tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסן הכיר בחשיבותו של חבל הארץ למען יוקרתה הבינלאומית של ארצו ולמען מעמדו שלו אל מול אנשיו ועל כן סיים את כל ניסיונותיו להגיע לנורמליזציה ביחסים עם אלג'יריה.
התכתשויות בין הכוחות המוצבים באזור הגבול הובילו בסופו של דבר לפריצתה הרשמית של מלחמת החולות בין מרוקו לאלג'יריה.
הצבא המרוקאי רוכז ברוב רובו באזור המסוכסך ולכן היה יכול היה לנוע לפעולה מהר יותר מהצבא האלג'ירי, שברובו רוכז עוד בצפון המדינה.
הכוחות המרוקאים נעו דרום-מזרח והטילו מצור על העיר טינדוף.
בתחילת 1964 קיבלה אלג'יריה תמיכה צבאית מצד רפובליקת מצרים ואף תמיכה של כוחות אדם מידי קובה, אשר תחת הנהגתו של פידל קסטרו פעלה לחזק את ההשפעה הקומוניסטית והסוציאליסטית על מדינות ברחבי יבשת אפריקה.
החוזקה המרכזית של הצבא המרוקאי הייתה בחיל השריון, אשר היה מנויד כמעט לגמרי עוד קודם המלחמה והיה בכוננות מלאה לקראת מתקפה על שטחי אלג'יריה המדבריים.
רוב הטנקים וכלל כוחות השריון שהיו בחזקת הצבא המרוקאי המלכותי נקנו בהסכמי סחר הנשק של מרוקו עם ארצות הברית.
הכוחות האלג'ירים נהדפו עם המהלכים הראשונים אך החלו לתכנן מתקפת נגד עם עליית התמיכה המצרית והקובנית בהם.
על כן, בפברואר 1965, יצא המלך חסן השני במהלך מפתיע; המלך הורה לחיילים הכובשים לצאת מן השטחים שכבשו צבאית ומרוקו עצמה סיפחה שטחים מעטים יחסית ממזרח להרי האטלס.
חסן השני עשה זאת ככל הנראה במטרה לשמר את השטחים המעטים שכן הצליח צבאו לבסס בהם שלטון מרוקאי יציב ולמנוע איבוד שטחים במהלך מתקפת נגד אפשרית.
למרות זאת, הטענה הרשמית של חסן השני להוראה על שיבת הכוחות הייתה כי היא נעשתה במטרה שלא לפגוע ביחסי אלג'יריה-מרוקו לטווח הארוך, שכן שתי המדינות היו שכנות וחברות בליגה הערבית אשר לאורך המלחמה ניסתה לטווח בין הצדדים ולהביא להסדר כוחות.
למרות השבת הכוחות המרוקאים, הפגיעה בכוחות האלג'ירים כבר נעשתה והאיבה כלפי מרוקו החלה בחוגי הממשל הפנימיים של אלג'יריה.
מעמדה של מרוקו בתוך המלחמה הקרה נקבע בעיקר עקב מלחמה זאת אל מול אלג'יריה.
המדיניות פנים המרוקאית גם התנגדה לקיומם של חוגים קומוניסטים ופעלה לחזק את המעמד של בתי המלוכה ברחבי המזרח התיכון ולמנוע את התפשטות המהפכות הסוציאליסטיות הנושאות את האידאולוגיה של ה"נאצריזם" (על שמו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר), חיזקה עוד יותר את מעמדה של מרוקו ביחס לגוש המערבי.
כמו כן המצב החדש של קירוב מרוקו לגוש המערבי הוביל לקירוב ביחסיה של מרוקו עם ממלכות ערביות ברחבי המזרח התיכון כגון ממלכת ערב הסעודית.
עם עליית ההשפעה של הגוש המזרחי עלתה גם ההשפעה של האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניזם על חוגים פוליטיים פנימיים בתוך מרוקו.
המפלגה הקומוניסטית המרוקאית נוסדה רשמית בשנת 1943 מתוך חוגים קומוניסטים עצמאיים ברחבי מרוקו הצרפתית.
היות שמייסדה של המפלגה – ליון סולטאן – היה מאלג'יריה במקורו, הדבר אפשר לממשלו של חסן להרים גבה בנוגע למחויבותה של המפלגה לריבונותה ולצרכיה של ממלכת מרוקו.
האיבה האידאולוגית בין הקומוניזם למלוכניות הזרועה בבסיסו של הקומוניזם הובילה את חסן השני להכיר בעובדה כי אין להאפשר לחוגים רדיקליים מטעם השמאל כאלו להיות בעלי השפעה במערכת הממשל המרוקאית.
בשנת 1960 הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק בהוראה רשמית של חסן השני.
הקומוניזם לא היה מפורסם ברחבי מרוקו עקב השימור הרב של רוב האוכלוסייה על המסורת המקוריות.
הדבר בתגובה הביא לכך שרוב החוגים של השמאל הקיצוני מוקמו בתוך ערים גדולות.
חסן השני השתמש בפועל אביו והאדיר כמה שיותר את מעמדה והשפעתה של המשטרה החשאית המרוקאית.
הדבר הביא ליצירת המוניטין של שלטון חסן השני כשלטון אוטוקרטי ודיקטטורי אשר במסגרתו נשלטו האזרחים בידי יד הברזל של המלוכה והמשטרה החשאית שעשתה כדבר המלך מעמד זכויות האדם נתון לשאלה לאורך שלטונו של חסן השני.
רוב החשודים בפעילות נגד הממשל נשלחו למאסר עולם ללא משפט וחקירה מקדימה.
רוב האסירים הפוליטיים נכלאו בכלא אגדז הממוקם בדרום מרוקו.
מתנגדים פוליטיים קומוניסטים שהתגלו בעודם מנהיגים חוגים נגד הממשלה או למעשה מאיימים על הממשל ולא רק מתנגדים לו באידאולוגיה הקומוניסטית נשלחו לעינויים קשים.
הגישה אל מחנות העינויים שהופעלו בעיקר בידי המשטרה החשאית אסורה הייתה לאף אחד ואף לא למשפחות מנהיגי האופוזיציה הקומוניסטית המעונים, ההרוגים והקבורים במקום.
מרכזי העינויים של דאר אל-מוקרי ברבאט ומולאי שריף בקזבלנקה הפכו לאזורים שאזרחים פשוטים נמנעו מלעבור לידם.
אף על פי שהמלך המרוקאי היה הסמכות הדתית העליונה במדינה וקיבל את רוב הלגיטימציה לשלטונו מתוך מוסד הדתי, הדבר לא הפריע ליצירתה של אופוזיציה דתית קיצונית.
במהלך תחילתה של המאה ה-20, שלטונם של עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו ועבד אל-חפיט', סולטאן מרוקו, הובילו למודרניזציה נרחבת בעליית ההשפעה הצרפתית וההשפעה הספרדית.
עם עלייתה של תנועת האסלאמיזם הקיצונית בהשראת האחים המוסלמים הכיר חסן השני בפלג הקיצוני כסכנה להמשך השלטון המלוכני ויציבותו.
על כן החל חסן השני לאתר מטרות של אנשי דת קיצוניים, אשר תחת המשטרה החשאית סבלו גורם דומה למתנגדים הקומוניסטים לממשלו של חסן השני.
המאבק של ממשלות כממשלה המרוקאית בתנועות קיצוניות אלו התרחש ברחבי המזרח התיכון פרט לפקיסטן, שתחת השלטון האסלאמיסטי הקיצוני והדיקטטורי של מוחמד זיא אל-חאק פעלה להקים חברה מוסלמית חדשה הפועלת תחת דין האסלאם (דבר שמאוחר יותר הייתה לו השפעה רבה על ההקמה של ארגוני טרור כמו הטליבאן).
על כן, חסן השני החליט – כמו מנהיגים אחרים שנאבקו בפלגים האסלאמיסטים הקיצוניים ברחבי המזרח התיכון – להעביר את אסיריו הפוליטיים האסלאמיסטים אל פקיסטן במטרה לנטרל את השפעתם של מתנגדים אלו על מרוקו.
אף על פי שרוב הפעילות של המשטרה החשאית הופנתה נגד קומוניסטים ואיסלאמיסטים, החלה התנגדות לעלות מתוך הצבא בפלג שקרא להקים רפובליקה מרוקאית סוציאליסטית בדומה לאירועי המהפכה הסוציאליסטית בלוב שהפילה מן השלטון את אידריס הראשון, מלך לוב.
עם עליית השחיתות בדרג הצבאי, קצינים רבים שוחדו בידי מהפכנים ללמדם אודות סדרו של המשמר המרוקאי המלכותי.
האחים מחמד ומוחמד אבאבו, ביחד עם הגנרל מוחמד מדבוח, החלו להתכונן לקראת מבצע הפיכה צבאית נגד המלך חסן השני.
מדי שנה, ב-9 ביולי, התרחש טקס חגיגי בארמון המלוכה סקריט הממוקם בין רבאט (עיר הבירה המנהלית) לבין קזבלנקה (העיר הגדולה ביותר ומרכז הסחר הגדול בותר דרך האוקיינוס), לחגיגות יום הולדתו של המלך חסן השני, תאריך זה בשנת 1971 הפך לתאריך היעד של המהפכנים לקראת פעולתם.
בצהרי 10 ביולי תקפו 1,500 קצינים את הארמון בפשיטת רגלים עם נשק אוטומטי ובמידית החל מאבק בינם לבין המשמר המלכותי של חסן השני.
המלך וחלק מיועציו הצליחו להתחבא בזמן מידי התוקפים ולאחר השעה ארבע אחר הצהריים, אחרי שנפסקו היריות והחלה להגיע תגבורת מצד הצבא המרוקאי המלכותי, המלך חסן השני יצא ממקום המסתור שלו וביטל את טענת המהפכנים כי הוא נרצח כפי שטענתו בשידורי הרדיו עליהם השתלטו.
ביום שלמחרת היה דיווח על האירוע בעיתון הניו יורק טיימס: "כוחות צבא מרוקו הסתערו אתמול על ארמון הקיץ של המלך חסן השני מחוץ לרבאט, אך כוחות נאמנים סיכלו את ההתקוממות במהירות והמלך נותר בשליטה.
רדיו רבאט; שככל הנראה היה בשליטת המורדים זמן מה, טען תחילה כי המלך נהרג והמלוכה הופלה.
אך בתחילת היום שידר המלך חסן נאום בן 10 דקות כדי להבטיח למדינתו בצפון אפריקה כי שלטונו בן 10 השנים נמשך.
חברת יונייטד פרס אינטרנשיונל מסרה מרבאט, הבירה, כי המלך טען ש-10 בני אדם נהרגו במהלך ההתקפה וכי הוא הוחזק בשבי יותר משעתיים לפני שהתוקפים שינו כיוון ונסוגו.
מוקדם יותר, בראיון טלפוני עם תחנת רדיו צרפתית בפריז, אמר המלך חסן כי 'אין סיבה להיות פסימי.' הוא האשים את המשטר הסוציאליסטי של מועמר קדאפי בלוב על כך שציטט לצד המתקוממים.
הרדיו הלובי הודיע בעבר כי צבא לוב מוכן לעזור למרוקאים במקרה של הפרעות מחוץ."
ב-16 באוגוסט 1972 שב חסן השני למרוקו מביקור פרטי בצרפת.
בשובו הוטס על מטוס אזרחי מסוג בואינג 727. במהלך הטיסה, ארבעה מטוסי נורת'רופ F-5 טסו לצד הבואינג 727 של המלך במטרה להגן עליו.
הטייסים של מטוסי הקרב היו מעורבים בתכנון הפיכה צבאית נגד שלטונו של חסן השני ועל כן החלו ליירט את הבואינג 727. המהפכנים ירו דרך גוף המטוס ופגעו בחלק מעוברי האורח במטוס.
לפי עדות עוברי האורח, חסן השני עצמו הלך לרדיו בתא הטייס וזעק לטייסים התוקפים: "הפסיקו לירות, הרודן מת!" לאחר מכן נעצרו היריות והמטוסים התוקפים יצאו מטווח ראייה של מטוס הנוסעים הפגוע.
שמונה נוסעים נהרגו וארבעים נפגעו.
למרות זאת צלח המטוס הפגוע לשוב בשלום לרבאט.
חסן השני הורה באופן מיידי על חקירה מצד משטרתו החשאית.
תוך זמן קצר התגלה כי המטוסים התוקפים היו מוצבים בבסיס קנטירה, שלמעשה היה מלא במתנגדי המשטר המלוכני.
הבסיס הוקף בידי כוחות הצבא הנאמנים למלך עוד בערב אותו היום וניסיון ההפיכה, שמטרתה הייתה להקים רפובליקה תחת משטר צבאי, נכשל.
עם נפילתה של סולטנות מרוקו לידי המעצמות האירופאיות בתחילת המאה ה-20, סיפחה ספרד חלקים נרחבים מצפון מרוקו ומאזור סהרה המערבית.
לאחר קבלת העצמאות המרוקאית רוב השטחים בצפון הועברו חזרה מידי ספרד, אך המדינה הספרדית המשיכה לשלוט בסהרה המערבית.
בשנים האחרונות לשלטונו של פרנסיסקו פרנקו התערערה השליטה הספרדית בסהרה המערבית.
מרוקו ומאוריטניה ראו חשיבות לאומית בסיפוח האזור עקב חשיבותו ההיסטורית ומרבצי הנפט האדירים לחופיו ומיליציה מקומית בתמיכה אלג'ירית החלה להילחם לעצמאות מידי הכוחות הספרדים.
חסן השני הפעיל תעמולה נגד המשטר הקולוניאלי ברחבי אפריקה במטרה להשיג רווח מכך, רווח שהיה לסיפוח סהרה המערבית.
כל עוד הדיקטטורה של פרנקו שלטה בספרד לא האמין חסן השני במשא ומתן עם מדריד והכין את הצבא המרוקאי המלכותי לקראת פלישה אל תוך המושבה הספרדית מדרום.
עם ההיחלשות של הסמכות הספרדית באזור הייתה ההסכמה כי ספרד לא תוכל לשמור על המושבה אך היה סכסוך אודות מי יירש את השטחים.
הממשל המאוריטני לבסוף ויתר על טענתו לשטחים וצידד בממלכת מרוקו.
אלג'יריה מצידה ארגנה את המיליציות קראו לריבונות החבל לכדי ארגון צבאי מאוחד: חזית פוליסריו, אשר קראה להקמתה של הרפובליקה הערבית הדמוקרטית הסהראווית.
מכאן שהסכסוך הפך למאבק בין מרוקו לאלג'יריה בפועל ולא מאבק של אחד או יותר מן המדינות השכנות לבין ספרד.
כדי להדגיש את הריבונות המרוקאית על סהרה המערבית פעל חסן השני להוצאתו לפועל של המצעד הירוק לעבר סהרה הספרדית.
הפעולה נועדה להדגיש ריבונות אך גם ביצועה בדרכי שלום סימן את מרוקו והממשל של חסן השני לא כמחרחרי מלחמה אלא כפונים להסדר בשלום לפתרון הסכסוך.
שישה ימים קודם לפטירתו של פרנקו בספרד, ב-14 בנובמבר 1975, נחתמו הסכמי מדריד, שחילקו את המושבה הספרדית בין מרוקו ומאוריטניה ונעשו ללא עירובם של מנהיגי חזית הפוליסריו.
זמן קצר לאחר יציאתם של כוחות צבא אפריקה הספרדי ממושבתה בסהרה המערבית, החלה מלחמת סהרה המערבית בין הצבא המרוקאי לבין חזית הפוליסריו שנתמכה בידי אלג'יריה.
מלחמת סהרה המערבית הפכה למאבק ממושך ובסופו של דבר למלחמת התשה בין מרוקו לחזית הפוליסריו, שפעלה באסטרטגיה של לוחמת גרילה לאחר נפילת כוחותיה הסדירים בעימותים ישירים אל מול הצבא המרוקאי.
לחץ ממשלתי מרוקאי הביא את מאוריטניה לוותר סופית על טענתה לחבל ויחסיו החמים של חסן השני עם הממשל הצרפתי אפשרו תמיכה וסיוע צבאי במהלך המאבק מידי חיל האוויר הצרפתי.
חזית הפוליסריו השתמשה במאבק נגד מרוקו כמלחמת קודש נגד העולם המערבי שתמך בממשל המרוקאי.
הדבר הוביל לסדרת פיגועי טרור ממושכים בערים הגדולות של מרוקו לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20 ושנות ה-90 של המאה ה-20.
לאחר מאבק ממושך הצליחו הכוחות המרוקאים בכיבוש אזור החוף לאוקיינוס האטלנטי אך התקשו להיאבק בפוליסריו במדבריות של הסהרה.
לבסוף נוצר קו השליטה, מוצב צבאי מרוקאי לאורך מרכזה של סהרה המערבית המתמשך לאורכה וקובע את הגבול דה פקטו בין אזורי השליטה המרוקאים לאזורי השליטה של חזית הפוליסריו.
המאבק העקוב מדם השפיעה לרעות על מעמדה הבינלאומי של מרוקו ועד לסיום שלטונו לא הצליח חסן השני להביא להכרה בינלאומית בסהרה המערבית כחלק בלתי נפרד ממרוקו.
במקום זאת, קבע האו"ם כי סהרה המערבית היא שטח בכיבוש מרוקאי.
כאמור, המאבק היה בפועל חלק מהיריבות בין מרוקו ואלג'יריה.
במהלך שנות השבעים ועד שנות התשעים אלג'יריה לא רק חימשה את הפוליסריו, אלא פעלה עבורו להשיג תמיכה בטענה לריבונות מידי מרוקו באיחוד האפריקאי ובאו"ם, כל זאת במטרה להחליש את מרוקו ולשמר את הכנסות הנפט דבר הפוליסריו.
במשך כמעט ארבעה עשורים שלט המלך חסן במרוקו כמדינה תאוקרטית מבחינה חלקית וזאת מכיוון שלקח חלק מרכזי מהלגיטימציה לשלטונו דרך מוסדות הדת שהוא היה בראשם.
הוא לקח את סמכותו מתפקידו המוצהר כאמיר המאמינים (תואר שבעבר היה נתון רק לח'ליפה – ראש האימפריה המוסלמית) וטען על מתנגדיו כי פועלם עושה אותם לכופרים.
הוא פעל לאחד את המדינה שמאחוריו במסעו לחזק את מעמדה הבינלאומי ולהסיט את תשומת הלב מאי-השוויון החברתי המפרך של הממלכה.
כל זאת בעוד הוא סירב לשיבה לאורך החיים השמרני הדתי-קיצוני אשר אפף בעבר את רוב העולם המוסלמי, התנגדות שהתבטאה בעיקר במאבקו נגד חוגים רדיקליים איסלאמיסטים.
חסן השני יצר למעשה קרע פנימי בתוך האסלאם סוני כאשר מתוקף תפקידו כראש המוסד הדתי הוא החשיב את פועלם של האיסלאמיסטים ככזה של כופרים ומתנגדי משטר שפועלים נגד המלך ומכאן נגד הממסד הדתי.
כדי לחזק את מעמדה של מרוקו ביחס לעולם המוסלמי ובמטרה להראות את פועלו של המלך לאנשיו, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה הבנייה של מסגד חסן השני.
המסגד ממוקם לחופי האוקיינוס האטלנטי בקזבלנקה והוא אחד מהמסגדים הגדולים ביותר בעולם.
בעת ההכנות לבנייה צוטט חסן השני באומרו ב-9 ביולי (יום הולדתו) בשנת 1980 כך: המסגד נבנה בין השנים 1986–1993 עד אשר נפתח לאוכלוסייה הכללית בטקס חגיגי.
במהלך שלטונו המוקדם היה חסן השני תומך נלהב של הדה-קולוניזציה של אפריקה.
לאורכה של המלחמה הקרה תמכה מרוקו במספר שלטונות דיקטטורים ברחבי אפריקה במטרה למנוע את התפוצה של הקומוניזם במדינות אלו.
לקראת סיום שלטונו נתן חסן השני אף מחסה למובוטו ססה סקו, דיקטטור קונגולזי שהודח עם מלחמת קונגו הראשונה.
חסן השני חשש מהתפשטותם של משטרים סוציאליסטים וקומוניסטים ברחבי היבשת והביע סלידה בעיקר מלוב.
שיאה של סלידה זאת הגיעה עם התמיכה הדיפלומטית של מרוקו בצ'אד לאורכו של סכסוך לוב–צ'אד.
בשנת 1984, בהצבע מטעם האיחוד האפריקאי, הכריזו רוב חברות האיחוד כי הן מכירות בדרישתה של סהרה המערבית לעצמאות ובחזית הפוליסריו כמייצגת הלגיטימית של חבל הארץ.
בתגובה הורה חסן השני על יציאתה של מרוקו מהאיחוד.
עם סיום המלחמה הקרה נפלה רוב התמיכה האמריקאית במשטרים אוטוקרטיים אנטי-קומוניסטיים ועל כן היה על חסן השני להחליש את הסנקציות שהטיל על איגודים פוליטיים ולהחליש את סמכותנות שלטונו במטרה לשמור על יחסים חמים עם המערב.
למרות קריאה עממית רחבה, חסן השני לא ביצע שינויים לחוקה אשר הובילו להיחלשות בסמכותו אם כי בשנותיו האחרונות נודע בכך שהיה בעל השפעה פחותה יותר על גבי הממשלה.
עקב חוסר השינוי החוקתי המשיכה ההתנגדות לשלטון הסמכותני מצד פלגים פוליטיים, מה שלאחר מותו היה לגורם משפיע באירועי ההפגנות במרוקו (2011), שהתרחשו במקביל לאביב הערבי.
חסן ישב על כס-המלוכה במשך 38 שנה, עד מותו ב-23 ביולי 1999 בגיל 70. הוא הוחלף בידי בנו הבכור, מוחמד השישי, ששולט עד היום.
חסן התבלט ביחסו הסובלני כלפי הקהילה היהודית במרוקו (בהמשך למדיניותו של אביו מוחמד החמישי) ובקריאותיו ליהודים להישאר במדינה.
הוא ניהל קשרי ידידות ענפים עם רבה של מרוקו שלום משאש.
למרות זאת, הוא לא הצליח למנוע את האווירה העממית האנטי-יהודית שהתקיימה במדינה בשנות ה-60 לאחר הצטרפות המדינה לליגה הערבית ב-1958, וביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים אשר הביאה לעלייתם לישראל של מרבית היהודים שנותרו.
חסן תמך בפיוס ובפשרה בסכסוך הישראלי-ערבי, וקשרים גלויים וסודיים התקיימו בינו לבין ממשלת ישראל, גם בטרם כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בשנת 1995. הוא סייע ותיווך בין הצדדים בהסכם השלום בין ישראל למצרים ובמשא המתן בין ישראל לפלסטינים.
למרות האמור לעיל, בשנות מלכותו מרוקו שלחה פעמיים, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, צבא לסיוע למדינות ערב במלחמתן בישראל.
בשנת 1986 נעשו מגעים כדי להגיע להסדר והסכם שלום בין ישראל למרוקו כאשר ראש ממשלת ישראל שמעון פרס, קיים ביקור מדיני במרוקו ושוחח עם חסן השני.
הפגישה והדיון לא הובילו בסופו של דבר להסכם שלום אך ליחסיו החמים של חסן אל ישראל והיהודים מיוחסת משמעות רבה בדרך להסכם ישראל–מרוקו בשנת 2020 שהוביל לנורמליזציה ביחסי המדינות (כמו כן היה דיון נוסף שהתרחש בין שמעון פרס וחסן השני במהלך שנת 1978, עת היה שמעון פרס יושב ראש האופוזיציה.
פגישה זאת גם כן לא צלחה).
במניין היועצים הראשיים של המלך חסן השני היה רוברט אסרף, ששימש בתפקיד היועץ הראשי לענייני ישראל.
על שמו קרוי רחוב בקריית עקרון, כיכר בפתח תקווה וב-1995 נחנך בבית שמש פארק על שמו.
חַסַן בן עַלי בְן אַבי טַאלִב היה נכדו הבכור של הנביא מוחמד, אשר נחשב על ידי מרבית המוסלמים השיעים לאימאם השיעי השני.
פלגים אחרים מחשיבים את אחיו הצעיר חוסיין בתור האימאם השיעי השני, מאחר שתקופת שלטונו הייתה קצרה מאוד, והוכרה על ידי מוסלמים מעטים.
למרות זאת, חסן נחשב לדמות חשובה בקרב הסונים והשיעים, כאחד ממשפחתו וממלוויו (צחאבה) של מוחמד.
חסן נולד שנתיים או שלוש לאחר ההג'רה, באל-מדינה.
על פי המסורת השיעית, אמו של חסן, פאטמה הגישה אותו למוחמד עטוף בצעיף משי, שהביא המלאך גבריאל מהשמים.
מוחמד קבע את שמו לחסן ("נאה" בערבית), והקריב לכבודו איל.
חדית'ים שיעיים מוסרים כי הנביא טען שחסן ירש ממנו את דמותו החיצונית ואת אצילותו.
ח'דיתים רבים מספרים כי חסן ואחיו חוסיין היו מאוד אהובים על סבם, מוחמד.
נאמר גם שהנביא אמר כי השניים יהיו מנהיגי הצעירים בגן עדן.
על פי המסורת השיעית, חסן ואחיו היו חיילים בצבאו של אביהם עלי, בתקופת הח'ליפות הקצרה של עלי, ונלחמו בקרבות השונים נגד צבאות בית אומיה.
לאחר מותו של עלי בכופה (עיראק כיום), כמה מתומכיו של עלי בעיר נשבעו אמונים לחסן כח'ליף.
פעולה זו איימה על מועאוויה אבן סופיאן, שלחם בעלי על הח'ליפות.
מועאוויה זימן את כל כוחותיו מסוריה, ארץ ישראל ועבר הירדן בהכנות למלחמה.
מועאוויה גם ניסה לנהל משא ומתן עם חסן, ושלח לו מכתבים בניסיון לשכנע אותו לוותר על הח'ליפות.
מועאוויה ניסה להימנע מלהרוג את חסן, כדי לא להכתים את שמו בכך ולערער את לגיטימיות שלטונו בעיני המוסלמים.
המשא ומתן התעכב, ומועאוויה וצבאו בן ה-60,000 איש צעדו לעבר כופה.
חסן בתגובה, הצעיד את צבאו; הכוחות נפגשו באזור סאבאת (כיום בקרבת גבולה המזרחי של עיראק).
במהלך תקופת ההמתנה, נשא חסן נאום בו הצהיר כי הוא מתעב את הסכסוכים הפנימיים בקהילה המוסלמית, ופנה לאנשיו בבקשה לפעול על פי פקודותיו, גם אם אינם מסכימים איתן.
בעקבות זאת, חלק מהחיילים חשבו כי חסן מתכוון להיכנע ותקפו אותו.
הגרסה השיעית היא כי חייליו של חסן שוחדו על ידי מועאוויה, ולכן תקפו אותו; על כן, לא יכול היה להגן על מעמדו החוקי כמנהיג המוסלמים.
חסן נפצע, אך חיילים נאמנים הקיפוהו והרגו את המורדים.
אחד מהמפקדים בכוחותיו, ערק לצבאו של מועאוויה.
שני הצבאות נלחמו במספר קרבות ללא הכרעה, מועאוויה חשש שהקרב יביא למותם של גברים רבים, וכך יפגע בקהילה המוסלמית שהתבססה על כוח העבודה הגברי.
מועאוויה שלח שני אנשים משבט קורייש כדי שיגיעו להסכמה עם חסן.
השניים הציעו לחסן ולתומכיו כסף.
חסן, שנפצע וספג ביקורת רבה מצבאו, הגיע להסכם עם מועאוויה.
לטענת הסונים, חסן תבע ממועאוויה שישלוט על פי חוקי הקוראן והשריעה, יימנע מלהתנקם בחסן ותומכיו, ועם תום שלטונו, שהבחירה במנהיג המוסלמי תעבור לציבור.
לטענת השיעים, דרש חסן את החזרת הח'ליפות אליו.
מועאוויה המשיך לכופה ודרש כי תומכי עלי (ראשיתה של הקהילה השיעית) יישבעו לו אמונים, הוא גם ניסה לגייס את חסן וצבאו להילחם עמו נגד בני הח'וארג'.
בתגובה אמר לו חסן: "אני שהפסקתי את מלחמתי נגדך למרות שזוהי זכותי החוקית, למען שלומה ואחדותה של הקהילה.
האם אתה סבור כי עליי להילחם יחדיו איתך?" תביעתו של חסן בן עלי לתואר הח'ליפה הושתקה באמצעות כסף.
הוא קיבל 5000 דרהם, שמשקלם הכולל 14.875 קילו כסף תמורת ויתור על דרישתו.
מרבית מתעדי הח'ליפות אינם מכלילים את חסן כאחד מהם, מאחר שהוא טען לח'ליפות רק למשך זמן קצר והוכר כח'ליף על ידי קבוצה קטנה מתושבי האימפריה המוסלמית.
למרות זאת, מספר היסטוריונים סונים בעבר מכירים בו כח'ליף.
חסן פרש לאל-מדינה בה חי על פנסיה ממועאוויה והכנסות מנכסים שירש.
על פי גרסת השיעים, חיכה בביתו לפקודת האל לשוב לתבוע את המנהיגות.
מספר היסטוריונים אסלאמים, ביניהם אל-מדעיני ומוחמד אל-כלבי, טענו כי חסן חי בפאר ובנוחיות, תוך נישואים וגירושים של נשים רבות (בין שישים לתשעים).
כן נטען כי הוא החזיק 300 פילגשים.
חלק מההיסטוריונים עדיין דבקים בגרסה זו.
מלומד סוני מודרני, בשם עלי מוחמד סולאבי, טוען כי האִסְנאד (שרשרת מוסרי החדית' מדור לדור) של סיפור זה, נהגה להפיץ דברי דיבה.
הוא מוכיח טיעון זה, בכך שלחסן היו פחות מ-20 ילדים, כך שלא ייתכן שהוא החזיק מספר נשים כה גדול.
ווילפרד מדלונג, החוקר המערבי הידוע שעוסק בימיו הראשונים של האסלאם ובלימודים שיעים, טוען כי הסיפורים הללו שקריים, והוא אף הקדיש לכך חלק שלם בספרו כדי להוכיח כי הטענות אינן נכונות.
לטענת ההיסטוריונים השונים, חסן מת באל-מדינה בשנת 669 או 670. הוא נטמן בבית הקברות ג'נת אל-באקי, השוכן מול מסגד אל-נבאוי, מסגדו של הנביא מוחמד.
מספר היסטוריונים ערביים מוקדמים מוסרים סיפור מפורט על נסיבות מותו של חסן.
לטענתם, מועאוויה היה מעוניין להוריש את הח'ליפות לבנו יזיד, וראה בחסן מכשול לתוכניתו.
מועאוויה פנה בחשאיות לאשתו של חסן, ג'אדה בינת אל-אשעת' איבן קייס, וביקש ממנה שתרעיל את בעלה.
ג'אדה עשתה כפי שביקש, ונתנה לבעלה רעל (מעורבב בדבש או במשקה על פי הגרסאות השונות).
חוקרים אחרים, טוענים כי ייתכן והורעל על ידי אחת מנשותיו האחרות (בינת סוהאיל איבן עומר), או על ידי משרת.
מרבית הסונים אינם מסכימים עם סיפור זה, וטוענים כי הוא נועד להכפיש את מועאוויה , לגרסתם, אחד מהמדווחים היה מזייף חדית'ים ידוע.
השיעים לעומת זאת טוענים כי ההיסטוריונים בתקופה ההיא כמעט ולא דווחו על הרצח, מחשש להתרחקותם מהדת של המוסלמים (בעקבות המעשים הנוראים של שליטיהם הדתיים).
הגרסה השיעית מפורטת ודרמטית יותר, לטענתם הובטח לג'אדה זהב רב (מאה אלף דירהמים), ונישואים ליאזיד.
חסן שידע כי הורעל, שרד עוד 40 יום לאחר הפשע, ולאחר מכן נפח את נשמתו ב-28 לחודש סאפאר.
לאחר מותו של חסן, מיהרה ג'אדה לבית המשפט של מועאוויה בדמשק כדי לקבל את גמולה.
אולם מועאוויה לא קיים את הבטחתו, והשיא אותה לגבר אחר.
לגרסת השיעים, חסן ביקש להיקבר ליד סבו, מוחמד, במידת האפשר.
לטענת מסורת אחת, אלמנתו של מוחמד, עאישה, שבשטח ברשותה נקבר מוחמד, אסרה לקבור את חסן לידו.
ראש העיר אל-מדינה, שמונה בידי מועאוויה, שלח חיילים כדי למנוע את קבורתו סמוך למוחמד .
לטענת השיעים, על תהלוכת ההלוויה הומטרו חיצים אשר חלקם פגעו בארון הקבורה ואף בגופו של חסן.
משפחתו של חסן נאלצה לטמון אותו בג'נת אל-באקי.
המקדש על קברו נהרס על ידי הסלאפים הסעודים, לטענת השיעים.
כיום דמותו של חסן מהווה חלק מהאתוס השיעי של "מות הקדושים", מאחר שנרצח בראייתם על ידי אשתו, בהוראת ח'ליף סוני.
החכם חסן בן משיח (שיש ההוגים את שמו הפרטי גם כ"חסון") היה חכם קראי שחי בבגדאד במאה העשירית.
הוא נזכר גם בשם בן משיח סתם אצל החכם סהל בן מצליח הכהן ואצל אברהם אבן עזרא בהקדמתו לפירושו על התורה.
הוא ידוע כאחד המתפלמסים החריפים כנגד היהדות הרבנית, ושל רס"ג, שהיה בן דורו.
הוא נהג להתפלמס כנגדו יחד עם החכם סלמון בן ירוחם וחכמים קראים נוספים.
באחד מבין הפולמוסים הידועים ביותר שלו, חסן בן משיח הביא את הרס"ג חדר בחדר כדי להתווכח עמו, ומאן בזה והרחיקהו ממנו.
אולם לאחר שנפל אחד מספריו של סעדיה בידו כתב תשובה עליו, שנשתמרה עד ימינו.
חלק מחיבוריו הידועים לנו כיום:
ספר הנעימות או זיכרון הדתות.
חסן ג'בארין (נולד ב-1964) הוא עורך דין ופעיל זכויות אדם ערבי-ישראלי.
ג'בארין ייסד ב-1996 את ארגון עדאלה, המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל, ומאז הוא משמש כמנכ"ל הארגון.
מאז הקמת עדאלה ייצג ג'בארין את הארגון בעשרות רבות של התדיינויות עקרוניות בפני בג"ץ.
את ראשית דרכו המקצועית עשה במחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
ג'בארין נולד וגדל באום אל פאחם ולמד לתואר ראשון במשפטים ובפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב (1991) ותואר שני במשפטים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון (1996), אותו רכש במסגרת תוכנית המלגאים של הקרן החדשה לישראל.
הוא שימש בעבר כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה ומלמד כיום בפקולטות למשפטים של אוניברסיטת תל אביב ושל האוניברסיטה העברית.
פרסם מאמרים בכתבי עת משפטיים אקדמיים בנושאי אזרחות, המעמד המשפטי של המיעוט הערבי ובנושאים חוקתיים.
בשנת 2012 הוענק לו ביחד עם עו"ד דן יקיר מהאגודה לזכויות האזרח פרס גולדברג לקידום השלום במזרח התיכון מטעם המכון לחינוך בינלאומי בניו יורק.
ב-2017 הוענק לו פרס ליבוביץ על ידי תנועת יש גבול.
חסן טהסין (בטורקית Hasan Tahsin; 1888 - 15 במאי 1919) היה עיתונאי טורקי, פעיל בשירות החשאי העות'מאני (Teşkilat-ı Mahsusa) וגיבור לאומי טורקי.
טהסין נולד בסלוניקי בשם רג'פ בן אוסמן נוורס (Recep oğlu Osman Nevres).
לאחר ניסיון התנקשות כושל במדינאים הבריטים צ'ארלס ונואל בוקסטון בבוקרשט, הוא נדון לעשר שנות מאסר, אך נמלט מרומניה ב-1916. לאחר מכן שינה את שמו ל"חסן טהסין" לזכר חברו, והחל לעבוד כעיתונאי באיזמיר.
בעת כיבוש איזמיר בידי היוונים ב-15 במאי 1919 ירה טהסין את "הכדור הראשון" לעברם והרג את נושא הדגל היווני.
בחילופי האש שהתפתחו עקב כך נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים, ואף טהסין עצמו מצא את מותו באירוע.
בטורקיה נקשר שמו של טהסין באירועי אותו יום בפרט ובמלחמת יוון–טורקיה בכלל.
ב-1973 נחנכה "אנדרטת הכדור הראשון" (İlk Kurşun Anıtı) שהוקמה לזכרו בכיכר קונק במרכז איזמיר.
חסן בק אל-בצרי אל-ג'אבי שימש כמושלה הצבאי של יפו למשך שנתיים, בימי מלחמת העולם הראשונה, ונודע בעריצותו ובאכזריותו.
בימי שלטונו בנה כמה מבנים ביפו, כשהמוכר מביניהם הוא מסגד חסן בק, השוכן עד ימינו בדרומה של העיר תל אביב.
חסן בק אל-בצרי אל-ג'אבי נולד בדמשק.
זכה בתואר "בק" מג'מאל פשה, על פעילותו בסוריה.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה הצבאית באיסטנבול, החל את דרכו המקצועית כקצין בדרגת סגן ראשון והוצב בגזרת הבלקן.
שם הפגין יכולות פיקודיות מרשימות בחיסול מעוזים מהפכניים סרביים, הישגים אשר זיכו אותו במדליות רבות ובקידום צבאי מואץ.
עם פלישת איטליה ללוב, בחר אל-ג'אבי להתנדב להגנת האזור, מהלך שהוביל לקידומו לדרגת קולונל.
הישגיו הרבים בשדה הקרב זיכו אותו בתואר הקולונל הצעיר ביותר בצבא העות'מאני באותה עת.
חסן בק התמנה לתפקיד המושל הצבאי של יפו במקביל למושל האזרחי בהאא א-דין, ששימש כקאימקאם של יפו.
השניים היו מסוכסכים, ובהאא א-דין הורחק מהתפקיד, בהותירו את חסן בק כמושל יחיד.
בהרחקה תמכו גם היהודים, כיוון שהקאימקם הורה על גירוש כל הנתינים הרוסים מיפו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-17 בדצמבר 1914 (הוא יום חמישי השחור, 1914), ועורר את חמתם של גורמים יהודים בארץ ישראל ובאירופה.
נראה כי לפני מינויו למושל יפו שימש כמפקד המשטרה בעיר.
דמותו של חסן בק אל-ג'אבי, שנולד בשנת 1882, שזורה בתהפוכות ההיסטוריות של האימפריה העות'מאנית והמרחב הערבי במחצית הראשונה של המאה העשרים
באוגוסט 1910 מונה אל-ג'אבי למושל הצבאי של העיר יפו, שם הטביע חותם משמעותי על פיתוחה העירוני.
בין פעולותיו הבולטות ביפו נמנית סלילת שדרות ירושלים, שנקראו אז על שם ג'מאל פאשא.
סלילתו של הרחוב כרוכה הייתה בהריסת רכוש בבעלות יהודית.
פרויקט בולט נוסף מתקופה זו הוא הקמת מסגד חסן בק בשנת 1913, אשר הוקם בחיץ שבין יפו לתל אביב.
המסגד, שהוגדר כהקדש משפחתי במטרה לבלום את התפשטות ההתיישבות היהודית, עומד על תילו עד היום ומתועד בספר "היסטוריה של יפו" המפרט את פועלו של אל-ג'אבי בעיר.
עם כניסתו לתפקיד מושל יפו בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, החל חסן בק בקידום מיזמי פיתוח ובנייה ראוותניים ברחבי העיר, וזאת למרות המשבר העמוק בו הייתה נתונה האימפריה העות'מאנית והתנאים הקשים ששררו בארץ ישראל, שאופיינו ברעב ובחולי.
בשעה שמרבית הגברים כשירים גויסו לשורות הצבא, נשען המושל על כוח אדם שהורכב מעריקים הממתינים למשפט ומתושבים מקומיים, ובהם זקנים וילדים, אשר אולצו לעבוד בעבודות כפייה המכונות "סֻכְּרָא".
פעולות אלו תוארו בביקורתיות חריפה בזיכרונותיו של מאיר דיזנגוף, ראש ועד תל אביב דאז, אשר הציג את חסן בק כדמות אכזרית ומושחתת שהטילה אימה על האוכלוסייה היהודית והערבית כאחד.
לפי עדותו של דיזנגוף, שכינה את בק במילים קשות, המושל הפעיל לחץ בלתי פוסק על היישוב היהודי בדרישה לאספקת נשק ומימון עבור מיליציה מקומית שהקים, ממנה נעדרה נציגות יהודית.
במקביל למאמצי המלחמה, פיתח חסן בק שאיפות אדריכליות כפייתיות שכללו סלילת רחובות, הריסת מבנים ישנים, נטיעת שדרות ובניית מסגד חדש, תוך שימוש באמצעים דורסניים של חטיפת אנשים מהרחובות לעבודה דחופה.
התנהלות זו, שליוותה במעשי ביזה, מאסרים ואלימות מצד שלטונות העיר, הוגדרה על ידי דיזנגוף כשואה שפקדה את יפו וסביבתה, כאשר דחף הבנייה הראוותני נתפס כמנותק לחלוטין מהמציאות הקשה של המלחמה והמחסור.
עד שנת 1915 אופיין המעבר המרכזי שבין נמל יפו לכיכר השעון בסמטאות צפופות ובשוק מזון הומה, אשר יצר צוואר בקבוק תחבורתי וקשיי גישה למרכז העיר.
המבנים והחנויות במתחם זה נבנו על אדמת הקדש ("ווקף"), עובדה שהעניקה להם חסינות משפטית ודתית מפני הריסה על פי החוקים העות'מאניים והמוניציפליים של אותה תקופה.
חסינות זו מנעה את הרחבת הגישה לנמל במשך שנים ארוכות, אך מצב זה השתנה באופן דרסטי עם מינויו של חסן בק למושל הצבאי.
בפעולה חשאית ומהירה, החליט חסן בק לעקוף את המגבלות החוקיות והדתיות באמצעות יצירת עובדות בשטח.
הוא ניצל את מאות העריקים ("פראר") שהיו נתונים למרותו והמתינו לגזר דינם, ושלח אותם בחסות החשכה להרוס את חנויות השוק ולהשליך את הריסותיהן לים.
עם עלות השחר, גילו תושבי העיר וראשי ההקדש כי הסמטה הצרה הפכה לרחוב רחב המאפשר מעבר נוח לעגלות ולגמלים לכיוון בית המכס.
למרות מחאותיהם הנמרצות של אנשי ה"ווקף" ושיגור מברקי תלונה לדרגים הגבוהים, העובדה המוגמרת שיצר חסן בק נותרה בעינה, והשינוי המבני במתחם הנמל הפך לחלק בלתי נפרד מהתשתית העירונית של יפו.
עד לימיו של חסן בק היו בסביבותיה של יפו כמה בתי קברות מוסלמיים, ששימשו במשך עשרות שנים את יושבי העיר.
כאשר החליט חסן בק לפתח את העיר, עמדו בתי קברות אלה במקומות חשובים לדעתו, ולכן הורה לפנות את הקברים ולקבור את המתים מחדש במקום מרוחק יותר.
מעשה זה היה מנוגד לחוק הדתי המוסלמי, האוסר חילול בתי קברות באופן זה, אך גם כאן התעלם חסן בק מן המקובל ואילץ את עובדי הכפייה שברשותו לעשות כן.
בשנת 1916 החליט חסן בק להקים מסגד מפואר בצפונה של העיר, בתחומי שכונת מנשייה.
מטרת ההקמה הייתה פוליטית בעיקרה, חסימת התפשטותה של תל אביב הסמוכה.
לצורך המלאכה העסיק המושל פועלי כפייה רבים שאולצו לעבוד בפרך יומם ולילה, עד כי רבים מהם נפצעו או נהרגו במהלך הבנייה.
עקב התנאים הקשים שבהם הוקם המבנה, סירבו ערביי יפו להתפלל במסגד במשך עשרות שנים לאחר השלמתו.
מימון הפרויקט התבסס על מערכת סחיטה שהפעיל חסן בק כלפי נתיניו, ובפרט כלפי בעלי ראינוע "עדן".
מנהלי הראינוע, חנה וייסר ומשה אברבנאל, העידו כי המושל התייחס אל המוסד כגוף ציבורי, ולא עסק פרטי.
הוא גזר עליו גזירות והחרים מהם ציוד חשמלי ומנועים באמתלות שונות.
אברבנאל תיאר בזיכרונותיו כיצד חסן בק ופמלייתו נהגו להשתלט על יציע הראינוע בכל הצגת בכורה ולצפות בה חינם, תוך הצבת חייל ששמר על הקופאי, כדי להבטיח שכל פדיון הערב יועבר אליו, לטובת בניית המסגד.
במקביל לכספים, הוחרמו חומרי בנייה ממקורות שונים באזור, ביניהם אבנים שיועדו לבניית בית החולים "הדסה" או לשיפוץ בית כנסת מקומי.
לצורך הקמת המסגד, נקט המושל חסן בק בשיטות של כפייה והחרמת רכוש מתושבי יפו ותל אביב.
חומרי הבנייה, ובכללם אבנים, מלט וברזל, נלקחו ממקורות שונים ללא תמורה.
בין היתר, תועדה החרמת מלאי חומרי בנייה גדול ממשפחת שלוש ומחברת "גאולה" שנועד לפיתוח שכונות תל אביב.
עדויות נוספות מצביעות על שימוש בחומרים שיועדו למבני ציבור אחרים, ואף על שימוש בלוחות שיש שפורקו ממצבות בבתי קברות סמוכים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפך המסגד למוצב צבאי אסטרטגי ממנו ירו צלפים ערבים לעבר תושבי תל אביב.
המבנה נתפס בעיני הציבור היהודי כ"מפלצת מאיימת", ולאחר המלחמה הועלתה הצעה להרסו, אך היא נדחתה בשל יופיו האדריכלי של המבנה, והוחלט להשאירו על כנו.
בעשורים שלאחר מכן הפך המקום למוקד חיכוך מתמיד בין האוכלוסייה היהודית והערבית.
בשנת 1983 התמוטט צריח המואזין, אשר בהמשך שוקם, ובראשית שנות ה-2000 עבר המסגד תהליך שיפוץ נרחב שבסיומו שב לשמש כבית תפילה פעיל.
הקמת "שדרות ג'מאל פאשה" ביפו החלה בשנת 1915 נחשבת לגולת הכותרת של הבנייה הראוותנית של חסן בק ביפו, אשר ביקש להקים ביפו ציר שיתחרה ביופיין של שדרות רוטשילד שבנו היהודים בתל אביב.
תצלומי אוויר מאותה עת מלמדים כי השדרה נסללה בלב הפרדסים ששכנו ממזרח ליפו, ללא שהיה לה כל צורך.
לצורך סלילתה בלב הפרדסים שממזרח לעיר, גייס המושל עובדי כפייה ובהם עריקי צבא ותושבים מקומיים.
המשאבים לגינון השדרה הוחרמו מפרדסי הסביבה וממשתלות בתל אביב, כאשר תלמידי מקוה ישראל אולצו לנטוע את העצים ללא תמורה.
עם חנוכתה, העניק לה חסן בק את השם של ג'מאל פאשה, כמחווה למפקדו, מושל סוריה וארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי, הוחלף השם הציר ל"שדרות המלך ג'ורג'", ולאחר הקמת מדינת ישראל ואיחודן של תל אביב ויפו לעירייה אחת, נוצר צורך בשינוי שם נוסף כדי למנוע כפילות עם רחוב המלך ג'ורג' הקיים בעיר.
בעקבות כך הוסב שמן ל"שדרות ירושלים", והן הפכו לאורך השנים מעורק שנסלל בלב שטחים חקלאיים לציר עירוני מרכזי המחבר בין יפו לבת ים.
חסן בק אל-ג'אבי כיהן כמושל הצבאי של יפו למשך כשנתיים בלבד, תקופה שהותירה חותם משמעותי ושנוי במחלוקת על תולדות העיר.
בנובמבר 1917, עם התקרבות הכוחות הבריטיים, עזב את יפו לכיוון צפון יחד עם קצינים עות'מאנים נוספים, ושעות ספורות לאחר מכן נכבשה העיר.
בהמשך המלחמה העבירו ג'מאל פאשה לתפקיד המושל הצבאי של בגדד, ולאחר תבוסת האימפריה העות'מאנית ונפילת עיראק לידי הבריטים, פרש אל-ג'אבי מהשירות הצבאי בעת ששהה באיזמיר ושב לעיר הולדתו, דמשק.
למרות הזיכרון ההיסטורי השלילי המזוהה עם תקופת שלטונו ביפו, שמו הונצח ברחוב בעיר בגבול שכונת מנשייה, ובמרכז מורשתו עומד המסגד שהקים וקרוי על שמו.
עם חזרתו לסוריה הקים אל-ג'אבי משפחה בדמשק, שם נולדו לו חמש בנות ובן, סלים חסן אל-ג'אבי, שנחשב ליורש המסגד ביפו.
במהלך שנות המנדט הצרפתי שמר על עמדות לאומיות וסירב להצעות לכהן בתפקידים בכירים, מתוך אידיאולוגיה של אי-שיתוף פעולה עם השלטון הזר.
לצד זאת, המשיך להיות פעיל ותומך בפלסטינים.
ביתו בעיירה זבדאני הפך למרכז לוגיסטי עבור המהפכנים, והוא קיים קשרים קרובים עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, שהוקיר את תרומתו לסוגייה הפלסטינית.
דיווחים משנת 1936 אף מציינים כי עמד בראש מסדר הדרוישים בדמשק.
בעשורים המאוחרים לחייו שב אל-ג'אבי לבקר בארץ ישראל ובאזורי כהונתו לשעבר.
בשנת 1940 התארח אצל ראש עיריית יפו, עבד א-ראוף אל-ביטאר ולכבודו נערכה גם סעודה חגיגית.
ובקיץ 1946, בגיל 70, הגיע לביקור נוסף בהזמנת אישים בולטים מהחברה הערבית והיהודית כאחד, בהם אחמד זועיתר משכם, סלמאן איובי, יעקב שלוש ויוסף קופרמן.
במהלך ביקורים אלו התקבל בבניין עיריית תל אביב על ידי ראש העיר ישראל רוקח והתארח בביתו של דוד תדהר.
בעת שביקר במסגד חסן בק, ניסה להסביר את פעולותיו ההיסטוריות ככורח הנסיבות של ימי המלחמה, ואף טען כי פעל להצלת יהודים מפני המושל שקדם לו, בהא אל-דין.
חסן בק אל-ג'אבי הלך לעולמו בשנת 1953 בעיירה זבדאני שבסוריה, ושם נטמן.
שייח' חסן יוּסֶף ח'ליל הוא ממקימי ארגון הטרור חמאס ביהודה ושומרון.
חסן יוסף ח'ליל נולד בשנת 1955 בכפר אל-ג'אנייה הסמוך לרמאללה, שהיה אז תחת שלטון ירדני.
אביו, שהיה האימאם והמואזין של הכפר, שלח אותו ללמוד שריעה בירושלים.
בגיל 18 מונה לאימאם ברמאללה, ובהמשך העמיק את לימודיו בירדן.
נישא ב-1977, וב-1985 עבר לאל-בירה, שם התמנה לאימאם של מחנה הפליטים אל-אמערי.
ב-1986 השתתף ח'ליל בישיבה המייסדת של ארגון חמאס, כך לפי עדות בנו מסעב חסן יוסף, אולם מקורות אחרים טוענים שהארגון הוקם מאוחר יותר.
ב־1989 נעצר ונכלא בפעם הראשונה.
בשנת 1992 גורש ללבנון, יחד עם מנהיגי ארגוני טרור רבים, בעקבות חטיפת נסים טולדנו ורציחתו.
בתקופת האינתיפאדה השנייה שימש דובר החמאס, ונחשב לאחד ממנהיגיו הרוחניים של הארגון.
ב־2006, בעודו במאסר, נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם החמאס.
לאורך השנים נעצר פעמים רבות נוספות, בין השאר במהלך שתי האינתיפאדות ולאחר חטיפת שלושת הנערים.
במצטבר ישב 17 שנה בכלא הישראלי.
יוסף נחשב כמתון יחסית בין אנשי החמאס ומשמש כמנהיג דתי ולא כמנהיג צבאי.
בשנת 2004 אמר כי חמאס יהיה "מוכן למדינה פלסטינית בגבולות 1967 עם הפסקת אש לטווח ארוך".
הוא הסביר כי "פירושה של הפסקת אש בשבילנו הוא ששני צדדים לוחמים חיים זה בצד זה בשלום וביטחון לתקופה מסוימת, שמתאימה להתחדשות.
פירוש הדבר, שחמאס מקבל שהצד השני יחיה בשלום ובביטחון".
בראיון עמו בשנת 2006 אמר כי אם יזכה החמאס בבחירות יתנהל משא ומתן עם ישראל.
יוסף נשוי לסבחה, ולהם תשעה ילדים.
בנו הבכור, מסעב חסן יוסף, שימש כסוכן שב"כ, וניצל את מעמדו כבנו של מנהיג רוחני בכיר בחמאס כדי להעביר לכוחות הביטחון מידע רגיש, ולמנוע פיגועים רבים.
מאוחר יותר מסעב התנצר, עבר לארצות הברית, ופרסם את קורותיו בספר.
השייח' יוסף הכחיש שבנו היה חבר בחמאס והודיע כי אינו מכיר בו עוד.
חסן טהראני מוקדם (בפרסית: حسن تهرانی مقدم; 1959 – 12 בנובמבר 2011) היה גנרל, בדרגה המקבילה לתת-אלוף, במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
היה מייסד תוכנית הטילים האיראנית.
כבר במהפכה האיסלאמית ב-1979 לקח חלק ויצר כלי נשק מאולתרים.
השתתף במלחמת איראן–עיראק שם זכה לתהילה רבה, דבר שהקנה לו הערכה רבה כמפקד במשמרות המהפכה האסלאמית.
הוא ייסד את חיל התותחנים והטילים ולאחר מכן עבר לתחום הבליסטיקה.
הוא ייסד את תוכנית טילי הקרקע-קרקע של איראן, והיה אחראי לטילים של חזבאללה וחמאס, במסגרת זו אף עמד בקשר עם מחמוד אל מבחוח שהיה אחראי על הברחת אמצעי לחימה מאיראן לעזה.
נהרג ב הממוקם מערבית לטהראן.
באותו פיצוץ נהרגו מלבדו עוד 16 - 40 איש.
בעיתונות הזרה ייחסו את הפיצוץ לחבלה עליה אחראי המוסד, גורמים בממשל האיראני הכחישו בתחילה שהפיצוץ נגרם בשל חבלה.
אך לאחר זמן הודו כי ייתכן וישראל אחראית לפיצוץ.
על פי צוואתו על מצבתו נכתב: "כאן קבור אותו אחד שרצה להשמיד את ישראל".
חסן ניאם וייטסייד הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר.
בעבר שיחק בקבוצת הכדורסל של מכללת מארשל ונבחר בדראפט 2010 במקום ה-33 על ידי קבוצת סקרמנטו קינגס.
וייטסייד נולד וגדל בעיר גאסטוניה שבצפון קרוליינה לאם חד הורית עם שישה אחים ואחיות.
אביו, חסון ארבובקר, שיחק פוטבול במינסוטה ויקינגס וטמפה ביי באקנירס מליגת ה-NFL.
בשתי שנותיו הראשונות בתיכון למד בשלושה בתי ספר שונים, ולקראת שנתו השלישית בתיכון עבר וייטסייד לגור יחד עם אביו בניוארק, ניו ג'רזי, שם שיחק בעונת 07–2006 בקבוצת הכדורסל של תיכון 'איסט סייד' והשיג ממוצע של 18 נקודות, 10 כדורים חוזרים ו-5.5 חסימות למשחק.
בשנת 2007 חזר וייטסייד להתגורר בצפון קרוליינה ובשנים 08–2007 למד באקדמיית התקווה הנוצרית בשארלוט.
בעונת 09–2008 עבר לתיכון 'פטרסון' בלנור ועזר לקבוצת הכדורסל של התיכון, לצד חברו ד'אנדרה קיין, להשיג מאזן שיא של 34 ניצחונות מול שני הפסדים בלבד ולזכות במקום הראשון הארצי.
לקראת עונת 10–2009 הצטרף וייטסייד למכללת מארשל ומהר מאוד משך תשומת לב רבה לאחר שב-28 בדצמבר בניצחון קבוצתו 60-53 על אוהיו בובקאטס צבר 14 נקודות, קלט 17 כדורים חוזרים וחסם 9 זריקות, ב-29 דקות משחק.
ב-28 בנובמבר השיג וייטסייד את הטריפל דאבל הראשון בקריירה כשצבר 17 נקודות, 14 כדורים חוזרים ו-11 חסימות בניצחון קבוצתו 54–105 על ברסקיה בירקטס, כשבהמשך העונה השיג עוד שני טריפל דאבלים.
הוא סיים את העונה כחוסם המוביל בליגה עם 182 חסימות ובכך שבר את שיא המחוז לחסימות בעונה אחת.
ב-29 במרץ 2010 הודיע וייטסייד על מועמדותו בדראפט 2010 של ה-NBA.
ב-24 ביוני 2010 נבחר וייטסייד על ידי סקרמנטו קינגס בבחירה השלישית בסיבוב השני של הדראפט וב-19 ביולי חתם על חוזה לשנתיים עם אופציה להארכה בשנתיים נוספות, כשבשנתיים הראשונות הוא אמור להרוויח 1.76 מיליון דולר ובסך הכל 3.8 מיליון דולר בארבע שנים.
ב-29 בנובמבר 2010 נשלח וייטסייד לקבוצת ליגת הפיתוח של סקרמנטו קינגס - רנו ביהורנס וב-9 בינואר 2011 שב לשחק במדי הקינגס.
ב-5 במרס 2011 עבר וייטסייד ניתוח לאיחוי קרע בגיד בברכו השמאלית, שהשביתו לעונה שלימה, בסך הכל שותף וייטסייד בעונת הרוקי שלו במשחק אחד בלבד.
בינואר 2012 נשלח שוב וייטסייד לקבוצת רנו ביגהורנס מליגת הפיתוח וב-4 בפברואר חזר בפעם השנייה לשחק במדי הקינגס.
ב-16 ביולי 2012 שוחרר ווייטסייד מסקרמנטו קינגס.
לאחר מעבר בין קבוצות מליגת הפיתוח, שיחק בסופו של דבר וייטסייד בקבוצת ריו גראנדה ובתום העונה בליגת הפיתוח הצטרף לקבוצת אמחיט מהליגה הלבנונית.
בנובמבר 2013 חתם וייטסייד בקבוצת אל מווטאהד טריפולי מהליגה הלבנונית, משם שוחרר באפריל 2014. במאי חתם בקבוצת איאגסו טונצ'י מהליגה הסינית ושיחק שם 17 משחקים.
ב-25 בספטמבר 2014 חתם וייטסייד בקבוצת ממפיס גריזליס מליגת ה-NBA, אך שוחרר ב-22 באוקטובר ועבר בין מספר קבוצות בליגת הפיתוח.
ב-24 בנובמבר חתם וייטסייד בקבוצת מיאמי היט וב-4 בינואר השיג לראשונה בקריירת ה-NBA דאבל דאבל כשצבר 11 נקודות, 10 כדורים חוזרים וחמש חסימות בניצחון קבוצתו 84–88 על הברוקלין נטס.
ב-4 בפברואר קבע וייטסייד שיא קריירה כשצבר 24 נקודות ב-12 מ-13 מהשדה ו-20 כדורים חוזרים בהפסד ההיט 101–102 למינסוטה טיברוולבס.
ב-10 במרץ הושעה וייטסייד ממשחק אחד לאחר שהכה את קלי אוליניק במשחק מול בוסטון סלטיקס.
וייטסייד היה מועמד לפרס השחקן המשתפר של העונה, אך הגיע למקום הרביעי בהצבעה.
את עונתו הראשונה במדי ההיט סיים עם ממוצע של 11.8 נקודות ו-10 כדורים חוזרים במשחק.
בעונת המשיך לשחק במדי ההיט וב-17 בנובמבר 2015 השיג את הטריפל דאבל השני שלו כשקלע 22 נקודות, קטף 14 כדורים חוזרים וחסם 10 פעמים בהפסד ההיט לקבוצת מינסוטה טימברוולבס.
ב-6 ביולי 2019 הועבר לפורטלנד טרייל בלייזרס, כחלק מטרייד בין ארבע קבוצות בו השתתפו גם פילדלפיה 76' ולוס אנג'לס קליפרס.
לקראת עונת חתם על חוזה בסקרמנטו קינגס, בה החל את קריירת המשחק.
באוגוסט 2021 חתם וייטסייד על חוזה ביוטה ג'אז.
חַסַן מָגוֹמֵטוֹבִיץ' חַלְמוּרְזַיֵיב הוא ג'ודוקא רוסי ממוצא קווקזי אינגושטי.
חלמורזייב מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג והוא אלוף אולימפי מאולימפיאדת ריו 2016.
בספטמבר 2013, זכה חלמורזייב במדליה הראשונה שלו בקריירה המקצוענית כאשר זכה בזהב בגראנד פרי אלמטי.
ביוני 2014 זכה בגראנד פרי בודפשט ומאוחר יותר באותה השנה זכה במדליית כסף בגראנד פרי אסטנה.
במאי 2015, זכה חלמורזייב במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב ובמדליית זהב בגראנד סלאם באקו.
בגראנד סלאם אבו דאבי הפסיד בקרב על הארד ובנובמבר 2015 זכה בכסף בגראנד פרי צ'ג'ו.
בינואר 2016 הוא זכה בגראנד פרי הוואנה.
ב-22 באפריל 2016, זכה בזהב באליפות אירופה שהתקיימה בקאזאן שברוסיה אל מול הקהל הביתי לאחר שגבר בגמר על אבטנדיל צ'ריקישווילי מגיאורגיה.
ב-9 באוגוסט 2016, התחרה באולימפיאדת ריו 2016 וזכה בזהב.
בקרב הראשון שלו אשר היה בסיבוב השני, הוא ניצח את סעיד מולאי האיראני ובסיבוב השלישי ניצח את מוחמד עבד אל-עאל המצרי, ברבע הגמר גבר על אנטואן ואלואה-פורטייה הקנדי.
בחצי הגמר ניצח באיפון את סרג'יו תומא המולדובי אשר התחרה עבור איחוד האמירויות הערביות ובגמר ניצח את טרוויס סטיבנס האמריקאי באיפון.
במאי 2017, זכה בגראנד סלאם יקטרינבורג.
ב-31 באוגוסט 2017, זכה במדליית הארד באליפות העולם בבודפשט, חלמורזייב הגיע עד חצי הגמר שם הפסיד לאלכסנדר ויצ'רצ'ק הגרמני ונשר לקרב על הארד שם ניצח ג'ודוקא מונגולי.
באותה השנה גם זכה בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בסנט פטרבורג שבמדינת הולדתו כאשר ניצח בגמר את בן-ארצו אסלן לאפינגוב.
באוקטובר 2023 הביע תמיכה במתקפת הטרור של חמאס על יישובי עוטף עזה.
בעקבות זאת, השהה איגוד הג'ודו העולמי את חלמורזייב מכל פעילות ספורטיבית.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2013 גראנד פרי אלמטי 2014 גראנד פרי בודפשט 2015 גראנד סלאם באקו 2016 גראנד פרי הוואנה 2017 גראנד סלאם יקטרינבורג 2017 מאסטרס סנט פטרבורג
לחלמורזייב יש אח תאום בשם חוסן.
גם הוא ג'ודוקא, אשר זכה במדליית ארד באליפות אירופה 2017. חלמורזייב הוא סמל במשטרה ומשרת ב'שירות משמרות הסיור' של משרד הפנים הרוסי באינגושטיה.
ב-25 באוגוסט 2016, הוענק לו עיטור הידידות עבור "הישיגיו הספורטיביים הגבוהים מאולימפיאדת הקיץ ה-21 בשנת 2016 בריו דה ז'ניירו (ברזיל), על רצונו לניצחון ותחושת המטרה".
חסן הראשון, סולטאן מרוקו היה הסולטאן של מרוקו בין השנים 1873–1894.
חסן נולד בשנת 1836 בפאס למוחמד הרביעי, סולטאן מרוקו.
הוא היה חבר השושלת העלווית, ומבין הסולטנים המצליחים ביותר.
הוא הגביר את כוחו של המחזן במרוקו, ובאותו זמן שבו חלק ניכר משאר חלקי אפריקה נפלו תחת שליטה זרה, הוא הביא לרפורמות צבאיות ומנהליות, ולחיזוק המשטר בתוך שטחו, והוא ביצע תוכנית צבאית ודיפלומטית פעילה בפריפריה.
כבנו של הסולטן מוחמד הרביעי, הוכרז מולאי חסן כסולטאן מרוקו עם מות אביו בשנת 1873. הפעולה הראשונה שלו הייתה למחוץ מרד עירוני בבירה פאס.
הסולטאן החדש היה מחויב להמשיך במדיניות המודרניזציה והרפורמה של אביו.
ידוע במיוחד הוא המסע שחסן ערך בשנת 1893. הוא נסע מפאס (אותה עזב ב-29 ביוני) למרקש, עבר דרך תאפילאלת, דיונות החול של ארג צ'בי, עמק הדאדס, עמק הטודרה, ורזאזאת, הקסבה של איית בן חדו, המעבר הגבוה טלואט, מעבר טיצ'קה (2260 מ') במעבר האטלס הגבוה שבסהרה המערבית.
המסע נמשך שישה חודשים והצליח במשימתו לאחד מחדש את השבטים של כמה אזורים ולהשקיט אותם.
התותח מתוצרת קרופ שהעניק בהזדמנות זו לקאיד של טלואט (חבר במשפחת גלאווה המפורסמת) מוצג במרכז ורזאזאת.
בשנת 1881 ייסד חסן את טזנית.
חסן מינה את מוהא או חאמו זאיאני לקאיד של זאיאנס בחניפרה בשנת 1877. מוהא או חאמו זאיאני היה לדמות חשובה במלחמה הקולוניאלית במהלך המאה ה-20 נגד צרפת.
בשנת 1887 מינה חסן את שייח מא-אל-עין כפקידו בסהרה המערבית.
גם מא-אל-עין מילא תפקיד חשוב במאבק לעצמאותה של מרוקו.
מולאי עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו
מולאי עבד אל-חפיט', סולטאן מרוקו
מולאי עבדול רחמן אל כביר
חסאנבי אדווארדוויץ' בדג'ייב הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ומאמן רוסי בהווה, המאמן את קבוצת דינמו מחצ'קלה.
בדג'ייב החל את הקריירה שלו בתור שוער כדורגל בקבוצת הכדורגל המקומית, ספרטק נלצ'יק.
לאחר 4 עונות במדי צסק"א ולוקומוטיב מוסקבה, עבר לישראל לקבוצת הפועל פתח תקווה (שם רשם 5 הופעות בלבד).
עונה לאחר מכן הגיע להפועל תל אביב, שם רשם 5 הופעות בלבד גם כן.
בדג'ייב סיים את הקריירה שלו בתור שחקן פעיל בלוקומוטיב מוסקבה.
בשנת 2001, כשלוש שנים לאחר פרישתו ממשחק פעיל, החל בדג'ייב לכהן בתור המנהל הטכני של מועדון הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה.
בהמשך שימש כמנהל טכני גם באמקאר פרם ובאנז'י מחצ'קלה.
בדג'ייב שימש כעוזר מאמן בספרק נלצ'יק ואמקאר וכמאמן ראשי בנלצ'יק ואוונגרד קורסק.
בעונת 2023/2024 שימש כמאמן קבוצת דינמו מחצ'קלה, אותה הוליך להעפלה לליגת העל הרוסית, לראשונה בתולדותיה.
סגנית אלופת הליגה הרוסית 1:1995
מִירְזָא חַסַן אשתיאני (נודע יותר בתוארו חַסַן מוּסְתוֹוְפִי אל-מַמָאלֶכּ, בפרסית: مستوفیالممالک – "קנצלר הממלכה"; 5 באוקטובר 1871 – 28 באוגוסט 1932) היה מדינאי ופוליטיקאי איראני, אשר שירת כראש ממשלת איראן בשש קדנציות בתקופת המדינה הנשגבת של פרס והמדינה האימפריאלית של איראן.
נודע בהיותו מראשי התמיכה במהפכה החוקתית נגד שלטונו של מוחמד עלי שאה קאג'אר.
משפחת אשתיאני הייתה מקורבת זה זמן רב למלוכה הקאג'ארית, התואר המלכותי 'מוסתוופי אל-ממלאכ' ניתן להם בידי מוחמד שאה קאג'אר לקראת אמצע המאה ה-19. מירזא חסן היה יליד טהראן, בירת השושלת הקאג'ארית וכמו רוב המלומדים של התקופה, הוא קיבל את הכשרתו הדתית הגבוהה בנג'ף.
לאחר סיום לימודיו, שב לטהראן והחל בקריירה פוליטית ממנה התפרסם לראשונה עקב תמיכתו במרד הטבק באיראן.
עם הבנתו של נאסר א-דין שאה קאג'אר כי פעולה צבאית לא תביא לסיום המרד, שליחיו נפגשו עם מירזא חסן למען משא ומתן.
מירזא חסן התעקש לא רק על ביטול זכויות האימפריה הבריטית על סחר הטבק באיראן אלא גם על כל היתרונות הכלכליים האחרים שהוענקו למעצמות זרות; כל הדרישות הללו נענו, למעט ביטול זיכיונות פרט לוויתור הטבק, אך רק ב-25 בינואר 1892 הותר העישון בכל המדינה.
עם חלוקת איראן לאזורי השפעה של האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית בשנת 1907 והסדר הפרלמנט (מג'לס) לאחר הפיכה נגד מוחמד עלי שאה קאג'אר, הפוליטיקה המדינית גערה בסכסוכים פנימיים, חלוקת סמכויות לא סדירה ועוד.
עם הזמן, תחת שלטונו הרעוע של אחמד שאה קאג'אר היה מוסתוופי אל-ממלאכ חמש פעמים ראש ממשלת איראן והסדיר מרכז כוח במשהד.
עם ההפיכה הצבאית של רזא ח'אן ועליית שושלת פהלווי, מחשש לכוחו, מוסתוופי אל-ממלאכ נשלח זמן מה לבית סוהר אך כאשר שוחרר ניתן לו לשוב מתפקיד ראשות הממשלה פעם שישית ונוספת.
בשלטונו תמך בשמרנות ולאומיות איראנית אך מעבר לכך ידע את הצורך במודרניזציה נגד השפעות הקולוניאליזם ועל כן הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית האיראנית.
לאחר סיום חייו הפוליטיים בשנת 1927, מוסתוופי אל-ממלאכ פעל להעשרת הערך הספרותי, התרבותי והלימודי באיראן, בכך הוא אף הקים את אוניברסיטת א-זהרא אשר הייתה בנויה על רעיונות החינוך המערביים ובה הוא למסוף נקבר עם פטירתו עקב התקף לב ב-28 באוגוסט 1932.
האגודה למורשת לאומית הוקמה בשנת 1921 במטרה לשמר, להגן ולקדם את "האבות של איראן".
החברה בנתה מוזיאון ממלכתי, ספרייה ממלכתית וכמה אתרי שימור ומורשת לאומיים, ששילבו מוטיבים מהאדריכאלות האיראנית העתיקה.
החברה הוקמה על ידי פקידי ממשל מודרניסטים ואינטלקטואלים מערביים, ומוסתוופי אל-ממלאכ היה ביניהם.
מורשתו הגדולה ביותר של מוסתוופי אל-ממלאכ נגעה לספרי ההיסטוריה והתרבות אשר כתב.
חסן דאנאי-פר (בפרסית: حسن داناییفر; נולד ב-1962) הוא קצין צבאי איראני במשמרות המהפכה האסלאמית.
דאנאי-פר נולד בשנת 1962 בבגדאד, שבתחומי הרפובליקה הראשונה של עיראק, למשפחה ממוצא איראני.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא נמלט לאיראן.
בצבא, שירת רוב הזמן בתור מהנדס אזרחי ולוגיסטי, ולאחר מכן הוא היה סגן מפקד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית.
דאנאי-פר שימש כמזכיר הכללי של המרכז לפיתוח כלכלי איראן - עיראק וראש המטה לשיקום המקדשים הקדושים, ולאחר מכן כשגריר איראן בעיראק בין השנים 2010-2017 והוחלף על ידי איראג' מסג'די.
חסן חילו הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם בבני סכנין.
חילו החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל סכנין ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של בני סכנין.
ב-12 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד מכבי נתניה.
ב-4 במאי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 0–3 להפועל תל אביב.
בעונת 2019/2020 עת ששיחקה סכנין בליגה הלאומית, הפך לשחקן הרכב בקבוצה.
ב-24 בינואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–3 נגד הפועל נוף הגליל.
בסיום העונה שבה סכנין לליגת העל.
בקיץ הושאל למכבי בני ריינה מהליגה הלאומית.
בריינה חילו רשם 33 הופעות והיה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל לראשונה בתולדותיה ובכך רשם עליית ליגה שנייה בקריירה.
בעונת 2022/2023 שב לסכנין, שם שיחק 29 משחקי ליגה בהם כבש שער אחד.
בקיץ חתם בג'ובילו איוואטה מליגת העל היפנית.
חסן חמזה עלי חוסיין הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת שבאב אל-אהלי דובאי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
חמזה גדל במחלקת הנוער של א-שבאב אל-ערבי דובאי.
בשנת 2013 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, שלימים התמזגה עם קבוצת דובאי לקבוצת שבאב אל-אהלי דובאי.
חסן ביטמז (בטורקית: Hasan Bitmez; 15 בדצמבר 1969 - 14 בדצמבר 2023) היה פוליטיקאי טורקי חבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ממפלגת "סעדת".
חסן ביטמז נולד בעיירה אלוקרה ב-15 בדצמבר 1969. הוא למד בבית ספר הדתי אימאם הטיפ (Imam Hatip) אשר באיסטנבול, ולמד באוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים.
ביטמז היה חבר במפלגת "סַעַדָּת", מפלגת אופוזיציה איסלאמיסטית קטנה, התומכת בכמאל קיליצ'דראולו, יריבו של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
ב-12 בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל נשא נאום אנטי-ישראלי מעל בימת הפרלמנט הטורקי, בו תקף את ארדואן על המשך היחסים עם ישראל.
אל דוכן הנואמים הוא עלה עם שלט שעליו נכתב "ישראל רוצחת – מפלגת הצדק והפיתוח משתפת פעולה".
בנאום הוא איים כי "ישראל תסבול מזעם אללה".
מיד לאחר מכן התמוטט וראשו נחבט ברצפה.
הוא מת בבית החולים העירוני אנקרה-בילקנט יומיים לאחר מכן, יום לפני יום הולדתו ה-54. בזמן שהתמוטט, חברי הפרלמנט של מפלגת הצדק והפיתוח קראו "זהו זעמו של אללה".
ביטמז נקבר בבית הקברות "מרקזפנדי" אשר באיסטנבול.
לאחר מותו התפרקה ברית "סַעַדָּת וגֶּלְגֵּ'ק", כיוון שלא הצליחה לשמור על מכסת 20 הנציגים לאיחוד.
חסן ביטמז הוא חבר הפרלמנט הרביעי בהיסטוריה של טורקיה שמת במהלך או אחרי אירוע שהתרחש באספה הלאומית.
הוא היה נשוי ואב לילדה אחד.
חסן נעים דיאב הוא סוציולוג לבנוני-קנדי שהורשע בביצוע פיגוע בבית הכנסת בפריז ב-1980 ונידון למאסר עולם.
חסן נעים דיאב נולד ב-1953 בביירות, לבנון.
למד סוציולוגיה באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
התגורר במשך שנים רבות בארצות הברית, במהלכן קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סירקיוז שבניו יורק.
שימש כמרצה לסוציולוגיה בשתי אוניברסיטאות באוטווה, שאליה עבר בשנת 2006.
ב-13 בנובמבר 2008 נעצר דיאב בעיר גאטינו שבקוויבק על ידי המשטרה הקנדית, לאחר שבתחילת אותו חודש הוצא כנגדו צו מעצר בינלאומי על ידי בית משפט צרפתי, בחשד להכנת והטמנת מטען חומר הנפץ בפתח בית הכנסת בפיגוע בפריז שבו נרצחו ארבעה אנשים.
בני משפחתה של עליזה שגריר, שנרצחה בפיגוע, כמו גם ארגונים יהודיים בקנדה, בהם ארגון "בני ברית קנדה", מחו כנגד החלטת הנהלת האוניברסיטה להעסיק את דיאב, חרף היותו חשוד בפעילות טרור וברצח.
דיאב עתר לרשויות קנדה ואונטריו בניסיון להשתחרר מהכלא, ולאחר 6 שנים של מאבק, הועבר לצרפת, שם שהה במעצר בית למשך שנתיים בלבד.
ב-12 בינואר 2018 נסגרו התיקים הפליליים נגד חסן דיאב בידי שופט, בטענה ששהה בלבנון בזמן הפיגוע, אך בית המשפט לערעורים בפריז ביטל את ההחלטה, והורה לדיאב להגיע למשפט.
לאחר שסירב להגיע, בית המשפט לערעורים של צרפת, הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר בצרפת, הורה על פתיחת משפט מחודש נגד דיאב.
ב-2023 הרשיע בית המשפט את דיאב במעורבות בפיגוע הטרור.
במקביל הוצא נגדו צו מעצר בינלאומי.
במשפט הסתמכו השופטים על ציור שדומה לדיאב, ותואר בתור המחבל בפיגוע, ועל מסמך הרשמה מזויף לבית מלון בסמוך לפיגוע.
בנוסף, השופטים קבעו כי טביעת האצבע של דיאב במסמך פלילי לא זהה לטביעת האצבע האמיתית שלו.
בהמשך, הוכח כי נמצא דרכון על שמו בתיק של מחבל ותיק.
משפטו של דיאב ספג ביקורת מצד אנשים וארגונים שונים, בהם מרצים באוניברסיטת קרלטון שבה לימד סוציולוגיה.
בתגובה לתמיכה זאת, האגודה הקנדית של מורי האוניברסיטה פרסמה הצהרה שבה גינו את התנהלות צוות האוניברסיטה ואת אמירותיהם בנושא.
ב-21 באפריל 2023 נענש מחדש במאסר עולם.
ב-2023 קרא ארגון אמנסטי אינטרנשיונל לתביעה בצרפת לבטל את האישומים, שלטענת הארגון הם "חסרי בסיס".
ב-2024, איפשרה אוניברסיטת קרלטון לדיאב ללמד קורס בנושא "צדק חברתי בפעולה", ועל כך ספגה האוניברסיטה ביקורת ציבורית נרחבת.
חסן טהבוב היה אימאם ופוליטיקאי פלסטיני ומראשי הציבור הערבי בירושלים, ראש המועצה המוסלמית העליונה, ושר ההקדשים וענייני הדת הראשון בשתי הממשלות הראשונות של הרשות הפלסטינית.
חסן פאטין טהבוב נולד בעיר חברון שבדרום יהודה ושומרון ב-5 ביולי 1923 למשפחת טהבוב, שהיה לה תפקיד נכבד בניהול הווקף בארץ ישראל במשך מאות שנים.
את השכלתו בבית הספר קיבל בחברון ובירושלים.
הוא סיים את לימודיו במכללת אל-ראודה בירושלים.
אביו, פאטין טהבוב, נבחר כחבר בפרלמנט הירדני החמישי בשנת 1958, והיה החבר המייצג את חברון.
טהבוב הצטרף לשוק העבודה לאחר סיום לימודיו, והחל לעבוד כמזכיר מערכת במגזין סווט אל-חליל (קול חברון) בשנות ה-40. הוא נע בין חברון, ירושלים ועמאן ובין משרות של חשבונאות וניהול.
הוא מונה למנהל בית הספר של בית היתומים האסלאמי בירושלים, לאחר מכן כמנהל מחלקת ההקדשים האסלאמיים בירושלים בשנים 1961–1971, ולאחר מכן כמנהל ההקדשים האסלאמיים ביהודה ושומרון בשנים 1971–1984. ב-1984 פרש מהווקף המוסלמי.
בתפקידיו בווקף, התעמת עם השר ד"ר זרח ורהפטיג בעת שהאחרון ניסה לקיים את החלטת הממשלה ודרש את המפתח לשער המוגרבים.
טהבוב סירב ופרסם הודעה בשם המועצה כי "הר הבית הוא מקום קדוש למוסלמים, ולשום גורם אין זכות עליו...
השלטון הישראלי זכאי לפקח על הביטחון באתר, אך לא להשתלט עליו".