tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרגע בו דילג שומן מעל הגדר נלכד בעדשת המצלמה של הצלם המערב גרמני פטר לייבינג.
התצלום הפך לאייקון המזוהה עם המלחמה הקרה בכלל ועם ברלין המחולקת בפרט.
בשנת 2011 נכלל התצלום בתוכנית זיכרון העולם של אונסק"ו, הכוללת מסמכים ותיעודים בעלי חשיבות להיסטוריה האנושית.
בסמוך למקום בו קפץ שומן מעל הגדר הוצב פסל בהשראת התצלום, בשם "קופץ החומה" (Mauerspringer).
קונרד ציכוריוס היה היסטוריון ופילולוג גרמני, שהתמחותו העת העתיקה והשפות הקלאסיות.
הוא ידוע בעיקר בשל מחקרו המקיף את התבליטים המעטרים את עמוד טראיאנוס, חיבור המוסיף לשמש גם כיום בסיס למחקרים חדשים.
ציכוריוס למד בבית הספר ניקולאס בעיר הולדתו לייפציג מ-1882 עד 1887 ואחר כך באוניברסיטאות פרייבורג, לייפציג וברלין.
ב-1883 התקבל כחבר באחוות הסטודנטים Corps Suevia Freiburg.
ב-1887 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג.
שנה אחר כך השלים פוסט דוקטורט באותה אוניברסיטה, כשנושא התזה הוא "רומא ומיטילנה".
הוא החל לעבוד בה כמרצה, וב-1895 התמנה בה לפרופסור חבר.
ב-1900 עבר לאוניברסיטת ברסלאו וב-1916 לאוניברסיטת בון, בה שימש רקטור בשנה האקדמית 1923/24.
קונרד ציכוריוס סבור כי מכתב שכתב קיסר ב-47 לפנה"ס, בו הוא מספר על ניצחונו על פארנאקס השני שליט ממלכת בוספורוס ומופיע המשפט המפורסם "Veni Vidi Vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי") היה ממוען אל גאיוס מאטיוס.
ציכוריוס היה ההיסטוריון הגרמני הראשון שפרסם מחקר אודות תבליטי עמוד טראיאנוס.
בין תלמידיו בברסלאו היו אוטו ולטר והלמוט ברווה.
ציכוריוס הלך לעולמו ב-1932 בבון.
קונְרָדין קרוֹיְצֶר היה מלחין ומנצח גרמני.
בין יצירותיו אופרה, "מחנה הלילה מגראנאדה", שבה הוא נודע, וכן מוזיקה למחזה "הבזבזן" מאת פרדיננד ריימונד.
שתי היצירות הופקו בשנת 1834 בווינה.
הוא ויתר על לימודי המשפטים באוניברסיטת פרייבורג ובסביבות 1804 נסע לווינה, שם פגש את היידן וייתכן שלמד אצל אלברכטסברגר בזמן שניסה את כוחו ללא הצלחה בכתיבת זינגשפיל.
בשנים 1812-1811 שהה בשטוטגרט, שם הוצגו לפחות שלוש מן האופרות שלו וניתנה לו משרת הופקאפלמייסטר.
מ-1812 עד 1816 כיהן כקאפלמייסטר בחצר מלך וירטמברג.
לאחר הצלחותיו הראשונות, היה למלחין פורה וכתב מספר רב של אופרות לתיאטרון קרנטנרטור, תיאטר אין דר יוזפשטאדט ותיאטר אן דר וין בווינה, שירדו מן הבימה וספק אם יזכו אי פעם לביצוע חוזר.
ב-1840 התמנה למנצח האופרה של קלן.
בנותיו, צציליה ומריה קרויצר, היו זמרות סופרן נודעות בשעתן.
קרויצר חב את פרסומו בעיקר ל"מחנה הלילה מגראנאדה" (1834), ששמרה על מקומה על בימות האופרה במשך יובל שנים על אף תמורות בטעם המוזיקלי.
האופרה נכתבה בסגנון של ובר, וייחודה בשטף המלודיה האמיתית ובעומק הרגש המאפיינים אותה.
אותן תכונות נמצאות בשירים לקולות גברים, שהיו פופולריים מאוד בגרמניה בשעתם, וגם כיום מאזינים להם בהנאה.
בין שירים אלה נחשב למעולה ביותר "יום האלוהים" (Das ist der Tag des Herrn).
השביעיה שלו לכלי נשיפה מעץ וכלי קשת, אופוס 62, שומרת על מקומה ברפרטואר המוזיקה הקאמרית.
קרויצר היה בין חמישים המלחינים שכתבו וריאציות על ואלס של אנטון דיאבלי לחלק השני של Vaterländischer Künstlerverein שיצא לאור בשנת 1824.
קונרדין קרויצר מת בריגה, לטביה בשנת 1849.
"צריף באלפים", אופרה (אוגוסט פון קוצבואה), 1 במרץ 1815, שטוטגרט
"ליבוסה", אופרה רומנטית (יוזף קארל ברנרד), 4 בדצמבר 1822, וינה, תיאטר אם קרנטנרטור
"מלוזינה", אופרה רומנטית, (פרנץ גרילפרצר), 27 בפברואר 1833, ברלין, קניגשטאדישתיאטר
"מחנה הלילה מגראנאדה", אופרה רומנטית (קארל בראון פון בראונטל), 13 בינואר 1834, תיאטר אין דר יוזפשטאדט
שביעייה במי במול מז'ור לקלרינט, קרן יער, שלישיית מיתרים, קונטרבס אופוס 62
שלישייה במי במול מז'ור לפסנתר, קלרינט, בסון אופוס 43
קוּנָשִׁיר הוא אי בים אוחוצק מקבוצת האיים הקוריליים הדרומיים.
שמו בא משפת האיינו, ומשמעותו היא "האי השחור" או "אי העשב".
בשנת 1789 היה קונשיר שדה הקרב של קרב מנשי-קונשירי, שבו מרדו האיינו נגד המתיישבים והסוחרים היפנים.
הימאי הרוסי וסילי גולובנין ניסה למפות ולחקור את האי בשנת 1811, אבל נתפס על ידי הרשויות היפניות ונכלא למשך שנתיים.
בהמשך האי היה בשליטה רוסית, אך בשנת 1875 בהתאם להסכם בין יפן לבין אימפריה רוסית הוא עבר ליפן.
במבצע סערת אוגוסט בשלהי מלחמת העולם השנייה כבשה ברית המועצות את האיים הקוריליים.
ב-1 בספטמבר 1945, יום טרם החתימה על מסמכי הכניעה של יפן במלחמת העולם השנייה, ובהתאם להחלטות שהתקבלו בוועידת יאלטה, קיבלה ברית המועצות את הריבונות על האיים הקוריליים.
זאת, אף שיפן אינה מחשיבה את האיים הקוריליים הדרומיים כחלק מהאיים הקוריליים וטוענת לריבונות על איים אלה.
את האי מקיפים מצרי הים: מצר יקטרינה, המפריד אותו מהאי איטורופ, ומצר נמורו (מצר קונשיר), מצר איזמנה ומצר יוז'נו-קורילסק, המפרידים אותו מהאי הוקאידו.
האי נוצר מארבעה הרי געש נפרדים שהתאחדו לאי אחד: טיאטיה, סמירנוב, מנדלייב וגולובנין.
הרי געש אלה עודם פעילים, וביניהם אזורי שפלה שבהם אגמים ומעיינות חמים.
את האי מרכיבים סלעים געשיים וסלעים גבישיים.
האקלים בו הוא אקלים יבשתי לח עם משקעים כבדים בסתיו וטמפרטורות מרביות באוגוסט וספטמבר.
הצמחייה כוללת בעיקר אשוחית, אורן, אשוח ויערות נשירים עם ליאנה וחזרן.
ההרים מכוסים בשדר, באורן ננסי סיבירי ובעשבים.
היישוב הגדול ביותר בקונשיר הוא יוז'נו-קורילסק, שהוא גם בירת הנפה הנושאת שם זה.
האוכלוסייה היפנית שהתגוררה באי לפני העברתו לברית המועצות עזבה את האי והוא יושב מחדש על ידי אזרחי ברית המועצות.
לאחר רעידת האדמה שפגעה באיים הקוריליים ב-1994, כשליש מתושבי האי עזבו.
בשנת 2017 עמד מספר התושבים על 9,450. באיוז'נו קורילסק מתגוררים מעל ל-7000 תושבים.
כלכלת האי מבוססת על דיג, ובאי נמל סמוך ליוז'נו-קורילסק.
באי שדה תעופה הנקרא שדה התעופה מנדלייבו.
קונרד צ'רניאק (בפולנית: Konrad Czerniak; נולד ב-11 ביולי 1989) הוא שחיין פולני, הוא אלוף אירופה (ברלין 2014), סגן אלוף העולם (שנגחאי 2011) ומקום שמיני באולימפיאדה (לונדון 2012) במשחה ל-100 מטר פרפר.
קוסוב לאצקי (בפולנית: Kosów Lacki) היא עיירה במחוז סוקולוב שבפרובינציית מזוביה הפולין, אשר עד השואה הייתה יישוב יהודי.
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1202, ובשנת 1723 הוענקו לה זכויות עיר והיתר לקיים ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
בשנת 1869 ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות, ואלה הושבו לו רק בשנת 2000.
קהילה יהודית עצמאית התקיימה בעיירה מאמצע המאה ה-18, לאחר שבני משפחת האצולה הפולנית קוסובסקי עודדו יהודים להשתקע ביישוב.
בשנת 1827 היו כל תושבי העיירה יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,300 תושבים, כמעט כולם יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית, הגם שרוב תושביה היו חרדים.
בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב נכללה העיירה בתחום הכיבוש הגרמני בפולין בספטמבר 1939, ואלו החלו מיד בגיוס יהודי המקום לעבודות כפייה, תוך שוד רכושם.
בסוף 1939 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו בהמשך יהודים מקאליש.
באמצע שנת 1942 שולחו מספר יהודים מהגטו שבעיירה לטרבלינקה, כדי לסייע בבניית מחנה ההשמדה.
בין 22 ל-25 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ופולנים, ושילחו את כל יושביו לטרבלינקה (1,100 איש).
יהודים רבים שהתנגדו לאקציה נורו במקום, וחלקם הצליחו להימלט ליערות הסביבה, אך הוסגרו לגרמנים בידי הפולנים.
לאחר שחרור העיירה בקיץ 1944 רצחו הפולנים את היהודים הבודדים ששבו אליה.
קוֹס (בניב האדומי: 𐤒𐤅𐤎; באכדית: qa-uš; ביוונית: Κος), היה האל הלאומי של האדומים בזמן שבתם בממלכת אדום ובחבל אידומיאה.
שם האל מוכר כרכיב תיאופורי: שמות כמו שובנקוס, קוסבנה, פגעקוס, קוסנדב, קוסענל (חותמתו "לקוסענל עבד המלך" נמצאה בתל-חליפה ליד אילת) וקוסא, מהווים דוגמאות להופעת שם האל בקרב האדומים.
שמות הגברים במסמך הנישואים ממרשה, בירת אדום בתקופה ההלניסטית, גם הם מכילים את הרכיב "קוס".
גם שמות ממכתבי ערד הארמיים מהתקופה הפרסית מכילים את שמו כרכיב תיאופורי.
האל קוס מופיע גם, כנראה, במקרא כרכיב תאופורי בשם של אבי משפחה השבה בתוך גולי בבל ליהודה (בְּנֵי בַרְקוֹס, ב).
מקור השם קוס הוא, כנראה, במילה האפרו־אסיאתית (קשת או חץ), דבר המרמז על היותו אלוהות מלחמה או אל קַשָת.
הופעות היסטוריות של שם האלוהות קוס
הרבה לפני קיום הממלכה האדומית כבר היה ניתן לזהות ממצאים המעידים על נוכחותו של האל קוס.
בפפירוס האריס א המכיל את סיכומי מסעות המלחמה של רעמסס השלישי (1151–1182 לפנה"ס) נמסר על מערכתו נגד השסו של שעיר (שבנחלת האדומים).
בירדן, סמוך לגבולה עם סעודיה, נתגלו ממצאים ארכאולוגיים במקום הנקרא ג'בל אל-קוס (1926,Alois Musil), המרמזים כי האל קוס חדר לפנתיאון האלים האדומיים כנראה מעט לפני תחילת המאה ה-8 לפנה"ס (BARTLETT 1989; KNAUF 1992) בעת יסוד הממלכה האדומית.
בתקופה האשורית, מלך אדום בתקופת תגלת-פלאסר השלישי נקרא קַוְס־מלך, ובתקופת אסרחדון ואשורבניפל נקרא קַוְס־גַבְרִ.
חרסים מהמאה ה־7 לפנה"ס מאילת נושאים את השמות "קוסענל"; חרסים מאותה עיר נמל אדומית מהמאה ה־6 נושאים שמות כגון "קוסב[נה]", "פגעקוס" ו"קוסני".
באוסטרקון האדומי מחורבת עוזה מתחילת המאה ה־6 לפנה"ס, מברך המוען את הנמען לאל קוס, במסגרת נוסחת ברכה המוכרת מניבים כנעניים רבים ועם אלים שונים, וייתכן שבחלק מהמכתב שלא שרד הוזכר "מזבח קוס" בהקשר של מנחת דגנים שהוגשה לאל קוס על מזבחו.
קוס נחשב לאל ראשי בתקופת השלטון הפרסי (539–332 לפנה"ס).
תקופה זו אופיינה בנאמנות לאל לאומי, וניתן לראות שתופעה זו לא פוסחת גם על מאמיני האל יהוה באותה תקופה.
חוקרים מפרשים את הנאמנות לאל לאומי כמעין פיצוי נפשי בעקבות אובדן העצמאות המדינית.
בלוחות מסחריים מניפור מימי ארתחששתא הראשון נמצאו השמות קוס־יהב וקוס־ידע.
שמות תאופוריים המזכירים את האל קוס מתועדים גם מהתקופה ההלניסטית (332–63 לפנה"ס).
במערת הקבורה הצידונית במרשה נמצאו שמות כמו ΚΟΣΝΑΤΑΝΟΣ או ΚΟΣΝΑΤΑΝΟΥ (קוסנתן), ΚΟΣΒΑΝΟΥ (קוסבנה) ו־ΚΟΣΙΑΒΟΥ (קוסיהב); לעיתים נמצאו שמות אלה כחלק מהשושלות הפיניקיות (צידוניות), דבר המעיד על היטמעות הדרגתית של הפיניקים באדומים שבקרבם חיו.
במסמך הנישואים ממרשה נמצאו השמות קוסרם, קוסיד וקוסיהב.
על אוסטרקונים אחרים ממרשה נמצאו השמות קוסחנן, קוסידע וקוסינקם, ועל אוסטרקון דו לשוני בחורבת אל כום מופיע השם קוסידע בארמית ו־ΚΟΣΙΔΗ ביוונית.
בכתובת נבטית (ארמית) מדרום מערב למצודת בצרה כתב אדם בשם מעינו שהוא עשה "נשר" לקוס.
על מצבה נבטית קטנה מ נכתב "[ד]י עבד קסמלך לקס אלה חורוא", כלומר "את זאת עשה קֹסמלך לקוס, אלהי חורוא (שם אדם/שבט/מקום)" (אך ייתכן ש"חורוא" הוא שם האמן שיצר את המצבה).
גם מהמושבה האדומית במף ידועים שמות תאופוריים המזכירים את קוס, ביניהם ΚΟΣΜΑΛΑΧΟΣ (קוסמלך), ΚΟΣΝΑΤΑΝΟΣ (קוסנתן), ΚΟΣΒΑΝΟΥ (קוסבנה), ΚΟΣΑΔΑΡΟΣ (קוסעדר?), ΚΟΣΡΑΜΟΣ (קוסרם) ו־ΚΟΣΓΗΡΟΥ (קוסגר).
בכתובת מ־134 לפנה"ס (כנראה מאלכסנדריה) מוזכר השם ΚΩΣΑΝΕΛΟΥ.
בין החיילים ב מוזכר ΑΒΔΟΚΩΣ ΑΧΑΙΟΥ.
בכתובת נבטית מהגרה מ־31 לספירה מופיע הכיתוב: "קסנתן", וכך גם בכתובות שמיות בהן מופיעים השמות "קוסעדר" (שהופיע בכתובת ארמית סינאית), "קוסבנה" ו"קוסברך".
יוסף בן מתתיהו מזכיר את שמו של קוסטוברוס, מושל אדום ועזה בזמן מלכות הורדוס (37–4 לפנה"ס), צאצא למשפחת כוהנים שעבדו את האל "קוזה" (Κοζε), שהיה אלוהות שעבדו האדומים.
זהו ככל הנראה האל קוס (ולא קֻזַח הערבי, שאף ששמו מסתדר עם התעתיק היווני, הזיהוי פחות מתאים במבט היסטורי), המוזכר גם בשמו של קוסטברוס עצמו.
מספר חוקרים העלו טענות בדבר קרבה או זהות בין יהוה ובין האל קוס, אף שהעיסוק בנושא אינו נפוץ.
נימוקיהם העיקריים של תומכי הקִרבה/זהות בין האלים הם:
רמיזות בשמות פרטיים מקראיים ישראליים/יהודאיים: באחת מרשימות-הלויים שמזכירה את "עובד אדום", מוזכר בפסוק הקודם: "קושָיהו", המסתיים עם סיומת תיאופורית יהודאית והפותח עם אותה מרכיב זהה למרכיב הסוגר את שם משפחת הנביא נחום: "אלקוש".
כמו כן, לאור השם האדומי "קוסא" – שנמצא באיזושהי כתובת – ראויה לציון גם כי ייתכן שהשם המקראי "ישבקשה" משבט לוי מתייחס לקוס.
פירוש שם המילה "קוס" (قوس) בערבית הוא 'קשת' (הן בהקשר של חץ וקשת והן של קשת בענן).
במקרא הקשת מופיעה בהקשר של עשו (אבי אדום) ובהקשר של יהוה.
המקרא מציין בכמה מקומות את הקשר, שבין ה', לבין שעיר ואדום – נחלת האדומים, וכן מ"תימן"' (הדרום), המתקשר לתימן – המקושר לסבו עשו ולארץ אדום .
בין הכתובות העבריות מחורבת תימן נמצאו אזכורים לאלוהות , התגלמות מקומית של יהוה בארץ דרומית.
המקרא מצביע על אחוה בין יעקב-ישראל לבין עשו-אדום, ואף מרבה לגונן על העם האדומי, ואין זה מן הנמנע כי ההגנה המקראית הגיעה גם על רקע של אחוה תאולוגית.
ממצאים ארכאולוגיים של אתרים אדומיים, כגון תל מרשה, מצביעים על נקודות דמיון בין הפולחן היהודאי לבין פולחן האדומים בני התקופה; למשל: הם היטהרו במקוואות, ערכו כתובה, ואף נימולו.
עם זאת, קיימים גם טיעונים הפוכים נגד הזיהוי:
אמנם, בניגוד לאלוהויות הראשיות של העמים המוזכרים במקרא (כגון בעל, מלך, כמוש, עשתרת ודגן), הכתובים המקראיים אינם נוקבים מפורשות בשמה של האלוהות האדומית (אם נתעלם מהרמיזות המצוינות בסעיף 1 ובסעיף 2); ואולם גם בלי לציין במפורש את שמה, עצם פולחנה כן מוזכר במקרא כעבודה "זרה".
אם כי, על פי המחקר, אזכור זה הוא מלאכותי ומאוחר.
ייתכן שגם הנביא עובדיה שולל את האלוהות האדומית – במשחק מילים שאולי נועד ללעוג במרומז לשמה: "והיה...
בית עשו לְקַש" – כשלכך יש להשוות גם את השם הפרטי המקראי "ישבקָשה", ואת משחקי-מילים מקראיים מקבילים הלועגים לשמות האלוהות המואבית כמוש ("ובוש מואב מכמוש") והאלוהות בעל (שבשמה מסתיימים שמו של "אִשבעל" ו"ירובעל", הנקראים גם "איש בושת" ו"ירובשת").
דמיון צלילים, כמו גם פעפוע תרבותי – שבקע מהסביבה האדומית שעבדה את קוס במקדש הנבטי שבהר התנור שבירדן, הביאו בסופו של דבר את הערבים הקדומים (שהתגוררו באזור מוזדליפה שליד העיר מכה שבחצי האי ערב) לזהות את קוס עם האלוהות הערבית הטרום-איסלאמית "קוזח" (قزح) שאותה הם עבדו.
קוסה היא שפה משפות בנטו הכוללת עיצורים מצוצים, והיא אחת השפות הרשמיות של דרום אפריקה וזימבבואה.
קוסה מדוברת כשפה ראשונה על ידי כ-8.2 מיליון איש, ועל ידי 11 מיליון נוספים כשפה שנייה בדרום אפריקה, בעיקר במחוז הכף המזרחי.
קוסה היא השפה האפריקאית הנפוצה ביותר בדרום אפריקה, אם כי השפה האפריקאית המדוברת ביותר היא זולו.
זוהי שפת הבית השנייה הנפוצה ביותר בדרום אפריקה כולה.
יש קטן אך משמעותי קהילה Xhosa של כ-200,000 בזימבבואה.
כמו כן, קהילה קטנה של דוברי קוסה (18,000) מתגוררת במחוז קוטהינג, לסוטו.
ולכולן גרסה קצרה וגרסה ארוכה.
+תנועות פונמיותקדמיתאחוריתקצרהארוכהקצרהארוכהסגורה(i (i(iː (ii(u (u(uː (uuאמצעית(ɛ (e(eː (ee(ɔ (o(oː (ooפתוחה(a (a(aː (aa
קוסה היא שפה טונאלית, עם 2 טונים פונמיים שונים: נמוך וגבוה.
טונים מסומנים בכתב לעיתים נדירות בלבד.
הארכת התנועה בדרך כלל אינה נכתבת למרות היותה פונמית (מלבד â ו - ä שהן תוצר של מיזוג תנועות בעלות טונים שונים).
בקוסה יש עיצורים נדירים רבים, מלבד עיצורים ריאתיים, המצויים בכל השפות המדוברות, יש בה 18 עיצורים מצוצים (clicks).
בקוסה יש גם עיצורים מסודקים ועיצורים מפונמים.
6 הראשונים הם עיצורים מצוצים-שיניים (המיוצגים על ידי האות c), ומבוצעים עם הלשון על הצד הפנימי של השיניים, והם דומים קצת לצליל הצקצוק "צטטט" המבוטא בפי דוברי עברית להבעת צער.
6 נוספים הם עיצורים הם עיצורים מצוצים-צידיים (המיוצגים על ידי האות x), ומבוצעים כשהלשון בצידי הפה.
וששת האחרונים הם עיצורים מצוצים-וילוניים (המיוצגים על ידי האות q), ומבוצעים כשקצה הלשון נוגעת בחלק העליון של הפה.
שני עיצורים נוספים [r] ו-[r̤] מצויים במילים שאולות, שניהם מאויתים כ-r.
שני עיצורים נוספים [ʒ] ו-[ʒ̈] מצויים במילים שאולות, שניהם מאויתים כ-zh.
שני עיצורים נוספים [dz] ו-[dz̤] מצויים במילים שאולות, שניהם מאויתים כ-dz.
עיצור נוסף [ŋ̈] מצוי במילים שאולות ומאוית ngh.
בנוסף לעיצור המחוכך-מסודק [tʃʼ] האיות tsh עשוי עם לייצג עיצור מחוכך - מנושף [tsʰ] ו-[tʃʰ].
הקול הנשוף החוכך [ɦ] לפעמים נכתב כ-h.
הפונמות של העיצורים המצוצים מבוטאות כמצוצים רק בהגייה מוקפדת או בסביבה מבודדת, וגם אז רק אצל חלק מהדוברים.
במקרים אחרים הן מבוטאות כ- עיצורים אטומים לא מנושפים "פשוטים" (tenuis).
בדומה לשפות בנטו דרומיות רבות, גם קוסה היא שפת מִדְבק (agglutinative language ),עם מערכת תחיליות וסופיות המתחברות לצורות היסוד של המילים.
שמות העצם מסווגים לקבוצות מורפולוגיות (מין דקדוקי).
בקוסה יש 15 קבוצות מורפלוגיות כאלה, עם תחיליות שונות ליחיד ולרבים.
חלקי דיבר רבים המתייחסים לשמות עצם מותאמים למין הדקדוקי.
סדר המילים במשפט הוא נושא-פועל-מושא.
הפועל מחובר למוספיות המסמנות נושא, מושא, זמן, אספקט ומודוס.
חלקי המשפט מותאמים למין הדקדוקי ולמספר הדקדוקי.
שמות העצם בקוסה מורכבים משני חלקי יסוד: תחילית וגזע (stem).
באמצעות התחיליות ניתן לסווג את שמות העצם לקבוצות, הממוספרות ברצף כדי להקל את ההשוואה עם שפות בנטו אחרות.
הטבלה הבאה מציגה את קבוצות שמות העצם קוסה, מסודרות לפי זוגות יחיד-רבים
דוגמאות: iliso (עין), uluhlu (רשימה).
התחילית והתחילית מחליפות את ואת בהתאמה, לפי גזע שמתחיל בתנועה.
לדוגמה: isandla (יד) ו-izandla (ידיים).
N בתחיליות אלה הוא או ללא אות כלל.
לפני גזע חד-הברתי בכמה מילים.
פעלים מצטרפים אל התחיליות הבאות לנושא ולמושא:
גוף/מין דקדוקינושאמושאגוף ראשון, יחידגוף שני, יחידגוף ראשון, רביםגוף שני, רבים1234567891011141517רפלקסיבי—
קוס קוב היא מושבת אומנים באזור גריניץ קוניטקט.
רבים מהאומנים מזוהים עם האימפרסיוניזם האמריקאי, שהתאספו בה בעיקר בחודשי הקיץ בערך בשנים 1890 לערך 1920.
אמנים הגיעו לגריניץ לצייר מאז שנות ה-70 של המאה ה-19, אך מושבת האמנות החלה להיווצר כאשר ג'ון הנרי טוואצ'מן התיישב בגריניץ' בשנת 1889. העיר נמצאת במרחק נסיעה קצרה ברכבת מעיר ניו יורק, ולמרות זאת שמרה על אופי הכפרי שמשך אליו אמנים.
רבים מחבריו של טוואצ'טמן הגיעו לבקרו בביתו.
ביניהם היו צ'יילד האסאם, גוליאן אלדן וייר, תיאודור רובינסון, הנרי פיץ טיילור ורוברט ריד.
כשנמצאו לשהות ארוכה יותר, הם עלו לבית הולי, מחסן מלח ישן, המשקיף על הנמל הקטן של קוס קוב.
במהלך החורף לימדו הנרי טוואצ'מן וג'וליאן וייר בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
ככל הנראה החל משנת 1890, קיים טוואצ'מן שיעורי אמנות בקיץ בקוס קוב.
ג'וליאן וייר לימד אתו בשנת 1892 וב־1893. רבים מתלמידי הקיץ נרשמו לליגת הסטודנטים לאמנות.
בין האמנים שביקרו לראשונה בקוס קוב כסטודנטים בקיץ היו ארנסט לוסון, אלן טאוקר, צ'ארלס אברט, מרי רוברטס אברט, אליס ג'ודסון ואחרים.
אמנים אחרים הקשורים למושבת האומנות קוס קוב כוללים את לאונרד אוכטמן, מינה פונדה אוכטמן, דורותי אוכטמן, אדוארד קלארק פוטר, אמיל קרלסן, ג'ורג' וורטון אדוארדס, וקאר איבי.
מושבת האמנות כללה גם סופרים ועורכים רבים, ביניהם לינקולן שטפנס וילה קאתר.
חברי מושבת האמנות קוס קוב היו מעורבים מאוד בארגון תערוכת הארמורי, התערוכה שבשנת 1913 הציגה אמנות אירופית מודרנית בפני קהל אמריקני גדול.
מושבת האמנות הקימה ארגון אומנות משלה בשנת 1911. אגודת האומנים גריניץ' קיימה את התערוכה הראשונה שלה בשנת 1912 במוזיאון ברוס, שנפתח לקהל בפעם הראשונה באותה הזדמנות.
קונרד רודניצקי (בפולנית: Konrad Rudnicki; 2 ביולי 1926 ורשה, פולין – 12 בנובמבר 2013 קרקוב, פולין) היה אסטרונום פולני, פרופסור באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, וכומר בכנסייה העתיקה של מריאוויט.
רודניצקי הציל עם אמו משפחה יהודית בזמן השואה, והוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
רודינצקי היה חבר באקדמיה האירופית החופשית למדע, בוועדה 28 (גלקסיות) של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי ובמחלקה המתמטית-אסטרונומית בגוטהיאנום בשווייץ.
במלחמת העולם השנייה לחם רודניצקי כפרטיזן בגוארדייה לודובה.
בזמן שהם התגוררו בפיוטרקוב טריבונלסקי, הוא ואמו מריה נתנו מחסה למשפחה יהודית, משפחת ויינטרוב, שנמלטו מאימת הנאצים.
בינואר 1996 הוכרו קונרד ואמו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
קונרד רודניצקי למד אסטרונומיה באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1968 הוא התחיל לעבוד במכון לאסטרונומיה באוניברסיטת קרקוב ובשנת 1985 התמנה למנהל המכון.
רודניצקי עבד במכון הטכנולוגי בקליפורניה בין השנים 1965 ל-1967 ובאוניברסיטת רייס בין השנים 1988 עד 1989.
אחת מהן, שנמצאה בין שתי גלקסיות, הייתה התגלית הראשונה שהתגלתה בתולדות האסטרונומיה.
הוא גם קידם השערה חדשה על מבנה היקום הנצפה.
תחומי העניין שלו כללו אסטרונומיה חוץ-גלקטית, קוסמולוגיה, פילוסופיה ומתודולוגיה של המדע.
הוא גילה את שביט C/1966 T1, המכונה "השביט של רודניצקי".
יעקובוס הרקולס קוס דה לה ריי (Jacobus Herculaas Koos de la Rey; 22 באוקטובר 1847, וינבורג – 15 בספטמבר 1914, לנגלאגה) היה חוואי, חבר פרלמנט וגנרל בורי במהלך מלחמת הבורים השנייה, נחשב לאחד המנהיגים הצבאיים הגדולים ביותר במהלך אותו סכסוך.
ידוע בכינוי "האריה ממערב טרנסוואל" (die Leeu van Wes-Transvaal).
כמנהיג גרילה הוא זכה להצלחה יוצאת מן הכלל בטקטיקות שלו ובהתנהגותו הנדיבה כלפי אויביו.
דה לה ריי היה איש דתי מאוד ותנ"ך כיס היה לעיתים קרובות בידיו.
הוא נחשב באופן נרחב כמצביא הגדול ביותר בקרב האפריקאנרים וכאחת הדמויות המובילות בלאומיות האפריקאנרית.
קוס דה לה ריי נולד ליד ווינבורג, מדינת אורנג' החופשית, והיה הילד השישי של אדריאנוס יוהנס דה לה ריי ואדריאנה ואן רואין.
הוא היה צאצא של מהגרים מהולנד.
לאחר קרב בומפלאס בשנת 1848, חוות המשפחה שלהם, דורנפונטין, סופחה על ידי הבריטים והמשפחה עברה לטרנסוואל והתיישבה ליד ליכטנבורג.
כצעיר עבד דה לה ריי כעגלון בנתיבי היהלומים בקימברלי.
הוא התחתן עם יעקובה אליזבת (נוני) גרייף (שגדלה בחווה מנאנה, הבית נמצא עדיין מעט ממזרח לליכטנבורג) והתגורר בחווה באלנדספונטיין (Elandsfontein).
עקב עבודתו כעגלון הוא הסתובב הרבה ברחבי המדינה וצבר ידע רב על הגאוגרפיה שלה.
דה לה ריי נלחם במלחמת בסוטו בשנת 1865 ובמלחמתו של Sekhukhune בשנת 1876. הוא לא היה שותף פעיל במלחמת הבורים הראשונה, אלא היה פילדקורנט במערב טרנסוואל.
הוא נבחר למפקד מחוז ליכטנבורג ובשנת 1883 נבחר לפרלמנט של טרנסוואל.
היה ידוע בתמיכתו במדיניות הפרוגרסיבית של פיט יוברט, ובתנגדותו למדיניותו של פול קרוגר כלפי הזרים (מהגרים בריטים בעיקר) והזהיר כי היא תוביל למלחמה עם בריטניה.
בפרוץ המלחמה גנרל פייט קרוניה קיבל את הפיקוד על המערכה במערב והוא לקח עמו את דה לה ריי כאחד הגנרלים תחת פיקודו.
היריות הראשונות שנורו במלחמה היו על ידי חייליו של דה לה ריי על רכבת בריטית שהייתה בדרך למאפקינג בקראיפאן.
הרכבת הורדה מהפסים ואחרי קרב של חמש שעות הכוחות הבריטיים נכנעו ונשבו על ידי דה לה ריי.
קרב קראייפן הפך את דה לה ריי למפורסם, אך הוא הגביר את הסכסוך בינו לבין קרוניה, ששלח אותו למנוע מהבריטים להסיר את המצור מעל קימברלי.
לוטננט גנרל לורד מתואן, מפקד הדיוויזיה הראשונה, נשלח להסיר את המצור הבורי על קימברלי והעביר את כוחותיו ברכבת לתחנת בלמונט שבצפון מחוז הכף.
עם הגעתם תקף אותם כוח בורי קטן בראשות הקומנדנט פרינסלו.
למחרת בבוקר הבריטים הסתערו על הכוח הבורי וגרמו לו לסגת לגראספן, שם הצטרפו לכוח הגדול יותר בהנהגת דה לה ריי.
הכוח של דה לה ריי נכשל לבלום את הכוח הבריטי ונאלץ לסגת מעבר לנהר המודר אבל לא לפני שהוא חיבל בגשר הרכבת.
דה לה ריי הבין כי הטקטיקה המסורתית של התבצרות על קרקע גבוהה תחשוף אותם לאש התותחים בריטיים.
זה הביא אותו להתעקש שאנשיו, ואנשיו של פרינסלו, יחפרו תעלות על גדות בוץ ונהר הקנה.
התוכנית של דה לה ריי הייתה לא לירות עד שהבריטים יהיו קרובים מספיק כדי לנצל את יתרונם של הבורים בקלעות.
בשעות הבוקר המוקדמות עברו הכוחות הבריטיים ללא הפרעה על פני המישור, אך אנשי פרינסלו לא המתינו להוראה של דה לה ריי והתחילו לירות מיד שראו את הבריטים.
סדרת התקפות של הבריטים הדפה את כוחותיו של פרינסלו, ואילו התקפת הנגד של דה לה ריי אפשרה לבורים להתנגד לבריטים עד השקיעה.
דה לה ריי נפצע ובנו אדריאן נהרג בקרב זה; הוא האשים את הגנרל קרוניה שלא שלח כוחות תגבור לסייע לו.
לאחר שנאלצו הבורים לחזור מנהר המודר, הבריטים החליטו לתקן את גשר מודרפונטין, נותנים לדה לה ריי זמן לבצר את כוחותיו.
דה לה ריי הורה לכוחותיו לבנות חפירות ומגננים בראש גבעת מאגרספונטין אך להתבצר למרגלותיה.
הטקטיקות השנויות במחלוקת שלו הוכיחה את עצמה ב-10 בדצמבר כשהגבעה הופצצה בכבדות על ידי הבריטים.
לפני הזריחה למחרת בבוקר, לורד מתואן הורה לאנשיו להסתער על הגבעה בשורות צפופות לפי כללי הלחימה הנהוגים באירופה.
חטיבת ההיילנדס הובילו את הכוח הבריטי, הם מעדו על חוטים שאליהם נתלו פחיות שהזהירו את הבורים והם נקצרו על ידי אש בורית מדויקת וקטלנית.
לאחר תשע שעות שבהם החטיבה נטבחה, כולל מפקד החטיבה, הגנרל ווצ'ופ, ולא התקדמה, הכוח הבריטי נסוג באי סדר.
המכה הובילה לאבל ציבורי בסקוטלנד.
מתואן הועבר ושחרור קימברלי הופקד בידי לורד רוברטס.
מחרספונטיין היה מהקרבות הנוראים ביותר לבריטים במהלך השבוע השחור.
אף על הניצחון הגדול במחרספונטין והאירועים בנהר טוגלה אלו היו גם נקודת המפנה של המלחמה.
לאחר מכן, עם תגבורת מסיבית מרחבי האימפריה הבריטית, הם החלו לאט לאט להשיב מלחמה ולצבור שטח.
בזמן שדה לה ריי אסף כוחות להתנגדות נגד צעדתו של מייג'ור גנרל פרנס לאזור קולסברג שבכף, נלכד הגנרל קרוניה חסר התקווה על ידי רוברטס אשר הצליח להקיף ולתפוס את הגנרל וכל כוחותיו.
בלומפונטיין נפלה ב-13 במרץ 1900 ופרטוריה ב-5 ביוני.
קרוגר ברח למזרח אפריקה הפורטוגזית ויצא לגלות באירופה.
רק קבוצת ליבה קשה של בורים הייתה מוכנה להמשיך להילחם.
דה לה ריי, לואי בוטה ומפקדים אחרים נפגשו ליד קרונסטאד והחליטו לאמץ אסטרטגיה של לוחמת גרילה.
על דה לה ריי הוטל לקח אחראיות על מערב טרנסוואל ובמשך השנתיים הבאות הוא הוביל את המערכה הנייד שם בצלחה גדולה.
הוא גרם נזק רב לסחורות לכוחות בריטים ב-Ysterspruit, שם נתפסו מספיק תחמושת וציוד כדי להפיח חיים חדשים בכוחות הבורים.
בטוויבוש (1902-03-07) הוא תפס את לורד מתואן וחלק גדול מן המשמר האחורי שלו אבל בחרר לשחרר אותם כ לא יכל להאכיל אותם.
הוא גם שחרר את לורד מתאון מפני שזה נפצע ודה לה ריי חשש לחייו.
למרות שאנשי דה לה ריי היו לעיתים קרובות רעבים ותשושים, הם רכבו על פני המישורים, ותפסו עשרות אלפי בריטים.
לדה לה ריי היה כישרון חסר תקדים להימנע ממלכודות ורבים האמינו שזה בגלל שהוא ביקש עצה מנביא אקסצנטרי, ואן רנסבורג החוזה, שהיה עמו.
על היחס בין דה לה ריי לואן רנסבורג כתב דניס רייץ, אשר שרת תחת דה לה ריי, בספרו קומנדו:
הבריטים הציעו הצעות שלום במספר הזדמנויות במהלך המלחמה, בעיקר במרץ 1901. עם זאת, הן נדחו על ידי בותה.
לבקשת קיצ'נר, דה לה ריי נפגש עמו ב-11 במרץ 1902 בקלרקסדורף במטרה למשא ומתן לשלום.
שני האויבים יצרו קשר ידידות שגרם לדה לה ריי להאמין ברצינותן של הצעות השלום של הבריטים.
לאחר המלחמה הפליג דה לה ריי לאירופה יחד עם לואי בוטה וכריסטיאן דה וואט כדי לגייס כספים עבור החוואים שאדמתם נהרסה בעקבות מדיניות האדמה החרוכה של קיצ'נר.
מטרתם העיקרית של דה לה ריי ושאר הגנרלים הבורים הייתה לנהל שיחות עם ממשלת בריטניה בלונדון על הגדלת הפיצויים.
הם ניצלו את ההזדמנות לבקר במדינות אחרות במערב אירופה.
בכל מסע ההתרמה התרומה הגדולה ביותר ניתנת על ידי יתרת ועדת האמבולנס של פול דה מונט.
בשנת 1903 נסע להודו וציילון כדי לשכנע את שבויי המלחמה הבורים להישבע בשבועת אמונים ולחזור לדרום אפריקה.
לבסוף, הוא חזר לחווה שלו עם אשתו יעקובה וילדיו שנותרו בחיים.
יעקובה דה לה ריי הסתובבה באזור הספר עם ילדיה וכמה משרתים במשך רוב המלחמה, מסתתרת מפני הבריטים.
בשנת 1907 נבחר דה לה ריי לפרלמנט החדש של טרנסוואל, והיה אחד מהנציגים לוועידה הלאומית שהובילה להקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910. הוא הפך לסנטור ותמך בלואי בוטה, שנבחר כראש הממשלה הראשון.
אבל כאשר מוניק הרצוג עזב את המפלגה עקב נסיונתיו של בותה לאחד את שתי האוכלוסיות הלבנות במדינה והקים את המפלגה הלאומית דה לה ריי נשאר על הגדר, לא מצטרף לאף צד.
כאשר פרצה שביתה כורים ב-1914 במכרות הפחם בנטאל ראש הממשלה בותה ושר הביטחון סמאטס קראו לדה לה רי, אשר מונה לגנרל בצבא החדש של האיחוד, לעלות לפרטוריה עם כוחות צבא למחוץ את מטה המפגינים ולאסור את ההנהגה שלהם.
התנגדות להשתתפות דרום אפריקה במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נוצר משבר כאשר לואי בוטה הסכים לשלוח חיילים לפלוש למושבה הגרמנית בדרום מערב אפריקה.
בותה ביקש מדה לה ריי לסייע בידו לשכנע את הפרלמנט, אבל בפרלמנט הוא דיבר בעד נייטרליות והתנגד לחלוטין למלחמה אלא אם כן דרום אפריקה הותקפה.
לאחר מכן הוא שוכנע על ידי בוטה וסמוטס לא לנקוט בשום פעולה שתוביל למרד בקרב הבורים.
החוזה רנסבורג משך קהל רב עם דיווחים על חזונותיו בהם ראה את כל העולם נופל למלחמה ואשר תוביל לסוף האימפריה הבריטית.
רבים ראו בכך אות מבשר טוב, למרות שרנסבורג עצמו האמין שאות זה מבשר מוות, וניסו לשכנע את דה לה ריי להתמרד כנגד הממשלה.
ב-15 בספטמבר 1914, הרמטכ"ל קומנטדט גנרל כריסטיאן פרידריך ביירס התפטר מתפקידו ושלח את מכוניתו להביא את דה לה ריי מיוהנסבורג לפרטוריה כדי להיפגש עמו.
שני הגנרלים יצאו באותו ערב למחנה הצבאי בפוטשפרום, שם התפטר גם רב-סרן יאן קמפ.
הם נתקלו בכמה מחסומי משטרה בדרך אך סירבו לעצור, המחסומים הוקמו כדי ללכוד את חבורת פוסטר שנראתה באזור.
בלנגלאגה שוטרים ירו לעבר המכונית הממהרת ואחד הכדורים פגע דה לה ריי ופצע אותו אנושות.
מילותיו האחרונות היו: זה נוגע ללב, כריסיאן.
כפי שחזה ואן רנסבורג, הוא חזר לחוותו בליכטנבורג.
בורים רבים היו משוכנעים שהוא נהרג במכוון, בעוד שאחרים לא האמינו שלמרות שבועתו, הוא יצטרף למרד.
לדברי ביירס, הם תכננו לתאם את ההתפטרות בו זמנית של כל הקצינים הבכירים במחאה נגד ההתקפה על גרמניה.
זמן קצר לאחר הלווייתו של דה לה ריי, פרצה מרידת מאריץ.
רחובות רבים בדרום אפריקה ובהולנד קוראים על שם דה לה ריי.
בהולנד, בסך הכול 21 רחובות נושאים את שמו.
בליכטנבורג, שם קבור דה לה ריי, עומד פסלו רוכב על סוסו מול בניין העירייה.
בפרובנצית צפון מערב העיירה דלארוויל קרויה על שמו.
השיר "דה לה ריי" (De la Rey) מאת הזמר והמלחין בוק ואן בלרק.
רגימנט גנרל דה לה ריי, יחידת מילואים בצבא הדרום אפריקני.
קוסאוץ (ברומנית: Cosăuți, באוקראינית: Косеуць, ברוסית: Косоуцы, ביידיש: קאסאוץ) הוא כפר במולדובה במחוז סורוקה.
הכפר מהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של הקומונה של קוסאוץ, הכוללת גם את הכפר יורז'ניצה.
הכפר ממוקם בצפון מולדובה על הגדה הימנית של נהר הדנייסטר, מול העיר האוקראינית יאמפיל.
בחפירות ארכאולוגיות באזור קוסאוץ, על גדות נהר הדנייסטר, נתגלו כלים המתוארכים לתקופה הפלאוליתית.
האזכור התיעודי הראשון של קוסאוץ מתוארך ל-17 בינואר 1517. מנזר קוסאוץ, השוכן בכפר, נוסד בשנת 1729, והוא שייך לדיוקסיה של קישינב של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
לא ידוע על קהילה יהודית שהתגוררה בכפר.
באוקטובר 1941 החל גירוש יהודי בסרביה, צ'רנוביץ וצפון בוקובינה אל עבר גטאות ומחנות באזור טרנסניסטריה, לאחר רצח עשרות אלפים מהם החל מיוני 1941. מגורשים רבים הובלו לאזור קוסאוץ במטרה להעביר אותם אל מעבר לנהר הדנייסטר, ושם נרצחו בירי ובמכות, טבעו בנהר או קפאו למוות ביער.
קונרד קרז'ינובסקי, בפולנית: Konrad Krzyżanowski (15 בפברואר 1872 - 25 במאי 1922) היה מאייר וצייר פולני, בעיקר של דיוקנאות, שנחשב לצייר מוקדם של האקספרסיוניזם.
הוא נולד בקרמנצ'וג, וגדל בקייב.
שם לקח את שיעורי האמנות הראשונים שלו בבית הספר לציור אצל מיקולה מורשקו.
לאחר מכן, למד לימודים סדירים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
אולם הוא לא היה שם זמן רב, מאחר שסלד משיטות הלימוד של בית הספר, הגיע לעימות עם הרקטור וגורש מהמוסד.
בשנת 1897 עבר קריז'נובסקי למינכן, שם לקח שיעורים פרטיים מסיימון הולוסי.
כעבור שלוש שנים השתקע בוורשה ויחד עם קז'ימייז' סטברובסקי והקים בית ספר לציור אותו ניהל במשך ארבע שנים.
בשנים 1904 עד 1909 לימד באקדמיה לאמנויות יפות, שם לקח את תלמידיו לעיתים קרובות לצייר בליטא ובפינלנד.
הוא גם עשה איורים עבור כתב עת ספרותי ואמנותי שיצא לאור מ-1901 עד 1907.
בשנת 1906 נישא קז'ינובסקי לאמנית מיכלינה פיוטרשבסקה, סטודנטית באקדמיה.
לאחר סיום לימודיה בשנת 1909, הוא התפטר מתפקידו שם.
מ-1912 עד 1914 חיו בני הזוג בלונדון ובפריז, שם למדה מיכלינה עם מוריס דני באקדמיה רנסון.
ב-1914 חזרו לורשה, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסעו לגור בווליניה אצל קרובי משפחתה של מיכלינה.
בשנים 1917 עד 1918 הם גרו בקייב, שם לימד קז'ינובסקי ב"בית הספר הפולני לאמנויות יפות".
לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, הם חזרו לורשה וקז'ינובסקי הקים מחדש את בית הספר הפרטי שלו לאמנות.
בין תלמידיו הידועים ביותר היו טדאוש פרושקובסקי, לודוויק קונזבסקי וקריסטינה ורובלבסקה.
קריז'נובסקי נפטר בורשה ב-25 במאי 1922.
קונרד לואיס קאן הוא שחקן אנגלי.
קאן נולד בצפון לונדון לאב פקיסטני ולאם גרמנייה.
הוא למד בבית ספר יסודי בהמפסטד.
הוא שיחק בתיאטרון ארקולה לנוער בדלסטון .
הוא לומד לתואר בלימודי קולנוע אוניברסיטת קווין מרי בלונדון.
בשנת 2015 הופיע בסרט הטלוויזיה "Virtuoso".
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה שנה לאחר מכן כשהופיע בסרט, הצייד: מלחמת החורף.
בשנת 2019 הופיע בסרט "County Lines", הופעה שזיכתה אותו במועמדויות לפרסי הקולנוע של מעגל המבקרים בלונדון, פרס השחקן העולה החדש והמבטיח ביותר בטקס פרסי הקולנוע העצמאי הבריטי, ופרס באפט"א לכוכב העולה.
הוא גם זכה בתואר "כוכב המחר הבינלאומי של המסך" לשנת 2020.
בשנת 2021 הוא הופיע בעונה השנייה בסדרת הטלוויזיה בפטיסט.
ושנה לאחר מכן גילם את דיוק שלבי בעונה השישית בסדרת הפשע כנופיית ברמינגהאם.
שנה כותרתתפקיד הערות 2016 הצייד: מלחמת החורף אריק צעיר 2019County Lines טיילר הנוסע גאס סרט קצר 2023Kindlingדריבל
שנה כותרתתפקיד הערות 2015Virtuoso אוסקר סרט טלוויזיה 2019 מראה שחורה דיבס פרק: Smithereens 2021 בפטיסט וויל צ'יימברס 5 פרקים 2022 כנופיית ברמינגהאם דיוק שלבי 3 פרקים 2023The Burning Girls לוקאס ריגלי תפקיד ראשי
קוסטה בראווה (בספרדית ובקטלאנית: Costa Brava) היא רצועת חוף במחוז ז'ירונה שנמצא בצפון חבל קטלוניה שבספרד, רצועת החוף שמשתרעת לאורך הים התיכון מבּלָנַס , כ-60 קילומטר צפון-מזרחית לברצלונה, ועד הגבול הצרפתי והרי הפירנאים.
שמו של הקוסטה בראווה, שפירושו "החוף הפרוע", ניתן לו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, כאשר הוא נחשב אתר תיירות אופנתי ויוקרתי.
מאז, דעכה מעט תדמית זו, בייחוד בשל עליית אתרי תיירות אחרים בדרום ספרד ובצפון אפריקה.
לאורך השנים הייתה קוסטה בראווה מוקד משיכה לאמנים שהתגוררו במקום.
שני האמנים הבולטים ביותר שפעלו בו היו פבלו פיקאסו וסלבדור דאלי, שנולד בפיגרס הסמוכה, ונפש בפורט ליגאט.
קוסטאנצו פסטה (באיטלקית: Costanzo Festa; סביבות 1485-1490 - 10 באפריל 1545) היה מלחין איטלקי בן תקופת הרנסאנס.
נודע בעיקר במדריגלים שלו, אך חיבר גם מוזיקת קודש ווקלית.
פסטה היה המלחין יליד איטליה הראשון, שיצירותיו הפוליפוניות זכו לפרסום בינלאומי.
לא הרבה ידוע על שנותיו הראשונות.
הוא נולד כנראה בפיידמונט סמוך לטורינו, אבל אין ראיות חותכות לכך וההנחה מבוססת ביקר על מסמכים מאוחרים יותר, המתייחסים אליו כאל "קלריציס סקולאריבוס", כלומר, לא נזיר, מאזור זה.
תאריך הולדתו נע בין 1480 לכל המוקדם ל-1495 לכל המאוחר, אבל תגליות חדשות נוטות להסכים על סוף שנות ה-80' של המאה ה-15. בשנת 1514 ביקר פסטה בפרארה והביא עמו אי-אילו מוטטים; נראה שבתקופה זו כבר ביסס עצמו כמלחין, אם לשפוט על פי קבלת הפנים שזכה לה.
זאת ועוד, בין 1510 ל-1517 חי על אי במפרץ נאפולי, שם עבד כמורה למוזיקה אצל משפחת ד'אוואלוס.
בשנת 1517 עבר לרומא ונכנס לשירותו של האפיפיור לאו העשירי כזמר.
תקשורת משנת 1543 מעידה, שהיה חולה מכדי להילוות אל האפיפיור במסעו לבולוניה והוא מת ב-1545. נראה, כי פסטה חי ברומא רוב המחצית השנייה של חייו ובמשך חלק גדול מן הזמן שירת במקהלת האפיפיור.
פסטה היה אחד האיטלקים הבודדים במקהלת האפיפיור.
עם זאת, הוא היה מיומן מאוד בטכניקת הקונטרפונקט של ארצות השפלה וחשיבותו לתולדות המוזיקה היא בכך שהיה הראשון שמיזג את שני הסגנונות, האיטלקי וההולנדי, יחדיו.
נוסף לכך, הייתה לו השפעה ברורה על ג'ובאני פלסטרינה, שעיצב על פיו רבות מיצירותיו המוקדמות.
רבים מן המדריגלים של פסטה נכתבו לשלושה קולות (בניגוד למדריגליסט מוקדם אחר, פיליפ ורדלו, שהעדיף חמישה או שישה).
במדריגלים שלו נטה לתרוצות מהירות ולפעילות ריתמית; ייתכן שהדבר מעיד על השפעת הווילאנלה, צורה ווקאלית בת זמנו.
נוסף לכך כתב קטעים הומופוניים מורחבים, שגילו השפעה פחותה במידת מה מצד המוטט בן זמנו, בניגוד לתרוצות החיקוי דמויות המוטט של ורדלו.
נוסף למדריגלים של פסטה, שיצאו לאור בעיקר בין 1543 ל-1549, אוספים אחדים של יצירות קודש שלו יצאו לאור במהלך חייו, ביניהם ארבע מיסות, יותר מארבעים מוטטים, קובץ קינות ומספר רב של מגניפיקטים ו"מחרוזות תפילה לבתולה מריה" (לשתי מקהלות, כל אחת בארבעה קולות).
סגנון המוזיקה הדתית שלו תואם לזה של יצירותיו החילוניות: הוא לא נלהב לחיקוי ולקונטרפונקט מורכב לשמו, ולעיתים קרובות כתב תרוצות הומופוניות צרופות.
הואיל ורומא הייתה שמרנית בהשוואה לשאר איטליה (ואירופה) בימים ההם, ובשני העשורים שלאחר מותו הייתה תגובת נגד חזקה לקונטרפונקט (שקיבלה ביטוי מפורש במועצת טרנט), ייתכן שנטייתו הסגנונית מעידה על ראיית נולד מצדו; אולי נענה לטעמו ולצרכיו של האפיפיור, מעסיקו.
קוסודמה היא דגם נייר המוכן, על פי רוב, באמצעות תפירת יחידות נייר זהות בצורת פירמידה זו אל זו דרך חודן, תוך יצירת מבנה כדורי.
לחלופין, מודבקות היחידות הזהות זו לזו.
בדרך כלל נתפרות הקוסודמות בסגנון פרחים המקופלים מניירות מרובעים, ולעיתים מוצמדים לתחתיותיהן גדילים לקישוט.
מקור הקוסודמה הוא בתרבות היפנית העתיקה, בה נעשה שימוש בקוסודמות לקטורת ולתערובת פרחי ניחוחות מיובשים.
ייתכן כי במקור היו הקוסודמות עשויות מצרור פרחים או מעשבי מרפא ממשיים.
המילה עצמה היא הלחם בסיסים של שתי מילים יפניות – "קוסורי" (תרופה) ו"טמה" (כדור).
הקוסודמה משמשת כיום בדרך כלל כקישוט או כמתנה.
ההבדל בין קוסודמה לאוריגמי מודולרי הוא בכך שבקוסודמה היחידות תפורות או מודבקות זו לזו, ואילו באוריגמי מודולרי הניירות מקופלים יחדיו.
יחד עם זאת, הקוסודמה נחשבת לאוריגמי, אף על פי שהאוריגמי נמנע מטכניקות של השחלת חוט או הדבקת חלקים יחד האופייניות לקוסודמה.
זאת, מפני שישנה הכרה בכך שבאוריגמי יפני מסורתי עתיק נעשה לעיתים קרובות שימוש בהדבקה ולקוסודמה ניתן כבוד כאומנות קיפול נייר מסורתית חכמה השייכת למשפחת האוריגמי.
מומחים באוריגמי המודרני, כמו טומוקו פוס, יצרו עיצובי קוסודמה חדשים שהורכבו ללא חיתוך, הדבקה או השחלת חוטים.
קוסוקה קיטאג'ימה (ביפנית: 北島 康介; נולד ב-22 בספטמבר 1982) הוא שחיין יפני, אלוף אולימפי בשני משחי החזה (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) בעל 7 מדליות אולימפיות 4 מהן זהב, אלוף העולם בעל 12 מדליות עולמיות 3 מהן זהב.
היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 100 מטר חזה מתחת ל-59 שניות והראשון בהיסטוריה ששחה 200 מטר חזה מתחת ל-2:10 דקות.
קוסוקה קיטאג'ימה נולד בטוקיו, יפן.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים קיטאג'ימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.34 דקות ובמקום ה-17 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:15.71 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 זכה קיטאג'ימה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.21 דקות, אחרי ברנדן הנסן מארצות הברית (2:10.69 דקות) ומקסים פודופריגורה מאוסטריה (2:11.09 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה, יפן בשנת 2002 זכה קיטאג'ימה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.36 דקות, לפני הנסן (1:00.68 דקות) וג'ים פייפר מאוסטרליה (1:01.68 דקות).
ב-2 באוקטובר 2002 במשחקי אסיה שנערכו בפוסן, קוריאה הדרומית קבע קיטאג'ימה את שיאו העולמי הראשון במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.97 דקות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה מתחת ל-2:10 דקות.
היה זה שיפור לשיאו של מייק ברוומן שנקבע באולימפיאדת ברצלונה (1992) לאחר 10 שנים (2:10.16 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכה קיטאג'ימה ב-3 מדליות 2 מהן זהב.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.12 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:31.54 דקות) ורוסיה (3:34.72 דקות).
לאולימפיאדת אתונה 2004 הגיע קיטאג'ימה כמועמד עיקרי ואלוף עולם במשחי החזה.
הוא זכה במדליית ארד במסגרת משחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:35.22 דקות אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:30.68 דקות) וגרמניה (3:33.62 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכה קיטאג'ימה בשלוש מדליות, אחת כסף ושתיים ארד.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה בשנת 2006 זכה קיטאג'ימה ב-3 מדליות, 2 כסף ואחת ארד.
בנוסף, הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.90 דקות, אחרי הנסן (59.90 שניות) וברנטון ריקארד מאוסטרליה (1:00.39 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה קיטאג'ימה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.80 דקות, לפני ריקארד (2:10.99 דקות) ולוריס פאצ'י מאיטליה (2:11.03 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שיחזר קיטאג'ימה את הישגיו מהאולימפיאדה הקודמת וזכה ב-3 מדליות, 2 מהן זהב.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש בזמן של 58.91 שניות ובכך היה לשחיין הראשון ששחה מתחת ל-59 שניות משחה זה.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש בזמן של 2:07.64 דקות, ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.18 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש בזמן של 3:29.34 דקות ואוסטרליה (3:30.04 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירווין, ארצות הברית באוגוסט 2010 זכה קיטאג'ימה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה (59.35 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חזה (2.08.36 דקות).
נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:33.90 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה קיטאג'ימה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.63 דקות, אחרי גיורטה (2:08.41 דקות) ולפני כריסטיאן פום לן מגרמניה (2:09.06 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.03 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.89 דקות.
באליפות יפן שנערכה באפריל 2012 קבע קיטאג'ימה במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי חדש של 58.90 שניות, תוצאה מהווה שיפור במאית השנייה לשיאו מבייג'ינג 2008. בניגוד לאולימפיאדה, שיא זה הושג ללא חליפה מיוחדת מהסוג שנאסר על ידי פינ"א ב-2010.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה קיטאג'ימה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.26 דקות, אחרי ארצות הברית (3:29.35 דקות) ולפני אוסטרליה (3:31.58 דקות), את סגנון החזה שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 58.64 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה בשנת 2013 זכה קיטאג'ימה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.26 דקות, אחרי צרפת (3:31.51 דקות) ואוסטרליה (3:31.64 דקות).
כשחיין חזה הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 59.29 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.98 שניות ובמקום 15 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.82 שניות.
הקריירה הספורטיבית של קוסוקה קיטאג'ימה כרוכה בזו של מתחרהו הגדול ברנדן הנסן מארצות הברית.
שניהם זכו כמעט בכל התארים האפשריים בסגנון החזה, הנסן לא זכה במדליית זהב אולימפית אישית, לעומתו קיטאג'ימה זכה ב-4 מדליות זהב אולימפיות אישיות.
היריבות הגדולה בין שניהם הביאה אותם להישגים ולרגעים הגדולים בהיסטוריה של סגנון החזה ותרמה לעניין ציבורי רב במשחי החזה.
סגנון החזה של קיטאג'ימה עורר מחלוקת נרחבת בעולם השחייה.
נטען שבעת יציאת החזה לאחר הזינוק וכל סיבוב מבצע קיטאג'ימה תנועת פיתול הדומה לתנועת הדולפין המאפיינת את סגנון הפרפר.
שאלת החוקיות של התנועה נגעה בתחום אפור בחוקת השחייה שהחוקים לא נגעו בו.
המחלוקת הגיעה לשיאה כשבאולימפיאדת אתונה הביס קיטאג'ימה את הנסן על חודן של 17 מאיות בקרב על מדליית הזהב.
צילומים תת-מימיים של הגמר תיעדו את הפיתול של קיטאג'ימה, אולם הוחלט שאין לפסול אותו.
המחלוקת נפתרה ביולי 2005 כשפינ"א החליטה להתיר בחוקה תנועת פיתול אחת ביציאת החזה.
מאז ההחלטה, הפיתול, שנקרא באופן בלתי פורמלי על שמו של קיטאג'ימה, נמצא בשימוש נרחב על ידי כלל שחייני החזה.
קיטאג'ימה קבע במהלך הקריירה שלו 5 שיאי עולם.
3 שיאי עולם במשחה ל-200 מטר חזה ו-2 שיאי עולם במשחה ל-100 מטר חזה.
קיטאג'ימה זכה בתואר שחיין השנה באזור האוקיינוס השקט בשנים 2003, 2007 ו-2008.
קוסטאס צרצריס הוא כדורסלן עבר יווני ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר וכיום מאמן כדורסל.
ברוב הקריירה שלו שיחק בקבוצת פנאתינייקוס מהליגה היוונית.
צרצריס הוא בוגר מחלקת הנוער של פיליפוס ברויה (יוון), בה שיחק בין השנים 1995–1997. בעונת עבר לשחק בקבוצת גרינדביק האיסלנדית וכבר בעונתו הראשונה כמקצוען העמיד ממוצעים גבוהים ביותר של 20.7 נקודות, 16.3 ריבאונדים, 3 אסיסטים, 2.8 חטיפות ו-1.3 חסימות למשחק.
בעונה שלאחר מכן עבר לניר איסט וממוצעיו ירדו משמעותית ל-6.6 נקודות, 4.8 ריבאונדים ואסיסט אחד למשחק.
לאחר מכן שיחק שלוש שנים בפריסטרי בהן העמיד בסך הכל ממוצעים של 11.4 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
בעונת , שב צרצריס למולדתו וחתם באלופת היורוליג פנאתינייקוס.
בעונתו הראשונה במדיה קלע 5.4 נקודות והוריד 3.4 ריבאונדים בממוצע למשחק וסייע לקבוצתו לזכות באליפות יוון ובגביע היווני.
בעונה שלאחר מכן ממוצעיו עלו ל-8.5 נקודות, 5 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק והוא אף נבחר למשחק האולסטאר היווני וסייע לקבוצתו לזכות שוב באליפות הליגה.
בחמש העונות שלאחר מכן ( - ), סייע צרצריס לפנאתינייקוס לזכות ב-5 אליפויות הליגה היוונית, ב-5 גביעי יוון מתוכם נבחר 3 פעמים (2006–2008) ל-MVP של המפעל ובשתי אליפויות יורוליג (2007, 2009) ובנוסף על כך נבחר עוד ארבע פעמים להשתתף באולסטאר הליגה היוונית.
צרצריס משחק גם בנבחרת יוון.
את דרכו בנבחרת הלאומית החל בנבחרת עד גיל 18, לאחר מספר שנים עלה לנבחרת עד גיל 22, עימה השתתף באליפות אירופה 1998. באולימפיאדת אתונה הפך לראשונה לשחקן רשמי של הנבחרת הבוגרת והיה שותף לזכייתה באליפות אירופה שנה לאחר מכן.
בנוסף על כך היה בסגל נבחרת יוון שזכתה במדליית הכסף באליפות העולם 2006 והיה שותף לה באליפות אירופה 2007 ובמשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008.
קונסטנטינוס "קוסטאס" קאטסוראניס הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת הקשר האחורי בנבחרת יוון.
קאטסוראניס החל את הקריירה שלו בפנצ'איקי 2005 מליגת המשנה ביוון.
בעונת 1996-97 עלה לקבוצה הבוגרת.
אתונה ממנה הצליח להגיע לנבחרת הבוגרת.
בעונת 2004/2005 זכה לתואר כדורגלן השנה בליגה היוונית.
ב-22 ביוני 2006 עבר קאטסוראניס לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית תמורת 2 מיליון יורו והצטרף לחברו לנבחרת יורגוס קראגוניס.
ב-22 בפברואר 2007 כבש קאטסוראניס את שער הניצחון נגד דינמו בוקרשט בגביע אופ"א.
את עונת 2006/2007 גמר קאטסוראניס עם 6 שערים בליגה, שער אחד בגביע אופ"א ושער אחד בגביע פורטוגל.
בעונת 2008/2009 הצליח לזכות עם בנפיקה בגביע הפורטוגזי.
ב-1 ביולי 2009 חזר קאטסוראניס ליוון הפעם לפנאתינאיקוס.
כבר במחזור השני הבקיע את שער הבכורה בפנאתינייקוס נגד סקודה קסנתי.
בסיום עונת 2009/2010 זכה עם פנאתינייקוס באליפות יוון.
ב-29 בספטמבר 2015 הודיע על פרישה מכדורגל.
קוֹסוּמֶל (בספרדית: Isla Cozumel; בשפת המאיה: אי הסנוניות) הוא אי השייך למקסיקו אשר נמצא בים הקריבי בחוף המזרחי של המדינה, באזור יוקטן.
האי שוכן ממול לעיר פלאיה דל כרמן וקרוב לתעלת יוקטן, שהיא מצר ים בין קובה למקסיקו.
העיר הראשית על האי היא סן מיגל דה קוסומל.
האי הוא אחת מעשר המועצות האזוריות של מדינת קינטנה רו ומשמש כאתר תיירות המציע צלילה, גלישת קיט, דולפינריום ולא פחות מ-300 מסעדות.
מזון ומוצרי צריכה אחרים מגיעים לאי בדרך הים, ואת מי השתייה מספקים שלושה מתקני התפלה הממוקמים באי.
רבה של קוזומל הוא הרב דודי וחני כפלין שמפעילים בית חב"ד מאז 2009 הנותן שירותי דת מסעדות כשרות ובית חם ליהודים בכלל וישראלים בפרט.
בית חב"ד קוסומל הוא הבית חב"ד למטייל הראשון במרכז אמריקה ואחד המרכזיים והגדולים עד היום בעולם בכלל.
בני המאיה הגיעו לאי בתחילת האלף הראשון, בתקופת שלטונם שימש האי כמרכז לעבודת האלה אישצ'ל (Ixchel).
עולי רגל היו מגיעים אל האי לאחר מסע ארוך מערי המאיה השונות.
בדרכם היו נחים בשאמאן-הא ומתפללים לפני חציית הים הקריבי.
מקור השם קוסומל לקוח מבני שפת המאיה, בשפתם "קוסומיל"- אי הסנונית.
משלחת נוספת שהגיעה לאי בשנת 1519 הביאה עימה את מחלת האבעבועות שחורות, והובילה להמתה של רוב האוכלוסייה המקומית, שבעת הגעתה של המשלחת מנתה כ-10,000 איש וירדה ל-361 מבוגרים בשנת 1552.
קוסטה גברס (קיצור של קונסטנטינוס גברס, ביוונית: Κωνσταντίνος Γαβράς; נולד ב-12 בפברואר 1933 בארקאדיה, יוון), הוא במאי סרטים ותסריטאי צרפתי ממוצא יווני.
הוא מוכר בעיקר כבמאי של סרטים עם אמירה פוליטית.
אביו של קוסטה גברס היה פקיד ממשלתי, אך איבד את עבודתו במלחמת האזרחים.
בשנת 1954 היגר לצרפת, לאחר שלא קיבלו אותו ללימודים.
בשנת 1956 הוא קיבל אזרחות צרפתית.
הוא התחיל ללמוד ספרות השוואתית בסורבון, אך נמשך יותר לקולנוע.
החל משנת 1965 הוא מביים וכותב תסריטים.
בשנת 1968 הוא התחתן עם העיתונאית החוקרת מישל ריי, והיא הפכה שותפה להפקת כמה מסרטיו.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, רומין גברס וז'ולי גברס, שניהם במאי קולנוע גם הם.
באוקטובר 2003 היה אורח הכבוד של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
כמה מסרטיו נחשבים קלסיקה של מותחן פוליטי, בהם:
Z – אנטומיה של רצח פוליטי – 1969, עם איב מונטאן ואירנה פאפאס
ההודאה (L'Aveu) 1970 - על משפטי פראג, עם איב מונטאן וסימון סיניורה
"מצור" Etat de siege") – 1972") – על בסיס המקרה האמיתי של סוכן ה-CIA דניאל מיטריונה, שעבד עבור ממשלת אורוגוואי.
עוסק בעורכת דין ירושלמית, ממוצא אמריקאי, שמגנה על זכותו של פלסטיני לשוב לביתו ברומאנה, ממנו גורש בתור תינוק ב-1948, וכיום נבנה שם קיבוץ בית רימון.
דרכו מתוודעים היא וקהל הצופים לנכבה ולמערכת המשפט הישראלית.
"אמן" – 2002 – עיבוד קולנוע על בסיס המחזה "ממלא המקום" של רולף הוכהוט, שבו העמיד קוסטה גברס את קורט גרשטיין במרכז.
"Capital" (2012) - על שאפתנות אכזרית, מאבק כוחות, בצע ורמאות בעולם הפיננסים הבינלאומי, עם גד אלמלח, גבריאל ביירן וליה קבדה.
קוסט פלוס היא שיטה לקביעת מחיר של מוצר או שירות בהתאם לעלותו לספק בתוספת רווח מסוים.
בניגוד לשיטה הנפוצה, שבה הספק קובע את מחיר המוצר מראש, ועלול לצאת בהפסד בסיומה של העסקה, בשיטת קוסט פלוס מובטח לספק רווח מסוים, שבדרך כלל אינו גבוה, משום שזהו רווח נטול סיכון.
שיטה זו משמשת, למשל, בפרויקטים שבהם קשה לאמוד מראש את העלות, ולכן קשה לקבל מהספק התחייבות למחיר קבוע.
הרווח המוסכם בשיטה זו נקבע בדרכים אחדות:
הרווח יהיה סכום קבוע (Cost plus fixed-fee).
בדרך זו יש לתת לספק תמריץ להקטין את העלות, משום שהקטנת העלות לא תפגע ברווח המובטח לו.
הרווח יהיה אחוז מסוים מהעלות (Cost plus percentage of cost).
בדרך זו אין לתת לספק תמריץ לצמצם את העלות.
להפך, יש בה תמריץ להגדלת העלות, ולכן השימוש בה מקובל בעיקר במצבים שבהם השליטה בגובה העלות אינה בידי הספק.
דוגמה: קבלן כוח אדם מספק עובדים בקוסט פלוס, תוך קביעת מחיר לשעת עבודה לפי עלות שכרו של העובד בתוספת אחוז מסוים, שהוא הרווח של הספק.
מספר שעות העבודה שינוצלו נקבע רק על ידי הלקוח, ולכן אין חשש שהספק יגדיל את מספרן כדי להגדיל את רווחיו.
הנהגת שיטת קוסט פלוס יוחסה בעיתונות הישראלית לממשלת המנדט, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בראשית ימיה של מדינת ישראל, בהתאם למדיניות הקיצוב קבעו משרדי הממשלה את המחירים על פי שיטת "קוסט פלוס", על פיה המחיר של תוצרת נקבעה על פי ההוצאות של היצרן הפחות יעיל של התוצרת.
התוכנית הכלכלית של תחילת 1952 הצהירה על ביטול השימוש בשיטה.
ראש הממשלה הסביר: "שיטה זו מביאה להנמכת התפוקה ובמקרים רבים לרווחים מופרזים, ומחבלת בכושר ההתחרות של תוצרתנו".
הוסיף על דבריו דוד צבי פנקס שקבע: "הייתה התחברות של מעבידים ופועלים לעבוד פחות ולהרוויח יותר".
בפועל, המשיכו פקידי הממשלה לקבוע את המחירים על פי שיטת קוסט פלוס והמועצה הכלכלית המליצה שוב לבטלה.
בתחילת יוני 1952 הצהיר דב יוסף שהוחל בשינוי השיטה והוצאו מכרזים לייצור מוצרים ספציפיים.
בחלק מהמכרזים הציעו היצרנים מחירים נמוכים משמעותית מאלו שאושרו בשיטת "קוסט פלוס" ובעיתונות דרשו חקירה כדי להעניש את האחראים לרמאות שבניפוח הוצאות.
ביטול שיטת קוסט פלוס הביאה את היצרנים להתמקחות נוקשה יותר על שכר העובדים, בגלל שלא יכלו לגלגל עלויות של תוספות שכר למחירי התוצרת.
בפועל, חלקים נרחבים של המשק המשיכו לפעול בשיטת קוסט פלוס וניסיונות לבטל את השיטה בשוק מסוים נתקלו בטענות שפוגעים במגזר ספציפי.
קוסובו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), לאחר שהוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בוועד האולימפי שלה בשנת 2014.
כשהייתה קוסובו חלק מיוגוסלביה, התחרו ספורטאים קוסוברים במסגרת המשלחת היוגוסלבית.
ב-2008 הכריזה קוסובו באופן חד-צדדי על עצמאותה מסרביה.
למעלה מ-100 מדינות הכירו בה עד כה, אך מדינות רבות אינן מכירות בה כמדינה עצמאית, והיא אינה חברה באו"ם.
כתוצאה מהכרזת העצמאות, חדלו הספורטאים הקוסוברים ליטול חלק במסגרות הסרביות, ואף שסרביה עדיין רואה בקוסובו חלק בלתי נפרד ממנה, פעילות הספורטאים הקוסוברים במסגרות הסרביות לא הייתה מעשית, ובאולימפיאדות שנערכו מאז הכרזת העצמאות לא היו ספורטאים קוסוברים במשלחות הסרביות.
ספורטאית קוסוברית אחת בכל זאת התחרתה באולימפיאדת לונדון (2012), הג'ודוקא מאילינדה קלמנדי, שהשתתפה כחלק מהמשלחת האלבנית, והודחה בסיבוב השני.
הוועד האולימפי של קוסובו, שהוקם כבר ב-1992, הוכר בסופו של דבר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשנת 2014, על אף התנגדותה של סרביה, וקוסובו החלה להשתתף במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
להכרה אין השלכות על סוגיית ההכרה בקוסובו כמדינה, שכן בוועד האולימפי הבינלאומי חברים ועדים אולימפיים רבים של טריטוריות שאינן מדינות, כגון פוארטו ריקו, הונג קונג, הרשות הפלסטינית, ועוד.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, הראשונה בה השתתפה משלחת קוסוברית, התחרו 8 ספורטאים מקוסובו, והג'ודוקא מאילינדה קלמנדי, שהתחרתה בלונדון תחת הדגל האלבני, זכתה במדליית הזהב הראשונה בתולדות המדינה.
יתר הספורטאים רשמו הישגים זניחים.
קוסובו ממקדת את מאמציה בענף אחד - ג'ודו נשים, בו היא מצטיינת, וגרפה שלוש מדליות זהב - אחת בריו 2016 ושתיים בטוקיו 2020.
קוסודה (ביפנית: 小袖) הוא שם כללי ללבוש יפני המכסה את הגוף, שנלבש לפני תקופת מייג'י (1868-1912).
הקוסודה נחשב לבגד שקדם לקימונו המודרני, ועד המאה ה-16 שימש כבגד תחתון לנשים וגברים.
תרגום ישיר של המילה קוסודה הוא "שרוולים קטנים." שם זה מתייחס לפתח הקטן של שרוולי הקוסודה המבדיל אותו מהאוסודה ( Oosode – שרוולים גדולים).
כאשר מתייחסים לבגדים יפניים מסורתיים (Wafuku), משתמשים לרוב בשם קימונו (着物), אולם זהו מונח מודרני.
השם ההולם יותר את סגנון הלבוש המגיע עד לרצפה הוא קוסודה.
יש לבגד שרוולים מלבניים ופאנלים קדמיים שמצטלבים בחזה ומוחזקים יחדיו על ידי חגורת בד רחבה הנקראת אובי (Obi).
הבגד מורכב משתי רצועות בד התפורות יחדיו במרכז הגב, כך שהבד הנופל מהכתפיים עד לרצפה שווה באורכו מקדימה ומאחור.
לחלק זה נתפרות בצד הקדמי שתי חתיכות בד המרחיבות את הבגד וגודלן חצי מאורכו ומרוחבו של הבד העיקרי.
כמו כן רצועת בד ארוכה וצרה נתפרת באלכסון לפאנלים הקדמיים ומשמשת כצווארון.
שתי רצועות בד קטנות נוספות מקופלות והופכות לשרוולים מלבניים בעלי פתח צר.
עד סביבות המאה ה-16 הקוסודה נחשב כבגד תחתון אך מתקופה זו והלאה הפך לבגד עליון ולפריט לבוש יומיומי.
מהפך זה הגיע לשיאו בתקופת אדו (1600-1868) כאשר החומרים, העיצוב והקישוטים של הקוסודה התפתחו, יחד עם טכניקות חדשות של אריגה וצביעת בדים.
עם הירידה בכוחה של החצר הקיסרית ועליית שוגונות קמקורה, סגנון חיים חדש החל להתפתח.
סגנון הלבוש האלגנטי שאפיין את אנשי החצר בתקופת הייאן (794-1185) הפך לסגנון יותר פשוט והמאפשר יותר דינאמיות.
כך, בעוד בתחילת תקופת קמקורה הביגוד הפורמלי של האישה היה שילוב של חלוק (אוצ'יקי, Uchiki) ומכנסיים רחבים הנקראים האקאמה (Hakama), בשלב מאוחר יותר אלו הוחלפו בקוסודה הנלבש יחד עם האקאמה.
בניגוד לאוצ'יקי, שרוולי הקוסודה הגיעו רק עד תחילת כף היד והיו תפורים לאורך הקצה החיצוני כך שנוצר מעין כיס בבגד.
בתקופת מורומאצ'י היה נהוג ללבוש ז'קט נוסף הנקרא אוצ'יקאקה (Uchikake) או קאידורי (Kaidori) מעל הקוסודה.
במחצית השנייה של המאה ה-16 גנרלים חזקים כגון אודה נובונאגה (Oda Nobunaga) וטויוטומי הידיושי (Toyotomi Hideyoshi), שהיו פטרונים גדולים של האומנויות, עודדו גל חדש של אומנות נועזת וקישוטית שהשפיעה גם על סגנון הביגוד.