tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2019 בית המשפט העליון דחה את הערעור שהגישו חברי הקבוצה על ההחלטה, וקבע כי ההחלטה להדיח כשירה.
השר לשעבר דן מרידור אמר בראיון שהוא "מאחל לתנועה בהצלחה בניסיון להחזיר את הליכוד לימי העבר" והוסיף כי "אני עדיין חבר ליכוד, אך מרגיש שאני לא יכול לתמוך בליכוד".
חברת הכנסת גילה גמליאל אמרה בראיון כי הליכודניקים החדשים הם התארגנות אותנטית ובליכוד יש מקום למגוון רחב של דעות כל עוד מבינים את הבסיס לתנועת הליכוד.
השר צחי הנגבי הביע את תמיכתו בליכודניקים החדשים, כתגובה לדבריו של ראש הממשלה על הקבוצה, ואמר כי לא מדובר באנשי שמאל ולא בהשתלטות עוינת.
לדבריו "יש כמה מהם שמנסים לנצל את הדמוקרטיה שלנו לרעה.
מקומם של אלה אינו עמנו.
הם בודדים, מתי מעט, והחוקה שלנו מאפשרת למנוע מהם לעשות זאת.
אבל הרוב המוחלט של הליכודניקים החדשים אינו כזה.
הם התפקדו בתום לב, וצריך לקבל את פניהם בחיבוק רחב".
להערכת הנגבי, 90% ממתפקדי הליכודניקים החדשים הם ליכודניקים שפועלים לתיקון הליכוד.
בתגובה לצעדי הליכוד נגד הליכודניקים החדשים, כתב חבר הכנסת יהודה גליק כי הדבר האחרון שהליכוד צריך זה מעשים אנטי-דמוקרטיים פנימיים.
השאיפה היא אמנם להרחיב את מספר חברי הליכוד ולא לצמצם אותו והמצב החדש שבו ניתן להתפקד רק במפקדי ארגזים גרוע לליכוד.
לגבי "הליכודניקים החדשים" כתב גליק כי חלק גדול ממתפקדיהם מחזיקים בדעות לגיטימיות ליברליות בצד המתון של הליכוד, וכי ניתן לנקוט סנקציות נגד אנשים ספציפיים אם יודעים שמטרתם "לקעקע" את הליכוד מבפנים.
חברת-הכנסת שרן השכל אמרה בראיון כי היא מברכת את הליכודניקים החדשים.
לדבריה הם כוח של מצביעים חופשיים שלא באו להסתכל על אינטרסים צרים ואישיים אלא על טובת המדינה, ומי שמקדם את טובת המדינה ועושה למען המדינה, הם יצביעו לו.
עם פיצול התנועה באוקטובר 2019 הודיעה השכל על תמיכתה בתנועת "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" שהתפצלה מהתנועה.
הליכת ירח הוא צעד ריקוד, בו הרקדן נע אחורה תוך כדי ביצוע תנועות המדמות הליכה לפנים.
ריקוד זה הפך פופולרי ברחבי העולם בעקבות ביצועו של מייקל ג'קסון במהלך הופעה של "בילי ג'ין" במופע הטלוויזיוני "מוטאון 25: אתמול, היום, לנצח" ב-25 במרץ 1983, ששודר ב-16 במאי 1983. הריקוד הפך למזוהה עם מייקל ג'קסון ולסימן היכר שלו.
הרגל הקדמית מוצבת שטוחה על הקרקע, בעוד הרגל האחורית נמצאת על קצות האצבעות.
הרגל הקדמית השטוחה נשארת על הקרקע, אבל מחליקה בקלילות ובצורה חלקה לאחור, עד שהיא מגיעה אל מעבר לקצות אצבעות הרגל האחורית.
כף הרגל האחורית, שעכשיו היא הרגל הקדמית, מורדת עד שהיא שטוחה על הרצפה, בעוד הרגל האחורית מורמת לעמידה על קצות האצבעות.
שלבים אלה חוזרים על עצמם שוב ושוב וכך נוצרת האשליה שהרקדן נמשך אחורה על ידי כוח בלתי נראה בזמן שהוא מנסה ללכת קדימה.
וריאציות של מהלך זה אפשרו להליכת הירח להידמות להליכה קדימה, הצידה ואפילו במעגל.
ישנן הקלטות רבות של הליכת ירח.
צעדים דומים קיימים בסרט בו מופיע קאב קאלוויי בשנת 1932. ב-1985 אמר קאלווי כי המהלך נקרא "באז" כאשר הוא ואחרים ביצעו אותו בשנות ה-1930.
ב-1944 ביצעו ג'ודי גרלנד ומרגרט אובריין מהלך דומה בקטע "תחת עץ הבמבוק" בסרט "פגוש אותי בסנט לואיס", אם כי ביצועיהם חסרים את האשליה שנוצרה על ידי הליכת ירח אמיתית.
בשנת 1955 הוקלט רקדן הסטפס ביל ביילי כשהוא מבצע ריקוד סטפס שגרתי ובסופו של דבר מחליק.
האמן הצרפתי מרסל מרסו השתמש בריקוד זה בקריירה שלו משנת 1940 עד 1980 כחלק שגרתי ממופעיו.
ביצירתו "הולך נגד הרוח" העמיד פנים שהוא נדחף לאחור על ידי משב הרוח.
בשנת 1950 ביצע דיק ואן דייק וריאציה של הליכת הירח ו"הליכת הגמל" במערכון בשם "משלוח מכתב בפינת רחוב סחופת רוח".
ב-1958 ביצע הרקדן והקומיקאי המקסיקני אלברטו מרטינז את הליכת הירח בסרט Colegio de Verano (קיץ).
הליכת ירח בוצעה במערכונים, סרטים, פרקים בסדרות טלוויזיה ואף מתאבקים מקצועיים בשנות השישים, השבעים והשמונים.
המבצעים היו בוב פוסי, ג'יימס בראון ואחרים.
כן בוצעה הליכת ירח בסרט "האחים בלוז" ובסרטון של להקת "ראשים מדברים".
עוד ביצוע מוקדם של הליכת ירח היה של הזמר ג'פרי דניאל ב-1982, אותו העריך מייקל ג'קסון.
ב-1982 ביצעה דבי אלן הליכת ירח במהלך סצנה עם גוון ורדון בעונה 1, פרק 10 ("Come One, Come All") של סדרת הטלוויזיה Fame.
ב"פלאשדאנס" בוצעה הליכת ירח בסצנה של הליכה נגד הרוח, ומלקולם מקלארן הציג זאת בקליפ לסרט "נערות באפאלו" (Buffalo Gals).
דרק (קולי) ג'קסון וגירון (קספר) קנידייט (Canidate) לימדו את מייקל ג'קסון את הליכת הירח.
הריקוד היה לפופולרי ב-1983, כאשר ג'קסון ביצעו במופע טלוויזיה מיוחד, "מוטאון 25: אתמול, היום, לנצח", ב-25 במרץ 1983. הוא לבש מכנסיים שחורים, גרבי כסף, ז'קט שחור-נצנצים, כפפה אחת ומגבעת.
ג'קסון ביצע זאת בשיר "בילי ג'ין" שם הפך מהלך זה לסימן היכר שלו.
כותרת האוטוביוגרפיה של מייקל ג'קסון הייתה "הליכת ירח", והוא כיכב ב-1988 בסרט Moonwalker.
ביצועים נוספים של הליכת ירח חזרו בסרטים ובמופעים נוספים, בהם הסרט "רחובות של אש" (Streets of Fire) משנת 1984.
אלכסיי קובאלב (Alexei Kovalev) התפרסם בהליכת הירח שלו בליגת ההוקי האמריקאית.
הוא ביצע את המהלך לאחר שהבקיע מספר שערים.
הליכתיות או הליכוּת הוא מושג מתחום הקיימות והתכנון העירוני, המבטא את מידת הנוחות ובטיחות ההליכה באזור מסוים, עבור הולכי רגל.
להליכתיות השלכות בריאותיות, חברתיות, כלכליות וסביבתיות.
לאחר שנים רבות שבהם שלטו דגמי הפרבור ותכנון עירוני מוטה רכב פרטי, בשנים האחרונות התפשטה ההבנה כי שימוש נרחב ברכב הפרטי כאמצעי תחבורה העיקרי בעיר גורם לזיהום אוויר, פקקי תנועה ותאונות דרכים, וכן מביא לצמצום המרחב הציבורי המיועד לאנשים ופוגם באיכותו של מרחב זה.
כתוצאה מכך ערים רבות מאמצות דגמים אורבניסטיים ומקיימים יותר, שמתעדפים אלטרנטיבות לתלות ברכב הפרטי - כגון אופניים ותחבורה ציבורית, בד בבד עם הפיכת המרחב הציבורי לנעים ובטוח יותר להולכי הרגל השונים.
משבר הקורונה שהחל בשנת 2020 העלה לדיון ציבורי מחודש את השאלה כיצד ניתן ורצוי להשתמש ברחובות הערים.
סגרים שהוטלו בערים ברחבי העולם הביאו לצמצום דרסטי בתנועת כלי רכב, ובעקבות הצורך בשמירה על ריחוק חברתי נדרש מרחב ציבורי גדול יותר.
בערים שונות בעולם, למשל בניו יורק ומילאנו, שונו הסדרי תנועה ושימושי קרקע כדי להעדיף את הולכי הרגל על פני הרכב הפרטי ולייצר מרחב ציבורי נוח יותר להליכה, רכיבה ושהייה.
רחובות נחסמו למעבר מכוניות (או הוגבלו לדיירי הרחוב ומקרי חירום), חניות הוסבו לשטחים ציבוריים פתוחים, לשבילי אופניים או לאזורי ישיבה של מסעדות וברים.
גם במספר ערים בישראל בוצעו מהלכים דומים.
מהלכים אלו מדגישים את המתח הקיים בין העדפת הרכב הפרטי בזכות הדרך על פני הולכי הרגל אל מול הצרכים של תושבי הערים, ומציגים אפשרות לעירוניות שונה, בה הולך הרגל נמצא בראש סדרי העדיפות.
בין הגורמים המשפיעים על מידת ההליכתיות של אזור ניתן למנות את איכות מסלולי ההליכה והמדרכות, תנאי התנועה והכבישים, איכות מעברי החציה ומתן זכות קדימה להולכי הרגל, מידת הנגישות והחיבור בין הדרכים לבין המבנים הפרטיים והציבוריים, ועוד.
לדוגמה, מדרחובים, אזורים שבהם התנועה מותרת רק להולכי רגל, מעודדים הליכה.
מנגד, כבישים רחבים מרובי נתיבים עם מדרכות צרות ורמזורים במעברי חציה שמתעדפים את כלי הרכב, מקטינים את הסיכוי שהתושבים יבחרו לנוע ממקום למקום ברגל.
גורמים נוספים המשפיעים על הליכתיות במרחב עירוני מסוים כוללים טופוגרפיה מקומית, תנאי אקלים וסביבה מקומיים, תחושת הביטחון של הולכי הרגל ומידת העניין והפעילות האנושית במרחב זה.
הליכתיות איננה אחידה עבור כל משתמשי הדרך.
אנשים שונים חווים את ההליכה בעיר באופנים שונים, והיא תלויה גם במאפיינים של גיל, מגדר והעדפות אישיות.
במחקר מ-2019 שנערך בסן פרנסיסקו נמצא כי עבור נשים, הגורם המשמעותי ביותר שמשפיע על הליכתיות ברחוב מסוים הוא החשש מפשיעה ברחוב.
השפעות של הליכתיות בתחומים שונים
אורח החיים המודרני בעשורים האחרונים מאופיין בפחות פעילות גופנית מאומצת ויותר פעילויות המבוצעות בישיבה.
התרחבות הערים הגדילה את המרחק מהבית לעבודה והביא להמרת ההליכה בנסיעה ולהגברת התלות ברכב הפרטי.
שינויים אלה הובילו לירידה בהיקף הפעילות הגופנית היומיומית וגרמה להשפעות שליליות על בריאות האדם.
מחלות כרוניות קשות כמו סוכרת, מחלות לב, השמנה ושבץ שכיחות יותר בקרב אנשים הממעטים בפעילות גופנית יום-יומית.
מאידך, ביצוע פעילות גופנית משפר את הבריאות ואת הכושר הגופני, מוריד את הסיכון לחלות במחלות ולסבול מחרדה ודיכאון ומשפר את איכות החיים.
משרד הבריאות הישראלי הכיר בחשיבות של תכנון עירוני המעודד הליכה, וביצירת מרחבים עירוניים בעלי הליכתיות גבוהה, כחלק ממדיניות עידוד פעילות גופנית.
המשרד ממליץ "לקדם מדיניות תכנון רחובות ושימוש בקרקעות עירוניות שתומכות בביצוע פעילות גופנית", ו"תכנון אזורי מגורים בקרבת מקום לבתי ספר, למקומות עבודה, לחנויות ולמקומות שהוקצו לביצוע פעילות גופנית.
כולל תכנון מדרכות רציפות, בטוחות ונעימות להליכה".
הליכה במרחב הציבורי מפגישה את ההולך עם הסביבה הפיזית והחברתית שבה הוא חי.
מרחבים עירוניים צפופים, מגוונים ובעלי הליכתיות גבוהה, מזמנים להולכי רגל חוויות ומפגשים עם אנשים, רעיונות, והתרחשויות שונות, באופן אקראי ומכוון.
מחקר של נוסדן וקלארק מ-2013 מצא קשר בין מאפייני הליכתיות בערים אמריקאיות לכמות הארגונים החברתיים בהם.
החוקרים טוענים שאזורים עירוניים בעלי הליכתיות גבוהה מעודדים את היווצרותם של ארגונים חברתיים.
ההליכה מאפשרת לפרטים להיפגש ולהכיר, לבנות אמון, חברויות וערבות הדדית ובכך לעודד פעולה משותפת למען מטרה מוסכמת.
סביבה עירונית בעלת הליכתיות גבוהה מעצימה את היחיד ואת הקהילה ותורמת להון הפיזי-חברתי של האנשים החיים בה.
הליכתיות גבוהה עשויה לתרום לקידום שוויון חברתי מכיוון שהליכה אינה עולה כסף והיא נגישה כמעט לכולם.
הליכה אינה מוגבלת לבעלי מעמד חברתי-כלכלי מסוים (בדומה לבעלות על רכב פרטי) או לאנשים בעלי כישורים מסוימים (החזקת רישיון רכב אינה חוקית לילדים) ולכן סביבה עירונית בעלת הליכתיות גבוהה מזמינה קבוצות רחבות להשתתף בחברה ומפחיתה הדרה חברתית.
השפעה נוספת של הליכתיות בתחום החברתי היא בהקניית תחושת ביטחון ברחוב ובהפחתת רמת הפשיעה, מכיוון שנוכחות הולכים ושבים לאורך כל שעות היום עשויה להרתיע פושעים ולייצר מרחב מוגן.
רחובות מסחריים בעלי הליכתיות גבוהה מעודדים שהייה במרחב הציבורי ותורמים לפעילות הכלכלית באותו אזור.
ברחובות אלו ערך הנכסים והחנויות לרוב גבוהים מכיוון שהם מציעים הזדמנויות כלכליות גדולות יותר.
הנגישות הגבוהה לחנויות, יחד עם תנועה רבה של הולכים ושבים, מסייעת לבעלי החנויות ומספקת להם זרם לקוחות.
חזיתות מסחריות הפונות לרחוב מייצרות עניין להולך הרגל.
הצללה וספסלים מעודדים את הולכי הרגל להמשיך ללכת ברחוב או להשתהות מול החנויות, וכך עולה הסיכוי שייכנסו לחנות.
בנוסף, אטרקטיביות המרחב הציבורי מביאה לעליית ערך הנדל"ן באזור.
רחובות המעודדים הליכה מביאים לתועלת כלכלית מכיוון שערך הדירות ברחובות אלו לרוב גבוה יותר מדירות ברחובות בעלי הליכתיות נמוכה.
השפעה נוספת שהליכתיות יכולה להוסיף לעיר היא עידוד תיירות.
הליכתיות טובה בעיר מזמנת לתייר מגוון אפשרויות, מפגשים ופעילויות ספונטניות, והיא חוויה טובה ומרכזית שתישאר בזיכרון התייר.
עיר המוכוונת להליכתיות מפחיתה נסיעות ברכב וצריכת דלק וכך תורמת לירידה בכמות זיהום האוויר.
נסיעות קצרות ברכב הן אלו שמזהמות את האוויר באופן הרב יותר ולכן הפחתת השימוש ברכב ועידוד הליכה יכולים לתרום לסוגיה זו.
אנשים מעדיפים לנסוע ברכב מרחק של עד 500 מטרים, אך תנועה זו יכולה להתבצע בהליכה אם מתקיימת סביבה הליכתית.
אחד הדוברים המרכזיים בתחום ההליכתיות הוא המתכנן האורבני ג'ף ספק (Jeff Speck), שפרסם ב-2012 ספר בתחום בשם "Walkable City: How Downtown Can Save America", הדן ביתרונות של הפיכת מרכזי הערים בארצות הברית למוטי הליכה, ואף טען כי הפיכת מרכזי הערים למוקדים ברי הליכה יכול להציל את אמריקה.
התיאוריה הכללית של הליכתיות על פי ג'ף ספק גורסת כי הליכה בעיר צריכה לענות על ארבעה צרכים של הולכי רגל: הליכה שימושית, בטוחה, נוחה ומעניינת.
ארבעת הצרכים הללו הובילו את ספק לניסוח "עשרה צעדים להליכתיות" הכוללים עירוב שימושי קרקע, הגבלת שימוש ברכבים, הסדרת אזורי חנייה, ושיפור איכות התחבורה הציבורית.
צעדים אלו עונים על הצורך של הליכה שימושית.
הגנה על הולכי הרגל ושיפור מסלולי האופניים בעיר נותנים מענה על הצורך בבטיחות.
עיצוב המרחב בקנה מידה אנושי ונטיעת עצים להצללה - נותנים מענה על הצורך בנוחות, ואילו עיצוב חזיתות רחוב ייחודיות וידידותיות ורשת רחובות עם נקודות עוגן מספק להולך הרגל עניין בהליכה.
למאפייני המרחב הבנוי יש השפעה רבה על מידת ההליכתיות.
הצורה בה יעדים שונים ממוקמים במרחב, והדרך בה מקומות אלה מחוברים אחד לשני מעצבים את חוויית ההליכה.
ניתן למנות מספר מאפיינים עיקריים שמעודדים הליכתיות, בהם: אזורים עירוניים קומפקטיים עם שימושי קרקע מעורבים וצפיפות גבוהה, קישוריות רחובות גבוהה, ותשתיות תחבורה להולכי רגל בשילוב עם מערכת תחבורה ציבורית יעילה.
מאפיינים אלו תורמים לקירוב בין יעדים ומאפשרים מבחר של אפשרויות ניידות ביניהם.
במחקר שנערך בישראל ופורסם ב-2016 נבחנה השפעת המבנה המרחבי של שכונות על רמות הפעילות הגופנית של תושביהם, ונמצא כי שכונות בעלות אופי עירוני ומרוכז מעודדות הליכה בקרב מבוגרים וילדים.
לעומת זאת, בשכונות בעלות אופי פרברי ומשתרע, ההליכה נמצאה בשכיחות נמוכה יותר.
הסיבות לכך נעוצות באופי התנועה של הולכי הרגל במרחב, אשר נעים במהירות איטית יחסית, ונדרשים למאמץ רב כדי להגיע מנקודה לנקודה.
מרקם עירוני רצוף ומרוכז, רשת רחובות צפופה ומרובת צמתים, מספקים להולכי רגל מסלולים ישירים בין יעדים ומקצרים מרחקי הליכה וזמני הגעה, בעוד עירוב שימושים מאפשר מיקום של יעדים מסוגים שונים (מסחר, תעסוקה, בילוי ופנאי) בקרבת אזורי מגורים ועל כן מקנה נגישות גבוהה ליעדים אלו.
לעומת זאת, בשכונות פרבריות ומשתרעות, המתוכננות בעיקר עבור הרכב הפרטי, רחובות ללא מוצא ודרכים מפותלות מאריכים את מרחקי ההליכה, וההפרדה בין אזורי מגורים למסחר תורמת להגדלת המרחק בין יעדים שונים.
ישנם מספר מדדים נגישים לציבור לכימות רמת ההליכתיות במרחב עירוני, ביניהם Walk Score המופעל על ידי חברה פרטית, ו-Walkability Index שמפורסם על ידי ממשלת ארצות הברית.
בישראל אין מדד הליכתיות כלל ארצי נגיש לציבור אולם ישנם קבוצות הפועלות ליצירת מדד כזה ומקדמות שיח ציבורי לעידוד הליכתיות, כמו מראה מקום ומיזם שכונה 360. בנוסף, חוקרים בישראל פועלים ליצירת מדד הליכתיות המותאם לתנאי האקלים המקומיים.
בשנים האחרונות גוברת ההכרה בחשיבות של הליכתיות במרחב העירוני הישראלי, כמרכיב הכרחי המאפשר ניידות מקיימת (sustainable mobility).
לאור תחזיות גידול האוכלוסייה והתלות הגבוהה ברכב הפרטי בישראל, עולה הצורך בקידום מעבר לאמצעי תחבורה מקיימים, בהם הליכה, רכיבת אופניים ושימוש בתחבורה ציבורית.
הדבר בא לידי ביטוי במדיניות ממשלתית אשר מכוונת את תהליכי התכנון העירוני והתכנון התחבורתי לתמיכה בניידות מקיימת במסגרת "תוכנית אסטרטגית לאומית לתנועה מקיימת במרחב העירוני (2019)".
התוכנית מציעה צעדים שנועדו לשפר את ההליכתיות בשכונות חדשות וקיימות בערים בישראל.
בהם הגדלת הצפיפות העירונית בישראל, השקעה בתשתיות הליכה איכותיות, תכנון רשת רחובות הליכתיות בשכונות החדשות, עירוב שימושי קרקע תוך יצירת חזיתות מסחריות הפונות לרחוב, הגדלת זכות הדרך של הולכי רגל ורוכבי אופניים על חשבון הרכב הפרטי, ועוד.
הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית (בראשי תיבות: הלח"ד) הוא שמה של קבוצה פוליטית הפועלת כסיעה פנים-מפלגתית ליברלית בליכוד.
באוקטובר 2019 התפצלה הקבוצה מתוך הליכודניקים החדשים, כאשר קבוצת אנשים שהבולט שבהם יניב טוירמן שהורץ מטעם הקבוצה לרשימת הליכוד לכנסת ה-21 הודיעו על הקמת תנועת "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית".
זאת על רקע התנהלות אחד ממייסדיה, ליאור מאירי.
"הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" הגישו באוקטובר 2019 לבית הדין של הליכוד עתירה להורות על קיום פריימריז לראשות הליכוד.
בנובמבר 2019 עתרה הקבוצה כנגד מנכ"ל הליכוד, צורי סיסו, היועץ המשפטי של הליכוד, עו"ד אבי הלוי, ויו"ר ועדת הבחירות המרכזית של הליכוד, השופט בדימוס מנחם נאמן, בטענה שכ-1,908 חברי ליכוד הורחקו באופן בלתי חוקי ובניגוד לחוקת הליכוד בין החודשים יולי - אוקטובר.
הקבוצה הגישה בדצמבר 2019 עתירה נגד הרחקת חבריהם ערב הבחירות לראשות המפלגה.
לאחר שבימים האחרונים קיבלו 650 חברי הליכודניקים החדשים מכתב המודיע להם כי הוחלט להרחיק אותם מהליכוד בתוך 14 יום - עד יום לפני הבחירות.
לטענת הקבוצה, בפריימריז לראשות הליכוד בדצמבר 2019, כ-4,550 מתפקדים הצביעו בהתאם להמלצתם.
האג'נדה של "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" שולבה באופן רשמי בקמפיין הליכוד של מרץ 2020 (לכנסת ה-23) .
מספר שרים וח"כים התבקשו להתייחס אל האג'נדה של הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית, ולהבליט את הנושאים שעשו לקידומה, ביניהם: אלי כהן, צחי הנגבי, ישראל כ"ץ, קרן ברק, גילה גמליאל וניר ברקת.
בזמן המשבר החוקתי כאשר יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, סירב לקיים את החלטת בג"ץ ולקיים הצבעה לבחירת יושב ראש חדש לכנסת, פנתה הקבוצה לשרים ולח"כים בליכוד כדי שיבהירו שאת החלטות בית המשפט יש לקיים.
לפחות שליש מהשרים והח"כים של הליכוד נענו לקריאתם ופרסמו אמירות ברורות בנושא באמצעי התקשורת וברשתות החברתיות.
מליאת הכנסת אישרה ביוני 2020 בקריאה טרומית את ההצעה בעניין אי הפללת צרכני הקנאביס של חברת הכנסת שרן השכל, בתמיכת הקבוצה.
מנכ"ל הליכוד, צורי סיסו, שיגר בתחילת אוגוסט 2020, מכתבים לאלפים מחברי הקבוצה, בו נדרשו להתחייב שיצביעו עבור הליכוד בבחירות כתנאי להמשך התפקדותם.
"הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" הגישו ב-16 באוגוסט 2020 לבית הדין של הליכוד עתירה דחופה, בדרישה לבטל את מכתבי ההדחה שנשלחו לאלפים ממתפקדי הליכודניקים החדשים, וכן בקשה לצו ביניים המשהה את הליכי ההדחה ומאפס את הזמנים עד לקיום הדיון בעתירה.
הקבוצה טענה שמדובר באכיפה בררנית המפלה את מתפקדי הקבוצה לעומת מתפקדי כל קבוצה אחרת בליכוד.
בדצמבר 2021 נענה בית-הדין לדרישת "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" והורה למנכ"ל הליכוד להחזיר לאלתר את אלפי החברים לספר הבוחרים של התנועה, עם הוותק המקורי שלהם לאחר שיצהירו שהתפקדו בתום לב.
עוד קבעו שופטי בית הדין כי יש להבחין בין "הליכודניקים החדשים" של ליאור מאירי ובין קבוצת "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית"; כי התרשמותם מחברי הקבוצה הדמוקרטית ומחברי הכנסת שתומכים בהם היא חיובית וכי חברי הקבוצה הדמוקרטית אינם מוחזקים כחשודים בהתפקדות שלא בתום לב.
בינואר 2022 נערך דיון נוסף בעקבות צו מניעה שהוציא בית-הדין לדרישת "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" כנגד כוונת מנהלת הליכוד לקבע בפועל את הוצאת חברי הקבוצה מספר הבוחרים של הליכוד.
בדיון הוחלט לשלוח, בתיאום עם ועדה בראשות דוד ביטן, את טפסי ההצהרות תוך 45 יום לחברי הקבוצה כדי שיחתמו ויישארו בספר הבוחרים של הליכוד.
בדיון השתתף גם יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו שביקר "שופטים ונבחרים בליכוד שאינם פועלים בנחרצות מספקת לדעתו נגד הליכודניקים החדשים".
הקבוצה דוגלת בערכים ליברלים-ציוניים בדגש על קידום מעמד הביניים, שמירה על דמוקרטיה ליברלית, התואמת את רוח מגילת העצמאות, חוקת הליכוד ואת דרכם של מנחם בגין וזאב זבוטינסקי ותמיכה בהקמת ממשלת מרכז ליברלית-ציונית.
עמדת הקבוצה היא שחוקת הליכוד הוזנחה על ידי הנהגת המפלגה, בפרט הסעיפים העוסקים בשמירת ערכי המוסר וטוהר המידות, זכויות וחופש האדם, ערך השוויון וביסוס כלכלה ליברלית ומשק חופשי ותחרותי.
הקבוצה אינה עוסקת בנושאים מדיניים, זאת מתוך אמונה שהעיסוק בסוגיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני ונושאים ביטחוניים גורמים לפילוג מיותר, גם כאשר יש הסכמה על נושאים אחרים.
"הלילה הוא שירים" הוא פזמון עברי שנכתב על ידי תרצה אתר, הולחן על ידי חנן יובל ועובד על ידי קובי אשרת.
השיר יצא לראשונה בביצוע חוה אלברשטיין כחלק מאלבומה הנושא את אותו השם ב-1977.
הגרסה הראשונה של השיר יצאה ב-1977 באלבומה ה-19 של חוה אלברשטיין הנושא את שם השיר, בגרסה זו זכה השיר להצלחה, וצעד והיה חלק מן המצעד השבועי של רשת ג' כ-12 שבועות, כאשר בשיאו דורג במקום ה-5
גרסה שנייה לשיר בוצעה על ידי חנן יובל בשנת 1979 במסגרת התוכנית זהו זה!
לכבוד הסכם השלום עם מצרים ומאוחר יותר הוקלט השיר על ידי חנן יובל בשנת 1989 כחלק מאלבומו "כשהיונים חוזרות" בו בוצעו גרסאות כיסוי לשירים שיובל הלחין לאמנים שונים.
גרסה שלישית לשיר בוצעה על ידי אפרת בן צור בשנת 2014 כחלק מהאלבום "שרות חוה אלברשטיין", המוקדש לשירים שבוצעו על ידי חוה אלברשטיין.
בשנת 2017 עלה מופע בשם "הלילה הוא שירים" כמחווה לשירי אלברשטיין.
אסתר לנואל, גיל אלדמע (עורכים), שיר לאלף עריסות, עמ' 134, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983.
אפי נצר (עורך), לשיר עם אפי נצר: השירים שאנו אוהבים, חלק ב', עמ' 28, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, 1988.
חנן יובל, ואם השיר הזה נשמע לכם מוכר: כל הלחנים, עמ' 104, מפעלי תרבות וחינוך, 1993.
הליכוד העולמי היא תנועה בינלאומית המאגדת את תומכי ופעילי מפלגת הליכוד ברחבי העולם.
תפקידי התנועה הם הסברה אודות פעילות המפלגה בעולם, דיונים אידאולוגיים והפצת ערכי המפלגה.
התנועה היא הקובעת מטעם מפלגת הליכוד בקרן הקיימת לישראל (קק"ל), בהסתדרות הציונית העולמית ובסוכנות היהודית.
בנוסף, התנועה מהווה את הסיעה המייצגת את הליכוד בקונגרס הציוני העולמי.
יושב ראש התנועה הוא דני דנון אשר נבחר לתפקיד ב-8 בנובמבר 2020. דנון נתמך בבחירות על ידי יושב הראש המכהן יעקב חגואל, והתמודד מול מיקי זוהר (שנתמך על ידי יושב ראש מפלגת הליכוד בנימין נתניהו) במערכת בחירות שנויה במחלוקת.
בעקבות כך מונה זוהר ליו"ר עמית של התנועה.
ליו"ר התנועה ישנם 15 סגנים, ביניהם יו"ר מועצה מקומית אבן יהודה אבי הררי, סגן ראש עיריית באר שבע שמעון בוקר, יו"ר הנהלת סניף הליכוד באילת פיני גניסלב, חבר מועצת מעלה אדומים דודו מתתיהו, מנהל פורום לאומי יהודי בליכוד מוטי מיימון ועוד.
נכון לינואר 2021, המנהלת הכללית של הארגון היא יפעת עובדיה-לוסקי.
ב־2025 זכתה רשימתו של דוד ביטן למרב הקולות בבחירות של צירי הליכוד.
צירי הליכוד העולמי נבחרים על ידי חברי הליכוד בארץ ובחו"ל, כאשר מחציתם נבחרים מחברי המרכז בארץ ומחציתם מסניפי הליכוד בחו"ל.
Dark Night of the Scarecrow (בעברית: הלילה האפל של הדחליל) הוא סרט אימה טלוויזיוני אמריקאי משנת 1981, אשר בוים על ידי הסופר פרנק דה פליטה ונכתב על ידי ג'יי.די פייגלסון.
במקור פייגלסון רצה לעשות סרט עצמאי, אך בסוף הסרט נקנה על ידי רשת CBS ואף נערכו בו מספר שינויים.
בעיירה קטנה בדרום המדינה, צ'ארלס אליוט "בובא" ריטר, אדם מבוגר אך מאותגר נפשית מתיידד עם מרילי ויליאמס.
חלק מתושבי העיירה מודאגים מהקרבה בין ויליאמס לריטר, כאשר הדוור המרושע אוטיס האזלריג הוא הגרוע ביותר.
כאשר ויליאמס מותקפת על ידי כלב ושוכבת מחוסרת הכרה אצל רופא העיירה האזלריג מיד חושב שריטר ניסה להרוג אותה אף על פי שהוא זה שהציל אותה.
כתוצאה מכך האזלריג ועוד מספר חברים נוספים שלו מחליטים לעשות לינץ' על ריטר.
בינתיים אמו של ריטר מחפשת אותו לדחליל ומעמידה אותו במרכז החצר.
באותו הזמן האזלריג וחבריו מאתרים את ריטר ויורים בו למוות.
לאחר מכן הם מבינים שבעצם למעשה ריטר לא תקף את ויליאמס אלא באמת הציל אותה ומתחרטים על מעשיהם (מלבד האזלריג).
אך במקום להסגיר את עצמם, האזלריג מניח קלשון של ריטר קלשון כדי שזה ייראה כך כאילו ריטר ניסה לתקוף אותם והם ירו בו כתוצאה מהגנה עצמית.
החבורה משקרת גם בחקירה משטרתית ועקב חוסר ראיות נגדם הם משוחררים מהמעצר.
ויליאמס שהתאוששה מהתקיפה, משתחררת מבית החולים ומתגנבת לביתו של ריטר על מנת לחפש אותו.
היא פוגשת בבית את אמו של ריטר שמשקרת לה שריטר נעלם.
ויליאמס יוצאת מהבית נסערת במטרה לחפש את ריטר בעוד אמו של ריטר רצה בעקבותיה.
אך לבסוף ויליאמס מתיישבת במקום בו ריטר נרצח ושרה את השיר האהוב עליהם.
היא אומרת לאמו של ריטר כי היא מאמינה שהוא לא נעלם אלא בסך הכל מתחבא.
יום למחרת, הארליס הוקר, אחד המעורבים בפרשה, מוצא בחצר הבית שלו דחליל שנראה כמו הדליל שהתחפש אליו ריטר.
הוא מספר את זה לאוטיס שטוען כי זה התובע המחוזי ששם את זה בכוונה בשביל להציק להם.
בערב הדחליל נעלם בפתאומיות מהחצר של הארליס ולאחר מכן הוא שומע רעשים מתוך האסם שלו.
הוא מתקרב לאסם בחשש ומוצא שם מכונת לחיטוב עצים שפועלת בכוחות עצמה.
מהבהלה הארליס נופל לתוך המכונה ונהרג.
אף על פי שנהרג בתאונה אוטיס וחבריו חושבים כי המוות של הארליס היה מכוון.
הארליס מגיע לביתה של אימו של ריטר ומאשים אותה שהיא זו שהרגה את הארליס אך היא מכחישה את הטענות ורומזת שאוטיס פדופיל בגלל האובססיה שלו לוויליאמס ושבגללו הוא ברח.
במסיבת ליל כל הקדושים של הכנסייה המקומית בזמן שהיא משחקת מחבואים עם הילדים האחרים, ויליאמס מתעמתת עם אוטיס, שמנסה לגרום לה להאמין שימו של ריטר היא זו שעומדת מאחוריי האירועים האחרונים.
ויליאמס לא מאמינה לאוטיס ואומרת לו שהיא יודעת מה הם עשו לבובה.
לאחר מכן היא בורחת מהמסיבה בעוד אוטיס רודף אחריה אך המאבטח של המסיבה עוצר אותו ומורה לו לחזור למסיבה.
עד מהרה הדחליל מופיע שוב בחצר של אחד מחבריו של אוטיס.
באותו הלילה אוטיס פורץ לבית של אמו של ריטר על מנת לעצור את המזימה שלה כביכול.
אמו של ריטר שרואה את אוטיס בביתה נבהלת ומקבלת דום לב כתוצאה מכך.
על מנת שלא יחשדו שיש לו קשר למקרה אוטיס מחליט לגרום לדליפת גז בבית שגורמת לפיצוץ הבית.
כתוצאה מכך כולם חושבים שהפיצוץ היה תאונה חוץ מהתובע המחוזי שחושד.
למחרת בלילה, פילבי, אחד מחבריו של אוטיס אשר אצלו הוצב הדחליל בפעם האחרונה שומע המולה בכלוב החזירים שלו והולך לבדוק מה קורה.
כתוצאה מכך פילבי נתקל בהתרחשויות מוזרות שגורמות לו לבהלה.
מרוב הבהלה פילבי בורח מחצר ביתו ונכנס למכונית שלו שהוא לא מצליח להתניע אותה.
כתוצאה מכך הוא בורח מהמכונית ומוצא מקלט בממגורה של תבואה.
הוא נועל אחריו את הדלת אך כאשר הוא נכנס לממגורה הוא רואה כי מסוע עם כל התבואה עליו מתחיל להתקדם לעברו.
פילבי מנסה לפתוח את הדלת הנעולה אך לא מצליח וכתוצאה מכך כל התבואה שעל המסוע נופלת עליו והוא נקבר בתוכה ונחנק למוות.
למחרת אוטיס מודיע לחברו סקיטר שפילבי נהרג וסקיטר מהפחד שהוא יהיה הקורבן הבא מחליט להסגיר את עצמו.
אוטיס מתנגד לכך וטוען ששתי הרציחות האחרונות היו בסך הכל מתיחה של מישהו שמנסה לנקום את מוטו של ריטר אף על פי שהוא בכלל בחיים.
סקיטר מציע לאוטיס שהם יפתחו את הקבר של ריטר מחדש כדי לראות אם הוא שם על מנת להפריך את הטענה שהוא עדיין בחיים וכך השניים עושים.
סקיטר פותח את הארון ומגלה שהגופה של ריטר עדיין שם.
סקיטר המבוהל מחליט לברוח מבית הקברות בעוד אוטיס רודף אחריו ועוצר אותו.
אוטיס אומר לסקיטר כי הוא יחליט לתמוך בכל מה שיעשה.
הם חוזרים לקבר כדי לכסות אותו מחדש אך בזמן שסקיטר מכסה את הקבר אוטיס מחליט להגן על עצמו וכתוצאה מכך מכה את ראשו עם את חפירה והורג אותו.
לאחר מכן אוטיס מכסה את הקבר בעצמו אך הפעם ביחד עם גופתו של סקיטר.
לאחר מכן אוטיס נוסע הביתה ונתקל בוויליאמס בדרך ומתחיל לרדוף אחריה עם האוטו שלו.
כתוצאה מכך הרכב שלו מתרסק אך אוטיס לא מוותר ומחליט לרדוף אחריי ויליאמס ברגל.
לאחר שהוא משיג אותה הוא מטיח בה האשמות שהיא זו שלמעשה גרמה לרציחות.
תוך כדי הוויכוח ביניהם מכונה לחיטוב עצים מתחילה שוב לפעול מעצמה.
אוטיס בורח מהמקום תוך כדי שהמכונה רודפת אחריו.
בזמן המרדף אוטיס מגיע לדחליל שמחזיק את הקלשון שאיתו הוא הרג את ריטר.
אוטיס נופל על הקלשון ונפצע אנושות עד שהוא מתמוטט ומת.
ויליאמס שבזמן הזה הסתתרה שומעת צעדים מתקרבים, היא מרימה את מבטה ורואה את הדחליל מביט לעברה והיא מחייכת לעברו.
הוא משיט לה פרח ואומר לה "תודה בובא" (בובא היה הכינוי של ריטר) ולאחר מכן ויליאמס אומרת לו שיש לו משחק חדש ללמד אותו וכך הסרט נגמר.
"הלילה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני, מתוך פסקול העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "זמר החתונות".
הוא יצא לאור ב-10 באוקטובר 2010, בהוצאת חברת התקליטים ביג בוס רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום וכשיר הנושא הרשמי של התוכנית.
השיר הגיע למקום השביעי במדיה פורסט וה-26 ברשת ג'.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי אסף לביא צנעני.
NEWS פרסמו כתבה אודות השיר וכתבו: "סינגל חדש לשופטת "כוכב נולד", מתוך אלבום חדש שבדרך".
אותו האלבום שצוין בכתבה לא יצא לבסוף והשיר לא נכלל באלבום כלשהו.
יוסי חרסונסקי טען שמדובר בלהיט, אך ציין שהוא מעדיף שירים כדוגמת "עץ ירוק מפלסטיק".
בסמוך לצאתו, פרסמו במאקו כתבה אודות "הלילה", תוך שציינו שם את היותו שיר הנושא של העונה השנייה של "זמר החתונות".
האודיו הרשמי של השיר פורסם ב-10 בפברואר 2012, שנתיים לאחר יציאתו של "הלילה" כסינגל.
ב-6 באוקטובר 2010, הועלה לערוץ היוטיוב של ביג בוס רקורדס הווידאו קליפ הרשמי של "הלילה", הכולל בתוכו קטעים שנלקחו מצילומים של חתונות שהוקרנו במסגרת סדרת הטלוויזיה "זמר החתונות".
נכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפים עומד על למעלה מ-400 אלף צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם10 באוקטובר 2010הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתביג בוס
"הלילה הארוך" הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי.
ביים אותו ריץ' רגסדייל, לפי תסריט שנכתב על ידי רוברט שפ ומארק יאנג ולפי הפקה שנעשתה על ידי ואסילי ברנהרדט, דמון הילין, ראיין ר.
בסרט מככבים סקאוט טיילור-קומפטון, נולן ג'רארד פאנק, ג'ף פאהי ודבורה קארה אונגר.
את "הלילה הארוך" העלו לאקרנים ב-4 בפברואר 2022, לאחר שהוא צולם במשך מספר חודשים קודם לכן, בהפצת וול גו USA אנטרטיינמנט.
הסרט מתחיל בגרייס (סקאוט טיילור-קומפטון), שמקבלת שיחת טלפון מאדם שמתקשר משיחה חסויה.
בהמשך לכך, מגיח ג'ק (נולן ג'רארד פאנק) לסלון ומבהיל אותה.
השניים מדברים וקובעים ללכת לביתו של האדם החסוי, כיוון שהוא הציע לעזור לגרייס לגלות מידע על משפחתה, שלטענתו "יעניין" אותה.
בהמשך לכך, השניים נוסעים לביתו של האדם ומגלים שהוא אינו נוכח.
ג'ק מנסה למצוא ויסקי במטבח של אותו האדם וגרייס מחליטה לצאת לריצה במהלכה היא חווה תרחישים מוזרים.
באותה העת, חווה ג'ק תרחישים דומים גם כן.
לקרת סוף הסרט, נותר ג'ק לבדו, כשהוא מוקף בחברי הכת, הדוקרים אותו שוב ושוב.
גרייס בורחת לתוך היער ולבסוף מגיעה לבקתה בה היא מוצאת את ג'ק כבול בשלשלאות.
היא מנשקת אותו וכאשר היא מסתובבת, היא מבחינה בחברי הכת.
המאסטרית (דבורה קארה אונגר), מסירה את המסכה שלה ומתוודה בפניה על כל אשר עברה.
לבסוף, נרצחים כולם בזה אחר זה, עד שגרייס וג'ק נותרים היחידים.
גרייס מתקרבת אליו, מנשקת אותו ולבסוף דוקרת אותו למוות ומותירה אותו להתבוסס בדמו.
בסוף הסרט, ניתן לראות את גרייס פוסעת לעבר העולם החיצון, כשבכוונתה לשחרר את הרוע שנכנס בה בעקבות הטקס שקיימה המאסטרית רגע לפני שמתה.
נולן ג'רארד פאנק – ג'ק
דבורה קארה אונגר – המאסטרית
אריקה סטסיולוויצ'וט – מאסטר (פלשבק)
סקוט דניאל – חבר בכת
וונדי אוטס – חברה בכת
ג'סטין פייטסל – חבר בכת
בובי דייוויס – חבר בכת
ראס גלדן – חבר בכת
הלילה הייתה תוכנית אירוח וראיונות ישראלית בהנחיית גבי גזית ששודרה ב, בשנים 1990–1993, בשידורי קשת בערוץ 2 בשנים 1993–1997 ושוב לתקופה קצרה בערוץ 2 בשנת 2002.
התוכנית עלתה לשידור בסוף 1990 בהנחיית גזית, לאחר שקודם הנחה במשך שנתיים את תוכנית האירוח המרכזית בערוץ הראשון בערבי שישי "סופסופ", לסירוגין עם התוכנית "סיבה למסיבה".
זאת בעקבות החלטה של מליאת רשות השידור, ומנהל הטלוויזיה יוסף בראל, לרענן את לוח השידורים.
התוכנית שודרה בימי שלישי במשך כ-50 דקות, אחרי מהדורת "מבט לחדשות" וכללה בדרך כלל ראיונות עם 3 עד 4 אורחים.
התוכנית זכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
מספר תוכניות של "הלילה" עוררו סערה ציבורית.
בפברואר 1992, בוטל שידורה של תוכנית עקב חשש לתעמולת בחירות אסורה, והוחלט שלא לערוך ראיונות פוליטיים עד ל.
התוכנית עברה איתו לערוץ 2 ושודרה בימי שישי החל מסוף 1993. התוכנית ידרה משידור בתחילת 1997, לאחר שגזית עבר לשדר תוכנית בוקר במסגרת "שידורי קשת", לאחר שינוי בימי השידור של הזיכיון שלה.
בינואר 2002 החל גזית שוב לשדר את התוכנית בשם "הלילה עם גבי גזית", הפעם במסגרת חברת החדשות של ערוץ 2, תוכנית שהתמקדה בראיונות בנושאים פוליטיים ואירועי השעה.
את התוכנית ערך יחד עם גזית העיתונאי ישראל סגל.
אולם לאחר חצי שנה הוחלט על הפסקת התוכנית, בגלל תלונות על "נטייתה שמאלה".
הליכת התרנגול הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר הופץ בשנת 1935.
התרנגול בעל התואר חוזר הביתה, אלוף אגרוף עמוס בגביעי זהב, והעופות רצות לקבל את פניו בברכה בתצוגה בסגנון באזבי ברקלי.
תרנגולת צעירה ויפה מחוזרת על ידי תרנגול צעיר שקורא אחרי נשיקה, אך ראשה מסובב על ידי התרנגול החזק, הכריזמטי והבטוח בעצמו.
הם מתחילים לרקוד יחד, מה שמביא גם כמה סוגים אחרים של ציפורים לריקוד.
התרנגול הצעיר, זועם על כך שאהבתו נשחקת, מאתגר את התרנגול בעל התואר לקרב, ומוכה קשות עד שהתרנגולת מגלה תמונה של התרנגול בעל התואר עם תרנגולת שמנמנה וכמה אפרוחים, שעליה כתוב "לאבא שלנו".
לאחר מכן היא הודפת את הנייר וסוטרת בפניו של התרנגול בעל התואר על היותו רמאי, ואז ממהרת אל התרנגול הצעיר המוכה.
בניסיון להחיות אותו, היא מנשקת את התרנגול הצעיר, שהוא כל כך נרגש מהחוויה שהוא נותן קריאה ושאגה חזקים ומכה את התרנגול בעל התואר ללא מאמץ, מה שגורם לו לנחות על אחד הגביעים שלו מחוסר הכרה.
התרנגול הצעיר והתרנגולת מתפייסים בריקוד, ואז לאחר נשיקה לוהטת נוספת, הוא קורא שוב.
הסרט הופץ ב-19 בדצמבר 2006, ב-DVD "אוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'".
הליכת אקראי בוול סטריט (המקור באנגלית: A Random Walk Down Wall Street) הוא ספר אשר נכתב על ידי ברטון ג'י מלכיאל כלכלן מאוניברסיטת פרינסטון.
הספר עוסק בנושא שוקי המניות אשר הפך את השערת ההליכה האקראית לפופולריות.
מלכיאל טוען שמחירי הנכסים מראים בדרך כלל סימנים של הליכה אקראית, ולפיכך לא ניתן לעלות על ממוצעי השוק באופן עקבי.
הספר מצוטט לעיתים קרובות על ידי אלה המצדדים בהשערת השוק היעיל.
בשנת 1973, השנה בה יצא לראשונה הספר, דעה זו הייתה חדשנית ורק לאחר שהספר התקבל יצאו קרנות סל מחקות מדד שונות כפי שהספר ממליץ להשקיע.
מלכיאל בוחן כמה טכניקות השקעה פופולריות, כולל ניתוח טכני וניתוח יסודי, לאור מחקרים אקדמיים של שיטות אלו.
באמצעות ניתוח מפורט, הוא מציין פגמים משמעותיים בשתי הטכניקות, ומגיע למסקנה שעבור רוב המשקיעים, ביצוע שיטות אלו יפיק תוצאות נחותות בהשוואה לאסטרטגיות פסיביות.
למלכיאל יש ביקורת דומה לגבי שיטות בחירת קרנות נאמנות המנוהלות באופן אקטיבי על סמך ביצועי העבר.
הוא מצטט מחקרים המצביעים על כך שקרנות נאמנות המנוהלות באופן פעיל משתנות מאוד בשיעורי ההצלחה שלהן לאורך הטווח הארוך, ולעיתים קרובות הן בעלות ביצועים נמוכים בשנים שלאחר ההצלחות שלהן, ובכך נסוגות לכיוון הממוצע.
מלכיאל מציע כי בהתחשב בהתפלגות ביצועי הקרן, לא סביר סטטיסטית שמשקיע ממוצע יבחר במקרה את אותן קרנות נאמנות בודדות אשר יצליחו לעלות על מדד הייחוס שלהן בטווח הארוך.
הלילה הגדול של הפופ הוא סרט תיעודי משנת 2024 שבוים על ידי באו נגוין (Bao Nguyen).
הסרט עוסק ביצירתו של שיר הפופ המפורסם We Are the World וההקלטה שלו בשנת 1985. הסרט כולל ראיונות חדשים עם אנשים שונים שהיו מעורבים בשיר, ביניהם ליונל ריצ'י, ברוס ספרינגסטין, יואי לואיס, דיון וורוויק וסינדי לאופר.
הפרמיירה העולמית לסרט נערכה ב־19 בינואר 2024 בפסטיבל הסרטים סאנדנס כחלק מהקרנות מיוחדות של סרטים שהיו בפסטיבל.
10 ימים לאחר מכן, ב־29 בינואר 2024, נטפליקס החלה להפיץ את הסרט בשירותי הצפייה שלה.
פרסתאריךקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס אמי אמנותי לבידור בפריים טיים7-8 בספטמבר 2024הסרט התיעודי או הספיישל העיוני הטוב ביותר"הלילה הגדול של הפופ"הבימוי הטוב ביותר לתוכנית דוקומנטרית/עיוניתבאו נגויןעריכת הסאונד הטוב ביותר בתוכנית עיון או ריאליטיריצ'רד גלאגרפרס המוזיקה במדיה של הוליווד20 בנובמבר 2024סרט תיעודי מוזיקלי – תוכנית מיוחדת"הלילה הגדול של הפופ"פרס גראמי26 בינואר 2025סרט המוזיקה הטוב ביותר
"הלילה הוא שירים" הוא אלבום האולפן ה-18 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה בשנת 1977 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
"ציפור השיר" עוסק בדואליות שבין חיי האמן לבין עולמו הפנימי, תוך תיאור ההתרגשות, הפחד והגעגוע לאמת ולפשטות בתוך עולם הבמה הזוהר.
במילותיו, ניכרת הכמיהה לחיבור אנושי ולהבעה אמיתית, לצד תיאור הדמויות והרגשות שמלווים את היוצרת לאורך מסעה האמנותי.
"שיעור מולדת" מתאר מוהר תמונות שונות מילדותו בבית הספר, המציגות דימויים של מה שנתפס כארץ ישראל הישנה והטובה.
בבית הראשון הוא מתאר את התמונה שעל קיר חדר האוכל בבית ספרו, ועל האידיאה של האיכר הישראלי שמצמיח לחם; בבית השני מתואר שיעור מולדת בו המורה מראה לתלמידים חצב כסמן לסתיו וליורה וכן הלאה.
"מים מתוך הבאר" מבטא את מסעו של האדם בעולם, מתחילת דרכו ועד סופה, דרך חיבורו הפשוט והעמוק לטבע, לארץ ישראל ולחיים.
באמצעות סמלים של מים, לחם ופרי, מודגשת התלות ביסודות הבסיסיים והנצחיים של הקיום.
"בובה זהבה" נכתב על ידי מרים ילן-שטקליס ופורסם לראשונה בשנת 1941 בעיתון "דבר לילדים".
"רוזלינדה" הוא גרסת כיסוי לשירו של דני עמיהוד מ-1972. הוא מתאר דמות טרגית ומלנכולית בשם רוזלינדה, המסמלת גורל בלתי נמנע ותחושת אובדן.
"שיר ערש" הוא שיר ערש שחיברו נתן אלתרמן וסשה ארגוב עבור המחזמר "אסתר המלכה".
בהקשר המחזה שר ליצן החצר את השיר למלך אחשוורוש בלילה שבו נדדה שנת המלך.
"הלילה הוא שירים" מדגיש את הרבגוניות של הלילה, המתבטאת במוזיקה, תפילות ותחושות תמימות ותקווה.
הוא מזמין להשהות את הרגע, להתרכז ברגעים הפשוטים והיפים שהלילה מביא עמו.
"אהבה בת עשרים" עוסק במערכת יחסים ארוכה וסוערת, המשלבת אהבה עוצמתית, כאב ובגידה.
השיר מבטא נאמנות עמוקה ורצון להמשיך יחד, תוך הבנה של הזמן והסיכונים הכרוכים באהבה.
"אחרי שלושים שנה" מתאר באופן הומוריסטי ומפוכח את תהליך ההזדקנות והשינויים שחלים ביחסים אינטימיים לאורך השנים.
דרך תחנות שונות בחיים, השיר מדגיש את הניגוד בין העבר האנרגטי לבין ההווה המתון, תוך שילוב של נוסטלגיה והתפכחות.
"חלומות שמורים" מונה את האוצרות החבויים בנפש האדם: זיכרונות ילדות, חלומות ראשונים וקולות מהעבר, שנשארים בתוכנו לאורך החיים.
הוא מדגיש כיצד ריח, צליל או מילה יכולים לעורר מחדש תחושת תמימות ושמחה כמו בימי הילדות.
"מאיה" מבטא אהבה גדולה ועדינה של הדובר למאיה, המתוארת כיקרה וקרובה ללבו.
הוא מתאר את תחושת הקסם שבה, את גדילתה ואת הקשר העמוק ביניהם, תוך שילוב רגשות של תמימות ונוסטלגיה.
"זמר אהבה לים" נכתב על ידי רפאל אליעז והולחן על ידי סשה ארגוב.
הלילה הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, אשר הוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1883. היצירה מתארת ייצוג אלגורי של הלילה, בדמות אישה מעורטלת למחצה, והיא חלק מסדרה שיצר האמן בנושא ארבעת זמני היום: השחר, "היום" ו"הדמדומים".
בתקופה זו נחשב בוגרו לאחד האמנים הנערצים ביותר בפריז, אולם עם עליית זרם האימפרסיוניזם נחלש מעמדו, וסגנונו נתפס בעיני רבים כרגשני מדי, מתוכנן מדי ובעל גימור מוגזם.
ציור זה ממשיך את נטייתו של בוגרו לעסוק בדימויים אלגוריים המשלבים רוך חזותי עם ארוטיקה מרומזת, באופן שהיה מיועד במיוחד לקהל גברים.
הציור מציג את דמותה של הלילה בדמות אישה מעורטלת למחצה, הצפה באוויר מעל חוף ים.
גופה עטוף בבד שחור דק, המכסה את רגליה וראשה, ומדגיש את קווי המתאר שלה.
הרקע כולל שמים זרועי כוכבים, ינשוף, עטלפים ואזורים בגוון אפור בסמוך לפני הקרקע.
תיאור זה מעניק ליצירה ממד של חוויית לילה רכה ומרומזת, תוך שילוב של אלמנטים טבעיים עם תחושת מסתורין חושנית.
הלילה הוא ציור שמן על בד מאת האמן הגרמני מקס בקמן, שנוצר בין השנים 1918–1919. היצירה נחשבת לאייקון של זרם האובייקטיביות החדשה שנוצר שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
הציור נמצא באוסף האמנות של נורדריין־וסטפאליה (Kunstsammlung Nordrhein-Westfalen) בדיסלדורף.
שלושה בריונים נראים פולשים לחדר קטן וצפוף בעליית גג, ומטילים אימה על המתרחש בו.
משמאל, גבר תלוי בחבל בידי אחד הפולשים, בעוד זרועו מסובבת בידי מעשן מקטרת כמו "טכנוקרט של אלימות".
אישה, הנראית כאשתו של האיש, קשורה לאחד מעמודי החדר לאחר שנאנסה.
מימין, הילד עומד להילקח בידי אחד הפולשים.
בקמן השתמש בעצמו כמודל לדמות הגבר שבחבל.
גם את האישה והילד הוא עיצב על פי דמותם של אשתו ובנו.
הדמויות בתמונה מייצגות את האווירה בגרמניה באותו זמן.
אווירה של חוסר סדר, אלימות, ורציחות פוליטיות.
נושא היצירה כאוטי, והכאוס מועצם באמצעות השימוש של האמן בצבע ובצורה.
הדמויות מעוותות וזוכות ל"צביעה קרה ורעילה בגוון ירקרק".
הקומפוזיציה שטוחה ומקובעת, ללא יצירת עומק.
כך למשל, אף שהאישה נראית בקדמת היצירה, היא קשורה למעשה לכניסה האחורית של החדר.
ההתפרצויות הספורדיות של אדום עז והזוויתיות החודרנית של הציור נועדו לזעזע את הצופה ולהחיות את הסצנה בכאוס ובאנרגיה.
מקס בקמן התגייס לצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת המלחמה כמו אמנים רבים מזרם האובייקטיביות החדשה והפוטוריזם, הוא האמין שהמלחמה יכולה לטהר את היחיד ואת החברה.
אולם לאחר שחווה את ההרס והאימה הנרחבים של המלחמה, התאכזב ממנה ודחה את התהילה המדומה של השירות הצבאי.
הקומפוזיציה הבלתי־הגיונית של "הלילה" משקפת את ההתפכחות שלאחר המלחמה ואת בלבולו של האמן לנוכח "החברה שראה מידרדרת לשיגעון".
אף שהציור "הלילה" אינו מתאר ישירות קרב מסוים או סצנת מלחמה, הדימוי נחשב לאחת היצירות החריפות של האמנות שלאחר המלחמה.
הלילה הוא ציור שמן על בד משנת 1889–1890 מאת הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר.
מידות היצירה 299 × 116 ס"מ, והיא משתייכת לציור הסימבוליסטי ולזרם האר נובו (מודרני).
הציור שמור באוסף המוזיאון לאמנות של ברן, שווייץ.
הציור מתאר קבוצת גברים ונשים השרועים זה לצד זה במצב של שינה.
הדמויות מוצגות בעירום מלא או חלקי, וגופן שזור זה בזה בקומפוזיציה אופקית רחבה.
חלק מן הדמויות שקועות בשינה רגועה, ואחרות נראות מתוחות או מוטרדות.
במרכז הקבוצה מתוארת דמות גברית המתעוררת בבהלה ומביטה החוצה בהבעה חרדה, ובכך נוצרת נקודת מוקד דרמטית בתוך סצנה של מנוחה לכאורה.
בין הדמויות מופיעה דמות כהה, עטוית גלימה, הכורעת בין גופם של הישנים.
הדמות הכהה במרכז הקומפוזיציה מזוהה כייצוג סמלי של המוות, הפורץ אל תוך מרחב השינה.
הופעתו מערערת את השלווה ומטעינה את הסצנה במשמעות קיומית: הלילה אינו רק זמן מנוחה, אלא גם מרחב של חרדה, פגיעות ואיום.
העירום והקרבה הגופנית בין הדמויות מדגישים את השבריריות האנושית ואת היעדר ההגנה מול גורל משותף.
היצירה נקראת כהתבוננות במוות כמרכיב בלתי נפרד מן החיים, תפיסה שהייתה מרכזית בעולמו של הודלר, אשר חווה מקרוב מחלה ומוות של בני משפחה.
הדמויות ערוכות במבנה סימטרי למחצה, כמעט כפריז שטוח, ללא עומק מרחבי מודגש.
העירום מתואר בריאליזם ישיר, אך הוא כפוף לסדר צורני מחמיר ולהפשטה דקורטיבית.
שילוב זה של ריאליזם חריף עם ארגון צורני קפדני נתפס כנקודת שיא בהתפתחות סגנונו של הודלר וכביטוי מובהק לעקרונות הסימבוליזם שלו, שבהם הצורה נושאת משמעות מוסרית ופילוסופית.
הסידור הצורני ביצירה מבטא תפיסה מוסרית ופילוסופית כוללת של הקיום האנושי, ולא משמש רק מסגרת אסתטית.
הדמויות מוצגות בשכיבה אופקית, קרובות זו לזו, בקומפוזיציה הנשענת על חזרתיות, סימטריה יחסית וחזיתיות מודגשת, תוך ביטול עומק מרחבי וסילוק כל הקשר יומיומי קונקרטי.
ארגון זה מדגיש סדר קבוע ומחמיר, שבתוכו מופיע איום המוות בדמות כהה החודרת אל מרכז הקבוצה ומפרה את השלווה המדומה של השינה.
על פי תפיסתו של פרדיננד הודלר, עיקרון זה מבוסס על רעיון ה"הקבלה" — חזרה של צורות דומות כביטוי לסדר טבעי ומוסרי שבו כל בני האדם דומים זה לזה ונידונים לאותו גורל.
מכאן שהקומפוזיציה עצמה נושאת משמעות פילוסופית: הסדר הצורני מדגיש את האוניברסליות של הפגיעות האנושית ואת היות המוות מציאות משותפת ובלתי נמנעת, ובכך מעניק ליצירה אופי מוסרי שאינו נובע מסיפור מסוים אלא מן המבנה החזותי עצמו.
בציור שולבו דיוקנאות אישיים: הודלר תיאר את עצמו כאחת הדמויות, ולצדו מופיעות דמויות נשיות המזוהות עם שתי נשים שהיו חלק מרכזי מחייו באותה תקופה.
שילוב זה מעניק ליצירה אופי אוטוביוגרפי ומחבר בין האלגוריה הכללית של לילה ומוות לבין חוויותיו האישיות של האמן, תוך טשטוש הגבול בין ייצוג סמלי לבין וידוי אישי.
הציור משתלב במסורת של יצירות רחבות־ממדים מן המאה התשע עשרה שבהן האמן בוחן את הקיום האנושי באמצעות קומפוזיציה כוללת בעלת אופי אלגורי.
בדומה ליצירות אוטוביוגרפיות סינתטיות מוקדמות, ובהן הסטודיו של הצייר מאת גוסטב קורבה, גם כאן משמשת דמות האמן מוקד רעיוני מארגן.
עם זאת, בעוד קורבה יוצר מרחב חברתי פתוח ורב־קולות, שבו מתקיימים זה לצד זה טיפוסים, מצבים וניגודים מן המציאות החברתית, הודלר מוותר על נרטיב חברתי ועל ריבוי קולות, ובוחר במבנה סגור, סימטרי וחסר עומק.
בציור הדמויות מאורגנות במקצב חוזר ובקבוצות מקבילות, באופן המדגיש חזרתיות, סדר ואחידות.
עיקרון זה, המזוהה עם תפיסת ה-"מקביליות" של הודלר, פועל כאן כעיקרון צורני הנושא משמעות מוסרית ופילוסופית: הגוף האנושי, השינה, החרדה והמוות מוצגים כמצב קיומי אוניברסלי, החולש על כל בני האדם ללא הבחנה אישית או חברתית.
בכך נבדלת היצירה מן הריאליזם הנרטיבי ומן הציור החברתי, ומציבה במרכז את הקיום האנושי עצמו כמצב כולל הנשלט על ידי חוקיות צורנית וסדר פנימי.
עם הצגתו בז'נבה בשנת 1891 עורר הלילה שערורייה חריפה, בעיקר בשל העירום השזור והאופי הארוטי שיוחס לו.
היצירה נדחתה מתערוכת האמנויות היפות בעיר ואף הוסרה מתצוגה לאחר שנחשבה לבלתי־צנועה.
לעומת זאת, בפריז התקבלה היצירה בהערכה רבה, זכתה לשבחיהם של אמנים ומבקרים, ובהם פְּוִיז דה שאבאן ואוגוסט רודן, והוצגה בהמשך גם בתערוכה העולמית של שנת 1900.
הודלר עצמו ראה בהלילה את היצירה הראשונה שבה מימש באופן מלא תפיסה אמנותית עצמאית, הן ברעיון והן בבימוי הצורני.
הציור נחשב למניפסט של הסימבוליזם ההודלריאני והשפיע על סדרת יצירות מאוחרות יותר שעסקו בעייפות, מוות וגורל אנושי, תוך חזרה על עקרונות של סדר, חזרתיות ומשמעות אוניברסלית.
הלינץ' ברמאללה התרחש ב-12 באוקטובר 2000 (י"ג בתשרי ה'תשס"א), בתחילת האינתיפאדה השנייה, ובמהלכו תקף המון פלסטיני שני חיילי מילואים של צה"ל, ו, רצח אותם והשחית את גופותיהם.
תיעוד האירוע הוצג בטלוויזיה האיטלקית למרות ניסיונות השתקה והעלמת ראיות מצד הרשות הפלסטינית.
הלינץ' גרם לזעזוע עמוק בציבור הישראלי ולדרישה להקשחת המדיניות נגד טרור פלסטיני והרשות הפלסטינית אשר לקחה חלק בהשתלשלות האירועים שהובילו ללינץ'.
ב־1 באוקטובר 2000, ביום הרביעי שלאחר פרוץ האינתיפדה השנייה, גויס מחזור מילואים על בסיס תעסוקה שגרתית של נהגי ג'יפים לחטיבה המרחבית (חטמ"ר) בנימין.
ביניהם גויסו החיילים רב-סמל יוסי אברהמי (38) מפתח תקווה ורב-טוראי ואדים נורז'יץ (33) מאור עקיבא.
השניים קיבלו תפקיד של ליווי אוטובוסים להגנה מהתקפות פלסטיניות ונצטוו להגיע למחרת היום בשעה 10:00 בבוקר.
ב־11 באוקטובר החיילים נשלחו לחופשה בת יום אחד על ידי סגן השליש של החטיבה ללא קבלת תדריך לדרך ההגעה בחזרה אל החטיבה בצומת איו"ש.
למחרת היום, בוקר חמישי, 12 באוקטובר, חזרו אברהמי ונורז'יץ ברכבו הפרטי של נורז'יץ לבסיס.
במהלך נסיעתם בכביש 443 טעו החיילים בדרכם, ובמקום להמשיך למחסום חיזמא ולעקוף את רמאללה, המשיכו לכיוון העיר כאשר בדרכם חצו מחסום צה"לי בביתוניא.
בעודם נכנסים לרמאללה, זוהו אברהמי ונורז'יץ כישראלים על ידי עוברים ושבים פלסטינים, על פי לוחית הרישוי הצהובה.
מיד כשזוהו ככאלו, החלו הפלסטינים ליידות על הרכב אבנים ולחסום את דרכם.
בלב העיר העוינת החיילים נתקעו בפקק תנועה.
רכבם לא היה יכול לזוז קדימה או אחורה.
שוטרי הרשות הפלסטינית במדים באו אל הרכב, ונורז'יץ ואברהמי הפצירו בהם כי הם רק טעו בדרך וכי הם רוצים להתקשר בטלפון הנייד.
השוטרים מנעו זאת מהם ודרשו מהחיילים להילוות אליהם לחקירה בתחנת המשטרה "אל-בירה" תוך כדי הצמדת רובים לראשיהם.
הוצאת החיילים מהמכונית והובלתם אל תחנת המשטרה בוצעה תוך כדי גרירתם באכזריות ומעשי אלימות מצד ההמון הפלסטיני, בעודו משולהב על ידי שוטרי הרשות.
בעת הוצאתם מהרכב נטלו מהם השוטרים את נשקיהם האישיים, אקדח נוסף שהיה ברשותם וכן את תיקיהם.
כשהגיעו לתחנת המשטרה בשעה 10:15 בבוקר, הובילו את החיילים למשרד המפקד שבקומה השנייה.
בזמן זה ההמון הפלסטיני ניסה לרצוח את החיילים כשהם בתוך התחנה, אך השוטרים הורו להמון להמתין מחוץ לשער התחנה עד אשר יוציאו את החיילים מהתחנה, ואז ייתנו להם אותם על מנת להורגם.
עם זאת, תוך רגעים ספורים אחד שוטרי הרשות הפלסטינית פתח את דלתות המשרד עבורם, ופלסטינים רבים מילאו את התחנה והמשרד.
למרות תחנוניהם של החיילים, ההמון וכן למעלה מעשרה שוטרים נקטו כלפיהם באלימות קשה והכו אותם באלות שוטרי הרשות הפלסטינית, מוטות ברזל ובחפצים קהים, וכן דקרו אותם מספר פעמים.
בתוך זמן קצר נפוצה הידיעה על הימצאותם של החיילים הישראלים בתחנת המשטרה, ובחצר המשטרה התקבצו מאות פלסטינים מצוידים במקלות ובבלוקים ועודדו את המתעללים בקריאות להרוג את החיילים.
בתוך 15 דקות, הגיעה לישראל הידיעה על אנשים שנלכדו ברמאללה, אך צה"ל החליט שמבצע חילוץ יהיה מסוכן מדי מפאת ההתנגדות הצפויה של כוחות הביטחון הפלסטיניים, המאומנים היטב לשטח העירוני של עירם.
ההמון המשולהב הצית את מכונית החיילים ודרש לקבל את החיילים לידיו.
נורז'יץ הושלך דרך החלון בקומה השנייה (מגובה של כ־8 מטרים), ואברהמי דרך הדלת, לידי ההמון הזועם, שעקר את עיניהם, דקר, רמס והכה אותם.
בשעה 10:30 בערך ההמון הפלסטיני גרר את החיילים ברחוב אל כיכר אל-מנארה שבלב רמאללה והמשיך בהתעללות בהם ובריטושם.
נורז'יץ הועלה באש, והמתפרעים תלשו את איבריהם הפנימיים ונופפו בהם תוך צהלות ניצחון.
החגיגה בכיכר של ההמון והשוטרים וריטוש הגופות נמשכו עד אשר נפוצה השמועה שצה"ל עומד לנקוט בפעולת תגמול ואז נלקחו הגופות בג'יפ של הרשות הפלסטינית ונזרקו ב-DCO רמאללה (משרד התיאום והקישור) בצד הפלסטיני, בעקבות זאת לוחמי גדוד דוכיפת השתלטו על המתחם ולקחו את הגופות.
אחד המשתתפים העיקריים בלינץ', עבד אל-עזיז סאלחה, אשר השליך את נורז'יץ מהחלון, הוציא ראשו מהחלון והציג את ידיו המגואלות בדם, בעוד שההמון מריע.
לדברי הרופא הגדודי, יוסי אברהמי הוכה קשות והגיע במצב של מוות קליני למתחם המת"ק באזור ומת בדרכו למסוק.
בשעה 11:00 בבוקר, כשהתקשרה אשתו של אברהמי לטלפון של בעלה על מנת לדרוש בשלומו, אחד מרוצחיו ענה לה בהתפארות ובלגלוג: "שחטתי את בעלך לפני כמה דקות".
כך שמעה לראשונה על מותו של בעלה.
הברוטליות של הרצח זעזעה את הציבור הישראלי והגבירה את חוסר האמון הישראלי ביושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
הלינץ' השפיע במיוחד על האמונה של חלק מהשמאל הישראלי בתהליך השלום.
הסופר עמוס עוז לדוגמה, צוטט שאמר "ללא ספק, אני מאשים את ההנהגה הפלסטינית [...]".
תמונות הלינץ' גרמו לזעם בדעת הקהל הישראלית ותמונת הרוצח המנופף את ידיו מגואלות הדם בשמחה דרך החלון נהפכה לאחד מסמלי האינתיפאדה השנייה.
בסטיקר שדרש את הקשחת המדיניות הישראלית כלפי מחבלים הופיעה תמונתו של צאלחה מנופף בידיו עם כיתוב מתחת האומר: "הייתם לוחצים את הידיים האלה לשלום?".
צילומי וידאו נוספים שצולמו מבניין המשטרה מלמעלה מראים את ההמון מסתער על נורז'יץ לאחר השלכתו מהחלון, דורך עליו ומכה אותו במסגרת עץ.
לצד גינויים חריפים בתקשורת הישראלית ופרסום נרחב של תמונות שצילם הצוות האיטלקי, העיתונאי גדעון לוי ניסה להסביר בריאיון לקול ישראל את ההקשר הפוליטי והקונצפטואלי של המעשה.
הסברו עורר מחלוקת ציבורית והעיתונאי נחום ברנע פרסם על כך מאמר ביקורת בעין השביעית בשם "מבחן הלינץ".
הוא כתב כי אירועי אוקטובר 2000, היו ללוי "שעה של מבחן משולש: איזה עיתונאי אתה?
צוות טלוויזיה איטלקי תיעד את הלינץ' ושידר את התמונות אף על פי שקיבל איומים על חייו מצד הפלסטינים.
הצלם הבריטי מארק סיגר ניסה אף הוא לצלם את המאורע אך ההמון תקף אותו פיזית והרס את מצלמתו.
אחרי האירוע, הוא אמר "הלינץ' היה הדבר המחריד ביותר שראיתי אי-פעם, ואני דיווחתי מקונגו, קוסובו, ומהרבה מקומות רעים אחרים...
אני יודע שלא כל הפלסטינים כאלו, ואני אדם מאוד סלחן, אבל לעולם לא אשכח זאת.
זה היה רצח מהסוג הברברי ביותר.
כשאני חושב על זה, על הראש של האדם, כולו מרוסק, אני יודע שיהיו לי סיוטים עד סוף ימי חיי".
צוות של חדשות ABC ניסה לצלם גם הוא את הרצח, אבל ההמון הפלסטיני מנע ממנו לצלם.
המפיק נאסר עטא אמר שכאשר ניסו לצלם "צעירים באו אלינו ועצרו אותנו בסכינים ובמכות".
השמועה על הסרט הגיעה לכל רשתות הטלוויזיה הגדולות בעולם, והרשת האיטלקית תכננה למכור אותו להן.
אלא שבשלב הזה בא לחץ מממשלת ישראל, שדרשה לא לשדר דבר לפני שהידיעה תימסר למשפחות.
כמו כן ביקשה ישראל לקבל לידה את הקלטת כדי שתוכל לחקור את האירוע.
מאוחר יותר באותו היום, ישראל דרשה לשדר את הקלטת, כדי שישמש כסרט הסברה, אלא שאז האיטלקים התעכבו מלשדר.
זאת על פי נחום ברנע, משני טעמים: החשש של אנשי הרשת האיטלקית בארץ מנקמה, וכן התמיכה הגורפת באיטליה בנרטיב הפלסטיני.
בירחון קומנטרי אף נטען כי ראש המחלקה הישראלית של הערוץ האיטלקי שצילם את האירוע נאלצה לפרוש בשל איומים על חייה.
באוקטובר 2000, שגריר איטליה באו"ם אמר כי "ייתכן שישראל שיגרה את שני החיילים למרכז רמאללה מתוך ידיעה שיבוצע בהם לינץ' וכך תשופר תדמיתה התקשורתית".
בתגובה שגריר ישראל ברומא שיגר מחאה חריפה למשרד החוץ האיטלקי.
ריקרדו כריסטיאנו, סגן ראש הלשכה בירושלים של ערוץ הטלוויזיה הממלכתי של איטליה RAI, פרסם מכתב ב"אל-חיאת אל-ג'דידה", העיתון היומי הרשמי של הרשות הפלסטינית.
במכתב (תחת הכותרת "הבהרה מיוחדת על ידי נציג הטלוויזיה האיטלקית הממלכתית בארץ RAI"), כריסטיאנו מכחיש כי ל-RAI הייתה כל מעורבות עם הצילומים של האירוע והפניית אצבע מאשימה אל רשת הטלוויזיה המתחרה בצילום הלינץ'.
הוא כתב, "אנו ב-RAI מדגישים לכולכם כי האירועים לא קרו ככה, כי אנחנו תמיד מכבדים ונמשיך לכבד את הכללים העיתונאיים שהוכתבו מאת הרשות הפלסטינית לעבודתנו בפלסטין [...] זוהי לא דרכנו לעשות דברים".
מהדברים השתמע כי הכללים הם דרישות הרשות הפלסטינית להסתיר צילומים הפוגעים בתדמית הפלסטינית.
הכתב האיטלקי גם בירך את הרשות הפלסטינית, וציין כי זה מחובתם של העיתונאים להסביר את עצמם כלפי הרשות.
לשכת העיתונות הממשלתית בישראל השעתה את כרטיס העיתונאי של כריסטיאנו מכיוון שלדבריהם ישראל מקדמת כתבים זרים וחופש עיתונות ועל כן מבקשת כי הכתבים יכבדו את כללי האתיקה העיתונאית.
מכתבו הרומז כי הוא לעולם לא יצלם אירועים שאינם נאמנים ליצירת תדמית חיובית לרשות הפלסטינית, נוגדים לאתיקה הזו.
כתוצאה מהמכתב של כריסטיאנו, ערוץ "מדיה-סט" (Mediaset) נחשף כזה אשר צילם את התמונות.
מדיה-סט נאלץ להחזיר את הצוות שלו חזרה לאיטליה מחשש מתקיפות נקמה של הפלסטינים.
סילביו ברלוסקוני שלמשפחתו שליטה במדיה-סט, אמר "המכתב הזה מצביע על גישה אנטישמית ביסודות השמאל האיטלקי".
העיתון קוריירה דלה סרה הצהיר כי יום פרסום המכתב הוא יום מביש לעיתונות האיטלקית.
משרד החוץ האשים את תחנות השידור הפלסטיניות שעשו כל מאמץ להסתיר את התמונות המחרידות שנראו ברחבי העולם.
משרד החוץ הוסיף גם ש"על פי עדויות של עיתונאים שנכחו במקום, המשטרה הפלסטינית ניסתה למנוע מעיתונאים זרים מלהיכנס לאזור במטרה למנוע את התיעוד של הרצח".
נוסף לכך, רענן גיסין מציין כי השוטרים הפלסטינים החרימו שתי קלטות, של AP ושל ABC, שהצלמים שלהם היו בתוך המשטרה וצילמו את היריות והטבח בצילומי תקריב.
נוסף על כך, על פי בכירים ברשות, משרד התקשורת וההסברה הפלסטינים הפעילו איומים ואמצעי לחץ אחרים כדי למנוע את השידורים של הלינץ' ברשתות זרות.
כשעתיים לאחר הלינץ', הודיעה ממשלת ישראל בראשותו של אהוד ברק לפלסטינים על כוונתה לפוצץ את בניין המשטרה שבו בוצע הלינץ' והורתה להתרחק ממנו.
לאחר האזהרה הפציצו מסוקי צה"ל את הבניין הריק ומבנים ריקים נוספים של הרשות הפלסטינית.
הטילים שנורו היו קטנים ומדויקים, ולפני כל תקיפה ביצעו הטייסים ירי אזהרה לעבר שטח פתוח בקרבתה.
בתקופת ממשלת אריאל שרון החלה ישראל במצוד אחרי מבצעי הלינץ' הראשיים.
קרוב ל-20 פלסטינים נעצרו והורשעו, ובהם:
עבד אל-עזיז סאלחה, מהכפר דיר ג'ריר, נעצר בשנת 2001 בגיל 20. הוא הודה שהיה אחד מההמון שפרץ לתחנת המשטרה, וכן שחנק את אחד החיילים בעוד אחרים הכו בו.
כשהוא ראה שידיו מגואלות בדם החיילים, הוא הלך לחלון והציג בגאווה את ידיו להמון שמתחתיו וכך גם צולם בסרטון ששודר באמצעי תקשורת שונים.
בשנת 2004 הורשע על ידי בית המשפט ברצח רב"ט ואדים נורז'יץ ונגזר עליו מאסר עולם אך הוא שוחרר לחופשי באוקטובר 2011 במסגרת עסקת שליט.
סאלחה נהרג בתקיפה מהאוויר בידי כוחות צה"ל ברצועת עזה ב-3 באוקטובר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
מוחמד חווארה, פעיל תנזים, נעצר בשנת 2001. הוא הודה בפריצה לתחנת המשטרה ובדקירת אחד החיילים.
מוחמד נווארה, פעיל תנזים בן 18, תושב כפר מזרעה קבליה.
נעצר ביוני 2001 והואשם בכניסה לתחנת המשטרה, ובדקירה ובהתעללות בחיילים.