tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האסטרטגיה הדמוקרטית לניצחון בדרום הסתמכה על שימוש בקבוצות אלימות בדרום, ששיבשו מפגשים ועצרות של מצביעים שחורים ורפובליקנים ולעיתים השתמשו באלימות.
הם ראו את עצמם כזרוע צבאית של הדמוקרטים.
בגלל שבאותו זמן לא נחשב ראוי שמועמד ירדוף אחרי הנשיאות, לא טילדן או הייז לקחו חלק בקמפיין.
קולורדו הפכה למדינה ה-38 ב-1 באוגוסט 1876. ללא זמן וכסף כדי לארגן בחירות נשיאותיות, המועצה המחוקקת של קולורדו בחרה באלקטורים.
שלושת האלקטורים נתנו את קולותיהם להייז.
בפלורידה (4 אלקטורים), לואיזיאנה (8) ובקרוליינה הדרומית (7), הסקרים הראו על ניצחון לטילדן, אך הבחירות בכל מדינה היו תחת אלימות כנגד הרפובליקנים.
אחת מהמחלוקות נבעה מעיצוב פתקי ההצבעה.
באותו הזמן, המפלגות הדפיסו פתקי הצבעה, וכדי לעזור לבוחרים אנאלפביתים, המפלגות הדפיסו סמלים על הפתקים.
בבחירות אלו, כמה פתקים דמוקרטים סומנו בסימון הרפובליקני (אברהם לינקולן).
הרפובליקנים שלטו במועצות של אותן מדינות, ולכן יכלו לפסול מספיק קולות כדי להעניק את המדינות להייז.
בשתי מדינות דרומיות, המושל הכריע לטובת הרפובליקנים.
בפלורידה, המושל הדמוקרטי הכריע לטובת הדמוקרטים.
האלקטורים מלואיזיאנה עברו לדמוקרטים, ואילו הקולות מדרום קרוליינה נדחו.
בינתיים, באורגון, רק אלקטור אחד היה שנוי במחלוקת.
המדינה תמכה בהייז, אבל המושל הדמוקרטי פסל אותו ומינה במקומו אלקטור דמוקרטי.
שני האלקטורים הרפובליקניים התנגדו וקבעו שהייז צריך לזכות בכל 3 האלקטורים, בזמן שהאלקטור הדמוקרטי קבע שהייז אמור לזכות רק בשניים.
בסופו של דבר, כל הקולות מאורגון הוענקו להייז.
להייז היה אלקטור אחד יותר בחבר האלקטורים, והדמוקרטים זעקו על כך.
מהומות התחילו ברחבי המדינה עם ספירת האלקטורים, כשהדמוקרטים התנגדו לכך שהרפובליקנים יספרו את הקולות.
ב-29 בינואר 1877, הקונגרס החליט על הקמת ועדה עם 5 חברים מכל בית בקונגרס ו-5 חברים מבית המשפט העליון.
מפלגת הרוב בכל בית מינתה 3 אלקטורים ומפלגת המיעוט מינתה 2. כשהרפובליקנים שלטו בסנאט והדמוקרטים בבית הנבחרים, בוועדה היו 5 דמוקרטים ו-5 רפובליקנים.
מבין השופטים, 2 היו דמוקרטים ו-2 היו רפובליקנים כשהחמישי היה אמור להיבחר על ידי שאר השופטים.
השופטים בחרו בדייוויד דייוויס, שלא היה מחויב לאף אחת מהמפלגות.
אך בדיוק אז, המועצה המחוקקת של אילינוי בחרה בדייוויס להיות סנאטור.
הדמוקרטים במועצה האמינו שדייוויס יתמוך בהם אם הם יצביעו בשבילו.
במקום להישאר בבית המשפט ולוותר על המקום בסנאט, דייוויס התפטר מבית המשפט ועבר לסנאט.
כל שאר השופטים שנשארו היו רפובליקנים, אז ארבעת השופטים בחרו בג'וזף ברדלי, שנחשב לאדם נייטרלי.
המקרים של פלורידה, לואיזיאנה, אורגון ודרום קרוליינה נדונו.
האספה החליטה לא לדון בערעורים.
ברדלי הצטרף לרפובליקנים וכך נוצר רוב של 8 רפובליקנים מול 7 דמוקרטים שנתן את כל 20 האלקטורים להייז, שניצח בחבר האלקטורים עם 185 אלקטורים מול 184. הוועדה התפזרה ב-4 במרץ, ויומיים אחר כך הייז הושבע לנשיאות.
לפי הוועדה, הייז ניצח בדרום קרוליינה בהפרש של 889 קולות, כך שאלו הבחירות הקרובות ביותר בהיסטוריית ארצות הברית אחרי הבחירות בשנת 2000, שהוכרעו על ידי 537 קולות בפלורידה.
בנוסף, טילדן היה המועמד הראשון בבחירות הנשיאותיות שזכה ברוב הקולות אך הפסיד בחבר האלקטורים.
אי אפשר לדעת מה הייתה התוצאה אם הבחירות היו מתקיימות באופן הוגן בדרום, כיוון שלמרות שהייתה להם זכות הצבעה, הדרומיים מנעו מאפרו-אמריקאים להצביע.
למרות זאת, כנראה שהייז היה זוכה בבחירות עם 189 אלקטורים לעומת 180 על ידי זכייה בכל המדינות שזכה בהן, לא כולל פלורידה וכולל מיסיסיפי.
יכול להיות גם שבדרום קרוליינה, לואיזיאנה ומיסיסיפי, מדינות עם רוב של אוכלוסייה אפרו-אמריקנית, הייז היה זוכה כיוון שכמעט כל האפרו-אמריקנים היו רפובליקנים באותו הזמן.
אך פלורידה, עם רוב של אוכלוסייה לבנה, הייתה מעניקה את האלקטורים לטילדן.
בבירור הייז היה מצליח יותר בבחירות הוגנות, אך לא ידוע אם היה זוכה ליותר קולות או לרוב בספירה הכללית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1880 היו תחרות בין ג'יימס גרפילד הרפובליקני לבין וינפילד סקוט הנקוק הדמוקרט, שבו גרפילד הרפובליקני ניצח.
הבחירות היו הבחירות הנשיאותיות ה-24 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 2 בנובמבר 1880. אחוז ההצבעה היה אחד מהגבוהים תולדות המדינה.
בסופו של דבר, ההפרש בין שני המועמדים היה פחות מ-2,000 קולות, ההפרש הקטן ביותר אי פעם בין שני מועמדים.
לעומת זאת, בחבר האלקטורים ניצחונו של גרפילד היה ברור: הוא ניצח כמעט בכל המדינות הצפוניות, והשיג 214 אלקטורים לעומת 155 להנקוק.
הנקוק ניצח בכל דרום ארצות הברית, וביסס את השליטה של הדמוקרטים שם, שנמשכה עד לשנות השישים.
הנשיא היוצא רתרפורד הייז לא ניסה להיבחר מחדש, וקיים את ההבטחה שהבטיח בבחירות הקודמות.
אחרי הוועידה הארוכה ביותר בתולדות המפלגה, הרפובליקנים המפולגים בחרו בגרפילד כמועמד שלהם, עוד מועמד מאוהיו שהיה חבר קונגרס וגנרל במלחמת האזרחים האמריקנית.
הדמוקרטים בחרו בווינפילד סקוט הנקוק, גנרל במלחמת האזרחים גם הוא, מפנסילבניה.
השלטון של שתי המפלגות הגדולות הוביל ליצירת מפלגת שמאל קיצונית, מפלגת השטרות (Greenback), שבחרה בג'יימס וייבר מאיווה, גם הוא גנרל במלחמת האזרחים.
מסע הבחירות עסק בעיקר בנושא הנאמנות מתקופת מלחמת האזרחים, מכסי המגן וההגירה הסינית, וגרפילד והנקוק הצליחו להשיג 48% כל אחד מהם.
וייבר ושני מועמדים אחרים השיגו את שאר הקולות.
הבחירות היו הבחירות השישיות ברציפות שהרפובליקנים ניצחו בהן, וזהו רצף ניצחונות שרק המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הצליחה להשיג בין 1800 ל-1824.
כבר לפני מלחמת האזרחים, הרפובליקנים והדמוקרטים היו שני הכוחות השולטים בפוליטיקה, ולאחר סוף תקופת השיקום ב-1877, המפלגות היו צמודות ביותר במספר התומכים שלהן.
חברות במפלגה כלשהי לא הייתה קשורה לאידאולוגיה: הזיהוי המפלגתי היה קשור בעיקר לרקע דתי ואתני, וגם מרגשות שנותרו במלחמת האזרחים.
רוב הפרוטסטנטים הצפוניים תמכו ברפובליקנים, וכך גם השחורים מהדרום.
מצד שני, הלבנים מהדרום והקתולים מהצפון תמכו בדרך כלל במפלגה הדמוקרטית.
הרפורמה במכסי המגן ותקן הזהב פילגו גם הם את המדינה ואת המפלגות.
הוויכוח היה סביב המתכת שאליה יוצמד הדולר האמריקני.
עד למלחמת האזרחים שימשו רק זהב וכסף כאמצעי תשלום, אולם עלויות המלחמה הכריחו את ארצות הברית להנפיק שטרות מנייר שגובו רק בידי איגרות חוב ממשלתיות.
השטרות עזרו לשלם על המלחמה, אבל גרמו לאינפלציה חמורה עקב גידול בהיצע הכסף.
לאחר המלחמה, דרשו המלווים וספקי האשראי מהצפון לחזור אל תקן הזהב.
מצד שני, הלווים מהדרום ומהמערב הרוויחו מהאינפלציה אשר שחקה את חובותיהם, והפועלים ואנשי העסקים חיבבו את האשראי הזול לו הובילה האינפלציה.
המצב פילג בין המפלגות, והוביל ליצירת מפלגת השטרות ב-1876, כששתי המפלגות תמכו בתקן הזהב.
הוויכוח החריף כשב-1873 הקונגרס ביטל את הצמדת הדולר לכסף, והעביר את התחיל להמיר שטרות בזהב ב-1879. כשתקופת הבחירות החלה, הדולר היה מגובה רק בזהב, אולם העניין עדיין לא הוכרע.
מדיניות מכסי המגן גרמה לסכסוכים בסוף המאה התשע-עשרה.
במהלך מלחמת האזרחים, העלה הקונגרס את המכסים לשיא.
הן על מנת לממן את המלחמה, והן עקב תמיכה בצפון למכסים אשר חיזקו את התעשיות הצפוניות להן הצטמצמה התחרות.
הרפובליקנים תמכו במכסים, כיוון שראו בכך דרך להגן על העבודות האמריקניות.
הדמוקרטים טענו שהדבר מוביל למחירים גבוהים יותר, ושלאחר מלחמת האזרחים המכסים הגבוהים לא היו נחוצים.
הדמוקרטים הצפוניים תמכו במכסים הגבוהים מאותן סיבות כלכליות שהרפובליקנים הצפוניים תמכו בהם.
כדי לשמור על אחדות מפלגתית, המפלגה נמנעה רוב הזמן מהנושא.
ארבע שנים קודם לכן, ניצח רתרפורד הייז את סמואל טילדן הדמוקרטי באחת ממערכות הבחירות השנויות ביותר במחלוקת בתולדות המדינה.
התוצאות הראו שהדמוקרטים זכו ליותר קולות, אולם התוצאות בכמה מדינות היו שנויות במחלוקת.
חברי שתי המפלגות בקונגרס הסכימו ליצור ועידה דו-מפלגתית, שהעניקה את הקולות להייז והבטיחה את ניצחונו.
הדמוקרטים טענו שגנבו מהם את הבחירות, והרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים חקר את תוצאות הבחירות ב-1878, אולם לא הצליח למצוא ראיות חדשות.
טילדן נחשב למועמד מוביל מבחינת הדמוקרטים.
עוד כשהייז נכנס לתפקידו, הוא הצהיר שלא יכהן תקופת כהונה שנייה, ולכן הרפובליקנים ניסו להשיג את המועמדות בבחירות הללו.
ג'יימס גרפילד, סנאטור נבחר מאוהיו
ג'ון שרמן, מזכיר האוצר של ארצות הברית מאוהיו
הוועידה הרפובליקנית נפגשה בשיקגו, ב-2 ביוני.
שלושת המועמדים החזקים ביותר היו הנשיא לשעבר יוליסס ס.
גרנט, הסנאטור ג'יימס בליין ומזכיר האוצר ג'ון שרמן.
גרנט היה מפקד כוחות הצפון במלחמת האזרחים וכיהן כנשיא בין 1869 ל-1877. הוא רצה לרוץ לכהונה שלישית, דבר חסר תקדים באותה התקופה.
אלו שהתנגדו לרפורמה בשירות הציבורי ודרשו לשמור על אחיזת המפלגה בתפקידים תמכו בו.
בליין, שהיה סנאטור וחבר קונגרס לשעבר ממיין, זכה לתמיכת אלו שחפצו ברפורמה בשירות הציבורי.
שרמן, שהיה אחיו של ויליאם שרמן, היה סנאטור לשעבר מאוהיו והיה בקבינט של הייז.
אלו שלא תמכו בשני המועמדים האחרים העדיפו אותו.
בסיבוב הראשון, השיגו גרנט ובליין 304 ו-285 קולות בהתאמה, לעומת 93 של שרמן.
אף אחד מהמועמדים לא היה קרוב לניצחון, והסיבובים המשיכו.
אף מועמד לא הצליח בסיבובים הבאים.
לאחר הסיבוב ה-35, בליין ושרמן החליטו להעביר את תמיכתם למועמד אלמוני חדש, חבר הקונגרס ג'יימס גרפילד מאוהיו.
בסיבוב ה-36, גרפילד השיג 399 קולות, רובם מתומכי בליין ושרמן לשעבר.
כדי לרצות את מחנה גרנט, תומכיו של גרפילד מאוהיו הציעו שלוי פ.
מורטון יהיה סגנו של גרפילד.
לאחר מכן הציעו את התפקיד לצ'סטר ארתור, עוד מתנגד לרפורמה בשירות הציבורי.
למרות לחצים מצד תומכי גרנט, ארתור הסכים לכך.
הוועידה הרפובליקנית הארוכה ביותר ננעלה ב-8 ביוני.
נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא כשהוא מנצח את אליהוא וושבורן.
האספה הזאת הייתה האספה עם מספר סיבובי הבחירות הגדול ביותר למינוי מועמד לנשיאות.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון צ'סטר ארתור 468 אליהוא וושבורן 193 מרשל ג'ול 44 הוראס מיינארד 30 בלאנש ברוס 8 ג'יימס אלקורן 4 אדמונד דייוויס 2 תומאס סיאטל 1 סטיוארט וודפורד 1
וינפילד סקוט הנקוק, אלוף מפנסילבניה
סמואל רנדל, חבר קונגרס מפנסילבניה
הנרי פיין, חבר קונגרס לשעבר מאוהיו
מאוחר יותר באותו החודש, הדמוקרטים נפגשו בסינסינטי.
שישה אנשים היו המועמדים הרשמיים, וכמה אחרים גם קיבלו קולות.
המועמדים המובילים היו הגנרל לשעבר, וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה, והסנאטור תומאס בייארד מדלאוור.
טילדן לא היה מועמד רשמי, אולם השפיע רבות על הוועידה.
טילדן לא רצה להשתתף בעוד מסע בחירות ולכן הצירים תמכו במועמדים אחרים, למרות שחלקם עדיין תמכו בו.
עם פתיחת הוועידה, חלק מהצירים תמכו בבייארד השמרן, ואחרים תמכו בהנקוק.
האחרים הלכו למועמדים שנחשבו לקרובים לטילדן, כמו הנרי פיין מאוהיו, שהיה עורך דין וחבר קונגרס לשעבר, וסמואל רנדל מפנסילבניה שהיה יושב ראש בית הנבחרים.
הסיבוב הראשון לא היה החלטי, והנקוק ובייארד הובילו שניהם.
לפני הסיבוב השני, טילדן פרש מהמירוץ ורוב ציריו עברו להנקוק, שנבחר להיות מועמד.
ויליאם אינגליש, פוליטיקאי ואיש עסקים שמרן ממדינת אינדיאנה, נבחר להיות סגנו.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון ויליאם אינגליש 738
הוועידה של מפלגת השטרות התכנסה בשיקגו באמצע יוני, באותו אולם של הרפובליקנים.
המפלגה הייתה חדשה בפוליטיקה, ועלתה כתגובה לשפל הכלכלי שנוצר לאחר המשבר הפיננסי של 1873, שפגע בעיקר במערב ובדרום.
במהלך מלחמת האזרחים, הקונגרס הכניס כסף מנייר למחזור, שגובה באיגרות חוב ממשלתיות ולא במתכות יקרות.
לאחר המלחמה, הדמוקרטים והרפובליקנים מהמזרח דרשו לחזור לתקן הזהב, והממשלה התחילה להוציא את השטרות מהמחזור.
הפחתת היצע הכסף, יחד עם השפל הכלכלי, הקשתה על בעלי חוב, חקלאים ופועלים.
מפלגת השטרות קיוותה לזכות בתמיכתם.
בנוסף לתמיכתם בהיצע כסף גדול, הם גם תמכו בהנהגת יום עבודה בן 8 שעות, חקיקת חוקי בטיחות במפעלים, ואיסור על העסקת ילדים.
שישה אנשים ניסו להיות מועמדים מטעם למפלגה.
ג'יימס ויבר, חבר קונגרס מאיווה וגנרל במלחמת האזרחים, היה המועמד המוביל, אבל שני מועמדים אחרים, בנג'מין באטלר ממסצ'וסטס והנדריק רייט מפנסילבניה, גם זכו לתמיכה משמעותית.
וייבר ניצח במהירות, וזכה לרוב כבר בסיבוב הראשון.
בנג'מין צ'יימברס, איש עסקים מטקסס וחבר קונפדרציה לשעבר, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הצירים התעמתו על מצע המפלגה, במיוחד על מתן זכות הצבעה לנשים, ההגירה הסינית ומידת ההתערבות הממשלתית הרצויה.
גם מפלגת האיסור התכנסה, בקליבלנד, אוהיו.
הם היו תנועה ולא מפלגה, והתרכזו בחקיקת חוק יובש נגד אלכוהול.
רוב חברי המפלגה היו נוצרים אדוקים, ורפובליקנים לשעבר.
רק שתים-עשרה מדינות שלחו צירים לוועידה, והמצע היה שקט בנוגע לרוב הנושאים, והתמקד בעיקר באלכוהול.
כמועמד נשיאותי, נבחר ניל דו, גנרל במלחמת האזרחים ממיין.
כראש העיר של פורטלנד, דו העביר חוק שאסר על מכירת אלכוהול.
בנוסף, עוינות כלפי תנועת הבונים החופשיים הובילה ליצירה של מפלגה פוליטית נייטיביסטית, שהשתמשה בשם הישן של המפלגה האמריקנית.
גנרל מלחמת האזרחים לשעבר, ג'ון פלפס, המנהיג של התנועה המתנגדת לבונים החופשיים בורמונט נבחר להיות המועמד לנשיאות וסמואל פומרוי נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
מעטים חשבו שהמועמדים הנוספים יצליחו לנצח.
הנקוק והדמוקרטים ציפו לנצח בדרום, והצפון נחשב לטריטוריה בטוחה עבור גרפילד והרפובליקנים.
רוב מסע הבחירות התמקד במדינות המתנדנדות, כולל ניו יורק ומדינות המערב התיכון, שיכריעו את הבחירות.
ההבדלים בין המפלגות היו מועטים, והרפובליקנים המשיכו בשיטה שלהם מהבחירות הקודמות שנקראה "לנפנף בחולצה המדממת": להזכיר את תמיכת הדמוקרטים במלחמת האזרחים ובפרישת הדרום מארצות הברית, וטענה שאם הדמוקרטים ינצחו שוב, הם יפגעו בחיילים, יבטלו את הישגי המלחמה ויתמכו בחיילי הקונפדרציה.
חמש-עשרה שנים עברו מאז המלחמה, וכל המפלגות העמידו לבחירה גנרלים מצבא האיחוד, כך שהנושא לא עורר רגשות גדולים בקרב הציבור.
הדמוקרטים, לעומת זאת, הקפידו להדגיש את מועמדיהם.
הם טענו שגרפילד היה קשור לעסקת אשראי מושחתת עם איגוד רכבות.
הדמוקרטים טענו שהנקוק היה רחוק מהפוליטיקה המפלגתית.
הרפובליקנים לא רצו לפגוע במי שהיה גיבור קרב גטיסברג, אולם טענו שהנקוק היה לא מנוסה.
הדמוקרטים לא הסבירו כיצד בחירתם תשפר את המצב בארצות הברית.
לעומת זאת, מפלגת השטרות חוותה יותר רגשות מתקופת מלחמת האזרחים.
כמפלגה שניסתה לזכות לתמיכת הדרום, היא שלחה את וייבר לסיור בדרום.
ההתנגדות לגנרל הרפובליקני הייתה חריפה.
גם השחורים, שתמכו במפלגה, איימו על הלבנים שתמכו בדמוקרטים וגרמו לפיצוץ אסיפות.
בצפון, הרפובליקנים טענו שווייבר מנסה לפלג את ההצבעה כדי לעזור לדמוקרטים.
לאחר שהרפובליקנים הפסידו בבחירות לתפקיד מושל מיין, הם התחילו להדגיש את ההבדלים בין המפלגות.
ההבדל היה שהדמוקרטים טענו שישתמשו במכסי מגן "רק לשם הכנסה".
גרפילד טען שהדמוקרטים לא תומכים בפועלים בתעשייה, שהרוויחו ממכסים גבוהים.
נושא המכס פגע בדמוקרטים בצפון, שהיה חיוני לצורך השגת רוב.
הנקוק החמיר את המצב, כשטען שהמכס הוא שאלה מקומית.
דבר זה רק חיזק את הטענה הרפובליקנית שהנקוק לא מנוסה מספיק.
כבר באוקטובר, הרפובליקנים התחילו לנצח בכמה מדינות בבחירות מקומיות.
הדמוקרטים בחרו באינגליש כמועמד בגלל שהיה אהוד באינדיאנה, אולם לאחר תבוסתם שם, נשמעו טענות שיש להחליפו.
אינגליש טען שההפסדים היו קשורים לבעיות מקומיות, ושבבחירות הנשיאותיות הדמוקרטים ינצחו באינדיאנה.
בשבועות האחרונים לפני הבחירות, נושא ההגירה הסינית עלה לכותרות.
שתי המפלגות הגדולות (ומפלגת השטרות) דרשו הגבלת ההגירה הסינית, שפגעה בשכר של העובדים במערב המדינה.
ב-20 באוקטובר, פרסם עיתון דמוקרטי מכתב של גרפילד לאנשי עסקים, שבו התחייב לשמור על ההגירה ברמתה הנוכחית כדי לשמור על שכר נמוך.
גרפילד טען שהמכתב היה מזויף, אולם עותקים רבים שלו נשלחו לקליפורניה ולאורגון.
לאחר ספירת הקולות, רק 2,000 קולות הפרידו בין גרפילד והנקוק.
כל אחת מהמפלגות הגדולות השיגה 48% מהקולות.
וייבר השיג קצת יותר מ-3%, ושאר המועמדים פחות מאחוז.
גם בבחירות לקונגרס, הרפובליקנים הצליחו להשיג רק שנים-עשר מושבים יותר מהדמוקרטים, והסנאט היה מפולג בין שתי המפלגות.
גרפילד ניצח בניו יורק בהפרש של 20,000 קולות.
מדינות אחרות היו קרובות יותר: הנקוק ניצח בקליפורניה בהפרש של 22 קולות בלבד.
בחבר האלקטורים, הניצחון של גרפילד היה מובהק יותר.
הנקוק ניצח בדרום, אבל גרפילד ניצח ברוב מדינות הצפון (מלבד ניו ג'רזי, בה הפסיד בהפרש של 2,000 קולות).
שני המועמדים זכו ב-19 מדינות, אבל גרפילד ניצח בצפון המאוכלס, והשיג 214 אלקטורים לעומת 155 של הנקוק.
החלוקה האזורית גרמה לרפובליקנים להסיר את תמיכתם בדרום, לאחר שהבינו שאפשר לנצח גם בלעדיו.
לפי פרק 2, פסקה 1, סעיף 3 של חוקת ארצות הברית, "הקונגרס יכול לקבוע את זמן בחירת האלקטורים ואת התאריך בו הם יצביעו; התאריך יהיה באותו יום בכל ארצות הברית".
ב-1792, הקונגרס אמר שחבר האלקטורים צריך להיפגש ביום רביעי הראשון של דצמבר, וכך היה גם ב-1880 שם יום רביעי הראשון של דצמבר היה 1 בדצמבר.
אולם האלקטורים מג'ורג'יה לא הצליחו להצביע באותו תאריך, ובמקום זאת הצביעו ביום רביעי לאחר מכן, ב-8 בדצמבר.
הקונגרס ספר את הקולות של ג'ורג'יה, אך יש מחלוקת האם הקולות באמת תקפים.
אם הם לא היו תקפים, הנקוק היה זוכה ב-144 אלקטורים ולא ב-155.
באותה שנה, הקולות האלקטוראליים מקליפורניה התפצלו בין שני המועמדים כשגרפילד קיבל קול אחד והנקוק קיבל 5, כך שגרפילד זכה ב-19 מדינות ועוד אלקטור אחד.
השמועות אומרות שגרפילד הפסיד בקליפורניה בגלל המכתב שאמר שהוא תומך לכאורה בהגירה הסינית.
רבים במדינות המערביות התנגדו להגירה וטענו שההגירה הסינית מגבילה את גדילת החוף המערבי.
למרות זאת, גרפילד זכה בנשיאות בלי הקולות מקליפורניה.
אף מועמד נשיאותי לא הצליח לחזור על הישג זה עד וודרו וילסון ב-1912 ואף רפובליקני לא הצליח לחזור על הישג זה עד ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2000.
גרפילד נכנס לתפקידו במרץ 1881, ושוב הרפובליקנים נחלקו.
גרפילד מינה את בליין לקבינט, אולם סיעת האיתנים (Stalwarts), בראשות הסנאטור רוסקו קונקלינג, כעסו על כך שלא קיבלו מינויים פוליטיים.
גרפילד תמך לחלוטין ברפורמה בשירות הציבורי.
בתגובה, כמה רפובליקנים מרדו בגרפילד בסנאט וחסמו את הצעות החוק שלו.
ב-2 ביולי, איש מעורער בנפשו בשם צ'ארלס גיטו ירה בגרפילד.
גרפילד נאבק על חייו חודשיים וחצי ומת ב-19 בספטמבר.
סגנו, צ'סטר ארתור, הפך לנשיא.
הרצח, שהוצדק בידי גיטו בגלל שלא קיבל מינוי פוליטי, גרם לתמיכה ברפורמה בשירות הציבורי, וארתור, שנחשב בעברו למתנגד לרפורמה, תמך בכך.
ב-1883, רוב משתי המפלגות העביר חוק לרפורמה בשירות הציבורי.
הקונגרס גם התעסק בהגירה הסינית, והעביר חוק ב-1882 שהגביל אותה.
ארתור ניסה להטיל וטו על חוק דומה, שטען שיפגע בהסכמים של ארצות הברית עם סין, אולם חתם על חוק פשרה שאסר על הגירה לעשר שנים.
מכסי מגן, שהיו עניין מרכזי, לא השתנו יותר מדי, מלבד כמה שוליים שירדו במקצת.
ארתור ניסה להיבחר שוב להיות מועמד רפובליקני, אולם ויתר על כך ומת ב-1896.
הנקוק לא שרד יותר מדי גם הוא.
לאחר מערכת הבחירות, הוא נשאר בצבא ושירת תחת גרפילד וארתור.
ב-1886, הוא מת לאחר זיהום ברגלו.
וייבר, לעומת זאת, חזר לתפקידו בקונגרס, ואף היה מועמד המפלגה הפופוליסטית לנשיאות ב-1892.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884 היו הבחירות ה-25 לנשיאות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 4 בנובמבר 1884. זאת הייתה הפעם הראשונה מאז 1856 בה המועמד הדמוקרטי נבחר לנשיאות.
מסע הבחירות כלל השמצות והכפשות אישיות.
מושל ניו יורק גרובר קליבלנד ניצח בקושי את הסנאטור הרפובליקני לשעבר, ג'יימס בליין ממיין וסיים את רצף ההפסדים הארוך ביותר לאחת מהמפלגות המרכזיות בהיסטוריה הפוליטית האמריקנית: שישה הפסדים רצופים במערכות בחירות.
ניו יורק הכריעה את הבחירות, כשהעניקה לקליבלנד את 36 האלקטורים שלה בהפרש של 1,047 קולות מתוך 1,171,312 קולות.
ג'יימס בליין, סנאטור לשעבר ממיין
צ'סטר ארתור, נשיא ארצות הברית מניו יורק
הרפובליקנים כינסו את הוועידה הלאומית שלהם בשיקגו, בין 3 ביוני עד 6 ביוני, כשהסנאטור ויושב ראש בית הנבחרים לשעבר, ג'יימס בליין, הנשיא צ'סטר ארתור והסנאטור ג'ורג' אדמונדס מובילים במירוץ למועמדות.
ארתור עדיין היה אהוד בתוך המפלגה, אולם לא ניסה להילחם על המועמדות בצורה רצינית בגלל מצב בריאותו החמור (הוא מת לבסוף בנובמבר 1886).
בליין הוביל בסיבוב הראשון, כשארתור במקום השני ובליין במקום השלישי.
הסדר לא השתנה בסיבובים הבאים, ובליין התחיל לצבור קולות, עד שזכה לרוב בסיבוב הרביעי ונבחר להיות המועמד.
אחרי שבחרו בבליין, הוועידה בחרה בג'ון לוגן בתור מועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הגנרל המהולל ממלחמת האזרחים, ויליאם שרמן, הוזכר בתור מועמד פוטנציאלי, אך הוציא את עצמו מהמירוץ בנאום שנודע לימים כ"הצהרת שרמן": "לא אקבל את מועמדות המפלגה ואם אבחר - לא אשרת בתפקיד".
גם רוברט טוד לינקולן, מזכיר המלחמה ובנו של אברהם לינקולן, נחשב למועמד מוביל, אולם הוא סירב להתמודד.
כשהדמוקרטים התכנסו בשיקגו בין 8 ביולי עד 11 ביולי 1884, גרובר קליבלנד, מייצג הרפורמיסטים הצפוניים ותומכי הכסף היציב (בניגוד לתומכי האינפלציה), היה המועמד המוביל.
אף על פי שנציגי הטמאני הול התנגדו לו, הם היו מיעוט בקרב המשלחת מניו יורק.
הטמאני הול ניסו לשבור את התמיכה בקליבלנד, אך נאום מצד סנאטורים שאמרו שיש לתמוך בקליבלנד בגלל אויביו, הכריע את הכף.
בסיבוב הראשון, קליבלנד הוביל עם 392 קולות, אך עדיין לא הצליח להגיע למספר הקולות המינימלי למניעת סיבוב נוסף.
מאחוריו היו תומאס בייארד מדלאוור עם 170 קולות, אלן ת'ורמן מאוהיו עם 88, סמואל רנדל מפנסילבניה עם 78 קולות, וג'וזף מקדונלד מאינדיאנה עם 56. רנדל פרש והעביר את תמיכתו לקליבלנד.
הדרומיים העבירו את תמיכתם לקליבלנד גם כן, ותמיכה זאת הספיקה כדי לתת לקליבלנד 683 קולות, לעומת 81.5 לבייארד ו45.5 לתומאס הנדריקס מאינדיאנה.
הנדריקס נבחר פה אחד לתפקיד סגן הנשיא, לאחר ששאר המועמדים לתפקיד פרשו.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני גרובר קליבלנד 392 683 תומאס בייארד 170 81.5 תומאס הנדריקס 1 45.5 אלן ת'רמן 88 4 סמואל רנדל 78 4 ג'וזף מקדונלד 56 2 אחרים 35 0
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון תומאס הנדריקס 816 נעדרו 4
הוועידה הלאומית של המפלגה האנטי-מונופוליסטית התרחשה בשיקגו, כדי להתנגד לתאגידים החדשים שנוצרו.
200 צירים מ-16 מדינות הגיעו, כש-61 מהן באו ממישיגן ומאילינוי.
בנג'מין באטלר נבחר להיות המועמד.
באטלר רצה לזכות לתמיכה מצד הדמוקרטים והרפובליקנים, ולנסות לגרום להם לתמוך ביותר כסף מנייר, אולם רק מפלגת השטרות בחרה בו.
המפלגה לא בחרה סגן לבאטלר, וקיוותה שוועידות אחרות יבחרו במועמד.
בפעם השלישית, מפלגת השטרות כינסה ועידה לאומית.
צירים מ-28 מדינות וממחוז קולומביה הגיעו.
הוועידה בחרה בבאטלר כמועמד לנשיאות, על פני ג'סי הארפר, יו"ר המפלגה.
אבשלום ווסט נבחר לסגנו, והמפלגה האנטי-מונופוליסטית תמכה בו.
באטלר קיווה לאחד כוחות עם מפלגות המיעוט בכל מדינה ולאחד תומכים.
אולם הפעילים במפלגות הגדולות סירבו לחצות את השורות.
קבוצה קטנה של נשים, שלא היו מרוצות מהתנגדות המפלגות הגדולות למתן זכות בחירה לנשים, החליטו על הקמת מפלגה משל עצמן.
מפלגת הזכויות השוות כינסה את הוועידה שלה בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-20 בספטמבר.
בלווה לוקווד, עורכת דין בוושינגטון, די.סי, החליטה להיות מועמדת מטעם המפלגה.
דוברת הוועידה, מריאטה סטו, נבחרה לסגניתה.
לוקווד הסכימה להיות המועמדת למרות שבאותו הזמן נשים לא יכלו להצביע.
היא טענה שאפשר עדיין להצביע לה.
היא הייתה האישה הראשונה שניסתה להתמודד באופן פעיל לנשיאות.
למפלגה לא היה מימון, ולוקווד נאלצה להרצות כדי לשלם על מסע הבחירות שלה.
מפלגת האיסור האמריקנית התכנסה בבניין ימק"א בשיקגו.
150 צירים הגיעו, כולל משקיפים רבים.
המפלגה התנגדה לתנועת הבונים החופשיים, תמכה בחקיקת חוק יובש, התנגדה לפוליגמיה ותמכה בבחירות ישירות לנשיאות.
ג'ונתן בלנצ'רד היה דמות בולטת בתוכה, והפיץ במדינות הצפוניות את בשורתה.
שמה של המפלגה שונה מ"המפלגה האמריקנית" ל"מפלגת האיסור האמריקנית".
המפלגה הייתה ידועה בתור המפלגה האנטי-מייסונית בבחירות הקודמות.
רוב הצירים תמכו בג'ון סנט.
ג'ון, מושל קנזס לשעבר, אולם חששו שדבר זה יפגע בו בתוך מפלגת האיסור.
מנהיגי המפלגה תמכו בסמואל פומרוי, סנאטור לשעבר מקנזס, והם הסכימו לפרוש מהמירוץ אם ג'ון סנט.
ג'ון יהפוך למועמד של מפלגת האיסור.
יחד עם פומרוי נבחר ג'ון קונאנט מקונטיקט.
ג'ון אכן נבחר בתור מועמד מפלגת האיסור, ופומרוי וקונאנט פרשו מהמירוץ ותמכו בו.
תומכי מפלגת האיסור התכנסו בפיטסבורג, פנסילבניה.
505 צירים מ-31 מדינות בחרו בג'ון סנט.
ג'ון לנשיאות ובויליאם דניאל לסגנות הנשיאות.
המצע של המפלגה התרכז באיסור על שתיית משקאות חריפים.
מסע הבחירות התמקד באופי האישי של כל מועמד.
ג'יימס בליין לא הצליח להיבחר להיות מועמד בשתי מערכות הבחירות הקודמות, בגלל מכתבים שנחשפו וקבעו, לכאורה, שבליין הסכים לפעול לטובת חברות מסחריות גדולות במהלך פעילותו בקונגרס.
אחד מהמכתבים הסתיים בשורה "שרוף את המכתב", והדמוקרטים התחילו לצעוק "שרוף את המכתב!".
בעסקה אחת, קיבל בליין סכום של 110,150 דולרים- סכום השווה כיום למיליון וחצי דולרים, על פעילותו למען הקצאת שטחים לחברות הרכבת.
הדמוקרטים ומתנגדי בליין בתוך המפלגה הרפובליקנית אמרו שבליין לא אמין.
קליבלנד, לעומת זאת, היה ידוע בתור "גרובר הישר" בגלל היושרה האישית שלו: בתוך שלוש שנים הוא הפך לראש עיריית באפלו, מושל ניו יורק, וצמצם את כמות השוחד של הטמאני הול.
רבים טענו שלא היה עוד מועמד מאז ג'ורג' וושינגטון שהיה ישר כל כך.
אולם ביולי הרפובליקנים מצאו כתם מעברו של קליבלנד: הם האשימו אותו בכך שהיה לו ילד בלתי חוקי מתקופתו כעורך דין בבאפלו.
קליבלנד הנחה מיד את תומכיו לספר רק את האמת.
הוא טען ששילם דמי מזונות ב-1874 לאישה שטענה שגידלה את ילדו, אוסקר פולסום קליבלנד.
האישה עצמה קיימה יחסים עם כמה גברים, כולל אוסקר פולסום, ידידו של קליבלנד.
לפני הבחירות, התקשורת הרפובליקנית פרסמה תצהיר מצד האישה שטענה שעד קליבלנד חייה היו טהורים, ושכל ניסיון של קליבלנד להתחמק מהאבהות הוא שקר.
מסע הבחירות של קליבלנד החליט לדבוק בכנות: הודו שקליבלנד קיים מערכת יחסים עם האישה וממנה נולד הילד.
הם טענו שאין הוכחות לכך שקליבלנד היה האב, ושלקח אחריות על המעשה.
לבסוף, הם הראו שהאם לא נלקחה לבית משוגעים, אלא נעלמה.
תומכי בליין גינו את קליבלנד, ויצרו את הסיסמה "אמא, איפה אבא?" (לאחר הבחירות, הדמוקרטים הגיבו ב"בבית הלבן, חה חה חה!").
אך מסע הבחירות של קליבלנד הצליח בזכות בקרת הנזקים, והמירוץ נשאר צמוד עד ליום הבחירות.
למעשה, כמה רפובליקנים שלא תמכו בבליין החליטו לתמוך בקליבלנד, ונודעו בכינוי "Mugwumps".
הם תמכו בקליבלנד בשל יושרתו לעומת השחיתות של בליין.
בשבוע האחרון למסע הבחירות, מסע הבחירות של בליין הוכתם.
בפגישה רפובליקנית שבליין נכח בה, קבוצה של מטיפים אמריקניים מניו יורק גינו את ה"Mugwumps".
הדובר של המטיפים אמר שה"Mugwumps" מוכנים לעזוב את הרפובליקנים ולתמוך במפלגה שמזוהה עם "רום, רומאיות ומרד".
בליין והעיתונאים לא שמו לב לכך שהאמרה כוונה נגד הקתולים, אבל הדמוקרטים כן שמו לב, ודאגו שהסיפור יופץ.
אמרה זאת פגעה בבליין בניו יורק בקרב הקהילה הקתולית והאירית, כך שבליין הפסיד שם בהפרש זעום.
בנוסף לכך, נטען שמועמדותו של ג'ון סנט.
ג'ון עזרה לניצחונו של קליבלנד בניו יורק.
כיוון שתומכי חוק היובש היו רפובליקניים ברובם, הרפובליקנים ניסו לשכנע את ג'ון לפרוש.
לאחר שלא הצליחו, הם השמיצו אותו.
לכן הוא התאמץ מאוד והצליח לקחת קולות מהמפלגה הרפובליקנית במקומות שתמכו בחוק היובש והעדיפו אותו על פני בליין.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים השותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף גרובר קליבלנד דמוקרטית ניו יורק 219 תומאס הנדריקס אינדיאנה 219 ג'יימס בליין רפובליקנית מיין 182 ג'ון לוגן אילינוי 182 ג'ון סנט.
ג'ון האיסור קנזס 0 ויליאם דניאל מרילנד 0 בנג'מין באטלר גרינבק/אנטי מונופול מסצ'וסטס 0 אבשלום ווסט מיסיסיפי 0בלווה לוקוודמפלגת הזכויות השוותוושינגטון די.סי0מריאטה סטוקליפורניה0
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1888 נערכו ב-6 בנובמבר 1888. במערכת הבחירות גרובר קליבלנד מניו יורק, הנשיא היוצא מטעם המפלגה הדמוקרטית, ניסה לזכות בתקופת כהונה שנייה מול המועמד הרפובליקני, בנג'מין הריסון, סנאטור לשעבר מאינדיאנה.
הכלכלה שגשגה ולא היו מלחמות, אולם קליבלנד לא הצליח להיבחר מחדש, למרות שזכה למעט יותר קולות מהריסון.
מכסי המגן היה אחד הנושאים המרכזיים בבחירות.
הריסון התנגד להפחתה במכסים, עמדה שזיכתה אותו בתמיכת התעשיינים ועובדי המפעלים, בעוד שקליבלנד תמך בהפחתה במכסים הגבוהים וטען שהם פוגעים בצרכנים.
התנגדותו לתשלום פנסיה לוותיקי מלחמת האזרחים ולגרימת אינפלציה גרמו לאובדן קולות בקרב יוצאי צבא וחקלאים.
מצד שני, קליבלנד היה חזק בדרום ובמדינות הגבול, ומשך קולות מצד רפובליקנים שלא היו שבעי רצון ממפלגתם.
הריסון ניצח ברוב מדינות הצפון והמערב התיכון (למעט קונטיקט וניו ג'רזי), וגם הצליח לנצח במדינות המתנדנדות: ניו יורק (מדינת מגוריו של קליבלנד) ואינדיאנה (מדינת מגוריו) בהפרש זעום של כפחות מאחוז, והשיג את רוב האלקטורים.
בניגוד לבחירות 1884, כוח המנגנון המפלגתי בניו יורק סיטי, הטמאני הול, עלה לקליבלנד בניצחון בניו יורק.
זאת הייתה מערכת הבחירות השלישית מבין חמש שבה הנשיא הנבחר לא קיבל את מרב הקולות.
הפעם הראשונה הייתה ב-1824, כשג'ון קווינסי אדמס נבחר בידי בית הנבחרים, למרות שיריבו, אנדרו ג'קסון, זכה ברוב קולות הבוחרים וברוב האלקטורים.
הפעם השנייה הייתה רק 12 שנים לפני בחירות 1888 ב-1876, והפעם הבאה תהיה 112 שנים לאחר מכן, בשנת 2000, כשאל גור, זכה ביותר קולות מג'ורג' ווקר בוש.
הפעם האחרונה הייתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 כאשר הילרי קלינטון זכתה ביותר קולות מדונלד טראמפ.
הבחירות יוצאות דופן גם כיוון שרק שתי מדינות (ניו יורק ואינדיאנה) עברו בין המפלגות פעמיים רצופות.
רק ב-2012 שתי מדינות (אינדיאנה וקרוליינה הצפונית) החליפו מפלגות בשתי מערכות בחירות רצופות.
גרובר קליבלנד, נשיא ארצות הברית מניו יורק
הוועידה הדמוקרטית הלאומית שהתרחשה בסנט לואיס ביוני 1888 הייתה מאוחדת.
הנשיא היוצא קליבלנד נבחר להיות המועמד הנשיאותי פה אחד בלי סיבוב הצבעה.
זאת הייתה הפעם הראשונה שנשיא דמוקרטי יוצא נבחר להיות מועמד פעם נוספת מאז מרטין ואן ביורן ב1840.
אחרי שקליבלנד נבחר מחדש, הדמוקרטים היו צריכים למצוא מחליף לתומאס הנדריקס.
הנדריקס היה מועמד לא מוצלח לתפקיד סגן הנשיא ב-1876 לפני שזכה בתפקיד יחד עם קליבלנד ב-1884. הנדריקס שירת בתפקיד רק שמונה חודשים לפני שמת ב-25 בנובמבר 1885. הסנאטור לשעבר אלן ת'ורמן מאוהיו נבחר להיות המועמד כשהוא גובר על אייזיק גריי.
גריי הפסיד בהצבעה בגלל שהיה רפובליקני לשעבר.
המצע הדמוקרטי הגן על ממשל קליבלנד, תמך בהפחתת המכסים הכלליים ובהפיכת הטריטוריות במערב למדינות מן המניין.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני אלן ת'ורמן 684 822 אייזיק גריי 101 0 ג'ון בלק 36 0 לא הצביעו 1 0
בנג'מין הריסון, סנאטור לשעבר מאינדיאנה
ראסל אלג'ר, מושל לשעבר ממישיגן
וולטר גרשם, מזכיר האוצר לשעבר מאינדיאנה
צ'אנסי דפיו, נשיא רכבת הניו יורק סנטרל מניו יורק
המועמדים המובילים היו הסנאטור לשעבר בנג'מין הריסון מאינדיאנה, הסנאטור ג'ון שרמן מאוהיו, ראסל אלג'ר, מושל מישיגן לשעבר, וולטר גרשם מאינדיאנה, מזכיר האוצר לשעבר, ויליאם אליסון מאיווה, וצ'אנסי דפיו, נשיא רכבת הניו יורק סנטרל.
כשהרפובליקנים נפגשו בשיקגו בין 19 ל-25 ביוני, ג'יימס בליין פרש מהמירוץ כיוון שהאמין שרק אספה רפובליקנית מאוחדת תוכל להביא מועמד רפובליקני חזק מספיק שינצח את קליבלנד.
בליין הבין שהמפלגה תיאבק בעצמה אם הוא ינסה להיבחר.
אחרי שפרש, בליין תמך בבנג'מין הריסון ובג'ון שרמן.
הרפובליקנים בחרו בהריסון בגלל ניסיונו במלחמה, הפופולריות שלו בקרב יוצאי הצבא, יכולתו להביע את השקפת העולם הרפובליקנית ובגלל שהוא גר באינדיאנה.
הרפובליקנים קיוו לזכות ב-15 האלקטורים של אינדיאנה שקליבלנד זכה בהם לפני ארבע שנים.
מורטון, בנקאי מניו יורק, נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון לוי פ.
מורטון 591 ויליאם פלפס 119 ויליאם ברדלי 103 בלאנש ברוס 11 וולטר תומאס 1
מפלגת האיסור התכנסה בפעם החמישית באינדיאנפוליס.
1,029 צירים מכל המדינות פרט לשלוש הגיעו.
המפלגה בחרה בקלינטון פיסק וג'ון ברוקס.
המפלגה השיגה כמעט רבע מיליון קולות, כשהתמיכה בחקיקת חוק היובש צוברת תאוצה.
הוועידה של מפלגת איגוד העובדים התכנסה בסינסינטי.
מפלגת העבודה המאוחדת כינסה ועידה משל עצמה באותו הזמן, אולם לא הצליחה לגרום לאיחוד בין שתי המפלגות.
המפלגה בחרה באליסון סטריטר, ובסמואל אוונס כסגנו.
אוונס דחה את ההצעה, ובמקומו נבחר צ'ארלס קאנינגהאם.
מפלגת איגוד העובדים הצליחה להשיג כמעט 150,000 קולות אבל לא קיבלה תמיכה רחבה.
לעומת זאת, היא זכתה בשני מחוזות.
הוועידה של מפלגת העבודה המאוחדת התכנסה בסינסינטי, אוהיו.
המפלגה התכנסה כדי לטפח את רעיון ה"מס היחיד" של הנרי ג'ורג'.
לאחר שלא הצליחו להתאחד עם מפלגת איגוד העובדים, המפלגה בחרה ברוברט קאודרי.
ו.ה.ט ווייקפילד מקנזס נבחר להיות סגנו.
מפלגת השטרות הייתה בדעיכה במהלך ממשל קליבלנד, וזכתה רק במושב אחד בבית הנבחרים.
בבחירות 1886, רק שישה מועמדים ניסו להיבחר.
רק ג'יימס ווייבר הצליח לנצח.
בתחילת 1888, לא היה ידוע אם המפלגה תנסה להתמודד שוב.
הוועידה התכנסה ב-16 במאי, עם מעט צירים.
ב-12 בספטמבר, הוועידה התכנסה בפעם השנייה, כשרק שבעה צירים הגיעו.
לאחר הכישלון בבחירת מועמד, המפלגה הפסיקה להתקיים.
המפלגה האמריקנית כינסה את הוועידה הלאומית השלישית והאחרונה שלה בוושינגטון די.סי.
המפלגה האנטי-מייסונית השתמשה בשמות רבים בצפון.
בוועידה היו 126 צירים, מתוכם 65 מניו יורק ו-15 בקליפורניה.
הצירים התאחדו כדי לשלוט בוועידה וגרמו לצירים האחרים לעזוב.
כשההצבעה החלה, נותרו רק 64 צירים.
הוועידה בחרה בג'יימס קרטיס כמועמד לנשיאות ובג'יימס גריר כסגנו.
גריר סירב, ופיטר וויגינטון מקליפורניה החליף אותו.
הוועידה השנייה של מפלגת הזכויות השוות התכנסה בדס מוינס, איווה.
בוועידה, נספרו קולות שהגיעו גם בדואר.
310 מתוך 350 צירים תמכו בבלווה לוקווד כמועמדת לנשיאות ובאלפרד לאב כסגנה, למרות שהוא הוחלף לאחר מכן בידי צ'ארלס וולד.
ועידת מפלגת הרפורמה התעשייתית התכנסה בוושינגטון די.סי, עם 49 צירים.
אלברט רדסטון נבחר להיות המועמד.
קליבלנד התחיל את הבחירות בכך שהציע הורדה דרמטית של תעריפי המכס בנאומו השנתי לקונגרס ב-1887. קליבלנד אמר שמכסי המגן גבוהים מדי ושמיסוי לא נחוץ הוא לא חוקי.
הרפובליקנים אמרו שמכסים גבוהים מגנים על התעשייה האמריקנית מפני תחרות זרה, ומבטיחים משכורות גבוהות, רווחים גבוהים וצמיחה גבוהה.
הוויכוח בין תומכי הפרוטקציוניזם לתומכי הסחר החופשי סביב גובה המכס היה ויכוח עתיק, עוד מאז חקיקת חוקי מכס ב-1816. בפועל, המכס לא השפיע על תעשיות, כיוון שארצות הברית הציעה מחירים נמוכים ברוב התעשיות (חוץ מתעשיית הצמר) והתעשיות האירופאיות הפחות יעילות לא יכלו לנצח אותה בתחומים אלו.
אך למרות זאת המכס הניע את הקמפיין של שתי המפלגות.
חוץ מהוויכוח הכלכלי, בעיית מכסי המגן כללה גם ויכוח אתני.
באותה תקופה, מדיניות הסחר החופשי נתמכה על ידי האימפריה הבריטית, ולכן לכל מועמד פוליטי שתמך בסחר החופשי הייתה סכנה שיתוייג כפרו-בריטי ולפיכך יאבד קולות מהקהילה האירית.
קליבלנד ביטל את התיוג הזה על ידי יוזמת סכסוך עם קנדה הבריטית על שטחי דיג.
הריסון קיבל מימון מפעילי המפלגה וניהל מסע בחירות מאוד אנרגטי יחסית לאותו הזמן, ונאם נאומים ממרפסת ביתו באינדיאנפוליס שזכו לתשומת לב תקשורתית.
קליבלנד, באופן מסורתי, סירב לערוך מסע בחירות ואסר על חברי הקבינט שלו לערוך מסע בחירות.
לכן ת'ורמן היה צריך לעשות את מסע הבחירות בעצמו.
ויליאם דאדלי, עורך דין מאינדיאפוליס, החליט לתמוך במפלגה הרפובליקנית ולחשוף שערוריות במפלגה הדמוקרטית.
ב-1888, הריסון מינה את דאדלי להיות הגזבר של הוועידה הרפובליקנית הלאומית.
הקמפיין היה מתוח מאוד ובאינדיאנה היה שוויון בין שני המועמדים.
דאדלי כתב מכתב שבו הוא הציע לשחד את הקולות הצפים באמצעות כסף.
הדמוקרטים גילו את המכתב והפיצו אותו.
בגלל המוניטין המפוקפק של דאדלי, מעט מאוד אנשים האמינו להכחשותיו.
בסופו של דבר, לקולות המשוחדים באינדיאנה לא הייתה השפעה ממשית על הבחירות.
הדמוקרטים הפיצו שמועה שהריסון מנסה לקנות את הבחירות, וכך התחילה תנועה לאומית למען מעבר להצבעה חשאית.
רפובליקני מקליפורניה בשם ג'ורג' אוסגודבי כתב מכתב לשגריר הבריטי בארצות הברית, סר ליונל סאקסביל ווסט תחת השם הבדוי "צ'ארלס פ.
"מורצ'יסון" כתב שהוא בריטי לשעבר שהתגורר בקליפורניה ושאל את השגריר למי הוא אמור להצביע.
סר ליונל כתב בחזרה ואמר בפתיחות שקליבלנד הוא המועמד המועדף מבחינת בריטניה.
הרפובליקנים פרסמו את המכתב הזה שבועיים לפני בחירות, והוא השפיע על האירים-אמריקניים כמו אמרת ה"רום, רומאיות ומרד" האנטי קתולית בבחירות הקודמות.
קליבלנד אכן הפסיד בניו יורק וסאקסביל-ווסט התפטר מתפקידו כשגריר.
הבחירות התמקדו בניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט ואינדיאנה.
הריסון ניצח בניו יורק ובאינדיאנה וקליבלנד זכה בקונטיקט וניו ג'רזי.
הבחירות היו הפעם השלישית בהיסטוריה בהן המנצח קיבל פחות קולות ממי שהגיע למקום השני.
קליבלנד השיג כ-90,000 קולות יותר מהריסון.
הריסון זכה ב-233 אלקטורים לעומת 168, בעיקר הודות לניצחון שלו בהפרש של אחוז אחד במדינת מגוריו של קליבלנד, ניו יורק.
אם קליבלנד היה זוכה בניו יורק, הוא היה מנצח בבחירות עם 204 אלקטורים לעומת 197. קליבלנד הוא האדם השלישי מבין חמישה שזכו ביותר קולות מיריביהם, אולם עדיין הפסידו (אנדרו ג'קסון, סמואל טילדן, אל גור והילרי קלינטון הם המועמדים הנוספים).
קליבלנד הרוויח 24 אלקטורים ממדינות שבהן ניצח בהפרש של פחות מאחוז (קונטיקט, וירג'יניה ומערב וירג'יניה).
הריסון השיג 15 אלקטורים מאינדיאנה, שהייתה המדינה הצמודה ביותר מבחינתו.
למרות ההפרשים הזעומים, רק שתי מדינות (ניו יורק ואינדיאנה) עברו צד.
כשפרנסס קליבלנד והנשיא היוצא עזבו את הבית הלבן, היא הבטיחה לעיתונאים שהם יחזרו בתוך ארבע שנים, הבטחה שקליבלנד קיים.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים השותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף בנג'מין הריסון רפובליקנית אינדיאנה 233 לוי פ.
מורטון ניו יורק 233 גרובר קליבלנד דמוקרטית ניו יורק 168 אלן ת'ורמן אוהיו 168 קלינטון פיסק האיסור ניו ג'רזי 0 ג'ון אנדרסון ברוקס מיזורי 0 אלסון סטריטר איגוד העובדים אילינוי 0 צ'ארלס קונינגהאם ארקנסו 0
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1892 נערכו ב־8 בנובמבר 1892. הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד ניסה להיבחר מחדש והתמודד מול הנשיא היוצא, בנג'מין הריסון שגם ניסה להיבחר מחדש, בשחזור של הבחירות הקודמות.
קליבלנד ניצח את הריסון, וכך נעשה לאחד משני נשיאי ארצות הברית שנבחרו לשתי תקופות כהונה לא רצופות (השני הוא דונלד טראמפ שנבחר לנשיאות ב־2016 ו־2024).
קליבלנד זכה במרב הקולות בשנת 1888 אך הפסיד בהצבעת חבר האלקטורים ולכן לא נבחר מחדש.
בבחירות הללו הוא זכה גם במרב הקולות וגם ברוב האלקטורים.
קליבלנד גם הפך לאדם האחרון שניצח בהתמודדות חוזרת מול נשיא מכהן.
מועמד שלישי, ג'יימס וייבר, מהמפלגה הפופוליסטית החדשה, שנוצרה בידי "ברית החוואים" ותומכי איגודי עובדים, זכה בחמש מדינות וב-22 אלקטורים.
מסע הבחירות התמקד במדיניות המוניטרית.
קליבלנד תמך בתקן הזהב, ואילו הרפובליקנים והפופוליסטים תמכו בשילוב הכסף בדולר.
קליבלנד גם תמך בהורדת מכסי המגן (לעומת הרפובליקנים שתמכו במכסים גבוהים) והתנגד להצעת הרפובליקנים למנות מפקחים מטעמם לבחירות.
קליבלנד הפך למועמד היחיד מבין שניים (השני הוא אנדרו ג'קסון) שזכה במרב הקולות שלוש פעמים ברציפות.
פרנקלין רוזוולט עקף אותם ב-1944 כשזכה ברוב הקולות בפעם הרביעית.
קליבלנד הוא גם הדמוקרט הראשון שנבחר בידי מפלגתו שלוש פעמים, הישג שרק ויליאם ג'נינגס ברייאן ורוזוולט השיגו.
בנג'מין הריסון, נשיא ארצות הברית מאינדיאנה
ג'יימס בליין, מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר ממיין.
ממשל הריסון לא היה אהוד, ולכן תומאס פלאט (מנהיג המפלגה בניו יורק) הנהיג תנועה שתמכה בג'יימס בליין.
בליין היה המועמד ב-1884 והפסיד לקליבלנד.
הריסון עצמו לא רצה להתמודד, אולם לא רצה שבליין יזכה, והסכים לרוץ נגדו.
בליין עצמו לא רצה להתמודד בעוד קרב ולהילחם שוב מול קליבלנד.
שלושה מילדיו מתו, והוא לא היה בקו הבריאות.
הריסון דרש מבליין להתפטר מתפקיד מזכיר המדינה או לדחות את ההצעה להתמודד.
בליין החליט להתפטר לפני הוועידה, ורבים קיוו שיהפוך למועמד.
גם הסנאטור ג'ון שרמן מאוהיו נחשב למועמד מוביל.
אולם גם הוא לא רצה להתמודד בבחירות.
בתגובה, בחרו הצירים מאוהיו במושל, ויליאם מקינלי, שהתנגד להריסון והיה אהוד בקרב הרפובליקנים.
לאחר שבליין והריסון נחלשו, מקינלי סבר שיבחר כמועמד פשרה.
למרות תמיכה מצד מארק האנה, מקינלי סירב להתמודד באופן פתוח כדי לא לזכות להתנגדות מתומכי בליין והריסון.
בנוסף, הוא הרגיש שהרפובליקנים לא יזכו בבחירות.
רוב הצירים כבר התאחדו מאחורי הריסון בזמן הוועידה, שנערכה במיניאפוליס בין 7 ל-10 ביוני.
ריצ'רד תומאס מאינדיאנה מסר את נאום ההתמודדות של הריסון, שנבחר כבר בסיבוב הראשון עם 535.17 קולות לעומת 182.83 לבליין ו־182 לוויליאם מקינלי, כששאר הצירים פיזרו את הצבעותיהם.
מקינלי מחה על כך שהצירים מאוהיו תמכו בו למרות שלא התמודד באופן רשמי.
כוחו של מקינלי, שעל הנייר היה אמור לקבל תמיכה רק בקרב המשלחת מאוהיו, הפתיע פרשנים פוליטיים.
וייטלו ריד, עורך עיתון "New York Tribune" והשגריר בצרפת, נבחר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
מורטון זכה לתמיכה מצד הצירים בהתמודדות לעוד כהונה כסגן הנשיא, אולם הוא לא חפץ בעוד כהונה.
הנשיא הריסון גם לא תמך בו.
המצע הרפובליקני תמך במכסי מגן גבוהים, בדו מתכתיות (הצמדת הדולר לזהב ולכסף), בהקשחת חוקי ההגירה, בהקמת תעלה לכיוון מרכז אמריקה, והביע סימפתיה כלפי המאבק של האירים בבריטניה למען עצמאות, ותמיכה ביהודים הנרדפים באימפריה הרוסית.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון בנג'מין הריסון 535.17 ג'יימס בליין 182.83 ויליאם מקינלי 182 תומאס ריד 4 רוברט לינקולן 1
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון וייטלו ריד 906
גרובר קליבלנד, נשיא לשעבר מניו יורק
דייוויד היל, סנאטור מניו יורק
בסוף כהונתו של הריסון, רוב האמריקנים היו מוכנים לחזור אל מדיניותו הנוקשה של קליבלנד.
כשהדמוקרטים התאספו בשיקגו ביוני, קליבלנד היה המועמד המוביל אך הוא היה צריך אופוזיציה חזקה.
עיתונאים רבים התנגדו למועמדותו, אולם היו מעטים שיכלו לאתגר אותו.
קליבלנד שתק בנוגע להצמדת הדולר לכסף או לזהב, אולם כשהדמוקרטים תמכו בהטבעה חופשית של כסף, קליבלנד גינה זאת, וטען שזה רעיון מסוכן.
רבים טענו שבכך בידל את עצמו מהדמוקרטים הדרומיים והמערביים, אולם קליבלנד העדיף את עמדתו.
לאחר מכן, קליבלנד התמקד במכסי המגן, וקיווה שנושא הכסף החופשי יעלם.
מי שאיתגר אותו היה דייוויד היל, מושל לשעבר וסנאטור מניו יורק.
הוא תמך בדו-מתכתיות וברפורמה במכסי המגן, כך שהיה מקובל על שני הצדדים.
היל היה מקושר לטמאני הול ולמנגנונים המפלגתיים, ורבים לא חשבו שיוכל לנצח את קליבלנד.
בנוסף, קליבלנד זכה לתמיכת רוב המדינות בוועידה, למרות שניו יורק תמכה בהיל.
בניצחון קטן בסיבוב הראשון, קליבלנד זכה ב־617.33 קולות, 10 קולות יותר מהמינימום הדרוש, לעומת 114 למושל דייוויד היל, מועמד הטמאני הול, 103 למושל הוראס בויס מאיווה, פופוליסט ורפובליקני לשעבר, כששאר הצירים פיזרו את הצבעותיהם.
אף על פי שתומכי קליבלנד העדיפו את אייזיק גריי מאינדיאנה בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא, הם התפשרו על עדלי סטיבנסון מאילינוי.
כתומך לשעבר של מפלגת גרינבק, ותומך ברעיונות הכסף החופשי כדי לגרום לאינפלציה שתקל על המצוקה הכלכלית במחוזות הכפריים, סטיבנסון איזן את קליבלנד, שהיה מועמד שתמך בכסף יציב ובתקן הזהב.
בנוסף, רבים קיוו שהצירים מניו יורק יתמכו במפלגה הדמוקרטית אם סטיבנסון יהיה הסגן של קליבלנד.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון גרובר קליבלנד 617.33 דייוויד היל 114 הוראס בויס 103 ארתור גורמן 36.5 עדלי סטיבנסון 16.67 ג'ון קרלייל 14 ויליאם מוריסון 3 ג'יימס קמפבל 2 רוברט פטיסון 1 ויליאם ראסל 1 ויליאם וויטני 1 נעדרו 0.5
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון לפני החילופים סיבוב ראשון אחרי החילופים עדלי סטיבנסון 402 652 אייזיק גריי 343 185 אלן מורס 86 62 ג'ון מיטשל 45 10 הנרי ווטרסון 26 0 ויליאם קוקרן 5 0 הוראס בויס 1 0 למברט טרי 1 0 נעדרו 1 1
ג'יימס ויבר, חבר קונגרס לשעבר מאיווה
ג'יימס קייל, סנאטור מדרום דקוטה
ב־1891, חברים מברית החוואים נפגשו עם חברי איגודי עובדים וכוחות שתמכו ברפורמה בסינסינטי, והחליטו ליצור מפלגה חדשה.
הם יצרו את מפלגת העם, שנהייתה ידועה בתור המפלגה הפופוליסטית, שנה מאוחר יותר בסנט לואיס.
בוועידה הלאומית הפופוליסטית הראשונה באומהה ביולי, ג'יימס ויבר נבחר להיות המועמד לנשיאות בסיבוב הראשון.
ג'יימס פילד מווירג'יניה נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
לווייבר היו עניינים רבים שעמדו לו לרועץ, והוא גם נחשב ללא ידידותי כלפי הדרום בגלל השתתפותו במלחמת האזרחים.
המצע הפופוליסטי קרא להלאמת תעשיות הטלגרף, הטלפון והרכבות, מטבעות כסף חופשיים, מס הכנסה פרוגרסיבי והקמת בנקים לתבואה.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון ג'יימס ויבר 995 ג'יימס קייל 265 אחרים 3
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון ג'יימס פילד 733 בן טארל 554
ג'ון בידוול, חבר קונגרס לשעבר מקליפורניה
גדעון סטיוארט, יושב ראש סניף המפלגה מאוהיו
ויליאם דאמורסט, עורך מגזין מניו יורק
הוועידה הלאומית השישית של מפלגת האיסור נערכה בסינסינטי.
בוועידה היו 972 צירים מכל המדינות מלבד לואיזיאנה ודרום קרולינה.
לפני שהוועידה נערכה, שני דברים קרו: ראשית, כמה חברי מפלגה הביעו רצון להתאחד עם הפופוליסטים.
בזמן הוועידה היה ברור שהאיחוד לא יקרה.
שנית, מדינות דרומיות שלחו כמה צירים שחורים.
מלונות סירבו להגיש ארוחות לצירים לבנים ושחורים באותו זמן ולפעמים סירבו לשרת שחורים.
הוועידה בחרה בג'ון בידוול מקליפורניה בסיבוב הראשון.
ג'יימס קרנפיל נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא בסיבוב הראשון, עם 417 קולות לעומת 351 לג'ושוע מרלינג ממרילנד ו־45 לאחרים.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון ג'ון בידוול 590 גדעון סטיוארט 179 ויליאם דמורסט 139 קליי באסקום 3
מפלגת העבודה הסוציאליסטית הציגה לראשונה מועמד לנשיאות ובחרה בסימון ווינג בתור המועמד לנשיאות ובצ'ארלס מאטשט בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
נושא מכסי המגן שלט במסע הבחירות.
הריסון הגן על מיסוי מקינלי הפרוטקציוניסטי, שמקינלי חוקק במהלך כהונתו.
קליבלנד, שהבטיח לבוחרים שהוא מתנגד לסחר חופשי מוחלט, המשיך לדרוש את הורדת המכס.
קליבלנד גם גינה את החוק של הרפובליקנים שנועד להגן על זכויות ההצבעה של השחורים בדרום.
ויליאם מקינלי ניהל מסע בחירות נרחב לטובת הריסון, והכין את הקרקע להיבחרו כעבור ארבע שנים.
מסע הבחירות קיבל תפנית קודרת כאשר באוקטובר, הגברת הראשונה, קרוליין הריסון, מתה.
למרות בריאותה הירודה, היא ליוותה את בעלה לכל סיור רשמי.
בסיור בקליפורניה באביב 1891, היא התקררה והתברר שהיא חולה בשחפת.
היא מתה שבועיים לפני הבחירות, ולאחר מותה כל המועמדים הפסיקו את מסע הבחירות.
הפרש הניצחון של קליבלנד היה 400,000, הכי גדול מאז 1872, והדמוקרטים זכו ברוב בשני בתי הקונגרס.
קליבלנד השיג פחות תומכים מאשר בשתי התמודדויותיו הקודמות.
הרפובליקנים לא זכו לתמיכה רחבה כמו הדמוקרטים.
הרפובליקנים זכו במזרח, במערב התיכון, במערב ובכלל לא בדרום.
הרפובליקנים הפסידו במערב התיכון, בעקבות הכעס כלפי המשבר הכלכלי.
בנוסף הם היו מקושרים עם נייטיביזם, מה שהרחיק מהם מהגרים שתמכו בדמוקרטים.
קליבלנד זכה בוויסקונסין ובאילינוי, בפעם הראשונה מאז 1856.
ג'יימס ויבר הפופוליסט, שקרא לאמץ מדיניות של כסף חופשי ומדיניות מוניטרית אינפלציונית, זכה בתמיכה חזקה במיוחד במערב ונהיה המועמד היחיד שלא היה מבין המפלגות הגדולות, בין 1860 (מפלגת האיחוד החוקתי) ל־1912 (המפלגה הפרוגרסיבית) שזכה במרב הקולות במדינה מסוימת.
הפופוליסטים השיגו 22 אלקטורים בבחירות אלו.
מועמדי מפלגת האיסור גרפו 270,879 קולות, או 2.2% מהקולות.
זאת הייתה כמות הקולות הגדולה ביותר שהמפלגה קיבלה.
וויומינג העניקה זכות בחירה לנשים.
בנוסף לכך, שש מדינות השתתפו לראשונה במערכת הבחירות.
האלקטורים ממישיגן נבחרו לפי הבחירות לקונגרס: הזוכה בכל מחוז זכה בקול אחד של אלקטור, והזוכה במדינה זכה לשני אלקטורים.
דבר זה גרם לכך שתשעה אלקטורים תמכו בהריסון וחמישה בקליבלנד.
באורגון, האלקטורים נבחרו ישירות, כששלושה תמכו בהריסון ואחד בווייבר.
בקליפורניה, האלקטורים נבחרו ישירות, כששמונה תמכו בקליבלנד ואחד בהריסון.
באוהיו, האלקטורים נבחרו ישירות, כש-22 תמכו בהריסון ואחד בקליבלנד.
בדקוטה הצפונית, שני אלקטורים מהשילוב בין הדמוקרטים לפופוליסטים ניצחו יחד עם אלקטור רפובליקני אחד.
שלושת האלקטורים תמכו כל אחד במועמד אחר.
הבחירות הללו, יחד עם אלו שלפניהן, היו הבחירות הראשונות שבהן הנשיא היוצא התחלף פעמיים ברציפות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1896 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-28 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 3 בנובמבר 1896. בסופה של תחרות מתוחה, ויליאם מקינלי הרפובליקני (מושל אוהיו לשעבר) ניצח את ויליאם ג'נינגס ברייאן הדמוקרטי (חבר בית הנבחרים לשעבר מנברסקה).
במסע בחירות שנחשב, על ידי היסטוריונים, כאחד מהדרמטיים ביותר בהיסטורית הבחירות האמריקנית.
מסע הבחירות נחשב על ידי פרשנים פוליטיים ל"היערכות מחדש", שסיימה את המערכת המפלגתית השלישית והתחילה את עידן המערכת המפלגתית הרביעית.
מקינלי יצר קואליציה שמרנית שייצגה אנשי עסקים, עובדים מקצועיים, עובדי מפעל מוכשרים וחקלאים משגשגים.
הוא היה חזק מאוד בצפון-מזרח המדינה, בצפון המערב התיכון ובחוף המערבי.
ברייאן היה מועמד הדמוקרטים, הפופוליסטים ורפובליקני הכסף.
מסע הבחירות שלו הוצג כמסע של הפועלים נגד העשירים, ששדדו את אמריקה והגבילו את היצע הכסף בעזרת תקן הזהב.
מתכת הכסף, הוא טען, הייתה בשפע ואם יוכלו לשלם בעזרתה חובות תוכל לעורר את הכלכלה.
התמיכה בו הייתה חזקה בדרום, במערב התיכון הכפרי ובמדינות הרי הרוקי.
תמיכתו של ברייאן באינפלציה הרחיקה ממנו מועמדים שמרנים.
מאז 1893, הייתה האומה שרויה במשבר כלכלי עמוק, שכלל מחירים נמוכים, רווחים נמוכים, אבטלה גבוהה ושביתות מרובות.
סוגיות כלכליות כמו השימוש בבסיס דו מתכתי לעומת תקן הזהב, כסף חופשי והשימוש במכסי המגן היו הנושאים השולטים במערכת הבחירות.
מנהל מסע הבחירות הרפובליקני, מארק האנה, השתמש בשיטות קמפיין מודרניות והצליח להשיג תקציב גדול של 3.5 מיליון דולר.
הגירוש של "דמוקרטי הבורבון" מהמפלגה הדמוקרטית (האגף הפרו-עסקי של המפלגה, שיוצג על ידי הנשיא היוצא גרובר קליבלנד), הכינה את הקרקע לשליטה רפובליקנית של 16 שנים בבית הלבן, שהסתיימה רק בפיצול הרפובליקני של 1912, שגרם לבחירתו של וודרו וילסון הדמוקרט.
למרות שברייאן הפסיד בבחירות, קואליציית ה"אאוטסיידרים" שלו המשיכה לשלוט במפלגה הדמוקרטית גם במאה העשרים, ומילאה תפקיד מפתח בתוכניות הכלכליות של וודרו וילסון, פרנקלין דלאנו רוזוולט ולינדון ג'ונסון.
מקינלי ניצח בבחירות, והמדיניות שלו לקידום פלורליזם, צמיחה תעשייתית ותקן הזהב קבעו את סדר היום הלאומי למשך כ-20 שנים הבאות.
ויליאם מקינלי, מושל לשעבר מאוהיו
תומאס ריד, יושב ראש בית הנבחרים ממיין
מורטון, מושל ניו יורק וסגן נשיא ארצות הברית לשעבר
כמו ב-1876 וב-1880, חפרו הרפובליקנים עמוק בתוך מאגר הכישרונות שלהם, והגיעו אל המשרד של מושל אוהיו, ובחרו בוויליאם מקינלי כמועמדם לנשיאות, ובגארט הוברט כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
עם מצע שקרא לתמיכה חזקה בתקן הזהב, המון רפובליקנים מהמערב יצאו מהאסיפה בסנט לואיס ויצרו את מפלגת הכסף הלאומית, שתמכה בדמוקרטים.
מנהל מסע הבחירות של מקינלי, איש עסקים עשיר מאוהיו בשם מארק האנה, ביקר אצל בעלים של עסקים גדולים ובנקים חשובים לאחר האספה כדי לאסוף תרומות לקמפיין.
מכיוון שרוב אנשי העסקים והבנקאים פחדו מהפופוליזם של ברייאן ומהתנגדותו לתקן הזהב, להאנה לא היה קושי לגייס סכומים עצומים של כסף.
האנה הצליח לגייס 3.5 מיליון דולר (שווה ל-3 מיליארד היום), סכום עצום באותה עת.
מקינלי היה ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית האחרון שנבחר להיות מועמד לנשיאות על ידי מפלגה מרכזית.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון גארט הוברט 523.5 הנרי אוונס 287.5 מורגן בולקלי 39 ג'יימס וולקר 24 צ'ארלס ליפיט 8 תומאס ריד 3 צ'ונסי דפיו 3 ג'ון ת'רסטון 2 פרדריק גרנט 2 לוי פ.
ויליאם ג'נינגס ברייאן, חבר קונגרס לשעבר מנברסקה
ריצ'רד בלנד, חבר קונגרס לשעבר ממיזורי
רוברט פטיסון, מושל לשעבר מפנסילבניה
הוראס בויס, מושל לשעבר מאיווה
ג'וזף בלקברן, סנאטור לשעבר מקנטקי
ג'ון מקלין, בעלים לשעבר של עיתון מאוהיו
חודש אחד לאחר שמקינלי נבחר להיות המועמד הרפובליקני, תומכי הכסף החופשי השתלטו על האספה הדמוקרטית בשיקגו.
רוב הצירים הדרומיים והמערביים היו מחויבים לרעיונות הכסף החופשי (התרת תשלום חובות בכסף) של המפלגה הפופוליסטית.
האספה גינתה את מדיניות תקן הזהב של הנשיא קליבלנד ואז גינתה את קליבלנד עצמו.
אך זה השאיר את האספה בבעיה: לא היה יורש לקליבלנד.
עורך דין, איש קונגרס לשעבר ומועמד שלא הצליח להיבחר לסנאט בשם ויליאם ג'נינגס ברייאן מילא את החור.
ברייאן, נואם מעולה, הגיע מנברסקה והיה ידוע בתור דובר בולט של מיליוני אמריקנים כפריים שעדיין סבלו מהשפל הכלכלי לאחר קריסת הבורסה.
באספה הדמוקרטית, ברייאן נאם נאום שהמון היסטוריונים מחשיבים לאחד מהנאומים הפוליטיים הגדולים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, נאום "צלב הזהב".
בנאום, ברייאן הציע הגנה לחקלאים ולעובדי המפעל שהתקשו לשרוד את השפל, והוא תקף את מנהיגי ובעלי העסקים הגדולים, תוך כדי שהוא מאשים אותם ברוב השפל הכלכלי.
הוא קרא לרפורמה במערכת המוניטרית, להפסקת תקן הזהב, והבטיח סיוע ממשלתי לחקלאים ואחרים שנפגעו מהשפל הכלכלי.
הנאום של ברייאן היה כל כך דרמטי עד כדי כך שאחרי שהוא סיים, כמה צירים נשאו אותו על כתפיהם מסביב לאולם האספה.
הנאום גם איחד את הצירים ונתן לברייאן את המועמדות.
ארתור סוול, בונה ספינות עשיר ממיין, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הצירים חשבו שהעושר של סוול יעזור להם לשלם על מסע הבחירות.
בגיל 36, ברייאן היה מבוגר רק בשנה מהגיל המינימלי שנשיא היה צריך להיות בו.
ברייאן היה ונשאר האיש הצעיר ביותר שהיה מועמד לנשיאות מטעם מפלגה גדולה.
מועמדים מהמפלגה הדמוקרטית הלאומית (דמוקרטי הזהב)
אדוארד בראג, חבר קונגרס לשעבר מוויסקונסין
ויליאם פרימן וילאס, סנאטור מוויסקונסין
ג'ון קרלייל, מזכיר האוצר של ארצות הברית מקנטקי
ג'וליוס מורטון, מזכיר החקלאות של ארצות הברית מנברסקה
ויליאם וילסון, שר הדואר ממערב וירג'יניה
הנרי ווטרסון, חבר קונגרס מקנטקי
הדמוקרטים שתמכו בתקן הזהב הגיבו למועמדותו של ברייאן בכעס, תסכול ויאוש.
הם החליטו ליצור מפלגה שלישית, וארגנו בחופזה אספה לאומית ב-24 ביולי, שם קיבלה המפלגה את השם "המפלגה הדמוקרטית הלאומית".
פגישה באוגוסט קבעה שהמועמד ייבחר בספטמבר באינדיאנפוליס.
המפלגה הציגה את עצמה בתור יורשת של תומאס ג'פרסון, אנדרו ג'קסון וגרובר קליבלנד.
צירים מ-41 מדינות הגיעו לאספה.
קליבלנד סירב לנסות להיבחר שוב, ולכן ויליאם וילס נראה כמועמד המוביל אך הוא סירב להקריב את עצמו למען המפלגה.
אז, כמעט כל ציר באספה בחר בג'ון פאלמר בתור מועמד לנשיאות.
סיימון באקנר, מושל לשעבר מקנטקי, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
קליבלנד הודיע על תמיכתו בפאלמר ולא בברייאן.
פאלמר נראה כמו מועמד טוב מלבד פגם אחד: בגיל 79, הוא היה מבוגר מדי כדי לשכנע מצביעים לקחת את מסע הבחירות ברצינות.
אותו מקרה קרה לבוקאנר, בן ה-73. למרות זאת, הצמד השלים האחד את השני: הם נלחמו בצדדים שונים במלחמת האזרחים, והצוות שלהם הדגיש אחדות לאומית.
בתור מושלים, כל אחד מהם קיבל מוניטין של שימוש בזכות הווטו שלו.
למרות גילם המתקדם, פאלמר ובוקאנר נאמו נאומים במקומות שונים, מה שהעניק להם כבוד מצד המפלגה.
למרות זאת, כמה דמוקרטים לאומיים ראו במפלגה רק כלי כדי למנוע את ניצחונו של ברייאן.
המפלגה הדמוקרטית הלאומית אכן שיתפה פעולה עם הרפובליקנים שקיוו שהם ייקחו מספיק קולות מברייאן.
בסופו של דבר, המפלגה קיבלה 100,000 דולר מהרפובליקנים.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון לפני החילופים סיבוב ראשון אחרי החילופים ג'ון פאלמר 757.5 769.5 אדוארד בראג 130.5 118.5
כמה מפלגות שלישיות היו פעילות ב-1896. המפלגה הגדולה ביותר הייתה המפלגה הפופוליסטית.
המפלגה נוצרה ב-1892, והם ייצגו את האינטרסים החקלאיים בדרום, במערב ובמערב התיכון הכפרי.
ג'יימס וייבר, המועמד הפופוליסטי לנשיאות בשנת 1892, זכה ב-4 מדינות, וב-1894 הפופוליסטים השיגו ניצחונות בבחירות לקונגרס ולרשויות מחוקקות במספר מדינות בדרום ובמערב.
ב-1896, הפופוליסטים האמינו שהם יכולים להחליף את הדמוקרטים בתור האופוזיציה הראשית לרפובליקנים.
אך בחירתו של ברייאן, שהסכים עם מטרות ויעדים פופוליסטיים, הכניסה את המפלגה לדילמה.
הם נקרעו בין הרצון לבחור מועמד משלהם ובין הרצון לתמוך בברייאן, ובסופו של דבר, מנהיגות המפלגה החליטה שמועמד נוסף רק יפצל את כוחות הרפורמה ויתן את הניצחון לרפובליקנים השמרנים.