tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי חיים אלעזר וקס שכיהן ברבנות טארנינגראד כותב על העיר:"...אשר בין עיירות גדולות תתחשב, ושם היו רבנים גאונים וגדולים מעולם, בעל תבנית אות יוסף, בעל נועם מגדים...", ובתשובה אחרת:"...וגם בעיר טארניגראד אשר שמה ישבו כיסאות למשפט הגדולים אשר בארץ המה כמו הגאון הצדיק בעל נועם מגדים...".
נפטר בקוז'ניץ בגיל יחסית צעיר בשנת תקס"ו (1806).
מצאצאיו, רבי יהודה לייביש גלט (בן הרב ישראל יוסף חתן רבי ישראל דרליך אב"ד טיטשין) שכיהן אחרי השואה בניו יורק כאדמו"ר מטיטשין.
כשנשאל על איחור זמן תפילה אצל החסידים ענה בצחות: מה אעשה שאני הולך לישון מאוחר.
כששאלוהו למה הולך לישון מאוחר ענה כשאני בא לישון אני מתחיל לחשוב על מעשי באותו יום ולפי מעשי הרעים אני חושב שלא אקום למחרת ולכן אני עושה תשובה כדי לזכות להפטר מהעולם מתוך תשובה ועד שאני מסיים כבר מאוחר בלילה.
אליעזר דורי (דוסטרובסקי) (12 בדצמבר 1884 – 7 בדצמבר 1973) היה איש העלייה השנייה, מוותיקי חיפה, איש הסוכנות היהודית, פעיל ציבור בחיפה ויקיר העיר.
נולד באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, למשה וליוכבד בת שלמה שרייבר, משפחה אמידה שעסקה בסחר בסוכר.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה המשיך בלימודי הנדסת מכונות בפוליטכניק, הצטרף לארגוני הנוער היהודי במקום ונטל חלק פעיל בהגנה מפני גילויי האנטישמיות שפשטו באימפריה הרוסית בעת ההיא.
ב-1904 עלה לארץ ישראל ובהמשך השתקע בחיפה והחל לעבוד בבית החרושת שמן.
באביב 1911 נשא לאישה את שרה לבית ברקוביץ' מיבנאל שנמנתה עם מתיישבי החורן, וביתו הפך למרכז החיפאי לאנשי "השומר" ולעוברי אורח מהמושבות והיישובים בצפון.
דורי נאלץ לגייס כספים ושילם דמי כופר, על מנת להימנע מגיוס לצבא העות'מאני.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד בשירות הרכבות כטכנאי ובתקופה זו הצטרף למאיר דיזנגוף בארגון ובסיוע לנזקקים ולמגורשים שסבלו מפעולות הדיכוי של השלטונות העות'מאניים, בעיקר בשל פעולות "ועד הצירים".
ב-1920 החל לעבוד בסוכנות היהודית, ולעסוק בעלייה מטעם ההסתדרות הציונית ובהמשך נתמנה למנהל לשכת העלייה של הסוכנות.
דורי רקם קשרים טובים הן עם האוכלוסייה הערבית והן עם השלטון המנדטורי ומצא שפה משותפת עם הפקידות הבכירה האזרחית והמשטרתית.
יחסים אלו הקנו לו מעמד מיוחד מעל ומעבר לתפקידו ומשרתו והוא היה כתובת לפניות של מוסדות לעזרה בתחומים שונים כולל רכישת קרקעות בתקופת הספר הלבן, הברחת נשק בחפצי העולים, או הכנסתם של הפועלים היהודים הראשונים לנמל חיפה.
קשרים טובים אלו היו גם מקור טוב למידע על הנעשה אצל השלטונות ואצל הערבים.
בעיקר בתקופות משבר, פרעות ומהומות.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פעל לקליטת הפליטים שהגיעו לארץ מאירופה.
עם הקמת המדינה עבר אליעזר דורי לעבוד בשירות המדינה, ממנו פרש ב-1 באפריל 1953.
על שמו נקרא רחוב בחיפה.
אחיו הם הרופאים אריה דוסטרובסקי ואברהם דוסטרובסקי.
מצד אביהם, היה דודם של הרמטכ"ל יעקב דורי, והאדריכל שלמה דורי.
ילדיו היו אלכס דורי, טוביה דורי סגן נציב בתי הסוהר, אבינועם דורי סגן לשכת עורכי הדין בירושלים, ויוכבד קוברסקי שנישאה לשמואל קוברסקי מבכירי חברת "צים" (מנכ"ל חברת "הימה").
אליעזר-לאיוש (לויקו) דוֹנת (בהונגרית: Donáth; 9 בפברואר 1902 – 25 בינואר 1969) היה אדריכל, צייר ושחקן תיאטרון ישראלי, ממקימי התיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום".
למד בבית הספר הריאלי והאקדמיה לציור בבודפשט.
היה אמור לעלות לארץ ישראל ב-1914, בגיל 12, כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה, אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע זאת ממנו - ועל כן עלה רק ב-1921. בהמשך למד אדריכלות בטכניון בחיפה ובמקביל עסק בהעלאת ערבי קריאה ומשחק במסגרת "להקת חובבי הבמה העברית בחיפה".
ב-1927 ייסד יחד עם אביגדור המאירי ופסח עיר-שי את תיאטרון ה"קומקום".
דונת שימש ב"קומקום" כקוֹנפרֶנסיֶיה (מנחה, קריין), במאי (אף שלא הייתה לו כל הכשרה פורמלית), צייר תפאורה ושחקן.
יחד עם השחקן יעקב טימן יצר את הצמד "חכם ותם", בו גילם את החכם ("למעשה המצב היה הפוך: כלומר ה'תם' היה פיקח וה'חכם', סכל גמור".
בשנת 1928 עבר לירושלים והופיע במרתף ברחוב בן-יהודה שנקרא "התוכי: קברט סאטירי".
בשנים 1930–1933 הופיע במסגרת "יורשו" של "הקומקום", "המטאטא".
לאחר שפרש ממשחק, ב-1933, התרכז באדריכלות (כמקצוע) ובציור (כתחביב).
אשתו הייתה גילה-קָרולה לבית וסטרייך מקראקוב, ממנה נולדו לו ראובן-אלכסנדר - ודינה.
רבי אליעזר הגר (כ"ב בשבט ה'תרנ"א, ינואר 1891 – ב' באלול ה'תש"ו, אוגוסט 1946) היה אדמו"ר וראש ישיבה בוויז'ניץ.
מכונה "הדמשק אליעזר" על שם ספרו.
נולד לרבי ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, ולהינדא בתו של רבי מאיר הורוביץ, ה"אמרי נועם" מדז'יקוב.
נקרא על שם סבה של אמו, רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב.
בשנת תרס"ז נישא לחוה, בתו של רבי יצחק מאיר השיל מקופיטשניץ.
הוסמך להוראה על ידי המהרש"ם מברז'אן ורבי שמואל אנגל מרדומישלא.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה ביחד עם חותנו.
בשנים אלו עמד בקשר עם גדולי תורה רבים ששהו בווינה בעקבות המלחמה, ובהם רבי אברהם מנחם שטיינברג (בעל "מחזה אברהם") שאף הסמיך אותו לרבנות.
בשנת תרפ"ב הוכתר כרבה של ויז'ניץ ושנה לאחר מכן הקים את "ישיבת ויז'ניץ" בעיירה.
לאחר פטירת אביו בתרצ"ו (1936) החל לכהן כאדמו"ר.
בשנת ת"ש נמלט מוויז'ניץ שנכבשה על ידי הרוסים והתיישב בטעמשוואר.
שלח משלוחי מזון למען היהודים שהוגלו לביצות טרנסניסטריה והורעבו שם.
לשם כך מכר את כל רכושו, כולל שעון היד שלו.
הצליח להימלט ולעלות לארץ ישראל בכ"ו בניסן תש"ד (19 באפריל 1944) והקים את ישיבת ויז'ניץ בתל אביב.
לאחר מספר חודשים העמיד בראשותה את אחיינו, הרב משה יהושע הגר.
זמן קצר לאחר עלייתו לקה בסרטן ושהה במלון באב"ד בירושלים עד לפטירתו בב' באלול ה'תש"ו (1946).
נקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי רחמסטריווקא בלוויה רבת משתתפים.
רבי אליעזר הגר לא הותיר אחריו צאצאים, ולאחר פטירתו עברו חסידיו לאחיו, רבי חיים מאיר הגר, שעלה לארץ ישראל שנה לאחר מכן.
רבי אליעזר הגר הרבה לכתוב חידושי תורה, אולם רובם אבדו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר פטירתו יצא לאור חלק מדברי תורתו בספר "דמשק אליעזר" על התורה (תש"ט) ועל ספר תהלים (תשי"ח).
כרך נוסף יצא לאור בשנת תשנ"ד בעריכת נתן אליהו רוט.
על שמו נקראו רחובות בבני ברק, חיפה וביתר עילית, וכן ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בבני ברק.
אליעזר והגזר הוא שיר ילדים בחרוזים שחיבר לוין קיפניס בשנת תר"צ (1929/1930) ועובד לסיפור ילדים שפורסם בשנת 1964 בהוצאת שמואל זימזון.
בשנת 1986 נוספו לספר איוריה של פזית מלר.
בשנת 2024 יצאה מהודרת 60 חגיגית עם איורים חדשים של הילה מעוז.
השיר הוקלט בשנות החמישים בלחן של מנשה רבינא בביצוע של נירה רבינוביץ ובעיבוד משותף של קיפניס וגיל אלדמע.
בשנות השישים הוא הוקלט שוב בביצועה של מקהלת הילדים של תוכנית הרדיו "פינת הילד", בניצוחו של צבי בן-פורת; את הסולו שרה אביבה חי.
השיר הופיע בשנת 1960 בספר "זמר חן", בית הוצאה של איגוד הקומפוזיטורים בשיתוף עם המרכז לתרבות ולחינוך.
ב-1978 הלחין שמעון שגיא את השיר לפרק העשירי בתוכנית רגע עם דודלי.
שלמה ניצן (דודלי), ציפי מור (רגע) והילדים שרו והמחיזו את השיר.
בשנות ה-80 בוצע שוב בלחן זה בתוכנית פרפר נחמד בפרק "לעשות דברים יחד".
דודו זר ועפרה וינגרטן שרו והמחיזו את השיר לאוזה ולשבי, והוצגו גם האיורים של פזית מלר.
במרכז הסיפור גזר ענק ועקשן שנזרע בגינת הירק של סבא אליעזר וסבתא אלישבע.
באחד הימים ניסה סבא אליעזר להוציאו מהאדמה, אך הוא לא זז, לא משנה כמה חזק הוא מושך.
סבתא אלישבע הגיעה לעזרתו ומשכה גם כן, אך הגזר לא זז.
הגיעו בזה אחר זה, הנכדה אביגיל, הב הב הכלבלב, ומיאו/לקיק החתול ועזרו למשוך והוא עדיין לא זז.
רק כאשר הצטרף למשיכה , הגזר יצא.
בגרסת הספר, לאחר שהוציאו את הגזר מכינים ממנו תבשיל טעים מסוכר ולימון, וכל השכנים מוזמנים לאכול.
רק הכלב, החתול והעכבר לא אוכלים מהתבשיל, כי הם מקבלים דייסה מתוקה משלהם.
הסיפור עוסק במסר של עזרה לזולת והתנדבות למען האחר.
הודות לשיתוף הפעולה של כל הדמויות הם מצליחים להוציא את הגזר הענק מהאדמה.
כך המסר עוסק גם בכוחה של הקבוצה, הגדול מכוחו של היחיד, וגם בשיתוף הפעולה בו ניתן להשיג יותר מאשר לבד.
עלילת "אליעזר והגזר" מבוססת על המעשייה "הלפת הענקית" , שהופיעה בדפוס לראשונה בשנת 1860 בקובץ "מעשיות רוסיות עממיות" שערך ופרסם הפולקלוריסט הרוסי הנודע אלכסנדר אָפָנָאסייב (Афанасьев).
בסיפור זה, סבא שותל לפת בגינה, וכשהוא מגיע להוציאה מהאדמה, הוא אינו מצליח.
מגיעים בזה אחר זה לעזרתו סבתא, הנכדה, הכלבה ועד חמש "רגליים": "…באה הרגל החמישית.
חמש הרגליים אוחזות בארבע רגליים, ארבע הרגליים אוחזות בשלוש רגליים, שלוש הרגליים אוחזות בשתי רגליים, שתי הרגליים אוחזות ברגל אחת, הרגל אוחזת בכלבה, הכלבה אוחזת בנכדה, הנכדה אוחזת בסבתא, סבתא אוחזת בסבא, סבא אוחז בלפת.
מושכים, מושכים ביחד — הוציאו את הלפת".
בשנת 1864 עובד הסיפור על ידי קונסטנטין אושינסקי (Ушинский) לספר הלימוד שלו "מילה מקורית" וקיבל את צורתו המוכרת כיום, שבו הכלבה קיבלה את השם הרגיל "ז'וּצְ'קָה" ובמקום הרגליים נמצאים בו החתול והעכבר, ורק כשכולם מושכים ביחד, הם מצליחים.
לפני שכתב את השיר סבא אליעזר והגזר עיבד קיפניס את הסיפור הרוסי וכתב את "סבא יפת והלפת" שפורסם בספר "מעשיות" בהוצאת דביר.
ב-1924 העלה לוין קיפניס את ההצגה "אליעזר והגזר" בתיאטרון הילדים תליל.
בשנת 2006 הפיק התיאטרון הקלאסי של דוד סידי את ההצגה "הדחליל, סבא אליעזר והגזר" המהווה שילוב של סיפור "הדחליל" ו"סבא אליעזר" בכיכובם של אדם/דודיק סמדר/גלעד פרלמן, ציפי מור/עירית ענבי, מיכל קורמן/גוני רוזנבאום ויגאל פילר.
בגרסה מוקדמת יותר משנת 2004 כיכבו בהצגה מוטי גלעדי, אילנית, אדם ולוסי דובינצ'יק.
ב-1944 העלה התיאטרון לילדים של מרכז הגננות בתל אביב הצגה המבוססת על הסיפור.
בפרק העשירי בתוכנית הטלוויזיה רגע עם דודלי, ששודרה ב-25 באוקטובר 1978, רגע, דודלי והילדים ממחיזים את הסיפור "אליעזר והגזר" ובזכות חלוקת תפקידים מסודרת ומשיכה משותפת ומתואמת הם מצליחים סוף-סוף לשלוף את הגזר.
הסיפור של "אליעזר והגזר" מופיע במספר פרקים של "פרפר נחמד".
ב-1984 העלה "התיאטרון מארץ עוץ" את ההצגה "אליעזר והגזר" בכיכובו של יעקב בן סירא, ראובן שפר ומיכל ינאי.
בשנת 1994 הופקה קלטת ילדים מבית קלסיקלטת ואולפני אנימה בשם "סיפורי לוין קיפניס", ובה מופיע הסיפור ועוד סיפורים ושירים מאת קיפניס.
עיבוד נוסף של הסיפור "אליעזר והגזר" מופיע בסדרה "בעקבות הסיפורים הקסומים" בכיכובו של איתי שגב, כשבסיפור עצמו הגזר מואנש, ובהמשך הסיפור הוא מעודד את אליעזר ומשפחתו ומורה להם לשתף פעולה יחדיו על מנת להוציאו מהאדמה.
בשנת 2010 הועלתה ההצגה "סבא אליעזר והגזר" בכיכובם של יהורם גאון (סבא אליעזר), עירית ענבי (סבתא אלישבע) ואדם (הדחליל שתפקידו להגן על הגינה מציפורים).
השם "אליעזר והגזר" ניתן גם לגן סיפור הממוקם בשכונת קריית שרת בחולון (רחוב משה שרת פינת רחוב ברנדס) - בגן מצויים פסלים מעשי ידי הפסל דוד פיין, על פי ספרו של קיפניס.
הסיפור מומחש באמצעות סדרה של פסלי אבן וארד, כאשר תיאור עלילת הספר מופיע באותיות ארד לצד הדמויות.
ד"ר אליעזר הלוי (לואי לֶווה) היה מלומד יהודי בריטי ממוצא גרמני אשר שימש כעוזרו ומזכירו של משה מונטיפיורי במשך כחמישים שנה.
הלוי נולד ב-1809 בצילץ שבשלזיה.
למד בישיבתו של רבי משה סופר ("החתם סופר") בפרשבורג.
אחר כך למד באוניברסיטאות ברלין, וינה, לונדון ופריז מקצועות שונים בתחום מדעי הרוח, ובכלל זה השתלם בלשונות הקדומות של אזור הסהר הפורה-המזרח התיכון ואפריקה.
לאחר לימודיו, היה תחום עיסוקו נומיסמטיקה, וכן עבד כחוקר באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת קיימברידג' ובפריז.
בתקופה זו פעל בחסותם של דוכס סאסקס והאדמירל סידני סמית.
בשנת 1836 בקשר למחקריו, יצא למסע גדול בארצות יוון, האימפריה העות'מאנית: טורקיה, סוריה, ארץ ישראל, וצפון אפריקה: מצרים ולוב.
חיבוריו ממסעותיו מלמדים רבות על מצבה התרבותי והחברתי של אוכלוסיית הארץ.
במצרים נפגש עם שליטה אז מוחמד עלי, ובזכות פענוח של הירוגליף קדום, קיבל ממנו מכתב המלצה, שעזר לו בהמשך מסעו.
בדרכו בחזרה לאירופה ב-1838, נפגש עם משה מונטיפיורי, אשר הציע לו להיות עוזרו.
הלוי טיפל במשאים ומתנים של מונטיפיורי, ניהל מספר מפקדי אוכלוסין שנערכו בארץ ישראל ביוזמתו של הנדיב, תרגם והתכתב עם אישים שונים שפנו אליו.
לאחר פטירתו, סידר את מאות מכתבי הבקשות אשר נשלחו אליו, אשר ראו אור בדפוס, אם כי בשל עריכה מופרזת, נגרעה חשיבותן כמקור למחקר היסטורי.
אוסף מכתביו שמור בספרייה הלאומית, ועל שמו נקרא רחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
נכדו הרברט לווה (1882–1940) היה חוקר יהדות ושפות שמיות, מרצה באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.
בנו רפאל לווה (1919–2011) (נינו של אליעזר הלוי) היה גם הוא חוקר מדעי היהדות, פרופסור ללימודיים עבריים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
נין אחר היה מיכאל לווה, פרופ' להיסטוריה של סין .
אליעזר הלוי (עורך), ספרי הזכרונות לסיר משה מונטיפיורי ורעייתו יהודית; תרגם עברית (בקִצורים והשמטות): י.
טביוב, 2 כרכים, ורשה: תושיה ('ביבליותיקה עברית לכל בית בישראל') (דפוס מ.
רבי אליעזר הורוביץ (ה'תק"ן, 1789/1790 - ג' בחשוון ה'תרכ"א, אוקטובר 1860) היה בנו של הרב נפתלי צבי הורוביץ, מייסד שושלת חצר החסידות רופשיץ.
הרב אליעזר היה מייסד שושלת חסידות דז'יקוב והאדמו"ר הראשון בשושלת.
נולד בגליציה, לרב נפתלי צבי הורוביץ – מייסד שושלת חסידות רופשיץ.
סבו של הרב אליעזר היה הרב מנחם מענדל רובין מלינסק, "מענדלע מלינסק".
אמו של הרב אליעזר הייתה הרבנית רבקה גולדהמר, בתו של הנגיד צבי הירש גולדהמר מדוקלא.
אחיו של הרב אליעזר הורוביץ היו הרבנים אברהם חיים הורוביץ (נפטר ה'תקצ"א–1830/1831) ויעקב הורוביץ (מעליץ) (נפטר ה'תקצ"ט–1838/1839).
אחותו של הרב אליעזר הייתה הרבנית רייצא הורוביץ, אשת הרב אשר ישעיה רובין.
בנעוריו למד אצל אביו ואצל רבי ישכר בר מרדושיץ.
לאחר מכן היה גם תלמיד של הרב צבי הירש מרימנוב.
כמו כן היה חזן בבית הכנסת ברופשיץ.
נישא לחיה בת הרב יחיאל מיכל רוזנפלד מראווה רוסקה.
בשנה זו ייסד את חסידות דז'יקוב בעיר טרנובז'ג שבדרום-מזרח פולין.
בסוף ימיו נודע כאדם המרבה להסתגר עם עצמו.
נפטר בג' חשוון ה'תרכ"א, ובנו הרב מאיר הורוביץ הוכתר כממלא מקומו כאדמו"ר השני לחסידות דז'יקוב.
הורוביץ נישא לרבנית חיה בת הרב יחיאל מיכל רוזנפלד מרווה רוסקה, בנו של הרב שלום מקמינקא.
רבי מאיר הורוביץ, האדמו"ר השני מדז'יקוב (נפטר ה'תרל"ז, 1876/1877)
רבי ראובן הורוביץ, רב בדאמביץ (נפטר ה'תרמ"ה, 1884/1885)
רבי משה הורוויץ, האדמו"ר הראשון של חסידות רוזבדוב (נפטר ה'תרנ"ד, 1893/1894)
ביילא, אשת הרב מאיר נתן הלברשטאם (בנו של רבי חיים הלברשטאם, ואביו של רבי שלמה מבאבוב)
אשת הרב חנינא הורוביץ, רב באולינוב.
בן הרב יעקב האדמו"ר ממעליץ
הרב משה אליעזר דן רלב"ג (תקצ"ב 1832 – כ"ז באב תרנ"ה, אוגוסט 1895) היה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
נולד בירושלים, לאביו אריה לייב שהיה בנו של גבריאל, ועל שמו נקרא שם המשפחה רלב"ג; ראשי תיבות: ר' לייב בן גבריאל.
הסב גבריאל (שכונה ר' גבריאל שטטישקלובר, על שם עירו) היה מראשוני עולי הפרושים לארץ ישראל, התיישב בצפת, ואחרי רעידת האדמה בשנת 1837 עבר לירושלים (נפטר בשנת 1857).
אמו של הרב משה אליעזר דן, רבקה, הייתה אחות הרב בנימין דיסקין, רבן של הורודנה ולומז'ה ואביו של המהרי"ל דיסקין.
עם הקמת ישיבת עץ חיים למד בה בבחרותו.
היה מתלמידי הרב שמואל סלנט והרב משה יהודה לייב זילברברג, והוסמך לרבנות על ידי הרב סלנט.
נישא לחיינה, בת גבריאל מדאהלינוב, שנפטרה במגפת הכולרה שפרצה בירושלים בשנת תרכ"ו (1866).
בנו היחיד מחיינה – אריה לייב – היה מראשוני הרוקחים בירושלים.
נישא בשנית לצביה, בת הרב יהוסף שוורץ.
מסר שיעורים בבית המדרש שיסד חותנו.
בשנת תרט"ז (1856), בהיותו בן 24 התמנה למשגיח בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים, כעבור שנה התמנה לר"מ בישיבה הקטנה, ובין השנים 1860 – 1865 כיהן ר"מ בישיבה הגדולה של ישיבת עץ חיים.
בשנת 1887, לאחר פטירת ראש הישיבה הרב משה נחמיה כהניו, התמנה תחתיו לעמוד בראשות הישיבה, עד לפטירתו בשנת תרנ"ה (1895).
היה מראשי כולל הפרושים רייסן בירושלים ומן הגבאים הראשונים של בית החולים "ביקור חולים" בעיר העתיקה בירושלים.
מלבד תפקידו בישיבת עץ חיים מסר שיעורי תורה במקומות שונים בירושלים.
במשך שנים היה הפוסק של שוחטי ירושלים ומראשי החברה קדישא של עדת הפרושים.
היה בקשר הדוק עם בן דודו המהרי"ל דיסקין.
סייע לגיסו יוסף ריבלין בפעולותיו הציבוריות.
הצטרף לאגודת "בוני ירושלים" שיסד ריבלין והיה מעשרת החברים הראשונים שיסדו את שכונת מאה שערים.
נפטר בשנת תרנ"ה (1895) ונקבר בהר הזיתים.
כעבור שלוש שנים נקבר בצמוד לקברו בן דודו המהרי"ל דיסקין.
בשנת תשס"ט (2009) הוציא צאצאו הרב אליעזר דן רלב"ג מלייקווד שבניו ג'רזי מתוך כתב ידו את הספר "דמשק אליעזר", הכולל את חידושיו של הרב משה אליעזר דן רלב"ג על התורה ומדרש רבה.
אשתו הראשונה הייתה חיינה, בת גבריאל מדאהלינוב.
אריה ליב גברילוביץ (ר' לייב אפטייקר) נשא את בתו של רבי שאול בנימין הכהן קרליץ, הרב מרדושקביץ.
אשתו השנייה הייתה צביה, בת הרב יהוסף שוורץ.
יהוסף - (נינו הוא רבי אריה רלב"ג) נשא את מרת שינא מלכה בת רבי חיים יעקב שפירא ראב"ד ירושלים
חיים שלום - נשא את בתו של אחיו מאב רבי ליב אפטייקר.
רבי בן ציון גדליה - חתנו של רבי שמחה סולובייצ'יק.
מרדכי בנימין רלב"ג - (נכדו הוא הרב יצחק רלב"ג) נשא את מרת מאשה בתו של רבי יחיאל מיכל מושקין
שרה נחמה סלנט - נישאה לר' יוסף זונדל נכד רבי יוסף זונדל מסלנט.
אליעזר (לייזר) הירשַאוּגֶה (בכתיב יידי: הירשאַוגע; בכתב לטיני: Eliezer Hirschauge; נודע בשם העט א.
גורל (גוראַל); 20 במאי 1911, ורשה – 8 במאי 1954, תל אביב-יפו) היה אנרכיסט יהודי פולני, פובליציסט, מוציא לאור של ספרים ועיתונים, מחבר ספר זיכרונות המתאר את ההיסטוריה של התנועה האנרכיסטית בפולין.
מהדמויות החשובות בתנועה האנרכיסטית בקרב יהודי ורשה בשנות ה-30, ומניח היסודות לפעילות האנרכיסטית בישראל.
אליעזר הירשאוגה נולד בשנת 1911 בעיר ורשה למשפחה חסידית מרובת ילדים, לאביו מנחם ואמו גליקה.
בגיל חמש נשלח ללמוד בחדר, ובהמשך למד בישיבה עד גיל 16.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה, הלך ללמוד סדרות דפוס, בניגוד לרצון הוריו, ובמקביל העשיר את ידיעותיו בצורה אוטודידקטית, והחל לפעול במסגרת התנועה האנרכיסטית.
בשנות ה-30 החל להפיץ את ההגות האנרכיסטית בקרב הנוער היהודי החסידי של ורשה, וביתו הפך למרכז למפגשים ודיונים אנרכיסטיים של אותו נוער.
באותה תקופה פעל כאנרכיסט, וכתב מאמרי הגות אנרכיסטיים, שתורגמו והתפרסמו בעיתונים בפולין, גרמניה, אנגליה, צרפת, ארצות הברית ויפן.
באותה תקופה התעניין מאוד במתרחש במחנה האנרכיסטים במלחמת האזרחים בספרד, הוציא עלון בשם "שפאניע אויפן שייד-וועג" (יידיש: ספרד בדרך הצל), תרגם אותו בעצמו לפולנית, והוא ואשתו הפיצו מספר עותקים שלו ברחבי פולין, עד שהם הופקעו על ידי הממשלה הראקציונרית של פולין.
באותה עת גם תרגם לאנגלית מספר פרקים של עבודתו הפילוסופית של הרמב"ם, "מורה נבוכים".
משלא ניתנה להם אזרחות סובייטית, הם נשלחו ליקטרינבורג שבהרי אורל, שם עבד אליעזר כסייס באורווה מקומית.
באוראל סבלו השניים ממחסור ומרעב, ושהו במקום שנה אחת (1941-1940).
לאחר מכן נשלחו לאוזבקיסטן, בה עבדו בקולחוז מקומי, ומשם הועברו לקזחסטן, שם עבדה דינה כאחות במתקן אמבולטורי ואליעזר כפועל כללי בבית החולים המקומי, כשעיקר עיסוקו היה בצביעה ובניקיון.
זמן לא רב לאחר מכן, גויס הירשאוגה לצבא האדום, והשתתף בקרב סטלינגרד, ועם סיום המלחמה, שבו השניים לוורשה.
בוורשה לא מצאו השניים כל זכר למשפחתם, ועברו למחנה עקורים במערב גרמניה.
במחנה העקורים עבד כמורה, וכמו כן, כתב והוציא לאור ספר לימוד עברית לילדי המחנה בשם "עדן".
בנובמבר 1947 היגרו הוא ואשתו לארץ ישראל.
בהגיעם התקבל הירשאוגה לעבודה כסדר דפוס בבית הדפוס "המרכז" בתל אביב-יפו.
אולם, זמן קצר לאחר מכן גויס לשורות צה"ל (הימים ימי מלחמת 1948), ושב לעבודתו עם שחרורו.
לאחר שחרורו, הפך הירשאוגה אט אט לכוח המניע מאחורי התנועה האנרכיסטית המתעוררת בקרב ניצולי השואה שהגיעו לארץ.
החל מסוף שנות ה-40 פרסם באופן קבוע מאמרים בשבועון האנרכיסטי היידי-אמריקאי החשוב ביותר, "פרייע ארבייטער שטימע" .
הירשאוגה היה מוכר בחוגים האנרכיסטיים של תל אביב-יפו, וב-1950, פרסם שני גיליונות של עלון אנרכיסטי בשם "ספרייה למחשבה חופשית".
לאחר כשנתיים, הפך למייסדו, עורכו והמוציא לאור של העיתון האנרכו-סינדיקליסטי "דעות", שגם כן יצא בשני גיליונות בלבד.
ב"דעות" פרסם הירשאוגה מאמרים מאת רודולף רוקר, אלברט איינשטיין, ג'ורג' וודקוק, יצחק נחמן שטיינברג, חיבורים סוציו-פוליטיים וטקסטים על ההיסטוריה של האנרכיזם.
ב-1953, פרסם ספר על אודות ההיסטוריה של התנועה האנרכיסטית בפולין, בשם "טרוים אין פארווירקלעכונג: זכרונות-פארצייכנונגען און באֵמערקונגען וועגן דער אֵנאֵרכיסטישער באווענגונג אין פוילן" (יידיש: "חזון בהתגשמותו: רישומי זיכרונות והערות על התנועה האנרכיסטית בפולין"), שבו הביא מזיכרונותיו ממאבקי הצעירים האנרכיסטים ומהעבודה הפוליטית המחתרתית של האנרכיסטים בוורשה שלפני מלחמת העולם השנייה.
ספר זה נותר כבעל תרומה משמעותית להיסטוריה הכתובה על אודות האנרכיזם בפולין שבין שתי מלחמות העולם, זאת בשל מיעוט בפרסומים אחרים בנושא.
במלאת עשר שנים למותו (ב-1964), הופיע הספר במהדורה מחודשת, בתוספת זיכרונותיה של אשתו ומבוא מאת אבא גורדין.
הירשאוגה נפטר ב-8 במאי 1954 בתל אביב-יפו כתוצאה מהתקף לב, בגיל 43. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את אשתו, דינה הירשאוגה (1906–1980), ושני ילדים קטנים.
בתו עליזה חיימוביץ' ובנו מנחם שניהם ציירים.
קשריו עם אנרכיסטים נוספים בארץ
הירשאוגה פיתח יחסי חברות עם הפעיל האנרכיסטי, הטריטוריאליסט והיידישיסט יצחק נחמן שטיינברג, ועם המחנך והפסיכולוג חובב רעיון ה"אנרכו-ציונות" ישראל רובין-רבקאי.
בגיליון הראשון של כתב העת האנרכיסטי, שערך כתב והוציא לאור הפעיל האנרכיסטי אבא גורדין, פורסמה כתבה אנונימית לזכרו של אליעזר הירשאוגה, במלאת חמש שנים למותו.
אשתו המשיכה להיות פעילה אנרכיסטית גם לאחר מותו, ונטלה חלק באיגוד האנרכיסטי שייסד אבא גורדין, "אגודת שוחרי חופש" (אשו"ח).
הירשאוגה אימץ את ההשקפה האנרכו-סינדיקליסטית, ופעל להפצתה ולהגשמתה במשך כל חייו הבוגרים.
הוא ביטא השקפות אלה בפעילות אנרכיסטית, ובכתיבת מאמרים בעיתונות האנרכו-סינדיקליסטית בחו"ל, ובעיתונו "דעות" בישראל.
חברו, בעל הסימפתיה לרעיון ה"אנרכו-ציונות", ישראל רובין-רבקאי, טען כי הירשאוגה היה ציוני, אך אין מידע המאשר זאת.
הירשאוגה אמנם פרסם בעברית, אך הוא מעולם לא דחה את שפת היידיש, ופרסם בה גם את ספר זיכרונותיו.
למרות השפעתו העצומה על התפתחותה של התנועה האנרכיסטית בישראל, ואף שהירשאוגה הוא מחבר המונוגרפיה היחידה על אודות התנועה האנרכיסטית בפולין בין שתי מלחמות העולם, דמותו נשכחה כמעט לחלוטין בישראל ובפולין, ועבודותיו לא תורגמו לפולנית.
טרוים אין פארווירקלעכונג: זכרונות-פארצייכענונגען און באמערקונגען וועגן דער אנארכיסטישער באוועגונג אין פוילן, תל אביב: (דפוס הזוהר), 1953. (מהדורה שנייה, שהוציאה אלמנתו: 1964)
נולד בירושלים בשנת 1904. אטינגר זכה לחינוך מסורתי בחדר ואחר כך למד בישיבת "חיי עולם" ובבית הספר תחכמוני בירושלים.
במחצית הראשונה של שנות העשרים של המאה ה-20 למד ב"בצלאל".
בשנת 1927 הצטרף לארגון "ההגנה" והיה בוגר קורס מדריכים השני בירושלים (1928).
לחם בעיר העתיקה בירושלים בזמן מאורעות תרפ"ט.
בין השנים 1930–1932 שהה בברלין שבגרמניה, שם היה פעיל במסגרת ארגון "המכבי הצעיר", ותרם לארגון המכביה הראשונה בארץ ישראל.
עם שובו לארץ ישראל שימש בתפקידי פיקוד והדרכה במסגרת "ההגנה", בירושלים, חיפה ותל אביב.
בשנת 1938 שימש כסגן מפקד העיר ירושלים מטעם ההגנה והיה ממארגני ההפגנות בירושלים נגד הספר הלבן.
במלחמת השחרור לחם בקרבות השחרור של העיר טבריה כמפקד העיר מטעם ההגנה.
שירת בצה"ל, בדרגת סרן ובתפקיד קצין העיר במרחב נתניה.
בשנת 1941 נשא לאשה את אורה בת דב גוברמן מטבריה.
בשנת 1957 מכרו בני הזוג את חלקם בבעלות במלונות המשפחתיים בטבריה.
כמה מעבודותיו של אטינגר מצויות באוסף מוזיאון ישראל שבירושלים, וביניהן רישום "דיוקן גבר ומתווה של אבל פן בחזית ובצדודית" (1924).
1920–1925 בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ירושלים
הרב אליעזר די אבילה (כונה: רב אד"א; י"ד בניסן ה'תע"ד, 1714 - ג' באדר א' ה'תקכ"א - 1761) היה ראש ישיבה בעיר רבאט שבמרוקו, דיין ופוסק.
בנו של הרב שמואל די אבילה, ואחיינו של רבי חיים בן עטר.
נולד בעיר רבאט לאביו רבי שמואל די אבילה מרבני העיר, ולאימו אורה בואינה אחותו של רבי חיים בן עטר, המכונה "אור החיים".
לפי המסורת מוצא משפחתו הוא מן העיר אווילה שבספרד, ממנה גורשו היהודים בשנת רנ"ב (1492), בעת גירוש ספרד.
בגיל חמש עשרה נשא אישה יתומה, בת ר' אליהו הלוי בן שושן, אחד מנכבדי סאלי.
את עיקר תורתו למד מפי אביו הרב שמואל די אבילה, לו היה בן יחיד, ולמד ממנו את דרכי העיון והפלפול.
כבר בגיל צעיר נודע בשקידתו העצומה בתורה, אך בשל חריפותו ואי מתינותו אז, לא היה עומד על דעתו, אלא כותב את חידושיו וחוזר ומוחק.
חתנו ותלמידו, רבי שלמה די אבילה, מספר על רבו:
בתקופה זו הייתה קהילת יהודי רבאט קהילה קטנה יחסית, אשר רוב תושביה היו אנשים אמידים וסוחרים שבאו מן העיר סאלי הסמוכה.
רבי אליעזר די אבילה היה החכם הראשון שהתגורר בה והקים ישיבה, בה למדו תלמידים חריפים רבים מכל הסביבה, ורבי אליעזר היה מפרנסם ותומך בהם.
חברו לבית הדין, רבי חיים טולדנו, מתאר אותו כ"מעוטר בתלמידים כמלך בגדוד".
רבי אליעזר היה אדם אמיד ועשיר גדול, אך בשל רצונו להתמסר ללימוד הוא מסר את עסקי המסחר לניהולם של בני משפחתו.
נפטר בגיל צעיר בתאריך ג' באדר א' תקכ"א (1761) בגיל ארבעים ושבע.
השאיר אחריו בת אחת, שהייתה נשואה לאחד מבני משפחתו, רבי שלמה די אבילה, שהוציא לאור את כתביו.
רבי אליעזר ראה בלימוד התלמוד מטרה כשלעצמה, אשר דרכו ניתן לפתח כושר עיוני וחוש ביקורת מפותח.
הוא נודע בחריפותו הגדולה ועיונו העמוק בתלמוד, ונחשב לגדול המפולפלים בדורו.
גדולי דורו החשיבוהו כ"מהרש"א של בני המערב".
בנוסף להרבצת תורה, כיהן רבי אליעזר גם כרב ואב"ד בערי רבאט וסאלי, והיה נחשב לנושא דגל ההוראה בארצות המערב.
אליו היו מריצים את השאלות הסבוכות שלא ניתן היה להגיע בהם לפשרה.
גדולי דורו כינוהו בשם "רב אד"א" (ראשי תיבות " אליעזר די אבילה", לשון מושאל משמם של האמוראים רב אדא), ובעירו רבאט כונה "רבי אליעזר הגדול" (על שם התנא רבי אליעזר הגדול).
בשל חריפותו הגדולה היה מרשה לעצמו לפסוק הלכות גם מכוח סברא ופלפול תלמודי, והיה חולק לעיתים אף על הראשונים.
במקרים רבים היה שולח תשובות הלכתיות לדיינים בהם חלק על דעתם מכוח עיונו בתלמוד, ודחה את פסקיהם.
הדיינים שהיה קשה להם לעיתים לרדת לסוף דעתו, לא תמיד ראו זאת בעין יפה וחשו שהוא מזלזל בדבריהם.
הדבר בולט במיוחד בהתכתבויותיו עם חכמי מרקש, שנחשבו לגדולי המעיינים במשא ומתן התלמודי.
באחת מתשובותיו אליהם הוא כותב:
פעילותו הספרותית הייתה ענפה ביותר, והוא חיבר ספרים בכל מקצועות התורה.
הוא שאף להדפיס את ספריו בחייו, אך לא הספיק לעשות זאת בשל פטירתו הפתאומית, וחיבוריו נדפסו על ידי חתנו ונכדיו, תחת טיפולה של אשתו.
מגן גבורים – חלק א, חלק ב.
- ביאורים לדברי הגמרא, רש"י ותוספות על מסכתות בבא מציעא, הוריות, כתובות וקידושין.
חלק א' יצא לאור בשנת תקמ"א בליוורנו על ידי תלמידו הרב רפאל יהודה ישראל, וקיבל את הסכמת רבני ליוורנו, רבני אנקונה, והחיד"א, באתר HebrewBooks.
הספר זכה לפופולריות רבה בישיבות מרוקו, וכפי שהעיד הרב אברהם חפוטא: "הספרים שבהם למדו בישיבות במרוקו היו השיטה מקובצת ומהרש"א ומהר"ם שיף ומגן גיבורים וקול מבשר ועבודת הלוי".
מלחמת מצווה – על שורשי ההלכות בש"ס ובפוסקים, ליוורנו תקס"ו, באתר HebrewBooks
מעין גנים – חידושים וביאורים על כל חלקי הטור, ובמיוחד בחלק חושן משפט, ליוורנו תקס"ו, באתר HebrewBooks
חסד ואמת - דרשות וחידושי אגדות, באתר HebrewBooks
אליעזר גרשון פרידנזון (י"ז בחשוון תר"ס, אוקטובר 1899 – ניסן ה'תש"ג, 1943) היה עסקן חרדי, ממנהיגי אגודת ישראל בפולין, ממייסדי תנועת בית יעקב וביטאונה.
אביו ר' יהושע היה למדן שבחר שלא לעסוק ברבנות, בנו של ר' שמלקה ששימש דיין בלודז' ונכדו של רבי חיים אוירבך.
בגיל 19 החל את דרכו הציבורית, כשעמנואל קרליבך הגיע לפולין במהלך מלחמת העולם הראשונה כרב צבאי של צבא הקיסרות הגרמנית.
קרליבך רצה להציל את הנוער מנזקי התקופה והקים סביבו קבוצה של צעירים שתפעל יחד עימו לשמור על הנוער.
מטרת הקמת הקבוצה הייתה לאגד את הציבור, צעירים וזקנים יחדיו כאגודה.
בקום אגודת ישראל עם סיום מלחמת העולם הראשונה, כשהוא בן 19 שנים, התנדב כמורה דרך לסיירות שיצאו מטעם האגודה בכל פולין.
בנוסף, דאג לארגן סניפים ברחבי פולין.
במשך שנתיים סייע בהקמת מאות סניפים של ארגוני האגודה, פעילות שגרמה לעיתים לפעולות שננקטו נגדו מצד החילונים.
בחלק מהמקרים גרמו החילונים למאסרו, ואף קיבלו את פניו באבנים.
בתמוז תרפ"א נישא לאסתר בילה.
חמיו תבע ממנו שיכנס לעסקיו בתמורה לנדוניה, ולא ראה את פעילותו הציבורית בעין יפה.
כתוצאה מכך, נאלץ להתעסק בעסקי חותנו.
כאשר היה יוצא בשליחות חותנו בענייני עסקים, בפועל היה מתעסק בעיקר בענייניו הציבוריים.
באחד ממסעיו בקראקא, נפגש עם ראשי אגודת ישראל המקומיים, ואלו לקחו אותו לביקור בבית הספר בית יעקב של שרה שנירר.
עד לאותו הביקור, התנועה הארצית לא הייתה פנויה להתעסק בעניין בית הספר, שכן היא הייתה טרודה בביסוס עצמאותה.
ביקורו של פרידנזון בבית הספר חשף את בית הספר לעיני הנהגת התנועה, ומאז החל להתמקד בסעד לבית הספר ובהקמת בתי ספר חדשים.
כדי לחזק את השפעתו של הרעיון, הקים פרידנזון ביטאון – בית יעקב חודש-זשורנאל – כדי לעודד הורים לשלוח את בנותיהם אל בית יעקב.
לצורך העניין הוא גייס את אחד מידידיו מהעיר לודז', והלה השקיע כסף כשיעור הוצאת הגיליון הראשון.
בכתיבת הביטאון השתתפו באופן קבוע נתן בירנבוים, יצחק ברויאר, בן ציון פסלר, שמואל דויטשלנדר, יהודה לייב אורליאן, זליג שכנוביץ, אלימלך שטייאר ואחרים.
גם שולבו בו מדי פעם דבריהם של הרבנים אלחנן וסרמן, מאיר שפירא, טוביה הורוביץ ואחרים.
הגיליונות הוקדשו לנושאים מגוונים כמו ארץ ישראל, יידיש, חינוך ודמויות תקופתיות.
לאחר שהתבסס הביטאון כלכלית, החל פרידנזון להרחיב את מעגל ההשפעה הכתובה באמצעות הוצאת עיתון בשם "גן ילדים" לנערות בית יעקב, ולאחר מכן הוציא לילדים עיתון בשם "שיחים רעננים".
כשהתבסס עוד יותר פתח הוצאת ספרים – "בית יעקב".
לאחר שרעיון בתי הספר קם וראה אור, עלה הצורך להמשיך לשמור על צביון החינוך גם לאחר סיום בית הספר, ובפרט בגילאי ההתבגרות.
כמענה לכך הקים פרידנזון את "בנות אגודת ישראל".
בוועידת היסוד השתתפו בסך הכל כ-20 נערות.
למרות זאת, המשיך בפעילותו ולאחר שנה מספר החברות בתנועה עמד על 1,000 חברות ב-40 קבוצות.
ב־1937 כינס את הוועידה השלישית הארצית של בנות האגודה, בהשתתפות 3,000 חברות.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה עמד מספר החברות על 25,000 ב־300 סניפים בפולין.
בשנת 1930, כשהגיע לגיל שבו על פי החוק יכול היה להתמודד לכך, נבחר לחבר הקהילה בלודז'.
לאגודת ישראל היה רוב בקהילה, והוא זה היה שדאג לבעיות התקציב של הקהילה.
הוא יזם עזרה סוציאלית לכל נזקק, ולא בדק אחרי הנזקקים.
עם זאת, דאג לתבוע מהעשירים את המס המוטל עליהם, וסירב להקל מעל חותנו, יהודי אמיד, את נטל המס.
דאג לתלמוד התורה העירוני בעיר, למוסדות החינוך לנערים ולבתי הספר של בית יעקב בעיר.
נאם בכנסייה הגדולה השלישית, ובסוף אותה כנסייה נבחר כחבר בוועד הפועל של העולמי של האגודה.
שימש כחבר ההנהלה הראשית של צעירי אגודת ישראל, אחד מחבר הנאמנים של סמינריון בית יעקב בקראקא ומזכיר כבוד במועצת ההנהלה של ישיבת חכמי לובלין.
ייסד את איגוד הסופרים החרדיים בסיוון תרצ"ט, כאשר כינס ועידה של עשרות סופרים ועיתונאים חרדיים, והוכרז בה על הקמת האיגוד.
מטרת האיגוד הייתה לעודד את בעלי הכישרונות בציבור החרדי לפתח את כישרון הכתיבה כדי שהחרדים לא יזדקקו לקרוא ספרים אחרים.
בתקופה לאחר פלישת הנאצים לפולין, נעצרו כמה עסקנים מידידיו.
בעצת ידידיו ברח לוורשה, ושם חי על תרומות נדיבים וקיבל נדבות.
גם שם נאם בהזדמנויות שונות בבית הכנסת שהיה בחצר הבית שבו התגורר.
מותו וקבורתו לא נודעו, אולם ידוע שהיה בליל הסדר בבונקר של גביר בשם יוסף פסטג, ומאז לא נודעו עקבותיו.
אשתו אסתר בילה ובנם השני שמשון רפאל היו איתו בתקופה האחרונה לפני מותו ונספו גם הם.
אליעזר הלבני ("לוֹזר"; 1901 – 16 באוקטובר 1984) היה מאייר, צייר ואמן קרמיקה ישראלי.
הלבני נולד בטורקה שבגליציה למשפחה חסידית.
עלה לארץ ישראל ב-1920 במסגרת תנועת השומר הצעיר, הצטרף לגרעין ההכשרה של בית אלפא, אשר חבריו עסקו בעבודות תשתית כגון סלילת כבישים.
הלבני נפצע בעבודת פיצוץ סלעים לצורך הנחת קו מים לקיבוץ גבע, והתעוור בעינו השמאלית.
החיים בעמק יזרעאל חשפו את הלבני לאורח החיים ולתרבות של הערבים והבדואים.
במקביל הושפע עמוקות מגילוי הפסיפסים העתיקים בבית הכנסת בבית אלפא אשר נחפר ב-1929. מקורות השראה אלו, יחד עם מורשת התרבות האירופית, השפיעו על יצירתו העתידית.
בסוף שנות ה-20 ותחילת ה-30 צייר ציורים סאטיריים ואייר קריקטורות על חיי הקיבוץ במסגרת עלון הקיר הקיבוצי "ברחש".
חלק מיצירותיו אלו שמורות בארכיון בית אלפא.
ב-1940 חל פילוג בבית אלפא בעקבות משבר בין חברי מפא"י לחברי השומר הצעיר, במסגרת פילוג זה נערכו חילופי חברים עם קיבוץ רמת יוחנן.
הלבני היה בין העוברים לרמת יוחנן, אשר היה לביתו לשארית חייו.
ברמת יוחנן עסק תחילה בעיצוב קישוטי חג הפסח והגדת הפסח של הקיבוץ.
תערוכת העיטורים לחגי ישראל הוצגה בתל אביב, וציוריו הוצגו בתערוכה במוזיאון חיפה לאמנות.
הלבני השתלם בצרפת בציור וקרמיקה.
בהמשך התמחה בפיסול ועיצוב אמנותי של כלי קרמיקה.
הוא יצר כלים כגון גביעים, כדים, ספלים וקערות מעוטרים בעבודת יד במוטיבים ארץ-ישראליים: פרשים ערבים, עולי תימן, איכרים בעבודתם וכדומה.
הלבני עסק בכל שלבי יצירת הכלים, החל מהכנת חומר הגלם, עיצוב הכלי, צביעתו ועיטורו, וכלה בשריפת כלי הקרמיקה בתנור.
הלבני נהג לחתום על הכלים "א.
כלים בחתימתו נמצאים באוספים רבים ובגלריות ונמכרים במכירות פומביות.
ב-1973, כשהוקם אגף חדש בחדר האוכל של רמת יוחנן, עיטר הלבני את קירותיו בציורי קרמיקה המתארים דמויות מארץ ישראל הקדומה, חקלאים, רועי צאן ועולי הרגל לירושלים.
הדמויות בציורים הן בעלות עין אחת, יש המפרשים זאת כאזכור לעיוורונו של האמן באחת מעיניו.
פריטים מתוך תערוכת עיטורי חגים:
פריטים מציורי הקרמיקה בחדר האוכל של רמת יוחנן
אליעזר זלמן גרייבסקי (בכתיב יידי: גראיעווסקי; 1843, ד' באדר ה'תר"ג – 1899) היה נוסע ועיתונאי.
גרייבסקי נולד בשנת 1843 למרדכי יוסף בן שמואל דוד גרייבסקי והנדה ביילה תחייה לבית גארדאן וגדל בוילקובישק, בה למד בביתו בעצמו וממורים פרטיים.
הוא העיד על עצמו שבגיל 6 "הייתי בקי בהתנ"ך בע"פ" ולאחר מכן למד תלמוד.
בגיל 17 התחתן עם דינה תחיה כהנא ועבר לגור אצל חותנו בקלצק.
בשנת 1864 הוסמך לרב על ידי הרב שמואל אביגדור תוספאה, הרב אליהו באברויסק והרב חיים זלמן סטופלי.
בעקבות מחלוקת על הרב יהושע רבינוביץ הוא עבר איתו לניאסוויז' ולאחר מכן קיבל הצעה לכהן כרב בארשע, אך כדי להימנע ממחלוקת הוא עבר לעסוק במסחר, בה לפי עדותו לא ראה ברכה.
הוא שהה במשך כשבעה חודשים בווינה לרגל עסקיו, מסוף 1872, ובמאי 1873 נסע לטרייסט, ממנה הפליג למצרים ולארץ ישראל, בה שהה במשך כתשעה שבועות.
בשנת 1876 הוא נענה למודעה של קרן השר משה מונטיפיורי שחפשה נציג בארץ ישראל.
הוא הגיע ללונדון באלול תרל"ו, אך המינוי התעכב ובסופו של דבר נמסר לאחר ובינתיים גרייבסקי נקשר לרב נתן מרקוס אדלר ולסגנו הדיין דובער שפייערס ויחד עם הדיין פרסם את הספר "גנזי כנסת ישראל" והגדה עם תרגום לאנגלית.
הוא נסע ברחבי אנגליה למכור את הספר ועבר לעבוד במסחר, בה שוב לא ראה ברכה.
בעקבות המסע הוא כתב מאמר ביקורת על יהדות אנגליה שאינה מקפידה על שמירת המצוות, והדבר עורר עליו ביקורת רבה.
בשנת 1878 הוא פרסם בהמשכים בעברי אנכי את תיאור המסע שלו למצרים ולארץ ישראל בשנת 1873. במאמר זה הוא ביקר את תושבי ירושלים על שהם נסמכים על החלוקה ובין השאר המליץ לתושבי ירושלים היהודים להתיישב בפורט סעיד ולהתפרנס ברווח ממסחר, במקום לחיות מנדבות בירושלים.
בשנת 1887 הוציא לאור את הספר "גינת אגוז".
לאחר מכן נסע לארץ ישראל, בה הוציא מחדש קונטרס מהספר על הלכות קדיש.
אליעזר דון יחיא (ח' באייר ה'תרצ"ח – כ"ח כסלו תשע"ט, 9 במאי 1938 - 5 בדצמבר 2018) היה פרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
אליעזר דון יחיא נולד בירושלים בשנת 1938 לבתיה ולדוד.
אביו, דוד, נצר למשפחת רבנים ממגורשי ספרד, שהיגרו למזרח אירופה.
עלה מלטביה בשנות העשרים כדי ללמוד בישיבת מרכז הרב אצל הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
אמו, בתיה, הייתה דור שביעי בארץ, נצר למשפחה שעלתה לארץ בעליית הגר"א.
בשנות ילדותו המוקדמת עברה המשפחה להתגורר בכפר חסידים שם עבד אביו כמורה.
בשנת 1950, עברה המשפחה להתגורר בקרית שמואל בחיפה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים במדרשית נועם בפרדס חנה.
עם סיום לימודיו החל ללמוד בישיבת כפר חסידים ובה למד כשנתיים, וכן למד גם במשך כחצי שנה בישיבת מרכז הרב.
לאחר מכן שירת בצה"ל בשירות סדיר.
בשנת 1959, בגיל 21, השתתף בחידון התנ"ך הארצי השני למבוגרים.
הוא הוכתר כחתן התנ"ך של מחוז חיפה והעפיל לחידון התנ"ך הארצי, שהתקיים בנוכחותו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
בשנת 1960 הוסמך לרבנות על ידי הרב אליעזר יהודה ולדנברג.
בשנת 1963 נישא לרעייתו דרורה לבית טופילובסקי ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי, החל ללמוד מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטה העברית במקביל לעבודתו כמורה.
בשנת 1978 סיים את עבודת הדוקטורט בהדרכתו של פרופסור עמנואל גוטמן.
העבודה הייתה מחקר חלוץ בנושא מאבקי החינוך בתקופת העלייה הגדולה בשנים הראשונות לקיום המדינה, ובו בחן את התאמתו של המודל ההסדרי (קונסוציונליזם) של החוקר ההולנדי ארנד ליפהרט להסדרת קונפליקטים בין קבוצות אוכלוסייה המובחנות על רקע דתי או תרבותי בתחום החינוך ויחסי הדת והמדינה.
עיקריה התפרסמו בספרו "משבר ותמורה במדינה החדשה – חינוך, דת ופוליטיקה במאבק על העלייה הגדולה", שיצא בהוצאת יד בן-צבי בשנת 2008.
דון יחיא היה ממייסדי המחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן בה לימד וחקר והנחה תלמידים במשך שנים רבות, ואף שימש כראש המחלקה בין השנים 1981–1984. הוא היה עמית מחקר בשנות שבתון באוניברסיטאות LSE בלונדון ואוקספורד בבריטניה, ואוניברסיטאות מרילנד, פנסילבניה וראטגרס בארצות הברית.
הוא כתב מאמרים רבים בנושאי דת ומדינה, יחסי ישראל ויהדות התפוצות, מחשבה מדינית יהודית ובמשך שנים היה החוקר המובהק של הציונות הדתית מהזווית הפוליטית וממניחי התשתית לחקר היחסים בין דת למדינה בישראל והתרבות הפוליטית בישראל.
שמו היה מוכר לחוקרים בעולם, ובמיוחד בעקבות ספרו פורץ הדרך שחיבר יחד עם פרופסור ישעיהו ליבמן "דת אזרחית בישראל" (Civil Religion in Israel).
ספר זה הפך לספר יסוד בחקר החברה הישראלית והתרבות הפוליטית בישראל.
חלק ממאמריו התפרסמו גם באנגלית בספרו המשותף עם פרופ' ישעיהו ליבמן, "Religion and Politics in Israel".
בשנים האחרונות לחייו, חזר ועסק במשנתו של מנהיגה הגדול של התנועה הציונית הדתית ומי שהקים את המפד"ל בשנות החמישים של המאה העשרים, השר חיים משה שפירא.
מחקר זה עלה על הכתב בספרו האחרון, "בין שלום לשלמות הארץ: הציונות הדתית בהנהגת חיים משה שפירא והמאבק על ארץ ישראל 1936–1970", שפורסם שבועות ספורים לאחר מותו בהוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות באוניברסיטת בן-גוריון.
הספר מפריך את ההנחות שקנו להן אחיזה בהיסטוריוגרפיה, כאילו נגררה הציונות הדתית אחרי מפא"י בנושאים מדיניים וביטחוניים וכאילו מעורבותה הפעילה בתחום זה החלה רק בעקבות מלחמת ששת הימים.
דון יחיא מוכיח שבהנהגת שפירא נקטה תנועה זו עמדה עצמאית, ששילבה בין עקרונות דתיים ומוסריים לפרגמטיזם מדיני ושיקפה את ההכרה במגבלות הכוח ואת הצורך להתחשב בעמדותיהם של גורמים בעלי השפעה בזירה הבין-לאומית.
פרופסור אליעזר דון יחיא פרסם עשרות רבות של מאמרים וגם ערך וכתב מספר ספרים בתחומי מחקריו.
מוסדות דתיים במערכת הפוליטית: המועצות הדתיות בישראל, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ירושלים, תשמ"ט
הפוליטיקה של ההסדרה: יישוב סכסוכים בנושאי דת בישראל, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, ירושלים, 1997
ספר השנה של אוניברסיטת בר-אילן למדעי היהדות והרוח כ"ח-כ"ט מחקרים בציונות דתית ובמשפט עברי.
מוגשים לכבודו של זרח ורהפטיג/ עורך, ביחד עם אלה בלפר ומשה חלמיש, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"א
בין מסורת לחידוש: מחקרים ביהדות, ציונות ומדינת ישראל: ספר זיכרון ליהושע קניאל (עורך), אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2005.
משבר ותמורה במדינה החדשה: חינוך דת ופוליטיקה במאבק על העלייה הגדולה: יד יצחק בן צבי, ירושלים, תשס"ח
בין שלום לשלמות הארץ: הציונות הדתית בהנהגת חיים משה שפירא והמאבק על ארץ ישראל 1936 -1970, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2019.
"הדילמה של תרבות מסורתית במדינה מודרנית: התפתחויות ותמורות בדת האזרחית של ישראל", מגמות, כרך כ"ח, עמ' 461–485 (1984) ביחד עם ליבמן י'.
"יציבות ותמורות במפלגת מחנה: המפד"ל ומהפכת הצעירים", מדינה ממשל ויחסים בינלאומיים, מס' 1, עמ' 100–112 (1980).
שלילת הגלות בציונות הדתית, אבי שוורץ ודב שוורץ (עורכים) מאה שנות ציונות דתית, רמת גן; הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2003, כרך ג', עמ' 229–258.
"פונדמנטליזם דתי ורדיקליזם פוליטי: הישיבות הלאומיות בישראל", אניטה שפירא (עורכת) עצמאות 50 השנים הראשונות, מרכז שזר לתולדות ישראל, ירושלים, עמ' 470 -431.
"בין לאומיות לדת: התמורה בעמדת ז'בוטינסקי כלפי המסורת הדתית", עיונים בתקומת ישראל- סדרת נושא על זאב ז'בוטינסקי, מכון בן-גוריון לחקר ישראל ואח', 2004.
"תפיסות של הציונות בהגות היהודית האורתודוקסית", הציונות ט (תשמ"ד), המכון לחקר הציונות וישראל, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 55–93.
"אידאולוגיה ומדיניות בציונות הדתית; הגותו הציונות של הרב ריינס ומדיניות ה"מזרחי" בהנהגתו, הציונות ח (תשמ"ג), עמ' 103–146.
"מפלגות הציונות הדתית במלחמת העצמאות", בתוך מ' בר-און ומ' חזן (עורכים), פוליטיקה במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות, ירושלים תשע"ד, עמ' 265–295.
"דת, זהות לאומית ופוליטיקה: המשבר בשאלת מיהו יהודי-1958", בתוך מ' בר-און וצ' צמרת (עורכים), שני עברי הגשר: דת ומדינה בראשית דרכה של ישראל, ירושלים תשס"ב, עמ' 88–143.
אליעזר (אצ'ה) גרינבוים או לאון ברז'ה (27 בנובמבר 1908, ורשה – 22 במאי 1948, רמת רחל) היה פעיל קומוניסטי מוורשה, ששימש כמנהיג אסירים במחנות ריכוז בצרפת וכקאפו במחנה בירקנאו.
נהרג בקרב רמת רחל במלחמת העצמאות.
גרינבוים נולד למרים לוריא וליצחק גרינבוים ב-27 בנובמבר 1908 בוורשה, בירת פולין.
הוא למד בבית ספר עממי עברי-יהודי ומאוחר יותר הצטרף לגימנסיית "חינוך" ולתנועת השומר הצעיר.
פיתח עמדות שמאליות, ועם השנים החריפו עמדותיו, ובניגוד לאביו הוא היה מתנגד חריף לציונות וקומוניסט נלהב.
הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה, ובגיל 19 נאסר כתוצאה מפעילות קומוניסטית, שהייתה אסורה על פי חוק.
הוא עבר עינויים קשים ונידון לארבע וחצי שנות מאסר.
לאחר שריצה שנתיים וחצי בכלא, שוחרר באופן זמני מסיבות בריאותיות והוא ניצל זאת לבריחה מפולין לצרפת.
בפריז סיים את לימודי המשפטים, והיה פעיל בולט במפלגה הקומוניסטית, ואף ערך את העיתון שלה.
בתקופת מלחמת האזרחים בספרד הצטרף לבריגדות הבינלאומיות שלחמו נגד הלאומנים, והוצב כתותחן ביחידת נ"ט.
הוא אימץ לעצמו את שם הקרב לאון ברז'ה (Leon Berger), על שמו של אלפונס לאון ברז'ה , עוזר תליין צרפתי משלהי המאה ה-19 ששכלל את הגיליוטינה כך שהדם הניתז לא ילכלך את בגדי התליינים.
לאחר התבוסה במלחמה, שב לצרפת ונעצר.
לאחר שחרורו המשיך בפעילותו הפוליטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא צרפת, לאחר שסירב להצטרף ללגיון הזרים.
עם כניעת צרפת, חזר לפעולה בתנועה הקומוניסטית, שירדה בינתיים למחתרת.
לאחר כשנה נאסר ונשלח למחנות ריכוז בטורטל ובבון לה רולנד.
בניגוד להוראות המפלגה הקומוניסטית, שאסרה להינצל באמצעות שיתוף פעולה עם הכובש הנאצי, המליץ לאסירים אחרים לצאת לעבודה חקלאית, ובכך הציל אותם משילוח למחנות בפולין.
הוא עצמו ציית להוראות המפלגה, ונשאר במחנה, עד יוני 1942, עת הועבר למחנה ההשמדה אושוויץ, והוצב במחנה בירקנאו, שם התמנה לקאפו הממונה על צריף.
תפקידו היה מורכב ורגיש ביותר, שכן הוא היה צריך לדאוג שהסדר והכללים יישמרו היטב, משום שמעליו היה ממונה פושע פלילי פולני שהגיב באלימות קשה כלפי כל הפרת סדר.
הוא נהג לעיתים ביד קשה ובאלימות כלפי אסירים אחרים, ולפי כמה טענות אף הרג אסירים .
במקביל לכך, השתתף בפעולות המחתרת הפולנית הקומוניסטית במחנה.
עם התקדמות הצבא האדום לעבר אושוויץ, הועבר ב-1944 למחנה בוכנוואלד.
בבוכנוואלד האשימוהו אסירים שבאו עמו מבירקנאו באכזריות כלפי אחיו.
האסירים החליטו להקים ועדה שתשפוט אותו, והיא זיכתה אותו מהאישומים.
לאחר תום המלחמה המשיך בפעילות למען הניצולים, וניסה לשכנע את הניצולים מפולין שיחזרו למולדתם ויהיו נאמנים לשלטון הקומוניסטי החדש במדינה.
הדבר לא מצא חן בעיני הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון, ולדרישתה הוא הוחזר לפריז.
בפריז הואשם על ידי שני ניצולי שואה כי התאכזר לאסירים כקאפו במחנה בירקנאו.
הוא נאסר ונחקר במשך שמונה חודשים, אך התביעה בוטלה מחוסר ראיות.
לאחר שחרורו בצרפת, ולאחר שאפסו תקוותיו לשוב לפולין, עלה לארץ ישראל ב-1 במאי 1946, בעזרת סרטיפיקט שקיבל מאגודת ישראל, יריבתו המרה של אביו.
הוא הצטרף להוריו שהתגוררו זה מכבר בירושלים, והסתגר בביתם, שם התמסר למחקר היסטורי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, ביקש גרינבוים להתגייס להגנה, אך נתקל בסירוב בשל היותו קאפו.
יום לאחר שהוקמה המדינה וכולם חויבו בגיוס, התגייס למשמר העם.
הוא צורף ליחידתו של , מפקד "העתודה החבלית", שנשלחה לתגבר את הכוחות המגינים על קיבוץ רמת רחל.
בשל עברו הצבאי במלחמת האזרחים בספרד, הוצב כמקלען.
בדרך לקיבוץ, נפצע גרינבוים מרסיס שספג בלסתו כתוצאה מפגז שפגע במשוריין שבו נסע.
הוא נמלט מהמשוריין ותפס מחסה, שממנו המשיך לירות בעודו מדמם.
כשניתנה פקודה לסגת, הוא החל בזחילה אחורה, וכשהרים את ראשו ספג כדור ישיר ונהרג, ב-22 במאי.
בעקבות נפילתו, התאבדה חברתו סטפה רוזנצוויג (בתו של שמואל אברהם פוזננסקי).
לאחר מותו, פרסמו גורמים חרדיים בירושלים כרזות רחוב, שבהן נטען כי גרינבוים לא נהרג מאש אויב אלא כתוצאה מירי מכוון של כוחותינו, כנקמה על היותו קאפו.
טענה זו המשיכה להישמע על ידי גורמים חרדיים.
רוב החוקרים שוללים טענה זו, ורואים בה חלק מהמאבק של החברה החרדית באביו, יצחק גרינבוים.
כמו כן, נשמעו טענות המייחסות למותו מניעים אובדניים, שכן לפי חלק מהעדויות הוא הסתער חשוף ללא כל הגנה.
גרינבוים נטמן זמנית בבית העלמין שייח' באדר, ובכ"ח באלול ה'תש"י, 10 בספטמבר 1950, הועבר קברו לבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
דמותו של גרינבוים מהווה עד היום מוקד למחלוקת היסטורית ואידאולוגית חריפה.
מחד, יש הרואים בו גיבור, כי לטענתם התנהגותו הקשה כלפי האסירים נועדה למלטם מעונשים חמורים וממוות.
בנוסף, מציינים כי לכל אורך שהותו באושוויץ הוא שרת גם במחתרת הפולנית-קומוניסטית במחנה.
מן העבר השני נמצאים רבים הרואים בו קאפו אכזר וסדיסט ומשתף פעולה נאלח.
התייחסות זו מגיעה בעיקר מצדם של ניצולים שהכירוהו מאושוויץ, וכן מיהודים חרדים.
טענה זו משמשת לעיתים קרובות את ההסברה החרדית בנושא השואה, כדי להציג את הפשעים שביצעו הציונים, לטענתם, בתקופת השואה (אמנם אליעזר גרינבוים היה אנטי ציוני, אך אביו היה ממנהיגי הציונות).
בהקשר זה נטען לא אחת כי פשעיו כוונו בעיקר כלפי יהודים חרדים ורבנים.
בתווך, נמצאים קולות האומרים כי לא ניתן להעריך מוסרית ושיפוטית את מעשיו, משום שנעשו בתקופה ובתנאים חריגים במיוחד.
את גרסתו לאירועים העלה על הכתב בשנים שלאחר המלחמה.
היא פורסמה לאחר מותו בקובץ "גווילי אש", יחד עם רשימה בנושא היסטורי, לאחר שאביו הפעיל לחץ כבד שיצירותיו יוכנסו לקובץ.
בספרו פיפל, מזכיר הסופר יחיאל די-נור (ק.
צטניק) קאפו אכזרי, סדיסט ואנטי-דתי בשם "פרוכטנבוים", אשר היה "אדון ראש המשרתים" בבלוק 10. די-נור מתאר אותו במילים הבאות:
בכך מרמז כנראה די-נור לזהותו של האיש: אליעזר גרינבוים היה בנו של המנהיג הציוני יצחק גרינבוים, והשם "פרוכטנבוים" הוא משחק מילים המרמז לכך: פרוכט פירושו "פרי" ו"בוים" הוא עץ, ובכך אולי מאשים את האב, היות שהבן הוא המשכו ופריו של האב.
שנים מאוחר יותר, דינור נדרש על ידי בני משפחת גרינבוים להצהיר כי לדמותו של פרוכטנבוים אין קשר לאליעזר, אך הוא סרב.
בשנת 2002 שודר בערוץ 2 סרטו של הבמאי דובי קרויטורו "הבן של גרינבוים", סרט תיעודי אודות מסעו של מתי רגב-גרינבוים אחיינו של אליעזר, למציאת מסמכים ועדויות שיעזרו לו לנקות את שמו של דודו.
בשנת 2014 ביים אורי ברבש את הסרט "קאפו בירושלים", ששואב השראה מסיפורו של אליעזר גרינבוים.
את הסרט הפיק חיים שריר, את תסריטו כתב מוטי לרנר והוא צולם בידי יורם מילוא.
בסרט משתתפים בין השאר: גיל פרנק, מיה דגן, איצ'ו אביטל, אברהם סלקטר, נתי רביץ, דרור קרן, אודי פרסי, אריה צ'רנר, טטיאנה אוליאר, אלכס קרול ואמנון וולף.
הרב אליעזר לאזי היילבוט (ג' בתשרי ת"ק – א' בשבט ה'תקע"ד, 1740 – 1814) כיהן כדיין בפוזנן, ואחר כך כראש בית דין של קהילות אה"ו (ראשי תיבות של אלטונה, המבורג, וונדסבק).
חיבר את הספר "משנת דרבי אליעזר".
נולד בברלין ג' בתשרי בשנת 1740 לרבי יוסף היילבוט, ולאמו מרת פויגל (בת רבי משה, ואמה פרייזכי הייתה גם כן בת רבי לאזי חסיד) בנו של המקובל רבי לאזי חסיד מהלברשטאדט שעל שמו נקרא.
בשנות העשרה שלו למד בישיבת הרב דוד טבל שייאר בבמברג.
נשא לאישה את ביילה, בתו של אחד ממכובדי הקהילה היהודית בפוזנן, ושמו רבי טודרוס מונק.
אחר כך למד במשך שנתיים בישיבתו של הרב גדליה טיקטין, רבה של שוורזנץ ליד פוזנה, וחותנו פירנס אותו.
בפוזנן לימד לתלמידים ואחר כך מונה לדיין שם.
באותה תקופה כיהן רבי רפאל הכהן כ"ץ כרבה של פוזנן.
כשהתקבל רבי רפאל הכהן לרבן של קהילות אה"ו, הלך אחריו רבי אלעזר היילבוט לשם.
בהיותו שם מתה אשתו, והוא נשא כאישה שנייה את מינדיל בת רבי מן, נינתו של בעל "חינוך בית יהודה".
הנשואין היו בט"ו בכסלו ה'תקמ"ד.
בשנת 1784 הוא מונה לדיין בוונדסבק והמבורג, ואחר כך גם באלטונא והמבורג.
בשנת 1799, לאחר שעזב רבי רפאל הכהן את תפקידו כרבן של קהילות אה"ו, מונה שם הרב אלעזר היילבוט כראש בית דין.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות היה הוא איש הקשר בין קהילות אה"ו לגנרל לואי ניקולא דאבו של נפוליאון.
הוא נפטר בהמבורג בשנת 1814 (א' בשבט ה'תקע"ד) ובגלל המצור על העיר נקבר שם בחצר בית הכנסת.
חתנו רבי חיים מיכל כתב עליו
משנת דרבי אליעזר, פירוש על חושן משפט.
חידושים על כל תלמוד בבלי ומסכתות קטנות ואבות דרבי נתן.
דרושים בדרך פלפול על כמה מסכתות הש"ס, מוסר, והספדים
פירוש על התורה ופירוש רש"י לתורה, נקרא "אמרי אל"
קונטרס נגד הספר "מצפה יקתאל" מאת שאול ברלין, נקרא "שלום רב לאהבי תורתך ואין למו מכשול", נדפס באלטונא תקמ"ט.
רבי משה הוציא לאור את ספרו משנת רבי אליעזר, והוסיף בה הרבה דברים.
רבי שמואל כיהן כדיין בבית דינו של רבי עקיבא איגר בפוזנא נפטר בכסליו תר"ז
מאשתו השנייה, רבי יצחק הנקרא "רבי אייזק ברלין".
כתב הרבה בשומר ציון הנאמן.
חתנו מאשתו השנייה הוא הביבליוגרף רבי חיים מיכל.
אליעזר גרינברג (13 באוקטובר 1912 – 14 בפברואר 1965) היה צייר ישראלי.
נולד בעיר לבוב – פולין (כיום אוקראינה) כבן יחיד בין חמש בנות.
אבי המשפחה יעקב, היה ציוני פעיל שעשה רבות למען יהדות האזור.
דודו שהיה ארכיטקט וצייר, הבחין בכישרונו בגיל צעיר והשפיע על הוריו לשלחו לבית ספר לאומנות דקורטיבית בעיר הולדתו, לבוב.
את בית הספר סיים ב-1931 בגיל 19 ובשנה זו התקבל ללמודים באקדמיה לאומנות בעיר קרקוב, ולמד בלמודי ערב אצל המנהל פרופ' שיחולסקי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 גויס אליעזר גרינברג לצבא הפולני, הוא נפל בשבי הרוסים והועבר לעיר קריבו-רוג שבאוקראינה.
תוך כדי היותו שבוי פתח בשביתת רעב בטענתו שהוא צייר.
ניתנה לו הזדמנות הוכחה, כאשר התבקש לצייר פורטרט של המלחין צ'ייקובסקי שחגגו 100 שנה להולדתו.
לאחר שצייר בהצלחה שוחרר בתנאי שיעבוד כדקורטור של האופרה המקומית בעיר פרונזה (כיום בישקק) שבקירגיזסטן.
באותן שנים התקבל לאגודת הציירים הרוסית והשתתף בתערוכות כלליות ברחבי ברית המועצות.
בכל שנות המלחמה נשאר גרינברג בברית המועצות, שם הכיר את אשתו אוגניה-גילה שהייתה מורה ועיתונאית בעיתון יידיש.
ב-1945 בתום המלחמה עזב עם אשתו ובתו אלה לפולין לחפש אחר משפחתו.
לכאבו וצערו הגדול רק אחות אחת נשארה בחיים מכל משפחתו.
אותה הצליח לאתר בפולין ההרוסה.
המשפחה הועברה יחד עם יהודים אחרים "שארית הפליטה" לגרמניה ליד העיר אלן שם נולדה הבת השנייה שולמית ב-1947. גם בגרמניה נוצרה אגודת ציירי "שארית הפליטה" וגרינברג השתתף בשתי תערוכות כלליות של האגודה.
כל תקופת שהותם בגרמניה עזר אליעזר גרינברג באיתור ילדים יתומים, ניצולי שואה באירופה ושליחתם לארץ ישראל.
ביוני 1949 עלתה המשפחה מחוף מרסיי בצרפת באונייה "נגבה" לישראל.
הם שוכנו בצריף במעברת בת גלים בחיפה, שם שהו כ־3 שנים.
באותן שנים קשות, חלה גרינברג ואושפז במשך חודשים רבים בבית חולים רמב"ם בחיפה.
ב-1952 קבלה המשפחה דירת חדר וחצי, בשיכון עולים בקרית מוצקין, בה התגוררו הצייר ומשפחתו עד יומו האחרון.
הוא נפטר ממחלת לב בשנת 1965 ונקבר בקריית מוצקין.
אליעזר גרינברג שהיה רגיל לשמרנות בציור הרוסי, לצבעים הכהים והאפרוריות, הוקסם מהשמש בארץ והנוף הארצישראלי.
הוא שינה את סגנון ציורו מראליסטי – נטורליסטי לאימפרסיוניסטי מלא אור וצבע.
בחלק גדול מיצירותיו בשנים האחרונות, ניכרת השפעתו החזקה של הסגנון האקספרסיוניסטי של הצייר ההולנדי ואן-גוך, אותו העריץ.
ניכר השוני בין היצירות האימפרסיוניסטיות של הצייר לבין אילו המושפעות מואן- גוך.
בשנות חייו בארץ, הרבה גרינברג לטייל ולצייר את נופי ישראל.
הוא צייר בין היתר את חיפה, טבריה, צפת, עכו, ירושלים, תל אביב-יפו ונתניה.
בנוסף לתמונות נוף צייר דיוקנאות כולל דיוקן עצמי, ודיוקנאות בנותיו.
כמו כן, צייר נושאים הקשורים ליהדות ושואה.
הוא היה חבר באגודת ציירי ישראל והציג בתערוכות כלליות רבות.
כמו כן, הציג תערוכות יחיד בארץ: בחיפה, תל אביב, קריית מוצקין ונתניה.
ב 1964 הוזמן להציג בגלריה "רובנס" בבריסל בלגיה וכן בלוקסמבורג.
רבות מתמונותיו נרכשו בארץ ובעולם, על ידי אנשים פרטיים ומוסדות ציבור, כמו בית הנשיא (בן-צבי) מוזיאון לוחמי הגיטאות, בית יד לבנים פתח תקווה, מוזיאון חיפה ועוד.
הוא זכה לביקורות משבחות בעיתונים המקומיים בארץ ובאירופה.
תערוכות בהן נטל חלק ותערוכות יחיד
בשנת 1942- תערוכת אביב בפרונזה, קרגיזיה, רוסיה.
בשנת 1943- תערוכה כללית של אגודת הציירים, בפרונזה, קירגיזיה.
בשנת 1944- תערוכה לציון 25 שנים לקרגיזיה, בפרונזה.
בשנת 1945- תערוכה כללית של אומני ברית המועצות, בגלריה טרטיקוב, מוסקבה.
בשנת 1947- תערוכה כללית של ציירי "שארית הפליטה", מינכן, גרמניה.
בשנת 1948- תערוכה כללית של ציירי "שארית הפליטה" מינכן, גרמניה.
בשנת 1951-תערוכה כללית של אמני ישראל, במוזיאון דיזנגוף, תל אביב.
בשנת 1951- תערוכה בנושא "הים", אגודת הציירים, חיפה.
בשנת 1953- תערוכה בנושא "פרחים", מוזיאון העירוני, חיפה.
בשנת 1955- תערוכת יחיד, מועדון הסופרים והעיתונאים, חיפה.
בשנת 1958- תערוכת יחיד, בית התרבות, קריית מוצקין.
בשנת 1958- תערוכת יחיד, בי"ס ביאליק, נתניה.
בשנת 1960- תערוכה כללית של אמני ישראל, במוזיאון תל אביב.
בשנת 1960- תערוכה כללית של אגודת הציירים, חיפה.
בשנת 1960- תערוכה בנושא "הים", אגודת הציירים, חיפה
בשנת 1961- תערוכה כללית של אמני ישראל, במוזיאון תל אביב.
בשנת 1961- תערוכה כללית של אומני ישראל, אגודת הציירים, חיפה.
בשנת 1962- תערוכה כללית של אמני ישראל, במוזיאון תל אביב.
בשנת 1962- תערוכה כללית של אומני ישראל, אגודת הציירים, חיפה.
בשנת 1962- תערוכת יחיד בבית האומנים, תל אביב.(תערוכה זו מציינת יובל שנים לצייר)
בשנת 1963- תערוכת יחיד בגלריה 220, תל אביב.
בשנת 1964- תערוכת יחיד בגלריה "רובנס", בבריסל, בלגיה.
בשנת 1964- תערוכת יחיד ב"סירקל מוניציפאל", לוקסמבורג.
לאחר מותו ערכה המשפחה תערוכות זיכרון באילת, חיפה, תל אביב וקריית מוצקין.
הצייר אליעזר גרינברג מונצח בספרי אומנות כמו: "100 אומנים ישראלים שהלכו לעולמם" / גבריאל טלפיר, הוצאת גזית, 1971. ו "91 אומנים ציור ופיסול" ערך אהרון א.
מייזלמן, הוצאה לאור ועד הציירים והפסלים חיפה והצפון, 1965.
תערוכות זיכרון שערכה המשפחה לאחר מותו
בשנת 1965- תערוכת זיכרון במוזיאון אילת.
בשנת 1966- תערוכת זיכרון בגלריה 220, תל אביב.
בשנת 1968- תערוכת זיכרון בבית התרבות, קריית מוצקין.
בשנת 1970- תערוכת זיכרון באגודת הציירים, בית שאגל, חיפה.
בשנת 1975- תערוכת זיכרון גלריה חדשה, תל אביב
בשנת 1978- תערוכת יום הזיכרון בבית יד לבנים, פתח תקווה.
הרב אליעזר הלוי דינר (נולד ב-18 בדצמבר 1938) הוא ראש ישיבה ופוסק הלכה חרדי-ליטאי ישראלי.