פלורס (לידיה) וג'רלדין צ'אפלין (קתרינה בילובה).
רוברטו אלוורז, אלנה אנאיה, לולה דווניאס, אדולפו פרננדז, אנה פרננדז, קרלוס גרסיה קמברו, צ'וס למפראבה, לולס לאון, פלה מרטינז, פאס וגה, הליו פדרגל, חוסה סאנצ'ו, אגוסטין אלמודובר, מריולה פוונטס, קייטנו ולוזו, ססיליה רות ומריסה פארדס.
הסרט נפתח בשיחה של מרקו (בגילומו של דריו גרנדינטי הארגנטינאי), עיתונאי וסופר, עם חברתו לידיה, שהיא לוחמת שוורים.
בדקות הראשונות של הסרט נפגעת לידיה במהלך השתתפותה במלחמת השוורים, מאבדת את הכרתה, ואינה מתעוררת עוד.
מרקו שוהה בבית החולים ליד מיטתה של לידיה, שם הוא מכיר את מרטין בֵּנִיגְנוֹ (השחקן חאווייר קמארה), שתפקידו הוא התפקיד הראשי בסרט.
בניגנו הוא אח סיעודי המטפל בתשלום באליסיה, רקדנית בלט שנפגעה בתאונת דרכים, איבדה את הכרתה, ונמצאת בתרדמת כבר יותר מארבע שנים.
מכאן ואילך עובר מוקד הסרט למרטין בניגנו, המאוהב באליסיה ומטפל בה במסירות אין קץ.
בשיחה שמקיים בניגנו עם מרקו, הוא מספר לו על אהבתו לאליסיה ואף מביע את רצונו להינשא לה.
אהבה זו היא חד צדדית.
קודם לכן, לפני שאיבדה את הכרתה, לא הייתה היכרות של ממש או קשר רומנטי בין בניגנו לאליסיה.
בניגנו מדבר אל אליסיה באופן יומיומי זה ארבע שנים.
הוא מעסה את גופה, מלביש אותה, מאפר אותה, הולך לסינמטק לראות סרטים שאותם אהבה, ומספר לה עליהם, ונראה כי אהבתו ומסירותו אליה גוברות מיום ליום.
על מנת להסתיר את אהבתו האובססיבית לאליסיה מפני אביה, שהוא פסיכיאטר נודע, טוען בניגנו כי הוא הומוסקסואל וכי אינו נמשך לנשים.
במהלך הזמן מתברר כי אליסיה נמצאת בהיריון, לאחר שבניגנו, באהבתו, קיים עמה יחסי מין.
הוא נשפט בעבירת אונס ונכנס לכלא.
גם בכלא ממשיך בניגנו באהבתו לאליסיה, ומבחינתו קיים עמה יחסים של אהבה ולא של כפייה, וזאת למרות היותה במצב של תרדמת.
לצופים לא נמסר עד לרגעיו האחרונים של הסרט מה עלה בגורלה של אליסיה.
רק בסוף הסרט מתברר לצופים כי אליסיה ילדה תינוק, שמת במהלך הלידה, והטראומה הגופנית של הלידה השיבה את הכרתה מהתרדמת שבה הייתה נתונה במשך ארבע השנים.
בניגנו עצמו אינו זוכה לשמוע את בשורת יציאתה של אליסיה אהובתו ממצב התרדמת.
כאשר מחליט חברו מרקו לספר לו על כך ומגיע לבית הכלא, מתברר לו שבניגנו התאבד מספר שעות קודם לכן.
במכתב שהשאיר אחריו הוא מצהיר על אהבתו הרבה לאליסיה.
דירתו של בניגנו הצופה לסטודיו למחול בו רקדה אליסיה, עוברת בירושה למרקו.
אולם וילונות חדשים בסטודיו מונעים ממנו לצפות בה בעת שהותה שם.
בסוף הסרט יש רמיזה לקשר עתידי בין אליסיה לבין מרקו, כאשר השניים מחליפים מספר מילים ומבטים בזמן מופע מחול.
במהלך הסרט קיימות עלילות משנה נוספות.
בין השאר מתברר למרקו כי לידיה לא אהבה אותו אלא אדם אחר.
מתברר כי רצתה להיפרד ממנו מספר דקות לפני שנפגעה ונכנסה לתרדמת, אולם לא הספיקה.
נשאלת השאלה האם אהבתו אליה הייתה מתקיימת, והאם היה נשאר לילות כימים לצד מיטתה גם אם היה יודע כי רצתה להיפרד ממנו.
במקרה זה עונה הסרט על השאלה, ומרקו עוזב את לידיה לאחר שהדבר מתגלה לו, ולא חוזר אליה עד מותה.
אהבתו התלויה בדבר מהווה ניגוד לאהבתו של בניגנו לאליסיה, שהיא לכאורה מושלמת ואינה תלויה בדבר.
עלילת משנה נוספת היא של סרט אילם בשחור לבן, שבניגנו צופה בו בקולנוע, ומספר עליו אחר כך לאליסיה בעודו סועד אותה.
זהו סיפור על מדענית ומאהבה.
אותה מדענית רקחה שיקוי דיאטה מהפכני, שאמור להיות בעל תוצאות מהירות.
המאהב לוגם את השיקוי על מנת לסייע לה, ובאופן בלתי צפוי מתחיל להתכווץ.
בתוך זמן קצר הוא הופך להיות זעיר ממדים, כאצבעוני.
הכיווץ מאיים לערער את יחסיהם של המדענית ומאהבה.
בתחילה המאהב בורח, אולם היא רודפת אחריו לאורך כל הארץ, נפגשת עמו שוב, אהבתם פורחת, והיא לוקחת אותו עמה בקופסה קטנה לחדר השינה.
בלילה, בעודם במיטה, נכנס המאהב הזעיר, שכל גודלו הוא כאצבע, אל תוך איבר מינה של אהובתו, במטרה לענג אותה, ולא יוצא ממנה עוד לעולם.
תחת הכותרת של "עלילת משנה" ניתן לתאר גם את יחסיהם של בניגנו ומרקו, כפי שיורחב להלן.
דמותו של בניגנו כ"אנטי גיבור"
יחסיהם של בניגנו ואליסיה אינם מוצגים באופן ביקורתי או פסקני.
היחס בסרט כלפי בניגנו אינו כשל עבריין, שעבר את אחת העבירות הקשות של אונס של אישה חסרת ישע, אלא דווקא כאנטי גיבור תמים, חסר מיומנויות חברתיות, הכמהּ לאהבה, ומשדר חוסר אונים ואומללות נוגעת ללב.
הצגתה של הדמות הראשית כ"אנטי גיבור" עשויה להביא את הצופה לידי סימפתיה ואמפתיה כלפיו.
בכך מתערפלת ההבחנה בין טוב ורע, הבחנה שאינה דיכוטומית בסרט כשם שבמקרים רבים אינה דיכוטומית במציאות.
בניגוד לדמות ה"גיבור" הקלאסי, היותה של הדמות המרכזית "אנטי גיבור" אינה מביאה את הצופה להזדהות עמו, ומאפשרת לעקוב, במקביל, גם אחר הצדדים הפחות מחמיאים בהתנהגותו.
לצופים מתברר כי בניגנו נהג לעקוב אחר אליסיה באופן אובססיבי עוד זמן רב לפני תאונת הדרכים שבה נכנסה לתרדמת.
הוא בירר את כתובת מגוריה, ומאחר שאביה הוא פסיכיאטר, קבע עמו בניגנו פגישה לצורך טיפול.
בניגנו, בשיחותיו עם מרקו, מבהיר כי מטרתו הייתה אחת: להיות קרוב לאליסיה.
התנהגותו זו של בניגנו, שעשויה לעורר חוסר נוחות ואף כעס כלפיו, היא הקצה השני של התמימות, הנאיביות, ואף חוסר האונים כלפי החיים, שבניגנו מקרין.
מבחינת מרקו מדובר בידידות בין שני גברים הטרוסקסואלים, שהמשותף ביניהם הוא אהבתם לנשים ששקעו בתרדמת.
ואכן, עד לסיום הסרט עם מותו של בניגנו אין כל מגע גופני ביניהם, ואין כוונה למגע כזה.
אלא שהמתבונן המעמיק יתקשה להתעלם מהאופן שבו נחווה מרקו על ידי בניגנו, התמים, המיואש והכמהּ לנחמה - מהקשר הנפשי ההדדי המתהדק ביניהם, מחד; ומהמַעֲנה התומך, המנחם, ושמא האוהב, שמספק מרקו, מאידך.
במכתב הפרידה שלו, לפני שבלע כמות גדולה של כדורים, כותב בניגנו למרקו: "אני הולך להתאחד עם אליסיה.
אנא דבר אלי (אם אשקע בתרדמת), כשם שדיברתי אליה".
במכתבו האחרון מוריש בניגנו למרקו את ביתו ואת כל רכושו.
מרקו, שנראה בוכה בסצנה הפותחת את הסרט, כאשר שני הגיבורים שעדיין אינם מכירים זה את זה צופים בריקוד קפה מילר של הכוריאוגרפית והרקדנית פינה באוש, בוכה בפרץ רגשות עז לאחר התאבדותו של בניגנו.
גם ברובד זה, כמו ברְבָדִים אחרים בסרט, ניתן לחזור ולשאול אם הקשר ביניהם אינו, למעשה, קשר של אהבה.
סיפור האהבה בין מרקו ובניגנו, הוא חבוי בחלקו.
שני הגברים מוצגים בסרט כהטרוסקסואלים רגישים, וכהומואים לטנטיים.
כאשר למעשה, הצורה היחידה שהם יכולים לממש את אהבתם זה לזה היא באמצעות דמות נשית – אליסיה – הניצבת ביניהם.
כל מערכות היחסים בין גברים לנשים בסרט, הן מורכבות ומוקצנות.
למעשה, לא ניתן להצביע ביצירה זו על קשר הנחווה כ"סביר" או "נורמטיבי" בין גברים לנשים.
אלמודובר מציג כאן מערכות יחסים שאין בהן שוויון, ובכך, נטען בביקורת, משקף את המצב הקיים בחברה.
אמנם הנשים בסרט הן השקועות בתרדמת, אך עדיין נחווה דווקא הגבר כפסיבי ונשלט, והאהבה, אם בכלל קיימת, אינה הדדית.
מדובר כאן במדרג שבו הקצנה בת שלושה חלקים:
בנוסף, היבט ההדדיות ביחסי גבר-אישה בסרט, קיבל עיוות קל בתרגום שם הסרט לעברית.
תרגום נאמן למקור היה "דבר איתה", ביטוי המצביע על פעולה דו-סטרית, ולא "דבר אליה", המרמז על דיבור ללא מענה או שאינו מצפה למענה, כפי שבחר המתרגם.
קשרי גבר-אישה בדמותו של מרקו
הדקות הראשונות של הסרט מוקדשות לקשר בין מרקו ללידיה.
זוהי מערכת יחסים בין עיתונאי וסופר, שפרסומיו עד כה מעטים, לבין אישה מצליחה ומפורסמת.
מודגש בתחילת הסרט כי לידיה היא בין הנשים הבודדות בעולם שהצליחו לעסוק במקצוע הקשה והמסוכן של מלחמות שוורים.
למעשה, קיצה של מערכת יחסים זו קרוב, מאחר שמתברר לצופה כי לידיה עמדה לסיים את הקשר, אלא שלא הספיקה לומר זאת לפני ששקעה בתרדמת.
לידיה, השוהה בתרדמת, אינה פעילה במערכת היחסים בינה לבין מרקו, ובכל זאת שוהה מרקו ליד מיטתה באופן קבוע, אינו מאבד תקווה וממתין שתחזור לאיתנה, וזאת עד שמובהר לו כי כוונתה הייתה לסיים את הקשר ביניהם.
למעשה, אפילו כשהיא נתונה בתרדמת, שולטת לידיה במערכת היחסים ביניהם.
קשרי גבר-אישה בדמותו של בניגנו
בהמשך הסרט אנו מתוודעים לבניגנו, הסועד במסירות את אליסיה, חסרת ההכרה, ומאוהב בה באופן אובססיבי.
בעוד שיחסו של מרקו כלפי לידיה, השקועה בתרדמת, עדיין יכול היה להיחוות כהמשך טרגי של מערכת יחסים קודמת, מאחר שהיו בקשר קודם; הרי שאצל בניגנו מובן לצופה כי מדובר באובססיה, באהבה עיוורת וחד-צדדית הגובלת בהערצה, ובאופן ראייה שהוא לכאורה מעוות.
בניגנו, שלא היה בקשר קרוב קודם עם אליסיה, מעסה את גופה העירום, מאפר ומלביש אותה, ואף הולך "בשמה" כביכול, לראות סרטים בז'אנר שאותו אהבה.
לצופה מתברר כי לבניגנו הייתה מערכת יחסים דומה במשך רוב חייו כאדם בוגר, כאשר טיפל באופן דומה באמו.
אמו של בניגנו, כפי שמתברר משיחותיו עם מרקו, לא הייתה במצב של תרדמת או סיעודית, אלא "עצלנית בלבד", וכך שלטה בחייו במשך שנים רבות.
מבקרים שונים ראו בסרט ביקורת מוקצנת על השוביניזם הגברי, בו הגבר אוהב את האישה כאשר היא חלשה, חסרת הכרה, "הוא אוהב אותך במיוחד כשאת אינך".
תופעת "השוביניסט הרגיש", לפי אותה ביקורת, היא הסיבה לכך היא שנשים חשופות תדיר למסרים ולתסריטים המציגים שליטה מצד הגבר ופסיביות מצד האישה, המגיע להקצנה בסרט זה, בקיומו של קשר אינטימי עם דמות חסרת הכרה, והכרה בו כצורה אפשרית של "אהבה".
ההקצנה מגיעה לשיאה בסרט האילם, שעליו מספר בניגנו לאליסיה, בשיחותיו עמה, בעודה שרויה בתרדמת.
האפקט של "סרט בתוך סרט" מאפשר ליוצר להגיע לפסגת ההקצנה מבלי לשבור את הריאליזם של היצירה ואת ההיגיון הפנימי שבה.
בסרט האילם מביא היוצר את תיאור היחס בין נשים לגברים לידי גרוטסקה, כאשר הגבר הוא בגודל אצבעה הקטנה של האישה.
הגבר, המאהב, שאינו בטוח ביחסה של אהובתו המדענית כלפיו, בורח מפניה אולם היא משיגה אותו ומשאירה אותו לצידה.
בסופו של דבר, באקט של יחסי מין, שהוא לכאורה אחד משיאיה של האהבה הגופנית, נבלע הגבר לעד בתוך נרתיקה.
נראה, כי אלמודובר לוקח את המצב הקיים בחברה, מצב של שוביניזם גברי, ומקצין את היפוכו.
המתבונן, שאינו מכיר את מכלול סרטיו של אלמודובר, עשוי לשאול את עצמו האם מדובר בהתייחסות סאטירית כלפי המציאות הקיימת, או במיזוגיניה - שנאת נשים.
היכרות עם סרטים אחרים של היוצר מצביעה על יחס סאטירי יותר מאשר על מיזוגיניה, מאחר שבסרטים אחרים של המחבר הוא מקַדֵש את האישה ואת כוחה, ולועג דווקא לגבר ולציוויי המגדר של החברה הגברית הפטריארכלית.,
כוכביו של הסרט "דבר אליה", הם לכאורה שני הגברים מרקו ובנינגו.
למרות זאת, הסרט נסוב על דמויות הנשים.
אותן נשים אינן יוזמות דבר, שהרי הן שקועות בתרדמת עמוקה, ובכל זאת נוכחותן חזקה, והשפעתן על חיי האחרים היא הבסיס לעלילת הסרט.
אחד ההסברים לדמות האישה הגדולה בסרט האילם הוא, בשימוש של היוצר בארכיטיפ "האלה האם",
מוטיב מטריארכלי, שהיה קיים בתרבויות הפגאניות הקדומות.
בעשורים האחרונים מתחיל להתעורר בעולם גל המוגדר כנאו-פגניזם, ובו ישנה כמיהה והשתוקקות אל הטבע והטבעיות של הפגניות, ובין השאר גם למקום החשוב שאותו תפסה הנשיות בימי קדם.
הגישות הנאו-פגניות תוקפות את רעיון קיומו של האל הגברי המונותאיסטי, הקיים במקורות הדת היהודים, הנוצרים והמוסלמים, הנחווה כאל אגרסיבי והרסני.
גישות אלה מעדיפות להתייחס לישות האלוהית כאל "האלה האם", דמות חמה ומכילה, מעין "אמא אדמה".
בגישות הנאו-פגניות המודרניות, מייצגת דמות "האלה האם" קריאה לשוויון פמיניסטי, מתוך הכלה ולא מתוך "ניצחון" או "השגת עליונות" על פני הגברים.
הסרט פותח לדיון את משמעותה של האהבה, ואת תוצאותיה.
בין השאלות שהסרט מעורר, שהתשובה עליהן אינה מובנת מאליה לצופים בסרט:
האם ניתן להכליל ולומר כי אהבה שאינה תלויה בדבר עדיפה?
האם אדם שאוהב באופן חד-צדדי הוא אכן אוהב, והאם האדם הנאהב באופן חד-צדדי הוא אכן נאהב?
האם גם את המתרחש בסרט האילם שבעלילת המשנה, שבו נבלע הגבר הזעיר לחלוטין בתוך האישה לצמיתות, ניתן להגיד כ"אהבה"?
האם ניתן לתת צידוק מוסרי לעצם קיום יחסי המין עם אליסיה, שלא הייתה מודעת למעשה ולא נתנה את הסכמתה, מעשה המוכר בחברה כאונס; וזאת אף אם מעשה זה, שנעשה (מצד המבצע) מתוך אהבה לכאורה, הוא שהביא בסופו של דבר להצלתה ולחזרתה לחיים.
מיקום הסרט במכלול יצירתו של אלמודובר
הסרט "דבר אליה", שהוא סרטו ה-14 של אלמודובר, פותח את התקופה המאוחרת בסרטיו, תקופה שניתן להגדירה כתקופת "בירור הגבריות", הממשיכה גם בסרטו הבא "חינוך רע".
הסרט עוקב אחר חברותם של שני גברים, ומלווה את הקשרים בינם לבין עצמם ובינם לבין הנשים שבחייהם.
"בירור הגבריות" בסרט זה, כמו גם בסרט "חינוך רע" שבא אחריו, מוצא אמנם כי הגבריות היא מונח יחסי, התלוי בהגדרת הנשיות.
בכך שונה "דבר אליה" מסרטיו הקודמים של אלמודובר, שהתמקדו בנשים ובעולמן, והופיעו בהם נשים כשחקניות ראשיות ומשניות.
הגברים, בסרטיו הקודמים של אלמודובר, הופיעו כדמויות נלוות וחסרות צבע ביחס לאותן נשים, ולא כדמויות משמעותיות.
למרות השוני והדגש על הקשר בין גברים, מתקיימים בסרט "דבר אליה" המאפיינים המובהקים של סרטי אלמודובר: עיסוק בנושאי המגדר, המוות, וכן צבעים חדים, זוויות צילום יוצאות דופן, ופסקול מרגש ומעורר מחשבה.
את יצירתיותו של אלמודובר ניתן לראות במאפיינים רבים.
בתחום הצילום, למשל, בסצנות הסרט האילם "המאהב המתכווץ", נראה המאהב הזעיר כשהוא מטפס לו על גבי עורה העירום, הלבן והחלק של אהובתו, גולש ומחליק בין שדיה המעוצבים לתלפיות והפטמות במרכזם.
סצנה מצולמת ייחודית זו מהווה שיר הלל והאדרה לגוף הנשי.
בפסקול הסרט, למשל, על רקע האקט האכזרי אך הכמעט ארוטי בין לידיה הלוחמת לבין השור, אקט שממנו לא קמה עוד, נשמע ברקע קולה של הזמרת הברזילאית אליס רז'ינה - בשיר אהבה וגעגועים קורע לב (Por Toda A Minha Vida, מאת מוראיס וז'ובים).
רז'ינה עצמה, בדומה לדמות לידיה בסרט, מתה באופן טרגי בגיל 37, כשהיא מותירה אחריה שלושה ילדים.
סביר שעובדה מעוררת צמרמורת זו, בבחירת השיר והמבצעת, אינה מקרית.
כמו ברבים מסרטיו של אלמודובר גם על פסקול סרט זה חתום המלחין הספרדי אלברטו איגלסיאס, שגם הלחין את רובו.
באופן טיפוסי לו, נמנע איגלסיאס מלהתבסס על תימה מרכזית ברורה.
הוא בחר להשתמש במוטיבים ספרדיים עממיים מסגנון הפלמנקו, אך הצליח לחמוק מאווירה לטינית-מובהקת על ידי שילוב ביצוע רביעיית כלי מיתר המעניקה להם גוון קלאסי בלתי שגרתי.
על משקל המוזיקה של איגלסיאס בעשיית הסרט ניתן להסיק גם מדבריו של אלמודובר עצמו, אשר העיד עליה כ"מספקת בסיס ותקרה לדמויות, עוטפת אותן כשמיכת קשמיר בליל חורף קר......
מחבקת ומלווה אותך מחד ומכה ונוטשת מאידך, מותירה אותך לבדך על סף תודעתך, אך זיכרונה אינו מרפה, שכן מהרגע בו שמעת אותה, הופכת היא לחלק ממך...".
פרט ללחניו של איגלסיאס ולשירתה של רז'ינה, מהווה נקודת ציון מיוחדת הופעתו של הזמר הברזילאי קייטנו ולוזו בדמות עצמו, שר בספרדית שיר אהבה עממי ישן - "קוקורוקוקו פלומה (Cucurrucucu Paloma)" - בביצוע מחודש.
המבקרים גמרו את ההלל על הסרט.
בין המבקרים היו שסברו כי הסרט "דבר אליה" מעמיד את פדרו אלמודובר במקום בו עמדו לפניו הבמאים פליני וברגמן.
בין המבקרים עלו גם קולות אחרים, בעיקר קולות פמיניסטיים המבקרים הן את הקלות לכאורה בה מוצג האונס בסרט
, והן את השוביניזם והיחס המשפיל לכאורה כלפי נשים בסרט.
מנגד, נטען כי באמצעות ההקצנה המובאת בסרט, אלמודובר דווקא מבקר את היחס בחברה כלפי נשים ואינו מעודדו.
מעבר לביקורות, זכה הסרט בהצלחה מסחרית, וכן בפרסים.
הסרט זכה בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) לסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית; וכן בפרס גלובוס הזהב לסרט זר הטוב ביותר.
אלמודובר זכה בפרס האוסקר בשנת 2002 בקטגוריית התסריט המקורי, ובנוסף היה מועמד, באותו טקס, לפרס הבמאי.
הסרט נכלל ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר במאה העשרים, של הטיים מגזין.
דבר המלך במועצה הוא שיטת חקיקה שנהוגה בבריטניה, בממלכות חבר העמים הבריטי, ובעבר ברחבי האימפריה הבריטית.
שיטת חקיקה זו נהגה גם בפלשתינה (א"י), ואף שהיא אינה נהוגה בישראל, חוקים שנחקקו על-פיה בתקופת המנדט עדיין תקפים במדינת ישראל, לפי החלטת מועצת המדינה הזמנית ב-1948, ובכפוף לתיקונים שקבעה המועצה, ושנוספו על ידי הכנסת במשך השנים.
באופן רשמי "דבר המלך במועצה" הוא חוק שמפרסם מלך (או מלכת) בריטניה לאחר שנועץ בחברי המועצה המלכותית.
בפועל, מאז שבוטלו הסמכויות החקיקתיות של מוסד המלוכה בבריטניה , הסכמת המלך או המלכה לחקיקה היא פורמלית בלבד.
כמו כן, השימוש באמצעי החקיקה הזה הולך ופוחת.
כיום, יושב ראש המועצה המייעצת למלך הוא שר בממשלה הנבחרת של בריטניה, והוא מציג את החוקים שהוחלט עליהם לפי שיטת חקיקה זו בפני המלך או נציג מטעמו.
החוקים מקבלים את תוקפם לאחר שהמלך או הנציג שלו מצהירים על הסכמתם, אבל למעשה, הם אינם יכולים לסרב.
הפרלמנט הבריטי רשאי לבטל את החוקים האלה בחקיקה נגדית מטעמו.
"דבר המלך במועצה" הוא שיטה המשמשת כיום בבריטניה בעיקר לצורך מינוי בעלי תפקידים מטעם ראש ממשלת בריטניה, מינויים בכנסייה האנגליקנית, לצורך קביעת תקנות הקשורות בעבודתם של עובדי ציבור, כללים הקשורים ליחסי החוץ של בריטניה, וקביעת חוקים בטריטוריות הכפופות לבריטניה (שרידיה של האימפריה הבריטית).
בתקופה שבה האספה המחוקקת של צפון אירלנד הייתה מושעית, נעשתה רוב עבודת החקיקה בצפון אירלנד באמצעות "דבר המלך במועצה".
שיטת חקיקה זו משמשת גם בטריטוריות אחרות הכפופות לבריטניה, שאין להן מוסדות מחוקקים מקומיים.
השימוש ב"דבר המלך במועצה" למטרה זו היה נפוץ לפני מלחמת העולם השנייה, בשעה שהיו לאימפריה הבריטית טריטוריות רבות שנשלטו באמצעות נציב, ללא מוסד מחוקק מקומי.
כיום מדובר בעיקר במקומות קטנים שאין אפשרות או אין צורך לקיים בהם מוסדות אוטונומיים.
בארצות חבר העמים הבריטי שמכירות במלך בריטניה כראש המדינה שלהן (קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, ג'מייקה ועוד), פועלות מועצות מייעצות מקומיות, שמקבלות אישור פורמלי להחלטותיהן מהמושל הכללי.
המושל הכללי של קנדה הוא באופן רשמי נציגו של מלך קנדה שהוא גם מלך בריטניה, אך הוא אזרח מקומי שמתמנה לפי המלצת ראש הממשלה המקומי.
בארצות כאלה, "דבר המושל הכללי במועצה" הוא בעצם תקנות מטעם הממשלה במקרים שבהם אין צורך באישור הפרלמנט.
היו מקרים שבהם מושלים כלליים החזירו תקנות לממשלה המקומית לצורך תיקונים, אולם בדרך כלל הליכי האישור דומים לאלה הנהוגים בבריטניה, כך שאישור המושל הכללי הוא פורמלי בלבד.
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל הוא דבר המלך במועצה שפרסמו שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל בלונדון ב-10 באוגוסט 1922. דבר מלך זה שימש כמעין חוקה לשטחי המנדט על ארץ ישראל בתקופת המנדט, ועם הקמת מדינת ישראל נותר בתקפו כחלק ממשפט המדינה החדשה, בשינויים המתחייבים מהקמת המדינה ומוסדותיה.
במשך השנים בוטלו רוב סעיפי דבר המלך, וכיום נותרו מדבר המלך אך סעיפים בודדים בתוקף, העוסקים ברובם בהסדרת שיפוט בתי דין דתיים.
דְּבַר הפועלת היה ירחון נשים בישראל שנוסד בשנת 1934 על ידי רחל כצנלסון-שזר, אשר שימשה כעורכת הראשית במשך עשרים וחמש שנותיו הראשונות.
בתחילה נקרא גם "ירחון האישה בעבודתה ומשפחתה".
בשנת 1977 שינה את שמו ל"ירחון נעמת".
העיתונות בארץ-ישראל המתחדשת ידעה פריחה ושגשוג שהחלו עם סוף מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות העלייה במספרם של הקוראים העבריים שהגיעו ארצה וסיוע שניתן מן השלטונות הבריטיים, החלה ב-1925 ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל לפרסם עיתון בשם "דבר", שהיה ביטאון ההסתדרות ואחד משופריה של מפא"י.
בזרם העיתונות הפוליטית פגשה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 מגמה חדשה, שביסודה מאבק לשוויון זכויות הנשים בקרב החברה המתגבשת ביישוב.
במרץ 1921 נערכה במושב בלפוריה הוועידה הכללית הראשונה של הפועלות בא"י, בה השתתפו כ-500 פועלות ובראשן עדה מימון, במטרה לגבש דרכי פעולה להשגת שוויון הזדמנויות לנשים, לנוכח האכזבה שנחלו מהאופן בו המהפכה ציונית ראתה נשים.
עקב כך דרשו להקים מסגרת עצמאית לפועלות, אשר תפעל במקביל להסתדרות.
בסופו של דבר גישה זו לא זכתה לרוב, והוחלט שתנועת הפועלות תהווה מסגרת אוטונומית אשר תפעל בתוך ההסתדרות הכללית.
נושאים נוספים שנידונו במסגרת הוועידה: קליטת פועלות בעבודה; הכשרה מקצועית; פיתוח ענפים ייחודיים לפועלות, חינוך וטיפול בילדים ועוד.
התנועה חיפשה לבסס מעמדה והגדרתה כתנועת הפועלות: הוקמו ועידת הפועלות ומועצת הפועלות, אשר פעלו במקביל להסתדרות העובדים הכללית.
ייסודו של ביטאון שיהווה במה לפעילות זו היה השלב הבא, וזאת בדומה לביטאונים אחרים, כדוגמת "דבר לילדים".
בשנת 1930, ביוזמתה של כצנלסון-שזר, יצא לאור קובץ ראשון בשם "דבר הפועלת" ובו רשימות של עשרות פועלות שהגיעו לארץ בימי העלייה השנייה והעלייה השלישית שנאספו על ידה.
הקובץ יצא עקב פעילותה של כצנלסון-שז"ר לעידוד הביטוי האישי של הפועלות בארץ.
בשנת 1934 כאשר הועלה הרעיון להוציא ירחון קבוע לנשים, התנגד לכך נציג דבר, משה ביילינסון.
אולם לאחר שהרעיון זכה לתמיכת דוד בן-גוריון ודוד רמז, הוא קרם עור וגידים.
בגיליון הראשון כתבה העורכת רחל כצנלסון-שזר:
בשנים הראשונות, בדומה ל"דבר לילדים", צורף דבר הפועלות כמוסף לעיתון "דבר" לאחר שבע שנים, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בגלל מדיניות הקיצוב, נפסק הוצאת הירחון לשלושה חודשים.
משנת 1950 הוא יצא באופן עצמאי ולא כנספח לעיתון.
שז"ר ערכה את הירחון במשך שנים רבות.
בשנות ה-50 כיהנו לצדה במערכת ליליה בסביץ ורבקה גורפיין.
בשנת 1963 עברה שזר להיות יו"ר המערכת, רבקה כצנלסון מונתה לעורכת ושולמית אור הייתה לסגנית העורכת.
בשנת 1968 זכו כצנלסון ואור בפרס רבקה אלפר על עבודתן.
מתחילת 1971 כיהנה שולמית אור כעורכת העיתון.
ביולי 1974 עבר תפקיד העורכת לידי צביה כהן.
בתחילה נקרא העיתון גם 'ירחון האישה בעבודה ובמשפחה'.
במהלך השנים היו הצעות שונות לשנות את שם העיתון כדי שיפנה לקהל רחב יותר.
בשנת 1976, כשהוחלף שמה של תנועת הפועלות ל"נעמת", הוחלף גם שמו ונקרא "ירחון נעמת".
העיתון נפתח ב"דבר המערכת" לצד תוכן העניינים.
בדפים הבאים פורסמו מאמרים נוקבים העוסקים בנושאים הרלוונטיים לאותה עת ולענייני השעה, לצמד כתבות על ארגוני נשים ופועלן של נשים בעולם.
בנוסף הופיעו בעיתון גם קטעי שירה וסיפורת.
סיסמת העיתון הייתה "לא למען הפועלת, אלא של הפועלת".
וכך היווה הירחון מקום לשיח פנימי של הפועלות וציבור הנשים הוותיקות בארץ בכלל, מקום בו חושפות הכותבות לבטים שהתלבטו, ייסורים שעברו ושירים וסיפורים שכתבו באותה תקופה.
הכותבות כתבו בכנות ובפשטות ותוכן הגיליון היה מורכב על פי רוב מדבריהן של פועלות מרחבי ארץ ישראל העובדת.
רוב התכנים בהם עסקה מערכת העיתון הוקדשו לנושא מעמד האישה כאם בישראל, פועלת וכאשת משפחה.
בין היתר עסקה במערכת בסוגיית הפער בשכר בין נשים לגברים, מקומה של החבֶרה בקיבוץ, תפקידיה של האם העובדת, וסיקרה בהרחבה את פעילותה של מועצת הפועלות ואת פעילותן של חברות כנסת שהשתייכו לתנועת העבודה.
ביטאון התנועה היה במה לפועלות, אם כי לא אחת שימש ביטאון לתנועת הפועלים בכללה.
בשנות הופעתו הראשונות גובש אופיו של העיתון, ובאותם ימים לעיתים לא היה ברור, האם זהו דבר הפועלת או: דבר לפועלת.
פעם בשנה, בחודש מרץ, הוקדש הגיליון ל"יום הפועלת הבינלאומי", הידוע כיום כיום האישה הבינלאומי.
העיתון נתן במה ליצירה של פועלות בין אם סיפורים או שירה.
בין היוצרות היו: המשוררת זלדה, רבקה גורפיין, רחל המשוררת (בלובשטיין), מרים ילן-שטקליס ולאה גולדברג.
בנוסף, בשנים הראשונות הנציחה מערכת דבר הפועלת את שמותיהן ופועלן של נשים בתנועה, במטרה לבסס את מקומן בחברת הלאום הנבנית בארץ-ישראל.
דְּבַר השבוע היה שבועון חדשות מצולם מבית ההוצאה לאור של העיתון "דבר", שיצא לאור באופן סדיר משנת 1946 ועד לשנת 1996.
"דבר" עיתונה היומי של ההסתדרות הכללית, החל להופיע בשנת 1925. בתקופת היישוב, כאשר תנועת העבודה על מפלגותיה ובראשן מפא"י, הנהיגה את היישוב, ולהסתדרות הכללית היה מעמד-על, היה "דבר" כלי הביטוי של הנהגת היישוב וזכה להשפעה ולתפוצה רבה.
מערכת העיתון הוציאה לאור גם מוספים רבים כגון "דבר הפועלת", "המשק השיתופי", וכן עיתון לעולים בעברית מנוקדת בשם "הגה".
החל משנת 1936 הוציא דבר שבועון לילדים בשם "דבר לילדים".
בתקופת המאבק במנדט הבריטי, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נוצר צורך להוציא גם שבועון מצויר לכלל הקוראים ולשם כך נוסד השבועון "דבר השבוע".
הגיליון הראשון של השבועון הופיע ב-12 באפריל 1946, בהתקרב חג הפסח תש"ו.
עורכו הראשון של השבועון מאז היווסדו ועד לשנת 1956 היה משה בן אלול.
במאמר המערכת של הגיליון הראשון נכתב:
"זה מכבר הורגש הצורך בשבועון עממי - בשביל הפועל, העולה והמוני העם; שבועון אשר יסכם ויסביר בצורה מרוכזת את ענייני השעה בחיי היישוב והתנועה, יאיר את שאלות העם ובעיות העולם.....לא מעטים ולא קלים התפקידים שהוטלו על השבועון.
לא נוכל למלא את התוכנית בשלמותה כבר מהצעדים הראשונים.
יהא עלינו לחפש את הדרך ולהשתדל לשפר את השבועון מגיליון לגיליון".
הגיליון הראשון היה בן 12 עמודים, רובו תוכן בכתב ומועטים היו בו התצלומים והאיורים.
עמוד השער שלו כלל ברובו תוכן כתוב ולא עוצב כעמוד שער צבעוני ומאויר.
תוך חצי שנה התרחב השבועון והתרבו בו הצילומים ובאוקטובר של אותה שנה הופיע ב-18 עמודים ועוצב עמוד השער שלו שהורכב מצילום גדול של אירוע אקטואלי או של דמות שבחדשות; צילום המוקף במסגרת אדומה.
עמוד שער בצורתו זו היה סימן ההיכר של השבועון במשך עשרות שנים.
במהלך שנת 1947 הלך השבועון והתפתח, היו בו, לצד סקירות מאירועי היום ותמונות מן הארץ והעולם, גם מדורי תרבות, אמנות, מוזיקה, ספורט, לוח שידורי קול ירושלים ולצדם ביקורת רדיו, ומדור להומור בשם "פינת הצחוק".
במשך השנה נוסף מדור קולנוע שמדי שבוע סיפר על גבי עמוד שלם על אחד מכוכבי התקופה.
בכותרת "הכוכב האהוב עלי", ואם הכוכב היה יהודי נקרא העמוד שם "יהודים בעולם הכוכבים".
במדור ההומור נוספה פינה שנקראה "הצברים הללו" שבה נתפרסמו הברקות ואימרות שנונות מפי ילדים, שנמסר על ידי הוריהם.
מדור זה היה פופולרי ביותר וביישוב הקטן של אז רבים זיהו את הילדים והוריהם.
החל משנה זו יצא השבועון לאור מדי שבוע, במשך 52 שבועות בשנה, שבסופם מסרו הקוראים את כל גליונות השנה לכריכה בסניפי "דבר" וקיבלו כעבור שבועות אחדים את הכרך השנתי.
כרכי השנים ההן, בעטיפתם האדומה, פיארו ספריות בבתים רבים באותה תקופה.
בשנת 1947 התרחשו אירועים גורליים בחיי היישוב והעם היהודי - המאבק בבריטים, החלטת החלוקה ומיד לאחריה פרוץ מלחמת העצמאות.
בשנת 1948 הייתה הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות שינתה פניה ממאבק בערביי ארץ ישראל למלחמה רבתי במדינות ערב שפלשו למדינת ישראל שזה אך קמה.
כל האירועים הללו קיבלו סיקור מלא בשבועון בליווי צילומים ממקומות התרחשות האירועים, וכרכי שנים אלו הם למעשה אלבומים ובהם אלפי תמונות של המאבק והמלחמה.
בצד כל אלה לא הפסיק השבועון מלסקר את אירועי התרבות והאמנות והמשיך במדוריו הקלים של הבידור וההומור.
בשנות ה-50 המשיך השבועון בקו זה של סיקור מלא ומצולם של כל שקרה במדינה - קליטת העלייה, המתח בגבולות ומבצע סיני.
בשנים אלה קם לשבועון מתחרה בדמותו של השבועון "העולם הזה" בעריכתו האסרטיבית של אורי אבנרי, שנקט בקו סנסציוני של מאבק בממסד וחשיפת שחיתויות, לצד רכילות וצילומי עירום.
ל"דבר השבוע" היה יתרון של המימון של ההסתדרות, שאפשר הדפסתו על נייר מאיכות טובה יותר ושפע צילומים ולעיתים גם צילומי צבע, כך ש"העולם הזה" לא הצליח להגיע לתפוצתו של "דבר השבוע".
מדור שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה היה מדורו הסאטירי של דן בן אמוץ "מה נשמע" שהמשכו היה במדורה של רות בונדי "יהיה טוב".
לרשות הקריקטוריסט זאב, הוא יעקב פרקש, עמד עמוד שלם של קריקטורות מדי שבוע והוא אף הוסיף איורים לכתבות ומאמרים של המשתתפים האחרים.
מקום מיוחד היה למיכאל אוהד, עיתונאי ואיש אשכולות, עורך תוכניות רדיו, יוצר ומביים תסכיתים וכותב פורה בנושאי תרבות, אמנות ומוזיקה.
מיכאל אוהד ערך וכתב פינה מרכזית בת שני עמודים בשבועון, ובה כתב על כל נושא אקטואלי הקשור לחיי האמנות והתרבות בארץ, על ספרים חדשים, על הצגות חדשות, על מוזיקה, על יוצרים, סופרים, מחזאים, מלחינים וכל עניין הקשור לחיי התרבות בארץ.
בשנת 1956 פרש משה בן אלול מעריכת השבועון ובמקומו מונה, כמזכיר המערכת ולאחר מכן כעורך בפועל, אהד זמורה, עיתונאי, מו"ל ואיש תרבות.
בשנת 1961 הפך "דבר השבוע" משבועון שסופק למנויים בלבד, למוסף השבת של "דבר", שסופק לכלל קוראי העיתון.
לאחר המהפך הפוליטי של שנת 1977 בישראל, עליית הימין לשלטון וירידת כוחן של ההסתדרות ושל מפלגת העבודה, ירד גם העניין בעיתון "דבר", ובשנות ה-80 הוא נקלע לקשיים כספיים חמורים.
אף חיים רמון ששימש יו"ר ההסתדרות החדשה לא הציל את העיתון מפני סגירה.
"דבר ראשון" נסגר בשנת 1996, ועמו בא הקץ גם לקיומו של "דבר השבוע" לאחר חמישים שנה.
המידה המדרשית דבר הלָמֵד מעניינו היא אחת משבע המידות של הלל הזקן ומשלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל.
לפיה, ניתן להפיק משמעות מקראית שאינה כתובה במפורש במקרא על סמך שחז"ל הבינו רוח מסוים בפרשה שבה מופיע פרט מסוים.
בימינו, תוקף מידה זו מחייבת את כל בני ישראל שגרים בחוצה לארץ לשמור על מצוות חובת הגוף שבתורה.
דבר בתורה שהוא סתום בהבנתו ניתן להבינו על סמך העניין הכללי בו מדבר בפרשה, או דבר הסמוך לו בפרשה יש גם מקרים שמידה זו מנצחת את הבנת פשט הכתוב בתורה מפורש (ראה לקמן).
מקרה בו מידה זו מנצחת פשט מקראי הנהו בפרשת נזקי בהמה שבהמה נגח איש והרגו.
התורה אומרת במקרה זו .
כלומר, לפי הבנת המקרא יש לבית הדין להעניש מוות את בעל הבהמה.
והנה מידה זו הלומדת מעניין הפרשה (בפסוק הבא אחריו) שמדבר בעניין "כופר" ממוני מצלת את בעל השור מהבנת כוונת המקרא לעונשו בגזר דין מוות.
דוגמה נוספת המופיעה בתלמוד, היא פירוש הציווי המופיע בעשרת הדיברות.
על אף שניתן היה לפרש ציווי זה כעוסק בגנבת ממון, ההלכה לומדת שמדובר ב"גנבת נפשות" האוסר לחטוף אדם ולמוכרו.
פירוש זה מבוסס על מידת "דבר הלמד מעניינו" שכן שאר האיסורים המופיעים בעשרת הדיברות בסמיכות לציווי זה הם איסורים שעונשם מיתת בית דין (רצח, ניאוף), ועל כן גם את הציווי הזה יש לפרש כמתייחס לעבירה שעונשה מיתת בית דין, שהיא גנבת אדם (כמפורש ב).
מצוות חובת הגוף בחוצה לארץ
לדעת רב יהודה, מידה זו היא המחייבת את כל בני ישראל שגרים בחוצה לארץ לשמור על מצוות חובת הגוף שבתורה.
המידה דבר שאינו מתפרש במקומו ומתפרש במקום אחר (או סתום מן המפורש) היא מידה ה-17 בל"ב המידות של רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי.
לפיה, יש מקומות במקרא שהכתוב אינו מפרש במה מדובר במקום אלא "סותם" את העניין, ואילו במקום אחר במקרא הכתוב מרחיב את הדיבור וכך ייוצר "פירוש" והרחבה לסתימת הכתוב שבמקום אחר.
, לא כתוב בספר בראשית שהקדוש ברוך הוא נטע גם "חופות של זהב ואבנים טובות ומרגליות" בתוך הגן עדן.
ואילו בספר יחזקאל המקרא מפרש שאמנם כן עשה השם "בעדן גן אלהים היית כל אבן יקרה מסוכתך".
כמו כן לפי מידה זו דורשים כי המצריים לקו עשר מכות על ים סוף, על פי ההרחבה של ביטוי הפלשתים בספר שמואל "אלה הם האלהים המכים את מצרים בכל מכה במדבר (שמואל א, ד ח)" -חז"ל פירשו שמדובר במכות במדבר ים סוף.
דבר הלמד מסופו היא אחת מן י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן.
משמעות המידה היא, שכאשר התורה איננה מפרשת בדין מסוים את כל פרטיו, יש לנו לדרוש וללמוד מן הדין הסמוך לו על פרטי הדין.
למרות שמו של הכלל, אין הכוונה שהדין המלמד צריך להכתב לאחרי הדין הנלמד, אלא אף אם הדבר להפך, שהתורה כתבה בהתחלה את הדין המבואר הרי שאפשר ללמוד ממנו לדין שאיננו מבואר.
אך בכל זאת המידה מכונה "דבר הלמד מסופו", בגלל שבדרך כלל הסדר הוא שפירוש הדין נכתב רק לאחר שהדין עצמו כבר כתוב ונאמר.
טעם אחר לכינוי המידה "דבר הלמד מסופו" הוא, שכאשר הלימוד הוא מדבר הכתוב בתחילת העניין, אין בכך כל-כך חידוש, שהרי זהו מעין הקדמה לדין שכתוב לאחר כך, ולכן מכונה המידה "דבר הלמד מסופו", שאפילו כאשר הלימוד הוא מסוף הנושא והדין, אפשר להסיק ממנו לגבי תחילת הדין.
ישנה מחלוקת אמוראים האם למדים דבר מסופו או מתחילתו.
על הפסוק אומר רבי יוסי, שאלמלא כתבה התורה "לא יאכל" הרי שהיינו למדים ב"דבר הלמד מתחילתו" שהתורה עוסקת בעץ מאכל, שהרי נאמר בתחילת הפסוק "ונטעתם כל עץ מאכל".
והסיבה שהתורה כתבה "ונטעתם כל עץ מאכל", שהאיסור חל רק על עץ שניטע על מנת לאכול את פריו.
אך רבי יונה סובר, שאם לא היה כתוב "עץ מאכל" הרי היינו למדים מ"דבר הלמד מסופו", שנאמר "ובשנה החמישית תאכלו את פריו".
התורה אומרת , אך התורה איננה מפרטת מהי הערוה אודותה מדבר הפסוק, ובכך אוסרת התורה נישואים אל כל הקרובים.
למדים אנו מהמשך הכתובים המונים את הערוות האסורות בביאה, שעליהם מדברת התורה ולא על כל קרבה.
כתוב , אין הפסוק מפרט באיזה סוג בית חל דין צרעת הבית.
ומשמע, שבכל סוגי הבתים - בין העשויים מעפר, אבנים ועץ, או שאינם עשויים אלא מבד וצמר - חל דין הצרעת.
אך למדים אנו מסופו, שנאמר , שדווקא כאשר הבית עשוי מאבנים, עצים ועפר אז חלים עליו דיני צרעת הבית, אך אם אינו מורכב מכל השלשה - אין בו דיני צרעת הבית.
מידה נפרדת או חלק מדבר הלמד מעניינו?
בין הראשונים, ישנה מחלוקת אודות מידת דבר הלמד מסופו, האם היא מידה נפרדת או שהיא חלק ממידת דבר הלמד מעניינו.
יש הסוברים שהיא מידה נפרדת ממידת דבר הלמד מענינו, ויש שכתבו
בשבע המידות שמנה הלל הזקן שבהם התורה נדרשת, לא נמנית המדה.
ייתכן שזהו משום שהלל סובר שהיא בכלל מידת "דבר הלמד מעניינו".
לאחר כיבוש שטחי ארץ ישראל על ידי בריטניה, חוקקו השלטונות הבריטים חוקים שונים, בצורה של צוים, מנשרים צבאיים או פקודות.
ב-24 ביולי 1922 העניק חבר הלאומים למלך בריטניה ולממשלתה את המנדט מכוחו ניתן לה לשלוט בפלשתינה (א"י).
לאחר שניתנה לבריטניה סמכות חוקית להמשיך ולשלוט בשטח, ולאחר שהיה ברור כי יש להסדיר את משפט האזור בו ישלטו על פי כתב המנדט, חל צורך בפרסום חקיקה בסיסית שתהווה מעין חוקה לשטחים אלו, ותסדיר את המשפט הנוהג בהם ואת מוסדות השלטון.
דבר המלך נכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 1922.
דבר המלך נוסח באנגלית, אך תורגם והתפרסם גם בעברית ובערבית.
בתרגום לעברית הופיע לראשונה הביטוי "דבר המלך במועצה", והיה זה אחד הפרסומים הראשונים בעברית מטעם רשות ממלכתית בתקופה המודרנית.
עם פרסומו בשנת 1922 כלל דבר המלך את ההוראות הבאות:
חלק א' - מבוא (סימנים 1–3): הגדרות וכללי פרשנות.
חלק ב' - הרשות המבצעת (סימנים 4–16): הגדרת תפקידי הנציב העליון וסמכויותיו.
חלק ג' - הרשות המחוקקת (סימנים 17–34): קביעה כי החוקים יחוקקו על ידי מועצה מחוקקת שתוקם, ותחליף את המועצה המייעצת הקיימת, והגדרת מבנה המועצה וסמכויותיה.
חלק ד' - הנהגת חוקים בריטיים ידועים (סימנים 35–37): החלת חוקים המופיעים בתוספת לחוק השיפוט בארצות נכר בשינויים מסוימים.
חלק ה' - מוסדות המשפט (סימנים 38–68): הגדרת מערכת בתי המשפט ובתי הדין.
בתי המשפט האזרחיים יהיו בעלי שלוש ערכאות - בתי משפט שלום, בתי משפט מחוזיים, ובית המשפט העליון.
כן הוקמו בית משפט לפשעים חמורים בגינם ניתן עונש המוות, בית משפט לקרקעות ובתי משפט שבטיים במחוז באר שבע.
על החלטות בית המשפט העליון ניתנה זכות ערעור למועצה המלכותית.
סימן 46 הותיר על כנה את החקיקה העות'מאנית שנחקקה עד ליום כניסת האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה הוא 1 בנובמבר 1914, אך קבע כי בתי המשפט יפעלו בהתאם לחקיקה שתיחקק בתקופת המנדט, ובהתאם למשפט המקובל וכללי הצדק הנהוגים באנגליה.
סימנים 47 ו-51 הגדירו את השיפוט בענייני המעמד האישי.
סימן 52 הגדיר את סמכויות השיפוט של בית הדין השרעי.
סימן 53 הגדיר את סמכויות השיפוט של בית הדין הרבני וסימן 54 הגדיר את סמכויות בתי הדין של העדות הנוצריות.
סימן 55 קבע כי אם תהיה שאלה בענייני המעמד האישי הנוגעת למספר עדות, או שאלה שקשה לקבוע אם היא בסמכות בתי המשפט האזרחיים או בתי הדין הדתיים, ניתן יהיה להקים בית דין מיוחד על מנת לדון בשאלה.
כן הוגדרו סמכויות השיפוט לגבי נתינים זרים.
חלק ו' - הרחקה וגירוש מהארץ (סימנים 68–72) - עוסק באפשרות לגרש נתינים משטח המנדט.
חלק ז' - מתן תוקף חוקי לפקודות ומתן פיצוי (סימנים 73–81) - מעניק באופן רטרואקטיבי סמכות לפקודות, הוראות וצווים שניתנו על ידי הממשל הצבאי בטרם נחקק דבר המלך, ומבטל חיקוקים והוראות שניתנו, המפורטים בתוספת לדבר המלך.
חלק ח' - הוראות כלליות (סימנים 81–90) - כלל הוראות כלליות.
סימן 82 הגדיר שלוש שפות רשמיות - אנגלית, עברית וערבית.
סימן 83 הבטיח את חופש המצפון וחופש הפולחן.
סימן 86 הוציא את שטחי עבר הירדן המזרחי משטח המנדט הבריטי.
על דבר המלך חתם מזכיר המועצה המלכותית סיר אלמריק פיצרוי.
על פי חלק ג' לדבר המלך, הייתה אמורה לקום מועצה מחוקקת נבחרת שתשמש כרשות המחוקקת בשטחי המנדט.
מאז שנת 1920 פעלה לצד הנציב העליון הרברט סמואל "מועצה מייעצת" ממונה שסייעה לו בענייני החקיקה ובה נציגים יהודים וערבים.
ביום בו פורסם דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, פורסם גם דבר מלך נפרד שקבע את שיטת הבחירות למועצה המחוקקת ומועדן - דבר המלך על הבחירות למועצה המחוקקת של פלשתינה (א"י).
הבחירות למועצה המחוקקת התקיימו בחודשים פברואר ומרץ 1923, אך התנועה הלאומית הפלסטינית, ביוזמת הוועד הפועל הערבי, החרימה את הבחירות, וכתוצאה מכך לא שיקפו תוצאותיהן את הרכב האוכלוסייה..
דבר המלך עבר עוד כשישה תיקונים במהלך תקופת המנדט, לאחר התיקון מ-1923 שביטל את המועצה המחוקקת.
רוב התיקונים היו טכניים ביסודם, כגון שינויים בסיווג המקרקעין העות'מאני או בהרכב "הוועד הפועל הממשלתי" (מעין 'ממשלה' ששימשה לצד הנציב העליון) וסמכויותיו.
תיקונים אלו היו חשובים ביותר בשעתם, אך לא הותירו חותם נמשך על החוק בארץ ישראל.
תיקון משמעותי היה הוספת התוספת השנייה לדבר המלך בשנת 1939 שקיבעת את רשימת העדות הדתיות המוכרות והוא העתקה של רשימה זהה שהופיעה בשנת 1923 בתוספת לפקודת הירושה.
ואלו העדות הדתיות שהוכרו בתוספת השנייה לדבר המלך:
בולטת בחסרונה העדה המוסלמית, אך ברור כי זו עדה דתית מוכרת גם מבלי שמנו אותה בתוספת, וזאת בין היתר מסימן 52 לדבר המלך הקובע את סמכויות בתי הדין השרעיים.
רשימה זו נותרה בתוקפה עד ימינו, ואף עדה לא נגרעה ממנה, על אף ששלוש עדות נוספו לה מאז שקמה מדינת ישראל.
דברי מלך נוספים שפורסמו בתקופת המנדט
בתקופת המנדט פורסמו דברי מלך שחלו על שטחי המנדט, אך אינם נחשבים חלק מ"דבר המלך במועצה על ארץ ישראל" אם כי הם בעלי תוקף של דבר מלך ובהם -