tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למן 2018 הוא מכהן נשיא בית הדין העליון של איגוד הכדורסל וכנשיא בית הדין העליון של איגוד הטניס.
לבד מהוראה אקדמית באוניברסיטת בר אילן (דיני ראיות) ובאוניברסיטת רייכמן (סדר דין פלילי) עודד מודריק מקיים למן פרישתו מן השפיטה פעילות כבורר ומגשר וכיועץ לחברות ולארגונים בתחומי ממשל תאגידי.
הוא עוסק גם במתן חוות דעת בשאלות משפט והתנהלות דיונית בערכאות שונות.
דיוני הבוררות והגישור מתקיימים עצמאית ותחת המטריה של המוסד הישראלי לבוררות עסקית, מוסד הבוררות של "נבו" ובמסגרת משרד AYR.
בפרק הזמן שלמן פרישתו מכס המשפט פרסם מאמרי דעה רבים בעיתונים נפוצים שעסקו בשאלות משפט שעלו על סדר היום המדיני - חברתי - פוליטי וחוקתי של מדינת ישראל.
הוא מרואיין באורח תדיר באמצעי התקשורת ומשתתף במותבי דיון שונים.
בין היתר, הביע תמיכה בפסקת התגברות.
הוא אב לשלושה ילדים שגם הם משפטנים.
בין פסקי הדין וההחלטות שניתנו על ידו, נמנים התיקים הבאים:
הרשעתו של יגאל עמיר ברצח יצחק רבין.
זיכויו של אהוד אולמרט ב"פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד" שיוחסה לתקופת כהונתו כגזבר תנועת הליכוד.
למרות זיכויו מהחשדות המיוחסים לו, תיאר מודריק את התנהלותו של אולמרט כ"מאוד לא ראויה, אך לא כזו החורגת אל התחום הפלילי".
פרקליטות המדינה, בראשותה של עדנה ארבל, לא ערערה על הזיכוי.
זיכוים של כל הנאשמים בפרשת מניות "בזק", בהם גד זאבי ומיכאל צ'רנוי.
מודריק קבע שההסכם שבין זאבי לצ'רנוי בנוגע לרכישת מניות "בזק" הושתת על היגיון עסקי ולא על הונאה פלילית.
הרשעתו של מאיר ניצן, ראש עיריית ראשון לציון, בעבירה של הפרת אמונים בכך ששכר שירותי ייעוץ ופרסום ושירותי תזמורת לעירייה ללא מכרז.
מודריק קבע כי לא נמצא קלון בהתנהלותו של ניצן ומשום כך הוא המשיך לכהן בתפקידו.
הרשעת אהוד קינמון, ראש עיריית בת ים, בעבירות שוחד.
מודריק גזר על ד"ר איזבלה בלפר שש שנות מאסר על חטיפת נכדתה בכך שסייעה לבתה להבריח אותה לרוסיה ובכך לנתק בין הבת ואביה.
בנמקו את גזר הדין החמור כתב שלעונש יש תכלית לגרום לכך שהקטינה שנחטפה תוּשב לישראל וש"מבחינה מעשית יש סבירות לא מעטה שהנאשמת מחזיקה את מפתחות כלאה בידיה".
בית המשפט העליון קיצר את העונש לשלוש שנות מאסר והשופט אליעזר ריבלין כתב "במקרה זה אפשר שהובאה בחשבון העונש תכלית המעוררת קושי".
הרשעתם של אילון צברי ויורם נגלר באחת הפרשות הגדולות והמסועפות בשוק ניירות ערך, בעבירות בהיקף של עשרות מיליוני ש"ח.
מודריק הרשיע את הנאשמים בקבלת שוחד על אף שהם אינם עובדי ציבור, מאחר שהם עובדים בגוף המספק שירות לציבור.
הרשעתו של יוסף חכמי בעבירות מרמה ושוחד בפרשת הקמת מפעל התרופות בבית שאן.
הרשעתו של הרב יאשיהו פינטו בעבירות של מתן שוחד ושיבוש מהלכי משפט.
פינטו הורשע על פי הודאתו ונגזרה עליו שנת מאסר בפועל, הרף המקסימלי עליו הוסכם במסגרת הסדר הטיעון.
ערעורו של פינטו לבית המשפט העליון על חומרת העונש נדחה.
הרשעתו של אריה (ריקו) שירזי בעבירות מס והלבנת הון בהיקף של עשרות מיליוני ש"ח ובעבירות איומים.
מעוז אביב - מעון לנשים מוכות
ועידת התביעות - פיצויים לפליטי השואה
שורה של פסקי דין עקרוניים בתחום התכנון והבנייה (למשל: המרינה בהרצליה", "צוקי ארסוף", פיצויי פגיעה מתוכנית ועוד) ופסיקה עקרונית בענייני חינוך מיוחד (למשל בשאלת המחויבות להעמיד סייעת לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים).
ספר: שפיטה צבאית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור (תשנ"ג)
"'הרצת' ניירות ערך כעבירה – 'האזכה...ובכיס אבני מרמה' ", מגמות בפלילים – עיונים בתורת האחריות בפלילים (עורך: אלי לדרמן) (תשס"א).
"אחריות מפקדים - היבט דיוני" צבא חברה ומשפט, (עורכת: דפנה ברק-ארז) (תשס"ב) עמ' 285.
"עצמאות וכפיפות – הפסיקה הצבאית במבחן הביקורת של בית המשפט העליון", ספר שמגר (עורך: אהרון ברק) מאמרים חלק א' (תשס"ג) 341.
"חינוך קצינים וחיילים בסוגיית יחסי יהודים-ערבים כיצד?", מערכות-הרהורים וערעורים (1988)
"שלטון החוק בצבא", מנהיגות וערכים (לקט מאמרים בהוצאת קצין חינוך ראשי) (1991)
"תדריך ופקודה סותרים והחייל שביניהם", סקירה - דפים למפקד הבכיר (הוצ' קח"ר) (1991).
"משפט צבאי" ערך, האנציקלופדיה העברית, כרך שישי (עורכת: גבריאלה שלו) (תשנ"ג) (טרם פורסם).
משתתף משך עשרות שנים בשיעור שבועי במחשבת ישראל מפי הרב שמואל שפירא רב היישוב כוכב יאיר.
משתתף בקריאת הדף היומי בגמרא מפי הרב שמואל שפירא.
משתתף במיזם 929 לקריאה ועיון יומי של פרק בתנ"ך.
מתאמן באורח סדיר ורץ למרחקים שבין 5 ל-10 ק"מ ומשתתף מעת לעת בתחרויות במקצי המרחקים הללו.
ממיסדי קבוצת הריצה של השופטים בישראל - Judge Do It ומשתתף באימוניה.
עודד ירקוני היה דור עשירי בישראל מצד אמו, הגננת הניה ירקוני.
הניה הייתה בתם של יוסף אלתר קלונימוס ליבוביץ', המכונה "ר' אלתר מיהוד" ושל חנה אזולאי, נצר לרב חיים יוסף דוד אזולאי, המכונה "החיד"א".
אביו של עודד, אליהו ירקוני (גרינפלד), עלה לארץ ישראל מרוסיה הלבנה והיה לימים לאחד מאנשי הציבור המרכזיים של המושבה פתח תקווה ולאיש חינוך, שהיה מוכר במושבה בכינויים "המורה אליהו" ו"זקן המורים".
ירקוני למד בבית ספר היסודי פיק"א.
בגיל 14 התנדב לארגון "ההגנה".
סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ולאחר מכן בבית המדרש העברי למורים בירושלים.
בצעירותו סייע בהקמת מחלקת הקשר בעיר פתח תקווה.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת בבריגדה היהודית, בגדוד השלישי, שלחם באירופה לצד הבריטים.
בשלהי המלחמה פעל במסגרת המוסד לעלייה ב' בהעלאת מעפילים, ניצולי שואה, לארץ ישראל.
עם תום המלחמה סיים את הכשרתו כמורה והחל ללמד בבית הספר "הכרמל" (כיום גבריאלי) בתל אביב.
בשנת 1947 הקים את מחלקת הקשר של מפקדת הגוש.
עם פרוץ מלחמת העצמאות לחם כקצין קשר גדודי בגדוד 145 של חטיבת אלכסנדרוני, שהגנה על פתח תקווה וסביבתה.
לאחר המלחמה חזר לבית ספר הכרמל כסגן המנהל.
בשנת 1956 לחם כקצין קשר גדודי במלחמה נגד מצרים במבצע סיני.
משנת 1956 ועד שנת 1973 ניהל את בית הספר היסודי "נווה עוז" בפתח תקווה והוביל אותו לזכייה בפרס חינוך ארצי.
במשך כל חייו עסק ירקוני בחינוך.
לאחר שסיים את תפקידו בנווה עוז, מונה למפקח מטעם משרד החינוך על בתי הספר באזור שכונת התקווה, יהוד ולוד.
נסע פעמיים לשליחות חינוכית בעיר מונטווידאו באורוגוואי.
כמו כן, במשך עשרים שנה ניהל תיכון ערב מטעם עיריית פתח תקווה למבקשים להשלים בגרויות, והיה גם מנחה בחינוך הקהילתי של חברת המתנ"סים.
בגיל 75 פרש מפעילותו כמחנך והיה לפעיל מרכזי בארגון גמלאי ההגנה, שם עסק בשימור מורשת ההגנה בקרב בתי הספר בעיר.
שניים מתלמידיו ששמרו איתו על קשר לאורך כל שנות חייו, איש העסקים שמחה לוסטיג ואיש החינוך ד"ר יוסף לנג, אמרו על ירקוני: "הוא נטע בנו את אהבת ארץ ישראל.
הוא היה דמות לחיקוי וחינך אותנו לאהבת האדמה.
דיבר איתנו תמיד בגובה העיניים".
נפטר ב-10 באוגוסט 2002 בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין סגולה .
בשנת 2005 נקרא הארכיון של פתח תקווה על שמו של עודד ירקוני.
עודד מזרחי (נולד ב-19 באוקטובר 1960, כ"ח בתשרי תשכ"א) הוא סופר ומשורר חוזר בתשובה הכותב בנושאי תשובה ואמונה.
נולד וגדל באילת לרוני ושרה מזרחי.
אביו הוא דור חמישי לרבי ברוך מזרחי, עורך עיתון הדובר.
לאחר מכן החל ללמוד לקראת תואר ראשון בקולנוע וספרות כללית באוניברסיטת תל אביב, אך החליט שלא להשלים את התואר בעקבות תהליך של חזרה בתשובה.
בגיל 24 עלה לירושלים ללמוד בישיבה לחוזרים בתשובה "לב יהודה" והשתייך לחסידות ברסלב.
כאשר התגורר בשכונת קריית משה בירושלים התוודע למשנת הרב קוק ולציונות הדתית.
לאחר מכן התיישב בעיר רחובות לתקופה של כ-16 שנה.
בעת מגוריו ברחובות התוודע לחסידות חב"ד ולרב יצחק גינזבורג, ואף שימש כמזכירו זמן מה.
בשנים אלו כתב כמה ספרי שירה ברוח אמונה ותשובה.
הוא היה חסיד של הרב אליעזר שלמה שיק ושימש כמגיד שיעור בישיבה.
בתקופה זו ערך גם את סדרת הספרים "אור חוזר - סיפורי תשובה אמיתיים", סדרה בת ארבעה כרכים.
כמו כן ערך כמה ספרים בתורת הרב גינזבורג כמו "אוצר הנפש", "נפש בריאה", והיה שותף בעריכת סדרת הספרים "אור ישראל".
עד מרץ 2020 פרסם סיפור שבועי במדור "סיפור לשבת" בבשבע.
טורים אלו יצאו לאור בשני ספרים: "עין רואה" ו"סיפור לשבת".
במשך שנים כתב מדורי סיפורים נוספים: בכתב העת "אדרבה", בעלון הידברות, בעלון בראש יהודי ובעלון "גל עיני", וכן פרסם מסיפוריו באתר ברסלב.
ערך מדור "הד לחדשות" בשבועון הפרסומי "הד העיר".
כתב מדור "רגעים של אור" בעלון קרוב אליך.
בשנת תשע"ב עבר עם משפחתו להתגורר בשכונת נחלאות בירושלים, והחל בכתיבת סיפורים קצרים מהחיים, אותם פרסם במדור "מפנקסו של חוזר בתשובה" בעלון בראש יהודי, ולאחר מכן הוציאם לאור בספר "שניות אור".
כמו כן כתב וערך את הספר "רציתי להיות טוב" על דמותו של חנן פורת.
מזרחי עובד כמדריך במוזיאון גוש קטיף בירושלים.
נשוי לתמר, להם חמישה ילדים.
התבוננות בשירה עברית חדשה על פי מקורות היהדות (רחובות : שירת התשובה, תש"ס)
על מודע למהדרין: שירים (תל אביב : תמוז, 2000)
חמישים שירי בינה : התבוננות בשירה העברית החדשה על פי פנימיות התורה (ירושלים : ספרי בצרון, תשס"א)
הרהורי תשובה: סיפורים (תל אביב : תמוז, 2002)
אורות דתהו בכלים חד פעמיים: שירים (ירושלים : ספרי בצרון, תשס"ד 2004)
אור חוזר 1-4: סיפורים אמיתיים על חזרה בתשובה (ירושלים : אור חוזר, תשס"ה 2004-???)
עין רואה: סיפורי אמונה (ירושלים : ראש יהודי, תש"ע)
רציתי להיות טוב: לקט סיפורים על חנן פורת (ירושלים : ראש יהודי, תשע"ג 2013)
אור מנחם: פרקי חייו והליכותיו של הרב מנחם ליבמן זצ"ל ונקודות אור מחיי בנו שניאור-שלמה הי"ד (תשע"ז 2017)
תוהו ובו הוא: סיפורים מעולם התשובה (דברי שיר, תשע"ט 2018)
הרב עודד דוד (נולד בד' בחשוון ה'תשכ"ב, 13 באוקטובר 1961) הוא יוצר, מוזיקאי בתחום המוזיקה יהודית מקורית, סופר, מורה דרך בתחומי מחשבה יהודית, וקבלה ובעבר מפיק סרטי קולנוע חרדי.
עוסק בהוראה ובטיפול בשיטת ימימה, יוצר סדרת הילדים המצליחה "חבורת מצוות".
נולד וגדל בחיפה לאביו החזן חיים ואימו צפורה.
למד בבי"ס הדתי "יבנה" בחיפה, ועם סיום הלימודים בתיכון החל ללמוד בישיבת כרם ביבנה, ובמשך 12 שנים למד במוסדות שונים - ביניהם בישיבת מרכז הרב, ישיבת מקור חיים (שפע), ובכולל "מדרש הרמב"ם" באפרת.
בצה"ל שירת כחבלן בהנדסה קרבית.
עם סיום לימודיו, נתבקש לשמש כראש המכינה הקדם צבאית "עורי צפון" בצפת, תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים.
המכינה הקדם צבאית חרתה על דגלה העמקה במחשבת ישראל תוך שימת דגש על העבודה החסידית.
במסגרת תפקידו במכינה, שיתף פעולה עם הרב שמואל אליהו, רבה של העיר צפת, ועם הרב בניהו ברונר.
אחר עבודתו במכינה הקדם צבאית, חזר לחיפה ומילא במשך כמה שנים תפקיד של משגיח רוחני בישיבת אור וישועה תחת ראש הישיבה הרב אליהו רחמים זייני ולימד שיעורים במחשבת ישראל.
ב-2002 עבר לפרדס חנה והחל לשמש כר"מ במדרשית נעם.
הוא מלמד קבוצות ומטפל ביחידים בשיטת ימימה.
בשנת ה'תשע"ח החל ללמד בישיבת בינות ברעננה.
השקפת עולמו נבנתה בעיקר בתקופת לימודו בישיבת מרכז הרב וכן בישיבת שפע - מקור חיים של הרב שג"ר והרב עדין אבן ישראל.
בתקופה זו נחשף דוד לראשונה לתורתו של הראי"ה קוק, ולרב שג"ר.
נשוי נישואים שניים לנחמה - מורה ללימודי שיטת ימימה ומתגורר בחריש.
בתקופת לימודיו להסמכה רבנית הופיע כנגן וזמר חתונות ובהופעות אישיות, ובגילאי השלושים החל להתמקד בכתיבת חומרים מקוריים.
את ההשפעות המוזיקליות קיבל דוד מאביו החזן אך הוא נוטה למוזיקה עכשווית.
הסגנון המוזיקלי שלו משלב טקסטים יהודיים עם נגיעות אתניות ומוזיקת רוק.
שיתף פעולה והופיע עם שלמה קרליבך, מרדכי בן-דוד, אהרן רזאל, סיני תור ועוד.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו הוביל את להקת סיהרא ואת להקת שבטי ישראל.
להקת סיהרא הייתה מחלוצי המוזיקה יהודית מקורית, והייתה הלהקה עימה הקליט אהרן רזאל את אלבומו הראשון "הסנה בוער".
המוזיקה של הלהקה התבססה על רוק גיטרות אתני וטקסטים מהמקורות.
עם להקתו "שבטי ישראל" הוציא דוד את האלבום "משוגע".
שיר הנושא מבוסס על הסיפור "מעשה מחכם ותם" מתוך סיפורי מעשיות משנים קדמוניות של רבי נחמן מברסלב.
האלבום כולל את השיר "מקודשת" שהפך ללהיט המושמע רבות בחתונות ולריקוד בתחום ריקודי העם.
אלבום שלישי הכולל גם טקסטים מיסטיים מגוונים מכתבי האר"י והרב אברהם יצחק הכהן קוק יצא ב-2018 האלבום נוטה לכיוון האלקטרוני והוא בסגנון רוק אתני, ממנו יצאו הסינגלים "נפילה" ו"בראשית".
הרב עודד דוד מוכר גם כיוצר, תסריטאי, מפיק והקול שמאחורי סדרת הילדים "חבורת מצוות", סדרת ילדים עלילתית נוסח חסמבה המחנכת ילדים לקיום תורה ומצוות.
בסדרה יצאו למעלה מ-30 דיסקים.
הוציא בשיתוף עם אשתו 5 סרטים עלילתיים: "חבורת מצוות: הכתר האבוד", "חבורת מצוות: במעקב צמוד", "מצרה לרווחה: המרגל מבגדד" "מצרה לרווחה 2: מצפצפים על לנסקי", "מפתח הזהב" ואת הסרט "שמח בגן" בכיכובו של אהרן רזאל.
בשנת ה'תשס"ט הוציא את ספרו הראשון "אורות הרמח"ל" - ביאור לספר "דרך ה'" בו הוא מצביע על קשרים בין דרכי עבודתם של האר"י, הרמח"ל והראי"ה קוק.
זהו הספר הראשון שרואה בספר "דרך ה'" ספר קבלה, בדומה להגותו הספרותית הרחבה יותר של הרמח"ל.
בשנת ה'תשע"ה הוציא את ספרו השני, "ריש מילין המבואר" - ביאור לספרו של הראי"ה קוק "ריש מילין",הנחשב לספר עמוק וקשה במיוחד להבנה.
פירוש שכתב על ספר יצירה שכתב יצא בשנת ה'תשע"ט.
"מבט לספר היצירה" הוא פרוש עכשווי המבוסס על פרשנים ההולכים בעקבות קבלת האר"י.
ספרו הרביעי " בינת הלב" נכתב בשיתוף עם אשתו והוא עוסק בחשיבה הכרתית- ימימה.
יצא בסוף 2020 בהוצאת סטימצקי.
ספרו החמישי "סודות הראי"ה" העוסק ביסודות הקבלה של הרב קוק יצא ב-2022.הוא מבאר יסודות בקבלת הראי"ה כהמשך לקבלת האר"י והרמח"ל ובהתבססות על הסברת הרב הנזיר.
ספרו השישי: " הרב שג"ר אומר"- חסידות וקבלה", מבאר למעלה מ50 מושגי יסוד חסידיים קבליים המבוארים בדרכו המעמיקה של הרב שג"ר.בספר ציטוטי מקור ושיעורים המרחיבים,מבארים ומנתחים את הציטוטים.הספר יצא ב2026 בהוצאת דני ספרים.
עודד הלפרין (נכתב גם הלפרן; נולד ב-14 בינואר 1989) הוא ראש המועצה המקומית כפר תבור משנת 2018.
הוא בנם של זוג רופאים.
אביו הוא ערן הלפרן,שהיה מנהל המרכז הרפואי רבין ויו"ר איגוד בתי החולים בישראל.
עודד הלפרין התחנך בבית הספר היסודי ע"ש יצחק רבין בכפר תבור, ולאחר מכן בבית הספר החקלאי כדורי.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידת דובדבן כלוחם וכמפקד.
להלפרין תואר ראשון במנהל עסקים, עם התמחות במימון מהמרכז הבינתחומי הרצליה, תואר אותו סיים בהצטיינות יתרה, ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2015–2017 עבד כמנהל קהילה ביישוב הקהילתי עדי.
בשנים 2017–2018 כיהן כמנכ"ל עמותת הבוגרים של יחידת דובדבן.
בשנת 2013 הקים הלפרין את סיעת "צעירי מסחה" אשר התמודדה בבחירות המקומיות למליאת המועצה המקומית כפר תבור וזכתה ב-30% מסך הקולות ובשלושה מושבים במליאת המועצה.
בין השנים 2013–2018 כיהן כיו"ר הנהלת מתנ"ס כפר תבור וכסגן וממלא-מקום ראש המועצה יוסי דולה.
לאחר שהודיע דולה על פרישתו מהחיים הפוליטיים, הכריז הלפרין כי יתמודד על ראשות המועצה.
בבחירות המוניציפליות שנערכו באוקטובר 2018, זכה הלפרין ב-48% מקולות הבוחרים ונבחר לראשות המועצה המקומית כפר תבור כשהוא גובר על 3 מועמדים אחרים.
רשימתו "עתיד מסחה" זכתה ב-4 מ-9 המנדטים במליאת המועצה.
בעת בחירתו היה צעיר ראשי הרשויות המקומיות בישראל.
בבחירות המקומיות שנערכו בסוף פברואר 2024, התמודד הלפרין כמועמד יחיד לראשות המועצה וזכה בתמיכה של 87% מקולות הבוחרים.
סיעתו "ממשיכים ביחד" זכתה ל-6 מ-9 מושבים במליאת המועצה.
במקביל לתפקידו כראש המועצה המקומית כפר תבור מכהן הלפרין כחבר מליאה בוועדה המרחבית לתכנון ובנייה גליל מזרחי, חבר בדירקטוריון החברה למשק וכלכלה סוכנות לביטוח (1992) בע"מ וכיושב ראש עמותת המרכז הקהילתי כפר תבור.
ב-11 בנובמבר 2021 הצטרף הלפרין באופן רשמי למפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד.
הלפרין הוא תושב כפר תבור, נשוי לרוני ואב לשתי בנות.
בשנת 2019 התקיים בכפר תבור לראשונה פסטיבל השקד אשר מתקיים מאז באופן רציף בכל שנה ומושך אלפים רבים של מבקרים מכל רחבי הארץ.
עודד לוטן (נולד ב-10 בינואר 1975) הוא יוצר, במאי, ועורך וידאו ישראלי עצמאי, אשר היה מעורב בסדרות וסרטי עלילה, דוקו וריאליטי.
לוטן נולד בשנת 1975 בתל אביב.
בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
עם סיום לימודיו, החל לעבוד כבמאי פרסומות, בטרם המשיך בלימודי קולנוע ושפה בברלין שבגרמניה, שם התגורר עד 2006.
עם שובו לישראל החל לביים ולערוך סרטים דוקומנטריים ועלילתיים וסדרות דרמה ומקור עבור גופי שידור מובילים, בהם, ערוץ 2, "Yes הטלוויזיה בלוויין", "HOT", ערוץ 10, "רשת 13" ו"כאן 11", עבורם יצר וביים את הסדרות המצליחות "עד החתונה", "בלו נטלי", "אנחנו על המפית", "פמת"א", "מלכת היופי של ירושלים".
חצויה - הדבר האמיתי, 2011
מלכת היופי של ירושלים עונה 2, 2022
פרס ראש עיריית ירושלים לבוגר מצטיין (בית ספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל בירושלים), 2000
עודד כהן (נולד ב-1973) הוא טייס קרב וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי.
כהן נולד וגדל בירושלים, בוגר הגימנסיה העברית רחביה.
התגייס לצה"ל ב-1991 וסיים קורס טיס בהצטיינות במגמת קרב.
ב-2012 מונה למפקד טייסת 69. ב-2014 מונה לראש מחלקת התקפה אווירית בלהק מבצעי אוויר.
ב-2016 מונה למפקד בסיס רמון, הוא שירת בתפקיד עד 2018. בספטמבר 2019 מונה למפקד בסיס תל נוף.
בספטמבר 2022 סיים את תפקידו.
כהן בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה, תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובוגר הקולג' המלכותי ללימודי ביטחון (RCDS) של הממלכה המאוחדת.
עודד המאירי (נולד בשנת 1955) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים, ראש עיריית צפת העשירי בין השנים 2001–2003.
המאירי נולד בשנת 1955 לנעים ושושנה המאירי והוא דור שביעי בצפת.
אביו היה פעיל בית"ר וממפקדיה והיה גם מפקד באצ"ל בצפת בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
לפני הקריירה הפוליטית, המאירי היה איש עסקים, יזם וקבלן בנייה.
בשנת 2016 הוטל עליו עונש מאסר בפועל של שמונה חודשים בגין עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים שבהן הודה בשנת 2006 (ולאחר מכך חזר בו).
המאירי הוא מנכ"ל חברת בנייה מאז שנות השמונים והוא עומד בראשה עד היום.
ע"פ כתב האישום שהוגש נגדו, בספטמבר 1998 נפגשו מאיר ביטון, המאירי וראש הממשלה ויו"ר הליכוד דאז, בנימין נתניהו.
נושא הפגישה היה קידום ענייניו הפוליטיים של המאירי.
בפגישה סוכם כי שאיפתם תהייה להציב את המאירי בתפקיד בעירייה המשפיע ומחליט בענייני תכנון ובנייה בצפת.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בנובמבר 1998 המאירי הוצב במקום השני ברשימת הליכוד למועצת העיר צפת.
הרשימה קיבלה שני מנדטים והמאירי נבחר לכהן כחבר מועצה.
לאחר הבחירות מונה על ידי ראש העיר הנבחר, יוסף עוז לסגן ומ"מ ראש העיר והממונה על תחומי התשתיות והתיירות.
במסגרת סיכום בין עוז והמאירי, סוכם שבמרץ 2001 המאירי ימונה לראש העיר.
ואכן כך קרה והמאירי מונה לראש העיר וליו"ר הוועדה לתכנון ובנייה של עיריית צפת, וזאת מבלי לחשוף את עניינו האישיים בחברת הבנייה שהוא מנהל.
בבחירות בשנת 2003 הפסיד בסיבוב השני לישי מימון מהמפד"ל, ורשימת הליכוד בראשותו קיבלה 2 מנדטים.
בבחירות 2008 התמודד ברשימה עצמאית בשם "צפת אחת" וגם התמודד מטעמה על ראשות העיר.
המאירי הפסיד בבחירות לראשות העיר ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
בינואר 2016 הורשע בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים לאחר משפט ארוך שהתנהל במשך כ-14 שנים ועסקת טיעון שהמאירי חתם עליה ולאחר מכן חזר בו.
המאירי נידון לשמונה חודשי מאסר בפועל, קנס של 150,000 ש"ח (או 50 ימי מאסר בפועל תמורתו) ו-10 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים.
המאירי ערער לבית המשפט המחוזי וביולי אותה שנה קוצצו חודשיים ממאסרו.
המאירי גם ערער לבית המשפט העליון אך ערעורו שם נדחה.
המאירי שוחרר לאחר שישה חודשי מאסר.
עודד הירש (נולד ב-1976) הוא צלם ואמן וידאו ארט ישראלי.
פרופסור חבר במסלול יצירה אמנותית, ראש המכון לאמנות וראש אשכול יצירה בפקולטה למדעי החברה והרוח ב"אורנים" – המכללה האקדמית לחינוך".
הירש נולד וגדל בקיבוץ אפיקים.
בוגר המחלקה לצילום במרכז האקדמי ויצו חיפה.
בשנים 2006–2013 חי בניו יורק, שם סיים תואר שני באמנות במכון פראט בברוקלין.
משנת 2013 מרצה במחלקה לצילום במרכז האקדמי ויצו חיפה ובמכללת אורנים.
משנת 2016 עומד בראש המכון לאמנות במכללת אורנים, המקדם שילוב של יצירה בקהילה וחינוך לאמנות.
עבודה קבוצתית היא נושא מרכזי ביצירה של הירש ומתבטאת במדיום הצילומי כאשר המצלמה עוקבת אחר תהליכי השינוי והאדפטציה של קבוצת אנשים בזמן פעולה משותפת, אופנים אלו משקפים את פני החברה.
בכתבה בערב רב הירש מסביר: אנו מייצרים ביחד סיטואציות של סיזיפיות יזומה אשר התכלית היחידה שלה היא עצם הקיום של הדבר כאמנות.
כלומר המוטיבציה המניעה היא לא אידאולוגיה ולא הפקת תועלת או רווח אישי כלשהו, פרט לסיפוק שנגזר מעצם מעשה הביחד האמנותי.
בעבודות הרב-תחומיות שלו שצולמו בעמק הירדן משלב הירש בעבודות הווידאו ארט קולנוע ואלמנטים של פרפורמנס.
הוא מתעד את מאחורי הקלעים של ההפקות שלו הכוללים משתתפים רבים.
עבודותיו המוקדמות נעשו בשנים 2003–2006. אחת מהן היא סדרת צילומי הסטילס " אבא" שהוא תיעוד ראשוני של אביו שעבר תאונת דרכים ונשאר נכה כאשר עודד עוד היה ילד.
סדרת התמונות "לישון בטוב" משנת 2008 נוצרה לאחר שעבר לניו יורק וצולמה בדירתו הקטנה בקווינס.
תמונות אלה הוצגו בתערוכת היחיד הראשונה שלו "מישהו בבית" במוזיאון רמת גן לאמנות.
בשנת 2009 יצר את "כחול 50", עבודה עליה כתב גדעון עפרת "אני סמוך ובטוח שעבודת הווידאו הזו היא יצירה יוצאת דופן בחשיבותה, עבודה במעמד של קלאסיקה מקומית, מסוג אותן עבודות שהן קאנוניות מרגע היווצרן.".
"כחול 50" היא שמה של תווית הסימון של בגדי משפחת הירש במכבסת אופקים.
הירש מתעד התרחשות חד פעמית במימי הכנרת כאשר קבוצת אנשים לבושים באופן זהה במעילים צהובים, מושכים חבל המניף אדם בכיסא גלגלים מעלה למגדל שמירה מתכתי.
המאמץ המשותף ניכר בעבודה זו והסאונד המצמרר של התחככות החפצים מגביר את תחושת הקושי עד לרגע שבו האדם בכיסא הגלגלים מגיע בבטחה למקומו.
סרטו השני, "טוצ'קה" משנת 2010 עוקב אחר קבוצת קיבוצניקים מעמק הירדן המתקינים גשר.
הנושא מתמקד במאמץ משותף, קולקטיבי וקשה, עשייה משותפת שהיא לשם האמנות בלבד ונטולת אינטרסים.
הדמויות לבושות באופן זהה, בחליפה כחולה וכובעים לבנים, ללא ייחוד אינדיבידואלי, כמו הרעיון הקיבוצי.
האנשים נושאים עימם דליים צהובים ואביזרים נוספים לצורך בניית הגשר.
טוצק'ה ברוסית משמעותו נקודה, וזהו השם הראשון שניתן לקיבוץ השומר הצעיר שהפך לימים לאפיקים.
באותה שנה יצא לאור גם הסרט "הביתה", שעוקב אחר 21 אינדיבידואלים אנונימיים המוצאים עצמם תקועים יחד על סירה שאינה שטה לשום מקום, תלושים מנוף מולדתם.
בשנת 2012 הציג את העבודה "אינחדש" בתערוכת יחיד במשכן לאומנות בעין חרוד.
בסרט, המבוסס על הסיפור הקצר "דרך הרוח" של עמוס עוז (מתוך הקובץ "ארצות התן") מופיעים כ-200 חברי קיבוץ היוצאים למבצע חילוץ לעזור לאדם שנתפס עם מצנח בחוטי חשמל.
באותה שנה, כחלק מהשתתפותו בביאנלה לאמנות עכשווית בליברפול, יצר פסל רחוב אינטראקטיבי של מעלית, אשר נראתה כאילו בקעה מתוך האדמה.
הפסל הוצב במרכז מסחרי הומה אדם.
העוברים והשבים יכולים היו להתקרב ולהציץ אל תוך תא המעלית מבעד לחרך הדלתות שנדמו תקועות.
בשנת 2014 הציג את עבודתו "הטרקטור" במסגרת תערוכה קבוצתית בשם "התערוכה החקלאית" במוזיאון פתח תקווה לאמנות, ובשנת 2015 הוקמה התערוכה "תוכנית מגירה" במוזיאון עין חרוד המסגרתה הוכנסו 5 טון של אדמה רטובה למוזיאון לצורך ציפוי צינור בנייה שאורכו 37 מטרים.
בשנת 2018, במסגרת פרויקט "רציף פירמידה" באוצרותה של ד"ר גליה בר אור, הציב מצלמות המתעדות ומעבירות בשידור חי את בנייתו של פרויקט נדל"ן יוקרתי בלב שכונת ואדי סאליב בחיפה.
השידור הוקרן בגלריה במעגל סגור והדגיש את הפער שבין רב הקומות ההולך ומתגבה לבין אופיה הייחודי של השכונה.
בשנת 2022 הציג תערוכת יחיד מקיפה בשם "ממציא את הגלגל" במוזיאון חיפה לאמנות.
במסגרתה הוצג מגוון רחב מעבודותיו באוצרותו של ד"ר קובי בן מאיר.
בשנת 2023 יצר מיצב וידאו רב ערוצי בשם "המקהלה", אשר הוצג במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן באוצרותה של סמדר קרן.
בפרויקט זה הוקרנו בכל רחבי המוזיאון דמויותיהם של אנשי מקהלה מקומיים שרים יחד את שירם של אלכסנדר פן ומרדכי זעירא, "על גבעות שייח' אבריק" ("אדמה-אדמתי").
מתגורר בחיפה ובבית הלל עם אשתו הסופרת לירן גולוד ושני בניהם.
2008 – "מישהו בבית", מוזיאון רמת גן לאמנות
2010 – "Chelsea Project", גלריה EDS, מקסיקו סיטי, מקסיקו.
2012 – "The Lift", הביאנלה בליברפול, בריטניה.
2013 – "אינחדש"' מוזיאון עין חרוד
2014 – "דיונות", מוזיאון ראשון לציון לאמנות עכשווית
2015 – "תוכנית מגירה"' מוזיאון עין חרוד
2015 – "Videotank", גלריית פורמן באוניברסיטת בישופ, קוויבק, קנדה.
2015 –"Three Videos", מוזיאון אוניברסיטת אולבני, אולבני, ניו יורק
2016 – "אותו הכפר", הגלריה לאמנות ישראלית, קריית טבעון
2021 – "החשמליה", הגלריה השיתופית, כברי
2022 – "ממציא את הגלגל", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2023 – "המקהלה", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד
עודד חרמוני (נולד ב-16 באוקטובר 1973) הוא עיתונאי לשעבר ב"הארץ", דה מרקר ובעל טור בכלכליסט, יזם ומשקיע הון סיכון בעמק הסיליקון וישראל, מייסד ושותף מנהל של קרן ההון סיכון האמריקאית J-Ventures.
הוא השקיע בלמעלה מ-50 חברות סטארט אפ, בהן חברות ששוות מעל מיליארד דולר כמו יוטפו, דטהרובוט וויזבי מדיקל.
בעבר עמד בראש איגוד תעשיית ההיי-טק הישראלי (כיום IATI) ואיגוד ההון סיכון הישראלי (IVA) והיה ממייסדי הארגונים ICON, INTRO וכמו כן היה חבר במועצות המנהלים של הפדרציה היהודית בסן פרנסיסקו, JFCS, ידידי האוניברסיטה העברית בארצות הברית, מועצת האוניברסיטה של האוניברסיטה הפתוחה ובחבר הנאמנים של עיתון פורוורד.
הוא חבר במועצת המנהלים של ארגון העיתונות העצמאי "שומרים" שהוא בין מייסדיו.
הוא בוגר תוכנית ווסקנר למנהיגי קהילות יהודיות בארצות הברית ובוגר תוכנית גוונים.
עודד רן חרמוני נולד בירושלים עשרה ימים לאחר שאביו, , קצין החינוך של גייסות השריון, נהרג בחזית הדרומית ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים.
הוא קרוי על שמו של אביו.
אמו היא המדענית והציירת, ד"ר מירה חרמוני – לוין, ואביו המאמץ הוא הפרופ' רפאל ד.
לוין, חתן פרס ישראל לכימיה.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים, ואחר כך שירת ביחידת דובר צה"ל בפיקוד המרכז.
לאחר שירותו הצבאי החל את דרכו בעולם המדיה והעיתונות, ובהמשך חייו הפך ליזם ולמשקיע הון סיכון.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה (ולימודי כלכלה), ובעל תואר שני במנהל עסקים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1996 החליט לעזוב את החברה כדי להיות עיתונאי והצטרף למוסף הכלכלי של עיתון ירושלים שם חשף בין היתר פרשות הקשורות לראש הממשלה באותה תקופה, בנימין נתניהו שפורסמו במקביל בידיעות אחרונות.
כמה חודשים לאחר מכן חבר לחברו מהשירות הצבאי עמירם ברקת ויחד עם גדעון גולד הקימו את המוסף הכלכלי של "כל העיר"- "פלוס" שאותו הוא ערך בין השנים 1998–2000. בין היתר חשף כעיתונאי ועורך פרשות כלכליות שונות ושחיתויות בעיריית ירושלים שהובילו לפסיקות בג"ץ ולאישומים והרשעות פליליות (פרשת הולילנד, פרשת עין חמד).
בשנת 2000 הוא עבר למוסף הכלכלה של עיתון "הארץ", שם שימש כעיתונאי בכיר בתחום ההיי-טק.
בשנת 2004 מונה לעורך מדור ההיי-טק והתקשורת ועורך "קפטן אינטרנט" עם שחר סמוחה.
באותה שנה גם היה בצוות החשיבה האסטרטגי שבנה את העיתון הכלכלי המודפס דה מרקר, שמיזג לתוכו את מוסף הארץ כלכלה וערך את מדורי ההיי-טק, התקשורת וקפטן אינטרנט.
במקביל, הקים באותה שנה עם חברו מהילדות, אסף יצחקי, את אתר Ozeret4u שנמכר מאוחר יותר לקבוצת דפי זהב אחרי שהפך לאתר הגדול בישראל למנקים, בייסיטרים ומטפלים.
עם מכירת החברה ב-2006, הוא עזב את העיתונות והצטרף לקבוצת ההשקעות "קפיטל פוינט".
מאז פרסם טור קבוע במגזין דה מרקר ובכלכליסט וכתב מאמרים בשניהם.
ב-2006 הצטרף כסמנכ"ל לקבוצת ההשקעות קפיטל פוינט ולחממה הטכנולוגית מיט"ג שבקצרין מתוך תפיסה ציונית של הגדלת ההשקעות בפריפריה.
הוא היה בצוות שהנפיק את החברה בבורסה בתל אביב באותה שנה.
במהלך השנים 2006–2010 הוא היה פעיל ב-14 מועצות מנהלים של חברות פורטפוליו בתחומי הרפואה, החקלאות, התוכנה והייצור.
חרמוני עזב את קפיטל פוינט ב-2010 בעקבות בקשה של בכירים בתעשיית ההיי-טק שיוביל את הקמת איגוד תעשיית ההיי-טק הישראלי, תפקיד שאותו מילא בין השנים 2010 לסוף 2011, עת שפרש בעקבות החלטת משפחתו לעבור לעמק הסיליקון.
עם כניסתו לתפקיד מנכ"ל ונשיא איגוד תעשיית ההיי-טק, הודיע חרמוני לחברי מועצת המנהלים כי הוא רואה בכך שירות מילואים לטובת התעשייה ולא ימלא את התפקיד יותר משנתיים.
הקמת האיגוד לוותה בהתנגדות מגופים שונים- קרנות ההון סיכון שהתאגדו קודם לכן תחת IVA חששו שהגוף החדש שהתרחב לכלל תעשיית ההיי-טק לא ייצגם, מנגד התאחדות התעשיינים התנגדה להקמת הגוף בטענה שהם מייצגים את תעשיית ההיי-טק.
במהלך 18 החודשים ששימש בתפקיד, איגוד תעשיית ההיי-טק דחף לחקיקה של 3 חוקים שהתקבלו לקידום תעשיית ההיי-טק יחד עם משרד האוצר ושדולת ההיי-טק בכנסת:
חוק האנג'לים שמסדיר ומעודד השקעות פרטיים כשירים בחברות מטרה
שינוי חוק המו"פ שיצור וודאות לגבי היקף ההחזרים למדינה בעת מימוש
חוק לעידוד השקעות מוסדיים בקרנות הון סיכון שהושק יחד עם משרד האוצר
במקביל יזם חרמוני את הקמת הקונגרס העולמי של ראשי איגודי ההון סיכון שהתקיים לראשונה בהשתתפות 30 מנהלי האיגודים הללו בניו יורק ב-2010 וב-2011 בירושלים.
חרמוני הקים יחד עם ערן וענונו, שעמד בראש אורקל ישראל ויורם יעקובי שעמד בראש מיקרוסופט ישראל את פורום החברות הרב לאומיות שקישר בין מנהלי חברות הרב לאומיות בישראל והאינטרסים המקומיים שלהם ויצר את הכנס השנתי של הגופים האלו.
במהלך תקופתו באיגוד ההייטק פעל חרמוני למזג לתוכו ארגונים שונים כדי ליצור מטרייה רחבה של תמיכה בתעשיית ההיי-טק.
חברות המסחור של האוניברסיטאות, חממות טכנולוגיות, חברות רב לאומיות וחברות סטארט אפ הצטרפו לחברים הקיימים שהיו ברובם קרנות הון סיכון.
עיקר מאמציו היו למזג את איגוד מדעי החיים הישראלי ILSI ואת איגוד תעשיית ההיי-טק לגוף אחד ששמו נקבע ל-IATI ולאחר עבודה מאומצת של כשנה ולפני פרישתו מהאיגוד, אושר המיזוג והשם החדש בשתי מועצות המנהלים של שני הגופים.
חרמוני, שעמד לסיים את תפקידו באיגוד ולעבור לעמק הסיליקון השאיר את המיזוג עצמו למחליפתו.
ב-2011 הוא עבר עם משפחתו לעמק הסיליקון והצטרף כשותף לקרן ההשקעות רודיום, שהקים דניאל רקאנטי.
הקרן השקיעה בלמעלה מ-20 חברות בהן Yotpo, Outbrain, IMGN, Rounds ואחרות בישראל ובארצות הברית.
יחד עם שותפיו הקים גם את חברת ההשקעות COIN שהשקיעה בכמה חברות סטארט אפ.
הוא היה שותף בקרן עד 2019. במקביל שימש בוועדת ההשקעות של TIE Angels והיה מעורב בדרקטוריונים של כמה חממות.
הקשר בין יהדות ארצות הברית וישראל, העסיק את חרמוני לאורך שנותיו בעמק הסיליקון.
החשש מהרחבת הפער בין שתי הקהילות הובילה אותו לשאוף להקמת תשתית שמחברת את שתי הקהילות בארצות הברית וזו קיבלה חיזוק עם סקר שמצא ש46% מיהדות מפרץ סן פרנסיסקו לא מרגישה קרבה לישראל, כשאחת הסיבות המרכזיות לכך – שאחוז גבוה לא פגש ישראלים בארצות הברית או בישראל.
על מנת ליצור תשתית אפקטיבית, בין שתי קהילות מנותקות בארצות הברית הוא חיפש מודל שיוביל לעניין מעבר לזהות היהודית.
יחד עם ג'ים קושלנד, בעבר נשיא הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו ומבעלי חברת הג'ינסים ליוויס, הוא הקים ב-2016 את J-ANGELS שאיפשרה, באמצעות השקעות משותפות של ישראלים ויהודים אמריקאים ליצור קהילה חדשה.
המועדון השקיע ב-16 חברות, כשחמש מהן נמכרו.
ביוני 2018 הקימה הקבוצה קרן הון סיכון במודל של "קיבוץ קפיטליסטי" שבו המשקיעים מעורבים בקרן.
הקרן ביצעה 18 השקעות במהלך 18 חודשי פעילות – ורשמה שני אקזיטים.
היקף הגיוסים של החברות עד שנת 2021 עמד על 180 מ דולר.
באוקטובר 2019 הקימה הקבוצה את קרן ההון סיכון הגלובלית שלה, שמרכזה בעמק הסיליקון – J-VENTURES II שגייסה עשרות מיליוני דולרים מכ-300 משקיעים, רובם בעמק הסיליקון וכוללים משקיעי הון סיכון, מנהלים בכירים בחברות ציבוריות ויזמים סדרתיים.
בין החברות שבהן השקיעה הקרן – דטהרובוט, ויסבי מדיקל, קוני הלת', Veev, בי הירו ואחרות.
לצד פעילותו בקרנות הון סיכון ויזמות, חרמוני פעל לחיזוק הקשר בין יהדות התפוצות וישראל, ובין קהילות שונות של יהדות התפוצות, וכן בקידום ההיי-טק הישראלי בארצות הברית.
בין הארגונים שהיה בין מייסדיהם שניים מהארגונים הישראלים הגדולים בעמק הסיליקון – ICON ואינטרו.
בנוסף הוא שימש כחבר דרקטוריון של הפדרציה היהודית בסן פרנסיסקו, של JFCS- הארגון הקהילתי היהודי הגדול ביותר במפרץ סן פרנסיסקו, אגודת ידידי האוניברסיטה העברית בארצות הברית וארגונים נוספים.
הוא ייעץ לקונסולים הישראלים ולפרויקט Back to tech להשבת ישראלים להיי-טק הישראלי, וסייע למשרד התמ"ת.
במקביל חבר חרמוני ליואל אסתרון וללאורה לאודר להקמה של "שומרים", גוף שלא למטרות רווח שמקדם תחקירים ועיתונות עצמאית בישראל לקידום הדמוקרטיה.
הוא משמש בדרקטוריון הארגון מהקמתו.
חרמוני גם יושב בחבר הנאמנים של העיתון היהודי הגדול בארצות הברית- פרוורד ויושב בוועדת האסטרטגיה שלו.
עודד ישראלי (נולד ב־15 באוקטובר 1960) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, רב ומחבר ספרים.
עודד ישראלי נולד בכ"ה תשרי תשכ"א בתל אביב לחיים ישראלי ולשרה, בצעירותו למד בישיבת ההסדר שעלבים ושירת בצה"ל, בשנת 1987 קיבל סמיכה לרבנות.
בשנת 1994 סיים תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה, ב-1998 סיים תואר שני בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, בשנת 2003 סיים דוקטורט בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בהדרכת פרופסור יהודה ליבס.
בשנים 1990–2003 שימש כרב הקיבוץ מגדל עוז בגוש עציון לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת ההסדר נתיבות.
בשנים 2000–2010 לימד במכללת אפרתה בירושלים, ובשנים 2003–2010 לימד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
החל משנת 2010 הוא חבר סגל במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון ומשנת 2020 הוא פרופסור מן המניין במחלקה זו, בשנת 2019 התמנה לראש המחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2017 שימש כחוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד.
תחום מחקרו הוא קבלת ימי הביניים והוא מתמקד בהיבטים פרשניים ומדרשיים של הספרות הקבלית בהקשר זה הוא חוקר בשנים האחרונות את יצירתו הקבלית של רמב"ן.
פרשנות הסוד וסוד הפרשנות: מגמות מדרשיות והרמנויטיות ב"סבא דמשפטים" שבזוהר.
פתחי היכל: עיוני אגדה ומדרש בספר הזוהר, הוצאת מאגנס, ירושלים 2013
ר' משה בן נחמן: ביוגרפיה אינטלקטואלית, הוצאת מאגנס, ירושלים 2020. ספר זה זכה בפרס עמותת 'עם ועולם' ע"ש שלמה ובלה ברטל לקידום המחקר ההיסטורי בישראל, לשנת תשע"ח-2018, ובפרס מתנאל לספר הטוב ביותר בתחום מחשבת ישראל שהתפרסם בין השנים תש"ף-תשפ"ב.
"דרך ספר - שי לזאב גריס" יחד עם אבריאל בר לבב, אברהם (רמי) ריינר ויונתן מאיר, ירושלים 2021
חיל ברוח: ביטחון ומחשבה חינוכית בתקומת ישראל ספר לכבוד יובל הגבורות של חיים ישראלי (יחד עם ישראל רוזנסון), בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב ה'תשס"ט (2009).
"תוספות הרמב"ן לפירושו לתורה שנכתבו בארץ ישראל" אלון שבות התשע"ג, קטעי הסוד שבספר בעריכתו.
עודד הרוש (נולד בי"ב באב ה'תשמ"ז, 7 באוגוסט 1987) הוא פעיל חברתי, איש תקשורת, יוצר, כותב ומגיש בערוץ 14 ובערוץ הידברות.
סמנכ"ל בעמותת "דרך עמ"י" – מרכזי זהות יהודית על שם עמנואל מורנו.
אביו – שנולד בדימונה להורים שעלו ממרוקו – היה סגן מנהל בנק דיסקונט בדימונה, ואימו זהבה, ילידת מרוקו, עבדה כגננת.
יש לו שלושה אחים, ביניהם יגל הרוש ואוריה הרוש העוסקים במוזיקה.
שימש יושב ראש מועצת הנוער בעיר.
בצה"ל שירת כמפקד טנק בחטיבה 401 בחיל השריון והשתתף במלחמת לבנון השנייה, במבצע צוק איתן ובמלחמת חרבות ברזל.
ב-2009 שימש שליח של הסוכנות היהודית בניו ג'רזי.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית.
במקביל ללימודי התואר הראשון ניהל את סינמטק דימונה.
במקביל ללימודי התואר השני ניהל גם את המחלקה לתרבות יהודית במתנ"ס דימונה.
ב-2014 החל לכתוב בעלוני שבת.
ינון מגל קרא את אחד הטורים, העביר לאלדד קובלנץ (ששימש מנכ"ל תאגיד השידור הישראלי באותה העת) והאחרון הזמין אותו להצטרף לתאגיד השידור הישראלי.
ב-2015 פרסם טורי דעה ב-ynet ובוואלה!.
בנובמבר 2016, עם הקמת תאגיד השידור כאן, החל לשמש כותב ומגיש בתאגיד.
טורי הדעה המצולמים שלו עוסקים בעיקר בנושאים חברתיים לצד תכנים המשלבים מסורת עם אקטואליה.
הסרטון "התחלתי לשלם פרוטקשן" צבר למעלה מ-1.3 מיליון צפיות, גרר תגובות רבות, ובעקבותיו יצר את הסדרה "לאבד את הדרום" בה הוא נפגש עם תושבים מהמגזר הבדואי, חקלאים ואקטיביסטים מהמגזר היהודי שהחליטו להילחם בתופעה.
הסדרה זכתה לכ-4.5 מיליון צפיות בפלטפורמות השונות של כאן 11.
בינואר 2017 נבחר על ידי מגזין מוצש כאחד מ-35 הצעירים המבטיחים בישראל מתחת לגיל 35.
ב-2021 החל לכתוב ולהגיש (לצד מגישים נוספים) את הסדרה "קול התור" – זוויות אקטואליות בפרשת השבוע שיצר וערך אורי גרודר וביים ערן בן יעקב.
יצר והגיש את הסדרה "כאן פיוט" - סדרה העוסקת בסיפורים שמאחורי פיוטים מוכרים (עת שערי רצון להפתח, אחות קטנה, ונתנה תוקף, מעוז צור ושירת הבקשות).
את הפסקול לסדרה ביצע לצד אחיו יגל הרוש.
יצר והגיש את הסדרה "סליחות" – מפגשים עם ידוענים (אמילי עמרוסי, דורון מדלי ותם אהרון) המשתפים בבקשת הסליחה האישית שלהם.
היה גם בין הכותבים והמגישים של הסדרה "כאן תש"ח" בה סופר על האירועים והאנשים יוצאי הדופן שהותירו את חותמם בימיה הראשונים של המדינה.
הסדרה הופקה בשיתוף מרכז זלמן שזר.
בערוץ הידברות: ב-2020 הגיש את התכנית "שבוע מעודד".
ב-2021 החל להגיש את הסדרה "עודד בדרכים" בה הוא נפגש עם אנשים שונים מעוררי השראה.
ב-2022 הגיש את הסדרה "העיתונאים" העוסקת במהפכות והשינויים במפת התקשורת בישראל באותה שנה.
בסדרה התארחו ישראל כהן, ידידיה מאיר, בועז ביסמוט, אריה ארליך, בועז גולן, אבי מימרן ויעקב ברדוגו.
באותה שנה הגיש את הסדרה "עבודה עברית" - מאחורי הקלעים של היצירה היהודית, סדרה העוסקת בבעלי מלאכה יהודים כמו יצרן שופרות, איש חברא קדישא, יצרן תפילין וטלית, מסיר כתובת קעקע ועוד.
באפריל 2025 פורסם כי הוא עזב את כאן 11 ועבר לערוץ 14.
ב-2010 הקים (יחד עם הרב אורן בן דוד) את עמותת "רוח במדבר" אותה הוא מנהל עד היום.
העמותה מפעילה בית מדרש לצעירים המשלב לימוד בהגות יהודית לצד בית לתרבות ויצירה יהודית.
ב-2018 הקים את מפלגת "רוח חדשה" שחיברה דתיים וחילוניים וב נבחר למועצת העיר דימונה, והוא היה יושב ראש ועדת החינוך וחבר הנהלת המתנ"ס.
בין אוקטובר 2019 – אוגוסט 2020 היה חבר במחזור ב' של תוכנית מנדל למנהיגות תרבות בנגב במרכז מנדל למנהיגות תרבות בנגב.
פרויקט הגמר שלו היה הקמת חצר לתרבות, יצירה ואמנות יהודית בדימונה בצמוד לבית המדרש של "רוח במדבר"" על מנת לעודד תרבות ויצירה יהודית חדשה לגווניה.
נשוי לעידית, עובדת סוציאלית ומטפלת באמנויות, הם מתגוררים בדימונה ולהם ארבעה ילדים.
במלחמת חרבות ברזל גויס למילואים ונפצע במהלך הלחימה ברצועת עזה.
עודד הוד (נולד ב-23 באפריל 1973) הוא כימאי ישראלי, פרופסור מן המניין בבית הספר לכימיה שבפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב, ומופקד על הקתדרה על שם היינמן לכימיה פיזיקלית.
הוד נולד ברמת גן לישראל (איזי) הוד, פרופסור לרפואה ולחקלאות מהאוניברסיטה העברית ולאמילה (אמי) פרייברון, רופאה, ניצולת השואה.
הוא גדל בקריית אונו עד גיל 3 ולאחר מכן משפחתו עברה להתגורר ברחובות.
בשנים 1991–1994 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בכימיה עם חטיבה בפיזיקה כעתודאי.
לאחר מכן התגייס לחיל האוויר, שם שירת בשנים 1994–1998. אחר כך שירת במשרד הביטחון, עד לשנת 2000.
בשנים 2000–2005 למד במסלול ישיר לדוקטורט בכימיה תאורטית באוניברסיטת תל אביב בהנחייתם של פרופסור ערן רבני ופרופסור רועי בר.
בשנים 2005–2008 ביצע פוסט דוקטורט באוניברסיטת רייס בכימיה חישובית.
בשנים 2010–2012 ניהל את הצומת הישראלי של המרכז האירופי לחישוב אטומי ומולקולרי (CECAM) שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2011–2016 היה חבר באקדמיה הגלובלית הצעירה.
בשנים 2012–2017 היה חבר באקדמיה הישראלית הצעירה.
הוד נשוי לעדי, כלכלנית במקצועה, ולזוג שלוש בנות.
מחקרו של הוד עוסק בתחום מדע הננו-חומרים החישובי.
במסגרת עבודתו הוא חוקר את התכונות האלקטרוניות, המגנטיות, המכניות והאלקטרו-מכניות של חומרים בסקאלה הננומטרית.
קבוצתו חוקרת תופעות פיזיקליות רבות הכוללות דינמיקה אלקטרונית במערכות קוונטיות פתוחות, התאבכויות קוונטיות ותופעות קוהרנטיות בצמתים מולקולריים טבעתיים, חיכוך בממשקים ננומטריים בין חומרים שכבתיים וספיחה כימית על-גבי משטחים שונים וביניהם גרפן, ננו-יהלומים וננו-צינוריות סיליקון ובורון ניטריד, תוך שימוש בפלטפורמות חישוביות מתקדמות.
הפוטנציאל היישומי של מחקריו, מקיף מגוון רחב של תחומים טכנולוגיים הכוללים את עולם האלקטרוניקה והספינטרוניקה המולקולרית, תחום הננו-טריבולוגיה העוסק בפיתוח חומרי סיכה מוצקים המבוססים על ננו-חלקיקים שכבתיים, גלאים כימיים אולטרה-רגישים והתקנים ננו-אלקטרו-מכניים לצורכי ניווט ובקרה.
1991 – פרס עבור מועמדות יוצאת דופן לתואר ראשון
2003 – פרס קרן דון ושרה מאריין, פרס סלים ורחל בנין לסטודנטים מצטיינים לתארים מתקדמים
2005 – מלגת רוטשילד לפוסט-דוקטורט, מלגת תוכנית פולברייט לפוסט-דוקטורט
2011 – נבחר כחבר באקדמיה הגלובלית הצעירה
2012 – פרס רקטור אוניברסיטת תל אביב על הצטיינות בהוראה, נבחר כחבר באקדמיה הישראלית הצעירה
2015 – פרס רקטור אוניברסיטת תל אביב על הצטיינות בהוראה
2017 – פרס רקטור אוניברסיטת תל אביב על הצטיינות בהוראה, פרס משפחת כדר על מחקר מצטיין
2019 – פרס רקטור אוניברסיטת תל אביב על הצטיינות בהוראה
2021 – הופקד על קתדרת היינמן לכימיה פיזיקלית
2023 – פרס משפחת טנא על שם לאה טנא לננו-מדע המוענק על ידי החברה הישראלית לכימיה
2024 – פרס הרקטור להתחדשות וליצירתיות בהוראה
עודד גלאור (נולד ב-1953) הוא כלכלן ישראלי-אמריקאי שמכהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בראון.
הוא ההוגה של תאוריית הצמיחה המאוחדת.
עודד גלאור נולד בירושלים (1953).
אביו היה בעל בית הדפוס גלאור.
את לימודיו בתיכון השלים בבית הספר בית חינוך תיכון עירוני ג'.
גלאור השלים תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט שאותו סיים ב-1984 באוניברסיטת קולומביה.
הוא מכהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בראון.
גלאור קיבל תואר דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת פוזנן ומ-UCLouvain.
הוא חבר נבחר זר באקדמיה אירופה (honoris causa), ועמית נבחר בחברה האקונומטרית.
הוא הוביל את קבוצת המחקר של NBER בנושא חלוקת הכנסה ומקרו-כלכלה והוא עמית מחקר של CEPR ו-IZA, עמית מחקר של NBER ושל CESifo, וכן עמית מחקר באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
ב-2020 היה בין 5 המועמדים של העיתון הגרמני פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג לפרס נובל בכלכלה.
התיאורייה שגלאור הגה, תאוריית הצמיחה המאוחדת, חוקרת את תהליך ההתפתחות לאורך כל מהלך ההיסטוריה האנושית ומנסה לזהות את הכוחות ההיסטוריים והפרה-היסטוריים מאחורי השוני בתזמון המעבר מקיפאון לצמיחה במדינות ובאזורים שונים, וכן ההבדלים בהכנסה לנפש בין מדינות ואזורים שונים.
התיאוריה מתבססת, בין השאר, על תורת הביפורקציה מהמתמטיקה.
גלאור תרם תרומה משמעותית להבנת תהליך ההתפתחות לאורך כל מהלך ההיסטוריה האנושית ותפקידם של גורמים שורשיים במעבר מקיפאון לצמיחה ובהופעת השוויון העצום על פני הגלובוס.
יתר על כן, הוא היה חלוץ בחקר ההשפעה של האבולוציה האנושית, מגוון האוכלוסיות ואי השוויון על תהליך ההתפתחות לאורך ההיסטוריה האנושית.
הוא מחבר שותף של מודל גלאור-זעירא - המודל המקרו-כלכלי הראשון שחקר את תפקידה של ההטרוגניות בקביעת התנהגות מאקרו-כלכלית.
ב-2013 ה-Review of Economic Studies מנה את מאמריהם בין 11 המאמרים פורצי הדרך שפורסמו בכתב העת ב-60 השנים האחרונות.
עודד זימן הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש קצין האג"ם של פיקוד הצפון.
קודם לכן שימש מפקד חטיבה 55 ובמקביל מפקד בא"פ לכיש, מפקד בא"ח צנחנים ומפקד סיירת צנחנים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 2003, התנדב זימן לצנחנים והתקבל לפלחה"ן צנחנים.
בשנת 2008 היה סגן מפקד הפלחה"ן במבצע עופרת יצוקה.
בהמשך לקח חלק במבצע צוק איתן ושימש כקצין האג"ם של חטיבת הצנחנים.
בשנת 2019 מונה למפקד סיירת צנחנים.
בהמשך מונה למפקד בא"ח צנחנים בין השנים 2021–2023. במהלך תפקידו כמפקד הבא"ח נהרג לוחם במהלך שבוע אימון.
ב-2023 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 55. ב-5 במרץ 2025 סוכם כי ימונה לקצין אג"ם בפיקוד הצפון.
עודד מאור (נולד ב-25 ביולי 1967) הוא שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב.
שימש כיו"ר הוועדה לשיפור וייעול האכיפה והגבייה שבחנה את מערכת ההוצאה לפועל ורשות האכיפה והגבייה.
מאור כתב שני ספרים יחד עם עורך דין אסף דגני: "הפטר, חדלות פרעון, הסדרי חוב ושיקום כלכלי של יחידים"; ו"על כונס נכסים".
עודד מאור נולד ב-25 ביולי 1967, בירושלים, ללאה ושמעון מזרחי, וגדל בירושלים ובמילאנו שבאיטליה.
הוא משרת במילואים כשופט בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת סא"ל.
בשנת 1995 סיים לימודי תואר בוגר במשפטים במכללה למינהל.
ב־1996–2001, עסק בעריכת דין, תחילה כשכיר ולאחר מכן כעצמאי.
ב־2001–2002 עבד כעורך דין במוסד לביטוח לאומי.
בדצמבר 2002 מונה לרשם בבית משפט השלום בתל אביב.
בנובמבר 2007 מונה לשופט בבתי משפט השלום במחוז תל אביב.
בספטמבר 2016 מונה לרשם בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בשנים 2016–2020 כיהן כשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בדצמבר 2020 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב.
כיהן כראש הוועדה לשיפור הליכי האכיפה והגבייה בישראל.
מסקנות הוועדה יושמו בבתי המשפט.
הוא מרצה בתחום אכיפת חיובים וחדלות פירעון באוניברסיטת תל אביב, במכללת נתניה, במכללת ספיר ובמכללה למינהל, וכן מרצה ומרכז השתלמויות בלשכת עורכי הדין ובמכון להשתלמות רשמים.
בין היתר, העביר הכשרה לכונסי נכסים במסגרת לשכת עורכי הדין.
בשנת 2023 הנחה פודקאסט בנושא הליכי חדלות פירעון, מטעם הנהלת בתי המשפט, יחד עם השופטת מירב קלמפנר נבון, במטרה להנגיש לציבור את הליכי חדלות הפירעון.
עודד מאור נשוי לקארין וינשטיין-מאור, שהיא עורכת דין.
לזוג שתי בנות והם גרים בתל אביב.
השופט עודד מאור ועורך דין אסף דגני, על כונס נכסים, הוצאת השדה המשפטי בע"מ.
הספר מרכז את כלל הדינים הקשורים למינויו ופעילותו של כונס נכסים בהוצאה לפועל ובהליכי אכיפה.
השופט עודד מאור ועורך דין אסף דגני, הפטר, חדלות פרעון, הסדרי חוב ושיקום כלכלי של יחידים, הוצאת השדה המשפטי בע"מ.
הספר כולל 1,800 עמודים בשלושה כרכים, הכוללים חקיקה ודין בכל הנושאים העוסקים בסוגיות הליכי חדלות פירעון של יחידים, על רקע חקיקת חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, התשע"ט-2018. הספר צוטט ואוזכר עשרות פעמים בפסקי דין בבית המשפט העליון.
בנוסף לספרי המשפטים, כתב מאור ספר ילדים בשם "יואב הכוכב".
עודד ליפשיץ (11 במאי 1940 – ככל הנראה סוף נובמבר 2023) היה עיתונאי ישראלי ופעיל חברתי, ממייסדי קיבוץ ניר עוז במערב הנגב הצפוני.
נחטף לרצועת עזה במהלך הטבח בניר עוז, במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, וכעבור כחודש נרצח בשבי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
גופתו של ליפשיץ הובאה לישראל ב-20 בפברואר 2025, יותר משנה לאחר שנחטף ונרצח.
ליפשיץ נולד וגדל בחיפה בימי המנדט הבריטי.
הוא היה חניך השומר הצעיר וסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי בעיר בשנת 1957 (מחזור ל"ח).
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח ולחם במלחמות ששת הימים, ההתשה, יום כיפור ולבנון הראשונה.
ליפשיץ נמנה עם הגרעין המייסד של קיבוץ ניר עוז שבעוטף עזה.
הוא שימש בקיבוץ בתפקידים שונים וביניהם מזכיר, מרכז, גזבר, יו"ר ועדת חינוך, יו"ר כלכלי.
בהמשך הוצע לו לשמש רכז הדור הצעיר במפלגת מפ"ם אך סירב.
בשנים 1983–1995 עבד כעיתונאי ופובליציסט ב"על המשמר" (העיתון היומי של תנועת "השומר הצעיר").
כמו כן פרסם רשימות ותחקירים במוסף "הדף הירוק", של העיתון אשר עסק בנעשה בתוך התנועות הקיבוציות.
כתבותיו עסקו בנושאים חברתיים, מדיניים ואידאולוגיים.
בין היתר, עסק בביקורת על התנועות הקיבוציות ובחשיפת פרשיות פיננסיות בהן הסתבכו, דבר שלא היה אופייני בעיתון שהיה ביטאונה של תנועת הקיבוץ הארצי.
אחד ממאמריו הבולטים היה ביקורת בעקבות הפלת המטוס הלובי בסיני, שבו טען כי למרות שטייס המטוס שגה, הצמרת המדינית והביטחונית שקיבלה את ההחלטה חמקה מאחריות.
ליפשיץ כתב עוד כי לדעתו יש סכנה שההתחמקות מאחריות תמנע את הפקת מלוא הלקחים לגבי מקרים דומים בעתיד.
בעקבות יום האדמה ב-1976 פרסם ליפשיץ מאמר עמדה בו כתב:
במאמרו "הערומים והתמימים" תיאר את השנים הרבות בהן עסק בתחומים בעייתיים בפיתחת רפיח בכנסים, בהפגנות, במפגשים עם אישי ציבור ותושבים, כתב מכתבים ומאמרים.
במאמר הדגיש מספר תחומים בעייתיים עיקריים לראייתו: ההתיישבות היהודית בפיתחה עלולה להיות אבן נגף לשלום, כשיגיע, העוול שנעשה לבדואים בפיתחה ובמיוחד על כך שנושלו משטחי השדות הפוריים לצורך הקמת אזור התעשייה של העיר ימית.
ליפשיץ הדגיש במאמר שלעמדתו חייבים לשמור על חיץ ביטחוני בפיתחה, וטען שככל שדוגלים בעמדה יונית ודוגלים בעצמאות פוליטית ובהגדרה עצמית לתושבי השטחים, כך גדל הצורך הביטחוני אסטרטגי בחיץ ביטחוני בפיתחה.
ליפשיץ טען גם שהתקציבים ליישובי הנגב כגורם ביטחוני, איפשרו בעבר להפכם למבצרים עם מוצבים, בונקרים וסבך גדרות הגנה מסביב.
ואילו אחרי שנות השבעים תקציב ההגנה המרחבית נמוך, ועוד תובעים לקצץ אותו, כלומר ממקמים את ההגנה המרחבית והיישובית בשוליים.
בעקבות מאמרו של אהרן מגד "טרגדיה ישראלית", העוסק בפינוי חבל ימית כחלק מהסכם השלום עם מצרים ומציג את המצב כטרגדיה לשני העמים, ענה לו ליפשיץ:
ליפשיץ הוביל קו של היפתחות לתקשורת ביקורתית ואמינה בעיתונות התנועתית והקיבוצית.
הוא שלל את הגישה שרווחה אז בקיבוצים אשר לפיה אין להוציא לעיתונות החיצונית והארצית, את הכביסה הפנימית של משפחת הקיבוץ.
היו כלפי דרכו טענות רבות אך הוא טען שיש חברים שרוצים עיתונות ליברלית ואחרים, שמפחדים מכל חשיפה של ביקורת פנימית.
ליפשיץ היה לוחם עקבי וחריג למען שקיפות המידע ובירורת על מהלכי הממסד.
במשך מספר שנים הכין כתבות לתוכנית הרדיו "שעה קלה על כלכלה" ששודרה בגלי צה"ל.
ליפשיץ היה פעיל במסגרות צעירי מפ"ם ומפ"ם וייצג את קיבוצי האזור בכינוסים וועידות הקיבוץ הארצי והמפלגה.
פעילותו הייתה בין היתר בתחומים מקומיים ואזוריים: חבר הוועדה המדינית של מפ"ם.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה ליפשיץ פעיל מרכזי, יחד עם מוטי כנען מקיבוץ כרם שלום במחאה נגד ההתנחלות ברצועת עזה ובסיני בגלל הפגיעה בתושבים הערבים, והיה מיוזמי כנס ניר עוז.
הוא השתתף במשלחת של מפ"ם בראשות ח"כ מאיר תלמי בפתחת רפיח בעקבות תלונות תושבים בדואים על עקירת עצי פרי והרס מבנים פרטיים בקרבת היישוב ימית בעת הקמתו.
בנוסף, השתתף ליפשיץ במסיבת עיתונאים שקיים הוועד לזכויות הבדואים על אדמותיהם בנגב, בבית-סוקולוב בת"א, באוקטובר 1977.
במשך שנים רבות התנדב ליפשיץ בעמותת "בדרך להחלמה".
ליפשיץ ורעייתו יוכבד טיפחו גן קקטוסים, סוקולנטים וחלבלובים על שטח של דונם באחת מפינות קיבוצם.
תחביבם המיוחד כולל גם ניקיון השטח, הדברת מזיקים, פיתוח סוגי הקקטוסים על-ידי הרכבות היוצרות בסופו של דבר צורות שונות, איסוף הזרעים תחזוקת מערכת ההשקיה.
למרות שזהו תחביבם הפרטי, הקיבוץ מעודד ורואה בעין יפה את טיפוחו של גן הקקטוסים ומסייע מבחינה תקציבית.
גן הקקטוסים בניר־עוז הפך כבר למוקד צילומים ידוע בקיבוץ ולאורחיו הקבועים, הרואים בו כמעין מדגם בזעיר אנפין של מרחב קקטוסים פראי במקסיקו.
הצמח הראשון שממנו התחיל הגן היה מאוסף הצמחים של אחותו של עודד מחיפה.
הגן שרד את מתקפת השבעה באוקטובר וכיום דואגים לו ילדים, נכדיהם ומתנדבים שמגיעים לשקם ולשמר את מפעל החיים של עודד.
ב-7 באוקטובר 2023 במהלך הטבח בניר עוז שהתרחש כחלק ממתקפת הפתע על ישראל נחטפו ליפשיץ ואשתו יוכבד מביתם לעזה בידי מחבלי חמאס, וביתם הועלה באש.
ב-23 באוקטובר שוחררה אשתו יוכבד.
נרצח בשבי הג'יהאד האיסלמי לאחר חטיפתו, ככל הנראה בסוף נובמבר 2023. ב-20 בפברואר 2025 הוחזרה וזוהתה גופתו במסגרת עסקת החטופים, יחד עם גופותיהם של אריאל ביבס בן ה-4 ואחיו הקטן, כפיר בן ה-10 חודשים, שהיו הילדים החטופים האחרונים בעזה.
בהלווייתו השתתפו נשיא המדינה יצחק הרצוג ושר הפנים משה ארבל.
ליפשיץ היה נשוי ליוכבד, מורה לחינוך גופני וצלמת, ולהם ארבעה ילדים.
נכדו, דניאל ליפשיץ, הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדת השוער.
ספר מורשת, אמונה ורעיון-עד קצה הגבול הופק לזכרו של ליפשיץ על ידי יד יערי.
בספר כלולים מאות רשימות, כתבות ומאמרים מפרי עטו שהתפרסמו בעיתונים במשך שנים רבות בעיתונים שונים."עד קצה הגבול" מספר דרך עיניו של ליפשיץ את סיפורה של מדינת ישראל, את המלחמות שאליהן יצא כלוחם, ואת המאבקים על דמותה של המדינה וערכיה.
לצד המאבקים מתגלה אוהב אדם, המגלה אמפתיה גם למי שאינם שותפים לאמונותיו או לסביבתו החברתית, וגם לאויב הפלסטיני המר, שדווקא איתו יש להגיע לשלום ולפיוס.
ליפשיץ תכנן להפקיד את ארכיונו האישי ביד יערי, ארכיון השומר הצעיר הקיבוץ הארצי, בסוף 2023. הספר הוא חלק ממפעל ההנצחה של עודד ליפשיץ לשמר את מורשתו ואת משנתו של עודד בזירה הציבורית לאורך הזמן, ולכבד את מפעל חייו.
אירוע השקת הספר לזכרו התקיים במוזיאון תל אביב.
דף שהוא חלק מפרויקט של המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה – אתר ההנצחה לאזרחים הוותיקים חללי מלחמת חרבות ברזל.
פרויקט הנצחה דיגיטלי כולל מפה אנטראקטיבית
עודד זידל (נולד ב-28 ביולי 1960) הוא צייר ומשורר ישראלי.
זידל נולד בירושלים לנעמה לבית אברמס ולאפרים זידל.
למד בבית הספר היסודי הנרייטה סאלד (דרום) בירושלים (סיים בשנת 1972}, ובתיכון שליד האוניברסיטה (סיים בשנת 1978).
למד במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב (סיים בשנת 1986).
נשוי לאמנית לנה זידל, אותה הכיר בזמן לימודיו בבצלאל.
אב לנטע זידל, אמנית ומורה לאמנות.
בשנת 2005 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו "ציורנוף" בגלריה אגריפס 12.
בשנת 2020 הציג בבית האמנים בירושלים את תערוכת הציורים "אנחנו".
בשנת 2022 הציג בגלריה אגריפס 12 את התערוכה "תמונות וזכרונות".
בשנת 2022 הציג עם אשתו, לנה זידל, ובתו, נטע זידל, את התערוכה "משפחתי וחיות אחרות" בגלריה לאמנות ישראלית בקריית טבעון, במבנה הספרייה ומרכז ההנצחה, קריית טבעון.
בטקסט המלווה את התערוכה "משפחתי וחיות אחרות" כתבה האוצרת, מיכל שכנאי:
ציורי הסצנות המשפחתיות הפרטיות של עודד מציפים אותנו בזיכרונות מוכרים: הורים וילדיהם ברגעים יומיומיים, או באירועים חגיגיים, תחנות בזמן, טקסי מעבר מילדות לבגרות.
ממשיכת מכחול אחת לשנייה, משחזר האמן את זיכרונותיו, את ההיסטוריה הפרטית שלו אך גם הקולקטיבית שלנו.
אותה היסטוריה שחבויה באלבומי התמונות של כולנו עוד לפני עידן התיקיות הדיגיטליות.
צילומים שנשמרו באלבומים ולא בעננים, שמוינו, נבחרו והודפסו בקפידה ולא צולמו ושודרו ישירות לעין הציבורית.
טשטוש, חוסר מיקוד, חוסר בהירות – אותם דברים שחלים על תמונות אלבום, חלים גם על הזיכרון שלנו, אנו משלימים מידע: מזיכרון אחר, מסיפורים, ממה שהיינו רוצים שיהיה.
עודד מתבונן במצולמים וחוזר באמצעותם למקומות, לחוויות, לרגשות, בניסיון להחיות את הזיכרון, לאחוז ברגעים הטובים, להנציח אותם".
בטקסט המלווה את התערוכה הקבוצתית "אלבום ילדותי" כתבה האוצרת, רינה גנוסוב:
"עודד זידל חוזר אל אלבום ילדותו בעקבות פטירת אביו.
העלעול בדפי האלבום והרצון לתעד את צילומי הילדות נבעו מהצורך להיאחז בזיכרונות העבר ובזיכרון אביו, לבל ייעלמו.
אלבום הילדות של זידל מכיל צילומים בשחור לבן וצילומים צבעוניים, שצבעם דהה, והם מנציחים אירועים משפחתיים חגיגיים, מוכרים לרבים מאיתנו.
לצלמי האירועים המשפחתיים לא היו יומרות אמנותיות, עם זאת, בעידן שבה המצלמה הכילה פילם עם מספר צילומים מוגבל, הרגעים המצולמים נבחרו בקפידה ותיעדו את האירועים המשמעותיים והחשובים בהיסטוריה המשפחתית.
הציורים המוצגים כאן: "פורים בגן סימה", "חוף דור" ו"בר מצווה", צוירו בצבעי אקריליק, בהשראת אותם צילומים משפחתיים.
בדיאלוג שיוצר האמן עם צילומי ילדותו מפרק זידל את הסצנות המצולמות, בונה אותן מחדש, והופך אותן לציורים אקספרסיביים.
במעבר מעיבוד האבל האישי למלאכת הציור, פועל זידל בתוך חופש אמנותי, פורם את החשיבות של הרגעים החגיגיים, מותח את גבולות הציור הריאליסטי ויוצר סצנות משעשעות, שיש בהן מן ההגזמה וההומור.
בטרנספורמציה שעוברים הצילומים הצבעוניות מועצמת, עיצוב הדמויות תמציתי, החלל שטוח והקומפוזיציות בנויות ממשטחים גאומטריים, המאפיינים את השפה האמנותית של זידל".
2022 תמונות וזכרונות, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2020 אנחנו, בית האמנים, ירושלים
2014 חצר המפעל, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2008 רוממה, תלפיות, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2006 אספלט, ברזל, בטון, גלריה אלה, ירושלים
2006 חול, חצץ ומלט, גלריה על הצוק ע"ש בר-זימרא, נתניה
2005 ציורנוף, גלריה אגריפס 12, ירושלים
תערוכות בשניים – עם לנה זידל
2022 משפחתי וחיות אחרות, הגלריה לאמנות ישראלית בקריית טבעון, ספרייה ומרכז ההנצחה, קריית טבעון
2016 לנה וחיות אחרות, פנורמות, גלריה טובה אוסמן, תל אביב