tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשל ביידן גינה את הפרות זכויות האדם של הרשויות הרוסיות, וקרא לשחרורו של אלכסיי נבלני, מתנגד המשטר והפעיל נגד שחיתות, אשתו, ואלפי רוסים שהפגינו לתמיכתו.
ארצות הברית דרשה את שחרורם ללא תנאי של נבלני והמפגינים, וכן חקירה אמינה על הרעלתו.
ב-2 במרץ 2021, ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו סנקציות נוספות על גורמים רשמיים רוסיים, כמו גם על ה-FSB וה-GRU, בשל הרעלתו ומאסרו של נבלני.
מחלקת המדינה הרחיבה גם סנקציות קיימות מחוק בקרת הנשק הכימי והביולוגי והחיסול, שהוטלו בעקבות הרעלת סקריפל.
ממשל ביידן תכנן להטיל סנקציות נוספות על רוסיה בשל קמפיין הריגול הסייבר SolarWinds משנת 2020, שפגע במערכות המחשב של תשע סוכנויות פדרליות.
היועץ לביטחון לאומי של ביידן, ג'ייק סאליבן, אמר שהתגובה "תכלול שילוב של כלים גלויים וסמויים, ולא תהיה מוגבלת לסנקציות בלבד".
הסקירה המקיפה של ממשל ביידן על פעילויות רוסיה כללה גם בחינה של דיווחים שהממשלה הרוסית הציעה תמריצים ללוחמים הקשורים לטליבאן להרוג חיילים אמריקניים באפגניסטן.
ב-16 במרץ 2021, דו"ח של ראש המודיעין הלאומי על הבחירות הפדרליות בארצות הברית בשנת 2020 הוסר מסיווג.
הדו"ח אישר שממשלות רוסיה ואיראן ניסו להשפיע על הבחירות, עם אישורו של פוטין למבצע ההשפעה.
ביום המחרת, ביידן התייחס למידע החדש בראיון ל-ABC News ואמר שפוטין "ישלם מחיר", ואף כינה אותו "רוצח".
בפגישה עם בעלי ברית נאט"ו בבריסל, יומיים לפני פסגת יוני 2021 עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ביידן דחה את טענתו של נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, שנאט"ו הסכימה לקבל את אוקראינה לברית.
סוגיית ההשתייכות של אוקראינה לברית נאט"ו הייתה נושא מתמשך של מחלוקת בין רוסיה לארצות הברית.
בנאום לחיילים אמריקניים בבריטניה, בדרכו לפסגה, אמר ביידן: "איננו מחפשים עימות עם רוסיה.
אנו רוצים מערכת יחסים יציבה וצפויה.
הייתי ברור: ארצות הברית תגיב בצורה חזקה ומשמעותית אם הממשלה הרוסית תעסוק בפעילויות מזיקות".
הוא הוסיף שייפגש עם מר פוטין "כדי ליידע אותו מה אני רוצה שהוא יידע".
לאחר הפגישה, ביידן אמר לעיתונאים שהזהיר את פוטין שארצות הברית תשתמש בפעולות סייבר התקפיות אם רוסיה לא תפעל למניעת התקפות סייבר נגד "תשתיות קריטיות".
במאי 2021, ממשל ביידן ויתר על סנקציות על צינור נורד סטרים 2 בבעלות רוסיה.
באוגוסט 2021, הוטלו סנקציות חדשות על ספינה רוסית ושתי חברות המעורבות בצינור נורד סטרים 2, יחד עם צו נשיאותי שאיפשר להטיל סנקציות על צינורות מסוימים.
המשבר בין רוסיה לאוקראינה בשנים 2021–2022, שכלל הצטברות כוחות רוסיים לאורך הגבול, הביא למתחים מחודשים בין רוסיה לנאט"ו.
ב-30 בדצמבר 2021, ביידן ופוטין דנו במשבר בשיחת טלפון שנמשכה 50 דקות.
שיחות דו-צדדיות החלו בז'נבה ב-10 בינואר 2022, כדי לדון בדאגות הנוגעות לאוקראינה ולעמדת נאט"ו במזרח אירופה.
את השיחות הובילה סגנית מזכיר המדינה של ארצות הברית, וונדי שרמן.
ביידן הזהיר מפני "אפשרות ברורה" שרוסיה תפלוש לאוקראינה.
שבוע לפני הפלישה, אמר ביידן כי קיים "סיכון גבוה מאוד" שרוסיה תפלוש, בעוד שמזכיר המדינה בלינקן דיבר בישיבת מועצת הביטחון של האו"ם ואמר שהוא רוצה למנוע מלחמה, כשהוא מאמין שזו תתחיל בתירוץ מבוים שייצור עילה לרוסיה לפלוש.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, ביידן גינה את פוטין, כינה אותו "התוקפן" והכריז על סנקציות נוספות נגד רוסיה.
ב-25 בפברואר הודיע הבית הלבן כי ארצות הברית תטיל סנקציות אישיות על פוטין ושר החוץ שלו, סרגיי לברוב.
הסנקציות על המעגל הפנימי של פוטין הוגברו במשלבי סנקציות נוספים בחודשים הבאים.
ב-28 בפברואר, ממשל ביידן הכריז על סנקציות נגד הבנק המרכזי של רוסיה, האוסרות על אמריקאים לעשות עסקים עם הבנק ומקפיאות את נכסיו.
סבבי סנקציות נוספים כללו איסור על יבוא נפט וגז מרוסיה.
ב-6 באפריל 2022, הודיע הבית הלבן שארצות הברית, יחד עם ה-G7 והאיחוד האירופי, הטילה "את ההגבלות הכלכליות המשמעותיות, המתואמות והרחבות ביותר בהיסטוריה", והכריז על סנקציות נוספות בתגובה לטבח בבוצ'ה.
במאי, התחייבו יתר מדינות ה-G7 להפסיק בהדרגה את השימוש בנפט רוסי.
ארצות הברית חסמה גישות של ישויות בנקאיות רוסיות שונות.
ב-27 בספטמבר 2022, דוברת הבית הלבן, קארין ז'אן-פייר, עודדה גברים רוסים שנמלטו ממולדתם כדי להימנע מגיוס, להגיש בקשה למקלט בארצות הברית.
בתחילת 2023, ממשל ביידן חידש את גירוש הרוסים שנמלטו מרוסיה כדי להימנע מגיוס במלחמת אוקראינה, או כדי להימנע מרדיפה פוליטית.
באוקטובר 2023, ביקש ביידן מהקונגרס 61 מיליארד דולר למימון אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ביידן חתם על חוק תקציב ביטחוני חסר תקדים בסך 886 מיליארד דולר ב-22 בדצמבר 2023.
ממשל ביידן התחייב לתמוך בריבונותה של אוקראינה.
הוא התנגד לפרויקט צינור הגז נורד סטרים 2, וכינה אותו "עסקה רעה לאירופה".
הפרויקט ספג ביקורת בשל ההשפעה שהייתה עשויה להיות לו על בידודה של אוקראינה.
בשנת 2021 פרסמו ממשלות אוקראינה ופולין הצהרה משותפת הקוראת לביידן לנקוט בפעולה נחושה יותר נגד נורד סטרים 2. במהלך משבר רוסיה-אוקראינה בשנים 2021–2022, ביידן הטיל סנקציות על נורד סטרים 2 כתגובה להצבת כוחות רוסיים בפברואר 2022.
במרץ 2021, הכריז ממשל ביידן על חבילת סיוע צבאי לאוקראינה בשווי 125 מיליון דולר, שכללה סירות סיור מדגם Mark VI, מערכות רדאר וציוד רפואי.
ב-1 בספטמבר 2021 נפגשו הנשיא ביידן ונשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי בבית הלבן, ודנו בשיתוף פעולה אירו-אטלנטי.
במהלך הפגישה הוכרזו מספר הסכמים, כולל תוספת של 60 מיליון דולר בסיוע אמריקני לאוקראינה, שהביאו את סך הסיוע השנתי ליותר מ-400 מיליון דולר.
בהצהרה משותפת הודיעו שתי המדינות על שותפות אסטרטגית והתחייבות להמשיך להתנגד לנורד סטרים 2. כמו כן, שיתוף הפעולה כלל תחומים כמו סייבר, מודעות לוויינית ומחקר ופיתוח.
לקראת הפלישה הרוסית, ביידן עיכב שוב ושוב חבילות סיוע צבאי לאוקראינה, דבר שעורר תסכול בקונגרס ובקרב ממשלת אוקראינה.
לדוגמה, חבילת סיוע בשווי 100 מיליון דולר עוכבה ביוני 2021 וחבילה נוספת בשווי 200 מיליון דולר עוכבה בדצמבר 2021. כמו כן, התבטאותו הפומבית של ביידן לפיה תגובת ארצות הברית תשתנה במקרה של "חדירה מינורית" מצד רוסיה פגעה בביטחון של אוקראינה בממשל האמריקני.
לאחר הפלישה הרוסית בפברואר 2022, ביידן הביע תמיכה בסיוע הומניטרי והגנתי לאוקראינה.
במאי 2022 הוא חתם על חוק השאלת-החכירה למען הגנת הדמוקרטיה האוקראינית, וכן אישר חבילת סיוע של 40 מיליארד דולר.
מהקיץ של 2022 סיפק ממשל ביידן מערכות HIMARS לאוקראינה, ובאוגוסט הודיע משרד החוץ על סיוע ביטחוני נוסף בשווי 550 מיליון דולר למערכות HIMARS.
ממשל ביידן נקט בגישה מגבילה לשימוש בנשק שסופק לאוקראינה, כדי למנוע הסלמה.
לדוגמה, נבלמה אספקת טילים ארוכי טווח מסוג ATACMS במשך יותר משנה, והם סופקו רק בתנאי שלא ייעשה בהם שימוש נגד מטרות בתוך רוסיה.
מגבלות אלה אפשרו לרוסיה ליצור אזורים בטוחים סמוך לגבול עם אוקראינה, מהם יכלה לשגר תקיפות נגד אוקראינה.
בנוסף, ממשל ביידן עיכב או חסם אספקת מערכות נשק מסוימות, כמו טילים מדגמי Stinger ו-Javelin, מטוסי קרב מסוג F-16, טנקים מדגם M1 אברמס ומערכות הגנה אווירית Patriot.
אוקראינה מתחו ביקורת על עיכובים אלה, וטענו כי הם תרמו להפסדים בשדה הקרב.
בשנת 2022 ביקש ביידן משר החוץ בלינקן ומשר ההגנה אוסטין להימנע מהצהרות חד-משמעיות על כך שארצות הברית מעוניינת בניצחונה של אוקראינה.
מספר אנליסטים מתחו ביקורת על הגבלת הסיוע ועל מטרות לא ברורות במלחמה, והעלו שאלות לגבי מחויבותו של ביידן לניצחון אוקראינה.
ב-17 במרץ 2021, ביום סנט פטריק, המשיך הנשיא ג'ו ביידן במסורת ונפגש עם ראש ממשלת אירלנד (Taoiseach) מיהול מרטין.
בשל מגפת הקורונה, המפגש התקיים באופן וירטואלי.
במהלך השיחה דנו השניים במגפת הקורונה, נושאי ביטחון וצפון אירלנד, כאשר ביידן הדגיש את תמיכתו בהסכם יום שישי הטוב.
בריאיון ל-MSNBC אמר מרטין: "בג'ו ביידן יש לנו אולי את הנשיא האירי-אמריקאי ביותר מאז ג'ון פ.
קנדי, ובחירתו התקבלה בחיבה ובחום רב".
לאחר ביקור בבית הלבן ביום סנט פטריק 2023 על ידי ראש ממשלת אירלנד החדש, ליאו ורדקר, יצא ביידן לביקור באירלנד בין ה-12 ל-15 באפריל 2023. במהלך הביקור נפגש עם נשיא אירלנד, מייקל ד.
היגינס, ועם ורדקר, ונשא נאום בפרלמנט האירי (Oireachtas).
הנושאים המרכזיים שנידונו כללו את המשך קיום הסכם יום שישי הטוב, מסחר, מדיניות טכנולוגיה ותעשייה, סוגיות ביטחון, מלחמת רוסיה-אוקראינה, ויחסי האיחוד האירופי-ארצות הברית.
ביידן גם ערך סיורים בעיירות איריות שבהן חיו אבות אבותיו ונפגש עם קרובי משפחה רחוקים.
במהלך כהונתו של הנשיא ג 'ו ביידן, היחסים בין ארצות הברית לצרפת התאפיינו בשיתוף פעולה לצד אתגרים דיפלומטיים.
ב-24 בינואר 2021, קיים הנשיא ג'ו ביידן שיחת טלפון עם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
בספטמבר 2021, החזירה צרפת את שגרירה בארצות הברית לפריז בעקבות חתימת ברית הביטחון AUKUS בין אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית.
צעד זה היה חסר תקדים; במשך כמעט 250 שנות יחסים דיפלומטיים, צרפת מעולם לא החזירה את שגרירה מארצות הברית.
ממשל ביידן ניסה להרגיע את כעסה של צרפת בעקבות האירוע.
באוקטובר 2021, נפגש ביידן עם מקרון והודה כי ממשלו פעל בצורה "מסורבלת" בטיפול בעסקת הצוללות הגרעיניות עם אוסטרליה, עסקה שגרמה לצרפת לאבד חוזים ביטחוניים בשווי מיליארדי דולרים.
במזרח התיכון, המדיניות של ממשל ביידן התמקדה במאבק מתמשך בארגוני טרור, לצד ניסיונות לחדש את המשא ומתן עם איראן בנוגע להסכם הגרעין.
במקביל, ארצות הברית שמרה על נוכחות צבאית בעיראק ובסוריה לצורך תמיכה בבעלי בריתה באזור.
לאחר כניסתו לתפקיד, ממשל ג'ו ביידן החל בסקירה מקיפה של מדיניות ארצות הברית באפגניסטן, שם שהו כ-2,500 חיילים אמריקאים בתחילת כהונתו.
בפברואר 2021, קבוצת המחקר הדו-מפלגתית לאפגניסטן, שהוקמה על ידי הקונגרס ב-2019, פרסמה דו"ח שהמליץ להאט את הנסיגה המתוכננת של הכוחות האמריקאים, ולהשאירם מעבר למועד היעד של 1 במאי שנקבע בהסכם דוחה בפברואר 2020 בין ארצות הברית לטליבאן.
הקבוצה, בראשות הגנרל לשעבר ג'וזף דנפורד והסנאטורית לשעבר קלי איוט, הזהירה מפני נסיגה מלאה, בטענה שהטליבאן לא עמד במלוא התחייבויותיו, ונסיגה מהירה עלולה להוביל למלחמת אזרחים מחודשת, איומי טרור ומרד.
במרץ 2021, מזכיר המדינה אנתוני בלינקן שוחח עם נשיא אפגניסטן, אשרף גאני, והדגיש את מחויבות ארצות הברית לפתרון פוליטי צודק ויציב ולהפסקת אש קבועה ומקיפה.
בהמשך, במכתב גלוי לגאני, הביע ארצות הברית תסכול מהקיפאון במשא ומתן האפגני והציע ועידת שלום בהובלת האו"ם, תוך עידוד גאני להשתתף לקידום הסדר והפסקת אש.
ב-13 באפריל 2021, הודיע הבית הלבן על נסיגת הכוחות הנותרים עד 11 בספטמבר 2021, תוך הבטחה להמשיך לתמוך בממשלת אפגניסטן.
עד תחילת יולי 2021, רוב הכוחות האמריקאים נסוגו.
ב-15 באוגוסט, בעקבות מתקפת הטליבאן, קרסה הממשלה האפגנית, והנשיא גאני נמלט מהמדינה, מה שהוביל להשתלטות מלאה של הטליבאן על אפגניסטן.
ב-16 באוגוסט, ביידן נשא נאום לאומה, בו הגן על החלטתו לסגת, והאשים את הצבא האפגני בכישלון ההגנה על המדינה.
האירועים באפגניסטן הובילו לירידה באישור הציבורי של ביידן ביולי-אוגוסט 2021, והשווים רבים את הנסיגה לנפילת סייגון בסיום מלחמת וייטנאם.
ב-31 ביולי 2022, מנהיג אל-קאעידה, איימן א-זוואהירי, חוסל בקאבול במתקפת כטב"ם אמריקאית שאושרה על ידי ביידן.
ב-24 בספטמבר 2024, ועדת החוץ של בית הנבחרים המליצה להעמיד את מזכיר המדינה בלינקן לדין על בזיון הקונגרס בשל אי-ציות לזימון למסירת מידע על הנסיגה מאפגניסטן.
למחרת, בית הנבחרים העביר החלטה המגנה את ממשל ביידן-האריס על הנסיגה, עם תמיכה של 219 מול 194, כולל עשרה דמוקרטים.
ממשל ביידן נקט בגישה מורכבת ביחסיו עם ישראל, המאופיינת בתמיכה מתמשכת לצד ביקורת והתנגשויות.
הנשיא ג'ו ביידן הצהיר על עצמו כציוני והדגיש שסייעה האמריקנית לישראל היא השקעה.
שגרירתו המיועדת לאו"ם, לינדה תומאס-גרינפילד, התחייבה להתנגד ל"ייחוד הלא הוגן של ישראל" בתנועת ה-BDS, וטענה שהתנועה "גובלת באנטישמיות".
במהלך כהונתו, ממשל ביידן שמר על ההכרה בירושלים כבירת ישראל והותיר את השגרירות האמריקנית בעיר, בהתאם למהלך שהחל בממשל טראמפ.
ממשל ביידן חידש את הסיוע לרשות הפלסטינית, שהופסק בתקופת טראמפ, והביע תמיכה בפתרון שתי המדינות.
בפברואר 2021, ביידן שוחח עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והדגיש את מחויבות ארצות הברית לביטחון ישראל ולתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, שהתפרצה באוקטובר 2023 בעקבות טבח שבעה באוקטובר, ביידן גינה את ההתקפות והביע תמיכה בישראל.
הוא ביקר בישראל ב-18 באוקטובר 2023 ונפגש עם מנהיגיה.
עם זאת, בהמשך, הביע ביידן דאגה מהמשך הלחימה והעלה חששות שהממשלה הישראלית מאריכה את המלחמה משיקולים פוליטיים.
הוא אף איים בהפסקת אספקת הנשק האמריקני אם ישראל תמשיך בפעולות צבאיות מסוימות ותפעל קרקעית ברפיח.
בפברואר 2024, בעקבות הכרזה של ממשלת ישראל על הרחבת הבנייה ביהודה ושומרון, הממשל הודיע על ביטול החלטה מ-2019 של ממשל טראמפ, שסירבה להכיר בהתיישבויות הישראליות כהפרה של המשפט הבינלאומי.
בפברואר 2024, חתם ביידן על צו המאפשר להטיל סנקציות על אזרחים ישראלים מיהודה ושומרון.
הסנקציות כללו הקפאת נכסים בארצות הברית ואיסור כניסה למדינה, כל עוד לא מדובר באזרח אמריקאי.
מנגד, מדיניות ממשל ביידן כלפי ישראל זוכה לביקורת על כך שהיא נתפסת כמתפשרת מדי ואינה מספקת תמיכה מספקת לבעלת הברית הקרובה ביותר של ארצות הברית במזרח התיכון.
הרפובליקנים טוענים כי ביידן אמנם הצהיר על מחויבותו ליחסי ישראל-ארצות הברית, אך בפועל נקט בצעדים שפגעו בביטחונה של ישראל.
ביקורת נוספת מופנית כלפי ממשל ביידן על כך שהוא לא נקט עמדה תקיפה דיה נגד תנועת ה-BDS (Boycott, Divestment, Sanctions), אשר הרפובליקנים רואים בה תנועה אנטישמית המנסה לבודד את ישראל בזירה הבינלאומית.
הביקורת מבקרת את ממשל ביידן על כך שהוא לא פעל בנחישות מספקת נגד איראן, במיוחד בנוגע לתוכנית הגרעין שלה.
הם טוענים כי החזרה למשא ומתן עם איראן והנכונות להסיר סנקציות נתפסות כחולשה ומסכנות את ביטחונה של ישראל ושל בעלות בריתה האחרות של ארצות הברית באזור.
בנוסף, הרפובליקנים הביעו דאגה מהלחץ שמפעיל ממשל ביידן על ישראל בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הם סבורים כי הדרישה להפסקת אש במהלך מבצעים צבאיים, כמו במלחמת חרבות ברזל, פוגעת בזכותה של ישראל להגן על עצמה מפני איומים טרוריסטיים.
ב-27 בינואר 2021, יום לאחר כניסתו של אנתוני בלינקן לתפקיד מזכיר המדינה, הודיע ממשל ביידן על הקפאה זמנית של מכירת נשק לערב הסעודית (במיוחד של תחמושת מונחית מדויקת) ולאיחוד האמירויות הערביות (במיוחד של מטוסי קרב מדגם F-35), לצורך בחינת עסקאות נשק בשווי מיליארדי דולרים שאושרו על ידי ממשל טראמפ.
בפברואר 2021, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, מילא ביידן את הבטחת הבחירות שלו והודיע על סיום התמיכה האמריקנית במבצע בן חמש השנים של ערב הסעודית בתימן.
המבצע הסעודי גרם למשבר הומניטרי בתימן (המדינה הענייה ביותר בחצי האי ערב) ונכשל בניסיון להביס את המורדים החות'ים הנתמכים על ידי איראן.
ביידן קרא לכל הצדדים לאמץ הפסקת אש, לפתוח ערוצי גישה לסיוע הומניטרי ולחדש את תהליך השלום בתימן.
זמן קצר לאחר מכן, הסיר ממשל ביידן את החות'ים מרשימת ארגוני הטרור של מחלקת המדינה, רשימה שנכללה על ידי ממשל טראמפ בימיו האחרונים.
הגדרת החות'ים כארגון טרור איימה לעצור את אספקת המזון והסיוע ההומניטרי לתימנים.
עם זאת, הממשל הדגיש כי ארצות הברית תמשיך להגן על ערב הסעודית מפני מתקפות חות'יות, תמשיך בשיתוף הפעולה הביטחוני והמודיעיני עם ממשלת ערב הסעודית, ותמשיך במאמצים נגד ארגון אל-קאעידה בחצי האי ערב.
ביידן בחר להתמודד ישירות עם המלך סלמאן, תוך שהוא עוקף את יורש העצר מוחמד בן סלמאן (MBS), המנהיג בפועל של ערב הסעודית, שעמדתו בוושינגטון נפגעה קשות בעקבות רצח העיתונאי והמתנגד ג'מאל ח'שוקג'י, כליאתם של מתנגדי משטר ומעורבותו במלחמת תימן.
הממשל הודיע כי לא יקיים קשרים עם MBS, למעט בתפקידו כשר ההגנה של ערב הסעודית.
במטרה לשקם את תדמית הממלכה מול הממשל האמריקני החדש והספקני, ביצעה ממשלת ערב הסעודית רפורמות מסוימות בתחילת 2021, כולל שחרור הפעילה לו'גין אל-חתלול וכמה אסירים פוליטיים נוספים, תחילת רפורמות במערכת המשפט, ועדכון תוכני ספרי הלימוד במדינה, כדי להסיר תכנים המעודדים קיצוניות אסלאמית, רדיקליזציה ואנטישמיות.
בפברואר 2021 פרסם ממשל ביידן דוח ממשרד ראש המודיעין הלאומי.
הדוח העריך כי MBS אישר את הפעולה הסעודית שהובילה לרציחתו האכזרית של ח'שוקג'י באוקטובר 2018, בהתבסס על שליטתו בהחלטות בממלכה, מעורבות יועציו המרכזיים והמשמר האישי שלו בפעולה, ותמיכתו בשימוש באמצעים אלימים להשתקת מתנגדים בחו"ל, כולל ח'שוקג'י.
לאחר פרסום הדוח, הודיע הממשל על "איסור ח'שוקג'י", מדיניות חדשה המאפשרת לממשלת ארצות הברית להטיל איסור כניסה על מי שמבצע פעולות חמורות לדיכוי מתנגדים, עיתונאים ופעילים.
במסגרת מדיניות זו, הוטל איסור נסיעה על 76 אזרחים סעודים, כולל ראש המודיעין הסעודי לשעבר אחמד עסירי ויחידת ההתערבות המהירה של המשמר המלכותי הסעודי.
למרות לחצים מצד קבוצות זכויות אדם וחלק מהדמוקרטים, הממשל נמנע מהטלת סנקציות ישירות על MBS, מתוך דאגה לנזק חמור ליחסי ערב הסעודית–ארצות הברית.
הממשל ציין כי בכוונתו להחיל את "איסור ח'שוקג'י" גם על גורמים ממדינות אחרות, כמו רוסיה, סין וטורקיה, שניסו להשתיק מתנגדים החיים בארצות הברית או באירופה.
בנוסף, דווח כי הממשל מתכנן רפורמה במדיניות יצוא הנשק, במטרה לאזן בין אינטרסים של חברות הביטחון האמריקניות לבין מחויבות לזכויות אדם.
שינוי זה עשוי להשפיע על מכירות נשק למדינות המואשמות בהפרות זכויות אדם, כמו עסקת נשק בסך 23 מיליארד דולר עם איחוד האמירויות, שעוכבה בשל התנגדות גורמים פרוגרסיביים במפלגה הדמוקרטית למעורבות האמירויות במלחמת תימן.
באוקטובר 2023 התפרץ משבר ביטחוני חמור בים סוף, כאשר המורדים החות'ים מתימן, הנתמכים על ידי איראן, החלו לתקוף כלי שיט בינלאומיים באמצעות טילים וכלי טיס בלתי מאוישים.
התקפות אלו פגעו בתעבורה הימית באזור מצרי באב אל-מנדב וגרמו לחששות כבדים בקרב מדינות העולם.
בתגובה, ממשל ביידן פעל במספר מישורים כדי להתמודד עם האיום.
ראשית, הוקם כוח משימה ימי בינלאומי בשם "שומר השגשוג", בהובלת ארצות הברית ובריטניה, שמטרתו הייתה להגן על נתיבי השיט בים סוף ולמנוע פגיעות נוספות בכלי שיט מסחריים.
כוח זה כלל שימוש בטכנולוגיות מתקדמות ליירוט טילים וכטב"מים, כמו גם תקיפות מדויקות על בסיסי החות'ים בתימן, שנועדו לשבש את יכולות השיגור שלהם.
בנוסף, הממשל הגביר את שיתוף הפעולה המודיעיני והצבאי עם מדינות האזור, ובמיוחד עם הקואליציה הערבית בראשות סעודיה ואיחוד האמירויות.
ארצות הברית סיפקה מודיעין מוקדם על איומים אפשריים וסייעה בפעולות הגנה.
במקביל, הופעל לחץ דיפלומטי על איראן, שאותה האשימה ארצות הברית בתמיכה ישירה בחות'ים ובהספקת כלי נשק מתקדמים.
הממשל איים בהטלת סנקציות נוספות על איראן במטרה לבלום את מעורבותה באזור.
לצד הפעולות הצבאיות והדיפלומטיות, ממשל ביידן פעל גם להעניק סיוע הומניטרי לאוכלוסייה האזרחית בתימן, שסבלה ממשבר הומניטרי קשה עקב המלחמה.
מנהלת סוכנות הסיוע הבינלאומי (USAID), סמנתה פאוור, פעלה להגברת גישה לסיוע הומניטרי במדינה ולמתן סיוע לאזרחים שנפגעו.
הממשל קרא גם לחידוש שיחות השלום בין החות'ים לממשלת תימן, תוך עידוד מאמצי התיווך של האו"ם ומדינות אזוריות כמו עומאן.
עם זאת, המאמצים הדיפלומטיים נתקלו בקשיים משמעותיים בשל חוסר אמון בין הצדדים.
למרות המאמצים האמריקניים, הממשל ספג ביקורת משני הצדדים.
רפובליקנים טענו כי המדיניות כלפי איראן והחות'ים רכה מדי, בעוד שארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת על הפעולות הצבאיות, שלטענתם עלולות להחריף את המשבר ההומניטרי.
בנוסף, התקפות החות'ים גרמו לשיבושים משמעותיים בתעבורה הימית העולמית, וחברות ספנות רבות נאלצו לשנות את מסלוליהן ולהפליג סביב אפריקה, מה שהוביל להארכת זמני השינוע ועלויות גבוהות.
במהלך כהונתו של ג'ו ביידן, היחסים בין ארצות הברית לטורקיה עמדו בפני מתחים רבים שנבעו ממחלוקות מדיניות משמעותיות.
אחת הסוגיות המרכזיות הייתה רכישת מערכות ההגנה האווירית S-400 מרוסיה על ידי טורקיה, מה שהוביל למתיחות בתוך נאט"ו ולשאלות לגבי מחויבותה של טורקיה לברית.
מזכיר המדינה אנתוני בלינקן הצהיר במהלך שימועי האישור שלו כי הממשל יבחן האם יש צורך בסנקציות נגד טורקיה בעקבות רכישה זו.
למרות המתחים, ביידן שיבח את הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן על תפקידו ביוזמת דגני הים השחור, שנועדה להבטיח מעבר בטוח של תבואה מאוקראינה דרך הים השחור, ועל תמיכתו בהרחבת נאט"ו עם הצטרפותן של פינלנד ושוודיה.
מאידך, התבטאויותיו של ביידן בעבר, כולל קריאות לתמוך באופוזיציה הטורקית ולהגביר את הדמוקרטיה במדינה, הובילו לביקורת מצד ממשלת ארדואן.
למרות המתחים הרבים, ממשל ביידן ניסה לשמור על שיתוף פעולה אסטרטגי עם טורקיה, במיוחד בנושאים ביטחוניים הקשורים לנאט"ו וליציבות האזורית.
עם זאת, היחסים נותרו מורכבים, כאשר שני הצדדים ממשיכים להתמודד עם אינטרסים מנוגדים ושאלות של אמון הדדי.
ב-15 בדצמבר 2021, מזכיר המדינה של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, הודיע כי ארצות הברית תומכת בתהליך הנורמליזציה בין ארמניה לטורקיה, תוך עידוד דיאלוג והפחתת מתחים היסטוריים בין שתי המדינות.
ב-24 באפריל 2021, ביום הזיכרון לרצח העם הארמני, פרסם הנשיא ג'ו ביידן הצהרה שבה הגדיר את טבח הארמנים במהלך האימפריה העות'מאנית בשנת 1915 כ"רצח עם".
צעד זה זכה לגינוי חריף מצד נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, שכינה את ההצהרה "חסרת בסיס" וטען כי היא פוגעת באופן חמור ביחסי ארצות הברית–טורקיה.
+#מדינהמקוםתאריךתיאורתמונה1וינדזור (ברקשייר)9-13 ביוליהשתתף בפסגת ה-G7 ה-47 שהתקיימה במלון קרביס ביי.
נפגש עם המלכה אליזבת השנייה בטירת ווינדזור ועם ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון.
ביידן וג'ונסון פרסמו גרסה מעודכנת של אמנת האטלנטיק, אשר פורסמה לראשונה על ידי קודמיהם, פרנקלין רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל, שמונים שנים קודם לכן.
השתתף בפגישה עם מנהיגי ה-G7 וחברי משפחת המלוכה האחרים בפרויקט עדן בבודלבה.
כמו כן, נפגש עם אנשי חיל האוויר האמריקאי בבסיס חיל האוויר המלכותי מילדהול.
שהה בטירת טרגנה.בריסל13-15 ביוליהשתתף בפסגת נאט"ו ה-31. נפגש עם המלך פיליפ וראש ממשלת בלגיה, אלכסנדר דה קרו, בארמון המלכותי בבריסל.
קיים פגישות רב-צדדיות עם מנהיגי מדינות הבלטיות, מזכ"ל נאט"ו ינס סטולטנברג ונשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.
כמו כן, השתתף בפסגת האיחוד האירופי-ארצות הברית עם נשיא המועצה האירופית שארל מישל ונשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין בבניין אירופה.
שהה בשגרירות ארצות הברית בבריסל.ז'נבה15-16 ביוליהשתתף בפסגת פסגה עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, בווילה לה גרנג'.
קיים פגישה בילטרלית עם נשיא שווייץ פרמלין, ושר החוץ השווייצרי, איגנציו קסיס, במלון אינטרקונטיננטל ז'נבה, שם שהה.2קריית הוותיקן29 באוקטוברנפגש עם האפיפיור פרנציסקוס בארמון האפוסטולי.
כמו כן, קיים פגישה בילטרלית עם מזכיר המדינה הקרדינל פייטרו פארולין.רומא29 באוקטובר - 1 בנובמברנפגש עם נשיא איטליה סרג'ו מטארלה בארמון הקווירינאלה, עם ראש ממשלת איטליה מריו דראגי בארמון קיג'י, ועם נשיא צרפת עמנואל מקרון בשגרירות צרפת.
ב-30 באוקטובר השתתף בפסגת ה-G20 שנערכה ב"לה נובולה" ברומא.
נפגש עם ראש ממשלת איטליה מריו דראגי, הצטלם בתמונה המסורתית עם מנהיגי העולם האחרים, והשתתף באירוע לתמיכה בעסקים בבעלות נשים.
כמו כן, נפגש עם ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון, נשיא צרפת עמנואל מקרון, וקנצלרית גרמניה היוצאת אנגלה מרקל.
ב-31 באוקטובר קיים גם פגישה בילטרלית עם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.גלאזגו1-2 בנובמברהשתתף בוועידת האקלים COP26 שהתקיימה במרכז האירועים הסקוטי (Scottish Event Campus).
נפגש עם ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון, השרה הראשונה של סקוטלנד ניקולה סטרג'ון, ומזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש.
כמו כן, קיים פגישה בילטרלית עם נשיא אינדונזיה ג'וקו וידודו.
מדינהמקוםתאריךתיאורתמונה3בריסל23-25 במרץהשתתף ונשא דברים בפסגת נאט"ו יוצאת דופן שנערכה במטה נאט"ו, שעסקה בפלישה הרוסית לאוקראינה.
כמו כן, קיים פגישה בילטרלית עם נשיא המועצה האירופית שארל מישל.
ב-25 במרץ קיים גם פגישה בילטרלית עם נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין.ז'שוב25-26 במרץנפגש עם חיילים מהדיוויזיה המוטסת ה-82. ב-26 במרץ נפגש עם נשיא פולין, אנדז'יי דודה, בארמון הנשיאות.
בנוסף, ביקר פליטים באצטדיון הלאומי (Stadion Narodowy) ושוחח עם ראש ממשלת פולין מטאוש מורבייצקי וראש עיריית ורשה, רפאל טשאסקובסקי.
נפגש עם שר החוץ האוקראיני דמיטרו קולבה ושר ההגנה אולקסיי רזניקוב.
נשא נאום בחצר טירת המלוכה על המאמצים המשותפים של העולם החופשי לתמוך בעם האוקראיני.בסיס חיל האוויר המלכותי מילדהול26 במרץערך עצירה קצרה בבסיס חיל האוויר המלכותי מילדהול (RAF Mildenhall) כדי לבקר חיילים אמריקאים בזמן שתודלק מטוס אייר פורס 1.4סיאול20-22 במאינפגש עם הנשיא יון סוק-יול.
ביקר בקמפוס סמסונג אלקטרוניקס בפיונגטק.טוקיו22-24 במאינפגש עם הקיסר נארוהיטו בארמון הקיסרי בטוקיו ועם ראש ממשלת יפן פומיו קישידה בארמון אקאסאקה.
השתתף בפסגת נאט"ו ה-32 ב-IFEMA.
קיים פגישה תלת-צדדית עם ראש ממשלת יפן פומיו קישידה ונשיא דרום קוריאה יון סוק-יול.
כמו כן, קיים פגישה בילטרלית עם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.6ירושלים13-15 ביולינפגש עם נשיא המדינה יצחק הרצוג וראש הממשלה יאיר לפיד.
השתתף בפסגת I2U2 הווירטואלית הראשונה שהתקיימה במלון וולדורף אסטוריה בירושלים.בית לחם15 ביולינפגש עם הנשיא מחמוד עבאס.
ביקר בבית החולים אוגוסטה ויקטוריה ובכנסיית המולד.ג'דה15-16 ביולינפגש עם המלך סלמאן ועם יורש העצר מוחמד בן סלמאן בארמון המלכותי א-סלאם.
נפגש עם נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי.פנום פן12-13 בנובמברהשתתף בפסגת ארצות הברית-ASEAN ובפסגת מזרח אסיה ה-17 שהתקיימו במלון סוקה.
נפגש עם ראש ממשלת קמבודיה הון סן.
קיים פגישות בילטרליות עם ראש ממשלת יפן פומיו קישידה ונשיא דרום קוריאה יון סוק-יול.באלי13-16 ביוליהשתתף בפסגת ה-G20. נפגש עם נשיא אינדונזיה ג'וקו וידודו.
קיים פגישות בילטרליות עם נשיא סין שי ג'ינפינג, נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין, ראשת ממשלת איטליה ג'ורג'יה מלוני וראש ממשלת בריטניה רישי סונאק.
מדינהמקוםתאריךתיאורתמונה9מקסיקו סיטי8-10 בינוארהשתתף בפסגת המנהיגים הצפון-אמריקאית ה-10. נפגש עם נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור ועם ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו.10בסיס חיל האוויר רמשטיין20 בפברוארערך עצירה קצרה בבסיס רמשטיין לצורך תדלוק מטוס אייר פורס 1.ז'שוב
ורשה20-22 בפברוארטס לרז'שוב, ומשם עבר לפרזמישל ונסע ברכבת לקייב, אוקראינה.
נפגש עם נשיא פולין אנדז'יי דודה, ראש ממשלת פולין מטאוש מורבייצקי ונשיאת מולדובה מאיה סנדו לאחר שחזר לפולין.
נשא נאום בטירת המלוכה לציון שנה ראשונה לפלישה הרוסית לאוקראינה.קייב20 בפברוארביקור חשאי בלתי צפוי.
נפגש עם נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי ועם הגברת הראשונה אולנה זלנסקה בארמון מרינסקי.
ביקר במנזר מיכאל הקדוש בעל כיפות הזהב יחד עם הנשיא זלנסקי.11אוטווה23-24 בפברוארנפגש עם המושלת הכללית של קנדה, מרי סיימון, ועם ראש ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו.
נשא דברים בפני מושב משותף של הפרלמנט הקנדי.12בלפסט11-12 באפרילהשתתף באירוע לציון 25 שנים להסכם יום שישי הטוב ונפגש עם ראש ממשלת בריטניה, רישי סונאק.דבלין12-14 באפרילנפגש עם נשיא אירלנד מייקל די.
היגינס ועם ראש הממשלה (טישך) ליאו ורדקר.
נשא דברים בפני האוירכטס (הפרלמנט האירי).
ביקר בבתים אבותיים במחוז לואות' ובמחוז מאיו, כולל סיור בטירת קרלינגפורד ובמקדש נוק.
נשא נאום ציבורי בקתדרלת סנט מורהדך בבלינה.13הירושימה18-21 במאיהשתתף בפסגת ה-G7 ה-49 ובפגישת מנהיגי ה-QUAD שנערכו במלון גראנד פרינס בהירושימה.
נפגש עם ראש ממשלת יפן פומיו קישידה, ראש ממשלת אוסטרליה אנתוני אלבניז, ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי, נשיא דרום קוריאה יון סוק-יול ונשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.
ביקר במוזיאון הזיכרון לשלום בהירושימה ובמקדש איצוקושימה.14וינדזור
לונדון9-10 ביולינפגש עם ראש ממשלת בריטניה רישי סונאק בבית 10 דאונינג סטריט ועם המלך צ'ארלס השלישי בטירת ווינדזור.וילנה10-12 ביוליהשתתף בפסגת נאט"ו ה-33 שהתקיימה ב-LITEXPO.
נפגש עם נשיא ליטא גיטאנאס נאוסדה, נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ונשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.הלסינקי12-13 ביוליהשתתף בפסגת המנהיגים של ארצות הברית ומדינות נורדיות.
נפגש עם נשיא פינלנד סאולי ניניסטה וראש הממשלה פטרי אורפו.15בסיס רמשטיין8 בספטמברערך עצירה קצרה בבסיס רמשטיין לצורך תדלוק מטוס אייר פורס 1.16ניו דלהי8-10 בספטמברהשתתף בפסגת ה-G20 שהתקיימה במרכז התערוכות והכנסים הבינלאומי בהאראט מנדפם.
נפגש עם ראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי.
ביקר באתר הזיכרון רג' גהאט כדי לחלוק כבוד למהטמה גנדי.17האנוי10-11 בספטמברנפגש עם מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית נגויין פו טראונג, נשיא ווה ואן טואונג, ראש הממשלה פאם מין צ'ין ויושב ראש האספה הלאומית וונג דין הואה.
חתם על הסכם שותפות אסטרטגית.
ביקר באתר הזיכרון לג'ון מקיין.18תל אביב-יפו18 באוקטוברנפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו במלון קמפינסקי כדי להביע את תמיכת ארצות הברית בישראל במלחמת חרבות ברזל ולאחר טבח שבעה אוקטובר.
באיחוד האירופי, מדיניות ניסויים בבעלי חיים לפי תאריך סף קבוע (FCOD) מתייחסת לבדיקות רכיבים המשמשים לייצור מוצרי קוסמטיקה, מוצרי טיפוח אישי וחומרי ניקוי.
תאריך הסף הקבוע של חברה הוא תאריך שאחריו אף אחד מהרכיבים במוצריה לא נוסה על בעלי חיים.
המדיניות מוכרת על ידי ארגוני רווחת בעלי חיים ברחבי העולם כאמת מידה למוצרי קוסמטיקה ומוצרי טיפוח וחומרי ניקוי ללא אכזריות, מכיוון שחברות עם מדיניות FCOD לא ישתמשו ברכיבים שנוסו על בעלי חיים לאחר תאריך מסוים.
מדיניות ניסויי בעלי חיים של FCOD מאושרת על ידי קרן Naturewatch ותעודת Leaping Bunny של Cruelty Free International (קבוצה בריטית למען זכויות בעלי חיים).
חברות המחזיקות בתעודת הקוסמטיקה והטיפוח האישי Leaping Bunny מעודדות להשתמש בתאריך סף קבוע של 11 במרץ 2013, התאריך בו נכנס לתוקף איסור מלא של האיחוד האירופי על ניסויים בבעלי חיים לקוסמטיקה.
חלק מהחברות אינן מאושרות על ידי קרן Naturewatch גם אם יש להן FCOD, מכיוון שלחברת האם שלהן אין.
חרם ספציפי לספק פירושו שחברה התחייבה להשתמש רק בספקים שאין להם קשר כלל לניסויים בבעלי חיים ומספקת רכיבים עם קוד מכירה ספציפי לספקים.
בשנת 1918 היו הפרלמנטים של ממלכת בריטניה הגדולה ושל אירלנד מאוחדים, בעקבות "חוק האיחוד" משנת 1800, אשר צירף את אירלנד אל בריטניה הגדולה, וקצב מספר מושבים בפרלמנט למחוזות איריים.
בבחירות שנערכו בשנה זו זכו ב-73 מתוך 105 המקומות צירי שין פיין מפלגה לאומנית אירית, אשר שמה לה למטרה לפרק את האיחוד ולהכריז על רפובליקה אירית עצמאית, בהנהגתו של איימון דה ואלירה.
בינואר 1919 התכנסו אלה מן הצירים אשר לא היו במעצר בדבלין, והכריזו על פרלמנט אירי עצמאי בשם הדאל אירן.
הייתה זו יריית הפתיחה במלחמת העצמאות האירית.
אף מדינה (פרט לברית המועצות בהנהגת לנין) לא הכירה במדינה החדשה, ובריטניה התאמצה לחסל את המדינה עוד בטרם קמה, תוך שימוש בשיטות ברוטליות, ובגדודי מתנדבים (אשר כונו "בלאק אנד טאנס") אשר עברו אימון מהיר, ונשלחו אל המערכה.
אל מולם עמד הצבא האירי הרפובליקני - ה-IRA.
לאחר שנתיים של מלחמת גרילה אכזרית, המכונה "מלחמת העצמאות האירית" הגיעו הצדדים להפסקת אש, והחלו מגעים בין ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג', ובין נציגים אירים, בהנהגת ארתור גריפית' ומייקל קולינס, על הסדר שיביא קץ לשפיכות הדמים באי.
ברור היה כי הבריטים לא יסכימו לפתרון הקיצוני, לו הטיף דה ואלירה, יצירת רפובליקה אירית על מלוא שטחו של האי.
דה ואלירה סירב להצטרף למגעים, בטענה כי כראש המדינה עליו לשאת ולתת רק עם ראש המדינה שמולו, המלך ג'ורג' החמישי, והסמיך את המשלחת האירית להגיע לכל הסכם שיהיה ראוי בעיניה.
בפועל היה ה-IRA קרוב להתמוטטות, עת החלו המגעים להפסקת האש, ולא הייתה כל אופציה צבאית ריאלית להמשך הלחימה.
דה ואלירה ידע זאת היטב, אך לא רצה לתת ידו לפשרה ההיסטורית.
החוזה האנגלו־אירי שהיה תוצאת המגעים הניב את התוצאה הצפויה.
"דרום אירלנד" הפכה לדומיניון בריטי, מעמד הנחות מזה של מדינה עצמאית, כאשר לבריטניה נותרה יד במדיניות החוץ והביטחון של המדינה החדשה, וכן נותרו מספר בסיסי צי בריטיים על שטחה.
המחוזות הצפוניים של המדינה באזור אלסטר, בהם היה רוב לפרוטסטנטים הופרדו ממנה, ונותרו חלק מבריטניה הגדולה.
היה זה פחות בהרבה מציפיות הרפובליקנים הקנאים בראשות דה ואלירה, אך היה זה הרבה יותר מכל צורה של "שלטון מקומי" שהוצעה לאירים על ידי האנגלים מאז החלו הדיונים בנושא זה בסוף המאה ה-19 על ידי צ'ארלס סטיוארט פרנל וראש ממשלת בריטניה ויליאם יוארט גלאדסטון.
המדינה החדשה נקראה "מדינת אירלנד החופשית".
בשמה זה ובמבנה שלטוני זה נשארה המדינה במשך 15 שנים.
המבנה המדיני והחוקתי של המדינה האירית החופשית
מבנה המדינה החדשה הוגדר בשני מסמכים - בהסכם האנגלו־אירי וב"חוק החוקה של מדינת אירלנד החופשית".
היה מדובר במונרכיה קונסטיטוציונית, הנשלטת על ידי מלך אנגליה, ולה פרלמנט בן שני בתים, הדאל, והסנאט.
למדינה הייתה ממשלה שנקראה "המועצה המבצעת" ובראשה עמד "נשיא המועצה המבצעת" שמעמדו היה כשל ראש ממשלה.
המלך יוצג על ידי מושל כללי אשר החליף את המשנה למלך שהיה מקובל בטרם הוכרזה המדינה, ולמעשה מאז ימי הביניים.
כמקובל במדינות שהיו דומיניון בריטי, נדרשו חברי הפרלמנט להישבע למלך שבועת נאמנות אישית.
שבועת הנאמנות האירית הייתה שונה מזו של דומיניונים אחרים.
היא הורכבה משני יסודות - הראשון: שבועת נאמנות למדינה האירית החופשית, והשני, שבועת נאמנות למלך האנגלי, ג'ורג' החמישי, יורשיו וממשיכיו.
האלמנט השני סויג בשני אופנים - הייתה זו שבועה ל"מלך אירלנד", ולאו דווקא למלך בריטניה, ושנית, שבועה זו הייתה של נאמנות למלך בהקשר לתפקידיו על פי ההסכם האנגלו־אירי, ולא על פי השלטון האנגלי לפני ההסכם.
שבועה זו נוסחה בעיקר על ידי מייקל קולינס.
אף על פי ששבועה זו הייתה מתונה בניסוחה לעומת השבועה שנשבעו בדומיניונים אחרים כדוגמת קנדה או אוסטרליה, הייתה השבועה מטרה לביקורת חריפה מאת רפובליקנים ולאומנים.
מנסח השבועה, מייקל קולינס, לא היה בחיים על מנת להגן על השבועה, שכן הוא נרצח בשנת 1922 במהלך מלחמת האזרחים האירית, שפרצה על רקע סירובו של דה ואלירה לאשר את החוזה האנגלו־אירי.
החוזה האנגלו־אירי אמנם דיבר על מדינה אירית ולה שלושים ושניים מחוזות, אך הורה כי ששת המחוזות הצפוניים, בהם רוב פרוטסטנטי (בניגוד לעשרים ושישה המחוזות הדרומיים בהם רוב קתולי, אשר היוו מדינה נפרדת על פי "חוק הממשלה האירית" משנת 1920), יוכלו לפרוש מן המדינה אם רצונם בכך.
מחוזות אלו לא חיכו זמן רב, והודיעו על פרישתם מיד לכשהתאפשר הדבר.
קבלת ההסכם על ידי קולינס וגריפית' החלה את מלחמת האזרחים האירית, תחילה בקרבות רחוב בדבלין ונמשכה בדרום ובמערב אירלנד בין יוני 1922 ואפריל 1923. דה ואלירה פרש מתפקידיו מיד עם שובה של המשלחת, ועמד בראש מתנגדי ההסכם.
הוא ניסה להיבחר מחדש, אך נכשל בכך וארתור גריפית' נבחר לנשיא.
מייקל קולינס נבחר על ידי גוף בשם "הפרלמנט של דרום אירלנד" אשר הוקם על ידי החוק משנת 1920, לראש הממשלה הזמנית.
בשלב זה שלטו באירלנד שתי ממשלות.
זו הזמנית, בראשות מייקל קולינס, וזו של הדאל, בראשות גריפית'.
למרבה האבסורד היו חברי הגוף המחוקק של שתי הממשלות אותם אנשים ממש.
הדאל אישר ברוב קטן את ההסכם האנגלו־אירי.
עם אישור ההסכם (ברוב של 64 נגד 57 מתנגדים בראשות דה ואלירה), פרש דה ואלירה והחל נלחם בפועל כנגד חסידי ההסכם.
בתחילת המלחמה, היה צבא המדינה האירית החופשית בעמדה נחותה לעומת ה-IRA הן מבחינת כוח האדם והן מבחינת החימוש.
בפועל, היה הצבא בעל שרשרת פיקוד ראויה יותר, וה-IRA היה כמעט ללא שרשרת פיקוד, וניהל מלחמה שהייתה הגנתית בעיקרה.
הייתה זו הבנתו הצבאית של מייקל קולינס אשר הובילה את הצבא האירי לניצחון.
קולינס בנה צבא אשר הצליח להכריע את ה-IRA בשדה הקרב.
הבריטים סייעו באספקה, ארטילריה ותחמושת.
ה-IRA סבל מהעדר תמיכה ציבורית, ומפלגנות שסייעו מאוד לממשלה במלחמתה.
בתחילת המלחמה ספגו כוחות הממשלה 800 הרוגים, ועם סיומה עמד מחיר הדמים על 4,000 הרוגים.
ה-IRA הראה כישרון מיוחד להרס ולהשמדה, ותוך נסיגה הרס מפעלים ובניינים רבים החיוניים לתפקודה של המדינה, דבר שגרם למכה חמורה לכלכלת המדינה הצעירה.
באוגוסט 1922 היו גם גריפית' וגם קולינס בין המתים.
גריפית' התמוטט מן המאמץ הכרוך במשרה, ואילו קולינס נרצח מן המארב.
את שתי המשרות קיבל ויליאם תומאס קוסגרייב מידידיו הטובים של דה ואלירה לשעבר, ולאחר מכן אחד מיריביו הגדולים.
באפריל 1923 הסתיימה המלחמה בניצחון הממשלה בראשותו של קוסגרייב.
ה-IRA ירד למחתרת והפך לארגון טרור.
שתי מפלגות עיקריות משלו במדינה האירית החופשית.
האחת Cumann na nGaedhael, מפלגתם של קוסגרייב וחסידי ההסכם, אשר שלטה במדינה עד שנת 1932. השנייה Fianna Fáil (חיילי הגורל) בראשותו של דה ואלירה אשר קיבלה את השלטון באופן דמוקרטי בשנת 1932.
מייקל קולינס תיאר את ההסכם האנגלו־אירי כ"חירות להשיג את החירות".
למעשה ההסכם העניק למדינה את רוב הסמלים, הכוחות החוקיים והתפקידים של מדינה ריבונית, לרבות דמוקרטיה פרלמנטרית, ממשלה, מוסדות שיפוטיים, וחוקה כתובה שהיה בידי המדינה האירית החופשית לשנותה.
על אלו היו מספר מגבלות:
המלך האנגלי נותר ראשה הרשמי של המדינה.
לממשלת בריטניה נותר תפקיד בקביעת המדיניות באירלנד.
תפקיד המושל הכללי, נציגו של המלך, אשר קיבל את הוראותיו מן הממשלה הבריטית, הותיר לו זכות וטו על כל חקיקה אירית מקומית.
לאזרחי המדינה הייתה אזרחות של דומיניון, ולא אזרחות אירית, והיה צורך בחותמתו של המלך על כל המסמכים הרשמיים.
פיחות דומה חל גם במעמדו של המושל.
למעשה, משנת 1927 לא הייתה לבריטניה כל יד בענייניה הפנימיים של המדינה האירית החופשית.
המדינה המשיכה בדרכה אל העצמאות כאשר החלה לקבל האמנתם של שגרירים, דבר שלא נעשה על ידי אף דומיניון לפניהם.
אירלנד רשמה את ההסכם האנגלו־אירי בחבר הלאומים כמסמך בינלאומי רשמי, על אף התנגדותה של בריטניה שהתעקשה בכך שמדובר בעניין בריטי פנימי.
המדינה קיבלה את רשותו של המלך, שיהיו אלה אירים ש"ייעצו" לו כיצד להפעיל את סמכויותיו, ואכן עשתה כן בחתמה הסכם עצמאי עם פורטוגל בשנת 1931, והחלה להשתמש בחותמו של "מלך אירלנד" במקום חותמו של "מלך אנגליה" על פני מסמכים רשמיים.
על פני החותם היה דיוקנו של המלך "ג'ורג' החמישי מלך אירלנד", וכן סמלה הרשמי של המדינה, הנבל, והמילים הגאליות Saorstát Éireann שפירושן "מדינת אירלנד החופשית".
היה זה החותם העצמאי הראשון של מדינה כלשהי בחבר העמים הבריטי.
אף רפובליקני אדוק כדה ואלירה היה חייב להודות כי המדובר בצעדים מרחיקי לכת בכיוון הרצוי לו.
בשנת 1929 פגע המשבר הכלכלי העולמי אף באירלנד.
במשך שלוש שנים נאבק קוסגרייב לייצב את כלכלת המדינה, אך בבחירות בשנת 1932 סר חינו בעיני הבוחרים (במיוחד בשל מצבה של הכלכלה) והוא הוחלף בדה ואלירה.
כאשר קיבל דה ואלירה את תפקיד נשיא המועצה המבצעת (המקביל, כאמור, לתפקידו של ראש הממשלה), לאחר שמפלגתו, פאינה פאיל, זכתה בבחירות בשנת 1932, המשיך בצעדים אלו.
ללא כל אפשרות בריטית להצר את צעדיו, ביטל את שבועת הנאמנות, את הסנאט, את הייצוג לאוניברסיטאות בדאל (אשר מכוחו היו בדאל שישה צירים פרוטסטנטים), ואת האפשרות לעתור לבית הדין הבריטי המקביל לבג"ץ.
לאחר התפטרותו של אדוארד השמיני יורשו של המלך ג'ורג' החמישי אשר התפטר לאחר תקופה קצרה בתפקיד בשל פרשת אהבים עם גרושה אמריקנית, ניסה דה ואלירה לנצל את המצב על מנת לבטל את תפקידי המלך והמושל מעיקרם, באמצעות תיקון מספר 27 לחוקה.
יועציו המשפטיים יעצו לו כי לתפקידים אלו קיום מעבר לחוקה הכתובה במספר רב של אמנות, חוקים, צווים ותקנות, והיה עליו לחוקק חוק מיוחד על מנת לבטל את כל ה"זנבות" שהותיר.
סופה של מדינת אירלנד החופשית
בשנת 1937 החליף דה ואלירה את החוקה משנת 1922 שניסח מייקל קולינס, בחוקה שהוא עצמו ניסח.
בחוקה החדשה, שנתקבלה ב-29 בדצמבר אותה שנה, הוא קרא למדינה החדשה Éire (איירה), ויצר תפקיד חדש, נשיא אירלנד, אשר החליף את המושל של המדינה האירית החופשית.
חוקתו של דה ואלירה לא הכירה בחלוקתה של אירלנד לצפון ולדרום, אך קיבלה אותה כעובדה.
החוקה נתנה גם מעמד מיוחד לכנסייה הקתולית, אך הכירה בזכויותיהן של אמונות אחרות, ובמיוחד הדת האנגליקנית והדת היהודית.
בשנת 1948 הפכה המדינה לרפובליקה על ידי יורשיו של דה ואלירה.
מדינת היהודים הוא ספר מאת בנימין זאב הרצל, בו הוא משרטט את חזונו למדינת יהודים יצרנית.
בספר מתאר הרצל כיצד הוא רואה את מדינת היהודים העתידה לקום, בפירוט רב עד כדי התייחסות לשעות העבודה שיהיו נהוגות בה.
הספר יצא לאור בווינה ובלייפציג בהוצאת מ.
ברייטנשטיין ב-14 בפברואר 1896, כשנה וחצי לפני כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון.
חשיבות הספר, בהבנה של הרצל שהשאלה היהודית מחייבת פתרון לאומי ופוליטי.
כמו כן, הרצל לראשונה מציע פתרון מעשי ל"שאלה היהודית" ולחוסר יכולתה של אירופה לפותרה, נובעת מכך שהוא שרטט והביא תוכנית פעולה למדינה, בימים שבהם נחשבה מדינה לחלום רחוק בלבד בקרב יהודים.
בכך הביא הרצל לדיון את מושג הריבונות היהודית, ושכלל את הרעיון הציוני.
בספרו הדגיש שכדי להגשים את הרעיון יש להשיג הכרה בינלאומית ומשפטית בזכויות העם היהודי על ארץ משלו, מבלי לנקוב בשמה.
ספר זה היווה בסיס לזרם הציונות המדינית, שסברה שיש להשיג הכרה בינלאומית ומשפטית בזכויות העם היהודי על ארץ ישראל קודם לתחילת ההתיישבות בפועל, הסדר מדיני שיבטיח את זכותם של היהודים על הארץ, ורק אחרי השגת ערובות חוקיות וזכויות פוליטיות להתיישבות ניתן יהיה להתחיל בהגירה (עלייה).
פרק כללי, בו מנתח הרצל בהרחבה את בעיית האנטישמיות, גורמיה וסיכוייה.
הרצל מציג את הסתירה בין הרצון של היהודים להשתלב בחברה והתרומה העצומה של היהודים בכל המדינות בהם הם חיים.
לעומת, אי קבלת היהודים כשווים והמשך האפליה והאנטישמיות.
כדבריו: "...בכל מקומות מושבותינו נסינו בתום־לבב להתערב בגויי הארצות, רק את אמונת אבותינו אמרנו לשמור בידינו.
לחנם הינו פטריוטים נאמנים...לחנם נביא קרבנות דמים...לחנם נעמול להגדיל את שם ארצות־מולדותינו במעשי אמנות ומדע, להרבות את עשרן במסחר וקנין".
הרצל טוען שהאנטישמיות מושרשת עמוק בחברה: "מה המטרה בהעברת אלפי יהודים אל ארץ אחרת...
אם יצליחו שם ויעשו חיל, אז תצמח האנטישמיות שם עקב עושרם".
כמו כן, הוא מסביר את כישלון האמנסיפציה, הנובעת מהאנטישמיות.
בפרק זה פרט הרצל בקצרה את תוכניתו להקמת הריבונות היהודית החדשה.
למשימה זו יש להקים שני ארגונים: "החברה היהודית", שתעסוק בגולה בארגון יציאת היהודים מארצותיהם ותספק אפשרות להגירה לטריטוריה היהודית.
"אגודת היהודים" תנהל משא ומתן דיפלומטי עם מדינות העולם כדי למצוא טריטוריה לעם היהודי.
היא גם תכתוב חוקה, אשר תקבע את אופי המדינה.
בפרק זה גם נדונה השאלה האם להעדיף את הקמת מדינת היהודים בארץ ישראל או בארגנטינה.
הרצל השאיר שאלה זו פתוחה ומנה את היתרונות שבכל הצעה.
הפרק השני עוסק "בחברה היהודית" - גוף כלכלי, לקידום תוכנית הצ'רטר, הפועלת, לפי חוקי בריטניה, עם הון מניות.
בפרק נידונים ההיבטים הכלכליים של פעילות "החברה", דרכי העברת רכוש, קניית אדמה, צורת מעונות העובדים, יום עבודה בן שבע שעות, סעד, ערבויות "החברה" וגיוס הון.
הפרק השלישי, "חבורות מקומיות", דן בדרכי ההגירה היהודית לטריטוריה הלאומית לא כיחידים אלא בקבוצות, אשר תדענה מראש היכן יתיישבו ולאן ילכו הכול לפי בחירה.
הפרק הרביעי דן בדרכי פעולתה של "אגודת היהודים" - גוף מדיני, באופי החוקה, בהפרדת הדת מהמדינה, בשאלת הלשון ובעניין הדגל.
ביוני 1895, בפריז, כתב הרצל תוך חמישה ימים את הטיוטה הראשונה של החיבור, שממנה יתפתח ספרו "מדינת היהודים".
במקור נקרא החיבור "נאום לפני הרוטשילדים".
הוא נועד לשמש כנאום של הרצל בפני הנדבנים היהודים על מנת לרתום אותם למימוש רעיונותיו.
בעקבות עצתם של ידידיו, החליט הרצל לפנות לקהל רחב יותר.
הוא התחיל לעבד את הנאום לספר מלא.
את הספר כתב הרצל במהלך חודשיים:
הרצל הבין, שהספר מציג רעיון מהפכני, שעשוי לשנות את גורלו של העם היהודי.
לכן כתב בהקדמה לנוסח המקורי של ספרו: "יש בידי לפתור את השאלה היהודית.
יודע אני כי הדבר נראה כטירוף הדעת, ובהתחלה בוודאי אזכה לא פעם לשם 'מטורף' – עד שתתגלה האמת שבדברי לעין כל במלוא עוצמתה המזעזעת".
לשם ניתוקו מעברו הספרותי, חתם הרצל על ספרו: "מאת תיאודור הרצל, דוקטור לתורת המשפטים".
כתב היד של הספר נדחה על ידי מוציאים לאור בעלי מוניטין, ובהם דונקנר והומבולדט מלייפציג, אשר היו המוציאים לאור הקבועים של הרצל.
גם בית ההוצאה קרונבאך בברלין, שהיה בבעלות יהודית, סירב לפרסם את הספר.
בסופו של דבר, הספר יצא לאור על ידי מקס ברייטנשטיין, יהודי מתבולל שהיה הבעלים של חנות ספרים קטנה בווינה.
ברייטנשטיין עצמו לא האמין ברעיון הציוני, ואף לא בהצלחתו המסחרית של הספר.
הסכמתו לפרסום נבעה מהיכרותו האישית עם חוג משפחתו הקרוב של הרצל.
המהדורה הראשונה של הספר הודפסה ב-3,000 עותקים.
ב-17 בינואר 1896 פורסמה ב"ג'ואיש כרוניקל" הלונדוני תמצית קצרה של הספר.
מאמר המערכת שנלווה אליה, מאת עורך העיתון, התייחס לחומרת האנטישמיות באוסטריה וקבע כי הוא חמור, אם פתרונות קיצוניים מסוג זה עולים על הדעת, לא רק כרצויים, אלא גם כברי ביצוע.
פרסום זה עורר בהלה בקרב באכר ובנדיקט, עורכי העיתון "נויה פרייה פרסה", שבו שימש הרצל כעורך הספרותי, משום שה"כרוניקל" הציג את הרצל כעורך אחראי של העיתון הווינאי.
בעקבות הפרסום בלונדון, עורכיו של הרצל הפעילו עליו לחץ כבד לעכב את הדפסת ספרו.
בנדיקט אף הציע לו תמורה כספית תמורת הדחייה, ואילו באכר הזהיר אותו במפורש: "אתה שורף את הגשרים אחריך".
הרצל סירב נחרצות ולא הסכים לשום דחייה.
בנדיקט הציג בפניו אזהרות חמורות לגבי ההשלכות על יהודי אוסטריה: "אסור לאדם יחיד לקחת על עצמו אחריות מוסרית כבירה זו, לגרום למפולת שלגים כזאת, לסכן כל־כך הרבה הישגים.
את הארץ שאנו יושבים בה נאבד קודם שנשיג מדינה יהודית".
באכר מנגד הזהיר את הרצל שהפרסום יהפוך אותו לחביב האנטישמים.
בנדיקט כלל גם איומים מרומזים לפיטוריו מהעיתון, וביקש שלא יחתום על הספר בשמו – הצעה שהרצל דחה כ"פחדנות".
בנדיקט הזהיר מפני פגיעה במוניטין הספרותי של הרצל, היות שלדבריו הקונטרס לא היה בשל לפרסום.
הוא הציע לדחות את פרסום הספר למספר חודשים, ואף הציע לסייע בשכתובו, אך הרצל סירב להמתין.
הרצל התנגד בנחרצות לטענות אלו והדגיש "התחייבתי בכבודי [...] אם אשתוק עכשיו, אני מסכן את שמי הטוב עוד יותר".
הוא הוסיף כי כבר פרסם את הרעיון ב'ג'ואיש כרוניקל' ולכן "אין הוא שייך עוד לי, אלא לכל היהודים".
עם פרסומו, הספר זכה אמנם לפרסום רב, אך הרוב המכריע של התגובות היו ביקורתיות ושליליות, והוא גרר לעג ציבורי נרחב.
מיעוט הקוראים שהביעו אהדה היו בעיקר יהודים רוסים שחיו בגרמניה ובאוסטריה.
הסופר היהודי שטפן צוויג תיאר את התגובה הכללית כ"כעס הכללי בקרב הבורגנות היהודית" על פרסום "הטקסט האווילי והאטום הזה", ואף ציין כי "שום אדם בווינה לא הושם ללעג כהרצל".
התגובה השלילית בציבור השפיעה גם על חייו האישיים וסביבתו המקצועית של הרצל.
על רקע הדברים, כתב הרצל ביומנו: "אבי הטוב הוא עתה לי המשען היחיד.
הזקן היקר שלי עומד איתן כעץ".
עיתונו של הרצל שמר על שתיקה מוחלטת בנושא.
בנדיקט, שהבטיח להרצל מוקדם יותר לפרסם ביקורת על הספר, הפר את הבטחתו ואסר על הזכרת הספר בטורי העיתון, וגם את הנושא בו הוא עוסק.
הרצל הגיב לכך בציניות, והעיר כי אותו עיתון נהג להתעלם במשך שנים מקיומו של הסוציאליזם, בתקווה שההתעלמות ממנו תעביר אותו מהעולם.
התגובה הראשונה בדפוס לאחר הוצאתו לאור של הספר הייתה של חבר הפרלמנט איבן פון סימוני, מסית אנטישמי ידוע, שנתן לו ביקורת חיובית במיוחד.
ב-4 במרץ 1896 הרצל תיאר זאת ביומנו: "תומכי הנלהב ביותר עד היום, סימוני, מפציץ אותי במאמרים ראשיים מלאי שבחים ושולח לי שני טפסים מכל מאמר".
לעומת זאת, עיתוני וינה יצאו במתקפות חריפות נגד הספר.
יוליוס פון לודאסי, שהיה חבר נעורים של הרצל, תיאר את החיבור ב"וינר אלגמיינה צייטונג" כ"טירוף מתוך יאוש" ו"תעתועי רוח".
גם הפילוסוף הנודע תיאודור גומפרץ תקף את הרצל בצורה פרועה בעיתון "די צייט", זאת על אף שהודה כי לא קרא את הספר.
נוסף על כך, עיתון מרכזי במינכן הגדיר את החיבור כ"עלון פרסומת אוילי [...] חלום־שכרון של פליטוניסט שמוחו נתפוקק מחמת התלהבות יהודית".
ה"ברלינר טאגבלאט" אף העלה סברה לפיה הרצל הוא "סוכן אנגלי".
לעומת זאת, אחד הסופרים המעטים שתמכו בהרצל היה ריכרד בר-הופמן, שכתב לו: "סוף כל סוף, הנה איש הנושא את היהדות לא כמעמסה, או כאסון, מתוך קבלת־הדין, אלא כמורשה לגיטימית של תרבות עתיקה".
הרצל קיבל תגובה עוינת גם מהחוגים הפוליטיים.
הוא שלח עותק של הקונטרס שלו אל ראש ממשלת אוסטריה וזה אמר לשר הכספים שלו, ליאון פון בילינסקי, כי הציונות תמשוך רק "פטפטנים חלושי־דעת".
הקיסר פרנץ יוזף, שהתנגד לכל הלאומנויות, אמר לבילינסקי: "מה היה גורלו של כפוי־טובה זה, הרצל, אלמלא היה שוויון זכויות ליהודים?
קללה על ראש כל התנועות הלאומניות האלה, שאין בשרשן אלא מלחמות וסבל".
בילינסקי היה פולני ממוצא יהודי.
הוא הצביע על הדמיון בשימוש הלשון בין האנטישמי והציוני.
קנצלר גרמניה לשעבר, אוטו פון ביסמרק, אמר לעיתונאי אמריקאי כי רעיונותיו של הרצל הם "הזיות עגומות".
ויליאם גלאדסטון שיבח פעמיים בפומבי את תוכניתו של הרצל.
אלפונס דודה קרא את הספר בתרגום צרפתי וכתב להרצל כי זהו "שיר יפה מאד.
אם עוד אעמוד על רגלי אבוא למדינת היהודים לתת ערבי־קריאה".
במענה לפרסום הספר, גורמים משמעותיים בתוך הממסד הרבני במערב אירופה, הן האורתודוקסי והן הרפורמי, הביעו חשש וחרדה.
דוגמה בולטת לכך היא הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גידמן, אשר לאחר יציאת החיבור לאור הפסיק באופן פתאומי את תמיכתו בהרצל.
התגובה הכללית בעיתונות הגרמנית-יהודית הייתה תוקפנית, ותקפה את הרצל כדמגוג חסר אחריות וכשקרן.
ההתנגדות הגיעה אף לדרגים רחבים: נציגים של כ-500 קהילות יהודיות באוסטריה-הונגריה הגישו עצומה לקיסר, בה דרשו לאסור על הציונות בחוק בטענה שהיא תנועה אנטי-דתית.
עם זאת, בווינה דווקא אגודות הסטודנטים היהודיות באוניברסיטה הביעו תמיכה בהרצל.
במזרח אירופה, נחום סוקולוב תקף בעיתון "הצפירה" בוורשה את הרצל, בטענה שהוא מפיץ "הזיות על מדינה יהודית" וכינה אותו "הפליטוניסט הווינאי המשחק בדיפלומטיה".
סוקולוב אף טען כי פעולותיו של הרצל עלולות להזיק למושבות היהודיות שכבר קיימות בארץ ישראל.
המשורר חיים נחמן ביאליק חיבר שיר לעג על הרצל, אך אחד העם סירב להדפיסו.
יש לציין כי בחלוף שנה, השתנתה העמדה של סוקולוב והוא הפך לחסיד נלהב של הרצל, ואף ביאליק הביע חרטה.
כאשר יצא תרגומו של הספר לאנגלית, ה"דיילי כרוניקל" הלונדוני כתב כי "לא זכור לנו מכל מה שקראנו מאמץ מורכב או משעשע יותר של הדמיון המדעי".
למרות הביקורת המעניינת, מהתרגום האנגלי נמכרו אז רק כמאה עותקים.
עיתון הצבי מט"ז שבט א'תתכ"ז לחורבן (1896), הביא את הידיעה על התוכנית החדשה של הרצל, תחת הכותרת: "רעש גדול סביב המחברת שפרסם ד"ר הרצל".
לאור היחס המגוון של היהודים בגולה ובארץ לספרו, שש שנים לאחר מכן הוציא הרצל לאור את ספרו "אלטנוילנד", בסגנון רומן בדיוני, בניסיון לתרגם את חזונו על החברה הטובה לסוגה ספרותית אהודה.
הרומן צבר תאוצה מהר עד שהפך למסמך מכונן שהוביל לעליה שנייה ולעליה שלישית, ואף היה חלק בלתי נפרד מארון הספרים היהודי-הציוני.
יצחק פרנהוף, העיתונאי והסופר העברי ציוני בן דורו של הרצל, פרסם בשנת 1896, בעברית, את האוטופיה "שני דמיונות" (במסגרת חוברת ב' שנכרכה בכותר "ספרי שעשועים", בעריכת פרנהוף).
בחיבורו התייחס פרנהוף לספרו של הרצל, שראה אור קודם לכן באותה השנה, ותרגם לעברית את שמו, "Judenstaat" ("מדינת היהודים"): "מדינת ישראל".
על שם כותר הספר נקראה אוניית המעפילים "מדינת היהודים" ושמות רחובות בישראל.
כחיבור מכונן בתנועה הציונית, ראה "מדינת היהודים" אור במהדורות רבות, שלהן חוברו מספר תרגומים.
בסוף המאה התשע עשרה או תחילת המאה העשרים תורגם הספר לרוסית על ידי פטר שוויצר אשר היה נתין האימפריה הרוסית.
מדינת היהודים, דרך חדשה בפתרון שאלת היהודים, תרגום מיכל בערקאוויטש, הוצאת תושיה, ורשה, 1896 (עותק בספרייה הלאומית)
מדינת היהודים - טקסט מלא בפרויקט בן-יהודה (תרגום לעברית: ד"ר מיכל ברקוביץ), 1922; מהדורה ראשונה: ורשה: תושיה, 1896
ד"ר בנימין זאב הרצל, מדינת היהודים, עברית: אשר ברש, הוצאת ספרים מ.
מדינת היהודים, תרגום לעברית: אשר ברש, מהדורת סדרת "עם הספר", ראשון לציון: 2008. לקריאה ב'פסיק' הספרייה הדיגיטלית (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים).
תיאודור הרצל, מדינת היהודים: ניסיון של פתרון מודרני לשאלת־היהודים, עברית: מרדכי יואלי, בשיתוף פעולה עם מערכת כתבי הרצל, מבוא מאת א.
ביין, הספרייה הציונית, ירושלים, תשל"ג 1973.
בשנת תשל"ח 1978 ראתה אור מהדורה בהוצאת ידיעות אחרונות, "בחסות הוועדה הבינמשרדית לאירועי שנת ה-30 למדינת ישראל בשיתוף עם הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית", שהודפסה ב־350,000 עותקים.
הוספו לה הקדמה מאת מנחם בגין, אז ראש הממשלה, ואחרית דבר מאת אריה דולצ'ין.
מדינת האפיפיור או מדינת הכנסייה (באיטלקית: Gli Stati della Chiesa – ארצות הכנסייה או Stati Pontificii – ארצות האפיפיור, בלטינית: Status Ecclesiae) הייתה מדינה שהתקיימה במרכז חצי האי האפניני לפני איחוד איטליה.
מדינת האפיפיור התקיימה בין שנת 756 לשנת 1870.
המדינה כללה שטחים מהמחוזות המודרניים לאציו, אומבריה, מארקה, חלק מאמיליה-רומאניה ובתקופה מסוימת גם שטחים בדרום צרפת.
האפיפיור היה השליט האזרחי במדינה זו, בנוסף למעמדו כעומד בראש ממסד הכנסייה הקתולית.
גודלה של מדינת האפיפיור ואופי סמכות השלטון של האפיפיור בה עברו שינויים במהלך השנים.
נהוג לכנות סמכות שלטון זו "הסמכות החילונית" של האפיפיור, בניגוד לסמכותו העליונה (הייחודית והחשובה יותר) הרוחנית.
בשפות זרות אחדות נהוג לכנות ישות היסטורית זו ברבים – "מדינות האפיפיור" ואת הכינוי "מדינת האפיפיור" מייחדים למובלעת המודרנית שבתוך בירת איטליה רומא, המדינה הזעירה קריית הוותיקן.
מדינה זו, על אף שטחה הקטן, מאפשרת לכס הקדוש קיום ריבונות מדינית מלאה גם כיום.
מתחילת הנצרות ועד הקמת מדינת האפיפיור
בשלוש מאות השנים הראשונות לקיומה הייתה הכנסייה הקתולית ארגון בלתי חוקי, ולפיכך לא הייתה יכולה להיות בעלים של רכוש או להעביר רכוש למישהו אחר.
לאחר שהקיסר קונסטנטינוס ביטל איסור זה, גדל הרכוש הפרטי של הכנסייה במהירות באמצעות תרומות של הנוצרים האדוקים העשירים שכללו גם שטחי אדמה.
ארמון הלטראנו היה התרומה המשמעותית הראשונה, מתנה מקונסטנטינוס עצמו.
משפחות רומאיות עשירות תרמו אחוזות שלמות, לרוב באיטליה אך גם בפרובינקיות כדוגמת דלמטיה, גאליה ופרובינקיות בחופו המזרחי של הים התיכון.
הכנסייה החזיקה בשטחים אלה שכונו נחלת פטרוס הקדוש (Patrimonium Sancti Petri) כבעלת קרקעות פרטית ולא כישות ריבונית.
כאשר במאה ה-5 עבר חצי האי האיטלקי לשלטונו של אודואקר ואחר־כך לשלטונם של האוסטרוגותים, קיבל ארגון הכנסייה והעומד בראשה – הבישוף של רומא – את מרותם השלטונית בעודו עומד על עליונותו בתחום הדת.
שורשי התהליך שהביא להקמת מדינת האפיפיור כישות מדינית ריבונית נעוצים במאה ה-6. האימפריה הביזנטית שמרכזה בקונסטנטינופול החלה במסע לכיבוש מחדש של נחלות האימפריה הרומית שאבדו במאות הקודמות.
מסע הכיבוש הגיע גם לאיטליה וארך עשרות שנים ובמהלכו נחרבו המוסדות המדיניים והכלכליים של חצי האי.
כשמסע הכיבוש התקרב לסיומו, פלשו הלומברדים לאיטליה מהצפון וכבשו כמעט את כל חצי האי.
במאה השביעית היה השלטון הביזנטי מוגבל לרצועת שטח אלכסונית שהשתרעה בין רוונה, שבה ישב נציג הקיסר הביזנטי, האקסארך, לרומא.
כיוון שהשלטון הביזנטי היה מרוכז בקצה הצפון־מזרחי של רצועת שטח זו, נטל לעצמו הבישוף של רומא, כבעל הקרקעות הגדול ביותר והדמות היוקרתית ביותר באיטליה, את הסמכות השלטונית שהביזנטים לא היו מסוגלים לממש באזור שסביב רומא.
אומנם, לכאורה נותרו הבישופים של רומא (שעתה החלו להיקרא אפיפיורים) נתינים ביזנטיים, אך בפועל הפכה דוכסות רומא, אזור המקביל למחוז לאציו של ימינו, למדינה עצמאית הנשלטת בידי הכנסייה.
בתפקידו כעומד בראש ישות מדינית זו קרא לעצמו האפיפיור בשם נציג "מדינת הרומאים" (Respublica Romanorum).
עצמאותה היחסית של הכנסייה יחד עם התמיכה העממית באפיפיורות באיטליה, אפשרה לאפיפיורים השונים להמרות את פיו של הקיסר הביזנטי.
האפיפיור גרגוריוס השני אף נידה את הקיסר לאו השלישי.
למרות זאת, האפיפיור והאקסרך שיתפו פעולה בניסיון לרסן את כוחם העולה של הלומברדים באיטליה.
אבל ככל שהביזנטים נחלשו יותר ויותר, החל האפיפיור לקחת על עצמו חלק גדל והולך בהגנת רומא מהלומברדים.
בדרך כלל באמצעות דיפלומטיה, איומים, ושוחד.
למעשה גרמו מאמצי האפיפיור למיקוד עיקר מאמצי הכיבוש הלומברדי נגד האקסארך ורוונה.
יש הרואים את ניצני הקמת מדינת האפיפיור בחתימת ההסכם המכונה "מתת סוטרי" בין מלך הלומברדים ליותפראנד לאפיפיור גרגוריוס השני בשנת 728, שבו אישר ליותפראנד את הרחבת גבולות האזור שבשליטת האפיפיור.
יורשו של גרגוריוס השני, זכריה, חתם הסכם עם ליותפראנד שהחזיר לשליטת זכריה ערים שכבש ליותפראנד מדוכסות רומא.
מתת פפין והאימפריה הרומית הקדושה