tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החשדות להיותו הומוסקסואל זיכו אותו בהערות ובבקורות אם כי איש, כולל היסטוריונים או כותבי זיכרונות לא הציגו אי-פעם ראיות פורמליות חותכות.
אף על פי שלא נראה שעשה מאמצים מיוחדים כדי להפריך את אותם החשדות קמבאסרס היה מודע לצורך לשמור על התדמית המקובלת בזירה הציבורית.
בעיני החברה הגבוהה הפריזאית נראה שההומוסקסואליות שלו הייתה סוד גלוי.
סיפרו ש"פגמו הקטן" (son petit défaut) נודע עוד מימי לימודיו במכללה כשמורה הזהיר אותו שאם ימשיך כך לא יצליח בחיים וימצא עצמו מנודה על ידי כול.
הוא נשאר רווק והרבה מחבריו היו רווקים.
היסטוריונים ייחסו לו קשר ארוטי עם מזכירו האישי, ז'אן-אולייה לאבולה, שהיה צעיר ממנו ב-22 שנים, ושהתחתן עם אחייניתו.
מצטטים את נפוליאון עוקץ אותו לא פעם תוך רמיזות על נטייתו.
כשקמבאסרס איחר לפגישה איתו בתירוץ שכמה גברות עיכבו אותו, נפוליאון העיר:
פעם אחרת, כשקמבאסרס גייס אישה למשימה מסוימת, בירך אותו נפולאון על "החידוש".
במחצית השנייה של מאה ה-20 בנאום באספה הלאומית הצרפתית בזמן הדיונים על גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים, הזכיר שר המשפטים רובר בדינטר את היות קמבאסרס ידוע בגני הפאלה רויאל בשם "דודה אירלירט" ("Tante Urlurette").
הסתבר שנפוליאון חשב לנכון שכדי להשתיק את השמועות על הנטייה של הארכישנסלייה שלו, יש לכפות על קמבאסרס להחזיק פלגש.
היה מדובר באנרייט קיזו, שחקנית צעירה מתיאטרון דה וארייטה, שהייתה בעלת מראה נערי מובהק והעדיפה לשחק בתפקידי גברים.
אבל קשר זה נמשך זמן קצר.
דו"ח משטרתי שהוכן באותה תקופה על ידי ז'וזף פושה העיד כי קמבאסרס ביקר גם אצל שחקניות נוספות.
המשיכה המשוערת של קמבאסרס לגברים נוצלה לרעתו של ידי יריבים פוליטיים.
כרווק נמנע ממנו בשנת 1795 באמצעות סעיף בחוקה, להיבחר למועצת הוותיקים, הבית העליון של הפרלמנט.
בסופו של דבר הוא נאבק בשם זכויות הרווקים והצליח לשנות את הגזרה ולהיבחר בבית התחתון – "מועצת החמש מאות" ולבסוף לכהן כשר המשפטים.
בזמן כהונתו כקונסול, נהג טליראן לכנות את שלושת הקונסולים "Hic Haec Hoc" לפי הטיית הכינויים ההפגנתיים בלטינית (זה – זאת – זה (ניירטלי)), כש-Hic הזכר היה נפוליאון, בעוד ש-Haec – הנקבה – הודבק לקמבאסרס, ואילו hoc הנייטרלי סימל את כוחו הזניח של הקונסול השלישי, לברן.
האמונה הרווחת לפיה קמבאסרס היה האחראי על ביטול הסעיף שאסר את ההומסקסואליות (אז "sodomie") בחוק הפלילי הצרפתי אינה נכונה.
לפני המהפכה הצרפתית, בנוסף ללחץ החינוכי, דתי וחברתי, לפי חוקי המשטר המלכותי ההומסקסואליות נחשבה לעבירה פלילית חמורה.
מי שנאשם בעבירה זו היה חייב עונש מוות על ידי העלאה על המוקד.
אף כל פי כן מעט מאוד גברים הוצאו להורג בצרפת בגין מעשים הומוסקסואליים בהסכמה מדעת – לא יותר מחמישה בכל המאה ה-18. ההומוסקסואלים שנעצרו על ידי המשטרה שוחררו בדרך כלל אחרי הזהרה או הוחזקו במאסר שבועות עד חדשים אחדים.
בשנת 1791 האספה החוקתית הלאומית שינתה את החוק הפלילי הצרפתי והוציאה ממנו שורה של עבירות שהיו קשורות לדת, כולל העבירה של גידוף וחילול הקודש.
ההומוסקסואליות לא צוינה במפורש אלא תחת המטרייה של "עבירות דת" אחרות.
לא התקיים דיון ציבורי מיוחד לגביה.
קמבאסרס לא היה האחראי להפסקת המרדף החוקי אחרי הומוסקסואלים.
הוא מילא תפקיד מפתח בניסוח הקודקס נפוליאון שהיה קודקס אזרחי ולא היה קשור לקודקס הפלילי משנת 1810 שדן בעבירות מין.
בפני מחברי הקודקס הפלילי משנת 1810 עמדה האפשרות להנהיג מחדש את החוק נגד ההומוסקסואליות הגברית (כפי שלמשל נעשה לימים בברית המועצות אחרי ההפוגה שבעקבות המהפכה) אולם אין עדות שאפילו עלה הרעיון בדעתם.
מחקרים חדשים הראו שזה קרה ללא קשר להשפעתו של קמבאסרס.
עם זאת אנשי המשטר של נפוליאון יכלו עדיין לדכא ביטויים פומביים של אהבה הומוסקסואלית בשם חוקים אחרים, כמו החוק "על הפרת הסדר הציבורי" או "הפגיעה בצניעות".
על אף המעקבים וההטרדות מצד המשטרה, תקופת המהפכה ושנות שלטונו של נפוליאון היו תקופה של חופש יחסי עבור הומוסקסואלים ופתחו עידן של סובלנות חוקית כלפי ההומוסקסואליות באירופה.
כיבושי נפוליאון כפו את עקרונות הקודקס הפלילי של נפוליאון (כולל הדקרימינליזציה של ההומוסקסואליות) על חלקי אירופה נוספים, כולל בלגיה והולנד, ארץ הריין ואיטליה.
מדינות אחרות שקיבלו השראה מהדוּגמה הצרפתית היו בוואריה ב-1813 וספרד ב-1822.
בימי הרסטורציה פרץ נגד קמבאסרס מסע פוליטי וסטירי ארסי שכיוון להדחתו מכל תפקיד ציבורי ולרצח אופי על ידי חשיפת ההומוסקסואליות שבה נחשד.
בין מאי לאוקטובר 1814 פורסמו כחמישים קריקטורות אנונימיות נגדו, שמתוכן שלושים ואחת רמזו למישרין להומוסקסואליות ולחטא הסדומאי.
ב"ז'ורנל דה פארי" ב-11 ביוני 1814 הוצג האיש בכינוי "דודה אירלירט" (tante Urlurette) שרמז לוודוויל של מרק-אנטואן-מדלן דסוז'יה "Ma tante Urlurette ou Le chant du coq" (דודה אירלירט או שיר התרנגול) משנת 1806, שבו דודה אורלורט הייתה בתולה זקנה נלעגת.
לפי ההיסטוריון עמנואל פורקס הקריקטורה הזאת הייתה דוגמה מצוינת לניסיון לשיימינג הרסני נגד קמבאסרס במישור הפוליטי:
הוצג כאישה שמנה עתירת קישוטים ותחרה ועם שובל שאותו נושא חברו, הרוזן אגרפיי, שמן וענק, המחזיק בידו תרנגולת ממפוטמת ואת "אלמנך הגרגרנים".
בידו הימנית קמבאסרס החזיק מניפה, וביד שמאל שק שעליו כתוב "שנאת נשים.
הוא הצביע בידו אל עיר הקורסת בלהבות: סדום, ועל ידה נציב מלח.
קריקטורה זו ריכזה בתוכה כמה מקורות להכפשה פוליטית: נפיחות טקסית, גרגרנות, "סטייה מינית", וקריסה של אימפריה דקדנטית.
בקריקטורות אחרות צויר קמבאסרס כצייד של צעירים תוך כדי רמיזה סימבולית לאישור הגיוס הכפוי לצבא שהעביר קמבאסרס בסנאט השמרני בפקודת נפוליאון.
גם במחזה סאטירי של מחבר אלמוני "בואונפרטה או ניצול ההתפטרות" משנת 1815 הראה את קמבאסרס כנמשך לגברים.
כשלא זיהה גבר צעיר שנפיליאון הציג בפניו, פנה הקיסר אל אותו צעיר: "אולי תסתובב כדי שהוד מעלתו יזהה אותך".
20 בנובמבר 1795 – נבחר לחבר במכון של צרפת, באקדמיה למדעי מוסר ומדינה
1803 – נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית במושב 30 במקום הרוזן גיבר
2 בפברואר 1805 – עיטור העיט הגדול של לגיון הכבוד
1805 – תואר אביר של מסדר העיט השחור ועיטור הצלב הגדול של מסדר העיט האדום של ממלכת פרוסיה
19 במרץ 1808 – קיבל מידי נפוליאון את התואר דוכס פרמה ואימץ סמל אצולה חדש
1 בינואר 1810 – עיטור מסדר הכתר של ממלכת וסטפאליה בדרגת מפקד בכיר – מידי מלך וסטפאליה, ז'רום בונפרט
אפריל 1811 – אחרי חתונתם של נפוליאון ושל מריה לואיזה מאוסטריה – קיבל מידי הקיסר האוסטרי את עיטור צלב בגדול של המסדר אישטוואן הקדוש של הונגריה, בדרגת אביר
3 באפריל 1813 – עיטור מסדר כתר הברזל של ממלכת איטליה
לדברי הביוגרף פסקייה העיטורים הרבים שקיבל בימי האימפריה, חלקם מזהב, פנינים או יהלומים, הביאו לו שמחה וגאווה כמו של ילד.
אף על פי כן, מציין פסקייה שהיה קמבאסרס הפיקח ביותר מבין חברי המועצה הקיסרית.
לפני המהפכה הצרפתית השתמש קמבאסרס בשלט האצולה של משפחתו:רקע זהב, עם חלוקת שברון בצבע גולס (אדום) ועם שלוש שושנים באותו הצבע.
רחוב ברובע השמיני של פריז
רחובות במונפלייה, גוסנוויל, מוסי-לה-נף ובפלסי-בלוויל
דמותו של קמאבסרס במדיה האמנותית
דמותו גולמה בסרטים על ידי השחקנים
1936 - הוליוול הובס - בסרט "Hearts Divided" או "Betsy" בבימוי פרנק בורזייגי
1955 - דניאל איוורנל - בסרט "נפוליאון" בבימוי סשה גיטרי
1958 - לואי ארבסייה - בסרט "הוצאתו להורג של הדוכס ד'אנגיין" בבימוי סטליו לורנצי
1960 - ז'אק קסטלו - בסרט "אוסטרליץ" בבימוי אבל גאנס
1961 - ז'אן אוזן - בסדרת הטלוויזיה La caméra explore le temps (המצלמה חוקרת את הזמן) בבימוי סטליו לורנצי
1963 - אנרי קרמייה - בסרט "הקנוניה של הגנרל מאלה" 'La Conspiration du général Malet - בבימוי ז'אן-פייר מרשאן
1964 - אלן נוביס - בסרט "יום מחיי הקיסר" בבימוי ז'אן פיניול
1964 - מימו בילי בסרט הטלוויזיה I grandi camaleonti (הזיקיות הגדולות) בבימוי אדמו פנוליו
1970 - מסימו דלה טורה בסרט הקולנוע וטרלו בבימוי סרגיי בונדרצ'וק
1972 - רוז'ה בונטאן - בסרט הטלוויזיה "Les Fossés de Vincennes" (הבורות של ונסן) בבימוי פייר קרדינל
1974 - ז'אק גאראן - בסרט הטלוויזיה Amoureuse Joséphine (ז'וזפין מאוהבת) בבימוי גי לסרטיסר
1981 - איב ונסאן - בסדרת הטלוויזיה הצרפתית-בלגית "Les Fiancées de l'Empire" (ארוסות האימפריה) בבימוי ז'אק דוניול-ולקרוז
1983 - דידייה לאפה ב-Celui qui n'avait rien fait : le duc d'Enghien (זה שהיה חף מפשע:הדוכס ד'אנגיין) בבימוי ז'אן-רוז'ה קאדה
1990 - קז'ימייז' מורס בסרט "נפוליאון ואירופה" בבימוי קשישטוף זנוסי
2009 - פרנק ויטר בסרט "'Die Bernadotte-Dynastie – Das Geheimnis der schwedischen Monarchie (שושלת ברנדוט - הסוד של המונרכיה השוודית) בבימוי גרולד הופמן
ז'אן-דני ברדן היה עורך דין והיסטוריון צרפתי ממוצא יהודי.
היה מייסד שותף של משרד עורכי הדין ברדן-פראט (Bredin Prat), וחבר האקדמיה הצרפתית.
ברדן נולד בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית ,ב-17 במאי 1929. אביו היה יהודי אלזסי שנשא את השם הירש.
כאשר היה ילד קטן הוריו התגרשו, ואמו נישאה ב-1939 לז'אן לֶמֶר.
באותה שנה מת אביו הביולוגי.
מאוחר יותר אימץ את שם משפחתו של אביו החורג בטענה ש"אני לא יהודי ואני לא רוצה שיחשבו בטעות שאני יהודי".
ב-16 במרץ 1950 הוא שינה את שם משפחתו לברדן.
אחיו למחצה הוא עורך הדין פיליפ למר, ובתו היא פרדריקה ברדן - נשיאת המרכז הלאומי לקולנוע ולדימוי המונפש (Centre national du cinéma et de l'image animée - CNC).
את השכלתו הוא רכש בתיכון שרלמאן.
ב-1950 הוא נעשה לחבר בלשכת עורכי הדין של פריז, וב-1965 הקים יחד עם רובר בדינטר וז'אן פרנסואה פראט את משרד עורכי הדין ברדן-פראט הנחשב כיום לאחד ממשרדי עורכי הדין היוקרתיים ביותר בצרפת.
בנוסף לעיסוקו כעורך דין, ברדן היה ידוע גם כהיסטוריון.
ספרו על פרשת דרייפוס תורגם לשפות רבות (ביניהן עברית).
פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003.
ז'אן-בטיסט קארפו היה פסל וצייר צרפתי שפעל בזמן הקיסרות השנייה תחת נפוליאון השלישי.
בשנת 1853 הציג בסלון הפריזאי (התערוכה הרשמית של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות),
בין תלמידיו: הפסל: אמה-ז'ול דאלו והצייר ז'אן לואי פוריין.
ז'אן-בטיסט מונדינו הוא צלם אופנה צרפתי ובמאי וידאו קליפים.
הוא ביים וידאו קליפים עבור מדונה, דייוויד בואי, סטינג, ביורק, דון הנלי, ננה צ'רי, אקסל באואר ולה ריטה מיצוקו.
מונדינו צילם את העטיפות האלבומים של מריאן פייתפול Before The Poison, Easy Come, Easy Go ועטיפות אלבומים נוספות.
הווידאו קליפ של השיר "The Boys of Summer" של דון הנלי, שביים מונדינו זכה בפרסי הווידאו של MTV בשנת 1985 בקטגוריות "הווידאו הטוב ביותר", "הבימוי הטוב ביותר", "בימוי האמנות הטוב ביותר" ו-"הצילום הטוב ביותר".
ז'אן־ז'אק סמפה היה קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר צרפתי.
הוא היה תלמיד גרוע למדי, ולאחר שבגיל 14 סולק מבית הספר עקב בעיות משמעת, החל לעסוק בעבודות שונות, בהן נער שליחויות עבור סוחר יין, מדריך בקייטנה ופקיד במשרד.
בעת שירותו היה נענש שוב ושוב על "ציור בזמן השמירה".
ב-1951 מכר ציור ראשון לכתב העת "Sud Ouest".
לאחר שחרורו מהצבא עבר להתגורר בפריז, שם פגש את רנה גוסיני והחל לאייר את ספרו "ניקולא הקטן".
ב-1956 החל לעבוד עבור כתב העת "Paris Match" וכתבי עת נוספים.
בשנה זו גם נולד לו בן, ז'אן ניקולא, מאשתו הראשונה כריסטין קורטואה.
אלבום הציורים הראשון שלו התפרסם ב-1962 תחת הכותרת "rien n'est simple" (מצרפתית, דבר אינו פשוט).
בהמשך הוציא לאור עוד 30 אלבומים.
בין השאר יצר את דמויותיהם של מרסלן קאיו, ראול טבורן ומר למבר.
מלבד האלבומים שלו הוא אייר גם את "catherine certitude" מאת פטריק מודיאנו ואת "סיפורו של מר זומר" מאת פטריק זיסקינד.
בשנת 1968 נולדה לסמפה בת, אינגה, מאשתו השנייה, מט אייברס.
בשנת 1978 צייר סמפה את השער הראשון שלו לכתב העת ה"ניו יורקר".
בשנים הבאות צייר למעלה ממאה שערים לכתב העת.
כמו כן, הוא צייר עבור מוסף הספרות של "לה פיגארו".
ז'אן-ז'אק דסאלין היה מהפכן ומפקד צבאי במהלך מרד העבדים בהאיטי, שהוביל לעצמאותה של האיטי משלטון האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
לאחר עצמאות האיטי הפך דסאלין לדיקטטור והוכתר בתור קיסר האיטי, תואר שאחז בו משנת 1804 ועד למותו בשנת 1806. דסאלין היה ידוע באכזריותו נגד יריביו הפוליטיים והתושבים הצרפתים של האיטי.
ז'אן-ז'אק דסאלין נולד וגדל למשפחת עבדים בצפון מושבת סט.
דומינגו הממוקמת באי היספניולה (האיטי המודרנית) שנשלטה בידי ממלכת צרפת.
דומינגו חולקה בין בעלי אדמות ואילי הון צרפתים שעמדו בראש ההיררכיה החברתית, אחריהם היו צרפתים שהיו עניים יחסית לאילי ההון ואחזו בנחלות מועטות, אחריהם היו שחורים שהיו עבדים לשעבר ודרך נישואי תערובת שוחררו ובתחתית ההיררכיה החברתית היו עבדים, רובם נחטפו מאפריקה.
דסאלין היה עבד בשביל בעל אדמות מהשחורים המשוחררים.
בשנת 1791 החל מרד העבדים בהאיטי לנוכח התסיסה האזרחית בצרפת שהובילה למהפכה הצרפתית ודסאלין הצטרף למרידה.
בעשור הבא שבמהלכו נאבקו העבדים המורדים להביא לסיום העבדות ולשלטון עצמאי, דסאלין הפך למפקד צבאי והפך למשנה של טוסן לוברטיר, מנהיג המרד אשר הוכר בתור מושל סט.
דומינגו במהלך הפסקת אש וניסיון להגיע להסדר עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
בשנת 1802, משלחת צבאית צרפתית שנשלחה בהוראתו של הקונסול הראשון, נפוליאון בונפרטה, הכניעה את הממשל המקומי של לוברטיר ודסאלין מצידו קיבל את שיבת הממשל הצרפתי לאחר איבוד התמיכה של מעצמות זרות (בעיקר ארצות הברית) במרידה ומספר תבוסות צבאיות למשלחת הצרפתית.
עם זאת, בשנת 1803 הכריז נפוליאון על כוונתו להשיב את מוסד העבדות (עבדות בהאיטי בוטלה בפועל עם עליית המרד והוצאה מחוץ לחוק בצורה רשמית בידי האספה הלאומית של הממשלה הצרפתית המהפכנית בשנת 1794).
בתגובה הצטרף דסאלין למרד מחודש נגד השלטון הצרפתי.
לבסוף הביסו הכוחות המורדים את המוצב הצרפתי בהאיטי.
דסאלין הפך למנהיג המרד וב-1 בינואר 1804 הכריז על הקמתה של מדינת האיטי.
בהמשך הוא הורה על ההוצאה להורג של כל התושבים הצרפתים בהאיטי ללא כל הבחנה, עקב חשש שלטעמו הם הציגו כלפי שימור העצמאות של המדינה החדשה, דבר שהוביל לבידודה של האיטי במגרש הבינלאומי.
למרות זאת, בספטמבר 1804 הכריז על עצמו בתור קיסר האיטי ועל הקמתה של מונרכיה חוקתית שבפועל הייתה דיקטטורה בעוד הוא לקח על עצמו את התואר "ז'אק הראשון, קיסר האיטי".
התעשייה החקלאית של האיטי שהיוותה את רוב השוק המדיני נפגעה קשות במהלך שנות המלחמה של מרידת העבדים.
דסאלין פעל במטרה להביא לעצמאות כלכלית מלאה של האיטי, משמע שהמדינה לא תהיה תלויה במסחר חוץ.
בשביל להביא למצב שכזה דסאלין אפשר עבודת כפייה על האוכלוסייה הכללית במטרה לחזק את התעשייה החקלאית.
לאחר מכן נחלקה השליטה בהאיטי בין אלכסנדר סאבס פטיון ותומכו והנרי כריסטוף (Henri Christophe).
ז'אן-ז'אק מרסל היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר.
הגיע עם נבחרת צרפת למקום השלישי במונדיאל 1958.
מרסל הוחתם בשנת 1948 על ידי סושו לקבוצת הנוער שלה, אך במהרה הגיע לקבוצה הראשונה.
הוא היה שחקן פיזי בעל איכויות משחק גם בהגנה ובהתקפה, עם בעיטות חזקות ומשחק ראש טוב.
מרסל כבש במהלך הקריירה 76 שערים במעל ל-420 הופעות, דבר שהיה נחשב ללא שגרתי עבור קשר באותם הימים.
כשעדיין שיחק בנבחרת צרפת עד גיל 21 הוא נקרא בפעם הראשונה לבוגרים בשנת 1953 בזכות הישגיו.
בשנת 1954 עבר מרסל למועדון אולימפיק מרסיי הסמוך למקום הולדתו, ובחלק מן ה-5 שנים שהעביר שם שיחק לצד לערבי בן בארכ, שהיה כבר לקראת סוף הקריירה שלו.
לאחר מכן מרסל עבר לספורטינג טולון לשנה אחת לפני שסיים את הקריירה בשנת 1965 בראסינג פריז.
מכיוון שלא שיחק במועדונים גדולים הוא מעולם לא זכה בתואר קבוצתי, בניגוד לשאר חבריו מנבחרת צרפת.
מרסל הופיע בין מאי 1953 לאוקטובר 1961 ב-44 משחקים עבורה (10 בזמן שהיה בסושו, 24 עם אולימפיק מרסיי, 3 עם ספורטינג טולון ו-7 עם ראסינג פריז).
הוא כבש עבורה שלושה שערים ובארבעה מפגשים ענד את סרט הקפטן.
מקומו לא היה שנוי במחלוקת וגם שותף בטורנירים הגדולים מונדיאל 1954 ו-1958, בו סיים עימה במקום השלישי.
מרסל שיחק גם ביורו 1960 אותו צרפת אירחה.
עד שנת 1959 הקישור של הנבחרת הצרפתית היה מוכשר ובו היו מרסל וארמנד פנברן.
בשונה מקריירת הקבוצות, מרסל שיחק במדיה בדרך כלל בעמדת הקשר השמאלי.
ז'אן-בטיסט מונייה הוא שחקן וזמר צרפתי.
הוא ידוע בעיקר בעבור תפקידו בסרט הצרפתי "כשהנערים שרים" משנת 2004.
ז'אן-בטיסט מונייה נולד בבריניול שבצרפת, בנם של תיירי ומיוריאל מונייה.
אביו הוא צלם בערוץ France 2, ובעברו שר במקהלת הכנסייה המפורסמת "Les Petits Chanteurs de Saint Marc" (הזמרים הקטנים של מרק הקדוש).
יש לו אח צעיר, בנז'מן.
ז'אן-בטיסט למד בבית ספר רומאי-קתולי בליון.
הוא למד במכון לי שטרסברג בניו יורק בין השנים 2008–2009 כדי לשפר את יכולות המשחק ואת האנגלית שלו, וחזר לצרפת ושר במופעי צדקה של Les Enfoirés .
עם כניסתו לחטיבת הביניים, מונייה הצטרף למקהלת הילדים Les Petits Chanteurs de Saint-Marc, בה שר גם אביו, שם לימד אותו ניקולה פורט.
מונייה התפרסם בזכות כיכובו בסרט הצרפתי "כשהנערים שרים" משנת 2004, בו גילם את דמותו של פייר מוראנז', ילד בעל חוצפה עם קול מיוחד שגר בפנימייה לבנים סוררים.
כריסטוף בארטייה, במאי הסרט, בחר במונייה כי "היה לו המראה הנכון" וקול נפלא.
הוא גם ביקש את התפקיד פעמים רבות.
בסרט, הסולו של מונייה והפזמון "Les Petits Chanteurs de Saint-Marc" מופיעים שניהם בפסקול המקורי.
לאחר צאת הסרט, מונייה והמקהלה הופיעו פעמים רבות ברחבי העולם, בין היתר ביפן ובקנדה.
בשנת 2005, מונייה, יחד עם הזמרת קלמנס סן-פרו , הוציא את הסינגל "Concerto pour deux voix", שהוא עיבוד של השיר "Concerto pour une Voix" .
בפברואר 2005 עזב מונייה את המקהלה כדי להקדיש יותר זמן ללימודים ולקריירת המשחק שלו.
באותה שנה הוא הצטרף ל-Les Enfoirés, אנסמבל של זמרים ומבצעים בולטים בצרפת ששרים מעת לעת במופעי צדקה.
באפריל ובאוגוסט 2005, הוא השתתף בסדרת הטלוויזיה בת ארבעת הפרקים "Le Cri" של ערוץ France 2, בה גילם פועל פלדה צעיר.
בשנת 2006 הופיע מונייה בסרט "Le Grand Meaulnes" , בו גילם את התפקיד הראשי של פרנסואה סורל, ובסרט האנימציה "Piccolo, Saxo et compagnie", בו דיבב את דמותו של סאקסו.
בקיץ 2006 שיחק מונייה בסרט "Hellphone" , סרט באורך מלא בבימויו של ג'יימס הות.
בסרט, מונייה מגלם את דמותו של סיד.
הסרט יצא לאקרנים במרץ 2007. מונייה כיכב גם בסרט "L'Auberge rouge" , בבימויו של ז'ראר קרבצ'יק, בתפקיד אוקטבה.
הוא יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בצרפת ב-5 בדצמבר 2007.
ב-2008 עבר מונייה לארצות הברית למשך כשנה כדי לשפר את האנגלית שלו.
הוא למד במכון לי סטרסברג בניו יורק כדי לשכלל את כישורי המשחק שלו.
הוא חזר לצרפת בשנת 2010, והופיע באותה שנה במופע הצדקה של Les Enfoirés.
ב-2013 השתתף יחד עם אמנים נוספים באלבום We Love Disney 2, ושר את השיר "Le Monde Qui Est Le Mien".
ב-29 באפריל 2016 יצא לאור אלבומו הראשון, Nuits blanches.
ב-24 בנובמבר 2017 יצא לאור אלבומו השני, Nuits Revolver.
ב-19 באוגוסט 2021, ערוץ TF1 הודיע על השתתפותו של מונייה בעונה ה-11 של "רוקדים עם כוכבים" בצרפת.
ז'אן-בטיסט מונייה נמצא בזוגיות עם לאה ארנזדר, אחותה של השחקנית והזמרת נורה ארנזדר.
בספטמבר 2019 נולד בנם הראשון.
2010: "By a Waterfall" (יחד עם נורה ארנזדר)
אלפונס סטפאן קאפס סדרת טלוויזיה (6 פרקים) 2015 Vingt-six amis en commun אריק דויד האמל סרט קצר 2016 A/k ג'ו אוליבייה ואן הופשטאדט סרט קצר ז'וליאן מאתיס לורנס קטריאן סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 2017 Scènes de ménages לאו פרנסיס דוקט סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 2019 Eva K.
בעל פונדק הוגו פרתנו סרט קצר
שנה מחזה כותב במאי הערות 2013–2014 The Elephant Song ניקולאס בילון ברונו דופיהיה מועמד עבור התפקיד לפרס מולייר בקטגוריית השחקן החדש המבטיח 2017 פייר פלמד פייר פלמד 2018 Paprika פייר פלמד ג'פרי בורדן
ז'אן-בטיסט פירון היה גנרל בלגי אשר שימש כמפקד בריגדת פירון במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה שימש כמפקד הכוחות הבלגיים בגרמניה וכראש המטה הכללי.
פירון נולד בקובן ב-10 באפריל 1896. ב-1913 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בבריסל.
הוא לא סיים את לימודיו כיוון שבאוגוסט 1914 פלשו הגרמנים לבלגיה.
פירון נשלח לחזית כקצין זוטר ברגימנט ה-1. הוא לחם בחזית האיסר וב-1916 הועלה לדרגת לוטננט.
באוקטובר 1917 הוא אושפז בבית חולים עם דלקת התוספתן.
לאחר שהחלים הועבר לחיל האוויר הבלגי ושרת כתצפיתן בטייסת הסיור ה-6. עם סיום המלחמה ב-1918 הועלה לדרגת קפטן, ולאחר המלחמה סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית.
עם סיום לימודיו שרת במפקדת הקורפוס ה-2 ולאחר מכן ברגימנט הגרנדירים ה-1.
במאי 1940, פירון לחם כנגד הגרמנים במהלך הקרב על בלגיה.
כעבור זמן קצר נכנע הצבא הבלגי.
פירון סירב להיכנע והחליט להצטרף אל צבא בלגיה החופשית שהחל להתארגן בבריטניה.
הוא נמלט מבלגיה דרך צרפת וספרד, ובפברואר 1942 הגיע לסקוטלנד.
בינואר 1943 מונה פירון למפקד הבריגדה הראשונה של צבא בלגיה החופשית.
הבריגדה נודעה עד מהרה בכינוי "בריגדת פירון" על שמו.
הבריגדה כללה בין 1,800 ל-2,200, רובם מתנדבים בלגים שנמלטו מהארץ הכבושה ושמרו אמונים לממשלה הבלגית הגולה, אך גם מתנדבים רבים מהפזורה הבלגית בכל רחבי העולם.
לאחר המלחמה מונה פירון ליועצו הצבאי של הנסיך שארל, רוזן פלנדריה, ובדצמבר 1945 הועלה לדרגת גנרל מאיור.
במרץ 1946 הוא מונה למפקד הכוחות הבלגיים בגרמניה.
בדצמבר 1947 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-1951 הסתכסך פירון עם שר ההגנה הבלגי אז'ן דה חרף שהדיח אותו מתפקידו כמפקד הכוחות בגרמניה והעביר אותו לתפקיד ראש המטה הכללי.
התפקיד החדש נחשב למכובד יותר, אולם פירון לא רצה בו והיה ממורמר על העברתו מגרמניה.
ב-1954 הוא מונה לנשיא המועצה העליונה של הכוחות המזוינים (Conseil supérieur des Forces armées, או CSFA).
ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל או "למואן דה ביינוויל" (Lemoine de Bienville); 23 בפברואר 1680 – 7 במרץ 1767) היה אציל צרפתי, מגלה ארצות יליד "צרפת החדשה" שבצפון-אמריקה (בקנדה של ימינו), המושל השני של לואיזיאנה הצרפתית ומייסד העיר ניו אורלינס.
כונה "אבי לואיזיאנה" אחרי ששלט במשך מספר עשורים בזירה הפוליטית של מושבת לואיזיאנה הצרפתית.
ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל נולד ב-1680 במונטריאול (מונריאל) או כשמה באותן השנים, ויל מארי, במושבה "צרפת החדשה" (כיום קנדה).
אביו, שארל לה מואן, שמוצאו היה בלונגיי, על יד דייפ בחבל נורמדיה בצרפת היגר למונטריאול.
בהמשך הצטיין שם בהגנת האינטרסים של צרפת מול הבריטים.
שארל לה מואן זכה לתואר אצולה מידי המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והפך על ידי כך לסייה למואן דה לונגיי.
האם, קתרין פרומו (Primot) וידועה גם כקתרין טיירי, הייתה ילידת רואן, גם כן בנורמנדיה.
אחד מהם, מבוגר יותר, פייר לה מואן ד'איברוויל, נודע כמגלה ארצות.
את השם ביינוויל שצירף ז'אן-בטיסט לשם המשפחה מקורו בכפר בשם ביינוויל, ככל הנראה בפיקרדיה, כיום במחוז אואז.
בגיל 17 ב-1697 יצא ביינוויל יחד עם אחיו איברוויל בראש כמה מאות מיתיישבים למסע על מנת להקים מושבה צרפתית חדשה בצפון אמריקה, הפעם בקרבת מפרץ מקסיקו.
ביינוויל חקר את חופי המפרץ.
אחרי הרננדו דה סוטו היו ביינוויל יחד עם אחיו האירופאים הראשונים שגילו את הנהר מיסיסיפי מכיוון הים.
הם חקרו את מעל הנהר בליווי מורה דרך אינדיאני.
בסביבות 1699 במפרץ הנקרא כיום מובייל ביי גילה ביינוויל מעיין ארטזי מזנק ומבעבע והקים בסביבתו את היישוב בל פונטן ("מזרקה יפה").
לפני ששב לצרפת, באפריל 1699 הקים איברוויל את היישוב הראשון במושבה הצרפתית החדשה, לואיזיאנה:פור מורפא (Fort Maurepas) הידוע כיום כ אולד בילוקסי, כיום אושן ספירינגס, מיסיסיפי, על יד בילוקסי.
איברוויל מינה את סובול דה לה וילאנטרי כמושל ואת אחיו ביינוויל כ"סגן " או לטננט מלכותי.
בשנים 1699–1702 היה פייר לה מואן ד'איברוויל המושל הראשון של לואיזיאנה הצרפתית.
ז'אן-בטיסט היה המושל השני של לואיזיאנה הצרפתית בשנים 1702–1713
ב-1707 המלך לואי הארבעה עשר החליט להחליף אותו בקפטן ניקולא דאנו דה מווי (Daneau de Muy), אולם זה טבע בדרך, בים הקריבי קרוב ללה הוואנה ולא הצליח להגיע כדי להיכנס לתפקיד.
בנסיבות אלה המשיך לה מואן דה ביינוויל בתפקיד עד שנת 1713.הוא כיהן שוב כמושל בשנים 1716–1724 ו-1733–1743.
אחרי נסיעתו של איברוויל, פיקד ביינוויל על מסע נוסף במעל הנהר מיסיסיפי ובמקום הידוע כ "אינדליש טרן" פגש אוניות אנגליות.
כששמע על כך הורה לו איברוויל להקים יישוב צרפתי
היישוב נקרא פור דה לה בולה.
לפי המלצות אחיו איברוויל, ב-1702 הביא ביינוויל את רוב המתיישבים הצרפתים ליישוב חדש בחוף הים של מדינת אלבמה של היום, בצד המערבי של הנהר לה מוביל, ידוע באנגלית כמובייל.שם הקים יישוב בשם פור לואי דה לה מוביל, לימים מובייל, אלבמה, היישוב האירופי הראשון באלבמה.
הוא הקים גם את פור דופן, (Port Dauphin), נמל מים עמוקים באי דופן הסמוך, מכיוון שמפרץ מובייל והנהר מובייל היו רדודים מדי.
בהמשך גילה את איי שאנדלר שעל יד חוף לואיזיאנה ואת האיים קט ושיפ, על החוף הנוכחי של מדינת מיסיסיפי ולאחר מכן פנה מערבה אל שפך הנהר מיסיסיפי.
לבסוף המסעו המשיך אל המקומות שבהם נמצאות היום באטון רוז' ופולס ריוור, לואיזיאנה.
בשנים הבאות חלו תנודות רבות במספר המתיישבים של לואיזיאנה.
אחרי שראה כי חיילים צרפתיים נקשרו לנשים ילידות, עילה אפשרית לסכסוכים, הביא ביינוויל 24 צעירות צרפתיות.
לפי המסורת הן גויסו ממנזרים, אבל קרוב לוודאי שרובן היו למעשה בנות מבתים עניים.
הן נודעו כ"נערות הקסטות" filles à la cassette, בהמשך "נערות הקסקט", מכיוון שנשאו איתן ארגזים קטנים שנקראו "קסטות " או "קסקטים" שבהם החזיקו את חפציהם האישיים.
ב-1708 אוכלוסיית מובייל מנתה 281 מתיישבים, אבל כעבור שנתיים ירדה ל-178 בעקבות מגפה.
ב-1709 כוסה פור לואי דה לה מוביל במי שיטפונות, אירוע שיחד עם המגפות אילצו את ביינוויל להעתיק את היישוב יותר למורד הנהר.
פור לואי החדש נבנה מעץ באתר הנוכחי של העיר מובייל, אלבמה.
ב-1712 כשזכה איש העסקים ויבואן העבדים אנטואן קרוזא (Crozat), במונופול של לואיזיאנה, המושבה מנתה 400 מתיישבים.
ב-1713 - 1716 לואיזיאנה נוהלה על ידי המושל אנטואן דה לה מוט קדיאק ולתקופה קצרה על ידי ז'אן-מישל דה לפינה.
בינתיים, ביינוויל עבר מערבה יותר והקים ב-1716 את פור רוזלי (Fort Rosalie), לימים נאצ'ז, מיסיסיפי.
אחרי שקרוזא מכר את השליטה על המושבה לג'ון לו וחברתו, קומפני אוף דה אינדיס, ב-1716 הוחזר ביינוויל לתפקיד של מושל לואיזיאנה.
ב-1717 גילה ביינוויל אתר בצורת סהר בנהר מיסיסיפי ווליד האגם פונשארטרן (Lake Ponchartrain) שנראה לו מוגן מגאות ומהוריקנים והציע להנהלת הקומפני אוף אינדיס לבנות שם את בירת המושבה.
הוא קיבל את האישור לכך ובאביב 1718 (באופן מסורתי חוגגים את האירוע ב-7 במאי) הקים עיר חדשה שנקראה החל מ-1721 "נובל אורליאן" כלומר "אורליאן החדשה", כיום ניו אורלינס.
השם ניתן לכבוד העוצר של צרפת, הדוכס פיליפ מאורליאן.
בשנים 1718–1719 נבנו צריפים ומחסנים שאפשרו לביינוויל להביא חיילים ואספקה ממובייל.ב-1720 שירטט האדריכל אדריאן דה פוז'ה את תוכנית המתאר של העיר החדשה עם רחובות בזווית ישרה: Le Vieux Carré - המרובע הישן, שנודע כ"רובע הצרפתי".
ביינוויל עבר לגור לבית שהפך לימים לבית המכס.
ב-1723 נובל אורליאן הפכה לבירת לואיזיאנה.
ב-1719 השתתף ביינוויל בכיבוש פנסקולה שבמזרח פלורידה מידי הספרדים.
ב-1719 בימי מלחמת הברית המרובעת העביר ביינוויל את בירת לואיזיאנה הצרפתית מפור לואי דה לה מוביל או מובייל, אלבמה, שהייתה קרובה לפנסאקולה וחזית נגד ספרד, בחזרה אל פול מורפא או בילוקסי הישנה.
עם זאת, עקב תזוזת שרטוני חול, הועתק יישוב זה מעבר למפרץ בילוקסי כדי להקים ישוב חדש:בילוקסי החדשה.
בהמשך פור מורפא הוצתה - לפי המנהג הצרפתי, כדי לא לאפשר שימושו על ידי אויבים.
באותה שנה ניו אורלינס הוצפה בשיטפונות.
מכיוון שהקרקע החולית סביב בילוקסי הקשתה על החקלאות וסופות הדפו את החולות אל תוך הנמל בילוקסי, בסופו של דבר נבחרה ניו אורלינס כבירה בגלל היותה נמל מים עמוקים וסמוכה יותר לאדמות חקלאיות.
ביוני - אוגוסט 1722 העביר ביינוויל את בירת לואיזיאנה הצרפתית לניו אורלינס
ב-1725 נקרא ביינוויל חזרה לצרפת.
השאיר את המושבה בידי פייר דיגה דה בואבריאן שהתחלף יותר מאוחר באטיין פרייה.
ביינוויל חזר לתפקידו בלואיזיאנה ב-1733. כהונתו האחרונה התאפיינה בהידרדרות ביחסים עם בני צ'יקאסו ופריצת מלחמה איתם.
ביינוויל תכנן מיד נגדם מתקפה דו-כיוונית.
מכיוון מדינת אילינוי שלח כוח בפיקוד המושל של אילינוי, פייר ד'אטראגט.
ביינוויל עצמו איחר במפגש ואז ב-25 במרץ 1736 התחיל ד'ארטאגט את המתקפה לבד ונמחץ על ידי האינדיאנים.
אחרי שבועות של הכנות ב-26 במאי התקיף ביינוויל מדרום וגם הוא נהדף בעוצמה.
אחרי השפלה זו כינס ביינוויל את כוחותיו בצ'יקאסו בלאף ב-1739. בני צ'יקאסו ביקשו שלום והסכם שלום איתם נחתם על ידי ביינוויל באפריל 1740.
אחרי מלחמה זו ביקש ביינוויל להשתחרר מתפקידו כמושל.
בינתיים הקים את בית החולים "שאריטה" בניו אורלינס.
בהמשך הוביל את מאמצי השיקום של העיר אחרי מכת שני הוריקנים בסתיו 1740. המושל החדש הגיע ב-1743 ואז ביינוויל שב לצרפת.
אפילו בצרפת נשאר קשור למושבה וניסה ללא הצלחה למנוע את העברת לואיזיאנה לספרד.
בשובו לצרפת, נפטר לה מואן בגיל 87 בביתו ברחוב ויויאן 17 בפריז וטקס הלווייה קויים בכנסיית סנט אסטאש בעיר.
הובא לקבורה בבית הקברות מונמאטר
לוח זיכרון הוצבה על ביתו בפריז
1933 - בעיר קוויבק סיטי נקראה שדרה על שמו.
1955 - בככר על שמו - ככר ביינוויל בניו אורלינס הוקמה אנדרטה לזכרו שנוצרה על ידי אנג'לה גרוגורי.
האנדרטה מציגה את ביינוויל עם כן עם פניו צפונה.
בצד המזרחי לימינו יושב אינדיאני, ובצד הדרומי - עומד נזיר קתולי.
בצד המערבי של האנדרטה נראה סמלו של משפחת לא מואן
ז'אן-דומיניק קאסיני , המכונה "קאסיני הרביעי" (Cassini IV) היה אסטרונום וקרטוגרף צרפתי שהיה בנו של סזאר-פרנסואה קאסיני דה תירי ונינו של האסטרונום האיטלקי הידוע ג'ובאני דומניקו קאסיני.
הוא ירש את אביו כמנהל המצפה ב-1784; אך תוכניותיו לשיקומו וציודו מחדש השתבשו לחלוטין בשנת 1793 על ידי איבה כלפיו מהאספה הלאומית.
לאחר שהתפקיד שלו הפך לבלתי נסבל, הוא התפטר ב-6 בספטמבר והושלך לכלא ב-1794, אך שוחרר לאחר שבעה חודשים.
לאחר מכן הוא עבר ל במחוז אואז שם נפטר ב-1845.
ב-1770 הוא פרסם דיווח על מסע לאמריקה ב-1768, שבוצע כנציג האקדמיה הצרפתית למדעים במטרה לבדוק את השעונים של בים.
בשנת 1783, הוא שלח תזכיר לחברה המלכותית שבו הציע סקר טריגונומטרי המחבר בין מצפי הכוכבים של פריז וגריניץ' במטרה לקבוע טוב יותר את קו הרוחב והאורך של השני.
הצעתו התקבלה, וכתוצאה מכך בוצע .
תוצאות הסקר פורסמו בשנת 1791. הוא ביקר באנגליה למטרות העבודה עם פייר משן ואדריאן-מארי לז'נדר, והשלושה פגשו את ויליאם הרשל ב.
הוא השלים את מפת צרפת של אביו, אשר פורסמה על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1793. היא שימשה כבסיס לאטלס הלאומי (Atlas National; 1791), המראה את חלוקת צרפת למחוזות.
הוא נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1788.
ספרו של קאסיני "זיכרון השירות וההיסטוריה של מצפה הכוכבים בפריז" (Mémoires pour servir à l'histoire de l'observatoire de Paris; 1810) גילמו חלקים מיצירה נרחבת, שאת התשקיף שלה הגיש לאקדמיה למדעים ב-1774. הכרך כלל את "השבחים" (Eloges) שלו של כמה אקדמאים, ואת הביוגרפיה של סבא רבא שלו, ג'ובאני דומניקו קאסיני.
אשתו הייתה קלוד מארי לואיז דה לאמיר-מורי הרוזנת דה נויוויל (Claude Marie Louise de Lamyre-Mory Comtesse de Neuville; 1754–1791) ובנם הצעיר היה בוטנאי מוערך.
ז'אן-ז'אק הונורט היה פוליטיקאי מהאיטי שכיהן בתפקיד ראש ממשלת האיטי השלישי, לאחר ההפיכה ב-1991, בתקופה שבין 11 בנובמבר 1991 ועד 19 ביוני 1992. הוא היה מורה, פעיל זכויות האדם ופילנתרופ במשך למעלה מ-60 שנה.
בנוסף, הוא גם פרסם כ־16 ספרים ומאמרים מתחומי התמחותו, כולל הספר בשם Le manifeste du dernier monde בשנת 1980.
הונורט נולד ב-1 באפריל 1931 בפורט-או-פרנס בירת האיטי.
לאחר שסיים את לימודיו האקדמיים באגרונומיה ומשפטים, הוא הפך לפעיל זכויות אדם.
במשך 40 שנה לפני שהתמנה לתפקיד ראש ממשלת האיטי הוא היה פעיל זכויות אדם.
במקביל עבד כפרופסור למשפטים וזכויות אדם.
הונורט, הפילנתרופ ההומניטרי, הואשם בקשרים עם הרודן, נשיא האיטי פרנסואה דובליה.
הונורט הסביר את הקשרים האלה בכך שלמשפחתו ומשפחת דובליה היו קשרי משפחה קרובים.
בראיון טלפוני שהתקיים בדצמבר 1991 עם כתבים מה-EIR מוושינגטון די.סי.
כמו ראשי ממשלה אחרים בהאיטי מאז 1988, כהונתו של הונורט הייתה קצרה והסתיימה לאחר התערבות של גורמי צבא מושחתים.
הוא כיהן שמונה חודשים בתפקיד ראש הממשלה, בין התאריכים 11 בנובמבר 1991 – 19 ביוני 1992. במקביל באותה תקופה הוא גם כיהן כשר החוץ והפולחן מאוקטובר עד דצמבר 1991.
הונורט זכה לשבחים בזירה הדיפלומטית.
בזכות התארים שלו באגרונומיה ומשפטים.
ידענות השפות (צרפתית, ספרדית, קריאולית, מנדרינית, גרמנית ואנגלית), שירתה אותו היטב לאורך הקריירה שלו.
בשנת 1980 פרסם הונורט את הספר הראשון שלו שנקרא: Le manifeste du dernier monde.
הונורט נפטר ב-26 ביולי 2023 בפורט-או-פרינס, עיר הולדתו, בגיל 92. ב-3 באוגוסט 2023 הודיע ראש ממשלת האיטי אריאל אנרי שההלוויה הממלכתית של הונורט תתקיים ב-5 באוגוסט 2023 בכנסיית סנט פייר (Saint Pierre), הנמצאת בקומונת Pétion-Ville הצמודה לפורט-או-פרינס.
היה נשוי לניקול אוגוסטין ולהם שני ילדים.
ז'אן-ז'אק אשכנזי (נולד בנובמבר 1929) הוא נוירולוג ישראלי.
אמו הייתה עקרת בית ואביו היה רואה חשבון.
אשכנזי קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה מאוניברסיטת קלוז', היום Babeș-Bolyai University שברומניה בהצטיינות, ב-1954. הוא מונה למדריך בנוירולוגיה בבית הספר לרפואה.
הוא קיבל דוקטורט במדעים באוניברסיטת C.I.Parhon Bucharest ב-1969. היה למנהל המחלקה לנויורולוגיה בבית החולים האוניברסיטאי CFR II בבוקרשט.
ב-1973 היה לנוירולוג במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי.
חוקר מדעי המוח במכון ויצמן למדע ב-1974–1975. ב-1981 מונה לפרופסור משנה לנוירולוגיה ב-Icahn School of Medicine at Mount Sinai, שם עבד עם פרופסור מלווין יאהר ופרופסור אליוט ויצמן בפרויקט שחקר את נושא השינה בקרב חולי מחלת פרקינסון.
בהמשך מונה למנהל המרכז הרפואי לשינה במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
ב-1986 מונה לפרופסור באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז, צרפת.
ב-1995 מונה לפרופסור קליני לנויורולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן היה לפרופסור לזיהוי פלילי בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב.
אשכנזי היה מסורב עלייה ובמהלך השנים סורבו בקשותיו לצאת מרומניה לישראל 15 פעמים.
אשכנזי כתב 32 ספרים, 22 פרקים בספרים ו-103 מאמרים מדעיים בתחומי השינה והנוירולוגיה.
אשכנזי הוא אזרח כבוד של ירוחם (1981), זכה בתעודת הצטיינות ממשרד החינוך ב-1997, וכמו כן זכה בשלל תארים, פרסים ואותות הצטיינות וכבוד מגופים ברומניה, צרפת, טוגו וספרד.
ז'אן-בטיסט מרשן (; 22 בנובמבר 1863 – 14 בינואר 1934) היה גנרל צרפתי אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה, אולם התפרסם דווקא בשם חלקו במשבר פשודה.
מרשן נולד ב-22 בנובמבר 1863 בקומונה טויסי שבמחוז אן.
ב-1883 הוא התגייס לצבא צרפת ושרת בטרופס דה מארין.
הוא למד באקול מיליטר, וב-18 בדצמבר 1887 הוסמך כסו-לוטננט (לוטננט משנה).
לאחר מכן עבר לשרת כקצין בחיל הקלעים הסנגלים.
הוא השתתף בכיבוש סנגל, וב-1899 נפצע קשה.
שנה לאחר מכן הוא השתתף בכיבוש הצרפתי של חלקים מסודאן.
ב-1896 קיבל מרשן פקודה להרחיב את השלטון הצרפתי בסודאן עד נהר הנילוס, באמצעות השתלטות על מבצר פשודה (כיום קודוק).
מרשן יצא לדרך עם 30 קצינים צרפתים ו-130 שכירי חרב סנגלים, ובמשך שנתיים התקדם ברחבי סודאן ברגל ובשייט על נהר הקונגו.
ב-10 ביולי 1898 הוא ואנשיו הגיעו אל פשודה והשתלטו עליה, אולם התמיכה שהובטחה להם לא הגיעה והם מצאו עצמם מבודדים.
כעבור חודשיים, הגיע לפשודה כוח בריטי בפיקודו של הוריישו קיצ'נר.
הבריטים סיימו את מלחמת המהדי, והיו מעוניינים לנצל את ההזדמנות כדי לספח את סודאן.
נוכחותם של מרשן ואנשיו באזור מנעה מהבריטים לעשות זאת.
קיצ'נר ומרשן נפגשו בצורה דיפלומטית ומנומסת, אולם לא הצליחו להגיע להכרעה.
הבריטים הותירו בפשודה גדוד שחנה מול הגדוד הצרפתי, והאירוע התפתח למה שנודע לימים בתור "משבר פשודה" וכמעט גרם למלחמה בין צרפת לבריטניה.
מרשן יצא לקהיר על סיפונה של ספינה בריטית, במטרה ליצור קשר עם ממשלת צרפת.
בתחילת דצמבר 1898 הוא חזר לפשודה עם הפקודה לסגת.
עם זאת, הוא התעקש לא לסגת דרך השטח שתחת שלטון בריטי, ותחת זאת עבר דרך חבש.
ב-16 במאי 1899 הוא הגיע למושבה צרפתית בג'יבוטי.
כמעט שלוש שנים לאחר שיצא לדרך.
פרשת פשודה הפכה את מרשן לגיבור לאומי בצרפת.
ב-5 בינואר 1900 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בספטמבר של אותה שנה הוא יצא עם המשלחת הצרפתית שסייעה בדיכוי מרד הבוקסרים.
הוא נותר בסין עד אוקטובר 1902 אז חזר לצרפת, הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד הרגימנט הקולוניאלי ה-8. ב-17 במאי 1904 הוא עזב את הצבא במחאה על פרשת הקלפים - שערורייה שבה התגלה ששר ההגנה לואי אנדרה קידם קצינים רפובליקנים וחברי הבונים החופשיים, ומנע את קידומם של קצינים לאומנים, מלוכנים וקתולים.
הוא ניסה להיבחר לסנאט, אולם נכשל.
ב-1913 הוא נבחר לראש המועצה של העיירה קנטון דה סומין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לצבא ומונה לסגן המושל הצבאי של בלפור.
ב-8 בספטמבר 1914 הוא מונה למפקד הבריגדה הקולוניאלית ה-2. הוא נפצע בפעם הראשונה ב-1 באוקטובר 1914 מרסיס שניפץ את עצם השוק שלו.
הוא חזר לחזית חודש לאחר מכן, לאחר שנרפא לחלוטין.
ב-14 במאי 1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הקולוניאלית ה-10. למרות כמה סוגריים, הוא שמר על תפקיד זה עד תום המלחמה.
ב-25 בספטמבר 1915, הוא נפצע בפעם השנייה בקרב שמפאן השני.
הוא נפצע פעם נוספת ב-17 באוקטובר 1916 במהלך הקרב על הסום, אך סירב להתפנות ושמר על פיקודו.
עד סוף המלחמה הוא השתתף גם בקרב ורדן, מתקפת מאה הימים ומתקפת האביב.
ב-4 באפריל 1919 הוא עזב את הצבא באופן סופי.
ז'אן-בטיסט לאבא שנודע כ"אב לאבא" היה נזיר ומיסיונר קתולי צרפתי, בעל מטעים, בוטנאי וסופר מסע.
לאבא נולד 1664 על יד פריז.
ב-1684 נכנס למסדר הדומיניקני וב-11 באפריל 1685 הוסמך לנזיר.
עשה בהמשך לימודי תאולוגיה ופילוסופיה ובמשך שנים אחדות לימד פילוסופיה ומתמטיקה במסגרת לא דתית בנאנסי.
לאחר מכן ב-1693 החליט להקדיש את חייו לפעילות מיסיונרית.
זמן מה הטיף בכנסיות שונות ברחבי צרפת.
לאבא התלהב אחר כך מרעיון ניצור האינדיאנים ובברכת ראש המסדר שלו נסע כמיסיונר לאיי הודו המערביים בהם נשאר שלוש עשרה שנים.
ב-29 בינואר 1694 התיישב במרטיניק.
הוא התמנה בה לאחראי על פרוכיית מקובה.
הוא פיתח אותה, הוסיף לה בניינים, כולל כנסייה חדשה.
אחר כך בשובו למרטיניק התמנה ל"פרוקורטור כללי" (Procureur syndic des îles d'Amérique) של מנזרי הדומיניקנים באנטילים הצרפתיים.
בעזרת עבדים גידל מטעים ונודע בייצור משקה חריף שקיבל את השם "רום".
בזכות הידע המדעי הרחב שלו מינה אותו הממשל הצרפתי כ"מהנדס".
בתוקף התפקיד הזה ביקר לאבא באנטילים הצרפתיים, ההולנדיים והאנגליים מגרנדה ועד היספניולה.
הוא סיפר על רשמיו מחיי החברה הקריבית, כולל על שודדי הים הקאריביים ועל העבדות.
בדו"ח משנת 1698 סיפר על העבדים במרטיניק:
האב לאבא לא היה צופה פשוט של תופעת העבדות.
בצפון מרטיניקה, לאורך הנהר בעל אותו השם, וכמייסד פרוכיות רובר ופרנסואה, הוא היה מעורב בעצמו במודרניזציה ופיתוחו של ענף הסוכר בכלכלת האי והיה בעל עבדים.
הצביעה על גישתו הדו-משמעית, שחייבה עבדות ובעלות על עבדים כרכוש ואף עונשים קשים, מחד, והערכתו את השחורים כנציגי תרבות מעניינת ומקור פוטנציאלי לידע, מאידך.
אחוזתו נחשבה זמן רב למעין מופת שיש לחקות.
כמהנדס בגואדלופ השתתף לאבא באופן פעיל בהגנת האי מפני ההתקפה הבריטית ב-1703. הוא בעצמו ירה כמה פעמים בתותח.
באותה שנה הוא קיבל מהכנסייה את התפקיד "סגן-פרפקט אפוסטולי".
ב-1705 הוא חזר למנזר טול בצרפת.
מאוחר יותר ב-1706 קרא לו המסדר לבוא לאיטליה.
אחרי מפגש דומוניקנים בבולוניה שבו הציג דו"ח על עבודתו, התכונן לחזור לאמריקה.
אך לא קיבל רשות לנסוע והושאר ברומא מספר שנים.
בתקופה זו ערך את יומני המסע שלו באיי הודו המערביים.
ב-1708 בפקודת מסדרו נסע למשך שלוש שנים בספרד ואיטליה.
לאחר מכן חי עד סוף חייו במנזר הדומיניקנים שנקראו גם "היעקובינים" או "האחים המטיפים" ברחוב סנט-אונורה בפריז.
שם התחיל להעלות בכתב בפרטי פרטים את יומני המסע שלו.
הם הופיעו בשישה כרכים והפכו למעין רב מכר למשך תקופה ארוכה.
יש בכתביו ערך רב כעדות על החיים בקאריבים בתקופתו.
לאבא כתב גם כן בשמונה כרכים רשמים ממסעותיו באיטליה וספרד אבל הם פחות ידועים.
הוא הצטיין בהם בחושי התבוננות מחודדים ובבקורתיות כלפי מדינת האפיפיור.
ב-1716 שב לפריז וחי עד סוף חייו במנזר הדומיניקני ברחוב סנט-אונורה, שמבנהו הפך לימים למועדון היעקובינים בימי המהפכה הצרפתית.
בשנותיו במנזר - 1716–1738 - הוא שקד על כתיבת ההיסטוריה של איי הודו המערביים.
הספר פורסם לבסוף בשישה כרכים ב-1722 בפריז, מלווה בשפע של איורים שצייר בעצמו.
לאבא מת בפריז בינואר 1738 בגיל 75 ונקבר במנזר ברחוב סנט-אונורה.
במרטיניקה המציא לאבא שיטות חדשות לעיבוד הסוכר, שנותרו בשימוש זמן רב.
לאבא נודע כאיש אשכולות, מתמטיקאי ומומחה במדעי הטבע של תקופתו.
הוא עזר לבוטנאי שארל פלומייה בעת שהותו של זה באיי הודו המערביים.
בכתביו ציין לאבא את ממצאי תצפיותיו המדעיות ודן באופן מקיף וקפדני בסוגיות הקרקע, העצים, הצמחים, הפירות והעשבים באיים האלה.
בנוסף הוא נתן פרטים על המלאכות שהתפתחו באזור והצביע על אפשרויות לנצלן בפיתוח יחסי המסחר.
זכרו של האב לאבא שרד במרטיניק באוצר המלים המקומי
המגדל של האב לאבא La Tour du père Labat- כלומר, טחנת קמח
שיטת זיקוק האלכוהול על שם האב לאבא (Père Labat)
שמו שימש בקראולית המטריניקית גם כמילה נרדפת ל"אדם מרושע" - pèrlaba
סוג של פרי טרופי שתואר ב-1788 כונה Sapotaceae Labatia לפי שמו.
הוא נשמר כישות נפרדת עד לשנות ה-1930 כשנכלל במין פוטריה (Pouteria)
1972 - הוכר סוג חדש בשם Neolabatia הכולל ששה מינים שנודעו בעבר כ־Labatia, אולם סיווג חדש זה שנוי במחלוקת.
(מסע חדש אל האיים הצרפתיים של אמריקה) ששה כרכים, פריז 1722 עם איורים שיצייר בעצמו.
ספריו על אפריקה שאבו מידע מכתביהם של מיסיונרים אחרים שפעלו באותה יבשת
Relation historique de l'Ethiopie occidentale (דו"ח היסטורי של אתיופיה המערבית - על קונגו, אנגולה, מטמבה, לפי האב קוואצי האיטלקי) פריז 1732
גם ספר המסע כביכול ל "אתיופיה המערבית" (גם כן במובן של אפריקה מערבית) מבוסס על סיפורים של מיסיונרים אחרים.
ז'אן-כריסטוף גראנז'ה הוא סופר, עיתונאי ותסריטאי צרפתי, שנודע, בין השאר, ברומנים שכתב בסוגת המסתורין.
כתסריאטי עבד בין השאר בתחום הקומיקס.
הקים סוכנות תקשורת משל עצמו בשם L&G.
גראנז'ה נולד ב-1961 בבולון-ביאנקור במחוז או-דה-סן שבצרפת.
הייתה לו לדבריו ילדות מאושרת, אם כי מחלה נפשית של אביו הטילה עליו חרדה.
גודל על ידי אמו וסבתו.
אחרי שסיים תואר שני בספרות (עם עבודה על גוסטב פלובר), גראנז'ה עבד תקופה כעורך פרסומי.
בגיל 28 התוודע לצלם פייר פרן שהביא אותו לעולם העיתונאות.
ב-1989 שיתוף הפעולה הראשון ביניהם למשך שנה הביא לכתיבת כתבה על עמים נוודים אחרונים ברחבי העולם.
השניים המשיכו את עבודתם המשותפת למשך כעשור.
בין היתר על מסעותיו בקרב האסקימואים, הטוארגים, הפיגמאים - פורסמו במגזינים כמו Paris Match, סאנדי טימס The Observer ,אל פאיס או National Geographic.הם היו עצמאים ומימנו את המסעות מכיסם הפרטי.
כתבות שכתב בשנות ה-1990 שימשו לו מאוחר יותר כמקור השראה לספריו.
ב-1994 פרסם גראנז'ה את הרומן הראשון שלו Le Vol des cigognes (מעוף החסידות), שהתקבל בחיוב אצל מבקרי הספרות.
הרומן השני ב-1998 Les Rivières pourpres (הנהרות האדומים) הפך לרב מכר.
בשנה הבאה פרסם מחדש את Le Vol des cigognes ההופך לרב מכר בעצמו.
ב-2000 הבמאי מתייה קסוביץ עיבד את הספר Les Rivières Pourpres לסרט עלילתי.
הסרט זכה בהצלחה רבה בעיקר בצרפת.
ב-2000 פרסם את Le Concile de pierre (ועדת האבן) המהווה מסע אל הפנטזיה.
L'Empire des loups (ממלכת הזאבים), וב-2004 יצא לאור La Ligne noire, כרך ראשון בטרילוגיה על הרוע.
בעקבותיו ב-2007 בא Le Serment des limbes (שבועת השוליים ) ובהמשך ב-2008 La forêt des Mânes (יער המאנים).
ב-2008 פרסם גם את הרומן Miserere.
ב-2011 פרסם את הרומן התשיעי שלו Le Passager (הנוסע) וב-2012 את Kaïken.
ב-2015 פרסם את הרומן "Lontano", מעין סאגה משפחתית שעלילותיה נקשרות לפרשות אפלות באפריקה.
החלק השני של סאגה זו, "קונגו רקוויאם", הופיע ב-2016.
במקביל עבד הרבה גם בקולנוע.
פרט לעיבוד "הנהרות האדומים" כתב ב-2001 תסריט מקורי לסרט "וידוק" בבימוי ז'אן-כריסטוף קומאר, המכונה "פיטוף", והשתתף התסריטים לכמה סרטים שנוצרו לפי ספריו.
ב-2011 השתתף בכתיבת התסריט ובהפקה של הסרט Switch של הבמאי פרדריק שנדורפר.
ב-2013 בטלוויזיה שודר עיבוד קולנועי של הספר "מעוף החסידות" בבימוי יאן קונן.
באותה שנה סילבן וייט יצר את סרט "La Marque des anges" לפי הרומן של גראנז'ה, "מיזררה".
ב-2015 בערוץ פראנס 2 שודרה סדרת "הנוסע" לפי הרומן שכתב.
ב-2018 הופקה ב EuroCorp סדרה בהשראת גיבורי הסדרה" נהרות אדומים" ועוד סדרה לפי Le Serment des limbes
ב-2004 כתב תסריט מקורי לקומיקס ב 3 כרכים בשם "קללתו של זנר"
עם ציורים מאת פיליפ אדמוב.
זאת הייתה הקדמה לרומן שלו "ועידת האבן" .
כתביו של גראנז'ה תורגמו למעל שלושים שפות.
גראנז'ה מתגורר בקרבת מגדל אייפל בפריז.
לדבריו הוא נוצרי רומי-קתולי מאמין.
יש לו ארבעה ילדים: מטילדה, לואי, קייטו ואיזה.
אשתו הראשונה הייתה הסופרת והעיתונאית וירג'יניה לוק, אחר כך התחתן בנישואים קצרים עם הצלמת, הקולנוענית וסופרת המסעות פריסילה טלמון ובפעם השלישית עם השחקנית והדוגמנית היפנית, ליקה מינמוטו (ילידת 1982)
1991 - יחד עם פייר פרן - פרס רויטר עבור הכתבה Péril en la forêt "סכנה ביער" (על בירוא היערות בעולם)
פרס וורד פרס (World Press) עבור La Balade du cormoran -על קבוצה אתנית סינית שמשתמשת בקורמורן בדיג)
עיבוד לסדרת טלוויזיה - 2018
La Ligne noire הקו השחור - 2004 - חלק ראשון מ"טרילוגיית הרוע"
Le Serment des limbes (2007) (השבועה) - החלק השני ב"טרילוגיית הרוע"
La Forêt des Mânes (2009) -0 החלק השלישי ב"טרילוגיית הרוע"
2000 - Les rivières pourpres נהרות אדומים - תסריט עם מתייה קסוביץ
2004 - 2 Les rivières pourpres נהרות אדומים 2 - מלאכי האפוקליפסה - תסריט מאת לוק ברסון לפי ספרו
2005 - L'Empire des loups - ממלכת הזאבים - בבימוי כריס נהון, השתתף העיבוד
- gעם השחקנים ז'אן רנו ולאורה מורנטה
2006 - Le Concile de pierre בבימוי גיום ניקלו, תסריט מאת גראנז'ה עם סטפאן קאבל, עם השחקנית מוניקה בלוצ'י
2013 -Le Vol des cigognes מעוף החסידות - סרט טלוויזיה בשני חלקים, בבימוי יאן קונן
2012 - La Marque des anges - אות המלאכים, לפי הרומן "מיזררה", בבימוי סילבן וייט
2015 - Le Passager מיני-סדרת טלוויזיהבבימוי ז'רום קורנואו
1996 La Sanction העונש לפי רעיון מקורי מאת אלן ברבריאן
1996 - La Señora לפי רומן מאת קתרין קלמtן, הופקד בסימנטק הצרפתי, קרן עמוס גיתאי
1996 - Sur la terre comme au ciel (בארץ ובשמיים) לפי רעיון מקורי מאת קז'יס וארנייה
2000 - Vidocq (וידוק) בבימוי פיטוף -עם ז'ראר דפרדייה
2006 - Le Crépuscule des Dieux דמדומי האלים - תסריט ב־12 פרקים מאת 12 מחברים
2011 - Switch מפנה - בבימוי פרדריק שונדרפר
2018 - Les Rivières pourpres נהרות אדומים, סדרת טלוויזיה
ז'אן-בפטיסט ואן לו היה צייר דיוקנאות צרפתי, בן לשושלת של ציירים ממוצא הולנדי.
ואן לו צייר דיוקנאות רבים, ציורי היסטוריה וחמש פרסקאות.
הוא היה אחיו של שארל-אנדרה ואן לו, ידוע כקרל ואן לו, שהיה גם תלמידו.
בין תלמידיו נמנו מישל-פרנסואה דנדרה-ברדון וז'אן-בטיסט סימאון שארדן.
ואן לו נולד באקס-אן-פרובאנס, צרפת, והוא למד אמנות אצל אביו, הצייר לואי-אברהם ואן לו, בנו של יאקוב ואן לו.
לאחר שבגיל צעיר צייר מספר תמונות לעיטור הכנסייה ומבני הציבור באקס, הוא הועסק בעבודות דומות בטולון, אותה נאלץ לעזוב במהלך המצור של 1707.
ואן לו זכה לפטרוניו של אמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו, ששלח אותו לרומא, שם למד אצל בנדטו לוטי.
הוא עסק רבות בציור עבור כנסיות ברומא, ובמיוחד ביצע את "הלקאת ישו" שזכה לשבחים רבים עבור כנסיית סנטה מריה במונטיצ'לי.
בטורינו הוא צייר את קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, וכמה מחברי חצרו.
לאחר מכן, עבר לפריז, שם נבחר לחבר באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, הוא יצר מגוון מזבחים ושיקם את עבודותיו של פרנצ'סקו פרימאצ'יו בטירת פונטנבלו.
הוא גם צייר דיוקנאות של אריסטוקרטים החיים בפריז או מבקרים בה, כולל ויליאם מאריי הצעיר, שלימים הפך לחבר ולקוח קבוע שלו כרוזן מנספילד הראשון.
בשנת 1737 הוא נסע לאנגליה, שם משך תשומת לב בזכות דיוקניו של קולי סיבר ושל אוון סוויני, מנהל התיאטרון; האחרון, כמו עבודות רבות אחרות של ואן לו, נחרט במצוטינט על ידי ג'ון פאבר הצעיר.
הוא גם צייר את סר רוברט וולפול, שדיוקנו צויר על ידי ואן לו בגלימותיו כשר האוצר, נמצא בגלריה הלאומית לדיוקנאות בלונדון, ואת הנסיך ונסיכת ויילס.
עם זאת, הוא לא עבד זמן רב באנגליה, בגלל בריאותו המתדרדרת, הוא פרש לפריז בשנת 1742, ולאחר מכן לאקס-אן-פרובאנס, שם נפטר ב-19 בדצמבר 1745. דמויותיו היו מרשימות ונאמנות, אך לעיתים רחוקות מחמיאות, וראשיו צבועים בצורה משכנעת.
זַ'אן וִיקְטוֹר פּוֹנְסְלֶה היה מהנדס ומתמטיקאי צרפתי שכיהן בעיקר כמפקד של האקול פוליטכניק.
הוא נחשב למחיה הגאומטריה הפרויקטיבית, ויצירתו "Traité des propriétés projectives des figures" (מאמר על התכונות הפרויקטיביות של הצורות) נחשבת לטקסט המוסמך הראשון בנושא מאז עבודתו של במאה ה-17. מאוחר יותר כתב הקדמה ליצירה זו: "Applications d'analyse et de géométrie" (יישומים של אנליזה וגאומטריה).
כמתמטיקאי, עבודתו הבולטת ביותר הייתה בגאומטריה פרויקטיבית, אם כי שיתוף פעולה מוקדם עם סיפק תרומה משמעותית ל.
הוא גילה גם תגליות לגבי ; כשהוא מקשר אותם לקטבים ולקווים הקוטביים הקשורים לחתכי חרוט.
הוא פיתח את המושג של ישרים מקבילים הנפגשים ב והגדיר את ה שנמצאות על כל מעגל במישור.
תגליות אלו הובילו ל, ול וכן סייעו בפיתוח מספרים מרוכבים.
כמהנדס צבאי, הוא שירת בצבא נפוליאון במלחמת רוסיה–צרפת בשנת 1812, שבה נפל בשבי והוחזק כאסיר עד 1814. מאוחר יותר, הוא כיהן כפרופסור למכניקה ב-École d'application בעיר הולדתו מץ, שבמהלכה פרסם את "Introduction à la mécanique industrielle" (מבוא למכניקה תעשייתית), יצירה שהוא מפורסם בזכותה, ושיפר את התכנון של טורבינות וגלגלי מים.
בהיותו פרופסור למכניקה שימושית, הוא גם, באופן בלתי תלוי בקוריוליס, היה חלוץ השימוש בעבודה במכניקה ובמשפט עבודה-אנרגיה, כולל טביעת המונח "עבודה מכנית".
בשנת 1837, נוצרה עבורו במיוחד 'קתדרה למכניקה פיזיקלית וניסויית' עם קביעות בסורבון (באוניברסיטת פריז).
בשנת 1848, הוא הפך למפקד האלמה מאטר שלו, האקול פוליטכניק.
הוא זכה לכבוד בכך ששמו מופיע ברשימת המהנדסים והמדענים הצרפתים הבולטים המוצגת מתחת למרפסת הראשונה של מגדל אייפל.
פונסלה נולד במץ, צרפת, ב-1 ביולי 1788, בנו הלא-חוקי (שלאחר מכן הוכר כחוקי) של קלוד פונסלה, עורך דין של הפרלמנט של מץ ובעל קרקעות עשיר.
לאימו, אן-מארי פרין, היה רקע צנוע יותר.
בגיל צעיר הוא נשלח לגור עם משפחת אולייה ב.
הוא חזר למץ ללימודיו התיכוניים, ב.
לאחר מכן, הוא למד באקול פוליטכניק, בית ספר יוקרתי בפריז, בין השנים 1808 ל-1810, אם כי הוא פיגר בלימודיו בשנה השלישית עקב בריאות לקויה.
לאחר סיום הלימודים הצטרף לחיל ההנדסה הצבאי.
הוא למד ב-École d'application (בית ספר ליישום) בעיר הולדתו בתקופה זו, והגיע לדרגת לוטננט בצבא צרפת באותה שנה בה סיים את לימודיו.
פונסלה לקח חלק בפלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812. הביוגרף שלו דידיון כותב שהוא היה חלק מהקבוצה שנותקה מהצבא של המרשל מישל נה ב ונאלצה להיכנע לרוסים, אם כי מקורות אחרים אומרים שהוא הושאר למות.
עם לכידתו, הוא נחקר על ידי הגנרל , אך לא מסר מידע כלשהו.
הרוסים החזיקו בו כשבוי מלחמה וכלאו אותו בסראטוב.
במהלך מאסרו, בשנים 1812–1814, כתב את יצירתו הבולטת ביותר, "Traité des propriétés projectives des figures", (מסה על התכונות הפרויקטיביות של הצורות) שהתוותה את היסודות של הגאומטריה הפרויקטיבית, וכן כמה תוצאות חדשות.
פונסלה, עם זאת, לא יכול היה לפרסם אותה אלא לאחר שחרורו ב-1814.
ב-1815, שנה לאחר שחרורו, פונסלה הועסק כמהנדס צבאי בעיר הולדתו מץ.
זו הייתה היצירה הגדולה הראשונה שדנה בגאומטריה פרויקטיבית מאז דזרג, אם כי גספאר מונז' כתב כמה חיבורים מינוריים על כך קודם לכן.
היא נחשבת ליצירה המכוננת של הגאומטריה הפרויקטיבית המודרנית.
כתב גם הוא על ענף זה של גאומטריה בערך באותו זמן, החל מ-1810. פונסלה פרסם מספר מאמרים בנושא ב-"Annales de Gergonne" (הידועים רשמית בשם "Annales de mathématiques pures et appliquées").
עם זאת, פונסלה וז'רגון נכנסו בסופו של דבר למחלוקת מרה על זכות הראשונים לגבי עקרון הדואליות.
ב-1825 הוא מונה לפרופסור למכניקה ב-École d'Application במץ, תפקיד בו החזיק עד 1835. במהלך כהונתו בבית ספר זה, הוא שיפר את התכנון של טורבינות וגלגלי מים, כשהוא גוזר את עבודתו מהמכניקה של הטחנה הפרובאנסית מדרום צרפת.
אף על פי שהטורבינה בעיצובו לא נבנתה עד 1838, הוא חזה עיצוב כזה שתים עשרה שנים קודם לכן.
ב-1835 הוא עזב את École d'Application, ובדצמבר 1837 מונה לפרופסור בעל קביעות בסורבון (אוניברסיטת פריז), שם נוצרה עבורו במיוחד 'קתדרה למכניקה פיזיקלית וניסויית' בתמיכתו של .
ב-1848 הפך פונסלה למפקד האלמה מאטר שלו, האקול פוליטכניק.
הוא החזיק בתפקיד עד 1850, אז פרש.
הוא פורסם בשני כרכים ב-1862 וב-1864. הוא נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1865.
פונסלה גילה את המשפט הבא ב-1822: בניות בסרגל ומחוגה אוקלידיות יכולות להתבצע באמצעות סרגל בלבד אם נתון מעגל יחיד ומרכזו על מישור השרטוט.
המתמטיקאי השווייצרי יאקוב שטיינר הוכיח את המשפט הזה ב-1833, מה שהוביל לשם המשפט.
הבניות שמשפט זה קובע כי הן אפשריות ידועות כבניות שטיינר.
בגאומטריה, (המכונה לפעמים משפט הסגירה של פונסלה) קובע כי בכל פעם שמצולע חסום בחתך חרוט אחד וחוסם אחד אחר, המצולע חייב להיות חלק ממשפחה אינסופית של מצולעים שכולם חסומים באותם שני חתכי חרוט וחוסמים אותם.
ז'אן-לוק גוֹדָאר היה במאי קולנוע שווייצרי-צרפתי, מהמשפיעים ביותר בתנועת הגל החדש בקולנוע.
לגודאר מיוחסת המימרה "כל מה שצריך בשביל סרט, הוא אקדח ובחורה (או: אישה)", כפרפרזה על דברי צ'ארלי צ'פלין: "כל מה שאני צריך בשביל ליצור קומדיה זה: פארק, שוטר ונערה יפה".
גודאר נולד בפריז להורים שווייצרים-צרפתים, למד בליון ובאוניברסיטת סורבון בפריז.
במהלך לימודיו בסורבון חבר לקבוצת חובבי קולנוע צרפתית ובהם פרנסואה טריפו, ז'אק ריווט ואריק רוהמר.
כשייסד אנדרה באזאן את מגזין הקולנוע המשפיע "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) בשנת 1951, היו גודאר, ריבט ורומר בין כתביו הראשונים.
כמו רבים מכתבי Cahiers du cinéma החל גודאר לבצע גיחות אל עולם היצירה הקולנועית.
סרטו הראשון (1954) היה סרט תיעודי בשם "Opération béton".
הראשון היה מחווה לז'אן קוקטו, משורר, סופר וקולנוען צרפתי, והשני מחווה למק סנט, קומיקאי קנדי.
גודאר המשיך בכתיבתו הבקורתית, והפך לאחד מהתומכים החשובים של "הגל החדש".
סרטו הגדול הראשון היה "À bout de souffle" ("עד כלות הנשימה", 1960) בכיבובם של ז'אן-פול בלמונדו וג'ין סיברג.
הסרט זכה לביקורות אוהדות ולהצלחה מסחרית בצרפת וברחבי העולם, והפך לסרט-מפתח של סגנון הגל החדש – השפעה של קולנוע אמריקאי, עריכה גסה, והנאה אמיתית מעצם העשייה הקולנועית.
הצלחתו הבאה הייתה "Vivre sa vie" ("לחיות את חייה", 1962).
בשנה שלאחר מכן יצר את הכישלון המופלא "Les Carabiniers" ("הקרביניארים"), מחווה לבמאי הצרפתי ז'אן ויגו.
ב-1961 נישא לשחקנית הדנית אנה קארינה, וב-1964 הקים עמה את חברת ההפקה "Anouchka Films".
ב-1964 ביים את הסרט Bande à part בכיכוב אנה קארינה שעוסק בחברות של 3 צרפתים (אודיל, ארתור ופרנץ) שמחליטים לבצע שוד; הסצנות הזכורות ביותר מסרט זה הן סצנת הריקוד בבית הקפה וסצנת הריצה במוזיאון הלובר.
ב-1965 ביים את "Pierrot le fou" ("פיירו המשוגע") ואת סרט המדע הבדיוני "Alphaville" (אלפאוויל), המתבסס על גיבורו הספרותי של פיטר צ'ייני.
בסוף אותה שנה התגרש מקרינה.
ב-1967 התחתן עם השחקנית אן ויאז'מסקי, לה הוא היה נשוי עד שנת 1979, וביים את הסרט "סוף השבוע", בו היא שיחקה.
הפוליטיקה מעולם לא הייתה רחוקה מפני השטח בסרטיו של גודאר.
הוא הגדיר עצמו "פלסטיני בנשמתו", ויצר בשנת 1978 סרט תיעודי בשם "כאן ושם", (Ici et ailleurs), שבו הוא מנגיד חיים של משפחה צרפתית מול משפחה פלסטינית.
במהלך הסרט מהבהבות מספר פעמים בו-זמנית תמונותיהם של גולדה מאיר ושל אדולף היטלר, לשם השוואה ביניהם כשני רודנים.