tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחבר המחתרת היהודית לקח חלק בתכנון ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים, והשתתף בחוליה שהצמידה מטען חבלה.
לקח חלק בפיגוע במכללה האסלאמית בחברון, ובתכנון וביצוע פיגועים נוספים.
באפריל 1984 נעצר יחד עם יתר חברי המחתרת היהודית.
הוא הועמד לדין, הורשע בהריגה ובשלל עברות נוספות, ונידון לשבע שנות מאסר בפועל ועוד שלוש שנות מאסר על תנאי..
הוא שוחרר מהכלא באפריל 1988, לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו וקיבל חנינה מנשיא המדינה, חיים הרצוג.
בשנותיו הרבות ברמת מגשימים עסק בחקלאות ובלימוד תורה.
בשנותיו האחרונות התגורר בעיר העתיקה בירושלים.
נפטר בכ' בניסן ה'תשע"ו והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בנו, הרב מרדכי גנירם, כיהן כראש ישיבת חומש וראש ישיבת הר שלום.
יצחק גרברג הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בניו זילנד וכשגריר לא תושב של ישראל לאיי האוקיינוס השקט טונגה, סמואה ואיי קוק.
לפני כן כיהן כשגריר ישראל במספר מדינות אפריקאיות וכן בגאורגיה וכקונסול כללי בהודו ובסין.
בשנת 1980 סיים גרברג את לימודיו לתואר ראשון במדע המדינה ולתעודת הוראה במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1986 סיים לימודים לתואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטה העברית ובשנת 1999 הוענק לו תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור בפוליטיקה בינלאומית מאוניברסיטת דרום אפריקה.
בשנים 2005–2007 לימד בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2014–2015 היה מרצה באוניברסיטת חיפה.
ב-1984 סיים גרברג את קורס הצוערים במשרד החוץ.
שירת כמזכיר שני בשגרירות ישראל בפיליפינים (1985–1989).
כיהן כקונסול כללי של ישראל במומבאי שבהודו (1992–1996) וכקונסול כללי של ישראל בשאנגחאי שבסין (1996–1997).
בשנים 1999–2002 כיהן גרברג כשגריר ישראל בזימבבואה, וב-2002–2003 היה שגריר במוזמביק, נמיביה, זמביה, בוטסואנה ומלאווי.
לאחר מכן שימש כמנהל מחלקת אפריקה הדרומית במשרד החוץ.
ב-2016 מונה לגרברג שגריר ישראל בניו זילנד ולשגריר לא תושב לטונגה, סמואה ואיי קוק הוא החל את כהונתו בניו זילנד בחודש יולי באותה שנה.
בדצמבר 2016 החזירה ממשלת ישראל השלושים וארבע את שגריר ישראל מניו זילנד בעקבות תמיכת המדינה בהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם וגרברג חזר לישראל.
בשנת 2020 הוחלף על ידי רן יעקובי.
יצחק גרברג נשוי ואב לשלושה ילדים.
הרב יצחק גליקמן (דצמבר 1903 – פברואר 1995) היה פוסק, מחבר ואב בית הדין במחנה הפליטים בברגן-בלזן לאחר השואה.
בית הדין עסק בעיקר בהתרת עגונות.
לאחר עלייתו ארצה היה ראש מחלקת הכשרות במועצה הדתית של חולון ולאחר מכן ראש מחלקת הנישואין וטהרת המשפחה.
כמו כן, היה רב בית הכנסת המרכזי שבתל גיבורים בחולון.
גליקמן נולד למשפחת חסידי צ'ורטקוב בעיירה בז'וזוב שבגליציה לאביו יוסף גליקמן בשנת ה'תרס"ד (1903).
בנערותו למד בבז'וזוב וכן אצל הרב מאיר אריק בטארנוב.
בגיל 25 נסמך לרבנות על ידי ר' מאיר שפירא מלובלין.
התחתן עם יפה בת ר' משה זכריה מאייער, נערה מבית עשיר, והם התגוררו בסאנוק.
למחיית משפחתו הוא היה עובד שעתיים ביום במפעל סוכר שקיבל מחותנו כנדוניה, ובשאר היום למד תורה.
ביום פרוץ השואה בסוף שנת תרצ"ט ברח לרוסיה יחד עם בני משפחתו.
לאחר חצי שנה ברוסיה נשלח למחנה עבודה בסיביר.
היה היחיד מבין כל אנשי המחנה שסירב לחתום על אזרחות רוסית (בגלל החשש שלא יינתן לו לצאת מרוסיה ולעלות לארץ ישראל).
בשל סירוב זה נשלח לכלא.
לאחר תשעה חודשים שוחרר מהכלא מבלי שחתם על אזרחות רוסית.
לאחר שלוש שנים ברח מסיביר יחד עם משפחתו בעזרת רפסודה על גבי נהר מקומי שלקח אותם לקזחסטן.
בשנת ה'תש"ו (1946) הם נשלחו למחנה הפליטים בברגן-בלזן, ושם הוא היה אב בית הדין ועסק בעיקר בבעיות ההלכתיות שנוצרו מהשואה והתרת עגונות, עד שנת ה'תש"ט (1949).
בעניינים אלה עמד בקשר עם הרב שלמה דוד כהנא מירושלים.
באחד ממאמריו ההלכתיים הוא מספר כדלקמן: .
בשנת תש"ט עלו לארץ והתגוררו בחולון.
כתבים רבים מחידושיו בצעירותו אבדו בשואה, אבל קונטרס בן עשרות עמודים שרד מפני שנמסר לעיונו של האדמו"ר ר' מרדכי שלום יוסף מסדיגורה, והודפס כעבור שנים בספר 'רסיסי תורה'.
יום פטירתה של אמו לא היה ידוע, והוא קבע אותו לכ"א בכסלו, "לפי חלום נפלא שהשתכנעתי שחלום אמת היה".
בחולון הוא היה ראש מחלקת הכשרות במשך כ- 15 שנה ולאחר מכן ראש מחלקת נישואין וטהרת המשפחה.
פרסם מאמרים רבים בקבצים התורניים "נועם", "קול תורה" ,"בית דוד" ו"אהלי שם", לרבות בנושאים אקטואליים, כמו השתלת איברים וכשרות ג'לטין.
במיוחד התפרסם מאמרו ב"נועם" חלק ב על השימוש במקרר בשבת, שאלה חדשה באותם ימים.
תשובה אליו בשו"ת הר צבי מאת הרב צבי פסח פרנק (הר צבי, חושן משפט סימן סז; זוהי תשובתו האחרונה של הרב פרנק, יומיים לפני פטירתו).
בתאריך ז' באדר א' ה'תשנ"ה (1995) הוא נפטר, ונקבר בבית העלמין הר הזיתים בירושלים.
אשתו, יפה גליקמן באה מבית עשיר וכך התפרנסו בכבוד.
בנו, יוסף משה גליקמן (קרוי על שם שני סביו) נולד בחולון, גר בשילה.
ספר רסיסי תורה העוסק בעיקר בהלכות שבת ולמדנות.
ביניהם תשובות ומכתבים בענייני עגונה בשבתו בברגן בלזן, וצילומים מתשובותיו של הרב שלמה דוד כהנא.
בשבילי הנצח (תשכ"ט) - שלוש חוברות בהוצאת המועצה הדתית חולין, ובה הרצאות שנשא.
ברכת אמונה (שנת תשמ"ה), ובו שלושה שערים: קידוש השם, עניינים בש"ס, ושאלות ציבוריות אקטואליות.
שואה ותקומה - הרצאות שנשא בענייני השואה.
"נועם" היה שנתון תורני, שהוצא לאור אחת לשנה על ידי מכון תורה שלמה, בעריכת הרב מנחם מנדל כשר ולאחר פטירתו על ידי בנו הרב משה שלמה כשר, והיווה במה לבירור בעיות בהלכה.
בשנתון פורסמו מאמרים שנכתבו על ידי גדולי הרבנים, ונבחרו בקפידה.
כמעט בכל שנה ניתן למצוא מאמר מהרב גליקמן, בכל תחומי ההלכה היהודית.
תשובות בענייני הלכה פרי עטו של הרב גליקמן, פורסמו גם בכתב העת התורני "קול תורה", בעריכתו של יקיר ירושלים – הרב שמואל אהרון שזורי.
יצחק גליק (1933 לערך - 5 במרץ 1981) היה רופא גינקולוג ישראלי.
עוטר בעיטור המופת על פעולתו במלחמת ששת הימים.
יצחק גליק נולד בתל אביב.
למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה בז'נבה שבשווייץ.
התמחה בגינקולוגיה ועבד כרופא בכיר בבית החולים ליולדות הקריה בתל אביב.
במלחמת ששת הימים היה גליק מוצב כרופא צבאי בחטיבה 8 המשוריינת, שלחמה לכיבוש מוצבי הגבול הסוריים הצפוניים ברמת הגולן.
במהלך הקרבות ב-9 ביוני 1967 נפצע רופא גדוד הטנקים 129 וגליק החליפו.
הוא טיפל בפצועים רבים כשתחנת האיסוף שלו מדלגת ממקום למקום תחת אש ארטילרית סורית והטרדה של חיילי אויב במוצבים שטרם טוהרו כליל.
עם ערב הובא אליו חייל שכיס האשכים שלו נפגע מרסיסים ונקרע.
גליק ביצע בו במקום ניתוח שחזור של כיס האשכים כדי לשמור על פוריותו של החייל.
סיפור פעולתו של גליק במלחמה סופר בספר חשופים בצריח מאת שבתי טבת.
על פעולתו במלחמה עוטר גליק בציון לשבח מאת אלוף פיקוד הצפון, שהומר בשנת 1973 לעיטור המופת.
יצחק גליק נפטר בשנת 1981, בגיל 47. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
יצחק גרוס (י"ט בסיוון ה'תרע"ד, יוני 1914 – כ"א באייר ה'תשמ"ח, מאי 1985) היה איש התיישבות ופוליטיקאי חרדי-ישראלי, ראש המחלקה להתיישבות של פועלי אגודת ישראל, ממייסדי קיבוץ חפץ חיים וראש המועצה האזורית נחל שורק הראשון.
נולד בהרינגן שמדינת הסן בקיסרות הגרמנית.
בצעירותו עזב את הרינגן ועבר לקרלסרוהה, שם התפרנס ממסחר בעצים והצטרף לתנועת עזרא.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עזב עם כמה חברים את גרמניה ועבר לצרפת, שם הצטרפו להכשרה של יהודים חרדים מגרמניה באימבסהיים שבאלזס.
לאחר עשרה חודשים בצרפת הצליח להשיג סרטיפיקט, ועלה לארץ ישראל באביב 1934. הוא הצטרף לגרעין "חפץ חיים" של פועלי אגודת ישראל (פא"י) שישב אז בגדרה ולבסוף התיישב במיקומו הנוכחי לא הרחק משם.
שימש מזכיר ומזכיר חוץ של הקבוצה, ובשנת 1937 נשלח מטעמה לכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במרינבד.
ב-1952 נבחר בבחירות הכלליות למועצה
עמד בראש מחלקת ההתיישבות של פא"י, והיה חבר הוועד הפועל של המפלגה.
ייצג את פא"י בפורומים ובמות שונים, ויצא בשליחות לארצות הברית ולאירופה.
היה חבר מזכירות המועצות האזוריות
נפטר במאי 1985, כ"א באייר ה'תשמ"ח, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ חפץ חיים.
על שמו נקרא מרכז יום לקשיש "אוהל יצחק" על יד בניין המוצעה האזורית ביד בנימין.
היה נשוי לחנה לבית שנרב, ולהם שמונה ילדים.
יצחק גלפט (11 באוגוסט 1900 – 15 במאי 1977) היה מראשוני חוקרי הכלכלה בארץ ישראל, פרופסור לכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
למד בגימנסיה ובמכון לכלכלה חקלאית באודסה.
עלה לארץ בשנת 1922 והצטרף לאנשי "חבורת הדרום".
בשנת 1926 יצא ללמוד תואר שני במכון למדעים בין לאומיים בז'נבה ובהמשך כתב עבודת דוקטור בכלכלה בנושא "קואופרציית העובדים בארץ ישראל" באוניברסיטת בריסל.
בשנת 1931 חזר לארץ וייסד וערך את העיתון הכלכלי הראשון בארץ "המשק השיתופי".
בשנת 1936 החל לשמש כמרצה בבית הספר למשפט וכלכלה, ובמקביל עורך המדור הכלכלי של אטלס ישראל ומונה לחבר החברה הכלכלית המלכותית .
בין השנים 1948 - 1949 שימש נציג כלכלי של מדינת ישראל במדינות סקנדינביה, בחזרתו לארץ מונה למנהל המחלקה לחקר כלכלי במשרד האוצר ולחבר מועצת המנהלים של בנק הפועלים.
בשנת 1953 מונה לדיקן הפקולטה לכלכלה של בית הספר למשפט וכלכלה.
בשנת 1961 נבחר לחבר במועצה המדעית להשתלמות של המכון לחקר של התפתחות כלכלית וחברתית באוניברסיטת פריז.
בשנת 1962 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1968 מונה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים היה מרצה אורח בבית הספר ללימודי חברה בברונסביק (שוודיה), בקואופרטיב קולג' בסטנפורד האל , בבית הספר השימושי למדעים גבוהים בפריז ובאוניברסיטת פריז.
היה נשוי לד"ר סילביה רייך גלפט, חוקרת במכון וולקני, שנפטרה ב-18 באוגוסט 2005.
נפטר ב-15 במאי 1977 לאחר מחלה ממושכת, ונטמן בבית העלמין בחולון.
מסות בכלכלה שתופית: לתיאוריה הסוציאליסטית של הקואופרציה במשק ובחברה, תל אביב: המשביר המרכזי, 1939.
זרמים חדשים במחשבה הכלכלית, ספרים א - ג, ספרית פועלים, 1943 - 1951.
הכלכלה הערבית בארץ ישראל ובארצות המזרח התיכון, בשיתוף עם ז.
הקואופרציה היצרנית בעולם, תל אביב: הוצאת ספר, תש"ו.
תרומות: מסות ועיונים בשאלות כלכלה וחברה, ספרית פועלים, 1957.
מבוא לכלכלה שיתופית (סיכומי הרצאות), תל אביב, 1966.
יעדים חברתיים במחשבה הכלכלית, תל אביב: ברונפמן, 1975.
אירווינג יצחק גרינברג הוא סופר ורב אמריקאי.
הוא ידוע כתומך נלהב של ישראל, ומקדם הבנות בין יהדות לנצרות.
הוא למד בישיבת נובהרדוק, שם הוסמך לרבנות בשנת 1953. במקביל, הוא למד בברוקלין קולג', שם קיבל תואר ראשון בהיסטוריה, בהצטיינות יתרה.
מאוחר יותר הוא קיבל תואר שני באמנויות ודוקטורט בהיסטוריה של ארצות הברית מאוניברסיטת הרווארד.
הוא כיהן כרב אוניברסיטת ברנדייס, רב ריברדייל ג'ואיש סנטר , פרופסור חבר להיסטוריה בישיבה יוניברסיטי, וכמייסד, יו"ר ופרופסור במחלקה ללימודי יהדות של הסיטי קולג' של ניו יורק.
כיום הוא חבר בפקולטה של ישיבת חובבי תורה.
הוא גם כיהן כנשיא המרכז היהודי הלאומי ללמידה ומנהיגות .
בשנת 2020, הצטרף גרינברג לסגל של ישיבת הדר בעלת הנטייה הליברלית.
הגותו של גרינברג קוראת את ההיסטוריה היהודית באמצעות שימוש בקטגוריות חשיבה יהודיות מסורתיות.
הוא כתב רבות על השואה ועל המשמעות ההיסטורית והדתית של מדינת ישראל.
הוא למד מחשבת ישראל מהרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
מספר חוקרים ידועים, ביניהם הרב יוסף טלושקין ומיכאל ברנבאום, רואים בו את המורה שלהם.
גרינברג דוגל במושג "תיקון עולם" לפיו האנושות פועלת, כבורא-שותף עם אלוהים, לשיפור העולם.
הוא רואה בברית של העם היהודי עם אלוהים דוגמה לבנייה המוסרית של האנושות.
מושג נוסף הוא הרעיון שלו שצלם האל בכל בני האדם מרמז שלכל אדם יש "ערך אינסופי, שוויון, ייחודיות".
לפי גרינברג, זה אומר שאין אמת מוחלטת או דת נכונה: "חלק מכל אמת היא העובדה שדמות אלוהים מדברת אותה; כלומר, ישות בעלת ערך אינסופי, שוויון וייחודיות"
רק חלק מהתאולוגיה שלו על השואה פורסם.
גרינברג, בניגוד להבנה היהודית המסורתית, מבין שאלוהים הפר ברית עם העם היהודי.
הוא רואה בשואה אירוע מכונן בהיסטוריה היהודית, שיש לראותו כ"הפרת הברית" בין אלוהים לעם היהודי.
זה גם השלב האחרון בצימצום של אלוהים מהעולם.
לדברי גרינברג, השואה מדגישה את הנקודה שגורל העולם בידי האנושות.
אם יכול להיות רוע חזק כל כך בעולם כפי שהתבטא בשואה, אפשר גם לממש בעולם את הטוב ביותר.
דעותיו התאולוגיות של גרינברג זכו לביקורת על ידי ההיסטוריון דוד ברגר.
בשנות ה-80 היה גרינברג מעורב במחלוקת עם מאיר כהנא.
הוא נשוי לסופרת הפמיניסטית בלו גרינברג.
יצחק (איזו) גליקשטיין (בהונגרית: Iczek Glückstein, בכתיב לועזי: Izso Glickstein; 20 בספטמבר 1889 – כ"ז בניסן ה'תש"ז, 17 באפריל 1947) היה חזן וזמר אופרה יהודי יליד האימפריה הרוסית, שפעל באירופה וארצות הברית.
היה אחד מהחזנים הבולטים בארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-20, ונחשב לבעל קול טנור נדיר בעוצמתו וברגשותיו.
גליקשטיין היה רביעי לשושלת חזנים בת ארבעה דורות, שירת כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בבודפשט, ובקהילה הרפורמית היוקרתית "משכן תפילה" שבבוסטון, בה התפלל גם ליאונרד ברנשטיין בילדותו.
גליקשטיין נולד בקישינב שבבסרביה (כיום בירת מולדובה), בנם של יחזקאל גליקשטיין וגיזלה (מעני גיטעל פסקר).
סבו, דוד משה גליקשטיין, היה חזן ראשי בבית הכנסת הגדול בקישינב.
המשפחה השתייכה לזרם האורתודוקסי אך תמכה בהשכלה ובמוזיקה.
אביו, יחזקאל, היה תלמיד חכם שסיים לימודי רבנות בז'יטומיר והיה גם חזן.
רצונו הראשון להיות חזן התעורר בגיל 8, כאשר שמע לראשונה את החזן זיידל רובנר בקישינב.
המוזיקה של רובנר עשתה עליו רושם עמוק כל כך, עד שייחל להיות מפורסם כמותו.
החל איזו לשיר עם סבו במקהלה החזנית של בית הכנסת הגדול, והוכרז מיד כ"ילד פלא".
בהמשך למד גם אצל אביו ואף נלקח בניגוד לרצונו למקהלה אחרת במהלך חגי תשרי – אירוע שנותר חרוט בזכרונו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 עברה המשפחה לראקושצ'בה שבפאתי בודפשט, שם שימש האב דיין הקהילה.
גליקשטיין ואחיו למדו גמרא ופיוטים בבית עם אביהם.
היה שר במקהלת זיידל רובנר בקישינב.
ובגיל 15 החל לשיר במקהלת בית הכנסת רומבך בבודפשט, תחת החזן יעקב בכמן.
בגיל 19 נסע ללמוד מוזיקה בניטרה שבסלובקיה בלימודים שנתמכו על ידי פטרון יהודי.
כעבור שנה, התקבל לאקדמיית פרנץ ליסט למוזיקה, שם למד ארבע שנים (1909–1913) וזכה למלגת הצטיינות.
עם סיום לימודיו ב-1913 התקבל כאופרן צעיר באופרה הלאומית של בודפשט.
הוא הופיע גם בווינה וברלין, אך הסתרת עיסוקו באופרה מפני אביו הובילה למשבר אישי.
בלחץ משפחתי, עזב את עולם האופרה וחזר לשורשיו החזניים ולמד בישיבה בבודפשט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס כחזן צבאי לצבא אוסטרו-הונגריה.
נפצע קשה ברגלו במהלך הקרב הראשון על האיזונצו וחזר לשירות רק באופן חלקי.
ב-1916 מונה לחזן בצלדמלק שבמערב הונגריה.
לאחר פוגרום אנטישמי (1919) נמלט מהמקום עם משפחתו.
החליף את החזן המפורסם זבולון קוורטין בבית הכנסת הגדול של בודפשט – הגדול באירופה (כ-3,000 מושבים), ונחשב לשיא ההכרה לחזן בזמנו.
שימש כחזן ראשי בבית הכנסת בגיור , עיר תעשייתית מרכזית.
מונה לבקשת הקהילה וזכה לפופולריות רבה.
ב-1923 הוזמן לכהן כחזן הראשי בבית הכנסת משכן תפילה, בית הכנסת הקונסרבטיבי הראשון בניו אינגלנד.
גליקשטיין הופיע בקביעות ברדיו המקומי WORL ובתחנת WNAC.
הוא שיתף פעולה עם המלחין שלמה ברסלבסקי שהותאם במיוחד לקולו.
נישא לראשונה ב-1916 לגיזלה הוכמן.
ייתכן ונולד להם ילד, אך לא ברור.
ב-1925 נישא לאידה דנהולץ (בת דודתו).
לשניים נולדו שלושה ילדים – הליין, ג'ודית ומישל.
אחיו של גליקשטיין – יוג'ין, לואיס ואדולף – גם הם הפכו לחזנים, והמשפחה חיה יחדיו באזור רוקסבורי, בוסטון.
גליקשטיין היה מעורב בפעילות הומניטרית וציבורית.
היה יו"ר ועדות ב־HIAS, פעיל בהקרן הקיימת לישראל, ההסתדרות הציונית, בתי חולים ובתי יתומים.
היה נשיא אגודת החזנים של ניו אינגלנד (כיהן מספר קדנציות) וחבר במסדר הבונים החופשיים.
ברנשטיין, מלחין ומנצח בינלאומי, התפלל במשכן תפלה בילדותו ותיאר את גליקשטיין כאחת ההשפעות המרכזיות עליו במוזיקה.
גליקשטיין גם היה הסנדק של אחיו הבכור של ברנשטיין, והמשפחות היו קרובות מאוד.
ויקטור רקורדס (1925): "בראש השנה", "השכיבנו" (שני חלקים), "תעלה".
גליקשטיין נפטר ב-17 באפריל 1947 ברוקסבורי, מסצ'וסטס.
ממייסדי הסגנון הכנעני בפיסול הישראלי וחבר בקבוצת אופקים חדשים.
על יצירתו זכה בפרס ישראל לפיסול לשנת תשכ"ח (1968).
ליצירתו הפיסולית הייתה השפעה רבה על הפיסול הישראלי, החל משנות ה-40 של המאה ה-20, שהתבטאה בנטייה לפיסול בהשפעת האמנות הארכאית, בשילוב המודרניזם בפיסול וביחס אל עיצוב דימוי הנוף של ארץ ישראל בפיסול הישראלי.
פסלו "נמרוד" הוא אחת היצירות הידועות ביותר של האמנות הישראלית.
נולד ב-1916 בשם מקס וילהלם יצחק דַנְצִיגֶר (Danziger) בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית בורגנית וציונית, האמצעי בין שלושת ילדי המשפחה.
נקרא על שם דודו, מקס (יצחק) רוזנְבליט, שנהרג ימים ספורים לפני לידתו בחזית הרוסית.
אביו, ד"ר פליקס דנציגר, שירת כרופא-מנתח בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה והקים בתל אביב את בית החולים דנציגר.
אמו, מלכה (מלי) רוזנבליט, למדה בסמינר לגננות; דנציגר הגדיר אותה כ"בוהמיינית היחידה במשפחה".
אחיה הם פנחס רוזן וד"ר לאו רוזנבליט.
אמו של דנציגר, שבבגרותו נודע ביפי תוארו, נהגה לכנות אותו "פֶּטֶר", משום שכתינוק נחשב מכוער.
"המיילדת אמרה", סיפרה אחותו הבכורה של יצחק, "גברת דנציגר, זה רק יכול להשתפר, ואמא שלי הסתכלה עליו ואמרה: 'איינא שווארצע-פטר' "[Schwarzer Peter].
שווארצע-פטר הייתה דמות כזאת במשחק קלפים ברביעיות, משהו כמו "חוּשַם", שמי שמקבל את הקלף שלו מפסיד במשחק".
בשנת 1923, לאחר פתיחת שערי ארץ ישראל לעלייה על ידי המנדט הבריטי, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, שם פתח אבי המשפחה מול שער הפרחים מרפאה בשם "קליניקת דנציגר".
מלכה עבדה כאחות הראשית לצד נזירות נוצריות שהובאו לארץ ישראל ממסדר נוצרי בעיר המבורג.
לאבי המשפחה היו קשרים רבים עם פקידי המנדט ועם האליטה הערבית של ירושלים, הוא אף שימש כרופאו האישי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנים 1923–1925 נשלח יצחק ללימודים ב"בית הספר לחינוך פרוגרסיבי", בית ספר פרטי בהנהלת דבורה קלן.
את לימודיו המשיך בשנים 1926–1929 בגימנסיה העברית רחביה, לאחר שבשנת 1925 זכה בפעם הראשונה לחינוך אמנותי כשנשלח בקיץ לשיעורי אמנות פרטיים, עם אחותו ועם זהרה, בתו של בוריס שץ, בביתו של שץ בבניין "בצלאל" בירושלים.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט עקרה המשפחה אל בית מחוץ לחומות העיר העתיקה, בסמוך לבית טיכו, ואילו יצחק, ביחד עם אחיו ואחותו, נשלח לבית דודתם בברלין.
בשנת 1930 התאחדה המשפחה מחדש ועברה לתל אביב, שם פתח ד"ר דנציגר את בית חולים דנציגר ברחוב גרוזנברג בעיר; המשפחה עצמה התגוררה בדירה רחבת ידיים מול בית החולים.
יצחק נשלח ללמוד בגימנסיה העברית הרצליה, שם למד גם ציור אצל ישראל פלדי, והצטרף לתנועת הנוער "בית"ר".
בשנת 1932 נשלח ללימודים בפנימייה של בית הספר הריאלי בחיפה, שם למד עד שנת 1933.
בשנת 1934 נשלח דנציגר עם אחותו ללימודים באנגליה בקולג' בסארי (Surrey) ובבית הספר סלייד לאמנות יפה (Slade School of Fine Art) בלונדון.
בעת לימודיו ביקר במוזיאון הבריטי והתרשם מן הפיסול האשורי והמצרי ומן הפיסול הפרימיטיבי האפריקאי.
בהשפעתם יצר רישומים של פסלי דמויות "אשוריות" ו"הודיות" ואת אחד מפסליו הראשונים: "ראש" (1935) – פסל ראש אבן של דמות נשית המחייכת "חיוך ארכאי", ולה עיניים שקועות, קו שיער המסומן בחריץ ופנים מחודדות; פסל זה משקף את מכלול ההשפעות שספג.
לאמנות הפרימיטיבית, שהוצגה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 באירופה, הייתה השפעה רבה על התפתחות האמנות המודרנית והאוונגארדית והיא השפיעה גם על יצירתו של דנציגר.
האמנות, ובייחוד הפיסול הבריטי, כדוגמת עבודתו של יעקב אפשטיין, שאת עבודתו הכיר דנציגר בעת לימודיו, שילבה את צורות הפיסול הפרימיטיביות בתוך מסגרת של יצירה אוונגרדית.
הדים להשפעה זו ניתן למצוא על גבי דפי ספר שנושאו פיסול אפריקאי, ובו כתב דנציגר הקדשה לאהובתו: "יש הרבה מה ללמוד מאמנים אלה למרות העובדה שהם מעוררים בך חלום בלהות".
בעת לימודיו הכיר את מריון אדי, גם היא סטודנטית, בת לשופט סקוטי ואם בורמזית (מוסלמית).
בשנת 1938 סיים את לימודיו ושב לארץ ישראל.
חברתו, מריון, לא קיבלה סרטיפיקט ונאלצה להישאר בלונדון.
בתל אביב הקים דנציגר סטודיו לפיסול בחצר בית החולים של אביו (דנציגר העניק לו את השם "הסטודיו שליד חדר המתים"), ובו ביקרו ולמדו צעירים כבנימין תמוז, קוסו אלול, יחיאל שמי, מרדכי גומפל, שאף התגורר בסטודיו "ומיטתו ניצבה 'בין נמרוד לבין שבזיה'" ואחרים.
מלבד תלמידיו של דנציגר, הפך הסטודיו לאתר מפגש פופולרי גם בקרב אמנים מתחומים אחרים, בהם אהרן אמיר, יוסף ועדיה, האדריכלים מיכאל קון ואביה השמשוני והרקדנית רחל נדב.
כחלק מהווי הקבוצה ערכו החברים סעודות בשטחו של בית קברות מוסלמי על שפת הים.
כמה מאותם מפגשים הסתיימו בתחרויות היאבקות חופשית.
בסטודיו שלו בחצר בית החולים יצר דנציגר את יצירותיו המשמעותיות הראשונות – הפסלים "נמרוד" (1939) ו"שבזיה" (1939).
מיד עם הצגתו הפך הפסל "נמרוד" לסלע מחלוקת מרכזי בתרבות הארץ-ישראלית; בפסל הציג דנציגר את דמותו של נמרוד, הצייד המקראי, כנער צנום, עירום ולא־נימול, לגופו צמודה חרב ועל כתפו יושב בז.
"נמרוד" הוצג לראשונה ב"תערוכה הכללית של ציירי ארץ-ישראל" בבית "הבימה", בתחילת מאי 1944. חיים גמזו, ידיד המשפחה, כתב במאמר בעיתון "הארץ" על הצבת הפסל ושיבח את מקוריותו וחדשנותו של דנציגר.
על הפסל עצמו כתב גמזו כי "מתקבל הרושם כאילו צורת האבן 'התנתה' את צורתה השטוחה בחזה של הדמות.
קשה להסכים עם נמרוד הצייד ואיש השדה והיער בעל חזה של שחפן.
אולם, ההיוליות שבהבעה ובהופעה הכללית הנם עדות לכישרונו של האמן".
הצגתו של הפסל עוררה את הוויכוח היצרי סביב תנועת "הכנענים" וקישרה את דנציגר אליה.
התנועה ניסתה ליצור קו ישיר בין העמים שחיו בארץ ישראל באלף השני לפני הספירה לעם העברי בארץ ישראל במאה העשרים, תוך ניסיון ליצור תרבות חדשה-ישנה ולהתנתק מהמסורת היהודית הגלותית.
הביקורת כנגד "נמרוד" והכנענים נשמעה לא רק מצד גורמים דתיים, שכאמור מחו על הנציג הפגאני-אלילי, אלא גם מקרב אנשי תרבות חילוניים שמחו על שלילת ה"יהודיות".
בריאיון מאוחר תיאר דנציגר את עמדתו כלפי הוויכוח, תוך התרחקות מן הקבוצה הכנענית: "ההתנגשות הפוליטית שלי עם החברה באה מוקדם.
לא קיבלו אותי בגלל כנעניות, ואני לא הייתי כנעני.
בן של בורגני שהצטרף לשמאל.
[בנימין] תמוז רצה ליישב חשבונות וקרא לעבר שלונסקי: 'מה אתה מביא לכאן את ערבות רוסיה?'.
רק לפני מותו אמר שלונסקי: 'ייתכן שאסלח לדנציגר'.
[...] לא קל היה לשאת את העוינות, גם כשכתבו שאני ילד פלא שעושה אמנות תנ"כית.
אך למזלי היה בית חולים דנציגר, שם יכולתי לאכול ארוחה חמה."
במקביל למשבר יחסיו עם אשתו מריון, הצטרף דנציגר לפלמ"ח, לפלוגה ו', ובילה זמן רב בנסיעות ברחבי הארץ.
הוא אף התגורר זמן מה בקיבוץ גינוסר.
גם בעת שהותו באזור הכנרת המשיך דנציגר ליצור מעט, בשאיפה להגיע אל מרכזו של הממסד האמנותי.
בשנת 1940 הכין מודל לתבליט בשם "הדייג", שהציג דמות פסבדו-הודית של דייג הפורש רשת דייגים.
אולם על רקע התנגדותם של אנשי עין גב ומזכיר הקיבוץ, טדי קולק, להצגת הפסל על המזח של הקיבוץ, הביע דנציגר את מחאתו בכך שהוא וגומפל הטביעו בכנרת כעשרים פסלי גבס שהוצגו בתערוכה של אמנים חובבים.
בכל אותה עת המשיך דנציגר בכיבושיו הרומנטיים.
בזכות מראהו הוא אף לוהק כשחקן ראשי בסרט הקולנוע "בית אבי", שהופק בשנת 1947 על ידי מאיר לוין.
בשנים 1945–1948 התגורר דנציגר לסירוגין בלונדון, בתל אביב ובפריז.
בשנת 1946 הוא ביקר בסטודיו הפריזאי של קונסטנטין ברנקושי, ביקור שאת השפעותיו אפשר יהיה למצוא בהמשך פועלו בתכנון פרויקטים סביבתיים שונים.
בשנת 1947 שימש דנציגר כשליח עליית הנוער בכמה ממדינות אירופה.
בשנת 1948 עבר ללונדון והחל להתבסס מבחינה אישית ואמנותית.
הוא למד תכנון גנים ונוף בבית הספר של אגודת האדריכלים בלונדון והשתתף בכמה תחרויות תכנון, באנגליה ובישראל, אך הצעותיו לא נבחרו למימוש.
לאחר פציעתו במסעותיו, חזר לישראל.
עם שובו לישראל הצטרף דנציגר לפקולטה לארכיטקטורה בטכניון כמרצה לעיצוב תלת-ממדי, וכעבור כשנה קיבל דרגת "מרצה בכיר".
מבחינה אמנותית, הצטרף דנציגר אל קבוצת "אופקים חדשים".
הקבוצה, בהנהגתו של יוסף זריצקי, שאפה ליצור אמנות מודרנית ומופשטת, שנתפסה בעיניהם כ"מערבית" וכסימן לקדמה.
על אף שהעניין המרכזי של הקבוצה היה בציור, היו חברים בקבוצה כמה פסלים כמו דב פייגין, משה שטרנשוס ואף תלמידיו של דנציגר – קוסו אלול ויחיאל שמי.
במסגרת הקבוצה התנסה דנציגר בשיטות פיסול של ריתוך לוחות ברזל ובריקוע.
פסליו מאותה תקופה מתאפיינים, על פי מרדכי עומר, ב"התבססות על קווים נקיים, ממוקדים על ציר מרכזי, אופקי או אנכי, המתייחס לחלל כאל שטח דו-ממדי".
עבודותיו של דנציגר מתקופה זו הוצגו בתערוכות שונות שארגנה הקבוצה וגם כהצעות לעבודות ציבוריות שונות.
בנוף של ראש פינה, לדוגמה, הוצבה אנדרטה לזכר שלמה בן יוסף (1957).
דנציגר בחר להציב מבנה אנכי יצוק בטון, בעל זוויות משולשות, המתנשא לגובה שבעה מטרים.
הוא לא אהב את העבודה שיצר; על פי עדותו של יגאל תומרקין, היה זה המבנה המשולש של האנדרטה שהפך אותה ללא-מוצלחת בעיני דנציגר, בעוד שילוב הנוף והטופוגרפיה כרקע לפסל היה מוצלח בעיניו.
עבודה נוספת שנועדה לחלל ציבורי, "פסל העשור" (1958), הוזמנה עבור "תערוכת העשור" שהתקיימה ב"בנייני האומה" בירושלים.
הפסל הוצג ב"ביתן סולל בונה".
נוסף לפסל זה, קיבל דנציגר בשנה זו הזמנה ציבורית נוספת, גם היא עבור "בנייני האומה".
האדריכל זאב רכטר, מתכנן הבניין, הזמין מדנציגר ומיוסף זריצקי עבודה משותפת בפורמט מלבני ומאורך, שהייתה אמורה להיות משובצת בחזית הבניין.
זריצקי ודנציגר תכננו קומפוזיציה של צורות גאומטריות מופשטות, שעובדו על ידי דנציגר לתבליט פיברגלס תלת-ממדי וצבעוני; עבור התבליט תוכננה תאורה חשמלית.
לאחר הכנת המודל, נזנח הפרויקט.
מודל הפיסול הקונסטרוקטיביסטי שהציעה "אופקים חדשים" לא נתפס על ידי דנציגר כבעל מאפיינים אירופיים ומערביים בלבד, מודל שעליו הצהירה התנועה.
"שפת האמנות המופשטת", כתב, "היא אוניברסלית אך אין להתעלם עם זאת מן ההשפעה המכריעה שיש לתנאים הטבעיים המיוחדים של כל ארץ על אמניה.
אצלנו מתבטאת השפעה זו בשפע האור, בעודף של אור.
אותו אור עצמו שהשפיע בשעתו על הפיסול החתי והאשורי.
האור שלנו דורש פסלים פשוטים וברורים וגדולים אבל לא אילוסטראטיביים.
התגלמות של אלוהים – עלי אדמות." תוכן העבודות הפגין גם הוא שילוב בין הפשטה צורנית לבין-לאומיות, שהתבטאה בבחירת נושאים תנ"כיים כשמות ליצירותיו, כגון "קרני חיטין" (1956), "הסנה הבוער" (1957), "עין גדי" (שנות החמישים) ועוד.
במידה רבה אפיין שילוב זה את עבודותיהם של אמנים רבים חברי התנועה.
בשנת 1958 יצר דנציגר קיר אבן בכניסה לקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, בשיתוף האדריכלים אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני.
הקיר, בגובה 3.5 מטרים ובאורך 7 מטרים, משובץ במוטיבים שאותם לקח דנציגר מפריטי ארכאולוגיה ארץ-ישראלית.
בייחוד בולט מוטיב של ידיים מסוגננות, הלקוחות מאסטלה של מקדש האסטלות הכנעני בתל חצור מן המאה ה-13 לפנה"ס.
החפירות בחצור נערכו בין השנים 1955–1958. ציטוט נוסף הוא מוטיב החרפושית, שאותו לקח דנציגר מחותמת "למלך" מסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
קרבתו של דנציגר לארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק ובנו יגאל ידין, שניהל את החפירות באתר חצור, חשפה אותו לממצאים אלו ואחרים.
הסמלים בתבליט מסודרים בקומפוזיציה שאינה יוצרת מערך סמלי שלם, אלא מציגה אותם כמערך צורני מופשט וחסר היררכיה הבולט על רקע קיר האבן.
הקיר עצמו, שעוצב בשיבוץ אבנים בצורות שונות ובבנייה יבשה (ללא שימוש במלט) הופך להיות שותף מלא ביצירת הקומפוזיציה.
בסוף שנות החמישים ובשנות השישים של המאה ה-20 פיתח דנציגר ביצירתו את מושג "המקום".
בעיצובו של מושג זה הוא משתמש במוטיב הכבש.
האיקונוגרפיה של מוטיב זה מתייחסת הן למוטיב עקדת יצחק והן לתרבות הנוודית-שבטית.
הפסל החשוב הראשון ממוטיב זה הוא פסלו "קרני חיטין", שנוצר בשנת 1955 והוצג בתערוכה של "אופקים חדשים" בשנת 1956. הפסל, ששמו מקשר אותו אל קרני חיטין הגלילית, היווה מקור לקבוצת עבודות דומות בשם "כבשי הנגב" שנוצרו בגדלים שונים.
הפסלים, הנושאים כולם שם זה, נוצרו בשנים 1963–1965. בפסלים אלה מופיע הסמן המובהק הראשון לעיצוב ה"מקום" כקשר שבין האדם לאדמתו.
בסדרת דמויות הכבשים הציג דנציגר לראשונה את הפסל כאלמנט מטונימי היוצא מתוך הנוף והטבע ובעל יכולת לייצג אותו.
"מצאתי", כתב דנציגר על הפסלים, "שיש דמיון צורני בין כבשים, מבנים למגורים וצורות בנוף.
[...] הכבשים שפיסלתי נראים כמכתשים ותעלות וגבעות." שני הכבשים היצוקות ארד נמצאות בתפר שבין אובייקט (כבש) ונוף ובין הזמני לנצחי.
הן נושאות בתוכן את הנוף הנגבי, אולם הן גם מהוות עדות לתרבות שחיה בנוף זה.
ההזדהות של דנציגר עם הנוף יצרה בפסל סמליות אנטי-הירואית, המעמידה במרכזה את הארעיות והנוודות.
עדות מובהקת לקשר אל האדם ניתן למצוא בפסל גבס קטן בשם "היורה והמלקוש" מסוף שנות החמישים, שלא נשמר.
בפסל זה הביא דנציגר לאיחוד בין דימוי הכבש לבין אדם כסמל לאיחוד ולמחזוריות בין הטבע והאדם.
מבחינה אמנותית הדגיש הפסל את השיבה אל מסורת הפיסול הסימבולית-אקספרסיוניסטית הבריטית.
תפיסת הפסל כטופוגרפיה של המקום הפנתה את תשומת לבו של דנציגר אל התרבויות הבדווית והערבית ואל אופי הבנייה שלהן.
הוא חקר את צורת ההתיישבות ואופני הבנייה של הבדווים בנגב והתפעל מהאופן שבו מתפקדים בחלל מבני הפח הזמניים והבנייה השימושית של בורות מים, מובילי מים ומכלאות צאן.
מבנים אלו, שאותם כינה "מבני נוף", שילבו בין פונקציונליות לבין ערכים אסתטיים מודרניים – "פסלי הכבשים הביאו אותי ליצירת מכלאות ומאגרי מים.
בור מים ושוקת בעבדת, שנבנו לפני אלפיים שנה – ועדיין מתפקדים, ולכן הם יפים.
זו התפיסה של האסתטיקה מאז המהפכה התעשייתית".
במבנים מדבריים אלו הוא זיהה "מונומנטליות", כיוון שהם מתפקדים "במקום בו אין לעין נקודת אחיזה, לא קו אופק מוגדר ולא צורה אחרת.".
במידה רבה אפשר הדבר ליצור תפיסה מטאפיזית של המרחב, תפיסה שהייתה, בהיבטים מסוימים, בעלת ממד אוריינטליסטי.
את המונומנטליות בחר דנציגר לתרגם לסדרה של עבודות קטנות ממדים, הנושאות שמות כדוגמת "מכלאה כמוביל מים" או "מוביל מים", כולן משנת 1962. בעבודות אלו שיחזר דנציגר את הארעיות שבאותם "מבני נוף" מקומיים.
המבנים תפקדו כמעין רישום אקספרסיבי ומופשט בחלל.
שמות העבודות, ביחד עם הצבע המוזהב של כמה מהן, הדגישו את תפיסת הנוף המיתית של דנציגר.
מן הנוף אל אדריכלות נוף
החל משנות החמישים המוקדמות התנסה דנציגר באדריכלות נוף בתחרויות ציבוריות.
כבר בעת לימודיו שלח הצעות לתחרויות תכנון שונות.
את התכנון הסביבתי ראה כהמשך ישיר של עבודתו הפיסולית: "למדתי אדריכלות גנים עשר שנים לאחר שכבר סיימתי את לימודי בפיסול ולאחר שגישתי לפיסול התגבשה.
כל האוריינטציה שלי בפיסול הייתה מכוונת כלפי חוץ, כלומר העמדת פסלים בחוץ, בנוף.
הבעיה המרכזית הייתה איך לשלב יצירה לא רק בנוף טבעי, אלא גם בנוף עירוני, ולכך היו השלכות גם בתכנון ובינוי ערים.
אף פעם לא ראיתי הפרדה בין שני הדברים.
אפילו העבודות הקטנות שלי היו למעשה מעין מודלים לפסלים גדולים, כנראה מתוך האוריינטציה הזאת".
התחרות המרכזית הראשונה שבה השתתף דנציגר היא תחרות לעיצוב הר הרצל בירושלים, בשנת 1951. בהצעה, שזכתה במקום השני בתחרות ונעשתה ביחד עם האדריכל יעקב שלגי, עיצב דנציגר את ההר כמבנה של טרסות המתוכננות כמבנה ספירלי.
במרכז תכנון המתחם מופיע קבר הרצל כשהוא נתמך על ידי שני פסלים של נשרים מאבן, ומולו "שופרות סמליים אבסטרקטיים".
על פי מרדכי עומר, תכנון האתר מזכיר את עבודתו של קונסטנטין ברנקושי, בעיקר ב"מקדש המדיטציה".
ההצעה, כמו רובן המכריע של הצעות התכנון שהגיש דנציגר, לא מומשה.
בין ההצעות הבולטות האחרות ניתן למנות את הדגם ל"אנדרטת הנגב" (1956), הצעה לאנדרטה מרכזית במחנה אושוויץ (1959), הצעה לאנדרטה לפורצי הדרך לירושלים (1960) ועוד.
בשנת 1965 השלים דנציגר את הקמתו של הגן בביתה של בת שבע דה רוטשילד בשכונת אפקה בתל אביב.
הבית עצמו תוכנן על ידי האדריכל רם כרמי.
בתכנון הגן השתמש דנציגר במבנים גאומטריים ומופשטים וב"חלוקה של משקלים צורניים בשטח".
בתכנון זה שאף דנציגר להבדיל את הגן מן הבית.
מרכזו של הגן הוא בריכה גדולת ממדים שסביבה מפוזרים אלמנטים שונים ומחיצות, הבנויים בצורות גאומטריות שונות, ויוצרים פינות בשטחו של הגן.
אחד האלמנטים הבולטים בגן הוא קיר של אבנים מדורגות היצוקות מבטון.
האבנים, המונחות זו על זו ללא חיבור, משמשות כקיר תמיכה חיצוני לגן, אך יועדו גם לשימוש הנופשים בגן כמעין מדרגות או מושבים לצד הבריכה.
"דומני שבגן שלנו", כותב דנציגר, "המתייחס לפני המים כאל עובדה בעלת משמעות חזקה ביותר, ניתן תוקף לאלמנטים הצורניים שנבנו בו, אלמנטים טרומיים, אמנם, אך חסרי אופי תעשייתי וסטנדרטי".
"הצלחתו של הגן", הוא מוסיף, "נמדדת בראש ובראשונה בכושרו לשרת את האדם.
דומני שהגן באפקה משיג מטרה זו, ועם זאת הוא יוצר מערכת אחרת של ערכים." בשנת 2004 נהרסו הבית והגן לשם בנייתו של מבנה חדש.
מצב המבנים הפיסוליים בגן היה, על פי מרדכי עומר, בכי רע ונעשה ניסיון להעתיק אותם אל שטח באוניברסיטת תל אביב, אולם הם נהרסו לפני שמאמצים אלו הגיעו לכדי מימוש.
באיקונוגרפיה של פסל הפליז המופשט "מלך הרועים" (1964–1966), חזר דנציגר אל מוטיב הכבשים ואל "חגיגות גז הצאן" שנערכו בשנות הארבעים ב"מערת גדעון" שליד מעין חרוד.
הפסל יועד לגן האמנות ע"ש בילי רוז במוזיאון ישראל שעיצב האמן האמריקאי-יפני איסאמו נגוצ'י, במקור תוכנן להיות פסל ענק בגובה 17 או 27 מטר, אולם עם מותו של בילי רוז נגנז הרעיון לבנות את הפסל בגודל הענק, והוא נוצר בגרסה מוקטנת.
בפסל יצר דנציגר מעין מטה רועים דמוי טוטם, שבראשו דיסקית גדולה.
אלמנטים של צינורות מעוקלים מאזכרים את קרני האיל או הכבש.
בשנת 1967 הכין דנציגר דיוקן של זאב ז'בוטינסקי כהזמנה עבור בניין מצודת זאב בתל אביב.
בדיוקן זה בחר לעצב את ראשו של המנהיג הרוויזיוניסטי בתבליט יצוק בברונזה העשוי מקווים טופוגרפיים, כאילו פני המנהיג הם פניה של הארץ עצמה.
בשנת 1968 מונה דנציגר לפרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, שם כבר לימד כמה שנים קורסים בעיצוב.
הוא אף העתיק את מגוריו לדירה חיפאית על רכס הכרמל.
עבור חזית בית הכנסת שבטכניון הוא יצר בשנת 1969 את פסלו "חושן", שבסופו של דבר לא הוצב במקום שלו יועד.
הפסל עוצב כעיבוד מודרניסטי של נושא מטאפיזי.
החושן מן הפולחן היהודי הועתק בעבודה זו אל מבנה מופשט, עשוי פליז מוזהב, אשר משחקי התאורה שבו יוצרים, על פי מרדכי עומר, "מתח בין הסטטי לדינאמי, הנראה כמשתקף, מחזיר את הצופה למקור הפולחני-דתי של 'חושן המשפט' (שמות כ"ח, 29)".
בשנת 1975 הציע דנציגר גרסה גדולה של הפסל עבור אוניברסיטת בן-גוריון, אולם גם הצעה זו לא התממשה.
באוגוסט 1970 נסע דנציגר לביקור בגרמניה כיועץ ל"בצלאל" ובהזמנת הממשלה הגרמנית.
באחד מבתי-הספר לאמנות שבהם ביקר פגש את האמן יוזף בויס (Joseph Beuys), מן האמנים הבולטים במחצית השנייה של המאה העשרים.
בויס, שהיה ידוע בתפיסותיו ההוליסטיות את האמנות, תפיסות שניסו להציע דרך לשינוי חברתי דרך המדיום האמנותי, מצא שפה משותפת עם דנציגר, שהיה עסוק בשנים אלו בפיתוחן של תפיסות אקולוגיות דומות.
בעקבות המפגש אף הסכים בויס להגיע ל"בצלאל" וללמד שם, אולם הזמנה זו לא יצאה אל הפועל בשל מלחמת יום הכיפורים.
תחושתו של דנציגר כי יש לשקם ולפייס את מערכת היחסים הפגועה בין האדם לסביבתו הובילה לתכנון פרויקטים סביבתיים המשלבים שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות.
בשנת 1971 הציג דנציגר את העבודה "נוף תלוי" בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "מושג + אינפורמציה", שאותה אצר יונה פישר במוזיאון ישראל.
העבודה הורכבה מבד תלוי ועליו תערובת של צבעים, אמולסיה פלסטית, סיבי צלולוזה ודשן כימי, שעליו גידל דנציגר עשב בעזרת מערכת תאורה והשקייה.
לצד הבד הוקרנו שקופיות המציגות פגיעה בטבע על ידי התיעוש המודרני.
בתצוגה זו שאף דנציגר ליצור יחידה אקולוגית המתקיימת כ"אמנות" וכ"טבע" בה בעת.
את "תיקון" הנוף כמעשה אמנותי פיתח דנציגר בפרויקט "פרויקט שיקום מחצבת נשר", בשיפוליו המערביים של הכרמל.
בפרויקט זה התנהל שיתוף פעולה בין דנציגר האמן לבין מדענים כגון האקולוג זאב נאווה וחוקר הקרקע יוסף מורין.
בפרויקט, שלא הגיע אל סיומו מעולם, ניסו ליצור מתוך שאריות המחצבה סביבה חדשה באמצעים טכנולוגים ואקולוגיים שונים.
"אין להחזיר את הטבע למצבו הקודם.
צריך למצוא שיטה להשתמש בטבע מחדש שנוצר כחומר לתפיסה כוללת חדשה".
לאחר השלב הראשון של הפרויקט הוצגו בשנת 1972 מאמצי השיקום כתערוכה במוזיאון ישראל.
פסלו "עקלתון" (1975) היה אחד הפרויקטים הבודדים שהצליח דנציגר להציב במרחב הציבורי.
"עקלתון", שהוצב בפארק הירקון בתל אביב, נבנה כחומת בטון מתפתלת.
הפסל, שצבעו הלבן הבוהק מזכיר משהו מן הקברים הפולחניים שעניינו את דנציגר, מתפקד כיצירה מופשטת שהאור הנופל עליה משנה את צורתה ללא הפסק.
הצללים מודגשים על ידי משחקי הגבהים שבחומה ובניגוד שבין צבעה הלבן לבין הדשא.
בשנת 1977 נערך בגולן טקס נטיעה של 350 שתילי עץ אלון כחלל הנצחה לחללי סיירת אגוז.
דנציגר, ששימש כשופט ב"תחרות לתכנון ועיצוב אתר הנצחה לחללי הסיירת הצפונית", הציע כי במקום אנדרטה יושם הדגש על הנוף עצמו ועל יצירת אתר בעל "משמעות" החורגת מן הפונקציונליות של אתר הנצחה.
"הרגשנו שכל סטרוקטורה ורטיקלית מעוצבת כפסל, ואפילו פסל מרשים ביותר, לא תוכל לעמוד בתחרות עם הרכס.
כשהתחלנו לעלות בשטח גילינו כי סלעים, שנראו מרחוק כטקסטורה, הם בעלי תוקף ואופי מיוחד במינו".
תפיסה זו נבעה מחקירה של אתרי פולחן בדואיים ופלסטיניים בארץ ישראל, אתרים שבהם משמשים העצים הן כסממן לצד קברי קדושים והן כמוקד פולחני, עליו תולים "בדים צבעוניים מבהיקים בכחול ובירוק תלויים על אלונים [...] מתוך צורך נפשי יוצאים אנשים לתלות בדים אלה, יוצאים לבקש משאלה".
עדות מוקדמת לאחד ממקורות תפיסה זו בתהליך יצירתו של דנציגר ניתן למצוא בחורשת האלונים ב"סג'את אל-ארבעין" ("חורשת הארבעים") על הכרמל, המוקדשת לארבעים גיבורים ערביים, ואשר הוצעה על ידו כמקום מתאים להקמת אתר הנצחה לחללי חיל התותחנים.
בטקס הנטיעה שנערך בט"ו בשבט השתתפו אנשי הסיירת, בני המשפחות וכן אמנים שונים כגון זריצקי ואביגדור סטימצקי.
בשנת 1973 התחיל דנציגר לאסוף חומרים לספר שיתעד את יצירתו.
במסגרת ההכנות לספר תיעד את מקומות הפולחן הארכאולוגיים והעכשוויים בישראל, מקומות שהפכו למקור השראה החל מתחילת שנות השבעים.
הספר – "מקום" – יצא לאור בשנת 1982, לאחר מותו של דנציגר, והציג צילומים של אתרים אלו לצד פסליו של דנציגר, תרגילי עיצוב וסקיצות לעבודות ולרעיונות אקולוגיים, שהוצגו כ"פיסול" בעל ערכים של אמנות מופשטת, כגון פעולות ל"אגירת מי גשמים" וכדומה.
אחד המקומות המתועדים בספר הוא בוסתן כיאט בנחל שיח בחיפה, שנבנה על ידי עזיז ח'יאט בשנת 1936. במסגרת שיעוריו בטכניון יצר דנציגר, ביחד עם סטודנטים, התנסויות בעיצוב, לצד טיפול ותחזוקה של הבוסתן.
בשנת 1937 פגש דנציגר את מריון אדי בבית הספר סלייד.
משפחתו של דנציגר התנגדה תחילה לקשריו עם מריון, בת נוצרייה לאם מוסלמית, אולם הסיבה שבגללה חזר דנציגר לבדו לארץ ישראל בשנת 1938 הייתה שמריון לא הצליחה לקבל אישור הגירה לארץ.
מריון הגיעה בהמשך לארץ ישראל, לאחר שבני הזוג נישאו.
במשפחה היא זכתה לכינוי "הנסיכה הבורמזית".
בתל אביב, למרות נישואיו עם מריון, נפגש דנציגר גם עם צעירות יהודיות רבות שנמשכו אל יופיו.
בנימין תמוז סיפר כי "יפהפיות תל אביב של הימים ההם היו באות אל החצר מפני ששמע הגבר המקסים הגיע אל אוזניהן, והיפהפיות הללו חדרו גם אל הסטודיו שלנו, והפעם כמודלים, ובלבד שתהיינה בחברתו...
לנו היו מודלים בחינם וככל שרצינו ויותר מזה".
מאחת מאותן נשים, תהילה קצמן, נולדה בשנת 1940 תמר, בתו של דנציגר שגדלה במשפחה מאמצת.
בנם של דנציגר ומריון, ג'רמי, נולד ב-1947 ולאחר לידתו שבה מריון לאנגליה.
בשנת 1954 נשא לאישה את סוניה, רעייתו השנייה, שאותה פגש כמה שנים קודם לכן.
הוא קיבל על עצמו עבודה כמעצב של מערה תיירותית בחבל קנט, בעיר צ'יזלהרסט שבאנגליה.
בזמן העבודות התמוטטה תקרת המערה ודנציגר נקבר תחתיה.
בעקבות מאורע זה, בשנת 1955, חזר דנציגר לישראל לאחר תקופת אשפוז ארוכה בבית חולים אנגלי.
מאשתו סוניה נולדו לו שני ילדים, נורית דנציגר-רכס, בוגרת בצלאל במחלקה לקרמיקה, ומטפלת באמנות, ואמנון דנציגר.
ב-11 ביולי 1977 נהרג דנציגר בתאונת דרכים ליד רמלה בעת שהיה בדרכו מירושלים.
דבר מותו פורסם רק למחרת.
נטמן במתחם בתי הקברות בחיפה.
בתו, תמר דנציגר, הייתה נשואה למרדכי קידר ("האסיר X").
אחיינו הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר, יורם דנציגר.
הפיסול הארץ-ישראלי, מתקופתו של בוריס שץ ועד שנות ה-40 של המאה ה-20, זכה למעמד שולי, באופן יחסי, בתרבות היישוב העברי הצעיר.
רוב האמנים רכשו את אמנותם באירופה ובעיקר בגרמניה.
תערוכת פיסול כללית, לשם דוגמה, הוצגה בחיפה רק בשנת 1958. גם תערוכות יחיד הוצגו במשורה.
תערוכות היחיד המעטות הציגו את יצירתם של זאב בן-צבי (1932), בתיה לישנסקי (1933) וחנה אורלוף (1935).
היצירות הפיסוליות שנוצרו בארץ ישראל הציגו נושאים ציוניים ומן היהדות ששולבו במסורת פיסול אירופית-מודרניסטית.
בעיני בני דורו של דנציגר נתפסה יצירתו הפיסולית המוקדמת כהמשך של יצירתם של הפסלים אברהם מלניקוב וזאב בן-צבי.
דמויותיו ה"מזרחיות" נתפסו כחיפוש אחר הזהות התנ"כית האבודה.
"ארץ ישראל החדשה ושבי-ציון בני גלויות שונות", כתב מבקר האמנות חיים גמזו, "בעיקר אלה שמוצאם מתימן וערב ענינוהו במיוחד.
אך יותר מכל הדריכוהו ממנוחה החיים הקמאיים המפכים בסיפורי המקרא".
הלאומיות החדשה שהציעה אמנותו ה"כנענית" של דנציגר, לאומיות אנטי-אירופית ומלאת חושניות ואקזוטיקה מזרחית, שיקפה את תודעתם של רבים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל.
הדים לתפיסה זו ניתן למצוא גם בכתיבתו המחקרית הענפה של מרדכי עומר על יצירתו של דנציגר בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20. עומר מרבה להתמקד בניתוח האיקונוגרפיה של יצירתו מתוך מגמה להדגיש את האלמנטים ה"פרימיטיביים" שבמרכז דמותו של דנציגר כ"כנעני".
חוקר האמנות גדעון עפרת מציג את הפיסול הקונסטרוקטיביסטי של דנציגר כחלק ממהלך דיאלקטי של האמנות הישראלית, מהלך הנע בין חילון ופגאניות.
תפיסה שונה, ביקורתית יותר, הניחה שרה ברייטברג-סמל במאמרה "דלות החומר כאיכות באמנות ישראלית" (1986) ו"אגריפס נגד נמרוד" (1988).
ברייטברג מציגה עמדה המסתייגת מתפיסתו הקאנונית של "נמרוד" כמייצג בלעדי של הלאומיות העברית ומנסה לאפיין את ה"כנעניות" שבעבודתו המאוחרת של דנציגר כתפיסה "אנטי-יהודית".
היא טוענת כי יצירתו מציעה מטמורפוזה של חומרים צורות ומוטיבים הנושאת אופי "קמאי".
פן זה התקיים, על פי ברייטברג-סמל, במקביל לצד מודרניסטי ופורמליסטי.
ביקורת רבה הושמעה נגד יצירתו המאוחרת של דנציגר.
עבודותיו האקולוגיות ניסו לשקם מחדש את היחס שבין האדם לטבע, אבל הן התקבלו בתגובות מעורבות.
בעיני חלק מן האמנים הצעירים של שנות השבעים של המאה ה-20 הן נתפסו כחיקוי לא מוצלח של עבודות אדמה וסביבה אמריקאיות.
לעומתם, אמנים אחרים, בהם משה גרשוני ומיכה אולמן, יצרו בהשראתו ובעידודו עבודות מיצג סביבתיות.
ירידת קרנה של אמנות הפיסול הקלאסית לטובת מדיה חדשות כגון מיצג ווידאו ארט עמעמה את השפעתו של דנציגר על האמנים החל משנות התשעים של המאה ה-20. עם זאת, ליצירתו "נמרוד" נשאר עדיין מעמד כמעט קאנוני.
את השפעתה ניתן למצוא, למשל, בצילום ללא כותרת של עדי נס המציג נער מזרחי ועל כתפו בז.
צילום זה כונה בידי המבקרים "נמרוד".
עבודה נוספת של הציירת אפרת גלנור – "עין לנמרוד צופייה" (2002) – הציגה את דימוי הפסל, תוך ביקורת על מעמדו הקאנוני, בסגנון המשלב את אמנות הפופ עם אמנות "בצלאל".
1923–1925 בית-הספר הפרטי לחינוך פרוגרסיבי, בהנהלתה של דבורה קלן
1925 בצלאל, שיעורים פרטיים בהדרכת זהרה שץ
1926–1929 הגימנסיה העברית רחביה, השוכנת תחילה בשכונת הבוכרים ואחר כך ברחביה
1930–1932 גימנסיה הרצליה, לימודי התנ"ך וההיסטוריה
1934–1937 פיסול עם הפסל ג'רארד, בית-הספר סלייד לאמנות, אוניברסיטת לונדון
1951–1952 תכנון גנים ונוף, בית-הספר של אגודת הארכיטקטים (א.א.), לונדון
1955 עיצוב תלת-ממדי, פקולטה לאדריכלות בטכניון, חיפה
1945 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב (על הפסל "הקורבן")
1958 – פרס מועדון "מילוא", תל אביב; פרס אנדרטת קריית אונו
1968 – פרס ישראל לפיסול
1969 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים.
"נמרוד" (1939) מוזיאון ישראל, ירושלים.
"שבזיה" (1939), אוסף הפניקס חברה לביטוח.
"הסנה הבוער" (1957), אוסף מוזיאון חיפה לאמנות.
"כבשי הנגב" (1963), אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
"עקלתון" (1975), פארק הירקון, תל אביב.עיצוב נוף
1965 – גן לבית בת שבע דה רוטשילד באפקה (נהרס; אדריכלים: דב כרמי, צבי מלצר, רם כרמי)
1971 – פרויקט שיקום מחצבת נשר (לא הושלם)
1977 – אתר הנצחה לחללי סיירת אגוז
1957 אנדרטה לזכר שלמה בן-יוסף, ראש פינה
1958 קיר עשוי אבן מסותתת שמגולפים בה סמלים מתקופת מלכות יהודה בכניסה לאוניברסיטה העברית, קמפוס גבעת-רם, ירושלים
1962 "לנופלים", ברזל מולחם בגובה 2.6 מטר, אנדרטה יד לבנים, חולון
1967 דיוקנו המונומנטלי של זאב ז'בוטינסקי, מצודת זאב, תל אביב
1969 "אנדרטה לחלוצי העלייה ה"בלתי-ליגאלית", כניסה למוזיאון ההעפלה וחיל הים, חיפה
1975 "עקלתון", פיסול נוף לבן, מוקם בהזמנת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, פארק הירקון, תל אביב
הרב יצחק דוד גרוסמן (נולד בי"ט באלול ה'תש"ו, 15 בספטמבר 1946) הוא רב ישראלי, רב העיר מגדל העמק וחבר מועצת הרבנות הראשית.
מייסד ונשיא רשת מוסדות החינוך "מגדל אור" והעומד בראש "מפעלות הרב גרוסמן".
עוסק רבות בחזרה בתשובה וחינוך נוער בסיכון, רווחה ונושאים חברתיים.
זוכה פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשס"ד (2004) לצד אות עיטור הנשיא, מגן הסובלנות.
נולד בירושלים לגוטא פערל והרב ישראל גרוסמן, ראש ישיבת תומכי תמימים חב"ד ליובאוויטש בלוד ובכפר חב"ד ופינסק קרלין.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ובהמשך, בישיבת סלבודקה שבבני ברק ובישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת תשכ"ו (1966) הוסמך לרבנות, בתשכ"ז 1967 התחתן עם אסתר בת הרב דוב בעריש רוזנברג משפיע בשיכון חב"ד לוד, ב-תשכ"ח 1968 עבר לגור במגדל העמק, בשליחותו של האדמו"ר מלעלוב רבי משה מרדכי בידרמן, ויחד עם בנו הרב אברהם שלמה בידרמן (לימים האדמו"ר מלעלוב), החלו בפעילות חינוכית ותורנית ענפה.
ב-1970 התמנה לרב העיר מגדל העמק.
מאז, פעל בקרב הצעירים שהתדרדרו לפשע וסמים והיה נכנס אליהם לדיסקוטקים ומועדונים ומבקרם בבתי הסוהר וכמו כן פעל לפתוח בתוך שירות בתי הסוהר אגף דתי, שבו האסירים יוכלו לעבוד על צמיחתם האישית והשיקום שלהם, באותה תקופה הרב גרוסמן היה מכונה "רב הדיסקוטקים" ו"רב האסירים"
בשנת תשל"ב 1972 החל להקים את רשת מוסדות החינוך "מגדל אור", ללימוד תורה והשכלה באזורי מצוקה.
18 חניכים היו במחזור הראשון ועם השנים היא גדלה במהירות, ומונה כיום אלפי חניכים.
בין השנים תשנ"א-תשנ"ה 1991–1995, הרב גרוסמן פעל גם בקליטת עלייה, ותרם להבאת היהודים העולים מברית המועצות לשעבר והעולים מאתיופיה, מצרפת ומתימן וקלט עולים במוסדות החינוך שהקים.
בין יתר פעילותו בתחום קליטת העלייה, הקים במגדל העמק מדרשה לבנים בשם מדרשת הגליל, וכן אולפנה לבנות ומקום הנותן השכלה גבוהה לנוער עולה מברית המועצות, ובית ספר יסודי בשם מחשבה.
רשת החינוך שהקים פעילה אף מחוץ לגבולות ישראל, ולה סניפים בפטרבורג ובמוסקבה.
בתשס"ב 2002 גרוסמן הקים במגדל העמק תיכון לבנות, מרשת בית יעקב, בשם "שלהבת".
בתשס"ג 2003 הקים גרוסמן את תנועת הנוער "אור ישראלי" המרכזת כ-9,000 בני נוער בלמעלה מ-130 סניפים ברחבי הארץ.
בתשע"א 2011 הרב גרוסמן הקים מרכז אקדמי לקהילה החרדית הממוקם בגן יבנה תחת השם "הקמפוס החרדי למצוינות".
בתשע"ב 2012, הקים כפר נוער חינוכי-טיפולי, כפר זוהרים, המציע בית חם והכוונה לחיים עבור בני נוער נושר בציבור החרדי.
לימינו בהנהלת המוסדות וענייני הציבור עומד אחיו, הרב זלמן גרוסמן.
בשנת תשס"ג 2003 התבקש הרב גרוסמן על ידי רבנים רבים להתמודד על תפקיד הרב הראשי לישראל, אך אביו, הרב ישראל גרוסמן אסר זאת עליו, האב והבן הופיעו יחדיו לפני הרב יוסף שלום אלישיב שהורה לבן לציית לאב במקרה הזה.
לאחר פטירת אביו אמר בראיון ב-2011 כי אינו פוסל התמודדות עתידית לתפקיד.
עם הגיעו לגיל 70 בספטמבר 2016 – המהווה את הגיל המרבי למינוי – הפכה האפשרות הזו לבלתי אפשרית מבחינה חוקית.
בשנת 2004 הקליט הרב שמואל שפירו את השיר "אהבת ישראל" אשר הוקדש לרב גרוסמן (באותם ימים כיהן שפירו כחזן בית הכנסת במגדל העמק) לרגל זכייתו בפרס ישראל.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2008, הוא נבחר למועצת הרבנות הראשית.
הוא זכה ל-76 קולות מתוך 144, השני מבין המועמדים האשכנזים.
החל משנת 2015 משמש הרב גרוסמן כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
הרב גרוסמן נשוי לאסתר ולהם חמישה ילדים.
חתנו, הרב שמואל הניג, מחבר הספר "משה איש האלוקים" על האדמו"ר מלעלוב, ו"גדול בישראל" על הרב ישראל גרוסמן.
חתנו, הרב חיים מאיר גנץ, ראש כולל בבני ברק.
חתנו, הרב שלמה נחשוני, דיין וראש כולל תורת המשפט בירושלים.
חתנו, הרב דוב חיימסון ראש כולל מגדל אור מגדל העמק.
בנו, הרב שניאור זלמן גרוסמן, ירושלים.
פעילותו של הרב גרוסמן בתחום החינוך והחברה זכתה להכרה ולהוקרה, והוא זכה בפרסים רבים.
בשנת תש"מ 1980, הרב גרוסמן קיבל את פרס "אבי האסירים" על שם רבי אריה לוין.
בשנת תשמ"ג 1983, הרב גרוסמן קיבל את פרס "אהבת ישראל" שהוענק לו על ידי נשיא המדינה, חיים הרצוג, וראש הממשלה, מנחם בגין.
בשנת תשמ"ח 1988, הרב גרוסמן קיבל תעודת הוקרה מעמותת הצנחנים משחררי ירושלים.
בשנת תשנ"א 1991, הרב גרוסמן קיבל את "מגן הסובלנות" מיו"ר הכנסת.
בשנת תשנ"ד 1994, הרב גרוסמן קיבל תואר "דוקטור לשם כבוד" מ"ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק.
בשנת תשס"ד 2004, הרב גרוסמן קיבל את "פרס ישראל" על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת תשס"ו 2006, הרב גרוסמן קיבל תואר "דוקטור לשם כבוד" מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת תשס"ח 2008, הרב גרוסמן הדליק את המשואה הראשונה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל בין יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ליום העצמאות.
בשנת תשס"ח 2008, הרב גרוסמן קיבל אות "יקיר הגליל" לציון פועלו בתחום החינוך והרווחה במעמד נשיא המדינה, שמעון פרס, נציגי ממשלה ומכובדים אחרים.
בשנת תשס"ט 2009, הרב גרוסמן קיבל את הפרס היוקרתי – איש השנה ההומני של המוסד האמריקאי Caring Institute.
בשנת תשע"ד 2014, הוענק לרב גרוסמן אות "עיטור נשיא מדינת ישראל" על ידי נשיא המדינה שמעון פרס.
יצחק הירשברג (23 באפריל 1907, ראדום – 21 במרץ 1978, תל אביב) היה מורה ומתרגם ישראלי.
הירשברג נולד בעיר ראדום שבפולין למשפחת סוחרים ציונית.
סבו מצד אמו, אליעזר טרייסטמן, היה רב העיר ראדום (ומ-1912 רב העיר לודז'), וכבודו היה גדול לא רק בקרב היהודים אלא גם בקרב הפולנים, עד כדי כך, שמפקד המשטרה המקומי נתן לו היתר מיוחד לשאת אקדח.
בשנת 1911, בהיותו בן ארבע, עברה המשפחה ללודז', שם למד בחדר ואחר כך בגימנסיה העברית, שם רכש השכלה הומניסטית, שכללה גם לטינית ויוונית עתיקה, נוסף לעברית.
כשהיה בן תשע מתה אמו ממחלת הסוכרת.
כשנה אחר כך נשא אביו אישה שנייה, שילדה לו עוד בת, לוטי, אחות ליצחק ולאחיו יוסף, שהיה צעיר ממנו בארבע שנים.
בפסח של שנת 1925 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
הירשברג נרשם סמוך לעלייתו לאוניברסיטה העברית, שנפתחה באותו זמן בהר הצופים בירושלים, ללמוד מדעי הרוח ומדעי הטבע במקביל.
לפרנסתו נתן שיעורים פרטיים בעברית, ובין תלמידיו הייתה נחמה לבית גרובשטיין, אותה נשא לאישה בשנת 1935.
לאחר נישואיהם עברו בני הזוג לצמחונות מתוך הכרה הומנית, בתקופה שהדבר נתפס כמעשה תמהוני ובלתי מקובל והיה כרוך במאבקים בלתי פוסקים, בייחוד בכל הנוגע לגידול ילדים.
הירשברג לא הטיף לצמחונות, אבל עצם מעמדו כמורה ומחנך הציב אותו כדגם חיקוי לרבים.
בני הזוג התמידו בצמחונות עד יומם האחרון.
בשנת 1935 הקימו הירשברג ואשתו, שהייתה מורה לתנ"ך ולספרות, את גימנסיון ערב, בית ספר תיכון לנוער עובד ולומד בתל אביב.
לזוג נולדו שני ילדים, יהואש הירשברג, שהיה פרופסור בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית, ושלומית קדם, מתרגמת ועורכת.
הירשברג התגורר בתל אביב, מאז עלותו ארצה.
הירשברג ניהל את גימנסיון ערב משנת 1935 עד ערב מלחמת העצמאות, כשרוב התלמידים, התגייסו לארגון "ההגנה" ואחר כך לצבא והגימנסיה התרוקנה.
בהמשך עבד בבתי ספר תיכוניים שונים, ביניהם גימנסיה מונטיפיורי, ובמקביל קיבל בביתו תלמידים ותלמידים לשעבר, הן לשיעורים פרטיים והן לייעוץ ולשיחות.
דלתו הייתה פתוחה תמיד, ותלמידים מילאו את הבית בשעות שונות ומשונות.
קשריו עם תלמידי עבר לא ניתקו וגם שנים לאחר סיום לימודיהם שמרו איתו על קשר, שלחו עבודות מאסטר ודוקטורט, הביאו בני ובנות-זוג להיכרות והתייעצו בכל נושא.
בשנת 1960 הקים את בית הספר לאמנויות רננים בתל אביב, תחילה כבית ספר למוזיקה ובהמשך גם לציור, דרמה ומחול.
"רננים" פעל במשך 15 שנים, חלקן בתנאים קשים ביותר ובמאבק בלתי פוסק, והוציא מתוכו תלמידים שעשו שם בתחומי האמנות השונים.
מלבד היותו המנהל, מילא הירשברג לא פעם את מקומם של מורים במקצועות שונים, ביניהם מתמטיקה, פיזיקה, לשון, תנ"ך והיסטוריה.
בשנת 1975 נסגר "רננים" בשל קשיי מימון וכן בשל גילו ובריאותו של הירשברג.
במקביל להוראה ולניהול פדגוגי, עסק הירשברג בתרגום, בעיקר להוצאות הספרים "בקר" ו"עדית".
הוא תרגם ספרי מוזיקה רבים, רומנים היסטוריים משל שטפן צווייג, "דזירה" מאת אנמרי סלינקו, מספרי ויקי באום וקרל מאי, סיפורים קצרים של תומאס מאן ועוד.
הוא היה מוזיקאי מסור ונלהב, שהחזיק ברשותו אוסף תקליטים מן הגדולים, ואולי הגדול ביותר, בישראל של שנות החמישים.
במשך שנים רבות, בשנות ה-50 וה-60, קיים בביתו חוג מוזיקלי בשבת אחר הצהרים.
במסגרת זאת השמיע לבאים מוזיקה מעל גבי תקליטים, בצירוף הסברים ואף חידון מוזיקלי, בהשתתפותו הפעילה של בנו יהואש.
החוג המוזיקלי הזה נתן אפשרות, לפעמים היחידה, לרבים מן הבאים להאזין למוזיקה בביצועים מעולים מעל גבי גרמופון משובח, ובכלל זה המוזיקה של וגנר.
הירשברג היה גם חובב תיאטרון נלהב, ובצעירותו שיחק בתיאטרון חובבים.
בשנות ה-40 שימש מבקר ספרות ותיאטרון בעיתון "קול העם", ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית, אך מעולם לא היה חבר מפלגה, אף כי דגל בסוציאליזם, בד בבד עם היותו ציוני מסור כל ימי חייו.
בשנת 1953, אחרי משפט הרופאים ומות סטלין, עזב את עבודתו ב"קול העם" וניתק כל קשר עם המפלגה הקומוניסטית ורעיונותיה.
הירשברג תרגם לעברית מהשפות גרמנית, צרפתית ואנגלית.
ספרים על מוזיקה ועל מוזיקאים
רבגוניותה של המוזיקה מאת ליאונרד ברנשטיין, הוצאת רשפים, 1973
בטהובן, מאת פאול בקר, הוצאת בקר
מוצרט אפיו ויצירתו, מאת אלפרד איינשטיין, הוצאת עידית, 1957
באך, מאת אלברט שווייצר, הוצאת עידית, 1955, מהדורה מחודשת בהוצאת חותם-תרבות, מאי 2010, כוללת פתח דבר מאת פרופסור יהואש הירשברג
אלבאן ברג מאת האנס רדליך, הוצאת עידית, 1958
שוברט מאת אלפרד איינשטיין, הוצאת עידית, 1961
תולדות המוזיקה בעולם מאת קורט פאהלן, הוצאת ניב (אורל-פוסלי, שווייץ)
פושה, מאת שטפן צווייג, בהוצאת בקר, 1950
מגלאן מאת שטפן צווייג, בהוצאת בקר, 1951
לבו של ביירון מאת אנדרה מורואה, הוצאת בקר, 1951
דזירה מאת אנמרי סלינקו, הוצאת עידית
ד'ישראלי (לורד ביקונספילד) מאת אנדרה מורואה, הוצאת בקר/סדרת "פנינים", 1951
מלון שנחאי מאת ויקי באום, הוצאת עידית
הקריירה של דוריס הארט, מאת ויקי באום, הוצאת עידית
הגברת הקטנה של הבית הגדול, מאת ג'ק לונדון
יד הנפץ, מאת קרל מאי
המטמון באגם הכסף מאת קרל מאי
וינטו ויד הנפץ, מאת קרל מאי
משתה בלשאצאר, מאת טדיאוש ברזה, הוצאת מדע וחיים, 1955
תומאס מאן, מבחר סיפורים, הוצאת עידית
יצחק (איצ'ה) דרוקר (נולד ב-3 ביוני 1947) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
דרוקר נולד בגרמניה בשנת 1947 ועלה לישראל עם הוריו בזמן הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
הוא החל לשחק בקבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה כבר בגיל שמונה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בשנת 1964, כשהיה בן 17, במחזור הסיום של העונה מול בני יהודה (2:6).
בשנת 1966 הוזמן לנבחרת הנוער של ישראל והיה ממצטייני הנבחרת שזכתה בשני גביעים באליפות אסיה שהתקיימה בתאילנד ובפיליפינים, כשלצידו שיחקו יצחק ויסוקר, דוד פרימו, גיורא שפיגל, מרדכי שפיגלר, יצחק אנגלנדר, משה רומנו ושמואל רוזנטל, באימונם של עמנואל שפר ומילובן צ'יריץ'.
הצטיינותו בנבחרת הנוער הביאה להחלטת מאמן הנבחרת היוגוסלבי צ'יריץ לצרף אותו לסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל.
החל משנת 1966 ערך 18 הופעות במדי נבחרת ישראל.
בשנת 1970 נופה מהנבחרת על ידי המאמן עמנואל שפר בגלל עבירת משמעת: הוא הגיע מחובק עם שתי נשים לחדר האוכל בשפיים.
לאחר מכן הסתבך עם מאמן קבוצתו, הפועל פתח תקווה, היוגוסלבי מילובאן באלין, שסילק אותו ממשחק אימון נגד קבוצת הנוער בגלל משחק נוקשה.
בעקבות המקרה עזב דרוקר את קבוצת נעוריו לאחר חמש עונות בשורותיה, ועבר לקבוצת שמשון תל אביב, אותה אימן חברו נחום סטלמך.
דרוקר שיחק שלוש שנים בקבוצת שמשון תל אביב, אשר סידרה לו גם מקום עבודה מסודר בעיתון "ידיעות אחרונות".