tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיאודור זַנדֶל היה אדריכל טמפלרי, איש המושבה הגרמנית ביפו והמושבה הגרמנית בירושלים, מהבולטים בבוני ירושלים בתקופת היציאה מן החומות במחצית השנייה של המאה ה-19.
זנדל נולד בהיילברון שבווירטמברג (גרמניה) למשפחה פרוטסטנטית דתית.
בשנים 1863–1866 למד לימודי אדריכלות והנדסה בבית הספר המלכותי הטכני הגבוה בשטוטגרט.
בשנת 1871 הגיע לארץ ישראל כדי להצטרף למשפחתו, שהייתה בין חלוצי ההתיישבות הטמפלרית בארץ הקודש.
האב, ד"ר כריסטיאן גוטלוב דוד זנדל, ייסד את בית החולים הגרמני ביפו וב-1867 שימש כיועץ למשה מונטיפיורי בתכנון פרויקטים שונים שיזם בארץ באותה עת.
בין היתר היה חבר, יחד עם האדריכל והארכאולוג קונרד שיק וחתנו הרופא ד"ר אָדַלבֶּרט איינסלֶר, בצוות התכנון להקמת בית החולים למצורעים "עזרת ישו" בירושלים (בשכונת טלביה של היום).
תיאודור זנדל התגורר בבית שרכש מרולה פלויד במושבה הגרמנית ביפו, וב-1871 פתח משרד לתכנון אדריכלי והנדסי בעיר.
עבודתו הראשונה באותה שנה הייתה תכנון מדידות של המושבה הטמפלרית שרונה.
בשנים 1878–1879 ביצע מיפוי של יפו וסביבתה, ובאותה תקופה עסק גם בתכנון שיפוץ הדרך ההיסטורית מיפו לירושלים.
הדרך הייתה עד אז דרך עפר משובשת, שעל משתמשיה העיקריים נמנו עמיתיו העגלונים הטמפלרים שהפעילו קו כרכרות נוסעים להסעת צליינים נוצרים בין נמל יפו ועיר הקודש.
ב-1880 עבר זנדל לירושלים, שם תכנן ובנה את ביתו במושבה הגרמנית הנבנית.
במהרה הפך דמות מפתח במושבה הירושלמית ואף מונה כראש המושבה (Bürgermeister).
בין היתר עמד בראש צוות מהנדסים שתכנן את אחד מקטעי מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שנחנכה בשנת 1892. עוד תכנן בירושלים רבים ממבני הציבור שהוקמו בעיר באותה עת, תקופה בה פרצה העיר את גבולותיה וידעה התפתחות מרשימה מחוץ לחומות העיר העתיקה.
יחד עם קונרד שיק תכנן את בית החולים הגרמני (ברחוב הנביאים, כיום אגף של בית החולים ביקור חולים), תכנן את בניין בית החולים שערי צדק (הישן) ברחוב יפו (כיום בית רשות השידור), את בית הספר למל ואת היקב של שרונה.
בעת ביקורו ההיסטורי של הקיסר הגרמני וילהלם השני בירושלים באוקטובר 1898 הועמד תיאודור זנדל בראש משלחת המכובדים מקבלי פני הקיסר בביקורו במושבה הגרמנית.
במעמד זה הגיש זנדל לקיסר את מתנת המתיישבים הטמפלרים לרגל ביקורו - אסופת ציורים של גיסו הצייר גוסטב באוארנפיינד, המתעדים את חיי המתיישבים הטמפלרים בארץ הקודש.
הקיסר, שהתפעל מאוד מכישורי התכנון והבנייה של זנדל, העניק לו את תואר הכבוד המקצועי "באוראט" (Baurat) – יועץ לבנייה.
הוא מונה מטעמו כאחראי על בניית אכסניית סנט פאולוס (בסמוך לשער שכם), אך זנדל לא זכה להשלים את המלאכה ונפטר בשנת 1902, כשנתיים טרם הנחת אבן הפינה.
הוא נקבר בבית הקברות הטמפלרי בירושלים.
זנדל נישא ב-1874 לקלרה הארדג (Klara Hardegg), בתו של גיאורג דוד הרדג, ממייסדי אגודת הטמפלרים.
היו להם ארבעה בנים ובת.
אחד מבניו הוא בנימין זנדל, שהלך בדרכי אביו והיה לאדריכל פעיל בארץ ישראל.
עם רעייתו השנייה נולד לזנדל בן נוסף.
מבנים בירושלים בתכנונו של תיאודור זנדל
סר תיאודור טיילור היה עורך דין ושחמטאי בריטי ברמה בינלאומית.
הישגיו בשחמט היו מרשימים במיוחד בשל היותו עיוור כמעט לחלוטין.
בשנת 1965 הוענק לטיילור תואר אבירות כהוקרה על שירותיו לקהילת העיוורים.
הוא היה מרצה למשפטים באוקספורד במשך קרוב לארבעים שנים.
טיילור למד לשחק שחמט בגיל 7, ויכולתו השתפרה כאשר למד בקולג' לעיוורים בווסטר בין השנים 1909–1918. ב-1918 הוא התחיל ללמוד באוקספורד, שם התמנה לקפטן מועדון השחמט.
טיילור סיים ב-1922 בהצטיינות את לימודי המשפטים, וב-1923 החל ללמד בקולג' בליול באוקספורד.
ב-1928 קיבל משרה קבועה כמרצה.
טיילור התמודד 12 פעמים באליפות בריטניה בשחמט; בהופעה הראשונה שלו, בשנת 1925 סיים במקום הרביעי.
את התוצאה הטובה ביותר השיג בשנת 1933 כאשר סיים שני (ניצח: מיר סולטאן חאן).
טיילור חלק מקום ראשון עם ג'ורג' קולטנובסקי בתחרות המשנית של הייסטינגס בשנת 1929/30 והקדים את סאלו פלור, קונל יו אודונל אלכסנדר, מילן וידמר, יוסף רג'פיר, לודוויג רלסטאב ודניאל נוטבום.
החל משנת 1930/31 שיחק טיילור בתחרות הראשית של הייסטינגס, שם השתתף תשע פעמים.
התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שישי בשנת 1936/37.
טיילור שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930. טיילור שיחק בלוח מילואים ראשון והשיג תוצאה של +1 -2 =4. (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
טיילור ניצח שלוש פעמים באליפות אנגליה בשחמט בהתכתבות, בשנים 1932, 1933 ו-1934. הוא שיחק בתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936.
טיילור היה נשיא מועדון השחמט של Midland Counties בין השנים 1947–1950 אך עבודתו האקדמית ופועלו למען רווחת העיוורים הגבילו את הזמן שיכל להקדיש לשחמט.
טיילור גם נהנה ממשחק הברידג'.
ניצחונו של טיילור נגד ג'ורג' קולטנובסקי.
ניצחונו של טיילור נגד סאלו פלור.
ניצחונו של טיילור נגד ויליאם וינטר.
תיאודור פון שווה , שלזיה עילית – 19 באפריל 1922, פָּ(א)צְ'קַאוּ , שלזיה עילית, כיום בפולין) היה שחמטאי גרמני וסופר שחמט.
קצין צבא במקצועו, פון שווה חי בברסלאו שם ייסד את מועדון השחמט על שם אדולף אנדרסן Schachverein Breslau Anderssen.
לאחר מכן עבר לברלין, שם שיחק בתחרויות רבות.
פון שווה סיים בתיקו שני דו-קרבות נגד קארל אוגוסט ואלברודט +4 -4 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) ועם קורט פון ברדלבן +4 -4 =4. שני הדו-קרבות התקיימו בברלין בשנת 1891.
בשנת 1884 חלק פון שווה מקום ראשון עם ס.
חלק מקום 17–18 בתחרות פרנקפורט 1887 (ניצח: ג'ורג' הנרי מקנזי), הגיע למקום הרביעי בתחרות לייפציג 1888 (ניצחו: קורט פון ברדלבן ופריץ רימן), חלק מקום 7–9 בתחרות מנצ'סטר 1890 (ניצח: זיגברט טאראש), חלק מקום 11–13 בתחרות דרזדן 1892 (ניצח: זיגברט טאראש), הגיע למקום ה-18 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: זיגברט טאראש).
התוצאה הטובה ביותר של פון שווה היא מקום 3–4 בתחרות מונטה קרלו 1901 (ניצח: דוד ינובסקי).
בשנת 1919 פון שווה כתב חיבור פילוסופי בשם "רוח השחמט" – Der Geist des Schachspiels.
תיאודור ליכטנהיין Lichtenhein; ינואר 1829, קניגסברג – 19 במאי 1874, שיקגו) היה שחמטאי אמריקאי.
ליכטנהיין נולד במזרח פרוסיה, ולמד שחמט בגיל 12. שש שנים יותר מאוחר היה נשיא מועדון השחמט של קניגסברג.
הוא למד רפואה, ולאחר מכן התגייס לשירות בצבא הפרוסי.
ליכטנהיין היגר לארצות הברית בשנת 1851, והשקיע את כל זמנו לפרנסתו.
בשנת 1856 הצטרף למועדון השחמט של ניו יורק והפך לחבר המועדון החזק ביותר.
בקונגרס האמריקאי הראשון לשחמט, שהתקיים בשנת 1857 הגיע למקום השלישי.
בסיבוב הראשון ניצח את צ'ארלס סטנלי 3-2, בסיבוב השני ניצח את פרדריק פרין 0–3, בחצי הגמר הפסיד לפול מורפי 3.5-0.5 ובהתמודדות על המקום השלישי ניצח את בנימין רפאל 0–3 .
ליכטנהיין נבחר לנשיא מועדון השחמט של ניו יורק בשנת 1858. הוא סיים בתיקו עם פרדריק פרין 1-1 בדו-קרב בין ניו יורק לבין ברוקלין בשנת 1860, וניצח בדו-קרב נגד הרדמן פיליפס מונטגומרי 7.5-2.5 בפילדלפיה בשנת 1861 .
ליכטנהיין שרת בדרגת רב-סרן בגדוד ה-58 של מתנדבי ניו יורק במלחמת האזרחים, ושימש גם ככתב לעיתון Frank Leslie's Weekly.
תיאודור הרצל הייתה אוניית הנוסעים השלישית של חברת השיט הלאומית הישראלית צים ועד בניית האונייה שלום הייתה אוניית הדגל של החברה.
האונייה נקראה על שמה של אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", ועל שם חוזה המדינה תיאודור הרצל.
את האונייה תכננו דורה גד ויחזקאל גד, בשיתוף האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי-וינרויב.
בניית האונייה מומנה מכספי הסדר השילומים ונעשתה ב-1957 במספנות דויטשה וורפט (Deutsche Werft) בהמבורג.
האונייה נרשמה בחיפה והובילה מטען, ונוסעים (עד 560 במספר) אותם שירתו כ-200 אנשי צוות.
היו בה 57 תאים של מחלקה ראשונה ו-4 סוויטות מפוארות, 5 אולמות ציבוריים, בית כנסת, גן ילדים, קולנוע ובריכת שחיה.
בהפלגתה הראשונה הפליגה מהמבורג ללונדון, משם לחיפה.
בהגיעה ללונדון עגנה ב"ווסט אינדיה דוקס" ונערכה עליה קבלת הפנים הרשמית של מדינת ישראל ליום העצמאות התשיעי.
לפני יציאתה מהרציף התקבלה הודעה כי הוטמנה פצצה באונייה, אולם הקברניט, רב-החובל אליעזר אקסל, החליט לא לפנות את הנוסעים מחשש לפאניקה, ערך חיפוש דיסקרטי שלא הניב תוצאות והחליט להפליג.
תיאודור הרצל הייתה האונייה הראשונה שהגיעה לסן פרנסיסקו עם דגל ישראל.
ב-1969 נמכרה לחברה אמריקאית והפליגה תחת דגל פנמה בשמות Carnivale, Freeport ,Veracruzi ו-Sun Ambassador.
ב-1992 הוצאה סופית משירות, וב-1993 פורקה ונגרטה.
קרל גאורג תיאודור קוטשי היה בוטנאי ומגלה ארצות אוסטרי.
קושטי גדל בעיר אוסטרון כבן לתאולוג קרל פרידריך קוטשי.
בין השנים 1836 ל-1862 ערך תיאודור מחקר נרחב אודות צמחיית המזרח התיכון, צפון מזרח אפריקה, ומרכז אסיה במשלחות מדעיות שונות.
במהלך אלו, נאספו למעלה מ-300,000 דגימות צמחים.
עולם הטבע של ארץ ישראל שהוא תיעד במהלך מסעיו, תורמים לנו מידע רב אודות החי והצומח של אותה תקופה.
כך, לדוגמה, הוא מציין את הדוב חום סורי כנפוץ בחרמון.
בנומנקלטורה הבוטנית, הקיצור Kotschy המובא לאחר שם המין, מציין שתיאודור קוטשי הגדיר אותו לראשונה כמין.
על שמו נקרא הסוג Kotschya, ממשפחת הפרפרניים, וכן השממית Cyrtopodion kotschyi.
ארבעה מיני צמחים בארץ-ישראל נקראים על שמו:
בולבוסן קוטשי - שלושת האחרונים נמצאו כחדשים למדע על ידי הבוטנאי פייר אדמון בואסייה שהחליט להקדיש את מציאתם לכבודו.
תיאודור נלדקה היה מזרחן גרמני.
נלדקה נולד בהמבורג, למד באוניברסיטאות גטינגן, וינה, ליידן וברלין.
ב-1859 זכה בפרס מטעם האקדמיה הצרפתית "Académie des Inscriptions et Belles-Lettres" על ספרו על ההיסטוריה של הקוראן ובשנה שאחרי-כן הוא הוציא מהדורה מתוקנת שלו בגרמנית (Geschichte des Korans) ופרסמו עם תוספות בגטינגן.
ב-1861 החל להורות באוניברסיטת גטינגן ושלוש שנים אחרי-כן הוא התמנה לפרופסור שלא מן המניין.
ב-1868 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת קיל וב-1872 הופקד על הקתדרה לשפות מזרחיות באוניברסיטת שטרסבורג, ממנה פרש לגמלאות ב-1906.
נלדקה חקר נושאים רבים ומגוונים, אולם עבודתו התמקדה בשני תחומים עיקריים, בהם גם זכתה עבודתו בפרס: שפות שמיות ותרבויות האסלאם.
בעוד רוב עבודתו (לשם דוגמה ספריו "Grammatik der neusyrischen Sprache" (1868), "Mandäische Grammatik", ותרגומו מערבית למוחמד אבן ג'ריר אל-טברי (1881–1882)) נועדה למומחים, הרי שרבים מספריו עשויים לעניין את הקורא המשכיל.
אחדים ממאמריו הופיעו לראשונה באנציקלופדיה בריטניקה, ומאמרו על הקוראן, ביחד עם מאמרים נוספים, התפרסם מחדש בכרך שנקרא "Oriental Sketches".
המאמרים הדנים בממלכת פרס ראו אור מחדש בכרך הגרמני "Aufsätze zur persischen Geschichte" (לייפציג, 1887).
מבין תלמידיו הידועים ניתן להזכיר את צ'ארלס קאטלר טורי (Charles Cutler Torrey) ואת פרידריך זכריאס שוואלי (Friedrich Zacharias Schwally).
תיאודור פון קרמן (במקור קליינמן, באנגלית: Theodore von Kármán; בודפשט, 11 במאי 1881 – אאכן, 6 במאי 1963) היה מתמטיקאי, פיזיקאי ומהנדס אווירונאוטיקה וחלל, יהודי-הונגרי.
מחלוצי האווירונאוטיקה ומדע החלל ומי שנחשב בין גדולי המדענים בתחום האווירונאוטיקה בעולם.
מחקריו תרמו רבות להבנת עקרונות התעופה ולשימוש בניתוח מתמטי לבעיות הנדסיות, ולו תרומה מכרעת לתורת הזרימה במהירות גבוהות מעבר למהירות הקול.
פון קרמן נולד למשפחה יהודית בבודפשט, הונגריה בשם קרמן טודור.
אביו, מור קרמן (משה בשמו העברי), שינה את שם משפחתו מקליינמן לקרמן בשנת 1874, והיה פרופסור לפילוסופיה ולחינוך.
אחיו היה אלמר קרמן, שופט בבית משפט.
כבר בילדותו זוהה כעילוי במתמטיקה, אולם אביו מנע ממנו את לימודי המתמטיקה, בהם ראה כלא-שימושיים.
עם סיום הגימנסיה "מינטה" בבודפשט, זכה בפרס על שמו של לוראנד אטווש כתלמיד המצטיין במתמטיקה ומדעים בכל הונגריה.
הוא למד ב"אוניברסיטה המלכותית הטכנית" בבודפשט (כיום "האוניברסיטה לטכנולוגיה וכלכלה של בודפשט").
הצטיין במתמטיקה, אך בלחץ אביו משה, התמחה בהנדסה.
הוא התקשה להמרות את פי האב, כיוון שבאותה שנה בא החל את לימודיו, חלה אביו.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1902 כבעל תואר בהנדסת מכונות.
עבודת הגמר שלו הייתה "על תנועה של מוט כבד נתמך בקצהו המעוגל על ידי משטח אופקי".
בגמר לימודיו (1902) ביצע שרות חובה צבאי במשך שנה אחת, בו שימש צוער ארטילריה בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר מכן, עסק במחקר והוראה במוסד בו למד, במשך שלוש שנים כ"עוזר הידראוליקה".
במהלך שנים אלו שימש גם כיועץ עבור יצרן קטרים גרמני.
מחקריו בתקופה זו עסקו בחקר מבנים תחת לחץ ודחיסה, תופעת הקריסה וכן חקר תנועתם של זורמים.
חשיבות מיוחדת נתונה למאמרו בשנת (1906) על "התאוריה של קריסה וניסויי דחיסה על עמודים ארוכים ודקים".
בשנת 1906 הוענקה לו מלגה לשנתיים מ"האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט", והוא יצא ללמוד באוניברסיטת גטינגן, גרמניה.
שם הוא הושפע מאוד מפליקס קליין ודויד הילברט.
בגטינגן, היה לתלמידו של , ממייסדי תורת "מכניקה של זורמים" וחלוץ ההידרודינמיקה מתמטית.
מחקריו שילבו מודלים מתמטיים לתיאור קריסה של מבנים גדולים, תוך שימוש בנתונים שהושגו מניסויים בשימוש במכבש הידראולי גדול.
על מחקר זה הוענק לקרמן תואר דוקטור ב –1908, באותה שנה הוא קיבל משרה כחוקר בגטינגן.
בביקור קצר בפריס מרס 1908, צפה פון קרמן בטיסות תצוגה של חלוצי התעופה, והם עוררו את התעניינותו ליישום המתמטיקה על מדע האווירונאוטיקה.
התעניינותו באווירונאוטיקה הפכה לנושא מחקר מרכזי עבורו, עם בנייתה של מנהרת רוח בגטינגן של עבור חברת ספינות האוויר, צפלין.
בנה מודלים מתמטיים לתיאור הזרימה סביב גופים ולתיאור "השלת מערבולות" מאחורי גוף.
בשנת 1911, באמצעות תוצאות ממנהרת הרוח, ביצע ניתוח של יצירת מערבולות מאחורי גוף שטוח, בצורת שורה כפולה לסירוגין, אשר ידועה כיום בשם "רחוב מערבולת של פון קרמן".
בנוסף, שיתף פעולה עם מקס בורן על מחקר של אטומים בתנודה.
בעבודתם הם חקרו את הדינמיקה של סריג.
הם זיהו את דרגות החופש בגביש ומצבי התנודה של הגוף כולו.
הם השתמשו בניתוח פורייה תלת-ממדי ותנאי הגבול מחזוריים במחקר חשוב זה.
הוא לימד באוניברסיטת גטינגן במשך ארבע שנים, במעמד של פריבט-דוצנט אולם חש כי סיכויי הקידום שלו בגטינגן אינם טובים.
במהלך שהותו בגטינגן התגורר יחד עם מקס בורן בפנסיון "אֶל בּוֹקָארֶבּוֹ" (El BoKaReBo) ברחוב דלמנשטרסה (Dahlmannstarsse) מס' 17.
שם הפנסיון נגזר מהאותיות הראשונות של שמות המשפחה של המדענים ארבעת המדענים והסטודנטים לרפואה שהתאכסנו בו.
בשנת 1913 קיבל משרה כמנהל המכון האווירונאוטי ב־RWTH אוניברסיטת אאכן, אחת מהאוניברסיטאות המובילות בגרמניה.
הוא החל לעסוק בתכנון אווירונאוטי ולבנות קבוצת מחקר בנושא, כמו גם שיפורים משמעותיים בציוד שכלל מנהרת רוח.
במלחמת העולם הראשונה בין השנים 1915–1918, שירת פון-קרמן בחיל התעופה האוסטרו-הונגרי ועסק בפיתוח כלי טיס.
בתקופה זו בשנת 1918 בנה את המסוק הראשון.
לאחר המלחמה בשנת 1919, חזר למכון המחקר האווירונאוטי של אאכן, שם עבדו מדענים מובילים בתחום,
ביניהם פוקר (Fokker) הינקל (Heinkel) ויונקרס (Junkers).
בעזרת סיוע כספי מהיצרני מטוסים גרמניים מובילים, הוא החל בחקר כוחות גרר, עילוי והשפעת הטורבולנציה, על מנת לשפר את ביצועי המטוס.
בספטמבר 1922 ארגן כנס יסוד ל"איגוד הבינלאומי של מכניקה תאורטית יישומית" באינסברוק גרמניה, וניסה לייסד את ארגון זה.
בשנת 1926, הגיע קרמן לביקור בארצות הברית על פי הזמנתו של ראש המכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), על מנת לייעץ בתכנון מנהרת רוח.
מאז, ועד 1928 שהה שישה חודשים בכל שנה בקלטק.
בשנת 1930 הוא הוזמן להיות מנהל במשרה מלאה, של המעבדה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
האירועים הפוליטיים בגרמניה והאנטישמיות הגואה, שכנעו אותו להסכים להזמנה, למרות אהבתו את אאכן.
בשנת 1930, הוא עזב גרמניה, והיגר לארצות הברית יחד עם אמו ואחותו הצעירה.
בשנת 1930 קיבל את ניהול ה"מעבדה אווירונאוטית גוגנהיים" במכון הטכנולוגי של קליפורניה,
תחת הדרכתו תוכננה, נבנתה והופעלה מנהרת הרוח של קלטק במפתח של 10 רגל.
כל חברות תכנון ובניית מטוסים השתמשו במנהרה זו לבחינת תכנוניהן.
גם תכנון מנהרת הרוח למהירויות גבוהות של בואינג היה מושפע מאוד הצעות של פון קרמן.
השפעתה הגוברת של המעבדה האווירונאוטית בקלטק על עולם התעופה, בהשראתו של קרמן, הניעו את הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA) של ארצות הברית להקים מעבדה מתחרה בקליפורניה.
בשנת 1933 ייסד את המכון האמריקני למדעי האווירונאוטיקה.
בשנת 1936 החל במחקרים על הנעה רקטית.
המחקר התאורטי הבסיסי של פון-קרמן הוליד פיתוח הראשוני והמוצלח של מנוע רקטי המבוסס על דלק מוצק, ובשנת 1940הדגים טיל מונע בדלק זה.
מחקריו אלו הובילו לבנייתם של רקטות להאצת ההמראה (Jet Assisted) או (JATO) במטוסים, שהם אבטיפוס לטילים בימינו.
הצלחה זו הובילה את הממשל האמריקאי לממן מחקרים עבור פיתוח ההנעה רקטית במטוסים.
כמו כן, את קרמן להקים שני מוסדות נוספים ונחשבים מאוד, המיועדים במקור לחקר טילים: חברת הנדסה Aerojet בשנת 1942, ואת המעבדה להנעה סילונית בשנת 1943.
קרמן היה בין מקימי המעבדה להנעה סילונית, במכון הטכנולוגי של קליפורניה, בשנת 1943.
תפקידה המקורי היה מחקר ופיתוח טילים, כתגובה לתוכניות הטילים של גרמניה הנאצית.
לימים הפכה אחד ממרכזי המחקר החשובים של סוכנות החלל האמריקנית נאס"א.
בשנת 1944 נענה להזמנה של חיל האוויר האמריקאי לעבור לוושינגטון ולהוביל קבוצה המדעית מייעצת ולהיות יועץ תכנון לטווח ארוך של הצבא.
לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, עמד בראש המשלחות שיצאו לגרמניה לבדוק את מרכזי המחקר שם בנושאי טילים ומטוסים על קוליים.
זאת, כחלק ממבצע מודיעיני רחב הקרוי "מבצע לוסטי" (LUSTY, LUftwaffe Secret TechnologY).
במשלחת היה גם תלמידו לדוקטורט טסיאן סו-שן שעבד איתו כיועץ לחיל האוויר האמריקני, שהפך לימים לראש פרויקט החלל הסיני.
בשנה זו כתב שני דוחות הסוקרים את המצב הנוכחי ("Where We Stand")
ואת ההתפתחות הרצויה בעתיד ("Toward New Horizons")
בשנים שלאחר המלחמה היה היועץ המדעי הראשי של חיל האוויר האמריקני במהלך המעבר להנעה במטוסי סילון, והיועץ מדעי הראשי של נאט"ו.
בשנת 1949 התפטר מתפקידי הניהול והפך פרופסור אמריטוס בקלטק.
הוא עדיין היה פעיל מאוד בייעוץ לחיל האוויר האמריקני ולנאט"ו.
מילא תפקיד מרכזי בכנסים בינלאומיים על אווירונאוטיקה.
בשנת 1951 יזם קרמן שיתוף פעולה בין חיל האוויר האמריקאי לנאט"ו, וייסד בפריס קבוצת ייעוץ המשותפת למדינות נאט"ו ועוסקת בנושאים של מחקר ופיתוח אווירונאוטי (AGARD).
הקים ועדות הרבות לחקר תחומים שונים, בסיוע במדענים אמריקאים ואירופים, כגון, אווירודינמיקה, הנעה ואלקטרוניקה.
הוא היה היושב ראש של קבוצה זו עד יום מותו.
במהלך 1955 הציע פון קרמן להקים מכון מיוחד לחקר האווירודינמיקה הפתוח לסטודנטים ממדינות החברות בנאט"ו.
המכון הוקם שנה מאוחר יותר בבלגיה, ונקרא על שמו: "מכון פון-קרמן" (Von Karman Institute for Fluid Dynamics, VKI).
המכון עוסק מאז בתחומים בקשורים למכניקת הזורמים: תעופה וחלל, זרימה במדעי הסביבה וזרימה המכונות והנעה.
השנים האחרונות של חייו עברו עליו בפריז, העיר האהובה עליו.
אולם התעניינותו במחקר אווירונאוטיקה ותרומות לא דעכה.
פון-קרמן נפטר בעת ביקור באאכן גרמניה בשנת 1963, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-82.
קרמן היה קשור מאוד למשפחתו, הוא לא היה נשוי.
אביו נפטר עוד בהונגריה, אמו ואחותו הצעירה היגרו איתו לארצות הברית וטיפלו בביתו.
אחיו נותר בבודפשט במהלך המלחמה העולמית השנייה והיגר לשווייץ בעזרתו של קרמן.
הוא דיבר שפות רבות, ביניהן הונגרית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, אנגלית (במבטא הונגרי כבד) ויידיש.
לאחר מותו יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "הרוח ומעבר לה" ("The Wind and Beyond")
תהילתו של קרמן באה לו מהשימוש של כלים מתמטיים לחקר זרימת זורם, ומיישום תוצאות המודלים בתכנון מעשי.
הוא בעל תרומות ייחודיות בתחומים רבים של מכניקת הרצף ובמיוחד בתאוריות התנהגות לא-אלסטית של חומרים וניתוח תופעת הקריסה, תורת היציבות בזרימה, טורבולנציה, שכבות גבול, תורת הכנף, אווירודינמיקה במיוחד במהירויות גבוהות.
הוא תרם תרומות נוספות בתחומים אחרים, כולל אלסטיות, תורת התנודות, מעבר חום וקריסטלוגרפיה (תורת הגבישים).
רבות מהתופעות שחקר והמודלים שפיתח נקראו על שמו:
תורת האלסטיות: פיתוח משוואות לתיאור מעוות (דפורמציה) גדול בלוחות דקים: "משוואות פופל- פון קרמן".
תורת הגבישים (קריסטלוגרפיה): פיתוח התנודה בגביש.
תורת הזרימה הפוטנציאלית: "קירוב צ'פלין- קרמן- סו-שן"
תורת שכבות הגבול הטורבולנטית: פיתוח פרופיל המהירות בשכבת הגבול הטורבולנטית והגדרת קבוע אוניברסלי: "קבוע פון-קרמן".
קבוע לא-ממדי בשכבת הגבול הלוגריתמית (k=0.4).
קו הגבול בין האטמוספירה לחלל (100 ק"מ מעל פני הים).
קרמן חישב כי מעל לגובה זה אין יכולת ליצור עילוי בכנף.
דיאגרמה המשווה בין שיטות תחבורה שונות בעזרת הגדרת ערך ההתנגדות לתנועה.
הדיאגרמה מציגה את ההספק הסגולי (ליחידת מסה) ואת "יעילות התנועה" כתלות במהירות לכל אמצעי תחבורה.
תורת הזרימה הטורבולנטית: "פון קרמן-הוורט מודל".
פיתוח משוואות נאוויה-סטוקס לזרימה טורבולנטית אזטרופית.
תורת הזרימה הצמיגה: "קורלציית קרמן-ניקורדסה"
תורת שכבות הגבול: "פרמטר קרמן-פולהלהוסן"
תורת הכנף: "טרנספורמציית טראפז- פון קרמן"
זרימה בתעלות פתוחות: "חוק פרנטל- פון קרמן".
פילוג מהירות לוגריתמי בתעלה פתוחה בזרימה טורבולנטית.
תורת שכבות גבול: פיתוח אינטגרלי לשכבת גבול: "המשוואה האינטגרלית של פון-קרמן".
תורת זרימה על קולית: "הקונוס (ogive) של פון ראמן"
תורת זרימה דחיסה: "קורלציית הדחיסות של פון קרמן- סו-שן"
תאוריית זרימה סביב גופים: תופעת השלת מערבולות והופעת "ערבולי פון קרמן", המכונים גם "רחוב המערבולות של פון קרמן".
השם "רחוב" בא מן האופן בו המערבולות מופיעות בשני טורים לסירוגין בדומה לסידור פנסי הרחוב משני הצדדים.
פון קרמן קיבל פרסים רבים ממדינות רבות עבור תרומתו יוצאת הדופן.
הוא קיבל את מדליית ההצטיינות של ארצות הברית בשנת 1946,
מדליית זהב של פרנקלין בשנת 1948.
הוא היה זוכה הראשון של המדליה הלאומית למדעים שהוענקה בשנת 1963 (עבור שנת 1962) על ידי הנשיא קנדי על פועלו במעבדה להנעה סילונית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech).
הוא קיבל גם פרסי כבוד מצרפת, גרמניה, יוון, אנגליה, ספרד, הולנד והוותיקן.
פרס פון קארמן (Von Karman Award) מוענק מאז 1982 מדי שנה לדמות בתחום המדע או הטכנולוגיה, שהפגינה הישגים יוצאי דופן כמפעל חיים, לקידום תחום האסטרונאוטיקה וחקר החלל.
מכתשים בפניו האחוריים של הירח ועל המאדים נקראים על שמו.
שני בולי דואר נושאים את דיוקנו.
האחד אמריקאי משנת 1992 כהוקרה על הישגיו כמדען טילים, והאחר הונגרי כהוקרה כמדען על חקר בזרימה ותופעת "השלת המערבולות".
לכבוד הקמתה של האוניברסיטה העברית בירושלים, פרסם ב-1923 מאמר בקובץ מאמרים תאורטיים שנערך על ידי אלברט איינשטיין.
הקובץ שנקרא "כתבי האוניברסיטה ובית הספרים בירושלים" הוא אוסף מאמרים במתמטיקה ובפיזיקה, של גדולי המדענים היהודיים בעולם, כהכנה לפתיחת האוניברסיטה העברית על הר הצופים ב-1925.
המאמרים נכתבו במיוחד לפרסום בקובץ זה ולא פורסמו בשום מקום אחר.
כל אחד מן המאמרים מופיע בשפת מקור (גרמנית או אנגלית) ובתרגום לעברית.
מאמרו של פון-קרמן בקובץ, "תורת הקורות ויסודותיה", עוסק במכניקה של כלי טיס.
מאמר אחר שלו עסק ב"בורג המעופף" והניח את היסודות לתאוריה של כנף סובבת.
בשנת 1947 פרסם בכתב העת של הטכניון מאמר בנושא זרימה של חלקיקי חול.
פון קרמן קיבל מ"הטכניון" תואר כבוד "דוקטור למדעים טכניים" בשנת 1951.
משנת 1954, כיהן כנשיא כבוד של האגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל.
הוא אף ארגן ועדה של מדענים מארצות הברית, בריטניה, הולד וצרפת, שמטרתה לסייע לאגודה לארגן בישראל הרצאות דו-שנתיות של אנשי מדע מארצות חוץ.
באפריל 1960, כנשיא הכבוד של האגודה, ביקר בישראל והציג הרצאה על הבעיות האווירודינמיות של הכניסה מהחלל החיצון לאטמוספירת כדור-הארץ.
לאחר מותו בשנת 1962, הפכו ההרצאות הדו-שנתיות שנבחרו על ידי הוועדה הבינלאומית ל"הרצאת פון-קרמן", לזכרו של המדען הדגול.
הרצאות אלו פותחות את הכינוסים הישראליים לתעופה ואסטרונאוטיקה אחת לשנתיים (מ-1964 ואילך), וסוקרות את ההתפתחות העולמית בתחומים אלו.
פון קרמן כונה "אחד משמונה (בערך) הגאונים המוכרים בעולם" במחצית הראשונה של המאה העשרים.
קרמן היה נאמן למקצועו כמהנדס.
הוא סייע למספר צבאות במהלך חייו: אוסטרו-הונגרי, הגרמני, האמריקאי ונאט"ו.
הוא סבר כי למדענים יש חובה לקדם את המדע ולעזור לחברה ללא קשר להתפתחויות והשלכות פוליטיות.
בגיליון מאי 1956 של כתב העת למדעי אווירונאוטית, נאמר עליו כי "לשום אדם אחר לא הייתה השפעה גדולה כל כך על התפתחות המדע אווירונאוטיקה.
מאות צעירים הפכו לתלמידיו ולמשתפי הפעולה המדעי איתו וקבלו השראה להשקיע מאמץ רב יותר".
ד"ר ויליאם ה פיקרינג, אז מנהל JPL אמר בשנת 1960:
"האווירונאוטיקה לא הייתה המדע שאנו מכירים אותו היום, לולא ד"ר תאודור פון קרמן".
המורשת של מנהיגותו ואופיו הנוח השתוותו לגאוניותו.
תיאודור הרולד "טד" מיימן היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, ממציא הלייזר (Light Amplification by Stimulated Emission of Radiation).
על המצאה זו זכה מיימן בפרסים רבים ובעיטורים שונים, ואף היה מועמד פעמיים לקבלת פרס נובל לפיזיקה.
כתב ספר בשם "אודיסאת הלייזר" (The Laser Odyssey), המתאר כיצד המציא את הלייזר.
מיימן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בצעירותו חסך כסף עבור לימודי השכלה גבוהה ועבד בתיקון מכשירים אלקטרוניים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון נרשם לאוניברסיטת קולורדו וקיבל ב-1949 תואר ראשון בפיזיקה להנדסה (Engineering physics).
לאחר קבלת התואר עבר מיימן ללמוד באוניברסיטת סטנפורד בה למד לתואר שני בהנדסת חשמל (1951) ולדוקטורט בפיזיקה (1955).
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתחום הפיזיקה הניסויית, בהנחייתו של ויליס לם ובחנה את פיצול הקווים הספקטרליים באטומי הליום מעוררים.
לאחר סיום עבודת הדוקטורט ניגש מיימן לראשונה לחקר הלייזר.
במהלך מחקרו המציא את לייזר האודם, קרן לייזר המבוססת על גבישי אודם מלאכותיים אשר אותם גידל ד"ר ראלף ל.
ההמצאה הוצגה לראשונה על ידי מיימן ב-16 במאי 1960 ב-HRL Laboratories שבמליבו, קליפורניה.
המצאתו נחלה הצלחה רבה וגררה התלהבות רבה בעולם המדע.
לאחר שהציג את קרן הלייזר הראשונה, פיתחו מדענים רבים קרני לייזר אחרות ואף הרחיבו את תורת הלייזר.
לאחר שעזב את מעבדות יוז איירקראפט הצטרף מיימן למעבדות Quantatron שם היה אחראי על פעולות קרני לייזר.
מיימן היה מועמד לקבלת פרס נובל פעמיים על המצאתו.
במהלך עבודתו על הלייזר התקבל לאקדמיה הלאומית למדעים ולאקדמיה הלאומית להנדסה.
ב-1966 קיבל את הפרס "Oliver E.
מיימן היה חתן פרס וולף בפיזיקה לשנת 1984. בנוסף, קיבל מיימן את פרס יפן.
אוניברסיטאות רבות העניקו למיימן תואר לשם כבוד, כשהאחרון שקיבל היה מטעם אוניברסיטת סיימון פרייזר שבוונקובר, קנדה, והוא ניתן לו ב-2002.
מיימן נפטר בשנת 2007 ממסטוציטוזה מערכתית (Systemic mastocytosis).
תיאודור הרצל הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'.
נקראה על שמו של המנהיג הציוני בנימין זאב הרצל.
ב-13 באפריל 1947 נעצרה האונייה על ידי משחתות בריטיות בסמוך לחוף תל אביב ומעפיליה גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
החולים והפצועים שבהם נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
המוסד לעלייה ב' רכש את האונייה ("Guardian" בשמה המקורי), עשויה ברזל ובעלת שני סיפונים, בארצות הברית, באמצעות חברת יונייטד פרוט , ששימשה לכיסוי לרכישת ספינות להעפלה.
האונייה נרשמה תחת דגל הונדורס בנמל פוארטו קורטז.
לבולשת הבריטית נודע על האונייה ומטרת הפלגתה, כאשר הגיעה לנמל מרסיי.
על הכנתה להפלגת העפלה הופקדו המלווים גדעון שוחט (גדע), אריה ויצמן ומוקה לימון, וכן נחום כרמלי, שהיה אז בצרפת, ולצדם צוות מקומיים שעסקו בעבודות הטכניות.
נעשו סידורים פנימיים ושינויים טכניים רבים כדי להסיע מספר רב של מעפילים.
הובא פחם ל-14 ימי הפלגה, ועל פי הוראות אנשי המוסד לעלייה ב' במקום, כ-120 טון מים.
מפקד האונייה היה מרדכי (מוקה) לימון איש הפלי"ם, ולצדו יהושע (יוש) הלוי, אריה ויצמן, בצלאל פלדמן, חיים וינשלבוים (רימון), בני (בנימין) דוידאי (דוידוביץ) ויובל ציזלינג - כולם אנשי הפלי"ם, והגדעונים היו נחמן בורשטיין ווילי רייטר.
2,620 המעפילים היו ניצולי השואה, חברי תנועות נוער ומפלגות ציוניות מארצות אירופה בגילים 30-20; 500 מהם היו ילדים ובני נוער, שהיו תחת אחריותה של חסיה בילצקי.
כשליש מהנוסעים נשים צעירות בהריון.
הם רוכזו במספר מחנות באזור פרובנס ואתרים אחרים בצרפת.
חלקם הובאו ברכבת מבלגיה מבלי שהיו ברשותם תעודות.
בצרפת פוזרו במקומות שונים והוסעו במשאיות לאזור ההעמסה לפני ההפלגה, בפיקוח המשטרה הצרפתית.
האונייה נועדה לקלוט 3,600 נפש, ונעשו סידורים לכך, אך בגלל תנאי אוורור לקויים הועלו רק 2,600 מעפילים.
לאחר שעלו לסיפון חולקו המעפילים לקבוצות על פי השתייכותם התנועתית, וראשי הקבוצות קיבלו אחריות ותפקידים.
האונייה הפליגה מנמל סט (Sète) ב-2 באפריל 1947, בשעה 06:45. יצאה ללא בעיות והחלה לשוט בנתיב המתוכנן לעבר קורסיקה, מצר מסינה, כרתים, עד חופי ארץ ישראל.
מכשיר הקשר לא פעל בהתחלה.
המעפילים החלו לחוש מחנק בבטן הספינה בגלל הצפיפות, ועל כן הועלו לסיפון והוקמה עבורם סככה.
האונייה נטתה על צידה, והיה צורך להשליך רפסודות לים ולשמור על לחץ הקיטור למכונות.
ב-6 באפריל עברו את מצר מסינה לפנות בוקר, וב-9 באפריל עברו את כרתים.
רק ב-12 באפריל חודש הקשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל.
ב-9 באפריל בשעה 20:30 חגו שני מטוסים בריטיים מעל האונייה.
בשעה 22:30 הגיעה משחתת בריטית שהזדהתה והאירה בזרקורים.
אנשיה שאלו לאן מפליגים, ונאמר להם כי זו ספינת סוחר המפליגה לפורט סעיד.
ב-10 באפריל בערב שוב הופיעה משחתת שנעלמה.
ב-11 באפריל החלו להתכונן לעימות.
הגיעו הוראות להתנגד לעלייה של כוחות בריטיים על הסיפון ולגרירה של האונייה בהשלכת חפצים.
חולקו מקלות גומי, מסכות גז, אגרופנים, נעשה תרגול, האנשים חולקו לקבוצות ולאזורי הגנה, נוסתה האזעקה.
הקשר פעל עד תחילת העימות.
שתי משחתות: "היידון" ("Haydon") ו"סט ברידסביי" ("St.
Bridesbey") החלו לנגוח את הספינה.
המעפילים שנקבעו לכך עמדו סביב הסיפון ומנעו מהבריטים לעלות, תוך השלכת חפצים עליהם.
פלדמן עלה על גשר הפיקוד ותפס את הגה הספינה.
הצוות הספרדי נעלם מתוך חשש.
ב-13 באפריל נעצרה האונייה על ידי משחתות בריטיות בסמוך לחוף תל אביב.
התחולל קרב אלים, שלושה מעפילים נהרגו, רבים אחרים נפצעו.
הבריטים עלו תוך התזת סילוני מים, יריות מנשקם והשלכת רימוני גז.
העימות נמשך כשעתיים, עד להשתלטות הסופית.
המשחתת הבריטית "צ'ריטי" ("Charity") הביאה לחוף 16 מעפילים מפצועי העימות.
מבעוד מועד הוכן סליק למלווים, שנדרשו להמתין עד שיבואו אנשי ניקיון ויחלצו אותם.
בסליק הכינו מים ומזון ליומיים.
בפועל, חמישה מלווים התחזו לחולים והצליחו לרדת עם המעפילים, שהועברו למחנה בעתלית ואחר כך חולצו.
ביניהם חיים רמון ואריה ויצמן.
שלושה אחרים, מוקה לימון, יוש הלוי ובצלאל פלדמן, הסתתרו בסליק בין מכלי המים.
לאחר רדת המעפילים, כאשר באו אנשי "סולל בונה" לנקות את האונייה, ניתן להם אות לצאת.
השוטרים הבריטים שהיו על הסיפון חשבו שהם פועלי ניקיון.
האנייה נותרה בנמל חיפה כחלק מ"צי הצללים", וב-1953 הושטה והועלתה אל חוף הסוסים בעכו ונגרטה.
תיאודור מֶנקֶס היה אדריכל יהודי ממוצא אוסטרי, שפעל בין היתר בארץ ישראל המנדטורית.
תיאודור מנקס נולד בכפר נידרנדורף שבאוסטריה, להרמן מנקס.
בשנים 1924–1929 למד בבית הספר הטכני הגבוה (Technische Hochschule) בווינה.
אחרי עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה.
בחיפה תכנן מספר בתים שחלקם נחשבים כאייקונים אדריכליים.
הוא פנה הן לקהל המוסדי והן לקהל הפרטי, הן לקהל יהודי והן לקהל ערבי.
מנקס השתמש בחומרים שנחשבו פורצי דרך בזמנו כפלדה וכזכוכית.
גולת הכותרת של תכנוניו בחיפה היא תכנון בית הזכוכית ברחוב בר גיורא 21 בהדר הכרמל בשנים 1941-1938.
מנקס נשא בחיפה את אידה, אחותו של שלמה אראל, אלמנה אם לבת, חנה.
לזוג נולד בן, גבריאל (גבי), מהנדס בניין.
הבית נבנה כיוזמה פרטית של מקס לוין ויועד למגורי פקידים ומהנדסים בריטים ששהו בארץ בתקופת המנדט הבריטי לצורך עבודה באזור התעשייה המתפתח של מפרץ חיפה.
מפלסי הקומות בנויים בצורת האות ר', שיחד עם גרמי המדרגות הפתוחים משלימים סגירת חצר שבה הייתה בריכת שחייה קטנה.
החצר עצמה נמוכה מפני הרחוב – דבר התורם לפרטיותה.
רוב החזית אל הרחוב הן המדרגות שהיו עטופות בגריד פלדה ולבני זכוכית וחלקה מרפסות זיז.
חזיתות הדירות בנויות גם הן לבני זכוכית שתפקידן, בנוסף להיותן קיר, להכניס אור לדירות.
מולן תוכננו אדניות עם מערכת השקיה.
צנרת הבניין מהווה אלמנט עיצובי בנוסף לפונקציונליות שלה ולדוגמה היא מהווה את משקופי הדלתות.
מערכת האוורור בנויה ממפתחים בתקרת האינטרסול שהזרימו אוויר אל ומתוך הדירות.
הדירות בנויות ממטבח ושירותים בקדמת הדירה, חדר ומרפסת (בחלקן) בעלת ספסל יצוק.
גם בתוך הדירות השתמש מנקס בזכוכית.
כך, למשל, במטבח הותקנו מגירות מזכוכית והדלתות היו בנויות מעץ וזכוכית אטומה ועטופות בסורג מסוגנן.
לחלק מן הדירות יש חלונות עגולים (דמויי חלונות ספינה) ולחלקן חימום מרכזי.
כבעקרונותיו של לה קורבוזיה גם גג הבניין צריך להיות לשימוש דיירי הבניין.
ובגג של הבניין, שהעלייה אליו היא ממרפסת תצפית (שנבנתה על חשבון דירה נוספת), היה מגרש בדמינטון עטוף ברשת.
על אף שהבית הוכרז כמבנה לשימור, המדרכה והכניסה לבית שופצו (לאחר קריסתן בעקבות חניית מנוף ונפילתו לתוך החצר) על ידי העירייה שלא ברוח הבניין וסגנונו.
הבריכה נסתמה, חלק ממרפסות הזיז נסגרו, גריד הברזל שעטף את המדרגות הוסר לאחר שהיווה בעיה בטיחותית אחרי שרוב לבניו נשברו.
העלייה לגג אמנם עדיין אפשרית אך הגג משמש, ככל שאר הגגות, לאנטנות ולדודי שמש.
1933–1936 – בית חנה ודוד אלפנביין (הוריו של מרדכי שנהבי) – רחוב ויתקין 11, חיפה.
הבניין נבנה ממסגרת קורות פלדה שאליהן חוברו לוחות בטון.
המדרגות וחלק מהגג שמעל חדר המדרגות, נבנו מלבני זכוכית.
הבניין נהרס ונבנה במקומו מבנה גנרי.
1937 תכנון מתחם של 28 בתים על 14 דונם בהדר הכרמל
1938 – בית גברת סלמה חביבי, רחוב זאב 8, חיפה
1938 – בית מרדכי טננבאום, רחוב בר גיורא 28 א', חיפה
שנות ה-50 של המאה ה-20 – בית המשפחה, רחוב הסביונים 2, חיפה ובית פרידמן, רחוב הסביונים 4, חיפה
אוקטובר 1959 – הצעת תוכנית לרכבת חשמלית תת-קרקעית בעומק של 2.5 מטרים מתחת לפני הקרקע בתל אביב.
הצעתו כללה חפירת תעלות מתחת למדרכות הכבישים הקיימים, וכיסויין בלוחות פריקסט צבעוני
1965 – קומפלקס של שלושה בתי מגורים עבור שיכון עובדים; רחוב כרמי 5 עד 9, רוממה, חיפה.
הבתים כונו: מעונות מורים א, ב, ג.
כל בית בנוי משלושה אגפים המחוברים במרכזם על ידי חדר מדרגות משותף בצורת משושה
שנות ה-60 של המאה ה-20 – קומפלקס של שני מתחמי דירות – אחד ברחוב רש"י 7 עד 17 ושני ברחוב רש"י 1, 3, ורחוב בר גיורא 36 עד 46א, חיפה.
תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 – קומפלקס של ארבעה מתחמי דירות עבור רסקו – ראשון ברחוב דרייפוס 2 עד 10; שני בדרך צרפת 74 עד 74 ה; שלישי בדרך צרפת 68 עד 68ה; רביעי ברחוב כרמיה 3 עד 9. רמת שאול, חיפה
תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 – בית קריפס: מגורים וקונדיטוריה, דרך פיק"א 8, אחוזה, חיפה
תיאודורוס סטפנידאס היה משורר, סופר, רופא וחוקר טבע יווני.
הוא זכור בעיקר כחברו וכמנטור של חוקר הטבע המפורסם ג'רלד דארל (סטפנידאס מוזכר רבות בספריו "משפחתי וחיות אחרות", "חיות, ציפורים וקרובים" ו"גן האלים"), וכן של אחיו של ג'רלד, לורנס דארל (שהתייחס לסטפנידאס בספרו Prospero's Cell) ושל הנרי מילר (שסטפנידאס הוזכר בספרו "הענק ממארוסי").
סטפנידאס היה איש אשכולות, והוערך כחוקר וכרופא.
הוא זכה לשבחים אף כמשורר הן בשפה היוונית והן בשפה האנגלית, ותרגם גוף ניכר של שירה יוונית לאנגלית.
בפרט, הוא תרגם גוף נכבד משירתו של קוֹסְטִיס פּאלאמאס (Kostis Palamas) ואת הרומן המולחן "Erotokritos".
הוא היה גם ביולוג נודע, וכמדען קרויים על שמו שלושה מינים (Cytherois stephanidesi, Thermocyclops stephanidesi, Schizopera stephanidesi, אורגניזמים מימיים מיקרוסקופיים שסטפנידאס גילה בשנת 1938).
הוא אף כתב חיבור ביולוגי מקיף על חיי המים המתוקים בקורפו, שעודו מצוטט בשנות האלפיים.
החיבור האוטוביוגרפי שלו על הקרב על כרתים, "Climax in Crete", וחיבורו העובדתי על קורפו ועל האיים היוניים, "Island Trails", היו אף הם ידועים בעבר.
סטפנידאס נולד בהודו להורים יוונים, שמוצאם בתסליה (Thessaly).
הוא גדל בבומביי, ובגיל 11, לאחר פרישתו של אביו, המשפחה עברה לגור בקורפו, אז למד סטפנידאס יוונית.
הוא שימש כתותחן בצבא היווני במלחמת העולם הראשונה, ושירת בחזית היוונית המקדונית.
הוא שירת בצבא שוב במלחמת יוון–טורקיה, 1919–1922, נגד טורקיה.
לאחר מכן הוא פרסם שני תרגומי שירה בשנים 1925 ו-1926, אבל בחר בנתיב קריירה אחר, וב-1929 נסע לפריס ללמוד שם רפואה.
סטפנידאס חזר לקורפו בשנת 1930 ושם ייסד את יחידת הרנטגן הראשונה בקורפו.
זמן קצר לאחר זאת, הוא נישא למארי אלכסנדר (Mary Alexander), נכדתו של קונסול בריטי לשעבר, במוצאה אנגליה ויווניה.
הוא החל את עבודת השדה שלו בקורפו בשנת 1933, בהתבסס על צווי רשויות הבריאות באי, לצורך הכנת דו"ח על האזורים העיקריים שבהם יידרשו אמצעים של אנטי-מלריה.
באותו זמן בערך (1936), הוא התוודע למשפחת דארל, ובתוכם ג'רלד ולורנס, שיישארו חבריו לאורך חייו.
סטפנידאס ישלח לאחר מכן תרופות ללורנס דארל לשגרירות הבריטית בקפריסין (כפי שהוזכר בהתכתבות בספרו של לורנס דארל, (1969) "Spirit of Place: Letters and Essays on Travel").
הוא אף ישמש כמַגִּיהַּ קפדן לספריהם של ג'רלד דארל, "משפחתי וחיות אחרות", ולורנס דארל, "The Greek Islands".
במהלך השנים 1938–1939, עבד סטפנידאס בסלוניקי ביחידה של אנטי-מלריה שיוסדה על ידי "קרן רוקפלר", ולפרקים שב לקורפו.
ביוני 1940, הוא עזב את קפריסין והצטרף לחיל הרפואה הבריטי.
ספנידאס שירת שם כרופא ביוון, כרתים, סיציליה ובסהרה בתקופה שבין 1939 ל-1945. חיבורו על הקרב על כרתים, "Climax in Crete", הוא ביקורתי.
הוריו וחברים רבים מתו בקורפו כתוצאה מההפגזות של הגרמנים.
אשתו של סטפנידאס, מארי, ובתם אלקסיה, שהתגוררו בלונדון, עברו לגור עם משפחת דארל בבורנמות' במהלך הבליץ בלונדון ב-1940–1941.
סטפנידאס שב למשפחתו בלונדון לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
הוא עבד כעוזר לרדיולוג בבית החולים St.
סטפנידאס זכה להערכה רבה ואף למעמד כמשורר לאחר פרסום אוספי השירה שכתב – "The Golden Face" (1965) ו-"The Cities of the Mind" (1969).
תרגומו הנוסף שזכה לשבחים מרובים הוא תרגום לשירה היוונית "Erotocritos" (1984), שפורסם אף הוא לאחר מותו.
ספר נוסף שלו, "Island Trails", חיבור עובדתי על קורפו והאיים היוניים, הוא ספר ידוע אך נדיר.
בפברואר 1983 הופיע סטפנידאס בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "This is Your Life", כמחווה לג'ראלד דארל.
סטפנידאס נפטר ב-13 באפריל 1983. עוד בחייו הקדיש לו לורנס דארל את ספרו "The Greek Islands" (1978), וג'ראלד דארל הקדיש לו את ספריו "חיות, ציפורים וקרובים" (1969) ו"חובב הטבע" (1982, יחד עם לי דארל).
תיאודור לורנטה אוליבארס (בספרדית: Teodoro Llorente Olivares; 7 בינואר 1836 – 2 ביולי 1911) היה משורר מולנסיה, אשר כתב בספרדית וקטלאנית.
הוא המשורר הנודע ביותר של הרנסאנס בוולנסיה.
אוליבארס נולד למשפחת עורכי דין, והמשיך לעסוק במקצוע המשפחתי במשך תקופה.
באוניברסיטה של ולנסיה, למד משפטים, פילוסופיה ואומנויות.
תחילה, בין השנים 1853–1857, נהג לכתוב שירה בספרדית.
אולם, לאחר קריאת Lo Gaiter del Llobregat אשר נכתב על ידי הסופר הקטלני חואקים רוביו איאורס (Joaquim Rubió i Ors), החל לחבר שירים בוולנסית.
במהלך אותו זמן, טופחה העיתונות בספרדית.
בשנת 1861 לורנטה ערך את עיתון "הדעה" (La Opinion), אשר מאוחר יותר ב-1866 שונה שמו ל"מחוזות" (Las Provincias).
הוא היה עורך העיתון במשך ארבעים שנה, עד שבנו החליף אותו.
עיתון זה פעל בהתאם לאידאולוגיית המפלגה השמרנית, אשר לורנטה היה פעמיים ראש המפלגה, סגן הפרלמנט וסנטור.
פעילותו של לורנטה תאמה את הבורגנות השמרנית, ובאופן ספציפי את הפעילות של ה" ratpenatiste".
במהלך פעילותו ב"Lo Rat Penat" הוא ניסה להמעיט מערכן של מוסדות הרנסאנס של האיים הבלאריים והקטלאנים, כיוון שאלו דחו את הספרות המתקדמת, הרפובליקנית והאנטי-כנסייתית, כמו למשל זו של קונסטנטין לומבארט (Constantí Llombart).
בתקופתו יושב ראש "Lo Rat Penat" אורגנה תחרות משחקי הפרחים הראשונה.
בשנת 1906, הוא השתתף בקונגרס הבינלאומי של השפה הקטלאנית.
בשנת 1909 העיר ולנסיה ערכה מחווה פופולרית למשורר אשר הצליח לפייט בשפה האותנטית שלהם עם התלהבות כנה ואצילית, את תהילת העבר ואת יופייה של אדמתם, כמו גם את החיים המסורתיים והמשפחתיים שלהם.
בשנת 1891 הוא נבחר לכהן כחבר הקונגרס ו-בשנת 1893 הבטיח את מקומו מחדש.
לאחר מכן, בשנת 1896 הפסיד את תפקידו כחבר, אך ב-1899 חזר לכהן ושמר על מקומו עד שנת 1901.
תאודור לורנטה נפטר בעיר ולנסיה בשנת 1911. בנו הוא תאודור לורנטה פאלקו (Teodor Llorente Falcó), נכדו הוא תאודור לורנטה מונלאון (Teodor Llorente Monleón) ונינו הוא פרנסיסקו אלקלה לורנטה (Francesc Alcalá i Llorente).
עבודתו בוולנסיה מצטמצמת לכדי "חוברת שירים" (Llibret de versos), אשר פורסמה בשנת 1885. למרות שכתב מעט, לורנטה הצליח להטיל מושג מגביל על התרבות והספרות הוולנסית, מנקודת מבט של מינים, נושאים ונהלים
לורנטה שחזר את מנהגי המעמדות הנמוכים (costumisme), אך גם יצר שירה עם אופי היסטורי בשימוש עם שפה גבוהה ותרבותית יותר.
את הקטעים המוצלחים ביותר ניתן למצוא בפואמות בהן נעשה אידיאליזציה של היופי של הנופים הולנסיים.
תיאודור קולאק היה פסנתרן, מלחין ומורה גרמני.
קולאק נולד בקרוטושין, שנמצאת באזור שהיה אז חלק מפרוסיה.
הוא החל בלימודי פסנתר כתלמידו של אלברכט אגטה (Albrecht Agthe ) בפוזן.
בגיל 8 הגיע לרמה מספיק גבוהה כדי לעורר עניין אצל הנסיך אנטון היינריך רדזיוויל.
היכולת שלו מגיל כה צעיר למשוך את תשומת לבם של אנשי אצולה כדי שיהיו פטרונים שלו שימשה אותו במשך שנים רבות גם מאוחר יותר.
בשנת 1829 הנסיך השתמש בהשפעתו כדי לארגן קונצרט בחצר מלך פרוסיה בברלין.
קולאק הופיע עם זמרת הסופרן הנרייטה זונטג (Henriette Sontag ).
המלך פרידריך וילהלם הרביעי, שהיה בדרך כלל מאופק, כל כך נהנה מהקונצרט, שהוא העניק לקולאק הצעיר שלושים מטבעות זהב.
שישה שבועות בברלין היו ממש הרפתקה.
עלה עליהם קונצרט בברסלאו שזכה למחיאות כפיים סוערות למדי.
הנסיך רדזיוויל דאג לאחר מכן להשכלה הכללית של קולאק ומימן את שכר הלימוד שלו בבית ספר בצילישאו (גרמנית: Züllichau, כיום סולחוב Sulechów בפולין).
בסופו של דבר קולאק איבד את הפטרונות של רדזיוויל, ומגיל שלוש עשרה עד גיל שמונה עשרה הייתה לו רק מדי פעם גישה לפסנתר.
בגיל תשע עשרה, לבקשת אביו, הוא בחר מקצוע והחל ללמוד רפואה בברלין.
חבר חדש מהאצולה, אייגנהיים, שילם לו מלגה קטנה אשר אפשרה לו ללמוד מוזיקה אצל זיגפריד דן (Siegfried Dehn ) וא' א' טאוברט (E.
אייגנהיים גם סייע לו בהשגת כמה תלמידים בעלי מעמד.
הרפואה לא הייתה קרובה ללבו של קולאק.
בשנת 1842 גברת פון מאסוס (von Massows) התערבה למענו במקומות הנכונים, ופרידריך וילהלם הרביעי הקציב לקולאק 400 טאלר, במיוחד עבור לימודי פסנתר.
קולאק בן ה-24 בחר בהשכלה וינאית.
קארל צ'רני לקח על עצמו בשמחה את לימודי הפסנתר של קולאק, ואוטו ניקולאי וסימון זכטר לקחו על עצמם את הצד התאורטי.
לפרנץ ליסט ולאדולף פון הנסלט (Adolf von Henselt ), שאותם העריץ, הייתה גם כן השפעה עליו.
קולאק ניגן קצת באוסטריה באותה שנה, אך בשנת 1843 חזר לברלין, שם דאגה לו העלמה פון הלוויג (Fraulein von Hellwig) למשרת המורה לפסנתר של הנסיכה אנה, בתו של הנסיך קארל.
נראה שכתוצאה מכך קולאק נעשה מומחה בהוראה לנסיכים ולנסיכות של בית המלוכה וגם לילדיהם של משפחות רבות מהמעמד הגבוה, שנהיו מודעות לכישורים המקצועיים המעולים שלו, לקשריו, וככל הנראה לנימוסיו, שהיו ללא דופי.
בשנת 1844 ייסד קולק את אגודת המוזיקאים Tonkünstler-Verein בברלין ועמד בראשה במשך שנים רבות.
בשנת 1855 הקים קולאק בית ספר חדש, "האקדמיה החדשה לאומנות המוזיקה" (Neue Akademie der Tonkunst), שהצליחה לאורך זמן, וכונתה בחיבה "האקדמיה של קולאק".
בית ספר זה התמחה בהכשרת פסנתרנים והיה בית הספר הפרטי למוזיקה הגדול ביותר בכל גרמניה.
במלאת לבית הספר הזה עשרים וחמש שנים, הוא התהדר במאה מורים ובאלף ומאה תלמידים.
קולאק קיבל תואר פרופסור בשנת 1861 והוא גם נבחר לחבר כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בפירנצה.
הוא זכה להוקרה בדרכים רבות נוספות.
בנו פרנץ (1913-1844) קיבל את החינוך המוזיקלי שלו באקדמיה של אביו.
הוא למד אצל קארל והלה (Karl Wehle) ואצל הנרי ליטולף בפריז, אבל נטש את הקריירה שלו כנגן בקונצרטים בגלל מחלת עצבים.
במקום זאת לימד באקדמיה של אביו, שם הוא ירש את תפקידו של אביו עם מות האב בשנת 1882.
קולאק כתב כמות גדולה של חומרים ללימוד נגינה בפסנתר.
"בית הספר לנגינת אוקטבות" (Die Schule des Oktavenspiels) פורסם בשנת 1848 ויצא לאור בשנת 1877. חיבור זה ידוע במיוחד.
יצירות אחרות שהלחין, ובכלל זה הקונצ'רטו לפסנתר בדו מינור ושתי סונאטות, מנוגנות כיום לעיתים רחוקות מאוד.
תיאודור קולאק ערך את המהדורה ה-13 של היצירות לפסנתר של פרדריק שופן שהוצאה לאור על ידי שלזינגר (Adolf Martin Schlesinger ).
למהדורה זאת הוסיף קולאק הערות והיא הוצאה לאור שוב בשיתוף עם ג' שירמר בע"מ (.G.
Schirmer Inc) ואחרים במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. (מהדורה מלאה זו זמינה ב-IMSLP).
הוא ערך גם את כל היצירות לפסנתר של פליקס מנדלסון, כולל שירים ללא מילים.
עבודה זו הוצאה לאור על ידי סי.
פסנתרן ומלחין בוהמי מפורסם, פרנץ בנדל (Franz Bendel ) לימד באקדמיה.
שני אטיודים לקונצרט, אופוס 2
גראנד ואלס ברילאנט, אופוס 3
החלום, קטע סלוני, אופוס 4
12 רישומים , אופוס 6
סונאטה גדולה בפה דיאז מינור, אופוס 7
12 רישומים או פרפרזה, אופוס 9
פנטזיה לקונצרט על "הקלע החופשי", אופוס 11
פנטזיה גדולה על "בת הגדוד" , אופוס 13
פנטזיה גדולה על "פרסיוזה", אופוס 14
פנטזיה גדולה על "יסונדה" , אופוס 15
פנטזיה גדולה על "בת הגדוד" של דוניצטי, אופוס 16
אומנות ההקלדה, תרגילי אצבעות, אופוס 17
פנטזיה על קפריצ'ו, אופוס 19
פורטפוליו מוזיקלי מספר 1, אופוס 20
פרח פולני, פולונז ברילאנט, אופוס 24
6 קטעי סולו לפסנתר, אופוס 25
סימפוניה - סונאטה במי במול מז'ור, אופוס 27
הדנאידות (בנות דנאוס), פנטזיה, אופוס 28
צפון ודרום, 2 נוקטורנים, אופוס 29
פנטזיה גדולה על "כוכב הצפון" ", אופוס 30
פרפרזה של המערכה הרביעית של "דום סבסטיאן" , אופוס 31
שירו של אוסיאן , אופוס 36
פניני הקצף, פנטזיה, אופוס 37
ליבלה (Libella), תמה ואטיוד, אופוס 38
קרני אור וצללים (Rayons et Ombres), 6 קטעים, אופוס 39
קפריצ'ו-פנטזיה על "כוכב הצפון" ", אופוס 40
2 פרפרזות על "ארנאני" של ורדי, אופוס 43
האמזונה היפה, רונדו בסגנון פולונז (Rondeau à la Polacca), אופוס 44
פרחי הדרום, 6 קטעים, אופוס 46
בית הספר לנגינת אוקטבות, אופוס 48
פורטפוליו מוזיקלי מספר 2, אופוס 51
Etincelles , תמה ואטיוד, אופוס 53
זר של 12 מנגינות רוסיות, אופוס 56
אלגרו של ברוורה (Bravura) , אופוס 59
הנביא, 7 רישומים של קונצרט, אופוס 60
בית ספר לתרגילי אצבעות, אופוס 61
רומנסה של דארגומיז'סקי, אופוס 65
רומנסה של גלינקה, אופוס 66
אלתור על "הפיה עם הוורדים" ("La Fée aux Roses"), אופוס 67
2 מנגינות הונגריות, אופוס 68
מנגינות לאומיות בוהמיות, אופוס 72
שירים מזמן עתיק, אופוס 80/1
אלתור דרמטי על "כוכב הצפון" ", אופוס 80/2
פרפרזה על המצור על קורינתוס, אופוס 82
פטרארקה ולאורה, 3 קטעים, אופוס 84
בולרו של ברוורה (Bravura) , אופוס 86
פסיכה, אטיוד פנטסטי, אופוס 88
ביער ובשדה (In Wald und Flur), קטעים, אופוס 89/1
הארפג'ים, אטיוד של קונצרט, אופוס 89/2
לאור הירח, 2 נוקטורנים, אופוס 91
סנט גילגן , ברקרולה-תפילה, אופוס 95
מנגינות לאומיות איטלקיות, אופוס 98
שיר וצליל, 4 קטעים, אופוס 100
2 פולונזים אופייניים, אופוס 101
רומנסה בסול מז'ור, אופוס 102
הנסיכה המלכותית של פרוסיה, 3 קטעים, אופוס 103
בירוקים (Im Grünen), קטעים, אופוס 105
מנגינות לאומיות רוסיות, אופוס 108
שירים מזמן עתיק, אופוס 111
מארש ההכתרה של מאיירבר, אופוס 117
אטיוד קונצרט עבור בית הספר לפסנתר של לברט ושטארק , אופוס 121
סקרצו בסול מז'ור, אופוס 125
קווטינה של רוברט השטן של מאיירבר
רומנסה של ורלאמוב (רישום של ורלאמוב)
קונצ'רטו לפסנתר בדו מינור, אופוס 55 (פסנתר ותזמורת) (הולחן בסביבות 1850)
אנדנטה לכינור ולפסנתר, אופוס 70
שלישיית פסנתר בסולם מי, אופוס 77
קולאק, תיאודור: קונצ'רטו לפסנתר בדו מינור, אופוס 55 (היפריון רקורדס 1999, סדרת "הקונצ'רטו הרומנטי לפסנתר" תקליטור 21. פסנתר: פירס ליין .
התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC בגלאזגו)
תיאודור מירון הוא משפטן יהודי-אמריקאי, ישראלי לשעבר, מומחה למשפט בינלאומי פומבי.
מירון נולד בשנת 1930 בקאליש שבפולין למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
כשהיה בן 9 פרצה מלחמת העולם השנייה ולימודיו בבית הספר נקטעו.
ב-1945 עלה לארץ ישראל, נחוש להדביק את שש שנות הלימוד שהחמיץ.
למירון תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית, ודוקטורט במשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
לימים סיפר כי מוראות המלחמה הניעו אותו לעסוק בתחומים שבהם יוכל לסייע במניעת זוועות, כאוס וחוסר ישע, כמו אלה שהיה עד להם.
בשנים 1961-1957 שימש עוזר ליועץ המשפטי של משרד החוץ.
באפריל 1959 הוענק לו פרס ארלוזורוב למחקר מדיני, על חיבורו "האזורים המפורזים במשפט וביחסים בינלאומיים".
באותה שנה ייצג את ישראל כיועץ בפני בית הדין הבינלאומי בפרשת הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה.
כן השתתף במשא ומתן עם אוסטריה על הסכם הסגרה בין ישראל ואוסטריה.
בשנים 1961-1967 היה חבר במשלחת הישראלית לאו"ם בראשות השגריר מיכאל קומיי.
באוגוסט 1967 התמנה ליועץ המשפטי של משרד החוץ ובנוסף היה אחראי למחלקה הקונסולרית.
הוא כתב חוות דעת הקובעות כי הקמת התנחלויות אזרחיות בשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים, כמו גם הריסת בתי חשודים בטרור, וכן גירושם, הם הפרות של אמנת ז'נבה הרביעית.
בשנת 1969 יצא לשווייץ לסייע משפטית למרדכי רחמים.
בשנת 1970 עסק בהכנות לקראת שיחות גונאר יארינג.
בשנים 1975-1971 כיהן כשגריר ישראל בקנדה.
ב-1977 התפטר מתפקיד שגריר ישראל ליד מוסדות האו"ם בז'נבה, מאחר שמשרד החוץ סירב לאשר לאשתו לעבוד במקביל כמתורגמנית.
מירון מלמד משפט בינלאומי מאז 1977, והחל מ-1994 הוא מחזיק הקתדרה ע"ש צ'ארלס ל.
דניסון בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-2001 נבחר על ידי העצרת הכללית של האו"ם לשמש שופט בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
מירון היה אב בית הדין של ערכאת הערעורים בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
ב-2012 נבחר לתפקיד נשיא מנגנון הדין הפלילי הבינלאומי.
ב-2016, בתום קדנציה של ארבע שנים נבחר שוב לתפקיד עד שהוחלף על ידי כרמל אגיוס.
במאי 2024 פורסם כי מירון הוא חבר בצוות המייעץ לתובע בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג שהחליט לבקש מבית הדין להוציא צווי מעצר נגד בנימין נתניהו ויואב גלנט על רקע מלחמת חרבות ברזל.
תיאודור קריביאנו (ברומנית: Theodor Criveanu, 29 בפברואר 1900 – 1 בינואר 1988) היה עורך דין רומני נוצרי שהציל מאות יהודים בתקופת שואת יהודי רומניה והשואה, והוכר בשנת 2007 על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
קריביאנו נולד בשנת 1900 בעיר דורוהוי, במחוז בוטושאן שברומניה במשפחה מבוססת.
שמו בלידה היה תאודור ד.
רצוי והוא שינה מאוחר יותר את שם המשפחה לקריביאנו לפי קריבה – שכונה, גבעה ונחל בעיר הולדתו.
הוא למד בעירו בבית ספר היסודי לבנים מס.
1 על שם "גאורגה אסאקי" ואחר כך בשנים 1911–1915 בגימנסיה על שם "גריגורה גיקה וויבוד" שבניהולו של ק.נ.
בהמשך למד משפטים באוניברסיטה והתחיל לעבוד בעיר בראשוב.
במהלך הקריירה עבד כפרקליט וכשופט.
בשנת 1940–1941 גויס קריביאנו כסגן משנה במילואים בעיר צ'רנוביץ.
העיר, בירת בוקובינה, על תושביה הרומנים, היהודים, האוקראינים והגרמנים, עברה בשנים 1940–1941 משליטה רומנית לשליטת ברית המועצות אחרי אולטימטום שקיבלה רומניה מהסובייטים עקב הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה על ידי הצטרפותה לפלישה של גרמניה הנאצית לברית המועצות, צ'רנוביץ בוקובינה נכבשה בחזרה על ידי רומניה והמשטר יון אנטונסקו הפרו-נאצי תכנן טיהור האזור מן האכלוסייה היהודית על ידי מעשי טבח וגירוש למחנות וגטאות טרנסניסטריה.
ראש העיר הרומני החדש, משפטן מתומכי משטר הימין, ד"ר טראיאן פופוביץ' ושהוכר לימים כחסיד אומות העולם, הצליח לשכנע את השלטון כבערך 15,000–20,000 מתוך 50,000 יהודי צ'רנוביץ היו "חיוניים" לכלכלת העיר ולחייה המסודרים ויש לפטור אותם (כולל משפחותיהם) מגירוש האימים לטרנסניסטריה.
באוקטובר 1941 היה הקצין קריביאנו אחד האחראים על עריכת רשימות אותם היהודים הפטורים מגירוש וה"כשרים" לעבודה כפויה בשירות הכלל בעירם.
בנובמבר 1941 גורשו לטרנסניסטריה כ-29,000 יהודים מצ'רנוביץ.
בשנת 1942 אחרי הלשנות ואי שביעות רצון ראשי המשטר, כולל מושל בוקובינה, הגנרל קורנליו קלוטסקו כונסה ועדת חקירה שהאשימה את פופוביץ' ועוד כמה אנשים שפעלו תחתיו בהענקת היתרי שהייה ליהודים "לא חיוניים" בניגוד להוראות המושל והמליצה על שליחתם בפני בית דין צבאי.
מחליפו הורה על גירושם של עוד 5,000 יהודים שהוגדרו כבלתי חיוניים.
לאחר מכן נותרו בצ'רנוביץ' כ-15,000 יהודים בעלי היתרי שהייה ועוד כ-2,000 שהסתתרו או שהשיגו היתרי שהייה מזויפים.
קריביאנו נמנה עם אלה שבימי הנהגתו של טראיאן פופוביץ' חתם על היתרי שהייה למאות יהודים, שלא נחשבו על ידי המושל ואנשיו כ"חיוניים"
על אף הסיכון הרב לחייו.
בין אותם היהודים היו ברטה ואוסיאס הפטר ובנותיהם הילדה ומלווינה.
בעדותה ביד ושם מסרה הילדה הפטר, כי תיאודור קריביאנו העניק היתרי שהייה ליהודים רבים, שלא נחשבו "חיוניים" או זכאים לכך, ובכך הציל אותם מגירוש למחנות הריכוז בטרנסניסטריה.
במהלך התקופה נרקם קשר רגשי בין קריביאנו למלווינה הפטר, והוא העביר באמצעותה היתרי שהייה ליהודים שפנו ישירות אליו או אליה.
לאחר המלחמה התחתנו קריביאנו ומלווינה הפטר, ובשנת 1945 נולד בנם וילי (לימים, זאב קריביאנו).
בשנת 1950 מלווינה הפטר ובנה זאב עלו לישראל, בעוד שקריביאנו החליט להישאר ברומניה ועבד כשופט
בשנת 1987 הגיע הבן, זאב, לביקור ברומניה ופגש את אביו.
בשנים האחרונות לחייו התגורר קריביאנו בעיר סוצ'אבה.
תיאודור קריביאנו נפטר ברומניה ב-1 בינואר 1988, ונטמן בבית העלמין בדורוחוי.
ב-8 באוגוסט 2007 התקיים ביד ושם טקס הנצחה והענקת אות חסיד אומות העולם לתיאודור.
בנו, זאב קריביאנו, קיבל את המדליה בשמו.
תיאודור הרצל הייתה ספינת האימונים הראשונה להכשרת ימאים יהודים בימאות מעשית, ושימשה להכשרת בני נוער מתנועת בית"ר בריגה (לטביה) בשנות ה-30 של המאה ה-20.
עיקר המאמץ של כל התנועות הציוניות התמקד בראשית המאה העשרים בהכשרת בני הנוער בעבודת אדמה, כי הדוקטרינה החלוצית גרסה באותה עת שהגשמת הציונות תושג על ידי חידוש הקשר של העם לאדמתו בארץ ישראל.
ביוזמתו של ירמיהו הלפרן הוקמה ב-1931 מחלקה ימית בבית"ר, ששמה לה למטרה לקדם את ההכשרה הימית של הנוער העברי בתפוצות.
בשני מרכזים באירופה החלה הכשרת הצעירים היהודים: בצ'יוויטווקיה שבאיטליה הוקם בית ספר ימי להכשרת קציני ים ואילו בריגה שבלטביה החלו בהכשרת מלחים בעבודת ימאות מעשית.
בהתחלה הצטרפו צעירים יהודים בלטביה לדייגים מקומיים ואחרים החלו לפעול במסגרת מועדון היכטות במקום.
בשנת 1934 גם נפתח קורס ניווט ימי בקן בית"ר בריגה.
עם זאת, לאחר שהתברר שאין די בעבודות הדיג ובפעילות במועדון היכטות כדי להכשיר ימאים, הוחלט לקנות ספינה שתשמש כאוניית אימונים.
ביולי 1935 נרכשה בטאלין שבאסטוניה ספינת מפרש בת 26 שנים שנבנתה שם בשנת 1909. נראה שברכישת הספינה היה מעורב איש-ים לא-יהודי שאף סייע בהכשרתם הימית של צעירי בית"ר בלטביה.
הספינה שנרכשה הייתה אוניית מפרשים של 400 טון, שהייתה בנויה מעץ אורן.
אמצעי ההנעה היחיד שלה היו עשרה מפרשים בשטח כולל של כ־700 מ"ר, שהיו מחוברים לשלושה תרנים מרכזיים ומוט חרטום שהתנשאו לגובה של יותר משלושים מטרים.
הספינה הפליגה בעזרת המפרשים בלבד והמנוע היחיד על סיפונה היה מנוע עזר קטן (של שישה כוחות סוס) ששימש להרמת העוגן ולהפעלת מנופי המטען.
עם הגעת האונייה לריגה, שונה שמה, והיא נקראה "תיאודור הרצל".
השם נכתב באותיות שחורות על שני צידי החרטום ובחדר האוכל הוצב פרופיל עשוי שיש של חוזה מדינת היהודים.
הספינה הפליגה בדגל לטביה אך בירכתיה התנוסס דגל כחול ולבן.
בדוח שנשלח מריגה למחלקה הימית של בית"ר נכתב:
צוות הספינה כלל בתחילה ארבעה לטבים לא-יהודים (רב החובל, הקצין הראשון, רב המלחים והטבח).
שאר אנשי הצוות, כחמישה עשר במספר, היו כולם חניכי בית"ר.
במשך הזמן גם תפקיד רב המלחים עבר לידי הימאים היהודים, ששוחחו בעברית על הסיפון.
מיד לאחר הגעתה עלתה על הספינה קבוצת החניכים הראשונה של בית"ר, חניכי קורס הניווט שנפתח ב-1934. לפחות לחלק מהם כבר הייתה תעודת ימאי של השלטונות הלטביים.
ב-1 בספטמבר 1935, יצאה ה"תיאודור הרצל" להפלגתה הראשונה כאוניית אימונים של ימאים יהודים, חניכי בית"ר בלטביה.
אחד החניכים תיאר את עזיבת הנמל כך: