tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי המרוץ לאפריקה תיארו לעיתים הכובשים האירופאים ובעלי העבדים האמריקאים את האפריקאים תחת המונח האקזוטי "התרבות האפריקאית", אולם מונח זה נתפס בקרב האפריקאים עצמם כמבטל את זהותם, מכיוון שאפריקה מורכבת ממגוון עשיר של תרבויות רבות השונות זו מזו.
הרישום האירופאי של המנהגים האפריקאים שימר את תרבותם בה בעת שהוא עיוות אותה, ורישומים שיפוטיים מגוונים הפכו בהדרגה לספרות מונומנטלית, שהגדירה מחדש תרבויות אפריקאיות.
מנהיגים וקבוצות שצמחו תחת הזהות התרבותית החדשה, הפכו בעיני המקומיים לאופוזיציה אותנטית לשלטון הזר, כאשר קראו לאנשיהם לשוב וליצור לעצמם את אותה התרבות הנוסטלגית שהם מכירים מהספרות.
הספרות האקזוטית לקחה חלק בתופעה בה הזהויות התרבותיות והלאומיות של האפריקאים, לכשקיבלו את עצמאותם מהאימפריות באמצע המאה ה-20, היו שונות במקרים רבים מהזהויות התרבותיות והלאומיות שנכבשו כמאה שנים קודם לכן.
מחקרים שונים מראים שבאמריקה הלטינית לספרות היה תפקיד מכריע בעיצוב הזהות הלאומית, בתקופה בה החלו להתגבש ביבשת אמריקה הלאומים שונים.
המחקרים ממחישים, למשל, כיצד ספרות אירופאית אקזוטית שעסקה בברזיל, השפיעה על הנראטיבים הלאומיים של ברזיל.
במקרים אחרים, זהות תרבותית עשויה להיווצר גם כתגובת דחייה לתופעות תרבותיות אשר עוברות דמוניזציה, כך שהתרבות המתהווה מגדירה את עצמה בראש ובראשונה על פי מה שהיא איננה.
זוהי דרך נוספת בה ספרות אקזוטית עשויה להשפיע על היווצרות זהות תרבותית.
חוקרים שונים טוענים כי לימודי הפוסטקולוניאליזם, המהווים בעשורים האחרונים תחום אינטלקטואלי ואקדמי, אינם שונים ממוצרי צריכה חומריים שמקורם מתרבויות אחרות.
על פי טענות אלו, גורמים שונים המעוניינים לייצר ביקורת כנגד תרבות המערבית, משתמשים בחומרי הגלם מתרבויות פוסטקולוניאליות, והופכים אותם לתוצר מוגמר של ספרים והרצאות, המשווק על ידי גורמים במערב אל קהל מערבי.
לדוגמה, רבי מכר המבוססים על סיפורי חיים אוטוביוגרפיים וסמי-ביוגרפיים, שנכתבים בתרבויות לא-מערביות עבור קהל מערבי, מנותחים באמצעות תאוריות פוסטקולוניאליות מערביות, המנסות להבין את מושג האחרות התרבותית.
תהליך זה ממחיש את הפרקטיקה האקזוטית - הוא מפקיע את הטקסטים מההקשר התרבותי המקורי שלהם, אל ההקשר התאורטי המערבי, ומתגמל את קוראיו בחוויה המדומיינת של הכרת האחרות.
אקורוס (שם מדעי: Ekorus) הוא סוג נכחד של יונק טורף ממשפחת הסמוריים אשר חי במהלך סוף המיוקן לפני 6 מיליון שנה בקניה.
המאובנים שלו התגלו ב-2003 ובסוג נכלל מין יחיד.
טורף זה היה גדול יותר מכל סמור והגיע לממדי נמר בגובה 60 ס"מ ומשקל של מעל 40 ק"ג והוא היה בעל מבנה רגליים גבוהות כמו של נמר ולא דומות לאלה של קרוביו החיים.
ככל הנראה הוא היה טורף מארב שחי כמו נמר סמוך ליערות שהיו בעבר בקניה, שם הוא צד מיני סוסיים וחזירים קדומים בתור טורף-העל.
הוא היה בעל ניבים גדולים איתם הוא נשך את הקורבנות בצווארם.
ככל הנראה במשך הזמן הבקע הסורי-אפריקני התפתח כתוצאה מתנודות געשיות שביקעו את השבר של קניה והפכו אותו מאזור יערות וסוואנות שוקקות לאזורים של אגמים לוהטים ויובש.
דבר זה הכחיד את הפאונה שהתקיימה בו לרבות את סמור זה.
מספר מאובנים מאסיה ואמריקה הצפונית אולי השתייכו לסוג אך לא בטוח.
אקורה RLX היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה אקורה, בבעלות יצרנית הרכב היפנית הונדה אשר מיוצרת מדצמבר 2012 (דגם שנת 2013) ועד היום ביפן.
מכירות דגם "אקורה RLX" החלו ב-15 במרץ 2013.
מנוע קדמי: מנוע בנזין, מנוע היברידי.
קיבולת מכל דלק : 70 ליטר (דגם מנוע בנזין), 57 ליטר (דגם היברידי).
דגם 2018 עבר מתיחת פנים (המכירות החלו מנובמבר 2017).
אקוש מולנאר (במקור מאנדל, בהונגרית: Ákos Molnár; בודפשט, 10 בדצמבר 1895 – בודפשט, פברואר 1945) היה סופר הונגרי-יהודי.
נרצח בשואה ביחד עם אשתו.
אקוש מולנאר נולד בבודפשט במשפחה יהודית זעיר-בורגנית.
הוא למד לנגן בכינור וראה את ייעודו ככנר, אך איבד זרוע במלחמת העולם הראשונה והיה בהלם קרב.
במשך הזמן התחיל לעבוד כפקיד בנק ועם הזמן פנה לחלוטין רק למקצוע הכתיבה.
עבודותיו עוסקות בעיקר בחיי הבורגנות הזעירה, והוא מספר על חוויותיו או על אירועים היסטוריים.
בשנת 1929 הוענק לו פרס מיקסאט על הרומן שלו "סוף סוף נישואים טובים".
הוא פרסם הן בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט והן בעיתון היומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בנפסבה ("הכלא" - 1926. גיליון 8).
חריג היה בכתיבתו הן בנושא והן בסגנון הרומן ההיסטורי שלו, "אומנת הקיסר", על קטלין ורגה (1852-1802), מנהיגת תנועת האיכרים הטרנסילבנית לפני 1848. מרבית המהדורות בהונגריה יצאו מהרומן הביוגרפי שכתב על אימרה סרנצ'ש "המומר".
עבודותיו תורגמו לצרפתית, פורטוגזית וגרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא לא יכול היה לעבוד בשל החוק היהודי הראשון, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי ומצא את פרנסתו רק באמצעות הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא ואשתו נלקחו בכוח על ידי חיילים גרמניים בפברואר 1945, ושניהם הוצאו להורג.
לאחר מותו הוא נשכח על ידי קהל הקוראים.
ספרו "הנבואה" פורסם שוב רק בשנת 1963, אך עבודותיו החלו להשתחרר ממש, רק עם הוצאת מהדורה מהן בשנת 2005 בהוצאת עבר ועתיד.
יאנוש קבאנאי כתב את ההקדמה לכרכים אלה.
Gyereknek lenni ("להיות ילד"; סיפורים קצרים, בודפשט: Genius, 1926, 1930)
Végre egy jó házasság ("סוף סוף נישואים טובים"; רומן, בודפשט: Pantheon, 1929, סדרת "Az új magyar regény" – הרומן ההונגרי החדש) פרס מקסיקא
המהדורה האחרונה: Múlt és Jövő, 2006,
Jóslat ("נבואה"; שבעה סיפורים קצרים, בודפשט: Pantheon, 1932)
Tizenkét lépés ("שנים-עשר צעדים"; רומן, בודפשט: Dante, 1933)
המהדורה האחרונה: Múlt és Jövő, 2005,
A hitehagyott ("המומר"; רומן ביוגרפי על אימרה סרנצ'ש (פורטונאטוס), בודפשט: Tábor, 1937, 1938, 1940)
Szabadulás ("שחרור"; רומן, בודפשט: Tábor, 1941)
Zwölf Schritte ("שנים עשר צעדים"), ברלין: Piper, 2007, , בתרגום כריסטינה קונצה (Christina Kunze)
אקטאוטיטאן (שם מדעי: Aktautitan; מילולית: "הטיטאן של אקטאו - עיר בקזחסטן") הוא סוג של יונק פרסתן גדול ממשפחת הברונתותריומים, אשר התקיים באמצע תקופת האאוקן שלפני 46.5–41.1 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה היה אחד מהגדולים שבבני משפחתו, לצד האמבולותריום והמגצרופס.
סוג זה הוגדר בידי קבוצת חוקרים ביניהם ומתאו כ.
המאובנים שלו התגלו בקרבת ימת בלחש שבמזרח קזחסטן בעומק 50 סנטימטרים מתחת ערימת אבן חול וטין.
נמצאו 2 פרטים ממין זה עם שלדים כמעט מושלמים.
האקטאוטיטאן היה יונק בגודל ומראה של היפופוטם עם גולגולת רחבה באורך 74 עד 85 סנטימטרים ואורך היצור הגיע ל-4 מטרים, גובהו ל-150 סנטימטרים ומשקלו ל-1,200 עד 2,000 קילוגרם.
היו לו דו-צורתיות זוויגית, והזכרים היו מעט יותר כבדים מהנקבות.
הוא היה בעל גולגולת רחבה עם עצם מצח ועצם אף גבוהות מאוד שבקצותיהן בלטו שתי קרניים קצרות.
השיניים שלו היו קצרות וחלשות יחסית והם התאימו בעיקר לאכילת צמחי מים ועלים, אך לא לצמחייה קשיחה.
היו לו גם ניבים ארוכים שאולי שימשו למאבקים בין יריבים או להתגוננות.
מבנהו של האקטאוטיטאן דמה מעט לזה להיפופוטם או לקרנף המיימי טלאוצרס, בעיקר עם שיניו החלשות ורגליו הקצרות, ואולי הוא היה בעל אורח חיים אמפיבי ושוטט בביצות ובנהרות רדודים.
גם המשקעים באתר היו רדודים יחסית והם מוכיחים שהיצורים הקבורים בהם לא נסחפו בשיטפונות לאזור.
אקטואל קאמרה ("מצלמה נוכחית") הייתה משדר החדשות הרשמי של "דויטשר פרנסהפוק", תאגיד השידור הממשלתי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
התוכנית שודרה מ-21 בדצמבר 1952 (שידורים סדירים יומיים החלו רק ב-11 באוקטובר 1957) עד 14 בדצמבר 1990, אקטואל קאמרה הייתה אחד מכלי התעמולה העיקריים של הממשלה המזרח-גרמנית.
במקור, אקטואל קאמרה הייתה (לפחות על ידי סטנדרטים של הגוש המזרחי) די ביקורתית כלפי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
זאת מפני שהטלוויזיה לא הייתה נחשבת לאמצעי תקשורת המונים באותה תקופה בגלל קהלה המוגבל.
עם זאת זה השתנה כאשר ב-17 ביוני 1953 התוכנית דיווחה באופן מדויק על המתרחש במרד המזרח-גרמני.
לאחר מכן מנהל תחנת השידור פוטר.
לאחר אירועים אלה חדר החדשות של תאגיד השידור היה מחובר למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולפוליטביורו, ואקטואל קאמרה אימצה לעצמה מראה דומה למקבילותיה של הרדיו והעיתון.
במשך 37 השנים הבאות היא ביטה סנטימנטים פרו-ממשלתיים ובדרך כלל לא דיווחה על חדשות שיכולות באופן פוטנציאלי להצית תנועות אנטי-ממשלתיות.
התוכנית קידמה את הסוציאליזם והציגה את המערב באופן שלילי עם כמה מקרים יוצאים מן הכלל.
המהדורה המרכזית של אקטואל קאמרה במקור שודרה בשעה 20:00 ולאחר מכן, בשנות השישים הועברה ל-19:30 כדי לא לחפוף עם משדרי החדשות העיקריים המערב גרמניים, "הויטה" של רשת השידור "ZDF" בשעה 19:00 ו"טגסשאו" של "ARD" ב-20:00, שתי התוכניות הללו נצפו באופן רחב בגרמניה המזרחית.
השידור נמשך למשך 20 דקות עד 1972 ואז הוארך לחצי שעה.
במשך אמצע שנות השבעים, מהדורה נוספת בת 30 דקות שודרה בערוץ השני (שנוסד ב-1969) בסביבות 21:30. לפני זה, שני הערוצים שידרו את אקטואל קאמרה באותו זמן ב-19:30.
למעשה, הרבה מקהל הטלוויזיה התעלם מאקטואל קאמרה והעדיף לצפות במשדרי החדשות המערב-גרמניים כמו "טגסשאו".
סיקור המהדורה בימיה אחרונים של גרמניה המזרחית
באוקטובר 1989, חודש לפני נפילת חומת ברלין התוכנית החלה לרפוף מקווי המפלגה והחלה להציג דיווחים צודקים על האירועים שעברו על גרמניה המזרחית באותו זמן.
ב-16 באוקטובר, התוכנית הציגה לראשונה תמונות ראשונות של עצרות אופוזיציה ענקיות שהתרחשו כל יום שני בלייפציג.
אקוש דיורי (במקור גוֹטְזֶגֶן עד 1910, בהונגרית: Győri Ákos; ספשי, 13 ביוני 1881 – בודפשט, 15 ביולי 1958) היה עורך דין, תובע, יהודי-הונגרי, אביו של הרופא ג'רג' גוטזגן.
אקוש דיורי נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה גוטזגן ושל יוליה פרנקפורט (1848–1909).
משנת 1913 עבד כעורך דין בבודפשט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה סניגורו, בין היתר, של הסופר ומשורר מיהאי באביץ', כאשר נתבע על שירו "פורטיסימו".
משנת 1917 היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, (MSZPD) ואחר כך, בשנה שלאחר מכן, הפך לחבר בהנהגת המפלגה ברובע אנגיאלפלד (כיום רובע 13 של בודפשט).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה חבר במועצת הפועלים המהפכנית באנגיאלפלד וחבר ב"מועצת החמש מאות".
לאחר מכן מונה כקומיסר העם לראש מחלקת הרווחה הציבורית של בודפשט.
לאחר נפילת הרפובליקה כיהן כראש ועדת ההגנה המשפטית של ה-MSZDP ולאחר מכן היגר לווינה בשנת 1920. משם הצליח לחזור לבודפשט רק בשנת 1924. בשנים הבאות הפך לסנגורם של קאטו האמאן ושל קומוניסטים אחרים בהגנתם בבית המשפט.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ביקש לשנות להונגרית את שמות המשפחה של שני ילדיו, שלא שונו בטעות שנים קודם לכן, אך בית המשפט דחה את בקשתו וטען כי יש לתגמל הונגריזציה של שם המשפחה רק בשל זכויות פטריוטיות יוצאות דופן.
"מפלגת הגנת האינטרסים של הסנגורים" הוקמה בשנת 1931 ודיורי נבחר ליו"ר המפלגה בפועל.
המפלגה הוקמה במטרה להבטיח את ההגנה על האינטרסים של עורכי דין.
שלוש שנים לאחר מכן, עבר תאונת דרכים קשה וסבל מחבלות פנימיות חמורות.
הוא הצליח לשרוד גם את תקופת השואה ומשנת 1945 היה תובע בפרקליטות המדינה בבודפשט.
בשנת 1955 הקים לשכת עורכי דין שהנהיג עד מותו.
אקוש דיורי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
אשתו הראשונה הייתה ז'וסיה רוסניאק (1882–1946), שאיתה התחתן ב-15 בפברואר 1906 בבודפשט.
לאחר מותה רעייתו השנייה הייתה אילונה יעקובוביץ', אותה נשא בשנת 1948.
שאשתו הייתה, מריה גרגיי, מקודם גרובר (1904–?).
אקוש הבשי (במקור הק-Heck, בהונגרית: Hevesi Ákos; קישמריה, 9 ביולי 1884 – צ'ימילאס, 12 ביולי 1937) היה קצין לוגיסטיקה ואגרונום יהודי-הונגרי, חבר "מועצת השלטון המהפכנית" (למעשה ממשלת הונגריה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
אקוש הבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר וילמוש הבשי (לשעבר ברנאט הק), רופא ושל לנקה וקסמן.
(לפי המקור ההונגרי משפחתו המירה את דתה לקלוויניסטית ב-7 באוגוסט 1889, אך אין לכך כל תיעוד, ראיה, מקור כתוב).
בסיום לימודיו בתיכון, אקוש נרשם למכללה לכלכלה בקולוז'וואר ובסיום לימודיו יצא למסע לימודים בגרמניה, שם, בנוסף לרכישת ידע מקצועי, התוודע גם לרעיונות סוציאליסטיים.
בשובו להונגריה עבד כמנהל משק חקלאי.
בשנת 1909 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
הוא גויס לצבא בשנת 1916 ונשלח לחזית האיטלקית, שירת בסך הכל שנתיים.
במהלך מהפכת החרציות הצטרף כמזכיר הקבוצה של "ההתאחדות הלאומית של פועלים חקלאים וחקלאים זעירים".
בתחילת 1919 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
הוא הצביע בעד הקמת קואופרטיבים חקלאיים ונגד רפורמת הקרקעות של תוכנית השר ברנה בוזה.
בפברואר 1919 מינה אותו ינה המבורגר, שהיה אז סגן שר החקלאות, להכין תוכנית לקולקטיביזציה של החקלאות ההונגרית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, החלה הקמת "הקואופרטיבים המפיקים" על פי תוכניותיו.
הוא הופקד על הנהלת המחלקה השיתופית בקומיסריאט העם לחקלאות ולאחר מכן מונה לסגן קומיסר העם (סגן שר) במשרד החקלאות.
ב-30 באפריל 1919 נשא לאישה את הרמינה ורטהיימר, מנהלת שוק למוצרי חלב, בתם של מור ורטהיימר ושל פאני קוהן (כהן).
הבשי הצטרף לצבא האדום ההונגרי, ושירת בארמייה השנייה.
מאוחר יותר מונה כמפקד העיר סקשפהרוואר והפך גם לקומיסר הצבאי של מחוז פייר.
לאחר נפילת הרפובליקה נעצר ב-23 באוגוסט 1919. הוגשו נגדו יותר מארבע תביעות והואשם בהעלבת המלוכה, במרד, בהפרת חירות אישית של אזרחים, בסחיטה, בהסתה וברצח.
בית המשפט הכללי בבודפשט גזר עליו 10 שנות מאסר בספטמבר 1920, אך בשנת 1922 שוחרר לרוסיה הסובייטית במסגרת חילופי שבויים ואסירים.
שם עבד תחילה בקומינטרן ולאחר מכן הפך לראש מחלקת השכנוע והתעמולה באינטרנציונל האיכרים ומאוחר יותר סגן נשיא הארגון.
הוא עבד גם במכון הבינלאומי למדעי החקלאות.
הבשי נסע לברלין בשנת 1929 והתגורר שם עד 1933. בתקופה זו התפרנס מכתיבת ספרים ומאמרים.
הוא השתתף במלחמת האזרחים בספרד, על פי כמה מקורות בשם הבדוי פאל נייבונג, אך על פי מקורות אחרים בשם אקוש טאר.
הוא עסק באימון חיילים של "גדוד ראקושי", שהוא גם נלחם בו כמפקד הגדוד.
מאוחר יותר הפך למפקד הגדוד ההונגרי של הבריגדות הבינלאומיות, אך נפל בקרבות במחוז וסקה.
במיתולוגיה היוונית, המונח אקטאה או אקטאיה (ביוונית עתיקה: Ἀκταία, "השוכנת על החופים", מ-ἀκτή, "חוף הים") עשוי להתייחס לדמויות הבאות:
אקטאה, הנראידה של החוף הסלעי.
50 נימפות הים הללו הן בנותיהם של נראוס ודוריס האוקיינידית.
אקטאה ואחיותיה האחרות ניחמו את תטיס כשזעקה באהדה על צערו של אכילס על ידידו ההרוג פאטרוקלוס.
הייתה אחת מהדנאידות, בנותיהם של המלך דנאוס ופיאריה .
היא נישאה ורצחה את בן דודה פריפאס , בן איגיפטוס בליל כלולותיהם בפקודת אביה.
אקטאה, שמה הקודם של אטיקה, שמלכה הראשון היה אקטאוס .
שמה שונה לכבודה של אתיס , בתו של המלך קרנאוס מאתונה.
אקטאון אפיודס הוא מין של חלזון ים, רכיכת גסטרופוד ימית במשפחת האקטונים.
אורך הקונכייה של בעל חיים זה מגיע ל-15 מ"מ.
מין ימי זה מופיע בדרום-מערב האוקיינוס השקט, בקרבת פיג'י, בעומקים שבין 767 מטר ל-1000 מטר.
אקורה היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת אונדו שבדרום מערב ניגריה.
בפאתי אקורה התגלו פטרוגליפים לפני התקופה המזוליתית.
כמו כן התגלה שלד של הומו ספיינס - העתיק ביותר שנמצא אי פעם במערב אפריקה עד כה, שמוערך כבן 11,000 שנים.
לאקורה שתי תחנות טלוויזיה ושמונה תחנות רדיו:
אקורה נחשבת למרכז חקלאי אזורי.
הגידולים העיקריים הם קקאו, יאם, מניהוט מצוי, תירס, טבק, כותנה, אורז, שעועית ודוחן.
המצב הדתי באקורה נחשב למגוון במיוחד.
הנצרות, האסלאם ודת היורובה המסורתית הן הדתות הנפוצות.
אקטאו (בקזחית: Ақтау, מילולית: "ההר הלבן"; ברוסית: Актау) היא עיר נמל בדרום-מערב קזחסטן ובירת מחוז מנגוסטאו.
העיר שוכנת ב על שפת הים הכספי, כ-1,700 ק"מ דרום-מערבית לבירה אסטנה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, התגוררו בעיר 271,731 בני אדם.
מ-1964 עד 1991, העיר הייתה ידועה בשם שֶׁבְצֶ'נְקוֹ - על שמו של המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו שגלה באזור.
שטח אקטאו היה מיושב בעבר על ידי שבטים עתיקים של סקיתים, ועל תוואי של שלוחת דרך המשי הצפונית, ובכך נוסדו כמה מקדשים סופים באזור.
עם זאת, באזור התקיימה אוכלוסייה דלילה טרם התקופה הסובייטית וללא ערים משמעותיות, גם בגלל המחסור במים מתוקים.
בשנת 1958, התיישבו מחפשי אורניום באזור וקראו ליישובם מלבויה על שם המפרץ המקומי.
בשנים שלאחר מכן ניתן לאקטאו שמה המקומי.
עם זאת, בשנת 1964 ניתן ליישוב שם נוסף, שבצ'נקו, לכבוד המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו שבשנים 1850–1857 שרה בגלות פוליטית בפורט-שבצ'נקו, כ-100 ק"מ מצפון-מערב.
ייתכן ששם אוקראיני זה ניתן לעיר גם בשל ריבוי העובדים האוקראינים שהתיישבו בעיר.
כיום ניתן לזהות בקלות את הצאצאים האוקראינים בשל סיומת שם המשפחה 'enko-'.
ב-11 בספטמבר 2007, הנשיא נורסולטן נזרבייב הכריז על תוכנית ענק לפיתוח האזור.
אקוש גארה (במקור גוטליב, בשם עט ספרותי: Gara Bonciás, בהונגרית: Gara Ákos; נאג'ווארד, 4 בפברואר 1877 – 1944) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי, עורך עיתון מטרנסילבניה.
גארה נכלל בצו ממשלת הונגריה של סופרים אסורים שאת יצירותיהם אסור היה לפרסם, למכור, לקרוא ולהחזיק ודינן היה גריסתן.
אקוש גוטליב נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף גוטליב ושל לני וייס.
הוא השלים את לימודי המשפטים בנאג'ווארד ובקולוז'וואר, והחל את דרכו כעיתונאי בעיר הולדתו.
ב-1919, יחד עם בלה ז'ולט, ערך את העיתון "עיתון הפועלי אוראדיה" (Nagyváradi Munkás Újság) ולאחר מכן התיישב בקלוז', שם עבד כחבר מערכת בעיתונים:
ערך עיתונים היתוליים, כתב את המילים לשירים רבים (תמלילן) ב-1929 היה העורך האחראי של העיתון ההיתולי גארבונציאש .
ב-1934 עבד ככותב המאמרים ביומון "ערב טוב" (Jóestét) וכעורך מגזין הילדים "עולם האגדות" (Mesevilág) באורדיאה.
שיריו פורסמו בכתב העת טוואס" (Tavasz) באוראדיאה, וזכרונותיו על אנדרה אדי ראו אור בכתב העת מדיאר סו (Magyar Szó).
האופרטות שלו (שלושה הם הריקודים; יונת פרא) הוצגו על במות אוראדיה וקלוז'.
הוא נרצח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ ב-1944.
פניני הפנינים, נעורים (שירים, בודפשט, 1919);
הגורילה הטובה (קומדיה סאטירית, אוראדיה, 1919);
אי השוקולד המופלא (סיפורי ילדים, קלוז', 1921);
מהזריחה ועד השקיעה (שירים ותרגומים מקוריים, כולל שירים של המשורר היפני מוטורי נארינאגה , קלוז', 1933).
אַקְטִיבִיזְם (מאנגלית: Activism; בעברית: פְּעִילָנוּת) מורכב ממאמצים לקידום, עיכוב או הכוונה של שינויים ומצבים חברתיים, פוליטיים, כלכליים או סביבתיים על ידי נקיטת עמדה ופעולה פומבית.
אקטיביזם היא פעולה של יחידים המתארגנים יחד על מנת להביא לשינוי מהותי בחברה.
הוא יכול להתבטא על ידי פעולות יומיומיות המשקפות אמונה בעמדה מסוימת, או על ידי מספר פעולות קיצוניות בודדות.
יש מגוון סוגים של אקטיביזם, כגון אקטיביזם דרך קמפיין פוליטי, חרם צרכנים, שביתת עבודה, שביתת רעב, הפגנה ומחאה.
כדי לעודד אקטיביזם ומעורבות לשינוי חברתי, יש צורך הן בכוחות הפועלים מחוץ לממסד ומאתגרים אותו כגון: ניירות עמדה, הפגנות, חשיפת אי סדרים ועוד, והן בכוחות הפועלים מתוך הממסד ומשתמשים בתשתיות הקיימות לקידום ערכים אלה.
אקטיביזם שמרני - משויך לקבוצות שמרניות המבקשות לשמור על כוחן או מעמדן וזאת על ידי נקיטת פעולות ישירות.
למשל הקו קלוקס קלאן האמריקאי.
קבוצות מסוג זה שואפות לשמר את ערכי העבר, ומתנגדות לקדמה.
דוגמה לקבוצה כזו יכולה להיות האמיש.
אקטיביזם פרוגרסיבי - מנוגד לאקטיביזם השמרני ומופעל על ידי קבוצות היוזמות שינויים בצורה מואצת באופן התואם את תפישת עולמן.
שינויים אלו מופנים כלפי חברה מסוימת, על ידי חינוך לערכים מסוימים והקמת צורות חברתיות והתאגדויות אלטרנטיביות (אקטיביזם קונסטרוקטיבי) או באלימות (דוגמת מהפכת אוקטובר).
הפעילות האקטיביסטית נעה על הציר שבין דרישה לשינוי מ"למעלה" לבין רצון לשנות מ"למטה".
שינוי מלמעלה מתמקד בניסיון לאזן את מערכת הכוח והשליטה המונעת מצבירת כוח וממניעים אינטרסנטים.
רוב ההתארגנויות האקטיביסטיות שעוסקות בפוליטיקה עוסקות בניסיון זה תוך יצירת מרחב ציבורי שמאפשר דיון ואינטראקציה בסוגיות אלו.
שינוי מלמטה הוא אסטרטגיה של פעולה שנועדה למנוע מעשים שנויים במחלוקת וליצור תנאים רצויים לשגשוג חברתי.
הוא מושג על ידי פעולות ישירות כמו שביתות, התבצרות במקום העבודה, חסימת דרכי גישה ועוד.
צורה אחרת של שינוי מלמטה היא פעולות שמטרתן שינוי האופן בו פועלת וחושבת החברה.
אקטיביזם שיפוטי הוא גישה משפטית, לפיה בית המשפט לוקח חלק יוצר ופעיל בקביעת הנורמות המשפטיות במדינה, ותפקידו אינו מצטמצם רק ל"פה למחוקק" במתן פרשנות לחוק.
כחלק מתפקידו זה ייטה בית המשפט לבקר את הרשות המבצעת ואף את הרשות המחוקקת, ובמידת הצורך גם יתערב בהחלטותיהן.
יש הרואים בביטול החלטה של ערכאה נמוכה על ידי ערכאה גבוהה יותר סוג של אקטיביזם שיפוטי.
הגדרת האקטיביזם השיפוטי והצדקתו הן שאלות השנויות במחלוקת פוליטית ואקדמית.
היפוכו של אקטיביזם שיפוטי הוא פוזיטיביזם משפטי, שמבקש מהשופט לשפוט על פי החוקים הנתונים בידיו בגישה אובייקטיבית ולא להתייחס למוסר או דעות קודמות.
מקורו של המושג אקטיביזם שיפוטי הוא בספרות העוסקת בפסיקותיו של בית המשפט העליון של ארצות הברית, וטבע אותו ההיסטוריון ארתור שלזינגר במאמר שפורסם במגזין "Fortune" בשנת 1947.
מומחי המשפט עמדו על הקושי לתת הגדרה מדויקת לאקטיביזם שיפוטי.
לפי מאוטנר, בית משפט אקטיביסטי יגדיל את מרחב השפיטות כך שגם מחלוקות בעלות גוון ערכי ופוליטי תיחשבנה ראויות לדיון בפניו, והוא ירחיב את השימוש בעילות משפטיות שיש בהן ממד רב של שיקול דעת והכרעה ערכית כמו עילת הסבירות ומידתיות.
פרופ' זאב סגל הציע הגדרה הממוקדת בהתערבות ישירה של בית המשפט בהחלטותיהן של רשויות אחרות:
לפי פרופ' דניאל פרידמן, ממבקרי האקטיביזם השיפוטי, האקטיביזם השיפוטי נמדד בראש ובראשונה על פי מרחב העיסוק של בית המשפט, ולא רק על פי הפסיקה הסופית:
חשוב להבחין בין חקיקה שיפוטית שנועדה להשלים החסר במשפט המקובל לבין אקטיביזם שיפוטי שמאתגר את שיקול הדעת והקביעות הערכיות של הרשות המבצעת או המחוקקת.
מקובל לתאר את העשורים הראשונים של מערכת המשפט הישראלית כמאופיינים בריסון שיפוטי יחסי, עם ביטויים חריגים של אקטיביזם.
לעומת תיאור זה, קבע פרופ' יצחק זמיר, לאחר שסקר פסקין דין אחדים מתקופה זו: "המסקנה היא, שלא זו בלבד שבית המשפט העליון של שנות החמישים ושנות השישים היה בית משפט אקטיביסטי, אלא שלא היה לישראל מאז ועד היום בית משפט אקטיביסטי כמו בית המשפט העליון של אותן שנים".
הוא נימק את הצורך באקטיביזם באותה עת: "האקטיביזם השיפוטי נדרש אותן שנים, בייחוד נוכח המחדל המתמשך של הממשלה והכנסת לא רק בכינון חוקה, אלא אף בקביעת כללים שיקדמו מינהל תקין והוגן ויקנו הכרה והגנה לזכויות אדם.
לא היה אז גוף אחר במדינה שהיה מסוגל ומוכן לעשות זאת חוץ מבית המשפט העליון".
בתקופה זו פיתח בית המשפט העליון דוקטרינות להגנה על זכויות האדם מפני שרירותו של השלטון, אך קיבל כהנחה יסודית את העובדה שלא תיתכן ביקורת שיפוטית על חוקי הכנסת.
בבג"ץ בז'רנו נגד שר המשטרה משנת 1949 ביטל בית המשפט את האיסור, שמנע מאנשי צד שלישי (מאכערים) לבוא למשרד הרישוי ולמלא טפסים בשם בעל מכונית.
זהו פסק הדין הראשון של בג"ץ בו הוכרה הזכות לחופש העיסוק כזכות יסוד, ופעם ראשונה בה נפסלה החלטה של גוף ממשלתי בשל היעדר סמכות.
בבג"ץ קול העם משנת 1953 ביטל בית המשפט את הוראת שר הפנים שהשעתה את הוצאתם לאור של שני עיתונים, ובכך יצר בית המשפט את הבסיס לחופש העיתונות בישראל.
בבג"ץ שייב נ' שר הביטחון משנת 1951 ביטל בית המשפט את פיטוריו של ישראל שייב שנעשו בשל שיוכו הפוליטי, בנימוק שהוראת ראש הממשלה לפיטוריו ניתנה בחוסר סמכות.
בבג"ץ לזרוביץ נגד המפקח על המזונות משנת 1956 ביטל בית המשפט הוראה של המפקח על המזונות להגביל גידול חזירים לאזור שבו מתגוררים לא יהודים, בנימוק שהיא חורגת ממטרת החוק שמכוחו ניתנה ההגבלה.
בתקופה זו בית המשפט העליון הגדיר סוגיות ביטחוניות, כלכליות ומדיניות כבלתי שפיטות ושמר על הדרישה לזכות עמידה.
בית המשפט מיעט להשתמש בעילת הסבירות ותחם באופן צר את גבולותיה.
השופט יואל זוסמן הדגיש כי .
חריג מסוים לגישה זו ניתן לראות בפסק הדין בעניין ברגמן, בו פסל בית המשפט העליון תיקון חקיקה שנגע למימון המפלגות, כשהגיע למסקנה כי החוק סותר את הסעיף המשוריין בחוק יסוד: הכנסת, המבטיח את עקרון השוויון בבחירות וששינויו מותנה ברוב מיוחד, בעוד התיקון לחוק מימון מפלגות לא התקבל ברוב כזה.
בפסק הדין הדגישו השופטים כי הם אינם מכריעים בשאלה העקרונית האם תוקפם של מעשי חקיקה יכול להיות נדון בבית המשפט, והם עושים זאת בהתבסס על הסכמתו של היועץ המשפטי לממשלה שלא לעורר את השאלה העקרונית הזו.
על מקומה של חקיקה שיפוטית כתב שופט בית המשפט העליון, משה לנדוי: "בניגוד לחוק החרות אין בית המשפט יכול לפסוק, אך הוא יכול לפרשו 'פרשנות יוצרת' והוא יכול ליצור דין חדש בדרך חקיקה שיפוטית, בשטחים שאינם מכוסים על ידי חקיקה מחייבת".
בראשית שנות השמונים של המאה העשרים, או אף במהלך שנות השבעים שלה, התפתחה מגמה אקטיביסטית בבית המשפט העליון.
לפי פרופסור מנחם מאוטנר, "מעטים הם בתי־המשפט המוכרים לנו שניתן לאתר בהיסטוריה שלהם עשור כה עתיר שינויים, ואולי אפילו מהפכני, כמו זה של בית־המשפט העליון שלנו בשנות השמונים של המאה העשרים."
שינוי זה יוחס במידה מסוימת לנשיא החדש של בית המשפט העליון, מאיר שמגר ולהתחזקות מעמדו של השופט אהרן ברק, לימים נשיא בית המשפט העליון בעצמו.
בתקופה זו הגדיל בית המשפט את מרחב השפיטות, הגביר משמעותית את השימוש בעילת הסבירות והרחיב מאוד את זכות עמידה כך שגם עותר ציבורי שאינו נפגע ישיר יוכל לעתור כנגד החלטה שלטונית.
צעדים אלה הביאו לשינוי באופי הדיונים בבג"ץ וביטאו שינוי בתפיסתו את מהות תפקידו.
מעתה, בעתירות מנהליות לא נבחנה רק השאלה אם הממשלה חרגה מסמכותה במקרה הנדון, אלא גם אם שיקול הדעת שהפעילה הממשלה היה סביר.
בג"ץ דן גם בשאלות ביטחוניות וכלכליות שההיבט המשפטי בהן אינו דומיננטי, ועסק גם בעתירתם של מי שלא נפגעו ישירות ממעשה שלטוני, אלא טענו לפגיעה בערכים כלליים כמו שלטון החוק והמנהל התקין.
רמזים ראשונים לנכונות בית המשפט העליון להרחיב את תחולתה של עילת הסבירות ניתן היה למצוא כבר קודם לשנות השמונים, אך בשנות השמונים של המאה העשרים הפכה עילת הסבירות לעילה המרכזית בביקורת השיפוטית על הממשלה וההבחנה בין פסילת חקיקה מנהלית לבין ביטולן של פעולות פרטניות של המנהל, בוטלה.
גם להרחבת זכות העמידה נמצאו תומכים כבר בראשית ימי המדינה, כמו השופט חיים כהן, אך עד לשנות השמונים הם היוו מיעוט בבית המשפט העליון.
בנוסף, המרחיבים באותן שנים ביקשו להגמיש את הדרישה לזכות העמידה, אך לא לבטלה.
החל משנות השמונים זכו מצדדי ההרחבה לרוב בבית המשפט, וגישתם הייתה ליברלית עוד יותר, כשוויתרו לחלוטין על הדרישה להוכחת נזק 'אישי, ממשי וישיר'.
המחלוקת בין הנשיא הפורש משה לנדוי, שהתנגד להרחבת עילת הסבירות, לבין השופט ברק שהיה מראשי המצדדים בה, צפה בגלוי בבג"ץ דפי זהב, שבו ניסח ברק את גישתו העקרונית, אשר ביטא אותה כבר קודם לכן בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, ולפיה טענת אי הסבירות עומדת כעילת פסלות גם כשלעצמה.
הנשיא לנדוי ביקר בחוות דעתו את עמדתו של ברק כפי שבוטאה בבג"ץ 'מרכז הקבלנים' וטען כי בית המשפט יידרש, לפי ברק:
ברק הכיר בכך שעמדתו שונה מפסיקת בית המשפט העליון בעבר, וטען כי במקרים בהם דחה בית המשפט עתירות שעסקו בשאלות מדיניות .
נוסף על כך, לנדוי כתב כי הניסוח שבחר ברק בפסק הדין בעניין דפי זהב, זה המכיר ב"מתחם הסבירות", מפיג את החשש להבנה שגויה של עילת הסבירות, כביכול כל מה שנראה לשופט כטעות בשיקול דעתו של הפקיד יכול להביא לפסילת ההחלטה.
כל השופטים שישבו בדין בעניין דפי־זהב הסכימו, שהן במישור המשפט הרצוי והן במישור המשפט המצוי כפופה פעולת המינהל, בעניין אינדיבידואלי כבעניין כללי, לדרישת הסבירות.
העמדה שהתקבלה על דעתם של רוב שופטי בג"ץ תמכה בהרחבת עילת הסבירות מעבר לשימוש המקורי שלה כביטוי לחריגה מסמכות, אף שעמדתו המרחיבה עוד יותר של ברק, לא התקבלה.
עילת הסבירות וגורמים נוספים אפשרו לבית המשפט להרחיב את מסגרת ההתערבות השיפוטית במקרים מסוימים וגם אפשרו קביעה כי מתחם הסבירות העומד לרשותן של הרשויות רחב או כמעט בלתי מוגבל במקרים אחרים.
גם בין המצדדים בשינוי לא היו הדעות אחידות באשר להיקפו הרצוי, ובין שמגר לברק התגלעה מחלוקת בשאלת השפיטות.
בעוד ברק גרס כי עקרונית "הכל שפיט" (ברק סייג את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית לבין שפיטות מוסדית), שמגר התנגד לגישה כה מרחיבה של סמכות בית המשפט.
בפסק דין אפרופים, שכתב השופט אהרן ברק ושהיה לציון דרך מרכזי בדיני החוזים בישראל, נשלל הכלל הוותיק לפיו חוזה שלשונו ברורה לא יתפרש על פי נסיבות חיצוניות.
ביחס לסוגיית השפיטות, ברק אמר ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות שלהם אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשה,
המהפכה החוקתית - חוקי היסוד עליונים על חקיקה רגילה
עד המהפכה החוקתית נמנע בית המשפט מפסילת חוק מפורש שחוקקה הכנסת.
את הערעור הראשון על מגבלה זו העלה השופט אהרן ברק באִמרת אגב בפסק הדין בעניין לאו"ר, בה ציין את דעתו כי מבחינה עקרונית אפשרית פסילה של חוקי הכנסת אף ללא הסתמכות על חוקה.
עם זאת הוא הסתייג מיישום מעשי של קביעתו בשל המסורת המשפטית בעניין.
במרץ 1992 נחקקו שני חוקי יסוד: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
שני חוקי היסוד החדשים היו הראשונים שעסקו בעיגונן של זכויות, בעוד חוקי היסוד שקדמו להם עסקו במבנה החוקתי ובסדרי השלטון בישראל.
לאחר קבלת חוקי היסוד החדשים כתב שופט בית המשפט העליון אהרן ברק כי מדובר במהפכה חוקתית, שבמסגרתה הגבילה הכנסת את סמכות החקיקה שלה והעניקה לבית המשפט סמכות לביקורת שיפוטית על החקיקה.
שמגר הסתייג מההגדרה כמהפכה חוקתית משום שמצב זה היה עוד משנת 1958, עת חוקק חוק יסוד: הכנסת (שהוביל לבג"ץ ברגמן), וחוקי היסוד החדשים הוסיפו לכך.
בפסק הדין בעניין בנק המזרחי, שניתן בנובמבר 1995, קבע בית המשפט לראשונה במפורש כי בכוחו לבטל חקיקה של הכנסת המנוגדת לחוקי היסוד, כולל חוקי היסוד שאינם משוריינים.
קביעה זו הורחבה בהמשך בפסיקות נוספות, והביאה גם לפסילה מעשית של חוקים ב-20 מקרים.
הקביעה כי יש לבית המשפט סמכות לבטל חקיקה של הכנסת נחשבת לשיא תהליך ההתעצמות של בית המשפט העליון והשינוי שחל בתפיסה שלו את תפקידו.
אם בצמצום הדרישה לזכות עמידה ובהרחבת עילת הסבירות שם עצמו בית המשפט כשותף של הכנסת לקביעת הערכים החלים במדינה ובהקצאת משאביה, הרי שכעת מיקם עצמו בית המשפט לא רק לצד הכנסת, אלא אף מעליה, לטענת שופט העליון משה לנדוי ופרופ' מאוטנר.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, אמר כי המהפכה החוקתית נובעת מהחלטתה של הכנסת לחוקק חוקי יסוד, וכי ביכולתה לבטל את חוקי היסוד באמצעות החלטה דומה.
מסיבה זו אמר ברק כי מבחינה עקרונית נותרה הכנסת הסמכות העליונה, בכובעה כרשות מכוננת:
מלבד הקביעה העקרונית כי לבית המשפט יש סמכות לביקורת שיפוטית על חקיקה של הכנסת, הרחיב בית המשפט בשורה של פסיקות את היקפה של המהפכה החוקתית.
בית המשפט קבע כי גם חוק יסוד שאין בו שריון מפורש הוא בעל 'שריון מהותי', בשל פסקת ההגבלה שבו, ולכן הוא גובר על חוק רגיל של הכנסת.
בהמשך קבע בית המשפט כי גם חוקים שאין בהם פסקת הגבלה נהנים מעליונות על חוק רגיל.
נוסף על כך קבע בית המשפט כללים לשינויו של חוק יסוד, והגביל את היכולת לשנותו.
קידום משמעותי של המהפכה החוקתית יצר בית המשפט באמצעות הרחבת הזכויות המוגנות בחוקי יסוד.
בית המשפט הכליל באופן חלקי הגנה החוקתית של חוקי היסוד זכויות שלא הוזכרו בהם ואף כאלה שהושמטו במכוון מהחוקים בתהליך החקיקה.
כך נקבע כי הזכות לשוויון וחופש הביטוי חוסים תחת ההגנה החוקתית על כבוד האדם, אף שהם לא נכללו במכוון בנוסח החוק.
זכויות אלה חוסים תחת ההגנה במקרים שהם בזיקה לכבוד האדם.
בהמשך החל בית המשפט להכיר גם בזכות למינימום של קיום אנושי בכבוד כחלק מהזכות לכבוד.
מגמת האקטיביזם השיפוטי בבית המשפט העליון נמשכה בתקופת כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, בין השנים 1995 ל-2006, ולפי פרידמן הייתה זו תקופת השיא של האקטיביזם השיפוטי.
זאב סגל ולילך ליטור מנגד תיאורו כי האקטיביזם השיפוטי בבית המשפט כמתון, הגובל לא אחת בריסון שיפוטי.
בית המשפט פסל בשנים אלו בחמישה מקרים דברי חקיקה של הכנסת, כשבכל המקרים ישב הנשיא ברק בהרכב ותמך בביטול החוק.
אחד מציוני הדרך בשיח על המהפכה החוקתית היה פסק דין הנדלמן, במסגרתו הורה שופט בית משפט השלום בתל אביב, דוד רוזן, על ביטולו של סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא סותר לחוק יסוד: חופש העיסוק.
צעד זה של ביטול חוק על ידי שופט בבית משפט השלום החריף את הדיון הציבורי על המהפכה החוקתית.
גם בית המשפט המחוזי מתח ביקורת על החלטה זו.
עם מינויו של דניאל פרידמן לשר המשפטים בממשלתו של אהוד אולמרט, מעט אחרי מינויה של דורית ביניש לנשיאת בית המשפט העליון, התחדש ביתר שאת הדיון הציבורי על מעמדו ותפקידו של בית המשפט העליון.
פרידמן ניסה לקדם בחקיקה הגבלה של מרחב השפיטות וכן הגבלה של סמכות בג"ץ לפסול חוקים, תוך הכרה ראשונה בסמכות זו בחקיקה, והוספת פסקת התגברות כללית.
הצעות אלה לא הבשילו לכדי חקיקה.
התנגדותו של פרידמן לאקטיביזם השיפוטי הציפה לראשונה באופן משמעותי את קיומה של ביקורת כזו מחוץ לחוגי הימין והדתיים.
על רקע זה הגיעו שר המשפטים החדש ונשיאת בית המשפט העליון לעימות גלוי וחריף, בו השתתפו גם שופטים בדימוס של בית המשפט העליון.
בעיני אישים מסוימים, לצד השינוי בגבולות מוערבותו, הרחבת זכות עמידה והנכונות לבחון סוגיות ולהעריך סבירות ומידתיות יצרו רושם כאילו בית המשפט הוא גורם מרכזי, אך בפועל, הנטייה המובהקת של בג"ץ היא להימנע מלהתערב בהכרעות השלטוניות.
כך העותרים המשחרים לפתחו של בית המשפט, כמו גם חלק ממבקריו של בית המשפט, מניחים כי תחומי ההתערבות רחבים יותר מכפי שהם למעשה.
עילת הסבירות עצמה וכלים משפטיים אחרים לעיתים משמשים ככלי מרסן.
בפברואר 2012 התמנה אשר גרוניס לנשיא בית המשפט העליון, לאחר שמינויו התאפשר בשל שינוי בחוק בתי המשפט.
מתנגדי השינוי טענו כי התיקון לחוק נועד לאפשר לגרוניס להתמנות לנשיא, בשל תפיסתו הדוגלת בריסון שיפוטי.
המחלוקת על האקטיביזם השיפוטי ממשיכה להתקיים בשיח הציבורי והפוליטי בישראל, כאשר במקרים רבים פסילת חוקים בידי בג"ץ גוררת ביקורת מצד מתנגדי האקטיביזם השיפוטי, והצעות לריסון כוחו של בג"ץ.
לפי ד"ר גיא לוריא ופרופ' יובל שני, רמת האקטיביזם של בג"ץ בפסילת חוקים נמוכה.
לעליית האקטיביזם השיפוטי בישראל ניתנו הסברים שונים:
לפי יהושע שופמן, האקטיביזם והמהפכה החוקתית הם תוצר של תהליך בפסיקה.
ב-1992, ח"כים כמו אוריאל לין ואמנון רובינשטיין יזמו חוקי יסוד שהתמקדו בזכויות אדם.
פרופסור מנחם מאוטנר הציע כי תהליך התעצמותו של בית המשפט העליון, וגיבויו המוחלט של התהליך בידי המחנה היהודי-חילוני-ליברלי בישראל, באו כתוצאה מחששם של בני אותו מחנה מפני עליית כוחו של המחנה היהודי-דתי, בראש ובראשונה בשל המהפך ב-77'.
לפי מאוטנר, בתגובה לאיבוד השליטה במערכת הפוליטית פעלה האליטה הוותיקה ליצירת בסיס כוח חלופי למערכת הפוליטית בדמות בית המשפט העליון.
חדירת בית המשפט לתחומים שהיו שמורים עד אז לכנסת ולממשלה נועדה לשמר חלק מההשפעה בידי הקבוצה הליברלית שאיבדה את ההגמוניה במדינה.
פרופסור דניאל פרידמן נימק את שינוי המגמה בעיקר בהיחלשות המערכת הפוליטית ויצירת ואקום שלטוני שאליו נכנס בית המשפט העליון.
גורם נוסף שמציין פרידמן הוא חילופי הדורות בהרכב בית המשפט העליון:
פרופסור יוסף ויילר וד"ר דורין לוסטיג הציעו הסבר השוואתי שרואה בעליית האקטיביזם ובמהפכה החוקתית בישראל חלק ממגמה עולמית בעידן שלאחר נפילת מסך הברזל ויציאת המדינות הקומוניסטיות לשעבר לדרך פוליטית ומשפטית חדשה.
פנינה להב ראתה בהשפעה האמריקאית על שופטים ואנשי אקדמיה בישראל גורם חשוב לשינויים ברוח בית המשפט האמריקאי.
השפעה זו, שנוצרה בעיקר דרך לימודים בארצות הברית, החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם התחזקות הקשרים המדיניים והביטחוניים ובאה לידי ביטוי גם בתחומים אחרים.
גורם אחר שהזכירה פרופסור דפנה ברק-ארז הוא האפשרות של שיפוט בפני ערכאות שמחוץ לישראל באה לידי ביטוי גם בכל הנוגע לתחום של לחימה ממש ביהודה ושומרון וחבל עזה.
פרופסור דני גוטוויין טען כי השינויים בפסיקה התרחשו כתגובה לעליית כלכלת השוק והנאו-ליברליזם.
לעליית כלכלת השוק תרמו רבות גם ממשלות הליכוד בראשות בגין, שהנהיגו ליברליזציה בשווקים, החלשה של ההסתדרות ועוד.
לפי גוטוויין, בית המשפט פעל באופן שהכשיר את צעדים אלו ולא התנגד להם.
במחקר אמפירי נמצא קשר בין מידת האקטיביזם של שופטי בית המשפט העליון להיקף השימוש שהם עושים במשפט הבינלאומי הפומבי.
לפי המחקר קיים מתאם משמעותי בין הפנייה וההיזקקות של שופטים למשפט הבינלאומי הפומבי לבין תפיסת התפקיד השיפוטי לדעת אותם שופטים.
תפיסת תפקיד רחבה מביאה לפסיקה אקטיביסטית שכן לדעת המחזיקים בה, היקף הסמכות של בית המשפט כוללת גם ביקורת על עניינים מוסדיים וחוקתיים.
כך לדוגמה, נמצא שהנשיא אהרון ברק נהג להשתמש לעיתים תכופות יחסית במשפט הבינלאומי הפומבי ופסיקותיו של ברק אכן מתאפיינות באקטיביזם ובכך מבטאות תפיסת תפקיד רחבה.
במחקר שערך גד ברזילי עם ד"ר מעוז רוזנטל ועם פרופ' אסף מידני, נותחו קרוב ל-9,500 החלטות של שופטי העליון בשבתם כשופטי בג"ץ מאז 1995. לפי גד ברזילי, הממצאים הראו כי בית המשפט העליון בישראל דווקא לא מרבה להתערב בהחלטות הממשלה ושריה.
רק ב-10% אחוזים מן המקרים קיבל בג"ץ עתירות נגד הממשלה או שריה, ובעוד כ-3% התקבלו הבקשות בעתירות באופן חלקי.
מדובר בשיעור נמוך בהשוואה למדינות כגון גרמניה וארצות הברית, וגם בהשוואה למדינות אסיאתיות בעלות פיקוח משפטי-חוקתי כגון קוריאה הדרומית או טיוואן.
לפי מחקרים מסוימים, תהליכי מינוי שופטים שנשלטים על בסיס חלוקה פוליטית לא מונעים אקטיביזם שיפוטי, אלא מגבירים אותו.
מידת התערבות השופטים בהחלטות הרשות המחוקקת והמבצעת בולטת במיוחד כאשר שופטים הממונים פוליטית מכהנים במקביל לממשל שאינו תואם לזה שמינה אותם.
שופטים ממונים פוליטית נוטים להיות אקטיביסטים (בהשוואה לאלו שאינם ממונים פוליטית) גם ביחס למשטר שמינה אותם.
סוגיית האקטיביזם השיפוטי נמצאת במחלוקת בקרב משפטנים ופוליטיקאים במדינות רבות.
לגרסת תומכי האקטיביזם, תפקידו של בית המשפט לפרש וליישם את החוק כולל גם השלמה של חקיקה של הכנסת, ובחינת פעולותיהן של רשויות השלטון כחלק משיטת האיזונים והבלמים של עקרון הפרדת הרשויות.
אקטיביזם שיפוטי מאפשר פיתוח של המשפט באמצעות פרשנות ומבטיח שלטון חוק תקין.
התומכים באקטיביזם שיפוטי טוענים שהביקורת על גישה זו דורשת מבית המשפט שלא להתערב בפעולות ממשלתית שאינן חוקיות ובכך חותרת תחת תפקידו של בית המשפט, שכן בהיעדר דיין – אין דין.
גם בין התומכים באקטיביזם השיפוטי חלוקות הדעות ביחס להיקפו הראוי.
מתנגדי האקטיביזם השיפוטי סבורים כי תפקידו של בית המשפט איננו לקבוע את הערכים והנורמות הראויים למדינה, אלא לפרש וליישם את הנורמות שקבעה הרשות המחוקקת.
לשיטתם, שאלות ערכיות צריכות להיות מוכרעות באופן דמוקרטי באמצעות הכרעת רוב, כלומר בשדה הפוליטי, והעברת הדיון לשדה המשפטי פוגעת בעיקרון הדמוקרטי הזה.
טענת משנה של מצדדי הריסון השיפוטי היא כי התערבות של בית המשפט בשאלות ציבוריות שנויות במחלוקת פוגעת במעמדו ובאמון שרוחש לו הציבור כגוף נייטרלי.
הוויכוח על האקטיביזם השיפוטי בישראל
האקטיביזם השיפוטי בישראל מזוהה יותר מכל עם נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק.
גישתו של ברק קנתה לה אחיזה רחבה בבית המשפט העליון.
גם קודמו בתפקיד, מאיר שמגר, זוהה עם הגישה האקטיביסטית.
באקדמיה, אחד הדוברים הבולטים בזכות האקטיביזם השיפוטי הוא הפרופסור מרדכי קרמניצר.
פרופ' יניב רוזנאי טען שבית המשפט העליון אינו אקטיביסטי:
אין ספק שבית המשפט העליון מצוי במוקד המשפט החוקתי הישראלי ופיתוחו.
עם זאת למעשה הוא דווקא נע בין אקטיביזם לריסון ולעיתים אף לריסון יתר.
מספר החוקים שבוטל מאז המהפכה החוקתית קטן יחסית (אף שבאופן טבעי הוא עולה עם השנים), ורוב העתירות נגד המדינה נדחות.
מניתוח של כ־9,500 החלטות של שופטי בית המשפט העליון בשבתם כשופטי בג"ץ שניתנו מאז 1995 עולה כי רק ב־10% מהמקרים קיבל בג"ץ עתירות נגד הממשלה או שריה, ובעוד כ־3% מהעתירות התקבלו חלק מהבקשות.
במילים אחרות — רק עתירות מעטות נגד הממשלה ושריה התקבלו, ובג"ץ התערב התערבות של ממש רק ב־1 מכל 10. ועדיין, על אף נתונים אלה, בעיני חלקים רבים בציבור בית המשפט נתפס — באופן שגוי — כאקטיביסט.
עם המתנגדים הבולטים לאקטיביזם השיפוטי בקרב המשפטנים נמנים נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי, המשנה לנשיא בית המשפט העליון מנחם אלון, והפרופסורים רות גביזון ודניאל פרידמן.
האקטיביזם השיפוטי ספג ביקורות מכמה שרי משפטים כמו חיים רמון, איילת שקד ואמיר אוחנה.
גם חברי כנסת הביעו התנגדות לאקטיביזם שיפוטי, בהם יושבי ראש הכנסת ראובן ריבלין ויולי אדלשטיין, בין השאר בטענה שהרשות השופטת מסיגה את גבולות סמכותה של הרשות המחוקקת.
לעיתים, מי שהוגדרו המתנגדים האקטיביזם השיפוטי (בעיקר הפוליטיקאים) תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.
מחובתו של בית המשפט לבקר את מוסדות השלטון האחרים ולהציב להם גבולות ברורים, כחלק משיטת ה"איזונים והבלמים" שהיא נדבך מרכזי בעקרון הפרדת הרשויות הדמוקרטי.
אקטיביזם שיפוטי אפשר לבית המשפט להביא לידי ביטוי את ערכי החברה ותפיסות היסוד שלה.
דווקא השופט שנהנה מעצמאות שיפוטית, מסוגל לתת ביטוי לתפיסות אלו.
האקטיביזם השיפוטי נשען ברובו על חוקי היסוד ופסקאות ההגבלה שבהם, אותם ניסח המחוקק בעצמו ובכך מסר את הכוח להגבילו בידי בית המשפט.
הכנסת והממשלה יכולים לשנות את החקיקה או התקנות כתגובה לפסיקה.
פסיקה המבוססת על פרשנות מרחיבה של החוקה קיימת במדינות נוספות.
האקטיביזם השיפוטי מונע פגיעה בזכויות הפרט על ידי הממשלה.
האקטיביזם השיפוטי מאפשר הגנה על הזכויות של האדם שעותר לבית המשפט.
מלבד השמירה על זכויות אדם, לבית המשפט תפקיד חשוב בפיתוחה ושמירתה של תרבות מנהל תקין במדינה.
בית המשפט צריך "להמשיך ולפתח את המסורת הליברלית שלו" גם כאשר היא אינה מקובלת על חלקים מהציבור.
מערכת הערכים בישראל מתומצתת בשני ביטויים שכתובים בחוקי היסוד, שהם החוקה: יהודית ודמוקרטית.
שני הערכים שמהם בית המשפט גוזר את כל מה שמחייב בכל הפסיקה ונגזרות שלהם קיימות בחקיקה ובפסיקה.
בישראל, יש לנבחרי הציבור מעורבות בוועדה למינוי השופטים.
החל מ-2008 דרוש רוב של 7 מתוך 9 בוועדה לשם מינוי שופט בבית המשפט העליון, כשנבחרי הציבור הם ארבעה.
העיקרון היסודי של דמוקרטיה הוא כי מחלוקות ציבוריות ערכיות יוכרעו בידי נבחרי הציבור, באמצעות פשרה פוליטית, משא ומתן מפלגתי ותוצאות הבחירות.
התערבות בנושאים אלו על ידי בג"ץ, ששופטיו אינם נבחרים על ידי הציבור, פוגעת בבסיס הדמוקרטיה.
לבית המשפט אין הכשרה או מומחיות מיוחדות להכריע בשאלת הסבירות של פעולות הממשלה, אלא רק להכריע בשאלות של סמכות ופרוצדורה.
אין לבית המשפט זכות, סמכות או יכולת לקבוע את ערכי המוסר הנאותים ולכפות אותם על הציבור.
אין מקבילה בעולם לבית משפט שפוסל חקיקה של הכנסת על בסיס חוקה שאינה ברורה ושבית המשפט מעצב אותה, כפי שנעשה בישראל.
התערבות תדירה של בית המשפט בכל נושא על ידי בחינת הסבירות שבפעולות הרשות המבצעת מבטלת למעשה את הפרדת הרשויות ומרכזת את כלל הסמכויות בידי הרשות השופטת.
התערבותו של בית המשפט העליון בנושאים השנויים במחלוקת ציבורית פוגעת במעמדו ובאמון הציבור בו, כיוון שהיא הופכת אותו לצד במשחק הפוליטי.
היבטים שונים של האקטיביזם השיפוטי, כמו הלכת אפרופים, פוגעים בוודאות המשפטית.
המטרה המוצהרת של חקיקת חוקי היסוד הייתה להגביר את הקונצנזוס החברתי.
לכן אסור שבג"ץ יפסוק בשמם, פסקים שמגבירים את השסע החברתי.
כאשר בית המשפט מרחיב את סמכויותיו ואת תחומי עיסוקו שלא על פי חוק שמסמיך אותו לדון בהם, הוא פוגע בעקרון חוקיות המנהל, לפיו לרשות מותר לעשות רק מה שהותר לה במפורש בחוק.
במדינות בהן נהוגה ביקורת שיפוטית כזו, שופטי הערכאה השיפוטית העליונה ממונים על ידי נבחרי הציבור, בשונה מהמצב בישראל.
מספר אטומי שם סמל 89 אקטיניום Ac 90 תוריום Th 91 פרוטקטיניום Pa 92 אורניום U 93 נפטוניום Np 94 פלוטוניום Pu 95 אמריציום Am 96 קוריום Cm 97 ברקליום Bk 98 קליפורניום Cf 99 איינשטייניום Es 100 פרמיום Fm 101 מנדלביום Md 102 נובליום No 103 לורנציום Lr
סדרת האקטינידים היא סדרה כימית של 15 יסודות כבדים דומים למדי.
הדמיון נובע מכך שבהתקדמות בשורה זו מתמלא ענן האלקטרונים f, שהוא ענן פנימי ביותר ושאין לו השפעה על הערכיות, הקובעת את מרבית התכונות הכימיות של החומר.
האקטינידים נמצאים בטבלה המחזורית במקומות 89–103 והם מרוכזים בשורה נפרדת מתחת לגוף הטבלה, שורת האקטינידים.
חלק ניכר מהיסודות האקטינידים מאופיינים ברדיואקטיביות ומשך חיים קצר למדי; רובם נוצרו באופן מלאכותי בכורים גרעיניים ובמעבדות מחקר, והם מוצקים בטמפרטורת החדר.
בשם "אקטינידים" משתמשים לעיתים כדי לציין יסודות כבדים מאוד, בעיקר בהקשר של אנרגיה גרעינית - כל היסודות המתאימים לשימוש כדלק גרעיני הם אקטינידים.
אקטיניום (Actinium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מתכתי, שסמלו הכימי Ac ומספרו האטומי 89. אקטיניום הוא היסוד הראשון בסדרת האקטינידים.
צבעו של האקטיניום כסוף, ובחושך הוא זוהר בזוהר כחלחל בשל רדיואקטיביותו.
בטבע הוא מופיע בכמויות קטנות בעפרת אורניום, שכן הוא אחד משלבי-הביניים של דעיכתו לעופרת.
בכל טון של אורניום יש כעשירית הגרם של 227Ac.
בתכונותיו הכימיות האקטיניום דומה מאוד לאנלוג המחזורי שלו, הלנתן.
אקטיניום הוא יסוד נדיר בטבע, אך הפקתו בצורה מלאכותית אינה יקרה.
מופק בצורה מלאכותית על ידי הפצצת רדיום בנייטרון בכור גרעיני.
בשל פעילותו הרדיואקטיבית הגבוהה (פי 150 מרדיום), הוא משמש כמקור נייטרונים.
בנוסף לכך ניתן להשתמש בו ברדיואימונותרפיה.
האקטיניום זוהה ב-1899 על ידי הכימאי הצרפתי אנדרה לואי דביירן, שהפיק אותו מעפרת אורניום.
מאוחר יותר, בשנת 1902, זיהה אותו באופן עצמאי כימאי אחר, פרידריך אוטו גיזל הגרמני.
מקור שמו במילה היוונית "אקטינוס", שפירושה "קרן אור".
עד כה ידועים כ-36 איזוטופים של אקטיניום, העיקריים שבהם:
217 - בעל זמן מחצית חיים של שניות.
האיזוטופ היחיד המופיע בטבע הוא 227Ac.
כמו כן לרוב האיזוטופים שלו זמן מחצית חיים בן פחות מדקה.
בשל פעילותו הרדיואקטיבית הגבוהה, האקטיניום מסוכן מאוד - כפלוטוניום.
כמו כן, אכילת כמויות קטנות ביותר שלו היא סכנה חמורה לבריאות.
אקטואליה (לפי האקדמיה ללשון העברית: עִנְיְנֵי דְּיוֹמָא) היא אוסף התהליכים והאירועים המתרחשים בזמן הנוכחי.
כאשר התהליך מסתיים או האירוע מתרחק הוא כבר לא נחשב לאקטואליה אלא להיסטוריה.
התהליך תלוי במידת המעורבות, כך שאירועים מסוימים עשויים עדיין להיחשב כחלק מהאקטואליה במקום אחד או עבור אנשים מסוימים ואילו עבור אנשים אחרים או מקומות אחרים הם כבר חלק מההיסטוריה.
דוגמה לכך היא רעידת האדמה באוקיינוס ההודי שנחשבה לאקטואליה כאשר התרחשה בדצמבר 2004, כחודש לאחר מכן, בסוף ינואר 2005, נחשבה עדיין לאקטואליה מבחינת המדינות בהן היא התרחשה; ובסוף אפריל 2005 האירוע נחשב עדיין לאקטואליה רק בעיני האנשים שנפגעו ממנו.
דיווחי אקטואליה תופסים מקום מרכזי באמצעי התקשורת.
בעיתונות היומית ובשבועוני החדשות הם מהווים חלק עיקרי.
גם ברדיו הם תופסים מקום נכבד, בדמות משדרי חדשות תמציתיים ויומני חדשות העוסקים באקטואליה בהרחבה.
המצב דומה גם בחלק מערוצי הטלוויזיה, ומגיע לשיא בערוצים כדוגמת CNN, המקדישים את כל זמנם לאקטואליה.
משמעות המילה "אקטואלי" (actual) היא "עכשווי, מציאותי, ממשי, דבר שבעיתו".
תחת הכותרת "אקטואליה" ניתן לעסוק במגוון רחב של נושאים, שהמשותף להם הוא שכולם אירועים המתרחשים בהווה ומעסיקים את הציבור.
אקטואליה עוסקת בנושאים הנמצאים על סדר היום הציבורי הרלוונטיים לזמן הנוכחי, אשר האדם מגיב אליהם ומתייחס אליהם בהקשרים חברתיים.
אקטואליה בעיקר כוללת בתוכה אירועים המתרחשים בהווה וחשובים לאוכלוסייה מסוימת, אך יש בתוכה גם אירועים הקשורים לעבר ולעתיד.
המושג עצמו מתייחס מצד אחד לזמן ולעיתוי בו הוא מתרחש, ומצד שני מתייחס לרלוונטיות ולמעשיות שלו, במיוחד בהקשרים של התועלת שלו לחברה עצמה.
תאוריית קביעת סדר היום, מתארת בתוכה את היכולת של כלי התקשורת לעלות נושא אל ראש סדר העדיפויות הציבורי, וכך ביכולתם להפוך אירוע מסוים לאקטואלי.
תוכניות אקטואליה עוסקות לרוב בחדשות ולא בתהליכים ארוכי טווח.
אקטואליה יכולה להפוך להיסטוריה תוך זמן קצר יחסית.
אַקְטִיבַצְיָה (מאנגלית: activation, בתרגום לעברית: "הפעלה") של תוכנה היא שלב אחרון בהתקנת התוכנה במחשב, שבו על המשתמש להזין את פרטי רישיון התוכנה שלו על מנת שהתוכנה תפעל, ופרטים אלה נבדקים, באמצעות האינטרנט, מול שרת של ספק התוכנה.
דרך זו מבטיחה לספק הגנה מפני שכפול בלתי מורשה של התוכנה, שהתאפשר במצב שבו לא נדרשת בדיקה מול שרת מרכזי.
טכניקה זו מהווה בעיה בעת התקנה במחשב שאינו מחובר לאינטרנט.
אקטיבציה יכולה להיות שלב שנוסף להזנת המספר הסידורי של עותק התוכנה (ידוע גם כ"מספר רישיון" או בלעז כ"סיריאל"), או הדרך היחידה לאימות העותק - בין אם אימות חד-פעמי או אימות על בסיס קבוע.
תחילת השימוש באקטיבציה נועדה כדי להילחם בקבוצות קראקרים שפורצים מספרים סידוריים של תוכנות ומפיצים אותם ברשת, ואקטיבציה אכן מקשה על פריצת התוכנות, בכך שהיא דואגת לאמת שמופעל רק עותק אחד בעל אותו מספר סידורי (אם זה אפשרי) או הגבלת מספר ההפעלות עם אותו מספר סידורי.
תוכנות וחברות אשר החלו להשתמש במנגנוני אקטיבציה הן:
מיקרוסופט - בתוכנת חלונות XP ומעלה
אדובי מערכות - בתוכנת אדובי אקרובט ובתוכנת אדובי פוטושופ CS2
חברת מייפלסופט בתוכנה Maple 10
אקטואר הוא אדם העוסק באקטואריה, מדע המשתמש בטכניקות מתמטיות, סטטיסטיות וכלכליות לפתרון בעיות כלכליות שבהן משולבים מצבים של אי ודאות.
המילה "אקטואר" היא התרגום לעברית של המילה האנגלית Actuary.
מילה זו עצמה נגזרת, כנראה, מהמילה הלטינית Actuarius שציינה את תפקידו של פקיד בכיר בסנאט הרומי (אך מהות תפקידו המדויק אינה ברורה).
במשמעותה העכשווית הופיעה המילה לראשונה בכתובים בשנת 1762 כאשר חברת הביטוח האנגלית Equitable מינתה "אקטואר" (Actuary) לשמש כמנהל הטכני והאדמיניסטרטיבי שלה.
המונח הפך לנפוץ, במשמעותו המקובלת היום, בבריטניה, בתחילת המאה ה-19 עם ייסוד המכון הבריטי לאקטואריה (Institute of Actuaries) ב-1848.
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ייסדו מרבית מדינות אירופה, וכן ארצות הברית וקנדה, ארגונים אקטואריים במטרה לקדם את ענייני המקצוע, לקבוע כללי התנהגות, אתיקה מקצועית ותקנים.
ב-1895 נוסדה בבריסל אגודת האקטוארים הבינלאומית (IAA) המאגדת את האגודות הלאומיות ומשמשת מכשיר לארגון מפגשים וכנסים מקצועיים בינלאומיים.
המקצוע מכיר כיום בשלושה סוגים של אקטוארים, בהתאם להתמחותם העיקרית:
אקטואר של ביטוח חיים, פנסיה ובריאות, המתמחה בעיקר בבעיות הקשורות לתמותה, נכות וסיכוני חיים אחרים.
אקטואר של ביטוח כללי, המתמחה בעיקר בבעיות הקשורות לביטוחי רכוש, חבויות וניהול סיכונים פיזיים.
אקטואר פיננסי, המתמחה בעיקר בבעיות הכרוכות בתנאי השקעה עתידיים בעידן של אי-ודאות.
אקטוארים המועסקים בחברות ביטוח אחראים, בין השאר, לחישוב תעריפי הביטוח ולקביעת עתודות הביטוח.
בקרנות הפנסיה עוסקים אקטוארים בתכנון תנאי הפנסיה, קביעת עלותה ובהכנת המאזנים האקטואריים.
בבנקים ובחברות פיננסיות אחרות מועסקים אקטוארים בניתוח וחיזוי מצבים כלכליים.
אקטוארים עצמאיים עוסקים בייעוץ בלתי תלוי לחברות וליחידים ומסייעים להם להתמודד עם בעיות הקשורות בבחירת תוכניות פנסיה, ביטוח והשקעה.
ב-1952 נרשמה אגודת האקטוארים בישראל.
שעם חבריה נמנים לאורך השנים בכירי האקטוארים בחברות הביטוח, בגופי הפנסיה ובגופים פיננסיים נוספים.
האגודה מעניקה לחבריה, שעמדו בכל תנאי הקבלה (לימודים אקדמיים, לימודי השלמה באקטואריה ובחינות) את התואר "חבר מלא" (.F.IL.A.A) המוכר על ידי ארגון האקטואריה הבין לאומי ה-IAA.
תקנון האגודה כולל שלוש קטגוריות של העוסקים בתחום: "אקטואר מלא", "אקטואר מתמחה" ו"עמית לומד".
בתחילת 2019 פרסמו לראשונה שר האוצר והממונה על רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון תקנות המסדירות את תנאי הכשירות של מי שמבקשים להתמנות כאקטוארים ממונים בחברות ביטוח ובבתי השקעות, על פי תחומי הביטוח השונים או בתחום פנסיה.
בין היתר נקבעו בתקנות דרישות סף לניסיון מעשי צבור וכן חברות בדרגה הגבוהה ביותר ("Fellow") באיגוד אקטוארים החבר בארגון האקטוארים הבינלאומי - IAA.
בישראל, מקצוע האקטואריה נלמד באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ב, ובאוניברסיטת תל אביב.
אקטואריה היא מדע, המשתמש בטכניקות מתמטיות וסטטיסטיות לפתרון בעיות כלכליות וחברתיות שבהן משולבים מצבים של אי-ודאות.
אדם העוסק במדע האקטואריה באופן מקצועי נקרא אקטואר.
אקטואריה כוללת כמה תחומים חופפים כגון סטטיסטיקה, הסתברות, כלכלה ומימון.
אקטואריה שימושית במיוחד בענף הביטוח, שבו יש צורך לחזות עלות של סיכונים.
בביטוח חיים יש להעריך סיכונים כגון מוות של מבוטח בטרם עת ומשך חייו לאחר פרישתו מעבודה.
בביטוח רכוש יש להעריך סיכונים כגון שרפה ושיטפון.
אקטואריה נחוצה גם בניהול עסקי, למשל כדי להעריך את החבות של ארגון בגין דמי מחלה לעובדיו.
אחד מתפקידי האקטואריה הוא לחזות את היכולת של גוף מבטח (קרן פנסיה, חברת ביטוח, ביטוח לאומי וכדומה) לעמוד בהתחייבויות עתידיות שלו, כדי לוודא שיעמוד בהן גם לאחר עשרות שנים.
האקטואריה מציגה מאזן אקטוארי, לפיו אפשר לדעת האם הגוף המבטח מצוי בגירעון אקטוארי - מצב של חוסר יכולת לעמוד בהתחייבויות עתידיות, המצריך נקיטת אמצעים לתיקונו.
בעולם העתיק לא הייתה מערכת לרווחת חולים ומוגבלים.
אדם שנפגע ולא היה מסוגל לכלכל עצמו כראוי, היה פונה בדרך כלל למשפחתו או לארגונים דתיים ומבקש צדקה.
ב-1662 ג'ון גרונט הבחין כי קיים דפוס ניתן לחיזוי באורך חיי אנשים מקבוצות שונות.
המחקר הוביל ליצירת מה שידוע כיום כלוחות של הסתברויות ביומטריות כמו לוחות תמותה המשמשים לחישוב תוחלת החיים והפרמיות שאדם יתבקש לשלם בכל גיל כדי להיות מבוטח למקרה שלא יוכל לפרנס את עצמו או את בני משפחתו.
הלוחות אפשרו הקמת מערכת ביטוחים ששילמה אנונה לפרטים המבוטחים או לבני משפחותיהם במקרים מוסכמים מראש או בלתי צפויים כמו נכות, פרישה בגיל מסוים או מוות.
הראשון שהראה כיצד ניתן לעשות זאת היה אדמונד האלי שהכין לוח תמותה לחישוב הפרמיות שאדם יתבקש לשלם בכל גיל תמורת ביטוח חיים כדי שיורשיו יקבלו אנונה לאחר מותו.
אקטואריה הוכרה כתחום מתמטי נפרד כבר במאה ה-17 אך לא השתנה רבות עד לשנות השמונים עם כניסת מחשבים ומודלים מתמטיים חדשים.
אקטין הוא חלבון בעל תפקיד מרכזי בשלד התא.
יחידות רבות של אקטין מתחברות ליצירת פולימר, סיב סלילי הקרוי גם מיקרופילמנט.
סיבי האקטין יוצרים רשת בתאים האיקריוטיים.
לסיבי האקטין מספר תפקידי מפתח בתא:
השתתפות בסוגים מסוימים של צומתי תאים.
מתן אפשרות להעברת ציטופלזמה מתא לתא.
כיווץ התא בזמן חלוקת התא.
בתאי השריר, השתתפות בכיווץ התא יחד עם מולקולות מיוזין.
בציטוזול נמצא האקטין קשור למולקולות ATP בעיקר, אבל יכול להיקשר גם ל-ADP.
הקומפלקס של מולקולת האקטין עם מולקולת ATP יוצר פולימר בצורה יעילה ומתפרק בצורה איטית.
לעומתו, הקומפלקס אקטין-ADP מתפרק בצורה יעילה ויוצר פולימר בצורה איטית.
אקטין הוא אחד החלבונים הנפוצים ביותר בתאים איקריוטיים וריכוזו הוא סביב ה-100 מיקרומולר.
בנוסף, הוא אחד החלבונים שהשתמרו ביותר מבחינה אבולוציונית.
לדוגמה, ההבדל ברצף החלבון בין אצה לאדם הוא לא יותר מ-5%.
יחידות בודדות של החלבון נקראות "אקטין גלובולרי" (G-אקטין), והפולימר שנוצר מחיבור של מספר יחידות G-אקטין נקרא "F-אקטין".
סיבי האקטין (המיקרופילמנטים) הם הסיבים הדקים ביותר בשלד התא, ועוביים הוא כ-5 ננומטר.
בדומה למיקרוטובולים, לסיבי האקטין יש קוטביות, עם קצה המתארך בקצב מהיר יותר (הקצה החיובי) וקצה הגדל בצורה איטית (הקצה השלילי).
קצב התארכות הסיב בקצה החיובי גדול בערך פי 10 מקצב ההתארכות בקצה השלילי.
אם קצב ההתארכות של הקצה החיובי שווה לקצב ההתפרקות של הקצה השלילי, נוצרת תופעת ההליכון (treadmilling) שבה הסיב מתקדם במרחב, בעוד שאורכו נשאר קבוע.
תהליך יצירת הפולימר של אקטין מתחיל מחיבור של שלוש מולקולות G-אקטין, שלב הנקרא "גירעון" (nucleation).
לאחר מכן נוסף קומפלקס של אקטין-ATP לקצה החיובי וה-ATP עובר הידרוליזה ל-ADP תוך שחרור מולקולת זרחה.
אקטין-ADP משתחרר מהקצה השלילי והעלייה בריכוז האקטין-ADP גורמת להחלפת ה-ADP שבו ל-ATP.
מחזורים אלה של התארכות והתקצרות נחוצים לתנועת התא אך אינם רצויים במצבים אחרים, למשל בתאי השריר.
חלבוני עזר שונים, כגון CapZ, יכולים להקשר לקצה הסיב ולמנוע את התארכותו או התפרקותו.
החלבון קופילין נקשר ליחידות של אקטין-ADP, מקדם את התפרקותן מהקצה השלילי של סיב האקטין ומונע את קישורן לקצה החיובי.
לעומתו, החלבון פרופילין הופך תהליך זה על ידי קטליזה של החלפת ADP ב-ATP.
בנוסף, קישור אקטין-ATP לפרופילין מונע את הקישור של קומפלקסים אלה לקופילין משאיר אותם חופשיים לחיבור לקצה החיובי של הסיב.