tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופתו של אמיר דרורי, מקים הרשות ומנהלה הראשון, אירעו התנגשויות רבות בין הצדדים.
דרורי לא נטה להתפשר עם החרדים, ההפגנות והמחאות לא הרתיעו אותו, ואף לא טקסי "פולסא דנורא" והטרדות טלפוניות שלטענתו בוצעו נגדו.
בתקופתו הגיע המתח שבין החרדים לארכאולוגים לשיא.
על דרך התנהלותו של דרורי התקיים ויכוח גם בין אנשי מקצוע, והיו שטענו כי הוא נוהג בקשיחות רבה מדי.
המנכ"ל שבא אחריו - יהושע דורפמן - התפשר יותר עם החרדים, וחל שיפור ביחסים עם פעילי "אתרא קדישא".
דורפמן קיבל החלטה עקרונית להימנע ככל האפשר מחפירות קברים ולחפש פתרונות טכניים-הלכתיים במקרי הצורך.
על החלטתו זו ספג דורפמן ביקורת - גם מארכאולוגים, ובתחקיר עיתונאי נטען כי דורפמן אינו עומד על עקרונותיה של רשות העתיקות, נכנע לחרדים, ושתחת ניהולו "הארגון מתנהל כבובה של הארגון החרדי 'אתרא קדישא'".
פעילים ב"אתרא קדישא" ו"האגודה למניעת חילול קברים" טוענים שהתנהלותו של דורפמן שונה לחלוטין משל דרורי.
לטענתם, דרורי "חיפש מלחמות עם החרדים", ואילו דורפמן "פשוט בן-אדם יותר מתורבת.
יש פעמים שהוא לא מוותר, אבל מרגישים שיושבים מול בן אדם שאפשר לדבר אתו".
גם במשרד הדתות מציינים ש"רשות העתיקות לא חופרת היום קברים".
יוסף רוטשטיין, חסיד גור המשמש יועץ ל"אתרא קדישא" ומתווך בינם ובין ארכאולוגים, טען שההקפאה הכמעט מלאה של חפירות רשות העתיקות נובעת מחוסר תקשורת, וציין: "לא מזמן פנתה אלי ארכאולוגית לגבי עיר דוד.
אני אישרתי לה את החפירה.
ירושלים מלאה קברים, גם מתחת לבית שלי יש קבר.
אז מה, בגלל זה לא יגורו בה חרדים ולא ימשיכו לבנות בתים?"
בקיץ 1998, במהלך עבודות לסלילת דרך עוזי נרקיס בירושלים, נמצאו קברים בתוואי הכביש המתוכנן, בסמוך לפסגת זאב.
הרב יוסף שלום אלישיב הביע את דעתו שניתן להעביר את הקברים בתנאים מסוימים, ולעומתו סברו חברי הבד"ץ של העדה החרדית כי אין היתר הלכתי להזיז את הקברים ממקומם.
לדעה זו הצטרפו הרבנים משולם דוד ומאיר סולובייצ'יק, בניו של הרב מבריסק, שסברו שאף אם מבחינה הלכתית ניתן להעביר את הקברים, אין לעשות זאת מחשש שהדבר ייחשב כתקדים שבו ייעשה שימוש במקרים שבהם אסור הדבר מבחינה הלכתית.
גם דעתם של פעילי "אתרא קדישא" הייתה שאין להתפשר וליצור תקדימים מסוכנים מבחינתם, והם התנגדו בחריפות לדעתו של הרב אלישיב.
קיצוניים מפעילי הארגון גייסו מפגינים שהפגינו מול ביתו של הרב אלישיב, ואף השליכו אבנים לעבר הבית.
תלמידיו של המנהיג הליטאי התקשו להבליג על פגיעה כה חמורה בכבודו, וב"יתד נאמן", עיתונם של הליטאים, נכתב מאמר תקיף נגד "אתרא קדישא".
מספר פעילים בולטים בארגון פרשו ממנו, והקימו את "האגודה למניעת חילול קברים" שבראשה עמד הרב מיכה רוטשילד - מקורבו של הרב אלישיב.
בדרך עוזי נרקיס, סמוך לפסגת זאב, המשיכו פעילי "אתרא קדישא" וקבוצות חרדיות ירושלמית להפגין נגד המשך החפירות, ובסופו של דבר הוחלט להימנע מסלילת הכביש מעל הקברים ולהקים במקום גשר - מחלף שער מזרח.
אתר צלילה לנופש הוא אתר בתוך גוף מים, שבו יכולים צוללים לצפות תוך שימוש בציוד צלילה על צורות חיים וצמחייה מימיים, על חללים תת-מימיים (כגון מערות) ועל עצמים הנמצאים בו (במיוחד אוניות טרופות).
ברחבי כדור הארץ פזורים אלפי אתרים המשמשים לצלילת נופש.
גופי מים שבהם אתרי צלילה
ימים, חופי ים ושרטונות - אלו הם גופי מים מלוחים שבהם עשויות להתקיים אוכלוסיות עשירות של בעלי חיים וצמחים ימיים.
באלו שכיח גם למצוא ספינות טרופות.
אגמים - אלו גופי מים מתוקים שעשויים להכיל בעלי חיים, צמחים ושרידי אוניות בדומה לימים.
בגופי מים מלאכותיים כגון מכרות או מחצבות שהוצפו עשויה הראות במים להיות לקויה.
ניתן למצוא בחלק מאלו עצמים (כלי רכב, מטוסים) שהוטלו למים בכוונה לספק מטרות לתצפית בצלילה.
באגמים הנמצאים בגובה משמעותי מעל פני הים נדרשת התאמה של השימוש בציוד הצלילה.
נהרות - אלו מכילים מים מתוקים, אך עלולים להיות רדודים או עכורים או להתאפיין בזרמים חזקים המפריעים לצלילה.
מערות - אלו עשויות להיות יעדי צלילה מרתקים אך גם מסוכנים.
נגישות - זהו מאפיין חשוב אך לא קריטי, ולעיתים יעשו צוללים דרך ארוכה ויקרה על מנת להגיע לאתר צלילה פלוני מיוחד.
מגוון ביולוגי - לדוגמה נוכחות של אלמוגים, ספוגיים, דגים, טריגוניים, רכיכות, לווייתנאים, טורפים ימיים, כרישים וסרטנאים.
טופוגרפיה - קיום שוניות אלמוגים, צוקים, מערות ומנהרות.
ראות - עשויה להתקיים בטווח רחב של מידות ותנאים רבים משפיעים עליה.
חלקיקים צפים של חומר או חומרים אורגניים עשויים לגרום לעכירות של המים.
זרמים או טיפות גשם עשויים לערבל את המים ולהעלות חלקיקים הגורמים לעכירות.
צלילה קרוב לקרקעית עשויה להביא להעלאת חלקיקים על ידי הצולל.
בדרך כלל יועדפו אתרים שבהם המים צלולים, אך ייתכנו גם אתרים שבהם המים עכורים והם אטרקטיביים מבחינות אחרות.
טמפרטורה - אתרים שבהם המים חמים הם מועדפים ודורשים ציוד צלילה פחות מורכב.
באתרים שבהם המים קרים עלול הצולל להיקלע לתת-חום, אך הם עשויים להיות מעניינים משום צורות החיים המיוחדות המתקיימות בהם.
זרמים וגאות - עשויים להעשיר את אתר הצלילה על ידי הובלת מזון לאוכלוסיות תת-מימיות שעשויה להביא לפריחתן.
מצד שני הם עלולים לסחוף צוללים, ליצור מערבולות ולהגדיל את הסיכון של אובדן ציפה, בארוטראומה או חבלות עקב היתקלות בקרקעית או במכשולים תת-מימיים.
קרסני בור (Полигон Красный Бор) היא מזבלה לאחסון פסולת רעילה תעשייתית ממפעלים בסנט פטרבורג ובמחוז לנינגרד, למעט פסולת רדיואקטיבית.
זהו המפעל היחיד לפינוי פסולת תעשייתית מסוכנת בצפון מערב רוסיה.
המזבלה ממוקמת במחוז המשנה טוסנו שבמחוז לנינגרד, בסמוך לכפר קרסני בור, ליד קולפינו וסנקט פטרבורג.
כשני מיליון טונות של פסולת רעילה נמצאים בשטח האתר, שנאספו במשך 50 שנה (מאז 1969) מכל רוסיה ואף מהמדינות הבלטיות.
שטח הקבורה מיצה את שטחו המיועד ומהווה איום סביבתי על סנקט פטרבורג.
שריפות מתלקחות באופן קבוע במזבלה, מלוות בשחרור כימיקלים מסוכנים לאטמוספירה.
נרשמו הפרשות של שפכים לא מטופלים מהאשפה ובגין הפרות שיטתיות של חוקים סביבתיים בסילוק ופינוי פסולת, השירות הפדרלי להגנת הסביבה קנס שוב ושוב את הארגון המנהל את האתר.
בדצמבר 2019 האתר הועבר לידי הממשל הפדרלי ובשיתוף פעולה עם ממשלת מחוז לנינגרד בכוונתו לפעול לפינוי וניקוי האתר.
ב-10 באפריל 2019, אישר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את ההצעה להעביר את אתר קרסני בור למשרד משאבי הטבע של רוסיה כדי לפעול למיגור הנזקים הסביבתיים על חשבון כספי התקציב הפדרלי.
בינואר 2020 השלימה עיריית סנקט פטרבורג את העברת המזבלה לבעלות פדרלית על מנת להפחית את הנטל על תקציב העיר הקשור לתחזוקת המתקן ולהמשיך בעבודות לצמצום השפעתו השלילית על הסביבה.
על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית, החברה לניהול פסולת רדיואקטיבית של ממשלת הפדרציה הרובית, RosRAO (חלק מהתאגיד הממלכתי Rosatom), אחראית לטיפול בנזק הסביבתי שהצטבר במזבלה של קרסני בור.
בטרמינולוגיה צבאית, אתר שחור הוא המיקום בו מתרחש תהליך מבצעי או מיזם שחור שאינם רשמיים ואשר לא קיבלו היתר ממשלתי.
הדבר מתייחס למתקנים שנשלטים בידי סוכנות ה-CIA ומשמשים את ממשלת ארצות הברית לצורך המלחמה העולמית בטרור כדי להחזיק בלוחם בלתי חוקי.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש אישר את קיומם של בתי כלא חשאיים שהשתמשה בהם סוכנות ה-CIA במהלך נאומו ב-6 בספטמבר 2006. הוושינגטון פוסט העלה טענה בנוגע לקיומם של האתרים השחורים בנובמבר 2005, כאשר עוד לפני כן הועלו טענות דומות בידי ארגוני זכויות האדם.
ברוב של 382 חברי הפרלמנט האירופי (כאשר 256 חברים הצביעו נגד ההחלטה ו-74 נמנעו), דו"ח של האיחוד האירופי מ-14 בפברואר 2007 חשף כי ה-CIA הפעילו כ-1,245 טיסות ושלא ניתן לסתור עדויות על קיומם של מתקני החזקה בפולין וברומניה בהם עונו אסירים.
אִתְרוּג (או אתרוגנות, לְאַתְרֵג) הוא ביטוי ביקורתי בפוליטיקה הישראלית כלפי אמצעי התקשורת בישראל, בטענה שהם נמנעים מלבקר פוליטיקאי המקדם את האג'נדה שלהם.
את הביטוי המטפורי טבע אמנון אברמוביץ' בפברואר 2005 בקשר לאריאל שרון.
שרון היה באותה העת ראש ממשלת ישראל ונחקר בחשד למעשי שחיתות.
במקביל, שרון הוביל את תוכנית ההתנתקות, ולהערכת אברמוביץ' (שתמך בתוכנית) היחיד שיכול להוציאה אל הפועל.
כחצי שנה לפני יישום התוכנית, אמר אברמוביץ' בכנס שעסק בה במכון ון ליר: "צריך לשמור על שרון כמו על אתרוג, לשומרו בקופסה אטומה, מרופד בספוגית, צמר גפן ונייר צלופן, לפחות עד תום ההתנתקות [...] לדעתי צריך לשמור עליו לא רק מפני הדגלים הפוליטיים, אלא גם מפני דגלים משפטיים.
אתרוגיות עד סוף ספטמבר 2005, אחר-כך נשקול מחדש".
אנשי ימין החלו לכנות את שרון "האתרוג", כביקורת על היחס התקשורתי כלפיו.
בעקבות שורה של פיגועי ירי באוקטובר 2005, אמר יו"ר סיעת האיחוד-הלאומי, ח"כ צבי הנדל: "אולי לכבוד סוכות האתרוג יתעשת ויילחם בטרור".
אחרי ההתנתקות אמר פנחס ולרשטיין, ראש המועצה האזורית בנימין, כי "התקשורת שכחה את תפקידה ועשתה הכל כדי לשמור על האתרוג".
אברמוביץ' עצמו התייחס מספר פעמים לאותה אמירה.
במאי 2005 כתב: "הטענה המתריסה, החצופה, הדמגוגית מכולן היא הטענה שאנחנו, העיתונאים, מחפים על מעשים עברייניים של שרון, פליליים ממש, והכל למען ההתנתקות.".
בשל השימוש שעשה בה אברמוביץ' הפכה המילה "אִתרוּג" לביטוי שמתאר העלמת עין ממעשי שחיתות, כשהם מבוצעים על ידי מי שאמצעי תקשורת חפץ ביקרו ולהטיות פוליטיות בתקשורת בכלל.
כך לדוגמה השתמש בנימין נתניהו בביטוי הזה ב-2021, כלפי ראש הממשלה נפתלי בנט: "ברור שהתקשורת היא השופר של הממשלה, ובנט הוא האתרוג של התקשורת".
במקרה אחר, העיתונאי יואב יצחק הואשם באתרוג של נתניהו, לאחר שטען כי "בזכות מדיניותו של נתניהו והשפעתו על טראמפ הוא הפך לנכס אסטרטגי לישראל" וכי "מנדלבליט וניצן יאלצו לקחת זאת בחשבון בבואם להכריע בתיקים 1000 ו-2000".
העיתונאית יפעת ארליך ייחסה לציונות הדתית איתרוג לבנימין נתניהו ביחס לכתבי האישום נגדו, אותו הגדירה כלא מוסרי.
ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן טען כי נתניהו מחפש אִתרוּג, לאור ביטול סיפוח בקעת הירדן.
כתב העין השביעית אורן פרסיקו טען כי נתניהו זוכה לאיתרוג מערוץ 20 וישראל היום סביב פרשת 3000.
אתר נופש הוא בית מלון החותר לספק לאורחיו את כל הדברים אשר להם אנשים שנמצאים בנופש זקוקים – אוכל, שתייה, לינה, פעילויות ספורט, בידור ושופינג.
לעיתים רבות המונח משמש לתיאור מלון המספק מגוון רחב של שירותים, הכוללים פעילויות בילוי ופנאי.
בחירתו של מלון רגיל מלווית לבחירת יעד התיירות – אדם הרוצה לטייל בלונדון בוחר מלון בלונדון, שישמש בעיקר לשינה ומנוחה, ואדם הרוצה ביקור עסקי ברעננה בוחר מלון ברעננה.
לעומת זאת אתר נופש הוא היעד עצמו, שבו תתקיים כל פעילותו של התייר השוהה בו.
המונח אתר נופש מתייחס בדרך כלל לשני מקומות ספציפיים אך דומים:
ערים בהן ענף התיירות הוא הענף הכלכלי העיקרי, אף על פי שבדרך כלל אותן הערים אינן מנוהלות על ידי חברה אחת (לדוגמה, אספן שבקולורדו)
אתרי נופש המנוהלים לרוב על ידי חברה אחת, שמנסה לספק לאנשים ששוהים בו את כל הדברים אשר להם אנשים שנמצאים בנופש זקוקים (למשל פורט אוונטורה וורלד).
לאורך השנים אתרי הנופש החלו למשוך אליהם יותר ויותר תיירים ומבקרים, ובשל כך מדינות מסוימות בעולם בחרו לקדם את הפעילות באתרי הנופש כאחת מאטרקציות התיירות החשובות ביותר בהם – כגון מצרים, חלק ממדינות האיים הקריביים, וחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה.
אתרוג בלאדי הוא זן של אתרוג הגדל באזור ארץ ישראל.
האתרוג אינו פרי מקומי בארץ ישראל, ועל פי ההערכות המקובלות הוא יובא בין השנים 500 לפנה"ס–300 לפנה"ס, על ידי מתיישבים יהודים או יוונים.
תחילה הוא לא גדל באופן נרחב, אך החל משנות ה-70 של המאה ה-19, החלו לגדל אותו בכמות מסחרית לצורך שימוש לארבעת המינים בחג הסוכות, ביוזמתו של רבי חיים אלעזר וקס.
פירוש המילה "בלאדי" בערבית "מקומי".
חקלאים ערבים מקומיים החלו להשתמש בשם זה באמצע המאה ה-19, כדי להבדיל בין זן זה לבין אתרוג קורפו, שתורבת לאורך חוף הים של יפו.
אתרוג בלאדי הוא זן חומצי, לצד אתרוג פלורנטין ואתרוג קלבריה מאיטליה ואתרוג קורפו מיוון.
פירות הדר אינם מקומיים בישראל.
לפי גאלסיו , יהודים מבבל הכניסו את האתרוג ליהודה בסביבות שנת 500 לפנה"ס, בעוד שלדעת טולקובסקי מתיישבים יוונים הביאו אותו מהודו כ-200 שנה מאוחר יותר במהלך המאה ה-3 לפנה"ס.
נהוג לחשוב שהאתרוג הוא הפרי התרבותי העתיק ביותר בארץ.
בהיותו בעל משמעות פולחנית עבור יהודים, שנוטלים אותו בחג הסוכות, יוצא האתרוג לרחבי אירופה בכמויות קטנות בתקופת שלטון הרומאים.
במהלך שנות ה-1800 גודל זן הבלאדי בפאתי שכם, נצרת, טבריה, צפת, עלמא, אום אל-פחם ובכפר ליפתא ליד ירושלים.
רק באמצע המאה ה-19 החלו אתרוגי בלאדי להופיע באופן משמעותי בשוק האירופי, ולאחר מכן פרצה מחלוקת הלכתית בשאלה האם האתרוגים הורכבו, משום שאתרוג מורכב פסול, לרוב השיטות, לקיום מצוות ארבעת המינים.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 רבי חיים אלעזר וקס ארגן משלוחים של האתרוגים לאירופה.
הוא טען שלאתרוג הבלאדי יש את השושלת המסורתית החזקה ביותר, וטען שהוא נמצא בטבע כאשר רמב"ן (נפטר ב-1270) הגיע לארץ ישראל.
הוא כתב מכתבים רבים לרבנים בתקווה להשפיע על הפזורה היהודית להשתמש באתרוג בלאדי.
מכתבים אלו פורסמו בשו"ת "נפש חיה" כתביו וכן בקונטרסים העוסקים בפולמוס אתרוגי קורפו.
בהשפעתו, יהודים רבים החלו לרכוש את הבלאדי במקום את אתרוג קורפו.
הזן אמנם לא מבוית, אך שימש חוקרים ויהודים לארבעת המינים.
הרב וקס ראה גם את הסחר באתרוג זה כמקור חשוב להכנסה כלכלית עבור היישוב הישן.
הוא השקיע סכומים גבוהים בהקמת פרדסים בחיטין ותרם את הרווחים לצדקה.
העיתונים המליץ והלבנון עוררו את ההתעניינות בגידול אתרוגים בישראל, אשר נתפס כחשוב בסלילת הדרך לעצמאות יהודית.
כמה שנים לפני כן, אתרוג קורפו כבר גודל על ידי יהודים ספרדים שזה עתה הגיעו בגיבוי כספי של משה מונטיפיורי.
אתרוג קורפו הצליח מסחרית יותר מהבלאדי.
הבלאדי נחשב לגידול לא מושך וחלק מהעולים החדשים המשיכו להשתמש בזנים שהיו רגילים אליהם בגולה.
בעוד שאתרוג קורפו שגדל ביפו הראה עתיד כלכלי טוב, הפוסקים ההלכתיים יצאו נגדו.
כפתרון חלקי, אתרוג קורפו הורכב מדי פעם על שורש בלאדי.
הצאצאים קיבלו את התכונות היפות של סוג קורפו, והשורש הבלאדי הכשר ביותר.
בשלב מסוים, נאלץ הרב וקס לההרכיב ולהתחיל לעבוד על חלק מהמטע שלו, כדי להחליף חלק מהיבול באתרוג קורפו.
רבני היישוב הישן שמואל סלנט ומאיר אוירבך תמכו בצאצאי הבלאדי.
מאוחר יותר, כמה רבנים ישראלים עשו כמיטב יכולתם לתמיכה בו.
כל אחד אסף חומר ריבוי ממקום אחר והביא אותו לגידול בפיקוח צמוד.
כך התפתח מגוון של תת-זנים או מבחר עם שמות שונים.
רשימת הרבנים כוללת את (מסודרים לפי סדר תאריך): הרב זרח ראובן ברוורמן ראש ישיבת מאה שערים, הרב יוסף חיים זוננפלד, ותלמידיו הקרובים של רבי יהושע לייב דיסקין.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק קידם את השתל התוך-ספציפי מאתרוג קורפו לשורש אתרוג בלאדי, והעניק על כך את ההכשר שלו, מתוך אמונה שזה פתרון מעשי לגדל אתרוגים יפים שהם גם כשרים.
עם זאת, הוא עדיין הודה בעדיפות ההלכתית של אותם אתרוגים המטופחים בכפרים ערביים שונים, שמעולם לא היו יפים, אך זכו לשבחים על כך שלא הורכבו.
זני אתרוג בלאדי גדלים ונמכרים עד היום בתפוצות ובישראל, והם חביבים על תלמידי חוג בריסק והחזון איש.
אתר ניסויים רייגן , הוא אתר ניסוי ונמל החלל שממוקם באיי מרשל בשטח של כ-1,900,000 קמ"ר וכולל מתקנים פרוסים במספר אטולים.
במהלך מלחמת העולם השנייה באזור הוקם בסיס של צי ארצות הברית.
בשנת 1959 האתר הועבר לאחריות חיל האוויר של ארצות הברית שבנה מתקן לניסוי מערכות נשק מתקדמות.
השטח הושכר למשרד ההגנה של ארצות הברית עד לשנת 2066. האתר כולל מתקנים שונים בתחום מכ"ם, תחנות בקרה וכני שיגור.
סיב אופטי ייעודי מקשר את האתר עם מתקנים באי גואם.
המתקן הראשי ממוקם באטול קוואג'לין.
עיקר הפעילות הוא שיגורי ניסוי של טילים בליסטיים ושיגורי טילי מזג אוויר לטיסה תת-מסלולית.
בשנת 2000 בוצע המראה של מטוס לוקהיד L-1011 ממנו שוגר משגר מדגים פגאסוס עם לוויינים.
בשנת 2005 החלו שיגורים של משגר פאלקון 1 של חברת ספייס X.
לאחר מספר שיגורים שנכשלו בשנת 2009 בוצע שיגור מוצלח.
בהמשך החברה עברה לשימוש באתרי שיגור אחרים.
האתר קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1999.
בהתאם להארכה אמריקאית החל משנת 2035 קיימת סכנה להצפת השטח על ידי האוקיינוס.
יאסני (רוסית: Ясный), היה אתר שיגורי לוויינים שפעל מתוך בסיס לטילים בליסטים רוסי.
האתר נמצא בשטח מחוז אורנבורג קרוב לגבול עם קזחסטן.
בתקופת ברית המועצות במקום הוקם בסיס חיל האוויר הסובייטי שבהמשך התווסף בסיס טילים בליסטים.
במקום הוצבו טילים מדגם Р-36М שפותחו ונבנו במפעל יוז'ני לבניית מכונות בדנייפרופטרובסק בניהול של מיכאיל יאנגל.
הם נחשבו לטילים הגדולים ברשות ברית המועצות ורוסיה והיו במוכנות מבצעית גבוהה.
בעקבות הסכמי על פירוק הנשק היה צורך לפרק חלק משמעותי של הטילים.
לצורך המשך ניצולם הוקמה חברה רוסית-אוקרינית-קזחית להסבת הטילים לשיגור לוויינים במשקל עד 3,700 ק"ג.
המשגר האזרחי קיבל שם "דנייפר".
לצורך שיגורו לחלל הוסבו מתקנים באתר יאסני.
השיגורים היו באחריות משרד ההגנה של רוסיה.
במהלך התאמת האתר לשיגורים מסחריים אזרחים הוקמו מספר מתקנים חדשים.
השיגור הראשון בוצע בשנת 2006 ושיגורים נמשכו עד לשנת 2015. כל השיגורים היו מסחריים והסתיימו בהצלחה.
בשנת 2014 מהאתר שוגרו 37 לוויינים בשיגור בודד.
שיגור זה כלל גם לוויין "דוכיפת 1".
בשנת 2015 לאור הידרדרות היחסים בין רוסיה לאוקראינה סוכם על מכירת חלקם של חברות אוקראיניות במיזם משותף.
באופן מעשי לאחר יציאת אוקראינה מהמיזם לא שוגר אף לוויין.
לאחר סיום שיגורים אזרחיים, האתר חזר להיות בסיס טילים בלבד.
בשנת 2019 הותקנו בו טילים בעלי יכולת על קולית והם נכנסו לשירות מבצעי.
מרכז שיגורים טונחה (בקוריאנית: 동해위성발사장), ידוע גם כ-"Musudan-ri" (בקוריאנית: 무수단리, לפי היישוב הקרוב) הוא מרכז שיגורים בצפון-מזרח קוריאה הצפונית המותאם לשיגורים של טילים בליסטיים ומשגרי לוויינים.
עבודות בניה באתר החלו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי יחידות הנדסה קרבית של צבא קוריאה הצפונית.
בשנת 1985 בוצע לראשונה ניסוי של שיגור טיל בליסטי.
מתקני בקרה ושליטה, מחסנים ומתקנים נוספים הורחבו עד לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. ביוני 1990 בוצע שיגור טיל נוסף.
בהמשך בתדירות שנתית בוצעו שיגורים נוספים.
ב-31 באוגוסט 1998 בוצע שיגור טיל תלת-שלבי עם לוויין.
ככל הנראה הוא הסתיים בכשל.
ב-5 באפריל 2009 בוצע ניסיון נוסף.
דיווחים רשמיים היו על הצלחת השיגור.
דיווחים שהתקבלו מארצות הברית ורוסיה ציינו שאין סימן לנוכחות לוויין בחלל.
ככל הנראה הייתה טיסה תת-מסלולית עקב תקלה טכנית בשלב השלישי של משגר.
מאז 2009 לא בוצעו שיגורים נוספים ופעילות עברה לאתר שיגורים סוחה
אתר תצורה גנומית ) הוא מבנה כרומוזומלי, שבו תבנית הפתיחה והסגירה של הכרומטין משותפת לקבוצת גנים באותו אזור, וגורמת לאותם גנים להיות בעלי דגם ביטוי דומה.
בשנת 2012 התגלו אתרי תצורה גנומית בזבוב התסיסה (דרוזופילה) וביונקים תוך שימוש ב-Hi-C - שיטת אנליזה לאיתור קרבה בין אתרים גנומיים.
מבחינת מבנה ותפקיד ביולוגי, אתרי תצורה גנומית שמורים ברמה גבוהה לאורך האבולוציה.
למרות שאתרי תצורה גנומית תוארו ביצורים רב-תאיים בלבד, גם בשמרים ובבקטריה יש מבנים כרומוזומליים עם תפקיד דומה.
אף על פי שמנגנון ההיווצרות של אתרי תצורה גנומית אינו מובן באופן מלא, הוא מוסבר על ידיי מודל loop extrusion.
מחקרים מצביעים על כך ששיבושים במיקום של אתרי תצורה גנומית גורמים להפרעות התפתחותיות בעוברי עכברים.
מוטציות באזורים של אתרי תצורה גנומית בבני אדם עלולות לגרום למחלות.
בנוסף, דווח על קשר בין מוטציות באתרי תצורה גנומית לבין התפתחות סרטן, מה שתומך בתפקידם של אזורי בקרה גנומיים בפעילות התקינה של התא, הרקמה והאורגניזם.
אתרי תצורה גנומית הם חלק אחד מתוך מערכת שלמה שאחראית לארגון תלת-ממדי של הגנום.
כרומוזומים מאורגנים במבנה כרומטין (המורכב מהאינטראקציה בין DNA עם חלבוני היסטון וחלבונים נוספים הקושרים DNA), ומקומם בגרעין מוגדר לשטחים כרומוזומליים (chromosome territory), בגודל הנע בין 1–2 מיקרון.
ארגון הכרומוזומים בגרעין קשור לפעילות הגנים המקודדים בהם: כרומוזומים המקודדים למספר רב של גנים פעילים מתרכזים קרוב יותר לאמצע הגרעין, לעומת כרומוזומים עם פחות גנים פעילים אשר נוטים להתמקם סמוך לממברנת הגרעין.
בשטחים או בתחומים הכרומוזומליים שבגרעין (chromosome compartments), אינטראקציות בין אזורים גנומיים שונים משחקות תפקיד בסידור המבנה התלת-ממדי של הגנום בלולאות של 100kb עד מספר מיליוני בסיסים.
התחומים הכרומוזומליים מכילים אתרי תצורה גנומית.
בנוסף, כרומוזומים מחולקים לפי רמת הביטוי של הגנים בתוכם לשתי קבוצות הקרויות מדור A (פעיל) ומדור B (אזור מושתק).
תחומים כרומוזומליים, וכן אתרי תצורה גנומית, מכילים את שתי קבוצות הגנים.
אתרי תצורה גנומית הם אזורים בעלי תפקיד חיוני לבקרת ביטוי גנים, שכן הם מאפשרים אינטראקציה בין אזורים בקרתיים.
ביטוי גנים ברמת רנ"א תלוי בהפעלת קדם (promoter) על ידי מגבירי ביטוי גנים - מעצמים (enhancers).
הפעלת קדם דורשת אינטראקציה בין הקדם לבין מעצם, שבלעדיה לא יתקיים תעתוק.
לפי רצף דנ"א, מעצמים רבים נמצאים במרחק שאינו מאפשר הפעלת קדם על ידי אינטראקציה.
הלולאות של דנ"א שנוצרות באתרי תצורה גנומית מקרבות את המעצם לקדם ובכך מאפשרות את הפעלת התיעתוק של הגן.
רוב האינטראקציות מתקיימות בין אלמנטים שנמצאים באותו אתר תצורה גנומית, כיוון שאזורי אתרי התצורה הגנומית מבודדים זה מזה על ידי גבולות.
אתרי תצורה גנומית התגלו ב-2012, ביונקים ובדרוזופילה במקביל.
התקדמות טכנית בשיטת מחקר מסוג Hi-C ,5C, הקרויה Chromatin conformation capture carbon copy, וכן השיטה הוותיקה יותר, 3C, הקרויה chromatin conformation capture, אפשרה ביצוע מחקר זה.
הרעיון המשותף שעומד בבסיס כל השיטות הללו הut אפיון תדירות אינטראקציות בין אתרים בכרומוזומים, ביחס לרצפי דנ"א אחרים באותו מיקום כרומוזומאלי.
בקצרה, שיטת 3C מתמקדת באיתור אינטראקציות בין אזור מוגדר מראש לאזורים אחרים בכרומוזום שנבחר.
לכן, היה צורך בפיתוח שיטות לאפיון כל האינטראקציות האפשריות באזורים שונים ברחבי הגנום.
שימוש בשיטות 5C וHi-C, בנוסף לפיתוחים חדשים של שיטות אלה, מאפשר לאפיין מגוון רחב של אינטראקציות ברחבי הגנום הנחקר.
תוצאות של Hi-C או 5C מופיעות כ'מפת חום' (heat map).
בעזרת שיטות אלה נתגלו אזורים גנומיים בהם קיימת נטייה משמעותית ליצור אינטראקציות מקומיות; אזורים אלה זכו לכינוי: TAD (topologically associated domains).
השימור האבולוציוני של TAD במינים רב-תאיים, וקיום מבנים כרומוזומליים דומים בשמרים ובחיידקים, מדגישים את החשיבות של תפקידם הביולוגי.
מיעוט מוטציות, ואף העדרן, במיוחד בגבולות ה-TAD, מעיד על לחץ סלקציה שלילי המתבטא בשימור אבולוציוני.
במהלך הזמן, ועם פיצול מינים, השוני העיקרי שהתרחש מבחינת TAD הוא שינוי במיקומי TADs באותו הכרומוזום.
עיבוד נתוני Hi-C של מינים שונים הראה, שבזמן היוצרות מינים חדשים, קיים שימור של גבולות TAD אפילו בין יצורים רחוקים אבולוציונית השוואת Hi-C בין שימפנזה, יונקי כיס (אופוסום), בקר, ודג זברה, הראתה שאזור הגבולות של TAD שמור ביותר.
פיצול מינים אלה במהלך 450 מיליון שנים מדגיש את השימור ארוך השנים של TADs באבולוציה של חולייתנים.
מיפוי כרומוזומאלי הראה שכרומוזומים של דרוזופילה מחולקים על ידי גבולות ברורים, ומותאמים לפי אזורים של ביטוי גנים פעילים, בדומה ל-TAD של יונקים.
במינים רבים של צמחים גם כן נמצאו TAD.
לדוגמה, בכרומוזומים של אורז וכותנה אזורי TAD מועשרים בביטוי גנים פעיל.
מבנים דומים ל-TAD בצורתם ובתפקידם נמצאו ביצורים חד תאיים.
pombe קיימות יחידות מבניות בגודל של כ-100 kb עם קשירה של החלבון cohesin בגבולות בין היחידות השונות, שבתוכן נמצאים גנים המבוקרים יחד.
בבקטריה, כגון Bacillus subtilis ו-Caulobacter crescentus, קיימים גנים המבקרים יצירת אינטראקציה בין אזורים שונים בגנום החיידק.
כיום, המודל העיקרי העומד בבסיס האינטראקציות המבניות ב-TADs הוא loop extrusion model, שנחקר בעיקר ביונקים.
TADs מקבלים צורת לולאה עקב פעילות משותפת של קבוצת חלבונים, שהבולטים שבהם הם CTCF ו-cohesin.
כפי שניתן לראות באיור 5, שתי יחידות של cohesin קושרות אזור כרומטיני בשני קצותיו, ומושכות את הדנ"א לצורת לולאה.
בזמן שcohesin מושך את הדנ"א, שתי יחידות של CTCF מתקרבות ללולאה משני הצדדים.
ברגע שcohesin מתקרב לחלבון בCTCF, נוצר מבנה יציב של TAD.
לולאות אלה, בגודל של כ-1.5 מיליוני בסיסים, נצפו מבעד לעדשת המיקרוסקופ.
המנגנון של loop extrusion מתרחש באופן אקטיבי, תלוי-ATP.
עיקוב של יצירת ATP בתאים של בני אדם מנע את היווצרות הלולאות של TAD.
היווצרות TAD מתרחשת בשלב האינטרפאזה במחזור החיים של התא, בשל הצורך הרב בבקרת ביטוי גנים.
היווצרות TAD, בדומה למסלולים רבים בביולוגיה של התא, הנה דינמית.
בכרומוזומים, TADs נבנים ומתפרקים באופן תדיר.
יציבותו של TAD נשמרת לפרק זמן שמותאם לתפקוד התאים.
בנוסף לcohesin ול- CTCF ישנם חלבונים שתפקידם להוליך, לקשור את חלבון ה-cohesin לכרומטין או לשחרר אותו משם.
לדוגמה, עיקוב של החלבון WAPL, אשר משחרר את cohesion מהכרומטין, גורם לשינויים במרחק האינטראקציות שמתרחשות בין גנים ומעצמים (אינהנסרים).
נתגלה, כי מרחק האינטראקציות ב-TAD, וכמובן גודל הלולאות, גדלים על ידי עיקוב פעילות של החלבון WAPL.
בנוסף, גבולות TAD מועשרים בחלבון topoisomerase II, שתפקידו לשחרר לולאות בדנ"א באמצעות חיתוכים.
ממצא זה מחזק את מודל loop extrusion כי מתח פיזי בדנ"א הוא תופעה צפויה באזור בלולאות תקינות של ה-TAD.
עם זאת, רבים מאתרי הקישור של חלבון ה-CTCF תוארו במקומות שאינם בקצוות של TAD, מה שמרמז על קיומם של פקטורים נוספים המבקרים את גבולות ה-TADs.
ה-loop extrusion model לא רק מתאר כיצד נבנים ה-TADs, אלה גם נותן הסבר מנגנוני לפעילות של ריכוזי מעצמים ומעצמי-על (super enhancers).
מעצמי-על, כגון ה-Locus control region (LCS) המבקר את פעילות הגנים ממשפחת הבתא-גלובין באדם (מעצם-העל הראשון שנתגלה), מורכבים מקבוצות מעצמי גנים, שפועלים באופן מתואם.
אכן, אזורים בתוך מעצם העל של משפחת גני הגלובין נמצא בגבול של TAD.
מנגנונים העומדים בבסיס הקשר בין היווצרות TADs לבקרת תהליכי שכפול DNA, תעתוק, ושינויים בקשירת חלבוני היסטון ועריכתם על ה-DNA עדיין אינם מובנים לעומק.
כמו כן, הבנת הקשר בין שינויים ב-TAD להשפעה על תפקוד התאים, הפנוטיפ, ומחלות תורשתיות באדם עדיין בחיתוליה.
עם זאת, בעוברי עכברים, עיקוב של שכפול מבטל היווצרות TAD, ועיקוב תיעתוק לא משפיע על היווצרות TADs.
ממצא זה משמש רמז לתפקיד החשוב של TADs בבקרת פעילות התא והאורגניזם.
עקב החיוניות של תפקידם הביולוגיים של ה-TAD, ירידה בתפקוד ה-TADs עלולה לעמוד בבסיס מחלות תורשתיות או להוליך להתפתחות סרטן..
מחקר שנעשה בעכברים מעיד על החשיבות של היווצרות ותפקוד באזורים של TAD למחלות.
לדוגמה, מחקר בעכברים הראה, כי מוטציה בגבול של -TAD המכיל גנים המעורבים בהתפתחות הגפיים, גורמת להתפתחות לא תקינה במבנה מפרק הרגל של העכבר; לעומת זאת, חסר שהתרחש בתוך TAD זה לא השפיע על הפנוטיפ.
בבני אדם, גילו מתאם בין מוטציות באזור גנומי של TAD לבין מחלות.
קיים קשר בין מחלות ניורולוגיות, כמו autosomal dominant leukodystrophy(ADLD), ומחלות תורשתיות שמובילות להפרעות אנטומיות, כמו F-syndrome וmesomelic dysplasia.
מוטציות ב-TAD שנצברות במהלך החיים יכולות להשפיע על מסלולי התפתחות סרטן, כמו לוקמיה מיאלואידית חריפה ו-medulloblastoma.
שיבוש בגבולות של TAD עשוי להוליך לפגם בבקרת ביטוי של גנים, תהליך שעלול לתרום להתפתחות סרטן.
מרכז שיגורים סוחה (בקוריאנית: 서해위성발사장), ידוע גם כ-"Pongdong-ri" הוא מרכז שיגורים בצפון-מערב קוריאה הצפונית המותאם לשיגורים של טילים בליסטיים ומשגרי לוויינים.
עבודות בנייה באתר החלו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 והורחבו בתחילת המאה ה-21. צילומים שבוצעו בשנת 2008 על ידי לווייני חברת DigitalGlobe הראו התקדמות משמעותית.
בתחילת 2011 דווח על סיום הבנייה.
השיגור הראשון בוצע במרץ 2012 כאשר לוויין קוואנגמיונגסונג 3 שוגר באמצעות משגר מדגם אונחה 3. בדצמבר בוצע שיגור נוסף והלוויין הגיע למסלול המתוכנן.
ב-7 בפברואר 2016 בוצע שיגור לוויין "קוואנגמיונגסונג 4".
השיגור זכה לגינוי ממועצת הביטחון כי היה חשד שמדובר בניסוי טיל בליסטי.
ביולי 2018 החלו עבודות פירוק מתקנים באתר.
צילומי לוויין וביקור צוות של קצינים מקוריאה הדרומית הוכיחו שעבודות פירוק אכן מתקדמות.
בסוף פברואר 2019 הכריזו שלטונות קוריאה הצפונית על חידוש פעילות האתר.
בשנת 2023 בוצעו מהאתר שיגורים בעזרת משגר חדש מדגם צ'חולימה, אך השיגורים כשלו.
האתר כולל של שטח של כ-6 קמ"ר.
הוא כולל מתקני שיגור, בניין מרכז בקרה, אתרים לתמיכה טכנית ומתקנים נוספים.
נכון לנובמבר 2023 הוא כולל 2 כני שגור:
כן שיגור למשגר מדגם אונחה
כן שיגור למשגר מדגם צ'חולימה שנבנה לאחרונה
אתר צילומים (מכונה גם "לוקיישן"; מאנגלית: Film location) הוא מקום שבו מצלמים סרט קולנוע או סדרת טלוויזיה, במלואם או בחלקם.
השימוש באתרי צילום נעשה במקום או בנוסף לשימוש בסטים שנבנו באולפנים או על בימות צילום.
אתרי צילומים עשויים להיות חיצוניים (צילומי חוץ) או פנימיים (צילומי פנים).
הם משמשים ליצירת תחושת ריאליזם ואותנטיות, אך לעיתים הבחירה בהם נעשית מסיבות לוגיסטיות, כלכליות או היסטוריות.
ניתן לחלק את אתרי הצילומים לשני סוגים עיקריים:
צילומי חוץ (Location shooting) – צילומים המתרחשים באתר ממשי מחוץ לאולפן, לעיתים במרחב ציבורי או באתר היסטורי.
צילומי אולפן (Studio shooting) – צילומים המתבצעים בתוך אולפן, לרוב על במת צילום או סטים בנויים מראש.
בתקופת הטלוויזיה המוקדמת, המצלמות היו גדולות וכבדות, והיו מחוברות למכשירי הקלטה חיצוניים.
עקב כך, רוב הצילומים התרחשו בתוך אולפנים.
עם השנים, התפתחות טכנולוגית אפשרה שימוש במצלמות קטנות וניידות שהובילו ליכולת לצלם בקלות באתרים חיצוניים.
למרות זאת, הקלטת סאונד באתר חוץ נשארה אתגר טכני ונדרש לרוב צוות נוסף.
לעיתים, אתר הצילום משמש כתחליף למקום אחר – מסיבות כלכליות, פוליטיות או כדי לדמות תקופה היסטורית.
אלמריה, ספרד – שימשה כרקע לסרטי מערבונים המתרחשים בדרום-מערב ארצות הברית (למשל "הטוב, הרע והמכוער").
הוואי – צולמו בה סצנות המדמות את אפריקה המערבית ("דמעות של שמש").
מלטה – שימשה רקע לסרטים היסטוריים כמו "טרויה", "גלדיאטור" ו"מינכן".
פראג, צ'כיה – שימשה כתחליף לאנגליה של ימי הביניים ("סיפורו של אביר"), איטליה של הרנסאנס ("בורג'יה") ואוסטריה של המאה ה-18 ("אמדאוס").
תאילנד – מדמה את וייטנאם וסרטים רבים על מלחמת וייטנאם צולמו בה, בהם "צייד הצבאים" ו"שדות קטל".
אתרונגאיוס היה רועה יהודי שביקש לעורר מרד כנגד בית הורדוס והרומאים לאחר מותו של המלך הורדוס.
תקופת שלטונו של המלך הורדוס הייתה מלווה בניסיונות מרדנות של קנאים יהודים, וזו התמידה גם לאחר מותו.
אותם קנאים, חדורי שנאה כנגד הרומאים ומשתפי הפעולה עימם, מונעים על ידי תוצאות המצב הכלכלי והחברתי הבעייתי, רוויים בפרטנזיות אישיות של שלטון ושררה וחלקם מוטמעים ברעיונות משיחיים-גאולתיים, ביקשו לנצל נסיבות היסטוריות נוחות כדי לממש את תוכניותיהם.
יוסף בן מתתיהו מציין כי "בימים ההם קמו מהומות רבות בקרב הארץ (הקדם-פרובינקיה) והרבה אנשים מצאו שעת-הכשר לעשות מלוכה".
היה זה בתחילת שלטונו של ארכלאוס, בנו של הורדוס, כשהקבוצות הקנאיות בקשו לנצל את הנסיבות ההיסטוריות, למרוד ולהפיל את שלטון בית הורדוס.
בציפורי התקומם יהודה בן חזקיה הגלילי ("ראש השודדים" כהגדרת יוסף בן מתתיהו).
הלה פרץ למחסן הנשק המלכותי (של ארכלאוס).
בעבר הירדן המזרחי התעורר שמעון, אחד מ"עבדי" (סוכני) המלך, בעל חזות חיצונית נאה וחזקה, והכתיר עצמו למלך.
הוא נהג באכזריות ובטרור באזור הירדן הדרומי וצפון ים המלח, ובכלל זאת שריפת ארמון המלך ביריחו ובתי מידות של עשירים, מה שמלמד על הרקע החברתי-כלכלי ואף האמוציונאלי של תופעות המרדנות.
תופעה מרדנית ייחודית התקפלה באישיותו של אתרונגאיוס, רועה בעל נתונים פיזיים חזקים ואומץ לב.
השילוב בין דמות עממית, לכאורה גסה, כוח פיזי, חוסן נפשי ושם יווני, מצביע על אידיאליזציה של מיתולוגיות יווניות, כפי שהתגבשו במחשבתו של הכותב, יוסף בן מתתיהו, ואף נפוצו בקרב החברה.
מאפיין נוסף לאותו מורד, כפי שנמצאנו למדים מאירועים אחרים, היה הממד המשפחתי של הנהגת המרידה.
ממד זה הבטיח נאמנות, אמינות ובעיקר סודיות טקטית ומבצעית.
ארבעת אחיו, כאלה שדמו לו בתכונותיהם, חיזקו את ידיו.
המרד התארגן כשאתרונגאיוס הפקיד בידי כל אחד מהאחים גדוד לוחמים שמנה חמישים איש.
הללו התמנו לשרי צבא ועסקו בשוד ובביזה.
אתרונגאיוס ייחס לעצמו תכונות של מלך, מה שמאפיין לא מעט מרידות אחרות, אף מאוחרות (תקופת המרד הגדול ומרד בר כוכבא).
יוסף בן מתתיהו מספר כי מנהיג המרד הניח כתר מלכות על ראשו והתמיד במעשי פשיטה ושוד.
האויבים הראשונים שסומנו על ידי האחים היו הרומאים ותומכי הנשיא ארכלאוס, אלא שגם יהודים רבים נטבחו על ידם, כאלה שבידיהם היו חפצי חן ונוי.
בשלב מתקדם של המרד התנפלו האחים בראש כוחותיהם על גדוד רומי בקרבת העיר אמאוס והסבו לו אבדות: הקנטוריון אריאוס וארבעים לוחמים רומיים נפלו בקרב.
אתרונגאיוס ואנשיו הסבו נזקים רבים לתושבים הלניסטיים עד שנלכדו בידי הרומאים והומתו.
מנהיג המרד נפל בידי כוחותיו של ארכלאוס, שני אחיו נפלו בידי הרומאים והאח הרביעי הסגיר עצמו לידי ארכלאוס.
התמרדויות שמעון ואתרונגאיוס שימשו סימן ואות להתפרצויות נוספות, חלקן בשל שאיפת שלטון וחלקן אידאולוגיות ומשיחיות.
באופן זה החלה להתהוות התשתית להתפרצות המרד הגדול ברומאים של שנת 66.
אתרי אמנות הסלע בצ'ונגוני שוכנים על גבעות גרניט מיוערות ברמה במרכז מלאווי, בצמוד ממערב לעיר דדזה ועד למרחק של 25 ק"מ צפונית-מערבית לה.
באזור ריכוז צפוף של 127 אתרי ציורי סלע המשמרים את מסורתם של חקלאים מקומיים ושל ציידים-לקטים בני הבאטווה הפיגמים שישבו באזור במהלך תקופת האבן המאוחרת האפריקאית.
החל בתקופת הברזל ועד למאה ה-20 השאירו גם בני הצ'ווה השייכים לעמי הבנטו את עקבותיהם באזור, ולאתרים נודעת משמעות טקסית עד היום.
בשנת 2006 הוכרזו אתרי ציורי הסלע באזור כאתר מורשת עולמית.
ממצאים מועטים רומזים לכך שהאזור יושב כבר בשלהי תקופת האבן של אפריקה, והראיות המוצקות המוקדמות ביותר ליישוב במקום הן מלפני 2500 שנה לערך, ומיוחסות ככל הנראה לציידים-לקטים.
במהלך האלף הראשון התיישבו באזור חקלאים שהגיעו מהצפון והותירו אחריהם ציורים של דמויות עשויות מחרסית לבנה.
שתי הקהילות, החקלאים והציידים-הלקטים, המשיכו לחיות זו לצד זו עד המאה ה-19, מועד בו האחרונים נטמעו בראשונים.
במהלך המאה ה-15 הגיעו למלאווי קבוצות של חקלאים בני הצ'ווה, השייכים לעמי הבנטו, מהאזור השוכן כיום ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הצ'ווה, שכונו גם מראווי והעניקו למלאווי את שמה, התאגדו למדינה ששלטה באזור המזרחי של מחוז דדזה, והשפעתם הגיעה עד מוזמביק במזרח.
הם ידועים בעיקר בשל הנייאו (Nyau), תת-תרבות סודית שפיתחו ואשר הייתה לאבן יסוד תרבותית ודתית.
במאה ה-19 הגיע גל נוסף של מהגרים, הפעם של שבטי נגוני (Ngoni) מזולולנד בדרום אפריקה, שבזו לקבוצות הנייאו וגרמו לחבריה לרדת למחתרת.
הנייאו היו לגורם המרכזי בהתנגדות בני הצ'ווה לשבטי הנגוני ובשימור מסורתם, ונאלצו להתמודד גם כנגד המיסיונרים הנוצרים והשלטון הקולוניאליסטי.
ב-1924 הוכרז צ'ונגוני כאזור שימור, ולאחר מספר שינויים, נקבעו גבולותיו הנוכחיים בשנת 1965. מחקרים ראשונים על אודות אמנות הסלע באזור נערכו בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובשנות ה-50 הוכרזו 5 מבין האתרים כאתרים לאומיים, ומאוחר יותר, ב-1969, נפתחו לקהל הרחב.
האתר משתרע על 126.4 קמ"ר וחופף לשמורת החורש של צ'ונגוני, החורש הטבעי הגדול האחרון בתחומי המדינה.
127 אתרי ציורי הסלע יוצרים את מתחם אמנות הסלע הצפוף ביותר במרכז אפריקה וכוללים 70% מכלל הציורים הלבנים במלאווי המיוחסים לאוכלוסייה החקלאית.
הציורים נמצאים על סלעים ובמקלטים שחלקם שימשו לפי הממצאים למגוריהם של תושבי האזור המוקדמים.
מתוך 195 אתרים ארכאולוגיים בשטח המוכרז, 44 שימשו גם למגורים ו-27 מהם כוללים גם ציורי סלע.
הממצאים העיקריים במקום מתחלקים לציורים אדומים מוקדמים המיוחסים לבני הבאטווה ולציורים לבנים מאוחרים יותר המיוחסים לאוכלוסייה החקלאית.
הציורים האדומים המיוחסים לבני הבאטווה עשויים מתחמוצת ומקושרים לעיתים לטקסי פוריות ובמיוחד לטקסי הורדת גשם, ששוב אינם מתקיימים.
הם מתחלקים לדמויות בעלי חיים אליהם נלוות לעיתים דמויות אנושיות באדום, ורוד או סגול, ולמוטיבים גאומטריים שונים באדום או בצבעי אדום ולבן.
אלה כוללים עיגולים עם קווים רדיאליים, אליפסות, קווים מקבילים, קווים בצורת גלים ועוד, ועשויים לייצג אירועי מזג אוויר ואקלים, בעיקר גשם.
הקבוצה הראשונה התגלתה רק בשניים מהאתרים וכל יתר האתרים בהם התגלו הציורים האדומים שייכים לקבוצה השנייה.
הציורים הלבנים המאוחרים צוירו בצפחה לבנה, פעמים רבות על גבי הציורים האדומים שקדמו להם, והם מתארים בעלי חיים כמו נשרים שכנפיהם פרושות או נחשים.
הדמויות עשויות אף לייצג ישויות מיתיות או אגדיות.
ציורים רבים מקושרים לטקסי חניכה של נשים ונראה כי צוירו בידי נשים כחלק מהטקס.
הסמלים המופיעים בציורים סודיים וטרם פוענחו, וטקסי חניכת נשים ממשיכים להתקיים באתרים גם כיום, אם כי מסורת ציורי הסלע עצמה גוועה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 שינו הציורים את נושאיהם והחלו מתארים דמויות של בעלי חיים ובני אדם חבושים מסכות, והמקושרים לתרבות הנייאו של בני הצ'ווה.
ציורים אלה מיוחסים לתקופה בה דוכאה תרבות הנייאו, והם מופיעים בעיקר במקלטי המגורים הגדולים.
בני אדם חובשי מסכות דומות לאלה המתוארות בציורי הקיר נראים גם כיום בטקסים בכפרי הסביבה, אך טקסי הנייאו המקוריים שוב אינם מתקיימים.
אתרי המקרא הם מקומות אשר נזכרים בספרי המקרא.
השמות הם של יישובים, אזורים ואתרים.
לעיתים, אזכור השם בא בהקשר לאירועים שהתרחשו בו ואפילו האתר נקרא על שמם.
כך למשך מובא מקום, בו חנו שבטי ישראל במסעם במדבר סיני וגם התרחש בו נס הפיכת המים המרים למתוקים – כמו "ויחנו במרה" על שם המים המרים שמצאו במקום.
זיהוי אתרים מקראיים, בדרך כלל, אינו ודאי.
מעטים הם האתרים שבהן נמצאו כתובות המציינות את שמם.
וגם במקרים אלא לא ברור האם הכלי הוא תוצרת המקום.
לדוגמה בחפירות שנערכו בגבעון נמצאו ידיות כדים רבות עם השם גבעון, מכאן עלתה ההשערה שאכן זו גבעון הקדומה.
במקום נמצאה בריכת מים, שהתאימה לכתוב במקרא ("הבריכה אשר בגבעון"), הוסיפה נדבך להכרה בשם המקראי של המקום.
קיימים אטלסים מיוחדים, כמו אלה בהוצאת כרטא, שבהם מוצגים האתרים המיקראיים.
גם ועדת השמות הממשלתית עושה שימוש בשמות מקראיים.
הוועדה מוכנה להעניק שם מקראי גם ליישוב חדש.
התנאי שהוא ממוקם במרחק שאינו עולה על 3 ק"מ מהאתר המקראי.
רשימה גדולה של אתרים מקראיים מופיעה בתיאור מסעות שבטי ישראל במדבר סיני, כדלקמן:
בתיאור גבולות שבטי ישראל, הן בספר במדבר והן בספר יהושע נכללים שמות רבים של אתרים מקראיים.
להלן תיאור נחלת שבט יהודה:
בכל תיאור מופיעה תחילה הכותרת כמו : "וַיְהִי לָהֶם גְּבוּל נֶגֶב" ובהמשך בא תיאור ערי הגבול.
בספר יהושע מוצגת רשימת של ערים אשר יהושע כבש בארץ כנען, כדלקמן:
בקטע העליון נכללים גם שמות אזורים מקראיים.
ועדת השמות הממשלתית וקודמותיה קבעו שמות עבריים ליישובים ולעצמים גאוגרפיים.
חלקם התבססו על שמות של אתרים מקראיים הממוקמים בסביבת האתר, המועמד לבחירת שם.
השמות שנבחרו נכללו במפות אשר עמדו לרשות תלמידי בתי הספר בימי המנדט הבריטי על ארץ ישראל ובמפות מחלקת המדידות הממשלתית במדינת ישראל.
שימוש נרחב בנוהג זה היה בימיה הראשונים של המדינה, כאשר הוקמה הוועדה למתן שמות עבריים לנגב.
במשך עשר חודשי עבודתה היא נתנה 561 שמות עבריים, מתוכם 29 שמות יישובים, רק לאתרים מדרום לקאורדינטת רוחב 120 – בין אשקלון לבין שפך נחל קדרון.
יהודה זיו, חבר בוועדת השמות הממשלתית, סיפר לבאי הכנס השנתי השלישי הספר והמדבר בארץ ישראל – תשס"ח – 2007, שנערך על ידי מרכז סיור ולימוד סוסיא, בסוסיא, בחנוכה תשס"ח, כי בעקבות מבצע עובדה נתווסף במרץ 1949 למדינת ישראל כל הנגב.
דוד בן-גוריון הגיע למסקנה כי יש לתת שמות עבריים לאתרים בנגב.
עיקר עיסוקה של הוועדה היה קביעת שמות עבריים ל"עצמים גאוגרפיים".
אמרו אז על בן-גוריון "כי החליט "בראשית – שֵמוֹת !", ויקרא במדבר דברים – כלומר מתן שמות עבריים למקומות הוא שלב בדרך ל"חזון הפרחת השממה".
המפה החדשה, אשר יצאה בשנת 1950 וכללה את השמות החדשים היא המפה היחידה של מחלקת המדידות הממשלתית אשר לצד השם העברי החדש של המקום הופיע גם השם הערבי הקודם.
במפה נקבעו שמות עבריים גם לאתרים מעבר להקו הירוק בתוך תחומי ממלכת ירדן.
וכך במפות שהיו לרשות הציבור הופיעו אתרים מקראיים בשמות המקוריים כמו: שכם, חברון, עין גנים (אתר מקראי) – היא ג'נין.
המשחקים האולימפיים שנערכו בבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין בין ה-8 באוגוסט - 24 באוגוסט 2008 נערכו במספר רב של מתקנים, מרביתם בבייג'ינג עצמה, וחלקם מחוצה לה.
11 מתקנים קיימים שופצו לכבוד התחרויות, 12 מתקנים חדשים נבנו במיוחד עבור התחרויות, והוקמו גם שמונה מתקנים זמניים; שישה מתקנים נבנו גם מחוץ לעיר בייג'ינג (שניים מהם במיוחד עבור המשחקים האולימפיים).
לאחר שסין זכתה במכרז על אירוח האולימפיאדה ב-13 ביולי 2001, החלה העבודה על הקמת המתקנים.
עבודות הבנייה החלו באצטדיון הלאומי בייג'ינג, במרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג, באולם המטווח של בייג'ינג ובולודרום לאושאן בדצמבר 2003. העלות הכוללת של בניית המתקנים הסתכמה בכ-1.9 מיליארד דולר אמריקאי.
הגדול שבמתקנים הוא האצטדיון הלאומי, המכונה "קן הציפורים" ויכול להכיל כ-91,000 צופים.
מתקנים חדשים שהוקמו עבור המשחקים
מתקנים קיימים ששופצו עבור התחרויות
מתקנים זמניים שנבנו עבור התחרות
מתקןענפי ספורטמושבי צופים אתר הרכיבה על סוסים של הונג קונג רכיבה על סוסים18,000מרכז השייט הבינלאומי קווינגדאו שיטאצטדיון מרכז הספורט האולימפי קווינגהואנגדאו כדורגל33,572אצטדיון שנגהאיכדורגל80,000אצטדיון מרכז הספורט האולימפי שניאנג כדורגל60,000אצטדיון מרכז הספורט האולימפי טיינג'ין כדורגל60,000
אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה בחצי האי קוריאה מכילים מאות דולמנים מאבן ששימשו להכנת מצבות ולמטרות טקסיות במהלך האלף ה-1 לפנה"ס, כאשר התרבות המגליתית הייתה דומיננטית.
האתרים הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. לפי אונסק"ו כ-40% מכלל הדולמנים בכדור הארץ נמצאים בקוריאה, ורובם מרוכזים בשלושת האתרים הללו.
האבנים המגליתיות יקרות מאוד, וזאת כיוון שהן ניצבות מעל לקבריהם של אנשים שהיו חלק מהמעמד הגבוה.
בחפירות הארכאולוגיות (שהחלו ב-1965) שנערכו בדולמנים נמצאו כלי חרס, תכשיטי גוגוק, חפצי ברונזה וחפצים שונים הקשורים להלוויות.
בנוסף, על האבנים יש סימנים המעידים על אופן חציבתן, העברתן ושימושן לבניית הדולמן.
הדולמנים במזרח אסיה מחולקים בדרך כלל לשתי קבוצות:
צפון/שולחן: ארבע אבנים ניצבות בצורת תיבה, ומעליהן אבן המשמשת כמכסה.
הסוג השני משמש לקבורה תת-קרקעית עם אבנים התומכות באבן העליונה.
קבוצת הדולמנים גוצ'אנג היא הגדולה והמגוונת ביותר.
הדולמנים בקבוצה זו מכונים ג'אנגנים-רי, והם מרוכזים באזור הכפר מיסאן.
הדולמנים נבנו בגובה שבין 15 ל-50 מטרים מכיוון מזרח למערב, למרגלות מספר גבעות.
האורך הממוצע של האבן העליונה הוא בין מטר אחד ל-5.8 מטרים, ומשקלן הוא בין 10 ל-300 טון.
באתר תועדו 442 דולמנים, המשתרעים על פני שטח של 8.3 הקטאר, והם מסווגים לפי הגודל של האבן העליונה.
ההשערה הדולמנים הללו נבנו בערך במאה ה-7 לפנה"ס.
הדולמנים בקבוצת הוואסון נבנו במורדות הגבעות שלאורך נהר ג'יסוקגאנג.
הדולמנים בהוואסון מחולקים לשתי קבוצות נוספות: היוסאן-רי המונה 158 דולמנים, ודאסין-רי המונה 129 דולמנים.
הדולמנים בקבוצה זו השתמרו בצורה פחות טובה בהשוואה לאלו של ג'אנגנים-רי.
כמו כן, חוקרים הצליחו לאתר חלק מהמחצבות שבהן נכרו האבנים ששימשו לבניית הדולמנים.
קבוצה זו מתוארכת למאה ה-6 לפנה"ס או המאה ה-5 לפנה"ס.
קבוצת הדולמנים הזו היא הגדולה ביותר מבחינת שטח, והיא משתרעת על פני 31 הקטאר.
הדולמנים בקבוצה זו נמצאים על האי גאנגהווה , והם נבנו על מורדות ההרים של האי כך שהם גבוהים יותר בהשוואה לדולמנים משתי הקבוצות האחרות.
הדולמנים בקבוצה זו משתרעים על פני שטח של 12.27 הקטאר.
ההשערה היא הדולמנים הללו הם הקדומים ביותר, ובעיקר אלו שבבוגון-רי ובקוצ'יון-רי.
להשערה זו אין הוכחות חד-משמעיות.
אחד הדולמנים הידועים בגאנגהווה הוא דולמן שבו מסוג צפון/שולחן שנטען לגביו כי נערכו בו טקסים בעבר.
דולמן זה הוא האבן הגדולה ביותר בקוריאה הדרומית, ומידותיו הן 2.6X7.1X5.5 מטרים.
משקלו המשוער הוא למעלה מ-150 טון.
אתריביס (ביוונית עתיקה: Άθλιβις או Άθριβις), הידועה גם כטריפיון ובמצרית עתיקה - חוט רפיט, הייתה עיר עתיקה במצרים העליונה.
במקום בו שכנה העיר, סמוך לעיר סוהאג של ימינו, וכעשרה קילומטרים דרומית לעיירה אחמים, על הגדה המערבית של נהר הנילוס, שוכן כיום כפר בשם ואנינה.
בעיר נמצא מקדש שנבנה עבור האלה רפיט (טריפיס) על ידי קיסריון, ושליטים רומים שלאחריו.
דרומית למקדש זה נמצא מקדש מוקדם יותר שנבנה על ידי הפרעה תלמי התשיעי.
במקום נמצא קבר השייך לאחים בשם איבפמני ופמהיט, שעל תקרתו מצוירים שני גלגלי מזלות.
במצרים העתיקה הייתה קיימת עיר נוספת בשם אתריביס , השוכנת צפונית לקהיר.
זוהי רשימה של אתרי מורשת עולמית בישראל, כפי שנרשמו ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
ישראל הצטרפה לארגון אונסק"ו ב-1999, ובשנת 2000 הגישה לארגון רשימת אתרים המועמדים להיחשב כאתר מורשת עולמית.
נכון ל-2024, ישנם בישראל עשרה אתרי מורשת עולמית שהוכרו בידי אונסק"ו, כולם נכסי מורשת תרבותית (ולא אתרי טבע).
העיר העתיקה של ירושלים וחומות ירושלים הוכרו אף הן כאתר מורשת עולמית, אך אונסק"ו אינה מכירה בריבונות הישראלית על העיר ולכן מונה רק תשעה מהם כאתרים ישראליים.
ההכרה בעיר העתיקה של ירושלים כאתר מורשת עולמית נעשה בהמלצת ירדן, וברישום האתר לא צוינה אף מדינה שבשטחה הוא נמצא.
בנוסף, הוכרו חמישה אתרי מורשת עולמית בשטחי הרשות הפלסטינית וביהודה ושומרון.
בנוסף לאתרים הרשומים ברשימת אתרי המורשת העולמית, המדינות החברות באונסק"ו יכולות לנהל רשימה של אתרים ארעיים שהן עשויות להגיש מועמדות עבורם.
מועמדויות לרשימת אתרי המורשת העולמית מתקבלות רק אם האתר היה רשום בעבר ברשימה הטנטטיבית.
נכון ל-2015, ישראל רשמה 18 אתרים ברשימה הטנטטיבית שלה:
אתר תמונה מקום קריטריוניםשנהשער הקשת המשולשת בדן ומקורות הירדןמחוז הצפון מעורב:(4)(6)(7)(10) 2000 בתי כנסת קדומים בגלילמחוז הצפון תרבותי:
(3)(6) 2000 מסעות הגליל של ישו והשליחיםמחוז הצפון תרבותי:
(3)(6) 2000 הכנרת ואתריה העתיקיםמחוז הצפון מעורב 2000חורבת מניםמחוז הצפוןתרבותי:
(4) 2000 הר ארבל (ארבל, נבי שועייב, קרני חיטין)מחוז הצפון מעורב 2000דגניה א' ונהללמחוז הצפוןתרבותי:
(2)(4) 2000 ירושלים (הרחבה) מחוז ירושליםתרבותי:
(3)(5) 2000בקעת תמנעמחוז הדרום מעורב 2000המבצרים הצלבניים מחוזות שוניםתרבותי:
(4)(5)(6) 2000ארץ המכתשיםמחוז הדרום מעורב 2001 הבקע הסורי-אפריקני – נתיבי נדידה – עמק החולהמחוז הצפוןטבעי 2004 ליפתא – כפר הרים מסורתי מחוז ירושליםתרבותי:
(2)(3)(5) 2015 עין כרם, כפר ונוף התרבות שלו מחוז ירושליםתרבותי:
אתרי המפקדה של אדולף היטלר היו מתחמי פיקוד ושליטה שהוקמו, או שהוחל בהקמתם, בגרמניה הנאצית ובארצות שנכבשו על ידה כדי לשמש את שליט גרמניה היטלר ומטהו במהלך מלחמת העולם השנייה.
גם רכבת מיוחדת שימשה את היטלר במהלך חלק מן המלחמה כמרכז פיקוד נייד.
גרמניה החלה בהקמתם של 21 מתחמי פיקוד לשימושו של היטלר – בתחומי גרמניה, פולין, ברית המועצות, צרפת ובלגיה.
מאלו שימשו את היטלר בפועל במהלך המלחמה אחד עשר אתרים.
רבים מהם נבנו על ידי עובדי כפייה שהובאו לאתרים על ידי ארגון טודט.
אתרי מפקדה ששימשו את היטלר
ברגהוף – בבוואריה, דרום-מזרח גרמניה;
קן הנשרים – בבוואריה, דרום-מזרח גרמניה;
קן הסלעים (Felsennest) – בבאד מינסטראייפל (Bad Münstereifel), מערב גרמניה – שימש את היטלר בקיץ 1939 ובמהלך המערכה על צרפת ב-1940;
טננברג – בפרוידנשטאדט (Freudenstadt), דרום-מערב גרמניה – שימש את היטלר פעם אחת, לאחר כניעת צרפת ב-1940;
מאורת הזאב – בפרוסיה (כיום בפולין) – מפקדה מרכזית של היטלר בשנים 1941–1944. הוא שהה בה במצטבר כ-800 יום, וממנה נוהלה המערכה במזרח אירופה.
בה נערכה ההתנקשות הכושלת בו ב-20 ביולי 1944;
אדלרהורסט – בבאד נאוהיים (Bad Nauheim), מרכז גרמניה – שימש את היטלר במהלך קרב הארדנים ב-1944;
פיהררבונקר - בצמוד ללשכת היטלר בברלין – שם התאבד היטלר ב-30 באפריל 1945.
ורוולף - ליד ויניצה, ברית המועצות (כיום באוקראינה) – שימש את היטלר לניהול המלחמה עם ברית המועצות.
מתקן דרום (Anlage Sud) - בסטז'יז'וב (Strzyżów), דרום-מזרח פולין – היטלר פגש שם את שליט איטליה מוסוליני באוגוסט 1941;
קניון הזאב I (Wolfsschlucht I) – ליד קובן (Couvin), דרום בלגיה;
קניון הזאב II (Wolfsschlucht II) – במרז'יוואל (Margival), צפון צרפת – שימש את היטלר פעם אחת בלבד, לפגישה עם הפילדמרשלים פון רונדשטט ורומל במהלך המערכה בנורמנדי ב-1944.
אתרים שהושלמו אך בפועל לא שימשו את היטלר
בטומשוב מזובייצקי (Tomaszów Mazowiecki), מרכז פולין;
בסמולנסק, ברית המועצות (כיום ברוסיה);
בפסקוב, ברית המועצות (כיום ברוסיה).
חלק מהאתרים שלא שימשו את היטלר הועמדו לרשותן של מפקדות שדה של הצבא הגרמני.
אתרי מפקדה שהקמתם החלה אך הם לא הושלמו
מפקדת "מתקן ריזה" בוולבז'יך (Wałbrzych), דרום-מערב פולין;
אתר מצפון למינסק, ברית המועצות (כיום בבלארוס);
בוואנדום (Vendôme), בקרבת פריז, צרפת;
הרכבת המיוחדת שימשה את היטלר במהלך המלחמה לנסיעה בין מפקדותיו השונות ושימשה בתחילה (עד אביב 1941) גם כמרכז פיקוד בפני עצמו.
לרכבת ניתנו שמות שונים בתקופות שונות: ב-1940 היה כינויה "אמריקה" (Amerika) ואחר כך שונה ל"ברנדנבורג" (Brandenburg).
באביב 1941, במהלך המערכה בבלקן, היה כינויה "סופת אביב" (Frühlingssturm).
אין בנמצא מידע רב אודות מבנה הרכבת והמתקנים שהיו בה.
כאשר יצאה הרכבת מברלין ב-23 ביוני 1941 (למחרת תחילת מבצע ברברוסה) בדרכה למאורת הזאב בפרוסיה המזרחית, היו בה 17 קרונות בהרכב הבא (לפי סדר הקרונות):
קרון נ"מ – קרון שטוח, שבשני קצותיו הוצבו תותחי נ"מ מרובי קנים בקוטר של 20 מילימטר;
קרון פיקוד, שבו היה חדר ישיבות ומרכז קשר;
קרון משמר, ששימש את המשמר האישי של היטלר (Führer-Begleit-Kommando);
שני קרונות שינה למלויו של היטלר;
קרון לשימוש צוות העיתונות של היטלר;
אתרי הנידונים האוסטרליים הוא אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 2010, ומורכב מ-11 אתרי עונשין לשעבר השוכנים באוסטרליה.
האתרים הוקמו במאה ה-18 ובמאה ה-19 על ידי האימפריה הבריטית ברצועות החוף של סידני, טסמניה, נורפוק ופרימנטל.
על פי אונסק"ו, אתרי העונשין מייצגים את "הדוגמה הטובה ביותר ששרדה לשינוע נידונים בקנה מידה גדול, ולהתרחבות הקולוניאלית של המעצמות האירופאיות באמצעות נוכחותם ועבודתם של הנידונים".
מושבות העונשין שהוקמו במאות השנים האחרונות שימשו כתחליף לבתי סוהר, ובהן ריצו הנידונים את עונשם ובדרך כלל הם שימשו לעבודת כפייה.
המדינות הקולוניאליות באירופה החלו בתחילת המאה ה-17 ביישום שיטת ענישה חדשה שסייעה להן במטרות ההתפשטות שלהן, ובה הגלו לצמיתות אסירים אל הקולוניות שלהם.
ב-1717 חוקק הפרלמנט הבריטי את "חוק הפירטיות 1717", שלפיו הוגלו פושעים ל-13 המושבות שלה בצפון אמריקה.
אף שההגליה למושבת עונשין הייתה אמורה להישמר לפשעים חמורים יחסית, בעקבות צורכי המושבות בכוח עבודה זול נשלחו גם כאלו שהורשעו בפשעים פחות חמורים, ולעיתים אף הוגלו יריבים פוליטיים.
בעקבות פריצת מלחמת העצמאות של ארצות הברית הפסיקה אנגליה להגלות את פושעיה לשם, והחל מ-1778 שלחה אותם לאוסטרליה במקביל להקמתן ההדרגתית של מושבות עונשין רבות.
הספינות הראשונות שנשלחו לאוסטרליה עגנו במפרץ ג'קסון.
בין 1787 ל-1868 הגיע מספר האסירים שהוגלו לאוסטרליה לשיא של 166,000 איש, והם נשלחו למיקומים רבים ביבשת.
התושבים היחידים של אזורי אוסטרליה הפוריים באותה עת היו האבוריג'ינים, והם גורשו מאזורי מחייתם בהדרגה.
המתיישבים הקולוניאלים היו צריכים להקים את כל התשתיות על מנת להמשיך לשהות באוסטרליה.
16% מהמוגלים בתקופה זו היו נשים, וידועים מקרים שבהם הוגלו ילדים, מאחר שלפי החוק ניתן היה להגלות ילד אם עבר את גיל 9. מערכת העונשין האוסטרלית הייתה מרובת מטרות.
ראשית בפולמוס האירופי ביחס למשמעות החברתית של הגליית פושעים וביחס להתמודדות עם פשיעה באמצעות חינוך ומשמעת.
הגליית האנשים אל הקולוניות החדשות נתפסה באנגליה כמענה הולם לבעיות החברתיות, וכך גם במדינות אחרות באירופה.
האסירים שהוגלו לאוסטרליה יועדו להיות מתיישבים ברגע שיסיימו לרצות את עונשן, ובשל המרחק הרב בין אוסטרליה לבין אנגליה רבים מתוכם העדיפו לא לחזור למולדתם.
למערכת העונשין היו מרכיבים רבים: בתי כלא פתוחים וסגורים, תחנות עונשין לנשים וילדים, ולעיתים אף מגורים ביחד עם מתיישבים רגילים.
תנאי המחיה בתחנות העונשין השונות היו נוקשים, ולצורך תחזוקתם היה צורך גם באנשי מנהלה, ימייה ומשמר.
בתחנות העונשין שבהן נכלאו הפושעים המסוכנים ביותר היו בית סוהר שבו הונהגו עבודת כפייה מסוכנת, ענישה גופנית, ובידוד.
ברוב האתרים היו בית סוהר וצינוק, אך אתרים כגון מכרות הפחם של חצי האי טסמן והאי נורפוק היו תחנות עונשין.
הן נודעו לשמצה בנוקשות שלהן, שסייעה בהחדרת חשש מהגליה ובהפחתת הפשיעה באימפריה הבריטית.
האסירים הועסקו בעבודות ציבוריות, כגון הקמת פורט ארתור בטסמניה והקמת הדרך הצפונית הגדולה הישנה שחיברה בין סידני לבין עמק האנטר בניו סאות' ויילס.
חלק מתחנות העונשין היו מיועדות עבור אסירים בדרגת סיכון נמוכה יחסית, ואלו שנשלחו אליהן הועסקו בפרויקטים פרטיים.
נשים הועסקו בעיקר בייצור, כגון במפעל הנשים קסקיידס שהיה מפעל טקסטיל, ובמקרים אחרים הן שימשו כמשרתות.
למרות השימוש החריג התחנות הללו עדיין היו בתי כלא עם מערכות ענישה ותגמול.
אסירים שהפגינו התנהגות טובה זכו לעיתים לקיצור עונשם.
הקמת מערכת העונשין האוסטרלית הייתה בעלת השפעה שלילית על האבוריג'ינים, ובסופו של דבר הובילה להגירה כפויה, מתיחות חברתית, מגפות ואובדן שטחי קרקע.
מערכת העונשין המשיכה לפעול עד לפני מלחמת העולם השנייה, וזאת על אף הזמן הרב שחלף מאז ביטול ההגליה.
בתחילת שנות ה-90 נסגר כלא פרימנטל, אחרון אתרי העונשין האוסטרליים.
כיום משמשים אתרי העונשין השונים כפארקים, אתרי הנצחה ומוזיאונים.
אחוזות וולמרס ובריקנדון: חוות חקלאיות אלו נבנו ליד לונגפורד שבטסמניה ב-1817, ובהם הועסקו אסירים על ידי המתיישבים בתמורה למזון וביגוד, בהתאם לחוזה עם הממשל הקולוניאלי.
שתי החוות הוחזקו ברצף על ידי שישה דורות של אותה משפחה (ארצ'ר), החל מ-1820 ועד ימינו.
החוות הוספו לרשימת אתרי המורשת הלאומית של אוסטרליה בנובמבר 2007, מאחר שהם הוגדרו כבעלי חשיבות לאומית רבה בגין הקשר ההדוק שלהם למערכת הקונסיגנציה של האסירים.
באחוזת וולמרס נמצאים 18 מבנים, ובאחוזת בריקנדון קיימים 20 מבנים מסוגים שונים.
מפעל הנשים קסקיידס: בית סוהר זה הוקם במושבת העונשין שבארץ ואן דימן, בה נמצא כיום החלק המערבי של בירת טסמניה הובארט.
מטרת המפעל בעת פתיחתו ב-1828 הייתה להפריד בין הנשים לבין ההשפעות השליליות והפיתויים של הובארט, ובנוסף להגן על החברה מפני השפעתן הבלתי מוסרית והמשחיתה.
למן תחילת הפעלתו ועד סגירתו ב-1856 שהו במפעל כ-25,000 נשים, והוא הוצג על ידי ממשלת בריטניה כסמל לשאיפתה להיאבק בפשיעה וליישם את מדיניותה הקולוניאלית.
מיקומו הגאוגרפי של המפעל היה באזור ביצתי ומבודד, והיו בו גם בית חולים ומרפאה.
המפעל הוא מפעל הנשים היחיד שבו נותרו מספיק שרידים המסייעים להבין כיצד בדיוק נראו מפעלי נשים.
כיום משמש המפעל כמוזיאון הכולל שלוש מתוך חמש החצרות המקוריות חצרות אלו הן אזורי כליאה המוקפים על ידי חומות גבוהות, וגודל החצרות הוא 42 על 60 מטרים.
האוסף הארכאולוגי של האתר כולל כ-2,000 מוצגים.
המפעל מנוהל על ידי רשות ניהול האתר ההיסטורי פורט ארתור.
האתר ההיסטורי מכרות הפחם: אתר זה היה במשך 15 שנים (1833–1848) תחנת עונשין ובאותה עת גם מכרה הפחם הפעיל הראשון של ארץ ואן-דימן.
אף שהפעלת המכרה על ידי הממשלה נפסקה, כריית הפחם נמשכה עד שנות ה-80 של המאה ה-19 על ידי מפעיל פרטי שהשתמש גם הוא באסירים.
לאחר מכן ננטש המכרה ולא נעשה בו שימוש נוסף.
כיום כולל האתר את שרידי מגורי האסירים, אנשי המנהלה והצבא, מחצבה, תשתית התחבורה של המחנה, וארבעה ראשי בורות כרייה (pitheads).
תחנת המבחן דרלינגטון שכנה בצפון האי ההררי מריה, הממוקם מול חופה המזרחי של טסמניה.
התחנה הייתה מקום כליאה עם תנאים קשים, ושיקום האסירים שנכלאו בה נעשה באמצעות עבודה מחוץ לכותלי הכלא, כגון במחצבות אבן גיר.
התחנה מורכבת מקסרקטינים אחדים שנבנו מסביב לחצר מרכזית בצורת האות האנגלית U, ובנוסף להם מספר מבנים מנהליים.
מבנים ובניינים אחדים מתקופה זו שרדו ללא פגע, אך מבנים אחדים נחרבו כמעט לחלוטין.
בין 1825 ל-1850 נכלאו במקום אסירים פוליטיים, ולאורך כל תקופת פעילות התחנה נכלאו האסירים המסוכנים ביותר בתנאי בידוד.
לאחר סגירת תחנת המבחן שימשו המבנים כחווה חקלאית, מפעל לייצור סיד, וכיום כפארק.