tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התנהלותם של ארגונים, בעיקר חברות עסקיות, לפי כללים של אחריות תאגידית, אינה דבר פשוט כלל ועיקר, משום שבאופן טבעי (או שלא) היא נוגדת את התנהלותו הטבעית של הארגון כמי שרוצה להגשים את מטרותיו.
הגשמת המטרות הארגוניות באה, לעיתים מזומנות, על חשבון קידום מטרותיהם של אחרים – העובדים, הסביבה והציבור בכללו.
אחריות תאגידית היא נגזרת של אחריות חברתית ואחריות סביבתית וקשורה קשר הדוק לתרבות הארגונית של התאגיד או החברה.
מאז ומתמיד נמתחה ביקורת על ארגונים הנוהגים שלא כשורה עם הסובבים אותם.
לעיתים, כדי להסוותה, נהגו לבצע פעולות חיוביות, חד-פעמיות או מתמשכות.
רבות מפעולות אלו היו עשייה פילנתרופית שאינה קשורה בהכרח לתחומי פעילותה של החברה, כמו העלאה של תרומות כספיות לטובת אוכלוסיות חלשות בחברה.
כמו כן, חברות רבות פעלו במשך שנים רבות למען הקהילה גם ללא הזרז של הביקורת הציבורית, מעצם תפישתם הפילנתרופית של בעליהן כי הארגון נהנה מרווחים בזכות הקהילה שרוכשת את מוצריו או את שירותיו, ועל כן מן הראוי להשיב לה כגמולה.
בחלק מהארגונים סברו, מן הסתם, כי יש בכך גם מעין "פעולה מונעת" שנועדה להשקיט מראש ביקורת על ארגונים נצלניים שכל מטרתם היא עשיית רווח, גם על חשבון רווחתם של אחרים.
בשנים האחרונות חל שינוי בגישה זו.
שורה של התרחשויות הביאה ארגונים עסקיים רבים להכרה כי אין די בתרומה לקהילה, רחבה ונאה ככל שתהיה.
במילים אחרות, ארגון אינו יכול לתרום כספים רבים למוזיאונים או לילדים במצוקה, ובה בעת לדחוק בברוטליות את רגלי מתחריו, להסכים עם ניצול עובדיו של קבלן המשנה שלו, לזהם את הסביבה, ובסופו של דבר לרחוץ בניקיון כפיו רק משום שתרם ברוחב לב לנזקקים.
הדרישה מארגונים להתנהגות כוללת ראויה, כזו שאינה רואה רק את שורת הרווח הפיננסי אלא גם את התועלות החברתיות והסביבתיות של פעילותם, עלתה באופן דרמטי.
גישה זו מכונה בעגה המקצועית: Triple Bottom Line – כלומר, לא "שורה תחתונה" אחת (רווחיות), אלא שלוש (גם תועלת חברתית וסביבתית).
מספר מגמות כלל-עולמיות שהתפתחו ואופיינו תוך זמן קצר יחסית, חברו להן יחד ויצרו את התביעה ההולכת וגוברת ל"אזרחות" ראויה של ארגונים:
גילוין של פרשיות שחיתות גדולות, כגון אלו של חברות הענק האמריקניות אנרון ווורלדקום, שגם הביאו למחיקתה של אחת מפירמות רואי החשבון הגדולות בעולם מהמפה, יצרו מהומה רבה וחיזקו את הדרישה לאכיפה ולוויסות, שמשמעם יתר בחינה וביקורת על חברות עסקיות.
ארגונים שונים הבינו שהוגדשה הסאה, וכי עליהם לנהוג כ"ילדים טובים" יותר.
הגלובליזציה העצימה עוד יותר את כוחן של חברות רב-לאומיות, עד כדי כך שהשפעתן וכוחן של הגדולות שבהן רבים יותר מאלו של ממשלות רבות.
הגודל מחייב, וחברות אלו מבינות שאין להן ברירה אלא לנהוג באחריות ולא רק לקדש את שורת הרווח, אחרת תוך זמן קצר יחסית יחזרו אליהן תוצאותיהם של מעשים לא נאותים כבומרנג, וכאילו לא די בכך, הן אף עשויות להזיק לעולם כולו – לסביבה ולחברות האנושיות שבתוכן הן פועלות.
ההתפתחות המואצת של מערכות התקשורת העולמית, ובראשן רשת האינטרנט, יצרה מצב שבו התנהגותן של חברות חשופה לעין כול, ומידע על עשייתן מתפשט במהירות הבזק.
כיום קשה הרבה יותר מבעבר להסתיר התנהגות לא נאותה.
חברת האופנה נייקי למדה זאת על בשרה כאשר פורסם דבר ניצולם של ילדים במפעלים של קבלני משנה שלה בארצות מתפתחות.
חברת האינטרנט יאהו ספגה קיתונות של ביקורת כאשר הסכימה לחשוף בפני השלטונות את זהותם של גולשים שכתבו באינטרנט נגד המשטר בסין (חבר קונגרס אמריקני כינה אותה "ענק טכנולוגי וגמד מוסרי").
המגזר השלישי, של ארגונים ללא כוונת רווח, מתפתח בקצב מואץ.
רבים מארגוני המגזר השלישי רואים בחזית עשייתם את המאבק נגד חברות עסקיות המנצלות לרעה את כוחן לשם עשיית רווחים.
ארגוני המגזר השלישי הופכים לגורם שחברות עסקיות, גדולות וחזקות ככל שתהיינה, אינן יכולות להתעלם ממנו.
השינויים הדרסטיים באקלימו של כדור הארץ הופכים לנושא מרכזי בשיח הציבורי בשנים האחרונות.
דחיפה משמעותית נתן לכך גם אל גור, שכמעט היה לנשיא ארצות-הברית, וספרו/סרטו "אמת מטרידה".
כיום, ארגונים רבים מבינים את מידת השפעתם על איכות הסביבה ונערכים לבצע שיפורים משמעותיים בתחום.
הם נוהגים כך גם מתוך תפישת עולם אחראית, וגם מתוך רצון לצמצם ביקורת ציבורית ולהימנע מעונשים אפשריים שיכול הרגולטור להשית עליהם.
התהודה שלה זוכה האחריות תאגידית בשנים האחרונות גורמת לכך שמשקיעים רבים, גדולים כקטנים, מגלים עניין הולך וגובר בהתנהגותה של החברה שבה הם משקיעים, ולא רק ברווחיה.
החברות מבינות כי "אזרחות טובה" מסייעת לאטרקטיביות של מנייתם.
עקב כך החלו להיווצר מדדים של השקעות אתיות.
מדדים אלו מאפשרים למשקיעים לשלב שיקולים אתיים בבחירת תיק ניירות הערך שלהם.
כיום, מעריכים את שוק ההשקעות האתיות בעולם בכ-10% מהיקף שוק ההון כולו.
התפתחותן של קרנות השקעה "ירוקות" הפועלות בתחום זה היא אחד הביטויים הבולטים של תופעה זו.
אחוז העובדים המתוחכמים מתוך כלל המועסקים עולה בקצב מואץ, וכך גם התלות של הארגונים בעובדים כאלו.
מחקרים מצביעים על מגמה ברורה שלפיה העובדים מצפים להתנהגות נאותה של הארגונים שבהם הם מועסקים.
לפיכך, התנהגות כזו מסייעת בגיוס עובדים מבוקשים ובשימורם של עובדים שהארגון חפץ ביקרם.
התהודה שלה זוכה האחריות תאגידית יצרה מערכות אוניברסליות ומקומיות של דיווח ומדידה, המאפשרות לתת ציונים לארגונים ולמקם אותם ביחס לארגונים אחרים.
הרצון לקבל גושפנקה ודירוג ראוי גם על ביצועים שאינם פיננסיים, אף הוא גורם המעודד חברות עסקיות להעניק תשומת לב משמעותית לאחריות תאגידית.
תדמית – אם רבים וטובים עושים את זה, כבר אי אפשר שלא להצטרף למגמה ועדיין להיראות טוב.
לדוגמה, מעורבות בפרויקטים חברתיים, בעיקר בארצות נחשלות, הופכת לדרך פופולרית של חברות למרק את המותג שלהן ולהימנע מהתקפות על היותן רק מכונה צינית להפקת רווחים.
כיום, אף מנכ"ל של חברה בינלאומית גדולה אינו רוצה להיתפש כמי שלא עשה דבר למען אפריקה.
תחומי הפעילות המרכזיים של האחריות התאגידית
כדי שארגונים יוכלו לפעול ברוח האחריות התאגידית, היה צורך להגדיר תחומי עשייה מוחשיים, וכן קריטריונים ברורים לצורך מדידה והשוואה הן פנימית, של הארגון מול עשייתו בעבר, לצורך בחינתה של מידת השיפור שעשה, והן חיצונית, עם ארגונים אחרים, על פי סטנדרטים מקובלים.
מקובל לסווג את מכלול העשייה של האחריות התאגידית במסגרת של שמונה תחומי פעילות מרכזיים, המקיפים את מגוון הקשרים של חברה עם מחזיקי העניין השונים שלה.
אתיקה בעסקים – התנהגות נאותה כללית, עסקית וניהולית, כמו מניעת שחיתות; תמחור הוגן; הקפדה על דיני עבודה והעסקת עובדים בתנאים נאותים, ועוד.
ממשל תאגידי – הכולל שקיפות ראויה ודיווח באמצעות מנגנונים בהנהלה ובדירקטוריון, המאפשרים לעסק להתנהל על פי עקרונות אתיים, כמו ייצוג הולם של דירקטורים חיצוניים; הפרדה בין תפקידי ההנהלה והדירקטוריון; שקיפות בניהול תגמול בכירים; וגם ניהול, דיווח ושקיפות בנושאים חברתיים-סביבתיים.
מוצרים, פרסום, שיווק ושירות לקוחות – הגינות מסחרית על כל היבטיה.
שותפים ושרשרת האספקה – יחס הוגן לשותפים ולספקים (בפועל, הזרז להתפתחותו של תחום זה היה העבודה עם ספקים בעולם השלישי).
שמירה על זכויות אדם וזכויות אזרח - במישורי העשייה השונים.
מחויבות לאחריות סביבתית, לאיכות הסביבה ולעקרונות של קיימות (Sustainability – תפישת עולם רחבה שעיקרה ההכרח לשמור על קיום צורכי האנושות בדור הנוכחי מבלי להקריב את יכולתם של הדורות הבאים לקיים את צורכיהם שלהם) - הקטנת השפעות סביבתיות שליליות, שימוש מופחת באנרגיה, מיחזור חומרי גלם, טיפול בשפכים, ועוד.
יצירה של סביבת עבודה הוגנת - למשל, שמירה על חוקי העבודה ועל כבודו של העובד; ושל סביבת עבודה מתקדמת, הכוללת פיתוח הון אנושי, איזון בין העבודה לבין הפנאי, ועוד.
אחריות חברתית, פילנתרופיה והתנדבות - מעורבות בקהילה, ובכללה מדיניות התרומה לקהילה (אם באמצעות תרומת כספים לקהילה ולנזקקים או באמצעות תרומת זמן עבודה כשעות התנדבות של העובדים).
אפשר לסווג את הפעילות גם בדרכים אחרות.
למשל, נוח היה לאנשי שוק ההון הבוחנים את ביצועי החברות, לסווג את הפעילות לפי שלושה תחומים מרכזיים: סביבה, חברה וממשל.
בגישה אחרת, שלושת התחומים: מעורבות בקהילה, שמירה על איכות סביבה ושמירה על סביבת עבודה הוגנת ומתקדמת - עומדים כל אחד בזכות עצמו; ואילו יתר חמשת התחומים, לעיל - יכולים להיכלל תחת מסגרת-על שאפשר לכנותה "התנהגות עסקית נאותה".
אפשר ללמוד על התפתחותה של האחריות התאגידית מהשם שניתן לה.
בתחילת הדרך כונתה עשייה זו אחריות חברתית.
אבל שם זה עדיין הזכיר את התרומה לקהילה המסורתית ושיקף פחות את תחומי העשייה אחרים (אף שהאחריות לחברה במובנה הרחב כן כוללת את כל התחומים, המילה "חברתי" הדגישה את ההקשר הסוציאלי/קהילתי), ולכן אומץ השם אחריות חברתית-סביבתית.
בשלב השלישי נקבע המושג כאחריות תאגידית.
הדגש הושם אפוא על הנושא באחריות ולא על מושאו.
אסטרטגיה של אחריות תאגידית – ממגננה ליצירת ערך
בתחילת הדרך, כפי שגם משתמע מהדיון עד כה, ניכר היה שהתנהגות תאגידית נאותה נבעה בעיקר מתוך רצון לקדם פני רעה, לשם צמצום ביקורת, זהירות מענישה של הרגולטור, או חשש מתביעות בשל מעשים לא ראויים.
האחריות התאגידית נתפשה במקרים רבים כחלק מניהול הסיכונים של הארגון, בבחינת "טיפול מונע".
היה זה, כאמור, שלב מתקדם יותר של הפעילות למען הקהילה, שנתפשה כרצון לעשות טוב ולהיראות טוב.
אירועים מביכים מבחינתן של חברות, כמו הפיצוץ הקטלני בבופאל, אי-הרצון לפתח תרופה נגד איידס לטובת נפגעים בארצות מתפתחות, ניצול ילדים על ידי קבלני משנה של יצרניות ענקיות של ביגוד, מכירת מזון מהיר הגורם להשמנה, או חשיפת זהותם של גולשים בסין, גרמו לפגיעה קשה במוניטין של חברות גלובליות.
החברות החלו להידבר עם ממשלות ועם ארגוני המגזר השלישי ויצרו קודים של התנהגות נאותה ושל שקיפות.
הן אפילו חברו למתחריהן כדי לקבוע קודים מוסכמים של התנהגות, להקטין סיכונים של ביקורת ותביעה, וגם לשפר את תדמיתן.
כיום מתחילים להיראות ניצניו של השלב הבא, של ראיית האחריות התאגידית כפעילות היוצרת סינרגיה עם הפעילות העסקית של הארגון, כפעילות שיכולה להניב תועלות והזדמנויות עסקיות.
גישה זו חביבה במיוחד על הנהלות של ארגונים, משום שבבסיסה עומדת ההבנה החשובה כי אחריות תאגידית אינה רק מקור של הוצאה (פעילות ראויה של אחריות תאגידית עולה לא מעט כסף), אלא גם יכולה להיות מקור של הכנסה, בניהול מתאים ותוך גילויים של יצירתיות, בבחינת "מעז יצא מתוק".
בעגה המקצועית שהתפתחה סביב האחריות תאגידית מכונה גישה זו "לעשות טוב (Well) על ידי עשיית טוב (Good)" – עשיית טוב לארגון על ידי עשיית טוב לסביבתו.
דוגמה נוספת לפרויקט שסייע באופן ישיר גם למחזיקי עניין וגם לחברה שהובילה אותו אפשר למצוא במקרה של חברת המזון הגלובלית נסטלה.
כדי לחדור לשוק ההודי, נזקקה נסטלה למקור מקומי משמעותי של אספקת חלב.
החברה קיבלה אישור מהממשלה לבנות מחלבה שאליה היה אמור לזרום חלב המגיע מאיכרי האזור.
אך התברר כי היה קושי לקבל חלב איכותי מהאיכרים העניים.
היא בנתה חדרי קירור ויצאה לשטח, אל האיכרים, יחד עם וטרינרים ואגרונומים, תזונאים ואנשי בקרת איכות.
עבודת הצוותים הביאה לשיפור איכות מזונן של הפרות, תמותת העגלים ירדה ותפוקת החלב עלתה.
כפועל יוצא, שופרה איכות חייהם של האיכרים.
הם קיבלו תשלום גבוה יותר (ממה שהוסכם עם הממשלה) עבור תוצרת החלב שלהם, והצורך שלהם לקבל הלוואות פחת מאוד.
אחד הביטויים לעלייה ברמת חייהם של תושבי האזור היה מספרם של בתי הספר החדשים שנפתחו בו.
לפעילות זו הייתה תהודה ברחבי המדינה, ובעקבותיה דיווחה נסטלה גם על ביקוש הולך וגובר למוצריה.
עלייתה של האחריות התאגידית מלווה בביקורת, הן מימין והן משמאל.
מימין טוענים ליברלים קלאסיים וליברטריאנים, חסידי השוק החופשי, כי תכליתם של תאגידים עסקיים היא למקסם את רווחיהם של בעלי המניות, ואין מקום לתפיסות המעודדות את מקבלי ההחלטות בחברה לקדם אינטרסים של בעלי עניין אחרים או הציבור בכללותו.
מילטון פרידמן ואחרים אף הדגישו בהקשר זה כי לתאגידים אין אחריות חברתית כלשהי, מעבר למילוי הוראות החוק.
משמאל טוענים רבים כי מוסד האחריות החברתית אינו אלא חלק ממערך השיווק ויחסי הציבור של התאגידים, ניסיון מתוחכם של תאגידים לשפר את המוניטין שלהם ולקדם את עסקיהם באמצעות פעילות וולונטרית שעלותה אינה גבוהה במיוחד.
אחריות נכסים או שעבוד נכסים, הוא מונח הלכתי-משפטי, שמשמעו שעבוד של נכסים או אחריות של אדם, היוצרים ערבות משפטית.
דוגמה למצב של אחריות נכסים היא הלוואה: המלווה יכול לגבות את חובו מנכסים שהיו שייכים ללווה בשעת מתן ההלוואה, גם אם בינתיים נמכרו הנכסים לאדם שלישי, מכיוון שמעת ביצוע ההלוואה חל על נכסי הלווה שעבוד כלפי החוב.
אחריות נכסים יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון מצבים: הלוואה, מֶכֶר, כתובה, ואף אחריות שאדם לוקח על עצמו מרצונו.
קיימות רמות שונות של אחריות, ולהלכה, ברוב המקרים, רמת האחריות תלויה בהסכם החוזי שעורכים שני הצדדים.
נשיאה באחריות כלפי חפץ טומנת בחובה משמעות משפטית של בעלות, כלומר, האדם האחראי לחפץ, מבחינות מסוימות, נחשב באופן חלקי לבעלים של החפץ.
בקרב הפוסקים חלוקות הדעות מהי ההגדרה המדויקת למצב ה"שעבוד"; האם תחולת השעבוד היא על ה"חפצא" - לאמור: החפצים, הנכסים, או על ה"גברא" - לאמור: בעל הנכסים.
יש הסוברים כי השעבוד הוא במישור הבעלות על הנכסים והופך בעלות זו למוגבלת, ולעומתם יש הסוברים כי תחולת השעבוד היא על הנכסים עצמם ולא על האדם.
בכל הלוואה, כל הנדל"ן של הלווה משועבד לפירעון החוב כלפי המלווה, וכאשר מגיע זמן הפירעון בעל החוב יכול לגבות מכל נכס שיש ללווה.
אם ללווה אין כדי לפרוע את חובו, אך יש לו נדל"ן (נדל"ן בלבד) שהיו שלו בשעת ההלוואה ולאחר מכן נמכרו או ניתנו במתנה לצד שלישי, ניתן "לטרוף" - קרי להפקיע - אותם מידי הצד השלישי ולפרוע באמצעותם את החוב.
עניין זה אינו צריך להיאמר במפורש בעת ההלוואה, ואף כאשר לא סוכם דבר על אודות אחריות הנכסים, הרי שנכסי הלווה משועבדים לפירעון החוב.
מדאורייתא כל הלוואה הופכת את נכסי החייב למשועבדים למלווה - בין אם נכתב עליה שטר ובין אם נעשתה בעל פה בנוכחות עדים, אולם חז"ל תיקנו כי במקרה בו ההלוואה נעשתה בעל פה בנוכחות עדים בלבד וללא שטר הלוואה, לא ניתן לגבות מנכסים משועבדים שנמכרו או ניתנו במתנה, מפני "תיקון העולם".
תקנת חז"ל נבעה מכך שבניגוד למצב שבו נכתב שטר שבו דבר ההלוואה מתפרסם, כאשר הלוואה נעשית בעל פה היא אינה מתפרסמת, ולכן קשה לברר עליה.
אם בעלי חוב יגבו מנכסים משועבדים גם בהלוואות בעל פה, דהיינו הלוואות שאינן מפורסמות ולא ניתן לברר האם נכסי המוכר משועבדים, ייווצר מצב שבו אנשים יחששו לקנות נכסים מחשש שהם משועבדים, ובעקבות כך היקף הסחר הכללי ייפגע.
כל אדם המוכר לחברו נכס כלשהו - נדל"ן, עבד (עברי או כנעני) או מיטלטלין - הוא חייב באחריות לכך שהנכס אכן יישאר אצל הקונה, ולכן אם הנכס יעוקל מהקונה (כגון עקב שעבוד שחל עליו מהתקופה שלפני המכירה), המוכר חייב באחריות הנכס כלפי הקונה, ועליו להשיב את דמי הנכס.
התלמוד מסביר כי תקנת חכמים שקבעה כי אין גובים מנכסים משועבדים בזמן שהעסקה נעשתה בעל פה, נכונה רק לגבי הלוואה, אך לא לגבי מכר.
בהלכה ישנם שלושה סוגי שעבוד:
"אחריות דמעלמא" (אחריות סתמית, "מהעולם") או "אחריות נגד עוררים" - כאשר מגיע אדם שלישי ומוכיח כי הנכס בעצם שייך לו, ומוציא אותו מידי הקונה.
"אחריות דמחמתיה" (אחריות שבגינו) - כאשר מגיע בעל חובו של המוכר, ולוקח את הקרקע שנקנתה מכיוון שהיא הייתה משועבדת לחובו.
"אחריות דנפשיה" (אחריות מעצמו) - כאשר המוכר עצמו מהווה את סיבת לקיחת הקרקע מהקונה.צורה שלישית זו באה לידי ביטוי במקרה ספציפי ביותר; כאשר ראובן מכר לשמעון נכס שלא באחריות, ושמעון חזר ומכר את הנכס לראובן - הפעם באחריות.
לאחר המכירה השנייה הגיע בעל חוב של ראובן, המוכר הראשון, וגבה את הקרקע מראובן בגין החוב.
במצב דברים זה שמעון חייב באחריות הנכס כלפי ראובן, על אף שראובן אשם בכך שהנכס נגבה על ידי בעל חובו.
הסיבה לכך היא שהמכירה הראשונה נעשתה שלא באחריות, ומשכך ראובן לא חייב בכל אחריות כלפי שמעון, ואילו המכירה השנייה נעשתה באחריות, ועל כן שמעון חייב באחריות כלפי ראובן.
כאמור, גם כאשר אין התייחסות מפורשת בשטר לאחריות הנכסים, ההלכה קובעת כי "אחריות טעות סופר", משמע - העדר הסיכום על אחריות הוא בטעות, וקיימת אומדנא כי הצדדים התכוונו לכך שייווצר שעבוד על הנכסים, ובמצב כזה כל שלושת סוגי האחריות חלים.
עם זאת, כאשר הנכס יצא מידי הקונה באונס, המוכר אינו חייב באחריות.
כאשר הייתה התניה מפורשת כי המוכר יתחייב גם במקרה בו הקרקע יצאה מידי הקונה באונס - המוכר חייב רק באונס שקרה בגללו, אך אם מדובר באונס שקרה ללא תלות בעובדה שהקרקע הייתה שייכת לו בעבר - המוכר פטור מאחריות.
לעומת זאת, כאשר קבלת האחריות הייתה מפורשת, תחולתה מדורגת:
אם קיבל על עצמו את הסוג השלישי - "אחריות דנפשיה" - משמע קיבל על עצמו רק סוג זה, ואינו חייב באחריות משני הסוגים האחרים.
אם קיבל על עצמו את הסוג השני - "אחריות דמחמתיה" - משמע קיבל על עצמו סוג זה של אחריות, וכן את הסוג השלישי.
אם קיבל על עצמו את הסוג הראשון - "אחריות דמעלמא" - משמע קיבל על עצמו את כל סוגי האחריות.
כאשר הייתה התניה מפורשת בעת ההתחייבות כי לא יחול שעבוד, יש הסכמה כי אם בא בעל חוב וגבה את חובו מנכס זה, המוכר אינו חייב באחריות.
קיימת מחלוקת בקרב האמוראים באשר למקרה בו התברר כי הנכס גזול; רב פפא טוען כי על אף ההתניה על המוכר לפצות את הקונה, ולעומתו רב זביד טוען כי "כל תנאי שבממון קיים", לאמור: במשפט אזרחי כל חוזה שמוסכם על שני הצדדים חל כלשונו.
להלכה נפסק כשיטת רב זביד, שכל תנאי שנעשה בין הצדדים חל כלשונו.
המשפט העברי מכיר בשני סוגים של נכסים: "נכסים שיש להם אחריות" - אלה שחל לגביהם שעבוד, ו"נכסים שאין להם אחריות" - אלה שלא חל לגביהם שעבוד.
ההלכה קובעת כי כל סוגי הנדל"ן הם נכסים שיש להם אחריות, מכיוון שבשעת ההתחייבות בעל החוב הממוצע מתכוון לגבות את חובו באמצעותם, ועל כן ההסכמה ביניהם לגבי השעבוד חלה רק על נדל"ן.
לעומת זאת מיטלטלים הם נכסים שאין להם אחריות, כי בעל החוב הממוצע אינו מתכוון לגבות את חובו באמצעות חפצים מיטלטלים, ועל כן מיטלטלים אינם נכנסים להסכמה כנכסים משתעבדים.
האמוראים רבה בר נחמני ורב חסדא קובעים שניתן להחיל שעבוד גם על מיטלטלים, אם נעשה בהם קניין אגב הקרקע, אד הוק, לצורך החלת שעבוד גם עליהם.
שעבוד נכס ש"לא בא לעולם"
חריג הלכתי בשעבוד נכסים הוא הקניית שעבוד על נכס ש"לא בא לעולם" - משמע נכס שעדיין אינו ברשות החייב.
התלמוד פוסק כי אף לפי שיטת תנא קמא שסובר שאין קניין בדבר שלא בא לעולם, במקרה של שעבוד ניתן להתחייב לשעבד אף נכסים שעדיין אינם ברשות החייב.
שיטת הרשב"א היא כי גם שעבוד על דבר שלא בא לעולם חל מעצמו, אך לפי רוב שיטות הראשונים, שעבוד זה לא חל מוּכְנִיתּ, אוטומטית, אלא יש לסכם עליו במפורש.
הפרשנים דנים בסיבה לשוני שבין קניין, שאינו חל בדבר שלא בא לעולם, לבין שעבוד, שחל גם בדבר שלא בא לעולם.
הרשב"ם בפירושו לתלמוד מעלה סברה כי ייתכן שאין שוני מהותי, והסיבה לכך שניתן לשעבד דבר שלא בא לעולם היא בעצם רק תקנת חכמים, כדי שלא לנעול דלת בפני לווים - משמע, אנשים יימנעו מלהלוות כי לא יוכלו לשעבד נכסים מהם הם יגבו את חובם.
המהרי"ט וה"מחנה אפרים" מעלים אפשרות מפולפלת יותר, לפיה הסיבה שדבר שלא בא לעולם לא ניתן להקניה היא מכיוון שגוף החפץ אינו בעולם, אך במקרה של שעבוד ההתחייבות אינה חלה על החפץ אלא על האדם החייב, ומשכך גוף האדם החייב קיים בעולם וניתן להחיל עליו כל שעבוד.
להלכה נפסק כדעת הרמב"ן, שלאחר סיכום מפורש בין הצדדים לא ניתן להתחרט.
דיון נוסף בהקשר זה של החלת שעבוד על דבר שלא בא לעולם, הוא בשאלה האם כאשר מחליטים המלווה והלווה להחיל שעבוד שכזה, נדרש לבצע קניין, או שניתן לסכם על כך בעל פה.
יש שסבורים כי נדרש קניין לצורך החלת שעבוד על נכס שעוד לא בא לידי החייב, אך העיטור וה"מחנה אפרים" פסקו כי אין צורך בקניין, ודי בסיכום בעל פה.
לאחריות משמעות קניינית, והאדם האחראי נחשב מעין בעלים.
כך גם להפך; כהן שנתן לישראל את בהמתו בכפוף להסכם דומה, חל איסור על הישראל להאכיל את הבהמה ב"כרשיני תרומה" על אף שבמקור הבהמה שייכת לכהן.
דוגמה נוספת לכך היא יהודי שהופקד אצלו חמץ והוא אחראי לו, על אף שהחמץ אינו שלו אלא הוא רק אחראי לו - חל על חמץ זה איסור "בל יראה" ו"בל ימצא" בפסח, ועל היהודי להוציא את החמץ מרשותו.
מקרה קצה בו נחלקו ראשונים מתייחס למצוות שביתה ממלאכה בשבת; נכרי קיבל אחריות לבהמה של יהודי, והוא מעוניין לעבוד עמה בשבת, בטענה כי איסור שביתת בהמה מתייחס לבהמה של יהודי ואילו הבהמה הזו נמצאת באחריות נכרי.
יש שאומרים כי במקרה של אחריות מקיפה הכוללת כיסוי מפני מוות פתאומי, גנבה או גזלה, ואף הוזלה במחיר של הבהמה - ניתן לעבוד עמה בשבת מכיוון שהיא נחשבת כשייכת לנכרי.
אחרים סבורים שהשייכות ליהודי לא מאפשרת עבודה עם בהמה זו בשבת כלל ועיקר.
להלכה נפסק כי מותר לתת לנכרי בהמת יהודי באחריות, ולהרוויח ממסחר שעשה בה הנכרי בשבת.
תקנת הגאונים (רב ביבוי גאון מסורא ורב הונא הלוי ומנשה גאון מפומבדיתא) קובעת כי ניתן לגבות נכסים משועבדים גם ממיטלטלים ולא רק מנדל"ן.
יתר על כן תיקנו, שגם במקרה בו ההתחייבות נעשתה ללא שטר, אלא בעל פה ובנוכחות עדים - גם אז יגבו מנכסים משועבדים.
כך גם נפסק למעשה, והרמב"ם אף כתב כי "כן דנים ישראל בכל בית דין שבעולם".
הרשב"ם מסביר את ההיגיון שמאחורי תקנה זו, בכך שבגולה לא היה מצוי כי יהודים החזיקו בקרקעות, ולו לא היו גובים ממיטלטלים, לבעלי חוב לא היה מאין לגבות את חובם.
למרות זאת הרמב"ם כותב כי סייג לתקנה זו נעשה "במערב", כי יש לכתוב בשטר במפורש כי השעבוד חל גם על מיטלטלים.
הסיבה לכך היא מחשש שמא הלווה לא יודע על תקנה זו, וכך עלולים יתומיו לאבד את מיטלטליהם לנושים של אביהם.
תקנה זו כי גובים ממיטלטלים מוגבלת למיטלטלים כאלה שהיו בשעת ההתחייבות, אך נכסים שהגיעו לידי החייב מאוחר יותר - לא משתעבדים.
סייג זה משפיע בצורה נוספת על הגבייה מנכסים משועבדים; לולי היה דבר זה כתוב בשטר, ראשית היו גובים מנכסי הנדל"ן של החייב, ורק אם לא היו לו כאלה היו פונים לגבות מהמיטלטלים.
לעומת זאת לאחר הסייג, העדיפות הראשונה היא לגבות מהמיטלטלים.
מקורה של המילה הוא בשפה היוונית, במילה Υποθηκη (היפותיקי) שמשמעותה שעבוד או שטר שעבוד או משכון.
חז"ל הסבירו את המילה על דרך הדרש כנוטריקון של המשפט הארמי "א פה תהא קאי" - על כאן , תהיה עומד.
מרכוש זה יהיה לך עירבון.
"אפותיקי" הוא סוג מסוים של שעבוד נכסים.
בניגוד לחוב סתמי בו כל הנכסים משתעבדים אוטומטית, בעת שמסכמים על "אפותיקי" הופך נכס אחד מסוים להיות משועבד לבעל החוב, וממנו גובים בעת שהחייב לא משלם.
אם לא ניתן לגבות מנכס זה, לדוגמה - אם היה שיטפון והקרקע יצאה מכלל שימוש, נפסק להלכה כי אין זה אומר שהחוב בטל, אלא בעל החוב גובה מנכסים אחרים בהתאם לדיני שעבוד הכלליים שבכל חוב.
ההבדל בין חוב ששועבד באפותיקי לשאר החובות הוא שבשאר החובות בעל החוב מקבל את נכסי הלווה ולוקח מהם מה שרוצה, אבל בחוב המשועבד ב"אפותיקי" החייב מייעד מראש קרקע או מטלטלין מסוימים לצורך הגביה של החוב המסוים.
רבו המחלוקות והדעות בעניין "אפותיקי".
לפי חלק מהפוסקים תעשה הגביה של ה"אפותיקי" מהקרקע המיועדת, גם אם נמכרה בינתיים.
לדעת אחרים רק במקרה שמכר החייב את כל נכסיו, גובה בעל החוב את הקרקע מהלקוחות.
אם התנה החייב מראש במפורש שהחוב ייגבה מקרקע זו ולא משום קרקע אחרת, התנאי חל, ואפילו אם אבדה הקרקע (לדוגמה: שהוצפה מים) לא נשארה לבעל חוב אלא קרקע זו.
המונח המקביל ל"אפותיקי" במשפט הכללי הוא שעבוד מסוג "בטוחה".
במשפט הישראלי חוקק מה שמכונה "שעבוד צף", או "שעבוד שוטף" על נכסי חברות, וכלשון החוק: .
אך החוק לא מתייחס ישירות לשעבוד צף על נכסיו של היחיד, וכיום הלכה למעשה המשפט הישראלי אינו מכיר בשעבוד צף על נכסי יחיד.
נידון זה עלה בעבר בפני בית המשפט העליון, שפסק כי .
גם ועדה מטעם משרד המשפטים בראשות פרופסור יהושע ויסמן שהתכנסה לצורך עניין זה, קבעה כי אין להטיל שעבוד צף על נכסי יחיד, ו"באין ביקוש ב'שוק' לשעבוד צף על נכסי יחיד, אין הצדקה לנקוט בהליכי חקיקה אשר מצריכים השקעת זמן ומאמץ מרובים, ותיקוני חקיקה מורכבים".
בהתאם לקביעות אלה פסק גם בית משפט השלום בירושלים כי על אף שבמשפט העברי קיים שעבוד צף על נכסי יחיד (וכלשון המשפט העברי "אחריות נכסים"), העדר ההוראה לכך בחוק מצביעה כי אין להכיר בשעבוד שכזה במסגרת החוק הישראלי.
וכך כתב השופט נועם סולברג: בהתאם לחוות דעת זו נפסק בבית המשפט המחוזי פה אחד כי יש להכיר בשעבוד צף אודות נכסי יחיד - כמו במשפט העברי.
על פסק דין זה הוגש ערעור נוסף לבית המשפט העליון, שפסק ברוב קולות, השופטים אליעזר ריבלין ויוסף אלון ונגד דעת השופט סלים ג'ובראן, כי אין להחיל שעבוד צף על נכסי יחיד.
גם בשעבוד אודות נכסי חברות, שמוכר במשפט הישראלי בדומה למשפט העברי, קיים הבדל מהותי ועקרוני בין השיטות; במשפט העברי השעבוד הכללי חל מוּכְנִית, אוטומטית, על כל נכסי המתחייב, והוא השעבוד המקובל והנפוץ, ואילו שעבוד ספציפי מסוג "אפותיקי" הוא החריג.
לעומת זאת במשפט הישראלי ההפך הוא נכון - שעבוד ספציפי מקובל ונפוץ יותר, בעוד ששעבוד כללי יכול לחול, אך אינו חל מעצמו ויש לסכם אודותיו במפורש.
קיימים כמה הבדלים נוספים בין שיטות המשפט: במשפט העברי שעבוד מותנה בכך שההתחייבות הייתה בשטר.
בנוסף, במשפט העברי שעבוד חל רק על נכסים שיש להם אחריות - נדל"ן, ובמשפט הישראלי לא קיימת הבחנה כזאת.
גם לגבי שעבוד של נכסים שעוד לא בידי החייב, נכסים ש"לא באו לעולם", במשפט העברי הדבר שנוי במחלוקת, בעוד במשפט הישראלי שעבוד חל גם על נכסים כאלה (בתנאי שסוכם כן בשעת ההתחייבות), בהתאם לגישה הכללית של המשפט הישראלי, הקובעת כי ניתן להקנות נכסים שעדיין אינם בעינם.
מקרים שבהם כן חל סוג של שעבוד על נכסי יחיד במשפט הכללי, תחת תנאים מסוימים, ניתן למצוא בשעבוד כבטוחה ובעכבון.
נוער מוביל שינוי היא עמותה חינוכית חברתית שהוקמה בשנת 1997. התנועה הוקמה כיוזמה של תנועת "דור שלום", בעקבות רצח רבין ומגדירה עצמה כציונית הפועלת במרבית המגזרים בחברה הישראלית.
בין מקימי העמותה דב לאוטמן, רעיה שטראוס, עופר אוגש, אריק שוע, יורם יאיר ועמר בר-לב, שגם עמד בראש ועד העמותה עד היבחרו לכנסת בשנת 2013. מנכ"ל העמותה כיום הוא סתיו גיל שהחליף את אמיר סטרוגו בינואר 2025, יורם יאיר משמש כיו"ר הוועד המנהל.
כיום, השותף האסטרטגי של העמותה הוא בנק לאומי.
פעילות העמותה החלה בייסוד קבוצה אחת בשכונת התקווה בספטמבר 1997 על ידי אריק שוע ועופר אוגש.
תחילת הפעילות הייתה במסגרת תנועת "דור שלום".
תנועת "אחריי!" נוסדה והחלה לפעול ביולי 1999. עם השנים פעילות העמותה התרחבה ובשנת הפעילות תשפ"א (2020) לקחו חלק כ-17,000 משתתפים, בכ-400 מסגרות פעילות - ב-150 רשויות, מקריית שמונה ועד אילת, ואלה כללו דתיים, חילונים, חרדים וערבים.
העמותה פועלת גם ב-50 בכפרי נוער ומעונות חסות.
בשנת תשפ"א כ-30 אלף תלמידים לקחו חלק בתוכנית "אחריי" בבתי ספר.
כמו כן, מעל 7000 בוגרים לוקחים מדי שנה כחלק בארגון הבוגרים של העמותה.
במהלך השנים, זכתה "אחריי!" בפרסים שונים על פועלה והתנהלותה.
בין הפרסים: אות אביר איכות השלטון (2009), אות הנשיא למתנדב על התנדבות בני נוער בקהילה (2010), אות מגן המילואים (2010), פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על פעילותה בשירות החברה והקהילה לחינוך סביבתי (2010), פרס בגין (2018) ופרס ירושלים לאחדות ישראל (2024).
כמו כן קיבלה ב-2020 מעמד מייעץ לאו"ם.
"אחרייטק!" - הפרויקט הטכנולוגי של "אחריי!", בשיתוף עמותת יוצאי יחידה 8200.
"אחריי!" לצבא - קורס ההכנה לצבא של "אחריי!".
המיזם משלב הכנה פיזית ומנטלית לשירות צבאי לצד הכשרת מנהיגות צעירה.
"אחריי!" לבגרות - תוכנית ההכנה לבגרות במתמטיקה ברמת 3 יח"ל.
שיעורי מתמטיקה לבני נוער נושרים או על סף נשירה.
גרעין תמיר: תרומה, מנהיגות, יוזמה ורעות - מתנדבי שנת השירות מנהלים חיים עצמאיים בקומונות הפרושות ברחבי הפריפריה.
הש"ש פועלים בקבוצות "אחריי!" השונות בעיר ומתנדבים במגוון מסגרות קהילתיות בדגש על תחום החינוך ופיתוח מנהיגות צעירה.
מכינת "גל" - מכינה קדם צבאית ומדרשה למנהיגות בשיתוף מרכז "מעשה".
המכינה, הפועלת בעכו, חיפה ובקריית ביאליק, מבצעת פרויקטים שמובילים המכיניסטים בקהילה, לצד לימודים בתחומי היסטוריה, גאוגרפיה ויהדות.
במהלך השנה ניתן דגש על הכנה לשירות צבאי משמעותי ולתפקידי פיקוד וקצונה.
באמונה - תוכנית העצמה עבור נוער חרדי.
התכנית כוללת מפגשים קבוצתיים פעמיים בשבוע.
במהלך השנה הקבוצה מקיימת מפגשי אימון, פעילויות ODT וחוויות שטח, טיולים וסדרות שטח.
התכנית פועלת כיום בעשרות ישיבות בכל רחבי הארץ.
מכינות "אור" - רשת מכינות קדם-צבאיות "אור" של עמותת "אחריי!" והסוכנות היהודית מונה 5 מכינות ומכינה לשירות בצה"ל כ-250 בני נוער מדי שנה.
מערך ליווי החיילים של "אחריי!" - ליווי לבוגרי "אחריי!
ליזמות - תוכנית אשר מלווה יוזמות של צעירים באמצעות הכשרה, חניכה וליווי עם מנטורים מקצועיים מעולם היזמות.
בתוכנית שני מסלולים: מסלול חברתי, בו המשתתפים מועסקים בעמותה לאורך תקופת הפיתוח וכן ניתן לקבל עד 30,000 ש"ח להתנעת המיזם לצד מסלול עסקי, בו המשתתפים מתחרים על פרס של עד 100,000 ש"ח.
ארגון הבוגרים - הארגון מסייע לכלל בוגרי העמותה, צעירים בגילאי 18 ומעלה, בהכוונה וליווי אישי בעת היציאה לאזרחות בתחומי ההשכלה, תעסוקה, מעורבות חברתית, מיצוי זכויות, התנהלות כלכלית ועוד.
אחרייניקים - ארגון הבוגרים של "אחריי!".
אחריות פיקודית היא דוקטרינה משפטית מתחום דיני מלחמה העוסקת באחריות העומד במעלה היררכיה צבאית למעשי או מחדלי הכפופים לו, בעת בירור משפטי של פשעי מלחמה.
הדוקטרינה קובעת כי מפקד, אשר ער לעובדה שפקודיו מפרים זכויות אדם, או מבצעים פשעי מלחמה, ישא באחריות פלילית למעשי פקודיו אם אינו נוקט באמצעים למנוע את המעשים.
תורת האחריות הפיקודית נוסדה באמנת האג משנת 1907 ויושמה לראשונה בשנת 1921, בבית המשפט העליון בגרמניה, במשפטו של אמיל מילר שעמד לדין במסגרת משפט פשעי המלחמה בלייפציג.
בשנת 1945, בעת משפטו מעורר המחלוקת של הגנרל היפני טומויוקי ימאשיטה, שבה ונקבעה אחריות פיקודית לפשעי מלחמה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר כונתה "אמת המידה של ימאשיטה".
ימאשיטה הואשם בכך שכשל בחובותיו כמפקד, באופן לא חוקי, כאשר לא שלט על פעולות חיילים תחת פיקודו והתיר להם לבצע פשעי מלחמה.
בשנת 1971 נקבע תקדים משפטי בולט נוסף בנושא אחריות פיקודית בעת משפטו של ארנסט מדינה, קפטן בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, אשר הועמד לדין בעוון ביצוע פשעי מלחמה בעת שפיקד על פלוגה שהייתה מעורבת בטבח מי ליי במהלך מלחמת וייטנאם בשנת 1968.
בספרו אמנות המלחמה, אשר נכתב במאה ה-6 לפנה"ס, קובע סון דזה כי זוהי חובתו של המפקד להבטיח כי פקודיו מתנהגים כבני תרבות בעת סכסוך מזוין.
בשנת 1439 ציווה שארל השביעי, מלך צרפת
משפטו של פטר פון הגנבאך בפני בית דין מיוחד של האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1474 היה הפעם הראשונה בה הוכרו באופן "בינלאומי" חובות מפקדים לנהוג באופן חוקי.
הגנבאך עמד לדין על פשעים שביצע בעת כיבוש ברייזך, נמצא אשם בפשעי מלחמה והוצא להורג בכריתת ראשו.
הוא הורשע בפשעים אשר נמצא כי, כאביר, היה חייב למנוע.
הגנבאך טען להגנתו כי רק מילא אחר פקודות שקיבל משארל הראשון, דוכס בורגונדיה, אשר בידיו נתנה האימפריה הרומית הקדושה את ברייזך.
אף שבמשפט לא נעשה שימוש מפורש בדוקטרינת האחריות הפיקודית, נראה שזהו המשפט הראשון שהיה מבוסס על עיקרון זה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התפתחה תפיסת האחריות הפיקודית, כפי שניתן לראות בקוד ליבר (Lieber Code), הוראות החתומות בידי אברהם לינקולן המורות לכוחות האיחוד כיצד עליהם להתנהג בעת מלחמה.
בקוד הוטלה אחריות פלילית על מפקדים אם נתנו פקודה, או עודדו חיילים, לפצוע או להרוג חיילי אויב חסרי ישע.
פרק 4 לאמנת האג משנת 1907 היה הניסיון הראשון לנסח בחוק את עקרון האחריות הפיקודית ברמה הבינלאומית.
רק לאחר מלחמת העולם הראשונה הוועדה על אחריות יוזמי המלחמה ועל אכיפת עונשים, אשר קמה מטעם מדינות ההסכמה, המליצה על הקמת בית דין בינלאומי אשר ישפוט יחידים על שפקדו, או שעמדו מנגד אף על פי שהיה בכוחם למנוע הפרות של החוקים או מנהגי מלחמה.
הרעיון ולפיו מפקד נושא באחריות פלילית למעשי פיקודיו פותח לראשונה בצורה ברורה בפסק דין ימאשיטה: בו נקבעה אחריות המפקד לפשעים שביצעו פקודיו לאחר שבמחדלו לא מנע או העניש על מעשים אלה (להבדיל מפשעים שבוצעו על פי פקודות).
במשפט ימאשיטה לראשונה עמד לדין קצין שנאשם אך ורק בכך שהיה אחראי למחדל.
בשנים 1944–1945, בעת שהיה מפקד הארמייה היפנית ה-14, שתפקידה היה להגן על הפיליפינים, חלק מחייליו ביצעו מעשי זוועה באלפי מקומיים.
כמפקד הכוח, ימאשיטה הואשם בכך שבאופן לא חוקי התעלם וכשל מלמלא את חובותיו כמפקד כדי לשלוט על מעשים של פקודיו ובכך התיר להם לבצע פשעי מלחמה.".
בכך שמצא את גנרל ימאשיטה אשם בפשעים שיוחסו לו, בית הדין אימץ אמת מידה חדשה, כשהוא קובע כי "מקום שבו "מעשי נקם נפוצים ולא ננקט ניסיון יעיל מצידו של מפקד לגלות ולשלוט על מעשים פליליים, מפקד כזה עלול להימצא אחראי, ואף לשאת באחריות פלילית.".
אולם נוסח מעורפל זה של הטלת האחריות הניב ויכוח מתמשך על מידת הידיעה שצריך לייחס למפקד כדי לבסס אחריות פיקודית.
על פסק הדין בעניינו של ימאשיטה הוגש ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית, וזה אישר את החלטת הערכאה הנמוכה.
ימאשיטה נידון למוות והוצא להורג על אחריותו הפיקודית.
התקדים שנוצר בעניין ימאשיטה הנחה בתי משפט אחרים אשר מצאו כי די בידיעת המפקד על מעשים לא חוקיים כדי להטיל עליו אחריות פיקודית פלילית.
במשפט הפיקוד העליון, שהיה חלק ממשפטי נירנברג הנוספים, בית הדין הצבאי קבע כי כדי למצוא מפקד אחראי לפעולות פקודיו "חייבת להיות התרשלות אישית.
זו עשויה להתרחש מקום שבו ניתן לאתר קשר ישיר של הפעולה למפקד, או מקום שבו כישלונו לפקח באופן נאות על פקודיו מבסס רשלנות פלילית מצד המפקד, המבוססת על התעלמות לא מוסרית ממעשי פקודיו העולה כדי שיתוף פעולה.".
במשפט בני הערובה נראה שבית הדין הצבאי האמריקאי הגביל את האחריות הפיקודית מכלל המצבים שבהם על המפקד מוטלת חובה לדעת, למצבים שבהם יש בידו מידע כלשהו ביחס למעשים לא חוקיים של פקודיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הורחבו ממדי האחריות הפיקודית בהטלת אחריות על מפקדים מקום שבו כשלו מלמנוע ביצוע מעשי פשע של פקודיהם.
מקרים אלה הובילו למסקנה כי להוכחת קיומה של מחשבה פלילית אצל המפקד אין צורך בידיעה של ממש באשר למעשי פקודיו, ודי בידיעה בדרגה פחותה.
האמנה הבינלאומית הראשונה אשר שילבה את רעיון האחריות הפיקודית במערכת כללים ברורה הייתה פרוטוקול נוסף 1 משנת 1977 לאמנות ז'נבה משנת 1949. סעיף 86(2) לפרוטוקול קובע:
סעיף 87 לפרוטוקול מחייב את המפקד "למנוע, ומקום שבו הכרחי, לדכא ולדווח לרשויות המוסמכות" על כל הפרה של האמנה והפרוטוקול.
סעיף 86(2) הוא הכלל החוקי הראשון המתמודד ישירות עם שאלת הידע של המחזיק באחריות פיקודית.
המונח "פיקוד", ככל שהוא מתייחס לאחריות פיקודית, עשוי להיות מוגדר בשתי דרכים:
פיקוד דה יורה (חוקית) יכול שיהיה פיקוד צבאי, או פיקוד אזרחי.
המרכיב החשוב בהגדרה זו אינו דרגת הפיקוד אלא מצב הכפיפות לפיקוד.
ניתן לזהות ארבעה מבנים שונים לפיקוד מסוג זה:
פיקוד שבהכתבת מדיניות: ראש מדינה, נושאי משרה שלטונית בכירה, מלכים
פיקוד אסטרטגי: מועצת מלחמה, המטה הכללי של צבא
פיקוד טקטי: פיקוד ישיר על הכוח הלוחם
בפסיקה בתחום המשפט הבינלאומי התפתחו שני סוגים מיוחדים של "מפקדים דה יורה".
מפקדי מחנות שבויים: בעניינו של זלטקו אלקסובסקי קבע בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר כי מפקדי מחנות שבויים אחראים לרווחתם של כל השבויים במחנה וליחסי כפיפות אין רלוונטיות לביסוס אחריות פיקודית.
מפקדים מינהליים: במשפט בני הערובה ומשפט הפיקוד העליון נקבע כי ככל שהדבר נוגע לסמכות השלטונית העליונה בשטחים כבושים, כך למשל מושל צבאי, יחסי הכפיפות אינם רלוונטיים וכי הסמכות השלטונית בשטח כבוש נושאת באחריות לרווחתה של האוכלוסייה בטריטוריה שבשליטתה.
פיקוד דה פקטו (למעשה) הוא השולט בפועל, להבדיל מזה הנושא את הדרגה הרשמית.
פיקוד דה פקטו חייב ביחסי מפקד-פקוד ולביסוסו דרושים המאפיינים הבאים:
היכולת להשפיע: השפעה הוכרה כמקור סמכות במשפט השגרירים במשפטי נירנברג הנוספים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ראיות הנובעות מחלוקת משימות: בעניינו של פושע המלחמה דרגן ניקוליץ (Dragan Nikolić) קבע בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר מבחן ולפיו ניתן להסיק על מעמד מפקד מתוך ניתוח חלוקת המשימות ביחידה.
מבחן משפטי זה מכונה בשם "מבחן ניקוליץ"
לטענת החוקרת גולדמן-שלום המונח "אחריות מפקדים" אינו קיים בצה"ל, הוא אינו מצוין במילון למונחי צה"ל, ואין כל תפיסה ברורה של האחריות המצופה ממפקדי צה"ל להתנהגות של פקודיהם.
זאת להבדיל מן האחריות האישית החלה על כל חייל בצה"ל למעשיו, כמנוסח ברוח צה"ל: לדעת החוקר גבריאל סיבוני העדר האחריות הפיקודית בצה"ל הוא תוצאה של "תהליך טשטוש מתמשך של הסמכות האישית של המפקד על ידי שיח השם במרכזו את הארגון או המפקדה ולא את העומד בראשה."
אחריות להגן (Responsibility to Protect, מקוצר על פי ראשי התיבות באנגלית לR2P או RtoP) היא עיקרון במשפט ובמוסר הבינלאומי, שלפיו ריבונות מדינה אינה מקנה רק זכויות אלא גם אחריות - ובראשן האחריות להגן על אוכלוסייתה מפני פשעים חמורים: רצח עם, פשעי מלחמה, טיהור אתני ופשעים נגד האנושות.
כאשר מדינה אינה מסוגלת או אינה מוכנה למלא אחריות זו, עוברת החובה לפעול אל הקהילה הבינלאומית.
המשך העיקרון קובע כי מימוש האחריות של הקהילה הבינלאומית הוא מדורג ומוגבל: תחילה באמצעים מניעתיים ולא־כפייתיים, ורק כמוצא אחרון באמצעים כפייה ואף בהתערבות צבאית.
שימוש בכוח מותר רק במקרים חריגים של פשעים המוניים, בכפוף למידתיות, כוונה הומניטרית ואישור מועצת הביטחון של האו"ם.
יש לציין שהיוזמה, בשימושה על ידי האו"ם, שונתה במקצת ואינה כוללת את הדיון שנעשה בוועדה הבינלאומית להתערבות וריבונות מדינית באשר ליחס הקהילה הבינלאומית להתערבות במעשי זוועה, כאשר מועצת הביטחון נכשלת מלעשות כן.
היא מבוססת על נורמה מתעוררת, או סט של עקרונות, המבוססים על הרעיון של הריבונות לא כזכות-יתר אלא כאחריות.
R2P מתמקדת במניעה של ארבעה פשעים עיקריים: רצח עם, פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות, וטיהור אתני.
פשעים אלה נכנסים תחת מונח המטריה פשעי זוועה המוניים (Mass Atrocity Crimes).
האחריות להגן נשענת על שלושה "עמודים":
למדינה אחריות להגן על אזרחיה מזוועה המונית.
לקהילה הבינלאומית אחריות לסייע למדינה שלא מצליחה להגן על אזרחיה בעצמה.
אם המדינה לא מגנה על אזרחיה מפני זוועה המונית ומוצו כל האמצעים המכוונים לשימוש בדרכי-שלום, לקהילה הבינלאומית אחריות להתערב באמצעות אמצעי כפייה כגון סנקציות כלכליות.
פעולה צבאית תיחשב למוצא אחרון ובתנאי שמועצת הביטחון תאשר אותה כהחלטה מכח פרק 7 למגילת האומות-מאוחדות.
בקהילה הבינלאומית R2P היא נורמה, לא חוק.
היא מספקת מסגרת לשימוש בכלים קיימים כגון תיווך, מנגנוני התרעה מוקדמת, סנקציות כלכליות והיכולות הנובעות מפרק 7 באמנת האומות המאוחדות על מנת למנוע זוועות המוניות.
מדינות, ארגוני החברה האזרחית, ארגונים מקומיים ומוסדות בינלאומיים כולם משחקים תפקיד בתהליך R2P.
הסמכות לנקוט במוצא האחרון ולהתערב צבאית דורש את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם והעצרת הכללית.
דוגמאות הסיטוריות להתערבות למניעת פגיעה בזכויות אדם
במהלך המאות ה-19 וה-20, מדינות דמוקרטיות ומעצמות בשליטת מדינות דמוקרטיות התערבו לעיתים כדי למנוע פשעים חמורים במדינות אחרות.
אם כי לעיתים התערבות זו נבעה מסיבות פוליטיות או כלכליות.
דוגמה בולטת היא התנועה לביטול העבדות.
בסוף המאה ה-18 החליטה בריטניה ששלטה אז באימפריה הבריטית על ביטול סחר העבדים בבריטניה ועל החלת פיקוח ימי למניעת הובלת עבדים בכפייה באוניות ליבשות אמריקה.
בנוסף, בריטניה השתמשה באמנות דו-צדדיות ורב-צדדיות כדי למנוע המשך עבדות במדינות אחרות ולחזק מנגנוני אכיפה בינלאומיים.
בהמשך הצטרפו למאאמצים אלה צרפת, מעצמות אחרות באירופה וארצות הברית מה שהוביל לביטול העבדות כתופעה חוקית באמצע המאה ה-20.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מספר מדינות וארגונים בינלאומיים ניסו להגן על קבוצות מיעוטים מפני פשעים קשים.
לדוגמה, ארצות הברית והקונגרס האמריקאי ניסו להפעיל לחץ על השלטון ברוסיה למניעת פוגרומים נגד יהודים.
בתקופת השואה, גורמים בינלאומיים שונים, כולל דיפלומטים, ארגוני סעד ואירגוני הצלה, פעלו להצלת יהודים ואוכלוסיות אחרות שנרדפו על ידי הנאצים.
השואה עצמה הופסקה בעקבות פלישת בעלות הברית, ובמיוחד ברית המועצות, לשטחה של אירופה שנכבשה תחת הנאצים.
אף שהתגובה הבינלאומית הייתה חלקית ומאוחרת, פעולות אלו הפחיתו את היקף הפגיעה והצילו חיים רבים, והן נחשבות לנקודת התייחסות חשובה במחשבה על אחריות מדינות וקהילה בינלאומית למניעת פשעים נגד האנושות.
מאבק הודו לעצמאות (1947–1919 בערך) מהווה דוגמה להתערבות בינלאומית לא ישירה אך משמעותית.
השלטון הבריטי במושבות ההודיות ספג לחץ פוליטי וביקורת ציבורית עולמית מצד מדינות אחרות, עיתונות בינלאומית וארגוני זכויות אדם.
לחץ זה נבע בעיקר מהתנגדות למעשי דיכוי אלימים, פגיעות בזכויות אזרחיות והטלת מיסוי כבד על האוכלוסייה המקומית.
פעולות אלו, בשילוב עם מאבק לא-אלים מוביל על ידי מנהיגים כמו מהטמה גנדי, תרמו ליצירת מוסכמות בינלאומיות ולחץ ציבורי שהגבירו את הלגיטימציה למאבק ההודי והביאו בסופו של דבר לעצמאות המדינה ב-1947.
סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה (1994–1948 בערך) הוא דוגמה נוספת להתערבות בינלאומית במניעת פגיעה חמורה בזכויות אדם.
הקהילה הבינלאומית הפעילה סנקציות כלכליות, פוליטיות ותרבותיות, והפעילה לחץ מדיני על ממשלת דרום אפריקה לשנות את מדיניותה הגזענית.
בין השאר, נאסר על מדינות וארגונים לבצע סחר נשק עם דרום אפריקה, הוטלו מגבלות על השקעות והורחקו ממשחקים ותחרויות בינלאומיות.
הלחץ הזה, בשילוב עם מאבק פנימי של האוכלוסייה השחורה וארגוני התנגדות כמו הקונגרס הלאומי האפריקני, תרם בסופו של דבר לביטול משטר האפרטהייד ולמעבר לשלטון דמוקרטי, תוך הכרה בזכויות האדם של כל האזרחים.
עקרון אחריות להגן התפתח בשנות ה־90 של המאה ה־20, בעקבות כישלונה של הקהילה הבינלאומית למנוע פשעים חמורים כמו רצח העם ברואנדה (1994) וטבח סרברניצה (1995).
אירועים אלו המחישו את מגבלות עקרון ריבונות המדינה כאשר הוא משמש מגן לביצוע פשעים נגד האנושות.
מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, טען כי תפיסת הריבונות המסורתית מחייבת בחינה מחודשת, והדגיש כי מדינות אינן מטרה בפני עצמן אלא כלי לשירות אזרחיהן.
בדו"ח שפרסם בשנת 2000, We the Peoples, הציב אנאן שאלה עקרונית: כיצד על הקהילה הבינלאומית לפעול כאשר מדינה מבצעת או מאפשרת הפרות חמורות ושיטתיות של זכויות אדם.
בשנת 2000 היה האיחוד האפריקאי לארגון האזורי הראשון שהכיר במפורש בזכות להתערב במדינה חברה כאשר מתקיימים פשעי מלחמה, רצח עם או פשעים נגד האנושות.
עיקרון זה עוגן בסעיף 4(h) של האמנה המכוננת של האיחוד, ובהמשך אושרר ב־2005 במסגרת קונצנזוס אזולוויני כתמיכה בעקרון R2P.
הוועדה הבינלאומית להתערבות וריבונות מדינות (ICISS)
בעקבות קריאתו של אנאן, הקימה ממשלת קנדה בשנת 2000 את הוועדה הבינלאומית להתערבות וריבונות מדינות (ICISS) .
הוועדה, שבה היו חברים בין היתר גארת' אוונס , מוחמד סחנון ומייקל איגנטייף, פרסמה בשנת 2001 דו"ח מכונן בשם The Responsibility to Protect.
בשנת 2001 פרסמה הוועדה הבינלאומית להתערבות וריבונות מדינות (ICISS) דו"ח שכותרתו „אחריות להגן" The Responsibility to Protect.
הדו"ח ניסח מחדש את מושג הריבונות באופן רדיקלי .
לפי הדו"ח ריבונות המדינה כוללת אחריות ולא רק זכויות: למדינה אחריות מרכזית להגן על אזרחיה, ובפרט אחריותה של המדינה להגן על אזרחיה מפני הפרות חמורות של זכויות אדם, ואם היא אינה מסוגלת או אינה רוצה לעשות זאת - האחריות עוברת לקהילה הבינלאומית.
בכך הוצב עקרון אי־ההתערבות כנחות מהחובה למנוע פשעים חמורים.
רעיון זה התבסס על עבודות קודמות של פרנסיס דנג ורוברטה כהן (Roberta Cohen) בנושא עקורים פנימיים.
השראה נוספת ניתן לייחס ליאן אליאסון, אשר בתגובה לשאלון בנושא עקורים שהפיץ פרנסיס דנג, ציין כי סיוע לאוכלוסיות המצויות בסיכון בתוך מדינתן הוא „בעיקרו שאלה של יצירת איזון בין ריבונות לבין סולידריות עם אנשים נזקקים".
הדו"ח של ICISS טען עוד כי כאשר מדינה „אינה מסוגלת או אינה מוכנה" להגן על אזרחיה, האחריות לכך עוברת אל הקהילה הבינלאומית, וכי „עקרון אי־ההתערבות מפנה את מקומו לאחריות הבינלאומית להגן".
הוועדה טענה כי כל צורה של התערבות צבאית היא „אמצעי חריג ויוצא דופן", ולפיכך, כדי שתהיה מוצדקת, עליה לעמוד בקריטריונים מסוימים, ובהם:
עילה צודקת: חייב להתרחש, או להיות סביר מאוד שיתרחש באופן מיידי, „נזק חמור ובלתי־הפיך לבני אדם".
כוונה ראויה: הכוונה העיקרית של הפעולה הצבאית חייבת להיות מניעת סבל אנושי - כוונה הומניטרית.
מוצא אחרון: יש לשקול את כל האמצעים האחרים מלבד התערבות צבאית.
(אין משמעות הדבר שכל אמצעי חייב היה להינקט ולהיכשל, אלא שיש עילות סבירות להאמין שרק פעולה צבאית תוכל להועיל במצב הנתון).
אמצעים מידתיים: האמצעים הצבאיים אינם רשאים לחרוג מן הנדרש כדי „להשיג את יעד ההגנה האנושית שהוגדר".
סיכויי הצלחה סבירים: סיכויי ההצלחה חייבים להיות גבוהים במידה סבירה, ועל התוצאות הצפויות של ההתערבות הצבאית להיות עדיפות על פני התוצאות הצפויות בהיעדרה.
סמכות ראויה: הפעולה הצבאית חייבת להיות מאושרת על־ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
פסגת האו"ם 2005 והכרה בינלאומית
עקרון "אחריות להגן" אומץ פה אחד בפסגת האו"ם העולמית 2005 , בהשתתפות מספר שיא של ראשי מדינות.
ההכרה צמצמה את תחולת העיקרון לארבע קטגוריות של פשעים המוניים: רצח עם, פשעי מלחמה, טיהור אתני ופשעים נגד האנושות, והבהירה כי רק מועצת הביטחון מוסמכת לאשר התערבות צבאית.
הפסגה קבעה כי כאשר מדינה נכשלת בהגנה על אוכלוסייתה, הקהילה הבינלאומית מחויבת לפעול – תחילה באמצעים דיפלומטיים והומניטריים, ורק כמוצא אחרון באמצעים כפייתיים, בהתאם למגילת האומות המאוחדות.
דו"ח מזכ"ל האו"ם (2009): מודל שלושת העמודים
בשנת 2009 פרסם מזכ"ל האו"ם באן קי-מון דו"ח יישומי שהגדיר את עקרון R2P לפי שלושה עמודים:
אחריות המדינה להגן על אזרחיה.
סיוע הקהילה הבינלאומית למדינות במניעת משברים.
פעולה בינלאומית נחושה כאשר מדינה נכשלת באופן מובהק בהגנה על אוכלוסייתה.
אַחֲרֵי מוֹתִי הוא שיר מאת המשורר חיים נחמן ביאליק.
השיר הודפס לראשונה בעיתון "הצופה" הוורשאי בפברואר 1904 (תרס"ד).
בפרסום המקורי הייתה ההקדשה "לזכר פ." ביאליק עצמו שינה את ההקדשה כאשר כינס את שיריו בשנת 1908, למילים: "לזכר N".
הסברה המקובלת היא שבגרסה הראשונה התכוון ביאליק לסופר מרדכי זאב פיארברג, שנפטר 5 שנים קודם לכן, ואילו בשנייה התמקד בגיבורו של פיארברג בסיפורו הידוע "לאן", נחמן, שהוא גם אחד משמותיו הפרטיים של חיים נחמן ביאליק.
ניתן לפרש את השיר כהספד כואב על משורר שנפטר בדמי ימיו בטרם מיצה את כוח היצירה שלו.
אך ניתן גם לקרוא את השיר כמעין הספד על השירה האישית של המשורר, שהציפייה לאותו הסוד הטמון ביצירתו, ואותו שמר לעצמו, נותרה ציפיית שווא.
במילים אחרות, אין לדעת אם אכן הספיד ביאליק את מותו של פיארברג הצעיר, שנפטר בטרם עת, לאחר שכתב יצירה אחת משמעותית ("לאן"), או שהוא מבכה את סוד היצירה שלו עצמו, שכביכול אינו מצליח, או אינו רוצה, לחשוף אותו עד תום בפני הקוראים.
פישל לחובר השווה בין "אחרי מותי" לבין שיר אחר ביידיש, "כ'וואָלט געווען אַ בעלן וויסען, ווי וועט זיין מיין טויט" [מתחשק לי לדעת איך יהיה מותי], שכתב המשורר באותו החודש, שגם בו הוא מהרהר באפשרויות מותו.
פרץ הרבה לעסוק בנושא המוות, ולכן אין הוא מגיע לכלל מסקנה סופית לגבי הרקע לכתיבת השיר.
גם משה אונגרפלד מתייחס לשיר היידי: "באותו חורף שבו פרסם ביאליק את השיר 'אחרי מותי', לזכר פיארברג, פרסם ב"די יודישע ביבליאטעק" של פרץ - בפברואר, 1904 - את שיר המוות השני באידית".
כך או כך, בהיות ביאליק בין 32 בעת פרסום השיר, מתקשה הקורא לקבל את השיר ממשורר צעיר שמתכנן את ההספד שלו עצמו.
השיר המחורז כולל ארבעה בתים.
המשורר, הדובר בגוף ראשון יחיד, מתאר את מורכבותם של חיי היצירה ושואל כיצד יוצגו יצירתו ודמותו בזיכרון הקיבוצי.
השאלה כרוכה בתיאור ארספואטי - המשורר מתאר את לבטי היצירה ואת החוויות הכרוכות בה; תוך כדי השאלה ניתנות מעין הנחיות להספד שיאמר לאחר מותו והצעה לכתיבת אפיטף על מצבת קברו.
השיר, הרצוף במבעי הצער על אובדן העצמי העתיד להתרחש ועל המוות הצפוי, נכתב על ידי המשורר בהיותו בן שלושים ואחת שנים.
ויש הסוברים שחיברו בעת הלך רוח קשה.
מבעי הצער העצמי, הנאמרים בשיר כביכול בשם הסופדים, מתחזקים מבית לבית: בבית הראשון: „וְצַר!", בבית השני: „וְצַר מְאֹד!", בבית השלישי: „וְצַר מְאֹד, מְאֹד!", בבית הרביעי: „וְגָדוֹל מְאֹד, מְאֹד הַכְּאֵב!".
עם הצער העצמי ומתוך האמירה האישית, עולה הצעה כוללת להבנת מושגים הקשורים להבנת מהות החיים ובמיוחד של חיי יצירה ולצדם הצעות לניהול חוויות האובדן, המוות והאבלות.
הבית הראשון מתווה את תהליכי האבלות והבניית הזיכרון הנכונים על פי המשורר.
האחד הכרה באובדן ובמוות והיישרת מבט אליהם: „הָיָה אִישׁ – וּרְאוּ: אֵינֶנּוּ עוֹד;".
השני: ההרגשה שבכל קץ החיים ישנה החמצה; וכי כביכול המוות הקדים לבוא לפני הזמן הראוי: „קֹדֶם זְמַנּוֹ מֵת הָאִישׁ הַזֶּה, וְשִׁירַת חַיָּיו בְּאֶמְצַע נִפְסְקָה;", ומפרט את הכאב ואת הסיבה לו: וְצַר!
עוֹד מִזְמוֹר אֶחָד הָיָה-לּוֹ; כלומר, הצער העיקרי על אובדנו של האדם, כל אדם, הוא על מה שאפשר היה שיצור ונגרע בשל סיום חייו.
בבית השני מדגיש המשורר את יכולת היצירה ומשום כך האובדן המשמעותי של כל אדם באשר הוא; הנפש מדומה לכינור.
קץ החיים מפסיק את המנגינה הייחודית, או במילות המשורר את „שירת חייו" של האדם, ומנגינות שהיו בדעתו לנגן יגרעו לעד מן היצירה האנושית.
בבית השלישי מתאר המשורר את ההחמצה של היצירה; היא מדומה לאישה שמתגעגעת אל אהובה, או לאומה שמחכה למשיח במילים: „וְאִם-הִתְמַהְמַהּ – בְּכָל-יוֹם חִכְּתָה-לּוֹ", המשוחחות עם מילותיו של הרמב"ם בי"ג העיקרים.
בבית הרביעי חוזר המשורר על מילות הבית הראשון בהדגשה (על ידי פיזור האותיות), ומירכאות מצטטות את הנאמר לעיל המבטאות רצונו שמילותיו יתקבלו ויהפכו לחלק מן התודעה והמנהג.
אחריות היא ערך מוסרי, שמשמעותו היא שהאדם בהיותו בוגר, נושא בתוצאות של מעשיו ופעולותיו שלו כלפי עצמו וכלפי חברתו וסביבתו, אם הוא בחר בהם מרצונו החופשי.
כמו כן, אחריות טמונה בכל תפקיד שאדם לוקח על עצמו, ונותן דין וחשבון על פעולותיו במסגרתו.
אחריות היא ערך חיובי, הקשורה קשר הדוק בחירות הפרט ובאושרו.
אחריות כערך מוסרי משמעותה בראש ובראשונה שהאדם שחי בחברה, אינו יכול להתעלם מההשפעה של פעולותיו על בני אדם החיים בסביבתו.
אחריות מהווה תשתית התפתחותית פסיכולוגית וחברתית שאדם אמור לרכוש בעזרת הוריו, מחנכיו ותרבותו.
ההורים והמחנכים מאפשרים לצעיר לרכוש ידע ריאלי כדי להסתגל למציאות ולהשתלב בה ולהפוך לאדם עצמאי וחופשי.
בפילוסופיה, אחריות מוסרית היא מצב שבו לאדם מגיע שבח, אשמה, גמול או עונש על התנהגותו או העדרה, בהלימה עם התחייבויותיו המוסריות.
ההחלטה מה (אם בכלל) נחשב "מחייב מבחינה מוסרית" היא עיסוק בסיסי באתיקה.
פילוסופים מתייחסים לבעלי אחריות מוסרית כ"סוכנים מוסריים".
לסוכנים יש היכולת להתבונן על מצבם, להתכוון לנהוג באופן מסוים, ואז לנהוג בהתאם.
הרעיון של רצון חופשי הפך לנושא חשוב בדיון העוסק בשאלה האם בני אדם אי-פעם אחראים מוסרית למעשיהם, ואם כן, באיזה מובן.
הפילוסופים חלוקים לגבי השאלה האם רצון חופשי ודטרמיניזם יכולים להתקיים זה עם זה במקביל, ללא סתירה (קומפטיבליזם).
אחריות מוסרית אינה זהה בהכרח לאחריות משפטית.
אדם נחשב אחראי משפטית, כאשר חוק או חוזה מטילים עליו אחריות זו.
על אף שלעיתים קרובות כשאדם אחראי מוסרית למעשה מסוים, הוא גם אחראי לו מבחינה חוקית, שני המצבים לא תמיד מתלכדים, כיוון שהחוק לא יכול ולא מעוניין לכסות את כל תחומי המוסר האישי.
לדוגמה, אם אדם מקלל את חברו והאחרון נפגע מכך רגשית, הוא לא ייחשב כאחראי מבחינת החוק למרות שרבים יחשיבו אותו כאחראי מבחינה מוסרית.
היות שהיחס הערכי הניתן לאחריות קשור במקרים רבים לנורמות חברתיות, הגדרת האחריות ומה שנכלל בה יכולה להשתנות בין תקופות, תרבויות, חברות, הקשרים ואנשים שונים.
היכולת והחירות לבחור בין אפשרויות;
יכולת לצפות תוצאות אפשריות של הבחירות.
אם אין קשר בין פעולותינו לתוצאות מסוימות, לא נוכל לקבל אחריות עליהן;
יכולת למנוע תוצאות אפשריות שאינן רצויות.
אם אין באפשרותנו למנוע את התוצאות – איננו אחראים לתוצאה;
יכולת לחשוב באופן ביקורתי כתנאי הכרחי לבחירה אמיתית בין אפשרויות – זו משמעותה של בגרות;
יכולת להכיר בכללים ונורמות המתלווים לכל תפקיד ומעשה של אדם בוגר.
לפי זרם המחשבה האקזיסטנציאליסטי, האדם חופשי באופן מהותי (זו המהות היחידה הקודמת לקיומו; הוא "נידון לחופש" על פי ז'אן פול סארטר), יכול וחייב לבחור ולעצב את חייו, גם אם הוא מעדיף לברוח מן החופש ולקבל על עצמו את עול החברה רק כדי להשתחרר מן הצורך לקבל אחריות על החלטותיו.
אחריות כלפי עצמי קשורה בתפיסתנו את השליטה בחיינו.
האם אנו עצמנו שולטים בהם, או שמא הסביבה והתרבות שולטות בהם?
אחריות משמעותה שהאדם הוא האדון לחייו ואינו משועבד לתכתיבים חיצוניים.
אחריות זו מצריכה שתהיה לאדם חופש בחירה ויכולת לבחור בין אפשרויות בהתאם לתפיסת עולמו, בנוסף האדם צריך לקבל על עצמו את מלוא האחריות לתפיסת עולמו.
דן ענבר מגדיר אחריות כמימוש של חופש הבחירה, "מכאן, שפעילויות חופשיות הן הפעילויות היחידות שאדם יכול להיות 'אחראי' להן, משמע, לשאת באחריות.
אם אכן, מודעות לחופש פירושה שהדברים 'יכלו להיות אחרת' בניגוד ל'היו חייבים להתרחש בדרך זו', כלומר, האדם יכול היה לעשות אחרת אילו רק בחר בכך, הרי שאחריות במשמעותה המוסרית, קשורה במהותה למימוש יכולת הבחירה.
כאן באה לידי ביטוי משמעותה של אחריות האדם בפני עצמו.
אחריות בפני הזולת, או בפני הרשות אין לה בהכרח קשר לבחירה חופשית."
גישתו של ז'אן פול סארטר
סארטר רואה באחריות רכיב מרכזי של האישיות החברתית הבוגרת.
"האדם אחראי לחלוטין" "האדם הוא פרי מעשיו", ובהיותו אדון לעצמו, מכלול האחריות לחייו נופל על כתפיו.
האחריות נובעת בחלקה מכך שיש לפעולותיו השפעה על העתיד, לא רק עתידו שלו אלא גם של אחרים.
הוא טוען שהאדם תמיד חופשי ותמיד מחויב לקחת אחריות גם על מה שאינו בשליטתו.
הוא נבחן במעשיו, ולא בהזיות או ברעיונות שלו.
כלומר, התירוצים שאנו מספקים לאי-עשייה אינם תקפים על פי סארטר.
ויקטור פראנקל רואה בקבלת עול האחריות את מהות הקיום של האדם.
"אין תשובה לחיים אלא בקבלת עול אחריות".
הציווי של הלוגותרפיה הוא "חיה כאילו חיית את חייך בפעם השנייה וכאילו קלקלת מעשיך בפעם הראשונה, כשם שאתה עומד לקלקלם עכשיו".
ציווי כזה מעורר את האחריות משום שהוא מכריח אותנו לשקול שנית את תוצאות פעולותינו הפוטנציאליות.
אחריות כלפי האחר היא עמדה מוסרית הנובעת ממחויבות כלפי האחר, ומנקודת מבט זו קבלת אחריות פירושה שהאדם המוסרי מעדיף לסבול עוול ולא לגרום עוול.
עמנואל לוינס העמיד את תורת המוסר על מושג האחריות כלפי האחר, וההיענות לקריאתו של האחר היא מה שעושה אותנו אנושיים.
זוהי התחייבות להיענות לצרכיו של האחר, התחייבות שאינה הדדית ואינה מבוססת על יחסי גומלין.
על פי לוינס האחריות קודמת לחירות ואין משמעות לחירות בלא האחריות כלפי הזולת.
האחר הוא שמכתיב לנו אחריות מכוח נוכחותו מולנו.
אחריות הקודמת לכל התחייבות חופשית".
"הזולת מטיל עליו אחריות שאין להתכחש לה, אחריות שלא החליט לקבל עליו, אבל אינו יכול להתחמק ממנה".
"אני יכול לבוא במקום כל אדם, אבל אף אדם לא יכול לבוא במקומי".
כלומר, על הסובייקט מוטלת אחריות על כל מה שאין מי שימלא את התפקיד במקומו.
לעומת לוינס טוען זברובסקי "להיות אחראי באופן אין סופי לכל דבר, משמע לא להיות אחראי על דבר" כלומר, זו דרישה בלתי אפשרית, מה גם שההתמסרות המלאה שנדרשת מאדם כלפי האחר, מבטלת את האנושיות שלו עצמו, כאילו הוא אמצעי לשמירת חיי האחר.
"אחריות היא מרכיב הכרחי בכל תפקיד שאנו נוטלים על עצמנו, בין אם מדובר בתפקידים במעגל החיים, כמו נישואים, הוֹרוּת וחברוּת, ובין אם מדובר בתפקיד שממלאים בהיותנו חלק מחברה, כמו מקצוע, עיסוק, אזרחות ומנהיגות.
למעשה כל חיינו החברתיים מעוגנים בתפקידים, משום שאנו פועלים במסגרת העולם האנושי ומעורבים בו, ולפיכך נושאים בתפקיד שמקנה אחריות על פעולותינו." אדם אחראי לוקח בחשבון את סביבתו ובעל יכולת לבצע שיפוט הולם.
כך, אי-ידיעה של כללי המציאות אינה פוטרת מאחריות.
זהירות היא חלק מהותי מאחריות, והיא כוללות חיזוי אירועים מקריים והגנה מפניהם.
אחריות כוללת גם דברים שנגרמו עקב חוסר זהירות.
מעשים שנעשים שלא במתכוון עלולים להביא לתוצאות חמורות, למשל תאונות דרכים.
יש להניח כי לנהג הפוגע אין כוונה ממשית לפגוע בזולת, אבל בנהיגתו הוא לא התחשב בסביבה ובאנשים אחרים, ועובדה זו מטילה עליו את האחריות.
עדיין אין מאשימים אותו בזדון, אבל חלה עליו אחריות מלאה.
סטפן קרשנר טוען שאי-אפשר להפריד בין האדם כבעל אישיות פרטית ומוסרית לבין המעשים שהוא עושה במסגרת התפקיד שהוא נושא.
לכן הוא אינו יכול להתנער מן האחריות שבה הוא נושא כממלא תפקיד כלשהו בחברה.
תפקידים מסוימים מלווים בסמכות לקבל החלטות ולפעול, אך בשל כך היא יוצרת גם גבול לאחריות.