tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסקין מונה למזכיר לשכת העבודה ברחובות.
באותה תקופה התנהל מאבק של הפועלים על עבודה עברית בפרדסי רחובות.
בשנת 1943, לאחר המשבר בפרדסנות בעקבות מלחמת העולם השנייה, והמעבר של הפועלים לעבודות מכניסות יותר, ביכה חסקין את נטישת האידיאה של כיבוש העבודה העברית בפרדסנות ואת נטישת המושבה.
במסגרת פעילותו ב"הגנה" עסק יצחק ברכישת נשק.
איש הקשר שלו היה בדואי בשם סולימאן אבו חט'ב, שהביא את הרובים לביתו.
במלחמת העצמאות, הגם שהיה כבר בן 43, השתתף בקרבות מבצע "עשר המכות" מבצע יואב, בסתיו 1948. עם תום המלחמה התמסר לפעילות ציבורית בייתר שאת.
ב-1949 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות, שמנתה שמונה חברים, זלמן (זיאמה) ארן, זאב און לשעבר איש 'גדוד העבודה', אהרון בקר וראובן ברקת אנשי מפא"י, ברל רפטור, מאחדות העבודה, ברוך לין ממפ"ם ויוחנן כהן, לימים שגריר ישראל ברומניה.
ביולי 1949 נתמנה לגזבר הראשי של ההסתדרות.
הוא כיהן בתפקיד זה 11 שנה.
בראשית כהונתו שם לב לכך שמזכירי מועצות הפועלים המקומיות הקדישו את מיטב עתותיהם להשגת כספים לפעולתם, דבר שהכביד על פעולתם.
הוא גרם לכך שכול מיסי החבר יגיעו לגזברות הוועד הפועל וזו תחלק את הכספים למועצות הפועלים המקומיות, לפי צרכיהן.
הוא הסדיר את נושא התשלומים, כך שההמחאות לא יירשמו עוד על שם המזכיר המקומי, אלא על שם המועצה, ובכך גרם לכך שהכספים יתועלו רק למטרות שלשמן נגבו.
הוא יזם את קרן הבניינים הציבוריים, בתוך בנק הפועלים וסייע לבניית מבני ציבור בפריפריה.
הוא רתם את איש המגבית דוד לוינסקי להקמת בית החולים שבנגב.
בעקבות פנייתם של מרדכי ורבקה גובר, שיצאו לחבל לכיש להדרכת עולים, גייס את הכסף להקמת המרכז הקהילתי בנהורה.
כמו כן היה פעיל בהקמת מגבית ההסתדרות, שפעלה בעיקר בארצות הברית במסגרת זו נפגש עם נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
בשנת 1953 ביקר חסקין בדרום אמריקה.
שליחותו בברזיל הייתה קצרה, הוא נתקבל באהדה על ידי כל עסקני המגביות והתנועה הציונית.
נפגש עם עסקנים ובאספות שקיימו שם את הדגש על המצב הכלכלי בארץ.
הוא ביקר בפורטו אלגרה ובסאן פאולו ונתן דחיפה להגברת פעילות המגבית בערים אלה.
הוא הוזמן לביתו של ציר ישראל שם נפגש לפגישת היכרות עם ראשי המפלגה הסוציאליסטית והאגודות המקצועיות.
הנוכחים גילו עניין רב ובקיאות בתנועת העבודה בארץ.
בארגנטינה טיפל חסקין בהשגת הון להשקעה במוסדות המשקיים של ההסתדרות .
ב-22 בדצמבר 1954 נבחרה הנהלה חדשה לחברת החשמל.
יצחק חסקין נמנה עם שישה עשר המנהלים של החברה.
אחת הפעולות החשובות בהן עסק הייתה הקמת קרן התעסוקה.
מרדכי נמיר, מי שהיה מזכיר ההסתדרות ב-1954, טען שאין די בתביעה מהממשלה לספק מקומות עבודה ועל ההסתדרות לתרום למטרה זו מכוחותיה היא.
חסקין נמנה עם שלושת החברים שניסחו את הלכות הגמלאות של קרן הגמלאות המרכזית, שנוסדה ב-1954, תפקיד שייחס לו חשיבות רבה.
עד סוף ימיו כמעט היה יו"ר הנהלת קרן הגמלאות.
הוא הרחיב את "מבטחים", שהתחילה כקרן פנסיה של הפועלים.
חסקין כיהן גם כחבר ההנהלה המצומצמת של סולל בונה; חבר הוועד המפקח של קופת חולים כללית, וחבר הנהלת יכין חק"ל.
בתפקידו זה עסק בעיקר בעיבוד מטעים, בנטיעת מטעים חדשים, בשיווק פרי הדר ובתעשייה חקלאית .
במאי 1960 סיים חסקין את תפקידו כגזבר ומונה למנהל לשכת המס של ההסתדרות.
ב-1928 נשא יצחק לאישה את נחמה בת יצחק קרבן.
בתו חנה הירש הייתה ליועצת המשפטית של המשטרה בדרגת ניצב, האישה הראשונה בתפקיד זה.
בנו אפריים נפל במלחמת יום הכיפורים.
יצחק אלחנן חסקין נפטר בשנת 1979. אשתו נפטרה בגיל 96 כאחרונה למייסדי כפר ביל"ו.
הרב יצחק אלמליח (נולד ב-20 בדצמבר 1949 במרוקו) הוא דיין חרדי-ישראלי, כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
קודם לכן כיהן כדיין בבית הדין האזורי באשקלון וכאב בית דין בתל אביב.
נולד במרוקו ולמד בבית ספר של אליאנס.
בשנת 1962 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בדימונה.
למד ב"ישיבת כנסת יהודה" בסנהדריה.
בין השנים תשכ"ה-תשל"א למד בישיבת פורת יוסף, ונחשב לתלמידו של ראש הישיבה הרב שלום כהן.
בין השנים תשל"ב-תשל"ו למד ב"מדרשה הגבוהה לתורה" במכון הארי פישל ונסמך לרבנות בידי הרב יעקב פינק והרב שאר ישוב הכהן.
בין השנים תשל"ו-תש"מ למד בכולל "שבט ומחוקק" אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג.
בין השנים תשמ"א-תשמ"ו למד בכולל הדיינות של מכון הארי פישל.
החל משנת תשמ"ו שימש כראש כולל "אור בנימין" בשכונת הר נוף בירושלים.
בשנת תשנ"ב התמנה לדיין בבית הדין האזורי באשקלון.
בהמשך, התמנה לאב בית דין בתל אביב.
בשנת 2009 היה מעורב במהלך של בית הדין שבו ניתן גט לאשה הלוקה בפיגור שכלי, על ידי בעלה הלוקה אף הוא בפיגור, מבלי ידיעתם, על פי בקשת משפחתו של הבעל.
לאחר המעשה, נרשמה הערה בתיקו האישי על ידי השופטת טובה שטרסברג כהן, שהייתה אז נציבת קבילות שופטים, ובה נאמר כי בית הדין פעל ב"הליך רמיה".
ביולי 2016 התמנה, בהמלצת הרב ציון בוארון ובתמיכת מפלגת ש"ס, לבית הדין הגדול.
למינויו קמו התנגדויות מצד עמותת מבוי סתום, בשל ההערה שנרשמה בתיקו ובשל היותו "מצטיין במשיכת תיקים גם במקרים קשים", כהגדרתם.
פרש מכהונתו בהגיעו לגיל הפרישה בשנת 2019.
הוציא לאור את סדרת ספרי השו"ת "אמרי משפט".
רבי יצחק אלגאזי (ה'שפ"ה, 1625 - ה'תמ"ג, 1683) היה רב ופוסק מחכמי האימפריה העות'מאנית, רבה הראשי של איזמיר, מורה צדק בכיוס ומתלמידיו של הרב חיים בנבנישתי.
בגיל 17 שימש כמורה צדק באי כיוס.
לאחר תקופה נשבע שלא ימשיך לכהן שם בכהונת רב, אך הרב אהרן בן חיים השני (עמו התכתב רבות) קבע שלא יהיה קיום לתורה בעיר זו בלעדי רבי יצחק אלגאזי, ועל כן התירו לו את שבועתו.
למד אצל הרב חיים בנבנישתי בעל ספר כנסת הגדולה.
בשנת ה'תל"ג, לאחר פטירת רבו, רבני איזמיר מינו אותו לשמש כרבה הראשי של העיר, וכיהן בתפקיד זה במשך כעשור עד לפטירתו.
חלק מהתשובות שכתב הוכנסו על ידי רבו בעל כנסת הגדולה בספרו "בעי חיי".
הלך לעולמו בשנת ה'תמ"ג בגיל 58. נכדו היה הרב חיים יהושע אלעזר הכהן חמצי.
שו"ת רבינו יצחק אלגאזי - הספר כולל בעיקר שאלות שהפנה לרבו בעל כנסת הגדולה, נדפס על ידי מכון ירושלים ה'תשמ"ב
הרב ד"ר יצחק אלקלעי (בסרבו-קרואטית בככתב לטיני: Isak Alkalaj ובכתב קירילי: Исак Aлкалај; 25 בנובמבר 1882 סמוקוב, נסיכות בולגריה – 29 בדצמבר 1978, ניו יורק, ארצות הברית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד, של ממלכת סרביה ובהמשך של יהודי יוגוסלביה עד לתקופת השואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלט לארצות הברית ובהמשך כיהן שם כרב הראשי של קונגרס הקהילות הספרדיות.
יצחק אלקלעי נולד בסמוקוב שבנסיכות בולגריה לאברהם ורבקה אלקלעי.
בילדותו עברה משפחתו לסופיה בירת נסיכות בולגריה ובהמשך לזמון שבממלכת סרביה, שם כיהן אביו כחזן.
אלקלעי סיים בית ספר יסודי ופרו גימנסיה בזמון ובית ספר תיכון בבלגרד.
הוא רכש תואר בפילוסופיה באוניברסיטת וינה ובהמשך הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בווינה.
ב-1908 מונה לרב הראשי של יהודי בלגרד, ב-1909 לרב הספרדי הראשי של ממלכת סרביה וב-1911 מונה לרב הראשי של הממלכה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
לרב אלקלעי היו יחסים קרובים וחמים עם יורש העצר ולימים המלך אלכסנדר הראשון.
ב-1919 נמנה עם מייסדי איגוד הקהילות היהודיות בממלכה.
ב-1923 מונה יצחק אלקלעי ליושב ראש איגוד רבני הממלכה.
ב-1932 מונה רשמית לרב הראשי של יהודי ממלכת יוגוסלביה.
בשנה זו מונה לחבר הסנאט היוגוסלבי על ידי המלך אלכסנדר הראשון.
ב-1936 השתתף כנציג יהדות יוגוסלביה בכינוס הראשון של הקונגרס היהודי העולמי.
בשלהי שנות ה-30 החלה ממלכת יוגוסלביה להתקרב לגרמניה הנאצית ותהליך זה לווה גם בחקיקה אנטישמית.
באוגוסט 1940 החלו מגבלות לא רשמיות על רישום יהודים למוסדות חינוך.
אלקלעי נועד עם אנטון קורושץ שר החינוך היוגוסלבי במטרה להבין את מניעי הצעדים.
קורושץ אשר בפועל היה מאדריכלי החקיקה האנטישמית, התחמק מתשובה.
בהמשך, אולץ הרב אלקלעי להתפטר מתפקידו.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
העיר בלגרד הופצצה במשך 6 ימים.
לאחר ההפצצה לא אותר הרב בבלגרד ויהודי בלגרד סברו שנהרג במהלך ההפצצות.
מאוחר יותר התברר, כי ב-21 באפריל עלה בידי הרב אלקלעי להימלט מבלגרד כחצי שעה לפני שהגיעו לבצע חיפוש בדירתו ובמשרדו, והוא היגר בהמשך לארצות הברית.
ב-1943 מונה לרב הראשי של קונגרס הקהילות הספרדיות במדינה.
במקביל, כיהן בממשלתה הגולה של יוגוסלביה.
בתפקידו סייע הרב אלקלעי לקליטתם ושיקומם של פליטים יהודים בארצות הברית, ואיתור קרובי משפחה של חברי הקהילה מקרב שארית הפליטה.
הוא כיהן בתפקידו כרב-ראשי עד 1968.
יצחק איש שלום נולד בשנת 1920 באיסטנבול שבטורקיה.
הוא גדל בבית ציוני דובר עברית, וכבר בגיל 17 ארגן במחתרת חוג ללימודי השפה העברית, שבו השתתפו מאה איש.
בשנת 1940, בהיותו בן 20, ניסה יחד עם שני חברים להעפיל לארץ ישראל על מנת להתגייס לצבא הבריטי יחד עם בני היישוב, אולם נתפס על ידי שלטונות המנדט הבריטי והוחזר לאיסטנבול.
בהמשך חזר על ניסיונו להעפיל לארץ ישראל, אך נתפס בפעם השנייה וגורש שוב.
איש-שלום לא אמר נואש, וניסה בשלישית להעפיל לארץ ישראל, אולם גם הפעם נתפס, על ידי הטורקים, נשפט על עריקה מהצבא הטורקי, ושירת בצבא הטורקי במשך 4 שנים.
בשנת 1949 עלה לישראל למעברת בית ליד ומאחר שהיה דובר עברית ופעיל עליה עוד בארץ מוצאו, נקלט מיד לעבוד בסוכנות היהודית כמבקר/ מדריך במחנות עולים בארץ.
ב - 1950 עבר עם משפחתו ממעברת בית ליד לכפר יונה .
עבד כגזבר המועצה המקומית כפר יונה במשך כ-10 שנים.
לאחר שהתפטרו ראש המועצה וסגניתו בשנת 1959, החל לכהן כראש המועצה, תחילה בהמלצת סגנית ראש המועצה המתפטר.
בבחירות לראשות המועצה בשנת 1965 נבחר פה-אחד על ידי כל 9 חברי המועצה, לרבות יריביו הפוליטיים.
שימש כראש המועצה המקומית כפר יונה בין השנים 1959 ל-1974.
תחום החינוך היה קרוב ללבו של איש-שלום, ובית הספר איש-שלום שבכפר יונה (משנת תש"ע בית ספר שש-שנתי, ז'–י"ב) קרוי על שמו.
הרב יצחק אלחנן ולדשיין שכונה השערשובער (ביידיש: דער שערשובער) (ה'תרנ"ד - תמוז/אב ה'תש"א) היה מנהל רוחני ברשת ישיבות 'בית יוסף', המשתייכות לתנועת המוסר.
תלמידו המובהק ועורך ספרו של ר' יוסף יוזל הורביץ, 'הסבא מנובהרדוק'.
יצחק אלחנן ולדשיין נולד בשנת ה'תרנ"ד בעיירה שרשוב שברוסיה הלבנה.
אביו, הרב אברהם אהרן, היה רבה של העיירה.
בצעירותו למד ר' יצחק בישיבת 'תורת חסד', בבריסק, אצל הרב משה סוקולובסקי, ולאחר מכן בישיבת 'ענף עץ החיים' במיילץ, אצל הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
בשנת ה'תרס"ג סגר ר' זלמן סנדר את הישיבה במיילץ, ור' יצחק התכוון לעבור לישיבת 'תורה ודעת' בנובהרדוק, בראשותו של רב העיירה, מנחם קרקובסקי.
בישיבה זו נלמדו לימודים כלליים לצד לימוד התורה, וזו הייתה הסיבה שר' יצחק רצה לעבור דווקא לשם, כפי שתיאר אביו במכתב לרב קרקוסבקי: "בני כבר טעם במדה גדולה מעץ החיים (=התורה), וכעת רוצה לטעום גם מעץ הדעת".
כשהגיע ר' יצחק לנובהרדוק, השפיעו עליו תלמידי ישיבת המוסר בעיירה שייכנס לישיבתם, ושם הושפע ר' יצחק מדמותו של ראש הישיבה, הסבא מנובהרדוק, ובחר להישאר וללמוד בה.
תלמידי ישיבת המוסר בנובהרדוק מספרים, שכדי לשכנע אותו להישאר בישיבתו, הבטיח הסבא מנובהרדוק לר' יצחק שבתום חודש ללימודיו בישיבה יספק לו מורה פרטי, שילמד אותו את השפה הרוסית וכן לימודים כלליים, אך כעבור חודש שבו למד ר' יצחק בישיבת המוסר הוא כבר לא רצה בכך.
בשנת ה'תרפ"ח התמנה ר' יצחק למנהלה הרוחני של ישיבת 'בית יוסף' בעיירה פינסק, בראשותו של הרב שמואל וינטרוב.
בשנת ה'תרצ"ה עבר ר' יצחק לשמש כמשגיח בישיבת 'בית יוסף' באוסטרובצה, בראשותו של הרב מרדכי שמעונוביץ, והוא החזיק במשרה זו עד שנת ה'תרצ"ט.
מלבד תפקידיו הפורמליים כמשגיח, היה ר' יצחק מגיע מפעם לפעם לישיבות נוספות השייכות לרשת 'בית יוסף' כדי למסור בהן שיחות מוסר.
ביום י"א באלול ה'תרצ"ט (1 בספטמבר 1939), בעת פלישת גרמניה הנאצית לפולין, שהה ר' יצחק בישיבת 'אהל תורה' בברנוביץ', בראשותו של הרב אלחנן וסרמן, ובעקבות הפלישה נבצר ממנו לחזור לביתו.
בחורף ה'ת"ש עזבו תלמידי ישיבת ברנוביץ' - ואיתם גם ר' יצחק - את העיירה, ונסעו לווילנה, בהוראתו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
משם גלתה הישיבה לעיירה טרוקי, ובקיץ ה'ת"ש עברה לעיירה סמילישוק.
ר' יצחק נתפס על ידי הגרמנים יחד עם תלמידיו בקיץ ה'תש"א, בעיצומו של שיעור בישיבה, וכולם נהרגו מיד.
בשנת ה'תרפ"ב נשא ר' יצחק לאישה את גיטל, בתו של הרב אלתר שמואלביץ (אחותו של הרב חיים שמואלביץ), ונכדתו של רבו, הסבא מנובהרדוק.
בשנת ה'תש"ז נישאה גיטל לרב חיים זאב פינקל, המנהל הרוחני של ישיבת מיר.
בנם הבכור של ר' יצחק וגיטל, הרב רפאל, שנולד בשנת ה'תרפ"ו, שרד את השואה, נשא לאישה את מינה, נכדתו של הרב יעקב יוסף הרמן, והם קבעו את ביתם בארץ ישראל.
בנם הצעיר, דוד יוסף, שנולד בשנת ה'תרפ"ח, נספה בשואה.
כדי להמחיש את רעיונותיו, נהג ר' יצחק לתבל את שיחותיו המוסריות בסיפורים ומשלים, ואפילו בענייני אקטואליה.
כן צריכים אנו לפחד, שאע"פ שאדמו"ר ז"ל מסר נפשו לעשות עולם מיוחד ממבקשי השלימות, מכל מקום גם ספינה חזקה כזו צריכה שמירה מיוחדת.
הרב אברהם צוקרמן - ראש ישיבות בני עקיבא, וראש ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה
הרב חיים זייצ'יק - ראש ישיבת 'בית יוסף' בבוצ'אץ'
כיהן כמנכ"ל תדיראן תקשורת, וכמנכ"ל משרד התקשורת.
יצחק איש-הורביץ נולד במושבה עקרון (מזכרת בתיה כיום) כבן אמצעי ולו שתי אחיות.
בנם של לאה ובן-ציון איש-הורביץ.
נצר לרב ישעיה הלוי הורוביץ את לימודיו היסודיים עשה במושבה, ובסיומן זכה במלגה והתקבל לגימנסיה ברחובות.
בהיותו תלמיד כיתה י" נבחר ליו"ר ועד התלמידים של כל הגימנסיה.
בחופשת הקיץ השתתף בקורס מ"כים של ההגנה.
את מרב זמנו בכיתה י"א הקדיש במסגרת הפלמ"ח לליווי שיירות שעברו בכפרים ערביים.
בשנת 1948 גויס לצה"ל, והתמנה למ"כ בגדוד הראשון של הנח"ל.
ב-1950 עד 1954 למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, במלגה מאת העתודה האקדמית.
ב-1954 במהלך לימודיו בטכניון סיים קורס קצינים בהצטיינות ואת סיכת הקצין ענד לו הרמטכ"ל, רב-אלוף יגאל ידין.
ב-1956 התמנה לקצין הטכני של חיל הקשר בפיקוד דרום.
במלחמת סיני טיפל בקשר רדיו-טלפון בין המפקדות לבין היחידות בשטח ובפיתוח מכוניות הקשר שנשלחו אל השטח.
לאחר המלחמה התמנה לקצין הטכני של המטכ"ל, והיה אחראי להתקנות בבור, מקום מושבו של הפיקוד העליון של צה"ל.
בשנת 1957 נישא לחנה לבית וינוגרד, עורכת דין ועיתונאית, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1965 הקים את תדיראן תקשורת אותה ניהל עד 1980. מ-1981 עד 1984 כיהן כסמנכ"ל לתכנון, מחקר ופיתוח ומ־1984 עד 1987 כיהן כנשיא שלוחת תדיראן בארצות הברית והתגורר בניו יורק.
ב-1987 ניהל את JIM – JERUSALEM INSTITUTE OF MANAGEMENT – מכון מחקר של אוניברסיטאות הרווארד ותל אביב.
ב-1988 מונה על ידי שר התקשורת גד יעקבי לתפקיד מנכ"ל משרד התקשורת.
בהמשך כיהן כחוקר בכיר במרכז לחיזוי טכנולוגי באוניברסיטת תל אביב ויועץ לשר התקשורת.
איש-הורביץ היה חבר ב של המועצה להשכלה גבוהה וניהל את הקונסורציום לתקשורת לוויינים.
היה חבר בוועדות ציבוריות בתחום התקשורת וביניהן: ועדת בועז, ועדת גרונאו ועדת רשות התקשורת ובמספר דירקטוריונים כולל של חברת נטוויז'ן וצח"מ בקיבוץ אפיקים.
כיהן כנשיא הסניף הישראלי של אגודת מהנדסי החשמל AEEE, נשיא מועדון תל אביב – יפו של רוטרי, עמית פול האריס של "רוטרי" העולמי, יו"ר העמותה לחקר משפחת הורוביץ, ופעיל בארגון "בקול" לכבדי שמיעה ובמרכז יום לקשיש בשכונת התקווה.
יצחק (איציק) אלוני (נולד בשנת 1945) הוא במאי, מחזאי ושחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
איציק אלוני נולד בבגדד בירת עיראק ועלה לישראל בשנת 1950, בה חי שנה באוהל, תשע שנים במעברת קריית נחום, ומשם לשיכוני עמידר בקרית בנימין ולצבא.
אחרי שירותו הצבאי בחיל התותחנים, למד בסטודיו למשחק של "ניסן נתיב" תל אביב בשנים 1968-1965 במלגה מלאה.
לאלוני שני ילדים, מאיה ושאול.
במהלך השנים הקים סדנאות משחק בכל רחבי הארץ.
עבד כבמאי, כתב מחזות ועיבד.
כתב מספר מחזות שעלו במסגרות שונות.
במשך השנים צבר מספר רב של מחזות בגרסתם הראשונה, תקצירים ורעיונות למחזות עתידיים והניחם בצד.
משנת 2016 ועד 2022 החל לעבוד על שכתובם הסופי של כל מחזותיו מחזות באורך מלא ובחלקם מחזות קצרים.
את דרכו המקצועית כמחזאי/במאי החל בשנת 2017 עם העלאת מחזהו הראשון "הזקן והקרטון" (פרטים למטה)
אלוני החל לעסוק במשחק מיד לאחר סיום לימודיו ולקח חלק בהצגות שעלו בתיאטראות הקאמרי, הבימה, יובל, החאן הירושלמי, צוותא תל אביב, לילך, בית ליסין והעירוני חיפה.
בין היתר שיחק במחזות הבאים:
"מושל יריחו", "רולטה צרפתית", "הבכחאי", "חוות החיות" (הקאמרי), "המלט", "האוריסטיה" (הבימה), "המתאבד", "החמורים" (תיאטרון חיפה), "קדימה בית"ר", "משחקי תיאטרון" (תיאטרון החאן), "סולומון גריפ", "המטרו האדום", "חדר ליד הים" (תיאטרון בית לסין), "טעם הדבש", "הבט אחורה בזעם", "רוזנטה חוזר משדה הקרב", "חזרה בתשובה" (צוותא) ו"אופרה שגעון".
כמו כן שיחק בסרטים "עזית הכלבה הצנחנית", "מבצע יונתן", "רשות נחיתה", "חרבת חזעה", "המרגל הבלתי אפשרי" ו"מחץ הדלתא".
"אזור סכנה" "אחרי חצות" "איש קטן" "אקזיט" "ארונות" "בועה" "בייבי-בייבי בום-בום" "בעלי אני והכלבה" "גבר גבר" "דב שחור" "דּוֹר ויוֹל"
"דרור" "האיש שבמראה" "הבית בקצה הרחוב" "הדייר" "הולכת אל האור" "הזקן והקָרטוּן או אני והזקן" "החיים בזבל" "הכלב מאוהב בי - קצר"
" המהמר" "המכונית התקועה – קצר" "המעלית – קצר" "הפונדקאי" "הפחח - למגזר הדתי" "הצב" "השיכור ואשתו – קצרצר" "...ואני גם"
"...והרכבת נוסעת" "ויהי היום" "זהות שאבדה" "זקנים - קצרצר" "חבלי לידה זאת לא בדיחה" "חברות טובות – קצר" "חצר אחורית"
"חשד סביר" "טיול לילי - קצרצר" "טרילוגיה - פנים רבות לנישואים.
במקום אחר" "יאירה והמקוננות" "כובע כחול"
"כשאורח לא בא לסעוד" "להרוג את הנמר" "לחישות מעבר לדלת" "ללא מוצא - מונודרמה" "מחוץ לחווה" "מחכה לבואו של השטן"
"מישהו מסתובב בחוץ" "ממד אחר" "מעקב צמוד" "מקום ליד האגם" "מקצה העולם" "נוגע פוגע - פלאשבקים" "נסיך" "סוד הספסל בפינת הרחוב"
"על הקצה" "פאפאפ" "פוֹבְּיָה אֲהוּבָתִּי" "קרול מורינגה" "רגע לפני החופה" "שירת הזמיר" "שתיקה" "חמור נשאר חמור – קצר" "סלים ולילה – קצר "
"תיק טיפולים מספר 2" "הצל - מחזה קצר" "חדר להזכרה - קצר" "מעבר למסך - קצר" "וינטג' - קצר" "עדות" מחזה קצר.
ארבע עשרה (15) מחזות ארוכים וקצרים מחזות לבני העדה האתיופית:
"פרחים לפני הגשר" "סתם יום של חול"
מחזות קצרים: "אצל הרופא" "בתחנת האוטובוס" "נסיעה לאתיופיה"
"בחורה חכמה" "ההלוואה" "חכמים היזהרו במעשכם" "מעשה בסוחר"
"נעירת החמור" "סיפור אהבה" "למי הנערה" "הבכייניות"
אלוני כתב מחזות שעלו על הבימות:
כתב וביים/בזום (בתקופת הקורונה) לחישות מעבר לדלת בתיאטרון קרוב.
"הולכת אל האור" בתיאטרון ניקו ניתאי
כמו כן כתב את המדריך "מאגר תרגילי הדרכה בדרמה"(250 + מורחב 290) כתב את הספרים : 1. ערפל 2. סוד רכבת הסופר אקספרס 3. הזקן והאני 4. ויראו את הקולות 5. שם, ימינה, בקצה הרחוב 6. האור קורא לי, ואלך.
יצחק (איציק) אלפסי הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, מפקד מגמת אוגדות בפיקוד ההכשרות והאימונים.
שירת כמפקד עוצבת ראם, מפקד גדוד 46 וסגן מפקד חטיבה 401.
אלפסי התגייס לצה"ל ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
לאחר מכן מונה למפקד מחלקה בפלוגה ג' בגדוד 46 סגן מפקד פלוגה ג' במלחמת לבנון השנייה ומפקד פלוגה ב' בגדוד 46.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 46 וכיהן בתפקיד עד שנת 2019. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבה 401. באוגוסט 2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת ראם, ופיקד על החטיבה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-18 במרץ 2024 פורסם שימונה למפקד מגמת אוגדות בפיקוד ההכשרות והאימונים.
הרב יצחק אלבעלי (הראשון) היה רב ודרשן באזמיר במאה ה-18. בעל ספר אמר יצחק.
לא ידוע לנו רבות על תולדותיו, אלא שהיה מתלמידיו המובהקים של הרב יעקב אבן נעים, מחבר ספר משכנות יעקב.
למד גם אצל הרב חיים אבולעפיה (השלישי) ומביא דברים בשמו.
וכן היה תלמידו של הרב יוסף איסקפה.
היה דרשן, ומעט מדרשותיו שנשא הודפסו בספרו.
בנו היה הרב חיים יוסף, ונכדו היה הרב נסים משה, אביו של הרב יצחק רבינו אלבעלי, מחבר ספר פרי העץ וספר עיני דוד, ושל הרב יעקב.
בנו של הרב יצחק רבינו היה הרב יהושע יוסף שהיה רב באורלה הסמוכה לאזמיר, אביו של הרב חיים והרב משה.
בנו של הרב יעקב היה הרב חיים אלבעלי, אביו של הרב יאודה.
אמר יצחק (ראשי תיבות, בהיפוך אותיות, של מהרב רבי יצחק אלבעלי) (אזמיר ניסן תרנ"ג) - חידושים על הש"ס ועל משניות וכן דרושים בנושאים שונים: דרוש שבת הלבשה דרוש לשבת זכור מנכד המחבר הרב יצחק רבינו אלבעלי, דרוש להכנסת ספר תורה מבן המחבר, הרב יהושע יוסף, ושני דרושים להספד.
בסוף הספר נדפסו ליקוטים על התנ"ך וליקוט על הגדה של פסח, את הספר הוציא לאור בן-נינו של הרב המחבר, הרב חיים אלבעלי, משאריות כתביו של המחבר שנותרו מהשרפה באזמיר באב התר"א, אז נשרפה גם ישיבת מגן שאול, שהוקמה על ידי הגביר רפאל גרשון שאול, ובה היו ספרים רבים וחלקם בכת"י.
בספר מובאות כמעט בכל חידוש הערותיו של הרב חיים (בסוגריים).
כיהן כרב במספר כפרים במחוז תלמסאן שבאלג'יריה.
בהמשך כיהן כרבה של תלמסאן.
ובסוף ימיו היה רבה של קהילת אור תורה בפריז.
נולד במרוקו לאביו רבי שלמה.
לא יאוחר משנת ה'תרפ"ז, עבר לכהן כרבם של כפר סבדו ועין לכיחאל שבמחוז תלמסאן.
בהמשך כיהן כרבה של נימור שבאלג'יריה.
בחשוון ה'תש"ה נקלע לבעיות משכורת הרבנות.
לא יאוחר משנת ה'תש"ו כיהן כרבה של תלמסאן לאחר פרישתו של קודמו הרב יוסף משאש.
במסגרת רבנותו הרבה להיוועץ עם הרב יוסף משאש, שהחשיבו לרבו.
כמו כן התכתב בהלכה עם הרב מסעוד הכהן, הרב רפאל הצרפתי, והרב שלום משאש.
בעקבות המהפכה באלג'יריה בשנת 1962, היגר לצרפת, והתמנה לרבה של קהילת אור תורה בפריז.
רבי יצחק התמודד עם תופעת ההתבוללות, באלג'יריה, ונשאל אם כדאי לגייר אישה נוצריה שחיה עם יהודי חילוני באיסור.
דעתו הייתה שכדאי לגייר, משום שאם לא יגיירוה, היהודי יחיה באיסור עם גויה.
והוסיף, שיש לגיירה כדי להציל את ילדיו של היהודי המתבולל.
שו"ת שיח יצחק - על ארבעת חלקי השולחן ערוך - ירושלים תשמ"א.
הרב יצחק אלבוים (אהלבוים, עהלבוים) (תרס"ח – ג' חשוון תשמ"ז, 1986) היה רב ודיין בסלובקיה פולין וקנדה.
נולד בכפר זלוזשה (הונ'), בנפת מונקאץ' לרב זאב משה (תרכ"ט-תש"ד), מתלמידי תלמידי החתם סופר.
למד אצל הרב יוסף נחמיה קורניצר בינוהרדיב (סעליש), הרב יחיאל מיכל טויבר בדונאיסקה-סטרדה, הרב משה טננבוים במילדוי-ספשי, הרב אברהם שטרן בנובה-זמקי (נייהייזל), והרב שאול בראך בקושיצה (קאשוי), שהסמיכו לרבנות.
שימש ברבנות ודיינות באלטנדורף ופעלסוסזלי (הונ').
ניצל מהשואה, ובה נרצחו אביו, חמותו, חלק מאחיו ואחיותיו, אשתו ריזל (בתו של ר' משה לעווי אב"ד פלשיווץ) וחמש בנותיהם.
לאחר השואה שימש כרב בליפטוסקי-מיקולש, ובצ'שין (טעשין) שבמדינת פולין.
נישא בשנית לחיה ברכה, בתו של הרב אלטר יצחק אייזיק פרידריך, ששימש כאב"ד וראש ישיבה בערים טורץ והומנה (היה חתנו של הרב דוד ליב זלצר, מחבר "שירי מנחה" – גיסו של הרב יוסף חיים זוננפלד).
באותה תקופה הוציא לאור לאור את שו"ת "שאילת יצחק", מהדו"ק גלנטה תש"ט, עליו הסכמות מר' יוסף יונה צבי הלוי הורוביץ רב אונסדורף ופרנקפורט, ר' יצחק מאיר הכהן רפפורט, ר' שמואל אברהם זלטנרייך רב טשאקווא, בית הדין של ר' ישראל ולץ, ועוד.
כמו כן הוציא לאור את הספר "עזר ליצחק" (נחלת שבעה החדש), בודפשט תש"ט, ובו סידור דיני קידושין בקצרה לרבנים.
לאחר המלחמה היגר לצפון אמריקה, ומונה לרב קהילת "אהבת אחים נחלת ישראל" בטורונטו.
הגעתו לעיר הייתה ביוזמת האחים הנגידים אלבוים, ובסיוע הרב אברהם אהרן פרייס.
בהיותו באמריקה הוציא לאור את ספרו "אוצר הגיוני יצחק" על חינוך לבר מצווה, ניו יורק תשכ"ז, עליו הסכמות מר' דוד יונגרייז אב"ד העדה החרדית, ר' משה פיינשטיין, ור' פנחס עפשטיין אב"ד העדה החרדית.
כן הוציא לאור את שו"ת "שאילת יצחק" מהדורה תנינא, ניו יורק תשל"ח, עליו הסכמות מר' משה פיינשטיין, ר' יצחק יעקב וייס ה'מנחת יצחק', ר' משה שטרן ה'באר משה', שמואל הלוי וזנר ה'שבט הלוי' ועוד.
וכן שו"ת "שאילת יצחק" תליתאי, ברוקלין תשמ"ב.
הרבה לכתוב בנושאים הלכתיים, כך השתתף בכתבי עת תורניים דוגמת 'הנשר', 'שערי אורה', 'בית ועד לחכמים', ו'המאור'.
לפי דבריו, בכתב יד נותרו "אוצר הגיוני יצחק" חלק ב, ו"כללי שמות" על הלכות גיטין.
בנו הוא הרב נח אייזיק, רב קהילת "נחלת יצחק" בקיו-גארדן-הילס, מחבר סדרת "מנחת חן", "הלכה ורפואה בפוריות".
בתו מרים קילא נישא לרב יצחק יהודה בלום, רב קהילת "בית עמרם" בקליבלנד, אוהיו.
שאילת יצחק חלק א, בודפשט תש"ט.
עזר ליצחק, דיני סידור קידושין, בודפשט תש"ט.
אוצר הגיוני יצחק, ניו יורק תשכ"ז.
שאילת יצחק חלק ב, ניו יורק תשל"ח.
שאילת יצחק חלק ג, ברוקלין תשמ"ב.
יצחק אליאסוף (1934 – 10 ביוני 2025) היה שופט וסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
נולד בירושלים בשנת 1934. בשנת 1960 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין בשנת 1964. בשנת 1962 נישא לאילנה לבית מילמן.
בשנים 1957–1969 עבד בנציבות שירות המדינה בתפקידים שונים, ובשנת 1969 מונה לרשם בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, תפקיד בו כיהן עד שנת 1976, עת מונה לשמש כיועץ המשפטי של ועדת העבודה והרווחה וועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
בשנים 1982–1987 מונה לממונה בכיר על תחום החקיקה במשרד המשפטים וכיועץ לשר (בתקופה זו כיהנו השרים משה ניסים, יצחק מודעי ואברהם שריר).
במקביל התמנה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, לצוות שבחן את פרשת קו 300. בשנת 1989 מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה חריש.
בשנת 1989 מונה לשופט בית הדין הארצי לעבודה, ובחודש ספטמבר 1997 מונה לסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
במקביל לכהונתו כשופט שימש במשך מספר שנים מורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ופרסם מאמרים בנושאי עבודה, ביטחון סוציאלי וחופש העיסוק.
ב-31 באוגוסט 2000 פרש לגמלאות.
ב-2003 התמנה לחבר בוועדה הציבורית להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת שהגישה מסקנותיה בדצמבר 2006. וגם לוועדה לקביעת גובה ההשתתפות של המדינה בהוצאות המשפטיות של חברי הכנסת.
ב-2004 התמנה לחבר בוועדה בראשות השופט בדימוס יצחק זמיר לבדיקת בתי הדין לעבודה, אשר המליצה על שמירתם עצמאיים.
נפטר ב-10 ביוני 2025 ונטמן בהר המנוחות.
יצחק אלישיב (נולד ב־1945) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית אזור בין השנים 1974–1989.
יצחק אלישיב נולד בשנת 1945 בלודז', פולין ושהה עם משפחתו עם משפחתו במחנה עקורים בגרמניה עד שעלו לארץ בשנת 1949 וכעבור זמן קצר השתקעו באזור.
כבר מגיל 15 שיחק כדוריד בצורה מקצועית בהפועל אזור, אפילו בזמן כהונתו כראש המועצה.
בזמן כהונתו הראשונה היה רווק והתגורר אצל אימו.
לאחר מכן, נישא לנאווה (לבית בולקינד) ולהם שלושה ילדים.
לקראת בחירות 1973 כמה חברי מפלגת העבודה באזור החליטו להקים רשימה עצמאית ונפרדת מהמערך.
הקבוצה הקימה רשימה בשם "למען אזור" והעמידה בראשה את אלישיב, שהיה רק בן 29. הרשימה זכתה ל-3 מנדטים לעומת 4 של המערך בראשות ראש המועצה היוצא אברהם בנבניסטי.
אלישיב הקים קואליציה עם סיעתו ועם נציגי המפד"ל והליכוד, כשהמערך יושבת באופוזיציה.
באפריל 1975 ולאחר משא ומתן ממושך, חברו נציגי המערך לקואליציה בראשותו של אלישיב.
בבחירות 1978 חזרו אנשי "למען אזור" למערך ואלישיב נבחר להובילו.
רשימת המערך המאוחדת בראשותו זכתה ל-7 מתוך 9 מושבים המועצה ואלישיב עצמו זכה ל-83.7% מקולות הבוחרים.
בבחירות 1983 רשימת המערך בראשות אלישיב הייתה היחידה שנרשמה להתמודדות ומתוקף כך, זכתה לכל 11 המושבים במועצה.
אלישיב נבחר גם הוא כמועמד יחיד לקדנציה שלישית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-12, החליט אלישיב שלא להתמודד על קדנציה נוספת בראשות המועצה ולפנות לחיים ציבוריים ולהתמודד על מקום ברשימת המערך לכנסת.
אלישיב שובץ במקום ה-45 ולא נבחר לכנסת.
בבחירות 1989 שובץ במקום ה-4 ברשימת המערך בראשותו של סגנו לשעבר, אמנון זך ונבחר פעם נוספת לחברות במועצה.
יצחק אלגאזי (24 באפריל 1889 – 3 במרץ 1950) היה מלחין, פייטן, רב, חוקר ועיתונאי טורקי.
נולד לשרה מזרחי ולשלמה (סלומון) אלגאזי ב־24 באפריל 1889 באזמיר שבטורקיה.
אביו היה נצר למשפחתו של הרב שלמה אלגאזי.
למד בבית הספר אליאנס (כל ישראל חברים) בעיר, ובישיבת הילל אצל הרב אברהם פלח.
בגיל צעיר הצטרף ללהקת המפטירים בבית הכנסת הפורטוגזי בעיר בראשות אביו, שהיה חזן נודע.
במקביל, למד מוזיקה טורקית קלאסית אצל המלחין הטורקי־יהודי שם טוב שיקיאר והושפע גם ממוזיקה אירופית ששמע מפי הרכבי אופרה שהגיעו לעיר, בעיקר מצרפת.
ב-1908 מונה לחזן הראשי בבית הכנסת הגדול 'בית ישראל' באזמיר והתפרסם כחזן וזמר נודע בערי האימפריה העות'מאנית, בקרב הטורקים והיהודים כאחד.
בנוסף, עבד כמורה בין השנים תרע"ח-תרפ"ג, בתלמוד תורה "מחזיקי עניים" באזמיר ובבית הספר אליאנס.
התמקצע באמנות השירה והפיוט הטורקיים ולימד אותה לקבוצות בקהילתו, בין היתר בעקבות מצבו הכלכלי הדחוק.
בין השנים 1908 עד 1911 היה חבר במועצת העיר אזמיר.
בספטמבר 1918 נישא לריינה רבי, וכעבור שנה נולד בנם שלמה.
בשנת תרפ"ט עבר לגור באיסטנבול וב-1923 מונה לחזן ולמנהל המוזיקלי של בית הכנסת האיטלקי ברובע גאלטה שבעיר.
באיסטנבול נעשה מקורב לחוגי הטורקים הצעירים, וקידם בקרב יהודי העיר את רעיונותיו של מוסטפא כמאל אטאטורק בדבר הצורך במודרניזציה של טורקיה, שאף שמע מפיו הרצאה ומופע מוזיקליים בארמונו שבדולמה באצ'ה.
בשנת ה'תר"ץ הקים בעיר את העיתון "לה בוז די אוריינטי" (קול המזרח).
בשנת תרצ"ג נסע לפריז, וכיהן במשך שנתיים כחזן של בית הכנסת דה לה ויקטואר ברחוב סנט לאז'אר בעיר, במקביל ללימודיו בסמינר לרבנים בעיר.
ב-1935 התיישב במונטווידאו שבאורוגוואי, מקום מושבם של רבים מיוצאי הקהילה היהודית באזמיר, שהיגרו לשם בעקבות הכיבוש היווני של העיר בין השנים 1922-1919. הופיע כחזן בקהילות היהודיות בדרום אמריקה, בין היתר בברזיל, צ'ילה וארגנטינה.
אלגאזי פיתח את הענף הלטינו־אמריקאי של התנועה הציונית, סייע בקליטת הפליטים היהודיים לאחר השואה ובקידום הפדרציה הספרדית העולמית.
במהלך מלחמת העולם השנייה קידם את המדיניות האנטי נאצית של אורוגוואי, וביתו הפך למחסה לפליטים יהודים שנמלטו.
הקים יחד עם יעקב חזן את הוועדה הפרו פלסטינית שמטרתה הייתה קידום הרעיון הציוני בקרב מנהיגים בעולם, וככזו שימשה בתפקיד מפתח במחויבותה של אורוגוואי להקמת מדינה יהודית.
שימש כמנהיג הקהילה הספרדית באורוגוואי עד מותו.
אלגאזי נפטר בביתו משבץ פתאומי ב-3 במרץ 1950.
כתב שירה עברית דתית בהתאמה למוזיקה טורקית קלאסית.
הקליט את רוב השירים באיסטנבול עבור הסניף הטורקי של חברת התקליטים הבריטית קולומביה ובחברת אודיאון , בין השנים 1933-1923. ברוב ההקלטות, לווה אלגאזי בבכירי נגני העוד ולעיתים גם הקאנון מאיסטנבול ומאזמיר.
בנוסף, כתב שני ספרים על יהדות:
יצחק (איציו) ארצי (הֶרציג; 14 בנובמבר 1920 – 17 בספטמבר 2003) היה פעיל ציוני, איש ציבור ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת "הליברלים העצמאיים".
נולד כאיז'ו הרציג (Izo Hertzig) בסירט באזור בוקובינה שברומניה לפאני וגבריאל הרציג במשפחה חסידית.
חונך בידי סבו, אברהם כ"ץ, שהיה חסיד ויז'ניץ.
למד בבתי-ספר תיכוניים בסירט ובצ'רנוביץ ולאחר מכן, בקולג' היהודי בבוקרשט.
בגיל אחת עשרה הצטרף לתנועת "הנוער הציוני" ומאז נמנה עם פעיליה הבולטים, היה מראשי התנועה ברומניה וחבר ההנהגה הראשית שלה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, היה מראשי המחתרת הציונית-חלוצית ברומניה, ועסק בהצלת ילדים ממחנות טרנסניסטריה, שם רוכזו יהודי בסרביה, בוקובינה וצפון מולדובה שגורשו בידי השלטונות הרומניים בשנים 1941–1942. לאחר המלחמה, בשנים 1944–1946, היה פעיל בתנועת הבריחה להברחת יהודים את הגבול ממזרח אירופה למערבה ומשם לארץ ישראל.
היה פעיל בהעפלה ונמנה עם ראשי מחנות העולים בקפריסין.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1946 באניית המעפילים כנסת ישראל בה שימש ראש ועד המעפילים ואחד ממארגני העפלתם.
כשגורשו המעפילים לקפריסין המשיך לפעול גם במחנות המעצר בקפריסין.
אחרי שחרורו מקפריסין נמנה עם גרעין חברי תנועת הנוער הציוני יוצאי רומניה ואוסטריה, שעלו לקרקע והקימו קיבוץ בגליל התחתון בשם "במאבק", שהפך למושב שיתופי בשם "אלוני אבא".
באותם ימים נישא למרגלית (מימי) לבית ליקוורניק (אמה רחל הייתה אחותו של הרב מאיר שפירא).
ארצי עסק תחילה בעיתונות והיה סגן עורך העיתון "זמנים".
לאחר מכן למד משפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, הוסמך כעורך דין ועסק בעיקר בפעילות ציבורית ופוליטית.
הוא היה אחראי על ההסברה ויחסי הציבור במינהל הכנסות המדינה, ובשנים 1959–1961 היה מזכ"ל המפלגה הפרוגרסיבית אשר התמזגה עם הציונים הכלליים למפלגה הליברלית.
לאחר איחוד המפלגה הליברלית עם "חירות" והקמת גח"ל, פרש ממנה עם מרבית חברי הפלג הפרוגרסיבי לשעבר וייסדו את "המפלגה הליברלית העצמאית" (ל"ע) והוא הפך למזכ"ל המפלגה.
בשנים 1966–1969 היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וראש מחלקת עליית הנוער בה.
לאחר מכן נרתם לפעילות מוניציפלית בעיריית תל אביב וכיהן בשנים 1974–1983 כממלא-מקום ראש העיר ולאחר מכן כסגן ראש העיר.
בשנים 1984–1988 כיהן כחבר הכנסת מטעם הליברלים העצמאיים שברשימת המערך ולאחר מכן עבר ל"שינוי מפלגת מרכז".
היה חבר בוועדות הכספים, הכלכלה, העלייה והקליטה וחוקה חוק ומשפט.
לאחר פרישתו מהכנסת, היה ארצי פעיל בארגונים לרווחת ניצולי שואה ולהנצחת השואה, בייחוד שואת יהודי רומניה.
הוא היה חבר במועצת יד ושם ופעל שנים רבות בוועדה לקביעת חסידי אומות העולם.
היה ממייסדי מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל, פעל בוועדה להחזרת הרכוש היהודי, וב-1994 היה ממקימי "הקרן לרווחת נפגעי השואה", שסיפקה לניצולי שואה נזקקים שירותי סיוע שגופי רווחה רגילים לא סיפקו, והיה היו"ר שלה.
ארצי פרסם בשנת 1999 אוטוביוגרפיה בשם "דווקא ציוני".
הוא נפטר ב-2003 בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ילדיו של ארצי הם הזמר שלמה ארצי והסופרת נאוה סמל.
אותות הוקרה בהם זכה והנצחתו
בשנת 2000 זכה לתואר "יקיר העיר סירט".
בשנת 2008 נקרא רחוב על שמו בצפון תל אביב בסמוך לחוף תל ברוך.
בשנת 2021, קיבל ארצי את "אות המציל היהודי" מטעם המרכז העולמי של בני ברית וארגון קק"ל, בשיתוף JRJ - "הוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה".
נבנצל נולד ב-1907 בפרנקפורט שבגרמניה לביילה ועקיבא יהודה הלוי נבנצל.
ב-1929 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פרנקפורט והיה בה למרצה בתחום המשפט האזרחי.
בשנת 1930 שימש גם כפרופסור למשפטים באוניברסיטאות ברלין ופרייבורג.
היה פעיל בארגון האקדמאים הציונים וראש תנועת הנוער החרדית "עזרא" בגרמניה.
עלה לארץ ישראל עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. מ-1933 עד שנת 1946 שימש כיועץ המשפטי של בנק יפת.
בשנת 1947 החל לכהן כיו"ר מועצת המנהלית של חברת הולנדר ושות' שמרכזה בסטוקהולם, כיהן במשרה זו עד מינויו לתפקיד מבקר המדינה.
בשנת 1948 במהלך מלחמת העצמאות שירת כקצין במטה הכללי של צה"ל.
בשנים 1961-1948 כיהן כמנהל החברה הכלכלית לירושלים.
ב-1957 החל לעמוד בראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בדצמבר 1961 התמנה למבקר המדינה, ולאחר מכן, ב-1971, קיבל גם את תפקיד נציב תלונות הציבור.
נבנצל כיהן בתפקיד מבקר המדינה עד דצמבר 1981.
בשנת 1965 מונה להיות יושב הראש ה-6 של INTOSAI, הארגון הבין לאומי של מוסדות ביקורת עליונים, במסגרת הקונגרס הראשון של ארגון זה שהתקיים בירושלים.
כיהן בתפקיד זה עד שנת 1968.
לאחר סיום תפקידו כמבקר המדינה מונה לנשיא המרכז האקדמי לב, לאחר שמייסד המוסד, פרופ' זאב לב, פרש לגמלאות.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר להתגורר בשכונת בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים.
כיהן במספר ועדות חקירה ממלכתיות בין היתר היה חבר "ועדת אגרנט", ועדת החקירה הממלכתית לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים.
היה ראש הוועדה לתחיקה פיננסית מטעם האגודה למדעי המדינה, יושב ראש הוועד הישראלי של ההסתדרות המדיצינית הדסה ונשיא לשכת ירושלים (מסדר בני ברית).
נוסף על כך היה חבר ועד הנאמנים של בצלאל, חבר מועצת ההגבלים העסקיים וחבר מועצת הנפט.
בנוסף שימש כנשיא כבוד של לשכת המסחר ישראל-שוודיה.
היה נשוי להלדה לבית הולנדר.
ילדיו הם הרב אביגדר נבנצל, רב העיר העתיקה; פרופ' ישעיהו נבנצל, פיזיקאי; עו"ד פליאה אלבק, שהייתה מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה; ושולמית לוין, ציירת.
בשנת 1982, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר בשנת תשנ"ג, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
'ביורוקרטיה וזכויות הפרט בישראל', עיונים בביקורת המדינה כו (תשל"ז), 9–18.
'תרומת ביקורת המדינה בישראל להתפתחות הביקורת הממלכתית בעולם', עיונים בביקורת המדינה 39 (תשמ"ה), 24–38.
יצחק ארד (11 בנובמבר 1926 – 6 במאי 2021) היה לוחם במחתרת כנגד הנאצים, איש הפלמ"ח, קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל, היסטוריון ויושב ראש הנהלת יד ושם במשך שנים רבות.
נודע במיוחד בשל פעילותו בהנצחת זכר השואה.
ילדות ונעורים - פרטיזן במלחמת העולם השנייה
יצחק ארד נולד בשם יצחק רודניצקי בעיירה שווינציאן בפולין (כיום נמצאת העיירה בליטא) ושם גדל.
אביו היה חזן ושר בילדותו בבית הכנסת.
למד בבתי ספר תרבות ויבנה בפולין ובצעירותו היה שייך לתנועת "הנוער הציוני".
וורשה בה למד בבית ספר תיכון תחכמוני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש ורשה בידי הנאצים החליטו הוריו שעדיף לשלוח את ילדיהם חזרה לליטא.
בדצמבר 1939 גנבו רחל ויצחק את הגבול ושבו למשפחה בשוויינציאן שבליטא.
ביוני 1941, בעקבות מבצע ברברוסה, מצא את עצמו שוב תחת הכיבוש הגרמני.
הוא נמלט מאקציה ראשונה ואחר כך עבר, כמו שאר היהודים, לתחומי הגטו בעיר.
בהמשך הוא הועסק על ידי הגרמנים במיון נשק שלל סובייטי וארגן קבוצה מחתרתית שגנבה נשק ממחסני הצבא הגרמני.
בפברואר 1943 ברחו חברי הקבוצה אל יער נארוץ' והצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטית על שם צ'פאייב באזור וילנה, ובהמשך עבר ליחידה של פרטיזנים ליטאים בגדוד של בריגדת מרקוב.
היחידה אליה הצטרף הייתה לא יהודית, וארד התמודד עם האנטישמיות של חבריו לנשק.
פרט לחדירה לגטו וילנה באפריל 1943 על מנת להיפגש עם מנהיג המחתרת, אבא קובנר, שהה ארד עם הפרטיזנים עד שחרור האזור על ידי הצבא האדום, כשהוא לוחם כנגד הנאצים ומשתפי הפעולה עמם בבלארוס, תוך שהוא נושא את הכינוי המחתרתי "טולקה", שליווה אותו גם בשנים שלאחר מכן.
בעקבות פעילותו ארד עוטר באות הפרטיזן דרגה א'.
בהמשך התגייס ארד לצבא האדום ונלחם בשורותיו עד תום המלחמה, עת עזב את ליטא ועבר עם הבריחה לאיטליה.
בדצמבר 1945 עלה ארד לארץ ישראל במסגרת תנועת ההעפלה, באוניית המעפילים "חנה סנש", והתגורר כדייר משנה אצל המלחין יהודה שרת בקיבוץ יגור.
בתחילת שנת 1946 התגייס לקורס טיס של הפלמ"ח וקיבל רישיון טיס בריטי.
במקביל הוא הדריך מניסיונו כפרטיזן בקורס קציני חבלה של הפלמ"ח באשדות ובאפיקים.
הוא שירת כטייס בתחילת מלחמת העצמאות ובין השאר טס לגוש עציון לאחר ששיירת נבי דניאל הותקפה.
הוא היה אמור לצאת לקורס טיס על מטוסי מסרשמיט בצ'כוסלובקיה, אולם לאחר שהתברר כי הוא עיוור צבעים הוא עבר להיות קצין החבלה של חיים לסקוב במבצע נחשון.
עם הגדוד החמישי של הפלמ"ח לחם בקרבות בירושלים ולקראת סוף המלחמה השתתף במבצע חורב.
בהפוגה בין הקרבות, ביוני 1948, נשא לאישה את חברתו מיכל לבית פינקלשטיין, בת מושב ירקונה, שהכיר במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הוצב תחילה כמפקד פלוגה בחטיבה 7 ולאחר מכן כמפקד גדוד 9. התקדם בסולם הדרגות והתפקידים בחיל השריון והשתלם בבית ספר לפיקוד ומטה.
לאחר מבצע סיני נקרא לקבל את הפיקוד על גדוד טנקים 227 M4 שרמן שמפקדו, סא"ל , נפל בקרב רפיח.
שימש מ"מ קצין שריון ראשי, קצין אג"ם של גייסות השריון, סגן מפקד חטיבה, מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ראש מה"ד אימונים.
בזמן מלחמת ששת הימים שהה בלימודים והיה ללא תפקיד צבאי מוגדר, אך סייע ליצחק חופי בעבודתו כמפקד מחלקת המבצעים במטכ"ל.
אחרי המלחמה שימש ראש מטה אוגדת מילואים.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בנושא השואה אותו קיבל ביוני 1968.
ביולי 1968 נתמנה לקצין חינוך ראשי, ובכך היה הראשון שהגיע לתפקיד זה מפיקוד ביחידות שדה.
בתפקידו התמודד עם המציאות החדשה של הימצאות חיילים הרחק ממקומות מגוריהם בעקבות מלחמת ששת הימים ונתן עדיפות לדאגה לחינוך ובידור לחיילים קרביים ולהסברת עמדת ישראל לחיילים העומדים בחזית, תוך הדגשה שהסכסוך הישראלי-ערבי אינו תוצאה של מלחמת ששת הימים אלא מקורו 50 שנה קודם לכן.
בעקבות פנייתו של יגאל אלון אליו לקחת את ניהול יד ושם לידיו, פרש ארד מצה"ל ב-1972 בדרגת תת-אלוף, אך שב לשירות בן שלושה חודשים במהלך מלחמת יום הכיפורים והיה אחראי לאימון לוחמי שריון לפני צאתם לחזית.
ארד שימש כיושב ראש הנהלת יד ושם בין השנים 1972 ל-1993. גם לאחר פרישתו המשיך לעסוק בענייני המוסד, תוך שהוא נותן ייעוץ ותמיכה אקדמית.
מקביל לתפקידו ביד ושם עשה בבית הספר למדעי היהדות על שם חיים רוזנברג שבאוניברסיטת תל אביב את הדוקטורט שלו בנושא "שואת יהודי וילנה ומאבקם נוכח הכליון".
את הדוקטורט, אותו קיבל בשנת תשל"ד 1974 עשה תחת הנחייתו של פרופסור דניאל קארפי.
שימש גם כמרצה על היסטוריה יהודית שם.
הוא חקר את מלחמת העולם השנייה ואת השואה, ופרסם ספרים רבים בנושאי השואה, הן כסופר והן כעורך.
בין המפעלים החשובים שבהם השתתף, הוצאת האנציקלופדיה של השואה, מחקר מקיף בחמישה כרכים, שיצא לאור בשנת 1990.
בשנת 2004 העניק מוסד יד ושם לארד את "פרס הזיכרון על שם יעקב בוכמן" המוענק מדי שנה לסופרים, אמנים וחוקרים העוסקים בהנצחת השואה.
ארד זכה בפרס על ספרו "תולדות השואה - ברית המועצות והשטחים המסופחים".
ב-6 במאי 2021 ארד נפטר בגיל 94, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עינת, לצד אשתו מיכל.
היה נשוי למיכל (1927 - 2015) ולשניים נולדו שני בנים ובת.
לבני הזוג 11 נכדים והתגוררו ברמת השרון.
נכדתו, עדי, התנדבה לשירות בצה"ל ומשמשת כאישה הראשונה בתפקיד ראש מדור ניווטים ביחידת מגלן.
רדיפה על רקע פעילות בתקופת השואה
בשנת 2008 ביוזמת ארווידאס אנושאוסקאס החלו משטרת ליטא והתובע הכללי של ליטא בחקירה נגד ארד"בחשד למעורבותו ברצח אזרחים ליטאים במסגרת פעילותו כפרטיזן בתקופת השואה...
על פי דרישתם של גורמים מהימין הקיצוני".
יד ושם הציג זאת כחלק מ"סימפטום מדאיג של שכתוב ההיסטוריה".
לאחר כחצי שנה נסגר התיק.
יצחק ארד, שואת יהודי ברית-המועצות, משואה, 2001, עמ' 9–44
יצחק ארד, וילנה היהודית במאבק ובכליון, הוצאת יד ושם, אונ' תל אביב, וספרית פועלים, תשל"ו 1976.
השואה בתיעוד - מבחר תעודות מקוריות על חורבן יהודי גרמניה, אוסטריה, פולין וברית-המועצות, עורכים יצחק ארד, ישראל גוטמן, אברהם מרגליות.
יצחק ארד, טרבלינקה - אבדן ומרד, הוצאת עם עובד, 1983.
יצחק ארד, "מבצע ריינהארד": מחנות ההשמדה בלז'ץ, סוביבור, טרבלינקה, הוצאת יד ושם, 1985.
האנציקלופדיה של השואה, הוצאת יד ושם וספרית פועלים, עורך ישראל גוטמן, 1990 (חבר מערכת).
יצחק ארד, הפתרון הסופי: התגבשות מזימת ההשמדה ומבצע ריינהארד, משרד החינוך והתרבות, מרכז ההסברה ויד ושם, 1992.
תולדות השואה בתמונות, עורך יצחק ארד, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, ספרית הפועלים, יד ושם, 1992.
יצחק ארד, תולדות השואה, ברית המועצות והשטחים המסופחים, הוצאת יד ושם, 2004.
יצחק ארד "נעורים בלחימה: מגיא החורבן להר-אל" הוצאת מערכות 1978
יצחק ארד, בצל הדגל האדום - יהודי ברית-המועצות בלחימה נגד גרמניה הנאצית, הוצאת משרד הביטחון, יד-ושם ועמותת "יד לשריון", 2008. הספר זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
יצחק ארד, חורט בזיכרון: לוחם, שורד, מנציח, הוצאת יד ושם וידיעות ספרים, 2016.
יצחק ארד, זה קרה בפלנטה שלנו: מוסר ודילמות קיומיות בקרב יהודים במציאות השואה, ירושלים וראשון לציון: יד ושם ומשכל, 2020.
הרב יצחק אריאלי (אלול תרנ"ו, 1896 – י"ג בניסן תשל"ד, 5 באפריל 1974) היה המשגיח של ישיבת מרכז הרב ורב שכונה בירושלים, מחבר סדרת הספרים עיניים למשפט.
חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית וכן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תשכ"ו (1966).
נולד בעיר העתיקה בירושלים בשם יצחק זמברובר, צאצא למשפחת ריבלין, למד בישיבות תורת חיים ועץ חיים ונסמך לרבנות על ידי הרב חיים ברלין.
כדי להימלט מחובת הגיוס לצבא העות'מאני בזמן מלחמת העולם הראשונה, שינה את שם משפחתו ל"אריאלי" ועבר לגור בפתח תקווה.
עם עליית הרב קוק לירושלים, בשנת תרע"ט, יצר עמו הרב אריאלי קשר קרוב ונעשה למקורבו ואחד מגדולי תלמידיו.
השניים למדו גמרא בחברותא מדי יום, במשך כחמש עשרה שנה, עד לפטירתו של הרב קוק.
בשנת תרפ"ה הוציא מחדש את ספרו של הרב קוק חבש פאר, יחד עם הרב אורי סג"ל המבורגר.
הוא הוסיף לספר תוספות רבות מאת הרב קוק, הערות מרבנים מקורבים לרב קוק, וכן הערות משלו.
עם הקמתה של ישיבת מרכז הרב בשנת תרפ"ה (1925) התמנה למנהל הרוחני ולמשגיח בישיבה.
בנוסף, היה מעורב גם בניהול האדמיניסטרטיבי, בעיקר במישור הכלכלי.
מספר שנים לאחר פטירת הרב קוק התגלעו חילוקי דעות בין הרב אריאלי לאחרים בסגל הישיבה, והחל משנת תש"ח פחתה מעורבותו במידה משמעותית, עד שפרש מסגל הישיבה, ככל הנראה בראשית שנת תשכ"א.
הוא המשיך להגיע לישיבה לאירועים ביום העצמאות ויום ירושלים ומספר תלמידים היו באים לעיתים ללמוד בביתו.
הוא סמך בין היתר את הרב איתן איזמן, הרב יעקב אריאל, הרב צפניה דרורי והרב משה דימנטמן.
בשנת 1933 נבחר לוועד העדה האשכנזית בירושלים ובשנת 1938 היה חבר המועצה הדתית.
בשנת תש"א התמנה לרב השכונות בצלאל, כנסת ישראל ומזכרת משה.
עסק בפעילות ציבורית בעיקר בירושלים, וסייע בייסוד שכונות קריית שמואל ונווה שאנן בעיר.
היה הפוסק של בית החולים ביקור חולים וחבר הנהלת בית החולים.
כן פעל בוועד המרכזי לטהרת המשפחה.
בשנות השישים היה חבר בוועדה הממשלתית שעסקה בניתוחי מתים.
משנת תרצ"ו החל להוציא את סדרת הספרים עיניים למשפט על הש"ס.
על ספריו קיבל את פרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת 1954, ובשנת תשכ"ו (1966) הוענק לו על הסדרה פרס ישראל לספרות תורנית.
על שמו קרוי רחוב בביתר עלית.
רחוב נוסף, בשכונת מזכרת משה בירושלים, קרוי על שם ספרו - "עיניים למשפט".
הרב גרשון - דיין בבית הדין הרבני בנתניה.
משה - נכדו הוא קובי אריאלי.
הרב שמריה - חתן הרב אליעזר דוד ברלין.
הרב חיים יעקב - מחבר הספר "באר יעקב".
בנו הוא הרב אשר אריאלי.
ד"ר נחום - פילוסוף וסופר.
בתו היא השופטת יעל וילנר.
שרה - נישאה לרב מרדכי אילן, אב"ד בתל אביב.
חסידה - נישאה לרב צבי כהנא-גרושקא, שכיהן כראש ישיבת 'הרי יהודה' במושב בית מאיר.
אליהו - מנהל בי"ס למינהל.
עיניים למשפט על מסכתות הש"ס - הוספות וחידושים ל"עין משפט" (מראי מקומות בשולי דפי הגמרא לפסקי ההלכה של הסוגיה המדוברת במשנה תורה ובשולחן ערוך) וכן ביאורים בשיטות הפוסקים.
שירת הגאולה על הגדה של פסח (תשט"ז).
מדרש אריאל על פרשיות התורה.
ירח האיתנים על מועדי חודש תשרי.
עקידת יצחק על עקדת יצחק.
הרב פרופ' יצחק אריה זליגמן (10 בינואר 1907 – 13 במאי 1982) היה חוקר מקרא ישראלי-הולנדי.
עמד בראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ונחשב כמי שנטל חלק מרכזי בעיצוב חוג זה, שבאמצעותו השפיע רבות על חקר המקרא בישראל.
נולד באמסטרדם, הולנד לאביו רבי שמואל זליגמן, ולאמו יהודית למשפחת ורסהים, ובשנים שלפני מלחמת העולם השנייה (1936–1939) שימש כמרצה לתולדות עם ישראל ולמקרא בבית המדרש לרבנים באמסטרדם, שם הוסמך גם לרבנות.
בתקופת המלחמה נכלא יחד עם אשתו ושתי בנותיו על ידי המשטר הנאצי במחנה המעבר וסטרבורק שבהולנד, וב-4 בספטמבר 1944 הועבר משם למחנה הריכוז טרזין שם שימש כספרן, יחד עם יהודים משכילים רבים.
הוא שרד בתנאים הקשים שם, ולאחר המלחמה חזר להולנד ועבד כספרן במחלקת מדעי היהדות בספריית אוניברסיטת אמסטרדם בשנים 1946–1949. בתוך תקופה זו קיבל דוקטורט מאוניברסיטת ליידן (1948), עבודת הדוקטורט הייתה על תרגום השבעים לספר ישעיהו ונראה כי עבד עליה גם במחנות.
באוניברסיטת אמסטרדם התמחה בלימודים קלאסיים, ושימש כחבר באקדמיה המלכותית של ארצות השפלה לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1950 עלה לישראל מטעמים ציוניים, למרות שהוצעה לו פרופסורה בהולנד.
הוא מונה מיד לתפקיד מרצה בכיר בחוג למקרא באוניברסיטה העברית.
בשנת 1956 קודם לתפקיד פרופסור חבר, ובשנת 1966 קודם שוב לתפקיד פרופסור מן המניין.
הוא יצא לגמלאות בשנת 1977. במשך שנותיו באוניברסיטה העמיד תלמידים הרבה, שלימים הלכו והרכיבו חלק נכבד מחוג זה, ביניהם זוכי פרס ישראל פרופ' שמריהו טלמון ופרופ' שרה יפת.
מחקרים בספרות המקרא (קובץ מאמריו בעריכת אבי הורביץ, עמנואל טוב ושרה יפת), הוצאת מאגנס 1992
יאיר זקוביץ ואלכסנדר רופא (עורכים), ספר יצחק אריה זליגמן: מאמרים במקרא ובעולם העתיק, א.
זליגמן, המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים תשמ"ג (חוברת בהפצה מוגבלת)
יצחק ארנון (22 ביוני 1909 – 2 באפריל 2005) היה אגרונום ישראלי, מנהל מכון וולקני, חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"א (1971).
יצחק ארנון נולד באנטוורפן שבבלגיה לשלמה גד אהרונוביץ, לוטש יהלומים, ולמכלה לבית אורבך מפולין.
בהיותו בן 6 ומלחמת העולם הראשונה בעיצומה, ברחה המשפחה מאנטוורפן המופגזת על ידי הגרמנים ללונדון.
בשנת 1916 בהמלצת רופאיו של האב, עברה המשפחה לאזורים הכפריים של אנגליה.
בכפר הקטן ווינג בדרום אנגליה, לא רחוק מאחוזתו של הברון מאיר דה רוטשילד, התגוררה המשפחה עד שחזרו בשנת 1918 ללונדון וסבלו מאימת ההפצצות של הגרמנים על העיר.
עם תום המלחמה חזרה המשפחה לאנטוורפן.
את לימודיו סיים בעיר זו, שם גם היה בתנועת הנוער הציונית "בר כוכבא", שהייתה מסונפת לתנועת הצופים העולמית.
בשנת 1929 נישא להלדה גינציג, שהגיעה עם משפחתה לבלגיה עם תום המלחמה מחבל בוהמיה בצ'כוסלובקיה.
לאחר סיום לימודי האגרונומיה במכון האגרונמי העליון בז'מבלו (L'institut agricole de l'Etat à Gembloux) שבין בריסל לנאמור, גויס לצבא ושירת בחיל הפרשים ואף סיים קורס קצינים.
בשנת 1932 עלו יצחק והלדה לארץ ישראל.
בשנת 1935 נולד בנם הבכור דנצ'ו ארנון.
ארנון עבד כאגרונום בתחנת הניסיונות בעכו, בתחנת הניסיונות ברחובות ומשנת 1958 ועד צאתו לגמלאות ניהל את מכון וולקני לחקר החקלאות בישראל.
בשנת 1965 זכה בפרס הזרע.
בשנת תשל"א (1971) קיבל את פרס ישראל לחקלאות.
לאחר פטירתו של חיים הלפרין הוא לקח על עצמו את עריכת האנציקלופדיה לחקלאות.
נכדתו היא המפיקה והבמאית ארנה רביב.
יצחק אֶרְטֶר (בכתיב יידי: ערטער, בפולנית: Izaak Erter; 1791 – 20 באפריל 1851), סופר וסאטיריקן עברי, מאנשי תנועת ההשכלה בגליציה, מחבר "הצופה לבית ישראל".
ארטר נולד בשנת 1791 בכפר קוניושק שבמחוז פשמישל בגליציה (כיום פולין).
התחנך כמקובל בלימוד חמישה חומשי תורה ותלמוד עם המפרשים.
בגיל 13 השיאו לו אישה, אך היא מתה כעבור זמן קצר, ואז השיאו לו אישה שנייה, והוא עבר להתגורר בבית אביה בעיירה וילקוטש הסמוכה.
בעיירה זו הכיר משכיל בשם יוסף טארלר, שעודד אותו ללמוד את הספרים שלא למדו שומרי המסורת: תנ"ך, כתבי הרמב"ם והביאור של משה מנדלסון למקרא.
בהשפעתו התמשכל ארטר, ולבסוף עזב ב-1816 את בית חותנו ועבר ללבוב, בחלק האוקראיני של גליציה.
בלבוב התפרנס ארטר כמורה פרטי בבתי עשירי העיר.
הוא הכיר שם את המשכילים המקומיים ובהם שי"ר ויהודה ליב מיזס.
מיזס במיוחד השפיע עליו רבות וכנראה גם תמך בו מבחינה כספית.
לאחר כמה שנים התגברו הרדיפות והחרמות מצד שומרי המסורת המקומיים, ובראשם הרב יעקב אורנשטיין, כנגד המשכילים, וארטר עבר לברודי.
גם שם התפרנס מהוראה, בתחילה כמורה פרטי ואחר כך כמורה וכמפקח בבית הספר הריאלי שנפתח במקום.
בברודי הכיר את יעקב שמואל ביק ויצחק בר לוינזון, ושם גם פרסם ב"ביכורי העתים" את הסאטירה הראשונה שלו, "מאזני משקל" (1823), שעשתה רושם גדול.
ב-1825 החליט לעזוב את ההוראה בגלל קשיים כספיים ואחרים, ונסע ללמוד רפואה בבודפשט.
הלימודים נמשכו חמש שנים והוא התפרנס בהן בדוחק ופרנס את אשתו וילדיו בברודי משיעורים פרטיים בעברית שנתן בבתי עשירים בבודפשט.
בסיום הלימודים לא קיבל תואר דוקטור אלא רק תואר "מגיסטר לכירורגיה", משום שהיה חסר השכלה תיכונית.
ב-1831 פרצה מגפת כולרה בגליציה, ובהוראת ממשלת גליציה נסע בין העיירות לטפל בחולים וחיבר חוברות רפואה עממית.
בין השאר טיפל בידידו יהודה ליב מיזס עד פטירתו מן המחלה.
עם תום המגפה השתקע בברודי, שם התפרנס מטיפול בחולים עניים (בעשירים לא יכול היה לטפל מכיוון שלא היה לו תואר דוקטור).
בשנותיו בברודי פרסם את רוב הסאטירות שלו: "חסידות וחכמה" (כרם חמד ב, 1836), "סני וסנסני וסמנגלוף" (כרם חמד ג, 1838), "תשליך" (פראג ת"ר, 1840) ו"גלגול הנפש" (לייפציג תר"ה, 1845).
הוא התפרסם כמחבר מוכשר ומוערך וכל פרסום שלו זכה לביקורות אוהדות בחוגי המשכילים; שד"ל כינה אותו "נעים סאטירות ישראל".
בשנים אלה הושפע גם ממאורעות הזמן: בעקבות עלילת דמשק החל לכתוב חיבור בשם "מגילת דמשק", אך לא השלימו.
ב-1848 - 1849 פעל עם אחרים בתחום האמנציפציה ליהודים בגליציה על רקע מהפכות "אביב העמים".
ב-1850 נסע עם בתו החולה לעיירת המרפא קרלסבד, ובשובו החל לכתוב מאמר פובליציסטי-פרוגרמטי בשם "הצופה בשובו מקארלסבאד או תולדות החלוץ", שעסק בתחיית הלשון העברית הכתובה, בחכמת ישראל ובהתחדשות היהדות.
ארטר לא הספיק להשלים את המאמר, והוא הושלם בידי יהושע השל שור, שגם הדפיס אותו בראש הגיליון הראשון של כתב העת "החלוץ".
ארטר נפטר בחול המועד פסח ה'תרי"א, 20 באפריל 1851. לאחר מותו כונסו חיבוריו הסאטיריים, עם הוספות שונות, בידי מאיר הלוי לטריס והודפסו בשם "הצופה לבית ישראל" (וינה 1858).
בהוצאה השנייה נוסף גם חיבור למדני-הלכתי יוצא דופן של ארטר בשם "קיצור דיני הקרבנות והטומאות", שמעיד על השכלתו התורנית של ארטר.
"הצופה לבית ישראל" יצא במהדורות רבות נוספות, לאחרונה על ידי מוסד ביאליק, בעריכת יהודה פרידלנדר (ירושלים תשנ"ו 1996).
הסאטירות של ארטר עוסקות בחיים היהודיים בגליציה, ונכתבות מנקודת המבט המשכילית, המתנגדת לחיים היהודיים הישנים, ובפרט לשליטתם של הרבנים והצדיקים החסידיים.
ארטר מבקר את כל הקבוצות החברתיות וחושף את הבטלנות והצביעות בחברה היהודית.
בסאטירות שלו הוא משלב גם חוויות אוטוביוגרפיות שעבר בעצמו.
ניכרת בכתביו השפעה של הסאטירות היווניות של לוקיאנוס, אותן קרא בתרגומו הגרמני של וילנד.
כשאר המשכילים בזמנו השתמש ארטר בעיקר בלשון המקרא, ובמידה נדירה לא נמנע להוסיף מילים מלשון חז"ל ולשון ימי הביניים.
לדברי יוסף קלוזנר, "רוח הלשון [של ארטר] היא עברית טהורה, אבל דרך הביטוי היא אירופית גמורה".
לפי קלוזנר, ארטר הוא הראשון שהצליח לעשות שימוש בשפה העברית לכתיבה שוטפת, שהצורה איננה מעיקה בה על התוכן.
בלשון חיה ורעננה כזו לא הצליח לכתוב איש מן המשכילים לפניו; אחרי ארטר בא אברהם מאפו, ושניהם השפיעו על פרץ סמולנסקין, יל"ג וסופרי העברית בדורות הבאים.
חיבוריו העיקריים של ארטר הם:
בסאטירה זו עדות מרשימה על חיי היהודים בזמנו ובמקומו של ארטר.
"הצופה", הוא המספר, הולך לטקס תשליך בראש השנה ורואה בעיניו את החטאים המושלכים אל המים, והוא מפרט את חטאיהם של הרבנים, של החסידים ושל המשכילים.
שלוש סאטירות קצרות: מאזני משקל, על עיוות הערכים בחברה היהודית; תלונות סני וסנסני וסמנגלוף (שמות מלאכים מן הקבלה), על הקבלה ואמונת המלאכים והשדים שבה; חסידות וחכמה, מאבק בין החסידות והרציונליזם (בדמותן של שתי נשים) על נשמתו של "הצופה".
תולדות החלוץ, מאמר פובליציסטי לקראת ייסוד כתב העת "החלוץ".
עוסק בצורך בלימוד חכמת ישראל, בהתחדשות הדת והחיים, בהרחבת ההשכלה הדתית והחילונית ובתחיית העברית.
חוקר הספרות וההיסטוריון יוסף קלוזנר כותב:
"[ארטר] היה האירופי ביותר בהשקפותיו בין סופרי הדור העבריים.
אם נשווה אליו את פרל, שמשון בלוך, לטריס ועוד, נראה מיד שהוא גדול מהם לא רק בכישרונו אלא גם בהקף הנושאים של יצירתו.
ארטר הקיף במאמריו המועטים כל כך את רוב הבעיות של חיי ישראל בזמנו.
[...] כל לגלוג שלו, כל חידוד חריף וכל מלה שנונה קלעו למטרה חברתית-לאומית מסוימת.
[...] יצחק ארטר הוא מאלה הסופרים, שקנו את עולמם בספר אחד - ובספר מעט-כמות.
ואולם הספר מעט-הכמות הוא רב-האיכות.
בו חשף סאטיריקן בעל לב רגש וכואב את כל נגעי עמו לכל שכבותיו.
מוכיח גדול ואמיץ היה בספרו זה לעמו.
וחוץ מזה, הראה בו מחברו, שלשון המקרא עדיין לא מתה: שיש בלשון העברית העתיקה, המזרחית והבלתי מדוברת רוח חיים ממש - כוח וכשרון להסתגל לצרכיהם של החיים החדשים".
יצחק אפשטיין (ט"ו בכסלו תרכ"ג, 7 בדצמבר 1862 – כ"ג באדר א' תש"ג, 26 בפברואר 1943) היה מחנך, חוקר לשון, הוגה דעות וממחדשי השפה העברית בארץ ישראל.
ממנהלי "בית הספר הישן", בית שמחה וילקומיץ, מבתי הספר הראשונים בארץ שלימדו בהם בעברית.
בין המילים שחידש: תורשה, פעילות, , , תופעה, תודעה, תבליט, פעיל וסביל, לתפקד.
בת אחותו היא הסופרת והעיתונאית רחל פיגנברג (1885 - 1972).
היה נשוי לרחל וידנפלד, בת המושבה ראש פינה, ולזוג נולדו שישה ילדים.
אלוף הראבן הוא נכדו, הסופרת גיל הראבן היא נינתו.
נולד ברוסיה, בעיירה הליטאית הקטנה ליובאן שבפלך מינסק, כבנו של המורה לעברית המלומד נחום אפשטיין ושל אשתו, בלה-פייגה לבית שפירא.
למד בחדר חינוך מסורתי (גם עברית).
אחיו המבוגר זלמן אפשטיין (1936-1860), לימים פובליציסט נודע בדורו ומראשוני המטיפים ל"חיבת ציון ולציונות", קירבוֹ לרעיונות "חיבת ציון" והציונות.
נמשך להוראה כבר בצעירותו, ובזִכרונותיו כתב: "מנעוריי התגלתה בי נטייה להוראה.
דעת כל אמת הייתה גורמת לי נחת, וכאשר הסברתיה לאחרים – התענגתי כפליים".
בן 14 עזב לבית-ספר ראלי בעיר אודסה, ועדיין המשיך ללמוד את הלשון העברית ולקרוא ספרות עברית, בהדרכת הסופר והפובליציסט משה לייב ליליינבלום.
בזכות ליליינבלום התקרב לאידאולוגיה של "חיבת ציון".