tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוכלוסיית העיר כללה אמריקאים, צרפתים קריאולים ומהגרים רבים שברחו מהאיטי לאחר המהפכה שהייתה שם.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 הוכפלה אוכלוסיית העיר והגיעה ל-102,000 תושבים.
בתקופה זו הייתה ניו אורלינס העיר הרביעית בגודלה בארצות הברית, והעיר השנייה בגודלה במדינות הדרום, אחרי בולטימור.
אולם עם פרוץ מגפת הקדחת הצהובה בשנת 1853 נפגעה אוכלוסיית העיר, ולמעלה מ-10,000 תושבים נפטרו מהמגפה.
עד מלחמת האזרחים שימשה העיר כנמל חשוב שהיה מרכז של סחר עבדים מחד, והייתה בה האוכלוסייה הגדולה ביותר בארצות הברית של שחורים חופשיים מאידך.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נכבשה העיר ללא קרב על ידי כוחות האיחוד, ועל כן לא ניזוקה במהלך המלחמה, בניגוד לערים אחרות במדינות הדרום.
בשנת 1884 נערך בעיר היריד הבינלאומי שמשך אליה תיירים רבים.
בעיר היה רובע חלונות אדומים נודע שמשך אליו מבקרים רבים.
מאחר שרוב העיר נבנתה בגובה נמוך מפני הים בין אגם פוטצ'ארטריין לנהר המיסיסיפי, עד תחילת המאה ה-20 הותרה הבנייה רק באזורים הגבוהים שלא הוצפו.
מסיבה זו הייתה לעיר צורה של חצי סהר (והיא קיבלה את הכינוי "עיר חצי הסהר").
בשנת 1910 פיתח המהנדס והמדען א.
בולדווין ווד מערכת משאבות ותעלות שאפשרו את ייבוש השטחים שהאגם הציף מדי שנה וכך התאפשרה בנייה נוספת מתחת לגובה פני הים.
לצורך הרחבת שטח העיר היא הוקפה בסוללות עפר ששימשו כסכר.
פעולת השאיבה גרמה לשקיעה של מפלס מי התהום ובעטייה גם לשקיעה של הקרקע עליה נבנתה העיר, דבר שהגדיל את הסכנה לפגיעה במקרה של פגיעה בסכרי העפר.
ניו אורלינס הפכה למרכז תיירות חשוב, בגלל הרובע הצרפתי, מועדוני הג'אז הרבים ונהר המיסיסיפי.
בנוסף נבנה בעיר אצטדיון הסופרדום, אחד מן הגדולים בעולם לפוטבול.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נעשו ניסיונות להפוך את מראה העיר ל"מודרנית" ו"מתקדמת".
השלטונות המוניציפליים החליטו להסיר את מעקי הברזל הישנים ברחוב קנאל.
בשנות ה-60 הוחלט להפסיק את פעולת החשמלית החוצה את רחוב קנאל ולהפעיל במקומה רשת אוטובוסים.
שתי פעולות אלה נחשבות בפרספקטיבה מאוחרת לטעויות היסטוריות אשר פגעו באופייה וביופייה של העיר.
בשנות ה-90 הוחזרה החשמלית לחלק מרחוב קנאל, ובאפריל 2004 שוחזר קו החשמלית במלואו.
ברבע האחרון של המאה ה-20 הפך ענף התיירות לענף עיקרי בכלכלת העיר, ואזור הרובע הצרפתי הפך מאזור עסקים ומגורים לאזור תיירותי.
בשנת 1984 נערכה בעיר התערוכה העולמית, מאה שנה אחרי התערוכה שנערכה בעיר ב-1884.
ב-14 בדצמבר 1996 פגעה אוניית משא בקניון ובמלון ששכנו על רציף על גדת נהר המיסיסיפי.
על אף שהמלון הכולל 456 חדרים ומרכז הקניות הכולל 15 חנויות נהרסו כליל, אף אדם לא נהרג.
ב-29 באוגוסט 2005 פגע בעיר ההוריקן הקטלני קתרינה.
עם התקרב הסופה צוו תושבי העיר להתפנות, שכן 70 אחוז מן העיר נמצאים מתחת לגובה פני הים.
עוצמת הפגיעה בעיר לא נצפתה בתחילה, מכיוון שעין הסערה הייתה מרוחקת כ-25 קילומטרים מהעיר.
ב-30 באוגוסט נפרצו שתיים מסוללות העפר, ליד רחוב 17 בעיר, ומי אגם פוטצ'ארטריין החלו להציף את העיר.
לעיר נגרמו נזקים רבים הן מההצפה אשר כיסתה 89% משטחי העיר, ובחלק מהמקומות הגיעה לגובה של 7.6 מטרים, הן מכמות המשקעים הרבה, והן מהרוחות העזות ששברו חלונות, העיפו גגות ותמרורים ועקרו עצים.
הנזק לעיר עצמה הוערך בסכום שבין 10 ל-25 מיליארד דולר.
לפחות 1,836 בני אדם נספו כתוצאה מהסופה, ובכך היא הפכה לאחת הסופות הקטלנית בתולדות ארצות הברית.
רוב הנספים היו בני מיעוטים עניים אשר לא הצליחו להיחלץ מהעיר בכוחות עצמם.
על פי הערכות, הסופה גרמה לנזק של 81 מיליארד דולר (במחירי שנת 2005), אסון הטבע היקר בהיסטוריה של ארצות הברית.
אזורים רבים שנפגעו, בעיקר שכונות עוני, לא שוקמו מההריסות עד היום (2010).
ניו אורלינס ממוקמת על גדות נהר המיסיסיפי, במרחק 150 קילומטר צפונית למפרץ מקסיקו.
העיר ממוקמת באזור דלתת נהר המיסיסיפי בין הנהר הנמצא מדרום לעיר לאגם פונטצ'ארטריין הנמצא בצפונה של העיר.
הנקודה הנמוכה ביותר במדינת לואיזיאנה נמצאת בתחומה של העיר ניו אורלינס (זו אחת הנקודות הנמוכות ביותר בארצות הברית, אחרי עמק המוות וימת סלטון).
רוב שטח העיר נמצא בין 30 ס"מ לשלושה מטרים מתחת לפני הים.
על מנת למנוע הצפת העיר, מוקפת העיר בסכרים עשויים אדמה, וסדרה של משאבות שואבת את מי הגשמים אל האגם.
בשל מי התהום הגבוהים והסכנות של הצפת העיר (שעלולה להתרחש במקרה של סופה, או גשם פתאומי של יותר מ-30 מ"מ בזמן קצר), נמצאים כל בתי הקברות של העיר על עמודים.
מרכז העסקים הראשי של ניו אורלינס ממוקם מצפון וממערב לנתיבו של נהר המיסיסיפי - באזור הקרוי "הרובע האמריקאי".
אזור זה נחשב מרכזה של העיר, ואזורים מצפון לו נקראים "מעלה העיר (uptown) ואזורים מדרום לו נקראים "מורד העיר" (downtown).
אזור הרובע הצרפתי ובו מרכז אתרי התיירות נמצא מדרום למרכז העסקים, ואזור רובע הגן נמצא מצפון לו.
אקלים העיר סובטרופי, עם חורפים מתונים וקיצים חמים ולחים.
בחודש ינואר - בין 6 - 17 מעלות צלזיוס.
בחודש יולי - בין 23 - 33 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 11.6 מעלות צלזיוס מתחת ל-0 (ב-23 בדצמבר 1989).
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 38.9 מעלות צלזיוס (ב-22 באוגוסט 1980).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,520 מילימטרים גשם בשנה.
שלג יורד בעיר לעיתים נדירות.
הפעם האחרונה בה ירד שלג בעיר הייתה חג המולד של שנת 2004. לפני כן ירד שלג בעיר רק בשנת 1954.
בתחילת 2005, לפני הוריקן קתרינה, התגוררו בעיר כ-460,000 תושבים, בעקבות ההוריקן פונתה העיר, ומאז חזרו אליה רוב תושביה.
העיתון היומי העיקרי של העיר הוא "ניו אורלינס טיימס - פיקאיון" המוצא לאור מאז שנת 1837. כמו כן מוצאים לאור בעיר מספר שבועונים.
רחוב בורבון ברובע הצרפתי הוא אזור בילויים הידוע בחיי הלילה ומועדוני הג'אז שבו.
הרחוב נמצא בלב אזור התיירות, המכונה "הרובע".
ברובע הצרפתי נמצאת מטבעת ניו אורלינס - שהייתה בעבר סניף של מטבעת ארצות הברית וכיום משמשת כמוזיאון.
ב-6 ביוני 2000 נפתח ברובע הצרפתי המוזיאון הלאומי די - דיי המתאר את פלישת בעלות הברית לנורמנדי שבצרפת במלחמת העולם השנייה.
בבניין הקבילדו ממוקם מוזיאון לואיזיאנה.
מוזאוני האומנות בעיר כוללים את מוזיאון ניו אורלינס לאומנות (NOMA) ומוזיאון אוגדן לאומנות דרומית.
בעיר נמצא גם גן חיות - גן החיות אודובון, ואינסקטריום.
ניו אורלינס ידועה במטבח הקייג'ון המקומי שלה.
בין מאכליו הידועים: בינייטים - מיני מאפה מרובעים המוגשים עם קפה, כריכים בסגנון סיציאליני (Muffuletta), מאכלי ים (ג'מבליה, גמבו ואטופי שמקורם במטבח הקראולי), ומאכלי אורז ושעועית אדומה.
ישנו שימוש רב גם בתבלין הקייג'ון המפורסם של לואיזיאנה.
בעיר ניו אורלינס נערכים מדי שנה אירועי המרדי גרא (יום שלישי השמן) וכן פסטיבל הג'אז והמסורת של ניו אורלינס.
אירועי המרדי גרא כוללים תהלוכות ומסיבות רבות, ונערכים ברובם באזור הרובע הצרפתי של העיר.
שמה של ניו-אורלינס מתקשר עם מוזיקת הג'אז.
מאז היווסדה של העיר הייתה העיר מרכז מוזיקלי.
בשל מפגש התרבויות - תרבות אירופאית, אמריקה הלטינית, אפריקה והאיים הקריביים הפכה העיר מקום ליצירת מוזיקה חדשה ומקורית.
הבלוז, שמקורו במוזיקה האפרו אמריקאית, התפתח בין היתר בניו אורלינס.
בשנים מאוחרות יותר, התפתח לראשונה סגנון הג'אז, שבהמשך יושפע רבות מהבלוז שקדם לו.
כמו כן תרמה העיר רבות להתפתחות מוזיקת הרוק.
ביום ובלילה נשפכים צלילי ג'אז של עשרות להקות ותזמורות מתוך בתי הקפה והאולמות הקטנים והעתיקים אל סמטאות הרובע הצרפתי של העיר.
במהלך השנים נוצרה בעיר מוזיקה ייחודית ללוויות הכוללות תזמורת כלי נשיפה מתכתיים, המכונות "לוויות ג'ז".
העיר מהווה מרכז למספר קבוצות ספורט מקצועניות:
ניו אורלינס סיינטס ("הקדושים של ניו אורלינס"), קבוצת פוטבול, מליגת ה-NFL, משחקים בסיזרס סופרדום.
ניו אורלינס פליקנס, קבוצת כדורסל מליגת ה-NBA משחקים בארינה של ניו אורלינס.
ניו אורלינס וודו (New Orleans VooDoo), קבוצת פוטבול נוספת בעיר המשחקת בליגת ה-AFL.
ניו אורלינס זיפרס (New Orleans Zephyrs) חברים בליגת הבייסבול הנמוכה.
ניו אורלינס היא מרכז תעשייתי ומסחרי, ועיר נמל מרכזית בארצות הברית.
נמל ניו אורלינס הוא אחד הנמלים העיקריים בארצות הברית בפרט ובעולם כולו.
צבא ארצות הברית בנה את תעלת מוצא נהר המיסיסיפי למפרץ בשנות ה-50 של המאה ה-20 על מנת להקל על עומס התנועה הרב של ספינות המשא במורד נהר המיסיסיפי, בו עוברות כ-50,000 רפסודות ואוניות משא מדי שנה.
דרך הנמל עוברים כ-145 מיליון טונות מטען מדי שנה, והוא הנמל הרביעי בגודלו בעולם מבחינה זו.
כ-5,000 ספינות מ-60 מדינות עוגנות בנמל מדי שנה.
עיקר מוצרי הייצוא הם חיטה ודגנים מאזור המערב התיכון של ארצות הברית, מוצרי היבוא כוללים בעיקר נפט, כימיקלים, קקאו וקפה.
ניו אורלינס היא מרכז של תעשיית הנפט של ארצות הברית, וקידוחי נפט רבים נמצאים על רפסודות במפרץ מקסיקו בקרבת העיר.
בעיר עצמה מצויים משרדי חברות הנפט הגדולות.
לנאס"א יש מתקנים רבים בקרבת העיר, וכן ללוקהיד מרטין מפעל גדול בפרוורי העיר, המייצר את הדלק של מעבורות החלל.
ניו אורלינס היא אחת הערים המתוירות ביותר בארצות הברית, ועיקר כלכלת העיר מתבססת על התיירות.
הקרנבל נערך בעיר מדי שנה - המרדי גרא מביא לעיר מבקרים מכל העולם.
מועצת העיר ניו אורלינס, בראשה עומד ראש העיר לה טויה קנטרל מורכבת משבעה חברים (נוסף על ראש העיר): חמישה חברי מועצה הנבחרים אחד מכל רובע בעיר, ושני חברי מועצה הנבחרים בהצבעה של כלל תושבי העיר.
מערכת בתי הספר של העיר כוללות כ-100 בתי ספר ציבוריים בעיר עצמה, וכמאה בתי ספר נוספים בפרווריה.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות ובהן אוניברסיטת טוליין, אוניברסיטת לויולה ניו אורלינס, אוניברסיטת דילרד, אוניברסיטת סאות'רן ניו אורלינס, אוניברסיטת זאבייאר לואיזיאנה, אוניברסיטת ניו אורלינס, בית הספר לרפואה של מדינת לואיזיאנה ומכללת הרזינג.
מכללות נוספות, פחות ידועות, המצויות בעיר הן המכללה הקהילתית דלגאדו, המכון הקולינרי של ניו אורלינס והסמינר הבפטיסטי התאולוגי של ניו אורלינס.
שדה התעופה של ניו אורלינס הוא נמל התעופה הבין-לאומי ניו אורלינס לואי ארמסטרונג, הממוקם מערבית לעיר.
שדה תעופה נוסף הנמצא בעיר הוא שדה התעופה לייקפרונט המשמש טיסות מקומיות.
לתחנת הרכבת של העיר מגיעות רכבות מניו יורק ומשיקגו וכן עוברות דרך העיר רכבות בדרכן מג'קסונוויל, פלורידה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
כמו כן העיר משמשת מרכז לרכבות משא.
מערכת האוטובוסים של העיר מנוהלת על ידי מערכת התחבורה האזורית של ניו אורלינס (New Orleans Regional Transit Authority ("RTA")) המפעילה קווי אוטובוסים רבים המחברים את העיר אל פרווריה, וכן את מערכות החשמליות של העיר.
מערכת חשמלית זו מוזכרת במחזה הידוע של טנסי ויליאמס - "חשמלית ושמה תשוקה", הקרויה על שם החשמלית של רחוב דזייר (רחוב תשוקה).
חשמלית זו הפכה בתחילת המאה ה-20 לקו אוטובוס, אך בשנת 1948 הוחזרה החשמלית לפעולתה.
לניו אורלינס אחת עשרה ערים תאומות:
ניו אמסטרדם ("אמסטרדם החדשה", בהולנדית: Nieuw-Amsterdam) היה שמו של היישוב המבוצר בקולוניית הולנד החדשה, יישוב אשר הפך ב-1665 לעיר "ניו יורק" כאשר הצטרף למושבות הבריטיות.
היישוב, שהוקם בשנת 1625 על ידי סוחרי חברת הודו המערבית ההולנדית, מוקם במיקום אסטרטגי ובר הגנה בקצהו הדרומי של האי מנהטן, ונועד להגן על הכניסה לנהר ההדסון, אשר במעלהו מוקמו מפעלי עיבוד הפרוות של החברה.
היישוב הפך עד מהרה לקולוניה גדולה ומפותחת והוא נשאר בחזקה הולנדית עד לשנת 1664, אז נפל לידי האנגלים.
בשנת 1673 הועברה העיר חזרה לידי ההולנדים, אשר קראו לה "ניו אוראנג'" (אוראנג' החדשה).
ברם, ההולנדים החזיקו בעיר כשנה בלבד, ואיבדו אותה בשנית לטובת האנגלים בשנת 1674.
כיום, העיר המודרנית ניו יורק, מחשיבה את תאריך ייסודה כתאריך תחילת ההתיישבות ההולנדית - 1625 (בעבר היה נהוג להחשיב את שנת השתלטות האנגלים על העיר - 1664, כשנת הייסוד).
התיעוד הראשון של האזור שכיום מכונה מפרץ ניו יורק נעשה בשנת 1609 במסעו של הנרי הדסון, אשר ניסה למצוא את המעבר הצפון-מערבי מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
הדסון, אשר נכשל במטרתו, הביא עמו בשובו דיווח על האפשרות לניצול פרוות הבונה כאפיק כלכלי כדאי.
דיווחו של הדסון עורר עניין בקרב חברת הסחר ההולנדית אשר החלה שולחת משלחות נוספות לאזור.
באותו הזמן החזיקה פרוות הבונה בפופולריות עצומה באירופה, בשל היותה ניתנת לליבוד, ובכך מתאימה ביותר לייצור כובעים חסיני-מים.
המשלחות אשר נשלחו בידי ההולנדים היו משלחות ניידות אשר תרו את אזור עמק הדסון של ימינו ולא הקימו יישובי קבע.
בשנת 1614 הוקם מושב הקבע הראשון באזור - "הולנד החדשה" על ידי משלחת הולנדית בראשות אדריאן בלוק.
בעשור הראשון להתיישבות ההולנדית באזור, השתמשו ההולנדים בשטח האי מנהטן בצמצום, והשפעתם על המקומיים כמעט ולא ניכרה, עקב היות המושבה בסיס כלכלי יצרני ולא בסיס להפצת התרבות ההולנדית בקרב תושבי האזור המקוריים.
למעשה, מרבית המתיישבים ב"הולנד החדשה" בחרו להתיישב במעלה הנהר, בקרבת היערות המקיפים אותו, בסמוך לאינדיאנים אשר סיפקו להולנדים את פרוות הבונים תמורת חפצים פעוטי ערך, כחרוזים.
את שטח האי מנהטן המרוחק מהיערות, ניצלו המתיישבים לגידול מטעים ובקר, ולא להתיישבות.
ככל שחלף הזמן, החלו נציגי שאר המעצמות האירופאיות להתעניין ב"מכרה הזהב" אותו גילו ההולנדים בצפון היבשת.
בשנת 1625 גבר האיום לפלישה של כוחות אירופאים נוספים לאזור בו הייתה להולנדים בלעדיות מסחרית מלאה.
התרעות אלו הניעו את חברת הודו המערבית ההולנדית להתחיל במהלך של תכנון מבצר אשר יגן על הכניסה לעמק נהר ההדסון, מבצר אשר גם יהיה מסוגל לשכן את תחנת המסחר אשר פעלה עד לאותו הזמן בשטחי היערות הקשים להגנה אשר מצפון למנהטן.
ישנן בנמצא עדויות לכך שההולנדים בנו את מבצרם בחלקה הדרומי של מנהטן כבר בשנת 1620. העדות המרכזית לכך הוא מכתב עליו חתום אדריכל אנגלי בשם איניגו ג'ונס המתוארך לאותה שנה והעוסק בבקשת ההולנדים מג'ונס לתכנן את אותו המבצר.
במכתבו מיעץ ג'ונס להולנדים שלא לבנות מבני עץ בחיפזון כפי שהיה נהוג באותה תקופה, אלא להקים מבצר מוקף חפיר בנוי אבן.
למכתבו צירף ג'ונס תרשים של מבצר דמוי כוכב אשר היה פופולרי ביותר בתקופה זו וזאת בשל עמידותו הגבוהה בפני אש תותחים.
הממונים על מיזם בניית המבצר, ובראשם נציג חברת הסחר וילם ורחוסט, בחרו למקמו בדיוק מעל קצהו הדרומי של האי מנהטן.
הם קראו לו מבצר אמסטרדם והחלו בבנייתו במקום בו עומד כיום בית המכס האמריקאי בניו יורק.
ייבוש ים שנעשה מאוחר יותר, יצר את פארק באטרי ממערב למבצר.
יוהנס דה לאט העלה את האזור על המפה והיה הראשון שהשתמש בשמות כמו מסצ'וסטס ומנהטן.
עם תחילת הקמת המבצר, ירדה קרנו של ורחוסט בקרב המתיישבים, בעיקר עקב ניהולו הכושל את התחומים הכספיים של הקולוניה, ויחסו המתנשא כלפי המתיישבים, אותם תפס כשכירי חברת הסחר.
בתחילת 1626 הוא הוחלף בתפקידו על ידי פטר מינואי.
כחלק ממבצע הבניה, החל מינויט במדיניות רכישת קרקעות האי מנהטן מאנשי שבט הלנאפי המקומיים, מדיניות אשר הביאה לבסוף לרכישת כל אדמות האי במחיר של 60 גילדנים.
מעשה זה הוא היסוד לאגדה המספרת על קניית האי מהאינדיאנים תמורת חרוזי זכוכית בשווי 24 דולרים.
מרבית ההיסטוריונים מניחים כיום, כי שבט הלנאפי לא דגל כלל באחזקת אדמה כרכוש, מפאת היותו שבט נודד המתיישב במקומות שונים בהתאם לעונות השנה.
לפי דעה זו, אנשי השבט האמינו לכל היותר כי הם מוכרים למתיישבים ההולנדים את זכויות הדיג והציד באזור, זכויות אשר ישובו אליהם עם עזיבת ההולנדים את האזור.
ראשוני המתיישבים עברו להתגורר בקרבת מבצר ניו אמסטרדם עוד לפני השלמת בנייתו, בשל חששותיהם מהיפגעות מקרבות מלחמת השבטים האינדיאנים (מלחמת המוהוק-מאהיקן) אשר התרחשה באזורי היישוב המקוריים של ההולנדים.
הדחיפות אשר התעוררה להשלמת בניית המבצר, יחד עם העובדה שמלחמת האינדיאנים גרמה למושבה הפסדים כלכליים כבדים, הביאו את פרנסי הקולוניה להצניע מעט את תוכניותיהם לבניית המבצר, ובמקום אחוזת אבן מבוצרת היטב, הוחלט לבנות מעין מבנה אבן פשוט, המבוצר בחומות עץ פשוטות.
לאחר השלמת בניית המבצר הפשוט מנתה אוכלוסיית המושבה כ-270 נפש.
מציור מים אשר נתגלה בשנת 1992 בספרייה הלאומית של אוסטריה, ניתן ללמוד על מראה המושבה באמצע המאה ה-17 כפי שנשקף מהמנסרה אשר הוקמה בסמוך אליה (בגוברנורז איילנד של ימינו).
ב-2 בפברואר 1653 הוכרז על הפיכתו של המבצר לעיר רשמית - ניו אמסטרדם שמה.
בשנת 1658 הוקמה מצפון לעיר עיר הולנדית חדשה אשר נקראה ניו הארלם, שכונת הארלם של ימינו.
23 היהודים הראשונים הגיעו לניו אמסטרדם מהעיר רסיפה שבברזיל ב-1654, לאחר שגורשו מפרנמבוקו בידי הפורטוגזים.
בתחילה לא הותר להם לבנות בית כנסת, אך ב-20 באפריל 1657 העניקה העיר חופש דת ליהודים, מה שמשך אליה עוד יהודים ספרדים רבים אשר נמלטו מהכיבוש הפורטוגזי של המושבות ההולנדיות שבברזיל.
עם פרוץ מלחמת הולנד-אנגליה השנייה, הטילו המתיישבים האנגלים ביבשת אמריקה מצור על הולנד החדשה.
ב-24 בספטמבר 1664 נכנעו ההולנדים בפיקודו של פיטר סטויווסנט לכח האנגלי.
הסכם הכניעה כלל את החלת השלטון האנגלי במושבה, כמו גם חילופי טריטוריות באוקיינוס השקט.
לאחר הכיבוש הוחלף שמה של העיר לניו-יורק, על שמו של דוכס יורק, אחיו של מלך אנגליה צ'ארלס השני.
בשנת 1667, עם החתימה על חוזה ברדה, חדלו ההולנדים מדרישותיהם לקבל חזרה את המושבה לידיהם, תמורת קבלת המושבה האנגלית בסורינאם וויתור אנגלי על תביעות טריטוריאליות באיי בנדה (באינדונזיה של היום) מרכז הגידול היחיד באותו הזמן לאגוז מוסקט.
אולם, במלחמה שפרצה מאוחר יותר בין אנגליה להולנד, כבשו ההולנדים את המושבה לזמן קצר ב-1673, אולם החזירו אותה לאנגלים לצמיתות בשנת 1674 עם החתימה על חוזה וסטמינסטר ב-19 בפברואר של אותה שנה.
ניו אורלינס פֶּלִיקַנְס היא קבוצת כדורסל מהעיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית הדרום-מערבי שבאזור המערב, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם סמות'י קינג סנטר.
הפליקנס הוקמו בשם ניו אורלינס הורנטס בעונת , כאשר הבעלים של קבוצת שארלוט הורנטס העביר את המועדון לניו אורלינס.
בעקבות הוריקן קתרינה עברה הקבוצה באופן זמני לאוקלהומה סיטי, בה שיחקו בעונות ו- תחת השם ניו אורלינס/אוקלהומה סיטי הורנטס.
בסיום עונת שינה המועדון את כינויו ל"פליקנס" (בעברית: שקנאים), ושנה לאחר מכן חזר הכינוי "הורנטס" לקבוצת שארלוט בובקאטס שנוסדה בעונת .
המאזנים והסטטיסטיקות של המועדון בעונות – הוחזרו באופן רשמי לשארלוט הורנטס.
בעונת רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה – העפלה לסיבוב השני של פלייאוף ה-NBA – ובעונת שחזרה את ההישג.
על אף האהדה הידועה של תושבי שארלוט לכדורסל והיכולת הטובה שהציגה שארלוט הורנטס בשנותיה הראשונות, ממוצע תפוסת האולם במשחקי הקבוצה היה מהנמוכים ב-NBA.
בעונת ממוצע הקהל במשחקי ההורנטס ירד לשפל של 11,286 - הממוצע הנמוך בליגה.
אחת ההשערות לסיבת מיעוט הקהל הייתה הניכור של תושבי שארלוט כלפי בעלי הקבוצה, ג'ורג' שין, אשר הועמד לדין באשמת אונס בשנת 1997. הבעלים עצמו הפנה אצבע מאשימה כלפי אולם ה"שארלוט קולסאום" המיושן ומיעוט תאי הכבוד שהכיל.
בשנת 2001 התחרו ההורנטס ו-ונקובר גריזליס על זכות המעבר לעיר ממפיס, טנסי, בה זכו לבסוף הגריזליס.
בשנת 2002 החליטה מועצת העיר שארלוט על בניית אולם כדורסל חדש, אך רק בתנאי שההורנטס יימכרו על ידי הבעלים.
ליגת ה-NBA אישרה את בניית אולם ה"שארלוט בובקאטס ארנה" (שמאז שונה שמו ל"טיים וורנר קייבל ארנה"), ואת העברת המועדון, שעדיין החזיק בו ג'ורג' שין, לעיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה.
בכך חזרה לייצג את ניו אורלינס קבוצת NBA, לראשונה מאז עונת בסופה עברו הניו אורלינס ג'אז לסולט לייק סיטי, יוטה.
כחלק מההסכם, הבטיחה הליגה להקים קבוצת NBA חדשה בשארלוט, ואכן בשנת 2004 הוקמה קבוצת שארלוט בובקאטס כקבוצה ה-30 בליגה.
2002–2005: השנים הראשונות בניו אורלינס
משחקה הרשמי הראשון של ניו אורלינס התקיים ב-30 באוקטובר 2002 כשההורנטס אירחו את קבוצת יוטה ג'אז, שהוקמה כ"ניו אורלינס ג'אז" בעונת .
במחצית המשחק, אשר התקיים בניו אורלינס ארנה, נערך טקס הפרשת גופיית המשחק של שחקן העבר פיט מרוויץ', ששיחק עבור ניו אורלינס ג'אז בשנים 1974–1979. הפורוורד פי.
בראון קלע את הנקודות הראשונות בתולדות המועדון, במשחק בו ניצחו ההורנטס בתוצאה 100-75. במשחק האולסטאר 2003 ייצג את ההורנטס כוכב הקבוצה ג'מאל משבורן, בהשתתפותו היחידה בקריירה במשחק הכוכבים.
את העונה סיימו ההורנטס במאזן ניצחונות חיובי 35–47 שהציב אותם במקום החמישי בטבלת המזרח.
בפלייאוף הפסידה ניו אורלינס לפילדלפיה 76' בתוצאה 2–4, מה שהביא לפיטוריו של מאמן הקבוצה פול סיילאס.
גם בסיום עונת , תחת המאמן טים פלויד, דורגה הקבוצה במקום החמישי במזרח, עם מאזן 41-41, והיא הודחה על ידי מיאמי היט בסיבוב הפלייאוף הראשון, בתוצאה 3–4.
לקראת עונת מונה ביירון סקוט למאמנה הראשי של הקבוצה, במקומו של טים פלויד שפוטר לאחר עונה אחת בתפקיד.
בעקבות הצטרפותה לליגה של שארלוט בובקאטס שונה מבנה חלוקת הבתים של ה-NBA, וההורנטס שובצו לבית הדרום-מערבי שבאזור המערבי.
לפני תחילת העונה עבר משבורן ניתוח בברכו הימנית בשל פציעה, שבדיעבד סיימה את הקריירה של השחקן כבר אז, בגיל 31. לאחר פתיחת עונה חלשה, בעקבות פציעות של שחקני מפתח נוספים כבארון דייוויס וג'מאל מגלור, שלחו ההורנטס בטריידים שונים את דייוויס לגולדן סטייט ווריורס ואת דייוויד וסלי ליוסטון רוקטס.
ללא ארבעת שחקניה המובילים דאשתקד - דייוויס, וסלי, משבורן ומגלור - התדרדרה הקבוצה עד המקום האחרון באזור המערבי עם מאזן 18–64 בסיום העונה.
בעקבות סופת הוריקן קתרינה שפגעה בניו אורלינס כחודשיים לפני תחילת עונת , עברו ההורנטס לשחק במהלך שתי העונות הבאות באוקלהומה סיטי, תחת הכינוי "ניו אורלינס/אוקלהומה סיטי הורנטס".
במהלך תקופה זו אירחו ההורנטס את מרבית משחקיהם הביתיים באולם פורד סנטר שבאוקלהומה סיטי, ולעיתים שיחקו באולם הקבוצה המקורי - ניו אורלינס ארנה.
בדראפט 2005 בחרו ההורנטס בבחירה הרביעית את כריס פול מאוניברסיטת וייק פורסט, שהעמיד לאורך העונה ממוצעים של 16.1 נקודות ו-7.8 אסיסטים למשחק וזכה בתואר רוקי העונה.
בעונת חזרו ההורנטס באופן קבוע לניו אורלינס, שאירחה באותה עונה את סוף-שבוע האולסטאר כחלק מקמפיין שיווקי לשיקום העיר.
הודות לדירוגם של ההורנטס כמובילי טבלת המערב במחצית העונה, זכה מאמן הקבוצה ביירון סקוט לאמן את נבחרת המערב במשחק האולסטאר עצמו.
בנוסף לסקוט, יצגו את ההורנטס במשחק גם השחקנים כריס פול ודייוויד וסט, בהופעתם הראשונה במשחק היוקרתי.
את העונה הסדירה סיימה ניו אורלינס במקום השני במערב, אחרי לוס אנג'לס לייקרס, עם המאזן הטוב בתולדות המועדון - 56-26. בפלייאוף ה-NBA העפילה הקבוצה לסיבוב השני לאחר שניצחה את דאלאס מאבריקס בתוצאה 1–4, אך הפסידה בחצי גמר המערב לאלופה היוצאת, סן אנטוניו ספרס, בתום שבעה משחקים.
ההורנטס סיימו את עונת עם מאזן חיובי 33–49, שהציב אותם במקום השביעי בלבד באזור המערבי החזק.
בפלייאוף התמודדה הקבוצה מול המדורגת שנייה דנוור נאגטס, והפסידה לה בתוצאה 1–4. לקראת עונת בחרה ניו אורלינס את דארן קוליסון ומרכוס ת'ורנטון בבחירות ה-21 ו-43 בדראפט, בהתאמה, וכמו כן שלחה את טייסון צ'נדלר לשארלוט בובקאטס בתמורה לאמקה אוקפור.
בשל פתיחה מאכזבת לעונה, פוטר מאמן הקבוצה ביירון סקוט לאחר 5 עונות בתפקיד, ואת מקומו תפס הג'נרל מנג'ר ג'ף באוור.
פציעות שונות ברגלו של כריס פול הגבילו את הרכז ל-45 משחקים בלבד, וההורנטס החמיצו את הפלייאוף לאחר שהעמידו מאזן שלילי של 37–45. בסיום העונה עזב באוור את עמדת המאמן, והחתים במקומו את מונטי ויליאמס בתפקידו הראשון כמאמן ראשי ב-NBA.
במהלך עונת , ב-20 בדצמבר 2010, רכשה ליגת ה-NBA את הקבוצה מידי ג'ורג' שין בעלות של כ-300 מיליון דולר.
בסיום העונה חזרו ההורנטס לפלייאוף, אך העפילו מהמקום השביעי בלבד במערב, והפסידו ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
לפני תחילת עונת ביקש כריס פול מההורנטס מעבר לקבוצה אחרת, עם העדפה לערים ניו יורק ולוס אנג'לס.
ההורנטס הגיעו להסכמה על טרייד משולש עם לוס אנג'לס לייקרס ויוסטון רוקטס, אך הקומישינר של ה-NBA דייוויד סטרן, שהחזיק באופן זמני גם בתפקיד הבעלים של ניו אורלינס, הטיל וטו על העסקה.
במסגרת הטרייד סוכם כי פול יעבור ללייקרס, בעוד פאו גאסול יעבור לרוקטס, וניו אורלינס תקבל את קווין מרטין, לואיס סקולה וגוראן דרגיץ' מיוסטון ואת למאר אודום מהלייקרס.
נימוקו של סטרן לביטול הטרייד היה ההתחשבות בשאר בעלי הקבוצות בליגה, שהלינו על חוסר האיזון של העסקה לטובת הלייקרס.
כשבוע לאחר מכן, ב-14 בדצמבר 2011, העבירו ההורנטס את פול בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס בתמורה לאריק גורדון, כריס קיימן, אל-פארוק אמינו ובחירת דראפט עתידית.
את העונה הסדירה, שמנתה 66 משחקים בלבד בעקבות שביתת שחקנים, סיימה ניו אורלינס במקום האחרון במערב עם מאזן 21–45.
לקראת סיום אותה עונה, ב-13 באפריל 2012, רכש את ההורנטס הבעלים של קבוצת ה-NFL ניו אורלינס סיינטס, טום בנסון, בעלות של כ-338 מיליון דולר.
בסיום העונה הודיע בנסון כי הקבוצה תחליף את הכינוי "הורנטס" בשם שייצג יותר את מדינת לואיזיאנה.
בדראפט 2012 בחרה ניו אורלינס את אנתוני דייוויס בבחירה הראשונה בדראפט, ואת אוסטין ריברס בבחירה העשירית.
כמו כן צירפו ההורנטס את הפאוור פורוורד ראיין אנדרסון, השחקן המשתפר של עונת 2011/2012.
ב-24 בינואר 2013 הודיעה הקבוצה במסיבת עיתונאים על שינוי שם הקבוצה ל"פליקנס" (שקנאים), על שם הציפור הלאומית של לואיזיאנה, והציגה את לוגו הקבוצה החדש.
בסיום עונת , אותה סיימה הקבוצה במקום ה-14 במערב, החלפת שם המועדון נכנסה לתוקף.
כשנה לאחר מכן הודיעה קבוצת שארלוט בובקאטס על החזרת הכינוי "הורנטס" לשארלוט, וכן על העברת המאזנים, השיאים והסטטיסטיקות של המועדון בעונות - למועדון שארלוט הורנטס הנוכחי.
בכך אוחדה ההיסטוריה של קבוצות הכדורסל בשארלוט למועדון אחד.
בהתאם, המאזנים והסטטיסטיקות של ההורנטס מאז עברו לניו אורלינס בעונת נשארו על שם מועדון הפליקנס, שנחשב כי נוסד בשנת 2002.
בדראפט 2013 בחרו הפליקנס את נרלנס נואל בבחירה השישית, ושלחו אותו בטרייד לפילדלפיה 76' בתמורה לרכז ג'רו הולידיי ובחירת הדראפט ה-42, פייר ג'קסון.
כמו כן צירפה הקבוצה את הקלע טייריק אוונס מסקרמנטו קינגס, כחלק מטרייד משולש עם פורטלנד טרייל בלייזרס.
באותה עונה נבחר אנתוני דייוויס להשתתף במשחק האולסטאר לאחר שהעמיד ממוצעים של 20.8 נקודות, 10.0 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק, אך פציעות שונות של דייוויס, אנדרסון, הולידיי וגורדון הגבילו את הקבוצה למאזן שלילי 34–48 שהציב את הקבוצה במקום ה-12 במערב.
בעונת חזרה ניו אורלינס לפלייאוף ה-NBA, לראשונה מזה 4 עונות, לאחר שניצחה 45 משחקים בעונה הסדירה.
בסיבוב הראשון התמודדו הפליקנס מול המדורגת ראשונה, גולדן סטייט ווריורס, והפסידו לה בתוצאה 0–4. בסיום העונה פיטרה הקבוצה את המאמן מונטי ויליאמס, ומינתה תחתיו את אלווין ג'נטרי.
בעונת סיימה ניו אורלינס במקום ה-12 במערב עם מאזן 30–52. בדראפט 2016 בחרו הפליקנס את הקלע באדי הילד בבחירה השישית, אך כבר בפברואר 2017 שלחו אותו בטרייד לסקרמנטו קינגס (יחד עם טייריק אוונס ושתי בחירות דראפט עתידיות) בתמורה לדמרקוס קאזינס.
על אף יכולת טובה של דייוויס וקאזינס, אשר נבחרו לחמישיות העונה ב-NBA, שוב נותרה הקבוצה מחוץ לפלייאוף, עם מאזן שלילי 34–48. בפתיחת עונת המשיך קאזינס להציג דומיננטיות עם ממוצעים של 25.2 נקודות ו-12.9 ריבאונדים למשחק, אך בפברואר 2018 סבל מקרע בגיד האכילס והושבת ממשחק עד סיום העונה.
בהיעדרו של קאזינס התעלו דייוויס והולידיי, הובילו את הקבוצה לפלייאוף מהמקום השישי במערב, ואף גברו במפתיע על פורטלנד טרייל בלייזרס בסיבוב הראשון בתוצאה 4–0. בסיבוב השני הודחו הפליקנס מול הווריורס (1–4), אשר זכו בהמשך באליפות ה-NBA.
2019-הווה: עזיבת דייוויס והגעת זאיון ווילאמסון
בינואר 2019 הודיע כוכב הקבוצה אנתוני דייוויס על רצונו לעזוב את ניו אורלינס, וביקש מהקבוצה להעביר אותו בטרייד לקבוצה אחרת.
בתגובה להצהרתו הפומבית נקנס דייוויס על ידי ה-NBA בסך 50,000 דולר.
משלא סיכמו על עסקה עם אף קבוצה עד סיום מועד ההעברות ב-7 בפברואר, המשיך דייוויס לשחק עבור הפליקנס עד סיום העונה.
באפריל 2019 מינו הפליקנס את דייוויד גריפין כג'נרל מנג'ר של הקבוצה, במקומו של דני פרי שהחזיק בתפקיד באופן זמני.
בדראפט ה-NBA 2019 ניצלו הפליקנס את הבחירה הראשונה כדי לבחור את כוכב ליגת המכללות זאיון ויליאמסון.
באותו הקיץ העבירו הפליקנס את הפנים של המועדון בשנים האחרונות, אנתוני דייוויס, ללוס אנג'לס לייקרס תמורת לונזו בול, ג'וש הארט, ברנדון אינגרם, דיאנדרה האנטר ו-2 בחירות דראפט עתידיות.
ויליאמסון היה פצוע לאורך מרבית העונה, אך ב-24 המשחקים בהם שיחק הציג יכולת גבוהה ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
ברנדון אינגרם הפך לקלעי המוביל של הפליקנס, נבחר להשתתף במשחק האולסטאר וזכה בפרס השחקן המשתפר של העונה, אולם הקבוצה אכזבה וסיימה במקום ה-13 בלבד במערב.
בסיום העונה הודיעה הקבוצה על פיטוריו של המאמן אלווין ג'נטרי.
בדראפט 2020 קיבלה ניו אורלינס את הבחירה ה-13 בסיבוב הראשון של הדראפט, בו היה בחרה את קיירה לואיס מאוניברסיטת אלבמה.
נקודות: 59, אנתוני דייוויס נגד דטרויט פיסטונס, 21 בפברואר 2016.
ריבאונדים: 26, אנתוני דייוויס נגד ברוקלין נטס, 2 בינואר 2019.
אסיסטים: 25, ראז'ון רונדו נגד ברוקלין נטס, 27 בדצמבר 2017.
חטיפות: 9, כריס פול נגד דאלאס מאבריקס, 20 בפברואר 2008.
חסימות: 10, אנתוני דייוויס נגד יוטה ג'אז, 11 במרץ 2018.
מספר שחקן עמדה שנים בקבוצה תאריך הפרשה 7 פיט מרוויץ' קלע 1974–1979 30 באוקטובר 2002
ניו אינגלנד הוא אזור גאוגרפי בקרן הצפונית-מזרחית של ארצות הברית, המכיל שש מדינות: ורמונט, מיין, מסצ'וסטס, ניו המפשייר, קונטיקט ורוד איילנד.
העיר בוסטון, הגדולה מבין ערי האזור, נחשבת למרכז העסקי והתרבותי של ניו אינגלנד.
כינוי נפוץ לתושבי המקום הוא יאנקים.
לניו-אינגלנד חלק מכריע בהקמת ארצות הברית.
המושבות הבריטיות שהיוו את ניו-אינגלנד, היו חלק משמעותי מ-13 המושבות הראשונות.
רוב המתיישבים הראשונים היו פוריטנים, ולמושבות ניו אינגלנד היה בתקופה הקולוניאלית צביון דתי מובהק.
בניו אינגלנד צמחה במובנים רבים הדמוקרטיה האמריקנית.
כפי שציין טוקוויל בשנת 1835, הפוריטניות לא הייתה רק דוקטרינה דתית, אלא היא התכתבה בנקודות רבות עם התיאוריות הדמוקרטיות והרפובליקניות המובהקות ביותר.
לדתיות המיוחדת של ניו-אינגלנד, ולמאפיינים הדמוקרטיים של האזור, הייתה השפעה מכרעת על עיצוב הזהות הלאומית האמריקנית.
בימינו ניו אינגלנד נחשבת בעיני רבים כמרכז הליברליות האמריקאית, וכמעוזה של המפלגה הדמוקרטית.
התושבים המוקדמים ביותר הידועים של ניו אינגלנד היו אינדיאנים אמריקאים שדיברו מגוון של שפות אלגונקוויאן המזרחיות.
השבטים הבולטים כללו את האבנאקים, המיקמק, פנובסקוט, פקווטים, מוהגנים, נראגנסטים, ניפמוקים, פוקמטוקים ו-וואמפנואגים.
לפני הגעתם של המתיישבים האירופים, תושבי אבנקיס המערביים אכלסו את האזור כיום של ניו המפשייר, ניו יורק וורמונט, וכן חלקים מקוויבק ומערב מיין.
העיירה העיקרית שלהם הייתה נורידג'ווק במיין של היום.
הפנובסקוטים חיו לאורך נהר הפנובסקוט במיין.
בני נראגנסט ושבטים קטנים יותר תחת ריבונותם חיו ברוד איילנד, ממערב למפרץ נראגנסט, כולל האי בלוק.
הוואמפנואגס כבשו את דרום מזרח מסצ'וסטס, רוד איילנד והאיים מרתה'ס ויניארד ונאנטקט.
בני פוקמטאק חיו במערב מסצ'וסטס, ושבטי מוהגן ופקוווט חיו בקונטיקט.
עמק נהר קונטיקט קישר בין שבטים רבים מבחינה תרבותית, לשונית ופוליטית.
כבר בשנת 1600 החלו סוחרים צרפתים, הולנדים ואנגלים לחקור את העולם החדש, וסחרו במתכת, זכוכית ובד עבור עורות בונה מקומיות.
ב-10 באפריל 1606, ג'יימס הראשון, מלך אנגליה הוציא כתב יד עבור חברת וירג'יניה, שהורכבה מחברת לונדון וחברת פלימות'.
שני המיזמים הללו במימון פרטי נועדו לתבוע קרקע עבור אנגליה, לנהל מסחר ולהחזיר רווח.
בשנת 1620, המתיישבים הראשונים הגיעו עם מייפלאואר והקימו את מושבת פלימות' במסצ'וסטס, והחלה את ההיסטוריה של הקולוניזציה האירופית הקבועה בניו אינגלנד.
בשנת 1616, החוקר האנגלי ג'ון סמית' כינה את האזור "ניו אינגלנד".
השם אושר רשמית ב-3 בנובמבר 1620, כאשר האמנה של חברת וירג'יניה מפלימות' הוחלפה באמנה מלכותית של מועצת פלימות' לניו אינגלנד, חברה במניות שהוקמה כדי להתיישב ולמשול באזור.
הצליינים כתבו וחתמו על אמנת המייפלאואר לפני שעזבו את הספינה, וזה הפך למסמך השלטון הראשון שלהם.
מושבת מפרץ מסצ'וסטס הוקמה על ידי אמנה מלכותית בשנת 1629, העיר בוסטון והנמל העיקרי שלה הוקמו בשנת 1630
והפוריטנים של מסצ'וסטס החלו להתבסס בקונטיקט כבר בשנת 1633. רוג'ר ויליאמס גורש ממסצ'וסטס מסיבות תאולוגיות; הוא הוביל קבוצה דרומה שם הם ייסדו את מטעי פרובידנס, שצמחו למושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס בשנת 1636. בשלב זה, ורמונט לא יושבה, והשטחים של ניו המפשייר ומיין נשלטו על ידי מסצ'וסטס.
ככל שהאזור גדל, הוא קלט מהגרים רבים מאירופה בשל סובלנותו הדתית וכלכלתו.
היחסים התחלפו בין שלום לבין התכתשויות מזוינות בין מתיישבים לשבטים אינדיאנים מקומיים, שהגיעו לשיאם במלחמת פקוווט ב-1637 שהביאה לטבח המיסטיק.
ב-19 במאי 1643, המושבות של מפרץ מסצ'וסטס, פלימות', ניו הייבן וקונטיקט הצטרפו לקומפקט רופף שנקרא הקונפדרציה של ניו אינגלנד (רשמית "המושבות המאוחדות של ניו אינגלנד").
הקונפדרציה תוכננה בעיקר כדי לתאם הגנה הדדית, והיא קיבלה חשיבות מסוימת במהלך מלחמת המלך פיליפ שהעמידה את המתיישבים ובני בריתם האינדיאנים נגד התקוממות אינדיאנית נרחבת מיוני 1675 עד אפריל 1678, שהביאה להרג וטבח משני הצדדים.
בעקבות סכסוכי מתייבים-ילידים, מאות אינדיאנים שבויים נמכרו לעבדות.
עד 1700, האינדיאנים היוו את רוב כוח העבודה הלא-לבן בניו אינגלנד הקולוניאלית.
במהלך 74 השנים הבאות, היו שש מלחמות קולוניאליות שהתרחשו בעיקר בין ניו אינגלנד לצרפת החדשה, במהלכן הייתה ניו אינגלנד בעלת ברית עם קונפדרציית אירוקוי וצרפת החדשה הייתה בעלת ברית לקונפדרציית וובנאקי.
נובה סקוטיה עברה לשליטת ניו אינגלנד לאחר המצור על פורט רויאל (1710), אך גם ניו ברונסוויק וגם רוב מיין נותרו שטח שנוי במחלוקת בין ניו אינגלנד לצרפת החדשה.
הבריטים בסופו של דבר הביסו את הצרפתים ב-1763, ופתחו את עמק נהר קונטיקט להתיישבות בריטית במערב ניו המפשייר וורמונט.
מושבות ניו אינגלנד התיישבו בעיקר על ידי חקלאים שהפכו לעצמאיים יחסית.
מאוחר יותר, כלכלת ניו אינגלנד החלה להתמקד במלאכה ובמסחר, בסיוע מוסר העבודה הפוריטני, בניגוד למושבות הדרום שהתמקדו בייצור חקלאי תוך יבוא מוצרים מוגמרים מאנגליה.
עד 1686, המלך ג'יימס השני הפך מודאג מהדרכים העצמאיות שהולכות וגדלות של המושבות, כולל אמנות השלטון העצמי שלהן, הביטול הגלוי שלהן לחוקי הסחר הימי והכוח הצבאי הגובר שלהן.
לכן הוא הקים את הדומיניון של ניו אינגלנד, איחוד מנהלי הכולל את כל המושבות של ניו אינגלנד.
בשנת 1688 נוספו לשלטון המושבות ההולנדיות לשעבר של ניו יורק, מזרח ניו ג'רזי ומערב ניו ג'רזי.
האיחוד נכפה מבחוץ ובניגוד למסורת הדמוקרטית השורשית של המושבות, והוא היה מאוד לא פופולרי בקרב המתיישבים.
השלטון שינה באופן משמעותי את כתבי הזכויות של המושבות, כולל מינוי מושלים מלכותיים כמעט לכולן.
היה מתח לא פשוט בין המושלים המלכותיים, הקצינים שלהם והגופים המנהלים הנבחרים של המושבות.
המושלים רצו סמכות בלתי מוגבלת, והשכבות השונות של הפקידים הנבחרים המקומיים התנגדו להם לעיתים קרובות.
ברוב המקרים, ממשלות העיירות המקומיות המשיכו לפעול כגופים בשלטון עצמי, בדיוק כפי שהיו לפני מינוי המושלים.
לאחר המהפכה המהוללת, בשנת 1689, הדיחו תושבי בוסטון את המושל המלכותי, סר אדמונד אנדרוס.
במהלך התקוממות עממית וללא שפיכות דמים, הם תפסו את פקידי השלטון ואת חסידי הכנסייה האנגליקנית.
המתחים הללו הגיעו בסופו של דבר לשיאם במהפכה האמריקאית, שהסתבכה עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית בשנת 1775. הקרבות הראשונים שבהם נלחמו בלקסינגטון ובקונקורד, מסצ'וסטס, והובילו למצור על בוסטון על ידי כוחות הצבא הקונטיננטלי.
במרץ 1776, הכוחות הבריטיים נסוגו מבוסטון.
לאחר פירוק הדומיניון של ניו אינגלנד, המושבות של ניו אינגלנד חדלו לתפקד כיחידה פוליטית מאוחדת אך נותרו אזור תרבותי מוגדר.
לעיתים קרובות היו מחלוקות על סמכות שיפוט טריטוריאלית, שהובילו לחילופי קרקעות כמו אלה בנוגע לאדמות המקבילות ומענקי ניו המפשייר.
עד 1784, כל המדינות באזור נקטו צעדים לקראת ביטול העבדות, כאשר ורמונט ומסצ'וסטס הציגו ביטול מוחלט ב-1777 וב-1783, בהתאמה.
הכינוי "יאנקלנד" שימש לעיתים לציון אזור ניו אינגלנד, במיוחד בקרב תושבי הדרום והבריטים.
ורמונט התקבלה למדינה בשנת 1791 לאחר שיישבו סכסוך עם ניו יורק.
הטריטוריה של מיין הייתה חלק ממסצ'וסטס, אך היא קיבלה מעמד של מדינה ב-15 במרץ 1820, כחלק מפשרת מיזורי.
כיום, ניו אינגלנד מוגדרת כשש המדינות מיין, ורמונט, ניו המפשייר, מסצ'וסטס, רוד איילנד וקונטיקט.
הצמיחה הכלכלית של ניו אינגלנד נשענה במידה רבה על סחר עם האימפריה הבריטית, והסוחרים והפוליטיקאים של האזור התנגדו נחרצות להגבלות הסחר.
בזמן שארצות הברית ובריטניה נלחמו במלחמת 1812, ארגנו הפדרליסטים בניו אינגלנד את אמנת הרטפורד בחורף 1814 כדי לדון בטרוניות של האזור בנוגע למלחמה, ולהציע שינויים בחוקת ארצות הברית כדי להגן על האינטרסים של האזור ולשמור על כוחו הפוליטי.
נציגים רדיקליים במסגרת האמנה הציעו את היפרדות האזור מארצות הברית, אך מספרם של המתונים שהתנגדו לרעיון גדל במספרם.
מבחינה פוליטית, האזור לא הסכים לעיתים קרובות עם שאר המדינה.
מסצ'וסטס וקונטיקט היו בין המפלטים האחרונים של המפלגה הפדרליסטית, וניו אינגלנד הפכה למעוז החזק ביותר של המפלגה הוויגית החדשה כשהחלה מערכת המפלגה השנייה בשנות ה-30 של המאה ה-19. הוויגים היו דומיננטיים בדרך כלל ברחבי ניו אינגלנד, למעט במיין ובניו המפשייר הדמוקרטיות יותר.
ניו אינגלנד הייתה המפתח למהפכה התעשייתית בארצות הברית.
עמק בלקסטון העובר דרך מסצ'וסטס ורוד איילנד כונה מקום הולדתה של המהפכה התעשייתית של אמריקה.
בשנת 1787, מפעל הכותנה הראשון באמריקה נוסדה בנמל החוף הצפוני של בוורלי, מסצ'וסטס בשם מפעל הכותנה של בוורלי.
המנופקטורי נחשבה גם לטחנת הכותנה הגדולה ביותר בתקופתה.
התפתחויות טכנולוגיות והישגים מה-Manufactory הובילו לפיתוח של מפעלי כותנה מתקדמים יותר, כולל סלייטר מיל בפאוטקט, רוד איילנד.
עיירות כמו לורנס, מסצ'וסטס, לואל, מסצ'וסטס, וונסוקט, רוד איילנד ולואיסטון, מיין הפכו למרכזים של תעשיית הטקסטיל בעקבות החידושים בסלייטר מיל ובמפעל בוורלי קוטון.
עמק נהר קונטיקט הפך לכור היתוך לחדשנות תעשייתית, במיוחד ארמורי ספרינגפילד, חלוצים כמו חלקים מתחלפים ופס הייצור שהשפיעו על תהליכי ייצור בכל רחבי העולם.
מתחילת המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, האזור המקיף את ספרינגפילד, מסצ'וסטס והרטפורד, קונטיקט שימש כמוקד של ארצות הברית לייצור מתקדם, ומשך אליו עובדים מיומנים מכל רחבי העולם.
הצמיחה המהירה של ייצור הטקסטיל בניו אינגלנד בין 1815 ל-1860 גרמה למחסור בעובדים.
מגייסים נשכרו על ידי סוכנים כדי להביא צעירות וילדים מהכפר לעבודה במפעלים.
בין 1830 ל-1860, אלפי בנות חווה עברו מאזורים כפריים שבהם לא הייתה תעסוקה בשכר לעבודה במפעלים הסמוכים, כמו בנות לואל מיל.
ככל שתעשיית הטקסטיל גדלה, גדלה גם ההגירה.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, מהגרים החלו לעבוד במפעלים, במיוחד קנדים צרפתים ואירים.
ניו אינגלנד כולה הייתה החלק המתועש ביותר של ארצות הברית.
עד 1850, האזור היווה יותר מרבע מכלל ערך הייצור במדינה ולמעלה משליש מכוח העבודה התעשייתי שלו.
זה היה גם האזור הידוע והמשכיל ביותר בארץ.
במהלך אותה תקופה, ניו אינגלנד ואזורים שיושבו על ידי ניו אינגלנדים (בצפון מדינת ניו יורק, השמורה המערבית של אוהיו ומדינות המערב התיכון העליון של מישיגן וויסקונסין) היו מרכז תנועות הביטול ונגד העבדות החזקות ביותר בארצות הברית, במקביל.
עם ההתעוררות הגדולה הפרוטסטנטית באזור.
פעילי ביטול שדרשו אמנציפציה מיידית היו בסיסם באזור, כמו ויליאם לויד גאריסון, ג'ון גרינליף ויטייר וונדל פיליפס.
כך גם עשו פוליטיקאים נגד עבדות שרצו להגביל את צמיחת העבדות, כמו ג'ון קווינסי אדמס, צ'ארלס סאמנר וג'ון פ.
המפלגה הרפובליקנית נגד העבדות הוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-19, וכל ניו אינגלנד הפכה לרפובליקנית חזקה, כולל אזורים שהיו בעבר מעוזים של המפלגות הוויגיות והדמוקרטיות כאחד.
ניו אינגלנד נותרה רפובליקנית מוצקה עד שהקתולים החלו להתגייס מאחורי הדמוקרטים, במיוחד בשנת 1928. זה הוביל לסיום "הרפובליקני של היאנקי" והחל את המעבר המהיר יחסית של ניו אינגלנד למעוז דמוקרטי באופן עקבי בבחירות הלאומיות.
זרם המהגרים נמשך בקצב קבוע משנות ה-40 של המאה ה-19 עד שנקטע במלחמת העולם הראשונה.
המספרים הגדולים ביותר הגיעו מאירלנד ובריטניה לפני 1890, ולאחר מכן מקוויבק, איטליה ודרום אירופה.
העולים מילאו את שורות עובדי המפעל, בעלי המלאכה והפועלים הבלתי מיומנים.
האירים קיבלו על עצמם תפקיד גדול יותר ויותר במפלגה הדמוקרטית בערים וברחבי המדינה, בעוד שהאזורים הכפריים נותרו רפובליקנים.
השפל הגדול בארצות הברית של שנות ה-30 פגע קשות באזור, עם אבטלה גבוהה בערי התעשייה.
הבורסה של בוסטון התחרתה בבורסת ניו יורק בשנת 1930. בתחילת 1930 ג'ון ק.
האל, מנהל ניירות הערך הראשון של מסצ'וסטס (1930–1936), עזר למתן את ההשלכות של קריסת וול סטריט 1929 והשפל הגדול.
הוא היה מועיל בהעברת חוק בורסת ניירות ערך משנת 1934 במלחמתו ב"ניירות ערך לא רשומים".
האל מסר עדות לסנאט האמריקני על עבודתו בוועדת פקורה, שחשפה כי לא אלברט ה.
וויגין (יליד מדפילד, מסצ'וסטס) ולא ג'יי.פי מורגן ג'וניור שילמו מס הכנסה כלשהם בשנים 1931 ו-1932; בעקבות כך התעוררה סערה ציבורית.
בוסטון הייתה בולטת בנושא חוקי ניירות ערך בתחילת שנות ה-30 בתגובה לשפל הגדול.
הפרופסורים מאוניברסיטת הרווארד פליקס פרנקפורטר, בנג'מין ו' כהן וג'יימס מ.
לנדיס ניסחו את חוק ניירות ערך משנת 1933 ואת חוק בורסת ניירות ערך משנת 1934. ג'וזף קנדי היה היו"ר הראשון של הרשות לניירות ערך בארצות הברית, והוא היה מבוסטון.
הדמוקרטים פנו לעובדי המפעלים ובעיקר הקתולים, משכו אותם לקואליציית הניו-דיל והפכו את האזור שהיה פעם רפובליקאי לאזור שהיה מפולג.
עם זאת, ההוצאות העצומות על אמצעי לחימה, ספינות, אלקטרוניקה ומדים במהלך מלחמת העולם השנייה גרמו לפרץ של שגשוג בכל מגזר.
האזור איבד את רוב המפעלים שלו החל מאובדן הטקסטיל בשנות ה-30 והחמיר לאחר 1960. כלכלת ניו אינגלנד עברה שינוי קיצוני לאחר מלחמת העולם השנייה.
קהילות ניו אינגלנד השוקקות בעבר נקלעו לדעיכה כלכלית בעקבות בריחת הבסיס התעשייתי של האזור.
מפעלי הטקסטיל בזה אחר זה יצאו מפעילות משנות ה-20 עד שנות ה-70. לדוגמה, חברת Crompton פשטה את הרגל ב-1984 לאחר 178 שנים בעסקים, ועלתה לעבודתם של 2,450 עובדים בחמש מדינות.
הסיבות העיקריות היו יבוא זול, הדולר החזק, ירידה בייצוא וכישלון בגיוון.
תעשיית הנעליים עזבה לאחר מכן גם את האזור.
מה שנותר כיום הוא ייצור בטכנולוגיה גבוהה מאוד, כמו מנועי סילון, צוללות גרעיניות, תרופות, רובוטיקה, מכשירים מדעיים ומכשור רפואי.
המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס המציא את הפורמט ליחסי אוניברסיטה-תעשייה בתחומי היי-טק והוליד חברות תוכנה וחומרה רבות, שחלקן צמחו במהירות.
עד המאה ה-21, האזור התפרסם בזכות תפקידי המנהיגות שלו בתחומי החינוך, הרפואה, המחקר הרפואי, ההיי טק, הפיננסים והתיירות.
אזורי תעשייה מסוימים היו איטיים בהסתגלות לכלכלת השירותים החדשה.
בשנת 2000, הניו אינגלנד היו שתיים מעשר הערים העניות ביותר בארצות הברית (לפי אחוז שחיו מתחת לקו העוני): בירות המדינה פרובידנס, רוד איילנד והרטפורד, קונטיקט.
עד 2010 הם כבר יצאו מהרשימה; קונטיקט, מסצ'וסטס וניו המפשייר נותרו בין עשר המדינות העשירות ביותר בארצות הברית במונחים של הכנסה חציונית של משק בית והכנסה לנפש.
מאז עגנו ספינותיהם של המתיישבים האירופאים הראשונים בצפון אמריקה בסוף המאה ה-16 ועם הקמת היישוב הראשון ג'יימסטאון בעולם החדש, שלטה הדת הפרוטסטנטית כדת הנפוצה ביותר בצפון אמריקה בקרב האוכלוסייה הלבנה.
לאורך כל ההיסטוריה של ניו אינגלנד הגיעו מהגרים אשר חיפשו מקום בו יוכלו לחיות בלי שיירדפו בגלל דתם.
המהפכים הרוחניים והתעשייתיים שעברה בריטניה בתקופה זו, הביאו לפילוג הדת האנגליקנית למאות כתות שונות.
במהלך המאה ה-17 ו-ה-18 עגנו אוניות רבות בחופי ניו-אינגלנד, נושאות עמן משפחות רבות של פוריטנים, שהגיעו מאנגליה בעיקר בגלל רדיפות הכנסייה האנגליקנית.
באותה תקופה הגיעו גם מתיישבים מסקוטלנד, מגרמניה, וכמה מצרפת ומארצות סקנדינביה.
היו אלה פרוטסטנטים, שחלק גדול מהם נרדפו בשל היותם מיעוט במדינות מהן הגיעו, ובאו לחפש מקלט בעולם החדש.
עם הגעת יותר ויותר מתיישבים לניו אינגלנד, התפשטו הדתות הפרוטסטנטיות בין יושבי האזור.
המשותף הרחב לכיתות הפרוטסטנטיות בניו אינגלנד היה החירות בפרשנות של כתבי הקודש.
דת זו השפיעה רבות על עיצוב הלאומיות האמריקנית.
לבריטניה היה קשר ישיר עם ניו אינגלנד, על כן היה ביניהן גם קשר בדת הנהוגה.
עם הזמן, פילוג הדת הפרוטסטנטית הביא להיווסדות כנסיות שונות.
החשובות שבהן היו הכנסייה האפיסקופלית, הכנסייה הקונגרגציונלית, הכנסייה הבפטיסטית והמתודיזם.
גם דתות אחרות ניתן היה למצוא בניו אינגלנד: עד שנות השלושים של המאה ה-19, היו במסצ'וסטס תשע-עשרה קהילות של קווייקרים, שמונה כנסיות קתוליות, שלושה כפרי שייקרים ומיעוטים נוספים.
בניופורט שברוד איילנד התקיימה קהילה קטנה של יהודים.
בעיירה כפרית טיפוסית בניו אינגלנד בשלושים השנים הראשונות של המאה ה-19, ניתן היה למצוא שלוש עד חמש קהילות דתיות מאורגנות הנפגשות לפולחן וסגידה לאל.
ברוב העיירות הכפריות היה לפחות בית פגישות (meetinghouse) אחד של הכנסייה הקונגרגציונלית ואחד של הכנסייה הבפטיסטית, וכומר לכל אחת מהן.
גם כיום, ממש כמו בימיה הראשונים, הדת הפרוטסטנטית היא השלטת בניו אינגלנד, עם כמה קהילות של יהודים או מוסלמים – כמו אלו המשגשגות בניו יורק ובערים גדולות אחרות – ומספר רב למדי של בודהיסטים והינדואיסטים – כתוצאה מגלי ההגירה מאסיה בעשורים האחרונים.
המטבח המסורתי באזור ניו אינגלנד מבוסס על שימוש נרחב במאכלי ים ובמוצרים חלביים, עקב הקרבה לאוקיינוס האטלנטי, וקיום משקי חלב מפותחים.
שני מצרכים מן הצומח המצויים בניו אינגלנד בשפע הם סירופ מייפל ואוכמניות.
פטרוזיליה ומרווה הם תבלינים נפוצים.
מצרכים שהגיעו במסחר בדרך הים מהאיים הקריביים מצאו גם הם את מקומם במטבח המסורתי.
בניו אינגלנד מפיקים באופן מסורתי סיידר מהתפוחים המגודלים על שטחים נרחבים.
דגים ופירות ים (בדרך כלל מטוגנים, אפויים, צלויים או מבושלים): בקלה, הליבוט, סלמון, פורל, לובסטרים וצדפות
פאי תפוחים (מוגש באופן מסורתי עם גבינת צ'דר)
עוגת אוכמניות, פנקייק אוכמניות עם סירופ מייפל, מאפינס אוכמניות
עוגת הספוג בוסטון קרים פאי, הקרויה על שם העיר בוסטון, בירת מסצ'וסטס שבניו אינגלנד, הוכרזה כקינוח הרשמי של מדינת מסצ'וסטס
מרק דגים, צ'אודר צדפות, מרק תירס
ניו אורדר (בעברית סדר חדש ובאנגלית: New Order) היא להקת רוק בריטית.
הלהקה הוקמה בשנת 1980 על ידי ברנרד סאמנר, סטיבן מוריס, ופיטר הוק - שלושת החברים הנותרים של להקת ג'וי דיוויז'ן, לאחר שסולנה איאן קרטיס התאבד בחודש מאי של אותה השנה והוביל להתפרקות הלהקה.
על ידי שילוב סגנונות כגל חדש, מוזיקה אלקטרונית, ורוק אלטרנטיבי, יצרה הלהקה סגנון ייחודי אשר גרם לה להפוך לאחת הלהקות הבולטות והמשפיעות ביותר בשנות השמונים.
על אף שמורשתה וסגנונה של להקת האם, ג'וי דיוויז'ן, השפיעו על הלהקה בשנותיה הראשונות, התוודעו חברי הלהקה אל סצנת מועדוני הריקודים של ניו יורק באותן השנים, ובכך העשירו את ידיעתם במוזיקת הדאנס.
אותו סגנון חדר אל אופן יצירתה של הלהקה והפך לחלק בלתי נפרד ממנה לאורך השנים.
בשנת 1983 הוציאה הלהקה את אחד השירים המזוהים ביותר עמה, Blue Monday, אשר היה להצלחה גדולה ונהיה לסינגל 12-אינץ' הנמכר ביותר אי פעם אל מול השיר המפורסם ביותר שלה; True Faith.
ניו אורדר הייתה להקת הדגל של חברת התקליטים פקטורי רקורדס.
עטיפות האלבום המינימליסטיות של הלהקה אשר בהן אף לא הופיע כיתוב עם שם הלהקה והאלבום, שיקפו את מנטליות הלהקה (שמיעטה לתת ראיונות, וערכה הופעות קצרות ללא הדרן), ואת יציאתה מהמסגרת של פקטורי אל מול חברות תקליטים אחרות (סלדו מלשים סינגלים כחלק מרצועות השמעה של אלבומי אולפן).
בין השנים 1977 ל-1980, היו סאמנר, מוריס, והוק חברים בלהקת "ג'וי דיוויז'ן", עם הסולן איאן קרטיס ובהפקת מרטין האנט.
קרטיס התאבד ב-18 במאי 1980, יום לפני מועד טיסתם למסע הופעות בארצות הברית, ולפני הוצאת אלבומם השני של הלהקה, Closer.
זמן קצר לאחר מותו של קרטיס, חברי הלהקה הנותרים החליטו להמשיך לפעול כמוזיקאים.
לפני מותו החליטו חברי הלהקה שלא להמשיך לשאת את אותו השם במידה ואחד מהחברים יחליט לעזוב.
ב-29 ביולי 1980, הופיעו לראשונה השלישייה הנותרת, ללא שם רשמי, במועדון הביץ' קלאב שבמנצ'סטר.
האמרגן רוב גרטון, שעבד עם הלהקה במשך יותר מ-20 שנה, היה זה שחשב על השם "ניו אורדר" בעקבות כתבה בעיתון הגארדיאן הבריטי עם הכותרת "הסדר החדש של אנשי קמבודיה".
הלהקה אימצה את השם, למרות שבעבר שימש כשם להקתו של רון אשטון, לשעבר מלהקת הסטוג'ס.
לאחר שכל אחד מחבר הלהקה ניסה בתורו להיות הסולן, הוחלט לבחור את הסולן לפי הקלות בה אפשר לנגן ולשיר בו זמנית.
מכיוון והגיטריסט לא צריך היה לנגן ולשיר בו זמנית, נבחר סאמנר לתפקיד, למרות שהוק שר שני שירים באלבומה הראשון של הלהקה.
באוקטובר 1980, בעקבות הצעתו של גרטון, הוזמנה ג'יליאן גילברט, חברתו (וכיום אשתו) של מוריס, להצטרף אל הלהקה כקלידנית וגיטריסטית.
הרעיון עלה יפה, והופעתם הראשונה עם גילברט נערכה במועדון ה"סקוואט" במנצ'סטר באותו החודש.
ניו אורדר המשיכה במסלולו של גלגולה הקודם עם שירים אפלים ומלודיים, אך בתוספת סינתיסייזרים עדינים באלבום Movement.
עם הזמן, פיתחה לעצמה הלהקה סגנון שונה משלה, פחות עגמומי ויותר רקיד, המודגם לראשונה בסינגל Temptation ובאלבום Power, Corruption & Lies.
הלהקה המשיכה לצעוד באותו כיוון, והוציאה את הסינגל Blue Monday האלקטרוני שהפך ללהיט מועדונים (ועודנו סינגל ה-12" הנמכר בכל הזמנים) ואת הסינגל Confusion ההיפ הופי.
שני סינגלים מצליחים אלה ביססו את מעמדה של הלהקה כחלוצה בסגנון מוזיקת הדאנס, וכמקור השראה בולט לאמנים אחרים מאותו עשור ועד לימינו.
ובכל זאת, הלהקה לא קיבעה את עצמה בסצנת הדאנס.
במקום זאת, היא ניהלה חיים מקבילים, ולעיתים חופפים, פעם כלהקת גיטרות ופעם כלהקה אלקטרונית.
בשנת 1984 הם הוציאו את הסינגל רווי הסינטיסייזרים Thieves Like Us וישר לאחריו את Murder בעל הגיטרות הרועשות.
אלבומם מ-1985, Low Life, שילב בין שני הסגנונות, בעוד Brotherhood מ־1986 הפריד את שני הסגנונות לשני צדי תקליט שונים.
אלבום האוסף Substance שיצא ב-1987 (ובעקבותיו Substance של ג'וי דיוויז'ן ב-1988) הציג את התפתחות הסינגלים של הלהקה מנגינה מבוססת-גיטרות בעיקרה ועד לטכנו-פופ חלקלק.
האלבום Technique מ-1989 הציג השפעת אסיד האוס כבדה על חלק מהשירים, וצליל אינדי רוק עדין על אחרים.
במאי 1990 הוציא הלהקה לאור, עבור מונדיאל 1990, את הלהיט "World in Motion" יחד עם שחקני נבחרת אנגליה בכדורגל וששחקן הכדורגל ג'ון בארנס כסולן.
האיכות והחדשניות שבעבודותיה של הלהקה זיכתה אותה במעמד של סמל בחוגים האלטרנטיביים, מעמד ששרד זמן רב.
הם היו מההשפעות הגדולות על מוזיקת הטכנו, והושפעו מעצמם מלהקות כמו קרפטוורק, קברט וולטייר ודונה סאמר.
באופן לא טיפוסי ללהקה בסדר גודל כשלה, ניו אורדר מעולם לא החזיקו בחוזה אמיתי עם חברת התקליטים שלה.
למעשה, עיקרון זה היה מרכזי במשנתו של מנהל החברה, טוני וילסון, שלא הסכים להחתים באופן רשמי אף אחת מהלהקות שבחברתו עד אמצע שנות ה-80. כתוצאה מכך, הלהקה, ולא פקטורי רקורדס, החזיקה באופן כללי בכל החומר המוקלט שלה.
כל אחד מחברי הלהקה היה מעורב בשלב כלשהו עם להקה אחרת: סאמנר שיתף פעולה עם נגן הסמית'ס לשעבר, ג'וני מאר, בלהקה אלקטרוניק ועם הכמיקל בראדרס בשיר מאלבומם Surrender.
הוק הקים את הלהקות Revenge ו-Monaco.
מוריס וגילברט מצידם הקימו להקה בשם ההולם The Other Two (השניים האחרים).
ב נראה כי ניו אורדר נהיו נינוחים יותר עם עברם כג'וי דיוויז'ן, ואף החלו לנגן בהופעות שירים של הלהקה כגון Transmission ו-Isolation.
שתי הלהקות מוצגות בסרט הקולנוע "אנשי המסיבות" המספר את סיפור עלייתה ונפילתה של חברת התקליטים פקטורי, עם בעליה ולהקותיה.
ב-2001 הוציאו לאור את האלבום " Get Ready ", לאחר הפסקה של שמונה שנים מאז האלבום הקודם.
בדצמבר 2002 הוציא לאור אלבום אוסף - "רטרו", כמארז שכלל ארבעה תקליטורים.
האלבום כלל להיטים, שירים לא יצאו לאור קודם ושירים שביצעה הלהקה בהופעות, שנבחרו על ידי בובי גילספי, סולן "פריימל סקרים".
ב-27 במרץ 2005, יצא לאור האלבום Waiting For The Sirens' Call וזכה לביקורות טובות מהתקשורת.
לפי פיטר הוק, בזמן הקלטת האלבום הספיקה הלהקה לכתוב ולהקליט מספיק חומרים לאלבום נוסף.
אלבום זה יצא לאור לבסוף ב-2013 בשם "Lost Sirens".
בטקס פרסי ה-NME של 2005, זכתה ניו אורדר בפרס "גאונים אלוהיים", השווה ערך לפרס על מפעל חיים.
בין האמנים האחרים שזכו בפרס בעבר נמצאים הקלאש, אוזי אוסבורן וההאפי מאנדייס.
בקיץ 2007 נגן הבס פיטר הוק, שהודיע בשידור רדיו כי הלהקה התפרקה, לאחר שקודם כבר החל בפרויקט חדש עם גארי מאונפילד "מאני", לשעבר חבר להקת ה"הסטון רוזס".
למרות שברנרד סאמנר וסטיוון מוריס, הודיעו שהם ימשיכו בפעילות הלהקה חדלה לפעול והם הקימו להקה חדשה בשם "באד לוטננט".
ב-2011 חזרו לפעילות עם נגן בס חדש, טום צ'פמן; תחילה רק עבור שתי הופעות, על מנת לגייס כספים עבור חבר חולה.
ב-25 בספטמבר 2015 יצא לאור האלבום הראשון ללא פיטר הוק "Music Complete", שזכה לביקורות נלהבות.
ב-8 בספטמבר 2020 הוציאה הלהקה שיר חדש בשם Be a Rebel שזכה למיליוני צפיות.
בדצמבר 2020 הוציאו לאור מהדורה מיודת ל האלבום "Power Corruption & Lies" מ-1983.
בשנת 1983 הוציאה ניו אורדר את הסינגל Blue Monday.
הלהקה החליטה להוציא את הסינגל אך ורק בגרסת 12" בעטיפה מיוחדת בצורת דיסקט מחשב ענקי.
ניו איבריה היא עיר במדינת לואיזיאנה בארצות הברית ובירת מחוז איבריה.
על פי מפקד התושבים שנערך בשנת 2020 חיים בעיר 28,555 תושבים.
שטחה של העיר הוא 27.4 ק"מ רבועים של יבשה.
החשוב שבין האגמים שבאזור העיר הוא אגם פייגנור שהיה בעבר אגם מים מתוקים וכיום הומלח.
העיר נוסדה על גדות נחל טצ'ה בשנת 1779 על ידי קבוצת חלוצים ספרדיים ממאלגה, זו העיר היחידה בלואיזיאנה שהקימו ספרדים בתקופה הקולוניאלית.
הם קראו לה על שם מולדתם איבריה - חצי האי האיברי בו שוכנת ספרד.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 סבלה העיר רבות.
ב-1863 במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נכבשה העיר פעמיים על ידי כוחות הצפון, וביטול העבדות גרם לנזק כלכלי כבד לעיר.
בשנת 1867 מגפת קדחת צהובה הפילה הרבה חללים, ובשנת 1870 פרצה שרפה שכילתה כחצי מהאזור המסחרי שבעיר.
ב-12 בנובמבר 1980 התרחש אסון באגם פייגנור ליד העיר.
מתחת לאגם הרדוד בעל המים המתוקים היו בו זמנית קידוחי נפט של חברת טקסאקו וכריית מלח.
טעות בחישובים במהלך הקידוחים גרמה ליצירת פרצה וניקוז האגם למכרה המלח, האנשים במכרה הצליחו להתפנות אך המערבולת שנוצרה במהלך הניקוז ינקה לתוכה אסדות קידוח, עצים, בניינים וחלק מהקרקע.
כאשר מילאו את האגם מחדש במי ים מלוחים הדבר גרם לשינוי כיוון הזרם בתעלת דלקמבי שמובילה למפרץ מקסיקו ובכך נוצר לכמה ימים המפל הגדול בתולדות לואיזיאנה בגובה של למעלה מ-45 מטר.
לא היו אבדות בנפש אך האירוע גרם שינוי אקולוגי קיצוני באגם.
באגם שנהיה מלוח ועמוק יותר צמחו צמחים חדשים ואף הופיעו סוגי דגים אחרים.
חברת טקסאקו שילמה בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט 32 מיליון דולר לחברת כריית המלח ו-12.8 מיליון דולר על גינות עצי האלון שנהרסו.
צפיפות האוכלוסין היא 1,192.8 לק"מ רבוע.
ישנן בעיר 12,880 יחידות דיור בצפיפות של 470.9 לק"מ רבוע.
בניו איבריה חי בשנותיו המאוחרות אגדת הג'אז באנק ג'ונסון ומאז העיר מארחת כל שנה את "פסטיבל באנק ג'ונסון/ניו איבריה לג'אז ומורשת האמנות" המכונה "באנקפסט".
משנת 1941 מארחת העיר בסתיו את "פסטיבל קנה הסוכר" המסמל את תחילת קציר קני הסוכר שמהווה יבול עיקרי בחקלאות המקום.
ניו אינגלנד פטריוטס היא קבוצת פוטבול מאזור בוסטון רבתי.
הקבוצה משחקת בבית המזרחי של ה-AFC ב-NFL.
הקבוצה נקראה במקור בוסטון פטריוטס.
לפני שעברה בשנת 1971 לפוקסבורו, פרבר המרוחק כ-35 קילומטרים מבוסטון.
הפטריוטס היו בין הקבוצות המייסדות של ליגת ה-AFL בשנת 1960, והצטרפו ל-NFL לאחר המיזוג של שנת 1970. הפטריוטס התקדמו לשלב הפלייאוף ארבע פעמים לפני הופעתם הראשונה בסופרבול XX, בשנת 1986 בו הפסידו לשיקגו ברס.
הקבוצה גם הפסידה בסופרבול XXXI ב-1997 לגרין ביי פאקרס.
בין עונת 2001 ועונת 2004 הפטריוטס היו לקבוצה השנייה (אחרי הדאלאס קאובויס), שזוכה בשלוש אליפויות בארבע שנים (XXXVI, XXXVIII, XXXIX).
והקבוצה השמינית שזוכה בשני סופרבולים ברציפות.
בעונת 2007 הפכו הפטריוטס לקבוצה הראשונה מאז 1972 שסיימה את העונה הסדירה עם מאזן מושלם של ניצחונות, והיחידה שהשיגה מאזן זה בעונה סדירה של 16 משחקים.
למרות הישג זה נכשלו הפטריוטס בניסיונם לזכות באליפות, כאשר הפסידו בסופרבול XLII לניו יורק ג'איינטס.