tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית כלי הירייה המבוססים על מנגנון שבירה נפתחים בתנועה כלפי מטה, כלומר הקנה או קבוצת הקנים מסתובבים סביב ציר תחתון ומתרחקים מגוף הכלי.
תצורה זו נבחרה משיקולים הנדסיים ומעשיים, שכן היא מאפשרת ניצול יעיל של כוח הכבידה בעת הוצאת תרמילים ריקים והכנסת תחמושת חדשה, ומספקת נוחות תפעולית גבוהה למשתמש.
בנוסף, פתיחה כלפי מטה משאירה את קו הראייה ואת מערכות הכוונת פנויים יחסית, ומפחיתה הפרעות מבניות.
לצד התצורה הנפוצה, התקיימו גם פתרונות של פתיחה כלפי מעלה.
תצורות אלו לא זכו לתפוצה רחבה, בין היתר בשל מורכבות מבנית גבוהה יותר, חלוקת עומסים פחות אופטימלית או פגיעה בנוחות השימוש.
הבחירה בתצורת הפתיחה אינה משנה את עקרון הפעולה הבסיסי של מנגנון השבירה, אך יש לה השפעה ישירה על ארגונומיה, אמינות ותהליך הייצור.
אף שמנגנון השבירה מזוהה בראש ובראשונה עם כלי ירייה קלאסיים, ייחודו נעוץ ביכולתו לשמש כפתרון מכני רחב החורג מעבר לקטגוריית הנשק החם המסורתי.
כפי שניכר משימושו ברובי אוויר, אקדחי זיקוקים, ומטולי רימונים ייעודיים, מדובר במנגנון פעולה גמיש, שניתן להתאמה לקטרים שונים, סוגי תחמושת מגוונים ורמות לחץ משתנות.
במקרים רבים, דווקא היעדר הצורך במנגנון מורכב הפך את מנגנון השבירה לבחירה מועדפת בכלים שאינם מיועדים לירי מהיר.
בהקשר זה, מנגנון השבירה אינו רק שלב בהתפתחות ההיסטורית של כלי הירייה, אלא פתרון הנדסי בעל ערך מתמשך.
יכולתו להשתלב במגוון תחומים מדגישה את אופיו כמנגנון יסודי, המבוסס על עקרונות פשוטים וברורים, אשר ממשיכים להוכיח את עצמם גם לנוכח טכנולוגיות מתקדמות יותר.
איכות מנגנון הנעילה משפיעה ישירות על דיוק הכלי, על עמידותו לאורך זמן ועל בטיחותו.
שחיקה בנקודות הנעילה עלולה לגרום לרפיון בין הקנה לגוף הכלי, תופעה המכונה לעיתים " פנים רופפות" , אשר פוגעת באטימה ועלולה להוביל לבעיות בטיחות.
משום כך, ייצור כלי נשק בעלי מנגון שבירה איכותיים דרש עיבוד מדויק, חומרים מתאימים והתאמה ידנית, במיוחד בתקופות שבהן תהליכי ייצור אוטומטיים טרם היו נפוצים.
מגבלות אלו מסבירות מדוע כלי שבירה זולים נטו להיות מוגבלים בעוצמת התחמושת שבה ניתן להשתמש, ומדוע כלים איכותיים יותר זכו למוניטין של עמידות ואמינות יוצאות דופן.
בין מנגנוני הנעילה הנפוצים ניתן למנות תופסנים עליונים, כדוגמת מנגנון המנוף העליון הנפוץ ברובי ציד דו־קניים, אשר באמצעות תנועה סיבובית מפעיל בריחים הנכנסים לחריצים ייעודיים בגוף הקנים.
מנגנונים אחרים עושים שימוש בפיני נעילה רוחביים, החודרים דרך הקנה או הבלוק האחורי שלו וננעלים בתוך גוף הכלי.
בנוסף קיימים מנגנוני נעילה תחתונים וצידיים, וכן מערכות משולבות הכוללות יותר מנקודת נעילה אחת, במטרה לפזר את העומס המכני הנוצר בעת הירי.
בחלק מהכלים, במיוחד ברובים איכותיים ובאקדחי תופי מבוססי שבירה, שולבו מנגנוני נעילה כפולים או משולשים, אשר חיזקו את בית הבליעה ואיפשרו שימוש בטוח בתחמושת בעלת לחץ גבוה יותר.
מנגנון השבירה יושם לא רק ברובים אלא גם באקדחי תופי, במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
באקדחים אלו, פתיחת הכלי באמצעות שבירה אינה כוללת רק את הקנה, אלא את מכלול הקנה והתוף יחד, אשר נעים כיחידה אחת ביחס למסגרת האחורית של האקדח.
אחד הדגמים הידועים הראשונים מסוג זה הוא סמית אנד ווסון מודל 1, שהוצג בשנות ה־1850, ואשר יישם מנגנון שבירה עליונה שאיפשר טעינה מהירה יחסית בהשוואה לאקדחי תופי נטעני לוע שקדמו לו.
פתיחת האקדח חשפה את אחורי התוף ואיפשרה גישה ישירה לכל בתי הבליעה, דבר שפישט משמעותית את פעולת הטעינה והפריקה.
בהמשך התפתחו מנגנוני שבירה מתקדמים יותר באקדחי תופי, ובראשם דגמי וובלי (Webley) הבריטיים, אשר יושמו הן בשוק האזרחי והן בשירות צבאי.
באקדחים אלו שולב לרוב מנגנון פליטה אוטומטי, אשר בעת שבירת הכלי הפעיל כוכב חליצה מרכזי שדחף בו־זמנית את כל התרמילים הריקים מתוך התוף.
שילוב זה הפך את אקדחי התופי מבוססי השבירה לכלים מהירים במיוחד לטעינה מחדש ביחס לתקופתם, יתרון משמעותי בהקשרים צבאיים ומשטרתיים.
עם זאת, מנגנון השבירה באקדחים דרש מסגרת חזקה ומנגנון נעילה אמין, שכן נקודת השבירה היוותה חולשה מבנית פוטנציאלית ביחס למסגרות סגורות.
מגבלה זו השפיעה על סוגי התחמושת שניתן היה להשתמש בהם בבטחה, ועל תרמה לכך שעם הופעת אקדחים בעלי מסגרת קשיחה ותוף נפתח הצידה, וכן עם התפשטות אקדחים חצי־אוטומטיים, נדחק מנגנון השבירה באקדחי תופי לשוליים.
אף על פי כן, בתקופה שבה שלטה תחמושת בעלת לחץ נמוך יחסית, היו אקדחי תופי מבוססי שבירה פתרון מתקדם, אמין ונפוץ, והם ממלאים תפקיד חשוב בהתפתחות ההיסטורית של אקדח התוף המודרני.
בתחום הציד והירי הספורטיבי, גם בעידן שבו הופיעו מנגנונים מתקדמים יותר.
באקדחים המשתמשים במנגנון שבירה ניתן להבחין בין שתי תצורות עיקריות: מנגנון שבירה עליון (Top-break) ומנגנון שבירה תחתון (Bottom-break או Tip-down).
ההבחנה מתייחסת לכיוון פתיחת הקנה או מכלול הקנים ביחס לגוף האקדח, והיא בעלת משמעות מכנית והיסטורית כאחד.
אף ששתי התצורות מבוססות על אותו עיקרון של פתיחת הכלי על ציר לצורך טעינה ופריקה, יישומן המעשי שונה באופן ניכר.
במנגנון שבירה עליון הקנה, או מכלול הקנה והתוף, נפתחים כלפי מטה ומתרחקים מן החלק האחורי של האקדח, בעוד גוף האקדח והידית נותרים במקומם.
תצורה זו הייתה נפוצה במיוחד באקדחי תופי מן המחצית השנייה של המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, ובהם דגמי סמית' אנד ווסון ואקדחי וובלי הבריטיים.
אחד ממאפייניה הבולטים של השבירה העליונה הוא שילוב של מנגנון חילוץ אוטומטי, הפועל עם פתיחת האקדח ומחלץ את כל התרמילים מן התוף בבת אחת.
יתרון זה תרם למהירות טעינה גבוהה יחסית לתקופה, אך חייב שימוש בצירי פתיחה ונעילות המסוגלים לעמוד בעומסי הירי, דבר שהציב מגבלות על עוצמת התחמושת האפשרית.
לעומת זאת, במנגנון שבירה תחתון הקנה נפתח כלפי מעלה או קדימה, בדרך כלל ביחס לציר המצוי בחלקו הקדמי או התחתון של האקדח.
תצורה זו אפיינה דגמים מוקדמים של אקדחים נטעני־אחור, ובהם סמית' אנד וסון מודל 3, וכן אקדחי דרינגר שונים בתצורה חד־קנית או דו־קנית.
בשבירה תחתונה מנגנון החילוץ פשוט יותר ולעיתים ידני בלבד, והדגש מושם על מבנה קומפקטי ופשטות מכנית.
תצורה זו התאימה במיוחד לאקדחים קטנים, שבהם לא נדרש קצב אש גבוה או טעינה מהירה במיוחד.
עם התקדמות הטכנולוגיה והופעת אקדחים חצי-אוטומטיים ואקדחי תופי בהם התוף נפתח הצידה, פחת השימוש בשתי התצורות, אך הן נותרו אבני דרך בהתפתחות האקדח המודרני.
קטגוריה נוספת של כלי ירייה המשתמשים במנגנון שבירה היא אקדחי דרינגר, אקדחים קומפקטיים קצרי־קנה שנועדו לנשיאה סמויה ולירי בטווחים קצרים.
כבר מראשית התפתחותם במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, אומצו באקדחי דרינגר תצורות שונות של טעינה אחורית, ובכללן מנגנון שבירה, אשר התאים במיוחד למבנה הקטן, למספר הקנים המוגבל ולדרישה לפשטות מכנית.
מנגנון השבירה איפשר טעינה ופריקה ישירה של התרמילים, ללא צורך במחסנית, בתוף או במערכת הזנה מורכבת, ובכך סיפק פתרון אמין לכלי ירייה זעירים.
אקדחי דרינגר יוצרו לרוב בתצורות חד־קניות או דו־קניות, כאשר הקנים מסודרים זה לצד זה או זה מעל זה, ונפתחים באמצעות שבירה כלפי מטה או מעלה לצורך טעינה.
במבנים אלו נחשף בית הבליעה של כל קנה ישירות, והתרמילים נשלפים ידנית או באמצעות מנגנון חילוץ פשוט.
השימוש במנגנון שבירה תרם לעמידות הכלי ולפשטות תפעולו, אך גם הגביל את קיבולת התחמושת למספר יריות מצומצם, מאפיין שהתקבל כפשרה סבירה בהקשר של ייעוד הכלי.
במהלך המאה התשע עשרה והעשרים יוצרו אקדחי דרינגר במגוון קליברים, החל בקליברים קטנים יחסית ועד קליברים רבי־עוצמה ביחס לממדיהם, כאשר מנגנון השבירה אפשר התאמה קלה לשינויים אלו ללא שינוי מהותי במבנה הכללי.
גם בדגמים מודרניים, המיוצרים עד ימינו בהיקף מוגבל, ממשיך מנגנון השבירה לשמש פתרון נפוץ באקדחי דרינגר, בעיקר בשל אמינותו, פשטותו והיכולת לשלב מספר קנים במבנה קומפקטי.
בהקשר הרחב של מנגנון השבירה, אקדחי דרינגר מדגימים יישום נוסף של המנגנון מחוץ לעולם רובי הציד והרובים הארוכים.
הם ממחישים כיצד אותו עיקרון מכני בסיסי שימש הן בכלי ירייה גדולים והן בכלי נשק אישיים זעירים, תוך התאמה לדרישות שונות של גודל, קיבולת וייעוד, ומחזקים את מעמדו של מנגנון השבירה כפתרון טעינה גמיש ורב־שימושי לאורך ההיסטוריה של כלי הירייה.
לצד יתרונותיו, מנגנון השבירה סובל ממגבלות מבניות מובהקות אשר הגבילו את התאמתו לשימוש צבאי כרובה שירות.
המגבלה הבולטת ביותר היא העדר מחסנית ויכולת ירי מהיר הנמוכה, הנובעת מהיות הכלי חד־קני או דו־קני ברוב המקרים.
טעינה ידנית לאחר כל ירי או זוג יריות אינה מתיישבת עם הדרישות הצבאיות שהתפתחו במאה התשע עשרה והעשרים, שכללו קצב אש גבוה, טעינה מהירה ויכולת פעולה ממושכת תחת לחץ.
בנוסף, מנגנון השבירה מגביל את האפשרות לשילוב מחסניות, מנגנוני טעינה רציפה, שהפכו במהרה לסטנדרט בכלי ירייה צבאיים.
מסיבות אלו, אף שמנגנון השבירה מילא תפקיד חשוב בהתפתחות כלי הירייה הנטענים אחורית, הוא לא אומץ כרובה חיל רגלים תקני בצבאות מודרניים.
ניסיונות היסטוריים לשימוש בכלים בעלי מנגנון שבירה בצבאות או גופי אכיפת חוק נותרו שוליים, ניסיוניים או מוגבלים לכלי עזר, ולא הבשילו למערכות שירות רחבות היקף.
ברובה בעל מנגנון שבירה אין מנגנון הדק או ירי ייחודי למנגנון השבירה עצמו שהוא מנגנון המשמש לטעינה של תחמושת בלבד, מנגנון השבירה הוא מנגנון טעינה ונעילה, בעוד שמנגנון ההדק והירי הם מערכות נפרדות, אשר הותאמו לאורך הזמן לתצורה המבנית של רובה שבו הקנה נפתח על ציר.
עם זאת, עצם קיומה של שבירה משפיע עמוקות על אופן תכנונם, על בטיחותם ועל סידורם של מנגנוני הירי.
ברוב רובים בעלי מנגנון שבירה, מנגנון הירי מבוסס על נוקר המונע על ידי קפיץ ומשוחרר באמצעות פטיש פנימי או חיצוני.
בעת לחיצה על ההדק משתחרר הפטיש, פוגע בנוקר, והנוקר מכה בפיקה של התרמיל.
מאחר שהקנה והבית נפתחים לצורך טעינה, מנגנון הירי כולו ממוקם בגוף האחורי של הרובה, ולא בחלל מיוחד בגוף הנשק.
סידור זה מאפשר פשטות מכנית רבה, אך גם מחייב מנגנוני נעילה מדויקים כדי למנוע פתיחה בזמן ירי.
ברובים חד־קניים בעלי שבירה, מנגנון ההדק הוא לרוב חד־שלבי ופשוט במיוחד.
לאחר טעינת התרמיל וסגירת הקנה, הפטיש נדרך באופן ידני או אוטומטי עם סגירת הכלי, תלוי בדגם.
לחיצה על ההדק משחררת ישירות את הפטיש או את הנוקר הקפיצי.
במבנים מוקדמים מן המאה התשע עשרה היה נפוץ פטיש חיצוני גלוי, שאיפשר שליטה ויזואלית במצב הדריכה, ואילו בדגמים מאוחרים יותר עברו לפטישים פנימיים, הן מטעמי בטיחות והן להגנה מפני לכלוך ופגיעות.
ברובי ציד דו־קניים בעלי מנגנון שבירה, מנגנון הירי מורכב יותר.
כל קנה מצויד במנגנון ירי עצמאי, הכולל נוקר, קפיץ ופטיש משלו.
ברובים מוקדמים הופעלו שני פטישים חיצוניים ושני הדקים נפרדים, כאשר כל הדק שולט על קנה אחד.
בהמשך הופיעו רובים עם פטישים פנימיים, ובהם גם תצורות של הדק יחיד סלקטיבי, המאפשר לירות משני הקנים ברצף באמצעות אותו הדק, תוך בחירת סדר הירי.
במרבית הרובים בעלי מנגנון שבירה המודרניים מופעלת דריכת הפטישים באופן אוטומטי עם פתיחת הקנה.
כאשר הכלי נשבר, מנגנון מכני ייעודי מותח את קפיצי הפטישים ומעביר את הרובה למצב דרוך עם סגירתו מחדש.
פתרון זה משפר את קצב הירי ומפחית תנועות מיותרות, אך מחייב שילוב של מנגנוני בטיחות שימנעו ירי בלתי מכוון.
מנגנוני הבטיחות ברובים בעלי מנגנון שבירה משולבים לרוב ישירות במנגנון ההדק והירי.
הנפוץ שבהם הוא נצרה אוטומטית, הנכנסת לפעולה עם שבירת הקנה ומונעת את שחרור הפטיש עד לביטול יזום של הנצרה על ידי היורה.
הנצרה אינה חלק אינטגרלי של מנגנון השבירה עצמו, אלא מאפיין תכנוני שנוסף לרובים רבים, בעיקר ברובי ציד, מטעמי בטיחות ונוחות שימוש.
מאפיין מבני נוסף הוא שילוב של מנגנון חסימה המונע ירי כאשר הקנה אינו נעול במלואו.
ברובים בעלי מנגנון שבירה איכותיים, מנגנון ההדק מנותק פיזית ממנגנון הירי כל עוד הנעילה אינה שלמה.
כך נמנע מצב שבו פגיעה בנוקר מתרחשת כאשר הקנה פתוח או סגור חלקית.
על אף דעיכתו הכמעט מוחלטת בשימוש הצבאי והמשטרתי, מנגנון השבירה שמר על רלוונטיות גבוהה בשוק האזרחי, והוא מוסיף להיות מיוצר ונפוץ גם בעידן המודרני.
עיקר השימוש במנגנון זה מתרכז ברובי ציד, כלי ירי ספורטיביים ואקדחים ייעודיים, שבהם יתרונות הפשטות, האמינות והבטיחות עולים על חסרונות הקיבולת וקצב האש.
בקרב ציידים, מנגנון השבירה מוערך בזכות אמינותו בתנאי שטח משתנים, קלות התחזוקה שלו והיכולת לפרוק את הכלי באופן גלוי וברור.
בייחוד ברובי ציד דו־קניים, מנגנון זה ממשיך להוות סטנדרט מקובל, בין היתר בשל איזון הכלי, פיזור הירי וההתאמה למסורות ציד מושרשות.
בהקשר של ירי ספורטיבי והדרכתי, מנגנון השבירה נתפס כמנגנון בטיחותי במיוחד.
פתיחת הכלי חושפת את בית הבליעה ומאפשרת בקרה חזותית מיידית על מצבו, תכונה שהפכה אותו לפופולרי במסגרות חינוכיות, קליעה תחרותית בסיסית ושימושים שבהם הדגש מושם על שליטה ואחריות.
בנוסף, מבנהו הפשוט מאפשר התאמה לתחמושות שונות ולכללי רגולציה מגוונים, דבר התורם להמשך השימוש בו במדינות שבהן קיימות מגבלות מחמירות על קיבולת וירי מהיר.
בעידן שבו טכנולוגיות ירי מתקדמות מציעות קצב אש גבוה ויכולת אוטומטית, מנגנון השבירה ממשיך למלא נישה ייחודית, המבוססת על מסורת, אמינות ושימוש מבוקר.
שילוב זה מבטיח את מקומו המתמשך של מנגנון השבירה ככלי רלוונטי ומשמעותי גם במאה העשרים ואחת.
קטגוריה ייחודית של כלי ירייה המבוססים על מנגנון שבירה היא נשק משולב , כלומר כלי ירייה הכולל יותר מקנה אחד מסוגים שונים, לרוב שילוב של קנה רובה מחורק וקנה חלק (רובה ציד), במסגרת אחת הנשברת לצורך טעינה.
תצורה זו התפתחה בעיקר בשלהי המאה התשע עשרה ובמהלך המאה העשרים, ונועדה לספק למשתמש כלי רב־תכליתי המאפשר שימוש בסוגי תחמושת שונים בהתאם לצורך, כגון ציד בעלי חיים קטנים וגדולים באותה יציאה לשטח.
מנגנון השבירה התאים במיוחד לכלים אלו, שכן הוא מאפשר גישה ישירה ונוחה לבית הבליעה של כל קנה, גם כאשר מדובר בקליברים שונים ובתחמושת שאינה אחידה.
במהלך המאה העשרים יוצרו כלי נשק משולבים במגוון רחב של תצורות, החל מקנים בקליברים קטנים כגון 0.22 לונג רייפל בשילוב קנה חלק בקליבר ציד, ועד שילובים של קנה רובה בקליברים מלאים דוגמת .30-30 או .30-06 עם קנה שוטגאן.
דגמים אלו היו נפוצים במיוחד בצפון אמריקה ובאירופה, ושימשו לציד, לפעילות שטח, ולעיתים גם ככלי רב־שימושי באזורים כפריים ומבודדים.
מנגנון השבירה סיפק פשטות מכנית, אמינות ויכולת תחזוקה קלה, תכונות שנחשבו חשובות במיוחד בהקשרים אלו.
בין הדגמים הבולטים בקטגוריה זו ניתן לציין את הרובה סוואג' מודל 24 , שיוצר במשך עשרות שנים עד ראשית המאה ה־21 והוצע במגוון רחב של שילובי קליברים; דגמים של יצרנים מזרח־אירופיים כדוגמת Baikal, וכן כלי נשק מודרניים יותר שיועדו לשוק האזרחי, למחנאות ולשימושי הישרדות.
אף שייצורם הסדרתי של כלי נשק משולבים הצטמצם בעשורים האחרונים, כלים אלו עדיין מצויים בשימוש אזרחי, בעיקר בשוק היד השנייה, ונשמרת להם נוכחות מסוימת גם בייצור מוגבל של דגמים ייעודיים.
חשיבותם של כלי נשק משולבים בהקשר של מנגנון השבירה אינה רק היסטורית, אלא גם טכנולוגית: הם מדגימים את הגמישות המבנית של המנגנון, ואת יכולתו לתמוך בקנים מרובים, בקליברים שונים ובייעודים מגוונים, מבלי להזדקק למערכות הזנה מורכבות או למכלולים חוזרים.
בכך מהווים כלי הנשק המשולבים דוגמה מובהקת לשימושים החורגים מן הדימוי המצומצם של מנגנון השבירה ככלי ציד פשוט בלבד, וממחישים את מקומו כמנגנון טעינה בעל תחום יישום רחב יותר.
רובי אוויר מבוססי מנגנון שבירה
מנגנון השבירה נפוץ במיוחד ברובי אוויר, ומהווה אחד המאפיינים המזוהים ביותר עם כלי ירי מסוג זה מאז סוף המאה התשע עשרה.
ברובי אוויר שבירה, פעולת פתיחת הקנה משמשת לא רק לטעינת הקליע אלא גם לדריכת מנגנון הדחף, לרוב קפיץ ובוכנה או מערכת גז.
שבירת הקנה כלפי מטה מותחת את הקפיץ או דוחסת את הגז, ולאחר הכנסת הקליע וסגירת הקנה הכלי מוכן לירי.
שילוב זה של טעינה ודריכה בפעולה אחת העניק לרובי אוויר שבירה יתרון משמעותי בפשטות, אמינות ועלות ייצור נמוכה.
תכונות אלו תרמו להפצתם הרחבה ככלי אימון, ירי ספורטיבי בסיסי, ציד קטן ובמסגרות חינוכיות.
אף שבעשורים האחרונים הופיעו רובי אוויר מתקדמים יותר, כגון רובי אוויר דחוס (PCP), מנגנון השבירה מוסיף להיות רלוונטי בזכות עצמאותו ממכלי לחץ חיצוניים, תחזוקתו הפשוטה ותפיסתו ככלי בטיחותי ונגיש.
מנגנון השבירה יושם גם באקדח נורים ובכלי ירי פירוטכניים, המשמשים לשיגור זיקוקין די-נור,, נורים, אותות מצוקה ואמצעי סימון.
בכלים אלו, פתיחת הקנה מאפשרת טעינה ידנית של זיקוק או נור, וסגירה מחודשת יוצרת מערכת פשוטה ואמינה להפעלה.
הבחירה במנגנון שבירה בהקשר זה נובעת משיקולי בטיחות, שכן פתיחת הכלי חושפת בבירור את בית הבליעה ומקטינה את הסיכון לטעינה שגויה או להפעלה לא מכוונת.
בנוסף, מאחר שכלי ירי פירוטכניים אינם נדרשים לקצב אש גבוה או לקיבולת מרובה, מגבלותיו של מנגנון השבירה אינן מהוות חיסרון משמעותי.
כתוצאה מכך, אקדחי זיקוקים מבוססי שבירה נפוצים בשימוש אזרחי, ימי וארגוני, ומשמשים הן לצרכים חגיגיים והן להתרעה, חילוץ וסימון, תוך עמידה בדרישות רגולציה מחמירות יחסית.
מנגנון השבירה יושם גם במטולי רימונים וכלי שיגור ייעודיים, בעיקר בתצורות חד־קניות ובקוטר גדול.
במטולים אלו, פתיחת הקנה מאפשרת טעינה של רימון יחיד בקוטר גדול יחסית, וסגירתו יוצרת מערכת קשיחה המסוגלת להתמודד עם הלחצים הנוצרים בעת השיגור.
יתרונו של מנגנון השבירה בהקשר זה טמון ביכולתו להתמודד עם תחמושת מגוונת, כולל רימוני נפץ, רימוני עשן ואמצעי סימון, ללא צורך במנגנון מחזור מורכב.
מסיבה זו נעשה בו שימוש הן במערכות צבאיות והן בכלי שיגור משטרתיים ואזרחיים, במיוחד כאשר נדרשת אמינות גבוהה ופשטות תפעולית.
עם זאת, בדומה לשימושים צבאיים אחרים, מגבלות הקיבולת וקצב האש הובילו לכך שמנגנון השבירה נותר בעיקר כפתרון ייעודי או משלים, ולא כסטנדרט בלעדי בתחום מטולי הרימונים.
מנגנון השבירה נחשב לאחד ממנגנוני הפעולה הבטיחותיים ביותר בכלי ירייה, בעיקר בשל האופן שבו פעולת הפתיחה יוצרת הפרדה פיזית וברורה בין הקנה לבין מערכת הירי.
כאשר הכלי שבור ופתוח, אין אפשרות מעשית לירי, ובית הבליעה חשוף לעין, דבר המאפשר בקרה חזותית מיידית על מצבו.
תכונה זו תרמה לכך שכלי ירייה מבוססי שבירה אומצו באופן נרחב במסגרות שבהן בטיחות קודמת לשיקולים טקטיים, כגון ציד, הדרכה וירי ספורטיבי.
עם זאת, עצם היות הכלי מבוסס על מנגנון שבירה אינו מחליף בהכרח מערכות נצרה ייעודיות, אלא פועל לצידן או, לעיתים, מפחית את הצורך בהן.
ברובי ציד רבים, ובעיקר בדגמים מסורתיים חד־קניים או דו־קניים מוקדמים, לא הותקנה נצרה מכנית נפרדת, והבטיחות הושגה באמצעות פריקה מלאה של הכלי או השארתו במצב פתוח עד לרגע השימוש.
היעדר נצרה אינו מאפיין מחייב של מנגנון השבירה עצמו, אלא תוצאה של תפיסה היסטורית ועיצובית שראתה בפתיחת הכלי אמצעי בטיחות מספק.
בדגמים מודרניים יותר, במיוחד ברובים דו־קניים מתקדמים, נפוצה התקנת נצרות אוטומטיות או ידניות, הנדרכות בעת שבירת הכלי או מופעלות באמצעות מתג ייעודי.
לפיכך, ניתן לקבוע כי קיומה או היעדרה של נצרה ברובי ציד אינו נגזר ישירות ממנגנון השבירה, אלא מהחלטות תכנוניות, תקנים רגולטוריים ותרבות שימוש משתנה.
יתרון בטיחותי נוסף של מנגנון השבירה הוא פשטותו המכנית, המקטינה את הסיכון לתקלות פנימיות העלולות לגרום לירי בלתי רצוני.
בהשוואה למנגנונים חוזרים או חצי־אוטומטיים, שבהם תחמושת עשויה להימצא בבית הבליעה גם כאשר המחסנית מנותקת, במנגנון שבירה מצב הכלי ברור וחד־משמעי.
מסיבות אלו, גם בעידן המודרני, ממשיכים מנגנוני שבירה להיחשב כבחירה בטיחותית מועדפת בתחומים שבהם שליטה, שקיפות והפחתת סיכון עומדים בראש סדר העדיפויות.
מנדט או הֶסְמֵך הוא ייפוי כוח הניתן למעצמה כלשהי לשלוט באופן זמני או חלקי על טריטוריה שאוכלוסייתה עדיין אינה בשלה לשלטון עצמי או שהוטלו עליה סנקציות מסוימות.
כחלק מפעילותו של המנדט הוא מחויב להדריך, לחנוך, ולפתח את הטריטוריה כך שיתאפשר לאוכלוסייה לכונן שלטון עצמי בר קיימא.
המנדט אינו מוגבל בזמן, אך הוא אמור להסתיים כאשר התושבים מסוגלים לנהל את ענייניהם באופן עצמאי ולהקים מדינה.
לרוב מתייחסים למושג זה בהקשר לשיטת משטר המנדטים שפיתח חבר הלאומים, על פי סעיף 5 לאמנת חבר הלאומים.
במסגרת מנדט חבר הלאומים נמסרו לניהול המעצמות המנצחות במלחמת העולם הראשונה, בריטניה וצרפת, טריטוריות שהיו בשליטת מדינות שהובסו במלחמה זו, במיוחד האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית.
כתב המנדט שהיווה בסיס למנדט הבריטי על ארץ ישראל שונה מהמנדטים האחרים שנוצרו לשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר בכך שהוא כלל בתוכו גם את הצהרת בלפור, שהבטיחה הקמת בית לאומי לעם היהודי.
צרפת ובריטניה הן דוגמה למדינות עם מנדט.
מנדי רודן (17 באפריל 1929 – 9 במאי 2009) היה מנצח ומורה למוזיקה ישראלי ממוצא יהודי רומני, זוכה פרס ישראל למוזיקה בשנת 2006.
מנדי רוזנבלום נולד ביאשי, רומניה כאחד משלושת ילדיהם של סולומון ומרים רוזנבלום.
בגיל חמש הוא התחיל לנגן בכינור בגן הילדים.
הוריו דאגו להעשרת השכלת ילדיהם בתחום השפות, המתמטיקה, החינוך הגופני וגם בתחום החינוך המוזיקלי.
בשנת 1941 נרצחו אביו ובני משפחה אחרים בפוגרום נגד היהודים בעיר.
מנדי, אמו ואחיו שרדו את שנות המלחמה אך נקלעו למצוקה כלכלית קשה.
לאחר השחרור מהשלטון הפשיסטי ברומניה החל בלימודי הנדסה, אך הפסיק אותם.
מוריו בלימודים המוזיקליים היו, בין השאר, מירצ'ה ברסאן, כמו כן הכנר ממוצא ארמני גארבט אוואקיאן שהיה מורו לכינור.
למד אחר כך גם ניצוח אצל המנצח הידוע קונסטנטין סילבסטרי באקדמיה למוזיקה של רומניה בבוקרשט.
בתחום המוזיקה הקאמרית היה תלמידו של המלחין מיכאי אנדריקו.
בשנת 1957 השתלם בניצוח ובמוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, הונגריה.
מגיל 16, בין 1945 ל-1953 ניגן בכינור (ככנר ראשי) בתזמורת הרדיו הלאומי של רומניה תחת שרביטו של קונסטנטין בובסקו.
כדי להתפרנס נתן בזמנו הפנוי גם שיעורים פרטיים במתמטיקה וניגן בכינור בהזדמנויות ובהרכבים שונים.
ב-1953 התחתן עם אשתו יהודית ולזוג נולדו שני ילדים.
באותן השנים שינה את שם המשפחה ל"רודן", שם קצר יותר ובעל צליל רומני, קליט יותר בסביבתו.
בשנת 1958, לאחר הגשת הבקשה לעלייה לישראל פוטר מכל תפקידיו בתזמורת בבוקרשט ונאלץ להתגורר בעיר בקאו שם מצא עבודה עד לעלייתו ארצה.
בשנת 1960 עלה לישראל עם משפחתו ומשנת 1961 עד 1963 ניצח על התזמורת הקאמרית רמת גן.
משנת 1963 עד 1972 היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית ירושלים.
משנת 1964 היה מנצח אורח של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בפסטיבל ישראל ובפסטיבל רובינשטיין.
בין 1972 ל-1976 היה מנצח אורח קבוע של התזמורת הפילהרמונית של אוסלו, נורווגיה.
משנת 1973 עד 1975 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית חיפה.
משנת 1977 עד 1991 היה המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע ולאחר מכן שימש בתור מנצח כבוד.
משנת 1980 עד 1983 היה יועץ מוזיקלי במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים.
משנת 1985 עד 1989 היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של בלגיה.
בשנת 1992 התמנה ליו"ר הוועדה הציבורית של התזמורת הקאמרית אשדוד.
משנת 1993 עד 1997 היה מנצח עמית בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
משנת 1997 עד 2005 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ולאחר מכן שימש בתור מנצח כבוד לכל חייו.
מנדי רודן ניצח על תזמורות מן הטובות בעולם, בין השאר התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הסימפונית של וינה.
כמו כן שימש פרופסור אורח ומנצח באוניברסיטאות שונות בעולם, בין היתר בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר שבניו יורק ובאוניברסיטת בריגהאם יאנג שבסולט לייק סיטי, יוטה.
בישראל עמד בראש האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, היה חבר המועצה לתרבות ולאמנות במשרד החינוך והתרבות וחבר המועצה להשכלה גבוהה בישראל.
בשנת 2004 היה פרופסור לניצוח בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 קיבל רודן את פרס ישראל למוזיקה.
בנימוקים לפרס הכתירוהו השופטים "מבכירי המוזיקאים הישראלים ומן האמנים המובילים בתחום הביצוע המוזיקלי בארץ".
נפטר ב-9 במאי 2009 בגיל 80, לאחר מאבק של מספר חודשים במחלת הסרטן.
הוא נטמן בבית העלמין בהר המנוחות.
רודן הותיר אחריו את רעייתו, שני ילדים ונכדים.
לאחר מותו הספידו אותו אישים רבים.
בקונצרט שהתקיים ביום מותו עמדו הקהל והתזמורת הפילהרמונית הישראלית דקת דומיה.
זובין מהטה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית פרסמו הודעה לפיה הם משתתפים באבלה של משפחת רודן וקהיליית המוזיקה בישראל ומרכינים את ראשם "על מותו של מוזיקאי ענק, אדם מרגש, איש אשכולות, חבר וידיד ומנצח מחונן וייחודי".
ב-2012 החליטה האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים להנציח את מנדי רודן ולקרוא לתזמורת הסימפונית של האקדמיה על שמו.
הרחוב המוביל אל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים קרוי על שמו.
מנדי ורדיגר (נולד ב־1959) הוא זמר חסידי אמריקני.
ורדיגר נולד בברוקלין וגדל בקראון הייטס לחזן דוד ורדיגר.
בילדותו, היה סולן במקהלת הילדים של אביו.
הוא למד בישיבה ובכולל, ובגיל 21 הצטרף לעסק של אביו, "אדרת רקורדס".
ורדיגר מתגורר בניו יורק שבארצות הברית, ומשמש כמנכ"ל חברת הפקת הדיסקים "אדרת" בניו יורק המתמחה בקלאסיקה חסידית.
נכון ל-2010 הוציא ורדיגר חמישה אלבומים.
הוא אינו מופיע בציבור, למעט בחתונות של אדמו"רי חסידות גור.
בבעלותו חנות תקליטים בלב השכונה היהודית "בורו פארק" שבניו יורק, ואתר אינטרנט המשדר מוזיקה יהודית 24 שעות ביממה, שישה ימים בשבוע.
אחיו מרדכי בן-דוד ובנו ישראל ורדיגר אף הם זמרים.
אמנדה לי "מנדי" מור היא שחקנית וזמרת-יוצרת אמריקאית ממוצא יהודי.
מור נודעת כיום בתפקידה בתור רבקה פירסון בסדרת הדרמה של NBC "החיים עצמם" (2016–2022), וכן בזכות הופעותיה הקולנועיות בין היתר בסרטים "יומני הנסיכה", "סיפור אהבה בלתי נשכח", "גאולה!", "אמרתי לך!", "רישיון לחתונה", "אהבה, חתונה, נישואין" ו-"47 מטר", ועל דיבובה של רפונזל בשובר הקופות של דיסני "פלונטר".
מור נולדה בעיר נשואה, ניו המפשייר וכשהייתה בת חודשיים עברה המשפחה להתגורר בלונג ווד, פלורידה, בעקבות עבודתו של אביה, דונלד מור, טייס באמריקן איירליינס והוא ממשפחה נוצרית ואילו אמה, סטייסי (לבית פרידמן), היא כתבת חדשות לשעבר ממוצא יהודי-רוסי מצד אביה וממוצא קתולי-בריטי מצד אמה, איילין פרידמן, בלרינה מקצועית.
מור גדלה והתחנכה כקתולית, אך לדבריה היא מאמינה ב"ערבוביה של דברים".
לה אח בכור בשם סקוט, אח צעיר בשם קייל, ואחות-חורגת מנישואיו השניים של אביה של מור, השחקנית האמריקאית קארלי קרייג .
בגיל 12 השתתפה מור במחנה קיץ של תיאטרון "Stagedoor Manor".
בשנת 2001 הופיעה בקולנוע לראשונה, בסרט "יומני הנסיכה" לצד אן האת'וויי ודיבבה בסרט "דוקטור דוליטל 2".
בשנת 2002 פרצה לתודעה עם סרטי הנעורים "סיפור אהבה בלתי נשכח" ו"כל מה שרציתי".
באותה שנה גם דיבבה עבור משחק המחשב "Kingdom Hearts".
בשנת 2003 שיחקה בסרט "לאהוב או לא לאהוב".
בשנת 2004 כיכבה בסרטי קומדיות הנעורים "חופשייה לאהבה" ו"גאולה!".
בשנת 2005 הופיעה ב"לרדת מהפסים", "רומן וסיגריות" ובחמישה פרקים בסדרה "הפמליה".
באותה שנה השיקה מור קו אופנה בשם "Mblem" שכלל סריגים ובגדי קשמיר.
אחת ממטרותיה הייתה לייצר בגדים לנשים גבוהות.
בפברואר 2009 הודיעה מור כי הקו ייסגר.
בשנת 2006 גילמה את סאלי קנדו בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט.
בנוסף, השתתפה בסדרה סקרבס ודיבבה בסרט "אחי הדוב 2".
בשנת 2007, שיחקה בסרטים "אמרתי לך", "רישיון לחתונה", "עלילות סאות'לנד" ו"הקדשה".
באותה שנה אף התארחה בפרק בסדרה "איך פגשתי את אמא".
בשנת 2010 הופיעה מור בארבעה פרקים בסדרה "האנטומיה של גריי".
באותה שנה דיבבה את דמותה של רפונזל בסרט "פלונטר" וב-2012 בסרט ההמשך "פלונטר עד עצם היום הזה".
בשנת 2011, כיכבה בקומדיה הרומנטית "אהבה חתונה נישואין" לצד קלאן לוץ.
בשנת 2013, הופיעה בסרטי הטלוויזיה "עורכי הדין" ו"חג המולד בקונווי".
בשנת 2014 חזרה לדבב את רפונזל בסרט "הנסיכה סופיה הראשונה: קללת הנסיכה אייבי".
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרה הדרמה קומית "החיים עצמם" של רשת NBC, בתפקיד רבקה פירסון, על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-74 לשנת 2017, וגם מועמדת לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2019.
בשנת 2017 שיחקה בסרט המתח והאימה הימי "47 מטר".
באותה שנה חזרה לדבב את דמותה של רפונזל בסרט ההמשך החדש "פלונטר: לפני שהכל התחיל" ובסדרת האנימציה "פלונטר: הסדרה".
בשנת 2018 דיבבה פעם נוספת את רפונזל בסרט האנימציה "ראלף שובר את האינטרנט", וכיכבה בסרט המדע הבדיוני "מוחות אפלים".
בשנת 2019 שיחקה בסרט המלחמה של רולנד אמריך "הקרב על מידוויי".
ב-25 במרץ 2019, הוענק למור כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
כשהייתה בת 13, שמע אותה צייד כישרונות של חברת התקליטים Epic רקורדס בהמלצת חברו והחליט להחתים את מור.
באוגוסט 1999, בגיל 15, הוציאה מור את הסינגל הראשון שלה "Candy".
הסינגל הגיע למצעדי הפזמונים במספר מדינות.
בסוף אותה שנה היא הוציאה את אלבום הבכורה שלה "So Real".
הסינגל הראשון שלה היה "Candy".
בשנת 2001 יצא אלבומה השני שנקרא על שמה.
בשנת 2003 הוציאה את אלבומה השלישי"Coverage", שכולו גרסאות כיסוי לשירים אהובים עליה משנות ה-70 וה-80.
בשנת 2007 יצא אלבומה הרביעי, "Wild Hope", שהוויפיז השתתפו בכתיבתו.
ב-2009 יצא אלבומה החמישי, "Amanda Leigh", שנמכר בלמעלה מ-10 מיליון עותקים.
לאחר כעשור, בשנת 2020 יצא אלבומה השישי, "Silver Landings".
ב-13 במאי 2022 פרסמה מור את אלבומה השביעי "In Real Life" תחת חברת התקליטים ורב רקורדס.
בשנים 2004–2006 הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי-יהודי זאק בראף.
בשנת 2008, מור החלה לצאת עם המוזיקאי ריאן אדמס.
הם התארסו בפברואר 2009 ונישאו ב-10 במרץ 2009, בסוואנה, ג'ורג'יה.
בינואר 2015, מור הגישה בקשה לגירושין מאדמס, לאחר שהזוג היה פרוד במשך כחצי שנה קודם לכן.
מור ואדמס פרסמו מאוחר יותר הצהרה משותפת וכינו את הפרידה "מכבדת, ידידותית".
הגירושין הסתיימו סופית ביוני 2016.
מאז 2015 היא בזוגיות עם המוזיקאי האמריקאי-יהודי טיילור גולדסמית , בספטמבר 2017 השניים התארסו, ולאחר מכן הם נישאו ב-18 בנובמבר 2018 בטקס שנערך בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בפברואר 2021, ילדה מור את בנם הראשון.
בנם השני נולד באוקטובר 2022.
בינואר 2025, מור ומשפחתה נאלצו לעזוב את ביתם בשכונת אלטדנה בלוס אנג'לס בעקבות השרפות בלוס אנג'לס, והתארחו אצל חברתה, הילרי דאף.
עם כניסתה לתוקף של מגילת האומות המאוחדות בסוף שנת 1945, הפכו שטחי משטר המנדטים של חבר הלאומים (להוציא את דרום-מערב אפריקה) לשטחי נאמנות של האומות המאוחדות, כפי שהוסכם בוועידת יאלטה, היות שהאו"ם נועד למעשה להוות מסגרת בינלאומית שמחליפה את חבר הלאומים.
כל שטחי משטר המנדטים שפותח על ידי חבר הלאומים היו קודם לכן בשליטת אומות אשר הובסו במלחמת העולם הראשונה, במיוחד האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית.
שטחי המנדט היו שונים באופן מהותי משטחי פרוטקטורט בכך שהמחזיקה בכוח המנדטורי התחייבה כלפי תושבי הארץ וכלפי חבר הלאומים.
הליך ייסודו של מנדט היה מורכב משני שלבים:
הסרה רשמית של ריבונות המדינה השלטת האחרונה.
העברת סמכויות מנדטוריות לידי מדינות מסוימות מבין מדינות ההסכמה.
קובע סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים:
באופן דומה טופלו שטחים שנותקו מהאימפריה הגרמנית.
השיטה הייתה בגדר פשרה בין עקרון ההגדרה העצמית לכל האומות לבין ההסכמים הסודיים שנעשו בזמן מלחמת העולם הראשונה בין מדינות ההסכמה בנוגע לאזורי ההשפעה הטריטוריאליים.
מידת ההתערבות והשליטה המנדטורית בשטחי המנדט הוחלטה באופן נפרד לגבי כל אחד מן השטחים על ידי חבר הלאומים.
אולם, בכל מקרה הכוח המנדטורי היה מנוע מלהקים ביצורים או לבסס צבא בתוך שטח המנדט ונדרש להציג דין וחשבון שנתי על אופן ניהול השטח לחבר הלאומים, אשר הוצג בפני ועידת המנדטים הקבועה, בה ישבו נציגים מומחים ממדינות לא מנדטוריות.
הוועדה התכנסה פעמיים בשנה והציגה את ממצאיה בפני חבר הלאומים.
כמו כן ניתן לדעת הקהל בעולם להשמיע את קולה בפני חבר הלאומים כדי לנסות להשפיע על התנהגותם של המעצמות המנדטוריות.
למרות הגבלות אלה, שטחי המנדט נתפסו הלכה למעשה כשטחי מושבות של האומה המנצחת.
הונהגו שלושה סוגי מנדט, בהתאם למידת הפיתוח של האוכלוסייה בשטח הנשלט בעת הנהגת המנדט.
שטחים שהיו בשלטון האימפריה העות'מאנית לפני מלחמת העולם הראשונה, נשלטו במנדט מסוג A , היות ש"...הגיעו לרמת התפתחות שבה ניתן להכיר בקיומם כאומה עצמאית בהינתן ייעוץ מנהלי וסיוע על ידי כוח מנדטורי, עד לאותה עת שבה הם יכולים לעמוד בזכות עצמם.
שאיפותיהן של קהילות אלה צריכות להיות השיקול המנחה בבחירת המנדט."
שטחים שנשלטו במנדט מסוג A היו:
עיראק (המנדט הבריטי על מסופוטמיה), החל מ-10 באוגוסט 1920 ועד 3 באוקטובר 1932 שאז הוכרזה כממלכה עצמאית.
ארץ ישראל (המנדט הבריטי), החל מאפריל 1921 (נכנס לתוקף ב-29 בספטמבר 1923 ועד 14 במאי 1948, מועד הכרזת העצמאות של מדינת ישראל) ועד ל-25 במאי 1946, עת זכתה הממלכה הירדנית ההאשמית לריבונות עצמאית, כלל שטח המנדט את עבר הירדן המזרחי שנוהל בנפרד ().
מנדט זה היה שונה מהאחרים משום שכלל התחייבות לעם היהודי, במסגרת הצהרת בלפור, אף על פי שרוב היהודים אותה עת, לא התגוררו בשטח המנדט.
סוריה (המנדט הצרפתי על סוריה), מ-29 בספטמבר 1923 ועד 1 בינואר 1944, כולל שטח לבנון ( המנדט הצרפתי על לבנון), (חבל אלכסנדרטה לשעבר באימפריה העות'מאנית) אשר פרשה מן המנדט והפכה לפרוטקטורט צרפתי, עד אשר סופחה לרפובליקה הטורקית.
סוריה עצמה הורכבה מארבעה פרוטקטורטים צרפתיים - , (אשר מאוחר יותר התאחדו והפכו ל- מדינת סוריה), ו-.
עד לשנת 1948 הפכו כל שטחי המנדט למדינות ריבוניות עצמאיות.
למנדט מסוג B זכו כל הטריטוריות הגרמניות (גרמנית: Schutzgebiete) באזורים שמדרום לסהרה במערב ובמרכז אפריקה.
ההנחה הייתה כי אזורים אלה זקוקים למידה רבה יותר של שליטה בכוח המנדט "...כוח המנדט חייב להיות אחראי לניהול השטח בתנאים שיבטיחו חופש המצפון והדת".
נאסר על הכוח המנדטורי לבנות בסיסי צבא או נמלי צי בשטח המנדט.
שטחים שנשלטו במנדט מסוג B היו:
רואנדה-אורונדי, (מנדט בלגי) שטח שהיווה שני שטחי פרוטקטורט גרמני ואשר צורפו לשטח מנדט בודד החל מ-20 ביולי 1922, אולם בתקופה שבין 1 במרץ 1926 - 30 ביוני 1960 אוחד מבחינה מינהלית עם המושבה קונגו הבלגית.
החל מ-13 בדצמבר 1946 הוכרז כשטח נאמנות של האומות המאוחדות (עד להכרזת עצמאות נפרדת לשתי מדינות: רואנדה ובורונדי ב-1 ביולי 1962)
טנגניקה (מנדט בריטי) החל מ-20 ביולי 1922 ועד 11 בדצמבר 1946 שאז הפך לשטח נאמנות של האומות המאוחדות.
החל מ-1 במאי 1961 נהנה משלטון עצמי והחל מ-9 בדצמבר 1961 זכה לעצמאות (כחלק מחבר העמים), החל מ-9 בדצמבר 1962 זכה לעצמאות כרפובליקה, בשנת 1964 אוחד באיחוד פדרלי עם זנזיבר ושם הישות המדינית הפך לטנזניה.
השליטה המנדטורית בשני שטחים נוספים שהיו בשליטה גרמנית, חולקה בין בריטניה לצרפת, בהתאם לשטחי השליטה הצבאית באזור:
חולקה ב-20 ביולי 1922 ל ול קמרון הצרפתית.
שני השטחים הפכו לשטחי נאמנות של האומות המאוחדות ב-13 בדצמבר 1946 בשליטה בריטית וצרפתית.
בשנת 1961 זכתה המדינה בעצמאות ואוחדה מחדש.
חולקה, החל מ-20 ביולי 1922, ל טוגולנד הבריטית ו.
ב-13 בדצמבר 1946 הפכו השטחים לשטחי נאמנות של האומות המאוחדות בשליטה בריטית וצרפתית.
החל מ-30 באוגוסט 1956, שטחה של טוגולנד הצרפתית הפך לישות העצמאית של הרפובליקה של טוגו.
טוגולנד הבריטית הפסיקה להתקיים ב-13 בדצמבר 1956 והשטח הפך לחלק מגאנה.
בשטחים שנשלטו במנדט מסוג C נכללו שטחי דרום-מערב אפריקה וחלק מאיי האוקיינוס השקט, אשר לגביהם נקבע כי "מוטב שישלטו בהתאם לחוקי הכוח המנדטורי כחלק אינטגרלי של המדינה המנדטורית."
שטחי המנדט מסוג C היו שטחים בשליטה גרמנית לשעבר:
במנדט אוסטרלי החל מ-17 בדצמבר 1920 - גינאה החדשה האוסטרלית.
אוסטרליה גם שלטה בפפואה - ( טריטוריית פפואה) אולם חלק זה לא היה מנדט של חבר הלאומים.
לאחר 8 בדצמבר 1946 המנדט האוסטרלי נהפך למנדט של האומות המאוחדות בשם טריטוריית פפואה גינאה החדשה.
זאת, עד אשר אוחדה למדינה פפואה גינאה החדשה.
מ-1973 בשלטון עצמאי ומ-1975 בעצמאות מלאה.
נאורו הבריטית אשר הייתה קודם למנדט חלק מגינאה החדשה הגרמנית.
החל מ-17 בדצמבר 1920, תחת מנדט אוסטרלי (באופן רשמי בשיתוף עם בריטניה וניו זילנד).
החל מ-1 בנובמבר 1947 הפכה לשטח נאמנות של האומות המאוחדות (ללא שינוי שליטה) עד 31 בינואר 1968, אז הוכרזה עצמאותה כרפובליקה.
החל מ-17 בדצמבר 1920 תחת מנדט של ניו זילנד.
החל מ-25 בינואר 1947 הפכה לשטח נאמנות של האומות המאוחדות עד ל-1 בינואר 1962, אז הוכרזה עצמאותה.
איי דרום האוקיינוס השקט במנדט יפני.
משולש קיונגה הוענק כמנדט לפורטוגל.
דרום-מערב אפריקה במנדט של דרום אפריקה.
מנדט זה אמור היה להסתיים עם הקמת האו"ם בשנת 1946, אך דרום אפריקה סירבה לוותר על אחיזתה.
לאחר מאבק מזוין של "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (SWAPO) המרקסיסטי לעצמאות, וסנקציות מהאו"ם שבסופו הסכימה ממשלת דרום אפריקה לוותר על שליטתה ובשנת 1990 קיבל החבל עצמאות וקמה מדינת נמיביה.
עם פירוק חבר הלאומים המשיכו השטחים שנשלטו במנדט של חבר הלאומים להיות נשלטים מכוח נאמנות של האומות המאוחדות, דבר שהקנה להם מעמד דומה.
אולם יפן, אשר נמנתה על מדינות הציר שהובסו במלחמת העולם השנייה, איבדה את השליטה באיי דרום האוקיינוס השקט והנאמנות על שטחים אלה עברה לידי ארצות הברית.
השטח היחיד אשר המשיך להיות נשלט במעמד של מנדט, עד אשר זכה לריבונות עצמאית, היה דרום-מערב אפריקה.
רק בשנת 1990 זכה השטח לעצמאות מידי משטר האפרטהייד של דרום אפריקה ונקרא מדינת נמיביה.
עד לשנת 1990 זכו כמעט כל שטחי המנדט של חבר הלאומים בעצמאות, זולת חלק מן האיים בדרום האוקיינוס השקט (אשר היו במנדט יפני), הבולטים שבהם הם איי מריאנה הצפוניים שהפכו לטריטוריה אמריקאית.
קבוצות האיים של מיקרונזיה ואיי מרשל זכו לעצמאות ב-22 בדצמבר 1990 ואיי פלאו, אשר התפלגו מאיחוד מדינות מיקרונזיה וזכו לעצמאות ב-1 באוקטובר 1994.
מנדט השמיים (בסינית: 天命, טְײֵנְמִינְג) הוא מונח בהגות המדינית הסינית שנטבע במהלך עליית שושלת ג'ואו לשלטון.
על פי התפיסה המכונה "מנדט השמיים", השמיים (במובן הכוח העליון, האלוהות) מעניקים את זכות השלטון לבני אדם ישרים ולא לרעים ולמושחתים, מכאן זכותה של שושלת קיסרית חדשה להפיל שושלת קיימת, אם השושלת המופלת מושחתת.
תפיסה זו, המנוגדת לתפיסה שהקיסר הוא בן השמיים, מקנה צידוק להחלפת השושלת המכהנת.
אולם בכך טמון גם זרע הפורענות של השיטה, כשכל אדם, ולו גם בן למשפחה חסרת ייחוס, יכול לאתגר את המשפחה הקיסרית, בטענה שסר חינה בעיני השמיים והמנדט עבר אליו.
לאורך תקופות סין הקדומה וסין הקיסרית שימשה הטענה למנדט השמיים ככלי בידי מפילי שושלות ומדיחי קיסרים.
למשל, מכאן באה ההצדקה להפלת שושלת שאנג על ידי שושלת ג'ואו.
קונפוציוס, הפילוסוף הסיני החשוב ביותר, ביסס את המושג בפילוסופיה שלו.
על פיו, מנדט השמיים שמור לשליט שהוא "איש המעלה" (סינית- 君子 ג'ונזי), האדם האידיאלי על פי קונפוציוס, וחי על פי העקרונות המחייבים את איש המעלה.
לקראת סיום האלף השני לפנה"ס הופיעה שושלת ג'ואו, בתחום שליטת שושלת שאנג סביב אגן הנהר הצהוב, כשהיא דוחקת את רגלי שושלת שאנג.
בשנת 1046 לפנה"ס נערך קרב מויה, שבו הצליחו המלך והדוכס משושלת ג'ואו להכניע את אחרון מלכי שושלת שאנג די קסין.
אחת האמונות במורשת הסינית היא שישנם שני סוגים של רוחות: הרוח הגדולה, שהיא רוח השושלת, ורוחות המשפחה, שיכולות לנהל משא ומתן עם הרוח הגדולה.
במקרה של שושלת שאָנְג, הרוח הגדולה הייתה שאָנְג-די (shangdi 上帝 ה"אל במרומים").
כאשר שושולת ג'וֹאוּ הפכה לשולטת, נדרשה הוכחה לכך שהרוחות שלה הן החזקות ביותר, ורוחות האב של המלך הן הגבוהות בהיררכיה.
כדי להצדיק את השינוי ההיררכי בעולם הרוחות, הרוח הגדולה הוחלפה משאָנְג-די לרוח בשם טְיֵין ("שמיים" 天), שאינה מעניקה מעמד של קבע לרוחות משפחה מסוימת, אלא מקנה מנדט על תנאי לשושלת הזכאית לכך, ומסירה מנדט זה כשהזכאות פגה בשל שלטון כושל.
טיעון: צדיקים מול מושחתים ורשעים
על פי גרסה זו, ניתנה זכות השלטון לישרים ולא לרעים ולמושחתים, ויש זכות לשושלת קיסרות חדשה להפיל שושלת קיימת עקב היותה של השושלת המופלת מושחתת.
ההוכחה לצדקת המהלך טמונה בהצלחתו, כלומר מהלך שייכשל לא נועד להצליח מלכתחילה, בעוד הפיכה מוצלחת היא הוכחה לצדקת המורדים.
התפיסה הדאואיסטית, המאוחרת יותר, טוענת שמורת רוחם של השמיים מובעת באמצעות אסונות טבע, כדוגמת רעידות אדמה, בצורת, שיטפונות, ארבה, מקרי מוות תכופים של השליטים.
דוגמאות טיעון: צדיקים מול מושחתים ורשעים, למנדט משמיים
הפלת שושלת שאנג על ידי שושלת ג'ואו בפיקוד שליט ג'ואו המלך וו, ודודו העוצר, הדוכס של ג'ואו, שליטי ג'ואו מתוארים כצדיקים ומוסריים, ואילו מלך שאנג מתואר כרשע גמור, הולל, שתיין, רוצח בדם קר, פוגע גם באנשים הקרובים ביותר אליו.
כיבוש שש המדינות השכנות העיקריות על ידי קיסר שושלת צ'ין הראשון, שאיחד את סין, ראה עצמו כקיסר-אל, וראה בהצלחת הבסת צבאות שכנותיו על ידי הצבא החזק שבנה, אישור לאלוהותו, וזכותו לקיסרות על כל סין.
דוגמאות טיעון לפי התפיסה הדאואיסטית למנדט משמיים
הפלת שושלת האן המערבית על ידי ואנג מאנג קיסר שושלת שין היחיד, נתמכה במותם התכוף של שרשרת קיסרים בשושלת האן המערבית, בין 7 לפנה"ס ועד 8 לספירה שלטו 4 קיסרי האן המערבית.
חיסולו של וואנג מאנג על ידי המורדים בשושלת שין, נתמך באסון הצפות קשות של הנהר הצהוב בסין.
מנדל ג'ון דינֶס (Mendel Diness, 1827 – 1 בדצמבר 1900) היה הצלם המקצועי הראשון שקבע את מושבו בירושלים.
דינס נולד כיהודי באודסה (למרות שבמתווה לאוטוביוגרפיה שכתב ב-1870 טען שנולד בקורנוול, אנגליה והגיע לאודסה רק בגיל 3, אין הדבר מסתבר).
הוא למד לימודי עברית ותלמוד, ולאחר בר מצווה החל ללמוד את מקצוע השענות, במקביל ללימודי קודש.
בין גיל 17 ל-19 למד בהיידלברג, שם נחשף לתנועת ההשכלה היהודית ודתיותו "נפגעה באופן חמור".
בתגובה שלח אותו אביו ב-1848 לירושלים לצורך לימודים בבית מדרש, שיקרבו אותו לדת.
דינס הגיע לירושלים ולמד בבית מדרש.
סמוך לפסח 1849 הכיר מיסיונר מן החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים (London Society for Promoting Christianity amongst the Jews), והתרשם עמוקות מהאיש ומאמונתו.
דינס עזב את בית המדרש, התקרב למיסיון והחל לעבוד לפרנסתו כשען.
באותה עת, ולמשך זמן מה היה מועמד להטבלה לנצרות במסגרת הכנסייה האנגליקנית על ידי הבישוף סמואל גובאט.
אולם לאחר כשנה וחצי, בעודו מועמד לנצרות ושקוע בלימודים תאולוגיים, הכיר את המיסיונר והרופא האמריקאי ג'יימס טרנר ברקלי מסינסינטי (על שמו שער ברקלי שבכותל הר הבית) והוטבל על ידו לפלג פרוטסטנטי שנקרא "חניכי המשיח" (Disciples of Christ), ולא לכנסייה האנגליקנית.
התקרבותו לנצרות, עוד בטרם התנצרותו בפועל, ובפרט העובדה שפתח את חנותו בשבת, עוררו סערה ביישוב היהודי.
רב היישוב, ישעיהו ברדקי, הורה להפריד בין דינס לבין בנו ואשתו, שיינדל-דרייזה אמסל, בת לחסיד חב"ד מחברון, שכונו בעדה האשכנזית בירושלים "חטופים על ידי המשומד" והם נלקחו על ידי ההמון מביתו למקום מסתור.
בהשתדלות הקונסול הבריטי ג'יימס פין ורעייתו אליזבת, נמצאה פשרה ואשתו של דינס עברה לגור בבית אביה תוך שמירת קשר עם דינס, לקול מחאת הציבור היהודי, שגייס לצדו את קונסולי אוסטריה ורוסיה (הרב ברדקי היה סוכן קונסולרי רוסי), שמחו על ההתערבות הבריטית בעניין.
בשנת 1851 נתן דינס גט לאשתו ונשא תחתיה את סופי קיל, בת לרופא יהודי מומר.
את הנישואין ערך האח ברקלי.
כיוון שאיבדו הן את השתייכותם הדתית-יהודית והן את חברת המיסיון האנגליקני, התגוררו בני הזוג בביתו של ברקלי ודינס שימש כמתורגמן הקונסוליה האמריקאית בירושלים.
ב-1854 חזר ברקלי לארצות הברית, ומשפחת דינס נותרה שוב ללא פטרון.
עקב חוסר יכולתו של דינס להתפרנס משענות, כיוון שאיבד את חנותו ולקוחותיו, הוא נזקק למקצוע חדש.
הגברת אליזבת פין, אשת הקונסול הבריטי, התעניינה בצילום עוד מראשיתו, כאשר נחשפה אליו באמצעות המיסיונר הסקוטי ג'יימס גרהאם, מחלוצי הצילום, שביקר בירושלים והתאכסן בביתה.
היא הציעה שגרהם ילמד את דינס צילום ואף מימנה בעבורו רכישת ציוד צילום, שנשלח במיוחד מלונדון.
כך הפך דינס לעוזרו של גרהאם.
לאחר שעזב גרהאם את ארץ ישראל, ב-1853, היה דינס לצלם המקצועי התושב הראשון בירושלים (בהמשך שנות ה-50 של המאה ה-19 הצטרפו אליו הבנקאי המומר מלוויל ברגהיים (Bergheim) והארמני יסאי גארבאדיאן (Garbadian), שפתח מאוחר יותר בית-ספר לצילום בירושלים).
טיטוס טובלר פגש כנראה בדינס ב-1859 (הוא קורא לו M.J.
Deniss), יהודי מומר ששימש גם כמתורגמן המיסיון האמריקאי.
מייסון טרנר, רופא שסייר בארץ ישראל ב-1859 שיבח ביומנו את "הצלם הפרוטסטנטי דניס, הטוב בצלמים - אם גם היחיד בעיר - אשר עבודותיו משתוות באיכותן לאלה של מיטב צלמי אירופה".
בשנת 1860 הגיע לירושלים צלם סקוטי בשם ג'והן קרמב (Cramb), שהתרשם מדינס מבחינה מקצועית, אך נעלב כאשר לא זכה ממנו לשיתוף פעולה, וסיכם את התרשמותו במילים: "במהרה גיליתי שהאיש הוא יהודי במשמעות הגרועה ביותר של המילה".
לפי עדותה של אליזבת פין, דינס הציג לה ב-1860 שש תמונות סטריאוסקופיות שצולמו על הר הבית; אם כן, דינס הוא הצלם הראשון שצילם תמונות סטריאוסקופיות בארץ ישראל.
ב-1856, לאחר מלחמת קרים הגיע לירושלים הצלם האנגלי ג'יימס רוברטסון (Robertson).
דינס סייר איתו בירושלים ולימד אותו את זוויות ושעות הצילום הטובות ביותר, לאחר שקיבל הבטחה שרוברטסון לא ימכור תמונות בירושלים.
אולם, לפי תלונתו של דינס לגברת פין, רוברטסון לא עמד בדיבורו ואף יצר שותפות עם הבנקאי ברגהיים שדחקה את דינס מהשוק הקטן ממילא של מכירת צילומים בעיר.
ארמטה פיירוטי (Pierotti) היה קצין הנדסה בצבא ממלכת סרדיניה ונבחר על ידי הפאשא לשמש כיועץ אדריכלי, מודד וארכאולוג ומהנדס העיר ירושלים בין השנים 1854–1861. הוא התעניין בצילום והיה לקוח של דינס.
בשנת 1864 התפרסם בבריטניה ספרו המפואר של פיירוטי Jerusalem Explored, שכלל איורים ותחריטים שהתבססו על צילומים.
רוב הצילומים ככולם היו פרי עמלו של דינס, אך לא ניתן לו כל קרדיט על כך, והצילומים הוצגו כצילומיו של פיירוטי.
לדברי פיירוטי, הזכויות בצילומים היו שלו כיוון שהוא היה זה שהזמין אותם ושילם בעבורם.
יתרה מזו, עקב מעמדו המיוחד של פיירוטי, הוא אפשר לדינס חופש צילום חסר תקדים לצלם אירופאי על הר הבית.
כנגד פיירוטי, שהיה מסובך בסכסוכים נוספים, הוטחו מעל גבי דפי "הטיימס" הלונדוני האשמות בגנבה ספרותית.
בתחילת הפרשה הכחיש שהצילומים הם משל דינס, אך גילוי חריטת ראשי התיבות M.J.D בשולי תצלום של עין רוגל הוכיחו חד-משמעית שהתמונות צולמו על ידי דינס.
ב-1861 נאלץ דינס לעזוב את ירושלים ועבר לארצות הברית, לפי דו"ח הוועידה השנתית ה-13 של "חברת המיסיון הנוצרית האמריקאית" (American Christian Missionary Society), שהתקיימה בסינסינטי, אוהיו ב-22–24 באוקטובר 1861, בוועידה נאם האח מ"ג דניס, "יהודי מומר שלאחרונה עבד בצוותא עם האח ברקלי במיסיון בירושלים".
עובדה זו מעגנת את תאריך הגעתו של דינס לארצות הברית.
הוא נדד באוהיו כמטיף ומרצה.
במשך זמן-מה פעל בבוסטון כמיסיונר בקרב היהודים שם.
בשנת 1874 נרשם בדייטון, אוהיו בשם הרוורנד מנדנהול דניס (Dennis) ודיווח שהוא יליד אנגליה.
אחרי 1878 חי דינס כמה שנים בריצ'מונד, קנטקי והמשיך לנדוד כמטיף בקנטקי, אוהיו ומיזורי מספר שנים.
את העשור האחרון לחייו עשה בדייטון, ערירי, כאשר בנותיו חיות ולומדות בניו יורק ובוסטון ובניו במדינת וושינגטון שבמערב.
דינס נפטר בפורט טאוסנד שבצפון-מזרח מדינת וושינגטון, שם ביקר לרגל נישואי בנו הצעיר.
עד 1989 נחשבו צילומיו המקוריים של דינס לאבודים, פרט למספר צילומים באלבום שנשמר במוזיאון ישראל, החתומים בראשי בתיבות מ'ג'ד.
בסתיו 1989 רכש צלם צעיר בשם ג'ון ברנייר (Barnier) 134 תשלילי-זכוכית של צילומי ירושלים מאת צלם עלום בסיינט פול, מינסוטה.
הוא העביר את החומר למוזיאון השמי (Semitic Museum) באוניברסיטת הרווארד, שם הם זוהו כתשלילי צילומיו של דינס.
התברר שהתשלילים היו רכושו של ויליאם ד' פולנד, נכדהּ של מרי פולנד, בתו של מנדל ג'ון דינס.
הלה לא ידע מה ערכם, ואף שניסה למוכרם קודם לכן, לא נמצאו רוכשים לתצלומים.
מנדל ברוס "מנדי" פטינקין הוא שחקן וזמר יהודי-אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס טוני.
התפרסם בזכות הופעתו כאיניגו מונטויה בסרט הפנטזיה "הנסיכה הקסומה" והיה מועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב על תפקידיו בסרט "ינטל" ובסדרה "שיקגו הופ".
החל מ-2011 שיחק את דמותו של סול ברנסון, בכיר ב-CIA, בסדרה "הומלנד" של רשת שואוטיים.
פטינקין נולד בשיקגו למשפחה יהודית.
אמו דוריס סינטון הייתה בעלת תוכנית בישול ואביו לסטר פטינקין עבד במפעל לנחושת וברזל.
גדל במשפחה ממעמד הביניים ובזרם היהדות הקונסרבטיבית, שר במקהלות בית כנסת.
למד באוניברסיטת קנזס ובבית הספר ג'וליארד.
פטינקין נודע בדרמה ההיסטורית של מילוש פורמן "רגטיים" ובדרמה המוזיקלית של ברברה סטרייסנד "ינטל" בתפקיד תלמיד הישיבה אביגדור, שזיכה את פטינקין במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
פטינקין זכור בעיקר בזכות הופעתו בפנטזיה התקופתית "הנסיכה הקסומה", בה גילם אמן סיף ספרדי בשם איניגו מונטויה.
השורה שלו בסרט , הפכה לקאלט.
ב-1988 שיחק לצידו של ג'יימס קאן במותחן הבדיוני "חקירה בעיר זרה".
באותה שנה גם שיחק בדרמה ההיסטורית "הבית ברחוב קרול", המתרחשת בתקופת רדיפות מקארת'י בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
ב-1990 השתתף בקומדיית הפשע של וורן בייטי המבוססת על הקומיקס "דיק טרייסי" בתור הפסנתרן 88 קייס.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד ג'אגו במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד מנהל בית הספר מר טושמן בסרט הדרמה "פלא".
פטינקין היה מהשחקנים המובילים בסדרת הדרמה "שיקגו הופ", בה שיחק במשך שנתיים בתפקיד המנתח ד"ר ג'פרי גייגר, זכה בפרס אמי והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
פטינקין עזב את הסדרה אחרי שנתיים בשל המרחק ממשפחתו, אך חזר לעונה השישית.
בשנים 2003–2004 שיחק פטינקין בשתי עונות של סדרת הדרמה "מתים במשרה חלקית" בתפקיד רוב סופר, מנהיג מלאכי המוות.
בשנים 2005–2007 שיחק בתפקיד משני בסדרת הפעולה "מחשבות פליליות" בתור סוכן האף.בי.
אחרי שנתיים החליט שלא להשתתף בסדרה עתירת הרציחות והאלימות.
בשנים 2011–2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה המצליחה "הומלנד", בסדרה מגלם פטינקין את סול ברנסון מנהל בסוכנות ה-CIA, המפעיל את הסוכנת השנויה במחלוקת "קרי מתיסון" בניסיון למנוע פעילות טרור על אדמת ארצות הברית.
כבר בעונתה הראשונה הסדרה זכתה לארבעת הפרסים החשובים בטקס פרס אמי במאי 2012 צולמו כמה חלקים מהסדרה בישראל.
בשנת 2021 שיחק בעונתה החמישית של הסדרה הטובות לקרב בדמותו הססגונית של השופט "וואקנר", דמות שמלווה חלק עיקרי בעלילת העונה.
בשנת 1980 זכה פטינקין בפרס טוני על הופעתו בתור צ'ה בגרסת ברודוויי למחזמר "אוויטה".
ב-1984 היה מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'".
בשנת 2000 היה מועמד לפרס טוני שלישי על תפקידו במחזמר "המסיבה הפרועה".
מלבד משחק, פטינקין גם מרבה לשיר בהופעות בארצות הברית ולונדון, בהופעותיו הוא שר שירים ביידיש מתוך אלבומי הסולו שלו.
לפטינקין שני בנים מאשתו השחקנית קת'רין גרודי.
בצעירותו התנדב בקיבוץ, ביקר בישראל פעמים רבות, יש לו קרובי משפחה בישראל.
הוא פעיל שלום ותמוך של תנועת שלום עכשיו.
בין השאר חתם על עצומה המביעה תמיכה בשחקנים הישראלים המסרבים להופיע בהיכל התרבות של אריאל.
בתחילת שנות ה-90 סבל פטינקין ממחלת הקרטוקונוס ונאלץ לעבור שתי השתלות קרנית.
בנוסף, לקה בסרטן הערמונית אך הצליח להתגבר על המחלה.
מנדיקנטים (Mendicant; הקרויים גם "מסדרי קבצנים"; "מסדרי יחפים"; "נזירים יחפים"; "נזירים קבצנים") הם נזירים המתקיימים כבודדים או כקבוצות מתרומות המושגות על ידי קיבוץ נדבות ומסתמכים באופן בלעדי על צדקה כדי לשרוד.
מנדיקנטים קיימים בדתות שונות ומובדלים מנזירים המתקיימים מתרומות המגיעות אליהם על ידי המאמינים, בלי צורך בפעולה אקטיבית להשגת תרומות.
למשל נזירים המתקיימים מתכולת קופות צדקה אליהן משלשלים המאמינים כספים אינם נחשבים כקבצנים.
מנדיקנטים, כעיקרון, אינם בעלי קניין או רכוש משל עצמם, הם נוטלים על עצמם את נדר העוני, על מנת שכל זמנם ומרצם יושקעו בתרגול או הטפה דתית או דרך חיים המשרתת עניים.
מסדרי מנדיקנטים קיימים אצל הנוצרים הקתולים (למשל הפרנציסקנים, האוגוסטינים, הדומיניקנים והכרמליתים), אצל ההינדים, הבודהיסטים, הג'יינים, דרווישים מהאסלאם הסופי, וכן לפרק זמן של תקופת צליינות בכנסייה האורתודוקסית.
האינקוויזיטורים היו בדרך כלל נזירים חברי המסדרים המנדיקנטים.
חלק מהמסדרים המנדיקנטים הם גם מסדרי הוראה (Teaching order).
בני מנדינקה (או מאלינקה) הם קבוצה אתנית החיה במערב אפריקה – בדרום גמביה, צפונה וצפון-מערבה של גינאה, במערב מאלי, בחוף השנהב, סנגל ובגינאה ביסאו.
הם דוברים את שפת מאלינקה או מנדינקה ממשפחת השפות מאנדה, הגדולה שבמערב אפריקה (הקשורה אולי למשפחה השפות הניגרו-קונגולזיות).
בני מנדינקה כוללים תת-קבוצות קרובות ביניהן כמו בני מאלינקה או מנדנקה, במאנה, דיולה.
לקבוצה זו שייכות גם הקבוצות האתניות קוראנקו וואסולונקה מגינאה, בני מניאנקה מליבריה ועוד.
בני מנדינקה חיים במעלה הנהרות סנגל וניג'ר, והם הקבוצה האתנית החשובה ביותר במערב מאלי, בצפון-מזרח גינאה, במחוזות הדרומיים והמזרחיים של סנגל ובכמה מחוזות של חוף השנהב, בורקינה פאסו, ליבריה, סיירה לאון וגינארה-ביסאו.
יש להם נוכחות ניכרת גם בניז'ר, גאנה ובמאוריטניה.
מספרם המשוער של בני מנדינקה ועוד קבוצות קרובות אליהם מגיע ל-11–13 מיליון בני אדם.
לפי הערכות מצַמצמות יותר מדובר ב-4 מיליון בני אדם.
מכל המדינות המוזכרות, רק בגמביה הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר (36%–42%).
בני מנדינקה חיים בכפרים, בעלי אוטונומיה יחסית, שבראשם ראשי שבט וקבוצה של זקני הכפר.
צורת הלימוד הייתה לרוב בעל -פה, כשאגדות, שירים, מנגינות, מנהגים ופתגמים עברו בעל פה מדור לדור.
מבחינה דתית, רוב גדול מאוד של בני מנדינקה הם בימינו מוסלמים.
בכמה אזורים שורדות עדיין דתות אנימיסטיות עתיקות, ופולחן האבות.
העיסוק המסורתי השולט הוא חקלאות – בשיטות קדומות – גידול דוחן, תירס, אורז, שעועית, בוטנים ועוד.
יש גם מגדלי עיזים, כבשים, חמורים ועופות בית.
נשמר גם העיסוק בציד ובדיג.
מתגוררים בבקתות חרסית, מוקפות בקירות עשויים חרסית.
בכל יישוב גרה בדרך כלל משפחה פטריארכלית גדולה.
משמעות המילה "מנדינקה" היא ה"נְקה" ממאנדן – האנשים ממאנדן.
"קאן" היא שפה, ו"מנדינקקאן" היא שפתם של בני המנדינקה.
בני מנדינקה המתבטאים בשפה הכתובה מכנים את עצמם "מנדינקואולו" ואת שפתם – "מנדינקקאנו".
הצורה "מנדינגו" נוצרה בהשפעת השפה הפורטוגזית, בצרפתית "מנדֶנג".
לפי האגדות, הייתה מכורתם המקורית של בני מנדינקה באזור מעלה הנהר ניז'ר, שם נוצרה במאה ה-8 מדינתם הקדומה מאלי.
השבטים דוברי שפות המנדה שלטו על דרכי המסחר דרך מדבר סהרה שהובילו ממרוקו עד למערב אפריקה.
במאה ה-13 שלט בממלכת מאלי סונדיאטה קייטה שאיחד את השבטים וייסד אימפריה.
הוא נאבק בהצלחה בעיקר נגד ההגמוניה של ממלכת סוסו בראשות סומאורו קאנטה.
הקרב המכריע התנהל בערך בשנת 1235 בקירינה.
סונדיאטה נודע גם כמחוקק של הצ'רטר ממאנדן ("מאנדן קאליקן") או חוקי קורוקנפוגה.
אלו לא שרדו בכתב אלא רק כציטוטים באפוס העממי בעל פה אודות המלך סונדיאטה קייטה.
בימי מלך אחר, מנסא מוסא הראשון, ששלט בשנים 1337-1312, ידעה האימפריה של מאלי פריחה מיוחדת, ובזמנו התאסלמו רבים מבני המעמד הגבוה ותושבי ערים רבות.
במאות ה-13 וה-14 שלטו בני מנדינקה על כל מערב אפריקה.
בני מנדינקה ושבטים קרובים אליהם היגרו לאחר מכן לאורך נהר ניז'ר לכיוון סנגל וגמביה של ימינו ולכיוון מפרץ גינאה.
בני מנדינקה נלחמו רבות באימאמות פוטה ג'אלון של בני פולה.
לאחר התפרקות אימפריית מאלי קמו ממלכות רבות, קטנות יותר, כדוגמת ממלכת סגו וקארטה של שבט במברה בשטחי מאלי של ימינו, ממלכת קאבו בדרום סנגל וגינאה ביסאו של ימינו, ממלכת גאלאם או גדיאגה על נהר סנגל, מדינת קאסו ממערב למאלי של ימינו, המדינות ניאני, וולי ובמבוק במזרח סנגל של ימינו.
חלק מישויות מדיניות אלה התקיימו עד לשלהי המאה ה-19, כאשר נכבשו על ידי הקולוניאליזם האירופי – הצרפתי, הבריטי והפורטוגזי.
במהלך המאות ה-16–18 נלקחו רבים מבני מנדינקה בשבי, נמכרו כעבדים והובלו עד לאמריקה, שם הפכו חלק מצאצאיהם לאפריקנים אמריקנים.
באמצע המאה ה-19 חלה עלייה נוספת בממדי ההתאסלמות בקרב המנדינקה.
בשטחים מצפון לחוף השנהב של ימינו, בורקינה פאסו ודרומה של מאלי הקימו סוחרים דוברי שפת מאנדה בני הקבוצה האתנית דיולה (כלומר "סוחרים") מרכזים מסחריים בקרבת מכרות ואדמות חקלאיות.
בתקופה בה הגיעו הצרפתים והפורטוגזים, עדיין שלטו בני דיולה בענף הסחר באזור, כולל בסחר בעבדים.
בסוף המאה ה-19, בין השנים 1898–1883, ניהלו הצרפתים שלוש מלחמות נגד בני מנדינקה שבראשות סאמורי טורה.
הן הסתיימו בתבוסתו של סאמורי טורה ולקיחתו בשבי.
במהלך המאה ה-20 נמשך תהליך ההתאסלמות של בני מנדינקה עד שנותרו מעט אנימיסטים בקרבם.
בני מנדינקה קרובים מאוד לקבוצות האתניות במברה, ג'לונקה, סוסו, ביאחאנקה, דיולה וכו'.
הם השפיעו גם על שכנים בני סונגהאי, דוגון, סנופו, מוסי ובווא.
משערים כי בני במברה חולקים עמם מוצא משותף, מכיוון ששפות הדיבור שלהם כמעט זהות.
עם זאת, ידעו היחסים ביניהם סכסוכים לא מעטים.