tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסיון הפיכה זאת הוביל את סלזאר לבצע טיהור פוליטי בקרב הדרג הצבאי והעלה את החשד מצידו לאפשרות שההתנגדות המאיימת על שלטונו לא תצוץ מהמחתרת הקומוניסטית אלא דווקא מהצבא הפורטוגזי.
בנובמבר 1961 פרצו הפגנות של סטודנטים בליסבון נגד משטרו של סלזאר.
המחאות פוזרו בידי ה-PIDE אך צצו מחדש כל כמה ימים.
ההפגנות הגיעו לשיאן במאי 1962, כאשר הובילו לאובדן חיי אדם והעלו חשד כי ייתכן ויובילו לנפילת המשטר הקיים.
רוב ההפגנות קיבלו את תמיכת המחתרת הקומוניסטית והורכבו בעיקר מסטודנטים ששבתו נגד רפורמות של משרד החינוך אשר החלישו את זכויות הסטודנטים החוקיות.
למרות אופיו האוטוקרטי של משטר סלזאר, הוא היה פתוח בפני המערב הרבה יותר מהשכנה ספרד.
בנוסף לקבלת פורטוגל חלק בתוכנית מרשל, היא הייתה למדינה מייסדת בארגון האמנה הצפון-אטלנטית - נאט"ו.
סלזאר נקט קו אנטי-קומוניסטי חריף לאורך המלחמה הקרה אך שמר על פורטוגל מחוץ למאבקים הצבאיים הנרחבים בין הגוש המזרחי לגוש המערבי כגון מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
במהלך שנות השישים, במסגרת הרפורמות הכלכליות, נפתחה פורטוגל כלפי הכלכלות המערב אירופאיות.
נוסף על כך, סלזאר קידם את פורטוגל להיות מעורבת באמנת המסחר הבינלאומית גאט"ט.
יחסי ספרד-פורטוגל נותרו מתונים לאורך שלטונו של סלזאר וברית הנייטרליות האיברית נשארה בתוקפה.
אף על פי ששתי הארצות נאבקו, בשונה מארצות אירופאיות אחרות, לשימור האימפריות הקולוניאליות שלהן, היה שיתוף פעולה פחות ביניהם בעניין.
במהלך שנותיה של "המדינה החדשה" לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הופנתה כלפיה ביקורת נרחבת, אליה סלזאר לא ייחס חשיבות, נגד מדיניותה הקולוניאלית.
בעוד מעצמות קולוניאליות כגון בריטניה הכירו בהליך הדה-קולוניזציה ואף פעלו לנסח יחסים קרובים עם מושבות לשעבר כגון קניה במהלך הדה-קולוניזציה של אפריקה, פורטוגל שמרה על מושבותיה כחלק בלתי-נפרד מזהותה הלאומית.
סלזאר, בדומה אל הרפובליקה הצרפתית הרביעית, פעל לאחד את המעמד המדיני של המושבות עם ארץ האם של פורטוגל, ושימור המושבות היה חלק בלתי נפרד מהמדיניות של "המדינה החדשה" לאורך שנותיה.
המדיניות הקולוניאלית עקבה אחר מודל נוסף.
הרעיון של אימפריה אחידה המשתרעת מפורטוגל ועד האי של טימור סחפה את הרגש הלאומי בקרב שכבות העם הפורטוגזי והיוותה חלק מרכזי ברגש הלאומי של תושבי פורטוגל, ומכאן, חלק מרכזי לתמיכה העממית במשטר סלזאר.
המושבות והטריטוריות אל מעבר לים נראו כחלק בלתי נפרד מאומה בלתי ניתנת לערעור לפי החזון הלאומי של פורטוגל בראשותו של סלזאר, שנוצרה על ידי איחוד אנשים שניחנו בחוקים ותרבויות שונות.
משטר סלזאר סירב לקבל אוטונומיה בעבור המושבות, ההנחיות המינהליות ותהליך קבלת ההחלטות רוכזו בליסבון, וסלזאר וידא כי סמכויותיו של שר המושבות יתחזקו.
לאורך תקופת שלטונו של סלזאר הרגש הלאומי עלה בשיח הציבורי וכך גם בחשיבותו הפוליטית והכלכלית כאשר הממשלה תמכה בגידול המטרופולינים העירוניים של המושבות.
מהות האימפריה הקולוניאלית היוותה חלק רעיוני חשוב למשטר האוטוריטרי החדש, גם אם סלזאר מעולם לא ביקר באף אחת מהמושבות.
המאבקים הקולוניאלים הצבאיים של פורטוגל לשימור המושבות פרצו לראשונה ב-1961. בשלב זה, קולוניאליזם כבר גונה ברחבי העולם ורוב המעצמות הקולוניאליות הכירו בזכות להגדרה עצמית ולעצמאות של מושבותיהן.
כבר בשנת 1951 התרחש תיקון בחוקה הפורטוגזית על ידי סלזאר, אשר שינה מעמדם של השטחים המושבתים מ"מושבות" ל"שטחים מעבר לים", ובכך הגדירה החוקה את פורטוגל כאומה בין-יבשתית ורב-גזעית.
מאמר אחד של הניו יורק טיימס משנת 1959, תוך שהוא מחמיא למשטר סלזאר על טבעו היציב והתשתיות המשופרות שקידם, בכל זאת הגדיר את המנהל הכלכלי הפורטוגזי כ-"מיושן".
נרטיבים המדגישים את העוני של פורטוגל ואת הצנע של משטר סלזאר בעיתונות המערבית אינם חסרי בסיס; עם זאת, ביקורות אלו בעיתונות המערבית בוססו בעיקרן על ההתנגדות העממית במערב לקולוניאליזם הפורטוגזי ולקולוניאליזם בכלל, שכן חלק נרחב מהכלכלה הפורטוגזית נשען על המושבות.
משטרו של סלזאר טען דרך תעמולה כי הפורטוגזים הם מתיישבים בעלי יכולת ייחודית שיצרו חברות רב גזעיות נקיות מהדיכוי, ההיררכיות הגזעיות והכלכליות והניצול של מעצמות קולוניאליות אחרות.
לפיכך, סלזאר ראה את הטענות נגד משטרו כתומך קולוניאליזם מדכא כחסרות בסיס.
למעשה, התעמולה של "המדינה החדשה" פעלה להציג את הקושי הכלכלי בהישענות על המושבות בתור אחת מחוזקותיה של פורטוגל.
בין 1947 ל-1961 היה סלזאר במאבק דיפלומטי ממושך מול הודו, בהנהגת ראש ממשלתה, ג'ווהרלל נהרו, על בסיס ריבונותה של גואה, אשר הוביל להחרפה ביחסי הודו–פורטוגל.
הודו טענה גם לריבונות על דאמאן ודיו ודאדרה ונאגר האוולי, אשר משנת 1954 הייתה דה פקטו עצמאית מהשלטון הפורטוגזי.
הסכסוך הקולוניאלי בין המדינות התרכז עם זאת על בסיס הריבונות בגואה.
נהרו וממשלתו טענו כי גואה הייתה הודית לכל עניין ועניין וכי נוצרה באכזריות קולוניאלית בידי משטר פשיסטי וגזעני.
סלזאר וממשלו טענו מצידם כי למרות מיקומה הגאוגרפי והיותה מושבה קולוניאלית, גואה הייתה למחוז בתוך פורטוגל ולחלק בלתי נפרד מהמהות הלאומית הפורטוגזית כפי שאלגארבה היה חלק בלתי נפרד מפורטוגל.
ב-1961 הסלים הסכסוך הדיפלומטי כאשר הודו פנתה לאמצעים צבאיים.
ב-17 בדצמבר 30,000 חיילים הודים, בתמיכה אווירית וימית, פלשו לתוך גואה הפורטוגזית ובתוך יומיים הובילו לכניעת המוצב הפורטוגזי בן 900 החיילים.
במקביל לכך הודו סיפחה גם את דאמאן ודיו מידי פורטוגל.
הסיפוח של גואה ושאר המושבות המשניות בידי הודו קיבל תמיכה מהקהילה הבינלאומית בכלל ומבריטניה בפרט.
רוח בינלאומית זאת הובילה את סלזאר לצאת בנאום חריף נגד בריטניה ונגד האומות המאוחדות בפני האספה הלאומית.
סלזאר איים בפרישת ארצו מהאו"ם והביע את המחויבות המעטה שחש לברית עם בריטניה.
משנת 1961 והלאה, ההוצאות של פורטוגל בעבור שימורן של המושבות היה גבוהה יותר מההכנסות.
תחילה החלו מרידות גרילה בגינאה הפורטוגזית, אשר פעלו במסגרת מפלגת PAIGC בהנהגת אמילקר קברל.
מבין כל לוחמי העצמאות, סלזאר ראה את החשיבות המעטה ביותר במאבק הקולוניאלי בגינאה ביסאו, ומיקד את מרב החיילים לשמור על הריבונות הפורטוגזית באנגולה ומוזמביק.
עוד בפברואר 1961 פרצה לוחמת גרילה באנגולה עבור שחרורה מהשלטון הקולוניאלי הפורטוגזי.
תנועות העצמאות היו מחולקות בין התנועה העממית לשחרור אנגולה לבין האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה.
בעבור השגת תמיכה עבור פורטוגל מצד חברות נאט"ו נוספות, סלזאר הדריך פוליטיקאים פורטוגזים לדגול בתורת ההרמוניה הגזעית באותו זמן שטענו לחשיבות המשך "משימת התירבות" של פורטוגל במושבותיה.
בתגובה לפרוץ התקוממויות ברחבי אנגולה הורה סלזאר לצבא לתכנן מתקפת נגד ולקדם דוקטרינת מלחמה של מידה כנגד מידה.
המאבק באנגולה היה המאבק המזוין הגדול הראשון של הצבא הפורטוגזי במושבותיו, והוביל לפריצתה של המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית.
בספטמבר 1963, בביקורו בפורטוגל, ניסה מזכיר האו"ם, או תאנט, לשכנע את סלזאר להעניק ריבונות בעבור המושבות באפריקה אך סלזאר סירב.
אופי המאבק שכאמור כלל לוחמת גרילה ודוקטרינת "מידה כנגד מידה" הפך אותו לאלים במיוחד והוביל לכלילת אזרחים בתוכו.
העובדה שהמאבק בגינאה קיבל התעניינות מעטה מצד המשטר של סלזאר ביחס למאבקים באנגולה ומאוחר יותר במוזמביק, הוביל לסדרת ניצחונות של לוחמי העצמאות ולכינוי המאבק "וייטנאם הפורטוגזית".
המאבק הצבאי שפרץ במוזמביק החל רק לאחר המאבק באנגולה וגינאה.
בשנת 1964 החלה לוחמת גרילה שהתבתאה בסדרת חבלות ממושכות אשר בוצעו בידי ארגון פרלימו-החזית לשחרור מוזמביק.
כוחות הגרילה השתמשו בחילופי העונות לטובתם, שכן החיילים הפורטוגזים לא יכלו לאתר אותם ביערות הסבוכים במהלך עונת המונסון.
לצד הפגיעה באוכלוסייה האזרחית, הצבא הפורטוגזי סבל אבדות קשות במלחמות הקולוניאליות וגורמים בתוכו התמרמרו עם הזמן יותר ויותר נגד משטר סלזאר ו"המדינה החדשה".
המאבקים הקולוניאלים מסמלים את הפעם הראשונה שבה סלזאר התפשר על כשלים כלכליים בעבור שלמות לאומית שהייתה קריטית למשטרו.
כאשר התרחשה בשנת 1965 הכרזת העצמאות החד-צדדית של רודזיה בהנהגת ממשלת אפרטהייד לבנה, סלזאר וידא לסבסד יחסים חמים עם רודזיה העצמאית כדי לשמר את השליטה הקולוניאלית של פורטוגל, שכן מהפכה ברודזיה עלולה הייתה להתפשט לתוך אנגולה ומוזמביק.
תמיכת פורטוגל ברודזיה הייתה חלק מאסטרטגיה לאומית שמטרתה לקשר בין אנגולה ומוזמביק אל הממשל הלבן באפריקה הדרומית.
תיעודי ארכיון בסולסברי מגלים שלוש סיבות עיקריות להחלטת האסטרטגית של סלזאר.
ראשית, סלזאר היה מודע לכך ששמירת הממשל הלבן ברודזיה תבלום את ההשפעה הבריטית האנטי-קולוניאלית באזור.
שנית, סלזאר סבר שאף על פי שתהיה תגובה בינלאומית חזקה נגד הכרזת העצמאות הרודזית, שהונהגה בעיקר על ידי בריטניה וארצות הברית, היא לא תימשך זמן רב בגלל השיקולים האסטרטגיים של המלחמה הקרה.
שלישית, סלזאר האמין כי הצלחת מאמץ המלחמה, שהוחל בשנת 1961 באנגולה והורחבה לגינאה ומוזמביק, נשענה על תרומת איחוד דרום אפריקה, וכי קשר חזק עם ממשלת רודזיה הלבנה פירושו קשר הדוק יותר עם איחוד דרום אפריקה.
בריטניה, שהייתה במאבק נגד רודזיה, הטילה את הסגר ביירה על נמלי מוזמביק הפורטוגזית כדי למנוע מעבר נפט במסחר מסחר בין פורטוגל ורודזיה.
ההסגר הוביל את סלזאר לשנות את נתיב המסחר לרודזיה דרך אנגולה ודרך דרום אפריקה אך במקביל הוביל לעלייה בהוצאות עבור מסחר זה עקב יוקר הסחר בנתיבים אלו.
המלחמות הקולוניאליות היו בסטטוס קוו ממושך בניסיון של המוצבים הפורטוגזים למנוע את ההשתלטות של כוחות הגרילה.
מהלכם של המאבקים הקולוניאליים היה גורם מרכזי בהיחלשות משטר סלזאר לאורך שנות השישים, הם הובילו להוצאות כספיות אסטרונומיות ולהתמרמרות נגד הממשל מצד הצבא.
סלזאר כל עת זאת עסק במקביל גם במהלכי הרפורמות הכלכליות ושינה את התנהלותו כך שהיה פתוח יותר כלפי ביקורת מצד שריו ועמיתיו בממשלה, כל זאת עבור שימור המשטר הקיים.
ב-1968, בעודו עובד במשרדו במבצר סנטו אנטוניו דה בארה, קשקאיש (פרברי ליסבון), סבל סלזאר בן ה-79 מדימום מוחי באונתו הימנית כאשר נפל מכיסאו.
סלזאר המשיך בתפקודו הסדיר למשך שישה עשר הימים הבאים עד שהודה בפני מקורביו כי הוא מרגיש חולה.
סלזאר נלקח בידי מקורביו לאשפוז בבית החולים סאו ז'וזה (São José) בבירה, שם מצבו המשיך להחמיר.
בהנחה כי ראש הממשלה המבוגר יגיע לסיום דרכו בתוך מספר ימים, הודיע הנשיא תומאש על פיטורו של סלזאר והחלפתו בראשות הממשלה במרסלו קייטנו.
באורח מפתיע, החלים סלזאר מהאירוע המוחי ושב לתפקוד פרטי מלא.
כאשר השתקם, מקורביו סירבו לספר לו על כך שפוטר מראשות הממשלה, ובמקום זאת אפשרו לו "לכהן" באופן פרטי עד מותו ואפשרו לו להיתנהל כאילו היה עוד בראשות המדינה.
סלזאר נפטר בשיבה טובה בגיל 81, ב-27 ביולי 1970. ארבע שנים בלבד לאחר מותו, נכנע משטר "המדינה החדשה" בראשות קייטנו להפיכה צבאית שהסדירה משטר דמוקרטי .
עשרות אלפי אזרחים העניקו כבוד אחרון לסלזאר במהלך הרקוויאם שלאחר מותו אשר התקיים במנזר ז'רונימוש.
רכבת מיוחדת הסיעה את ארון קבורתו מליסבון אל וימיירו, עיירת הולדתו ליד סנטה קומבה דאו, שם נקבר.
לפי דרישתו של סלזאר קודם למותו, הוא נקבר ליד מקום הולדתו על יד קברי הוריו.
בשל שלטונו הארוך של סלזאר, הערכה היסטורית נייטרלית אודות פועלו היא בעייתית.
הוא נחשב, בגדר המחנות הפוליטיים השונים, מחד למושיע של פורטוגל שהוליך אותה בשלום במהלך מלחמת העולם ואדם שהעריך וכיבד את מקומה של הפילוסופיה הנוצרית הקהילתית בפוליטיקה, ומאידך לדיקטטור שנטה בעת שלטונו לפשיזם אשר חסם את פיתוחה הדמוקרטי של פורטוגל.
אחד מהישגיו הגדולים ביותר של סלזאר נוגעים לתחום החינוך.
בשנת 1930 רק 33% מכלל הילדים בפורטוגל בין גילאי 7 עד 14 ידעו קרוא וכתוב.
נתון זה עלה ל-97% נכון לשנת 1960. במקביל, סלזאר זכור בשל החלטתו, אשר לעיתים נחשבת שנויה במחלוקת, לערב במסגרת החינוכית גם את הדת, בקביעתו כי לימוד הנצרות הקתולית תהיה למקצוע חובה בבתי ספר.
בשנת 1934, לנוכח תחילת הרדיפות של יהודי גרמניה הנאצית, שהוצדקו בידי הממשל הגרמני בשם הלאומיות הגרמנית ותורת הגזע, יצא סלזאר בנאום בו טען שהלאומיות הפורטוגזית אינה כוללת את בשנת 1937, בספרו, 'איך קמה מדינה', סלזאר תקף את מדיניות הגזע של גרמניה, שיושמה במסגרת חוקי נירנברג.
שנאת סלזאר כלפי גרמניה הנאצית הפשירה רק לנוכח העובדה שגרמניה הייתה ליריבתה האידאולוגית הגדולה של ברית המועצות.
בשנת 1938 דרש סלזאר נחרצות, דרך טלגרף, שהשגרירות הפורטוגזית בברלין תסביר להנהגה הנאצית כי החוק הפורטוגזי אוסר על כל הפרדה שהיא על בסיס גזע, ומכאן שחוקי הגזע לא תקפים על יהודי פורטוגל הנמצאים בגרמניה.
בפרוץ המלחמה הציע סלזאר ל'היאס' (החברה לסיוע למהגרים יהודים), להעביר את מפקדת הפעולה שלה מפריז אל ליסבון.
האפיפיור פיוס השנים עשר, שסלזאר רחש כלפיו הערכה רבה, יצא בהצהרות פומביות נגד המדיניות הגזעית של גרמניה הנאצית ונגד הפשעים נגד האנושות שבוצעו ברחבי השטחים הכבושים במהלך השואה.
יהודי פורטוגל מנו באותה העת פחות מ-1,000 איש, אך חלק נרחב מכלל תושבי פורטוגל היו בעלי שורשים יהודיים לאחר שהוטבלו לנצרות בשנת 1497. סלזאר גם העריך את חשיבותה הכלכלית של הקהילה היהודית.
דוגמה לכך ניתן למצוא בחבר הקהילה, אלפרדו בנסאודה, אשר הקים את המכון הטכני הגבוה בליסבון.
מכר יהודי קרוב של סלזאר היה הפרופסור משה בן-שבת אמזאלג, נשיא הקהילה היהודית במדינה, אמזאלג, שהיה כלכלן בקוימברה במקצועו המקורי, ארגן מספר פגישות של כלכלנים פורטוגזים לדיין על מצב הכלכלה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ושם פגש את סלזאר.
במשך מספר שנים נראה היה שאמזאלג יירש את סלזאר בתפקיד ראש המחלקה לכלכלה של אוניברסיטת קוימברה.
המדיניות של סלזאר בנוגע לפליטים יהודים מאז תחילת רדיפות היהודים בגרמניה הייתה לאשר את כניסתם הזמנית כל עוד הם יוכלו לעזוב את פורטוגל במהירות, כלומר מדיניות מעבר למדינות אחרות, בעיקר לארצות הברית ולברזיל.
סלזאר דרש מעבר מהיר של הפליטים היהודים מחשש שיהוו מקור פוטנציאלי למתחים עם גרמניה הנאצית, אשר יכלו לפגוע ביחסי החוץ של פורטוגל ולהוות איום על המשך היחסים עם גרמניה.
מדיניות האנטישמיות ששררה בגרמניה בשנת 1938, ואשר הגיעה לשיאה בפוגרום "ליל הבדולח" הידוע לשמצה, חודשים ספורים לאחר ליל הבדולח, בתחילת 1939, הגיע דוקטור לודוויג גוטמן כדי לטפל בחבר של הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סאלאר.
עורר את חששותיו של שגריר פורטוגל בברלין, וייגה סימויש לגבי הגירה המונית לפורטוגל של יהודים משוללי כספים שיתיישבו במדינה.
סימויש הזהיר את סלזאר מכך והציע מספר פעולות למנוע מצב שכזה.
סימוז ניסה להבטיח שקונסולים ישמרו על הזכות הבלעדית להעניק או לסרב לאשרות, זכות שעורערה על ידי ה-PVDE בתמיכתו של סלזאר.
סימויש הצדיק את עצמו בפני סלזאר בכך שהאשרות הונפקו אך ורק לאנשים שהוא מעוניין בהם, משמע מהגרים בעלי מיומנויות שיוכלו לתרום לפיתוח של פורטוגל.
לאחר ליל הבדולח הביקוש לאשרות פורטוגזיות גבר.
אשרות רבות אושרו על ידי ה-PVDE עצמו בהוראת סלזאר.
אזרחים פורטוגזים ביקשו אישית הנפקת אשרות למכרים יהודים בגרמניה אשר אושרו בידי ה-PVDE ונשלחו אל הקונסוליות בגרמניה להסדר ביניהן לבין מקבלי האשרות.
לנוכח כיבוש צרפת ביוני 1940, 30,000 פליטים, מתוכם 10,000 יהודים, התכנסו בבורדו, סמוך לחופי מפרץ ביסקאיה, במטרה לברוח בבטחה מצרפת.
הקונסול הפורטוגזי בעיר, ארישטידש דה סוזה מנדש, החל להנפיק אשרות בעבור חלק נרחב מהפליטים תוך התעלמות מהוראות המשטר.
תחילה הורה שר החוץ לסוזה מנדש שיעצור בפעילותו וכאשר סירב נשלח דיפלומט מטעם המשרד להסדיר את המשמעת של הנהגת הקונסוליה.
כאשר הגיעו החדשות הללו לאוזני סלזאר, הוא שלח באופן פרטי טלגרף אל הקונסוליה והורה לסוזה מנדש להתייצב באופן מיידי בפני ועדת משמעת.
סלזאר, עם זאת, לא ביטל את האשרות שסוזה מנדש כבר הנפיק ואפשר את הגעתם של הפליטים אל פורטוגל.
סוזה מנדש עבר בפעילותו גם על הוראה נוספת של סלזאר מלבד הענקת האשרות ללא הבחנה, כאשר סירב דווקא להעניק אשרות בעבור פליטים בריטיים, אשר להם סלזאר אפשר במפורש לקבל אשרות ללא הבחנה.
במהלך המשפט של סוזה מנדש, הוא נמצא אשם אך עונשו הוקל.
נוסף על כך, סלזאר וידא באופן פרטי שלאחר השעיה מתפקיד הקונסול, סוזה מנדש יפוטר וייצא לגמלאות ללא פנסיה.
סלזאר יצא נגד סוזה מנדש לאחר לחץ מהמדינה הספרדית של פרנקו, אשר דרכה החלו לנוע לפתע 20,000 פליטים מהגבול עם צרפת בהרי הפירנאים.
ב-4 באפריל 1944 שלח קרלוס סמפאיו גארידו, שגריר פורטוגל בהונגריה, לממשלתו מברק בו תיאר את מצוקת היהודים בהונגריה ואת הגזרות האנטי-יהודיות.
לצד הממונה על היחסים בבודפשט, הצליח גארידו להשיג את הסכמתו של סלזאר בעבור הנפקת אשרות שהייה בפורטוגל, מושבותיה או ברזיל.
כדי לטפל בפליטים היהודים בשגרירות, כלל הפעילות להבריח את הפליטים היהודיים אל פורטוגל נעשתה בהסכמה עם הממשלה ובהבטחה עבור סלזאר כי הפליטים לא יפעלו להשתכן בפורטוגל אלא ישתמשו בה כמדינת מעבר למדינות אחרות אליהן יהגרו.
לא ברור אם סלזאר היה מודע לעובדה שהפליטים שהוברחו דרך השגרירות היו יהודים, אך בכל מקרה המהלך הוביל להצלתם של מספר אלפי יהודים מפני זוועות השואה בהונגריה.
השגריר שכר בית בגלגגיורק כ-60 ק"מ מבודפשט, והעביר את משרדי השגרירות וביתו לשם.
במעונו החדש אירח תריסר אזרחים הונגרים, רובם יהודים, בדיוק כדי להגן עליהם מפני הסכנה בעיר.
ב-23 באפריל 1944 ובעקבות כיבוש גרמניה של הונגריה, החליט סלזאר להורות לשגריר שלו לחזור לליסבון ולהשאיר את מילוי התפקיד מאחוריו.
לפני ששב גארידו לליסבון, נעצר בידי המשטרה ההונגרית ונשלח לבודפשט שם נאבק עבור שחרורם של המתארחים במעונו.
לבסוף הכריזה עליו הממשלה ההונגרית, שהונהגה בידי מפלגת צלב החץ הפרו-נאצית, בתור "אישיות בלתי רצויה".
אנטוניו גראמשי (באיטלקית: Antonio Gramsci, ; 22 בינואר 1891 – 27 באפריל 1937) היה הוגה דעות איטלקי, מנהיג ותאורטיקן סוציאליסטי, קומוניסטי אשר התנגד לפשיזם, בתקופת בניטו מוסוליני.
כיום נחשבות "מחברות בית הכלא" המהוות את חיבורו העיקרי לאחת התרומות העיקריות למחשבה המדינית הסוציאליסטית, אם כי יש בהן סטייה מן המרקסיזם הקלאסי.
גראמשי נולד בעיירה אלס באי האיטלקי סרדיניה.
סרדיניה נחשבה לאזור כושל ונידח של איטליה שלא נהנה מתשומת לבו של הממשל המרכזי, וסבל מקיפוח ומאפליה לעומת הצפון המתועש.
הוא היה הרביעי משבעת בניו של פרנצ'סקו גראמשי.
משפחתו של גראמשי הייתה ארברשית (Arbëreshë) – עם אלבני החי באיטליה, וכפי הנראה מכאן שמו, שכן "גראמש" הוא שמה של עיירה באלבניה.
פרנצ'סקו סבל מקשיי פרנסה והסתבך עם המשטרה, נכלא ולבסוף נאלץ לנוע ולנוד עם משפחתו בסרדיניה עד שלבסוף התיישבו בעיר גילרצה.
הצטיינותו של גראמשי הצעיר בלימודיו אפשרה לו ללמוד באוניברסיטת טורינו.
טורינו הייתה בתהליך ניכר של תיעוש בתחילת המאה ה-20, ומפעלי פיאט ולנצ'יה גייסו עובדים מן האזורים העניים.
איגודים מקצועיים החלו להיווסד והחלו סכסוכים חברתיים על רקע התיעוש המוגבר.
גראמשי צפה בהתרחשויות אלו מקרוב, והיה מעורב בחוגים סוציאליסטיים, אך שמר על קשר עם בני מולדתו, סרדיניה.
נעוריו הקשים בסרדיניה הם שעיצבו את ראיית העולם שלו.
המציאות שבה נתקל בטורינו חידדה את השקפותיו, וגרמה לו להצטרף למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
הוא עשה לעצמו שם כעיתונאי אף אם כתביו היו לעיתונים סוציאליסטיים כ"אוואנטי!", סגנונו המבריק והשקפותיו האינטליגנטיות הביאו לו שם ותהילה.
ככותב פורה ובהיר של תאוריה פוליטית, ערך גראמשי מספר עיתונים סוציאליסטיים באיטליה.
בשנת 1919 ייסד יחד עם פלמירו טוליאטי את העיתון "ל'אורדינה נואובו" (סדר חדש – זהו אף שמה של תנועה פשיסטית איטלקית משנות ה-60 שאינה קשורה לגראמשי) ותרם לעיתון "לה צ'יטה פוטורה".
בתקופה זו עמד בקשר עם הכלכלן פיירו סראפה.
הקבוצה שמסביב ל"ל'אורדינה נואובו" הפכה קשורה באמדיאו בורדיגה, ובתנועה הקומוניסטית האבסטנציוניסטית, שהייתה פלג של המפלגה הסוציאליסטית.
תנועה זו לא דגלה בהשתתפות במשחק הדמוקרטי באיטליה, וטענה כי ההליך הדמוקרטי הוא עניינה של הבורגנות).
תנועה זו הקימה ב-21 בינואר 1921 את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
גראמשי היה למנהיג התנועה מיצירתה, אם כי ראה עצמו כפוף לבורדיגה עד שנת 1924, עת סולק בורדיגה מן המפלגה.
בשנת 1922 הופיע גראמשי ברוסיה בפני כנס האינטרנציונל העולמי הרביעי במוסקבה ופגש שם את ג'וליה שוחט (Giulia Schucht), כנרת צעירה ממוצא יהודי, לעתיד אשתו ואם שני ילדיו.
המשלחת לרוסיה הייתה בעת ובעונה אחת עם עליית הפשיזם באיטליה, וגראמשי שב למולדתו עם הוראות לחזק את אחדות מפלגות השמאל כנגד הפשיזם.
חזית כזו צריכה הייתה להתרכז סביב המפלגה הקומוניסטית, דבר שהיה מאפשר שליטה מרכזית ממוסקבה, אך המפלגות האחרות סירבו לכך.
הסוציאליסטים היו מפלגה בעלת מסורת ארוכה באיטליה, והקומוניסטים נראו רדיקליים מדי וצעירים מדי.
רבים האמינו שקואליציה שמובלת על ידי הקומוניסטים לא תצליח להגיע לשיח המרכזי בפוליטיקה האיטלקית, ותהיה מבודדת.
ב-1924 נבחר גראמשי כציר לפרלמנט ממחוז ונטו, הוא החל בארגון עיתון לתנועתו שייקרא "ל'אוּניטה" (האחדות).
גרמשי עבד ברומא בעוד משפחתו שהתה במוסקבה.
ב-1926 גרמו תמרוניו של סטלין בתנועה הקומוניסטית לגראמשי לכתוב מכתב אל הקומינטרן שבו הדגיש כמה משגיאותיו של המנהיג.
טוליאטי, במוסקבה, קיבל את המכתב, קראו, והחליט שלא לפרסמו.
אירוע זה גרם לשבר שלא אוחה מעולם בין גראמשי ובין טוליאטי.
ב-8 בנובמבר 1926 אסרה המשטרה הפשיסטית את גראמשי, על אף שנהנה מחסינות פרלמנטרית.
הוא הובא לבית האסורים המפורסם ברומא "רג'ינה צֶ'לי".
שם נדון לחמש שנות מאסר מבודד באי הנידח אוסטיקה.
בשנה שלאחר מכן נידון למאסר של 20 שנה בטורי, ליד בַּארִי.
מצבו גרם לבריאותו להידרדר, אך הוא לא קיבל טיפול ראוי משלטונות הכלא.
מגעים בין ברית המועצות ואיטליה על החלפת אסירים פוליטיים נכשלו, וב-1934 הידרדרה בריאותו עד כדי כך ששוחרר בתנאים מגבילים.
הוא מת ברומא בגיל 46, מעט לאחר שחרורו, ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי ברומא.
גראמשי כתב בכלא למעלה משלושים מחברות הכוללות אנליזה פוליטית והיסטורית.
כתבים אלו, הידועים כ"מחברות בית הכלא", כוללים את הגיגיו של גראמשי על ההיסטוריה של איטליה ועל הלאומיות, כמו גם רעיונות בחקר המרקסיזם, התאוריה הביקורתית והתאוריה החינוכית הקשורים בשמו.
המחברות נכתבו בניסיון מודע להשאיר צוואה אינטלקטואלית בעלת ראיית עולם כוללת, ואף מתוך תקווה שאם יוכל לצאת מהכלא תהיה לו תוכנית פעולה ממשית.
רק לאחר תבוסת הפשיזם באיטליה, ולאחר מלחמת העולם השנייה ניתן היה לפרסם את המחברות.
במשך שנים לא היו ידועים כתבי גראמשי מחוץ לאיטליה, אך משתורגמו לשפות נוספות, ולאנגלית בשנות ה-60 של המאה ה-20, הם זכו להתעניינות רבה בעולם ולהשפעה מרובה.
הרעיונות העיקריים שפיתח גראמשי במחברות אלו הם:
ההגמוניה התרבותית כאמצעי העיקרי לשמירתה של המדינה הקפיטליסטית.
הצורך בחינוך להמוני הפועלים על מנת לעודד יצירת אינטלקטואלים ממעמד הפועלים.
ההבחנה בין החברה הפוליטית (המשטרה, הצבא, המערכת המשפטית וכיוצא באלה), השולטת באופן ישיר, והחברה האזרחית (המשפחה, מערכת החינוך, האיגודים המקצועיים), שבהם המנהיגות היא על בסיס התנדבותי ואינה כפויה.
הגמוניה הייתה רעיון שלפני גראמשי השתמשו בו מרקסיסטים כלנין על מנת לתאר את המנהיגות הפוליטית של הפרולטריון במהפכה דמוקרטית, אך גראמשי פיתח אותו לכלל אנליזה חריפה המסבירה מדוע המהפכה הסוציאליסטית "הבלתי נמנעת" שאותה חזה המרקסיזם האורתודוקסי עדיין לא אירעה בתחילת המאה ה-20, והקפיטליזם נראה מלא חיים מתמיד.
על פי גראמשי, הקבוצה ההגמונית בחברה היא זו המצליחה להכתיב לאחרות את הגדרתה באשר ל"כללי המשחק" שעל פיהם צריכה המדינה להתנהל.
מאבקי כוח המתנהלים במצב הגמוני, פועלים במסגרת הכללים שמכתיבה הקבוצה ההגמונית ואינם מתייחסים לעקרונות היסוד.
נוסף לשליטתה בתרבות, הקבוצה ההגמונית שולטת גם במוסדות המרכזיים של המדינה והחברה האזרחית.
באמצעות שליטה משולשת זו - בתרבות, במדינה ובחברה - מצליחה הקבוצה ההגמונית להנחיל באופן נרחב את תפיסת העולם המשרתת אותה לאוכלוסיית המדינה.
הקפיטליזם, הציע גראמשי, שלט לא רק באמצעות כפייה ואלימות, אלא באמצעות אידאולוגיה דרך הגמוניה פוליטית וכלכלית שבה הפכו ערכי הבורגנות ל"מוסר המקובל".
תרבות הקונצנזוס שהתפתחה בקרב אנשי מעמד הפועלים זיהתה את טובת המעמד שלהם עם טובת הבורגנות וסייעה לשמירת המצב הקיים.
מעמד הפועלים זקוק ליצירת תרבות משלו, שתיפטר מן הרעיון שערכי הבורגנות מייצגים "ערכים נורמליים" בחברה, ותמשוך את מעמד הפועלים ואת האינטליגנציה לטובת העניין הפועלי.
לנין טען כי תרבות היא אך תוספת בלתי דרושה למטרות הפוליטיות, אך עבור גראמשי השגת הכוח באמצעות ההגמוניה התרבותית היא המטרה הראשונית שיש להשיג.
לדעת גראמשי כל מעמד החפץ לשלוט בתנאים שנוצרו במדינה המודרנית חייב לנוע אל מעבר לאינטרסים הכלכליים הצרים שלו, להשפיע באופן אינטלקטואלי ומוסרי, ולכרות בריתות המבוססות על פשרות עם מגוון כוחות.
גראמשי קורא לאיחוד זה של כוחות חברתיים "בלוק היסטורי", מושג הלקוח מן האנרכו-סינדיקליסט ז'ורז' סורל.
גראמשי הצהיר כי במערב, ערכי התרבות הבורגנית היו קשורים בנצרות ולפיכך רוב טיעוניו כנגד התרבות ההגמונית מתרכזים בהתקפה על הערכים המוסריים והדתיים הנוצריים.
הוא התרשם מכוחה של הנצרות הקתולית להשפיע על האנשים, ומדאגתה למנוע פער בין הדת שהטיפו להמונים, ובין הדת שלמדו המשכילים.
גראמשי האמין שמשימתו של המרקסיזם היא לשדך את הביקורת האינטלקטואלית על הדת של תרבות הרנסאנס וההומניזם לאלמנטים של הרפורמציה אשר זכו לאהדת ההמונים.
עבור גראמשי המרקסיזם יוכל להתגבר על הדת רק אם ישכיל לענות על צורכיהם הרוחניים של ההמונים, וכך יוכלו ההמונים להתייחס אליו כביטוי אותנטי של התנסותם האישית.
גראמשי ייחד מחשבה רבה לתפקיד האינטלקטואלים בחברה.
הצהרתו המפורסמת היא כי כל האנשים הם אינטלקטואלים, וכי לכולם יש יכולות לחשיבה אינטלקטואלית ורציונלית, אך לא כל האנשים זוכים לתפקד בחברה כאינטלקטואלים.
הוא טען שהאינטלקטואלים המודרניים אינם רק ה"מדברים" כי אם המנהלים והמארגנים המעורבים במשימה המעשית של בניין החברה.
יתרה מכך, הוא הבחין בין ה"אינטליגנציה המסורתית" הרואה את עצמה (באופן שגוי) כמעמד נפרד בחברה, והקבוצות החושבות שכל מעמד מוציא משורותיו באופן אורגני.
אינטלקטואלים "אורגנים" כאלו אינם מתארים את חיי החברה על פי כללים מדעיים, אלא מבטאים אותם על פי שפתם התרבותית הנפרדת, על פי חוויותיהם ותחושותיהם.
הצורך בייצור תרבות נפרדת למעמד הפועלים מתייחס לקריאתו של גראמשי לחינוך שיוכל לייצר אינטלקטואלים ממעמד הפועלים, אשר יהיו שותפים לרצונותיהם של ההמונים.
רעיונותיו על מערכת חינוך שתיבנה לצורך זה קשורים למושגים של "פדגוגיה ביקורתית" ו"חינוך להמונים", שעיבד פאולו פריירה בברזיל.
מסיבה זו העוסקים בחינוך מבוגרים ובחינוך ההמונים מתייחסים לגראמשי כהוגה חשוב עד עצם היום הזה.
תאוריית ההגמוניה של גראמשי קשורה לרעיון שהחברה הקפיטליסטית שולטת בשילוב של כוח והסכמה.
אין להבין את המדינה במובן הצר כגוף שולט אלא יש להבחין בין "חברה פוליטית" שהיא זירת השליטה של המוסדות הפוליטיים, המשפטיים והחוקתיים, ובין "החברה האזרחית" הנראית כספירה הפרטית, הכוללת את הכלכלה.
הראשונה היא ממלכת הכוח, והשנייה היא ממלכת ההסכמה.
הוא מדגיש כי החלוקה היא מושגית בלבד ושיש מקומות בהם שתי הממלכות חופפות.
גראמשי טוען כי בקפיטליזם המודרני הבורגנות יכולה לשמר את שליטתה הכלכלית בכך שהיא מתירה להעלות טענות מסוימות באמצעות איגודי עובדים ומפלגות פוליטיות.
טענות אלו מועלות בחברה האזרחית, ונענות בחברה הפוליטית.
כך, הבורגנות משתלבת ב"מהפכה פאסיבית" בכך שהיא יוצאת אל מחוץ לתחום האינטרס הכלכלי הצר שלה ומתירה שינוי מסוים בהגמוניה שלה.
גראמשי טוען כי תנועות כמו הרפורמיזם והפשיזם, כמו גם השינויים בהנהלות בתי החרושת, ושיטת פס הייצור מבית מדרשו של הנרי פורד הם דוגמאות לכך.
בעקבות ניקולו מקיאוולי הוא טוען ש"הנסיך המודרני" – המפלגה המהפכנית – הוא הכוח אשר יאפשר למעמד הפועלים לפתח אינטלקטואלים אורגניים וליצור הגמוניה אלטרנטיבית בתוככי החברה האזרחית.
עבור גראמשי, האופי המורכב של החברה האזרחית המודרנית פירושו כי הטקטיקה היחידה שיש בכוחה להמעיט מההגמוניה של הבורגנות ולהוביל אל הסוציאליזם היא "מלחמת עמדות" (בנוסח "מלחמת חפירות").
"מלחמת התנועה", ההתקפה החזיתית אותה ניסו הבולשביקים בברית המועצות היא מתאימה יותר לחברה ה"קדומה" שהייתה קיימת ברוסיה בימי הצאר.
על אף טענתו שהקווים בין החברה האזרחית והחברה הפוליטית הם מעורפלים, גראמשי מזהיר כנגד הערצתה של המדינה, הבאה בעקבות זיהוי החברה הפוליטית עם החברה האזרחית, כפי שעושים היעקובינים ופשיסטים.
הוא מאמין שמשימתו ההיסטורית של הפרולטריון היא ליצור "חברה מווסתת" ומגדיר את "היעלמות המדינה" כמיצוי יכולתה המלאה של החברה האזרחית לווסת עצמה.
גראמשי, כמרקס המוקדם, היה תומך נלהב בהיסטוריציזם.
היסטוריציזם היא התאוריה ההיסטורית השמה דגש על שני גורמים.
האחד הוא העקיבה האורגנית של המאורעות בזה אחר זה, כנובעים זה מזה, והשני הוא כי תנאים מקומיים הם חשובים ומשמעותיים בהשתלשלות המאורעות.
ניתן לעמת תורה זו עם הגישות לפיהן כל מאורע הוא מבודד, ואד הוק, באופן רדוקציוניסטי מחד, ומאידך כי המאורעות מתרחשים לפי תבנית אוניברסלית קבועה מראש, ומתקדמים אל עבר תכלית מסוימת.
לדעת גראמשי המשמעות ההיסטורית נובעת מן היחסים בין הפעילות האנושית המעשית (פרקסיס) וההקשר ההיסטורי והחברתי האובייקטיבי שהיא מהווה חלק ממנו.
לא ניתן להבין רעיונות מחוץ להקשר החברתי וההיסטורי שלהם, במנותק ממטרתם ומקורם.
הרעיונות לפיהם אנו מארגנים את הידע שלנו על העולם אינם נובעים באופן ראשוני מיחסנו אל חפצים, אלא מן היחסים החברתיים בין אלו המשתמשים ברעיונות אלה.
כתוצאה מכך אין דבר כ"טבע אנושי" שאינו נתון לשינוי.
אלא רק רעיון המשתנה באופן היסטורי.
יתרה מכך הפילוסופיה והמדע אינם משקפים מציאות הנפרדת מן האדם, אלא הם "נכונים" רק במובן שהם מבטאים את ההתפתחות בסיטואציה חברתית נתונה.
רוב המרקסיסטים החזיקו בדעה שהאמת היא אמת, ואין זה משנה מתי היא נאמרת, ושהידע האנושי נצבר ככל שהחברה מתקדמת בחיפוש אחרי האמת, ולפיכך החקירה המדעית אינה שייכת לתודעה הכוזבת של "מבנה העל".
עבור גראמשי המרקסיזם היה נכון רק במובן החברתי הפרגמטי, בכך שבהעלאת התודעה המעמדית של הפרולטריון, הוא הביע את ה"אמת" של זמנו יותר טוב מתאוריה אחרת.
גישה "אנטי מדעית" ואנטי פוזיטיביסטית זו היא בהשפעת בנדטו קרוצ'ה, אחד מן האינטלקטואלים האיטלקים המובילים בזמנו של גראמשי.
על אף שגראמשי היה מכחיש האשמה זו, יש הרואים בדעותיו אלו כצורה של רלטיביזם.
המרקסיזם הקלאסי הוא אקונומיסטי, בשל כך שהוא מייחס חשיבות עליונה לקשרים הכלכליים, להם הוא קורא "מבנה" (להבדיל מ"מבנה העל" הנבנה מעליו) ודטרמיניסטי בשל כך שהוא סבור כי הקשרים הכלכליים גוברים על הקשרים החברתיים והפוליטיים, והם נועדים, על פי חוקי ההיסטוריה, למסלול בלתי נמנע של פאודליזם ההופך לקפיטליזם בדרכו אל הסוציאליזם.
גראמשי יצא כנגד גישה זו.
במאמר מפורסם שפרסם בטרם נכלא – 'המהפכה כנגד "דאס קפיטל" טען גראמשי כי המהפכה הרוסית הוכיחה כי הרעיון שעל המהפכה הסוציאליסטית לחכות עד להתקדמותו המלאה של הקפיטליזם וכוחות הייצור שלו אינו נכון.
דעה זו שיקפה את הרעיון שהמרקסיזם האמיתי אינו פילוסופיה דטרמיניסטית.
הרעיון של העליונות הסיבתית של כוחות הייצור, הוא אי הבנה של המרקסיזם לאמיתו.
השינויים הכלכליים והתרבותיים הם ביטויים של ההליך ההיסטורי הבסיסי, וקשה לומר איזו ספירה – האזרחית או הפוליטית היא החשובה.
האמונה הפטאליסטית השוררת בתנועת הפועלים לפיה ניצחונו הסופי של הקומוניזם הוא בלתי נמנע בשל "חוקי ההיסטוריה" הייתה לדעת גראמשי תוצר של הנסיבות ההיסטוריות של מעמד מדוכא המוגבל באמצעי תגובתו למגננה.
כאשר יוכל מעמד הפועלים לצאת למתקפה, לא תוכל ה"פילוסופיה של הפרקסיס" (שם נרדף למרקסיזם, מילה שבה לא היה יכול להשתמש בשל הצנזורה בכלא) להתבסס על כוחות היסטוריים בלתי נראים כסוכנים לשינוי חברתי.
ההיסטוריה מוגדרת על ידי המעשה האנושי וכוללת את הרצון האנושי.
עם זאת, כוח הרצון אינו יכול להשיג כל דבר שהוא בכל סיטואציה נתונה.
כאשר תודעת מעמד הפועלים תגיע לשלב ההתפתחותי ההכרחי למהפכה, הנסיבות ההיסטוריות לא תהיינה ניתנות לשינוי שרירותי.
עם זאת אין זה קבוע מראש ובלתי נמנע מבחינה היסטורית, ותתאפשרנה מספר תוצאות לכל פעולה.
בשל אמונתו כי ההיסטוריה האנושית והמעש האנושי הקולקטיבי מגדירים האם כל שאלה פילוסופית נתונה היא בעלת משמעות אם לאו, דעותיו של גראמשי סטו מן המטריאליזם, והלכו בעקבות התאוריה של ה"תפיסה" שקידמו פרידריך אנגלס ולנין על אף שאינו מצהיר זאת במפורש.
עבור גראמשי אין המרקסיזם עוסק במציאות הקיימת כשלעצמה, ללא קשר לאנושות.
הרעיון של יקום אובייקטיבי הנמצא מחוץ להיסטוריה האנושית ולעשייה האנושית (פרקסיס), היה שקול, לדעתו, לאמונה באלוהים.
ההיסטוריה של הטבע היא ההתייחסות היחידה להיסטוריה האנושית שיש לה מובן כלשהו.
המטריאליזם הוא תוצאה של חיסרון בחשיבה ביקורתית, ואינו יכול לעמוד אף כנגד האמונה הטפלה הדתית.
על אף שמחשבתו של גראמשי מוצאה מן השמאל המאורגן, הוא הפך לדמות חשובה בניתוחים אקדמיים של מדעי התרבות והתאוריה הביקורתית.
אנשי מדע המדינה מן המרכז והימין מצאו כי רעיונותיו בדבר הגמוניה, למשל, הם לרוחם, ורעיונות אלו מצוטטים ומנותחים בכתביהם.
השפעתו הייתה רבה בתחום מדע המדינה, ובחקר התרבות הפופולרית.
המושג "תקינות פוליטית" נראה כהד למאבק תרבותי ברוח הגותו של גראמשי.
עם זאת, עיקר השפעתו של גראמשי היא בחשיבה השמאלית, ובמיוחד אצל הוגים השייכים לאסכולת הנאו-מרקסיזם.
לגראמשי קמו ממשיכים שפיתחו והמשיכו את קווי הרעיונות של תורתו, כניקוס פולנצס, שנטל מוף וארנסטו לקלאו, דני פילק ועוד.
מבקריו טוענים כי בקדמו את רעיון המאבק המעמדי באמצעות רעיונות, זונח גראמשי את הגישה הליברלית לחקירה מדעית המבוססת על הקלאסיקה של התרבות המערבית.
מנגד טוענים כי האשמה זו של גראמשי בהשפעה לרעה על ויכוחים אקדמיים היא אבסורדית, שכן גראמשי עצמו לא היה מעולם איש האקדמיה, וכתביו והגותו נטועים בתרבות האיטלקית של זמנו.
אנטוניו בַּרלוּצי (באיטלקית: Antonio Barluzzi; 26 בספטמבר 1884 – 14 בדצמבר 1960) היה אדריכל איטלקי, אשר פעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ובירושלים המזרחית ובגדה המערבית בשנים שלאחר מלחמת העצמאות.
ברלוצי תכנן מספר רב של כנסיות ומבנים אחרים במרחב ארץ הקודש, בעיקר עבור משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
בתקופת פעילותו בארץ הקודש, עסק ברלוצי בפעילות פוליטית איטלקית ונשא מספר תפקידים רשמיים בא"י - מטעם ממשלת איטליה והמפלגה הפשיסטית.
אנטוניו ברלוצי נולד ברומא למשפחה שהועסקה במשך ארבעה דורות בידי קריית הוותיקן (קודם לכן מדינת האפיפיור).
בין השנים 1902–1907 למד הנדסה בספיינצה – אוניברסיטת רומא.
לירושלים הגיע ב-1912 כדי לעזור לאחיו ג'וליו ברלוצי בהקמת בית החולים האיטלקי בירושלים (כיום משמש את משרד החינוך וממוקם בין הרחובות שבטי ישראל והנביאים).
הוא שב לאיטליה ב-1914 והצטרף לסמינר הנזירים שליד בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
הוא עזב את לימודיו לאחר מספר שבועות והתגייס לצבא האיטלקי, בו שירת בחיל ההנדסה.
ב-1918 שב לארץ ישראל במסגרת כוח המשלוח הצבאי לארץ.
ב-1919 מונה ברלוצי על ידי הקוסטוס (ראש משמורת ארץ הקודש) דאז, פרדיננדו דיוטאלווי (Ferdinando Diotallevi), להקים את כנסיית כל העמים בגת שמנים שבמורד הר הזיתים בירושלים, ואת כנסיית ההשתנות בהר תבור.
שתי הכנסיות הוקדשו ב-1924. בהמשך הוא הקים את ההוספיס ואת כנסיית הרועה הטוב המוקדשים לרועה הטוב ביריחו, ושיפץ את כנסיית ההלקאה ב שבירושלים.
עוד הקים ברלוצי את מתחם קולג' טרה סנטה ברחביה בירושלים, עבד במשך שתי עונות בשיפוץ הגולגולתה בכנסיית הקבר ובנה את מנזר אנטוניוס הקדוש בירושלים.
בין השנים 1937–1938 הקים ברלוצי את הכנסייה בהר נחום עבור "הארגון הלאומי לעזרה למסיונרים איטלקים", ולאחר מכן שיפץ לחלוטין את כנסיית הביקור בעין כרם.
יחד עם האדריכל הוונציאני לואיג'י מרנגוני, תכנן תוכנית חדשה לחלוטין לכנסיית הקבר, שהוזמנה ממנו על ידי השליח האפוסטולי של הוותיקן גוסטאבו טסטה.
בשנות מלחמת העולם השנייה חזר ברלוצי לאיטליה, שם נשאר בעיקר בסרדיניה עד שנת 1947. לאחר ששב לארץ שיפץ ברלוצי את הקלויסטר בכנסיית קתרינה הקדושה בבית לחם, ובנה את כנסיית לזרוס הקדוש באלעיזריה, את כנסיית שדה הרועים בבית סאחור, ואת כנסיית דומינוס פלוויט (כנסיית בכי האדון) על הר הזיתים בירושלים.
שנה לאחר מותו, ב-1961, נחנכה יצירתו האחרונה בארץ - כנסיית יוסף הקדוש השייכת למסדר הכרמליתי ברחוב המגינים בחיפה.
נוסף על מבנים אלה תכנן ברלוצי בתי ספר, בתי חולים וכנסיות בירדן, את הפטריארכיה הארמנית-קתולית בביירות ובית ספר ביריחו.
ברלוצי הכין תוכנית מפורטת לכנסיית הבשורה בנצרת, עליה עבד החל מ-1939 ואילך.
ב-1954 הונחה אבן הפינה לכנסיית הבשורה, אולם בסופו של דבר נמסר פרויקט כנסיית הבשורה לארכיטקט איטלקי אחר, ג'ובאני מוציו, וברלוצי עזב את הארץ ב-1958. ברלוצי נפטר ברומא ב-1960.
המבנים המרכזיים שהקים ברלוצי בארץ ישראל
אנטוניו דה מנדוסה (בספרדית: Antonio de Mendoza, 1490–1552), מנהלן ספרדי, המשנה למלך הראשון שמשל בעולם החדש.
מנדוסה בא ממשפחה אצילית - אביו היה הבעלים של משרדים חשובים.
מנדוסה הקל על חייהם של המקומיים באמריקה, לא התערב בענייני הדת, אך חייב אותם לקבל חינוך בבתי ספר.
הוא הביא את מכונת הדפוס הראשונה לאמריקה, לפי בקשתו של הבישוף זומאראגה.
בתקופת שלטונו דיכא מעשי מרידה שונים, בייחוד את זה שהיה בעיר נואבה גליסיה, במלחמת מיקסטון, שבה נהרג השליט פדרו דה אלוואראדו.
הוא עודד מסעות מחקר, בייחוד את המשלחת של פרנסיסקו וסקס דה קורונדו.
התעשייה והחקלאות התפתחו גם הם, ועושר הגיע לאמריקה.
למעשה, הוא גיבש וחיזק את מעשיו של הרנן קורטס לכיבוש אמריקה, וקבע את השליטה הספרדית באמריקה למשך זמן ארוך.
בשנת 1551 מונה להיות המשנה לשליט פרו, וגם שם פיתח את האזור.
בקליפורניה, מחוז מנדוסינו קרוי על שמו של מנדוסה.
קודקס מנדוסה הוא קודקס אצטקי קודקס ציורי ובו הערות וביאורים בספרדית.
הקודקס נוצר עבור קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונקרא על שם מנדוסה אשר הורה על חיבורו.
מאז שנת 1659 נמצא הקודקס בספריה הבודליאנית אשר באוניברסיטת אוקספורד.
הקודקס מכיל 71 עמודי פוליו, מחולקים ל-3 חלקים.
פירוט כל המיסים, הקנסות, הכופר והמתנות שעל 400 יישובים להעלות כל שנה לשלטון המרכזי.
תיאור כרונולגי של מנהגי החיים.
אנטוניו בציני (באיטלקית: Antonio Bazzini; 11 במרץ 1818 – 10 בפברואר 1897) היה כנר, מלחין ופרופסור למוזיקה איטלקי.
הוא נודע בשליטתו העילאית בנגינה בכינור והיה אחד מהסולנים המפורסמים והמוערכים בשעתו.
לצד רביעיות כלי הקשת והיצירות הרבות שהלחין לכינור ולפסנתר, בציני חיבר גם אופרות וסימפוניות.
עם זאת, הוא זכור כיום בעיקר בזכות היצירה הווירטואוזית "מחול השדונים" ("La Ronde des Lutins") שהלחין ב-1852. היצירה מציבה אתגר טכני משמעותי בפני המבצע, ולמן יום בכורתה היא מנוגנת בתדירות ברסיטלים או כקטע הדרן.
מאוחר בחייו, לימד בציני קומפוזיציה וטיפח תחת חסותו שורה של תלמידים שלימים נהיו למלחינים מפורסמים, ובהם ג'אקומו פוצ'יני ופייטרו מסקאני.
ב-1882, התמנה למנהל הקונסרבטוריון של מילאנו.
אנטוניו בציני נולד ב-11 במרץ 1818 בעיר ברשה שבמחוז לומברדיה בצפון איטליה.
בצעירותו, למד נגינה בכינור בכיתתו של הכנר פאוסטינו קמיזני.
בשנה שלאחר מכן פגש בניקולו פאגאניני, מגדולי הכנרים בכל הזמנים, שחיזק את ידיו ועודדוֹ לצאת את הדרך כסולן קונצרטים.
כבר בהמשך השנה, פצח בציני בקריירה בינלאומית משגשגת וניגן עם מיטב התזמורות בכל רחבי אירופה.
ב-1840, פגש בציני את מלחין האופרה האיטלקי גטאנו דוניצטי, והשניים נהיו לחברים קרובים, מה שהוביל את בציני לחבר מספר יצירות לכינור על בסיס האופרות של חברו.
בין השנים 1840–1845, התגורר בציני בגרמניה והופיע ביחד עם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, תחת שרביטו של המלחין פליקס מנדלסון, ונודע כסולן בקונצרט הבכורה הפרטי של הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון.
יתרה מכך, זכה בציני להערצתו של המלחין הגרמני רוברט שומאן, שהתרשם מכישוריו הן ככנר הן כמלחין:
בין השנים 1845–1864 סייר בציני בדרום איטליה, דנמרק, ספרד, צרפת ובהולנד, ולצד הופעותיו הרבות, לימד נגינה בכינור.
ב-1852, זמן קצר לאחר שהעתיק את מקום מגוריו לפריז, חיבר בציני את היצירה הווירטואוזית לכינור ולפסנתר "סקרצו פנטסטי", המוכרת בשם "מחול השדונים" ("La Ronde des Lutins").
למן אמצע המאה ה-19, היצירה בוצעה ללא הפסק בפריז ובהמשך נפוצה ברחבי אירופה.
בפסגת הקריירה הבינלאומית שלו, סירב בציני לצאת לסיבוב קונצרטים יוקרתי בארצות הברית, פרש מהופעותיו כסולן ושב לעיר הולדתו ברשה, אז החליט להקדיש את מלוא זמנו להוראה ולהלחנה, ובפרט לנגינה בהרכבים קאמריים, מסורת שננטשה על אם הדרך באותה תקופה באיטליה.
עם שובו של בציני לכור מחצבתו, ניגש להלחין את האופרה "Turanda", על בסיס לברית פרי עטו של חברו הוותיק בן העיר ברשה, המשורר אנטוניו גאצולטי .
ביצוע הבכורה של האופרה נערך ב-13 בינואר 1867 בתיאטרון הלה סקאלה במילאנו.
האופרה לא נחלה הצלחה וזכתה לביקורות מעורבות.
היא הוסרה מעל בימת התיאטרון לאחר 12 הופעות בלבד, ומאז לא הופקה מחדש.
עשרות שנים לאחר מכן, סיפור העם עליו מבוססת עלילת האופרה שימש את פוצ'יני בחיבור האופרה האחרונה שלו "טורנדוט", שנחלה הצלחה כבירה ומבוצעת בתדירות עד עצם היום הזה.
בנובמבר 1869, ימים ספורים לאחר לכתו של מלחין האופרה האיטלקי ג'ואקינו רוסיני, הגה המלחין ג'וזפה ורדי את הרעיון ליצירה "מיסה לרוסיני" – מיסת רקוויאם שתולחן לזכרו של המנוח.
המיסה הולחנה בידי 13 מלחינים איטלקים, בכלל אלו ורדי עצמו, שתרם את פרק הסיום "Libera ma".
בציני נעתר ליוזמתו של ורדי והלחין את הפרק השני במיסה, מזמור ה-"Dies Irae".
ב-1873 התמנה בציני לכהונת פרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של מילאנו, וב-1882 נהיה למנהל הקונסרבטוריון.
בין שורות תלמידיו נמנים ענקי האופרה אלפרדו קאטאליני, ג'אקומו פוצ'יני ופייטרו מסקאני.
בציני נפטר במילאנו ב-10 בפברואר 1897.
בציני היה אחד המוזיקאים האיטלקים המוערכים ביותר בשעתו.
הוא זכה להכרה מתמשכת ככנר נשגב בעל טכניקה יוצאת מן הכלל, ונגינתו בכלי ריתקה את מאזיניו לכיסאותיהם.
הוא חיבר בעיקר יצירות כליות, לרבות רביעיות, סונאטות, סימפוניות ופנטזיות.
בפרט, הותיר בציני מכלול עתיר של יצירות לכינור ולפסנתר, החל ביצירות קלילות ומבדרות וכלה ביצירות עמוקות ומתוחכמות.
בראשית דרכו, התמקד בציני בהלחנת יצירות המבוססות על נושאים מוזיקליים מתוך אופרות איטלקיות.
בציני תפר את היצירות הללו על פי מידותיו וביצע אותן ברחבי אירופה, דבר שהסב לו תהילה מזהירה.
ב-1864, עם פרישתו מבימות הקונצרטים, בציני השתקע מחדש בעיר הולדתו ברשה והתמסר להלחנה ולהוראתה.
למן תקופה זו, זנח בציני את היצירות הווירטואוזיות והעיבודים הקונצרטיים לטובת יצירות רציניות יותר.
מטרתו הייתה להחיות את מסורת המוזיקה הכלית האיטלקית, שלמן אמצע ה-19 ירדה קרנה בקרב הקהל הרחב.
יצירות המבוססות על נושאים מתוך אופרות
בעולם מוזיקלי הנשלט בידי תרבות האופרה, הלחין בציני יצירות רבות על בסיס אריות ומוטיבים מתוך אופרות.
בגיל 16 חיבר סדרת וריאציות על נושא מתוך האופרה "הקפולטים והמונטקים" מאת וינצ'נצו בליני.
האופרות של בליני בפרט היוו עבור בציני מקור השראה פורה במיוחד, וברבות השנים חיבר בציני פנטזיות לכינור על בסיס מוטיבים מתוך אופרות אחרות מאת בליני, בכלל אלו "לה סונמבולה", "נורמה" ו"הפוריטנים".
על אף שבתחילת דרכו בציני לא נשא עיניו ליצירותיו של ג'וזפה ורדי, לבסוף נכבש הלה בקסמיו של בן זמנו ואף חיבר פנטזיה על נושאים מתוך האופרה המפורסמת של ורדי "לה טרוויאטה".
היצירות הללו, פרי יצירתו של בציני, בוחנות מחדש את פניני האופרה האיטלקית במאה ה-19, לצד אריות וקטעים מוכרים פחות.
הן דורשות מהמבצע שליטה מוחלטת ברזי הנגינה בכינור.
כך, למשל, הפנטזיה על "לה פבוריטה " מאת גאטנו דוניצטי, חברו הקרוב של בציני, כוללת מערך רחב של צורות נגינה מאתגרות, בכלל אלו פלג'ולטים, קדנצות כרומטיות ארוכות, אוקטבות ואקורדים.
חלקן אף מזמנות טכניקות מיוחדות ונדירות.
בפנטזיה שחיבר בציני על בסיס האופרה "הפיראט" מאת בליני, נדרש הכנר לבצע סקורדטורה , כלומר לכוון את מיתרי הכלי בשונה מהכוונון הרגיל.
הפנטזיות האופראיות של בציני גם מפתחות ומעשירות את התוכן שעליהן הן מבוססות, ושואפות להתחקות אחר הדרמה והרוח המפעמת באופרה המקורית.
דוגמאות בולטות לכך הן הפנטזיה על "לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי, ובה המלודיה והליווי משתלבים זה בזה ברגש עמוק, כפי שלא מצופה מיצירה וירטואוזית טיפוסית; והפנטזיה על "אוברון" מאת קרל מריה פון ובר, לה משווה בציני צביון סימפוני.
על אף שחיבר כמה אופרות מצליחות והשפיע השפעה מכרעת על תלמידו פוצ'יני, לימים אחד מענקי האופרה האיטלקית, בציני עשה חיל בעיקר בתחום המוזיקה הקאמרית.
באותם ימים, רביעיות כלי קשת מקומיות פרחו ברחבי איטליה, ועמן גם חל שינוי בטעם הקהל – מעיבודים מפוארים וְוירטואוזיים של מנגינות פופולריות, שנכתבו לבמה הגדולה, ליצירות קאמריות בעלות צורה ורעיון מופשטים, המיועדות להתאספויות מצומצמות יותר, ביתיות או קהילתיות.
שש רביעיות כלי הקשת של בציני נחשבות למובחרות שביצירותיו.
הרביעייה הראשונה, שנכתבה ב-1864, קטפה את הפרס הראשון בתחרות שערכה אגודת הרביעיות של מילאנו.
מבקר המוזיקה האיטלקי אריגו בויטו תיאר את הרביעייה כך:
למרות המורשת המוזיקלית העשירה שהותיר לאחר לכתו, בציני ידוע כיום באופן בלעדי בזכות היצירה "סקרצו פנטסטי" (אופ.
25), המוכרת בשם "מחול השדונים".
היצירה הולחנה בתקופה בה ערך סיבובי הופעות ברחבי אירופה כסולן וירטואוז.
היצירה ידועה כאחת מן היצירות המאתגרות ברפרטואר הסטנדרטי לכינור, וכוללת מפגן ראווה של טכניקות מתקדמות, כגון נגינת תווים גבוהים, ריקושט, פלג'ולט ופיציקטו ביד שמאל.
למן יום בכורתה, מבוצעת היצירה בתדירות בידי כנרים מרחבי העולם, ברסיטלים או כקטע הדרן בסיום קונצרט.
במרוצת השנים, כנרים רבים התהדרו בנגינתם את היצירה, ובהם ברוניסלב הוברמן, יאשה חפץ, יהודי מנוחין, דייוויד גארט, ג'יימס אהנס ויצחק פרלמן.
"סימפוניה קנטטה" לקול סופרן, קול בריטון, מקהלה ותזמורת, אופ.
"פרנצ'סקה דה רימיני" (פואמה סימפונית), אופ.
פתיחה למוזיקת הליווי למחזה "שאול" מאת ויטוריו אלפיירי (1867).
פתיחה למוזיקת הליווי למחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר, אופ.
+רביעיות כלי קשתשם היצירהסולםמספר אופוסשנהרביעיית כלי קשת מס.
1דו מז'ור71864רביעיית כלי קשת מס.
2רה מינור751875רביעיית כלי קשת מס.
3מי במול מז'ור761878רביעיית כלי קשת מס.
4סול מז'ור791892רביעיית כלי קשת מס.
5דו מינור801892רביעיית כלי קשת מס.
חמישיית כלי קשת בלה מז'ור (1865).
וריאציות מבריקות ופינאלה על נושא מתוך האופרה "לה סונמבולה" (לכינור ולתזמורת), אופ.
פנטזיה על מספר נושאים מתוך האופרה "אזמרדלה" (לכינור ולפסנתר), אופ.
פנטזיה דרמטית על אריה מתוך "לוצ'יה די למרמור", אופ.
פנטזיה על "אנה בולנה", אופ.
פנטזיה על נושאים מתוך "לה טרוויאטה", אופ.
קונצ'רטינו לכינור במי מז'ור, אופ.
גראנד אלגרו דה קונצרט, אופ.
סונטה לכינור לפסנתר במי מינור, אופ.
שני קטעים סלוניים לכינור ולפסנתר, אופ.
"סקרצו פנטסטי" ("מחול השדונים"), אופ.
שלושה קטעים בצורת סונטה, אופ.
שני גראנד אטיודים לכינור ולפסנתר, אופ.
בנדרס נולד במאלגה שבדרום ספרד.
בילדותו רצה להיות כדורגלן והשקיע בכיוון זה, אך בעקבות שבר ברגל בגיל 14 עזב את הכדורגל לטובת לימודי קולנוע.
בגיל 19 הוא נסע למדריד, שם שיחק בתיאטרונים קטנים.
את תחילת הקריירה הקולנועית שלו בשנות ה-80 החל בעזרת במאי הקולנוע פדרו אלמודובר.
הוא שיחק בסרטים מצליחים של אלמודובר, בהם הסרטים "מטדור", "קשור אותי!
אהוב אותי!", שעליהם קיבל מועמדות לפרס גויה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, ו"נשים על סף התמוטטות עצבים", שהיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בתחילת שנות ה-90 עבר לארצות הברית והשתלב שם בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בנדרס כיכב במספר סרטים אמריקאיים, ביניהם הסרט זוכה האוסקר "פילדלפיה".
בעת צילומי הסרט "זוגות בהחלפה" הכיר את השחקנית האמריקאית מלאני גריפית'.
הוא התגרש מאשתו, אנה לסה, לה היה נשוי שמונה שנים וזמן קצר לאחר מכן התחתן עם מלאני גריפית'.
לבני הזוג נולדה בת בשם אסטלה דל כרמן.
ביוני 2014 פורסם, כי גריפית' הגישה תביעת גירושין מבנדרס לאחר 18 שנות נישואים, בשל "הבדלים שאינם ניתנים לגישור".
בשנת 2019 השתתף בסרט "כאב ותהילה", ועל תפקידו בסרט זה זכה בפרס גויה ובפרס פסטיבל הקולנוע בקאן לשחקן הטוב ביותר.
באפריל 2025 פורסם כי בנדרס הצטרף לדומיניק ססה בסרט Tony, סרט ביוגרפי על אנתוני בורדיין.
מלבד קריירת משחק בקולנוע, בנדרס עסק גם בבימוי – הוא ביים את הסרטים "טירוף באלבמה" (1999), בו הופיעו אשתו ובתו, ו-"El camino de los ingleses" (2006), שאותו צילם בעיירת הולדתו, מאלגה.
כמו כן, חיבר מוזיקה לסרטים ("היו זמנים במקסיקו") ודיבב את דמותו של החתול במגפיים בסרטים "שרק 2", "שרק השלישי", "שרק לנצח", "החתול של שרק" ו"החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי".
בשנת 2008 הוא הפיק את הסרט "לינקס אבוד", ובשנת 2013 הפיק את הסרט "ג'סטין הגיבור" ודיבב שם את דמותו של סר כלורקס.
ובכיכובו של פאנצ'ו וילה בתפקיד עצמו (אנ') (2003, סרט טלוויזיה) בתפקיד: פנצ'ו וייה.
אנטוניו גיזלנצוני (באיטלקית: Antonio Ghislanzoni; 25 בנובמבר 1824 – 16 ביולי 1893) היה עיתונאי, משורר וסופר איטלקי, שכתב לבריות בשביל ורדי ובשביל מלחינים אחרים.
הידועות ביותר ביניהן הן אאידה והגרסה המתוקנת של כוחו של גורל.
גיזלנצוני נולד בלקו, לומברדיה ולמד זמן קצר בסמינר לכמרים, אך סולק משם בגלל התנהגות לא-נאותה ב-1841. הוא החליט ללמוד רפואה בפאוויה.
אבל ויתר על כך כעבור זמן קצר והחל בקריירה של זמר בריטון ובטיפוח נטיותיו הספרותיות.
בשנת 1848, בהשראת רעיונותיו הלאומיים של ג'וזפה מציני, ייסד גיזלנצוני כמה עיתונים רפובליקאים במילאנו, אבל בסופו של דבר נאלץ למצוא מקלט בשווייץ.
כאשר נסע לרומא להשתתף בהגנה על הרפובליקה בהתהוותה, נעצר גיזלנצוני בידי הצרפתים ונכלא לזמן קצר בקורסיקה.
באמצע שנות ה-50' של המאה ה-19 הסתלק גיזלנצוני מן הבימה והשקיע את מרצו בפעילות עיתונאית בחוגי הבוהמה של מילאנו, בניהול "איטליה מוזיקלה" ובעריכת "גאזטה מוזיקלה די מילאנו".
כן ייסד את המגזין Rivista minima בשיתוף פעולה עם אריגו בויטו, בין היתר.
ב-1869 פרש גיזלנצוני מעיתונאות וחזר ללומברדיה, מחוז ילדותו, שם הקדיש את זמנו לספרות ולכתיבת לבריות לאופרות.
הרומן שלו בנושא החיים בתיאטרון, Gli artisti da teatro משנת 1865 יצא לאור מחדש במאה ה-20. כמו כן הוציא לאור מסות מוזיקליות, שהחשובה בהן היא Reminiscenze artistiche
גיזלנצוני כתב כשמונים וחמש לבריות, בהן "אדמה" בשביל קאטאלאני (1866), "פוסקה" (1873) ו"סלבטור רוזה" (1874) בשביל גומז, "הליטאים" בשביל פונקיילי והגרסה השנייה של "כוחו של גורל" (1869).
כמו כן תרם כמה בתי שיר לתרגום המחודש לאיטלקית של "דון קרלוס" מאת ורדי.
גיזלנצוני מת בקפרינו, ברגמו בשנת 1893, בן 69.
אנטוניו גרימאני (באיטלקית: Antonio Grimani; 28 בדצמבר 1434 - 7 במאי 1523) היה הדוכס ה-76 של ונציה.
גרימאני כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1521 ועד מותו.
גרימאני נולד בוונציה למשפחה ענייה.
בצעירותו עבד כסוחר והצליח במעשיו, ותוך זמן קצר הפך לאחד הסוחרים הידועים והמשפיעים בעיר.
בשנת 1494 מונה לתפקיד קאפיטאני דה מאר ("מפקד הים"), והיה אחראי על הצי הוונציאני.
בראשית כהונתו היה תפקידו פשוט בשל השלום ששרר באותה עת, אולם בשנת 1499 פרצה מלחמה בין ונציה והאימפריה העות'מאנית שנמשכה עד שנת 1503. בשל העדר ניסיונו של גרימאני נחל הצי הוונציאני תבוסה בשני קרבות: קרב סאפיינצה ב-19 באוגוסט 1499 ובקרב זונקו, שישה ימים לאחר מכן.
בשל תבוסתו הועמד גרימאני לדין, ונדרש עונש מוות עבורו, אולם זה הומר להגלייה לאי כיוס.
בשנת 1509 נמלט גרימאני מהאי לרומא.
בעקבות התערבות בניו, הותר לגרימאני לשוב לוונציה בשנת 1509. במהרה שבה וגברה השפעתו ומעמדו, והוא נבחר לתפקיד דוג'ה ב-6 ביוני 1521.
בתקופת כהונתו, הוביל את רפובליקת ונציה בהצטרפותה למלחמה בשנת 1521 כבן בריתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
עם תבוסת הצרפתים בקרב ביקוקה, בשנת 1523, החליט גרימאני לפרוש מהמלחמה, אולם בשל פטירתו, היה זה יורשו, אנדראה גריטי שהגיע להסכם שלום עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אנטוניו דה לה סיירבה אי לוויטה, רוזן בַּיוֹבַּר (בספרדית: Antonio de la Cierva y Lewita Conde de Ballobar; 1 בדצמבר 1885, וינה – 1971, מדריד) היה דיפלומט ספרדי ששימש כקונסול הספרדי בירושלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר גירוש הקונסול האמריקאי אוטיס אלן גלייזברוק הפך ביובר לקונסול המערבי היחיד בארץ ישראל שייצג את האינטרסים של כל מדינות המערב.
על כך כתב ביומנו רונלד סטורס:
ביובר היה בן לאם יהודייה אוסטרית שהתנצרה ולאב שהיה הנספח הצבאי בשגרירות ספרד באוסטריה.
בשנת 1911 הצטרף למשרד החוץ הספרדי ונשלח לקובה.
בשנת 1913 הוטל עליו לשמש קונסול בירושלים, למרות גילו הצעיר וחוסר ניסיונו.
על פי שמעון רובינשטיין, טרם יציאתו לארץ ישראל הונחה ביובר על ידי מלך ספרד אלפונסו ה-13 לסייע ליהודים בישראל כמיטב יכולתו.
עם הגיעו לירושלים באוגוסט 1913 שכר ביובר בית גדול ברחוב החבשים (רחוב אתיופיה) מידי משפחת נשאשיבי.
משפרצה מלחמת העולם הראשונה, ביטלו הטורקים את הקפיטולציות (שעל פיהן נתינים זרים נהנו מהגנתם של הקונסולים שלהם), והקונסולים של המדינות שלחמו באימפריה העות'מאנית (בראשן אנגליה, רוסיה, וצרפת) גורשו.
בעקבות כך גבר כוחם של נציגי המדינות הנייטרליות בישראל, הקונסול האמריקאי ד"ר אוטיס גלייזברוק והקונסול הספרדי ביובר.
ביובר הפך במהלך המלחמה לידידו של ג'מאל פאשה מפקד הארמייה הרביעית, וקשר קשרים טובים עם שאר צמרת השלטון העות'מאני והצבא הגרמני בירושלים.
הוא גם קשר קשרי ידידות עם משפחות יהודיות, ובפרט עם אלו ממוצא ספרדי (ולירו, מני, ילין ועוד).
דה ביובר הפך לבא כוח האינטרסים הרומנים בארץ כשהצטרפה למלחמה ב-1916.
במהלך רוב שלבי המלחמה מילא הקונסול האמריקאי תפקיד חשוב, מכיוון שספינות אמריקניות היו היחידות שהגיעו לחופי ארץ ישראל, ודרכן העבירו יהודי ארצות הברית, באמצעות ארגון הג'וינט, סיוע רב ליישוב בארץ.
הקונסול האמריקאי ניהל חלק גדול מסיוע זה שמנע את ההתמוטטות המוחלטת של הכלכלה, וסייע למשפחות רבות להינצל מרעב.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה בשנת 1917, העביר השגריר האמריקאי לביובר את האחריות על המשך פעילויות סיוע ועזרה אלו.
אליעזר הופיין, ראש ועד הסיוע, הגיע עם ביובר להסדר, שעל פיו תנוהל עבודת הסיוע על ידי מחלקה מיוחדת בתוך בניין הקונסוליה הספרדית, ולרשותו של הופיין הועמד משרד פרטי.
עזרה נוספת שהעניק ביובר ליהודים במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה בהענקת מסמכים ספרדיים (בין היתר הוא הנפיק מסמכים למרדכי אהרון קאמיניץ בעליו של מלון קאמיניץ) ובהשתדלות אצל השלטונות הטורקים נגד מעצריהם של אנשי ציבור - וכך, לדוגמה, הצליח להביא לשחרורם של ד"ר יעקב טהון ושל אליעזר הופיין.
עם כניסתם של הבריטים לירושלים ב-9 בדצמבר 1917 היה ביובר שותף לטקסי הכניעה השונים.
לאחר הכיבוש הבריטי הצטמצם תפקידו.
רונלד סטורס, המושל הצבאי של ירושלים, כתב על המפגש עם ביובר:
יומנים אלו, הנחשבים למקור היסטורי חשוב לגבי התקופה, אכן לא התפרסמו בימי חייו של ביובר אלא רק זמן רב לאחר מותו.
בשנת 1920 הסתיימה תקופת שירותו של ביובר בירושלים והוא עבר לשרת כקונסול בדמשק מינואר עד נובמבר 1920. לאחר מכן שירת בטנג'יר ועזב את שירות החוץ ב-1921. עם פרוץ מלחמת האזרחים של ספרד הוא תמך בכוחות פרנקו.
הוא מילא תפקידים שונים במשרד החוץ בתקופתו, בהם בנציגות ספרד בותיקן.
במאי 1949 שב לירושלים המזרחית, שהייתה בשליטת ירדן, כקונסול, עד 1952.
הנריקה אנטוניו בונזי (30 בנובמבר 1931 - 1 בינואר 1967) היה כדורגלן ארגנטינאי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
בונזי שיחק בליגות הכדורגל של מקסיקו, ארצות הברית וקנדה, ובמרץ 1961 הגיע לישראל יחד עם חברו, הכדורגלן הפרואני, קרלוס בוסטמנטו.
השניים שיחקו באותה העת בקבוצת הכח ניו יורק, ונשלחו לישראל על ידי אגודת ידידי בית"ר בארצות הברית, על מנת לסייע לקבוצת בית"ר תל אביב, שעמדה בפני ירידה מהליגה הלאומית (הליגה הבכירה באותן שנים).
בהופעת הבכורה של השניים, שהייתה נגד קבוצת הפועל חיפה, כבש בוסטמנטו שער יתרון לבית"ר, ולאחר שהפועל חיפה השוותה, כבש בונזי את שער הניצחון לזכות בית"ר בדקות הסיום.
באותה שנה, ההתאחדות לכדורגל בישראל אסרה עליו להמשיך לשחק בשל אי היותו יהודי.
הוא התגייר וחזר לשחק בבית"ר תל אביב בליגת המשנה, ונטל חלק בעלית הליגה ב-1963. בונזי הספיק לשחק מחצית אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת יוגוסלביה, בדצמבר 1962.
בשנת 1966 עזבו השניים את בית"ר תל אביב.
בוסטמנטו עבר לבית"ר רמלה, ובונזי עבר לבית"ר קריית שמונה.
השניים עסקו בעבודות שיפוצים כהשלמת הכנסה וב-1 בינואר 1967, בהיותו בו 34, נהרג בונזי בתאונת התחשמלות בה גם נפצע קשה חברו בוסטמנטו.
יש המחשיבים אותו מראשוני הפסיכוכירורגיה המודרנית, בתור הממציא של לובוטומיה, שיטה שעבורה היה מוניש לפורטוגזי הראשון שזכה בפרס נובל (1949).
מוניש סיים תואר ברפואה באוניברסיטת קוימברה ב-1899 ולאחר מכן התמחה בנוירולוגיה בבורדו ובפריז.
ב-1901 פרסם ספר שנוי במחלוקת על סקסולוגיה.
ב-1902 קיבל דרגת פרופסורה באוניברסיטת קוימברה.