tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכנית GRC יכולה להיות מכוונת להתמקד בכל תחום פרטני בארגון, או תוכנית GRC משולבת שעובדת על כל תחומי הארגון, באמצעות מסגרת אחת.
GRC משולב במלואו משתמש במערך ליבה יחיד של בקרה, ממופה לכל גורמי הממשל העיקריים הנמצאים במעקב.
שימוש במסגרת אחת יש גם את היתרון של הפחתת הסיכוי של פעולות מתקנות כפולות.
כאשר בוחנים תחומי GRC פרטניים, שלוש הכותרות הפרטניות הנפוצות ביותר הן GRC פיננסי, GRC ל-IT ו-GRC משפטי.
GRC פיננסי מתייחס לפעילויות שנועדו להבטיח פעולה נכונה של כל התהליכים הפיננסיים, כמו גם ציות לכל חוקים הפיננסים הקשורים.
IT GRC מתייחס פעילויות שנועדו להבטיח את שארגון ה-IT (טכנולוגיית המידע) תומך בצרכים הנוכחיים והעתידיים של הארגון, ועומד בקנה אחד עם כל דרישות החוקיות הקשורות.
GRC משפטי מתמקד בקשירת כל שלושת המרכיבים באמצעות המחלקה המשפטית של הארגון וקצין ציות.
אנליסטים חולקים על האופן שבו היבטים אלה של GRC מוגדרים כקטגוריות שוק.
גרטנר הצהירה כי שוק ה-GRC הרחב כולל את התחומים הבאים:
הם מחלקים את שוק ניהול IT GRC לתוך יכולות מפתח הללו.
אף על פי שרשימה זו מתייחסת ל-IT GRC, רשימה דומה של היכולות תתאים גם לתחומים אחרים של GRC.
בקרות הערכה ומדידה עצמית של ה-IT
אוסף אוטומטי של בקרות מחשב (GCC)
הערכת סיכוני IT מושכלת ולוחות מחוונים
ההבחנות בין תת-מגזרים של שוק ה-GRC, לעיתים קרובות, אינן ברורות.
עם מספר גדול של ספקים שנכסים לשוק לאחרונה, קביעה מהו המוצר הטוב ביותר עבור צורכי עסק נתון יכולה לאתגר.
בהינתן כי אנליסטים לא לגמרי מסכימים על פילוח השוק, מיקום הספק יכול להגביר את הבלבול.
בשל האופי הדינמי של שוק זה, כל ניתוח ספקים הוא לעיתים קרובות לא עדכני זמן קצר לאחר פרסומו.
באופן כללי, הספק השוק יכול להיחשב להתקיים ב-3 מגזרים:
פתרונות GRC משולבים (ממשל רב ענייני, חוצה ארגון)
תחום פתרונות GRC ספציפיים (עניין ממשל בודד, חוצה ארגון)
פתרונות GRC נקודתיים (מתייחסים ברמת הארגון, לממשל או סיכון או ציות, אך לא בשילוב.)
פתרונות משולבים של GRC מנסים לאחד את הניהול של תחומים אלה, ולא להתייחס אליהם כאל ישויות נפרדות.
פתרון משולב מסוגל לנהל בספרייה מרכזית אחת של בקרות ציות ועדיין לנהל, לנטר ולהציג אותם נגד כל גורם ממשל.
לדוגמה, בגישת תחום ספציפי, שלושה או יותר ממצאים יכולים להיוצר נגד פעילות אחת תקולה תקינה.
הפתרון המשולב מזהה את זה בתור תקלה אחת הנוגעת וממופת למספר גורמי ממשל.
ספקי תחום GRC ספציפי מבינים את מחזורי החיבור בין ממשל, סיכונים וציות בתוך אזור מסוים של הממשל.
לדוגמה, בתוך תהליכי עיבוד כספים — סיכון יתייחס או להיעדר שליטה (צריך לעדכן את ממשל) או חוסר דבקות (או איכות ירודה של) בקרה קיימת.
המטרה הראשונית של פיצול ה-GRC לתוך שוקים נפרדים, השאיר כמה ספקים מבולבלים על חוסר גמישות.
חושבים כי חוסר השכלה עמוקה בתחום הביקורת בצד, בשילוב עם חוסר האמון בביקורת באופן כללי גורם לשסע בתוך הסביבה התאגידית.
עם זאת, ישנם ספקים בשוק, שתוך שמירה על תחום ספציפי, החלו לשווק את המוצר למשתמשי קצה ומחלקות, אף על פי שמשיקים או חופפים, התרחבו לכלול בקהל היעד את הביקורת התאגידית הפנימית (ה-CIA) וקבוצות הביקורת החיצונית (tier 1 ארבעת הגדולים ורובד שני ומטה), אבטחת מידע וניהול תפעול/ייצור.
גישה זו מספקת גישת "ספר פתוח" לתוך התהליך.
אם את צוות התפעולי יהיו מבוקרים על ידי הביקורת הארגונית הפנימית באמצעות יישום שגם לצוות התפעולי משתמש, נראה שהסיכון יופחת במהירות גבוהה יותר, כי המטרה היא לא להיות "תואם" אלא, "מאובטח" או מאובטח ככל האפשר.
פתרונות GRC נקודתיים מתאפיינים בדגש על טיפול באזור אחד בלבד שלה.
במקרים מסוימים של דרישות מוגבלות, פתרונות אלה יכולים לשמש מטרה בר קיימא.
עם זאת, משום שהם נטו לכיוון של עיצוב לפתור לעומק רב בעיות בתחום ספציפי, הם בדרך כלל לא לוקחים בחשבון גישה מאוחדת ולא סובלנית לפתרונות משולבים דרישות ממשל.
מערכות מידע, יפנו לנושאים האלה יותר טוב אם את דרישות ניהול GRC ישולבו בשלב התכנון, כחלק במסגרת עקבית.
GRC אחסון נתונים ובינה עסקית
ספקי GRC עם מסגרת נתונים משולבת מסוגלים כעת להציע פתרונות בהתאמה אישית של מחסני נתונים ובינה עסקית GRC.
זה מאפשר להפיק ערך גבוה מאיסוף וניתוח נתונים מיישומים קיימים של GRC.
הצבירה של נתוני GRC באמצעות גישה זו מוסיפה יתרון משמעותי של זיהוי מוקדם של סיכון ושיפור תהליכים עסקים (בקרות עסקיות).
הטבות נוספות לגישה זו כוללים (i) מאפשר למומחה קיים ויישומים בעלי ערך גבוה להמשיך ללא השפעה (ii) ארגונים יכולים לנהל מעבר קל יותר לגישת GRC משולב, כי השינוי הראשוני רק מוסיף את שכבת דוחות ו- (iii) הוא מספק בזמן אמת.
היכולת להשוות ולעמת את ערך הנתונים בין מערכות שונות שבעבר היו ללא חיבור נתונים משותף.
ממשל קוריאה הצפונית, המורכב מכלל מוסדות השלטון במדינה, איננו הרשות המבצעת של קוריאה הצפונית – תפקיד זה שמור לקבינט של קוריאה הצפונית.
ממשל קוריאה הצפונית מורכב משלושה ענפי ממשל: הרשות המנהלית הקרויה הוועדה לענייני המדינה בראשות מנהיג מפלגת הפועלים, בימינו קים ג'ונג-און, הרשות המבצעת - הקבינט של קוריאה הצפונית (הממשלה) והרשות המחוקקת - אספת העם העליונה .
עם זאת, שלוש הרשויות אינן תלויות זו בזו, ואינן מקיימות מערכת איזונים ובלמים ביניהן.
קוריאה הצפונית מתאפיינת דה פקטו בשלטון טוטליטרי בראשות המנהיג העליון של קוריאה הצפונית.
באופן רשמי (דה יורה) הנהגתה מתבצעת באמצעות שורה של מוסדות שונים, שבאופן תאורטי יכולים לדחות, לשנות, או אפילו להתנגד להוראותיו של המנהיג העליון.
מוסדות אלו עשויים לעצב ולהגדיר את מדיניות הפנים והחוץ הכוללת של קוריאה הצפונית, להציע הצעות ייעול שונות, ואף לחזק או לערער את מעמדו של המנהיג העליון עצמו.
זהותם של חברי הממשל של קוריאה הצפונית נקבעת על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה, השולטת בקוריאה הצפונית מאז הקמתה בשנת 1948. עם זאת, ובהתאם לחוקת קוריאה הצפונית, על הממשל גם לזכות באישור מצד אספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית.
על הנייר הרשות המבצעת, הקבינט, זכה תחת שלטונו של קים ג'ונג-איל למעמד "שווה" מול מפלגת הפועלים של קוריאה וצבא העם הקוריאני.
בסקר מדד הדמוקרטיה של שבועון האקונומיסט לשנת 2012, קוריאה הצפונית דורגה במקום האחרון מבין 168 מדינות במדד הטוטליטריות של השלטון.
אספת העם העליונה היא הפרלמנט החד-ביתי של קוריאה הצפונית.
הקבינט של קוריאה הצפונית הוא, בהתאם לחוקת קוריאה הצפונית, הרשות המבצעת במדינה, במסגרת "ממשל קוריאה הצפונית".
הקבינט אחראי על יישום המדיניות הכלכלית של המשטר, כפי שנקבעת מטעם מפלגת הפועלים של קוריאה.
הקבינט מחויב במתן דין וחשבון כלפי אספת העם העליונה.
ראש הקבינט של קוריאה הצפונית החל מאפריל 2019 הוא קים ג'אה-ריונג.
ביוני 2010 קים ג'ונג-איל מינה את דודו (דרך נישואים) צ'אנג סונג טק לתפקיד סגן יושב ראש הוועד לביטחון לאומי, צעד שנראה כאמצעי לחיזוק של מעמדו.
צ'אנג נחשב אז לאישיות החשובה ביותר בשלטון ומינויו הצביע על האפשרות שבעתיד תפקידו יימסר לבנו השלישי של קים ג'ונג איל, קים ג'ונג-און.
בדצמבר 2013 צ'אנג פוטר מכל תפקידיו בממשל ובהמשך הוצא להורג.
ביוני 2016 בעקבות הוועידה השביעית של מפלגת הפועלים של קוריאה, עודכנה חוקת קוריאה הצפונית שהחליפה את הוועדה לביטחון הלאומי בוועדה לענייני המדינה של קוריאה הצפונית בראשות קים ג'ונג-און.
בתוקף תפקידו זה הפך קים ג'ונג-און לראש המדינה הרשמי.
ועדת ההגנה הלאומית הייתה עד שנת 2016 הגוף המנחה העליון על פי חוקת קוריאה הצפונית בכל הקשור לצבא וביטחון.
העומד בראש הוועדה היה המפקד העליון של צבא העם הקוריאני.
בין דצמבר 2011–2016 כיהן בתפקיד יושב ראש הוועדה קים ג'ונג און, במקביל לתפקידו כיו"ר מפלגת הפועלים של קוריאה.
כאחראית על המדיניות הביטחונית-הגנתית במדינה הוועדה שולטת ישירות על ארגוני הביטחון בקוריאה הצפונית, ובכלל זה המשרד לביטחון העם (כוח השיטור ושמירת הסדר הציבורי), משרד הכוחות המזוינים העממיים (אחראי על תחומים צבאיים אך לא שולט ישירות על הצבא) ומחלקת ביטחון המדינה (המשטרה החשאית).
חוקת קוריאה הצפונית הצהירה בסעיף 106 כי ועדת ההגנה הלאומית הייתה "הגוף העליון של ההדרכה בתחום ההגנה הלאומית של ריבונות המדינה".
בשנת 2016 הוחלפה הוועדה להגנה לאומית על ידי הוועדה לענייני המדינה של צפון קוריאה גם כן בראשות קים ג'ונג-און.
כמו בהרבה משטרים אוטוריטריים, ה"הגנה" בשם הוועדה משמעה הגנה על המשטר מפני העם.
בראש מערכת המשפט ניצב בית המשפט העליון של קוריאה הצפונית, אשר מורכב מנשיא בית המשפט ושני סגנים.
מערכת המשפט במדינה אינה נהנית מעצמאות שיפוטית, ובתי המשפט מחויבים במתן דין וחשבון לאספת העם העליונה, מה שמבטא את כפיפותה דה-יורה של הרשות השופטת לרשות המחוקקת, ודה פקטו לרשות המבצעת (שכן אספת העם נשלטת אף היא על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה).
משכך, הרשות השופטת אינה מפעילה ביקורת שיפוטית ביחס להתנהלות יתר רשויות השלטון במדינה.
יתרה מכך, לעיתים קרובות כוחות הביטחון של קוריאה הצפונית מפריעים או מתעלמים מפעולותיה של הרשות השופטת, כך גם לדברי מומחים חיצוניים ועריקים מהמדינה.
הגרסה החמישית והסופית של חוקת קוריאה הצפונית אושרה ואומצה בספטמבר 1998. בהתאם לחוקה, קוריאה הצפונית היא מדינה סוציאליסטית המייצגת את האינטרסים של כל בני העם הקוריאני.
עם זאת, לאור הצנזורה החמורה שמטיל המשטר הצפון-קוריאני אודות המצב במדינה בפועל, לא ברור האם קוריאה הצפונית אכן מכירה ומכבדת את שלטון החוק ביחס לתושבי המדינה ולנציגי המשפט, ואם כן, באיזו מידה.
לעומת זאת, קוריאה הצפונית ידועה כמדינה הרומסת את זכויות האדם באופן קבוע, בין היתר במעצר של אלפי מתנגדי משטר ללא משפט או זכות לייעוץ משפטי.
על פי דו"ח מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית, ממשלת קוריאה הצפונית מטילה לעיתים קרובות עונש קולקטיבי על בני משפחתו של עבריין, כאשר משפחות שלמות נשלחות למחנות מעצר בשל "ביצוע פשע" לכאורה של אחד מבני המשפחה.
אף שבמפלגה פועלים מוסדות מסורתיים כגון הוועד המרכזי, המזכירות, הוועדה הצבאית המרכזית, הפוליטבירו ונשיאות המפלגה (בראשות המזכ"ל קים ג'ונג-און), מעמדם בפועל של כל אחד מהגופים משתנה תדירות בהתאם למאבקי הכוח הפנימיים, אשר לרוב אינם גלויים למשקיפים מבחוץ.
בהשוואה למוסדות שלטון אחרים בקוריאה הצפונית, מפלגת הפועלים של קוריאה מתאפיינת בגוון אידאולוגי קיצוני יחסית, ועדיין מתייחסת אל עצמה כמשמר המרכזי של ערכי המהפכה, הסוציאליזם והריבונות הלאומנית.
מסיבה זו, מפלגת הפועלים של קוריאה נחשבת כגוף בעל אוריינטציה שמרנית ביחס ליתר גופי השלטון, כאשר חברי המפלגה נוטים להתנגד לשינויים דרסטיים למיניהם, לרבות רפורמות כלכליות.
ממריאה ברוח הוא אלבומה השלישי של הזמרת גלי עטרי, שיצא בשנת 1984.
בשנת 1984 הוציאה עטרי אלבום סולו שלישי "ממריאה ברוח" בהפקה מוזיקלית של מתי כספי שגם היה אחראי על העיבודים (מלבד "חרציות") והלחנים של שישה שירים.
אלבום זה הניב להיטים כגון: "ממריאה ברוח" ו"בעקבותיו", שהגיעו למקומות 17 ו-12 בהתאמה במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ד (1984).
שירים בולטים נוספים שנכחו באלבום: "עוד יום", "הייתי אומרת", "חרציות" ו"אל תתייאש".
סגנונו של אלבום זה היה שונה משמעותית מהסגנון של אלבומה הקודם קח אותי הביתה, אשר יצא בשנת 1981.
אם "קח אותי הביתה" היה רוקיסטי, "ממריאה ברוח" כבר נשמע הרבה יותר "קליל" ומשלב בתוכו שירים שאפשר לשייכם לסגנונות כגון: "פופ" ו"דיסקו".
עיבודים והפקה מוזיקלית: מתי כספי (מלבד "חרציות" - עיבוד: אבנר קנר).
גיטרה בס, בס סינטיסייזר: קובי כהן.
תופים: ז'אן פול זימבריס, אלון הלל.
כלי הקשה: מתי כספי, טל ברגמן.
פסנתר חשמלי, מפוחית, קלווינט וקולות רקע: מתי כספי.
כלי נשיפה: פטר ורטהיימר, אלברט פיאמנטה.
חצוצרות: איתמר ארגוב, אברהם פלדר, דני מוסקו.
טרומבונים: מיקי דור, אלי אהרוני, מיכה דייוויס, יהושע פסטרנק.
מיתרים: קבוצת נגנים מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים.
טכנאי הקלטה ומיקס: יעקב מורנו.
עוזרי טכנאי: סיריל רוזנבלום, מרק רוטוויל.
ממש עכשיו - מנגנים יוני רכטר הוא אלבום של יוני רכטר שיצא לאור בשנת 1991.
האלבום הוא אלבום אינסטרומנטלי ברובו, למעט השיר "מה תנגנו" שאותו כתב עלי מוהר, הוא למעשה אלבום המשך לאלבום "העיקר זה הרומנטיקה" שיצא כשנה לפני כן.
יוני רכטר: פסנתר ושירה (ב"מה תנגנו")
גורי אגמון: סקסופון, סופרן אלט ומינור, קלרינט
יובל שפריר: כלי הקשה, תופים (8)
איתן איצקוביץ': תופים (1, 3)
הלחנה והפקה מוזיקלית: יוני רכטר
הוקלט ב"המון" אולפני הקלטה, 1991
טכנאי הקלטה ומיקס: דוד לוריא
עוזרי טכנאי: עודד פרח, גיורא פרבר, עומר שפי, שגיא גל
עריכה דיגיטלית: בן ברנפלד "H.M אקוסטיקה"
מפיקים: מיכל תפוח - אתי אנטה "המון הפקות", בועז בן ציון - ייצוג 1 בע"מ
השלטון ברצועת עזה, מאז ההשתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה ביוני 2007, נמצא בידי ארגון החמאס, והוא מכונה לעיתים קרובות ממשלת חמאס בעזה.
בעקבות ניצחון ארגון החמאס בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-25 בינואר 2006 (בבחירות ארגון החמאס זכה ב-75 מושבים בפרלמנט הפלסטיני לעומת 43 של פת"ח של מחמוד עבאס), אסמאעיל הנייה מונה לראש ממשלת הרשות הפלסטינית, ובעקבות כך הוקמה ממשלת אחדות פלסטינית יחד עם הפת"ח.
ממשלת האחדות הפלסטינית קרסה בפועל עם פרוץ עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה.
בעקבות ההשתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה ב-14 ביוני 2007 פיטר יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס את הממשלה בראשות חמאס ומינה במקומו את סלאם פיאד לתפקיד ראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
אף על פי שהרשות הפלסטינית טענה שלממשלה הפלסטינית החדשה, אשר נמצאת ברמאללה, יש סמכות על כל השטחים הפלסטיניים, בפועל הסמכות שלה הייתה מוגבלת רק לאזור יהודה ושומרון, מכיוון שחמאס לא הכיר בפיטורים של מחמוד עבאס, ובפועל ארגון החמאס המשיך לשלוט ברצועת עזה.
שני הממשלים - ממשלת הפת"ח ברמאללה וממשלת חמאס ברצועת עזה - החשיבו את עצמם כממשל הלגיטימי היחיד של הרשות הפלסטינית.
הקהילה הבינלאומית והארגון לשחרור פלסטין, לעומת זאת, הכירו בממשלת הפת"ח ברמאללה כממשל הלגיטימי היחיד של הרשות הפלסטינית.
המשא ומתן לפיוס בין פת"ח לחמאס, אשר תווך על ידי מצרים, הניב בשנת 2011 הסכם ראשוני שהיה אמור להיות מיושם עד מאי 2012 כאשר היו אמורות להתקיים בחירות משותפות.
למרות תוכנית הפיוס, בינואר 2012 גורמים פלסטינים ציינו שהבחירות המשותפות במאי "לא יהיו אפשריות".
בפברואר 2012 חתמו ח'אלד משעל ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס על הסכם דוחא בין חמאס לפת"ח לקראת יישום הסכמי קהיר משנת 2011, אם כי בכירים בארגון החמאס ברצועת עזה הביעו את חוסר שביעות רצונם וציינו כי הם אינם מקבלים את הסכם דוחא.
בפועל לממשלת האחדות לא הייתה סמכות על רצועת עזה ומספטמבר 2016 ואיך ארגון החמאס הרחיב בהדרגה את הסמכויות של סגן השר והסמכויות של המנכ"ל ברצועת עזה, במהלך אשר זכה לכינוי "הקמת ממשלה חלופית".
אסמאעיל הנייה, ראש הלשכה המדינית (מפקדת החוץ שמושבה בקטר).
עמד בראש מועצת השורא, עד שחוסל ב-31 ביולי 2024 באיראן.
אוסאמה חמדאן, נציג חמאס בלבנון.
מוחמד נזאל, חבר הלשכה המדינית של חמאס, ובעבר נציג התנועה בעמאן.
עמאד ח'אלד אל-עילמי, חבר הלשכה המדינית של חמאס ובעבר נציג חמאס בטהראן.
נהרג מפליטת כדור מנשקו האישי בינואר 2018.
ימונה להיות נציג חמאס בתימן.
"ממשיכים לבעוט" הוא אלבום הבכורה של צמד הראפרים הישראלים פלד ואורטגה.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2007 חברת התקליטים היי פייבר הפקות בפורמט תקליטור בלבד בקטלוג HF0016. באלבום נכללו ארבע עשרה רצועות, כולן מושרות בשפה העברית.
הוא כולל קו מוזיקלי המשלב בין סוגות הראפ וההיפ הופ.
ממש מפחיד לאללה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית, מסוגת קומדיה, פנטזיה ואימה, אשר הופקה על ידי ג'ייסון האוזר.
הסדרה מבוססת על דמויות שנוצרו על ידי Pretty Freekin Scary, אשר לקחה חלק בהפקת יחד עם Kickstart Entertainment, Apt.
באוקטובר 2022 הוכרז על הפקת הסדרה, אשר החלה את שידוריה במקור בארצות הברית בערוץ דיסני ב-15 ביוני 2023. חלק מפרקי הסדרה הופצו בבכורה בשירות הסטרימינג דיסני+.
בישראל הסדרה צפויה להתחיל את שידוריה בערוץ דיסני ב-16 באפריל 2024. ביוני 2024, הודיעו שהסדרה בוטלה אחרי עונה 1.
ב-27 בספטמבר 2024, הסדרה הוסרה מדיסני+ בארצות הברית בלי שום אזהרה מוקדמת ובישראל הסדרה הפסיקה שידורים כליל ב-10 באוקטובר, כאשר עשרת הפרקים האחרונים של הסדרה לא שודרו.
לפרנקי ריפ בת ה-14 היו חיים מושלמים - משפחה טובה, אח קטן מציק, חבר פופולרי והחברה הכי טובה שאפשר לסמוך עליה.
עם זאת, חייה קיבלו תפנית מפתיעה לאחר תקרית מצערת בגיהנום.
לאחר ויכוח סוער בעולם המתים עם מלאכית המוות בכבודה ובעצמה, פרנקי נאלצת להסתגל לחייה עם שומרי השאול החדשים שלה.
פרנקי (אליאנה סואה) - ילדה בת 14 שמסתגלת לחייה החדשים והמשונים שלאחר המוות.
פריטי (קיאן סמואלס) - אחד משומרי השאול של פרנקי.
יש לו כוח מיוחד שיכול לרפא אנשים.
סקרי (לאה גולד) - אחת משומרי השאול של פרנקי.
יש לה כוח מיוחד שיכול לעצור את הזמן.
רמי (יונס קיבראב) - האח הצעיר של פרנקי והיחיד שמודע לנוכחות של הגרים ריפ.
הוא מנהיג מועדון כלשהו בעיר.
ניקס (אמה שאנון) - נערה גותית המאמינה בעל-טבעי, שהופכת לחברה הטובה החדשה של פרנקי.
היא מתגלה כבתה של המנהלת פפרס ב"לוקר ליפ".
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון12015 ביוני 202318 באוגוסט 202316 באפריל 202424 בספטמבר 2024
מַמְרִים קתולים (מלשון הַמְרָאָה, במובן של "סירוב, אי-ציות"; באנגלית: Popish recusants, recusancy) היה כינויים של הנוצרים הרומים-קתולים באנגליה, שנותרו נאמנים בגלוי לאמונתם לאחר הרפורמציה, וסירבו כליל לנכוח בטקסיה של הכנסייה האנגליקנית.
על הממרים הוטלו עונשים שונים והם סבלו רדיפות קשות לפרקים.
הם היוו את גלעינה, אך לא בהכרח את רובה, של הכנסייה הקתולית באנגליה בין ימיה של המלכה אליזבת ועד האמנציפציה במאה ה-19. המונחים "המראה" ו"ממרים" מזוהים עם הקתולים, בעוד שפרוטסטנטים שפרשו מן הכנסייה הממלכתית כונו "נונקונפורמיסטים".
ב-1558 עלתה המלכה אליזבת לכס המלוכה האנגלי.
לאחר דור של טלטלות דתיות, היא ביקשה להחיל הסדר סופי שישכין שלום ושיבטיח את שליטת הכתר באמונת נתיניו.
הכנסייה הממלכתית האנגליקנית נעשתה שוב לפרוטסטנטית (ולו מתונה), לאחר חמש שנים שבהן ביקשה המלכה מרי להשיב את הארץ לחיק הקתוליות.
קלסתרונה הדתי של האוכלוסייה היה מורכב: הפרוטסטנטים העקביים היו אליטה מקורבת למלכות, אך מיעוט מובהק.
חלק גדול מן העם והכמורה שימר נאמנות בסיסית לדת הישנה; זו נבעה מדבקות במסורת העשירה של הנצרות הימי-ביניימית, שהייתה טבועה בחיי היום-יום, יותר מאשר בדוקטרינה מופשטת.
המלכה ומועצתה היו מודעים לכך היטב, ולא היו מעוניינים בעימות – שהיה מחדד את הגבול בין שמרנות דתית גרידא לבין זהות קתולית מובחנת, שהייתה עשויה להעמיד את נושאיה בהתלבטות לגבי ציות לריבון החילוני.
בחצר התעניינו יותר בשליטה פוליטית מאשר בדקויות תאולוגיות, והיו זהירים בתביעת הנאמנות שלהם מנתיניהם.
הצד השני אף הוא לא שש אלי קרב.
בעוד שהבישופים של המלכה מרי התפטרו כולם למעט אחד , הכמרים הזוטרים היו קשורים לקהילותיהם.
אפילו האפיפיורות ערכה גישושים דיפלומטיים, ונמנעה מלצאת במופגן כנגד אליזבת הבתולה וחסרת היורשים.
רוב מוחלט של הכמרים נשבע אמונים לפי הנוסח שקבע חוק העליונות המחודש, שהכפיף שוב את הכנסייה למרות הכתר.
חוק ההאחדה הטיל קנס של תריסר פרוטות על כל מי שלא נכח לפחות ביום ראשון בכנסייה האנגליקנית, אך נמנע מלאסור על המיסה ושאר מצוות קתוליות, או לחייב נטילה של הקומוניון האנגליקני.
כשהפרלמנט, בשליטת הפרוטסטנטים, הטיל ב-1563 קנס כבד על השתתפות במיסה ועונש מוות על עריכתה, הכתר התעלם מן החוק והוא לא נאכף.
פרקטיקות שהוקעו בידי הפרוטסטנטים ונשללו על ידי הממסד הכנסייתי החדש, מחיי נזירות בקהילות ארעיות עבור בזחילה אל הצלב על הברכיים ביום שישי הטוב וכלה בהצגת מחזות מסתורין, רווחו בפועל, בייחוד בחבלים מרוחקים כמו לנקשייר ויורקשייר.
כמרים רבים קיימו את המיסה ויתר הטקסים הקתוליים בשעות נפרדות, בנוסף לטקסים האנגליקניים הרשמיים.
ואלו, שנערכו לפי נוסח התפילה האחיד שיצא ב-1559 באישור המלכה, נראו קרובים דיים לנוהג הישן (מלבד בשפה) מכדי לעורר רתיעה, מה גם שהכנסייה הרומית טרם הטילה איסור חד-משמעי עליהם.
רוב בעלי הנטייה הקתולית צייתו לציווי מלכתם בחוק ההאחדה, נכחו בכנסייה הממלכתית מדי יום ראשון במידות שונות של השתתפות, ובמקביל מילאו את מצוות הדת המסורתית.
אף בעשור הראשון וההרמוני יחסית למלכות אליזבת, היו קתולים שראו במגע כלשהו עם הכנסייה הממלכתית ובאמונתם האישית כדברים המוציאים זה את זה, שלא יכלו לדור יחדיו.
מתוך כ-9,000 כמרים, 250 בחרו שלא להישבע אמונים, ולהיות מפוטרים ממשרתם.
כמרים אלו, שהוסמכו כדין, יכלו לערוך את הסקרמנטים מחוץ לשליטת הכנסייה.
אלה מביניהם שלא גלו, סבבו בארץ בין קהילות לא-רשמיות, לעיתים מחתרתיות ממש.
ב-1561 טבע מפקח כנסייתי את הכינוי "מַמְרִים" (Recusants) עבור אותם אנשי דת, ועם הזמן קיבל המונח את משמעותו המקובלת, שכיוונה לא לכמרים, אלא למאמינים שסירבו כליל לנכוח בכנסייה, אף לא לשם עמידה מינימלית בדרישות החוק כדי להימנע מקנס.
ההשקפה המקובלת בעבר במחקר הייתה שהקתולים באותם ימים חסרו מודעות, שאמונתם הייתה המשך אינסטינקטיבי ופרגמטי למסורת הישנה והמובנת-מאליה, ושעוד לא הסתגלו לראות את עצמם כמיעוט ששוב איננו משתייך לדת המלכה; לפיכך, מספר הממרים היה זעום.
הנחות אלו נשענו על ההיקף הנמוך של דיווחים ברשומות אודות העמדה לדין בשל עבירה על חוק ההאחדה וחוקים דומים.
עם זאת, הראייה הנוכחית היא שהקתוליות שהשתקמה בימי המלכה מרי הייתה איתנה ומודעת דיה כדי לעורר מספר ניכר של מאמינים להתנגד להסדר הדתי האליזבתני.
הסיבה לעדויות המעטות במסמכים המשפטיים היא שהרשויות המחוזיות והעירוניות היו מאוישות תכופות במי שביכרו העלמת עין – בין אם קתולים במידה כזו או אחרת, ובין אם קונפורמיסטים נייטרלים (חלק משמעותי ביותר באוכלוסייה שעברה את חיבוטי הרפורמציה ופיתחה פרגמטיות וציניות בשאלות אמוניות), שביקשו להפגין ציות לכתר אך נרתעו מרדיפות דת.
בין 1568 ל-1571 התלכדו מספר גורמים שהפכו את השאלה הקתולית לאיום פוליטי חמור.
מרי, מלכת הסקוטים נסה מארצה לאנגליה.
כיורשתה המיידית של אליזבת, היא סיפקה למתנגדי המלכה מועמדת קתולית לגיטימית לכתר.
אצילי הצפון התקוממו בתמיכה במרי, האפיפיור פרסם בולה בה הכריז על המלכה אליזבת ככופרת וממזרה ושחרר את נתיניה מחובת הנאמנות לה, והבנקאי רידולפי תכנן להשיא את מרי לדוכס מנורפוק בעל הנטייה הקתולית ולהפיל את המלכה בתמיכת צבא ספרדי פולש.
בתגובה, החצר והפרלמנט החמירו את הענישה על קתולים: ב-1571 נאסר לייבא צווים אפיפיוריים לממלכה או לפעול בשמם, ומי שיצא את הארץ ללא היתר ליותר משישה חודשים היה עשוי לאבד את אדמתו.
האיום החמיר עוד יותר במחצית השנייה של העשור.
גולים קתולים הקימו סמינרים לכמורה בדואיי שבארצות השפלה, באיטליה ובספרד.
חניכי הסמינרים, בני משפחות קתוליות אמידות שיצאו ללמוד בניכר, החלו להסתנן חזרה לארץ החל מ-1574, במטרה לכונן כנסייה מחתרתית חליפית.
תקוותם של המלכה וחצרניה, שהשליטה באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' (שהושגה בעמל רב ובאיטיות) תבטיח שכל הכמרים יתחנכו כפרוטסטנטים ושהקתוליות תיספה ללא צורך במאבק, נכזבה.
כמרי הסמינרים הביאו בכנפיהם את רוח הקונטרה-רפורמציה – הם היו קנאים וטהרנים, ואמונתם התבססה על השקפה נוקשה וחד-משמעית שנוסחה בוועידת טרנטו וספיחיה (ושהפנימה למעשה רבות מהביקורת הפרוטסטנטית השכלתנית על המסורת הכנסייתית הישנה, בלי להודות בכך) ושאסרה כל שיתוף עם הכפירה הפרוטסטנטית.
חניכי סמינר כמו הישועי הנרי גָרנֶט ראו עצמם כמיסיונרים שבאו להביא את דת האמת, לא כמי שבאו לחזק את הקהילה המחתרתית-למחצה.
אמונים על הדת האחידה והאוניברסלית שגיבשה הכנסייה בעת הקונטרה-רפורמציה, הם היו מנוכרים למסורות הימי-ביניימיות המקומיות, והתעקשו להתפלל בנוסח הטרידנטיני האחיד, ולא בנוסח סארום או יורק.
הבאים מן היבשת תקפו את הפשרנות והסתגלנות שגילו הכמרים הוותיקים, הטיפו וערכו דיונים בפומבי, הפיצו מנשרים, וחתרו לעימות עם המלכות כשהם נכונים למות קדושים – שאכן ניתן ל-131 מתוכם, לעיתים קרובות בתלייה, גרירה וביתור.
מי ששימרו רגש של מחויבות כלפי האפיפיור והכנסייה הרומית התקשו להמשיך ולפסוח על שני הסעיפים.
הם ניצבו בין שלטון שתבע הסתפחות לאנגליקניות, וחברה כללית שתעמולה וחינוך אכן עשו לפרוטסטנטית יותר ויותר, ובין אנשי דת שראו בסרבנות מוחלטת את האפשרות היחידה.
ב-1581, לאחר הוצאתו להורג של הישועי אדמונד קמפיון שזכתה לפרסום רב, הכתר הסכים לדרישת הפרלמנט לחקיקה אנטי-קתולית.
באותה שנה המס על מי שלא נכחו בכנסייה הממלכתית בימי ראשון גדל מתריסר פרוטות ל-20 ליש"ט לכל חודש של היעדרות, ופעילותם של כמרים קתולים הפכה למעשה בגידה.
ב-1583 הוחל ברישום מסודר של מי שלא נכחו.
ב-1585 הגיע השיא: כל כומר קתולי שנמצא בממלכה הוכרז כבחזקת בוגד במלכות, וכל מי שסיפק לו מקלט היה עשוי להיענש בהוצאה להורג.
ב-1591 הוקמו ועדות מקומיות מיוחדות כדי לתור אחר מי שהשתייכו לכנסייה הממלכתית רק מן השפה ולחוץ.
שורות השופטים, הפרקליטים ושאר משרות ציבוריות טוהרו בעקביות ממי שנחשדו בקתוליות, ולמעט חבלים מסוימים בהם שרדו רשתות השפעה קתוליות כמו מערב לנקשייר, הם לא יכלו להגן עוד על בני אמונתם מעונש.
בני-אצולה ובעלי אחוזות הודרו מחסדי החצר, הובאו אל המועצה ונלחצו להפוך לפרוטסטנטים כנים, ואיבדו הון רב עקב המיסים הכבדים על אי-הגעה לכנסייה.
ב-1592 "החוק בעניין ממרים קתולים" (Popish Recusants), הפעם הראשונה בה הופיע המונח המדויק בחקיקה, אסר עליהם להתרחק יותר מחמישה מילין מאדמותיהם, פן תוחרמנה.
לאורך התקופה הוצאו מאות קתולים להורג, ורבים סבלו עינויים, מאסר ועונשים אחרים.
בשנות ה-90 של המאה ה-16, לאחר תבוסת הארמדה הספרדית, האפשרות של פלישה מבחוץ שתפיל את השלטון הפרוטסטנטי כמעט ונגוזה.
הקתולים באנגליה, שקיוו לכך קודם, נטו מעתה והלאה יותר ויותר לבקש מקום במסגרת הסדר הקיים.
בהתאמה, היומרה להמיר את האוכלוסייה בהמוניה בחזרה לכנסייה הרומית באמצעות הטפות המיסיונרים נראתה כמופרכת.
חלק מבני-האצולה קיוו לעתור אל המלכה ולהפגין בפניה את נאמנותם בתקווה שהחוקים המחמירים יבוטלו והם יוכרו כמיעוט דתי נסבל.
גורמים קנאיים יותר, בעיקר הישועים, הסתייגו מכך.
ב-1598 התבטא המתח כשכמה כמרים והדיוטות עתרו לאפיפיור בבקשה להדיח את ראש הכנסייה הקתולית המחתרתית, הארכיפרסביטר ג'ורג' בלקוול, מקורבם של הישועים.
האפיפיור הותירו במקומו אך מינה מתונים לסגניו.
ב-1603 אותם מתונים חתמו על הצהרת אמונים למלכה אליזבת.
ג'יימס הראשון הגיב ב-1607 בדרישה לשבועת אמונים מיוחדת, שכללה הצהרה כי לאפיפיור אין סמכות להדיח שליט מכהן וכי למלך מותר להגדיר מהי כפירה.
שאלת השבועה עוררה דיון נוקב בקרב הקתולים האנגלים, והיא לא התקבלה.
בעוד שנותרו בשולי החברה, והשלטון הוסיף לאכוף את חוקי הממרים במרץ, הם פנו לביצור קהילתם מבפנים ולפסיביות פוליטית, ולא למאבק ברשויות שאפיין את העשורים הקודמים.
בתוך הקהילה הקתולית שהתגבשה, על אף הטפות הישועים וסלידתם מכל פשרה עם הסדר הקיים, רבים לא היו מוכנים לסבול עונשים כבדים או לאבד את הסיכוי לקריירה.
מספרם של אלו שבחרו לציית לחוקי הממלכה היה גבוה בהרבה מאלו שסירבו באופן עקבי.
"הקתולים הכנסייתיים" (Church Papists), כפי שכונו לגנאי בפי האנגליקנים, מנו רבים: מתוך אולי 200,000 קתולים בראשית המאה ה-17, רק 40,000 היו ממרים.
במשפחות נכבדות, הדפוס הרווח היה שהבעל ציית בפומבי, שמר על ההון המשפחתי וצבר כיבודים בשירות המלכות, בעוד שהאישה הופקדה על הבית ועל חינוך הילדים בטהרה, כשהיא מקיימת את הדת באופן פרטי בביתה.
אופן התנהלות זה יצר מתחים קשים בין ילדים להוריהם ובין נשים לבעליהם; צעירים שנשלחו לסמינרים ביבשת וחזרו בתור כמרים, הפגינו ניכור וסלידה מהאבות שמימנו את חינוכם.
ה"כנסייתיים", שיצרו תחום מטושטש בין רשויות שאנשי דת קתולים ואנגליקנים כאחד ביקשו להבדיל ביניהן, עוררו באלו ואלו גם יחד חשדנות וכעס, ואותתו על מקומה הפרטי והאישי של הדת בעידן המחולן יותר ויותר שלאחר הרפורמציה.
מייקל קווסטיר הביא כדוגמה את ג'יימס ברייהאוס, נכבד מיורקשייר, שסופר בן הזמן תיאר אותו כ"מי שחי תמיד כך שאיש לא יכל לדעת איזו דת ביכר, שכן לא שח מעולם בדברי אמונה, אלא היה איש העולם הזה".
על ערש דווי, הוא גירש את הכומר האנגליקני שבא אליו וקילל את הדת הרשמית בתור "כפירה נתעבת".
ג'ון דאן, שנולד למשפחת ממרים, נטר כל חייו טינה לישועים שהביאו את אחיו למאסר ולמוות, רגשות שהביאו אותו לבסוף להפוך לאנגליקני.
היבט אחר של הקתוליות הסמויה היה מרכזיותם של האצולה ושל בעלי-האחוזות.
בעוד שבאזורים נידחים יותר היו קהילות קתוליות עניות של דייגים וכפריים, בדרך כלל רק העשירים והמיוחסים היו חזקים דיים כדי להגן על כמרים בביתם, לממן לעצמם חיי דת נפרדים, ולעמוד במיסים באמצעות תכנון מוקפד והעברת נכסים בתוך המשפחה, אמצעים שחסכו נזק כלכלי רב.
משפחות הממרים המפורסמות מנו בין את היתר את משפחת הווארד של הרוזנים מנורפוק (שתארם בוטל עם ההוצאה להורג של הרוזן בעוון קשר רידולפי וחודש ב-1660), את הברונים מארונדל, הברונטים פיצהרברט והברונטים תרוקמורטון.
בתי-האחוזה הגדולים והמבודדים שלהם שימשו כמוקדים של הקהילות הקתוליות הקטנות המקומיות, הכילו בתי-תפילה פרטיים, ספריות ותמונות קדושים.
בימי הרדיפות, המאפיין המובהק של בתים כאלו היו "בורות כמרים", חדרים נסתרים מעין בהם הוחבאו כמרים בעת חיפושי הרשויות.
הרדיפה האנטי-קתולית מותנה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-17, בעת שבית סטיוארט ערך בריתות נישואין עם צרפת וספרד.
כחלק מן ההסדרים, הובטחו הקלות לקתולים בממלכה: רשויות המס הגיעו להסדרים עם ממרים שצברו חובות כבדים, והרשויות נטו יותר להעלים עין ולאפשר לקתולים לנצל את הפערים בחוקים (כמו היתר לקיים שירותי דת בבית ולהגיע לכנסייה רק ארבע פעמים בשנה על מנת להימנע מעונש).
באותן שנים, כשהפוריטנים האשימו את הכתר בנטיות קתוליות, אכיפה נמרצת של חוקי הממרים הפכה למעשה של התרסה בידי האליטות המקומיות, הפרוטסטנטיות, כלפי החצר, שהסתייגה מנוקשות כלפי הקתולים.
בעת מלחמות האזרחים, הקתולים נהרו אל המחנה המלוכני בתקווה שצ'ארלס הראשון יגמול להם.
עם הפלת המלוכה וכינון הקהילייה בידי אוליבר קרומוול, ספגו הקתולים רדיפות קשות, אך לא במסגרת חוקי הממרים: השלטון הפוריטני שטם את הכנסייה האנגליקנית והתיר חופש דת ניכר מבחינות מסוימות.
לאחר הרסטורציה של 1660 שוב קיוו הקתולים שצ'ארלס השני, שנחשד בקתוליות בעצמו, יטה להם חסד, אך הפרלמנט השיב חוקים הנוגעים לממרים החל משנת 1673. הגבולות החברתיים, שעוד היו דינמיים בדורות הראשונים לרפורמציה, התייצבו; "הקתולים הכנסייתיים" נמוגו.
בשלהי המאה, הקהילה הקתולית מנתה כמעט אך ורק ממרים, שהיו כ-60,000 נפש.
לאחר יותר ממאה שנים, הם היוו תת-חברה מגובשת, עם תרבות והווי עשירים ונבדלים למדי, ומוסדות משלהם.
החל מן המהפכה המהוללת (ובאופן סופי עם מפלתו של הטוען-לכתר מבית סטוארט ב-1746), ניטל מן הסוגיה הקתולית כל עוקץ פוליטי, אף בעיני השלטון.
במאה ה-18 הפכו חוקי הממרים לאות מתה אף אם לא בוטלו רשמית, וב-1829 הוענקה לקתולים אמנציפציה.
המשפחות הממרות הוותיקות התמצבו כאליטה מנהיגה בקרב הקהילה הקתולית המתחדשת, שתפחה עם הגעתם של המוני מהגרים אירים ואחרים, וזכו להתעניינות רבה בעת התחייה הקתולית בכנסייה האנגליקנית.
ממרח שרימפס הוא תבלין חזק בטעמיו ובריחו, העשוי מקרוביות (בדרך כלל שרימפס קטנים מאוד) שעברו תסיסה, ייבוש ולעיתים גם טחינה.
הממרח נפוץ מאוד במטבחים של דרום-מזרח אסיה, דרום סין וקהילות אסייתיות רבות אחרות, והוא מהווה מרכיב בסיסי במנות רבות.
מקורו של ממרח שרימפס בהודו-סין, ככל הנראה בקרב עמי הצ'אם והמון, ומשם התפשטה דרומה אל דרום-מזרח אסיה האינסולרית.
הממרח נמכר בצנצנות, קופסאות או גושים עטופים.
יש לאחסנו במקום קריר ויבש, ולעיתים קרובות גם בקירור לאחר הפתיחה.
הריח החד של המוצר עלול להתפשט למזונות אחרים ולכן מומלץ לשמור אותו סגור היטב.
תהליך ההכנה של ממרח השרימפס כולל שלבים של תסיסה טבעית, המלחה, ולעיתים גם ייבוש בשמש.
השרימפסים נשטפים, נכתשים או נטחנים, מעורבבים עם מלח, ולאחר מכן נשמרים לתקופת תסיסה שעשויה להימשך בין מספר שבועות לחודשים.
חלק מהגרסאות עוברות גם ייבוש והדחסה לגושים, שמגרדים מהם את הכמות הרצויה לבישול.
באי ג'אווה, ממרח שרימפס מותסס הוזכר בשני כתבים עתיקים בשפה הסונדנית, קריטה פורוואקה קרובאן נגארי ומרטסינגה, ונראה כי היה קיים כבר לפני המאה השישית.
על פי קריטה פורוואקה קרובאן נגארי, צ'ירבון עוררה את זעמו של מלך ממלכת גאלוה לאחר שהפסיקה לשלם לו מס בצורת ממרח שרימפס ומלח.
במרטסינגה צוין כי צ'ירבון הותקפה על ידי ממלכת גאלוה משום שהפסיקה לשלוח טראסי למלך.
ממרח שרימפס הייתה אחד המוצרים הפופולריים ביותר שיוצאו מג'אווה, ונרכשה על ידי סוחרים מאיים שכנים ומחו"ל.
בשנת 1707, תיאר ויליאם דמפייר את טראסי בספרו מסע חדש סביב העולם: "תערובת בעלת ריח חזק, אך היא הפכה למנה טעימה מאוד עבור הילידים".
דמפייר תיאר אותה כתערובת של שרימפס ודגים קטנים שהפכו לסוג של חמוצים רכים עם מלח ומים, ולאחר מכן נארזה בצנצנת חרס בצורה דחוסה.
תהליך הכבישה מרכך את הדגים והופך אותם לעיסתיים.
לאחר מכן, שפכו אראק לתוך הצנצנות כדי לשמר אותם.
"שאריות הדגים העיסתיות נקראו טראסי," כתב דמפייר; "הארומה חזקה מאוד.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, תוארה טראסי על ידי אנה פורבס במהלך ביקורה באי אמבון.
אנה, אשתו של הטבעונאי הבריטי הנרי אוג פורבס, טיילה עם בעלה ברחבי מזרח הודו ההולנדית בשנות ה-80 של המאה ה-19. ביומנה היא מתארת את התרבות, המנהגים והמסורות של הילידים, כולל מסורות הקולינריה שלהם.
בשל הריח החריף של מרכיב זה, היא האשימה את הטבח שלה בניסיון להרעיל אותה וזרקה את "החבילה המגעילה והרקובה" הזו.
הקאפי המסורתי תואר על ידי סימון דה לה לובר, דיפלומט צרפתי שמונה על ידי המלך לואי הארבעה עשר לחצר המלכותית של סיאם ב-1687. בפרק שכותרתו "בנוגע לשולחן הסיאמים" הוא כתב: "הרטבים שלהם פשוטים, מעט מים עם תבלינים, שום, צ'ילי או עשב מתוק כלשהו, כמו בזיליקום.
הם מעריכים מאוד רוטב נוזלי, דומה לחרדל, שהוא בעצם סרטנים מושחתים, משום שהם מומלחים בצורה לקויה; הם קוראים לו קאפי".
לממרח שרימפס טעם חזק, מלוח מאוד ואומאמי מודגש כתוצאה של התסיסה הארוכה.
הריח הנפלט מהממרח בזמן הבישול עשוי להיות עז ודומיננטי, ולעיתים נתפס כבלתי נעים לאנשים שאינם רגילים לתבלין.
אף על פי כן, הוא משמש כמרכיב עיקרי במגוון מנות מסורתיות:
רטבים מתובלים כמו סאמבל ו-נאם פריק
תערובות תבלינים מקומיות, כגון רנדנג או לאקסה
תאילנד: משמש להכנת רטבים כמו נאם פריק קפי (Nam Prik Kapi), תוספת פופולרית לאורז.
אינדונזיה: נפוץ מאוד בשילוב עם סאמבל, רוטב צ'ילי מקומי.
הפיליפינים: משמש גם לצד מנות כמו מנגו ירוק.
סין (הונג קונג וקנטון): מוסיפים אותו למוקפצים, מנות טופו ודים סאם.
ממשל ריכוזי (או ממשל מאוחד) הוא ממשל שבו גם הסמכות המבצעת וגם הסמכות המחוקקת מרוכזות ברמה הגבוהה של השלטון, בניגוד לממשלה שבה סמכויות אלו מחולקות בין רמות שלטון נמוכות יותר.
בהקשר לאומי, ריכוזיות מתרחשת כאשר מועברת סמכות לשלטון ריבוני אחד.
לאחר מכן, סמכויות הביצוע והחקיקה מועברות באופן מינימלי לתת-יחידות (כגון מדינות, מחוזות, רשויות מקומיות ואחרות).
מנס, פרעה מצרי קדום מתקופת השושלת המוקדמת, נחשב לפי המסורת הקלאסית כמי שאיחד את מצרים העליונה והתחתונה, וכמייסד השושלת הראשונה.
הוא נחשב לשליט הראשון שהקים ממשל ריכוזי.
כל הממשלות המורכבות הן, במידה מסוימת, בהכרח ריכוזיות, במובן שאפילו פדרציה מפעילה סמכות או זכות יתר מעבר לסמכויות של היחידות המרכיבות אותה.
ככל שיחידת היסוד של החברה אשר בדרך כלל נתפסת כאזרח - מעניקה סמכות ליחידה גדולה יותר, כמו המדינה או הקהילה המקומית, מתרחשת ריכוז סמכויות.
השאלות עד כמה ריכוז זה צריך להתקיים, ובאילו דרכים מתפתח ממשל ריכוזי, הן חלק מהדיון בתיאוריה של האמנה החברתית.
הממשלה היא חלק מהרשות המבצעת הממונה על ניהול ענייניה של מדינה או של אוטונומיה.
זהו מוסד הקיים במדינות המתבססות על חוקה או מערכת משפטית כלשהי.
הממשלה היא, בדרך כלל, האחראית הבלעדית על הכוחות החמושים (צבא, משטרה וכדומה), על גביית מיסים, על ניהול נכסי המדינה וקיום התחייבויותיה, על קשרי החוץ של המדינה וכיוצא באלה.
במדינות מסוימות יש לממשלה סמכויות חיקוק של תקנות משנה בחוקים הקיימים (בתנאי שלא יסתרו את החוק) וכן סמכות לצאת למלחמה על דעת עצמה, לחתום על חוזי שלום ולקבוע את הפיחות במטבע היציג.
יש מודלים שונים של ממשלות בהתאם לסוג המשטר הנוהג במדינה.
במדינות שבהן השליט מרכז בידיו את רוב סמכויות השלטון, ואת ניהול ענייני המדינה, הממשלה היא לכל היותר חבר עוזרים לשליט, ללא סמכויות ממשיות, ולעיתים נדירות (למשל בגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה) אין ממשלה כלל.
במדינות שמתבססות על מערכת משפטית או חוקה, הממשלה מורכבת ומכהנת מכוח החוק, שמסדיר גם את סמכויותיה ויחסיה עם רשויות אחרות.
ממשלה כזאת היא בדרך כלל עצמאית יותר, ובעלת סמכויות רבות יותר.
במשטרים דמוקרטיים הממשלה מורכבת ומכהנת מכוח החוק, ומכוח תמיכת הציבור, והיא מרכזת כמעט את כל הסמכויות הביצועיות של השלטון.
רוב הממשלות בעולם מורכבות משני דרגים עיקריים: הדרג הפוליטי, שמקבל החלטות מדיניות ומקיים את הקשר עם רשויות שלטון אחרות, והדרג המקצועי, שמבצע את ההחלטות ומייעץ לדרג הפוליטי.
במדינות דמוקרטיות הדרג הפוליטי מורכב מנבחרי ציבור שאינם בהכרח אנשי מקצוע בתחומים שעליהם הם מופקדים.
תפקידם לייצג את האינטרס הציבורי, ולשקול חלופות שונות על-פי ייעוץ של אנשי מקצוע.
לדוגמה, שר הבריאות, שהוא חבר הממשלה האחראי על ניהול שירותי הרפואה, אינו חייב להיות רופא.
תפקידו לנהל את מערכת שירותי הרפואה על-פי דרישות הציבור וצרכיו.
לעומת זאת, הפקידים במשרד הבריאות חייבים להיות אנשי מקצוע בתחומים שונים של הרפואה, ותפקידם לייעץ לשר ולהציג בפניו חלופות על-פי ניסיונם המקצועי.
יש שתי שיטות עיקריות למינוי הדרג המקצועי בממשלה: האחת מבוססת על הקמת "שירות ציבורי" - קבוצה גדולה של אנשי מקצוע מתחומים שונים שעוברים הכשרה מיוחדת, ומכהנים כפקידים במשרדי ממשלה ללא תלות בחילופי השרים הממונים עליהם.
יתרון השיטה הוא במקצועיות הגבוהה של הפקידים, ויכולתם לייעץ לשר בצורה חופשית מבלי לחשוש מפיטורים.
הבעיה העיקרית בשיטה הזו היא העובדה שהפקידים אינם חפים מאינטרסים פוליטיים, ולעיתים קרובות הם מנטרלים החלטות של הדרג הפוליטי שאינן נראות להם.
השיטה האחרת מבוססת על מינוי אנשי המקצוע בידי השר, והחלפתם כל אימת שמתמנה שר חדש.
יתרון השיטה הוא באמון הרב ששורר בין השר לאנשי המקצוע, ובשיתוף הפעולה הפורה ביניהם.
חסרון השיטה הוא בכך שהיא יוצרת חוסר יציבות, שינויי מדיניות תכופים, חוסר יכולת לתכנן פרויקטים ארוכי טווח ובסיכון שלדרג המקצועי יסתננו אנשים שאינם מקצועיים דיים או אינם ראויים לתפקיד.
לרוב מופקד שר בממשלה על משרד ממשלתי כלשהו ולכל משרד ממשלתי יש שר העומד בראשו.
ייתכנו גם שרים שאינם עומדים בראש משרד (לרוב באופן זמני), שרים שעומדים בראש משרדים אחדים, וכן גם מצב שבו מספר שרים זוטרים או סגני שרים שמכהנים במשרד אחד.
(במדינות אחדות יש לשרים אלה תואר רשמי השונה מזה של השרים הבכירים).
במדינות בעלות משטר דמוקרטי הממשלה משנה את הרכבה לעיתים מזומנות בהתאם ליחסי הכוחות הפוליטיים בציבור, כפי שבאים לידי ביטוי בבחירות.
ממשלה במדינות דמוקרטיות מכונה "הרשות המבצעת", כיוון שסמכויותיה מוגבלות רק להיבטים המעשיים של ניהול ענייני המדינה.
במשטר דמוקרטי הממשלה נתונה לפיקוח מתמיד של הפרלמנט, "הרשות המחוקקת" ושל המערכת המשפטית, "הרשות השופטת".
עקרון הפרדת רשויות קובע כי כל אחת מהרשויות פועלת באופן עצמאי, אם כי בפועל פעילות הרשויות המחוקקת והמבצעת כרוכות זו בזו באופן הדוק.
קיימים שני מודלים נפוצים של ממשלות דמוקרטיות: מודל נשיאותי ומודל פרלמנטרי.
במודל הנשיאותי (למשל בארצות הברית) עומד נשיא בראש הרשות המבצעת.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות, שאינן קשורות לבחירת הפרלמנט או רשויות שלטון אחרות.
הנשיא ממנה את חברי הממשלה על-פי שיקול דעתו, כשהפרלמנט מפקח על עבודת הממשלה, אך אינו מעורב ישירות בהרכבתה.
לעיתים ממנה הנשיא גם ראש ממשלה, אשר כפוף במישרין לנשיא.
במודל הפרלמנטרי (למשל בישראל, בבריטניה, בגרמניה), הממשלה נבחרת על ידי הפרלמנט (כלומר, הציבור בוחר בה בצורה עקיפה), ובראשה עומד אחד מחברי הפרלמנט.
הממשלה נושאת באחריות כלפי הפרלמנט וזקוקה לאמונו, והפרלמנט גם רשאי להפיל את הממשלה ולהרכיב ממשלה חדשה תחתיה.
במודל זה, על-פי רוב, נושאת הממשלה כולה באחריות לפעולותיה, ולא ראש הממשלה בלבד.
קיימת גם שיטה מעורבת, שבה לצד הנשיא הנבחר על ידי העם, ואינו זקוק לאמון הפרלמנט, מכהן ראש ממשלה שהוא וממשלתו זקוקים לאמון הפרלמנט.
במשטר כזה ראש הממשלה אינו כפוף במישרין לנשיא, אלא חולק איתו את ניהול המדינה השוטף.
לעיתים נחלקים תחומי האחריות בין השניים בצורה שמוגדרת בחוק ולעיתים על פי נוהג.
שיטה זו נהוגה בין היתר, בגרסאות שונות, בפינלנד, בסרי לנקה, בצרפת וברבות מהמדינות שהיו מושבות צרפתיות בעברן.
בצרפת למשל אחראי הנשיא באופן מסורתי על ענייני החוץ והביטחון, ואילו ראש-הממשלה אחראי בעיקר על ענייני הפנים של המדינה.
בישראל, ממשלת אחדות לאומית הוא כינוי לממשלה שבה חברים נציגים ממפלגות יריבות.
ממשלות כאלו כללו נציגים משתי המפלגות הגדולות, למשל מפלגת העבודה לגלגוליה השונים והליכוד לגלגוליו.
מצב חירום, כגון מלחמה, משבר כלכלי או מגפה, שלא איפשר ניהול רגיל של יחסי ממשלה-אופוזיציה בכנסת.
מצב של תיקו בין גושי המפלגות העיקריים בכנסת, כך ששום גוש לא הצליח לגבש קואליציה בעלת רוב.
במצב כזה אפשר להקדים את הבחירות לכנסת או להרכיב ממשלת אחדות.
כיוון שמערכות בחירות תכופות עלולות לערער את יציבות המשטר, לעיתים ישתפו שני הגושים פעולה עד למועד הרגיל של הבחירות.
יש הרואים בממשלה הזמנית כממשלת אחדות לאומית (אף על פי שהכינוי טרם נטבע).
בממשלה זו היו מיוצגות כמעט כל סיעות מועצת המדינה הזמנית, למעט סיעות המפלגה הרויזיוניסטית והמפלגה הקומוניסטית.
ממשלת ישראל השלוש עשרה בכנסת השישית, בראשות לוי אשכול.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים חש לוי אשכול, ראש הממשלה, העומד בראש מפא"י כי אינו זוכה לתמיכה ציבורית במצב הקשה בו נתונה המדינה.
לחץ ציבורי למינוי משה דיין לשר הביטחון, הבהיר לאשכול כי אם לא יקים ממשלה הכוללת את דיין בתפקיד זה, יכולים מתנגדיו להקים ממשלה אלטרנטיבית.
ב-1 ביוני 1967 הקים אשכול "ממשלת אחדות לאומית" תוך צירוף סיעות רפ"י וגח"ל (גוש חירות ליברלים, מהגלגולים המוקדמים של תנועת הליכוד).
לממשלה הצטרפו משה דיין בתפקיד שר הביטחון, מנחם בגין ויוסף ספיר, שרים בלי תיק.
הייתה זו הממשלה הגדולה ביותר בהיסטוריה של ישראל שמנתה מאז ועד סיום כהונתה 111 חברי כנסת.
על אף שמטרת המהלך הייתה מינויו של דיין, החשיבות ההיסטורית היא במתן לגיטימציה למנחם בגין ולתנועתו, שהיו עד אז מחוץ לקונצנזוס הלאומי.
מינויו של דיין התקבל בהקלה על ידי הציבור החרד, וכעבור ימים ספורים פרצה מלחמת ששת הימים.
בינואר 1968 הצטרפה רפ"י למפא"י ולמפלגת אחדות העבודה לייסוד מפלגת העבודה.
ממשלת ישראל החמש עשרה בכנסת השביעית, בראשות גולדה מאיר, 1969. לאחר הבחירות לכנסת השביעית ב-1969 זכה המערך של מפלגת העבודה ומפ"ם ב-56 מנדטים.
גולדה מאיר, ביקשה להתבסס לאחר הבחירות על ההרכב הקואליציוני שקדם להן, והקימה ממשלה אליה הצטרף מנחם בגין בראש מפלגתו גח"ל.
הימים היו ימי מלחמת ההתשה, שבה דגל בגין בקו אקטיבי, אל מול התפיסות הזהירות יותר של שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל חיים בר-לב.
הממשלה ניהלה באותם ימים שיחות בלתי ישירות עם מצרים בתיווך הדיפלומט השוודי גונאר יארינג.
משהגיעו הצדדים להסכמה, והושג מסמך שהביא לסיום מלחמת ההתשה, פרשו שרי גח"ל מן הממשלה, ב-4 באוגוסט 1970.
הממשלות העשרים ואחת והעשרים ושתיים בכנסת האחת עשרה, רוטציה בין שמעון פרס ויצחק שמיר, 1984. לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 נראה היה כי "המערך" (גוש פרלמנטרי של מפלגת העבודה ומפ"ם) יזכה ברוב מוחץ.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה, אינפלציה הרסנית, וקרבות ירושה בין מועמדים בליכוד על תפקידו של מנחם בגין, נראה היה כי הליכוד, תחת הנהגתו של יצחק שמיר, צפוי לתבוסה.
התוצאות היוו הפתעה, ולא נחזו באף תחזית קודמת.
הליכוד ירד מ-48 מנדטים ל-41. נראה כי קיים שוויון בין גוש הימין וגוש השמאל, כאשר לשון המאזניים הן המפד"ל ומפלגתו של עזר ויצמן.
הנשיא חיים הרצוג הטיל את הרכבת הממשלה על שמעון פרס, אך לאחר סבב שיחות הודיע פרס כי אין ביכולתו להקים ממשלה.
אז השפיע הנשיא הרצוג על נציגי הסיעות לתמוך בממשלת אחדות לאומית.
סוכם כי במשך השנתיים הראשונות ישמש בתפקיד ראש הממשלה שמעון פרס, לאחר מכן יוחלף על ידי יצחק שמיר.
ההסכם כובד, וחילופי התפקידים בוצעו לאחר שנתיים באופן הבא: שמעון פרס הגיש לנשיא את התפטרותו והמליץ לנשיא להטיל את הרכבת הממשלה החדשה על יצחק שמיר.
למעט החילופים בין יצחק שמיר לשמעון פרס לא השתנתה חלוקת התפקידים בממשלה, ולא שונו קווי היסוד שלה.
מבחינה חוקית-פורמלית היו אלה שתי ממשלות, ולא ממשלה אחת, כיוון שהתפטרות ראש הממשלה היא כהתפטרות הממשלה כולה, ומחייבת הקמת ממשלה חדשה.
חלופת התפקידים הרשמית התרחשה ב-20 באוקטובר 1986, והחל מאותו יום שמיר הפך לראש הממשלה הרשמי.
הישגיה של הממשלה היו רבים, ביניהם בלימת האינפלציה שהגיעה למאות אחוזים, ונסיגת צה"ל לרצועת הביטחון בדרום לבנון.
עם זאת, משניסה פרס לצעוד צעד דרמטי ויצר מגעים עם המלך חוסיין לחתימת הסכם לונדון, לפיו תקבל עליה ממלכת ירדן את השליטה בשטחים, במהלך שיביא לחתימת הסכמי שלום, טירפד שמיר את קבלת ההסכם.
כן ראויות לציון עסקת ג'יבריל השנויה במחלוקת, לפיה שוחררו 1,150 מחבלים תמורת שלושה מחיילי צה"ל, והתפוצצות פרשת קו 300 שבה התברר כי בכירים בשב"כ זייפו עדויות והסתירו את הריגתם ללא משפט של מחבלים שחטפו אוטובוס.
הפרשה הושתקה באמצעות מתן חנינה בטרם משפט לבכירי השב"כ שסרחו.
לקראת סיום כהונת ממשלת הרוטציה פרצה האינתיפאדה הראשונה.
הממשלה הראתה קו אחיד, ונתנה ליצחק רבין להוביל את האופן ואת האמצעים בהם התמודד הצבא עם ההתקוממות העממית בשטחים.
על אף היציבות שהושגה, סבלה הממשלה ממשברים תכופים, שנפתרו במשא ומתן אינטנסיבי בין הצדדים.
סכסוך שהתגלע בין שמעון פרס ליצחק מודעי הביא להחלפת מודעי במשה נסים כשר האוצר.
לקראת סוף כהונתה ניסה שמעון פרס, כשר חוץ, לקדם יוזמה לכינוס "ועידת שלום בינלאומית" לפתרון הסכסוך במזרח התיכון, כל זאת תוך התנגדות חריפה של ראש הממשלה יצחק שמיר.
ממשלת ישראל העשרים ושלוש בכנסת השתים עשרה, בראשות יצחק שמיר, 1988: מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 הייתה צמודה אף היא.
בעימות הטלוויזיוני שנערך בין שמיר ופרס ערב הבחירות הצהיר שמיר במפורש כי לאחר הבחירות יתמוך בהקמת ממשלת אחדות נוספת.
הדבר הביא לו ליתרון קל, ותוצאות הבחירות הביאו 40 מנדטים לליכוד ו-39 מנדטים למערך.
על אף שניסה בתחילה להקים ממשלה צרה עם המפלגות הדתיות והמפלגות הימניות, הצטרפו בסוף אנשי המערך אל הממשלה, כאשר פרס משמש כשר האוצר ורבין שר הביטחון.
לראשונה הצטרף לממשלה שר צעיר, אריה דרעי מש"ס.
הממשלה סבלה מלחצים וחיכוכים פנימיים מתחילת דרכה, ונראה כי ההרמוניה ששרתה בממשלה הקודמת אבדה.
בחודש מרץ 1990 הגו אנשי מפלגת העבודה עם אריה דרעי את רעיון "התרגיל המסריח" שעיקרו הפלת הממשלה, ויצירת קואליציה חדשה של המערך והמפלגות הדתיות.
הממשלה הופלה ביום 15 במרץ 1990, ונשיא המדינה חיים הרצוג הטיל על שמעון פרס את הרכבת הממשלה.
באופן מפתיע, חזרו בהם השותפים הקואליציוניים אגודת ישראל, וש"ס מהסכמתן להקים ממשלה עם המערך, ופרס התבזה בכך שלאחר שהודיע כי הצליח להרכיב את הממשלה, וביקש לכנס לשם כך את הכנסת, היה אנוס להודיע כי נכשל.
לאחר כשלושה חודשים של אי ודאות, הצליח יצחק שמיר להקים ממשלה צרה עם המפלגות הדתיות ומפלגות הימין.
אף ימיה של ממשלה זו היו קצרים ומרים.
האירועים שהתרחשו, מלחמת המפרץ וועידת מדריד שבאה בעקבותיה, ערערו את אמונם של אנשי הימין בממשלה שהסכימה לשבת בוועידת מדריד, והם הביאו להפלת הממשלה בחודש ינואר 1992.
ממשלת ישראל העשרים ותשע, בכנסת החמש עשרה, בראשות אריאל שרון, 2001. בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו בשנת 1999 הצביע הבוחר (בפעם האחרונה) בשני פתקים.
האחד לכנסת, ואילו השני לראשות הממשלה.
לראשות הממשלה נבחר אהוד ברק שהחל את אחת מתקופות הכהונה הקצרות והסוערות הזכורות לראש ממשלה בישראל.
לאחר כישלון ועידת קמפ דייוויד, ותחילת האינתיפאדה השנייה איבד ברק את הבסיס הקואליציוני לממשלתו, ולנוכח הרוב שנוצר בעד הקדמת הבחירות לכנסת הודיע על התפטרותו, ועל עריכת בחירות חדשות לראשות הממשלה בלבד.
בבחירות שהתקיימו ב-6 בפברואר 2001 הביס אריאל שרון את ברק.
ברק התפטר מחברותו בכנסת, ולמנהיג המפלגה מונה במינוי זמני שמעון פרס.
זה הוביל את המפלגה לממשלת אחדות עם הליכוד, בה קיבל פרס את תפקיד שר החוץ, ובנימין בן אליעזר מונה לשר ביטחון.
שרון הציג את הממשלה בפני הכנסת ב-7 במרץ.
הממשלה התמודדה עם אחת התקופות הקשות בחיי מדינת ישראל, תקופה של פיגועי טרור קשים, ומיתון כלכלי.
לרוב שררה הסכמה בין השרים על המדיניות שיש לנקוט, ואף על צעדים קיצוניים כמדיניות הסיכול הממוקד ומבצע חומת מגן.
עם זאת, לאחר בחירות פנימיות לתפקיד יושב ראש מפלגת העבודה ב-2001, שבהן זכה (לאחר סיבוב שני שנקבע בעקבות טענות על זיופים בסיבוב הראשון) בנימין בן אליעזר על פני אברהם בורג, החליטה המפלגה על קיום בחירות נוספות לתפקיד.
מול בן אליעזר רץ עמרם מצנע שהציג קו שמאלי שהתנגד לממשלת האחדות.
הדבר הרתיע כנראה את בן אליעזר, אשר הביא לפרישת מפלגת העבודה מן הממשלה בחודש נובמבר 2002, בטענה כי אינו מסכים לצעדים הכלכליים ולהצעת התקציב.
אך צעד זה לא סייע לו, ומצנע הביס אותו בבחירות הפנימיות.
פרישת מפלגת העבודה מן הממשלה הביאה להקדמת הבחירות.
ממשלת ישראל השלושים, בכנסת השש עשרה, בראשות אריאל שרון, 2003. בבחירות לכנסת השש עשרה, שהתקיימו לראשונה מאז 1992 בפתק אחד לכנסת בלבד, זכה הליכוד לניצחון מוחץ.
מצנע מצא עצמו עומד בראש מפלגה בת פחות מעשרים מנדטים, לראשונה מאז הקמתה.
עם זאת, נאמן לקו המדיני שנקט, ולהבטחתו המשתמעת לבוחר, ולאחר שיחות הבהרה עם אריאל שרון שהבהיר לו כי "דין נצרים כדין תל אביב", השאיר מצנע את מפלגת העבודה מחוץ לקואליציה.
בינואר 2005 לאחר פרישת מפלגת שינוי מהקואליציה בעקבות העברת כספים לחרדים ועל רקע תוכנית ההתנתקות שבישרה על שינוי מוחלט בעמדתו של אריאל שרון בנוגע להתנחלויות, שוב הצטרפה מפלגת העבודה לממשלה.
העבודה פרשה מן הממשלה, לאחר מינוי עמיר פרץ כיושב ראש המפלגה, בנובמבר 2005.
בממשלת ישראל השלושים ושתיים התרחבה הקואליציה ב-8 במאי 2012, עם הצטרפותה של מפלגת קדימה בראשות שאול מופז, וכחודשיים לאחר מכן, ב-17 ביולי 2012 פרשה המפלגה מן הממשלה וחזרה לספסלי האופוזיציה.
ממשלת ישראל השלושים וחמש, שהוקמה ב-17 במאי 2020, הייתה ממשלת אחדות בעלת שני ראשי ממשלה, מכהן וחלופי ברוטציה (ממשלת חילופים): יו"ר הליכוד בנימין נתניהו ויו"ר כחול לבן בני גנץ.
החילוף בין השניים אמור היה להתקיים ב-17 בנובמבר 2021. אולם, הכנסת התפזרה אוטומטית ב-23 בדצמבר 2020 עקב אי העברת תקציב המדינה.
לאחר התפזרות הכנסת נערכו הבחירות לכנסת ה-24. ב-13 ביוני 2021 קיבלה הממשלה ה-36 את אמון הכנסת וממשלת ישראל ה-35 סיימה את כהונתה.
מכיוון שהממשלה סיימה את כהונתה לפני מועד החילופים המיועד, החילופים בין נתניהו לגנץ לא יצאו לפועל.
ממשלת ישראל השלושים ושש, שהוקמה ב-13 ביוני 2021, הוקמה אף היא כממשלת חילופים בעלת שני ראשי ממשלה: יו"ר ימינה נפתלי בנט כראש ממשלה מכהן, ויו"ר מפלגת יש עתיד יאיר לפיד כחלופי.
ב-1 ביולי 2022, לאחר קבלת חוק התפזרות הכנסת העשרים וארבע, השניים התחלפו: לפיד התמנה לתפקיד ראש הממשלה ובנט נעשה ראש הממשלה החלופי.
ממשלת ישראל השלושים ושבע בכנסת העשרים וחמש, בראשות בנימין נתניהו.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוקמה ממשלת חירום לאומית, בשיתוף סיעת המחנה הממלכתי.
הסיעה פרשה מהממשלה ב-9 ביוני 2024.
ממשלת בובות היא ממשלה הנראית לכאורה כממשלה רגילה, ובה ראש ממשלה ושרים, אך היא אינה השליטה האמיתית במדינה, אלא פועלת על-פי הוראות של כובש זר או של מעצמה זרה.
השליט בממשלה כזאת נקרא "שליט בובה".
בין ממשלות הבובות הידועות היו הממשלה הצרפתית של וישי, בראשותו של המרשל אנרי פיליפ פטן, וממשלת סאלו האיטלקית בראשותו של מוסוליני, שתיהן התקיימו בחסותה של גרמניה הנאצית.
המונח משמש את מבקריה של ממשלת הבובות, וכמובן אינו משמש אותה עצמה לתיאור שלטונה.
מתנגדיה של ממשלת הבובות מקימים לעיתים ממשלה חילופית (בדומה לממשלת צללים) כדי לערער את הלגיטימיות של ממשלת הבובות.
דוגמה לכך היא ממשלת "צרפת החופשית", שהוקמה בגלות כמשקל נגד לממשלת וישי.
הצירוף ממשלת בובות, משמש כביטוי כנגד ממשלה שאינה עצמאית במדיניותה ולצורכי תעמולה.
למשל: במסגרת הסכסוך בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, כינתה כל אחת ממדינות אלה את הממשלה היריבה "ממשלת בובות" (של ברית המועצות וארצות הברית, בהתאמה).
בישראל ובמשטרים דמוקרטיים פרלמנטריים אחרים, ממשלה צרה היא כינוי לממשלה שיש לה רוב קטן יחסית בפרלמנט (או שהרוב המתנגד לה איננו מסוגל להפילה), ואשר מתמודדת מול אופוזיציה גדולה.
ממשלה צרה נחשבת לדגם מועדף במשטרים פרלמנטריים, ובלבד שהרוב שממנו נהנית הממשלה מספיק לה כדי להעביר את רוב הצעות החוק הממשלתיות, וכדי לדחות הצעות אי-אמון בלי לשנות את הרכבה או את מדיניותה בצורה משמעותית.
ממשלה צרה עשויה להיות מורכבת מנציגי מפלגה גדולה אחת, או מספר מפלגות שלהן אידאולוגיה דומה, ואשר קשורות ביניהן בהסכמים קואליציוניים.
שני יתרונות מרכזיים יש לדגם הממשלה הצרה:
קל לגבש מדיניות עקבית ולבצע אותה, שכן לחברי הממשלה יש אידאולוגיה יחסית משותפת.
האופוזיציה הגדולה יכולה לנהל פיקוח יעיל ואינטנסיבי על פעילות הממשלה.
אם הרוב שיש לממשלה גדול דיו, אין בפיקוח הזה כדי לערער את יציבות השלטון.
דגם הממשלה הצרה קורס אם הרוב של הממשלה בפרלמנט קטן מדי או איננו קיים כלל (במקרה האחרון הממשלה מכונה ממשלת מיעוט).
במצב כזה הממשלה אינה מסוגלת להעביר הצעות חוק (במיוחד את תקציב המדינה), ולכן אינה מסוגלת לממש את מדיניותה.
כמו כן, כדי להתקיים, צריכה הממשלה לדאוג לשמור על כל תומכיה בפרלמנט, דבר המגדיל את כושר המיקוח שלהם, ולפעמים אף פותח פתח לשחיתות.
המושג ממשלה עולמית מתייחס לרעיון כי יכולה להיות מסגרת מדינית משותפת לכל בני האדם בעולם או לרובם.
התומכים ברעיון מאמינים כי רק מסגרת שלטונית בסדר גודל עולמי תוכל להתמודד כראוי עם אותן בעיות שהיקפן עולמי, הן בתחום זכויות האדם והן בתחום איכות הסביבה.
כנגד רעיון זה, טוענים המתנגדים כי הכוח האדיר שיתרכז בידיה של ממשלה כזו עלול לשמש אותה לדיכוי ולכפייה.
בהיסטוריה אימפריות שלטו – בעיקר בכוח הזרוע – בחלקים נרחבים של העולם, כמו האימפריה הרומית או הבריטית, אך מעולם לא הגיעו לשלטון שאיחד תחתיו את כלל האנושות.
בהיסטוריה קיימות דוגמאות רבות לפרטים – בין אם הם יחידים, שבטים, ערים או מדינות – שהתאחדו תחת שלטון משותף, אם בהסכמה משותפת ואם בכוח.
למעשה, כיום כל בני האדם ושטחי היבשות מחולקים למסגרות מדיניות של 205 מדינות מתוכם 194 מדינות ריבוניות ועוד 11 מדינות אחרות שבראשן עומדים סוגים שונים של "ממשלות".
מודל מדינת הלאום, קרי מדינה ריבונית (שאין עוד מעליה שום סמכות), שכל בני האדם החיים במסגרתה הם בני לאום אחד, משמש כיום כמודל מרכזי לשלטון מדינתי.
עם זאת, מעולם לא התקיים לאום אחד שכל בניו ישבו במדינה אחת, ובכל מדינות העולם חיים מיעוטים רבים, שלפעמים שיעורם באוכלוסייה משמעותי מאוד.
בתנאים אלו, האידיאל הלאומי שלפיו לכל עם יש "זכות טבעית" שתהיה לו מדינה עצמאית, היה ועודנו עילה לסכסוכים עקובי דם.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נעשה ניסיון להקים ממשלה עולמית בדמות חבר הלאומים, ואחרי מלחמת העולם השנייה נולד ממשיכו, ארגון האומות המאוחדות.
ואולם האחרון, כמו הראשון, סובל מכשלים מבניים רבים, שהמרכזי שבהם הוא שסמכויותיו הן בעיקר ייצוגיות, ולא סמכויות ביצועיות.
דווקא באירופה, ערש המודל של "מדינות הלאום", מתקיים בעשורים האחרונים תהליך איחוד מאסיבי, שבמסגרתו מדינות רבות מסרו סמכויות מרכזיות לידי האיחוד האירופי, ההולך ונבנה כסוג של ממשלה מרכזית משותפת.
תפקיד מרכזי של כל ממשלה הוא להסדיר את היחסים בין היחידים בחברה באמצעות חוקים הנוגעים למגוון רחב של תחומי חיים, ואולם לאנושות כחברה עולמית עוד לא קמה ממשלה שזהו הייעוד שלה.
ארגונים המבוססים על אמנות בינלאומיות וולונטריות כגון ארגון הסחר העולמי או בית הדין הבינלאומי לצדק מהווים ניצנים אפשריים לממשלה כזו.
בעולם אפשר למצוא דוגמאות רבות לתפקודו של מבנה פדרלי כזה, כמו ארצות הברית, שווייץ והודו.
מאמיני דתות שונות, כגון הבהאים ודת האואומוטו, רואים בהגשמת ממשלה עולמית את אחד הביטויים של האחדות האנושית, ומציעים שהיא תתנהל באמצעות שפה בינלאומית מוסכמת, כדוגמת אספרנטו.
מבחינה דמוקרטית, טיעון מרכזי לזכותה של ממשלה עולמית הוא כי רק במסגרתה יתאפשר מימוש הזכות של כל אדם לייצוג שווה ב"ניהול" העולם.
יתר על כן, בעידן הגלובליזציה שבו הטכנולוגיות של תקשורת ותחבורה הפכו את העולם לכפר גלובלי אחד, מתעוררת שאלת הניהול שלו: ניתן לומר שעד שתוקם מסגרת מדינית עולמית ניתן לתאר את החברה העולמית כ"אנרכיסטית" במידה מסוימת.