tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד אנחל אברהם (בספרדית: David Ángel Abraham, נולד ב-16 ביולי 1986 בצ'באס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
אברהם החל את קריירת הבוגרים בשנת 2005 באינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית, והפך מיד לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה.
בשנת 2007, לאחר שנתיים במועדון, חתם אברהם בז'ימנסטיק טרגונה, ששיחקה אז בליגת המשנה הספרדית.
אברהם שיחק בז'ימנסטיק עונה אחת, ואף זכה עם המועדון בגביע קטלוניה, אך עזב לאחר כישלון הקבוצה להעפיל ללה ליגה.
ביולי 2008 חתם אברהם בפ.צ.
בזל מליגת העל השווייצרית, שם שיחק ארבע עונות.
כבר באותה עונה הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, ואף הבקיע שער בהפסד 2-1 לשחטאר דונצק בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2008/09. עונה זו הסתיימה בלי תארים עבור בזל ואברהם, אך את עונת 2009/10 סיימו עם דאבל.
את שערו הראשון בליגה השווייצרית הבקיע אברהם בדקה האחרונה במשחק ליגה מול פ.צ.
סיון ביולי 2010, שער שהעניק לבזל ניצחון.
באותה עונה זכה אברהם באליפות עם בזל.
בעונת 2011/12 זכו אברהם ובזל בדאבל נוסף.
בשלהי מאי 2012 חתם אברהם בחטאפה על חוזה לארבע שנים, אך כבר לאחר חצי עונה במועדון, עזב אברהם את חטאפה, ובינואר 2013 חתם בהופנהיים הגרמנית.
במאי 2013 הבקיע אברהם את שער הבכורה בהופנהיים, בפלייאוף ההישרדות בבונדסליגה מול קייזרסלאוטרן, והקבוצה נשארה בליגה לאחר מאבקי תחתית קשים.
בשתי העונות הבאות המשיך אברהם לשחק בהופנהיים, ושיתף פעולה בהגנה עם שחקנים כאנדראס בק, יאניק וסטרגארד ופביאן ג'ונסון.
בשתי עונות אלה הופנהיים סיימה במרכז הטבלה.
בקיץ 2015 חתם אברהם באיינטרכט פרנקפורט, והיה חלק מחוליית ההגנה שכללה גם את מרקו רוס, קרלוס סמבראנו וטימותי צ'נדלר.
פרנקפורט התמודדה באותה עונה במאבקי התחתית, וניצלה מירידה לאחר ניצחון במפגש כפול במבחני הירידה מול נירנברג, כאשר אברהם הצטיין במשחקים אלה.
בעונת 2017/18 זכה אברהם עם פרנקפורט בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 על באיירן מינכן בגמר, בו שימש קפטן.
בשנת 2019 הושעה אברהם לשבעה שבועות, לאחר שדחף את כריסטיאן שטרייך מאמן פרייבורג במשחק ליגה.
ב-18 בינואר 2021 חזר לארגנטינה וחתם בהורקאן דה צ'באס מעיר הולדתו, ששיחקה בליגה חובבנית.
באותה שנה פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2005 השתתף אברהם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ביחד עם נבחרת ארגנטינה עד גיל 20, שכללה גם את ליונל מסי, פרננדו גאגו וסרחיו אגוארו, וזכה עם הנבחרת בטורניר זה.
אברהם מעולם לא זומן לנבחרת ארגנטינה הבוגרת.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2005
הרב דוד אביחיל (נולד בה'תש"ך - 1959) הוא ראש הישיבה הגבוהה רמות ירושלים בשכונת רמות בירושלים, ומייסדה של ישיבה תיכונית מצפה רמון.
נולד בשנת ה'תש"ך לאביו הרב אליהו אביחיל המוכר במיוחד כמייסד אגודת עמישב – למען נדחי ישראל בני מנשה ועשרת השבטים.
למד בישיבת אור עציון במרכז שפירא ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הוסמך לרבנות, וכן לתואר שני בחינוך ומקצועות היהדות.
שימש כרב היישוב הדר בית"ר.
בשירותו הצבאי הגיע לדרגת סגן-אלוף.
בשנת ה'תשנ"א (1990) ייסד את הישיבה התיכונית לחינוך תורני-סביבתי במצפה רמון, ועמד בראשה במשך 17 שנה.
במקביל עמד בראש מספר מוסדות חינוך נוספים בהם המדרשה לבנות "מדברך נאוה", ישיבה גבוהה "נחלת שלמה", מדרשת "אור הדרום", מרכז הדרכה "דרכי נועם" ועוד, ולימד במכללת מורשת יעקב ברחובות.
היה ממקימי תוכנית לימודי האמונה במכון מאיר ומלמד כיום גם במכללת בית וגן בירושלים.
בשנת ה'תשנ"ד (1994) נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
בשנת ה'תש"ע, פרש מראשות הישיבה במצפה רמון ועבר להתגורר בשכונת רמות אלון (רמות) בירושלים.
בשנת ה'תשע"א ייסד ישיבה גבוהה בשכונה, והוא עומד בראשה עד היום.
דוד אבן צור (נולד ב-30 בדצמבר 1958) הוא ראש עיריית קריית ים.
דוד אבן צור נולד במרוקו ועלה לישראל בגיל 12. גדל בקריית ים ולמד בבית הספר התיכון שבכפר הנוער ימין אורד.
בשנת 1989 הוא נבחר לראשונה כחבר מועצת עיריית קריית ים.
ב-1993 קיבלה רשימתו העצמאית שעמד בראשה, 3 מנדטים למועצת העיר.
משנת 2000 שימש בתפקיד סגן ראש עיריית קריית ים, וממלא מקום ראש העיר.
במקביל לתפקיד אותו ביצע ללא שכר, הוא עבד בחברת המשקם והגיע לתפקיד סמנכ"ל בחברה.
הוא מונה בשנת 2010 לתפקיד מנכ"ל החברה הכלכלית קריית אתא.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 התמודד אבן צור בבחירות המקדימות של הליכוד במחוז חיפה, ונבחר מבין המתמודדים כנציג המחוז ברשימת הליכוד לכנסת.
הוא שובץ במקום ה-27 ברשימה ולא נכנס לכנסת מכיוון שמפלגתו קיבלה 12 מנדטים בבחירות הכלליות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 התמודד בשנית במחוז, שובץ במקום ה-30 ברשימת הליכוד, ושוב לא נכנס לכנסת.
בשנת 2013 לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, הוצב אבן צור במקום השני ברשימתו של ראש העיר שמואל סיסו.
כשבועיים לפני יום הבחירות, לאחר שנסגרה רשימת המתמודדים לראשות העיר, ולאחר שאף מתמודד לא נרשם להתמודדות מול ראש העיר המכהן, הודיע ראש העיר סיסו על פרישתו מהמרוץ, לאחר שקיבל תפקיד בכיר ברשת אורט העולמית.
כתוצאה מכך, הועמד אבן צור כמתמודד יחיד בבחירות לראשות העיר.
בבחירות שהתקיימו הצביעו 64.3% מהבוחרים בעד בחירתו, ו-35.7% נגד בחירתו.
לאחר הצהרתו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ על הכרה בירושלים כבירת ישראל, הכריז אבן צור כי הפארק החדש המתוכנן לקום בעיר ייקרא על שמו של טראמפ.
טראמפ השיב לו במכתב תודה, בו הוא כתב ש"מרגש אותי לדעת שהעם בישראל שואב עידוד מהחלטתי להכיר בירושלים כבירת ישראל".
בבחירות 2024, התמודד פעם נוספת לראשות העירייה.
הוא התמודד מול אמיר ווסקו וניצח עם מעל 65% מהקולות.
דוד היה מיזם לפיתוח והפעלת לוויין לחישה מרחוק של כדור הארץ.
השותפות הראשיות למיזם היו סוכנות החלל הישראלית (ISA) וסוכנות החלל הגרמנית (אז - DARA).
ללוויין משימת צילום עם מטע"ד מצלמה מולטי-ספקטראלית.
בשל קשיי מימון, הלוויין לא נבנה, והוא סיים פיתוח ראשוני בלבד, ופיתוח מלא של המצלמה הרב צבעית.
פיתוח המצלמה והקונספט היו הבסיס למטע"ד של הלוויין הישראלי-צרפתי ונוס.
הלוויין דוד היה אמור לבצע חישה מרחוק עבור ניטור חקלאות, מעקב אחר מקורות מים ומחקר מדעי.
מסלול הלוויין היה אמור להיות מסלול מסונכרן שמש בעל עקבה קרקעית חוזרת כל שלושה ימים.
הלוויין המתוכנן היה אמור להיות בעל מסה של כ-180 ק"ג, עם יכולת תמרון המספקת כיוון של 30 מעלות מנדיר.
הפלטפורמה הייתה אמורה להתבסס על תתי מערכות שתוכננו ללוויינים SAFIR ו-BREMSAT.
הלווין היה בעל יכולת בקרת הכוון תלת צירית, עם דיוק ידיעת ההכוון של 0.02 מעלות.
המצלמה שנקראה MSRS (Multi-Spectral high Resolution Sensor) "מצלמה מולטי ספקטראלית בעלת רזולוציה גבוהה".
המצלמה המתוכננת עם 12 ערוצים בתחום הנראה ובתחום האינפרה-אדום הקרוב (NIR).
הרזולוציה המרחבית המתוכננת הייתה 5 מטר.
מגובה 670 ק"מ, העקבה הקרקעית היא בעלת SWATH של 30 ק"מ בנדיר.
המפתח המתוכנן (FOV) היא 2.6 מעלות בנדיר, וה-F# היה 8. המצלמה בנויה משלושה גלאי TDI, כל אחד עם 32 שורות של 6,000 פיקסלים.
המצלמה וכל שרשרת עיבוד התמונות ושידורן, נועדו להיות במשקל הנמוך מ-70 ק"ג, עם צריכת הספק של 130W.
יכולת אגירה של עד 48Gbit, עם צילום של 140 תמונות ביממה.
לצורך הורדת התמונות תוכנן רכיב שיורד בין 100/150 מגה ביט בשנייה.
סוכנות החלל הישראלית וסוכנות החלל הגרמנית החלו בבדיקת התכנות לקראת שיתוף פעולה בתחילת שנות ה-90. המערכת נקראה DIAMANT בצד הגרמני, ונועדה להיות מערך של לוויינים קטנים הנותנים ביצועים תכופים של חישה מרחוק ברזולוציה גבוהה עם המצלמה המפותחת.
שלב א' של הפרויקט, שנקרא דוד, הושלם, והוכחה התכנות כלכלית.
בשנת 1993, פרסום בעיתונות הישראלית על שיתוף פעולה ישראלי-גרמני לפיתוח לוויין ריגול, עורר חשש בממשלת גרמניה על המשכת הפרויקט.
בפברואר 2003 ציין יו"ר סוכנות החלל, יובל נאמן כי התקציבים הוקפאו.
לאחר הקפאת התקציב אל-אופ וחברת OHB ניסו להשקיע כספי מו"פ ולפתח ביחד, יחד עם מענק של 2.3 מיליון יורו מתקציב מו"פ אירופאי, ותקציב נוסף מסוכנות החלל.
עם זאת, לא היו מספיק כספים להשלמת הפרויקט.
מנכסי הפרויקט אל-אופ התקדמה עם פיתוח המצלמה.
על בסיס הידע נמכרה מצלמה ללוויין KOMPSAT2, יחד עם רכיב שפותח ב-OHB לשידור התמונות לקרקע בקצב גבוה, והמצלמה המפותחת הוצגה גם בהמשך כבסיס למצלמות למכירה של אל-אופ.
מצלמת MSRS היוותה הבסיס למצלמת הלוויין הישראלי צרפתי ונוס.
האי דוד הוא איון הממוקם בחלק הדרום מזרחי של מדף הקרח פבליקיישנז למול חופי ארץ הנסיכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 20 קילומטרים מדרום לאיי סוסטרן.
האי מופה לראשונה על ידי משלחת לארס כריסטנסן (שנערכה בעונת הקיץ האנטארקטי 1936 – 1937), בהתבסס על תצלומי אוויר.
האי מופה בשנית על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
שמו של האי ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
האי נקרא על שם די.
Dodd), שהיה צופה מזג אוויר בתחנת דייוויס בשנת 1963.
רבי דויד בן אלעזר אִבְּן בקודה (או בן פקודה) היה פייטן יהודי שחי במאה ה-11 בספרד.
שניים מפיוטיו הידועים הם למענך אלהי ואנא בקראנו.
לא ידוע הרבה על קורות חייו.
ידוע כי היה בן דודו של רבנו בחיי אבן פקודה והתגורר בספרד.
המשורר רבי יהודה אלחריזי מנה אותו בין גדולי פייטני דורו וכתב אודותיו: .
בחיבורו אוצר השירה והפיוט מנה פרופ' ישראל דוידזון עשרים פיוטים הידועים לנו בוודאות כשייכים לו, ומספר פיוטים נוספים מסופקים.
כמה משיריו פשטו על פני תפוצות רבות, ונהוג לשיר אותם בתפילות הימים הנוראים בקהילות יוצאי ספרד, בארצות צפון אפריקה, מצרים, לבנון, עיראק ואף תימן והודו.
למענך אלהי - נאמר בסליחות ביום הכיפורים בנוסח הספרדים במספר לחנים.
אנא בקראנו - נאמר בנוסח הספרדים בתפילת ערבית של ליל יום הכיפורים.
דממו שרפים מזמר - במקור פיוט לקדושה בתשעה באב, כיום נאמר בקהילות רבות כחלק מהקינות
כתב כמה מפיוטי הסליחות על פי ימות השבוע, הנאמרות בסליחות כמנהג ספרד.
אמון יום זה - נאמר בחג השבועות במנהג הספרדים.
נכתב כפתיח ("רשות") לפיוט האזהרות "שמור לבי מענה" לרבי שלמה אבן גבירול.
דוד מוגדר בדרך כלל כקרוב משפחה זכר שהוא אח להורה או נשוי לאחות של הורה.
דודים מלידה הם קרובי משפחה מדרגה שנייה.
המקבילה הנשית של דוד היא דודה, ומערכת היחסים ההדדית היא של אחיין או אחיינית.
בתרבויות ומשפחות מסוימות, ילדים עשויים להתייחס לדודניהם של הוריהם כדוד (או דודה).
זה משמש גם כתואר של כבוד לקרובים מבוגרים, שכנים, מכרים, חברי משפחה ואפילו זרים מוחלטים, למשל זקני אוסטרליה האבוריג'ינים.
השימוש במונח באופן זה הוא סוג של קרבה פיקטיבית.
דוד יכול להיות גם בן הזוג של דוד או דודה לפי ההגדרה הראשונה.
דוד למחצה הוא אח-למחצה של ההורה.
דוד רבא או דוד גדול הוא אח של סבא או סבתא.
דודים מלידה (אח או אחות של הורים) קשורים לאחייניותיהם ואחייניהם ב-25% מהגנום.
מכיוון שדודים למחצה קשורים דרך אחים למחצה, הם קשורים ב-12.5%.
דודים מנישואים אינם קשורים בגנום.
בערבית, האח של האם נקרא ח'אל (خال) ואחותה נקראת ח'אלה (خالة).
האח של האב נקרא עם (عم) ואחותו נקראת עמה (عمّة).
בטורקית, אח של האם נקרא דאיי ("dayi"), אחיו של האב הוא אמג'ה (amca), ובעלה של הדודה ידוע בשם אנישטה ("enişte").
אחותה של האם נקראת טייזה (teyze), אחותו של האב היא האלה (hala) ואשתו של הדוד היא ינגה (yenge).
בלטינית השתמשו בשמות שונים לדודים: אחי האב נקרא patruus (מלשון pater, אב), אחות האם נקראה mātertera (מלשון māter, אם), אחי האם נקרא avunculus, ואחות האב נקראה amita.
בהתאם, כשהדוד וההורה חלקו אותו מין, צאצאיהם נקראו בשם הנגזר משם הדוד (patruēlis ו־mātruēlis בהתאמה), אך כשהדוד וההורה לא חלקו אותו מין, צאצאיהם נקראו cōnsobrīnus.
בתרבויות מסוימות, כמו האלבנית, הסלאבית או הפרסית, לא קיים מונח כולל אחד המתאר את קרבת המשפחה של אדם לאחיו הזכר של הוריו.
במקום זאת, ישנם מונחים ספציפיים המתארים את קרבת המשפחה של אדם לאחיו של אמו (dajë באלבנית, daiyee בפרסית, wuj בפולנית) או קרבה של אדם לאחיו של אביו (xhajë באלבנית, amou בפרסית, stryj בפולנית).
קיים בידול אנלוגי באמצעות מונחים נפרדים לתיאור הקרבה של אדם לאחותה של אמו (teze באלבנית, khaleh בפרסית, ciotka בפולנית), ולאחיו של אביו, (hallë באלבנית, ammeh בפרסית, stryjna בפולנית).
רבים מהעמים האבוריג'ינים האוסטרליים פונים לחברים מכובדים של גברים בקהילה, הידועים כ"זקנים", כ"דוד" (ולנשים כ"דודה") כאות לוותק וכבוד, בין אם הם קשורים ובין אם לא.
בהודו משתמשים בשמות נפרדים לדודים השונים כמו אחיו של האב (צ'אצ'ה או קאקה).
אם אחיו של אביו מבוגר מאביו, הוא נקרא טאוג'י.
אח של האמא נקרא מאמא.
בעלה של הדודה מצד האב נקרא פופה ובעלה של דודה מצד האם נקרא מאוסה בהינדי.
במיתולוגיה הטיבטית מוכר דוד טומפה (Akhu Tönpa).
בשל הדימוי האוהב של דוד זקן, חכם וידידותי, בתרבויות רבות המילה שימשה ככינוי אוהב עבור אנשים רבים.
ההאנשה הלאומית של ארצות הברית, הדוד סם, משמש דמות אב אלגורית לאמריקאים רבים.
Uncle Albert/Admiral Halsey, שיר משנת 1971 של פול ולינדה מקרטני מתוך האלבום Ram.
הדוד אוסוולד מאת רואלד דאל
הדוד תום מאת הארייט ביצ'ר סטואו
הדוד וניה מאת אנטון צ'כוב
בן פארקר, הדוד בן, דודו של פיטר פארקר, ספיידרמן.
הדוד קמצוץ, דודו של דונלד דאק.
באק ראסל, דמות אותה גילם ג'ון קנדי בסרט "הדוד באק".
באק ראסל, דמות אותה גילם קווין מיני בסדרת הטלוויזיה "הדוד באק (1990)" .
באק ראסל, דמות אותה גילם מייק אפס בסדרת הטלוויזיה "הדוד באק (2016)" .
מנחי טלוויזיה בתכניות ובערוצים לילדים השתמשו בכינוי "דוד".
וולט דיסני כונה דוד וולט.
דוד (דודו) מזרחי (נולד ב-28 בינואר 1970) הוא מנהל ישראלי, מכהן כמנכ"ל קבוצת דנאל.
בעבר כיהן כמנכ"ל בזק וסמנכ"ל הכספים של תנובה.
מזרחי נולד ב-1970 ובעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית.
מזרחי החל לעבוד בקבוצת בזק בשנת 2001 כמנהל אגף רגולציה וקשרי מסחר.
לאחר מכן כיהן כסמנכ"ל כלכלה ותקציב, בין השנים 2012-2016 כיהן כמשנה למנכ"ל ומנהל הכספים הראשי של הקבוצה.
בשנת 2016 עזב את בזק על רקע התנגדותו לעסקת בזק-יס אשר הובילה בהמשך לחקירת משטרה.
ב-2017 מונה לסמנכ"ל הכספים פרטנר וחצי שנה לאחר מכן פרש ועבר לתפקיד משנה למנכ"ל וסמנכ"ל הכספים של קבוצת תנובה.
ביוני 2018 חזר לקבוצת בזק בתפקיד מנכ"ל, לאחר שמנכ"לית החברה סטלה הנדלר פרשה בעקבות חקירת עסקת בזק-יס.
בתקופת כהונתו החלה החברה את פריסת תשתית רשת הסיבים האופטיים בישראל ובשנת 2022 הודיע על פרישה.
בשנת 2024 מונה מזרחי למנכ"ל קבוצת דנאל.
מזרחי ואשתו הורים לשתיים ומתגוררים במבשרת ציון.
דוֹן דָּוִד אַבּוּדַרְהַם היה גובה מיסים יהודי ופרנס בן המאה ה-13 שחי בטולדו, ספרד.
הוא האדם הראשון שמתועד נושא את השם אבודרהם.
בשנת 1290 כינס סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה, ארבעה מראשי הקהילות היהודיות באנדלוסיה בעיירה הואטה לצורך חלוקת מכסת המס בין הקהילות.
בוועידה נקבע כי במקרה מחלוקת יכריע אבודרהם.
בית הכנסת אבודרהם שבטולדו, אשר עלה באש בשנת 1391, ייתכן שנקרא על שמו.
נכדו, דוד אבודרהם, שנקרא על שמו, כתב ספר פרשנות לתפילות.
דוד אברהם צ'יאולקר (21 ביוני 1909 - 2 בינואר 1982;באנגלית: David Abraham Cheulkar), הידוע בכינויו דוד אקטור (דוד השחקן), היה שחקן קולנוע הינדי יהודי.
בקריירה המשתרעת על פני ארבעה עשורים, הוא שחק בלמעלה מ-110 סרטים.
על הסרט "צחצוח נעליים" ("Boot Polish"), הוענק לו פרס שחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1955.
הוא היה חבר בקהילת בני ישראל דוברי מראטהית.
ב-1930 דוד סיים את לימודיו באוניברסיטת מומבאי עם תואר ראשון באמנויות.
לאחר שש שנים של ניסיון לא מוצלח למצוא עבודה, הוא החליט לנסות הסבה לשחקן מקצועי בתעשיית הקולנוע ההינדי.
בשנים אלו הספיק גם לקבל תואר במשפטים מהמכללה הממשלתית למשפטים.
ב-15 בינואר 1937 הוא קיבל את התפקיד הראשון שלו בסרט "זמבו", אשר הופק ובוים על ידי מוהאן בהואני, שהיה המפיק הראשי של חטיבת הסרטים של ממשלת הודו.
דוד היה פעיל ב, ולקח חלק בסרטים רבים של חוואג'ה אחמד עבאס.
בשיאו, בשנים 1959 עד 1975, היה דוד מנחה מופעי פרסים ידועים בהודו.
באחד מנאומיו של ג'ווהרלל נהרו, אמר ראש הממשלה כי כל האירועים בוודאי לא יהיו שלמים ללא נאומו של דוד.
בשנת 1930 סיים תואר בעריכת דין.
דוד היה פעיל בקבוצות ספורט יהודיות-ציוניות בהן השתתף עוד בהיותו נער עסק באגרוף ופיתוח גוף.
הוא היה שופט הספורט היהודי הראשון בהודו.
הוא היה מעורב בקידום ספורט, והפך לנציג המשחקים האולימפיים של הודו.
בשנת 1969 הוא זכה בעיטור פאדמה שרי על ידי ממשלת הודו.
בין חבריו הקרובים היה מאמן המשקולות הישראלי יעקב שפרינגר, אשר נרצח בטבח הנבחרת הישראלית במינכן.
בשנת 1972 מונה לשופט בבית משפט השלום בבומביי (מומבאי).
סרטו האחרון "גארי צ'וט-אורפ דורדאש", הפקה הודית-קנדית-בנגלדשית, יצא בשנת 1983 לאחר פטירתו.
לדברי בנציון אברהם צ'יאולקר, שכתב חיבור על דודו במלאת מאה שנה להולדתו, למרות שלא היה אדוק דתי, התפלל כל יום, ותמיד קיים את יום הכיפורים בצום ובביקור בבית הכנסת.
דוד מעולם לא נישא אך הייתה לו בת אשר נולדה ממערכת יחסים.
בשנת 1980 הוא שקל לעלות לישראל או להגר לקנדה, בשני המקומות התיישבו בני משפחתו, לבסוף בחר להגר לקנדה שם גרו אחיינו ואחייניתו.
ב-2 בינואר 1982, בגיל 72, דוד נפטר מהתקף לב בטורונטו, אונטריו, קנדה, נקבר בבית העלמין היהודי שם מצבתו עודנה ניצבת.
1982 - Sumbandh - יצא לאור לאחר מותו
1969 - עיטור פאדמה שרי מטעם ממשלת הודו
דוד (במקור: David) הוא סרט מערב גרמני משנת 1979 מאת הבמאי פיטר לילינטל.
הוא מספר את סיפורו של בנו של רב בגרמניה בתקופת השואה, שמנסה לגייס כסף כדי להימלט לארץ ישראל.
הדרמה מבוססת על ספרו של יואל קניג (Joel Koenig) "זכרונותיו של שורד" (Aufzeichnungen eines Ueberlebenden) ומתארת את סיפור השרדותו.
במציאות משפחתו גורשה, הוא נשאר לבדו לאחר ונאלץ לחיות במחתרת.
הסרט זכה בפרס "דב הזהב", הפרס הראשון בפסטיבל ברלין.
נער יהודי, דוד זינגר, מתבגר בברלין הנאצית.
הסרט חושף את מאבקי הזהות וההישרדות שהתרחשו לעיתים קרובות במקביל בקרב יהודי אירופה שסועת המלחמה, במיוחד בקרב הצעירים.
"אבא אומר שאנחנו חייבים להיות גאים בכך שאנו יהודים, במיוחד עכשיו", אומר דוד לאחיו ליאו, שמנסה להסוות את זהותו היהודית על ידי לבישת מדים נאציים.
אבל הטלאי הצהוב שדוד וחבריו היהודים נאלצים לענוד אינו סימן לגאווה יהודית.
כאשר זהותם של יהודים הפכה לגזר דין מוות בגרמניה הנאצית, ערכו הוטל בספק עבור יהודים שעברו את השואה.
הסרט חושף את מהלך המלחמה נגד היהודים בגרמניה, כפי שנראה מנקודת מבטו של ילד שמנווט ברחובות מסוכנים ובקרונות רכבת.
הסרט סוקר את השפעת מדיניותו של היטלר על חיי היומיום בברלין ועל היחסים בין יהודים ללא-יהודים.
יחד עם דוד אנו עדים לסילוקם ההדרגתי אך המתמשך של יהודי העיר.
הסרט נפתח בגרמניה שלפני המלחמה, ומתאר את החוויה של הגיבור הצעיר באנטישמיות המשתוללת שתצמח בקרוב לכדי השואה.
בסצנה הראשונה, דוד הצעיר מוטרד על ידי קבוצת תלמידי בית ספר גרמנים שמכים אותו ומתגרים בו במילים "חזיר יהודי".
מאוחר יותר, חגיגה קהילתית של פורים - החג היהודי המנציח את הצלת יהודי פרס העתיקה מהשמדה - מבשרת את המלחמה הקרבה.
אביו של דוד, רב הקהילה, נושא דרשה המתארת את ניסיון ההשמדה שבסיפור פורים, אות עגום לבאות.
הסצנה היא ייצוג של אירוניה דרמטית: הרב זינגר אינו מודע, או אינו רוצה להכיר ברלוונטיות של דבריו שלו למצב בגרמניה הנאצית בשונתיה המוקדמות.
באמצע החגיגה צועדת קבוצת גרמנים ליד בית הכנסת בקריאות "יהודים החוצה, יהודים החוצה".
הרב מתעקש שהם למעשה רק קוראים לבני הנוער בעיר, ושהמזמור שלהם הוא בעצם: "נוער, החוצה, נוער החוצה".
הסרט מתאר את המרחב האינטימי של בני משפחת זינגר והאינטראקציות שלהם זה עם זה - אהבה, מסירות ופחד מאובדן ופרידה קרובים.
כשהרב נאלץ לראות את בית הכנסת שלו מוצת על ידי הנאצים, וחוזר הביתה עם צלב קרס מתנוסס על ראשו, הוא מתעקש שהדבר החשוב הוא שהמשפחה חיה ויחד.
בשנת 1979 זכה דוד בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-29 בברלין:
דוב הזהב - פטר לילינטל
פרס אינטרפילם - פטר לילינטל
פרס OCIC - פטר לילנטל
באותה שנה זכה דוד בשני פרסים בטקס פרסי הקולנוע הגרמני :
הישג אישי יוצא דופן - ולטר טאוב
סרט עלילתי מצטיין - דוד
פראו זינגר - אמו של דוד
ד"ר גרל (בתפקיד רודולף סלנר)
אריק ילדה (בתפקיד אריק ג'ילדה)
ולדימיר וייגל (בתפקיד ולדימיר וייגל)
הנס זיסלר (בתפקיד יוהאן זיסלר)
דוד זכה לשבחים על שיחזור גרמניה בתקופת המלחמה ועל נטייתה לאנדרסטייטמנט.
זוועות השואה מדברות בעד עצמן, לא דורשות רגשיות נלהבת מדי מהשחקנים או מהבימוי.
דוד אביטבול (1861–1924) היה איש עסקים, פעיל ציבור, מראשוני היוצאים מחומות יפו.
נולד בשנת 1861 ביפו, לאברהם אביטבול וזהרה.
סבו, יעקב אביטבול ושני בניו על נשותיהם עלו ממרוקו דרך גיברלטר והיו מראשוני המתיישבים היהודים ביפו בעת החדשה.
אביו של דוד, אברהם, היה מחלוצי המסחר בטקסטיל בארץ באותה העת
בנעוריו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית, ונשא לאישה את רוזה, בתו של הרב מרדכי חסון.
לאחר מותו של אביו, החל להשתתף בעסקי המסחר שלו וניהל את עסקיו.
אביטבול היה פעיל בעסקי הציבור, ויחד עם שמעון רוקח וד"ר שמעון מויאל הניחו את היסודות לחיים ציבוריים ביפו.
הוא השתתף ביסודה של חברת "עזרת ישראל" ויתר המוסדות - בית חולים, עזרת נצרכים, עזרת עולים וכו'.
דוד אביטבול היה חלוץ בכך שהיה מראשוני היוצאים מחומות יפו.
הוא לקח חלק בחברה שיזמה את הקמת שכונת נווד צדק, וייסד את בית כנסת אביטבול שהיה קיים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אחיינו, משה אביטבול (1863–1908) היה חבר ועד העיר יפו.
הוא נבחר יחד עם עוד 10 נציגים לוועד, זאת לאחר דיונים רבים שהתקיימו בעברית בלבד, דבר שלא היה מקובל באותה עת.
בשנת 2001 זכה שלמה אביטבול, צאצא אחיו, בפרס יקיר העיר תל אביב.
דוד אבנר (נולד ב-29 באוגוסט 1951) הוא מנהל ישראלי, שכיהן כמנכ"ל חברת פרטנר תקשורת.
קודם לכן שימש בתפקידי ניהול בכירים בחברות שטראוס, אמדוקס, כמרצה למנהל עסקים ובתחום הבנקאות.
בגיל 16 עזב את לימודיו והחל לעבוד כמחלק עיתונים, ובהמשך השלים את בחינות הבגרות.
ב-1969 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים והשתחרר בדרגת סמל ראשון.
דוד אבנר למד באוניברסיטת חיפה, שם סיים תואר ראשון במתמטיקה במסלול מדעי המחשב ופילוסופיה (1976).
ובשנות ה-90 השלים תואר שני במנהל עסקים (M.B.A.) בטכניון (1994).
בשנת 1983 היה ממקימי היישוב נופית בגליל התחתון בה התגורר מ-1987 ועד 2014.
לאחר סיום לימודיו עבד באלביט מערכות בפיתוח מערכות אוויוניקה למטוסי קרב, ובהמשך עבר לחברת צים כמנהל מערכות תקשורת.
בשנת 1983 הצטרף לחברת שטראוס כמנהל מערכות המידע, והוביל את הקמת תשתיות המחשוב בחברה.
ב-1987 מונה למנהל מפעל הגלידות של שטראוס, ובהמשך למנכ"ל חטיבת המחלבות.
בשנת 2000 עזב את שטראוס וחזר לתחום ההיי-טק.
בשנת 2000 הצטרף דוד אבנר לחברת אמדוקס ושימש כנשיא פעילות החברה באירופה ואמריקה הלטינית.
בהמשך מונה לסגן נשיא בכיר לתפעול, והיה אחראי על מרכזי הפיתוח של החברה ועל הקמת מרכז הפיתוח בהודו.
בשנת 2005 הצטרף אבנר לפרטנר כמשנה למנכ"ל ובאותה שנה מונה לתפקיד מנכ"ל החברה.
בתקופת כהונתו פעלה החברה להרחבת תחומי פעילותה מעבר לשירותי סלולר, והחלה בהיערכות לכניסה לתחומי האינטרנט והטלוויזיה.
בתקופה זו רשמה פרטנר רווחיות גבוהה והמשיכה למצב עצמה כחברה המובילה בענף.
בשנת 2009 נמכרה פרטנר ליזם אילן בן-דב אבנר מונה כסגן היו"ר אך פרש מתפקידו ב-2010.
לאחר פרישתו מפרטנר נבחנה מועמדותו של אבנר לתפקיד מנכ"ל משרד האוצר, מינוי שלא התממש.
ביולי 2011 מונה לדירקטור בבנק לאומי וכיהן בו עד 2017. בשנת 2014 הצטרף לסגל ההוראה בקריה האקדמית אונו כמרצה מן החוץ למנהל עסקים.
בשנת 2017 מונה ליו"ר חברת הסטארט-אפ Cellomat, המפתחת מערכות שירות אוטומטיות למכשירים סלולריים.
בשנת 2019 מונה לדירקטור חיצוני בבנק הפועלים, וכיהן כחבר בוועדות דירקטוריון שונות, בהן ועדת הביקורת אסטרטגיה וניהול סיכונים.
בשנת 2020 שימש תקופה קצרה כחבר בוועדה למינוי דירקטורים בתאגידים בנקאיים.
דוד אבנר מתגורר בבית יצחק שבעמק חפר, נשוי ליהודית, אב לשלושה ילדים וסב לשישה נכדים.
הוא טייס ובעלים של מטוס קל מסוג אולטרה לייט.
דוד אבודרם הוא קצין צנחנים ישראלי, בעל עיטור העוז ממלחמת יום הכיפורים.
דוד אבודרם נולד באיסטנבול שבטורקיה בבית ציוני ולמד בילדותו עברית.
ב-1962 ביקר בישראל והחליט להישאר בה.
הוא למד בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי, ובכפר סילבר.התגייס לצה"ל ושירת תחילה בנח"ל ולאחר מכן בצנחנים: בגדוד 50 בסיירת צנחנים ובגדוד 202. במלחמת ששת הימים הוא נלחם בקרבות ברצועת עזה ובסיני.
לאחר ששירת שלוש שנים בצבא הקבע, בין היתר בתפקיד מפקד פלוגה, הוא השתחרר ב-1972 והחל בלימודי ביוכימיה באוניברסיטת בר אילן.
נישא לדבורה לבית קוזלובסקי והם התגוררו בחולון.
לאחר שנת לימודים אחת, עבר ללמוד באוניברסיטת תל אביב.
כשבועיים לפני מלחמת יום הכיפורים נקרא סגן אבודרם לשירות מילואים וסופח לגדוד 68 של חטיבת ירושלים שאייש את המעוזים בקו בר-לב.
הוא הוצב במעוז "אורקל" שבגזרה הצפונית של תעלת סואץ, כמפקד אורקל ב', אחד משלושת מוצבי המשנה שכלל המוצב הפלוגתי.
אבודרם הכיר היטב את הגזרה מתקופת שירותו במלחמת ההתשה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים תקפו המצרים את המוצב בארטילריה ולאחר מכן נפתחה התקפת טנקים משולבת בחי"ר מ"מוצב ה-900" - מוצב מצרי שהיה ממוקם 900 מטר מצפון למוצב הישראלי.
ההתקפה המצרית נהדפה על ידי אורקל א' - המוצב המרכזי ועל ידי אורקל ב', כשלטענת אבודרם, הוא והסמל שלו מייצרים את רוב האש מול ההתקפה.
כתוצאה מההפגזה המצרית נהרגו מפקד המעוז, סרן גד שומך וסגנו, סגן עזרא קצב, שהיו באורקל א'.
אבודרם הצטווה על ידי מפקד הגדוד, שהיה בבלוזה, לעבור עם חייליו (חמישה במספר) מאורקל ב' לאורקל א', לתפוס פיקוד על המעוז ולארגן מחדש את הכוח להגנה.
בסביבות השעה 18:00 הוא עבר לבדו לאורקל א', כיוון שסבר שמצב אורקל ב' תקין והוא יכול להמשיך להגן על גזרתו בפיקוד הסמל.
בינתיים תקפו המצרים את המעוז על ידי חי"ר וקומנדו ממערב וכיתרו את אורקל ג', ששכן מדרום לאורקל א' וב'.
במקביל נמשכו כל העת ניסיונות המצרים לתקוף את אורקל א' בארטילריה ורגלים, התקפות שנהדפו.
מחלקת הטנקים ששהתה במעוז איבדה טנק אחד שפרץ את דרכו החוצה מן המעוז ונותרה עם שני טנקים, כשסמל המחלקה, שלמה ערמן, החליף את מפקד המחלקה שנהרג.
שני הטנקים סייעו להדיפת המצרים, אך היו נתונים כל העת לאש מצרית ועסקו חלק גדול מהזמן בהתחמקות מירי נ"ט מצרי.
למחרת, בעת שהיה ברור שאורקל ג' עומד ליפול בידי המצרים, קיבל אבודרם פקודה להתארגן לפינוי המעוז.
הוא ארגן את הכוח ובו שני טנקים וזחל"מ והכוח הצליח לפרוץ את המצור המצרי על המעוז ונע דרומה, תוך שהוא נתקל במארבים מצרים נוספים.
כ-7 ק"מ מדרום ל"אורקל" נתקל הכוח הישראלי במארב שפגע בזחל"מ ובטנק האחורי (הטנק הקדמי המשיך בנסיעה).
אבודרם ניסה לארגן את החיילים להסתערות על המארב, אך התברר לו כי הסתער לבד ותוך הסתערותו ספג פצצת RPG בכתפו, הוא נפצע ונשבה על ידי המצרים.
בשבי במצרים הוא ספג עינויים והשפלות ועבר חקירות קשות רבות.
הוא שוחרר עם ראשוני השבויים ששוחררו ב-16 בנובמבר 1973. לאחר שובו לישראל, אושפז במשך תשעה חודשים ועבר שלושה ניתוחים.
בזמן אשפוזו המשיך בלימודי התואר באוניברסיטת תל אביב והשלימם בינואר 1975. באותה שנה הוא שב לשירות קבע בצה"ל והדריך בבה"ד 1.
דוד איגנָטוֹב (איגנאטוב) (ביידיש: איגנאטאָוו; באנגלית: David Ignatoff; 27 באוקטובר 1885 – 26 בפברואר 1954) היה סופר, מחזאי, סופר ילדים וסופר יידי אמריקאי.
דוד איגנטוב נולד בעיירה בּרוּסילוב (Брусилов) שבפלך קייב, רוסיה (אוקראינה).
בנעוריו נתפס לפעילות מהפכנית נגד משטר הצאר, ובשנת 1905, בהיותו כבן עשרים, היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
איגנטוב חיבב את עולם בעלי המלאכה היהודים, מהגרים שמקרוב באו מאירופה לניו יורק, וגם כתב עליהם בספריו.
הוא היה בין מייסדי חבורת היוצרים היידישיסטים "די יונגע" ("הצעירים") וערך את ביטאונה "שריפטן" ("כתבים").
הרבה לכתוב גם ספרות ילדים ביידיש, ובהם ספרי אגדות מימי הביניים.
מקום חשוב ביצירתו תפסה העיר פראג העתיקה ויהודיה.
ספרו היחיד שתורגם לעברית, "מעשיות-פלא מפראג העתיקה" (1920; תורגם בשם "בארץ הלבנה", 1954), מספר על מסעותיו של סוחר יהודי איש פראג והרפתקאותיו.
ב-1975, במלאת 90 שנה להולדתו, זכתה יצירתו למהדורה של מבחר כתבים ביידיש, בבואנוס איירס, עם מבוא מאת שמואל רוז'נסקי.
דוד איגנטוב חיבר למעלה מ-25 כרכי סיפורת, מחזות וספרות ילדים ביידיש.
לצד פועלו הספרותי, היה חבר צוות היא"ס במשך ארבעים שנה, עד מותו.
נפטר בניו יורק ב-1954, בגיל 68. נקבר בבית העלמין ניו מאונט כרמל של הארבעטער-רינג בקווינס.
בארץ הלבנה; תרגם: א"ד שפיר; איורים: נפתלי בזם, תל אביב: מ.
דוד אזולאי (5 במאי 1954, ב' באייר ה'תשי"ד – 30 באוקטובר 2018, כ"א בחשוון ה'תשע"ט) היה השר לשירותי דת בממשלת ישראל ה־34 וחבר הכנסת מטעם סיעת ש"ס במשך כ-22 שנה.
כיהן גם כסגן שר הפנים תחת השר אלי ישי (2001 - 2003) שימש בכנסת ה־15, ובכנסת ה־18 כיושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה (עד 2011), ולאחר מכן יושב ראש הוועדה לפניות הציבור.
היה גם יושב ראש ועדת משנה לנושא ביטחון פנים.
נולד במקנס למסעוד ופרלה, מצאצאי החיד"א.
בשנת 1963, בגיל 9, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה ברכסים.
כנער התייתם מאביו, ולמד בבית הילדים ציון-בלומנטל.
בהמשך למד בישיבה התיכונית הראשון לציון בחיפה, ושירת בצה"ל כחובש קרבי.
לאחר שחרורו, למד בסמינר למורים "חזון יחזקאל", ועבד כמורה בעכו בה התגורר, וגם ניהל בית ספר של החינוך העצמאי בעיר.
עסק בחינוך עד לשנת 1993. במקביל, כיהן כחבר מועצת העיר עכו מטעם אגודת ישראל במשך שלוש קדנציות, מ-1978 עד 1993. בין היתר היה ממונה על שירותי הרווחה, וחבר הנהלת רשת המתנ"סים העירונית.
היה מקורב לרב העיר הרב שלום לופס.
בשנים 1993–1996 כיהן מטעם משרד הפנים כסגן ראש המועצה, ולאחר מכן כראש המועצה האזורית נחל עירון (שפורקה לאחר מכן למעלה עירון ובסמ"ה).
היה חבר הוועדה הקרואה של המועצה הדתית קריית-אתא, וחבר המועצה הממונה ביישוב חצרות יסף, שהוקם עבור עולים מאתיופיה.
בשנת 1996 נבחר לראשונה לכנסת, ומהכנסת הארבע עשרה כיהן ברציפות כחבר כנסת במשך כ-22 שנים ברציפות עד מותו.
בשנים 2000–2001 כיהן כיו"ר ועדת הפנים ואיכות הסביבה של הכנסת.
הרבה לעסוק בזכויות אסירים, נושא שהיה קרוב ללבו, וקיים סיורים רבים בבתי כלא.
בשנים 2001–2003 כיהן כסגן שר הפנים בממשלתו הראשונה של אריאל שרון.
במהלך כהונתו במשרד הפנים מונה על ידי שר הפנים אלי ישי, לעמוד בראש צוות מקצועי שיפעל לבדיקת מעמדם של בני הפלאשמורה - ביתא ישראל ששהו במחנות באתיופיה.
בצוות המקצועי היו חברים הרב שלמה משה עמאר, אז אב בית דין בפתח תקווה, שריכז את המחקר ההלכתי, דוד אפרתי לשעבר ראש מינהל האוכלוסין במשרד הפנים, ואז ראש מועצת הר אדר, הרב יוסף הדנה רבה של יהדות אתיופיה, ועורך הדין חיים קנר, עוזרו של אזולאי, שריכז את פעילות הצוות.
בעקבות הוועדה ופסיקת הרב עובדיה יוסף, התקבלה החלטת ממשלה לאפשר כניסתם של שארית יהודי אתיופיה.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר לכהונה נוספת כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה.
ב-2011, הוא פינה את כיסאו לחברו לסיעה אמנון כהן, והתמנה ליושב ראש הוועדה לפניות הציבור.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום השמיני ברשימת ש"ס.
לאחר הבחירות היה חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור, בוועדת הכנסת ובוועדת הכספים.
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום החמישי ברשימת ש"ס, ועם הרכבת הממשלה החל לכהן כשר לענייני דתות, מחודש מאי 2015. מעט לאחר כניסתו לתפקיד, התבטא בחריפות כנגד הרפורמים ואמר כי אינו יכול להגיד שהם יהודים, לאחר שדבריו עוררו סערה, סייג אותם.
כשר הממונה התנגד למתווה הכותל.
בכהונתו בכנסת היה אזולאי גם חבר בוועדת הכספים, ובוועדת החוץ והביטחון.
חבר בשדולות למען הדיור הציבורי, למען העסקה ישירה, למען השתלבות תעסוקתית של המגזר החרדי, למען אנשים עם מוגבלויות, למען חיזוק הפריפריה, ולמען השלטון המקומי.
כן היה יו"ר השדולה למניעת הגירה בלתי חוקית לישראל.
כן פעל לסבסוד משפחתונים וצהרונים למשפחות מעוטות יכולות, לסיוע של משרד הבריאות לילדים נכים, ולסיוע למפוני גוש קטיף.
במהלך כהונתו בכנסת הגיש אזולאי כ-780 הצעות חוק, ויזם מספר חוקים, ובהם:
חוק האוסר על גביית דמי כניסה לגנים ציבוריים (יחד עם משה גפני ודב חנין)
תיקון לחוק קביעת הזמן הקובע את מועדי שעון הקיץ בישראל (יחד עם אלי אפללו)
תיקון לחוק הגנת השכר הקובע את המועד שבו יש לתת לעובד את תלוש השכר ופרטים שחובה לציין בו (יחד עם שלי יחימוביץ' ומשה שרוני)
תיקון לחוק המקרקעין הקובע כי אם דייר בבית משותף מעוניין להרחיב את דירתו לשם בניית מרחב מוגן, יידרשו לשם כך הסכמתם של 60% מבעלי הדירות (לעומת 75% עד אז)
תיקון לחוק המקרקעין (חיזוק דירות מפני רעידות אדמה), שבין היתר הקטין את רף ההסכמה הנדרש מהדיירים כדי לבצע חיזוק מבנה לפי תמ"א 38 (יחד עם זבולון אורלב)
תיקון לפקודת התעבורה המחייב מורים לנהיגה להתקין דיבורית (יחד עם יצחק לוי)
חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה (הצעתו מוזגה בהצעת חוק ממשלתית שבאה בעקבותיה).
תיקון לפקודת העיריות המסדיר את אבטחתם של ראשי רשויות מקומיות מאוימים (יחד עם אופיר פינס-פז)
תיקון לפקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) הפוטר בתי עלמין שאינם למטרות רווח מתשלום ארנונה (יחד עם משה גפני ואורי מקלב)
תיקון לחוק הכניסה לישראל המאפשר את הארכת רישיונו של עובד זר המועסק במתן טיפול סיעודי, מטעמים הומניטריים מיוחדים, גם אם העובד לא הועסק בכל פרק הזמן אצל אותו מטופל סיעודי, בהמלצת ועדה.
תיקון לחוק פיצוי לנפגעי פוליו המרחיב את תחולתו גם על מי שנפגעו מחוץ לישראל (יחד עם ציון פיניאן).
תיקון לחוק מרשם האוכלוסין הקובע כי פסק דין הצהרתי של בית דין רבני לעניין יהדותו של אדם בתובענה של בעל דין שהוא תושב בענייני נישואין וגירושין, יחייב, ככלל, את רישומו של אותו אדם כיהודי במרשם האוכלוסין.
אזולאי התמודד כ-13 שנה עם מחלת הסרטן.
ב-14 במרץ 2018, עקב החמרת המחלה שתקפה אותו, התפטר מהכנסת, ואת מקומו בכנסת תפס בנו, ינון אזולאי, שמוקם במקום ה-16 ברשימת ש"ס בבחירות לכנסת העשרים.
הוא המשיך לכהן כשר לענייני דת עד 12 באוקטובר, אז החליף אותו השר אריה דרעי, עקב החמרת המחלה.
ב-30 באוקטובר 2018 נפטר מהמחלה.
בהלווייתו השתתפו אלפים בהם השרים אריה דרעי, מירי רגב, זאב אלקין.
הספידוהו הרבנים שלום כהן, יצחק יוסף, ושלמה משה עמאר.
יום לאחר מותו, קיימה הממשלה ישיבת אבל, ובנובמבר, שלושה שבועות לאחר מותו, קיימה מליאת הכנסת ישיבת אבל נוספת.
דוד אזולאי היה נשוי לפנינה ואב לארבעה, אחד מהם חבר הכנסת ינון אזולאי.
ב-2016, לאחר שנות מגורים רבות בעכו, עבר להתגורר בשכונת קריית שמואל שבחיפה.
דויד פיודורוביץ אוֹיְסְטְרַך (; 30 בספטמבר 1908 – 24 באוקטובר 1974) היה כנר יהודי סובייטי.
הוא השאיר אחריו מספר רב של הקלטות, ויצירות רבות הוקדשו לו.
אויסטרך נולד בשנת 1908 בעיר אודסה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום אוקראינה.
כילד למד כינור בעירו אצל פיוטר סטוליארסקי.
את הופעת הבכורה שלו נתן שם, בגיל 6. אחר כך המשיך בלימודיו אצל סטוליארסקי בקונסרבטוריון של אודסה (1923–1926) והופיע כסולן בקונצ'רטו לכינור של גלאזונוב בניצוח המלחין, בקייב, 1927.
הקלטותיו והופעותיו בקונצרטים של שוסטקוביץ' נודעות במיוחד, אבל הוא הרבה לנגן גם קונצרטים קלאסיים.
הוא עבד עם תזמורות ברוסיה, וכן עם מוזיקאים באירופה ובארצות הברית.
עוד הקלטה מפורסמת היא זו של הקונצרט המשולש של בטהובן, שניגן עם סביאטוסלב ריכטר ומסטיסלב רוסטרופוביץ'.
הקונצ'רטו לכינור של אראם חאצ'טוריאן הוקדש לו, וכך גם שני הקונצ'רטי לכינור של דמיטרי שוסטקוביץ'.
אויסטרך קיבל את הכשרתו הראשונה והיחידה מן המורה לכינור פיוטר סטוליארסקי.
בניגוד להשקפה המקובלת, אויסטרך לא היה וירטואוז מלידה.
לאמיתו של דבר, הוא החל בנגינת ויולה בתזמורת הקונסרבטוריון, ורק כמה חודשים אחר כך עלה לדרגת סולן וניגן בהופעת הבכורה שלו את הקונצ'רטו בלה מינור של באך עם התזמורת.
כעבור שנה, הופיע לראשונה כסולן ברסיטל.
הוא סייר ברוסיה במשך שנתיים, ולבסוף הופיע בפעם הראשונה בלנינגרד, בנגינת הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי.
בשנת 1936 זכה אויסטרך בפרס שני בתחרות וייניאבסקי.
העובדה שלא זכה בפרס ראשון סותרת גם היא את האגדה שהיה וירטואוז מלידה.
לבסוף הטביע את חותמו בזירה הבינלאומית כשזכה בפרס ראשון בתחרות על שם המלכה אליזבת (שהייתה ידועה אז בשם "תחרות איזאיי") בבריסל.
הקריירה של אויסטרך יצאה לדרך מנקודה זו, פרט למכשול אחד קטן - ברית המועצות הפריזה בהגנה על אזרחיה, ולא הרשתה לו לעזוב.
הוא המשיך ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, אבל כאשר פלשה גרמניה הנאצית אל ברית המועצות, יצא לחזית וניגן לפני החיילים כדי לעודד את רוחם.
במשך כעשר שנים ניגן אויסטרך בסטרדיוואריוס קונטה די פונטנה שלו משנת 1702. בשנת 1966 החליף אותו בסטרדיבריוס אקס מרסיק משנת 1715. הוא זכה לכבוד והוקרה כמורה, שעשה את שנותיו החזקות בפקולטה של קונסרבטוריון של מוסקבה (בשנת 1939 מונה לפרופסור) בין ידועי שם כמו יורי ינקלביץ, אדוארד גרץ' ובוריס גולדשטיין.
דוד אויסטרך היה אביו של הכנר איגור אויסטרך וסבו של הויולן ולרי אויסטרך.
דוד ואיגור אויסטרך הרבו להקליט בצוותא.
אויסטרך נפטר בעקבות התקף לב שלקה בו במהלך סיור הופעות עם התזמורת המלכותית ההולנדית באמסטרדם בשנת 1974. גופתו הוחזרה למוסקבה, שם נקבר בבית העלמין נובודוויצ'י.
משנת 2000 מתקיים בעיר פרנו שבאסטוניה "פסטיבל דוד אויסטרך" לזכרו.
אויסטרך נהג לבלות באופן קבוע את חופשות הקיץ שלו בעיר במשך 24 שנים, וגם הופיע שם.
את הפסטיבל מארגן המנצח נמה ירווי, ובין השאר משתתפים בו כנרים שלמדו בעבר אצל אויסטרך.
החל משנת 2006 מתקיימת במוסקבה תחרות כנרים שנתית הנקראת על שמו.
דוד אופק (נולד ב-9 בינואר 1968) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
דוד אופק נולד ב-9 בינואר 1968 ברמת גן.
אופק הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
במהלך לימודיו זכה פעמיים בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים: על סרטו התיעודי "חלומות חיים" (1993) ועל "בית" (1994), בו הופיעו מספר רב של נושאים וטכניקות המאפיינים את יצירתו.
בבית הספר סם שפיגל החל ליצור שיתוף פעולה אמנותי עם חברו לכתה, הבמאי והתסריטאי יוסי מדמוני.
שנתיים לאחר סיום לימודיו יצר, כתב וביים את סדרת הטלוויזיה הראשונה שלו, "בת ים ניו יורק", בהפקת מיכה שגריר עבור "שידורי קשת".
הסדרה זכתה בפרס אופיר לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר ונבחרה לייצג את ישראל בפסטיבל אינפוט בשנת 1996 במקסיקו.
ב-1999 ביים את הסרט התיעודי "5 סיפורי אהבה" עבור ערוץ 1, אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2000, בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב בפסטיבל הסרטים הישראלי בארצות הברית 2001, והשתתף במסגרת התחרותית בפסטיבלים הדוקומנטריים של טיוואן ויוון.
בשנת 2000 יצר עם מדמוני את הסדרה "טייק-אווי" עבור ערוץ 3 בכבלים וביים חלק מפרקיה.
ב-2005 כתב וביים עם מדמוני את הסדרה "מלנומה אהובתי" שהוקרנה בפסטיבל הקולנוע בירושלים וזכתה בפרס הדרמה בתחרות האקדמיה הישראלית ב-2006. ב-2006 יצא הסרט "מלנומה אהובתי" אשר מתבסס על הסדרה.
הסרט בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים היוקרתי של מונטריאול ובפסטיבל חיפה.
ב-2006 יצאו לאור סדרה דוקמנטרית נוספת שאוגדה לסרט: "האולפן", אשר עוקבת אחרי ארבעה תלמידים באולפן ללימוד עברית.
הסרט זיכה את אופק בפרס הבמאי הדוקומנטארי בפסטיבל ירושלים.
בשנת 2008 זכה סרטו הדוקומנטרי "האגדה על ניקולאי וחוק השבות" בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים.
בשנת 2011 ביים יחד עם איתי רזיאל את הסדרה "בלי בושה".
ואת הסרט "מותרות", שהתחרה בקטגוריה "רוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
סרט תיעודי העוקב אחר תקנוני צה"ל שקובעים מאיזה צורים יכולים להיכנס לעזה, כחלק מהסגר על רצועת עזה.
עבודותיו של אופק מתאפיינות בעיסוק בגיבורים בני קבוצות לא הגמוניות בחברה הישראלית, עולים, עובדים זרים, בני עדות המזרח ובטשטוש החיבור בין קולנוע עלילתי לקולנוע תיעודי, תוך שימוש בשחקנים לא מקצועיים.
בשנת 2012 יצאה למרקע סדרת הטלוויזיה שיצר בצוותא עם יוסי מדמוני וחיים שריר "30 ש"ח לשעה".
הסדרה שמספרת את סיפורן של שלוש נשים עובדות קבלן בתחום הניקיון המקימות קואופרטיב עצמאי שודרה בערוץ 1 וזכתה לביקורות נלהבות הן ברמת העשיה והן מבחינת תכניה החברתיים והמגדריים.
המבקרים קשרו בין הסדרה לבין המגמה החברתית המהפכנית הצעירה בעשור השני של שנות ה-2000 בישראל.
בשנת 2013 ביים אופק את הסרט הקצר "גבול ונדל"ן", במסגרת סרט המחווה לדוד פרלוב עקבות בירושלים.
בשנת 2019 ביים את סרט הקולנוע "נולדתי בירושלים ואני עדיין חי" ביחד עם יוסי עטיה, ויצר את הסדרה "מתיר עגונות" ביחד עם יוסי מדמוני ותמר קיי.
אופק הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות.
נשוי לעיתונאית והבמאית איילת בכר, בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בת ים ניו יורק (סדרת דרמה בהפקת מיכה שגריר עבור "שידורי קשת"; במאי-שותף), 1996
5 סיפורי אהבה (סרט תיעודי עבור ערוץ 1), 1999
Take Away (סדרת דרמה עבור ערוץ 3; במאי-שותף), 2000
"בוסתן ספרדי באמריקה" (סרט תיעודי עבור טלעד ערוץ 2; במאי), 2000
המנגליסטים (סרט עלילתי; במאי-שותף), 2002
מלנומה אהובתי (מיני-סדרת דרמה; במאי-שותף), 2005
האולפן (סדרה תיעודית; במאי), 2006
ימים זוהרים (סרט דוקומנטרי, במאי), 2007
פרדיגמה (סרט דוקומנטרי, במאי), 2007
עלי מוהר – שחקן נשמה (סרט דוקומנטרי עבור ערוץ 8, במאי), 2007
קו העלילה "אינסומניה" מתוך סדרת הטלוויזיה מסכים (במאי), 2007
האגדה על ניקולאי וחוק השבות (סרט תיעודי; במאי)ץ 2008
10 קצרים על דוד ריב (דוקומנטרי, במאי), 2010
מותרות (סרט תיעודי; במאי), 2011
בלי בושה (סדרה תיעודית, במאי), 2011
גבול ונדל"ן מתוך "עקבות בירושלים" – מחווה לדוד פרלוב (במאי), 2013
שלושים שקל לשעה (סדרת דרמה; במאי), 2012
חנדה חנדה 4 (סרט תיעודי קומי; במאי), 2013
זוגות (סדרה תיעודית עבור ערוץ 8; במאי), 2014
להרוג את הסבתא (סדרת קומדיה; במאי ויוצר)ת 2015
ביקור בית (סדרה תיעודית עבור yes דוקו; במאי), 2016
המלחמה האחרונה של קטי (דוקומנטרי, במאי), 2017
שיר למעלות (דוקומנטרי, במאי), 2018
משתפים פעולה (סדרה דוקומנטרית, בימוי 3 פרקים), 2018
אני הייתי צבי מתוך המחווה ל"קולו של אחמד" (דוקומנטרי, במאי), 2019
נולדתי בירושלים ואני עדיין חי (עלילתי, במאי), 2019
מתיר עגונות (סדרה, במאי ויוצר), 2019
אגודות הכפרים (תיעודי, במאי), 2024
דוד אוז'רנסקי (אגם; 1906–1995) היה פסל ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
אוז'רנסקי נולד בדרום האימפריה הרוסית (כיום מקום הולדתו שייך לאוקראינה) ולמד באקדמיה לאמנות במינכן.
בשנת 1929 היגר לארץ ישראל ועבד כטכנאי בדואר.
הוא היה שותף לעיצוב ובעיקר ביצוע העיטורים עבור בניין ימק"א בירושלים וקישוטי "עשרת השבטים" שעיצב אריק גיל בבניין מוזיאון רוקפלר בעיר.
בשנת 1935 היה ממבצעי פסל האריה בבניין ג'נרלי בירושלים.
בשנות השבעים של המאה ה-20 יצר מסכות מוות לל.
שפרינצק וד"ר אברהם אלברט טיכו.
דוד איילון (17 במאי 1914 – 25 ביוני 1998) היה פרופסור להיסטוריה של האסלאם, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, זוכה פרס ישראל במדעי הרוח לשנת תשל"ב (1972) וחתן פרס רוטשילד לשנת 1975. מחשובי חוקרי האסלאם, מייסד מחקר הממלוכים ואחד משני המחברים של מילון איילון-שנער.
דוד איילון נולד בחיפה בשם דוד נוישטדט וגדל בראש פינה ובזכרון יעקב, והוא חניך בית הספר הריאלי בחיפה, שם היה אחד ממוריו הבולטים יחזקאל קויפמן.
החל ללמוד שפה וספרות ערבית, תרבות האסלאם והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית ב-1933, למד אצל לוי ביליג (המרצה הראשון באוניברסיטה העברית לערבית אשר נרצח במאורעות תרצ"ו), הושפע ממחקריו של המילטון א.ר.
גיב אודות הספרות הערבית החדשה והושפע יותר מכל ממורו שלמה דב גויטיין, ובעידודו אף למד שנה באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
עשה את עבודת התזה לתואר השני ואת עבודת הדיסרטציה לדוקטורט על הממלוכים, בהנחייתו של פרופסור אריה לאון מאיר, קיבל את הדוקטורט ב-1946. בתקופה שקדמה להקמת המדינה עבד איילון במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שלאחר קום המדינה הפכה למשרד החוץ, שם עבד במדור המחקר של מחלקת המזרח התיכון.
ב-1949 שב לאוניברסיטה העברית, שם לימד עד לפרישתו ב-1982.
בשנות הארבעים חיבר יחד עם פסח שנער את המילון הערבי-עברי ללשון הערבית החדשה שראה אור ב-1947. מילון איילון-שנער נותר המילון הפופולרי ביותר לשפה הערבית בישראל במשך עשרות שנים והמשיך להתפרסם למעלה מיובל שנים לאחר מהדורתו הראשונה.
על יסוד מילון זה נבנה המילון הערבי-עברי המקוון של פרופ' מנחם מילסון.
איילון נבחר ב-1961 לאקדמיה הישראלית הלאומית למדעים, היה חבר כבוד באגודת החוקרים של המזרח התיכון בימי הביניים, חבר כבוד של החברה המזרחנית האמריקנית, ב-1997 התקבל כחבר כבוד זר של האגודה האמריקנית להיסטוריה.
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה בשנת 1995. על שמו נקרא בסיס "איילון" של יחידה 848 שפעל בבסיס אום חשיבה בסיני בשנים 1969–1979 ועסק באיסוף מודיעין אלקטרוני (אלינט).
דוד איילון היה נשוי לפרופסור מרים רוזן-איילון, מומחית לאמנות ולארכאולוגיה של עולם האסלאם.
דוד איילון הוא חלוץ בחקר החברה הצבאית הממלוכית, מחקריו שינו את הדרך בה רואים חברה זו ואת הבנת האסלאם בימי הביניים בכלל.
הוא בחן את שליטת הממלוכים בסוריה ובמצרים במאות 14 וה-15, אז שלטו הממלוכים, שהיו עבדים צבאיים, בארצות אלה.
הוא בוחן את יחסי הגומלין בין הממסדים האזרחיים בארצות האסלאם לבין הממלוכים.
איילון בחן את עלייתם של הממלוכים לשליטה ותרומתם להגנת ארצותיהם מפני האויבים.
הוא בוחן את הצבא הממלוכי, ארגונו, דרכי לחימתו, היערכותו בימי שלום ומלחמה ובוחן את מוסד העבדות.
הוא אף עשה מחקר סוציולוגי של החברה המוסלמית בימי הביניים דרך בחינת ערכיה, והמדרג החברתי שלה.
בראשית עבודתו המדעית הבחין דוד איילון כי ההצלחות הצבאיות העיקריות של האסלאם הושגו על ידי כוחות צבאיים של פרשים שמוצאם מנוודים שבערבה.
הנוודים שהגיעו מן הערבה הדרומית הרחיבו וביססו את האסלאם בראשיתו, אך נעלמו מדפי ההיסטוריה כגורם משמעותי.
ואילו הנוודים מן הערבה הצפונית, שהיו בני שבטים טורקיים, היו הגורם הקבוע החשוב ביותר בדברי ימי האסלאם במשך למעלה מאלף שנה.
הדבר בא לידי ביטוי הן במישור החברתי והן במישור הפוליטי, עד לטביחתם של הממלוכים בידי מוחמד עלי בתחילת המאה ה-19.
הנוודים הטורקים השיבו לאסלאם הסוני במאות 11 וה-12 את מעמד הבכורה שלו.
הם חיסלו את המאחזים הפרנקים שנותרו ממסעי הצלב בארץ ישראל ובסוריה ושברו את הכוח המונגולי שפלש מכיוון דרום-מערב אסיה והיה בכוחו לחסל את האסלאם.
המשך קיום האסלאם כמשמעותי בהיסטוריה התאפשר בזכות הממלוכים.
איילון גילה כי בעוד שהצבא הנוודי הערבי היה בעל נאמנות שבטית, הרי שצבא הטורקים הנוודים מהצפון היה מורכב מאינדיבידואלים.
חברה זו הייתה מבוססת על עבדות.
הייתה זו עבדות חריגה, שבה המושג עבדות לא היה מגרעת, כי אם מעלה ושימש כעמדת זינוק להעפלה למעמד הגבוה.
החברה הצבאית הטורקית הייתה חידוש בהיסטוריה, שכן בעבר נשען השלטון על צבא שכירים או קהילה שבטית של בני חורין.
איילון הסביר כי הדבר צמח משתי סיבות: האחת היא שהשליטים העבאסים הראשונים הבחינו בחוסר התוחלת שביחידות הערביות המסורתיות, שנאמנות חבריהן הייתה בראש ובראשונה לשבט ולא לשלטון.
השנייה היא שהטורקים היו מתאימים פיזית ומאומנים מילדותם להיות לוחמים פרשים והיו לוחמים טובים בהרבה מהלוחמים הערבים.
כל שנותר בידי השליטים הוא להפוך את הנוודים הטורקים לנאמנים לשלטון.
איילון הראה שכל החברה הממלוכית נבנתה כך שתשרת כמכונת מלחמה את האסלאם.
הטורקי נקנה בהיותו נער והובא לארצות האסלאם עד שנעשה לפרש מיומן המנותק ממשפחתו הקודמת ונאמן לחלוטין לאדונו המשחרר, לאסלאם ולחבריו ליחידה.
הוא בדק את הצורה שבה יצרו השליטים בקרב הממלוכים נאמנות ללא סייג, דבר שהיה הכרחי בקרב מעמד שליט השרוי בחוסר ביטחון תמידי, שכל העת עלולים להתנקש בחייו או להתמרד כנגדו.
איילון עסק בהרחבה בצבא הסולטנות הממלוכית, ניתח את מבנה הצבא, בחן את היחידות השונות, וכן כתב על בתי הספר הצבאיים ועל ה-פורוסייה, אמנות המלחמה של עולם האסלאם.
איילון בדק את המפגש בשדה הקרב של הפרשים הטורקים ושל הפרשים המונגולים במאות 13 וה-14, ובחן את חדירתה של היאסה, המערכת המשפטית המונגולית אל תוך סדרי השלטון והמשפט של החברה הממלוכית במצרים.
איילון חקר את מעמד הסריסים, שהיו מעמד שטופח על מנת ליצור נאמנות לשלטון וכתב את יצירתו החשובה "סריסים, חליפים וסולטאנים".
דוד איילון בחן את השאלה מדוע השלטון במצרים היה יציב יותר מכל שטח אחר בעולם המוסלמי.
הוא סבר שלנהר הנילוס הייתה השפעה גדולה מאוד על האדם המצרי.
המצרי היה זקוק לשלטון יציב שמספק לו מערכות השקיה שמקורן מהנילוס ותנובתו נשענת עליהן.
היות שמצרים היא ארץ נעדרת גשמים ומדברית, התיישב העם המצרי לגדות הנילוס, שהיווה גם נתיב תחבורה ראשון במעלה.
תלותו של העם המצרי בנילוס יצרה אוכלוסייה כנועה כלפי השלטון.
איילון חקר את מצב הממלוכים לאחר הכיבוש העות'מאני, עת הם פסקו לכאורה להיות עצמאיים.
הוא מראה כי אף על פי שמוסדותיהם השתנו, הרי שדה פקטו, גם לאחר הכיבוש העות'מאני, נותרו הממלוכים שליטיה של מצרים ושמרו על עצמאותם.
דוד איילון הרבה לחקור את עבד אל-רחמן אל-ג'ברתי, מגדולי ההיסטוריונים הערבים ומחבר הספר "עג'אא'ב אלאאת'אר פי אלתראג'ם ואלאח'באר" , שתיאר את פלישת נפוליון למצרים מזווית הראייה המצרית.
איילון כתב את סדרת מאמריו שראו אור בספר בשם "מחקרים באלג'בראתי".
אלג'בראתי תרם יותר מכל אחד אחר להראות את מצרים בתקופתו ולהציג את ראיית המערב מבעד לעיני המזרחי המצרי.
הממלוכים והעוצמה הימית, דברי האקדמיה הישראלית למדעים כרך ראשון חוברת 8
אבק שרפה ונשק חם בסולטנות הממלוכית: אתגר לחברה צבאית מוסלמית בימי-הביניים/ דוד איילון; תרגם מאנגלית: משה זינגר.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ד.
מלון ערבי-עברי ללשון הערבית החדשה/ מאת דוד איילון, פסח שנער, בהשתתפות משה בריל, מהדורה ג'.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשכ"א (מהדורה נוספת בתשל"ב).
רשימת שושלות במזרח העולם המוסלמי.
ספר יובל לכבודו: מחקרים בהיסטוריה ובתרבות האסלאמית/ עורך: משה שרון; 1984.
כתב עת לזכרו - חיים גרבר (עורך), אלי פודה (עורך משנה), מדינה וחברה במזרח התיכון: גיליון מיוחד לזכרו של פרופסור דוד איילון, המזרח החדש כרך מא תש"ס, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
עיונים בתולדות עמי האסלם: יום עיון לציון מלאות שנה לפטירתו של דוד איילון, כ"ה בסיוון תשנ"ט; התקנת הספר והבאתו לדפוס אפרת נוה.
ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשס"ז, 2006.
דוד אוחנה (נולד ב-1952) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס במסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אוחנה נולד ב-1952 בעיר אוג'דה שבמרוקו לאנט וניסים.
בגיל ארבע הוא עלה עם הוריו לישראל ומשפחתו התיישבה בקריית גת, בגל העולים הראשון שיישב את העיר.
את שירותו בצה"ל עשה בסיירת אגוז ובהיותו בסיירת לחם במלחמת יום כיפור.
ב-1977 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד שם היסטוריה ומדעי המדינה.
בתקופתו הסטודנטיאלית הוא גם עבד כעיתונאי במקומון "כל העיר" והיה עורך המוסף הספרותי של שבועון הסטודנטים "פי האתון".
בבחירות לכנסת ב-1984 הוצב במקום השני ברשימתו של לובה אליאב אולם הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
בתחילת דרכו האקדמית שימש כחוקר במכון ון ליר.
ב-2001 הוא מונה לפרופסור-חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והחל לעבוד במכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון שבקמפוס שדה בוקר.
בנובמבר 2005 הגישו חמש נשים ממכון בן-גוריון תלונה לאוניברסיטת בן-גוריון, שבה טענו כי פרופסור אוחנה הטריד אותן מינית.
בית הדין המשמעתי של האוניברסיטה קיבל את הכחשותיו של אוחנה וקבע שלא הייתה הטרדה מינית.
בית הדין לערעורים של האוניברסיטה זיכה אותו מאשמת הטרדה מינית, אך הרשיעו בהתנהגות בלתי הולמת וגזר עליו השעיה ונזיפה פומבית.
בשנת 2005 מונה אוחנה לשמש כמנהל אירועי שנת בן-גוריון במכון בשדה בוקר.
בתוקף תפקידו היה אחראי על ארגון עשרות כנסים באוניברסיטה.
ב־2010 מונה לפרופסור מן המניין.
אוחנה חיבר מספר ספרים, ערך וכתב הקדמות לעוד כעשרה ספרים ופרסם עשרות מאמרים ומחקרים, העוסקים, בין השאר, בהיסטוריה, ציונות, זהות לאומית אצל אינטלקטואלים ופוליטיקה.
רוב ספריו שייכים לתחום ההיסטוריה והמחשבה הפוליטית.
עבודת הדוקטורט שלו, שנעשתה בהדרכת פרופסור יהושע אריאלי ופרופסור שאול פרידלנדר, עוסקת בפנומנולוגיה של התודעה הפוליטית ונקראת "מניהיליזם לטוטליטריזם".
עיקרה בחינת הסינדרום הניהיליסטי-טוטליטרי באספקלריה של תולדות הרעיונות וההיסטוריה הפוליטית של אירופה בשליש הראשון של המאה העשרים.
מחקריו של אוחנה עוסקים בין השאר בזהותה הים תיכונית של מדינת ישראל, היסטוריה אינטלקטואלית של אירופה ולימודי מדינת ישראל.
אוחנה טוען ש"המתנחלים הם אנטי ציונים שזנחו את הציונות הדתית הקלאסית" וכי "ההתנגדות לכיבוש חייבת להפוך לסדר היום הציוני".
הוא מבהיר: "יש לי סימפטיה לרעיון של חבלי ארץ היסטוריים, ואינני מתנכר לשורשים הלאומיים המצויים בבית אל ולא ביפו.
העניין הוא הברֵרה בין מימוש כל הזכויות ההיסטוריות שמחירו הוא שעבוד או גירוש עם אחר: ובין מימוש כמה מהזכויות ההיסטוריות המאפשרות סיכוי מסוים לפשרה לאומית.
אוחנה יצא כנגד מה שהוא מכנה ניכוס זכרו של יצחק רבין על ידי מחנה השמאל וכתב ש"מן הראוי שתוכן המיתוס של רבין יעבור ממימד השלום, העושה סקטורליזציה של הזיכרון ומפחית את יכולתנו כאזרחים להפיק לקח ראוי מן הרצח, למימד רחב יותר – מימד הדמוקרטיה".
לשיטתו, כפי שהוצגה ב-2018 בכנס במכון ון ליר, כמעט כל תפיסות העולם המוכרות הן למעשה מיתוסים, ותפקידו של המתבונן, החוקר הביקורתי הוא לדון בדברים באופן "רציונליסטי".
מדבריו אבל משתמע שהאפשרות הזו מוגבלת, וכי אפילו הוא בחר לייצר מיתוס, את זה של ז'קלין כהנוב, שהסבירה מצידה כי "מזרח ומערב" הם מיתוסים.
מסדר הניהיליסטים: לידתה של תרבות פוליטית באירופה 1870-1930, מוסד ביאליק, 1993.
הישראלים האחרונים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
הומניסט בשמש: קאמי וההשראה הים-תיכונית, כרמל, 2000.
התשוקה הפרומתאית: השורשים האינטלקטואליים של המאה העשרים מרוסו עד פוקו, מוסד ביאליק, 2000.
משיחיות וממלכתיות: בן-גוריון והאינטלקטואלים בין חזון מדיני לתאולוגיה פוליטית, אוניברסיטת בן-גוריון, 2003.
חרון האינטלקטואלים: רדיקליות פוליטית וביקורת חברתית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
לא כנענים, לא צלבנים - מקורות המיתולוגיה הישראלית, כתר ספרים, 2008.
המיתוס של ניובה: אתיקה ואלימות במיתוסים בני זמננו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
הכבול, העקוד והצלוב: אלבר קאמי וגבולות האלימות, כרמל, 2013.
זרתוסטרא בירושלים: פרידריך ניטשה והמודרניות היהודית, הוצאת מוסד ביאליק, 2016.
על ארץ אבנים: 1967: מקומו של המקום הישראלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
הסדר המיתי של המודרניות, הוצאת כרמל, 2017.
חבלי מולדת: הישראליות בין חבלי לידה לחבלי משיח, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2019
כבלי משיח - מסות ומסעות, הוצאת כרמל, 2019.
הלבנטינית - ז'קלין כהנוב: ביוגרפיה אינטלקטואלית, הוצאת כרמל, 2022.
גם כנענים גם צלבנים - מסותיי בארץ-ישראל, הוצאת כרמל, 2022.
הרליגיוזי הכופר: גרשם שלום והתאולוגיות הפוליטיות, הוצאת מוסד ביאליק, 2023
האם עוד ישראלים אנחנו?-מסה פוליטית, הוצאת המכון למחשבה ישראלית, 2025
המנדרינים של ירושלים – הצופים לבית ישראל מגבעת רם, 1980-1973, הוצאת כרמל, 2025
עיצובה של הזהות הישראלית, פרנק קאס, לונדון, 1995
מיתוס וזיכרון, הקיבוץ המאוחד, 1996.
יעקב טלמון, חידת ההווה ועורמת ההיסטוריה, מוסד ביאליק, 2000
לקרוא את אלבר ממי, פריז, ז'נבה, בריסל, 2002
יהושע אריאלי, היסטוריה ומטה-היסטוריה, מוסד ביאליק, 2003
ז'קלין כהנוב בין שני עולמות, מסות ופרקי התבוננות, כתר, 2005
מיכאל פייגה, על דעת המקום: מחוזות זיכרון ישראליים, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2017
דוד אוסישקין (נולד ב־21 באוקטובר 1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
יעקב דוד אוסישקין נולד לאלזה ושמואל אוסישקין, והוא נכדו של מנחם אוסישקין, מראשי התנועה הציונית.
נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים, למד בגימנסיה העברית ברחביה.
בין השנים 1953–1955 שירת בצה"ל, בחטיבת גבעתי.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1962 סיים את לימודי התואר השני בארכאולוגיה ובהיסטוריה של עם ישראל.
עבודת הדוקטור שלו על "המונומנטים הנאו-חיתיים, זמנם וסגנונם" נעשתה בהדרכתו של פרופסור יגאל ידין, ונסתיימה בשנת 1966.
החל משנת 1966 ועד צאתו לגמלאות בשנת 2004 לימד אוסישקין ארכאולוגיה של ארץ-ישראל ואומנות חיתית באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1976 -1978 כיהן כראש החוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום, ובין השנים 1980–1984 כיהן כראש המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה.
בין השנים 1974–2004 היה עורך "תל אביב", כתב-העת של המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
עוד בתקופת לימודיו השתתף אוסישקין במספר רב של חפירות, ובהן באר שבע הכלקוליתית (האלף הרביעי לפני סה"נ), ומערת הקבורה הכלקוליתית באזור, בהנהלת ז'אן פרו, חצור ומגידו בהנהלת יגאל ידין, וכלטפה שבטורקיה בהנהלת תחסין אוזגוץ'.