tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חבר'ה הוקם בשנת 2001 על ידי שני היזמים שלומי אונגר ושלמה וולדמן שהקימו יחדיו את חברת מחשבה-וניס טכנולוגיה, אשר תכננו להקימו על בסיס האתר האמריקאי הוותיק "classmates.com".
הוא פותח בפועל על ידי בית התוכנה "פיקסיסופט".
האתר היה הרשת החברתית הראשונה בישראל, ושם לו למטרה לנצל את כוחה העצום של הרשת לצורך חידוש קשרים ישנים בין חברים ועמיתים שהקשר ביניהם נותק במרוצת השנים.
מעל ל-15 אלף קבוצות כאלו התקיימו באתר חבר'ה.
בכל קבוצה היה ניתן למצוא חברים על-פי שנת סיום הלימודים (במקרה של בתי ספר), שנת סיום שירות (במקרה של צבא) ועוד.
עד אפריל 2002 יותר מ-180 אלף איש נרשמו באתר.
באוגוסט 2002, הוקם באתר שירות, בשיתוף חברת פרטנר תקשורת, בו יכלו משתמשי האתר ליצור קשר טלפוני באמצעות מערכת מענה קולי מרובת תיבות קוליות, באמצעותן יכלו להשאיר הודעות זה לזה.
בשנת 2003, בעקבות הצלחת האתר, הוקמו שני אתרי היכרויות: חבר'ה דייט עבור הציבור החילוני ודתי-דייט עבור הציבור הדתי וכן אתר חמולה - אתר המיועד למשפחות ענפות להקמת עץ משפחתי.
כל קבוצת האתרים פעלו בשם "קבוצת אתרי חבר'ה" (יחד עם אתר פיק לשיתוף ופיתוח תמונות שהוקם בשנת 2004 בשיתוף חברת אגפא).
הקבוצה אף החלה במגעים להקמת אתרים דומים באירופה.
בשנת 2005 נעשה ניסיון להפוך את אתר חבר'ה לפורטל תוכן, מבוסס על שותפי תוכן ואתר הייד פארק שנרכש באותה שנה.
בנוסף הוקם על ידי הקבוצה אתר לוחות מודעות שהציג מודעות מאתר לוחות אחרים באינטרנט.
בשנת 2007 נרכשה השליטה באתר חבר'ה ושאר קבוצת אתרי חבר'ה על ידי חברת גלובל נטוורקס, בבעלות גיא כהן.
החברה שילמה כ-15 מיליון שקל עבור 70% מהמניות.
בשנת 2008, בעקבות עליית הפופולריות של פייסבוק שפגעה קשות באתר חבר'ה, נעשה ניסיון להקים את אתר חבר'ה החדש כרשת חברתית ישראלית מתחרה לפייסבוק ולאתר "מקושרים".
המבוסס על מודל עסקי של הקמת מועדוני מותגים לחברות מסחריות באותה שנה גם מוזג אתר ההיכרויות "חבר'ה דייט" עם האתר המתחרה "בליינד דייט".
בשנת 2009 הושק אתר "חבר'ה החדש" במודל של רשת חברתית, כך שבמקום שהקהילות בנויות סביב השכבה בבית הספר או המחזור בצבא, כמו בגרסה המקורית, בגרסה החדשה המשתמשים היו צריכים למצוא את החברים שלהם, להציע להם חברות ולקבץ אותם בדף האישי.
האתר בגרסתו החדשה כשל ונסגר כעבור מספר שנים.
חבר הוא כינוי תלמודי לאדם שקיבל על עצמו חומרות מסוימות בעיקר בענייני תרומות ומעשרות, וטומאה וטהרה, הנקראות בלשון התלמוד "דברי חברות".
גם אשה יכולה לקבל על עצמה חומרות אלו ולהיקרא "חברה".
את "דברי החברות" יש לקבל בפני שלושה חברים, חוץ מזקן היושב בישיבה, ונחלקו אבא שאול וחכמים האם גם תלמיד חכם צריך לקבל בפני שלושה חברים.
המשנה מביאה את רשימת הדברים עליהם צריך להתחייב אדם בדיני טומאה וטהרה כדי להיקרא חבר:
אינו מוכר לעם הארץ לח ויבש - אינו מוכר לו מאכלים לחים או יבשים מכיוון שעם הארץ יטמאם.
אינו לוקח ממנו לח - וקונה ממנו רק פירות יבשים שלא הוכשרו לקבל טומאה ובוודאי טהורים.
ואינו מתארח אצל עם הארץ - אינו נכנס כלל לבית של עם הארץ כדי שלא יטמא.
ולא מארחו אצלו בכסותו - וכשמארח עם הארץ בביתו, לא נותן לו להכניס לשם את בגדיו הנחשבים לטמאים.
אוכל חולין בטהרה - מתייחס לפירות חולין כאל אוכל קדוש, שאסור לטמאו ואסור לאכלו בטומאה
המקבל עליו דברי חברות נחשב גם לנאמן על המעשרות, ועליו להקפיד על:
עישור כל הפירות שקונה מעם הארץ, אפילו כאשר בכוונתו למכרן.
עישור פירות שדותיו שהוא מוכר לאחרים.
שלא לאכול כלל אצל אנשים שאינם חברים.
בקהילות אשכנז נהגו רבני הקהילות להעניק תואר חבר כאות כבוד והערכה לציון היות נושא התואר אדם ירא שמים אשר נשא בעול הציבור במסגרת הקהילה.
מקור התואר במעלת החברות אשר נהגה בתקופת המשנה.
ישנן עדויות לשימוש בתואר החבר באשכנז כבר בתקופת הראשונים.
בשו"ת מהר"י ווייל מתוארת הענשת אחד מחברי הקהילה שסרח, ובין העונשים שהושתו עליו הוסר תואר החבר שנשא:
המלומד הנוצרי אולוף גרהרד טיכסן פרסם בספרו תעודה שבה הוסמך לתואר "חבר".
אם לא מדובר בזיוף, זהו המקרה היחיד הידוע שבו הוענק התואר לאדם שאינו יהודי.
אשת חבר כחבר – אשתו של החבר, שווה בדיניה לחבר עצמו, ונאמנת על כל מה שהחבר נאמן.
כמו כן דין זה נאמר גם לעניין כיבודים של תלמידי חכמים, כמו קימה והידור וכו', שגם בזה מתייחסים אל אשת הרב כעומדת במקום בעלה.
חבר אין צריך התראה – אדם העומד לבצע עבירה מוזהר על ידי אחרים כי הדבר אסור, ועליו לחדול ממנו וכי הוא עלול להיענש.
ההתראה היא תנאי הכרחי בהלכה על מנת להביא לחיוב פורמלי בעונש גופני, אך אדם שקיבל על עצמו דברי חברות, נענש על פי עדים גם ללא שנתקיימה בו התראה.
ירושלים עושה כל ישראל חברים – בירושלים בימי העלייה לרגל הועלו כל הבאים בשערי העיר למעמד של חברים, וכך הופקעה טומאתם של עמי הארץ ששהו בירושלים בימי הרגל.
המטרה הייתה לאפשר לכל העם לעלות לרגל, להשתתף בטקסי החגים ולמנוע חציצה בין חברים ופרושים לאנשים שאינם מקפידים על ענייני טהרה כמוהם.
חברותא – לימוד התורה עם חבר.
חבר המועצות המקומיות הוקם באפריל 1938. החבר נרשם כאגודה עות'מאנית והממשלה המנדטורית הכירה בו כגוף המייצג את השלטון המקומי.
מטרתו הייתה להוות גוף לפעולה משותפת של המועצות מול המוסדות הלאומיים ושלטונות המנדט הבריטי.
בשנת 1939 דרש החבר שחבריו ישותפו כחברים בוועד הלאומי ושהוועד הלאומי ירכז את פעילותו בשטח שיפוטן של המועצות המקומיות אך ורק דרך המועצות.
הסכמה על כך הושגה בסוף 1939. פעילות זאת הייתה למורת רוח מפלגות הפועלים שראו בכך ניסיון של הארגונים האזרחיים להשיג יתרונות פוליטיים.
מנהל החבר היה חיים אריאב שהיה גם מזכיר התאחדות האיכרים, דבר שהביא לבקורת מצד ארגוני הפועלים שטענו שהחבר מהווה זרוע של התאחדות האיכרים.
בשנת 1940 היו מיוצגים בחבר היישובים העירוניים למחצה: בני ברק, רמת גן, בת ים ונתניה והמושבות הגדולות: רחובות, ראשון לציון, פתח תקווה, חדרה, הרצליה, כפר סבא ורעננה.
החבר שימש מכשיר מרכזי להדרכה ולכיוון של המועצות המקומיות; לברר את הדרכים לקידום הפעולה המוניציפלית ולהכניס בה אחידות, תוך הבנה הדדית עם השלטונות והמוסדות הלאומיים.
מהתחלה צנועה גדל החבר והקיף כמעט את כל המועצות המקומיות העבריות- כעשרים במספר.
ראשי המועצות היו בתוקף תפקידם חברי הנהלת החבר.
החבר היה נציגות של המועצות העבריות שדנה בשאלות המשותפות לכולן.
החבר עסק בחינוך ותרבות, אספקה, תחבורה, רווחה ובריאות.
חבר העמים הפיליפיני היה הגוף המינהלי ששלט בפיליפינים מ-1935 עד 1946, מלבד תקופת גלות במלחמת העולם השנייה מ-1942 כשהאימפריה היפנית כבשה את המדינה.
היא החליפה את הממשלה הזמנית שהוקמה על ידי ארצות הברית, ובעזרת חוק Tydings-McDuffie.
חבר העמים תוכנן כממשלת מעבר להכנה לקראת עצמאות מלאה של המדינה.
במשך יותר מעשור של קיום חבר העמים, היה בו ממשל חזק ובית משפט עליון.
בית המחוקקים, נשלט על ידי מפלגת נסיונליסטה.
ב־1937 בחרה הממשלה בטאגאלוג - כשפתה של העיר מנילה והמחוזות הסובבים אותה - כבסיס לשפה הלאומית, אם כי עברו עוד שנים רבות לפני שהשימוש בה הפך ליומיומי.
נשים קיבלו זכות בחירה, והכלכלה הגיעה לשיאה לפני שהגיע השפל של הכיבוש היפני ב-1942.
ממשלת חבר העמים יצאה לגלות בשנים 1942–1945, כאשר הפיליפינים היו תחת הכיבוש היפני.
בשנת 1946, הסתיים תור חבר העמים כצורת ממשל, והפיליפינים קבלו עצמאות מלאה.
בראש הממשל של ארצות הברית בפילפינים לפני 1935, עמד מושל כללי שמונה על ידי נשיא ארצות הברית.
בדצמבר 1932 העביר הקונגרס האמריקני חוק לקידום הענקת עצמאות לפיליפינים.
בהצעת החוק נכלל שריון מספר בסיסים צבאיים וימיים לארצות הברית, וכן הטלת מכסים ומכסות על היצוא של פיליפינים.
כשהחוק הגיע למצב חתימה אפשרית, הטיל הנשיא הרברט הובר וטו על החוק אך הקונגרס האמריקאי גבר על זכותו של הובר ב-1933 והעביר את הצעת החוק למרות התנגדותו של הובר.
אבל להצעת החוק, התנגדו בפיליפינים - נשיא הסנאט הפילפיני אז מנואל קזון והוא נדחה גם על ידי הסנאט הפיליפיני.
הדחיה הובילה ליצירת הצעת חוק חדשה המכונה Tydings-McDuffie Act, או חוק העצמאות הפליפינית אשר אפשר את הקמת חבר העמים של הפיליפינים לתקופה של עשר שנים, כתקופת מעבר לעצמאות מלאה - אשר הייתה אמורה להיות ב-4 יולי לאחר יום השנה העשירי להקמת חבר העמים.
ביום 30 ביולי 1934 אושרה החוקה במנילה, וקבלה תוקף על ידי הנשיא פרנקלין ד '.
ב־17 בספטמבר 1935 נערכו בחירות לנשיאות הפיליפינים.
המועמדים כללו את הנשיא לשעבר אמילו אגוינלדו, ואחרים.
מנואל קזון וסרחיו אוסמניה מהמפלגה הנאציונליסטית הוכרזו כזוכים, וזכו בתפקידי הנשיא וסגן נשיא, בהתאמה.
ממשלת חבר העמים הוכרזה ב-15 בנובמבר 1935, בטקסים שנערכו על מדרגות בית המחוקקים במנילה.
הממשלה החדשה החלה במדיניות שאפתנית לבניית המדינה הפילפינית לקראת עצמאות כלכלית ופוליטית.
אלה כללו הגנה לאומית (חוק ההגנה הלאומית של 1935, שהכריז על גיוס לשירות במדינה), שליטה רבה יותר על הכלכלה, שלמות המוסדות הדמוקרטיים, רפורמות בחינוך, שיפור התחבורה, קידום ההון המקומי, התיעוש, וההתיישבות במינדנאו.
עם זאת היה חוסר ודאות, עקב המצב המדיני והצבאי בדרום מזרח אסיה, ברמת המחויבות של ארצות הברית לרפובליקה העתידית של הפיליפינים.
כמו כן הייתה אי ודאות במשק בעקבות השפל הגדול.
המצב היה מסובך עוד יותר נוכח התסיסה של החקלאים, וכן מאבקי הכוח בין אוסמניה לקזון, במיוחד לאחר שקזון קיווה להיבחר מחדש לאחר תקופה של שש שנים.
קשה להעריך את הגורמים האלה והשפעתם על הפיליפינים עקב פלישה יפנית וכיבושה במהלך מלחמת העולם השנייה.
יפן פתחה בהתקפת פתע על הפיליפינים ב-8 בדצמבר 1941. הממשלה צירפה את הצבא הפיליפיני לצבא ארצות הברית במזרח הרחוק, על מנת שיתנגדו לכיבוש היפני.
מנילה הוכרזה כ"עיר פתוחה", היינו עיר שנכנעה ללא התנגדות, כדי למנוע את השמדתה, היא נכבשה בידי היפנים ב-2 בינואר 1942. בינתיים נמשכו הקרבות נגד היפנים בחצי האי בטאן, בקורגידור ובלייטה עד לכניעה הסופית של כוחות ארצות הברית והפיליפינים במאי 1942.
קזון ואוסמניה לוו על ידי חיילים ממנילה לקורגידור, ולאחר מכן עברו לאוסטרליה ולארצות הברית, שם הקימו את הממשלה בגולה, בבירה וושינגטון.
הממשלה הזאת השתתפה במועצת המלחמה של האוקיינוס השקט, כמו גם בהצהרת האו"ם.
קזון חלה בשחפת ומת מאוחר יותר ממנה, כשאוסמניה החליפה אותו כנשיא.
המפקדה הכללית של הצבא הפיליפיני (PCA), שהייתה במנילה, נסגרה ב־24 בדצמבר 1941. לאחר תחילת הכיבוש היפני, ועד סיום מלחמת העולם השנייה, המטה הכללי של הצבא הפיליפיני והמחנות הצבאיים שנותרו בארכיפלג הפיליפיני כמו לוזון, ויסאיאס ומינדנאו היו בשליטה של הצבא שנלחם בקרבות מקומיים ופעל נגד הכיבוש היפני.
בינתיים, הצבא היפני ארגן ממשלה חדשה בפיליפינים הידועה בשם הרפובליקה הפיליפינית השנייה, בראשות הנשיא חוסה פ לורל.
זוהי ממשלת בובות פרו יפנית כפי שיפן עשתה באזורים אחרים שכבשה כמו במנצ'וריה.
ההתנגדות לכיבוש היפני נמשכה בפיליפינים.
הוקם גם צבא עממי שמנה כ-30,000 חמושים ושלט בחלק גדול של מרכז האי לוזון.
שרידי הצבא הפיליפיני הרשמי נלחמו בהצלחה ביפנים באמצעות לוחמת גרילה, ובסופו של דבר שחררו שלושה רבעים מ-48 המחוזות של הפיליפינים.
הצבא אמריקאי בפיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור נחת בפיליפינים ב־20 באוקטובר 1944, והתקבל בברכה כמשחררים, וכך התקבלו גם אנשי הצבא הפיליפינים שנחתו במקומות אחרים.
הלחימה נגד היפנים נמשכה בפינות מרוחקות של הפיליפינים עד כניעתה של יפן באוגוסט 1945. האומדנים על מספר ההרוגים הפיליפינים הגיעו למיליון נפש.
העיר מנילה נהרסה במידה ניכרת כאשר נחתים יפנים סירבו לפנות את העיר אף על פי שקיבלו פקודת נסיגה מהפיקוד העליון היפני.
לאחר המלחמה הוקם מחדש "חבר העמים" לתקופה של עוד שנה אחת כהכנה לעצמאות מלאה.
הבחירות נערכו באפריל 1946 ומהם יצא מנואל רוקסס כמנצח ונבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית של הפיליפינים ואלפידיו קירינו כסגן נשיא.
על אף שנות הכיבוש היפני, הפיליפינים קבלו את עצמאותם מארה"ב, בדיוק כפי שנקבע עשור קודם, ב-4 ביולי 1946. עם זאת, הכלכלה נותרה תלויה בארצות הברית.
זאת בשל חוק הסחר בל, הידוע גם בשם חוק הסחר הפיליפיני, שהיה תנאי מקדים לקבלת מענקי שיקום מלחמה מארצות הברית.
באותה עת היו האיכרים חוכרי אדמות שקועים בחובות שנגרמו על ידי מערכת האגררית שבה, האיכר נתן לבעל האדמות חלק ניכר מהיבול, תמורת הזכות להשתמש באדמה.
כמו כן היה גידול דרמטי באוכלוסייה, שהוסיף לחץ כלכלי על משפחות האיכרים.
כתוצאה מכך הופעלה תוכנית של רפורמה אגררית עוד בתקופת "חבר העמים הפיליפיני".
עם זאת, ההצלחה של התוכנית הייתה קטנה עקב העימותים המתמשכים בין החוכרים לבין בעלי הקרקע.
דוגמה לעימות כזה היה ביוזמה שניהל בניניו ראמוס באמצעות תנועת הסקדליסטה שלו, שדגלה בהורדת מיסים, ברפורמות קרקעיות, פירוק האחוזות הגדולות, ובניתוק הקשר עם האמריקאים.
עימות זה הביא להתקוממות, שהתרחשה במרכז לוזון במאי 1935 ושנהרגו בה כמאה איש.
לחבר העמים הפיליפיני היו שתי שפות רשמיות: ספרדית ואנגלית.
בשל מספרן הרב של שפות פיליפיניות, תוכנית "פיתוח ואימוץ שפה לאומית משותפת המבוססת על הדיאלקטים המקומיים הקיימים" נוסחה בחוקת 1935. חבר העמים יצר את המכון הלאומי לשפות, שהורכב בתחילה מהנשיא קזון ושישה חברים נוספים מקבוצות אתניות שונות.
המכון יזם דיון אקדמי פוליטי ושפת טאגאלוג נקבעה כשפה הרשמית הנוספת, בעקבות המסורת הספרותית הנרחבת שלה.
השפה, נבחרה כבסיס לשפה הלאומית שנקראה "פיליפינו".
בשנת 1940, אישרה ממשלת חבר העמים הפיליפיני את יצירת המילון והדקדוק עבור השפה.
באותה שנה, הועבר חוק שאישר את הפיליפינית כשפה הרשמית כאשר המדינה תקבל עצמאות.
מקור מטבע החוץ העיקרי של "חבר העמים הפיליפיני" היה מבוסס בעיקר על יצוא חקלאי.
היצוא כלל אגוזי קוקוס ושמן קוקוס, סוכר ועץ.
גידולים רבים אחרים ובעלי חיים גודלו לצריכה מקומית.
מקורות אחרים להכנסת מטבע חוץ כללו את הכספים שהתקבלו מבסיסי הצבא אמריקאיים בפיליפינים, כמו בסיס חיל הים במפרץ סוביק ובסיס קלארק אייר (שהוקם שם כבר ב-1919), שניהם על האי לוזון.
ביצועי הכלכלה היו טובים בתחילה למרות האתגרים שמקורם בהתקוממויות אגרריות שונות.
מיסים שנאספו מתעשיית הקוקוס החזקה סייעו לחיזוק הכלכלה של המדינה על ידי מימון תשתיות ופרויקטים אחרים.
עם זאת, הצמיחה הופסקה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 התבצע מפקד אוכלוסין של הפיליפינים וקבע כי אוכלוסייתה מונה 16,000,303 נפש.
במפקד הזה, האנשים סווגו על פי צבע עורם: 15.7 מיליון הוגדרו "כבעלי צבע חום", 141.8 אלף בעלי צבע "צהוב", 19.3 אלף בצבע "לבן", 29.1 אלף "שחורים", וכן הוגדרו 50.5 אלף כ"מעורבים".
בשנת 1941, האוכלוסייה המוערכת של הפיליפינים הגיעה ל-17,000,000.
האנגלית הייתה השפה המדוברת על ידי 26.3% מהאוכלוסייה, על פי מפקד 1939. הספרדית, לאחר שאנגליה השתלטה עליה בראשית שנות העשרים, הפכה לשפה שדיברו בה אנשי האליטה וחברי הממשלה.
השימוש בספרדית נאסר במהלך הכיבוש היפני.
מספרים משוערים של דוברי שפות פילפיניות דומיננטיות:
לחבר העמים של הפיליפינים הייתה חוקה משלה, שנשארה בתוקף עד 1973, והיא הייתה בעלת שלטון עצמי, אף על פי שמדיניות החוץ והעניינים הצבאיים היו באחריותה של ארצות-הברית.
החוקים שנחקקו בחבר העמים, בענייני הגירה, סחר, ומערכת המטבע היו זקוקים לאישור על ידי נשיא ארצות הברית.
בתקופה של 41–1935, לחבר העמים של הפיליפינים היה ממשל חזק, אספה לאומית אחת, ובית משפט עליון, המורכב כולו מפיליפינים, וכן נציג שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית (כפי שעושה פוארטו ריקו בהווה).
כמו כן היה נציב עליון אמריקני ויועץ צבאי אמריקני, דאגלס מקארתור היועץ הצבאי מ-1937 עד כניסתו של ארה"ב למלחמת העולם השנייה ב-1941, כהחזיק בדרגה הצבאית של פילדמרשל של הפיליפינים.
אחרי 1946, הדרגה הזאת נעלמה מהצבא הפיליפיני.
במהלך השנים 1939 ו-1940, לאחר תיקון בחוקה של חבר העמים, השתנה מבנה הקונגרס, והוא הורכב משני בתים: סנאט ומבית הנבחרים והחליף את האספה הלאומית.
בשנת 1935 זכה קזון בבחירות לנשיאות הלאומית הראשונה בפיליפינים עקב ניצחון מפלגתו נסיונליסטה.
בבחירות הוא השיג כמעט 68% מהקולות מול שני יריביו העיקריים.
קזון הושבע בנובמבר 1935. הוא מוכר כנשיא השני של הפיליפינים.
על פי החוקה הפילפינית קזון היה מנוע להיבחר מחדש.
עם זאת, בשנת 1940, בוצעו תיקונים חוקתיים אשר אפשרו לו להגיש מחדש את מועדותו בבחירות לנשיאות לתקופה חדשה שהסתיימה בשנת 1943. בבחירות לנשיאות 1941 נבחר קזון מחדש על פני הסנאטור לשעבר חואן סמולונג עם כמעט 82% מהקולות.
בפעולה הומניטרית ראויה לציון, בשיתוף עם הנציב העליון של ארצות הברית, פול מקנט, אפשרו את כניסתם לפיליפינים של פליטים יהודים שנמלטו ממשטרים פאשיסטיים באירופה.
קזון גם סייע בקידום פרויקט ליישוב הפליטים במינדנאו.
קזון סבל משחפת ובילה את שנותיו האחרונות בסאראנק לייק, ניו יורק, שם מת ב-1 באוגוסט 1944. הוא נקבר בתחילה בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
גופתו הובאה מאוחר יותר ונקברה מחדש במנילה בבית הקברות מנילה צפון לפני שהועברה לעיר קזון סיטי לרגלי האנדרטה בחוף שהוקמה לזכרו.
אוסמניה הפך לנשיא חבר העמים אחרי מותו של קזון ב-1944. הוא חזר לפיליפינים באותה שנה עם הגנרל דאגלס מקארתור וכוחות השחרור.
לאחר המלחמה אוסמניה החזיר לתפקוד את ממשלת חבר העמים ואת המחלקות השונות.
הוא המשיך במאבק על עצמאותה של פיליפינים.
בבחירות לנשיאות של 1946 אוסמניה סירב ליצור קמפיין בחירות עבורו, ואמר כי העם הפיליפיני יודע על פעילותו במשך 40 שנה שנעשתה בכנות ונאמנות.
למרות זאת הוא הובס על ידי מנואל רוקסס, שזכה 54% מהקולות והפך לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית של הפיליפינים.
רוקסס שימש כנשיא חבר העמים של הפיליפינים בתקופה קצרה, החל בבחירות ב-28 במאי 1946 עד 4 ביולי 1946, המועד המתוכנן של הכרזת העצמאות הפיליפינית.
רוקסס הכין את הקרקע להפיכת הפיליפינים לעם חופשי ועצמאי, בסיוע הקונגרס עם הסנטור חוסה אוולינו כנשיא הסנאט וחבר הקונגרס אוג'ניו פרז כיו"ר בית הנבחרים.
ב־3 ביוני 1946 הופיע רוקסס בפעם הראשונה לפני המושב המשותף של הקונגרס דיווח על מצב המדינה.
בין היתר, הוא חשף לחברי הקונגרס את הבעיות הקשות והקשיים שהפיליפינים צריכים לעמוד מולם ודיווח על נסיעתו המיוחדת לארצות הברית - אישור לעצמאות.
ב-21 ביוני הוא הופיע שוב במושב משותף של הקונגרס, וקרא לקבל שני חוקים חשובים שהועברו על ידי הקונגרס האמריקני ב-30 באפריל 1946 בנוגע לאדמות הפיליפינים.
הם חוק השיקום הפיליפיני וחוק הסחר הפיליפיני.
שתי ההמלצות התקבלו על ידי הקונגרס.
ב-4 ביולי 1946, הוכרזה העצמאות של מדינת הפיליפינים, והגדרתה ומעמדה "כחבר עמים של הפיליפינים" הסתיים.
חבקוק (באיטלקית: Zuccone) הוא פסל שיש של הפסל דונטלו, שהושלם בין השנים 1423–1435 ומתאר את חבקוק הנביא.
הוא נחצב בגודל טבעי (195x54x38 ס"מ) ומוצג במוזיאון הדואומו בפירנצה.
אחד הנושאים החביבים על דונטלו היה ייצוג אנשים דתיים שחוו חוויה דתית קיצונית שהביאה אותם לתובנות אלוהיות מעבר להבנתם של האנשים הרגילים.
הצורה שבה דונטלו הציג דמויות קדושות הייתה שונה לחלוטין מזו של רוב האמנים בתקופתו, שלא תיארו קדושים כסובלים.
חבקוק, אשר ספרו הקצר מתאר את עלייתם של הבבלים, הוא אחד הניסיונות הראשונים של דונטלו לייצג דמות כזאת.
המילה הראשונה בספר חבקוק היא "הַמַּשָּׂא", ומעולם לא היה כובד המשא של הנבואה מתואר בצורה כה בהירה כמו בפסל זה.
האמן מייצג את הנביא כאשר הוא הרוס למשמע ההתגלות הנבואית, עליה הוא עכשיו חייב לדווח.
הפסל הוזמן עבור גומחה במגדל הפעמונים קמפנילה די ג'וטו בקתדרלה של העיר פירנצה.
מראהו של חבקוק קירח וכה רחוק משלמות, עד שהפלורנטינים העניקו לו את הכינוי העממי zuccone, שמשמעותו "שוטה".
וזארי מייחס בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר את הכינוי לבן המקום שמת בשנת 1416, הוא היה קירח ובעל גולגולת מוארכת.
וזארי גם מציין שדונטלו נהג להישבע על הפסל בכל היקר לו.
נאמר כי דונטלו צעק "דַּבֵּר, לעזאזל, דַּבֵּר!" לעבר השיש כשהוא פיסל אותו.
חבקוק הוא אחד מארבעת הפסלים האחרונים שנחצבו בין 1420 ל-1435 והיו מיועדים עבור גומחות בצד הצפוני והפחות נראה לעין של מגדל הפעמונים, בסמוך לחומת הקתדרלה.
עם סיום יצירת הפסלים, היו עובדי הקתדרלה כה מרוצים שהם הציבו אותם בצד המערבי, והחשוב ביותר מכיוון שהוא מקביל לחזית.
אחד משלושת הפסלים האחרים הוא ירמיהו, גם הוא של דונטלו.
הפסלים הועברו למוזיאון בשנת 1937 ובמקומם הוצבו עותקים.
חבקוק נמנה עם יצירות המופת של פיסול הרנסאנס בכלל ודונטלו בפרט.
הוא באופן משמעותי רב הבעה בהשוואה ליצירותיו הקודמות של דונטלו, כמו שלושת הפסלים בצד המזרחי של מגדל הפעמונים (הנביא חסר הזקן, הנביא המהורהר ועקדת יצחק).
הפסל ידוע בנטורליזם שלו, אשר מבדיל אותו מרוב הפסלים שהוזמנו באותה תקופה.
הוא תואר כפסל השיש החשוב ביותר של המאה ה-15.
הנביא מוצג כאדם זָקֵן, קירח ובעל רזון סגפני, הלבוש טוניקה ומעליה טוגה ארוכה המשתפלת מכתפו השמאלית ויוצרת קפלים אנכיים עמוקים המדגישים את הוד הדמות ויסוריה הפנימיים.
הפה פתוח למחצה, והעיניים שקועות ועמוקות.
המבט עז ומופנה מטה, כלומר לעבר הצופים מכיוון שהגומחה הייתה בגובה רב.
חבקוק והמלאך (באיטלקית: Abacuc e l'angelo) הוא פסל שיש של הפסל ג'ובאני לורנצו ברניני, שפוסל בשנים 1656–1661 ומוצג בקפלת קיגי, בזיליקת סנטה מריה דל פופולו ברומא.
הסיפור מתאר את הצלתו של דניאל מרעב בעזרת הופעתו המופלאה של חבקוק בגוב האריות אליו הוא הושלך: חבקוק הכין ארוחה והיה בכוונתו ללכת לשדה כדי לתת אותה לקוצרים, אלא שאז הופיע המלאך והורה לו להגיע לבבל ולתת אותה לדניאל.
חבקוק לא הכיר את הדרך, ועל כן נשא אותו המלאך בשערו כל הדרך לבבל והניחו בגוב האריות.
לאחר שדניאל אסיר התודה אכל את הארוחה, נשא המלאך את חבקוק בחזרה למקומו.
אך עד מהרה שינה את דעתו וייצר שני פסלים חדשים: "חבקוק והמלאך" ודניאל והאריה, המוצבים זה מול זה באלכסון לאורך חלל הקפלה.
סיבה נוספת לכך שברניני בחר לתאר את הסיפור הזה היא שספריית קיגי הכילה את הטקסט היחיד הידוע של גרסת תרגום השבעים לספר דניאל שבו נכתב הסיפור, קודקס צ'יסיאנוס 45 .
באופן מוזר, שני מדריכים מוקדמים של הבזיליקה, אלה של אלבריצ'י (1600) ולנדוצ'י (1646), זיהו את פסלי הקפלה שהיו קיימים אז כיונה וחבקוק, במקום יונה ואליהו.
הטעות מרמזת לכך שפסל של חבקוק עבור הקפלה תוכנן בשלב מוקדם יותר.
הפסל מתאר את הרגע שבו המלאך מורה לחבקוק להגיע לבבל.
למרות הגומחה הצרה יצר ברניני קומפוזיציה תוססת ודרמטית.
חבקוק יושב על סלע, כשלצידו סלסלה ובה הארוחה שהכין, ומצביע לכיוון אליו הוא רוצה ללכת תוך שהוא נושא את מבטו אל המלאך הצעיר והיפה שלצידו.
המלאך נוטה אל מחוץ לגומחה, מגביה את ראשו של חבקוק תוך אחיזה בשערו, ומצביע אל עבר דניאל בצידה השני של הקפלה.
הנביא מוצג כאיש מזוקן, מבוגר אך עדיין חזק.
חבר-אויב הוא מונח אוקסימורוני המורכב מהלחם בסיסים של המילים "חבר" (Friend) ו"אויב" (Enemy) באנגלית.
פירושו הוא "אדם איתו אתה מיודד, למרות חוסר אהבה או יריבות מהותיים" או "אדם המשולבים בו מאפיינים של חבר ואויב".
על פי מילון מריאם-ובסטר, חבר-אויב הוא "אחד שמעמיד פנים שהוא חבר אך הוא למעשה אויב".
המונח משמש לתיאור יחסים אישיים, גאופוליטיים ומסחריים גם בין אנשים וגם בין קבוצות או מוסדות.
מונח זה מתאר גם חברות תחרותית.
מקור המילה הוא מהאחיות מיטפורד האריסטוקרטיות, להן הייתה תהילה ספרותית וחברתית.
הסופרת והפעילה האמריקאית ג'סיקה מיטפורד, שהפיצה את המילה, אמרה כי זו: "מילה שימושית להפליא…נטבעה על ידי אחת מאחיותיי כשהייתה בגיל קטן כדי לתאר ילדה קטנה די משעממת שגרה בקרבתנו.
אחותי והחברה-אויבת שיחקו ביחד לעיתים קרובות…שונאות אחת את השנייה מכל הלב כל הזמן."
המילה הופיעה בדפוס לראשונה כבר בשנת 1953 במאמר שכותרתו "Howz about calling the Russians our Frienemies?" (שגיאת הכתיב במקור) מאת וולטר וינצ'ל, כתב רכילות אמריקאי, ב-Nevada State Journal.
מאמצע שנות ה-90 עלה השימוש במילה.
במאמר של ביזנסוויק נאמר כי חברים-אויבים מצויים מאוד במקומות העבודה, אפילו בשותפויות בין-עסקיות.
בשל סביבות בלתי פורמליות במידה הולכת וגוברת וה"שפע של מערכות יחסים קרובות מאוד ומשולבות שמגשרות בין חייהם המקצועיים והאישיים של האנשים ...
[בעוד] זה בהחלט לא היה חסר תקדים שאנשים היו מתרועעים עם עמיתים בעבר, כמות הזמן הכוללת שאנשים מבלים בעבודה כיום הותירה להרבה אנשים פחות זמן ונטייה לפתח חברויות מחוץ למשרד".
מערכות יחסים מקצועיות מצליחות כאשר שני שותפים או יותר נפגשים ומפיקים תועלת זה מזה, אך קשרים אישיים דורשים יותר תחומי עניין משותפים מחוץ לעסקים.
מערכות יחסים במקום העבודה, במועדון ספורט או בכל מקום שכולל השוואת ביצועים, נוצרות בגלל המשותף בין האנשים.
בשל הסביבה האינטנסיבית, התחרותיות יכולה להתפתח לקנאה ולהכביד על מערכת היחסים.
יחסים מסוג חברות-אויבות (Frenemy) הופכים להיות שגרתיים ונפוצים בגלל העניין המשותף של עסק או תחרות.
זיגמונד פרויד אמר על עצמו כי "חבר אינטימי ואויב שנוא תמיד היו הכרחיים לחיי הרגש שלי...לא לעיתים רחוקות...חבר ואויב התקיימו יחד באותו אדם".
ניתן לחלק חברים-אויבים לקטגוריות שונות על סמך התנהגויותיהם:
חבר-אויב חד צדדי: אדם שמשיג או פוגש אדם אחר רק כאשר הוא זקוק לעזרה או טובה.
לאדם זה לא אכפת מחיי האדם האחר ואין לו שום עניין במה שקורה איתו.
כמו כן, הם לא מופיעים בזמן כדי לענות על הצורך של האחר, ולכן מדובר במערכת יחסים חד צדדית.
חבר-אויב ללא סינון / מערער: סוג זה של חבר-אויב מעליב את חברו, צוחק עליו ומספר עליו בדיחות סרקסטיות בתדירות כה גבוהה עד שקשה לו לסבול.
הוא חושף את סודותיו בפומבי.
לכן, בסופו של דבר אותו אדם יתחיל לשנוא את החבר-אויב הזה.
חבר-אויב מעורב יתר על המידה: חבר-אויב מסוג זה מתערב בחיי החבר שלו בדרכים שייתכן שהוא לא יסכים להם.
הוא מגיע למשפחתו, לחבריו או לאנשים אחרים הקשורים אליו בדרכים בלתי הולמות וללא רשותם על מנת לברר דבר מה.
מעורבות היתר שלהם מפריעה לחבר ומרגיזה אותו.
חבר-אויב תחרותי: חבר-אויב מסוג זה הוא בעצם מתחרה עם אדם אחד.
מכיוון שהוא עובד באותו מקום או באותו אזור, הוא מתנהג כשורה, מחמיא ומתנהג כרוצה בטובתו של האחר, אך במציאות הוא אף פעם לא רוצה שמשהו טוב יקרה לאחר.
הם אף פעם לא רוצים שהם יצליחו יותר מהם.
חבר-אויב אמביוולנטי: לחבר-אויב מסוג זה יש תכונות חיוביות ושליליות כאחד.
לפעמים הוא יכול להיות מועיל ומנומס אבל לפעמים הוא גם פועל בצורה אנוכית או תחרותית.
חבר-אויב קנאי: קנאה יכולה להפוך חברים לחברים-אויבים.
אדם עלול לקנא בחבריו בגלל העלאה שיקבלו, הצלחתם, יופיים, אישיותם, ההומור שלהם או מעמדם החברתי.
חבר-אויב לא בטוח: כאשר לא יודעים בדיוק את המעמד או את הקרבה של החברות שלהם.
לדוגמה, הוא לא בטוח אם האדם האחר אוהב אותו או לא, אם הוא חבר אמיתי או רק חבר לעסקים, או אם הוא יכול לשקול להזמין אותו לתוכניות משפחתיות.
חבר-אויב פסיבי-אגרסיבי: מעיר הערות מרושעות ונותן מחמאות מוטעות (עלבונות מוסווים), אך לעולם לא באופן ישיר בפניו.
הוא יכול להשאיר אדם שמרגיש מבולבל לגבי אם עשה משהו לא בסדר.
חבקוק כהן עראקי (20 ביולי 1927 – 26 בדצמבר 1951) היה איש המחלקה הערבית בפלמ"ח, מסתערב, מרגל וקצין מודיעין.
היה בין מניחי התשתית לפעילות קהילת המודיעין הישראלית בארצות ערב.
חבקוק כהן נולד בעיירה אלהג'ר בצפון תימן להוריו יוסף (הכהן) וחמאמה-יונה.
אמו נפטרה בעודו תינוק וחבקוק עלה לארץ ישראל עם אביו ואחיו הגדולים ב-1929, כשהוא בן שנתיים.
המשפחה התיישבה במושבה ראשון לציון, ולאחר שחלה ונפטר גם אביו, גידלו אותו בפועל אחיו ואחותו הבוגרים, שלום ושרה.
חבקוק החל את לימודיו בתלמוד תורה, ולאחר מכן עבר לבית הספר חביב.
הוא יצא לעבודה בגיל צעיר לסייע בפרנסת המשפחה.
ב-1941 עזב את משפחתו ועבר לתל אביב, שם הצטרף לתנועת הנוער העובד שסיפקה לו מגורים וכלכלה.
משם נשלח להכשרה בקיבוץ בית השיטה, ובהמשך לקיבוץ אלונים.
באלונים הכיר את יעקובה כהן, שזיהה בו מועמד מתאים להצטרף למחלקה הערבית של הפלמ"ח.
ב-1945 התגייס לפלמ"ח, הוכשר כמסתערב וכאלחוטן וצורף למחלקה הערבית (מחלקת "השחר") שעסקה בפעולות איסוף מודיעין ומבצעי סיכול בין ערביי ארץ ישראל.
באותה תקופה זכה בין חבריו לכינוי חווה'לה, שהמשיך ללוותו.
בסיס המחלקה היא אז בקיבוץ עין החורש.
ההכשרה כמסתערב כללה לימודי ערבית מדוברת בלהג הפלסטיני בצד לימודי אסלאם וקוראן, אורחות חיי הערבים, היסטוריה ופוליטיקה פלסטינית, וכל יתר הנדרש לפעילות תחת מסווה בעומק החברה הערבית, תחת הנחייתו של המדריך המקצועי של המחלקה הערבית שמעון סומך ("סמעאן").
ב-1947 הוצב חבקוק בזהות ערבית בדויה בשם 'איברהים' בין פועלי הנמל החורנים בנמל חיפה, במטרה לבסס את זהותו הערבית ולאסוף ידיעות על ההתארגנות הערבית לקראת יציאת הבריטים עם סיום המנדט.
הוא הצטרף גם למועדון ספורט ערבי בעיר התחתית, ובזכות היותו ספורטאי מוכשר הפך עד מהרה למדריך ספורט מוערך במועדון וזכה ליוקרה ולמעמד בין חבריו הערבים.
בעקבות הצלחתו, הוחדרו לנמל חיפה מספר מסתערבים נוספים כשחבקוק מסייע להם לבסס את סיפור הכיסוי שלהם ולרכוש חברים במקום.
ב-14 באפריל 1948 הוחדר חבקוק לחיפה הערבית במטרה לדווח על הלכי הרוח והנעשה בקרב ערביי העיר בימי השיא של הקרב על חיפה.
הוא העביר דיווחים למפקדיו עד 22 באפריל 1948, עת החלה הבריחה הגדולה של ערביי חיפה, וחבקוק הצליח למלט עצמו לצד היהודי.
במטה המחלקה הערבית הוחלט לשגר את חבקוק כהן ויצחק שושן (אבו סחיק) ללבנון, ולצורך כך הם "נעצרו" בידי ההגנה בסוף אפריל 1948 והוכנסו למתקן מעצר בו הוחזקו לוחמים ופעילי כנופיות ערבים.
חבקוק כבר היה דמות מוכרת בין צעיריה הערביים של חיפה, ושהותו במעצר יחד עם יצחק שושן נועדה לחזק את סיפור הכיסוי של שניהם.
לאחר שנחקרו (חוקריהם לא ידעו שמדובר באנשי פלמ"ח) ושוחררו, הצטרפו בהוראת מפקדיהם לקבוצת נמלטים ערבים שיצאה בתחילת מאי באוטובוס מחיפה לביירות, כחלק מזרם הפליטים שעשה דרכו ללבנון.
בביירות חברו השניים לגמליאל כהן, איש המחלקה הערבית שכבר שהה בעיר, ובהמשך הצטרפו אליהם מסתערבים נוספים שהגיעו ללבנון בדרכים שונות, ביניהם יעקובה כהן, שמעון חורש ושאול כרמלי.
בביירות הפעילו קבוצת המסתערבים, בכסות של פליטים פלסטינים, תא ריגול שלאורך שנתיים אסף ידיעות על המתרחש בלבנון ובקרב אוכלוסיית הפליטים הפלסטינים בה.
כסיפור כיסוי הם רכשו והפעילו קיוסק בעיר, ובהמשך גם מונית.
חבקוק כהן שימש בין היתר כאלחוטן החוליה, ושידר בקוד מורס את הידיעות שאספו.
בנובמבר 1948 העבירו יצחק שושן וחבקוק כהן מידע אודות היאכטה של היטלר ("איגריס") אשר נרכשה על ידי סוחר לבנוני, הובאה לביירות והיו אמורים להכשירה כספינת מלחמה.
על בסיס מידע זה הונחת בחוף ביירות איש המחלקה הערבית אליהו ריקה, אשר הוכשר כצוללן וצויד במוקשים אותם הצמיד ליאכטה במטרה להטביע אותה ("מבצע דוד").
ב-1950 חזר חבקוק לישראל, עבר קורס קצינים והצטרף לשירות קבע בחיל המודיעין, כקת"ם ב"מודיעין 10" (לימים יחידה 504) שעסקה בהפעלת סוכנים ומודיעים בארצות ערב.
הוא קיבל דרגת סגן, וביוני 1951 נשא לאישה את מירה מזרחי, חברתו מימי הפלמ"ח.
הם קבעו את ביתם בראשון לציון.
ב-26 בדצמבר 1951 יצא חבקוק, מלווה בשניים מחייליו, לפגישה עם סוכן ירדני שהפעיל באזור עין חוסוב (חצבה) שבערבה.
מארב של בדואים, שפעלו בשליחות המודיעין הירדני, פתח באש על משתתפי המפגש.
בחילופי היריות נורו למוות חבקוק, אחד החיילים שליווהו למפגש והסוכן הירדני.
חבקוק כהן נקבר בבית העלמין הצבאי שבתוך בית הקברות הישן בראשון לציון.
הוא היה הראשון מבין מפעילי הסוכנים בקהילת המודיעין שנפל בעת מפגש עם סוכן.
בעקבות מותו יצאו חבריו מיחידת מודיעין 10 לפעולת תגמול במטרה להיפרע מאנשי חוליית המתנקשים, ובאמצעות הפעלה של סוכנים הצליחו ב-1953 להגיע אליהם ולחסלם בכפר א-סאפי שמעברו המזרחי של ים המלח, בשטח ירדן.
הירדנים הגיבו לפעולת התגמול בהפגזה של מפעל המלח בסדום, ובעקבות התקרית הועבר הקצין שהורה על פעולת התגמול מתפקידו.
חֶבֶר הוא בנו הבכור של בריעה בן אשר.
לחבר היה אח אחד, מלכיאל.
לחבר היו שלושה בנים: יפלט, שומר וחותם ובת אחת: שועא.
משפחתו של חבר נקראה משפחת החברי.
משפחתו של חבר היא המשפחה העיקרית מצאצאי אשר, ופירוט שושלתה הוא הארוך ביותר מבין צאצא אשר.
עוד סימן לחשיבותה של משפחה זו הוא שחבר מופיע בתוך שבעים בני יעקב שירדו למצרים.
חבר הוא שם רווח בישראל והחוקרים חלוקים בפירושו ובמשמעותו.
ישנם חוקרים הסוברים כי השם מגיע מלשון חברות ושותפות.
לעומת זאת, בעיון בתרגום השבעים, ניתן לראות כי השם הוא כנראה ח'בר ולא חבר.
חבר העמים היה המבנה הפוליטי בתקופה שבין 1649 ל-1660 כאשר אנגליה וויילס, מאוחר יותר יחד עם אירלנד וסקוטלנד, נשלטו כרפובליקה לאחר תום מלחמת האזרחים האנגלית השנייה ומשפטו והוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
קיומה של הרפובליקה הוכרז באמצעות "חוק המכריז על אנגליה כחבר העמים", שאומץ על ידי הפרלמנט המצומצם ב-19 במאי 1649. הכוח בחבר העמים בתחילה היה נתון בעיקר בפרלמנט ובמועצת המדינה.
במהלך התקופה נמשכה הלחימה, במיוחד באירלנד ובסקוטלנד, בין הכוחות הפרלמנטריים לבין המתנגדים להם, בכיבוש הקרומווליאני של אירלנד ובמלחמה האנגלו-סקוטית בשנים 1650–1652.
בשנת 1653, לאחר פירוק הפרלמנט המקוצץ, מועצת הצבא אימצה את מכשיר הממשל שהפך את אוליבר קרומוול ללורד פרוטקטור של "קהילת אנגליה, סקוטלנד ואירלנד" מאוחדת, שחנכה את התקופה המכונה בימינו הפרוטקטורט.
בדיעבד, תקופת השלטון הרפובליקאי באנגליה הייתה כישלון בטווח הקצר.
במהלך תקופה של 11 שנים לא הוקמה ממשלה יציבה שתשלוט במדינה האנגלית יותר מכמה חודשים בכל פעם.
כמה מבנים אדמיניסטרטיביים נוסו, וכמה פרלמנטים כונסו ובוטלו, אך התקבלה מעט דרך לחקיקה משמעותית ומתמשכת.
הכוח היחיד ששמר על זה היה אישיותו של אוליבר קרומוול, שהפעיל שליטה באמצעות הצבא באמצעות ה"גרנדיים", שכללו מייג'ור-גנרלים ומנהיגים צבאיים בכירים אחרים של צבא המודל החדש.
לא רק משטרו של קרומוול התפורר לכמעט אנרכיה עם מותו וניהולו הקצר של בנו, אלא שהמלוכה שהפיל הוחזרה ב-1660, ופעולתה הראשונה הייתה רשמית למחוק את כל העקבות לרפורמות חוקתיות כלשהן של התקופה הרפובליקנית.
ובכל זאת, הזיכרון של המטרה הפרלמנטרית, שכונתה על ידי חיילי צבא הדגם החדש," המטרה הישנה והטובה", התעכב.
אולם היא תוביל את הפוליטיקה האנגלית ובסופו של דבר תביא למונרכיה חוקתית.
תקופת חבר העמים זכורה יותר בזכות ההצלחה הצבאית של תומאס פיירפקס, אוליבר קרומוול וצבא המודל החדש.
מלבד ניצחונות מהדהדים במלחמת האזרחים האנגלית, הצי המתוקן בפיקודו של רוברט בלייק הביס את ההולנדים במלחמת הולנד–אנגליה הראשונה שסימנה את הצעד הראשון לקראת העליונות הימית של אנגליה.
באירלנד, תקופת חבר העמים זכורה בגלל ההכנעה האכזרית של קרומוול את האירים, שהמשיכה את המדיניות של תקופות בית טיודור ובית סטיוארט.
הפרלמנט המקוצץ נוצר על ידי הטיהור של פרייד של אותם חברי הפרלמנט הארוך שלא תמכו בעמדה הפוליטית של ה-Grandees בצבא המודל החדש.
רגע לפני ואחרי הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון ב-30 בינואר 1649, הפרלמנט המקוצץ העביר מספר פעולות של הפרלמנט שיצרו את הבסיס המשפטי לרפובליקה.
עם ביטול המלוכה, המועצה הסודית ובית הלורדים, הייתה לה סמכות מבצעת ומחוקקת בלתי מבוקרת.
מועצת המדינה האנגלית, שהחליפה את המועצה הסודית, השתלטה על רבים מהתפקידים הביצועיים של המלוכה.
היא נבחרה על ידי הפרלמנט המקוצץ, ורוב חבריה היו חברי פרלמנט.
עם זאת, הפרלמנט המקוצץ היה תלוי בתמיכת הצבא שאיתו הייתה לו מערכת יחסים מאוד לא פשוטה.
לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, בית הנבחרים ביטל את המלוכה ואת בית הלורדים.
היא הכריזה על תושבי אנגליה "וכל הדומיניונים והטריטוריות השייכות אליהם" ככאלה שיהיו מעתה תחת השלטון של "חבר העמים", למעשה רפובליקה.
בטיהור של פרייד, כל חברי הפרלמנט (כולל רוב הפרסביטריאנים הפוליטיים) שלא קיבלו את הצורך להביא את המלך למשפט הודחו.
לפיכך, לפרלמנט המקוצץ מעולם לא היו יותר ממאתיים חברים (פחות ממחצית ממספר החברים בפרלמנט הארוך המקורי).
הם כללו: תומכים של עצמאים דתיים שלא רצו כנסייה מבוססת וחלקם הזדהו עם הלוולרים; פרסביטריאנים שהיו מוכנים להתמודד עם משפטו והוצאתו להורג של המלך; ומאוחר יותר מתוודים, כגון חברי פרלמנט שהודרו בעבר שהיו מוכנים להוקיע את המשא ומתן על חוזה ניופורט עם המלך.
רוב חברי הפרלמנט המקוצץ היו אצילים, אם כי היה שיעור גבוה יותר של אצילים ממעמד נמוך יותר ועורכי דין מאשר בפרלמנטים הקודמים.
פחות מרבע מהם היו רוצחי המלך.
זה הותיר את הפרלמנט המקוצץ כגוף שמרני ביסודו, שהאינטרסים שלו בבעלות על הקרקע ובמערכות המשפט הקיימות גרמו לכך שלא ירצה לעשות בהם רפורמה.
במשך השנתיים הראשונות של חבר העמים, הפרלמנט המקוצץ התמודד עם משבר כלכלי וסיכון לפלישה מסקוטלנד ואירלנד.
עד 1653 קרומוול והצבא חיסלו במידה רבה את האיומים הללו.
היו חילוקי דעות רבים בין הפלגים של הפרלמנט המקוצץ.
חלקם רצו רפובליקה, אך אחרים העדיפו לשמור על סוג של ממשלה מלוכנית.
רוב המעמדות השליטים המסורתיים של אנגליה התייחסו לפרלמנט המקוצץ כממשלה בלתי חוקית המורכבת ממרצחי שלטון והדיוטות שעלו לגדולה.
עם זאת, הם גם היו מודעים לכך שהפרלמנט המקוצץ עשוי להיות כל מה שעומד בדרכה של דיקטטורה צבאית מוחלטת.
מיסים גבוהים, בעיקר כדי לשלם לצבא, גרמו למרמור של האצילים.
רפורמות מוגבלות הספיקו כדי לסתור את המעמד השליט אבל לא מספיק כדי לספק את הרדיקלים.
למרות חוסר הפופולריות שלו, הפרלמנט המקוצץ היה קישור לחוקה הישנה ועזר ליישב את אנגליה ולהפוך אותה לבטוחה לאחר המהפך הגדול בתולדותיה.
עד 1653, צרפת וספרד הכירו בממשלתה החדשה של אנגליה.
אף על פי שהכנסייה האנגליקנית נשמרה, דוכאה האפיסקופות וחוק האחידות 1558 בוטל בספטמבר 1650. בעיקר על פי התעקשות הצבא, כנסיות עצמאיות רבות נותרו, על אף שכולם עדיין נאלצו לשלם מעשר לכנסייה שהוקמה.
כמה שיפורים קטנים בוצעו בחוק ובפרוצדורה בבית המשפט; לדוגמה, כל ההליכים בבית המשפט התנהלו כעת באנגלית ולא בצרפתית נמוכה או בלטינית.
עם זאת, לא היו רפורמות נרחבות במשפט המקובל.
זה הרגיז את האצילים, שראו בחוק המקובל מחזק את מעמדם ואת זכויות הקניין שלהם.
הפרלמנט המצומצם העביר חוקים מגבילים רבים להסדרת התנהגותם המוסרית של אנשים, כמו סגירת תיאטראות ודרישה לשמירה קפדנית על יום ראשון.
זה הרגיז את רוב האצילים.
קרומוול, בסיוע תומאס הריסון, פיטר בכוח את הפרלמנט המצומצם ב-20 באפריל 1653, מסיבות שאינן ברורות.
התיאוריות הן שהוא חשש שהפרלמנט המצומצם מנסה להנציח את עצמו כממשלה, או שהפרלמנט המצומצם מתכונן לבחירות שיכולות להחזיר רוב נגד חבר העמים.
רבים מחברי הפרלמנט המצומצם לשעבר המשיכו להתייחס לעצמם כסמכות החוקתית הלגיטימית היחידה של אנגליה.
הפרלמנט המצומצם לא הסכים לפירוק שלו; השקפתם המשפטית והחוקתית לפיה זה לא חוקי התבססה על חוק הזיכיון של צ'ארלס האוסר על פירוק הפרלמנט ללא הסכמתו שלו (ב-11 במאי 1641, מה שהוביל לכך שכל תקופת חבר העמים היו השנים האחרונות של הפרלמנט הארוך לדעת הרוב שלהם).
לאחר פירוק הפרלמנט המצומצם חלה תקופה קצרה בה קרומוול והצבא שלטו לבד.
לאף אחד לא הייתה סמכות חוקתית לקרוא לבחירות, אבל קרומוול לא רצה לכפות דיקטטורה צבאית.
במקום זאת, הוא שלט באמצעות "אספה ממונה" שחבריה נבחרו על ידי קציני הצבא.
הפרלמנט החדש זכה ללעג מחברי הפרלמנט הקודם וממעמד בעלי-הקרקעות, שראו בו אסופה של אנשים נחותים.
האספה נקראה "פרלמנט ביירבון" על שם הציר שבח-לאל ביירבון, פוריטני קנאי וסוחר.
התדמית שהוקנתה לה לא הייתה מוצדקת: 110 מתוך 140 חבריו היו בעלי-קרקעות זוטרים או למעלה מזה.
האספה שיקפה את מגוון הדעות של הקצינים שהציעו אותה.
הרדיקלים (כ-40) כללו גרעין קשה של מאמיני המלכות החמישית, שרצו להיפטר מהחוק הקיים ומכל שליטה של המדינה בדת.
המתונים (כ-60) רצו כמה שיפורים במערכת הקיימת והיו עשויים לעבור לצד הרדיקלי או השמרני בהתאם לנושא.
השמרנים (כ-40) רצו לשמור על הסטטוס קוו, מכיוון שהחוק המקובל הגן על האינטרסים של בעלי האחוזות, ומעשרות כמורה או האפשרות להמליץ על מינויים כנסייתיים היו שווים כסף רב.
קרומוול ראה בפרלמנט ביירבון גוף מחוקק זמני שהוא קיווה שיעביר רפורמות ויפתח חוקה עבור חבר העמים.
עם זאת, החברים היו חלוקים בסוגיות מפתח, רק ל-25 היו ניסיון פרלמנטרי קודם, ועל אף שרבים היו בעלי הכשרה משפטית מסוימת, לא היו עורכי דין מוסמכים.
נראה שקרומוול ציפה שקבוצת החובבנים הזו תעביר רפורמה ללא ניהול או הנחיה.
כשהרדיקלים גייסו מספיק תמיכה כדי להביס הצעת חוק שהייתה משמרת את הסטטוס קוו בענייני הדת, השמרנים ורבים מן המתונים ויתרו על סמכותם וביקשו מקרומוול להתערב.
הוא פיזר את האספה באמצעות הצבא.
לאורך 1653, קרומוול והצבא פירקו לאט את המנגנון של חבר העמים.
מועצת המדינה האנגלית, שלקחה על עצמה את התפקיד הביצועי שמילאו בעבר המלך והמועצה הפרטית שלו, פורקה בכוח על ידי קרומוול ב-20 באפריל, ובמקומה הותקנה מועצה חדשה, מלאה באנשיו הנבחרים של קרומוול.
שלושה ימים לאחר שפרלמנט השיירים פיזר את עצמו, מכשיר הממשל אומץ על ידי מועצת קרומוול ומבנה מדינה חדש, המכונה בימינו הפרלמנט הפרוטקטורט, קיבל את צורתו.
חוקה חדשה זו העניקה לקרומוול סמכויות גורפות בתור לורד פרוטקטור, תפקיד שלמרבה האירוניה היה לו אותו תפקיד וסמכויות כמו שהיו למלך תחת המלוכה, עובדה שלא אבדה למבקריו של קרומוול.
ב-12 באפריל 1654, על פי תנאי הכרזת האיחוד, הוצאה הפקודה לאיחוד סקוטלנד לחבר העמים יחד עם אנגליה על ידי הלורד פרוטקטור והוכרזה בסקוטלנד על ידי המושל הצבאי של סקוטלנד, הגנרל ג'ורג' מונק, הדוכס הראשון מאלבמארל.
הפקודה הכריזה כי "יש לאחד את תושבי סקוטלנד עם חבר העמים של אנגליה לכדי חבר העמים אחד ותחת ממשלה אחת" וקבעה כי יש להציב "סמל חבר העמים" חדש, המשלב את צלב אנדראס הקדוש, על "כל החותמות הציבוריות"., חותמות משרה וחותמות של גופים אזרחיים או תאגידיים, בסקוטלנד" כ"תג של האיחוד הזה".
קרומוול ומועצת המדינה שלו בילו את החודשים הראשונים של 1654 בהכנות לפרלמנט הפרוטקטורט הראשון על ידי עריכת קבוצה של 84 הצעות חוק לדיון.
הפרלמנט נבחר בחופשיות (חופשיות ככל שיכולות להיות בחירות כאלה במאה ה-17) וככזה, הפרלמנט היה מלא במגוון רחב של אינטרסים פוליטיים, וככזה לא השיג אף אחת ממטרותיו; הוא פורק ברגע שהחוק אפשר זאת על ידי קרומוול לאחר שלא העביר אף אחת מהצעות החוק של קרומוול.
שלטון המייג'ור-גנרלים ופרלמנט הפרוטקטורט השני
לאחר שהחליט שהפרלמנט אינו אמצעי יעיל להפעלת מדיניותו, הקים קרומוול מערכת של שלטון צבאי ישיר של אנגליה במהלך תקופה הידועה בשם שלטון המייג'ור-גנרלים; כל אנגליה חולקה לעשרה אזורים, כל אחד מהם נשלט ישירות על ידי אחד מהמייג'ור-גנרלים של קרומוול, שקיבלו סמכויות גורפות לגבות מיסים ולאכוף את השלום.
המייג'ור-גנרלים היו מאוד לא פופולריים, עובדה שהם עצמם שמו לב אליה ורבים דחקו בקרומוול לקרוא לפרלמנט אחר כדי לתת לשלטונו לגיטימציה.
בניגוד לפרלמנט הקודם, שהיה פתוח לכל הגברים הזכאים בחבר העמים, הבחירות החדשות הוציאו מפורשות את הקתולים והרויאליסטים מלהתמודד או להצביע; כתוצאה מכך, הוא היה מלא בחברים שהיו יותר בקנה אחד עם הפוליטיקה של קרומוול עצמו.
הצעת החוק הגדולה הראשונה שהועלתה לדיון הייתה הצעת חוק המיליציה, אשר הוצבעה בסופו של דבר על ידי בית הנבחרים.
כתוצאה מכך הסתיימה סמכותם של המייג'ור-גנרלים לגבות מיסים כדי לתמוך במשטרים שלהם, ושלטון המייג'ור-גנרלים הגיע לקיצה.
החלק השני של החקיקה העיקרית היה העברת העתירה והעצה הצנועה, רפורמה חוקתית גורפת שהיו לה שתי מטרות.
הראשון היה לשמור לפרלמנט זכויות מסוימות, כמו תקופה קצובה של שלוש שנים (שהלורד פרוטקטור נדרש לעמוד בה) ולשמור לפרלמנט את הזכות הבלעדית למיסוי.
השני, כוויתור לקרומוול, היה להפוך את הלורד פרוטקטור לתפקיד תורשתי ולהמיר את התואר למונרכיה חוקתית רשמית.
קרומוול סירב לתואר מלך, אך קיבל את שאר החקיקה, שהתקבלה בצורה סופית ב-25 במאי 1657.
מושב שני של הפרלמנט התכנס ב-1658; היא אפשרה לחברי פרלמנט שהודרו בעבר (שלא הורשו לשבת במקומותיהם בגלל נטיות קתוליות ו/או מלכותיות) לשבת במקומותיהם, אולם הדבר הפך את הפרלמנט להרבה פחות צייתן לרצונותיהם של קרומוול והמייג'ור-גנרלים; היא השיגה מעט אג'נדה חקיקתית ופורקה לאחר מספר חודשים.
ריצ'רד קרומוול ופרלמנט הפרוטקטורט השלישי
עם מותו של אוליבר קרומוול בשנת 1658, בנו, ריצ'רד קרומוול, ירש את התואר, לורד פרוטקטור.
ריצ'רד מעולם לא שירת בצבא, מה שאומר שהוא איבד את השליטה על המייג'ור-גנרלים שהיו מקור הכוח של אביו שלו.
פרלמנט הפרוטקטורט השלישי זומן בסוף 1658 וכונס ב-27 בינואר 1659. המעשה הראשון שלו היה לאשר את תפקידו של ריצ'רד בתור לורד פרוטקטור, וזה הועבר ברוב לא מבוטל, אך לא מוחץ.
עם זאת, מהר מאוד התברר שלריצ'רד אין שליטה על הצבא ומהר מאוד התפתחו סיעות בפרלמנט.
סיעה אחת קראה להחזיר את הפרלמנט המקוצץ ולחזור לחוקת חבר העמים, בעוד שסיעה אחרת העדיפה את החוקה הקיימת.
ככל שהצדדים הפכו יותר ויותר ניצים, ריצ'רד פיזר את הפרלמנט.
הוא הודח מהשלטון במהירות, והנהגת הצבא הנותרת נזכרה בפרלמנט המקוצץ, והכינה את הבמה לחזרתה של המלוכה שנה לאחר מכן.
לאחר שהגרנדים בצבא המודל החדש הדיחו את ריצ'רד, הם כינסו מחדש את הפרלמנט המקוצץ במאי 1659. צ'ארלס פליטווד מונה לחבר בוועדת הביטחון ובמועצת המדינה, ולאחד משבעת הנציבים של הצבא.
ב-9 ביוני הוא מונה כלורד הכללי (מפקד העליון) של הצבא.
עם זאת, כוחו התערער בפרלמנט, שבחר להתעלם מסמכות הצבא באופן דומה לפרלמנט שלפני מלחמת האזרחים.
ב-12 באוקטובר 1659 מינה בית הנבחרים את הגנרל ג'ון למברט וקצינים אחרים, והעמיד את פליטווד כראש מועצה צבאית בסמכותו של יושב ראש בית הנבחרים הבריטי.
למחרת הורה למברט לסגור את דלתות הבית ולהשאיר את החברים בחוץ.
ב-26 באוקטובר מונתה "ועדת ביטחון", שבה היו חברים פליטווד ולמברט.
למברט מונה לגנרל של כל הכוחות באנגליה ובסקוטלנד, עליהם פיקד קודם לכן פליטווד.
למברט נשלח כעת, על ידי ועדת הביטחון, עם כוח גדול לפגוש את ג'ורג' מונק, שהיה מפקד הכוחות האנגלים בסקוטלנד, ולנהל עמו משא ומתן או להכריח אותו לעמוד בתנאי הוועדה.
לתוך האווירה הזו צעד הגנרל ג'ורג' מונק דרומה עם צבאו מסקוטלנד.
צבאו של למברט החל לנטוש אותו, והוא חזר ללונדון כמעט לבדו.
ב-21 בפברואר 1660, החזיר מונק את החברים הפרסביטריאניים בפרלמנט הארוך "המטוהרים" על ידי פרייד, כדי שיוכלו להכין חקיקה לפרלמנט חדש.
פליטווד הודח מתפקידו והצטווה להופיע בפני הפרלמנט כדי לענות על התנהגותו.
ב-3 במרץ נשלח למברט למצודת לונדון, ממנה ברח חודש לאחר מכן.
למברט ניסה להצית מחדש את מלחמת האזרחים לטובת חבר העמים על ידי הוצאת כרוז הקורא לכל תומכי "המטרה הישנה והטובה" להתכנס בשדה הקרב של אדג'היל.
עם זאת, הוא נתפס מחדש על ידי קולונל ריצ'רד אינגולדסבי, רג'יסייד שקיווה לזכות בחנינה על ידי מסירת למברט למשטר החדש.
הפרלמנט הארוך פיזר את עצמו ב-16 במרץ.
ב-4 באפריל 1660, בתגובה להודעה סודית ששלח מונק, פרסם צ'ארלס השני את הצהרת ברדה, אשר הודיעה על תנאי קבלתו לכתר אנגליה.
מונק ארגן את פרלמנט הוועידה, שהתכנס לראשונה ב-25 באפריל.
ב-8 במאי הכריזה הוועידה כי המלך צ'ארלס השני היה המלך החוקי מאז הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בינואר 1649. צ'ארלס חזר מהגלות ב-23 במאי.
הוא נכנס ללונדון ב-29 במאי, יום הולדתו.
כדי לחגוג את "שובו של הוד מלכותו לפרלמנט שלו" 29 במאי הפך לחג ציבורי, הידוע בכינויו "יום תפוח האלון".
הוא הוכתר במנזר וסטמינסטר ב-23 באפריל 1661.
חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית לארץ ישראל הוא הגוף המרכזי בקביעת מדיניותה של הסוכנות היהודית.
חבר הנאמנים מתכנס לפחות שלוש פעמים בשנה, פועל באמצעות ועדות ומנהל את תקציבי הארגון, מתווה מדיניות, וכן מנהל, מכוון ומפקח על הפעולות והפעילויות של הסוכנות היהודית.
מבנה חבר הנאמנים מייצג את כלל העם היהודי וחבריו הם נציגי פדרציות מאמריקה הצפונית, מנהיגי זרמים דתיים, ראשי ארגונים יהודיים וציוניים עולמיים, ראשי ערים בישראל, נציגי החברה הישראלית והמערכת הפוליטית בישראל ומנהיגי מגביות קרן היסוד ברחבי העולם.
כל הגופים (למעט העצרת), בעלי תפקידים ופקידי הסוכנות היהודית פועלים בהתאם ובמסגרת המדיניות שתיקבע על ידי העצרת וחבר הנאמנים, ואחראים בפני חבר הנאמנים על פעילותם.
בחבר הנאמנים 11 ועדות המתחלקות לוועדות סטטוטוריות (ממשל, אתיקה, מאזן, כספים, מבקר, נכסים) וועדות משימתיות (עלייה, החברה הישראלית, חיבור יהודים, אחדות העם היהודי, המשימה לאנטישימיות).
כיום מכהנים בחבר הנאמנים כ-130 נציגים.
בראש חבר הנאמנים עומד יו"ר חבר הנאמנים.
משנת 2022 משמש בתפקיד מארק וילף .
"חבר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את תקליט השדרים הוציאה לאור בשנת 1988 חברת התקליטים CBS ישראל, והוא נכלל כרצועה השלישית של אלבום האולפן ה-18 של הזמרת, סרט בשחור לבן., שיצא שנה קודם (1987).
"חבר" נכתב על ידי אהוד מנור הולחן על ידי הנרי בראטר, עובד הופק מוזיקלית על ידי קובי אשרת.
"חבר" נחשב לשיר האחרון של אילנית שזכה להצלחה, והחל משנות ה-90 של המאה ה-20 אף אחד משיריה לא דורג בין עשרת השירים הפותחים במצעדים.
ב-16 באוגוסט 1988 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי במקום ה-21. ב-27 בספטמבר עלה למקום השני, המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע, שם שהה שבוע אחד בלבד.
לבסוף, יצא מהדירוג ב-22 בנובמבר לאחר שלושה-עשר שבועות צעידה רצופה.
חבר הפרלמנט האירופי (MEP) הוא אדם שנבחר לכהן כנציג הציבור בפרלמנט האירופי.
כאשר הפרלמנט האירופי (שנודע אז כאספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית) התכנס לראשונה ב-1952, חבריו מונו ישירות על ידי ממשלות המדינות החברות מבין החברים שכבר ישבו בפרלמנטים הלאומיים שלהן.
עם זאת, מאז 1979, חברי הפרלמנט האירופי נבחרים בבחירות אוניברסליות ישירות כל חמש שנים.
כל מדינה חברה קובעת שיטה משלה לבחירת חברי הפרלמנט האירופי מטעמה - ובמדינות מסוימות זה השתנה עם הזמן - אך השיטה שנבחרה חייבת להיות צורה של ייצוג יחסי.
חלק מהמדינות החברות בוחרות את חברי הפרלמנט האירופי שלהן לייצג מחוז בחירה לאומי אחד; מדינות אחרות מקצות מושבים לאזורים תת-לאומיים לבחירות.
ייתכן גם שיהיו בפרלמנט משקיפים שאינם מצביעים, כאשר מדינה חדשה מבקשת להצטרף לאיחוד האירופי.
מבחירות 2024 יש בפרלמנט 720 חברים.
הבחירות נערכות אחת לחמש שנים, על בסיס זכות בחירה אוניברסלית.
אין שיטת בחירות אחידה לבחירת חברי הפרלמנט; במקום זאת, כל מדינה חברה חופשית לבחור את המערכת שלה, בכפוף לשלוש הגבלות:
השיטה חייבת להיות צורה של ייצוג יחסי, תחת רשימות מפלגתיות או בשיטת הקול הנייד.
ניתן לחלק את אזור הבחירה אם הדבר לא ישפיע בדרך כלל על האופי היחסי של שיטת ההצבעה.
כל אחוז חסימה ברמה הארצית לא יעלה על חמישה אחוזים.
הקצאת המושבים לכל מדינה חברה מבוססת על עקרון של , כך שבעוד גודל האוכלוסייה של כל מדינה נלקח בחשבון, מדינות קטנות יותר בוחרות יותר חברי פרלמנט ממה שאוכלוסייתן בלבד הייתה מצדיקה.
מכיוון שמספר חברי הפרלמנט האירופי שהוענקו לכל מדינה חברה עלה מהמשא ומתן על האמנה, אין נוסחה מדויקת לחלוקת המושבים.
שום שינוי בתצורה זו לא יכול להתרחש ללא הסכמה פה אחד של כל הממשלות הלאומיות החברות.
לפרלמנט האירופי יש תחלופה גבוהה של חברים בהשוואה לפרלמנטים לאומיים.
במערכות הבחירות האחרונות, הוחלפו בכל פעם קצת יותר ממחצית החברים הנבחרים.
כיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר ברציפות מהבחירות הראשונות ב-1980 ועד 2019 (39 שנים).
חברי הפרלמנט האירופי בתוך הפרלמנט
חברי הפרלמנט האירופי מתארגנים בקבוצות פוליטיות חוצות לאומים, למעט כמה חברים לא קשורים הידועים כ שבוחרים לא להצטרף לקבוצה (או שאף קבוצה לא רוצה בהם).
שתי הקבוצות הגדולות ביותר הן קבוצת מפלגת העם האירופית (EPP Group) והברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D).
שתי הקבוצות הללו שלטו בפרלמנט במשך רוב משך קיומו, והחזיקו ברציפות בין 40 ל-70 אחוזים מהמושבים יחד.
אף קבוצה לא החזיקה מעולם לבדה ברוב בפרלמנט.
כתוצאה מהיותן בריתות רחבות של מפלגות לאומיות, מפלגות אירופיות מבוזרות יותר, ולכן יש להן יותר במשותף עם מפלגות במדינות פדרליות כמו גרמניה או ארצות הברית מאשר רוב מדינות האיחוד האירופי.
למרות שהמפלגות האירופיות, בין 2004 ל-2009, היו למעשה מלוכדות יותר ממקבילותיהן האמריקאיות.
מלבד העבודה באמצעות הקבוצות, מובטחות לחברים בודדים גם כמה סמכויות וזכויות אישיות בתוך הפרלמנט:
הזכות להצביע על כל הצעות החקיקה, תקציב האיחוד האירופי וכל שאר הסעיפים המונחים בפני הפרלמנט.
הזכות להפנות שאלות למועצת האיחוד האירופי, לנציבות ולמנהיגי הפרלמנט
הזכות להגיש תיקון לכל טקסט בוועדה או (במשותף עם אחרים) במליאה
הזכות להעלות נקודות לסדר היום
הזכות להעביר את אי קבילותו של עניין
בכל חודש מלבד אוגוסט הפרלמנט מתכנס בשטרסבורג לישיבת מליאה בת ארבעה ימים.
בשאר הזמן הפרלמנט יושב בבריסל, שם מתקיימות כ-6 ישיבות מליאה משלימות במשך יומיים כל אחת, ושם נפגשות בעיקר ועדות הפרלמנט, הקבוצות הפוליטיות וגופים אחרים.
החובה לשהות שבוע בחודש בשטרסבורג הוטלה על הפרלמנט על ידי ממשלות המדינות החברות בישיבת המועצה האירופית באדינבורו ב-1992.
העלות הכוללת של הפרלמנט האירופי היא כ-2.247 מיליארד אירו בשנה על פי תקציבו לשנת 2023, כאשר עלות התרגום והמתורגמנים, ועלות אחזקת מבני הפרלמנט בשני מיקומים עיקריים, מהווים נטל משמעותי שהפרלמנטים הלאומיים אינם מתמודדים אתו.
עד 2009, חברי הפרלמנט האירופי קיבלו (מהמדינה שמטעמה הם נבחרו לפרלמנט) את אותה משכורת בדיוק כמו חבר הבית התחתון של הפרלמנט הלאומי שלהם.
כתוצאה מכך, היה מגוון רחב של משכורות בפרלמנט האירופי.
ב-2002, חברי הפרלמנט האיטלקי הרוויחו 130,000 אירו, בעוד שחברי הפרלמנט הספרדי הרוויחו פחות מרבע מכך, 32,000 אירו.
עם זאת, ביולי 2005, המועצה הסכימה לחוק ושכר אחיד לכל חברי הפרלמנט, בעקבות הצעה של הפרלמנט.
כך, מאז בחירות 2009, כל חברי הפרלמנט האירופי מקבלים משכורת חודשית לפני מס שנקבעה על 38.5 אחוזים מזה של שופט בבית הדין האירופי לצדק.
חברי הפרלמנט האירופי מקבלים גם קצבת הוצאה כללית של 4,563 אירו לחודש.
החוק האחיד ייצג קיצוץ בשכר של חברי פרלמנט מחלק מהמדינות החברות (למשל איטליה, גרמניה ואוסטריה), עלייה עבור אחרות (במיוחד החברות המזרח אירופיות בעלות השכר הנמוך) וסטטוס קוו עבור אלה מבריטניה, עד ינואר 2020 (תלוי בשער החליפין של היורו-ליש"ט).
הסדרי ההוצאות שזכו לביקורת רבה עברו גם הם רפורמה חלקית.
החברים מצהירים על האינטרסים הכלכליים שלהם כדי למנוע ניגודי עניינים.
הצהרות אלה מתפרסמות ברישומים וזמינות באינטרנט.
כמו כן, עליהם להגיש הצהרה מפורטת על אינטרסים פרטיים, ולפרט את חברותם בדירקטוריונים של חברות, עמותות וגופים ציבוריים (כולל אלה שהתקיימו בשלוש השנים שקדמו לבחירתם).
עליהם גם לפרסם באינטרנט את כל הפגישות שהיו להם עם לוביסטים ונציגי ממשלות של מדינות שלישיות.
הם אינם רשאים לקבל מתנות, מלבד מתנות בשווי של פחות מ-150 אירו.
עליהם להצהיר על כל מקורות ההכנסה החיצונית - אם סך ההכנסה החיצונית שלהם עולה על 5000 אירו.
על פי הפרוטוקול בדבר הפריבילגיות והחסינות של האיחוד האירופי, חברי הפרלמנט האירופי במדינתם מקבלים את אותה חסינות כמו חברי הפרלמנט הלאומיים שלהם.
במדינות חברות אחדות, חברי הפרלמנט האירופי חסינים מפני מעצר ומפני הליכים משפטיים, למעט כאשר הם נתפסים בביצוע עבירה.
ניתן לוותר על חסינות זו על ידי פנייה לפרלמנט האירופי שעורכים רשויות המדינה החברה המדוברת.
כשליש מחברי הפרלמנט האירופי החזיקו בעבר במנדטים פרלמנטריים לאומיים, וליותר מ-10 אחוזים יש ניסיון מיניסטריאלי ברמה הלאומית.
בדרך כלל יש מספר ראשי ממשלה לשעבר וחברים לשעבר בנציבות האירופית.
חברי פרלמנט רבים אחרים החזיקו בתפקידים ברמה אזורית או מקומית במדינות המוצא שלהם.
חברי הפרלמנט הנוכחיים כוללים גם שופטים לשעבר, מנהיגי איגודים מקצועיים, אנשי תקשורת, שחקנים, חיילים, זמרים, ספורטאים ופעילים פוליטיים.
רבים מחברי הפרלמנט היוצאים עוברים לתפקידים פוליטיים אחרים.
מצב של מנדט כפול, בו אדם הוא חבר הן בפרלמנט הלאומי והן בפרלמנט האירופי, נדחה רשמית על ידי מספר הולך וגדל של מפלגות פוליטיות ומדינות חברות, והוא אסור החל משנת 2009. בפרלמנט של 2004–2009, מספר קטן של חברים עדיין החזיקו במנדט כפול.
איאן פייזלי וג'ון יום החזיקו בעבר בשלושה מנדטים כחבר פרלמנט, חבר פרלמנט בבית הנבחרים וחברי אספה של צפון אירלנד בו זמנית.
נשים בדרך כלל מיוצגות בתת-ייצוג בפוליטיקה ובחיים הציבוריים באיחוד האירופי, כמו גם בפרלמנטים לאומיים, ממשלות ואספות מקומיות.
אחוז הנשים בפרלמנט האירופי עלה מ-15.2 אחוזים לאחר הבחירות הראשונות ב-1979 ל-41 אחוזים לאחר הבחירות ב-2019. כדי להגיע לשוויון מגדרי, נשים צריכות להחזיק ב-50 אחוז מהמושבים ועמדות הכוח.
עם זאת, על פי היעד שהציב , יחס בין 40 ל-60 אחוזים נחשב מקובל.
לאחר הבחירות ב-2014, 11 מדינות מתוך 28 הגיעו ליעד זה במכסת המועמדים הנבחרים שלהן.
בעוד שבתשע מדינות האיחוד האירופי היו מנגנונים שנועדו להקל על ייצוג נשים, רק בארבע מהן הנשים עלו על 40 אחוזים מהמועמדים הנבחרים.
מצד שני, בשמונה מדינות יעד זה הושג למרות היעדר מערכות כאלה.
הזמינה מחקר הבוחן את תוצאות הבחירות במונחים של איזון מגדרי.
מוסדות האיחוד האירופי התמקדו בהשגת איזון מגדרי טוב יותר (לפחות 40 אחוזים) או שוויון מגדרי (50 אחוזים) בפרלמנט הבא, ובמשרות בכירות אחרות במוסדות אחרים.
בבחירות 2019 נבחרו 308 נשים לפרלמנט האירופי (41 אחוזים).
שוודיה בחרה את האחוז הגבוה ביותר של נשים בפרלמנט: 55 אחוזים.