tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברת התעופה הוקמה על ידי ממשלת איי סיישל ב-15 בספטמבר 1977, בעקבות מיזוג אייר מהאי ואינטר אילנד איירוויז, חברת התעופה החלה להפעיל טיסות בינלאומיות החל משנת 1983 לפרנקפורט וללונדון.
בחודש פברואר 2012 השקיעה חברת הדגל של איחוד האמירויות הערביות, איתיחאד איירווייז, 45 מיליון דולר באייר סיישל בתמורה ל-40% ממניות חברת התעופה.
לאחר שנתיים של פעילות בהפסדים כספיים, החליטה אייר סיישל על ארגון מחדש על מנת להחזיר רווחים.
חברת התעופה החלה בשותפות קוד עם איתיחאד איירווייז והחלה בהפעלת טיסות ישירות לאבו דאבי ובכך חוברה לרשת היעדים הבינלאומיים של החברה.
השותפות עם איתיחאד איירוויז (EAP)
ברית איתיחאד איירווייז היא שותפות קוד בין חברות תעופה הכוללת את: אליטליה, אייר סרביה ואייר סיישל.
בשילוב רשת של מעל 250 יעדים ברחבי יבשות 6 מספק גישה קלה וגמישה יותר לטיסות בין יעדים עבור הנוסעים.
צי מטוסי חברת אייר סיישל נכון לאוגוסט 2022
+ צי מטוסי אייר סיישלכלי טיסבשירותבהזמנהנוסעיםהערותJYסה"כאיירבוס A320neo2—12156168DHC-6 סדרה 400 טווין אוטר5—–1919סה"כ7
מחלקת עסקים- מחלקת העסקים מופעלת בטיסות הבינלאומיות של החברה במטוסי ה-איירבוס A320. מחלקת העסקים מציעה מושב הנהפך למיטה עם מסך טלוויזיה 10.4 אינץ', שקע חשמל וחיבור USB.
בנוסף מציעה המחלקה מאכלים מקומיים לאיי סיישל וגם מאכלים בין לאומיים, מבחר יינות, רום מתוצרת מקומית ועוד.
מחלקת תיירים- מחלקת התיירים במטוסי ה-איירבוס A320 מציעה מושבים מרווחים (32 אינץ'), מסך טלוויזיה, משענת ראש מתכווננת ומבחר מ-3 ארוחות שונות.
ביולי 2019 הודיעה החברה על פתיחת קו חדש מסיישל לתל אביב.
הקו החל לפעול ב-27 בנובמבר 2019, ופועל בתדירות של טיסה שבועית.
הקו מבוצע במטוסי האיירבוס A320neo.
אייר פולוניה הייתה חברת תעופה פולנית שפעלה במתכונת של חברת תעופה זולה.
החברה הייתה חברת הלואו קוסט הפרטית הראשונה בפולין, ומטה החברה היה בוורשה.
בסיס הפעילות המרכזי היה בנמל התעופה פרדריק שופן.
ב-5 בדצמבר 2004 אייר פולוניה הפסיקה את פעילותה בעקבות קשיים כלכליים.
אייר פולוניה הוקמה בשנת 2001 וצברה פופולריות במהירות.
החברה החלה להפעיל טיסות לואו קוסט ב-8 בדצמבר 2003 בשימוש מטוסי הבואינג 737-400 שהיו ברשותה.
יעדי החברה לטיסות היוצאות מוורשה היו ורוצלב ולונדון, וטיסות נוספות יצאו בהתאם מגדנסק, קטוביץ ופוזנאן אל לונדון.
הקמפיינים השיווקיים של אייר פולוניה התמקדו מעל לכל בתחרות מול לוט פוליש איירליינס אולם גם מול חברות זרות הטסות לפולין כגון בריטיש איירווייז וג'רמנווינגס.
מעבר לכך, סביר להניח כי הפופולריות הגואה של אייר פולוניה היוותה אלטרנטיבה להתרחבות הפעילות של ראיינאייר בתוך פולין באותה תקופה.
בינואר 2005, הוכרז כי אייר פולוניה מתכננת לחדש את פעילותה עם שלושה מטוסי בואינג 737-400, אך הדבר לא יצא לבסוף אל הפועל.
בשיא פעילותה, אייר פולוניה הפעילה מספר טיסות צ'רטר ליעדים באירופה הכללו בין היתר את:
ורשה (בסיס מרכזי), גדנסק (בסיס משני), קטוביץ (בסיס משני), ורוצלב (בסיס משני), פוזנן, קלן, סטוקהולם-ארלאנדה, אתונה, בובה, בריסל, פרנקפורט, לונדון סטנסטד, מדריד, מלאגה, מנצ 'סטר, פלמה דה מיורקה, פריז שארל דה גול, ריגה, סביליה, שארם א שייח', שצ'צ'ין וטנריפה.
אייר פולוניה הפעילה 6 כלי טיס לפני סגירתה, רובם מדגם בואינג 737.
+צי המטוסים של אייר פולוניה לפני סגירתה:<span style="color:orange;">דגם<span style="color:orange;">מספר המטוסים<span style="color:orange;">תכולת מושבים (קונפיגורציה) בואינג 737-300 2149בואינג 737-4002168 L-410 UVP-E 219סה"כ 6
אייר קירגיזסטן (בקירגיזית: Эйр Кыргызстан Авиакомпаниясы, ברוסית: Эйр Кыргызстан) היא חברת התעופה הלאומית של קירגיזסטן שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי מאנאס בבישקק.
החברה מפעילה טיסות פנימיות ובינלאומיות ל-13 יעדים, כמו כן מפעילה החברה טיסות שכר.
החברה נוסדה באפריל 2001, תחת השם אלטין אייר.
ב-28 ביולי 2006, מותגה חברת התעופה מחדש תחת השם חברת קירגיזסטן אייר לאחר שנהייתה לחברה הלאומית של המדינה תחת חברת הדגל הקודמת, קירגיזסטן איירליינס.
החברה מפעילה קווי טיסות בעיקר לאזורי חבר המדינות.
נכון לפברואר 2017 מחזיקה החברה בצי של 2 מטוסים:
בעבר מנתה החברה צי של המטוסים הבאים:
לחברה, הסכם שותפות קוד עם חברת טורקיש איירליינס.
אייר סופליי היא להקת רוק קל, שבמרכזה הצמד, זמר-יוצר וגיטריסט אנגלי גרהאם ראסל והסולן המוביל האוסטרלי ראסל היצ'קוק .
היה לה רצף של להיטים ברחבי העולם, כולל שמונה להיטים בטופ 10 בארצות הברית, בראשית שנות ה-80. הלהקה נוסדה באוסטרליה ב-1975, והרכבה כלל נוסף על הצמד, נגני ליווי וזמרים שונים שהתחלפו לאורך השנים.
איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלית (ARIA) כלל את אייר סופליי בהיכל התהילה שלהם ב-1 בדצמבר 2013 בכנס השנתי של פרסי "ARIA".
ייסוד הלהקה והשנים הראשונות 1975–1980
ראסל היצ'קוק, גרהאם ראסל וכריסי האמונד נפגשו במאי 1975, בעת ביצוע ההפקה האוסטרלית של המחזמר של אנדרו לויד ובר וטים רייס "ישו כוכב עליון".
עם האמונד והיצ'קוק, בשירה וראסל מנגן על הגיטרה, הם יצרו להקת הרמוניה ווקאלית במלבורן, בזמן שהמופע רץ.
האמונד עזב את הלהקה הווקאלית, והוחלף על ידי ג'רמי פול על גיטרה הבס ושירה ב-1976. יחד, היצ'קוק, ראסל, ופול ייסדו את אייר סופליי.
הסינגל הראשון, "Love and Other Bruises", יצא בנובמבר 1976 והגיע למקום 6 במצעד באוסטרליה, בינואר 1977. בהמשך הוציאו אייר סופליי את אלבום הבכורה שלהם בדצמבר, והוא הגיע למקום ה-17 במצעד באוסטרליה.
סינגלים אחרים מהאלבום נכנסו למצעד אך לא הגיעו לטופ 40. לאחר מכן הם יצאו לסיבוב הופעות ארצי.
האלבום השני שלהם, "The Thing's Started", שהופק גם על ידי דוקינס, יצא ביולי 1977. האלבום הוליד את הסינגלים "Do What You Do" (יוני), "That's How the Whole Thing Started" (אוקטובר) ו"Do It Again" (פברואר 1978), אבל אלבום וסינגלים לא נכנסו לטופ 40 במצעד.
בסוף 1977 הופיעה הלהקה במופע חימום בהופעות של הזמר רוד סטיוארט במהלך סבב ההופעות שלו באוסטרליה.
הוא הזמין אותם להמשיך לארצות הברית ולקנדה.
האלבום השלישי שלהם, '"Love & Other Bruises", שכלל הקלטות חוזרות של כמה שירים קודמים, נעשה באמצע סבב ההופעות בלוס אנג'לס ביולי-אוגוסט, ויצא מאוחר יותר באותה שנה בארצות הברית על ידי קולומביה רקורדס כאשר ג'ימי הורוביץ אחראי על ההפקה.
במהלך סבב ההופעות, עזב פול את הלהקה שנשארה עם הרכב חדש של היצ'קוק, מקארה וראסל, יחד עם רקס גוה על הגיטרה, ג'ואי קארבון על הקלידים, רובין למסורייה על הגיטרה המובילה והוארד סוקימוטו על גיטרה בס.
בשנת 1980 גייס פול חבר לשעבר באייר סופליי מקנטי, ובציוות של דיוויניל, בבפרונט עם כריסי אמפלט, הופיעה אייר סופליי בלונדון כחימום לשיקגו והזמר בוז סקאגס .
אף על פי שהמוזיקה שלהם זכתה להצלחה מסחרית מסוימת, טען ראסל, ב-DVD משנת 1995, שהוא והיצ'קוק היו כה עניים עד שבדקו את הגב של ספות המלון בחיפוש אחר מטבעות, כדי שיוכלו לקנות לחם כדי להכין טוסט.
בתחילת 1978 כלל ההרכב את היצ'קוק, ראסל ומקארה עם ג'ורג' טרי וג'ואי מורסיה על הגיטרה, ג'ורג' ביצ'ר על הקלידים והארולד קווארט על גיטרה בס.
עם זאת, עד אמצע 1978, רק היצ'קוק וראסל נשאר בהרכב, בשילוב עם ראלף קופר על תופים ובריאן המילטון על גיטרה בס ושירה ודייוויד מוזה על הגיטרה.
באפריל 1979, הלהקה הוציאה את "Life Support", אלבום קונספט שהוקלט באולפני טרפלגר בסידני.
באלבום הייתה גרסה של חמש דקות וחצי של השיר "Lost in Love", שנכתבה על ידי גרהאם ראסל בתוך 15 דקות; הוא יצא כסינגל, והגיע למקום 13 באוסטרליה ולמקום 13 בניו זילנד.
הרצועה תפסה את תשומת הלב של הבוס של Arista Records קלייב דייוויס, אשר עשה רמיקס לשיר והוציא אותו כסינגל בארצות הברית בתחילת השנה הבאה.
גרסה מוקלטת מחדש ורמקיס של "Lost in Love" יצאה במסגרת בינלאומית כסינגל בינואר 1980 על ידי Arista Records.
האלבום המשויך, "Lost in Love", יצא במרץ והכיל שלושה סינגלים בטופ 5 בארצות הברית, כולל הרצועה החמישית אשר נבחרה למקום ה-3 במצעד בילבורד הוט 100. שאר הסינגלים בטופ 5 היו "Every Woman in the World" במקום חמישי, "All Out of Love" במקום שני.
שני הסינגלים היו בטופ 10 להיטים באוסטרליה, ואילו "All Out of Love" הגיע למקום ה-17 בהולנד ולמקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי.
האלבום שמר על אותו הרכב כמו הקודם, עם היצ'קוק, ראסל, קופר, מוזה, בארקר ואסלר-סמית.
האלבום נמכר בשלושה מיליון עותקים בארצות הברית והגיע למקום 22 בבילבורד 200.
בשנת 1981 הוציאה הלהקה את האלבום "The One That You Love", שהופק על ידי ראסל, דוד פוסטר והארי מאסלין עם שיר בשם הכותרת, שיצא כסינגל והגיע למקום הראשון בבילבורד 100 Hot.
מהאלבום היו שני סינגלים נוספים שהגיעו לטופ 5 הראשון, "Here I Am (Just When I Thought I Was Over You)", והשני, "Sweet Dreams".
סינגל רביעי, "I'll Never Get Enough of You" יצא ביפן והגיע לטופ 10. בהקלטה לאלבום זה, עזב בארקר והוחלף על ידי דוד גרין.
כמו כן, הגיטריסט לשעבר של אייר סופליי, רקס גוה, חזר לאלבום, וכתב את "I Want to Give It All" בשותפות עם ראסל.
האלבום הבא שלהם, "Now and Forever", יצא ב-1982 עם אותו הרכב של שבעה אנשים (היצ'קוק, ראסל, מוזה, גו, אסלר-סמית, גרין וקופר), המשיך את הפופולריות של הלהקה עם להיט טופ 5 "Even the Nights Are Better", ושני סינגלים בטופ 40, "Young Love" ו-"Two Less Lonely People in the World".
בשנת 1983 הם הוציאו את האלבום "Greatest Hits" (הלהיטים הגדול ביותר שלהם, עם סינגל חדש, "Making Love Out of Nothing at All", שנכתב על ידי ג'ים שטיינמן.
השיר נהפך לאחד להיטים הגדולים ביותר שלהם אי פעם, ושהה שלושה שבועות במקום השני.
האלבום מכר בסופו של דבר 7 מיליון עותקים.
באותה שנה, אייר ספליי גם פרסמה את הווידאו הראשון "Air Supply Live in Hawaii".
בשנת 1984, השיר שלהם "I Can Wait Forever" היה משולב בסצנה של הסרט שובר קופות "מכסחי השדים" (Ghostbusters), ונכלל בפסקול האלבום.
עד אמצע שנות ה-80, גו, מוזה וגרין עזבו את ההרכב, והאלבום של הלהקה "אייר סופליי 1985" הציג את דון קרומוול וחבר באביס לשעבר, וואלי סטוקר, שמילאו את תפקידי הבס והגיטרה, בהתאמה.
האלבום הזה כלל להיטי טופ 20 "Just as I Am" כמו גם גרסת כיסוי של השיר של ג'ניפר ראש "The Power of Love".
לאחר מכן היו ללהקה כמה להיטים מינוריים ("Lonely Is the Night" ו-"One More Chance") מתוך האלבום "Hearts in Motion" שיצא בשנת 1986.
משנת 1991 הוציאה הלהקה שבעה אלבומי אולפן נוספים ויצאה לארבעה סיבובי הופעות.
אייר פורס 2 הוא אות הקריאה המשמש את מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית בזמן שהם נושאים את סגן נשיא ארצות הברית, אך לא את הנשיא.
בנוסף המטוס המשמש לרוב את הנשיא כאייר פורס 1, משמש לעיתים גם סגן הנשיא כאייר פורס 2.
מטוס זה נוהג לשמש גם את מזכיר המדינה בטיסות בינלאומיות.
אייר ניוגיני היא חברת התעופה הלאומית של פפואה גינאה החדשה, שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי ג'קסונס שבפורט מורסבי.
היא מפעילה טיסות פנים מפורט מורסבי ל-12 שדות תעופה גדולים, בעוד שחברת הבת שלה, Link PNG, מפעילה טיסות לנמלי תעופה קטנים.
היא גם מפעילה טיסות בינלאומיות באסיה, אוקיאניה ואוסטרליה על בסיס שבועי.
אייר ניוגיני טסה ל-25 יעדים מקומיים ו-14 יעדים בינלאומיים ב-10 מדינות ברחבי אסיה ואוקיאניה נכון למרץ 2017. לחברה יש שותפות קוד עם החברות סולומון איירליינס, קוואנטס וקת'אי פסיפיק.
חברת התעופה הוקמה בנובמבר 1973 כחברת התעופה הלאומית של פפואה גינאה החדשה.
בעת ההקמה הממשלה החזיקה ב-60% מהמניות, אנסט (16%), קוואנטס (12%) וטרנס אוסטרליה איירליינס (12%).
החברה התחילה בשירותים מקומיים בלבד, אך היא התרחבה לטיסות אזוריות זמן קצר לאחר מכן.
הקמת החברה התרחשה כתוצאה משאיפות הממשלה לפתח אזורים שונים במדינה גם ללא רשת כבישים ענפה.
המטוסים הראשונים שפעלו בחברה היו DC-3 דקוטה ופוקר F27.
צי החברה נכון ליוני 2022:
אייר סנגל היא חברת הדגל של סנגל.
החברה הוקמה בשנת 2016 והיא בבעלות המדינה.
משרדיה ממוקמים בנמל התעופה הבינלאומי שליד דקר, בירת סנגל.
חברת התעופה הוקמה בשנת 2016 על מנת להחליף את חברת התעופה סנגל איירליינס שפשטה רגל ופורקה.
חברת התעופה הלאומית החדשה היא חלק מהרפורמות שיזם הנשיא מאקי סאל.
בראש החברה עומד פיליפ בוהן, סגן הנשיא לשעבר של איירבוס.
ב-29 באפריל 2018, חברת התעופה קיבלה את תעודת המפעיל האווירי שלה (AOC), והחלה בטיסות פנים ב-14 במאי עם צי של שני מטוסי ATR 72 חדשים.
בסוף 2018 היא שכרה שני מטוסי איירבוס A319, מה שהחברה התרחבה עוד והחלה לטוס לאביג'אן, קוטונו וקונאקרי.
בנובמבר 2019 אייר סנגל הייתה לחברת התעופה האפריקאית הראשונה שרכשה שני מטוסי איירבוס A330-900. המטוס הראשון הגיע בינואר 2019 לאחר טיסת משלוח מטולוז והשיק את הקו היומי דקר-פריז.
באותה השנה אייר סנגל התרחבה ליעדים נוספים במערב אפריקה, כולל קזבלנקה שבמרוקו, אקרה בירת גאנה, אבוג'ה ולאגוס שבניגריה.
ההתרחבות ופעילות החברה הופסקו בחדות במרץ 2020 עקב פרוץ מגפת הקורונה.
בסוף 2020 אייר סנגל קיבלה את האיירבוס A321 הראשון שלה, כשהשני הגיע בפברואר 2021. 2 המטוסים הללו הובילו להשקת קווים חדשים, למילאנו שבאיטליה וליון שבדרום צרפת.
מסלולים אלו החלו בפברואר ומרץ בהתאמה.
נכון ל-2022, אייר סנגל מפעילה טיסות למדינות אפריקה, איטליה, צרפת, ספרד (ברצלונה) וארצות הברית (בולטימור וניו יורק).
איירבוס A380 (המכונה "סופר-ג'מבו") הוא מטוס הנוסעים הגדול בעולם.
המטוס מכיל שתי קומות מלאות (לכל אורכו), ומניעים אותו ארבעה מנועי טורבו-מניפה.
המטוס מיוצר על ידי חברת איירבוס – מיזם משותף של מספר מדינות באירופה (גרמניה, בריטניה, צרפת וספרד), שמטרתו להתחרות ביצרנית המטוסים האמריקנית בואינג.
מפעלי החברה פזורים בכל רחבי אירופה.
לדוגמה, הכנפיים מיוצרות בבריטניה והזנב מיוצר בספרד.
חלקי המטוס מוּבלים ממפעלי הייצור דרך האוויר, הים והיבשה אל מפעל ההרכבה הראשי בטולוז, צרפת, שנבנה במיוחד עבור מטוס זה.
טיסת הניסוי הראשונה של המטוס נערכה ב-27 באפריל 2005. ב-15 באוקטובר 2007 נמסר מטוס האיירבוס A380 הראשון לחברת סינגפור איירליינס וב-25 באוקטובר 2007 טס את טיסתו המסחרית הראשונה מסינגפור לסידני.
על סיפון המטוס היו 455 נוסעים, אשר חלקם שילמו עשרות אלפי דולרים עבור התענוג ההיסטורי.
כל הכנסות הטיסה נתרמו על ידי חברת התעופה למטרות צדקה.
ב-14 בפברואר 2019 הודיעה חברת איירבוס כי תפסיק לייצר את המטוס עד שנת 2021. זאת, עקב היעדר ביקוש הנובע מאי-כדאיות בהפעלת המטוס.
ב-26 ביוני 2020 אייר פראנס הייתה לחברה הראשונה שהוציאה משירות את המטוס.
בספטמבר 2021 לופטהנזה הוציאה את המטוס לאחסון לתמיד אך הודיעה כי תחזיר אותו לשירות ב-2023. המטוס זכה להערצה רבה בקרב חובבי תעופה וחברות תעופה (לרבות אמירייטס) קנו אותו כדי להגדיל את כמות הנוסעים והצי.
המטוס נמכר בגרסה אחת: A380-800, גרסת הנוסעים.
A380-800F, שהיא גרסת המטען, תוכננה לשאת עד 150 טון מטען ותוכננה להיות אחד ממטוסי המטען הגדולים בעולם, אך לא יוצרה לבסוף.
המטוס יכול לשאת 525 נוסעים בתצורה רגילה (שלוש מחלקות: ראשונה, עסקים ותיירים) או 800 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים בלבד.
טווח הטיסה המרבי שלו הוא 13,990 קילומטר.
בפברואר 2017 בפריז, איירבוס הציגה גרסה משופרת של המטוס, אשר ייקרא A380 פלוס עם 13% עלויות נמוכות יותר לכל מושב, שמציעות עד 80 מושבים נוספים, כנפיים וחיזוקי כנף המובילים לצמצום של 4% בצריכת דלקים ומרווחי תחזוקה של מטוסים.
משקל ההמראה המקסימלי שלו גדל ב-3 טון ל-588 טון, ומאפשר לשאת 80 נוסעים נוספים על אותו טווח של 8,200 קילומטר או להגדיל את הטווח ב-300 קילומטר.
אמירייטס מתכננת להזמין 20 מטוסים בתצוגת האוויר של דובאי בנובמבר 2017.
איירבוס דאגה כי עיצובו הראשוני של תא הטייס, נוהלי הפעילות בו ותגובות המטוס באוויר יהיו דומים לאלו של מטוסי איירבוס קודמים, כדי לצמצם את עלויות הסבת צוותי חברות התעופה השונות למטוס החדש (למשל, אורך הקורס של הטייסים לצורך היכרות עם המערכות השונות).
כל המחוונים בתא הטייס דיגיטליים ומוצגים על גבי שמונה מסכי LCD בגודל 6x8 אינץ' הניתנים להתאמה אישית, וכוללים: שני מסכי טיסה ראשיים (PFD), שני מסכי ניווט, מסך אחד לנתוני המנועים, מסך אחד לנתוני המערכות ושני מסכים רב-תכליתיים.
צורה זו של עיצוב תא הטייס מכונה "קוקפיט מזכוכית" (Glass Cockpit).
המערכת כוללת שתי מקלדות QWERTY מלאות נשלפות עם כדור עקיבה וממשק "הצְבַּע והקלק" קל לשימוש.
השליטה על המטוס מתבצעת בטכנולוגיית "טוס-על-חוט" (Fly-by-Wire) באמצעות ג'ויסטיק אלקטרוני בכל אחד מהצדדים, ללא חיבורים מכניים למשטחי השליטה, כמקובל במרבית מטוסי הנוסעים המודרניים.
שני מסכי תצוגה עילית (HUD) יוצעו כאופציה.
המטוס מוצע עם שני סוגים שונים של מנועי טורבו-מניפה – מנוע רולס-רויס Trent 900 או מנוע Engine Alliance GP7200. הפחתת רעשים הייתה דרישה חשובה בתכנון ה-A380 והשפיעה רבות על תכנון המנועים.
שני סוגי המנועים עומדים בתקן הרעש בהמראה ובנחיתה של שדה התעופה הית'רו בלונדון.
מאפיין יוצא דופן של המטוס הוא שרק בשניים מבין ארבעת מנועיו מותקנת מערכת להיפוך דחף.
המנועים יכולים לפעול על תערובת של דלק סילוני סינתטי ושל רכיבי גז טבעי.
המטוס בנוי ברובו מאלומיניום, תוך שימוש נרחב בחומרים מרוכבים, בין השאר בחלקו העליון של גוף המטוס ובקצות המאזנות.
ה-A380 הוא המטוס המסחרי הראשון בעולם שבסיס הכנף שלו עשוי מפלסטיק מחוזק בסיבי פחמן.
לקוח ההשקה סינגפור איירליינס הציגה ב-2007 סוויטות מחלקה ראשונה סגורות בחלקן במטוסי ה-A380 שלה, שכל אחת מהן כוללת מושב עור עם מיטה נפרדת; ניתן לחבר סוויטות במרכז כדי ליצור מיטה זוגית.
שנה לאחר מכן, קוואנטס הציגה לראשונה מיטת מושבים חדשה ממדרגה וטרקלין בסיפון העליון.
ב-2009 חשפה אייר פראנס גלריית אמנות אלקטרונית בסיפון העליון.
בסוף שנת 2008, אמירטס הציגה שימוש במקלחות.
מחיר: החל מ-414 מיליון דולר
למרות מחירם הגבוה, מספר רב של מטוסים (כ-200) הוזמנו על ידי מספר חברות תעופה גדולות; ביניהן: אייר פראנס, לופטהנזה הגרמנית, קוואנטס האוסטרלית, וירג'ין אטלנטיק הבריטית, סינגפור איירליינס ואמירטס של איחוד האמירויות הערביות בעלת מספר שיא של תפעול 75 מטוסים ו-67 הזמנות.
מסירת המטוסים הראשונים תוכננה לשנת 2006, אך שרשרת של עיכובים גרמה לדחיות חוזרות ונשנות של תאריך המסירה, וכאמור, המטוס הראשון נמסר רק באוקטובר 2007 לחברת התעופה הסינגפורית.
בין הבעיות היו תקלות לא צפויות בחיווט מערכות המטוס, בעיקר בשל דרישות חברות התעופה להתאמות אישיות לכל חברה והחלפת חלק ניכר מהחיווט בכבלי אלומיניום במקום כבלי נחושת כדי לחסוך במשקל.
היו גם בעיות שנבעו מן העובדה שחלקים שונים של המטוס מורכבים במדינות שונות.
עיכובים אלה גרמו הפסדי ענק ל-EADS, חברת האם של איירבוס, והביאו להתפטרותו של המנכ"ל, ניאל פורז'אר, מנהל הייצור ומנהלים אחרים בחברה.
בין השאר, גרמו ההפסדים להגדלת אומדן מספר המטוסים שתידרש איירבוס למכור על-מנת לכסות את עלויות הפיתוח והייצור ל-300; מספר זה הוא גדול מאוד, אם כי ההערכה לקיבולת השוק למטוסים מסוג זה נעה בין 800 ל-1,200.
הזמנות נוספות למטוס התעכבו, לאחר שהתגלה שיש לערוך התאמות תשתית בשדות התעופה שבהם ינחת, בשל גודלו ומשקלו הרב.
ב-4 במרץ 2007 ביטלה חברת UPS את הזמנת עשרת המטוסים שביצעה, כיוון שהיא "כבר לא בטוחה" שיצרנית המטוסים תוכל לעמוד בתאריכי האספקה.
ההזמנה מוערכת ב-2.8 מיליארד דולר.
זו היא אחת המכות הקשות שהונחתו על חברת איירבוס ועל המטוס.
ב-4 בנובמבר 2010 אירעה תקלה במנוע מטוס של חברת קוואנטס בטיסה 32 של קוואנטס מסינגפור לסידני.
המטוס נאלץ לחזור לסינגפור ולנחות נחיתת חירום.
בעת התקלה היו במטוס מעל 400 נוסעים ואיש מהם לא נפגע.
אחד מארבעת המנועים, מתוצרת רולס-רויס, התחמם, התפוצץ וחלקים מן המעטפת התפרקו, פגעו בכנף ובגוף המטוס וניתקו כמה כבלי חשמל חשובים.
חלקים נוספים נפלו אל עבר האי האינדונזי באטאם.
קוואנטס, חברת התעופה האוסטרלית, הודיעה בהודעתה הרשמית, מספר שעות לאחר התקרית, כי כל ששת מטוסי ה-A380 שברשותה יקורקעו עד חקירת התקרית.
בחקירת המקרה התברר שהייתה במנוע דליפת שמן, שנבעה מקידוח לא מדויק בשסתום השמן.
הדליפה גרמה להתחממות ולשרפה, שהובילה לכשל מכני והרס המנוע.
החלקים המתאימים הוחלפו בכל מטוסי החברה.
על פי הערכות, עלות הקרקוע והתיקון עלו לחברה כ-160 מיליון דולר.
ב-7 בינואר 2012 קראו מהנדסי תעופה באוסטרליה לקרקע את מטוס האיירבוס A380, עקב מציאת סדקים בכנפיים בשני מטוסים של קוואנטס וסינגפור איירליינס.
לדבריהם, המטוס אינו בטוח ומהווה סכנת חיים לנוסעיו.
ב-2 ביולי 2014 התפוצץ צינור מים בטיסה 94 של חברת קוואנטס, שיצאה מלוס אנג'לס לכיוון מלבורן.
הטיסה יצאה בשעה 23:00 והתקרית החלה בשעה 00:00 לערך.
מים טפטפו מתקרת המטוס והמושבים היו ספוגים מים.
כתוצאה ממצב זה, היה על הנוסעים להרים את ציודם האישי כדי שלא יירטבו מהמים.
הנוסעים נסו לאזורים היבשים במטוס.
זמן קצר לאחר שלקברניט נודע על התקרית, הוא החליט לחזור על עקבותיו ונחת בשדה התעופה של לוס אנג'לס.
ב-1 באוקטובר 2017 התפוצץ מנוע בטיסה 66 של אייר פראנס, שהמריאה ב-11:42 מנמל התעופה שארל דה גול שבפריז לכיוון לוס אנג'לס.
בגובה 37 אלף רגל, מעל גרינלנד, התפוצץ אחד מארבעת המנועים מתוצרת רולס-רויס, והמעטפת הקדמית של המנוע התפרקה כולה.
הקברניט ייצב את המטוס, וביצע נחיתת חירום בגוס ביי בצפון-מזרח קנדה.
איירבוס A340 מתוצרת תאגיד איירבוס הוא מטוס נוסעים רחב גוף לטווחי טיסה ארוכים במיוחד, אשר מיועד בדגמיו המאוחרים לשאת יותר מ-380 נוסעים למרחקים של יותר מ-15,000 ק"מ.
המטוס יוצר וטס לראשונה בשנת 1991, ובטיסת ההדגמה שלו טס ישירות מהעיר טולוז בצרפת, שם נמצא מטה חברת איירבוס, עד חציו השני של העולם: העיר אוקלנד שבניו זילנד.
שני דגמיו הראשונים של ה-A340, ה-200 וה-300, נמכרו לחברות תעופה רבות בכל רחבי העולם והם משמשים את החברות לטיסותיהן לטווחים ארוכים.
שני דגמיו המאוחרים של המטוס הם ה-500 וה-600. ה-500 הוא אחד ממטוסי הנוסעים בעלי טווחי הטיסה ארוכים ביותר בעולם, יותר מ-15,500 ק"מ.
הוא היה טס, בין היתר, בקו התעופה הסדיר הארוך ביותר בעולם: סינגפור-ניו יורק עד לביטול הטיסה ב-2013. דגם ה-600 הוא המטוס השני באורכו לאחר בואינג 747-8. אורכו עומד על 75.30 מטרים.
המטוס משרת בין השאר בציי חברות התעופה הלאומיות של גרמניה, צרפת, ספרד, ירדן, סינגפור, וטורקיה.
למטוס מאפיין ייחודי בחלק מהדגמים בתא הנוסעים.
מהקבינה יורדות מדרגות אל חלל בקומת תא המטען בו ממוקמים מספר תאי שירותים.
מאפיין זה מאפשר מספר גדול יותר של מושבים במחלקת התיירים ומשפר את השירות לנוסע.
עד כה התרסק מטוס A340 אחד בלבד, בטורונטו שבקנדה, בתאונה ללא נפגעים.
המטוס נחת בעת סופה וחרג מהמסלול.
A340-200 הוא הדגם הראשון והבסיסי של המטוס.
גרסה זו היא הקצרה בסדרת מטוסי A340, ומוטת הכנפיים גדולה יותר מאורך המטוס.
דגם זה משמש לטיסות דלות בנוסעים וארוכות טווח, המתחרה של בואינג למטוס זה היא 767-400ER.
סה"כ נבנו 75 מטוסים מדגם זה.
בטיסת הדגמה קבע מטוס מדגם זה שיא עולמי למטוס בעל ארבעה מנועים, כשטס בשנת 1994 בטיסה ישירה מפריז לאוקלנד, כ-19,000 ק"מ.
גרסה אחת של מטוס זה הוזמנה על ידי סולטאן ברוניי, חסנאל בלקיה.
גרסה זו דומה ל-A340-300E, אולם הטווח המקסימלי הוא 15,000 ק"מ כמו ה-A340-200, ומכונה A340-8000. מטוס זה נמסר לסולטאן ברוניי בנובמבר 1998, אולם הוא מעולם לא נכנס לשירות אצל הלקוח המקורי.
בפברואר 2007 נרכש המטוס על ידי חברת התעופה הסעודית סעודי ערביין איירליינס, ומשמש לטיסות VIP.
בסה"כ יוצרו 28 מטוסי A340-200, כיום מפעילות את המטוס סאות' אפריקן איירווייז, רויאל ג'ורדניאן, איג'יפטאייר, אארולינאס ארחנטינס, וקונביאסה.
A340-300 היא הגרסה השנייה למטוס, טסה לראשונה ב-25 באוקטובר 1991, ונכנסה לשירות בחברות התעופה אייר פראנס ולופטהנזה במרץ 1993. גרסה זו מסוגלת לשאת 295 נוסעים בשלוש מחלקות למרחק של 12,400 ק"מ.
הדגם המתחרה של בואינג הוא 777-200ER, הדגם המחליף יהיה האיירבוס A350-900. בדגם זה הוגדלו אורך המטוס ומשקל ההמראה המרבי, אך הוקטן טווח הטיסה.
בסה"כ נבנו 53 מטוסים מדגם זה.
למטוס זה ולA330-300 יש את אותו גוף.
המטוס הראשון מדגם זה נמסר לסינגפור איירליינס באפריל 1996, המפעילה הגדולה של דגם זה היא לופטהנזה (26 מטוסים).
שני מטוסים מדגם זה נרכשו על ידי הלופטוואפה, ומשמשים כמטוסי VIP עבור נשיא גרמניה, וממשלת גרמניה.
A340-300 Enhanced הדגם המשופר של המטוס, מצויד במערכת טוס-על-חוט, ובמערכות אוויוניקה משופרות.
הראשון מדגם זה נמסר לסאות' אפריקן איירווייז בשנת 2003. בסה"כ נבנו 149 מטוסים מדגם זה.
A340-500 הוא הדגם לטיסות בעלות טווח ארוך במיוחד - המטוס מסוגל להטיס 313 נוסעים למרחק של 16,060 ק"מ.
מטוס זה היה המטוס בעל הטווח הארוך בעולם עד כניסתו לשירות של הדגם המתחרה של בואינג - 777-200LR - בפברואר 2006. המטוס טס לראשונה ב-11 בפברואר 2002, ונכנס לשירות ב-3 בדצמבר באותה השנה בחברת אמירטס.
מטוס זה טס בעבר בקו הארוך בעולם בין נמל התעופה סינגפור צ'נגי לנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי - 15,344 ק"מ ב-18.3 שעות.
בהשוואה ל-A340-300 הוגדלו בדגם זה האורך ב-4.3 מטר, שטח הכנף, מהירות השיוט, וקיבולת הדלק ב-50%.
בשל אורך המטוס הותקנו בו מצלמות בחלק האחורי, על מנת לסייע לטייסים בנסיעה על הקרקע.
בדגם זה הוחלפו המנועים לטרנט 500 תוצרת רולס-רויס.
בגרסה זו הוגדלה קיבולת הדלק ב-7,190 ליטר, וטווח הטיסה ב-940 ק"מ.
שלושה מטוסים מדגם זה הוזמנו בחברת התעופה ההודית קינגפישר איירליינס, קינגפישר התכוונה להפעיל באמצעותם טיסות ישירות מהודו לצפון אמריקה, אולם בשל המיתון העולמי נמכרו מטוסים אלו לחברה הניגרית אריק אייר.
A340-600 הוא הדגם המתחרה של הבואינג 747, המטוס מסוגל לשאת 379 נוסעים בשלוש מחלקות לטווח של 13,900 ק"מ.
המטוס מספק קיבולת נוסעים דומה ל-747, אך בשונה ממנו ל-A340-600 נפח מטען גדול יותר ב-25%.
דגם זה טס לראשונה ב-23 באפריל 2001, ונכנס לשירות באוגוסט 2002 בחברת התעופה וירג'ין אטלנטיק.
המקבילה של בואינג לדגם זה היא ה-777-300ER, והמחליפה של איירבוס הוא הA350-1000 שגם מתחרה בבואינג 777-300ER.
ה-A340-600 ארוך ב-12 מטר מהדגם הבסיסי, 4 מטר מבואינג 400–747, ו-2.3 מהאיירבוס A380. עד לטיסתו הראשונה של הבואינג 8–747 בפברואר 2010, החזיק מטוס זה בתואר המטוס הארוך בעולם.
מדגם זה הוסיפה איירבוס ארבעה גלגלים במרכז המטוס, על מנת להתמודד עם העלייה במשקל ההמראה המקסימלי.
חידוש נוסף שנעשה בדגם זה הוא הוספת תאי שירותים בסיפון התחתון,
באפריל 2007 דיווח הטיימס כי איירבוס המליצה לחברות התעופה שרכשו את המטוס, להפחית את משקל המטען ב-5 טון, כדי לפצות על עודף משקל שגורם למרכז הכובד של המטוס לנוע קדימה ובכך מקטין את מהירות השיוט.
A340-600HGW טס לראשונה ב-18 בנובמבר 2005, וקיבל את אישור הרשויות באפריל 2006. לדגם זה קיבולת דלק מוגדלת, מנועים חזקים יותר, וטווח גדול יותר.
בייצורו של דגם זה נעשה שימוש בטכנולוגיות ייצור חדשות כריתוך בקרן לייזר.
לדגם זה מנועי רולס-רויס טרנט 560.
בסלון האווירי בפריז של שנת 2003, הזמינה אמירטס 18 מטוסים ובכך הייתה לחברת התעופה הראשונה שהזמינה מטוסים מדגם זה.
בסופו של דבר ביטלה אמירטס את ההזמנה, והיריבה קטר איירווייז רכשה את המטוסים.
איירבוס A330 הוא מטוס נוסעים סילוני רחב גוף לטווחים ארוכים, תוצרת איירבוס.
המטוס נושא בין 250 ל-300 נוסעים כולל אנשי צוות אוויר.
המטוס פותח בשנות ה-80 של המאה ה-20, טיסת הבכורה שלו הייתה ב-2 בנובמבר 1992. כמו במטוסי קרב ומטוסי נוסעים סילוניים חדישים רבים, ניהוג המטוס נעשה בשיטת טוס על חוט.
ל-A330 כנפיים זהות לאלו של האיירבוס A340 אך שני מנועי טורבו מניפה בלבד לעומת ה-A340 בעל ארבעה מנועים.
הוא שומר על חתך הגוף של איירבוס A310 ונועד להחליף את הדגם המתיישן.
המטוס נמכר על ידי איירבוס בשני דגמים עיקריים.
המתחרים העיקריים שלו הם ה-767 ו-777 של בואינג.
ה-A330-200 פותח במטרה להחליף את הדגם המיושן איירבוס A310 ונועד להתחרות במטוס הבואינג 767 ו-777-200. הוא נושא 253 נוסעים ויכול לשייט למרחק 12,500 ק"מ במהירות של 0.86 מאך.
הוא מוצע בשלושה סוגי מנועים: ג'נרל אלקטריק, רולס-רויס ופראט אנד וויטני.
לקוחותיו העיקריים: אייר פראנס, KLM, אייר טראנסט, אמירטס, לופטהנזה, קוואנטס, קטר איירווייז וסוויס.
ה-A330-300 מבוסס על אותם טכנולוגיות ומנועים, גופו מוארך יותר והוא נושא 295 נוסעים לטווח של 10,500 ק"מ.
דגם זה נועד להתחרות בבואינג 200–777. גם הוא מוצע בשלושה סוגי מנועים בדומה ל-A330-200. לקוחותיו העיקריים: אייר קנדה, אייר טראנסט, קת'אי פסיפיק, צ'יינה איירליינס, מלזיה איירליינס, נורת'ווסט ו-SAS.
קדמת דגם זה מחוזקת יותר מהדגם הרגיל, כיוון שהמטענים נכנסים דרך דלת ייעודית הנמצאת בקבינה.
מטוס זה מונע באמצעות שני מנועי פראט אנד ויטני PW4000 או רולס-רויס טרנט 700, לג'נרל אלקטריק אין מנוע מתאים.
נכון לאפריל 2017 נמסרו 38 מטוסים מדגם זה, מתוך 42 שהוזמנו.
מחירו של המטוס כ-203 מיליון דולר.
ה-A330-800 יהיה המחליף הישיר של ה-A330-200. הוא יכיל מנועים מהדור החדש מדגם RR Trent 7000 וכנפונים חדשים.
הדגם צפוי להיכנס לשירות במהלך 2018.
ה-A330-900 הוא המחליף הישיר של ה-A330-300 ואמור לשרוף 14% פחות דלק לכיסא ביחס אליו.
הוא מכיל 10 מושבים יותר מדגם ה-300 וכמו ה-800 הוא מצויד במנועים חדשים מדגם RR Trent 7000 וכנפונים חדשים.
הדגם נכנס לשירות במהלך 2018 כאשר חברת טאפ פורטוגל הייתה הלקוח הראשון שקיבל את המטוס החדש.
טיסה 236 של אייר טרנסאט
באוגוסט 2001 מטוס A330 בטיסה 236 של חברת אייר טראנסט הקנדית ניצל בנס.
למטוס הוחלף חלק במנוע ומכיוון שלא היו חלקים מתאימים, החברה התאימה את החלקים למנוע של רולס-רויס מדגם דומה אך לא הייתה התאמה מוחלטת בין החלקים, מה שגרם לדליפת דלק קשה ממכל דלק אחד.
מאחר שהטייס חשב שמדובר בתקלת מחשב הוא פתח את השסתום שבין מכלי הדלק (X-feed) וכך שני מכלי הדלק התרוקנו במהירות מה שגרם לשני המנועים לכבות.
בשל כך כל מערכות המטוס כבו, כולל מערכות הידראוליות ומערכות חשמליות של תא הטייס.
המטוס מצויד בטורבינת רוח קטנה אשר מספקת חשמל למערכות חיוניות בלבד בזמן חירום.
המטוס החל לדאות עד שנחת נחיתת חירום בהצלחה במהלכה 8 מתוך 12 גלגליו של המטוס התפוצצו, אך בנס כל 300 האנשים שהיו על הסיפון נשארו בחיים.
הייתה זו הדאייה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מטוס נוסעים.
אם הטייס לא היה מגיע למסלול הנחיתה שבשדה התעופה הצבאי שבאיים האזוריים בזמן, המטוס היה נאלץ לבצע נחיתת אונס על פני מימי האוקיינוס האטלנטי.
טיסה 447 של אייר פראנס
ב-1 ביוני 2009 מטוס A330 בטיסה 447 של אייר פראנס נעלם מעל האוקיינוס האטלנטי בטיסה מברזיל לצרפת.
במטוס שהתרסק לים היו 228 נוסעים ואנשי צוות.
שישה ימים לאחר מכן, ב-6 ביוני 2009, נמצאו שרידי המטוס יחד עם שתי גופות גברים כ-640 ק"מ מחופי המדינה על ידי הצבא הברזילאי.
ב 12 במאי 2010 התרסק מטוס A330 של חברת התעופה הלובית "אפריקיה", בעת שניסה לנחות בטריפולי.
103 בני אדם נהרגו בתאונה הקשה, ורק ילד אחד שרד את האסון.
איירבוס A300 הוא מטוס נוסעים רחב גוף בעל קיבולת וטווח בינוניים ושני מנועים.
הוא היה המטוס הראשון מתוצרת איירבוס האירופאית ומטרתו העיקרית הייתה להתחרות במטוסי חברת בואינג האמריקנית.
המטוס הושק ב-1972 וייצורו הופסק ביולי 2007 לאחר שנבנו 561 מטוסים.
המטוס, בעל קיבולת של כ-260 עד 300 מושבים, היה הראשון בעל גוף רחב ושני מנועים על הכנפיים.
מתחריו העיקריים של המטוס היו: בואינג 767, מקדונל דאגלס DC-10, ולוקהיד L-1011. טיסתו הראשונה של האירבוס A300 הייתה בשנת 1972, והוא הפך את אירבוס למתחרה ראויה לחברת בואינג הוותיקה.
לפני טיסתו הראשונה הוזמנו רק 15 מטוסי A300 על ידי חברות תעופה בעולם, אך ה-A300 הפך מאוחר יותר למטוס נמכר מאוד ואירבוס פיתחה עוד מטוסים כגון: A310, A330 וה-A320 על בסיס ה-A300 בעיקר בגלל תצורתו הטובה של המטוס.
המטוס הוצע בשני סוגי מנועים מסוג טורבו מניפה: פראט אנד ויטני JT9D או PW4000 וג'נרל אלקטריק CF6-50A.
האיירבוס A300 נמכר לחברות תעופה שונות, ביניהן: אייר פראנס, לופטהנזה, אולימפיק איירליינס, פאן אם, ג'פאן איירליינס, תאי איירווייז אינטרנשיונל, סינגפור איירליינס, מלזיה איירליינס, צ'יינה איירליינס, פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, אמריקן איירליינס.
ב-1976 נחטף מטוס של אייר פראנס לאחר חניית ביניים בנמל התעופה הבינלאומי אליניקון (יוון), כאשר היה בדרכו מנמל התעופה בן-גוריון אל פריז.
המטוס הונחת בנמל התעופה הבינלאומי אנטבה (אוגנדה), מדינת ישראל חיסלה את החוטפים במבצע יונתן, ו-257 מ-260 הנוסעים חולצו חיים.
ב-3 ביולי 1988, טיסה 655 של איראן אייר הופלה בטעות על ידי טיל שנורה מספינת הצי האמריקאי "וינסנס".
כל 290 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
התברר כי הספינה זיהתה בטעות את המטוס כמטוס קרב מסוג F-14 טומקט איראני.
ב-28 בספטמבר 1992 התרסקה בנחיתה טיסה 268 של חברת התעופה הפקיסטנית ליד קטמנדו שבנפאל.
כל 155 הנוסעים ו-12 אנשי הצוות נהרגו.
ב-26 באפריל 1994 התרסקה טיסה 140 של צ'יינה איירליינס על מסלול ההמראה בנגויה שביפן.
מתוך 261 הנוסעים ואנשי הצוות רק 7 שרדו.
ב-24 בדצמבר 1994 נחטפה טיסה 8969 של אייר פראנס על ידי טרוריסטים מוסלמים שתכננו לרסק אותו בכוונה בתוך מגדל אייפל.
בסופו של דבר המטוס נחת במרסיי שם השתלטו עליו לוחמי יחידת GIGN, חיסלו את החוטפים והצילו את המטוס.
ב-26 בספטמבר 1997 טיסה 152, מטוס של גארודה אינדונזיה התרסק בנחיתה.
כל 234 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-12 בנובמבר 2001 מטוס של אמריקן איירליינס בטיסה 587 התרסק דקות אחדות לאחר המראה משדה התעופה קנדי בניו יורק לתוך שכונת קווינס בניו יורק.
כל 260 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-22 בנובמבר 2003 מטוס מטען של חברת השילוח DHL טס במהלך המלחמה בעיראק משדה התעופה של בגדאד לחזית האמריקנית כדי להביא מכתבים לחיילים.
לאחר ההמראה שוגר לעבר המטוס על ידי טרוריסטים, טיל כתף שפגע בקצה הכנף וגרם לאיבוד כל המערכות ההידראוליות במטוס.
ללא כל יכולת היגוי, הנחיתו הטייסים את המטוס בשדה התעופה של בגדאד בכוח המנועים בלבד, ועל כך קיבלו אותות כבוד, מטעם איגוד התעופה העולמי.
שלושת הטייסים שהיו במטוס יצאו ללא פגע.
איירבוס A310 הוא פיתוחו של מטוס האיירבוס A300, שהיה המטוס הראשון מתוצרת איירבוס.
נועד לשמש בעיקר בנתיבי הטיסה לטווחים הבינוניים באירופה.
בגלל היותו מיושן, רוב חברות התעופה מוציאות אותו משירות, כדי להחליפו באיירבוס A330 וכדומה.
עדיין יש חברות תעופה שמשתמשות בו כגון פדקס אקספרס.
בעל גוף קצר אך רחב יותר מה-A300 וכנפיים חדשות לגמרי עם אברוני קצה כנף.
קיבולת הנוסעים קטנה יותר, אך הטווח שלו גדול יותר (9,500 קילומטר), מה שאפשר לו לבצע טיסות טרנס אטלנטיות בחברות תעופה שונות.
טייסים אשר מטיסים את האיירבוס A300 יכולים להטיס את ה-A310 לאחר הכשרה קצרה בת יום אחד.
ההודעה הרשמית על כוונתה של איירבוס לייצר את המטוס הייתה בשנת 1978. טיסתו הראשונה הייתה ב-3 באפריל 1982.
המטוס הראשון נכנס לשירות בשנת 1984 על ידי חברת סוויסאייר.
מונע על ידי מנועי טורבו מניפה מתוצרת פראט אנד וויטני או ג'נרל אלקטריק.
A310-300- נמסר לראשונה בשנת 1985 והוא הדגם הארוך ביותר של ה-A310. נושא כמות גדולה יותר של נוסעים לטווח ארוך יותר.
נכון לספטמבר 2015 היו 12 תאונות אובדן גוף בהן היו מעורבים מטוסי A310 עם סך של 825 הרוגים; ו-9 חטיפות עם סך של חמישה הרוגים.
ב-23 במרץ 1994 התרסק אירבוס A310-300 בטיסת אארופלוט 593 להונג קונג ממוסקבה.
כל 75 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
הסיבה - ילד בן 15 אשר ישב בכיסא הקברניט וכתוצאה מכך גרם לשרשרת אירועים הרת אסון.
ב-31 במרץ 1995: טיסת טארום 371, מטוס A310-324 הנושא 49 נוסעים ו-11 אנשי צוות, התרסק במרחק של כ-3 קילומטר מנמל התעופה הבינלאומי אוטופני, בבוקרשט רומניה.
ההתרסקות התרחשה כיוון שתוך כדי המראה המצערת במנוע הימני, הוחזרה אוטומטית לאחור, ללא בלימתה הידנית בידי הטייסים, כיוון שהקברניט באותה עת לקה בליבו ותשומת הלב של הקצין הראשון הייתה נתונה לו.
נוצר חוסר איזון בין המנועים, המטוס סטה ממסלולו, צלל ב-80 מעלות, במהירות של כ-600 קמ"ש לקרקע והתפוצץ בקרקע בכדור אש.
כל 60 האנשים שהיו על הסיפון נהרגו.
ב-30 ביוני 2009 התרסק אירבוס A310 של חברת ימנייה בטיסה מצנעא, בירת תימן, למורוני, בירת קומורו.
על סיפון המטוס היו 153 נוסעים ואנשי צוות.
באותו יום נמצאו מספר גופות וחלקי מטוס באזור המשוער של ההתרסקות, בין החלקים גם תא הטייס נמצא.
בהתרסקות זו נמצאה ניצולה אחת בת 14 מצרפת ב-1 ביולי.
באותו היום נמצאה גם הקופסה השחורה של טיסה IY626.
איירבס היא יצרנית מטוסים אירופית.
בגלגולה הראשון החברה נוסדה בשנת 1970 על ידי ממשלות צרפת ומערב גרמניה, במטרה להתחרות ביצרנית המטוסים האמריקנית בואינג.
למיזם הצטרפו ספרד בשנת 1971, ובריטניה בשנת 1978. החברה רשומה בצרפת, ומפעלה הראשי נמצא בטולוז סמוך למפעלי סיטרואן, פיג'ו ורנו.
איירבוס התמקדה מאז הקמתה בפיתוח מטוסי נוסעים, ובינואר 1999 החלה לפתח מטוסים לשימוש צבאי.
החברה בגלגולה הנוכחי נוסדה בשנת 2000 בתור "חברת ביטחון וחלל אווירונאוטית אירופית" ) כתוצאה ממיזוג בין החברות הצרפתיות איירוספסיאל-מטרא, הגרמנית DASA, והספרדית CASA.
החברה החדשה רכשה לאחר מכן את מלוא הבעלות על חברת-הבת שלה, Airbus Industrie GIE, אותו שיתוף פעולה אירופי שהוקם ב-1970 לפיתוח וייצור מטוס רחב גוף כדי להתחרות במטוסי בואינג.
בשנת 2015 מותגה החברה מחדש בתור "Airbus SE".
המטה הרשמי של איירבוס רשום בליידן, הולנד, אך הניהול השוטף מתבצע ממשרדי החברה הראשיים הממוקמים בבלניאק, צרפת.
החברה מפעילה משרדים ומפעלים לייצור בצרפת, גרמניה, ספרד, הממלכה המאוחדת, קנדה, סין וארצות הברית.
ה-SE בשם החברה מייצג את .
החברה מנוהלת על ידי המנכ"ל גיום פורי והיא חלק ממדד הבורסה האירופי Euro Stoxx 60. מאז הקמתה בשנת 2000, מניות החברה נסחרות בבורסה בפריז, בבורסה בפרנקפורט ובארבע הבורסות האזוריות בספרד (כולל בורסת מדריד).
החברה מתמקדת בעיקר בעיצוב וייצור של מטוסי נוסעים, אך יש לה גם חטיבות נפרדות לביטחון וחלל ולמסוקים.
איירבוס נחשבת ליצרנית המסוקים הגדולה בעולם במשך שנים רבות, וב-2019 הפכה גם ליצרנית מטוסי הנוסעים הגדולה בעולם.
החברה ביצעה מסירה ראשונה במאי 1974, ועד יוני 2013 מסרה כ-7,900 מטוסים.
ממוצריה הבולטים של החברה: איירבוס A320 - מטוס הנוסעים הראשון בעולם המופעל באמצעות מערכת בקרת טיסה טוס-על-חוט, ו-איירבוס A380 - מטוס הנוסעים הגדול בעולם.
איירבוס – חטיבת לייצור מטוסים.
איירבוס ביטחון וחלל – חטיבה שפועלת בתחום הביטחון והחלל.
איירבוס הליקופטרס הפועלת בתחום ייצור מסוקים.
בנוסף לכך קיימות מספר חברות בת ושותפויות.
A310 MRTT - מטוס תדלוק אווירי.
מבוסס על ה-A310, טס לראשונה בדצמבר 2003
ביצע טיסת בכורה בדצמבר 2009, מסירה ראשונה מתוכננת לאמצע 2013
A330 MRTT - מטוס תדלוק אווירי.
מבוסס על ה-A330, טס לראשונה ביוני 2007
עיר מדינה מספר עובדים הערות טולוז צרפת 17,000 מטה ראשי ומפעל ראשי.
איירבוס A320 הוא מטוס נוסעים צר-גוף לטווח קצר עד בינוני של חברת איירבוס שמתחרה עם בואינג 737. מטוס ראשון מסוג זה נמסר ללקוח בשנת 1988. המטוס היה חלוץ בשימוש בטכנולוגיית בקרת טיסה בסיוע מחשב במטוס מסחרי, והותקנה בו מערכת טוס-על-חוט דיגיטלית (Digital Fly-By-Wire), לראשונה במטוס אזרחי.
המטוס מסוגל להכיל, בתצורה מעורבת (תיירים ועסקים), כ-150 מושבים, ובתצורת מחלקת תיירים בלבד ניתן להתקין בו כ-200 מושבים.
כ-9,451 מטוסים ממשפחת ה-A320 נבנו נכון ליולי 2020, ובכך הפך הדגם למטוס הסילון השני הנמכר ביותר בעולם, מיד אחרי מתחרהו, הבואינג 737.
לאחר עליית מחירי הנפט בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החל צוות מהנדסים במפעל מטוסים באנגליה לתכנן דגם חדש אשר מטרתו תהיה להתחרות במטוס הנוסעים הפופולרי באותה תקופה, הבואינג 727. הדגם החדש יהיה באותו גודל אך עם שיפורים אשר יחסכו בהוצאות הדלק.
לאחר קריסת תעשיית המטוסים הבריטית בסוף שנות ה-70, עבר הצוות לעבוד בחברת איירבוס.
עם ההצלחה של מטוס האיירבוס A300 החליטה איירבוס לאמץ את הרעיון החדש ולהתחיל בתכנון מטוס עם צריכת דלק קטנה ככל הניתן.
התכנון היה מבוסס על שלושה עקרונות:
שימוש בטכנולוגיית ניהוג דיגיטלית חדישה טוס על חוט המחליפה טכנולוגיות הידראוליות מיושנות וחוסכת משקל רב לעומת הבואינג האנלוגי.
בניית המטוס מחומרים חדישים כולל חומרים מרוכבים לחסכון במשקל.
ניצול מנועי סילון טורבו מניפה חדישים וחסכוניים.
בנוסף, תוכנן המטוס כך שיהיה רחב יותר מהמתחרים ויהיה נוח לנוסעים ולחברות התעופה.
התוצאה הסופית הייתה מטוס מהפכני וחסכוני בדלק בכ-50% יותר מהמתחרה הישיר שלו, הבואינג 727.
בניית המטוס פוצלה בין מפעלי איירבוס השונים: באנגליה נבנים הכנפיים בספרד החלק האחורי וגוף המטוס בגרמניה, צרפת ולאחרונה אף בסין כאשר החלקים מוטסים בין המפעלים להרכבה בגרמניה וצרפת.
האתגר שהציב המטוס בפני מתחריו גרם לחברת בואינג לתכנן דגמים חדשים וחברות אחרות נסגרו.
הגרסה המתקדמת של המטוס, שהחלה את שירותה במהלך העשור השני של המאה ה-21, מכונה איירבוס A320neo.
במרץ 2017 הודיעה החברה על רצון לפיתוח מטוס חמישי בסדרה זאת לקראת ייצור המטוס ה-10,000.
בתחילת שנת 2007 נחתם הסכם בין ישראייר לבין חברת לאט צ'ארטר, חברה לטבית השייכת לקבוצת לופטלייד'יר האיסלנדית, לפיו תחכור ישראייר שני מטוסים מדגם איירבוס A320 מלאט צ'ארטר למשך שלוש שנים עד הגעתם של שלושת מטוסי האיירבוס שרכשה.
שוויו של ההסכם (יחד עם הסכם נוסף להארכת תוקף חכירתו של מטוס מסוג בואינג 767-300 מלופטלייד'יר עצמה) עומד על 50 מיליון דולר.
מטוסים אלה הגיעו לארץ בסוף פברואר ובתחילת מרץ שנת 2007 ושימשו בטיסותיה הבינלאומיות של ישראייר עד 2008, כשהוחזרו לחברת לאט צ'ארטר.
בשנת 2010 קיבלה ישראייר שני מטוסי איירבוס A320 חדשים שרכשה והם משרתים בקווי החברה לאירופה ולאילת.
כמו כן לישראייר יש מטוס נוסף מדגם זה בהזמנה.
הוא הגיע במהלך שנת 2016. מטוס נוסף שהחברה חכרה הגיע בשנת 2018.
ארקיע רכשה 3 מטוסי איירבוס 321Neo.
וכן ביולי ואוגוסט 2024 נחתו בישראל עוד שני מטוסים של חברת ישראייר.
איירבוס A350 הוא מטוס נוסעים דו מנועי, מתוצרת חברת איירבוס.
איירבוס A350 הוא מטוס ארוך טווח, בגודל בינוני עד גדול ורחב גוף.
זהו מטוס הנוסעים הראשון מתוצרת איירבוס עם מרכב וכנפיים העשויים בעיקר מפלסטיק המחוזק בסיבי פחמן.
המטוס יכול להכיל 280 עד 366 נוסעים בהתאם לסידור המושבים.
דגם זה נועד להחליף את דגמי איירבוס A330 ואיירבוס A340, ולהתחרות בדגמי 787 ו-777 של חברת בואינג.
אב הטיפוס הראשון של המטוס טס ב-14 ביוני 2013 מטולוז שבצרפת, בה נמצא המפעל הראשי.
תכנונו של דגם זה החל בשנת 2004 והתבסס על שיפורים באירודינמיקה ובמנועים של הדגם A330. חברת איירבוס שינתה את תכנון המטוס בעקבות הערות שקיבלה מלקוחות, וקבעה את שם הדגם לאיירבוס A350 XWB, צירוף אותיות שנועד להעיד על מבנה רחב-גוף באופן מיוחד של מטוס זה.
הוצאות התכנון של המטוס נאמדו ב-11 מיליארד אירו.
בספטמבר 2014 אושר המטוס לטיסות נוסעים על ידי הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה, וחודשיים אחר כך קיבל את אישור רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית.
טיסת הבכורה המסחרית של המטוס הייתה ב-15 בינואר 2015 בשירות קטר איירווייז.
חמשת המפעילים הגדולים הם סינגפור איירליינס (64), קטר איירווייז (53), קת'אי פסיפיק (46), דלתא איירליינס (28) ואייר צ'יינה (23).
ב-16 בספטמבר 2004 אישר נואל פורגרד, אז נשיא ומנכ"ל איירבוס, כי החברה בוחנת את האפשרות להתחיל פרויקט חדש, מבלי שנקב בשמו באותה עת.
הוא גם לא הצהיר אם יהיה זה עיצוב חדש או שינוי למטוס קיים.
חוסר שביעות הרצון של חברות התעופה מההצהרה שכנע את איירבוס להשקיע 4 מיליארד אירו בעיצוב של מטוס חדש שלימים נקרא A350.
ב-10 בדצמבר 2004, מועצות המנהלים של EADS ושל BAE מערכות, אז שותפים במניות של איירבוס, נתנו לאיירבוס אישור להציע את המטוס כפרויקט רשמי ששמו A350.
ב-6 באוקטובר 2005 הוכרז על השקה תעשייתית מלאה של התוכנית, בעלות פיתוח מוערכת של 3.5 מיליארד אירו.
הגרסה הזאת של A350 תוכננה לשאת 250–300 נוסעים, שני מנועים, וגוף רחב המבוסס על A330. לפי התוכנית, ל-A350 יהיו כנפיים משופרות ומנועים חדשים, אך אותו מרכב וחתך רוחב כמו של קודמו.
כמעט מיד נתקלה איירבוס בביקורת על פרויקט A350 על ידי ראשי שני הלקוחות הגדולים שלה - ILFC ו-GECAS (חברות להחכרת מטוסים ומתן שירותים).
אודבר-האזי מ-ILFC, בפני מאות מראשי תחום התעופה, את האסטרטגיה של איירבוס להביא לשוק את מה שהוא ראה כ"פתרון מהיר וזמני כתגובה ל-787", דעה שלה היה שותף אף נשיא GECAS הנרי הובסכמן.
אודבר-האזי קרא לאיירבוס לפתוח דף חדש ולהניח עיצוב חדש על השולחן, או שתסכן את רוב נתח השוק שלה לבואינג.
מספר ימים מאוחר יותר, הובאו תגובות דומות על ידי צ'או צ'ון סנג, נשיא סינגפור איירליינס.
צ'או אמר כי הצרות שבעיצוב מחדש של כנף, זנב ותא טייס, יחד עם הוספת חומרים מתקדמים, על איירבוס ללכת על כל החבילה, ולעצב גם שלדה חדשה.
בו בזמן, החברה בחנה הצעות ל-787 ול-A350.
איירבוס טענה בתגובה שהיא שוקלת שיפורים ל-A350 כדי להיענות לדרישת הלקוחות.
באותו הזמן, הצהיר מנכ"ל איירבוס דאז גוסטב הומברט כי לא יהיו שינויים מהירים וחפוזים, וטען כי "האסטרטגיה שלנו אינה מונעת מהצרכים של הקמפיין או שניים הקרובים, אלא מראייה לטווח ארוך של השוק והיכולת שלנו למלא את הבטחותינו."
ב-14 ביוני 2006, הודיעה סינגפור איירליינס כי היא מעדיפה את ה-787 על פני ה-A350, והזמינה 20 מטוסים מדגם 787-9. חברת התעופה אמירטס החליטה כי לא תבצע הזמנה של הגרסה הראשונית של ה-A350, בשל הפגמים בעיצוב.
כתוצאה מהביקורות הללו, החליטה איירבוס באמצע שנת 2006, על בחינה מחדש של רעיון ה-A350. ה-A350 החדש המוצע היה מתאים יותר להתחרות במטוס ה-777 הגדול, כמו גם ב-787, עם חתך גוף רחב דיו ל-9 נוסעים בשורה במחלקת תיירים.
רוחב תא הנוסעים בגרסאות הקודמות של ה-A350 הכיל לכל היותר רק 8 נוסעים בשורה.
מנקודת המבט של נוסע יושב, תא הנוסעים רחב יותר ב-13 ס"מ בגובה העיניים מה-787 המתחרה, אך צר יותר ב-28 ס"מ ממטוס הבואינג 777. לכל דגמי ה-A350 הוצע טווח טיסה של לפחות 8,000 מייל ימי (15,000 ק"מ).
על פי ספקולציות שונות, המטוס בגרסתו החדשה אמור היה להיקרא איירבוס A370 או A280. החברה אף הפיצה בטעות פרסומת המתייחסת למטוס כאל A280, באתר האינטרנט של הטיימס.
למרות זאת, ב-17 ביולי 2006 בסלון האווירי בפארנבורו איירבוס הודיעה כי המטוס המעוצב מחדש ייקרא מעתה A350 XWB (קיצור של eXtra Wide Body).
ארבעה ימים לאחר שנחשף עיצובו החדש של ה-A350, הודיעה סינגפור איירליינס על הזמנת 20 מטוסי A350 XWB, עם אופציה ל-20 מטוסים נוספים.
מנכ"ל החברה, צ'או צ'ון סנג, הודיע כי "זה מעודד שאיירבוס נענית לחברות התעופה הלקוחות, ויצרה עיצוב חדש לגמרי ל-A350".
בסיומה של שנת 2006 ההחלטה על ההשקה הרשמית נדחתה כתוצאה מהעיכובים בהשקתו של ה-A380 ומהוויכוחים על מימון תהליך הפיתוח.
ב-1 בדצמבר אותה שנה מועצת המנהלים של EADS אישרה את השקתה התעשייתית של הגרסה השישית של ה-A350, למרות החוסר בתזרים מזומנים.
מסירה ראשונה של דגם ה-900 תוכננה לאמצע 2012, כאשר דגמי ה-800 וה-1000 יושקו, בהתאמה, 12 ו-24 חודשים מאוחר יותר.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-4 בדצמבר 2006 נחשפו מעט פרטים טכניים חדשים אודות ה-A350 XWB, אך לא נודע על לקוחות חדשים.
כמו כן, ג'ון ליהי מסר כי החוזים הקיימים בנושא ה-A350 נמצאים תחת משא ומתן מחדש, בשל עליה במחירים בהשוואה לדגם המקורי, עליו נחתמו ההסכמים.
ב-4 בינואר 2007 איירבוס הודיעה כי "החברה הכלכלית פגסוס תעופה" היא הראשונה להזמין את ה-A350 XWB, עם הזמנה של שני מטוסים.
חבר המנהלים של איירבוס אישר את השקת שלושת הדגמים - A350-800, - 900, ו-1000 בדצמבר 2006. ה-XWB כפה כשנתיים של עיכוב בלוח הזמנים המקורי, ועלויות פיתוח כמעט כפולות - מ-5.3 מיליארד $ לכמעט 10 מיליארד $.
במהלך הסלון האווירי בפריז, קיבלה איירבוס 141 הזמנות חדשות, כמו גם 165 הזמנות שהתקבלו במהלך הסלון האווירי בדובאי.
בתאריך 14 ביוני 2013, טס המטוס את טיסת הבכורה שלו, בשעה 11:00 שעון ישראל.
בספטמבר 2007, איירבוס הציגה עיצוב חדש בפני ועידה של 100 נציגים של לקוחות נוכחיים ופוטנציאליים של ה-XWB.
ה-A350 XWB נבנה בטכנולוגיות אשר פותחו עבור האיירבוס A380 המתקדם, וכולל תא טייס ומערכת בקרת טיסה דומים.
איירבוס פרסמו כי 52% מהמטוס יבנו מחומרים מרוכבים, 20% מאלומיניום/אלומיניום-ליתיום), 14% טיטניום, 7% פלדה ו-7% מוקדשים לשיווי המשקל והיציבות.
זאת בהשוואה לבואינג 787, המורכב מ-50% חומרים מרוכבים, 20% אלומיניום, 15% טיטניום, 10% פלדה ו-5% לשיווי המשקל.
אוקטובר 2008 היה תאריך היעד של איירבוס להקפאת העיצוב, והחברה ציפתה למחירי תחזוקת השלדה נמוכים ב-10%, בנוסף לירידה של 14% במשקלו של כל מושב בהשוואה למטוסים המתחרים.
על פי גורמים באיירבוס, העיצוב החדש כולל מיזוג אוויר טוב יותר בתא הנוסעים, עם רמת לחות מבוקרת של 16% במשך הטיסה ומתחת לגובה 6000 רגל (1,800 מטר), שמירה על לחץ קבוע ומערכת בקרת זרימה המתאימה את זרימת האוויר בתא הנוסעים לעומס הנוסעים.
למרכבו של ה-XWB החדש יש חתך רוחב מקביל מהדלת הראשונה עד הרביעית, שלא כמו דגמיה הקודמים של איירבוס, וזאת כדי לאפשר ניצול מרבי של הנפח.
בסידור של 8 נוסעים בשורה (2-4-2), הנפוץ במחלקת תיירים, רוחב המושבים עומד על 49.5 ס"מ, בין מסעדי היד, בני 5 ס"מ כל אחד.
איירבוס פרסמה כי רוחב המושב רחב יותר בסנטימטר אחד מב-787 בתצורה דומה.
איירבוס אישרה בתחילת ספטמבר 2007 את אימוץ שלדת המטוס הבנויה מחומרים מרוכבים.
השלדה המרוכבת כוללת רצועות אלומיניום כדי להבטיח הולכה חשמלית בטוחה (כדי להתגבר ולפזר מכות ברקים).
עם זאת, קורות השלדה נשארו מתכתיות, אך נבדקו אפשרויות נוספות להחלפתן בחומרים מרוכבים.
העיצוב החדש שונה במעט מזה של ה-787, שכלל צינורות אובאליים על צינורות טיטניום.
איירבוס חתמה על חוזה עם BMW, שעזרה בפיתוח ועיצוב הפנים ב-A350.
ה-A350 כולל כנפיים העשויות כולן מחומרים מרוכבים, הדומות בכל שלוש הגרסאות.
עם שטח של 443 מ"ר, אלה הכנפיים הגדולות ביותר שיוצרו אי פעם עבור מטוס חד-מפלסי.
המטוס הגדול ביותר לפניו בעל שני מנועים היה ה-777-200LR/300ER, עם מוטת כנפיים ארוכה יותר ב-0.7 מ', אך שטח מעט קטן יותר.
לכנף החדשה יש זווית של 35 מעלות ביחס לניצב (5 מעלות יותר מל-A300), וזאת כדי לסייע להגברת מהירות השיוט למאך 0.85, ומהירות הפעלה מרבית של מאך 0.89 (יותר מ-1,000 קמ"ש).
מערכת שפת הזרימה (החלק האחורי של הכנף), המגבירה את העילוי, אומצה ביחד עם מדפים דומים לאלו של ה-A380, המאפשרים את המרווח בין שפת הכנף למדפים, בעזרת מפחית העילוי.
ליצרן נדרשו 1,800 שעות עבודה במנהרת רוח במהירות נמוכה כדי לערוך בדיקות לכנף, והתוצאות הובילו להפחתה מעטה בכוח הדחף, בהתאם לביצועים טובים יותר מהמצופה במהירויות נמוכות.
הביצועים במהירות גבוהה נבחנו במנהרת הרוח האירופית בקלן, גרמניה.
איירבוס השקיעה 760 מיליון דולר, כדי לשדרג את יכולות החומרים המרוכבים, באתר הפיתוח בראוטון, בריטניה, כהכנה לתפקוד החומרים במיקומם הצפוי במכלול הכנף של ה-A350 XWB.
החרטום של מטוס ה-XWB נלקח מדגם ה-A380, עם "אף" המורם מעלה, וחלון קדמי המתחלק לשישה חלקים.
זאת בשונה מסידור ארבעת החלונות הלא שיגרתי שהוצע בעיצוב הראשוני.
החרטום החדש מספק יכולות אווירודינמיות משופרות, וכולל תא מנוחה לצוות בנפרד מתא הנוסעים.
כמו כן, החלון הקדמי שונה על מנת לשפר את שדה הראייה, על ידי הצרתה של הקורה המרכזית.
שני המסכים המרכזיים ממוקמים האחד מעל השני (התחתון נמצא מעל דוושת הדחף), ושני מסכים נוספים לכל טייס - באחד מוצג מידע בנושא הניווט, ובשני יכולים הטייסים לקרוא מידע בקשר למערכות המטוס.
על פי איירבוס, תא הטייס החדש מאפשר הכנסת יותר טכנולוגיות מתקדמות בתחום הניווט על המסכים, יחד עם גמישות ומקום להוספת תוכנה חדשה בעתיד, כמו גם שילוב מידע ממקורות שונים במערכות המטוס.
ה-A350 XWB כולל גם תצוגה עילית.
מערכות האוויוניקה הן פיתוח מתקדם של מערכת ה-IMA (אוויוניקה מודולרית משולבת), בה נעשה שימוש ב-A380. מערכת ה-IMA של ה-A350 יכולה לנהל עד 40 פעולות בו זמנית (לעומת 23 ב-A380), כמו ציוד הנחיתה, דלק, בלמים, מערכת החמצן, בקרת לחץ האוויר, זיהוי אש ופנאומטיקה.
איירבוס גם הציגו יתרונות כתחזוקה מופחתת ומשקל מופחת, משום שארכיטקטורת IMA מחליפה מעבדים משולבים רבים.
ה-IMA פועל על רשת במהירות 100 מגה-סיביות לשנייה.
רשת זו המבוססת על תקן ה-AFDX (Avionics Full Duplex), שכבר נעשה בה שימוש ב-A380, ולא ברשת המבוססת על תקן ארינק 429, כמו בדגמי ה-A330 ו-A340.
בינואר 2008 זכתה חברת תאלס הצרפתית במכרז על סך 2.9 מיליארד $, על זיכיון למשך 20 שנה לאספקת ציוד האוויוניקה והניווט ל-A350 XWB.
תאלס התחרתה נגד האניוול וקולינס לאספקת ציוד סיפון המטוס.
למרות זאת, רוקוול וחברת MOOG הממוקמות בארצות הברית נבחרו לאספקת מפעיל המייצב האנכי והפעלת בקרת הטיסה הראשית, בהתאמה.
מנועי המטוס משתמשים באוויר דחוס (bleed air), ולא במנוע סילון רגיל כמו ב-787. רולס-רויס הסכימה לבקשת איירבוס לאספקת גרסה חדשה של מנוע ה"טרנט" (Trent) ל-A350 XWB, המכונה כרגע Trent XWB.
לאחר מבחנים במנהרת רוח במהירות נמוכה, איירבוס הקפיאה את כוח הדחף הסטטי בגובה פני הים, לכל שלוש הגרסאות המוצעות בטווח 33,500-41,700 קילוגרם כוח.
ג'נרל אלקטריק הצהירה כי לא תציע את ה-GP700 למטוס, ופניות קודמות לגבי ה-GEnx ב-A350 המקורי לא התאימו ל-XWB.
באפריל 2007, המנכ"ל הקודם של איירבוס לואי גלואה ערך שיחות עם הנהלת ג'נרל אלקטריק לסיכום אפשרות לקידום גרסה חדשה של מנוע ה-GEnx למען ה־A350 XWB.
לחץ חברות התעופה לטובת מנועי ג'נרל אלקטריק הגיע בעיקר מכיוונן של יו אס איירווייז וסינגפור איירליינס, כמו גם מצד החברות האחרות שהזמינו את ה-A350, שבחרו מלכתחילה במנועי ג'נרל אלקטריק או שעדיין לא השלימו עם הנעת הרולס רויס טרנט XWB.
אולם, ביוני 2007 רולס רויס הודיע כי חתמה את החוזה הגדול ביותר אי פעם עם קטר איירווייז לגבי הנעת 80 מטוסי A350 XWB במנועי טרנט XWB, בהזמנה מאיירבוס בשווי 5.6 מיליארד דולר.
באותו החודש ממונה התפעול הראשי של איירבוס, ג'ון ליהי, אמר כי מנועי ה-GEnx לא ייכללו ב-A350 XWB, משום שאיירבוס מבקשת מג'נרל אלקטריק להציע גרסה יותר יעילה לטובת המטוס החדש.
מאז, אמירטס, סינגפור איירליינס, יו אס איירווייז והוויאן איירליינס בחרו במנוע הרולס רויס טרנט XWB לצי ה-A350 שלהן.
הטרנט XWB כולל מאוורר בקוטר 3 מטרים, ועיצובו מבוסס על פיתוחים מתקדמים של הטרנט 900 (מהאיירבוס A380) והטרנט 1000 (שנעשה בו שימוש בפיתוח הבואינג 787) הטרנט XWB כולל מערכת פיזור אוויר תוך יצירת רעש מופחת (RAMSES), שהוא שכלול מתקדם של מערכת ה"אפס חיבורים" של איירבוס בפתח הכניסה, שפותחה לטובת ה-A380.
הופכי הדחף של המנוע וחלקים פנימיים נוספים מסופקים על ידי חברת גודריץ' קורפוריישן האמריקאית.
יחידת כוח העזר ומערכת ניתוב האוויר
ה-A350 XWB מספק 1700 כוח סוס בעזרת יחידת כוח העזר HGT1700 של האניוול, שהם 10% יותר מהדור הקודם של משפחת יחידות הכוח 331 של האניוול.
החברה מספקת גם מערכת ניתוב אוויר, שכוללת את האוויר הדחוס למנוע הסילון, בקרת איכות סביבה, בקרת הלחץ בתא הנוסעים ומערכת קירור משלימה.
הטורבינה ממוקמת כעת בבטן המטוס.
דרישת הגנרטור היא 100 קילו וולט-אמפר, בהשוואה ל-150 ב-A380. הבחירה בהאניוול האמריקאית היא חלק מהאסטרטגיה של איירבוס לבחור בחבילות שלמות ככל האפשר של חלקים ממספר מצומצם של ספקים גדולים, שהופכים לחלק בלתי נפרד מהמערכת.
פרקר איירוספייס האמריקאית נבחרה לספק את מכלול מערכת הדלק, שכוללת גם מערכת אינרטית, מערכות מדידת ותפעול דלק, ציוד מכני ומשאבות.
מערכת מכל הדלק תכלול רכיבים להפרדת אוויר, על מנת ליצור אוויר עשיר בחנקן, שישמש להפחת דליקות אדי הדלק במכלים.
כמו כן, החברה מספקת גם מערכת ליצירת והפצת אנרגיה הידראולית.
יחידת העבודה כוללות מאגרים, צינורות מסועפים, מצברים, שליטה תרמית, בידוד, תוכנה ומשאבה המונעת על ידי מנוע חשמלי חדשני.
פרקר איירוספייס העריכה כי החוזים יכניסו לחברה יותר משני מיליארד דולר, במהלך כל הפרויקט.
איירבוס אימצה "תורה" חדשה לגמרי לגבי חיבור כן הנחיתה הראשי של ה-A350 XWB, כחלק מהמעבר למבנה כנף מורכב.
כל רגל בכן הנחיתה הראשי מחוברת לקורת הכנף מלפנים ולקורת-תמיכה המופנית כלפי אחורי המטוס, שהיא עצמה מחוברת לכנף ולמרכב.
כדי לעזור להפחתת העומס על הכנף, נעשה שימוש בקורת-עזר כפולה.
פתרון זה דומה לעיצוב הוויקרס (Vickers VC10).
איירבוס תכננה כן נחיתה מרכזי בעל שלושה צירים, המוקף על ידי תושבות בנות ארבעה או שישה גלגלים, כדי להבטיח שיהיה ניתן להעמיס ציוד על הקרקע ביתר קלות.
ה-A350-800 ו-900 כוללים תושבות בנות ארבעה גלגלים, אך גרסת ה-800 תהיה קצרה יותר במעט כדי לחסוך במשקל.
שניהם יתאימו למפרץ 4.1 מ' הארוך.
הגרסה הגבוהה המוצעת, A350-1000, A350-900R (איירבוס הציעה לבריטיש איירווייז גרסה הנקראת A350-900R, בעלת טווח טיסה של 9,400 מייל ימי (17,400 קילומטר), כדי שתוכל להפעיל קו טיסה ישיר בין היתרו לסידני) ו-A350-900F משתמשים בתושבות בנות שישה גלגלים ובמפרץ נחיתה בן 4.7 מ'.
כן הנחיתה הראשי ל-XWB החדש מסופק על ידי מסייה-דאווטי הצרפתית.
כן החרטום מסופק על ידי ליבר-איירוספייס.
ל-A350 הוצגו בשנת 2006 שלוש גרסאות.
בינואר 2008 איירבוס הודיעה רשמית בהצהרה לעיתונות על 159 הזמנות והתחייבויות לרכישת ה-A350-800. אולם בחודש ספטמבר 2014 הודיעה איירבוס על ביטול ייצורו של דגם זה.