tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קירילובה, "בבוקר ה-24 באוקטובר, הנהגים לקחו את השרים לפגישה בארמון החורף וחזרו למחסן הרכב.
בערב בשעה 18.15 נשלחה הודעה טלפונית: 'שלחו מכוניות לארמון החורף.' הנהגת הבסיס הורתה לסגור את כל השערים ולא להוציא את המכוניות מהמוסך, ובכך לקחה על עצמה את האחריות המלאה.
לאחר הפריצה לארמון החורף נעצרו כל השרים, למעט שר המלחמה, שמכוניתו חנתה כל הזמן הזה בפתח הארמון ובה עזב.
בליל 24–25 באוקטובר, קבוצות מהפכניות רבות דרשו למסור להם מכוניות, אך מסמולני הגיעה הודעה טלפונית כי המוסך מועבר לרשות הוועדה המהפכנית הזמנית וללא רשותה המכוניות לא יוקצו לאיש..."
כתוצאה ממהפכת אוקטובר בשנת 1917, המפלגה הבולשביקית עלתה לשלטון.
מטבע הדברים, הבסיס האוטומטי של הממשלה הזמנית (לשעבר מוסך הוד מלכותו) הועבר לחלוטין לרשות הבעלים החדשים.
המעבר התרחש במהירות וללא קושי רב.
כבר בימים הראשונים, ב-27 וב-29 באוקטובר, אימצה הוועדה המהפכנית הצבאית החלטה על העברת כל כוח האדם והרכוש של בסיס הרכב לשעבר של הממשלה הזמנית לרשותה.
לפיכך, החל מאוקטובר 1917 החלו להשתמש במכוניות של הממשלה הזמנית כדי לשרת את ההנהגה הסובייטית.
הנסיעה הראשונה של לנין במכונית טורקט-מארי נערכה יומיים לאחר האירועים המהפכניים, ב-27 באוקטובר.
עובדים רבים במוסך הקיסרי ובבסיס של הממשלה הזמנית המשיכו לעבוד לאחר אוקטובר 1917. ביניהם א.ק.
אושקוב - שבתקופת הצאר, עמד בראש המוסך הקיסרי, ואז שימש כראש בסיס הרכבים הממשלתי; מ.פ.
פאבלוב, ששימש כראש המוסך הממשלתי; ג.ג.
ליאונטייב שהיה עוזרו של מנהל המוסך, כמו גם מרבית הנהגים ועובדי הסדנה.
לאחר מהפכת פברואר הם שירתו את הממשלה הזמנית, ואחרי מהפכת אוקטובר הם החלו לעבוד עם הנהגת ברית המועצות.
לאחר שעברה ממשלת ברית המועצות למוסקבה במרץ 1918, הועברו גם מכוניות המוסך הקיסרי לשעבר לבירה החדשה.
בסוף שנת 1918, מכוניות המשרתות את לנין הועברו מבסיס הרכב הצבאי של מועצת הקומיסרים העממיים ל במוסקבה והושם במוסך צבאי.
צעד זה סימן את תחילת הקמתה של יחידה נפרדת בהנהגתו של הנהג הבכיר סטפן גיל.
השם הלא-רשמי של יחידה זו הופיע בשם "המוסך של יו"ר מועצת הקומיסרים העממיים", או "המוסך של לנין".
אלא שעד מהרה הופיע שם אחר — "המוסך המיוחד".
על פי צו המחלקה המינהלית של מועצת הקומיסרים העממיים מיום 31 בדצמבר 1920, הופרד מוסך לנין ליצירת חטיבת משנה עצמאית הכפופה למחלקה המנהלית של הממשלה.
כך, 1 בינואר 1921 הפך ליום הקמת המוסך המיוחד.
במוסך היו רק 5 מכוניות ומספר נהגים זהה.
המכונית הראשית בה השתמש לנין, בשנים 1921–1923, היה רולס רויס משנת 1914. לאחר מות לנין בינואר 1924 עבר המוסך לחלוטין לשליטת הפוליטביורו של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים), וקיבל שם חדש: "המוסך למטרות מיוחדות של מועצת הקומיסרים העממיים ומועצת העבודה וההגנה של ברית המועצות".
בראש המוסך עמד הנהג האישי של לנין סטפן גיל.
בשנת 1922 הוא הוחלף על ידי הנהג האישי של סטלין, פאבל אודאלוב, שעמד בראש המוסך עד 1953. סטלין העריץ באמת מכוניות אמריקאיות.
לאחר ווקסהול הרועשת של הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה (המכונית הועברה לסטלין אחרי כמה בעלים), בהיותו בחזית צאריצין, קיבל סטלין רכב 12 צילינדרים Packard Twin Six.
כשחזר למוסקבה לאחר מלחמת האזרחים, סטלין ביקש מיד מראש המוסך של מועצת הנציבות העממית למצוא בדיוק רכב פקארד כזה.
באמצע 1936 נרכשו כלי הרכב המשוריינים הסמויים הראשונים של פקרד מתוצרת אמריקאית.
שלדת הבסיס הייתה Packard בגרסתה החזקה ביותר - דגם Twelve, בשנת 1936 היא קיבלה את הכינוי 1408, וב־1937, 1508. הפקרד היה הרכב העיקרי של הסטלין במשך שנים רבות.
במכונית זו הוא הגיע לוועידות טהרן, יאלטה ופוטסדם, בחן את ברלין המובסת.
במקביל, סטלין חזר כל הזמן על כך שהשימוש באליטה הסובייטית במכוניות מתוצרת חוץ הייתה דוגמה רעה.
לכן, בשנת 1935 אישרה הנהגת המדינה תוכנית לייצור מכונית נוסעים מקומית: ZIS-101, שהפך לרכב בייצור המוני ושימש מספר קומיסריום עממיים.
ב-28 ביוני 1940 אישר הפוליטביורו של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית החלטה "אודות ארגון ייצור כלי רכב משוריינים קלים במפעל הרכב על שם סטלין", שהיו אמורים להיות מבוססים על ה־ZIS-101. זו הייתה ההתפתחות הראשונה מסוגה בברית המועצות, כשהשימוש ב"מכוניות משוריינות" נועד להנהגת המדינה.
בזמנים שונים, החניון של המוסך כלל מכוניות מתוצרת חוץ ותוצרת מקומית.
מאז המחצית השנייה של שנות ה-30, לאחר שליטה בייצור מכוניות שרד בברית המועצות החניון הפך למקומי כמעט לחלוטין, והורכב ממכוניות של המותגים GAZ ו-ZIL.
ב־1940 המוסך הפך לחלק מהמחלקה הראשונה של הנ.ק.ו.ד..
כמו כן, הוקצבה קבוצת רכב ומוסכים מיוחדת שביצעה תחזוקה של כלי רכב, במגדל התחמושת של הקרמלין במוסקבה ובזירות הרכיבה לשעבר (בניין זה ניזוק במהלך הפצצת הקרמלין במוסקבה בשנת 1941 ופורק לאחר מכן).מבאביב 1941 הוסמכו הנהלת המוסך ונהגי הרכבים העיקריים וקיבלו תארים מיוחדים העובדים הנ.ק.ו.ד.
בסך הכל, לפני המלחמה, המוסך סיפק שירותי תחבורה עבור 22 מנהיגי המפלגה והמדינה הסובייטית.
עם פרוץ הלחימה החלו עובדי המוסך לבצע תפקידים רשמיים במצב לחימה, באזורי החזית ובסביבה הקרובה למקומות הלחימה.
ביוני-אוגוסט 1941 החל המובך לספק שירותי תחבורה עבור חרושצ'וב, גאורגי ז'וקוב, וסילבסקי ובוריס שפושניקוב.
כל חלקי הכרום נצבעו על המכוניות, מכשירי הרדיו הוסרו והותקנו פנסים מיוחדים לנהיגה בחושך.
חלק מהרכבים שימשו לנסיעה לחזית ולאזורי הלחימה.
במהלך המלחמה, המוסך סיפק שירותי הובלה להנהגת המדינה במהלך ועידת טהרן בשנת 1943, ועידת יאלטה בשנת 1945, סיפקה שירותי תחבורה לביקורם של אורחים זרים מכובדים בברית המועצות (כולל וינסטון צ'רצ'יל וצ'ארלס דה גול) ולאחר הניצחון על גרמניה, נהגי המכוניות לקחו חלק בתחזוקת ועידת פוטסדאם.
ב־24 בפברואר 1945, על פי צו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, קיבלה קבוצת עובדי הנוסך שהשתתפה בהבטחת ביטחון ועידת יאלטה עיטורים ומדליות.
לאחר סיום המלחמה ב-26 ביוני 1945, נחתם פקודת הנ.ק.ג.ב.
של ברית המועצות לשליחת 12 שומרי ראש ו־2 נהגים לצ'יטה.
משימתם הייתה הסעת מרשל ברית המועצות א.מ.
וסילבסקי במהלך המלחמה עם יפן.
המלחמה הכניסה התאמות משלה להתפתחות תעשיית הרכב המקומית, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה ההופסקייצור מכוניות ZIS-101, אך כבר ב-6 בינואר 1942 החלה העבודה על ייצור לימוזינה ממשלתית מדגם ZIS-110. סטלין העליון רצה לקחת לימוזינה של פקארד כדוגמה.
שני העותקים הראשונים היו מוכנים בשנת 1944 ולאחר אישור הוועדה להגנת המדינה, הורכבו מכוניות ה-ZIS-110 הראשונות במפעל על שם סטלין.
ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות עד 7 במאי 2018 כל צי המכוניות היה ייצור זר בעיקרו.
צי הרכבים כולל יותר ממאה מכוניות של המותגים "אאורוס", "מרצדס-בנץ", "ZIL", "וולוו", "פולקסווגן" ואחרות, וכן אופנועים של המותגים "BMW" ו"אוראל", המשמשים את משמר הכבוד וצוותי האבטחה.
מכיוון שלא ניתן למקם את צי הרכבים בשטח הקרמלין, רכבי המוסך ממוקמים בשטח של האורוות המלכותיות לשעבר בבית מגדל בורוביצקאיה, כמו גם חניות מיוחדות תחת גשר האבן הגדול וגשר קרים.
להלן המכוניות המקומיות של המוסך ושנות הייצור שלהן
המועדון החברתי של שאיין הוא מערבון קומי אמריקאי משנת 1970 בבימויו ובהפקתו של ג'ין קלי, עם ג'יימס סטיוארט, הנרי פונדה, שירלי ג'ונס וסו אן לנגדון בתפקידים הראשיים.
1867, טקסס - ג'ון או'הנלן (ג'יימס סטיוארט) והרלי סאליבן (הנרי פונדה) הם צמד בוקרים מבוגרים שעובדים צמוד במרחבי טקסס כבר עשר שנים.
יום אחד מקבל ג'ון מכתב מעורך הדין וילובי בשאיין שמודיע לו כי אחיו די ג'יי נהרג והוריש לו נכס גדול בשאיין (ויומינג) שנקרא "המועדון החברתי של שאיין".
הם יוצאים רכובים למסע ארוך של 1,000 מיל עד לשאיין.
וילובי (דבס גריר) נותן לג'ון את שטר הקניין על הבניין אך כשג'ון שואל אישה ברחוב היכן המועדון החברתי היא נותנת לו סטירת לחי.
הם מגיעים לבניין המפואר הסמוך למסילת הרכבת ואת פניהם מקבלת ג'ני (שירלי ג'ונס) שמציגה בפניהם את שש הבחורות הגרות בבניין.
ג'ון רוצה לשוחח איתן אבל כל פעם נשמע צלצול והבחורה מתנצלת ועוזבת.
לכל בחורה יש מספר צלצולים שלה.
במהרה מבינים ג'ון והרלי שמדובר כאן בבית בושת יוקרתי.
ג'ו מגיע למסבאה ומיד הוא מתקבל בחשדנות כזר אבל כשהוא מציג את עצמו כאחיו של די ג'יי משתנה האווירה, כולם מברכים אותו ובעל המסבאה מאכיל ומשקה אותו חינם כולל מתן סיגרים משובחים.
ג'ון לא אוהב את העניין אבל הרלי כן, בעיקר לאחר הטיפול המיוחד שנותנת לו אופאל אן (סו אן לנגדון).
יחס האנשים לג'ון משתנה לאחר שהוא מודיע לבחורות כי החליט לסגור את בית הבושת ולהפוך אותו לבית מלון.
הוא מקבל הערות מעליבות וכדי לשמור על כבודו הוא מתחיל במכות שמתרחבות לקטטה גדולה עם נזק גדול למסבאה.
הוא מושם במעצר ומשורר עם קנס גבוה.
יום אחד מותקפת ג'ני ונחבלת קשות.
התוקף הוא קורי בניסטר (רוברט וילק) וג'ון הולך למסבאה לגמור איתו את החשבון בדו-קרב אקדחים בו הוא מנצח והורג אותו.
יוקרתו של ג'ון עולה שוב בעיר ובעיקר בעיני הבחורות במועדון החברתי.
חמישה אקדוחנים ממשפחת בניסטר מגיעים כדי לחסל את ג'ון.
מתפתח קרב אקדוחים ביניהם ובין ג'ון, ג'ני והרלי שבסופו מחוסלים התוקפים.
השריף מזהיר את ג'ון כי עוד רבים ממשפחת בניסטר מתכוננים להגיע לעיר ולחסל אותו.
וילובי אומר לו כי אינו יכול לסגור את המועדון החברתי היות שאחיו מכר את השטח לחברת הרכבות בתנאי שהבניין ימשיך להיות "מועדון חברתי".
לאור זאת מורה ג'ון למסור את הבעלות לג'ני ושניהם חוזרים שוב לטקסס לעבודה כבוקרים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימס סטיוארטג'ון או'הנלןבוקרהנרי פונדההרלי סאליבןבוקרשירלי ג'ונסג'נימנהלת בית בושתסו אן לנגדוןאופאל אןיצאניתאיליין דבריפאוליןיצאניתג'קי ג'וזףאני ג'ויצאניתרוברט וילקקורי בניסטראקדוחןדבס גרירידידיה וילוביעורך דין
המועדון הספרותי היה ארגון צעירים ערבי-פלסטיני שפעל בפלשתינה (א"י) בתקופת השלטון הצבאי הבריטי ובראשיתו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
הוא הוקם בירושלים בנובמבר 1918, במקביל להקמת "המועדון הערבי" באותה העת.
שניהם קמו כמסגרות לפעילות ערבית לאומית אנטי-ציונית.
"המועדון הספרותי" נשלט בידי משפחת נשאשיבי ופעל לקידום השפה והתרבות הערבית והערכים המוסלמיים.
סיסמתו היתה: "בשם הערבים נחיה – ובשם הערבים נמות".
כמו "המועדון הערבי", גם "המועדון הספרותי" קם סביב הרעיון הערבי-לאומי של הגדרת פלסטין כ"סוריה הדרומית", ולחם נגד הציונות ובעד סיפוח פלסטין ל"סוריה הגדולה" תחת ממשלה ערבית.
חבריו הבולטים של "המועדון הספרותי" היו בעיקר ממשפחת נשאשיבי והמשפחות הקרובות לה (בעוד שאת "המועדון הערבי" הנהיגו בעיקר צעירי משפחת חוסייני).
"המועדון הספרותי" הוקם מתוך חוג ללימוד שפת צרפת ותרבותה, ועל כן היה בעיקר תחת השפעה צרפתית ופיתח עוינות לבריטים, וזאת בניגוד ל"מועדון הערבי" שעמד בהשפעה בריטית.
תחילתו של "המועדון הספרותי" בארגון שהוקם בינואר 1918 על ידי חסן צדקי א-דג'אני ויוסף אל-ח'טיב בשם "מבחר השיעורים" (מקתטף אל-דרוס), שייעודו היה הפצת תעמולה צרפתית.
אגודה זו קיבלה מימון לשם כך מסוכנים צרפתיים ופעלה תחת מסווה של פעילות תרבותית.
אולם השלטונות הבריטיים הבינו את ייעודה, ובעקבות לחץ שהפעילו, שינתה האגודה את מנהיגותה ונבחרה הנהלה חדשה, שהורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי: הסופר אסעאף, פואד ופח'רי (או פח'ר א-דין), שהיה האיש הבולט בארגון עד אביב 1920. בנובמבר 1918 שונה שם האגודה ל"המועדון הספרותי".
מנהיגים נוספים של המועדון היו ג'מיל אל-חוסייני ומחמוד עזיז אל-ח'אלדי.
מרכז האגודה היה ירושלים, אך לדברי מקור מודיעיני ציוני, בשנת 1919 היא הצליחה להקים סניפים במקומות שונים בארץ, הגדולים בהם ביפו, טול כרם ועזה.
תקופת השיא של הארגון הייתה בתחילת 1920, אז הוערך מספר חבריו על ידי המודיעין הציוני בלמעלה מ-500, אולם לדעת יהושע פורת זו "הערכה מוגזמת ביותר", שכן בחומר הבריטי נזכר רק סניף יפו.
מלבד היותו ארגון צעירים, התארגנו בו מורים, משכילים צעירים וקצינים לשעבר בצבא העות'מאני.
מרכזי הפעולה והארגון היו בתי הספר הערביים של ירושלים.
פעילויות המועדון התנהלו בטקסיות וחבריו ענדו סמלים.
הפעולות כללו פעילויות ספורט, הצגות, קריאת ספרות ערבית, ודיונים בנושאי הלאומיות הערבית.
זהות המטרות הפוליטיות הלאומיות בין "המועדון הספרותי" ל"מועדון הערבי" הביאה לכך שבמרוצת 1919 ותחילת 1920 הם שיתפו פעולה ביניהם בכל האירועים הפוליטיים המרכזיים.
בין היתר, הם הפעילו לחץ משותף למען קבלת מצע הקורא לאחדות עם סוריה בוועידה הפלסטינית הראשונה שהתכנסה בינואר 1919 בירושלים, שיתפו פעולה בארגון דוברים למען אחדות עם סוריה בפני ועדת קינג-קריין, וארגנו עצומות, מחאות והפגנות משותפות נגד הציונות.
"אגודת האחווה והטוהר" (ג'מעית אל-אח'אא ואל-עפאף) הייתה אגודה קטנה יותר, שפעלה למעשה כגוף לביצוע החלטות "המועדון הספרותי", אך כעבור זמן הפכה למכשיר בשירות "המועדון הערבי".
היא הייתה ענף חשאי שתכנן פעולות אלימות נגד יהודים ונגד ערבים המוכרים להם אדמות, אך נראה שמעולם לא הוציא זאת לפועל.
באביב 1920 התברר שאנשי משפחת אל-נשאשיבי שינו את האוריינטציה שלהם והפכו לתומכי השלטון הבריטי.
פח'רי נשאשיבי, מזכיר "המועדון הספרותי", שהחזיק עד אז בעמדה אנטי-בריטית קיצונית, מונה לעוזרו של מושל מחוז ירושלים רונלד סטורס, ולאחר מאורעות תר"פ (אפריל 1920) מינה סטורס את ראע'ב נשאשיבי לראש עיריית ירושלים במקומו של מוסא כאזם אל-חוסייני.
ייתכן שהקרע בין הלאומיות הערבית לבין צרפת בנוגע לעצמאותה של סוריה, השפיע על החוג הנשאשיבי לחפש את תמיכת הבריטים.
מחלוקת זו, שהייתה קשורה קשר הדוק למחלוקת הגדולה בין משפחת אל-נשאשיבי לבין משפחת אל-חוסייני, הביאה לקרע בין צמרת "המועדון הספרותי" לבין רבים מחבריו, ולשיתוקו של הארגון.
התפתחות זו הביאה לכך שהאגודה המוסלמית-נוצרית הפכה לגורם המרכזי בתנועה הלאומית, על חשבון "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי".
בהמשך אותה שנה הלך "המועדון הספרותי" והתפורר עד שבתחילת 1921 כבר לא היה קיים כארגון בעל חשיבות.
ראשי הוועד הפועל הערבי, שהיה בשליטת חוגי החוסיינים, לא רצו בהשתתפות הנשאשיבים ותומכיהם בוועידות הקונגרס הערבי-פלסטיני, וכשניסה "המועדון הספרותי" להשתתף בוועידה החמישית שהתקיימה באוגוסט 1922, מנע זאת ממנו הוועד הפועל, ונציג המועדון, ד"ר עזת טנוס, לא נתקבל אליה.
"המועדון הספרותי" המשיך להתקיים כגוף קטן ובלתי פעיל של משפחת אל-נשאשיבי ותומכיה עד 1923.
המועצה הארצית לתכנון ולבנייה היא, על פי חוק התכנון והבנייה, המוסד התכנוני העליון במדינת ישראל לתכנון ובנייה, ונכפות עליה רק החלטות ממשלת ישראל.
במסגרת הסדרתם של תכנון ובנייה בישראל במסגרת החוק לתכנון ולבנייה, הוסדר מודל תכנוני היררכי הבנוי ממועצות לתכנון ובנייה.
מתחת למועצה הארצית בהיררכיה, קיימות הוועדות המחוזיות ולמטה קיימות הוועדות המקומיות או האזוריות.
המועצה הארצית לתכנון ולבנייה היא חלק ממנהל התכנון וככזה היא יושבת תחת משרד הפנים.
בראש המועצה יושב נציג שר הפנים.
מבנה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה
כאשר בראש המועצה הארצית עומד נציג שר הפנים בהוראת שעה לחמש שנים.
המועצה הארצית לתכנון ולבנייה רשאית למנות לעצמה מבין חבריה ועדות משנה לתכנון ולבנייה, ועדות קבועות או ועדות לנושאים מסוימים, וההחלטות של ועדות המשנה הם בעלות תוקף כמו של המועצה הארצית.
תפקידי המועצה הארצית לתכנון ולבנייה
תפקידי המועצה הארצית לתכנון ולבנייה הם:
ייעוץ לממשלה בכל הנוגע לביצוע חוק התכנון והבנייה.
מתן אישור לתוכניות מתאר מחוזיות, בכפוף להחלטת המועצה ולמדיניות התכנון.
השתתפות בהכנת ובבדיקת החקיקה הדרושה להפעלת החוק.
מתן ההוראות הדרושות לעריכת תוכניות המתאר הארציות, הערכת אותן תוכניות וקבלת החלטות על הגשתן לאישור הממשלה.
תכנון תוכניות מתאר ארציות כאשר תוכניות אלו יכללו תכנון לשטח המדינה כולה והנחיות לוועדות המחוזיות בנושא ייעודי הקרקע ושימושה, ושמירה על ייעוד של קרקעות חקלאיות, אזורי תעשייה ושטחי הפקת מחצבים, תחנות כוח, נמלים ושדות תעופה, דרכים ואזורי בנייה למגורים.
מתן הוראות בדבר שמירה על עתיקות, מקומות קדושים, ערכי טבע ונוף ושטחים פתוחים.
דיון בעררים על החלטות הוועדות המחוזיות.
המועצה לאבטחת אינטרס המשטר (בפרסית: مجمع تشخیص مصلحت نظام) היא ועדה הממונה על ידי המנהיג העליון באיראן.
מטרתה ליישב חילוקי דעות המתגלעים בין המג'לס לבין מועצת שומרי החוקה, ולשמש כגוף מייעץ למנהיג העליון.
בידי המועצה הסמכות העליונה ליישוב המחלוקות בחקיקה.
מאחר שהיא ממונה על ידי המנהיג העליון, היא נוטה לתמוך בעמדתו, והיא משמשת ככלי שליטה נוסף בידי המנהיג.
את המועצה מרכיבים נציגים ממועצת שומרי החוקה, מהרשות השופטת, ומהממשלה (הרשות המבצעת).
המועצה לאבטחת אינטרס המשטר הוקמה בהוראת המנהיג העליון אייתוללה ח'ומייני ב-6 בפברואר 1988, בעקבות סכסוכים בלתי פוסקים בין מחוקקים מהשמאל לבין מועצת שומרי החוקה.
ח'ומייני הורה על הקמת מועצה בת 13 חברים, שתפקידה ליישב את הסכסוכים הללו, והעניק לה סמכות לחוקק חוקים זמניים וצווי חירום.
רק בתיקוני החוקה של 27 ביולי 1989, לאחר מותו של ח'ומייני, עוגן קיומה של המועצה בחוקה ונוסף לתפקידיה הייעוץ למנהיג העליון.
בשנות ה-90 המאוחרות, עם עלייתם של מחוקקים רפורמיסטים רבים במג'לס, פעילותה של המועצה לאבטחת האינטרס מורגשת במיוחד, בשל הגברת הפעילות מצד מועצת שומרי החוקה, שדחתה מספר רב של חוקים בטענה כי הם סותרים את חוקי האסלאם.
המועצה לאבטחת האינטרס נהגה להכריע לצד מועצת שומרי החוקה השמרנית.
ב-1998, לאחר תום כהונתו של חוג'ת אל-אסלאם עלי אכבר האשמי רפסנג'אני כנשיא, מינה אותו עלי ח'אמנאי ליושב ראש המועצה.
באוגוסט 2001, למשל, תפקידה של המועצה לאבטחת האינטרס היה להכריע בשאלת סירוב מחוקקים רפורמיסטים במג'לס לאשר שני מועמדים שמרנים למועצת שומרי החוקה.
השמרנים, מצדם, התנגדו למינויים של מועמדים ליברליים יותר, לאור הכוח הרב שמחזיקה מועצת שומרי החוקה (בעיקר היכולת לפסילת חקיקה ומועמדים בבחירות).
ב-2005, לאחר הפסדו של רפסנג'אני בבחירות לנשיאות למחמוד אחמדינז'אד, העניק המנהיג העליון ח'אמנאי למועצה את זכות הפיקוח על כל רשויות השלטון באיראן.
יש האומרים כי צעד זה נועד לחזק את מעמדו של רפסנג'אני ולפצות על כך שהמנהיג העביר את תמיכתו לאחמדינז'אד ימים ספורים טרם הבחירות.
המועצה הנוכחית, שמונתה ב-2022, מונה 35 חברים ועוד 13 חברים נוספים מתוקף תפקידם.
המועצה האימפריאלית או הדיואן הקיסרי (בטורקית עות'מאנית Dîvân-ı Hümâyûn; בטורקית Divan-ı Hümayun) הייתה מעין ממשלה באימפריה העות'מאנית.
המועצה הוקמה על ידי הסולטאן אורהן הראשון כגוף מייעץ וכללה נציגות של ארבעה גופים:
הווזיר הגדול - ייצג את הווזירים (שרים) שהיו המוציאים לפועל של מדיניות האימפריה.
הבאש דפתרדאר (ראש האוצר האימפריאלי) ונשאנג'י (נושא החותם המלכותי) - אלה עמדו בראש שני אגפי הבירוקרטיה המרכזיים - האוצר והסופרים.
האג'א (מפקד צבא היבשה) והקפודן פאשה (מפקד הצי)
הקאדיעסכרים של רומליה ואנטוליה - שניהם היו אחראים על מערכת החוק, המשפט והדת באימפריה.
המועצה עברה מספר גלגולים במהלך מאות שנות פעילותה.
היא הפכה ממועצה מייעצת לסולטאן למועצה שמקבלת החלטות בעצמה.
לאחר ימי סולימאן המפואר הסולטאנים הפסיקו להגיע לישיבות המועצה.
הוטל על הוזיר הגדול והנשאנג'י לעדכן את הסולטאן לאחר כל ישיבה בהחלטות המרכזיות והוא אישר אותן או ביטל אותן.
על מנת לשמר את מרותו על המועצה הקים הסולטאן וילון סתרים.
היושבים במועצה לא ידעו אם הסולטאן יושב מאחורי הווילון ומאזין ולכן ניהלו את הישיבות בהתאם לרוחו.
המועצה הארכיאולוגית היא גוף סטטוטורי ישראלי הקיים מתוקף סעיפים 36-34 לחוק העתיקות.
חברי המועצה ממונים על ידי שר החינוך והתרבות.
לייעץ לשר החינוך והתרבות, למנכ"ל רשות העתיקות ולמועצת רשות העתיקות בענייני ארכאולוגיה ועתיקות, שיובאו בפניה על ידיהם.
כלומר, המועצה הארכאולוגית היא הגוף המקצועי העליון במדינת ישראל המייעץ לרשות העתיקות הממונה על אכיפת חוק העתיקות והסדרת כל הפעילות הנוגעת לעתיקות ולאתרי עתיקות בישראל.
המועצה רשאית לאצול מסמכויותיה לוועדות מבין חבריה.
הוועדה העיקרית הקיימת מטעמה של המועצה הארכאולוגית היא הוועדה למתן רישיונות לחפירה ארכאולוגית, לפי סעיף 12 לחוק העתיקות.
ועדת הרישיונות - ועדה שחברים נציגים מן המחלקות לארכאולוגיה של האוניברסיטאות בישראל.
הוועדה בודקת מצד אחד את הכשרתו המקצועית של מבקש הרישיון ואת ניסיונו המעשי (בשירותם של ארכאולוגים ותיקים ממנו), וכן את כשירותו של המוסד שמטעמו מבוקש רישיון החפירה להעניק שירותים מקצועיים לחפירה (כגון, מעבדות, מחסנים, ספרייה מקצועית, שירותים טכניים שונים).
ועדת שימור - ועדה לבירור סוגיות בעיתיות בשימור ובשחזור מבנים עתיקים ולייעוץ לתחום השימור שברשות העתיקות בדבר הפעולות שיש לנקוט, או להימנע מנקיטה, בסוגיות ספציפיות המובאות בפניה.
ועדת ערר - ועדה שחברים בה שני חברים שממנה המועצה שלא מבין חבריה הקבועים (אלה יהיו בדרך כלל ארכאולוגים מקצועיים מן המוסדות האקדמאים בארץ).
בראש הוועדה עומד שופט, או מי שכשיר להיות שופט שממנה שר המשפטים.
אל ועדת הערר יכולים לפנות מי שרואים עצמם נפגעים מהחלטות מנכ"ל רשות העתיקות.
חוק העתיקות (סעיף 36) מונה את ההחלטות שניתן לערער עליהם, ובהן: קביעת גודלו של אתר עתיקות, סירוב לתת רישיון חפירה, סירוב לתת רישיון למסחר בעתיקות, ועוד.
הגשת העררים לוועדת הערר נעשית באופן מקוון באתר ועדת הערר לפי חוק רשות העתיקות, התשל"ח-1978.
המועצה הארכאולוגית הראשונה הוקמה בידי פרופ' ג'ון גרסטנג שהקים את מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי והיה למנהלה הראשון.
המועצה הוקמה מתוקף פקודת העתיקות הראשונה שנוסחה בשנת 1920. המועצה כונתה "המועצה הארכאולוגית המייעצת" (Archaeological Advisory Board).
הישיבה הראשונה של המועצה הארכאולוגית התקיימה ביום 20 בספטמבר 1920, במעמד הנציב העליון, הרברט סמואל.
בישיבה הראשונה של המועצה השתתפו: ג'ון גרסטנג; ויליאם ג'ון פיתיאן-אדמס (W.J.
Phythian-Adams) מבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים; האדריכל אנטוניו ברלוצי; האב לגראנז' מבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים; הארכימנדריט קלאופס, הפטריארך האורתודוקסי של ירושלים; ד"ר ויליאם פוקסוול אולברייט, מנהל בית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים.
הנציג היהודי היה ד"ר ארתור רופין.
בעקבות התערבות הנציב העליון, הוחלף רופין לאחר מכן בד"ר נחום סלושץ מטעם החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
עם סיום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל הוקמה מחלקת העתיקות הישראלית, וגם מטעמה התמנתה מועצה ארכאולוגית שהמשיכה לפעול כל העת.
המועצה הבין-לאומית לארכיונאות היא ארגון בינלאומי לא ממשלתי, שמטרתו קידום שיתוף פעולה בינלאומי בשימוש, פיתוח ושימור בארכיונים ברחבי העולם.
הארגון הוקם בשנת 1948 בעזרתו של שרל סאמאראן שהיה מנהל בארכיון הלאומי של צרפת.
בשנת 2009 היו חברים בו למעלה מ-1,400 חברים מוסדיים מ-190 מדינות.
המועצה מאגדת תחתיה ארגונים בינלאומיים שונים לשימור ותיעוד היסטורי.
האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע הוא חבר במועצה הבינלאומית לארכיונאות.
המועצה הבין־לאומית למוזיאונים, ידועה גם כאיגוד המוזיאונים הבין-לאומי, איקו"ם נוסדה בשנת 1946 והיא הארגון היחיד בעל היקף עולמי העוסק במוזיאונים ואנשי מקצוע המחויבים לקידום והגנה על מורשת טבעית ותרבותית, בהווה ובעתיד, מוחשית ובלתי מוחשית.
עם כ־30,000 חברים ב־137 מדינות, המועצה היא רשת של אנשי מקצוע הפועלים במקצועות המוזיאונים במגוון רחב של דיסציפלינות ומוזיאון מורשת קשורה.
מקום מושבה של המועצה הוא בפריז.
המועצה היא ארגון לא ממשלתי ללא מטרות רווח הקשור לארגון אונסק"ו ובעלת מעמד מייעץ של האו"ם.
המועצה משתפת פעולה עם גופים נוספים, על מנת למלא את משימותיה הבין־לאומיות בשירות הציבורי הכוללים לחימה בסחר בלתי חוקי במוצרים תרבותיים וקידום ניהול סיכונים והיערכות לשעת חירום כדי להגן על העולם התרבותי והמורשת במקרה של אסונות טבע או מעשה ידי אדם.
המועצה מפעילה גם את "יום המוזיאונים הבינלאומי".
ICOM מפעילה 32 ועדות בין־לאומיות על מגוון התמחויות מוזיאוניות, המבצעות מחקר מתקדם בתחומן לטובת קהילת המוזיאונים.
ICOM מורכבת גם מ־124 ועדות לאומיות המבטיחות שהאינטרסים של הארגון מנוהלים במדינות שלהם.
הוועדות הלאומיות מייצגות את חבריהן בתוך ICOM והן תורמות ליישום תוכניות הארגון.
האספה הכללית היא הנציגות של החברים והגוף שמקבל את ההחלטות של ICOM.
האספה קובעת את התקנון, בוחרת את חברי המועצה המבצעת ומאמצת את התוכנית האסטרטגית של ICOM.
האספה הכללית של ICOM מתקיימת כל שלוש שנים ומרכזת אנשי מקצוע ממספר מדינות.
האספה הראשונה נערכה בפריז בשנת 1948. בשנים האחרונות נערכו אסיפות כלליות בסיאול בשנת 2004 (המפגש הראשון באסיה), בווינה בשנת 2007, ובשאנגחאי בשנת 2010. האספה הכללית בשאנגחאי באה בעקבות תערוכה עולמית שבה נחנך ביתן ICOM ונקרא "מוזיאונים, לב העיר".
האספה הכללית נערכה בריו דה ז'ניירו ב־2013, במילאנו ב־2016, בקיוטו ב־2019, בפראג ב־2022. נושא הכנס של האיגוד שהתקיים בפראג היה "כוחם של מוזיאונים".
דובאי תארח את האספה הכללית ה־27 ב־2025 שנושאה יהיה "עתיד המוזיאונים בקהילות המשתנות במהירות".
בתור האסמכתא החשובה ביותר עבור מוזיאונים ואנשי מקצוע במוזיאונים, ICOM עובדת עם שותפים בעלי שם עולמי כדי להשיג מטרות משותפות.
הוועדה הבין־לאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS)
הפדרציה הבין־לאומית של ארגוני ספריות ומוסדות (IFLA)
המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות (ECOSOC)
הארגון העולמי לקניין רוחני (WIPO)
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD)
שיתוף פעולה עם ארגונים בין־לאומיים
הפדרציה של מוזיאונים בין־לאומיים לזכויות אדם (FIHRM)
האגודה הבין־לאומית למוזיאונים חקלאיים (AIMA)
האגודה הבין־לאומית של ילדים במוזיאונים (HO!I)
האיגוד הבין־לאומי של אוספי תאגידים של אמנות עכשווית (IACCCA)
האיגוד הבין־לאומי של מוזיאוני מכס/מס (IACM)
האיגוד הבין־לאומי של ספריות ומוזיאונים לאמנויות הבמה (SIBMAS)
האיגוד הבין־לאומי של מנהלי מתקני מוזיאון (IAMFA)
האגודה הבין־לאומית למוזיאונים להיסטוריה (IAMH)
האיגוד הבין־לאומי של מוזיאוני תחבורה ותקשורת (IATM)
הקואליציה הבין־לאומית של אתרי זיכרון (ICSC)
הוועדה הבין־לאומית למוזיאונים ואוספים של אמנות מודרנית (CIMAM)
הקונפדרציה הבין־לאומית של מוזיאונים לאדריכלות (ICAM)
הקונגרס הבין־לאומי למוזיאונים ימיים (ICMM)
המועצה הבין־לאומית למוזיאונים אפריקאים (AFRICOM)
התנועה הבין־לאומית למוזיאולוגיה חדשה (MINOM)
הארגון הבין־לאומי של מוזיאונים פתוחים לארכאולוגיה וארכאולוגיה ניסויית (EXARC)
איגוד המוזיאונים של האיים הקריביים (MAC)
איגוד המוזיאונים של איי הפסיפיק (PIMA)
איגוד המוזיאונים הימיים של הים התיכון (AMMM)
איגוד המוזיאונים הפתוחים באירופה (AEOM)
איגוד המוזיאונים של חבר העמים (CAM)
פעילות איקו"ם בישראל (איגוד המוזיאונים)
בישראל קיימת פעילות של איגוד המוזיאונים הישראלי ואיקו"ם ישראל כחלק מהמועצה הבין-לאומית למוזיאונים (ICOM).
על פי אתר האיגוד: "האיגוד וחברי ההנהלה פועלים בזיקה לעקרונות איקו"ם (ICOM: International Council Of Museums), המועצה הבין-לאומית למוזאונים, והוא האיגוד הלאומי (National Committee) המוכר והייצוגי של ישראל באיקו"ם, הפועל בזיקה לאונסק"ו".
יו"ר איקו"ם ישראל כיום היא רז סמירה, ובעבר כיהנו בתפקיד נאווה קסלר ודורית ווליניץ.
איקו"ם ישראל נוסד ב־1988 ובין מטרותיו הרשמיות "לקדם את המוזיאונים בארץ וליצור שיתוף פעולה ביניהם.
לקדם את שיתוף הפעולה בין עובדי המוזיאונים.
להרחיב תודעת הביקור במוזיאון לציבור הרחב.
לפתח ולשפר את עבודת המוזיאונים על ידי עזרה הדדית של המוסדות שעובדיהם חברים לעמותה.
לפעול להגדלת המשאבים העומדים לרשות המוזיאונים" כמו כן, מטרות נוספות של העמותה:
שיתוף פעולה בין המוזיאונים בארץ והעובדים בהם.
התארגנות ופעילות של חטיבות מקצועיות (International Committees) לפי נושאים מוזיאליים שנקבעו והוגדרו על ידי ארגון איקו"ם הבין-לאומי שבפריז.
החטיבות עצמאיות, פועלות לפי עקרונות איקו"ם ומקיימות קשר הדוק עם האיגוד.
קידום מקצועי של סגל המוזיאונים על ידי קיום כינוסים מקצועיים, חלוקת מלגות, פרסום מידע ומאמרים בנושאים מוזאליים וכיוצא באלה.
הפצה בקרב הציבור את ייעוד המוזיאונים ואת תפקידם.
פיתוח קשרים מקצועיים עם מוסדות חינוך ותרבות בארץ ועם מוסדות דומים בחוץ-לארץ.
ניסיון לאגד במסגרת האיגוד את כל המוזיאונים בארץ, ובמידת האפשר ייצוגם כלפי הממשלה, מועצת המוזיאונים ומוסדות ציבוריים.
בשנת 2019 איקו"ם ישראל היה שותף בתהליך ההגדרה מחדש של המושג "מוזיאון" ותפקידו באספה הכללית של המועצה הבין-לאומית למוזיאונים, לאחר שההגדרה המקובלת למוזיאון לא שונתה במשך חמישה עשורים.
נאווה קסלר, יו"ר איקום ישראל באותם דיונים "בהליך פתוח שפורסם באתר איקו"ם, הוגשו לוועדה 269 הצעות הגדרה ל'מוזיאון' מ-69 מדינות ב-25 שפות.
הוועדה גיבשה חמש הצעות הגדרה שהוגשו להנהלה ומהן נבחרה אחת שהוגשה לאישור ב-7 בספטמבר".
אך הדיון על ההצעות החדשות להגדרה לא הגיע לכדי הצבעה.
רק בהמשך [מקורות ופרטים להשלמה] הובאה הגדרה שזכתה לרוב קולות, וגם חברי האיגוד בישראל השתתפו בהצבעה.
חברים באיקו"ם ישראל המשמשים נציגים בוועדות המקצועיות (IC) מטעם המועצה הבין-לאומית למוזיאונים (ICOM)
דורית ווליניץ - יו"ר ועדת NATHIST; תמנע זליגמן - נציגה בהנהלת DEMHIST; חבצלת יהל, נוגה ראב"ד - נציגות בוועדת ICR; אפרת שפירא - נציגה בהנהלת COSTUME; עמירם (עמי) גניגר - נציג בהנהלת AVICOM; אורית לב שגב - נציגה בוועדה קבועה לנושאים משפטיים LEAC.
שינוי הגדרת המונח "מוזיאון" במועצה הבין-לאומית למוזיאונים
בכנס איקו"ם הבין-לאומי שהתכנס בפראג ב-24.8.22, נבחרה הגדרה חדשה למוזיאון.
הדיון המרכזי בכנס היה הצבעה על ההגדרה החדשה של מוזיאון.
ההגדרה נבחרה ברוב קולות בהליך דמוקרטי, שכלל חברות וחברי איגוד ממדינות שונות.
בהליך פתוח שפורסם באתר איקו"ם, הוגשו לוועדה במהלך 2019, 269 הצעות הגדרה ל'מוזיאון' מ-69 מדינות ב-25 שפות.
הוועדה גיבשה חמש הצעות הגדרה שהוגשו להנהלה ומהן נבחרה אחת שהוגשה לאישור במהלך הכינוס בקיוטו.
קסלר "הסיבה להתנגדות היא שההגדרה החדשה לא נראית כהגדרה אלא כשתי פסקאות של הצהרת כוונות, כאשר הפסקה התחתונה היא למעשה הרחבה או שינוי של ההגדרה המקורית.
החלק התחתון עבר שינויים שיש לו השלכות משפטיות, בחקיקה ובתקציב.
למשל, צמד המילים 'מוסד קבוע' הורד מההגדרה המקורית באופן שיכול להתפרש כאילו כל מוזיאון פופ-אפ - אפילו מוזיאון הגלידה בניו יורק - יכול להיחשב כמוזיאון, גם אם הוא נודד בין מקומות".
ההגדרה החדשה של 'מוזיאון' עליה הצביעו בכינוס המועצה הבין-לאומית בקיץ 2022
בתרגום חופשי ההגדרה החדשה למונח מוזיאון היא: מוזיאון הוא מוסד קבע, ללא כוונת רווח, הפועל בשירות החברה, אשר חוקר, אוסף, משמר, מפרש ומציג מורשת מוחשית ובלתי מוחשית.
המוזיאונים פתוחים לציבור, נגישים, מכילים ומטפחים מגוון וקיימות.
הם פועלים ומתקשרים באופן אתי, מקצועי ובשיתוף קהילות, ומציעים חוויות מגוונות של חינוך, הנאה, התבוננות ושיתוף ידע.
המועצה הבין-לאומית למדע היה ארגון בין-לאומי שהוקם בפריז, צרפת בשנת 1931, והוקדש למען שיתוף פעולה בין-לאומי לקידום המדע ברחבי העולם.
חברי המועצה היו גופים מדעיים לאומיים ואיגודים מדעיים בין-לאומיים, כאשר נכון לשנת 2017, המועצה כללה בשורותיה כ-122 ארגונים מדעיים לאומיים, עמיתים ומשקיפים, המייצגים 142 מדינות, 31 איגודי מדע בין-לאומיים, ו-22 עמיתים חברים.
הארגון היה אחד הארגונים הלא-ממשלתיים הוותיקים בעולם והוא ירש שני גופים בין-לאומיים שקדמו לו, איגוד האקדמיות הבין-לאומי (1899–1914) ומועצת המחקר הבין-לאומי (1919–1931).
שני הארגונים האלו היוו את הבסיס של המחקר ברוב מדינות העולם המערבי לפני הקמת הארגון.
עד שנת 1998 הארגון נקרא "המועצה הבין-לאומית של האיגודים המדעיים", השנה בה החליטו חברי המועצה על שינוי שם הארגון לשמו הנוכחי.
ביולי 2018 התמזגה המועצה הבין-לאומית למדע (ICSU) עם המועצה הבין-לאומית למדעי החברה (ISSC) והוקם הארגון החדש, מועצת המדע הבין-לאומית (ISC).
המועצה האקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, הייתה גוף אשר שכן מחוץ לישראל, וביחד עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה, ניהל את המוסד האקדמי הירושלמי הוותיק שנוסד בשנת 1925. סמכותה של המועצה האקדמית הוקנתה לה מכוח חוקה זמנית, שאושרה על ידי חבר הנאמנים בשנת 1926.
המועצה הייתה מורכבת מפרופסורים של האוניברסיטה, וממלומדים אחרים ידועי שם, מרחבי העולם.
יושב ראש המועצה האקדמית הראשון היה פרופסור אלברט איינשטיין.
המועמד הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2018 המתעד את ההערכות לבחירות לכנסת ה-20 של מפלגת כולנו בשנת 2015. הסרט מלווה את יו"ר המפלגה משה כחלון ואת צוות הקמפיין בהכנות לבחירות, ומביא ראיונות עימם שצולמו לאחר הבחירות.
את הסרט ביימו אסף סודרי וטלי שמש.
בחודש אוקטובר 2012 הודיע משה כחלון על פרישתו מן החיים הפוליטיים, ועל כך שהוא לא יתמודד במסגרת הליכוד בבחירות לכנסת התשע עשרה.
בשנת 2014 הודיע כי הוא חוזר לפוליטיקה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע כחלון כי הוא מקים מפלגה חדשה שתתמקד בפן החברתי.
לאחר מכן הודיע כחלון כי שם מפלגתו יהיה "כולנו".
הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב ושודר לראשונה בערוץ יס דוקו ב-20 ביוני 2018.
בסרט צילומים מתוך מטה הבחירות של המפלגה והוא מתמקד במשה כחלון יו"ר המפלגה, אודי פרידן פרסומאי ששימש כאיש מקצוע במטה, ואבי גבאי ששימש ראש מטה המפלגה.
המפלגה שסקרים ניבאו לה בתחילה הצלחה, החלה לרדת בסקרים.
בעקבות חוסר ההצלחה בקמפיין מובא האסטרג ליאור חורב.
הסרט מתמקד גם בהבאתו של יואב גלנט כמספר 2 במפלגה ובמהלכים לשיבוץ חברים נוספים ברשימה לכנסת.
בסיום מערכת הבחירות השיגה המפלגה בעשרה מנדטים.
בסרט משובצים קטעי ראיונות שהתקיימו לאחר הבחירות עם משה כחלון בעודו שר האוצר, עם אודי פרידן שהביע אכזבתו מן המפלגה ועם אבי גבאי, לימים שר מטעם מפלגת "כולנו" ולאחר מכן יו"ר מפלגת העבודה.
המועמדת הוא ספר בסוגת הרומן הרומנטי ומהווה כרך ראשון מתוך סדרה של שישה מאת הסופרת קיארה קאס.
הספר תורגם מאנגלית לעברית על ידי נעה בן פורת, והודפס בהוצאת ידיעות ספרים בתל אביב בספטמבר 2015. הספר עוסק בבחורה בשם אמריקה סינגר ממעמד חמש בממלכת אילאה, אשר נקלעת לתחרות בין 35 בחורות על לבו של הנסיך מקסון.
הסדרה זכתה להצלחה רבה בארצות הברית וספריה כיכבו בראש רשימות רבי המכר במשך חודשים במדינות רבות.
כמו כן, חברת הקולנוע האחים וורנר רכשה את הזכויות להפקת סרט בעקבות הספרים.
מחברת הספר, קיארה קאס (Kiera Cass) היא ילידת 1980 ותושבת מירטל ביץ' שבדרום קרוליינה.
בראיון טלפוני היא הודתה שמעולם לא חשבה להיות סופרת, אף על פי שעוד כנערה נמשכה לספרים ולתחומים אומנותיים כדוגמת תיאטרון ושירה.
עוד היא סיפרה שמקור ההשראה שלה לכתיבת ספר אשר במרכזו עומדת נערה ממעמד נמוך שמיועדת לבן המלך, היה סינדרלה.
מסורת עתיקה הנהוגה במדינת איליאה היא תחרות "הבחירה".
כאשר במשפחת המלוכה היורש לכתר מגיע לפרקו, כלומר לגיל 18, הוא צריך לבחור את אשתו והמלכה לעתיד מתוך 35 מועמדות בגילאי העשרה שנבחרו מהמחוזות השונים של המדינה.
המועמדות מגיעות לארמון המלוכה ושם מתמודדות עם הנימוסים וההליכות החדשים להן, עם הפגישות הפרטיות עם הנסיך, עם הפרסום הטלוויזיוני הרב ועם שמלות מפוארות וארוחות מהטובות שאכלו בחייהן.
יתר על כן, המועמדות מתמודדות זו מול זו, מה שיוצר מתחים לא מעטים.
אמריקה סינגר, נערה ממעמד נמוך, היא אחת מהמועמדות בתחרות "הבחירה" אף על פי שהגיעה אליה בעקבות רצון משפחתה להתעשר ורצונו של אהוב נעוריה להעניק לה חיים טובים יותר ממה שהוא יכול, בשל מעמדו הנמוך אף יותר משלה.
אמריקה נקלעת בעל כורחה לתחרות שאינה רוצה בה, אך לאחר שמתוודעת לנסיך בסיטואציות אינטימיות ומגלה בו צדדים אחרים משחשבה, היא מבינה שחייה כפי שהכירה עומדים להשתנות.
הספר מתאר את קורותיה של אמריקה, צעירה החיה במדינת איליאה, מדינה דמיונית שמתקיימת לכאורה שנים רבות לאחר ימינו אנו, אך מבחינה פוליטית כלכלית וחברתית חוזרת מספר שנים אחורה לתקופה שמזכירה את המערכת הפיאודלית.
למדינה מספר מחוזות הנשלטים על ידי משפחת מלוכה אחת והמערכת החברתית מורכבת ממעמדות הממוספרים מאחד עד שמונה לפי עליונותם, כאשר 1 הוא המעמד הגבוה ביותר שאליו משתייכים המלוכה והנסיכות ו-8 הוא המעמד הנמוך ביותר שאליו משתייכים חסרי בית ואנשים שהודרו ממסגרות הולמות.
בתחרות "הבחירה" המסורתית שבמדינת איליאה, אחת מ-35 המועמדות ממחוזות המדינה השונים תזכה בנישואים לנסיך מקסון, יורש הכתר.
זכיית המועמדת מובילה גם את בני משפחתה לעבור לשכבת העילית של המדינה, המעמד 1 שאליו משתייכים בית המלוכה, במקום המעמד הנמוך שבו חיו, מה שגורר שינוי תנאים רציני באורח ובאיכות חייהם.
בעקבות עובדה זו אמה של אמריקה, מעמד 5, דוחקת בה להירשם לתחרות, אף על פי שהיא אינה מעוניינת בחיי אצולה, מכיוון שהתאהבה בנער ממעמד 6 ורצתה להינשא לו, לאחר שקיימו מערכת יחסים סודית במשך כשנתיים.
אהובה של אמריקה, נער צעיר בשם אספן, בוחר להיפרד ממנה בשל קשייו הכלכליים ודוחק בה להירשם לתחרות.
בלב שבור, מתקבלת אמריקה כמועמדת אחת מתוך 35 ומנסה להתרגל לחייה החדשים בקרב צעירות אחרות בארמון מפואר.
עוד בערב הראשון בארמון, אמריקה יוצרת קשר אינטימי וייחודי עם הנסיך מקסון שמתגלה כג'נטלמן אבירי במיוחד.
לאורך שהותה בתחרות, אמריקה מתחברת לנערות מסוימות וסולדת מאחרות, בזמן שמנסה לברר את רגשותיה כלפי הנסיך מקסון וכלפי ההשלכות של זכייה בתחרות "הבחירה".
העלילה מתהפכת כאשר אספן מתגייס לצבא המלך ומוצב בארמון המלוכה כאחד השומרים.
דווקא כאשר יחסיהם של אמריקה ומקסון מתחממים במיוחד, נוכחותו של אספן במקום מבלבלת את אמריקה וגורמת לה לתהות אם היא עושה את הדבר הנכון כשהיא ממשיכה בתחרות עד לשלביה האחרונים.
אמריקה סינגר - גיבורת הספר, מעמד 5, מעמד נמוך למדי שאליו משויכים אמנים ומוזיקאים.
נערה בעלת שיער ג'ינג'י שאינה מפחדת להביע את דעתה ותחושותיה, גם כאשר אינן מקובלות.
מקסון שרייב - היורש היחיד לכתר, מעמד 1, מעמד המלוכה.
מקסון שעל המסך מצטייר כנסיך מתנשא ושטחי, אבל מתגלה במהרה כאדם כריזמטי, סמכותי ומקסים מצד אחד, אך גם ביישן וחסר ניסיון עם נשים.
התאהב באמריקה כבר מהרגע הראשון.
אספן - אהוב נעוריה הסודי של אמריקה, מעמד 6, מעמד נמוך שאליו משויכים משרתים ומנקים.
אספן מתבייש במעמדו וכופה פרידה על אמריקה בשל הקושי הכלכלי-החברתי שנישואיהם ימיטו עליה.
מארלי - חברתה הטובה של אמריקה במהלך הבחירה.
במהלך הספר השני מתגלה שניהלה רומן עם אחד השומרים בארמון ומגורשת מהתחרות ומעמדה ירד לשמיני.
אביה של אמריקה הוא המועדף עליה, בספר השלישי מתברר שהוא חבר במורדים הצפוניים.
מועמדות ב"בחירה" - מתוך 35 המועמדות הספר מבליט במיוחד את חברתה הטובה מארלי.
כמו כן, אמריקה רוכשת יריבה מרה בשם סלסט, נערה יפה ומצודדת ממעמד 2 שבוחרת להשתמש בדרך של מרמה ונוכלות כדי להשיג את הכתר, אך בסופו של דבר נהפכת גם היא לחברה.
סדרת ספרי "המועמדת" עוסקת למעשה בשאלה "איך בוחרים בת זוג".
הסיפור בוחן את המודל העתיק, המופיע כבר בתנ"ך במגילת אסתר, שבו הגבר בעל המעמד מעביר לפניו את הבנות ובוחר מהן.
ב"מועמדת" מקסון כמובן צריך לבחור לו אישה מבין 35 המועמדות, בדיוק כמו אחשוורוש, אך העניין מקבל רובד נוסף כאשר גם המועמדת עצמה עומדת בפני בחירה - בין מקסון ובין אספן.
כל זאת, כשהערכים של גיבורים הם ערכים מודרניים יותר.
האמירה העולה מן הספר היא שבשביל שאהבה תתקיים שני הצדדים צריכים לחוש ביטחון מלא שהם נבחרו כבר זה על ידי זה.
"המועמדת" הוא ספר ראשון בסדרה של שישה ספרים, ספרי ההמשך תורגמו אף הם מאנגלית לעברית על ידי נעה בן פורת, והודפסו בהוצאה "ידיעות ספרים".
מספר כרך בסדרהשם הספרתאריך הדפסה במהדורה עבריתראשוןהמועמדתספטמבר 2015שניהעיליתינואר 2016שלישיהאחתאפריל 2016רביעיהיורשתנובמבר 2016חמישיהכתרמאי 2017שישיעד עצם היום הזהאפריל 2019
המועצה האזורית לכפרים הבלתי מוכרים בנגב פועלת למען הכרה ממשלתית רשמית בכפרים בדואים; עידוד תכנון אזורי של הכפרים ושימוש בקרקע כמקור פרנסה תוך מבני כפר ושימור מסורות; חיזוק היכולות הכלכליות של תושבי הכפרים, קידום שירותים ממשלתיים, ביטול הריסת בתים וצמצום מדיניות הפקעת קרקעות
המועצה הוקמה לראשונה בשנת 1997 כגוף הקהילתי המייצג את תושבי הכפרים הבלתי מוכרים של הבדואים בישראל באזור הנגב – כמועצה האזורית של כפרים אלו.
זאת משום שבהיותם כפרים בלתי מוכרים, אין רשות מוניציפלית האמונה עליהם.
לפי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה מיולי 2023 ונתוני הלמ"ס מדצמבר 2022, בנגב מתגוררים כ-300,000 בדואים.
לפי רשות האוכלוסים וההגירה, 29% מהם מתגוררים ביישובים לא מוכרים.
לפי אומדני הלמ"ס, שיעורם נמוך יותר ועומד על 23% .
יו"ר הארגון הוא עטייה אלעאסם, שהוא תושב אחד הכפרים, משרד הארגון נמצא בבאר שבע.
עם הקמתה מנתה המועצה 45 כפרים, ההגדרה של כפר לא מוכר על פי המועצה לכפרים הייתה כפר שמונה למעלה מ-500 תושבים.
מאז שנת 2002 הוכרו 11 מהכפרים.
מאז המועצה קיבלה לתוכה עוד ארבעה כפרים, שכן בעקבות גידול טבעי של האוכלוסייה, כפרים אלה מונים היום למעלה מ-500 תושבים.
נציגי היישובים בוחרים ועדי יישובים ואת יו"ר המועצה אחת למספר שנים, ואלו מייצגים את צורכי הכפר מול המועצה ומול הרשויות.
מועצת הכפרים הבלתי מוכרים עמלה על אספקת והנגשת שירותים לתושבי הכפרים.
המועצה פועלת מול רשויות המדינה, ובסיוע של ארגוני חברה אזרחית נוספים.
עם זאת, לעומת רשויות מקומיות המוכרות על ידי המדינה, היעדר משאבים לאספקת שירותים מכריח את מועצת הכפרים הבלתי מוכרים לעבוד רק בדרך של אדבוקציה למען התושבים.
ועדי היישובים מעלים את צורכי ובעיות היישובים לידיעת המועצה, אשר מסייעת בפתרון הבעיות השונות, קידום מאבקי היישובים ובראשם – מאבק להכרה בכלל הכפרים ואספקת שירותים ככל תושבי המדינה.
הארגון נתמך על ידי מספר תורמים, בהם הקרן החדשה לישראל.
כמו כן, הארגון מקיים שיתופי פעולה עם מספר ארגונים בהם עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי, פורום לדו קיום בנגב ועוד.
בנייה והריסה: כאשר ישוב אינו מוכר, לא קיימת תוכנית מתאר ולכן לא ניתן להוציא היתרי בנייה לבניה הקיימת ולבנייה עתידית.
לאור הגידול באוכלוסיית אותם יישובים נאלצים התושבים לבנות באופן לא חוקי וסובלים, בשנים האחרונות, מהיקף הריסות בתים של מעל 2,000 מבנים בשנה שטחי האדמה עליהם מתגוררים קהילות הבדואים הלא מוכרות מהווים כ-3.5% מכלל אדמת הנגב, והמחלוקות העיקריות נוגעות ל-1.5% מאדמות הנגב בסך הכל.
בריאות: בכפרים הלא מוכרים אין כמעט מבני ציבור כמו מרפאות (קיימות רק 4 מרפאות ב-35 כפרים).
נגישות למים: עקב חוסר תוכנית המתאר הבתים אינם מחוברים באופן מסודר לחשמל ומים.
התושבים מקבלים מים מחיבורים מרכזיים הנמצאים לפעמים במרחק של קילומטרים מבתיהם – מה שפוגע באיכות המים ומייקר משמעותית את התשלום עליהם.
ביוני 2011 נקבע בפסק הדין לראשונה כי הזכות למים היא חוקתית, אך לגבי הכפרים הלא מוכרים נקבע כי הם יהיו זכאים רק ל"נגישות מינימלית והומניטרית למים".
גישה ותחבורה: אי הקמת תשתיות מביא לניתוק משירותי תחבורה ציבורית, דבר המונע מתושביהם גישה לשירותים, השכלה ותעסוקה הנמצאים ביישובים אחרים.
חינוך: למרות שהמדינה מחויבת לספק חינוך לילדים החיים בכפרים הלא מוכרים מתוקף חוק חינוך חובה, כ-4,000 מילדי הגיל הרך (גילאי 3-5) נשארים בבית ולא הולכים למסגרת.
בעיית הנשירה מהלימודים מלווה את החינוך הבדואי עשרות שנים.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס), שהוצגו בדו"ח שחיבר מרכז המידע והמחקר של הכנסת, רק 83% מהצעירים הבדואים בני 16–17 חובשים את ספסל הלימודים – לעומת כ-97% בחינוך העברי ואף בחברה הערבית.
איגוד קהילתי של הכפרים: תמיכה בהקמת ועדים מקומיים בכפרים, תחזוקת פעילות הוועדים, קידום הקמת ועדים ומענה לצורכי הכפרים דרך הוועדים.
כמו כן, תמיכה בייציגות הכפרים דרך ועדיהם.
רכז הקהילה של המועצה נמצא בקשר מתמיד עם הוועדים והמועצה מעורבת מאוד בחיזוקם, כחלק מהמועצה וכגופים עצמאיים שייצגו את כפריהם.
מענה לבעיות התושבים: תושבי הכפרים מגיעים אל משרד המועצה כדי לקבל סעד אישי.
המועצה מאפשרת פנייה אישית של תושבים במענה לבעיות בהן אישורי תושבות, גישה למים, ייעוץ משפטי הקשור לחוסר הכרה ובמיוחד בנושא הריסות הבתים.
קידום סוגיות מול הממשלה (אדבוקציה): המועצה פועלת, יחד עם עמותות שונות לקידום סוגיות מדיניות שיסייעו לתושבי הכפרים.
בהן: מתן שירותי חינוך לכפרים (הקמת גנים ותיכונים), חיבור למים (כולל שינוי תעריפי המים וחיבור ישיר של משפחה למים), חיבור לכבישים ותחבורה ציבורית, חיבור לתשתיות לאומיות נוספות, התנגדות והתמודדות לתוואי של כביש 6 ועוד תשתיות לאומיות העלולות להרוס את מרקם הכפרים ואת הבתים עצמם.
כל אלו נעשים בשיתוף ועדי הכפרים ומחזקים את יכולות התושבים להיאבק על זכויותיהם.
הפרויקט בשיתוף עם עמותת סיכוי.
קידום שיתוף פעולה עם קהילות יהודיות: מספר כפרים בלתי מוכרים נמצאים בסמוך, או בתחום, של רשויות מוניציפליות יהודיות.
הפרויקט יכול לאפשר הכרה במסגרת הרשויות המוניציפליות, או לכל הפחות לאפשר דו-קיום הדדי באותו מרחב והיכרות משותפת.
מתקיים עם ירוחם, שדה בוקר, ערד, מצפה רמון, המועצה האזורית רמת הנגב, רביבים, משאבי שדה ודימונה.
המועמד הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1972 בבימויו של סידני פולאק, עם רוברט רדפורד ופיטר בויל בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ג'רמי לרנר שהיה כותב בנאומים של הסנטור יוג'ין מקארתי בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968.
תסריט זה זיכה אותו בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
עלילת הסרט היא על "הרצת" מועמד מקליפורניה לבחירה לסנאט ארצות הברית ומתרכזת באנשי התקשורת ויחסי הציבור סביבו, לעיתים באופן קומי.
נטלי ווד מופיעה בשמה בהופעת קמע כמו הבמאי סידני פולאק, יוברט המפרי, אלן קרנסטון, ברודריק קרופורד, ג'ורג' מקגוורן ועוד.
פול לוקאס (פיטר בויל) הוא יועץ פוליטי ומנהל מסעות בחירות ותיק.
המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה מטילה עליו למצוא מועמד שייתחרה במועמד הרפובליקני הוותיק קרקר ג'רמון (דון פורטר).
הוא בוחר בויליאם (ביל) מקיי (רוברט רדפורד) בגלל שהוא צעיר, נאה ובנו של מושל קליפורניה לשעבר, ג'ון מקיי (מלווין דאגלס).
ביל הוא עורך דין אידיאלסט, תמים וביישן ומסתייג בהתחלה מההצעה אך פול מצליח לשכנע אותו וביחד עם אנשי תקשורת הוא מתחיל להריץ אותו.
ביל דורש שיינתן לו חופש לבטא את דעותיו.
הוא נפגש עם אוכלוסיות צעירים, קשישים, שחורים, אמהות, מחבק תינוקות ועוד ומשוחח אתם אבל מסע הבחירות שלו מקרטע.
כשפורצת שרפה גדולה במליבו, מגיעם ג'רמון ומקיי במסוקים.
ג'רמון המבוגר והמנוסה מפריח הבטחות וסיסמאות ואילו מקיי נראה נבוך וחסר ביטחון.
בגלל שג'ון מקיי לא מתערב לטובת בנו מסיקים שאין הוא שבע רצון ממנו.
הוא מתחיל לנאום באולמות ריקים ולריב עם פול ופמליית היועצים שלו.
לבסוף הוא מסכים להיפגש עם אביו ולבקש את עזרתו.
כאשר הפער בינו לג'רמון מצטמצם, מסכים ג'רמון לעימות טלוויזיוני.
בעיות נראה ג'רמון בוטח בעצמו ועל השאלות יש לו תשובות מוכנות מראש וסיסמאות נבובות.
מקיי נראה נבוך וחסר ביטחון ומפליט תשובות כפי שהורו לו.
בסוף הדיון הוא מתפרץ ואומר שלא דנו בבעיות חשובות כמו עוני וגזענות.
פול כועס עליו אבל התקשורת מקבלת זאת יפה.
ג'ון מגיע לברך אותו וזה מתקבל כאילו הוא תומך בו.
מקיי מנצח בבחירות אך הוא אינו שמח ומתחמק ממסיבת הניצחון.
הוא שואל את פול: "ומה עכשיו"?
שם השחקן/ית שם הדמות הערותרוברט רדפורדביל מקיימועמד דמוקרטי לסנטמלווין דאגלסג'ון מקייאביו של בילפיטר בוילפול לוקאסיועץ פוליטידון פורטקרוקר ג'רמוןמועמד רפובליקניקארן קרלסוןננסי מקייאשתו של ביל מקיימייקל לרנרפול קורליסיועץ תקשורת
המועמדת (בספרדית: La candidata) היא טלנובלה מקסיקנית, שהופקה על ידי ז'יזל גונזלס בשנת 2016 עבור חברת טלוויסה, בכיכובם של סילביה נבארו וויקטור גונזלס.
הסדרה תשודר בישראל בערוץ הטלנובלות הספרדיות, ואמוס.
רחינה, סנטורית ואשת מושל העיר, נאלצת להתמודד עם מערכת היחסים השחוקה עם בעלה, מצד אחד, ועם בנה המתמרד, מצד שני.
כאשר אלונסו, בעלה, מחליט להתמודד לנשיאות, הוא מגלה צד אכזרי ואלים באישיותו.
כשהייתה בקולג' ניהלה רחינה מערכת יחסים עם חררדו, כעת יריבו של אלונסו בהתמודדות לנשיאות.
חררדו מתחרה באלונסו גם על ליבה של רחינה.
רחינה מחליטה לעזוב את אלונסו, וכדי להימנע מאסון היא מנסה למוטט את עולמו.
המועצה הוא הגוף המנהל של המאפיה האמריקאית, שהוקם בשנת 1931 על ידי צ'ארלס "לאקי" לוצ'יאנו בעקבות מלחמת הקסטלמארזים.
המועצה החליפה את התואר קאפו די טוטי אי קאפי ("הבוס של כל הבוסים"), שהחזיק סלבטורה מרנזאנו לפני הירצחו.
במועצה שמורכבת מהבוסים של חמש המשפחות של העיר ניו יורק, כמו גם הבוסים של שיקגו אאוטפיט ומשפחת הפשע באפלו .
מטרת המועצה הייתה לפקח על כל פעילויות המאפיה בארצות הברית ולתווך סכסוכים בין משפחות.
1951–1957 – פרנק "ראש הממשלה" קוסטלו (הפלג הליברלי), ג'וזף בוננו (הפלג השמרני)
1959–1963 - ג'וזף בוננו (סיעה שמרנית יחד עם ג'ו פרופאצ'י וסטפנו מגדינו).
1963–1976 – קרלו "דון קרלו" גמבינו – התחבר עם טומי לוצ'זה ופרנק קוסטלו בדימוס; נפטר ב-15 באוקטובר 1976
1985 – לאחר פרשת הנציבות, הוחלט כי הוועדה לא תתכנס עוד כקבוצה; במקום זאת, חברי הוועדה מצביעים ושולחים שליחים לבוסים אחרים במשפחה הקשורים לנושאי המועצה.
משפחות פשע בעלות מושבים במועצה
משפחת הפשע ג'נובזה (לוצ'יאנו) (1931-הווה)
האאוטפיט - המאפיה בשיקגו (1931-הווה)
המועצה האירופית היא גוף של האיחוד האירופי (EU) המורכב מנשיאי מדינות וראשי הממשלות של המדינות החברות, ונשיא הנציבות האירופית (הנציבות), בסיוע שרי החוץ של המדינות החברות וחבר הנציבות.
תפקיד המועצה להגדיר את קווי המדיניות הכללים (General Political Guidelines) וסדרי העדיפויות של האיחוד.
לכן גוף זה יכול להיחשב לסמכות הפוליטית העליונה של האיחוד האירופי, הממלא תפקיד מנהיגותי בכל תחומי הפעילות של האיחוד האירופי, אך במיוחד ביחסים בינלאומיים.
המועצה אינה בעלת סמכות חקיקתית, אלא משמשת כגוף אסטרטגי המכוון את האיחוד.
דיוניה עוסקים בסדר היום הפוליטי של האיחוד, קווי המדיניות הכלליים וסדרי העדיפויות של האיחוד.
לאחר ישיבותיה, מסקנות המועצה מפורסמות, חלקן בעלות תוקף משפטי מחייב וחלקן ללא תוקף משפטי מחייב, אך הן אלו והן אלו משמשות באורח קבע כבסיס להצעות חקיקה עתידיות.
המועצה מחויבת להתכנס לכל הפחות ארבע פעמים בשנה (לרוב בחודשים מרץ, יוני, אוקטובר ודצמבר), אך בפועל מתכנסת בתדירות גבוהה יותר, כאשר כל כינוס נמשך מספר ימים.
המועצה מתכנסת בבניין אירופה (Europa building) הנמצא בלב רובע האיחוד האירופי בבריסל, בלגיה (European Council, 2022).
בפגישות המועצה, לבד ממנהיגי המדינות החברות, נוכחים גם נשיא המועצה, נשיא הנציבות והנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון (the High Representative).
המועצה יכולה גם לזמן שרים מהמדינות החברות לישיבות ספציפיות הנוגעות בתחומי אחריותם.
הבסיס החקיקתי-משפטי למועצה האירופית: סקירה כרונולוגית
בשנת 1977 חתמו מנהיגי המדינות על הצהרת לונדון על המועצה האירופית ובשנת 1983 נחתמה ההצהרה החגיגית של שטוטגרט על האיחוד האירופי.
במסמכים אילו, שאינם מחייבים מבחינה משפטית, שכן לא היו חלק מאמנות רשמיות, נקבע ונפרט בקצרה תפקיד המועצה האירופית.
רק בשנת 1986, המועצה האירופית הוכנסה לאמנות המייסדות של הקהילות כאשר נכללה באמנת "אירופה האחת" [the Single European Act].
האמנה הקדישה רק סעיף אחד למועצה האירופית, בו הגדירה את הרכב המועצה ואת תדירות הפגישות לפעמיים בשנה, אך לא עסקה כלל בתפקידי המועצה.
בשנת 1992, באמנת מאסטריכט (Treaty of Maastricht) הוגדרו באופן רשמי תפקידי המועצה ומשימותיה.המועצה האירופית קיבלה מעמד רשמי כמוסד האיחוד האירופי רק באמנת ליסבון, בשנת 2007. האיחוד הושתת מעתה על שתי אמנות, האמנה על האיחוד האירופי (TEU) והאמנה על תפקוד האיחוד האירופי (TFEU), שהחליפו את האמנה להקמת הקהילה האירופית.
האמנה העניקה אישיות משפטית לאיחוד האירופי, קבעה את הקמת הבנק המרכזי האירופי (ECB), ויצרה, או שמא יש לומר הכלילה לראשונה, את המועצה האירופית כמוסד רשמי של האיחוד האירופי.
האמנה הסדירה את אופן התנהלות המועצה, הליך הבחירות לנשיאות המועצה, תפקידיה של המועצה ותפקידי המשמשים בה.
גם לאחר אמנת ליסבון לא חל שינוי באופי ההחלטות המתקבלות במועצה, והן עודן לא בעלות תוקף חקיקתי-משפטי פורמלי אלא ממשיכות לשמש כקווים מנחים לפעילות האיחוד בלבד.
עם זאת בעת הצורך מנהיגי המדינות יכולים להיפגש גם כמועצת השרים ולקבל החלטות רשמיות ומחייבות בתפקיד זה.
פגישות המועצה – מפגישות לא סדירות, לפגישות מוסדרות, לפגישות מוסדיות
כפי שצוין קודם לכן, פגישות לא-סדורות בין מנהיגי המדינות החברות התקיימו מאז תחילתו של תהליך האינטגרציה האירופי.
לבד מפגישותיהם בשנת 1961, פגישת פסגה משמעותית נוספת התקיימה בהאג בשנת 1969. את הרעיון לפגישה הציע הנשיא הצרפתי הנכנס, ג'ורג' פומפידו (Georges Pompidou), בעיקר על מנת לדון בהרחבת הקהילה האירופית ובמדיניות החוץ של האיחוד.
פומפידו לא התנגד באופן עקרוני כקודמו שארל דה גול להצטרפותה של הממלכה המאוחדת לאיחוד האירופי והיה בעד סיום השיתוק שאפיין את הקהילה בגלל כמה מהעמדות הרדיקליות שנקט דה גול במספר נושאים אירופיים.
בפגישה הגיעו מנהיגי המדינות להסכמה על קבלת הממלכה המאוחדת לקהילה, וכן יזמה המועצה שיתוף פעולה במדיניות חוץ – מנהיגי המדינות החברות הסכימו על פתיחת המשא ומתן בין הקהילה לארבע המדינות המועמדות (דנמרק, הממלכה המאוחדת, אירלנד ונורווגיה).
כמו כן, הונחו שרי החוץ לגבש דו"ח כיצד להתקדם באיחוד המדיני של הקהילה.
כל אילו הצביעו על הגברת תהליך האינטגרציה אל מעבר לתחום הכלכלי, ואל עבר מדינות נוספות.
ההחלטה לקיים פגישות סדירות התקבלה בפסגה בפריז בדצמבר 1974, במטרה להבטיח התקדמות ועקביות כוללת בתהליך האינטגרציה.
זאת לאחר שהקהילה, שבמשך מספר שנים עסקה בוויכוח על הצטרפות הממלכה המאוחדת, איבדה את הדינמיות והמומנטום הנדרש לקידום האינטגרציה, במיוחד לאחר שהפשרה של לוקסמבורג עיכבה את קבלת עקרון הצבעת הרוב.
דו"ח טינדמנס (The Tindemans Report), שנוסח באותו הזמן והוא לאחר מכן (1976) בפני המועצה עצמה, הצדיק את הקמת המועצה האירופית בטענה כי "המבנים המוסדיים שהוקמו על ידי האמנות הראו את עצמם כחלשים מכדי לתת את המומנטום הפוליטי המתמשך הנדרש לבנייתה של אירופה".
המהלך נתקל בהתנגדויות מקרב מדינות בהן הרכבי הממשל היו הרכבים קואליציוניים, ותפקיד ראש הממשלה מוגבל בבית הנבחרים [primus inter pares] והוא לרוב אינו מעורב במדיניות החוץ.
להרגעת ההתנגדות תרמה מחויבותן הגדולה של המדינות הללו לתהליך האינטגרציה, וכן דעתו הפומבית של ז'אן מונה (Jean Monnet) שיש צורך בישיבות קבועות של מנהיגי המדינות.
אף על פי כן, נשאר לאורך השנים, ובמידת מה גם כיום, אלמנט רתיעה מסוים בדיפלומטיה של המדינות החברות הקטנות מהאופי הבין-ממשלתי של המועצה האירופית.
עם הסכמת המדינות, המועצה האירופית הראשונה (ברצף הפגישות הסדורות), נערכה בדבלין ב-10 וב-11 במרץ 1975.
על אף שהמועצה נדרשה להתכנס רק כפעמיים בשנה, בין השנים 1975–2007 התקיימו בין שלוש לשש פגישות בשנה.
עד לשנת 2002, התכנסה המועצה האירופית בשטח המדינה החברה ששימשה כנשיאת מועצת האיחוד האירופי באותה העת.
בשנת 2002, במהלך אשרור אמנת ניס הסכימו מנהיגי אירופה לוותר על הסדר זה.
כבר משנת 2002, הסכימו חלק מן המדינות לוותר על זכותן לארח את הפגישות, וניהלו את מושב המועצה מבריסל, בלגיה.
עם ההתרחבות בשנת 2004 עברו כלל פגישות המועצה לבריסל, למעט מספר פגישות אד-הוק.
בתחילה היה מושב הקבע על המועצה האירופית בבניין 'יוסטוס ליפסיוס' (Justus Lipsius building) שברובע האיחוד שבבריסל.
אך בשל קשיים לוגיסטיים, שכן הבניין שימש גם את מועצת האיחוד האירופי (Council of the European Union), הוחלט על בניית מושב חדש ייעודי – בניין 'אירופה' (Europa building).
המועצה האירופית והן מועצת האיחוד האירופי עברו למושב קבע זה בינואר 2017.
כאמור, תפקיד המועצה הוא "הגדרת הכיוון הפוליטי הכללי וסדרי העדיפויות של האיחוד האירופי", במסגרת כך משמשת המועצה לארבעה תפקידים: קביעת קווים אסטרטגים מנחים; קבלת החלטות ומינויי בעלי תפקידים; שיטת התיאום הפתוחה; מדיניות החוץ.
תפקיד נוסף הקשור בכך הוא תיקון האמנות, שאינו מתפקידיה הרשמיים של המועצה, אך זהות המבצעים אותו זהה למכהנים במועצה האירופית.
מקומה של המועצה בארכיטקטורה המוסדית של האיחוד האירופי
מבחינה משפטית, על פי אמנת ליסבון קיימים באיחוד שבעה מוסדות, האחראים כל אחד על תפקוד מסוים במדיניות האיחוד האירופי.
על מנת להבין את עניין זה ניתן להמשיל את שבעת המוסדות הללו בתפקידם, רמת חשיבותם ועליונותם המוסדית, לשלוש הרשויות בישראל – הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
המועצה האירופית בתפקידה המגדיר את הכיוון הפוליטי של האיחוד יכולה להימשל לכנסת ישראל, אך ללא כוח החקיקה – הקיים בידי מועצת האיחוד האירופי והפרלמנט האירופי.
כך מרכיבים שלושת המוסדות האלו את הרשות המחוקקת של האיחוד האירופי.
זהו תפקידה העיקרי של המועצה, והסיבה העיקרית להקמתה.
למוסד זה חשיבות עצומה בקביעת קצב פעולתו של האיחוד האירופי כולו, כינוסי המועצה ומסקנותיהם הם המכתיבים את קצב הפעולה של האיחוד האירופי.
כפי שציינו, כבר עם הקמת הקהילות עלה הצורך בגוף עליון שיוכל לדון ולגבש החלטות מנחות לאיחוד, ונוסף על כך ליצר תיאום לספק מענה לצרכים של המדינות החברות למול הקהילות האירופיות, ולאחר מכן למול האיחוד.