tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחאת ההייטק מהווה שיתוף פעולה של שני ארגונים: הארגון הראשון כולל מנהלי קרנות הון סיכון, מנכ"לים ויזמים והשני הוא ארגון של עובדי הייטק.
שני הארגונים עובדים בשיתוף פעולה מלא הן בפעילות שטח והן בפעילות מטה והסברה.
מחאת ההייטק זכתה לאות אבירי איכות השלטון בקטגוריית מאבק חברתי מטעם התנועה לאיכות השלטון.
ב-13 בפברואר ארגנה מחאת ההייטק שביתה בת יום שכללה עובדים מחברות הייטק רבות.
בהמשך, הפעילה מחאת ההייטק עשרות קבוצות וואטסאפ בהן עדכנה על אירועי מחאה, אפשרה דיון ושיח על סוגיות אקטואליות וכלכליות, ודרכן התארגנו פעילויות מחאה שונות.
כחלק מההתארגנות פעלו מוקדי מחאה באזורי תעשייה בהן מרוכזות חברות הייטק שונות ברחבי הארץ, מחיפה ויקנעם עילית ועד באר שבע.
במשך חודשים רבים התנהלו הפגנות שבועיות של הייטקיסטים במוקדים הגאוגרפיים השונים, בדרך כלל בימי שלישי ורביעי.
להפגנות אלה הצטרפו מפגינים נוספים מהאזור.
המוקד המרכזי של מחאת ההייטק היה במתחם שרונה בתל אביב.
בנוסף, מחאת ההייטק הייתה מעורבת בהפגנות השבועיות במוצאי שבת במחלף קפלן בתל אביב וביוזמות מחאה שונות.
באוקטובר 2023, מייד לאחר מתקפת הטרור של החמאס ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, הסב הארגון את התשתיות הטכנולוגיות והארגוניות שלו למען התמודדות עם המשבר הלאומי והמאמץ המלחמתי.
הארגון הקים חמ"ל אזרחי שעסק במגוון פעילויות סיוע: חילוץ תושבים מיישובי עוטף עזה ביחד עם עובדי חברת WIX ואחים לנשק, הקמת תשתית לשינוע סחורות, ליקוט צרכים מהשטח, מערך אירוח משפחות, הטסת אנשי מילואים לישראל, ליווי למשפחות נעדרים, סיוע למשפחות המפונים, פעילויות סייבר, וארגון התנדבויות לסיוע בחקלאות.
כמו כן, יזם הארגון בשיתוף אמנים וכוכבי הילדים את תוכנית מימדיון, שנועדה לסייע לילדים ובני נוער שמרותקים למרחבים המוגנים.
הארגון משתף פעולה עם ארגונים אחרים כמו אחים לנשק, בונות אלטרנטיבה וכוח קפלן בהפעלת מרכזים לוגיסטיים בתל אביב ובמקומות אחרים.
כמו כן פועלים יזמי הייטק מובילים ומנהלי קרנות הון סיכון לגיוס תרומות למימון פעילויות הסיוע.
במהלך מלחמת חרבות ברזל מתקיימות מחאות, הפגנות והפרות סדר בישראל מטעמים ונימוקים שונים.
מתחילת המלחמה החלו הפגנות בעקבות משבר החטופים הישראלים ברצועת עזה בקריאה לעסקת חטופים, לצד הקדמת הבחירות והתפטרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בטענה שהוא אחראי למחדל שהוביל לטבח שבעה באוקטובר.
המחאות החלו להתקיים באופן מינורי בתחילת המלחמה, בעיקר בקריאה לעסקה לשחרור החטופים, אך התעצמו עם התארכות המלחמה.
באפריל 2024 הצטרפו חלק ממשפחות החטופים למחאה ובאוגוסט 2025 הגיעו המחאות לשיאן ביום השביתה והמחאה למען עצירת המלחמה והחזרת החטופים בו השתתפו מאות אלפי ישראלים.
מחאות אחרות במהלך המלחמה כללו הפגנות בקריאה להגברת הלחץ הצבאי על חמאס והמשכת הלחימה עד לניצחון, חסימת משאיות הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה, קריאה להתיישבות יהודית ברצועת עזה.
בעבר התקיימו הפגנות רבות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו והממשלות שעמד בראשן.
על אף שהמטרות שלהן היו שונות, רובן פעלו כנגד ממשלות נתניהו השונות בטענה שהן אינן פועלת לטובת האזרח.
פעילות מחאה החלה בשנת 2017 כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלדבליט.
באותה מחאה נעצר ישי הדס, לראשונה בהפגנות מחאה.
ב-4 בינואר 2023, שישה ימים לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, הוצגה התוכנית לרפורמה משפטית בידי שר המשפטים יריב לוין.
הצעת הרפורמה גרמה להפגנות ופעולות מחאה נרחבות כנגד הרפורמה.
הפגנות אלו הופסקו ב-7 באוקטובר 2023, בו ביצע חמאס את טבח שבעה באוקטובר, במועד שהיה אמור להיות השבוע ה-40 להפגנות נגד הרפורמה המשפטית.
מחאות סביב סוגיית החטופים ונגד נתניהו
בסביבות נובמבר 2023 החלה מחאה במספר ערים, ובה דרשו מראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לקחת אחריות על ההתנהלות שהביאה להצלחת חמאס במתקפת הפתע כנגד ישראל ולהתפטר, עם מסרי "הדחה עכשיו".
אף שהיו קטנות בהיקפן מהפגנות הרפורמה המשפטית, ההפגנות גדלו בהדרגה ובדצמבר של אותה שנה חזרו מספר ארגוני מחאה לפעול.
ב-5 בנובמבר 2023 הפגינו אלפים בתל אביב בקריאות "עסקה עכשיו" ו-"Bring them home now".
במקביל התקיימו הפגנות גם בירושלים ובערים נוספות.
ההפגנות הפכו בהמשך להפגנות שבועיות במוצאי שבת ברחבי הארץ, בדומה לדפוס מחאת הרפורמה.
על אף שגם "מטה משפחות החטופים" וגם ארגוני המחאה ל"בחירות עכשיו", הפגינו במקומות סמוכים ליד הקריה בתל אביב, הם בדרך כלל הפגינו בפיצול.
בתחילת המלחמה ארגוני מחאת קפלן החליטו להפסיק את ההפגנות ופעולות המחאה בזמן מלחמה כאשר חיילי צה"ל וכוחות מילואים נלחמים ברצועת עזה ובגבול הצפון ומסכנים את חייהם.
עם הימשכות המלחמה ובעקבות כך שלא נחתמה עסקה לשחרור החטופים, התחדשו בפברואר 2024.
ב-17 בפברואר 2024 נעצרו 4 מפגינים במהלך ההפגנה השבועית התקיימה מול מעונו של ראש הממשלה בקיסריה.
שבוע לאחר מכן, ב-24-25 בפברואר, התקיימו הפגנות בתל אביב בסמוך לקריה בהן נעצרו עשרות מפגינים והופעלה מכת"זית.
בסוף פברואר 2024 קיימו משפחות חטופים צעדת מחאה מרעים דרך שדרות וקריית גת בדרכן לירושלים, בדרישה לעסקה לשחרור חטופים.
החל מסוף מרץ 2024 האשימו משפחות חטופים את נתניהו בגלוי בהכשלת עסקה לשחרור חטופים והודיעו שיפעלו להחלפתו וכך נוצר איחוד של חלק מהפגנות ופעולות מחאה של משפחות החטופים עם ההפגנות ופעולות נוספות של ארגוני המחאה.
ב-30 במרץ 2024 התקיימו הפגנו הפגנות במספר עדים.
בתל אביב הודלקו מדורות ואבוקות מול הקריה, ונתיבי איילון נחסמו על ידי מפגינים.
16 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה.
באפריל 2024 מפגינים חסמו את נתיבי איילון והפגינו מול ביתו של נתניהו, במה שהפך בהמשך להפרות סדר שבהן 16 מפגינים נעצרו.
ב-2 באפריל 2024 יצאה צעדת מחאה נגד הממשלה מעיר האוהלים שהוקמה מול משכן הכנסת לכיוון בית ראש הממשלה בנימין נתניהו ברחוב עזה, ניסו לפרוץ מחסומים בדרך למקום והתעמתו עם שוטרים.
פרש משטרתי נפגע מלפיד בוער שהושלך לעברו על ידי מפגין.
המפגינים הצליחו לפרוץ מחסום בדרך לביתו של ראש הממשלה עד שנהדפו, ומכת"זית הופעלה.
לאחר העימותים, ראש השב"כ רונן בר הגיע באופן חריג לביתו של נתניהו בירושלים ואמר כי: "חלק מן המראות שראינו הלילה בירושלים, חורגים מכללי המחאה המקובלים...ישנו קו ברור בין מחאה לגיטימית למחאה אלימה ובלתי חוקית.
זוהי מגמה מדאיגה שעלולה להוביל למחוזות מסוכנים שאסור להגיע אליהם".
ב-6 באפריל 2024, במהלך עצרת נגד הממשלה בתל אביב, מכונית האיצה לתוך קהל מפגינים ופצעה 5 מהם, כשאחת נפצעה במצב קשה.
במאי 2024, בערב יום העצמאות ה-76, קיימו חלק ממשפחות החטופים טקס עצמאות אלטרנטיבי כאקט מחאתי, במקביל לטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
הטקס התקיים תחת השם "טקס כיבוי משואות והדלקת תקווה" וכניגוד לטקס הדלקת המשואות עלו נציגים לכבות את המשואות.
הטקס כלל ביקורת על הממשלה וקריאה להשבת החטופים.
משפחות מפונים פנו למנכ"לי הערוצים כאן 11, קשת 12 ורשת 13 בבקשה שלא לשדר את הטקס הממלכתי, ובמקום זאת לשדר את הטקסים האלטרנטיביים, והוא שודר בקשת 12 וברשת 13 במסך מפוצל במקביל לטקס הדלקת המשואות.
ב-7 ביולי 2024 נערך יום מחאה לציון תשעה חודשים לפרוץ המלחמה.
עיקר המחאה היה על מה שנתפס כסירוב מצד ממשלת ישראל להתקדם לעסקה לשחרור שבויים עם החמאס.
ב-10-13 ביולי 2024 התקיימה צעדת ארבעה ימים מתל אביב לירושלים, בהשתתפות אלפים, תחת הכותרת "צועדים לעסקה".
ב-21 ביולי 2024 הפגינו משפחות חטופים בנמל התעופה בן גורין ערב המראת נתניה לארצות הברית.
ב-1 בספטמבר 2024 הודיעה ההסתדרות על השבתת המשק.
במהלך מרץ 2025 הוקם מאהל מחאה סמוך לשערי הקריה בתל אביב, בהשתתפות משפחות חטופים ושורדי שבי.
במאי 2025, ביום ה-600 לטבח שבעה באוקטובר, התפרצו עשרות מוחים למצודת זאב בתביעה לשחרור החטופים בעזה.
במוצאי שבת ה-19 ביולי 25 התקיימה, בנוסף לעצרות מוצאי שבת ברחבי הארץ, צעדה בהשתתפות רבבות אנשים מכיכר החטופים לעבר שגרירות ארצות הברית בישראל בקריאה לחתום על עסקה בתוך ימים ספורים.
באוגוסט 2025 התרחבו פעולות המחאה: ב-7 באוגוסט נערך משט מחאה של משפחות חטופים מאשקלון דרומה, תחת הסיסמה "הכי קרוב לילדינו".
ביום ראשון, ה-17 באוגוסט 25, הוכרז על ידי ארגון "מועצת אוקטובר" בשיתוף עם מטה החטופים, יום ארצי של השבתה ויציאה לרחובות בקריאה להחזרת החטופים ועצירת המלחמה.
דווח על מאות אלפי מוחים (350-400 אלף) שיצאו למאות מוקדים ברחבי הארץ, משעות הבוקר המוקדמות ועד הערב.
בכיכר החטופים נערכה עצרת מרכזית בהשתתפות עשרות אלפי מוחות ומוחים.
שבוע לאחר מכן, ב-26 באוגוסט 25, נערך "יום ההזדהות הלאומי" תחת הכותרת "ישראל מתייצבת".
אירועי המחאה החלו בהפגנות בצמתים בשעה 6:29 בבוקר, השעה
שמסמלת את תחילת טבח 7 באוקטובר, ונמשכו עד לאירוע המרכזי בשעות הערב - צעדה בהובלת משפחות החטופים ועצרת המונית בכיכר החטופים.ב-1 בספטמבר 2025, היום הראשון לשנת הלימודים, שבתו אלפי תלמידים מעשרות תיכונים מרחבי הארץ, במחאה על אי-החזרת החטופים.
אירועי המחאה החלו ערב קודם לכן בעצרת נוער בכיכר החטופים, בהנחיית אלונה סער ואמה אלפי.
בעצרת נאמו קרובי משפחה של חטופים, וכן חנוך כהן - יוזם שביתת התיכונים.
לצדם הופיעו אמנים שונים, כמו חמי רודנר, עלמה גוב, והחצר האחורית.
למחרת בשעה 09:00 הפגינו התיכוניסטים במוקדים שונים, בעיקר בצמתים ולאורך כבישים מרכזיים ובערים שונות, תחת הסיסמא "בלי החטופים אין לימודים".
ב-17 בספטמבר 2025, ימים ספורים לפני ראש השנה, נערך יום מחאה נוסף של התיכונים ברחבי הארץ תחת הכותרת "זו לא שנה טובה עד שהם חוזרים".
המחאה לוותה בטקסים בבתי הספר השונים, מייצגי אמנות, ותהלוכות הזדהות בכל הארץ.
ב-9 באוקטובר 2025 נחתם הסכם חמאס–ישראל הכולל בשלב הראשון החזרת כל החטופים (חיים וחללים).
את ההסכם יזם הנשיא טראמפ שבציוצים שונים התייחס למחאות בישראל למען שחרור החטופים ואף שיתף תמונות מהמחאות.
ב-25 במרץ 2025 נשים מארגוני זעקת האמהות, אימהות בחזית, ומשנים כיוון הפגינו במחנה רעים בקריאה לעצור כניסת כוחות למלחמה.
ב-4 באפריל 2025 ארגוני אימהות בחזית, אמא ערה, הורי לוחמים זועקים די, וזעקת האמהות קראו בצומת סעד נגד סיכון חיי חיילים מסיבות קואליציוניות, וחסמו מעבר לרכב צבאי.
ב-11 במאי 2025 תנועות אימהות בחזית, הורי לוחמים זועקים די ואמהות ללוחמים, קיימו מחאה בצומת סעד ונחל עוז, בדרישה לעצור מיד את המלחמה ולהשיב את החטופים ולמנוע הקרבת לוחמים למלחמה מיותרת ונגועה בשיקולים פוליטיים.
ב-18 במאי 2025 הפגינו עומדים ביחד, לוחמים לשלום, 'מסתכלים לכיבוש בעיניים', 'משנים כיוון', 'זעקת האמהות' וארגוני אמהות אחרים, נגד מבצע מרכבות גדעון שלדבריהם מפקיר לוחמים וחטופים, וממשיך בהרג המוני של תושבי עזה משיקולים קואליציוניים.
ב-4 ביוני 2025 אמהות לחיילים מארגוני 'זעקת האמהות' ו'הורי לוחמים זועקים די' עמדו מול בית הנשיא יצחק הרצוג בקריאה לנשיא להתערב להפסקת המלחמה בעזה וסיכון חיילים לדבריהן 'לקידום נראטיב משיחי', ופונו על ידי משטרת ישראל באירוע שהסתיים בפצועה קל, ובמעצרן של שתיים מהאמהות.
מחאות נגד הסיוע ההומינטרי לרצועת עזה
במהלך המלחמה חסמו פעילי הארגונים צו 9, אמהות הלוחמים ופורום תקווה משאיות סיוע הומניטרי לרצועת עזה, שטענה כי אין להכניס סיוע בטרם הושבו החטופים לבתיהם, וכן כי ארגון הטרור חמאס משתלט על תכולתן לשם אספקת צורכי פעיליו הנלחמים בחיילי צה"ל.
פעולות המחאה התקיימו במעברים השונים לרצועה.
מחאות בקריאה לחידוש ההתיישבות בחבל עזה
במהלך המלחמה התקיימו כנסים, צעדות ומחאות בקריאה לחידוש ההתיישבות הישראלית בחבל עזה, בעיקר ביוזמת תנועת נחלה ותומכיה.
ב-28 בינואר 2024 נערך בבנייני האומה בירושלים "כנס הניצחון", שבו השתתפו אלפי אנשים וכן שרים וחברי כנסת מהקואליציה.
בכנס נישאו נאומים ונחתמה "אמנת חידוש ההתיישבות בעזה", לצד קריאות להתיישבות יהודית ברצועה ולעידוד הגירה של תושבי הרצועה.
ב-29 בפברואר 2024 התקיימה "צעדת הראל" משדרות לכיוון מעבר ארז, לזכרו של סרן הראל שרביט ובקריאה לחידוש ההתיישבות בצפון הרצועה.
במהלך האירוע דווח כי חלק מהמשתתפים חצו משטח ישראל לתוך הרצועה ונעצרו.
במרץ 2025 דווח כי הוגשו כתבי אישום נגד חלק מהמשתתפים, בין היתר בגין כניסה לשטח הרצועה וניסיון להקים מבנים ארעיים באזור.
ביום העצמאות ה-76 (14 במאי 2024) התקיימה בשדרות "צעדת עזה" שבה השתתפו רבבות בקריאה לחזור להתיישבות בחבל עזה ולגוש קטיף.
בנוסף, בסוף יוני 2024 הוקם מאחז מחאה בשם אלי עזה סמוך לגבול הרצועה כחלק מפעילות הקוראת לחידוש ההתיישבות בעזה.
במסגרת פעילותו תועדו מספר צעדות וניסיונות חדירה לשטח רצועת עזה:
בספטמבר 2024 דווח על שני פעילים שחצו את גדר המערכת לתוך הרצועה והועברו למשטרה.
באוקטובר 2024 דווח על שישה פעילים שחצו את "מרחב המכשול" לכיוון הרצועה ונעצרו.
ב-2 בינואר 2025 דווח על מעצר פעילי ימין שניסו לחצות את הגדר לכיוון הרצועה באזור מעבר ארז.
בדצמבר 2025 תועדו ניסיונות נוספים של פעילים לחצות לתוך הרצועה כחלק ממחאות לחידוש ההתיישבות:
ב-10 בדצמבר דווח כי כמה אזרחים חדרו דרך הגדר לעומק של כמה מאות מטרים ברצועה, הוצאו על ידי צה"ל ונעצרו על ידי המשטרה.
ב-18 בדצמבר 2025 דווח כי עשרות אזרחים נכנסו עם כלי רכב מאות מטרים לתוך הרצועה, והניפו דגלי ישראל.
מחאות בקריאה להתיישבות בלבנון ובסוריה
במהלך המלחמה דווח גם על יוזמות מחאה ופעילות אזרחית שקראו להקמת התיישבות ישראלית בדרום לבנון ובסוריה.
תנועת עורי צפון, התנועה להתיישבות בדרום הלבנון ע"ש ישראל סוקול, ערכה ביוני 2024 כנס מקוון ("כנס לבנון ה־1") וקראה לקידום התיישבות ישראלית בדרום לבנון.
בתחילת דצמבר 2024 פעילי התנועה חצו את הגבול ללבנון והקימו במקום "מאחז".
הפעילים הורחקו מהמקום בידי צה"ל..
כמו כן, בדצמבר 2024 ערכה התנועה טקס וסיור פעילים סמוך לגבול לבנון.
תנועת חלוצי הבשן הוקמה באפריל 2025 ופועלת לקידום התיישבות יהודית בחבל הבשן ובכתר החרמון.
במהלך 2025 דווח על ניסיונות חצייה לשטח סוריה ועל טקס "הנחת אבן פינה" ליישוב שכונה "נווה הבשן".
בנובמבר 2025 דווח על פריצת גדר הגבול לסוריה ומעצרים של פעילים המזוהים עם התנועה.
בדצמבר 2025 דווח בכאן חדשות על חצייה נוספת של הגבול לסוריה על ידי קבוצה שפעלה תחת השם "חלוצי הבשן".
מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים הוא ארגון המייצג חלק מהקרובים של החטופים הישראלים שנחטפו בידי ארגון הטרור חמאס וארגונים נוספים במהלך בטבח שבעה באוקטובר שהביאה למלחמת חרבות ברזל ועודם מוחזקים ברצועת עזה.
שחרור מיידי של כל בני הערובה, היות שהחזקתם מנוגדת לדין הבין-לאומי ומוגדרת כפשע מלחמה ופשע נגד האנושות.
ב-31 במרץ 2024 תקפו אנשי המטה את הממשלה והשתתפו בהפגנות.
"כולנו חטופים" הוא מערך שטח של מחאת משפחות חטופים שמפגינים במוצאי שבת למען קידום עסקת שבויים.
המערך מפגין כל יום מול שער בגין, ובנוסף מפעיל קבוצה שנקראת "כולנו חטופים - נמאס מהשירים".
הפגנות משותפות של חד"ש וארגון "קואליציית שותפות השלום" המונה עשרות ארגונים תחתיה, התומכים בהפסקת הלחימה, החזרת החטופים וקידום תהליך מדיני.
השותפות ארגנה כנסים והפגנות בערים שונות.
אחת מהתנועות שלקחו חלק במחאות בתקופה זו היא תנועת משנים כיוון - תנועת שטח אקטיביסטית שיישמה פעולות שיבוש בדרישה להחלפת הממשלה.
משנים כיוון פועלים בשיטות של התנגדות לא אלימה, לדבריהם על פי המורשת של מרטין לותר קינג ומהאטמה גנדי.
בדצמבר 2023 הדביקו עצמם פעילי התנועה לרצפת הלובי בכניסה למשרדי הממשלה כמחאה על המשרדים המיותרים בממשלה, במרץ 2024 פעילי התנועה חסמו את היציאה מהכנסת ונקשרו באמצעות שרשרות ומנעולים לכניסה בקריאה להקדמת הבחירות, ובמאי 2024 פעילי התנועה חסמו את הכניסה לירושלים באמצעות קלפי ענקית שאליה נקשרו.
ביוני 2024 הפעילים חסמו את הכניסה לירושלים בכביש 16, והתבצרו על סולמות כדי להקשות על פינויים.
ארגון בואו (באים ומצילים אותם ואותנו) נוסד בנובמבר 2024 על מנת להעלות את המודעות והאקטיביזם הציבורי בדחיפות של סיום המלחמה והחזרת כל החטופים בהסכם מדיני.
הארגון מציע הרצאות במפגשים וחוגי בית ונאומים בהפגנות.
נכון לינואר 2025 המיזם כולל למעלה מ-600 מרצים ומרצות מתחום בריאות הגוף והנפש, תחום המשפט החוקתי ועוד.
ארגון המאגד מעל 800 הורים ללוחמים וקוראים לסיום המלחמה והחזרת כל החטופים בהסכם.
מספר ארגוני נשים פועלים להפסקת המלחמה והחזרת החטופים, לשוויון בנטל וגיוס שווה לכולם ולשמירת חיי החיילים.
חלק מהארגונים חדשים יחסית כמו אימהות בחזית, אמא ערה וזעקת האמהות וחלק הם הארגונים ותיקים כמו נשים עושות שלום, נשים בשחור ואמהות נגד אלמות.
תנועת אמהות בחזית נוסדה באפריל 23 על ידי אימהות לחיילים וחיילות.
מטרתה העיקרית היא לקדם שוויון אזרחי בדגש על חוק הגיוס ולפעול למען חקיקה שוויונית בתחום השירות הצבאי, התנועה הוקמה על ידי עו"ד איילת השחר סיידוף, העומדת בראשה.
התנועה פועלת במישור הפוליטי והמדיני בנוכחות קבועה בוועדות הכנסת, במישור הציבורי בהפגנות ומיצגי מחאה ברחבי הארץ ופעילות הסברתית נרחבת.
התנועה פועלת גם במישור המשפטי בהגשת עתירות לבג"ץ בנושאי גיוס שוויוני ועצירת תקציבי הישיבות.
התנועה גם הקימה את חזית בריאות הנפש במטרה להוות הגוף המיקצועי שעובד מול המערכת הצה"לית ובפועל נותנת מענה סיוע ותמיכה בכל נושא השחיקה לפצועים בגוף ובנפש ובני משפחותיהם.
אמא ערה היא תנועה ופלטפורמת אזרחים–אימהות בישראל, שהוקמה לאחר 7 באוקטובר 2023.
התנועה מורכבת בעיקר מאימהות ללוחמים ולוחמות בצה"ל, ודורשת מהנהגת המדינה לקיים דיון מקצועי ומעמיק על מטרות המלחמה, התכנון המדיני לתום העימות והיום שאחרי.
התנועה גם דורשת שילוב משמעותי של נשים בתפקידי מפתח במוקדי קבלת החלטות בהקשרים של הפעלת הכוח והסדרים מדיניים.
התנועה אינה פוליטית, וכוללת נשים וגברים הקשורים לחיילים וחיילות משרתים בסדיר או מילואים ומזדהים עם ערכי התנועה.
התנועה פועלת במישור הפוליטי והמדיני בנוכחות קבועה בוועדות הכנסת, הגשת ניירות עמדה ותקשורת אל מול גופי ביטחון, במישור הציבורי בהפגנות ומיצגי מחאה ברחבי הארץ ובהופעות בתקשורת.
התנועה פועלת גם במישור המשפטי בהגשת עתירות לבג"ץ בעיקר בנושאי שמירה על הלוחמים.ות ושוויון בנטל.
קבוצת "זעקת האמהות" הוקמה בנובמבר 23 על ידי מיכל ברודי ברקת, שבנה לוחם ברצועה במטרה לעצור פלישה קרקעית לרצועה ולשמור על חיי החיילים.
בהמשך הדרך, הקבוצה הצטרפה למחאות להחזרת החטופים וסיום המלחמה.
נשים עושות שלום היא תנועת נשים פוליטית א-מפלגתית, החותרת להביא לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות הסכם מדיני מכבד ובהשתתפות נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה בישראל, בהתאם להחלטת האו"ם 1325. התנועה הוקמה בשנת 2014.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התנועה הצטרפה לקריאה לסיום המלחמה, החזרת החטופים ולחתור להסכמים.
בקרב החברה הישראלית ישנן מספר רב של משפחות חטופים, משפחות נופלים ואישי ציבור המתנגדים לפעילות ההפגנות וטוענים כי הדבר פוגע בחטופים.
בקואליציה מתחו ביקורת חריפה על ההפגנות, טענו כי הן "פרס לסינוואר" ושצריך "לעמוד איתן מול לחצים חסרי אחריות".
איתן מור, בנו של צביקה מור, שהשתחרר בעסקת החטופים באוקטובר 2025, טען כי עז א-דין אל-חדאד, ראש הזרוע הצבאית של חמאס, אמר לו שישתחרר ראשון, כיון שאביו לא משתתף בהפגנות.
(איתן מור השתחרר בפעימה הראשונה של הסכם חמאס–ישראל ב-13 באוקטובר ביחד עם 6 חטופים נוספים).
כתגובת נגד למחאות קם ארגון בשם "אחים לצדק" בראשות מרדכי דוד, מרדכי דוד ופעילי הארגון נוהגים להגיע להפגנות ולהקניט את פעילי המחאה.
כמחאה נגד חסימת הכבישים, הארגון חוסם מכוניות של מפגינים בכל סיום הפגנה ואף הוגשה כנגדו תביעה בגין פעילות זו.
בשנת 1968 התקיימו מחאות והפגנות רבות ברחבי העולם, שכללו בעיקר הפגנות נגד מלחמת וייטנאם והפגנות תמיכה בזכויות האדם.
מחאות אלה שיקפו את עליית התמיכה בתנועות השמאל החדש בקרב הצעירים, בני הדור השקט ודור הבייבי בום.
הפגנות מחאה נגד מלחמת וייטנאם התקיימו בעיקר בארצות הברית, אך לאחר מתקפת טט התרחבה המחאה למדינות אירופה ויפן, והתקיימו הפגנות גדולות בלונדון, פריז, ברלין, רומא וערים נוספות.
בהפגנות אלו בלטה נוכחות גבוהה של סטודנטים.
בארצות הברית התקיימו גם הפגנות רבות של התנועה לזכויות האזרח ושל הפנתרים השחורים.
בהפגנות ברחבי העולם בלטו ארגוני השמאל, בהן הפגנות מאי 1968 בפריז, הפגנות למען סיום הסכסוך בצפון אירלנד, מחאה על טבח טלטלולקו במקסיקו סיטי, ומחאה נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
במדינות מזרח אירופה שלטו אז מפלגות קומוניסטיות, והתקיימו הפגנות למען חופש הביטוי וזכויות האדם, בעיקר בצ'כוסלובקיה בתקופת האביב של פראג.
הפגנות דומות התקיימו בפולין וביוגוסלביה.
בפתיחת הספר של מארק קורלנסקי על שנת 1968 הוא כותב:
גורמים רבים הביאו לגל ההפגנות של 1968. באותה שנה היה שיעור גבוה במיוחד של צעירים באוכלוסייה, בני דור הבייבי בום.
רובם גדל והתבגר בתקופה של שלום ושגשוג במדינות המערב.
הם היו הראשונים שגדלו עם טלוויזיה בבית.
לטלוויזיה הייתה השפעה עמוקה על הדור הצעיר.
היא אפשרה להם לראות מה קורה בעולם ומה עושים בני גילם במדינות אחרות, ואפשרה להם לחוות אירועים ציבוריים גדולים.
הטלוויזיה גם שידרה חדשות אודות משברים בין-לאומיים, בהם משבר הטילים בקובה, מלחמת וייטנאם, המלחמה הקרה והחשש ממלחמה גרעינית.
חלק מהצעירים התנסו בבית הספר בתרגילי "התכופף והתכסה" להגנה אישית מפני האפקט של פיצוץ גרעיני, וגדלו באווירה של פחד.
כשהם התבגרו, רבים מהם נטו לתמוך בתנועות שלום, ארגוני זכויות אדם והתנועה הפמיניסטית.
אירועים שהתרחשו בעולם בשנות ה-60 של המאה ה-20 השפיעו על האקלים הציבורי.
רוב האירועים שיקפו את עלייתו של השמאל החדש.
ממשלות סוציאליסטיות עלו לשלטון במדינות רבות באירופה, בהן איטליה וצרפת, וכן באמריקה הדרומית.
בארצות הברית בלטה פעילות התנועה לזכויות האזרח, במיוחד לאחר רצח מרטין לותר קינג.
הסכסוך בצפון אירלנד היה בשיאו וגם מהפכת התרבות בסין הגיעה לשיאה.
במזרח התיכון, הסכסוך הישראלי-ערבי שכך מעט לאחר מלחמת ששת הימים, אך רחש מתחת לפני השטח וגרם כעבור שנים ספורות למשבר הנפט העולמי.
מדינות רבות באפריקה זכו לעצמאות.
מצד שני, השלטון הסובייטי בברית המועצות הגביל את חופש הביטוי וזכויות האדם במזרח אירופה, מה שגרר מפעם לפעם מחאות מצד התושבים.
בין אירועי המחאה ההמוניים שנערכו במזרח אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה נמנים המרד ההונגרי, המרד המזרח-גרמני ושביתות רבות בפולין, שהידועה בהן הייתה בפוזנן בשנת 1956 .
מחאות 1968 הושפעו בעיקר מהאידאולוגיה של מספר תנועות עולמיות:
ילדי הפרחים, שבלטו במחאות נגד מלחמת וייטנאם
במדינות רבות נערכו הפגנות נגד מלחמת וייטנאם, ואלה לרוב פוזרו באלימות על ידי המשטרה.
בינואר 1968 שוטרים הכו באלות כ-400 מפגינים בסן פרנסיסקו.
בפברואר נערכו שביתות רעב של סטודנטים באוניברסיטת הרווארד, מכללת רדקליף ואוניברסיטת בוסטון.
במרץ הפגינו כ-12,000 סטודנטים במערב ברלין נגד מעורבות ארצות הברית בווייטנאם.
מחאות נוספות התקיימו בטורונטו, ניו יורק, ברלין וערים נוספות בעולם.
בהפגנה בלונדון ב-17 במרץ נעצרו 200 מפגינים ונפצעו 86 בני אדם.
סטודנטים ביפן מחו נגד נוכחות חיילים אמריקאים ביפן.
באוגוסט התרחשו בשיקגו מחאות הוועידה הדמוקרטית ב-1968.
התנועה לשחרור הנשים פרצה לתודעה הציבורית בהפגנה של ארגון נשים רדיקליות בניו יורק נגד תחרות "מיס אמריקה" ב-7 בספטמבר 1968, בה זרקו "סימני דיכוי" לתוך פח אשפה שעליו נכתב "פח האשפה של החירות".
סמלי הדיכוי כללו בין היתר נעלי עקב, מוצרי איפור, מסלסלי שיער וחזיות.
המיצג שודר למיליוני צופים בטלוויזיה וכונה "שריפת חזיות", אם כי כלל לא נשרפו חזיות באותו אירוע.
החשיפה התקשורתית לתנועת הנשים תרמה לכך שהגל השני של הפמיניזם הגיע לתודעה הציבורית.
מחאות רבות התקיימו בשנת 1968 באיטליה, עקב שינויים כלכליים וחברתיים במדינה.
מינואר 1968 היו מחאות המוניות בערים הגדולות.
ב-1 במרץ היה עימות אלים בין אלפי מפגינים למשטרה סמוך למדרגות הספרדיות ברומא.
לאחר המהומות, סטודנטים מרקסיסטים התבצרו במשך 12 יום באוניברסיטת רומא.
אירועים דומים התרחשו באותה עת כמעט בכל האוניברסיטאות באיטליה.
שנת 1968 הייתה אחת הסוערות בהיסטוריה של ארצות הברית.
מיעוטים רבים במדינה הפגינו למען מימוש זכויות האזרח שלהם, בהם אפרו-אמריקאים, אמריקאים ממוצא היספני ולטיני ואינדיאנים.
הפגנות רבות אורגנו על ידי התנועה לזכויות האזרח, בלאק פאוור והפנתרים השחורים.
ב-8 בפברואר 1968 התרחש בקרוליינה הדרומית.
תלמידי תיכון וסטודנטים שחורים באוניברסיטאות מחו על אפליה במערכת החינוך, וההפגנות פוזרו באלימות על ידי המשטרה.
שלושה מפגינים נהרגו (תלמיד תיכון ושני סטודנטים) ועשרות מפגינים נפצעו, חלקם קשה.
בעקבות הטבח התקיימו במשך פברואר ומרץ הפגנות בכל מדינות ארצות הברית.
באוניברסיטת קולומביה המשיכו ההפגנות בנושא זה לאורך כל שנת 1968.
מחאה נגד עליונות לבנה בלטה גם באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), כששיאה הוא הצדעת "הכוח השחור" של האתלטים האפרו-אמריקאים טומי סמית' וג'ון קרלוס, במהלך טקס הענקת המדליות.
ב-4 באפריל אירע רצח מרטין לותר קינג, שעורר הפגנות אלימות בכ-100 ערים בארצות הברית.
באוגוסט התרחשו מחאות הוועידה הדמוקרטית ב-1968 בשיקגו, סדרה של פעילויות מחאה נגד מלחמת וייטנאם.
מחאות נגד מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם התקיימו בערים רבות בארצות הברית וגם במדינות נוספות.
שלטון הדיקטטורה הצבאית בברזיל עורר מחאות רבות, בעיקר מחאות של בני נוער, סטודנטים וצעירים .
ב-28 במרץ נערכה הפגנה למען מימון ארוחות לתלמידים נזקקים.
המשטרה הצבאית של ברזיל פיזרה את ההפגנה באלימות, ותלמיד תיכון שהשתתף בהפגנה נהרג.
האירוע גרם לגל של הפגנות סטודנטים נגד הדיקטטורה, שנמשכו לאורך כל אותה שנה.
אחד האירועים הבולטים היה צעדת ה-100,000 בריו דה ז'ניירו ביוני 1968.
ב-25 באוגוסט 1968 התקיימה בלובנויה מייסטו בכיכר האדומה הפגנה נגד פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה.
בתוך חמש דקות פשטו על הכיכר סוכני קג"ב ועצרו את המפגינים.
הם נשפטו על "אנטי-סובייטיזם" ועל רובם נגזרו עונשי מאסר ממושכים או הגליה לסיביר למשך מספר שנים.
באוקטובר 1968 פרצו מהומות בקינגסטון, ג'מייקה, לאחר שממשלת יו שירר אסרה על ד"ר וולטר רודני, מרצה באוניברסיטת איי הודו המערבית, לשוב למדינה לאחר ביקור בקנדה.
רודני היה סוציאליסט, מומחה להיסטוריה של אפריקה, פעיל בתנועת בלאק פאוור, וניסה לגייס את בני המעמדות הנמוכים של ג'מייקה למאבק פוליטי.
כניסתו למדינה נאסרה בטענה שהוא ביקר בעבר בקובה ובברית המועצות.
בהפגנות נגד החלטת הממשלה צעדו סטודנטים מאוניברסיטת איי הודו המערבית וארגוני עובדים למעון ראש הממשלה ולבניין הפרלמנט בקינגסטון.
המחאה הפכה לאלימה והתפשטה ברחבי העיר.
מספר מפגינים נהרגו מירי כוחות המשטרה, ונגרם נזק לרכוש בשווי מיליוני דולרים.
בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד התקיימו הפגנות נגד גזענות.
המקרה הבולט ב-1968 היה פרשת ארצ'י מפג'ה , מרצה לאנתרופולוגיה שממשלת דרום אפריקה סירבה להעניק לו תקן בסגל המורים של אוניברסיטת קייפטאון.
ב-15 באוגוסט החלה שביתת סטודנטים בבניין הנהלת האוניברסיטה, שפוזרה באלימות לאחר תשעה ימים.
הפגנות רבות התקיימו בנושא זה ברחבי המדינה.
בהפגנות ביוהנסבורג השליכו תומכי האפרטהייד תפוזים, עגבניות וביצים על המפגינים.
בעקבות האירועים מפג'ה עזב את דרום אפריקה ולא שב אליה עד שנת 2000.
ממאי עד יולי 1968 נערכו בממלכה המאוחדת הפגנות סטודנטים באוניברסיטאות ובבתי ספר לאמנות (בהם הסטודנטים הרבו לעסוק בפוליטיקה), כאות תמיכה בהפגנות מאי 1968 בצרפת.
כמו כן התקיימו בערים הגדולות הפגנות נגד מלחמת וייטנאם וצעדות של התנועה לפירוק נשק גרעיני.
מחאות 1968 ביוגוסלביה הושפעו מאירועי מאי 1968 בפריז.
הסטודנטים מחו נגד השלטון הסמכותני של יוסיפ ברוז טיטו, נגד שחיתות ונגד דיכוי אידאולוגי.
הדור הצעיר ביוגוסלביה חש תסכול מהפער בין הבטחות הסוציאליזם לבין המצוקה החברתית והכלכלית ששררה במדינה.
ההפגנות החלו ב-2 ביוני 1968 בבלגרד, ודוכאו באלימות משטרתית.
כתגובה, ההפגנות גברו והתפשטו גם לערים נוספות ביוגוסלביה, בהן לובליאנה וזגרב.
המפגינים דרשו צדק חברתי וחופש ביטוי.
מספר אנשי תרבות יוגוסלביים הביעו תמיכה בתנועת הסטודנטים, בהם הבמאי דושאן מקבייב והמשוררת דסנקה מקסימוביץ'.
בתחילה שלח ממשל טיטו כוחות משטרה וצבא כדי לדכא את ההפגנות, אך ככל שהמחאות גברו, הוא עבר לגישה סלחנית יותר.
ב-9 ביוני 1968 נשא טיטו נאום בטלוויזיה והפתיע את הצופים בכך שהודה שחלק מטענות הסטודנטים מוצדקות, והבטיח לבצע רפורמות כלכליות.
לאחר הנאום המחאות דעכו, אך ממשל טיטו לא ביצע רפורמות משמעותיות.
בחודשים שלאחר מכן הידקה הממשלה את שליטתה באוניברסיטאות, והגבירה את המעקב אחר סטודנטים וקבוצות התנגדות.
ארגון סטודנטים סוציאליסטים בשם Zengakuren ערך הפגנות ברחבי יפן לאורך כל שנת 1968 וגם לאחר מכן.
בתחילה התמקדו ההפגנות בזכויות הסטודנטים ובדרישה להוריד את שכר הלימוד, אך מינואר עד מאי 1968 עגנה נושאת המטוסים האמריקאית אנטרפרייז (CVN-65) בנמל ססבו, והארגון קיים בנמל הפגנות בלתי-פוסקות נגד מלחמת וייטנאם.
באותה עת קיים הארגון הפגנות גם בטוקיו, נגד הקמת בית חולים שיועד להענקת טיפול רפואי לחיילים אמריקאים.
באקלים הציבורי בישראל שלאחר מלחמת ששת הימים היו מעט מאד הפגנות פוליטיות, יחסית לשאר העולם.
בפברואר 1968 הפגינו צעירי רק"ח נגד מלחמת וייטנאם מול שגרירות ארצות הברית בישראל.
ביולי התקיימה בנתניה הפגנה של השומר הצעיר נגד הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון.
באוגוסט הפגינו סטודנטים מאוניברסיטת תל אביב נגד פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה.
בישראל קמה ב-1968 תנועת "שמאל ישראלי חדש", שהושפעה ממחאות הסטודנטים באירופה ומהתמיכה בתנועות השמאל החדש במדינות המערב.
ארגנה הפגנות המוניות במערב גרמניה בשנת 1968. פעילות תנועת הסטודנטים החלה בשנת 1967 בהפגנה ליד הדויטשה אופר ברלין נגד ביקור ממלכתי של מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן, בגרמניה.
בהפגנה נורה למוות הסטודנט בנו אוהנסורג.
הפעילות גברה באפריל 1968 לאחר ניסיון ההתנקשות ברודי דוצ'קה.
נושאי המחאה העיקריים היו צדק חברתי, דרישה להכרה ופיוס עם מזרח גרמניה, וקריאה להדחת פקידי ממשל בעלי עבר נאצי.
בפברואר 1968 הצטרף סגל המרצים באוניברסיטת בון למחאת הסטודנטים בדרישה לפטר את נשיא האוניברסיטה בגלל מעורבותו בבניית מחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
מחאות 1968 במצרים החלו בפברואר בחלוואן, דרומית לקהיר, שם התקיימו הפגנות ושביתות של ארגוני עובדים נגד ממשלת מצרים עקב התבוסה במלחמת ששת הימים.
כוחות הביטחון המצרים השתמשו בתחמושת חיה נגד העובדים השובתים.
בחודש מרץ התרחבה המחאה והצטרפו אליה ארגוני סטודנטים, בקריאה לרפורמה דמוקרטית במצרים ובדרישה שמפקדי הצבא יפוטרו.
גם מחאה זו דוכאה באלימות, ונפסקה כעבור שבוע, לאחר שנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הבטיח לבצע רפורמות במדינה.
בנובמבר, לאחר שההבטחות לא קוימו, פרצו הפגנות אלימות במרכז אלכסנדריה.
במקסיקו שרר ב-1968 משטר סמכותני בראשות הנשיא גוסטבו דיאס אורדס.
במהלך השנה התקיימו הפגנות רבות של סטודנטים נגד הממשלה, שדוכאו באכזריות על ידי צבא מקסיקו וכוחות הביטחון.
לסטודנטים הצטרפו רבים בחברה האזרחית המקסיקנית, בהם ארגוני עובדים, חקלאים, עקרות בית, סוחרים, אינטלקטואלים, אמנים ומורים.
ב-2 באוקטובר התרחש טבח טלטלולקו, בו נהרגו מאות מפגינים לא חמושים.
המחאות היו קשורות לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
פעילי המחאה טענו שהממשלה משקיעה כספים רבים בהכנה לאולימפיאדה ומזניחה את מעמד הפועלים.
בסנגל לא היה נהוג למחות באמצעות הפגנות או צעדות מחאה לפני 1968, אך בהשפעת אירועי מאי 1968 בפריז יצאו צעירים רבים בעיר הבירה דקר למחות נגד יוקר המחיה ונגד הממשלה .
המחאה התפשטה לערים נוספות, הפכה לאלימה ולוותה במהומות וביזה.
בתחילת יוני, לאחר כשבועיים בהם התקיימו מחאות ומהומות, פתחו כוחות הביטחון באש והרגו 28 מפגינים.
המחאה לא התחדשה לאחר מכן.
המדינה הספרדית הייתה נתונה בשנת 1968 לדיקטטורה אוטוריטרית תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו, שדיכא כל מחאה באלימות.
למרות זאת, התקיימו באותה שנה בספרד הפגנות רבות של סטודנטים ושל ארגוני עובדים.
נושאי המחאה היו דרישה לדמוקרטיה, זכויות עובדים, רפורמה בחינוך ומחאה נגד אלימות משטרתית.
באפריל התקיימה באוניברסיטת מדריד הפגנת סטודנטים נגד אנשי משטר פרנקו שקיימו טקס אזכרה דתי לאדולף היטלר.
זמן קצר לאחר מכן נסגרה האוניברסיטה למשך 38 ימים.
מחאות הסטודנטים ברפובליקה העממית הפולנית החלו ב-30 בינואר 1968 בהפגנה של 300 סטודנטים ממגמת התיאטרון באוניברסיטת ורשה, שמחו נגד השלטון הקומוניסטי והמצב הכלכלי, וביקשו לבצע רפורמות דמוקרטיות במדינה.
שירות הביטחון של משרד הפנים הפולני פיזר את ההפגנה באלימות.
לאחר אירוע זה הצטרפו ארגוני עובדים רבים למחאת הסטודנטים, והפגנות אלה שוב פוזרו באלימות.
ב-9 במרץ התקיימה צעדה בה השתתפו כאלפיים איש, במחאה על אלימות משטרתית, וגם זו פוזרה באלימות.
לקראת סוף מרץ פרצה מחאה עממית בה התעמתו ברחובות אלפים מאזרחי פולין עם כוחות הביטחון.
כתגובה, הממשלה סגרה את כל האוניברסיטאות ועצרה יותר מאלף סטודנטים.
בתגובתה לאירועים אלה נקטה ממשלת פולין ברטוריקה אנטישמית, טענה שהיהודים יזמו את המחאה, ושאזרחי פולין המשתתפים בהפגנות הם "ציונים".
רוב יהודי פולין עזבו את המדינה עקב רדיפות אנטישמיות.
בהשפעת אירועי מאי 1968 בפריז, סטודנטים מרקסיסטים באוניברסיטת הלסינקי מחו נגד הממשלה ב-25 במאי, והתבצרו בבניין אגודת הסטודנטים .
המחאה לא הייתה אלימה, למעט כמה פצצות עשן שהושלכו לעבר המפגינים על ידי אנשי ימין שהתנגדו למחאה.
מחאות 1968 בפקיסטן כוונו נגד המשטר הדיקטטורי של איוב ח'אן ונגד עליית מחירי המזון ומוצרי הצריכה.
הפגנות המוניות של סטודנטים וארגוני עובדים התרחשו ללא הפסקה מתחילת נובמבר 1968 עד סוף מרץ 1969. בהפגנות השתתפו כ-10 עד 15 מיליון איש.
במרץ 1969 התפטר ח'אן מתפקידו.
המחאה דוכאה על ידי כוחות הביטחון של פקיסטן.
בהפגנות נהרגו 239 בני אדם, 196 במזרח פקיסטן ו-43 במערב פקיסטן, רובם סטודנטים.
מנהיג צ'כוסלובקיה אלכסנדר דובצ'ק החיל מספר רפורמות במדינה שאפשרו מחאה אזרחית וכונו "האביב של פראג".
תקופה זו נמשכה עד לפלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה ב-21 באוגוסט 1968, שנועדה לעצור את הרפורמות.
ב-24 באוגוסט 1968 ערכה לראשונה תנועת זכויות האזרח של צפון אירלנד צעדה למען זכויות האזרח, ולאחר מכן נערכו צעדות דומות.
יוניוניסטים ואנשי כוח המתנדבים מאלסטר תקפו את משתתפי הצעדות וקיימו הפגנות נגד, בגיבוי שקט מהמשטרה והממשלה.
ב-5 באוקטובר 1968 אסרה ממשלת אירלנד על קיום צעדה למען זכויות האזרח בדרי, וזו התקיימה ללא אישור ופוזרה באלימות.
יותר מ-100 בני אדם נפצעו, בהם גם אנשי ציבור ידועים.
התקרית צולמה ושודרה בטלוויזיה ברחבי העולם.
בעקבות התקרית התירה המשטרה לערוך צעדות נוספות.
המחאות הפכו בהדרגה לאלימות, והציתו את הסכסוך בצפון אירלנד.
שנת 1968 בצרפת התאפיינה בתסיסה אזרחית ברחבי המדינה, ששיאה באירועי מאי 1968 בפריז, הפגנות של סטודנטים קומוניסטים וארגוני שמאל שנמשכו תקופה ארוכה.
האיגודים המקצועיים הצטרפו למחאה והביאו לשביתה כללית.
ב-3 במאי נערכו בשוודיה משחקי גביע דייוויס 1968 בצל מחאה של פעילי זכויות האדם נגד השתתפותן של רודזיה ודרום אפריקה בתחרות.
על שתי מדינות אלה נאסר באותה עת להשתתף בתחרויות ספורט עקב מדיניות האפרטהייד ושלטון המיעוט הלבן.
בימי המשחקים היו הפגנות ומהומות רבות בסטוקהולם ובמקומות נוספים בשוודיה.
המחאה הייתה אלימה ונרשמו עימותים רבים בין המפגינים לבין משטרת שוודיה.
המהומות מתוארות בסרט התיעודי The White Game .
המשחק בין שוודיה לרודזיה התקיים תחת מעטה סודיות, ושוודיה ניצחה 4–1.
בין ה-24 ל-27 במאי נערכו באוניברסיטת סטוקהולם הפגנות סטודנטים, כאות תמיכה בהפגנות מאי 1968 בפריז.
הסטודנטים התבצרו בבניין אגודת הסטודנטים .
אחד המשתתפים בהפגנות היה קארל בילדט, לימים ראש ממשלת שוודיה.
בתוניסיה החל במרץ 1968 גל של הפגנות סטודנטים בדרישה לרפורמה דמוקרטית במדינה, בהשראת ההפגנות בפולין וההפגנות במצרים באותה עת.
ההפגנות דוכאו באלימות על ידי כוחות המשטרה.
הפגנות יום שני היו סדרה של הפגנות פוליטיות שקטות נגד ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (GDR).
ההפגנות החלו בלייפציג ב-4 בספטמבר 1989, והן נחשבות לצעד משמעותי בתהליך של המהפכה השלווה שעברה על גרמניה המזרחית, והמשיכה בנפילת חומת ברלין, התמוטטות הממשלה ואיחוד גרמניה.
ההפגנות התקיימו בעיירות ובערים בגרמניה המזרחית בימים שונים בשבוע בין השנים 1989 ל-1991. ההפגנות בלייפציג, הידועות שבהן, התקיימו בימי שני.
מקובל לחלק את ההפגנות לחמישה מחזורים.
למרות מדיניות האתאיזם המדיני במזרח גרמניה שהתאמצה לדכא את הפעילות הדתית במדינה, ההפגנות צמחו מתפילות לשלום שנערכו בכנסיית ניקולאי הקדוש בלייפציג משנת 1982 ואילך.
אסיפות התפילה החלו ב-20 בספטמבר 1982 על ידי הכומר גינטר יוהנסן, המשיכו ב-1986 על ידי הכומר כריסטוף וונברגר, ולאחר מכן המשיכו ב-30 באוקטובר 1989 על ידי הכומר .
ב-4 בספטמבר 1989, לאחר התפילות, התקיימה ההפגנה הראשונה בכיכר הכנסייה ביוזמתן של שתי נשים - קתרין האטנהאואר וג'סינה אולטמנס.
הן הכינו ארבע כרזות, הבריחו אותן לכנסייה תוך שהן חומקות מהמשגיחים שלהן מהשטאזי, וביציאה מהכנסייה פרשו את הדגל שלהן שקרא "Für ein offenes Land mit freien Menschen" (למדינה פתוחה עם אנשים חופשיים), במקביל, פעילים נוספים הלכו בעקבותיהן עם דגלים נוספים.
למרות שהרשויות חסמו את הרחובות המובילים לכנסייה, ההפגנות הלכו וגדלו.
בסופו של דבר מילאו המפגינים את כיכר קרל מרקס הסמוכה (הידועה כיום שוב בשם ).
בידיעה שהכנסייה הלותרנית תומכת בהם, אזרחים מזרח גרמנים רבים התאספו מול הכנסייה, והחלו הפגנות לא אלימות בדרישה לקבל זכויות כמו חופש התנועה שיאפשר להם לנסוע למדינות זרות וזכות הצבעה שתאפשר להם לבחור ממשלה דמוקרטית.
מיקום ההפגנה תרם להצלחת המחאה.
המשטרה החשאית איימה על חייהם ואף תקפה חלק מהצועדים, אך הקהל המשיך להתאסף.
לאחר שעודכנו על ידי הטלוויזיה המערב-גרמנית ומפה לאוזן על האירועים, גם בערים אחרות במזרח גרמניה החלו לשחזר את ההפגנות בלייפציג, והמפגינים נפגשו בכיכרות הערים בערבים.
נקודת מפנה משמעותית נרשמה בעקבות האירועים בשגרירות גרמניה המערבית בפראג באותה תקופה.
אלפי מזרח גרמנים נמלטו לשם במהלך ספטמבר וחיו בתנאים שהזכירו את העולם השלישי.
הנס-דיטריך גנשר ניהל משא ומתן על הסכם שאפשר להם לנסוע למערב, באמצעות רכבות שהיו צריכות לעבור תחילה דרך גרמניה המזרחית.
כשהרכבות חלפו על פני התחנה המרכזית של דרזדן בתחילת אוקטובר, המשטרה נאלצה למנוע מאנשים לנסות לקפוץ עליהן.
הפגנות שנערכו ברחבי גרמניה המזרחית סביב חגיגות יום השנה ה-40 להקמת המדינה ב-7 באוקטובר, נתקלו בתגובה תקיפה מצד הממשלה.
למרות תשומת הלב הזרה המוגברת סביב תאריך זה, בוצעו כ-500 מעצרים ברחבי מזרח גרמניה.
בעקבות האירועים, הופנתה תשומת הלב ללייפציג ביום שני ה-9 באוקטובר.
המדינה ראתה בו את יום ההכרעה, והתכוננה עם 8,000 שוטרים ויחידות צבא חמושות במטרה למנוע את ההפגנות.
החשש מפני טבח דומה לזה של אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989) בסין גבר כאשר נפוצו שמועות על בתי חולים שצוברים מאגר של עירויי דם.
מסר שהוקלט על ידי שישה אזרחים בולטים ביוזמתו של המנצח המפורסם קורט מאזור שודר ברחבי העיר, וקרא לשני הצדדים להישאר רגועים ולחתור לדיאלוג בדרכי שלום.
למרות כל ההכנות, הגיעו יותר מ-40,000 מפגינים (מתוך אוכלוסיית העיר שמנתה אז כ-500,000 איש) ואליהם התלוו בהמשך עוד עשרות אלפים, עד לאומדן של כ-70 אלף איש.
הפזמון המפורסם ביותר היה "Wir sind das Volk!" ("אנחנו העם!").
המפגינים נותרו שלווים לחלוטין כשהגיעו למטה השטאזי, ונמנעו מכל הסלמה במצב העדין.
אף על פי שחלק מהמפגינים נעצרו, האיום בהתערבות נרחבת של כוחות הביטחון לא התממש, שכן מנהיג מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED) הלמוט האקנברג והגנרל גרהרד שטרסנבורג מהמשטרה החמושה, ללא פקודות מדויקות ממזרח ברלין ולאחר שהופתעו ממספר האזרחים הגבוה בהפגנה, נמנעו מלגרום לטבח אפשרי והורו על נסיגת כוחותיהם.
מאוחר יותר, אגון קרנץ טען שהוא זה שנתן את ההוראה לא להתערב.
ה-9 באוקטובר נתפס לעיתים קרובות כ"תחילת הסוף" של גרמניה המזרחית ואחד הסימנים הראשונים לכך שהמדינה נכנעת ללחצים.
מאז 2009 התאריך מונצח ונחגג בפסטיבל האורות שמושך עד 200,000 איש שעוקבים אחר מסלולם של צועדי המחאה.
למעשה, למרות שיחידות המשטרה והצבא קיבלו אישור להשתמש בכוח נגד המתאספים, הדבר לא הרתיע את התפילה והצעדה מהכנסייה לאורך .
בשבוע שלאחר מכן, ב-16 באוקטובר 1989, התאספו בלייפציג 120,000 מפגינים, ויחידות צבא שוב הוחזקו בכוננות בסביבה.
יומיים לאחר העצרת, אריך הונקר, מנהיג ה-SED, נאלץ להתפטר.
בשבוע שלאחר מכן, המספר יותר מהכפיל את עצמו לכ-320,000 מפגינים.
רבים מאותם אנשים החלו לחצות את הגבול במזרח ברלין, מבלי שנורתה ירייה אחת.
לחץ זה ואירועי מפתח אחרים הובילו בסופו של דבר לנפילת חומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989, וסימנו את סופו הקרב של המשטר הסוציאליסטי בגרמניה המזרחית.
ההפגנות הסתיימו בסופו של דבר במרץ 1990, בסמוך לקיומן של , הבחירות הרב-מפלגתיות החופשיות הראשונות לפולקסקאמר בכל רחבי גרמניה המזרחית, מה שסלל את הדרך בהמשך לאיחוד גרמניה.
מחזורי הפגנות יום שני בלייפציג
במהלך תקופת קיומה של גרמניה המזרחית, הכנסייה ניסתה לשמור על האוטונומיה שלה ולהמשיך לפעול, אם כי העיסוק בדת דוכא בדרך כלל בהתאם לדוקטרינה המרקסיסטית-לניניסטית של אתאיזם מדיני.
במהלך תקופה זו, הכנסייה פעלה על פי האידאולוגיה שלה של "עבודה נגד אי-צדק ודיכוי".
כתוצאה מכך, הכנסייה הציעה מקלט לקבוצות פוליטיות אלטרנטיביות, קורבנות השלטון.
הכנסייה גם הציעה להם סיוע כספי, תמיכה מהקהילה ומקום לתקשר ביניהם.
בתחילה, הכנסייה לא יצאה בהצהרות הקשורות לגרמניה המזרחית או לפוליטיקה.
עם זאת, באמצע 1989 הייתה "פוליטיזציה של הכנסייה".
הפוליטיקה החלה להופיע בדרשותיהם של המטיפים.
יותר ויותר אנשים התחילו להתאסף בכנסיות, והדבר סייע להפיץ מידע על העוולות שהתרחשו במדינה.
התכנסות האנשים לאחר תפילות השלום והפצת המידע, דרבנו את היווצרותן של הפגנות ספונטניות.
תרגום לעברית: דפנה לוי, הוצאת רדיקל, אפריל 2025. פרק 6
מחאות דור ה-Z בנפאל (בנפאלית: नेपालमा जेन जी आन्दोलन) היו סדרת מחאות והפגנות בקנה מידה גדול, שאורגנו בספטמבר 2025 ברחבי נפאל בעיקר על ידי סטודנטים ואזרחים צעירים מדור ה-Z.
המחאות החלו בעקבות איסור ארצי על פלטפורמות מדיה חברתית רבות, אך מקורן היה בתסכול הציבור משחיתות ונפוטיזם של פקידי ממשל ומשפחותיהם, כמו גם בטענות לניהול כושל של כספי ציבור.
תנועת המחאה התרחבה וכללה סוגיות רחבות יותר של ממשל, שקיפות ואחריות פוליטית.
לאחר שהמשטרה פתחה באש חיה על המפגינים, המחאות הסלימו עם אלימות נגד פקידי ציבור וונדליזם של מבני ממשלה ופוליטיקה שהתרחשו ברחבי המדינה.
המחאה נמשכה שישה ימים והשיגה את מטרותיה, בהם פיזור הפרלמנט, הליכה לבחירות כלליות, החלפת ראש ממשלת נפאל קאדגה פרסאד אולי בסושילה קארקי וביטול האיסור על רשתות חברתיות.
ב-4 בספטמבר 2025 הורתה ממשלת נפאל על סגירת 26 פלטפורמות מדיה חברתית, כולל וואטסאפ, אינסטגרם, פייסבוק, X, יוטיוב, לינקדאין, רדיט, סיגנל, פינטרסט, דיסקורד וסנאפצ'ט, בשל אי עמידה בכללים החדשים של משרד התקשורת וטכנולוגיית המידע.
בעוד הנפאלי הממוצע מרוויח 1,400 דולר בשנה, משפחות האליטה השלטת במדינה הציגו את עושרן ברשתות החברתיות.
מגמת הנפוטיזם עוררה כעס ציבורי משמעותי, במיוחד בקרב משתמשי דור ה-Z.
הגיל החציוני בנפאל הוא 25, כלומר חלק גדול מהאוכלוסייה נמצא בדור ה-Z, קבוצת הגיל שמשתמשת הכי הרבה ברשתות חברתיות.
כמו כן, בשל השטח הכפרי וההררי ברובה של המדינה, וההגירה המשמעותית מחוץ למדינה, לנפאל יש את אחד משימושי הרשתות החברתיות הגבוהים ביותר בדרום אסיה, עם כמעט חשבון אחד לכל שני אנשים.
חוסר שביעות הרצון מבוסס על תנאים כלכליים לא מספקים עבור חלק ניכר מהאוכלוסייה – 33% מהתמ"ג של נפאל מגיע מהעברות כספים מחוץ לנפאל בשל מחסור בהזדמנויות תעסוקה במדינה ו-20% מצעירי נפאל מובטלים.
עשרות אלפים הפגינו בקטמנדו נגד שחיתות ואיסור הרשתות החברתיות לאחר שהממשלה אסרה על השימוש ברשתות חברתיות.
ההפגנה השקטה הפכה לאלימה כשכוחות הביטחון השתמשו בגז מדמיע וירי חי.
בערב הוסר האיסור על השימוש ברשתות חברתיות.
עוצר הוטל בכמה ערים גדולות, כולל קטמנדו, בירגאנג', בוטוואל, פוקהרה, איטהארי ודמק.
בעקבות זאת החלו מחאות הדורשות פיזור מוחלט של הפרלמנט.
העימותים הביאו למותם 19 בני אדם ו-347 איש נפצעו.
לאחר שהוציא הנחיה לשרים במפלגה הקומוניסטית של נפאל (המפלגה המאוחדת מרקסיסטית-לניניסטית) שלא להתפטר מתפקידם, התפטר ראש הממשלה קאדגה פרסאד אולי ונמלט למחנה צבאי בבודהאנילקאנטהה.
על אף זאת, המחאות נמשכו ברחבי המדינה.
מפגינים הציתו מבני ממשלה רבים כולל את מעונות ראש הממשלה והנשיא ואת בתיהם של שרי ממשלה וחברי פרלמנט שונים.
בניין הפרלמנט הוצת אף הוא.
מטה המפלגה הקומוניסטית והקונגרס הנפאלי הושחתו, דגלי המפלגה הוסרו ונשרפו.
כוחות הביטחון, כולל צבא נפאל, פינו פוליטיקאים מהאזורים שנפגעו לנמל התעופה הבין-לאומי טריבהוואן, תוך ניסיון לשלוט באירועי ההצתה וההרס המתגברים.
שר החקלאות ראם נאת' אדיקארי ושר הבריאות פראדיפ פאודל יחד עם 21 חברי פרלמנט ממפלגת רסטריה סוואנטרה התפטרו, יחד עם כל חברי הפרלמנט של מפלגת רסטריה פראג'אטנטרה.
מספר חברים עזבו את מפלגתו של אולי.
מפגינים פנו לנמל התעופה כדי למנוע מהמנהיגים הפוליטיים לברוח.
שדה התעופה נסגר על ידי צבא נפאל וכתוצאה מכך, מאות נוסעים נותרו תקועים בו.
טיסות בינלאומיות מתוכננות הופנו לפוקהרה או בוטלו.
בית התקשורת קנטיפור הוצת בשעות הערב המוקדמות.
מבנים אחרים שהוצתו על ידי מפגינים היו מלון הילטון החדש בקטמנדו ובניין משרד הבריאות שתוכנן על ידי לואי קאהן.
מספר מנהיגים פוליטיים ובתי המגורים שלהם הותקפו.
ראש הממשלה לשעבר שר בהדור דאובה, אשתו, ושרת החוץ ארזו ראנה דאובה נפצעו כאשר ביתם הוצת.
הם הועברו למשטרה על ידי מפגינים.
ביתו ורכבו של סגן ראש הממשלה פראקש מאן סינג הוצתו, ולאחר מכן גם ביתה של הנשיאה לשעבר בידהיה דווי בהנדארי.
ביתו של ראש הממשלה לשעבר ג'אלה נאת' קהנאל הוצת גם הוא, ואשתו רג'יאלאקסמי צ'יטראקר נפגעה בשריפה ולאחר מכן נפטרה מפצעיה.
במחוז רופנדהי הוצתו בתיהם של שר הפנים לשעבר באל קרישנה חאנד, ושל פוליטיקאים מקומיים וראשי ערים.
במחוז צ'יטוואן, ביתו של ראש הממשלה לשעבר פושפה קאמאל דאהאל הוצת, כמו גם ביתה של בתו.
אדם נמצא מת למחרת בבית המוצת.
בהטאודה הוצתו והושחתו מספר משרדי ממשלה.
במחוז קרנאלי, הוצת בניין הפרלמנט ומעונו של ראש הפרלמנט יאם לאל קנדל.
בבירטנגר, בירת מחוז קושי, הוצתו משרד המחוז ובית המשפט המחוזי, ולאחר מכן מעונו של ראש פרלמנט המחוז ושרי הקבינט.
שר האוצר וישנו פרסאד פאודל הופשט מבגדיו והושלך לנהר על ידי מפגינים.
בית הכלא במחוז קיילאלי הותקף על ידי המפגינים וכל האסירים נמלטו.
גם בית הכלא נאקו בקטמנדו הוצת וכל האסירים נמלטו.
בית כלא נוסף באזור קאסקי הוצת גם הוא, וכתוצאה מכך נמלטו 773 אסירים.
במחוז בנקה נהרגו חמישה אסירים צעירים לאחר שכוחות הביטחון פתחו עליהם באש כשניסו לברוח ממוסד לעבריינים צעירים.
שלושים ושלושה טופלו בבית חולים.
בסביבות השעה 22:00 הצהיר ראש צבא נפאל אשוק סיגדל כי "ייקח פיקוד" על המדינה בהיעדרו של ראש הממשלה כדי להבטיח את שמירת "החוק והסדר".
בשעות הבוקר המוקדמות, נצפו כוחות צבא נפאל מסיירים בשכונות באזורי מפתח.
הגנרל סיגדל קרא למפגינים לשמור על השקט.
עד הערב הודיע הצבא על מעצר של 27 אנשים בגין ביזה, הצתה ו"פעילויות הרסניות ואנרכיסטיות" אחרות, וכן על תפיסת נשק.
במקומות מסוימים, מפגינים המשיכו לפשוט על בנייני ממשלה ובתים של פוליטיקאים במהלך הלילה, אך הקצב הואט עד הצהריים.
קבוצת מפגינים החלה לנקות את הרחובות באזור בניין הפרלמנט שהוצת ביום הקודם.
סגירת נמל התעופה הוארכה בשעות הבוקר המאוחרות, אך לבסוף חודשה פעילותו.
המשטרה הצהירה כי יותר מ-13,500 אסירים נמלטו מבתי כלא ברחבי הארץ.
חיילים עצרו 303 מהם והעבירו אותם למשטרה.
במחוז דהאדינג, נורו למוות שני אסירים ושבעה נפצעו על ידי חיילים כשניסו להימלט.
חיילים גם סיכלו ניסיון בריחה בכלא הראשי של קטמנדו.
מפגינים קיימו דיונים מקוונים כדי לבחור מנהיגות זמנית.
הניו יורק טיימס דיווח כי יותר מ-100,000 אזרחים השתמשו בשרת דיסקורד כדי לבחור מועמד למנהיג הזמני.
השרת, שתואר כ"פרלמנט של נפאל", זינק ל-145,000 חברים.
בסביבות השעה 22:00 נבחרה סושילה קארקי, נשיאת בית המשפט העליון לשעבר של המדינה.
בבוקר נערכה פגישה בה השתתפו הנשיא פאודל, הגנרל סיגדל ונציגי דור ה-Z.
הפגישה נערכה במטה הצבא כחלק מהמאמצים לבחור מנהיג זמני.
סיגדל תמך בנציגי דור ה-Z שביקשו לקדם את סושילה קארקי לתפקיד ראש ממשלה זמני, אך הנשיא התנגד לכך היות שחוקת נפאל אוסרת על שופטים לשעבר להחזיק בתפקידים פוליטיים.
המפלגה הקומוניסטית של נפאל (המרכז המאואיסטי) הכריזה על תמיכתה במחאות, ויו"ר המפלגה קרא למפגינים לפעול במסגרת הדמוקרטית.
בינתיים, הודיע משרד הבריאות של נפאל כי מספר ההרוגים עלה ל-34, ויותר מ-1,300 בני אדם נפצעו.
מספר ההרוגים עלה ל-51, כולל 21 מפגינים, תשעה אסירים, שלושה שוטרים ו-18 אנשים נוספים.
סושילה קארקי הושבעה לתפקיד ראש ממשלה זמני.
ראש הממשלה החדשה קארקי החלה לבקר מפגינים פצועים בבתי החולים.
בצהריים חזר השקט למדינה, וגל המחאות נפסק.
המחאות הצליחו להביא להתפטרותו של ראש הממשלה קאדגה פרסאד אולי, את פיזור הפרלמנט, ביטול האיסור על רשתות חברתיות, ומינוי סושילה קארקי לתפקיד ראש ממשלת נפאל הזמנית, עד לבחירות כלליות שמתוכננות במדינה להתקיים ב-2026 ().
במחאות נהרגו 72 איש, בהם 59 מפגינים, 10 אסירים ושלושה שוטרים.
על פי הטלוויזיה הממלכתית, בפגישה עם בכירי המדינה הצהירה ראש הממשלה סושילה קארקי כי כל משפחה שבנה נהרג בהפגנות תקבל פיצוי כספי של מיליון רופי נפאלי (השווה ערך לכ-23,498 שקל נכון לספטמבר 2024), ושאלה שנפצעו יקבלו טיפול ושהממשלה תדאג להם.
באותה פגישה קראה קארקי לאחדות על מנת לבנות את המדינה מחדש.
מחאות אין מלכים הן סדרה של הפגנות שהתקיימו בשני גלים, בעיקר בארצות הברית, נגד מדיניותו ופעולותיו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בתקופת נשיאותו השנייה.
במחאות השתתפו מיליוני אזרחים מרחבי ארצות הברית ומחוצה לה.
מטרת ההפגנות היא להביע מחאה נגד המדיניות והפעולות של דונלד טראמפ במהלך כהונתו השנייה כנשיא.
תחת הסיסמה "אין מלכים", ביקשו להעביר מסר נגד מה שתפסו כהתנהלות סמכותנית ואף "מלוכנית".
כלומר, התנהלות של מנהיג הפועל ללא מגבלות דמוקרטיות.
ההפגנות כוונו כלפי מגמות של סמכותנות, שחיתות ושחיקה דמוקרטית בארצות הברית.
בין הנושאים המרכזיים שעליהם מחו המשתתפים נכללו שימוש מופרז בכוח הנשיאותי תוך עקיפת הקונגרס ובתי המשפט, פריסת כוחות פדרליים בערים שונות, צעדים תקיפים נגד מהגרים, וכן על מה שהם רואים כקיפאון הממשלה והשבתת הממשל הפדרלי.
הגל הראשון של המחאות התקיים ב-14 ביוני 2025, באותו יום בו התקיים מצעד 250 שנה לצבא ארצות הברית ויום הולדתו ה-79 של טראמפ.
המארגנים העריכו כי יותר מחמישה מיליון איש השתתפו ביותר מ-2,100 ערים ועיירות, כולל אירוע הדגל בפילדלפיה.
מחאות נוספות התקיימו בטריטוריות של ארצות הברית בגואם, באיי מריאנה הצפוניים, בפוארטו ריקו ובאיי הבתולה של ארצות הברית, וב-20 מדינות זרות, כולל קנדה, יפן, מקסיקו ובאירופה.
במונרכיות חוקתיות כמו קנדה ובריטניה, הוחלף השם "אין מלכים" ב"אין דיקטטורים" או "אין טיראנים" כדי למנוע בלבול עם תנועות אנטי-מלכוניות.
הוואי עשתה את אותו הדבר כדי למנוע בלבול עם מצעד יום המלך קמהאמהה.
הגל השני של ההפגנות התקיים ב-18 באוקטובר 2025. מחאות נרשמו בעיקר במקומות כמו המול בוושינגטון הבירה, שיקגו וניו יורק.
מספר המחאות נאמד בכ-2,700 עצרות ברחבי המדינה.
Strength in Numbers העריך כי מחאות יום "אין מלכים" ב-18 באוקטובר 2025 היו ככל הנראה ההפגנה הפוליטית הגדולה ביותר שנמשכה יום אחד מאז 1970.
מחבואים הוא משחק ילדים פופולרי.
משתתף אחד משחק בתפקיד ה"עומד".
הוא עומד צמוד לעץ, קיר או כל עצם גבוה אחר, עוצם עיניים, וסופר עד מספר מוסכם מראש בקול, בקצב ידוע.
בזמן הזה שאר המשתתפים מתחבאים, לעיתים בגבולות שטח עליו הוסכם מראש.
בתום הספירה הוא פוקח את עיניו ומתחיל לחפש את המתחבאים.
כאשר הוא מוצא מישהו הוא רץ במהירות לעץ, נוגע בעץ וקורא "אחת שתיים שלוש" ונוקב בשמו של המשתתף שמצא, וכך פוסל אותו.
המטרה של המתחבאים היא לגעת בעץ ולקרוא "אחת שתיים שלוש" ואת שמו של העומד לפני העומד.
משך הספירה משתנה כתלות בגבולות השטח הנתון, או השטח בו צפוי שהמשתתפים יבחרו להתחבא.
גם גיל השחקנים משפיע על משך הספירה.
ייתכן משא ומתן בתחילת המשחק על משך הספירה.
כדי לקבוע את קצב הספירה, וגם לעיתים כחלק מן המשא ומתן הראשוני, מתבצעת הספירה ב"עשר-עשרים", דהיינו במקום להתקדם בקפיצות של אחד, מתקדם הסופר בקפיצות של עשר, וסופר בניגון ובקצב מוסכמים, כך שהספירה הופכת למעין שיר, שהמתחבאים יכולים לפזמו לעצמם, גם אם אינם שומעים את העומד.
בסיום הספירה נוהג העומד לומר, בטרם הסב פניו מן העצם הגבוה ובטרם פקח עיניו: "כל העומד מאחוריי ומלפניי ומצדדיי - הוא יהיה העומד.
אמירה זו, שהיא מעין סעיף בחוזה בין העומד לבין המתחבאים, באה להגן על העומד מתרגיל שבו ממתין אחד המתחבאים קרוב אליו, ועם סיום הספירה נוגע בעצם הגבוה וקורא "אחת שתיים שלוש".
העומד יכול לבקש ממתחבא להשמיע קול, באמצעות הפזמון "דני, השמיע קול", עליו התשובה המקובלת הנה "קוקוריקו תרנגול", בניגון דומה.
חוק ה-15 דקות: אם הסופר אינו מצליח לספור את כל המתחבאים תוך 15 דקות (רבע שעה) הסופר חייב לספור שוב.
כאשר העומד מוצא מתחבא כלשהו המתחבא עוזר לעומד למצוא את שאר המתחבאים, והוא יכול לעזור לעומד אם הוא רוצה, אך כל עוד העומד לא סופר את המתחבא המתחבא עדיין נחשב כמתחבא
מי ששורד הכי הרבה זמן במחבוא, או לחלופין מי שסופר ראשון "אחת שתיים שלוש" את העומד מבלי שהעומד יספור אותו, הוא המנצח.
המפסיד הוא בדרך כלל העומד הבא, אם כי החוקים עלולים להשתנות בהתאם למנהג המקומי
מחבואי קופסה (שמות נוספים: קופסה במלעיל, בעט בפחית (Kick the Can)) - כמו "תופסת" רק עם קופסת פח במקום "בית".
מי שנתפס ממתין באזור המיועד בסמוך לקופסה.
כאשר אחד מאלה שלא נתפסו מצליח להגיע לקופסה לפני "העומד" הוא בועט בה, וכל המשתתפים שנתפסו יכולים שוב לברוח ולהתחבא, והמשחק מתחדש עם אותו עומד.
על פי יעקב וייס, בספרו "ילדות נשכחת - הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה" (ע' 56), לאחר שחרור התפוסים, העומד היה אוסף את הקופסה בהליכה לאחור (חיפה, שנות החמישים).
מחבואים הפוך (שם נוסף: סרדינים) - משתתף אחד מתחבא וכל האחרים מחפשים אותו.
כל מי שמוצא את המתחבא מצטרף אליו בשקט, עד שנשאר רק מחפש אחד והוא הופך לסרדין במשחק הבא.
שוטרים וגנבים - שניים-שלושה שחקנים ("גנבים") מתחבאים, והיתר ("שוטרים") מחפשים אותם, ולאחר שמוצאים אותם מנסים לתפוס אותם.
הנדז אפ (ידיים למעלה) - מטרת השחקנים להפתיע ראשונים את מתחריהם בקריאה "הנדז אפ".
מחבואים וגנבים - "שוטר" אחד מחפש את ה"גנבים" המתחבאים.
כל "גנב" שמאותר הופך ל"עד מדינה" העוזר ל"שוטר" למצוא את שאר ה"גנבים".
"חבושים"- החוקים הם כמו מחבואים חוץ משלושה כללים :1.הסופר אינו חייב לחזור לעץ, אלא לצעוק בשם הילד ולהוסיף את המילה "חבוש".
2. אם הסופר התבלבל בשם הילד, כל החבושים משתחררים, ועל הסופר להתחיל מהתחלה.
3. אי אפשר לספור את החבוש, אלא רק לתת "כיף" לחבוש כדי לשחררו.
ארץ הצבר שירו של עוזי חיטמן, המונה את המחבואים בין משחקי ילדותו:
- מילים ולחן: עוזי חיטמן.
השיר משלב זכרונות ילדות הקשורים בשירים ובמשחקים, בייחוד משחק המחבואים.
השיר אן דן דינו מילים ולחן שייקה פייקוב, ביצוע יפה ירקוני.
לאה גולדברג, "מחבואים", שיר בתוך הספר "מה עושות האיילות"
"מחבט" הוא מערכת נ"מ מתנייעת מתוצרת התעשייה האווירית לישראל המבוססת על ה-M163 VADS האמריקני.
ה"מחבט" מבוסס על תובת נגמ"ש M-113 ומערכות הנשק שלו כוללות תותח אוטומטי מדגם M61A1 וולקן 6-קני בקליבר 20 מ"מ בעל קצב אש גבוה וכן משגר טילים המכיל 4 טילי סטינגר מוכנים לירי.
בנוסף, הגרסה הישראלית כוללת מערכות איתור ועקיבה מתקדמות, אמצעי ראיית לילה, כוונות וכן יכולת להתחבר למכ"ם אזורי, המתנייע גם הוא - הרמית.
ה"מחבט" הוא שיפור ישראלי של ה-M163 VADS האמריקני, ששירת בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20 (לרבות מבצע שלום הגליל) וה-90 בשם "חובט" (Basher).
ל"חובט" היסטוריה של שלוש הפלות אוויריות, האחרונה מביניהם הייתה הפלת כדור פורח.
בנוסף פלוגת ה"חובט" הצה"לי תחת פיקודו של דובי אמיתי השיג את ההפלה הראשונה, והיחידה באמצעות ה-M-163 וולקן, של כלי טיס סילוני, מטוס קרב מיג 21, במבצע שלום הגליל בעת קרב בכפר דוחה.
ייעודו העיקרי של המחבט הוא הגנה אווירית וחיפוי אווירי על כוחות קרקע וטורי שריון והפלת כלי טיס מנמיכי טוס.
המחבט נמצא שימושי למדי גם בלוחמה בשטח בנוי לצורך סיוע באש כבדה, שיתוק ירי אויב וטיהור גגות מצלפים.
חובטים ומחבטים השתתפו בלוחמת הקרקע בתפקידים אלו במבצע שלום הגליל (1982) ובמבצע חומת מגן (2002).
חלק מחיילי מערך הנ"מ הטקטי הוסבו להפעלת סוללות כיפת ברזל שנהפכו למבצעיות ב-2011, חלק אחר מחיילי מערך הנ"מ הטקטי היו יחידת הFIM-92 סטינגר, יחידה שנסגרה בשנת 2012.
מחאת רוזנשטראסה (Rosenstrasse-Protest) הייתה הפגנה של כמה אלפי נשים גרמניות "אריות" למען שחרור בעליהן וקרוביהן היהודים, שנעצרו על ידי הגסטפו ב-27 בפברואר 1943 ב"אקציית בתי החרושת" ונכלאו במשרדי הקהילה היהודית ברוזנשטראסה, רחוב מרכזי בברלין, מתוך כוונה לשלוח אותם לעבודה במתקני הקהילה היהודית בברלין.
הפגנת הנשים נמשכה שבוע ימים.