tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רודוס הציבה 18 ספינות מלחמה, פרגמון 30 ומרומא הגיעו 40. נאביס הובס בקלות, והכוח המשולב החל להשחית את היישובים מסביב לספרטה.
נאביס הציע שלום, אולם בעלי הברית של פלמינינוס דרשו את סילוקו הסופי מהשלטון בספרטה.
אולם פלמינינוס הצביע בפניהם על הקושי הרב הכרוך במצור ממושך על ספרטה, והם נאלצו לקבל את דעתו.
פלמינינוס דרש ויתור מלא על ארגוס ולהחזיר לעיר כל שהיה שייך לה, לרבות עבדים.
הצי הספרטני יפורק ויצומצם לכדי 2 ספינות קלות בלבד.
יהיה על נאביס להשיב גולים ושבויים מהערים שהן בנות ברית של רומא, הוא יאפשר לנשים וילדים ספרטנים להתאחד עם אבותיהם הגולים שמחוץ לעיר.
ייאסר על נאביס לבנות מבצרים או חומות אפילו בתוככי ספרטה עצמה.
הוא יאלץ למסור לרומא חמישה בני ערובה ביניהם בנו, וישלם מאה כיכרות כסף מיד ועוד ארבע מאות בתשלומים שנתיים.
נאביס ניסה בתחילה להתמקח, אולם כשהחיילים הרומאים החלו לזרום לתוך ספרטה, נכנע מיד.
בשנת 191 לפנה"ס הוא שימש כיועצו הצבאי של הקונסול מאניוס אקיליוס גלבריו במהלך מלחמת אנטיוכוס (שהתנהלה ברובה ביוון), ומחה בפניו על חופש הפעולה שהוא מתיר למלך מוקדון, שהפך לבן ברית נאמן לרומא.
כמו כן הוא הציל את חלקידיקי מזעמו של הצבא הרומי, ופלוטרכוס מספר שלכבוד מעשה זה הקדישו לו החלקידיקים מבני ציבור רבים, ושעד ימיו נהוגים בכלקידיקי פולחנות דתיים לכבודו.
כמו כן מספר פלוטרכוס שבאחת הפעמים סיפרו לו האכאים על מגוון החיילים שיש לאנטיוכוס השלישי.
פלמינינוס הגיב בסיפור משלו: פעם הוא התארח בביתו של חבר, וזה הגיש לפניו מגוון גדול של בשרים.
פלמינינוס שאל אותו מאין לו כל כך הרבה סוגי בשרים, והחבר השיב שהכל למעשה בשר חזיר, אולם כל חלק בושל בצורה שונה.
כך גם אנטיוכוס, חייליו כולם סורים, אולם חמושים בצורה שונה.
בשנת 189 לפנה"ס, הוא נבחר לקנסור.
בשנת 183 לפנה"ס יצא לביתיניה כדי להפסיק מלחמה בין פרוסיאס הראשון, מלך ביתיניה לבין פרגמון.
הוא נדהם לגלות בחצרו של פרוסיאס אורח לא צפוי, חניבעל ברקה המפורסם, יוזם המלחמה הפונית השנייה, אשר רומא חיפשה בנרות.
פרוסיאס סירב בתחילה להיכנע לדרישותיו של פלמינינוס להוציא את חניבעל להורג ולבגוד באורחו, אולם משלחצו עליו הרומאים נכנע והסכים, ושלח את אנשיו לכתר את ביתו של חניבעל.
כאשר ראה חניבעל שביתו מכותר הוא העדיף להתאבד.
על פי האגדה, מספרים כי משפטו האחרון היה: "הבה נשחרר את הרומאים מעול ציפייתם הממושכת למותו של איש זקן".
סביר להניח שמת סביב שנת 174 לפנה"ס.
טיטיוס סרולטוס הידוע גם כעקרב צהוב ברזילאי (שם מדעי: Tityus serrulatus) הוא מין של עקרב דרום אמריקאי ממשפחת העקצניים החי בטבע רק ביערות הגשם וגם בערים של ברזיל.
עקרב זה נחשב לאחד העקרבים המסוכנים ביותר בעולם, לצד העקצן הצהוב החי בישראל והמסוכן ביותר באמריקה הדרומית.
אורכו של עקרב זה 5–7 ס"מ והוא בעל גפיים וזנב צהובים - אזהרה על ארסו הקטלני.
הוא בעל שמונה רגליים פרוקות וגוף שצבעו חום כהה.
הזנב מורכב ממספר בליטות מעוקלות ובקצהו עוקץ המקופל אחורה.
עם זאת בעת איום הזנב יכול לנוע מהר מאוד קדימה ולעקוץ.
הצבתות שלו ארוכות וזקורות מצידי הגוף, עוזרות לאחוז בקורבנו אך לא להרוג.
לעקרב גפי פה דמויי-ניבים העוזרים לו לאכול את קורבנו.
מין זה בדרך כלל מביא צאצאים ברביית בתולים.
העקרב הוא יצור לילי המחפש בעיקר חרקים כמו תיקנאים וחגבאים למאכל והוא יכול לשרוד חודשים ללא מזון, בהתאם לחילופי החומרים האיטיים שלו.
בדרך כלל הוא נמנע מאנשים ויעדיף להתרחק אם מאיימים עליו.
אולם עקרבים אלה התגלו לאחרונה בסאו פאולו ואזורים נוספים ברחבי ברזיל בשכיחות גבוהה, מה שמעלה את המפגשים עם אנשים.
הדבר נגרם כתוצאה מכריתת היערות בהם הוא חי ועקב התרבות של תיקנים וטרף דומה באשפתות של הערים.
המפגשים העיקריים מתרחשים בערים שונות ובפאתי שכונות ובתים.
מרבית התקיפות הגיעו מדרום ודרום-מזרח ברזיל, ורק מעטות מהצפון.
בברזיל הוא מתקיף יותר מאשר נחשים ארסיים ועכבישים.
עקרב זה הוא מהמינים הקטלניים בעולם.
הארס שלו גורם להתקפים חזקים, כאבים, הזעה, בחילות והקאות, כאבי בטן, חום, היפרגליקמיה וגם לאירועים לבביים.
הוא יכול להרוג אם הארס מגיע לכלי הדם והריאות, שם הוא יכול לגרום לחנק.
לעיתים נדירות מתרחשת פגיעה במערכת העצבים.
מרבית ההרוגים הם ילדים או קשישים, כששיעור המוות הוא 1–2%.
דבר זה הופך אותו לקטלני שבעקרבים של ברזיל ואחד מהקטלניים בעולם כולו.
טיטי נחושתי (שם מדעי: Plecturocebus cupreus) הוא מין של פרימט החי באמריקה הדרומית במדינות פרו וברזיל.
אורכו של הטיטי הנחושתי עד 80 סנטימטרים כשחצי מהאורך מהווה הזנב ומשקלו 1 קילוגרם.
פרוותו של הטיטי שעירה ובצבע אדום נחושתי (זה מקור שמו של הקוף) כשהזנב בצבע שחור-לבן.
בלילה ואפילו ביום שכמזג האוויר חם מדי הטיטי נח על העצים.
הטיטי הנחושתי חי בקבוצות גדולות הכוללות את הזכר, הנקבה והצאצאים שלהן.
לעיתים הם חיים בקבוצות הכוללות גם קופים אחרים כמו מרמוסטים וקופי טמרין.
הטיטי הנחושתי חי ביערות הגשם של אמריקה הטרופית וניזון בעיקר מפירות יער, עלים, פירות הפיקוס, חרקים וביצים.
עונת הרבייה היא מיולי עד נובמבר ולאחריה נולד צאצא אחד לאחר 4 חודשי היריון.
תוחלת החיים של הטיטי הנחושתי בטבע אינה ידועה אך בשבי תוחלת החיים היא עד 26 שנים.
הטורפים של הטיטי הנחושתי כוללים עופות דורסים גדולים כמו ההרפיה (עוף), עיט נצי אורמטי, עיט גואני מצויץ, בזי יערות, חנקיים כמו רב-חנק אזמרגדי ורב חנק מצוי, יגוארים והסמור טאירה.
חברת טיטוס הייתה חברה צרפתית שעסקה בייצור ושיווק משחקי וידאו ומחשב.
החברה הוקמה בשנת 1985 בעיר לני סור מרן שבצרפת, על ידי הרב ואריק סיאן (caen).
החברה פיתחה שלל משחקים בסוגות שונות הכוללים גם: משחקי מרוץ, הרפתקאה, אקשן, ופלטפורמה למגוון רחב מאוד של פלטפורמות, כגון: דוס, ZXspectrum, AMIGA, קומודור 64, נינטנדו 64, פלייסטישן 2, XBOX ול־GBA.
בשנת 2004 הודיעה החברה על פשיטת רגל, ונסגרה כעבור זמן קצר בשנת 2005.
לחברה יש מספר משחקים מפורסמים כמו פרהיסטוריק שיצא בשנת 1991 ומשחק ההמשך, שזכו לפופולריות רבה, ולחידושים וגרסאות נוספות כולל לאנדרואיד ואף ניתן להורדה בחינם למנויי נינטנדו סוויץ.
משחק מפורסם נוסף היה על טיטוס השועל, משחק פלטפורמה־הרפתקאות, ודמותו שימשה כקמע של החברה.
גם המשחק הנסיך הפרסי 2 לגרסת SNES פותח על ידם, וזכה להצלחה ולקהל מעריצים גדול.
רוב משחקי החברה בארץ שווקו על ידי חברת מיראז', והמשחקים המפורסמים ביותר שלהם היו Crazy Cars 3, The Blues Brothers, Titus the Fox, ו־Blues Brothers 2000.
וליבר ( נולד ב-12 במרץ 1962) הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של "האיש בשחור" בסדרה אבודים, סיילס אדמס בסדרה דדווד, ג'ימי או'פלן בסדרה ילדי האנרכיה, והתפקיד הראשי דמותו של הארי בוש בסדרת הטלוויזיה "בוש" והספין-אוף "בוש: מוֹרשת".
הוא מוכר גם בזכות שיתופי הפעולה שלו עם הבמאי והשחקן בן אפלק, כששיחק בסרטיו נראתה לאחרונה (2007), גנב עירוני (2010), ארגו (2012), וחי את הלילה (2016).
אביו, ניל וליבר, היה צייר נופים אמריקאי ידוע, שהיה פרופסור לאמנות באוניברסיטת ייל לפני שמונה לדיקן בית הספר לאמנות באוניברסיטת פנסילבניה.
אמו, נורמה קריפס, הייתה מאיירת אופנה.
וליבר למד דרמה באוניברסיטת ניו יורק בתחילת שנות ה-80 לפני שהחל את הקריירה שלו בטלוויזיה ובקולנוע.
במהלך לימודיו נרקמה חברות בינו לבין השחקן אדם סנדלר במסגרת שיעור לכתיבת קומדיה.
בנוסף, הוא הופיע בסרטו של מייקל ביי רובוטריקים 4: עידן ההכחדה בשנת 2014.
בטלוויזיה, וליבר השתתף במספר סדרות, כולל תפקיד חוזר כרופא בסדרה NYPD Blue, והיה אחד מכוכבי סדרת הדרמה המשטרתית של CBS, Brooklyn South.
כמו כן, הוא ידוע בזכות גילום הדמות החוזרת של סיילס אדמס בסדרת ה-HBO דדווד.
הוא גילם את "הנציג" בשני פרקים של הסדרה נמלטים, שיחק את קייל הוליס (המכונה גם הכומר אורסון פארקר) בסדרה Life, והופיע בגמר העונה החמישית של אבודים בתור "האיש בשחור", תפקיד אותו המשיך לגלם גם בעונה השישית והאחרונה.
בשנת 1999 הופיע בפרק של הסדרה מגע של מלאכים בשם "הדייר", שם גילם אדם שהיה תחת שליטתו של שד.
בשנת 2002 שיחק את דמותו של אנס בסדרה חוק וסדר: מדור מיוחד.
וליבר הצטרף לסדרה ילדי האנרכיה בעונה השנייה בתור ג'ימי או'פלן, ברון נשק אירי.
בשנת 2009 הוא החל לגלם את דמותו של התובע גלן צ'יילדס, יריבו של הדמות הראשית של כריס נות', בסדרה האישה הטובה.
הוא הופיע בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה הפוסט-אפוקליפטית הספינה האחרונה של רשת FX בעונותיה הראשונות, שם גילם את דמותו של ת'ורוולד, מנהיג לוחמי מחתרת בעולם המוכה במגפה גלובלית.
הוא שיחק את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה בוש מאולפני אמזון.
הסדרה מבוססת על הספרים מאת מייקל קונלי על הבלש הארי בוש.
העונה הראשונה יצאה לשידור באמזון פריים וידאו ב-13 בפברואר 2015. הסדרה חודשה לעונה שביעית ואחרונה בפברואר 2020. הסדרה זכתה לספין-אוף בשם בוש: מוֹרשת במאי 2022, שבו הדמות הראשית, הארי בוש, עוזב את המשטרה והופך לחוקר פרטי, כאשר בתו, מדליין (בגילומה של מדיסון לינטז), הופכת לשוטרת טירונית בלוס אנג'לס.
וליבר אף השתתף בהופעת אורח כקפטן של האימפריה בסדרת דיסני+ המנדלוריאן.
וליבר הקריא מספר ספרי שמע, כולל סדרת המערבונים מאת רוברט ב.
פארקר (אפאלוזה, גופרית, שטן כחול עיניים ו-סוס הברזל).
בנוסף, הוא הקריא מספר ספרים מסדרת הבלש הארי בוש מאת מייקל קונלי, כולל החצייה, החדר הבוער ו-הצד הלא נכון של הפרידה.
וליבר היה נשוי חמש פעמים (ארבעה נישואים הסתיימו בגירושין, ואחת הסתיימה במות אשתו).
הוא מאורס כיום לסמנתה אדג'.
הוא חשף במספר ראיונות את הקשר שבין חוויותיו האישיות של אובדן לבין האופן שבו הוא מפרש את דמותו של הארי בוש.
שנההפקהתפקידהערות1990מטלוק (Matlock)ג'וני באוארפרק: "The Narc"1992פרקליטי אל איי (L.A.
טיטוס הוא אחד משלושים הטיראנים, רשימה של חומסני שלטון רומאים שקובצה על ידי המחבר-העורך של קובץ הביוגרפיות הקיסריות "היסטוריה אוגוסטה", שלעיתים קרובות אינו אמין.
בביוגרפיה זו של טיטוס מסופר כי הוא מרד נגד מקסימינוס תראקס, קיסר רומי ששלט בין השנים 235–238, לאחר המרד של מגנוס.
כיום מאמינים כי הביוגרפיה שלו היא רמייה, וכי ייתכן שהוא מבוסס על אדם בשם טיטוס קווארטינוס, שנזכר על ידי ההיסטוריון הרודיאנוס.
על פי ה"היסטוריה אוגוסטה", טיטוס היה טריבון של המורים, שהודח על ידי מקסימינוס והועבר לתפקיד אזרחי.
לאחר שדוכא המרד של מגנוס, טיטוס, מחשש לחייו, תפס את השלטון באי-רצון, וחייליו כפו עליו את הקיסרות.
מהלך זה של התקסרות, במידה ונערך, התרחש כפי הנראה באפריל 235. טיטוס שלט במשך שישה חודשים, וה"היסטוריה אוגוסטה" מציינת שהוא ראוי לשבחים הן על פועלו בענייני הבית והן בעסקי החוץ, אך בסופו של דבר מקסימינוס דיכא את המרד והרג את טיטוס.
גם אשתו של טיטוס, קלפורניה, היא בדיונית.
מסופר שבאה מבית האב הקייסוני (של הפיסונים), שהייתה כוהנת, ושפסל שלה, משיש וברונזה מוזהבת, הוצב במקדש ונוס.
עוד מסופר כי בבעלותה היו פנינים גדולות שהיו שייכות למלכת מצרים קלאופטרה השביעית, ומגש כסף מפורסם במשקל מאה ליברות, שעליו תבליט תולדות אבותיה מבית האב החשובה.
זוהי רמיזה לכך שהיא הייתה צאצאית של לוקיוס קלפורניוס פיסו קייסונינוס, הקונסול הרומי של שנת 148 לפנה"ס, וקרוב משפחה רחוק של קלפורניה, אשתו של יוליוס קיסר.
קשר זה מתפתח עוד יותר בשתי דרכים; ראשית, פסלה מתואר כממוקם במקדש ונוס גנטריקס (Venus Genetrix), שם יוליוס קיסר הציב פעם פסל של קלאופטרה.
שנית, בעלותה על פניני קלאופטרה גם מחזקת את תפקידה כדמות נשית המייצגת את הרומאיות (Romanitas) המסורתית, בהשוואה לבעלת הפנינים הקודמת, אשר הוצגה באופן מסורתי ככל דבר שסותר את הערכים הרומאיים.
גם העובדה שבידיה היו פניני קלאופטרה היא בדיונית, מאחר שפליניוס הזקן מספר שאחת הפנינים של קלאופטרה הומסה בחומץ וקלאופטרה שתתה אותה מול מרקוס אנטוניוס, בעוד שהשנייה הפכה לעגילים לפסל ונוס שעמד במקדש ונוס גנטריקס.
אין ראיות לכך שמשפחת הפיסונים עדיין הייתה קיימת במאה ה-3 לספירה, וקלפורניה זו היא ככל הנראה המצאה של המחבר, בשל רצונו לתבל את חיבורו בשמות גדולים.
טיטניום (Titanium) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Ti ומספרו האטומי 22. מתכת מעבר קלה, חזקה, מבריקה ועמידה בפני קורוזיה.
היסוד נקרא על שם הטיטנים מהמיתולוגיה היוונית.
על פני השטח של טיטניום נוצרת שכבה דקיקה של תחמוצת טבעית, אשר בדומה לאלומיניום מעניקה למתכת הגנה מצוינת מפני חמצון.
בשל זאת לטיטניום עמידות גבוהה בפני חמצון, הקרובה לזו של פלטינה.
בזכות שכבת התחמוצת הטבעית טיטניום עמיד בפני תמיסות דלילות של חומצה כלורית וחומצה גופרתית, תמיסות של כלור, ורוב החומצות האורגניות.
עם זאת, חומצות חזקות תוקפות טיטניום במהירות.
לטיטניום נקודת היתוך גבוהה וחוזק דומה לפלדה (וקלה יותר ב-45% ממנה), היא כבדה ב-60% מאלומיניום אבל חזקה פי שניים ממנו.
תכונות כמו אלו הופכות את הטיטניום למתכת שימושית מאוד.
טיטניום הוא אחד היסודות היחידים הבוערים בסביבת חנקן, ב-800°C, ובאטמוספירת חנקן, הוא מתרכב איתו לטיטניום חנקני.
טיטניום דו-חמצני מתרכב עם מים ליצירת חומצה טיטנית:H4TiO4.
ניסויים הראו שטיטניום טבעי הופך להיות מאוד רדיואקטיבי לאחר הפצצה באלומת דאוטרונים, ופולט פוזיטרונים וקרינת גמא.
הפקת טיטניום מתבססת כיום על תהליך קרול.
בתהליך זה, עפרת טיטניום (בעיקר אילמניט או רוטיל) עוברת חיזור ראשוני באמצעות אבקת פחם, במכל הגבה בטמפרטורה של כ-1000 מעלות צלזיוס.
אז מוזרם לתערובת התגובה גז כלור (Cl2) ליצירת טיטניום ארבע-כלורי (TiCl4) - שהוא נוזל נדיף מאוד, המבודד מהמערכת באמצעות זיקוק מפריט.
בשלב הבא, הטיטניום הארבע-כלורי (TiCl4) מועבר למכל תגובה אחר, העשוי פלדת אל-חלד, בו הוא מחוזר על ידי מגנזיום או נתרן נוזלי, המוכנסים בעודף סטוכיומטרי של כ-20%, בטמפרטורה של כ-850 מעלות צלזיוס.
לקראת סוף המאה ה-19 הוחל בהפקה מסחרית של מינרלים מבוססי טיטניום בדרום מזרח פנסילבניה.
באותה תקופה הופקו גם כמויות קטנות של רוטיל בצפון קרולינה ובג'ורג'יה.
בשנת 1901 בהפקה נרחבת של רוטיל בווירג'יניה לצורך יצירת כימיקלים מטיטניום ולצביעת קרמיקות.
בשנת 1916 הוחל בהפקה של טיטניום בפלורידה לצורך ייצור טיטניום ארבע-כלורי עבור קליעים נותבים, זיקוקים ומסך עשן.
עד 1946 לא השתמשו בטיטניום כמתכת מחוץ למעבדות.
רק לאחר שוויליאם ג'סטין קרול הוכיח שאפשר להפיק טיטניום בצורה מסחרית, השתנה המצב, ובסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הוחל בהפקה של טיטניום בכמויות מסחריות ובתכנון השימוש בו בתעופה, בבניית אוניות ובמתקני התעשייה הכימית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל שימוש נרחב בטיטניום בייצור מטוסים, ובתחילת שנות ה-60 כל מטוסי הסילון החדישים כללו פסי חיזוק מטיטניום.
באותן שנים רוב הטיטניום ששימש את התעשייה הופק בקנדה.
בתעשיית מכוניות על: מארז גוף דגם ה"GTA ספאנו" בנוי מיציקת סיבי פחם בתוך גוף הרכב, שזורים עם טיטניום וקוולאר.
טיטניום דו-חמצני (TiO2) משמש בתור פיגמנט לצבעים, נייר וחומרים פלסטיים.
צבעים שמכילים טיטניום דו-חמצני הם רפלקטורים מצוינים לקרינת אור תת-אדום, ומשמשים כחומרי צביעה במתקנים אסטרונומיים.
בין הצבענים מבוססי הטיטניום נכללים לבן טיטניום וצהוב ניקל טיטניום.
בזכות התכונות המצוינות של הטיטניום, סגסוגות טיטניום משמשות לבניית צוללות, רכב חלל, מטוסים, רוטורים של מסוקים, תחמושת, ספינות, חלליות, קוצבי לב, אפודי מגן, תכשיטים, שתלים דנטליים ומפרקים תחליפיים, שלדות אופניים ומחבטי גולף.
טיטניום משולב לעיתים קרובות עם אלומיניום, עם ונדיום עם נחושת, עם ברזל, עם מנגן, עם מוליבדנום וכן עם מתכות אחרות.
סגסוגת של טיטניום וונדיום משמשת לציפוי מטוסים.
אחת הסגסוגות הנפוצות ביותר היא Ti-6Al-4V, המכונה בקיצור Titanium-6-4, והיא כוללת 6% משקלי של אלומיניום ו-4% משקלי של ונדיום (והיתר טיטניום).
יתרונות בניית צוללות מטיטניום משמעותיים ביותר.
צוללות טיטניום עומדות בלחצים גבוהים פי 2 ויותר מצוללות פלדה.
חומר זה הוא החומר המוביל ממנו מייצרים שתלים אורתופדיים.
היתרון בשימוש בטיטניום לצורך זה הוא שחומר זה אדיש מבחינה כימית ומתקבל באופן טוב על ידי גוף האדם.
כמו כן, חוסר המגנטיות שלו מאפשרת למושתלים להיבדק במכונות MRI ללא בעיות.
בזכות העמידות נגד מי ים, טיטניום משמש בתור חומר גלם למדחפים בסירות ובספינות.
טיטניום משמש ליצירת אבני חן מלאכותיות.
טיטניום דו-חמצני נמצא בתכשירי הגנה מהשמש.
ליצירת תכשיטים שונים, שעונים ומשקפיים, וכן להחדרת פירסינג, מכיוון שאינו גורם לאלרגיה, בניגוד לניקל למשל.
טיטניום ניטריד, TiN משמש למגוון יישומים במיקרואלקטרוניקה בהם דרוש מוליך עם עמידות לטמפרטורות גבוהות.
בפרט, טיטניום ניטריד משמש בתור אלקטרודת השער בהתקני MOSFET מדורות מתקדמים (בעלי מקדם דיאלקטרי גבוה, החל משנת 2007).
טיטניום משמש בסוג מסוים (ולא נפוץ) של משאבות ואקום גבוה מאוד (UHV) המכונות Titanium sublimation pump, או משאבות TSP.
טיטניום התגלה לראשונה ב-1791 באנגליה על ידי הכומר של קהילת קרייד (Creed), ויליאם גרגור, שהיה גאולוג חובב.
הוא זיהה את נוכחותו של היסוד החדש במינרל אילמניט כשמצא חול שחור ליד נחל בסמוך לכפר מאנאקן (Manaccan) שבמחוז קורנוול באנגליה ושם לב כי חול זה נמשך למגנט.
אנליזה של החול העלתה נוכחות של שתי תחמוצות מתכתיות, תחמוצת ברזל (שהסבירה את המשיכה למגנט), ו-45.25% של תחמוצת מתכתית לבנה שהוא לא הצליח לזהות.
בהבחינו כי התחמוצת הבלתי מזוהה מכילה מתכת שתכונותיה לא תאמו לאף אחד מהיסודות הידועים, דיווח גרגור על ממצאיו ל"חברה הגאלוגית המלכותית של קורנוול" ובמגזין המדע הגרמני "Crell's Annalen".
בערך באותו הזמן, הפיק פרנץ יוזץ מילר חומר דומה, אך לא יכול היה לזהותו.
התחמוצת התגלתה במקביל ובאופן עצמאי על ידי הכימאי הגרמני, מרטין היינריך קלפרות, ב-1795 במינרל רוטיל מהונגריה.
קלפרות גילה כי המינרל מכיל יסוד חדש שאותו כינה טיטניום על שם הטיטאנים במיתולוגיה היוונית.
לאחר ששמע על התגלית המוקדמת יותר של גרגור הוא השיג דגימה מה"מאנאקניט" ואימת שהיא הכילה טיטניום.
מיום גילויו היה קשה להפיק טיטניום טהור ממכרות.
טיטניום טהור (99.9%) הופק לראשונה ב-1910 על ידי מאתיו א.
האנטר כשהוא חימם טיטניום 4 כלורי (TiCl4) עם נתרן בטמפרטורה של 700–800 מעלות צלזיוס.
טיטניום הוא היסוד התשיעי הכי נפוץ בקרום כדור הארץ (0.6% מהמסה) ומהווה חלק מסלעים, ממכרות ברזל וממינרלים רבים.
טיטניום התגלה במטאוריטים וכמו כן על השמש.
סלעים שהוחזרו מהירח על ידי אפולו 17 הכילו 12.1% טיטניום דו-חמצני (TiO2).
טיטניום נמצא גם בצמחים ובבני אדם.
טיטניה הוא הירח הגדול ביותר של אורנוס.
טיטניה נתגלה על ידי ויליאם הרשל ב-11 בינואר 1787.
מקור השם "טיטניה", כיתר שמות ירחי אורנוס, הוא במחזות שייקספיר ואלכסנדר פופ.
טיטניה היא מלכת הפיות במחזה "חלום ליל קיץ".
ישנו גם אסטרואיד הנקרא 593 טיטניה.
טיטניה מורכב מכחמישים אחוזים של קרח מים, כשלושים אחוזים של סלע צורני והיתר תרכובות אורגניות דמויות מתאן.
הפרט הבולט על פני השטח הוא הגיא הענקי אשר מגמד את הגרנד קניון על פני כדור הארץ, ומשתווה לואליס מארינריס על מאדים ולשקע איתאקה על טתיס, ירחו של שבתאי.
טיטניק הייתה אוניית נוסעים בריטית, הגדולה והמפוארת בעולם בשעתה ומכאן גם שמה (מאנגלית: "עצוּם", "ענק").
אף על פי שסברו כי אוניית ענק משוכללת ומתקדמת שכמותה לעולם לא תטבע, טבעה ה"טיטניק" ב־15 באפריל 1912 במהלך הפלגת הבכורה שלה, לאחר שהתנגשה בקרחון באוקיינוס האטלנטי כאשר הייתה במסעה מסאות'המפטון, אנגליה אל ניו יורק, ארצות הברית.
מתוך 2,208 נוסעי האונייה (מספר הכולל צוות ונוסעים), נספו באסון 1,496 בני אדם, בהם מפורסמים רבים, ורק 712 ניצלו.
טביעתה של ה"טיטניק" התקבלה בתדהמה בקרב הציבור, ומאמצים רבים נעשו בשנים שלאחר מכן כדי לוודא שהאסון לא יישנה.
בעקבות מסקנות שעלו בחקירת האסון, עודכנו נוהלי הבטיחות הבינלאומיים של כלי שיט ונוסעי ים.
בתחילת שמה הרשמי של ה"טיטניק" הופיעו ראשי התיבות "RMS" כדי לציין את היותה אוניית דואר מלכותי ("Royal Mail Ship"), נוהג מקובל באותם ימים שהעיד על אמינותה.
"טיטניק" הייתה השנייה מבין שלוש אוניות פאר עצומות ממדים שנבנו עבור חברת "וייט סטאר ליין" – "אולימפיק", "טיטניק" ו"בריטניק" (שלושתן היוו את "סדרת האוניות אולימפיק" שנקראה על שם האונייה הראשונה) שנבנו כדי לאפשר לחברת "וייט סטאר ליין" להתחרות באוניות "לוסיטניה" ו"מאוריטניה" של חברת "קונארד ליין" יריבתה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התנהלה תחרות בין חברות הספנות על הנתיב האטלנטי.
במשך זמן רב, שלטה בריטניה ללא עוררין בתחום האוניות המהירות.
לקראת סוף המאה ה־19, נבנו בגרמניה אוניות מהירות יותר בסיוע הממשלה, עד כי חברת "וייט סטאר ליין" נותרה מאחור.
"קונארד ליין" פנתה לממשלת בריטניה וביקשה סיוע להתמודד עם האיום הגרמני על נתיב הספנות, וכך הצליחה לבנות את אוניות הדגל שלה "לוסיטניה" ו"מאוריטניה".
האוניות הללו היו מהירות במיוחד, יחסית לאוניות בעת ההיא, וגם מפוארות ונוחות.
חברת "וייט סטאר ליין" לא זכתה לאותו סיוע, כיוון שנרכשה על ידי חברה אמריקנית ברשותו של ג'ון מורגן (International Mercantile Marine Company).
כנגד האוניות של "קונארד ליין", חברת "וייט סטאר ליין" החליטה להשיק את שלוש אוניות הדגל שלה.
אוניות אלה אמנם היו מאוד מהירות, אך לא נועדו להתחרות בהיבט זה באוניות אחרות – הן התעלו עליהן ביתר נוחות ופאר.
שלוש האוניות נבנו על פי הטכנולוגיה החדישה ביותר באותם ימים.
האונייה הראשונה, "אולימפיק", החלה לפעול ומתכנניה למדו ממנה על כל הפגמים והבעיות שהתגלו בהפלגותיה.
פגמים אלה תוקנו מלכתחילה ב"טיטניק", שנבנתה כך שתהיה זהה ל"אולימפיק", אולם עם שיפורים ותוספות.
בימי הפלגתה הראשונים של ה"טיטניק", הצוות בראשותו של הארכיטקט הראשי של מספנת , (שהפליג בה כדי לפתור כל בעיה שיכולה לצוץ) הופתע לגלות עד כמה מעט פגמים ובעיות נחשפו.
על ה"טיטניק" אמרו שהיא בלתי־ניתנת לטביעה.
שאננות זאת לא אפיינה רק את ההתייחסות ל"טיטניק" אלא גם אל כל האוניות הגדולות של אותה תקופה.
ביטחון מופרז זה נבע מהצלחה ממושכת של השיט בנתיב הספנות ב.
מעט מאוד אוניות נפגעו, ואלה שנפגעו הצליחו להחזיק מעמד מספיק זמן עד שבאו לחלץ אותן.
קברניטה המיועד של ה"טיטניק", אדוארד סמית', אמר בראיון בשנת 1907, זמן רב לפני הפלגת הבכורה: "...אני לא יכול לדמיין שום מצב שיגרום לספינה לטבוע...
בניית ספינות מודרנית, התקדמה מעבר לכך."
ה"טיטניק" תוכננה במיוחד כדי לעמוד בתנאים הקשים של צפון האוקיינוס האטלנטי, ועל־כן הורכבה המעטפת החיצונית שלה מ־2,000 יריעות פלדה גמישות וחזקות.
שלושה מיליון מסמרות מברזל ריקוע ומפלדה חיברו את כל החלקים.
אורכה של ה"טיטניק" היה 269 מטרים (כמעט פי 4 מאורכו של מטוס בואינג 747), רוחבה המרבי – 28 מטר, גובהה מקו המים ועד לסיפון הראשי – 18 מטר ועד קצה הארובות כ־53 מטר.
לאונייה היו 29 דודי קיטור (שסיפקו כ־46,000 כוח סוס) והיא יכלה להגיע למהירות של 23 קשר (43 קילומטר לשעה).
על מנת להניע את האונייה, נדרשו 58 פועלים לדחוף פחם ללא הפסק לתוך 159 כבשנים.
היא יכלה לשאת 3,327 נוסעים ואנשי צוות.
ה"טיטניק" הייתה מפוארת לא פחות מכפי שהייתה גדולה.
עבור הנוסעים במחלקה הראשונה היה לובי מפואר וסוויטות.
במתקני האונייה נכללו ספרייה, מגרש סקווש, בריכת שחייה ומרחץ טורקי.
חדרי המחלקות השנייה והשלישית יכולים היו להיחשב למחלקה ראשונה באוניות אחרות.
ה"טיטניק" צוידה באמצעי הבטיחות החדשים ביותר, לרבות 15 מחיצות אטומות למים שמחוברות על ידי דלתות חשמליות ומשוכללות.
כאמצעי בטיחות במקרה של פריצת דופן האונייה, ה"טיטניק" חולקה ל־16 מדורים, אשר המעברים ביניהם נסגרו הרמטית על ידי מגנטים בלחיצת כפתור אחת על גשר הפיקוד.
פריצה מעבר לכך, כפי שקרתה בפועל, הייתה גורמת בכל מקרה לנטייה חזקה של האונייה ולגלישת מים למדורים נוספים מעל למחיצות ההפרדה.
למקרה חירום צוידה ה"טיטניק" ב־20 סירות הצלה בלבד, כמות המספיקה לכמחצית מכל הנוסעים ואנשי הצוות.
עם זאת, מספר סירות ההצלה היה יותר מהנדרש לפי תקני הבטיחות של התקופה.
ל"טיטניק" היו 14 סירות תקניות, היכולות להכיל 65 אנשים כל אחת, עוד ארבע סירות מתקפלות, שיכולות לשאת 47 אנשים כל אחת, ועוד שתי סירות חירום שיכולות לשאת 40 אנשים.
"טיטניק" תוכננה כך שהייתה יכולה לשאת עד 48 סירות הצלה.
אבל לבסוף הוחלט רק על 20 סירות, מספר הגדול מהמינימום הנדרש על פי תקני הבטיחות באותם ימים.
מאחר שהים באטלנטי הצפוני סוער ברובו עם גלים גבוהים, התכנון היה שעשרים הסירות יעבירו את הנוסעים מאונייה אחת לאחרת, במקרה של טביעה.
כך גם הצוות תודרך בנוגע לסירות ההצלה.
פינוי של כל הנוסעים בבת אחת לסירות הצלה עד להגעת אוניה אחרת, נחשב למסוכן ביותר, ולכן הסתמכו על הארכת יכולת הציפה של האוניה הטובעת עד להגעת עזרה.
אם האונייה "קליפורניאן" הייתה נענית לקריאות החירום של ה"טיטניק", מספר הסירות היה יכול להספיק להציל את כל הנוסעים.
יש הטוענים שהסיבה העיקרית למיעוט הסירות הייתה הטענה שסירות נוספות היו מכערות את חזות האונייה והיו גורמות לצפיפות על הסיפונים, וכן גם הטענה שאין טעם בעוד סירות על אונייה ש"בלתי ניתנת לטביעה".
בניית ה"טיטניק" החלה ב־31 במרץ 1909 במספנות "הארלאנד אנד וולף" שבבלפסט, אירלנד.
מספנות אלו ליוו את חברת וייט סטאר ליין שנים רבות.
באותה מספנה גם נבנתה האולימפיק.
הצוות שבנה את ה"טיטניק", נאלץ להפסיק את עבודתו עליה מדי פעם, כדי לעזור לתקן את ה"אולימפיק" שנפגעה במהלך פעילותה.
הדבר גרם לעיכובים מסוימים בהשקתה של ה"טיטניק".
אנדרוז הקפיד להפיק לקח מכל תקלה של ה"אולימפיק" כדי לשפר את ה"טיטניק".
באותה התקופה גם הייתה שביתה גדולה של כורי פחם.
הדבר איים על כל חברות הספנות.
על מנת לא לגרום לעיכוב נוסף בהשקתה של ה"טיטניק", הושבתו כלי שיט נוספים של החברה כדי להעביר ל"טיטניק" את מצבורי הפחם שלהם.
במהלך הבנייה נהרגו 8 פועלים.
ב־31 במאי 1911 הורדה האונייה למים.
ב־31 במרץ 1912 הושלם עיצוב האונייה.
העיתונות, שבה דבק הביטחון המופרז שהפיצה חברת "וייט סטאר ליין", כינתה אותה "האונייה שלא מסוגלת לטבוע".
ה"טיטניק" הייתה האונייה הכי גדולה ומפוארת שנבנתה באותם ימים.
התנאים על האונייה היו טובים אפילו לאלה מהמעמדות הנמוכים יותר.
לחלקם, התנאים על האונייה היו טובים יותר ממה שהיו להם בבית.
גם בנושא המהירות, ה"טיטניק" הייתה מהירה מאוד, אף כי היו אוניות מהירות ממנה.
ב־10 באפריל 1912 יצאה האונייה מסאות'המפטון, בפיקודם של רב־החובל הוותיק אדוארד סמית' בן ה-62, ומהנדס המכונות הראשי גוז'ף בל, כשעל סיפונה מעט יותר מ־2,200 נוסעים ואנשי צוות וסירות הצלה ל־1,178 איש.
בדרך עגנה האונייה בנמלי שרבור בצרפת וקווינסטאון באירלנד.
בהפלגה היו 324 נוסעים במחלקה ראשונה, 285 נוסעים במחלקה שנייה ו־708 נוסעים במחלקה שלישית.
התפוסה הייתה כ־62% ואת הנוסעים שירתו 891 אנשי צוות.
המחיר לתא במחלקה הראשונה היה כ־60 ליש"ט, סכום השווה לכ־4,000 ליש"ט בתחילת המאה ה־21. הכרטיס הזול ביותר עלה שני ליש"ט לכיוון אחד, משכורת דו־שבועית של פועל בלתי־מקצועי באותה עת.
בין הידוענים בהפלגה היו כמה מגבירי ומפורסמי הדור – המיליונר ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי ורעייתו מדליין אסטור, התעשיין בנג'מין גוגנהיים, איש העסקים איזידור שטראוס שהיה מבעלי רשת חנויות הכלבו "מייסיס" ואשתו אידה שטראוס, אשת החברה מרגרט בראון ורבים אחרים.
ההפלגה התקיימה במעמד מנהל חברת וייט סטאר ליין, ברוס איסמיי.
כאשר יצאה ה"טיטניק" למסעה, נמסרה לרב־החובל תחזית שניבאה את הופעתם של קרחונים במסלול האונייה, אך הוא לא התייחס אליה ברצינות.
גם לאחר שבעת ההפלגה נמסרה לו תחזית נוספת, שהייתה ממוקדת מקודמתה, הוא לא הורה להוריד את מהירות האונייה, בשל נחישותו ונחישות מנהל חברת "וייט סטאר ליין" להפתיע בהגעה לניו יורק לפני הזמן הנקוב בלוח הזמנים.
מסיבה זו גם לא נערך תרגול הורדת סירות ההצלה, אף שהוראות הבטיחות חייבו לעורכו.
הלילה בו טבעה הטיטניק היה קר בצורה יוצאת דופן, והתנאים האקלימיים הקשו על איתור של הקרחונים.
ביום ההתנגשות (14 באפריל) ה"טיטניק" קיבלה שש אזהרות לגבי קרחונים, כולל אזהרה אחת מאונייה סמוכה ה"קליפורניאן", כשעה לפני ההתנגשות.
אך האלחוטנים (שלא היו שייכים לצוות האונייה אלא לחברת מרקוני, שהפעילה את הטלגרף האלחוטי) היו עסוקים בטיפול בהודעות השוטפות של הנוסעים, ולא העבירו את כולן הלאה.
ארבעה ימים לאחר צאתה של ה"טיטניק" להפלגת הבכורה שלה לניו־יורק, ב־14 באפריל 1912, צפו שני מלחים שהיו במגדל התצפית, שגובהו 29 מטר, קדימה ללא משקפות, שהיו נעולות בתא על הספינה (הימאי דייוויד בלייר שהחזיק במפתח לתא המשקפות, עזב את ה"טיטניק" לפני הפלגת הבכורה, ולקח איתו בטעות את המפתח).
בשעה 23:40 (לפי שעון האונייה) הבחין פרדריק פליט, שעמד על קן הצופה יחד עם רג'ינלד רובינסון לי, בקרחון בדיוק בחזית.
הוא דיווח על כך לקצין השישי שהעביר את המידע לקצין הראשון, ויליאם מרדוק, הקצין הבכיר בגשר הפיקוד, ומרדוק פקד על פנייה לשמאל תוך היפוך דחף המנועים, אך המאמצים נכשלו.
האונייה התנגשה בקרחון כאשר פנתה הצידה, והקרחון יצר בדופן הימנית חתך באורך של כ־60 מטרים ופרץ חמישה מהמדורים הקדמיים, וזאת כאשר האונייה תוכננה לספוג לכל היותר פריצה של ארבעה מדורים בחרטום.
בנוסף, ב־2005 התגלתה על ידי חוקרים העובדה שהאונייה לא נפגעה רק בצידה הימני אלא גם בתחתיתה שהייתה עשויה מפלדה כפולה.
כאשר נודעו ממדי האסון, וברור היה כי האונייה תשקע בתוך שעות ספורות, שידרו האלחוטנים אותות מצוקה לאוניות אחרות, אך היה זה באמצע הלילה והאלחוטנים של האונייה "קליפורניאן" הסמוכה ישנו.
נוסף על כך קברניט "קליפורניאן", סטנלי לורד, טען כי אכן ראה אונייה, אך היא, לטענתו, לא דמתה כלל ל"טיטניק", ותיאר אותה כ"ספינת נוסעים בינונית".
על פי ממצאיו של ההיסטוריון הבריטי טים מלטין, הלילה בו שטה ה"טיטניק" באזור המדובר היה לילה מטעה במיוחד מבחינה אסטרונומית, שכן כפי הנראה היה מדובר באשליה אופטית מוחשית של שבירה אטמוספירית ותנאי ראות לקויים.
לפיכך לא נקלטו אותות המצוקה ששיגרה ה"טיטניק" באותו הלילה.
נוסף על כך נמצא כי שכבות האוויר החם והקר הביאו לכדי תופעת הבהוב אשר הביאה לסברה מוטעית כי אותות המצוקה ששידרה ה"טיטניק" היו הבזקי אור אקראיים שהטעו את קליפורניאן.
מי שקלטו את האותות היו האוניות "קרפטיה", "מאונט טמפל", "פרנקפורט" ו"אולימפיק", אך כולן היו רחוקות מדי; "קרפטיה", הקרובה שבהן, הייתה במרחק של 58 מיילים ימיים מה"טיטניק", מה שדרש 4 שעות הפלגה על מנת להגיע.
בינתיים ניתנה הפקודה להוריד למים את סירות ההצלה, וניתנה ההוראה לנוסעים לרדת אליהן.
ברם, לא כל הנוסעים רצו לנטוש את הבטיחות הנראית של ה"טיטניק" לטובת הסירות הקטנות והשבירות למראה, ולכן הסירות הראשונות יצאו כשהן חצי־מלאות (בין 20 ל־30 איש).
סיבה נוספת לכך שהסירות לא מולאו עד תום הייתה ההוראה המפורסמת נשים וילדים תחילה, שבגללה חלק מן הקצינים לא הרשו לגברים להיכנס לסירות אף אם היה בהן מקום נוסף.
רק עם התגברות נטייתה של ה"טיטניק" לפנים החלו האנשים להבין שה"טיטניק" תשקע, והסירות האחרונות יצאו כשהן מלאות או כמעט־מלאות.
רוב הניצולים היו נוסעי המחלקה הראשונה והשנייה, שהיו קרובות יותר לסיפון, ולכן גם לסירות ההצלה.
על פי תקנות ההגירה של ארצות הברית, על הנוסעים מהמחלקה השלישית להיות מופרדים פיזית משאר הנוסעים.
על כן היו שבעה מעברים שחיברו את אזורי המחלקה השלישית לשאר האונייה ולאזור בסיפון עם סירות ההצלה.
רוב המעברים היו נעולים, על פי התקנונים של רשויות ההגירה.
על כן עבור הנוסעים במחלקה שלישית להגיע לסיפון היה כמעט בלתי אפשרי.
הדרך הישירה ביותר הייתה דרך טרקלין המחלקה השלישית, דרך הספרייה של המחלקה השנייה, למסדרון של המחלקה הראשונה שנמצאת מול חדרי הרופאים, עד לחדר האוכל של המחלקה הראשונה, ואז במעלה המדרגות עד לסיפון.
הארט, אחד הקצינים לקח על עצמו להוביל נשים וילדים מהמחלקה השלישית דרך אותם מעברים פתלתלים אל הסיפון.
הוא הצליח לעשות זאת פעמיים, עד שבפעם השלישית נעצר על ידי הקצין הראשון וצווה להצטרף לאחת מסירות ההצלה.
בניגוד לתפיסה הרווחת, לא היה ניסיון מכוון למנוע מהנוסעים של המחלקה השלישית להינצל, והיעדר מעבר בטוח נוצר כתוצאה מחוסר ארגון, הגאוגרפיה של האונייה, והתקנות של רשויות ההגירה.
כל הנוסעות של המחלקה השלישית שהצליחו לצאת לסיפון, הועלו מייד על סירות ההצלה.
המים שנכנסו אל בטן האנייה דרך החור שקרע הקרחון, משכו את חרטום ה"טיטניק" כלפי מטה ונשפכו מעל למחיצות שהפרידו את המדורים ממדור אחד למשנהו, וגרמו לאונייה לשקוע תוך כדי נטייה לכיוון החרטום, שהלכה והתגברה עם הזמן.
בשעה 2:00 בלילה המים הגיעו לסיפון העליון, ועשר דקות מאוחר יותר הירכתיים התרוממו מעל פני המים.
הם המשיכו להתרומם עוד ועוד, עד אשר שלדת ה"טיטניק" לא עמדה במשקל ונשברה לשני חלקים.
ירכתי ה"טיטניק" צנחו בעקבות זאת חזרה אל פני המים וחלקה הקדמי של ה"טיטניק" ניתק מחלקה האחורי ושקע למעמקים, בעוד שהירכתיים הצליחו לצוף למשך מספר דקות, עד שהמים חדרו דרך השבר הענק וגרמו לירכתיים לשקוע בנטייה לצד ימין.
שעתיים וארבעים דקות לאחר שנפגעה, בשעה 02:20 של 15 באפריל שקעה ה"טיטניק" מתחת לפני המים.
בינתיים, שטו סירות ההצלה אל עבר ה"קרפטיה".
נוסעיהן לא רצו לחזור לאזור האסון כדי לאסוף עוד אנשים, מחשש שהללו יתנפלו עליהם וינסו לעלות בכוח על סירות ההצלה, ובכך יטביעו את כולם.
עם זאת, סירה 4 חזרה ואספה 8 אנשים, שמתוכם נפטרו 6; סירה 14 חזרה ואספה 4 אנשים, שמתוכם נפטר אחד.
בסך הכל, אפוא, נמשו מהמים 12 איש בלבד ורק 6 שרדו.
הרוב קפאו למוות במים הקרים של האוקיינוס האטלנטי.
ה"קרפטיה" אספה את הניצולים בבוקר 15 באפריל, שעות מספר לאחר טביעת ה"טיטניק", ולאחר תפילה קצרה לזכר הנספים פנתה לניו יורק, שאליה הגיעה ב־18 באפריל.
בשל המחסור בסירות־הצלה ומשום שלא נערך תרגול הורדת הסירות, טבעו וקפאו למוות במי האוקיינוס האטלנטי 1,517 נוסעים ואנשי צוות.
כמה מהניצולים חיו עד סוף המאה העשרים והניצולה האחרונה, מילווינה דין, נפטרה ב־31 במאי 2009, בגיל 97.
ב־19 באפריל 1912, יום לאחר הגעת ה"קרפטיה" לנמל ניו יורק, הורה הסנאט של ארצות הברית על הקמת ועדת חקירה בנושא ה"טיטניק" בראשות הסנאטור ויליאם סמית.
במקביל הקימו הבריטים ועדת חקירה משלהם.
שתי הוועדות גבו עדויות מהניצולים וממומחים בתחום הטכנולוגיה הימית, והגישו את מסקנותיהן: האמריקאית ב־25 במאי, והבריטית ב־3 ביולי.
שתי ועדות החקירה מצאו, כי חוקים רבים הנוגעים לבטיחות הם מיושנים וכי יש לעדכנם.
שתי הוועדות מצאו את רב־חובל האונייה "קליפורניאן" אשם ברשלנות עקב כך שלא נחלץ לעזרת ה"טיטניק" ובפרט עקב כך שלא העיר את האלחוטן שלו מיד בראותו את ירי זיקוקי התאורה המתריעים על מצוקתה.
כתוצאה מאסון ה"טיטניק" וממסקנות ועדות החקירה, כונסה בלונדון ב־12 בנובמבר 1913 הוועידה הבינלאומית לבטיחות בים.
הוועידה קבעה כי על אוניות נוסעים לשאת סירות הצלה בכמות שתספיק כדי לשאת את כל הנוסעים ואנשי הצוות ולערוך אימונים של הורדת הסירות.
מסקנה נוספת הייתה שניווט ה"טיטניק" בעת שהבחינו בקרחון היה מוטעה.
במקום זאת היה על המלחים לשוט ללא הפניה אחורה, כיוון שבמהירות שבה שטו היו מצליחים לחמוק לכל אחד מהצדדים.
שנים לאחר האסון חקרו אנשי מקצוע את האירוע כדי לבדוק מי אשם בטביעתה של ה"טיטניק".
במקרה של בניית ה"טיטניק" התברר כי הוספו יותר מדי סיגי זכוכית והמתכת של המסמרות הפכה פריכה.
הכשלים הרבים, בבניית האונייה, בניווטה, ובנוהלי הבטיחות הימית, ובנוסף לכך התנאים החריגים במזג האוויר, הובילו לשקיעתה של ה"טיטניק".
ניתן להגיד כי אלמלא כל התנאים הללו האונייה לא הייתה טובעת, או לכל הפחות לא היו נספים נוסעים רבים כל כך.
בעת טביעת ה"טיטניק" הפליגו בה מאות יהודים.
הנוסע היהודי בנג'מין גוגנהיים, היה אחד משני הנוסעים הכי עשירים באוניה.
במחלקה השלישית ב"טיטניק", רוב היהודים היו שומרי מצוות.
בצוות המטבח היה טבח יהודי בשם צ'ארלס קנל, והיהודים הדתיים קיבלו אוכל כשר בכלים כשרים.
כמחצית מהנוסעים היהודים שרדו את הטביעה.
אברהם היימן, שנמנה עם הניצולים, פתח לאחר מכן את המסעדה הכשרה הראשונה במנצ'סטר בשם "טיטאניק'ס".
גופות של מספר יהודים נמשו מהים והובאו לקבורה, בהם איזידור שטראוס ויעקב בירנבאום.
גופותיהם של רוב היהודים שטבעו לא נמצאו, ולפחות במקרה אחד התעוררה בעיית עגינות לאשתו של הטובע.
לפי עדויות ניצולים, איזידור שטראוס, ממייסדי בית הכלבו "מייסיס", סירב לקבל מקום בסירת הצלה לפני שפונו כל הנשים והילדים.
אשתו אידה שטראוס סירבה גם היא, באומרה כי לא תנטוש את בעלה לאחר כל השנים שבהן חיו יחדיו.
לפי עדויות נוספות, בנג'מין גוגנהיים ויתר על חגורת ההצלה שלו לטובת אישה אחרת.
חשיבותם של הסיפורים עומדת גם אל מול פרסומים אנטישמיים וקסנופוביים בעיתונות האמריקאית לאחר האסון, שתיארו את הגברים שניסו למלט עצמם על חשבון הנשים והילדים כ"יהודים", "איטלקיים" (או בני מיעוטים אחרים).
יהודים שגילו אומץ לב תוארו בעיתונות כאנגלו־סקסים, למשל בנג'מין גוגנהיים.
סיפורה של שטראוס תואר גם בסרט תעמולה נאצי בשם "טיטניק" מ־1943, אך זהותה היהודית הושמטה במכוון.
משלחות שונות ניסו לאתר את שרידי ה"טיטניק" לאורך השנים, אך רק בשנת 1985 הם נמצאו על ידי רוברט בלארד וצוותו, 73 שנים אחרי שטבעה.
האמצעים הטכניים שעמדו לרשותו אפשרו לו לאתר את דודי האונייה.
כיוון שבאותה תקופה היו רק שלוש אוניות עם דוודים עליהן, והוא ידע היכן השתיים האחרות, הבין כי מדובר ב"טיטניק" עצמה.
מאז שנמצאו שרידי האונייה, מגיעות משלחות לאתר הטביעה על מנת לצפות בשרידים, לקחת פריטים כדי להציגם במוזיאונים או כדי למכרם.
ב־2012 יצאה משלחת שסרקה לראשונה את כל שטח השרידים, אירוע שנערך לציון 100 שנים לטביעת האונייה, וחיברה מודל תלת־ממדי המאפשר לראות כל חלק וחלק באונייה, כולל החדרים והסיפונים הפנימיים.
באוקטובר 2013 נמכר הכינור שעליו ניגן הכנר וולאס הארטלי בעת שקיעת האונייה, במכירה פומבית, תמורת 1.6 מיליון דולר.
ביוני 2023 יצאה משלחת בת חמישה אנשים בצוללת קטנה בשם טיטאן על מנת לצפות בשרידי ה"טיטניק".
הצוללת לא יצרה קשר עם העולם החיצון במועד וגם משלחות חיפוש לא איתרו אותה.
מסקנת המחפשים לאחר שנמצאו שברים של הצוללת בקרקעית האוקיינוס, היא כי הצוללת קרסה לתוך עצמה כתוצאה מהלחץ הרב הקיים בעומקים אלה, ושכל נוסעי הצוללת נספו באסון.
אנדרטה לזכר הרוגי האסון הוקמה ברחבת העירייה בעיר בלפסט.
אנדרטה נוספת הנקראת "אנדרטת הטיטניק" הוקמה בוושינגטון שבארצות הברית.
בעיר ליברפול ניצבת אנדרטה הנקראת "אנדרטת גבורת מכונאי הטיטניק".
המשורר סולומון סמול כתב לאחר האסון את השיר "דער נאסער קבר" לזכרם של הנספים.
טביעת ה"טיטניק" יוצגה במבחר סוגות תרבות פופולרית, ובכלל זאת בספרות, בקולנוע, במעשיות ואגדות עירוניות, ועוד.
למעשה, שמה הפך למטאפורה – באנגלית רווחת האמרה "לסדר את הכיסאות על סיפון הטיטניק", שמשמעותה למעשה – עריכת שינויים לא מהותיים בזמן שבו יש צורך בשינוי רדיקלי וקריטי.
אמרה אחרת מתייחסת ל"זכייה בכרטיס לטיטניק" – אירוע שנראה כמזל גדול, אך מתברר כמפח נפש.
אחת היצירות הבולטות היא הסרט "טיטניק", שיצא לאקרנים ב-1997 ובו כיכבו לאונרדו דיקפריו וקייט וינסלט.
הסרט זכה ב־11 פרסי אוסקר והפך לאחד הסרטים המצליחים בהיסטוריה.
חלק מן המעשיות הכרוכות בהפלגת ה"טיטניק" וטביעתה טוענות כי האונייה תוארה כ"בלתי ניתנת לטביעה", אך רוב התיאורים של האונייה ככזו היו רק לאחר טביעתה.
המושג המדויק שבו השתמשה "וייט סטאר ליין" הוא שהאונייה "תוכננה להיות בלתי ניתנת לטביעה".
טביעת האונייה אינה גם הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בקוד המורס SOS – בקוד זה נעשה שימוש נרחב החל מ־1908.
טיטניק הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת אסונות משנת 1997. את הסרט הפיק, כתב וביים ג'יימס קמרון.
הסרט מבוסס על היבטים היסטוריים ודמיוניים, ועוסק בסיפור אהבה חוצת מעמדות על רקע פרשת טביעתה של הטיטניק.
בסרט כיכבו לאונרדו דיקפריו וקייט וינסלט, אשר הייתה מועמדת לפרס אוסקר על תפקידה.
הסרט הופק בתקציב עתק של למעלה מ-200 מיליון דולר וזכה להצלחה ביקורתית וקופתית חסרת תקדים.
הכנסות הסרט מהקרנותיו בבתי הקולנוע היו מעל 1.83 מיליארד דולר (ואחרי ההקרנה מחדש בתלת-ממד באפריל 2012 שגרפה 343.7 מיליון דולר, הכנסותיו עלו ל-2.17 מיליארד דולר), ובכך היה הטיטניק לסרט המכניס ביותר בכל הזמנים, תואר בו החזיק למעלה מעשור, עד שזכה בו סרט אחר של קמרון – "אווטאר".
הסרט זכה בעשרות פרסים, ובהם 11 פרסי אוסקר, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט מתחיל בתמונות הפלגת הבכורה של האוניה בשחור לבן משנת 1912. לאחר מכן הוא עובר לשנת 1996 ומתאר את החיפושים של צוות רוסי בשרידי הטיטניק אחר ענק יהלומים יקר מאוד המכונה "לב האוקיינוס".
הצוות, שבראשו עומד ברוק לובט (ביל פקסטון), מגלה בבטן האוניה כספת.
הצוות מקווה למצוא בה יהלומים, אך כאשר היא נפרצת מסתבר כי ה"מטמון" היחידי שבה הוא ציור של אישה צעירה ערומה העונדת את המחרוזת.
הגילוי משודר בטלוויזיה ומושך את תשומת לבה של קשישה בשם רוז קלברט (גלוריה סטיוארט) המתגוררת בארצות הברית.
היא מזהה את עצמה בציור (אחרי 84 שנה), יוצרת קשר ומובאת לאוניית החוקרים בליווי נכדתה.
שם מראים לה החוקרים את הציור, הנושא את התאריך 14 באפריל 1912. כמו כן מוצגים בפניה ראי וכלי איפור אשר נמצאו בחדר השינה במחלקה הראשונה, בה נמצאה הכספת.
כך היא נזכרת במהלך האירועים ומתחילה לספר את עלילותיה על הטיטניק.
בשלב זה הסרט מתחיל לעסוק בשנת 1912, שבה הטיטניק עוגנת בסאות'המפטון ועומדת להפליג.
על הסיפון עולות רוז הצעירה (קייט וינסלט), אמה רות' דוויט בוקייטר (פרנסיס פישר) וארוסה קאל הוקלי (בילי זיין).
במקביל, אמן צעיר בשם ג'ק דוסון (לאונרדו דיקפריו) זוכה בזוג כרטיסים להפלגה במשחק פוקר ועולה על הספינה עם חברו פבריציו דה רוסי (דני נוסי).
לכאורה נראה שרוז חיה חיי פאר מאושרים, אך למעשה היא אומללה ותקועה במערכת יחסים כפויה עם אדם שהיא לא סובלת.
רות' מדגישה כי נישואיהם של רוז יפתרו את הבעיות הכספיות של משפחתם ויאפשרו להם לשמור על מעמדם מהמעמד הגבוה.
בלילה השני של ההפלגה היא מנסה להתאבד, אך ג'ק מדובב אותה.
רוז מנסה לחזור חזרה לצד השני של המעקה, אך היא מחליקה ונופלת.
היא צורחת בבהלה, אך ג'ק תופס את ידה ומושך אותה למעלה.
אנשי צוות האונייה שהיו בקרבת מקום מיהרו למשמע צרחתה, וכשהם מגיעים הם מוצאים את ג'ק, שנפל בעקבות משקלה, מעל רוז.
ממראה שמלתה הקרועה ותנוחתו של ג'ק, הם מניחים שהוא ניסה לגעת בה.
אנשי הצוות מגישים לרוז משקה חם ושמיכה, והם אוזקים את ג'ק.
כשקאל, ארוסה, מופיע, היא מספרת לו שהיא התכופפה מעבר למעקה כדי לראות את המדחפים והחליקה, אך ג'ק הציל את חייה.
ג'ק מאשר את גרסתה וקאל נרגע.
קאל מראה אדישות למעשה הגבורה של ג'ק, אך היא רומזת לו שג'ק ראוי לתגמול.
לאות תודה קאל מזמין אותו לארוחת ערב במחלקה הראשונה למחרת, ובסיומה ג'ק מגניב פתק לרוז, ובו הוא מבקש ממנה לנצל את היום ולפגוש אותו ליד השעון.
הם עוזבים בסתר למסיבה במחלקה השלישית, בה ג'ק מתאכסן.
מנקודה זו הם מפתחים קשר ידידותי.
הוא מספר לה על מסעותיו הרבים והיא מספרת לו על חלומותיה, ועד מהרה הם מתאהבים.
במקביל, קברניט האוניה סמית' (ברנרד היל) מתעלם מהאזהרות לגבי קרחונים צפים בדרך, וממשיך לנווט את האנייה במהירות גבוהה מאוד, מכיוון שהוא רוצה להגיע מוקדם מהצפוי לניו יורק, כדי שהספינה תתפרסם בזכות מהירותה – זאת בעידודו של מנהל חברת וייט סטאר ליין, ברוס איסמיי.
כשהיא מודעת למורת רוחם של קאל ורות', רוז דוחה את ג'ק, אך הוא מבין שהיא מעדיפה אותו על פני קאל.
לאחר מכן, רוז משנה את דעתה וניגשת אל ג'ק שעומד בחרטום האונייה.
סצנת הנשיקה הראשונה שלהם, בה רוז "עפה", זכורה מאוד.
בהמשך, רוז לוקחת את ג'ק לחדרה שבמחלקה הראשונה.
רוז מבקשת מג'ק לצייר אותה בעירום כשהיא עונדת את "לב האוקיינוס", מתנת האירוסין של קאל.
הם מתחמקים ממשרתו של קאל, לאבג'וי, ומקיימים יחסי מין בתוך מכונית.
בערב הרביעי של ההפלגה, זוג המשקיפים לא שמים לב לקרחון מתקרב.
כאשר לבסוף הם מבחינים בו, כבר מאוחר מדי.
מאמציהם הגדולים של אנשי הצוות להתחמק מהקרחון עולים בתוהו.
על אף שינוי הכיוון בחדות, הקרחון פוגע בצד האונייה וגורם לפעירת חורים בצד האונייה, ולפריצת חמישה מדורים בה.
האונייה, שמתוכננת לשאת פריצה של עד ארבעה מדורים, מתחילה לשקוע.
באותו ערב, קאל מגלה את הרומן של רוז עם ג'ק ולכן משרתו מפליל את ג'ק בגנבת המחרוזת על ידי הכנסתה לכיס מעילו.
המשרת לוקח את ג'ק לתא מעצר.
רוז עולה לסיפון עם אמה ועם קאל.
רגע לפני שהיא אמורה לעלות על סירת הצלה, יוצאת רוז לחפש את ג'ק הכלוא בבטן האונייה.
את המפתחות של האזיקים לקח משרתו של קאל, ולכן רוז מחפשת דרך לשחרר את ג'ק בזמן שהמים מתחילים להציף את החדר בו הוא כלוא.
לבסוף מוצאת רוז גרזן ומצליחה לשבור את האזיקים.
קאל וג'ק מעודדים את רוז לעלות על סירת הצלה, בטענה שלקאל שמורים מקומות על סירה אחרת והוא יצליח להציל את שניהם.
קאל נותן לרוז את המעיל שלו.
אחרי שרוז עולה על אחת מסירות ההצלה, קאל אומר לג'ק שההסדר הוא רק לעצמו.
ברגע האחרון רוז מחליטה לרדת מהסירה, כיוון שהיא לא יכולה לעזוב את ג'ק.
רוז קופצת מסירת ההצלה וקופצת חזרה על הסיפון.
היא רצה אל המדרגות המפורסמות, שבהן רוז וג'ק נפגשו כשיצאו למסיבה, ושם היא מוצאת את ג'ק.
ג'ק ורוז מתנשקים לנגד עיניו של קאל.
קאל לוקח את אקדחו של לאבג'וי ומתחיל לרדוף אחריהם תוך כדי שהוא יורה לעברם.
לאחר שנגמרת לו התחמושת, הוא מבין שהוא נתן לרוז את מעילו, וכתוצאה מכך גם את לב האוקיינוס.
רוז וג'ק מנסים לברוח ונתקעים במדור נעול.
איש צוות עובר שם והמפתחות נופלות לו.
רוז וג'ק כבר מתקשים לנשום, אך ברגע האחרון ג'ק מוצא את המפתח והם משתחררים.
בינתיים, קאל עולה על אחת מסירות ההצלה האחרונות, לאחר שהוא מוצא ילדה קטנה נטושה, ומעמיד פנים שהוא אביה.
כשרוז וג'ק חוזרים לסיפון, הם מגלים שלא נשארו סירות הצלה ומחליטים להישאר על הסיפון עד שהספינה תשקע לחלוטין.
בסופו של דבר, כשהטיטניק מגיעה לזווית מסוימת, היא נשברת לשניים.
החלק הקדמי שוקע, אך ג'ק ורוז נמצאים בחלקה האחורי של הספינה.
ג'ק ורוז מנסים להישאר על האונייה כמה זמן שאפשר, אך לבסוף שוקע החלק האחורי למצולות, כאשר כל מי שעליו צולל למי הקרח.
ג'ק ורוז נשארים ביחד במים ומחכים, יחד עם מאות נוסעים נוספים, שסירות ההצלה יחזרו להציל אותם ממימי האוקיינוס האטלנטי הקפואים.
ג'ק מצליח לאתר דלת צפה ורוז עולה עליה.
כאשר ג'ק מנסה לעלות ביחד עם רוז, הוא מגלה שמשקלם כבד מכדי ששניהם יישארו על המשטח.
ג'ק מבקש מרוז להבטיח לו שהיא לעולם לא תוותר.
רוב האנשים שנשארו במים, מוצאים את מותם מהיפותרמיה וביניהם גם ג'ק.
רוז נאספת על ידי סירת הצלה ומאוחר יותר היא עולה על סיפון האנייה קרפטיה.
קאל מנסה לחפש את רוז על סיפון הקרפטיה, אך היא מתחבאת.
רוז נרשמת באנייה בתור "רוז דוסון" כדי לקשור את חייה לחייו של ג'ק לנצח, וכן במובן מסוים כדי שקאל לא יחפש אותה.
כשהיא מגיעה לניו יורק, היא מגלה בכיס המעיל שלה את "לב האוקיינוס".
רוז מספרת שהיא קראה לאחר מכן שקאל התאבד לאחר נפילת הבורסה בשנת 1929.
לאחר שהיא מסיימת את סיפורה, רוז (המבוגרת) זורקת למי האוקיינוס את המחרוזת (סצנה זו מסלקת את הספקות המתעוררים בתחילת הסרט לגבי זהותה של הזקנה ואמינות גרסתה).
בסצנה האחרונה נראית רוז במראה צעיר, בטיטניק, יחד עם כל החברים והמכרים מההפלגה ושם נפגשת עם ג'ק.
יש המפרשים את הסצנה לכך שרוז מתה בשנתה והגיעה לגן עדן, ויש הגורסים שהיא חולמת את זה.
לאונרדו דיקפריו – ג'ק דוסון
קייט וינסלט – רוז דוויט בוקייטר (צעירה)
בילי זיין – קאלדון "קאל" הוקלי
פרנסיס פישר – רות' דוויט בוקייטר
קתי בייטס – מולי בראון
ברנרד היל – קפטן אדוארד סמית'
גלוריה סטיוארט – רוז קלברט (מבוגרת)
דני נוסי – פבריציו דה רוסי
ביל פקסטון – ברוק לובט
אריק בריידן – קולונל ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי, "האיש העשיר ביותר באונייה"
סוזי איימיס – ליזי קלברט, הנכדה של רוז קלברט
הסרט זכה ברחבי העולם ב-87 פרסים והיה מועמד ל-47 פרסים נוספים.
פרס האוסקר – הסרט הוא אחד משלושה סרטים שהיו מועמדים לאוסקר ב-14 קטגוריות (לשיא זה הגיע עד אז רק הסרט "הכל אודות חוה" ב-1950, ולאחר מכן, בשנת 2017, הסרט "לה לה לנד").
מתוכן זכה הסרט באחד עשר פרסים: הסרט, הבמאי (ג'יימס קמרון), פסקול, שיר הנושא, עיצוב התלבושות, אפקטים מיוחדים בקולנוע, סאונד, עריכת סאונד, צילום וניהול אומנותי, בנוסף למועמדויות להשחקנית הראשית (קייט וינסלט), שחקנית המשנה (גלוריה סטיוארט, שהייתה המועמדת המבוגרת ביותר לפרס האוסקר) והאיפור.
פרס גלובוס הזהב – הסרט זכה ב-4 פרסים מתוך 8 מועמדויות: הסרט, הבמאי, הפסקול ושיר הנושא.
שיר הנושא של הסרט, שבוצע על ידי סלין דיון ונקרא "My Heart Will Go On", הפך ללהיט חסר תקדים כאשר הופיע במקום הראשון ב-30 מצעדים (הישג נדיר לתקופה), מכר למעלה מ-18 מיליון עותקים, זכה בפרס אוסקר, 4 פרסי גראמי, פרס המוזיקה של בילבורד, פרס המוזיקה הלטיני של בילבורד, ופרסים נוספים.
בנוסף לכך, הפך השיר לשיר הנשי ה-2 הנמכר ביותר בכל הזמנים, לשיר ה-8 הנמכר ביותר בכל הזמנים, ולשיר הנמכר ביותר בשנת 1998. רוב ההישגים הללו לא שוחזרו מאז על ידי אף שיר מסרט קולנוע.
15 שנים אחרי יציאת הסרט לבתי הקולנוע ו-100 שנים לאחר טביעת הטיטניק, יצא הסרט לקולנוע באפריל 2012 בהקרנה מחודשת בתלת-ממד.
בהקרנה זו הסרט הכניס 343.6 מיליון דולר, והכנסותיו הכוללות גדלו מ-1.84 מיליארד דולר ל-2.18 מיליארד דולר, ובכך היה לסרט השני אחרי אווטאר שמכניס מעל ל-2 מיליארד דולר.
את המוזיקה של הסרט הלחין וכתב ג'יימס הורנר.
טִיטָנִיט או סְפֶן (Sphene) הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) של סידן וטיטניום.
נוסחת המבנה של הטיטניט היא CaTiSiO5. זיהומים קלים של ברזל ואלומיניום נוכחים תמיד במינרל.
בנוסף נפוצים במינרל מתכות נדירות כדוגמת האיטריום והצריום.
מקור השם טיטניט ביסוד טיטניום המצוי בהרכבו.
השם סְפֶן מקורו ביוונית "ספנוס" ופירושו טריז וניתן למינרל בשל צורת הגביש האופיינית.
השימוש בכינוי ספן למינרל בוטל על ידי "הוועדה לשמות מינרלים ולמינרלים חדשים (CNMMN) של האגודה הבינלאומית למינרלוגיה שאישרה לשימוש את השם טיטניט בלבד.
עם זאת, השם ספן עדיין מצוי כיום בשימוש כשם בלתי רשמי לאבני חן מטיטניט.
דגימות שקופות מצטיינות בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) עז, כששלושת הצבעים המופיעים תלויים בצבע הגוף.
בשל אפקט דיכוי הקרינה הפלואורסצנטית של הברזל הטיטניט אינו מגיב בקרינה פלואורסצנטית בתגובה על הקרנה באור על-סגול.
הטיטניט מופיע בסלעים מותמרים כמו גנייס ושיסט וכגרגרים באבני גיר וגרניט.
מקומות בהם מוצאים טיטניט כוללים את פקיסטן, איטליה, רוסיה, סין, ברזיל, שווייץ מדגסקר, טירול באוסטריה, קנדה (מחוז רנפרו באונטריו) וארצות הברית (קליפורניה).
בישראל מצויים גבישים של טיטניט בגרניט שבנחל רודד.
בחצי האי סיני מצויים גבישי טיטניט בסלעי הדיוריט שבמסיב הפרקמברי.
הטיטניט הוא אחד המקורות לטיטניום דו-חמצני (TiO2) המשמש כפיגמנט לבן.
כאשר אין בו פגמים יכול הטיטניט לשמש כאבן חן המכונה ספן.
הספן היא בדרך כלל אבן בגוון שארטרז (על שם הליקר, בין צהוב לירוק) ונחשקת בשל פיזור הצבעים הבלתי רגיל שלה שעולה אפילו על זה של היהלום.
אך פריכות וקשיות נמוכה מונעים שימוש באבן לשיבוץ בטבעות.
ספן מתאימה יותר לתליון וסיכות או אפילו כאבן בלתי משובצת לאספנים.
טיטין הוא חלבון הממלא תפקיד חשוב בתהליך התכווצות השרירים המשורטטים.
לחלבון הטיטין חשיבות רבה בהתכווצות תאי השריר המשורטט.
החלבון נמצא בסרקומר ('בשר חלק' ביוונית), יחידת התפקוד הבסיסית של השריר, המחולק לרצועות שמובחנות לפי צבעם.
תא השריר עשוי נימים נימים, המונחות זה על גבי זו, נימה עבה המונחת על גבי נימה דקה.
לנים העבה אזורים נפרדים בעלי צבע מובחן, וכתוצאה מכך שהנימים העבים מונחים במיקום דומה, מתקבל מראה של רצועות ופסים באזור הסרקומר.
חלבון הטיטין, בכל נימה עבה, מחבר בין הפס הכהה בקצוות הסרקומר, לבין הפס העובר דרך האזור הבהיר במרכז הסרקומר.
בעת ההתכווצות החלבון גורם לתשדורת יונים בפס הקצה, ולהרפיה באזור הבהיר במרכז.
בכך הוא מגביל את תנועת השריר ומסייע לשריר בהחזקת השריר המתוח ללא הפעלת כח.
במחקרים מהשנים האחרונות (נכון ל-2015) נמצא מתאם בין שינויים קטנים ברצף החומצות שבחלבון הטיטין בתאי שריר המתפקדים באופן שונה (בתאי שריר לבביים, לעומת תאי שריר שלדיים) לבין השוני במאפיינים המכניים והיכולות של שרירים אלו.
טיטין היה החלבון הגדול ביותר המוכר למדע עד לגילויו של אנזים בשם PKZILLA-1, והוא מורכב מ-26,926 חומצות אמינו.
המשקל המולקולרי של מולקולת טיטין בשלה הוא בקירוב 2,993,451.39 דלטון, וערך ה-pI התאורטי שלו הוא 6.01. הנוסחה הכימית האמפירית של החלבון היא C132983H211861N36149O40883S693. לחלבון יש אינדקס אי-יציבות תאורטי בשיעור 39.69, ומכאן נובע שהוא יהיה יציב במבחנת ניסוי.
זמן מחצית החיים של החלבון באורגניזמים הוא 30 שעות בקירוב לפי התחזיות (ברטיקולוציטים של יונקים).
חלבון הטיטין מופיע כשאלה מקובלת במשחקי טריוויה.
כיוון שטיטין הוא החלבון הגדול ביותר הידוע, יש לו גם השם הכימי הארוך ביותר.
השם הכימי המלא, הכולל 189,819 אותיות, נחשב במקומות מסוימים כמילה הארוכה ביותר בשפה האנגלית, אך הוא אינו חלק מאוצר המילים של השפה.
טיטליס (Titlis) הוא הר ברכס הרי האלפים, המתנשא לגובה 3,238 מטר.
ההר נמצא על רכס אורנר (Urner Alps), על גבול הקנטונים אובוולדן וברן במרכז שווייץ.
מצפון לו שוכנת עיירת הסקי והנופש אנגלברג.
אל נקודה מעט נמוכה יותר על הטיטליס, הנקראת קליין טיטליס (Klein Titlis), בגובה 3,028 מטר, ניתן להגיע עם שלושה רכבלים העולים מהעיירה אנגלברג.
האחרון בהם הוא רכבל טיטליס רוטייר (Titlis Rotair), שהוא הרכבל המסתובב הראשון בעולם.
על פסגת קליין טיטליס יש קרחון ובתוכו מערת קרח החצובה לעומק 150 מטר, 20 מטר מתחת לפני הקרחון, ואתר סקי עם מסלולים באורך 82 ק"מ.
פסגת ההר נכבשה לראשונה בשנת 1739 על ידי I .Herz, J.
E .Waser וחבריהם, מהעיירה אנגלברג.
טיטילה היה מלך ממלכת מזרח אנגליה משנת 578 לערך ועד מותו בשנת 593 לערך.
פרטים מועטים ידועים אודות מלכותו.
ההיסטוריונים סבורים שנולד בשנת 533, וכן ידוע שטיטלה היו בנו של קודמו, ואפה ועלה לשלטון לאחר מות אביו.
טיטילה היה אביהם של ראדוולד ואני.
מקור שמו בשם הגותי "טוטילה" (Totila).
טיטניום דו-חמצני או תחמוצת טיטניום, הידועה גם בשמות טיטניום דיאוקסיד וטיטניה, היא תרכובת כימית של טיטניום וחמצן שנוסחתה TiO2. צורתה הנפוצה ביותר של טיטניום דו-חמצני הוא רוטיל.
רוטיל הוא הכינוי למינרל הנפוץ של התחמוצת, ועל שמו קרוי גם המבנה הגבישי (כינוי המבנה הגבישי על שם המינרל הוא מנהג נפוץ, כאשר דוגמה נוספת בולטת הוא הפרובסקיט).
במצבה הנפוץ התרכובת היא אבקה לבנה.
טיטניום דו-חמצני הוא זרז המשמש לפירוק תרכובות כימיות, ובעיקר פירוק של תרכובות אורגניות.
בתעשייה החומר משמש כמרכיב בצבעים, וכתוסף למשחות שיניים או באיפור מינרלי.
בשיטת מספרי ה-E, כצבע מאכל, מסומנת התרכובת E171.
תחמוצת הטיטניום נפוצה בטבע בעיקר במינרלים רוטיל (Rutile), אנטס (Anatase) וברוקיט (Brookit), ובצורות נוספות, נפוצות פחות.
לתחמוצת הטיטניום מגוון של פאזות בעלות מבנים גבישיים שונים, בהם מבנה טטרגונלי (רוטיל ואנטס), מבנה אורתורומבי (ברוקיט) ומבנים אחרים, מונוקליניים וקוביים.
ניתן לייצר ננוצינורות וננו-סרטים מפאזת האנטס של טיטניה, באמצעות סינתזה הידרותרמית.
למבנים אלה יש פוטנציאל לקטליזה ופוטוקטליזה.
אף על פי שניתן למצוא חומר זה כצבע מאכל, ב-2006 סווג טיטניום דו-חמצני על ידי הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן (IARC) כחומר חשוד כמסרטן ברמה הנמוכה ונאסר לשימוש באיחוד האירופי.
טיטאן 2 הוא טיל מסדרת הטילים טיטן.
הטיל פותח על ידי חברת גלן ל.
מרטין (לאחר מכן מרטין מריאטה).
הטיטאן יוצר במקור כדי לשמש כטיל בליסטי בין־יבשתי, ולאחר מכן הוסב לשימוש כרקטת שיגור למסלול לווייני נמוך.
הטיל שימש לשיגור לווייני ריגול עבור חיל האוויר האמריקאי, לשיגור לוויני מחקר ומטאורולוגיה שונים, ולשיגור חלליות הג'מיני עבור נאס"א.
שדרוג של הטיטן 2 (Titan 2 SLVs) שוגר מנמל החלל ונדברג שבקליפורניה עד לשנת 2003.
טיל "טיטן 2 LGM" הוא טיל המשך לטיל "טיטן 1".
הטיל בגרסה זו (שהייתה גרסת הייצור המקורית) פותח כטיל בליסטי בין־יבשתי, כדי להגביר את יכולת ההרתעה של ארצות הברית.
מרטין לפי חוזה בינה לבין חיל האוויר האמריקאי.
הטיל היה יכול לשאת משקל כפול מאשר קודמו, טיטן 1. 63 הטילים הראשונים שקיבל פיקוד האוויר האסטרטגי של ארצות הברית הוצבו בבסיס חיל האוויר ונדנברג וסביב שלושה בסיסים נוספים של חיל האוויר האמריקאי.
מספר תאונות התרחשו עם הטיל כאשר היה במבנה השיגור שלו.
התאונה החמורה ביותר התרחשה ב־1965, כאשר הטיל התפוצץ בתוך המבנה בו הוצב וגרם למותם של 53 אנשים, רובם אזרחים.
הטיל האחרון נוטרל ב־5 במאי 1987. את הטילים מאחסנים כיום, מנוטרלים, בבסיס חיל האוויר האמריקאי דייוויס־מונטנה.
רוב הטילים שלא נוצלו לטיסות ניסוי בזמן פעילות מבצעית עברו התאמה למשגרים מדגם טיטן 2 23G וטיטן 2 GLV.
רק טיל אחד ומבנהו הושארו במקומם והם משמשים כ"מוזיאון לטיל טיטן".
טיטן 1 הוא הטיל הראשון בסדרת הטילים טיטן והטיל הבליסטי האמריקאי הראשון שהיה בעל מספר שלבים.
הטיל סיפק תוספת חשובה מאוד ליכולת ההרתעה הבליסטית האמריקאית כשחבר לטיל האטלס.
הטיל היה שונה משאר סדרת הטיטן בכך שהוא מונע בחמצן נוזלי ו־RP-1. למרות שהטיל היה מבצעי רק שלוש שנים הוא היה צעד חשוב בבניית כוח הטילים של חיל האוויר האמריקאי.
טיטן 3E שנקרא גם טיטן IIIE וידוע גם בשם טיטן III-קנטאור הוא משגר לוויינים וחלליות אמריקאי ששוגר 7 פעמים בין 1974 ל-1977. המשגר הוא בן למשפחת טילי הטיטן.