tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בשנת 1975 שימש כמאמן הפועל תל אביב לתקופה קצרה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל, לאחר שכבש במהלך הקריירה 8 שערי ליגה במדי הפועל תל אביב, והיה חלק בלתי נפרד מהגנת הקבוצה במשך שנים רבות, לצידם של השוער אריה בז'רנו, המגן השמאלי נחמן קסטרו והבלמים דוד פרימו וקיקו רחמינוביץ'.
בן יהונתן נכלל בסגל נבחרת ישראל, אך לא הופיע במדיה במשחק רשמי.
לאחר שפרש, מונה בן יהונתן בשנת 1976 למאמן הפועל רמת גן.
בן יהונתן אימן את הקבוצה במשך עונה אחת, ובתחילת עונתו השנייה בקבוצה פוטר לאחר שני מחזורים.
בעונת 1979/1980 אימן את בני יהודה תל אביב, ובעונת 1982/1983 אימן את בית"ר ירושלים לתקופה קצרה, ולאחר המחזור השמיני מונה שוב למאמן הפועל רמת גן עד תום העונה.
בשנת 1986 מונה שוב למאמן הפועל רמת גן, אך פוטר לאחר שלושה מחזורים והוחלף בלופא קדוש.
במהלך עונת 1988/1989, אשר בסופה ירדה הפועל תל אביב לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה, הוזעק בן יהונתן לשמש כמאמן חירום, לפני מינויו של אליהו עופר.
שמעון בן הרוש הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב.
בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד מחוז מרכז.
בן הרוש שירת במגוון תפקידי פיקוד במשטרת ישראל.
בתחילת שנות ה-90, שירת כראש לשכת סיור ומבצעים (רסל"מ) במרחב הנגב.
בהמשך שירת כסגן מפקד מרחב הנגב.
ב-2004 מונה למפקד מרחב שמשון, מרחב שהיה אחראי לישובי מועצה אזורית חוף עזה ולמעברים בין ישראל לרצועת עזה, הוא מילא תפקיד זה במהלך ההכנות וביצוע תוכנית ההתנתקות ועד לפירוק המרחב בסיומה.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה למפקד קורס פיקוד ומטה של המשטרה.
ב-2009 מונה למפקד מרחב השפלה בדרגת תת-ניצב.
ב-2013 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
במהלך 2014 הורחק למשך שבועיים מהמחוז ונשלח למעצר בית בעקבות חקירה שנפתחה נגדו בחשד להטרדה מינית וביצוע מעשה מגונה בשוטרת-חיילת שהייתה כפופה לו.
לאחר חקירת מח"ש הוחלט להגיש נגדו כתב אישום אך לאחר מכן הוחלט כי יועמד לדין משמעתי.
בסופו של דבר הוא פוטר מהשרות
שמעון בן דוד (1936 – 29 באוגוסט 2016) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, פיקד על עוצבת כידון ועל הג"א בפיקוד המרכז.
בן דוד נולד וגדל בלוב.
עלה לישראל לאחר הקמת המדינה.
ב-1955 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים.
שימש מפקד סוללה וסגן מפקד גדוד 402. במלחמת ששת הימים שימש סגן מפקד גדוד 871, שסיפק סיוע ארטילרי לחטיבה 45 בקרבות בעמק דותן וברמת הגולן.
במלחמת ההתשה פיקד על גדוד 403 שנלחם בגזרת קו בר-לב.
ב-1972 שימש ראש ענף אימון יחידות במפקדת קצין תותחנים ראשי ומונה להקים את מתקן עבדת, שישמש כמתקן אימונים ליחידות המילואים של התותחנים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 436, גדוד מילואים באגד 214 שהפעיל תומ"תים 155 מ"מ.
לאחר גיוס הגדוד והגעתו לחזית המצרית, שימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבה 14. במהלך הקרבות נפצע פעמיים אך סירב להתפנות עד להפסקת האש.
לאחר המלחמה עוטר בצל"ש אלוף.
בפברואר 1974 מונה למפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד המרכז, ביוני 1975 מונה למפקד עוצבת כידון ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1977. לאחר לימודים באוניברסיטת בר-אילן מונה ב-1979 לראש מחלקת בירור אצל נציב קבילות החיילים.
במאי 1981 מונה לסגן מפקד הג"א בפיקוד המרכז ובין ינואר 1982 לאוקטובר 1984 שירת כמפקד הג"א מרכז.
לאחר מכן שירת כנספח צבאי בקניה.
לאחר שחרורו שימש יועץ לגזבר הסוכנות היהודית מאיר שטרית ומנהל ועדת העזבונות במשרד המשפטים.
ב-29 באוגוסט 2016 נפטר ממחלה ונקבר במושב כוכב מיכאל.
שמעון בן נר (נולד בשנת 1954) הוא טפסר בכיר ברשות הארצית לכבאות והצלה, כיהן כממלא מקום נציב כבאות והצלה.
שירת בצה"ל כטייס תובלה, כמפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) וכמפקד בית הספר הארצי לחילוץ והצלה.
בן נר למד בבית הספר להכשרת טכנאים בתל אביב-יפו.
במאי 1972 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת אגוז.
במהלך שירותו כצוער בקורס קציני חי"ר פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא נלחם יחד עם עמיתיו לקורס בחזית המצרית.
לאחר הפסקת האש עם מצרים, שרת כקצין בסיירת אגוז ונלחם במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
בעקבות פירוק הסיירת ב-1974 עבר לשרת כקצין בפלס"ר 244 (יחידת הסיור הדרוזית), שירת בפלוגת החוף באזור ראש הנקרה ובהמשך שימש כמפקד פלוגה ביחידת גששים בדרום ישראל.
בשנת 1976 התנדב לקורס טיס, סיים אותו בהצלחה ושירת כטייס תובלה בחיל האוויר.
לאחר שנתיים עבר ליחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) וב-1989 מונה למפקדה.
בשנת 1991 מונה למפקד בית הספר ארצי לחילוץ והצלה ושירת בתפקיד עד 1993. ב-1992 עמד בראש ועדת חקירה של חיל האוויר לבדיקת אסון הכבל.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש במשך כשנתיים כסגן נציב כבאות והצלה.
לאחר מכן ניהל חברה בתחום בטיחות, חילוץ והצלה וכיהן כמנכ"ל מועצת גני תקווה.
ב-2008 מונה לראש איגוד שרותי כיבוי אש של בני ברק, קריית אונו, אור יהודה וגבעת שמואל (בקעת אונו והסביבה).
בשנת 2011 מונה לסגן נציב כבאות והצלה בדרגת טפסר בכיר.
במאי 2016 מונה לממלא מקום נציב כבאות והצלה לאחר פרישתו של שחר איילון וכיהן בתפקיד זה עד מרץ 2017.
הרב שמעון אשריקי (1860–1930) היה שד"ר, חבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ממנהיגי ועד העדה המערבית בעיר, ואב בית הדין של העדה.
נולד בשנת 1860 (ה'תר"ך) באספי שבמרוקו לחיים, שהיה מעשירי העיר.
בהיותו כבן 5 עלו עמו הוריו לישראל והתיישבו ביפו, שם התחנך בצעירותו אצל הרב שלמה חזן.
לאחר מספר שנים ביפו, עבר להתגורר בירושלים בעקבות פטירת אביו, שם למד יחד עם הרב יצחק אשכנזי.
בתקופה זו נישאה אמו לראשון לציון הרב אברהם אשכנזי, והוא אומץ אצלו כבן.
בסיום לימודיו נישא לבוליסה סול, בת הגביר אברהם פינסו שהיה ממנהיגי וראשי העדה הספרדית.
בתקופה שלאחר נישואיו יצא בשליחות כשד"ר מטעם כוללות ירושלים לערי הודו, עיראק, צפון אפריקה וספרד.
בשנת 1900 ובשנת 1902 שהה בשליחויות כשד"ר מטעם העדה המערבית במרוקו.
בסיום שליחויותיו שב לירושלים ומונה לשמש כחבר בית הדין של העדה הספרדית בעיר.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שימש כחבר בבית הדין המורחב "משמרת הקודש" של עדות הספרדים והאשכנזים לצד הרב אליהו משה פאניז'יל והרב וידאל סורנאגה, ולאחר פטירתו של הרב יוסף חיים הכהן בשנת 1921 (ה'תרפ"א), מונה לשמש במקומו כאב בית הדין של העדה המערבית.
בפעילותו הציבורית שימש בין היתר כחבר ועד העיר ליהודי ירושלים.
בשנתיים האחרונות לחייו התעוור וסבל ממחלות שונות, עד לפטירתו בירושלים ב-22 ביוני 1930 (כ"ג בסיוון ה'תר"ץ).
בתו בידה נישאה ליצחק יחזקאל יהודה, ונפטרה בחיי אביה.
בנו חיים שימש כמורה לערבית בגימנסיה הרצליה ובבית הספר התיכוני למסחר בתל אביב.
שמעון בן ננס המכונה גם סתם בן ננס היה תנא בדור השלישי.
שמעון בן ננס היה חברם של רבי עקיבא ורבי ישמעאל.
לפי חלק מן הדעות, היה מאלו שדנו לפני חכמים ביבנה.
היה מומחה גדול בדיני ממונות, עד שפעם אחת לאחר שניצח את רבי ישמעאל בוויכוח בדיני ממונות, אמר רבי ישמעאל: .
גם את רבי עקיבא ניצח בוויכוח בעניין קרבנות חג השבועות, ובוויכוח אחר סייע לעמדת ר' עקיבא בוויכוח.
במחקר המודרני יש הטוענים שכינויו "בן ננס" ניתן לו משום שהיה קטן קומה מאוד.
נותרו לנו ממנו אמרות הלכתיות בלבד.
אסור לעטר את סל הביכורים בפירות שבעת המינים ().
מותר לפרוס עור של גדי על גבי רהיט שנשרף בשבת, מפני שהעור איננו נשרף ().
שרץ שנמצא בהיכל, באולם ובין האולם ולמזבח מוציאים אפילו בשבת ().
מי שהיו לו כמה נשים ונפטר, כולן נוטלות את ככתובתן בשבועה, כולל האחרונה ().
גם עדים פסולים יכולים לחתום על קשריו של גט קרח (גט מקושר שקשריו מרובים מעדיו) ().
בהלכות אונאה, אם מוכר אמר שתי אמירות סותרות, הולכים אחר דבריו האחרונים.
למשל:, אם אמר המוכר "מידה בחבל אני מוכר לך הן חסר הן יתר", שהביטוי "מידה בחבל" פירושו מידה מדויקת והביטוי "הן חסר הן יתר" פירושו מידה שאינה מדויקת, אמירתו האחרונה גוברת על אמירתו הראשונה ().
במקרה של "חנווני על פנקסו" (אדם שהורה למוכר לתת סחורה לאדם אחר על חשבונו, וישנה מחלוקת בין המוכר למוטב האם הסחורה ניתנה או לא) שני הצדדים לא נשבעים ().
ביום ליקוט עצמות, אין לזלף יין על עצמות, מפני שהוא מתנדף, אלא רק שמן (מסכתות קטנות, מסכת שמחות, פרק יב הלכה ט).
"מצינו פסוק כולל יותר והוא ואהבת לרעך כמוך" (ר' יעקב בן חביב, הקדמת הכותב ל"עין יעקב").
שמעון ביטון (נולד ב-27 ביוני 1967) הוא כדורגלן עבר ומאמן ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
ביטון, שיחק ברוב הקריירה בהפועל באר שבע, ואף שימש כעוזר מאמן בקבוצה הבוגרת וכמאמן קבוצת הנוער.
בנו, הוא הבלם עמית ביטון המשחק בהפועל רמת גן גבעתיים.
ביטון גדל בשכונה ד' בבאר שבע, כבן להורים שעלו ממרוקו, לצד חמשת אחיו.
הוא למד ביסודי בבית הספר ביל"ו ובתיכון מקיף ג'.
ביטון החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל באר שבע ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ביטון שיחק בהפועל באר שבע עד עונת 1993/1994. בקיץ חתם במכבי הרצליה בה שיחק חצי עונה, ולאחר מכן עבר לבית"ר ירושלים.
בסיום העונה, חזר לבאר שבע אחרי עונה אחת.
בתום עונת 1997/1998, בה ירדה באר שבע לליגה הארצית וביטון עזב וחתם בבית"ר באר שבע, בה שיחק שתי עונות ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של ביטון, 4 הופעות בנבחרת ישראל, את כולם שיחק בשנת .
לאחר הפרישה, ביטון אימן את הפועל מרחבים והפועל ערד.
לקראת עונת 2010/2011, ביטון חזר לבאר שבע כאשר מונה לעוזרו של ניר קלינגר.
למרות מינויים ועזיבתם של מאמנים שונים בבאר שבע, ביטון נשאר כעוזר מאמן בקבוצה עד שמונה בקיץ למאמן קבוצת הנוער של המועדון.
ב-28 במאי 2016, ביטון מונה למאמן הנוער של הפועל תל אביב.
לקראת עונת , מונה למאמן עירוני כסייפה.
הרב שמעון ביטון (נולד בדצמבר 1931, ה'תרצ"ב) הוא רב ישראלי-מרוקאי, המכהן מאז 1984 כרבה של בית שמש (מ-2015 באופן לא רשמי).
נולד בכפר אולד-חססאן במחוז סוס בדרום מרוקו לרב יצחק ביטון, שהיה רב וראש ישיבה בכפר תיזגין (לימים הרב המחוזי באזור תארודנת), ולמימה בת המקובל הרב יעיש קריספין, הרב האזורי בתארודנת.
בצעירותו עבר עם משפחתו למרקש.
בשנת ה'תש"ו (1946) בערך החל ללמוד בישיבת רבי אברהם אזולאי במרקש אצל הרבנים יהודה שושנה ודוד לעסרי, וחודשים ספורים אחר כך מינה אותו הרב שושנה ללמוד אחר הצהריים עם התלמידים את השיעור.
שנה לאחר מכן למד במחזור הראשון של ישיבת אוצר התורה שהוקמה במרקש.
לאחר פטירת אביו בח' באב ה'תש"ט (1949), נאלץ לתור אחר פרנסה עבורו ועבור אחותו הקטנה (אמו נפטרה שנים רבות לפני כן).
לשם כך נדד לאגאדיר, ולמד שחיטה בכפר סמוך, ובמקביל לימד בבית הספר של כי"ח.
לאחר גמר לימודיו בקיץ ה'תש"י (1950) עבר לכפר תיזגין שבו כיהן אביו כרב, שם שימש כשוחט וכמלמד תלמידים.
בחורף ה'תשי"א (1951) שב למרקש ללמוד מפי רבי יהודה שושנה ורבי אלעזר מור יוסף, וכן למד עברית מפי הרב חיים רפאל שושנה, ששלח אותו ללמד במקומו את בני העשירים.
באותה התקופה הכיר אותו אב בית הדין של מרקש הרב מכלוף אבוחצירא, ולקחו כמלמד פרטי לבנו.
באייר ה'תשי"ב (1952) מינה אותו הרב אבוחצירא לסופר בית הדין, והפך ליד ימינו של הרב אבוחצירא.
במקביל החל ללמוד חושן משפט אצל סגן הראב"ד, הרב מרדכי קורקוס.
הוא שימש גם כגובה עבור השלטון הצרפתי של המיסים המוטלים על שטרות הנחתמים בבית הדין, כדוגמת צוואות ושטרי מכר, וכן כאפוטרופוס כללי ליתומים.
במסגרת תפקידו, הגה פתרון משפטי לרישום בטאבו של נכסי יהודים שלא היו להם שטרי קניין משום שהנכסים עברו בירושה במשך דורות רבים, ורצו למוכרם כדי לעלות לישראל.
הוא קיבל אות הצטיינות מטעם הרשויות על התנהלותו.
בשנת ה'תשט"ו (1955) התמנה גם לחזן בבית הכנסת "עטיא" במרקש.
בחורף ה'תשכ"ה עלה לישראל דרך מרסיי, יחד עם בן דודו וגיסו הרב עמינדב קריספין.
הוא התגורר תחילה בלוד, שם היה בקשרים טובים עם הרב יצחק אבוחצירא, והתמנה ביוזמתו לרב בית הכנסת האלג'יראי בעיר.
באותה השנה התמנה למנהל מחלקת הכשרות בבית שמש, ומאוחר יותר גם למנהל מחלקת נישואין ולרב בית כנסת "הזוהר" בשכונת משק עזר בעיר.
בשנת ה'תשמ"ד נסמך לרבנות עיר על ידי הרבנים יצחק חזן, משה מלכה, שלום משאש ויוסף קאפח, וסמיכתו אושררה על ידי הרב הראשי לישראל מרדכי אליהו.
בקיץ של אותה השנה ניצח בבחירות לתפקיד הרב הראשי לבית שמש, לאחר פטירתו של הרב יוסף בוסקילה.
הוא ייסד כולל אברכים (בתחילה עמד בראשו הרב יעקב זמיר עד שהתמנה לדיין).
בשנת ה'תשע"ה יצא לגמלאות מכהונתו הרשמית, אך ממשיך לכהן כרב העיר באופן לא רשמי.
מלאכת שמעון - שאלות ותשובות ומאמרים בהלכה.
שמע בני - על חמישה חומשי תורה והספדים.
שמעון בן יצחק בַּכָרָךְ ובלועזית באכר (בהונגרית: Bacher Simon; כ' בשבט תקפ"ג, 1 בפברואר 1823 – ח' בחשוון תרנ"ב, 9 בנובמבר 1891) היה משורר וסופר עברי איש תנועת ההשכלה בהונגריה.
בלה באכר הוא קרוב משפחתו.
בכרך, מצאצאי ה"חות יאיר", נולד בליפטובסקי מיקולש (ביידיש: ליפטוי סט' מיקלויש) שבצפון-מערב הונגריה כיום בסלובקיה).
ליפטוי הייתה מוקד של ההשכלה הרבנית המתונה ברוח מוראביה.
בעודו ילד רך נמשך לשירה, ובגיל שבע תרגם מגרמנית לעברית את Das Lied von der Glocke מאת שילר.
לאחר הבר-מצווה החל ללמוד בישיבה המקומית תחת הרב אלעזר לעוו.
בתום ארבע שנים בליפטוי, עבר לתקופה קצרה בישיבות המוראביות של ניקלשבורג, תחת הרב הכולל נחום טרייביטש, ולייפניק, תחת הרב שלמה קווטש.
הוא שב להונגריה והמשיך ללמוד עם הרב יצחק משה פרלס, ראשית באייזנשטט ואז בבוניהאד, עד 1842. בכל המוסדות שלמד בהם הייתה פתיחות להשכלה וללימודי חול (בניגוד לדגם השמרני בישיבת פרשבורג ובנותיה).
במהלך שנותיו בישיבה היה בכרך למשכיל פעיל ולמשורר עברי.
בגיל תשע-עשרה שב לליפטוי והתפרנס כסוחר.
הוא מונה למזכיר הקהילה ולחבר הוועד המנהל של בית-הספר המודרני.
מ-1844 כתב עבור "כוכבי יצחק", הפרסום המשכילי המוביל של התקופה.
בנוסף לעבודותיו בעברית, שירים בגרמנית פרי עטו ראו אור בעיתונות הכללית.
ב-1848 נשא לאישה את דבורה טדסקו; בין שמונת ילדיהם היה המזרחן איש חכמת ישראל בנימין זאב בכרך.
בשנות ה-1850 עבד כמפקח במכרות המלח הסמוכים לז'ולנה, ובעשור הבא שב לעסוק במסחר וחקלאות בעירו.
הוא התרושש עקב מלחמת אוסטריה-פרוסיה, עבר לפשט ומונה לבסוף לגזבר הקהילה היהודית הגדולה.
בתפקיד זה החזיק בכרך עד קץ ימיו.
בין יתר עבודותיו, הוציא ב-1860 תרגום לעברית של "יהויכין" מאת לודוויג פיליפזון.
ב-1866 תרגם לעברית את "נתן החכם".
הוא תרגם לעברית מכתבי גתה, שנדור פטפי, מיהאי ורשמארטי, קארוי אטווש ויאנוש אראן.
ב-1867 חיבר את השיר "יחי המלך" לכבוד הפשרה האוסטרו-הונגרית, וב-1868 הוציא מבחר שירים הונגריים מתורגמים לעברית במאסף "זמרת הארץ", ובכללם המנון הונגריה.
באותה שנה דיווח על קונגרס יהדות הונגריה לעיתון "המגיד", ונעשה לסופרו בממלכה.
הוא היה גם מזכיר הקונגרס, ותרגם את תקנותיו מגרמנית לעברית.
ב-1871 החל לכתוב לעיתון "החבצלת" בירושלים (מכתבו הראשון היה מחאה על התוכנית לבנות ביריחו, והוא צירף אליה שיר בשם "קללת הנביא".) ב"חבצלת" פרסם בהמשכים מ-1879 את שירת "מלך אביון", תרגומו לסיפורי שלמה המלך ואשמדאי מאת אברהם אלעזר פרנקל.
הוא חיבר ותרגם שירים רבים לעת מצוא: ב-1871 לעת פטירת יוז'ף אטווש, ב-1873 לרגל חצי-היובל למלכות פרנץ יוזף, בעברית, וב-1877 לכבוד פתיחת בית המדרש לרבנים בבודפשט.
ב-1879 הוציא מאסף משיריו העבריים בשם "מוצל מאש." בכרך מת ממחלת לב ב-1891.
כל יצירותיו פורסמו בשלושה כרכים על ידי בנו בנימין זאב ב-1894, בשם "שער שמעון".
הרב שמעון מאיר ביטון (נולד בט' באדר ב' תשל"ג, 13 במרץ 1973) הוא רב העיר לוד ושליח חב"ד בשכונת "גני יער" בעיר.
בן זקונים ליוסף ופרלה ביטון, הורים לתריסר ילדים אשר עלו ממרוקו, בקהילת חב"ד בקריית שמואל.
אביו נפטר כשהיה בן 13. למד בבית הספר של החמ"ד "אהרון הרא"ה" בעיר, ובהמשך, החל מגיל 11, בפנימייה במתיבתא-תלמוד תורה של חב"ד בעיר צפת, בישיבה קטנה של חב"ד בעיר אצל הרב יצחק אייזיק לנדא, ובישיבה גדולה תומכי תמימים בקריית גת.
בשנת ה'תשנ"ד נסע ללמוד במרכז חב"ד העולמי - 770 ב"קבוצה".
נסמך לרבנות בידי הרבנות הראשית לישראל.
בשנת תשנ"ה (1995) נישא לאחת מנינות רבי יעיש קריספין, ועבר להתגורר בעיר לוד כשליח חב"ד במקום.
עם הקמת שכונת "גני יער" בעיר פתח בה בית הכנסת בשם "עוד יוסף חי", על שם אביו, שהלך והתפתח לאחד מבתי הכנסת הגדולים והפעילים בעיר.
במקום פועל כולל סמיכה לרבנות בראשותו.
כן עומד, החל משנת תש"ע, בראש בית מדרש "עקידת יצחק" בעיר רמלה.
בין השנים תשנ"ט-תשס"ה שימש כמנהל מחלקת כשרות ברבנות אור יהודה, בחמש השנים הבאות שימש כרב המרכז הטכנולוגי אמי"ת רמלה-לוד.
ושימש בעבר כראש כולל "אהל יצחק" ברמלה בנשיאות המרא דאתרא ר' יחיאל אבוחצירא.
בשבט תשפ"א (ינואר 2021), בתמיכת ראש העיר יאיר רביבו ומפלגת הליכוד, ולאחר שש שנים של מהלכים שונים, נבחר לכהן כרבה של העיר לוד..
שמעון בן מגס הכהן (כנראה בסביבות המאה ה-6) היה פייטן ארץ-ישראלי קדום, בן התקופה הקלאסית בתולדות הפיוט.
שמעון פעל בהשפעת יניי, וכתב קדושתאות לקריאת התורה לפי חלוקת התנ"ך לסדרים.
אף על פי שלא ניתן לברר את התקופה המדויקת של פעילותו הספרותית של שמעון, סבור יוסף יהלום כי הוא פעל בשלהי התקופה הביזנטית, בראשית המאה השביעית.
מנגד סבורה שולמית אליצור כי הוא מאוחר לרבי אלעזר בירבי קליר, ופעל סביב שנת 700. מנחם זולאי כינה אותו "בן זוגו של יניי", ויוסף יהלום ראה בו תלמידו של יניי.
קטעים מיצירותיו הרבות ידועים לנו רק מממצאי הגניזה הקהירית.
כמאתיים פיוטים כאלה התפרסמו על ידי יוסף יהלום.
כל הפיוטים הקיימים שייכים לקבוצת פיוטי הקרובות.
הוא כנראה חיבר מחזור פיוטי קדושתאות לכל פרשות השבוע, בהתאם למחזור הקריאה התלת-שנתית של יהדות ארץ ישראל.
אולם, פיוטיו היו כנראה פופולריים פחות מן הפיוטים המקבילים של יניי, ולכן נמצאו רק כתבי יד מעטים שלהם.
בכתבי היד שבגניזה נמצאו שרידים רק מ-30 קדושתאות כאלה, ועוד פיוטים ספורים למועדים.
בעוד שסגנון ואופן פיוטיו קרובים באופן כללי לאלו של יניי, קדושתאותיו של שמעון מצטיינות במספר פרטים מבניים ייחודיים.
פיוטיו של שמעון מעידים על קרבה רבה ליניי: מלבד יניי, הוא הפייטן היחיד הידוע שכתב מחזור קדושתאות לסדרי התורה.
גם מקורותיו המדרשיים ועיצוב תבניות פיוטיו דומים למקורות והתבניות המשמשים את יניי.
בנוסף, קטעים שונים בפיוטיו מקבילים במידה רבה קטעים בפיוטי יניי, ומלמדים שהוא הכיר את פיוטי יניי והשתמש בהם כשכתב את פיוטיו, וניתן לראות בו מעין 'תלמיד' של יניי.
לעומת זאת, לא ניכרת בפיוטיו השפעה של פיוטי רבי אלעזר בירבי קליר.
בשל כך, שיער מנחם זולאי ששמעון בר מגס היה "בן דורו של יניי ממש או מאוחר לו קצת", והוא ציין גם את שמו של אביו 'מגס', כמלמד על קדמותו.
יוסף יהלום הוסיף על כך מוצאו היווני של השם 'מגס', וכן את האזכורים הרבים של 'מלכות אדום' (כלומר השלטון הביזנטי) בפיוטיו, למול אי-אזכורם של הערבים ושלטונם בארץ ישראל.
לכן, קבע יהלום שיש לתארך אותו לתקופה הביזנטית, או בסמוך מאוד לכיבוש הערבי, כלומר המאה השישית או ראשית המאה השביעית.
לעומת זאת, על פי מאפיינים סגנוניים, טענה שולמית אליצור שיש לאחר את זמן פעילותו.
פיוטי ד', ולעיתים אפילו הסילוקים בקדושתאותיו, כתובים באקרוסטיכון אלפביתי, בניגוד גמור לאופיים של פיוטים אלו בקדושתאות הקלסיות כאלה של יניי ורבי אלעזר בירבי קליר, ובדומה לפייטנים מאוחרים יותר.
גם השימוש בסיומות מקראיות, כלומר סיום כל מחרוזת בקטע פסוק מן התנ"ך, רווח מאד בפיוטי שמעון, אף על פי שמדובר בתופעה מאוחרת יחסית, שאינה מצויה אצל יניי או קודם לכן, עולה לראשונה במיעוט מפיוטי הקלירי, ונעשתה נפוצה במיוחד אצל פייטנים מאוחרים יותר.
סימנים אלה המאפיינים פייטנים מאוחרים, מלמדים, לטענתה, שהוא פעל לאחר ימיו של רבי אלעזר בירבי קליר, כלומר בסוף המאה השביעית או בראשית המאה השמינית.
שמעון בן-יעקב הוא שיט פאראלימפי.
בן-יעקב נפצע במבצע שלום הגליל ומוגבל באחת מרגליו.
במסגרת עיסוקו בספורט נכים היה מראשוני השייטים בישראל על מפרשית.
ב התחרה בצוות עם הגר זהבי לאחר אימונים משותפים של שנה וחצי בלבד וההשגת הקריטריון האולימפי הייתה להישג בפני עצמו.
השניים התחרו בסירה מדגם סקאד 18 ודורגו במקום השישי עם 74 נקודות.
באליפות העולם שנערכה באוסטרליה בשנת 2015 התחרה עם ארנון אפרתי ודרור כהן והישגיהם הבטיחו את מקומם ב.
בריו בהם התחרו בסירה מדגם סונאר ודורגו במקום השמיני עם 59 נקודות.
שמעון אשכנזי (בפולנית: Szymon Askenazy; 24 בדצמבר 1865–22 ביוני 1935) היה היסטוריון, מחנך, מדינאי ודיפלומט יהודי–פולני, הנציג הפולני הראשון לחבר הלאומים ומייסד אסכולת אשכנזי.
עבודתו כהיסטוריון השפיעה על הגדרת יצירתה של האומה הפולנית וההיסטוריה שלה.
בהשפעת אביו, זאב אשכנזי, למד משפטים באוניברסיטה הקיסרית של ורשה בשנות ה-80 של המאה ה-19. לאחר סיום לימודיו עסק בעריכת דין, אולם את זמנו הפנוי הקדיש לקריאת ספרים במגוון שפות.
באפריל 1893 נסע לאוניברסיטת גטינגן ללמוד היסטוריה.
הוא הושפע שם ממקס להמן, פרופסור להיסטוריה של ימי הביניים ושל העת החדשה, ותחת הנחייתו כתב את עבודת הדוקטורט שלו: "הבחירות המלכותיות הפולניות האחרונות (1894)".
החל מ-1902 שימש אשכנזי פרופסור באוניברסיטת לבוב עד לנובמבר 1919. בשנת 1909 נתקבל לאקדמיה הפולנית ללמידה (Polska Akademia Umiejętności).
אחד מספריו הבולטים, "גדנסק ופולין", ראה אור ב-1919 ותורגם למספר שפות.
הוא תכנן להצטרף לסגל אוניברסיטת ורשה, אולם בדרכו עמדו ברוניסלב דמבינסקי ומרצלי הנדלסמן, שסיכלו את מינויו לפרופסור במוסד.
מספר פולנים מפורסמים, בהם סטפן ז'רומסקי, זופיה נלקובסקה, קרול שימנובסקי, ירוסלב איבשקייביץ' ואנטוני סלונימסקי, תמכו במינויו של אשכנזי וחתמו על עצומה שהתפרסמה בעיתון "רובוטניק", למנותו לתפקיד באוניברסיטה, אך לשווא.
על רקע אי-קבלתו של אשכנזי למוסד התפטרו הפרופסורים לאון פטרז'יצקי ויאן בודואן דה קורטנה ממשרותיהם באוניברסיטה.
לאחר שפולין קיבלה מחדש את עצמאותה, נבחר אשכנזי להיות הנציג הפולני הראשון בחבר הלאומים בין השנים 1920–1923. במועמדות לתפקיד תמך יוזף פילסודסקי, ומינויו נחתם על ידי שר החוץ הפולני, אאוסטכי סאפייחה במאי 1920. הוא בהמשך שיתף פעולה עם שרי חוץ פולנים נוספים: קונסטנטי סקירמונט, גבריאל נרוטוביץ' ואלכסנדר סקז'ינסקי.
כאשר קמה בפולין ממשלה לאומית דמוקרטית במאי 1923 כחלק מהסכם לנצקורונה, ראה בכך אשכנזי סימן לפרוש מתפקידו.
אשכנזי התפטר ממשרתו בחבר הלאומים חודשיים לאחר מכן וחזר לפולין.
הוא מעולם לא הצטרף למפלגה.
במחקריו התמקד אשכנזי בעיקר בהיסטוריה הפוליטית והכלכלית של פולין במאות ה-18 וה-19. בכך הניח את היסודות לאסכולת אשכנזי, או אסכולת לבוב-ורשה להיסטוריה.
הוא היה ההיסטוריון הראשון להדגיש את תקופת חלוקת פולין כחשובה באופן מהותי ליצירת האומה הפולנית המודרנית.
רעיונו של אשכנזי לתאר את ההיסטוריה של האומה הפולנית דרך התפתחותה החברתית והכלכלית, כמו גם דרך הרקע הבין-לאומי והדיפלומטי, עודנו משפיע במחקר על ההיסטוריה של פולין המודרנית.
חלק מבני תקופתו ראו בו מתבולל, אך הוא מעולם לא התנצר, והלווייתו נערכה על חשבון הקהילה היהודית.
ויליאם ג'ון רוז, שתרגם לאנגלית את ספרו של אשכנזי "דנציג ופולין", כתב שבמותו של אשכנזי הלמידה הפולנית איבדה את אחד מקישוטיה המכובדים ביותר.
רבי שמעון בן אברהם אשכנזי (~ה'ת"ק – ז' בחשוון ה'תקס"ב) היה הרב ואב בית הדין של דוברומיל בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
נולד באשכנז לרבי אברהם אשכנזי, ועל כן כונה גם רבי שמעון דייטש.
נשא לאשה את חנה, בתו של רבי אפרים, אב בית הדין של דוברומיל, ואחותו של רבי לייבוש, אב בית הדין של שצ'ז'ץ, אביו של רבי אפרים יצחק מפרמיסלה.
בא לעיתים תכופות לירוסלב לשוחח עם רבי יעקב משולם אורנשטיין, הרב הראשי של למברג, והתכתב עמו.
לפי חלק מהמקורות כיהן בירוסלב כרב.
למד אצל רבי אלימלך מליז'נסק, ולאחר פטירתו הסתופף בצלם של רבי יעקב יצחק מלובלין.
נפטר בדוברומיל ביום ז' בחשוון ה'תקס"ב ונקבר שם.
חיבר את הספר "נחלת שמעון", סדרה של חיבורים קבליים וחידושים על חמישה חומשי תורה, אשר יצא לאור בלאשצ'וב בשנת ה'תקע"ה.
במהדורה נוספת שיצאה בפולנאה בשנת ה'תקפ"א צורפו אליו גם הוספות מספר "רב ייבי" מאת רבי יעקב יוסף מאוסטראה.
שמעון בר גיורא היה מצביא יהודי, ממנהיגי המרד הגדול ברומאים.
עבור רבים ביהדות בר גיורא נחשב לגיבור מלחמה, לאיש שנלחם עד חורמה בשלושה לגיונות רומאים והצליח במשך חמישה חודשים להודפם.
יש הסוברים, כי בתפיסת חז"ל המורדים גרמו לחורבן בהתנגדותם לשלום עם הכובש הרומאי ובשריפת מחסני המזון של העיר ירושלים.
מקור הפרטים על שמעון בר גיורא בספרו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמת היהודים", אולם הוא נזכר בשמו כמנהיג היהודים גם אצל ההיסטוריונים הרומיים טקיטוס ודיו קסיוס.
יוסף בן מתתיהו מכנה אותו "שמעון בן גיורא".
כינויו של שמעון בצורתו הארמית, "בר גיורא", אינו מופיע אצל יוסף בן מתתיהו, אלא רק אצל טקיטוס ודיו קסיוס.
ייתכן ששמו חקוק על אבן שנמצאה למרגלות קשת רובינסון בכניסה להר הבית בצורת האותיות האופיינית לימי בית שני: "לבר גיו".
על שמו נקרא ארגון השמירה העברי "בר גיורא".
שמעון בר גיורא נולד ביישוב גרשׂה.
היו שהניחו כי המדובר בג'רש הידועה שבעבר הירדן, מערי הדקאפוליס, אך כיום מקובלת הסברה כי המדובר בכפר ג'וריש שבשומרון, הסמוך לעיירה עקרבה, לאור תיאורו של יוסף בן מתתיהו כי תחילת פעילותו של שמעון הייתה במחוז עקרבת.
קיימות דעות כי שמו, בר גיורא, מעיד על היותו בן לגר (אם כי ייתכן שטענה זו הופצה על ידי מתנגדיו, במטרה להפחית מערכו).
שמעון ולוחמיו היו שותפים בעיכוב הצבא הרומי בראשות נציב סוריה קסטיוס גאלוס, בדרכו לירושלים כדי לדכא את המרד בראשיתו.
במהלך הקרב שבו נהדפו כוחות המורדים שיצאו לקראתו מירושלים בחזרה אל החומות, הסתערו אנשי בר גיורא על הרומאים מאחור ליד בית חורון, וגרמו לפיזור כוח המאסף ולפגיעה לוגיסטית בצבא הרומי.
העיכוב איפשר לכוחות היהודים שיצאו מהעיר להשתלט על כמה נקודות אסטרטגיות מסביבה.
חרף זאת, הצליח צבא קסטיוס להגיע לחומות ולהטיל עליהן מצור; מספר ימים אחר כך הוא נסוג, כשהכוחות היהודיים מזנבים ברומאים, הורגים רבים מהחיילים ובוזזים אמצעי לחימה.
אותו ניצחון אזורי על הצבא הרומי היווה נקודת מפנה במהלך המרד.
הוא נטע ביטחון בצדקת הדרך והתפרש כהוכחה לתמיכה אלוהית במרד כנגד רומא.
אפשר להניח, אם כי אין ציון מפורש לכך בספרו של יוסף בן מתתיהו, כי לבר גיורא וצבאו היה חלק נכבד במרדף המוצלח אחרי צבא גאלוס והכרעתו במורד בית חורון, שכן הם כבר פעלו באותו שטח לפני כן והכירוהו היטב.
על פי כתבי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו, דרכו של בר גיורא בפיקוד על לוחמים החלה באזור עקרבת שמדרום לשכם, עוד בטרם פרוץ המרד; משם ערך פשיטות ומסעי שוד כנגד בעלי הממון.
בתגובה לפעילותו זו, גירש אותו חנן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר שעמד בראש ממשלת המרד) מטופרכיה זו שהייתה תחת שליטתו של בר גיורא, ובעקבות זאת הוא עבר למצדה וחבר שם לסיקריים שבפיקודו של אלעזר בן יאיר.
בתחילה הללו חשדו בו, אך מאוחר יותר ראו שהוא יכול להועיל להם כבעל ברית נאמן.
ייתכן שהוא שיתף פעולה עם אלעזר בן יאיר כשזה יצא עם אנשיו בשנת 68 לבזוז את היישוב העשיר עין גדי תוך שהם הורגים מאות נשים וילדים, אחרי שהגברים ברחו – בהאמינם שהשודדים לא יפגעו לרעה בבני משפחותיהם.
לימים, כשמאס בפעילותם המקומית של קנאי אלעזר בן יאיר, ולאחר מות הכהן הגדול חנן בן חנן, עבר בר גיורא לאזור הר חברון.
שם הוא קשר קשרים עם אחד מראשי האדומים, יעקב בן סוסא, שסייע להתמסרות בני עמו לידיו (יש הרואים באדומים 'יהודים דרומיים' שהיו נתונים בעבר תחת שלטון אדום, ולא היו אדומים במוצאם).
בר גיורא שחרר עבדים, סייע לעניים והתנכל לעשירים, אותם נהג לשדוד.
על השפעתו אז כותב יוסף בן מתתיהו:
"ומיום ליום הלך מספר אנשיו הלוך וגדול...
וכבר נתן את פחדו על הערים, וגם רבים מגדולי העם ראו כי עצמה ידו והוא עושה חיל בכל דרכיו, ונפתו ללכת אחריו.
וחילו לא היה עוד אספסוף עבדים ושודדים לבד, כי נמצאו בקרבו גם אזרחים רבים, אשר שמרו את פקודותיו כדבר מלך שליט".
על מידת הכריזמה של בר גיורא מספר יוסף בן מתתיהו, כי חייליו היו נכונים לאבד עצמם לדעת אם יורה להם.
הוא גם משווה בינו לבין יוחנן מגוש חלב, שהיה המנהיג הבכיר באותה עת מקרב המורדים שבירושלים: "הוא היה צעיר, ונפל אמנם מעורמתו מיוחנן אשר השליטה בעיר הייתה בידיו, אך הוא עלה עליו בכוח גופו ובעזות מצחו".
במהלך אותה תקופה הוא ניסה להצטרף להנהגת המאבק על ירושלים.
בתחילה קנאי ירושלים בראשות יוחנן מגוש חלב קמו עליו למלחמה והרחיקו אותו, והוא הכה בהם והסב להם אבדות.
לימים, כשחטפו הללו את אשתו, הגיב במסע נקמה אכזרי בעיר; כך מתאר זאת יוסף בן מתתיהו: "אף תפש רבים וקצץ את ידיהם ושלח אותם העירה".
תגובתו הפילה עליהם אימה עד כי נכנעו ושחררו את אשתו.
לכאורה, הייתה האידאולוגיה של יוחנן מגוש חלב ושל שמעון בר גיורא זהה, ואין זה ברור לגמרי מדוע רחשו משטמה עזה איש לרעהו.
השתלטותו של בר גיורא בשנת 69 על ירושלים באה עקב אכזריותו היתרה של יריבו יוחנן, שקוממה עליו גם את אנשי צבאו שלו.
האדומיים מביניהם חברו לקשר, ופתחו את השער לשמעון.
בין אלה שתמכו בכניסתו של בר גיורא היה מתתיהו מבית ביתוס שעודד את העם בירושלים להתיר את כניסתו.
גם פליטים אחרים, שברחו מפני יוחנן מגוש חלב, ביקשו את שמעון להיכנס העירה.
חילו הגדול שמנה עשרות אלפים שעט פנימה, אך היה בעמדת נחיתות מול אנשי יוחנן ששלטו על המקומות הגבוהים בהר הבית.
במאבקים הפנימיים שבהם היה מעורב גם פלג שלישי של קנאים, בראשות אלעזר בן שמעון, נשרפו כנראה אוצרות התבואה של העיר.
תקופה זו הייתה תקופה של שלטון אימה וטרור, ואלו שנחשדו כמתונים נהרגו על ידיהם.
יוסף בן מתתיהו מספר ששמעון בר גיורא "המית בייסורים קשים" גם את מתתיהו מבית ביתוס, שפתח לפניו את שער העיר.
כאשר הוחלט להוציאו להורג עם בניו ביקש מתתיהו למות ראשון, כדי שלא לצפות במות יוצאי חלציו, אך שמעון התעקש דווקא להורגו אחרון.
את הוצאתו להורג הטיל שמעון על "חנן בן בגדת, האכזרי בכל נושאי כליו".
לא רק זאת אלא שמי שהביע אבל פומבי על הרג המתונים הומת גם הוא.
אומנם, בסופו של דבר, משקרבו חייליו של טיטוס לחומות שיתפו הפלגים היהודים פעולה במערכה על ירושלים; הם חילקו ביניהם את ההגנה על העיר במלחמה עיקשת ונואשת, אך מאמציהם כשלו – ושתי חומות ירושלים נפלו.
במצב זה פנה יוסף בן מתתיהו בשם טיטוס למורדים וביקשם להיכנע, אך הם סירבו.
זאת, למרות הרעב הנורא והצמא ששרר בעיר.
הלוחמים סבבו בעיר והחרימו אוכל ומים לעצמם.
העשירים ביקשו לערוק ושמועות על כך הספיקו לשמעון וגם ליוחנן כדי להחרים את רכושם.
גם מבין האדוקים בנאמניו של שמעון – היו שהסגירו עצמם לטיטוס.
גם אחרי נפילת החומה השלישית, כיבוש הר הבית ושריפת בית המקדש, הוסיף שמעון בר גיורא להילחם עוד כחודש ימים.
כשניסו כמה מאנשי צבאו להתמקח עם הרומאים באותו זמן על תנאי כניעה, ציווה להורגם, אף שגיבור מלחמה היה ביניהם.
הוא ויוחנן הסתגרו בביצורים, שעד היום עומדים על תילם במגדל דוד.
גם כשכבר הייתה המפלה ברורה ומוחלטת, והיה עליו לברוח למנהרה – לא הסגיר עצמו שמעון, כפי שעשה בסופו של דבר יוחנן, אלא ניסה תחילה לחפור פתח מילוט.
משאזל מזונו אחז בתחבולה נואשת: הוא ניסה לברוח כשהוא עטוף בתכריכים.
מטרתו הייתה להטיל על ידי הלבוש המוזר אימה על השומרים הרומאים, בתקווה שיחשבוהו לשד, או למת מהלך.
תכסיסו לא צלח, והוא נשבה.
מעניינת העובדה שלא שלח יד בנפשו כדרך הקנאים האחרים, למשל, הסיקריים אנשי מצדה, שבקרבם התגורר תקופת מה.
בחורף ג'תתל"א, ראשית שנת 71, הובל שמעון בר-גיורא בתהלוכת הניצחון של טיטוס ברומא, כראש צבאות האויב המובס.
כשחבל על צווארו, הובל תוך כדי הלקאתו אל מקדש יופיטר, שם הוציאוהו להורג בהטלה מראש סלע טארפיאן.
עם קבלת הידיעה על מותו, הריע ההמון הרומי בצהלה.
יריבו יוחנן מגוש חלב נידון למאסר עולם בלבד, כי הרומאים נהגו להוציא להורג רק את מנהיג האויבים – במקרה זה, שמעון בר גיורא.
ההבדל בין העונשים שהוטלו עליהם מצביע על ההבדל במעמדם בהנהגת המרד מנקודת מבטם של הרומאים.
מבחינתם, שמעון היה האישיות החשובה ביותר.
ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס מדגיש כי בר גיורא היה היחיד שהוצא להורג במצעד הניצחון הזה.
על שמו נקרא ארגון בר גיורא שהוקם על ידי אנשי העלייה השנייה ופעל בארץ ישראל בראשית ימי ההתיישבות הציונית.
כמו כן, נקרא על שמו היישוב בר גיורא שבמועצה אזורית מטה יהודה.
בסרט אגדת חורבן מדבב עמוס תמם את דמותו של בר גיורא.
רבי שמעון בן צמח דוּרָאן (הרשבֵּ"ץ; אדר ה'קכ"א, 1361– ה'ר"ד 1444), היה פרשן מקראי, פוסק הלכה בולט, פילוסוף והוגה דעות, מגדולי רבני אלג'יריה.
מחבר שו"ת התשב"ץ וספרים נוספים.
מקור משפחת דוראן מפרובאנס מצאצאי הרמב"ן.
נולד לאביו רבי צמח, אימו של אביו הייתה ממשפחת דילישפילש.
לא ברור אם נולד בברצלונה או בפלמה דה מיורקה.
רבי שם טוב פלקון השני.
וכן למד תורה מפי אביו.
מוסכם שרוב שנות צעירותו עברו במיורקה, שם נתוודע לרבי וידאל אפרים תלמידו של הר"ן, ולמד תורה מפיו.
וכן אצל ממנו גם רכש ידיעות במדע ובחכמת התשבורת, פילוסופיה ותכונה עיקר השכלתו הייתה ברפואה שבה התמקצע.
לדבריו "החכמה ההיא תחיה בעליה" - בספרד, אולם לימים באלג'יר לא יכול היה להתפרנס מהעיסוק בה.
נשא לאשה את בונגודא בת רבי יונה דיסמסטרי מצאצאי הרמב"ן ורבנו יונה.
כנראה, שתקופה מסוימת התגורר הרשב"ץ אצל חותנו.
נכון לשנת ה'ק"ן נמצא בארגוניה, שם דרש ולימד תורה לרבים.
בגזירות קנ"א איבד את כספו וברח לאלג'יר, שם התמנה לדיין שלישי, לצד הריב"ש (דיין ראשון) ורבי יצחק בונאשטרוק (דיין שני).
בית דין זה תיקן תקנות חדשות ליהודי אלג'יר.
מתקנתם המפורסמת, שהסכימו לפסוק כרמב"ם בכל ההלכות, מלבד הלכות בודדות.
בשנת ה'קפ"א, לאחר פטירתם של חברי בית הדין, התבקש הרשב"ץ, לבאר וללבן את התקנות שנתקנו.
יחסיו עם הריב"ש היו מורכבים, שכן מצד אחד כיבדו ופעמים שאף התבטל לפניו, ומצד שני פעמים שחלק עליו.
הריב"ש היה הדיין היחיד הרשמי מצד השלטונות, והרשב"ץ ביקר מינוי זה של דיין יחיד, שהייתה שלא בהסכמת הקהל.
אולם בפועל כנראה שהריב"ש לא דן יחידי, ולכן הרשב"ץ סיים שבפועל "נשתנו העניינים לטוב אחר זה".
הריב"ש לעת זקנתו, הסמיך את הרשב"ץ להיות מורה ההוראה של העיר.
ואת מקומו מילא בנו רבי שלמה (הרשב"ש) עד לפטירתו בשנת ה'רכ"ז (1467).
הגותו הפילוסופית הקדימה את זמנה במאות שנים.
יחסו לחכמות חיצוניות ולחכמת הקבלה
הרשב"ץ כתב שבצעירותו, למדו את החוכמות החיצוניות, לרבות מדעי הטבע, אסטרונומיה, הרפואה והפילוסופיה.
הרשב"ץ ראה בזה מעלה, כדי להשיב לאפיקורסים.
אולם עם זאת, ראה בחכמת הקבלה יתרון ברור, והשווה את היחס בין חכמת הקבלה ליתר החכמות החיצוניות, כגבירה ושפחותיה.
לרשב"ץ, אף שככלל אין לפסוק במחלוקת הגמרא בניגוד למה שכבר נפסק על ידי הראשונים, בפסק הלכה שתלוי בסברא, יש כח בידי האחרונים לחלוק על הראשונים.
כמו כן כל פסק הלכה, צריך להיות מעוגן בתלמוד, ואין לדיין להוסיף מדעתו דברים שלא נמצאו בתלמוד.
שו"ת התשב"ץ – עיקר מפעלו הוא בתשובותיו ההלכתיות, למעלה מתשע מאות תשובות הלכתיות שקיבצן לשלושה חלקים, גם צירף אליהם דיונים הלכתיים ובירורים נוספים, הספר נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'תצ"ח.
על עצמו העיד שמעולם לא חזר בו מפסיקה שנתן.
הוא סבר שיש בכוחו לחלוק על קודמיו בסברותיהם, ופסיקתו הורתה דרך ליהודי צפון אפריקה דורות רבים.
חידושי התשב"ץ – פירושיו על מסכת ראש השנה ועל מסכת קינים, בספר זה כלל אף את פסקיו להלכות נידה על פי סדר המסכת.
ספר זה נדפס לראשונה בליוורנו בשנת ה'תק"ה.
בספר שיטה מקובצת הובאו אף מחידושיו על מסכת בבא מציעא שלא הגיעו אלינו.
פירושו למסכת ברכות שנזכר בספר "יבין שמועה" מספר פעמים, נדפס לראשונה בשנת ה'תשל"א, ועוד במהדורה מדויקת ומוערת על ידי דוד צבי הילמן, הוצאת אהבת שלום, מודיעין עילית תשע"ב.
זוהר הרקיע – פירוש על אזהרות רבי שלמה אבן גבירול, למניין המצוות על פי דברי הרמב"ם והרמב"ן, בספרו הוא מגן על הרמב"ם מפני השגותיו של הרמב"ן.
כפי שמציין בהקדמתו, את ספרו זה חיבר באלג'יר בשנת ה'קע"ז.
מגן אבות – ספרו הפילוסופי הגדול ובו ארבעה חלקים: החלק הראשון דן במציאות הבורא, באחדותו, בקדמותו ובתאריו.
החלק השני על נבואה, תורה מן השמים, ונצחיות התורה.
בחלק זה הקדיש פרק ובו הוא מתעמת גם עם תפיסות נוצריות ומוסלמיות.
בין השאר הוא טוען, בדומה להשקפת הרבה חוקרים מודרניים, שישו הקפיד על שמירת המצוות.
אף נגד האסלאם הוא יוצא וציין שהקוראן רחוק מלהיות ספר כליל שלמות, כפי שרואים אותו המוסלמים וגינה את אופיו הגשמי של גן עדן באסלאם.
חלקים פולמוסיים אלו צונזרו בהרבה מהדורות, ונדפסו כספר נפרד בשם "קשת ומגן".
אף במהדורות חדשות שנוספו בהם קטעים אלו הוסיפום בגופן שונה, כדי לציין את היעדרותן מהספר למשך מאות שנים.
החלק השלישי דן בידיעת ה', השגחתו והאמונה בביאת המשיח ובתחיית המתים.
החלק הרביעי הוא פירושו על מסכת אבות, חלק זה נדפס בנפרד בליוורנו תקכ"ג, שאר חלקי הספר הפילוסופיים נדפסו מאוחר יותר בליוורנו בשנת תקמ"ה.
בספר זה ניכרים יפה ידיעותיו בתחומי המדע והרפואה.
אור החיים – ספר פילוסופי ובו פולמוס רחב עם רבי חסדאי קרשקש בספרו "אור ה'"
יבין שמועה – פסקים בהלכות שחיטה וטריפות.
מאמר חמץ – פסקים בהלכות חג הפסח וליל הסדר, כולל פירוש להגדה של פסח, ועוד.
הספר יו"ל בליוורנו בשנת תק"ד, כנספח לספר 'יבין שמועה'.
לוית חן – פירוש על התורה ובו מתעמת עם בן משפחתו הרב לוי בן גרשון.
אוהב משפט – פירוש על ספר איוב ודן בו בהשגחת ה' בעולמו.
בניגוד לרמב"ם, החזיק בעמדה המתירה להתפרנס מלימוד והוראת תורה.
כפילוסוף, היה מתון לעומת השכלתנות המיימונית מרחיקת הלכת, כך למשל הוא היה מאלה שהתנגדו לדעת הרמב"ם, שעל כל יהודי להאמין בי"ג העיקרים ואפילו אם הוא מתכחש להם בשוגג הוא נחשב כופר.
יחסו לקבלה היה חיובי – הוא ציטט את דברי המקובלים, ואת ספר הזוהר ייחס לרבי שמעון בר יוחאי.
כמו כן חיבר פיוטים רבים, ופירש רבות את פיוטי הקדמונים.
אף את נוסח מצבתו כתב בעצמו.
אשתו הייתה ביתו של רבי יונה דיסמסטרי מצאצאי הרמב"ן ורבנו יונה.
אחות של סבתו מצד אביו הייתה נשואה לרלב"ג שהיה גם בן אחי אביה.
בנו רבי שלמה (הרשב"ש), מילא את מקומו ברבנות אלג'יר.
בנו של רבי שלמה, רבי צמח דוראן, אף הוא היה מחכמי אלג'יר וממלא מקום אביו משנת רכ"ז (1467).
כתב תשובות רבות בהלכה שהובאו אצל כמה פוסקים, בהם רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף.
150 מתשובותיו נדפסו יחד עם תשובות אחיו רבי שמעון בספר "יכין ובועז" (ליוורנו תקמ"ב).
נינו רבי אברהם אבן טוואה, כיהן ברבנות באלג'יר.
שִׁמְעוֹן בֶּן שָׁטָח (או שֶטָּח) היה מראשי החכמים בתקופת אלכסנדר ינאי.
הוא ויהודה בן טבאי היוו את הזוג השלישי.
ברוב המקורות התלמודיים מוזכר שמעון בן שטח כנשיא הסנהדרין, אולם במשנה במסכת חגיגה פרק ב', מוטל ספק בדבר.
בתוספתא מסכת סנהדרין (מהדורת צוקרמאנדל) פרק ו הלכה ו, נכתב שבעקבות מקרה שבו הוציא יהודה בן טבאי להורג עד זומם שלא כדין, "קיבל עליו יהודה בן טבאי שלא יהא מורה הלכה אלא על פי שמעון בן שטח".
ממספר מקורות משתמע שהיה אחיה של שלומציון המלכה, אך בין החוקרים היו שהטילו בכך ספק והציעו קריאות אחרות למקורות אלה.
על פי המסופר בתלמוד הבבלי, היה זה שמעון בן שטח שהקים מחדש את עולם התורה לאחר שינאי המלך הרג את החכמים.
שמעון בן שטח נזכר כמי שהצליח לגבור על הצדוקים ולהביא לדומיננטיות של הפרושים בסנהדרין.
הסכוליון למגילת תענית מציין את כ"ח בטבת כמועד שמחה על ניצחון הפרושים על הצדוקים בידי שמעון בן שטח.
שמעון בן שטח, כמו גם יהודה בן טבאי, שותפו לזוג השלישי, מוצג במספר מקרים כעוסק בענייני דין ועדות.
במסכת אבות הוא אומר: "הוי מרבה לחקור את העדים; והוי זהיר בדבריך, שמא מתוכן ילמדו לשקר".
הוא ידוע בהוראתו לדיינים לדון דיני נפשות על פי עדים בלבד.
מסופר עליו שאף על פי שראה אדם רץ אחרי חברו עם סכין שלופה והראיות הנסיבתיות הראו בבירור שהוא רצח אותו, לא דן אותו למוות בהיעדר עדים שראו את הרצח.
לפרנסתו עבד שמעון במלאכת הפשתן.
שמעון בן שטח נזכר כמי שלחם בכיתות הכישוף שהיו נפוצות באותה תקופה.
ב, מסופר שכשראה צורך בכך נהג על פי הוראת שעה ויזם מאבק כולל בתופעת כיתות הכישוף, שבמהלכו באשקלון הוצאו להורג שמונים מכשפות ביום אחד, למרות ההלכה הרגילה האוסרת להוציא להורג יותר מאדם אחד ביום.
בעקבות מעשה זה, העלילו קרובי אותן נשים על בנו של שמעון בן שטח שעבר עבירה שחייבים עליה סקילה, והוציאו אותו לסקילה על פי עדותם, אף על פי שהעדים הודו בעלילה עם קבלת פסק הדין.
ייתכן שדבריו על הצורך בחקירה מרובה של העדים, נאמרו לאחר העלילה על בנו.
בעקבות מעשה המעגל של חוני המעגל כדי להוריד גשמים, נאמר במשנה "שלח לו שמעון בן שטח: אלמלא חוני אתה, גוזרני עליך נידוי".
ככל הנראה משום שמעשה חוני עשוי היה להתפרש כמעשה מאגיה.
מסופר על שמעון בן שטח, שתלמידיו קנו לו חמור מישמעאלי כדי שיהיה פנוי ללמוד, ומצאו אבן טובה תלויה בצווארו.
אף על פי שמצד הדין היה פטור מלהחזיר אותה, הוא סירב להצעת תלמידיו לשמור את האבן בנימוק שהוא איננו ברברי, והשיב את האבן לישמעאלי.
תיקן שיהיו ילדים הולכים לבית הספר
תיקן שכסף הכתובה נשאר בידי הבעל לשימושו ונכסי הבעל משועבדים לכתובת אשתו.
כך היה לבעל הרבה יותר קשה לגרש את אשתו מאשר קודם כאשר כסף הכתובה היה מונח אצל אבי אשתו ואסור היה לו להשתמש בו.
התקין שכלי מתכת שהותך וחזר ותוקן, משמר את טומאתו.
שמעון בר (במקור: גולדשטיין; 26 באוקטובר 1927 – 4 באפריל 1983) היה זמר, שחקן, קומיקאי ומתרגם ישראלי.
שמעון בר נולד בשם שמעון גולדשטיין ביאשי שברומניה.
כבר בעת לימודיו בתיכון החל לשחק בתיאטרון "גוליבר הקטן".
בגיל 18 התקבל לתיאטרון העירוני של בוקרשט.
הוא סיים לימודי משחק בפקולטה לתיאטרון של אוניברסיטת בוקרשט, והשתלם בניו יורק בסטודיו למשחק של לי סטרסברג.
בר עלה לישראל עם משפחתו בסוף שנת 1948, ואף על פי שלא ידע עברית, השתתף בהצגה "טרטיף" בתיאטרון הקאמרי כשלושה שבועות לאחר עלייתו.
הצגות נוספות בהן שיחק בקאמרי היו: "פיגמליון", "הקמצן", "הטירה", "תעלולי נאסר-א-דין" ו"מריוס".
בראשית שנות ה-50 החל לשחק בתיאטרון לי לה לו.
בשנת 1958 הצטרף לרביעיית מועדון התיאטרון, שנוסדה על ידי יוסף מילוא.
הרביעייה העלתה הצגות בידור וסאטירה, פעלה ברציפות כעשר שנים, והייתה מן הלהקות הבולטות של הבידור הישראלי.
בפסטיבל הזמר הראשון שנערך ב-1960 ביצע יחד עם עליזה קאשי את שירו של עודד אבישר, שהולחן ועובד על ידי אריה לבנון, "ערב בא", שזכה במקום הראשון.
להיט נוסף שלו היה "מסעות בנימין מטודלה".
בשנת 1964 חזר לשחק בקאמרי והשתתף, בין השאר, בהצגות הבאות: "המלט" (בתפקיד המלט), "השחף", "יוסף וכתונת הפסים", "גן הדובדבנים", "אסתר המלכה", "ביקור הגברת הזקנה", "אדם לכל עת", "המכתב האבוד", "ללא דמעות", "בשפל" ו"שעיר אחד לעזאזל" מאת נסים אלוני (בתפקיד הקוסם והסוכן החשאי הרוזן פלאטין).
בשנת 1971 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות לשחקן המצטיין.
בר היה חובב מוזיקה, קורא נלהב ודובר מספר שפות.
הוא תרגם שירים רבים, בעיקר של היוצרים הצרפתים ז'ורז' ברסנס וז'אק ברל.
כמו כן תרגם גם מחזות, בין הבולטים בהם היה "702 הנודע" של אלכסנדרו מירודן, שהוצג בתיאטרון ברומניה.
בר הופיע בכמה סרטים, שהבולטים שבהם "מבצע יונתן" ו"הצילו את המציל".
שמעון בר נפטר בשנת 1983, בגיל 56, בעקבות קריש דם במוח.
הוא נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, שושנה, בן ובת.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו בכיכר היל 3.
בשירי נעמי שמר, סינגל, 1959, ישראפון
שמעון בר, רחל אטאס ולהקת זמרים בשירי נעמי שמר - 1959, ישראפון
משירי אריה לבנון - סינגל, 1960, ישראפון
משירי עמוס אטינגר, 1960, הד ארצי
הכלב נו נו נו יוצא למלחמה, מלחמת ששת הימים בסיפור ושיר - אסתר סופר מספרת, 1967, מקולית
שמעון גינצבורג (1890, ליפניקי, ווהלין – 1944, ניו יורק) היה משורר וסופר עברי, מורה ומחנך, מתרגם, עורך, ופעיל ציוני; אחיהם של המתרגם פסח גינזבורג והמתמטיקאי יקותיאל גינצבורג.
גינצבורג זכה לחינוך מסורתי כמו שני אחיו, יקותיאל ופסח.
בשנת 1897 עברה משפחתו לעיר ז'יטומיר שבאוקראינה, ושמעון המשיך בה את לימודיו כאקסטרן.
מז'יטומיר עבר לעיר אודסה, וכסופר מתחיל וצעיר התיידד עם ראשי המדברים בספרות העברית החדשה.
משנת 1909 עד שנת 1912 שהה באודסה, והיה גם מזכירו האישי של מנדלי מוכר ספרים.
בשנת 1912 היגר לארצות הברית, והשלים לימודיו בכמה קולג'ים.
את התואר קיבל מדרופסי קולג' שבפילדלפיה.
הוא התיישב בניו יורק, לימד וניהל בבתי ספר עבריים, והיה גם בין מייסדי ההסתדרות העברית באמריקה.
היה פעיל בארגוני המורים העבריים ובגופים ציוניים.
הוא רכש לו באמריקה את הלשון האנגלית, ולימים תרגם כמה וכמה ספרים מהאנגלית.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, התיישב בתל אביב, והיה פעיל באגודת הסופרים ובארגונים נוספים.
שמעון גינצבורג החל לכתוב ולפרסם שירה בגיל צעיר.
את שיריו הראשונים פרסם בהשילוח, ומאז נפתחו לפניו כתבי העת העבריים.
הוא כתב שירים ופואמות, מסות ורשמי מסע, ההדיר את כתבי הרמח"ל, ותרגם ספרים רבים מאנגלית.
הוא נפטר בפתאומיות, בשנת 1944, במהלך נסיעת שליחות לארצות הברית מטעמן של הברית העברית העולמית וקרן התרבות של אגודת הסופרים.
בנו דוד גינצבורג היה כימאי ישראלי, חלוץ בשטח המחקר של כימיה אורגנית סינתטית, שכיהן כפרופסור לכימיה בטכניון והיה חתן פרס ישראל למדעים מדויקים (1972).
נכדתו שמעונה גינצבורג, היא פרופסור בגמלאות במחלקה למדעי הטבע והחיים באוניברסיטה הפתוחה.
אהבת הושע, פואמה, תל אביב, תרצ"ו 1936.
במסכת הספרות, מסות ורשמים, ניו יורק 1945.
לישרים תהלה, שיר ידידות, משה חיים לוצאטו, יוצא לאור מוגה ומתוקן על-פי מקורות בצירוף מבוא והערות על ידי שמעון גינצבורג, דביר, תל אביב, תרפ"ח 1928.
שירים ופואימות, ניומן תל אביב, תש"ל 1970.
ספר השירים "מכונסים זאת הפעם הראשונה ומוגהים על פי מקורות וכתבי יד בצירוף מבואות והערות על ידי שמעון גינצבורג; השלים והוסיף מבוא כללי בנימין קלאר, מוסד ביאליק של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1944.
ספר המחזות, "מכונסים ומוגהים על-פי מקורות וכתבי־יד בצירוף מבוא והערות, על ידי שמעון גינצבורג", הוצאת דביר, 1927.
חייו וספריו של משה חיים לוצאטו, פילדלפיה: הוצאת דרופסי קולג', 1931.
בנים ואוהבים, מאת ד"ה לורנס, מאנגלית - שמעון גינצבורג, שוקן 1980.
חרב להשכיר, מאת דאגלס דאף, הגדה של שכיר-צבא מודרני, תרגם מאנגלית שמעון גינצבורג, מצפה, תל אביב, 1937.
טריסטרם, פואמה אפית, מאת אדוין ארלינגטון רובינזון, תרגם מאנגלית שמעון גינצבורג, תל אביב, ניומן, 1970.
הילד האובד, מאת וו ה' הודסון, תרגם מאנגלית שמעון גינצבורג, מסדה, תל אביב, 1955.
מאגדות הודו, מאת הילדה הרט ודורותי בלגרב, תרגם מאנגלית שמעון גינצבורג, שטיבל, תל אביב, 1935.
מזרח ומערב , מאת פרל בק, תרגם מאנגלית שמעון גינצבורג, מצפה תל אביב, 1935.
העבודה, הרכוש והאושר של בני האדם, מאת הרברט ג'ורג' ולס, בתרגום שמעון גינצבורג, אברהם יערי, ודב קמחי, מצפה, תל אביב תרצ"ה 1935.
כיהן במשך שנים כסגן מנהל בית הספר הריאלי בחיפה, כמרצה באוניברסיטת חיפה וכמורה במדרשייה בפרדס חנה.
שמעון בר חמא נולד בבית ציוני דתי בעיר אסן שבגרמניה בי"ח בניסן תרפ"ה (12 באפריל 1925), בן לשמואל ואסתר, אח בכור לאליהו ולגאולה.
שמואל, שהיה חסיד, מרד באדמו"ר לאחר שהלה דיבר כנגד הציונות.
לאחר עליית היטלר לשלטון החלה המשפחה בהליכי עלייה לארץ ישראל, וב-1935 עלו לארץ.
ראשית התיישבו בפתח תקווה, ומשם עברו לחדרה, לחיפה, ולבסוף בשנת 1938 השתקעה המשפחה בקריית שמואל, שכונה דתית לאומית באזור הקריות, כשהם מבין המשפחות הראשונות בשכונה הצעירה.
כעבור שלוש שנים, בשנת 1941, ייסד אביו שמואל, את קופת גמילות החסדים של קריית שמואל - אחיסמך.
שמואל עמד בראש הקופה, ובשנות ה-70 החליפו שמעון כיו"ר הקופה וכחבר הנהלת הקופה, כשהוא ממשיך בתפקידו עד לשנת 2005.
החל את לימודיו בבית ספר "נצח ישראל" בחיפה, שם למד עד כיתה ח', אז עבר לבית הספר הריאלי בחיפה, בו למד בין השנים 1939–1943 וסיים כתלמיד מצטיין של מחזור כ"ד.
במקביל, החל את שירותו בהגנה.
במהלך הלימודים נפגש לראשונה עם ד"ר יוסף שכטר שלימד בבית הספר תלמוד, והקשר שנוצר ביניהם התמיד משך שנים רבות.
לאחר שסיים את לימודי הבגרות למד בר חמא במשך שנתיים בישיבת בני עקיבא כפר הרואה, וב-1947 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית, שם למד תנ"ך, היסטוריה של עם ישראל וספרות עברית.
בין מוריו נמצאו גדולי התקופה: לתנ"ך - משה דוד קאסוטו, לתקופת הגאונים - הרב שמחה אסף ולהיסטוריה של עם ישראל - יוסף קלאוזנר וגדליה אלון.
את לימודיו באוניברסיטה סיים בהצטיינות, תוך שהוא משלב בהם עבודה כמורה בבית ספר יסודי וכקצין הדרכה של גדוד הנוער הירושלמי מטעם ההגנה.
במקביל ללימודיו בבית הספר, החל בר חמא את שירותו בהגנה בשנת 1940. כעבור שנתיים סיים קורס מ"כים, ובחלוף שנתיים נוספות סיים קורס מ"מים, שבמהלכו הכיר את רעייתו שולמית לבית דרייר, לה נישא ב-1946. לימים נולדו להם חיים ישעיהו וברכה.
בני הזוג היו נשואים במשך 48 שנים, עד פטירתה.
במלחמת העצמאות נטל בר חמא חלק פעיל כמ"פ בהגנה בירושלים הנצורה, ופיקד בין השאר על מעבר מנדלבאום ובניין נוטרדאם.
במהלך קרב בית מנדלבאום נפצע בירך, ולאחר תהליך ההחלמה הועבר להיות קצין הדרכה בקורסים בגדנ"ע.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה העברית קרא לו יוסף שכטר לבוא וללמד בבית ספר הריאלי בחיפה; בשנת 1951 שב לבית ספר הריאלי, הפעם כמורה.
שהותו בבית ספר הריאלי שהחלה בשנת 1951, נמשכה עד שנת 1987, וכללה תפקידים רבים, בהם מורה לתנ"ך, רכז מקצוע, סגן מנהל, ושנתיים שבהן שימש כמנהל מחליף של בית הספר בזמן שהמנהל דאז, יצחק שפירא, היה בשנות שבתון.
במהלך שנותיו בבית הספר שימש תחת שלושה מנהלים - יוסף בנטוויץ', יצחק שפירא ופרופ' ישעיהו תדמור.
במקביל לתפקידיו בבית ספר הריאלי לימד בר חמא במדרשיית נועם בפרדס חנה, משנת 1951 ועד סוף שנות ה-60, תחת הנהלתו של הרב יהושע יגל, ובנוסף, בין השנים 1965–1975, שימש כמורה באוניברסיטת חיפה במסלול להכשרת המורים, שם לימד סמינר דידקטי של הוראת המקרא.
בשנת 1982 הזמינה הכנסייה האוונגלית של מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה את בר חמא, יחד עם מורים נוספים מישראל, ללמד קבוצות מתעניינות (בהם כמרים כמו גם הדיוטות) תורה על פי פרשנות יהודית.
וכך במשך למעלה מ-25 שנים נסע שמעון פעם או פעמיים בשנה לגרמניה כדי ללמד.
עם פרישתו לגמלאות בשנת 1987 המשיך בר חמא בעשייתו החינוכית וכן בפעילות התנדבותית למען הקהילה.
בשנת 2001, כאות הערכה על מפעלו החינוכי בעיר ופעילותו הענפה בתחום גמילות החסדים והצדקה, העניקה לו העיר חיפה את התואר יקיר חיפה.
וכאות הוקרה למפעלו החינוכי הגדול בבית ספר הריאלי הוענקה לו בשנת 2009 תעודת הוקרה מטעם בית הספר על מפעל חיים.
להוראת המקרא והסדור בבית הספר העל יסודי: אסופת מאמרים, חיפה: חמו"ל, תשס"ו.
על ריכוז מקצוע בבית הספר העל יסודי, חיפה: חמו"ל, תשס"ד.
הביקור בשיעורי מורים, חיפה: בית הספר הריאלי העברי בחיפה, תשמ"ח-1987.
שמעון גרשון ברנשטיין היה חוקר ספרות ושירת ימי הביניים, סופר, עורך ופעיל ציוני.
בין השנים 1908 ל-1911 היה המזכיר העברי של החברה להפצת ההשכלה בקרב יהודי רוסיה בפטרבורג.
בשנת 1912 הצטרף להסתדרות הציונית העולמית ועבד במשרדה הראשי בברלין עד שנת 1915.
בעת המלחמה החיילים היהודים בצבא רומניה הופלו לרעה, נרדפו ונחשדו בריגול.
הגנרל הרומני פרזאן פרסם הוראה על פיה: "כל היהודים, הסוחרים, ילדיהם ונשותיהם מרגלים המה".
ידיעות על הנעשה רוכזו באמצעות החיילים הרוסים באודסה ופורסמו ב-1918 על ידי שמעון ברנשטיין לפי הזמנת משרד התנועה הציונית בקופנהגן.
בין השנים 1915 ל-1920 עבד במשרדיה בקופנהגן, ובין השנים 1921 ל-1922 היה מזכיר מחלקת הארגון של התנועה בלונדון.
בשנת 1922 התיישב בארצות הברית והחל לערוך את השבועון היידי "דאס אידישע פאלק" ("Dos Yiddishe Folk") של ארגון ציוני אמריקה עד לשנת 1953.
בנוסף לכתיבתו העיתונאית כתב ספרים בנושאים שונים.
בין השאר חקר פיוטים של יהדות ספרד, איטליה וביזנטיון.
הוא פרסם מהדורות מדעיות של השירה העברית בימי הביניים.
פרסם מאמרים בירחונים סיני וארשת.
בחזון הדורות, הוצאת בלוך, 1928
זרמים ותקופות בתחיה הישראלית, הוצאת מצפה, תרצ"ח
משירי ישראל בטילה: אוסף שירים ופיוטים מן המאה הט"ז, הי"ז והי"ח, עם מבוא והערות, ירושלים, הוצאת דרום
שירי הקודש מאת משה אבן עזרא, הוצאת מסדה, תש"ז
על נהרות ספרד - קינות כמנהג ספרד על חורבן ירושלים, הוצאת מחברות לספרות בסיוע מוסד הרב קוק, 1956
שמעון בר-אפרת (21 בינואר 1929 – 11 באוגוסט 2010) היה מורה וחוקר מקרא שהתמקד בעיקר באומנות הסיפור המקראי ובספר שמואל.
נולד בהולנד ושרד את השואה.
עלה לארץ ישראל ולמד מקרא באוניברסיטה העברית.
ספרו על העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא תורגם לכמה שפות והשפיע רבות על המחקר הספרותי של המקרא.
שיטתו הייתה ללמוד וללמד אל הסיפור המקראי בגישה ספרותית ולא בדרך החיפוש אחר המקורות המרכיבים את הטקסט.
שמעון בר-אפרת (באורנפרוינד) נולד, גדל והתחנך בארנהם שבהולנד.
מעסיקו של אביו, שהיה חבר במחתרת, מצא למשפחה מקום מסתור.
תחילה אצל חייט פרוטסטנטי אדוק, ואחר כך אצל עוזרת בית אלמנה.
במשך שנתיים וחצי חיה המשפחה במסתור וכך הם ניצלו.
לאחר השואה החליט בר-אפרת לעלות לארץ ישראל.
לפני עלייתו למד בבית המדרש למורים ולרבנים באמסטרדם.
זה היה בית מדרש דתי-אורתודוקסי, אבל עם פתיחות מדעית.
בר-אפרת לא התכוון להיות רב, אלא לרכוש השכלה יהודית.
הוא ידע כבר מעט עברית, בעיקר לצורכי בית הכנסת, והכיר את מנהגי היהדות.
בבית המדרש התוודע ליצחק אריה זליגמן, שלימד שם לפני שעלה לארץ.
לפני עלייתו לארץ הוזמן ללמוד עברית ויהדות במשך חצי שנה במנצ'סטר שבאנגליה, והלימוד שם הרחיב את ידיעותיו בתחומים אלה.
בשנת 1950 עלה לישראל לבדו והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרופ' יצחק אריה זליגמן כבר לימד שם בחוג למקרא.
בר-אפרת נרשם לחוג והמשיך את לימודיו אצל פרופ' זליגמן, וכן למד אצל משה דוד קאסוטו ויחזקאל קויפמן.
הוא סיים תואר ראשון במקרא ואחר כך לימד תנ"ך ומקצועות נוספים בבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון בבאר שבע, במסגרת שהייתה מעין שירות לאומי במקום צבא, במשך ארבע שנים.
הוא לימד שם בעיקר ילדי עולים, שזה מקרוב הגיעו לארץ.
בשנת 1953 נשא לאישה את לאה, שלמדה אף היא בחוג למקרא.
נולדו להם שני ילדים, עידית ואוהד.
בשנת 1960 חזר לירושלים והתחיל ללמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
הוא לימד שם במשך 30 שנה, עד ליציאתו לפנסיה.
בשנת השבתון הראשונה שלו החל בר-אפרת ללמוד במסלול ישיר לדוקטורט.
אז הכיר את פרופ' מאיר וייס.
לפרופ' וייס הייתה גישה חדשה לחקר המקרא, גישה ספרותית.
בר-אפרת החל להתעניין בגישה הזאת, והחליט לכתוב אצל פרופ' וייס את עבודת הדוקטור שלו.
לאחר שסיים את הדוקטורט נוכח בר-אפרת לדעת שיש עניין בעבודתו, בעיקר בקרב מורים המעוניינים להשתמש בגישה הספרותית בהוראה.
הוא החליט להפוך את העבודה לספר.
הספר נתפרסם בשם "העיצוב האומנותי של הסיפור במקרא" ויצא לאור ב"ספרית פועלים" בשנת 1979. הספר יצא לאור גם בתרגום לאנגלית, לספרדית, לגרמנית ולסינית, ועותקים רבים ממנו נמכרו בארץ ובעולם.
בשנת 2008 התפרסמה מהדורה חדשה ומורחבת בהולנדית.
בשנת 1996 פרסם בר-אפרת פירוש לספר שמואל במסגרת הסדרה "מקרא לישראל" (בעריכת משה גרינברג ושמואל אחיטוב).
בפירושו שם דגש על בחינת האמצעים הספרותיים שבהם נעשה שימוש בספר שמואל.
בר-אפרת נהג להרצות מדי פעם בכנסים בחוץ לארץ ופרסם מאמרים בנושאים שונים במקרא.
בשנת 2007 החל לכתוב בקביעות מאמרים בנושאים הקשורים ליהדות וליהודים הולנדיים, ל"עלה – ביטאון ארגון יוצאי הולנד", המתפרסם בהולנדית ויוצא חמש פעמים בשנה.
לאחר יציאתו לפנסיה הדריך בהתנדבות במשך כמה שנים במוזיאון מגדל דוד, וקיים בביתו בהתנדבות חוג שבועי ללימוד תנ"ך.
אף שיותר משליש של התנ"ך מורכב מסיפורים, החקר הספרותי של התנ"ך היה עניין צדדי למדי כאשר כתב בר-אפרת את ספרו "העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא".
רוב חוקרי המקרא נקטו גישות ושיטות היסטוריות שונות כגון ביקורת המקורות וביקורת הנוסח, ומאוחר יותר גם ביקורת המסורות וביקורת העריכות.
המשותף לכל השיטות הללו הוא העניין בהתהוות הסיפורים.
בר-אפרת, בעקבות מורו, מאיר וייס, טען שיש עניין לא רק בהתהוות הסיפור במקרא, אלא גם בהוויתו – כלומר, בסיפור כפי שהוא נתון בפנינו, בשלב ההתגבשות הסופי של הטקסט המקראי.
כדי לעמוד על סגולותיו ומהותו של הסיפור המקראי יש לנקוט גישה ספרותית ולנתח את הסיפורים המקראיים בשיטות ובכלים של מדע הספרות.
בחינת דרכי העיצוב של הסיפורים תחשוף את משמעויותיהם.
בעבודת הדוקטור שלו – "דרכי העצוב הספרותי של הסיפור במקרא" (1975), שנכתבה בהנחיית מאיר וייס, נקט גישה זו.
את העבודה עיבד לספר בשם "העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא" (1979).
חמשת הפרקים הראשונים של הספר עסקו באמצעים סגנוניים (כגון צליל ומקצב, מטפורות, חזרה על מילים ובכלל זה מילה מנחה), אפיוניו של המספר המקראי ודרכי התגלותו בסיפור, עיצוב הדמויות, העלילה ועיצוב הזמן והמרחב.
הפרק הששי – החותם את הספר – מציג ניתוח של סיפור שלם – סיפור אמנון ותמר (שמ"ב יג), ובו בא לידי ביטוי השימוש בכל האמצעים הספרותיים שהוצגו ונדונו בפרקים הקודמים.
הספר זכה להדים רבים בארץ ובעולם, בעקבות תרגומו לשפות זרות, והייתה לו תרומה ניכרת בקידום החקר הספרותי של המקרא.
את גישתו המחקרית יישם בר-אפרת גם בהוראה.
הוא האמין שאת הסיפור המקראי יש ללמד בגישה ספרותית ולא בדרך החיפוש אחר המקורות המרכיבים את הטקסט.
לשיטתו, אמנם יש חשיבות לפילולוגיה, אך זאת רק כרקע וכהכנה לעיסוק הספרותי בטקסט.
בהוראת סיפור מקראי חשוב לדעתו ללמד את הסיפור עצמו: מה הוא אומר, איך הוא אומר זאת, מהם מסריו.
פחות חשוב לחפש את מקורותיו ואת צור מחצבתו של המחבר.
העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא, תל אביב, ספרית פועלים, תש"ם (מהדורה ב מתוקנת תשמ"ד).