tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמואל יוסף פין, מתאר בספרו "קריה נאמנה" את הימים הבאים: .
ר' אבלי נפטר בווילנה בי"ג באב תקצ"ו.
את מקומו כראב"ד וילנא מילא רבי יחזקאל סג"ל לנדא.
על קברו הוצבה מצבה, ועליה כיתוב נדיר; לדברי ש"י פין, "הציבו נפש על קברו, בעבור הזכיר שמו כי אין לו בן".
ספד לו ידידו רבי דוד מנובהרדוק (ה"גליא מסכת"), שנפטר ארבעה חודשים אחריו.
הספדו שכולל שבחים מופלגים, נדפס בסוף ספרו "גליא מסכת".
ר' אבלי היה ממייסדיה של ישיבת רמיילס בווילנה, ומהמסייעים להקמתה של ישיבת וולוז'ין, אם הישיבות.
ישיבת רמיילס הוקמה בשיתוף פעולה עם חברו הרב זלמן בן אורי (זלמן ר' אורי'ס), כמוסד לנוער במצוקה כלכלית, הם דאגו לפרנסתם של הבחורים שחפצו לשבת וללמוד תורה, ושליחים מטעמם אספו כסף לאחזקת המוסד בליטא כולה.
המוסד שהיה ברבות הימים לישיבה לכל דבר, המשיך לתפקד עד חורבן וילנה היהודית בימי השואה.
על גלריית הרבנים שהרביצו תורה בישיבה זו במשך השנים, נמנים: רבי ישראל מסלנט, רבי מרדכי מלצר, רבי מאיר מיכל רבינוביץ (שָׁאטער) מחבר "המאיר לעולם", רבי יעקב פסקין, רבי משה מנחם קוזלובסקי, רבי שלמה היימן ורבי ישראל זאב גוסטמן.
"חברת מעמדות" ו"חברת עשירי קודש"
ר' אבלי יסד בשיתוף פעולה עם ה"מגיד" המקומי ר' וועלוול, בבית הכנסת הווילנאי של "גמילות חסד של אמת", שתי "חברות", התאגדויות למטרת לימוד או תפילה, שהיו נפוצות באותם ימים.
חברות אלו הוסיפו להתקיים עד חורבן הקהילה בימי השואה.
הסופר והעיתונאי משה צינוביץ מתאר .
"חברת מעמדות" הייתה קבוצה ששמה לה למטרה להגות בתורת הקורבנות, בסדר יומי קבוע, מתוך אמונה כי לימוד זה יקרב את הגאולה.
חברת "עשירי קודש" הייתה שחזור של התארגנות דומה עתיקת יומין בווילנה, חברי ההתארגנות היו מתכנסים בכל יום עשירי, החל מיום הכיפורים, בבית הכנסת לצום ולתפילה, תשובה וחשבון נפש.
הרעיון שעמד בבסיס התארגנות זו היה לשמר את המתח הרוחני של הימים הנוראים למשך כל ימות השנה.
כספים ליישוב היהודי בארץ ישראל
כבר בשנת תקע"א 1811, אסף רבי אברהם דנציג, מחבר "חיי אדם", כספים בגרמניה עבור העולים מקרב עדת הפרושים בארץ ישראל, כשהוא מצויד במכתב-המלצתו של ר' אבלי.
בשנת תקפ"ב 1822, הורע מצבו של היישוב היהודי בארץ ישראל, התמיכות הקבועות מארצות אירופה השונות הצטמצמו, וקופת רבי מאיר בעל הנס, של עדת הפרושים בירושלים, התמוטטה.
ר' אבלי נחלץ לטפל בעניין והוציא כרוזים בהם הוא מבקש מיהודי ליטא להתאמץ ולשלוח תמיכה כספית נדיבה.
שמואל דוד הלוי מובשוביץ (מהדיר), באר אברהם: חידושים ושו"ת מאת רבן ומאורן של ישראל הגאון רבי אברהם אבלי פאסוועלער זצ"ל אב"ד דק"ק ווילנא.
ספר זה נדפס לראשונה מכתב ידו, ועיקר תוכנו: א.
דיונים והשגות על דברי ה"שאגת אריה", גדול הדור הקודם.
רבי אברהם הלוי בן שמואל אבן חסדאי (בקטלאנית: Abraham ben Selomó ibn Hasday; חי בברצלונה במחצית הראשונה של המאה ה-13), איש מדע, פילוסוף משורר ומתרגם, מראשי הקהילה היהודית בברצלונה, כונה "הנשיא".
פילוסופיה ומעורבותו בפולמוס על מורה הנבוכים לרמב"ם
אבן חסדאי היה פילוסוף יצירתי, השתייך לזרם הרציונליסטי של הפילוסופים בימי הביניים.
השתתף באופן פעיל בפולמוס שהיה סביב הספר "מורה נבוכים" לרמב"ם, פולמוס שהתנהל בקרב הקהילה היהודית בספרד ובדרום צרפת בשנים 1235-1232.
אבן חסדאי נמשך לפילוסופיה ושאף להרים את כבודה, גם בדרך ישירה וגם בדרך עקיפה.
על כך מעידים הקטעים מהמקאמה העברית שכתב ואשר התגלו בגניזת קהיר ופרסם אותם י' דוידזון.
הוא האמין בצדקת דעותיו של הרמב"ם ותמך בהן, שיגר איגרות תמיכה ברמב"ם לאחדים ממתנגדיו המובהקים בטולדו.
כמו כן, במכתביו הגן על הפרשן והמדקדק הישיש הרד"ק שנמנה עם חסידי הרמב"ם המובהקים, והותקף על ידי מתנגדיו בשל תמיכתו ברמב"ם.
הוא ניסה לשדל בדברים את יהודה אלפכאר ואת רבי מאיר הלוי אבולעפיה שנמנו עם המתנגדים ושלח אליהם איגרות.
אבן חסדאי היה מתרגם רב פעלים, וכך זיכה את בני דורו בתרגומים שונים.
הוא תרגם חיבורים של הרמב"ם ותירגם גם חיבורים פילוסופיים שכתבו מחברים מוסלמים ויהודים.
ספר התפוח – מיוחס (בטעות) לאריסטו (דפוס ראשון, ונציה רע"ט)
מאזני צדק - מיוחס לאבו חאמד אל-ע'זאלי (לייפציג תקצ"ט)
ספר היסודות - רבי יצחק בן שלמה הישראלי (דרוהוביץ תר"ס) לבקשת רד"ק
ספר המצוות לרמב"ם - תרגום זה לא שרד.
בן המלך והנזיר- תרגום-עיבוד ספר 'ברלעאם ויואסף' הנוצרי
אברהם מאיר (אלברט) אבושדיד (תרל"ה, 1875 – ט' באדר תר"ץ, 9 במרץ 1930) היה מראשוני הרופאים העבריים ילידי הארץ.
אבושדיד נולד בנחלת שבעה שבירושלים בשנת תרל"ה (1875) לרחמים שלמה, מראשי ועד העדה המערבית בירושלים, ולריינה אבושדיד.
סבו מצד אביו היה אברהם אבושדיד, ממייסדי הקהילה המערבית בירושלים וסבו מצד אמו היה חיים נסים ברוך, ראש ועד העדה הספרדית ואב בית הדין שלה.
לאברהם היו ארבע אחיות, מהן: פרלה (פנינה, שנישאה לאברהם בר-אדון), ריקה ולאה (שנישאה לאיתמר בן-אב"י).
אבושדיד למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר התיכון הטמפלרי לאחר מכן פנה ללימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול.
בשנת 1900, עם סיום לימודיו עוטר באות כבוד מאת הסולטאן, חזר לירושלים ונתמנה לרופא בבית החולים משגב לדך וזכה לשבחים רבים על פועלו שם.
בשנת 1902 נישא לרחל לבית בנימין מארם צובא.
בשנת 1909 התמנה לרופא מטעם חברת למען ציון ובשנת 1914 נעשה לרופאה של המושבה הגרמנית.
בשנת 1914 מילא את מקומו של משה וולך כרופא הבית של בית החולים שערי צדק, כשהלה שהה מחוץ לעיר.
בשנת 1913 השתתף בוועידת הייסוד של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע) ושימש כגזברהּ.
בשנת 1914 השתתף בוועידת הגרענת שנערכה בירושלים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גורשו מארץ ישראל בעלי נתינויות זרות שסירבו להתעת'מן, ובראשית ינואר 1915 צורף אליהם גם אבושדיד, בעל האזרחות הצרפתית.
אבושדיד התמקם במחנה הגולים שבאלכסנדריה, שם נמצא ביקוש רב לכישוריו הרפואיים.
לאחר המלחמה חזר אבושדיד לארץ, התיישב ביפו ופתח מרפאה פרטית ברחוב בוסטרוס.
בשנת 1923 מילא את מקום מנהל בית החולים הצרפתי למשך מספר חודשים.
את ביתו, שתוכנן בסגנון אקלקטי בידי האדריכל אברהם גולדמן, בנה ברחוב השרון (כיום רחוב לבונטין 16).
בשנת 1928, בהשראת גיסו איתמר בן-אב"י, מראשי הסתדרות בני בנימין, היה אבושדיד הראשון להרים תרומה בגובה עשרת אלפים לא"י (סכום עתק באותם זמנים) לרכישת 100 דונם מאדמות אום-ח'אלד, שעליהן הוקמה נתניה, לחפירת הבאר הראשונה ולנטיעת הפרדס הראשון שם.
בט' באדר תר"ץ (9 במרץ 1930) נפטר אברהם אבושדיד ביפו, בהותירו אחריו בן ושתי בנות.
הוא הובל לקבורה למחרת בירושלים, בלוויית המוני מלווים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
עיריית נתניה קראה רחוב על שמו.
נולד לרב בנציון בעיירה ז'ז'מיר, ונקרא על שם סבו-זקנו הרב אברהם אבלי, מגיד מישרים במינסק ונכדו של רבי אבא חסיד.
הוא כיהן כרבן של טירקשלה, ורזאן, לידוביאן וברזניק שבסובאלקיה.
חיבר את הספר "אהבת איתן" על המשנה ומדרש רבה, שכלל גם חידושים על גפ"ת.
חלק מהספר נדפס בווילנה בשנת תרע"ג, וחידושיו מכתב ידו הודפסו במשניות שבדפוס וילנא תרס"ח, ומאז בכל המהדורות המבוססות על מהדורת וילנא.
נפטר בכ"א בכסלו ה'תרמ"ט, 25 בנובמבר 1888, בעיר ברזניק ונקבר בה.
רבי ישראל בנדט - רבן של לודוונובה (לודוואנאווע) וליגום
רבי בנציון זאב וולף - רבה של שווקשנה
רבי משה אהרן דוידוביץ - רב בריטובה (נפטר כ"ה בשבט תרנ"ז), בתו רות נישאה לרב משה שורין.
רבי יהודה ליב גרוסברד - רבה של גאוורי, בסוף ימיו בטבריג, בניו הם הרבנים אברהם אבא ואהרן זאב גרוסברד.
רבי ישראל יצחק פיינברג - רבה של לייפון
נולד בקלווריה לרב ירמיה שכיהן מגיד מישרים בקלווריה כרב בסימנה.
הוא נדד ברחבי אירופה בשל קשיי פרנסה, עד שהשתקע בפרנקפורט על האודר בה הדפיס את ספריו: "סדר אברהם" (פפד"א תקי"ב) על המסורה הגדולה, ו"מדבר סין" (פפד"א תקכ"ט) הכולל מליצות על מילים הנכתבות גם בשין ימנית וגם בשין שמאלית.
בספר זה הוא מופיע רק כמביא לבית הדפוס, ואילו כתיבת הספר עצמו מיוחסת לרב אביגדור קרא.
רבי אברהם אבוקארא (נפטר י' בכסלו ה'תר"ם, 25 בנובמבר 1879) היה רב ודיין מפוסקי יהדות תוניסיה.
מחבר הספר "בן אברהם" על כללי הספקות".
מלבד ידיעותיו בהלכה, נודע הרב אבוקארא כמקובל.
נולד לרב משה אבוקארא, ממשפחת אבוקארא, באחת מערי תוניסיה ולמד בישיבותיה.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) זכה במינוי רשמי של הממשלה בבית הדין של קהילת פוטרוגיזיס בתוניסיה.
בסוף ימיו התמנה כאב בית הדין, משרה בה נשא עד לפטירתו בי' בכסלו ה'תר"ם, 25 בנובמבר 1879.
בשנותיו האחרונות הכין לדפוס את ספרו החשוב "בן אברהם" על ענייני הספקות בהלכה, אך לא הספיק להדפיסו.
לאחר פטירתו, הספר הוצא לאור בידי רבי יעקב אבוקארא ונדפס שנתיים לאחר פטירתו בליוורנו.
אברהם אביגדור (Abraham Bonet ben Meshullam; נולד ב-1350) היה פילוסוף ומקובל, רופא ומתרגם, בן יהדות פרובאנס במאה ה-14.
אברהם אביגדור נולד בפרובאנס שבצרפת, כנראה בעיר ארל.
את חייו הקדיש ללימודי רפואה ופילוסופיה, כשהוא מתרגם לעברית עם תוספות משלו כמה מהקלאסיקות הגדולות בתחומים אלו.
בנו שלמה המשיך את דרכו כמתרגם, ובשנת 1399, בגיל 15 בלבד, סייע לו אביו לתרגם את עבודתו של ארנלדוס דה וילה נובה "De Judiciis Astronomiæ" (בתרגום חופשי: חוקי האסטרונומיה) מלטינית לעברית, תחת השם "פנים במשפט".
הרב אברהם אבן מוסה (ה'ת"כ, 1660 (משוער) - כ"א באדר ה'תצ"ג, מרץ 1733) היה רב, פייטן, פוסק ומקובל מרוקאי מהמאה ה-18, שפעל בתטואן ובתוניס.
הרב אברהם בן שלמה למשפחת אבן מוסה, נולד לשלמה, ככל הנראה בעיר תטואן שבמרוקו ושם הוא למד אצל הרב יעקב מראג'י.
נדד לעיר סאלי שבמרוקו ונהיה שם מחכמי המקום.
לדברי החיד"א, הרב אבן מוסה היה בר פלוגתא של הרב אברהם אזולאי ממרקש מגדולי המקובלים במרוקו על פירושים והגהות בתורתו של האר"י.
בסוף ימיו נסע לעיר תוניס ושימש שם אב בית הדין וראש ישיבה.
הוא נפטר שם ביום כ"א באדר שנת ה'תצ"ג (מרץ 1733).
הרב מרדכי קאראבלייו, מתוניס - מחבר הספר "מירא דכייא" - חידושים על התלמוד (ליבורנו, ה'תקנ"ב) וספרים נוספים.
הרב אברהם גיגי - כתב פירושים ששמע מהרב אבן מוסה והוסיף להם את הערותיו.
הרב אבן מוסה הותיר אחריו חיבורים רבים שרובם הגדול מצוי בכתב יד וחלקם אבד.
מנחת סוטה - חידושים על מסכת סוטה, מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו, ירושלים, ה'תשס"ח.
שיטה כתב יד על מסכת יומא, מכון מגן אבות, ירושלים, ה'תשע"ט.
חלק ניכר מהחידושים הודפס בליבורנו בשנת ה'תקכ"ו, בתוך הספר "שיח יצחק" מרבי יצחק נוניס ואיס.
חידושים על מסכת נזיר - חלקם נדפס על ידי הרב יעקב פייתוסי בספרו ברית יעקב, ליבורנו, ה'תק"ס.
"ליקוטים על מסכת מגילה" - נדפסו במקבציאל, ל, ה'תשס"ה, עמ' סט - עג, מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו.
הגהות לספרי הרב חיים ויטאל.
נדפסו בספרים: "מקום בינה" ו"שערי בינה", סלוניקי, ה'תקע"ג.
חדושים על הגדה של פסח ועל הרמב"ם הלכות חמץ ומצה - במהדורה דיגיטלית, על ידי יאיר דלויה, הר ברכה תשפ"ד.
הוא חיבר גם פיוטים רבים, חלקם בעלי גוון קבלי וחלקם בעלי אופי אישי.
שירו המפורסם ביותר הוא "נרדי נתן ריחו" המתאר את מתן תורה.
שיר זה מושר בקרב העדה המרוקאית, בעיקר בחג השבועות.
הרב אברהם אביטבול (אבוטבול) (סביבות שנת ה'תרל"ה, 1875 – י' באדר ה'תש"ה, 1945) היה רב, ראש ישיבה ודרשן במרקש ובקהילות נוספות במרוקו.
נולד במרקש למשורר רבי שלמה אביטבול, בנו של הדיין רבי יוסף אביטבול.
למד תורה בישיבות מרקש אצל רבי אברהם זריהן, רבי אלעזר הלוי ורבי שלמה הכהן.
בו' בניסן ה'תר"פ נשא את שרה, בתו של הגביר שלמה אלפסי, ממנה נולד לו בנו יצחק.
כשגדל בתורה, החל ללמד בבית הכנסת צלאת אל עזמה בעיר, לצד הרב יעקב דהאן, כאשר הרב דהאן לימד בעיקר את בני הכפרים שבאזור והרב אביטבול לימד בעיקר את בני מרקש עצמה.
במקביל, היה נושא שיעורי תורה לבעלי בתים בשבתות (שיעורים אלו היו נמשכים כארבע שעות, והיו נאמרים ללא כל ספר פתוח, כאשר המחצית הראשונה הייתה בעיון ופלפול והמחצית השנייה הייתה דרשה עממית).
ישיבתו הכשירה תלמידים לרבנות ולמקצועות הקודש ברחבי מרוקו.
הוא סירב להצעה לכהן כדיין בעיר, ולפרנסתו עסק כסוכן של חברת ייצוא בריטית.
בשנת ה'תרפ"ה עזב את מרקש, ונדד בין קהילות מרוקו.
הוא יסד ישיבה בעיר וזאן, וכיהן בה כרב.
לאחר כשנה, עבר לכהן כרב בעיר אל-עריש שבמרוקו הספרדית, וגם בה ייסד ישיבה ועמד בראשה.
לאחר כשש שנים, שב למרקש.
עמד בקשרים עם גדולי רבני מרוקו, בהם הרבנים הראשיים למרוקו הרב רפאל אנקווא, אשר התפעל מגדולתו התורנית בעת שביקר בבית מדרשו ברבאט, והרב שאול אבן דנאן, אשר השיב לו תשובה לשאלה שהתקשה בה עם תלמידיו בלימודם בישיבה.
נפטר במרקש בי' באדר ה'תש"ה (1945) ונקבר בבית הקברות היהודי במרקש.
אלוף הרב גד נבון - הרב הראשי לצה"ל.
הרב חיים ביטון - רב העיר מלייה שבמרוקו הספרדית, מחבר ספר לב חיים על חלקת מחוקק על אבן העזר.
הרב יאיר חפוטא – רבה של באר יעקב (אביו של הרב אברהם חפוטא).
הרב לוי סעדיה נחמני – מקובל, מחבר ספר "ברית הלוי" על מגילת קהלת.
הרב שלום אלבז – רבה של חדרה.
הרב יוסף פרץ – רב המושבים מגדים וגורן.
הרב שמעון ברוך אוחיון – ראש ישיבת "כתר תורה" בקזבלנקה ורבה של יפו, מחבר ספר "הליכות שבא".
עזב משרת רבנות בשביל ללמוד ממנו.
הרב יעקב פרץ – רב הכפר אית חכים ורב קהילת "אליהו הנביא" באשדוד.
הרב חנניה דרעי – רבה של יפו ומזכירו האישי של הרב יעקב משה טולידאנו.
רבי אברהם אבלי קוסובסקי (קאסאווסקי, בכתיב אשכנזי; ה'תקמ"ז, 1787 בערך – י' בטבת ה'תרנ"ה, 1895) היה מרבני ירושלים במאה ה-19, ושימש כאב בית דין בעיר.
נולד לרב יהושע בן שלמה קוסובסקי, מקור המשפחה הוא כנראה בעיר קוסובה בבלארוס.
ישנה מסורת העוברת במשפחה, שמקור המשפחה ממשפחת הדיין מגולי ספרד, וכן החזיק בידו כתב יוחסין עד לדון יצחק אברבנאל.
נשא אישה באירופה בשם שיינא.
שימש כאב"ד בעיר וולקוביסק בבלארוס (מחוז הורדנא), במשך כ-40 שנה.
מסופר שפגש בר' משה, בנו של האדמו"ר הזקן מחב"ד בעל התניא, כאשר קיבל על עצמו גלות והגיע לוולקוביסק.
ר' אבלי זיהה אותו מכיוון שקלסתר פניו היה דומה לשל אביו, ותמונתו של בעל התניא הייתה מפורסמת באותם ימים.
היה זה בערב שבת, ור' אבלי הזמינו לסעודה.
הרב משה לא הסכים להפר את קבלת הנדודים, אלא רק שיביא לו מעט אוכל למבואת בית הכנסת שם שבת.
הרב משה התיידד עם ר' אבלי, והבטיחו שזרעם ינשאו זה לזה.
ואכן יש מספר קשרי חיתון בין צאצאי ר' אבלי וצאצאי בעל התניא.
לפני עלותו ארצה הלך לקבל ברכתם של שלושה צדיקים: ר' מאיר מפרמישלאן, ר' אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, ורב נוסף.
בשנת תרט"ז (1856) כבר הגיע לירושלים.
שימש כאב"ד בבית דין הגדול בחורבת ר' יהודה החסיד, בבית הדין של הרב משה יהודה ליב מקוטנא (בעל הזית רענן).
לקח חלק בהתפתחות ישיבת עץ חיים, והחל משנת תרכ"ב שימש בה כמשגיח ובוחן.
בי"ב באדר ב' תרכ"ב הוא נבחר כאחד מ-22 "מתעסקים וגבאים" לניהול "עץ חיים".
היה ידוע כמתמיד ובקי בכל חדרי התורה, נגלה ונסתר, והיה מכונה "גאוני'שר למדן", ואכן על קברו נכתב "רב רבנן".
בהיותו בירושלים עמד בקשרים טובים עם רבי אלעזר מנדל בידרמן, האדמו"ר השלישי לחסידות לעלוב, ולמד עמו יחד בבית הכנסת החורבה.
מסופר עליו שהקפיד בחג הסוכות שלא לצאת מסוכתו כלל, ואפילו את התפילות היה עושה במנין בתוך סוכתו.
המקום היחיד שאליו הסכים ללכת בחג היה לסוכת של הרבי מלעלוב, כדי לדבר איתו בדברי תורה.
נתן שיעורים לציבור בבית הכנסת החורבה.
היה נוהג בצניעות יתירה וברח מן הכבוד.
הוא קיבל על עצמו שלא לחתום על כרוזים, ומיעט מאוד בדיבור.
יש המסבירים זאת בעקבות הדרכה שקיבל מאחד האדמו"ר לפני עלותו ארצה, שלא להתערב בפוליטיקה ובוויכוחים בירושלים.
התפלל בנוסח ספרד למרות מוצאו הליטאי, והסביר שהוא מצאצאי דון יצחק אברבנאל הספרדי.
בכל זאת נהג להתפלל בבית הכנסת החורבה ולא עם החסידים שהתפללו בנוסח ספרד, מכיוון שידע שהחסידים מהדרים אחר הצדיקים ומבקשים מהם ברכות, וברח מהכבוד.
אשתו הראשונה נפטרה והוא קרוב לגיל60. נשא לאישה שנייה את מרת העטיל הענע בת הרב משה זאב פיינשטיין, נכדו של רבי מאיר מאפטא, וצאצא לר' מנימאועסטע תלמיד החתם סופר.
העטיל הענע הייתה אז גרושה בת 30 שנה, שלא מצאה את זווגה, היא הסכימה להנשא לו רק אם יבטיח לה שיהיו להם ילדים, והם נישאו.
כאשר כבר נולדו הבן השלישי ר' חיים יהושע, האם ביקשה לעבוד בבית, ור' אבלי למד בבית ובמקביל נדנד את עריסת התינוק.
הענע נגשה אליו בוכה, ואמרה שהיא מתפללת שיזכה לבר מצווה שלו, שהרי היה כבר קרוב לגיל 90. הוא הבטיח שיהיה בחתונה שלו, וגם להיות סנדק לבן שלו, וכן היה.
ממקרים נוספים ניתן ללמוד שהרב היה צדיק שברכותיו מתקיימות.
מעט לפני פטירתו הוא קרא לשלוש מנכדותיו על מנת לברכן, ביניהן פרדל בתו של ר' יעקב גרונר, שהייתה בת 4, וחיה שרה הבת של ר' שלום לייב אייזנבך.
הוא בירכן באריכות ימים ושנים טובות, ושיקימו משפחות גדולות בישראל.
לפרדל הייתה אחות בשם מיכלה, בת הרב גרונר, ובאותו זמן הייתה בבית הספר.
כאשר שבה הביתה, הבינה שהפסידה ברכות מהסבא, ובקשה גם כן להתברך.
הסבא ר' אבלי אמר שכבר אין לו כח לברך.
בת זו נפטרה בצעירותה בגיל 28, כאשר בתה כבר הייתה בת 12.
הרב קוסובסקי נפטר מעל גיל 105 ונקבר בהר הזיתים בירושלים ב"חלקת הרבנים", שם נקברו רבנים אשר פעלו למען ת"ת וישיבת עץ חיים.
בפנקס חברה קדישא נכתב עליו: "הרה"ג הזקן ושׂבע ימים יותר ממאה שנה שוקד בתורה ועבודה וסבל יסורי עניות כל ימיו".
על מצבתו בהר הזיתים נכתב (ושמו 'אברהם' חתום בראשי השורות):הרב הגדול,
אהוב ורצוי, צדיק יסוד עולם,
באור תורתו הופיע כל נעלם,
מו"ר הרב הגאון ר' אברהם אבלי מוואלקאוויסק, בהרב הגאון מ' יהושע זצ"ל
ידוע שהיה לו אח תלמיד חכם, שצאצאיו עלו לארץ ישראל.
האגדה מספרת שבהיותו בירושלים חלם חלום שקוראים לו לבוא ללוויה של אחיו ומביאים אותו בארון לירושלים.
הוא התעלם מהחלום, אך הוא חזר שוב באותו לילה.
הרב אבלי היה שכן של הרב דיסקין, והוא ראה שהאור עוד דולק בביתו, ופנה אליו לקבל עצה.
הרב דיסקין ביקש לצאת איתו למפרסת ביתו שהייתה צופה על הר הזיתים, ומספרים שהוא ראה תהלוכה של לוייה באמצע הלילה.
כשהמת נקבר, הרב מבריסק אמר לו לומר קדיש.
כעבור שבועיים הגיע אליו מברק שאחיו נפטר באותו יום.
בתו חנה נולדה לו כנראה עוד באירופה (נפ' תרע"ו), נישאה למרדכי בן שמעון טורצקי (נפ' תר"ע).
להם נולד בפולין הרב חיים טורצקי (נפ' 1951) שנישא למרים, ועלו לארץ ישראל מסלונים.
נכדם של מרדכי וחנה הוא הרב אברהם אבא טורצקי (נפטר בשנת 1971).
ילדיו מאשתו השנייה, העטיל הענע בת הרב משה פיינשטין וחוה סימה:
בתו חוה סימא (1944-1862) נישאה לרב שלום לייב איזנבאך (נפ' 1918), מחבר ספר באר יצחק על סדר קדשים ותכלת מרדכי על טהרות.
הנין שלהם הוא הרב נתנאל ספרין, האדמו"ר מקומארנא.
בתו מרים רחל (1865–1926), נישאה לרב יעקב גרונר (נולד 1868, נפטר כ"א בכסליו תשי"א), מחבר ספר זכרון יעקב.
הרב ישראל גרוסמן הוא הנין שלה.
נורתה ונרצחה על ידי ערבי בט' במרחשון.
בנו הוא הרב חיים יהושע קוסובסקי (1960-1872), 'בעל הקונקורדנציות' (אוצר לשון המשנה, התלמוד, תרגום אונקלוס).
נכדו הוא הרב בנימין קוסובסקי שסיים את מפעלו של אביו (אוצר לשון תלמוד בבלי, השמות בתלמוד הבבלי, תוספתא, מדרשי ההלכה).
נכד נוסף הוא הרב משה קוסובסקי, שכתב את הקונקורדנציה לתלמוד הירושלמי.
הקשר עם משפחת קוסובסקי שחור
הרב שאול קוסובסקי אביו של הרב יצחק קוסובסקי, רבה של יוהנסבורג, שייך במקור למשפחת שחור.
השם קוסובסקי נוסף לשם משפחתו מאחר שבצעירותו בהיותו נער, ביקש להתחמק מגזירת הגיוס ברוסיה.
לשם כך הוא אומץ על ידי זוג אנשים מבוגרים ונרשם כבנם וקיבל את שם משפחתם קוסובסקי.
יש לשער שבני זוג אלו הם הרב אברהם אבלי ואשתו הראשונה.
קונטרס "זכור לאברהם", יצא במלאת מאה ועשרים שנה להסתלקותו, שנת תשע"ה.
יחיאל גרוסמן, נצח משה, עמ' לג.
יעקב גליס, אנציקלופדיה לתולדות חכמי ארץ ישראל ח"א, עמ' קכח.
אברהם בן מאיר אבן קמניאל (המאה ה-12; מוכר גם בשם: אברהם בן מאיר, או בשמו הערבי: אבו אלחסאן אבן קמניאל), היה רופא יהודי מהעיר סביליה שבספרד, שהוזמן על ידי שליט המורביטון עלי בן יוסוף בן תאשפין, לשרת כרופא במרקש שבמרוקו בירת האימפריה.
אברהם אבן קמניאל היה מטובי הרופאים בסביליה שבספרד, והוזמן על ידי שליט המורביטון עלי בן יוסוף בן תאשפין (1106-1143) לשרת כרופא בעיר מרקש שבמרוקו בירת האימפריה, חרף האיסור על מגורי יהודים במקום באותה התקופה.
לצד עיסוקו כרופא היה בקי בכתיבת שירה.
היה בקשרי ידידות עם המשורר והפילוסוף הנודע, רבי יהודה הלוי, ואלו החליפו ביניהם שירים שהקדישו זה לזה.
במרקש הוא פגש את שלמה בן אל-מועאלם, גם הוא רופא ומשורר יהודי, חברם של רבי יהודה הלוי ורבי אברהם אבן עזרא ששיבחוהו בשיריהם.
הרמב"ם מזכיר פעילות רפואית שעשו בן-מועלם ואבן קמניאל במלך, בתקופת מגוריהם בעיר מרקש.
רבי אברהם אבן עזרא (בערך ת"נ, 1690 - ט"ו בכסלו תקכ"א, נובמבר 1760) היה הרב הכולל באזמיר ומחבר ספר בתי כנסיות.
נולד לרב חיים ידידיה אבן עזרא, בנו של רבי אברהם אבן עזרא (הראשון).
למד אצל הרב יעקב אבן נעים שהיה ככל הנראה רבו המובהק, וכן ואצל הרב מאיר דאנון (תלמידו של רבי חיים אלגאזי, בעל ספר בני חיי).
כבר מגיל צעיר נחשב רבי אברהם לחכם נעלה כפי שהעידו עליו: .
רבי אברהם מילא תפקיד חשוב כהרב הכולל, אחד משני הרבנים הראשיים של העיר.
כיהן יחד עם הרב יצחק הכהן, ומתוקף תפקידו גדר גדרים בתחום הדת.
ידועות לנו תקנות שונות עליהן הוא חתום, כגון תקנות בנושא "מינוי מרביץ תורה, פעילות בתי כנסת ועוד.
יחד עם הרב יעקב שאול, חתם על תקנות בנושא עריכת המיסים בקהילה היהודית.
בשנת תע"ד נפטר רבו ר"י אבן נעים, והוא לקח על עצמו לרכז את יצירותיו של רבו אשר היו פזורות בכתב יד, וסייע בהוצאת ספר משכנות יעקב.
בשנת תקי"ט נתן הסכמה לספר אורים גדולים לרבי אברהם ישראל זאבי, שנתיים אחר כך הסכים על הספר של ידידו רבי יעקב שאול.
החכמים בני הזמן, עמם עמד בקשרי ידידות, תורה ולימוד הם: רבי בנימין הלוי, רבי יעקב שאול, רבי יצחק הכהן רפאפורט, רבי חיים אבולעפיה, רבי מצליח מאיר, רבי יצחק נוניס בילימונטי, רבי אליהו חאקו בעל ספר "רוח אליהו", רבי יהודה אשכנזי בעל ספר "מחנה יאודה".
גם הרב יאושע אמאדו מצטט אותו בספרו.
נודע בענוותנותו הגדולה, עד שכשהחבי"ף, מדבר על מידת הענווה בספרו נפש כל חי, מביא את רבי אברהם כדוגמה:
רבי אברהם נפטר בט"ו בכסלו תקכ"א.
אחריו נתמנו כרבני העיר הרב חיים אבולעפיה (מחבר ספר נשמת חיים) והרב יעקב אלבעלי.
לרבי אברהם היו שני בנים ולפחות שתי בנות.
בנו הוא הרב שלמה אבן עזרא, מחבר ספר יד שלמה.
בתי כנסיות (שאלוניקי תקס"ו יצא לאור מחדש - ירושלים תשנ"ז) - חידושים וביאורים על שולחן ערוך אורח חיים.
לספר הסכמות מאת רבי רפאל יצחק מאיו ורבי יוסף בכ"ר חיים חזן.
הספר מחולק לחלקים הקרויים בתים.
חלק ראשון (סימן א - מט) נקרא בית נתיבות.
חלק שני על מעשה הקרבנות (סימן נ' בש"ע) נקרא בית מטבחייא.
חלק שני (סימנים נא - קל"ב) נקרא בית תפילה.
חלקים נוספים בספר הם בית הכנסת על הלכות בית הכנסת, בית הלחם על הלכות סעודה, בית מנוחה על הלכות שבת, בית מועד על הלכות חגים ובית מילוא - חלק המילואים של החיבור.
בספר מובאת תשובה מאת רבי חיים שלמה אבן עזרא משנת תל"ד על מינוי רבי ישראל בנבנישתי (השני) לרב העיר לאחר פטירת אביו.
הרב אברהם אבן טוואה (סביב ה'ר"ל, 1470 - סביב ה'שט"ו, 1555) היה דיין, פוסק הלכה, ראש ישיבה, פייטן, ומנהיגה הרוחני של יהדות אלג'יר.
מגדולי פוסקי אלג'יריה במאה השש עשרה.
נולד לאביו רבי יעקב, למשפחה מחבל קטלוניה שבספרד.
ככל הנראה בעת גירוש ספרד נדד עם משפחתו לאלג'יר.
החוקרים נוטים לקבוע כי רבי אברהם הוא נכדו של הרשב"ש.
רבי אברהם עמד בראשות הישיבה באלג'יר, ומתלמידיו ידועים הרשב"ץ השני, ובנו רבי צמח בר שלמה דוראן.
בסוף המאה החמש העשרה התמנה לדיין באלג'יר.
בימים נוראים היה נוהג להתפלל בבית הכנסת של השכונה הכללית בה שכנו ערבים ויהודים כאחד, שם שימש כשליח ציבור.
התפרסם כפוסק ומשיב בהלכה בארצות צפון אפריקה, וקהילות ג'רבא ופאס היו מפנים אליו את שאלותיהם בהלכה.
נפטר באלג'יר סביב שנת ה'שט"ו.
בעיר אלג'יר, יש בית כנסת עתיק על שמו.
על פי המסורת, התיבה שבבית הכנסת הוכנה מעצי האוניה של גולי ספרד.
ברבנותו, חיזק את מנהגי הקהילות, וסירב לבטל מנהגים.
למשל, נשאל מאת מספר קהילות שנהגו להכשיר בשר בהמה על ידי בדיקת נפיחה, אם מותר להם להמשיך במנהגם.
רבי אברהם השיב להם, שראוי להם להמשיך במנהגם, וביסס את מנהגם על פי הרמב"ם ורבנו תם.
בכך, חלק על רבי יהודה כלץ (השני) מתלמסאן שסבר שיש להחמיר בזה.
כמו כן התפלמס עם רבי יהודה חלאווה מפאס, אלא שלבסוף האחרון הודה לרבי אברהם כי מותר להמשיך במנהג ההיתר.
כמו כן חיזק את המנהג של רבים מצפון אפריקה, לפיו בשבת נוהגים על פי הכלל שאין בישול אחר בישול בלח, וביאר שכך נהגו עוד בספרד על פי דעתם של רבני המקום.
התנגד מספר פעמים לרבנים שרצו להנהיג חומרות שלא היו מקובלות בעבר, וסבר כי הללו גורמים למחלוקת בישראל, ויש להם לחוש ליוהרא.
הרב ביסס שישה כללים הקובעים מתי יש לשנות את המנהג הנוגד את ההלכה, ומתי ניתן להשאיר את המנהג על כנו.
כמו כן ערך ה'שלום' ואי המחלוקת תפס משקל רב בפסיקתו.
שו"ת ספיר - 350 תשובות בהלכה כמנין 'ספיר'.
שו"ת חוט המשולש - הטור השלישי - יש הסבורים כי מדובר בלקט קטן מתוך ספרו הגדול 'שו"ת ספיר'.
שו"ת נפך - 150 תשובות בהלכה, כמנין 'נפך'.
פיוטים - נדפס בשו"ת התשב"ץ חלק ה, מכון ירושלים תשע"ג.
הרב אברהם משה אבידן (זמל; ה' באלול ה'תרצ"ח, 1938 – י"ז בשבט ה'תשפ"א, 30 בינואר 2021) היה ראש ישיבת ההסדר שעלבים.
קודם לכן כיהן כסגן הרב הראשי לצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
נולד בה' באלול ה'תרצ"ח לרב מרדכי זמל (לימים, רב המושבה תל מונד) ולחיה דאבא בת הרב יצחק אפשטיין.
למד בישיבת תפארת ציון בבני ברק (שם פגש את החזון איש ונבחן מפיו), בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון.
נשא את רות (בת הרב ירמיהו רלב"ג, נפטרה בשנת ה'תשפ"ה), נכדתו של הרב רפאל קצנלנבוגן.
לאחר נישואיו למד בכולל "קדשים" של הרב מרדכי אליפנט בחברותא עם הרב עזריאל אוירבך.
לאחר מכן למד במכון הרי פישל, וכן למד והתקרב אל הרב יוסף שלום אלישיב.
בשנת 1966, במהלך לימודיו בישיבה, פנה אל הרב הראשי לצה"ל, אלוף שלמה גורן בבקשה להתגייס לרבנות הצבאית.
לאחר ראיון ארוך, קיבל אותו הרב גורן, והוא התמנה לרב חטיבת ירושלים.
כיהן כרב פיקוד המרכז בדרגת סגן אלוף וכסגן הרב הראשי לצה"ל אלוף גד נבון לענייני הלכה בדרגת אלוף-משנה.
בעת שירותו כרב פיקוד המרכז, עורר סערה זוטא כאשר פרסם מאמר בחוברת של רבנות הפיקוד שבו כתב כי בעת מלחמה מותר לפגוע באזרחים חפים מפשע כי "אין מבחינת ההלכה לתת אמון בגוי ויש לחשוש שמא הוא יביא תועלת לאויב".
בעקבות הדברים הורה הרמטכ"ל לגנוז את החוברת.
נחשב לאחד המועמדים המובילים לרשת את הרב נבון ב-1987, אולם לבסוף הוחלט שהרב נבון יישאר בתפקיד, והרב אבידן השתחרר מצה"ל.
שמו עלה כמועמד להחליף את הרב בצלאל ז'ולטי כרבה האשכנזי של ירושלים.
לאחר שחרורו התמנה לר"מ בישיבת ההסדר שעלבים.
ב-1992, לאחר פרישת ראש הישיבה הרב מאיר שלזינגר, התמנה במקומו לראשות הישיבה, תפקיד שאותו נשא עד שנת 2005.
לאחר פרישתו מן התפקיד עבר להתגורר עד לפטירתו בשכונת הר נוף בירושלים, והתמסר ללימוד וכתיבה תורנית.
באותה העת למד בחברותא עם הרבנים משה שמואל שפירא ומשה שטרנבוך.
נפטר בשבת, 30 בינואר 2021 (י"ז בשבט ה'תשפ"א), ונקבר בהר המנוחות.
שבת ומועד בצה"ל – בירורים הלכתיים בנושא שבת ומועדים בצה"ל (ירושלים, תש"ן).
ספר זה נחשב כאחד מספרי היסוד בפסיקת הלכה צבאית.
דרכי חסד – הלכות לעוסקים ב"חסד של אמת": זיהוי חללים, קבורה, התרת עגונות ואבלות (ירושלים, תשל"ח.
משא בהר – בירורים הלכתיים בנושאי צבא, ביטחון וארץ ישראל (ירושלים, תשס"ו).
שמירת הנפש כהלכתה – הלכות שמירת הנג"ב – נפש, גוף ובריאות (ירושלים תשע"ז).
תורת תמורה – חידושים על מסכת תמורה (ירושלים, תשע"ה).
אמרות מלך – על משנה תורה לרמב"ם, הלכות מלכים ומלחמותיהם (ירושלים, תשע"ב)
אהבת צדקה – הלכות צדקה ומעשר כספים (ירושלים, תשס"ח.
אברהם אבידר (5 בדצמבר 1918 – 6 בדצמבר 2001) היה דיפלומט ישראלי ושגריר ישראל בשוודיה.
אבידר נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1947. התקבל למשרד החוץ ב-1 בספטמבר 1958 ובתפקידו הראשון במשרד שימש מזכיר שני בצירות ישראל בוורשה, עד 1961.
בהמשך היה, בין היתר, קונסול בניו יורק, סמנכ"ל אגף התקשורת וההסברה והמפקח הכללי של המשרד.
ב-1980 מונה לשגריר ישראל בשוודיה וכיהן בתפקיד עד 1984. ב-30 ביוני אותה שנה פרש ממשרד החוץ.
אבידר נפטר בגיל 83 ונקבר בהר המנוחות.
רבי אברהם אביש ציינווירט הוא משפיע ומקובל חסידי ירושלמי.
רבי אביש נולד בירושלים בשנת ה'תשי"ב לאביו רבי נטע.
רבי אביש מתגורר בשכונת בית ישראל בירושלים ומשתייך לחסידות בויאן ובקשר עם בני הישוב הישן ואנשי העדה החרדית.
במשך תקופה למד בישיבת המקובלים בארה של מרים שיעורי קבלה מהרב משה ובר.
כיהן כר"מ בישיבת שומרי החומות, מלמד בישיבת המקובלים שער השמים ובישיבת המקובלים אנשי מעמד.
הקים מנין ותיקין לתפילה בכותל המערבי ובו היה מתפלל במשך שנים כולל בשבת קודש, כאשר בלילות שבת היה מתפלל בקבר שמעון הצדיק.
בשנת ה'תשפ"ג תלמידיו הקימו את בית המדרש שערי זוהר חכמה והוא עומד בראשו (ומאז מתפלל בו).
רבי אביש חיבר למעלה מ–70 ספרים, רובם יצאו לאור על ידי ישיבת אנשי מעמד.
בנוסף הרב מלווה את כתיבת ביאור הכתר והכבוד על ספר הזוהר בהוצאת מכון אור לישרים ועוז והדר.
אבן השהם - שולחן הערוך מכתבי האריז"ל, הלכות ומנהגים ודברי מוסר מלשון רבי חיים ויטאל ומלשון שאר התלמידים ועליו חיבור פתוחי חותם, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים, ה'תשמ"ח-ה'תש"ן, 8 כרכים.
שולחן ערוך הזהר - הלכות ומנהגים ודברי מוסר מלוקט מספר הזוהר וספר התיקונים, זוהר חדש ורעיא מהימנא עם מראה מקומות, מסודר לפי סדר סימני הטור והשולחן ערוך, ועליו חיבור אבן יקרה, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים, ה'תשנ"ג - ה'תשס"ד, 29 כרכים.
מוסרי רשב"י - דברי מוסר בענייני המדות ובשאר עניינים מלוקטמספר הזוהר וספר התיקונים, זוהר חדש ורעיא מהימנא ועליו חיבור אבן שלמה, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים,ה'תשס"ה-ה'תשס"ז, 4 כרכים.
ספר תומר דבורה מהרמ"ק עם פירוש אבן הראשה, וביאור אבן המלך, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים, ה'תשס"ט
מתנה טובה - ידיעות וביאורים בענייני עצם השבת ובלימוד התורה של שבת ועליו חיבור בבית גנזי, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים, ה'תש"ע
שמועות ישראל - הנהגות ישרות בתורה ובתפלה ובשאר המצות ופירושי פסוקים מפי רבי ישראל בעל שם טוב מחיבורי רבי יעקב יוסף מפולנאה, ועליו חיבור אבן ישראל, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים.
צוואת הריב"ש עם ביאור אבן ישראל, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים, תשפ"ה
שֵרת בפלמ"ח והיה ממניפי דגל הדיו לקראת סיומה של מלחמת העצמאות.
אברהם אדן (אידלסון) נולד בכפר גלעדי בשנת 1926, והוא בוגר תיכון חדש בתל אביב.
התגייס לפלמ"ח ב-1943 במסגרת הכשרה של השומר הצעיר ושימש כמדריך ספורט.
בפלמ"ח זכה לכינוי "ברן" על שם המקלע ברן שהיה בשימוש הלוחמים.
השתתף במבצע שחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית.
היה ממייסדי הקיבוץ דנגור (נירים).
שימש מפקד אזורי של אזור הנגב הדרום-מערבי.
במלחמת העצמאות היה בתחילה מפקד פלוגה בגדוד השמיני, בחטיבת הנגב של הפלמ"ח, ועסק בעיקר בהגנה על יישובי הנגב ובאבטחת צינור המים ליישובים אלו.
לאחר מכן עבר להיות מפקד פלוגה בגדוד השביעי (גם הוא בחטיבת הנגב) ונטל חלק במבצעי החטיבה ובין היתר במבצע חורב ובמבצע עובדה.
במהלך מבצע זה כבשה פלוגתו, שכללה מספר רב של לוחמי גח"ל, את מתחם אום כתף, מוצב שהשתרע לאורך של 3.5 קילומטר, במהלך קרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי.
בהתאם לתוכנית שהגה מפקד הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב חיים בר-לב, הצליחה הפלוגה בפיקוד אדן לכבוש את המוצב, לאחר שהפתיעה את מגיניו ותקפה את המוצב מכיוון המצוק שנחשב בלתי עביר.
מאוחר יותר (ב-1979), כתב אדן כי היה זה "הקרב הקשה ביותר שהייתי נתון בו" (במלחמת העצמאות).
במבצע עובדה הובילה פלוגתו את התקדמות חטיבת הנגב, הגיע ראשון למשטרת אום רשרש והניף את דגל הדיו המפורסם.
אחרי המלחמה עבר לחיל השריון.
בשנים 1952–1956 פרש מהצבא וחזר לקיבוץ נירים.
עם שובו לצה"ל היה למפקד גדוד 82, שבמבצע קדש כבש את אבו עגילה וסכר הרואיפה.
ב-1957 עבר קורס שריון מתקדם בבית הספר לשריון של צבא ארצות הברית.
שֵרת כקצין אג"ם של גייסות השריון, מפקד חטיבה 60 וב-1961 מונה למפקד חטיבה 7. בהמשך שֵרת כמפקד בית הספר לשריון במחנה ג'וליס.
במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד אוגדה 31 בפיקודו של אברהם יפה.
ב-1968 הקים את מפקדת הכוחות המשוריינים בסיני, היא עוצבת סיני.
במרץ 1969 הועלה לדרגת אלוף וקיבל את הפיקוד על גייסות השריון.
במלחמת יום הכיפורים היה אדן מפקד עוצבת הפלדה בחזית סיני תחת פיקודו של מפקד פיקוד דרום שמואל גונן (גורודיש).
האוגדה הובילה את מתקפת הנגד הפיקודית ב-8 באוקטובר והאבדות הכבדות שספגה הביאו להפסקת מתקפה כושלת זו, ובהמשך לחילופי האשמות עם מפקד הפיקוד גונן והאלוף אריאל שרון.
בין 9 ו-14 באוקטובר בלמה האוגדה התקפות מצריות בגזרה הצפונית.
במסגרת מבצע אבירי לב צלחה האוגדה את תעלת סואץ דרך ראש הגשר שנתפס ואובטח על ידי אוגדה 143 של האלוף אריאל שרון.
בדרכה אל ראש הגשר חילצה וריכזה עוצבת הפלדה דוברות יוניפלוט שנעזבו מאחור על ידי אוגדת שרון וכן תיקנה את גשר הגלילים שניזוק ונעזב במהלך גרירתו.
תוך כדי לחימה בחווה הסינית העבירה האוגדה חלק מהדוברות שאפשרו לגשר בין שתי גדות התעלה.
כמו כן השמידה האוגדה במארב אוגדתי את חטיבה 25, חטיבת טנקי T-62 מצרית.
בלילה שבין 17–18 באוקטובר צלחה האוגדה את התעלה על גשר היוניפלוט שהקימו כוחות מאוגדת שרון.
העובדה שראש הגשר נתפס על ידי אוגדת שרון בליל 15–16 באוקטובר ואוגדת אדן צלחה רק בליל 17–18 באוקטובר היוותה עילה לחילופי האשמות קשות בין מפקדי צה"ל.
בין 18–23 באוקטובר התקדמה האוגדה בסדרת קרבות עד לכיתור הארמייה השלישית של מצרים.
אֵרוע בולט בשלב זה היה כניסת כוחות מהאוגדה לעיר סואץ, כניסה שהתפתחה לקרב קשה, לוותה באבדות קשות וגררה ביקורת קשה גם היא.
בוועדת אגרנט אמר ברן כי "למעלה ממחצית מהטנקים שהיו ברשות כוחותיו - לא היו שמישים", וכי "שלבי הלחימה מהרגע הראשון היו בלתי מוצלחים.
הראייה שלנו אחרי ששת הימים הייתה מוגזמת שגרסנו שטנקים תמיד נשתדל שיובילו את ההתקפה, לא חשוב אם זה שטח הררי, לא חשוב אם זה שטח בנוי, לא חשוב אם זה יום או לילה, או בוץ".
על תפקודו אמר כי "בדיעבד אני יכול לומר שלא הייתי שותף לשאננות בקשר להכנות ולהתעצמות אבל בהחלט אני מאשים את עצמי בזלזול".
בראיון שהתקיים עמו ב-2012 אמר אדן כי "השתרבבה פוליטיקה לתוך המלחמה.
את האוגדה של אריק כינו אוגדת הליכוד ואת האוגדה שלי אוגדת המערך והיות שחיים בר-לב היה אז שר בממשלת המערך אז היה רוב למערך.
בר לב חשש מפטפוטים על פוליטיזציה והחליט לתת סמכות רחבה לאריק שרון כדי שלא יאשימו אותו בממשלתיות בזמן מלחמה...
הוא (שרון) היה מטלפן כל יום לבגין והיה מביא עיתונאים במטוסים קלים ובמסוקים צבאים.
הוא שקל הרבה מאוד שיקולים אישיים".
אחרי המלחמה, כיוון שהאלוף המיועד (יקותיאל אדם) היה מנוע זמנית מלהיכנס לתפקיד מפקד פיקוד הדרום, התמנה אדן למפקד הפיקוד בין החודשים ינואר-יולי 1974. בשנת 1974 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית, תפקיד בו כיהן עד 1977.
בשנים 1984–1993 היה אדן מבקר משרד המשטרה.
בשנותיו האחרונות היה אדן חבר בתנועה לאיכות השלטון ובמועצה לשלום ולביטחון והיה עסוק בתיעוד היסטורי של הפלמ"ח במוזיאון הפלמ"ח.
אדן נפטר ב-28 בספטמבר 2012 בביתו ברמת השרון, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-86, לאחר מאבק במחלה קשה.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
הותיר אחריו 3 ילדים, נכדים ונינים.
על שתי גדות הסואץ, ירושלים: עידנים, תשל"ט 1979. (רשמיו ממלחמת יום כיפור) (תורגם לאנגלית)
עד דגל הדיו, תל אביב: מערכות, תשמ"ד 1984 (רשמיו מזמן התגייסותו לפלמ"ח ב-1943 ועד סוף מלחמת העצמאות, זוכה פרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1984)
הרב אברהם אהרן הכהן בורשטין ("הרב מטבריג" או "הטבריגר", ט"ו בשבט ה'תרכ"ז – י"ט בכסלו ה'תרפ"ו; ינואר 1867 – דצמבר 1925) היה רב של כמה עיירות בליטא.
בסוף חייו עלה לארץ ישראל ולמשך כתשעה חודשים שימש כראש ישיבת מרכז הרב במקביל לרב קוק, עד לפטירתו.
נולד בקמניץ, בפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לרב יהושע הכהן בלומנטל.
בגיל ארבע החל ללמוד בחדר.
מסופר על ידי חתנו שבגיל 11 הגיע לידיו ספר חידושים בשם "ברית יעקב" של הרב ברוך מרדכי ליפשיץ והילד הצליח למצוא בו טעויות רבות.
מעט לפני בר המצווה שלו, נפטר אביו.
לאחר ימי האבל הוא נסע לבריסק לבקש מהרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק המלצה כדי שיוכל ללמוד בישיבת וולוז'ין, אך הרב סולובייצ'יק סירב לבקשתו באומרו: "האם לשם כך אתה רוצה לנסוע לוולוז'ין, כדי שתוכל לבטל שם את ערכו של הספר ברית יעקב?".
בעקבות הסירוב נסע הרב בורשטין ללמוד בסוכובוליה, עיר מוצאה של אימו, ובה למד כחצי שנה.
לאחר כחצי שנה פגשו הרב של ויסוקי, יהודה לייב משה הלוי יהלום, אשר עמד על חריפותו.
בגיל 16 וחצי נישא לבתו הצעירה של הרב יהלום, והיה סמוך על שולחנו, אולם לאחר שנה ורבע לערך נפטר חותנו, והרב בורשטין נסע ללמוד בעיר מוצאו של חותנו – קיידאן.
על תקופת לימודו בקיידאן מסופר שלמד עשרים שעות ביממה בשקידה, לעיתים בעמידה כדי לא להירדם.
בגיל 18 הוזמן לכהן כר"מ בישיבת סלובודקה.
הוא נשאר שם מספר שנים, עד שעזב את הישיבה בשל אי הסכמה בנוגע לסדרי הלימוד שקבעה הנהלת הישיבה, וכן בשל התנגדותו לשיטת המוסר.
היה בין החותמים על מכתב נגד שיטת המוסר בשנת ה'תרנ"ז, וכתב מאמר חריף כנגד בעלי המוסר.
בעקבות זאת זכה להתקפות כנגדו מצד תומכי שיטת המוסר.
הוא סירב להצעה לכהן בוויסוקי במקום רב אחר בגלל המחלוקת, ובסביבות גיל 24 נתמנה לרב בציטוביאן למשך כשנה וחצי.
בשנת 1892 נתמנה לרב בריטובה, בה כיהן עד שנת 1897, ולאחר מכן כיהן כרב בערים אניקשט, סלנט ושדובה, ולבסוף נתמנה לרב של טאורגה (טבריג), שנתנה לו את כינויו "הרב מטבריג".
בעיר זו ייסד 'קיבוץ' של תלמידים, וחשובי התלמידים מישיבת סלבודקה וישיבת טלז באו לשמוע את שיעורו בתלמוד ירושלמי.
בשנת 1912 הוא השתתף בכינוס היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח מטאורגה.
לאחר שהואשם על ידי הרוסים בריגול למען גרמניה וניצל רק בנס בעזרת הכומר המקומי, הוא נמלט לפנים רוסיה והיה לראש ישיבה בבוגורודסק ששפת הלימוד בה, בשונה משאר הישיבות, הייתה עברית.
לאחר עליית הבולשביקים לשלטון הישיבה נדדה לסרטוב ובהמשך נסגרה והוא נאלץ שוב לנדוד, והיה לרב העיר צ'רקסי באוקראינה.
לאחר תקופה בצ'רקסי שב לטבריג, וממנה עלה לארץ ישראל בתקווה שהדבר ישפר את מצב בריאותו.
לקראת עלייתו וכוונתו להתמודד על תפקיד רבה של תל אביב, קיבל מכתב המלצה מהרב מאיר שמחה הכהן.
בכ"ו באלול ה'תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
לאחר חזרת הרב קוק ממסע ההתרמה בארצות הברית בעבור מוסדות התורה בירושלים בכ' בכסלו תרפ"ה, התוודע לרב בורשטין ובחודש אדר הזמינו לכהן יחד עמו כראש ישיבת מרכז הרב.
הרב בורשטיין עבר לירושלים ותפס מקום מרכזי בישיבה, ולשיעוריו באו גם תלמידים רבים מישיבות אחרות, ביניהם גם כאלה שהסתייגו מדרכה של "מרכז הרב".
הרב בורשטין הספיק לשמש כראש ישיבה במשך כתשעה חודשים בלבד, עד שנפטר בפתאומיות בי"ט בכסלו ה'תרפ"ו (דצמבר 1925).
כאשר קיבל הרב צבי יהודה הכהן קוק את הידיעה על פטירתו הוא בכה עליו במשך שלושה ימים.
הרב קוק ציווה לכתוב על מצבתו את הכיתוב: "ארז הלבנון אדיר התורה, בחיר גאוני הזמן...
לאחר מותו המשיכו תלמידיו ללמוד את שיטתו בשיעורים שקיימו לזכרו, אך הוא לא הותיר חותם בישיבה לאורך זמן.
הגאון מטבריג הוא אביו של ראובן ברקת, יושב ראש הכנסת השביעית.
חתנו, משה פרנקל, הוציא לאור ספר בשם "נר אהרן" בו קיבץ שיעורים, תשובות וחידושים שכתב.
נכדו שנקרא על שמו, , היה לוחם האצ"ל שנהרג בקרב על רמלה במלחמת העצמאות.
אחיטוב נולד בדצמבר 1930 בגרמניה כאברהם (אדולף) גוטפריד, ועלה בגיל חמש עם משפחתו לישראל, אביו בנה במו ידיו צריף מעץ בחולות חולון.
המשפחה התגוררה בצריף בדלות גדולה, וכללה בנוסף להורים ולאברהם הבכור, גם תאומים, מלכה ויוסף, לימים יוסף אחיטוב, מאנשי הרוח הבולטים בתנועת הקיבוץ הדתי.
אחיטוב למד כמה חודשים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
בגיל 16 בלבד הוא הצטרף לארגון ההגנה ועבר לארגון "ש"י פנימי" שהוקם בעיצומה של מלחמת העצמאות, לימים ש"ב (שירות ביטחון פנים) ובהמשך השב"כ.
לפי דרישת בן-גוריון הוא עיברת את שמו ל'אחיטוב'.
במהלך שירותו השלים בגרות, וסיים תואר ראשון ותואר שני במשפטים בהצטיינות יתרה.
בשב"כ מילא אחיטוב מספר תפקידי מפתח, בשיאם מונה לראשות השב"כ על ידי יצחק רבין.
הוא המשיך בתפקידו גם בתקופת מנחם בגין, לבקשתו המיוחדת של בגין.
בדצמבר 1980 נענה מנחם בגין לבקשתו לפרוש, והוא פרש מכהונתו כשלזכותו מוניטין של אחד מראשי השירות המוצלחים ביותר מאז הקמתו, שעיצב במו ידיו חלק גדול מתורת השירות וערכי היסוד שלו; במיוחד הודגש ערך הטלת הספק.
אחיטוב שירת במשך 31 שנים בשירות, מתוכן שבע שנים כראשו.
במקביל, ועדת לנדוי שבחנה את שיטות החקירה של השב"כ קבעה ב-1987 כי אחיטוב הוא "אחד האחראים לכך שהנורמה של מתן עדויות שקר (של אנשי השב"כ) בבתי המשפט נמשכה שנים באין מפריע ובאין פוצה פה.
[...] הוא היה מודע לה ולא רק שלא עשה דבר לשנותה, אלא אף תמך בה וחיזק אותה".
בין השנים 1961–1965 הושאל אחיטוב ל"מוסד" לכהן כראש השלוחה בגרמניה.
אחיטוב שימש כראש השב"כ בתקופה שבה מעט מאוד מידע דלף לתקשורת, ואסור היה לפרסם את שמו ותמונתו של ראש הארגון, וכל פרט אודותיו, גם לאחר פרישתו.
מתוך השקפת עולם שבשירותו הציבורי הוא civil servant, סירב אחיטוב לאחר פרישתו משירות הביטחון להתראיין ולהשמיע דעות וביקורת.
המידע המועט שהתפרסם על אחיטוב הגיע מעמיתיו, בלי כל אישור או הכחשה ממנו.
לאחר פרישתו מראשות השב"כ שימש תקופה מסוימת כמזכיר קרן איסלר המממנת פרויקטים ומעניקה סיוע לנכי צה"ל, למשפחות שכולות ולנפגעי פעולות איבה, וכן עמד בראש אגף לוגיסטיקה בבנק הפועלים, ודירקטור בתע"ש ובנצבא.
אחיטוב נפטר ביולי 2009, הותיר אלמנה, יוכבד לבית סנדלר, בת ובן.
בספרם "המרגלים - פרשות ריגול במדינת ישראל" מספרים איתן הבר ויוסי מלמן כיצד בתפקידו כראש "מטה שלוש", חשף אחיטוב בשנת 1955 את המרגל המצרי רפעאת אל גמאל, שפעל בישראל בשם הכיסוי ז'אק ביטון, ויזם את הפעלתו כסוכן כפול, תחת שם הקוד "יתד".
החל מאמצע שנות החמישים ועד מלחמת ששת הימים המודיעין הישראלי איפשר לו להעביר מידע אמין, אם כי לא קריטי, למפעיליו המצרים כדי לטפח ערכו בעיניהם.
הפעלה זו גרמה למצרים להאמין כי ביטון-אל גמאל הוא מרגלם החשוב והמוצלח ביותר.
במקביל מסר "יתד" מידע חשוב על פעילות המודיעין המצרי ועזר לשב"כ לחשוף כמה רשתות ריגול מצריות.
לדיסאינפורמציה שניתנה בידי "יתד" היה חלק מכריע בהטעייה שקדמה למלחמת ששת הימים ואיפשרה את מכת המחץ על חיל האוויר המצרי, שנותר שאנן והותיר את מטוסיו חשופים על הקרקע.
סקורצני יצר עבור "המוסד" שורה של קשרים, בעזרתם גויסו כמה סוכנים שהשתתפו בפרויקט הטילים הגרמני במצרים.
כך נפרס מהר מאוד לעיני ישראל כל מערך המדענים הגרמנים, ובעקבותיו סוכל פרויקט הטילים באמצעים מדיניים, לאחר שכל פרטיו הוצגו במלואם לפרנץ-יוזף שטראוס, שר הביטחון של מערב גרמניה.
בתקופת היותו סגן של ראש השב"כ דאז יוסף הרמלין, פורסמה בהבלטה בכלי התקשורת חשיפת המרגל אודי אדיב על ידי השירות ב-1972.
בהספד על מותו של יוסף הרמלין, ב"הארץ" מספטמבר 1994, כתב אחיטוב:
מדיניותו של אחיטוב כלפי ארגוני הטרור, עוד בהיותו סגן ראש השב"כ, כללה החדרה מאסיבית של סוכנים לתוך ארגוני הטרור.
בכתבה שהתפרסמה ב"הארץ" (דצמבר 1995), נטען כי אחיטוב עיצב במהלך כהונתו אסטרטגיה התקפית להפעלת סוכנים כפולים בקרב הארגונים הפלסטיניים, בשם "הסמת" (סיכול התקפי).
לאחר מאבק עיקש מול אמ"ן ו"המוסד", הוחלט כי השב"כ יהיה אחראי לפעילות זו.
לפי עדותו של אחיטוב, בהספד שמוזכר לעיל, שיטות העבודה של השב"כ כנגד ארגוני הטרור היו פיתוח ישראלי, משום שניסיונות ללמוד משירותי ביטחון אחרים, למשל מהטיפול של הבריטים במחתרת האירית, לא צלחו בגלל התנאים המאוד שונים.
במקביל למדיניות ההתקפית כלפי ארגוני הטרור, היה אחיטוב כראש השב"כ האחראי העיקרי לגיבוש מדיניות של "מתינות פרקטית" כלפי ערביי ישראל, לפי ראיון שהתפרסם ב"הארץ" (מאי 2004) עם ד"ר נחמן טל, ששרת תחת אחיטוב באגף הערבי בשב"כ ("מטה שלוש") החל מאמצע שנות החמישים.
לדברי נחמן טל, השב"כ חזר והתריע בפני כל הממשלות על הזנחתם של הערבים וקרא לצמצום הפערים ולשילובם בחברה - בעיקר כדי להבטיח שקט ונאמנות.
בכתבה שהתפרסמה ב"הארץ" (דצמבר 2004) על אסף יגורי, מפקד גדוד שנפל בשבי המצרים במלחמת יום הכיפורים ולימים חבר הכנסת מטעם ד"ש, מסופר כי "ראש השב"כ באותה תקופה, אברהם אחיטוב, הוטרד מאוד מהפרשה, שכונתה בארגון בשם הקוד 'תיק מרזב'.
הוא הכריז על יגורי כיעד למעקב, הדואר שלו נפתח בחשאי, הוא זומן לחקירות ונאסף עליו מידע באינטנסיביות".
בסופו המעקב לא הניב דבר, והתיק נסגר.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977, הורה אחיטוב להגביר את המודעות לפעילות קיצונים יהודיים, בעיקר בקרב ההתנחלויות.
לימים סיפר כי היה מודאג מאוד מהקמתה של המחתרת היהודית, שנחשפה לאחר שעזב את השירות.
בכתבה שהתפרסמה ב"מעריב" (פברואר 2002) סופר כי השב"כ בראשות אחיטוב עשה שימוש בפרשיית מין בה היה מעורב אחד ממקורבי המחתרת, כדי לדלות מידע על המחתרת, אך ראש הממשלה דאז מנחם בגין דרש ממנו להפסיק חקירה זו.
העיתונאי דודו הלוי היה הראשון אשר פרסם את דבר קיומה של המחתרת ובדיווח שלו בעיתון האמריקני "וושינגטון סטאר" טען כי בגין רמז לאחיטוב שלא לקיים חקירה יסודית והוסיף שאחיטוב ביקש להתפטר מתפקידו בשל כך.
באותה ידיעה פרסם הלוי את שמו של ראש השב"כ ללא אישור הצנזורה, דבר שהיה עבירה על החוק הישראלי באותה עת והמשטרה המליצה בפני הפרקליטות להעמידו לדין.
לבסוף, ב-1984, ארבע שנים לאחר שאחיטוב פרש מתפקידו, פענח השב"כ בפיקודו של אברהם שלום, את הפרשה וחשף את חברי ארגון הטרור היהודי.
אברהם אברוּנין Аврунин; ט"ו בתמוז תרכ"ט, 24 ביוני 1869 – 9 במאי 1957) היה בלשן עברי ומדקדק, מתרגם, מורה וסופר עברי.
אברונין נולד בשנת 1869 בלויב שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב, ליעקב בן שלום אברונין ולנחמה בת יוסף באביצקי, מצאצאי הרב ליבוש אפשטיין מלויב.
בצעירותו למד ב"חדר" ובישיבות, ולמד גם דקדוק עברי.
הלשון העברית הייתה אהבתו הגדולה מגיל צעיר.
משנת תרנ"ח ואילך מורה לעברית ודקדוק בעיר מינסק.
פרסם מאמרים בנושא הלשון העברית ב"הפסגה" ואחר כך ב"המליץ".
בנוסף, היה חבר ל"חיבת ציון", ובשנת תרס"ב השתתף בוועידת ציוני רוסיה במינסק (ועידת מינסק) מטעם "המזרחי".
בשנת 1900 השתתף עם מורים צעירים אחרים בייסוד "החדר המתוקן", ועבר ללמד בעיר אודסה שבאוקראינה.
נישא לשמחה פריידל מאירסון, פעילה ציונית, עסקנית בענייני חברה וציבור במינסק ובארץ ישראל, פעילה בוויצו, בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל וממייסדות "התאחדות נשים עבריות עממיות" ב-1926. הזוג היו הורים לארבעה: מנחם, נחמה, צִפורה ובנימין ארנון.
המשפחה החליטה לעלות לארץ ישראל: בשנת 1909 עלו ארצה אשתו וילדיו, ובשנת תר"ע (1910) הצטרף אליהם אברונין, והמשפחה השתקעה בתל אביב.
בארץ הוסיף ללמד את הלשון העברית, והיה מורה בבתי ספר בתל אביב, בהם בית הספר אחד העם, עד פרישתו לגמלאות.
הוא היה ידען גדול ובקיא מופלא בלשון וברזיה.
ועם הוראתו גם כתב ופרסם מאמרים רבים, מחקרים ואף יצירות ספרותיות בענייני הלשון העברית.
ב-1917 נדדה המשפחה לגליל במסגרת גירוש תל אביב, ובסוף המלחמה שבה לעיר.
אברונין היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרפ"ו (1926).
הוא ערך עם מרדכי אזרחי ויש"י אדלר את המדור השבועי "לשוננו לעם" שהתפרסם בעיתון הארץ בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
הוא גם השתתף בייסוד ובעריכה של כתב-העת ללשון "לשוננו".
אברונין נבחר לחבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית עם כינונה.
אברונין כתב ותרגם מיידיש גם שירי ילדים, בכוונת מכוון לשפר את לימוד העברית של תלמידיו.
שירים אלה נדפסו בשנת 1918 בצפת בשם "שירים לילדים".
בין השירים שתרגם: "ימי החנוכה" של מרדכי (מארק) ריווסמן, שנדפס לראשונה כנראה ב-1930.
בשנת 1948 יצאה לאור מהדורה מחודשת עם שיריו, שאחדים מהם גם הולחנו.
את השיר "ימי החנוכה" עיבד גיל אלדמע.
אברונין הקדיש את תרגומיו לספריית יסוד במדעים בשביל תלמידיו הצעירים.
הוא גם היה נקדן בקיא, ואף עסק בהשלמות למילונו הגדול של יהודה גור, לקונקורדנציה לתנ"ך של שלמה מנדלקרן, ולאוצר הלשון הגדול "משפט האורים", של יהושע שטיינברג.
פרסם מאות מכתמים בעיתונים רבים.
כתב "דבר" את המדור "מפנקסו של מגיה" ובשם העט אבי"א (אברהם בן יעקב אברונין).
כתב גם ב"הארץ", ב"כתובים", ב"דואר היום" וב"החינוך".
בשנת תשט"ו החליטה ועדת פרס ביאליק להוסיף על הפרס שחולק בין יהודה בורלא ונחמן אביגד, פרס כבוד שחולק בין אברונין לא"צ גרינברג.
מבין ארבעת ילדיו שלושה מתו עוד בחייו: מנחם נפטר ממחלה בזמן גירוש תל אביב; נחמה, אשתו של אריה אברמסון, התאבדה; וציפורה נפטרה ממחלה ממארת.
שמחה רעייתו נפטרה בשנת 1947, ולבקשתה הובאה לקבורה בקיבוץ משמר העמק, בו התגוררו ציפורה ובנימין.
נפטר בשנת 1957 ונקבר בקיבוץ משמר העמק, על-יד רעייתו.
תשלום האוצר למשפט האורים אוצר המלים למקראי הקדש, מאת יהושע שטינברג,
ספר הענק, עם מבוא והערות מאת א' אברונין.
רבי יהודה אלחריזי, מחברות לספרות, תל אביב, תש"ה 1945.
נתיבות הדקדוק, תרגילים בכתב ללמוד הדקדוק בבתי-ספר ובשעורי ערב, מסודרים בשש מדרגות, א.
מילונות עברית כיצד?, הערות על "מלון עברי" לי.
מחקרים בלשון ביאליק ויל"ג, מאת אברהם אברונין, תל אביב, תשי"ג 1953.
הלשון בפרוזה של ביאליק, תל אביב, תל אביב, תרצ"ו 1936.
בינה בשירי הגניזה, ירושלים, תרפ"ט 1929.
הקופים, מאת מריה ניקוליבנה סליפצובה, יפו 1912.
הרעם והברק, מאת ו' לונקביץ, יפו, 1911.
עד לשנות השמונים נתפשה יצירתו של אופק כאלטרנטיבה לזרם המרכזי של האמנות החזותית בישראל בעיסוקה בנושאים חברתיים, בשפה פיגורטיבית ובשימוש שעשתה בנושאים ובדימויים הלקוחים מן המסורת היהודית.
אופק נשאר נאמן לדרכו האמנותית האופיינית לו במשך כל שנות פעילותו האמנותית.
שפתו האמנותית מכילה דימויים פיגורטיביים של אב-טיפוסים אייקונים, שפשטו ולבשו צורה במשך השנים: נופים עירוניים וכפריים, דמויות אנושיות, בית, משפחה, עקידה.
אך היסוד הרישומי נשאר מרכזי ביצירתו לאורך שנות יצירתו.
על יצירתו זכה אופק בפרס ירושלים לציור בשנת 1969.
אברהם אופק נולד בשנת 1935 בעיר בורגס שבבולגריה, בן שלישי לדינה ויעקוב רובנוב.
אביו, שעבד כפועל נמל, נפטר סמוך ללידתו של אברהם.
אמו, שהייתה בת למשפחת מהגרים מאיסטנבול, חלתה לאחר הלידה ולא יכלה לטפל באברהם ולכן נמסר, בהיותו בן שבעה חודשים, לבני הזוג ליאון ומרים אלג'ם.
בני הזוג אימצו את אברהם כשהיה בן שנתיים, לאחר מות האם.
הוא גדל בסופיה ולמד בבית הספר היהודי בעיר.
בילדותו השתתף אופק בפעילות במסגרת תנועת השומר הצעיר בבולגריה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה שלוש שנים עם משפחתו בעיר פרדיננד.
ב-10 בפברואר 1949 עלתה המשפחה לישראל באוניה והתגוררה במחנה עולים בפרדס חנה.
בראיון מאוחר תיאר אופק את הגעתה של משפחתו לנמל חיפה, ב-10 בפברואר 1949, ואת פרץ הרגשות הציוניים של אביו המאמץ.
על פי עדותו של אופק, שימשה חוויית ההגירה כחוויה מעצבת באישיותו ובאמנותו.
על פי בקשתו שהה אופק במחנה "עליית הנוער" בקריית ביאליק.
לאחר מכן עבר, למורת רוחם של הוריו, לקיבוץ עין המפרץ שבגליל המערבי, שם שהה בחברת נוער בולגרי.
בקיבוץ למד ציור אצל הצייר אריה רוטמן (1921–2007), בעצמו מהגר יליד אוסטריה.
אצל רוטמן התנסה אופק בעיקר בהעתקה של יצירות מופת וברישום בטבע.
בשנת 1952 מת אביו המאמץ, לאון אלג'ם.
בשנת 1954 התגייס אופק לנח"ל ושהה עם הגרעין בקיבוץ בית זרע.
בזמן שירותו הצבאי שימש אופק כחבר בהנהגה הראשית של השומר הצעיר ואף אייר לעיתון "על החומה" של התנועה.
בשנת 1957 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון עכו.
בעקבות התערוכה הוזמן אופק להציג באולם התערוכות המכובד של בית הנכות בצלאל.
רוב יצירותיו בשנים אלו ועד לראשית שנות השישים עשויות בטכניקה של גואש וטמפרה על נייר.
מבחינה איקונוגרפית מאופיינים הציורים בשימוש בדימויים ממשיים כגון פרות, מכונות חקלאיות ונופי הארץ (נעדרי אדם ברובם), המתוארים תוך שימוש בצבעוניות מצומצמת וכהה, השונה מן הניסיון לשיקוף ה"אור הארץ ישראלי" הבהיר שהיה מקובל באותה תקופה בקרב האמנים המקומיים.
מאוחר יותר הופיעו בעבודותיו של אופק דימויים של פועלים ערבים ושכונות עוני, אותן צייר בעת ביקוריו בחיפה, בעכו וביפו.
ב-1957 נשא אופק לאישה את תלמה ספיר.
בשנת 1958 גילה אופק – בדרך מקרה – את עובדת היותו מאומץ.
באותה שנה נסע אופק לאיטליה ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה.
שם שהה יותר משנה, והשתלם בציור ובציורי קיר ובטכניקות הדפס שונות, בעיקר בתחריט ובאקווטינטה, ובטכניקת "שעווה רכה".
בתקופת שהותו באיטליה נחשף אופק לאמנות האיטלקית על גווניה השונים.
בנוסף להשפעות ציוריהם של ג'וטו וביאטו אנג'לו, נחשף אופק גם לאמנים מודרניים כגון גואסטי, ג'וספה גאטוסו לומונטה ואחרים.
יצירותיו מאותה עת חושפת את העניין הגדל של אופק בתיאור ריאליסטי-סמלי, שישקף את המציאות הפוליטית של ארץ ישראל.
עניין זה היה מנוגד לציור הצרפתי-המופשט, שהיווה מקור ההשפעה המרכזי על האמנים הארץ-ישראלים באותה עת.
בשנים 1960–1961 נסע לספרד, בליווי רעייתו, שם יצר לראשונה סדרה של כ-50 ציורים קטני ממדים, העשויים בטכניקה של ציור שמן.
בסוף הביקור בספרד נסע אופק ללונדון ופריז ואחרי כן גם לבולגריה ולאיטליה.
בשנים אלו בולט עיסוקו של אופק בחוויית ההגירה, אובדן הזהות ותחושת הזרות בחברה הישראלית.
חוויה המקבלת משנה תוקף בעבודתו בסגנון הריאליזם החברתי שהתחרה בסגנון המופשט ששלט אז באמנות הישראלית.
בספר "בית" (עמ' 10) מספר אופק למחבר עפרת על השפעת גילוי היותו מאומץ על עבודתו האמנותית: "...עד גיל 22 לא ידעתי מכל זאת.
אז גיליתי במקרה על הורי האמתיים ועל אחי.
עד איטליה כמעט לא ציירתי אנשים.
ב-1958 באיטליה התחלתי לרשום בני אדם.
ולמעשה, רק ב-67–1966 התייצבתי ביחסי כלפי דמות האדם.
ואז בא המפנה: ב-68–1967 התחלתי בציורי השמן הגדולים.
למעשה, זנחתי את התורה שהייתה לי כ"צייר נוף".
אם בעבר ראיתי את עצמי בעיקר כצייר נוף, הרי שעתה ציירתי בני אדם..."
ב-1962, עם שובו לישראל, חזר אופק אל קיבוץ עין המפרץ, שם נולדה אפרת, בתו הבכורה.
לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים, וב-1966 החל ללמד ב"בצלאל".
הוא הציג, בפעם השנייה, במסגרת ה"ביאנלה הבינלאומית לצעירים" בפריז.
יצירותיו של אופק מתחילת שנות השישים הציגו את המעבר של אופק מציור נופים שוממים אל עיסוק בדמות האדם בצבעי שמן.
עיצוב הדמויות של אופק הושפע מיצירותיהם של אמנים כיענקל אדלר ואהרון כהנא.
ב-1963 שימש אופק כאחד מנושאי הארון בלווייתו של יצחק בן-צבי, נשיא המדינה השני.
בנובמבר 1964 הוצגה תערוכה מעבודותיו ב"גלריה דוגית" בתל אביב.
בתערוכה הציג אופק סדרה של רישומים ותחריטים שנושאם הוא פרים.
יואב בראל ציין בביקורת שפרסם ב"הארץ" כי יצירותיו של אופק מציגות "גוון מיוחד ואישי של ריאליזם לירי".
סדרת ליטוגרפיות נוספת הודפסה על ידי אופק באמצעות גלריה "בינט".
נושאם של הדפסים אלו היו סצנות כפריות.
בשנת 1966 נפטרה אמו של אופק.
באותה שנה עבר ניתוח כיב קיבה.
תחת השפעות אלו שבו והופיעו ביצירתו התייחסויות ישירות למוות וללוויות.
בראיון משנת 1972 תיאר אופק את מסע הלוויה כמעין "שיבה הביתה".
גדעון עפרת קושר אירועים אלו להופעתה של סדרת רישומים שנושאם הוא עקדת יצחק.
איקונוגרפיה תנ"כית שבה והופיע אצל אופק לאורך יצירתו.
בשנת 1969, לדוגמה, יצר אופק סדרה של ציורים שנושאם הוא חלום יעקב, יונה הנביא, ביקור שלושת המלאכים אצל אברהם ועוד.
בשנת 1968 נסע אופק לפריז ושהה שם כחצי שנה במסגרת "מרכז האמנויות הבינלאומי".
באותה עת שהה במרכז גם מרדכי ארדון, והשניים בילו זמן רב במשותף.
לאחר תקופה זו בילה אופק כחודשיים נוספים בפריז ביחד עם אשתו ובתו.
בעקבות שהותו בפריז הפכה יצירתו של אופק לאקספרסיבית יותר.
הוא הפך את צבע השמן לכלי הביטוי העיקרי שלו באותה עת, ויצר על גבי פורמטים גדולים יותר.
בציור "פרימאוורה" (1969), לדוגמה, יצר אופק חיזיון אקספרסיבי ומרובה דמויות המכיל עירום נשי, חמור ודמויות גברים שונים (חלקם חשופי חזה).
ב-1968 הציג אופק את עבודתו בשלוש תערוכות של "קבוצת משקוף" שנערכו בשנה זו.
באחת התערוכות הציג יצירה משותפת לו ולמשורר יהודה עמיחי.
בעוד עמיחי רשם שיר על אבן, אופק עיטר אותה בדמויות.
בתערוכה נוספת, שהתקיימה בבית האמנים בירושלים, הציג אופק ציור נוף גדול ממדים ובו דמויות לצד עצים.
מאז שובו מאיטליה חיפש אופק מקום לבצע בו ציורי קיר.
ב-1970 התאפשר לו לצייר ציורי קיר בבית העם של מושב כפר אוריה.
עבודתו שם נמשכה כשמונה חודשים.
ציור הקיר כלל עיטור של שלושה קירות שכל אחד מהם באורך של 12.5 מטרים ובגובה של 3 מטרים.
אופק בחר ליצור עבור הציור מסגרת סיפורית שנושאה הוא שיבת ציון וגאולה בארץ-ישראל.
הקומפוזיציה של הציור מעידה על הניסיון לתיאור אפי, אולם בתוך מסגרת זו התמקד אופק בתיאורים משפחתיים של ילד אל מול עולם המבוגרים.
"המחשבה הראשונה שעלתה בדעתי", טען אופק, "הייתה של אנשים הולכים, צועדים...
בעצם גם בניית הסירה, בקיר הצפוני היא כזאת.
הסירה נבנתה כדי להשיט אותה, וכדי שתתור אחר איזה שהוא חוף, כמו הצועדים"
ב-1972 התאפשר לאופק לצייר על קיר בבית הדואר המרכזי בירושלים.
לאחר מכן חיפש אופק אתרים נוספים לציור קיר.
מספר הצעות שהגיש, ביניהן ציור קיר עבור חדר האוכל של מחנה פיקוד מרכז, הספרייה העירונית באשדוד (1974) לא בוצעו לבסוף.