tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברקע, תככיו של פיסטנדנטילוס לא פוסקים, והוא גורם לסדרת תקריות שבסופן פורצים הקרבות האבודים בין מכשפי מסדרי הכישוף הנעלה נגד כהונת איסטר, (תוך כדי "הגשת עזרה" למלך-הכוהן) ובסופן - להחרבת שני צריחי כישוף נעלה (בדלתיגות ובחורבות), מסירת השלישי (איסטר) למלך-הכוהן, והטלת קללה אפלה על הרביעי (פלאנתאס).
לאחר זאת, הוא גם מצליח לאלץ את המלך-הכוהן להרשות לו להיות חלק מחצר קיסרותו, לא לפני שקתאן מחליט כי המלך-הכוהן, בשאיפותיו, הולך בנתיבים אפלים.
לאחר מספר שנים הוא חוזר ומגלה כי העיר איסטר השתנתה, וכי הכהונה האיסטרית רודפת אפילו אחרי כנסיות של אלים נייטרלים ואף טובים, ופיסטנדנטילוס עדיין בוחש בקלחת.
בסיום הטרילוגיה המלך-הכוהן מבצע את צעדו לדרוש מהאלים להיהפך לאל מן המניין, אך תוכניתו נכשלת, והחורבן הגדול מתרחש.
בסוף הספר נשתלים מעט רמזים אשר מתחברים אל טרילוגיית רשומות.
אלו הספרים בטרילוגיה (אשר תורגמה במלואה לעברית):
המקבת האלוהית, אוקטובר 2002 מתאר את "המלחמות האבודות", 19 שנה לפני החורבן.
האש הקדושה, דצמבר 2003 מתאר את ימי "13 האזהרות" שלפני החורבן.
סדרה זו מתארת את הנבלים המרושעים המפורסמים של מלחמת הרומח.
לפני המסכה, המספר את סיפורו של שר הדרקונים קטב מרירי.
נכתב על ידי מייקל ויליאמס וטרי ויליאמס, אפריל 1993
הלהק השחור, המתאר את סיפורה של קיסנת', הדרקונית השחורה שהופקדה לשמור על זק טרות'.
נכתב על ידי מרי קירצ'הוף, ספטמבר 1993
קיסר אנסאלון, המספר על שר הדרקונים אריאקס.
נכתב על ידי דאגלס ניילס, דצמבר 1993
הדריק התיאוקרט, נכתב על ידי אלן דודג' סברסון, פברואר 1994
לורד טודי, נכתב על ידי ג'ף גראב, יולי 1994
מלכת האופל, נכתב על ידי מייקל ויליאמס וטרי ויליאמס, דצמבר 1994
נכתבה על ידי ריצ'רד נאק.
רצח בטארסיס, נכתב על ידי ג'ון מאדוקס רוברטס, אוקטובר 1999
דאלאמר האפל, נכתב על ידי ננסי וריאן ברבריק, ינואר 2000 תורגם לעברית.
סיפורו של דלאמר ארג'נט: נערותו בסילבנסטי שבפתיחת מלחמת הרומח וגלותו אחרי שהסתיימה.
המצודה, נכתב על ידי ריצ'רד נאק, אוגוסט 2000
הירושה, נכתב על ידי ננסי וריאן ברבריק, מאי 2001
נכתבה על ידי דאגלס ניילס.
נכתב על ידי מרגרט וייס ודון פרין.
צבא האבדון, נובמבר 1996 תורגם לעברית.
מתרחש בין מלחמת הרומח למלחמת הכאוס.
חטיבת דרגונים וקבוצת גמדים מחפשים אוצרות ונתקלים בדרקוני כאוס.
נכתבה על ידי מרי הרברט.
נכתב על ידי מרי קירשוף.
ליל העין, אפריל 1994 תופעה אסטרונומית נדירה: שלושת הירחים נמצאים בקו ישר מול קרין ויוצרים מעין "עין".
רק ארבעה ימים כאלה תועדו עד כה.
סודה של פקס תרקס, נובמבר 2007
יורש בית קאולין, אוקטובר 2008
צבא האבדון, נכתב על ידי מרגרט וייס ודון פרין, מרץ 1998 תורגם לעברית.
הופיעה גם במסגרת סדרת חטיבת קאנג.
ראש השבט האחרון, נכתב על ידי דאגלס ניילס, יוני 1998
דמעות של שמי הליל, נכתב על ידי לינדה בייקר וננסי וריאן ברבריק, אוקטובר 1998
מלך הבובה, נכתב על ידי דאגלס ניילס, פברואר 1999
פושטי ים הדם, נכתב על ידי ריצ'רד נאק, מאי 1999
המצור על הר לאמשנה, נכתב על ידי פרגוס ריאן, ספטמבר 1999
נכתבה על ידי ג'יין רייב.
קנדרים, גמדי מחילות וגנומים, אוגוסט 1987: אוסף של 10 סיפורים קצרים אודות גיבורי הרומח: הרפתקה מוקדמת של הגיבורים תניס חצי-אלף וסער בהיר-להב בעודם נלכדים בסופה ותקוותם היחידה נחה בידיו של גדילן.
מלחמה ואהבה, נובמבר 1987: אוסף של 10 סיפורים קצרים המתרחשים בעולם קרין.
בין היתר מסופר על ימי נערותו של סער בהיר להב, כאשר הוא נשבה יחד עם אימו וסיפור האגדה על בתו של רייסטלין (שפורסמה מחדש בספר דור ההמשך).
החורבן, יולי 1992: קובץ סיפורים על ליל היעלמות הכהנים, כפרים שעברו את החורבן וספינה שמוצאת את עצמה בים הדם- למרות שהיו צריכים כבר להגיע ליבשה.
סדרת המשך ל"דרקוני העידן החדש".
שכיר החרב, נכתב על ידי קאם בנקס, אפריל 2008
הניצולים, נכתב על ידי דן ויליס, נובמבר 2008
המגים העריקים, נכתב על ידי לוסיאן סולבאן, מרץ 2009
מלך היער, נכתב על ידי פול תומפסון, יוני 2009
סדרה זו מרכזת אתנולוגיות של סיפורים קצרים אודות גזע הדרקונים בקרין על פני התקופות השונות.
הסדרות נערכו על ידי טרייסי היקמן ומרגרט ווייס.
כמו כן, נובלה אחת מתוך ארבע בספר "דרקונים: עולמות בוערים" מתמקדת בדרקוני עולם קרין.
היא נכתבה על ידי טרייסי היקמן ומרגרט וייס.
סדרת סיפורי מלחמת הנשמות / דרקונים ממלחמת הנשמות
שני הספרים הראשונים נערכו על ידי טרייסי היקמן ומרגרט וייס, והשלישי על ידי וייס.
החיפוש אחר הקסם, אוקטובר 2001
שחקניו של גיליאן, פברואר 2003
החיפוש אחר העוצמה, מאי 2004
תעלומן, נכתב על ידי ג'ף קרוק, דצמבר 2001
הלביאה, נכתב על ידי ננסי וריאן ברבריק, אוגוסט 2002
ראש השבט האפל, נכתב על ידי ג'ף קרוק, נובמבר 2003
אסירת מפלט, נכתב על ידי ננסי וריאן ברבריק, יוני 2004
מועצת המכשפים, נכתב על ידי דאגלס ניילס, יוני 2004. דלמאר, ג'נה וקוסמת לבנה חדשה מחפשים את צריח ויירת' הנשלט על ידי שני קוסמים פראיים.
אגם המוות, נכתב על ידי ג'ין רייב, אוקטובר 2004
המעגל החשאי, נכתב על ידי מרי הרברט, יולי 2000,
גילדת הגנבים, נכתב על ידי ג'ף קרוק, דצמבר 2000,
תרמית הדרקון, נכתב על ידי מרי הרברט, יולי 2001,
איי הדרקונים, נכתב על ידי סטפן ד.
אמצע שום מקום, נכתב על ידי פול תומפסון, יולי 2003,
טרגילוגיה זו מתרחשת ביבשת אחרת, טלאדאס, הנמצאת בחצי הכדור הצפוני של עולם קרין.
עולם זה עבר היסטוריה שונה, ואירועי העבר מנותבים אל ההוה, כ-400 שנה אחרי האסון שפקד את היבשת, הכליה הגדולה (דומה לחורבן הגדול של אנסאלון).
נכתבה על ידי כריס פירסון.
בעקבות הדרקון השחור, אפריל 2006,
תיאור חייהם של רייסטלין וקרמון לפני עלילת "הרשומות", וכן את המבחן שעבר רייסטלין בצריח הכישוף הנעלה בווירת כדי לקבל הכרה כמג (קוסם).
כבשן הנשמה, נכתב על ידי מרגרט וייס, ינואר 1998
אחים לנשק, נכתב על ידי מרגרט וייס ודון פרין, אוגוסט 1999
שישה ספרים המתארים כיצד נפגשו גיבורי הרומח בתקופה שלפני עלילות הרשומות.
נשמות אחיות, נכתב על ידי מארק אנטוני ואלן פוראת', אפריל 1991, סיפור ילדותו של תניס בקואלנסטי והפללתו ברצח כפול.
חלמיש, נפח החצר האורח, נחלץ לעזרתו.
תאוות נדודים, נכתב על ידי מרי קירשוף וסטיב וינטר, ספטמבר 1991, גדילן מצטרף לחלמיש ותניס ויחד עם אלפית-ים הם נאבקים במג אפל מסוכן שסוחר בנשמות לחידוקל.
לב אפל, נכתב על ידי טינה דניאל, ינואר 1992, קיטיארה הופכת ללוחמת.
השבועה והמידה, נכתב על ידי מייקל ויליאמס, מאי 1992, סער נאלץ להילחם נגד יצור מוזר ונרדף כל הדרך.
פלדה ואבן, נכתב על ידי אלן פוראת', ספטמבר 1992, קיטיארה בוגדת בצבא שכירי חרב בו שירתה ופוגשת את תניס.
החבורה, נכתב על ידי טינה דניאל, ינואר 1993, אל הרשע סרגונאס מנסה לפלוש לקרין והחבורה (בהרפתקאה ראשונה משותפת) נוסעת למיתאס, אי המינוטאורים מאמיניו, כדי לעצור אותו.
ספרים בודדים נוספים וספרי עיון
קיימים עוד ספרים נוספים, אשר אינם מהווים חלק מסדרה כלשהי וספרי עיון, אשר מכילים מידע לקוראים על עולם רומח הדרקון (והמשחק).
סיפורו של דוד קפיץ-מכמונת, נובמבר 1997, נכתב על ידי דיקסי לי מק'קאון
מסעו של גילתנאס, יולי 1999, נכתב על ידי דאגלס ניילס, סטיבן מילר וסטיבן (סטאן) בראון
מדריכי ברטרם, סדרת ספרים אשר נכתבים מנקודת מבטו של ברטרם ונוגעים לעידן בני התמותה ולמלחמת הנשמות
סדרת עלים מפונדק הבית האחרון, ספרי עיון על העיירה מרגוע ומכילה מידע רב-גוני על העולם
קיימות גם סדרות הנועדו לקהל צעיר יותר ומפשיטה אירועים בעולם רומח הדרקון.
בין היתר היא מכילה את "רשומות לקוראים הצעירים", המתארת את אירועי רשומות רומח הדרקון ומורכבת משישה ספרים.
כמו כן, קיימות סדרת "יסודות", "טרילוגיית אֶלִידוֹר", "טרילוגיית הארץ הטובה", סדרת "הרפתקאות חדשות", טרילוגית "לוכד השמש" וטרילוגית "טְרִינִיסְטִיר".
אביר הוורד השחור ורוח הוורד השחור, שני ספרים בעולם רייבנלופט העוסקים בלורד סות', אשר עבר לעולם זה, לאחר תום מלחמת הגבירה הכחולה (המתואר בטרילוגית אגדות).
דרקונים של דמדומי הסתיו הוא סרט הנפשה משנת 2008 בבימויו של ויל מאוגניוט.
זהו הראשון מבין סדרת סרטי הנפשה המבוססים על סדרת הספרים "רשומות רומח הדרקון".
עלילת הסרט מבוססת על הרומן הראשון בסדרה בשם "דרקונים של דמדומי הסתיו".
שישה חברים הרפתקנים, בהם גמד, אדם חצי-אלף חצי-אנושי, לוחם, מכשף, אביר וקנדר – נדדו בנפרד במשך שנים רבות על מנת למצוא את האלים האמיתיים של היקום.
כעת, חמש שנים מאוחר יותר, הם מתאחדים בשל השמועות הגוברת בדבר מלחמה קרבה והתגברות כוחות הרוע.
ההוכחה לקיומם של האלים מגיעה בדמותה של נסיכה ברברית בעלת מטה קסמים.
בהנהגתה יילחמו החבורה בצבא דרקונים אשר פולש לארצם.
תניס חצי-אלף – מייקל רוזנבאום
רייסטלין מאז'ר – קיפר סאת'רלנד
סהר פז – לוסי לולס
חלמיש כור-אש – פרד טטשיור
טיקה וויילן – מישל טרכטנברג
קרמון מאז'ר – רינו רומנו
גדילן קוץ-רגל – ג'ייסון מרסדן
סער בהיר-להב – מארק וורדן
מי נהר – פיל למאר
לאורנה קנן – קרוליין גלברט
פורתיוס קנן – די בראדלי בייקר
לדברי אחת ממפיקי הסרט, סינדי רייס, הסרט משלב הנפשה מסורתית והנפשת מחשב תלת-ממדית.
ההנפשה פותחה על ידי סטודיו ההנפשה ההודי "Toonz Animation".
ב-22 באוקטובר 2007 יצא לראשונה הקדימון לסרט.
דור ההמשך הוא מקבץ של חמש נובלות קצרות המבוססות על עולם המערכה רומח הדרקון פרי עטם של מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
שלושה מסיפורים אלו (רוצה להתערב, הירושה ובתו של רייסטלין) הופיעו כנובלות באתנולוגיות מעשיות רומח הדרקון.
סיפורי המקבץ פורסמו בפברואר 1994 והם מביאים את הרפתקאותיהם של ילדי גיבורי הרומח.
לאחר מאורעות הסיפורים הקצרים פורסם ספר (שבמקור תוכנן גם להיות טרילוגיה) בדור ההמשך ושמו "דרקוני להבת קיץ", שנכתב אף הוא על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן ויצא לאור בנובמבר 1995. שני ספרים אלו תורגמו לעברית.
בנה של קיטיארה - סיפורו של פלד בהיר-להב.
המורשת - סיפור בנו של קרמון מאז'ר, פאלין מאז'ר.
- תיאור הרפתקאותיהם של שלושת האחים לבית מאז'ר: תאנין, סער ופאלין.
בתו של רייסטלין - סיפור מעשיה על בתו של רייסטלין מאז'ר.
הקורבן - סיפורו של גילתאס, בנו של תניס חצי-אלף.
הספר הבא, נחשב גם לספר נוסף בסדרת דור ההמשך, למרות שיצא תחילה כספר בפני בעצמו (ולמעשה, תוכנן להיות טרילוגיה, אך קוצר):
דרקוני להבת קיץ - פרוץ מלחמת הכאוס ועלייתם לכוח של אבירי טאקיזיס.
פלד בהיר-להב - אביר אפל, בנה של קיטיארה.
פאלין מאז'ר - מג ממסדר הגלימה הלבנה, בנו של קרמון.
תאנין וסער מאז'ר - שני אֶחיו של פאלין מאז'ר, המצטרפים למסעותיו.
גילתאס - בנו של תניס חצי-אלף, נעשה לדובר השמשות, שליט האלפים.
רייסטלין מאז'ר - מג אפל המופיע בכמה מהסיפורים, לפי המעשיה, אביה של אושה בת האירדא.
קרמון מאז'ר - דמות משנית בכמה מהסיפורים, אביהם של תאנין, סער ופאלין.
תניס חצי-אלף - כקודמו, דמות משנית בכמה מהסיפורים.
דאלאמר האפל - אלף אפל שמנסה לעזור לתניס להציל את גילתאס.
סיפורו של פלד בהיר-להב, בנם של קיטיארה אות-מאטר וסער בהיר-להב.
העלילה מתחילה כאשר אימו המאמצת של פלד, סרה דונסטן, הולכת לקרמון מאז'ר ומספרת את סיפורו.
היא אומרת לו כיצד קיטיארה פיתתה את סער בזמן מסעם צפונה, שבעקבות כך נכנסה להריון ממנו.
סרה טיפלה בה לכל אורך הריונה, והיא זו ששמרה בתינוק לאחר היוולדו בעקבות עזיבתה של קיטיארה.
סרה ופלד עברו לעיר הגדולה פלנתאס, שם הוא הצטרף לשורות אבירי טאקיזיס לאחר שאריאקן (בנו של אריאקס שר דרקונים שמת ושל אלת הים זבואים) גילה שבחובו שוכנת רוח לוחם.
סרה אומרת לקרמון שפלד נמצא כעת תחת אימונים בחסותו של אריאקן, והוא עומד להיות מושבע לאביר.
קרמון וסרה ממהרים לעצור בעדו.
יחד עם תניס חצי-אלף, חברו של קרמון, הם רוכבים על גבי דרקון כחול לעבר מצודת האבירים ולוקחים משם את פלד.
הם מגיעים לצריח הכהן הגדול, היכן ששוכנים אבירי סולאמניה.
במקום קבורתו של סער בהיר-להב, ניתנת לפלד אבן הכוכבים, ממצא מאומת האלפים שהיה שייך לסער וניתן לו על ידי אלהנה צפריר.
בנוסף, ניתנת לו החרב בהירת-להב, שלאחריה נעלמת גופתו של סער.
הם נמלטים מהצריח, אך פלד מחליט לחזור ולהישבע לאביר טאקיזיס בכל זאת.
סיפורו של פאלין מאז'ר, בנו של קרמון ואחיינו של רייסטלין, שעובר את מבחן הכישוף הנעלה.
בצריח הכישוף הנעלה אומרים המגים לקרמון כי רייסטלין מתכנן לגנוב את גופתו של פאלין כדי לחזור לעולם קרין.
קרמון ופאלין, יחד עם דאלאמר, הולכים למעבדתו של רייסטלין בצריח הכישוף הנעלה.
דאלאמר אינו מסוגל לפתוח את הדלת, אך פאלין מצליח להיכנס.
מבחנו מתחיל, וכל אותה עת פאלין מאמין שהוא נכנס לשאול כדי להציל את רייסטלין, שמנסה לאפשר את כניסתה של טאקיזיס לעולם.
רייסטלין מתקיף אותו, אולם פאלין שורד את מתקפתו וסוגר את השער מאחוריו, בכך עובר את המבחן.
רייסטלין מופיע לפניו ומגלה כי לא הופיע בזכות קסמיו של דאלאמר, אלא מבחירתו שלו.
הוא מודיע שהוא שילם את חובו האחרון ונותן לפאלין את מטה הקסם של מאגיוס.
הוא חוזר לשנתו רבת השנים ופאלין נעשה למג מהשורה הראשונה ועוזב לביתו.
סיפורם של תאנין, סער ופאלין מאז'ר במסע להשיב את האבן האפורה של גרגאת', מקור הווייתו של האל כאוס, ושאיפתם להפוך לאבירי סולאמניה.
הם פוגשים בגמד בשם דוגאן פטיש-אדום, שמעודד אותם לערוך תחרות שתייה.
הם משתכרים כלוט, ומתעוררים למחרת היום על ספינת נומים העושה את דרכה לאי שבו נמצאת האבן האפורה.
דוגאן מתערב עם תושב מקומי על חפציהם האישיים ומפסיד.
במסעם לתוך האי הם מגיעים לטירתו של הלורד גרגאת', שמשנה את צורתו ללא הרף, הודות לטבעה הקסום של האבן הנמצאת ברשותו.
דוגאן, שמתגלה כהתגלמותו הגשמית של האל ריאורקס, מתערב עם גרגאת' שפטישו של פאלין יונף לאוויר ולא ייפול.
פאלין מניף את הפטיש, וזה פוגע בגרגאת' וקסמיו חוזרים לריאורקס, שהפטיש חוזר לבעלותו.
החבורה נפרדת איש איש לדרכו, ומסופר כי ריאורקס הפסיד שוב את האבן בהתערבות – הסיבה שבעטיה איבד אותה מלכתחילה.
סיפור מעשיה על בתו של רב המג.
רייסטלין וקרמון משתכנים בפונדק, ואשת האירדא שהוטלו עליה כוחות כישוף מתנה אהבים עם רייסטלין.
רייסטלין אף הוא נופל לכוח הכישוף ועוזב אל תוך החוץ המושלג.
האירדא עוקבת אחריו למערה, שבה הם מתנים אהבים בשנית והכישוף מוסר.
היא גורמת לו לשכוח את אשר אירע ועוזבת חזרה לפונדק, כשבבטנה ילדתו.
אשת האירדא יולדת את התינוקת ומתה כלאחר יד, ואנשי האירדא מגיעים ואוספים את הילדה אליהם.
למעשה, רייסטלין מעולם לא היה אב, אולם אין הדבר מתגלה בסיפור זה.
סיפורו של גילתאס, בנם החלש של תניס חצי-אלף ולאורנה.
הסיפור מתחיל בפגישתם של שני אלפים עם דאלאמר האפל, מג הגלימות השחורות, במזימתם ללכוד את גילתאס בתוך קאלינסטי ולהפכו לשליט בובה מטעמם על האלפים.
העלילה עוברת לגילתאס הצעיר והמתמרד, שמקבל מסר מהסנאטור של קאלינסטי, רשאש, להיפגש עמו.
תניס עוקב אחריו ומגלה כי ארבו לו.
גילתאס נלקח לקלינוסט, בירת האלפים, לתוך חדר בו מוחזקת בניגוד לרצונה אלהנה צפריר, מלכת האלפים, שהיא גם דודתו (בעלה, פורתיוס הוא אחיה של אמו של גילתאס, לאורנה).
גילתאס מוחזק בכוח בעיר, והסנאטור עורך את הסידורים המתאימים לצורך הכתרתו.
משרתה של אלהנה מנסה להצילם, אך נעצר.
ראשס מאיים על אלהנה אם גילתאס לא יסכים לשלוט על האלפים הקאלינסטים, וגילתאס מסכים.
תניס, בסיועו של דאלאמר, מנסים לעצור את ההכתרה, וכאשר תניס פוקד על גילתאס להסיר את המדליון שיאפשר לו למלוך, גילתאס מסרב ונהפך לדובר השמשות.
דאלאמר ותניס מצילים את אלהנה ומוגלים מחוץ לקאלינסטי.
26 שנים לאחר סיומה של מלחמת הרומח, האל כאוס משתלט, עקב טעות של בני האירדה, על יבשת קרין, ובשל כך שאר האלים מאחדים כוחות עם בני התמותה למלחמה בו.
המג הצעיר פאלין מאז'ר מבקש להגיע לשאול ולהיפגש בשנית עם דודו האובד, רייסטלין, ובמסעו מצטרפים אליו אחיו, תאנין וסער.
חייליה הנאמנים של מלכת האופל, מסכלים את תוכניתם, ופלד בהיר-להב נשלח לתקוף את צריח הכהן הגדול, המצודה שעליה אביו הגן בחייו.
לאחר קרב מתמשך, שבו נהרגו תאנין וסער מאז'ר, שובה פלד את פאלין, אך מאפשר לו לחזור עם גופותיהם של אֶחיו להוריהם, קרמון וטיקה.
באותה עת, מסופר אף על בני האירדא המסתוריים, שהשיגו לרשותם ממצא עתיק ורב כוח, וכמו כן על אושה, שמגיעה לפלנתאס ומודיעה כי היא בתו האובדת של רייסטלין.
רומח אש הוא כלי ירייה שהומצא בסין, בין ראשוני כלי הנשק החמים בהיסטוריה.
רומח אש הקדום היה נשק דמוי רומח, שכלל רומח סיני מסורתי, שמחוברת אליו שפופרת מלאה באבק שרפה וקליע.
ברגע הירייה, הרומח היה משחרר קליע קטן או חץ מורעל יחד עם הלהבה.
טווח הירי של רומח אש היה מטרים בודדים, בהיותו נשק מחובר לרומח מסורתי, היה זה כלי נשק קצר טווח, כאשר מטרת הירי נועדה לספק עדיפות בקרב פנים אל פנים.
תוך תקופה קצרה, ראו הממציאים את הערך של שפופרת אבק השריפה, ותכננו רומח אש בנפרד מהרומח המסורתי.
דיאגרמות, איורים וספרים מהמאה ה-10, מראים רומח אש בשימוש צבאי, אבל השימוש היעיל ביותר ברומח אש היה בתחילת עד אמצע שושלת סונג, כאשר פלשו עמי הצפון לתוך סין.
כלי הנשק קצרי טווח האלו, שנועדו לשימוש חד פעמי היו פעמים רבות מוחזקים ליד חומות העיר, ונתנו למגנים הסינים עדיפות טקטית ופסיכולוגית, במיוחד בעת שנורו בצרורות.
הם היו כלי נשק אידיאליים נגד אויבים המנסים לפרוץ את חומות העיר, ועזרו להחזיק את האויבים מעבר לשער העיר.
רומחי האש הראשונים נראו בסין במהלך המאה ה-10, ועד שנת 1260 לערך הם כבר התפתחו למגוון רחב של צורות ושימושים.
למרות שהם בדרך כלל מוזכרים בשימושם של איכרים מורדים, חיילי צבא סדירים בתקופת שושלת סונג (960 - 1279) גם השתמשו בהם.
הם היו זולים ונפוצים, והיו בשימוש כמה מאות שנים, ונשארו בשימוש זמן רב לאחר שושלת מינג (1368 - 1644).
פיתוח אבק שרפה עבור רומחי אש, איכותי מספיק שיהיה ביכולתו לפצוע ואף להרוג על ידי הקליע, היו צעד מפתח בפיתוח רובים אמיתיים.
כלי הנשק הזה סלל את הדרך עבור פיתוחים נוספים של כלי נשק מבוססים על אבק שרפה, והוא האב הקדמון הישיר של הרובים, התותחים המודרניים והרקטה.
נשק דומה לרומח אש חזר לפעולה במלחמת העולם השנייה.
במלחמה זו המציאו היפנים נשק נ"ט לשימושו של המתאבד.
רימון נ"ט בעל ראש קרב גדול חובר למוט במבוק ארוך ושימש לניגוח כלי משוריין על ידי החייל שהיה אמור להסתער עליו.
השימוש בכלי נשק זה נעשה לקראת סוף המלחמה כשהיפנים היו נואשים וניסו כל אמצעי לחימה שיכול היה לתת מענה ולו גם חלקי נגד העדיפות המספרית והטכנולוגית של בעלות הברית.
רומה פלק (אורן) (1932 – 15 באוגוסט 2020) הייתה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריה עסקו בחשיבה סטטיסטית והסתברותית, שיפוט של מקריות וצירופי מקרים, מושגים מתמטיים של ילדים ופתרון בעיות.
רומה אורן נולדה בשנת 1932 בירושלים, בת לרבקה (לבית זקהיים) ובנימין אורן.
למדה בגימנסיה העברית רחביה וסיימה את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה.
התגייסה ל"הגנה" ושירתה כאתתית במורס והליוגרף, ובין השאר קיימה את הקשר האחרון עם גוש עציון טרם נפילתו במלחמת העצמאות.
בשנות החמישים המוקדמות למדה מתמטיקה באוניברסיטה העברית ובמקביל הייתה מורה לנערים עולים חדשים במעברת הר-טוב (בית שמש).
בשנת הלימודים 1954/5 למדה באוניברסיטת סטוקהולם הסתברות, סטטיסטיקה מתמטית וסטטיסטיקה של ביטוח.
עם שובה לישראל עבדה כשנה במחלקה האקטוארית של המוסד לביטוח לאומי ובהמשך במעבדה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, ובמכון הדסה לייעוץ לבחירת מקצוע.
בשנת 1964 קיבלה תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בפסיכולוגיה וסטטיסטיקה וב-1969 סיימה תואר שני בפסיכולוגיה.
בשנת 1975 קיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית על עבודה שכותרתה "תפיסת מקריות", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' עמוס טברסקי.
החלה ללמד באוניברסיטה העברית כעוזרת הוראה בשנת 1957 והתקדמה לאורך השנים לדרגת פרופסור, עד יציאתה לגמלאות ב-1999. היא לימדה במחלקות לפסיכולוגיה, חינוך, עבודה סוציאלית, ועוד.
בין השאר לימדה ופיתחה את הקורסים: מבוא לסטטיסטיקה והסתברות; חשיבה סטטיסטית בפסיכולוגיה; פסיכולוגיה של מקריות; התפתחות מושגים מתמטיים אצל ילדים ופתרון בעיות.
יצאה לשבתוני מחקר במוסדות שונים, בהם: Decision Research, Eugene, Oregon בין השנים 1979–1980, אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט (1990-1991), אוניברסיטת הרווארד (1994-1995).
בשנת 1984 קיבלה עם מיה בר-הלל את פרס הכתיבה של MAA על שם ג'ורג' פוליה על המאמר "Probabilistic Dependence Between Events".
הייתה נשואה, עד לפטירתו, לרפאל פלק (1929–2019), פרופסור לגנטיקה באוניברסיטה העברית, והתגוררה עמו בירושלים.
היא נפטרה ב-15 באוגוסט 2020. תרמה את גופה למדע.
אתגרים לתאים האפורים, הוצאת ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד, 2004. הספר מכיל 122 חידות מתמטיות, מהן נודעות ומהן מקוריות.
לכל חידה אתגר משלה, ולמי שלא הצליח לפצחו, ניתן פתרון מפורט.
אני ממליצה להתייחס לספר זה כמו לשתיית קפה: לא יותר מדי בבת אחת ולא לפני השינה.
מומלץ לחשוב לבד על כל בעיה לפני שמציצים בפתרונה.
הפתרון יהיה הרבה יותר משמעותי בעבורכם אם הגעתם אליו (או לפתרון אחר) בכוחות עצמכם, או אף אם עשיתם חלק מהדרך ועמדתם על סוד הקושי והסיבוך של הבעיה."
חידות למחשבה, הוצאת ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד, 2013. אוסף נוסף, עשיר כקודמו, של חידות מתמטיות ופתרונותיהן.
יצרה את משחק הקופסה "ברירה וסיכוי" - משחק התמודדות עם אי-ודאות, שיוצר בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי חברת "אורדע".
רומבק היא בירת מדינת האגמים שבדרום סודאן ועיר הבירה הקודמת של דרום סודאן.
העיר רומבק נמצאת בנפת רומבק המרכזית שבמדינת האגמים, אחד מעשרת המחוזות במרכז דרום סודאן, כ-377 ק"מ צפונית לעיר הבירה ג'ובה.
גובהה של העיר הוא 420 מטרים מעל פני הים.
לאחר חתימת הסכם השלום שנחתם עם ח'רטום שהביא לסיום מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, בחרה התנועה לשחרור העם הסודאני ברומבק לבירה הזמנית של המדינה והמרכז השלטוני שלה.
לאחר מכן נקבעה העיר ג'ובה כבירתה הקבועה של דרום סודאן.
בדומה לרוב הערים והכפרים במדינה, ספגה העיר פגיעות קשות ומשמעותיות בתשתיות במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
בשנת 2004 העריך האו"ם את אוכלוסיית נפת רומבק בכ-82,500 נפש.
כש-60% מהם משתייכים לשבט הדינקה-אגר, 30% משתייכים לשבט הדינקה-גוק, 6% לשבט הבונגו ו-4% לשבט ג'ור-בל.
בשנת 2011 הוערכה אוכלוסיית העיר רומבק בכ-32,100 נפש.
העיר רומבק נמצאת בסמוך לדרך הראשית A43 המחברת בין ג'ובה שבדרומה וואו בצפונה.
בנוסף קיימות שתי דרכים נוספות לעיר: האחת מובילה לעיירה ירול (Yirol) ממזרח לעיר והשנייה לדורבוני (Durbuoni) שמצפון לעיר.
משנת 2005 עברו מספר דרכים לעיר שיפוץ וחלקן נמצאות בסלילה.
בנוסף קיים בעיר שדה תעופה.
רומולה סיידי גראי היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית מועמדת שני פרסי גלובוס הזהב.
התפרסמה בזכות הופעותיה בסרטים "כפרה", "ריקוד מושחת 2: לילות הוואנה" ו"רוחות של חופש" (Amazing Grace).
גראי נולדה בהונג קונג לג'נט, עיתונאית ולאדריאן גראי, בנקאי במקצועו, ממוצא יהודי.
בגיל שמונה עברה עם הוריה להתגורר בלונדון.
בשנת 2009 סיימה גראי את לימודיה ב"אוניברסיטה הפתוחה" שבמילטון קיינס, בקינגהאמשייר עם תואר בספרות אנגלית.
למדה משחק בנערותה בתיאטרון הנוער הלאומי בו התגלתה על ידי סוכן כישרונות שסידר לה את התפקיד הראשון שלה.
גראי זכתה לתפקיד הפריצה שלה בגיל 18 בדרמת הטלוויזיה "The Last of the Blonde Bombshells" בה שיחקה בתפקיד אליזבת (ג'ודי דנץ') בצעירותה.
בהופעה זו צדה גראי את עיניו של הבמאי טום הופר שבחר בה לתפקיד הראשי של המהמרת הכריזמטית גוונדלין הארלת' לצידו של יו דנסי במיני סדרה התקופתית "דניאל דרונדה".
ב-2002 ערכה את הופעתה הראשונה בקולנוע הבריטי בעיבוד הקולנועי לרומן "ניקולס ניקלבי", בתפקיד קייט ניקלבי אחותו של הדמות הראשית.
גראי נחשבה לאחת הפריצות המבטיחות ביותר בבריטניה בשנת 2003 לאחר שהופיעה בדרמה "אחוזת אהבה" בתפקיד הצעירה קסנדרה מורטמיין.
ב-2004 זכתה לביקורות אוהדות ממבקרי סרטים במולדתה על הופעתה בדרמה "בפנים אני רוקד" בתפקיד הצעירה סייובאן המטפלת בשני המוגבלים רורי אוש'ה (ג'יימס מק'אבוי) ומייקל קונלי.
בנוסף שיחקה גראי בתפקיד ראשי בסרט ההמשך לדרמה המוזיקלית המצליחה "ריקוד מושחת", "ריקוד מושחת 2: לילות הוואנה" ובדרמה "יריד ההבלים" בתפקיד אמיליה אוזבורן חברתה של בקי שארפ (ריס וית'רספון).
ב-2005 זכתה גראי להצלחה גדולה באוסטרליה בזכות הופעתה בסרט "המסע המופלא של מארי בריינט".
ב-2006 הופיעה בדרמה התקופתית "רוחות של חופש" בתפקיד ברברה ספונר אשתו של הפוליטיקאי האנגלי ויליאם וילברפורס, בעיבודו של קנת בראנה למחזה השייקספירי "כטוב בעיניכם" בתפקיד סיליה בתו של הדוכס פרידריך ובסרטו של וודי אלן "סקופ" לצידה של סקרלט ג'והנסון.
ב-2007 הופיעה גראי בדרמה המצליחה של ג'ו רייט "כפרה" בעלילה השנייה בתפקיד בריוני טליס הבוגרת.
גראי שיחקה בשנה זו גם בסרטו של פרנסואה אוזון "אנג'ל".
ב-2009 הועמדה גראי לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתפקיד אמה וודהאוס במיני סדרה טלוויזיונית המבוססת על הרומן "אמה".
ב-2011 הועמדה לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בתפקיד המפיקה בל רווליי בסדרת הדרמה "השעה" ולפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה על הופעתה בסדרה "עלה הארגמן".
בקולנוע שיחקה לאחרונה בדרמה "יום אחד" בתפקיד סילבי ארוסתו של דקסטר.
במאי 2021 לוהקה גראי לתפקיד בסדרת הטלוויזיה להיות אליזבת.
ריקוד מושחת 2: לילות הוואנה (2004)
המסע המופלא של מארי בריינט (2005)
הימים האחרונים על מאדים (2013)
הרומולאנים (במקור: Romulans) הוא גזע חייזרים בדיוני המופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים".
הופעתו הראשונה של גזע זה הייתה בסדרה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", בפרק משנת 1966 שנקרא "מאזן האימה".
לאחר מכן, גזע זה הופיע בשאר סדרות ההמשך של המותג: סדרת האנימציה, "הדור הבא", "חלל עמוק 9", "וויאג'ר", "אנטרפרייז", "פיקארד" ו"דיסקברי".
כמו כן, רומולאנים הופיעו בשניים מהסרטים המבוססים על הסדרה - "נמסיס" (2002) ו"סטארטרק" (2009) - וגם בסדרות-חובבים, דוגמת "אורורה".
במהלך הסדרות השונות, בני-גזע זה מתוארים בדרך כלל כאנטגוניסטים, אשר נמצאים במצב של מלחמה, או הפסקת אש מתוחה, עם פדרציית הכוכבים המאוחדת.
מבחינה עלילתית/דרמטית - הרומולאנים משמשים כאנטי-תזה לדמויות הוולקנים, איתם הם חולקים מוצא משותף.
הם מאופיינים כנלהבים, ערמומיים ואופורטוניסטים; כלומר - בכל דרך הפוכה מהוולקנים, הפועלים על פי היגיון בלבד.
לצד זאת, בוערת ברומולאנים תחושת-חובה עזה ונאמנות מוחלטת למולדתם, יהיו התנאים אשר יהיו.
בנוסף לכך, הם בטוחים לחלוטין בעליונותם הגזעית על-פני בני-האדם, הקלינגונים ועוד, ושואפים להביא את כוכב-הלכת וולקן לידי שילוב מלא באימפריית הכוכבים הרומולאנית, עד שיעלה בידם לכבוש את הפדרציה.
לפי קו-הזמן של יקום מסע בין כוכבים (כולל יצירות-חובבים), בערך במאה הרביעית לספירה האנושית המקובלת, נטשה קבוצת-עריקים קטנה את כוכב-הלכת וולקן, מעט לאחר שאחיהם אימצו את תורת-ההגיון של הפילוסוף הוולקני סוראק.
במסעם בחלל, נעזרו בחור תולעת וכך נסעו מרחק רב בחלל לאזור אחר ומרוחק בגלקסיה שלנו, בו מצאו את כוכבי-הלכת, בהם התיישבו: רמוס ורומולוס.
רומולוס (המכונה גם "ריהאן") היה לביתם וללב האימפריה שלהם ואילו את רמוס (המכונה גם "חברן"), ניצלו בעיקר להפקת משאבי-טבע שונים ולניצולם, באמצעות ניצול-עבדים במכרות.
בניגוד לוולקנים הקרים והרציונליים, הם התמסרו לטיפוח מזגם הטבעי, התוקפני והאלים והקימו אימפריה שלמה, על-פני מספר גדל והולך של מערכות-שמש בסביבתם הקרובה.
עם הזמן, נתקלו שוב בדודניהם בני-וולקן והתקיפו אותם באלימות, אך במסווה ומבלי להניח לוולקנים לדעת, שהרומולאנים התוקפניים אינם אלא אחיהם האבודים.
ההיתקלות הראשונה בינם, לבין בני-האדם, הייתה כאשר ספינת החלל אנטרפרייז NX-01, בפיקודו של קפטן ג'ונתן ארצ'ר, נתקלה בשדה-מוקשים רומולאני, בפרק "שדה מוקשים", אשר עלילתו מתרחשת בסתיו 2152 (שודר לראשונה ב-2 באוקטובר 2002).
קצת למעלה משנה אחת מאוחר יותר, ניסו לטרפד את כריתת-הברית בין האנדוריאנים, הטלרייטים, בני-האדם והוולקנים, אשר הובילה להקמת הפדרציה, שנים אחדות לאחר-מכן.
בין השנים 2156 ל-2160, התחוללה מלחמה אכזרית בין כדור-הארץ לכוכב-הלכת רומולוס, במסגרתה נעשה גם שימוש נרחב בכלי-נשק להשמדה המונית.
ב-2160, נחתם הסכם שביתת-נשק, שהביא להקמת האזור הנייטרלי, בין שטחי כדור-הארץ (וכעבור שנה: פדרציית הכוכבים המאוחדת), לאלו של אימפריית הכוכבים הרומולאנית.
גם אז וגם אחר-כך, לא נחשפו הרומולאנים לפני בני-האדם ושאר עמי-הפדרציה, אלא בתקשורת קולית בלבד.
בשנת 2266 (תאריך כוכבי: 1709.2), החליטו הרומולאנים לפתוח במלחמה נגד הפדרציה והשמידו את מוצבי-הפדרציה השני, השלישי, הרביעי והשמיני, לאורך האזור הנייטרלי.
האנטרפרייז NCC-1701, בפיקודו של קפטן ג'יימס טיבריוס קירק, התעמתה עמם וזאת הייתה הפעם הראשונה בה נחשפו פניהם של הרומולאנים, לפני אנשי-הפדרציה ונודעה ברבים קרבתם לוולקנים.
במרוצת השנים הבאות, הרבו הרומולאנים לתקוף את הפדרציה, בהתקיפם ספינות של צי הכוכבים וספינות-תובלה פרטיות כאחת.
במשך שנים אחדות, התקיימה ברית שבירה בינם לבין הקלינגונים, נגד הפדרציה.
בשנת 2293, ניסו הרומולאנים (באמצעות שגרירם לפדרציה ננקלוס), לחבל בשיחות-השלום בין הפדרציה לאימפריה הקלינגונית, אך קפטן ג'יימס טיבריוס קירק וקפטן ספוק, הכשילו את המזימה והרומולאנים הצטרפו לברית-השלום.
בשנת 2311 כנראה שבו הרומולאנים ותקפו את הפדרציה.
הפרטים אינם ברורים, אך ידוע, שזמן קצר אחר-כך הוקם האזור הנייטרלי מחדש והפדרציה נאלצה להתחייב, שלא לפתח מתקן-הסוואה עבור ספינותיה.
במרוצת יובל השנים הבאות, התכנסו הרומולאנים בתוך עצמם ונמנעו לחלוטין מכל מגע ישיר עם הפדרציה וכוחותיה.
בשנים 2344 ו-2346, תקפו הרומולאנים את האימפריה הקלינגונית, בהפירם ברית עמה והסבו לה אבדות כבדות.
במפגש זה, עלה בידי קפטן פיקארד לשכנע את הרומולאנים לשתף-פעולה בחקירת חורבן-המוצבים - אשר בהמשך הסדרה נרמז, שהבורג היו האחראים לו.
במרוצת השנים הבאות, הצטלבו שוב ושוב דרכיהם של ה"אנטרפרייז D" והרומולאנים, עם שעוינותה של אימפריית הכוכבים הרומולאנית לפדרציה, פוחתת בהדרגה ומתחיל מעין דטאנט.
בשנת 2368 תמכו הרומולאנים בסתר בטענת בית דוראס להנהגת המועצה העליונה של האימפריה הקלינגונית וחמשוהו, עם שהמצב בקרב הקלינגונים מידרדר במהירות לעבר מלחמת אזרחים.
קפטן פיקארד חשד במעורבות רומולאנית והביא לחשיפתה ולכישלון מזימתם.
זמן קצר אחר-כך נודע שהשגריר ספוק פועל בסתר על רומולוס, בניסיון לעודד קבוצה מחתרתית של שוחרי הפילוסופיה הוולקנית בתקווה להביא לאיחוד-מחדש בין העמים.
הרומולאנים ניסו לנצל זאת, על-מנת לאפשר כיבוש כוכב-הלכת וולקן בידי הצי הרומולאני, אך צוות ה"אנטרפרייז D" עצר בעדם.
עם גילוי האיום מצד הדומיניון, ניסה הטאל שיאר הרומולאני, בעצה אחת עם המסדר האובסידיאני של הקרדאסים, להחריב את עולם-הבית של המייסדים, אך המזימה הוכשלה בידי סוכן דומיניון משנה-צורה, שהתחזה לרומולאני ושני הארגונים החשאיים כאחד הוחרבו לחלוטין.
בשלהי שנת 2373 - כשקרדאסיה הפכה לחלק מן הדומיניון - חתמו הרומולאנים על הסכם אי-התקפה עמו, שהחזיק מעמד עד שקפטן בנג'מין סיסקו ואילם גארק, מתחנת-החלל חלל עמוק 9, גרמו לרומולאנים להאמין, בתאריך כוכבי 51721 (ספטמבר 2374), כי הדומיניון מתכנן מתקפת-פתע נגד אימפריית הכוכבים הרומולאנית.
הרומולאנים מיהרו להכריז מלחמה על הדומיניון, כרתו ברית רשמית עם הפדרציה ועם האימפריה הקלינגונית וביססו נוכחות צבאית קבועה לצדן בתחנת-החלל חלל עמוק 9 לניהול הקרבות.
יחסי-הגדלים, בין אימפריית הכוכבים הרומולאנית לבין הפדרציה והאימפריה הקלינגונית, אינם ברורים כל-צרכם, ממש כשם שעצם מיקומה של האימפריה, אינו ברור עדיין (לפי הסדרות: בתוך רביע אלפא, אך אליבא דמפות, באתר הרשמי של הסדרה: רביע ביתא).
בשנת 2387 הושמד כוכב הבית הרומולאני בסופרנובה.
במהלך השנים שקדמו לאסון סייעה הפדרציה בפינוי האוכלוסייה בעזרת ארמדה של ספינות חלל שחלקן ספינות קיימות שהוסבו לפינוי אזרחים וחלקן ספינות מדגם "ולנברג" (על שם ראול ולנברג) שתוכננו ונבנו במיוחד למטרה זו.
על הארמדה פיקד אדמירל ז'אן לוק פיקארד.
לאחר התקפת הסינתטיים על מאדים החליטה הפדרציה למשוך את ידיה ממשימת הצלת הרומולאנים, השביתה את צי הספינות והפסיקה את התמיכה במחנות הפליטים שבהם שוכנו הפליטים הרומולאנים (חלקם בשטחי הפדרציה).
טאל שיאר הוא סוכנות הביון הרומולאנית, שמתואר לעיתים בפדרציה כמשטרה החשאית הרומולאנית.
זהו ארגון יעיל וחסר רחמים, שהתנגדות לו מביאה בדרך כלל להיעלמותו או מותו של המתנגד.
הז'אט ואש הוא ארגון חשאי שמסתתר בתוך הטאל שיאר, ויש אף הטוענים שהטאל שיאר הוקם על ידו וסביבו על מנת להסוות את פעילות הז'אט ואש.
מטרת הז'אט ואש לחסל את כל החיים המלאכותיים בגלקסיה על מנת למנוע את השמדת כל החיים הביולוגיים על ידם.
הז'אט ואש הוקם לאחר שקבוצת רומולאנים גילו מתקן שגרם לחלקם הגדול להשתגע, אך מיעוטם חוו חיזיון לפיו החיים בגלקסיה יושמדו על ידי האנדרואידים.
מדובר בארגון סודי, חשאי אף יותר מהטאל שיאר, שרוב הידיעות עליו הן אגדות.
הקוואט מילאט הן מסדר של נזירות לוחמות, שאימצו את דרך הכנות המוחלטת.
על פי דרך זו עליהן לומר רק אמת בכל עת, ולא להסתיר את רגשותיהן.
ניגוד מוחלט זה עם התרבות הרומולאנית שמבוססת על הטעיות, שקרים וסודות הביאה לכך שהקוואט מילאט והטאל שיאר הם אויבים מוחלטים, ושוררת ביניהם שנאה וחוסר אמון.
הקוואט מילאט מקבל לשורותיו נשים בלבד.
חברת המסדר רשאית לקשור את גורלה במשימה שעונה על הקריטריונים של המסדר, לפיהם על המשימה להיות חסרת תקווה, לטובת מטרה אבודה.
במאה ה-32 הפכו חברות הקוואט מילאט לחלק משמעותי בתרבות הוולקאנית והרומולאנית, לאחר איחודן מחדש של שתי התרבויות תחת השם "ני'וואר".
חברות המסדר ניצלו את כנותן המוחלטת ושאיפתן לאמת אובייקטיבית על מנת לתווך בין שתי התרבויות במטרה ליצור אמון ביניהן.
נכון לעת זו קיבל המסדר לשורותיו גם נשים שאינן רומולאניות, דוגמת גבריאל ברנהאם.
רוּמָה (בסרבית: Рума) היא עיר ורשות מקומית בסרביה, השוכנת במחוז סרם אשר בפרובינציית וויבודינה.
תיעוד בכתובים לכפר בשם רומה קיים ממחצית המאה ה-16 עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
מראשית המאה ה-17 נשלט היישוב על ידי ממלכת הבסבורג שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
ב-1746 הוחל בהקמתה של העיר המודרנית בסמוך לכפר והיא נשאה את השם רומה.
מרבית התושבים היו ממוצא סרבי ומקצתם היו גרמנים, הונגרים וקרואטים.
בהמשך, נכללה רומה בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה כשליש מאוכלוסיית רומה הייתה ממוצא גרמני ורבים מקרבה הצטרפו לפולקסדויטשה.
באפריל נכבשה רומה על ידי הוורמאכט ואנשי הפולקסדויטשה ניהלו את השלטון המקומי במשך מספר חודשים, עד להתבססות מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
במהלך 1942 החלו באזור תקיפות של כוחות צבא השחרור העממי של יוגוסלביה.
ב-1944, עם התקדמותו המהירה של הצבא האדום פינה הוורמאכט את מרבית התושבים ממוצא גרמני לאוסייק.
מיעוטם נותר באזור והם נכלאו או הוצאו להורג בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו עם שחרורה של רומה בשלהי אוקטובר.
לאחר המלחמה נכללה רומה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ולאחר התפרקותה בשטחי סרביה.
ב-1935 הוקם בית הכנסת של הקהילה.
כאמור, בתחילה זכה האזור זכה למעמד מינהלי מיוחד ונוהל על ידם, אך בהמשך נכלל בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
ב-1943 הוחרב בית הכנסת על ידי הנאצים.
בפאתי רומה עדיין קיימים שרידיו של בית העלמין יהודי ובו עד 250 מצבות, שהקדומה מהן מתוארכת ל-1873. הכיתוב על המצבות הוא בגרמנית, בסרבית ובעברית.
ברומה נולד המשורר והסופר ויקטור רוזנצווייג חבר המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר ב-1941, בעת שהותו בזאגרב, נרצח על ידי שלטונות האוסטאשה.
ברומה שורר אקלים יבשתי מתון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.3oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0oc בינואר ועד 21.5oc ביולי.
החודש הגשום בשנה הוא יוני בו יורדים בממוצע 84 מילימטרים של משקעים והחודש השחון בשנה הוא פברואר, בו יורדים בממוצע 29 מילימטרים של משקעים.
רומח היא רקטה מונחית (רקטה שהוסבה לטיל) מתוצרת תעש מערכות (ומ-2018 אלביט מערכות יבשה), הנמצאת בשירות המערך הרקטי של חיל התותחנים של צה"ל.
מטרתה לאפשר סיוע באש מדויק לכוחות היבשה ללא תלות בחיל האוויר, ובפרט, לאפשר ירי סלקטיבי מדויק מאוד לעבר מטרות בלוחמה בשטח בנוי.
ה"רומח" היא רקטה מונחית (כלומר, רקטה שהוסבה לטיל) בעלת טווח של עד 35 קילומטר ודיוק של 5 מטר.
את ה"רומח" ניתן לשגר מתוך משגר רקטות M-270 MLRS "המנתץ" או ממשגר רקטות "להב" המבוסס על ה-PULS של תעש מערכות.
משגר "המנתץ" יכול לשאת שני מארזי "רומח" כאשר כל מארז (נקרא גם "פוד" או "כוורת") כולל 18 זבילים, כך שבסך הכל יכול משגר "מנתץ" לשאת 36 רקטות "רומח".
כמו כן ניתן לשלב מארזים של סוגי רקטות שונים (למשל: מארז אחד של רקטות "רומח" ומארז שני של רקטות מתקנות מסלול), דבר המגביר את מגוון היכולות והשימושים של "המנתץ".
ה"רומח" מבוסס על רקטת כידון קסום 160 מ"מ של תעש מערכות שהותאמה לשיגור ממשגר רקטות M-270 MLRS "המנתץ" שמשמש את צה"ל.
ה"רומח" נקלט בחיל התותחנים של צה"ל בסוף 2014 ובשנת 2016 הסתיימה הטמעתו במערך הרקטי של חיל התותחנים.
ב-2019 נקלטה בצה"ל גרסה משודרגת של ה"רומח".
ב-11 באוקטובר 2023, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, שיגר גדוד 334 של חטיבת האש 282 רקטת "רומח" לעבר מטרה צבאית של חמאס בעזה, שפגעה ברמת דיוק גבוהה.
לאחר תחילת התמרון הקרקעי ב-26 באוקטובר, חיל התותחנים שיגר למעלה מ-100 רקטות "רומח" כדי לסייע לכוחות היבשה ולהשמיד עמדות נ"ט וחוליות נ"ט שהתמקמו על גגות המבנים.
במהלך המלחמה הוחלפה רקטת "רומח" ברקטה מתקדמת יותר "בר".
רוֹמוֹלָה הוא רומן היסטורי פרי עטה של ג'ורג' אליוט, שעלילתו מתרחשת בפירנצה של המאה ה-15. הרומן הוא מחקר מעמיק של החיים בפירנצה מנקודת מבט אינטלקטואלית, אמנותית, דתית וחברתית.
הרומן פורסם לראשונה בהמשכים בכתב העת "קורנהיל מגזין" החל מיולי 1862 ועד אוגוסט 1863. בסיפור משולבים אירועים אמיתיים ודמויות מתקופת הרנסאנס בפירנצה.
שנת 1492 בפירנצה: כריסטופר קולומבוס שט לעבר העולם החדש ובפירנצה מתאבלים על מותו של המנהיג האגדי לורנצו דה מדיצ'י.
סוחר פלורנטיני פוגש איש צעיר שניצל מספינה טרופה.
הזר מציג את עצמו כטיטו מלמה, מלומד ממוצא איטלקי-יווני.
טיטו מתוודע לכמה מבני העיר בהם הספר נלו ונערה בשם טסה.
כמו כן הוא מוצג בפני מלומד עיוור בשם ברדו דה בארדי ובפני בתו רומולה.
טיטו מתיישב בפירנצה, מסייע לברדו העוסק בלימודים קלאסיים, ומתאהב ברומולה.
טסה מתאהבת בטיטו, ובאחת מפגישותיהם הם "מתחתנים" בטקס נישואים מדומה.
נזיר דומיניקני בשם האח לוקה, מספר לטיטו שאביו המאמץ נמכר לעבדות ומבקש את עזרתו.
טיטו מתלבט בין חובתו לאביו ובין שאיפותיו להצלחה בפירנצה.
לבסוף הוא מחליט שמאמץ לשחרר את אביו יהיה חסר תועלת.
הוא מוכר רכוש ששייך לאביו וזה סולל את הדרך לנישואיו עם רומולה.
האח לוקה, שהוא אחיה של רומולה שעזב את הבית, נופל למשכב, ולפני מותו הוא מבקש לדבר עם רומולה.
על אף שהוא אינו מודע לתוכניותיה להינשא, האח לוקה מזהיר אותה.
הוא מספר על חזון שראה, בו היא מתחתנת עם זר מסתורי שיגרום סבל ומכאוב לה ולאביה.
אחרי מותו של האח לוקה, טיטו מתייחס בביטול אל החזון, ומבקש מרומולה לבטוח בו.
עם סיום הקרנבל טיטו ורומולה מתארסים, ובכוונתם להתחתן בתקופת הפסחא עם חזרתו של טיטו מרומא.
הרומן מדלג אל נובמבר שנת 1494, יותר משנה וחצי אחרי חתונתם של טיטו ורומולה.
תקופה קשה עוברת על פירנצה כאשר ברקע מתחוללת מלחמת צרפת איטליה.
ג'ירולמו סבונרולה מטיף בפני בני העיר לטהר את הכנסייה ואת העיר מפגע השחיתות, ולתמוך ברפובליקה החדשה.
פיירו דה מדיצ'י, בנו ויורשו של לורנצו דה מדיצ'י, סולק מן העיר בשל כניעתו המבישה למלך צרפת שארל השמיני.
הארמון של משפחת מדיצ'י נבזז, והמשפחה הוגלתה באופן רשמי מן העיר.
טיטו, שכעת הוא אדם מוערך בחברה הפלורנטינית, משתתף בקבלת הפנים שנערכת לכבוד הפולשים הצרפתים.
אסיר נמלט נתקל בטיטו, ולהפתעתו זהו אביו המאמץ, בלדסארה.
טיטו שנבהל ממראה אביו ומתבייש מעט במעשיו, מתכחש לאביו, ומכנה אותו משוגע.
בלדסארה נמלט לתוך הכנסייה ונשבע לנקום בבנו הבוגדני.
טיטו מתחיל לחשוש, ומתכנן לעזוב את פירנצה.
הוא מוכר את הספרייה של חותנו ברדו, שמת כמה חודשים לפני כן.
ברדו, לפני מותו, ביקש מפורשות לשמר את הספרייה שלו, ובמכירתה בוגד טיטו בברדו וברומולה.
מעשה זה מבהיר לרומולה את טבעו האמיתי של בעלה.
היא עוזבת בסתר את פירנצה, אך סבונרולה משכנע אותה לחזור אל בעלה ולמלא את התחייבויותיה כאישה נשואה.
עם זאת פגה האהבה ששררה בין רומולה לטיטו.
שוב דילוג קדימה בזמן מחג המולד של 1494 לאוקטובר 1496. באותה עת, פירנצה סובלת מתהפוכות פוליטיות, מלחמות ורעב.
להט דתי סוחף את התושבים בהנהגתו של סבונרולה, והוא מגיע לשיאו ב"מדורת ההבלים".
הליגה של ונציה מכריזה מלחמה על המלך הצרפתי ועל פירנצה, בן בריתו האיטלקי.
רומולה, שהיא עכשיו תומכת בסבונרולה, מגישה עזרה לחולים ולעניים.
בינתיים טיטו מעורב בתחבולות פוליטיות ובנאמנויות כפולות לשליטים החדשים של פירנצה.
בנוסף מצליח טיטו להימלט פעמיים מבלדסארה המנסה להתנקש בחייו ולחשוף את פרצופו האמיתי.
הוא ממשיך בקשר הנישואים עם טסה והיא יולדת לו שני ילדים.
רומולה מתריסה בפני טיטו, ומנסה לסכל את תוכניותיו.
היא נתקלת בבלדסארה שמספר לה על עברו של טיטו ומוביל אותה אל טסה.
חמישה מתומכי בית מדיצ'י נתפסים והם נידונים למוות.
אחד מהחמישה הוא ברנרדו דל נרו, הסנדק של רומולה.
מתברר לה שלטיטו היה יד במעצרם.
רומולה מתחננת בפני סבורנולה ומבקשת את התערבותו אך הוא מסרב לעשות זאת.
אמונתה של רומולה בסבונרולה ובפירנצה מתערערת, והיא עוזבת שוב את העיר.
בינתיים, האפיפיור לוחץ לגרש את סבונרולה.
הוא נעצר על ידי פורעים, שפונים לעבר האליטות הפוליטיות של העיר, בהם גם טיטו.
הוא מצליח לברוח מההמונים וצולל לתוך נהר הארנו.
כשהוא יוצא מהנהר, בלסדארה שכל הזמן אורב לו, הורג אותו.
רומולה עושה את דרכה לעבר החוף, בדומה לגוסטנצה מסיפורי "דקאמרון" מאת בוקאצ'ו.
היא נסחפת לים בסירה קטנה ומבקשת למות.
הסירה מגיעה לחוף שבו כפר קטן הנגוע במגפה, ורומולה עוזרת לניצולים.
ניסיון זה נותן טעם חדש לחייה והיא חוזרת לפירנצה.
שם סבונרולה נאשם בכפירה, נשפט ומועלה על המוקד.
רומולה לוקחת תחת חסותה את טסה ושני ילדיה, בעזרת דודניתה.
הסיפור מסתיים בשיחה בין רומולה לבנו של טיטו, בו היא נותנת לילד עצה המבוססת על ניסיונה וסיפור חייה.
רומולה דה ברדי - בתו של המלומד ברדו ד'ברדי החי בפירנצה.
היא גדלה מבודדת, החינוך שלה אינו דתי, וכולל לימודים קלאסיים.
היא מתאהבת בטיטו מלמה ומתחתנת איתו.
כשהיא מגלה את אופיו האמיתי של טיטו היא מתמרדת.
מאוחר יותר היא מושפעת רבות מג'ירולמו סבונרולה.
טיטו מֶלֶמָה - צעיר יפה תואר, ממוצא איטלקי-יווני מגיע לפירנצה לאחר שספינתו נטרפה.
הוא מפקיר את אביו המאמץ, שנפל בשבי, ובונה לעצמו חיים חדשים בפירנצה.
הוא נושא לאישה את רומולה, ומצליח לפלס את דרכו לחוגים בעלי השפעה בפירנצה.
הוא גם "מתחתן" עם טסה בטקס מדומה.
תחושת החובה שלו כלפי אחרים מתחלפת בשאפתנות וברצון להגן על עצמו.
בעקבות כך רומולה חשה כלפיו בוז, ואביו המאמץ, בלדסארה, חש כלפיו כעס ורצון לנקום.
בלדסארה קאלבו - אביו המאמץ של טיטו מלמה.
בהתקפה על הספינה בה שטו טיטו ואביו, בלדסארה נתפס נמכר לעבדות באנטיוכה.
בסופו של דבר הוא מגיע לפירנצה כאסיר כבול בשלשלאות, ומצליח להימלט.
הוא נתקל בטיטו המתכחש לו ומכנה אותו משוגע.
בלדסארה חלוש אך עדיין נלהב, נשבע להתנקם בטיטו.
ג'ירולמו סבונרולה - מטיף דומיניקני כריזמטי.
הוא מטיף לאדיקות דתית, ומנבא מהפך קרוב בכנסייה ובפירנצה.
יש לו השפעה רבה על רומולה והיא מקבלת על עצמה את הנחייתו.
בהתחלה סבונרולה מעורר השראה באנשי פירנצה, אך עד מהרה בעקבות המצוקה הנמשכת, הם פונים נגדו.
טסה - בת איכרים צעירה ותמימה.
חייה היו טרגיים עד שפגשה את טיטו.
הוא "מתחתן" איתה בטקס נישואים מדומה, אך אחר כך מתייחס אליה כאל אשתו.
ככל שדועכת מערכת היחסים בין טיטו ורומולה, הוא מבקש יותר את חברתה של טסה, ולבסוף מעדיף אותה על פני רומולה המוסרית והאינטליגנטית.
ברדו דה בארדי - אביה העיוור של רומולה.
הוא מומחה בלימודים קלאסיים וחי בפירנצה.
בנו דינו התנכר אליו והפך נזיר.
ברדו הוא צאצא למשפחת בארדי שהייתה פעם בעלת השפעה.
הוא חי בעוני עם בתו, העוזרת לו בלימודיו.
ברדו הוא בעל ברית של משפחת מדיצ'י.
ברשותו ספרייה גדולה, ומטרתו לשמר את הספרייה אחרי מותו.
נלו הספר - סַפָּר פלורנטיני המחשיב את המספרה כמקום מפגש לאינטליגנציה של פירנצה ופורום לדיון בנושאים פוליטיים ופילוסופיים.
הוא תומך נלהב בטיטו מלמה.
פיירו די קוזימו - אמן אקסצנטרי המתגורר בפירנצה.
הוא מצייר את טיטו ורומולה בדמותם של בכחוס ואריאדנה (שונה בסגנונו מהציור "בכחוס ואריאדנה" של טיציאן).
הוא אינו בוטח בטיטו, במיוחד אחרי שכבש את לבם של פלורנטינים רבים ובעיקר נלו הספר.
הוא נשאר חבר טוב של רומולה.
דינו דה ברדי (ידוע גם בשם האח לוקה) - בנו של ברדו דה בארדי שהתנכר לאביו.
ברדו קיווה שדינו יעסוק אף הוא בלימודים קלאסיים, אך הוא הפך לנזיר דומיניקני, והתרחק ממשפחות הלא-דתית.
לפני מותו, הוא מזהיר את רומולה מפני נישואים עתידיים שיסכנו אותה.
בְּרָטִי פֶרָבֵקִי - סוחר גרוטאות ברזל (מכאן שמו).
הוא פוגש את טיטו מלמה עם הגיעו לפירנצה.
דמויות שונות בסיפור קונות ומוכרות דרכו חפצים, ביניהם טיטו.
ניקולו מקיאבלי - ברומן, מקיאבלי משוחח לעיתים קרובות עם טיטו ואנשי פירנצה אחרים (בעיקר במספרה של נלו) על אודות נושאים פוליטיים ופילוסופיים.
בהערותיו ניתן למצוא פרשנות לאירועים המתרחשים בעיר.
"רומולה" הוא הרומן הרביעי שכתבה ג'ורג' אליוט.
רומן זה שונה משאר ספריה כי העלילה בו מתרחשת באיטליה של תקופת הרנסאנס, בעוד שמקום ההתרחשות של האחרים הוא באנגליה של המאה ה-19. בנוסף לכך הספר יצא לאור ופורסם בהמשכים אצל "סמית', אלדר ושות", מו"ל אחר מזה שפרסם את שאר ספריה.
ההוצאה שילמה לאליוט 7,000 פאונד עבור הספר, אך בסופו של דבר לא היו מרוצים מסך המכירות.
ריצ'רד האטון, מבקר מהמאה ה-19, כתב במגזין "The Spectator" ש"רומולה" לא יהיה מהרומנים הפופולריים ביותר.
עם זאת הוא תיאר את הרומן כ"אחד היצירות הגדולות של הספרות המודרנית...
כנראה היצירה הגדולה ביותר של הסופרת".
אליוט עצמה תיארה את הקושי בכתיבת הרומן, במכתב היא אומרת "יכולתי להשבע בכל משפט שהוא נכתב במיטב דמי, כפי שהוא, ובהקפדה מרובה לשמירה על אמיתות הדברים כמיטב יכולתי".
היא הקדישה 18 חודשים של מחשבה ומחקר עבור הרומן.
בתקופה זו נסעה פעמים אחדות לפירנצה.
תשומת הלב לפרטים ברומן גרר שבחים וגם ביקורת.
אנתוני טרולופ, אחרי שקרא את החלק הראשון של הרומן, הביע התפעלות מהעמל שהייתה אליוט צריכה להשקיע בכתיבה, אך גם הזהיר אותה מפני למדנות יתר שמא תכוון את דבריה מעל לראשי הקוראים.
בשנת 1924 עובד הרומן לסרט אילם בכיכובם של ליליאן גיש, ויליאם פאוול, רונלד קולמן ודורותי גיש.
רומה פורנס אי סלדניה (בקטלאנית: Romà Forns i Saldaña, נולד ב-1885 או ב-1886 באזור קטלוניה שבספרד, נפטר ב-26 באפריל 1942 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני שנודע בשל תקופותיו בברצלונה.
כשחקן, שיחק פורנס במועדון כחלוץ בין 1903 לבין 1913, לאחר תקופות קצרות באייריש ובאספניול, מועדונים נוספים מהעיר.
מאוחר יותר היה חבר הנהלה במועדון, ובין 1927 ל-1929 היה מאמן הקבוצה, והוא זכה עמה באליפות הראשונה של הליגה הספרדית.
פורנס החל לשחק כדורגל בראשית המאה ה-20 בעיר ברצלונה, בירת קטלוניה, בתקופה בה התבסס ענף הספורט באזור.
תחילה שיחק במדי אספניול ולאחר מכן באייריש, לפני שהצטרף למועדון הכדורגל ברצלונה ב-1903. הוא שיחק כחלוץ לצד שחקנים כגון ארנסט וארתור ויטי, פאקו ברו, פאולינו אלקנטרה וג'ק גרינוול.
הוא סייע לקבוצתו לזכות חמש פעמים באליפות קטלוניה.
ב-14 במרץ 1909 הבקיע את השער הראשון בקרר אינדוסטריה, האצטדיון החדש של המועדון.
ב-1910 זכה עם המועדון בגביע הספרדי לראשונה בתולדותיו.
הוא פתח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה 3-2 את אספניול מדריד.
ב-1912 זכה עם ברצלונה בפעם השנייה בגביע, הודות לניצחון 2-0 על חימנסטיקה אספניולה.
כעבור שנה זכה בפעם השנייה ברציפות ובפעם השלישית בסך הכול בגביע, לאחר שעזר לקבוצתו לנצח בגמר, שהתפרס על שלושה משחקים, את ריאל סוסיאדד.
במקביל לכך ששיחק במדי ברצלונה, ערך פורנס לפחות ארבע הופעות במדי נבחרת קטלוניה.
הנתונים מתקופה זו לא מלאים ולכן לא ברורה הכמות המדויקת של המשחקים בהם שותף.
ב-12 בדצמבר 1912 השתתף במשחק של הנבחרת קטלוניה נגד נבחרת צרפת, המשחק הראשון שערכה הנבחרת הקטלאנית מול יריבה מחוץ לספרד.
לאחר שפרש ממשחק ב-1913, החל לשמש חבר הנהלה במועדון.
בדצמבר 1926 התמנה לתפקיד מאמן הקבוצה, ובכך היה המאמן הספרדי והקטלאני הראשון במועדון.
כבר בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1926/1927, הדריך את הקבוצה לזכייה באליפות קטלוניה.
בעונה הבאה הדריך את הקבוצה הן לזכייה באליפות קטלוניה שנייה ברציפות והן לזכייה בגביע הספרדי.
בגמר פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד, ונערכו שני משחקים חוזרים שכן הן משחק הגמר המקורי והן המשחק החוזר הראשון הסתיימו בתוצאת תיקו.
במשחק השלישי והאחרון ניצחה ברצלונה 3-1 וזכתה בתואר.
פורנס אימן את הקבוצה עד מרץ אותה שנה, אז מונה במקומו ג'יימס בלאמי על ידי נשיא המועדון ארקדי בלגר.
פורנס נשאר במועדון כעוזר מאמן, וברצלונה זכתה באליפות הראשונה בהיסטוריית הליגה בכלל והמועדון בפרט.
בזמן תקופתו כמאמן ברצלונה אימן פורנס שחקנים כגון ויסנס פיירה, רמון גוסמאן, ז'וזפ סמיטייר, אנחל ארוצ'ה, אנריק מס ואמילי סאגי-ברבה.
ב-26 באפריל 1942 נפטר פורנס לאחר שהתמודד תקופה ארוכה עם מחלה.
רומולה דה פולסקי צ'לפאלווי אש לובוצי (בהונגרית: Cselfalvi és lubóczi Pulszky Romola, שם משפחתה לאחר הנישואין ניז'ינסקי, בצרפתית: Romola Nijinsky 20 בפברואר 1891 בודפשט – 8 ביוני 1978 פריז) הייתה רקדנית ואצילה הונגרית, שקשרה את חייה בחיי רקדן הבלט והכוראוגרף ואצלב ניז'ינסקי.
רומולה פולסקי נולדה בהונגריה כבתם השנייה של קארוי פולסקי (1899-1853), פוליטיקאי ומוזאוגרף הונגרי, ושל אמיליה מרקוש, שחקנית תיאטרון הונגרייה.
מצד האב הייתה בת למשפחה אריסטוקרטית ממוצא פולני ופרוטסטנטי שהמירה בהונגריה את דתה לנצרות קתולית.
סבה היה הפוליטיקאי, המהפכן והמוזיאוגרף פרנץ פולסקי, ממקורביו של לאיוש קושוט.
אחותה הבכורה נקראה תרזה או טסה.
אביה, קארוי פולסקי, נבחר לאספה הלאומית ההונגרית והיה מנהל הגלריה הלאומית לאמנות של הונגריה.
בילדותה, נאלץ אביה לצאת לגלות ללונדון ואחר כך לאוסטרליה עקב שערורייה פוליטית הקשורה לרכישות דברי האמנות למען הגלריה.
קארוי פולסקי התאבד בגיל 45 בבריסביין באוסטרליה כשרומולה, בתו, הייתה בת 8. היא נפגעה מאוד מהאובדן ומנישואיה השניים של אמה כעבור כמה שנים.
פולסקי התאמצה ללמוד משחק ולעבוד כשחקנית אך לא זכתה להצלחה.
בגיל 21 התארסה עם ברון הונגרי אך התנערה מהאירוסין ב-1912. היא רותקה על ידי להקת הבלט הרוסי מפריז שהגיעה באותה עת לסיור לבודפשט, ובמיוחד על ידי דמותו של כוכב הלהקה הרוסי-פולני, וצלב ניז'ינסקי, ששמו הלך לפניו כרקדן וככוריאוגרף.
פולסקי החליטה לפתח בעצמה קריירה של רקדנית בלט.
היא הצליחה להצטרף ללהקת הבלט הרוסי ולסיורים שלה בדרום אמריקה.
מנהל הלהקה והמנטור של ניז'ינסקי, סרגיי דיאגילב, אישר לה לקבל שיעורי בלט ממורה הבלט של הלהקה, אנריקו צ'קטי.
היא לא הבחינה שלדיאגילב, שהיה 17 שנה יותר מבוגר מניז'ינסקי, היה קשר אינטימי עם הרקדן, בן חסותו, והתקשתה לשוחח עם ניז'ינסקי בפרטיות, מכיוון שהיה תמיד מלווה בצעיר וסילי זויקוב ובמעסה שלו.
לבסוף הצליחה להתקרב אליו בעת שניז'ינסקי תירגל קטעי ריקוד בליווי הפסנתרן בעת מסע הלהקה באונייה 'אוון" לדרום אמריקה.
דיאגילב שנרתע מהסיור באוניה נשאר לבלות בוונציה.
פולסקי הצליחה לעשות היכרות ישירה עם ניז'ינסקי בתיווכו של חייט ארגנטינאי בשם צ'אבס ובעזרת עמיתה רקדנית בשם יוזפה קובלבסקה, פילגש לשעבר של אגא ח'אן שעזרה בתרגום ביניהם.
פולסקי נעזרה גם בצרפתית הפשוטה שידעה.
היא הרשימה אותו בהופעתה ובעניין שהיא גילתה באמנות הבלט.
ימים אחדים לפני הגעתם לבואנוס איירס הציע ניז'ינסקי נישואים לרומולה.
אכן הם התחתנו בנמל בואנוס איירס ב-10 בספטמבר 1913, זמן קצר אחרי הגעתם.
הנישואים התחילו להפריע מאוד לקריירה האמנותית של ניז'ינסקי.
כשפולסקי נכנסה להריון, הוא התחיל להרגיש תסמינים רגשיים וגופניים שהזכירו את תסמונת קובאד.
בנסיבות אלה דיאגילב החליט לפטרו והודיע לו על כך במברק.
בדרך כלל הוא לא החזיק רקדנים נשואים בלהקה.
ב-18 ביוני 1914, עשרה ימים לפני רצח הארכידוכס האוסטרי פרנץ פרדיננד בסרייבו, ילדה רומולה פולסקי בווינה את בתה, קירה ניז'ינסקי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בגלל אזרחותו הרוסית של ניז'ינסקי, בני הזוג והתינוקת הושמו במעצר בית אצל אמה של רומולה, אמיליה מרקוש.
אחרי שנתיים של שבי בהונגריה, קיבלו בני הזוג היתר לנסוע לניו יורק, אחרי התערבותם של דיאגילב ושל מנהיגים פוליטיים.
הם יצאו לסיור בצפון אמריקה ואחר כך גם לדרום אמריקה.
הזוג ניז'ינסקי התיישב בסופו של דבר בסנט מוריץ בשווייץ, מדינה שהייתה נייטרלית בימי המלחמה.
חודשיים אחרי תום המלחמה התחיל ניז'ינסקי לגלות סימנים של פסיכוזה.
ב-19 בינואר 1919 הופיע לאחרונה מול קהל באולם הנשפים של המלון "סוברטה" בסנט מוריץ כשהודיע לצופים שירקוד את "נישואיו עם אלהים".
אובחן על ידי אויגן בלוילר כחולה בסכיזופרניה הוא טופל במסגרת אשפוז במספר בתי חולים לחולי נפש בשווייץ.
הוא שהה שם תקופות ארוכות ב-30 השנים הבאות של חייו - בעיקר בבית חולים בורגהלצלי שבניהולו של בלוילר ובסנטוריום "בלוויו" בקרויצלינגן.
הטיפולים לא שיפרו בהרבה את מצבו הנפשי.
בשנת 1920 כשנמצא בטיפול, אשתו ילדה את בתם השנייה, תמרה.
אחרי שניז'ינסקי שהה יותר בבית חולים, פולסקי ניהלה רק קשרי אהבה לסביים.
ב-1934 היא פרסמה ביוגרפיה ראשונה של בעלה "ניז'ינסקי מאת רומולה ניז'ינסקי".
לאחר פרסום הביוגרפיה היא גילתה את היומן שכתב ניז'ינסקי במשך שישה שבועות בשנת 1919, לפני אשפוזו בבית חולים בשווייץ.
ב-1936 היא פרסמה גרסה מצונזרת של היומן.
בשנת 1936 שמעה פולסקי על טיפול חדש לסכיזופרניה באמצעות שוקים עם אינסולין והיא יצרה קשר עם ממציא הטיפול, מנפרד זאקל.
החל מ-1938 התחיל ניז'ינסקי לקבל טיפולי תרדמת באמצעות אינסולין למשך שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
הטיפול התלווה להפוגה חלקית של המחלה הנפשית ומרבית זמן המלחמה בילתה רומולה פולסקי יחד עם בעלה בבית אמה בבודפשט.
אחרי הפלישה הגרמנית לבודפשט במרץ 1944 העדיפה לעבור עם בעלה לעיר שופרון.
ניז'ינסקי מת אחרי המלחמה בשנת 1950 בלונדון.
בשנת 1952 פרסמה רומולה ניז'ינסקי את החלק השני של הביוגרפיה של בעלה "שנותיו האחרונות של ניז'ינסקי".
היא נפטרה בפריז בשנת 1978.
ב-1995 פורסם היומן של ניז'ינסקי בגרסתו המקורית השלמה, בתרגום של קיריל פיצליון.
הוא שימש השראה לשלושה מחזות תיאטרון.
קירה ניז'ינסקי (1998-1913) הפכה לרקדנית בלט והתמחתה בין היתר, בכמה תפקידים שביצע בזמנו אביה, כמו כן נבחרה להופיע בבלט "כוכבי הלכת" מאת אנתוני טיודור על המוזיקה של גוסטב הולסט.
ב-1936 היא התחתנה עם המנצח איגור מרקביץ' שאיתו ילדה בן שקראו לו וצלב.
אחרי גירושיה ממרקביץ', הבן נשאר בחזקתו.
בדומה לאחותה הצעירה תמרה, קירה היגרה לארצות הברית והתיישבה בסן פרנסיסקו.
תמרה ניז'ינסקי-מארקוש (ילידת 1920) התגוררה לתקופה עם סבתה אמיליה, בבודפשט.
היא לא הספיקה בילדותה לראות את אביה על הבמה, הייתה לשחקנית תיאטרון אחר כך היגרה ב-1957 לקנדה ולארצות הברית.
בבגרותה הפכה למנהלת הקרן "וצלב ורומולה ניז'ינסקי" שנועדה לקדם את המורשת האומנותית של אביה, לרבות לפרסם את הציורים שצייר בחייו המאוחרים.
1934 - Nijinsky by Romola Nijinsky, עם מקדמה מאת לינקולן קרסטיין
דמותה של רומולה פולסקי מופיעה או מוזכרת במספר מחזות, סרטים וספרים על אודות בעלה.
1998 - Death of a Faun(מותו של פאון) מאת דייוויד פאונול
1998 - Nijinsky Speaks מונולוג מאת הרקדן לאונרד קרופוט (Crofoot)
- Nizsinszki (מה קרה לנשמת הוורד?
-ניז'ינסקי) (בהונגרית) מאת מיקלוש הובאי
1998 - Nijinsky's Last Dance מונולוג מאת נורמן אלן,
2000 - Nijinsky מאת ויליאם לוס
בשנת 2000 המחזה Madame Nijinsky- Married to a God (מאדאם ניז'ינסקי - נשואה לאליל) מאת טד ארפ (Ted Earp) הוצג במרכז לתרבות "קייל" של האוניברסיטה הממלכתית של אריזונה בסקוטסדייל ובתיאטרון ויג בבודפשט - בתפקיד רומולה שיחקה נכדתה, קינגה סאקאץ' ניז'ינסקי-גספרס.
1970 - סרט (נשאר בתכנון) The Dancer לפי תסריט מאת אדוארד אלבי היה אמור להיות מופק בהשתתפות הבמאי טוני ריצ'רדסון, הרקדן רודולף נורייב בתפקיד ניזינסקי, קלוד ז'אד בתפקיד רומולה, ופול סקופילד כדיאגילב.
המפיק הרי זלצמן ביטל את הפרויקט בשלב מוקדם.
1980 -Nijinsky - בבימוי הרברט רוס, עם הרקדנים המקצועיים ג'ו4רג' דה לה פנייה (בתפקיד ניז'ינסקי) ולזלי בראון (בתפקיד רומולה), עם אלן בייטס גדיאגילב וג'רמי איירונס כמיכאיל פוקין.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם רומולה פולסקי-ניז'ינסקי
2001 - "The Diaries of Vaslav Nijinsky" (יומני וצלב ניזינסקי) - סרט תיעודי בבימוי פול קוקס, בהשתתפות השחקן דרק ג'קובי ורקדני להקת לי וורן.
2010 - וצלב לפי תסריט של הסופר ההולנדי ארתור יאפין
2000 - Nijinsky - בשתי מערכות - מאת הכוריאוגרף ג'ון נוימייר בוצע בבכורה בבלט נוימייר בהמבורג.