tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום התמרונים, היא נותקה מצי הים התיכון וחזרה לבריטיה כדי להצטייד במיוחד בפורטסמות' כדי לשאת את הדוכס והדוכסית מקונוט לסיור מלכותי בהודו.
שינויים אלו כללו הסרה של תותחי הסיפון הראשי בקוטר 6 אינץ'.
לאחר השינויים, היא כונתה " יאכטת אוניית המערכה".
רינואון נשאה את הדוכס והדוכסית לסיור המלכותי שלהם בהודו מנובמבר 1902 עד מרץ 1903. האונייה הצטרפה מחדש לצי הים התיכון באפריל.
באוגוסט היא החליפה את ונראבל כאוניית הדגל של הצי כדי שהאונייה האחרונה תוכל לעבור שיפוץ.
בין 5 ל-9 באוגוסט 1903, רינואון השתתפה בתמרונים מול חופי פורטוגל.
רינואון הוכנסה למילואים בדבון ב-15 במאי 1904, למרות שהיא השתתפה בתמרונים בחודש שלאחר מכן.
ב-21 בפברואר 1905, האונייה החלה בשיפוץ מיוחד בפורטסמות' כדי להגדיר אותה כיאכטה מלכותית.
במהלך השיפוץ, שארית החימוש המשני שלה הוסר כדי להגדיל את מקומות הלינה שלה.
ב-8 באוקטובר, רינואון עזבה את פורטסמות' לכיוון ג'נובה, איטליה.
בג'נובה, הנסיך והנסיכה מוויילס - המלך לעתיד ג'ורג' החמישי והמלכה מרי - יצאו לסיור מלכותי בהודו.
הסיירת הממוגנת טריבל ליוותה את האונייה במהלך הסיור.
בסיום הסיור, רינואון עזבה את קראצ'י ב-23 במרץ 1906 והגיעה לפורטסמות' ב-7 במאי.
היא הוכנסה למילואים ב-31 במאי.
במאי 1907 צורפה רינואון לצי הבית כ"יאכטה בת".
בין אוקטובר לדצמבר 1907, נשאה רינואון את אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ואת המלכה ויקטוריה אאוחניה למסע רשמי מספרד לבריטניה ובחזרה.
האונייה הועברה לפלגה הרביעית, צי הבית, בפורטסמות' ב-1 באפריל 1909. חמישה חודשים לאחר מכן, 25 בספטמבר, היא החלה בשיפוץ במספנת פורטסמות' כדי להסב אותה לשימוש כספינת אימונים של מסיקים.
רינואון שימש לזמן קצר כאוניית אספקה לאה"מ טריומף באוקטובר לפני שהשיפוץ שלה הושלם בנובמבר.
במהלך סקירת ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני 1911 עבור המלך ג'ורג' החמישי, האונייה שימשה כספינת אירוח.
היא נפגעה קלות כאשר מכלית המים Aid נגחה בה ב-26 בנובמבר 1911. רינואון הוצעה למכירה ב-31 בינואר 1913 ופורקה חלקית.
בדצמבר 1913 היא עגנה בשרטון האם והמתינה לפירוק.
ב-1 באפריל 1914 היא נמכרה במכירה פומבית ליוז בולקוב עבור גרוטאות במחיר של 39,000 ליש"ט.
אה"מ "רויאל סובריין" הייתה האונייה הראשונה מבין שבע אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת "סובריין" שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי בעשור האחרון של המאה ה-19. האונייה נכנסה לשירות בשנת 1892 ושימשה כאוניית הדגל של צי התעלה בחמש השנים הבאות.
היא הועברה לצי הים התיכון ב-1897 וחזרה הביתה ב-1902, והוקצתה לזמן קצר כספינת משמר החופים לפני שהחלה בשיפוץ ממושך בשנים 1903–1904. רויאל סובריין צומצמה למילואים ב-1905 והוצאה משירות ב-1909. האונייה נמכרה לגרוטאות ארבע שנים מאוחר יותר ולאחר מכן נגרטה באיטליה.
הצוות מנה 670 קצינים ומלחים בשנת 1903.
ה"רויאל סובריין" הייתה הראשונה במחלקה שהושלמה, ועברה סדרת ניסויי קיטור ממושכת, שמתוכה שרדו רק מעט נתונים.
היא השיגה מהירות של 16.41 קשרים במשך שמונה שעות, בהספק של 9,661 כוחות סוס (7,204 קילוואט) באספקת אוויר רגילה, ומהירות של 18 קשרים במשך שלוש שעות, בהספק של 13,360 כוחות סוס (9,960 קילוואט) באספקת אוויר בלחץ.
בחלק מצינורות הדוודים נצפו סדקים ודליפות תחת הלחצים הגבוהים; כתוצאה מכך, הצי החליט שלא להפעיל את דוודי סדרת רויאל סובריין מעבר ל־11,000 כוחות סוס, כדי למנוע נזק דומה.
שני תותחי 3-פאונד על דוכנית הירי העליונה , במרומי התורן, הוסרו בשנים 1903–1904, וכל התותחים הקלים על דוכניות הירי התחתיות ועל הסיפון הראשי פורקו בשנים 1905–1909. כמו כן חומשה כל אחת מאוניות הסדרה בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ) , אך ב"רויאל סובריין" הוסרו ארבעה מתוכם בשנים 1903–1904.
אוניות הסדרה הוזמנו כחלק מחוק ההגנה הימית משנת 1889 שהיה השלמה להערכות הימיות הרגילות.
רויאל סובריין, הספינה השביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי, הונחה ב-30 בספטמבר 1889 במבדוק יבש, משום שחסרה למספנת פורטסמות' מדרון בנייה ארוך מספיק כדי להכיל אותה.
האונייה הושקה ב-26 בפברואר 1891 על ידי המלכה ויקטוריה.
היא השלימה את ניסויי הים שלה במאי 1892 ונכנסה לשירות ב-31 במאי בעלות של 913,986 ליש"ט.
רויאל סובריין החליפה את האונייה מחופת שריון אה"מ קאמפרדאון כאוניית הדגל של שייטת התעלה.
מאז ועד 13 באוגוסט 1892, היא שימשה כאוניית הדגל של "השייטת האדומה" בתמרונים השנתיים מול חופי אירלנד.
היא חידשה את תפקידה כאוניית הדגל של השייטת האדומה, מ-27 ביולי עד 6 באוגוסט 1893 במהלך התמרונים בים האירי ובגישות המערביות.
כדי לצמצם את הגלגול שלה, הותקנו לה סנפירי ייצוב בשנים 1894–1895. ביוני 1895, רויאל סובריין ושלוש מאחיותיה היו חלק משייטת הצי הבריטי שהשתתפה בפתיחת תעלת הקייזר וילהלם בגרמניה.
במהלך השבוע השלישי של יולי 1896, האונייה השתתפה בתמרונים שנתיים בים האירי ומול החוף הדרום מערבי של אנגליה כחלק מ"צי A".
ב-7 ביוני 1897, רויאל סובריין הושבתה והצוות שלה הועבר לאוניית המערכה אה"מ מארס אשר החליפה אותה בשייטת התעלה.
למחרת, היא הופעלה מחדש להחליף את אוניית המערכה אה"מ טרפלגר בים התיכון.
לפני שיצאה לים התיכון, היא השתתפה בסקירת הצי לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה בספיטהד ב-26 ביוני 1897, ובין 7–11 ביולי השתתפה בתמרונים שנתיים מול חופי אירלנד.
היא עזבה לבסוף את אנגליה לים התיכון בספטמבר.
עם הגעתה, רויאל סובריין הצטרפה לצי הים התיכון.
ב-18 בינואר 1899, אדמירל משנה ג'רארד נואל, השני בפיקודו של צי הים התיכון, הניף את דגלו על סיפון האונייה וקפטן צ'ארלס הנרי אדייר מונה למפקד האונייה יומיים לאחר מכן.
בחודש שלאחר מכן סיירה האונייה במימי איטליה, וביקרה בנאפולי, ג'נובה, פלרמו וסירקוזה.
ב-14 ביולי היא ביקרה בפיומה (רייקה המודרנית), קרואטיה, יחד עם ארבע אוניות מערכה נוספות, שיצאו חמישה ימים לאחר מכן.
ב-28, אדם אחד נהרג על סיפון רויאל סובריין בתאונת תותח והוא נקבר בים באותו ערב.
ב-9 בנובמבר 1901, ליד יוון, התפוצץ אחד מתותחי ה-6 אינץ' שלה כאשר הסדן לא היה סגור לגמרי, הרג קצין אחד (קפטן האמפרי ווסטון ספורוויי מאוקפורד, דבון) וחמישה נחתים מלכותיים ופצע קצין אחד (סר רוברט קית' ארבת'נוט) ו-19 ימאים.
לאחר שהודממה בפורטסמות' ב-29 באוגוסט, היא הוחזרה לפעילות מיד תחת קפטן ג'ורג' פרימרוז והצוות של אה"מ טרפלגר, לתפוס את מקומה של האונייה הזאת כספינת משמר החופים בפורטסמות'.
קפטן תומאס מקגיל מונה למפקד האונייה ב-15 בדצמבר 1902, והוחלף על ידי קפטן אלפרד וינדהאם פאג'ט במאי 1903. מאוחר יותר הצטרפה לשייטת הבית.
בין 5–9 באוגוסט 1903, האונייה השתתפה בתמרונים מול חופי פורטוגל.
מ-1903 עד 1904, היא עברה שיפוץ נרחב בפורטסמות' שבמהלכו נוספו בתי תותחים משוריינים בעובי 6 אינץ' עבור תותחי ה-6 אינץ'.
ב-9 בפברואר 1907, רויאל סובריין הופעלה ככלי שירות מיוחד במילואים.
ככזה, היא שולבה בפלגה הרביעית של צי הבית עם כלי שיט אחרים באפריל 1909. בספטמבר 1909 הוצאה רויאל סובריין משירות והיא נמכרה לגרוטאות לג'י קלארקסון ובן תמורת 40,000 ליש"ט ב-7 באוקטובר 1913. הם מכרו אותה מחדש ל-GB Berterello מג'נובה והאונייה נגרטה שם.
אה"מ ראמיליס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט מסדרת רויאל סובריין של הצי המלכותי, שנקראה על שם קרב ראמיאי.
האונייה נבנתה על ידי ג'יי אנד ג'י תומפסון בקליידבנק, החל מהנחת השדרית שלה באוגוסט 1890. היא הושקה במרץ 1892 והוכנסה לצי הים התיכון אוניית דגל באוקטובר שלאחר מכן.
היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13.5 אינץ' וסוללה משנית של עשרה תותחי 6 אינץ'.
לאונייה הייתה מהירות מרבית של 16.5 קשרים.
מאפייני המבנה והחימוש של אוניות המערכה מדגם "רויאל סובריין" דמו לאלה של האוניות מחופות שריון מסדרת אדמירל בשינויים מסוימים.
הבולט הוגדל, שריון הברבטות הוגדל ונוספו חגורת שריון עליונה ושריון לתותחים המשניים.
מהירותן הייתה גבוהה יותר, וההדחק שלהן גדול ב-4,000 טון.
ההדחק הסטנדרטי היה 14,380 טון, וההדחק המרבי 15,830 טון.
שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט), שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 16.5 קשרים (30.5 קמ"ש).
היה לה צוות של 712 קצינים ומלחים.
כאשר נבנו אוניות הסדרה הן התגלגלו בכבדות מדי בתנאים מסוימים.
כדי לפצות על הבעיה נוספו לאוניות סנפירי ייצוב, והאוניות "הוכחו כסירות ים מצוינות שמסוגלות למדי...
לשמור על מהירויות גבוהות בנתיבי ים".
האוניות היו בנויות היטב וכנראה המהותיות ביותר שנבנו עבור הצי המלכותי, גם אם הן "סבלו...
ברט, הן היו "מוצלחות מאוד; באותה תקופה, הן כנראה היו חסרות שוויון ביעילות הלחימה הכוללת".
ראמיליס נבנתה על ידי J.
Thompson, מקליידבנק, בעלות של 902,600 ליש"ט, בתוספת 78,295 ליש"ט עבור התותחים.
היא הונחה ב-11 באוגוסט 1890, הושקה ב-1 במרץ 1892 והושלמה באוקטובר 1893. היא נבנתה בשיפוע כל כך קטן שלקח כמעט שעה וחצי לדרדרה במורד הממשה אל המים; רוב הקהל שהתאסף התפוגג בינתיים.
ראמיליס נכנסה לשירות בפורטסמות' ב-17 באוקטובר 1893 בתור אוניית הדגל של צי הים התיכון.
היא עזבה ב-28 באוקטובר והגיעה למלטה ב-8 בנובמבר כדי להחליף את האונייה מחופת שריון אה"מ סנס פרייל בתור אוניית הדגל.
ברידג'מן-סימפסון מונה לקפטן של ראמיליס עם כניסתה לשירות; מפקד צי הים התיכון באותה תקופה היה אדמירל סר מייקל קולמה-סימור.
ב-9 בדצמבר 1896, רמיליס הופעלה מחדש במלטה לשירות נוסף בצי הים התיכון.
ביולי 1899, היא הפכה לספינה פרטית בצי, והוחלפה כאוניית דגל על ידי אוניית המערכה אה"מ רינואון, אבל בינואר 1900 היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה לורד צ'ארלס ברספורד, סגן מפקד צי הים התיכון.
כאשר ברספורד התפטר מתפקיד זה בינואר 1902, יורשו אדמירל משנה בורגס ווטסון הפך את ראמיליס לאוניית הדגל שלו עד מותו בספטמבר 1902. באוקטובר 1902, היא הוחלפה שוב כאוניית דגל, הפעם על ידי אוניית המערכה אה"מ ונראבל.
במאי 1902, ראמיליס הייתה בפאלרמו כדי להשתתף בחגיגות בקשר לפתיחת תערוכה חקלאית של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי; המלך ושר הצי האיטלקי סקרו אותה כשהגיעה לרומא מאוחר יותר באותו החודש.
היא השתתפה בתמרונים משולבים מול חופי פורטוגל באוגוסט 1903, אך באותו חודש הושבתה משירות הים התיכון והועברה לעתודת פורטסמות' בזמן ששופצה.
השיפוץ שלה הושלם, והיא הועברה לעתודה בצ'טם ב-30 בינואר 1905. באפריל 1905 העבירה ראמיליס את הצוות שלה לאוניית המערכה אה"מ לונדון והוכנסה לשירות מחדש עם צוות חדש לפלגת המילואים של שירנס-צ'טם.
ב-30 בינואר 1906, היא העבירה את הצוות שלה לאוניית המערכה אה"מ אלבמארל והוצבה מחדש עם צוות נוסף לשירות בעתודת צ'טם.
ביוני 1906, היא השתתפה בתמרונים משולבים של הצי האטלנטי, צי התעלה וצי המילואים, אך תוך כדי כך התנגשה באוניית האחות שלה אה"מ רזולושן, וסבלה מנזק חמור.
כתוצאה מכך, המדחפים שלה הושבתו.
בנובמבר 1906, הצוות שלה הועבר פעם נוספת לאוניית המערכה אה"מ אפריקה.
במרץ 1907, ראמיליס הופעלה מחדש בדבונפורט עם צוות מצומצם לפלגת השירות המיוחד של צי הבית.
באוקטובר 1910, היא הפכה לספינת אם בפלגה הרביעית של צי הבית.
אוניית האחות שלה אה"מ רויאל אוק החליפה אותה מתפקידיה כספינת האם ביוני 1911 והיא הוכנסה לעתודה החומרית בדבונפורט באוגוסט 1911. היא פורזה מנשקה והונחה מוכנה לפירוק ביולי 1913, לפני שנמכרה למכירה פומבית לגרוטאות ב-7 באוקטובר 1913; הקונה, ג'ורג' כהן, מסוונסי, שילם עבורה 42,300 ליש"ט.
היא נמכרה מחדש לחברה איטלקית, שבנובמבר 1913 גררה אותה לאיטליה לגריטה.
אה"מ "רויאל אוק" הייתה אחת מבין שבע אוניות מערכה קדם-"דרדנוט" מדגם "רויאל סובריין" שבנה הצי המלכותי הבריטי בעשור האחרון של המאה ה-19. היא הוכנסה לשירות פעיל ב-1894, הוצבה תחילה בצי העתודה וב-1896 הועברה ל"שייטת הנודדת" ().
האונייה חזרה לתקופה קצרה לצי העתודה, וב-1897 הוצבה בצי הים התיכון .
ב-1902 שבה לאנגליה, שופצה והוצבה בצי מימי המולדת , בו שימשה אוניית הדגל של סגן מפקד הצי.
אחר כך הועברה שוב לעתודה, וב-1911 הוצאה משורות הצי.
האונייה נקראה על שם עץ האלון שבצמרתו הסתתר המלך לעתיד צ'ארלס השני כאשר נמלט מפני "עגולי הראש" , תומכי הפרלמנט במלחמת האזרחים האנגלית, לאחר קרב ווסטר (3 בספטמבר 1651).
היא הייתה אוניית המלחמה השמינית בצי המלכותי שנשאה שם זה .
שני תותחי 3-פאונד על דוכנית הירי העליונה , במרומי התורן, הוסרו בשנים 1899–1902, וכל התותחים הקלים על דוכניות הירי התחתיות ועל הסיפון הראשי פורקו בשנים 1905–1909. כמו כן חומשה כל אחת מאוניות הסדרה בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ) , אך ב"רויאל אוק" הוסרו ארבעה מתוכם ב-1902.
האוניות מסדרת "רויאל סובריין" נבנו בהתאם לתוכנית ההתחמשות הימית שיזמה הממשלה הבריטית ב-1889. "רויאל אוק" נבנתה במבדוק יבש במספנת Laird Brothers מבירקנהד .
הבנייה החלה בהנחת השדרית ב-29 במאי 1890, וב-5 בנובמבר 1892 הושלמה והאונייה הוצאה מהמבדוק.
ב-29 באוקטובר 1893 הגיעה האונייה לבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' להצטיידות ולהתקנה לשיט , וביוני 1894 השלימה את הפלגות המבחן שלה.
עלות הבנייה וההתקנה לשיט הסתכמה ב-977,996 ליש"ט.
לאחר השלמת ההצטיידות וההתקנה לשיט הושמה האונייה בעתודה בבסיס הצי בפורטסמות'.
כעבור כשנתיים, ב-14 בינואר 1896, הוכנסה לשירות פעיל והוצבה בשייטת המשימות המיוחדות (לימים – "השייטת הנודדת").
השייטת הוקמה בעקבות המתיחות הגוברת באירופה אחרי פשיטת ג'יימסון ומברק התמיכה ששלח וילהלם השני, קיסר גרמניה לנשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית על הצלחתו להדוף את הפשיטה.
השייטת פורקה ב-25 בנובמבר, ו"רויאל אוק" שבה לצי העתודה בפורטסמות'.
"רויאל אוק" הוחזרה לשירות פעיל ב-9 במרץ 1897 ונשלחה לצי הים התיכון כדי להחליף את אוניית המערכה "קולינגווד" .
היא יצאה מפורטסמות' ב-24 במרץ 1897 והגיעה למלטה ב-5 באפריל.
במאי 1902 הוחלפה על ידי אוניית המערכה "באלוורק" ושבה לאנגליה.
היא הגיעה לפלימות' ב-16 במאי, ולמחרת היום לפורטסמות', והוצאה משירות פעיל והושבתה ב-6 ביוני 1902. זמן קצר אחר נשלחה לשיפוץ במספנת הצי בצ'טהם, במהלכו הותקנו בתי תותחים לתותחי 6-אינץ' העיליים שלה.
ב-16 בפברואר 1903 הוחזרה לשירות פעיל והוצבה בצי מימי המולדת , וחלק מצוותה הורכב מקציני ומלחי אוניית המערכה "נייל" .
בקיץ 1903 השתתפה באימונים המשותפים באוקיינוס האטלנטי של צי מימי הבית, צי הים התיכון, צי התעלה ושייטת הסיירות .
באפריל 1904, ליד איי סילי, פגעו "רויאל אוק" ואחותה לסדרה "ריוונג'" בטרופת שקועה במים, וניזוקו באורח קל.
ב-9 במאי 1904 החליפה "רויאל אוק" את אחותה לסדרה "אמפרס אוף אינדיה" בתפקיד אוניית הדגל של סגן מפקד צי מימי המולדת, והשתתפה בתמרוני הצי השנתיים שנערכו ביולי ובאוגוסט.
ב-7 במרץ 1905 שבה האונייה לפורטסמות', הוצאה משירות פעיל והושבתה בצ'טהם, וצוותה הועבר לאוניית המערכה "סיזאר".
למחרת היום הוחזרה לשירות פעיל עם צוות שִׁלְדִי , והוצבה בפלגת שירנס-צ'טהם של צי העתודה במימי המולדת (Fleet in Commission in Reserve at Home) שהוקם זמן קצר קודם לכן.
ב-11 במאי, במהלך הצטיידותה בצ'טהם, ארעה התפוצצות בחדר התחמושת של הנשק הקל, בה נהרג אדם אחד ונפצעו שלושה.
ביולי השתתפה "רויאל אוק" בתמרוני צי העתודה .
אחר כך הועברו אנשי צוותה לאוניית המערכה "אושן", והיא עצמה הוחזרה לשירות פעיל עם צוות שלדי כאוניית עתודה בחירום בבסיס הצי בצ'טהם.
"רויאל אוק" השתתפה בתמרונים השנתיים בחופי פורטוגל ומזרח האוקיינוס האטלנטי מ-12 ביוני עד 2 ביולי 1906. ב-1 בינואר 1907 הוחזרה שוב לצי העתודה בדבונפורט עם צוות שלדי.
באפריל 1909, יחד עם אוניות נוספות בצי העתודה בדבונפורט, הוצבה בפַּלְגָה הרביעית של צי מימי המולדת.
היא החליפה את אחותה לסדרה "רֶמִילִיז" כאוניית-האם של הפַּלְגָה, והיא עצמה הוחלפה על ידי "אמפרס אוף אינדיה", גם היא אחות לסדרה.
בדצמבר 1911 הוצאה "רויאל אוק" משורות הצי, ובאוגוסט 1912 נגררה על ידי אוניית המערכה "בלרופון" אל מאת'רבנק, בחוף הצפון-מזרחי של האי וייט.
היא נמכרה ב-14 בינואר 1914 לחברה לגריטת אוניות Thos.
"רויאל אוק" נגרטה במספנת החברה בבריטון פרי .
לאונייה הייתה מהירות מרבית של 16.5 קשרים (30.5 קמ"ש).
רזולושן שירתה בשייטת התעלה עד 1901; היא השתתפה בסקירת צי יובל היהלום ובמספר תמרונים באוקיינוס האטלנטי ובגישה הדרום-מערבית.
היא הופעלה מחדש כספינת משמר חופים מאוחר יותר ב-1901 ועברה שיפוץ ב-1903, ולאחר מכן שירתה בשירנס כספינת משמר נמל, לפני שנכנסה לעתודת הצי בצ'טם ביוני 1904. היא ספגה נזק בזמן שהשתתפה בתמרונים משולבים ב-1906, ובשנה שלאחר מכן הוכנסה לפלגת השירות המיוחד של צי הבית.
היא הושבתה באוגוסט 1911 והונחה ב-Motherbank לסילוק, לפני שנמכרה לגרוטאות באפריל 1914 ונגררה להולנד כדי להתפרק בחודש הבא.
הצוות מנה 712 קצינים ומלחים, למרות שב-1903 הצוות מנה רק 672 קצינים ומלחים.
כאשר נבנו אוניות הסדרה הן נטו לנטיית גלגול חריפה מדי בתנאים מסוימים.
כדי לפתור את הבעיה נוספו להן סנפירי ייצוב צידיים, והאוניות "הוכיחו שהן כלי שיט ימיים מעולים, המסוגלים בהחלט ...
לשמור על מהירויות גבוהות גם בים פתוח".
האוניות נבנו היטב, והיו כנראה מהחזקות ביותר שנבנו עבור הצי המלכותי, גם אם הן "סבלו ...
ברט, הן היו "מוצלחות מאוד; באותה תקופה, כנראה שלא היה להן מתחרה ביעילות הלחימה הכוללת שלהן".
רזולושן נבנתה על ידי Palmer Shipbuilding and Iron Company, בעלות של 875,522 ליש"ט, בתוספת 78,295 ליש"ט עבור התותחים.
היא הונחה ב-14 ביוני 1890, הושקה ב-28 במאי 1892 והושלמה בנובמבר 1893. היא עברה ניסויים בדצמבר 1893, ונכנסה לשירות בפורטסמות' ב-5 בדצמבר של אותה שנה לשירות בשייטת התעלה.
בהפלגה לגיברלטר זמן קצר לאחר כניסתה לשירות, היא סבלה מהתגלגלות כבדה במזג אוויר גרוע ונאלצה לחזור לאירלנד, ולאחר מכן לדבונפורט לתיקונים.
הועלו שאלות בפרלמנט לגבי יציבותה וסיבולתה.
בתחילת אוגוסט 1894, רזולושן הייתה יחידה של "צי אדום" בתמרונים השנתיים שנערכו בגישה הדרום-מערבית.
היא הופעלה מחדש לשירות נוסף בצי התעלה ב-9 באפריל 1895. ב-18 ביולי 1896, היא התנגשה באוניית האחות שלה אה"מ ריפאלס, וסבלה מנזק קל לציפוי השריון ולשדרית.
בכל זאת היא השתתפה בתמרונים שנתיים בין 24 ביולי 1896 ל-30 ביולי 1896, הפעם מול החופים הדרום-מערביים של אנגליה ואירלנד כחלק מ"צי A".
ב-26 ביוני 1897, רזולושן נטלה חלק בסקירת הצי בספיטהד לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה.
מ-29 ביולי 1899 עד 4 באוגוסט 1899, היא השתתפה בתמרונים שנתיים באוקיינוס האטלנטי כחלק מ"צי A".
בקיץ הבא, היא שוב השתתפה בתמרונים השנתיים בגישות הדרום-מערביות בסוף יולי ובתחילת אוגוסט 1900, הפעם כחלק מ"צי A2".
היא הושבתה בפורטסמות' ב-9 באוקטובר 1901 והוצבה במילואים, אך ב-17 בנובמבר 1901 הופעלה מחדש על ידי קפטן ג'יימס גודריץ' לשרת כספינת משמר חופים בהוליהד עם הקצינים והצוות של ספינת השמירה הקודמת, אוניית המערכה קולוסוס.
קפטן ססיל ברני מונה למפקדה ב-27 במאי 1902, כקפטן הדגל של אדמירל משנה ג'ורג' אטקינסון-ווילס, סגן מפקד צי הבית במהלך סקירת ההכתרה שהתקיימה בספיטהד ב-16 באוגוסט 1902 להכתרה של המלך אדוארד השביעי.
לאחר סיום התמרונים, קפטן ג'ון אדוארד בארקרופט מונה למפקדה ב-16 בספטמבר 1902, כשחזרה לתפקידה בהוליהד ואדמירל משנה אטקינסון-ווילס העביר את דגלו לאוניית המערכה אה"מ אמפרס אוף אינדיה.
ב-8 באפריל 1903, היא הושבתה שוב למילואים כדי לעבור שיפוץ.
רזולושן הופעלה מחדש ב-5 בינואר 1904 כדי להחליף את אוניית המערכה אה"מ סנס פרייל כספינת משמר הנמל בשירנס.
ב-20 ביוני 1904, היא הועברה לעתודת הצי בצ'טם.
בקיץ 1906 היא השתתפה בתמרונים שבמהלכם ספגה נזק קל כשהתנגשה באוניית האחות שלה אה"מ ראמיליס ב-15 ביולי 1906. מאוחר יותר באותה שנה, היא עברה שיפוץ נוסף בצ'טם.
ב-12 בפברואר 1907, רזולושן הועברה לפלגת השירות המיוחד של צי הבית בדבונפורט.
היא נשארה בשירות זה עד 8 באוגוסט 1911. לאחר מכן היא הונחה בשרטון האם, והמתינה לפירוק.
ב-2 באפריל 1914, רזולושן נמכרה כגרוטאות תמורת 35,650 ליש"ט ל-F.
Rijsdijk; בחודש שלאחר מכן, היא נגררה להולנד לגריטה.
ריפאלס הועברה לצי הים התיכון ב-1902 ונשארה שם עד דצמבר 1903, אז שבה הביתה לשיפוץ נרחב.
לאחר השלמתו ב-1905, שובצה ריפאלס לצי המילואים עד שנמכרה לגרוטאות ב-1911.
העיצוב של אוניות הסדרה נגזר מזה של האוניות מחופות שריון סדרת אדמירל, שהוגדלו מאוד כדי לשפר את שמירת הים וכדי לספק מקום לחימוש משני כמו באוניות המערכה הקודמות מסדרת טרפלגר.
הדחק האוניות היה 14,150 טונות ארוכות (14,380 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-15,580 טונות ארוכות (15,830 טונות) במעמס מלא.
כאוניית דגל הצוות של ריפאלס כלל 670 קצינים ומלחים בשנת 1903.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע מדחף אחד.
האונייה הגיעה למהירות של 17.8 קשרים (33 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלה.
החימוש העיקרי שלהם כלל ארבעה תותחים נטעני מכנס (BL) 13.5 אינץ' (343 מ"מ) המורכבים בשתי ברבטות, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי.
החימוש המשני שלהם כלל עשרה תותחי ירי מהיר (QF) 6 אינץ' (152 מ"מ).
200 פגזים לכל תותח נישאו על ידי האוניות.
16 תותחי QF 6 פאונד (57 מילימטרים (2.2 אינץ')) מסוג לא ידוע ותריסר תותחי הוצ'קיס QF 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) הותאמו להגנה מפני סירות טורפדו.
שני תותחי ה-3 פאונד בצמרת הלחימה העליונה הוסרו בשנים 1903–1904 וכל התותחים הקלים שנותרו מצמרות הלחימה התחתונות והסיפון הראשי באו בעקבותיהם בשנים 1905–1909. אוניות הסדרה היו חמושות גם בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ), אם כי ריפאלס הסירה ארבעה מהם בשנת 1902.
תוכנית השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה לזו של טרפלגר, שכן חגורת קו המים של שריון מורכב רק הגנה על האזור שבין הברבטות.
חגורת שריון בעובי 14–18 אינץ' (356–457 מילימטרים) ומחיצות רוחביות בעובי 14–16 אינץ' (356–406 מילימטרים) סגרו את קצוות החגורה.
מעל החגורה היה פס של שריון הארווי בעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) שהסתיים על ידי מחיצות אלכסוניות בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ).
הברבטות וצריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון מורכב, שעובי נע בין 16–17 אינץ' (406–432 מילימטרים) והקזמטים לתותחי הסיפון הראשי 6 אינץ' היו בעלי עובי שווה לקוטרם.
עובי הסיפון המשוריין נע בין 2.5–3 אינץ' (64–76 מילימטרים).
דפנות מגדל הניווט הקדמי היו בעובי 12–14 אינץ' (305–356 מילימטרים) ומגדל הניווט האחורי היה מוגן על ידי לוחות בעובי 3 אינץ'.
ריפאלס הייתה הספינה העשירית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
היא הוזמנה במסגרת תוכנית חוק ההגנה הימית של 1889 והונחה ב-1 בינואר 1890 במספנת פמברוק.
האונייה הושקה ב-27 בפברואר 1892 על ידי ליידי פיליפס, אשתו של סר צ'ארלס פיליפס, לורד לוטננט מאוורפורד-ווסט.
האונייה הועברה למספנת פורטסמות' ב-5 בדצמבר, שם הושלמה ב-21 באפריל 1894, בעלות של 915,302 ליש"ט.
ריפאלס הוכנסה שם לשירות, בפיקודו של קפטן בורגס ווטסון, ארבעה ימים לאחר מכן כדי להחליף את אוניית המערכה רודני בצי התעלה.
היא השתתפה בתמרונים שנתיים בים האירי ובאוקיינוס האטלנטי באוגוסט כיחידה של "הצי הכחול".
בין 19 ל-24 ביוני 1895, האונייה הייתה חלק מהשייטת שביקרה בגרמניה לרגל פתיחת תעלת הקייזר וילהלם.
ביולי-אוגוסט 1895, ריפאלס שוב השתתפה בתמרונים השנתיים ווטסון הוחלף על ידי קפטן ארנסט רולף ב-10 באוקטובר.
האונייה השתתפה בתמרונים שוב ביולי 1896, כאשר הם הוחזקו בגישה הדרום-מערבית והאונייה הייתה יחידה של "צי A".
ריפאלס התנגשה בטעות באוניית האחות שלה רזולושן ב-18 ביולי, אך לא ספגה נזק משמעותי.
ב-23 בדצמבר אירע פיצוץ באחד ממחסני הפחם שלה שפצע תשעה אנשי צוות.
ב-26 ביוני 1897, האונייה נכחה בביקורת הצי בספיטהד לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה.
בחודש שלאחר מכן, ריפאלס השתתפה בתמרונים השנתיים, הפעם מול חופי אירלנד.
ב-21 בדצמבר קיבל קפטן רוברט גרום את הפיקוד על האונייה; הוא הוחלף על ידי קפטן רנדולף פוטה ב-28 ביוני 1899. ביולי ואוגוסט, כשהתמרונים השנתיים נערכו באוקיינוס האטלנטי, היא השתתפה כיחידה של "צי A".
ריפאלס סבלה מתקלה ב-4 בפברואר 1900 כאשר גאות חזקה אילצה אותה להתנגש בדברה מעוגנת כשעזבה את שירנס.
באוגוסט 1900, היא שוב הייתה מעורבת בתמרון שנתי באוקיינוס האטלנטי, הפעם כיחידה של "צי A1".
בחודש שלאחר מכן, פוטה הוחלף בקפטן ספנסר לוגין ב-18 בספטמבר.
ב-27 באוקטובר 1901, היא עלתה על שרטון בבוץ כשהיא תחת גרירה למעגנים שלה, אך הוצפה מחדש ללא פגיעה שעתיים לאחר מכן.
ריפאלס עזבה את אנגליה ב-5 באפריל 1902 לשירות בצי הים התיכון, והגיעה למלטה שבועיים לאחר מכן.
עם השלמת השיפוץ, ריפאלס הופעלה מחדש בצ'טם, בפיקודו של קפטן הנרי טוטהאם, ב-3 בינואר 1905 לשירות במילואים עם צוות שלדי.
קפטן הרברט הית' החליף את טוטנהאם זמן קצר לאחר מכן ב-27 בפברואר והאונייה השתתפה בתמרוני צי המילואים ביולי.
היא העבירה את הצוות הזה לאוניית המערכה אירזיסטיבל ב-27 בנובמבר 1906 וקיבלה צוות חדש.
ב-25 בפברואר 1907, ריפאלס עזבה את צ'טם לדבונפורט, כדי לשרת שם כספינת שירות מיוחדת.
אוניית המערכה פרה-דרדנוט מג'סטיק החליפה את האונייה מתפקיד זה ב-2 באוגוסט 1910. בדצמבר עברה ריפאלס לפורטסמות', שם הוצאה משירות בפברואר 1911. היא נמכרה לגרוטאות ב-11 ביולי 1911 ל-Thos.
Ward תמורת 33,500 ליש"ט, והגיעה למורקמב לגריטה ב-27 ביולי.
אה"מ רוונג' הייתה אחת מבין שבע אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת רויאל סובריין שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19. היא בילתה את רוב הקריירה המוקדמת שלה כאוניית דגל של השייטת הנודדת ובצי הים התיכון, הבית והתעלה.
רוונג' הייתה חלק מהשייטת הבינלאומית שחסמה את כרתים במהלך המרד 1897–1898 שם נגד האימפריה העות'מאנית.
היא הוצבה במילואים עם שובה הביתה בשנת 1900, ולאחר מכן הוקצתה לזמן קצר כספינת משמר החופים לפני שהצטרפה לצי הבית ב-1902. האונייה הפכה לספינת אימונים של תותחנים ב-1906 עד שהושבתה ב-1913.
רוונג' הופעלה מחדש בשנה שלאחר מכן, לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, כדי להפגיז את חופי פלנדריה כחלק מסיירת דובר, במהלכה היא נפגעה ארבע פעמים, אך לא נפגעה באופן חמור.
הותקנו לה בליטות נגד טורפדו בתחילת 1915, האונייה הראשונה שהותקנה בהן מבחינה מבצעית.
שמה של האונייה שונה לרידאוטבל מאוחר יותר באותה שנה והיא הפכה לספינת בסיס עד סוף השנה.
היא הייתה האונייה האחרונה ששרדה מהסדרה שלה, ונמכרה לגרוטאות בנובמבר 1919.
כאוניית דגל הצוות של רוונג' כלל 670 קצינים ומלחים בשנת 1903.
שני תותחי ה-3 פאונד בצמרת הלחימה העליונה הוסרו בשנים 1903–1904 וכל התותחים הקלים שנותרו מצמרות הלחימה התחתונות והסיפון הראשי באו בעקבותיהם בשנים 1905–1909. אוניות הסדרה היו חמושות גם בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ), אם כי רוונג' הסירה ארבעה מהם בשנת 1902.
רוונג' הייתה הספינה התשיעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי והוזמנה במסגרת תוכנית חוק ההגנה הימית של 1889. האונייה הונחה על ידי פאלמרס בניית ספינות וחברת ברזל במספנתם בג'ארו בטיין אנד ויר, אנגליה, ב-12 בפברואר 1891. היא הושקה ב-3 בנובמבר 1892, והושלמה ב-22 במרץ 1894 בעלות של 954,825 ליש"ט.
לאחר השלמתה, רוונג' הוכנסה למילואים בפורטסמות'.
כמעט שנתיים לאחר מכן, היא הופעלה ב-14 בינואר 1896 כאוניית הדגל של השייטת למשימות מיוחדות, שנקראה עד מהרה השייטת הנודדת, שהוקמה בתגובה למתיחות הגואה באירופה בעקבות פשיטת ג'יימסון ומברק מברק התמיכה של הקייזר וילהלם השני לממשלת הבורים.
השייטת צורפה לזמן קצר לצי הים התיכון באמצע השנה.
כשהיא פורקה ב-5 בנובמבר, רוונג' החליפה את אוניית המערכה אה"מ טרפלגר כאוניית הדגל של סגן מפקד צי הים התיכון.
מפברואר 1897 עד דצמבר 1898 שירתה רוונג' מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהורכב מאוניות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי.
צי שהתערב במרד היווני על כרתים בשנים 1897–1898 נגד שלטון האימפריה העות'מאנית.
היא שימשה כאוניית הדגל של הרכיב הבריטי של השייטת, בתחילה תחת אדמירל משנה רוברט האריס, ואחר כך תחת אדמירל משנה ג'רארד נואל, ומילאה תפקיד פעיל מאוד בפעולות השייטת הבינלאומית.
לאחר הפגזה של אוניית המערכה הבריטית אה"מ קאמפרדאון ב-26 וב-27 במרץ 1897 נאלצו המורדים לנטוש את המצור שלהם על מבצר איזדין ליד הכניסה למפרץ סודה, ורוונג' העלתה לחוף יחידת נחתים מלכותיים שכבשה את המבצר.
הודות לפעולות השייטת הבינלאומית, הלחימה המאורגנת בכרתים הסתיימה בסוף מרץ 1897, למרות שההתקוממות נמשכה.
השייטת התמקדה בתמיכה בכוחות הכיבוש הבינלאומיים בחוף ובאכיפה של סגר על כרתים ונמלים מרכזיים ביוון.
לאחר שאדמירל משנה נואל החליף את אדמירל האריס ב-12 בינואר 1898, נואל הוריד את דגלו מכרתים, ורוונג' המשיכה לפעול במקום אחר.
המהומה הביאה את השייטת הבינלאומית לדרוש את נסיגת כל הכוחות העות'מאניים מכרתים, וכאשר הכוחות העות'מאניים האחרונים יצאו לבסוף ב-6 בנובמבר 1898, מלחים מרוונג' ומאוניית המערכה הבריטית אה"מ אמפרס אוף אינדיה פיקחו על העלייה על סיפונה של סירת הטורפדו הבריטית אה"מ הוסר.
במלוס, הם נפגשו עם גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק על סיפון היאכטה שלו.
לאחר שהנסיך גאורגיוס עלה על ביגאו ב-20 בדצמבר, רוונג', פרנצ'סקו מורוסיני וגרזוג אדינבורגסקי ליוו את ביגאו לכרתים, שם ירד הנסיך גאורגיוס ב-21 בדצמבר 1898 כדי להיכנס לתפקידו כ של מדינת כרתים תחת שליטה של האימפריה העות'מאנית, והביאו את מרד כרתים לסיום.
לאחר מכן התפרקה השייטת הבינלאומית.
בשנת 1899, רוונג' סבלה מפיצוץ קורדיט באחד ממחסני הפגזים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ) שלה עקב בעירה ספונטנית, אך הנזק לא היה חמור במיוחד מכיוון שרק שלוש מחסניות התפוצצו.
באפריל 1900, אוניית המערכה ויקטוריוס החליפה אותה בים התיכון והיא חזרה הביתה, והושבתה בעתודת הצי במספנת צ'טם.
במהלך תקופה זו הותקן בספינה טלגרף אלחוטי.
ב-18 באפריל 1901, רוונג' הופעלה מחדש בצ'טם על ידי קפטן פרדריק פישר כדי להחליף את אה"מ אלכסנדרה הן כספינת משמר החופים בפורטלנד והן כאוניית הדגל של אדמירל משנה סר ג'רארד נואל, אדמירל המפקח על המילואים של הצי.
במרץ 1902, היא הגיעה לפורטסמות' לשיפוץ שכלל התקנת קזמטים לתותחי הסיפון העליון בקוטר 6 אינץ' שלה, והצוות שלה הועבר באופן זמני לאונייה מחופת שריון הקשישה, אה"מ הרקולס, שגם קיבלה על עצמה את תפקידה בפורטלנד.
קפטן פישר וצוותו חזרו לסיפון רוונג' בתחילת יוני 1902, לאחר ניסויים בנשק לאחר התיקונים.
לאחר השיפוץ, היא השתתפה בסקירת הצי שנערכה בספיטהד ב-16 באוגוסט 1902 להכתרת המלך אדוארד השביעי, ולאחר מכן הופעלה מחדש באוקטובר 1902 לשמש כאוניית הדגל של צי הבית עם הקמתו.
באפריל 1904, רוונג' ואוניית האחות שלה רויאל אוק פגעו שתיהן בשרידי אונייה טבועה מול איי סילי בזמן ששירתו עם צי הבית, ונפגעו בתחתיתם.
ביולי 1905, האונייה השתתפה בתמרונים עם צי המילואים ולאחר מכן הועברה לפלגת המילואים של פורטסמות' ב-1 בספטמבר 1905. ביוני 1906, היא החליפה את אוניית המערכה קולוסוס כספינת האימון לתותחנים בפורטסמות' והוצבה בבית הספר לתותחנים אה"מ אקסלנט.
ב-13 ביוני 1908, רוונג' נפגעה על ידי אוניית הסוחר SS בנגור הד כאשר האחרונה ניתקה מהגוררת שלה במהלך סערה פתאומית בנמל פורטסמות'.
באוקטובר 1909, היא ערכה ניסויי נשק על אוניית המערכה המיושנת אדינבורו כדי להעריך את ההשפעות של פגזים על עובי שריון משתנה.
ב-7 בינואר 1912, האונייה נפגעה קשות כאשר, במהלך סערה בפורטסמות', היא השתחררה מהמעגנים שלה ונסחפה אל חרטום הדרדנוט אוריון.
מאוחר יותר באותה שנה, היא החליפה את התותחים שלה לתותחי 10 אינץ' (254 מ"מ) לבדיקה; התותחים הוסרו באוקטובר 1912. רוונג' הוחלפה כספינת אימון תותחים על ידי אוניית המערכה אלבמארל והושבתה ב-15 במאי 1913. היא הוצבה ב-Motherbank, ממתינה לפירוק.
רוונג' הוצאה ממגרש הגרוטאות עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. האדמירליות החליטה להחזיר אותה לשירות לשימוש בתפקידי הפגזת חוף מול חופי פלנדריה.
בספטמבר ואוקטובר 1914, היא הוחזרה בפורטסמות' למשימה זו, שכללה החלפת תותחי ה-13.5 אינץ' שלה לתותחי 12 אינץ' (305 מ"מ), ששיפרו את הטווח שלהם בכ-1,000 יארד (914 מטר).
השיפוץ שלה הושלם, והיא קיבלה הוראה ב-31 באוקטובר 1914 להחליף את אוניית המערכה ונראבל כאוניית הדגל של סיירת דובר.
רוונג' הוכרזה מוכנה לשירות ב-5 בנובמבר 1914, והוקצתה לשייטת אוניות המערכה השישית החדשה של צי התעלה יחד עם אוניות המערכה אלבמארל, קורנווליס, דאנקן, אקסמות' וראסל.
תוכניות השייטת להשתתף בהתקפה על בסיסי צוללות גרמניים בוטלו עקב מזג אוויר גרוע ב-14 בנובמבר 1914, ובמקום זאת רוונג' ואניית המערכה מג'סטיק יצאו מדובר, אנגליה, לדנקרק, צרפת.
בתחילת 1915, האונייה השתתפה בניסויים באמצעות מטוסים כדי לתצפת ולשלוט בירי שלה, אך אלה הצליחו רק באופן חלקי.
באפריל ומאי 1915 היא עברה שיפוץ במספנת צ'טם בה הרכיבו לה בליטות נגד טורפדו.
לאחר מכן, רוונג' ערכה ניסויים באמצעות משקיפים ימיים על פלטפורמות מהחוף כדי לכוון את ההפגזה.
ב-2 באוגוסט 1915, שמה שונה לרידאוטבל כדי לשחרר את השם רוונג' עבור אוניית מערכה חדשה.
ב-7 בספטמבר 1915, רידאוטבל חזרה להילחם, והצטרפה לסירות התותחים Bustard ו-Excellent בהפגזת בסיסים גרמניים ועמדות תותחים בווסטנדה, תוך גרימת נזק רב לגרמנים.
אחת מהבליטות נגד טורפדו שלה הוצפה בכוונה כדי לתת לה נטייה שתגדיל את טווח התותחים שלה.
האונייה נפגעה מזוג פגזים בקוטר 6 אינץ' במהלך הפעולה.
רידאוטבל עברה שיפוץ נוסף מאוקטובר עד דצמבר 1915. לאחר מכן, היא לא הופעלה מחדש, אלא שימשה כספינת בסיס בפורטסמות' עד פברואר 1919.
Ward לגריטה עבור 42,750 ליש"ט ב-6 בנובמבר 1919. לאחר מכן היא נגרטה בסוונסי ובריטון פרי.
אה"מ "רויאל אוק" הייתה פריגטה משוריינת מדגם "פרינס קונסורט" של הצי המלכותי הבריטי שהושקה ב-1862. היא הייתה הראשונה בסדרת האוניות מדגם זה, ולעיתים נחשבת אוניה-אחות למחצה לשלוש האחרות בשל הסידור השונה של המנוע ודוד הקיטור.
כמו אחיותיה לסדרה גם היא הייתה במקורה אוניית מערכה עשויה עץ, שהוסבה לאונייה מחופת שריון לאחר הנחת השדרית, תוך כדי בנייתה.
את רוב שנות שירותה עשתה האונייה בצי הים התיכון , ותקופה קצרה בלבד שרתה בצי התעלה.
ב-1871 שבה לאנגליה לצורך שיפוץ, אך בסופו של דבר הושבתה והושמה בעתודה כדי לחסוך בהוצאות הצי.
ב-1885, בעודה בעתודה, הוצאה "רויאל אוק" משורות הצי, נמכרה ונגרטה.
היא הייתה אוניית המלחמה השביעית בצי המלכותי שנשאה שם זה.
"רויאל אוק" תוכננה להיות אוניית-מערכה עשויה עץ נושאת 90 תותחים מדגם "באלווֹרְק" , המונעת על ידי קיטור ומפרשים.
בניית האונייה החלה ב-1 במאי 1860 במספנת הצי בצ'טהם, וכשנה אחר כך, ב-14 במאי 1861, תוך כדי הבנייה, הוחלט להסב אותה לאונייה מחופת שריון.
"רויאל אוק" הושקה ב-10 בספטמבר 1862, והוכנסה לשירות פעיל באפריל 1863. הפלגות המבחן שלה הסתיימו ב-28 במאי אותה שנה.
מידותיה של "רויאל אוק" היו כדלקמן: אורך בין הניצבים , רוחב , שוקע קדמי ושוקע אחורי , ההדחק – 6468 טון, והתפוסה – 4,056 טון לפי המידה הבריטית הישנה.
מרכז הכובד של "רויאל אוק" היה נמוך, היא היטלטלה לצדדים ועל כן יציבותה בעת ירי תותחים הייתה פגומה.
עם זאת היא הייתה קלת-תמרון ועמדה היטב בכל מזג אוויר הן במפרשים הן במנועים.
צוותה מנה 585 קצינים ומלחים.
"רויאל אוק" צוידה במנוע קיטור 2 צילינדרים מסוג "טלטל מהופך" (return connecting rod) מתוצרת מוּדְסְלִי שסובב מדחף יחיד.
הקיטור למנוע סופק על ידי שישה דודי קיטור מלבניים.
ההספק האינדיקטורי של המנוע, כפי שנמדד בהפלגת המבחן ב-15 ביוני 1863, היה 3,704 כוחות סוס (2,762 קילוואט) והמהירות המרבית של האונייה בכוח הקיטור בלבד 12.5 קשרים (23.2 קמ"ש).
מגורות הפחם של האונייה הכילו 560 טון, שהספיקו לשיט למרחק 2,200 מיילים ימיים (4,100 ק"מ) במהירות 5 קשרים (9.3 קמ"ש).
מעטה המפרשים המקורי של האונייה היה מעטה בארק: מפרשים רוחביים על התרנים הקדמי והראשי ומפרשי גף אורכיים תחתי ועילי על התורן האחורי.
ביוני 1866 נוספו לתורן האחורי שתי סקריות, וכך הפכה "רויאל אוק" לאונייה בעלת מעטה רוחבי שלם .
את המדחף ניתן היה לנתק ולהרים בשרשרת לתוך פיר בגוף האונייה, כדי שלא ייצור התנגדות חיכוך במים ויאט את מהירותה כשהיא שטה במפרשים.
אלא שהַפִּיר לתוכו הורם המדחף לא היה סגור מכל צדדיו בקירות אטומים למים, כמקובל באוניות אחרות; במקום זאת, סגרו במכסים את הפתחים בסיפון התחתון ובסיפון הראשי דרכם הועלה המדחף, וכל עוד המכסה התחתון נשאר פתוח הייתה סכנה שהסיפון התחתון יוצף כולו במים, אפילו בים גלי מתון.
מסיבה זו העלו את המדחף רק לצורך תחזוקה או תיקונים כשהאונייה הייתה בנמל ומעולם לא בלב ים.
כדי להקטין את התנגדות החיכוך של הארובה בעת שיט במפרשים, התקינו באונייה ארובה טלסקופית.
"רויאל אוק" חומשה בתחילה ב-24 תותחי 68-ליטראות (30.8 ק"ג) חלקי-קדח ונטעני-לוע על סיפון התותחים הראשי.
תותחים אלה ירו כדורים מלאים.
שמונה מהם הוצבו על הסיפון התותחים הראשי ושלושה על הסיפון העליון, ושימשו כתותחי מרדף – שניים בחרטום ואחד בירכתיים.
שני סוגי התותחים יכלו לירות כדורים מלאים או פגזים.
ב-1867, במהלך שיפוץ האונייה, הוחלפו התותחים המקוריים של "רויאל אוק" ב-20 תותחי 7-אינץ' וב-9 תותחי 8-אינץ' נטעני-לוע וחרוקי-קדח; ארבעה מבין תותחי 7-אינץ' שימשו כתותחי מרדף.
מהירות הלוע של תותח זה הייתה 430 מטרים בשנייה, והכדורים שירה יכלו לחדור שריון ברזל מחושל בעובי 9.6 אינץ' (244 מ"מ).
דפנות האוניות מדגם "פרינס קונסורט", מהסיפון העליון ומטה, הוגנו על ידי שריון ברזל מחושל שעוביו גדל בהדרגה מ-3 אינץ' (76 מ"מ) בקצות החרטום והירכתיים עד 4.5 אינץ' (114 מ"מ) באמצע האונייה.
השריון הגיע עד למרחק 5 רגל ו-6 אינץ' (1.7 מ') מתחת קו המים, ובצדו הפנימי הותקן גב של לוחות עץ בעובי 27.5 אינץ' (749 מ"מ).
"רויאל אוק" שירתה תקופה קצרה בצי התעלה ואחר כך הועברה לצי הים התיכון.
ב-1867 הוצאה משירות פעיל, שופצה וחומשה מחדש, ואחר כך הוצבה שוב בצי התעלה.
ב-14 באוגוסט 1868 בלילה, בסערה עזה, התנגשה "רויאל אוק" באה"מ "ווֹריור", האונייה מחופת השריון הראשונה של הצי הבריטי.
בתאונה ניזוקו אדני השלשלאות (chain wales) של תרניה האחורי והראשי וכל סירות השירות של האונייה בצדה הימני נפגעו.
שלושה חודשים אחר כך שבה האונייה לים התיכון.
היא נטלה חלק בפתיחת תעלת סואץ ב-15 בנובמבר 1869, ובמהלכה עלתה על שרטון חול לא מסומן ליד פורט סעיד, אך לא נגרם לה כל נזק.
בסוף 1871 אמורה הייתה לעבור שיפוץ נרחב במספנת הצי בפורטסמות', אך מטעמי חיסכון הוחלט בסופו של דבר להשבית את האונייה ולהעבירה לעתודה.
ב-30 בספטמבר 1885, אחרי 14 שנים בעתודה וכשכבר לא היה כדאי לשפצה, נמכרה האונייה לגריטה.
אה"מ "קרוליין" היא סיירת קלה מסדרה C של הצי המלכותי הבריטי.
היא הושקה והוכנסה לשירות פעיל ב-1914, השתתפה בקרבות מלחמת העולם הראשונה ושימשה כבסיס עורפי במלחמת העולם השנייה.
כאשר הוצאה משירות פעיל, ב-2011, היא הייתה האונייה הישנה ביותר בצי המלכותי, שנייה רק ל"ויקטורי".
בשנים המאוחרות של שירותה נמצאה "קרוליין" במעגנת אלכסנדרה (Alexandra Dock) בנמל בלפסט, ושימשה מפקדה ואוניית אימונים נייחת של מילואי הצי המלכותי .
ב-2012 הוחלט להסב את "קרוליין" לאוניית מוזיאון .
ב-2016 שופץ גוף האונייה במספנות הרלנד אנד וולף , והיא נפתחה לביקורים ב-1 ביולי 2017 במעגנת אלכסנדרה, במתחם טיטניק , בבלפסט.
"קרוליין"" היא הסיירת הקלה היחידה של הצי המלכותי מימי מלחמת העולם הראשונה, ושְׂרִידָה אחרונה לאוניות שהשתתפו בקרב יוטלנד שעודה צפה.
כמו כן היא אחת משלוש אוניות בריטיות ממלחמת העולם הראשונה שהשתמרו לימינו, לצדן של המוניטור אה"מ M33 (בנמל פורטסמות') והסלופ אה"מ "פרזידנט" מדגם "פלאואר", מקודם אה"מ "סקסיפרייג'", (בבריכת עגינה מס' 3 בנמל צ'טהם).
אה"מ "קרוליין" נבנתה במספנות קֶמל לֵיירד בבירקנהד.
שדריתה הונחה ב-28 בינואר 1914, היא הושקה ב-29 בספטמבר 1914 והתקנתה לשירות הושלמה בדצמבר 1914. היא נמנית עם קבוצת האוניות הראשונות בסדרה מדגם C שהטורבינות שלהן הניעו את המדחף ישירות, ללא תמסורת להפחתת סיבובים, ועל כן היו פחות יעילות מאוניות הסדרה שבאו אחריהן וצוידו בתמסורת.
המכונות של "קרוליין" נותרו שלמות, אך אינן פועלות יותר.
"קרוליין" הוכנסה לשירות פעיל ב-4 בדצמבר 1914 ושירתה בים הצפוני כל משך המלחמה.
מיד בתחילת שירותה צורפה לגרנד פליט, שבסיסו בסקפה פלו באיי אורקני, והשתייכה לפלגת המשחתות הרביעית .
מפברואר עד נובמבר 1915 הייתה חלק מאסקדרון הסיירות הקלות הראשון .
"קרוליין" נשארה באסקדרון הסיירות הקלות הרביעי עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, וביוני 1919 הוצבה יחד עם שאר אוניות האסקדרון בתחנת הצי באיי הודו המזרחית .
בפברואר 1922 היא הושבתה והושמה בעתודה .
היא הוחזרה לשירות פעיל בפברואר 1924, וב-1 באפריל אותה שנה החלה לשמש אוניית מפקדה ואוניית אימונים של יחידת מילואי הצי בבלפסט.
באותה שנה, לאחר הגעתה לבלפסט, פורקו תותחיה ואחדים מדודי הקיטור שלה במספנת הרלנד אנד וולף.
החימוש שהוסר ממנה ומסיירות אחרות שהוצאו משירות פעיל הועבר לתגבור ביצורי החוף של נמלי האמנה האנגלו-אירית .
במלחמת העולם השנייה, מ-1939 עד 1945, שימשה "קרוליין" אוניית מפקדה של הצי בנמל בלפסט .
הנמל היה בסיס האם של אוניות המלחמה הרבות שליוו את השיירות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס הארקטי.
נמל בלפסט הלך והתפתח במהלך המלחמה, ומאחר ש"קרוליין" לא הספיקה למלא לבדה את הצרכים, הוקמו בסיסים בחלקים שונים של העיר שהיו מסונפים לאונייה.
הבסיס הראשון הוקם בבית המכס של בלפסט, אחר כך הוקמה תחנת רדיו של הצי בטירת בלפסט , ובסופו של דבר חבשו כמה אלפי מלחים את הכובע ועליו הסרט «אה"מ "קרוליין"».
בתי מלאכה לתיקון מנגנוני ההפעלה של פצצות עומק ומטולי פצצות נגד צוללות היו גם הם תחת אחריותה של אה"מ "קרוליין", כמה מהם ברציפי בריכת העגינה מיילווטר (Milewater Basin) שבה חנתה.
בתחילת המלחמה, כאשר בסיס חיל האוויר "בלפסט" (RAF Belfast) שכן בשדה התעופה של נמל בלפסט , היו מגורי הטייסים באחריותה של אה"מ "קרוליין".
ב-1943 הועבר הבסיס לידי האדמירליות, ושמו הוחלף לאה"מ "גדוול" (HMS Gadwall) .
אחרי המלחמה הוחזרה אה"מ "קרוליין" למילואי הצי, ושירתה כבסיס האימונים הצף האחרון שלו.
היא שופצה במספנת הרלנד אנד וולף בבלפסט ב-1951.
יחידת מילואי הצי המלכותי עזבה את האונייה בדצמבר 2009 ועברה לבסיס חוף , שקיבל את השם «אה"מ "היברניה"» .
"קרוליין" עצמה הוצאה משירות פעיל ב-31 במרץ 2011 על פי כללי המסורת הימית.
דגל הצי שהתנוסס על תורנה שמור בקתדרלת סנט אן בבלפסט.
"קרוליין" נמנית עם אוניות הצי ההיסטורי הלאומי של בריטניה .
לאחר הוצאתה משורות הצי היא הועברה לרשותו של המוזיאון הלאומי של הצי המלכותי בפורטסמות', אך הוסיפה לעגון במעגנת אלכסנדרה בבלפסט.
אף על פי שאינה יכולה יותר לנוע בכוחות עצמה, "קרוליין" עודה צפה במים ומצב גוף האונייה מצוין.
כאשר הוצאה "קרוליין" משירות ב-2011, עדיין לא הוחלט מה ייעשה בה.
הצעה אחת הייתה להחזיר לאונייה את מַרְאָהּ מימי מלחמת העולם הראשונה, אשר בין שאר דברים הייתה כרוכה במציאת תותחי 6 אינץ' ו-4 אינץ' מאותה תקופה ופירוק בית הסיפון הגדול שנבנה באמצעיתה.
הצעה אחרת הייתה להשאירה בבלפסט כאוניית מוזיאון במתחם טיטניק, לצדה של אוניית הנוסעים "נוֹמָדִיק" מ-1911. הצעה שלישית הייתה להעבירה לפורטסמות' ולשחזר את מרבית חלקיה המקוריים מימי מלחמת העולם הראשונה.
ביוני 2012 פורסמה תוכנית להעברת האונייה לפורטסמות', בכפוף לזמינות המימון הכספי.
אולם באוקטובר 2012 הודיעה ממשלת צפון אירלנד כי האונייה תישאר בבלפסט, וכי הקרן לשימור המורשת הלאומית פועלת לגיוס מיליון ליש"ט כדי לממן את שימור האונייה.
במאי 2013 הודיעה קרן המורשת של מפעל הפיס הלאומי כי היא מעניקה 845,000 ליש"ט לעבודות השימור והתקנת "קרוליין" כאוניית מוזיאון.
באוקטובר 2014 הודיעה קרן המורשת של מפעל הפיס הלאומי כי היא מעניקה תוספת של 12 מיליון ליש"ט, כדי לאפשר למוזיאון הלאומי של הצי המלכותי להתקין את "קרוליין" כאטרקציה למבקרים לקראת אירועי יובל המאה לקרב יוטלנד.
"קרוליין" נשארה לעגון במעגנת אלכסנדרה במתחם טיטניק בבלפסט.
ביוני 2016 נפתחה אוניית המוזיאון "קרוליין" למבקרים, והיא משתייכת למוזיאון הלאומי של הצי המלכותי.
אוניית הוד-מלכותו "רויאל ג'ורג'" הייתה אוניית קו מדרגה ראשונה של הצי המלכותי הבריטי, נושאת 100 תותחים.
היא הושקה ב-18 בפברואר 1756, ונחשבה בשעתה לאוניית המלחמה הגדולה בעולם.
"רויאל ג'ורג'" מפורסמת בעיקר בשל סופה הטראגי: היא טבעה ב-29 באוגוסט 1782 בעודה עוגנת בספיטהד, במהלך ההכנות ליציאת צי משלוח גדול אל גיברלטר הנצורה.
תקלה התגלתה בצינור האספקה של המשאבה לשטיפת סיפונים, והאונייה הוטתה על צידה כדי לתקנה.
תוך כדי ההטייה איבדה "רויאל ג'ורג'" את יציבותה , מים חדרו לתוכה דרך אשנבי התותחים של הסיפון התחתון, היא התהפכה וטבעה.
כ-1200 איש קיפחו את חייהם באסון.
פעולות חילוץ ומשייה החלו זמן קצר לאחר טביעתה של "רויאל ג'ורג'", הן כדי להציל את תכולתה הן כדי לסלקה, משום שהייתה סכנה לשיט.
צ'ארלס ספולדינג ירד בנובמבר 1782 אל הטרופת בפעמון צלילה פרי תכנונו וחילץ מתוכה חמישה-עשר תותחים.
ב-1834 חודשו העבודות, ובמהלך שנתיים משו האמודאים צ'ארלס וג'ון דין תותחים נוספים, כשהם משתמשים בקסדת צלילה מתכנונם.
ב-1839 החל קולונל צ'ארלס פֶּסְלִי מחיל ההנדסה המלכותי לסלק את שרידי האונייה באמצעות חומר נפץ.
הפעולות נמשכו עד 1842, במהלכן פוצצו האמודאים את שרידי גוף האונייה ומשו מתוכו תותחים, חלקי עץ ופריטי ציוד שונים.
ב-29 באוגוסט 1746 הורתה האדמירליות על בניית אוניית-קו מדרגה ראשונה נושאת 100 תותחים מִתֶּכֶן חדש שתיקרא "רויאל אן" (Royal Anne).
הבנייה החלה עוד באותה שנה במספנת הצי בווליץ'.
ב-1748, תוך כדי העבודות, הסתיימה המלחמה וקצב הבנייה הואט.
בעודה על הוחלף שמה של האונייה ל"רויאל ג'ורג'".
הבנייה ארכה עשר שנים והסתיימה ב-1756, חודשים אחדים לפני פרוץ מלחמת שבע השנים (1756–1763).
היא הורדה למים ב-18 בפברואר 1756.
במאי 1756, זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, צורפה "רויאל ג'ורג'" לשייטת המערבית (לימים צי התעלה) שבסיסה בפלימות', ושימשה אוניית הדגל של אדמירל משנה אדוארד בּוּסְקוֹוֶן .
מפקדה הראשון של "רויאל ג'ורג'" היה קפטן ריצ'רד דוריל (Dorrill).
בספטמבר 1757 השתתפה עם אוניות השייטת בפשיטה על נמל רושפור .
מתחילת נובמבר 1759 הניף עליה את דגלו אדמירל אדוארד הוק, וב-20 בנובמבר 1759 נלחמה עם אוניות השייטת בקרב מפרץ קיברון .
בקרב הטביעה את אוניית המלחמה הצרפתית "סופרב" .
ביוני 1760 השתתפה במסקר הצי בספיטהד.
פעמי השלום המתקרב וההוצאות הרבות שהיו כרוכות בהפעלת אוניית מלחמה כה גדולה הובילו לפיזור הצוות ולהוצאת האונייה מפעילות מבצעית ב-18 בדצמבר 1762. בסיום המלחמה, ב-1763, הושמה האונייה בעתודה יחד עם מרבית האוניות מדרגה ראשונה של הצי.
בין 1765 ו-1768, בעודה בעתודה, נעשו בה שיפוצים נרחבים במספנת הצי בפלימות'.
ב-1778, במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לצידן הצטרפו צרפת וספרד, הוחלט להשיב את האונייה לפעילות.
בין מאי לאפריל 1778 הוחזרה "רויאל ג'ורג'" לכשירות מבצעית במספנת הצי בפורטסמות', וביולי 1778 הוצבה כאוניית הדגל של השייטת המערבית.
בדצמבר 1779 הייתה חלק מצי המשלוח הראשון שיצא לסייע לגיברלטר הנצורה על ידי צבא ספרדי.
הצי בפיקודו של אדמירל ג'ורג' רודני כלל 100 אוניות אספקה ומובלות חיילים, שלוו על ידי 21 אוניות-קו.
ב-8 בינואר 1780, בעודם בדרך, השתתפה כאוניית הדגל של סגן-אדמירל לוקהארט-רוס בתקיפת שיירת אוניות סוחר ואוניות מלחמה ספרדיות .
ב-16 בינואר נלחמה בקרב כף סנט וינסנט, וב-25 בו נכנס צי המשלוח למפרץ גיברלטר.
"רויאל ג'ורג'" שבה לבריטניה עם שאר אוניות הצי, ובאפריל 1780 ציפו את תחתיתה בפחי נחושת.
בקיץ אותה שנה חזרה לפעילות.
במרץ 1781 הייתה חלק מצי המשלוח השני לגיברלטר הנצורה , עליו פיקד סגן-אדמירל ג'ורג' דרבי .
כ-100 אוניות אספקה ומובלות חיילים מלוות על ידי 29 אוניות מלחמה נכנסו למפרץ גיברלטר ב-12 באפריל 1781, לאחר שהניסו את הצי הספרדי המטיל הסגר על המפרץ.
הרעשה כבדה נפתחה על האוניות הבריטיות תוך כדי פריקת האספקה והתגבורות, אך הן השלימו במהירות את משימתן, ולאחר שחמקו מהצי הספרדי במפרץ, שבו לאנגליה.
הספרדים נערכו להתקפה גדולה שתכריע את הנצורים, אך הגעת הסיוע הכשילה את מאמציהם.
בפשיטת נגד הצליחו החיילים הבריטיים להשמיד חלק ניכר מסוללות התותחים הקדמיות של הצבא הספרדי וההתקפה נהדפה.
בתחילת 1782 הצטרף אל הספרדים הצרים על גיברלטר צבא צרפתי בפיקוד הדוכס דה קרילו , שנטל לידיו את הפיקוד העליון.
ב-13 בספטמבר 1782, לאחר הפוגה ארוכה, ערכו הצרפתים והספרדים התקפה גדולה מן היבשה והים כאחד.
השתתפו בה 60,000 חיילים, 49 אוניות קו ו-10 סוללות תותחים מושטות מול 5,000 חיילים בריטיים, אך גם היא הסתיימה בכישלון צורב.
חודש קודם לכן, ב-11 באוגוסט 1782, כשהגיעו ידיעות מודיעיניות על ההכנות של הצבא הצרפתי-ספרדי להתקפה הגדולה, החליט הקבינט הבריטי לשגר צי משלוח שלישי , גדול עוד יותר מקודמיו, שיכריע סופית את המערכה.
הצי, בפיקודו של אדמירל ריצ'רד האו , מפקד שייטת התעלה, נאסף בספיטהד.
הצי כלל 35 אוניות-קו, שיירה גדולה של אוניות אספקה ומובלות חיילים, ועוד שתי שיירות שהצטרפו למסע ויעדן איי הודו המערבית והודו.
"רויאל ג'ורג'", בפיקודו של קפטן מרטין ווגהורן , הייתה אוניית הדגל של ריצ'רד קמפנפלט , סגן אדמירל של הדגל הכחול , וכמו שאר אוניות שייטת התעלה עמדה על עוגן בספיטהד, טענה אספקה והתכוננה ליציאה לים.
כל אנשי הצוות נמצאו באונייה ביום האסון, מלבד מחלקה של 60 חיילי צי שירדה בבוקר לחוף.
כמו כן היו בה באותו יום 200–300 קרובים שבאו להיפרד מהקצינים ואנשי הצוות, 100–200 נשים שנהגו לפקוד את אוניות המלחמה בעת עגינתן, ומספר גדול של רוכלים שהגיעו בסירותיהם כדי למכור מצרכי מזון וסדקית למלחים.
המספר הכולל של האנשים באונייה אינו ידוע, אך ההערכה כי מדובר ב-1,200 איש לערך.
צוותה הרגיל של "רויאל ג'ורג'" מנה 867 קצינים ומלחים.
יום לפני האסון, במהלך שטיפת הסיפונים, גילה נגר האונייה שצינור האספקה למשאבה יצא מכלל שימוש.
באוניות קו מדרגה ראשונה, כמו "רויאל ג'ורג'", היו בדרך כלל שתי משאבות בוכנאיות ידניות לשטיפת סיפונים ולשימוש כללי, אחת על סיפון התותחים התחתון והשנייה על סיפון התותחים האמצעי.
צינור עופרת, מצויד במגופה קונית, הוליך מי ים מחור כניסה בדופן האונייה מתחת סיפון התותחים התחתון, כ-3 רגל מתחת לפני המים, אל שוקת עץ (cistern) בתחתית האונייה, וממנה שאבה המשאבה את המים.
כשסיימו להשתמש במשאבה, סגרו את המגופה.
כדי לתקן את התקלה בצינור צריך היה להכניס את האונייה למבדוק או להטותה על צידה על ידי העתקת משקל (Parliamentary heel), כך שחור הכניסה יימצא מעל פני המים.
הטיית אונייה על צידה על ידי העתקת משקל לצורך תיקונים קטנים כמו אלה הייתה פרקטיקה מקובלת בצי, ומה גם שתיקון במבדוק היה מעכב את יציאת האונייה לים.
ביום חמישי 29 באוגוסט, בין שבע לשמונה בבוקר, החלו מלחי האונייה להטותה על צידה השמאלי.
תותחי צד שמאל בסיפונים התחתון והעליון הוסעו על עגלותיהם החוצה עד שקניהם בלטו מלוא אורכם מן האשנבים.
תותחי צד ימין הוסעו פנימה אל אמצע האונייה ואובטחו בחבלים.
עובדי המספנה נצמדו בסירתם לדופן ימין של האונייה, מול חור הכניסה לצינור המשאבה, והחלו עבודתם.
בתשע בבוקר, מיד לאחר ארוחת הבוקר, הגיעה אל "רויאל ג'ורג'" סירת המשא האחרונה, "לארק" בת 50 טון, עמוסה חביות רום.
הסירה נצמדה לדופן שמאל, והחביות הורמו אל סיפון האונייה לקראת הורדתן אל הסַפנה.
משקל החביות והאנשים שעסקו בפריקתן הגדיל עוד יותר את נטיית האונייה, ועם כל אוושת גל חדרו מים פנימה דרך אשנבי התותחים.
הנגר ראה שהאונייה בסכנה ופנה לקצין המשמרת על הסיפון, לוטננט מונין הולינגברי (Hollingbery), כדי שיורה למלחים להסיע חזרה את התותחים וליישר את האונייה, אך הקצין דחה אותו פעם ופעמיים.
מכת רוח חזקה היטתה לפתע את האונייה עוד יותר, ומים פרצו פנימה דרך אשנבי התותחים של הסיפון התחתון.
הולינגברי הורה למתופף להזעיק מיד את כל המלחים אל התותחים, אבל היה זה מאוחר מדי.
האונייה התמלאה מים, התהפכה על צידה ותוך דקות ספורות טבעה.
כ-900 נפשות ובהן כ-300 נשים ו-60 ילדים שביקרו באונייה קיפחו את חייהם.
255 ניצלו, וביניהם אחת-עשרה נשים וילד אחד.
חלק מאנשי הצוות עוד הספיקו לטפס על התרנים, אחרים נמשו מן המים על ידי סירותיהן של אוניות אחרות שנחלצו לעזרה.
סגן-אדמירל קמפנפלט לא יכול היה להיחלץ מתאו וטבע עם האונייה.
הנגר ויליאמס נמשה על ידי מלחי האונייה "ויקטורי" אך מת לאחר כמה שעות.
רבות מגופות הנטבעים נשטפו אל חופי העיר רייד, בחוף הצפון-מזרחי של האי וייט, והן נטמנו בקבר אחים לאורך החוף.
קטע חוף זה שוקם בתקופה הוויקטוריאנית והוקמה בו טיילת, וכיום מצויים בו טיילת רייד (Ryde Esplanade) והסטרנד (The Strand).
באפריל 2009 הציבה מועצת האי וייט טבלת זיכרון בגני אשלי (Ashley Gardens), בטיילת רייד.
טבלה זו היא העתק של לוח הזיכרון שנחנך ב-1965 על ידי לורד מאונבאטן והועבר ב-2006 לגן הזיכרון "רויאל ג'ורג'", גם הוא בטיילת.
בית דין של הצי זיכה את הקצינים והצוות מאשמה (מרביתם ניספו באסון), וקבע כי האסון נגרם בשל קורות עצים רקובות של מצלעת האונייה, שלא עמדו בעומס בזמן שנטתה על צידה.
מרבית ההיסטוריונים סבורים כי האשמה רובצת על כתפיו של לפטננט הולינגברי.
ההיסטוריון הימי ניקולס טרייסי סבור "קצין משמרת עירני יכול היה למנוע את הטרגדיה...", ולא להניח לסיפון התותחים התחתון להתמלא מים.
אפקט פני הנוזל החופשיים הוא שגרם, לדעתו, לערעור יציבותה של האונייה ולטביעתה בסופו של דבר.
שראה אור ב-1849. מניתוח של שרשרת האירועים שהוליכו לאסון הוא מסיק, שתוספת המשקל של אנשי הצוות שחשו על פי פקודה אל התותחים בצד החסוי מרוח כדי למשוך אותם חזרה, היא שגרמה בסופו של דבר להתהפכות האונייה ולטביעתה.
והוא מוסיף ואומר, כי לו היו מטים את "רויאל ג'ורג'" על צידה בשיטה הרגילה (Careening), ליד רציף, ולא על ידי העתקת משקל לצד אחד שלה (Parliamentary heel), אפשר שהאסון היה נמנע.
בית קפה לויד'ס הקים קרן כדי לסייע לאלמנות וליתומי המלחים שניספו באסון.
המשורר ויליאם קופר הנציח ב-1782 את המאורע הטרגי בפואמה "The Loss of the Royal George".
נעשו כמה ניסיונות למשות את האונייה, הן כדי להציל את תכולתה הן משום שהיוותה סכנה לשיט, משום שהטרופת נמצאה בליבה של תחנת עגינה סואנת ובעומק 20 מ' בלבד.
ב-1782 חילץ צ'ארלס ספולדינג שישה תותחי ברזל של 12 פאונד ותשעה תותחי ברונזה של 12 פאונד בעזרת פעמון צלילה פרי תכנונו.
פעולות המשייה והחילוץ חודשו רק ב-1834, על ידי האחים צ'ארלס וג'ון דין, שהשתמשו לראשונה בקסדת צלילה עם אספקת אוויר לנשימה שאותה המציאו.
מ-1834 עד 1836 משו השניים 7 תותחי ברזל של 42 פאונד, 18 תותחי ברונזה של 24 פאונד ו-3 תותחי ברונזה של 12-פאונד, וקיבלו דמי חילוץ ממִנהלת החימוש של הממשלה.
שאר התותחים היו קבורים עמוק בקרקעית הבוצית, ואת חלקי העץ של האונייה הטרופה לא ניתן היה להציל.
ב-1839 החל קולונל צ'ארלס פֶּסְלִי מחיל ההנדסה המלכותי בפעולות לסילוק שרידי האונייה.
שנים אחדות קודם לכן פוצץ באמצעות מטעני אבק שריפה את שרידיהן של כמה אוניות ישנות שטבעו בתמזה והפריעו לשיט.
תוכניתו הייתה לפרק את טרופת "רויאל ג'ורג'" ואחר כך למשות בעזרת אמודאים חלקים רבים ככל שניתן.
המטענים הוכנו מחביות עץ אלון עם מכסי עופרת שמולאו אבק שריפה.
תחילה השתמש בנפצים כימיים, אך אחר כך החליף אותם בנפצים חשמליים.
מלאכת הפיצוץ המבוקר והמשייה נמשכה עד ספטמבר 1840. עוצמת אחד הפיצוצים של חיל ההנדסה המלכותי הייתה כה עזה, שחלונות התנפצו הרחק משם בפורטסמות' ובגוספורט.
פסלי ואנשיו משו 12 תותחים נוספים ב-1839, 11 ב-1840 ו-6 ב-1841. ב-1842 הועלה מקרקעית הים רק תותח ברזל אחד של 12 פאונד, משום שהעבודה התרכזה בסילוק שרידי גוף האונייה ולא בחיפוש אחר תותחים.
ב-1840 נמשו גם פריטים אחרים, וביניהם כלי הניתוח של רופא האונייה.
ב-1843 נמשתה שדרית האונייה כולה וחלקי העץ התחתונים של הגוף, ואזהרת הסכנה לאוניות הוסרה.
"אה אה אה" הוא שיר של הזמרת הישראלית אפרת גוש.
השיר נכתב והולחן על ידי גוש, הופק בידי תמיר מוסקט ועובד בידי תום דרום.
השיר יצא בדצמבר 2009 ואליו התלוו שבעה קליפים שונים עליהם עבדה גוש יחד עם צמד הבמאים גיא כושי ויריב פיין.
ביולי 2010 נכלל השיר במיני-אלבום של גוש "אה אה אה אהבה".
השיר נכתב והולחן על ידי הזמרת הישראלית אפרת גוש, הופק בידי תמיר מוסקט ועובד בידי תום דרום.
ביולי 2010 נכלל השיר במיני-אלבום של גוש, "אה אה אה אהבה".
הוא נכלל גם במופע "הגבר האחרון" בו השתתפה יחד עם יהונתן גפן.
בעזרתם של צמד הבמאים גיא כושי ויריב פיין.
צילמה אפרת גוש שבעה קליפים שונים לשיר בתוך 24 שעות.
הצילומים נערכו בלוקיישנים שונים על מנת לתאר מצבי רוח שונים בחייה.
הקליפ הראשון, "שפן הלילה", צולם בלילה בפארק הירקון שבתל אביב ובו נראית גוש כשהיא לבושה בבגדי מיקי מאוס.
הקליפ השני, "תל אביב", צולם בשחור לבן ומציג את גוש רוקדת ברחובות תל אביב בשמלה לבנה.
ב"טיילת", הקליפ השלישי, צולמה כשהיא רוכבת על אופניים לאורך הטיילת.
בקליפ הרביעי, אשר כונה "לבבות", נראית גוש כשהיא לבושה בבגד אפור בעל הדפסי לבבות אדומים תוך שהיא מציירת לבבות על פניה בעזרת קונסילר אדום.
הקליפ החמישי נקרא "בבית" ובו צולמה גוש בשחור לבן כשהיא לבושה בשמלה משובצת ואוחזת בסיגריה דולקת בין אצבעותיה.
בקליפ "הקעקוע", השישי ברשימה, נראית גוש לבושה בשמלה שחורה וסוודר ורוד תוך כדי שהיא שהמקעקע מקעקע את אחורי כתף שמאל שלה.