tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'קסון סבר שלא צריכים להיות במחזור שטרות כסף אלא רק מטבעות, ושחוקת ארצות הברית הגדירה שלא יהיו שטרות כסף במערכת המוניטרית.
אינגהם האמין בבנק השני של ארצות הברית וניסה ליישב את העימותים בין ג'קסון, שביקש לחסל את הבנק, לבין נשיא הבנק ניקולס בידל.
על אף אי יכולתו להגיע לפתרון העימות בין ג'קסון לבין בידל, פרישתו של אינגהם מתפקידו כמזכיר האוצר אירעה על רקע שערורייה שבה היו מעורבים חברי הקבינט בממשלו של ג'קסון ונשותיהם.
בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון, נידו נשים אלו נידוי חברתי את מזכיר המלחמה ג'ון איטון ואת רעייתו פגי איטון.
שערורייה זו נודעה כפרשיית התחתונית.
ב-17 ביוני 1831, יום לפני שאיטון התפטר באופן רשמי, הופיע מאמר בעיתון Telegraph שעל פיו "הוכח" שמשפחותיהם של אינגהם, מזכיר הצי ג'ון בראנץ' ושל התובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין סירבו להתרועע עם פגי איטון.
ג'ון איטון כתב לכל השלושה מכתבים בהם דרש את תגובתם על המאמר.
לאחר התפטרותו מתפקידו כמזכיר האוצר שב אינגהם לעסקי ייצור הנייר ועסק גם בפיתוח מכרות פחם.
הוא היה מעורב בארגון חברת הרכבות ביבר מדוו, שלתקופת מה הוא שימש כנשיאה.
הוא גם היה קשור לארגון חברת הפחם הייזלטון.
הוא פעל לקידום כרייתן של תעלות כמו תעלת להי ותעלת דאלוור.
ב-1849 הוא עבר לטרנטון, ניו ג'רזי, שם הוא עבר עבור בנק מקומי.
סמואל אינגהם נפטר בטרנטון ב-5 ביוני 1860. הוא נקבר בית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית שבסולברי, פנסילבניה.
על שמו נקרא מחוז במישיגן, אחד מכמה מחוזות במדינה זו שנקראו על שמות חברי הקבינט בממשל ג'קסון.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא היה חבר באגודה היוקרתית, "המכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים" (Columbian Institute for the Promotion of Arts and Sciences), שבין חבריה נמנו הנשיאים לשעבר אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ואישים בולטים רבים מאותה תקופה, כולל אנשי צבא, ממשל, רפואה ומקצועות נוספים.
סמואל אוזגוד היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר בבתי המחוקקים של מסצ'וסטס ושל ניו יורק, וייצג את מסצ'וסטס בקונגרס הקונטיננטלי.
הוא גם כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית במהלך תקופת כהונתו הראשונה של הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
הוא היה הרביעי למניין נושאי תפקיד זה והראשון מאז כינון חוקת ארצות הברית.
ב-1812 הוא נבחר כנשיא הראשון של סיטי בנק של ניו יורק, שהוקם אז ומאוחר יותר היה לסיטיבנק ולימים התמזג לחברת סיטיגרופ.
תולדותיה של משפחת אוזגוד במסצ'וסטס החלו עם הגעתו ב-1638 של ג'ון אוזגוד מאנדובר שבהמפשייר, אנגליה.
ב-1646 הוא הקים יישוב חדש וקרא לו אנדובר על שם עיר הולדתו.
ארבעה דורות לאחר מכן חי במקום קפטן פיטר אוזגוד, שב-1747 נולד בנו השלישי, סמואל אוזגוד.
סמואל אוזגוד למד באקדמיית דמר (כיום אקדמיית המושל) שבבייפילד, מסצ'וסטס, ולאחר מכן בקולג' הארוורד, שם הוא למד תאולוגיה וסיים את לימודיו ב-1770. לאחר מכן הוא שב לאנדובר והחל לעסוק במסחר.
הוא הצטרף למיליציה המקומית ונבחר כנציג העיר באספה הכללית של המושבה וב-1775 כנציג הקונגרס של מסצ'וסטס, שתיפקד כממשלה הזמנית בראשית המהפכה האמריקאית.
באפריל 1775 פיקד אוזגוד על פלוגה של אנשי מיליציה בקרבות לקסינגטון וקונקורד.
כוח זה רדף אחר הבריטים שנסוגו והיה לחלק מהכוחות שהשתתפו במערכה על בוסטון.
עם התקבצות כוחות נוספים היה אוזגוד למייג'ור במסגרת בריגדה שלחמה בקיימברידג'.
בהמשך הוא היה לשלישו של המייג'ור גנרל ארטמס וורד, וקודם לדרגת קולונל.
כאשר הסתיים המצור על בוסטון באביב 1776, פרש אוזגוד מהצבא ושב לקונגרס של מסצ'וסטס.
הקונגרס בחר באוזגוד למועצת המלחמה של מסצ'וסטס, בה הוא שירת עד 1780, כאשר הממשלה התארגנה מחדש.
הוא היה נציג לוועידה החוקתית של מסצ'וסטס בשנים 1779–1780. עם כינון החוקה החדשה הוא נבחר לסנאט של מסצ'וסטס ושירת בו שתי תקופות כהונה.
הממשלה החדשה מינתה את אוזגוד כאחד מנציגיה אל הקונגרס הקונטיננטלי, שם הוא שירת בשנים 1782–1784.
לאחר תקופה קצרה ב-1784 כחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, מינה מושל מסצ'וסטס את אוזגוד ב-1785 כשופט, אך עד מהרה הוא התפטר כאשר הקונגרס הלאומי מינה אותו כנציב האוצר.
הוא עבר לניו יורק כדי לקחת על עצמו משרה זו, בה הוא החזיק עד לסיום כהונתה של ממשל הקונגרס.
עם בחירתו של ג'ורג' וושינגטון כנשיא ארצות הברית הראשון ב-1789, הוא מינה את אוזגוד כמנהל הכללי של הדואר, על פי חוקת ארצות הברית החדשה, ובתפקיד זה הוא החליף את אבנעזר האזרד.
אוזגוד שימש כמנהל הכללי של הדואר עד 1791. אחד הצעדים הראשונים בתפקידו זה היה להפוך את משרד הדואר בבולטימור למטה האזורי החדש, שבראשו עמדה קתרין גודארד.
אוזגוד היה מעוניין למנות לתפקיד זה את בעל בריתו הפוליטי ג'ון וייט וביקש מגודארד להתפטר.
הוא הסביר את הצורך בחילופי התפקידים בכך שהתפקיד החדש יהיה כרוך בנסיעות ארוכות ותכופות ולפיכך לא יתאים לאישה.
גודארד סירבה להתפטר ועתרה בפני הנשיא וושינגטון שסירב להתערב בעניין.
לאחר מכן היא עתרה בפני הסנאט שגם הוא לא סייע לה והיא נאלצה להתפטר.
באותה עת ישבה הממשלה הפדרלית בניו יורק ולפיכך מוקם מעונו הרשמי של הנשיא בביתו של אוזגוד ברחוב צ'רי 3. אוזגוד הציע לוושינגטון את מעונו כדי שהנשיא ורעייתו יוכלו להתגורר במה שנחשב באותה עת לבית המשובח ביותר בעיר.
לפיכך היה ביתו של אוזגוד למעון הנשיאותי הראשון של ארצות הברית.
כאשר עברה הממשלה הפדרלית לפילדלפיה לתקופה של עשר שנים עד להשלמת הקמתה של הבירה הקבועה וושינגטון די.
סי., בחר אוזגוד להישאר בניו יורק וב-1791 הוא התפטר מתפקידו.
אוזגוד היה אלקטור בבחירות לנשיאות של 1792 והצביע עבור ג'ורג' וושינגטון וג'ורג' קלינטון.
הוא היה חבר האספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1800–1801 וב-1802 ויושב ראש האספה בשנים 1800–1801. ב-1803 הוא מונה על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון כקצין הימי של נמל ניו יורק, משרה בה הוא החזיק עד למותו.
בשנתו האחרונה הוא היה נשיא סיטי בנק של ניו יורק.
אוזגוד היה חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנותיו האחרונות הוא הקדיש את זמנו לכתיבה וללימוד.
הוא קיים התכתבות ענפה עם אישים רבים, ביניהם ג'ורג' וושינגטון ותומאס ג'פרסון.
בינואר 1775 נשא אוזגוד לאישה את מרתה ברנדון, שנפטרה ב-1778. ב-1786 הוא נישא בשנית למריה בראון, אלמנתו של וולטר פרנקלין ואמה של מריה פרנקלין קלינטון, רעייתו הראשונה של מושל ניו יורק דוויט קלינטון.
לזוג נולדה בת בשם מרתה ברנדון אוזגוד, שנישאה לדיפלומט הצרפתי אדמון שארל ז'נה.
סמואל אוזגוד נפטר בניו יורק ב-12 באוגוסט 1813.
בית הולדתו באנדבור (כיום נורת' אנדבור), שוכן ברחוב הקרוי על שם המשפחה והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, כמו ביתו בניו יורק, שכאמור שימש כמעון הנשיא כאשר ניו יורק הייתה בירת ארצות הברית.
דיוקנו של אוזגוד תלוי בחדר הנשיא בקפיטול מאז ימי נשיאותו של אברהם לינקולן.
סמואל בארד היה רופא אמריקאי, שהקים את בית הספר הראשון לרפואה בניו יורק ואת בית הספר השני לרפואה בארצות הברית, המהווה חלק מאוניברסיטת קולומביה.
בארד שימש גם כרופאו האישי של ג'ורג' וושינגטון.
את לימודיו החל באוניברסיטת קולומביה בניו יורק לפני שהפליג לאירופה בשנת 1761, שם חיפש השכלה רפואית רחבה יותר.
הוא שהה בסך הכל חמש שנים באירופה בנסיעות לצרפת, אנגליה וסקוטלנד.
בסופו של דבר קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת אדינבורו בשנת 1765.
כשחזר בארד למושבות האמריקאיות, גילה שאביו נכנס לחובות כבדים כתוצאה ממימון לימודיו והחוב הגיע לאלפי ליש"ט, בארד נכנס לשותפות עסקית עם אביו בהייד פארק.
במשך שלוש שנים עבד כדי לפרוע את חובו.
הוא משך מהעסק רק משכורת מספקת כדי לשלם את הוצאותיו האישיות.
בשנה הראשונה לאחר חזרתו של בארד לאמריקה תכנן להקים בית ספר לרפואה בניו יורק.
בזמן שהוא עצמו עבד כדי לכסות את חובותיו, הוקם בית הספר ובשנת 1769 החל במתן תארים ראשונים לרפואה.
במקביל, ייסד בארד את בית החולים הראשון בעיר ניו יורק..
בשנת 1767 נבחר בראד לחברה הפילוסופית האמריקאית.
במהלך המהפכה האמריקאית ברח ברד מהעיר עם משפחתו.
הוא שיכן את משפחתו בבית אביו ואז חזר לבדו לניו יורק.
שם עסק במקצועו בזמן שהכוחות הבריטיים כבשו את העיר.
לאחר המהפכה האמריקאית, מינה ג'ורג' וושינגטון את בארד לרופא המשפחה שלו.
משפחתו של בארד חלתה באותה עת כתוצאה מהתפרצות מחלת השנית, בארד איבד ארבעה מששת ילדיו ואשתו חלתה.
הוא עזב את עסקיו כדי לטפל במשפחתו.
בשנת 1784 חזר לעיר ניו יורק.
בשנת 1798 חזר בארד להייד פארק שבניו-יורק מתוך כוונה לפרוש מעסקים.
באותה תקופה התפרצה הקדחת הצהובה.
בארד לא היסס לעזור לחולים אך גם הוא חלה במחלה.
אשתו טיפלה בו עד להבראתו.
בהמשך חייו, לאחר התפרצות הקדחת הצהובה, בילה את זמנו בפנסיה מאושרת.
בשנת 1813 מונה לנשיא המכללה לרופאים ומנתחים.
בארד היה אח בלשכת יוניון מספר 45 של הבונים החופשיים בניו-יורק.
נפטר ב־24 במאי 1821 כתוצאה מדלקת קרום הריאה.
סמואל אוגוסטוס ברידג'ס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי, ולאחר מכן גם השביעי והעשירי של מדינת פנסילבניה.
ברידג'ס נולד בקולצ'סטר שבקונטיקט בשנת 1802. הוא למד תואר ראשון במשפטים בויליאמס קולג' שבעיר ויליאמסטון שבמסצ'וסטס וסיים שם את לימודיו ב-1826. בשנת 1829, התקבל למשרד עורכי דין בדוילסטאון שבפנסילבניה.
בשנת 1830, עבר לעיר אלנטאון, שם המשיך לעבוד בתור עורך דין.
בין השנים 1837–1842, עבד בתור פקיד העיר אלנטאון, וסגן התובע הכללי של מחוז ליהיי שבפנסילבניה בין השנים 1837–1844.
בשנת 1848, נבחר ברידג'ס לקונגרס ה-30 של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, עקב פטירתו של חבר הקונגרס ג'ון וסטברוק הורנבק.
בבחירות בארצות הברית בשנת 1848, ברידג'ס לא היה מועמד.
הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-33 ולאחר מכן גם לקונגרס ה-45. לאחר התפטרותו מהקונגרס, חזר לעבוד בתור עורך דין עד פטירתו ב-1884. נקבר בבית הקברות פיירוויו שבאלנטאון.
סמואל בל ווה היה צייר פורטרטים ונופים פנורמיים אמריקני מהמאה ה-19. נושאי הדיוקן שלו כללו את הנשיא אברהם לינקולן.
הוא נולד בשנת 1814 בניו וילמינגטון, פנסילבניה, אז חלק ממחוז מרסר, פנסילבניה.
על פי כמה דיווחים, אביו, ג'יימס ווה, היה חלוץ-מתנחל בניו וילמינגטון שם ניהל את חנות הכלבו הראשונה.
מעט ידוע על ראשית חייו והשכלתו של סמואל.
הוצע כי הוא עבד בחנות של צבעי בפיטסבורג ולקח גם שיעורי ציור אצל ג'יי אר סמית', שפרסם את עצמו כ"אמן של תיאטרון פיטסבורג".
הוא הצטרף לאחיו ג'ון בטורונטו בשנת 1833. בשנת 1834 הציג את ציוריו בתערוכת אגודת האמנים והחובבים בטורונטו שם הם נשפטו "בין הדיוקנאות הטובים ביותר".
בטורונטו הוא הפך לחברו של הצייר האמריקני הוותיק, שמקורו במחוז מרסר, ג'יימס באומן.
שניהם החלו לתכנן נסיעה לרומא, איטליה, אך באומן שינה את דעתו ובמקום זאת החליט להתיישב בדטרויט, ווהו נשאר בקנדה ועבר להתגורר במונטריאול.
הוא נסע לאיטליה בסוף 1836 או בתחילת 1837 שהה ברומא ובנאפולי עד 1841 או 1842. הוא חזר לפילדלפיה שם התקיים כצייר פורטרטים ונוף מוביל.
בשנת 1849, ווה הציג בפילדלפיה את הפנורמה האיטלקית הראשונה שלו, "גרנד טור דרך איטליה", שהתבסס על רישומיו האיטלקיים.
הציור הזה הפך להצלחה ונדד בערים אמריקאיות שונות במשך שש שנים.
הפנורמה השנייה שלו, המתארת הפלגה מבוסטון לאיטליה, הוצגה בשנת 1854.
ב-28 בספטמבר 1885 נפטר ווה בעת ביקור אחותו בג'נסוויל, ויסקונסין.
בתו מנישואיו הראשונים לשרה לנדנהול, אידה ווה (1846-1919), הייתה ציירת דמויות עטורת פרסים, ודיוקנה של ד"ר פול ג'יי סארטיין קיבל את פרס נורמן ווה דודג' בשנת 1896 באקדמיה הלאומית.
היא איירה גם ספרי ילדים שכתבה איימי אלה בלאנשארד.
אשתו השנייה, מרי אליזה יאנג ווה, הייתה ציירת מיניאטורות.
בנם פרדריק ג'אד ווה (1861–1940), יליד בורדנטאון, ניו ג'רזי, זכור בעיקר כצייר ימי.
נכדו, קולטון ווה, היה גם אמן, הידוע בעבודתו בציורי הקומיקס דיקי דארה.
אחיינו, הנרי ווה (1835–1865), היה שחקן וצייר סצנות ונוף.
ווה היה אחד מציירי הדיוקנאות המובילים בפילדלפיה עוד בחייו והיה ידוע בארצות הברית בזכות הפנורמות האיטלקיות שלו.
ווה הציג לעיתים קרובות באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובאגודת קרן האמנים של פילדלפיה, האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובאתניאום בוסטון.
בשנת 1847 הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה הלאומית לעיצוב ובחברה לאמנות בטורונטו.
סמואל ביגר היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אינדיאנה השביעי בשנים 1840–1843. ביגר זכה במועמדות מפלגתו לתפקיד המושל בשל אי מעורבותו במיזם העבודות הציבוריות המדינתי הכושל.
בתקופת הכהונה של קודמו בתפקיד נכנסה המדינה למשבר פיננסי חמור ובמהלך שנתו הראשונה כמושל נעשתה המדינה חדלת פירעון.
הוא פיקח על המשא והמתן של אינדיאנה לכניסה לפשיטת רגל, אך זו הצליחה להחזיר את יכולת הפירעון לזמן קצר בלבד.
כאשר הוא ניסה להתמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה, נעשתה כבר מפלגתו למטרה להאשמות הציבור על המשבר, ולא עלה בידו להיבחר.
סמואל ביגר נולד בפרנקלין, אוהיו כבנו של ג'ון ביגר, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית ויושב ראש בית הנבחרים של אוהיו.
בזכות אביו יצא לביגר לפגוש רבים מהאישים המובילים באזור הספר.
הוא למד בבית ספר ששכן בבקתה באוהיו.
כנער, הוא נהנה מקריאת ספרים.
בגיל 18 הוא לקה במחלה קשה שבגללה הוא כמעט ונפטר.
בשל מחלתו בריאותו הייתה רופפת באופן תמידי ואביו החליט שהוא לא כשיר לעבודה פיזית בחווה ושלח אותו לבית ספר שבו הוא יכול היה לרכוש מקצוע.
ביגר היה סטודנט באוניברסיטת אוהיו בשנות ה-20 של המאה ה-19, שם הוא למד משפטים.
ב-1829 עבר ביגר לעירייה ליברטי שבאינדיאנה, לאחר שהשלים את לימודיו והוסמך כעורך דין.
בליברטי הוא נשא לאישה את אלן ויליאמסון.
הוא התגורר זמן קצר בליברטי ולאחר מכן עבר לראשוויל, שם הוא החל את הקריירה הציבורית שלו.
במשרד עורכי הדין שלו הוא היה שותף לזמן מה עם אוליבר ה.
סמית', לימים סנאטור, ובהמשך עם ג'יימס וייטקומב ועם ג'וזף רייט
ב-1833 נבחר ביגר לבית הנבחרים של אינדיאנה.
הוא כיהן בו שלוש תקופות כהונה עד 1835. הוא לא היה נואם בולט, אך נודע בשל אופן דיבורו הפשוט והישיר.
בבחירות לתפקיד יושב ראש הבית של 1835 הוא נוצח על ידי ג'יימס גרגורי.
באותה שנה הוא מונה כשופט בבית המשפט של אינדיאנה, שם הוא כיהן על כס השיפוט עד לבחירתו כמושל.
במהלך תקופת כהונתו כשופט, העבירה אינדיאנה את חוק העבודות הציבוריות של מאמות' לכריית תעלות, סלילת כבישים והנחת מסילות ברזל בכל רחבי המדינה.
אף על פי שהחוק התקבל בתחילה בברכה, התחוללה וכלכלת המדינה נפגעה קשות על רקע חוב של ממשלת המדינה בסכום של 10 מיליון דולר.
המצב יצא מכלל שליטה כאש המושל דייוויד וולאס ניסה לעכב את קריסת המערכת הפיננסית המדינתית והמשיך לעבוד על מיזמי הבנייה, מצב שהוביל לגדילת החוב ל-12 מיליון דולר.
יחד עם חובות נוספים, הגיע חובה של ממשלת אינדיאנה ליותר מ-15 מיליון דולר.
עם התקרב מועד הבחירות, החליטה המפלגה הוויגית להפנות עורף למושל וולאס ולבחור במועמד מטעמה שלא היה לו שום קשר למשבר.
ב-1840 נבחר ביגר כמועמד המפלגה הוויגית למשרת מושל אינדיאנה.
מולו התמודד בבחירות הכלליות המועמד הדמוקרטי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית טילמן האוורד.
מצבה הפיננסי של אינדיאנה וכישלון העבודות הציבוריות היו הסוגיות המרכזיות במסע הבחירות.
ביגר טען שהוא תמיד התנגד למיזמים והבטיח לנסות ולהוציא את המדינה ממצבה הנואש.
האוורד היה חבר האספה הכללית של המדינה והצביע בעד המיזמים, ולפיכך סומן כתומך בצעדים שהובילו למשבר.
על אף מצבה של המדינה, הבחירות עמדו בצל מסע הבחירות של מושל טריטוריית אינדיאנה לשעבר, ויליאם הנרי הריסון לנשיאות ארצות הברית.
שנים חלפו מאז המדינה התכחשה למעשיו כמושל, והוא הפך לדמות היסטורית אהודה בה.
התמיכה שהוא העניק למועמדים הוויגים הספיקה להחזיר את המפלגה לתקופת הכהונה האחרונה בה היא שלטה באינדיאנה.
הוויגים השיגו רוב באספה הכללית וביגר זכה ב-62,932 קולות מול 54,274 הקולות שקיבל האוורד.
בעת כניסתו של ביגר לתפקיד הסתכמה ההוצאה השנתית של ממשלת אינדיאנה על הריבית על חובותיה בלבד ביותר מ-500,000 דולר, בעוד שהכנסות המדינה היו כ-250,000 דולר.
חוב המדינה הגיע לשיאו בשנת כהונתו הראשונה של ביגר וביולי כבר לא בוצע תשלום חובות כלל, מצב שהוביל לגידול החוב עוד יותר.
בתחילה המליץ ביגר לבצע רפורמה במערכת מס הרכוש שהיה החלק העיקרי בהכנסות המדינה.
הוקמו מועצות מחוזיות כדי לבצע שיערוך מאוזן של ערכי הנכסים כדי לקבוע את שיעורי המס.
כתוצאה מכך חל גידול משמעותי בגביית המיסים עד ל-300 אחוזים באזורים מסוימים.
המחאה הציבורית הייתה נרחבת, וכך סירבו אנשים רבים לשלם את מיסיהם, כך שהמערכת בוטלה בשנה שלאחר מכן.
תקוותה המרכזית של הממשלה הייתה להשלים את המיזמים, שלפי אמונתה היו אמורים להניב הכנסה שתכסה את הוצאותיהם.
המיזמים קיבלו עדיפות והוחלט שהמיזם רב הערך ביותר, תעלת וובאש ואירי, יקבל את כל הכספים הזמינים.
נשלח נציג ללונדון כדי לנהל משא ומתן עם בעלי החוב של המדינה.
תעלת וייטווטר, שני מיזמי תעלות קטנים נוספים ומסילת הברזל מדיסון ואינדיאנפוליס, הועברו לידי בעלי החוב בתמורה להפחתה של 50 אחוזים בגודל החוב.
בכך נותר חובה של אינדיאנה בסכום של כ-9 מיליון דולר.
על אף ההתקדמות שהושגה, היה החוב גבוה יותר בהשוואה למה שהייתה המדינה מסוגלת לשלם, אך כך השיגה אינדיאנה יותר זמן כדי לנסות ולטפל בבעיה.
בפיקוחו של ביגר הוקמה ועדה לחקירת תוכנית העבודות הציבוריות.
הוועדה קבעה שלכאורה בוצעו מעשי שחיתות על ידי רבים מהקבלנים שעבדו במיזמים, טענה שהמדינה הוטעתה בסוגיות רבות, ושהיא הייתה קורבן לניצול לרעה ולהונאה.
בסיכומו של דבר, המדינה העריכה בחוסר את עלויות המיזמים, את הזמן שנדרש להשלמתם, ואת יכולותיה לשלם את החוב.
כדי להחמיר עוד את הדברים, לא בוצע שום סקר לפני ביצוע מיזמי התעלות, שבסופו של דבר התבררו כבלתי אפשריים לביצוע.
ב-1841, לבקשת בית המחוקקים של אינדיאנה, שכתב ביגר מחדש את ספר החוקים של המדינה בסיועו של גזבר המדינה ג'ורג' ה.
ביגר היה כשיר מאוד לביצוע משימה זו בשל הרקע המשפטי שלו.
ספר החוקים החדש שכתב אושר ב-1842 כמעט באופן מידי.
ב-1843 פנו מנהיגי התנועה המתודיסטית לביגר בבקשה למנות מאנשיהם למועצת אוניברסיטת אינדיאנה, שנשלטה אז על ידי פרסביטריאנים.
ביגר, שבעצמו היה פרסביטריאני, סירב לבקשתם.
במהלך דיון שהתקיים בנושא בבית המחוקקים, אמר ביגר שלא היה "אף מתודיסט באמריקה בעל השכלה מספקת כדי לשמש כפרופסור".
הא גם אמר שהכנסייה המתודיסטית לא הוציאה מקרבה מטיפים משכילים.
ציטוט דבריו אלו של ביגר הודפס בעיתוני אינדיאנה וביגר היה לנושא בדרשות זועמות בכנסיות המתודיסטיות ברחבי המדינה.
באותה תקופה מספר המתודיסטים באינדיאנה היה גדול פי ארבעה ממספר הפרסביטריאנים, ועקב כך נפגעה הפופולריות של ביגר.
במסע הבחירות שלו לכהונה שנייה, ניצב מולו המועמד המתודיסטי ואיש המפלגה הדמוקרטית ג'יימס וייטקומב, שקיבל את תמיכתם הנלהבת של הכנסייה שלו בהנהגתו של הבישוף איימס.
איימס צוטט באומרו, "אמונתה של הכנסייה המתודיסטית הובילה לתבוסתו של המושל ביגר, ולי יש יד בכך".
בשל כך ובשל ההאשמה הציבורית שהוטחה בוויגים על מצבה הפיננסי של אינדיאנה, הובס ביגר על ידי וויטקומב.
לאחר תום כהונתו כמושל עבר ביגר לפורט ויין, שם הוא פתח בשותפות עם ג'וזף ק.
אדג'רטון משרד עורכי דין חדש.
המפלגה הוויגית ניסתה להציג שוב את מועמדותו למשרת המושל ב-1846, אך הוא דחה את ההצעה ללא מתן הסבר.
סמואל ביגר נפטר לאחר מחלה פתאומית בביתו שבפורט ויין ב-9 בספטמבר 1846, בגיל 44. הוא נטמן בבית הקברות מקולוק פארק שבעיר.
על שמו של ביגר נקרא גשר החוצה את נהר סנט מרי במרכז פורט ויין והמהווה חלק מרחוב לאפייט ומהכביש הארצי 27.
סמואל בו היה צייר נוף יליד אנגליה שבילה חלק ניכר מהקריירה שלו בעבודה בסקוטלנד.
הוא נולד השלישי מתוך חמישה ילדים בקרלייל, צפון אנגליה, בנם של ג'יימס בו (1794–1845), סנדלר, ולוסי ווקר, טבחית.
הוא גדל בעוני יחסי, וללא עידוד להגיע לקריירה באמנויות.
הוא היה אוטודידקט והתיידד עם אמנים מקומיים כמו ריצ'רד הרינגטון וג'ורג' שפילד, והושפע מאוד מעבודתו של ויליאם טרנר.
לאחר ניסיון לא מוצלח לחיות כאמן בקרלייל הוא השיג עבודה כצייר נוף בתפאורות תיאטרון במנצ'סטר ב-1845, מאוחר יותר עבד באותו תפקיד בגלאזגו.
בעידוד של דניאל מקני לעסוק בציור נוף הוא עבר להמילטון בין השנים 4–1851 ועבד שם עם אלכסנדר פרייזר.
בשנת 1854 הוא עבר לנמל גלאזגו כדי לעבוד על הטכניקה שלו בציור ספינות ונמלים.
הוא גם החל להשלים את הכנסתו באיור ספרים, לפני שעבר לאדינבורו ב-1855.
כשהגיע לאדינבורו הוא התגורר בבית מדורג באזור Stockbridge של העיר.
בעקבות הדוגמה של טרנר, הוא הפך לצייר מיומן של נמלי ים.
הוא זכה להערצה על ידי רוברט לואיס סטיבנסון וצייר נוף של ביתו בסוואנסטון, ובניית מגדלור באזור.
העבודה ההנדסית למגדלור נעשתה על ידי האחים תומאס ודייוויד סטיבנסון, אביו ודודו של רוברט לואיס בהתאמה.
בריאותו החלה להתדרדר בשנת 1877 ובינואר 1878 הוא לקה בשבץ מוחי.
הוא מת מסרטן הערמונית בביתו מאוחר יותר.
הוא נקבר בבית הקברות באדינבורו ב-23 בנובמבר 1878. הקבר נושא מדליון ברונזה של ראשו מאת ויליאם ברודי.
סמואל אדמונד ולר היה צייר אנגלי של תמונות ז'אנר.
ולר, נולד בגלוסטר, ב-18 ביוני 1850, לפרדריק סנדהם ולר ולאשתו אן אליזבת היץ'.
אביו, היה אדריכל שעבד בגלוסטר, ששחזר בכישרון חלקים ניכרים מקתדרלת גלוסטר בהרמוניה מושלמת עם העיצוב המקורי.
ולר הצעיר, התחנך בצ'לטנהאם קולג' פנימייה צבאית, אך הפגין נטיות אמנותיות ונשלח לבית הספר לאמנות של גלוסטר, ולאחר מכן עבר קורס של לימודי אדריכלות במשרדו של אביו.
הכשרה זו הותירה את חותמה, שכן לרבות מתמונותיו יש רקע אדריכלי.
בגיל שמונה עשרה הוא נכנס לבתי הספר של האקדמיה המלכותית, ושלוש שנים מאוחר יותר (1871) הציג את תמונותיו הראשונות ("סיפור חורף" ו"הזר המהולל") בבית ברלינגטון.
ב-1872 הוא נסע לאיסלנד, ופרסם תיאור מאויר ב-1874 על מסעותיו בשם "שישה שבועות באוכף".
בשנת 1873 הוא הצטרף לצוות של מגזין The Graphic.
יצירות מאוחרות יותר כוללות את "יום ההתחשבנות" (1883), "הגיבור שלי" (1902) ועוד.
חיי הכפר האנגלים הישנים משכו מאוד את דמיונו והיוו לו את הרקע הרומנטי לנושאי תמונותיו הבולטות ביותר.
הרקע שלהן נלקח לעיתים קרובות מבתים אליזבתניים במחוז מולדתו או במקומות אחרים באנגליה.
רבות מתמונותיו ידועות כרפרודוקציות ותחריטים ברחבי העולם דובר האנגלית.
המקורות נמצאים במקרים רבים בבעלות פרטית באמריקה ובאוסטרליה וכן באנגליה.
הידע הרב של ולר בסוסים וכישוריו בייצוגם העניקו לעבודתו פרסום רב בקרב אנשי ספורט.
הוא השקיע מאמצים רבים בחקר בעלי חיים, וסיפר כמה מחוויותיו במאמרים שתרמו למגזין לאומנות.
תמונותיו מספרות בדרך כלל סיפור בצורה טובה ודרמטית.
הוא נפטר בסטודיו שלו, האוורסטוק היל, לונדון, ב-9 ביוני 1903, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בגולדרס גרין.
הוא נישא בשנת 1874 למרי למון פאולר, בתו של הכומר יו פאולר מברנווד, גלוסטרשייר.
אלמנתו, אמנית ידועה, שציירה לעיתים קרובות תמונות של ילדים, הציגה גם היא באקדמיה המלכותית מ-1877 עד 1904. היא נפטרה ב-1931 והותירה אחריה את בנם של בני הזוג.
סמואל אדמס היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו בפועל מאפריל ועד נובמבר 1844.
סמואל אדמס נולד במחוז הליפקס שבווירג'יניה.
ב-1835 הוא עבר לטריטוריית ארקנסו, שם הוא היה בעל מטעים ופעיל בפוליטיקה המדינתית.
ב-1840 נבחר אדמס לסנאט של ארקנסו.
הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ובמהלך תקופת כהונתו השנייה שימש כנשיא הסנאט.
ב-29 באפריל 1844 התפטר מושל ארקנסו, ארצ'יבלד יל כדי להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אדמס, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, נהיה למושל ארקנסו בפועל, וכיהן בתפקיד עד 5 בנובמבר אותה שנה.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמושל הוא התמקד בעבודות ציבוריות ובחינוך, והותיר בקופת המדינה עודף תקציבי.
ב-1846 נבחר אדמס כגזבר של אריזונה, תפקיד בו הוא שימש במשך ארבע שנים.
סמואל אדמס נפטר במחוז סאלין שבארקנסו ב-27 בפברואר 1850. הוא נטמן בבית הקברות ההיסטורי מאונט הולי שבליטל רוק.
סמואל בומנדיל (נולד ב-1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשרת כקצין חינוך ראשי.
קודם לכן שימש מדריך ראשי ב וראש מערך החינוך.
בומנדיל התגייס לצה"ל בשנת 1997 למערך מגל ובהמשך עבר קורס קצינים.
במהלך שירותו שימש קצין חינוך של עוצבת געש, קצין חינוך של פיקוד הצפון.
בשנים 2014 - 2016 שימש כמפקד יחידת "הנוער והקהילה".
בשנת 2016 הועלה לדרגת סגן אלוף ומונה למפקד חוות השומר.
בשנת 2017 זכה במקום ה-3 בפרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית.
בשנים 2018–2019 יצא ללימודים ב וסיים כחניך מצטיין.
לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מערך החינוך בחיל החינוך, והיה שותף להקמת מערך קציני המורשת.
בשנת 2021 מונה למדריך ראשי במכללה לביטחון לאומי.
ב-10 בספטמבר 2024 מונה בומנדיל לקצין החינוך והנוער הראשי, והוא הראשון בתפקיד שצמח בחיל החינוך.
בומנדיל מרבה לכתוב על סוגיות של רוח לחימה, מוראל, ושדה הקרב הפוסט-מודרני.
מאמריו התפרסמו בבמות צבאיות (כדוגמת מערכות ובין הקטבים) ואזרחיות.
בומנדיל מתגורר באשחר, נשוי ואב לחמישה ילדים.
יש לו תואר ראשון בפסיכולוגיה ובכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
סמואל אֶלברט היה סוחר, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-18 ב-1785.
אלברט לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ופיקד על הכוחות הקולוניאליים שנחלו ניצחון בקרב הימי ליד האי סנט סימונס, ג'ורג'יה ב-19 באפריל 1778. בשנה שלאחר מכן הוא נפצע ונשבה בקרב ברייר קריק, ולאחר מכן שוחרר בעסקת חילופי שבויים.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של ג'ורג'יה ולדרגת קולונל בצבא הקונטיננטלי.
לאחר המלחמה הוענקה לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
אלברט היה אחד מהחברים המקוריים של בג'ורג'יה.
ב-1784 נבחר אלברט לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך דחה את המינוי מסיבות בריאות.
מאוחר יותר באותה שנה הוא כיהן כמושל ג'ורג'יה.
אלברט היה חבר הבונים החופשיים.
סמואל אלברט נולד בסוואנה שבפרובינציית ג'ורג'יה, כבנם של הכומר הבפטיסטי ויליאם אלברט ושל רעייתו, שרה גרינפילד.
הוריו נפטרו בפרובינציית קרוליינה הדרומית כאשר הוא היה בן 14, והוא חזר לסוואנה.
אלברט הועסק על ידי בעל מטעים מצליח בשם ג'ון ריי, איש בעל חשיבות מסחר ובממשל.
ריי בנה בית נאה על אדמתו שליד סוואנה שנודע בשם ריי הול.
בהשפעתו של ריי יצא אלברט לארץ האינדיאנים כסוחר.
הוא נחל הצלחה גדותה בעסקאותיו עם האינדיאנים, בעיקר בשל יחסו האדיב כלפיהם.
באחת מההזדמנויות, הוא נקרא ללוות ולהגן על קבוצה של אינדיאנים, שהגיעו לסוואנה, במאמץ לפצות על משגה גדול, רציחתו של צ'יף של שבט המוסקוגי בשם מד טרקי על ידי תומאס פי.
התקרית הפכה בעייתית, וב-1774 הרגשות התלהטו בין הלבנים לבין האינדיאנים ופי הורשע ונכלא.
ב-1785 כתב אלברט מכתב לג'ורג' וולטון, "חבל שהאנשים באזורי הספר שלנו יתנהגו בצורה כה אכזרית כלפי פראים עניים אלו.
לא יהיו שבעי רצון מבעלות על קרקעות, אלא שודדים, מכים ומשפילם אותם כאילו הם מביאים את הנקמה האלוהית על ראשיהם".
אלברט התארס לבתו של ריי, אליזבת, וב-1769 נישאו השניים בריי הול, נישואים שאישרו את מעמדו החברי והשפעתו של אלברט.
ביוני 1772 היה אלברט לקפטן של פלוגת גרנדירים ברגימנט הראשון במיליציה של סוואנה וחתם על שבועת אמונים לג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת כתנאי מוקדם למינויו כקצין.
אלברט נעשה פעיל בקונגרס הפרובינציאלי של ג'ורג'יה ובגוף שצמח ממנו, ועדת הביטחון.
על פי הצעת ועדת מישנה של ועדת הביטחון, החליטו חברי המיליציה של ג'ורג'יה לבחור את מפקדיהם.
כתוצאה מכך, כל הקצינים שהיו נאמנים למלך הוחלפו בתומכים נלהבים בתומכי המהפכה.
ב-4 בפברואר 1776 מונה אלברט כלוטננט קולונל ומאוחר יותר כקולונל במיליציה של ג'ורג'יה.
ב-1777 החליט מושל ג'ורג'יה באטן גווינט לשלוח כוח פלישה לפלורידה כדי לשחרר את הטריטוריה מעול הבריטים.
תוכניתו נשלחה לאלברט עם 400 חיילים בשלוש ספינות משוטים וציוד תמיכה בדרך הים, יחד עם יחידה נוספת של 109 אנשי מיליציה רכובים בפיקודו של קולונל ג'ון בייקר בדרך היבשה.
שתי היחידות היו אמורות לחבור זו לזו בסאו פיט בלאף, ליד שפך נהר נסאו, שהיום נמצא בתחומי העיר ג'קסונוויל, פלורידה.
באותה עת בה חיל משלוח זה יצא לדרכו, הסתיים סכסוך מתמשך בין גווינט לבין מפקד הכוחות הקונטיננטליים של ג'ורג'יה, הגנרל לכלן מקינטוש, בדו-קרב שבו נפצעו השניים.
גווינט נפטר שלושה ימים מאוחר יותר, ב-19 במאי, כתוצאה מאלח דם.
על כל פנים, סיבה אחת לכך שפלורידה לא הפכה מעולם לחלק מג'ורג'יה עשויה להימצא בגחמות מזג האוויר.
13 במאי היה המועד שנבחר לחבירת כוחותיהם של אלברט ובייקר ולהדיפת הכוחות הבריטים.
בעיות רבות מנעו מהכוח בפיקודו של אלברט להגיע בדרך הים בזמן.
בזמן ההפלגה לקו האנשים במחלה, שיחד עם בעיות אספקה ורוחות נגדיות, האטו את התקדמותם באופן משמעותי.
בנוסף, מי הים באותו אזור היו רדודים באופן יחסי באביב, דבר שהקשה על הניווט.
ב-30 במאי כתב אלברט מכתב לגיסו, קולונל ג'וזף האברשאם, "אילו יכולנו להכניס את הספינות לתוך נהר סנט ג'ונס, הייתי, יחד עם האנשים שאיתי, משתלט על כל הפרובינציה של מזרח פלורידה".
המיליציה הרכובה של בייקר הגיע לסאו פיט בלאף כמתוכנן, אך עד מהרה הם עברו למיקום אחר כאשר היה ברור שהבריטים כבר ידעו על כוונותיהם.
במהלך מעבר זה, הופתעו אנשיו של קולונל בייקר על ידי כוח של כ-400 חיילי בריטים, וקרב קצר התפתח בקרבת נחל תומאס, דרומית לשפך שלו לנהר נסאו.
כשהם סבלו מנחיתות מספרית, וכשניתכה עליהם אש, נטשו רוב אנשיו של בייקר את המערכה.
בייקר, יחד עם שאריות הכוח שלו נסוג, וב-17 במאי שב לג'ורג'יה.
שלושה ימים לאחר מכן נחת הכוח בפיקודו של אלברט בקצה הצפוני של האי אמיליה.
אנשיו חברו לשרידי הכוח של בייקר, אך לאחר פעולות סיור אחדות, הבין אלברט שהבריטים מבוצרים היטב ומצוידים בארטילריה.
בעוד שהכוח הקטן של אלברט היה עסוק בניסיון לקצר את דרכו דרך מצרי אמיליה, הכין המפקד הבריטי, פטריק טונין, תוכניות לתקיפתם בכוחות עדיפים באופן משמעותי.
כדי להבטיח את ניצחונם, הצטוו ספינות המלחמה הבריטיות, "רבקה" ו"הוק" לחסום כל ניסיון הימלטות של הצי הקטן של אלברט.
סופה קשה מאוד התחוללה, וספינות הקרב הבריטיות יצאו לים הפתוח.
לפני שעלה בידם לשוב, הם נתקלו בבריגנית של האמריקאים שהייתה חמושה ב-16 תותחים.
הקרב שהתפתח גרם לנזק כה קשה ל"רבקה" עד שהיא לא הייתה מסוגלת להתקדם, ובכך התאפשר לאלברט לעזוב את האי אמיליה ללא התנגדות.
בשל כישלונם להפתיע את הבריטים, וללא תמיכת הכוח של בייקר, שבו אלברט ואנשיו לג'ורג'יה מבלי שמשימתם הושלמה.
זמן קצר לאחר מכן, סיכם אלברט את המערכה במכתב למקינטוש:
ב-1778 נעשה ניסיון לפלוש לפלורידה בכוח גדול הרבה יותר בפיקודם של המושל ג'ון הוסטון והגנרל רוברט האו.
הוא נדון לכישלון מתחילתו בשל חוסר אחדות בפיקוד.
אחת ההצלחות המעטות בניסיון פלישה שנייה זו הגיעה כאשר אלברט העלה 300 מאנשיו על סיפונם של שלוש ספינות וגרם לכניעתן של שלוש ספינות מלחמה בריטיות, הסקונר אה"מ "הינצ'ינברוק", ה"רבקה" שתוקנה, וספינה שלישית, שכולן עגנו לאורך נהר פרדריקה.
ספינות אלו הטרידו את המורדים בג'ורג'יה במשך כמעט שנתיים.
התנאים המועדפים של הצי הקטן של אלברט גרמו להם להנמיך את דגליהם ולנטוש את הספינות.
לאור העובדה שלא ספג אבידות כלל, היה אלברט משולהב.
שלוש הספינות של אלברט היו החלק הטוב של הצי המדינתי של ג'ורג'יה באותה עת.
אורכן היה בערך 70 רגל (21 מטרים), הן שטו בעזרת מפרשים משולשים ומשוטים, והיו חמושות בתותחים גדולים בחרטום שלהן.
אף על פי שהן לא התאימו ליציאה לים הפתוח, יכולת התמרון שלהן הפכה אותן לאדירות במי החופים הרדודים של ג'ורג'יה.
הצלחת המבצע עודדה את אלברט לשקול יציאה למתקפה כנגד ספינה בריטית חמושה אחרת, "גלטאה", שעגנה בקצה הצפוני של האי ג'קיל.
ככל הנראה הוא החליט שלא לעשות כן, וה"גלטאה", שלא הצליחה להשלים את משימתה, יצאה לכיוון סיינט אוגוסטין כמה ימים לאחר מכן.
הגנרל האו שיבח את אלברט ואת אנשיו על ניצחונם על הספינות הבריטיות, ובין השאר בשל תעוזתם, החליט להמשיך את הפלישה לפלורידה.
בינתיים, המשיך אלברט להתקדם עם ספינותיו לכיוון פלורידה.
ב-24 ביוני, מיד לאחר שהם חצו את נהר סטלה, התרחש ליקוי החמה הראשון שתועד אי פעם בשלוש עשרה המושבות.
החיילים כינו את היום "היום החשוך", וליקוי החמה היה הסיבה לכמה עריקות בקרב האנשים.
אלברט, שכעת חבר לגנרל האו, המשיך וכבש את פורט טונין, שננטש על ידי הבריטים.
הוסטון והאו לא הצליחו להגיע להסכמה על הובלת הכוחות בפלישה ומפקד צי האמריקאים, קומודור אוליבר בוון, סירב להכפיף את עצמו לצבא.
אירוע זה, יחד עם אובדן ההפתעה והמחלות שנפוצו בקרב החיילים, גרמו לפולשים להיבלם בקרב שהתרחש במקום הקרוי גשר האליגטור.
האו הכריז "שהמטרה המרכזית שלנו הושלמה" והשיב את כוחותיו לג'ורג'יה.
אף על פי שההתנגשויות בין הפטריוטים לבין הלויאליסטים נמשכו, המשלחת של 1778 הייתה הניסיון האחרון של ג'ורג'יה לנסות ולמגר את הבריטים מפלורידה.
בדצמבר 1778 שלחו הבריטים צי של כ-3,500 איש בפיקודו של הקולונל ארצ'יבלד קמפבל לכבוש מחדש את סוואנה.
הגנרל האו, כמפקד העיר, דחה הצעה מאלברט לעשות שימוש ברגימנט שבפיקודו להגן על אתר הנחיתה.
כתוצאה מכך, עלה בידם של הבריטים לנחות ללא התנגדות ועד מהרה תקפו את הכוח האמריקאי מאחור כאשר חצו ביצה בהדרכתו של עבד בשם קומניו דולי.
רוב האמריקאים נסוגו דרך הגשר שחצה את נחל מוסגרוב, אך הבריטים כבשו את הגשר זמן קצר לפני שהגיע לשם כוח הפיקוד של אלברט, ועל כן אלברט ואנשיו שחו במימי הנחל הקפואים כדי להתחמק מנפילה בשבי.
מאוחר יותר הם חברו לגנרל האו במרחק של כ-13 ק"מ ממעל סוואנה.
סוואנה נבזזה על ידי הבריטים, והגנרל האו הועמד לדין בפני בית דין צבאי, לא רק על נטישת סוואנה, אלא על נפילת כל ג'ורג'יה.
הגנתה של ג'ורג'יה נמשכה עם כוחות שלא נמלטו אל הקרוליינות.
בין אלו היה סמואל אלברט, שעם שארית אנשיו, כבש לזמן קצר את אוגוסטה, ולאחר מכן הוצב באזור ברייר קריק, שם הם המשיכו להטריד את צבאו של קולונל קמפבל כאשר הם צעדו לכוון אוגוסטה.
מזג האוויר היה קר והתנאים קשים.
ב-29 בינואר 1779 כתב אלברט לגנרל בנג'מין לינקולן, מפקד צבא הדרום:
בסוף פברואר הצטרפו לאלברט הגנרל ג'ון אש וכ-1,800 חיילים נוספים.
אש הציב את רוב אנשיו באזור גבוה ליד ברייר קריק.
כאן כמעט ואיבד אלברט את חייו.
אף על פי שאלברט היה בריגדיר גנרל במיליציה של ג'ורג'יה, הוא עדיין היה באותה עת קולונל בצבא קונטיננטלי ופיקד על אחת משלוש הדיוויזיות תחת פיקודו של אש.
ב-3 במרץ 1779, פתחו הבריטים במתקפת הפתעה ועד מהרה הכריעו את הכוח העיקרי של אש.
אש נעלם אל היערות, לכאורה כדי לקבץ את חייליו שהתפזרו.
שארית האגף השמאלי, תחת פיקודו של אלברט, הונס לאחור אל ברייר קריק.
כאשר ברייר קריק מאחוריו, וכשהוא היה מוקף מכל שאר שלושת עבריו בכוחות אויב, ביצעו אלברט ולוטננט קולונל ג'ון מקינטוש יחד עם 60 אנשי הצבא הקונטיננטלי ו-150 אנשי המיליציה של ג'ורג'יה מאמץ הרואי לשנות את תוצאת הקרב ללא כל סיוע משתי הדיוויזיות האחרות.
על פי הדברים של הוועדה ההיסטורית של ג'ורג'יה, הרגימנט הקטן של אלברט "ביצע את אחד הצעדים האמיצים ביותר כנגד כל הסיכויים במלחמת העצמאות של ארצות הברית".
הצבא הבריטי גייס את כוחות העתודה שלו, וכאשר כל התקווה להימלטות או לניצחון נגוזה, נכנע אלברט עם שארית כוח הפיקוד שלו.
יותר ממחצית 150 האנשים שנהרגו היו אנשיו של אלברט.
אלברט עצמו כמעט ונדקר על ידי כידון, אך זוהה כחבר הבונים החופשיים על ידי קצין בריטי שהורה לחוס על חייו.
קיימת סיבה מספקת להאמין שאם שתי הדיוויזיות האחרות היו נלחמות במידת העקשנות של הכוח של אלברט, הדברים היו מסתיימים באופן אחר, במיוחד לאור העובדה שהגנרל אנדרו ויליאמסון עשה את דרכו עם 1,200 איש, והגנרל גריפית' רתרפורד היה מגיע עם 800 איש לתגבר את הכוח בברייר קריק.
כפי שהדברים התרחשו, תוכניתו של הגנרל לינקולן לזכות בשליטה על הדרום ולהביא את המלחמה לידי סיום הסתיימה באסון.
מאוחר יותר הואשם הגנרל אש בפחדנות כאשר נטש את שדה המערכה בעוד שאלברט עדיין נלחם, אך מאחר שלא ניתן היה להוכיח דבר, מצא בית הדין את אש אשם רק בהזנחה פושעת.
אלברט נותר בשבי הבריטים במשך יותר משנה, בה הוא זכה לכבוד רב וליחס טוב.
הבריטים עשו כל מאמץ להשיג את נאמנותו, הציעו לו קידום, כיבודים ושאר צעדי גמול, אך הוא נותר נאמן לאמריקאים.
בעת תקופת שביו, ניתן לו חופש באופן יחסי, יחס שהיה יוצא דופן על רקע היחס הקשה שניתן לשבויים באותה תקופה.
אף על פי כן, יחס זה חשף אותו לסכנת חיים.
לקבוצה של טורים שככל הנראה סלדו ממנו בשל פעילותו נגדם יוחסה תוכנית לגרום להריגתו על ידי אינדיאנים.
כאשר הוא שוטט ביער באחד הימים, נתקל אלברט בשני אינדיאנים חמושים ברובים שכיוונו אותם כלפיו.
הוא תמיד רחש כבוד לאינדיאנים כאשר היו לו עסקים איתם בעבר.
הוא סימן לעברם סימן מוסכם, והם הבינו שהוא ידיד.
התנועה הפטריוטית באוגוסטה עתרה לקונגרס הקונטיננטלי להציע עסקת חילופי שבויים בה יוחלף הבריגדיר גנרל ג'יימס אניגליס המילטון בתמורה לאלבט, ולהסדיר את קידומו של אלברט לדרגת בריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי.
עתירה זו נענתה לאחר נפילתה של צ'ארלסטון בידי הבריטים ב-1780.
אלברט יצא מייד למטהו של ג'ורג' וושינגטון בצפון.
וושינגטון שמח לקבל את שירותיו של אלברט, ובעת המצור על יורקטאון ניתן לו הפיקוד על בריגדה.
ביורקטאון נוצרו קשרי ידידות ארוכת ימים בינו לבין הגנרל הצרפתי הצעיר, המרקיז דה לה פאייט.
ידידות זו נמשכה גם לאחר המלחמה, והשניים המשיכו לנהל התכתבות ידידותית במשך שנים רבות.
הערצתו של אלברט כלפי לה פאייט הובילה אותו לקרוא לאחד מבניו על שמו.
ב-1782, בחרה האספה הכללית של ג'ורג'יה באלברט, בגנרל לכלן מקינטוש, באדוארד טלפייר ובכמה אנשי ג'ורג'יה בולטים לשמש כנציגים לניהול המשא ומתן עם שבטי המוסקוגי וצ'רוקי בנוגע לאדמותיהם בג'ורג'יה.
במאי 1783 התקיימה פגישה באוגוסטה.
בהסכם שנחתם ב-31 במאי, ויתרו הצ'רוקי על שטחי אדמה בין הנהרות טוגלו ואוקוני.
לפני תום הוועידה, הגיעו לג'ורג'יה החדשות על הסכם השלום בין בריטניה לבין מושבותיה לשעבר.
הוא נבחר כשריף של מחוז צ'טהאם, וכחבר הגוף המנהל של כנסיית המשיח, הראשונה באומה החדשה שהנהיגה לימודי בית ספר של יום ראשון.
ב-1784 הוא נבחר כאחד מחמשת הנציגים של , ארגון שבו היו חברים קצינים שלחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
באותה שנה הוא נבחר לאספה הכללית של ג'ורג'יה כדי להיות נציג ללא זכות הצבעה לקונגרס של ארצות הברית.
על כיבוד אחרון זה הוא ויתר, שכן הוא חש, לאחר התקופה הארוכה והקשה של המלחמה, שהוא לא היה במיטבו מבחינה בריאותית.
כאשר התכנסה האספה הכללית של ג'ורג'יה בסוואנה ב-4 בינואר 1785, נבחר אלברט כמושל ג'ורג'יה כדי להחליף את ג'ון הוסטון.
הוא לא שאף להיבחר לתפקיד זה, וביקש זמן כדי לשקול את העניין ברצינות.
ב-7 בינואר הופיע אלברט בפני בית הנבחרים של ג'ורג'יה וקיבל על עצמו באופן רשמי את התפקיד.
בחודש בו נבחר אלברט כמושל, הועברה על ידי האספה הכללית חקיקה יוצאת דופן לתמיכה של המדינה בדת, בניגוד לעקרון הפרדת הדת מהמדינה.
אף על פי שלמושלים באותה עת לא הייתה זכות הצבעה, אלברט והמושלים שכיהנו אחריו, שראו בחקיקה זו כבלתי ראויה, התעלמו ממנה, כפי שהיא הופיעה בספר החוקים של ג'ורג'יה.
כמושל, גילה אלברט עניין רב בענייני חינוך ותרבות.
יחד עם אישיות שתמכה באופן בולט בחינוך, אברהם בולדווין, שיכנע אלברט את בית הנבחרים של ג'ורג'יה להעביר חוק לתמיכה "בהקמה מלאה ושלמה של סמינרים ציבוריים ללמידה".
ב-27 בינואר 1785, העניק בית הנבחרים זיכיון לפרנקלין קולג', שלימים הפך לאוניברסיטת ג'ורג'יה, ובולדווין היה לנשיאו הראשון של המוסד.
כך הייתה ג'ורג'יה למדינה הראשונה בארצות הברית שהעניקה זיכיון לאוניברסיטה בתמיכת המדינה.
העיתון סוואנה מורנינג ניוז, ציין שאירוע זה היה "..אולי בעל החשיבות המתמשכת ומרחיקת הלכת ביותר והטוב ביותר מכל אירוע אחר של הקריירה הראויה לציון של אדם גדול זה".
ללא ספק, העדיף אלברט שיתוף פעולה מלא עם הקונגרס, אך המושלים באותה תקופה לא החזיקו בסמכויות שהיו בידי אלו שכיהנו שנים אחריהם, וג'ורג'יה החליטה שלא לקבל את גביית המס.
סמואל אלברט נפטר בסוואנה ב-1 בנובמבר 1788. הוא נטמן בתחילה בחלקת הקבר המשפחתית של משפחת ריי.
ב-1924 נקברו אלברט ורעייתו אליזבת מחדש בבית הקברות קולוניאל פארק שבסוואנה.
על שמו של אלברט נקרא מחוז אלברט שבג'ורג'יה והעיר אלברטון שהיא מושב המחוז והעיר הגדולה בו.
שמו מונצח גם ברובע ובאנדרטה בסוואנה.
ב-1971 נקרא על שמו בית ספר פרטי באלברטון.
אתרי ציון לזכרו הוצבו על ידי , בני המהפכה האמריקאית, הבונים החופשיים והוועדה ההיסטורית של ג'ורג'יה.
סמואל הריסון אלרוד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית החמישי בשנים 1905–1907.
סמואל אלרוד נולד בקוטסוויל שבאינדיאנה.
הוא התחנך בבית הספר הציבורי שבעירו, ולמד באוניברסיטת דה פאו, שם סיים ב-1882 לימודי משפטים.
הוא נשא לאישה את מרי אלן מסטן, ולשניים נולדו שני ילדים.
אלרוד עבר לקלארק שבטריטוריית דקוטה, שם הוא עסק בעריכת דין, היה מתווך לעסקי מקרקעין, ועסק בחקלאות.
הוא היה חבר בוועידת החוקה שהתקיימה ב-1883 בסו פולס, היה פרקליט מחוז קלארק ב-1884, מנהל הדואר בשנים 1885–1887, פרקליט המדינה בשנים 1887–1897, וסוכן של הלשכה לענייני אינדיאנים בשנים 1892–1900.
לאחר שעלה בידו להיבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית, נבחר אלרוד כמושל דקוטה הדרומית, וכיהן בתפקיד מ-3 בינואר 1905 ועד 8 בינואר 1907. הוא המשיך במדיניות קודמו, צ'ארלס הרייד, לשליטה על מנגנון המפלגה בדקוטה הדרומית.
במהלך תקופת כהונתו הוא היה יושב ראש ועדת הבנייה של הקפיטול המדינתי.
אלרוד העדיף שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה, ולאחר תום כהונתו כמושל הוא שב לעיסוקיו בעריכת דין ובחקלאות ליד קלארק.
סמואל אלרוד נפטר בקלארק ב-13 ביולי 1935. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
העיירה אלרוד שבמחוז קלארק נקראה על שמו.
סָמוּאֵל אוֹפֶּנְהַיְם היה אסטרונום אוסטרי–יהודי.
בשנת 1875 החל ללמוד מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה בווינה, ובשנת 1880 נבחן במבחן הממשלתי.
בין השנים 1881–1887 עבד במצפה הכוכבים של וינה ובין השנים 1888–1896 במצפה הכוכבים קופנר בווינה.
את הדוקטורט באסטרונומיה תיאורית השלים ב-1884 ואת ההביליטציה ב-1910. לאחר שעבד כמורה בפראג, מונה לפרופסור מן המניין לאסטרונומיה באוניברסיטת וינה.
שימש נשיא החברה האסטרונומית בעיר.
תחום המחקר של אופנהיים היה בעיקר בתחום מכניקת גופי השמים וההיבט המתמטי של האסטרונומיה.
הוא כתב מאמרים על שביטים, כבידה, נקיפה, קינמטיקה וסטטיסטיקה של כוכבים.
כמו כן, הוא היה עורך שותף בפרק האסטרונומיה של האנציקלופדיה למדעי המתמטיקה של פליקס קליין.
סמואל אילינג-ג'וניור הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת וסט ברומיץ' אלביון מליגת הצ'מפיונשיפ, בהשאלה מאסטון וילה.
אילינג-ג'וניור גדל במחלקות הנוער של צ'לסי ויובנטוס, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של יובנטוס במסגרת הסרייה ג'.
בסך הכל ערך 36 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 ביולי 2024 חתם אילינג-ג'וניור באסטון וילה מהפרמייר ליג, וב-27 באוגוסט הושאל למשך עונת 2024/2025 לבולוניה 1909 מהסרייה א'.
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קומו במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-3 בפברואר 2025 עזב את בולוניה והושאל למידלסברו.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל לוסט ברומיץ' אלביון.
אילינג-ג'וניור נכלל בסגל נבחרת אנגליה עד גיל 19 לאליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2022, וערך שתי הופעות בטורניר, בו זכתה נבחרתו.
אילינג ג'וניור זכה עם נבחרת אנגליה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2025.
סמואל-ז'רמן קינדואלו אמבנגולה צ'יפונדה הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ורדר ברמן מהבונדסליגה.
אמבנגולה נולד בבלגיה להורים ממוצא קונגולזי.
הוא גדל במחלקות הנוער של קלאב ברוז' ואנדרלכט, וב-10 באוגוסט 2020 הצטרף למחלקת הנוער של יובנטוס.
בשנת 2022 חתם על חוזה לארבע שנים במועדון.
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של המועדון, בעונת החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון בסרייה ג'.
ב-19 באוגוסט 2024 ערך אמבנגולה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של יובנטוס, בניצחון 3-0 על קומו במסגרת המחזור הראשון בסרייה א' לעונת 2024/2025, בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד ליל במסגרת שלב הבתים לעונת 2024/2025.
ב-23 ביולי 2025 חתם אמבנגולה בורדר ברמן מהבונדסליגה.
בחודש נובמבר 2024 זומן אמבנגולה לראשונה לסגל נבחרת בלגיה, לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות איטליה וישראל.
סמואל ארל היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
ארל נולד ב-28 בנובמבר 1760 במחוז פרדריק במושבת וירג'יניה, וב-1774 עבר לפרובינציית קרוליינה הדרומית.
ארל נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס הרביעי, וכיהן מ-4 במרץ 1795 עד 3 במרץ 1797. הוא מת במחוז פנדלטון, קרוליינה הדרומית, ב-24 בנובמבר 1833, ארבעה ימים לפני יום הולדתו ה-73 ונקבר בבית הקברות Beaverdam, מחוז אוקוני, קרוליינה הדרומית.
אליאס ארל, דודו של סמואל, וג'ון בייליס ארל, בן דודו, היו גם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
סמואל קוואמי אווסו הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל בישראל ובנבחרת גאנה.
אווסו גדל במחלקות הנוער של רד בול גאנה וויז'ן בגאנה.
בחודש אוגוסט 2014 עבר לרדניק סורדוליצה מליגת המשנה הסרבית, ובתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל הסרבית.
בסך הכל ערך 42 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
בחודש יוני 2016 חתם על חוזה לשנתיים בגנצ'לרבירלי מליגת העל הטורקית.
הוא ערך שלוש הופעות במסגרת הגביע הטורקי לעונת , והבקיע שער אחד, אולם לא ערך הופעות ליגה במדי המועדון.
בחודש אוגוסט 2017 חזר אווסו לסרביה וחתם על חוזה לשלוש שנים בצ'וקאריצ'קי מליגת העל הסרבית.
הוא ערך 64 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-18 באוגוסט 2019 חתם באל-פיחאא' מליגת העל הסעודית, עמה שיחק גם בליגת המשנה הסעודית, וב-25 באוקטובר הושאל לאל-אהלי ג'דה מליגת העל הסעודית.
לאחר התקופה בערב הסעודית, חזר אווסו לצ'וקאריצ'קי, וערך 32 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שער אחד.
ב-21 בספטמבר 2023 חתם בא-סוקור (לימים ניאום) מהליגה הסעודית השלישית, וערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-9 באוגוסט 2024 חתם ב-OFK בלגרד מליגת העל הסרבית.
בחודש מאי 2019 נכלל אווסו בסגל המורחב של נבחרת גאנה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-9 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 1-0 לנבחרת נמיביה במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל הסופי לטורניר, וערך בו ארבע הופעות.
ב-12 באוקטובר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-1 על נבחרת קטר במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל הנבחרת גם לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, וערך בו הופעה אחת.
סמואל עמנואל אסנדה אמבונגו הוא כדורגלן קונגולזי יליד צרפת המשחק בעמדת החלוץ באאוגסבורג מהבונדסליגה ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
אסנדה הצטרף לפריז סן-ז'רמן בגיל 12 ושיחק בקבוצות הנוער של המועדון.
ב-22 באוגוסט 2018 הושאל לאופן מליגת העל הבלגית.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-25 באוגוסט 2018, ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בניצחון 1–0 על מוסקרון.
באוגוסט 2019 עבר לאבראנש מליגת החובבנים הצרפתית השלישית.
ב-2021 הצטרף לפו מליגת המשנה הצרפתית.
ב-20 ביוני 2022 חתם על חוזה בקן מליגת המשנה הצרפתית עד 2025.
ב-20 ביולי 2023 הושאל לוויזלה מליגת העל הפורטוגלית לעונת השאלה אחת.
לאחר שכבש 10 שערים ב-22 הופעות בכל המסגרות, ויזלה הפעילה סעיף רכישה, ואסנדה חתם על חוזה קבוע במועדון ב-25 בינואר 2024.
ב-28 ביוני 2024 חתם על חוזה לארבע שנים באאוגסבורג מהבונדסליגה.
ב-24 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בתיקו 2–2 מול ורדר ברמן, וגם כבש את שערו הראשון בליגה.
אסנדה יליד צרפת, אך הוא מחזיק באזרחות כפולה צרפתית וקונגולזית.
ב-6 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בתיקו 1–1 נגד סנגל, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
סמואל גרין ארנולד הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, ונודע במיוחד בזכות תפקידיו כסגן מושל רוד איילנד וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
ארנולד נולד ב-12 באפריל 1821 בפרובידנס שברוד איילנד.
בתחילה התחנך אצל מורים פרטיים, ולאחר מכן סיים את אוניברסיטת בראון בשנת 1841 ואת בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1845. באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במשפטים בפרובידנס.
הוא היה גם היסטוריון, ושימש כנאמן של אוניברסיטת בראון מ־1848 עד 1880.
בשנת 1852 נבחר ארנולד לסגן מושל רוד איילנד ושימש גם כמושל בפועל.
בשנת 1859 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ושם כתב את ספרו "תולדות מדינת רוד איילנד ומטעי פרובידנס" (1859).
בשנת 1861 היה חבר בוועדת שלום שהתכנסה בוושינגטון די.
בניסיון למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים.
במרץ 1861 נבחר שוב לסגן המושל, לאחר שהוצע כמועמד מטעם מפלגת "האיחוד החוקתי" והמפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר שוב לסגן המושל גם בשנת 1862.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים מונה לעוזר צבאי של המושל ויליאם ספראג הרביעי, בדרגת קולונל.
במסגרת זו גייס את סוללת הארטילריה הקלה הראשונה של רוד איילנד, שיצאה לוושינגטון והצטרפה לצבא האיחוד לשלושה חודשי שירות.
ארנולד התחתן עם בת דודתו, לואיזה גינדרט ארנולד (1828–1905), בתו של ריצ'רד ג'יי ארנולד, דודו של אביו.
נכד־אחיו, תאודור גרין, כיהן גם הוא כסנאטור מטעם רוד איילנד.
סמואל בל היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמושל ניו המפשייר השמיני בשנים 1819–1823 וכחבר הסנאט של ארצות הברית עבור ניו המפשייר בשנים 1823–1835.
סמואל בל נולד ב-9 בפברואר 1770 בלונדונדרי שבפרובינציית ניו המפשייר, לג'ון ומרי אן (גילמור) בל.
עד גיל שמונה עשרה עבד בחוות אביו ולמד בבתי ספר ציבוריים בחודשי החורף.
מתוך רצון לקבל השכלה גבוהה, החל בל ללמוד לטינית באפריל 1788 ובהמשך התקבל ל-New Ipswich Academy.
בין אוקטובר 1790 לאפריל 1791 עבד כמורה בלונדונדרי, ובמאי אותה שנה הצטרף לשכבת השנה השנייה בדארטמות' קולג'.
ב-1793 השלים את לימודיו, למד משפטים והוסמך לעריכת דין בהילסבורו בספטמבר 1796, ולאחר מכן עבד כעורך דין בפרנססטאון, ניו המפשייר.
בל נכנס לפוליטיקה לראשונה ב-1804 כשהתמנה כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר; נבחר מחדש בשנים שלאחר מכן, ואף כיהן כיושב ראש הבית.
ב-1806 מונה לנשיא בנק הילסבורו, אך בסיום כהונתו ב-1810 היה הבנק ליחיד במדינה שהפסיק לפעול בין השנים 1792–1840. בשנת 1807 סירב להצעת מינוי לתפקיד התובע הכללי של ניו המפשייר בשל שכר נמוך מדי.
בין 1807 ל-1809 כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר, ואף מילא את תפקיד נשיא הסנאט.
בין 1809 ל-1811 כיהן במועצה המבצעת של המדינה.
בנוסף, כיהן כנאמן לדארטמות' קולג' בשנים 1808–1811.
בית המשפט העליון ומושל ניו המפשייר
ב-1816 מונה בל לשופט בבית המשפט העליון של ניו המפשייר, אך התפטר ב-1819 כדי לכהן כמושל.
הוא נבחר למושל ניו המפשייר ב-3 ביוני 1819 ושוב נבחר ב-1820, 1821 ו-1822. במהלך כהונתו כמושל פעל להורדת מכסים מגן גבוהים, התנגד לעונש מוות וקרא לחקיקה מדינתית שתצמצם רווחי בעלי מניות על חשבון הציבור.
כמו כן, דגל בהקלות מס לנשים בעלות נכסים.
ב-1823 נבחר בל לסנאט של ארצות הברית כמועמד סיעת אדמס–קליי, וכיהן בסנאט עד 3 במרץ 1835. במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת התביעות.
לאחר פרישתו מהסנאט, פרש לחוותו בצ'סטר, שבה עסק בחקלאות עד מותו.
בנובמבר 1797 נשא בל את מהיטבל בואן דנה, ונולדו להם שישה ילדים.
סמית', ונולדו להם ארבעה ילדים.
ב-1820 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מבודואין קולג'.
אחיו כיהן כמושל ניו המפשייר בשנים 1828–1829, ואחיינו צ'ארלס בל, כיהן כמושל ניו המפשייר בשנים 1881–1883.
בל נפטר בצ'סטר ב-23 בדצמבר 1850 בגיל 80, ונקבר ב-Chester Village Cemetery, רוקינגהאם, ניו המפשייר.
סמואל אש היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית התשיעי בשנים 1795–1798.
סמואל אש נולד בבופורט שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, כבנם של ג'ון בפטיסט אש ושל אליזבת לילינגטון (לבית סוואן) אש.
הן אביו והן אחיו, ג'ון אש , היו יושבי הראש של האספה של הפרובינציה, בית השועים.
אש התייתם מאמו בגיל שנה ומאביו בגיל תשע.
ב-1748 הוא נשא לאישה את מרי פורטר, ולשניים נולדו שלושה ילדים, כולל ג'ון בפטיסט אש, שכיהן כנציג בקונגרס הקוניטננטלי.
לאחר מותה של מרי, נישא אש בשנית לאליזבת מריק.
אש למד משפטים, ומונה כעוזר פרקליט הכתר במחוז וילמינגטון שבמושבה.
כתומך פעיל בעצמאות המושבות, היה אש מעורב במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ושירת בקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית וכחבר במיליציה המדינתית.
במשך כחודש ב-1776 הוא שירת כנשיא מועצת הביטחון, הסמכות הביצועית של המדינה.
הוא גם מונה לוועדה שניסחה את חוקת קרוליינה הצפונית.
באותה שנה הוא נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית והיה ליושב הראש הראשון שלו.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה כנשיא בית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית, תפקיד בו הוא כיהן עד בחירתו כמושל ב-1795.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת אש כסגן המפקד וכקצין התשלומים של הרגימנט הקונטיננטלי הראשון של קרוליינה הצפונית מספטמבר 1775 ועד התפטרותו באפריל 1776. בהמשך הוא שירת כקפטן של רגימנט הפרשים הקלים של קרוליינה הצפונית ממרץ 1777 ועד לפיזור הרגימנט בינואר 1779.
ב-1795, כשהיה בן 70, בחרה האספה הכללית של קרוליינה הצפונית באש כמושל קרוליינה הצפונית.
הוא כיהן שלוש תקופת כהונה של שנה על אחת, על פי הגבלת הכהונה שהייתה אז בחוקת המדינה.
גם לאחר תום כהונתו כמושל, נותר אש פעיל בפוליטיקה, ובבחירות לנשיאות של 1804 הוא היה חבר בחבר האלקטורים, כאשר עמיתו למפלגה תומאס ג'פרסון נבחר לתקופת נשיאותו השנייה על פני הפדרליסט צ'ארלס קוטוורת' פינקני.
אחת משפחותיו, אישה מערב אפריקאית בשם עמר, הובאה לאמריקה ב-1735 על סיפונה של ספינת עבדים בשם דודינגטון.
הטניסאי ארתור אש היה צאצא ישיר שלה.
נכדו של אש, ויליאם אש, לחם בשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא נהרג בקרב שילה ב-1862, בו לחם גם אחיו, סמואל סוואן אש.
סמואל אש נפטר בעיירה רוקי פוינט שבקרוליינה הצפונית ב-3 בפברואר 1813. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית שבעיירה , וקברו הוכנס ב-2001 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
על שמו נקראו מחוז אש והערים אשוויל ואשבורו שבקרוליינה הצפונית.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי .
סמואל ברקליי בקט היה במאי תיאטרון, מחזאי, סופר, משורר ומתרגם אירי שכתב באנגלית ובצרפתית.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1969.
יצירתו של בקט מוכרת כנוקשה ומינימליסטית, ומשקפת פסימיות עמוקה אודות טבע האדם והמצב האנושי.
הסיפורת של בקט השתנתה עם השנים.
בתחילה, כשהיה מושפע מג'יימס ג'ויס, נטו כתביו לכיוון זרם התודעה.
עם חלוף הזמן הפכה אמנותו של בקט למינימליסטית יותר.
ספריו נוטים לפסימיזם קיצוני, משולב בהומור.
בקט נחשב לאחד מגדולי מחזאי האבסורד, ויש הרואים בו אקזיסטנציאליסט.
משפחת בקט הייתה נצר להוגנוטים ועברה לאירלנד מצרפת לאחר ביטול האדיקט של נאנט ב־1685. בית המשפחה, קולדרינה, ששכן בפוקסרוק, פרוור של דבלין, היה בית גדול עם גינה ומגרש טניס, ונבנה ב־1903 על ידי אביו של סמואל, ויליאם.
הבית והגינה, הטבע בסביבות הבית בו נהג לטייל עם אביו, מסלול המרוצים לפורדסטאון, תחנת הרכבת פוקסרוק ותחנת הרקוט, כולם מילאו תפקיד לאחר מכן בסיפורת שלו ובמחזותיו.
כילד הצטיין בקט כאתלט ושיחק קריקט.
מאוחר יותר שיחק באוניברסיטת דבלין במשחקים מקצועיים נגד נורת'המפטונשייר.
כתוצאה מכך, הוא היה לזוכה הנובל היחיד שיש לו רשומה בוויזדן, "התנ"ך של הקריקט".
בקט למד צרפתית, איטלקית ואנגלית בטריניטי קולג' מ-1923 עד 1927, וקיבל שם תואר מוסמך.
לאחר מכן קיבל משרה כמרצה לאנגלית באקול נורמל סופרייר בפריז.
בזמן שהותו שם הוצג בפני ג'יימס ג'ויס על ידי תומאס מקגריבי.
לפגישה זו הייתה השפעה מכרעת על בקט הצעיר.
בקט המשיך בקריירת הכתיבה שלו בזמן שהוא עזר לג'ויס באופנים שונים.
ב-1929 פרסם את יצירתו הראשונה, "דאנטהברונו.
ויקוג'ויס", מאמר ביקורת המגן על יצירתו של ג'ויס, בעיקר מהאשמות של אי בהירות מופקרת.
זו הייתה תרומתו של בקט לאסופת מאמרים על ג'ויס שכללה מאמרים של מבקרי ספרות ידועים.
הסיפור הקצר הראשון של בקט פורסם באותה שנה בכתב העת "המעבר", וב-1930 הוא זכה בפרס ספרותי קטן על שירו, "Whoroscope".
שיר זה נכתב בחופזה ושאב השראה מביוגרפיה של רנה דקארט, שבקט קרא בזמן כתיבתו.
יחסיו של בקט עם משפחת ג'ויס התקררו כשביטל את קשריו עם בתו של ג'ויס, לוצ'יה, שסבלה מבעיות נפשיות.
בקט שב לטריניטי קולג' כמרצה ב-1930, אך כעבור פחות משנתיים עזב את משרתו ויצא למסע באירופה.
הוא חי זמן מה בלונדון, כשהוא מפרסם מחקר ביקורתי על מרסל פרוסט ב-1931. שנתיים לאחר מכן, לאחר מות אביו, החל בשנתיים של פסיכואנליזה עם ד"ר וילפרד ביון.
ביון לקח אותו לשמוע את הרצאת טביסטוק השלישית של יונג, מאורע שיזכור עוד שנים לאחר מכן.
ב-1932 כתב את הרומן הראשון שלו, "Dream of Fair to Middling Women", אך לאחר דחיות רבות ממוציאים לאור החליט לנטוש אותו.