tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר-אוקטובר 1943 ניסה יורגן שטרופ, שמונה זה עתה ל"מפקד הבכיר של המשטרה והאס אס" ביוון, לערער את שלטון נויבאכר-להר, אך פוטר בתוך פחות מחודש.
במקומו מונה ולטר שימנה, שהצליח ליצור יחסי עבודה טובים עם צמד השליטים.
האוכלוסייה האזרחית ביוון סבלה קשות בתקופת הכיבוש.
לאחר חצי שנה של מלחמה קשה, ניצול המשאבים המקומיים בידי כוחות הציר והטלת הוצאות הכיבוש על ממשלת הבובות, התמוטטה הכלכלה המקומית.
חומרי גלם ומזון הוחרמו לטובת גרמניה, והמשלוחים שיצאו מיוון לא קוזזו בתשלומים גרמניים.
כך נוצר גירעון עצום בחשבונות הסליקה בהבנק הלאומי של יוון, שגבר עוד יותר באוקטובר 1942 עם הקמת חברת המסחר DEGRIGES.
חודשיים לאחר מכן אולצה ממשלת הבובות להכיר בגירעון כהלוואה כפויה נטולת ריבית, שתוחזר לאחר המלחמה.
הלוואה זו הגיעה עד סוף המלחמה לסך 476 מיליון רייכסמארק - סכום השווה לכמה מיליארדי אירו בערכי ימינו.
מדיניותו של היטלר כלפי הכלכלה היוונית כונתה "Vergeltungsmassnahme" - "צעדי תגמול", כביכול על כך שיוון "בחרה בצד הלא נכון".
בפועל, נשלחו למדינה קבוצות יועצים כלכליים, אנשי עסקים ומהנדסים מגרמניה שנדרשו "לקטוף את הפרי הבשל ביותר" בטרם יעשו זאת האיטלקים.
מטרתם העיקרית הייתה הפקת מזון עבור צבא גרמניה.
החרמות אלו, בצירוף קריסת החקלאות, אגירת מזון בידי איכרים והרס רשתות ההפצה, יצרו מחסור חמור במזון בערים הגדולות בחורף 1941-1942. החמרה נוספת נגרמה בשל המצור הימי של בעלות הברית, שכן יוון נשענה על יבוא חיטה לצורך כשליש מצרכיה השנתיים.
מכלול נסיבות אלו הוליד את "הרעב הגדול", כשבאזור אתונה-פיראוס בלבד מתו כ-40,000 איש ברעב, ובסך הכול כ-300,000 נפשות קיפחו את חייהן מתת-תזונה במהלך הכיבוש.
סיוע חוץ החל להגיע משוודיה ומטורקיה (באמצעות האונייה SS Kurtuluş), אך מרביתו נפל לידיהם של סוחרי השוק השחור וקציני ממשל מושחתים, שמכרו אותו במחירים מופקעים.
בעקבות לחץ ציבורי והפצרות ממשלת יוון הגולה, התרככו הבריטים והחלו בקיץ 1942 לאפשר כניסת חיטה קנדית שחולקה באמצעות הצלב האדום הבינלאומי.
כ-2.5 מיליון יוונים, רובם באתונה, התקיימו מקצבאות מזון אלו.
אף שהסיוע צמצם את ממדי הרעב בערים, הכפרים נותרו חשופים - ובשנים 1943-1944 חוו גם הם תקופות רעב, במיוחד בעקבות מבצעי דיכוי אכזריים של הגרמנים נגד תנועת ההתנגדות היוונית, שכללו שריפת כפרים, החרבת שדות והוצאות להורג המוניות.
ווגליס: "המבצעים הפכו אזורי ייצור לשדות חרוכים וכפרים שדודים, והפכו עיירות אמידות למקלטי פליטים".
לאחר הפלישה הגרמנית העלתה ממשלת איטליה דרישות מעורפלות לסיפוחים בצפון-מערב יוון ובהאיים היוניים, אולם גרמניה דחתה אותן, משום שסיפוחים כאלה היו פוגעים באפשרות לכונן שביתת נשק ולהקים ממשלת בובות משתפת פעולה: כל ויתור כזה היה שולל את הלגיטימציה של הממשלה המקומית.
באותה מידה נדחו גם הצעות איטלקיות להחיל ממשל צבאי ישיר ללא ממשל יווני.
אדולף היטלר ושר החוץ שלו יואכים פון ריבנטרופ אף הזהירו את האיטלקים מפני הסכנות הכרוכות בסיפוח שטחים המאוכלסים באוכלוסייה יוונית רחבה, שעלולה להפוך למוקד התנגדות.
אף על פי כן, באיים היוניים הוחלפו הרשויות האזרחיות היווניות בבעלי תפקידים איטלקיים, כהכנה לסיפוח עתידי לאחר המלחמה.
בהסתמך על מורשת הרפובליקה של ונציה, ששלטה באיים במשך מאות שנים, נקט פקיד המפלגה הפשיסטית הבכיר פייטרו פאריני צעדים לניתוק האיים מיוון: צווים בעלי תוקף חוקי, הנפקת מטבע חדש - דרכמה יוונית - בראשית 1942, ויישום מדיניות איטלקיזציה בחינוך ובתקשורת.
צעדים דומים ננקטו גם באי סאמוס.
עם זאת, בעקבות עמדת גרמניה, לא התרחש סיפוח רשמי במהלך הכיבוש.
המדיניות האיטלקית הבטיחה כי חבל צ'אמריה בצפון-מערב יוון יועבר לשליטה אלבנית לאחר המלחמה.
בדומה לאיים היוניים, מונו שם רשויות מקומיות (Këshilla) ונוסדו קבוצות חמושות מקרב בני העדה הצ'אמית-אלבנית.
במהלך תקופת הכיבוש הראשונית בחרו קהילות מוסלמיות בקווים פוליטיים שונים לפי הנסיבות - שיתוף פעולה, נייטרליות ולעיתים נדירות גם התנגדות.
הן האלבנים והן היוונים שיתפו פעולה עם הפטרון החזק ביותר בסביבה והחליפו צד כאשר הופיעה הזדמנות טובה יותר.
רבים מן האירועים באזור היו חלק ממחזור נקמות מקומיות סביב בעלות על קרקעות, מדיניות ממשלתית, סכסוכים דתיים וחשבון דמים אישי, מחזור שהועצם והפך לעניין לאומי במהלך המלחמה.
רוב האליטות הצ'אמיות שיתפו פעולה עם כוחות הציר, אך לקראת סוף המלחמה הצטרפו יחידים ליחידות של החזית לשחרור לאומי (EAM) - תרומתם הייתה מצומצמת.
לאחר המלחמה גזר בית דין מיוחד ביואנינה עונשי מוות על 2,109 משתפי פעולה צ'אמיים - רובם שלא בפניהם - אולם עד אז כבר ברחו למדינות שכנות.
חלק מן הוולאכים באזור הרי הפינדוס ומקדוניה המערבית שיתפו גם הם פעולה עם הכוחות האיטלקיים.
במקרים מסוימים התקבלו הכוחות האיטלקיים בברכה כמשחררים, ותושבים מקומיים שימשו כמתורגמנים ומדריכים.
בהנהגת אלקיביאדיס דיאמאנדי הוכרזה "נסיכות הפינדוס", ו-2,000 מקומיים התגייסו ל"לגיון הרומאי" שלו.
קבוצה אחרת בהנהגת ניקולאוס מטוסיס פעלה ככנופיה חמושה בשירות איטליה.
רוב הארומנים נותרו נאמנים למדינה היוונית, אך מיעוט שיתף פעולה ממניעים פרו-רומניים או אנטי-יווניים.
עם השתלטות גרמניה על עמדות איטליה ב-1942 התמוטט הלגיון, ומנהיגיו ברחו.
משתפי פעולה פעילים נידונו לאחר המלחמה כפושעי מלחמה, אך רבות מן ההרשעות נשכחו במלחמת האזרחים ביוון.
בהשוואה לאזורי הכיבוש הגרמני והבולגרי, המשטר האיטלקי נחשב לבטוח יחסית עבור האוכלוסייה היוונית, ומספר ההוצאות להורג והזוועות בו היה קטן יותר.
בניגוד לגרמנים, הצבא האיטלקי הגן בדרך כלל על היהודים שבאזורו וסירב להחיל חקיקה אנטי-יהודית מחמירה כדוגמת זו שבאזור הגרמני.
גם מחוץ ליוון עוררו האיטלקים דאגה בקרב הגרמנים, כאשר הגנו על יהודים באזורים אחרים שבשליטתם.
שר התעמולה יוזף גבלס כתב ביומנו (13 בדצמבר 1942): "האיטלקים רפויים מאוד בטיפולם ביהודים.
הם מגינים על יהודי איטליה הן בתוניס והן בצרפת, ולא מאפשרים לגייסם לעבודות כפייה או לחייבם לשאת את הטלאי הצהוב".
עם זאת, התרחשו גם פעולות תגמול אכזריות, כגון טבח דומניקו, שבו נרצחו 150 אזרחים יוונים.
מאחר שאיטליה שלטה ברוב הכפרים והאזורים ההרריים, היא נאלצה להתמודד ראשונה עם התעצמות תנועת ההתנגדות ב-1942-1943. בקיץ 1943 הצליחה ההתנגדות לגרש יחידות איטלקיות מכמה עיירות הרריות ולהקים אזורים חופשיים ("יוון החופשית").
לאחר כניעת איטליה בספטמבר 1943, עבר אזור הכיבוש האיטלקי לשליטה גרמנית - ומדיניות הדיכוי והרדיפה הגרמנית הוחלה בו במלואה.
צבא בולגריה נכנס ליוון ב-20 באפריל 1941 בעקבות הוורמאכט, מבלי שנורה ירייה אחת.
אזור הכיבוש הבולגרי כלל את צפון-מזרח יוון והאיים תאסוס וסמותראקי, התואמים בערך לאזור מזרח מקדוניה ותראקיה של ימינו, למעט מחוז אוורוס בגבול עם טורקיה שנשאר בידי גרמניה בשל חשיבותו האסטרטגית.
בניגוד לגרמנים ולאיטלקים, בולגריה סיפחה רשמית את השטחים הכבושים ב-14 במאי 1941 - חלק ממדיניותה המסורתית באזור.
במהלך הכיבוש נקטה בולגריה מדיניות של דיכוי, גירוש וטיהור אתני, שנועדה לכפות על האוכלוסייה המקומית להפוך לבולגרים או להחלפתה בבולגרים.
נאסרה השפה היוונית, שמות ערים ועיירות שונו, מצבות עם כתובות יווניות נותצו.
בעלי קרקעות ותעשיינים יוונים גורשו, אדמות הופקעו והועברו למתיישבים מבולגריה.
הדבר לווה בעבודות כפייה והחרמות כלכליות.
בספטמבר 1941 פרץ מרד דרמה בהשראת המפלגה הקומוניסטית, שנמחץ באכזריות על ידי הצבא הבולגרי, כולל טבח המוני בתושבים יוונים.
לצד דיכוי היו גם ניסיונות לגייס שיתוף פעולה מהאוכלוסייה הסלאבית-דוברת באזור, וחלקם קיבלו את הבולגרים כמשחררים.
אך רוב האוכלוסייה היוונית התנגדה, ופרצו קרבות רבים בין פרטיזנים יוונים לצבא הבולגרי, חלקם אף בשטח בולגריה עצמה.
בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה הפרו-סובייטית בבולגריה והכרזת מלחמה על גרמניה, נסוג הצבא הבולגרי ממקדוניה ותראקיה.
באוקטובר הושלמה הנסיגה, כ-90,000 בולגרים - חצי מהם מתיישבים חדשים - עזבו את האזור.
בהמשך הועמדו מנהיגי השלטון לשעבר לדין בבתי דין מיוחדים בבולגריה, אלפים נידונו לעונשי מאסר וכ-2,000 הוצאו להורג.
גבורת ההתנגדות המקומית בשנותיה המאוחרות של תקופת הכיבוש עוררה גל של פעולות דיכוי, הוצאות להורג וטבח המוני של אזרחים כחלק ממדיניות התגמול.
בסך הכול הוציאו הגרמנים להורג כ-21,000 יוונים, הבולגרים כ-40,000 והאיטלקים כ-9,000. עד יוני 1944 ערכו כוחות הציר פשיטות על 1,339 עיירות וכפרים, מהם 879 - כשני שלישים - הוחרבו כליל, ויותר ממיליון יוונים נותרו חסרי קורת גג.
בין מקרי הזוועה הידועים ביותר באזור הכיבוש הגרמני נמנים:
טבח קומנו (16 באוגוסט 1943) - 317 תושבי הכפר נורו למוות בידי חיילי הדיוויזיה ההררית הראשונה והכפר הועלה באש.
השואה של ויאנוס (14-16 בספטמבר 1943) - מעל 500 אזרחים מכפרי אזור ויאנוס ויירפטרה שבכרתים הוצאו להורג בידי חיילי הדיוויזיה ה-22.
טבח קלבריטה (13 בדצמבר 1943) - חיילי דיוויזיית היגר ה-117 חיסלו את כל אוכלוסיית הגברים בעיר והשמידו את היישוב.
טבח דיסטומו (10 ביוני 1944) - יחידות דיוויזיית האס אס הרביעית בזזו והעלו באש את הכפר דיסטומו שבבויאוטיה, ורצחו 218 אזרחים.
טבח לינגיאדס (3 באוקטובר 1943) - רצח של כמעט 100 תושבים בכפר לינגיאדס, ליד יואנינה, כפעולת תגמול.
השואה של קדרוס (22 באוגוסט 1944) - 164 אזרחים הוצאו להורג ותשעה כפרים בכרתים הוחרבו כליל.
במהלך מסעות הדיכוי נגד המחתרות נשרפו מאות כפרים, ולמעלה ממיליון יוונים הפכו לפליטים.
שני מקרי אכזריות נוספים התרחשו כנגד חיילי בעלות הברית לשעבר, לאחר קריסת איטליה בספטמבר 1943:
טבח הדיוויזיה האיטלקית אקווי בקפלוניה - הדיוויזיה האיטלקית ה-33 "אקווי", שמנתה כ-12,000 חיילים, נכנעה לאחר קרבות קשים.
ביום שלאחר מכן החלו הגרמנים בהוצאות להורג המוניות של שבויי מלחמה איטלקיים, שבמהלכן נורו למוות למעלה מ-4,500 איש.
כ-4,000 נוספים נשלחו בספינות ליבשת, אך חלקן טובעו ממוקשים בים היוני, ו-3,000 נוספים נספו.
טבח קוס - מאות חיילים איטלקים שנכנעו הוצאו להורג.
טבח קפלוניה שימש מאוחר יותר כרקע לרומן המנדולינה של קפטן קורלי.
לרייך השלישי לא היו תוכניות ארוכות טווח עבור יוון, והיטלר סבר כי ממשלת בובות מקומית תהיה הדרך הזולה והפשוטה ביותר לנהל את המדינה - במיוחד לנוכח פלישת גרמניה הקרבה לברית המועצות.
עם זאת, כפי שדיווח פליקס בנצלר, נציג משרד החוץ של הוורמאכט, הקמת משטר משתף פעולה לא הייתה משימה פשוטה: "קשה מאוד לשכנע אזרחים בעלי כישורים להשתתף בכל צורה שהיא".
מרבית הדמויות הציבוריות הבולטות ביוון סירבו לקחת חלק בממשל, והארכיבישוף כריסנטוס מאתונה אף דחה את הדרישה להישבע אמונים לממשלת הציר.
מתוך חשש לבעיות עתידיות, מדינות הציר נמנעו ממתן הכרה בינלאומית לממשלה החדשה, שנותרה במשך כל תקופת קיומה ללא שר חוץ.
הגנרל גיאורגיוס צולקוגלו, שחתם על הסכם הכניעה לגרמנים, מונה לראש ממשלת הבובות הנאצית באתונה.
גם הוא וגם הקבינט שלו, שכלל ברובו קצינים חסרי ניסיון פוליטי, לא היו בעלי רקע מנהלי או ציבורי משמעותי.
הממשלה סבלה מפילוגים פנימיים וזכתה לבוז מצד הציבור היווני, במיוחד לאחר שהגרמנים הוחלפו ברוב שטחי יוון בכוחות איטלקיים ביוני 1941. השליטה בפועל נותרה בידי נציגי הציר - השגרירים גינתר אלטנבורג (גרמניה) ופלגרינו ג'יג'י (איטליה) - שהיו בעלי הסמכות להמליץ על מינויי ופיטורי פקידים יווניים ולעצב את המדיניות כלפי יוון.
נוסף על כך, לא התקיימה הבחנה ברורה בין הממשל האזרחי לצבאי, וגם זה האחרון היה מחולק לאזורים שונים: ארמייה 11 האיטלקית, ארמייה 12 הגרמנית, ו"מצודת כרתים".
בדצמבר 1942 הודח צולקוגלו ובמקומו מונה קונסטנטינוס לוגוטופולוס, פרופסור לרפואה, שנודע בעיקר בשל נישואיו לאחייניתו של פלדמרשל גרמני, וילהלם ליסט.
באפריל 1943 עלה לשלטון יואניס ראליס, שהקים את "גדודי הביטחון" - כוח חמוש משתף פעולה עם הנאצים.
כמו במדינות אחרות באירופה, גם ביוון נמצאו גורמים שהיו מוכנים לשתף פעולה עם הכובשים.
עם זאת, רק מיעוט מחיילי גדודי הביטחון הזדהו אידאולוגית עם גרמניה הנאצית.
רובם השתכנעו כי מדובר בפעילות אנטי-קומוניסטית שמקובלת גם על הבריטים, אחרים התגייסו מטעמים אופורטוניסטיים, ורבים הגיעו מרקע פרו-מלוכני.
שלטונות הכיבוש היססו לחמש קבוצות מקומיות אנטי-קומוניסטיות, משום שביוון לא פעלה תנועה פשיסטית ממשית, ומפני העוינות הכללית של האוכלוסייה כלפי הגרמנים.
עם זאת, מספר ארגונים פשיסטיים קיבלו תמיכה גרמנית, בהם האיחוד הלאומי של יוון (EEE), ארגון EKK (Ethnikon Kyriarchon Kratos), המפלגה הנאצית הלאומית היוונית (EEK) בראשות גיאורגיוס ס.
מרקוליס, וארגונים אנטישמיים-פשיסטיים קטנים נוספים כגון ארגון ESPO ו"שלום הברזל" (Sidira Eirini).
במקביל, עובדי מדינה יוונים קיימו לעיתים שיתוף פעולה עם ארגוני ההתנגדות - ובמיוחד עם תנועת ההתנגדות היוונית (EAM) - עוד בטרם קמה מחתרת רחבת היקף.
לפני המלחמה חולקה יוון ל-37 מחוזות.
לאחר הכיבוש סופחו מחוזות דרמה, קבאלה, רודופיה וסרס לבולגריה, ולא נותרו בשליטת ממשלת הבובות.
יתר 33 המחוזות נוהלו תחת שילוב של ממשל אזרחי וצבאי איטלקי או גרמני.
מעט יוונים שיתפו פעולה עם הנאצים, רובם בחרו בקבלת המצב באופן פסיבי או בהתנגדות פעילה.
ההתנגדות החלה כמעט מיד: רבים ברחו להרים, שם קמו תנועות פרטיזנים.
אחד הסיפורים הידועים מהימים הראשונים מתאר את החייל היווני קונסטנטינוס קוקידיס שעמד לשמור על הדגל בהאקרופוליס של אתונה.
לאחר שנצטווה להורידו, עטף עצמו בדגל וקפץ אל מותו.
ימים ספורים לאחר מכן, בליל 30 במאי 1941, טיפס מנוליס גלזוס הפוליטיקאי היווני שנודע כאחד מגיבורי ההתנגדות היוונית, יחד עם פעיל המחתרת אפוסטולוס סנטס, אל האקרופוליס ותלשו את דגל הרייך הגרמני שהתנוסס עליו.
סימני ההתנגדות החמושה הראשונים הופיעו בצפון יוון, שם התסיסה נגד הסיפוחים הבולגריים הייתה עזה, כבר בסתיו 1941. הגרמנים הגיבו בשריפת כפרים והוצאות להורג של מאות אזרחים, וכתוצאה מכך דוכאה ההתנגדות הראשונית.
היא התחדשה ב-1942 בקנה מידה רחב בהרבה.
בספטמבר 1942 פוצצה מפקדת המפלגה הפשיסטית היוונית (EEE) באתונה בידי "הסתדרות הנוער הלוחם הכלל הלנית" (PEAN), ארגון ימין אנטי-נאצי.
מאותו חודש התרבו הפיגועים באנשי ציר.
ב-25 בנובמבר פוצצו כוחות המחתרת, יחד עם שליחי בריטניה, את גשר גורגופוטמוס ביוון המרכזית - פעולה ששיבשה את אספקת הציר לחזית בצפון אפריקה.
עד אביב 1943 עברו לוחמי הגרילה להתקפות ישירות על מוצבים איטלקיים, והדו"חות האיטלקיים ציינו כי השליטה בצפון-מזרח, מרכז ודרום-מערב יוון "רעועה מאוד, אם לא בלתי קיימת".
ב-27 בספטמבר 1941 נוסדה החזית לשחרור לאומי (EAM), שנשלטה למעשה בידי המפלגה הקומוניסטית של יוון (KKE).
הזרוע הצבאית שלה הייתה , בהנהגת .
מאוחר יותר צורף מפקד צבאי מנוסה יותר - , קצין לשעבר בצבא היווני, אשר ארגן את יחידות הגרילה למבנה סדור.
עד סתיו 1943 מנה צבא השחרור כ-15,000 לוחמים סדירים וכ-20,000 לוחמי מילואים.
בהמשך צמחה EAM לתנועה ההמונית ביותר, עם מעל 1.5 מיליון חברים ומתוכם כ-50,000 לוחמי גרילה, ששלטו בחלקים נרחבים של יוון הכפרית.
ארגון יריב היה בהנהגת נפוליאון זרוואס, קצין צבא לשעבר ורפובליקני מוצהר.
EDES קמה ב-9 בספטמבר 1941, נהנתה מתמיכה בריטית ופעלה בעיקר בחבל אפירוס.
ארגון נוסף היה בראשות קולונל דימיטריוס פסארוס.
מרבית קבוצות הגרילה נטו לרפובליקניזם מתון, בניגוד לממשלת יוון הגולה המזוהה עם המלוכה ומשטר מטאקסס.
ELAS ביקשה מלכתחילה למזג או לחסל את יתר ארגוני ההתנגדות, ולעיתים קרובות התנגשה בהם לא פחות משנלחמה בכובשים.
רצח מפקד EKKA דימיטריוס פסארוס באביב 1944 היה דוגמה לנחישותה למונופול על המאבק המזוין.
באוקטובר 1943 התפתחו קרבות בין ELAS לבין EDES בצפון יוון - שנחשבים לפתיחת "הסבב הראשון" של מלחמת האזרחים היוונית.
EDES נותרה מוגבלת לאפירוס והצליחה לשרוד בעיקר בזכות סיוע בריטי.
המתחים בין הארגונים הוחרפו בשל האשמות הדדיות בשיתוף פעולה עם הכיבוש: EAM האשימה את EDES, ולעיתים גם ההפך.
עם הזמן גבר תלותם של הארגונים הימניים בבריטים, ולעיתים אף התקיים שיתוף פעולה זמני עם הגרמנים נגד ELAS.
ב-29 בפברואר 1944 נחתם "הסכם פלאקה" בין EAM, EDES ו-EKKA, שבו התחייבו שלא להילחם זה בזה ולהפנות את נשקם נגד הגרמנים בלבד.
במאי אותה שנה התקיימה ועידת לבנון, שבה השתתפו כל ארגוני ההתנגדות וממשלת יוון הגולה, והוסכם על הקמת ממשלת אחדות לאומית בראשות גאורגיוס פפנדראו.
ל-EAM הובטחו רבע מתיקי הממשלה.
בספטמבר 1944 נחתם , לפיו הועמדו כוחות EAM, EDES והממשלה הגולה תחת פיקודו של הגנרל הבריטי רונלד סקובי, כדי לשחרר את יוון.
ההסכם כלל גם התחייבות שלא לנסות לתפוס את השלטון בכוח, אלא לתמוך בהחזרת ממשלת האחדות הלאומית לאתונה.
שואת יהודי יוון בתקופת כיבוש מדינות הציר
במהלך המאה ה-20 הצטמצמה קהילת סלוניקי עקב שריפת הענק בעיר (1917), אפליה כלפי יהודים דוברי לאדינו, והגירה החוצה; ערב המלחמה מנתה הקהילה כ-56 אלף איש.
קהילות אתונה, יואנינה, וולוס, קסטוריה ואיי יוון נטמעו בחיי החברה היוונית, אך כולן הופתעו מהחלת מדיניות האנטישמיות הנאצית.
מתוך כלל יהדות יוון נספו בשואה כ-60 אלף - כ-81% מכלל האוכלוסייה.
שיעורי ההשמדה נעו מ-91% בסלוניקי ועד כ-50% באתונה, בעוד שבקהילות קטנות יותר כמו וולוס ניצלו רבים בזכות פעילות משותפת של הרב המקומי, ראשי הכנסייה ותושבים יוונים.
באזור הכיבוש הבולגרי (תראקיה ומקדוניה המזרחית) עלו שיעורי ההשמדה על 90%.
מקרה יוצא דופן התרחש בזקינתוס, שם הוסתרו כל 275 יהודי האי וניצלו בזכות התערבות ראש העיר והארכיבישוף המקומי.
עם כניסת הגרמנים לסלוניקי ב-8 באפריל 1941 נעצרה הנהגת הקהילה, ונכסי תרבות יהודיים הוחרמו.
חורף 1941-1942 הביא רעב קשה, מגפות והוצאות להורג.
ביולי 1942 הטיל המושל האזרחי מקס מרטן עבודות כפייה על כ-9,000 גברים יהודים, בטקס משפיל בכיכר החירות.
בחודשים שלאחר מכן נגבו מהקהילה תכשיטים ונכסים, ורב הקהילה צבי קורץ שיתף פעולה עם דרישות מרטן בתקווה לשמור על קיומה.
בדצמבר 1942 נחרב בית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי, שהוקם עם גירוש ספרד, ואבניו שימשו סלילה ובנייה בעיר.
על שטחו שוכן כיום קמפוס אוניברסיטת אריסטו בסלוניקי.
ב-1943 חויבו יהודי אזור הכיבוש הגרמני לשאת טלאי צהוב, בתיהם סומנו, ורובם רוכזו בגטאות - הגדול שבהם נקרא גטו הברון הירש, שהיה קרוב לתחנת הרכבת ומשם בוצעו השילוחים של יהודי סלוניקי והסביבה להשמדה באושוויץ.
בסך הכל גורשו מסלוניקי כ-46 אלף נפש, מהם שרדו רק כ-1,950.
בתחומי שליטת איטליה (עד ספטמבר 1943) זכו היהודים להגנה יחסית.
האיטלקים סירבו ליישם את חוקי הגזע במלואם ואף הגנו על יהודים מפני דרישות גרמניות.
לאחר קריסת איטליה בספטמבר 1943 השתלטו הגרמנים על אזור זה, ורדיפת היהודים החלה גם בו.
יהדות אתונה, שמנתה כ-3,500 נפש, הוסתרה ברובה בידי תושבים יוונים.
הרב הראשי אליהו ברזילי השמיד את רשימות הקהילה כדי למנוע את זיהויה.
במזרח מקדוניה ותראקיה, שסופחו לבולגריה, רוכזו במרץ 1943 כ-4,200 יהודים ונשלחו ברכבות לטרבלינקה.
שיעור ההשמדה באזור זה עמד על כ-97% מכלל הקהילה.
ב-20 באוגוסט 1944 פלש הצבא האדום לרומניה.
הצבא הרומני קרס, הארמייה השישית של הוורמאכט כותרה והושמדה, והארמייה השמינית נסוגה אל הרי הקרפטים.
ב-23 באוגוסט חולל המלך מיכאי הפיכה בבוקרשט, הדיח את ראש הממשלה המרשל יון אנטונסקו והכריז מלחמה על גרמניה.
בתוך ימים ספורים נכבשה רוב רומניה בידי ברית המועצות, ובעיקר שדות הנפט בפלוישט, שהיו מקור הנפט המרכזי של גרמניה.
גרמניה פלשה ליוון ב-1941 בין היתר מחשש שמפציצים בריטיים שייצאו משטחה יפגעו בשדות נפט אלו.
בעקבות אובדן הנפט הרומני והכבדות האבידות בידי המחתרת היוונית, הודיע אדולף היטלר לפלדמרשל מקסימיליאן פון וייכס כי אין עוד טעם בהחזקת יוון, ויש להתכונן לנסיגה מיידית.
הגרמנים פינו את אתונה ב-12 באוקטובר 1944, ועד סוף החודש נסוגו מיוון היבשתית כולה.
ב-14 באוקטובר נחתו בעיר כוחות בריטיים בפיקוד הגנרל רונלד סקובי, וארבעה ימים לאחר מכן חזרה ממשלת יוון הגולה לבירה.
עד מהרה פרצו עימותים בין המחנה המלוכני-ימני לבין המחנה הרפובליקני-קומוניסטי, חרף ניסיונותיו של ראש הממשלה גיאורגיוס פפנדראו להרגיע את הרוחות.
ב-1 בדצמבר הורתה הממשלה על פירוק כל ארגוני הגרילה מנשקם.
ב-2 בחודש התפטרו ששת שרי EAM מממשלת האחדות במחאה, וב-4 בדצמבר התפטר גם פפנדראו עצמו.
ממשלה חדשה הוקמה בראשות תמיסטוקליס סופוליס.
הגורם הישיר להתלקחות היה הפגנה של EAM בכיכר סינתגמה ב-3 בדצמבר 1944, שהסתיימה בירי ובנפגעים.
למחרת הורה סקובי לכל יחידות ELAS לעזוב את אתונה בתוך 72 שעות, והכריז על משטר צבאי.
הקרבות נמשכו עד 5 בינואר 1945, אז נסוגו יחידות ELAS מן הבירה.
על פי הערכות, נספו במהלך הכיבוש לפחות 250,000 יוונים.
ההיסטוריון ויליאם וודרוף ציין 155,300 אזרחים הרוגים ו-16,400 הרוגים צבאיים, בעוד דייוויד זבקי העריך 73,700 חללים בקרבות וכ-350,000 אזרחים מתים.
ב-12 בפברואר 1945 נחתם הסכם ורקיזה בין ממשלת יוון החדשה ל-EAM, שהביא לרגיעה זמנית, אך המדינה נותרה הרוסה ומפולגת.
משרות מפתח במשרד המלחמה ניתנו לאנשי ימין אנטי-קומוניסטיים, לעיתים מקורבים לגדודי הביטחון, ואילו רעיון שילוב פרטיזנים לשעבר במשמר הלאומי נזנח.
בכך הפכה פשרה אמיתית לבלתי-אפשרית, והבסיס המוסרי למדיניות הבריטית של "אי-התערבות" התערער.
במקביל, גבר חשש בריטי מהשפעה סובייטית ביוון.
מציאות זו עוררה תסכול גם בקרב מנהיגי EAM.
אחד מהם, אריס ולוכיוטיס, שגונה גם בידי מפלגתו, חידש את פעילות הגרילה, אך נלכד והוצא להורג בידי יחידות הממשלה.
מדיניות יוון כלפי משתפי פעולה עם הנאצים הייתה רפה יחסית בהשוואה למדינות אירופה.
אלכסנדרוס לאמבוס, מפקד המשטרה המיוחדת בתקופת המלחמה, נדון למוות, אך רוב הנאשמים האחרים נידונו לעונשי מאסר קצרים.
במהלך 1945 הועמדו לדין למעלה מ-80,000 איש; השופטים, שחלקם שירתו גם בתקופת הכיבוש, פסקו בחומרה כלפי אנשי שמאל, אך נהגו בסלחנות רבה יותר כלפי משתפי פעולה.
אף ארצות הברית ובריטניה התנגדו למינוי פוליאון זרוואס לשר, מחשש ששיתף פעולה עם הנאצים.
שיקומה הכלכלי והחברתי של יוון לאחר המלחמה התעכב בהרבה בהשוואה לשאר אירופה.
כ-8% מן האוכלוסייה (מתוך כשבעה מיליון) נספו.
תנאי התברואה הידרדרו, מגפות מלריה ושחפת חזרו והחריפו עקב מחסור בתרופות ותזונה לקויה.
רבע מהכפרים הועלו באש, וכ-100,000 מבנים נהרסו או ניזוקו קשות.
כ-700,000 יוונים נותרו פליטים חסרי קורת גג.
רעב המוני נמנע רק הודות לסיוע בהיקף עצום של בעלות הברית ואונר"א, שסיפק במחצית השנייה של 1945 סיוע בהיקף של 171 מיליון דולר.
בשנה הראשונה לאחר השחרור הועברו ליוון מעל 1.7 מיליון טון מזון, אך גם כך לא ניתן היה להבטיח מנת קיום בסיסית של 2,000 קלוריות ליום לאזרח.
תקופת הכיבוש הגרמני ביוון, ובעיקר באיים היווניים, זכתה לנוכחות בולטת בספרות ובקולנוע בשפה האנגלית.
כך למשל, פשיטות כוחות מיוחדים אמיתיות מופיעות בסרטים תותחי נברון, בריחה לאתנה ו-They Who Dare (1954).
גם הרומן והסרט המנדולינה של קפטן קורלי מציגים עלילה בדיונית המתרחשת בתקופת הכיבוש.
הסרט האיטלקי מדיטראנו, שזכה בשנת 1991 בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, מתאר את סיפורם של שמונה חיילים איטלקים באי יווני, אשר נטמעים בהדרגה בחיי היום-יום של תושביו.
כיבוש קורגן מלחוב הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי הוראס ורנה (Horace Vernet), שנוצר בשנת 1858. הציור מתאר את אחד הרגעים המכריעים במלחמת קרים - כיבוש מגדל מלחוב בעיר סבסטופול על ידי כוחות צרפתיים בפיקודו של המרשל פטריס דה מק-מהון.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון רולן שבעיר אוטן, צרפת.
מגדל מלחוב היה מגדל הגנה בסבסטופול (כיום באוקראינה), שנבנה בראש גבעה ושימש עמדה אסטרטגית חשובה בהגנת העיר מפני מתקפה של הכוחות הבריטיים והצרפתיים בתחילת שנות ה־50 של המאה ה-19. ב־8 בספטמבר 1855 נכבש המגדל על ידי חיילי צבא צרפת, בפיקודו של המרשל מק־מהון.
האירוע סימן את תחילת נפילתה של סבסטופול וסיום מלחמת קרים.
לפי המסורת, מק־מהון קרא במהלך הקרב את המשפט המפורסם: "J'y suis, j'y reste!" ("כאן אני – כאן אשאר!").
Vernet 1858. במרכז הקומפוזיציה נראה המרשל מק־מהון עומד על הריסות המגדל, מוקף בעוזריו, ביניהם הקולונל לברן והקפטן בורל, בשיח עם קצין אנגלי שמצדיע לו.
בקדמת הבמה הקורפורל אז'ן ליהו נועץ את הדגל הצרפתי הקרוע.
בתחתית הציור, הקולונל דה לה טור די פאן חובש את רגלו הפצועה.
מסביב נראים גופות של חיילים רוסים וזואבים, תותחים הרוסים, שרידי ביצורים, עשן ולהבות.
קומפוזיציה זו משלבת ריאליזם עם רגש פטריוטי ודגש על גבורה צרפתית.
עיריית אוטן ביקשה להנציח את הישגו של מק־מהון, יליד האזור, באמצעות ציור שיוצג במוזיאון העירוני.
באפריל 1856 נפתחה יוזמה עירונית בראשות ראש העיר ויקטור ריי, שכללה גיוס תרומות מן הציבור למימון היצירה.
ורנה קיבל את ההזמנה ויצר את היצירה בהזמנה ייחודית לעיר.
הציור הגיע לעיר באוגוסט 1858, נתקבל רשמית על ידי מועצת העיר ב־22 באוגוסט, ונחנך בטקס חגיגי ב־3 בספטמבר.
היצירה נמצאת בבעלות עיריית אוטן ומוצגת דרך קבע במוזיאון רולן בעיר.
היא נתונה במסגרת עץ מוזהבת מעוטרת.
בשנת 2007 הוצגה היצירה בתערוכה בגלריה הלאומית ז'ה דה פום בפריז.
בשנת 2008 עברה עבודות שימור שכללו מתיחת הבד, ניקוי יסודי של שכבות אבק, תיקוני צבע, מילוי סדקים וצביעה מחודשת של ורניש.
בבדיקה התגלו ציורים מקדימים, תיקונים רבים לאורך השנים, וסימנים של התיישנות, בהם סדקים מוקדמים, כתמי ורניש צהוב, ואבק מצטבר.
כידון הוא שם של קבוצה רחבה של נשקי מוט.
כידונים הם מוטות באורכים שונים, לרוב מעץ, שבקצה שלהם נמצא חוד.
אין קו הפרדה ברור בין חנית שמשמשת לרוב נשק לקרב-פנים-אל-פנים לכידון שנועד בדרך כלל להטלה, אולם רוב הכידונים קצרים וקלים מהחנית.
הכידונים הראשונים היו בשימוש על ידי האדם הקדמון ובדרך כלל היו מקלות עץ שחודם חוזק במדורה.
הכידון שוכלל בתקופת האבן המאוחרת, כשהתחילו להוסיף חוד מעצמות, צור ואבנים אחרות למקל עץ.
באירופה הכידונים הגיעו לשיאם בעת העתיקה, אך עם הזמן פחת השימוש בהם לטובת קשתות שונות וחניתות.
הכידונים היו מקובלים באמריקה, אפריקה, אוסטרליה ומקומות אחרים עד העת החדשה.
הכידון מופיע גם בתנ"ך בשמואל א כאשר מתוארת יציאתם למלחמה של עם ישראל בפלשתים.
שריונו של גוליית כלל גם כידון נחושת שהונח בין כתפיו.
אחת מטכניקות ייצור הכידונים בתקופה זו הייתה לחבר את החוד בצורה רופפת, כך שהתנתק ונשבר בתוך בשרו של המותקף וגרם לנזק וכאב נוספים.
כיוון הפוך הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו יש היפוך בכיווניות בין סיבה לתוצאה.
לרוב, נובע הכשל מבלבול או אי הבנת סדר הדברים מבחינת זמנים או כאשר יש ערפול בנוגע לסיבה האמיתית.
בימי הביניים האמינו כי כינים מועילות לבריאות, משום שרק לעיתים נדירות נמצאו כינים על אנשים חולים ולכן, כך האמינו, המחלה נגרמה בגלל עזיבת הכינים (בפועל, בגלל רגישותן לשינויים בחום הגוף נטו הכינים לנטוש אדם שסבל מחום גבוה.
מאחר שלא ניתן היה להבחין בעליה בחום עד להוספת סימנים נוספים, הייתה המסקנה כי הכינים הן השומרות על הבריאות).
הנטייה לעישון נגרמת ממחלת הסרטן.
כידון-רובה (נקרא לעיתים בקיצור "כידון" או בשם הלועזי "ביונט"; באנגלית: Bayonet, בצרפתית: Baionette) הוא כלי נשק קר, שמורכב על קצה הקנה של רובה ומגדיל בכך את אפשרויות השימוש בו בקרב פנים אל פנים כנשק משני.
הכידון-רובה הוא הנשק העתיק ביותר הנמצא עדיין בשימוש בצבאות מודרניים.
יוחסו לו תכונות מיוחדות שחורגות מהשימוש הטקטי, והוא נחשב לכלי המחשל את עוז רוחו של החייל הבודד ולסמל המגלם את רוח ההתקפה והניצחון.
לכידון-רובה שני חלקים עיקריים: להב הדומה לפגיון, חרב קצרה או נשק בצורת דוקרן, ומנגנון לחיבור לרובה.
ההבדלים בין הלהב ושיטת ההצמדה לרובה משמשים למיון והגדרה של סוגי כידוני-הרובה השונים.
כידוני-רובה תוכננו יוצרו ושימשו במטרה לתת ללוחם הרגלי הבודד אמצעי לשימוש בלחימה פנים אל פנים על ידי הרכבת הכידון על כלי הנשק העיקרי ברגע שאזלה התחמושת או על פי צרכים טקטיים שחייבו שימוש בנשק קר.
שימוש באבות-טיפוס ראשונים של כידוני-רובה תועד לראשונה באירופה בשנות ה-40 של המאה ה-17, ובמהרה אומץ הכידון-רובה ככלי נשק קבוע של חיילי הרגלים על ידי צבאות העולם ושימש בלחימה בשורה של סכסוכים ממלחמת שלושים השנים ואל תוך המאה העשרים ואחת.
הטמעת השימוש בכידוני רובה ביחידות הרגלים התרחשה בד בבד עם המעבר מכלי נשק קרים לכלי נשק חמים והייתה זרז למהפכה של ממש בתורות הלחימה של צבאות אירופאיים.
יחידות שאפיינו צבאות של ימי הביניים והרנסאנס נדחקו ונעלמו מסדרי הכוחות וחיל הרגלים המודרני החל להתגבש.
השינויים הטכנולוגיים שהשפיעו על שדות הקרב של המאה ה-19 – כלי נשק אוטומטיים וארטילריה יעילה – לא הצליחו להוריד את הכידון ממעמדו ככלי נשק צמוד לחייל הרגלי בהגנה ובהתקפה אך השימוש בו הלך ופחת.
מלחמות העולם, ששדות הקרב שלהן היו בתי מטבחיים לכוחות תוקפים, שינו את מעמדו של הכידון מנשק בעל מעמד מיתי של מכריע קרבות לכלי רב-שימושי: נשק של מוצא-אחרון וכלי רב שימושי עבור החייל.
קיימות מספר גרסאות למקורו או לגרסה הראשונה של הכידון רובה.
העדויות מצביעות על המאה ה-16 או המאה ה-17 כתקופה שבה הופיע האב טיפוס בצורה של "כידון תקע", כלומר פגיון בעל ידית שניתן להכניס לתוך הקנה של הנשק החם.
על פי אחת הגרסאות, מקורו של הכידון-רובה בספרד, כנשק גיבוי של ציידי חזירי בר.
על פי גרסה אחרת היה הכידון-רובה המצאה סינית.
בכתב יד של "בינגלו" משנת 1606 מופיע תיאור של כידון תקע שיכול להידחף לתוך הלוע של רובה פרימיטיבי בעל מנגנון של בריח פתיל.
למרות קיומו של מסמך זה קיים ספק אם גייסות סיניים אכן השתמשו בכידוני-רובה, מאחר שלא נמצאו דוגמאות פיזיות של המתקן ורובים סיניים מתקופת שושלת צ'ינג היו ארוכים והקנים שלהם לא יכלו לעמוד בלחץ של כידון תקע.
גרסה נוספת מייחסת את מקור הכידון-רובה לעיר באיון שבדרום צרפת.
השערה זאת מבוססת על הדמיון בשם ועל הופעת המונח "פגיונות באיון" ברישומים של מחסני נשק צרפתיים בסוף המאה ה-16. עם זאת, לעיר באיון אין היסטוריה של ייצור כלים או סכינים.
הסופר והפילוסוף הצרפתי וולטייר מזכיר את הביונט בפואמה משנת 1723, שמתעדת את קרב איברי שהתחולל ב-1590, וחוזר על הטענה שמקורו בבאיון.
ה"קת" הארוכה הושחלה אל תוך קנה המוסקט והפכה את הנשק החם לכידון, התיאור הוא של נשק שתוכנן ויוצר בקפידה לצורך מסוים ולא של נשק מאולתר.
השימוש המסודר בכידוני־רובה מסוג כידון־תקע הופיע באמצע המאה ה־17, תחילה כנשק ביחידות בודדות ועד לסוף המאה ה־17 היה הכידון רובה נשק סטנדרטי של יחידות מוסקטרים.
חיילים ביחידות אלו, שהיו מחלוצי השימוש בכלי נשק חם בשדה הקרב, היו צריכים לשאת ציוד רב על מנת לאפשר תפעול של הנשק החם, תחילה רובי ארקבוז ולאחר מכן רובי מוסקט.
עובדה זו, בשילוב עם משקל המוסקט ואופיו המסורבל, הגביל את יכולתם של המוסקטרים להגן על עצמם.
כתוצאה מכך הם היו פגיעים להתקפה – במיוחד על ידי פרשים ובעיקר בעת הטעינה מחדש של הרובים שלהם.
לצורך זה שולבו יחידות המוסקטרים עם יחידות של נושאי-רומח שאמורים היו להדוף התקפות אויב.
יחידות נושאי הרומח היו גדולות, ונלחמו במבנה טקטי של מאות או של אלפי לוחמים שהסתדרו בשדה הקרב במבנה שבו הרמחים הזדקרו לכיוון האויב או כיוון התקפת האויב המשוערת.
צפיפות המבנה ועומקו, בדרך כלל מספר שורות, הספיק להדוף לרוב התקפת פרשים על המוסקטרים שהיו פגיעים בפרק הזמן הארוך שנדרש לטעינת המוסקט.
עם השיפור בכידונים, שאיפשר להם להיות צמודים באופן אמין למוסקט ולאפשר ירייה וטעינה באופן בו-זמני, השתנתה שיטת הלחימה של חיל הרגלים: הצורך ביחידות רמחים נפרדות וגדולות ירד בהדרגה, ויחידות מוסקטרים חמושים בכידונים שגודלן לא עלה על 700 לוחמים הפכו לסטנדרט הצבאי.
השיפורים בטעינת המוסקטים, ההקלה במשקלם ושיפור יכולת השימוש בהם הפכו את יחידות המוסקטרים לניידות.
כתוצאה מכך יכלו מפקדי הצבא להניע אותן לפי תוכנית הקרב או לפי השינויים בשדה הקרב, ונוצר שינוי טקטי בעל חשיבות מכרעת – לוחמים חמושים בנשק חם שיכולים להגן על עצמם ממתקפות של פרשי אויב על ידי הכידונים, יכלו להתקיף בנקודות שונות ומשתנות בשדה הקרב.
עד לקרב בלנהיים בשנת 1704 הפך הכידון-רובה לנשקו הסטנדרטי של חיל הרגלים האירופאי.
במהלך קרב זה הביסו החיילים הדנים, בפיקודו של הרוזן שולטן, את חיילי הרגלים הצרפתים בקרב כידונים פנים־אל־פנים ליד הכפר בלנהיים.
מתקופה זו ועד להופעת כלי הנשק בעלי טעינה חוזרת היה הכידון-רובה כלי ההגנה העיקרי של חיל הרגלים ויחידות המוסקטרים מפני התקפות של חיל הפרשים.
המחקר מראה שפרשים העדיפו שלא לתקוף מערך של חיל רגלים החמוש בכידונים, ואילו המוסקט שהיה איטי בטעינה ולא מדויק בטווחים של מעל מאה מטר לא הרתיע את הפרשים כלל.
קרב קלודן הוכרע כאשר התקפת אנשי ההרים, ה"היילנדרים", התנפצה על מבנה של חיילים בריטים חמושים בכידונים.
בעת המצור על יורקטאון בשנת 1781 הורה ג'ורג' וושינגטון לחייליו לתקוף את החיילים הבריטים בכידונים.
הגנרל אלכסנדר סובורוב כתב בספרו "מדע הניצחון" בסוף המאה ה-18:
במהלך המאה ה-18 הפך הכידון לנשק אוניברסלי.
במהלך עידן זה, שימוש אגרסיבי בכידון נגד צבא אויב, במבנים שנשברו תחת לחץ ההתקפות של פרשים ואש יעילה של מוסקטרים, היה לדרך המקובלת להכריע את הקרב.
עם זאת, הכידון היה יעיל לעימותים בטווחים קצרים שבהם היו התוקפים צריכים לעבור מרחקים קצרים ובתנאי שהמגנים לא יכלו להביא לידי ביטוי את עוצמת הירי מנשק קל כדרך לעצור את המתקפה.
הדוקטרינה הצבאית של פרידריך השני, מלך פרוסיה נבנתה סביב הפעלת הכידון בהתקפות של חיל רגלים בטווחים קצרים.
השימוש בכידון היה חלק בלתי נפרד מהטקטיקה של התקפות ותמרונים מהירים שהעבירו את היוזמה והשליטה במהלך הקרב לידי הצבא הפרוסי על ידי שימוש במטחי ירי מרוכזים של נשק קל שהביאו לשבירת מערכי האויב, והכרעת הקרב שהושגה על ידי התקפת כידונים על האויב הנסוג.
דוקטרינת השימוש בכידון גרסה כי השילוב של הרובה והכידון המורכב עליו יאפשר לחייל הרגלים להגיע כמטחווי יד אל כוח האויב.
במגננה אמור היה הכידון לאפשר לחייל הרגלי להגיע עם הכידון לפרש התוקף את המבנה או להגיע עם קצה הכידון לחיל הרגלי התוקף ולפגוע בו.
במתקפה אמור היה החייל הרגלי להסתער עם כידון מורכב על קווי ההגנה של האויב ולהגיע למצב שבו אש מנשק חם לא תשחק תפקיד משמעותי יותר והקרב יוכרע בלחימה פנים אל פנים בנשק קר.
התכנון של מוסקטים ורובים הושפע מדוקטרינה זו, וכלי הנשק תוכננו על מנת לשרת את הדוקטרינה.
כאשר התקצרו קני הנשק עם התפתחות הטכנולוגיה, נדרשה הארכת הכידונים שצמחו לאורכים של עד חצי מטר.
דוקטרינה זו, עם אמונה מלאה בתועלת של הכידון, באה לידי ביטוי בסדרת קרבות בסוף המאה ה-19, שבהם אומנו הצבאות בלחימה בכידון תוך שימת דגש על החתירה למגע וקרב כידונים.
שנת 1886 הייתה שנת הפריחה של כידוני-חרב ארוכים שנועדו להביא לידי ביטוי מעשי את דוקטרינת מטחווי היד.
הצבא הצרפתי הנפיק לחיל הרגלים כידון-חרב עם להב באורך 52 ס"מ ששימש את הצבא בשינויים שונים עד לשנת 1940. הצבא הגרמני הנפיק לחיילים תחילה כידון-סכין עם להב באורך 25 ס"מ ובשנת 1898 הנפיק לחיילים כידון עם להב באורך 52 ס"מ.
שני הכידונים שימשו את הצבא הגרמני עד לסוף מלחמת העולם הראשונה.
הצבא הבריטי אימץ בשנת 1888 כידון-חרב עם להב באורך 30.5 ס"מ ובשנת 1907 עבר להשתמש בכידון-חרב עם להב באורך 43.2 ס"מ, שעוצב על פי דוגמת הכידון-חרב היפני שהיה בשימוש במלחמת יפן-רוסיה (1904–1905).
בתחילת המאה ה-19 השתלבה דוקטרינת "מטחווי היד" עם האסטרטגיה שהעדיפה התקפה מעל הכל.
הכידון נתפס כנשק המגלם בתוכו ומשחרר בעת הצורך את רוח הלחימה.
לכתביו של הקצין הצרפתי ארדאן די פיק, הוגה צבאי צרפתי בן המאה ה-19 שעסק בעיקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית, הייתה השפעה על האסטרטגיה של צבא צרפת בתחילת המאה העשרים.
הוא התמקד בתפקידם והשפעתם של הכוחות נפשיים על החייל בעת קרב.
לדעתו, "רוח הלחימה" נותרה כוח מרכזי למרות הקטלניות הגוברת של כלי הנשק.
הוא תיאר את תורת הלחימה של חיל רגלים כסוג של תחרות מוסרית המתרחש במציאות.
לדבריו, התחרות על עליונות כוח אש, שמשפיעה על מידת החופשיות של חי"ר לתמרן בשדה הקרב, הייתה פן אחד של הלחימה, אבל מה שבסופו של דבר הכריע את הקרב הייתה היכולת לאיים על האויב בהשמדה על ידי הגעתם של חיילים התוקפים למטחווי יד.
ברגע האמת של המפגש בקרב פנים אל פנים הגורם המכריע היה האם האמון בקרב התוקפים גובר על האמון בקרב המגינים.
הוגה הדעות הצבאי הגרמני וילהלם באלק, קצין פרוסי שהגיע לדרגת גנרל-לויטננט במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרסם את תורתו על הפעלת חיל רגלים במסגרת ספריו "Taktik".
על הדוקטרינה של שימוש בכידונים הוא כתב:
עד שנת 1815 היה הכידון כלי נשק בעל חשיבות בתורת הלחימה של חיילות הרגלים, שנשענה על שימוש בטקטיקה של התקפה תוך שימוש בכידונים שלופים.
השינוי המהותי ביישום תורת לחימה זו החל במאה ה-19. המודרניזציה ההולכת וגוברת של הצבאות הכתיבה שינוי מהותי בשימוש בכידון, מנשק בעל חשיבות הגנתית והתקפית הוא הפך לנשק של מוצא אחרון, על אף שתורות הלחימה של כל הצבאות האירופאיים והצבאות שהושפעו מהם כללו את הכידון ככלי נשק קבוע של חיל הרגלים.
ההיסטוריון הפרוסי ששימש כקצין מטה בקרב ווטרלו מדגיש בכתביו את האפקט הפסיכולוגי שיש להתקפת כידונים, אך מוסיף כי מבנים של חיל רגלים ממעטים לערוך קרבות פנים אל פנים תוך שימוש בכידונים.
המגמה התגברה במחצית השנייה של המאה ה-19 בה התחוללה התפתחות מהירה בטכנולוגיה צבאית.
שדה הקרב הפך לרווי אש מנשק חם, ארטילריה מדויקת שירתה פגזים בקצב גבוה, אש יעילה ומדויקת מנשק קל שגובתה על ידי מכונות ירייה הביאו למספרים גבוהים של נפגעים והוציא את הכידון מרשימת כלי הנשק היעילים ואת טקטיקת ההסתערות בכידונים שלופים לחסרת תכלית.
המציאות של שדה הקרב בסוף המאה ה-19 הכתיבה תנאי תקיפה שבהם חיל הרגלים נאלץ לכסות מרחקים גדולים בהרבה תוך כדי חשיפה לאש מדויקת יותר.
כל זאת היה צריך לשכנע את המפקדים כי התקפות עם כידונים כנגד עמדות אויב מבוצרות נידונו לכישלון, אך קובעי תורת הלחימה דבקו בהסתערות שהתאימה לשדה הקרב של זמנים עברו ושלחו גלים של חיילים מול אש יעילה.
מלחמת האזרחים האמריקנית התרחשה בארצות הברית בשנים 1861–1865. המלחמה הייתה אחת ה"מלחמות הטכנולוגיות" הראשונות, במהלכה נעשה שימוש נרחב במסילות רכבת, טלגרף, ספינות קיטור ונשק בייצור המוני.
עם זאת, השימוש ברובים עליהם מורכב כידון בהתקפות פנים אל פנים כדי לאלץ את האויב לסגת הייתה טקטיקה שנוסתה בהצלחה במספר רב של עימותים בין יחידות קטנות בטווח קצר.
השימוש בכלי נשק נטעני-לוע ללא מנגנון ירי חוזר, חשף את החיילים להסתערות של כוחות תוקפים ובהיעדר מבנים של נושאי רומח הסתמכה הטקטיקה על שימוש בכידונים כאמצעי להגנה ולסיום מתקפות.
הסתערויות כאלו גרמו למעט אבדות באופן יחסי, מאחר שתוצאת העימות נקבעה תחילה על ידי מטחי ירי ולאחר מכן בנסיגה של אחד הצדדים מול כידונים שלופים.
בקרב גטיסבורג, התנהלה מערכה רחבת היקף שנסמכה על הפעלת ארטילריה ומטחי ירי מנשק קל מעמדות מבוצרות שהוקמו בשטחים שולטים, מערכה שגבתה את חייהם של כ-50,000 חיילים.
במהלך הקרבות והעימותים נערך ביום השני קרב שהוכרע על ידי כידונים בעימות שנודע בשם הקרב על כיפה עגולה קטנה – שני הצדדים לחמו בעוז תוך אבדות כבדות על הגבעה, אך כוחות האיחוד הצליחו להדוף את מתקפות כוחות הקונפדרציה ולהחזיק בכיפה.
בקרבות אלו, בעת שאזלה התחמושת לרובי המוסקט יצא גדוד חיל הרגלים ה-20 של מיין במתקפת נגד עם כידונים שהפתיעה את החיילים התוקפים מצבא הקונפדרציה ששרדו את מטחי הירי.
זירת קרבות בהם הכידון עדיין היה כלי נשק בעל חשיבות התחוללה במסגרת המלחמות הקולוניאליות של מעצמות אירופה באפריקה.
בזירות אלו נלחמו החיילים האירופאיים, לעיתים מתוגברים בחיילים שגויסו מקרב בעלי ברית מקומיים, מול צבאות שהיו חמושים בעיקר בנשק קר או נשק חם מיושן שתמכו בלחימה בטווחים קצרים עם דגש על תנועה בלתי פוסקת בשדה הקרב.
עד למחצית השנייה של המאה ה-19, היו הצבאות האירופאיים חמושים ברובים ללא מנגנון ירי חוזר ובעלי קצב אש איטי יחסית.
בגלל תנאים שונים בשדה הקרב יכלו התוקפים המקומיים לספוג לעיתים את מטח האש הראשון ולהמשיך במתקפה במהירות אל תוך קווי ההגנה של הצבא הקולוניאליסטי.
ברגעי המגע היה הכידון הנשק היחיד שעמד לצד המותקפים שעמדו ללא יכולת לירות ביעילות.
באירועים מסוג זה היו הצבאות האירופאים בחיסרון לאור העובדה שהחיילים היו בעלי אימון לקוי בשימוש בנשק קר בעוד המקומיים היו חמושים ומאומנים בכידונים וחרבות ומורגלים בקרבות פנים אל פנים בנשק קר.
אחד הקרבות בהן נעשה שימוש בכידון כנשק הגנתי יעיל נגד מקומיים היה במהלך קרב איסאנדלוואנה, בו הוכנע צבא בריטי של כ-1,400 חיילים על ידי צבא של שבט הזולו שמנה למעלה מ-22,000 חיילים.
הבריטים, שלא היו מאורגנים כראוי, נתקלו בצבא של בני הזולו שהצליחו להתקרב לאגפי ולעורף הכוח הבריטי, ולפני שחיילים בריטים רבים הספיקו להצמיד כידונים או ליצור מבנה קרבי שיתאים להדיפת ההסתערות הם הוכרעו על ידי לוחמי הזולו.
מיד אחרי תבוסת הבריטים בקרב איסאנדלוואנה, תקפו הזולו את מעברת רורק'ס בקרב רורק'ס דריפט.
התפתח קרב שנערך בטווחים קצרים ותוך שימוש נרחב בנשק קר, 139 חיילים בריטים עמדו מול התקפות עזות של כוח זולו גדול שמנה כ-3,500 עד 3,700 לוחמים, והצליחו לבלום אותם תוך לחימה עיקשת ונואשת בכידונים.
השינויים המהותיים והמהירים בשדה הקרב שבו הטכנולוגיה קבעה את תורת הלחימה ודחקה הצידה את הנשק הקר, הפכה את הכידון מנשק שימושי לכלי נשק אליו התייחסו הוגי הדעות הצבאיים במערכת מושגים ששאולה מעולם האמונה והדת.
במחקר על תהליך זה, מכנה החוקר הבריטי המודרני מייקל בראון את הקיבעון על הכידון כחפץ המכיל את תמצית הגבריות ומהות רוח הלוחם "פולחן הכידון".
במאמרו נבחנה ההשפעה של המודרניזציה של שדה הקרב על הצבא הבריטי ובהשלכה על כלל הצבאות האירופאיים.
כניסת טכנולוגיות מודרניות לשדה הקרב יצרה מערכת יחסים דו ערכית, בה הועלו על נס רעיונות עכשוויים על גבריות לחימה ובמקביל הועלו דעות על השפעה השלילית של הטכנולוגיה על היכולת הפיזית של החיילים ורוח הלחימה.
כתוצאה מחרדות אלו הועצם זוהרו של הכידון ככלי נשק שבעצם קיומו מגלם את האידיאלים של רוח הלחימה הרצויה בחייל – הנכונות להרוג ללא היסוס וללא רתיעה ותוקפנות מול מתקפה ובעת התקפה.
על פי קביעת החוקר היו לקיבעון זה השלכות הרות גורל על החשיבה הצבאית הבריטית, האסטרטגיה וטקטיקת הפעלת הכוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתלבה תאוריה זו בתאוריה רחבה יותר על הפעלת הצבאות שכונתה אריות תחת הנהגת חמורים.
מחקר נוסף מצביע על התהליך הפסיכולוגי בו נתקבע השימוש בכידון ובו יוחסו לנשק עצמו תכונות מטאפיזיות.
על פי המחקר, השימוש בכידון והאמונה הדתית בכוחו להכריע קרב הייתה נחלת קובעי מדיניות, מפקדי גייסות וקצינים ביחידות הצבא הבריטי בתקופה שקדמה ובתקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאמונה מטאפיזית זו היו השפעות אמיתיות על שדות הקרב של המלחמה.
אמון עליון הוצב ב"גבריות" הבריטית, גבריות שהייתה תלויה ובאה לידי ביטוי בשימוש היעיל והאכזרי בכידון.
קיבעון זה, כמו גם מתן משקל יתר לשימוש בכידון באימונים, היו ארכאיים והסיטו את הדגש מטקטיקות לחימה מודרניות, מכיוון שלמעשה היה הכידון כלי נשק לא יעיל בשדות הקרב המודרניים.
השילוב של פטישיזציה של הכידון וחוסר היעילות שלו כנשק הביאה שלא מרצון לאירועים של אלימות קשה והרג שבויים, מאחר שהאנשים העיקריים שנגדם ניתן היה להשתמש בכידון בהצלחה היו אלה שלא היו חמושים או שהיו פצועים וחסרי יכולת להתגונן.
מחקרים שנערכו עוד לפני מלחמות העולם ומחקרים שנערכו לאחר המלחמות חשפו את הפרדוקס של שימוש בכידונים.
רוב העדויות שנאספו, לאורך שנים של קרבות, מעלות דפוס קבוע: התקפה שיצאה בקול תרועה עם כידונים שלופים הסתיימה בדרך כלל מבלי שהכידונים באו לידי שימוש ולעיתים נדירות הגיעו שני הצדדים לטווח מספיק קרוב וסיימו את ההתקפה בדקירות.
אף על פי כן, באותן הזדמנויות נדירות שבהן חיילים הגיעו למרחק מטחווי יד והתפתח קרב כידונים, הוא התאפיין בפראות והתנהגות אגרסיבית במיוחד של הלוחמים.
בנסיבות אלה הסתיים הקרב רק כאשר כל חיילי אחד הצדדים נהרגו.
הפרדוקס של השימוש בכידונים נובע מחוסר הרצון של חיילים להילחם תוך שימוש בכידונים וחוסר הרצון להפסיק ולהילחם כאשר קרב כידונים נכפה עליהם.
אחד ההסברים נשען על תאוריה כללית הדנה בפסיכולוגיה של שדה הקרב המודרני, ולפיו בעת המודרנית נרתעים רוב האנשים להרוג אחד את השני, וגם בעת קרב יימנעו חיילים מהרג או מחשיפה לסכנת מוות אם תינתן להם האפשרות או הבחירה.
עמדה זו מופיעה במחקר של דייב גרוסמן, מומחה לממד הפסיכולוגי של קרבות, המבסס קשר בין מרחק המגע לבין נכונות להרוג – בטווחים ארוכים אין לחיל רתיעה מהרג מאחר שהחיילים אינם עדים להשלכות של מעשיהם, הם לא מתמודדים עם השפעות הנשק שלהם על האויב.
לעומת זאת כאשר הטווח מתקצר לטווחי מגע יורדת גם הנכונות להרוג, תופעה המתחדדת בשימוש בנשק קר המצריך מגע של ממש עם הקורבן.
ההיסטוריון הבריטי ג'ון קיגן דן בשאלת הקרבות פנים אל פנים תוך דגש על לוחמה בכידונים בניתוח של מספר קרבות ובהם קרבות כידונים בקרב ווטרלו.
המחקר מדגיש את החשיבות של הטווחים שבהם נערך הקרב אך מייחס את התנהגות החיילים למרחבים פסיכולוגיים של איום.
בעימות צבאי בטווחים ארוכים שני הצדדים אינם מרגישים לכודים מאחר שיש בתיאוריה אפשרות של בריחה או נסיגה של האויב.
התקפות בטווחים קצרים או התקפה שמגיעה במפתיע מטווח קרוב יכולות לעורר רמות תוקפנות גבוהות – במיוחד אם נסגרת מעשית או פסיכולוגית אפשרות הנסיגה או התמרון.
נסיבות כאלה מהוות זרז לתגובה קיצונית הנובעת מהפעלת האינסטינקט להילחם על החיים.
מלחמות העולם של המאה העשרים היו סיכום צבאי של העימותים הגדולים של המאה ה-19 והביאו לידי שיא את ההתפתחות הטכנולוגית של שדה הקרב והטמעת טכנולוגיה לכל הזרועות הלוחמות.
התוצאה הייתה שדה קרב רווי קליעים מכל הסוגים.
בשדה קרב זה עמדה למבחן סופי תפיסת הכידון ככלי נשק התקפי מכריע של הקרב, כאשר ההיפוך של הפילוסופיה הזו היה נכון: הכידון היה נשק הגנתי ששימש מוצא אחרון לחייל כאשר כל האמצעים האחרים איבדו את היעילות או השימוש.
לכידון-חרב הארוך המורכב על גבי רובה לא היה שימוש בלוחמת חפירות שהייתה אחד המאפיינים העיקריים של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה והחיילים שנזקקו לנשק קר בעת לחימה פנים אל פנים נאלצו להשתמש בסכינים ופגיונות וגם באלות, פגיונות מאולתרים ואתי חפירה שלהביהם הושחזו.
השימוש המועט בכידון וכתוצאה מכך התפיסה של הכידון ככלי נשק משמעותי ירדה משמעותית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה, היו חיילים שנלחמו בקו החזית משוכנעים כי האליטה הצבאית – מפקדים וקובעי מדיניות – היו אנשים שלא היו כשירים לתפקידם ולא היו ראויים להקרבה מצד החיילים: האמונה של הפיקוד הגבוה בכידון כנשק התקפי מכריע הייתה בעיני החיילים אות וסמל לטיפשות ואין-אונות של כל שדרות הפיקוד.
ז'אן נורטון קרו, היסטוריון צרפתי של מלחמת העולם הראשונה, קבע במחקריו כי בין אוקטובר 1914 ונובמבר 1918 הוא לא ראה כידון בשימוש או כידון עם דם על הלהב שלו.
חיזוק לקביעה זו נמצא באמירה שהייתה נפוצה בצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם הראשונה: "אף אחד לא נהרג אי פעם מפגיעת כידון אלא אם כן הם כבר הרימו את ידיהם".
חוקרים מודרניים מטילים ספק במיתוס של ההתקפות עם כידונים שלופים במהלך המלחמה, לגבי צילומים המתארים חיילים יוצאים מהחפירות ומסתערים על קווי האויב ההנחה היא שאלו צילומי תעמולה מבוימים.
חיילים בדרך כלל הסתערו עם הרובים שלהם מעבר לגב, כדי להקל על ריצה ותפיסת מחסה או זריקת רימוני יד.
מחקרים רפואיים ומחקרים בהיסטוריה צבאית מעלים את האומדן כי אחד מכל 300 פצועים שטופלו בבתי חולים-שדה בחזית המערבית אובחנו כמי שפציעתו נגרמה מכידון.
הנתון המספרי היחיד שזמין לניתוח סטטיסטי בעל-משמעות הם רישומי חיל המשלוח של ארצות הברית בשנת 1918, המראה כי רק 235 מתוך 224,089 מאושפזים ונפגעים – כ-0.1 אחוז מכלל הנפגעים, סבלו מפגיעת כידון-רובה.
אחד ההסברים למספר נמוך זה הוא שפגיעה מכידון-רובה היא בדרך כלל קטלנית אך תאוריה זו לא מסבירה את המספר הנמוך מאוד יחסית של פצועים ממנה.
בחישוב שלוקח בחשבון שיותר מעשרים מיליון חיילים נפצעו במלחמת העולם הראשונה, מתוכם שבעה מיליון חיילים גרמנים ואוסטרו-הונגרים שנפצעו בקרבות עם צבאות בריטיים צרפתיים ורוסיים שהשתמשו בכידונים ככלי התקפה לכל אורך המלחמה, ובהתאמה כ-7,000 חיילים היו אמורים להיות פצועים מפגיעת כידון.
גם אם מכפילים את מספר המתים מפגיעת כידון ממספר הפצועים מפגיעת כידון עדיין מדובר במספרים קטנים המעידים על חלקו הזניח של הכידון בתמונה הכללית של הלחימה.
מספרים חלקיים אחרים נמצאים ברישומים של הצבא הבריטי ומתייחסים לנתונים שנרשמו בתחנות איסוף פצועים במהלך שני קרבות בשנת 1917. בקרב אחד נפגעו 10,789 חיילים, מתוכם 17 (0.2 אחוז) כתוצאה מפגיעת כידון, ובקרב שני נפצעו 2,932 חיילים, מתוכם 8 (0.5 אחוז) כתוצאה משימוש בכידונים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פיתוח טקטיקות של שדה קרב משולב, שבו ניהול אש אפקטיבי המקיף את כל זרועות הצבא קיבע את מעמדו של הכידון-רובה ככלי נשק משני בחשיבותו.
הכידון-רובה הפך לכלי המיועד לשימוש במקרה חירום בלוחמת פנים-אל-פנים, ופחות במסגרת של מתקפה מאורגנת במבנים.
המשך האימונים והנפקת כידונים ליחידות לוחמות נעשה בתקווה שאם החייל יפגין בקיאות ונחישות בשימוש בכידון-רובה, הוא עשוי להכריע תוצאה של קרבות פנים אל פנים.
הירידה בחשיבותו של הכידון-רובה ובמקומו במחשבה הצבאית ככלי נשק בעל ערך התקפי נמשכה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במרבית הצבאות במהלך הקרבות של מלחמת העולם השנייה שימש הכידון-רובה כנשק של יחידות קטנות או חיילים בודדים, בקרבות פנים אל פנים.
הוא נועד להניס את האויב או להכריע מתקפה באופן נקודתי.
היוצא מן הכלל לכך היה צבא יפן הקיסרי, שהמשיך לדגול בשימוש בכידון ככלי התקפה לצד הנשק החם.
המחשבה הצבאית היפנית הושפעה באופן בולט מקוד הבושידו (מילולית: "דרך הלוחם").
קוד זה של התנהגות היה בשימוש בקרב הסמוראים – מעמד האצולה הלוחמת ביפן הפיאודלית.
עם זאת, השפעתו על הקצונה היפנית, שראתה עצמה ממשיכת דרכם של הסמוראים, הייתה מכרעת.
לפי מחשבה זו, הפך הכידון תחליף לחרב הקטאנה של הסמוראים.
הגישה הזו, בשילוב עם האמונה העמוקה ששירות עבור הקיסר הוא מטרה הראויה למות עבורה, העניק לכידון מעמד פולחני וטקסי עליון.
מאידך, בשדה הקרב הוכחה הפעלת כידונים כיעילה רק כנגד כוחות אויב שלא יכלו להתנגד, או שבורים נפשית ופיזית.
כאשר נלחמו היפנים מול צבאות אמריקאים או אירופאים חמושים בנשק אוטומטי בעמדות הגנה או בקרבות תנועה, התגלו שוב מגבלותיו הקריטיות של הכידון ואי יעילותו כנשק התקפה.
החוקר האמריקאי דייב גרוסמן, המתמחה בפסיכולוגיה צבאית, מתאר במחקר על השימוש בכידונים את המקרה הקיצוני, שבו היה מעורבים קצינים וחיילים של הצבא היפני בשלבים המוקדמים של העולם השנייה, שהשתמשו באסירים סינים קשורים כמטרות לאימון בכידונים.
שדות הקרב של מלחמות העולם הוכיחו את שהיה ידוע מכבר, כי הכידון לא יכול לשמש ככלי נשק יעיל בהגנה או בהתקפה.
לאחר מלחמות העולם ובמהלך העימותים הצבאיים של סוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת נרשמו מספר מועט של אירועים בהם הופעלו כידונים וגם זאת במסגרת אירועים בודדים ומוגבלים.
האירוע האחרון הראוי לציון שבו השתמשו חיילים אמריקאים בכידונים להתקפה היה במהלך מלחמת קוריאה, בשנת 1951, בעת מבצע כדור-רעם .
קצין אמריקאי הוביל שתי מחלקות עם כידונים שלופים כנגד עמדות חיל רגלים של הצבא הסיני שהיו מחופרים על צלע גבעה בשטח שולט.
בתום הקרב נספרו כ-20 חיילים סינים שנהרגו מפגיעת כידון, מתוך 50 חללי אויב בסך הכול.
ההיסטוריון האמריקאי ס.ל.א מרשל תיאר את האירוע כ"תקיפת הכידון השלמה ביותר של חיילים אמריקאים מאז קרב קולד הרבור.
לאחר הקרב זכה המקום לשם "גבעת הכידונים" .
במהלך מלחמת וייטנאם בקרב יה דראנג בחודש נובמבר 1965, בקרב שזכה לשם הסמלי "כידון הכסף" השתמשו חיילים אמריקאים ברובים מכודנים על מנת להדוף התקפות של חיילי וייטקונג מטווחים קצרים ובסבך צמחייה צפוף.
במלחמת פוקלנד בשנת 1982 הוביל קצין בריטי מחלקה של צנחנים להתקפה והסתערות על עמדות מחופרות של חיילים מצבא ארגנטינה, תוך שהם משתמשים ברובים מכודנים.
הבריטים הצליחו להבריח את החיילים הארגנטינאים ולכבוש את המוצב.
הקצין הבריטי הרג שני חיילים ארגנטינאים בנעיצת כידון ושבר את הכידון בניסיון לתקוף חייל שלישי.
במהלך מלחמת עיראק, בעת סיור בעיר בצרה במאי 2004, נקלעו 20 חיילים בריטים למארב של כמאה לוחמי מיליציה שיעים ונאלצו לצאת מכלי רכבם ולהתגונן מול כוחות עדיפים מספרית.
כאשר אזלה תחמושתם התקינו החיילים הבריטים כידונים על רובי הסער ותקפו את האויב.
כ-20 אנשי מיליציה נהרגו בתקיפה ללא אבידות לחיילים הבריטים.
על פי תחקיר של מכון מחקר של צבא היבשה האמריקאי ההסתערות עם כידונים שלופים הצליחה מאחר שהלוחמים השיעים לא ציפו להסתערות עם נשק קר, אלמנט ההפתעה הפך את מהלך הקרב, מאחר שהחיילים הבריטים נהנו מיתרון של אימונים בלחימה במבנים טקטיים ואימונים בשימוש בכידונים כנשק התקפי.
מסקנת מכון המחקר הייתה שאין מקום למסקנות כלליות להפעלת כידונים בעת קרב וכי הלקח הוא ה"צורך להימנע מדפוסי התנהגות צפויים בתוך כללי מעורבות מגבילים".
בנוסף לשימוש בלוחמה, לכידון יש היסטוריה ארוכה כנשק המופעל בשימושים משטרתיים כנגד אזרחים ולצורך שליטה על קהל ופיזור הפגנות.
כוחות צבאיים במשימות שיטור ויחידות לפיזור-הפגנות השתמשו בכידונים בעיקר כגורם מרתיע על מנת לטפל בעימותים אלימים כגון פיזור הפגנות אלימות, מעצר אלים, דיכוי התפרעויות בבתי כלא והגנה על רכוש.
שימוש זה הלך ופחת עם הכנסתם של כלי נשק אל-הרג המאפשרים להתמודד עם עימותים ואירועים אלימים תוך כדי הפעלת כוח מוגבל והימנעות מפגיעה פיזית קשה.
בארצות הברית נעשו מספר מחקרים בנוגע לשימוש בכידונים מול קהל אזרחי וזאת בעקבות השימוש בכידונים ותורת הפעולה של כוחות צבא בתפקידים משטרתיים ויחידות פיזור הפגנות של משטרות שונות בארצות הברית.
במהלך 1968 נערכו תיקונים של מדריכי השדה של צבא ארצות הברית על מנת לבטל את השימוש בכידון-רובה לצורך שליטה על המונים.
עם זאת, מחקר שנערך באותה שנה על ידי "ארגון המחקר למשאבי אנוש" הגיע למסקנה כי הכידון "בעל ערך רב כנשק לשליטה על קהל".
בדו"ח שכלל סקר של אנשי צבא המעורבים בפעולות שמירת השלום דיווחו קצינים כי התכונה החשובה ביותר של הכידון הייתה השפעתו הפסיכולוגית על קהל.
בסופו של דבר הותר השימוש בכידון במקרים של המון אלים אך לא בפעולות אזרחיות שגרתיות.
שנתיים לאחר מכן, בהפגנות שהובילו ל ב-1970, נפצעו שני בני אדם בידי חיילי המשמר הלאומי של אוהיו מפגיעת כידון-רובה.
בשנת 1678 פרסם ההיסטוריון הצרפתי לואי דה גאיה את ספרו "על מכונות מלחמה וכלי נשק"
ובו הופיע לראשונה תיאור מפורט של כידון תקע: צורתו כפגיון, חסר מגן, ידית האחיזה הוחלפה במוט עץ באורך כ-20 ס"מ שצורתו קונית: רחב בצד הלהב והולך וצר לכיוון הנגדי וזאת על מנת להתאים את ה"תקע" לקטרים השונים של המוסקט.
למוט נקשר חבל ששימש לאבטחת הכידון למוסקט.
בסביבות 1680 הופיע כידון התקע בצורה הידועה למחקר המודרני.
הוא היה בעל ידית עץ בצורת קונוס מחודד שהסתיים בצד הלהב בחסם כדורי כדי למנוע את שקיעת הכידון אל תוך קנה הרובה.
היה לו מגן צולב שנועד לשמש כפטיש לחדד את אבן הצור במנגנון הירי של המוסקט.
לכידוני תקע עוצבו סוגי להבים שונים, חלקם מעוקלים, חלקם בעלי להב ישר וחלקם להב גלי .
בתקופת הזהב של כידון התקע הוא שימש למספר מטרות: כידונים שימשו למטרות ציד וייוצרו במספרים קטנים ובעבודת יד עבור בני אצולה, בדרך כלל היו בעלי להב מעוקל.
כידונים אחרים יוצרו עבור חיילות משמר ויחידות עילית, ועיקר הכידונים יוצרו במספרים גדולים עבור יחידות חיל הרגלים והיו בעלי להב ישר.
הכידונים נישאו בתוך נדן מעור שנקשר לחגורה.
עדות לחשיבות הגבוהה של הכידונים ניתן לראות באיכות הגבוהה שלהם גם בהשוואה לכלי נשק קרים – פגיונות וחרבות שייוצרו באותה תקופה.
בצד היתרון של הכידונים היו לכידוני התקע כמה חסרונות מהותיים.
בראש וראשונה, מאחר שבעת השימוש חסם הכידון את הקנה, לא ניתן היה להשתמש במוסקט ככלי נשק חם ובעת שהמוסקט היה טעון לא ניתן היה להשתמש בכידון.
בנוסף לכך, אם הושחל הכידון בכוח לקנה או נדחף אל תוך הקנה בעת דקירה, לא ניתן היה להוציא את הכידון במהירות מהלוע ולהחזיר את המוסקט לשימוש ככלי ירי.
לעומת זאת אם הכידון לא נדחף בכוח מספיק הוא עלול היה ליפול מהקנה בכל עת או לצאת מהקנה ולהישאר תקוע בגוף היריב לאחר דקירה.
למעשה, בעיית קיבוע הכידון הייתה הקושי התכנוני והיישומי העיקרי של כל סוגי הכידונים לאורך ההיסטוריה של השימוש בנשק.
בעיות אלו באו לידי ביטוי במהלך קרב קיליקראנקי בשנת 1689 כאשר היעקוביטים, נאמני ג'יימס השני, מלך אנגליה נלחמו תחת פיקודו של ג'ון גרהם רוזן דנדי מול הצבא האנגלי תחת פיקודו של יו מקקי.
בשלב המכריע של הקרב עמד צבא הממשלה מול היעקוביטים כשהוא מסודר בשורה ארוכה בעומק שלושה אנשים על מנת למקסם את כוח האש.
היעקוביטים התכנסו לטורים ותקפו את צבא הממשלה קצת אחרי 20:00 בערב.
בשלב הראשון ירה הקו הקדמי של הצבא האנגלי שלושה מטחים שהרגו מיד כמעט 600 יעקוביטים.
מהצד השני ירו היעקוביטים מטח בודד כנגד הצבא האנגלי ממרחק של 50 מטרים, שמטו את המוסקטים שלהם, ובאמצעות גרזנים וחרבות תקפו את מרכז הצבא האנגלי.
המוסקטרים האנגלים שירו את התחמושת שלהם קיבלו פקודה להרכיב את הכידונים ברגע האחרון.
חוסר ניסיון בשימוש בכידונים ומהירות ההסתערות של התוקפים הותירו את חיילי הממשלה חסרי הגנה, חלקם נהרגו במקום והשאר ברחו.