tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, תוקידידס הבהיר בהקדמה לספרו כי התיעוד של הנאומים השונים בספר אינו מדויק בהכרח, אלא נועד לשקף את רוח הזמן והעמדות השונות.
ביום הראשון התקבלה ברוב קולות החלטה להוציא להורג את כל הגברים במיטילנה ולשעבד את הנשים והילדים.
טרירמה נשלחה להעביר את הפקודה.
אולם למחרת, כשרבים באתונה החלו להתחרט, נערכה אספה שנייה לבקשת נציגי מיטילנה.
הדוברים העיקריים באספה היו קליאון, שתמך בהחלטה שהתקבלה, ודיודוטוס, שמוזכר בספר רק בפרק זה.
דיודוטוס מפריך את טיעוניו של קליאון ותומך בביטול ההחלטה מהיום הקודם, בעיקר כיוון שהאכזריות לדבריו לא תשיג את מטרתה.
בתום הדיון, הצביעה האספה ברוב קטן בעד ביטול ההחלטה.
מיד לאחר מכן נשלחה טרירמה כדי לנסות להשיג את השליחים שכבר יצאו יום קודם לכן בעקבות ההחלטה הקודמת.
השליחים הצליחו, ברגע האחרון, לעצור את ההוצאה להורג.
מרד פראג היה התקוממות של המחתרת הצ'כית ושל אזרחי פראג בסיוע חיילי צבא השחרור הרוסי נגד צבא הכיבוש הנאצי בשלהי מלחמת העולם השנייה.
מרד הנַקיבּ אל-אַשְׁרָאף בירושלים היה התקוממות עממית שאירעה בירושלים בראשית המאה ה-18 שנמשכה כמה שנים ולבסוף דוכאה בידי השלטון המרכזי של האימפריה העות'מאנית (במבט רחב על המאורעות הקשורים במרד, נהוג לתחום אותו לשנים 1702–1706).
למרד עצמו, אך גם לדיכוי המרד, היו השלכות קשות מבחינה אזרחית וכלכלית על קהילות המיעוטים הארמנית והיהודית בירושלים.
מרד זה, שהתפתח על רקע היחלשות השלטון העות'מאני, נודע במיוחד בשל היקפו יוצא הדופן בהשוואה להתקוממויות עממיות אחרות באזור בתקופה זו.
המרד נקרא על שם מנהיגו העיקרי, מחמד אבן מוסטפא אל-חוסייני אל־ופאאי, שהיה נַקיבּ אל-אַשְרָאף - ראש משפחות צאצאי הנביא מוחמד בעיר, אחת המשרות הגבוהות ביותר במנהל העות'מאני המקומי שבני המקום יכלו להגיע אליהן.
המאורעות אירעו בתקופה של תמורות ומבוכה באימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה-17 וראשית המאה ה-18, על רקע כישלונות באירופה (קרב וינה והסכם קרלוביץ).
האימפריה, שהייתה עסוקה במלחמות חוץ, לא הצליחה לרסן את הכוחות המתקוממים מבית, מה שהפך את אזור ארץ ישראל להפקר, כשבני שבטים מקומיים החלו לפקפק בצורך לממן את המנהל העות'מאני באמצעות מיסים ואף נמנעו בפועל מתשלומים אלו.
החל ממחצית המאה ה-17, חל כרסום בסמכויות של אנשי השלטון המרכזי, ובמקביל גבר כוחם של מנהיגים מקומיים (כמו הנקיב אל-אשראף).
מושלי ירושלים נדרשו לשלם סכומי כסף גבוהים יותר עבור תפקידם, ונהגו לעשוק את התושבים בקשיחות כדי לגבות סכומים אלה.
המושלים לא הצליחו לגבות מיסים מהכפריים, שנטשו את אדמותיהם או הצטרפו לכנופיות בדואים.
בפועל, מי שנחשב ל'קש ששבר את גב הגמל' ולגורם המיידי להתקוממות היה המושל החדש, מוחמד פאשא (מכונה גם: גורג' מחמד או ביראם כורד), שמונה כמושל ירושלים ב-1702. הוא פעל בקשיחות רבה לגביית מיסים מופרזים, קנסות פיגורים כבדים וקנסות על מסי עבר שלא שולמו.
הוא ערך ברחבי המחוז מסעות עונשין אכזריים נגד מורדים בדואים ופלאחים, ונמסר גם על מקרים של ביזה שביצעו חייליו.
המדיניות הזו הגבירה את המתח בקרב האוכלוסייה.
לפי מקורות אחדים, הטריגר למרד היה פגיעה שפגעו חיילי המושל בכפר השייך למופתי החנפי של ירושלים.
המופתי ונושאי משרות חשובות אחרות התכנסו והכריזו על התנגדות גלויה למושל בטענה שהוא "טיראן" - מורד.
ידיעות על התמרמרות התושבים הגיעו לאיסטנבול כבר ב-1702, אך במאי 1703 פרץ מרד גלוי.
לאחר שהקאדי הירושלמי, מוחמד א-דין אפנדי, נשא דרשה ארוכה נגד מעשי העושק של המושל ואפשר לבעלי התלונות לטעון את טענותיהם.
הוא מינה את הנַקיבּ אל-אַשְרָאף, מוחמד אבן מוסטפא אל־חוסייני אל־ופאאי, ל"ראש העיר", וכך קשר אליו את העילית החברתית המוסלמית של ירושלים.
המורדים, שנתמכו על ידי כוחות רגלים וכן פלאחים ובדואים, תקפו את בית הסוהר ושחררו עצורים, אסרו את ממלא מקום המושל ו"שחררו" את הקאדי עצמו מסמכויות השיפוט על ידי המורדים, הוא הוחלף בנציג המורדים.
במשך שנתיים (1703–1705) החזיקה במושכות השלטון בעיר הנהגת המרד (שכללה את הנקיב, העולמא, ראשי השכונות ומפקד המצודה).
הייתה להם שליטה מלאה בענייני המנהל, הביטחון והשיפוט.
ותושבי ירושלים חתמו על מסמכי ערבות הדדית, שבהם התחייבו כי אם מישהו מהם ייפגע על ידי שודד או פושע או איש שלטון, יפעלו כולם יחדיו נגדו.
מסמכים אלו נועדו להבטיח חזית אחידה של התושבים מול השלטון העות'מאני.
מוחמד פאשא, המושל המודח, ניסה להטיל מצור על חלק מהמורדים בשכם ובחברון, שהתבצרו במבצר בבית ג'יברין במשך שמונה חודשים, אך נכשל.
הוא נאלץ לסגת מהמצור שהטיל על ירושלים עצמה, משום שהעריך כי לא יצליח לכבוש את המקום ללא צבא גדול.
ב-1704, מונה בידי השלטון המרכזי באיסטנבול מושל חדש, אסלאם פאשא (או: מוסטפא פאשא) והוטל עליו, יחד עם מוחמד פאשא, שמונה למושל דמשק, לדכא את המרד.
אסלאם פאשא הטיל מצור על ירושלים ולאחר משא ומתן, הושגה פשרה: המורדים הסכימו לשלם את המיסים שלא שולמו ולמסור את המצודה, והמושל העניק להם חנינה כללית.
המושל החדש נכנס לעיר בלוויית חיילים מעטים.
הישגיו אלו של אסלאם פאשא היו חלקיים וזמניים.
הנקיב והמורדים המשיכו להחזיק בשליטה בפועל בעיר, ולא התכוונו ברצינות להתפרק מנשקם.
אלא שבמהלך המרד, התפתח קרע פנימי בין מחנה הנקיב לבין גורמים אחרים, שהתבססו על אינטרסים מנוגדים.
מחנה הנקיב (שכונה "העיר העליונה") נלחם בקרבות פנימיים מול מחנה מתנגדיו (שכונה "העיר התחתית").
הקרע העמיק כאשר הקאדי שחזר לתפקידו והנכבדים שהתנגדו לנקיב התבצרו במצודת ירושלים.
ב-1704 הגיע הקרע הפנימי לכדי קרב של ממש שהתחולל בשכונת באב אל-חוטא בצפון העיר העתיקה של ירושלים.
בקרב נפלו חללים רבים ובעקבותיו נטשו עוד רבים מתושבי העיר את מחנה הנקיב והמתינו לבוא התגבורת של השלטון המרכזי.
כוח צבאי גדול של השלטון המרכזי בהנהגת מוחמד פאשא ואסלאם-מוסטפא פאשא התקרב לירושלים, ומשהבין הנקיב כי לא יוכל להחזיק מעמד, ברח מהעיר עם תומכיו דרך שער שכם בלילה שבין 28 ל-29 באוקטובר 1705.
הנקיב נתפס לבסוף, הובל לאיסטנבול והוצא להורג ב-1707. ביתו בירושלים נהרס עד היסוד.
במקומו התמנה מוחיב א-דין אפנדי מבית ע'ודיה, שמסיבה מקרית לא הצטרף לראשי המרד ולכן נחשב לבעל עבר נאמן לאימפריה.
עד מהרה אימץ בית ע'ודיה את שם משפחתו של הנקיב הנמלט 'חוסייני' והיה למשפחת חוסייני.
המרד גרם לאסון כבד לתושבי ירושלים כולה, אך בעיקר לבני החסות היהודים והנוצרים.
במהלך המרד סבלו אלו מידי המורדים.
ולאחר דיכוי המרד, נכנסו המושלים החדשים לעיר ונקטו בפעולות עושק וחמס כלפי התושבים, ללא הבדלי דת.
בני החסות (היהודים והנוצרים) היוו מקור מרכזי למימון הוצאות המרד.
המושלים המורדים סחטו מהם כספים בדרכים שונות.
במקביל, הצטיינה תקופת המרד בהחמרת היחס כלפי בני החסות, בפרט מצד המושלים, אך גם מצד המון העם.
נגזרו עליהם גזירות מעליבות, בהן: איסור ללבוש בגדים לבנים בשבת ואיסור על שימוש במסמרים בנעליים.
נקבע שיש להשמיד את כל הכלבים בעיר, מכיוון שנחשבו לחיות טמאות ומפיצות מגפות.
גזירה זו גרמה להשפלה רבה ליהודים ולנוצרים, שנאלצו להוציא את נבלות הכלבים מחוץ לעיר.
עוד נקבע שכאשר יהודי או נוצרי פוגש מוסלמי ברחוב, הוא צריך לסגת לשמאל, והמוסלמים היו מטים אוזן כדי לשמוע אם סנדליהם מקישים על אבני המרצפת (סימן לשימוש במסמרים שנאסר).
המאורעות הביאו למשבר מכריע בקרב הקהילה היהודית והקהילה הארמנית בירושלים בראשית המאה ה-18. בקהילה היהודית הגיעה הקהילה האשכנזית לקריסה מוחלטת.
הקהילה הארמנית בעיר הגיעה לחובות בסך ארבע מאות אלף אריות.
גם הקהילה היהודית הספרדית שקעה בחובות כבדים של כשישים אלף אריות, וקיומה היה נתון בסכנה.
אך חובותיה של הקהילה האשכנזית שהגיעו לסך שישים אלף רייכסטאלר (במהלך המרד, האשכנזים נאלצו לשלם סכומים ניכרים לספרדים, שהוציאו כספים רבים למימון ההוצאות המשותפות.
בעקבות הגידול בהוצאות, הוכרחו האשכנזים לבטל הסכם קודם ולשלם לספרדים סכום שנתי קבוע.
האשכנזים נותרו שקועים בחובות כבדים) הביאו לחורבן קהילה זו וכעבור שנים אחדות (1720) להריסת בית הכנסת האשכנזי הגדול שזכה אז לכינויו "החורבה".
באופן כללי חלה הידרדרות קשה במצב הקהילה היהודית.
ראשי הקהילה, הפרנסים, נאלצו לפרוש מתפקידם בשל המשבר.
פרשת מעצרו של פרנס יהודי בשם חיים ערוך, שהיה מכובד על המוסלמים, בידי הקאדי, גרמה למהומת המונים שהובילה לרצח המתורגמן של השופט.
בעקבות המרד, איבדה הנהגת הקהילה היהודית בירושלים את האמון מצד הקהילה בגולה.
במישור הפוליטי המקומי, המרד חיזק את המגמה של שיתוף פעולה בין השלטונות העות'מאניים לבין משתפי פעולה מקומיים.
משפחת הנקיב איבדה את מעמדה לטובת קרובים-רחוקים, בני משפחת ע'ודיה שאימצו את שמם של הדודנים והפכו בעצמם למשפחת חוסייני, שהמשיכה למלא תפקידי מפתח בעיר ובאזור במאות השנים הבאות.
מַרְדוּךְ (Marduk, במקרא: מְרֹדָךְ (), מאוית בשומרית כשומרוגרמה: dAMAR.UTU, משמעו עגל השמש) המכונה גם בֵּל (=אדון באכדית, המקבילה האכדית של "בעל" (=אדון), כשם האל הכנעני) אשר על פי האנציקלופדיה לדתות בוטא שמו מַרֻדֻך, הוא אל מהמיתולוגיה הבבלית, ראש הפנתיאון הבבלי, והאל התומך של העיר בבל.
פסלו של מרדוך שכן במקדש אסגילה בעיר בבל.
מעמד האל התחזק בימי המלך הבבלי חמורבי (המאה ה-18 לפנה"ס) עם ההתרחבות של התרבות הבבלית וחיזוק אחיזתה במסופוטמיה העתיקה.
דמותו המקורית אינה ברורה, מכיוון שנטמעה בזאת של אלים אחרים שעמדו בראשי פנתיאונים מסופוטמיים, במיוחד אֵאַה (אנכי) ואֵנְלִיל.
מקור מעבר סגולות אאה למרדוך, הוא בהיות האל העתיק לאבי מרדוך, כאשר ראה האל כי בנו בעל סגולות העולות על שלו העביר לידיו את השליטה על המין האנושי.
את סגולות אנליל, קיבל האל לאחר מאבק בין הכתות השונות בבבל העתיקה על רקע התמורות התרבותיות-דתיות והתחזקותה המדינית.
בבוא הימים, עם הפוך בבל למרכז הבלתי מעורער של מסופוטמיה המתורבתת, קיבל מעמדו של מרדוך עילוי בכוחו של המיתוס.
אנומה אליש, הוא סיפור הבריאה הבבלי, נכתב במקור כמזמור דתי והיה לחלק בלתי נפרד מהאַכִּיתֻ, חגה הדתי הראשי של בבל.
על פי המיתוס, שמטרתו נבחנת בידי חוקרים מודרניים כהסברה לרימומו של מרדוך למעמד עליון על שאר האלים, במקור העולם היה עשוי שתי אלוהויות, תִּאֲמַת – המים המלוחים ואַפְּסֻ – המים המתוקים.
כאשר הסתכסכו ביניהן קבוצות האלים אאה השמיד את אפס, ותאמת נשבעה לנקום באלים, והיא אספה צבא שבראשו העמידה את בנה, קִנְגֻ.
מספר אלים ניסו לעמוד מול צבא זה אך נכשלו, אז פנו למרדוך לעזרה, וקיבלו את מרותו כמלכם.
מרדוך הביס את האויב, ויצר מגופה של תאמת את השמים והארץ, ומדמו של קנג את האדם.
מרדי גרא הוא חג שמקורו במסורת הנוצרית, הנחוג ביישובים נוצריים רבים בעולם, כחלק מחגיגות הקרנבל.
ישנם מקומות בהם הפך חג המרדי גרא מחג דתי לפסטיבל תרבותי חילוני, הכולל מצעדי רחוב מלאי שמחת חיים.
כך למשל בעיר ניו אורלינס שבארצות הברית, בה, ברובע הצרפתי של העיר, נחוג החג זה כ-250 שנה, והפך לאחד מאירועי התרבות הייצוגיים של העיר.
גם בעיר סידני שבאוסטרליה נחוג המרדי גרא כפסטיבל רחוב ואירוע תרבותי, ללא קשר לדת.
מקור החג הוא חגיגת הקרנבל.
הקרנבל נחגג כאירוע נוצרי, אך אפשר לאתר את שורשי הקרנבל עוד לפני הנצרות בחגיגות היווניות לכבוד דיוניסוס ובחגיגות הרומיות לכבוד סטורנאליה.
המילה "קרנבל" משמעותה "סילוק הבשר" או "פרידה מהבשר" (מלטינית: carni = בשר, vale = פרידה).
באירופה נהגו הנוצרים הקתולים להתנזר מבשר ומכל הנאה גופנית אחרת במשך 40 יום או שישה שבועות לפני חג הפסחא, כהזדהות עם סבלו של ישו, תקופה הידועה כ'לנט'.
לפני צום הבשר התקיימו חגיגות זלילה וחטאים, שבאיטליה, שווייץ, צרפת, פורטוגל וספרד התלוו למסיבות רחוב של ריקודים, תחפושות ומסכות.
הקרנבל הגיע לשיאו בימי הביניים, אז היה נחוג במקומות רבים באירופה.
בערים הגדולות התארכו החגיגות עד שלושה חודשים.
אפשר למצוא סימנים לדעיכת הקרנבל האירופי, בעיקר במישור הסמלי, כבר בתקופת הרנסאנס, מאז נחוג יותר כמסורת ולא כחג דתי.
מועד תחילת החגיגות של המרדי גרא הוא ביום שלישי המציין את היום האחרון לפני התענית - ההתנזרות הנוצרית מבשר במשך 40 יום לפני חג הפסחא.
מקור השם "מרדי גרא" הוא מצרפתית, ותרגומו המילולי הוא "יום שלישי השמן".
למחרת המרדי גרא, ביום רביעי של האפר מתחילה התענית.
השמות הנוספים לחג, מלבד "מרדי גרא" בצרפתית, הם:
בממלכה המאוחדת - Shrove Tuesday (יום הווידוי)
בגרמנית לחג מספר שמות - Schmutziger Donnerstag (יום חמישי המלוכלך), Fetter Donnerstag (יום חמישי השמן), Unsinniger Donnerstag (יום חמישי הלא הגיוני), Weiberfastnacht (חג המולד של הנשים), Greesentag (יום הברכה)
באיטלקית - Martedì Grasso (יום שלישי השמן)
בשוודית - Fettisdagen (יום שלישי השמן)
ברוסית מסלניצה (Масленица) - מסלניצה היא הגרסה הסלאבית של החג, הנחוג ברוסיה, באוקראינה, בלארוס וארצות סלאביות נוספות בשבוע האחרון שלפני התענית (היינו בשבוע השביעי שלפני חג הפסחא).
החג כאירוע תרבותי בניו אורלינס
החג הובא לניו אורלינס על ידי המייסדים הצרפתים הקתולים כחג דתי.
עד מהרה הפך החג למאפיין תרבותי שאינו דתי, והוא נחוג בעיקר באזור התיירותי של הרובע הצרפתי בעיר.
במהלך החג מתמלאים רחובותיה של ניו אורלינס במשך כשבועיים בחגיגות חסרות מעצורים של ריקודים, צעדות ושכרון חושים, בתחפושות ובבגדים צבעוניים במיוחד, ולעיתים בלבוש חלקי של המשתתפים או המשתתפות בפסטיבל.
בחודש אוגוסט 2005 נפגע קשות 70% משטח העיר ניו אורלינס על ידי הוריקן קתרינה, ורוב תושביה עזבו את בתיהם.
למרות זאת, בחודש פברואר 2006 צוינו אירועי המרדי גרא בתהלוכות רחוב ואירועים כמיטב המסורת, חרף האסון, חורבנה של העיר ומותם של לפחות 1,836 קורבנות.
לדעת רבים, ובראשם ראש העירייה, דווקא קיומם של אירועי המרדי גרא, הוא אחד הדברים המציינים את תחילת שיקומה הממושך של העיר ניו אורלינס, ומכאן חשיבותו.
בעיר סידני שבאוסטרליה, שבה חודש פברואר הוא החודש החם בשנה, החלו חגיגות המרדי גרא בשנת 1978, כתהלוכה של מפגינים למען זכויות הקהילה ההומוסקסואלית.
כמו במצעד הגאווה, גם בחגיגות המרדי גרא האוסטרליות מציינים חברי קהילות הלהט"ב את מאבקם להכרה ולשוויון זכויות מצד החברה ההטרוסקסואלית, ולקבלתם כשווים.
חגיגות המרדי גרא בסידני, שהחלו כמקבילה האוסטרלית של מצעד הגאווה של קהילת הלהט"ב, הפכו במהלך הזמן ליום חגיגה של רבים, והוא כיום אחד האירועים השנתיים העליזים והצבעוניים המאפיינים את סידני.
מרדוק (Marduk) להקת בלאק מטאל שוודית.
הלהקה נוסדה בשנת 1990 על ידי הגיטריסט Morgan Steinmeyer Håkansson.
שנה לאחר מכן שחררה הלהקה דמו בן 3 שירים, הרווי בליריקה אפלה, בשם 'Fuck Me Jesus'.
ב-1992 שחררה מרדוק את אלבומה המלא הראשון, 'Dark Endless', ומשם המשיכה לסיבוב הופעות בשוודיה.
בשנת 1994 יצאה מרדוק לסיבוב הופעות בכל רחבי אירופה, וב-1995 ביקרה בפעם הראשונה במקסיקו סיטי.
הלהקה המשיכה לשחרר אלבומים נוספים ולהופיע באירופה, ובשנת 2000 הקימה חברת תקליטים עצמאית בשם 'Blooddawn Productions'.
בשנת 2004 הוציאה הלהקה את אלבומה התשיעי Plague Angel'.
שהצליח מאוד באירופה ובארצות הברית.
כדי לחגוג את השנה החמישה עשר להקמתה, הוציאה מרדוק אלבום בשם 'Warschau' שכלל 17 שירים בהופעה חיה.
ההופעה התקיימה בוורשה, פולין, ב 17 בספטמבר 2005.
מרד שייז היה מרד איכרים אלים במרכז ומערב מסצ'וסטס, ארצות הברית.
המרד נקרא על שמו של סרן דניאל שייז (1747 - 1825), ותיק מלחמת העצמאות האמריקאית, שהיה אחד מראשי המרד.
כוונת המרד הייתה להקל במיסים והחובות ובעיקר על חוסר מימוש של איגרות החוב אותן הנפיקה הנהגת המושבות בזמן המלחמה באנגליה.
האיכרים עלו לבית המשפט בבוסטון במטרה לשרוף את רישומי החובות שבו אולם המיליציות המקומיות של בוסטון דיכאו את המרד, לאחר מספר התקפות על בתי משפט ותחנות משטרה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית מכרה הממשלה המרכזית איגרות חוב לתושביה כדי לממן את המאמץ המלחמתי.
לאחר המלחמה התברר שהמדינה אינה יכולה לעמוד בתשלום איגרות החוב, שכן לא הייתה לה הסמכות לגבות מיסים מתושבי שלוש-עשרה המושבות העצמאיות.
המוני תושבים החזיקו באיגרות חוב שלא ניתנו למימוש.
רוב התושבים מכרו אותם לבסוף לספסרים בחצי חינם.
ספסרים אלו עשו הון רב כאשר קמה ארצות הברית כפדרציה, ואז יכלה לשלם את ערכן הנקוב של איגרות החוב.
המרד התרחש בזמן כינוס ועידת אנאפוליס במרילנד.
בוועידה התכנסו ראשי הקונפדרציה של אמריקה למען ויסות הסחר והמסחר בין המושבות.
כאשר הגיעה אליהם הידיעה על המרד, דרש ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה הראשון של ארצות הברית, לדכא את המרד בכוח.
אולם על פי הסכם הקונפדרציה האמריקאית לממשלה המרכזית לא הייתה הזכות להתערב בעניינים שבתוך המושבות.
לאחר המרד קיבלו את ההחלטה ובראשם ג'ורג' וושינגטון שהקונפדרציה חלשה מדי מכדי להתמודד עם בעיות המושבות ולכן יש צורך בהחלפת התשתית ובהקמת גוף ריכוזי חזק יותר.
לשם כך התאספה ועידת הקונגרס שכונתה 'הוועידה המהוללת' בה הוחלט על כינון חוקה וממשלה מרכזית 'של העם, בידי העם ולמען העם'.
לפי היסטוריונים רבים, המרד היה זרז להקמת ארצות הברית כפדרציה וכינון החוקה האמריקאית.
למרות דיכויו של המרד משתתפיו כמעט ולא נענשו, והמושל שפיקד על דיכוי המרד הובס בבחירות שנערכו אחריו.
מרדכי-חיים שטרן (16 באוקטובר 1914 - 20 בפברואר 1975), היה חבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השישית.
לפני עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1934, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
בארץ ישראל למד שטרן ביקורת חשבונות והחל לעבוד במוסד העברה, שפעל להצלת הון יהודי מגרמניה הנאצית.
לאחר מכן שימש כפקיד בכיר בבנק אנגלו-פלשתינה ובשנת 1941 מונה לחשב המועצה לביטוח מפני סיכוני המלחמה.
לפני הקמת המדינה היה מפקח מס הכנסה בממשלת המנדט הבריטי ומשנת 1945 סגן מנהל רסקו.
בשנת 1957 מונה למנהל רסקו.
בתקופתו של שטרן הורחבה פעילות החברה והיא נקלעה לחובות כבדים.
שטרן ספג ביקורת והתפטר מתפקידו בשנת 1966. בשנת 1967 פרסם מבקר הסוכנות דו"ח ביקורת על התנהלותו של שטרן ושטרן הגיב בטענו שהביקורת חד צדדית ואינה נכונה.
פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של מפלגת עלייה חדשה.
במקביל נמשכה פעילותו הציבורית והפוליטית כחבר המפלגה הפרוגרסיבית.
בשנת 1959 הוצב בראש רשימת המועמדים של המפלגה בבחירות למועצת העיר תל אביב.
בסוף 1961 התפטר ממועצת העיר, על רקע משבר פנימי בתוך המפלגה הליברלית.
בבחירות לכנסת החמישית, לאחר הקמת המפלגה הליברלית, הוצג ברשימה לכנסת והוצג במודעות של המפלגה: "מהכלכלנים החשובים של המדינה בהלכה וגם במעשה".
בשנת 1965, בעת שחבריו, יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית, פרשו מהמפלגה הליברלית על רקע השיחות להקמת גח"ל, בחר שטרן להישאר במפלגה הליברלית, נבחר מטעמה לכנסת השישית והיה חבר ועדת הכלכלה.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית לא שובץ שוב ברשימה לכנסת.
התמוטטות רסקו לא הטיבה עם תדמיתו הציבורית, ובעיתונות נכתב שהוא לא השכיל להתחבר אל אף אחת מהסיעות של הליברלים.
על שמו נקראת רחבת הכניסה הראשית אל גני התערוכה בתל אביב.
היה אחיינו של דוד צבי פנקס.
בנו, , נפל במלחמת יום הכיפורים מפגיעת רסיס פגז באזור המיתלה.
מַרְדוֹנְיוֹס היה מצביא פרסי, אחיינו וחתנו של דריווש מלך פרס.
הוא נטל חלק חשוב במסעות המלחמה של דריווש וחשיארש הראשון ליוון בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
אביו של מרדוניוס, גובריאס, היה אציל פרסי שסייע לדריווש להפיל את סְמֶרְדִיס המַאג ולתפוס תחתיו את כס המלוכה.
הברית בין המלך החדש וידידו הודקה בנישואים דיפלומטיים.
דריווש נשא לאישה את בתו של גובריאס, ואילו גובריאס התחתן עם אחות דריווש.
מרדוניוס, בנו של גובריאס, נישא לימים לארטזוסטרה בת דריווש, וכך נעשה לחתנו של המלך.
מסע המלחמה לתראקיה ומקדוניה, 492 לפנה"ס
באביב שנת 492 לפנה"ס, שנתיים לאחר דיכוי המרד האיוני, נשלח מרדוניוס עם צבא וצי גדולים להרחיב את גבולות הממלכה אל מעבר להלספונטוס, אל אדמת אירופה.
מסע המלחמה, שהתנהל ביבשה ובים כאחד, כוון לכאורה להענשת אתונה וארטריה על תמיכתן הפעילה במרד, אך למעשה נועד לכיבושה מחדש של תראקיה ולשעבודה של מקדוניה למלך הפרסי.
לאחר כיבוש האי תאסוס המשיך הצי את דרכו לאורך חופו הצפוני של הים האגאי.
סמוך לחצי האי אתוס פרצה סערה עזה, בה טבעו כ-300 אוניות ועימן ירדו למצולות כ-20,000 איש.
וכאילו לא די בכך, צבא היבשה, שנמצא אותו זמן במקדוניה, הוכה מכה קשה בהתקפה לילית של הבריגים, אחד משבטי התראקים, ומרדוניוס עצמו נפצע בה.
בשל האבדות הרבות בצבא ובצי החליט מרדוניוס לסיים את המסע ולשוב לאסיה הקטנה, אך לא לפני שהכניע את הבריגים וכבש את ארצם.
בעקבות הכישלון הודח מרדוניוס על ידי דריווש, ומלאכת הענישה של אתונה וארטריה הופקדה בידי דאטיס וארטאפרנס.
מסע המלחמה של קסרקסס, 480 לפנה"ס
עם מות דריווש ועלייתו לכס של קסרקסס, נעשה מרדוניוס ראש המצדדים בחידוש המלחמה על אתונה בפרט ויוון בכלל.
הרודוטוס מספר, כי הצליח לשכנע את המלך בצורך למחוק את חרפת התבוסה שנחלו דאטיס וארטאפרנס בקרב מרתון (490 לפנה"ס) ובתועלת שתצמח לו אם יוסיף את יוון אל נחלות ממלכתו.
הוא מוסיף, כי לא נעלמה מעיניו של מרדוניוס גם טובתו האישית, מאחר שהיה בכיר אנשי המלך ושאף להתמנות למושלה של יוון הכבושה.
מרדוניוס מוזכר ראשון ברשימת ששת המצביאים הראשיים של הצבא הפרסי שפלש ליוון.
בעקבות המפלה בקרב הימי ליד סלמיס, הסיג קסרקסס את ציו וחלק מצבאו אל אסיה הקטנה.
מרדוניוס נותר לחורף בתראקיה, עם יתרת הצבא, כדי לפלוש אל הפלופונסוס לכשתתחדש עונת הלחימה.
נסיונותיו הדיפלומטיים לנתק את אתונה מן הברית ההלנית לא צלחו, ובקיץ 479 פלש עם צבאו לאטיקה.
האתונאים, שאדמתם נכבשה שנית על ידי הפרסים אך הקדימו למצוא מקלט באי סלמיס, דחו שוב את הצעותיו, ויחד עם שאר חברי הברית ההלנית התכוננו לקרב נוסף.
תבוסת הצבא הפרסי מיד הספרטנים והפלופונסים בפיקוד פאוסניאס הייתה שלמה, ומרדוניוס עצמו נהרג בקרב.
מרדוך סטיוארט, דוכס אולבני כיהן כמושל סקוטלנד בין השנים 1420–1424.
מרדוך סטיוארט היה בנו של רוברט סטיוארט – אציל סקוטי אשר שימש כעוצר מספר שנים במהלך כהונת המלכים רוברט השני, רוברט השלישי וג'יימס הראשון.
מרדוך ירש מאביו את התואר דוכס אולבני בשנת 1420 ואת התארים רוזן פיף ורוזן מנטיית'.
מרדוך נשא לאישה את איזבלתה, ברונית לנוקס, בתו של דונכאדה, רוזן לנוקס ונולדו להם ארבעה בנים ובת אחת:
רוברט סטיוארט (נפטר בשנת 1421)
וולטר סטיוארט (הוצא להורג בשנת 1424)
אלסדייר סטיוארט (הוצא להורג בשנת 1424)
"ג'יימס השמן" סטיוארט (נפטר בשנת 1451)
איזבל - שנישאה לסר וולטר ביוקנן.
מרדוך פיקד על מספר התקפות נגד ממלכת אנגליה בראשית המאה ה-15 ונפל בשבי האנגלי בשנת 1402, אולם שב לסקוטלנד בעקבות החלפתו עם הנרי פרסי, הרוזן השני מנורת'מברלנד.
מרדוך שימש כעוצר סקוטלנד בתקופת שלטונו של ג'יימס הראשון, אולם עם שובו של ג'יימס איבד מרדוך את מעמדו כעוצר ובמהלך הפרלמנט של מרץ 1424 נעצר מרדוך יחד עם בנו הצעיר, אלסדייר סטיוארט ונכלא בטירה בסנט אנדרוז, ממנה הועבר לטירת קאארלאברוק.
רעייתו של מרדוך, ששהתה בביתם בדון נאסרה אף היא והובאה לטירת טנטלון.
בנו הבכור של מרדוך, וולטר, נאסר והובא לטירת ד'ה באס, ומשם הובא לטירת סטרלינג וב-24 במאי 1424 נשפט בפני המלך, נמצא אשם בבגידה והוצא להורג.
מרדוך ובנו אלכסנדר נשפטו למחרת היום בפני אותו חבר מושבעים ששפט את וולטר, הוכרזו כבוגדים והוצאו להורג על גבעת הידינג הסמוכה לטירת סטרלינג.
במשפט נקבע כי כל תאריו של מרדוך ישללו ממנו וממשפחתו.
מרדי פיש הוא טניסאי אמריקאי.
בשיאו דורג שביעי בעולם בדירוג סבב ה-ATP, דורג בעבר ראשון מבין הטניסאים האמריקאים.
בעל מדליית כסף אולימפית (אתונה 2004).
פיש זכה ב-6 תארים ליחידים ו-8 תארים בזוגות.
הוריו טום, מורה מקצועי לטניס וסאלי עקרת בית.
בשנת 1986 עברה משפחתו לפלורידה והשתקעה בבוקה ראטון.
הוא למד יחד עם אנדי רודיק ובשנת 1999 אף גר עם משפחתו של רודיק.
בשנת 2000 החל פיש לשחק טניס מקצועני.
בשנת 2002 זכה פיש בתואר הראשון שלו, בטורניר זוגות שנערך ביוסטון, טקסס ביחד עם רודיק.
בשנת 2003 ניצח פיש את קרלוס מויה מספרד (5 בעולם, דורג בעבר במקום הראשון בעולם) ב-5 מערכות בסיבוב השני של אליפות אוסטרליה הפתוחה.
בהמשך השנה, הוא הגיע לשלב הגמר בטורניר הגדול בסינסינטי וזכה בתואר הראשון שלו ביחידים בטורניר סטוקהולם, שוודיה לאחר שניצח בגמר את רובין סודרלינג משוודיה.
את השנה הוא סיים במקום 20 בעולם.
בשנת 2004 הגיע פיש בשני טורנירים גדולים לשלב הגמר.
בסן חוזה קליפורניה שבו הפסיד לרודיק וזכה בטורניר הזוגות ביחד עם ג'יימס בלייק ובטורניר על דשא בהאלה, גרמניה בו הפסיד לרוג'ר פדרר משווייץ (1 בעולם).
באוגוסט הוא זכה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה (2004) לאחר שהפסיד במשחק הגמר על מדליית הזהב ב-5 מערכות לניקולס מאסו מצ'ילה.
בטורניר הוא ניצח את חואן קרלוס פררו מספרד (דורג 1 בעולם בשנת 2003) ואת פרננדו גונסאלס מצ'ילה שזכה במדליית זהב בטורניר הזוגות ובמדליית ארד ביחידים.
בשנת 2005 ניפגע פיש בשורש כף היד השמאלי שלו וניזקק לשני ניתוחים, לכן שיחק 17 משחקים בעונה זו.
באפריל 2006 זכה פיש באליפות ארצות הברית במשטח חימר לאחר שניצח את חואן מונקו מארגנטינה, ריינר שטלר מגרמניה, וינס ספדיאה מארצות הברית, טומי האס מגרמניה ובגמר את יורגן מלצר מאוסטריה.
באליפות וימבלדון ביוני אותה שנה הוא הגיע לסיבוב השלישי.
בלילה שלפני המשחק בסיבוב השלישי, הוא סבל מהרעלת מזון ופרש לאחר מערכה אחת.
בשנת 2007 הגיע פיש לרבע הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון מפתיע כבר בסיבוב הראשון על איבן לובצ'יץ' מקרואטיה (4 בעולם).
בשלב רבע הגמר הוא הפסיד לחברו רודיק.
בתחילת ינואר 2008 זכה פיש עם סרינה ויליאמס בגביע הופמן (זוגות מעורבים לנבחרות) שנערך בפרת', אוסטרליה לאחר ניצחון על סרביה בהשתתפות נובאק ג'וקוביץ' וילנה יאנקוביץ'.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הוא הפסיד בסיבוב השלישי ליארקו נימינן מפינלנד.
בהמשך השנה בטורניר אינדיאן וולס, קליפורניה הוא ניצח בשלב חצי הגמר את רוג'ר פדרר (1 בעולם) לאחר שהפסיד לו בחמשת המשחקים הקודמים ביניהם.
בשלב הגמר הוא הפסיד לג'וקוביץ' (3 בעולם).
באליפות צרפת הפתוחה הוא הפסיד ללייטון יואיט מאוסטרליה בסיבוב השני.
באליפות ווימבלדון הוא הפסיד בסיבוב הראשון לרישר גסקה מצרפת ובאליפות ארצות הברית הפתוחה הוא הגיע לשלב רבע הגמר בו הפסיד לנדאל.
בעקבות המפגש עם נאדל חיבר הפזמונאי החובב עלון שניצר את הפזמון המוכר :
"ראו את מרדי פיש, הוא כבר לא אדיש....
אם נאדל לא יתעורר, יהיה פה עסק ביש"
באוגוסט 2011 נוצח פיש בגמר בטורניר מונטריאול היוקרתי על ידי נובאק ג'וקוביץ' בשלוש מערכות.
לקראת אליפות ארה"ב הפתוחה 2013 פיש אמר שהוא פורש מהטורניר בעקבות בעיות בלבו ומאז לא שיחק.
פיש לא פרש באופן רשמי ועדיין מדורג אך סיכוי גדול שכבר לא יחזור לשחק טניס.
בספטמבר 2008 פיש נישא לסטייסי גרדנר בטקס יהודי.
פיש סבל מדיכאון כרוני והפרעת חרדה שהקשו עליו לתפקד וגרמו להפסקת פעילותו הספורטבית למשך שנתיים.
בשנת 2015 הוא חזר לסבב טורנירי פרידה סופית מהמשחק.
הוא פרש מטניס תחרותית ב-2 בספטמבר 2015 באליפות ארצות הברית הפתוחה.
מֶרֶד שֶׁבַע בֶּן בִּכְרִי - הוא מרד שחולל שבע בן בכרי משבט בנימין כנגד שלטונו של דוד המלך משבט יהודה על עם ישראל.
המרד דוכא ושבע בן בכרי הוצא להורג.
המרד התחולל בזמן ניסיונות השיקום של חצר דוד מהשלכותיו של מרד אבשלום.
במהלך הקרב שבו חוסל אבשלום (שהתרחש ביער אפרים), שהה דוד בעיר מחנים (בעבר הירדן המזרחי).
לאחר שהסתיים הקרב ואבשלום נהרג, חצה דוד את הירדן (מערבה) בלווית פמליה מבני שבטו, שבט יהודה.
הדבר עורר תרעומת בקרב שאר השבטים.
ברקע לסיפור, נמצאת גם העובדה ששבע בן בכרי הוא בן שבט בנימין, הקרובים למלך שאול, שתחתיו מלך דוד ולבסוף החליפו.
בתום מרד אבשלום הטיל דוד קנס על אחד מצאצאיו האחרונים של שאול, מפיבשת בן יהונתן.
הקנס הוטל עליו אחרי שנשפט שלא בפניו על אי סיוע למלך דוד בזמן מרד אבשלום ועל ניסיון למלוך תחתיו.
הוא נשפט על כך, בהתאם לעדותו של ציבא עבד מפיבשת שהביא צידה לאנשי דוד בברחם.
בתחילה הקנס היה שכל רכוש מפיבשת יעבור לציבא.
לאחר שדוד פגש את מפיבשת וראה שניכר עליו שהיה שרוי בצער בזמן בריחתו מאבשלום הדבר עורר אצלו ספק באמיתות דבריו של ציבא.
דוד החליט, לבסוף, לחלוק את רכושו של מפיבשת בינו ובין ציבא.
מפיבשת, מצידו, אמר שלא היה מצטער אם כל הרכוש היה ניתן לציבא עבדו כל עוד דוד חזר בשלום.
על פי הגמרא במסכת שבת, כאשר אמר דוד שציבא ומפיבושת יחלקו את השדה יצאה בת קול ואמרה רחבעם וירבעם יחלקו את המלוכה.
הרב אמנון בזק טוען כי הסיבה שדוד נקט בצעדים אלו הייתה החלטתו לחזק את הקשר שלו עם בני שבטו, שבט יהודה, לאחר שאיבד את אמונו בבית שאול ובתומכיו.
צעדים אלו, לדאבון ליבו של דוד, לא השיגו את התוצאה המבוקשת אלא רק עוררו את חמתם של בני שבט בנימין ושאר שבטי ישראל.
ניתן להוסיף גם את העובדה כי דוד החזיק צבא של שכירי חרב זרים, שתפקידם להטיל מרות על בני ישראל.
הנחה נפוצה מוטעית היא שדוד היה אחראי על ביטולן של מסורות שבטיות, כגון העלאת ארון הברית לירושלים, בניגוד למקומו המסורתי, בהר אפרים, שם התגורר שבע בן בכרי.
בתשתית המרד עומד אופן ההמלכה של דוד על שבטי ישראל, כריתת ברית, מעין חוזה, בין שבטי הצפון לבין דוד, שהיה אז מלך יהודה.
קריאת המרד של שבע בן בכרי נפלה על אוזניים קשובות, ושבטי ישראל מקבלים עליהם את מנהיגותו של שבע בן בכרי.
ניסיון הפיזור הראשון של המרד נעשה באמצעות מינויו של עמשא בן יתר לגיוס צבא משבט יהודה לפיזור המרד, אלא שעמשא בן יתר מתמהמה בפעולה זו (למרות הבטחה כי יכהן כשר צבא במקום יואב בן צרויה).
דוד ממנה לכן את אחיינו, אבישי, לפזר את המרד.
אבישי, בראש צבא הגיבורים של דוד, יצא למרדף אחר שבע בן בכרי.
בתחנה הראשונה של המרדף, גבעון, הורג יואב בן צרויה את עמשא בן יתר.
להוצאה להורג היה אפקט מלכד על צבאו של יואב והיא תרמה לגיוס שבטי ישראל לצד יואב.
יואב החל אם כן רודף אחרי שבע בן בכרי שברח לעיר אבל בית מעכה.
צבאו של יואב צר על העיר ומתחיל לנסות לפרק את חומתה.
אישה חכמה מן העיר מנהלת משא ומתן עם יואב בסופו מושלך ראשו של שבע בן בכרי מעבר לחומה והמצור מופסק.
בערוב ימיו יצווה דוד על בנו ויורשו שלמה להוציא להורג את יואב בן צרויה, משום שהרג את עמשא בן יתר במהלך המרד (ואת אבנר בן נר).
עם זאת, הקריאה אותה השמיע שבע בן בכרי "אֵין-לָנוּ חֵלֶק בְּדָוִד וְלֹא נַחֲלָה-לָנוּ בְּבֶן-יִשַׁי אִישׁ לְאֹהָלָיו יִשְׂרָאֵל" הדהדה שני דורות אחר כך בעת פילוג הממלכה בזמנו של ירבעם בן נבט, אירוע שהיווה צימצום משמעותי בכוחו של בית דוד.
מסיומו של המרד, נלמדת הלכה בתוספתא בעניין הסגרת אדם אל מותו לצורך הצלת רבים.
הרמב"ם אף מזכיר בהלכותיו (הלכות יסודי התורה פרק ה) את שמו של שבע בן בכרי, ופוסק שמותר להסגיר רק אדם שחייב מיתה כמו שבע בן בכרי, במידה והזכירו את שמו של האדם ובמידה ועשה מעשים בדומה לשבע בן בכרי .
מרד שבע בן בכרי ותיקון הסופרים
הקריאה האמורה של שבע נכללת במסורות בדבר תיקון סופרים.
כלומר, אחת הסיבות למרד הוא ביטול מסורות פולחן שבטיות, כך ששבטי ישראל חשו שנותק הקשר בינם לבין אלוהים.
כדי למנוע פגיעה בכבודו של האלוהים, וכדי למנוע פרשנות לפיה יש יותר מאל אחד, שונה נוסח הקריאה.
מרד שבע בן בכרי בתרבות העממית
בספר "מלכים ג" מאת יוכי ברנדס מוצג המרד כ"מרד המקדשים", והמניע המוצג הוא תקנה שתיקן דוד (לכאורה) המבטלת את המקדשים והבמות בערים מחוץ לירושלים.
מרד שִׁימַבָּארָה (ביפנית: 島原の乱, תעתיק: שימבארה נו ראן) הייתה התקוממות שהתרחשה בדרום מערב יפן בשנים 1637–1638, במהלך תקופת אדו.
מרבית המורדים היו איכרים, רובם נוצרים קתולים.
הייתה זו אחת מהפרות הסדר הציבוריות היחידיות בתקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה.
בניית טירת שימבארה על ידי שבט מצוקורה גרמה להעלאת המסים באופן ניכר, והדבר עורר את זעמם של האיכרים ושל סמוראים חסרי אדון.
רדיפות דתיות מצד הממשל כנגד נוצרים מקומיים הגבירו את חוסר השקט, והמרמור הפך למרד גלוי ב-1637. שוגונות טוקוגאווה שלחה כוח בן מעל ל-125,000 חיילים לדכא את המרד, ולאחר מצור ממושך על טירת הארה, בה התבצרו המורדים, חוסל המרד.
לאחר המרד, נערף ראשו של המנהיג, אמקוסה שירו, ורדיפת הנוצרים הפכה חמורה יותר, ונמשכה עד אמצע המאה ה-19.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-17 מחו איכרים מחצי האי שימבארה ומהאי אמקוסה על המיסים הכבדים שהטילו עליהם אדוניהם, ועל הרעב שפקד את האזור.
המחאה התרכזה בשטחיהם של שני אדונים: מצוקורה מצואיאה מנחלת שימבארה, וטרסאווה קטטאקה מנחלת קראצו.
אף על פי שהמרד נחשב להתקוממות דתית, למעשה הרקע למרד הם המיסים הכבדים והרעב.
מלבד איכרים, השתתפו במרד גם דייגים, סוחרים ובעלי מלאכה.
עם התרחבות המרד, הצטרפו אליו גם סמוראים ללא אדון, ששירתו בעבר את האדונים הקודמים של הנחלות.
לפיכך, תיאור מרד שימבארה כמרד איכרים אינו מדויק.
שימבארה נמצאה בעבר בשטח נחלת שבט ארימה, שהיו נוצרים, וכתוצאה מכך, רוב תושבי האזור היו נוצרים גם כן.
שבט ארימה נאלץ לוותר על הנחלה ב-1614, לאחר התבוסה בקרב סקיגהארה, ופינה את מקומו לשבט מצוקורה.
השליט החדש, מצוקורה שיגמאסה, רצה להתקרב לשוגונות ועל כן השתתף במספר יוזמות שלטוניות, כגון בניית טירת אדו ופלישה מתוכננת ללוזון.
בנוסף, הוא גם הקים טירה בעיר שימבארה.
למימון כל הוצאות אלה הטיל מצוקורה מיסים כבדים על תושבי הנחלה שלו, ובהתאם לצו של טוקוגאווה איאיאסו מ-1614 שאסר על הנצרות, רדף את הנוצרים בנחלתו.
מדיניות זו של שבט מצוקורה נמשכה גם כשנטל בנו של שיגמאסה, קצואיאה, את השליטה על השבט.
תושבי האי אמקוסה סבלו באופן דומה תחת שלטונו של שבט טרסאווה, שבדומה לשבט מצוקורה, תפס את מקומו של שבט קונישי לאחר קרב סקיגהארה.
הרונין הממורמרים של אזור שימבארה החלו לקיים פגישות חשאיות בהן תכננו את המרד, ופתחו בו בסתיו 1637, עם התנקשות בחייו של גובה המיסים המקומי היאשי היוֹזָאֶמוֹן.
באותה עת פתחו אחרים במרד באי אמקוסה.
המורדים הרחיבו את שורותיהם במהרה, וצירפו אליהם את כל תושבי האזור.
אמקוסה שירו, נער בן 16, נבחר להנהיג את המרד.
המורדים הטילו מצור על שתי טירות של שבט טרסאווה, אך לפני שעמדו להיכנע, הגיע לאזור צבא מנחלות שכנות באי קיושו, ואילץ את המורדים לסגת.
לאחר מכן חצו המורדים את ים אריאקה, והטילו מצור על טירת שימבארה, אך נהדפו שוב.
לאחר מכן התאספו המורדים באתר בו עמדה טירת הארה, שהייתה שייכת לשבט ארימה, אך נהרסה כשעזב.
הם בנו ביצורים מעץ, והשתמשו בנשק ואספקה שבזזו ממחסני שבט מצוקורה.
הצבא המאוחד של נחלות האזור, תחת פיקודו של איטקורה שיגמאסה, הגיע לטירת הארה והטיל עליה מצור.
הכוחות הצרים אז ביקשו את עזרת ההולנדים, שנתנו להם בתחילה אבק שרפה, ולאחר מכן אף תותחים.
במהלך המצור נהרג מפקד הצבא איטקורה, ואת מקומו תפס מצודאירה נובוצונה, שהביא עמו חיילים נוספים.
אף על פי כן, המתבצרים החזיקו מעמד במשך חודשים, ואף הצליחו להסב אבדות רבות לצבא שעמד מולם, אך האספקה שלהם ומזונם הדלדלו בהדרגה.
לאחר מתקפה כושלת של המורדים ב-4 באפריל, נתפסו מספר שבויים, וצבא השוגון גילה שהמזון בטירה אזל.
לפיכך ערכו החיילים התקפה על הטירה ב-12 באפריל, ולאחר קרב ממושך, בו ספגו שני הצדדים אבדות רבות, נפלה הטירה ב-15 באפריל.
מרד שימבארה היה המהלך הצבאי הראשון מאז המצור על אוסקה בו נאלצה השוגונות לפקח על צבא מאוחד של מספר נחלות שונות.
לרשותו של המפקד העליון, איטקורה שיגמאסה, עמדו 800 חיילים בפיקודו הישיר; למחליפו, מצודאירה נובוצונה, היו 1,500 חיילים.
לסגן המפקד העליון, טודה אוג'יקאנה, היו 2,500 חיילים, ו-2,500 סמוראים נוספים מנחלת שימבארה.
הצבא המאוחד הכיל בעיר כוחות מהנחלות השכנות לשימבארה.
חלק גדול מהכוח, מעל 35,000 חיילים, הגיע מנחלת סאגה, והיה תחת פיקודו של נבשימה קצושיגה.
הבאים בתור היו הצבאות מנחלות קוממוטו ופוקואוקה, שמנו 23,500 חיילים תחת פיקודו של הוסוקאווה טדטושי, ו-18,000 חיילים תחת פיקודו של קורודה טדיוקי, בהתאמה.
הכוחות היחידם שלא הגיעו מקיושו, מלבד המפקד העליון וכוחותיו הישירים, היה כוח בן 5,600 חיילים מפוקויאמה, תחת מיזונו קצונארי.
בסך הכל מנו כוחות השוגון 125,800 חיילים.
בניגוד לכך, מניין המורדים אינו ודאי.
ככל הנראה מבין המורדים היו מעל 14,000 לוחמים, והשאר היו אזרחים שתפסו מחסה בטירה.
ההערכות לגבי מספרם הכולל של המורדים נעות בין 27,000 ל-37,000.
ראשו של מנהיג המרד, אמקוסה שירו, נערף, ונלקח לנגסאקי על מנת להציגו בפומבי, וטירה הארה נשרפה עד היסוד, ביחד עם הגופות.
השוגונות חשדה בכנסייה הקתולית במעורבות במרד, ובעקבות זאת גורשו כל הסוחרים הפורטוגזים מיפן.
בשל התנהלותו של מצוקורה קצואיאה, שהביאה לפרוץ המרד ולהתארכותו, הוא נדרש לבצע ספוקו, ונחלתו ניתנה לדאימיו אחר - קוריקי טדפוסה.
שבט טרסאווה נותר בנחלתו, אך מכיוון שקטטאקה לא העמיד יורש, התפרק השבט כעשור לאחר המרד.
מרבית העיירות והכפרים בחצי האי שימבארה ספגו אבדות רבות, והאוכלוסייה הכללית הצטמצמה.
על מנת לשמור על רמות אספקה סדירות של אורז ושל יבולים אחרים, נשלחו איכרים מכל רחבי יפן לאזור, על מנת לעבוד את האדמה.
בנוסף, כחלק מהמאבק בנצרות, נדרשו כל תושבי האזור להירשם במקדש הבודהיסטי המקומי.
מרדוך-אפלה-אידינה השני, הידוע גם בשמו התנכ"י מְרֹדַךְ בַּלְאֲדַן וגם בְּרֹאדַךְ בַּלְאֲדָן, היה נסיך כשדי שמלך על השבט הכשדי בית יַכִּין והפך למלך בבל.
הוא מלך על בבל בין השנים 721/2–710 לפנה"ס, ופעם נוספת למשך תשעה חודשים בשנת 702-703 לפנה"ס, בתקופת השושלת העשירית, שכונתה גם השושלת האשורית.
משמעות שמו היא "מרדוך נתן (לי) יורש".
מרדוך-אפלה-אידינה היה נסיך כשדי שעלה לשלטון בבבל בתקופת המהומה של תחילת תקופת מלכותו של המלך האשורי סרגון השני.
הוא מרד בשלטון האשורי על בבל.
מוצאו היה משבט כשדי ששמו בית יַכִּין ששלט בחלק הדרומי של דרום מסופוטמיה.
בתעודות האשוריות כונה בן יכין, כלומר בן שבט יכין.
בכתובת משנת 721 לפנה"ס הוא מתאר את עצמו כבנו בכורו (במשמעות יורשו) של אריבה-מרדוך מלך בבל מהשושלת התשיעית שהיה גם הוא ממוצא כשדי ומלכותו הסתיימה בשנת 761 לפנה"ס.
פער זה בין התאריכים מעלה ספק אם היה בנו של אריבה-מרדוך, אולי היה נכדו.
מרדוך-אפלה-אידינה השני מופיע לראשונה בתעודות בין השנים 728-732 לפנה"ס, בתקופת מלכותו של המלך האשורי תגלת-פלאסר השלישי שערך מסעות לבבל.
באותה תקופה בבל והשבטים הכשדיים היו מרכז התנגדות לשלטון של אשור.
מרדוך-אפלה-אידינה ניצל את הפילוג בין שבטי הכשדים השונים והיה הגורם העיקרי שהביא לכניעת בבל לתגלת-פלאסר השלישי בשנת 729. תפקידו זה הביא אותו לעמדת כוח בין ערי בבל המפולגות ביניהן, הוא נהנה גם מאמונו של תגלת-פלאסר השלישי ובנו ויורשו שלמנאסר החמישי.
עליית סרגון השני לשלטון בשנת 722 לפנה"ס לוותה במהומות ברחבי האימפריה האשורית.
מרדוך-אפלה-אידינה ניצל את אי היציבות השלטונית ומרד במלך אשור.
הוא עלה לכס המלוכה בבבל בחודש ניסן בשנת 722 לפנה"ס ומלך על בבל במשך 12 שנים.
מיד לאחר עלייתו לשלטון כרת ברית עם מלך עילם ויחד הם תקפו בשנת 720 לפנה"ס את צבא אשור באזור העיר דיר.
תעודה בבלית מציינת שהמנצחים בקרב היו העילמים ואילו כוח הצבא בראשותו של מרדוך-אפלה-אידינה, הגיע באיחור לשדה הקרב.
בתעודה אחרת שלו הוא טוען שהוא ניצח את אשור.
מרדוך-אפלה-אידינה ניצל את הזמן שבו היה עסוק סרגון השני במאבקיו במקומות אחרים כדי לחזק וללכד את ערי בבל כיש, ארך כותה יחד עם בבל עצמה.
עיקר הצלחתו הייתה באזור שמדרום לבבל ובקרב שבטי הכשדים והארמים שתמכו ברצונו להשתחרר משליטת אשור.
הערים הצפוניות יותר בבל עצמה סיפר, ניפור ובורסיפה לא תמכו בו תמיכה מלאה.
בשנת 710 לפנה"ס ערך סרגון מסע צבאי נוסף לבבל.
בקרב זה ניצח סרגון השני, הוא הבריח את מרדוך-אפלה-אידינה מבבל.
הלה ביקש מקלט בעילם, אך מלך עילם, שחשש מאשור, סירב לתת לו מקלט.
סרגון הצליח לנתק אותו מבעלי בריתו הארמים.
סרגון עלה למלוכה בבבל בשנת 710 לפנה"ס, במלחמתו במרדוך-אפלה-אידינה הגלה מבבל 90,580 איש.
בסופו של דבר הצליח כנראה מרדוך-אפלה-אידינה להגיע לעילם יחד עם שריו.
מכתובת של סרגון הנקראת "כתובת הראווה" עולה כי אולי נפל בשבי.
לאחר שהורד מהשלטון בבבל המשיך מרדוך-אפלה-אידינה לשמש כמלך השבטים הכשדיים בדרום מסופוטמיה.
תחילת שלטונו התאפיינה גם היא במרידות ברחבי האימפריה.
בשנת 703 לפנה"ס, אציל בבלי בשם מרדוך-זכיר-שומי השני ניצל את המהומה ועלה לשלטון למספר חודשים, הוא הורד מהשלטון באותה שנה על ידי מרדוך-אפלה-אידינה שהגיע והתקבל בבבל ברצון.
הוא חידש את הברית עם עילם וגייס לצדו את כל ערי בבל הגדולות וכן את הארמים והכשדים.
9 חודשים אחרי המלכתו יצא הצבא האשורי לקרב נגדו ליד כיש, הוא נמנע מעימות גלוי וברח משדה הקרב ולא חזר יותר לבבל.
סנחריב כבש את בבל, בזז את ארמונו של מרדוך-אפלה-אידינה ואת ערי בבל המורדות ואת שבטי הארמים והכשדים שהתגוררו בדרום מסופוטמיה.
הוא הגלה לאשור 208,000 חיילים ורכוש רב.
תעודה מהעיר אור מציינת שהיא נכתבה בשנה ה-22 לשלטונו כלומר שנת 700 לפנה"ס, אבל תוארו בתעודה אינו מלך בבל, אלא "בן השלטון".
בשנה זו יצא סנחריב למסע מלחמה נוסף נגדו.
הוא ברח למקום בשם נגיתו ששכן כנראה בעילם.
בבריחתו לקח איתו את עצמות אבותיו.
לפי כתובת של סנחריב משנת 694 לפנה"ס מת מרדוך-אפלה-אידינה באותו מקום.
מרודך בלאדן שלח משלחת אל חזקיהו מלך יהודה לאחר ששמע שחלה.
שמו של המלך הבבלי מופיע פעמיים במקרא במהלך סיפור זה (אזכור שלישי הוא של משלחתו).
המשלחת מסרה לחזקיהו "ספרים" (=אגרות מלכותיות ממלך בבל), ומנחה.
חזקיהו, שכבר הבריא ממחלתו, ערך להם סיור ב"בית נכותו", והראה להם את כל אוצרותיו.
החוקרים חלוקים בדעותיהם באשר לזמן התרחשות מאורע זה: יש הטוענים שהתקיים בתקופת מלכותו הראשונה של מרדוך-אפלה-אידינה, משום שלא ייתכן ששלח משלחת כזאת בתקופה מלכותו השנייה, הקצרה; אולם אחרים טוענים כי המאורע התרחש כנראה בין השנים 704/5–703 לפנה"ס.
בתקופה שבו עדיין חזקיהו היה בשיא השפעתו, משום שלאחר מסע סנחריב לארץ ישראל מצבו של חזקיהו לא היה מאפשר לו כל קשר עם מלך בבל.
התנהלותו של חזקיהו מעלה כי הוא הבין את מטרת המשלחת, ונערך לחיבור פוטנציאלי עם מלך בבל.
מרדוך-זכיר-שומי השני היה אציל בבלי, אשר שימש במשך מספר חודשים בשנת 703 לפנה"ס כמלך בבל.
בתקופתו של סרגון השני מלך אשור, התקיימו מרידות בבבל, שהייתה מדינה וסאלית של אשור.
באותה עת הצליח מרדוך-אפלה-אידינה השני, שהיה נסיך כשדי, למלוך בבבל במשך 12 שנים, בין השנים 710-722 לפנה"ס.
בהמשך הצליח סרגון השני לגרש אותו מבבל.
לאחר מותו של סרגון השני בשנת 705 לפנה"ס, עלה לשלטון בנו סנחריב, ותחילת שלטונו התאפיינה גם היא במרידות ברחבי האימפריה.
מרידות אלה נוצלו גם על ידי העיר בבל למרידה.
לאחר המרד בשנת 703 לפנה"ס בראשותו של מרדוך-זכיר-שומי השני, הגיע מרדוך-אפלה-אידינה השני לבבל, הוריד אותו מהשלטון ומלך בבבל, גם הוא לא לזמן רב.
בהמשך אותה שנה, הצליח סנחריב לגרש גם אותו.
מרדית ג'יין מונק היא מלחינה, מבצעת, במאית קולנוע, ווקאליסטית, מפיקת סרטים וכוריאוגרפית יהודיה-אמריקאית.
מאז שנות ה-60' של המאה ה-20, יוצרת מונק יצירות רב-תחומיות, המשלבות מוזיקה, תיאטרון ומחול.
היא מרבה להקליט לחברת ECM.
בשנת 1991 חיברה מונק אופרה בשם "אטלס" עם האופרה של יוסטון.
יצירותיה שימשו בסרטים של האחים כהן (ביג לבובסקי) וז'אן-לוק גודאר ((Nouvelle Vague, 1990 and Notre musique, 2004).
מרדית מונק נולדה בניו יורק, לאיש העסקים תאודור גלן מונק ולזמרת אודרי לויס (זלמן) מונק.
אמה, זמרת מקצועית של מוזיקה קלאסית ופופולרית, שנודעה בשם הבמה אודרי מארש, הייתה בעצמה בת למוזיקאים מקצועיים - זמר הבס-בריטון היהודי-רוסי יוזף ב.
זלמן ורוז (קורניקר) זלמן, פסנתרנית קונצרטים ממוצא יהודי-גרמני, מפילדלפיה.
למרדית אחות אחת, טרייסי, ילידת 1948.
מרדית מונק נודעת בעיקר בחידושיה הווקאליים, בהם מגוון רחב של טכניקות מורחבות, שאותן פיתחה לראשונה בהופעות הסולו שלה לפני שהקימה הרכב משלה.
בדצמבר 1961 הופיעה מונק באקטור'ס פלייהאוז בגריניץ' וילג' בניו יורק כרקדנית סולו בעיבוד אוף ברודוויי לתיאטרון מוזיקה לילדים של מזמור חג המולד, על פי הסיפור של צ'ארלס דיקנס, בשם "סקרוג'", (מוזיקה ומילים של נורמן קרטיס; בימוי וכוריאוגרפיה של פטרישה טיילור קרטיס).
בשנת 1964 סיימה מונק את לימודיה במכללת שרה לורנס קולג', שם למדה אצל ברלי שמידט בלוסום, ובשנת 1968 ייסדה את להקת "הבית", שעסקה בגישה בין-תחומית לביצוע.
מונק החלה קשר ארך-ימים עם מרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס, שממשיך להציג את עבודתה עד היום.
במשך התקופה הזאת הקליטה מונק את "מוזיקת דולמן" (1979), ואלבומה הראשון יצא בחברת ההקלטות מנפרד אייכר (ECM) בשנת 1981.
אלה פותחו מרעיון שלה; "יום אחד בקיץ 1984, בשעה שטיאטאתי את הרצפה בביתו בכפר, צצה במוחי תמונה של נערה (בשחור-לבן) ורחוב בניימי בקהילה יהודית בימי הביניים (גם הוא בשחור-לבן)." מונק מביאה את התיאור הזה ברשימות הנלוות להקלטה של ECM.
מלבד הסרט, קיימות גרסאות שונות של היצירה הזאת.
שתיים נועדו לאולם קונצרטים, ואלבום, בהפקת מרדית מונק ומנפרד אייכר, הוא "סרט לאוזניים".
בראשית שנות ה-90', חיברה מונק אופרה בשם "אטלס", שעלתה בהצגת בכורה ביוסטון, טקסס, ב-1991.
כמו כן כתבה מונק יצירות להרכבים אינסטרומנטליים ולתזמורות סימפוניות.
יצירתה הסימפונית הראשונה הייתה "שמיים אפשריים" (2003).
אחריה באה "שירי מיתרים" (2004) לרביעיית מיתרים, בהזמנת רביעיית קרונוס.
ב-2005 התקיימו אירועים בכל רחבי תבל לחגוג את שנת ה-40 לקריירה שלה, בהם קונצרט בקרנגי הול בהשתתפות אמנים שונים, בהם ביורק ופסיפיק מוצרט אנסמבל.
מרדית מונק הייתה מלחינת הבית בקרנגי הול, כהונה שהסתיימה בשנת 2015.
בראיון אמרה מונק, שהמוזיקה החביבה עליה כוללת מוזיקה ברזילאית, בעיקר הקלטות של קטאנו ולוסו, המוזיקה של מילדרד ביילי ("זמרת הג'אז הגדולה משנות ה-30' וה-40') והמחזור לפסנתר של בלה בארטוק, "מיקרוקוסמוס"
מונק זכתה במספר רב של פרסים, בהם מענק מחקר ע"ש מק'ארתור ופרס "ההון היצירתי" בתחום אמנויות הביצוע.
היא קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד בתחום האמנויות מאת בית הספר ג'וליארד, המכון לאמנות בסן פרנסיסקו והקונסרבטוריון של בוסטון.
בשנת 2007 קיבלה באיטליה את פרס דמטריו סטראטוס הבינלאומי על ניסויים במוזיקה.
ב-10 בספטמבר 2015 העניק נשיא ארצות הברית ברק אובמה למונק את המדליה הלאומית לאמנויות, אות הכבוד הרם ביותר בארצות הברית, הניתן ספציפית על הישג באמנויות.
מרדית' אן בקסטר היא שחקנית ומפיקה אמריקאית.
היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בסדרת הדרמה "משפחה" של רשת ABC בשנים 1976 עד 1980, ובסיטקום של רשת NBC "קשרי משפחה" מ-1982 עד 1989. בקסטר הייתה מועמדת חמש פעמים לפרס אמי, בהם עבור התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "A Woman Scorned: The Betty Broderick Story" משנת 1992.
בקסטר נולדה בדרום פסדינה שבקליפורניה.
היא בתם של השחקנית במאית ויטני בלייק ושל קריין הרדיו טום בקסטר.
אחרי גירושי הוריה ב-1953, היא ושני אחיה גדלו אצל אמם בפסדינה.
אביה החורג היה כותב קומדיות המצבים אלן מנינגס.
היא למדה בבית הספר התיכון ג'יימס מונרו, אחר כך בבית הספר התיכון הוליווד, וסיימה את הלימודים ב-1965.
פריצת הדרך הראשונה של בקסטר בטלוויזיה הייתה בשנת 1972 כשכיכבה בסיטקום "Bridget Loves Bernie" של רשת CBS.
ב-1974 היא התחתנה עם השחקן דייוויד בירני שכיכב לצידה בסדרה.
בעקבות הנישואים ועד לגירושיהם ב-1989, קיבלה קרדיט בשם מרדית' בקסטר-בירני, ובשם זה הייתה ידועה כששיחקה מאוחר יותר בסדרה "משפחה".
היא גילמה את ננסי לורנס מייטלנד והייתה פעמיים מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה (ב-1977 וב-1978).
אחרי סיום הסדרה "משפחה" כיכבה בקסטר יחד עם אנט אוטול ושלי האק בתוכנית "Vanities", על חייהם, אהבותיהן וידידותן של שלוש מעודדות מטקסס, החל מבית הספר התיכון ועד לסיום לימודיהן בקולג'.
הסרט שודר כחלק מסדרת הטלוויזיה "Standing Room Only" של ערוץ HBO.
ב-1982 לוהקה בקסטר לתפקיד אליז קיטון, אמא מדור ילדי הפרחים, בסיטקום "קשרי משפחה" של רשת NBC.
ב-1986 זכתה בקסטר לשבחי הביקורת על הופעתה הדרמטית בתפקיד קייט סטארק בסרט הטלוויזיה "Kate's Secret" של רשת NBC, אודות אישה שהיא לכאורה אם ועקרת בית "מושלמת", ובסתר היא סובלת מבולימיה נרבוזה.
אחרי "קשרי משפחה" הפיקה וכיכבה בסרטי טלוויזיה.
היא גילמה חוטפת פסיכופתית בסרט "Kissing Place" מ-1990, והייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית מצטיינת במיני-סדרה או בספיישל על הופעתה בסרט "A Woman Scorned: The Betty Broderick Story" משנת 1992, המבוסס על סיפור אמיתי של אישה גרושה שהורשעה באשמת רצח בעלה לשעבר ושל אשתו הצעירה.
על עבודת בסרט הטלוויזיה "My Breast" משנת 1994, זכתה בקסטר לפרס מיוחד על יצירת מודעות ציבורית מטעם National Breast Cancer Coalition.
ב-1997 שיחקה בקסטר שוב בתפקיד אמו של הדמות שגילם מייקל ג'יי פוקס (מי ששיחק בתפקיד בנה, אלכס פ.
קיטון, בסדרה "קשרי משפחה), הפעם בשני פרקים בסדרה "ספין סיטי".
ב-2005 החלה בקסטר להופיע בסרטוני פרסומת עבור חברת הביטוח Garden State Life Insurance Company.
ב-2006 הנחתה יחד עם מאט לאואר את התוכנית האירוח והחדשות "Today" של רשת NBC.
ב-2007 הופיעה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "מה עובר על בריאן" של ABC.
באותה שנה השתתפה בפרקים אחדים בתפקיד אמה הגוססת של הבלשית לילי ראש בסדרה המשטרתית של CBS "פשע מן העבר".
ב-2008 נאמה בקסטר בטקס עבור National University בלה ז'ולה שבקליפורניה והוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה.
ב-17 בדצמבר 2009 פורסם ספר זכרונות של בקסטר בשם "Untied".
היא מדבבת את הדמות אליס סיניור בסדרה "דן נגד העולם" שמשודרת בערוץ The Hub.
באפריל 2013 פורסם שבקסטר תופיע בעונה הרביעית של הסדרה "Glee" יחד עם פטי דיוק בתפקיד המנטור של בליין אנדרסון (בגילומו של דארן כריס) ושל קורט האמל (בגילומו של כריס קולפר).
באוגוסט 2014 הודיעו המפיקים של אופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" שבקסטר תגלם את דמותה של מורין.
בקסטר הייתה נשואה ארבע פעמים ונולדו לה חמישה ילדים.
ב-1966 התחתנה עם רוברט לואיס בוש ולהם שני ילדים – תיאודור ג'סטין (יליד 1967) ואווה ויטני (ילידת 1969).
בני הזוג התגרשו ב-1971. ב-1974 נישאה לשחקן דייוויד בירני, ולהם נולדו שלושה ילדים – קתלין ג'יאן (ילידת 1974) והתאומים מולי אליזבת ופיטר דייוויד אדווין (ילידי 1984).
בקסטר ובירני התגרשו ב-1989. ב-1995 התחתנה בקסטר עם השחקן והתסריטאי מייקל בלודגט, ממנו התגרשה בשנת 2000.
ב-2 בדצמבר 2009 היא יצאה מהארון כלסבית בריאיון עם מאט לאואר בתוכנית "Today", ובתוכניתו של פרנק דה קארו.
ב-2005 החלה במערכת יחסים עם ננסי לוק.
השתיים התחתנו ב-8 בדצמבר 2013 בלוס אנג'לס.
ב-1999 אובחנה בקסטר כחולה בסרטן השד, היא קיבלה טיפול והחלימה לחלוטין.
מרדה הוא כפר פלסטיני, הממוקם במחוז סלפית, שבמרכז השומרון, כ-400 מטרים מצפון לאריאל וכ-18 ק"מ מדרום-מערב לשכם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,992 תושבים ב-2007.
הכפר מרדה נזכר בכתביו של ההיסטוריון השומרוני בן המאה ה-14 אבו אל-פתח.
על פי ההיסטוריון רוני אלנבלום, לא התגלו בכפר שרידים מהתקופה הביזנטית.
על פי יצחק בן-צבי, התקיים במקום ישוב שומרוני בימי השלטון הפאטמי.
בכתבים שומרונים מוזכר אדם בשם יצחק בן אברהם בן יהושע שגר במקום, וכן כהן בשם מתנה, מבניו של בלע בן בנימים, שהתחתן בעזה והעתיק משכנו לשם.
המלומד האסלאמי החנבלי בן התקופה הצלבנית דיאא א-דין מציין כי במקום אוכלוסייה מוסלמית, וכן כי בכפר התגוררו חסידים של התאולוג והסגפן האסלאמי אבן קדאמה.
סבתו מצד אימו הגיעה ממרדה.
הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי (1179–1229) ציין כי זהו "כפר ליד שכם".
על פי יצחק בן-צבי, כהן בשם יצחק בן אברהם שגר במקום עבר לעזה, ככל הנראה בימי צלאח א-דין.
הוא משער כי היישוב השומרוני במקום התקיים עד אותה התקופה.
חרסים מהתקופה הצלבנית/האיובית ומהתקופה הממלוכית נתגלו בכפר.
שופט חנבלי חשוב, אמין א-דין עבד א-רחמן, נולד בכפר בראשית המאה ה-15.
תחת האימפריה העות'מאנית, נכלל מרדה בחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין," אזור החופף במידה ניכרת את נחלת שבט אפרים המקראית.
אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים מעבר הירדן ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העות'מאניים.
בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 470 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 9,021 דונם, אשר מתוכם הוקצו 1,796 דונמים למטעים ואדמות השקיה, 3,176 לגידולי דגנים, ואילו 72 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה מרדה משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה של מרדה 852 נפשות.
הכפר נכבש על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים (1967) ומאז הסכמי אוסלו הוא נמצא תחת אחריות הרשות הפלסטינית.
15.8% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B, ואילו 84.2% הנותרים מוגדרים כשטח C.
כ-29% מקרקעות הכפר הופקעו לטובת הקמת ההתנחלות אריאל.
פעולה זו צמצמה במידה ניכרת את שטח המרעה של חקלאי הכפר.
ב-14 במאי 2021 נערכו הפגנות בכפר.
כוחות צה"ל ירו לעבר המפגינים ומהירי מת תושב הכפר, בן 38.
בליל ה-19 בדצמבר 2024 נכנסו לכפר מתנחלים, שרפו מסגד וריססו בו כתובות נאצה וסמלי מגן דוד.
מרדית אן ברוקס היא זמרת-יוצרת וגיטריסטית אמריקאית, הידועה בשל הלהיט שלה משנת 1997 "Bitch", עבורו היא הייתה מועמדת לשני פרסי גראמי.
מרדית ברוקס היא אחת מגל הזמרות-יוצרות שהתפרסמו בשנות ה-1990 בעקבות הצלחותיהן של רוקריות אלטרנטיביות כמו ליז פייר ופי ג'יי הארווי, אך דומה בסגנונה יותר לזמרות כמו אלאניס מוריסט ושריל קרואו.
ברוקס גדלה באורגון, בת לשריף המקומי ומעצבת פנים.
היא גילתה עניין מוקדם במוזיקה, אהבה בלוז, R&B, ורוק קלאסי, ולמדה לנגן גיטרה ולכתוב שירים כשהייתה בגילאי ההתבגרות.
בשנות ה-1970 הקימה להקה עם חברות בשם Sapphire.
בשנות השמונים, היא הייתה חברה בלהקה בשם The Graces, אשר חתמה חוזה הקלטות עם A&M Records.
היא הקימה את הלהקה יחד עם ג'ינה קלמבוטי, שמאוחר יותר הצטרפה ללהקת ההופעות של ברוס ספרינגסטין, ושרלוט קאפי, שהייתה חברה בלהקת הגו-גוז.
אך ברוקס התאכזבה מהניסיון עם הלהקה, והחליטה לקחת הפסקה מהמוזיקה.
היא נישאה, והתחילה לנהל מסעדה יחד עם בעלה.
בינתיים, היא המשיכה לכתוב מוזיקה.
ב-1995 היא פגשה את מי שהפכה לאמרגנה, לורי לוי.
הוא עודד אותה לחזור להיות מוזיקאית מקצועית.
היא סיפרה מאוחר יותר שחלק מאכזבתה מעולם המוזיקה היה בשל האחיזה החזקה של מוזיקת גראנג' על עולם הרוק.
בשנת 1995 ברוקס חתמה על חוזה הקלטות עם קפיטול רקורדס.
הסינגל הראשון שלה, "Bitch", יצא כעבור שנתיים, והפך ללהיט מיידי.
בעקבות הצלחה זו, היא קיבלה מועמדויות לפרסי גראמי לשנת 1998 בקטגוריות ביצוע הרוק הווקאלי הטוב ביותר של זמרת, ושיר הרוק הטוב ביותר.
השיר הגיע למקום שני במצעדים בארצות הברית ובקנדה, ולמקום ראשון בבריטניה.
באוסטרליה הסינגל הגיע לפלטינום, והשיר נמצא ברשימת 100 השירים הגדולים של VH1 .
השיר היה להמנון פמיניסטי ושל תרבות אלטרנטיבית, כשיר הלל לנשים שמתבטאות באופן בלתי מתנצל בפני עולם שרואה אותן כ" רק ילדה".
כשיצא האלבום, Blurring the Edges, הוא הגיע לרמת פלטינום בארצות הברית, ופלטינום כפול בקנדה, וטיפס למקום 22 בבילבורד 200, ולמספר 5 במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום הופק על ידי דוד ריקטס, שגם ניגן קלידים (בין כלים אחרים) באלבום.
ברוקס עשתה סבבי הופעות בארצות הברית ובאירופה ב-1997 ו-1998 כדי לתמוך באלבום, וגם השתתפה בפסטיבל לילית בשנתיים אלו.
ב-30 במרץ 1998, בארגנטינה, היא פתחה את הופעתם של הרולינג סטונז.
במהלך הסט שלה הקהל דרש שהרולינג סטונז יצאו, והפכו לאלימים, וזרקו חפצים, כולל אבנים וטמפונים, לבמה.
היא הופיעה שוב ביום למחרת, הפעם כשהיא לובש חולצת כדורגל ארגנטינאית, אבל הקהל שוב זרקו עליה דברים, וברוקס, אחרי ששרה את "Bitch", זרקה את החולצה על הרצפה וירדה מהבמה.
בשנת 1999 ברוקס הקליטה את האלבום השני שלה,Deconstruction.
הרצועה "Sin City", הוקלט עבור הסרט "עיני נחש" בכיכובו של ניקולאס קייג'.
בשנת 2002 ברוקס חתמה עם הלייבל העצמאי Gold Circle Records.
היא הוציאה איתם את האלבום השלישי שלה, Bad Bad One.
הלייבל נסגר מיד לאחר שיצא האלבום.
הסינגל "Shine" הגיע למקום 35 במצעדים.
בשנת 2002, היא הפיקה את האלבום של ג'ניפר לאב יואיט, BareNaked והופיעה בתוכנית VH1Divas Las Vegas כסולנית גיטרה יחד עם סלין דיון ואנסטייז'ה.
בשנת 2004 חתמה ברוקס על חוזה הקלטות חדש עם SLG Records, והוציאה מחדש את האלבום Bad Bad One בשם Shine.
הסינגל "Shine" שימש כמוזיקת הנושא בתוכנית ד"ר פיל בשנים 2004-08.
בשנת 2007 ברוקס הוציאה אלבום ילדים, If I Could Be...
היא זכתה בעיתונות לכינוי "Mommy Rocker", והסינגל "Drive The Car" הגיע למקום ראשון ברדיו ילדים XM.
ברוק הייתה נשואה לראסל ג'קסון בין השנים 1991–1998. ב-2003 היא נישאה שנית, ומנישואים אלה נולד בן בשם טרוי.
ברוקס התחילה להיות פעילה למען זכויות בעלי חיים אחרי שמצאה זאב-כלב היברידי מאחורי ביתה, וגילתה שהוא ברח מבית גידול בו הוחזקו עשרות זאבי כלבים, והיא פעלה יחד עם מרכז שיקום לרפא את הניצולים ולהחזיר אותם לסביבה טבעית.
מרדג'אן אבטיסיאן (בארמנית: Մարջան Ավետիսյան; נולדה ב-9 ביולי 1982) היא שחקנית ארמנית.
היא ידועה בשל תפקידים כמו מיס תמרה בסדרת הטלוויזיה הארמנית "בית מלא" ולילית בסדרה "לכודה".
+קולנועשנהסרטתפקידהערות2013נדרש מיליונר2015מלכודת (Vorogayt)לילית2016רעידת אדמה2017Yeva2018בלתי נסלח
+טלוויזיה, אינטרנטשנהתוכניתתפקידהערות2014-2017בית מלאמיס תמרהתפקיד ראשי2014כופר (Prkagin)תפקיד ראשי (16 פרקים)
2015 דצמבר - "שנה חדשה" (בכיכובם של חברי להקת "בית מלא")
+קליפים מוזיקלייםשנהכותרתאמן2015אתה קרן האור שליארם MP32015הימה קימנה מיחראן צרוקיאן2015מייריקמיחראן צרוקיאן