tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשוויליאם עזב להולנד ביולי מרלבורו היה אחד מהאנשים הבכירים שהופקדו על ניהול המדינה בהיעדרו; הוא נתקל בקשיים כשניסה לגשר בין חובותיו למלך לבין רצונו לחדש את קשריו עם הטורים.
קרלוס השני, מלך ספרד, מת ב-1 בנובמבר 1700 ללא ילדים, וסוגיית הירושה לכתר הספרדי והשליטה הנובעת מכך באימפריה הספרדית גררה את אירופה למלחמה הידועה כ"מלחמת הירושה הספרדית".
על ערש דווי ביקש קרלוס להוריש את כתרו לפיליפ, דוכס אנז'ו, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר.
פוטנציאל זה לאיחוד בין ספרד לצרפת תחת בית בורבון לא היה מקובל על אנגליה, הרפובליקה ההולנדית והקיסר האוסטרי לאופולד הראשון שהיה בעל זכות טיעון לכתר הספרדי.
בריאותו של ויליאם הייתה רעועה באותה תקופה, והוא החליט לתת למרלבורו תפקיד מרכזי בסוגיות האירופאיות בין השאר בזכות השפעתו על הנסיכה אן, שהייתה היורשת שלו.
משימתו של מרלבורו הייתה לנהל משא ומתן לצורך הקמת קואליציה חדשה כנגד צרפת וספרד, ולצורך כך הוא מונה לנציגו האישי של ויליאם בהאג ולמפקד הכוחות הבריטיים.
ב-7 בספטמבר 1701 חתמו אנגליה, הקיסר והרפובליקה ההולנדית על הסכם הברית הגדולה השני, על מנת להרתיע את לואי ה-14 השאפתן ולמתן את כוחו של בית בורבון.
ב-19 במרץ 1702 נפצע ויליאם בתאונת רכיבה ומת מפצעיו, ואן ירשה את מקומו.
מותו של המלך גרם לחוסר סדר בקרב כוחות הקואליציה, אך הרוזן יוהאן ונצל ורטיסלאב פון מיטרוביץ מבוהמיה דיווח כי "הנחמה הגדולה ביותר בבלבול הזה היא שמרלבורו קיבל את כל המידע בסוגיה זו, ובגלל קשריו עם המלכה יכול לעשות הכל".
"הקשרים עם המלכה" הוכיחו את עצמם כרווחיים עבור חבריה הוותיקים.
אן רצתה לגמול למרלבורו עבור הישגיו הדיפלומטיים והקרביים באירלנד ובאירופה, ומינתה אותה למפקד הכללי של חיל התותחנים (Master-General of the Ordnance), שהיה תפקיד שמרלבורו היה מעוניין בו במשך זמן רב, לאביר במסדר הבירית ולקפטן-גנרל של כוחות הצבא באנגליה ומחוץ לאנגליה.
במקביל לכך מונתה ליידי מרלבורו לנערת הגלימה (Groom of the Stole), הגבירה אשר על הגלימות (Mistress of the Robes), ושומרת התקציב המלכותי (Keeper of the Privy Purse).
ג'ון ושרה היו בשיא כוחם מבחינת הקשר עם המלכה, ונהנו מהכנסה שנתית של למעלה מ-60,000 לירות שטרלינג והשפעה רבה בארמון המלוכה.
תחילת המערכה, נישואי בנותיו ומות בנו הבכור
אנגליה הכריזה מלחמה על צרפת ב-15 במאי 1702. מרלבורו קיבל את הפיקוד על כוחות בריטיים, הולנדים וגרמנים שכירים, והייתה זו הפעם הראשונה בחייו שבה פיקד על כוח צבאי כה גדול בשדה הקרב.
היה לו הרבה פחות ניסיון מאשר גנרלים הולנדים וגרמנים שהיו כפופים לו.
הסמכות הפיקודית שלו הייתה מוגבלת במידת מה.
בתפקידו כקפטן-גנרל הייתה לו סמכות לתת פקודות לגנרלים הולנדים רק במקרה שחייליהם נטלו חלק בפעולה ביחד עם אנשיו; במקרים אחרים הוא היה צריך להסתמך על כוח השכנוע והטאקט שלו, ולקבל את הסכמתם של הקצינים ההולנדים או הנציגים הדיפלומטיים של הפרלמנט ההולנדי.
למרות ההיסוס הראשוני של בעלי הברית שלו, המערכה בארצות השפלה (הזירה העיקרית של המלחמה) החלה היטב מבחינת מרלבורו.
לאחר שביצע תמרונים אחדים הוא הצליח לגבור על מרשל בופלר (Boufflers), ולאחר מכן כבש מספר ערים (בהן לייז').
בזכות ההישגים הללו העניקה לו המלכה את תואר דוכס מרלבורו ומרקיז בלנדפורד בדצמבר.
המלכה התכוונה גם להעניק לו משכורת שנתית של 5,000 לירות שטרלינג למשך חייו, אך הפרלמנט דחה את היוזמה הזאת.
שרה נעלבה מכך, ובכעסה הציעה לבעלה לוותר על התואר שקיבל.
ב-20 בפברואר 1703, זמן קצר לאחר קבלת התארים, נישאה אליזבת', בתו של מרלבורו, לסקרופ אגרטון, רוזן ברידג'ווטר.
אולם, בעת שלמד בקיימברידג' בתחילת 1703 לקה ג'ון באבעבועות שחורות.
הוריו הגיעו במהירות למיטת חוליו, אך בבוקר 3 במרץ הוא מת ממחלתו במה שגרם לדוכס לצער רב.
מרלבורו חזר להאג כעבור ימים אחדים בעודו מתאבל על בנו, והותיר מאחוריו את שרה.
בזמן שמרלבורו שהה באנגליה החליף מרשל וילרואה את בופלר כמפקד בארצות השפלה הספרדיות.
אף על פי שמרלבורו הצליח לכבוש את בון, אואי, ולימבורג, הוא לא הצליח לגרור את הצרפתים לקרב משמעותי בגלל ההססנות ההולנדית.
הוא נתקל גם בהתנגדות מבית.
מרלבורו וגודלפין ספגו ביקורת מיריביהם הטורים שהעדיפו להפעיל את הצי המלכותי על מנת להגדיל את כוחה הקולוניאלי של אנגליה, אך מנגד תמכו הוויגים בשליחת הצבא ישירות לתוך צרפת.
תמיכה זו דעכה במקצת לאחר המערכות הקודמות של כוחות הברית, אך מרלבורו, שהשכיל לנצל את כישוריו הדיפלומטיים לצורך ניהול הברית, היה כבר גנרל בעל מוניטין בינלאומי, ותוך זמן נשכחה ההצלחה המוגבלת של 1703 לעומת מערכת בלנהיים של 1704.
מרלבורו השתכנע בצורך לשלוח סיוע צבאי לאזור הדנובה, לאור המצוקה של אוסטריה שהייתה נתונה לאיום מצד צרפת ובוואריה במערב ומורדים מהונגריה במזרח.
מרלבורו הגה תוכנית נועזת על מנת ליטול את היוזמה מיריביו.
הוא תכנן להטעות את ההולנדים שלא היו מוכנים לקבל את החלשת כוחות הברית באזור ארצות השפלה הספרדיות.
לצורך הגשמת מטרה זו הוא פקד על כוחותיו לנוע לעבר הנהר מוזל, אך ברגע שהגיעו לשם הוא תכנן לא להתחשב בהולנדים ולהוביל את כוחותיו לחבירה עם הכוחות האוסטריים בדרום גרמניה.
מרלבורו הגשים את תוכניתו באמצעות שילוב של הונאה אסטרטגית וניהול מוצלח.
לאחר שצעדו לאורך 400 קילומטרים מארצות השפלה, החלו כוחות הברית להילחם מול הפרנקו-בוואריים באזור הדנובה.
ההיתקלות הגדולה הראשונה אירעה ב-2 ביולי 1704, כאשר מרלבורו והנסיך לודוויג מבאדן הסתערו על שלנברג (Schellenberg).
ב-13 באוגוסט הנחיל מרלבורו, ביחד עם המפקד האימפריאלי הנסיך אויגן מסבויה, תבוסה ניצחת בקרב בלנהיים לכוחותיהם של מרשל טאלאר והנסיך הבוחר של בוואריה.
המערכה נחשבת לאחת המרשימות ביותר בתקופה שקדמה לנפוליאון, וידועה בזכות התכנון האסטרטגי שלה והשפעתה על המלחמה, שהתבטאה ביציאת בוואריה מהמערכה ושיבוש תוכניותיו של לואי הארבעה עשר לניצחון מוקדם.
מרלבורו התבלט כאחד החיילים הטובים ביותר באותה תקופה לאחר נפילת לנדאו שעל הריין וטריר וטרארבאך שעל המוזל, וגם יריביו הטורים הכירו בהצלחתו.
המלכה תיגמלה את מרלבורו באמצעות הענקת האחוזה המלכותית בוודסטוק והבטחה להקים ארמון כהנצחה לבלנהיים, אך במקביל לכך חלה התדרדרות ביחסים בינה לבין שרה.
מרלבורו ואשתו עלו לגדולה בין השאר בזכות קשריהם עם אן, אך תמיכתה העקבית של שרה בוויגים גרמה לריחוק ביניהם, כיוון שהמלכה נטתה לכיוון הטורים שהביעו תמיכה עקבית בכנסייה האנגליקנית.
אן, שכעת הייתה מלכה ולא נערה מתבגרת הנתונה להשפעתה של שרה, מאסה במזגה החם וחסר הטאקט של שרה, במה שהרס בסופו של דבר את מערכת היחסים ביניהן וערער את מעמדו של הדוכס.
במהלך צעידתו של מרלבורו לעבר הדנובה הציע לו הקיסר לאופולד הראשון תואר נסיך באימפריה הרומית הקדושה, בנסיכות הקטנה מינדלהיים.
אן הסכימה לכך, אך המערכות ב-1705 לא גרמו לאותה שביעות רצון כמו מערכת בלנהיים.
מרלבורו תכנן לפלוש לצרפת דרך עמק המוזל, אך בעקבות התנגדות יריביו וידידיו נסוג לעבר ארצות השפלה.
הוא פרץ את קווי ההגנה של בראבאן (Brabant) בקרב אליקסהיים, אך היסוסיו, בנוסף לאלו של ההולנדים שחששו לביטחון מולדתם, מנעו ממנו לנצל את היתרון.
מרלבורו לא ניסה להסתיר את כעסו, ולאחר שפנה לפרלמנט ההולנדי הוחלט לפטר את מפקד הכוחות ההולנדיים.
הצרפתים והטורים באנגליה דחו את הטענה שההססנות ההולנדית מנעה ממרלבורו להשיג ניצחון גדול ב-1705, ודבקו בגישתם כי קרב בלנהיים היה מקרה ממוזל וכי מרלבורו הוא גנרל שאין לחשוש מפניו.
מרלבורו לא זכה להצלחה רבה בתחילת 1706, כאשר הגנרלים של לואי הארבעה עשר השיגו ניצחונות באיטליה ובאלזס.
בעקבות הכישלונות הללו הוא שינה את תוכניותיו, ולבסוף פלש לשטח האויב.
לואי הארבעה עשר, שהיה נחוש לנקום על בלנהיים, הנחה את מרשל וילרואה לרדוף באופן אישי את "מיסייה מרלברו".
קרב ראמיאי, שנערך לאחר מכן ב-23 במאי, היה ככל הנראה אחת מהצלחותיו הגדולות ביותר של מרלבורו.
הוא איבד פחות מ-3,000 אנשים, וגרם לצרפתים לאבדות של 20,000 נפגעים ולתבוסה קשה.
קרב זה היה הפתיחה לשרשרת הצלחות עבור מרלבורו, שבמהלכה כבשו כוחות הברית בפיקודו עיר אחרי עיר.
ביחד עם ניצחונו של הנסיך אויגן על הצבא הצרפתי בטורינו, שנת 1706 הפכה למוצלחת מאוד עבור כוחות הברית.
במקביל ללחימתו בארצות השפלה חל שינוי במזלו של מרלבורו כתוצאה מפעילותם של יריביו האישיים והמפלגתיים.
הוויגים, שתמכו במלחמה, תקפו בחריפות את ידידו הטוב גודולפין ודרשו כי בתמורה לתמיכתם בממשלה ימונה רוזן סנדרלנד, חתנו של מרלבורו, למזכיר המדינה.
אן החלה להתקרב גם לרוברט הארלי, שטען כי המדיניות הפייסנית של מרלבורו וגודולפין כלפי הוויגים איננה נחוצה.
מרלבורו חזר לאנגליה לאחר ניצחונו בראמיאי, וזכה לקבלת פנים חמה מהפרלמנט; תאריו ונכסיו הפכו לברי ירושה על ידי צאצאיו, גברים ונשים כאחד.
אולם, ב-1707 חל מפנה במלחמה עם התקדמות הצבא הצרפתי בכל החזיתות, והחזרה לחוסר החלטיות פוליטית בקרב חברות הברית.
גם המלחמה הצפונית הגדולה היוותה איום.
הצרפתים קיוו לגרום לקרל השנים עשר, מלך שוודיה, לתקוף את אנגליה.
מרלבורו ביקר את קרל במטהו שבאלטרנשטאדט, והצליח לשכנעו להימנע מלהתערב במלחמה.
בנוסף לכך, הנסיגות הגדולות בספרד ולאורך הריין גרמו למרלבורו מצוקה רבה, שהתגברה לאחר שההולנדים התמידו בחוסר שיתוף פעולה והטילו וטו על כל תוכניותיו לבצע מהלך נרחב בארצות השפלה.
נסיגתו של אויגן בקרב טולון, שהייתה מטרתו העיקרית של מרלבורו ב-1707, גרמה לגניזת התקוות לסיום המלחמה באותה שנה.
מרלבורו חזר מהקרבות הללו לתוך סערה פוליטית באנגליה, שבמסגרתה נמתחה ביקורת על הניהול הכולל של המלחמה.
מרלבורו וגודולפין הסכימו לחקור את "התוכנית המחודשת" עם הארלי, אך כעסו מאוד כאשר הוא מתח ביקורת על ניהול המלחמה בספרד בפגישה פרטית עם המלכה, וכאשר שותפו הנרי סנט ג'ון העלה את הנושא בפרלמנט.
הם היו משוכנעים שהארלי זומם נגדם דבר מה, ואיימו על המלכה בהתפטרות אם לא תפטר אותו.
אן התנגדה בחריפות לפיטוריו של אחד השרים המועדפים עליה, אך כאשר דוכס סומרסט ורוזן פמברוק סירבו לפעול ללא "הגנרל או שר האוצר", החליט הארלי להתפטר, והוחלף על ידי הנרי בויל בתפקיד מזכיר המדינה.
מרלבורו אמנם ניצח במאבק הזה, אך היה זה בסופו של יום ניצחון ויגי והוא איבד את רוב השפעתו על המלכה.
הכישלונות הצבאיים נמשכו גם ב-1708 עם עריקתן של ברוז' וגנט לצד הצרפתי.
מרלבורו היה מודאג מהמצב הכללי, אך תקוותיו התגברו עם הגעתו לזירה של הנסיך אויגן, שותפו לפיקוד בבלנהיים.
מרלבורו החל לפעול למען השגה מחדש של היוזמה האסטרטגית של כוחותיו.
תוכניתו התבססה על הפלישה הכפולה שנערכה בשנה הקודמת, אך בפעם זו הוא תכנן לרכז את עיקר כוחותיו בארצות השפלה.
לאחר שכוחות הברית חצו את נהר סכלדה באזור העיירה אאודנארדה, במקביל לכך שהצבא הצרפתי בפיקודם של הדוכס מוונדום ושל דוכס בורגונדי חצה את הנהר בנקודה צפונית יותר על מנת להטיל מצור על העיירה.
מרלבורו נע במהירות לכיוון הצבא הצרפתי.
ניצחונו בקרב אאודנארדה ב-11 ביולי 1708 גרם לערעור הצבא הצרפתי שבפלנדריה, ובמהלך הקרב הוא יישם פעם נוספת את כושר ההתמצאות שלו, התזמון וידיעת האויב.
מרלבורו תכנן להסתער לכיוון פריז, אך קיבל את עצתו של אויגן שבעלות הברית יטילו מצור על העיר ליל, שהייתה אחד המבצרים החזקים ביותר באירופה.
מרלבורו פיקד על כוחות החיפוי, ואויגן פיקד על המצור עד לכניעת ליל ב-22 באוקטובר; אולם, רק ב-10 בדצמבר נכנע בופלר שהגן על המבצר.
1708 הייתה מוצלחת מבחינת מרלבורו למרות הקשיים של מצור החורף.
בעלות הברית השתלטו מחדש על ברוז' ועל גנט, והצרפתים גורשו כמעט מכל ארצות השפלה הספרדיות.
במקביל להצלחותיו של מרלבורו השלימו הוויגים את סילוקם של הטורים הנותרים מהקבינט.
מרלבורו וגודולפין, שכבר לא היו מקורבים למלכה אן, נאלצו לציית להחלטותיהם של השרים הוויגים, ואילו הטורים הכועסים ציפו לנפילתו של מנהיגם לשעבר.
בנוסף לכך הצליחה שרה, שהונעה על ידי שנאתה להארלי ולאביגייל, להרוס את שרידי הידידות בינה לבין אן.
היא שמרה על תפקידה בארמון המלוכה רק ככורח המציאות, ועל מנת לא לפגום במעמדו של בעלה המנצח כראש הצבא.
צרפת הייתה על סף קריסה לאחר תבוסותיה והחורף הקשה שחוותה.
שיחות השלום שהחלו בהאג באפריל 1709 נכשלו כאשר צרפת דחתה ביוני את הדרישה שלואי יוותר על ספרד בתוך חודשיים או שהמלחמה תתחדש.
הוויגים, ההולנדים, מרלבורו ואויגן כשלו מסיבות אישיות ופוליטיות להגיע להסכם שלום עדיף מבחינתם, ולא הצליחו ליישם את גישת "אין שלום ללא ספרד".
במקביל לכך החל הארלי לצבור כוח פוליטי רב.
מרלבורו חזר לקרבות בארצות השפלה ביוני 1709. לאחר שהטעה את מרשל וילאר וגרם לו לכבוש את העיירה טורנה ב-3 בספטמבר תוך ספיגת אבדות קשות, הפנה מרלבורו את כוחות הברית לכיוון מונס על מנת לשמור על הלחץ הרצוף על צרפת.
לואי היה נואש לשמור על העיירה, ופקד על וילאר להתקדם לכיוון הכפר הזעיר מלפלקה ב-9 בספטמבר 1709 ולהתבצר שם.
באגף השמאלי הוביל נסיך אוראנז' את חייליו לתבוסה מוחצת, ובאגף השני ספג אויגן אבדות דומות.
כתוצאה מכך נחלש מרכז הכוח של וילאר, ובזכות כך הצליח מרלבורו לפרוץ את קווי ההגנה שלו ולנצח.
המחיר היה גבוה מאוד, ולפי מקורות אחדים כוחות הברית איבדו מספר כפול של חיילים לעומת יריביהם.
מרלבורו כבש את מונס ב-20 באוקטובר, אך כשחזר לאנגליה ניצלו יריביו את האבדות במלפלקה על מנת להכפיש את שמו.
הארלי, שהתמנה בינתיים למנהיג המפלגה הטורית, עשה כל שביכולתו על מנת לשכנע את עמיתיו שהוויגים תומכי המלחמה, ומתוך כך גם מרלבורו וגודולפין שתמכו במדיניות הוויגית, יובילו את המדינה לאבדון, ואף רמז על כך שמרלבורו תומך בהמשך הלחימה על מנת להתעשר.
לאחר כישלון הסבב השני של שיחות השלום בין לואי לבעלות הברית החלה מגמה של שינוי פוליטי באנגליה, שהסתיימה בבחירות שלאחריהן הרכיבו הטורים את הממשלה החדשה.
למרות שמרלבורו היה גיבור לאומי ובעל יוקרה בינלאומית, נדרשו מאמצי שכנוע רבים מצד אויגן וגודולפין על מנת שהוא לא יתפטר מתפקידו.
במרץ 1710 התחדשו שיחות השלום, אך גם הפעם עלו על שרטון.
מרלבורו תמך בקו הפעולה הממשלתי באופן פומבי, אך בשיחות פרטיות הביע את חששו מהלחץ על הצרפתים לקבל הסכם משפיל מבחינתם.
הוא היה רק משקיף בשיחות, אך כישלונן נתן ליריביו אפשרות לתקוף אותו בטענה שהוא מאריך את המלחמה לצורך רווח אישי.
באביב של אותה שנה הוא חזר למערכה ללא התלהבות, והצליח לכבוש מספר יישובים.
בתקופה זו המדיניות הוויגית הפרו-מלחמתית איבדה את שרידי התמיכה שלה.
הקבינט היה מפולג ומסוכסך, ולבסוף פוזר על ידי אן לפי עצתו של הארלי.
סנדרלנד שוחרר מתפקידיו ביוני, וגודולפין (שסירב לנתק את קשריו עם שרה) באוגוסט.
תוצאת הבחירות הכלליות איששה את מדיניות השלום.
מרלבורו עצמו נותר בראשות הצבא.
השרים החדשים, שידעו כי הם ניצבים בפני קרבות נוספים, דרשו ממנו להמשיך ללחוץ על האויב עד שיוכלו להגיע לתנאי שלום נוחים מבחינתם.
יחסיו עם אן התדרדרו עד לחזרתו לאנגליה בנובמבר, כאשר היא סירבה להעניק לו דרגת קפטן-גנרל לכל החיים והתערבה במינויים בצבא.
הנזק שנגרם למעמדו של מרלבורו היה ניכר מאוד.
עם זאת, הבעיה המרכזית באותה עת הייתה רצונה של אן לפטר את שרה, שהפגינה עוינות כלפי הארלי ואביגייל.
מרלבורו ביקר את אן בשלהי ינואר בניסיון אחרון להציל את תפקידה של אשתו, אך אן סירבה להשתכנע ודרשה כי שרה תתפטר מתפקידה בתוך יומיים.
למרות כל זאת חזר מרלבורו להאג בשלהי פברואר על מנת להתכונן למה שיהיה הקרב האחרון שלו, ואחד מהגדולים ביותר.
הוא התמודד פעם נוספת מול וילאר, אך הפעם באזור אראס.
מזלו של מרלבורו הלך ואזל.
בזכות הישגיו ב-1711 יכלו בעלות הברית להתחיל במסע לכיוון פריז ב-1712, אך הארלי לא התכוון לתת למלחמה להרחיק לכת במידה כה רבה ולסכן את התנאים המועדפים שהושגו בשיחות האנגלו-צרפתיות הסודיות, שהתבססו על הותרת פליפה החמישי על הכס הספרדי והתנהלו בחודשים שלפני כן.
מרלבורו היה ספקן בנוגע למדיניות הוויגית "אין שלום בלי ספרד", אך הוא סירב לנטוש את בעלי בריתו (בהם ג'ורג' הראשון, הנסיך הבוחר של הנובר) ועמד לצידם של המתנגדים לתנאי השלום המוקדמים.
הוא המשיך לעמוד על דעתו גם כאשר אן, שמאסה במלחמה המתמשכת, הפצירה בו.
ג'ורג' הראשון הבהיר כי גם הוא מתנגד להצעות, והודיע בפומבי על תמיכתו בוויגים.
למרות כל זאת נותרה אן בדעתה, וב-18 בדצמבר 1711 הכריזה בפומבי כי הגיע הזמן לחתום על הסכם שלום כולל.
על מנת למנוע את המשך המלחמה באביב היה צורך להחליף את מרלבורו בגנרל המקורב יותר לשרי המלכה מאשר לבני בריתם.
על מנת להשיג זאת הארלי וסנט ג'ון היו צריכים להאשים את מרלבורו בשחיתות, ובכך להשלים את התמונה האנטי-ויגית והאנטי-מלחמתית שיצר ג'ונתן סוויפט בפרסומיו השונים באותה תקופה.
הצעדים הראשונים להפלתו של מרלבורו בוצעו לאחר הקמת ועדת חקירה מיוחדת מטעם הפרלמנט בסוגיית אי סדרים לכאורה במהלך המלחמה.
בדיונים בבית הנבחרים הבריטי הועלו שתי האשמות עיקריות נגד מרלבורו: הראשונה הייתה שלאורך תשע שנים הוא קיבל באופן לא חוקי 63,000 לירות שטרלינג מקבלני מזון ותחבורה בארצות השפלה, והשנייה הייתה שהוא לקח 2.5% מהתשלום לחיילים זרים מאנגליה, שהסתכמו בכ-280,000 לירות שטרלינג.
הממצאים הללו הספיקו להארלי על מנת לשכנע את אן לשחרר את מרלבורו מכל תפקידיו.
ב-9 בינואר 1712, זמן קצר לפני שהייתה אמורה להתחיל בדיקת ההאשמות, שלחה אן למרלבורו את מכתב הפיטורים.
בפרלמנט, שנשלט על ידי הטורים, נקבע כי מרלבורו אכן עבר על החוק, וכי ה-2.5% שנטל לעצמו הם כסף ציבורי שיש להחזירו.
כאשר דוכס אורמונד (מחליפו של מרלבורו) עזב להאג על מנת לפקד על הכוחות הבריטיים הוא קיבל את אותם תנאים שהוכרזו כפליליים לגבי מרלבורו.
בעלות הברית הופתעו מפיטוריו של מרלבורו.
מנגד, הצרפתים שמחו בעקבות סילוקו של המכשול העיקרי לשיחות השלום האנגלו-צרפתיות שנערכו ב-1712. מרלבורו המשיך להשמיע את דעותיו, אך הוא היה בבעיה כיוון שספג התקפות תכופות מיריביו ומהעיתונות הממשלתית, הונו היה בסיכון ובניית ארמון בלנהיים טרם הסתיימה.
מרלבורו החליט כי הצעד החכם מבחינתו הוא לעזוב את המדינה, ולאחר שהשתתף בהלווייתו של גודולפין ב-18 באוקטובר הוא יצא לגלות מרצון באירופה ב-12 בדצמבר 1712.
מרלבורו התקבל בברכה בחצרות המלוכה של אירופה, שבהן זכה לכבוד כגנרל מצליח וכנסיך האימפריה הרומית הקדושה.
שרה הצטרפה אליו בפברואר 1713, ושמחה להגיע לפרנקפורט באמצע מאי על מנת לראות את חייליו של אויגן מפגינים כבוד כלפי בעלה כאילו חזר למשרתו.
מרלבורו טייל ברחבי מינדלהיים, וחשד כי היא תשוב לריבונות בווארית עם תום שיחות השלום.
לאורך מסעותיו הוא נותר בקשר עם חצרו של ג'ורג' מהנובר, והיה נחוש להבטיח ירושה בווארית ללא שפיכות דמים לאחר מותה של אן.
הוא שמר על קשר גם עם היעקוביטים.
באותה תקופה לא ראו בעין רעה את המשך הקשרים שלו עם אחיינו, דוכס ברוויק, שהיה בנו הלא-חוקי של ג'יימס השני.
ב-22 באפריל 1713 חתמו נציגי בעלות הברית על הסכם אוטרכט, שסימל את הפיכתה של בריטניה למעצמה גדולה.
מבחינה פנימית היא נותרה מפולגת בין סיעות הוויגים, הטורים, היעקוביטים וההנובריים.
מרלבורו ידע היטב על חוסר השקט הפנימי בעת ששהה בגלות, והיה דמות רבת עוצמה בפוליטיקה הארצית, בין השאר בגלל שרידי חיבתה של אן כלפיו.
לאחר מות בתו אליזבת' מאבעבועות שחורות במאי 1714 הוא יצר קשר עם המלכה.
אף על פי שתוכן המכתב לא נודע עד היום, ייתכן כי אן זימנה אותו בחזרה לאנגליה.
נראה גם כי מרלבורו הצליח להגיע להסכם שלפיו הוא יוחזר לתפקידיו הקודמים.
כוחו הפוליטי של הארלי החל להיחלש, ואן פנתה אל סנט ג'ון ומרלבורו על מנת שיטלו על עצמם את ניהול הממשלה ויבטיחו יציבות שלטונית.
בריאותה של אן הייתה רעועה, והיא מתה ב-12 באוגוסט 1714 - יום חזרתם של מרלבורו ואשתו לאנגליה.
המועצה המלכותית הכריזה מיד על הנסיך הבוחר של הנובר כמלך ג'ורג' הראשון מאנגליה.
עלייתו לשלטון של ג'ורג' סימנה את סוף דרכם הפוליטית של הארלי וסנט ג'ון.
מרלבורו עצמו התקבל בברכה באנגליה.
ג'ורג' לא שכח לחלוטין את קשריו של הדוכס עם קודמיו בתפקיד ואת צעדיו נגד הרסטורציה היעקוביטית, ולפיכך התכוון לאפשר לו לעסוק רק בתפקידים צבאיים, שבזכותם מרלבורו חזר להיות אדם רב השפעה ומכובד בארמון המלוכה.
חזרתו לגדולה תחת בית הנובר איפשרה לו לנהל את הצבא במהלך המשבר היעקוביטי של 1715 שהתרחש בלונדון, אך רק באופן חלקי בגלל בריאותו הרעועה.
גם לאחר תום המשבר המשיכה בריאותו להתדרדר, וב-8 ביוני 1716, זמן קצר לאחר מות בתו אן, הוא סבל משבץ שגרם לו לשיתוק.
בנובמבר הוא לקה בשבץ חמור יותר, הפעם בביתו שבאחוזת בלנהיים.
מרלבורו התאושש במידת מה, ואף על פי שהחל לגמגם הוא היה מסוגל לחשוב בצלילות, והיה מספיק חזק על מנת לרכב על סוסו כדי לצפות בפועלים שבנו את ארמון בלנהיים, ולנכוח בהצבעה בבית הלורדים על הדחתו של הארלי.
ב-1719 עברו מרלבורו ואשתו לאגף המזרחי של הארמון הלא גמור, אך הוא זכה ליהנות מביתו החדש רק במשך שלוש שנים.
ביוני 1722, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-72 ובעת ששהה באכסניית וינדזור, הוא סבל משבץ נוסף.
בשעות הבוקר המוקדמות של 27 ביוני, בנוכחותן של אשתו ובנותיו הנותרות הנרייטה גודולפין ומארי מונטגיו, הלך מרלבורו לעולמו.
מקום קבורתו הראשון היה בקמרון בקצה המזרחי של קפלת הנרי השביעי במנזר וסטמינסטר, אך בעקבות צוואתה של שרה (שמתה ב-1744) הועברה גופתו לקבורה לצידה מתחת לקמרון שבקפלה בבלנהיים.
לפי ההיסטוריונים הצבאיים דייוויד צ'נדלר וריצ'רד הולמס, מרלבורו הוא גדול מפקדי הצבא הבריטי בהיסטוריה.
אולם, ההיסטוריון הוויגי תומאס מקאולי מותח ביקורת על מרלבורו לאורך כל ספרו "History of England", אך ג'ון וילסון קרוקר הגיב לכך באמצע המאה ה-19 וטען כי הוא רודף את מרלבורו ללא הצדקה.
בנוסף לכך, קרוקר ומקאולי היו יריבים בעקבות ביקורת שמתח מקאולי על עבודת העריכה שקרוקר ביצע בספר Boswell's Life of Johnson.
לפי ההיסטוריון ג'ורג' מקאולי טרווליין תומאס מקאולי ביסס את עמדתו העוינת כלפי מרלבורו על תועמלנים טורים, מיריביו של הדוכס ושל אשתו, משלהי תקופת אן.
בתגובה לכך כתב וינסטון צ'רצ'יל את עבודתו "Marlborough: His Life and Times", המשתרעת על פני שישה כרכים.
מרלבורו היה אדם מאוד שאפתן, ושאף תמיד להשיג עושר, כוח ומעמד חברתי יותר טוב, ובשל כך זכה למוניטין של תאב בצע וקמצנות.
ייתכן והתכונות הללו הועצמו מסיבות שונות כגון שיוך פוליטי, אך ההיסטוריון ג'ורג' מקאולי טרווליין טוען כי ממילא רוב ראשי המדינה באותה תקופה היו עסוקים בהקמת משפחות ובבניית אחוזות על חשבון הציבור, וכי מרלבורו היה שונה בכך שהעניק לציבור תמורה הולמת על כספו.
הוא היה יכול להיות חסר מצפון במהלך ניסיונותיו להשיג כוח והשפעה, כפי שניתן לראות בנטישתו את ג'יימס השני.
מקאולי התייחס לכך כאנוכיות כלפי פטרונו, וג.
צ'סטרטון חיזק את העמדה הזו ואף השווה את מרלבורו ליהודה איש קריות.
עם זאת, טענה זו אינה מתאימה לנאמנותו למלכה אן לאחר התפוררות הידידות ביניהם עד 1714. חולשתו של מרלבורו בתקופת שלטונה של אן נבעה בעיקר מהמצב הפוליטי באנגליה.
נחישותו לשמר את עצמאות הממשל של המלכה משליטה על ידי סיעה פוליטית זכתה בתחילה לתמיכה מלאה, אך כאשר ההעדפה של אן עברה לצד אחר הוא וגודולפין מצאו את עצמם מבודדים; בתחילה הוא היה מעין משרת של הוויגים, ולאחר מכן קורבן של הטורים.
אולם, המוניטין שלו מבוסס בעיקר על הישגיו כחייל ולא כמדינאי או אחד מאנשי ארמון המלוכה.
טרווליין טען כי התנהגותו של מרלבורו במהלך המהפכה של 1688 היא סימן למסירותו הרבה לחירות האנגלית ולדת הפרוטסטנטית.
מרלבורו היה בעל יכולת תפיסה רחבה, וכבר מתחילת מלחמת הירושה הספרדית הצליח לראות את העימות באופן כללי.
הוא היה אחד מגורמי ההשפעה החזקים ביותר לכיוון איחוד אמיתי בקרב הברית הגדולה, אך הארכת המלחמה על מנת להחליף את פליפה החמישי כמלך ספרד הייתה טעות משמעותית.
מרלבורו הואשם בכך שלא הביע ספקותיו בנוגע לחיזוק הכוחות.
ספרד הוכיחה כי היא אבן שואבת לכוח אדם ולמשאבים, ולבסוף מנעה את השלמת ניצחונו בזירת המלחמה העיקרית שבפלנדריה.
חברות הברית היו על סף ניצחון מוחלט במספר מקרים, אך התנאים הנוקשים שהוצבו בפני לואי מנעו את הסיכוי לסיום מוקדם של המלחמה.
אף על פי שמרלבורו איבד את השפעתו הפוליטית בשלהי המלחמה הוא נהנה מיוקרה רבה מחוץ לאנגליה, אך כיוון שכשל בהסברת עמדותיו לבני בריתו או פטרוניו הפוליטיים הוא נושא באחריות מסוימת לאורך המלחמה.
כמפקד בצבא נטה מרלבורו לקרבות ולא לתנועה איטית או לוחמת מצור.
הוא הסתייע בצוות מקצועי ומיומן, נהנה מקרבה ישירה למפקד האימפריאלי המוכשר אויגן, והוכיח את עצמו כבעל ראיית הנולד וכאחד המסוגל להעריך נכונה את תכונות יריביו בשדה הקרב.
מרלבורו נטה לבצע יותר תמרונים טקטיים בהשוואה ליריביו, והיה טוב יותר בשמירת קצב הקרב בעיתות מצוקה.
לאחר שהוציא את יריבו מאיזון, מרלבורו נהג לשגר מתקפות גישוש קטנות על מנת למשוך את כוחות המילואים של האויב לקרב, שסייעו בהחלשת גזרת התקיפה ובהשגת עליונות צבאית.
עם זאת, מרלבורו נחשב לאיש ביצוע מעולה לפי מאפייני המלחמה של המאה ה-18, ולא לחדשן שהגדיר מחדש באופן רדיקלי את תורת המלחמה.
נטייתו לשימוש באש, תנועה ותקיפות קרב משולב, הייתה הבסיס להצלחותיו בשדה הקרב.
מרלבורו היה גם מנהל מוכשר.
בזכות תשומת לבו לפרטים קטנים, חייליו נהנו כמעט תמיד מאספקה סדירה, וכאשר הצבא שלו הגיע ליעד הוא היה במצב מוכנות טוב לקראת הקרב.
דאגתו לרווחתם של חייליו, יכולתו להשרות אמון וביטחון, ונכונותו ליטול סיכונים בקרב בעצמו, זיכו אותו בהערכתם של רבים.
טווח היכולות הזה הוא שהפך את מרלבורו ליוצא דופן, וגם יריביו הוותיקים ביותר הכירו בכישוריו.
הצלחתו הייתה אפשרית בין השאר בזכות הסיבולת הגבוהה שלו, כוח רצון ומשמעת עצמית.
לדברי ההיסטוריון קורלי בארנט לא היה אף מפקד צבאי בריטי לאחר מרלבורו שנשא בנטל כה גדול והיה אחראי על מגוון תחומים כה רחב.
תת אדמירל סר ג'ון פרנקלין היה חוקר אנגלי של אזור אוקיינוס הקרח הצפוני, אשר מיפה כמעט שני שלישים מקו החוף הצפוני של אמריקה הצפונית.
בין מסעותיו שימש גם כמושל ארץ ון דימן (כיום טסמניה) בשנים 1836–1843. בשנת 1818 פרנקלין פיקד על ספינה אשר ניסתה להגיע אל הקוטב הצפוני בהפלגה ישירה צפונה, עד שהקרח חסם את דרכה.
בהמשך עמד פרנקלין בראש שלוש משלחות לאזור ארקטיקה.
המשלחת האחרונה שלו נעלמה בזמן מסעה באזור צפון קנדה.
פרנקלין וצוותו גוועו ככל הנראה ברעב ו/או קפאו למוות.
ב-2014 הודיע ראש ממשלת קנדה כי שרידי אחת משתי ספינות המשלחת אותרה במעמקי הים באוקיינוס הצפוני.
ג'ון פרנקלין נולד בספילסבי (Spilsby) שבלינקולנשייר, אנגליה, כתשיעי מבין שנים עשר אחים ואחיות, ונצר לשושלת ארוכה של ג'נטלמנים כפריים.
אחת מאחיותיו הייתה אמה של אמילי טניסון, אשתו של המשורר אלפרד טניסון.
אביו של פרנקלין התנגד לעניין אשר בנו גילה במסעות, אבל פרנקלין היה נחוש.
לבסוף התרצה האב ואפשר לפרנקלין לצאת למסע ניסיון באוניית סוחר, אשר הפליגה עד לליסבון.
מסע הניסיון רק חיזק את נחישותו של הבן, ופרנקלין, בעזרת הצבה שהושגה בסיוע אביו, הצטרף ב-23 באוקטובר 1800 לחיל הים המלכותי.
פרנקלין נטל חלק בקרב קופנהגן ב-1801. אחרי הקרב הוא שוחרר זמנית וזאת, לבקשתו ובעזרת הוריו, כדי ליטול חלק במשלחת מחקר לחופי אוסטרליה, בראשה עמד דודו, מתיו פלינדרס.
הספינה בה נסעה המשלחת ננטשה ליד סידני, והספינה החלופית עלתה על שרטון.
לבסוף פרנקלין חזר לאנגליה ב-1804 דרך קנטון (כיום גואנגג'ואו).
בדרכו חזרה, על אונייה של חברת הודו המזרחית הבריטית, נטל פרנקלין חלק בהתכתשות עם הצי הצרפתי במצר מלאקה.
פרנקלין חזר לשרת בצי והתקדם במהלך המלחמות הנפוליאוניות לדרגת לוטננט.
בין היתר נטל חלק בהסגר הימי על ברסט ובים הצפוני, בקרב טרפלגר ובקרב ניו אורלינס (24 בדצמבר 1814 - 8 בינואר 1815), אשר היה חלק ממלחמת 1812, ובו פרנקלין נפצע.
עם תום המלחמות הנפוליאוניות שוחרר פרנקלין מהצי אך המשיך לקבל מחצית ממשכורתו.
לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות הפנה הצי הבריטי תשומת לב מיוחדת לאזור הארקטי, בין היתר, כדי לתעל את מרצם של קציני הצי, אשר הפכו לחסרי תעסוקה מלאה.
דגש מיוחד הושם על מציאת מעבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, בין אם דרך הקוטב הצפוני, ובין אם מצפון לקנדה, דרך אשר כונתה המעבר הצפון-מערבי.
בשנת 1818 עשה פרנקלין את דרכו לראשונה לאזור הארקטי, עת פיקד על אחת מספינות המשלחת של דייוויד ביוקן (Buchan), אשר ניסתה לעשות דרכה היישר צפונה, אל הקוטב הצפוני, מבריטניה.
אותה משלחת נאלצה לחזור עת נתקלה סמוך לשפיצברגן בשדות קרח אשר מנעו את המשך דרכה.
פרנקלין עמד בראש משלחת של הצי המלכותי, לצורך מיפוי חופיה הצפוניים של קנדה ומציאת המעבר הצפון-מערבי.
המשלחת, אשר קורותיה הפכו בהמשך לפרשה של סבל אנושי רב ומתמשך, סבלה לאורך מסעה הן מהכנות חפוזות, הן מתקציב נמוך, הן מתכנון לקוי והן מביש מזל.
בשל התקציב המוגבל היו לפרנקלין רק 19 איש, מהם ארבעה אנגלים, שניים מהם הפכו לימים חוקרי האזור הארקטי בזכות עצמם: ג'ורג' בק (Back) וג'ון ריצ'רדסון (Richardson).
כן תוכננה הסתייעות בידי מקומיים, דבר שלא תמיד קרה.
בנוסף, במבט לאחור, נראה כי פרנקלין נצמד יתר על המידה להוראות המקוריות שקיבל, וכן כי סבל מחוסר ניסיון בתנאי האזור הארקטי.
המשלחת יצאה ב-23 במאי 1819 מאנגליה.
ב-30 באוגוסט 1819 החל המסע ביורק פקטורי (York Factory) אשר בחופו הדרומי מערבי של מפרץ הדסון (כיום במניטובה).
את החורף, הקשה במיוחד, עשתה המשלחת בקמברלנד האוז (Cumberland House, כיום בססקצ'ואן), אליו הגיעה ב-23 באוקטובר.
בשלב הבא של המסע עברו מסע של 1,379 ק"מ לפורט צ'יפוואיין (Fort Chipewyan), שלחוף ימת את'בסקה (Athabasca), כיום בצפון מזרח אלברטה, תוך תלאות מרובות.
משם המשיכו ב-18 ביולי 1820 לפורט פרובידנס (Fort Providence) שעל שפת ימת העבדים הגדולה, תוך עשרה ימים.
בהמשך הם קיבלו עזרה, הדרכה ואספקה, אם כי באופן מקוטע, משבט הילידים המקומי אשר כונה 'ילונייף' (Yellowknife).
לאחר שבשארית הקיץ, עד 20 באוגוסט, עשו דרכם צפונה, עד הגיעם לתחום האזור שטרם נחקר עד כה, הם בנו צריפי עץ לחניית החורף, אותו עשו בתנאי מחסור, על גדות נהר הקופרמיין (Coppermine), במקום אותו כינה פרנקלין פורט אנטרפרייז (Fort Enterprise).
ג'ורג' בק עשה דרכו חזרה לפורט פרובידנס, על מנת להסדיר אספקה לתקופת החורף, ושליחותו, 1,900 ק"מ בחורף הקשה, צלחה.
ב-4 ביוני 1821 המשיכה המשלחת במורד הנהר, והגיעה לחוף הארקטי ב-14 ביולי.
משם פנו הסיירים מזרחה בסירות קאנו.
עד ה-22 באוגוסט מיפה פרנקלין כ-800 ק"מ של חוף, והחליט לחזור לפורט אנטרפרייז לפני החורף.
תחילה שטו בנהר שנקרא בימינו נהר הוד (Hood, אחד מחברי המשלחת.
ראו להלן), ואחר כך במסע יבשתי מפרך, בתנאי רעב, הגיעו לקופרמיין ב-26 בספטמבר 1821. בניסיון לחצות את הנהר נהרג אחד מאנשי המשלחת.
לבסוף, ב-4 באוקטובר, הצליחו לחצות בסירה מאולתרת.
כעת התחלקה המשלחת לשלוש קבוצות: קבוצת חלוץ, בראשות בק, עשתה את הדרך לפורט אנטרפרייז בשישה ימים, לא מצאה אספקה במקום, והמשיכה לפורט פרובידנס, באבדה אדם אחד מחמת רעב.
פרנקלין, בקבוצה השנייה, הגיע אחרי שמונה ימים, אך שניים עזבו את המקום בתקווה למצוא סיוע, ונעלמו.
קבוצה שלישית כללה את יתר שלושה האנגלים שנותרו מאחור, להם הובטחה עזרה לכשיתאפשר.
ארבעה מקבוצתו של פרנקלין, אשר מנתה בתחילה עשרה, בחרו להצטרף לנשארים, אך רק אחד מהם הצליח בכך, והחשד היה כי רצח את האחרים לצורך קניבליזם.
בהמשך נראה כי רצח גם את הוד, אחד האנגלים, ולבסוף נהרג על ידי אנגלי אחר.
שני השורדים עשו דרכם בשארית כוחותיהם לפורט אנטרפרייז, אליה הגיעו ב-29 באוקטובר 1821, ומצאו שם את פרנקלין ועוד שלושה, במצב של רעב ואפיסת כוחות.
עוד שניים מתו ב-1 בנובמבר והנותרים בחיים התקיימו מאכילת חזזיות.
ב-7 בנובמבר הגיעו למקום שלושה בני ילונייף, עימם בק יצר קשר.
אלה סייעו לשורדים, עד שב-15 לחודש יכלו להמשיך לפורט פרובידנס, אליה הגיעו ב-11 בדצמבר, וליורק פקטורי ביולי 1822. בסיכומו של דבר המשלחת עברה כ-8,900 ק"מ ואיבדה 11 איש.
פרנקלין חזר לאנגליה באוקטובר 1822. למרות התקלות הרבות בעת המסע, רבתה בבריטניה ההערכה לנחישותו של פרנקלין ולעמידתו מול הקשיים הרבים.
הוא הועלה בהיעדרו לדרגת קומנדר ובנובמבר 1822 לדרגת קפטן, וכן התקבל אל החברה המלכותית.
לאחר חזרתו עלו דרישות לחקור את נסיבות מותו של הוד, באשר כל הידוע הוא עדויותיהם של שני השורדים.
ספר שפרנקלין חיבר אודות עלילות מסעו הפך לרב-מכר, עד כדי כך שההוצאה לא עמדה בדרישות, ואפילו עותקים משומשים הפכו למבוקשים.
כתוצאה מן הקשיים עליהם כתב וסיפר הוא קיבל את הכינוי 'האיש שאכל את מגפיו'.
בשנת 1823 נשא פרנקלין לאישה את המשוררת אלינור אן פורדן (Porden).
בתם נולדה שנה מאוחר יותר.
אלינור מתה משחפת בשנת 1825. בעת מחלתה שכנעה את ג'ון פרנקלין שלא לוותר על יציאתו בראש משלחת נוספת, והיא הלכה לעולמה זמן קצר לאחר צאתו לדרך.
ב-16 בפברואר 1825 יצא פרנקלין למסע נוסף, זו הפעם לשפכו של הנהר מקנזי, העובר בשטח הטריטוריות הצפון מערביות של ימינו, ומשם לאורך החוף מערבה, וזאת כדי להשלים את הידע החסר אודות החוף הארקטי של צפון אמריקה.
באותה העת היו מוכרים רק כ-160 ק"מ ממצר ברינג מזרחה, אזור שפך המקנזי, כ-800 ק"מ משפך הקופרמיין מזרחה, אותו חקר פרנקלין במסעו הקודם, וכן קטע קטן ממפרץ בותיה (Boothia) שבין האי באפין לקנדה היבשתית.
במקביל לפרנקלין, היה אמור פרדריק ויליאם ביצ'י (Beechey) לשוט ממצר ברינג מזרחה, והתקווה הייתה כי השניים ייפגשו, שכן פרנקלין היה אמור לנוע לאורך החוף משפך המקנזי מערבה.
בנוסף לאלה, ויליאם אדוארד פארי (Parry) אמור היה להפליג אל שפך המקנזי מן האוקיינוס האטלנטי מערבה.
בסופו של דבר ביצ'י הגיע עד לפוינט בארו (Point Barrow) שבחופה הצפוני של אלסקה, ואילו דרכו של פארי נחסמה על ידי הקרח צפונה למפרץ בותיה.
תחילה פרנקלין הגיע לימת העבדים הגדולה, ומשם יצא למסע בן כ-1,600 ק"מ אל שפכו של נהר המקנזי, אליו הגיע ב-16 באוגוסט 1825, והיה בכך לאירופאי השני (אחרי מקנזי עצמו) המגיע לשפך.
בהגיעו לשפך הנהר השאיר ציון בולט ומתחתיו קבר באדמה מכתבים לפארי (שכאמור נחסם הרחק מזרחה משם).
לאחר מכן חזר ועשה את החורף לחוף ימת הדובים הגדולה, במקום שכונה פורט פרנקלין (כיום דלין (Délįne) בתחום הטריטוריות הצפון-מערביות).
בין היתר, רשם ביומנו כי אנשי המשלחת שיחקו משחק הדומה להוקי קרח של ימינו.
ב-22 ביוני 1826 ירדה המשלחת שוב עד לשפך הנהר, ואז התפצלה.
חלק אחד, בראשות פרנקלין עשה דרכו מערבה לאורך החוף הארקטי.
במקביל, חלק אחר בראשות ג'ון ריצ'רדסון ואדוארד ניקולס קנדול (Kendall), נע לאורך החוף מזרחה, משפך המקנזי לשפך הקופרמיין.
ב-16 באוגוסט 1826 החליט פרנקלין לחזור, וזאת בהיותו כ-240 ק"מ מזרחה לפוינט בארו.
ב-21 בספטמבר פרנקלין הגיע חזרה לפורט פרנקלין, לשם כבר הגיעו ריצ'רדסון וקנדול, ושם עשה את הסתיו ואת רובו של החורף.
ב-20 בפברואר 1827 פרנקלין עזב את המקום לכיוון פורט צ'יפוואיין, ולבסוף הגיע לליברפול ב-1 בספטמבר.
המסע הזה היה מוצלח מקודמו בשל הצטיידות מתאימה יותר, תוך היעזרות בחברת מפרץ האדסון.
כתוצאה ממסע זה, פרנקלין וריצ'רדסון מיפו יחדיו, לראשונה, יותר מ-3,000 ק"מ של חוף.
כעת נותרו כ-500 ק"מ של חוף בלתי ממופים.
בשנת 1828 התארס פרנקלין עם ג'יין גריפין (Griffin), שהייתה חברה של אשתו הראשונה, ויחסית לתקופתה, אשה משוחררת ודעתנית.
ב-5 בנובמבר בא הזוג בברית הנישואין.
ב-29 באפריל 1829 העניק המלך ג'ורג' הרביעי לפרנקלין תואר אבירות, וביולי פרנקלין קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד.
באותה שנה היה ג'ון פרנקלין לחוקר הראשון לו הוענקה מדליית זהב (Grande Médaille d'Or des Explorations) של החברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de géographie), מדליה המוענקת בדרך כלל אחת לשנה, מאז ועד היום (2015), למי שבמסעותיו הרחיב יותר מכל אדם אחר את הידע הגאוגרפי.
פרנקלין פיקד בין 1830 ל-1833 על ספינה שסיירה בעיקר לאורך חופי יוון, אשר באותן שנים לחמה לעצמאותה.
בשנים הבאות זכה פרנקלין בתוארי כבוד נוספים.
כך, ב-25 בינואר 1836 הוא זכה לתואר אביר מפקד (Knight Commander) של מסדר הגואלפים, אשר הוענק לו על ידי המלך ויליאם הרביעי.
בנוסף, זכה בעיטור מטעם 'מסדר המושיע' (Τάγμα του Σωτήρος) היווני.
בשנת 1836 מונה פרנקלין, למרות חוסר ניסיונו בתפקידי מינהל, למושל ארץ ואן דימן (כיום טסמניה), אשר הייתה באותה העת מושבת עונשין.
בעת שהותו במקום ניסה לערוך רפורמות, ובאופן כללי ניסה לאמץ גישה הומנית ביחס לתושבי המקום.
נראה שעקב זאת היו יחסיו של פרנקלין עם הפקידות והחברה הגבוהה המקומית קרירים, אך הוא היה אהוד למדי על התושבים.
בעת שהותם במושבה, אימצו פרנקלין ואשתו את מאתינה - ילדה בת ילידים, וכשעזבו, הותירו אותה בבית יתומים, אף על פי שהייתה לה משפחה באי.
פרנקלין נקרא חזרה לבריטניה ב-1843. על שמו נקראים נהר פרנקלין, כפר באי, ומעבר ימי במצר בס שבסמוך לו (Franklin Sound).
המשלחת למציאת המעבר הצפון-מערבי 1845
הבריטים החליטו על שיגור משלחת מחקר מצוידת היטב לחוף הארקטי של צפון אמריקה, על מנת להשלים את מיפויו.
לאחר שג'יימס קלארק רוס דחה את ההצעה לפקד על משלחת זו, הוצע התפקיד לפרנקלין, שנעתר, וב-7 בפברואר 1845 קיבל את הפיקוד.
למשלחת יצאו שתי ספינות, אה"מ ארבוס ואה"מ טרור.
אלה היו ספינות חסונות במיוחד, ולפיכך נשלחו כבר בעבר להפלגות באוקיינוס הקרח הצפוני ובאוקיינוס הקרח הדרומי.
לקראת מסע זה הותקן בהן מנוע קיטור והן צופו בלוחות מתכת לחיזוק.
האספקה כללה אלפי קופסאות שימורים, חידוש באותה העת, אשר איפשר לגוון מאוד את תפריט אנשי הצוות.
המשלחת, ובה 24 קצינים ועוד 110 אנשי צוות, אשר חמישה מהם שוחררו בדרך, עזבה את אנגליה ב-19 במאי.
הספינות הפליגו דרך סקוטלנד, איי אורקני ודרומה של גרינלנד ונראו לאחרונה בידי אירופאים ב-26 ביולי בלנקסטר סאונד (Lancaster Sound), מעבר מים מצפונו של האי באפין, על ידי אוניית לווייתנים.
לאחר שנתיים בהן לא נשמע דבר מן המשלחת, פנתה רעייתו של פרנקלין לאדמירליות בבקשה לנסות לאתרו.
כיוון שהמשלחת נשאה אספקה לשלוש שנים, האדמירליות המתינה כשנה בטרם נענתה בחיוב, והציעה פרס של 20,000 פאונד (פאונד דאז שווה כמעט 100 פאונד של 2015) למי שימצא את המשלחת.
הפרס, כמו גם השם שעשה לו פרנקלין, הביאו לחיפושים המקיפים ביותר בהיסטוריה עד אז, ואלה היוו מוקד לעניין ציבורי באמצע המאה ה-19. בשלב מסוים, ב-1850, חיפשו אחריו 11 אוניות בריטיות ושתי אמריקניות.
כמו כן, מספר אנשי הצוותים שאבדו בדרך בעת החיפושים, עלה בסופו של דבר על מספר אנשי המשלחת.
עם זאת, מסעי החיפוש הוסיפו ידע רב אודות האזור הארקטי.
לאחר מספר שנות חיפושים נמצאו ב-1851 קבריהם של שלושה מאנשי המשלחת באי ביצ'י (Beechey), אי קטן אשר נמצא סמוך לקצהו הדרומי מערבי של דבון, וכן שרידי מחנה בו חרפו, ככל הנראה, חברי המשלחת.
כיוון שלא נודע עדיין גורלו של פרנקלין עצמו, הוא נחשב כחי על ידי האדמירליות, ואף קודם ב-1852, בהיעדרו, לדרגת תת אדמירל.
הד"ר ג'ון ריי (Rae) אשר חקר ב-1854 את חצי האי בותיה, למד משיחות עם אסקימואים כי שתי הספינות נלכדו בקרח, אנשי הצוות ניסו להיחלץ רגלית, והמחסור אליו נקלעו הביא לתופעות של קניבליזם.
כן הביא ריי מספר חפצים שללא ספק היו שייכים לאנשי המשלחת.
המידע שנתקבל היה רובו מכלי שני, אודות חלק מחברי המשלחת, ואף לא תרם להצלתו של איש.
עקב כך, ככל הנראה, זכה ריי רק במחצית הפרס: 10,000 פאונד, ואילו הממשלה הבריטית ראתה את ממצאיו של ד"ר ריי כקיצה של פרשת החיפושים.
אולם בעשורים הבאים, לא מעט עקב מאמצי רעייתו של פרנקלין, יצאו עוד משלחות חיפוש.
הממצא המשמעותי ביותר היה זה של משלחתו של פרנסיס ליאופולד מקלינטוק (McClintock), אשר מומנה ואורגנה על ידי ליידי פרנקלין עצמה.
בשנת 1859, מקלינטוק למד משיחות עם אסקימואים כי ספינה אירופאית התרסקה בקרח בסמוך לאי המלך ויליאם, מדרום מערב לחצי האי בותיה, ואנשיה גוועו מרעב לאחר שעלו לחוף.
בהמשך, ב-1860, מצאה המשלחת חפצים שזוהו כשייכים למשלחת של פרנקלין, מסמך שנכתב על ידי פרנקלין, שלד אדם לבוש בבגדים אירופאים וכן סירה ובה עוד שתי גופות.
המסמך נמצא על ידי משלחתו של מקלינטוק, בתוך גלעד שהוכן לצורך כך, וכלל טופס דיווח סטנדרטי של האדמירליות, מן ה-28 במאי 1847, ובו נאמר כי הכל בסדר.
בשולי אותו טופס נכתבה תוספת מן ה-25 באפריל 1848, ובה נאמר כי הספינות נלכדו בקרח בחורף 1847/1846, למשך כשנה וחצי, עד שננטשו ב-22 באפריל.
את החורף הראשון עשו אנשי הצוות באי ביצ'י ואת השני והשלישי באי המלך ויליאם.
24 מאנשי הצוות מתו עד לכתיבת התוספת, כולל פרנקלין, שמת ב-11 ביוני 1847. פרנסיס קרוזייה (Crozier), מפקד ה"טרור", החליפו.
בתוספת נכתב כי בכוונת המשלחת לעזוב למחרת, ומגמתה דרומה, לנהר בק (Back), ששפכו מדרום לחצי האי בותיה.
משלחות מאוחרות יותר מצאו שרידים נוספים של המשלחת, אך איש מחבריה לא נמצא מעולם בחיים.
כמו כן, נראה כי לא הגיעו מעולם ליעד עליו נמסר במכתב, נהר בק.
בדיקות של הגופות שנמצאו תומכות בעדות כי רעב קיצוני הוביל, ככל הנראה, לקניבליזם.
כן נראה כי הרעלת עופרת החמירה את מצב בריאותם של אנשי המשלחת, ומקורה אולי באופן אטימת השימורים.
החוקר הראשון אשר שט במעבר הצפון-מערבי לכל אורכו היה רואלד אמונדסן ב-1903. בשנת 2014 נמצאה "ארבוס" במעמקי אוקיינוס הקרח הצפוני.
פרט לאתרים שהוזכרו בטסמניה, הונצח שמו של פרנקלין באתרים רבים נוספים, בעיקר בעולם דובר האנגלית.
מחוז גדול בקנדה נקרא על שמו בין השנים 1935 ל-1999, עת אורגנה חלוקתו המנהלית מחדש.
מחוז זה כלל בין היתר את האי באפין, חצי האי בותיה ועוד.
כן נקראו על שמו שני איים, האחד באנטארקטיקה והאחר בגרינלנד.
מצר פרנקלין מפריד בין חצי האי בותיה לאי הנסיך מוויילס.
קיימים אתרים נוספים: שכונה בויניפג, רחוב במרכז אדלייד ועוד.
ג'ון הולנד קאזאלה היה שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא איטלקי.
לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון הופיע בחמישה סרטי קולנוע, הנחשבים כיום לקלאסיקה, ובתקופה קצרה הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקאי של שנות ה-70. קאזאלה מת בגיל 42 מסרטן ריאות.
ג'ון קאזאלה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס.
הוא למד דרמה בקולג' אוברלין ובאוניברסיטת בוסטון.
לאחר סיום לימודיו, עבר לניו יורק שם עבד כשליח בחברת נפט, וניסה להשתלב כשחקן בהצגות תיאטרון.
בתקופה זו פגש את אל פצ'ינו שהיה כמוהו, שחקן צעיר המחפש את דרכו, והשניים התיידדו ואף היו לשותפים לדירה.
קאזאלה השתתף בהצגות שונות בתיאטרון, ובשנת 1962 כיכב בסרט קצר בן 10 דקות בשם "The American Way" שביים מרווין סטרקמן.
פריצתם של קאזאלה ופצ'ינו לתודעת קהל הצופים הייתה במחזה של ישראל הורוביץ "האינדיאני רוצה את הברונקס" (Indian Wants the Bronx) בתיאטרון "אסטור פלייס" באוף ברודוויי.
ההצגה עלתה ב-17 בינואר 1968 והציגה 177 פעמים.
קאזאלה זכה על תפקידו בפרס האובי (Obie Award) המוענק על הצטיינות בהצגות "אוף ברודוויי".
קאזאלה המשיך בקריירת תיאטרון וזכה בפרס "אובי" נוסף על השתתפותו במחזהו של הורוביץ "Line".
במחזה זה לכד את תשומת לבו של פרד רוס שהיה אחד המלהקים לסרט הסנדק, והוא לוהק לתפקיד פרדו, בנו חלש האופי של דון קורליאונה.
הסרט זכה להצלחה ענקית, וקזאלה הפך לכוכב קולנוע.
מנקודה זו שילב קאזאלה בין קריירת הקולנוע לתיאטרון.
בין היתר שיחק לצד פצ'ינו בהפקה של עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי לפי ברטולט ברכט, וסמוך למותו בשנת 1978 כיכב בהצגת מידה כנגד מידה לצד רוברט דה נירו ומריל סטריפ.
בשנים ספורות אלו שיחק במספר מצומצם של סרטי קולנוע, שהיו בין היצירות החשובות והמשפיעות ביותר של הקולנוע האמריקאי בשנות ה-70.
תפקיד הבכורה של קאזאלה בקולנוע היה בסרט הסנדק (1972), לצד חברו הוותיק אל פצ'ינו.
פרנסיס פורד קופולה שהתרשם מאוד ממשחקו של קאזאלה, הרחיב את תפקידו בסרט הסנדק חלק שני שהוקרן לראשונה בשנת 1974. דמותו של פרדו קיבלה עומק, נוכחות, וממד טראגי שלא היו לה בסרט הראשון.
גם משחקו בסרט זה זכה לשבחים מרובים.
בין שני סרטי "הסנדק" הופיע קאזאלה בסרט "השיחה" בתפקיד סטנלי, שותפו של אמן האזנות הסתר הארי לוק, אותו גילם ג'ין הקמן.
משחקו של קאזאלה קצר שבחים, והסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1974.
תפקיד ראשי, בעל נוכחות ועומק, קיבל קאזאלה בסרטו של סידני לומט, אחר צהריים של פורענות, בו שיחק בשנת 1975 לצד אל פצ'ינו.
השניים שיחקו שני שודדי בנק המסתבכים במצב של החזקת בני ערובה.
קאזאלה קיבל את התפקיד, המבוסס על סיפור אמיתי, על אף שדמותו של השודד סאל, אותה שיחק, הייתה בת 18, וקזאלה היה בשנות ה-30 המאוחרות לחייו.
התפקיד הפך לאחד ממפגני המשחק הגדולים של קאזאלה, שהשלים את דמותו המוחצנת והאגרסיבית של פצ'ינו, והסרט זכה להצלחה גדולה.
על תפקידו זה היה קזאלה מועמד לפרס גלובוס הזהב כשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע.
תפקידו הקולנועי האחרון של קזאלה היה בסרט צייד הצבאים.
במהלך צילומי הסרט חלו שינויים משמעותיים בחייו של קאזאלה.
הוא התארס לכוכבת הסרט, מריל סטריפ, אך אובחן כי הוא חולה בסרטן ריאות.
הוא הצליח להשלים את צילומי הסרט, לאחר שהבמאי מייקל צ'ימינו הקדים את צילומי הסצנות בהן השתתף, אך מת מיד לאחר מכן, והוא בן 42 שנים.
בשנת 1991, 12 שנים לאחר מותו, הופיעה דמותו של קאזאלה בסרט הסנדק חלק שלישי.
הבמאי קופולה שילב בסרט קטעים שלא שולבו בשני הסרטים הראשונים, בהם הופיע קאזאלה.
בקולנוע גילם לרוב דמויות מופרעות או חלשות אופי, אך בולטות מאוד ונוגעות ללב.
כל ששת הסרטים בהם הופיע קאזאלה היו מועמדים לפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, ושלושה מהם (הסנדק חלק ראשון, הסנדק חלק שני וצייד הצבאים) אף זכו בפרס.
חייו והקריירה שלו היו נושא לסרט תיעודי בשם "I Knew It Was You" (ידעתי שזה אתה, על שם ציטוט מהסרט הסנדק II, אותו אומר מייקל, שמשוחק על ידי אל פצ'ינו לדמותו, פרדו), בבימוי ריצ'רד שפרד, שהוצג בהצגת בכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2009.
משנת 1976 ועד מותו היה בן הזוג של מריל סטריפ.
ג'ון פֶּרְסִיבָל , המוכר בכינוי Mad Jack Percival, היה קצין בצי האמריקני, ששירת במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת, במלחמת 1812, במערכה להדברת שודדי הים באיי הודו המערבית ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ג'ון פרסיבל נולד בווֶסְט בֶּרְנְסְטֵייבְּל, מסצ'וסטס.
הוא עלה לים בגיל 13 והצטרף לספינת חופים מבוסטון בתפקיד שוליית מלחים (cabin boy).
במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת שירת בצי האמריקני בתפקידי חובל ופרח קצונה.
לאחר המלחמה שב לעבוד בצי המסחרי.
באחת מהפלגותיו גויס בכפייה על ידי הצי המלכותי הבריטי ונשלח אל אה"מ "ויקטורי".
אחר כך הוצב באוניית שלל ספרדית, בה הצית מרד ונמלט אל אוניית הסוחר האמריקנית "וושינגטון".
ב-1809 שב לצי המלחמתי בתפקיד רב חובלים והוצב באונייה "סיירן" (16 תותחים) שהייתה חלק משייטת ניו יורק בפיקודו של קפטן ג'ייקוב לואיס.
הוא פיקד על ספינת תותחים מס' 6, וב-4 ביולי 1812 קיבל בהשאלה את ספינת הדיג "ינקי" והשתמש בה כדי להכניע ולתפוס שלל את אה"מ "איגל", ספינת האספקה (tender) של אה"מ "פויקטירס" (74 תותחים).
ב-9 במרס 1814 נשלח פרסיבל לסלופ "פיקוק", אשר במהלך שלוש הפלגות מבצעיות לכדה תשע-עשרה אוניות סוחר ושתי אוניות-מלחמה, אה"מ "איפרוויר" ו"נאוטילוס".
לאות הערכה על תעוזתו בלכידת "איפרוויר" הועלה פרסיבל לדרגת לוטננט ואף קיבל חרב מיוחדת מן הקונגרס (הנראית בתצלום הדיוקן).
באוגוסט 1825 הפליג בסקונר "דולפין" אל קצווי האוקיינוס השקט בחיפוש אחר המלחים המורדים של אוניית הלווייתנים "גְּלוֹבּ", אשר נמלטו אל איי סנדוויץ' (איי האוואי).
"דולפין" שבה לארצות הברית באוגוסט 1826 עם שניים מן המורדים, ופרסיבל נחשב לאמריקאי הראשון שביקר באיים אלה.
ב-1841 הועלה לדרגת קפטן, פיקח על שיפוצה של "קונסטיטושן" לאחר שבוטלה בלחץ הציבור ההחלטה לגרוט אותה, ובשנים 1844–1846 ערכה האונייה בפיקודו הפלגה סביב העולם.
כינויו של פרסיבל היה "ג'ק המשוגע" או "ג'ק הרועם", אך למרות אופיו הזועף וקצר הרוח הוא נודע גם בטיפוח אבהי של דור פרחי קצונה שהתבלטו בתקופת מלחמת האזרחים.
אבות בעלי השפעה של פרחי קצונה צעירים ביקשו לעיתים קרובות כי בניהם יוצבו תחת פיקודו של פרסיבל.
הוא התפרסם גם בכישורי הימאות המצוינים שלו וכמי שאין לו מתחרים באומנות השיט.
אוניות המלחמה בהן החל וסיים את שירותו – "ויקטורי" ו"קונסטיטושן" – הנמצאות עדיין בשירות פעיל והן היכלי תהילה לאומיים, מוסיפות ניחוח אגדי לשם שיצא לו.
הרמן מלוויל וג'יימס מיצ'נר יצרו בסיפוריהם דמויות המבוססות על אופיו הססגוני של קפטן פרסיבל.
ב-1809 נשא פרסיבל לאישה את מרי פינקרטון מטרנטון שבניו ג'רזי.
הוא מת ב-7 בספטמבר 1862 בדורצ'סטר, מסצ'וסטס, ונקבר ליד מקום הולדתו בווסט ברנסטייבל.
שתי משחתות של הצי האמריקני נקראו על שמו.
ג'ון יו-האן צ'ו הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי-קוריאני, הידוע בעיקר בזכות תפקידים שגילם בראשית הקריירה שלו, כגון: הרולד לי בסרטי "הרולד וקומאר" ובתור ג'ון, בחור מס' 2 בסדרת סרטי "אמריקן פאי" שהפך את המונח "MILF" לפופולרי.
צ'ו גילם את דמותו של היקארו סולו ממסע בין כוכבים בסרט האתחול "סטארטרק", שיחק ברימייק של זיכרון גורלי.
בטלוויזיה, הוא שיחק בדמותו של סוכן ה-FBI דימטרי נו בדרמת המדע בדיוני "פלאש פורוורד".
צ'ו נולד בסיאול שבדרום קוריאה.
משפחתו היגרה לארצות הברית בשנת 1978, והוא גדל בלוס אנג'לס בה התיישבה המשפחה אחרי שהתגוררה במספר מקומות בהם; יוסטון, סיאטל, דיילי סיטי, ומונטריי פארק בקליפורניה.
צ'ו החל את קריירת המשחק שלו לאחר שסיים את לימודיו בברקלי, כשהוא עבר ללוס אנג'לס ועבד בקבוצת השחקנים "East West Players" של התיאטרון האסיאתי-אמריקאי.
שם, הוא הופיע במחזה "The Taste of Kona Coffee" של אדוארד סקמוטו בשנת 1996, ובמחזה "My Tired Broke Ass Pontificating Slapstick Funk" של איוג'ון קים בשנת 2000. הוא זכה לתשומת לב כאשר גילם תפקיד קטן בסרט "אמריקן פאי" בשנת 1999, בו הפך את המונח "MILF" לפופולרי.
צ'ו חזר לגלם את התפקיד בשלושה סרטי המשך: "אמריקן פאי 2" (2001), "אמריקן פאי: החתונה" (2003) ולאחרונה ב-"אמריקן פאי: האיחוד" (2012), שבו היה לו כבר תפקיד הרבה יותר גדול.
בתחילה, לדמות לא היה שם, אולם הוא קיבל את השם "ג'ון" בסרט השלישי, על שם צ'ו עצמו.
צ'ו מוכר בכיכובו בסדרת סרטי הרולד וקומר, ובסרט הראשון בסדרה הרולד וקומר משתוללים באמריקה.
התפקיד הראשי המוצלח ביותר שלו עד כה היה כהרולד לי בסרט "הארולד וקומאר בורחים מגואנטנמו" משנת 2008, שגרף 38 מיליון דולר בבתי הקולנוע (סרט ההמשך משנת 2011 "A Very Harold & Kumar 3D Christmas" נמצא במקום השני, עם 35 מיליון דולר).
תפקידו של צ'ו בזיכיון פופולרי זה נכתב במיוחד עבורו על ידי היידן שלוסברג, וצ'ו מספר שכאשר שכאשר שלוסברג פנה אליו בראשונה בנוגע לתפקיד זה, הוא היה די חשדני בתחילה.
צ'ו השתתף בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "מכושפות" בשנת 1998, בתפקיד רוח רפאים, והיה אחד מהכוכבים של קומדיית המצבים "Off Centre" בשנים 2001–2002. הוא היה כוכב-משנה של "Kitchen Confidential" של רשת FOX, המבוססת על הספר רב המכר של אנתוני בורדיין.
הוא גילם תפקידי משנה ב-"אבולוציה", קומדיית מדע בדיוני בבימויו של איוון רייטמן, וב-"Down to Earth", בכיכובו של כריס רוק ותפקיד שולי ב-"Bowfinger".
בשנת 2002, היה לו תפקיד ראשי באנסמבל השחקנים של "Better Luck Tomorrow" מאת ג'סטין לין, דרמה המתמקדת בתלאות של קבוצה של אמריקאים ממוצא אסייתי המתגוררת בדרום קליפורניה, המצליחים בלימודים, אבל לא מרוצים מבחינה חברתית, וכתוצאה מכך מתדרדרים להתנהגות עבריינית.
סרט זה זכה לשבחים מצד המבקרים, לרבות אלביס מיטשל מהניו יורק טיימס שתיאר את הדמות שגילם צ'ו כבעלת "עצלנות ממגנטת, אשר הוא מודע לה באופן מקסים".
צ'ו הופיע בגיליון יולי 2004 של כתב העת KoreAm, בשנת 2006 הוא גילם את איטלס בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט ומנדי מור, ובספטמבר 2006 לוהק לקומדיה החדשה "The Singles Table" של NBC, אבל הסדרה מעולם לא שודרה עקב שינויים בלוחות זמנים ובהפקה.
בשנת 2006, ושוב בשנת 2009, צ'ו נבחר כאחד הגברים הסקסיים ביותר בחיים על ידי המגזין "פיפל".
בשנת 2007, צ'ו הצטרף לשחקנים של "בטי" כדמות חוזרת.
צ'ו משחק את קני, החבר הטוב ביותר של רואה החשבון הנרי גרובסטיק (בגילומו של כריסטופר גורהאם).
צ'ו שחק ההגאי היקארו סולו בסרט "מסע בין כוכבים" של ג'יי ג'יי אברהמס.
מנוהלה דרגיס מהניו יורק טיימס שיבחה אותו, יחד עם אנטון ילצ'ין, כריס פיין וזאכרי קווינטו, על ביצוע תפקידיהם "בסופו של דבר בצורה נפלאה".
צ'ו הופיע בוידאו קליפ של שירו של נאז "Be a Nigger Too" יחד עם ידוענים שונים, והייתה לו הופעת אורח בסיטקום "איך פגשתי את אמא", בפרק "I'm Not That Guy" שבו שיחק שותף מרושע במשרד עורכי דין.
בנוגע לתפקידו האחרון, סטייסי קראוזה מה-IGN כתבה כי צ'ו היה "גנב הסצנה בפרק הזה", ושהיא "בהחלט רוצה לראות אותו יותר" בסדרה.
בשנים 2009–2010, צ'ו ככב בסדרת הטלוויזיה "פלאש פורוורד" כסוכן מיוחד של ה-FBI דימיטרי נו.
דמותו הייתה מתוכננת, במקור, למות במהלך מה שהתברר להיות העונה היחידה של הסדרה, אבל לאחר שהפופולריות שלו עלתה בעקבות גילום תפקידו של היקארו סולו, המפיקים שינו את עלילת הסדרה, כך שהוא שורד, בניסיון לשפר את הרייטינג המתדרדר.
בשנת 2015 שיחק לצד לילי טומלין בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ.
בשנת 2016 שב לגלם את דמותו של היקארו סולו בסרט המדע הבדיוני "סטארטרק: אל האינסוף" לצד כריס פיין, זואי סלדנה ואידריס אלבה, זהו הסרט ה-13 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים" המשמש כהמשכו הישיר של הסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק" משנת 2013.
בשנת 2018 שיחק צ'ו בתפקיד הראשי במותחן "חיפוש" של "סרטי סוני", ובכך היה לשחקן הראשון אי-פעם ממוצא אסייתי שהוביל סרט מתח של אחד האולפנים הגדולים בזרם המרכזי של הוליווד.
בשנת 2022 לוהק לעונה השנייה של הסדרה הקומית "אפטר פארטי" של אפל TV פלוס.
צ'ו הוא הסולן של "Viva La Union", לשעבר "Left of Zed", להקה מלוס אנג'לס, המורכבת מתלמידי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת דרום קליפורניה לשעבר.
עד כה יש להם אלבום אחד, הנושא את שם הלהקה, בעוד השיר "Chinese Baby" שלהם מופיע בפסקול של הסרט "Harold & Kumar Escape from Guantanamo Bay".
צ'ו נשוי משנת 2006 לשחקנית האמריקאית ממוצא יפני קרי היגוצ'י ולהם בן שנולד בשנת 2008 ובת שנולדה בשנת 2013.
בשנת 2016, צ'ו היה הפנים של התנועה החברתית וקמפיין ההאשטאג "#StarringJohnCho", שנוצר על ידי ויליאם יו, שבו תמונותיו של צ'ו הוכנסו על ידי פוטושופ על כרזות סרטים קיימים כדמות הגברית הראשית.
מטרת הפרויקט הייתה להפנות את תשומת הלב להיעדר ההזדמנויות של שחקנים אמריקאים-אסייתיים בהוליווד.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012 תמך צ'ו במועמד המפלגה הדמוקרטית, ברק אובמה.
ג'ון קאלן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ובמאי ניו זילנדי.
שיחק ב"טרילוגיית ההוביט" של פיטר ג'קסון בתפקיד אויין מחבורת הגמדים.
קאלן החל את דרכו לקראת סוף שנות ה-80 בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה המקומית בניו זילנד והתבלט בעיקר בסרט "לוחם הקשת בענן" לצידם של ג'ון ווייט וסם ניל.
ב-2007 שיחק בקומדיה האוסטרלית "האיש שאיבד את הראש" לצידו של הקומיקאי והשחקן הבריטי מרטין קלונס.
ב-2008 דיבב בסדרה "פאוור ריינג'רס זעם הג'ונגל" במשך ארבעה פרקים את דמותו של סונימקס.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד קטן בקומדיה הניו זילנדית "ציפורי אהבה".
בשנת 2012 הופיע קאלן בסרט הפנטזיה המצליח "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד הגמד אויין.
קלאן לוהק על ידי פיטר ג'קסון גם לשני סרטי ההמשך "ההוביט: ישימון סמאוג" ו"ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
קאלן הוא משחקני התיאטרון הטובים והמוערכים ביותר בניו זילנד, הופיע בעשרות הצגות וזכה במספר פרסים מקומיים.
כבמאי ביים קאלן עשרות פרסומות ושמונה פרקים עבור סדרת הנעורים הפופולרית "השבט".
ג'ון פרנקלין אנדרס היה ביולוג אמריקאי ומדען מדעי הרפואה, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1954 על תרומתו לפיתוח תרכיבי החיסון, יחד עם תומאס הקל וולר ופרדריק צ'פמן רובינס.
אביו היה מנהל בנק והוריש לו הון של מיליוני דולרים.
ב-1915 התקבל לאוניברסיטת ייל אולם לאחר שנתיים התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כמדריך טיסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סיים את לימודיו בייל וקיבל תואר ראשון ב-1919. לאחר מכן עסק בנדל"ן ולמד שפות, בהן גרמנית וקלטית במטרה להפוך למורה.
עם זאת, חיבתו לביולוגיה משכה אותו לבסוף להרשם ללימודי בקטריולוגיה ואימונולוגיה.
ב-1930 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בביו רפואה באוניברסיטת הרווארד והתקבל כחבר צוות ההוראה והמחקר באוניברסיטה.
ב-1938 החל עבודה על בידוד וירוס החזרת.
ב-1946 פרסם עם עמיתים מאמר ובו מבחן סרולוגי לזיהוי המחלה, שלעיתים מתחוללת בגוף באופן סמוי וכן הדגמה של היכולת החיסונית של היחשפות לנגיף מת שלה.
באותה שנה ייסד את מעבדת המחקר לזיהומים ומחלות בבית החולים לילדים של בוסטון.
במעבדה זו התרכז בחקר המחלות הוויראליות וערך את מחקריו פורצי הדרך עבורם זכה בפרס נובל.
בשנת 1949 פרסם יחד עם עמיתיו, תומאס הקל וולר ופרדריק צ'פמן רובינס על הצלחה בייצור תרבית הנגיף הגורם לשיתוק ילדים.
מיד לאחר מכן הפעיל יונה סאלק את שיטת אנדרס-וולר-רובינס לשם ייצור החיסון הראשון לשיתוק ילדים.
ב-1954 בודדו אנדרס ופיבלס (Peebles) את וירוס החצבת, ובאמצעות שיטת סאלק ייצרו את החיסון למחלה הקטלנית
1946 - חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1954 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1963 - מדליית החירות הנשיאותית
1967 - עמית זר בחברה המלכותית הבריטית
ג'ון ויליאם צ'יבר היה סופר אמריקאי, נחשב לאחד מטובי כותבי הפרוזה במאה ה-20 ולעיתים כונה "הצ'כוב של הפרברים".
הוא חתן פרס פוליצר לסיפורת לשנת 1979 עבור "הסיפורים של ג'ון צ'יבר".
בשנת 1982, שישה שבועות לפני מותו הוענקה לו המדליה הלאומית לספרות, מטעם האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות.
צ'יבר נולד למשפחה מיוחסת וכבר מילדותו בלט ביכולת כתיבה יוצאת דופן ועשירה ובדמיון פרוע.