tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך כ-60 שנה הוא נחשב כנכחד, עד שנת 2002 שאז תת-המין התגלה על ידי צוות העמותה הזואולוגית של תוכנית ה-EDGE בפארק הלאומי שפלת הורטון.
הצוות הביא בדיקה גופנית מפורטת וראשונה מסוגה של לוריס ההרים וכן את התצלומים הראשונים אי פעם של תת-המין.
על פי ראיות וסקרים האוכלוסייה של לוריס ההרים מוערכת בכ-100 פרטים בלבד, ובכך הוא אחד הפרימטים המאוימים ביותר בעולם.
הלוריס השלוח הוא בין הקטנים שבפרימטים: משקל גופו 127 - 256 גרם בלבד.
הוא מתאפיין בגפיים ארוכות וחינניות, במבנה גוף רזה ושדוף, ובכך שזנבו נעדר לחלוטין (אם כי לעיתים ישנה בליטה שרידה).
ביחס לגוף, הראש והצוואר נראים גדולים ועבים יותר.
הפנים של הלוריס מאופיינים באוזניים בולטות וקצרות, בחוטם צר, ובעיניים ענקיות שממוקמות בקדמת הפנים בדומה לינשופים ומקנות לו יכולת טובה של תפיסת עומק; חסרונן הוא בכך שהלוריס צריך לסובב את כל ראשו כדי לצפות באזור מסוים.
בדומה לפרימטים ליליים אחרים, לעיניים של הלוריס השלוח יש שכבה מחזירת אור מאחורי העין המאפשרת להם לראות היטב גם באור מעומעם.
סביב לעיניים יש לו טלאי פרווה גדולים וייחודים דמויי משקפיים, ופס לבן נמשך מהמצח לאף.
אפו של הלוריס השלוח לח ומחודד ועירום משיער.
האוזניים שלו רזות ודקות והן ארוכות משל מיני הלוריס האיטי; שולי האוזניים בדרך כלל חסרות שיער.
לנקבות יש שני זוגות של פטמות אשר נחשפות רק במהלך ההנקה ומכוסות בפרווה בכל עת אחרת.
הגפיים והרגליים של הלוריס ארוכים ודקים למדי ושווים באורכם כמעט לאורך גופו.
כפות הידיים והרגליים הן בדרך כלל חסרות טפרים, להוציא טופר מיוחד הנמצא על האצבע השנייה בכל אחת מהרגליים האחוריות ומשמש כאמצעי לסירוק הפרווה בדומה לפרימטים אחרים.
כף היד של הלוריס מתחלקת לשני צדדים מנוגדים בצורת מלקחיים - מה שמאפשר ללוריס ללפוף בחוזקה את שני צדדי הענף.
חלוקת האצבעות מוזרה למדי בדומה לשאר פרימטי הלילה: הבוהן עבה וארוכה במיוחד ונמצאת בכיוון מנוגד לשאר האצבעות, הזרת קטנטנה, ושלוש האצבעות הנותרות ארוכות ודקיקות.
בדומה ללוריס האיטי ובניגוד לפוטואים, ללוריס השלוח יש בלוטה בזרוע אשר מפרישה חומר רעיל שמשמש בעיקר כאמצעי תקשורת כימי.
קצב חילוף החומרים של הלוריס נמוך למדי.
את תת-המינים של הלוריס ניתן להבדיל על בסיס מאפייני גודל וצבע.
לוריס השפלה הוא הקטן יותר במשקל של 128–142 גרם ואורך גוף שלא יעלה על 206 מ"מ.
צבע גופו יהיה אדמוני-חום אדמדם כשהכתפיים יהיו אפלות בצבעם והגחון ותחתית הגב חיוורים יותר בצבעם.
העיגולים שסביב עיניו בצבע ערמוני.
לוריס ההרים ידוע רק מכמה דגימות; המשקל הממוצע שלו הוא 140 גרם ואורך ראשו וגופו 204–213 מ"מ.
פרוותו ארוכה בהרבה משל תת-המין השני, ושערות הגחון מגיעות עד לאורך של 30 מ"מ.
צבע פרוותו חום והגחון בהיר מעט.
תת-מין זה ייחודי בכך שאוזניו מוסתרות לחלוטין בפרווה.
ידיו ורגליו נראות שעירות במיוחד לעומת תת-המין השני.
העיגולים שסביב עיניו בצבע שחור.
בניגוד ללוריס האיטי, למיני הלוריס השלוח יש פס גבי דהוי שנעדר לעיתים קרובות.
לוריס שלוח אדום אנדמי לאי סרי לנקה (ציילון).
תפוצתו מוגבלת לאזור הדרומי-מרכזי של האי שנופל בתחומי המחוזות הבאים: מחוז אובה, מחוז סבראגמובה, מחוז מרכז, מחוז מערב ומחוז דרום.
בחלק הצפון-מרכזי של האי מצוי גם תת-מין של לוריס שלוח אפור, והשניים חופפים באזור ההררי במרכז.
מסיבה זאת חל בלבול לעיתים קרובות בזיהוי של המינים באזור, ובעבר תת-המין של הלוריס האפור נחשב כתת-מין שלישי של הלוריס האדום.
בית הגידול של תת-המין לוריס השפלה הוא ביערות שפלה גשומים, יערות גשם טרופי, יערות החוף, יערות מונסון, יערות ביצתיים, ויערות בשפלת האזור הגשום עד גובה של 470 מטר.
תת-המין לוריס ההרים כשמו מצוי בגובה רב יותר בסביבות 2,000-1,500 מטר מעל פני הים, ובית גידולו כולל יערות עננים, יערות ערפל ויערות ירוקי-עד.
התצפית הגבוהה ביותר על לוריס זה התרחשה בגובה של 2,134 מטר.
הטמפרטורות באזור המחיה של הלוריס השלוח הם כ-15.4 מעלות צלזיוס בקיץ ו-4 מעלות מינוס בחורף.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
הלוריס השלוח הוא הפרימט הלילי החברותי ביותר: במהלך היום, הלוריסים מתקבצים לשינה בקבוצות קטנות הכוללות נקבה בוגרת יחידה, צאצאיה וזכר אחד או שניים; הפרטים בקבוצות אלו עשויים לישון יחדיו בקביעות לילה אחרי לילה, והזכרים שבקבוצה רשאים להשתתף בטיפול הצאצאים.
הן בשבי והן בטבע הלוריסים משתתפים באופן פעיל בהתנהגויות חברתיות המלכדות את הקבוצה, ובין השאר ניתן למנות טיפוח, משחקי היאבקות, התכנסות במקום קבוע לפני השינה וקריאה אחד לשני באמצעות מגוון של קולות.
בנוסף, תקשורת כימית וחזותית תהיה אף היא בשימוש רב .
בשבי, הלוריסים האפורים נצפו כשהם גונבים מזון אחד מהשני ללא גילוי עוינות.
אף על פי שידוע שהאוכלוסיות בשבי נוטות להיות תוקפניות מעט, ההתנהגות התוקפנית ביותר מתועדת אצל נקבות הלוריס בטבע כאשר הן נפגשות בזכר שאינו שייך לקבוצה.
הלוריסים נוטים לעיתים ללקט מזון יחדיו בלילה אך לרוב הם יעשו זאת בבדידות.
הם בונים את קיניהם בתוך עלים או לחלופין בשקעים בעצים וכל מקום אחר אשר די בטוח מפני טורפים, כאשר בעת השינה הם מתכרבלים לכדור פרוותי.
הלוריסים הם בעלי חיים פעילי לילה המבלים את מרבית חייהם על העצים.
הם ניכרים היטב בתנועה האיטית והחרישית שלהם אשר מתוארת כ"נזילה": יד ימין בדרך כלל נשלחת בחוזקה קדימה ומלפפת ענף, בעקבותיה רגל ימין ולבסוף רגל שמאל ויד שמאל.
בדיקות על לוריסים בשבי ציינו מהירות רגילה של כ-0.59 מטר לשנייה עבור תנועה זו.
עם זאת, הלוריסים מסוגלים לטפס במהירות על ענפים דקים ורועדים בשל הגמישות המרובה שלהם.
מחקרים שנערכו בשנת 2007 מצאו כי ללוריסים יש סוג נוסף של תנועה המכונה "צעד מהיר" שנמצא בשימוש כ-26% מזמן הפעילות; תנועה זו שונה מהותית מטיפוס של רגל בעקבות יד והלוריס מגיע בעזרתה למהירות של 1.2 מטר לשנייה.
הלוריס מסוגל גם לבצע "קפיצות מיני", אף על פי שלרוב הוא עובר מעץ לעץ בזהירות מרובה: תוך כדי שיד ימין אוחזת בענף של העץ המקביל ואחת הרגליים אוחזת בענף של העץ הקודם, הגוף של הלוריס מתארך אופקית בצורה מקסימלית כדי לצמצמם את הפער בין הענפים.
הירכיים, הקרסול ופרק כף היד הם מאוד ניידים, מה שמאפשר ללוריס "לנזול" מענף אחד למשנהו ביתר קלות.
יתר על כן, הלוריס השלוח מסוגל לעמוד באותה תנוחה למשך זמן רב וזאת בזכות רשת כלי הדם המפותחת שמזרימה חמצן לכל חלקי הגוף ומונעת התכווצויות או "הרדמה" של האיבר.
הלוריס משתמש ביכולת זאת כדי להימנע מטורפים: התנועה האיטית שלו על פני העצים מקשה על טורפים להבחין בו, ואף במידה וטורף זיהה אותו חלקית הלוריס "קופא" על מקומו למשך זמן רב כך שהטורף לא יצליח לאתרו בעזרת תזוזות חשודות.
הלוריסים נעים בדרך כלל על צמרות העצים, והם מעדיפים משטחי טיפוס דקים כמו ענפים קטנים וגפן שאותם היד הדקה שלהם לופתת בקלות.
הלוריסים מהמין האפור נצפו כשהם תלויים על ענפים בעזרת רגליהם, אך רק לעיתים רחוקות הם יתלו על ענף בעזרת גפיהם בלבד.
ללוריסים תקשורת קולית מפותחת והם קוראים אחד לשני לאורך כל הלילה; במקרים מסוימים הם אף ביימו קולות של טורפים פוטנציאליים.
הרפרטואר הווקאלי הידוע של הלוריסים כולל שריקות, זמזומים, שיחות "קריק", שיחות "זיק", נהימות וצרחות.
חוקר טבע גם הצביע על קול הנעשה בעת התרגשות ותוקפנות המורכב משלוש הברות נפרדות שכל אחת מהם מסתיימת על ידי ירידה בהיקף התדירות של הקול.
הקול הנמצא בשימוש בתדירות גבוהה הוא השריקה: הזכרים והנקבות נוהגים תדיר להשמיע שריקות רמות אשר עשויות להישמע לאוזני בני אדם עד למרחק 100 מטר ממקומו של הלוריס.
מתצפיות עולה כי שריקות הם אמצעי התקשורת הנפוץ ביותר בקרב אוכלוסיות בר, וייתכן שבשל השימוש שלהם בעיקר למרחקים ארוכים הן מיותרות למעשה בשבי.
כאשר לוריס שבוי השמיע שריקה בכלוב, זה עורר בתגובה קולות זהים מלוריסים בכלובים האחרים.
הזמזום משמש כאיום הגנתי לעיתים קרובות על ידי לוריס שנדחק לפינה או לוריס שנכנע ליריבו.
הזמזום נפוץ במיוחד אצל הנקבות בתגובה למרדפי החיזור של הזכרים.
הזמזום מורכב מקליקים מהירים בתדרים של עד 20 קילוהרץ.
שיחות ה"זיק" מורכבות מהברות בתדירות גבוהה המשמשות את הצאצא כדי למשוך את תשומת הלב של אימו.
לעיתים הלוריס הצעיר יבצע את ה"זיק" במקום קבוע כדי שהאם תוכל לחזור אליו במהירות בתום ליקוט המזון.
"זיק" בעצימות נמוכה עלול להתרחש כאשר הלוריס הצעיר אינו מרוצה מהטיפוח של אימו, והוא ישמע בעצימות גבוהה יותר כדי לסמן פחד או כאב.
בשבי, גם זכרים או נקבות אחרות יבואו לעזרת הצאצא כאשר הוא ישמיע "זיק".
שיחות ה"קריק" הן דמויות שריקה: מעין צליל בתדר נמוך שמשמש כקול פיוס אצל הזכרים והנקבות ונפוץ שהוא מושמע על ידי הזכרים בעת ההתכנסות לשינה.
הנקבה תשמיע לעיתים "קריק" פיוס בתגובה ל"זיק" של הצאצה המביע את מורת רוחו.
הזכר והנקבה יבצעו לעיתים דואט משותף של "קריקים".
קול נוסף המכונה "גרול" מהווה קריאת אזהרה מפני טורפים והוא לא תועד אצל לוריסים בשבי.
נהמות משמשות לרוב במקביל לתצוגה חזותית הגנתית, וצרחות משמשות בנסיבות של איום ממושך ובמקביל להפרשת רעל מבלוטת הזרוע.
כמו יונקים רבים ומרבית הפרימטים הליליים, הלוריסים עושים שימוש נרחב בסימוני ריח כדי להעביר מידע.
סימון באמצעות שתן מבוצע ב-3 אופנים: השתנה קצבית שבה הלוריס צועד לאורך הענף ומתיז שתן במרווחים, גרירת חיץ הנקביים על הענף או מריחת שתן באמצעות הידיים והרגליים.
טיפוח עצמי עם שתן נעשה באופן קבוע במגוון הזדמנויות, לרבות לפני טיפוח תינוקות, לפני חניה לילית, בעת ההכנה לתפוס חרקים רעילים, לפני אכילת חרקים רעילים, או כתגובה בעת שהם נעקצים על ידם.
סימון שתן נעשה לעיתים רחוקות בקרבת עצים המשמשים לשינה, אולם נפוץ באזור שבו חופף השטח של מספר פרטים מאותה קבוצת שינה.
התקשורת הכימית גם ממלאת תפקיד בהתנהגות חברתית מיידית: ריחרוח חיץ הנקביים של הנקבה על ידי הזכר לפני הטיפוח או ליקוק תכוף של בלוטת הזרוע בעת איום קרוב.
התקשורת בין הלוריסים העשית על ידי מגוון רחב של תנוחות, פעולות, הבעות פנים שונות המציינות תוקפנות, כניעה, שביעות רצון, פחד, כוונה מינית (אצל הכר) מוכנות מינית אצל הנקבה, וסוגים אחרים של תקשורת המספקים מידע רלוונטי מבחינה חברתית.
באמצעות קבוצות שינה והתכנסויות, המגע הפיזי ממלא תפקיד חשוב בהקמת הקבוצה ובשמירה על אחידותה.
הלוריסים האדומים הם אוכלי חרקים בעיקרם, והם מתמחים במיוחד באכילת חרקים רעילים.
חרקים אשר מרססים כימיקלים הגורמים לגירוי יוסרו מהמושבות שלהם ויאכלו במרחק מה, תוך כדי עצימת עיניים והסתת הראש הצידה; הריר של הלוריס מדכא את תחושת הגירוי מהחרק.
על פי מחקרים עולה, כי כימיקלים נדיפים מחרקים רעילים שנבלעו על ידו מקנים ללוריס מעין הסוואה כנגד חוש הריח של החרקים - שכן הוא מריח דומה להם.
הלוריסים נצפו לעיתים קרובות כשהם שוטפים את עצמם בשתן בטרם יתקרבו לחרקים רעילים - ייתכן כדי להסוות את הריח שלהם מפני החרק.
סגנון הציד של הלוריס השלוח דומה ללוריס האיטי: הוא מתקרב בשקט ובזהירות לעבר החרק ואז מנסה לחטוף אותו בפתאומיות בידו האחת או בשניהן.
התנהגות הציד של שני סוגי הלוריס העלתה דפוס פעילות קבוע שמתחיל בקיבעון חזותי על הטרף, התקדמות באיטיות וכלה בתנועת החטיפה שתושלם אף אם החרק יספיק להתעופף מהאזור.
בטבע, תזונתו של הלוריס השלוח מורכבת ב-100% מחלבונים, והיא כוללת בין השאר חרקים, נמליים, צפרדעות עצים, שממיות, לטאות, ענבה, חיפושיות, חרקי מקלות, שפיריות, עשים, חגבים, גמלי שלמה, תיקנים, ביצים וציפורים קטנות.
הם עשויים מדי פעם לאכול פירות שונים כאשר הם בהישג ידם.
בשבי הלוריסים אוכלים גם בננות, תולעי קמח, צרצרים, ירקות, פירות ועכברים.
כדי למקסם את ספיגת החלבון המזין הלוריסים אוכלים את טרפם בשלמותו - כולל קשקשים ועצמות.
ישנם כמה טורפים ידועים של הלוריס השלוח האדום בסרי לנקה.
הוא עשוי להיחטף מהעצים על ידי חתולים נמרים, נמרים צילונים ועיטים, ומדי פעם נטרף גם על ידי גחניים וזבדים ואפילו נחשים או דגים גדולים.
אינטראקציות בין הלוריס לבין גחן דקלים זהוב, זבד הודי קטן וחתול דגים נמרי תועדו מספר פעמים, והלוריס במקרים אלה השמיע שריקות עד שהטורף הפוטנציאלי התרחק.
לא ברור עם השריקה משמשת כסימן אזהרה ללוריסים אחרים באזור או דווקא כניסיון להרתיע את הטורף ממרדף ולהראות לו שהוא "שרוף".
נקבות הלוריס וצאצאיהן מגיבות בבהלה לנוכחות של הנחש הארסי - קרייט מצוי, והם לא זזים ממקומם עד שהנחש חולף.
כאשר הלוריס נתפס על ידי חוקרים, הוא ביצע התנהגות הגנתית דומה לזו של קוברה הודית החופפת איתו בכל חלקי התפוצה: הוא מרים את ידיו מעל ראשו ומתנועע אנה ואנה בחדות.
בדומה למיני הלוריס האיטי, גם למיני הלוריס השלוח יש בלוטות בזרוע אשר מפרישות כימיקלים נדיפים שעשויים להיות רעילים לבני אדם.
לא ברור האם הפונקציה של התרכובות הללו היא כארס או כפרומון אזעקה, אך ההפרשה של תפליט חריף וריחני מבלוטת הזרוע היא תוצאה שכיחה של פחד הן אצל הלוריסים האיטיים והן אצל הלוריסים השלוחים.
חוקרי טבע משערים כי הכימיקלים הנדיפים בבלוטת הזרוע אינן פעילים עד שהם מעורבבים עם רוקו של הלוריס.
בבדיקות שכללו חשיפה של הכימיקלים לטורפים כדוגמת דובים שפתנים, נמרים ובינטורונג, נמצא שהם מגיבים בסלידה קיצונית במגע עם תפליט מהבלוטה כאשר הוא מעורבב עם רוקו של הלוריס אולם לא כאשר אחד החומרים נחשף לבדו.
חוקרים אחרים מצאו שכ-70% מהחלבונים של התפליט מורכבים מאלרגנים.
אף על פי שאין מחקרים על השימוש הוודאי של הבלוטה, סביר להניח שהיא מיועדת להגן על הלוריס מפני טורפים יבשתיים אשר יורתעו כאשר ינסו לחוטפו בשיניהם.
בעת סכנה הלוריס ירים את ידיו מעל ראשו, ילקק את הבלוטות בזרועו ואז ינשך את תוקפו.
נשיכות (או "עקיצות") הלוריס עשויות לגרום להלם ואנפילקסיס לבני אדם, ולעיתים קרובות מקום הנשיכה נרפא בצורה איטית.
התסמינים עשויים לכלול התאדמות של האזור הנשוך, גירוד בעור, לחץ דם נמוך מאוד, הלם, עוויתות שרירים ובעיות לב ונשימה.
עם זאת, הלוריסים הם מאוד ביישנים ואינם תוקפים בני אדם אלא אם כן הם יחושו מאוימים.
מעט מאוד ידוע על מערכת הרבייה של הלוריס האדום בטבע.
מספר התנהגויות אשר תועדו אצל הלוריס האפור לא אושרו אצל קרובו וחלק גדול מהמידע הזמין מגיע מתצפיות בשבי.
אצל שני מיני הלוריס דווח על התאגדות חברתית שמתרחשת כאשר שטחו הגדול של זכר אחד או שניים חופף לשטח קטן יותר של נקבה.
עם זאת, בעוד שהלוריס האדום נצפה כשהוא מאסף בקבוצות שינה קטנות ויציבות למחצה הכוללות נקבה אחת, צאצאיה וזכר יחיד, אצל הלוריס האפור ידוע על קבוצות שכוללות זכרים מרובים - מה שמצביע בבירור על פוליגמיה.
תצפיות על אוכלוסיות של לוריס אפור בשבי מצביעות על רבייה לא עונתית, אבל סביר להניח שאין זה מצוי בטבע.
מכיוון שאצל מיני הלוריס יש שיאי לידות באפריל-מאי ובמאי-דצמבר, הועלת השערה שהם מתרבים פעמיים בשנה.
החיזור שנעשה על ידי זכר לוריס האדום מורכב ממרדף ממושך אחרי הנקבה, תוך כדי קולות איום ופיוס.
מכיוון שהחוקרים לא הצליחו לצפות בתהליך החיזור במלואו, לא ברור איזה תפקיד יש לשני קולות אלו.
ככל הנראה תהליך החיזור אורך כ-5 שעות בדומה ללוריס האפור, כשאת קולות האיום משמיעה הנקבה והזכר מצידו מגיב בקולות פיוס נרגשות.
כאשר הנקבה מוכנה להתרבות היא מביעה זאת על ידי אימוץ "תנועת מתלה" (כלומר: היא תלויה הפוך על החלק התחתון של הענף).
ההזדווגות נמשכת 2–16 דקות והיא מסתיימת כאשר הנקבה משמיעה קול מאיים.
אצל הלוריס האפור ההזדווגות מופרעת לעיתים קרובות על ידי זכרים מטרידנים שבאים מהעצים הסמוכים, כך שהזכר נאלץ מדי פעם להניס אותם מהאזור.
ההריון נמשך 166 עד 175 יום, והנקבות ממליטות מקסימום שתי המלטות בשנה אשר מורכבות בדרך כלל מצאצאים יחידים.
לעיתים רחוקות יותר הנקבה עשויה ללדת תאומים.
ידוע שהנקבות נכנסות שוב לייחום בזמן ההנקה של הוולד מההמלטה האחרונה.
וולדות הלוריס נצמדים לאימותיהם ברציפות במשך ארבעה השבועות הראשונים לחייהם.
לאחר מכן, הלוריס הצעיר נמצא באזור מוגן כאשר אימו תרה אחר מזון במהלך הלילה.
הגמילה מתרחשת בסביבות 185 ימים, ועד אז הלוריס הצעיר מגיע כמעט לגודל המלא.
במהלך תקופת ההנקה הנקבה צורכת יותר מזון כדי לספק לוולד חלב אשר מכיל שומן גבוה מהרגיל בהשוואה לפרימטים אחרים.
בזמן הלידה, תינוקות הלוריס הם חסרי אונים.
באופן אינסטינקטיבי הם נאחזים בפרוות אמם ונשארים צמודים אליה לאורך היום והלילה למשך ארבעה שבועות לפחות כאמור לעיל.
לאחר מכן, האם "תפרוק" את הצאצא בסבך צפוף של ענפים במהלך פעילות הליקוט הלילית.
אצל לוריס שלוח אפור האימהות נוטשות את צאצאיהן למשך כל הלילה כאשר הם נשארים תחת השגחת הזכרים ומטופחים על ידם.
אצל הלוריס השלוח האדום לעומת זאת, אין זה מצוי כלל והאם תחזור מספר פעמים בלילה כדי לבקרו.
מסיבה זאת האם מנועה מלהרשות לעצמה להתרחק יתר על המידה מהאזור.
הצעירים מתחילים לצוד חרקים בגיל שישה שבועות והם מסוגלים לדאוג לעצמם לחלוטין החל מגיל שנה.
"רצח צאצאים" על ידי הזכרים דווח לעיתים נדירות אצל הלוריס האדום בשבי, ובכל המקרים התופעה הייתה מלווה בעקה סביבתית ולא כוונה דווקא כלפי צאצאים של זכרים אחרים.
בטבע לא ידוע כלל על תופעה זו.
אין מידע זמין לגבי תוחלת החיים של הלוריס בטבע.
תוחלת החיים הממוצעת בשבי היא כ-12 שנים והמקסימלית היא 15-18 שנים.
הלוריס השלוח האדום מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל אוכלוסייתו הדלה שמונה פחות מ-2,500 בוגרים וירידה מתמשכת במספר הפרטים הבוגרים.
האיומים העיקריים הנשקפים ללוריס מצד בני האדם בסרי לנקה, כוללים: אובדן בית גידול, דריסה בכבישים, לכידה בתור חיית מחמד, ציד לשימוש ברפואה המסורתית והריגה מכוונת בשל אמונות טפלות.
כתמי יער מבודדים רבים שבהם נמצא הלוריס נמצאים בשימוש רב על ידי האדם.
בנוסף לכך, לוריסים התחשמלו למוות בטפסם על קווי חשמל מבודדים שהוצבו על ידי האו"ם.
לדברי חוקרי טבע משנת 2003, רשימת האיומים עבור תת-המין השפלתי כוללת: זיהום קרקע ומקורות מים, אובדן בית גידול עקב חקלאות, גידול בקר לחלב וגידול ירקות, כמו גם סחר מקומי ומסחרי לבשר על ידי עובדי מטעי תה, וסחר באבריו לצורך חומרי גלם ברפואה העממית.
דמעות הלוריס נחשבות כבעלות יכולת ריפוי, ובשל כך, המקומיים שלוכדים אותו נוהגים לקרבו ללהבה על מנת שיזלגו ממנה דמעות.
לעיתים מניחים אותם זמן רב בסמוך ללהבה עד שהעיניים מתפוצצות מעצמן והנוזל שלהן נאסף ומשמש עבור קסמים ותרופות עממיות.
האיומים העיקריים עבור תת-המין ההררי הם: אובדן יערות בשל עיור, ומסחר מקומי ומסחרי לבשר.
מין זה מופיע בנספח ב' של אמנת CITES, והוא מוגן תחת החוק הצילוני של הפאונה ופלורה מ-1937. תת-המין ההררי מצוי באתר המורשת העולמית סינאריה ובשבעה שמורות טבע נוספות.
אוכלוסייה של תת-המין השפלה נמצאת בפארק הלאומי שפלת הורטון.
למרות הנוכחות שלהם באזורים אלה, ההישרדות של המין תלויה בהפחתה של הרס בית הגידול ובמקביל הקמה של מסדרונות מיוערים בין כתמי יער מבודדים כדי לאפשר ללוריסים לעבור ביניהם.
בנוסף נדרש חינוך עבור האוכלוסייה המקומית כדי להעלים את התרבות המסתמכת על הלוריס כאמצעי שימוש ברפואה הסינית וכן לעקור את האמונות הטפלות על המין.
אומדני אוכלוסייה אמינים ותוכנית ניטור נדרשים עבור כל האוכלוסיות של הלוריס בסרי לנקה.
להלן רשימת פעולות המחקר הדרושות עבור מין זה: היסטוריה גנטית וטקסונומית, תוחלת חיים, מדידות גודל האוכלוסייה, אפידמיולוגיה, סחר, גנטיקה של אוכלוסיות מבודדות, גורמים מגבילים, התנהגות ואקולוגיה.
IUCN מציינים גם את פעולות הניהול הנדרשות הבאות: ניהול בית גידול, ניהול האוכלוסייה בטבע, ניטור, חינוך ציבורי, ניהול גורם מגביל, עבודה בקהילות מקומיות, והערכה מחודשת של האוכלוסייה ובית הגידול.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוא ככל הנראה כ-1,500 פרטים מתת-המין השפלתי, וכ-80 פרטים בלבד מתת-המין ההררי.
לוריס שלוח אפור (שם מדעי: Loris lydekkerianus; מכונה גם לוריס דק אפור) הוא מין של טרום-קוף קטן ולילי מתת-סדרת בעלי אף לח, המצוי בתת-היבשת ההודית.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1908 וקרוי על שמו של הזואולוג ריצ'רד לידאקר.
מין זה משויך לסוג לוריס שלוח לצד קרובו הנדיר יותר לוריס שלוח אדום, ובעבר נחשב לתת-מין שלו; השניים חופפים באזורים מסוימים.
יש לו ארבעה תת-מינים מתוכם שנים חיים בהודו ושניים בסרי לנקה.
הלוריס האפור הוא פרימט בעל מבע פנים סקרני, עם עיניים גדולות ועגולות הממוקמות בקדמת הפנים בדומה לינשופים.
החוטם שלו מחודד ובולט היטב על רקע הפנים, ואוזניו קטנות ועגלגלות.
יש לו רגליים וגפיים מוארכים ודקים המקילים עליו לתפוס בו-זמנית במספר ענפים רחוקים זה מזה.
למרות שבדרך כלל המראה הכללי של פרוותו נע בין אפור כהה לאפרפר (אשר גם הקנה לו את שמו), לעיתים הוא עשוי להיות כסוף, אדמוני או חולי מעט, וכל אחד מתת-המינים שלו בעל צבע שונה במקצת.
הפרווה מורכבת משילוב של שערות אפורות, חומות ולבנות, כאשר הגחון, המפשעה, פנים הרגליים, החזה, הגרון והסנטר בצבע צהבהב קרמי עד לבן.
הלחיים והפנים בצבע לבן, והמצח אפור-חום.
העיניים של הלוריס האפור מוקפות בטבעות חומות-שחרחרות, וקו לבן משתרע כלפי מטה לאורך האף ומפריד בין העיניים.
הטבעות הגדולות הללו שמקנות לו מראה ממושקף, הובילו לכינוי שלו "לוריס" אשר פירושו הוא ליצן.
האף, האוזניים וכפות הידיים והרגליים קירחים משיער וצבעם ורדרד.
המראה הכללי של הלוריס האפור משתנה באופן משמעותי בהתאם להתפתחותו.
קופיפים בני 4–8 שבועות בעלי ראש גדול ביחס לגודל הגוף.
לקטינים מגיל 2 עד 3 חודשים, יש מראה כללי עשיר יותר בצבע משל הבוגרים, בעוד שמגיל 4 חודשים ואילך הקופיף יגיע לגודלו המלא ופרוותו תקבל את דפוסי הצבע של הבוגרים.
לנקבת הלוריס יש ארבע פטמות אשר שימושיות במיוחד בעת לידת תאומים.
הלוריס האפור שוכן באזורי העצים, והוא נוהג לאחוזר בענפים הדקים כדי לנוע.
הידיים הזעירות שלו מאפשרות לו לאחוז בגבעולים דקים במיוחד, ורשת כלי הדם המפותחת שבקרסוליים ובפרקי הידיים מאפשרת לו לאחוז בחוזקה בענף במשך מספר ימי ללא כל עיוותי שריר.
בדומה לשאר הלוריסים, למין זה יש טופר מיוחד דמוי מסמר המשמש לטיפוח וסירוק הפרווה.
הניבים והחותכות התחתונות של הלוריס משמשים אף הם לטיפוח.
שיניים אלו, אשר מסודרים כמו מסרק מותאמות גם עבור אכילת חרקים ושרף עצים.
שערות זעירות על משטח הלשון של הלוריס גורמות לה לשמש בתור מברשת לניקוי חלקיקי מזון שנתקעו בין השיניים.
הלוריס הוא פרימט זעיר למדי: משקל הזכר נע בין 1.8 ל-2.9 ק"ג (תלוי בתת-המין), ואילו משקל הנקבה נע בין 1.8 ל-2.7 ק"ג.
אורכו הממוצע של הזכר: 24.1 ס"מ, ואורכה הממוצע של הנקבה: 23.4 ס"מ.
הזנב נעדר אצל מין זה.
ללוריס האפור יש ארבעה תת-מינים:
lydekkerianus; על שם העיר מאיסור בקרנאטקה) – בעל צבע גוף אפור, משקפיים כהות צרות וביניהן פס לבן רחב.
תת-מין זה בעל מסת גוף גדולה למדי יחסית לאחרים, עם זכרים במשקל של 2.6 ק"ג ונקבות במשקל 2.7 ק"ג.
ממדי גופו האחרים גדולים אף הם מהאחרים.
malabaricus; על שם הימצאותו במלבר) – בעל צבע גוף אדמדם, משקפיים כהות רחבות ופס לבן צר שמפריד ביניהן.
הן הזכרים והן הנקבות שוקלים 1.8 ק"ג.
nordicus) – עשוי להיות בצבע אפור כהה מאוד הנוטה לשחרחר.
Grandis) – אוזניים קצרות ופנים דמויות לב.
הלוריס האפור אנדמי לתת-היבשת ההודית.
תפוצתו משתרעת על פני דרום ומזרח הודו בתחומי המדינות: קרנאטקה, אנדרה פרדש, קרלה וטמיל נאדו, והוא מצוי גם בחלק הצפוני והמרכזי של סרי לנקה.
התפוצה לפי תת-מינים היא כדלהלן: לוריס מאיסורי נפוץ בקרנטקה, אנדרה פרדש וטאמיל נאדו; הלוריס המלבארי נפוץ לאורך מעברי ההרים והחוף המערבי של קרלה, קרנטקה וטמיל נאדו; הלוריס הצפוני מאכלס את צפון סרי לנקה, ולוריס הרמה חי במרכז סרי לנקה.
הלוריס האפור מאכלס מגוון רחב של בתי גידול, כולל: יערות יבשים, יערות רטובים, יערות גשם, יערות-שיח ויערות על גבולות יישובים.
בתוך בתי גידול הללו, הסביבה האידיאלית עבורו היא צפיפות גבוהה של עצים, בעיקר כאלו המכילים ענפים אלכסוניים ואופקים אשר מושלמים לטיפוס ולשיחור מזון.
הלוריסים מאכלסים הן אזורים גבוהים והן באזורים נמוכים.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלהן 10–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 500–4,000 מילימטר לשנה.
הלוריסים האפורים הם בעלי חיים פעילי לילה.
בעוד שמיני הלוריס האיטי או הפוטו בודדים כמעט לחלוטין, מיני הלוריס השלוח ייחודיים באינטראקציות החברתיות המפותחות שלהם.
במהלך היום הלוריסים הללו כמעט תמיד ישנים בקבוצות חברתיות של 2–7 פרטים שלרוב מורכבים מנקבה בוגרת.
צאצאיה ומספר קטן של זכרים מבוגרים.
המיקום וההרכב של קבוצות השינה הללו קבוע בדרך כלל.
אתרי השינה נמצאים לרוב במיקום מרכזי בטווח הביתי של הנקבה בקבוצה – בדרך כלל בקקטוסים או בענפים צפופים.
הלוריסים אשר ישנים יחדיו יוצרים "כדור שינה" גדול על ידי שהם מסבכים את אבריהם אחד בשני.
בשעת הדמדומים, אחד מחברי הקבוצה מעיר את חבריו כשכל חברי הקבוצה מבצעים יחדיו טיפוח המתרחש בין כל הגילים וכל המינים.
באופן כללי, אינטראקציות חברתיות נעשות בין זכרים בוגרים לנקבות, כמו גם בין מבוגרים צעירים, אך רק לעיתים נדירות בין מבוגרים מאותו המין.
במהלך שיחור המזון בלילה הלוריסים פעילים לרוב בגפם, אם כי נצפו גם זוגות שיחור.
על פי מחקרים הלוריס השלוח האפור מבלה כמחצית מזמנו בחברת לוריסים אחרים.
כ-45% מזמני הפעילות מורכבים מישיבה, עמידה על המשמר, מנוחה, ושאר הזמן מנוצל להליכה, שיחור מזון עם אחוז קטן לטיפוח.
למשפחת הלוריסים יש דפוס תנועה איטי וזהיר ולחלוטין לא קופצני; עם זאת, הלוריסים השלוחים הם המינים היחידים במשפחה אשר נצפו גם כשהם נעים במהירות.
המין לוריס שלוח אדום נצפה גם כשהוא מבצע קפיצות קצרות, אך סוגי תנועה כגון זה נדירים יחסית.
המהירות האיטית של הלוריס והתנועות השקטות אמורות להגן על המינים מפני זיהוי על ידי טורפים המסתמכים על רמזים חזותיים או קוליים.
מסיבה זו, תנועות איטיות במיוחד יהיו בשימוש גדול יותר אצל הלוריס על פני שטח פתוח ובין כתמי יער רציפים.
האסטרטגיה של התנועה האיטית מסייעת גם בליקוט המזון; החרקים אשר אינם מזהים תנועה מהירה לכיוונם נותרים במקומם בנוחות עד שידו של הלוריס צמודה אליהם ואז מגיעה החטיפה המהירה בפתאומיות.
טווח השטח הביתי של הזכרים הבוגרים הוא 2.36–3.6 דונם, כשאזור הליבה בגודל של 0.37 דונם.
הטווח של הנקבות הבוגרות הוא 1.12–1.52 דונם וגודל אזור הליבה הוא 0.15 דונם.
לזכרים צעירים יש טווח ביתי ממוצע של 1.17 דונם.
עד גיל 10 חודשים הלוריסים הצעירים נשארים בשטח של אימם.
השטח של הזכרים והנקבות חופף – לרוב באזור השוליים, בעוד שאזור הליבה משמש באופן בלעדי ללוריס שהשטח שלו.
מכיוון ששטחו של זכר גדול יותר הוא עשוי לחפוף למספר שטחים של נקבות.
צפיפות האוכלוסייה הממוצעת ללוריס היא 2.4 פרטים לקילומטר.
בניגוד לרוב בני משפחת הלוריסים, מיני הלוריס השלוח הם מינים חברותיים יחסית.
הלוריס האפור מבצע שיחות חברותיות רמות לאורך כל הלילה עם בני מינו.
קולות ה"לואוד" משמשים במהלך הרבייה, במהלך הטיפול בגור וגם כאשר מזוהים טורפים פוטנציאלים.
זכרים אשר מחפשים נקבות מיוחמות מבצעים קולות חזקים ותכופים, ותחרות בין זכרים יריבים מורכבת מנהמות שריקות.
נקבות משמיעות קולות מסוימים על מנת להבריח מחזרים לא רצויים.
גורי הלוריס ישמיעו קול "זיק" הנשמע כ-30 דקות לפני עלות השחר כדי לאותת לאם את מיקומם המדויק.
תקשורת כימית באמצעות שתן משמשת אף היא כאמצעי חשוב לתקשורת בין הלוריסים.
המין מבצע השתנה קצבית לאורך ענפים כסוג של סימון טריטוריאלי, ומריחת שתן על הפרווה נצפתה כתגובה ללחץ.
הלוריס האפור כקרובו הוא אוכל חרקים כמעט באופן בלעדי, ולמעלה ממחצית תזונתו מורכבת מנמליים וטרמיטים.
הלוריסים צורכים גם מגוון גדול של פרוקי-רגליים אחרים, כולל חיפושיות, עכבישאים, רכיכות, ומדי פעם גם חולייתנים קטנים.
פריטי טרף רבים מקרב החרקים הנאכלים על ידי הלוריס מכילים כימיקלים רעילים.
צריכת חרקים רעילים מלווה באופן קבוע בהתנהגות חזותית הכוללת התעטשות, ניעור הראש, מציצת הידיים והרגליים ו"כיבוס" הפרווה בשתן.
לעיתים נדירות הלוריסים אוכלים עץ מסטיק על ידי גירוד פני השטח של שרף העצים הקשיח וחשיפת השרף הרך שתחתיו.
בשבי, הלוריסים צורכים מלבד חרקים גם יונקים קטנים ולטאות.
הלוריס מזהה את טרפו בעיקר על ידי מבט וריח.
התנהגות הציד הנפוצה כרוכה בזיהוי ויזואלי או חוש ריח, קיפול האוזן, רחרוח מודגש ותנועה איטית וקפדנית.
לרוב, יד אחת לופתת את הענף בעוד שהיד השנייה נשלחת באיטיות לעבר הטרף בטרם תתבצע החטיפה המהירה על ידי פרץ תנועה פתאומי.
לעיתים הלוריסים יתפסו את הטרף ישירות עם הפה.
פרט אחד נצפה שוב ושוב כשהוא מאפשר לטרמיטים לטפס על ענף המצופה ברוק שלו בטרם ילקק אותם.
טרף גדול יחסית נאכל לאחר שהראש והכנפיים מוסרים בדרך כלל.
הלוריס נמצא בתדירות גבוהה ביותר ליד עצים הנגועים בחגבים ובנמלים – ולצפיפות האוכלוסייה יש קשר עמוק עם צפיפות החרקים.
התגובה של לוריס השלוח האפור להימצאות טורפים בסביבתו לא נחקרה באופן נרחב.
עם זאת, המין נצפה מגיב לטורפים פוטנציאליים על ידי פליטת קולות רמים, בריחה מהאזור, או שמירה על מרחק גדול מן האיום.
הכוס הנקוד ( Athene brama) צוין כטורף פוטנציאלי עבור המין; למרות שדורס זה קטן מדי עבור לוריס בוגר, הוא מהווה איום עבור גורי הלוריס ולמשמע קריאותיו של הינשוף הלוריסים מחביאים את גוריהם במקום מוצנע ובטוח.
חתולי בית הם טורפים מזדמנים של הלוריסים, וככל הנראה גם מיני זבד הודי.
ללוריסים השלוחים האפורים יש מערכת הזדווגות פוליגמית.
לנקבות יש מחזור ייחום יחיד שבמהלכו הן עשויות להתרבות עם מספר רב של זכרים.
הזכרים אף הם מתרבים עם נקבות רבות לאורך כל השנה.
מחזור הייחום של הנקבה נמשך 24 שעות, ותקופת ההריון היא כ-165 ימים.
המרווח בין לידה ללידה נמשך כ-7 חודשים, ופוטנציאל הרבייה הנשי הוא ארבעה גורים בשנה.
פוטנציאל רבייה זה גבוה יחסית, וייתכן שהוא נעוץ בכך שהזכר מסייע בטיפול, ובחלב הנקבה העשיר באנרגיה.
במהלך הייחום הנקבה נרדפת על ידי זכרים מרובים, והם מנסים להרשים את הנקבה על ידי פליטת קולות רמים.
הנקבה מצידה יכולה להרתיע זכרים על ידי קולות מאיימים.
העימותים בין הזכרים כוללים נהימות ושריקות ולעיתים גם אלימות פיזית ורדיפה זה אחר זה.
הזכר הדומיננטי ביותר מורשה להתרבות עם הנקבה.
ההזדווגות נעשית כשהלוריסים תלויים במהופך על הענף והיא עשויה להימשך 3–11 דקות.
התהליך המלא כולל החיזור עשוי לארוך עד 12 שעות.
בהתאם לתחרות בין הזכרים הם עשויים להתרבות עם אותה נקבה זה אחר זה.
למרות שללוריסים האפורים יש מערכת רבייה פוליגמית, הנקבה מפגינה טיפול הורי מסור ואף הזכרים מסייעים בגידול הצאצאים בכך שהם מטפחים את הגורים ומאפשרים להם לישון לידם.
הזכרים מספקים הגנה רק לגורים אשר חולקים איתם את אתרי השינה שלהם, אך הקשר הגנטי בין זכרים אלו לגורים אינו ידוע.
הנקבות מטפלות בצאצאיהן בלבד בצורה של האכלה, נשיאה על הגב/הגחון, טיפוח והגנה.
ההשקעה ההורית של האם במהלך הינקות היא אינטנסיבית, כשבשלושת הימים הראשונים האם מניקה את הגור ללא הפסקה.
לאחר מכן האם מניקה את הגור כל עת שהוא ישמיע קולות, והאם תישא אותו כל הזמן במשך ארבעת השבועות הראשונים לחייו.
לאחר זמן זה, הגור יישאר צמוד סמוך לאתר השינה במהלך הלילה כשהאם תתור אחר מזון בזמן זה.
האם מספקת לצאצאיה חלב עתיר באנרגיה יוצאת דופן לפני הגמילה - אשר מתרחשת בגיל 5 חודשים.
כאשר האם תרה אחר מזון, היא לרוב תחזור רק בעלות השחר, כשהגור ימתין בסבלנות באזור חבוי סמוך למקום הלינה.
במשך הלילה הזכרים של הקבוצה מבקרים את הגור לעיתים קרובות לצורך טיפוח או משחק איתו.
הקשר הגנטי בין זכרים אלו לגורים לא ידוע, אך בדומה לשינה גם התנהגות זו נצפתה רק עם גורים חברי קבוצת השינה.
די נדיר שנקבות יטפחו צאצאים שאינם שלהן.
זמני הרבייה של הלוריסים האפורים שנויים במחלוקת.
חלק מהחוקרים טוענים כי תקופות הייחום השכיחות ביותר מתרחשות פעמים בשנה, בחודש אפריל עד יוני ואוקטובר עד דצמבר.
אחרים טוענים כי הלידות נפוצות לאורך כל השנה, וכי שיאי הרבייה בחודשים מסוימים הם פשוט תוצאה של תקופת הריון קצרה הנמשכת 5.5 חודשים.
הזכרים מגיעים לבגרות בגיל 10 חודשים, והנקבות מגיעות לבגרות בין 10 ל-15 חודשים.
תוחלת החיים של הלוריס השלוח האפור לא נחקרה בהרחבה.
עם זאת, תוחלת החיים המקסימלית של קרובו הלוריס האדום היא כ-16.4 שנים, וללוריס האיטי הסונדזי תוחלת החיים המקסימלית היא 26.5 שנים.
הלוריס האפור מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור התפוצה הרחבה שלו, אוכלוסייה גדולה, ההסתגלות שלו למגוון בתי גידול, וכן בשל העובדה שאין זה סביר שתתרחש בעת הקרובה ירידה מהירה בשיעור הנדרש עבור העפלה לקטגוריה מאוימת יותר.
עם זאת, מגמת האוכלוסייה בירידה, ואם האיומים הנוכחיים ימשכו, תידרש הערכה מחודשת של מצבו של המין, והוא עשוי לעלות לקטגוריה מאוימת יותר.
מבין תת-המינים, לוריס הרמה והלוריס הצפוני החיים בסרי לנקה מסווגים בקטגוריית סכנת הכחדה (EN), בעוד שהלוריס המאיסורי והלוריס המלבארי החיים בהודו מסווגים בקטגוריית קרוב לסיכון (NT).
אובדן בית גידול הוא איום חמור במיוחד בהודו וסרי לנקה.
איומים אחרים במדינות הללו כוללים דריסה בשוגג על ידי כלי רכב בעת חציית הכביש, התחשמלות במהלך טיפוס על קווי חשמל שנפרשו על ידי האו"ם, לכידת פרטים חיים לצורך מסחר, שימוש בחלקי גופו עבור הרפואה המסורתית, והריגה מכוונת בשל אמונות טפלות שהלוריס מביא מזל רע.
הלוריס האפור רשום בנספח השני של אמנת CITES האוסרת מסחר במין זה ובמוצריו ללא פיקוח, וכן רשום בנספח הראשון של החוק ההודי להגנת חיות הבר משנת 1972. בהודו, מעט מאוד אוכלוסיות לוריס נמצאות באזורים מוגנים, ורוב האוכלוסיות מתרחשת באדמות פרטיות ובמטעים מסחרים.
נדרשים מחקרים נוספים על ההתנהגות והאקולוגיה שלו כדי להבין טוב יותר את דרישות בית הגידול שלו.
כמו כן רצוי לבצע סקרים מפורטים יותר בבלוקי יער על מנת לקבל נתונים כמותיים על הצפיפות וההפצה של המין.
בסרי לנקה, רשויות השימור משיקות תוכנית שימור חינוכית על מנת להגביר את המודעות להישרדות המין.
לורל תאצ'ר אולריך היא היסטוריונית אמריקאית, פרופסורית באוניברסיטת הרווארד, המתמחה בחקר אמריקה הקדומה ובהיסטוריה של נשים.
גישתה החדשנית ורבת ההשפעה להיסטוריה תוארה כמחווה ל"עבודתם השקטה של אנשים רגילים" — תפישה שתוארה על ידה ככזו שנועדה "להראות את הקשרים בין אירועים ציבוריים וחוויות פרטיות".
אולריך מתארת את עצמה כפמיניסטית אקטיביסטית וכמורמונית, נושאים בהם עסקה גם בכתיבה בהביאה חוויות אישיות מחייה.
אביה, ג'ון טאצ'ר, היה מורה, איש תחזוקה, מחוקק וחקלאי.
אימה, אליס שידואיי טאצ'ר, הייתה עקרת בית.
אולריך סיימה תואר ראשון באוניברסיטת יוטה בהתמחות באנגלית ועיתונות והיא זו שנאמה את נאום הפרידה המסורתי בסיום התואר.
שנים רבות לאחר מכן, למדה לתואר שני באנגלית במכללת סימונס (1971) וסיימה דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת ניו המפשייר (1980).
בהיותה סטודנטית נישאה לגייל אולריך, סטודנט להנדסה, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
במאמר מ-1976 טבעה אולריך את הביטוי well-behaved women seldom make history - "נשים המתנהגות כיאות לעיתים רחוקות עושות היסטוריה".
ביטוי זה הפך במהרה לוויראלי, צוטט והודפס ברחבי העולם.
את הביטוי ניתן לראות מודפס על כרטיסי ברכה, חולצות, ספלים, לוחות, ומדבקות לרכב.
בראיון באוקטובר 2007 סיפרה אולריך איך הציטוט המפורסם קיבל חיים משלו: "זה היה מוזר למצוא את עצמי בתרבות הפופולרית.
קיבלתי ללא הרף מיילים בעניין, וחשבתי שזה מצחיק.
ואז התחלתי לבחון מאין מגיעים המיילים.
פעם מצאתי את עצמי כדמות ברומן, ופעם ראיתי כוכבת טניס לובשת חולצה עם הכיתוב בתחרות שנערכה בווימבלדון.
אז כתבתי ספר תחת הכותרת".
הספר אותו כתבה אולריך בכותרת זאת בוחן את הדרכים בהן נשים עיצבו את ההיסטוריה, בהביאו דוגמאות מחייהן של רוזה פארקס, קריסטין דה פיזאן, אליזבת קיידי סטנטון, הארייט טאבמן, ווירג'יניה וולף.
לורל בלייר סלטון קלארק הייתה קצינת רפואה ומנתחת מוטסת בחיל הים האמריקאי ואסטרונאוטית אמריקאית.
נספתה ב־1 בפברואר 2003, יחד עם כל צוות מעבורת החלל קולומביה, כשזו התפרקה עם חזרתה לאטמוספירה של כדור הארץ.
קלארק נולדה באיימס, איווה, ארצות הברית וגדלה בראסין ויסקונסין.
סיימה לימודי תיכון בשנת 1979. בשנת 1983 השלימה לימודי תואר ראשון בזואולוגיה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנת 1987 סיימה לימודי רפואה מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הייתה בעלת רישיון רדיו חובבים עם הקריאה KC5ZSU.
הייתה נשואה לד"ר ג'ונתן קלארק ואם לבן (איאן).
קלארק הצטרפה לחיל הים האמריקאי, והגיעה לדרגת קפטן.
במרץ 1987, תוך כדי לימודי הרפואה קלארק עברה אימון פעיל ברפואת צלילה ביחידת הצלילה של חיל הים האמריקאי.
עם סיום בית הספר לרפואה, למדה לימודי בתר-דוקטורט ברפואת ילדים במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד בין השנים 1987-1988.
ב-1989 עבר הכשרה ברפואה תת-ימית במכון לרפואה תת-ימי בבסיס חיל היס בקונטיקט והכשרה כקצינת רפואה בצלילה במרכז האימונים בפנמה סיטי בפלורידה.
כמו כן היא הוסמכה כקצין בטיחות קרינה ורופאת תת-מימית.
לאחר ההכשרה שירתה כחלק מפלגת הצוללות 14 בהולי לוך סקוטלנד (פלגה הכוללת צוללת טילים בליסטיים).
במהלך שירותה שם הייתה חלק מצוללני הצי ויחידת אריות הים והתאמנה בפינוי רפואי מצוללות.
לאחר שנתיים של ניסיון מבצעי הוסמכה כקצין רפואה בצוללות וקצין רפואת צלילה.
עברה שישה חודשי הדרכה לרופאה מוטסת במכון הרפואי של חיל הים בפנסקולה, פלורידה.
לאחר מכן הוצבה בתור רופאה מנתחת מוטסת בטייסת VMA-211 של חיל הנחתים של ארצות הברית, באריזונה.
במהלך שירותה הוצבה גם באוקיינוס השקט, והתאמנה ברפואה בתנאי קיצון, וכן טסה על מספר סוגי כלי טיס.
במהלך אותה תקופה הטייסת זכתה בפרס הטייסת ההתקפית של השנה לאחר פריסה מוצלחת באוקיינוס השקט.
לאחר מכן הוקצאה בתור הרופאה המוטסת הקבוצתית של יחידת קרב אווירית של חיל הנחתים MAG-13.
לקראת 1996 שירתה בתור רופאה מוטסת של טייסת האימונים VT-86, טייסת האימונים לטיסה טקטית של חיל הים האמריקאי בפנסקולה.
היא קיבלה מספר רב של הסמכות לרפואה מוטסת, בצלילה ובתנאי קיצון.
קלארק נבחרה על ידי נאס"א באפריל 1996. לאחר השלמת שנתיים של אימונים והכשרה, הוסמכה למומחית משימה.
בין השנים 1997 ל-2001 הייתה חלק ממחלקת המטעדים וניסויים בתחום החיים בחלל.
קלארק השתתפה בטיסת המעבורת STS-107, שנועדה להיות במשך 16 יום.
מטרת טיסת הקולומביה הייתה לבצע כ-80 ניסויים אודות השפעות המיקרוכבידה.
הניסויים באחריות קלארק כללו ניסויים ביולוגיים ובדיקת גידול צמחייה בחלל.
משימת STS-107 הסתיימה במפתיע ב-1 בפברואר 2003, כאשר קולומביה התפרקה במהלך הכניסה לאטמוספירה, וכל חברי הצוות נספו, 16 דקות לפני זמן הנחיתה המתוכנן.
במהלך הנחיתה, קלארק הקליטה את חברי הצוות במצלמה דיגיטלית קטנה, שם הם נראו שמחים לקראת הנחיתה.
הסרט הסתיים ארבע דקות לפני שניתנה ההתרעה הראשונה לבעיה.
לקלארק הוענקו מספר עיטורים, חלקם לאחר מותה.
מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה †
אות השבח של חיל הים חיל הנחתים עם שני כוכבי זהב (3 פרסים)
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל †
אות המופת של נאס"א †
מדליית השירות בחלל של נאס"א†
אות השירות הצבאי מעבר לים
הסמל † מציין שהאות הוענק לאחר מותה.
מספר מקומות נקראו על שמה, ובינם:
אסטרואיד 51827 לורלקלארק (51827 Laurelclark)
קלארק היל בגבעות קולומביה על מאדים נקרא על שמה.
מכתש קלארק, שהוא מכתש פנימי בתוך המכתש "אפולו" שעל הירח.
ב-2004, חיל הים האמריקאי קרא למכון לרפואה בפנסקולה על שמה ועל שם דייוויד בראון
הלהקה הסקוטית Runrig השמיעו קטעים מההקלטה של לורל במהלך הנחיתה בשיר "Somewhere" באלבום האחרון שלהם סיפור ב-2016. קלארק הייתה אוהדת של הלהקה ולקחה עימה תקליטור שלהם במהלך טיסת STS-107. כמו כן היא בחרה שישמיעו לה את אחד מהשירים שלהם בתור אחד משירי ההשכמה בטיסה.
התקליטור נמצא בין השברים של הקולומביה והוענק ללהקה על ידי משפחתה
לוריס גראו הוא אמן מיצב קונספטואלי, קולנוען ואדריכל.
לוריס גראו מוכר בתקשורת ועל ידי מבקרים בינלאומיים כאחד האמנים החשובים והמשפיעים ביותר בדורו.
עם זאת, מאז תחילת הקריירה שלו, סירב האמן לפרסם את הביוגרפיה שלו.
לפיכך, רוב הביוגרפיות הזמינות הן שגויות או לוקות בחסר.
יצירותיו של לוריס גראו מאורגנות לכדי פרויקטים במקום תערוכות.
הראשונה Silence Goes Quicker When Played Backwards התקיימה בפריז ב- Plateau / Frac île-de-France בשנת 2005. פרויקט זה הוא ששיגר אותו לתוך שדה האמנות הבינלאומית.
ב-2008, לוריס גראו היה האמן הראשון שהוענק לו שימוש מלא בחלל הפאלה דה טוקיו בפריז, לפרויקט שלו Cellar Door.
הוא המשיך ופיתח פרויקט זה ב-ICA (אנגליה), ב-Kunst Halle Sankt Gallen (שווייץ), במוזיאון La Conservera de Murcia (ספרד), ב-Kunsthalle Wien (אוסטריה), ולבסוף ביריד האמנות ארט בזל לצד פרסום הקטלוג בהוצאת JRP Ringier אשר הִתְוָה את הפרויקט כולו.
למרות שאספנים בינלאומיים ומוזיאונים רכשו מספר רכישות חשובות של עבודותיו, גראו בוחר להופיע בגלריות וירידים רק לעיתים.
הייתה לו תערוכה אחת כפולה בין הגלריות שמייצגות אותו.
הפרויקט The Unplayed Notes הוצג בגלריה Pace בניו יורק (2012) ולאחר מכן בגלריה Yvon Lambert בפריז (2012).
ב-2013 הוא היה האמן הראשון שהוזמן להציג במשותף על ידי הלובר ומרכז פומפידו בפריז.
התערוכה, "לוריס גראו ", הייתה פתוחה לציבור הרחב והתקיימה בחצרות המוזיאונים, בהימנעות מכוונת מחללי התצוגה הרגילים של שני המוסדות.
בשנת 2014 לוריס גראו מונה כאביר במסדר האמנויות והספרות.
ב-2015, עבור הפרויקט שלו The Unplayed Notes Museum, הוא היה האמן הראשון שהשתלט באופן מלא על חלל המוזיאון העכשווי בדאלאס (ארצות הברית).
מאז 2010, האמן משתתף לעיתים רחוקות בתערוכות קבוצתיות, ומעדיף לרכז את משאביו בפיתוח פרויקטים אישיים.
האמן רואה את "מסלול העבודה לאורך זמן כפסל בפני עצמו".
המתודה של לוריס גראו מאופיינת על ידי מתן עדיפות למושג הפרויקט על התערוכה.
הוא סבור כי על הרעיון והפרויקט בלבד להיות העקרונות המנחים המגדירים את מצבי ההופעה, תצוגה וחלוקה, ואפילו משך זמן ועלות.
הפרודוקטיביות והיעילות המצויות בבסיס הפרויקטים שלו הן מוקד עשייתו.
בנוסף, הוא גם מקדיש תשומת לב למחיקת הגבולות באופן שיטתי בין חללי דמיון ומציאות.
אחד המאפיינים המשותפים למגוון הפרויקטים של לוריס גראו הוא קנה המידה שלהם.
על ידי הפקת עבודות בסדר גודל כזה עם חזון גלובלי, הוא שואף לגבור על חלל וזמן ה"תערוכה".
"כיום, אני רואה הרבה ממה שאני מכנה תסמונת רימבאוד, "האחר הוא אני".
הבלוגרים רוצים להיות עיתונאים, העיתונאים רוצים להיות מבקרי אמנות, מבקרי האמנות רוצים להיות אוצרים, האוצרים רוצים להיות אמנים ובאופן טראגי… האמנים רוצים להיות אמנים..."
Frac île de France הקרן האזורית לאמנות עכשווית, איל דה-פרנס, צרפת.
Frac Auvergne הקרן האזורית לאמנות עכשווית, אוברן, צרפת.
Fnac הקרן הלאומית לאמנות עכשווית, צרפת.
הקרן העירונית של עיריית פריז, צרפת.
מרכז ג'ורג' פומפידו, פריז, צרפת.
LVMH, אוסף ברנרד ארנו (Arnault) פריז, צרפת.
אוסף פרנסואה פינו (Pinault), ונציה, איטליה.
אוסף גץ (Goetz), מינכן, גרמניה.
קרן קדיסט (Kadist), פריז וסן פרנסיסקו, ארצות הברית.
LACMA, לוס אנג'לס, ארצות הברית.
אוסף אמנות משפחת רובל (Rubell), מיאמי, ארצות הברית.
אוסף מרגילס (Marguiles), מיאמי, ארצות הברית.
מרכז לאמנות נאם ג'ון פייק (Nam June Paik), קוריאה.
לוריקה סגמנטטה (Lorica segmentata, בלטינית: "שריון לוחיות" או "שריון מקטעים") הוא שריון לוחות במשקל כ- 20 ק"גאשר הומצא והיה בשימוש בתקופת האימפריה הרומית בין המאה הראשונה לפנה"ס ועד לסוף המאה ה-2 לספירה.
שריון המקטעים הרומי שימש ברומא גם בזירת הגלדיאטורים.
הקרופלאריוס (Crupellarii בלטינית), היה גלדיאטור בעל חימוש כבד במיוחד שצויד בשריון מקטעים שכיסה גם את ידיו ורגליו.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס תיאר מרד גאלי שהתרחש בשנת 21 לספירה, ואליו הצטרפו קבוצת גלדיאטורים מסוג זה.
לדבריו, שריונם הכבד היה חסין לחרבות וחניתות, וכדי להתגבר עליהם נאלצו הלגיונרים הרומים להשתמש בפטישים וגרזנים.
בסוף המאה ה-2 לספירה, לקראת סופה של האימפריה, היות שהשריון היה יקר לייצור ולשימור, הרומאים ויתרו על השריון וחזרו לשריון השרשראות הזול והקל יותר ששלט בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה, לוריקה המטה.
לורן, נסיך בלגיה , הוא בנו של מלך בלגיה לשעבר, אלברט השני, ואחיו של פיליפ, מלך הבלגים הנוכחי.
לורן נולד ב-19 באוקטובר 1963 בטירת בלוודר (Kasteel Belvédère) השוכנת בפרבר של העיר בריסל ומשמשת כאחד מהמעונות הרשמיים של משפחת המלוכה הבלגית, לאלברט, נסיך לייז' ופאולה, נסיכת לייז'.
בעת לידתו היה לורן השלישי בסדר הירושה של הכתר הבלגי, אולם בשנת 1991 תוקן החוק של ההעדפה הגברית, ואחותו אסטריד, נסיכת בלגיה נהייתה קודמת לו בסדר הירושה.
כיום (2018) לורן הוא השנים עשר בסדר הירושה.
בדצמבר 2006 שמו של לורן הופיע בשערורייה של שחיתות בה הוצאו כספים של הצי הבלגי על ביתו בטרוורן.
אף כי החוקרים הכחישו כי לורן היה מעורב אישית, חלק מהנאשמים האשימו את לורן בעיתונות שאף הוא מעורב בפרשייה.
ב-5 בינואר 2007 נודע כי המלך אלברט השני חתם על צו מלכותי, שמאפשר לנסיך לורן להיות מוזמן כעד במשפט השחיתות אשר היה אמור להתחיל ב-8 בינואר.
במהלך ליל 8 בינואר, נחקר הנסיך לורן על ידי המשטרה הפדרלית, ולמחרת הופיע בבית המשפט, שם העיד כי לא היה לו סיבה להאמין שמימון השיפוץ שלו עלול להיות בלתי חוקי.
ישנם הטוענים כי התקשורת והעיתונות הבלגית מנפחים כל פרשייה הקשורה לבית המלוכה, ומחפשים אך את חסרונות בני המשפחה, במקום להתמקד בדברים היפים של המשפחה.
במרץ 2011 ביקר לורן ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ללא קבלת אישור; המטרה המדווחת של הביקור הייתה לקדם מודעות לכריתת יערות.
כתוצאה מכך, ב-9 באפריל הוא קיבל את התנאים שקבע ראש ממשלת בלגיה, איב לטרמה, בנוגע לפעילותו העתידית, משום שאם לא כן, עניין הקצבה השנתית שלו הייתה מוטלת בספק.
במרץ 2014 אושפז לורן עקב דלקת ריאות ודיכאון, וב-25 במרץ הוכנס לתרדמת רפואית, ממנה התעורר כעבור יומיים, ובמהלך אפריל אותה שנה הוא התאושש ושוחרר מבית החולים.
בשנת 2025 פורסם כי לורן טוען שלהיות בן משפחת מלוכה מהווה עבודה לכל דבר, ובהתאם הוא תובע זכויות סוציאליות מהמדינה, על מנת להבטיח את עתידם הכלכלי של אשתו וילדיו הבוגרים.
ב-12 באפריל 2003 התחתן לורן בבריסל עם קלייר לואיז קומבז, ונולדו להם שלושה ילדים:
לואיז, נסיכת בלגיה (נולדה ב-6 בפברואר 2004)
ניקולא, נסיך בלגיה (נולד ב-13 בדצמבר 2005)
אימריק, נסיך בלגיה (נולד ב-13 בדצמבר 2005)
לוריס איטי בנגלי (שם מדעי: Nycticebus bengalensis) הוא מין של פרימט לילי מהסוג לוריס איטי החי בטווח שבין תת-היבשת ההודית ועד תאילנד.
אורכו של לוריס זה 26–38 ס"מ ומשקלו 1–2.1 ק"ג, מה שעושה אותו לגדול שבמיני הלוריס האיטי.
ללוריס ראש עגול עם עיניים גדולות זהובות, אף לח עם חוש ריח טוב, אוזניים קטנות וגוף כדורי בעל זרועות ארוכות וזנב קטנטן.
הפרווה צמרית וצבעה אפור-חום בפלג הגוף העליון ולבן בפלג התחתון.
ליונק זה ישנו ארס הנוצר בידי בלוטות ריחניות על זרועותיו, אותם הוא מלחלח עם רוקו.
מטרת הבלוטות לתקשר באמצעות ריח עם לוריסים אחרים על מעמדו, גילו, מינו וכו'.
הלוריס חי רק ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה והוא חי באזורים הצפופים ביערות עד לצמרת.
כמו כן הוא מצוי גם בכמה יערות במבוק.
תפוצתו מצפון הודו, בנגלדש (ממנה קיבל את שמו), קמבודיה, לאוס, בורמה, וייטנאם, דרום סין ותאילנד.
הלוריס מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
הסכנה נובעת מכריתת היערות בהם חי ומציד לטובת רפואה עממית סינית המשתמשת בעצמותיו.
למרות היותו מין מוגן, השמירה עליו לא נעשית בצורה יעילה מספיק.
לורינינוזאורוס (שם מדעי: Lourinhanosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הטטנורים אשר חי בתור היורה של פורטוגל.
הוא נקרא על שם האזור בו נמצא ב-1982 בלורניה (Lourinhã) שבמערב פורטוגל בידי החוקר אוקטביו מתאוס.
מאובני הדינוזאור כללו שלד חלקי המורכב בעיקר מחוליות ומעצמות זנב.
בין השאר נמצאו באזור גם אבני גסטרולית ואף 100 ביצים פרהיסטוריות שלו.
טורף זה הגיע לאורך 4.5 מטר ולמשקל 160 קילוגרם.
ייתכן שמאובני היצור היו של פרט מתבגר שלא הגיע לסוף ההתפתחות.
יחסית לטורפי האזור של היורה כמו הטורווזאורוס והאלוזאורוס הוא היה קטן בהרבה ואולי חיפש טרף שונה מהם.
מבנה הלסתות היה קטן יחסית לטורפים והוא השתמש באבנים כדי לסייע לו לעכל את מזונו.
דינוזאור זה נחשב לטורף פרימיטיבי שתחילה סווג כקרונוזאור בדומה לאלוזאורוס או למין ממשפחת המגלוזאוריים, אך כיום נחשב לאחד מהפרימיטיבים שבבני הקבוצה קלורוזאוריה, בה היו הטירנוזאוריים.
לוריס איטי ג'אווה (שם מדעי: Nycticebus javanicus) הוא מין של פרימט איטי מהסוג לוריס איטי שבמשפחת הלוריסיים המצוי בטבע רק במערב ומרכז האי ג'אווה שבאינדונזיה.
בעבר הוא נחשב לתת-מין של לוריס איטי סונדלי (Nycticebus coucang), אך הוא הופרד ממנו והוא נחשב לקרוב יותר למין לוריס איטי בנגלי.
בשנות האלפיים, מין זה נמצא בסכנת הכחדה חמורה.
לוריס זה מגיע לאורך 293 מילימטרים ולמשקל 565–687 גרם בערך.
הוא בעל פרווה כסופה-לבנה ובעל פנים לבנות בעלות "מסיכת" פסים חומים אופקיים בין העיניים לאוזניים.
הלוריס בעל גפיים ארוכות עלות אצבעות חזקות, זנב קטן ביותר ועיניים גדולות כתומות בעלות ראיית לילה.
המין חי בדרך כלל לבדו או בזוג התלוי מהענפים בסביבה הטרופית בה הוא חי ביערות גשם וביערות ראשוניים בג'אווה ולעיתים גם בין עצי מנגרובים, יערות חזרן ובמטעי קאקאו.
הלוריס נהוג להיתלות הפוך מענפים או ליאנות.
הוא פעיל במשך הלילה ואז מחפש מזון מגוון הכולל פירות, שרף עצים, דבש, ביצים, חרקים ולטאות.
מספר הפרטים של מין לוריס זה נמצא בירידה מתמשכת מסיבות רבות ביניהם ציד בלתי חוקי, סחר כחיית מחמד, הכנת תרופות עממיות מבשרו וכן עקב דחיקה בידי אנשים ובירוא יערות בהם הוא חי.
הלוריס מתרבה באיטיות ומתנועע באיטיות ומתקשה לחפש מקומות מחיה חדשים.
החל מ-2007 הוא מוצב ברשימת 25 הפרימטים הממוקמים בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר והוא הפך למין מוגן באינדונזיה ונכנס לרשימת המינים האסורים לסחר.
רוב האוכלוסיות הקיימות מצויות בשמורות טבע באי, אך גם אליהן מגיעים לעיתים ציידים לא חוקיים.
לוריס איטי סונדלי (שם מדעי: Nycticebus coucang) הוא מין של פרימט איטי משפחת הלוריסיים מהסוג לוריס איטי.
הוא חי בדרום תאילנד וסינגפור, מערב מלזיה,
בסומטרה ובעוד איים קטנים באינדונזיה אך לא באי ג'אווה שם חי המין לוריס איטי ג'אווה ובאי בורנאו שם חיים המינים לוריס איטי קיאן ולוריס איטי בורנאי.
מקור שמו הוא מתפוצתו באיי סונדה.
לוריס זה מגיע לאורך 27–38 ס"מ ולמשקל 599–685 גרם והוא בעל פרווה חומה-אדמונית עד זהובה עם פס כהה על עורפו וגבו ופנים בהירות עם "מסיכה" בצבע הגוף בין העיניים לאף שסביבתו לבנה.
החוטם דק וורוד והעיניים גדולות ביותר וכתומות כהות.
הוא בעל אוזניים זקורות ואפורות וכפות גדולות.
מתחת לבית השחי שלו ישנם בלוטות המייצרות ארס, תכונה נדירה ביותר אצל יונקים.
הלוריס הוא פרימט איטי שוכן עצים הפעיל בלילה אז הוא יוצא לשוטט ולחפש מזון של צוף פרחים, פירות, וגומי עצים וכן חסרי חוליות גדולים כמו עשים, חגבים, גמלי שלמה, עכבישים וטרף דומה ולעיתים גם חולייתנים קטנים.
הלוריס הורג את טרפו באמצעות הארס שהוא מייצר ומלקק בכפות רגליו.
בין טורפיו של הלוריס בטבע מצויים עיט נצי מצויץ, פיתון מרושת ואף אורנגאוטן סומטרי תועד כטורף שלו לעיתים.
האיום העיקרי על הלוריס הוא האדם, הצד אותו לרפואה עממית, הורס את סביבתו וסוחר בלוריסים כחיות מחמד.
לורם איפסום הוא מקבץ מקטעי טקסט (הקרוי מאשאפ) של היוצר הישראלי תומר ליכטש, יליד 1978. הספר ראה אור בהוצאה עצמית בתל אביב בשנת 2007. נוסף על גרסתו המודפסת, לספר יש גרסה וירטואלית בקובץ PDF שניתן להוריד באופן חינמי דרך האינטרנט.
בשנת 2019 היוצר תומר ליכטש הוציא ספר נוסף בשם "שירים טיפוסיים" בהוצאת מקום לשירה.
המושג "לורם איפסום" הוא ביטוי מוכר למלל אוטומטי המכיל אותיות ורווחים בדמות מילים חסרות כל משמעות.
השימוש בלורם איפסום נעשה כדי למלא שטחי תוכן, לרוב לצורכי גרפיקה, עיצוב ודפוס.
השימוש המעניין של תומר ליכטש במושג זה כשם הספר יכול להעיד על מידת הרצינות שבה הוא מעוניין שהקוראים יתייחסו ליצירתו.
קטעים המופיעים במקבץ, 507 במספר, מורכבים כולם משלוש שורות קצרות, לעיתים בנות לא יותר משלוש או ארבע מילים.
המקטעים ממוספרים אך לא מסודרים באופן כרונולוגי או לפי נושאים, אף על פי שלעיתים קיימים קישורים בין מקטע אחד למשנהו, למשל מקטע שממשיך רעיונית את המקטעים שהופיעו לפניו.
אחדים מהמקטעים אינם אלא חזרה על אותה שורה, או אזכור של מילים עם הברות דומות או של חרוזים, כמו כן, גם המילה הגסה לא נעדרת מהם.
ייחודיות היצירה היא בהנגשת עולם המושגים הווירטואלי בתצורה פואטית של שירה לכאורה.
אחדים מהמקטעים מנוסחים בצורת תהייה כללית, ובאחרים ניתן למצוא הדי ביקורת.
ישנם מקטעים המתארים סיטואציות שונות מעולם האינטרנט, כדוגמת שיח בין טוקבקיסטים.
לוריקטוזאורוס (שם מדעי: Loricatosaurus; מילולית: "loricatus" - משוריין, "sauros" - לטאה/זוחל, כלומר: "לטאה משוריינת") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הסטגוזאוריים, שחי במשך היורה התיכון של אירופה לפני 164.7 עד 161.2 מיליון שנה מזמננו.
מאובני המין התגלו בצרפת ובאנגליה, והוא הוגדר בשנת 2008, לאחר שעצמותיו הוגדרו קודם כשייכים לסוג סטגוזאורוס או לסוג הקרוב לקסוביזאורוס.
המין היחיד בסוג הוא Loricatosaurus priscus, שפירושו: ""עתיק".
הלוריקטוזאורוס התגלה בתצורת חרסית אוקספורד שבדורסט במערב אנגליה.
הסוג הוגדר לראשונה ב-1911 בידי החוקר ההונגרי פרנץ נופצ'ה, אשר קבע שמדובר במין סטגוזאורוס תחת השם Stegosaurus priscus.
עם זאת מבנה העצמות היה שונה בצורתו, בייחוד במבנה הזנב מהסטגוזאורוס המאוחר יותר, שחי ביורה העליון, והיה בעל מבנה זנב כבד ולוחיות עבות יותר.
ממצאים נוספים התגלו בנורמנדי שבצרפת והכילו שרידי חוליות זנב, עצמות כתפיים וחלק מהלוחיות, אך לא נמצאה גולגולת של הדינוזאור.
חוקרים אחרים הגדירו אותו כמין בסוג לקסוביזאורוס תחת השם Lexovisaurus priscus, אך אחרים ערערו על קיומו התקף של הלקסוביזאורוס, וב-2008 החוקרת סוזאנה מיינמנט וצוותה סיווגו אותו לסוג עצמאי במשפחת הסטגוזאוריים, הקרוב לטואוג'יאנגוזאורוס.
לוריס איטי ננסי (שם מדעי: Nycticebus pygmaeus) הוא מין של פרימט מסוג לוריס איטי וממשפחת הלוריסיים.
הלוריס החי בדרום-מזרח אסיה בקמבודיה, וייטנאם, לאוס ודרום סין במחוז יונאן.
אזור המחיה שלו הוא בעיקר יערות וכולל יערות יבשים טרופיים, יערות ממוזגים, יערות נשירים, יערות ירוקים, יויערות ירוקים למחצה.
הוא המין הקטן ביותר בסוגו.
אורכו של הלוריס הוא תשעה עשר עד עשרים ושלושה סנטימטרים ומשקלו הוא כ-450 גרם.
צבעו כתום למעט ראשו הלבן ובניגוד לפרימטים אחרים הוא לא מזנק.
תזונתו מורכבת בעיקר מחרקים ובעלי חוליות קטנים כמו לטאות, אך הוא אוכל גם עופות קטנים, מוהל עצים, פירות וצוף.
המין מתרבה אחת לשנה עד שנה וחצי.
תקופת ההיריון היא כחצי שנה שלאחריה נולדים בין 1 ל-2 גורים שנגמלים מחלב אמם בגיל שמונה חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל תשעה חודשים ואילו הזכרים מגיעים לבגרות רק בגיל 18–20 חודשים.
טורפיו העיקריים הם דורסי יום, פיתוניים, גחניים וחתוליים.
מ-2020 סווג הלוריס על ידי ה-IUCN כנתון בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות וציד בשל רפואה סינית.
את הארס הוא מייצר על ידי שילוב של הרוק שלו יחד עם הפרשה דמוית שמן מבלוטות ריח מיוחדות בצד הפנימי של מרפקיו.
הנקבות נוהגות ללקק ולמרוח על צאצאיהן את ההפרשה הארסית כדי להגן עליהם מטורפים, הטורפים שמריחים את הריח נמנעים מלכתחילה מלתקוף את הלוריס, מה שמחפה על האיטיות שלו.
לורל ארנל-קול , הידועה בשם לורל (Laurel), היא זמרת-יוצרת אנגלייה.
לורל החלה להתעניין לראשונה בעולם המוזיקה בשנת 2013, כאשר פרסמה דמו לשיר שלה "Next time".
לאחר מכן, לורל הוציאה את הסינגל הרשמי הראשון שלה "Fire Breather", דרך פלטפורמת ה-SoundCloud שלה באותה השנה.
לורל הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, To The Hills, בשנת 2014 באמצעות חברת התקליטים שלה, נקסט טיים רקורדס.
ביולי 2015, הוציאה לורל את הגרסה הרשמית לשיר "Blue Blood", שזכתה לתשומת לב רבה בפוסטים שפרסמה.
במרץ 2016, הוציאה לורל את הסינגל "Life Worth Living", אשר תיפקד כרצועה הראשונה מתוך אלבום הבכורה שלה, שיצא 3 שנים לאחר מכן.
בניגוד לשיריה הקודמים, השיר היה בהשפעת הסגנון המוזיקלי רוק אינדי בשילוב גיטרה חשמלית.
במאי 2016, היא הוציאה את הסינגל "San Francisco".
השיר היה במקום הראשון במצעד השבועי של אפל מיוזיק וזכה להצלחה נאה ברחבי העולם.
באוגוסט 2016, הודיעה לורל כי הוחתמה בחברת התקליטים קאונטר רקורדס, וכי היא תצא לסיבוב ההופעות הראשון שלה בממלכה המאוחדת בנובמבר באותה השנה, על מנת לקדם את המיני-אלבום השלישי שלה, Park.
בספטמבר 2016, הוציאה את "Hurricane" כסינגל הראשון מהמיני-אלבום השלישי שלה.
ביוני 2018, הוציאה את הסינגל "Same Mistakes" שנכלל באלבום הבכורה שלה, Dogviolet, שיצא לאור ב-24 באוגוסט 2018.
לוריס בניטו סוהו הוא כדורגלן שווייצרי, המשחק בעמדת המגן ביאנג בויז ברן.
בניטו נולד באראו, שווייץ וגדל בקבוצת הכדורגל המקומית.
ב-1 בנובמבר 2009, בניטו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 3-3 נגד נשטל גזמאקס.
ב-10 במרץ 2013, ננשך על ידי דלק הסלעים שפרץ למגרש במהלך משחק הליגה נגד ת'ון.
ב-22 ביוני 2014, בניטו חתם לחמש שנים בבנפיקה ליסבון תמורת כ-2.5 מיליון אירו.
ב-18 באוקטובר, בניטו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד ספורטינג קולביה.
ב-23 ביוני 2015, בניטו חתם לארבע שנים ביאנג בויז ברן, לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות בבנפיקה.
במהלך שתי עונותיו הראשונות סבל מקרע בברך ופציעות בקרסול, לכן קיבל דקות משחק מעטות.