tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יותר מ-8 מיליון תיירים ביקרו במקאו בשנת 2000. למרות המספר ההולך וגדל של תיירים מחוץ לסין, רוב התיירים שבאו למקאו הם אזרחים סינים.
במשך ארבע השנים האחרונות, שיעור הצמיחה של כלכלת מקאו הוא כ-10% בכל שנה.
מקאו היא מדינת החסות בעלת הצפיפות הגדולה ביותר בעולם.
אוכלוסיית מקאו מורכבת מ-95% סינים, בעיקר דוברי קנטונזית, רובם מגואנגדונג הסמוכה.
השאר פורטוגלים או ערבוב של סינים-פורטוגלים.
יש מספר יפנים, הכוללים צאצאים של יפנים-קתולים.
השפות הרשמיות הן פורטוגזית וקנטונזית, אך יש רבים המשתמשים במנדרינית.
אנגלית מדוברת רק באזורים התיירותיים.
חיילי מקא"ם (מרכז קידום אוכלוסיות מיוחדות) הם חיילים שמסיבות שונות הוחלט לאחר מיונם בצו ראשון כי הם יהיו בעלי קשיי הסתגלות גבוהים למערכת הצבאית משלל סיבות.
לדוגמה: עולים חדשים, בעלי דירוג פסיכוטכני ראשוני נמוך, רישומים פליליים ועוד.
מרבית חיילי המקא"ם מגיעים מרקע של מצוקה, הזנחה, ניתוק חברתי וחשיפה מתמשכת למצבי סיכון.
רבים מהם התקשו בעברם להשתלב ולשרוד במסגרות חינוכיות ותעסוקתיות.
בתנאים מסוימים, חיילי מקא"ם בעלי רישום פלילי זוכים לאחר שירות צבאי מלא למחיקת רישום פלילי.
ב-14 באוגוסט 2018 הוחלט על סגירת הפרויקט.
תקן מש"קיות מקא"ם לא קיים יותר, ולאחר הטירונות מטופלים החיילים כמו כל חייל צה"ל בידי מש"קי ת"ש.
מהלך שירות של חייל מקא"ם
חיילי מקא"ם עוברים טירונות מיוחדת על ידי סגל פיקודי המורכב ממש"קיות הו"ד (הוראה ופיקוד) ומ"כיות ממערך מגל בבט"ר חוות השומר בו הם מוכשרים כרובאי 02. במהלך הטירונות ישנה הקפדה גבוהה על משמעת, תוך הקשבה לצורכי הפרט.
במהלך הטירונות ניתנת לטירונים האפשרות לבחור בין מקצועות שונים בהם היו רוצים להשתלב בצבא, כאשר גם תפקידי לחימה אפשריים.
במהלך הטירונות מועברים לחיילים תוכני רובאי גם על ידי מפקדים מהבא"ח, על מנת לשפר את המוטיבציה של החיילים ליציאה ללחימה.
לאחר הטירונות, רוב החיילים יעברו קורס צבאי אשר הותאם להם על ידי קציני מיון בעלי הכשרה אקדמית בתחום מדעי ההתנהגות, תוך התחשבות מקסימלית בצרכיהם האישיים, יכולותיהם, נסיבותיהם המשפחתיות ובחירתם האישית.
לאחר הקורס החיילים מוצבים ביחידות צה"ל השונות, כאשר לחיילים אשר מעוניינים לצאת ללוחמה ומוכיחים מסוגלות לכך, ניתנת האפשרות להמשיך מהטירונות בחוות השומר לטירונות קרבית רגילה בכל אחת מהיחידות הלוחמות בצה"ל, ובכך למעשה להשתלב בצבא כמו כל מגויס רגיל.
לחיילות חג"ם (חיילות גיוס מיוחד) המתגייסות לצה"ל, טירונות זו מועברת בבסיס מחו"ה אלון ובבט"ר דותן.
לאורך כל השירות ישנו מעקב וליווי אחר החיילים על ידי משרד מקא"ם - משרד המאויש על ידי מש"קי מקא"ם, אשר עברו הכשרה ייעודית לטיפול באוכלוסייה זו.
על המשרד אמון קצין מקא"ם המהווה סמכות עליונה בפיקוד או בזרוע לגבי תחום המקא"ם.
במהלך שירותו של החייל נעשים מאמצים רבים לשלבו באופן מיטבי בשירות הסדיר, תוך מתן הזדמנויות רבות להעמקת ההכשרה המקצועית הקיימת, רכישת מקצוע נוסף לקראת שחרורו והשלמת השכלה על פי הצורך.
בתחילת הדרך ישב מרכז מקא"ם במטכ"ל.
כעבור מספר שנים הועבר מקא"ם לפיקוד אכ"א ואז שולב בחיל החינוך והנוער.
בשנת 1973 הוגש לממשלה "דוח כץ" שעסק בבעיה החברתית של בני הנוער המנותקים בחברה הישראלית.
אחד מהכלים שהוצעו היה גיוס ושילוב של חיילים מאוכלוסיות חלשות בצה"ל, במסגרת תוכנית מיוחדת.
בעקבות הדוח הוקמה בצה"ל מסגרת מיוחדת בשם "נוער וחיילים בטיפול מיוחד" (נחט"ם).
במסגרת תוכנית זו, החיילים עברו טירונות במחנה דותן ולאחר מכן עברו הכשרה מקצועית בבתי ספר אזרחיים ושיבוץ בצה"ל בתפקידים מקצועיים.
בשנת 1979 סייר הרמטכ"ל רפאל איתן במחנה דותן.
הוא הגיע למסקנה שהתוכנית אינה מיטבית ושעל צה"ל להוסיף נדבכים נוספים ולהכשיר בעצמו את החיילים.
מסקנה זו הביאה ליצירה של התוכנית החדשה שנקראה מקא"ם.
הטירונים הראשונים גויסו לחוות השומר ב-13 בינואר 1981. על כל צוות פיקדו מפקד כיתה שהגיע מיחידת חי"ר ומורה חיילת שקיבלה הכשרה מיוחדת לכך.
ההתנסות הראשונה ארכה ארבעה חודשים וכללה השלמת השכלה, לימודי רובאות כלליים וקורס מקצוע.
לנערים אלו הודבק השם "נערי רפול", ע"ש הרמטכ"ל רפאל (רפול) איתן, שיזם גיוס מיוחד לנערים אלו, למרות ליקויים קשים בהשכלתם היסודית, שמנעו את עמידתם בקריטריונים המקובלים.
היוזמה עוררה ויכוח ציבורי; מתנגדיה טענו כי היא אינה כלולה בתחום הסמכויות והמשימות של צה"ל, ואילו תומכיה טענו שבידי צה"ל האפשרות האחרונה לתיקון המעוות שיצרה המערכת האזרחית, ולכן אינו בן חורין להיפטר ממנה.
בנוסף שימש הביטוי "נערי רפול" בהשאלה גם לתיאור של מפלגת צומת וכן למעמד של פעיליה לעומת ראש המפלגה.
"נערי רפול" הוא גם שמו של צמד מוזיקלי, המורכב מאיתי זילברשטיין ומאיר עמר (המכונה "ביג אם").
השניים החלו לפעול במשותף בשנת 1999, ולצד הוצאת שני אלבומים כלהקה כתבו והלחינו שירים רבים לזמרים שונים.
מק'קוי טיינר היה פסנתרן ג'אז אמריקאי, אשר התפרסם בעבודותיו עם הרביעייה של הסקסופוניסט ג'ון קולטריין.
במהלך שש שנותיו עם קולטריין הקליט גם אלבומי סולו, ולאחר פרישתו המשיך להקליט הן אלבומי סולו, והן אלבומים כמוביל.
טיינר נחשב לאחד מפסנתרני הג'אז החופשי הראשונים, וסגנונו משפיע על רבים מהפסנתרנים החדשניים.
טיינר נולד בפילדלפיה כאח הבכור מבין שלושה.
אמו לחצה עליו שילמד לנגן בפסנתר עד שבגיל 13 החל לנגן, ובגיל 15 המוזיקה הייתה המוקד המרכזי של חייו.
טיינר הושפע בין היתר מהפסנתרן השכן לו, יליד פילדלפיה אף הוא, באד פאוול.
ההתנסות הראשונה של טיינר בהרכב מקצועי הייתה תחת הובלתו של הסקסופוניסט בני גולסון, בג'אזטט המפורסם שלו.
לקראת סוף שנת 1960 עבר לנגן עם קולטריין.
קולטריין כבר הכיר את עבודותיו של הפסנתרן קודם לכן, הוא אף הקליט קטע שטיינר הלחין עוד ב-1958.
טיינר השתתף בהקלטות החשובות של ההרכב, כולל בהקלטת האלבום My Favorite Things הנודע.
הרביעייה, שהורכבה מקולטריין, טיינר, ג'ימי גאריסון בקונטרבס, ואלווין ג'ונס בתופים, נחשבת לאחד ההרכבים שעיצבו את הג'אז, ויצרו את הג'אז החופשי.
בין השנים 1961–1965 הרביעייה הופיעה כמעט ללא הפסקה והקליטה אלבומים רבים, כולל קלסיקות כגון A Love Supreme.
במהלך הקלטותיו עם קולטריין הקליט גם אלבומי סולו בחברת ההקלטות Impulse!
וכן כמלווה בהקלטות של בלו נוט.
דווקא מהאלבומים שלו כאמן סולו ניתן ללמוד על יכולתו להלחין, ועל הטכניקות שפיתח לנגינת ג'אז מודרני בפסנתר.
אמנם בערכן המוזיקלי לא משווים את ההקלטות הללו, לאלו שהקליט יחד עם הרביעייה של קולטריין, אך הן עוזרות לניתוחים היסטוריים ומוזיקולוגים.
לאחר שעזב את הרביעייה של קולטריין, בין השנים 1967–1970 הקליט כאמן סולו בעיקר בחברת בלו נוט, וסגנונו הושפע מאוד מהפוסט-בופ.
במשך שנות השבעים הוא הקליט הקלטות שונות, לאו דווקא בסגנון הג'אז החופשי, ויצר דיסקוגרפיה עשירה, אשר זכתה לביקורות חיוביות.
טיינר החל להכניס השפעות אפריקאיות ואסייתיות לנגינתו אף שילב נגינה בכלים שונים, כולל צ'מבלו וקוטו.
בעשורים האחרונים לחייו טיינר התמקד בהובלת שלישיות, לרוב של פסנתר, בס ותופים.
מקאו אדום-כתפיים או ארה נוביליס (שם מדעי: Diopsittaca nobilis) הוא מין של תוכי היחיד בסוג Diopsittaca ובעל שני תת-מינים, Noble ו-Hahn, שניהם תוכים טרופיים קטנים בגודלם (30–40 סנטימטרים לתוכי בוגר).
זהו המקאו הקטן ביותר בקבוצת "מקו".
למקאו אדום-הכתפיים יכולת קליטת וחיקוי קול טובה.
מקורו הידוע בטבע הוא ביערות הגשם של אמריקה הדרומית.
על פי אמנת וושינגטון, מקאו אדום-כתפיים הוא בעל חיים מוגן, לכידתו, והסחר בפרטים שנלכדו בטבע הוא בלתי חוקי ונחשב כעבירה חמורה.
אורכו של מקאו אדום-כתפיים הוא בין 30 ל-40 סנטימטרים והוא הקטן ביותר מבין מיני המקאו.
ראשו גדול ומבנה אסוף, צר יחסית, ומזכיר לולב.
אורכו של הזנב מגיע לפעמים לאורך שאר גופו של התוכי.
הוא בעל נוצות בינוניות בבהירותן על כל גופו, ונוצות בצבע כחול כהה על קצה ראשו מעל המקור.
בבגרותו מופיעות נוצות אדומות על כתפיו המעניקות לו את שמו.
בנוסף לזאת נוצות הכנפיים המוסתרות הן בצבע ירוק-זית כהה.
ישנם שני תת-מינים ידועים ומתועדים, ומין מתועד לא ידוע.
בניגוד לשם המקובל לתוכי זה, "ארה נוביליס", הוא אינו ארה, וזהו רק שם נפוץ שנתנו לו, מאותה סיבה גם השם "ארה אדומת-כתף" הוא רק כינוי.
התוכי שייך לשבט האריני, שהם בעצם ה"מקאו", והמין של תוכי זה הוא Diopsittaca, ולא Ara.
מקאו ספיקס או ארה ספיקס (שם מדעי: Cyanopsitta spixii) הוא מין תוכי יחידי בסוג Cyanopsitta, הקרוב למיני הארה.
המין נחשב כמין נכחד בטבע החל משנת 2020.
תוכי זה גדול יחסית באורך 56 ס"מ בממוצע, עם משקל של 288 עד 316 גרם בממוצע (כשהזכרים יותר גדולים) ובעל מקור גדול, שחור ומעוקל המתאים לאכילת פירות וזרעים קשים והוא בעל נוצות כחולות וזנב ארוך, המשמשים לראווה.
התוכי המבוגר ביותר בטבע הגיע לגיל 20 שנה, כשבשבי הגיע עד לגיל 34 שנה.
המין קרוי על שם הביולוג הגרמני יוהאן בפטיסט פון ספיקס , אשר תיאר את התוכי ביערות באהיה בצפון-מזרח ברזיל.
תוכי זה חי עד העשור השני של המאה ה-21 ביערות וערבות השיחים של צפון-מזרח ברזיל.
בעשור זה התמעטה אוכלוסייתו עד כדי הכחדה.
הסיבות להיעלמותו תוכי זה בטבע הן, בראש וראשונה, בירוא יערות נרחב באזורים בהם ניזון וקינן, ובייחוד היעלמותם של עצים מהמין Tabebuia aurea, אשר מזרעיהם הוא ניזון.
סיבות נוספות הן: בניית סכרים, ששינו נתיבי נהרות והשפיעו על צמחיית מזרח-ברזיל; התרבות מינים פולשים כמו חתולים, חולדות ונמיות, שאכלו ביצים וגוזלים; פרות ועזים שפגעו בשתילי העצים החדשים ומנעו מהאזור להתאושש.
החל משנות ה-2000 התוכי נראה בטבע רק בשנת 2016, ומאז 2019 לא נראה עוד בטבע, אם כי היו זיהויים שגויים שלו, למשל של מקאו אדום-בטן (Orthopsittaca manilatus).
על פי הרשימה האדומה של IUCN המין נכחד בטבע החל מ-2020, מה שהופך אותו לאחד ממיני העופות הנדירים ביותר המצוי בקרבה להכחדה כשידועים רק 7 זוגות בשביה של התוכי.
עם זאת ישנן מושבות רבייה שלו במספר חוות בגרמניה ובברזיל, בהן מנסים לשקם את המין ולהחזירו לטבע.
ביוני 2022, לאחר שנות מחקר ומאמצי שימור, הושבו שמונה תוכים ליער קאטינגה שבברזיל.
12 פריטים נוספים אמורים להשתחרר בדצמבר 2022 ולאחר מכן ישוחררו נוספים.
מקאו ספיקס ידוע בעיקר מסרט הקולנוע המצויר "ריו".
מוריס "מק" וילקינס הוא אתלט עבר אמריקאי.
הוא אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) ושיאן עולם בזריקת דיסקוס.
היה לזורק הדיסקוס הראשון בעולם שזרק למרחק של יותר מ-70 מטר.
בשנת 1973 זכה במדליית זהב באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) בזריקת דיסקוס.
בתחרות שנערכה בוולנאט, קליפורניה ב-24 באפריל 1976 קבע וילקינס בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 69.18 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של בן ארצו ג'ון פאוול (69.08 מטר).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסן חוזה קליפורניה ב-1 במאי הוא שיפר שלוש פעמים את שיאו העולמי, 69.80 מטר, 70.24 מטר ו-70.86 מטר ובכך היה לזורק הדיסקוס הראשון בעולם שזרק למרחק של יותר מ-70 מטר.
שיאו זה החזיק מעמד כשנתיים לאחר שנשבר על ידי וולפגנג שמידט ממזרח גרמניה (71.16 מטר).
אל אולימפיאדת מונטריאול (1976) הגיע וילקינס כשיאן עולם ובמשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 67.50 מטר, לפני וולפגנג שמידט (66.22 מטר) וג'ון פאוול (65.70 מטר).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חוזה, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה וילקינס במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.30 מטר.
בגלל החרם האמריקאי על אולימפיאדת מוסקבה (1980) נמנע מווילקינס להגן על תוארו.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בשנת 1983 סיים וילקינס רק במקום עשירי בתוצאה חלשה עבורו של 61.46 מטר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 62.58 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה וילקינס במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.30 מטר, אחרי רולף דנברג ממערב גרמניה (66.60 מטר) ולפני ג'ון פאוול (65.46 מטר).
בסך הכל קבע וילקינס 4 שיא עולם בזריקת דיסקוס
בסך הכל זכה וילקינס ב-6 תוארי אליפות ארצות הברית בזריקת דיסקוס.
מלקולם ג'יימס מק'קורמיק היה ראפר ומפיק מוזיקלי אמריקאי-יהודי, שהיה מוכר בשמות הבמה מק מילר (Mac Miller) ולארי פישרמן (Larry Fisherman).
מלקולם ג'יימס מק'קורמיק נולד בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית, לאב נוצרי ולאם יהודייה.
אמו, קארן מאיירס, היא צלמת ואביו, מארק מק'קורמיק, הוא ארכיטקט.
התחנך בבית ספר יסודי קתולי, אם כי הוא ואחיו הגדול, מילר, גדלו כיהודים והוא סיפר שבגיל 13 חגג בר מצווה.
מלקולם סיים ללמוד בבית הספר ת'רסטון וינצ'סטר ובתיכון טיילור אלדרדייס.
בתיכון מילר החליט להתמקד בקריירת ההיפ הופ שלו, מאוחר יותר הוא ציין: "ברגע שהגעתי לגיל 15, אני נהייתי מאוד רציני בקשר לזה ושינתי לחלוטין את החיים שלי...
נהגתי לשחק בכל סוגי הספורט, ללכת לכל מסיבות התיכונים.
אך ברגע שגיליתי את ההיפ הופ, הוא היה כמעט כמו מקצוע, זה כל מה שעשיתי".
מילר לימד את עצמו מוזיקה, לנגן על פסנתר, גיטרה, תופים ובס.
מלקולם התחיל לשיר ראפ בגיל ארבע עשרה.
לפני כן הוא רצה להיות להיות זמר-יוצר.
לפני שמלקולם שינה את שם הבמה שלו ל"מק מילר", הוא השתמש בשם הבמה "איזי מק" (EZ Mac) וב-2007 (כשהיה בן חמש עשרה) הוא הוציא לאור את המיקסטייפ "But My Mackin' Ain't Easy".
מלקולם היה חלק מהרכב הראפ דה איל ספוקן (The Ill Spoken) יחד עם חברו הראפר בידי.
ב-2008 חברי דה איל ספוקן הוציאו לאור יחד את המיקסטייפ "How High".
ב-2010 חתם מלקולם בחברת התקליטים רוסטרום רקורדס.
באוגוסט הוא הוציא לאור את המיקסטייפ ".K.I.D.S".
מלקולם קיבל השראה מהסרט קידס של לארי קלארק ביצירת המיקסטייפ.
פריצת דרך משמעותית התרחשה בסוף 2010, כשמלקולם החל במסע ההופעות הראשון שלו, שנקרא The Incredibly Dope Tour, שבה ההופעות של מלקולם זכו להצלחה רבה.
באותה השנה הוא זכה בשני פרסים בפרסי ההיפ הופ של פיטסבורג.
2011–2012: Blue Slide Park ו-פרויקטים נוספים
ב-2011 הוציא מלקולם לאור את המיקסטייפ החמישי שלו, "Best Day Ever", שכלל בתוכו את הסינגלים: "Donald Trump", "Wear My Hat" ו-"All Around The World".
המיקסטייפ הופק על ידי ג'אסט בלייז, 9th Wonder וצ'אק אינגליש (מההרכב דה קול קידס).
ב-29 במרץ הוא הוציא לאור את המיני אלבום "On And On And Beyond".
באוקטובר מלקולם הוציא לאור את המיקסטייפ "I Love Life, Thank You", שכלל הופעות אורח של האומנים: סר מייקל רוקס (מההרכב דה קול קידס), טאליב קוולי ובאן בי.
בפברואר 2011, בזמן שמילר היה במסע ההופעות "Upstate New York", הוא נעצר יחד עם חבריו בגין החזקת מריחואנה.
מילר וחבריו נכלאו למשך לילה אחד ושוחררו.
ב-8 בנובמבר 2011 הוא הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, שנקרא "Blue Slide Park".
האלבום הגיע למקום ה-1 במצעד בילבורד 200, כשנמכרו כ-145 אלף עותקים של האלבום בשבוע הראשון לצאתו.
אלבום זה הוא האלבום הראשון שיצא לאור בהפצה עצמאית והגיע לראש המצעד, מאז האלבום "Dogg Food" של ההרכב דה דוג פאונד ב-1995. באותה השנה מלקולם עשה את ההופעה הטלוויזיונית הראשונה שלו בתוכנית Single Ladies של הערוץ VH1.
ב-23 במרץ 2012 הוציא מלקולם לאור את המיקסטייפ השביעי שלו, "Macadelic", שכלל את הסינגל "Loud" שהגיע למקום ה-53 במצעד בילבורד הוט 100. ב-21 בנובמבר הוא הוציא לאור את המיני אלבום "You" בלעדית לאייטונס.
באלבום הוא השתמש בשם הבמה "לארי לאבשטיין ודה ולווט רבייבל" (Larry Lovestein & The Velvet Revival).
בינואר 2013 הם יישבו את התביעה מחוץ לבית המשפט.
פרטי ההסכם ביניהם לא פורסמו.
ב-26 בפברואר 2013 עלתה תוכנית מציאות על מלקולם בערוץ MTV2, שנקראת Mac Miller and the Most Dope Family.
התוכנית עוקבת אחר חייו של מלקולם בלוס אנג'לס, לאחר שעבר מפיטסבורג יחד עם ארבעת חבריו הטובים.
כמו כן, היא עוקבת גם אחר יצירת אלבומו החדש "Watching Movies with the Sound Off".
ב-4 במרץ 2013 הוציא מלקולם לאור את המיקסטייפ "Run-On Sentences Vol.
1", שמכיל קטעי כלי שהוכנו על ידיו.
במיקסטייפ מלקולם השתמש בשם הבמה "לארי פישרמן", שבו הוא משתמש בדרך כלל כשהוא מפיק.
ב-18 ביוני 2013 הוציא מלקולם לאור את אלבומו השני, "Watching Movies with the Sound Off", שכלל הופעות אורח של האומנים: ארל סווטשירט, סקולבוי קיו, אב-סול, ג'יי אלקטרוניקה, טיילר, דה קריאייטור ועוד.
האלבום הגיע למקום ה-3 במצעד בילבורד 200 ונמכרו כ-101 אלף עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
בתחילת 2013 הקים מלקולם חברת התקליטים ריממבר מיוזיק (REMember Music), שנקראת על שם חברו שנפטר ראובן מיטראני (Reuben Mitrani).
באותה השנה מלקולם הפיק את המיקסטייפ "Stolen Youth" של הראפר וינס סטייפלס.
ב-17 בדצמבר הוציא מילר לאור את אלבום ההופעה הראשון שלו, שנקרא "Live from Space".
במאי 2014 הוציא באופן עצמאי את מיקסטייפ הסולו העשירי שלו, "Faces".
באוקטובר 2014 חתם חוזה בחברת וורנר ברוס הקלטות (חברת בת של וורנר מיוזיק גרופ) תמורת סכום של 10 מיליון דולר.
"GO:OD AM", האלבום הראשון שלו דרך חברת הקלטות גדולה, יצא בספטמבר 2015.
בספטמבר 2016 יצא אלבום האולפן הרביעי של מילר, "The Divine Feminine".
באוגוסט 2018 יצא אלבומו החמישי, "Swimming".
בפברואר 2019, האלבום היה מועמד לקבלת פרס גראמי לאלבום הראפ של השנה.
ב-17 בינואר 2020, חברת התקליטים בה מילר היה חתום הוציאה לאור את האלבום Circles, האלבום כולל 12 שירים חדשים שלא נשמעו לפני כן.
בנובמבר 2024, אלבום לא-משוחרר של מילר בשם Balloonerism נחשף באמצעות טריילר בפסטיבל Camp Flog Gnaw של טיילר, דה קריאייטור, בלוס אנג'לס.
הטריילר, באורך של כשתי דקות וחצי, הציג אנימציות וסיים עם תמונת האלבום וההודעה "בקרוב".
במשך שנים האלבום היה נושא לשמועות והדלפות בקרב מעריצים.
תאריך השחרור הרשמי של האלבום הוא ה-17 בינואר 2025 יחד עם סרט אנימציה קצר באותו שם שמבוסס על מילות השירים והמוזיקה של מילר ויושק יומיים לפני האלבום, ב-15 בינואר בארצות הברית וביום שאחרי ברחבי העולם.
הסרט, בבימויו של סמואל ג'רום מייסון, מתאר חבורה של חברים מבית הספר שמשתנים על ידי המוזיקה ונשאבים לעולם צללים.
הסרט יוקרן בהקרנות חד-פעמיות בערים מרכזיות בעולם, כולל ניו יורק, פיטסבורג (עיר הולדתו של מילר), אוסטרליה, ניו זילנד, גרמניה, אירלנד, צרפת, קנדה, והממלכה המאוחדת.
ב-7 בספטמבר 2018, נמצא ללא רוח חיים בביתו שבלוס אנג'לס, קליפורניה, עקב נטילת מנת יתר של פנטניל וקוקאין בשילוב עם אלכוהול.
מקנזי "מק" הורטון הוא שחיין אוסטרלי, הוא האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) ופעמיים ברציפות סגן אלוף העולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019) במשחה ל-400 מטר חופשי.
נוסף לכך, הוא אלוף העולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בדובאי באוגוסט 2013 זכה הורטון ב-6 מדליות, 5 מדליות זהב, תוך כדי קביעת 5 שיאי אליפות חדשים ומדליית כסף אחת.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד בסוף יולי 2014 זכה הורטון בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי כששחה בשלב המוקדמות ומדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:48.76 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, קווינסלנד באוגוסט אותה שנה זכה הורטון ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7.47.73 דקות ומדליות ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:52.78 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:08.55 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה הורטון במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:44.02 דקות, אחרי סון יאנג מסין (7:39.96 דקות) וגרגוריו פלטריניירי מאיטליה (7:40.81 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום 11 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.37 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:00.51 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה הורטון במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:41.55 דקות, לפני אלוף האולימפי היוצא סון יאנג (3:41.68 דקות) וגבריאלה דטי מאיטליה (3:43.49 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:49.54 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:04.18 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.37 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכה הורטון בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:46.81 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:05.98 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.25 דקות.
הוא לא השתתף במשחה ל-800 מטר חופשי.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט שבאוסטרליה באפריל 2018 זכה הורטון ב-4 מדליות, 2 זהב ,1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.76 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.89 דקות ומדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:51.05 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.31 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.42 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה הורטון בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם קלייד לואיס, קייל צ'למרס ואלכסנדר גרהאם בשיא אוקיאניה חדש של 7:00.85 דקות, לפני רוסיה (7:01.81 דקות) וארצות הברית (7:01.98 דקות).
כשחיין רביעי הוא קבע את התוצאה המהירה באליפות ב"זינוק שליחים" של 1:44.85 דקות.
במהלך טקס חלוקת המדליות סירבו הורטון ודנקן סקוט (200 מטר חופשי) ללחוץ את ידיו של סון וכן לעמוד לצידו על הפודיום, כמחאה על זה שלא הורחק בשל חשד כבד לאימרוץ וקיבלו מכתבי הזהרה מ-FINA על התנהגותם.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.65 דקות.
מקאו השתתפה לראשונה ב בסיאול (1988).
מאז היא משתתפת במשחקים בדרך קבע למעט המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) מהם נעדרה.
הספורטאים הפאראלימפיים של מקאו מעולם לא זכו במדליה.
מקאו היא הטריטוריה הקטנה ביותר שהשתתפה במשחקים הפאראלימפיים.
מק דנזיג הוא לוחם MMA לשעבר אמריקאי שנלחם ב-UFC בקטגוריית משקל קל, והמנצח של העונה השישית של "הלוחם האולטימטיבי" .
דנזיג התגורר בבגרותו בלוס אנג'לס כדי ללמוד אמנויות לחימה.
הוא למד היאבקות ואגרוף ולחם בזירות שונות.
בשנת 2001, החל להילחם באופן מקצועני.
בשנת 2005 זכה בתואר האליפות במשקל קל של ארגון KOTC והגן על תואר זה ארבע פעמים עד שהפסיד אותו בשנת 2007. בספטמבר 2007, השתתף בעונה הששית של תוכנית הטלוויזיה "הלוחם האולטימטיבי" , וניצח בטורניר את כל המתמודדים.
באירוע הגמר, שהתקיים ב-8 בדצמבר 2007, הכניע בסיבוב הראשון את הלוחם טום ספיר באמצעות חניקה אחורית וזכה בתואר 'הלוחם האולטימטיבי'.
דנזיג לחם בזירת ה-UFC משנת 2007 עד שהודיע על פרישה במרץ 2014. במהלך קריירת ה-UFC שלו זכה שלוש פעמים בתואר 'הקרב של הערב' ופעם אחת בתואר 'הנוקאאוט של הערב'.
דנזיג לחם ב-34 קרבות מקצוענים, ומאזן הקרבות שלו עומד על 21 ניצחונות, 12 הפסדים ותיקו אחד.
בשנת 2004, בהיותו בן 24, אימץ דנזיג אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר.
לדבריו, המעבר לטבעונות שיפר את זמן ההתאוששות שלו בין האימונים והקרבות, וכן שיפר את רמת האנרגיה שלו.
דנזיג פעיל למען זכויות בעלי חיים ומשתתף מעת לעת בקמפיינים שונים בנושא (דוגמת השתתפותו בסרט "Forks Over Knives" ).
לאחר פרישתו כלוחם MMA, הוא החל לאמן לוחמים.
בנוסף, הוא עוסק בצילום ואף זכה להציג את יצירותיו בגלריה.
דנזיג נשוי, ובשנת 2008 נולדה בתו נובה.
מק דויד היא רשת מזון מהיר ישראלית, שהגיעה לשיא פעילותה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, אז הפעילה עשרות סניפים.
נכון למאי 2024, פועל סניף יחיד של הרשת בחיפה (שהוקם ב-1982) במרכז זיו, בשכונת נווה שאנן.
הרשת הוקמה בשנת 1978 על ידי האחים דוד וחזי מגן יחד עם יגאל זומר, כרשת המתמחה בהגשת המבורגרים בסגנון אמריקאי.
מקור השם הוא בשמו של השותף דוד, וכמשחק מילים המתייחס ויוצר דמיון לשם רשת ההמבורגרים מקדונלד'ס, שלא פעלה בישראל באותה עת בגלל החרם הערבי.
הסניף הראשון הוקם בפינת הרחובות פרישמן-דיזנגוף בתל אביב.
הסניף השני הוקם במרכז הכרמל שבחיפה.
בינואר 1979 נתבעה הרשת על ידי מקדונלד'ס העולמית בטענה לשימוש בשם דומה לשלה שהוא סימן מסחר רשום.
אולם מאחר שמקדונלד'ס לא פעלה אז בישראל ומייסדי הרשת אף ניסו לקבל ממנה זיכיון קודם שפתחו את "מק דויד", התביעה נדחתה.
הסניף הראשון בירושלים, ברחוב יפו סמוך לכיכר ציון, נפתח ב-1984. בשנת 1986 דירג מבקר המסעדות גיל חובב את ההמבורגר של הסניף בירושלים כטעים בישראל.
הרשת התרחבה במהירות בתקופה זו בעיקר באמצעות זכיינים.
בשנת 1989 מנתה הרשת בשיאה 28 סניפים ברחבי ישראל.
הסניף הצפוני ביותר פעל בקריית שמונה והדרומי באילת.
הרשת הייתה מזוהה עם כרטיסי גירוד שהוענקו ללקוחות, ובהם ניתן היה לזכות בפרסים שונים.
בנוסף נהגה לערוך תחרויות זלילת המבורגרים למטרות פרסום.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה הרשת לצמצם את מספר סניפיה, בעקבות התחרות הגוברת עם המתחרה הוותיקה בורגראנץ' והרשת האמריקאית ונדיס שהחלה לפעול בישראל.
בעקבות כניסת רשת מקדונלד'ס לפעילות ישראל באוקטובר 1993, ואחר כך גם רשת בורגר קינג, נסגרו כל סניפי הרשת תוך מספר שנים, לאחר שהצרכנים העדיפו את רשתות אלו על פניה.
בשנת 2011 התכוונו בעלי רשת המרכולים "ביג זול" להפעיל רשת המבורגרים ארצית תחת שם המותג, תוך טענה כי מבחינה משפטית שם המותג פנוי לשימוש, מול טענת בעלי הסניף החיפאי כי הוא מחזיק בזכויות על השם.
בינואר באותה השנה נפתח "מק דויד" בנצרת עילית.
בהמשך נפתח סניף נוסף, אך זמן לא רב לאחר מכן הסניפים הללו נסגרו, והיוזמה לא יצאה אל הפועל.
מק טיטאן היא משאית כבדה המשמשת כרכבת כבישים מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks אשר מיוצרת משנת 1995 ועד היום באוסטרליה ויוצרה בין השנים 2008–2017 בארצות הברית.
רכבות כבישים הן משאיות דמויות רכבת, הנעות בעיקר ברחבי אוסטרליה, אך גם בארצות הברית ובמערב קנדה.
אלה הם כלי רכב ענקיים, המורכבים מגורר רב-עוצמה וממספר נגררים, להבדיל מסמי-טריילרים הכוללים נגרר אחד.
דגם "מק טיטאן" מצויד ברדיאטור גדול המתאים למזג האוויר החם באוסטרליה.
דגם "מק טיטאן" מצויד במכל אוויר בעל קיבולת מספיקה להפעלת בלמי אוויר רבי עצמה הנדרשים בעת גרירת מספר נגררים.
ישנם דגמים בהם מותקן גם מתנע הפועל על אוויר דחוס.
מבנה שלדה וסרנים מחוזק במיוחד למטענים כבדים וכבישים לא סלולים.
פגוש קדמי בעל יכולת ספיגת אנרגיה בזמן תאונה.
יניקת אוויר בכיוון אנכי שמאלי וימני של הרכב כדי למנוע את כניסת אבק למנוע בנהיגה על כבישים לא סלולים.
מערכת בלמים קדמיים ואחוריים - תוף.
מק NO משאית 7.5 טון 6X6 היא משאית מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks אשר יוצרה בארצות הברית בין השנים 1943–1945, עבור הצבא האמריקאי, כדי לתרום למאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה במשימות של גרירת תותחי ארטילריה ("Artillery tractor" ).
"NO-2" - יוצרו 403 יחידות בשנת 1943, למשימות גרירת תותחי ארטילריה.
"NO-4" - יוצרה 1 יחידה למשימת רכב הצלה.
"NO-5" - יוצרה 1 יחידה למשימת רכב הצלה.
"NO-7" יוצרו 550 יחידות בין השנים 1944–1945, למשימות גרירת תותחי ארטילריה.
מק סדרות MC/MR הם סדרות משאיות מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks אשר יוצרה בארצות הברית בין השנים 1978–1990.
דגמי "מק סדרות MC/MR" אופיינו על ידי תא הנהג שנבנה לפני הסרן הקדמי ועם שמשה קדמית גדולה, שטוחה ומחולקת, המכסה כמעט מחצית מההיבט הקדמי של המשאית.
הדגמים היו נפוצים מאוד עבור מכבי האש.
בדגמי "מק סדרות MC/MR" הורכבו מנועי דיזל, עם מערכת מגדש טורבו כפול.
דגמי "מק סדרות MC/MR" יוצאו למספר רב של ארצות ולכן נבנו עם מערכות היגוי מימין ומשמאל.
מק סופר-ליינר מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks אשר יוצרה בארצות הברית ובאוסטרליה בין השנים 1977–1989.
באוסטרליה דגמי "מק סופר-ליינר" היו גרסה חלשה יותר של דגמי מק טיטאן.
בשנת 1985 יוצרו 250 יחידות מגרסה מיוחדת שהייתה קרויה "Magnum", ו-186 יחידות מדגם "מק סופר-ליינר".
מנוע מסוג "Mack EA7" (בארצות הברית)
מק סדרה פינקל הן סדרות משאיות כבדות מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks אשר מיוצרת בארצות הברית משנת 2006 ועד היום.
קבינה לשנת לילה ("Truck sleeper" ).
אנדרה לואי היקס , הידוע בשם הבמה מק דרה , היה ראפר אמריקאי מוואייחו, קליפורניה.
היקס נחשב לדמות מפתח בקידום הפופולריות של הייפי , תנועה תרבותית בסצנת ההיפ הופ של אזור מפרץ סן פרנסיסקו, שהחלה בתחילת שנות ה-2000. היקס הקים את חברת התקליטים העצמאית תיז אנטרטיינמנט (Thizz Entertainment), שם הקליט מספר אלבומים שלו ושל ראפרים נוספים מאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
ב-1 בנובמבר 2004 היקס נרצח על ידי תוקף אלמוני לאחר הופעה בקנזס סיטי, מקרה שנותר לא פתור.
אנדרה לואי היקס נולד באוקלנד, קליפורניה ב-5 ביולי 1970, לאלן היקס ולונדה סלבטו.
לאחר מכן הם עברו לאזור ואייחו.
בשנת 1989, בזמן שעדיין היה תלמיד בתיכון הוגאן, היקס הוציא לאור קלטת שמע עם הסינגל "Too Hard for the F---in' Radio".
בשנת 1984 היקס אימץ את שם הבמה אם סי דרה (MC Dre), אך שנה לאחר מכן שינה אותו למק דרה.
היקס הקליט את שלושת המיני אלבומים הראשונים שלו בתור מק דרה בין השנים 1988 ל-1992.
ב-26 במרץ 1992, בגיל 21, היקס הוזמן על ידי חבריו לנסיעה לפרזנו.
היקס הופיע שם שבועיים לפני כן והחליט להגיע לשם שוב כדי שיוכל לבקר שוב אישה שהכיר שם.
תוך כדי נסיעה חזרה לואייחו, ה-FBI והמשטרה המקומית עצרו את רכבם של היקס וחבריו.
המשטרה המקומית פרסמה כי בזמן שהיקס שהה במוטל, חבריו עשו לכאורה שוד בנק.
כאשר נחקר במשטרה, היקס ציין שלא עזב את המלון, ולכן לא ידע דבר.
המשטרה האשימה אותו לאחר מכן בקשירת קשר לביצוע השוד, אם כי לא ביצע את שוד הבנק והיקס לא היה עם חבריו או בסמוך למקום הבנק לכאורה.
הוא נידון לחמש שנות מאסר פדרלי לאחר שסירב לעסקת טיעון.
המשפט נמנה מאוחר יותר בין 30 המשפטים הפליליים הגדולים ביותר בתולדות הראפ על ידי מגזין קומפלקס.
ב-2 באוגוסט 1996, שנה מוקדם יותר מהתאריך המקורי, היקס שוחרר מהכלא בשל התנהגות טובה, לאחר שריצה ארבע שנים.
ב-1998 מק דרה עבר לאזור ארדן-ארקייד של סקרמנטו בניסיון להרחיק את עצמו מאכיפת החוק של ואייחו.
שם הוא הקים את חברת התקליטים העצמאית שלו תיז אנטרטיינמנט, המנוהלת כיום על ידי אמו וונדה סלבטו.
בשעות הבוקר המוקדמות ב-1 בנובמבר 2004, לאחר שהיקס ואמנים מחברת התקליטים שלו תיז אנטרטיינמנט הופיעו בקנזס סיטי, חמוש לא מזוהה ירה לעבר הטנדר של הקבוצה כשנסעה על כביש 71 בארצות הברית.
נהג הטנדר התרסק והתקשר למוקד 911, אך מותו של היקס נקבע במקום מפציעת כדור בצוואר.
על פי החשד, הראפר המקומי אנתוני "פאט טון (Fat Tone)" ווטקינס היה אחראי לרצח, אך מעולם לא עלו ראיות לכך.
ווטקינס עצמו נורה למוות בשנה שלאחר מכן.
אלבומי אולפן שיצאו לאור לאחר מותו
מקאו הם קבוצה של תוכים צבעוניים גדולים שבאים במקור מאזור אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
ציפורי המקאו הם גדולים יחסית, בעלי זנב ארוך ונוצות צבעוניות.
לרוב יש להם את הצבעים אדום, כחול, ירוק וצהוב.
הגודל של ציפורי המקאו משתנה בין המינים השונים, כאשר המין הקטן ביותר הוא מקאו אדום-כתפיים אשר אורכו הוא בסביבות 30 סנטימטרים, והמין הגדול ביותר הוא ארת ענק יקינתונית אשר אורכו הוא בסביבות 100 סנטימטרים.
בטבע ציפורי המקאו נמצאים בעיקר ביערות הגשם של אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
עם זאת, כריתת היערות מהווה איום מהותי לבתי הגידול הטבעיים שלהם, ובשל כך הכמות של מינים מסוימים של ציפורי המקאו דעכה לאורך השנים.
האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע מסווג מינים רבים של מקאו כנמצאים בסכנת הכחדה.
התזונה של ציפורי המקאו כוללת בעיקר אגוזים, זרעים, פירות ופירות יער.
בשל המראה המרשים שלהם והאישיות הייחודית שלהם ציפורי המקאו הפכו עם השנים לחיות מחמד פופולריות.
עם זאת, הסחר בציפורי מקאו הוביל לדעיכה מהותית בכמות ציפורי המקאו שקיימים בטבע.
ישנם 19 מינים שונים של ציפורי מקאו, כולל מינים שנכחדו ומינים בסכנת הכחדה חמורה.
Anodorhynchus glaucus (מין שנכחד או שנמצא בסכנת הכחדה חמורה)
מקאו ספיקס, Cyanopsitta spixii (כנראה שנכחד בטבע)
רוב ציפורי המקאו נמצאים בהווה בסכנת הכחדה בטבע וחלק מתת-המינים כבר נכחדו.
ההערכה המקובלת כיום היא שמקאו ספיקס כבר נכחד בטבע.
הגורמיים העיקריים כיום שמאיימים על הקיום של ציפורי המקאו הם הקצב המהיר של כריתת היערות והלכידה הבלתי חוקית של ציפורי המקאו לצורך תעשיית הסחר בציפורים.
הסחר הבין-לאומי של כל מיני ציפורי המקאו מוסדר במסגרת אמנת וושינגטון.
מינים מסוימים של ציבורי המקאו, כגון ארה ארגמנית נכללים בנספח 1 של אמנת וושינגטון ונאסר להשתמש בהם למטרות מסחריות.
מינים אחרים של ציפורי מקאו, כמו מקאו אדום-כתפיים נכללים בנספח 2 של אמנת וושינגטון ומותר לסחור בהם באופן חוקי בתנאי שקיימים בקרות מסוימות, כמו קביעת מכסת ייצוא והנפקת היתרי יצוא.
מקאם הוא מבנה המגדיר מסגרת ליצירה מוזיקלית במוזיקה ערבית.
כל מקאם כולל סדרת צלילים אבסולוטיים ומהלכים מלודיים אופייניים לאותו סולם מוזיקלי.
שיטת המקאמים (או מקאמאת مقامات) משמשת כבסיס למוזיקה הערבית והטורקית ומבוססת ביסודה על המוזיקה הפרסית הקלאסית (הרדיף הפרסי).
יש שימוש במקאם גם בארצות הבלקן, בארצות טורקמניות במרכז אסיה, ובקווקז.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו במקאם של עיראק כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
המקאם כולל סדרת צלילים אשר גובהם מוגדר על-פי המרווחים ביניהם והמהווים מסגרת ליצירה ערבית מוזיקלית.
כמו במוזיקה המערבית, גם במקאם יש חשיבות לצליל הבסיס של הסולם.
בנוסף, כל מקאם כולל דגשים, שהיות באזורים מסוימים בסולם הצלילים ומהלכים מסוימים המייחדים אותו, וכתוצאה מכך, ייתכנו מקאמים שונים שהם בעלי אותם צלילים (כמו ביאת ומוחייאר או מאהור וראסט) הנבדלים האחד מהשני רק בשימוש בצלילים ובמהלכים הפנימיים.
בסולמות של המוזיקה המזרחית קיימים מרווחים הקטנים מחצי טון, ולכן שימוש ברבעי ובשמיניות הטון הוא מעשה שבשיגרה, מה שמצריך מהנגן שמיעה חדה במיוחד וכלים המאפשרים חלוקת הטון למרווחים קטנים כאלה.
המוזיקה הערבית/מזרחית שמה דגש על הקשר בין המקאם בו משתמשים לבין החוויה הרגשית שהוא גורם לשומע, כאשר לכל מקאם ישנה הייחודיות שלו.
בין הרגשות שנהוג לייחס למקאמים: עצב, שמחה, געגוע, גאווה, יגון, אהבה וכו'.
השימוש במקאמים במוזיקה של שירת הבקשות, הפיוטים, והתפילה בנוסחי ספרד היה נהוג בין היתר בקהילות היהודים בטורקיה, במצרים, בסוריה, בלבנון ובעיראק, ומשם גם התרחב לישראל.
בקהילות אלו תפילת שחרית בכל שבת מותאמת למקאם מסוים, בדרך כלל בהקשר לפרשת השבוע.
נוסח התפילה בבית הכנסת ובפיוט בעולם היהודי המזרחי עושה שימוש במקאמים במסורות המוזיקליות של העדות השונות.
עם קום המדינה והגעת העולים מארצות ערב ואשכנז אליה, הפכה ישראל לכור היתוך של התרבויות המוזיקליות השונות ונעשה ניסיון ליצור מוזיקה ים תיכונית בישראל.
כך הועשרו המוזיקאים באשר הם בכלים חדשים לכתיבה מקומית כמו סולמות, מקצבים, מהלכים מלודיים, תזמורים, עיבודים, סלסולים וכו', ומאידך איבדו את ייחודם המקורי.
כיום קיימת נטייה לחזור למקורות וליצור קבוצות וגופים מוזיקליים המשמרים את התרבויות הספציפיות לכל מדינה ממנה הגיעו הדורות הקודמים, דבר הכרוך באיסוף ועבודת מחקר נרחבת.
מספר המקאמים (בערבית מקאמַת) נרחב מאוד.
הסיבה לכך היא פרמטרים שונים לקביעת מקאם, בשונה מהגדרת סולם במוזיקה המערבית שנקבע לפי היחס בין צליליו, כאן מתייחסים גם לאופן הטיפול בו (לדוגמה אם עיקר המלודיה בנויה על חלקו העליון של הסולם עשוי להקרא המקאם בשם שונה מאילו הנגינה מתמקדת בחלקו התחתון של אותו סולם.
מטבע הדברים הגדרות אלו אינן מתמטיות ובנויות על תחושה כללית).
סיבה נוספת היא מספר התווים האפשרי, כיון שהמוזיקה מתבססת על חלוקה מיקרוטונאלית (רבעי ושמיניות טונים ולא רק שלמים וחצאים) מספר הסולמות האפשרי גדול יותר.
מעבר לכך קיימים מקאמים רבים שהם הרכבות של שניים או שלושה טטרקורדים מסולמות שונים.
אי לכך ישנם מקאמים המוגדרים "אבות" ולהם מספר "תולדות" ששייכים לאותה "משפחה".
עם זאת מקאם מורכב שנושא אופי ייחודי, או שיש בו שימוש רב המקנה לו נוכחות בולטת יחשב גם כאב.
המקאמים ושמותיהם מוכרים כיום ביהדות ספרד בנוסח המכונה "ירושלמי" ומשולב ממסורות מארצות ערב מזרח תיכוניות.
בנוסח מרוקאי ישנה מערכת מקאמים שונה.
שםתיאור מוזיקלי מאפיינים קובץ שמע מרווחים ראסת קרוב למז'ור על דו, הצלילים השלישי והשביעי מונמכים ברבע טון מקאם מרכזי במוזיקה המזרחית, בדומה למרכזיותו של סולם מז'ור במוזיקה המערבית.
במקאם ראסת מתפללים תפילת מנחה של שבת.
¾ ¾ 1 1 ¾ ¾ 1 עג'ם סולם מז'ור על דו משמעות המלה בערבית היא "שאינו ערבי".
העג'ם נקרא גם "הסולם החזק" ואצל היהודים הוא משמש לשמחות, חתונות וחגים כגון: שמחת תורה, פסח ושבועות.
½ 1 1 1 ½ 1 1 שיגא (סיקא / סיגא / סיכא) סולם המתחיל במי שמונמך ברבע טון וכולל סי מונמך ברבע טון מקור השם בפרסית, ומשמעותו: המקום השלישי (סה-גאה).
ממנו יוצא מקאם חוזאם (עם חיג'אז על הסול) בו משתמשים לקריאת התורה אצל הספרדים.
נפוץ גם בקריאת כתבי הקודש המוסלמיים.
¾ 1 ¾ ¾ 1 1 ¾ ביאת מינור על רה עם צליל שני מונמך ברבע טון מהמקאמאת החשובים במוזיקה הערבית.
מקור השם מהמילה בית, כיוון שנחשב למקאם הבית.
מבוסס על הצליל רה עם הצליל השני מונמך ברבע טון.
1 1 ½ 1 1 ¾ ¾ כורד מודוס פריגי על רה (יש עושים על מי) יש הטוענים כי שמו ניתן לו על פי אדם בשם זה 1 1 ½ 1 1 1 ½ חיג'אז רה מינור עם שנייה במולית ושלישית דיאזית או מודוס מיקסולידי על סול מינור הרמוני.
נקרא על שם מחוז "חג'אז" שבערב הסעודית.
גם במוזיקה הערבית וגם בפיוט היהודי, שימש החיג'אז לשירי אבל וקינה כגון בתשעה באב, שירי געגוע ורגש גדול.
מאפיין ניגונים חסידים והמפורסם שביניהם ניגון ארבע בבות הניגון המקודש ביותר בחסידות חב"ד.
1 1 ½ 1 ½ ½1 ½ צבא על רה עם מי מונמך ברבע טון וסול וגם סי במולים.
על פי רוב גם הרה (רק העליון) במול מה שמקנה לו חריגות גדולה המקאם העצוב ביותר של המוזיקה הערבית.
פירוש שמו הוא נעורים או תשחורת.
היהודים מנגנים בו בברית מילה ובבר מצווה, או בראש השנה בו מוזכרת עקדת יצחק.
1 1 ½ ½1 ½ ¾ ¾ נהוונד סולם דו מינור טבעי נקרא על שם העיר הפרסית נהוונד (Nahawand) שבצפון פרס.
אם התו סי הוא בקר הוא נקרא "נהוואנד אחסאס", או נהוואנד חיג'אז.
אם התו לה הופך להיות בקר הוא נקרא "נהוונד כביר".
יש הטוענים כי זהו מקאם של געגוע.
מקאם זה היה נפוץ יותר במסורות הטורקיות מאשר בערביות, ורק בתקופה מאוחרת יותר חדר למסורת הערבית.
1 1 ½ 1 1 ½ 1נגריזעל דושמו בפרסית "יום יפה" אינו נחשב למקאם יסודי ומשמש בדרך כלל כתוספת יופי למקאמים עיקריים, אך יש בו אופי ייחודי.
בחלקו התחתון ישנו טטרקורד חיג'אז אך לא על הטוניקה אלא על הצליל השני-רה, מצליל הטוניקה-דו דווקא יש שלושה צלילים מטטרקורד נהוונד.
עובדה זו מקנה לו תכונה של הפתעה למאזין, או בלבול לאוזן שאינה מקצועית 1 ½ 1 ½ ½1 ½ 1
מקאמה היא יצירה שירית-סיפורית מגוונת, המשלבת בתוכה פרוזה מחורזת בעלת ברק רטורי ושירים שקולים.
מקאמות היו נפוצות בשירה הערבית של ימי הביניים, וממנה הגיעו לספרות העברית של יהדות ספרד.
חוקר הלשון יהודה רצהבי עמד על מאפייניה של המקאמה:
ראשיתה של המקאמה ביצירתו של הסופר הערבי בדיע א-זמאן אל-המד'אני, יליד המדאן בן המאה העשירית.
המשיך בדרך זו והרחיבה אל-חרירי במאה ה-11. המקאמות של שני יוצרים אלה מתמקדות בעלילותיהם של גיבורים נכלוליים, שנדודיהם ומעשיהם מסופרים בפני אספת השבט על ידי המספר.
הגיבור הנכלולי מפגין שליטה וירטואוזית בשירה הערבית (או בעברית המקראית, כאשר מדובר במקאמה עברית) ובפילוסופיה הקלאסית.
במקאמה אופיינית יש כחמישים אפיזודות, שבהן הגיבור הנכלולי, בדרך כלל תחת מסווה, מוציא בתחבולותיו מהמספר את כספו, ומוביל אותו לאירועים מביכים ולעיתים אף אלימים.
חרף זאת, המספר ממשיך לתור אחר חברתו של הגיבור, מוקסם מיכולתו הרטורית.
כתבי יד של יצירתו של אל-חרירי אוירו לעיתים קרובות במיניאטורות.
אל-חרירי פיתח את הסגנון הרטורי של המקאמה, לדרגה שהפכה את יצירתו לחומר לימוד לתורת הנאום, וכבסיס למילונאות של הערבית של המאה ה-8 והמאה ה-9.
מקאמה בספרות העברית של ימי הביניים
יהודה אלחריזי תרגם את המקאמות של אל-חרירי לעברית, בערך בשנת 1218, וקרא להן "מחברות איתיאל" ("מחברת" כאן היא במשמעות של "מקאמה").
כשנתיים לאחר מכן כתב אלחריזי את המקאמות שלו, "תחכמוני".
יעקב בן אלעזר, בן זמנו, חיבר את קובץ המקאמות המחורזות "ספר המשלים".
מקאמות עבריות נוספות התרחקו מסגנונם של אל-המדאני ואל-חרירי.
יוסף אבן זבארה, שחי בברצלונה בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13, כתב את "ספר שעשועים", שבו המחבר, המספר והגיבור הנכלולי הם כולם אבן זברה עצמו.
"מחברות עמנואל" של עמנואל הרומי אף הן מקאמות.
מקאמה נודעת היא יצירתו של חיים נחמן ביאליק, "אלוף בצלות ואלוף שום".
בעברית בת ימינו משמש המושג "מקאמה" גם לתיאורה של פרוזה מחורזת.
בין מחברי המקאמות בעברית עכשווית אפשר למנות את חיים חפר, שפרסם במשך למעלה מעשור מקאמה שבועית בענייני דיומא בעיתון "ידיעות אחרונות", ואת השדרן איזי מן שחיבר יותר מ-5,500 מקאמות לאירועים ולטקסים ממלכתיים של מדינת ישראל, לצה"ל, לקרן קיימת לישראל ולמאות גופים וארגונים.
מקארתיזם הוא ההאשמה גורמת לתיוגו של המואשם, יחד עם משפחתו וחוג ידידיו, כחלק מאותה קבוצה שהוחרמה, ולפגיעה בו ובקרובים אליו – הרחקה ממקומות עבודה, ממעגלי השפעה, ופגיעה בזכויות האדם ובזכויות האזרח שלו, ובעיקר בזכויות הקשורות לחופש הביטוי.
ההאשמות המובעות הן בעיקר האשמות של חוסר נאמנות, חתרנות או בגידה, והן מבוססות על שיטות חקירה בלתי הוגנות, שמועות, ראיות בלתי מספיקות ועדויות מפוקפקות.
בדרך כלל האשמות אלו נועדו כדי להגביל או למנוע דעות פוליטיות שונות.
מקור המונח הוא בתקופה הנקראת בארצות הברית "הבהלה האדומה השנייה", בין השנים 1950–1956. תקופה זו אופיינה בחשש העמוק שהיה בארצות הברית מפני עליית הקומוניזם ובמסע ציבורי נרחב שעורר פחד מפני השפעה קומוניסטית ומפני מרגלים סובייטיים.
המונח "מקארתיזם" במקור נטבע כמונח ביקורתי המתייחס ספציפית לפעולותיו של הסנאטור ג'וזף מקארתי, שהנהיג מסע אנטי-קומוניסטי נמרץ משנת 1948 ועד אמצע שנות החמישים ובמסגרתו נחשדו אנשים בתקשורת, בתעשיית הקולנוע, בממשל, בצבא ובעיסוקים אחרים, כבעלי נטיות קומוניסטיות.
ואולם, תוך זמן קצר התרחב השימוש במונח לתיאור של מערכות ציבוריות דומות שחרגו מעבר ל"כללי המשחק" בחברה דמוקרטית.
כיום נעשה שימוש במושג כדי לתאר האשמות חסרות ביסוס שנועדו להגביל התבטאויות פוליטיות שונות, וכן מתקפות דמגוגיות כנגד אישיותם של יריבים פוליטיים, או נגד מידת הפטריוטיות שלהם.
במהלך תקופת מקארתי הואשמו אלפים מאזרחי ארצות הברית בחברות במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית או באהדה כלפיה, והיו מטרה לחקירות נמרצות שנערכו על ידי גופים ממשלתיים או ועדות וסוכנויות אזרחיות.
מושאי החקירות היו בעיקר עובדי ממשלת ארצות הברית, אנשים שהיו קשורים לתעשיית הבידור, מורים ופעילים בארגוני עובדים.
לחשדות ניתנה אמינות, אף על פי שהעדויות שעל פיהן הועלו אותם חשדות היו לעיתים קרובות לא חד-משמעיות ואף מפוקפקות, הוערכה רמת מסוכנותו של הנאשם בקשריו עם ארגונים קומוניסטיים וארגוני שמאל באופן מוגזם מאוד.
רבים מהמואשמים איבדו את מקום עבודתם והקריירה שלהם נהרסה; כמה אף נכלאו.
רוב תקופות המאסר ניתנו בפסקי דין שבוטלו מאוחר יותר על ידי ערכאות גבוהות יותר; תקופות המאסר ניתנו על פי חוקים שבוטלו מאוחר יותר, לאחר שהוכרזו כמנוגדים לחוקת ארצות הברית.
בדומה, גם פיטורי עובדים בעקבות האשמות דומות בוטלו והוכרזו לא חוקיים או בעייתיים מבחינה משפטית.
הליכים לא משפטיים שהתקיימו בעקבות האשמות מקארתיסטיות היו נתונים מאוחר לביקורת ציבורית ונודעו לגנאי.
אחת הפעילויות של הוועדה לפעילות אנטי-אמריקנית שנודעו לשמצה במיוחד הייתה ההאשמות שהוטחו בדמויות מובילות בתעשיית הבידור של הוליווד, וכללה "רשימה שחורה" של אישים שכביכול היו קשורים לפעילות קומוניסטית.
רשימה זו נודעה כ"רשימה השחורה של הוליווד".
גם ה-FBI, בראשות ג'ון אדגר הובר יזם שורה של פעולות אנטי-קומוניסטיות.
ככלל, המקארתיזם הייתה תופעה חברתית ותרבותית נרחבת, שהשפיעה רבות על כל שכבות הציבור בארצות הברית, והיוותה מקור לוויכוח ציבורי נרחב וחריף.
עם זאת, ישנם פרשנים הסבורים כי המונח אינו ראוי, וכי חלק גדול מן המושג מוגזם ומלא במיתוסים מופרכים.
קיימת מחלוקת בקרב היסטוריונים בנוגע לשאלה אם הייתה חדירה משמעותית של סוכנים סובייטיים לשירות המדינה האמריקני ולצבא האמריקני, אך אין מחלוקת כי כמעט כל האנשים שהואשמו ונרדפו על ידי מקארתי לא היוו סיכון ביטחוני.
התקופה ההיסטורית המכונה כיום "מקארתיזם" החלה זמן רב לפני מעורבותו של ג'וזף מקארתי.
גורמים רבים קשורים לתהליך זה, כמה מהם עוד מהתקופה שנקראה בארצות הברית "הבהלה האדומה הראשונה" (First Red Scare), בין השנים 1917–1920. תחושה ציבורית זו התעוררה לאחר הצלחת המהפכה הקומוניסטית ועליית הקומוניזם ככוח פוליטי מוכר ומוחשי.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הוקמה עוד ב-1919, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 הסתמנה בה מגמה רדיקלית, שגרמה לצמצום כוחה של המפלגה.
ואולם, עם בחירת פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית ב-1933 החל שינוי: מדיניות הניו דיל שהנהיג רוזוולט זכתה לברכתה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית, ובעקבות כך התנתק ראש המפלגה החדש, ארל ראסל ברודר (Earl Russell Browder), מהדוֹגמה הסובייטית הקשוחה ושיתף פעולה עם כוחות סוציאליסטים מתונים בקרב איגודי העובדים.
במקביל, עלייתם של משטרים פאשיסטיים באירופה הביאה לגיבוש התנגדות בארצות הברית, והמפלגה הקומוניסטית הייתה בין מובילות ההתנגדות.
חברים במפלגה הקומוניסטית התנדבו לשרת במסגרת הבריגדות הבינלאומיות, חיל המשלוח לסיוע לרפובליקאים במלחמת האזרחים בספרד.
חיל המשלוח, שמומן ונתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית, כלל גם חברים לא-קומוניסטים כמו הסופר ארנסט המינגוויי והוגת הדעות האנרכיסטית אמה גולדמן, ושירתו בו זה לצד זה לוחמים לבנים ושחורים.
בעקבות זאת עלתה התמיכה במפלגה והגיעה לשיא של 75,000 חברים ב-1938.
החזית העממית הייתה חלק משיתוף פעולה בינלאומי שנדחף על ידי טרוצקי ולא הייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית האמריקאית; אדרבא, המפלגה תמכה בגלוי ברדיפת הטרוצקיזם ובמשפטי הראווה שליוו את הטיהורים הגדולים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתפו ארצות הברית וברית המועצות פעולה במלחמה נגד גרמניה הנאצית, וההתנגדות לקומוניזם נדחקה לפינה והושתקה.
ואולם, עם סיום המלחמה ותחילת המלחמה הקרה, החל המתח בין שתי המעצמות לעלות: ברית המועצות הקימה שורה של משטרי חסות במדינות מזרח ומרכז אירופה, ואילו ארצות הברית תמכה במשטרים אנטי קומוניסטיים ביוון ובסין.
גורם משמעותי בהתעוררות תחושת הבהלה מפני הקומוניזם היו מקרי הריגול שהתגלו בארצות הברית לאחר המלחמה.
ב-1945 ערק למערב איגור גוזנקו, שהיה פקיד צופן בשגרירות ברית המועצות בקנדה.
בעריקתו חשף רשת של סוכנים סובייטיים בארצות הברית ובקנדה.
גם אליזבט בנטלי, שהייתה מרגלת סובייטית בארצות הברית, התוודתה בפני ה-FBI על פעילותה וחשפה עשרות סוכנים של ברית המועצות.
ואולם, מקרים אלה היו רק ההתחלה.
ברית המועצות ערכה ניסוי בפצצה גרעינית ב-1949, מוקדם בהרבה מהערכותיהם של המומחים במערב, ובאותה שנה הביס צבאו הקומוניסטי של מאו דזה-דונג את הקואומינטנג בפיקוד צ'יאנג קאי שק, שבו תמכה ארצות הברית ובו השקיעה מיליונים רבים של דולרים.
ב-1950 פרצה מלחמת קוריאה, בה נלחמו צבא ארצות הברית, צבא קוריאה הדרומית וכוחות של האומות המאוחדות נגד צבאות קומוניסטיים של צפון קוריאה וסין.
במקביל לזעזועים הגאופוליטיים, נחשפו עוד פרשות ריגול.
בינואר 1950 הורשע אלג'ר היס, פקיד רם דרג במחלקת המדינה של ארצות הברית, כי שיקר בעדותו בפני ועדת הסנאט לפעילות אנטי אמריקנית כאשר טען שלא היה מרגל קומוניסטי (לא ניתן היה להאשימו ישירות בריגול, משום שחלה התיישנות על המעשים לכאורה עצמם).
באותה שנה, בבריטניה, הודה קלאוס פוקס כי ריגל לטובת ברית המועצות והעביר לה מידע על המחקרים במעבדות לוס אלמוס, במסגרת פרויקט מנהטן לפיתוח פצצה גרעינית, וכהמשך לשערוריות אלה נעצרו בני הזוג ג'וליוס ואתל רוזנברג בארצות הברית בחשד שהעבירו סודות הקשורים לתוכנית הגרעין של ארצות הברית לברית המועצות.
שניהם הוצאו להורג ב-1953. גל פרשיות הריגול לא הסתיים, והועצם עוד ב-1951 כאשר נחשפו שניים מחברי רשת קיימברידג' בבריטניה, גאי ברג'ס ודונלד מקלין.
השניים היו קציני מודיעין בכירים בשירות החוץ הבריטי, שערקו לברית המועצות כאשר הסתבר להם כי נחשפו כמרגלים.
מעבר לפרשיות הריגול המסעירות, היו כוחות נוספים, פחות דרמטיים וגלויים אך משפיעים לא פחות, שיצרו את האווירה המתאימה לעליית המקארתיזם.
פוליטיקאים שמרנים בארצות הברית נהגו במשך תקופה ארוכה לכנות רפורמות כלכליות וחברתיות, כמו חוקי הסדרה לעבודת ילדים ומתן זכות הצבעה לנשים חוקים "קומוניסטיים" או "מזימות אדומות".
נטייה זו התגברה בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הנשיא רוזוולט הוביל רפורמות רבות במסגרת ה"ניו דיל": רבים מהשמרנים ראו בניו דיל סוג של סוציאליזם או קומוניזם, וטענו שהמדיניות שמוביל הנשיא מושפעת מאוד מקובעי מדיניות קומוניסטיים שהיו בממשלו של רוזוולט.
המונח הלא מוגדר "השפעה קומוניסטית" רווח ברטוריקה של פוליטיקאים אנטי-קומוניסטים הרבה יותר מהאשמה בריגול או בפעילות מוגדרת אחרת.
ג'וזף מקארתי, ששמו הונצח בתיאור התופעה, נקשר לראשונה לאווירת האיום והפחד מפני הקומוניזם בנאום שנשא לפני מועדון נשים של המפלגה הרפובליקנית, ב-9 בפברואר 1950. במהלך הנאום הוציא מקארתי פיסת נייר, שעליה הופיעה, לטענתו, רשימה של עובדי מחלקת המדינה של ארצות הברית, שהם קומוניסטים ידועים.
מקארתי מצוטט כמי שאמר: נאום זה הביא להתעניינות עצומה של התקשורת והכשיר את הדרך להפיכתו של מקארתי לאחד מהפוליטיקאים המוכרים ביותר בארצות הברית.
השימוש המתועד הראשון במונח "מקארתיזם" היה בקריקטורה פוליטית שהתפרסמה בעיתון וושינגטון פוסט.
הקריקטורה צוירה על ידי הרברט בלוק (הרבלוק), והתפרסמה ב-29 במרץ 1950. הקריקטורה מציגה ארבעה מנהיגים רפובליקאיים מנסים לדחוף פיל (סמלה המסורתי של המפלגה הרפובליקנית) ולהביא אותו לעמוד על ערמה מתנודדת של עשרה דליי זפת, שהעליון שבהם נושא את הכתובת "מקארתיזם".
בלוק אמר מאוחר יותר שלא ראה ביצירת המונח משהו גאוני, אלא תיאור של סבל לאומי שקשה לתאר בדרך אחרת".
מספר רב של גופים עסקו בחקירות, עבור חברות קטנות וגדולות, שנועדו לגלות עובדים קומוניסטיים בכוח העבודה של חברה.
גופים אלה כללו ועדות, פנלים ו"וועדות לסקירת נאמנות".
הן הוקמו על ידי ממשלים פדרליים, מדינתיים ומקומיים, וגם על ידי גופי פרטיים.
הגופים העיקריים שעסקו בנושא בקונגרס היו ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, תת ועדת הסנאט לביטחון פנימי, וועדת הסנאט הקבועה לחקירות.
ועדות אלה ערכו בסך הכול 109 חקירות בשנים 1949–1954, גם בשיתוף ועדות אחרות.
ב-1947 פרסם נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, את הצו הנשיאותי 9835, שהורה על הפעלת תוכנית לביצוע ביקורת בקרב עובדי הממשל הפדרלי, לבדיקת נאמנותם.
עובד ממשל היה צפוי לפיטורים אם היה יסוד סביר להאמין שאינו נאמן לממשלת ארצות הברית.
טרומן, איש המפלגה הדמוקרטית, הונע כנראה לפרסום הצו בשל ניצחונם הסוחף של הרפובליקנים בבחירות לקונגרס שהתקיימו ב-1946, וחש צורך לתת מענה לביקורת הגוברת מצד גורמים שמרנים ואנטי-קומוניסטים.
כאשר נבחר דווייט אייזנהאואר לנשיאות ב-1953 חוזקו מבחני הנאמנות, ומאידך צומצמו אפשרויות הערעור של עובדים מפוטרים.
היירם בינגהאם השלישי, שכיהן כיושב ראש ועדת ביקורת הנאמנות של השירות האזרחי, התייחס אל החוקים החדשים, אותם היה מחויב לאכוף, בטענה ש"זו פשוט אינה הדרך האמריקנית שבה עושים דברים" (Just not the American way of doing things).
בשנה שלאחר מכן נשלל הסיווג הביטחוני של רוברט אופנהיימר, המנהל המדעי של פרויקט מנהטן ובאותו זמן יועץ לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
סיווגו של אופנהיימר נקבע ל"סודי ביותר" ב-1947, אך נשלל לאחר שימוע שנמשך ארבעה שבועות באקלים הפוליטי הקשה של 1954.
מבחני ביקורת נאמנות דומים נערכו בגופי שלטון רבים אחרים, בממשלי המדינות ובשלטון המקומי.
גם גופים עסקיים פרטיים ערכו מבחנים כאלה.
ההערכה היא שעד 1958 בערך כל עובד חמישי בארצות הברית נדרש לעבור בחינת נאמנות מסוג כלשהו.
אדם שאיבד את משרתו עקב תוצאות לא טובות בהערכה כזו מצא עצמו במצב בעייתי מאוד, וסיכוייו למצוא עבודה אחרת היו נמוכים.
מחלקת המשפטים של ארצות הברית החלה בניהול רשימה של ארגונים שהוגדרו "חתרניים" בתחילת 1942. ב-1948 הפכה הרשימה לפומבית, ואז היו בה 78 פריטים.
בשיאה מנתה הרשימה 154 ארגונים, ש-110 מתוכם זוהו כארגונים קומוניסטיים.
בהקשר של מבחני הנאמנות, חברות באחד מתוך הארגונים הללו נועדה להעלות שאלה, אך לא להוות הוכחה לחוסר נאמנות.
בספרה "רבים הם הפשעים: מקארתיזם באמריקה" (Many Are the Crimes: McCarthyism in America) מכנה ההיסטוריונית אלן שרקר את ה-FBI "המרכיב החשוב ביותר במסע הצלב האנטי-קומוניסטי".
עוד היא כותבת, שלאור המידע מתיקי ה-FBI שנחשף בשנות ה-70 של המאה ה-20 (מתוקף חוק חופש המידע בארצות הברית), מן הראוי היה לקרוא לתקופה "הובריזם" ולא "מקארתיזם".
זאת, מכיוון שראש ה-FBI ג'יי אדגר הובר, היה אחד מן האנטי-קומוניסטיים הקנאים ביותר ובעלי העוצמה הרבה ביותר.
הובר היה זה שעיצב את תוכנית הנאמנות והביטחון של הנשיא טרומן, ובדיקות הרקע של עובדי הממשלה בוצעו בידי סוכני ה-FBI.
זו הייתה אחת המטלות המרכזיות של הארגון, והדבר הוביל להגדלת מספר הסוכנים מ-3,559 ב-1946 ל-7,029 ב-1952. תחושת האיום הקיצונית מפני הקומוניזם שחש הובר, וההתייחסות השמרנית פוליטית לעדויות שנגבו על ידי סוכניו הביאה לפיטוריהם של אלפי עובדי ממשלה.
הובר עמד על כך שזהותם של המודיעים (שמסרו ידיעות על מי שנחשדו בקומוניזם) תישמר בסוד, ובשל כך רוב הנחקרים לא היו יכולים לחקור את מאשימיהם בחקירה נגדית ואף לא ידעו את זהותם.
במקרים רבים לא נאמר להם כלל במה הם מואשמים.
השפעתו של הובר התרחבה גם מעבר לתוכנית נאמנות-ביטחון.
השימועים שנערכו לעובדי הממשלה כדי לבחון את נאמנותם היו אמורים להיות חסויים, אך הובר הדליף מהם לוועדות הקונגרס.
מ-1951 עד 1955 ניהל ה-FBI "תוכנית אחריות", ובמסגרתה הופצו דיווחים אנונימיים מתיקי הארגון, על השתייכות של מורים, עורכי דין ובעלי מקצועות אחרים לארגונים קומוניסטיים.
עובדים רבים שהוצגו נגדם האשמות בדרך זו (שנקראו "מזכרים עיוורים", blind memoranda), פוטרו מיד וללא הליכים נוספים.
ה-FBI השיג ראיות לכאורה נגד חשודים גם בדרכים לא חוקיות, שכללו פריצה, פתיחת דואר והאזנות סתר.
אחת המטרות המועדפות על הובר הייתה אגודת עורכי הדין הלאומית (National Lawyers Guild, NLG), שחבריה היו אנשי שמאל והיו בין הבודדים שהיו מוכנים להגן על חשודים בתיקים הקשורים לקומוניזם.
משרדי הארגון נפרצו לפחות 14 פעמים בין 1947 ל-1951. המידע שהושג בפריצות אלה הועבר לפרקליטי התביעה, כדי שיידעו על אסטרטגיית ההגנה המתוכננת על ידי עורכי הדין של החשודים.
ה-FBI ניהל גם מבצעי הסתננות לא חוקיים, שבהם חדרו סוכנים סמויים לארגונים קומוניסטיים וארגונים בדלניים אחרים.
ב-1956 חש הובר תסכול גדל והולך מהחלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהטילו מגבלות על יכולתו של משרד המשפטים להעמיד לדין חשודים בקומוניזם.
הובר החל בתוכנית סודית שקיבלה את שם הקוד COINTELPRO, ובמסגרתה הושתלו מסמכים מזויפים שיצרו רושם כאילו איש מפתח בארגון הנחקר הוא מודיע של ה-FBI, הופצו שמועות באמצעות מכתבים אנונימיים, הודלף מידע מוטה לעיתונות, הוזמנו חקירות של רשות המיסים בארצות הברית (IRS), ועוד.
התוכנית המשיכה לפעול עד 1971.
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (House Committee on Un-American Activities, או House Un-American Activities Committee, בקיצור – HUAC) הייתה הוועדה הבולטת והפעילה בין ועדות הקונגרס בחקירות אנטי-קומוניסטיות.
הוועדה הוקמה ב-1938 ונקראה בתחילה "ועדת דייס" (Dies) על שם יושב הראש שלה, מרטין דייס.
דייס היה יו"ר הוועדה עד 1944, ובאותן שנים עסקה הוועדה בחקירת מגוון של "פעילות", כולל אלו של גרמנים אמריקנים שהיו תומכי הנאציזם במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, תוך זמן קצר העמידה הוועדה את הקומוניזם כאחד ממוקדי החקירה העיקריים, חקירות שהחלו כבר ב-1938. צעד חשוב לוועדה היה חקירתו של אלג'ר היס ב-1948, חקירה שהובילה למשפטו ולהרשעתו בעוון שבועת שקר.
חקירה זו שכנעה רבים בדבר היעילות של הוועדה בחשיפת חתרנות קומוניסטית.
לשיא תהילתה ופרסומה לשמצה הגיעה הוועדה כאשר חקרה את תעשיית הסרטים של הוליווד.
החל מאוקטובר 1947 החלה הוועדה לזמן להופעה בפניה תסריטאים, במאים, מנהלים ובעלי תפקידים אחרים בתחום, כדי שיעידו על השתייכותם למפלגה הקומוניסטית, על קשריהם עם חברים אחרים במפלגה, או על תמיכתם בעקרונות הקומוניזם.
אחת השאלות בשימועים אלה התפרסמה כ"שאלת $64" (על שם תוכנית הרדיו המפורסמת מאותה תקופה, שמאוחר יותר הפכה לתוכנית טלוויזיה): "האם אתה כיום, או היית פעם, חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית"?
בין העדים שזומנו על ידי הוועדה היו עשרה שהחליטו לא לשתף פעולה.