tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איזבל נחשבת במחקר למלכה עוצמתית, בין היתר נוכח מנעד התפקידים בהם נשאה: כהנת לבעל ופטרונית נביאיו, בעלת השליטה במקדש הבעל הראשי בשומרון ושל מקדשים באתרים אחרים, מלכה בחיי בעלה, ולבסוף, עוצרת לאחר מות בעלה ובניה.
המחקר מסביר כי מגמת ספר מלכים לנסות להקטין ממעמדה, אך הוא בכל זאת מזכיר אותו כאשר הדבר מאפשר לו להציגה לגנאי.
יש ששיערו שניקוד שמה אִיזֶבֶל הוא עיוות מכוון שמטרתו ליצור קישור בין הדמות ובין זֶבֶל דהיינו לכלוך וטינופת, בעוד שבמקור, המילה זבל נהגתה זְבֻל, מילה שמשמעה "רם", "נישא", מקדש או דבר מה רם, נישא ומלכותי.
עדויות מקראיות רבות ניתן למצוא למילה זו, ביניהם שמם של זבולון וזְבֻל ותוארו של המקדש בפי שלמה המלך כ"בֵּית זְבֻל" וכן האל בעל זבול.
עדויות חוץ מקראיות קיימות אף הן, בעיקר בלוחות אוגריתיים .
אחרים קושרים את שמה כהלחם המורכב מן הפועל ביוונית עתיקה 'אֵיסַטוֹ' εἴσατο המהווה גוף שלישי, יחיד של הפועל 'אֶידוֹמַאי' -εἴδομαι בהוראת 'להיראות כמו', 'להופיע'.
+ תיבת בעל המופיעה גם בעברית, לפיכך איזבל בהוראת זו שנראית או שהופעתה מקבילה להופעת בעל.
במוזיאון ישראל מוצג חותם שכתוב עליו 'יזבל', ללא אלף.
מה שיכול להוכיח שהשם המקורי של המלכה, היה שם תיאופורי מקוצר.
כלומר שהשם המלא היה אמור להיות יזבל-אל כמו ישמע-אל, ישר-אל, יזרע-אל (או לחלופין יזבל-בעל).
איזבל שימרה את פולחן הבעל בישראל.
היא נחשבה גבירה דומיננטית שהאפילה על בעלה אחאב שהושפע ממנה (לפי המדרש, עוד ביום הראשון שבאה לאחאב, הסיתה אותו איזבל לעבודה זרה), למרות שנטה לחוקים והמנהגים שהיו מקובלים בישראל, והמקרא תולה בה את חטאיו:
לאיזבל קם מתנגד תקיף בדמות אליהו הנביא והיא רדפה אותו עד חורמה, דבר שאילץ אותו להימלט לארצות סמוכות.
איזבל רדפה את נביאי ה' והרגה אותם, ופעולה זאת הותירה את אליהו נביא יחיד.
עובדיהו 'אשר על הבית' – האחראי על משק בית אחאב, הצליח להחביא מאה מנביאי ה' בשתי מערות והאכיל אותם בלחם ומים תוך סכנת מוות.
בפרט רצתה איזבל להיפרע מאליהו לאחר שבתמיכת אחאב שחט את נביאי הבעל שתחת חסותה, במהלך מעמד הר הכרמל.
לטענת המלבי"ם, איזבל חששה מעימות עם בעלה אחאב, שצידד באליהו הנביא אחרי האירוע על הר הכרמל, ולכן לא הרגה את אליהו מיד אלא תכננה להסית את בעלה נגד אליהו כדי שתוכל לחסלו.
ראיות מהכתוב לצידודו של אחאב באליהו עולות מכך ששמע להוראות אליהו וקיבץ את כל ישראל להר הכרמל, למרות האיבה הכבדה ביניהם.
גם במהלך המעמד עצמו אחאב לא מנע מאליהו להשפיל את נביאי הבעל, ואף לא התערב כשאליהו הרג אותם.
מקרה אחר שגרם לעימות נוסף בין אליהו לאיזבל היה כרם נבות היזרעאלי.
אחאב חמד את כרם נבות שהיה סמוך לארמונו, ופנה אליו בהצעה בנוסח הבא:
נבות סירב להצעה והשיב לאחאב בנוסח הבא:
איזבל לא הבינה מדוע אחאב מתעצב כל כך וצריך להשפיל את עצמו בפני נתין מעמו בעוד הוא המלך, ופעלה מיד על מנת לפתור את העניין בדרכה שלה.
איזבל שלחה מכתב לראשי העיר שבה התגורר נבות היזרעאלי, שבו היא מבקשת שישכרו שני עדי שקר, כדי שיעידו כי "ברך (=קילל) נבות אלהים ומלך", כי היה מקובל בישראל שאדם המוצא להורג באשמת מרידה במלך, המלך יורש את רכושו.
נבות הוצא להורג בסקילה ואחאב ירש את כרמו.
אליהו נשלח על ידי ה' אל אחאב כדי למסור לו את דבר הנבואה המפורסם: "הֲרָצַחְתָּ וְגַם יָרָשְׁתָּ?!".
בנבואתו בישר אליהו על מותו הצפוי בעקבות הרצח: .
גם לאיזבל ניבא אליהו סוף דומה: .
נוסף למותם של השניים, חזה אליהו את השמדתו המוחלטת של בית המלוכה של אחאב כעונש על חטאי העבודה הזרה.
למשמע נבואת אליהו על חורבן ביתו נכנע אחאב והביע חרטה, ובעקבות זאת אמר ה' לאליהו כי השמדת ביתו תדחה לימי בנו:
עם זאת, עונשו הפרטי של אחאב על רצח נבות נותר בעינו, וסופו שנהרג במלחמה על רמות גלעד נגד בן הדד השני, וכשנשטפה מרכבתו לקקו הכלבים מדמו ונבואתו של אליהו התגשמה.
עונשה של איזבל בוצע על ידי המלך יהוא.
יהוא היה מצביא ישראלי, ואלישע הנביא, תלמידו של אליהו, משח אותו למלך לפי מצוות האל.
במהלך מרידתו הרג יהוא את יורם בן אחאב מלך ישראל ואת אחזיה מלך יהודה, והשמיד את בית אחאב בהשראת נבואת אליהו.
קודם שהבין יורם שמדובר במרד פנה ליהוא בשאלה "הֲשָׁלוֹם יֵהוּא?" והלה השיב באמירה בוטה המבטאת איבה עמוקה כלפי איזבל אימו: .
כשהגיע לעיר הבירה שומרון הרג יהוא את איזבל על ידי שהורה למשרתיה להשליכה מחלון ארמונה, והכלבים עטו על בשרה כפי שניבא אליהו לאחאב.
איזבל שהמתינה ליהוא ישבה בחלון לאחר ששמה בפוך עיניה והתקשטה, כמנהג כוהנות עשתרת שהיו מתקשטות ויושבות בחלון (כחלק מפולחן הפריון) בעת שראתה את יהוא אמרה לו "השלום זמרי הורג אדוניו" ובכך השוותה אותו לבוגד, עקב הבגידה שלו בבנה ובמשפחתם.
אפשר לאמר כי יש כאן סגירת חשבון מול בניה של איזבל על חטאיה שלה.
למרות כל המתואר עד כה, יש גם נקודת אור חיובית אצל איזבל ולכן כמחווה אחרונה ציווה יהוא לקבור אותה בשל מוצאה המלכותי.
כאשר באו לקברה מצאו רק את גולגולתה, את כפות ידיה וכפות רגליה, ויהוא ראה בכך את התגשמותה של נבואת אליהו: .
ובשל כך הכלבים לא אכלו את ראשה, ידיה ורגליה.
דמותה של איזבל דומה לדמותן של נשים בעת העתיקה שנחשבו לנשות חייל.
לדוגמה, ניתן למצוא את דמותה של המלכה האם נקיה, אשת סנחריב ואם אסרחדון שגם היא הייתה בעלת עצמה ואישיות ייחודית.
מחד הביא הדבר לרציחתו של סנחריב על ידי בניו ומאידך, חיזק את מעמדה של נקיה והפיכתה ל"גבירה"- התואר הגבוה ביותר לאישה במזרח הקדום) וכן בקבלה ישירה של מכתבים מפקידי הממלכה ולא באמצעות המלך, כמקובל.
מחוץ למקרא דמותה נזכרת גם בברית החדשה.
באזכור אשר מופיע בחזון יוחנן מתאר יוחנן את ישו מדבר אליו.
תיאור זה שונה מהתאור במקרא ומציג את איזבל כ"נביאת שקר" וכאישה פתיינית.
תכונות אלה, גם אם נרמזות במידת מה, אינן מופיעות באופן ישיר בספר מלכים ובכך מוסיפה הנצרות אור נוסף על הדמות כשם שהיא מופיעה במסורת היהודית הקלאסית.
המחזאי מתתיהו שוהם כתב פרשנות לסיפור איזבל ואליהו הנביא, שהם גיבוריו במחזהו "צור וירושלים".
הם מייצגים במחזה שני אנטיפודים בצורת הגשמיות המלווה מצד איזבל, כנגד הרוחניות והמוסריות שמייצג אליהו הנביא.
איזבל מלכה יפה, שחושניות וסדיזם חברו בה, ורוצה לנקום באליהו משום שפגע בגאוותה ולא נאות להיכבש בקסמה הנשי.
כתחליף מנסה איזבל ללכוד ברשתה את תלמידיו הנביאים של אליהו.
שוהם מפליג מעבר לכתוב במקורות, בהשראת דמותה הססגונית של איזבל.
דמות איזבל השפיעה על הפזמונאי וחבר הכנסת עקיבא נוף, והוא תיאר בפזמון שכתב והלחין את רגעיה האחרונים, כשהיא מתיפייפת, ממתינה בחלון ארמונה למורדים הבאים להורגה.
השיר, בביצועו של נוף עצמו, הגיע לראש מצעד הפזמונים, ובעקבות כך צולם כקליפ לטלוויזיה הישראלית, כשבדמות איזבל מופיעה פנינה רוזנבלום, הצועדת ברחובות העיר העתיקה של ירושלים .
כמוהו פזמונאים וכותבים רבים התייחסו לדמותה או לשמה של איזבל ככותרת לשיריהם, ביניהם רביד פלוטניק ו-iron & wine.
תקופת שלטונה של איזבל ודמותה נתנו השראה גם לספרה של רבקה חגג, "המלכה משומרון" (2016)
בראשית שנות החמישים תוכננו שלושה סרטים שונים על חייה של איזבל.
מהם נוצר לבסוף סרט אחד Sins of Jezebel "חטאיה של איזבל" ב-1953 בכיכובה של פולט גודראד.
נוצרה הטלנובלה הברזילאית איזבל (2024).
בספרו של אייזק אסימוב "מערות הפלדה" קרויה אשתו של הפרוטגוניסט אליה ביילי על שם איזבל ("ג'סי", קיצור של "ג'יזבל"), והדבר מנחם אותה על היותה אשה אפרורית וקונפורמיסטית.
כשביילי מתעמת איתה וטוען ש"איזבל הייתה אישה טובה שנהגה כמקובל בזמנה" הוא מכעיס אותה מאוד והיא יוצאת בזעם ומכלה את זכויות הצפייה שלה ושל ביילי בצפייה בסרטים רבים.
בהמשך אומר ביילי שככל הנראה מריבה זו הובילה למעורבותה במחתרת השמרנית.
איזבל איינדה (בספרדית: Isabel Allende Llona; נולדה בלימה שבפרו ב-2 באוגוסט 1942) היא סופרת צ'יליאנית.
איזבל איינדה היא בתו של הדיפלומט הצ'יליאני תומאס איינדה, בן דודו של נשיא צ'ילה לשעבר סלבדור איינדה.
נולדה בעת שהיה פקיד בשגרירות צ'ילה בלימה.
ב-1945 נעלם אביה והיא חזרה לצ'ילה עם אמה ושני אחיה, חייתה בצ'ילה עד לשנת 1953 ולאחר מכן המשיכה לנדוד עם משפחתה בתחילה לבוליביה ולאחר מכן לביירות שבלבנון.
במהלך שהותה בארצות אלו למדה איינדה בבתי ספר דוברי אנגלית ושם התוודעה לאהבתה לקריאה ולספרות.
ב-1958 חזרה לצ'ילה, שם התחתנה עם בעלה הראשון, מיגל פריאס.
בין 1959 ל-1965 עבדה איינדה בארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות, בתחילה בסנטיאגו דה צ'ילה ואחר כך בבריסל ובשווייץ.
ב-1963 נולדה בתה פאולה, וב-1966 חזרה לצ'ילה, שם נולד בנה ניקולס.
ב-1973 עלה לשלטון בצ'ילה הרודן אוגוסטו פינושה, בהפיכה צבאית, אשר נתמכה על ידי ממשל ניקסון, ואשר בסיומה נמצא מת דודה של איינדה, הנשיא הסוציאליסט, סלבדור איינדה.
פינושה שלט באמצעות חונטה צבאית שהטילה צנזורה חריפה, חיסלה את מתנגדיה בעינויים והשליטה שלטון של פחד שמנע מהאזרחים את זכויות האזרח הבסיסיות ביותר שלהם.
איינדה ברחה עם משפחתה לקראקס, בירת ונצואלה, שם היא חייתה במשך 13 שנה.
ב-1988 התחתנה איינדה בשנית, הפעם עם ווילי גורדון, עורך דין אמריקאי מסן פרנסיסקו, שם היא מתגוררת מאז.
ב-1992 נפטרה בתה פאולה ממחלת הפורפיריה.
בעקבות זאת, יסדה איינדה את קרן איזבל איינדה במטרה להמשיך את דרכה של פאולה, אשר הייתה מתנדבת ופועלת לטובת אוכלוסיות מוחלשות בתור פסיכולוגית ומחנכת.
הקרן מבוססת על ערכיה הפמיניסטיים של איינדה, אשר מעידה על עצמה שהיא הייתה פמיניסטית כבר בגן הילדים ושהיא שלמה על אמונותיה מחירים קשים.
חזון הקרן הוא "יצירת עולם בו לנשים יש צדק חברתי וכלכלי", והקרן פועלת בעיקר בצ'ילה ובקליפורניה, ותומכת בעמותות שמטרתן לספק לנשים מוחלשות ולילדים גישה לזכויות רבייה, שירותי בריאות, חינוך והגנה מפני אלימות.
איינדה החלה את הקריירה שלה ב-1967 כחברה בצוות עורכים של מגזין הנשים "פאולה".
בין 1969 ל-1974 שימשה כעורכת במגזין ילדים ואף פרסמה שני סיפורי ילדים ואסופת מאמרים.
בין השנים 1970 ל-1974 עבדה בערוצים שונים של הטלוויזיה הצ'יליאנית כמפיקה ואחר כך כמגישה בתוכנית הומור.
בין השאר ראיינה איינדה את המשורר הצ'יליאני, זוכה פרס נובל לספרות, פאבלו נרודה, שאמר לה כי היא בעלת דמיון רב מדי מכדי להיות עיתונאית טובה וכי עליה להפוך לסופרת.
בעצתו היא פרסמה גם אסופה של טוריה הסאטירים כספר.
זמן קצר לפני שברחה מצ'ילה שיחקה איינדה בהצגה התיאטרון "השגריר" (מספרדית: El Embajador).
בתחילת דרכה בקראקס, עבדה איינדה כעיתונאית עצמאית עבור היומון "El Nacional".
כאשר נודע לה שסבה בן ה-99 נמצא על ערש דווי היא החלה לכתוב לו מכתבים שהפכו ברבות הימים לנובלה הראשונה פרי עטה, "הבית של שבעת המראות".
"בית הרוחות", ספרה הראשון של איינדה (1982) זכה להצלחה מרובה.
הספר עוסק גם במשטרו של פינושה והוא אף עובד לסרט קולנוע בכיכובם של מריל סטריפ וג'רמי איירונס.
הספר, כמו רבים מספריה הבאים, משתייך לז'אנר של ריאליזם מאגי ולכן רבים השוו את סגנונה לזה של גבריאל גארסיה מארקס.
מאז זכו ספריה להצלחה רבה, והיא אף זכתה בפרסים רבים.
ב-2006 הייתה איינדה אחת מבין שמונת מדליקי המשואות בטקס הפתיחה של משחקי החורף האולימפיים בטורינו, איטליה.
ספריה עוסקים ברובם במולדתה צ'ילה: סאגות משפחתיות, משפחות אמידות, מאבקים פוליטיים והיסטוריים שמשפיעים על חייהן של הגיבורים, מאבקים על השם הטוב, אהבות בלתי אפשריות שבמרכזן גיבורות נשים.
מבין ספריה שתורגמו לעברית: "בית הרוחות", "בת המזל", "סיפורי אוה לונה", "אוה לונה", "עיר המפלצות", "על אהבה וצללים", (שעובד גם הוא לקולנוע), "הסדר האינסופי", "זורו" ו"המאהב החשאי".
ספרה "ארצי שהמצאתי" (2003), הוא ספר אוטוביוגרפי שתורגם גם הוא לעברית.
ב-2005 פרסמה איינדה את ספרה "פאולה" (תורגם לעברית) המוקדש לבתה.
בספר מספרת איינדה על ילדותה בצורה של מכתב לבתה שהייתה בתרדמת בבית חולים במדריד.
איזבל אן מדלן הופר היא שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-צרפתייה, אשר הופיעה ביותר מ-150 סרטים והפקות טלוויזיוניות.
הופר הייתה מועמדת 16 פעמים לפרס הסזאר (שיא לשחקנית).
בפרס הסזאר לשחקנית הראשית זכתה פעמיים, וכן פעמיים בפרס השחקנית בפסטיבל הקולנוע בקאן.
היא גילמה קשת רחבה של דמויות נשיות, מתפקידי נערה ביישנית ועד תפקידי פרוצות ורוצחות בדם קר ועבדה עם מיטב במאי צרפת ובמיוחד עם קלוד שברול, אשר לדבריה, הצליח להפיק ממנה את המיטב.
הופר מרבה גם לעבוד עם במאים בינלאומיים באסיה ובאירופה.
היא זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"היא" (2016).
הופר היא גם שחקנית תיאטרון אשר הופיעה רבות בצרפת ובעולם וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית).
הופר נולדה בשנת 1953 בפריז לאניק לבית בו, מורה לאנגלית, צרפתייה קתולית וריימונד הופרט, תעשיין יהודי הונגרי יליד פרשוב בסלובקיה, אשר הסתיר את מוצאו במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הצעירה מבין חמישה ילדים ולה שלוש אחיות וביניהן הבמאית והתסריטאית קרולין הופר ואח.
אמהּ דרבנה אותה להיות שחקנית מגיל צעיר.
בילדותה למדה בתיכון "פלוראן שמיט" בסן - קלו ומוזיקה בקונסרבטוריון של ורסאי.
במהשך למדה שפות סלאביות, בעיקר רוסית במכון ENALCO - המכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח.
במקביל למדה הופר אמנות המשחק בקונסרבטואר ברחוב בלאנש בפריז (המחזור 1975) כתלמידה של ז'אן-לוראן קושה ושל אנטואן ויטז.
לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון פנתה גם לקולנוע.
הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בתפקיד משנה בסרט "פאוסטין והקיץ היפה" (1972) (יחד עם איזבל אג'אני ונטלי ביי, גם הן בתפקידי משנה בתחילת דרכן).
היא המשיכה ושיחקה בתפקידי משנה בסרטים המצליחים "סזאר ורוזאלי" בבימויו של קלוד סוטה (1972), "הפרחחים" בבימויו של ברטראן בלייה (1974), "le Juge Et L'assasin" (השופט והרוצח) בבימויו של ברטראן טברנייה (1975) ו"רוזבאד" בבימויו של אוטו פרמינגר (1975).
פרסומה הגדול של הופר הגיע ב-1977, לאחר ששיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי השווייצרי, קלוד גורטה, "רוקמת התחרה" (La Dentelliere).
בסרט זה גילמה דמות צעירה שקטה, מופנמת וצנועה, המפתחת קשרי אהבה עם סטודנט פריזאי, אלא שהיא אינה מצליחה להתערות בין חבריו האינטלקטואלים ובהדרגה נפער ביניהם פער הגורם לנתק המערער את נפשה.
משחקה בסרט זכה לביקורות נלהבות וזיכה אותה בפרסים, כולל פרס הבאפט"א לשחקנית המבטיחה ביותר.
ב-1978 שיחקה בסרט "Violette Nozière" שסימן את תחילת שיתוף הפעולה רב השנים שלה עם הבמאי קלוד שברול.
על תפקידה זה זכתה בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן.
ב-1979 שיחקה בסרטו הקודר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, "כל אחד לעצמו" (sauve Qui Peut), בתפקיד פרוצה השואפת לנטוש את עיסוקה.
ב-1980 שיחקה לצד ז'ראר דפארדייה (עמו שיחקה לפני כן ב"הפרחחים") בסרטו של הבמאי מוריס פיאלה "לולו", כאישה הנוטשת את בן זוגה האינטלקטואל ואת חייה הבורגניים בעבור חיי הוללות עם צעיר פוחז.
הסרט היה מועמד לפרס הסזאר ולפרס דקל הזהב ועבור משחקה בו הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן.
אותה שנה כיכבה בסרט האמריקני "שערי החופש" בבימויו של מייקל צ'ימינו.
הסרט נחל כישלון קופתי עצום וכמעט ומוטט את האולפנים שהפיקו אותו, דבר שפגע בהמשך הקריירה שלה מעבר לאוקיינוס, אם כי הופר טוענת כי אין ולא היה רצון ממשי לשחק בסרטים אמריקאיים.
כישלון "שערי החופש" לא השפיע כלל על מעמדה ככוכבת באירופה.
עד לידת בתה הבכורה באוקטובר 1983, המשיכה הופר לשחק בקצב של 3-4 סרטים בשנה, בתפקידים ראשיים אצל מיטב במאי צרפת ואירופה.
היא שבה לשחק בסרטים של במאים איתם עבדה בעבר כמו טברנייה, גודאר ובלייה, וגם בסרטים של ג'וזף לוסי, דיאן קוריס, מישל דוויל, בנואה ז'אקו, מרקו פררי ומאורו בולוניני.
בארבע השנים שלאחר מכן, עד לאחר הולדת בנה השני ב-1987, הורידה את קצב עבודתה ושיחקה גם בסרטים של במאים שלא מן השורה הראשונה.
ב-1988 חזרה לעבוד עם שברול וכיכבה ב"עסקי נשים", בו היא מגלמת אישה העוסקת בהפלות בלתי חוקיות בתקופת משטר וישי.
גם את סרטה הבולט הבא, "מאדאם בובארי", על פי הרומן של גוסטב פלובר, ביים שברול ב-1991. הופר זכתה בפרס פסטיבל הקולנוע של מוסקבה על משחקה כאמה בובארי אשר כמו גיבורות ספרותיות רבות חווה משבר בנישואיה על רקע שאיפתה לרומנטיזציה.
ב-1994 שיחקה בסרט "חובבים" של הבמאי האמריקאי החוץ-הוליוודי האל הרטלי ובאותה שנה שיחקה בסרטו של הבמאי כריסטיאן וינסן, "פרידה", הסוקר את תהליך התפוררות הנישואים (הופר כאישה ודניאל אוטיי כבעל) לאחר בגידת האישה.
ב-1995 כיכבה בסרט נוסף של שברול, "הטקס", הפעם כפקידת דואר אשר משפיעה השפעה הרסנית על נערת משק בית (סנדרין בונר) המועסקת במשפחה בורגנית.
היא זכתה בפרס הסזאר על משחקה בסרט זה.
שנה לאחר מכן, שיחקה בסרטם של האחים טביאני, "כוח משיכה", המבוסס על סיפור של גתה.
בשנת 2000 כיכבה בדרמה התקופתית "סן-סיר" לצד ז'רמי רנייה, בסרט גילמה הופר את מאדאם דה מנטנון, אשתו השנייה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בשנת 2004 כיכבה לצד לואי גארל בדרמת הארוטית "אמא שלי" של הבמאי כריסטוף הונורה.
ב-2007 כיכבה בסרט "דיני רכוש".
מעל 20 סרטים בכיכובה השתתפו בפסטיבל קאן במהלך השנים, ופעמיים זכתה בפרס השחקנית: על משחקה בסרט הפשע של קלוד שברול "ויוליט" (1978) ועל תפקידה כמאהבת מזוכיסטית בסרטו של מיכאל הנקה, "המורה לפסנתר".
הופר הייתה מועמדת 16 פעמים לפרס ה"סזאר" (שיא לשחקנית): 14 מועמדויות כשחקנית ראשית ושתי מועמדויות כשחקנית משנה.
בפרס עצמו זכתה פעמיים: ב-1996, על משחקה בסרט "הטקס" וב-2017, על תפקידה ב"היא".
זכתה ארבע פעמיים בפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר על הסרטים: "הטקס", "Merci pour le chocolat", "גבריאל" ו"היא".
היא כיכבה בסרטיהם של במאים ידועים ומוערכים כאוטו פרמינגר ("רוזבאד"), ברטראן טברניה ("מעוררי המהומות"), אנדז'יי ויידה ("אחוז הדיבוק"), פרנסואה אוזון ("8 נשים"), וקלייר דני ("חומר לבן").
בנוסף, כיכבה במספר הפקות הוליוודיות, כולל: "חלון חדר השינה" (1987) ו"אני אוהב האקביז" (2004).
בשנת 2010 היא צולמה בסרט קופקבנה.
בשנת 2011 היא הצטלמה בסרט של אווה יונסקו.
ב-2012 השתתפה בתפקיד ראשי בסרטו של מיכאל הנקה, "אהבה", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
ב-2015 שיחקה בסרטים "עמק האהבה" והשקט שבפנים".
ב-2016 שיחקה ב"היא" (Elle) של הבמאי פול ורהובן וב"עתיד" (L'avenir) של הבמאית מיה הנסן-לאב , אשר זכו לשבחים רבים.
על תפקידה ב"היא" זכתה הופר בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2017 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של מיכאל הנקה "סוף טוב".
בשנת 2018 שיחקה בפרק אחד של סדרת האנתולוגיה האמריקאית "שושלת רומנוב" , המדברת על שושלת הצאר של הרוסי.
בשנת 2019 כיכבה בדרמה הצרפתית-אמריקאית "החיים על פי פרנקי".
בשנת 2022 שיחקה בסרט הבריטי "גברת האריס נוסעת לפריז" אשר מבוסס על הספר באותו שם מאת פול גאליקו.
בהמשך השנה, שיחקה בסרט הפולני "אי-אה" ושיחקה בסרט המותחן הצרפתי "מטרה קלה" של הבמאי ז'אן פול סלומה
בשנת 2023 כיכבה בקומדיית הפשע "הפשע כולו שלי" של הבמאי פרנסואה אוזון.
בשנת 2024 כיכבה במותחן הפסיכולוגי "Les gens d'à côté" בתור קצינת המשטרה לוסיה.
הופר הופיעה רבות בצרפת ובעולם כשחקנית תיאטרון וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית).
ב-2017, העניק לה האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT) את פרס מולייר של כבוד.
מאז 1982, הופר בזוגיות עם הבמאי הקולנוע הצרפתי רונלד שאמה ולהם שלושה ילדים, כולל השחקנית לוליטה שאמה .
הופר שיחקה עם בתה בחמישה סרטים, כולל "Copacabana" ו"Barrage".
איזבל הקדושה, נסיכת צרפת (מרץ 1225 - 23 בפברואר 1270), בת לואי השמיני מלך צרפת ושל בלאנש מקסטיליה.
הייתה גם אחותם הצעירה של לואי התשיעי מלך צרפת (הקדוש), ואלפונסו רוזן טולוז, ואחותו הגדולה של שארל מלך סיציליה.
בילדותה בחצר המלך, איזבל הקדישה את עצמה לנצרות.
קרבתה החזקה לדת הגיעה בעיקר מאחיה, הנסיך לואי התשיעי, שעתיד היה להיות יורש כס המלך.
מסירותה הגדולה הייתה למסדר הפרנציסקני והיא פעלה רבות להעצמת המסדר בצרפת.
אחד ממפעליה הבולטים התרחש ב-26 במאי 1254, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שלח לאיזבל איגרת תגובה המאשר החזרת מספר כמרים פרנציסקנים לאחר בקשתה של זו.
מסירותה של איזבל לדת באה לידי ביטוי גם בהתנגדותה למוסד הנישואין, בעת שסירבה להצעת קונראד הרביעי מגרמניה, בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
יתר על-כן, איזבל הצהירה ושיבחה ברבים כי היא בתולה ועתידה להישאר כזו.
רצונה של איזבל היה להקים מנזר עבור מסדר קלרה הקדושה לנשים בנות המעמד הגבוה שבחרו בחיים של עוני ופרישות מחמירה.
המקום נקבע לא רחוק מפרברי פריז ובשנת 1255, לואי התשיעי החל בהליכי הבנייה.
ב-10 ביוני 1256, הונחה אבן הפינה למנזר וב-2 בפברואר 1259 הבנייה הושלמה בעקבות סיום תוקף ההיתר שניתן על ידי האפיפיור אלכסנדר הרביעי.
המנזר סימל צניעות וטוהר ונשות המנזר היו קרויות: "האחיות הענוות המשרתות את מרים הבתולה הקדושה".
איזבל התנגדה להצעה להיות אם המנזר וכף רגלה אף לא דרכה במנזר.
זאת בעקבות סכסוכים עם אחיה על אישורים והוראות האפיפיור אורבנוס הרביעי אשר ניתנו בעטיו.
לבסוף, ב-27 ביולי 1263 אישר אורבנוס הרביעי את המנזר וזאת לאחר תיקונים שאושרו בתקנון המנזר בעקבות חילוקי דעות אשר נוצרו, בעיקר לגבי הקפדה על שמירת מצוות.
תקנון זה קיבל תוקף גם במנזרים אחרים ובכך חיזק האפיפיור את השפעתו גם על המנזרים הפרנציסקנים בצרפת.
איזבל נפטרה בביתה אשר בלונשאן ב-23 בפברואר 1270 ונקברה בחצר המנזר אשר בנתה.
גופתה הוצאה מהקבר לאחר תשעה ימים וזאת לאחר שלא נראו בה סימני ריקבון וכמו כן, ניסים רבים נטענו ביחס לקברה.
ב-4 ביוני 1637 שוב הוצאה גופתה של איזבל.
מנזר לונשאן המשיך להיות אבן שואבת לנשים אשר ביקשו להיות לנזירות.
כמו כן, המנזר התחזק מהצד הפוליטי כאשר התקיימו לא מעט סעודות בהשתתפות קרדינלים ואפיפיורים, כבשנת 1521 כאשר האפיפיור לאו העשירי הגיע לסעוד במנזר לונשאן לשם חיזוק קשריו עם המסדר.
החל מהמאה ה-17 סבל המנזר מעליות וירידות בכוחו.
בשלהי המאה ה-18 עם החלשות הכנסייה הקתולית ופרוץ המהפכה הצרפתית נסגר המנזר ובשנת 1794 הוצע מבנה המנזר למכירה.
אולם, באין קונה הוחלט בשנת 1857 על הריסת המבנה למעט המגדל.
אדמות המנזר כלולות בפארק של יער בולון.
איזבל מבורבון (1436 - 25 בספטמבר 1465) הייתה אשתו השנייה של שארל האמיץ, הרוזן משארולה, שמונה לאחר הנישואין לדוכס מבורגונדי.
היא הייתה בתם של שארל הראשון, דוכס בורבון ושל אגנס מבורגונדי.
בתה הייתה מארי, דוכסית בורגונדיה.
איזבל הייתה הבת השנייה (והצאצא החמישי) של שארל הראשון מבורבון.
ב-30 באוקטובר 1454 נישאה בליל לבן דודה, שארל, הרוזן משארולה.
אלה היו נישואיו השניים של שארל.
אשתו הראשונה, קתרין מוולואה, מתה כשהיה בן שלוש עשרה.
שארל העדיף להינשא למרגרט מיורק, אבל בשל חוזה אראס בין הצדדים הניצים על השליטה בפועל בצרפת (בזמן שהשליט, שארל השישי, חולה במחלת נפש, לא היה מסוגל לנהל את ענייני המדינה), נאלץ הרוזן להינשא לנסיכה צרפתייה.
למרות נתוני פתיחה אלה, הנישואין תוארו כמאושרים ובניגוד לאביו, פיליפ "הטוב", שהיה ידוע בהרפתקאות האהבים שלו, שארל היה נאמן לאשתו.
ב-1459 עמדה איזבל, כסנדקיתו של ז'ואקים, בנו של הנסיך הכתר הצרפתי לואי ואשתו השנייה, קרלוטה מסבויה.
לאחר שעלה לכס המלוכה של צרפת, נטש יורש העצר את אשתו בבורגונדי, תלויה לחלוטין בסיועה של איזבל.
בתה, מארי, היא הצאצא היחיד של שארל הראשון שהצליח להגיע לגיל בוגר.
איזבל מתה במנזר סן מיכל באנטוורפן, ככל הנראה משחפת.
היא נקברה בקבר מפואר, שביטא את עושרו של בית בורגונדי ושנמצא כיום בקתדרלת אנטוורפן.
בחלקת הקבורה שלה היו 24 דמויות ברונזה, של "אבלים" על מותה.
אלה הוסרו במסגרת גל האיקונוקלאזם הפרוטסטנטי בארצות השפלה (ה-Beeldenstorm) בשנת 1566. חלק מן הדמויות נמצאו מאוחר יותר באמסטרדם ומוצגות כיום בריקסמוזיאום.
איזבל השנייה מירושלים ידועה גם בשם יולנד מבריין (צרפתית: Yolande de Brienne) נולדה בשנת 1212 ונפטרה באיטליה ביום ה-4 במאי 1228. איזבל הייתה נסיכה ממוצא צרפתי שנשאה את התואר מלכת ירושלים.
איזבל–יולנד הייתה הבת והצאצא היחיד של מריה ממונפראטו שנשאה בתואר של מלכת ירושלים ושל בעלה ז'אן דה בריין עמו באה בברית הנישואים שהוסדרו מראש ונערכו בעכו בשנת 1210. מריה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה - ככל הנראה כתוצאה מרעלת הריון.
ימים מספר לאחר מכן הוכרזה איזבל למלכת ירושלים ואביה ז'אן מבריין מלך בשמה כעוצר.
בתקופה זו טלטלו את האזור גלי האלימות וההרס שליוו את מסע הצלב החמישי והמאבקים בין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין האפיפיור הונוריוס השלישי.
סכסוך זה נבע מדרישתו של האפיפיור מפרידריך השני למלא את חובתו הנוצרית ואת שבועת הצלבן שנשבע ולצאת בראש מסע צלב אל ארץ הקודש על מנת לשחרר את ירושלים.
בפגישה שנערכה בשנת 1222 בעיר האיטלקית ברינדיזי הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים ז'אן מבריין, על השקת מסע צלב חדש.
בפגישה נוספת שנערכה בשנת 1223 הציעו מלך ירושלים והאפיפיור שהקיסר, שהתאלמן מאשתו הראשונה, יישא לאישה את איזבל-יולנד, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים.
הצעה זו נועדה לקשור את פרידריך בהתחייבות וימריץ אותו לקיים את חובתו כצלבן.
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל, וארבע עשרה אוניות יצאו לנמל עכו.
לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים וענד טבעת על אצבעה של איזבל בכנסיית הצלב הקדוש בעכו, ולאחר מכן הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בקתדרלה של צור, ששימשה תחליף לכנסיית הקבר בירושלים – מקום הכתרתם המסורתי של מלכי ממלכת ירושלים.
משם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי, ובקתדרלה שלה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225 בהשתתפות אביה ואצילי ממלכת ירושלים.
חגיגת הכלולות נערכה במצודה העיר אוריה שנבנתה על ידי פרידריך השני.
על פי מקורות בעלי נטייה רומנטית אמרה איזבל משעזבה את חופי ארץ הקודש: .
נבואה זו אכן התגשמה, והמלכה-הילדה לא חזרה לראות את ארץ מולדתה וכס מלכותה.
על פי מקורות אחרים הנישואים היו חסרי אהבה.
פרידריך השני לא בילה את ערב נישואיו עם איזבל אלא עם אחת ממלוותיה, והמלכה עברה לגור בהרמון שבעיר פלרמו שם הייתה מוקפת בפילגשיו של הקיסר.
פרידריך השני מצידו לא הקדיש זמן לכלתו החדשה ומיעט לפקוד את חדרה.
עם מימוש הסכם הנישואים הפכה ממלכת ירושלים לחלק מהקיסרות הרומית הקדושה.
בטקס הנישואים נשבע פרידריך כי: הוא השני דרש - וקיבל - את ויתורו של ז'אן דה בריין על תוארו כמלך ירושלים ובהמשך דרש וקיבל את שבועת האימונים של אבירי ממלכת ירושלים.
בשנת 1226 נטל הקיסר על עצמו - שוב - את ההתחייבות לצאת למסע צלב אך דחה את תאריך המסע לקיץ של שנת 1227. בספטמבר 1227 נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו.
עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור הטיל חרם על הקיסר הצלבן הסרבן.
איזבל הועברה להרמון של פרידריך השני בפלרמו ובנובמבר 1226 היא ילדה בת שנפטרה באוגוסט 1227. ביום ה-25 באפריל 1228 היא ילדה את בנה, קונרד, שיירש מאביו את כתר גרמניה כקונרד הרביעי וגם ייקרא קונרד השני מלך ירושלים כיורשהּ של אימו.
איזבל נפטרה, כתוצאה מסיבוכים שלאחר לידה ביום ה-4 במאי (או על פי מקורות אחרים ב-1 במאי), והיא בת 15. תואר "מלך ירושלים" עבר רשמית לתינוק שאך זה נולד.
איזבל נקברה בקתדרלה של העיר אנדריה שבנפת בארי באיטליה, בעוד בעלה ממשיך במסעו אל ארץ הקודש.
ביום 18 במרץ 1229 הכתיר פרידריך השני את עצמו כמלך ירושלים, אך זכויותיו בממלכת ירושלים נבעו ממעמדו החוקי של קונרד הרביעי, בנו, כמלך ירושלים, ועם הגיעו של קונרד לבגרות עבר התואר לידיו.
איזבל הראשונה, מלכת ירושלים הייתה מלכת ממלכת ירושלים הצלבנית.
איזבל הייתה בתו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים ואשתו (השנייה) מריה קומננה אחיינית מדרגה שנייה של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון.
נישואי אמלריך עם מריה קומננה נועדו ליצור ברית בין שני הכוחות הנוצריים המשמעותיים במזרח התיכון, ולגשר על סכסוכים מתמשכים בין שני הצדדים.
המגעים בין ירושלים הצלבנית לקונסטנטינופול הביזנטית בנוגע לחתונה נערכו כשנתיים, בעיקר בגלל דרישתו הבלתי מתפשרת של אמלריך להשבת הריבונות על אנטיוכיה לידיו.
לאחר שוויתר לבסוף על דרישה זו, התאפשרה כריתת הברית, שנחוגה באופן רשמי ביום חתונתו של אמלריך בעיר צור ב-29 באוגוסט 1167.
איזבל הייתה אחותם למחצה של בלדווין הרביעי, מלך ירושלים וסיבילה, מלכת ירושלים - צאצאיו של אמלריך מנישואיו הראשונים.
היא תוארה על ידי היסטוריונים בני תקופתה כאשה יפה וההיסטוריון המוסלמי אימד א-דין אל איספהאני מצין כי הייתה בעלת שיער שחור ועור בהיר.
כשהיה על ערש דווי העניק אמלריך לאשתו מריה קומננה ובתו איזבלה את העיר שכם כנחלה עצמאית, וזאת מאחר שידע כי לאחר מותו ירש אותו בנו מנישואיו הראשונים.
עם מותו של אמלריך עלה לשלטון בממלכה בנו המצורע בלדווין הרביעי, בעוד איזבל התגוררה במשך רוב שנותיה במצודת שכם בה התגוררו אימה ואביה החורג בליאן מאיבלין.
שכם נותרה נחלתה של איזבל ובהמשך שמשה כנדוניה בעת נישואיה.
בגיל 8 הובטחה איזבל להיות כלתו של אונפרוא הרביעי מטורון.
את השידוך עשה אחיה למחצה, המלך בלדווין הרביעי.
לפי ויליאם מצור ההיסטוריון הצלבני הנישואים סודרו על מנת לנתק את משפחת איבלין שכוחה עלה מקשר עם טוענת לכתר ממלכת ירושלים מחד ועל מנת לשלם חוב של כבוד שחב בלדווין הרביעי למשפחתו של המפרי.
בשנת 1183 כאשר הייתה בת 11 והמפרי בן 17 נערכה חתונת הזוג במצודת כרך, בעת החתונה הותקף המבצר על ידי צבא מוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין, על פי ההיסטוריוגרפיה של התקופה אסר צלאח א-דין על המוסלמים לירות לעבר המגדל בו בילה הזוג את ליל הכלולות.
ההיסטוריון הצלבני שם בפי אם החתן את המסר לצלאח א-דין:
המצב הפוליטי של ממלכת ירושלים הלך והחמיר, תחת התקפות בלתי פוסקות של הצבא המוסלמי בראשות צלאח א-דין מחד ומאבקי כוח בין מפלגות פנימיות בתוך הממלכה על רקע מחלתו ההולכת ומחמירה של באלדווין הרביעי החל מאבק כוחות על כיסא המלך.
לאחר המצור על מבצר כרך החליט באלדווין הרביעי להמליך את אחינו בלדווין החמישי (באלדווין ממונפראטו) בנה של אחותו סיביל מנישואים ראשונים.
המלך, על ערש דווי, ותחת איום התפוררות של הממלכה הכריז על אספת אצילים בה נקבעו (בין היתר) סדרי הירושה.
על פי ההחלטה נקבע למלך הצעיר עוצר - רימון השלישי רוזן טריפולי.
כן הוחלט כי אם ימות המלך ההחלטה על זהות היורש תנתן לוועידה של מלכי צרפת, גרמניה, אנגליה והאפיפיור.
ועדה זו תדון בזכויות שתי האחיות למחצה איזבל וסיבילה או צאצאיהן לכתר ממלכת ירושלים.
כוונת ההחלטה הייתה להרחיק את סיבילה ובעלה מהשלטון למרות העובדה שעל פי החוק היה כס המלוכה צריך לעבור לידם.
בשנת 1183 מת המלך באלדווין הרביעי, אחת הדמויות הטרגיות וההירואיות בהיסטוריה של ממלכת ירושלים וארץ ישראל ואת מקומו ירש ילד בן שש - באלדווין החמישי, בעוד השלטון נמצא למעשה בידי ריימון מטריפולי.
באביב 1185 נכרת חוזה לשביתת נשק בין הצלבנים למוסלמים לאחר ששני הצדדים הגיעו לאפיסת כוחות.
ובשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד באלדווין החמישי.
למרות החלטת מועצת האצילים שחייבה החלטה של ועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש של ממלכת ירושלים, פעלה מפלגת החצר - המתנגדת להחלטה ובהפיכת בזק בוטלו כל סדרי הממשל שנקבעו בעבר.
מפלגת החצר בראשות ז'וסלין דה קורטני, אפוטרופסו של המלך המנוח, תפסו את ירושלים וניהלו בה מהלכים להכתרת גי דה ליזיניאן ומתנגדיהם בראשות ריימון מטריפולי שהתכנסו בשכם מתוך כוונה להכתיר את איזבל ובעלה.
במהלך מפתיע, המכריע את הכף - ככל הנראה על מנת להימנע מעימות, או מחוסר עניין בכיסא המלך - חמק אונפרוא מטורון בלילה משכם והופיע למחרת בבוקר ה-20 ביולי 1186 בכנסיית הקבר שבירושלים ונשבע אמונים לסיביל ובעלה - המלך החדש של ירושלים.
מפלגת אצילי הממלכה בראשות ריימון מטריפולי התפרקה, והם הופיעו זה אחר זה בפני גי וסיבילה ונשבעו אמונים.
באלדווין ד'איבלין אדון רמלה העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן באמרו
ריימון מטריפולי, הסתגר במצודת טבריה ובלחץ האירועים ובהרגשה כי טבעת חנק מתהדקת סביבו כרת ברית - שביתת נשק עם צלאח א-דין, צעד שנתפס כבגידה של ממש.
קרב חיטין ואבדן ממלכת ירושלים
בחודש יולי 1187 ניצח צלאח א-דין את צבא ממלכת ירושלים בקרב קרני חיטין, התבוסה הייתה מוחלטת ובסוף הקרב הושמד הצבא הצלבני במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה.
לאחר הקרב כבשו המוסלמים במסע בזק את רוב ערי הארץ כולל ירושלים ונעצרו רק מול חומות העיר צור שהגנתה נוהלה על ידי קונרד ממונפראטו.
בקיץ שנת 1188 נעתר צלאח א-דין להפצרות של המלכה סיבילה לשחרר את בעלה גי דה ליזיניאן שהוחזק כשבוי בדמשק והלה יצא לדרכו מלווה בפמליה קטנה של פדויי שבי אל טריפולי בה התרכזו פליטי קרב קרני חיטין ופליטים ממבצרים שנכנעו לצבא המוסלמי.
משם המשיך גי דה ליזיניאן אל צור - לשעבר עירו המלכותית, שם הוברר לו כי מעמדו כמלך ירושלים אבד אף הוא בקרב קרני חיטין.
קונרד ממונפראטו החל לנהל את ענייניו כשליט דה פקטו של ממלכת ירושלים, חשף בכך שאיפות אותן יביא לידי מימוש עם הבשלת הנסיבות.
גי דה ליזיניאן שמעולם לא היה מדינאי או פוליטיקאי שנון אך לא חסר אומץ והעזה יצא בראש גדוד קטן ושם את העיר עכו תחת מצור.
מצור זה שנמשך שלוש שנים וסימן את תחילת מסע הצלב השלישי גבה קורבנות רבים ובהם המלכה סיבילה ושתי בנותיה שנספו ממחלה בקיץ 1190. מותה של סיבילה ערער את הבסיס לטענתו של גי דה ליזיניאן לכתר ירושלים והותיר את איזבל כיורשת החוקית הבאה לכתר.
סיבוב שני של מאבק על המלוכה
מסע הצלב השלישי הותיר את ממלכת הצלבנים מפולגת ונתונה לחסדי ההכרעה הפוליטית של פיליפ השני מלך צרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה.
השפעתו וכוחו של גי דה ליזיניאן נחלשו ומתנגדיו משכבר הימים ובראשם קונרד ממונפראטו שליט צור החליטו לנצל את ההזדמנות ולחזור למאבק על כיסא המלך של ממלכת ירושלים.
צעד ראשון היה להעניק לקונרד לגיטימציה לכתר.
אימה של איזבל מריה ובעלה בליאן מאבלין החליטו להביא לגירושים בין איזבל לבעלה חסר השאיפות שהביע תמיכה בגי דה ליזיניאן ולהשיאה לדמות הבולטת ביותר במדינה הצלבנית הנולדת מחדש - קונארד שליט צור.
לצעד זה היו תקדימים במשפחת המלוכה - אביה של איזבל נאלץ לגרש את אשתו הראשונה על מנת שיוכל לרשת את כתר המלוכה.
איזבל מצידה אהבה את בעלה שהיה ידוע כגבר יפה תואר עמו היא חלקה את רוב שנות חייה.
אציל זה שהיה נעים הליכות עד כדי שהחיבור ההיסטורי על התקופה שבבסיסו מתאר את מעשי ריצ'רד לב הארי ומזכיר את אונפרוא באור חיובי, אך מטיל ספק בכושר הלחימה שלו ו"רומז" כי הוא היה נשי ביחס למצופה מגבר של התקופה.
בסתיו של שנת 1190 נחטפה איזבל מבית בעלה על ידי שליחים של האם ואיבלין, הובאה לשכם ושם בוטלו נישואיה בטענה כי היא נישאה בגיל צעיר מדי וכי הנישואים נערכו בכפייה תחת איום של המלך באלווין הרביעי.
האירוע לא עבר ללא התנגדות מצד הבעל המופתע, אך הוא כרע תחת הלחץ שהופעל עליו והסכים לביטול הנישואים ובתמורה קיבל כנחלה את מבצר טורון והשטחים הסמוכים לו.
ביום 24 בנובמבר נישאו איזבל - אשה צעירה בת עשרים וקונרד - לוחם מנוסה בן 45, אף על פי שהועלו טענות כי קונראד לא גירש את אשתו השנייה שחייתה בקונסטנטינופול.
כך זכה קונרד, בזכות ייחוס אשתו איזבל לתבוע את זכותו לכיסא ממלכת ירושלים, טענה שהועלתה בעבר בזכות היותו מציל שרידי הממלכה לאחר קרב חיטין.
לקונרד ואיזבל הובטחה אוטונומיה בצור בביירות ובצידון - לכשייפלו מחדש לידי הצלבנים.
החלטות אלו היו משפטיות בלבד לאור העובדה כי לכל אורך השנים 1191- 1193 ניהל ריצ'רד לב הארי את רצועת החוף שבשליטת הצלבנים בעוד הצבאות המוסלמיים מקדישים את עיקר זמנם להרס שיטתי של ערי ומבצרי הארץ למנוע מהצבא הנוצרי אחיזה בהם.
באפריל 1192 השתנה המצב הפוליטי, המלך הצרפתי עזב לארצו וחייליו עזבו את הארץ אחריו, ריצ'רד הוזעק לחזור לאנגליה שעמדה בפני מרד גלוי נגד אחיו ג'ון.
מועצה שהתכנסה באשקלון החליטה כי יש להמליך מלך על מדינת הצלבנים - אדם המסוגל למלוך ולשלוט על המדינה, ועדה זו החליטה להסיר את גי דה ליזיניאן מכיסא המלוכה ולהמליך את קונראד ממונפראטו שליט צור כמלך ירושלים.
ביום 28 באפריל בעוד צור מתכוננת להכתרת קונראד כמלך ירושלים, נדקר קונראד בעודו הולך ברחוב על ידי שני מתנקשים שכירים מכת החשישיון.
החשד המיידי נפל על ריצ'רד לב הארי אך שמו של צלאח א-דין הועלה אף הוא כחשוד אפשרי וכן שמו של מנהיג כת החשישיים ראשיד א-דין סינאן שקונארד שדד מטען של ספינה שבבעלותו.
מותו של קונארד העמיד את עתיד ממלכת ירושלים בסכנה - בהותירו אותה ללא מלך וללא מועמד מתאים.
הבחירה נפלה על אנרי השני, רוזן שמפאן.
אנרי, צלבן שהשתתף במסע הצלב השלישי מתחילתו היה פתרון אידיאלי מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה.
על מנת לקבל את תמיכת אצילי הארץ להכתרת המועמד הזר הוחלט להשיא אותו לאלתר לאיזבל שהייתה בהריון מתקדם מקונארד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו.
בלחץ ברוני הצלבנים, צלבני אירופה והמלך האנגלי בעצמו התחתן אנרי משאמפאן עם איזבל בכנסיית צור ביום 5 במאי 1192 - כשבוע ימים לאחר מות קונארד, איזבל נשאה בתואר מלכת ירושלים אך בעלה אנרי מעולם לא נשא בתואר מלך ירושלים ומטבעות שהטביע אינם נושאים תואר זה.
גי דה ליזיניאן מלך קפריסין
לסיום נושא הכתרת השליט של ממלכת ירושלים פעל ריצ'רד להסדיר את ענייניו של גי דה ליזיניאן, והעביר לידיו את כיסא המלוכה של האי קפריסין אותו כבש ריצ'רד לב הארי בדרכו ממסינה לעכו.
האי נמכר למסדר הטמפלרים אך שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, המסדר היה מעוניין לחזור בו מהרכישה והיו מוכנים להחזיר את האי בתמורה לדמי הקדימה ששולמו למלך האנגלי.
גי דה ליזיניאן שילם דמי קדימה אלו למסדר הטמפלרים ובכך קנה את זכותם על האי והתחייב לשלם את שאר המחיר על האי לריצ'רד.
כך עזב דה ליזיניאן את חופי ארץ ישראל ונחת בקפריסין שם ייסד את שושלת בית ליזיניאן ממנה יצאו במאה ה-13 מלכים לממלכת ירושלים הדועכת, ושלטה באי עד סוף המאה ה-15.
לאחר משא ומתן מתיש עם צלאח א-דין, ולאחר עימות נוסף מול חומות העיר יפו במהלכו הציל ריצ'רד לב הארי את העיר, נחתם ביום 2 בספטמבר חוזה שלום לתקופה של שלוש שנים ושלושה חודשים בין הצדדים, לפיו מישור החוף מצור עד יפו יישאר בידי הצלבנים ואזור ההר וירושלים יישארו בידי המוסלמים.
הנוצרים קיבלו זכות לעלות לירושלים כעולי רגל ללא נשק.
חודש ימים לאחר מכן ביום 3 באוקטובר עזב ריצ'רד לב הארי את הארץ על ספינה שיצאה מעכו.
איזבל ואנרי מלכי ממלכת ירושלים
אם היו תקוות כלשהן בלב אבירי ממלכת ירושלים ומלכם החדש לחידוש תנופת מסעי הצלב הן נדונו לאכזבה.
אנרי משאמפאן שהיה שליט מציאותי ומודע היטב למצב השברירי של ממלכתו החדשה נקט במדיניות של שמירה על הקיים והמתנה לשינוי הנסיבות בטרם תשתנה מדיניות ההישרדות של ממלכת ירושלים.
כך שמר מלך ירושלים על תנאי הסכם השלום והסטאטוס קוו.
הצבא הקטן של הממלכה נמנע במפגיע מלהתגרות במוסלמים ואף פעל לרסן גדודים קטנים של צלבנים אירופאיים שהגיעו לחופי הארץ לקיים את מצוות מסעי הצלב.
ביום 4 במרץ 1193 נפטר צלאח א-דין ועם מותו התפוררה האימפריה שהקים.
האיום החיצוני הגדול ביותר על ממלכת ירושלים נעלם והעולם המוסלמי היושב על גבולות הממלכה החל להקדיש את מרב זמנו לסכסוכים פנימיים בין הנסיכים האיוביים.
אנרי לא יכול היה לנצל תהליך התפוררות זה - הן בגין חוסר במשאבים וגם מפני שהוא בעצמו היה בסכסוכים עם הקומונות האיטלקיות שדרשו נתחים הולכים וגדלים מתוך ערי הנמל ועם הממלכה הצלבנית הצעירה - השכנה ממלכת קפריסין וגם עם מאבקי כוח מול הכנסייה.
מסע הצלב של היינריך השישי
במאי 1195 נטל על עצמו הקיסר הגרמני היינריך השישי את נדר הצלבן, מתוך תקווה להשלים את מסע אביו פרידריך ברברוסה שלא זכה להגיע לארץ.
ובספטמבר 1197 יצאו גדודי הלוחמים הצלבנים לארץ הקודש, בקפריסין הכתיר נציג הקיסר את אמלריך דה ליזיניאן כמלך הצלבני הראשון של קפריסין - זאת על פי בקשתו של אימרי שרצה לקבל מהקיסר תואר וכשרות משפטית לשליטתו באי וזאת בתמורה להסכמתו להיות במעמד של וסל קיסרי.
על מנת לקבל את פני הסכנה יצא הצבא המוסלמי של דמשק, ותקף את יפו תוך שהוא חודר לעיר וטובח בתושביה.
משנודע בעכו על ההתקפה ניסה אנרי לארגן כוח צבאי לעזור למגיני העיר.
בתאונה פתאומית נפל המלך מחלון גבוה במצודת העיר אל החפיר שלמרגלותיה ומת במקום מפצעיו, על פי אחד המקורות צעד אנרי לאחור ונפל דרך הפתח אל מותו.
מדינה הצלבנית נותרה ללא מנהיג ואיזבל התאלמנה - שוב והיא בת 26.
מותו של אנרי משאמפאן החזיר אל קדמת הבמה הפוליטית את שאלת השליט על ממלכת ירושלים, נציג הקיסר הגרמני דרש כי איזבל, מלכת ירושלים תבוא בברית הנישואים עם אמלריך מלך קפריסין.
נישואים אלו מעבר לתועלתם ביצירת חיבור בין שתי הממלכות הצלבניות היו עשויים לקדם את האינטרסים של הקיסרות ולבסס טענה עתידית בנוגע לריבונות של הקיסרות בממלכת ירושלים.
כך, בטרם תמו ימי האבל על מות אנרי משאמפאן הובאה איזבל בברית הנישואים עם אמלריך דה ליזיניאן שעתה זכה לתואר אמלריך השני, מלך ירושלים.
בעלה החדש אל איזבל הודיע כי אין הנישואים מביאים לאיחוד הממלכות.
ברצונו לשמר את מעמדו כמלך קפריסין ולצורך זה קבע מערכת אדמיניסטרטיבית נפרדת בעכו ליצג אותו בממלכת ירושלים.
ב-23 באוקטובר כבשו הצלבנים בפיקודו של המלך החדש את ביירות והעיר נמסרה לז'אן ד'איבלין שנודע בשם הזקן של ביירות - אחיה החורג של איזבל.
ביום 28 בספטמבר 1197 מת הקיסר ועם מותו התפורר הצבא הגרמני-צלבני, ומסע הצלב נמס ונעלם.
אמלריך כרת ברית שלום חדשה עם אל-מלכ אל-עאדל ביום 1 ביולי 1198 לתקופה של חמש שנים בו אושר הסטאטוס קוו החדש בו נתווספה ביירות לממלכת ירושלים.
את אירופה והמזרח התיכון הסעירו פעולות הצלבנים של מסע הצלב הרביעי בעוד מדינת הצלבנים מרכזת את עיקר מאמציה בשימור חוזה השלום.
בספטמבר 1204 חידש אימרי את חוזה השלום בתנאים משופרים וצידון רמלה ולוד עברו לריבונות צלבנית מלאה.
לאמלריך ואיזבל נולדו שתי בנות: סיביל דה ליזיניאן שנולדה בשנת 1198 ומליסנד דה ליזיניאן ובן אימרי דה ליזיניאן שנולד בשנת 1201 ונפטר בילדותו בשנת 1205.
אימרי מלך קפריסין מת בשנת 1205 בעכו כתוצאה מהרעלה שנגרמה מאכילת דג.
זמן קצר לאחר מכן נפטרה איזבל ותואר "מלכת ירושלים" עבר לבתה הבכורה מריה ממונפראטו.
אחד המחקרים המודרניים מעלה השערה כי מסכת הטרגדיות, מוות ונישואים חפוזים שאפיינו את חייה של המלכה איזבל היו גורמים ישירים למותה ורומז כי ייתכן ולקחה חייה בידה.
כך או כך, קולה של איזבל לא נשמע במקורות בני התקופה ולא ידוע מה היה הלך רוחה במהלך חייה הקצרים והסוערים.
איזבל יסמין אג'אני היא שחקנית קולנוע וזמרת צרפתייה.
אג'אני נולדה בפריז שבצרפת, לאב אלג'יראי-מוסלמי ממוצא קבילי, מוחמד שריף אג'אני, ולאם גרמנייה בווארית קתולית, אוגוסטה יוהנה שוויינברגר.
היא החלה לשחק בגיל 12 בתיאטרון חובבים, ובגיל 14, ב-1970, הופיעה בסרטה הראשון.
לאג'אני שני בנים, האחד ממערכת יחסים שניהלה עם שחקן הקולנוע הבריטי דניאל דיי-לואיס, והשני מהבמאי הצרפתי ברונו נוייטן, איתו שיתפה פעולה בסרטים "קאמי קלודל", "Possession", "בארוקו" ו"האחיות ברונטה".
אג'אני הייתה מאורסת לד"ר סטפן דלוקס ולמלחין הצרפתי ז'אן מישל ז'אר, ממנו נפרדה ב-2004. בשנת 1987 דווח בכלי תקשורת בצרפת שאג'אני גוססת ממחלת האיידס, וכדי להוכיח שהדיווח הוא שקרי, היא הופיעה בתוכנית טלוויזיה מקומית והפריכה את השמועות.
בגיל 18 התפרסמה אג'אני בצרפת וברחבי העולם בדמותה של אדל הוגו, בתו של הסופר והפוליטיקאי הצרפתי ויקטור הוגו, בדרמה הביוגרפית של פרנסואה טריפו "סיפורה של אדל ה.".
תפקיד זה, שזיכה את אג'אני בביקורות מצוינות ובמועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס סזאר, סלל את דרכה להוליווד.
ב-1976 שיחקה במותחן הפסיכולוגי של רומן פולנסקי "הדייר", שבו שיחקה לצד פולנסקי.
ב-1978 שיחקה בסרט הפעולה והמתח האמריקאי "הנהג".
את הכרת הקולנוע הצרפתי קיבלה אג'אני בשנת 1981 כשזכתה בפרס סזאר ובפרס פסטיבל קאן בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "Possession" ו"רביעייה".
ב-1983 קיבלה אג'אני פרס סזאר שני על הופעתה בדרמת הפשע, על פי ספרו של סבסטיאן ז'אפריסו, "קיץ קטלני".
ב-1985 כיכבה בסרט המתח של לוק בסון "רכבת תחתית", לצד של כריסטופר למברט
ב-1987 כיכבה לצד וורן בייטי ודסטין הופמן בקומדיה "הבטלנים מאישתר".
ב-1989 שיחקה אג'אני והייתה שותפה פעילה בהפקת הדרמה הטראגית "קאמי קלודל", המבוססת על חייה של הפסלת והמעצבת הגרפית קאמי קלודל.
הופעתה כדמות הראשית בסרט זיכתה את אג'אני בפרס "דב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפרס סזאר שלישי ובמועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1994 גילמה אג'אני את דמותה של מרגו דה ולואה, נסיכת צרפת בהפקה "המלכה מרגו" וזכתה בפרס סזאר הרביעי שלה.
ב-2009 שיחקה אג'אני בסרט הדרמה "יום החצאית" , עליו קיבלה את פרס סזאר החמישי שלה.
על משחקה בסרט זה זכתה גם בפרס לומייר.
במרץ 2018 הגיעה לישראל לשחק לצד ז'ראר דפארדיה במחזה "מכתבי אהבה".
בשנת 2023 שיחקה בקומדיית הפשע "גנָבות" שכתבה וביימה מלאני לורן עבור נטפליקס.
בשנת 2025 כיכבה בסדרת המותחן של נטפליקס, "תחת שמש אפלה" בתור אם משפחה עשירה, שבעלה מת לפתע ונפתחת חקירה.
"Pull marine" - הופק ונכתב על ידי סרז' גינסבורג
איזבל מאנטיוכיה, ידועה גם כאיזבל דה ליזיניאן (Isabelle de Lusignan; סביבות 1216 – 1264) הייתה נסיכה צלבנית של ממלכת ירושלים וממלכת קפריסין בזכות ייחוסה המשפחתי היא זכתה להיות עוצרת של ממלכת ירושלים.
איזבל דה ליזיניאן הייתה בתם של הוגו הראשון, מלך קפריסין ואליס משמפאן.
תאריך לידתה המדויק איננו ידוע אך היא נולדה ככל הנראה במהלך שנת 1216. היא נישאה בשנת 1223 לאנרי מאנטיוכיה (אנרי מפואטרי).
בעלה מת בטביעה במהלך 1276. בנם הוגו השלישי, מלך קפריסין ובתם מרגרט מקפריסין נטלו את שם נעוריה - דה ליזיניאן.
איזבל הייתה אחת משורה של נסיכות צלבניות שקרבתן לכס המלוכה של ממלכת ירושלים שימשה עילה למפלגת האצילים של הממלכה להחזיק במושכות השלטון.
כך אירע עם פלזאנס מקפריסין, קודמתה של איזבל שהחזיקה בתואר עוצרת של ממלכת ירושלים, על מנת להעביר את השלטון באופן מסודר לז'אן ד'איבלין-ארסוף.
עם מותה של פלזאנס בשנת 1261 עבר התואר לאיזבל, והיא החזיקה בו בשנים 1263–1264, אז עבר התואר לבנה הוגו השלישי.
איזבל מאנטיוכיה מתה בתאריך לא ידוע, ככל הנראה לאחר פברואר 1264, ונקברה בניקוסיה.
איזבלה מאנגליה הייתה נסיכה אנגלית שלאחר נישואיה לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכה לקיסרית האימפריה ולמלכת סיציליה.
איזבלה הייתה בתו של ג'ון, מלך אנגליה.
על פי המלצת האפיפיור גרגוריוס התשיעי, היא נישאה לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ב-20 ביולי 1235, בטקס שנערך בקתדרלת וורמס ובו היא גם הוכתרה כקיסרית לצד בעלה.
לאחר הנישואים עברה איזבלה להתגורר בארמון כשהיא מבודדת מחיי החצר, וזכתה לביקורים לא סדירים מצד בעלה, שראה בנישואים אלו בעיקר כלי פוליטי לקידום האינטרסים של הקיסרות, ובראשם בידוד אויביו שזכו לפני כן לתמיכה אנגלית.
מעט מאוד ידוע על חייה ועל ילדים שנולדו לזוג המלכותי.
היא נפטרה בעת הלידה של בתה, מרגרט מסיציליה.
נקברה בסמוך לאשתו השנייה של פרידריך, איזבל השנייה, מלכת ירושלים, בקתדרלה של העיר אנדריה.
איזבל, נסיכת ברזיל (בפורטוגזית: Princesa Isabel; 29 ביולי 1846, ריו דה ז'ניירו - 14 בנובמבר 1921, הסן הימי, צרפת) או דונה איזבל (Dona Isabel), הייתה הנסיכה הקיסרית האחרונה של ברזיל ומי שחתמה על חוק הזהב, שהביא לביטול העבדות בברזיל.
איזבל הייתה לעוצרת של האימפריה הברזילאית מספר פעמים במהלך תקופות בהן נעדר אביה, פדרו השני, קיסר ברזיל, מהקיסרות.
אף על פי שהייתה יורשת עצר, איזבל מעולם לא הפכה לקיסרית דה פקטו מכיוון שהמוסד הקיסרי הופל בהפיכה צבאית בהנהגת דאודורו דה פונסקה בתקופת שלטון אביה והוקמה הרפובליקה הברזילאית הישנה (1889–1930) שנטשה את המוסד הקיסרי והחליפה אותו ברפובליקה נשיאותית.
לאחר ההפיכה יצאה איזבל לגלות שנכפתה עליה וגרה בצרפת ביחד עם בעלה, גאסטון, רוזן אה, עד לפטירתה בשנת 1921.
איזבל הייתה בתם הראשונה של פדרו השני, קיסר ברזיל, והקיסרית תרזה כריסטינה, בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
לאיזבל אף הייתה אחות, לאופולדינה (1847–1871), שמתה בגיל 23 ממחלת טיפואיד.
עם מותם של שני הנסיכים, הוכרזה איזבל יורשת הכתר באופן רשמי ב-10 באוגוסט 1850, וקיבלה את התואר "נסיכה קיסרית".
איזבל חונכה בידי מורה פרטית מגיל 7. לאחר מכן חונכה ביחד עם אחותה בבית ספר פרטי מלכותי.
המקצועות שלמדה איזבל כללו: לשון פורטוגזית, ספרות צרפתית, אסטרונומיה, כימיה, היסטוריה של פורטוגל, היסטוריה של בריטניה, היסטוריה של צרפת, ציור, נגינה בפסנתר, ריקוד, כלכלה פוליטית, גאוגרפיה, גאולוגיה והיסטוריה של הפילוסופיה.
איזבל דיברה באופן שוטף פורטוגזית, צרפתית, אנגלית וגרמנית.
ב-15 באוקטובר 1864 נישאה איזבל לגאסטון, רוזן אה מבית אורליאן (נכדו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים), וכך קיבלה את התואר רוזנת אה.
יחסיה של איזבל עם אביה היו חמים ופדרו השני הקדיש זמן רב לבילוי עם בנותיו איזבל ולאופולדינה.
פדרו השני היה זמן רב אפוף בצער לאחר מות שני בניו וראה זאת כסימן לכך שהמלוכה הברזילאית מתקרבת לסופה.
למרות זאת, פדרו השני דאג לשינוי חוקי הירושה הקיסרית כך שבתו איזבל תוכל לרשת את הכתר ולהיות קיסרית.
אף על פי שאיזבל הייתה בעלת אופי מנהיגותי ורציני, היא לא חלקה באהבה של אביה ללימודי העולם הרחב בשנותיה המוקדמות.
ילדותה של איזבל התקדמה באופן לא אדיב ובתוך לוח זמנים נוקשה שהכין אביה, שקבע כל דקה מיומה.
התקשרויות חברתיות וביקורים הותרו רק בימי ראשון, חגים וימי הולדת משפחתיים.
כדי להקל על לוח הזמנים הנוקשה שלה, לעיתים הופיעה בהצגות ילדים שהועלו בארמון הקיסרי עם כמה מחברות ילדותה.
לדברי לקומבה, המורה האישית של איזבל, מכך התפתחה אחת התכונות בחייה הבוגרים: שמירה על לוח זמנים נוקשה.
בגיל 14, בזמן שהוריה היו בביקור רשמי בפרובינציות הצפוניות של ברזיל, קיבלה איזבל רשמית את האורח המלכותי הראשון שלה, מקסימיליאן הראשון, לעתיד קיסר מקסיקו, אחיו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הנסיכה איזבל שימשה כעוצרת של ברזיל בשלוש הזדמנויות בהן שהה אביה מחוץ לברזיל: בפעם הראשונה בין 25 במאי 1871 ל-31 במרץ 1872, בפעם השנייה בין 26 במרץ 1876 ל-25 בספטמבר 1877 ובפעם השלישית בין 30 ביוני 1887 ל-22 באוגוסט 1888. בתור העוצרת אחזה איזבל בסמכויותיו של קיסר ברזיל.
החוקה הברזילאית שהקימה את האימפריה בתור מונרכיה חוקתית הותירה לקיסר או לקיסרית המכהנים לבצע מינויים פוליטיים, הטלת וטו על חוקים חדשים במועצת השרים ונתינת חנינה במסגרת הסמכויות החוקתיות.
במשך כל חייה לאיזבל כמעט ולא הייתה אהבה להנהגה ולכוח פוליטי, מאפיין שהיא חלקה עם אביה.
היא העדיפה להיות עם משפחתה בביקורים ארוכים באירופה, לחנך את ילדיה או לנהל את חיי החברה של חצר המלוכה הברזילאי.
הנוכחות החזקה של אביה, השלום והסדר של האימפריה עקב שלטונו הארוך שסיפק לברזיל תקופת יציבות רצופה, שיפרו את הקבלה של ריבון חדש אל תוך ההנהגה הלאומית.
תקופת העוצרות הראשונה התקיימה במהלך מסע של הקיסר פדרו השני אל אירופה והמזרח התיכון.
מסע אשר נדחה קודם לכן לנוכח התמשכותה של מלחמת הברית המשולשת.
איזבל חששה מזה זמן רב בנוגע ליכולתה להוליד ילדים.
ההריון הראשון שלה הסתיים במות העובר במהלך הלידה.
ההריון השני צלח ובנה הנולד נקרא על שם סבו הקיסר פדרו; פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה.
תקופת העוצרות השנייה התרחשה גם כן בעת היה הקיסר פדרו השני במסע מחוץ לברזיל.
לאחר בחירות למועצת השרים בשנת 1876 החלו התפרעויות אזרחיות ברחובות הבירה ריו דה ז'ניירו לנוכח ההתנגדות החריפה של רבים לתוצאות.
נוסף על כך גאסטון חלה ואיזבל נכנסה לחרדה מהמשבר הפוליטי.
לאחר שובו של פדרו, יצאו איזבל וגאסטון לשהות מוארכת ברפובליקה הצרפתית השלישית שנמשכה שלוש שנים אשר במהלכן לא הייתה איזבל מעורבת כלל בממשל האימפריה הברזילאית.
בשנת 1887, האווירה בברזיל השתנתה.
סוגיות הביטול של העבדות בברזיל והדרישה לבחירות ישירות שלטו בדיון הפוליטי, ובריאותו הרופפת של פדרו השני דרשה ביקור באירופה לצורך טיפול רפואי.
הנסיכה איזבל, שהייתה אז עדיין בשהות ברפובליקה הצרפתית ביחד עם בעלה, נקראה לשוב לברזיל ולכהן בפעם השלישית בתור העוצרת.
מזה זמן רב הייתה בברזיל תסיסה אזרחית בכל הנוגע לביטול העבדות.
חלק נרחב מהכלכלה הלאומית נשענה על גידולים חקלאיים ואלו היו מבוססים על עבודות פרך שבוצעו בידי עבדים.
תחת השגחתה של איזבל במהלך תקופת העוצרות הראשונה, נשיא מועצת השרים, לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס, העביר את חוק הרחם החופשי שהיווה את השלב הראשון לקראת ביטול העבדות בכך שהכריז שכל ילדיהם של עבדים חופשיים מעת הולדתם.
מכיוון שהמגזר החקלאי השמרן היה הבסיס לתמיכה במונרכיה, הקיסר פדרו השני היסס מלנקוט עמדה חזקה נגד העבדות מחשש כי הדבר יצור קרע בין האריסטוקרטיה למגזר החקלאי.
לנוכח ההגירה וגידול הכלכלה התעשייתית, נחלשה חשיבותה הכלכלית של העבדות ועלתה ההתנגדות אליה בקרב חוגים פוליטיים שונים.
איזבל עצמה תמכה בסיום העבדות באופן מלא מסיבות כלכליות אך גם מסיבות הומניות, לנוכח עליית החשיבות של זכויות האדם.
היא צוטטה בעת אמרה כי: במהלך תקופת העצרות האחרונה חתמה איזבל על חקיקה שלימים ניתן לה הכינוי "חוק הזהב" (ב-13 במאי 1888) שהביא לביטול העבדות בברזיל.
החוק שחרר לחופשי 700,000 איש, חמישה אחוזים מכלל אוכלוסיית ברזיל שמנתה בה בעת 14 מיליון תושבים בסך הכל.
על חוק הזהב קיבלה דונה איזבל את מדליית "ורד הזהב" מהאפיפיור לאו השלושה-עשר.
ביטול העבדות הביא את המלוכה לשיא התמיכה העממית בה אבל באותו הזמן החליש את תמיכת המעמד החקלאי בה, שהיה הבסיס לשלטונה, בכך גרר הדבר היחלשות של יציבות המשטר.
ביטול העבדות בברזיל פגע בתמיכה של המגזר החקלאי במלוכה הברזילאית.
הייתה תמיכה עממית נרחבת עדיין לקיסרות אך היא הייתה חלשה מבעבר.
לנוכח משבר ביחס הממשל עם הנהגת הכנסייה הקתולית בברזיל נחלש מעמדה של המלוכה עוד יותר.
משברים אלו ביחד עם עליית התמיכה ברפובליקניזם, הביא תוך שנה וחצי להפלת האימפריה הברזילאית ולהקמת הרפובליקה ב-15 בנובמבר 1889. האימפריה הופלה בהפיכה צבאית בראשות דאודורו דה פונסקה אשר השתמשה באמצעים לא דמוקרטים להפוך את המדינה לפדרלית ולמנוע התנגדות אזרחית להפיכה בעזרת גירוש בני משפחת המלוכה מריו דה ז'ניירו ומברזיל בכלל.
רק בשנת 1894 נבחר פרודנטה דה מוראיס להיות לנשיא האזרחי הראשון של הרפובליקה הברזילאית החדשה.
כתוצאה מכך, הוגלו איזבל ומשפחת המלוכה לאירופה.
איזבל עברה להתגורר באחוזתו של בעלה, אחוזת אֶה במחוז סן-מריטים שבנורמנדי, הרפובליקה הצרפתית השלישית, עד למותה ב-14 בנובמבר 1921. כאשר הנסיך פדרו הביע בפני הוריו את הרצון להתחתן עם אלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, איזבל וגאסטון התנגדו לנישואים עקב מעמדה של אלז'בייטה שהיה נחות מזה של נסיכה.
לבסוף הסכימו לחתונה בין פדרו ואלז'בייטה.
בשנת 1953, גופתה הועברה לברזיל, בתקופת נשיאותו הדמוקרטית של ז'טוליו ורגאס, ובשנת 1972 נקברה בקתדרלת פטרופוליס הממוקמת בתוך העיר הקיסרית של ריו דה ז'ניירו, לצד אביה הקיסר פדרו השני.
מורשתה המרכזית של איזבל היא בנוגע לפועלה לסיום העבדות בברזיל והיא נחשבת להיות לדמות המשפיעה ביותר בפוליטיקה הברזילאית בכל הנוגע לנושא.
עם מותו של אביה בשנת 1891, הפכה איזבל לקיסרית ברזיל דה יורה, ותומכיה כינו אותה "דונה איזבל הראשונה, קיסרית ברזיל".
תואר זה לא קיבל תוקף מעשי, כיוון שקיסרות ברזיל בוטלה שנתיים לפני כן.
התואר עבר בירושה אל הנסיך פדרו הנריק, בנו של לואיש, נסיך אורליאן-ברגנסה ונכדה של איזבל.
התואר של "קיסר ברזיל" מוחזק עד היום בידי הטוען לירושת הכתר הקיסרי של ברזיל.
הטוען לכתר נכון לשנת 2021, הנסיך לואיש השני, אורליאן-ברגנסה, הוא נינה של הנסיכה הקיסרית איזבל.
ב-15 באוקטובר 1864 התחתנה איזבל עם גאסטון, רוזן אה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
לואיזה ויטוריה, נסיכת אורליאן-ברגנסה (1874-1874, לידה שקטה)
אנטוניו גסטאו, נסיך אורליאן-ברגנסה (1881–1918)
איזבל אוברה היא זמרת צרפתייה.
היא זכתה באירוויזיון 1962 עם השיר "אהבה ראשונה", שנכתב על ידי קלוד אנרי ויק ורונאלד ואלאדי.
אוברה הופיעה גם באירוויזיון 1968 עם השיר "המעיין" שנכתב על ידי דניאל פור, הנרי דיז'אן וגי בונה (נציג צרפת באירוויזיון 1983 ובאירוויזיון 1970).
איזבל אוברה נולדה בליל ב-27 ביולי 1938.
ב-1952 הייתה אלופת צרפת בהתעמלות קרקע.
כנערה היא השתתפה בתחרויות שירה והפכה ל"זמרת התזמורת" של העיר לה הבר.
לאחר הזכייה פגשה שני זמרים, שלפי דבריה עזרו לה מאוד בקריירה שלה, ז'אק ברל
היא ניסתה מספר פעמים נוספות לייצג את צרפת באירוויזיון ובין היתר ב-1983 עם השיר הפטריוטי "France, France" איתו הייתה במקום השלישי.
ב-1992 קיבלה את אות לגיון הכבוד מידי פרנסואה מיטראן.
איזבל להן הרלובסן (נורווגית: Isabell Lehn Herlovsen; נולדה ב-23 ביוני 1988) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה כחלוצה.
הרלובסן היא המבקיעה הצעירה ביותר במסגרת אליפויות אירופה, אחרי שב-9 ביוני 2005 היא כבשה שער שוויון במשחק נגד צרפת, בגיל 16 ו-351 ימים.
הרלובסן נולדה ביוני 1988 במערב גרמניה בעת שאביה, הכדורגלן קאיי אריק הרלובסן, שיחק במדי קבוצת בורוסיה מנשנגלדבך.
בשנת 2000, החלה הרלובסן לשחק בקבוצת הנוער של קולבוטן פוטבול, ואחרי ארבע שנים עלתה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
היא שיחקה בקולבוטן במשך חמש עונות, במהלכן זכתה בשתי אליפויות (2005, 2006) ובגביע מדינה אחד (2007).