tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להט"בים שגדלו בחברה הדתית בסוף המאה העשרים, כשנושא הנטייה המינית עוד היה טאבו, גדלו בתחושה כי הם הלהט"ב היחידים בסביבתם.
האפשרות של שילוב הנטייה המינית וחיים אמוניים נתפסה כסתירה מובנית, והם נאלצו לבחור בין חיים בשקר בתוך החברה לבין יציאה בשאלה.
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, התארגנה לראשונה קבוצה של הומואים דתיים במסגרת אגודת הלהט"ב, הקבוצה שנקראה הו"ד-הומואים דתיים, פעלה במשך כמה שנים וקיימה מפגשים חברתיים.
הקבוצה היוותה ניסיון בוסרי ליצור מסגרת להומואים דתיים והיא התפרקה כעבור מספר שנים מבלי שהגיעה להיקף פעילות ניכר.
הגורם המכריע בגיבוש קבוצות להט"ביות דתיות בנות קיימא ובהיקף שלא ניתן להתעלם ממנו היה האינטרנט.
משהתרחב היקף השימוש באינטרנט בישראל בשלהי המאה העשרים, הוקמו פורומים מקוונים של הומואים ולסביות דתיים.
הפורומים איפשרו לראשונה להומואים דתיים וללסביות דתיות ליצור קשר עם אנשים כמותם מבלי לפגוע במעטה האנונימיות.
מספר רב של להט"ב דתיים נוכחו לדעת, לראשונה בחייהם, כי התחושות שהם חווים והדילמות איתן הם מתמודדות שותפות לרבים אחרים בציבור הדתי.
לאחר זמן החלו הכותבים בפורום לארגן מפגשים, ונוצר הווי חברתי להומואים ולסביות דתיים שחרג מגבולות המרחב הווירטואלי.
אחת הקבוצות החברתיות הבולטות הייתה קבוצתו של בחור שהשתמש בשם הבדוי "אסף זהבי" - בחור ישיבה שחזר בתשובה על מנת להילחם בנטייתו המינית, ולאחר שנואש ממלחמתו האישית בחר להשלים עם נטייתו ופעל לריכוז קבוצות חברתיות של הומואים בציבור הדתי.
בשנים 2001 עד 2005 ארגנה קבוצתו של "אסף זהבי" מפגשים קבועים שכללו פעילות חברתית ודיון על האפשרות להכיל את הנטייה המינית תוך שמירת האמונה.
הקבוצה הזמינה רבנים מהציבור הדתי לאומי לדבר בפנייה והייתה מהגורמים שהניעו את השיח בין רבנים להומואים דתיים.
התבססות הקבוצות הלהט"ביות הדתיות, הפורומים באינטרנט והיצירה הקולנועית בנושא הביאו להט"בים דתיים להכרה כי מצבם אינו זמני או בר שינוי.
נוצרה מסה קריטית של נשים לסביות דתיות וגברים הומואים דתיים שביקשו לקיים זוגיות עם בן זוג מאותו המין תוך שמירה על אמונתם הדתית.
"קהילה דתית גאה" היא קואליציה של הארגונים הדתיים הגאים חברותא ובת קול וכן המניין הגאה, שבל, ואיגי דתי, הרואים עצמם חלק מקהילה אחת בעלת ערכים משותפים ומטרות דומות.
ארגונים אלה רואים בזהות מינית ומגדרית חלקים מרכזיים בהווייתו של אדם, ושואפים לקבלה והשלמה עם הנטייה המינית, בשילוב עם אורח חיים דתי.
בין הארגונים קיימת מחויבות אסטרטגית לשיתוף פעולה, והם עושים שימוש במותג "קהילה דתית גאה" בפרויקטים קהילתיים משותפים כגון צעדה במצעד הגאווה ושבתות קהילתיות.
חברותא - הומואים דתיים הוא ארגון יהודי דתי של הומואים בני החברה הדתית, דתיים ודתיים לשעבר בישראל, הפועל בפומבי לקידום סובלנות וקבלה בחברה דתית בנושא נטייה מינית ושונות מגדרית.
הארגון הוקם בשנת 2007 על ידי בוגרי ישיבות הסדר ומכינות קדם צבאיות ומהווה בית חברתי להומואים מבתים דתיים הסייע לחבריו להשלים עם נטייתם המינית ולשלבה עם זהותם הדתית ולשם כך מספק מסגרת חברתית הכוללת פעילות חברתית חודשית, טיולים, ושבתות משותפות.
חברותא פועל לשילוב הומואים בחברה הדתית באמצעים ארגון כנסים על בסיס קבוע בירושלים, תל אביב וחיפה, פרסום עלונים, ופעולות אחרות לקידום שיח גלוי בנושא ומתחזקת אתר אינטרנט המשמש במה לדעות ולחוויות.
הארגון נמצא בשיח ישיר עם רבנים ומחנכים בשיתוף פרויקט ההסברה "שבל - חינוך ותמיכה".
חברי הארגון מדריכים את קבוצות הנוער הדתיות בארגון הנוער הגאה.
אנשים מתוך חברותא היו שותפים בהקמת "המניין הגאה".
בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות
בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות היא עמותה המקיימת מסגרת של תמיכה ושל ערבות הדדית לנשים המבקשות לשלב בין שני חלקים בזהותן העצמית והחברתית – היותן להט"ביות מחד והיותן דתיות מאידך.
המקיים מפגשי שיחה קבועים ופעילויות חברתיות שונות ללסביות דתיות לאורך כל השנה, ביניהן קבוצת לימוד ושבת משותפת.
מפגשים אלה מהווים מסגרת חברתית חשובה וקבוצת תמיכה וסיוע בקהילה הדתית-גאה.
בנוסף להיותה מסגרת חברתית, העמותה מנסה לשנות את התפיסות של החברה הדתית בנושא זה, ולקדם את שילובן המלא של לסביות בחברה הדתית.
בת קול הוקמה בחורף 2005, ומראשיתה התנהלה כארגון קהילתי בעל ועדה נבחרת.
בנוסף לפעילות הקהילתית פועלת בת-קול במישור הציבורי ומעוררת מודעות לנושא הנטייה המינית בחברה הדתית באמצעות ראיונות באמצעי התקשורת, ארגון כנסים, צעידה כארגון במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים ובתל אביב, ושותפות בפרויקט ההסברה שבל.
נשים מבת קול היו שותפות בהקמת המניין הגאה.
בבת-קול חברות היום מעל מאתיים חברות.
העמותה הוקמה בשם "בת-קול – ארגון לסביות דתיות", אך בינואר 2021 שינתה את שמה ל"בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות".
ביום כיפור ה'תש"ע, ארגנה קבוצה של לסביות הומואים בי וטרנס דתיים מבת קול וחברותא, מניין במרכז הגאה בתל אביב.
אף על פי שישנם מספר מניינים אורתודוקסים הפתוחים גם להומואים ולסביות גלויים, הרגישו המארגנים של המניין הגאה כי דווקא ביום כיפור הם רוצים ליצור מקום תפילה שבו לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים יוכלו לעמוד לפני קונם ללא הסתרה, וללא התכחשות.
המניין הוא הלכתי שוויוני על פי פרוטוקול שירה חדשה.
בשל שיקולים הייחודיים לקהילה הגאה, בין היתר הצורך להכיל גם כאלה שאינם מזדהים במגדר מסוים, הוא מכיל בנוסף לעזרת הנשים ולעזרת הגברים גם עזרה מעורבת.
המניין מהווה אבן שואבת גם ללהט"בים מסורתיים וחילוניים שעד אותו רגע לא ראו מקום בבית הכנסת.
המניין מתאסף בחגי ישראל בלבד, ומקיים תפילות אליהם מגיע קהל של מעל מאתיים איש בכל פעם.
העמותות חברותא ובת-קול תומכים במניין הגאה, למרות התנגדות של רבנים לקיומו.
בנובמבר 2009 הוקמו בארגון נוער גאה קבוצות חברתיות להומואים וללסביות צעירים דתיים הפועלת במתכונת נפרדת.
הקבוצה מחולקת לבנים ובנות והיא כוללת קבוצת בנים צעירה בגילאי 15–18, קבוצת בנים בוגרת לבני ה-18–23, וקבוצת בנות בגילאי 16-22. הקבוצות מרוכזות על ידי מתנדבים מארגון ההומואים הדתיים חברותא.
ומתנדבות מארגון הלסביות הדתיות בת-קול.
החניכים והחניכות הבגירים מצטרפים לשבתות הקהילה הדתית הגאה.
תוכני "איגי דתי" מותאמים לבני נוער ולצעירים דתיים והפעילות מתקיימת במעטה של סודיות, תוך הקפדה על כללי חשאיות נוקשים.
זאת על מנת שלא לבצע אאוטינג ולשמור על דיסקרטיות המשתתפים אשר כולם בארון.
"שבל - שהכל ברא לכבודו", מאגד בתוכו כשלושים גברים ונשים, מחברותא ומבת קול, המקיימים מאז שנת 2008 מפגשים עם מחנכים בחברה הדתית, לצורך קידום הבנה לבני נוער ובוגרים הומואים לסביות טרנסג'נדרים וביסקסואלים.
מתנדבי שבל מגיעים לכ-30 פעילויות בשנה עם מחנכים ואנשי טיפול דתיים בבתי ספר ישיבות ואולפנות.
פורמט הפעילות נלקח מארגון ההסברה החילוני "חוש"ן - חינוך ושינוי", בו מגיעים גבר הומו ואישה לסבית למפגש של כעשרה עד שלושים איש ומספרים על החוויות והקשיים בהם נתקלו כבני נוער וכבוגרים להט"ב.
שבל זוכה לשיתוף פעולה ולסיוע בגיוס כספים מחברותא ומבת קול, לצד תמיכה מקצועית מ"חוש"ן - חינוך ושינוי".
הו"ד - הומואים דתיים היא עמותה של הומוסקסואלים דתיים בישראל שהקומה על ידי רון יוסף ב-1 בפברואר 2008. לטענת אנשי הארגון, הארגון פועל לפי תורת ישראל ומחויב להלכה היהודית האורתודוקסית ומתנגד למשכב זכר, אך תומך בזוגיות חד-מינית.
לדברי ארגון הו"ד נכון ל-2013, 163 רבנים חתמו על המסמך או הביעו הזדהות עם תוכנו בלי לאשר את פרסום שמם.
המסמך נועד לשמש מקור הוראה והדרכה לרבנים ולציבור שומרי התורה והמצוות וכולל תשעה עקרונות:
אין מידע חד משמעי לגבי מקורה של הנטייה המינית ההומוסקסואלית.
משכב זכור – בניגוד לנטייה עצמה – הוא זה שאסור באופן גמור ומוחלט בתורת ישראל.
במציאות הנוכחית, התמודדותו של האדם ההומוסקסואל כורכת איתה קשיים לא פשוטים במישור הנפשי, על כן ניתן להמליץ לאדם הרוצה בכך לשתף בהתמודדות זו בעל מקצוע מוסמך על פי דין מתחום הנפש ובלבד שהדבר ייעשה תוך גילוי מידע מלא ומושלם למטופל בדבר הטיפול המוצע, סיכויי הצלחתו וסיכוניו.
אין לחייב אדם הומוסקסואל להתחתן שכן נישואין אינם פתרון בלעדי להומוסקסואליות.
עידוד של אדם הומוסקסואל להתחתן מבלי לגלות לאישה את הדברים במפורש היא בגדר "מכשול בפני עיוור" ועוול מוסרי כלפי בת הזוג.
מסוגלות להתחתן כוללת בתוכה לא רק מוכנות ל"פרו ורבו" אלא כשירות למערכת יחסים תקינה ומוסרית.
הוא אמור להיות חבר בקהילה הדתית לכל דבר ועניין.
בכלל זה, מצטרף למניין, נושא כפים, עולה לתורה וכיוצא בזה, כשר לעדות ואין היחס אליו שונה מיחס לכל יהודי אחר.
דרכי עבודת הקב"ה שונה מאדם לאדם ובכך גם התמודדותו של אדם המאמין כי יש לו נטייה הומוסקסואלית.
הומוסקסואלים אמורים להיות בקהילה יחד עם כל עם ישראל, אך חשוב מאוד לקיים קבוצות תמיכה לאנשים הומוסקסואלים.
וארגונים כאלה הם ארגוני חסד.
אם לאדם הומוסקסואל, יש אדם קרוב שיוכל לשתף אותו בנושא על מנת לקבל תמיכה ועזרה, רצוי שיעשה כן.
יש לעודד אדם הומוסקסואל שאינו מתחתן לעסוק בתורה ולקיים את כל המצוות, שבין אדם למקום ושבין אדם לחברו, ולפתח את כוחותיו השונים למען היעדים הגדולים שהועיד הקב"ה לישראל.
כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים
כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים היא עמותה מזרם הציונות הדתית, אשר הוקמה בשנת 2011 על ידי פעיל, עמית, אשר היה ממייסדי ארגון "חברותא - הומואים דתיים" ופעיל מרכזי בו.
הוא מעודד השתתפות באירועים הקשורים לעולמם של ההומואים הדתיים, למעט אירועים שאותם הארגון רואה כמתריסים נגד אורח החיים האורתודוקסי, כגון אירועים לא צנועים בהן מצעד הגאווה.
המיזם זכה לתמיכת מספר רבנים.
אחת לשנה הארגון מחלק תעודות הוקרה לאנשים מרכזיים שפעלו לטובת קהילת ההומואים הדתיים.
בארגון הביעו רבנים רבין כגון, אהרן הראל (שגם שותף במיזם השידוכים), הרב מנחם בורשטיין, הרב יובל שרלו, הרב יעקב מדן, הרב רפי פוירשטיין, הרב חיים נבון, הרב אבי גיסר, הרב בני לאו, הרב ברוך אפרתי (ראש רבני "דרך אמונה"), הרב רונן לוביץ' ועוד.
לצד תמיכה רבנית, גם אנשי מקצוע בתחום הפסיכולוגיה בהם ד"ר צבי מוזס (ראש מכון שילה), פרופ' טוביה פרי (אונ' בר-אילן), ד"ר ברוך כהנא, ד"ר צבי כרמלי (ראש החוג לחינוך במכללה האקדמית הרצוג) ועוד הביעו תמיכה בארגון.
רבני קשת הוא ארגון חברתי של רבנים קונסרבטיבים המגדירים עצמם "גיי פרנדלי", ומחזיקים בדעה לפיה להט"ב יהודים דתיים צריכים להתקבל בפתיחות ובצורה מלאה בכל הקהילות הדתיות המסורתית והקונסרבטיביות, וכן במוסדות השונים של קהילות אלה.
נכון לשנת 2010, בארגון חברים כ-200 רבנים מארצות הברית, 20 מישראל ואחדים נוספים ממדינות אחרות בעולם.
בשנת 1992 קיבל ועד הרבנים הקונסרבטיבי העולמי החלטה שקבעה כי להט"בים גלויים יתקבלו בברכה כחברי התנועה הקונסרבטיבית, אך לא יוכלו לשמש בתפקידים ציבוריים או להיות מוסמכים לרבנות במוסדות התנועה.
הארגון "רבני קשת" הוקם בעקבות ההחלטה, והוא כולל רבנים קונסרבטיביים מכל העולם התומכים בשוויון זכויות מלא ללהט"בים קונסרבטיבים ועורכים טקסי נישואים חד-מיניים הצהרת הארגון היא: "אנו מצהירים שהומואים, לסביות ביסקסואלים וטרנסג'נדרים יהודים ישתלבו באופן מלא בחיי הקהילה ויגיעו לעמדות מקצועיות ומנהיגותיות".
לפי הארגון, מטרתו היא להפגיש וליצור קשר בין רבנים גיי פרנדלי, להוות בסיס לקול משותף של רבים קונסרבטיבים התומכים בשוויון זכויות ללהט"ב, ולהיות כתובת לפניות שונות של יהודים קונסרבטיביים או מסורתיים הומואים או לסביות.
הארגון מפנה להט"ב יהודים דתיים ובני משפחות שלהם לרבנים שהם גיי פרנדלי לצורך עזרה ומתן סיוע בנושאים שונים, ייעוץ אישי, שאלות בנושא הלכה וקיום טקסים יהודיים.
בנוסף לרבנים, חברים בארגון גם חזנים המסייעים בטקסים אלה.
ככלל ארגוני הקהילה הדתית הגאה מנסים להכיל טרנסג'נדרים.
גברים טרנסים הנמשכים לגברים, משתתפים בפעילויות חברותא, ואילו נשים טרנסיות משתתפות בפעילויות בת קול, הפעילויות המשותפות לחברותא ובת קול תחת הכותרת קהילה דתית גאה, פתוחות ללא הבדל מגדר ונטייה מינית ומאפשרות מקום נוח יותר לטרנסג'נדרים.
טרנסים אף נכללים בפעילויות ההסברה של "שבל - שהכל ברא לכבודו".
סידורי הישיבה במניין הגאה נבנו על מנת ליצור עזרה מעורבת שאינה דורשת הזדהות מגדרית, דבר שהביא לביקורת מצד מספר רבנים כלפי ארגון חברותא התומך במניין.
עקב מספרם המועט של הטרנסג'נדרים בקהילה הדתית הגאה, והתמחותם של הארגונים במענה להומואים ולסביות, לא ניתן מענה מספק לקשיים הייחודים עמם מתמודדים טרנסג'נדרים.
כדי לתת מענה ייחודי לצרכים אלה, הוקמה ב-2008 קבוצה לטרנסג'נדרים דתיים, דתיות ודתיים לשעבר.
הקבוצה התכנסה כפעמיים בחודש בירושלים ופעילותה נמשכה כשנה וחצי.
הקבוצה עברה כעת למתכונת אינטרנטית.
במקביל קיים מזה כחמש שנים קו תמיכה טלפוני ותמיכה במייל המיועד לאוכלוסייה זו.
בתי כנסת גאים (LGBTQ synagogues), שפעלו בראשית דרכם כ"בתי כנסת להומואים ולסביות", הם מוסדות תפילה וקהילה שנועדו לשמש בית רוחני ותרבותי ליהודים ולהט"בים.
הראשון שבהם, Beth Chayim Chadashim (BCC) בלוס אנג'לס, הוקם בשנת 1972 ונחשב לבית הכנסת הגאה הראשון שקיבל הכרה רשמית מתנועה דתית מרכזית – התנועה הרפורמית – כבר ב-1974. בעקבותיו הוקמו בתי כנסת נוספים כמו Congregation Beit Simchat Torah (CBST) "קהילת בית שמחת תורה" בניו יורק ו-Sha'ar Zahav בסן פרנסיסקו.
בתי כנסת גאים נטו להשתייך לזרמים ליברליים (רפורמי, רקונסטרוקטיבי ולעיתים גם אורתודוקסי עצמאי), ושילבו בליטורגיה שלהם שינויים מהותיים: שפה לא-ממוגדרת כלפי אלוהים, תפילות מרפא ייחודיות כמו הגרסה המודרנית של "מי שברך", ושירים ולחנים מתוך החוויה הגאה והפמיניסטית.
בתקופת משבר האיידס בשנות ה-80, קהילות אלו מילאו תפקיד מכריע בליווי הרוחני והקהילתי של חולים ובני משפחותיהם, והובילו שינוי רחב בתפיסה של תפילה וריפוי בעולם היהודי הליברלי.
סנונית ראשונה לדיון הציבורי בנושא הופיעה בשנת 2001 בכתב העת "דעות" בהוצאת תנועת נאמני תורה ועבודה, שהמשיך לדון בנושא מזוויות שונות בגיליונות נוספים.
עד 2007 התקיימו דיונים בבמות שונות, למשל בכתב העת "אקדמות" שמוציא לאור בית מורשה, בדיוני שאלות ותשובות באתרי אינטרנט דתיים מרכזיים (למשל, "כיפה") ובביטאון רבני צהר.
יצירה קולנועית שיחקה תפקיד חשוב בשיח הציבורי והרבני בנושא ההומואים והלסביות הדתיים, אף שמרבית הסרטים לא הוצגו בהקרנות מסחריות אלא רק בפסטיבלי סרטים והקרנות פרטיות.
בשנת 2001 יצא הסרט התיעודי "לפניך ברעדה" בארצות הברית.
הסרט מביא את סיפוריהם האישיים של הומואים ולסביות דתיים בארצות הברית ובישראל, ומשלב ראיונות עם רבנים אורתודוקסים ועם אנשי טיפול המתמחים בדיכוי נטייה מינית באמצעים כימיים.
הסרט היה פורץ דרך בהעלאת הנושא לשיח ציבורי.
יציאת הסרט עוררה דיון מורכב בציבור הדתי שנמשך עד לימים אלה, ומבוסס על ההנחה שהומואים ולסביות בציבור הדתי היא מציאות קיימת.
בשנת 2004 יצא הסרט התיעודי "את שאהבה נפשי", המספר את סיפורן של שלוש נשים לסביות דתיות וחרדיות בירושלים, המנסות כל אחת בדרכה לגשר בין הצורך באינטימיות עם אישה ובין אורח חייהן ואמונתן.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט תיעודי ובפרסים נוספים.
בשנת 2005 יצא הסרט התיעודי "תגיד אמן", של הבמאי דוד דרעי, בן זקונים למשפחה דתית מרובת ילדים מירוחם, בו הוא מתעד לאורך חמש שנים את יציאתו מהארון, מול משפחתו, משלב החששות והניחושים ועד לשלב ההתמודדות של ההורים והאחים.
השפעת הסרט על השיח הלהט"בי הדתי בארץ מצומצמת מאחר שהסרט נגנז למעשה, לבקשת אחיו של הבמאי, ואינו מוקרן בפומבי בישראל.
לעומת זאת זכה הסרט להקרנות רבות ולביקורות חיוביות בפסטיבלים בינלאומיים.
בשנת 2007 יצר חיים אלבום את הסרט העלילתי "ואהבת" במסגרת בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, ובתמיכתו.
הסרט מספר את סיפורו של בחור דתי הלומד בישיבת הסדר, ונקרע בין אהבתו לאלוהיו ורצונו להיות שותף מלא בחיי התורה והישיבה, לבין נטייתו המינית.
ההכרה במשיכתו לגברים יוצרת אצל הגיבור קונפליקט אמוני וזהותי קשה הנשאר ללא פתרון.
הסרט מציג את הקונפליקט בו שרויים הומואים דתיים, והוא הוקרן מול רבנים וקהל דתי כפתיח לדיון בנושא.
בין השאר הוקרן הסרט בכנס במסגרת "מכון תורה ויצירה" של בית ספר מעלה בו דנו בנושא רבנים יחד עם הומואים ולסביות דתיים.
בשנת 2020 יצא הסרט התיעודי "חתונה הפוכה" מאת הרב והבמאי מרדכי ורדי, העוסק בהומואים דתיים ולסביות דתיות שהיו נשואים לבני המגדר השני, ובהתמודדויות שלהם אז והיום.
ירושלים גאה להציג - מציג את פעילותו של הרב יהודה לוין לביטול מצעד הגאווה בירושלים בשנת 2005, ואת מאבקו של הבית הפתוח לקיים את המצעד למרות המחאות.
הסודות - סרט משנת 2007 בבימויו של אבי נשר מתאר קבוצת נערות דתיות הלומדות במדרשה תורנית שבצפת, שם שתים מהן מנהלות רומן לסבי.
עיניים פקוחות - משנת 2009 בבימויו של חיים טבקמן עוסק ברומן בין שני גברים חרדים, ובמלחמת משמרות הצניעות בהם.
בין היצר ליוצר – נרטיבים של הומואים דתיים מאת ד"ר איל זק: ספר עיון המביא את קולותיהם וסיפוריהם של גברים דתיים שנמשכים לגברים ונשואים לאישה, בעבר או בהווה.
'לרעות בגנים' מאת הרב ארלה הראל, העוסק בחלקו בחייהם של הומו ולסבית דתיים הנישאים זה לזה, ומהווה יצירה ספרותית ראשונה הנכתבת על ידי איש דת המתמודדת עם הסוגיה.
אהבת נפש מאת יהושע בר יוסף: נובלה המתארת את עולמו הפנימי של חרדי בן מאה שערים המאוהב בגבר.
"החתן העשירי" הוא ספר מאת סופיה רון-מוריה, העוסק באישה המגלה היא חתנה לעתיד אותו הכירה דרך שידוך הוא למעשה הומוסקסואל ארוניסט.
"זוג יונים בנים" מאת נדב שטכמן הוא ספר ילדים אודות הדילמה בה נמצא יוני היון (זכר היונה) אשר מצוּוה להיכנס לתיבת נח עם בת זוג ממין נקבה, אך אינו יכול להתנכר למני, בן הזוג האהוב שלו, ולהפקירו נוכח המבול המתקרב.
יחס האסלאם ללהט"ב הוא תוצאה של מספר גורמים בהם ההיסטוריה התרבותית-חוקית של המדינות בהן יש רוב מוסלמי, פרשנויות לפסקאות ספציפיות בקוראן וציטוטים המיוחסים לנביא מוחמד.
הפרשנות הרווחת לפסוקי הקוראן מגנה את ההומוסקסואליות ולבוש בבגדי המגדר ההפוך ("קרוס-דרסינג").
פרשנות זו דומה לפרשנויות של דתות אברהמיות כמו היהדות והנצרות.
לפי חדית' משכב זכור שקול לניאוף של הגבר האקטיבי והפאסיבי כאחד.
הקוראן מספר את הסיפור של "אנשי לוט" (תושבי סדום ועמורה), שנמחו בזעמו של אללה כי עסקו ב-"תאוות בשרים" בין גברים.
מלומדים גדולים באסלאם, כמו שייח' אלאסלאם אימאם מאליכ ואימאם שאפי, קבעו שהאסלאם אוסר על הומוסקסואליות והכריזו על עונש מוות לכל אדם שיורשע בכך.
פעילות הומוסקסואלית נחשבת לפשע והיא אסורה ברוב המדינות המוסלמיות.
במשטרים האסלאמיים באיראן, מאוריטניה, ערב הסעודית, סודאן ותימן, דינה של פעילות הומוסקסואלית הוא מוות.
בניגריה ובסומליה עונש המוות קיים רק בחלק מהאזורים.
העונש החוקי ל"מעשה סדום" משתנה בין אסכולות משפטיות: חלק קובעות עונש מוות וחלק קובעות עונשים פחותים יותר כמו כליאה.
במדינות מוסלמיות חילוניות יותר כמו אינדונזיה, ירדן וטורקיה, זהו אינו המקרה.
בניגוד למקורות וביטויי יחס שלילי אלו, נושאים הומוארוטיים הופיעו גם בשירה ובספרות מוסלמית מתקופת ימי הביניים ואילך.
מקורות אלו דווקא העלו על נס את האהבה בין גברים, ולמעשה ביטויי אהבה אלו היו שכיחים יותר במקורות מביטויי אהבה לנשים.
החטאים של אנשי לוט הפכו למושג, והמילה הערבית (ב) להתנהגות הומוסקסואלית (ליואט, لواط) ולאדם הומוסקסואל (לוטי, لوطي) נגזרים משמו של לוט ומשמשות כמילות גנאי עם זאת, ישנו קטע בקוראן שיכול להתפרש כחוק במקרה של התנהגות הומוסקסואלית.ֿ
בעקבות העמימות של הקוראן בנוגע לעונש על "ליואט", משפטנים אסלאמיים פנו אל אוספי החדית' (אמירות של מוחמד) והאח'באר (תיאורים של חייו).
בניגוד לקוראן, כתבים אלה מאוד ברורים וחריפים במיוחד.
אבן אלג'וזי מספר שמוחמד קילל את אנשי סדום במספר חדית'ים, והמליץ על עונש מוות לשני הצדדים ביחסי המין, גם לאקטיבי ולפסיבי.
באוסף "ג'אמע אלתרמד'י" שוב מדווחים כי מוחמד קבע עונש מוות לשני הצדדים ביחסי המין: .
מוסר ההשכל הכללי, או העיקרון התאולוגי פה הוא שאדם שמבצע מעשים אלה (לוטי) משנה את ההרמוניה של יצירתו של האל, ובכך מורד נגד האל.
ההיסטוריון אלנוירי, בדיווחיו המכונים "אלנהאיה", מספר כי הנביא אמר כביכול כי הדבר ממנו הוא הכי מפחד בקהילתו הוא ממעשיהם של אנשי לוט (אך נראה שהוא הביע זאת גם כלפי יין ופיתוי נשים).
למרות כל אלה, חלק מהחדית'ים מראים שאף על פי שהדבר לא כל כך נפוץ בחברה הבדואית, הומוסקסואליות לא הייתה זרה לחלוטין בחצי האי ערב בתקופת שקדמה לאסלאם.
האסכולות המסורתיות השונות של השריעה (החוק האסלאמי) אינן מסכימות ביניהם על העונש הראוי ל"ליואט".
האסכולה החנפית טוענת שמעשה זה אינו ראוי לעונש גופני, על סמך החדית' שאומר ש"דם מוסלמי יכול להשפך רק בעבור ניאוף, כפירה ורצח".
זאת, בניגוד לאסכולה החנבלית, שמזהה את מעשי הסדום עם בגידה, וקובעת כי יש להשית עונש מוות.
אבו בכר שפט הומוסקסואל להיקבר תחת הריסות קיר, וקבע שרפה בחיים כעונש לכל מי שיואשם במעשה דומה.
במובן זה, עבדאללה בן אל-זביר והישאם אבן עבד אלמלכ היו ממשיכי דרכו.
גם עלי בן אבי טאלב הורה על סקילה של לוטי והורה להשליך אחר מראש צריח מסגד.
אבן אל-עבאס קבע שהעונש האחרון חייב להיות מלווה בסקילה.
עבדאללה בן עמר הלך צעד נוסף מעבר לגינוי של הנביא, וטען כי האנשים האלה יקומו לתחיה כקופים וכחזירים.
פסיקות של הוגי דעות מודרניים באסלאם
על פי העקרונות של הקוראן ושל החדית', מספר הוגי דעות בולטים באסלאם כמו אימאם מליכ, אימאם שאפי, אחמד ואסחאק, קבעו שאדם שמואשם בהומוסקסואליות צריך להיסקל בלי קשר למצבו המשפחתי (נשוי או לא).
מספרים כי אבן אלקים אמר,
אחמד קוטי, מרצה בכיר והוגה דעות אסלאמי במכון האסלאמי בטורונטו, קנדה, הביע בהרצאותיו בנושא את העמדה כי מוסלמי שמקיים אורח חיים הומוסקסואלי צריך לוותר עליו כי זה נחשב ל"אחד מהחטאים המתועבים באסלאם".
מוסלמים כמו ד"ר נאדיה אל-עוואדי, עורכת מדור הבריאות והמדע ב-IslamOnline, ניסתה לעורר דיון ולהבין את ההומוסקסואליות באור מוסלמי, כמו גם באור מדעי, וציטטה את השפעותיה הרעות על החברה המוסלמית והמוסרית.
הקבוצה האסלאמית היושבת בבריטניה, "בית המשפט השרעי של בריטניה", הוציאה פתווה שגוזרת גזר דין מוות על המחזאי טרנס מק'נלי, על כך שהציג את ישו ומאמיניו כקבוצה של הומוסקסואלים.
הוגי דעות רבים של השריעה, מפרשים הומוסקסואליות כעבירה, כמו גם כחטא.
אין עונש ספציפי נגד העבירה, והדבר נתון להחלטתה של הרשויות האסלאמיות המקומיות.
עם זאת, ישנם מספר חילוקי דעות בקרב העלמאא'.
מוחמד אלמוח'תאר אלשנקיטי, הוגה דעות מאוריטני בן זמננו, טוען ש.
הוא טוען ששני החדית'ים על סקילה והרג של הומוסקסואלים הם "חלשים": מלומדים אסלאמיים בתחום החדית' כמו אלבוכרי, יחיא אבן מעין, אנ-נסעי, אבן חזם, אלתרמד'י ואחרים מפקפקים בשני החדית'ים הללו.
אבו בכר אלג'סאס (שמת בשנת 981) טוען כי החדית'ים על הרג הומוסקסואלים
ההיסטוריה של ההומוסקסואליות בחברה המוסלמית
השגשוג כתוצאה מהכיבושים המוסלמים במאות השנים לאחר מותו של מוחמד, לווה בדבר שאותו כינו המוסלמים בכעס "שחיתות ערכית" בשתי הערים הקדושות לאסלאם, מכה ואל-מדינה.
הצבירה של הון וכוח בידי בעלי-זכויות מעטים, בשילוב עם המשך קיומן של תופעות כמו פוליגמיה ופילגשים והסדרתן, הגבילה מאוד את האפשרויות לגברים צעירים.
האפשרויות היחידות שנותרו להם הם ג'יהאד או צורה כלשהי של יחסי מין לא חוקיים.
לכן, למרות הגינוי של הרשויות הדתיות, ההומוסקסואליות המשיכה להתקיים בחשאי.
נראה כי היא גם הפכה לפחות נדירה כאשר ההטמעה של תרבויות אחרות הואצה.
מידע בנוגע להתפתחות של מוזיקה ושל שירים חושפת את קיומם של ה"מוח'נת'ון" (مخنثون, גברים נשיים, או, גברים הדומים לנשים).
הם היו לרוב, ככל הנראה, ממוצא לא-ערבי.
הגעתו של הצבא העבאסי לחצי האי ערב במאה ה-8 איפשר לסובלנות כלפי הפרקטיקה ההומוסקסואלית להתפרש יותר תחת השושלת החדשה.
על השליט אל-אמין, למשל, מסופר כי הוא דרש מהשפחות להתלבש בבגדים גבריים בתקווה שהוא יאמץ חוקי מוסר קונבנציונליים יותר.
האמיר האע'לבי, אבראהים השני מאיפריקיה, ששלט בין השנים 875–902, מסופר כי היה מוקף בכ-60 קטמיטים (ילדים שהוחזקו לשם קיום יחסי מין הומוסקסואלים), ומסופר כי הוא התייחס אליהם בצורה איומה.
הח'ליף אל-מעתצם במאה ה-9, וגם כמה מיורשיו, הואשמו בהומוסקסואליות.
הסיפורים הנפוצים מספרים כי השליט של ח'ליפות קורדובה, עבד א-רחמן השלישי, הוציא להורג גבר לאוני צעיר אותו החזיק כבן ערובה, כי הוא סירב לחיזוריו.
מהמט השני, הסולטאן העות'מאני שחי במאה ה-15, תואר במקורות אירופאים כ"ידוע כבעל טעמים מיניים אמביוולנטיים, שלח סריס לבית נוטאראס, הדוכס הגדול של האימפריה הביזנטית, ודרש כי הוא ייתן את בנו יפה התואר בן ה-14 להנאתו של הסולטאן.
כאשר הוא סרב, הסולטאן הורה מיד לערוף את ראשו של נוטאראס, יחד עם בנו וחתנו.
הונחו על שולחן הנשפים בפניו".
נער נוסף שמהמט מצא מושך, ונענה כנראה יותר ברצון, היה אחיו של ולאד המשפד, "ראדו, בן ערובה באיסטנבול שמראהו הנאה שבה את לבו של הסולטאן, ולכן הוא בודד כדי לשרת כאחד ממשרתיו האישיים".
אחרי שולאד הובס, הציב את ראדו בכיסא השליט של ולאכיה כשליט וסאלי.
עם זאת, מקורות טורקיים מכחישים את הסיפור.
על פי האנציקלופדיה של האסלאם ושל העולם המוסלמי,
במסורת מתוך "אלף לילה ולילה", נאמר כי מוחמד הזהיר את מאמיניו מבהיה בצעירים בגלל יופיים:
מעבר לכך, למרות האיסור על הומוסקסואליות בזרם המרכזי של האסלאם, מעשים הומוסקסואלים היו מקובלים, אף על פי שהוסוו, בחלקים נרחבים של העולם המוסלמי והערבי, עד לתחילת העת המודרנית.
אז, עלייתה של אליטה מערבית גרמה לשינוי ולכך שהעניין הפך ללא מקובל.
יש שמשווים את מצב ההומוסקסואליות בעולם המוסלמי הפרה-מודרני למצבו ביוון העתיקה, אף על פי שההקבלה לא מדויקת.
בגלל העובדה שהיחס ל"ליואט" הוא כאל פיתוי, יחסי מין אנאליים לא נחשבים כדוחים או לא-טבעיים, אלא דווקא למושכים באופן מסוכן: .
בפועל, ההפרדה מנשים והדגש החזק על גבריות יכול להוביל לכך שמתבגרים ובחורים צעירים ולא נשואים יחפשו מפלט מיני עם גברים צעירים מהם עצמם - על פי מחקר אחד במרוקו, עם בנים בטווח הגילאים 7 עד 13. עם זאת, בושה גדולה מתלווה לפרטנר הפסיבי.
התנהגויות מיניות דומות דווחו גם בחברות מוסלמיות אחרות מצפון אפריקה ועד פקיסטן והמזרח הרחוק.
ב-2009 נאלץ הצבא הבריטי לפרסם דו"ח הבודק את המיניות של הגברים המקומיים במהלך מלחמת אפגניסטן, לאחר שחייליו דיווחו כי הם חשו אי נוחות כשהם ראו גברים מבוגרים מקיימים יחסי מין עם נערים.
הדו"ח ציין כי אף על פי שהדבר אינו חוקי, ישנה מסורת של מערכות יחסים כאלה במדינה, הידועות כ"באצ'ה באזי" (بچه بازی, "משחק ילדים"), והיו נפוצות מאוד באזור קנדהאר.
רפאל פטאי, ב"המחשבה הערבית", טען שאצל חלק מהערבים והטורקים הומוסקסואליות יכולה להיות מוצדקת כהבעה של עמדת כוח.
המעמד החוקי של הומוסקסואליות במדינות המוסלמיות
יחסים הומוסקסואלים הם עבירה ודינם עונש בכמה מדינות מוסלמיות כמו ערב הסעודית או ברפובליקות אסלאמיות כמו איראן.
עונש המוות קיים כרגע בערב הסעודית, איראן, מאוריטניה, צפון ניגריה, סודאן ותימן.
בעבר, עבירה זו דינה היה עונש מוות גם באפגאניסטאן תחת שלטון הטאליבאן, אבל הפך מעבירה שדינה מוות לעבירה שדינה קנס ומאסר.
בשנת 2005 הוציאה איראן להורג בתלייה את הנערים מחמוד עסגרי ועיאז מרהוני בן ה-18, להאחר שהואשמו על ידי בית המשפט העליון באיראן בקיום יחסי מין.
דבר זה הוביל למחלוקת בנוגע לקטר, שתארח את משחקי גביע העולם בכדורגל בשנת 2022. ארגוני זכויות אדם הטילו ספק בזכות לארח את המשחקים, שניתנה ב-2010, לאור האפשרות שאוהדי כדורגל להט"בים ייכלאו.
בתגובה התבדח ג'וזף בלאטר, נשיא פיפ"א ואמר שהם יצטרכו "להימנע מפעילות מינית" בזמן שהותם בקטר.
הוא משך הערה זו מאוחר יותר לאחר גינויים מארגוני זכויות אדם.
בערב הסעודית, בה העונש המקסימלי על מעשים הומוסקסואליים היא הוצאה להורג פומבית, הממשלה תשתמש לרוב בעונשים פחותים כמו קנסות, מאסר והלקאה בשוט, אלא אם היא מרגישה שיחידים מנסים לערער את סמכותה של המדינה על ידי יצירתן של תנועות להט"ב.
איראן היא כנראה המדינה שמוציאה להורג את המספר הגדול ביותר של אזרחים בעקבות יחסים הומוסקסואלים.
מאז המהפכה האסלאמית ב-1979, הממשלה האיראנית הוציאה להורג מעל 4,000 איש באשמה זו.במצרים, גברים הומוסקסואלים מחוץ לארון נשפטו תחת חוקי המוסר הציבורי הכלליים.
מצד שני, הומוסקסואליות, אף על פי שאינה חוקית, מקובלת עד גבול מסוים בלבנון.
במדינות אחרות בעלות רוב מוסלמי, כמו אלבניה, טורקיהֿ, ירדן, ומאלי, יחסי מין בין שני אנשים בני אותו מין אינם אסורים בחוק.
בשטחי איו"ש ורצועת עזה החקיקה לא קבעה חוקים בעד או נגד זכויות להט"ב ברשות הפלסטינית, אלא הרשות ירשה חוקים קודמים שחלו בשטחיה.
כך ישנן מספר מערכות חוקים הסותרות זו את זו וקיים חוק תקף האוסר על קיום יחסי מין בין גברים (אך לא בין נשים).
רוב ארגוני זכויות האדם הבינלאומיים, כמו משמר זכויות האדם ואמנסטי אינטרנשיונל, מגנים את החוקים שהופכים יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין בגירים לעבירה.
מאז 1994, ועדת מועצת זכויות האדם של האו"ם קבע כי חוקים אלה מפרים את הזכות לפרטיות שמובטחת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות.
עם זאת, רוב המדינות המוסלמיות (מלבד טורקיה), מתעקשות כי חוקים אלה הם הכרחיים כדי לשמר את המוסר והמידות המוסלמיות.
למרות זאת, בלבנון קיים מאמץ פנימי להפוך הומוסקסואליות לחוקית.
רוב המדינות בהן יש רוב מוסלמי הן לא מדינות ליברליות בכל הנוגע לסובלנות כלפי זכויות להט"ב.
בחלק מהמדינות, כמו איראן, ערב הסעודית, פאקיסטן, סודאן, תימן, אפגאניסטאן, עיראק ומלזיה, ישנה עוינות מאוד גדולה בעקבות השפעה של הפוליטיקה והדת.
מבין המדינות האלה, איראן נחשבת בעיני רבים לפחות סובלנית מהשאר.
במקרה אחד שיצר מחלוקת בינלאומית, איראן הוציאה להורג את מחמוד אסגארי ועיאז מרהוני ב-19 ביולי 2005, לאחר שהם הורשעו באונס של נער בן 13. קצת לאחר מכן, קבוצה בריטית טענה שהנערים הוצאו להורג על יחסים הומוסקסואלים בהסכמה ולא על אונס.
בעוד איראן הוציאה את ההומוסקסואליות מחוץ לחוק, ההוגים השיעים באיראן כדוגמת האייתוללה ח'ומייני, התירו לטרנסקסואלים לשנות את מינם כדי שיוכלו להיות במערכות יחסים הטרוסקסואליות.
עמדה זו אושרה על ידי המנהיג העליון באיראן, אייתוללה עלי ח'אמנאי, והיא גם נתמכת על ידי כהני דת איראניים נוספים.
המדינה מממנת חלק גדול מעלותם של ניתוחים לשינוי מין.
למרות התמיכה שהם מקבלים ממנהיגים דתיים, החברה האיראנית סובלנית פחות לטרנסקסואלים.
בהודו, מדינה בעלת מיעוט מוסלמי גדול, הסמינר האסלאמי הגדול ביותר, דאר אלעלום דיובאנד, התנגד בנחישות למהלכים של הממשלה לבטל ולהקל חוקים ארכאיים מתקופת הראג' הבריטי שאסרו על הומוסקסואליות.
בכמה מדינות מוסלמיות חילוניות כמו אלבניה, אינדונזיה, טורקיה, קזחסטן, לבנון וכו', ישנן גישות יותר ליברליות.
בבריטניה, סקר של חברת גאלופ מצא שכמעט אף אחד מהמוסלמים במדינה אינו חושב שהומוסקסואליות היא "מקובלת מוסרית", בהשוואה ל-35% מהמוסלמים בצרפת.
באסלאם, המונח "מוח'נת'ון" (مخنثون) שימש כדי לתאר אנשים בעלי שונות מגדרית, לרוב טרנסקסואליות מזכר לנקבה.
המונח הזה, כמו גם המונח "סריס", אינם מופיעים בקוראן, אך מופיעים בחדית', דבריו של מוחמד, שהם בעלי מעמד שניוני לטקסט המרכזי.
יתר על כן, באסלאם, ישנה מסורת של פיתוח ועידון של דוקטרינות דתיות מורחבות באמצעות למידה.
הדוקטרינה הזאת מכילה, באופן מפתיע, פסקה חיובית כלפי טרנסג'נדרים, מפי הוגה הדעות ואוסף החדית'ים אלנוואווי:
באיראן מתבצעים יותר ניתוחים לשינוי מין מבכל מדינה אחרת מלבד תאילנד.
דבר זה נחשב ל"ריפוי" להומוסקסואליות, שדינה מוות בחוק האיראני.
הממשלה אפילו מממנת עד חצי מעלות התהליך לאלה שזקוקים לסיוע כספי, והמין החדש מצוין גם בתעודת הלידה.
אף על פי שמדובר בדעת מיעוט, חלק מהמוסלמים, כמו הסופרת הלסבית ארשאד מאנג'י, והעורך האקדמי סקוט קוגל טוענים שהאסלאם לא מגנה הומוסקסואליות.
קוגל, יחד עם הוגת הדעות והסופרת ההודית רות ואניטה והסופר סלים קידאווי אפילו מציינים שלאסלאם הקדום יש היסטוריה עשירה של ספרות הומואירוטית.
קרן "אל-פתיחה" הוא ארגון אשר קידם מטרותיהן של הומואים, לסביות, ביסקסואלים/ות וטרנסג'נדרים/ות מוסלמים.
הוא הוקם בשנת 1997 על ידי פייסל עלם, אמריקני ממוצא פקיסטני, והיה רשום כארגון ללא מטרות רווח בארצות הברית עד שנת 2011. הארגון היה זרוע של רשימת תפוצה בליסטסרב שקיבצה הומואים, לסביות ומתלבטים מוסלמים ממדינות שונות.
הארגון צמח מתוך רשימות אינטרנט של מוסלמים מ-25 מדינות, ובאוקטובר 1998 החל לפתוח סניפים מקומות שונים.
בשיאו, הגיע לכ-14 סניפים בארצות הברית, כמו גם משרדים באנגליה, קנדה, ספרד, טורקיה ודרום אפריקה והפך לארגון הגדול ביותר לזכויות להט"ב מוסלמים בעולם.
פירוש השם "אל-פתיחה" פירושו "הפתיחה", זהו גם שמו של הפרק הראשון של הקוראן.
בתחילת אותו פרק ('סורה'), מתואר אלוהים כחמול ורחום, מקימי הארגון סבורים כי תכונות אלה מאפיינות את דת האסלאם, ולא שנאה והומופוביה.
מדי שנה אירח הארגון כנסים בחברות בינלאומית בהם כנסים מוקדמים אשר התקיימו בבוסטון, ניו יורק ולונדון בסוף שנות התשעים וראשית שנות האלפיים, אשר התמקדו בנושאים כגון פיוס בין דת ונטייה מינית.
ועידת אל-פטיחה האחרונה נערכה בשנת 2005 באטלנטה, ג'ורג'יה.
בשנת 2001, אל-מוחג'ירון, ארגון בינלאומי המבקש להקים ח'ליפות אסלאמית עולמית אשר הוגדר כנקשר לטרור בינלאומי, הומופוביה ואנטישמיות, הוציא פתווה בה הכריז כי כל חברי אל-פתיחה הם מטרד, או כופרים, וגינו אותם לעונש מוות.
בגלל האיום שהגיע מקהילות שמרניות, רבים מחברי האתר של הקרן העדיפו להישאר אנונימיים כדי להגן על זהותם תוך כדי שהם ממשיכים במסורת של סודיות.
לאחר שמייסד הארגון, פייסל עלם, התפטר, המנהיגים הבאים לא הצליחו להמשיך את קיימו של הארגון.
והוא החל בתהליך פירוק משפטי בשנת 2011.
קרן "אל-פיטרה", שבעבר נקראה "המעגל הפנימי" הייתה לאחד הארגונים המוסלמים הקווירים הראשונים שנוסדו בשנת 1996, כאשר מייסדה האימאם מוחסין הנדריקס חשף בפומבי את נטייתו המינית.
הנדריקס נחשב גם לאימאם הקווירי הראשון בעולם.
האקטיביזם של הארגון גדל מאז והארגון הפך לציבורי בשנת 1998. עד מהרה הוא צמח לארגון בינלאומי עם נציגות בינלאומיות שנתיות של עד 120 נציגים בינלאומיים שנפגשים מדי שנה בקייפטאון כדי לדון בסוגיות הנוגעות למוסלמים להט"ב.
בשנת 2018 לאחר ששימש את הארגון במשך 20 שנה התפטרההנדריקז לאחר שגילה סוגיות שחיתות בארגון והואשם בזדון ובניהול כושל של כספים.
הוא, יחד עם מוסלמים קווירים אחרים שעזבו את קרן אל-פיטרה, הקימו בשנת 2018 ארגון חדש בשם קרן "אל-גורבאח".
הנדריקס מנהל גם כן את הרשת האיסלאמית (CCI Network) אשר מהווה רשת עולמית המבקשת להתחבר וליצור קול חזק יותר עבור מוסלמים קווירים בקרב פעילים, אקדמאים, חוקרים אסלאמיים ומנהיגים דתיים (אימאמים).
נכון לעכשיו, המוקד העיקרי של הארגון הוא לעבוד עם מנהיגים דתיים (אימאמים) תוך שירות לצורכי הקהילה המוסלמית הקווירית בעולם.
קרן אל-גורבאח מפעילה בנוסף מסגד בשם "Masjidul Ghurbaah", הפתוח לכל מי שרוצה להתחבר רוחנית ללא קשר לנטייה מינית, זהות מגדרית, דת או אמונה לאללה.
בנובמבר 2012 הוקם בפריז חדר תפילה על ידי חוקר האסלאם ההומוסקסואלי ומייסד הקבוצה "מוסלמים הומוסקסואליים בצרפת" לודוביק-מוחמד זאהד.
הוא תואר על ידי העיתונות כמסגד ידידותי ללהט"בים מוסלמים באירופה.
התגובה של שאר הקהילה המוסלמית בצרפת הייתה מעורבת.
המסגד הגדול של פריז גינה את פתיחתו.
בספטמבר 2019, קבוצה של מוסלמים המכונה "אימאאן" התומכת בקהילת הלהט"ב בני דת האסלאם ניסתה לממן קהל של 5,000 לירות לאירוח פסטיבל להט"בי למוסלמים.
מאחר שהומוסקסואליות מנוגדת לחוק בחלק ממדינות המזרח התיכון, הקבוצה נוקטת עמדה גדולה כנגד חוקים אלה ומנסה לשנות את האופן בו מדינות המזרח התיכון מסתכלות על אנשי קהילת הלהט"ב המוסלמית.
רבים מהקהילה נאלצים לבחור בין מיניותם לבין דתם, ולעיתים קרובות מוכרחים לא להביע את נטייתם בפומבי ובכלל.
המסגד אבן רושד-גתה בברלין אשר הוקם ביוני שנת 2017 המהווה מקום תפילה לכלל סוגי המוסלמים, בו גברים ונשים מתפללים יחד ואנשי קהילת הלהט"ב מתקבלים בברכה.
קבוצת התמיכה החברתית, "אימאן" ללהט"בים מוסלמים ומשפחותיהם מתקיימת בממלכה המאוחדת אשר בדומה לקרן אל-פתיחה נוסדה על ידי מייסד פקיסטני.
בשנת 2012 נוסד הארגון "יוזמת המסגד הכלול" (IMI), בלונדון, הממלכה המאוחדת על ידי שתי פעילות פמיניסטיות.
הארגון שוכן בלונדון ומקיים מדי פעם אירועים בערים אחרות במדינה.
מטרתו היא לפעול למען "הצעת חללי פולחן אלטרנטיביים, וקידום האסלאם באופן שכולל במיוחד קהילות שוליות".
בשנת 2015 נרשם כעמותה רשמית במדינה ובין מסעות הצדק החברתי שלו, עוסק בגלוי בזכויות ובבטיחותה של קהילת הלהט"ב המוסלמית ברחבי העולם.
נור ורסמה הוא תומך ידוע בקהילת הלהט"ב המוסלמית אשר הקים את קבוצת התמיכה למוסלמים קווירים, "Marhaba", במלבורן, אוסטרליה.
במאי 2016 הצהיר ורסמה כי הוא הומוסקסואל בראיון ובכך הפך לאימאם ההומוסקסואלי הגלוי הראשון באוסטרליה.
הברית המוסלמית לגיוון מיני ומגדר (MASGD) בארצות הברית החלה ב-23 בינואר 2013. היא תומכת, מעצימה ומחברת בין מוסלמים להט"בים.
מטרתה היא "להגביר את קבלת המגוון והמגדר המיני בקהילות מוסלמיות".
ב-20 ביוני 2016 פורסם ראיון עם מירנה היידר (חברת ועדת ההיגוי של הברית) בעיתון הוושינגטון פוסט.
אשר תיארה הברית כתומכת ב-"מוסלמים להט"בים שרוצים או צריכים לאמץ את זהותם המינית והדתית יחד".
היידר אמרה כי ישנו צורך בתמיכה שמסעד הארגון מכיוון שאדם "מוסלמי וקווירי" מתמודד עם "שתי מערכות דיכוי שונות", אסלאמופוביה והומופוביה.
באוקטובר 2001 הוקם על ידי מספר נשים פרויקט "ספרא" לנשים להט"ביות מוסלמיות הממלכה המאוחדת.
הוא תומך ועובד בנושאים הקשורים לדעות קדומות כלפי הקהילה הגאה והמוסלמית בפרט.
אתוס הפרויקט הוא "הכללה וגיוון".
בנורווגיה מתקיים הארגון ההתנדבותי "סלאם" המקדם סביבה כוללת ובטוחה עבור לסביות, הומוסקסואלים, דו-מיניים, טרנסג'נדרים או אזרחים בעלי רקעים מוסלמים אחרים שאינם בינאריים במדינה.
ארגון נוסף באותו השם, "סלאם" הוא הקבוצה המוסלמית ההומוסקסואלית הראשונה בקנדה והשנייה בעולם.
סלאם הוקם בשנת 1993 על ידי העורך דין ופעיל זכויות הלהט"ב הטנזני-קנדי, אל-פארוק חאקי, שארגן את הכנס הבינלאומי של ארגוני הלהט"ב סלאם ואל-פאטחה בשנת 2003.
סרייבסקי אוטבורני סנטר (המרכז הפתוח של סרייבו), המכונה בקיצור "SOC", הוא ארגון חברתי אזרחי פמיניסטי וקבוצת תמיכה המפעילה זכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסים ואינטרסקסים (LGBTI) וזכויות נשים מוסלמיות בבוסניה והרצגובינה.
הארגון מעניק גם כן מקלט ותמיכה פסיכולוגית לנפגעי אפליה ואלימות.
"הדו"ח הוורוד" הוא דו"ח שנתי שנערך על ידי הארגון על מצב זכויות האדם של אנשי הלהט"ב במדינה והוא נתמך על ידי שגרירות נורווגיה.
במאי 2009 הוקם מסגד אחדות טורונטו על ידי לורי סילברס, חוקרת לימודי דת באוניברסיטת טורונטו, לצד פעילי זכויות הומוסלמים בהם אל-פארוק חאקי וטרוי ג'קסון.
מסגד האחדות הוא מסגד שווה מגדרי וידידותי כלפי קהילת הלהט"ב אשר מטרתו "חיסול ההפרדה המגדרית על ידי הסרת קוד לבוש לנשים".
אמנם היה לאחד המסגדים היחידים מסוגו כשנפתח לראשונה, אך יותר ויותר קהילות ומסגדים נעשו מקובלים יותר בפני קהילת הלהט"ב.
אל-פארוק חאקי צוטט באומרו כי "מתגבשים יותר ויותר קבוצות, קהילות ומסגדים החוגגים קבלה ומגוון רחב".
האימאם דאיי עבדאללה, המוגדר כאחד האימאמים ההומוסקסואלים המוצהרים הראשונים באמריקה, טוען כי התפיסה הקיימת כלפי הומוסקסואליות בקרב מוסלמים מבוססת על מסורת ולא על פרשנות של כתבי הקודש.
בשנת 2011, עבדאללה יצר מסגדים עבור להט"בים, המכונים "אור המסגד הרפורמי", כדי לספק לחברי הקהילה טקסי נישואים.
עבדאללה פתח גם כן את "מכון מכה" בניסיון לפתוח לפחות כ-50+ מסגדים ידידותיים ללהט"בים עד שנת 2030.
ישנם גם מספר מוסלמים קבוצות של הומואים-לשעבר (כלומר, אנשים שטוענים שהפכו מהומוסקסואלים באופן מוחלט להטרוסקסואלים באופן מוחלט) שמטרתן לנסות להדריך הומוסקסואלים להטרוסקסואליות.
קרן "StraightWay" בבריטניה היא ארגון של הומואים לשעבר שעובד עם הומואים שרוצים לחסל את משיכתם לבני מינם.
"אל-תובה" (التوبة, הכפרה) הוא ארגון אינטרנטי של הומואים לשעבר.
תנועות להט"ב ערביות בישראל והרשות הפלסטינית
בראשית שנות האלפיים הוקמו שתי קבוצות מבוססות המספקות תמיכה לעם פלסטיני לסבי, הומוסקסואלי, דו מיני, טרנסי, קווירי ומחקרי להט"בים המתגוררים בגבולות ישראל, רצועת עזה והגדה המערבית.
אלקאוס (القوس, "קשת" בעברית), ארגון הלהט"ב הפלסטיני הראשון, נוסד בשנת 2001 כפרויקט קהילתי של הבית הפתוח בירושלים לגאווה וסובלנות במטרה לענות באופן ספציפי על צורכיהם של הלהט"בים הפלסטינים החיים בירושלים.
אלקאוס התרחב מאז הקמתו וכיום הוא מארח פעילויות חברתיות בירושלים, חיפה, יפו והגדה המערבית כזירת תמיכה לחברי הקהילה הפלסטינית הלהט"ב.
אלקאוסמעניק גם קו תמיכה טלפוני.
בשנת 2002 הוקם ארגון שני במטרה לענות באופן ספציפי על צרכיהן של נשים לסביות פלסטיניות, אסוואת ("קולות" בערבית) הוקם כפרויקט של הארגון הפמיניסטי הפלסטיני קייאן, במרכז הפמיניסטי בחיפה.
אסוואת התחיל כרשימת דוא"ל אנונימית המשרתת תמיכה לנשים הומוסקסואליות פלסטיניות, והתפתח לקבוצת עבודה המארחת מפגשים חודשיים עבור כ-60 מחבריה ומארגנת הרצאות, אירועים והזדמנויות חינוכיות בתחום.
אסוואט מתרגם ומפרסם טקסטים מקוריים הקשורים למיניות וזהות מגדרית שלא היה זמין בעבר בשפה הערבית, ומארח באתר האינטרנט את האוסף הגדול ביותר של טקסטים בשפה הערבית הקשורים להומוסקסואליות.
אסוואט פועל להעלאת המודעות הקהילתית לזהותם המינית של פלסטינים.
באותו החודש אסרה הרשות הפלסטינית על ארגוני קהילת הלהט"ב לפעול בגדה המערבית בתגובה לאירוע המתוכנן של אלקאוס.
האיסור בוטל בסוף החודש בעקבות תגובות שליליות.
ישנם פעילי להט"ב מוסלמים ממקומות ותפקידים שונים בעולם כיום ובעבר, בהם:
אפפה ג'אמה - עורך מגזין הלהט"ב המוסלמי, "Huriyah".
אל-פארוק חאקי - מייסד סלאם, הקבוצה המוסלמית ההומוסקסואלית הראשונה בקנדה.
פייסל עלם - מייסדו של ארגון הלהט"ב המוסלמי, קרן אל-פתיחה.
אירשאד מנג'י - עיתונאית לסבית ופעילת זכויות אדם קנדית.
מרים חתון מולקרה - פעילת זכויות טרנסג'נדרים באיראן.
פרבז שארמה - קולנוען, סופר ופעיל זכויות להט"ב.
אחמד זהרה - המוסלמי ההומוסקסואל הגלוי הראשון אשר נבחר לתפקיד ציבורי בארצות הברית.
דאיי עבדאללה - אימאם הומוסקסואל אפרו-אמריקני מארצות הברית.
לודוביק-מוחמד זאהד - אימאם הומוסקסואל אלג'יראי-צרפתי מאלג'יריה.
אמל עדן - סופרת סומלית-נורווגית, מרצה ופעילה לסבית.
וואהיד אלי, הברון אלי - יזם תקשורת בריטי וחבר בית הלורדים ממפלגת הלייבור.
סומאיה דלמר - פעיל ודוגמן טרנסג'נדרי סומלי-קנדי.
נור ורסמה - האימאם ההומוסקסואל המוצהר הראשון באוסטרליה.
בלייר אימני - אקטיביסטית קווירית מוסלמית אפרו-אמריקאית.
פלורינה קאג'ה - אישיות טלוויזיה אמריקאית, זמרת, שחקנית ואקטיביסטית.
סאלם קידוואי - היסטוריון ימי הביניים, פעיל זכויות להט"ב ומתרגם.
טיינן פאוור - מנהיג אמונה מוסלמי מתקדם, כותב, מומחה תקשורת, אקטיביסט ומחנך.
אחמד דני רמדאן - סופר סורי-קנדי, דובר ציבורי, בעל טור ופעיל פוליטי עבור קהילת הלהט"ב.
עומר שריף ג'וניור - שחקן, דוגמן ופעיל זכויות להט"ב מצרי-קנדי.
חאמד סינו - זמר, פזמונאי ומוזיקאי הומוסקסואל לבנוני.
סמרה חביב - צלם קווירי.
סארה חגאזי - פעילת זכויות אדם לסבית מצרית.
לודוביק-מוחמד זאהד - חוקר האסלאם ההומוסקסואלי ומייסד הקבוצה "מוסלמים הומוסקסואליים בצרפת".
להט הוא טיל נ"ט דור שלישי קל משקל, בעל הנחיית לייזר חצי-אקטיבי, שפותח משנת 1992 ומיוצר על ידי התעשייה האווירית.
הטיל תוכנן בעיקרו להיות מופעל באמצעות טנקי מרכבה בעלי תותחי 105 ו-120 מ"מ, למרות שהוא מתאים לכל סוגי התותחים בקטרים הללו.
הלהט מותאם אף לשימוש מספינות סיור, מל"טים ו-HMMWV.
ללהט מערכת הנחיית לייזר חצי-אקטיבית.
ציון המטרה ניתן להיעשות על ידי פלטפורמת השיגור או על ידי מפעיל אחר (מל"ט, מסק"ר או צוות סיור) הנתון לחשיפה מינימלית.
עם חתימת שיגור נמוכה, מסלול הטיל יכול להיות מותאם לתקיפת רק"מ, ספינת קרב או מסק"ר.
לטיל טווח של 8 ק"מ משיגור קרקעי ועד 13 ק"מ משיגור באזור מוגבה.
לטיל יש דיוק של 0.7 מטר (CEP) וזווית של 30 מעלות המאפשרת חדירה אפקטיבית של עד פלדה משוריינת באמצעות רש"ק טאנדם לשימוש כנגד מיגון ריאקטיבי.
ללהט גם אמצעי הגנה אקטיביים כנגד אמצעי שיבוש.
הלהט מאוחסן בתוך הטנק כמו כל פגז אחר, והטיפול בו נעשה כמו בשאר סוגי התחמושת של הטנק.
באוקטובר 2025 חשפה IAI את הדור הבא והמשופר של הטיל, להט אלפא.
לאורך רוב ההיסטוריה הנוצרית, רוב התאולוגים והזרמים הנוצרים ראו התנהגות הומוסקסואלית כבלתי מוסרית או חוטאת.
היום בנצרות ישנן מספר גישות בנוגע לנטייה מינית והומוסקסואליות.
הזרמים הרבים בנצרות מחזיקים בעמדות מגוונות, מגינוי של אקטים הומוסקסואלים והגדרתם כחטא ועד ראייתם כדבר מקובל מבחינה דתית.
אפילו בתוך כל זרם, אינדיבידואלים וקבוצות מחזיקות בהשקפות שונות.
מעבר לכך, לא כל חברי הזרם תומכים בהכרח בהשקפות הכנסייה שלהם בנוגע להומוסקסואליות.
כתבי הקודש הנוצרים מתייחסים מספר פעמים לאקטים הומוסקסואלים במישרין או בעקיפין.
אולם במאות ה-20 וה-21 ההיקף ההתייחסות של כתבי הקודש הנוצרים לנושא והאם הם מגנים הומוסקסואליות או לא, הפכו לסלע למחלוקת בין אנשי דת וחוקרים שונים.
הוויכוח נוגע לפרשנות הנכונה של איסור משכב זכר בחומש ויקרא, סיפור סדום ועמורה, מערכות יחסים הומוסקסואליות בכתבי הקודש הנוצרים ומספר פסוקים שנכתבו באגרות על ידי פאולוס והאם פסוקים אלו מוקיעים פעילויות מיניות של בני אותו המין.
כתבי הקודש הנוצריים מתייחסים לפרקטיקות מיניות שהיום אפשר לקרוא להן "הומוסקסואליות", אבל בטקסטים המקוריים של כתבי הקודש אין התייחסות מפורשות להומוסקסואליות כנטייה מינית או כזהות מינית-חברתית.
לדוגמה, הפסוקים בספר ויקרא בתנ"ך אוסרים על משכב זכר והסיפור על מהפכת סדום ועמורה פורש על ידי מספר אנשים כמגנה פרקטיקות הומוסקסואליות.
רוב הפרשנים לסיפור זה מצאו שחטא הערים האלו היה דווקא אונס אלים, אולם באופן היסטורי (בהמשך לפרשנות היהודית) הנצרות ראתה בסיפור זה עונש על הומוסקסואליות שכן אנשי סדום רצו לשכב עם המלאכים שבאו להציל את לוט.
הברית החדשה מתייחסת ל"חוסר מוסריות מיני" במספר מקרים במתי ט"ו: 19, מרקוס ז': 21, מעשי השליחים ט"ו: 20, 29 ועוד.
ההגדרה של "חוסר מוסריות מיני" נתון למחלקות בין החוקרים, אך לרוב הוא כלול ברשימה שבה נמצא גם חטא "ניאוף", מה שמצביע שמדובר ביותר מסתם ניאוף.
חוקרים רבים מאמינים שכל פעם שבספר ויקרא מתייחס ל"יחסי מין" בלתי מוסרים, נכלל בחוסר המוסריות המופיע בברית החדשה.
כיוון שכך, יש לכלול את ההומוסקסואליות בכל הפסוקים המגנים חוסר מוסריות מיני.
על כל הטענות האלו יש מחלוקת במחקר.
שני הפסוקים פורשו באופן היסטורי על ידי הנוצרים כאיסורים ברורים האוסרים אקטים הומוסקסואלים.
הסיפור של סדום ועמורה לא מציין באופן ברור שהומוסקסואליות היא החטא שבגללו ערים אלו נהרסו.
רוב הפרשנויות רואות בסיפור של סדום ועמורה ובסיפור "פילגש בגבעה" (שופטים י"ט) הוקעה של אונס אלים של אורחים, ולא של הומוסקסואליות.
אולם הסיפור פורש באופן היסטורי ביהדות ובנצרות ככזה שבא להעניש על הומוסקסואליות בעקבות ההבנה שאנשי סדום רצו לאנוס את המלאכים שבאו להציל את לוט.
בעוד הנביא דיבר רק על רשע, עושק וגאווה, הפרשנות האקסקלוסיבית המינית של הומוסקסואליות הפכה לדומיננטית עד כדי כך שהשם "סדום" הפך לבסיס של המילה "מעשה סדום", מילה נרדפת בחוק למעשים הומוסקסואלים או כאלו שאין בהם יכולת הולדה, ובמיוחד מין אוראלי או אנאלי.
מסורות מאוחרות יותר על חטאה של סדום, כמו צוואות השבטים, נחשב לצורה אסורה של יחסי מין הטרוסקסואלים.
באיגרת יהודה (א': ז'), תושביה של סדום ועמורה מתוארים כמי ש"התמסרו לניאוף ולתאוות בשרים מוזרה", דבר שייתכן ומתייחס להומוסקסואליות או לכל תאוות בשרים אחרת שהם הפנו למלאכים.
הכותרים היהודים פילון (מת ב-50 לפנה"ס) ויוסף בן מתתיהו (37–100 לספירה) היו הראשונים לקבוע שהומוסקסואליות הייתה בין חטאיה של סדום.
המקורות הנוצריים הם שקישרו בין הומוסקסואליות לבין מה שהתרחש בסדום,{{הערה|שם=טריגר,128|טריגר, צבי, פשעים נגד הפטריארכיה: ניאוף, הפלות והומוסקסואליות במשפט ובתרבות, 2014, עמ' 128–129}} כמו בהערה של אוגוסטינוס בספרו "וידויים".
מקורות אלו הם גם שטבעו את הביטוי "מעשה סדום" בסביבות המאה ה-11 כמסמל יחסי מין "שלא כדרך הטבע" ובכללם יחסים הומוסקסואליים.
משמעות זו של המונח "מעשה סדום" נטמעה גם במערכות משפט חילוניות.
בחקיקה הפלילית במשפט המקובל האנגלי למשל, ובעקבותיה גם במשפט הישראלי, הפך הביטוי "מעשה סדום" שם קוד לכל חדירה שהיא לא וגינלית, כלומר למין אנאלי או אוראלי, גם בין גבר לאישה.
החברוּת בין דוד ויהונתן בספר שמואל פורשה על ידי רוב הפרשנים המסורתיים הנוצרים כמערכת יחסים חברית של חיבה בלבד, אך היו מי שראו בה כבעלת אופי מיני.
הפסוקים הרלוונטיים לעניין הם: וכן גם הסיפור של נעמי ורות פעמים שפורש באופן דומה.
האזכור המובהק ביותר בברית החדשה לקוח מהאיגרת אל הרומאים: פסוק זה היה במוקד ויכוח של פרשנים בני המאה ה-20 וה-21 הן ביחס לרלוונטיות שלהם כיום והם ביחס לאיסור המעשי שלהם.
בעוד נוצרים ממספר זרמים הבינו מפסוק זה ששיש איסור כולל על כל צורות של ההומוסקסואליות, חלק מהכותבים בני המאה ה-20 וה-21 טענו שהאיסור אוסר על הטרוסקסואלים להתנסות בפעילות הומוסקסואלית, או כי הגינוי של פאולוס היה יחסי לתרבות שלו, שבה הומוסקסואליות לא הובנה כנטייה מינית וחדירה נתפסה כמבישה.
פרשנויות אלו הם דעות מיעוט בנצרות.
באיגרת אחרת שלו ביחס למעשים בלתי מוסרים, כתב פאולוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים:
המילה היוונית ארסנוקויטאי (ἀρσενοκοῖται) שבפסוק 9 ("נותני שכבתם בזכר") אתגרה מלומדים במשך מאות שנים, ופורשה כ"מנצלים את עצמם" (תרגום המלך ג'יימס), "אנשי סדום" (תרגומו המילולי של יאנג מ-1862 (Young's Literal Translation)) או "אנשים ששוכבים עם גברים אחרים" (התרגום החדש הבינלאומי (New International Version)).
המילה היוונית ἄῤῥην / ἄρσην (ארהן/ארסן) פירושה "זכר", ו"κοίτην" (קויטן) פירושה "מיטה", במשמעות מינית.
השימוש של פאולוס במילה באיגרת היא הדוגמה המוקדמת ביותר למונח זה.
השימוש הנוסף היחיד הידוע נמצא ברשימה של חוטאים שנמסרת (ייתכן על ידי אותו הכותב) באיגרת הראשונה אל טימותיוס:
באיגרת הראשונה אל הקורינתים, ברשימה של מי שלא יירש את מלכות האלוהים, משתמש פאולוס בשתי מילים יווניות: מלקוי (malakoi) וארסנוקויטאי (arsenokoitai).
מלקוי היה מילה יוונית נפוצה שפירושה "רך" או "עדין", ומעולם לא נעשה בה שימוש לתאר אדם.
הבישוף ג'ין רובוניסון (Gene Robinson) גורס כי הכנסייה הקדומה הבינה ככל הנראה את המילה כמתייחסת לאדם בעל מוסר חלש או "רך".
מאוחר יותר המילה התפתחה למי שעוסק באוננות ("אלו שמנצלים את עצמם"), כאשר כל מה שידוע שפירוש המילה הוא "רך".
רוב החוקרים גורסים כי מול עיניו של פאולוס עמדו שני הפסוקים מספר ויקרא כאשר הוא נקט דווקא במילה היוונית ἀρσενοκοῖται (ארסנוקויטאי), שייתכן שהוא עצמו טבע אותה.
רוב הפרשנים והמתרגמים פרשו אותה כמתייחסת למין בני שני זכרים.
אולם ג'ון בוסוול (John Boswell) סובר כי "לא ייתכן כי מילה זאת מתייחסת להומוסקסואליות עבור פאולוס או קוראיו המוקדמים", וכי בספרות הנוצרית המאוחרת מילה זאת שימשה דווקא לתאר זנות ולא הומוסקסואליות, כפי שמופיע לדוגמה אצל אריסטידס מאתונה (Aristides of Athens) (מאה שנייה לספירה).
אצל אוסביוס (מאה רביעית לספירה) מילה זאת נזכרה ביחס לנשים, ובכתבים של הפטריארך יוחנן הרביעי מקונסטנטינופול(Patriarch John IV of Constantinople) (מאה שישית לספירה) מילה זו משמשת לתיאור אקטיביות ופסיביות במין כאשר "גברים רבים חוטאים בארסנקויטיה (arsenokoitia) עם נשותיהם".
אף על פי שהוראת מילה זו מתייחסת לקיום יחסי מין עם גברים, אין מדובר במין הומוסקסואלי ונראה שמשמעותה מתייחסת למין אנאלי ולא לכלל הפעילות ההומוסקסואלית.
את טענתו של בוסוול דוחה החוקר דייוויד גרינברג (David F.
Greenberg), הטוען כי השימוש במונח ארסנוקויטס נעשה אצל כותבים כמו אריסטידס מאתונה, אוסביוס והאורקלים של סיביל (Sibylline Oracles) אכן הוראתו עם המשמעות ההומוסקסואלית.
במסמך דיון שהוציא בית הבישופים של הכנסייה האנגליקנית נטעו כי רוב החוקרים עדיין סוברים כי המילה ארסנוקטויטס מתייחסת להומוסקסואליות.
חלק מהחוקרים סוברים כי המונח לא נעשה לתאר נטייה מינית הומוסקסואלית, אלא הוא מתייחס רק לפעילות המינית ההומוסקסואלית.
חוקרים אחרים פירשו את המונחים ארסנוקויטאי ומלקוי כמתייחסים לחולשה ולנשיות, או לפרקטיקה של פדרסטיה נצלנית.
במתי ובלוקאס מתואר שר המאה הפונה לישו בבקשה שירפא את משרתו הגוסס:
לפי ג'יימס ניל (James Neill), למונח יווני פאיס (παῖς/pais) הנזכר בתיאור המשרת אצל לוקאס, יש תמיד משמעות מינית.
כדי לחזק טענה זו, הוא מציין כי המילה פאיס, לצד המילה ארסתאי (erasthai) שפירושה לאהוב, הם השורש של המילה פדרסטיה.
כמו כן הוא מוצא בתיאור המקביל בלוקאס כי המשרת של שר המאה מתואר "בעל ערך רב" על ידי שר המאה, מה שמצביע על מערכת יחסים הומוסקסואלית בין השניים.
עוד הוא מוסיף כי השימוש על ידי שר המאה במילה היוונית דולוס (doulos) שפירושה עבד מצביע שייתכן והוא היה עבד מין.
Helminiak) כותב כי לפעמים המילה פאיס קיבלה משמעות מינית.
לתיאורם של מתי ולוקאס יש מקבילה גם אצל יוחנן ד': 35–45:
ישנם הבדלים משמעותיים בתיאורו של יוחנן לבין תיאורם של מתי ולוקאס את הנער.
אצל לוקאס הוא תואר כדולוס (עבד) והויוס (בן) אצל יוחנן, וייתכן כי זה נובע מפרשנות שונה של שניהם את המקור ההיפותטי והקדום Q עליו שניהם התבססו בבואם לכתוב את הבשורות שלהם.
עם זאת תיאודור ג'נינגס (Theodore W.
Jennings Jr.) וטט-סיונג ליו (Tat-Siong Benny Liew) כתבו כי הנתונים ההיסטוריים של התקופה הרומאית אודות יחסי פטרון-קליינט ואודות מערכת יחסים של בני אותו המין בין חיילים תומכים בפרשנות המופיעה אצל מתי כי מדובר בנער מין של שר המאה.
עוד הם טוענים כי אותו שר מאה לא רצה שישו ייכנס לביתו מחשש שהנער יתאהב בישו במקומו".
החוקרת ונדי קוטר (Wendy Cotter) גורסה כי טענה זה לא לוקחת בחשבון את ההוקעה היהודית נגד פדרסטיה.
חוקרים אחרים מפרשים את השימוש במילה פאיס בהוראת של נער משרת, לא מאהב, ולא מוצאים שום משמעות מינית בביטוי "בעל ערך גבוה" בתיאור של לוקאס.
במתי י"ט: 12 ישו מדבר אל הסריסים באומרו:
ההתייחסות לסרסים שנולדו כך מרחם אמם פורשה כהתייחסות לנטייה ההומוסקסואליות.
כך למשל קלמנס מאלכסנדריה כתב בפירוש שלו שחלק מהגברים מלידה נולדים עם סלידה לנשים, ולכן הם לא צריכים להתחתן.
מנהיגים נוצרים כתבו על יחסים מינים בין גברים מאז המאות הראשונות של הנצרות, בעוד התייחסות ליחסים מיניים בין נשים זכתה להתעלמות.
הנצרות, שקיבלה את הכתוב בספר התנ"ך כבסיס להתקיימותה, אף החמירה את ההתייחסות השלילית להומוסקסואליות.
הנצרות הקדומה שגינתה את ההומוסקסואליות תחת אצטלה של מוסר, נאבקה למעשה במאבק דתי מר בין הכנסייה המונותאיסטית לדתות הפגאניות העתיקות שנהגו קודם ברומא, בתרבותן ובמנהגיהן.
אין אזכור מפורש לאיסור על הומוסקסואליות בדברי ישו; והאיסור הנוצרי מבוסס בעיקר על דברי פאולוס שהובאו מעלה.
בעוד אין חיוב בנצרות על קיום המצוות והאיסורים הרשומים בתנ"ך, הרי האיסור התנ"כי על משכב זכר תקף לגבי הנוצרים בעקבות המובאות בברית החדשה.
במהלך רוב ההיסטוריה הנוצרית רוב התאולוגים והזרמים הנוצרים ראו בהתנהגות הומוסקסואלית בלתי מוסרית או מעשה חטא.
אולם במהלך המאה ה-20 תאולוגים בולטים וקבוצות דתיות נוצריות הביעו את תמיכתם במגוון רחב של אמונות ופרקטיקות של הומוסקסואלים, כולל הקמה של קהילות "פתוחות ומקבלות" וחברים להט"בים פעילים.
לפני עליית הנצרות, מספר פרקטיקות הומוסקסואליות היו קיימות בקרב הקבוצות, עם דרגה מסוימת של קבלה חברתית ברומא העתיקה וביוון העתיקה, כגון פדרסטיה או אזרח רומאי שניהל מערכת יחסים מינית עם עבד.
חלק מהחוקרים תפסו את ההתנגדויות של פאולוס ואנשי דת נוצרים חשובים אחרים כמופנות לפרקטיקות אלו, בעוד חוקרים אחרים ראו את התנגדויות נגד ההומוסקסואליות בכללותה.
ב-"דיאלוג על האהבה" של פלוטרכוס, המכונה "ארוטיקוס" (Erotikos), יש שיקוף של ערכי התקופה הרומית, במילותיו של פלוטרכוס: וכן כי
עמדת הכנסייה שואבת מאבות הכנסייה.
בנוסף טען שהם מעליבים את הטבע עצמו.
הנאה ממעשים שכאלו הופכת אותם לגרועים יותר הוא מוסיף אולם הוא מדגיש שפאולוס לא התייחס לשני גברים המאוהבים זה בזה, אלא לאלו שנשרפים בתאוותם האחד כלפי השני.
הוא מסביר את ההתייחסות של פאולוס באיגרת אל הרומאים: עוד אמר כי:
ההיסטוריון ג'ון בוסוול טוען כי המנהג של אדלפופויסיס (Adelphopoiesis) המאחד שני אנשים מאותו המין כ"אחים/אחיות רוחנים/רוחניות", אפשר מוצא בהיתר לאהבה רומנטית ומינית בין זוגות חד מיניים.
בוסוול הצביע גם על הקודשים סרגיוס ובאכוס (Sergius and Bacchus), שהאיקונה שלהם מציגה את שניהם עומדים ביחד עם ישו בניהם או מאחוריהם.
ביקורת על טענה זו של בוסוול גורסת כי האיחוד שנוצר היה כמו אחוות דם, וכי אייקונה זו היא דוגמה טיפוסית לשני קדושים שמסרו את נפשם על קידוש האמונה יחד, עם דמותו הרגילה של ישו המופיעה על גבי איקונות דתיות רבות.
לכן אין כאן כל אינדיקציה שאיקונת סרגיוס ובאכוס מייצגת חתונה.