tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם בשחייה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, שבקולומביה, בשנת 1975 זכתה קותר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף והגנה על תאריה.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.80 דקות, אחרי קורנליה אנדר שקבעה שיא עולם חדש (1:01.24 דקות) ולפני קמיל רייט מארצות הברית (1:02.79 דקות).
במבחנים של מזרח גרמניה לאולימפיאדת מונטריאול (1976) שנערכו בתחילת יוני במזרח ברלין קבעה קותר במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:11.22 דקות.
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 2:12.86 דקות, אחרי בנות ארצה אנדריאה פולק (2:11.41 דקות) ואולריקה טאובר (2:12.50 דקות).
היא זכתה גם במדליית זהב לאחר ששחתה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.56 דקות.
לאחר שפרשה משחייה תחרותית למדה קותר פיזיותרפיה.
בשנת 1990 הקימה את החברה שלה פרקסיס גבריאל בברלין.
קותר קבעה 11 שיאי עולם חדשים מהם 8 אישיים, 3 במשחה ל-100 מטר פרפר ו-5 במשחה ל-200 מטר פרפר.
בשנת 1986 זכתה קותר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
רוזלינד ראסל הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, מהמוערכות והבולטות ביותר בשנות ה-40 וה-50. ראסל היא זוכת 5 פרסי גלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים "האחות קני", "דודה מיים", "ג'יפסי", "האבל יאה לאלקטרה" ו"רוב של אחד".
ראסל הייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר וזכתה בפרס טוני, הייתה שיאנית זכיות פרס גלובוס זהב עד לשנת 2007 אז עקפה אותה מריל סטריפ.
ראסל נולדה בעיר ווטרברי שבקונטיקט לקלרה ולג'יימס אדוארד ראסל.
גדלה כנוצרייה קתולית אדוקה והתחנכה במוסדות דתיים כמו "מכללת מרימאונט" שבטריטאון, ניו יורק.
ראסל למדה משחק באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה והחלה את דרכה בתעשיית הבידור כדוגמנית ועל בימות תיאטרון בבוסטון ובניו יורק.
בתחילת שנות ה-30 עברה להתגורר בלוס אנג'לס לאחר שחתמה על חוזה משחק עבור חברת יוניברסל.
ראסל החלה את דרכה הארוכה בתעשיית הסרטים בשנות ה-30 בהן התגלתה בסרטים "המצודה" של קינג וידור בתפקיד כריסטין בארלו, "האישה" של ג'ורג' קיוקור בתפקיד סילביה פאוולר לצידה של הכוכבת הקנדית נורמה שירר, "הלילה חייב ליפול" לצידו של רוברט מונטגומרי, "ימי סין" לצידם של קלארק גייבל וג'ין הארלו ו"אוולין פרנטיס".
ראסל הפכה לכוכבת קולנוע הוליוודית אהודה בשנות ה-40 עם שתי זכיות רצופות בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על הופעותיה בדרמות של דאדלי ניקולס "האחות קני" בתפקיד האחות האוסטרלית אליזבת קני ו"האבל יפה לאלקטרה" בתפקיד לבינייה, על הופעות אלה הועמדה גם פעמיים ברציפות לפרס האוסקר.
בעשור זה שיחקה ראסל גם בקומדיה של הווארד הוקס "נערתו ששת" בתפקיד העיתונאית היילדי ג'ונסון שהיה מעצב ופורץ דרך עבור הקריירה שלה.
באותו עשור שיחקה בקומדיה של אלכסנדר הול "אחותי איליין" בתפקיד רות' שרווד עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר שלישי נוסף, הקומדיה עובדה לאחר כעשור למחזמר מצליח בשם "עיר נפלאה" וראסל שחזרה על התפקיד גם בברודוויי זכתה בפרס טוני.
בשנות ה-50 ביססה רוזלינד עצמה משחקנית דרמטית מוכשרת לשחקנית קומית מהגדולות ביותר באותו עשור.
הופעה נוספת בה התפרסמה ראסל הייתה בדרמה של ג'ושוע לוגאן "פיקניק" בתפקיד המחנכת רוזמרי.
לאחר כ-40 שנות קריירה פורייה בהוליווד הוענק לראסל בשנת 1973 על פועלה במהלך השנים פרס אוסקר של כבוד.
ראסל נישאה בשנת 1941 למפיק האמריקאי ממוצא דני פרדריק בריסון, מנישואיה נולד לראסל ילד אחד בשם לאנס.
ראסל נפטרה ממחלת סרטן השד ב-28 בנובמבר 1976 בביתה שבבוורלי הילס כשהיא בת 69. נקברה ב"בית הקברות הצלב הקדוש" שבקולבר סיטי, קליפורניה.
אוטוביוגרפיה חושפנית במיוחד על חייה האישיים והמקצועיים "Life Is a Banquet" יצאה לאור כשנה לאחר מותה.
על שמה של ראסל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רוזמרי ליץ' הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
ב-1982 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזה חדש על תפקידה במחזה "דרך צ'רינג קרוס 84", והייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "That'll Be the Day" ב-1973 ובסרט "זיכרונות אהבה מפירנצה" ב-1986.
היה לה תפקיד קבוע בסיטקום "המשפחה שלי".
ליץ' נולדה במאץ' ונלוק שבמחוז שרופשייר.
הוריה היו מורים במקצועם והם היו קרובי משפחה של אדמונד ליץ'.
אחרי שהופיעה בתיאטרון רפרטוארי ובתיאטרון האולד ויק זכתה להכרה בקרב צופי הטלוויזיה בבריטניה כששיחקה בתפקיד סוזן ולדון, פילגשו של הטייקון ג'ון ויילדר (פטריק ויימארק) בסדרת הדרמה "The Power Game".
ב-1973 שיחקה ליץ' בתפקיד אלדונזה / דולצינאה בהפקה של ה-BBC לספר "דון קישוט" (בשם "הרפתקאותיו של דון קישוט"), בכיכובם של רקס הריסון ופרנק פינלי.
ב-1978 גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה במיני-סדרה בת 4 חלקים בשם "ד'יזראלי".
ב-1981 שיחקה בתפקיד אמיליה לצדו של בוב הוסקינס בתפקיד יאגו בסרט טלוויזיה "אותלו" עיבוד של ה-BBC למחזה במסגרת סדרת הטלוויזיה של מחזות שייקספיר.
ב-1982 שיחקה ליץ' בסדרת הדרמה "היהלום שבכתר" בתפקיד הדודה פני, וב-1986 השתתפה במחזה "Day To Remember" מאת ג'ק רוזנטל.
ב-1987 שיחקה בתפקיד ג'ואן פלמלי-ברוס במיני-סדרה "The Charmer" בהפקת ITV ובכיכובו של נייג'ל הייברס.
בקולנוע הופיעה ליץ' בסרט "That'll Be the Day" בתפקיד אמו של דייוויד אסקס, בסרט "Ghost in the Noonday Sun" (מ-1973), בגרסה הטלוויזיונית של "הכרות חטופה" (1974), בסרט "אס.או.אס.
ב-1987 הייתה ליץ' מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "זיכרונות אהבה מפירנצה".
ב-1992 כיכבה בסרט "An Ungentlemanly Act" העוסק בימים הראשונים של הפלישה לאיי פוקלנד ב-1982, וגילמה את ליידי מייביס האנט, אשתו של מושל האיים, סר רקס האנט.
ב-1995 השתתפה ליץ' במיני-סדרה הפופולרית של ה-BBC "מעמד וממון", עיבוד לספרה הלא גמור של הסופרת אדית וורטון.
היא שיחקה בתפקיד סלינה מראבל, המרקיזה מברייטלינגסי.
ליץ' שיחקה בתפקיד אנה בסדרת התסכיתים "No Commitments" של רדיו 4 של ה-BBC, ובסדרה "המשפחה שלי" גילמה את דמותה של אמה של סוזן הרפר, גרייס.
היא הופיעה בתפקיד אורח בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "דרך ווטרלו".
מאז 1994 היא משתתפת לעיתים בסדרת הרדיו " The Archers" בתפקיד אלן רוג'רס.
ב-2001 שיחקה בתפקיד ראשי בפרק "Destroying Angel" בסדרה הבלשית "רציחות במידסומר".
ליץ' גילמה את המלכה אליזבת שלוש פעמים: ב-2002 בסרט הטלוויזיה "הנסיך ויליאם"; ב-2006 בעיבוד מחודש של "Tea with Betty" במסגרת סדרת "מחזה לאחר הצהרים", וב-2009 בסרט "מרגרט".
רוזמרי קלוני הייתה זמרת קברט, פופ, ג'אז וקאנטרי, ושחקנית אמריקאית.
היא הגיעה לראשונה לתהילתה בשנות ה-50 המוקדמות עם שורה של להיטים כולל שירים הומוריסטיים כדוגמת "Mambo Italiano" ושירי פופ וג'אז כדוגמת "Tenderly".
הקריירה שלה חוותה נפילה בשנות ה-60, בין היתר בגלל בעיותיה האישיות של קלוני, שסבלה מדיכאון והתמכרות לתרופות, אך היא חוותה תחיה בשנות ה-70 כאשר בינג קרוסבי הזמין אותה להשתתף בחגיגות 50 השנה שלו בעולם הבידור.
היא המשיכה להקליט מוזיקה עד מותה ב-2002.
קלוני נולדה במייזוויל, קנטקי, בתם של מארי פרנסס (שם נעורים גילפויל) ואנדרו ג'וסף קלוני.
אימה הייתה ממוצא אירי ואנגלי ואביה היה ממוצא אירי וגרמני.
היא הייתה אחת מחמישה ילדים.
כשהייתה בת 15, אמה ואחיה ניק עברו לקליפורניה, והיא נשארה עם אביה ואחותה בטי בקנטקי.
המשפחה נמשכה לעולם התקשורת והבידור: רוזמרי ובטי פיתחו קריירה בתור מופיעות, בעוד ניק היה למפיק ומגיש טלוויזיה.
גם ילדיה של קלוני, מיגל פרר ורפאל פרר, וכן אחיינה ג'ורג' קלוני, היו לשחקנים.
ב-1945 הופיעו האחיות קלוני בפעם הראשונה ברדיו, בתחנה WLW בסינסינטי.
השתיים המשיכו להופיע כצמד במשך מרבית התקופה המוקדמת של הקריירה של רוזמרי.
ההקלטות הראשונות של קלוני, ממאי 1946, הופקו על ידי קולומביה רקורדס.
היא שרה בהם עם תזמורת הביג בנד של טוני פסטור, ואף המשיכה לעבוד עמו עד 1949, עת יצאה באלבום הסולו הראשון שלה.
ב-51–1950 הייתה מופיעה באופן קבוע בתוכניות רדיו וטלוויזיה, וב-1951, הסינגל שלה "Come On-a My House", בהפקת מיץ' מילר, הפך ללהיט, הראשון מני רבים - וזאת למרות שקלוני עצמה תיעבה את השיר.
היא לא רצתה להקליט אותו, ואולצה לעשות כן על ידי קולומביה בטענה שהיא תהיה בהפרת חוזה אחרת.
קלוני גם הקליטה מספר דואטים עם מרלן דיטריך.
ב-1954 כיכבה קלוני, יחד עם דני קיי, בינג קרוסבי, ווורה-אלן, בסרט חג מולד לבן, וב-1956 היה לה ספשל טלוויזיה משלה ברשת CBS.
שנה לאחר מכן, עברה ל-NBC וקיבלה תוכנית בידור משלה בפריים טיים, The Lux Show Starring Rosemary Clooney, ששודר במשך עונה אחת בלבד.
קלוני הופיעה במהלך שנות החמישים בתוכניות טלוויזיה ומופעים רבים יחד עם בינג קרוסבי, והשניים אף עשו מסע הופעות משותף באירלנד.
ב-1958 עזבה קלוני את קולומביה רקורדס, והקליטה מספר שירים עבור MGM רקורדס, ולאחר מכן עבור קורל רקורדס.
לאחר התאוששותה מהתמוטטות עצבים שחוותה ב-1968, קלוני חתמה חוזה הקלטות עם United Artists ב-1976 לשני אלבומים, ומ-1977 והלאה, המשיכה להקליט בקצב של אלבום לשנה עם הלייבל Concord Jazz, שם נשארה עד מותה - בשונה מרוב הזמרים בני דורה, במיוחד בתחום הג'אז, שכבר הפסיקו להקליט אלבומים.
בשנות השבעים והשמונים, קלוני גם השתתפה בפרסומות ושרה ג'ינגלים, וגם עשתה שיתופי פעולה רבים, כולל עם זמרים מובילים כמו בארי מנילו, איתו שרה את הדואט "Green Eyes" שהופיע באלבומו Singin' with the Big Bands.
ב-1995 השתתפה קלוני ככוכבת אורחת בסדרה ER, יחד עם אחיינה ג'ורג' קלוני, וזכתה עבור הופעתה במועמדות לפרס אמי להופעת אורח מצטיינת בסדרת דרמה.
היא המשיכה גם בעשור זה להופיע ברדיו, למשל בתוכנית הפופולרית של גריסון קיילור, Prairie Home Companion, ובטלוויזיה, ולשיר בשיתופי פעולה עם מנילו ואחרים.
קלוני זכתה בפרס מפעל חיים מאגודת הזמרים ב-1998. היא יסדה את פסטיבל המוזיקה על שמה, שמתרחש כל שנה בעיר מולדתה, מייזוויל, בו הופיעה כל שנה עד מותה.
הכנסות הפסטיבל מוקדשות לשיקום התיאטרון המקומי, שם הוצגה הבכורה של סרטה הראשון של קלוני, The Stars Are Singing, ב-1953.
קלוני זכתה בגראמי למפעל חיים ב-2002.
ב-1977, עת התמודדה עם מותה הפתאומי של אחותה בטי ממפרצת במוח, יצאה קלוני באוטוביוגרפיה הראשונה שלה, This for Remembrance: the Autobiography of Rosemary Clooney, an Irish-American Singer, שכתבה בשיתוף עם ריימונד סטרייט.
בספר סיפרה קלוני על ילדותה האומללה, קריירת השירה שלה, נישואיה לחוזה פרר, וכן על הבעיות הנפשיות שלה, וסיימה עם הקאמבק שלה והאושר שמצאה.
חברה הטוב, בינג קרוסבי, כתב את ההקדמה לספר.
קתרין קוקר עיבדה את הספר לתסריט וג'קי קופר הפיק וביים את הסרט הטלוויזיוני, Rosie: the Rosemary Clooney Story (1982) בכיכובה של סונדרה לוק.
קלוני הייתה נשואה פעמיים לכוכב הקולנוע חוזה פרר, שהיה מבוגר ממנה ב-16 שנים.
היו לשניים חמישה ילדים ביחד.
הם התחתנו לראשונה ב-1952, והתגרשו ב-1961. ב-1964 נישאו שנית, אך הנישואים התפרקו עד מהרה כיוון שפרר ניהל רומן פומבי עם סטלה מגי, מי שהייתה לימים אשתו האחרונה.
קלוני התגרשה מפרר, שוב, ב-1967.
ב-68–1967 ניהלה קלוני מערכת יחסים עם מתופף צעיר, ופיתחה התמכרות לכדורי הרגעה, שהחריפה כשהשניים נפרדו והיא חוותה את הלחצים של תיור הופעות מייגע.
ב-1997 התחתנה קלוני עם חברה הוותיק, הרקדן לשעבר דנטה דיפאולו, בכנסייה הקתולית במייזוויל.
רוב חייה סבלה קלוני מהפרעה דו-קוטבית, דבר שתיארה בפרטים בשתי האוטוביוגרפיות שלה.
קלוני השתתפה במירוץ לנשיאות של חברה הטוב, רוברט קנדי, ואף הייתה בקרבת מקום כשהוא נורה למוות ב-1968. חודש לאחר מכן חוותה את התמוטטות העצבים, והתאשפזה לזמן קצר.
ב-1999 פרסמה קלוני את האוטוביוגרפיה השנייה שלה, Girl Singer: An Autobiography, בה תיארה את התמודדותה עם מחלת נפש והתמכרות, וכיצד עברה ממצב של הצלחה למצב בו איבדה את כל כספה, וכיצד חזרה להצליח.
היא הייתה מעשנת כבדה וב-2001 אובחנה קלוני עם סרטן הריאה.
למרות ניתוח שעברה, מתה קלוני כעבור שישה חודשים בביתה בבברלי הילס, ב-29 ביוני 2002.
רוזלינד צ'או היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
תפקידה המוכר ביותר הוא גילום דמותה של קייקו או'בריאן בסדרות הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
רוזלינד צ'או נולדה באנהיים, קליפורניה.
הוריה היו חברים באופרת בייג'ינג (אנ'), לפני שהם עברו לאנהיים, שם ניהלו גם מסעדת פנקייקים מצליחה, Chao's Chinese and American Restaurant, מול דיסנילנד.
צ'או עבדה שם מגיל צעיר.
היא למדה בפומונה קולג' (אנ') בקלרמונט (אנ'), קליפורניה, ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת דרום קליפורניה, שם קיבלה תואר ראשון בעיתונאות ב-1978. היא עבדה בדיסנילנד כמדריכת טיולים בינלאומית, וחשבה להמשיך בעיתונאות כקריירה.
ב-1970, ביצעה את הופעתה הראשונה בפרק של סדרת הטלוויזיה "הנה לוסי" בתפקיד בתו של מנהל מכבסה, אותו גילם השחקן ג'יימס הונג (אנ').
לאחר שנה כמתלמדת בהפקת חדשות בתחנת רדיו בלוס אנג'לס שבה למשחק.
בין השאר הופיעה בדמותה של פליטה קוריאנית בסדרת הטלוויזיה "מ.א.ש".
במהלך שנות התשעים גילמה את דמותה של קייקו או'בריאן בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ובסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
לימים פורסם כי מועמדותה נשקלה לגילום דמותה בסדרה הראשונה של קצינת הביטחון טאשה יאר.
גילמה את דמותה של ד"ר קים בתפקיד אורח בסדרת הנעורים "The O.C.", לכל אורך העונות.
בשנת 2005 שיחקה בפנטזיה הקומית "זוג משמיים" לצד ריס וית'רספון ומארק רופאלו.
צ'או נשואה לשחקן האנגלי סיימון טמפלמן (אנ'), אותו הכירה בעת שעבדה בתיאטרון.
יש להם שני ילדים, בן ובת.
+שנהסדרהתפקידהערות1970הנה לוסי (אנ')לינדה וונגפרק: "Lucy, the Laundress"1972Anna and the Kingהנסיכה סרינהפרק: "Serana"1973קונג פו (אנ')רקדניתפרק: "The Tide"1976ABC Afterschool Specialבת השגרירפרק: "P.J.
+שנהמחזהתפקידהערות2008האקסיות שלי (אנ')לינדזיגפן פלייהאוס (אנ'), לוס אנג'לס2018The Great Waveאטסוקוהתיאטרון המלכותי הלאומי
רוזמרי קזאלס היא טניסאית עבר אמריקאית.
אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-70, דורגה במקום השלישי בעולם בשנת 1970. היא זכתה ב-12 תוארי גראנד סלאם, מהן 9 זכיות בזוגות נשים ו-3 זכיות בזוגות מעורבים.
רוזמרי קזאלס נולדה בסן פרנסיסקו למשפחת מהגרים ענייה מאל סלוודור.
כאשר היא הייתה בת שנה, משפחתה החליטה שלא יכולה לעמוד בהוצאות הכספיות והעבירה אותה ואת האחותה הגדולה לקרובי משפחה שגידלו אותן.
לצד בילי ג'ין קינג היא הייתה בין הטניסאיות הבולטות שלחמו לשוויון נשים בטניס העולמי.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם ליחידים היא השתתפה בשני משחקי גמר אך לא הצליחה לנצח.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם לזוגות נשים היא השתתפה ב-21 משחקי גמר וניצחה 9 פעמים (מהם 7 עם בילי ג'ין קינג.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם לזוגות מעורבים היא השתתפה ב-6 משחקי גמר וניצחה 3 פעמים (מהם 2 עם איליה נסטסה).
היא הייתה שותפה לזכיית נבחרת גביע הפדרציה של ארצות הברית 7 פעמים.
בסרט "קרב המינים" נעשה שימוש בדמותה כטניסאית, כשמגלמת אותה השחקנית נטלי מוראלס.
תוצאה שנה טורניר יריבה בגמר תוצאהסגנית 1970 אליפות ארצות הברית הפתוחה מרגרט קורט 2–6, 6–2, 1–6סגנית 1971 אליפות ארצות הברית הפתוחה בילי ג'ין קינג 4–6, 6–7
סיכום השתתפות בגראנד סלאם זוגות נשים
הערה: בשנת 1977 אליפות אוסטרליה הפתוחה נערכה פעמיים.
רוזמרי, נסיכת זאלם-זאלם , הייתה נכדתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן, ואשתו של הוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה - נכדו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
רוזמרי נולדה בפוטסדאם ב-13 באפריל 1904 לעמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם ולמריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ואיזבלה, נסיכת קרוי.
ב-25 בנובמבר 1926 התחתנה רוזמרי עם הוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 13 ילדים.
בשנת 1971 מת בעלה הוברט סלבטור, וב-3 במאי 2001 מתה רוזמרי בטירת פרזנבורג, פרזנבורג-גוטסדורף.
ב-25 בנובמבר 1926 התחתנה רוזמרי עם הוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
מריה לודוביקה, ארכידוכסית אוסטריה (1931–1999)
רוזלינד מארי נייט הייתה שחקנית אנגלייה.
הקריירה שלה נמשכה יותר משישים שנה על במת התיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה.
היא גילמה את בריל בסיטקום "תן לי, תן לי".
היא בתם של השחקן אסמונד נייט ואשתו הראשונה, פרנסס קלייר, ובתה החורגת של השחקנית נורה סוויבורן.
בהיותה בת למשפחה של שחקנים התיאטרון הוצג בפניה כבר בגיל צעיר.
היא הושפעה מביקור בתיאטרון אולד ויק המופצץ בשנת 1949, בו ראתה עם אביה את המחזות "מלכת השלג" ו"כטוב בעיניכם".
אחרי שלמדה שם שנתיים בהדרכת גלן ביאם שו וג'ורג' דיוויין, קיבלה משרה של עוזרת מנהל במה בלהקת התיאטרון מידלנד בקובנטרי.
משם עברה ללהקת התיאטרון הרפרטוארי באיפסוויץ' שם היה חבר ג'ו אורטון.
שנתיים לאחר מכן הצטרפה נייט ללהקת התיאטרון של מערב אנגליה לסיבוב הופעות של שמונה חודשים.
היא משכה את תשומת לבו של מפיק שצרף אותה לשחק תלמידה בסרט "Blue Murder at St Trinian's" משנת 1957. באותה שנה כיכבה יחד עם אביה, בתפקידי אב ובת, בעיבוד של ה-BBC לרומן "ניקולס ניקלבי".
ב-1955 הופיעה, ללא קרדיט, בסרטו של לורנס אוליבייה "ריצ'רד השלישי" שבו השתתף גם אביה.
נייט שיחקה בשני סרטים בסדרת "Carry On".
בסרט "Carry On Nurse" גילמה את האחות נייטינגייל, ובסרט "Carry On Teacher" שיחקה בתפקיד פליסיטי וילר, מפקחת בבית הספר.
ב-1963 שיחקה נייט בתפקיד גברת פיצפטריק בסרט "טום ג'ונס".
ב-1980 הופיעה שוב באחד מסרטי סנט טריניאן בתפקיד מורה בסרט "The Wildcats of St Trinian's".
בשנים 1999 עד 2001 כיכבה בסיטקום "תן לי, תן לי" בתפקיד בריל מריט, פרוצה לשעבר ובעלת הבית של שתי הדמויות הראשיות, לינדה (קתי בורק) וטום (ג'יימס דרייפוס).
ב-1987 השתתפה בסרט "זקוף ת'אוזן", וב-2002 שיחקה בסרט "רווק פלוס ילד".
במשך כל הקריירה שלה המשיכה נייט לעבוד בתיאטרון והייתה מקושרת בעיקר לתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר.
ביולי 1959 התחתנה נייט עם הבמאי והמפיק מייקל אליוט, לו הייתה נשואה עד מותו ב-1984. לשנים נולדו שתי בנות – מריאן אליוט, במאית תיאטרון, וסוזאנה אליוט נייט.
מריאן נשואה לשחקן ניק סידי ולהם בת אחת, איב שנולדה באוגוסט 2004.
גברת פרנטיס במחזה "What the Butler Saw" מאת ג'ו אורטון.
ביים ברהאם מארי בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1977)
מיס אריקסון במחזה "Present Laughter" מאת נואל קאוורד.
ביים ג'יימס מקסוול בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1977)
האמא החורגת במחזה "סינדרלה" מאת טרוור פיקוק.
הצגת הבכורה בבימויו של אנתוני באוולס ומישל הרדי בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1979)
גברת רנקלינג במחזה "The Schoolmistress" מאת ארתור וינג פינרו.
ביים ג'יימס מקסוול בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1979)
מאדאם במחזה "Blood, Black and Gold" מאת ג'ררד מקלרנון.
הצגת בכורה עולמית בבימויו של ברהאם מארי בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1980)
גברת ג'ייק במחזה "Love on the Dole" מאת רונלד גאו.
ביים אריק תומפסון בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1980)
ליידי וינדרמיר במחזה "פשעו של לורד ארתור סאביל" מאת אוסקר ויילד.
ביים אריק תומפסון בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1982)
ליידי אינדיה במחזה "Ring Round the Moon" מאת ז'אן אנוי.
ביים סטיבן פימלוט בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1985)
גברת ת'ורן במחזה "Class K" מאת טרוור פיקוק רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1985)
אניה פבליקוב במחזה "Nude With Violin" מאת נואל קאוורד.
ביימה מריאן אליוט בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1999)
רוזמרי סמית' הייתה נהגת מרוצי ראלי אירית שלקחה חלק ואף ניצחה במרוצי ראלי ידועים במהלך שנות ה-60. לאחר מכן הייתה בעלת בית ספר לנהיגה מתקדמת באירלנד.
סמית' נולדה בדבלין, אירלנד ובצעירותה עסקה בעיצוב אופנה ואף פתחה חנות שמלות בעיר הולדתה.
בשנת 1959 הגיעה להתחרות כנהגת כמעט במקרה בעקבות חברתה דלפין ביגר, אשר התחרתה במרוצי ראלי.
באחד מהמרוצים ביגר נותרה ללא נווט וביקשה מסמית' להצטרף אליה.
סמית' התקשתה בניווט והצמד איבד את דרכו.
לאחר שהתברר שהחזיקה את המפה הפוך החליפו השתיים תפקידים וסמית' המשיכה את המרוץ כנהגת.
הצמד המשיך להתחרות ביחד במספר אירועים, כאשר ביגר מזנקת כנהגת ובמהלך המרוץ מתבצע חילוף תפקידים.
שיתוף הפעולה נפסק בעקבות פציעתה של ביגר בתאונת דרכים.
בשנת 1964 זכתה בגביע הנשים בראלי אירלנד.
שנה לאחר מכן זכתה בראלי טופיל, שהתקיים בהולנד.
בשנת 1966 סיימה את ראלי מונטה קרלו במקום השישי בדירוג הכולל ובמקום הראשון בקרב הנשים.
מאוחר יותר נפסלה תוצאתה יחד עם תשעה נהגים נוספים.
בעקבות כך הכריזה כי לא תשוב להתחרות עד שההחלטה לא תשונה.
בשנת 1969 זכתה בראלי קורק 20 (אירלנד).
במהלך הקריירה זכתה מספר פעמים בגביע הנשים בראלי סקוטלנד ובראלי אירלנד, פעמיים בראלי האלפיני (מרסיי, צרפת) ובראלי קנדה ופעם אחת בראלי קפריסין.
במאי 2017 ערכה נהיגת מבחן ברכב הפורמולה 1 של קבוצת רנו במסלול פול ריקאר בצרפת.
בכך הייתה לאדם המבוגר ביותר הנוהג במכונית פורמולה 1.
רוזמרי מרטין הייתה שחקנית אנגלייה.
בין השנים 1964 ל-1998 הופיעה בעשרות סרטי קולנוע.
היא ידועה גם מהופעתיה בתפקידים שונים בטלוויזיה בהם גברת פרטרידג' בסדרת הטלוויזיה "בערוב ימי היין", בדמות ורה בסיטקום , מרג'ורי בסדרה המוזיקלית "מטבעות מן השמיים", מיס ובר ב-"The Insurance Man", רני פוקס בסדרת הדרמה "פוקס", ובדמות ורנה ג'ונסון בסדרה "טנקו".
תפקידים נוספים של מרטין בטלוויזיה כוללים את הסדרה המשטרתית "Z-Cars", "קורוניישן סטריט", הסוויני", "Looking For Clancy", הפיילוט "Maggie: It's Me", "תומאס ושרה", "ברז'ראק", "The Chinese Detective", "ג'יבס וווסטר", "Drop the Dead Donkey", "המפצח", "בקצב הלב", "The Bill", סדרת הדרמה "Peak Practice" ואופרת הסבון "איסטאנדרס".
ב-1968 התחתנה מרטין עם רון איגלטון, לשניים נולד ילד אחד.
הם התגרשו וב-1987 נישאה לנורמן בויאק.
מרטין נפטרה ב-14 באוגוסט 1998.
רוזמרי רוג'רס היא סופרת אמריקאית מז'אנר הרומן הרומנטי.
רוזמרי רוג'רס (יאנש) נולדה בציילון שהייתה אז בשליטת בריטניה.
בבעלות הוריה שהיו ממוצא הולנדי-פורטוגזי הייתה רשת בתי ספר פרטיים.
רוזמרי גדלה בבית מלא משרתים ועוזרים.
היא התחילה לכתוב בגיל צעיר.
רוזמרי הייתה האישה הראשונה במשפחתה שהחלה לעבוד מחוץ לבית, כאשר התקבלה כעיתונאית לעיתון מקומי.
לאחר לימודים של מספר שנים באוניברסיטה המקומית היא התחתנה.
בשנת 1960 היא התגרשה ועברה עם שתי בנותיה ללונדון.
בהיותה באירופה היא פגשה את לרוי רוג'רס, הם התחתנו ועברו להתגורר בקליפורניה.
לאחר שמונה שנים הזוג התגרש.
בהיותה בקליפורניה רוזמרי רוג'רס הכירה את שירלי באסבי והן התיידדו.
בעקבות ההכרות, רוזמרי רוג'רס החלה לכתוב בתחום הרומן הרומנטי וספרה הראשון התפרסם בשנת 1974. הספר זכה להצלחה רבה ונמכר במיליוני עותקים.
בעקבות ההצלחה, היא המשיכה בכתיבה.
בסך הכל היא כתבה כ-20 ספרים.
הרומנים של רוזמרי רוג'רס מלאים באלימות, הגיבורות הראשיות בדרך כלל נאנסות מספר פעמים, נוסעות למקומות אקזוטיים ופוגשות אנשים חשובים.
רוזלינה טראן ליידסטר היא מעצבת תכשיטים וייטנאמית-אמריקאית.
היא הייתה מעצבת משותפת של הכתר בתחרות מיס יוניברס 2008.
רוזלינה ליידסטר נולדה בווייטנאם להאי וו, צורפת של הגברת הראשונה של וייטנאם וחברות אחרות מסייגון.
המשפחה הייתה בעלת עסק תכשיטים אשר התאים ללקוחות יוקרתיים.
בהמשך הם עברו לארצות הברית בשנות ה-70 והמשיכו בעסקי התכשיטים בסן פרנסיסקו.
ליידסטר למדה עסקים באוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו והמשיכה בלימודים במכון לאופנה לעיצוב ומרצ'נדייז.
לאחר סיום הלימודים, ליידסטר החלה את הקריירה שלה כבנקאית השקעות בחברה גדולה בוול סטריט.
היא עיצבה טבעות חתונה ותכשיטים אחרים לחברים עד שהחליטה להקים את חברת התכשיטים שלה בשנת 2001. בשנת 2005 היא נבחרה כאחת התכשיטניות הרשמיות לטקס פרסי אוסקר ה-78 ב-2006. בשנת 2008 נבחר ליידסטר כמעצבת המשותפת לתחרות מיס יוניברס 2008 וכשופטת מקדימה לתחרות מיס יוניברס 2009.
רוזן מריונת' הוא תואר שנוצר במסגרת אצולת הממלכה המאוחדת ב־1947 יחד עם התואר דוכס אדינבורו וברון גריניץ' עבור הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
לאחר מותו של הנסיך פיליפ, החזיק בו בנו צ'ארלס, נסיך ויילס, עד שצ'ארלס עלה למלוכה והתואר שב לרשות הכתר.
מריונת'שייר הוא אחד משלושה-עשר מחוזות היסטוריים בוויילס.
רוזנאו שבהנגשטפאס (בבווארית: Rosenau am Hengstpaß) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה רוזנאו שבהנגשטפאס שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל.
כ-70% מאדמות העיירה מיוערות, ו-13% הן אדמות חקלאיות.
וייז היא פרופסורית סקוטית העוסקת באסטרופיזיקה אשר מחקריה קידמו רבות את תפיסת האדם של המבנה, הדינמיקה והיווצרות שביל החלב.
וייז זכתה בשנת 1986 בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה המוענק לחוקרות בעלות פוסט דוקטורט (PhD) על מחקר יוצא דופן והבטחה לעתיד.
וייז נולדה בשנת 1957 בעיר דנדי שבסקוטלנד.
בילדותה התעניינה מאוד בפיזיקה, בין היתר עקב אהבתה הרבה למדע בדיוני.
את השכלתה התיכונית והיסודית רכשה באחד מבתי הספר המקומיים באזור עיר הולדתה.
בשנת 1974 התחילה את לימודיה לתואר הראשון בפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת קווין מארי שבלונדון.
בתחילה, התקשתה בלימודים אך לבסוף, עם סיום התואר, הייתה וייז לסטודנטית מצטיינת.
עם סיום לימודי התואר הראשון, בשנת 1978, המשיכה ללימודי הדוקטורט במכון לאסטרונומיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנה האחרונה ללימודיה, קיבלה את מענק אמיליה ארהארט המוענק לנשים העושות דוקטורט בתחום מדעי החלל.
הדוקטורט של וייז עסק בתחום היווצרות הגלקסיות והתפתחותן.
לאחר סיום הדוקטורט ב־1982, וייז קיבלה את מלגת לינדמן בת השנה אשר אפשרה לה ללמוד ולחקור בארצות הברית.
בעזרת מלגה זו למדה וייז באוניברסיטת פרינסטון ולאחריה באוניברסיטת ברקלי, שם הייתה כמעט חמש שנים (1983–1988).
לאחר מכן, הצטרפה לפקולטה לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת ג'ון הופקינס, בה היא עובדת גם כיום כפרופסורית.
את תואר זה קיבלה וייז בשנת 1993.
בשנת 2018, מעל 40 שנה לאחרי שסיימה את לימודיה באוניברסיטת קווין מארי, קיבלה וייז את התואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה.
עבודתה התאורטית והמעשית של רוזמרי וייז סייעה רבות בקידום הבנת הדינמיקה, המבנה והיסטוריית ההיווצרות של שביל החלב.
פרופסור וייז הובילה ותמכה במספר גישות חדשות בעולם האסטרופיזיקה.
גישה אחת בה תמכה מתבססת על העובדה שתוחלת החיים של כוכבים בעלי מסה נמוכה היא כאורך הזמן שלוקח ליקום להתרחב ולהגיע לגודלו הנוכחי.
כתוצאה מכך, הכוכבים מהווים מעין מאובנים אשר בעזרתם ניתן ללמוד על התנאים שהתקיימו בתחילת דרכן של הגלקסיות ובכך להשלים מחקרים על גלקסיות בעלות High Redshift.
גלקסיות אלו רחוקות מאוד ממערכת השמש ועל כן, הגלקסיה הגלויה לצופה מכדור הארץ היא מראה הגלקסיה בעברה הרחוק.
על ידי צפייה בגלקסיות אלו ניתן ללמוד כיצד נראו גלקסיות כדוגמת שלנו בעבר.
בנוסף, קידמה וייז מחקר של אזור רחב של כוכבים בגלקסיית שביל החלב בעזרת ספקטרוסקופיה.
בין השאר, בעזרת שיטת RAVE survey המאפשרת למדוד מהירויות רדיאליות של כוכבים ותכונות אטמוספיריות נוספות (Atmospheric properties).
יתרה מזאת, טכנולוגיה זו מסייעת להבנת היצירה וההתפתחות של הגלקסיות.
הטכנולוגיה מאפשרת ללמוד על ההיסטוריה הכימית והדינמית של שביל החלב.
וייז פיתחה את המודל הראשון שתיאר את ההיווצרות של Thick disk המהווה חלק ממבנה גלקסיות הדיסק כתוצאה טבעית בתהליך הדינמי של היווצרותן.
יתר על כן, היא זיהתה את חשיבות התכונות של Galactic Thick Disk בתהליך ההתפתחות המוקדמת של שביל החלב.
וייז תרמה רבות למחקר על Dwarf Spheroidal Galaxies בהן החומר האפל הוא הדומיננטי.
פרופסור רוזמרי וייז פרסמה מעל 200 מאמרים.
פרס בראואר לאסטרונומיה דינמית (Brouwer Award) - 2016.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כנשיאה של מרכז אספן לפיזיקה.
וייז הוזמנה להרצאות רבות בכל רחבי העולם ואף הייתה חלק מגוף המדענים שעבדו יחד עם העורכים הבכירים של כתב העת Science Magazine בשנת 2012.
רוזמרי איזבל בראון הייתה מלחינה, פסנתרנית ומתקשרת בריטית, לכאורה ללא רקע מוזיקלי מוקדם, שהלחינה יצירות מוזיקליות רבות ומורכבות.
פרסומה, מעבר להיותה אישה מלחינה בתחילת המאה העשרים, בא גם מטענתה שמלחינים מתים הם שמכתיבים לה, באמצעות תקשור, יצירות מוזיקליות חדשות.
היא יצרה סנסציה תקשורתית בשנות ה-70 על ידי הצגת יצירות שהוכתבו לה כביכול על ידי קלוד דביסי, אדוורד גריג, פרנץ ליסט, פרנץ שוברט, פרדריק שופן, איגור סטרווינסקי, יוהאן סבסטיאן באך, יוהנס ברהמס, לודוויג ואן בטהובן, רוברט שומאן וסרגיי רחמנינוב.
בראון נולדה בשם רוזמרי איזבל דיקסון בלונדון.
לטענתה, הייתה רק בת שבע כשנחשפה לראשונה לעולם המוזיקאים המתים.
היא דיווחה שהתגלתה בפניה דמות של רוח רפאים עם שיער לבן וארוך, שסיפרה לה שהוא מלחין ושיהפוך אותה למוזיקאית מפורסמת יום אחד.
היא לא ידעה מי הוא עד שכעבור כעשר שנים ראתה תמונה של פרנץ ליסט.
רבים אחרים ממשפחתה של בראון היו לכאורה מדיומים, כולל הוריה וסבתה.
בראון עבדה בדואר מגיל 15. בשנת 1948, כשהייתה בת 21, רכשה פסנתר יד שנייה, ולקחה שיעורי נגינה במשך שלוש שנים.
ב-1952 היא נישאה לצ'ארלס בראון, מדען ממשלתי.
נולדו להם בן ובת לפני שבעלה מת ב-1961.
בשנת 1964 החלה בראון לחבר יצירות מקוריות שלדבריה הוכתבו לה על ידי מוזיקאים גדולים מהעבר.
בראון חיברה יצירות לכאורה של יוהנס ברהמס, יוהאן סבסטיאן באך, סרגיי רחמנינוב, פרנץ שוברט, אדוורד גריג, קלוד דביסי, פרדריק שופן, רוברט שומאן, לודוויג ואן בטהובן, וולפגנג אמדאוס מוצרט וליסט.
יצירות אלה כללו סונטה בת 40 עמודים שיוחסה לשוברט, פנטזיה-אימפרומפטו בשלושה פרקים שיוחסה לשופן, שנים עשר שירים שייחסה לשוברט, ושתי סונטות ושתי סימפוניות שייחסה לבטהובן.
בראון טענה שלכל מלחין יש את הדרך שלו להכתיב לה: ליסט שלט בידיה ורשם דרכה כמה תיבות בכל פעם; שופן אמר לה בקול את התווים ודחף את ידיה אל המקשים הנכונים; שוברט ניסה לשיר את יצירותיו; ובטהובן ובאך פשוט הכתיבו לה את התווים.
היא טענה שהמלחינים דיברו איתה באנגלית.
היותה לכאורה אדם ללא רקע מוזיקלי קודם או הכשרה מוזיקלית, שלמדה לנגן בפסנתר רק שלוש שנים, ולמרות זאת הצליחה לחבר יצירות מוזיקליות כה רבות, מהן יצירות קלאסיות מורכבות, בעלות מאפיינים דומים באופן ניכר ליצירות של אותם מלחינים מהעבר, אכן נראתה מפתיעה בתחילה למבקרים.
טענותיה של בראון בנוגע לתיקשור, כמקורם של הלחנים החדשים, התקבלו בביקורת על ידי ספקנים.
לאחר שלמדו את יצירותיה, מוזיקולוגים ופסיכולוגים הגיעו למסקנה שהם פרי יצירתו של תת-המודע של בראון עצמה.
לאונרד זוסנה וכן וורן ה.
ג'ונס בספרם Anomalistic Psychology: A Study of Magical Thinking (1989) ("אנומליות פסיכולוגיות: מחקר על חשיבה קסומה (1989)") אישרו כי "בראון כתבה מאות קטעי מוזיקה שהוכתבו על ידי המלחינים השונים.
אלה היו יצירות סבירות, שנראו לכאורה לגמרי בסגנון המלחינים האלה, אבל למעשה היו פשוט עיבודים מחודשים של יצירות קיימות."
הפרופסור לפסיכולוגיה ג'ון סלובודה הגדיר את יצירות המוזיקה של בראון כ "המקרה המשכנע ביותר של חיבור לא מודע בקנה מידה גדול".
הפסיכולוג רוברט קסטנבאום, שניתח את יצירותיה המוזיקליות של בראון, הטיל ספק בכך שהן הוכתבו לבראון על ידי רוחות של מלחינים ידועים.
"ביצירותיה אין נושאים בולטים, מבנים מורכבים, עומקי רגשות או חידושים הרמוניים, טונאליים או קצביים.
במהלך ימיהם עלי אדמות, כל המלחינים לא רק יצרו מוזיקה מכובדת אלא גם תרמו לפיתוח יצירות חדשות למקלדת.
אחד המאפיינים שהפכו כל אחד מהם לכל כך מדהים היה היותם בלתי צפויים, שחידשו ביצירותיהם.
אילו היו יוצרים מחדש, היו מביאים הרכבים חדשים, טכניקה או מאפיינים שלא הופיעו קודם ביצירותיהם.
למרבה הצער כולם כיום מתים.
ביצירות שהעלתה בראון, לכאורה בשמם, שום דבר חדש לא הופיע כדי להעשיר את יצירותיהם שלאחר המוות, ולא היה ביצירות שיחסו להם שום דבר מפתיע, מלבד אולי היעדר הפתעות".
קסטנבאום סבר שהמלחינים שאותם ציינה היו למעשה פיצול של סוגי אישיות וזהות שונים שפיתחה בראון במסגרת הפרעת אישיות.
בראון עצמה טענה שמעולם לא עברה שום הכשרה מוזיקלית מלבד כמה שיעורי פסנתר, ולא היה לה מידע מוקדם.
בתגובה לטענה זו, שלכאורה אכן מפתיעה, מסביר החוקר הארי אדוארדס:
"עיון בדיווחים בעיתונים על גב' בראון מעלה מידע סותר על חוסר השכלתה המוזיקלית לכאורה.
במקור היא ציינה שלא הייתה לה כלל הכשרה מוזיקלית; מאוחר יותר דווח שיש לה רק כמה שנים של שיעורי מוזיקה, ולאחרונה הודתה שהשתייכה למשק בית מוזיקלי, ששמעה מוזיקה בבית הוריה שהיו מוזיקאים ופסנתרנים מוכשרים".
לפי הפסיכולוג אנדרו נהר (Andrew Neher):
"[בראון] אהבה מוזיקה בילדותה, בביתה היה פסנתר בזמן שגדלה, אמה ניגנה בפסנתר, והיא בעצמה למדה שיעורי פסנתר.
כל זה, יחד עם המיומנות המשופרת המוצגת לעיתים קרובות במצבי תודעה משתנים, נראה מספיק כדי להסביר את היכולת המוזיקלית היצירתית שלה"
אלן ריץ' , מבקר המוזיקה של מגזין "ניו יורק", לאחר ששמע חלק מיצירות הפסנתר של בראון, הגיע למסקנה שהם רק עיבודים מחודשים, אמנם לא סטנדרטיים, של כמה מהיצירות המוכרות יותר של המלחינים שלהם לכאורה.
סיפורה המרתק של בראון הועלה לסדרת דרמה של BBC Radio 4, The Lambeth Waltz מאת דניאל תורמן, ששודרה לראשונה ב-2017.
רוז מארי "רוזמרי" קנדי הייתה ילדתם השלישית ובתם הבכורה של ג'וזף פ.
קנדי האב ורוז פיצג'רלד קנדי.
היא הייתה אחותם של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי והסנאטורים רוברט קנדי וטד קנדי.
בשנות העשרה לחייה חוותה רוזמרי פרכוסים ושינויים עזים במצב הרוח.
בתגובה לקשיים הללו, אביה סידר עבורה ניתוח לובוטומיה קדם-מצחית, אותו עברה כשהייתה בת 23. הניתוח החמיר את מצבה, והותיר אותה ללא יכולת לדבר.
בעקבות כך, את רוב חייה בילתה רוזמרי קנדי במוסד סיינט קולטה שבג'פרסון, ויסקונסין.
במשך שנים רבות לאחר ניתוח הלובוטומיה, נמנע מרוזמרי מגע או מפגש עם האחים שלה ומשפחתה המורחבת, וסיפורה נשמר כסוד משפחתי במשך עשורים רבים.
רוז מארי קנדי נולדה בבית הוריה שבברוקליין, מסצ'וסטס.
היא הייתה הילדה השלישית והבת הראשונה שנולדה לג'וזף ורוז קנדי.
שמה ניתן לה על שם אימה, אך בילדותה נהגו לכנות אותה רוזמרי או רוזי.
בעת לידתה לא היה רופא זמין, בגלל התפרצות מגפת השפעת הספרדית.
לכן, הורתה האחות לרוז קנדי שתשאיר את רגליה סגורות בעודה מחכה לרופא, מה שאילץ את ראשה של התינוק להישאר בתוך תעלת הלידה למשך שעתיים.
פעולה זו גרמה לאובדן מזיק של חמצן עבור התינוקת.
כשרוזמרי החלה לגדול, הבחינו הוריה בכך שהיא אינה עומדת בצעדים ההתפתחותיים הבסיסיים המצופים מאדם.
כשהייתה בת שנתיים התקשתה לשבת, לזחול וללמוד ללכת.
סיפורים על חייה של רוזמרי העידו על כך שהייתה מוגבלת שכלית, אולם הועלו שאלות לגבי האופן בו תוארה המוגבלות על ידי משפחת קנדי, ולגבי היקף מוגבלותה.
ביוגרפיה שנכתבה העלתה טענה כי רוז קנדי מעולם לא סיפרה לחברותיה על מוגבלותה של רוזמרי ואף העמידה פנים שביתה מתפתחת כרגיל, וכי אף אחד מלבד משפחת קנדי הגרעינית לא ידע על דיווח התפקוד נמוך של רוזמרי.
למרות עזרה ממורים פרטיים, רוזמרי התקשתה ללמוד קורא וכתוב.
בגיל 11 נשלחה לפנימייה בפנסילבניה לבעלי מוגבלויות שכליות.
בגיל 15, רוזמרי נשלחה למנזר הלב הקדוש ברוד איילנד.
שם למדה רוזמרי עם גברת ניוטון, מורה מיוחדת, ושתי נזירות, והופרדה משאר התלמידים.
כישורי הכתיבה שלה דווחו אז ברמה של כיתה ד'.
כהכרת תודה על המאמץ, קיבל בית הספר מגרש טניס חדש ממשפחת קנדי.
במהלך תקופה זו, אמה סידרה שאחיה הגדול של רוזמרי, ג'ון, ילווה אותה במסיבת ריקוד ותה.
בזכותו, נראתה רוזמרי "לא שונה בכלל" מהבנות האחרות במסיבה.
על אף יכולת הקריאה המעוטה שלה, אהבה לקרוא פו הדוב.
יומנים שנכתבו על ידה בסוף שנות ה-30, ופורסמו בשנות ה-80, חושפים אישה צעירה שחייה היו מלאים ביציאות לאופרה, למסיבות ריקוד-תה, מדידות שמלות ופעילויות חברתיות נוספות.
קנדי ליוותה את משפחתה להכתרת האפיפיור פיוס ה-12 ברומא ב-1939. היא גם ביקרה בבית הלבן.
בני הזוג קנדי סיפרו למגזין Woman's Day שרוזמרי לומדת להיות גננת, ולמגזין Parents נמסר כי רוזמרי מתעניינת בעבודת רווחה חברתית, ושכמיהתה הסודית היא לעלות על במה.
כאשר עיתון ה-Boston Globe הגיש בקשה לראיון עם רוזמרי, עוזרו של אביה כתב תגובה שהיא העתיקה בעמל רב:
תמיד היו לי שאיפות רציניות ואני מבינה כי החיים לא ניתנו לנו רק לשם הנאה.
כבר זמן מה אני לומדת את השיטה הפסיכולוגית הנפוצה אצל ד"ר מריה מונטסורי, ובשנה שעברה סיימתי תואר בהוראה.בשנת 1938 הוצגה קנדי למלך ג'ורג' השישי ולאשתו המלכה אליזבת בארמון בקינגהאם.
בתקופה זו, אביה שירת כשגריר ארצות הברית בבריטניה.
לכבוד האירוע, תרגלה קנדי את השתחוותה במשך שעות, ובאירוע עצמו מעדה וכמעט נפלה.
רוז קנדי מעולם לא דנה בתקרית והתייחסה להופעת הבכורה כאל ניצחון.
הקהל לא הגיב, והמלך והמלכה חייכו כאילו כלום לא קרה.
לפי אחותה של רוזמרי, יוניס קנדי שריבר, מצבה של רוזמרי החמיר כאשר המשפחה חזרה לארצות הברית.
שרייבר אמרה כי רוזמרי נהייתה "יותר עצבנית וקשה" בגיל 22. רוזמרי החלה לחוות פרכוסים לעיתים קרובות, וקיבלה התקפי זעם בהם הייתה מרביצה לאחרים ואף פוצעת אותם.
לאחר שגורשה ממחנה קיץ ושהתה קצרות בפנימייה בפילדלפיה, נשלחה רוזמרי לבית ספר מנזרי בוושינגטון הבירה.
בזמן שלמדה בפנימיית המנזר, החלה רוזמרי לברוח ממנו בלילות, מה שהוביל את הנזירות לחשוב כי רוזמרי מקיימת יחסי מין עם מספר בני זוג, שייתכן שתחלה במחלת מין או שתיכנס להיריון.
התנהגותה הפרועה של רוזמרי תסכלה את הוריה, ואביה בפרט דאג שהתנהגות זו תבייש את המשפחה ותפגע בקריירות הפוליטיות שלו ושל בניו.
כשרוזמרי הייתה בת 23, אמרו רופאים לאביה כי ניתוח הנקרא לובוטומיה יעזור להרגיע את מצבי הרוח שלה ולעצור את ההתפרצויות האלימות שלה.
ג'וזף קנדי החליט שרוזמרי צריכה לעבור את הניתוח, אך לא סיפר על כך לאשתו עד שהתהליך הושלם, בנובמבר 1941. בביוגרפיה שכתב רונלד קסלר תיאר הרופא ג'יימס ו.
ווטס, ממבצעי הניתוח, את התהליך:
ווטס אמר לקסלר שלדעתו לרוזמרי לא היה "פיגור שכלי" אלא זן של דיכאון.
סקירה של המסמכים שנכתבו על ידי הרופאים אימתה את הצהרה זו.
למעשה, כל החולים שעליהם ביצע ווטס לובוטומיה אובחנו כסובלים מהפרעה נפשית כלשהי.
בראון, מנהל המכון הלאומי לבריאות הנפש ועוזר לשעבר לנשיא קנדי מסר לקסלר שג'ו קנדי התייחס לבתו כבעלת פיגור שכלי ולא כחולת נפש, זאת על מנת להגן על המוניטין של בנו ג'ון כמועמד לנשיאות.
בראון עוד טען כי חוסר התמיכה של משפחת קנדי ברעיון של מחלות נפש היה חלק מהכחשתה בשושלת המשפחתית.
כישלון הלובוטומיה התברר במהרה, ויכולותיה המנטליות של רוזמרי פחתו לכאלה של ילדה בת שנתיים.
היא איבדה את היכולת לדבר בצורה מובנת וחוותה בריחת שתן.
לאחר ניתוח הלובוטומיה רוזמרי הועברה היישר להתגורר במוסדות.
תחילה התגוררה מספר שנים בבית קרייג, בית חולים פסיכיאטרי פרטי מחוץ לעיר ניו יורק.
ב-1949 הועברה לג'פרסון, ויסקונסין, שם גרה עד סוף חייה בשטחי בית הספר סיינט קולטה לילדים מיוחדים.
הנזירות העובדות במקום כינו את ביתה של רוזמרי the Kennedy Cottage.
רוזמרי טופלה על ידי שתי נזירות, האחיות מרגרט וליאונה.
בנוסף, נעזרה בסטודנטית ובמורה לקרמיקה שלימדה אותה שלושה לילות בשבוע.
לרוזמרי הייתה גם מכונית משלה, שבאמצעותה ניתן היה לצאת איתה לנסיעות, וכלב איתו הייתה יוצאת לטיולים.
בתגובה למצבה, הוריה של רוזמרי הפרידו אותה משאר המשפחה.
רוז קנדי לא ביקרה אותה במשך עשרים שנה, וג'וזף לא ביקר כלל את בתו במוסדות בהם התגוררה.
בספרה Rosemary: The Hidden Kennedy Daughter מתארת ההיסטוריונית קייט קליפורד לרסון כי לאחיה של רוזמרי לא נודע מיקומה או פרטים על ניתוח הלובוטומיה.
כאשר ג'ון קנדי החל בקמפיין לסנאט ב-1958, משפחת קנדי הסבירה את היעדרותה בטענה שהייתה מתבודדת.
המשפחה לא סיפרה את האמת אודות רוזמרי באופן פומבי עד שנת 1961, לאחר שג'ון נבחר כנשיא.
במקום לספר לציבור על הלובוטומיה, החליטו למסור כי רוזמרי הייתה "מפגרת שכלית".
עוד באותה השנה, לאחר שלקה ג'וזף קנדי בשבץ, מיקומה של רוזמרי נודע לאחיה ואחיותיה.
ניתוח הלובוטומיה לא התגלה לציבור עד שנת 1987.
לאחר מות אביה ב-1969, רוזמרי השתלבה בהדרגה בחיי המשפחה.
היא נלקחה לבקר קרובי משפחה בפלורידה, וושינגטון די.
סי., ובית ילדותה (מתחם קנדי) בקייפ קוד.
עד אז למדה רוזמרי ללכת מחדש, אך מעולם לא הצליחה להשיב לעצמה את יכולת הדיבור ואף הייתה משותקת בזרועה.
סיפורה של רוזמרי נחשב להשראה של אחותה, יוניס קנדי שרייבר, להקמת הספיישל אולימפיקס, אירוע של משחקים ספורטיביים לאנשים בעלי נכויות.
רוזמרי קנדי נפטרה מסיבות טבעיות בגיל 86, ב-7 בינואר 2005, בבית החולים בפורט אטקינסון שבויסקונין.
אחיותיה ג'ין, יוניס, ופטרישיה ואחיה טד היו לצידה.
היא נקברה לצד הוריה בבית הקברות של ברוקליין, מסצ'וסטס.
רוזלינה, הידועה בשם רוזטה ביפן (ロゼッタ), היא דמות בדיונית בסדרת בזיכיון משחקי הווידאו "מריו" של חברת נינטנדו היפנית.
מאז הופעת הבכורה של הדמות במשחק "Super Mario Galaxy" בשנת 2007 כדמות שאינה שחקן, הפכה רוזלינה לדמות בולטת בזיכיון משחקי מריו רוזלינה בה ניתן לשחק ברוב משחקי הסדרה.
לרוזלינה שמלה בצבע טורקיז, כתר, ושרביט.
רוזלינה היא חכמה, אדיבה, חביבה, ואימהית אשר הפכה את ההגנה על הקוסמוס למשימתה בחיים.
יש לה ידע רב על היקום.
רוזלינה היא גם ידידה טובה של מריו ולואיג'י, ובמשחק Super Mario Galaxy היא מסייעת להם להגיע לבאוזר על מנת להציל את הנסיכה פיץ'.
רוזלינה מוצגת כאישה חכמה, בוגרת, אימהית וחביבה, שהפכה את ההגנה על הקוסמוס למשימתה בחיים.
רוזלינה היא השליטה של מקום עלום שם ובנוסף לכך היא האם המאמצת של הדמות לומה.
היא שוכנת במצפה כוכבי השביט ומשום היא משגיחה על היקום.
במשחק "Super Mario Galaxy" באוזר חוטף את הנסיכה פיץ' כאשר הוא שולף את הטירה מהאדמה בעוד שהנסיכה פיץ' עודנה בתוך הטירה, ובנוסף לכך הוא גם תוקף את מצפה השביטים בו גרה רוזלינה עם הלומה המאומצת שלה, וגונב ממנה את כוכבי הכוח.
רוזלינה מבקשת ממריו שיסייע להשיב עבורה את כוכבי הכוח, ובתמורה היא מבטיחה לסייע לו להציל את הנסיכה פיץ'.
ברגע שמריו משיג מספיק כוכבי כוח, רוזלינה מסוגלת להפוך את מצפה השביטים שלה לכוכב שביט ולהסיע את מריו למרכז היקום, במיקום בו נמצאים באוזר והנסיכה פיץ'.
לאחר שבאוזר מובס על ידי מריו, הגלקסיה של באוזר קורסת לתוך חור שחור מאסיבי, אשר בולע את כל מה שנקרה בדרכו, כולל הטירה של הנסיכה פיץ', מצפה השביטים של רוזלינה וספינות האוויר של באוזר.
לאחר שהשחקן מצליח לאסוף במשחק 120 כוכבי כוח, מוצגת הודעה בה רוזלינה מודה לשחקן, ומבטיחה לשמור עליהם.
בסיפור רקע שנפתח בהדרגה ככל שהמשחק מתקדם, רוזלינה מגלה שבילדותה היא איבדה את אימה.
במשחק "Super Mario Galaxy 2" צללית המכונה "הרוח הקוסמית", אשר דומה מאוד לרוזלינה, מסייעת לשחקן בשלבים בהם השחקנים מת מספר פעמים.
במשחק "Super Mario 3D World" רוזלינה מוצגת כדמות נוספת בה השחקן יכול לבחור לשחק.
דמות של רוזלינה נכללת גם במשחק "Super Mario Odyssey".
רוזלינה נכללת גם במשחקי המרוצים Mario Kart Wii, Mario Kart 7, Mario Kart 8, Mario Kart Arcade GP DX ו־Mario Kart Tour כדמות אשר זמינה בשלב מאוחר יותר במשחק, והיא זמינה גם כברירת מחדל במשחק- Mario Kart 8 Deluxe.
ב-Mario Kart 8 ניתן גם לשחק בגרסת תינוק של רוזלינה.
לרוזלינה יש גם מסלול מרוצים משלב במשחק Mario Kart 7 בשם "Rosalina's Ice World" (עולם הקרח של רוזלינה).
רוזלינה נכללת גם כדמות בה ניתן לשחק במשחק Mario Golf: World Tour, אך צריך להוריד את חבילת תוכן בשביל שהדמות תהיה זמינה במשחק.
ניתן גם להילחם בשחקנים אחרים באמצעות רוזלינה במשחק ב־Super Smash Bros ו- Super Smash Bros.
ניתן לשחק בה גם במשחק "מריו וסוניק במשחקים האולימפיים בריו 2016", וכמו גם במשחק "מריו וסוניק במשחקים האולימפיים בטוקיו 2020".
רוזלינה נכללת גם במשחק Super Mario Maker אך היא הופכת זמינה רק בהמשך המשחק.
רוזלינה הופיעה גם במשחק הקרוסאובר ב"Puzzle Dragons Z".
רוזלינה נכללת גם המשחק "Mario + Rabbids Sparks of Hope" שם היא נחטפת על ידי הנבל הראשי במשחק.
רוזלינדה עוברת דירה הוא הספר השלישי בסדרת הספרים "רוזלינדה" שנכתבה על ידי הסופרת הישראלית איריס ארגמן, המתארת את חייה של המכשפה רוזלינדה.
הספר הוא מסוגה ספרותית הנקראת "פיקצ'רבוק".
בסוגה זו איורי הספר מהווים חלק משמעותי מתוכנו.
הספר יצא לאור בשנת 2022 בהוצאת מטר ואויר על ידי נטעלי רון-רז.
המסרים המועברים בו רבים וחשובים, כמו ערך החברות וקבלת האחר.
הספר נבחר למצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשפ"ד.
רוזלינדה המכשפה עוזבת את ביתה הקטן ואת העץ האהוב עליה, ועוברת לגור בלב העיר, בבניין דירות, היא מקנאת בכל המשפחות שסביבה משום שאין לה משפחה, לכן היא מנסה להשתייך.
אך לאחר שהתרחקה מחבריה כשעברה דירה, רוזלינדה החלה לחוש געגוע.
עם רוזלינדה עוברים הדרקון, שמשון החתול ועציץ.
הכול חדש לה וקצת מוזר.
אבל אצל רוזלינדה יש קסם באוויר.
מבעד לחלונה היא צופה על העיר, מתבוננת בשכנים ממול ומגלה עולם חדש ומסקרן.
רוזלינדה היא אישה רגילה עם תסרוקת מוזרה וחיוך נוגה.
היא נמצאת בתפר שבין מבוגרת לילדה מצד אחד היא אחראית לחייה ולסדר יומה כמו אישה מבוגרת, אך כמו ילדה היא מתקשה להבין עניינים יסודיים.
היא לא מעלה בדעתה להפוך לאמא, להפך – היא מקנאת במשפחות המגוונות שחיות סביבה, ובמיוחד במשפחה של אמא וילד שהיא רואה מבעד לחלונה.
הקנאה הזאת היא לא קנאה אימהית אלא קנאה ילדותית, כמו של אדם שרק רוצה שיקשיבו לסיפוריו.
אופייה הסגור מביא לכך שהיא מתקשה ליצור קשר עם המשפחות בסביבה ובמיוחד עם המשפחה שגרה ממולה.
איריס ארגמן, נולדה בשנת 1967. היא סופרת ילדים, מורה, מנחת סדנאות ואוצרת אמנות.
בשנים האחרונות זכתה בפרס "סאסא סטון לספרות ילדים" ובעיטור "הפנקס".
הוציאה לאור ספרי ילדים, בהם "אמיליה והכובע", "הדובי של פרד" וכן שני הספרים הקודמים בסדרת הספרים שלה על המכשפה רוזלינדה.
יופיו של הספר טמון ביכולת של רוזלינדה המכשפה חסרת הביטחון להעז ולנסות דברים חדשים על אף כל הקשיים.
רוזלינדה היא קרובת משפחה של שתי מכשפות ישראליות אחרות: תנינה של נורית זרחי והמכשפה מנייכרה של רונית הד.
כישורי הקסם שלוש המכשפות אמנם קיימים, אך רק מעטרים את חייה מפעם לפעם ולא מרכזם.
הטקסט והאיורים ריאליסטיים מאוד, אך יש בהם טוויסט של קסם וכישוף, ורוזלינדה נראית כמו אישה רגילה ולא מכשפה.
איריס ארגמן מרבה ומיטיבה לכתוב ספרי ילדים שמתרחשים במציאות עירונית.
העיר ומבניה מתחילים כמקום קשה ועוין עבור רוזלינדה.
כל אחד משלושת ספרי הסדרה יכול לספר סיפור שלם.
רוזמרי בנקס היא דיפלומטית ניו זילנדית.
בנקס סיימה תואר שני ברוסית באוניברסיטת קנטרברי, ותואר שני מבית הספר לכלכלה של לונדון.
היא קיבלה את תואר דוקטור לשם כבוד בספרות מאוניברסיטת קנטרברי באפריל 2015.
בנקס שימשה כסגנית שגריר ניו זילנד באיי שלמה בין השנים 1985–1987, ובאוסטרליה בשנים 1992–1995.
כסגנית מזכיר משרד החוץ של ניו זילנד, בנקס עמדה בראש הפיתוח של מערכת תגובת חירום חדשה, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, ההפצצות בבאלי ב-2002 ורעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי ב-2004.
שימשה כנציגה הקבועה של ניו זילנד באו"ם בניו יורק מיוני 2005 עד יוני 2009, כשגרירת ניו זילנד בצרפת, וכנציגה הקבועה של ניו זילנד ב-OECD בשנים 2010–2014. בשנת 2018 החליפה בנקס את טים גרוס בתפקיד שגריר זילנד בארצות הברית.
היא כהנה בתפקיד עד לשנת 2022 ובשנת 2024 מונתה מחדש.
"רוזלינדה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי דני עמיהוד.
את השיר הוציאה ביוני 1972 לאור חברת התקליטים CBS ישראל כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"רוזלינדה" נכתב והולחן על ידי עמיהוד.
השיר מציג את הסיפור של סיפור של רוזלינדה, שנמצאת במגדל ומנפנפת לשלום לדובר.
היא נתפסת כמי שמכורה לגורלה, עם תחושת עגמומיות ששוררת בה.
המילים "רוזלינדה נפש עגומה באדום עוטף" מצביעות על דימוי חזק של סבל, כאב ותשוקה, שבו הצבע האדום מופיע כאות לסכנה או למאבק פנימי.
הדובר פונה לאלוהים, ומבקש ממנו לשמור על רוזלינדה ולהנחות אותה לעלות על דרך המלך, תוך שהוא מתמודד עם תחושת חוסר אונים ותחזית קודרת של המוות המתקרב.
בחלק השני של השיר, רוזלינדה ממשיכה להיאבק עם המוות, שמרמז על קרבה לעתיד הקטלני.
הדימויים בשיר מעצימים את תחושת הסבל והקיום המוגבל, כשגם הדובר מרגיש את נוכחות המוות בחייו, ואף מוצא את עצמו מוטל בדמו.
בשנת 1977 הקליטה הזמרת חוה אלברשטיין את השיר לאלבומה ה-18 "הלילה הוא שירים".
ב-12 ביוני 1972 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-17. ב-10 ביולי רשם את שיאו במצעד כשהגיע למקום השביעי.
לבסוף, ב-14 באוגוסט יצא מהדירוג לאחר 8 שבועות צעידה רצופה.
במצעד של גלי צה"ל הגיע "רוזלינדה" למקום השביעי.
רוֹזן פּוֹרְטְלַנְד הוא תואר שנוצר פעמיים ב, לראשונה ב-1633 ובשנית ב-1689. התואר דוכס פורטלנד, שהוחזק במקביל לאורך זמן רב, נוצר ב-1716 ונכחד ב-1990 עם מותו של הדוכס התשיעי, ובנקודה זו עברה הרוזנות לבן הדוד האגנאט (מהקו הזכרי) הבכיר ביותר, שבמקרה זה היה קרוב מדרגה שישית.
יצירה ראשונה של התואר (1633)
התואר רוזן פורטלנד נוצר לראשונה עבור הפוליטיקאי , ב-1633. הוא כיהן כשר האוצר מ-1621 עד 1628 וכ מ-1628 עד 1635. הוא כבר קיבל את התואר ברון וסטון מ שבמחוז סאפוק ב-1628; תואר זה היה אף הוא באצולה של אנגליה.
ירש אותו בנו, הרוזן השני.
בנו, הרוזן השלישי, נהרג ב ב-1665. הוא לא היה נשוי וירש אותו דודו, הרוזן הרביעי.
הוא היה חשוך ילדים ובמותו ב-1688 נכחדו התארים.
יצירה שנייה של התואר (1689)
התואר נוצר בפעם השנייה ב-1689 לטובת האנס וילם בנטינק (1648–1709), צאצא למשפחת האצולה בנטינק, איש אמונו ההולנדי ויועצו הקרוב של המלך ויליאם השלישי.
הוא מונה לברון סירנססטר ולוויקונט וודסטוק באותו זמן שבו הוענקה לו הרוזנות, אף הם תארים באצולה של אנגליה.
את הרוזן הראשון ירש ב-1709 בנו מנישואיו הראשונים, , שהפך לרוזן השני.
הוא ייצג את סאות'המפטון ואת המפשייר בבית הנבחרים.
ב-1716 הוא קיבל את התארים מרקיז טיצ'פילד ודוכס פורטלנד ב.
נכדו, ויליאם קוונדיש-בנטינק, דוכס פורטלנד השלישי, היה פוליטיקאי ידוע.
ב-1801 הוא אימץ ברישיון מלכותי את שם המשפחה הנוסף (ליצירת קוונדיש-בנטינק).
הוא היה בעלה של ליידי , בתו של ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר, והיה צאצא מצד אימו של .
את הדוכס השלישי ירש בנו הבכור, .
הדוכס הרביעי היה גם הוא פוליטיקאי וכיהן כ ב-1827 וכלורד נשיא המועצה מ-1827 עד 1828. הוא נישא להנרייטה סקוט, בתו של המייג'ור-גנרל , ב-1795 ואימץ באותה שנה ברישיון מלכותי את שם המשפחה הנוסף סקוט, בדומה לקוונדיש-בנטינק.
בנו הבכור ויורשו המיועד, , ייצג שני מחוזות בחירה בפרלמנט אך מת רווק ב-1824, 15 שנים לפני אביו.
לפיכך ירש את הדוכס הרביעי בנו השני, .
הדוכס החמישי זכור כאדריכל ומהנדס מוכשר אך אקסצנטרי, אשר חפר גלריה לאמנות וספרייה תת-קרקעיות מתחת לאחוזתו ב.
הדוכס החמישי מת רווק וירש אותו בן דודו מדרגה ראשונה (שהוא גם בן דודו מדרגה שנייה), , שהיה הבן היחיד מנישואיו הראשונים של הלוטננט-גנרל ארתור קוונדיש-בנטינק, בנו הצעיר של ה, בנו השלישי של הדוכס השלישי.
בנו הראשון של צ'ארלס, שנקרא גם הוא צ'ארלס, היה סבא-רבא מצד האם של המלכה אליזבת השנייה.
ב-1880 ירש הדוכס השישי גם את אימו החורגת כ השני.
בנו הבכור, , היה גם הוא פוליטיקאי שמרן וכיהן כלורד זוטר ב מ-1927 עד 1929 וב-1932. לדוכס השביעי לא היו בנים וירש אותו בן דודו מדרגה שלישית, , נינו של המייג'ור-גנרל לורד , בנו הרביעי של הדוכס השלישי.
הברונות של בולסובר נכחדה עם מותו של הדוכס השביעי.
האחוזות הגדולות שהיו (entailed) יחד עם הדוכסות במשך דורות, כולל מנזר ולבק, הופרדו מהתואר על ידי הדוכס השישי, שביטל את הזיקה ויצר נאמנות שהבטיחה בסופו של דבר כי נכדתו, ליידי , תירש את עושר הדוכסות עם מות אביה, הדוכס השביעי.
הדוכס השמיני היה מנהלן קולוניאלי בקניה הבריטית וכיהן כ.
הוא היה חשוך ילדים וירש אותו אחיו הצעיר, , דיפלומט שכיהן כשגריר בריטניה בפולין.
בנו היחיד של הדוכס התשיעי, ויליאם ג'יימס קוונדיש-בנטינק (1925–1966), מת לפניו ללא צאצאים.
עם מותו של הדוכס התשיעי ב-1990 בגיל 93, נכחדו דוכסות פורטלנד ומרקיזות טיצ'פילד.
את הדוכס התשיעי ירש בתוארי האצולה האחרים שלו דודן מדרגה שישית, .
הוא היה בן-נינו של הנכד של (1704–1774), בנו הבכור של הרוזן הראשון מנישואיו השניים, שקיבל תואר רוזן של האימפריה הרומית הקדושה ב-1732 (עם רישיון מלכותי מ-1886 להשתמש בתואר באנגליה).
נכון ל-2017, התארים מוחזקים על ידי בנו היחיד, הרוזן השנים-עשר, שנולד באוסטרליה ומשמש גם כרוזן בנטינק של האימפריה הרומית הקדושה.
הוא שחקן המוכר בשמו המקצועי, .
מספר חברים נוספים במשפחת קוונדיש-בנטינק זכו אף הם להכרה.
לורד ויליאם בנטינק, בנו השני של הדוכס השלישי, היה איש צבא, פוליטיקאי ומנהלן קולוניאלי בולט.
ארתור קוונדיש-בנטינק שהוזכר לעיל היה לוטננט גנרל ב.
נכדו, לורד , היה פוליטיקאי חבר המפלגה השמרנית.
לורד , בנו הרביעי של הדוכס השלישי, היה מייג'ור גנרל בצבא וחבר פרלמנט מהמפלגה השמרנית (טורי).
בנו היחיד, ג'ורג' קוונדיש-בנטינק, היה פוליטיקאי שמרן.
, בנו החמישי של הדוכס הרביעי, היה פוליטיקאי טורי.
ג'ון צ'ארלס בנטינק, נכדו של ויליאם בנטינק, בנו הבכור מנישואיו השניים של הרוזן הראשון, היה גם הוא מייג'ור גנרל בצבא.
בנו הצעיר, סר , היה אף הוא איש צבא נודע.
, אשתו של הדוכס השני, הייתה יורשת עשירה ואספנית.
ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן, סבתה מצד האם של אליזבת השנייה, הייתה קוונדיש-בנטינק לפני נישואיה.
מושבם של דוכסי פורטלנד היה , נוטינגהמשייר.
מנזר ולבק ודונמים רבים שלו המשיכו להתקיים בידי הענף הבכיר של המשפחה (שהפך לקוונדיש-בנטינק) דרך מוצאה של בתו של הדוכס השביעי.
האחוזה שוקמה בתחילת המאה ה-21 כבית משפחה לאחר שנים רבות של שימוש מוסדי.
דוכסי פורטלנד היו גם הבעלים של הכפר בנורת'מברלנד.
מקום הקבורה המסורתי של דוכסי פורטלנד במנזר ולבק היה חצר כנסיית סנט ויניפרד בכפר הסמוך .
שני אוספים מרכזיים של מסמכים של דוכסי פורטלנד למשפחת קוונדיש-בנטינק הופקדו במחלקה לכתבי יד ואוספים מיוחדים באוניברסיטת נוטינגהאם.
אוסף ארכיוני משלים הופקד בארכיון נוטינגהמשייר.
רוזני פורטלנד; יצירה ראשונה של התואר (1633)
ריצ'רד וסטון, רוזן פורטלנד הראשון (1577–1635)
צ'ארלס וסטון, רוזן פורטלנד השלישי (1639–1665)
תומאס וסטון, רוזן פורטלנד הרביעי (1609–1688)
רוזני פורטלנד; יצירה שנייה של התואר (1689)
ויליאם בנטינק, רוזן פורטלנד הראשון (1649–1709)
וילם בנטינק (1681–1688), בנו הבכור של הרוזן הראשון, מת בצעירותו
ויליאם קוונדיש-בנטינק, דוכס פורטלנד השלישי (1738–1809), בנו הבכור של הדוכס השני
(1796–1824), בנו הבכור של הדוכס הרביעי, מת לפני אביו כשהוא רווק
(1857–1943), נכדו של הלוטננט-קולונל לורד ויליאם צ'ארלס אוגוסטוס קוונדיש-בנטינק, בנו השלישי של הדוכס השלישי
(1893–1977), בנו הבכור של הדוכס השישי, מת ללא צאצאים זכרים
(1888–1980), נינו של המייג'ור-גנרל לורד פרדריק קוונדיש-בנטינק, בנו הרביעי של הדוכס השלישי, מת ללא צאצאים
(1897–1990), אחיו הצעיר של הדוכס השמיני, הדוכסות נכחדה עם מותו
ויליאם ג'יימס קוונדיש-בנטינק (1925–1966), בנו היחיד של הדוכס התשיעי, מת לפני אביו ללא צאצאים
רוזני פורטלנד; יצירה שנייה של התואר (1689; חזרה לקדמותו)
(1919–1997), בן-נינו של הנכד של , בנו השלישי של הרוזן הראשון
היורש המיועד הוא בנו הבכור של המחזיק הנוכחי, (נולד ב-1984).
רוסנבורג באלקלוב (בנורווגית: Rosenborg Ballklub, או בראשי תיבות: RBK) (תעתיק IPA:) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר טרונדהיים.
המועדון נוסד בשנת 1917, בשם 'אוד' ששונה לרוזנבורג ב-1927. המועדון זכה באליפות נורווגיה בכדורגל 13 עונות רצוף (2004-1992), הרצף נשבר ב-2005 כשרוזנבורג סיימה במקום השביעי בטבלה.
המאמן המצליח ביותר של רוזנבורג, נילס ארנה אגן, פרש לאחר עונת 2002. הוא היה המאמן משנת 1988, והוחלף רק לאחר עונת 1998.
אגה הריידה, המאמן הקודם של הקבוצות הלסינגבורג השוודית וברונדבי הדנית ושל המועדון הנורווגי מולדה, החליף את אגן ב-2003. הוא קיבל הצעה לאמן את נבחרת נורווגיה.
והוחלף על ידי עוזר המאמן של רוזנבורג, אולה ביי רייס, בדצמבר 2003.
למרות הזכייה באליפות ב-2004, והעפלה לליגת האלופות, הסתיים החוזה של אולה ביי רייס באוקטובר 2004. למשך זמן רב היו שמועות על המועמדים להחליפו, אולם בנובמבר היה ברור שנילס ארנה אגן יחזור שוב, הפעם בתור עוזר של עוזר-המאמן הקודם, פר יואר הנסן, שקודם להיות מאמן.
רוזנבורג הופיעה בשלב הבתים של ליגת האלופות 11 פעמים תוך 13 שנים.
ההישג היווה שיא עד 2004, כשמנצ'סטר יונייטד העפילה לשלב הבתים 9 שנים רצופות.
רוזנבורג לא הצליחה לעלות ב-2003, עם הפסד לדפורטיבו לה קורוניה, אבל הצליחה לעלות שוב ב-2004 לאחר ניצחון על מכבי חיפה.
רוזנבורג משחקת את משחקי הבית באצטדיון לרקנדאל.
לרקנדאל נבנה במקור ב-1947, ועבר שיפוצים נרחבים ב-1996, ובין דצמבר 2000 עד אוקטובר 2002 עבר מודרניזציה.
התכולה הנוכחית של לרקנדאל היא 21,166 מקומות, וגודל המשטח הוא 105 על 68 מטרים.
רוזנות אדסה (Edessa) הייתה אחת המדינות הצלבניות שהתקיימה במאה ה-12, אשר בירתה ומרכזה הייתה העיר אדסה, הידועה גם בשמה הטורקי אורפה, ואשר מלבד היותה מזוהה בעבר כאור כשדים המקראית, היוותה את אחת הזירות החשובות של התפתחות הנצרות הקדומה.