tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1940 החלה ברנהארד לעסוק בצילום של קונכיות יחד עם מומחית לקונכיות בשם ג'ין שווננג'ל.
ב-1944 עברה רות ברנהארד לכרמל, קליפורניה יחד עם אוולין פימיסטר.
בכרמל הצטרפה לקבוצת הצלמים f/64, קבוצה שהוקמה במקור על ידי שבעה צלמים (שביניהם נמנה גם אדוארד וסטון) בעלי מאפיינים אומנותיים דומים.
לאחר שגילתה את הקושי הכלכלי במגורים בכרמל עברה ברנהארד להוליווד, שם הפכה לצלמת בתחום הפרסום עד לשנת 1953.
ב-1953 עברה ברנהארד לסן פרנסיסקו והתיידדה עם צלמים מקומיים כמו אנסל אדמס (צלם נופים אמריקאי), ווין בולוק ואימוג'ן קנינגהם (צלמת בוטניקה, עירום ותעשייה).
בשנת 1962 פרסמה ברנהארד את "Two Forms", יצירה המתארת שתי נשים עירומות אחת מול השנייה.
יצירה זו נחשבת כיצירה הפופולרית ביותר של ברנהארד בנושא רומנטיקה וארוטיקה נשית.
לאחר שמצבה הבריאותי של ברנהארד הסתבך ב־1970 הצילום נעשה כמעט בלתי אפשרי עבורה.
עם זאת, ברנהארד החליטה שלא לוותר על התחום והחליפה את הצילום בהוראה במטרה לתת לצלמים צעירים השראה כפי שווסטון היה עבורה.
בשנת 1986 פרסמה ברנהארד את הספר "הגוף הנצחי", אוסף יצירות עירום שסיכמו 40 שנה של עבודה בתחום.
ברנהארד הייתה ידועה בעיקר בשל עבודות העירום הדרמטיות הרבות שצילמה במהלך הקריירה המקצועית שלה, ובשל עבודות צילום מופשטות.
היא צילמה גם פרטים דוממים, בעיקר בשנות הקריירה המוקדמות שלה.
את סגנון הצילום הייחודי של ברנהארד אפשר לחלק לכמה מאפיינים מרכזיים:
את הקומפוזיציה הייחודית לברנהארד נהוג לשייך להשפעה של אדוארד וסטון.
ברנהארד, שעבדה כמעט באופן בלעדי בסטודיו, דאגה לסדר קומפוזיציות במשך זמן ממושך.
היא מספרת שהיא הייתה מאוד מחושבת, כך שבסופו של דבר יש מעט תמונות לבחור מהן.
ביצירה "Classic Torso" ניתן להבחין בתשומת הלב של ברנהארד למיקומו של האובייקט בחלל.
גם בצילום חפצים דוממים השתמשה ברנהארד בקומפוזיציה ותאורה על מנת ליצור תמונה פשוטה ומובנת לצופה.
אותה פשטות מאפיינת גם את סגנונם של צלמי קבוצת f/64 אליה השתייכה בשנת 1940.
רוב הקריירה האומנותית של ברנהארד נסבה סביב צילומי עירום של נשים.
למרות הביקורת הרבה שהוטחה כלפיה על כך שעבודותיה משדרות מסר מיני, ברנהארד המשיכה לטעון במהלך כל חייה כי הצילומים שלה באים ממקור של הערכת צורתו של הגוף הנשי.
ברובן המוחלט של העבודות שלה, ברנהארד בחרה שלא להציג את פניהן של הדוגמניות.
היא טענה שאם הפרצוף של הדוגמנית כן יופיע בתמונה, הוא יסית את תשומת הלב של הצופה מהפרטים וההרמוניה בגוף שברנהארד רצתה להדגיש.
1971 - פרס הוקרה על שם דורותיאה לאנג.
2003 - פרס לוסי על השגים בצילום ואמנות
רות המרמן קופמן היא שחיינית ארץ ישראלית, 3 פעמים ברציפות אלופת ארץ ישראל (1945–1947) במשחה ל-100 מטר חזה.
המרמן התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד.
באליפות ארץ ישראל לנוער שנערכה ברחובות בסוף ספטמבר 1945 זכתה המרמן בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:44 דקות, שיפור של 8 עשיריות השנייה לשיאה ובמשחה ל-100 מטר גב, לפני אהובה דוד ממכבי טבריה ויעל ברגהיים ממכבי חיפה.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בתחילת אוקטובר היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:43.8 דקות, לפני טרודה פלצ'ק חברתה למועדון השחייה (1:44 דקות).
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1946 זכתה המרמן בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:42.4 דקות, לפני אסתר בירנבאום ושטרימר, שתיהן חברותיה למועדון השחייה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בחולון בנובמבר 1947 זכתה המרמן בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:45.8 דקות, לפני אסתר בירנבאום.
רות הנדזל (30 במאי 1936 – 14 במאי 2020) הייתה מידענית רפואית ישראלית; מחלוצות תחום המידענות בישראל.
רות הנדזל נולדה בשדליץ שבפולין לבלה ואהרון אזרחי, אשר עסקו בהוראה.
לאחר עלייתה לישראל ב-1938, השתקעה המשפחה בחיפה.
הנדזל למדה בבית הספר היסודי והתיכון אליאנס בחיפה.
בהמשך, למדה במסלול ישיר לתואר שני בביולוגיה ובחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיימה בשנת 1971.
בין השנים 1971 ו-1973, עברה הנדזל התמחות מעמיקה בתחום מיפתוח רפואי במאגר Medline ובדליית מידע בספרייה הלאומית לרפואה בארצות הברית ועבדה כממפתחת ב-PubMed.
עם שובה ארצה, בשנת 1973, החלה לעבוד בספרייה למדעי החיים ולרפואה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עבודתה בספרייה, הקימה את המדור לחיפוש מידע ע"ש יוכבד וא.
כהן – מדור שהיה ייחודי וחדשני באותה תקופה ועבדה בו עד שנת 2003. המדור עסק באיתור מידע אקדמי עבור סטודנטים וחוקרים בתחום מדעי החיים והרפואה, סיעוד, מקצועות פארא-רפואיים ועוד.
בנוסף, המדור סיפק שירות איתור מידע עבור רופאים בבתי חולים, וכלל הציבור.
בתחילה – באמצעות אינדקסים מודפסים, ובהמשך – באמצעות מאגרי מידע מקוונים.
בשנת 1980, סיימה הנדזל תואר שני נוסף, במדעי המידע בבית הספר לספרנות, ארכיונאות ומידע באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיה, השתלבה בתור מרצה מן החוץ באותו בית הספר, בראשות ד"ר דב שידורסקי, שם לימדה עד סגירתו ב-2005. תחום ההוראה העיקרי של רות היה אחזור מידע ומידענות רפואית.
לאורך השנים היא השפיעה רבות על עיצוב תוכנית הלימודים של בית הספר והרחבתה, העשירה את תוכנית הלימודים על ידי שילוב הרצאות אורח של מומחים בתחום המידע והספרנות מישראל ומחוצה לה, יצרה קשרים חמים עם הסטודנטים שלה, אותם דאגה לקדם ולכוון בדרכם המקצועית, והנחתה סטודנטים בכתיבת עבודת התיזה.
בשנת 1985, החלה הנדזל לספק שירותי ייעוץ מדעי לחברת טלדן.
בשיתוף טלדן, היא יזמה את הכנס ותערוכת המידע הבינלאומית "Info", לפי מתכונת של כנס בריטי בתחום.
בתחילה, היה הכנס בן יום אחד ועד מהרה התרחב לשלושה ימים, והיה לכנס המוביל בישראל בתחום המידע המתקיים מזה למעלה מ-30 שנה ברצף במלון הילטון תל אביב.
לאורך השנים הרצתה הנדזל ושמשה כיושבת ראש של מושבים בכנסים אלה.
בנוסף, הייתה הנדזל הן היוזמת והן חברה בוועדת השיפוט של פרס פינקלר למידע שמוענק מדי שנה (החל משנת 2012) בכנס טלדן.
הנדזל המשיכה בעבודת הייעוץ לטלדן עד שנת 2010.
הנדזל הייתה משתתפת פעילה במסגרת קבוצת העניין לאחזור מידע וטקסט "SIGTRS", החל מהקמתה על ידי ד"ר עפר דרורי בשנת 1994 ועד חודשים ספורים לפני מותה.
בפורום זה של אנשי מקצוע שעוסקים בתחום אחזור המידע והטקסט וטכנולוגיות קשורות, העבירה רות הרצאות, פרסמה מאמרים ואף הייתה שותפה בעריכת אסופת מאמרים לציון חצי היובל של קבוצת העניין.
בשנת 1996 סיימה הנדזל תואר שלישי במדעי המידע ביוניברסיטי קולג' לונדון.
בעבודת הדוקטורט שלה, הגדירה מודל למאגר מידע בנושא שימוש בתרופות בהיריון ובהנקה.
לאחר פרישתה מאוניברסיטת תל אביב, החלה הנדזל ללמד בתוכנית למידענות ולספרנות באוניברסיטת חיפה בשנת 2005 ובמגמה ללימודי מידע וידע במכללה האקדמית בית ברל בשנת 2007. בתוכנית למידענות וספרנות באוניברסיטת חיפה לימדה שני קורסים: מידע במקצועות הבריאות ומאגרי מידע ואיחזור מידע.
את שיעוריה ליוותה בסדנאות ובתרגול.
לאורך השנים, הייתה הנדזל אחראית על ארגון כנס חוקרים בין-אוניברסיטאי בנושא מידענות, מידע וספרנות.
בכנסים אלו, אשר נערכו באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן גם באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית גליל מערבי, שילבה הרצאות של סטודנטים מהחוג, בהן הם הציגו פרויקטים חדשניים אותם הנחתה.
בנוסף לכך, הנדזל יזמה, הרצתה והזמינה לסמינרים המחלקתיים את טובי החוקרים שבתחום המידענות והספרנות בארץ.
באוניברסיטת חיפה לימדה עד שנת 2019. בבית ברל לימדה עד שנת 2014 קורס בנושא מקורות מידע במדעי הבריאות והרפואה.
הנדזל סברה, כי תפקיד המידען אינו מתמצה רק בביצוע חיפושי מידע על-פי דרישה, אלא כולל גם את חינוך הצרכנים לבצע חיפושי מידע מושכלים ולהיעזר בשירותי היעץ של ספריות.
בהתייחס למידע רפואי, האמינה, כי גם למטופלים אחריות לחפש מידע על מצבם ולהשתמש לשם כך במקורות מידע מהימנים ומוסמכים.
מתוך כך במאמריה ובהרצאותיה על השימוש במאגרי מידע רפואיים, פנתה הן לצוותים רפואיים והן למטופלים.
בנוסף על השימוש במאגרי מידע מקצועיים, תמכה הנדזל בהטמעת טכנולוגיות מידע במוסדות הרפואה, ובכלל זה מערכות לניהול המידע הרפואי ומערכות תומכות החלטה בתחום הטיפול בחולה .
בכל הנוגע להוראת ספרנות ומידענות, הנדזל תמכה בגישה המעשית, לפיה יש לכלול בתוכנית הלימודים לספרנות נושאים הקשורים במיומנויות מעשיות, כגון טכניקות מתקדמות לחיפוש מידע.
כמו כן האמינה, כי על הספרן/מידען להיות בעל ידע במערכות מידע ומבני נתונים.
מוזיקה הייתה חלק משמעותי בחייה של הנדזל.
בילדותה למדה פסנתר בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה והיא המשיכה לנגן לאורך כל חייה ולקחת שיעורי נגינה גם בגיל מבוגר.
במשך שנים שרה הנדזל בהמקהלה הפילהרמונית אביב בניצוחו של לאונטי וולף.
המקהלה הופיעה בישראל ומחוצה לה.
הנדזל הייתה תושבת תל אביב, נשואה לפרופ' זאב תיאודור הנדזל, אם לד"ר אמיר הנדזל ולד"ר אופיר הנדזל.
היא נפטרה ב-14 במאי 2020, כ' באייר ה'תש"פ, והובאה לקבורה בקריית שאול, תל אביב.
"פעילות הקאמביום בשרשים של מספר מיני עצים" (עבודת גמר לקבל תואר "מוסמך למדעי החיים").
השימוש במערכת MEDLARS לדליית אינפורמציה מדעית בספריה ביורפואית.
"עלון אגודת הספריות המיוחדות ומרכזי המידע בישראל".
"עלון אגודת הספריות המיוחדות ומרכזי המידע בישראל", ט"ו (2): 56-62
יישומי טכנולוגיות מידע ברפואה (טכנולוגיה ברפואה), "הרפואה", 126 (8): 468-488
סיכום מצב קיים במערכות אחזור טקסט.
"עלון קבוצת עניין אחזור טקסט".
תרופות לשיכוך כאבים ולהורדת חום בהריון.
מידע רפואי ברשת האינטרנט לשרות המטפלים והמטופלים.
דרורי, ע', קריצ'מן ר', הנדזל ר' (עורכים).
"אסופת מאמרים ממפגשי קבוצת העניין "אחזור מידע וטקסט" 1994-2019".
"טכנולוגיות מידע בשירות מבקרי המוזיאונים: חקר מקרה של המוזיאונים בישראל".
עבודת גמר (מ.א.), ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, בית הספר לספרנות ארכיונאות ומידע, תשס"ג
"מאגרי המידע של יד ושם כמענה לפניות הציבור".
ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, בית הספר לספרנות ארכיונאות ומידע, תשס"ד
רות הנשו בסקום הייתה אמנית אמריקאית, שהפיקה מעל 1,400 פורטרטים.
היא תיעדה את הפעילות היומיומית בחייה ביומנים החל מגיל 17, שכללו תיעוד של הדיוקנאות שציירה.
רות הנשו נולדה בכפר לסטר, מסצ'וסטס לקולונל ויליאם הנשו (1735–1820) ופיבי סוואן הנשו (1753–1808), היא הייתה הראשונה מבין עשרת ילדיהם.
לבסקום היו שתי אחיות למחצה מבוגרות מנישואיו הקודמים של אביה לרות סרג'נט.
אביה היה קצין במלחמת צרפת והודו ובתקופת המהפכה האמריקאית, הוא היה פעיל גם בבית המשפט הכללי במסצ'וסטס ושירת עם ג'ורג' וושינגטון במהלך כמה קרבות בניו ג'רזי.
היא תיעדה את חייה ביומן בין השנים 1789–1846. בסקום יצרה יומן לכל שנה, החל מה-1 בינואר.
היא רשמה את הפעילות היומית שלה, את מזג האוויר והמבקרים שפגשה.
היא גם כללה מידע מפורט על נסיעות ונושאי דרשות של בעלה.
בשנים 1791–1801 היא הייתה מורה בבית ספר קיץ באזור לסטר.
היא לימדה עד עשרה ילדים שהתגוררו בביתם במהלך נישואיה עם הכומר בסקום.
הלימודים שאותם שילמה הקהילה, התנהלו לאורך תקופה קצרה שכללה חינוך בסיסי ושירה בשנת 1814 היא נעשתה מפקחת על בית הספר המרכזי של פיליפסטון.
בשנת 1804, כשהייתה כבת 32, התחתנה בסקום עם ד"ר אסא מיילס, אלמן.
הוא היה רופא מווסטמינסטר, מסצ'וסטס עם בן - קלו רייס מיילס (1796–1879).
ד"ר מיילס היה חולה תקופה ממושכת ונפטר בשנת 1805 או 1806. בסקום חזרה לבית הוריה.
היא נישאה לכומר הזקיל בסקום ב־26 בפברואר 1806. מקהילה בפיליפסטון, שהיה נשוי פעמיים לפני כן.
אשתו השנייה נפטרה ביולי 1805. בסקום לא ילדה ילדים במהלך הנישואין, אך היא הייתה אם חורגת קשובה ואכפתית לבתו של הזקיל, פריסילה אלווירה בסקום פילבריק (נולדה ב־1803), מנישואים קודמים.
כאשת הכומר, בסקום הייתה עסוקה לידו גם בתיעוד אירועים בכנסייה ובביקור חולים.
בשנת 1816 החלה בסקום לתעד את הסטטיסטיקה החיונית של העיר.
קלוף מיילס, בן החורג שלה, שחי ולמד בביתה התגורר איתם שוב כשלמד בבית ספר.
הם שילמו עבור השכלתו בהרווארד והוא סיים את לימודיו בשנת 1817. המשפחה גם קיבלה ילדים באופן זמני כאשר הורה איבד את בן זוגו או כשילד חדש נולד למשפחה.
הם גם הכניסו שני בני משפחה לביתם: אחייניתו של הכומר בסקום, קלימנית סופרוניה אלן ואחייניתה התינוקת של רות בסקום, פיבה הנשו דני.
הכומר בסקום פוטר מתפקידו לאחר 21 שנה בכנסייה, בגלל התאולוגיה הליברלית שלו בשנת 1820. הם עברו לאשבי בשנת 1820 והוא שימש ככומר שם במשך 14 שנים, החל מ-3 בינואר 1821.
בתחילת 1830 הבריאות של הכומר בסקום החלה להתדרדר והוא בילה 9 חודשים בשנה בסוואנה.
הוא נשאר עם בתו ועבד כמטיף במשרה חלקית.
רות בסקום ביקרה אצל המשפחה בניו אינגלנד - לעיתים קרובות את אחיה ואת ילדיהם - ואת החברים במהלך חודשי החורף.
הכומר בסקום נפטר ב-2 באפריל 1841. היא טיילה ברחבי מסצ'וסטס ומיין והתגוררה בפנסיון באשבי לאחר מות בעלה.
בסקום יצרה דיוקנאות של חברים וקרובים כשגרה עם בעלה, הכומר בסקום, באשבי.
היא הכינה פרופילי חזה בגודל טבעי עם פסטלים על נייר.
היא המשיכה בצילום דיוקנאות בעקבות מות בעלה.
ביומנה התייחסה בסקום ליותר מ-1,400 פורטרטים, מהם ידועים כ־185 עד 215. בסקום נהנה לצייר ילדים וכשליש מהדיוקנאות שנעשו היו של ילדים.
את רוב דיוקנאות עפרון הפסטל שלה היא עשתה כשגרה במסצ'וסטס בשנות ה-30 של המאה ה-19.
בסקום וסוזנה פיין היו שתיים מבין 11 נשים שעבדו כציירי פורטרטים נודדים מקצועיים בסוף המאה ה -18 ובתחילת המאה ה -19.
התפוקה האמנותית שלה הושפעה על ידי אורח חיים שהדגיש מאוד את מעורבותה בקהילה ובמשפחה.
לעיתים בסקום לא קיבלה כל תשלום עבור הדיוקנאות שלה כשהיו מתנות או שאנשים לא יכלו להרשות לעצמם לשלם.
בפעמים אחרות היא קיבלה בסחר חליפין או תשלום סמלי בסכום של 1 עד 3 דולר ארצות הברית, תלוי באיכות המסגרת.
בסקום החלה ליצור דיוקנאות בשנת 1801 על ידי מעקב אחר צלליתו של היושב על ידי נרות או נרות על נייר ציור שהונח על קיר בחדר חשוך.
באותה תקופה, חיתוך פרופילים היה משחק סלון פופולרי וצורת אמנות לא יקרה.
ככל הנראה היא עשתה דיוקנאות מעטים בעשור הראשון של המאה ה-19. בשנת 1819 החלה ליצור פרופילים בערבים, מאפייני הנושא ופרטיו האחרים צוירו בעיפרון.
לבסקום היו שתי שיטות ליצירת דיוקנאות.
עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-18 זוהו תכונות על ידי חתכים שבוצעו על נייר הדיוקן שמתחתיו היה רקע כהה.
היא החלה ליצור קולאז'ים בשנת 1828 עם בגדים שנחתכו מנייר - רדיד מתכת שימש לכפתורים, תכשיטים ומסגרות למשקפיים - שהונחו על שכבת הראש והצוואר של המצויר.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 היא החלה ליצור דיוקנאות שצוירו על דף נייר אחד.
הרקע עשוי היה להיות בפסטל חום או כחול, ולכלול עצים בצבע ירוק כהה או וילונות מסולסלים, או להציע מסגרת פנימית אליפסה על ידי הוספת קשתות קמורות בפינות העליונות עם פינות חוט.
בסקום נפטרה ב־15 בפברואר 1848 באשבי, מסצ'וסטס.
רוב הדיוקנאות שלה, המתוארכים לשנות ה-30 של המאה ה-19, נמצאו במחוז פרנקלין, מסצ'וסטס.
רות גריצבאוך היא אסטרונומית, מתקשרת מדע וסופרת אוסטרית.
גריצבאוך ערכה מחקר חוץ-גלקטי באוניברסיטת וינה, אוניברסיטת נוטינגהאם ואוניברסיטת ליסבון.
מאז 2017 היא מנהלת את הפלנטריום "Public Space".
יחד עם , היא מפרסמת את פודקאסט האסטרונומיה "Das Universum" (בעברית: היקום).
רות ברטל (ז'שוב, פולין, 1936) היא חוקרת תולדות האמנות.
מחקריה מתמקדים באמנות הנוצרית של ימי הביניים.
בעברהּ חברת סגל החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
רות ברטל נולדה בפולין לרבקה ולראובן וולף.
משפחתה עלתה ארצהּ מצרפת עם קום המדינה והתיישבה בחיפה.
רות למדה בבית הספר "אליאנס" ובבית הספר הריאלי.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל הים.
את התואר הראשון קיבלה בלימודי כלכלה וסטטיסטיקה.
עבדה באגף התקציבים במשרד הביטחון ולאחר מכן בנספחות הצבאית באתיופיה, לשם נלוותה לבעלה מנחם שעסק בתכנון אוניברסיטת אדיס אבבה.
ב-1967 החלה את לימודיה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, שם הוענק לה תואר דוקטור בסיום מחקרה על "התכנית הפיסולית של קתדרלת סנט מארי באולורון" , בדרום־מערב צרפת.
ברטל התמקדה בחקר האמנות בתקופה הרומנסקית, שהניב מאמרים בכתבי עת מדעיים שונים.
הרצאותיה הקיפו גם את תולדות האמנות בתקופות הקרולינגית והאוטונית.
אחרי צאתה לגמלאות המשיכה בעבודתה המחקרית והתרכזה בחיבור ספריה העוסקים בקשרים שבין הסיפור המקראי, הפרשנות הנוצרית, תפיסת העולם המערבית והאמנות החזותית בימי הביניים.
אהבה ארצית – אהבה שמיימית: הזוג המקראי בראי האמנות המערבית, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2003
"ותהי לו לאישה, ויאהבה": האמהות והאבות בראי האמנות המערבית, ירושלים: הוצאת כרמל, 2018
"בורגנות או אצולה בכנסיית המנזר בפיאסקה שבספרד", בתוך: ב"ז קדר (עורך), התרבות העממית, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1996, עמ' 75–94
" 'בעצב תלדי בנים' – תיאורי הלידה על פי הטקסט המקראי האמנות ימי הביניים", מותר 5, 1997, עמ' 91–96
רות גיקוב ( אנגלית: Ruth Gikow; 6 בינואר 1915 - 2 באפריל 1982) הייתה אמנית חזותית אמריקאית הידועה בעיקר בשל עבודתה כציירת ז'אנר.
ציוריה מתארים לעיתים קרובות דמויות אנושיות באינטראקציה עם סביבה עירונית.
רות גיקוב נולדה ב-6 בינואר 1915 באימפריה הרוסית לבוריס, צלם, ולנה ג'יקוב.
ב-1920 היגרה המשפחה לעיר ניו יורק עקב מלחמת אזרחים ופוגרומים נגד הקהילה היהודית.
בעיר ניו יורק, משפחת גיקוב נחשפה לעוני, וירידה ברמת החיים של המעמד הביניים ממנה נהנו באוקראינה.
מיומנותה בציור של רות הייתה בולטת אפילו בצעירותה, שכן היא הצטיינה בציור בבית הספר היסודי ונכנסה לתיכון וושינגטון אירווינג בגיל שלוש עשרה, בו היא קידמה את כישוריה האמנותיים.
מאוחר יותר, היא למדה בבית הספר לאמנות קופר יוניון, שם למדה אצל מנהל בית הספר אוסטין פרוויס הבן והאמן ג'ון סטיוארט קארי.
היא לא השתתפה בחיים התוססים של בני גילה עקב מתן עדיפות לאמנות שלה, תוך עבודה בלילה בחנות כלבו גדולה.
בשנתה השנייה בבית הספר לאמנות, היא זכתה במלגה שבה השתמשה כדי לעבוד עם הצייר עמית רפאל סויר.
היא הצטרפה לפרויקט האמנות הפדרלי של ניו יורק WPA בשנת 1935, שם הורשה לה להתמסר ליצירות האמנות שלה במשרה מלאה.
בשנת 1939, בהשראת ציירי הקיר דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוסקו, היא הגישה בקשה ולאחר מכן זכתה במכרז לציורי קיר עבור בית החולים ברונקס, מרכז רוקפלר ויריד העולמי של ניו יורק.
לאחר אירוע פרל הארבור ומרגע שפרויקט האמנויות הפדרלי ננטש, יצירתה של גיקוב היו מבוקשים אך ורק על ידי חנויות כלבו בניו יורק שרצו להזמין אצלה ציורי קיר.
גיקוב זנחה את ציורי הקיר בשל ההיבט המסחרי של הזמנות אלה.
עם מקורבים אחרים, היא הקימה את האגודה האמריקאית להדפסי משי שבה פיתחה את הטכניקה שלה.
יצירה שלה נכללה בתערוכת MoMA משנת 1940. התערוכה אורגנה ככלי להבאת הדפסים אמנותיים במחירים סבירים לקהל הרחב.[6] עבודתה נכללה גם בתערוכות של מוזיאון דאלאס לאמנויות יפות של 1947 ו-1951 של האגודה הלאומית להדפסי משי.
ב-1946 היא נישאה לאמן ג'ק לוין, אשר מסירותו וריכוזו היוו השראה ואתגרו את יצירתה.
באותה שנה היא ערכה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה Weyhe בניו יורק שבה הציגה את ההדפסים הניסיוניים שלה בפני קהל רחב.
אלינור אנטין הצעירה, שלימים תהפוך לצלמת מפורסמת ואמנית דגמנה ליצירות האמנות המוקדמות של גיקוב.
בשנת 1959 הוענק לה מענק מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולכתבים.
ב-1979 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחברה שותפה והפכה לאקדמאית מלאה ב-1982.
גיקוב התפרסמה בזכות ציוריה בקנה מידה גדול שמתארים סביבה עירונית.
אמנם, אוסף העבודות שלה כולל גם דמויות אנושיות עכשוויות מתחומי חיים שונים מלבד המונים עירוניים.
במקור, גיקוב רצתה לעבוד כאמנית אופנה או מסחרית, אך לא הצליחה למצוא עבודה עקב השפל הכלכלי, למרות כישוריה.
נאמר שהיא התרחקה מאמנות מסחרית בשל ההשראה שקיבלה מחברתה לכיתה.
חברתה הכיתה שרטטה את תמונה של בעל חיים בכלוב בזמן טיול בגן החיות וגיקוב מצאה את התמונה והבינה כי הציירת רצתה לתפוס לא את דמותו של היצור, אלא את המתח והמהות של המראה.
גיקוב מצאה שזה מה שהיא רצתה ליצור בעבודתה.
הניסויים הקודמים שלה בדפוס, כמו הדפסי משי מ-1943, הם בסגנון יותר סוריאליסטי מציוריה המאוחרים.
ההדפסים המוקדמים של גיקוב הם ניסוי בצבע, צורה, מימד ומתח כשהיא משתמשת בסגנון הנוטה לכיוון המופשט עם דמויות אנושיות מעורפלות המורכבות משכבות ודגש על צבעים עזים.
במהלך נסיעתה באירופה עם בעלה בשנת 1947 נחשפה גיקוב לאמנים כמו פיירו דלה פרנצ'סקה ומסצ'יו.
בשל השפעה זו, היא החלה לפתח את סגנונה היותר נטורליסטי, שבו דמויות אנושיות מוצגות עם יותר פרטים, קווים משורטטים בצבעים בהירים, פרופורציות מדויקות מבחינה אנטומית, והצללה כבדה.
יצירה שמדגימה את המעבר הזה ממופשט לנטורליסטי היא ההדפס - "מחאה" משנת 1969. עבודה זו מדגישה את המבט שלה על לכידת הצורה האנושית במשיכות אקספרסיביות בסגנון נטורליסטי יותר.
רות הלר היא פרופסור מן המניין בחוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת תל אביב, זוכת פרס רוסו לסטטיסטיקה לשנת 2024. הלר מתמקדת בתחומים מגוונים של סטטיסטיקה וביוסטטיסטיקה, ובפרט השוואות מרובות, הסקה סלקטיבית, conformal inference, בעיית הרפליקביליות של תוצאות מדעיות, ומבחנים אפרמטריים.
הלר קיבלה בשנת 1996 תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת מקגיל.
בשנת 1998 קיבלה תואר שני בביוסטטיסטיקה מאוניברסיטת וושינגטון, ובשנת 2007 קיבלה תואר דוקטור בסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "Statistical Issues Related to fMRI Experiments" בהנחיית יואב בנימיני.
הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 2007–2009, ומרצה בכירה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון בשנים 2009–2011. בשנת 2011 הצטרפה כמרצה בכירה לחוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2016 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 2021 מונתה לפרופסור מן המניין.
הלר פרסמה מעל ל-50 מאמרים בכתבי עת מדעיים מובילים, ונחשבת לדמות מובילה בתחומה.
מחקריה כוללים פיתוח שיטות יעילות להסקה מקבצי נתונים גדלים, תוך שמירה על כך שאין יותר מדי טעויות בהסקה.
היא משמשת או שימשה כעורכת במספר כתבי עת בסטטיסטיקה.
הלר זכתה להכרה רחבה בקהילת הסטטיסטיקה הבינלאומית והישראלית.
היא זכתה בפרס רוסו לסטטיסטיקה לשנת 2024 (יחד עם יואב בנימיני ודניאל יקותיאלי) על מחקריהם בתחום שיעור התגליות השגויות כדי לאפשר לסרוק מספר רב של תוצאות ניסויים ולברור מתוכם תגליות ממשיות.
רות הכלה הנאמנה הוא ציור בצבעי מים מאת האמן הבריטי ויליאם בלייק, שנוצר בשנת 1803. הציור נמצא כיום באוסף של גלריית סאות'המפטון לאמנות , לאחר שנרכש בשנת 1949 ממכירה פומבית של אוסף האמן והאספן וו.
רוברטסון, דרך קרן האמנות הבריטית.
הציור מתאר סצנה מתוך מגילת רות, בה שבה נעמי לארץ יהודה לאחר מות בעלה ושני בניה, כשהיא מלווה בשתי כלותיה.
ברגע מכריע זה, נעמי מפצירה בכלותיה לשוב אל משפחותיהן.
ערפה נעתרת לדבריה, נפרדת מנעמי ושבה אל מואב, בעוד רות מסרבת לעזוב, ומביעה את נאמנותה העמוקה באומרה: "כִּי אֶל־אֲשֶׁר תֵּלְכִי אֵלֵךְ...
בלייק בחר להנציח את הרגע הדרמטי הזה בציור, תוך הדגשת הניגוד בין שתי הנשים ובחירתה הרוחנית של רות להתלוות לנעמי בדרכה ליהודה.
בציור נראית ערפה - בלבוש ורוד - פונה ימינה לעבר דרך מתפתלת המובילה למרחק.
העבודה מתאפיינת בטון חיוור וכסוף, וכוללת קומפוזיציה רכה ורוחנית, אופיינית לסדרת צבעי המים התנ"כיים של בלייק.
היצירה מתארת סצנה מתוך מגילת רות, ומתמקדת ברגע בו ערפה בוחרת לעזוב, ברקע לסיפור נאמנותה של רות לנעמי.
זוהי אחת מיצירותיו של בלייק המתמקדות בנושאים תנ"כיים, ומשקפת את גישתו הסמלית והרוחנית לאירועים מקראיים.
לבנית היא בתו של העיתונאי והסופר בן ציון כץ; חלק מפרסומיה מופיעים תחת שם נעוריה, רות כ"ץ.
לבנית הרבתה לתרגם ספרות אמריקאית.
תרגומיה מתאפיינים בעברית עשירה בעלת ניחוח תנ"כי.
רות לבנית חידשה חידושי שפה במסגרת תרגומיה, במיוחד בתרגום האפוס "שר הטבעות" של ג'ון רונלד רעואל טולקין, שעבורו הקימה מאגר מינוחים מקורי כגון "בני לילית" לתיאור גזע האלפים שביצירתו של טולקין.
בין תרגומיה המפורסמים: "אחי גיבורי התהילה" של הווארד פאסט ו"שר הטבעות" של ג'ון רונלד רעואל טולקין (לבנית הייתה המתרגמת הראשונה של הספר לעברית, ועל כן תרגומה מכונה "התרגום הישן", להבדיל מ"התרגום החדש" שנערך בידי עמנואל לוטם ומזוהה עמו).
לבנית הייתה אלמנתו של הפעיל הקומוניסטי חנוך בז'וזה, ובעקבות שמו (Brzoza בפולנית, עץ לִבְנֶה) אימצה את השם "לבנית".
נירון הכוזב, מאת ליון פויכטוונגר, הוצאת שטיבל, תל אביב 1942
מחניים, מאת פרנץ מולנר (עם שאול קנצלר)
אגדת ניו-אינגלנד, דרך הייסורים של סאקו וואנצטי, מאת הווארד פאסט, ספרית פועלים, 1955
אחי, גיבורי התהילה, מאת הווארד פאסט, ספרית פועלים, 1950
סילס טימברמן, מאת הווארד פאסט, ספרית פועלים, 1969
עצים בשדרה, דיוקנאות של חסידי אומות עולם, מאת פיטר הלמן, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1986, (תרגמה שני סיפורים מתוך ארבעה בספר)
חורף בבוקר מאת יאנינה באומן, זמורה ביתן, 1990
יפתח הגלעדי ובתו, רומן, מאת ליון פויכטוונגר, ספרית פועלים, 1960
הנביא האילם, מאת יוזף רות, מגרמנית, זמורה ביתן, 1991
ספארטאקוס, רומאן, מאת הווארד פאסט, ספרית פועלים, 1953
העם, מאת ברנרד מלמוד, זמורה ביתן, 1994
רסמוס ובולע החרבות, מאת אסטריד לינדגרן, ציורים מאת שושנה היימן, עם עובד, 1971
שליחי ישו, רומאן, מאת לאונהרד פרנק, ספרית פועלים, 1951
שר הטבעות, מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, תרגמה מאנגלית רות לבנית, תרגום השירים - אוריאל אופק
שר הטבעות - חבורת הטבעת.
שר הטבעות - שני המגדלים.
שר הטבעות - שובו של המלך.
לבנית כתבה ותרגמה תוכניות לימודים, מקראות ומדריכים דידקטיים למורים, שיצאו בהוצאות שונות.
בנוסף, פרסמה ביקורות ספרים חדשים ב"עיתון 77".
בין מאמרי הביקורת הבולטים שלה:
רות מלכי-ירון (נולדה בשנת 1957) היא דיפלומטית לשעבר בשירות החוץ הישראלי, ששימשה כדוברת צה"ל בדרגת תת-אלוף בשנים 2002–2005. האישה הראשונה שמונתה לתפקיד זה, והאישה הראשונה שהייתה חברה מלאה בפורום מטכ"ל.
ירון נולדה בשנת 1957 בקונסטנטין שבאלג'יריה.
עלתה לישראל עם הוריה ואחותה בשנת 1961, והתגוררה בבאר שבע.
ב-1974 התגייסה לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, שירתה כמ"כית ומ"מית במחנה 80. לאחר נישואיה, עברה להתגורר בירושלים.
ירון בעלת תואר ראשון במדע המדינה וביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני במדע המדינה ובביטחון לאומי מטעם אוניברסיטת חיפה.
בסיום התואר הראשון התקבלה לקורס הצוערים של משרד החוץ, ולאחריו שירתה במערך הדיפלומטי של מדינת ישראל.
ירון שימשה בין השאר מזכירה ראשונה בנציגות ישראל באביג'אן שבחוף השנהב, יועצת לענייני תקשורת והסברה בקונסוליה הכללית במונטריאול שבקנדה, יועצת בלשכת סמנכ"ל משרד החוץ לענייני צפון אמריקה ופירוק נשק (1987–1989), ציר-יועץ לענייני תקשורת בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית (1989–1995), מנהלת מחלקת ירדן במשרד החוץ בירושלים (1995–1997).
כמו כן הופקדה ירון על טיפול ביחסי ירדן–ישראל, כולל יישום הסכם השלום בין ישראל לירדן, השתתפה במשאים ומתנים וחתמה על שורה של הסכמים עם ירדן.
בנוסף, השתתפה כחברה במשלחות רשמיות לתהליכי משא ומתן לשלום עם הסורים, הפלסטינים ופורומים מולטילטראליים.
ב-1998 למדה במכללה לביטחון לאומי ושנה לאחר מכן שימשה מדריכה במכללה, ובשנים 2000–2002 הייתה המדריכה הראשית במכללה.
ב-2002 הוענקה לירון דרגת של תת-אלוף והיא מונתה לדוברת צה"ל במקום רון כתרי שפרש מצה"ל.
ירון הייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
בתקופת כהונתה פרצה מלחמת עיראק, והיא הופקדה על הקשר עם הציבור בכל הקשור להערכות העורף.
ב-2005 סיימה את תפקידה כדוברת צה"ל, והוחלפה על ידי מירי רגב.
המינוי של ירון כדוברת צה"ל 2002, אחרי מבצע חומת מגן, נבע מהצורך בחיזוק הסברת פעולות צה"ל והנזק התדמיתי שנגרם לצה"ל וישראל עקב המלחמה הקשה בערים הפלסטיניות.
מבצע חומת מגן עמד בסימן החלטתם של האלוף דן הראל ודובר צה"ל רון כתרי לסגור את ג'נין לתקשורת, שהתגלתה כטעות הסברתית חמורה, בעקבותיה עלו האשמות שקריות על טבח שהופרכו רק אחרי מאמץ רב.
ירון נבחרה לתפקיד בין השאר בעקבות ניסיונה הרב בדיפלומטיה מדינית וכן עקב התקווה שהיא תשדר רכות וסימפתיה, וכך תקטין את התדמית של ישראל הכוחנית.
בתקופתה של ירון אורגן מחדש מערך חטיבת דובר צה"ל.
בין השאר נבנה אתר אינטרנט מחודש וצורפו צוותי מתעדי וידאו אל הכוחות הלוחמים.
למרות השיפורים הללו עדיין היו תקלות בתגובת דובר צה"ל לאירועים בשטח, שנבעו בין השאר מחוסר מקצועיות וחוסר ידע צבאי.
בתקופתה של ירון היו מספר תקלות/פרשיות בולטות:
פרשת ההלפייר: בעקבות סדרה של סיכולים ממוקדים במחנה הפליטים נוסייראת העלו הפלסטינים האשמה שעשרות אזרחים נהרגו.
בניסיון לסתור את הטענות, שחררו בדובר צה"ל סרטים של התקיפה ומפקד חיל האוויר דאז דן חלוץ אמר שהטיל שירו המסוקים, הלפייר, לא יכול לגרום לנזק סביבתי רב כמו שטענו הפלסטינים.
מאוחר יותר התברר שהחימוש לא היה טיל הלפייר אלא טיל סודי שפותח בצה"ל.
בעקבות אירוע זה נוצר נתק בין חלוץ לבין ירון, אשר טענה כי הוטעתה על ידו והדבר פגע באמינות צה"ל.
פרשת האלונקה והקסאם: במהלך מבצע ימי תשובה שחרר דובר צה"ל סרט שצילם מזל"ט ובמהלכו נראה צוות של אונר"א מעמיס חפץ ארוך על אמבולנס, עם הטענה שהחפץ הוא רקטת קסאם.
בהמשך התברר שהחפץ היה אלונקה.
במהלך פרשת סרן ר', מספר שבועות לאחר שידור התחקיר של אילנה דיין בתוכנית "עובדה", התעמתה ירון עם דיין אשר טענה שצה"ל לא מסוגל להתמודד עם תחקירים של התקשורת.
ירון הגיבה בטענה שדיין "בישלה" קלטת ו"מבחינתך התמונה הוויזואלית נמצאת בראש סדר העדיפויות ועומדת לפני הכול, גם לפני האמת".
בשנת 2006, בעקבות אירועי מלחמת לבנון השנייה, מונתה רות ירון על ידי משרד החוץ לתפקיד יועצת לענייני תקשורת בינלאומית של המועצות ויישובי הצפון.
לאחר פרישתה מתפקיד דוברת צה"ל שימשה כמנכ"לית המכללה לאיכות השלטון ובמקביל כעמיתת מחקר בכירה במכון לתכנון מדיניות של העם היהודי (2007–2009).
כיום משמשת מנכ"לית קבוצת המעבדה להתנסות אסטרטגית (Ludo Lab Group).
בשנת 2010 נקראה רות ירון על ידי נציב שירות המדינה משה דיין להקמתה של הכשרה חוץ אקדמאית בתוכנית עתודה ניהולית לשירות המדינה "צוערים לשירות המדינה", אשר הוקמה מתוקף החלטת הממשלה.
התכנים של ההכשרה הוקמו על ידי ירון מיסודם והיא שימשה כראש המערך החוץ אקדמי של התוכנית עד לתחילת 2018.
ב-2018 הצטרפה ירון למפלגת אחי ישראלי, ולקראת הבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום השלישי ברשימה שפרשה לפני הבחירות.
ב-5 בינואר 2021 הודיעה על הצטרפותה למפלגת "תנופה" בראשות עפר שלח.
ירון מתגוררת בעיר מודיעין עם בעלה אבנר.
רות קרולה וסטהיימר (בגרמנית ובאנגלית: Ruth Karola Westheimer; נולדה בשם קרולה רות זיגל, 4 ביוני 1928 – 12 ביולי 2024) הייתה סקסולוגית, מטפלת מינית, שחקנית וסופרת יהודייה-אמריקאית ילידת גרמניה ניצולת השואה.
התחילה את קריירת המדיה שלה בשנת 1980 בתוכנית רדיו שהסבה לה הצלחה גדולה ופרסום רב.
כתבה במהלך חייה מעל 40 ספרים העוסקים במיניות.
וסטהיימר נולדה בוויזנפלד שבגרמניה, ליד קרלשטדט על המיין , וגדלה כבת יחידה במשפחה דתית אורתודוקסית, שהסתייגה מהציונות.
כילדה ביקרה בקביעות בבית כנסת בפרנקפורט עם אביה.
לאחר שאביה נלקח על ידי הנאצים, היא נשלחה על ידי אימה לשווייץ ב-1 בינואר 1939 כחלק מ"מעבורת הצלה" לילדים יהודים, ושם עברה את תקופת מלחמת העולם השנייה.
עד ספטמבר 1941 קיבלה מכתבים מבני משפחתה, אז פסקו באחת.
לאחר המלחמה הסתבר לה שהוריה נלקחו על ידי הגסטפו ולבסוף נספו בשואה.
היא שהתה בשווייץ 6 שנים, יחד עם 300 ילדים יהודים יתומים שגם הוריהם נספו בשואה.
לאחר תום המלחמה עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקבוצת "עיינות" בקיבוץ רמת דוד, שם שינתה את שמה מקרולה לרות.
אחרי כשנתיים עברה לירושלים, ועל אף היותה נמוכת קומה (1.39 מטר) הצטרפה לארגון ההגנה, ושם הוכשרה בירי צלפים ונפצעה במהלך מתקפה אווירית מפצצה במהלך מלחמת העצמאות.
ב-1950 עברה לצרפת ולמדה פסיכולוגיה באוניברסיטת הסורבון, שם גם לימדה.
בשנת 1956 היגרה לארצות הברית ולמדה באוניברסיטת קולומביה, שם סיימה את לימודי התואר השני בסוציולוגיה ואחריו ב-1970 דוקטורט בחינוך.
את הפוסט-דוקטורט שלה על מיניות האדם עשתה ב-New York Hospital-Cornell University Medical Center בניו יורק, אצל הלן זינגר קפלן, מחלוצות הטיפול המיני.
בשנת 1980 החלה תוכנית הרדיו שלה, "Sexually Speaking", בניו יורק.
בהמשך אותה שנה שודרה לראשונה גם תוכנית הטלוויזיה שלה, "Sexually Speaking", כתוכנית מוקלטת באורך כ-15 דקות.
התוכנית זכתה להצלחה רבה ושודרה בכל רחבי ארצות הברית, והיא נחשבה לכנה, הומוריסטית ומעוררת כבוד.
וסטהיימר כתבה מספר ספרים על מיניות האדם, בהם "Dr.
היא גם הועסקה כמרצה וחוקרת באוניברסיטת ניו יורק והעבירה סמינרים, למשל באוניברסיטת ייל.
במקביל היא ניהלה קליניקה משלה.
וסטהיימר נהגה לבקר הרבה בישראל, ולשאת הרצאות בתחומי מומחיותה.
בתחילת ימי ערוץ 2 הנחתה תוכנית בנושאי ייעוץ מיני, "מין תוכנית", כשלצידה השדר ערד ניר.
נהגה להשתתף בכנסים, סדנאות וימי עיון בנושא החינוך המיני של משרד החינוך בהנחייתה של חנה הראל.
ב-2002 זכתה במדליה מטעם מכון ליאו בק עבור פועלה בתחומי סובלנות וצדק חברתי.
בשנת 2012 השתתפה בכנס ועידת הנשיא.
ב-2019 צולם סרט תיעודי אודותיה, "תשאלו את ד"ר רות" .
בנובמבר 2023 מונתה וסטהיימר בידי מושלת ניו יורק קת'י הוקול לשגרירה למלחמה בבדידות של מדינת ניו יורק.
בשנת 2024 הועלתה בתיאטרון חיפה הצגת היחיד "דוקטור רות", כאשר את דמותה של וסטהיימר גילמה חנה לסלאו.
וסטהיימר נפטרה בהמשך אותה שנה, בגיל 96, בביתה במנהטן.
וסטהיימר הייתה נשואה שלוש פעמים.
בריאיון ציינה כי כל אחד מהנישואין שלה לימד אותה רבות על זוגיות ועל עצות למערכות יחסים.
לאחר שני גירושין, היא הרגישה שהפעם השלישית בה התחתנה הייתה "החתונה האמיתית".
נישואין אלו שרדו עד למותו של בעלה, מנפרד וסטהיימר, בשנת 1997.
לווסטהיימר שני ילדים וארבעה נכדים.
היא דיברה ארבע שפות: אנגלית, עברית, גרמנית וצרפתית.
רות אלקה לורנס-נאימרק (נולדה ב-2 באוגוסט 1971) היא פרופסור למתמטיקה במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וחוקרת בתחומי תורת הקשרים והטופולוגיה האלגברית.
לורנס הציעה במאמרה משנת 1990, "Homological representations of the Hecke algebra", בנוסף לתגליות נוספות, מספר הצגות ליניאריות של חבורת הצמות.
בראשית שנות האלפיים הוכיחו דן קרמר וסטיבן ביגלו שהצגות אלו הן נאמנות, ובכך הראו, לראשונה, שחבורת הצמות היא חבורה ליניארית.
רות לורנס נולדה בברייטון, אנגליה.
הוריה, הארי לורנס וסילביה גרייבורן, עבדו כיועצי מחשבים.
כשהייתה בת שלוש נולדה אחותה הצעירה, רבקה.
כבר מגיל צעיר נחשבה לילדת פלא ובגיל חמש התפטר אביה מעבודתו כדי שיוכל ללמדה בביתם.
בגיל תשע עברה בהצלחה מבחנים במתמטיקה של מערכת החינוך הבריטית המיועדים לבני 16, שנה וחצי לאחר מכן הצטיינה במבחנים המיועדים לבני 18, והיא נחשבת לצעירה ביותר שהצליחה בכך אי פעם.
ב-1981, כשהייתה בת עשר בלבד, עברה את בחינות הכניסה לפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד, ראשונה מבין 530 מועמדים.
היא החלה ללמוד במוסד כשהייתה בת 12.
בעת לימודיה באוקספורד הוסיף אביה להיות מעורב בחינוכה וליווה אותה לכל ההרצאות והתרגולים.
היא השלימה את התואר בהצטיינות תוך שנתיים בלבד, במקום השלוש המקובלות, כשהיא זוכה בפרס כספי בסך מאה לירות שטרלינג, ובכך הייתה לצעירה ביותר לקבל תואר בוגר אוניברסיטה ממוסד אקדמי זה.
מיד לאחר שקיבלה תואר ראשון פנתה ללימודי תואר שני בפיזיקה אותם סיימה בשנת 1986, ואת תואר הדוקטור סיימה ב-1989, כשהייתה בת 18 בלבד.
כותרת התזה שלה הייתה "הצגות הומולוגיות של חבורת הצמות", בהנחייתו של מייקל עטיה.
בגיל 19 התמנתה למשרה האקדמית הראשונה שלה, עמית-זוטר באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן עברה לאוניברסיטת מישיגן, שם מונתה לפרופסור-חבר עם קביעות ב-1997, ולאחר שנתיים נוספות עברה לירושלים ומונתה לפרופסור-חבר באוניברסיטה העברית.
בשנת 2012 נבחרה לאגודה האמריקאית למתמטיקה.
ב-1998 נישאה למתמטיקאי הישראלי ארי נאימרק וחזרה בתשובה.
בשנת 1990 פרסמה לורנס מאמר בשם "Homological representations of the Hecke algebra" שעסק בין השאר בחקר חבורת הצמות; לורנס גילתה והציגה במחקרה מספר הצגות ליניאריות של חבורת הצמות, שהתבססו על הצגות בוראו.
בשנת 2000 דן קרמר וסטיבן ביגלו חקרו הצגות ספציפיות מתוך המחקר ועל כן הוכיחו כי הצגות אלה הן נאמנות.
ההצגות שמוכיחות כי חבורת הצמות היא ליניארית קיבלו את השם הצגות לורנס-קרמר, שביחד עם ההצגות במחקר של לורנס מרכיבות קבוצת הצגות בשם "הצגות לורנס".
בזכות העובדה שחבורת הצמות היא ליניארית, התאפשר השימוש בחבורת הצמות להצפנה.
חשבון אינפיניטסימלי מתקדם 2: תקצירי שיעורים, 2005
מתמטיקה שימושית 2: תקצירי הרצאות, בהוצאת מחברת, 2010
מתמטיקה שימושית 2, בהוצאת המחברת, 2013
מתמטיקה שימושית 1, בהוצאת המחברת, 2014
אפילוג הספר Elliptic curves, מאת דייל הוסמולר, בהוצאת שפרינגר, 23 בינואר 2013
רות (רותי) טובי אבישי (נולדה בפברואר 1945) היא זמרת ואומנית ישראלית שנודעה בסיפור חייה יוצא הדופן.
טובי נולדה כרות אבישי וגדלה בירושלים.
בהיותה תינוקת עזבה אמה הביולוגית את הבית, וחרף תכונותיו המפוקפקות של אביה השאירה אותה עמו.
החל מהיותה בגיל שלוש החל אביה של טובי להתעלל בה מינית בכך שנהג לבצע בה מעשי סדום, אונס וגילוי עריות.
כשטובי הייתה בת שש אביה נישא בשנית, ודבר זה הביא להפסקת ההתעללות המינית בה מצדו, אך חשף אותה להתעללות מסוג אחר בתוך המשפחה מצד אשתו השנייה של אביה שלא אהבה אותה וביטאה זאת כלפיה כשהחלה להעביד אותה בפרך.
החל מגיל 11 טובי התגלגלה בין קיבוצים שונים, והיא ניסתה מספר פעמים להתאבד וברחה מהבית.
בהמשך אף התלוננה במשטרה על מעשי אביה, אך עקב חוסר ראיות המשטרה סגרה את התיק.
בשנת 1961 כשעדיין נקראת בשם המשפחה אבישי, גילה אותה המלחין הנודע נחום נרדי, והיא יצאה איתו לסיבוב הופעות מחוץ לישראל, וגם הוציאה איתו ביחד עם הזמרת אהובה צדוק באותה השנה שני תקליטי ילדים לחג פורים.
לאחר ששירותה הצבאי הופסק באמצעו בעקבות חוסר הסתגלות חברתית עזבה טובי את ישראל ועברה לחיות באירופה שם חיה חיי עוני וייסורים ואף התגלגלה לסמים ולזנות.
בשנת 1968 התחתנה טובי עם בחור מקומי לאחר שנכנסה ממנו להריון, ושינתה את שם משפחתה להאצ'ט (שם המשפחה של בעלה), ולאחר מספר חודשים נולד בנה היחיד, ג'רום.
בשנת 1969 שהתה טובי בלונדון, ולמרות מצבה הרעוע הצליחה להוציא אלבום שלם באנגלית בשם "Lazy".
חלק משירי האלבום הושמעו ברדיו, אך האלבום לא זכה להצלחה שלה קיוותה.
בשנת 1979 טובי הוציאה אלבום נוסף בלונדון בשם "Keep It Going", שקיבל ביקורות טובות ואף הושמע כמה פעמים ברדיו, ובכל זאת לא זכה להצלחה בין השאר משום שקודם בצורה לא טובה.
בשנת 1981 עברה טובי עם בנה לברבנק שבארצות הברית, ובאותה תקופה השתפר מצבה הכלכלי, והיא פתחה מסעדה, עסקה בנדל"ן והגשימה חלום כאשר הקימה אולפן הקלטות.
באולפן שבנתה היא חיברה, הלחינה וביצעה כ-100 שירים שעד כה לא פורסמו.
בנוסף היא כתבה ארבעה תסריטים באורך מלא.
ב-1991 עברה טובי להתגורר במיאמי.
בשנת 2006 טובי הוציאה באנגלית את ספרה האוטוביוגרפי "?Incest To Where", שתיאר את מהלך חייה הקשים, החל מהאונס הראשון שעברה בגיל שלוש ועד מות בעלה.
בשנת 2009 טובי חזרה לישראל והוציאה את הגרסה העברית לספרה שנקראה בשם "מידת סדום".
בנוסף באותה השנה החלה טובי לאסוף חומר לאלבום חדש, ממנו יצאו לרדיו חמישה שירים שכתבה והלחינה, ומתוכם בלט בעיקר השיר "פוליטיקה" שמתח ביקורת על המצב הכלכלי בארץ.
שירים אלו אוגדו בסופו של דבר למיני-אלבום בשם "עוד נשיקה", שראה אור ב-3 בדצמבר באותה שנה בהוצאת האחים ראובני.
רות כ"ץ (נולדה ב-5 באוגוסט 1927) היא פרופסור אמריטה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כלת פרס ישראל לשנת ה'תשע"ב (2012) בתחום חקר התרבות, האומנות והמוזיקולוגיה.
רות טוֹרגוֹבניק (Torgownik) נולדה בדיסבורג שבגרמניה ב-1927, ובשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
לאביה היו שני בתי מלון קטנים בעיר.
היא סיימה את הגימנסיה הרצליה והשתתפה במלחמת העצמאות כחברה במחתרת "ההגנה".
ב-1950 נשלחה לניו יורק מטעם הסוכנות היהודית, לשמש מדריכה לתנועת סטודנטים ציונית.
בעודה שם למדה באוניברסיטת קולומביה בה סיימה תואר ראשון בשנה אחת ושני קיצים ונבחרה למסדר המצטיינים.
בשהותה בארצות הברית הכירה את אליהוא כ"ץ, שהיה אז סטודנט לתואר מתקדם באוניברסיטת קולומביה, ובספטמבר 1951 נישאה לו.
בשנת 1956 סיימה תואר שני, שבמהלכו נבחרה כ"עמיתה אוניברסיטאית" (University Fellow), וב-1963 קיבלה תואר דוקטור.
עבודת הדוקטורט עסקה בעלייתה של האופרה ובקשר בין מוסד האופרה לבין המהפכה המדעית.
באוניברסיטת קולומביה למדה אצל המוזיקולוגים פאול הנרי לאנג , אריק הרצמן, קורט זאקס, אוליבר סטראנק, נינו פירוטה, ואצל חוקרי האמנויות מאייר שפירא וליונל טרילינג.
באוניברסיטת שיקגו (שם לימד בעלה) השתתפה בסמינרים של המוזיקולוגים הווארד בראון, לאונרד מאייר ואדוארד לווינסקי.
עם שובה לישראל לראשונה, לימדה בשנים 1956–1958 בסמינר הקיבוצים אורנים.
לאחר קבלת תואר הדוקטור הייתה בין המייסדים של החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית ב-1963, שם במשך השנים עלתה מדרגת מרצה עד לפרופסור מן המניין, ובשנת 1995 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
כ"ץ שימשה כמופקדת על הקתדרה על שם עמנואל אלכסנדר למוזיקולוגיה.
ביחד עם פרופ' דליה כהן ייסדה את המעבדה לאתנומוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
ב-1989 הקימה את אמירים – התוכנית למצטיינים באוניברסיטה העברית והייתה המנהלת הראשונה של התוכנית עד פרישתה.
היא כיהנה כעורכת המוזיקה של האנציקלופדיה העברית מכרך ו' עד הכרך האחרון.
שהתה בשבתונים במכון למחקר מתקדם בברלין, בבלג'ו שבאיטליה, במכון אננברג למדעי היהדות בפילדלפיה ובמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1988 היא הוזמנה לשאת הרצאה בסדרת ההרצאות היוקרתית לזכרו של פרופ' פול לזרספלד באוניברסיטת קולומביה.
ב-2008 נערך קולוקוויום בינלאומי באוניברסיטה העברית בנושא Interdisciplinarity and the Advancement in the Arts and Sciences לכבודה כחלוצה וכמקדמת את המחקר האינטרדיסציפלינרי.
פרופ' רות כ"ץ היא כלת פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012 (ה'תשע"ב) יחד עם פרופ' דליה כהן.
רות כ"ץ הייתה משנת 1951 ועד לפטירתו ב-2021, לאליהוא כ"ץ פרופסור לסוציולוגיה ותקשורת, ממיסדי הטלוויזיה הישראלית, שהיה חתן פרס ישראל גם הוא.
בני הזוג הכירו בעת לימודיהם באוניברסיטת קולומביה.
בני הזוג התגוררו בשכנת קטמון בירושלים.
לזוג נולדו שני בנים ונכדים.
בנה הבכור הוא מתתיהו כ"ץ, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנה הצעיר הוא נתנאל תני (צבי) כ"ץ, מנכ"ל משותף בחברת "מנהיגות מכון ייעוץ לארגונים לומדים".
אחיה, אפרים טורגובניק, הוא פרופסור למדעי המדינה ולשעבר סגן ראש עיריית תל אביב.
הספר הוא עיבוד של עבודת הדוקטור של כ"ץ המבדיל את המוזיקה המערבית מאז 1600 ממה שקדם לה, במובנים סוציולוגיים ותרבותיים.
בשנות השישים, וכך גם בשנות השמונים, הייתה זו גישה חלוצית בהגות המוזיקולוגית.
כ"ץ קישרה את עלייתה של האופרה לסוגות שונות של הספרות האיטלקית והצביעה על ההקבלה בין הגישה הניסויית של חלוצי המדע לבין הופעתה של פרדיגמה אסתטית מוזיקלית חדשה שהיוותה את השיא של "הניסויים" המתמשכים בכוחותיה של המוזיקה.
אנתולוגיה מוערת בארבעה כרכים שערכה כ"ץ בשיתוף עם המוזיקולוג קרל דלהאוז .
ממפה את הרעיונות העיקריים שעמדו במוקדן של מאות שנים של הגות פילוסופית על המוזיקה למן העת העתיקה.
האנתולוגיה סוקרת פילוסופים רבים, ומנתחת בהרחבה את הגותו של כל פילוסוף, תוך התייחסות למצב האמנות באותה עת.
האנתולוגיה עורכת סקירה מקיפה של מטפיזיקה והיסטוריה, מדעי הטבע והחברה ובוחנת את הזיקה בין הופעתם של הרעיונות האסתטיים לבין עיצוב הסגנונות והפרקטיקות המוזיקליות.
בניסיון לחשוף את המחשבה העומדת במרכזה של היצירה המוזיקלית במערב קישרה כ"ץ את התאוריה של נלסון גודמן אודות כתב התווים עם התהליך ההיסטורי שהצמיח למעשה את התיווי המוזיקלי במערב, כלומר את העברת הצליל לכתב.
גודמן עצמו הכיר בהוכחת קשר זה כהגנה הטובה ביותר על התאוריה שלו.
כ"ץ, ביחד עם רות הכהן חשפה בשני ספרים אלה את ההגות הנעוצה ביצירתה של שפת המוזיקה "הקלאסית" במהלך המאות ה-17 וה-18 מפרספקטיבה כפולה של קבוצת אינטלקטואלים בריטים בני התקופה ושל המדעים הקוגניטיביים המודרניים.
הספר שופך אור חדש על ההיסטוריה של הסגנון והרעיונות באמצעות השימוש בפרספקטיבות התאורטיות המודרניות, ובאותה עת חושף את החוב של האחרונה – תאוריות קוגניטיביות עיקריות - לקודמת.
הספר סוקר את התפתחות המוזיקה המערבית באלף השני לספירה לאור התפתחות הרעיונות במערב ומראה איך רעיונות אלה נכללו בתוכה.
כ"ץ נסמכת על התזה של מקס ובר שמדגישה את הבסיס הרציונלי השולט במערב, ובהתאם את "הרציונליזציות" שלאורן מנהלת המוזיקה המערבית את ההתייחסות הפנימית שלה ויוצרת את ההבנה של נושאיה.
הספר מתמקד בדרכים שבהן המוזיקה נבנתה והובנה בידי מלחינים והקהל שלהם.
הוא מנתח ומדגיש את יחסי הגומלין בין המוזיקה לבין הכתיבה והדיונים על המוזיקה.
הספר חושף את הצורה שבה המוזיקה המערבית "חושבת על עצמה", "מודעת" לטכניקה העצמית שלה, יוצרת את משמעויותיה ומנהירה את עצמה מבפנים וכל זאת לאור נסיבות חברתיות ותרבותיות משתנות.
במונוגרפיה זו (1977) טיפלה כ"ץ ביחד עם דליה כהן בהתפתחות השיר הישראלי לפני קום המדינה על ידי יישום מתודולוגיות חדשות לאנליזה של מוזיקה מונופונית.
ספר זה, אותו כתבה כ"ץ עם דליה כהן, חושף את העקרונות המנחים את המוזיקה הערבית העממית בישראל.
הספר דן במוזיקולוג רוברט לחמן, אחד מחלוצי המחקר האתנומוזיקולוגי - שגלה מגרמניה בשנות השלושים והתקבל לאוניברסיטה העברית.
הספר מבוסס על ארכיב לחמן שבספריה הלאומית החושף את קשיי התקבלותו של לחמן באוניברסיטה וקשיי האוניברסיטה באותם ימים וכל זאת בהקשר לתהפוכות שחלו בגרמניה ובישראל בשנות השלושים המאוחרות.
כ"ץ גם מסבירה למה העדיפה האוניברסיטה העברית את לחמן על פני קורט זקס (חוקר ידוע ממנו שגלה אף הוא מגרמניה), בשל התעניינותו של לחמן במוזיקה ערבית.
כ"ץ עסקה גם בנושאים של מהימנותה של מסורת שבעל-פה; בתופעת המנייריזם כאינדיקציה לשינוי חברתי ותרבותי ובתופעות של אקולטורציה וסינקרטיזם.
מכשיר אלקטרוני שפיתחה כ"ץ ביחד עם דליה כהן שמתעתק ומנתח מוזיקה חד־קולית שמועברת בעל פה ורושם גובה ועוצמה של קול בצורה גרפית.
המכשיר שימש אותן בעבודה על הספר Palestinian Art Music ובעבודות רבות אחרות.
רות לוביץ' (1 בדצמבר 1906 – 27 ביולי 2010) הייתה פעילה חברתית בארץ ישראל ומראשי המפלגה הקומוניסטית הישראלית, רק"ח וחד"ש.
לוביץ' נולדה בוורשה שבפולין למשפחת ורשביאק.
בשנת 1922 הצטרפה לתנועת השומר הצעיר בוורשה.
בשנת 1929 עלתה לארץ ישראל במסגרת השומר הצעיר והתיישבה עם הקיבוץ שהקים את גן שמואל ועין שמר בהכשרה בבנימינה.
בעקבות אי תמיכת הקיבוץ וההסתדרות בשובתים ערבים בבנימינה, החליטה לעזוב את הקיבוץ, ובשנת 1931 הצטרפה לשורות המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, ובה נותרה חברה על גלגוליה השונים עד פטירתה בשנת 2010. תחת המנדט הבריטי פעלה המפלגה במחתרת ולוביץ' נאסרה מספר פעמים בגין פעילותה.
בתקופה זו עמדה בראש ארגון "עזרה אדומה" שסייע למשפחות קומוניסטים שנאסרו.
בשנת 1946 בקשה להתמודד בראש רשימה קומוניסטית בבחירות למועצת ראשון לציון אולם מועמדותה נפסלה בידי קצין מחוז תל אביב והפסילה אושרה על ידי בית הדין העליון.
הייתה ממקימי הארגון להגשת סיוע לברית המועצות במלחמתה בנאצים ("ליגה וי") ובהמשך הייתה שותפה להקמת ליגת הידידות ישראל-ברית המועצות.
בעת הקמת המפלגה הקומוניסטית הישראלית בשנת 1948, הייתה לחברת הוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1949 השתתפה בכנס הפדרציה העולמית של הנשים הדמוקרטיות במוסקבה.
בפילוג בשנת 1965, הייתה לוביץ' ממקימי רק"ח, יחד עם תופיק טובי, מאיר וילנר, אמיל חביבי וסשה חנין.
בין השנים 1969–1990 כיהנה כחברת לשכת המפלגה, ובין היתר מילאה תפקידים כיו"ר ועדת הביקורת המרכזית ונציגת המפלגה במועצת הסתדרות העובדים הכללית, נעמת והפדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות.
לוביץ' הייתה ממייסדות ארגון הנשים הדמוקרטיות היהודיות והערביות, נבחרה בשנת 1952 למזכירתו הכללית ומאוחר יותר הייתה נשיאתו.
כן הייתה לוביץ חברה בנשיאות הוועד למען השלום.
בשנת 1971 הוענק ללוביץ' אות לנין מטעם הסובייט העליון.
הייתה נשואה לזרח לוביץ' עד למותו ב-1984 ואם לשניים, גיסה היה מרדכי אורן.
קורותיה של ידידות, תל אביב: תנועת הידידות ישראל – ברית המועצות, 1984.
בחרתי לחיות במאבק: פרקי חיים, עריכה (משה בן-חורין), תל אביב: שחר, 1985.
רות יולס היא עיתונאית אוכל ומחברת ספרי בישול ישראלית.
יולס כתבה במשך שנים במוסף "זמנים מודרניים" בידיעות אחרונות, במעריב, ולאישה.
נכון ל-2011 היא כותבת במגזין "גורמה" של את.
הוריה של יולס הם מהגרים מהולנד, אמה, יהודית ליפשיץ, שאבדה את משפחתה בשואה, פתחה בשנת 1935 מסעדה קטנה בתל אביב בשם "מחלבה הולנדית".
געגועיה של יולס אל אמה, הובילו אותה להוציא את ספרה "לא רק צ'יפס ודג מלוח" העוסק במטבח ההולנדי ובמבחר מתכונים שהיו בתפריט המסעדה.
יולס מעבירה סדנאות בישול בביתה בהרצליה.
אירוח: רעיונות ומתכונים, פרולוג, 1994
ספר העוגות של רותי :עוגות טובות שמצליחות תמיד / בעריכת נירה רוסו, כתר, 1996
לא רק צ'יפס ודג מלוח :מתכונים ממסעדה הולנדית בתל אביב, הוצאת פן, הוצאת ידיעות אחרונות, הוצאת משכל, 2005
ירושלים של מטעמים :כשר / רנה ולירו, כתר, 2002
ספר המתוקים של גספר וליסה /מאת אן גוטמן וג'ורג' הלנסלבן, הוצאת צלטנר, 2005
רות' וילסון היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה.
היא גילמה את התפקיד הראשי של ג'יין אייר (אנ') בסדרה "ג'יין אייר" (2006), את אליס מורגן בדרמת הפשע הפסיכולוגית של ה-BBC, "לות'ר" (2010–2013, 2019), את אליסון לוקהארט בדרמה של שואוטיים "הרומן" (2014–2018), ואת אליסון וילסון במיני-סדרה "גברת וילסון" (2018).
מ-2019 עד 2022, היא גילמה את מריסה קולטר (אנ') בסדרת הפנטזיה של ה-BBC/HBO, "חומריו האפלים".
וילסון זכתה פעמיים בפרס אוליבייה.
הייתה גם מועמדת פעמיים לפרס טוני על הופעותיה במחזות "משהו קוסמי" (אנ') (2015) ו"המלך ליר" (2019) בתיאטרון ברודוויי.
היא זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "הרומן" וקיבלה מועמדויות לפרס באפט"א ולפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה במיני-סדרה "ג'יין אייר".
וילסון נולדה בעיירה אשפורד (אנ'), סארי בדרום-מזרח אנגליה, בתם של נייג'ל וילסון (יליד 1944), בנקאי השקעות, ואשתו מרי מטסון, קצינת מבחן.
יש לה שלושה אחים גדולים: טוביאס "טובי" וילסון, סמואל "סם" וילסון (עיתונאי ב-BBC), ומת'יו וילסון.
סבתו של אביה הייתה אירית במקור ממחוז קרלו.
וילסון גדלה בעיירה הכפרית הסמוכה שיפרטון (אנ'), סארי, וחונכה כקתולית.
היא למדה בבית ספר נוטרדאם (אנ'), בית ספר קתולי עצמאי לבנות הממוקם בכפר קובהאם (אנ'), לפני שלמדה באשר קולג'.
לאחר מכן, היא למדה לתואר ראשון בחוג להיסטוריה באוניברסיטת נוטינגהאם, ובאותו זמן הייתה מעורבת גם בחוג לדרמה של האוניברסיטה.
היא סיימה את לימודיה בשנת 2003 ובהמשך סיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) ביולי 2005. לאחר מכן, היא הייתה שותפה להקמת Hush Productions.
היא החלה דרכה בתעשיית הבידור הבריטית בשנת 2006 בסדרה הקומית "סקס, רובים ופרברים" (אנ').
באותה שנה שיחקה בתפקיד ג'יין אייר בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לרומן המפורסם "ג'יין אייר".
בזכות הופעתה בסדרה זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב, לפרס באפט"א ולפרס סטלייט.
בשנת 2007 שיחקה לצדה של מגי סמית' בסרט הטלוויזיה "לתפוס את מרי".
בשנת 2009 השתתפה בגרסה המחודשת לסדרת הטלוויזיה "האסיר" בתפקיד הדוקטור 313.
בשנת 2010 שיחקה בסדרת המשטרה "לותר" בתפקיד המדענית אליס מורגן.
באותה שנה, וילסון זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" ובשנת 2012 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה "אנה כריסטי".
בין 2014 ל-2018 כיכבה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של רשת שואוטיים, "הרומן".
על תפקידה בסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
+שנהסרטתפקידהערות2012אנה קארנינההנסיכה אליזבטה טברסקאיה2013הפרש הבודדרבקה רידלהציל את מיסטר בנקסמרגרט גוףלוקקטרינה (קול)2015סוויטה צרפתיתמדלן לאבארי2016אני הדבר היפה שחי בבית (אנ')לילי סיילור2017איך לדבר עם בחורות במסיבות (אנ')סטלהנהר אפל (אנ')אליס בלמועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (2017)2018נוכחות זרה קרוליין איירס2021דברים אמיתיים (אנ')קייטגם מפיקה
מועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (2021)2022תראו אותם רציםפטולה ספנסרTBAThe Book of Ruthרות קוקר בורקס (אנ')FamilyAndorraמיס קואי
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2007)
מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר (2007)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (אנ') (2010)2014–2018הרומןאליסון לוקהארטתפקיד ראשי (עונות 4-1); 42 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2014)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (אנ') (2015, 2017)2018גברת וילסוןאליסון וילסוןמיני-סדרה
מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר (2019)2019–2022חומריו האפליםמריסה קולטר (אנ')תפקיד ראשי (3 עונות); 21 פרקים2021אוסלו מונה יולסרט טלוויזיה של HBO
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (אנ') (2021)2023The Woman in the Wallלורנה בריידיתפקיד ראשי; 6 פרקים
גם מפיקה בפועל2024שערורייה מלכותית למדיאמילי מייטליס (אנ')מיני-סדרה TBADown Cemetery Roadשרה טאקרסדרה עתידית של אפל TV פלוס
+שנהמחזהתפקידהערות2005טוב (אנ')שחקניתSound Theatre2007בורגנים (אנ')טניההתיאטרון המלכותי הלאומי2009חשמלית ושמה תשוקהסטלה קובלסקי (אנ')דונמר וורהאוס (אנ'), קובנט גארדן, לונדון2010מבעד הזכוכית האפלהקאריןתיאטרון אלמיידה (אנ')2011אנה כריסטי (אנ')אנה כריסטידונמר וורהאוס (אנ'), קובנט גארדן, לונדון2013The El Trainמיס רולנד / רוזHoxton Hall2015משהו קוסמי (אנ')מריאןתיאטרון סמואל ג'יי פרידמן (אנ'), ברודוויי
מועמדת פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה (אנ') (2015)2016–2017הדה גאבלרהדה גאבלרהתיאטרון המלכותי הלאומי2019המלך לירקורדליהתיאטרון ג'יימס ארל ג'ונס (אנ'), ברודוויי
מועמדת פרס טוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר במחזה (אנ') (2019)2022הקול האנושי (אנ')אישהתיאטרון הרולד פינטר (אנ'), וסט אנד2023The Second Womanויר'גיניהיאנג ויק (אנ'), סאות' בנק, לונדון
רות זוטא הוא מדרש אגדה למגילת רות.
השם 'זוטא' ניתן לו כדי להבחינו מהמדרש האחר למגילה - רות רבה, הארוך יותר.
המדרש נכתב באירופה, אולי במאה ה-10.
המדרש יצא לאור לראשונה בידי שלמה בובר בשנת תרנ"ה (1895) על פי כתב יד מספריית פאלאטינה, בו הוא כונה "מדרש רות בפנים אחרים", כשהוא מעניק לו את הכינוי רות זוטא.
ונדפס שנית נדפס בספרו "מדרש זוטא".
מהדורה אלקטרונית של החיבור קיימת במאגרים של האקדמיה ללשון העברית והיא מבוססת ברובה על כתב יד מהגניזה הקהירית ובמקומות החסרים ההשלמות הן על פי כתבי יד פרמה.
יש הבדלים לא מעטים בין מהדורת בובר ובין מהדורת האקדמיה.
עד כה, לא יצא לאור מהדורה מדעית של החיבור.
מקצת מן החיבור התפרסם גם בידי שמחה אסף על פי כתב יד נוסף.
במבואו של בובר למדרש הוא מראה כי הילקוט השמעוני עשה שימוש במדרש, ואף רבי טוביה בן אליעזר השתמש בו במדרש לקח טוב שחיבר.
לדעת לוי גינצבורג, אף ספר הזוהר עשה שימוש במדרש.
רות פראנסס וודסמול הייתה מחנכת, מיסיונרית נוצרית ופעילה חברתית והומניטרית אמריקאית, שנודעה, בין השאר במחקריה על מעמד הנשים במזרח התיכון.
הייתה מראשי איגוד הצעירות הנוצריות YWCA האמריקאי והעולמי.
רות וודסמול נולדה באטלנטה שבג'ורג'יה כבת הצעירה מבין שלושת ילדיו של עורך הדין והמורה הריסון ס.
וודמול ושל המורה לאמנות מרי אליזבת לבית האוס.
היא גדלה באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, שם למדה בבתי ספר מקומיים, כולל מכללת פרנקלין ואוניברסיטת אינדיאנה.
בהמשך למדה זמן מה באוניברסיטת היידלברג.
ב-1905 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה ואחר כך בשנת 1906 את התואר השני במכללת וולזלי לנשים בבוסטון.
בשנים 1906–1917 עבדה רות וודסמול כמורה לאנגלית ומנהלת בית ספר בבתי ספר תיכון במדינות נבדה וקולורדו.
בהמשך החזיקה תפקידים במסגרת הארגון YWCA (ארגון הצעירות הנוצריות) הלאומי והעולמי.
בימי מלחמת העולם הראשונה ארגנה מטעם YWCA בתי הארחה לשם הפגשת החיילים עם בני משפחתם בארצות הברית – בקמפ פייק, ארקנסו, ובצרפת.
מאוחר יותר פעלה באיסטנבול בארגון סיוע לפליטים רוסים ויוונים.
אחרי המלחמה, בשנים 1918–1920 עברה זירת פעילותה לשטחים כבושים בגרמניה, אחר כך בפולין, במדינות הבלטיות ובארצות הבלקן.
לאחר מכן, בשנים 1920–1928 התגוררה באיסטנבול, בה פעלה כמזכירה של הארגון YWCA במזרח הקרוב והתיכון.
ב-1928–1930 קיבלה מלגת מחקר מקרן רוקפלר ובחסות האוניברסיטה האמריקאית בביירות, על מנת לחקור שינויי מעמד האישה במזרח התיכון, כולל פרס ובהודו.
בעקבות המחקר פרסמה דו"ח הנקרא "נשים מוסלמיות נכנסות לעולם חדש".