tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בירושלמי מפורט הרקע לכינוס זה, המבהיר את חומרתו: "תלמידי בית שמאי עמדו להן מלמטה והיו הורגין בתלמידי בית הלל.
תני שישה מהן עלו והשאר עמדו עליהן בחרבות וברמחים".
מתיאור זה משתמע, שהיתרון המספרי של בית-שמאי בכינוס בעלייה הושג כתוצאה ממניעת כניסתם של תלמידי בית-הלל בצורה מכוונת ואלימה.
חוקרים מסבירים אירוע קשה זה, על רקע המתח ששרר בין הקנאים (שנמנו כנראה על בית-שמאי), לבין חכמי-ישראל המתונים (שנמנו על בית-הלל) בזמן המרד הגדול, ערב חורבן ירושלים ובית המקדש השני.
לדעתם הכינוס בעלייה נועד לצורך גזירה של כמה תקנות לאומיות, שהמשותף להם הוא הרחקת והבדלת היהודים מן הנכרים, כחלק מן המאבק ברומאים.
הסבר זה מתבסס על אחת הברייתות המובאות בירושלמי שם, בשם רבי שמעון בן יוחאי המפרטת את י"ח הדברים שנגזרו, כתקנות הקשורות למאכלי-נכרי ועניינים נוספים הקשורים להרחקות מנכרים.
הגמרא במסכת שבת מייחסת אליו את עריכת מגילת תענית, חיבור המונה את הימים בלוח השנה העברי, בהם אירעו נסים לעם-ישראל, ואין להתענות בהם.
אולם לפי נוסחא אחרת החיבור מיוחס לבנו ר' אלעזר בן חנניה.
לדעת חוקרים, עריכת המגילה נבעה אף היא מטעמים קנאים, ונועדה לחזק את הרוח הלאומית בזמן המרד ברומאים, על ידי זיכרון הניצחונות והנסים שאירעו לעם-ישראל.
ישנה השערה שהמחבר רמז לשמו בגימטריה בתחילת המגילה.
המגילה פותחת במשפט "אלין יומיא דלא להתענאה בהון" וזה יוצא בגימטריה "רבי חנני' בן חזקי' בן גרון" (בהוספת "רבי" והשמטת הה' מחזקיה וחנניה).
חנן רפפורט (8 בספטמבר 1928, כ"ג באלול תרפ"ח, באִיווָנוֹ-פְרָנְקִיבְסְק שבאוקראינה – 2 בינואר 2022) היה פסיכולוג קליני.
מ-1949 ועד מותו התגורר בירושלים.
ייסד יחד עם אליקים העצני את שורת המתנדבים, ומשנת 1965 ניהל את מכון הנרייטה סאלד במשך 18 שנים עד יציאתו לגמלאות.
בנוסף שימש כיועץ הפסיכולוגי לשר החינוך, זלמן ארן, והממונה על המחקר המדעי במשרד.
בתקופת היותו מנהל המכון שימש גם יועץ לבעיות חברה של שני ראשי הממשלה, גולדה מאיר ויצחק רבין.
בין השנים 1978–1975 שימש כפרופסור לפסיכולוגיה בבית הספר הבינלאומי למדעי ההתנהגות בשווייץ ובין השנים 1980–1979 שימש כפרופסור אורח בבית הספר לרפואה באוניברסיטת מינסוטה.
רפפורט נולד ב-8 בספטמבר 1928 (כ"ג באלול תרפ"ח) בעיירה בּוֹהוֹרוֹצָ'אנֶה שליד סְטָנִיסְלָבוֹב (כיום, העיר אִיווָנוֹ-פְרָנְקִיבְסְק באוקראינה) לאביו יהושע רפפורט (מצאצאי הרב שי"ר) ולאמו ברינה בת חנן היבשמן.
בשנת 1935 עלה יחד עם אימו ואחיו דב לארץ ישראל.
אביו עלה ארצה כחלוץ מספר שנים קודם ועבד כפועל במפעל המלט נשר.
בעקבותיו התיישבה כל המשפחה בשכונת הפועלים נשר שליד בית החרושת.
חנן למד בחדר כ-3 שנים, והגיע לישראל עם שליטה מלאה בשפה העברית, אבל ללא כל ניסיון בדיבור ובשיחה בשפה זו.
למד ב"בית הספר לילדי עובדים נשר–יגור" (לימים בית הספר בית יהושע).
סיים בשנת 1946 את לימודיו בבית הספר התיכון הריאלי שבחיפה.
עם סיום לימודי התיכון הצטרף להגנה כחבר וכמפקד במחתרת במנגנון הפיקוד, בשירות מלא, וכינויו המחתרתי היה "צבי נחמני".
במשך שנתיים, עד מלחמת העצמאות שירת במסגרת "נפת זבולון" של ההגנה בתפקידים שונים ובהם כמפקד קורס מפקדי כתות (מכ"ים) ועוד.
עם פרוץ המלחמה והקמת חטיבת כרמלי, הצטרף כמפקד בפלוגה 13 בגדוד 21 של החטיבה, שהייתה מורכבת בעיקר מבני נשר-יגור והקריות.
במסגרת החטיבה השתתף רפפורט בפעולות התגמול על טבח בתי הזיקוק נגד הכפרים הערבים בלד א-שייח' וחוואסה, מהם הגיעו הפורעים, בפיצוץ גשר הרכבת מעל נחל נעמן ליד עכו, בשיירת האספקה ליחיעם ובמבצעי בן עמי, דקל וחירם שבהם השתתפה החטיבה.
הוא סיים את מלחמת השחרור כמפקד של קו הגנה חדש בצפון הארץ, אשר התבסס על מספר כפרים לבנוניים בשטח נהר הליטאני, שבלבנון.
בשנת 1949 עם סיום מלחמת השחרור, עבר רפפורט לירושלים ולמד באוניברסיטה העברית.
הוא בחר בלימודי פסיכולוגיה וסוציולוגיה, בשל עניינו בעבודה עם ילדים עבריינים.
בין מוריו נמנו מרטין בובר, שמואל אייזנשטדט, שלמה דוב גויטיין וישעיהו ליבוביץ'.
בתקופת לימודיו האוניברסיטאיים היה פעיל במפלגת מפא"י, ונבחר מטעמה ב-1950 למועצת הסתדרות הסטודנטים של ירושלים.
אחד מתפקידיו בהסתדרות הסטודנטים היה לייסד ולערוך את עיתון הסטודנטים שנקרא "אנחנו", אשר שימש גם כפה וכעיתון מרכזי של כלל הסטודנטים בארץ.
במהלך החורף של שנת 1951, התגייס תא הסטודנטים של מפא"י באוניברסיטה העברית לעזרת העולים החדשים, שהתגוררו בתקופה זו בבדונים (שקירותיהם עשויים מבד יוטה) ובצריפי פח (שקירותיהם וגגותיהם עשוים מפח) במעברת העולים "תלפיות"; המעברה הוצפה בשל הגשמים החזקים.
אליקים העצני, מזכיר תא הסטודנטים, ורפפורט ששימש אז כעורך העיתון, הוציאו קול קורא לחברי התא להתגייס לחפירת תעלות במעברה, כדי להסיט את זרמי המים מהבדונים והפחונים.
פעילות זאת התרחבה להוראת השפה העברית, הרגלי תזונה וסיוע בהתנהלות מול הבירוקרטיה המוסדית.
הגידול בעומס הביא את רפפורט והעצני – אשר ניהלו את השורה בהתנדבות מלאה – לגייס לפעילותם את כל ציבור הסטודנטים באוניברסיטה ואת הקהל הרחב.
לימים התרחבה התנועה מירושלים, אל כלל הסטודנטים והאזרחים בערים ועיירות ברחבי המדינה.
הפעילות ב"שורת המתנדבים" קיבלה את ברכתם של משה שרת ודוד בן-גוריון.
ההשתייכות לתנועה חייבה פעילות התנדבותית לפחות אחת לשבוע.
בשנת 1955 התפרסמה מטעם השורה חוברת בשם "סכנה אורבת מבפנים", בה נידונה הנורמה הכללית הראויה להתנהגותם של פקידי ונבחרי הציבור.
בחודש פברואר 1957 הגיש עמוס בן-גוריון תביעת דיבה אזרחית לבית המשפט המחוזי בתל אביב נגד ארבעת אנשי השורה החתומים על החוברת, ובהם רפפורט.
לאחר ערעור לבית המשפט העליון הותר לעותרים לעיין בתיקי המשטרה.
במהלך המשפט נדרש רפפורט לגלות את מקורות המידע של השורה; הוא סירב לגלותם, והיה משוכנע שייאסר גם הוא כחברו לתנועה אליקים העצני, אך הוא לא נאסר.
פסק הדין של הערכאה הראשונה - בית המשפט המחוזי, שניתן ב-18 ביולי 1957, קבע תשלום פיצויים בסך של 5,300 ל"י לעמוס בן-גוריוןוהביא לסגירת התנועה.
רפפורט השלים את לימודיו האוניברסיטאיים רק לאחר הגשת הערעור לבית המשפט העליון.
פסק הדין הסופי של הערכאה העליונה התקבל ב-3 ביוני 1960, ובו מתח בית המשפט העליון ביקורת קשה ונרחבת, על פסק דינם והתנהגותם של שופטי בית המשפט המחוזי, הטיל ספק באמינות חלקים משמעותיים מעדותו של עמוס בן-גוריון וקבע כי סגירת תיק אירס"ו נעשתה אכן, כטענת אנשי שורת המתנדבים, שלא כדין.
בעקבות פסק דין זה אף הואשם מפכ"ל המשטרה יחזקאל סהר, שהיה עד התביעה הראשי לצד עמוס בן-גוריון, במתן עדות שקר במשפט הדיבה.
הוא הורשע ונידון לקנס ומאסר על תנאי.
הלימודים בארצות הברית והמשך תפקידיו הציבוריים
בגלל העדר האפשרות ללמוד לדוקטורט בארץ בתקופתו, המשיך רפפורט ללימודי פסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית.
לאחר קבלת הדוקטורט עבד רפפורט כפסיכולוג קליני בכיר בבית ספר לרפואה בבית החולים הר סיני במנהטן.
במקביל המשיך בלימודי פוסט דוקטורט בפסיכואנליזה אצל הפרופסורים אריך פרום, רולו מיי, אסתר מנקר ועוד.
שימש בתפקיד יו"ר הסתדרות הסטודנטים הישראלים בניו יורק.
לאחר סיום לימודיו והשתלמותיו חזר ב-1965 לישראל, והתמנה כמנהל הכללי והמדעי של "מכון הנרייטה סאלד - המכון הארצי למחקר במדעי ההתנהגות".
בתפקיד זה שירת במשך שמונה עשרה שנים, עד צאתו לגמלאות.
במקביל היה יועץ לבעיות חברה של שני ראשי הממשלה – גולדה מאיר ויצחק רבין, וכן היה הממונה על המחקר המדעי במשרד החינוך ויועץ פסיכולוגי לשר החינוך דאז זלמן ארן.
בשנת 1990 הקים את "המרכז העולמי לחקר משפחת רפפורט", ושימש כמנהל הכללי שלו.
כמו כן, הוא היה יושב ראש הוועד המנהל של "המכון הבינלאומי לגנאלוגיה יהודית ומרכז פאול יעקובי" בספרייה הלאומית לישראל בירושלים.
משנת 2005 ועד מותו רפפורט ערך את המדור "על שמות משפחה יהודיים - טוב שם טוב" בדו-ירחון ההיסטורי "עת־מול" שבהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים.
היה חבר בוועדות מערכת של כתבי עת אקדמיים שונים: "מגמות" (בירושלים), "התפתחות ילדים ונוער" (בשיקגו, ארצות הברית) ו"אינדיקטורים חברתיים" (בוושינגטון, ארצות הברית).
רפפורט נישא ב-1 במאי 1957, לד"ר יהודית גרינוולד-רפפורט, פסיכיאטרית לילדים וניצולת שואה, שהייתה בתו של הרופא ד"ר שמואל גרינוולד מצ'כוסלובקיה וירושלים.
יהודית רפפורט שימשה, במשך שנים רבות ועד צאתה לגמלאות, מנהלת המחלקה לילדים עם אוטיזם במרכז לבריאות הנפש טלביה.
לאחר צאתה לגמלאות שירתה במשך שמונה שנים כיועצת הפסיכיאטרית הקבועה והראשית של "בית החולים ביקור חולים" בירושלים.
לרפפורט שתי בנות: ד"ר מיכל רפפורט, פסיכיאטרית לילדים ונוער, מנהלת המרפאה לטיפול בילדים ונוער של בית חולים לב-השרון, ושירלי רפפורט-קמארה, בעלת תואר בוגר במינהל עסקים, שהיא ראש ענף בשירות בתי הסוהר.
רפפורט נפטר בבית חולים ב-2 בינואר 2022. נקבר בבית הקברות של מודיעין-מכבים-רעות.
עלית הנער – מפעל המכינות.
הבטים והישגים במערכת החינוך בישראל – מחקר השוואתי בינלאומי.
רמות פרס, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ח – 1978.
הנער ערבי בישראל – ידע, ערכים והתנהגויות בנושאי חברה ומדינה.
עליית הנוער – הפעולה החינוכית בקרב טעוני הטיפוח.
חנן (אלברט) קמינסקי (נולד ב-28 באוגוסט 1950) הוא אנימטור, מאייר ובמאי הנפשה ישראלי, העומד בראש התוכנית לתואר שני בעיצוב משולב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
קמינסקי נולד בבריסל (בלגיה), למשפחה יהודית ששרדה את השואה, ומתגורר כיום בתל אביב.
בגיל 20 עלה לישראל לבדו, בחיפוש אחר חלום להפוך לעובד אדמה בקיבוץ.
אבל היה זה חלום ילדות אחר, האהבה לציור, שבו בחר להתמקד והוא סיים את לימודיו באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים בשנת 1977. במסגרת לימודיו שם פגש את המרצה האורח, במאי סרטי ההנפשה האיטלקי עמנואל לוצאטי שהשפיע רבות על הקריירה שלו.
לאחר סיום לימודיו, קמינסקי יצר סרטי הנפשה קצרים לילדים בטלוויזיה הישראלית המתפתחת.
לאחר מכן, הוא המשיך את לימודיו באקדמיית רויאל לאמנות באמסטרדם, שם יצר את סרט ההנפשה הקצר שלו "הורוד והאפור" (1981).
במהלך שנות ה-80 החל לשתף פעולה עם CTW בניו יורק ויצר סרטי הנפשה קצרים ל"Sesame street" וגם ל"רחוב סומסום" בגרסה הישראלית שלו, ומאוחר יותר, בשנות ה-90, ל"שארע סימסים", הגרסה הפלסטינית שלו.
בין 1985-1988 חי בפריז שם יצר את סדרת סרטי ההנפשה הראשונה שלו לטלוויזיה "Les Betises" ("השטויות"), קופרודוקציה בין הטלוויזיה הצרפתית והשווייצרית.
בשנת 1990, היה לבמאי ההנפשה של קלטת הילדים שירים קטנים, שזכתה להצלחה רבה ובעקבותיה יצאו קלטות המשך.
בין השנים 1991-1995 ביים את סרט ההנפשה באורך מלא הראשון שלו "הרפתקאות שלומיאל".
הסרט, המבוסס על סיפורים קצרים מאת הסופר זוכה פרס נובל יצחק בשביס-זינגר, עם מוזיקה של המלחין זוכה פרס האוסקר מישל לגראן ("מטריות שרבורג") ושירים ודיאלוגים של זוכה פרס אמי שלדון הארניק ("כנר על הגג") זכה לפרסים והיה לנקודת מפנה בקריירה שלו.
בשנת 1998 היה לבמאי הנפשה בסרט באורך מלא "בבר מלך הפילים".
בין 1999-2008 יצר את שלושת סרטי ההנפשה באורך מלא ואת סדרת הטלוויזיה הנודעים "Pettson & Findus" (פרס Pulcinella 2001), את סרט ההנפשה באורך מלא "היידי בת ההרים" וסדרות טלוויזיה בהנפשה "The Fantastic Flying Journey", "מכתבים מפליקס" ו-"The Wumblers".
בשנת 2015 זכה בפרס "Pucinella" על הקריירה שלו בפסטיבל הבינלאומי לסרטי הנפשה, Cartoons on the Bay בוונציה.
בשנת 1996 הקים את מגמת ההנפשה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
מאז, קולנוע ההנפשה הפך לתעשייה בישראל ותופס חלק נכבד בהפקות טלוויזיה ובתעשיית המשחקים.
בשנת 2017 סיים לביים את סרטו האחרון עד כה, "אגדת המלך שלמה" – קופרודוקציה ישראלית-הונגרית.
קמינסקי הוא פרופסור חבר במכון טכנולוגי חולון (HIT) ובחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
הרפתקאות שלומיאל (Aaron's Magic Village) , 1995 - במאי, תסריטאי ומעצב דמויות.
בבר מלך הפילים, 1997- במאי הנפשה.
מבוסס על הספר מסיפורי המלך בבר
"היידי בת ההרים", 2005 - במאי טרום-הפקה
אגדת המלך שלמה, 2018 - במאי ותסריטאי
עיבוד מוזיקלי של עוזי חיטמן
LES BETISES, 1991 (13 תוכניות בנות 3 דקות כ"א) - במאי ותסריטאי
מאה שירים ראשונים (4 תוכניות בנות 50 דקות כ"א), 1993 - במאי
Ned's Newt, 1997 (26 תוכניות בנות 13 דקות כ"א) - אחראי סטוריבורד
Pettson & Findus, 1999 (עונה ראשונה, 13 תוכניות בנות 13 דקות כ"א) - במאי
הסדרה מבוססת על ספרו של ג'רלד דארל (Gerald Durrell)
Pettson & Findus, 2006 (עונה שנייה, 13 תוכניות בנות 13 דקות כ"א) - במאי-שותף
1979 – שרה אשל, "החוחית של יזהר", ספרית פועלים
1984 – מרים מיכאליס, "פה מלא מסטיק", ספרית פועלים
1985 – דניאלה כרמי, "הפיצוץ ברחוב אהל"ן", הוצאת כתר
1987 – יענקל'ה יעקובסון, "הראש בעננים", הוצאת ביתן
חנן שדמי (פלדמן) (21 בספטמבר 1914 – 18 ביולי 2010) היה איש חינוך ומשורר לילדים, ממייסדי קיבוץ כפר בלום ומערכת החינוך בו.
היה מנהלו הראשון של בית-החינוך המשותף "עמק החולה", בית ספר שהיה ממקימיו.
ניהל ולימד במכללות להכשרת מורים וגננות אורנים ובית ברל ופרסם מאמרים בענייני חינוך וספרות ילדים.
שדמי היה בין מעצביו המרכזיים של החינוך המשותף, הגה ויצר רבים מהטקסים ומהחגים הקיבוציים.
חנן (חודג'יק) שדמי נולד בריגה שבלטביה, בשנת 1914, בן למשפחת פלדמן.
קיבל חינוך יהודי-עברי ולמד בגימנסיה העברית.
בנעוריו שימש מדריך מרכזי בהנהגת תנועת הנוער החלוצית נצ"ח, וב-1939, בהיותו בן 25, עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו ליובה.
עם הגיעו ארצה היה שדמי מיועד להצטרף לקיבוץ עין גב, אולם נשלח על ידי הנהגת התנועה ל"קיבוץ האנגלו-בלטי" (לימים כפר בלום), שישב בהכשרה בבנימינה.
ב-1941, לאחר שנפגע בידו בתאונת עבודה, נשלח ללמוד הוראה במחזור השלישי של סמינר הקיבוצים בתל אביב, ואת שנתו הראשונה כמורה עשה בגן שמואל, שם למדו ילדי קיבוצו באותה עת.
בתקופה זו החל לכתוב לילדים, ומאז ואילך שילב בחייו את החינוך והכתיבה.
ב-1947 יצא שדמי לשליחות בת שנתיים מטעם הסוכנות היהודית בגרמניה, שם גם מצא את אחיו ניצולי השואה, מרדכי ומנשה שדמי, והביאם ארצה.
עם שובו ארצה המשיך לעסוק בחינוך ובהמשך אף בהכשרת מורים ומחנכים.
ב-19 ביולי 2010 נפטר חנן שדמי בגיל 95, והובא לקבורה בקיבוצו, כפר בלום.
לאחר עליית כפר בלום על הקרקע בנקודת הקבע בעמק החולה, ייסד שדמי את בית הספר היסודי במקום, שהפך ברבות הימים לבית ספר "הגומא", והיה למורה ולמחנך הראשון בקיבוץ.
כשהגיעו ילדי המחזור הראשון לגיל בית ספר תיכון, יזם את השותפות להקמת בית החינוך המשותף "עמק החולה", בו לימד במשך שנים ואף היה מנהלו הראשון.
בהיותו מחנך בקיבוץ היה בין הוגי המודל הקיבוצי של טקס בר המצווה.
שדמי למד ספרות וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן היה מורה ומנהל בסמינר למורים בית ברל, ואחר כך בסמינר אורנים, בו לימד במשך 17 שנים ואף ניהל אותו שנים אחדות.
מלבד זאת היה חבר מרכז הסתדרות המורים במשך 25 שנים, ושימש שנים רבות כחבר מערכת הביטאון לחינוך "אורים".
כמו כן, מילא תפקידי ניהול במחלקת החינוך של איחוד הקבוצות והקיבוצים, והיה חבר מליאת רשות השידור.
במשך שנים השתתף בארגון סמינר של אנשי חינוך ישראלים וגרמנים, במטרה ללמוד את לקחי השואה.
לאחר צאתו לגמלאות התמיד שדמי בפעילותו החינוכית, שראה בה שליחות אישית.
הוא לימד בהתנדבות ילדי עולים חדשים בבית ספר "הגומא", ובמכללת תל חי לימד במכינה לחיילים משוחררים שנפלטו בצעירותם ממערכת החינוך.
כהוקרה על פעילותו, קיבל ב-1995 את התואר "יקיר הגליל", וב-2002 את התואר "יקיר הסתדרות המורים".
כבר בהיותו מורה בגן שמואל כתב שדמי מחזה לילדים שהוצג בבתי הספר בסביבה, ומאז המשיך לכתוב שירים רבים לילדים.
בשנת 1946 החל לפרסם משיריו בשבועוני ילדים.
החל משנות השישים פורסמו סיפוריו ושיריו לילדים בספרים רבים ובעיתוני הילדים.
ב-1968 היה בין מייסדי פרס אסתר רבינוביץ לספרות ילדים.
בנוסף, פרסם גם ספרי שירה אחדים למבוגרים.
"עוד רבה הדרך" - המנון כפר בלום - להאזנה ביוטיוב בביצוע של ישיב כהן בן הקיבוץ
"ירח בלילה" - הלחין נחום היימן, בביצוע חוה אלברשטיין
"לנו עדר בשדה" - הלחין דניאל סמבורסקי - להאזנה בזמרשת
"הבחורים חזרו הביתה" - הלחין דוד זהבי
"ברכת הגליל" - הלחין דוד זהבי
"ברכת שלום" - הלחין טוני אנטונל הלפמן
"היה זה חלום" - שיר הסיום של ילדי כיתה ו' בבית ספר היסודי האזורי "הגומא"
לנו עדר בשדה: שירים לילדים (תל אביב: איחוד הקבוצות והקיבוצים, 1960), איורים: אסתר ניני
חג ומועד: טקסי-ציון בבית-הספר (תל אביב: תרבות וחינוך, תשכ"א 1961)
איזה ילד מבולבל: שירים לילדים (תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ד 1964), איורים: אסתר ניר
יופי של עולם (רמת גן: מסדה, 1970), איורים: אבי מרגלית
מה מבלבלים הבלבלים (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ד 1973), איורים: מיכל לשם
שמחת צפרים (תל אביב: מסדה, תשל"ו), איורים: אבי מרגלית
שאלה הלמה (תל אביב: ספרית פועלים, תש"מ 1979), איורים: אורה איל
(תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1984), איורים: אהרן שבו
שלדגים על המים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984), איורים: חגית שטרנשוס
עוג וגוג פילי היער: 24 סיפורי שיר (תל אביב, תשנ"א)
ברן טל: שירים (תל אביב: מחברות לספרות, 1968)
שהעולם עליך: שירים (תל אביב: עקד, תשל"ה 1975)
תפילת היחיד: מבחר קטן של שירים (תל אביב, תשנ"ב 1992)
מבוע שנסתם (כפר בלום, תשנ"ד)
שירים לשירה בציבור עם דוד זהבי, דוד זהבי (מלחין), אריה יחיאלי, אברהם שלמה עמיאל, רפאל ספורטה, חנן שדמי, קיבוץ בית השיטה, ערב סוכות תשט"ז, 1955, "ארכיון דוד זהבי", סדרה C : טקסטים לשירים, פריט מס' 042 ,.
חֲנַנְיָה בֶן עַזּוּר הוא דמות מקראית של נביא שקר מהעיר גבעון שפעל בימי שלטונו של צדקיהו, מלכה האחרון של ממלכת יהודה (מלך בשנים 597–586 לפנה"ס).
דמותו מוכרת מעימותו הפומבי עם ירמיהו הנביא ב.
יהויכין מלך יהודה נכנע לכשדים ולבני בריתם ובכך הציל את ירושלים מחורבן.
אולם כניעה זו מגבירה את הסבל של האוכלוסייה האזרחית תחת ידי הכובש והגלות של המעמדות האמידים לבבל מביאה לערעור קיומה של ממלכת יהודה מבחינה חברתית.
בשל המצב התעוררה תסיסה בקרב חלק מהיהודים שחיו בממלכת יהודה וביקשו לפרוק את עול בבל מעל צווארם.
אחד ההדים לתסיסה שעוררה גלות זו מתואר במסגרת ההתנגשות שבין חנניה בן עזור לבין ירמיהו.
חנניה מתנבא בבית המקדש בחודש החמישי בשנה הראשונה או הרביעית למלכות צדקיהו בנוכחות ירמיהו ובפני העם.
ב מסופר כי כאשר ירמיהו הנביא התנבא על חורבנה הקרב של ממלכת יהודה, חנניה ניבא לעומתו כי נבואתו של ירמיה לא תתקיים, ואף גלות יהויכין תשוב בקרוב מבבל: בהמשך שובר חנניה בפומבי את מוטת העץ שעל צוואר ירמיה, כסמל לשבירת עול מלך בבל מעל יהודה.
ירמיהו חשד בנבואת חנניה שהיא נבואת שקר, אבל לא יכול להכחישה שכן ייתכן שה' ניחם מהפורענות.
אולם לאחר מכן הוא קיבל נבואה לעשות מוטת ברזל חדשה במקום מוטת העץ ששבר חנניה, ואילו חנניה עצמו מת באותה שנה, כדבר ה'.
תגובת ירמיהו בתחילה הייתה הבעת תקווה כי נבואתו הטובה של חנניה תתגשם, אך יחד עם זאת הזכיר ירמיה לחנניה כי נביא המנבא לטובה ונבואתו לא התקיימה מוכרז כנביא שקר, היות שנבואה טובה אינה חוזרת, בעוד נבואה לרעה יכולה להתבטל.
לאחר מכן ניבא ירמיהו על חנניה כי בשל נבואתו השקרית ימות חנניה עוד באותה השנה.
אולם, בסוף פרק כ"ח מצוין כי חנניה מת "בשנה ההיא בחדש השביעי".
חז"ל מתקשים בכך שהחודש השביעי, תשרי, נחשב בדרך כלל כתחילתה של השנה הבאה, ונמצא שחנניה לא מת "בשנה ההיא".
בתלמוד הירושלמי מתרצים שחנניה מת בכ"ט באלול, ערב ראש השנה, וכך התקיימה נבואתו של ירמיהו, אולם משפחתו הסתירה את דבר מותו עד לתחילת השנה החדשה, על מנת לנסות לקעקע את אמינות נבואתו של ירמיה.
התוספתא אומרת כי חנניה בן עזור הוא דוגמה לנביא שקר ה"מתנבא מה שלא נאמר לו", כלומר שהבעיה בנבואתו אינה שהיא שקרית בפני עצמה, אלא שהיא נאמרה לנביא אחר ולא לו, ועל כן היה אסור לו לומר אותה.
התלמוד הבבלי מסביר שחנניה שמע את נבואת ירמיהו על נפילת עילם (), ובכוח שימוש בקל וחומר הסיק שאף בבל עתידה ליפול.
יתר מכאן, הגמרא אומרת שאף אותו קל וחומר הוא "חוקי" ואינו מגדיר את נבואתו כנבואת שקר, כיוון שמותר לאדם לדרוש קל וחומר בדברי הנבואה, אלא שמאחר שירמיהו הוא זה שניבא על נפילת עילם, נחשבת ה"נבואה" המושגת בקל וחומר כנבואתו של ירמיהו, ונמצא שחנניה התנבא על דבר שלא נאמר לו.
גם בתלמוד הירושלמי נאמר כי חנניה היה בתחילה נביא אמת, אך הוא אמר "נבואה" זו, שלא נאמרה לו, לאחר ששמע את נבואת ירמיהו , ובהתבסס על חשבון כלשהו שלפיו בעוד שנתיים ימים תסתיימנה שבעים השנה.
תלותו של האות הנבואי במגבלותיו האנושיות של האיש, שעליו הוטל לבצעו, חושפת את האות לפעולות נגד.
סיפורים דומים לכך יש גם אצל איש האלוהים מיהודה והנביא מבית אל, אליהו ונביאי הבעל בכרמל ואצל מיכיהו בן ימלה.
חנן (הַאנְס) שׁלֶזִינְגֶר (גרמנית: Hans Schlesinger; 8 באפריל 1893 – 30 ביוני 1976) היה מלחין ומנצח ישראלי.
חנן (האנס) שלזינגר נולד בהאטינגן (Hattingen) שבחבל הרוהר, במערב גרמניה.
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל והיה מנצחהּ הראשון של תזמורת שירות השידור הארץ ישראלי שייסד קראל שלמון בשנת 1938. שלזינגר כיהן בתפקידו זה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1958.
כמלחין היה סגנון כתיבתו רומנטי, אך השפעות הסביבה הארץ-ישראלית, המוזיקה העממית ונופי הארץ ניכרו בה בבירור.
בנוסף ליצירות שלהלן, עיבד שירים וריקודים – רובם להרכבים קטנים אך חלקם גם להרכבים גדולים.
שלזינגר נפטר ב-1976 ונקבר בהר המנוחות.
ארבע סימפוניות; בסימפוניה השלישית שילב סולו לזמרת סופרן.
"נופים" – ארבעה קטעים המתארים את נופי הארץ: "בהרי הגליל", "הכנרת", "התנור" ו"ירושלים".
"סוויטה ישראלית" (פרקיה הם "מראה מן הכרמל", "דמדומים", "יום סוער", "חג", "צפת" ו"חגיגה בדליה").
"סוויטה פסטורלית" שארבעת פרקיה מבוססים על נעימות עממיות משל מרדכי זעירא ושרה לוי-תנאי
"פנטזיה" על נושא מעוז צור
יהודה כהן, נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוזיקאים בישראל, תל אביב: עם עובד (ספרי מוזיקה), תש"ן 1990, עמ' 76.
חנן קריסטל (נולד ב-18 באוגוסט 1943) הוא עיתונאי, פרשן פוליטי, פרשן ספורט ומרצה ישראלי.
קריסטל נולד, גדל והתחנך בתל אביב.
בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם.
לאחר שחרורו מהצבא השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1973 קיבל תואר שני במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
משנת 1971 שימש כפרשן ספורט בתוכנית הרדיו שירים ושערים ברשת ב' של קול ישראל.
מ-1977 סיקר קריסטל, במעמד של פרשן פוליטי של קול ישראל, את כל מערכות הבחירות לכנסת, את מערכות הבחירות הפנים מפלגתיות ואת מערכות הבחירות לרשויות המקומיות בישראל.
במהלך השנים 1984–1993 שימש קריסטל כפרשן פוליטי של העיתון "חדשות".
קריסטל משמש כמרצה בנושא פוליטיקה ותקשורת ישראלית במסלול האקדמי המכללה למינהל, כמרצה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
חנן שניר (נולד ב-25 בספטמבר 1943) הוא במאי תיאטרון ישראלי, במאי הבית של תיאטרון הבימה, וזוכה פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
"שניר, מהבמאים החשובים והמשפיעים ביותר בתיאטרון הישראלי ב-40 השנים האחרונות".
שניר נולד בתל אביב את השירות הצבאי עשה בנח"ל.
עם גיוסו התקבל ללהקת הנח"ל והיה אמור להשתתף בתוכנית "שמש במדבר" של נעמי שמר, אך אז הוחלט לקצץ במספר חברי הלהקה במחזור שלו מ-15 ל-9, והוא היה בקבוצה שנאלצה לעזוב.
עם תום השירות הצבאי, הצטרף לקיבוץ יטבתה והיה חבר המשק במשך 11 שנים.
הקיבוץ אפשר לו ללמוד תיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובימוי באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
הוא ביים במשקי הסביבה ובבימת הקיבוץ, אך החליט לעזוב את הקיבוץ ולהתמקד בתיאטרון המקצועי.
מאוחר יותר השלים תואר שני בפסיכולוגיה ייעוצית באוניברסיטת בוסטון.
עוסק בטיפול זוגי ומשפחתי, ומטפל מוסמך בפסיכודרמה.
הכשרה זו באה לידי ביטוי בתהליך החזרות להצגותיו, בהן הוא משלב טכניקות פסיכודרמטיות.
שניר מלמד תיאטרון ופסיכודרמה בסמינר הקיבוצים וכן מקיים סדנאות פסיכודרמה לאנשי מקצוע מהתחום הטיפולי.
שניר ביים הצגות רבות מאוד, בתיאטרון באר שבע, תיאטרון הקאמרי, תיאטרון חיפה, תיאטרון הבימה, ותיאטרון ויימאר בגרמניה.
הוא ביים את האופרות דידו ואניאס וטבעת החנק (בנג'מין בריטן) באופרה הישראלית החדשה, ואת האופרות טורנדוט ודון ג'ובאני בבית האופרה של בוסטון.
ב-1984 מונה לתפקיד במאי הבית של תיאטרון הבימה.
ב-19 ביוני 2015 קיבל פרס על מפעל חיים בטקס פרסי התיאטרון הישראלי.
עיבד וביים את "העוזר" מאת ברנרד מלמוד בתיאטרון העירוני חיפה (1983)
ביים את הדיבוק בהבימה (1988)
כתב וביים את המחזות הבאים שעיבד על פי ספריו של עמוס עוז: "מקום אחר", "אותו הים" ו"קופסה שחורה".
עיבד וביים את המחזה "חודש בכפר" מאת איוואן טורגנייב, .
ביים שלושה מחזות מאת אנטון צ'כוב: "השחף" (תיאטרון באר שבע 1984), "הדוד וניה" ו"שלוש אחיות" (2016), שאותו גם תרגם ועיבד.
ביים את המחזה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה
ביים את מחזותיו של הנריק איבסן "רוחות", "אלוף הבונים" ו"איולף הקטן".
ביים שני מחזות מאת גלעד עברון: "יהוא" ו"הר לא זז"
ביים את המחזה "סולומון גריפ" מאת חנוך לוין
עיבד וביים את המחזה "אכזר מכל המלך" מאת נסים אלוני
ביים את המחזה "הכיתה שלנו" מאת תדיאוש סלובודז'אנק בהפקה משותפת של הבימה והקאמרי.
עיבד וביים את המחזה "אדיפוס: תיאור מקרה", שהוא גרסתו לטרגדיה "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס.
עיבד וביים את המחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס (2006).
עיבד וביים שתי גרסאות שונות למחזה "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי
ביים את המחזה "קדיש" מאת אלן גינסברג
ביים את המחזה "האב" מאת אוגוסט סטרינדברג
ביים את המחזה "אנשים קשים" מאת יוסף בר-יוסף
עיבד וביים את המחזה "עלי כינור" מאת שלום עליכם
המחיז וביים את המחזה על פי הספר "אשה בורחת מבשורה" מאת דויד גרוסמן (2016).
המחזה זכה בפרס הצגת השנה בטקס פרסי התיאטרון.
ביים את המחזה "החגיגה" מאת תומאס ויטנברג ומוגנס רוקוב (תרגום לעברית: שלומי מושקוביץ').
הפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי והבימה (2008)
כתב וביים את המחזה על פי הספר "כימים אחדים" מאת מאיר שלו.
שותפתו לכתיבה הייתה דנה ידלין
חנניה בן נדבאי או נבדאי (בתלמוד: יוחנן בן נדבאי או נרבאי; מת בשנת 66 לספירה) היה כהן גדול בבית המקדש השני ואביו של אלעזר בן חנניה, ממנהיגי המרד הגדול.
בשנת 48 לספירה, הורדוס (מלך כלקיס), שבידיו מסרה רומא את הסמכות, העביר לפני מותו את משרת הכהונה הגדולה מיוסף בן קמי (קמחית) לחנניה בן נדבאי.
המשלחת היהודית במשפט מצאה עצמה בעמדת נחיתות, בגלל השתדלותם של ידידי הקיסר לטובת אנשי קומאנוס, הנציב הרומי ביהודה, והמשלחת השומרונית.
אלא שהמלך אגריפס השני, שהיה גם הוא ברומא באותה עת, "הפציר מאוד באגריפינה אשת הקיסר, שתפתה את בעלה שיקשיב יפה (לטענות) כיאה לצדקתו".
הוא זיכה את היהודים, הוציא להורג את המאשימים השומרונים ושלח את קומאנוס לגלות.
בשנת 59, לאחר 11 שנים בהן שירת חנניה ככהן גדול, מינה המלך אגריפס השני למשרה זו את ישמעאל בן פיאבי.
חנניה נזכר בברית החדשה כדמות הבכירה בממסד היהודי, שהאשים את שאול התרסי (פאולוס), שבפעילותו בעולם הסית נגד היהודים ותורתם והדיח יהודים להמרת דתם, ובנוסף אשם כמנהיג כת הנוצרים ובחילול המקדש.
לאחר שהותקף שאול על ידי המון בבית המקדש, הובא על ידי המפקד הרומאי לשימוע בפני הסנהדרין והכהן הגדול:
למחרת בבוקר, לאחר שבילה שאול את הלילה במאסר, הגיעה קבוצה בת מעל 40 איש אל ראשי הכהנים ודרשו מהם שיבקשו מהמפקד הרומאי לשלוח את שאול לסנהדרין לחקירה נוספת, כדי שיוכלו לארוב לו ולהרוג אותו בדרכו לשם.
כששמע המפקד הרומאי על המזימה, הבריח את שאול לנציב פליקס בקיסריה, לשם הגיעה גם ההנהגה היהודית: פליקס החליט להותיר את שאול-פאולוס במאסר, שנמשך גם לאחר תום כהונתו של חנניה.
הכהן הגדול חנניה בן נדבאי נזכר בבריתא המופיעה בשני מקומות:
במסכת פסחים תיאור זה של הכהן הגדול הוא מפורט ואף קיצוני יותר:
הפרשנים המסורתיים רואים אמירה זו כשבח ליוחנן.
לפי הפירוש המקובל, הכוונה היא שיצאה בת קול, או שהסכימו כל הנוכחים בעזרה, שראוי יוחנן בן נדבאי להיכנס לעזרה ולאכול מבשר הקודשים.
חכמים משבחים את חנניה שהרבה באכילת הקרבנות, והקפיד שלא יישאר מהם נותר.
ייתכן שהתיאור מתייחס גם לבני ביתו, שהיו כולם מרבים באכילת קדשים.
יוסף בן מתתיהו מספר על חנניה בזמן שכבר היה כהן גדול לשעבר, בתוך תיאורו את השחיתות שסבבה את משרת הכהן הגדול ואת מלחמות הכהנים הגדולים בינם לבין עצמם:
מעמדו ועושרו של חנניה היו לו לרועץ, כשנוצלו לסחיטה ואיומים לצורך השגת מטרות פוליטיות.
הסיקריים נכנסו לירושלים בליל חג, חטפו את סופרו של אלעזר בן חנניה ודרשו תמורת שחרורו, שחנניה ישדל את אלבינוס, הנציב הרומאי ביהודה, לשחרר 10 אסירים מאנשיהם.
חנניה נכנע לדרישות הסיקרים וקיבל את מבוקשו מאלבינוס.
כניעתו של חנניה הביאה למאמץ מוגבר של הסיקריים לחטיפות נוספות של כמה מאנשי חנניה.
הם הוחזקו שבויים בידיהם עד לשחרורם של אסירים נוספים "וכשהגיעו שוב למספר לא קטן חזרו והתאוששו והרעו לכל הארץ".
עם זאת, עושרו של חנניה היווה גורם מכריע במאבק האלים בין הכהנים הגדולים, שיב"מ רואה בו נקודת מפנה בדרך להתקוממות עממית:
אין תימה, אפוא, שתסכולם של הכהנים הפשוטים ממצבם העגום, שנגרם במישרין מהשחיתות שפשטה בכהונה הגדולה, דחף אותם לזרועות מחנה הקנאים, יריביה של האליטה, המסיתים למרד ברומאים.
בשנת 66 לספירה (בזמן שירותו של מתתיהו בן תאופילוס ככהן גדול), אלעזר, בנו של חנניה, ששירת כפקיד בבית המקדש, הסית את הכהנים המשרתים לסרב לקבל זבחים מידי נוכרים ובכך לבטל את זבח התמיד לשלום הקיסר (קורבן הקיסר).
בניגוד לעמדת הכהנים הגדולים, בנו של הכהן הגדול לשעבר נתן את האות באופן רשמי שזהו מרד באימפריה הרומית.
לאור המצב, התכנסו גדולי העם והכהנים הגדולים עם חשובי הפרושים, ולאחר כישלונם לשכנע את המורדים לעצור את המרד, שלחו שליחים אל הנציב גסיוס פלורוס ואל המלך אגריפס, בבקשה שישלחו צבא לירושלים כדי להכניע את המורדים בטרם יהיה מאוחר מדי.
פלורוס, ששמח לשמוע את החדשות על מלחמה, לא הגיב לבקשה, ואילו אגריפס שלח מממלכתו בצפון הארץ צבא של 3000 פרשים.
חייליו של אגריפס כבשו את העיר העליונה, בה התגוררה האוכלוסייה העשירה והאוהדת, אולם בעיר התחתונה והר הבית התחזקו המורדים.
לאחר שבוע של קרבות בו ניסו המורדים תחת פיקוד אלעזר לתפוס גם את העיר העליונה, ביום קורבן העצים בט"ו באב עלו המוני העם להר הבית, ובעוד שכניסת תומכי השלום נמנעה על ידי המורדים, חברו אליהם בין פשוטי העם גם סיקריים רבים.
התגבורת החדשה הביאה למפנה וצבאו של אגריפס, שלא הצליח לעמוד בפני הכמות והתעוזה של הסיקריים, נהדף מהעיר העליונה, אזור מגורי הכהנים והעשירים.
המורדים שרפו את ביתו של חנניה, כמו גם את ארמונות אגריפס וברניקי, ואת בית הארכיון.
רבים מהכהנים ונכבדי העם ירדו להסתתר במנהרות, כאשר רבים אחרים וביניהם חנניה עצמו, ברחו עם צבא המלך (אגריפס) אל "חצר המלך", מצודת ארמון המלך הורדוס מעל העיר העליונה, שם ישב הגדוד הרומאי של הנציב גסיוס פלורוס.
בי"ח באב צרו המורדים על חצר המלך, מקום התבצרותם של חיילי אגריפס, כשהם מנסים להבקיע את החומה מארבעה כיוונים.
בשלב זה איבד אלעזר את מעמדו כמנהיג המרד, כשמנחם בן יהודה ואיתו "עם הארץ" ו"שודדים אחרים" אותם חימש בנשק שלקח ממחסנו של הורדוס במצדה, עלה לירושלים והתיצב בראש המורדים בניהול המצור על ארמון המלך, בו התבצר גם חנניה.
ב-ז' באלול, נתפס חנניה כשהוא מסתתר בצינור המים מסביב לחצר המלך, ויחד עם אחיו חזקיה הוצא להורג על ידי מנחם.
נקמת אלעזר ברוצח אביו לא אחרה לבוא.
כאשר עלה מנחם לבית המקדש להתפלל ואיתו הסיקריים החמושים, התנפלו עליו אנשי אלעזר בעזרת בית המקדש, ואליהם הצטרף גם "יתר העם", שרגם אותו באבנים.
מנחם ברח לעופל, נתפס ועונה למוות בייסורים.
חנן פלד (נולד ב-29 באפריל 1951) הוא תסריטאי, מחזאי, עורך, סופר ובמאי קולנוע ישראלי.
פלד (פלדמן במקור) נולד וגדל בתל אביב.
הוא בנם של ניצולי שואה.
אביו, ששהה במחנה דכאו, ניצל הודות לאחראי עליו בבית הדפוס של הצבא הנאצי, ששלח אותו ואת אחיו לעבוד בלילה בו ידע שהולכים לעשות אקציה, אך לא הצליח להציל את משפחתו, כולל אישה וילד בן שנתיים, שנספו באושוויץ.
על החיים בבית של ניצולי שואה סיפר לימים:
פלד הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כתב את הדרמות "אשכבה", "אורחים" ו"שניים בדרך", את מחזות התיאטרון "חבר'ה" (לתיאטרון החאן), "לילה בתל אביב", "פדיון האב", "מלון מינסק" ו"זהב טורקי" (על פי שלום עליכם), ולקולנוע כתב את התסריטים לסרטים "האינסטלטור", "לא שם זין", "השיבה מהודו", "War Zone", "טיפת מזל", "מכתבים לאמריקה" (אותו גם ביים) ו"מחכים לסורקין".
כמו כן כתב שני ספרי פרוזה: "תה ואורז" ו"חבקי אותי חזק", שזכו להערכת הביקורת אך לתפוצה דלה.
פלד הוא אחיו של עורך הדין אביגדור פלדמן.
תה ואורז (רומן), עריכה: לאה ששקו, הוצאת גוונים, תל אביב, תש"ס 1999
חבקי אותי חזק, הוצאת גוונים, תל אביב, תשס"ב 2001
אני ששת, הוצאת כתר, מושב בן שמן, 2020
חֲנָנִי הָרֹאֶה, דמות מקראית, נביא אשר ניבא בסוף ימיו של בעשא, מלך ישראל ובזמנו של אסא מלך יהודה.
חֲנָנִי הוא אביו של יהוא אשר גם הוא נקרא רֹאֶה.
בספר דברי הימים ב' מסופר שהוכיח את אסא מלך יהודה על שכרת ברית עם מלך ארם במלחמתו עם בעשא.
דבריו כוללים הסבר לשתי המלחמות וזאת לפי הכתוב :
חננאל מאק (נולד ב-1941) הוא פרופסור בגמלאות במדעי היהדות, דוקטור לכימיה, ומומחה לספרות המדרש והאגדה.
חתן פרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת תשע"ג (2012).
חננאל מאק נולד בירושלים לעמנואל מאק ומרים לבית הלפרין.
גדל ולמד בירושלים, שירת בנח"ל ובחטיבת הצנחנים ונפצע קשה במלחמת יום הכיפורים בחזית תעלת סואץ.
למד בחוג לכימיה באוניברסיטה העברית והשלים את עבודת הדוקטורט בכימיה אי-אורגנית בשנת 1982. המשיך מאק במחקר ובהוראה במכון קזאלי לכימיה יישומית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1985 התקבל כתלמיד מחקר בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, התמחה בתחום המדרש והאגדה ובשנת 1992 השלים את עבודת הדוקטור השנייה בהנחיית פרופסור יעקב זוסמן.
לימד כימיה ופיזיקה בבתי ספר תיכוניים בירושלים ולאחר מכן לימד תנ"ך ותושב"ע במכונים להכשרת מורים בירושלים (מכון כרם, מכללת ליפשיץ) ובמקומות אחרים ברחבי הארץ.
לימד לסירוגין באוניברסיטאות ירושלים, תל אביב ובר-אילן וכן במכללת אריאל תלמוד, מדרש ואגדה ומבוא לתפילות ישראל.
תחומי מחקרו העיקריים הם ספרות התלמוד, המקרא ותולדות עם-ישראל.
חיבר ספרים ומאמרים רבים בתחומים אלה.
בשנת 1992 שימש מפקח מרכז (מפמ"ר) במשרד החינוך על הוראת המקרא במערכת החינוך הממלכתי-דתי.
מאותה שנה לימד במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, והנחה חוקרים צעירים ומשתתף בכנסים בארץ ובעולם.
קיבל דרגת פרופסור חבר בשנת 2003. בין השנים 2004–2009 שימש יו"ר ועדת ההוראה של המחלקה לתלמוד וחבר בוועדת ההוראה של הפקולטה למדעי היהדות.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשע"ג (2012), זוכה מענק ארבע שנתי של הקרן הלאומית למדע להכנת פרסום מדעי של מדרש במדבר רבה חלק א'.
בשנת 2025 יצא ספר שירה ביכורים מאת מאק בשם "מודה במקצת" בהוצאת ביתן.
מאק מתגורר בירושלים, נשוי לאופירה והם הורים לארבעה.
בתו היא השופטת חגית מאק-קלמנוביץ'.
אפיוּן ספּקטרוֹסקוֹפּי של התגבּשוּת בִּזכוּכיוֹת רב-קומפּוֹננטיוֹת (עבודת דוקטורט בכימיה, שהוגשה אל סנאט האוניברסיטה העברית בירושלים), 1981.
אלא משל היה – איוב וספר איוב בספרות הבית השני ובעיני חז"ל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2005.
תפילה ותפילות, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2006; 2008.
מסודו של משה הדרשן, מוסד ביאליק, 2010.
ותאמר בלבה – נשים מהמקרא בצומתי חיים, הוצאת ידיעות ספרים, 2014.
ותאמר גם היא בלבה - נשים מהמקרא בצומתי חיים, הוצאת ידיעות ספרים, 2018.
מראשית לבראשית רבה, פירוש עדכני למדרש בראשית רבה, הוצאת כרמל, 2022.
מדרש במדבר רבה חלק א', מהדורה מדעית למדרש במדבר רבה על-פי כתבי יד, הוצאת מכון שכטר למדעי היהדות, 2023.
דברי ימיהם א' – הוא ספר הזיכרונות למלכי ישראל, מבט אחר על מלכי מדינת ישראל הצפונית, הוצאת ידיעות ספרים, 2024.
"מודה במקצת" - ספר שירה, בעריכת אלעזר שטורם, נאווה גרוסמן.
דברי חכמים וחידותם, פרשנות התנ"ך בספרות חז"ל וימי הביניים, בעריכת אביגדור שנאן וישראל יובל, הוצאת כרמל, 2019.
ספר היובל לרב מרדכי ברויאר, אסופת מאמרים בשני כרכים, ירושלים תשנ"ב, עם משה בר אשר ואחרים.
מקראה בחקר התפילה - ליקוטי תרביץ ו', 552 עמ', בצירוף מבואות ומפתחות מפורטים.
זכור דבר לעבדך, אסופת מאמרים לזכר דב רפל ז"ל, ירושלים תשס"ז, עם שמואל גליק ואחרים.
"זמנו, מקומו ותפוצתו של מדרש במדבר רבה", תעודה יא, אוניברסיטת תל אביב תשנ"ו, עמ' 91–106.
"מלצר – מושל – מושל אכזר.
השימוש במלה מלצר בספרות האשכנזית ומקורו של מדרש לא מוכר מימי הביניים", לשוננו נט, תשנ"ו, עמ' 207–215.
"מקורה של הדרשה השבתאית בדבר ביטול המצוות", סידרא יא, תשנ"ה, עמ' 55–72.
"'עם לבן גרתי ותי"ג מצוות שמרתי' - דרכה של הדרשה מספרו של ר' משה הדרשן אל פירוש רש"י לתורה", תרביץ סה, תשנ"ו, עמ' 251–261.
"מדרש במדבר רבה וראשית הקבלה בפרובאנס", אשל באר-שבע 4, תשנ"ו, עמ' 78–94.
"ייחודו של פסיפס ציפורי ומדרשים מארץ ישראל", קתדרה 88, תשנ"ח, עמ' 39–56.
"בעיניו של רמב"ן: דמותו של פרעה מלך מצרים ומעמד היהודים בממלכת אראגון-קטלוניה", ספונות ז', (כב) תשנ"ט, עמ' 33–47.
"שלושה משלים של ריש לקיש על שאול המלך השואל באוב", עיוני מקרא ופרשנות, ה, ספר היובל לאוריאל סימון, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תש"ס, עמ' 179–195.
"ר' אברהם בן הגר"א וחקר המדרש", בתוך: הגר"א ובית מדרשו, בעריכת משה חלמיש ואחרים, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ג, עמ' 99–116
"פרשנות והגות בפירוש שמואל דוד לוצאטו למזמור נא בתהלים", בתוך: שמואל דוד לוצאטו, מאתיים שנה להולדתו, איטליה, כינוסים, סדרת מוספים, בעריכת ר' בונפיל ואחרים, ירושלים תשס"ד, עמ' צט-קיג.
"על ההפטרה בחג שמחת תורה", מחקרי תלמוד ג', ספר הזיכרון לא"א אורבך, ירושלים תשס"ה, עמ' 489–504.
"מקומראן לפרובאנס - רעיון המשיח משבט מנשה, ממגילות מדבר יהודה אל מדרש מימי הביניים", מגילות ג', תשס"ה, עמ' 85–100.
"המקרא בשירת יונתן רטוש: שני שירים ופרקי מקרא", מחקרי ירושלים בספרות עברית, כ', תשס"ו, עמ' 271–284.
"על גברים שהתפתו אך חטאם לא עלה בידם: חמישה סיפורי חז"ל על חוטאים כושלים", בתוך: "הגיון ליונה", קובץ מחקרים לכבודו של פרופ' יונה פרנקל, בעריכת יהושע לוינסון ואחרים, ירושלים תשס"ז, עמ' 433–456.
"בעיניו של אברבנאל: אחאב ואיזבל, כרם נבות וגירוש ספרד", בתוך: תשורה לעמוס, אסופת מחקרים בפרשנות המקרא מוגשת לעמוס חכם, בעריכת משה בר-אשר ואחרים, אלון שבות תשס"ז, עמ' 257–268.
"רבנו חננאל בן חושיאל", בתוך: תורה לשמה, מחקרים במדעי היהדות לכבוד שמא יהודה פרידמן, בעריכת דוד גולינקין ואחרים, ירושלים תשס"ח, עמ' 494–517.
"החינוך, הנער ופי הדרך: הפסוק 'חנך לנער על פי דרכו...' – מקרא, מדרש ופירוש", עיוני מקרא ופרשנות ח', קובץ לכבוד אלעזר טויטו, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ח, עמ' 147–163.
" 'מצאתי ביסודו של רבי משה הדרשן': מה הביא ומה לא הביא רש"י בפירושיו מתורתו של ר' משה הדרשן", בתוך: רש"י, חייו ויצירתו, ב, בעריכת אברהם גרוסמן ושרה יפת, מרכז שז"ר, ירושלים, תשס"ט, עמ' 327–351.
"מהיטבאל בת מטרד בת מי זהב – השמות והדמויות בפרשנות היהודית הקלאסית", ואלה שמות 5, בר-אילן תשע"א, עמ' קיג–קלא.
"דרכי הקישור בין חלקיו של ספר משנה תורה לרמב"ם", בתוך תא שמע, מחקרים לזכר ישראל מ' תא שמע בעריכת אברהם ריינר ואחרים, אלון שבות, תשע"ב, עמ' 541–564.
"החלומות לא שוא ידברו – רמב"ן על חלומות יוסף ופרעה ופתרונותיהם", כרמי שלי –מחקרים מוגשים לפרופ' כרמי הורביץ, בעריכת יוסף תבורי ואחרים, Boston 2012, עמ' 149–160.
"דרשן וגם פשטן: ר' משה הדרשן מבשר פרשנות הפשט למקרא", תרביץ פ"א – כרך לכבוד פרופ' יעקב זוסמן, תשע"ג, עמ' 409–429.
"חכמי ישראל נפגשים על אדמת פרובאנס במאה הי"ב", בתוך: "ברכות לאברהם", יום עיון לאברהם גרוסמן בהגיעו לגבורות בעריכת יוסף קפלן, בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשע"ח, עמ' 57–81.
"בעיניו של אברבנאל: מדוע התערב האל בבחירת שאול למלך על ישראל?", בתוך: זכרה לאהרן, קובץ מחקרים במקרא ובפרשנותו, ספר זיכרון לאהרן מונדשיין, חולון תשפ"ב, 2022, עמ' 240–255.
חננאל דורני (נולד ב-1967) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצת קדומים.
יו"ר מועצת יש"ע וכסגן מפקד חטיבה במילואים בדרגת סגן-אלוף.
למד במדרשית נעם בפרדס חנה ולאחר מכן בישיבת ההסדר קרני שומרון.
שירת בצה"ל כמפקד פלוגה בחטיבת גבעתי.
במילואים שירת כמפקד גדוד בחטיבת עודד, ולחם עמה במהלך מלחמת לבנון השנייה, וכיום סמח"ט במילואים.
דורני בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים, ומדעי המדינה, ורואה חשבון במקצועו.
בעבר סמנכ"ל החברה לפיתוח השומרון וראש מועצת קדומים בין השנים 2007 (הבחירות במועצה הוקדמו בשנה אחת לפני הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2008 מחמת פרישה מוקדמת של ראש המועצה הקודמת, דניאלה וייס) ו- 2024. בבחירות 2013 אף אדם לא הציג מועמדות מול דורני והוא המשיך לקדנציה שנייה בלי בחירות.
בבחירות 2018 דורני רץ אל מול מועמד אחד, רואי מסורי, וניצחו עם 70% מהקולות.
ב-2 בנובמבר 2017 נבחר ליו"ר מועצת יש"ע.
הוא סיים את תפקידו בנובמבר 2019. לקראת הבחירות למועצה בשנת 2024 הודיע כי הוא פורש מתפקידו, והודיע על תמיכה בעוזאל ותיק.
ותיק ניצח במערכת הבחירות ונבחר לראשות המועצה.
דורני מתגורר בקדומים מאז 1992, אליה עבר בעקבות נישואיו לדבורי לבית זיצר מוותיקי היישוב, ואב לשישה ילדים.
חנן קרן (נולד ב-2 בספטמבר 1952) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.91 מטרים, ששיחק בעמדת קלע במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
חנן קרן גדל בקיבוץ רמת השופט, ובלט ביכולת הקליעה שלו.
בנערותו שיחק בקבוצת הכדורסל של המועצה האזורית מגידו.
לאחר שסיים את התיכון התגייס לנח"ל כספורטאי מצטיין.
בשנים 1968–1970 שיחק בנבחרת הצעירה של ישראל.
בעונת הכדורסל 1970/1971, במהלך שירותו צבאי שיחק בקבוצת הפועל מגידו.
בתקופה זו חילק את הזמן בין הנסיעות הרבות למשחקים בחו"ל לבין שירות כמד"ס טירונים במחנה 80.
בעונת 1974/1975 עם שיחוררו מצה"ל, עבר לקבוצת הפועל רמת גן.
מעבר זה גרר ביקורת על כך שמכבי תל אביב מחתימה שחקנים ממניעים של החלשת יתר הקבוצות, כדי לשמור על ההגמוניה שלה.
במהלך תקופתו במכבי תל אביב היה שותף לזכייה בחמש אליפויות ישראל ובשני גביעי מדינה.
עם זאת, מלבד עונתו הראשונה, תקופתו במכבי תל אביב התאפיינה בעיקר בישיבה על הספסל.
נמנה עם סגל הקבוצה הגדולה שבעונת 1980/1981 זכתה בכל התארים האפשריים תחת שרביטו של המאמן רודי ד'אמיקו.
בעונת 1983/1984 עבר למכבי קריית מוצקין.
בעונת 1984/1985 עבר לאליצור קריית אונו, בעונתה היחידה אי פעם של הקבוצה בליגה הבכירה.
בסיום עונה זו חדל לשחק בליגה הראשונה והמשיך לשחק בליגות הנמוכות, עד שנת 1988 המשיך לשחק בקרית אונו.
לאחר מכן היה מאמן/שחקן בהפועל אילת.
בהמשך בתחילת שנות התשעים חזר לשחק בקרית אונו.
שיחק בנבחרת ישראל בין השנים 1970–1978, במהלכם רשם 101 הופעות בהן קלע 911 נקודות.
לאחר הפרישה, בעונת 1999/2000 החליף את משה ויינקרץ בתפקיד מאמן מכבי ראשון לציון.
בעונת 2000/2001 פוטר מתפקידו לאחר חמישה משחקים והוחלף על ידי רוני בוסאני.
בנוסף, אימן בקבוצות בין היתר בקבוצות: רמת השרון, רמת אפעל, קריית אונו, הפועל גבעתיים, מכבי שוהם ואילת.
כן היה אחראי על קורסי מאמנים ומדריכי כדורסל במכון וינגייט.
בשנת 2004 הוביל מחאה בנוגע להליכי קבלת תעודת המאמן וההסמכה לעודד קטש.
מתגורר בקריית אונו, נשוי, אב לשניים וסב לשלושה.
כיום בין היתר אחראי על תחום הנדסה ותשתיות במועצה מקומית סביון.
ב-2004 השתתף בתפקיד עצמו בסרט הטלוויזיה "לנצח עם מיקי ברקוביץ'".
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים: 25
סה"כ נקודות בפלייאוף בקריירה: 118
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים בפלייאוף: 290
חנן פרידמן (נולד ב-4 בספטמבר 1971), הוא מנכ"ל בנק לאומי לישראל.
שימש במגוון תפקידים בכירים בלאומי, בהם ראש חטיבת אסטרטגיה, חדשנות וטרנספורמציה, ראש חטיבת אסטרטגיה ורגולציה וראש חטיבת ייעוץ משפטי.
טרם הצטרפותו ללאומי כיהן כיועץ המשפטי הראשי של קבוצת הראל.
פרידמן גדל בפתח תקווה בבית דתי לאומי.
למד במדרשית נעם ולאחר מכן שירת 6 שנים בצה"ל בתפקידי מנהלה, כולל בסיירת מטכ"ל.
הוא בעל דרגת רס"ן במילואים.
בוגר ומוסמך בהצטיינות מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1999, לאחר סיום לימודיו, עבד כעורך דין במשרד ליפא מאיר ושות' במשך 6 שנים.
עסק בייעוץ משפטי לחברות וארגונים, ליטיגציה מסחרית וייצוג בתובענות ייצוגיות בהליכי חדלות פירעון.
בשנת 2005 הצטרף לקבוצת הראל ביטוח ופיננסים, שם כיהן כמשנה למנכ"ל וכיועץ המשפטי הראשי של הקבוצה, עד לשנת 2014.
בספטמבר 2014 הצטרף לבנק לאומי ומונה ליועץ המשפטי הראשי וראש חטיבת הייעוץ המשפטי של קבוצת לאומי.
פרידמן היה אחראי גם על מערך הציות של הבנק וטיפל ביישום ההסדר של בנק לאומי עם הרשויות האמריקאיות בו הואשם הבנק בהלבנת הון עבור לקוחותיו.
הסכם הפשרה בין הצדדים נחתם בדצמבר 2014. בנוסף היה מעורב במשפט נגד מחאת "באים לבנקאים" וכינה את ברק כהן, מנהיג המחאה, ראש ארגון פשע.
בדצמבר 2016 מונה לראש חטיבת אסטרטגיה ורגולציה.
עסק, בין השאר, בגיבוש האסטרטגיה של קבוצת לאומי ובניית התשתית הארגונית להתמודדות עם השינויים בעולם הבנקאות.
בנוסף, עסק בקידום החדשנות הטכנולוגית בלאומי וביישום חוק שטרום, שחייב את לאומי למכור את חברת הבת לאומי קארד.
בתוך כך, פרידמן הוביל את המשא ומתן עם קרן ההשקעות האמריקאית ורבורג פינקוס, עד למכירתה של לאומי קארד לקרן לפי שווי של כ-2.5 מיליארד ש"ח.
במקביל לתפקידו, שימש פרידמן לאורך השנים כיו"ר וחבר בדירקטוריונים של שלוחות חו"ל של קבוצת לאומי: יו"ר Bank Leumi le-Israel Corporation - BLC, חבר בדירקטוריונים של Bank Leumi USA ו-Leumi Investment Services Inc.
בנוסף, הוא משמש כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן.
באוגוסט 2019, כחודש לאחר שרקפת רוסק עמינח ביקשה לסיים את תפקידה כמנכ"לית לאומי, קיבל דירקטוריון בנק לאומי את המלצת ועדת האיתור, בראשות יו"ר לאומי, סאמר חאג' יחיא, למינויו של פרידמן לתפקיד מנכ"ל הבנק.
פרידמן נכנס לתפקידו ב-1 בנובמבר 2019.
בתקופת כהונתו, עזב בנק לאומי את איגוד הבנקים ושונה מבנה הבנק כשהבנק הדיגיטלי פפר נוהל ישירות בידי פרידמן.
נשוי לריקי, עורכת דין העוסקת במעמד אישי ונדל"ן, ולהם 4 ילדים.
רבי חננאל בן שמואל ממשפחת אלאמשאטי, היה נגיד, דיין וראש ישיבה במצרים במאה ה-12, תלמידו ומחותנו של הרמב"ם.
עד למציאת הגניזה הקהירית, המקורות על חייו היו לוטים בערפל, ושי"ר אף פקפק בעצם קיומו של חכם בשם זה.
במסמכי הגניזה נמצאו מסמכים רבים העוסקים בו ובמשפחתו, אך המידע עדיין חלקי ומקוטע.
נולד בסביבות שנת ד'תתקל"ה לרבי שמואל.
שלמה דב גויטיין שיער שלמד אצל הרמב"ם, משום שבניגוד לחכמים אחרים, אותם הוא מזכיר בשמם, את הרמב"ם הוא מזכיר בתואר "רבנו" בלבד, אך מ"ע פרידמן פקפק במסקנה הזו.
היה חבר בית הדין בפוסטאט, וכנראה אף עמד בראשו.
כמו כן, מכתביו רואים שעמד בראשות ישיבה.
מקורות שונים מלמדים אותנו כי שמו יצא גם מחוץ לגבולות מצרים, וכי היה ידוע באזור כאחד מגדולי החכמים שבדור.
פרופסור מרדכי עקיבא פרידמן משער שהדבר קרה בשנים שבין פטירת חתנו רבי אברהם לבין עלייתו לשלטון של נכדו רבי דוד.
כמו כן, היה סוחר אמיד, שעסק במסחר מתכות, טקסטיל, ובעיקר כבעל בית מלאכה לסוכר.
מקורות רבים מצביעים על כך שעשה שימוש רב בעושרו לצורכי גמילות חסדים.
אמצעיו הכלכליים אפשרו לו לרכוש כתבי יד רבים של התלמוד ומפרשיו, עובדה שסייעה לו בבירור גרסאות.
נפטר בסביבות שנת ה'י' (1250 לספירה).
רבי חננאל היה בן למשפחת אלאמשאטי, אחת המשפחות החשובות בפוסטאט ובמצרים בכלל, שעסקה במסחר ובמלאכות שונות, ובמיוחד בבשמים ובסחר עם הודו.
אבי המשפחה במצרים היה אברהם בן חננאל (או חנניה), כבר סביב שנת 1120. בנו סעדיה עסק במסחר עם הודו בדומה לאחי הרמב"ם דוד, וכנראה אליו מתכוון הרמב"ם באגרת לתלמידו יוסף ב"ר יהודה: "וכשיגיע אבן אלמשאט מהודו, אעשה עמו חשבון כפי שהזכרת".
בן אחר של אברהם נקרא חננאל, והוא סבו של רבי חננאל בן שמואל.
שמואל אביו היה עשיר גדול ונודע בכינוי "הנדיב", וייתכן שגם הוא היה מעורב בסחר עם הודו.
אחד מבני משפחה זו היה רבי יעקב אלאמשאטי, שהיה מקורב גם הוא למשפחת הרמב"ם, אך לא ברור מה הקשר המשפחתי המדויק בינו לבין רבי חננאל ואבותיו.
היו לו לפחות שני בנים, חיים ושמואל, ושתי בנות:
בנו, רבי חיים, הרביץ תורה בישיבת אביו ושימש כדיין אחריו.
בתו נישאה לרבי אברהם בן הרמב"ם, כך שרבי דוד הנגיד היה נכדו.
לאחר שהחל רבי דוד לשמש בנגידות, שימש כפטרונו ומלווהו בשל גילו הצעיר.
יש הטוענים כי רבי פרחיה בן ניסים היה חתנו ו/או אחיינו, אך לדעת אחרים היה תלמידו, או ממלא מקומו בבית הדין.
פירוש על הלכות הרי"ף - הגיע לידינו פירושו על מסכתות עירובין וקידושין.
מתוך פירושו עולה כי כתב גם על מסכתות שבת וגיטין.
מגמתו המוצהרת הייתה לכתוב פירוש במתכונת פירושו של רבי יהונתן מלוניל, על אותן המסכתות שלא היה בידיו פירושו של רבי יהונתן להן.
בפירושו כלל פירוש מקיף על המשנה והשלמות לפירוש הרי"ף.
פירושו לא הוזכר על ידי הראשונים שאחריו, ויצא לאור לראשונה על ידי משה יהודה הכהן בלוי בתוך "שיטת הקדמונים על מסכת קידושין", ניו יורק ה'תש"ל, ובמהדורה מדעית על ידי יצחק סונא בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשל"ה.
חידושיו לעירובין יצאו על ידי הרבנים שלום קליין ואברהם שושנה, ה'תשנ"ו.
קטעים מפירושו למקרא נמצאו בגניזת קהיר.
כמו כן נמצאו שם קטעים העוסקים בפילוסופיה ומיסטיקה.
חננאל דה פוליניו (באיטלקית: Hananel da Foligno) (סביבות 1505 - פברואר 1556) היה יהודי מומר שהמיר את דתו במאה ה-16 ונקרא לאחר ההמרה אלסנדרו פראנצ'סקי.
היה פעיל בולט במאמצי המיסיון של המסדר הישועי ברחבי איטליה.
דה פוליניו עסק לאחר שהמיר את דתו ברדיפת יהודים בין השאר בשריפת התלמוד ברומא וניסיון להמיר את דתם של יהודים נוספים.
דה פוליניו נולד למשפחה חשובה מהעיר פוליניו בחבל אומבריה שבמרכז איטליה.
היה בנו של הבנקאי אנג'לו בן מוסטו, דמות חשובה בקרב יהודי פוליניו והאזור.
דה פוליניו נשא בתואר המפקח על המס, והיה אחראי על גביית מיסים לטובת אוצר האפיפיור של מספר קהילות.
תפקידו של דה פוליניו העניק לו קשרים עם הרשויות הכנסייתיות שדרכן עברו התשלומים.
דה פוליניו היה תלמיד חכם והיה בעל ידע רב בתנ"ך בתלמוד ובפרשניו בהם רבנו סעדיה גאון, רש"י, רמב"ן, אבן עזרא, רלב"ג, רד"ק, רבנו בחיי ועוד.
לאחר שהמיר את דתו השתמש בידע זה ככלי להוכחת טענותיו.
על מנת להוכיח שהנוסח התנ"ך אינו נכון כתב דה פוליניו 650 דוגמאות של קרי וכתיב המוכיחות לטענתו את הטעויות שנפלו בהעתקה התנ"ך.
את ידיעותיו בעולם התורני היהודי קיבל בדומה ליהודים עשירים רבים באיטליה בשלהי תקופת הרנסאנס, שדאגו לחינוך איכותי לילדיהם באמצעות שכירת מורים פרטים.
על פי ד"ר יוסף עדיחי כהן דה פוליניו עסק בלימוד הקבלה בגיל צעיר ובעקבות זאת הוא בחר להתנצר.
בשנת 1542 הוא הוטבל בכנסיית סנטה מריה דלה סטרדה ברומא לנצרות, ומחליף את שמו לאלסנדרו פראנצ'סקי.
זה פוליניו היה מומר להכעיס ולא מומר לתיאבון.
בתעודה מחודש מרץ 1547 פנה דה פוליניו ללשכת הכפרה של הכנסייה, בבקשה שיותר לו לדרוש בבתי הכנסת של היהודים ברומא ובשאר מדינת הכנסייה, על מנת לשכנע יהודים להתנצר.
דה פוליניו כפה בעזרת האפיפיור פאולוס השלישי על אשתו ג'וסטה שהייתה בהריון בזמן שהתנצר, להגיע לרומא להעביר את התינוק לאחר שנולד לכנסייה.
לאחר הלידה ככל הנראה השאיר את אשתו עגונה.
בנם אוטאוויו הוטבל לנצרות וגודל כנוצרי, הצטרף ל, מונה לכומר והיה דרשן מאוד מוצלח.
אף על פי שגדל כנוצרי מלידתו הוא כונה 'היהודי הקטן'.
בהמשך שימש כיועצו האישי של האפיפיור קלמנט השמיני.
ב-1594 התמנה כבישוף של העיר פורלי, אך לאחר שלוש שנים פרש וחזר לרומא, על מנת להמשיך בדומה לאביו בהמרת יהודים לנצרות.
ב-1601 העביר אוטאוויו את הספרייה שירש מאביו חננאל דה פוליניו לרשות ספריית הוותיקן.
דה פוליניו לא הצטרף כחבר רשמי במסדר הישועים אבל היה קרוב מאוד לאיגנציוס לויולה ראש המסדר.
בין השנים 1543–1556 הסתובב בערי איטליה ועסק במיסיון כחבר המסדר הישועי.
דה פוליניו היה מעורב בשרפת התלמוד בכיכר המרכזית ברומא, קמפו די פיורי ביום ראשון של ראש השנה שחל בשבת, א' בתשרי ה'שי"ד (1553).
ככל הנראה דה פוליניו, שהיה בקיא בתלמוד עזר בתרגום על מנת להוכיח שבתלמוד כתוב דברים נגד הנצרות.
ב-1555, מיד לאחר חג הפסח, נתגלתה בבית הקברות היהודי ברומא - קמפו ג'ודיו, גופת נער.
אנשים רבים הגיעו על מנת לראות את הגופה בהם מומר, ככל הנראה דה פוליניו.
המומר הציע לאסור את יהודי רומא ולענות אותם עד שיודו באשמה.
בכירים בכנסייה תמכו בדעתו, אך האפיפיור מרקלוס השני שמונה זמן קצר לפני הרצח, החליט לבצע חקירה מקיפה.
בחקירה העיד רופא שזיהה את הגופה, כנער שהיה בביתו של דוטור סולים זמן קצר לפני הרצח.
דוטור סולים נעצר והודה שרצח את הנער על מנת לפגוע ביהודי רומא.
יהודי רומא שניצלו מעלילת דם נהגו לחגוג את ג' באייר כפורים שני, והיו קוראים את מגילת פורים שני דרומא "אגרת נסים".
זמן קצר לאחר מכן מת המומר.
דה פוליניו מת ככל הנראה בפברואר 1556.
הרב חננאל חאביף (חביף) מורינו היה ראש ישיבה ודרשן באזמיר במאה ה-18. מחבר ספר מגדל חננאל.
למד אצל הרב יהודה אשכנזי, ומכנה אותו "קדוש מורי ורבי הרב הכולל" ושמע תורה מפי הרב חיים אבולעפיה ומרבי חיים מודעי.
חי בעניות גדולה, עד שבנו מספר כי היה מתענה תעניות רבות.
העמיד תלמידים הרבה, ובימיו .
מתלמידיו נמצא את הרב פנחס רפאל יהושע די שיגורה, שגם סייע לבנו בהוצאת ספר מגדל חננאל.
כתב ספר גדול ורחב, שנשרף, ובנו הוציא לאור את כתביו שליקט.
הספיד בק"ק אלגזי באזמיר את רבי חיים מודעי.
בנו היה הרב נסים אברהם המכונה ג'ליבי חאביף, שהוציא לאור את ספרו של אביו והדפיס דרוש שדרש להספדו בק"ק שלום בספר.
נכדו היה הרב יעקב חאביף, מחבר ספר ויחי יעקב.
כעשור לפני מותו חלה: .
הרב רפאל אשכנזי ספד לו.
מגדל חננאל (שאלוניקי תקע"ט) שבעה דרושים על נושאים שונים כגון נישואין, הספדים ועוד.
ליקוטים על סדר התנ"ך, ליקוטי חידושים על הש"ס ועל הרמב"ם.
לספרו הסכמות מהרב חיים יצחק אלגאזי, הרב דוד אמאדו והרב רפאל אשכנזי מאב תקע"ח.
רבי חֲנָנִאֵל רפאל חי נֵיפִּי (כונה החכם ח"ן; באיטלקית: Graziadio Nepi; ה'תק"כ, 1759 – כ"ח בטבת ה'תקצ"ו, 18 בינואר 1836) היה מרבני איטליה, רבה של צ'נטו, פוסק הלכה וחבר הסנהדרין של פריז.
נולד בפרארה לשמואל חנניה ניפי.
תחילה למד בפרארה אצל רב העיר רבי שלמה למפרונטי, בנו של רבי יצחק למפרונטי לאחר פטירת רבי שלמה בכ"ז בסיוון ה'תקמ"ב, המשיך ללמוד אצל רבי משה כהן ורבי שמואל ידידיה, מרבני העיר.
בין השנים ה'תקמ"ד–ה'תקנ"ו למד בישיבתו של רבי יעקב משה עייאש, שהגיע באותה עת כשד"ר מירושלים והקים ישיבה בפרארה.
בשנים הבאות עסק בלימוד תורה לתלמידים בבתי מדרש שונים בפרארה.
כן התפרסם בתקופה זו כדרשן.
עם כינון הסנהדרין של פריז בידי נפוליאון, הוזמן להשתתף כאחד מחבריה ונסע לשם כך לפריז למשך כשנה.
בניסן ה'תקס"ז (1807) שב לפרארה, והמשיך לשמש דרשן ומלמד תורה.
רבים מתלמידיו בפרארה כיהנו אחר כך כרבנים בקהילות איטליה, ביניהם רבי יששכר יחזקאל ריגייו.
בשנת ה'תקע"א מונה לאחד מדייני הקהילה.
נודע בפרישותו וסגפנותו, בפרט בימי השובבי"ם.
כדרך ענווה, נהג לחתום על תשובותיו במילים "לא ליודעים ח"ן", הרומזות לשמו ומבוססות על .
באלול ה'תקפ"ב (1822) התמנה לכהן כמרא דאתרא בצ'נטו הסמוכה לפרארה, ושם כיהן כרב העיר עד פטירתו.
ממשיכו ברבנות צ'נטו היה אחיינו וחתנו – שגם היה תלמידו וקבל ממנו סמיכה לרבנות – רבי אברהם מיכאל קארפניטי.
בעת מינויו לסנהדרין הוא פנה לרבי יוסף דוד זינצהיים, בשאלה האם לצירי האספה הנדרשים להפגש עם נציגי השלטונות מותר להתגלח בחול המועד.
ר"ח ניפי עצמו כתב כי אם הגילוח נדרש לצורך הליכה אל השלטונות ולטובת עם ישראל, ניתן להתיר, אך לשאר צירי האספה אין להתיר לכתחילה, אך גם אין למחות במתגלחים.
רי"ד זינצהיים הסכים לפסקו הראשון, אך סבר שלשאר צירי האספה אסור להתגלח ויש לקנוס אותם על כך, אם כי אין לגזור עליהם נידוי.
בתשובה לרבה של קהילת ונציה התיר לחזן להתפלל בליווי מקהלה.
בספרו הביע דעה חיובית על הספר מאור עיניים לעזריה די רוסי, על אף החרם שהוטל עליו בשעתו, וסבר שאין בו אפיקורסות.
לדעתו החרם על הספר הוטל רק מחשש שהספר יגיע לידי תלמיד שאינו הגון.
חיבר ספר שו"ת בן שישה כרכים בשם "לוית חן", אך הספר לא הודפס ונותר בכתב יד.
חיבורו שנדפס הוא "זכר צדיקים לברכה".
הספר כתוב במתכונת הספר "שם הגדולים" מאת החיד"א, ונועד להשלים את תולדותיהם של רבני איטליה לדורותיהם, שרבים מהם לא נכללו בספרו של החיד"א.
את החיבור הזה חיבר כטיוטות שכתב לעצמו במשך שנות הוראתו בפרארה.
משום כך, הוא לא נערך כראוי, וחסרו בו חכמים ופרטים רבים.
נעשה ניסיון להדפסת הספר בידי חתנו, ר' אברהם מיכאל קארפניטי, אך הוא לא יצא לפועל.
בשלב נוסף, עבר החיבור עריכה בידי תלמידו של ר"ח, רבי יצחק שמואל פינצי, שהוסיף לו מספר ערכים.
רבי מרדכי שמואל גירונדי השתמש בו כבסיס לחיבורו שלו "תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליאה", ומשום כך הדפיס את שני החיבורים זה לצד זה.
לשם כך, הוא ערך מחדש את ספרו של ר"ח ניפי.
בכתב ידו נשארו גם דרשות, תפילות, ותשובות בנושאים שונים.
"חנניה" הוא סינגל של חנן בן ארי שכתב, הלחין ושר על סבו חנניה בלכי שנפטר ועל שמו הוא נקרא.
השיר יצא לאור ב-26 ביוני 2022 כשאת השיר המקורי ביצע בהופעה חיה.