tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקידה כראש האגף יזמה פיתוח אזורי תעשייה מתקדמים, ייסדה והובילה את פרויקט המעבדה לתחבורה חכמה בעיר אשדוד, שהיווה בסיס למיזם הארצי.
איצקוביץ הובילה תוכנית כלכלית עירונית חדשנית לפיתוח פארק הייטק ומרכז אקדמי דרומי ליד בית החולים של העיר אשדוד, שהתפתח בשנים אלו.
הפעילה תוכנית עירונית לשדרוג מו"פ בתעשייה המסורתית.
בתמיכת הרשות לחדשנות הקימה יחד עם "עמותת גבהים" אקסלרטור ראשון בעיר בשם The Hive Ashdod לקידום יזמים עולים בעיר, אשר נבחר על ידי "גיקטיים" כאקסלרטור המוביל בשנת 2016. איצקוביץ אף עודדה את הקמת החממה הטכנולוגית הראשונה באשדוד על ידי חברת שטראוס בתחום FoodTech בשם The Kitchen.
שטראוס – החממה נחשבת כ"ערוץ" למנוע צמיחה, שמייצר ערך לקבוצה ובונה חברות צעירות ויזמיות.
הקימה מרכז לפיתוח תוכנה בין-לאומי של IBM (2015) בו שולבו נשים חרדיות בהכשרה ייחודית.
קידמה בעיר את הקמת מפת"ח – מרכז לפיתוח תעסוקה חרדים בשיתוף פעולה עם הג'וינט.
יזמה ועמדה בראש משלחת ישראלית בתוכנית REAP של אוניברסיטת MIT במכון Sloan.
בעקבות התוכנית וקידום אשכול תחבורה חכמה בעיר, הקימה איצקוביץ בשנת 2017 מעבדה אורבנית בשם Ashdod Smart Mobility Living Lab – תשתית דיגיטלית המאפשרת שיתוף מידע והרצת תוכנית חלוץ טכנולוגית במרחב העירוני לטובת יישום טכנולוגיות מתקדמות בתחום תחבורה חכמה ואוטונומית.
נערכו מספר תוכניות חלוץ משותפים: לדוגמה פיילוט עם חברת Mobiley, Ituran ואפיקים – אחד התוצרים כלל מפה דיגיטלית תחבורתית בזמן אמת (זיהוי אזורים מסוכנים להולכי רגל, רוכבי אופנים ונהגים ופיתוח תוכניות התערבות מתאימות להגברת בטיחותם).
פיילוט עם החברות: No Traffic, Foresight, BWR לשיפור בטיחות הולכי הרגל והנוסעים.
לצורך הכנת העיר לשילוב רכב אוטונומי נחתם MOU עם חברת ST Engineering הסינגפורית לבחינת טכנולוגיות של שאטלים אוטונומיים באשדוד.
איצקוביץ הוזמנה להציג את המעבדה ופעילותה באשדוד באירוע של "Data for Good" בכנס של הפורום הכלכלי העולמי בדבוס, שווייץ.
בשנת 2020 – ייסדה איצקוביץ בתמיכת הרשות לחדשנות העמותה: ISRAEL LIVING LAB להאצת ערים חכמות בישראל ומאז ייסודה מכהנת כמנכ"לית שלה.
המעבדה מהווה מרחב פתוח לשיתופי פעולה בין המגזר הציבורי והפרטי המתבסס על שיתוף מידע וטכנולוגיה.
זהו מיזם לאומי לקידום פתרונות טכנולוגיים.
עבור ערים חכמות והגברת שיתופי הפעולה בין רשויות הממשלה, המגזר הציבורי והפרטי במימון הרשות לחדשנות.
הרעיון לסייע לרשויות לאמץ טכנולוגיות מתקדמות במרחב הציבורי לשיפור איכות ובטיחות חיים.
מקרי בוחן ראשוניים היו בתחום התחבורה החכמה.
העמותה מדורגת כיום במקום הרביעי בגובה ההכנסות מהתקשרויות עם גופי ממשל.
במסגרת זו: הקימה תשתית מידע משותפת ליזום, אימון והאצת מידע במרחב הציבורי.
הקימה איגוד (קונצוריום) של למעלה מ – 50 ארגונים מהמגזר הפרטי, הציבורי והאקדמי ששיתפו מידע וטכנולוגיה באופן בטוח: DATA TRUST אל מול אתגרי התחבורה החכמה.
קודמו שותפויות להצלת חיים ולהורדת תאונות דרכים של הולכי רגל וכלי רכב באמצעות שיתוף מידע.
בערים כדוגמת: תל אביב, הוד השרון, רמת גן וכו' בפרויקטים בתחומי "תאומות דיגיטלית", נוטרו תאונות בכלי רכב דו מנועי ומיקרו מוביליטי, נבנה מחוון תנועה מבוסס בינה מלאכותית עבור חברת נתיבי ישראל ועוד.
איצקוביץ ליוותה את זירת האתגרים של משרד המדע והטכנולוגיה ומלווה כיום את החשבות הכללית במשרד האוצר בקידום זירת האתגרים הממשלתית המבוססת על עקרונות החדשנות הפתוחה.
באמצעות ה"זירה" מסייעת איצקוביץ לצוות החשבות הכללית לקדם פתרונות לעשרות אתגרים של משרדי הממשלה השונים.
בשנים 2024–2025 קידמה את תוכנית - AIQ SOVERIGNTY LAB משימת המעבדה לריבונות AI וקוונטים: לסייע לממשלה, החברה והתעשייה לקדם טכנולוגיות בינה מלאכותית (AI) ומחשוב קוונטי, באופן שהמערכות יישארו תחת שליטה מקומית וישרתו אינטרסים לאומיים, כמו גם, תשתיות מידע, מודלי שפה וכוח אדם מקומי.
תוכנית AIQ-LAB עוסקת בריבונות טכנולוגית של בינה מלאכותית וקוונטום ברמה בינלאומית בשיתוף המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS), הרשות לחדשנות וחברות קוונטום בישראל.
בתחום האקדמי–ממשלתי, איצקוביץ מלווה את אוניברסיטת בר-אילן בהקמת אשכול לימודי חדשני AI IN GOV שיכשיר בוגרים מפקולטות שונות לעבודה במשרדי ממשלה, אשר יסיעו בכלי AI לסייע לשפר את השירות הציבורי והתייעלות דרכי עבודה פנים משרדית.
בנוסף, היא מרצה ויועצת מבוקשת המפתחת אסטרטגיות עבור פרויקטים לאומיים בתחומי התחבורה במימון משרד התחבורה, החדשנות הדיגיטלית והשוויון התעסוקתי.
כמו כן מקדמת התכנית מהלכים של שיתופי פעולה עם התעשייה והאקדמיה להרחבה וחיזוק הסכמי אברהם לקידום מדעי הבינה המלאכותית והקוונטום.
איצקוביץ זכתה לפרסים רבים על עשייה פורצת דרך: זכייה בפרס דן דוד על פיתוח תוכנית "מן הגן לאוניברסיטה".
נכללה ברשימת"40 המשפיעות בטכנולוגיה" של Geektime.
בשנת 2019 הוזמנה על ידי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שווייץ להרצות על "האצת חדשנות ושיתוף מידע במרחב הציבורי".
איצקוביץ אף קיבלה פרסי הוקרה ארציים נוספים על תרומתה לעולם החינוך, החדשנות והתעסוקה בישראל.
סמבל היא פרבר של העיר אסמרה, בירת אריתריאה.
האזור ידוע בזכות אתר ארכאולוגי חשוב מהתקופה הקדם-אקסומית השוכן בו, ובשל קרבתו לנמל התעופה הבינלאומי של אסמרה.
בתולדות עם ישראל, סמבל מוכרת כאתר שבו הוקם מחנה המעצר הראשון של גולי אצ"ל ולח"י באפריקה.
בסמבל נמצא אתר ארכאולוגי המתוארך למאה ה-8 לפנה"ס (התקופה הקדם-אקסומית).
בחפירות שנערכו במקום התגלו שרידי התיישבות חקלאית קדומה, כולל מבני אבן וכלי חרס, המעידים על קיומה של חברה מאורגנת באזור הרמה האריתראית מאות שנים לפני עלייתה של ממלכת אקסום.
האתר נחשב לאחת העדויות החשובות ביותר לראשית ההתיישבות הקבועה בקרן אפריקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כיבוש אריתריאה מידי האיטלקים על ידי הצבא הבריטי, הפכה סמבל לאזור בעל חשיבות לוגיסטית וצבאית בשל סמיכותה לשדה התעופה ולמרכז השלטון באסמרה.
מחנה המעצר סמבל וגולי אפריקה
באוקטובר 1944 הקימו השלטונות הבריטיים בסמבל מחנה מעצר עבור לוחמי המחתרות (אצ"ל ולח"י) שהוגלו מארץ ישראל.
למרות תנאי הכליאה והניתוק מהבית, הפכו העצורים את מחנה סמבל לקהילה מאורגנת.
הם הקימו "ועד מחנה" שניהל את חיי היום-יום מול השלטון הבריטי.
במחנה הוקמה ספרייה ונוהלה "אוניברסיטה זוטא" שבה העבירו העצורים זה לזה שיעורים בשפות, היסטוריה ומדעים.
החיים הדתיים במחנה היו פעילים וכללו הקמת בית כנסת ושמירה על כשרות וחגים בתנאים מאולתרים.
העצורים קיימו קשר הדוק עם הקהילה היהודית באסמרה, שסייעה להם במזון, ספרים ותשמישי קדושה, ואף סייעה בחשאי בהעברת מכתבים לארץ ישראל.
העצורים נהגו לשחק כדורגל בחצר המחנה המאובקת, פעילות ששימשה גם כהסוואה לתצפיות על סדרי השמירה הבריטיים לצורך תכנון בריחות..
בשל קרבתו של המחנה לעיר אסמרה, הפך מחנה סמבל למוקד של ניסיונות בריחה נועזים.
הקרבה לקהילה היהודית הקטנה בעיר והאפשרות להיטמע באוכלוסייה האיטלקית המקומית עודדו את העצורים לתכנן דרכי מילוט.
הבריחה הראשונה (ינואר 1945): יעקב מרידור נמלט יחד עם עוד שני עצורים דרך חור שנחתך בגדר.
הם הצליחו להגיע לאסמרה ולהסתתר בה במשך מספר ימים, אך נתפסו לאחר שזוהו על ידי פקיד בריטי.
הבריחה הגדולה מסמבל (ספטמבר 1945): הבריחה המפורסמת ביותר מהמחנה בוצעה על ידי חמישה עצורים: יעקב מרידור, שמעון שייבה, רחמים מזרחי, מתתיהו שמואלביץ' ונסים משעל.
הקבוצה נמלטה בחסות החשיכה והגיעה לאסמרה.
מרידור ומשעל המשיכו בבריחתם והגיעו עד לחארטום שבסודן כשהם מחופשים לקצינים בריטים, אך נתפסו שם לאחר שעוררו את חשדם של השלטונות.
ניסיונות הבריחה החוזרים ערערו את ביטחונם של הבריטים ביכולתם להחזיק את הגולים בסמוך למרכז עירוני.
כתוצאה מכך, הוחלט להעביר את העצורים למחנות מבודדים יותר — תחילה למחנה קרתגו בסודן ובהמשך למחנה גילגיל בקניה.
כיום סמבל היא שכונת מגורים באסמרה.
האזור עבר פיתוח משמעותי לאחר קבלת העצמאות של אריתריאה, ונבנו בו פרויקטים של שיכון מודרני המשרתים את תושבי הבירה.
המדינה העצמאית של סמואה (בסמואית: Malo Saʻoloto Tutoʻatasi o Sāmoa, באנגלית: Independent State of Samoa) או בקיצור סמואה היא מדינת איים בדרום האוקיינוס השקט.
בין השנים 1900 לבין 1914 שמה היה ממלכת סמואה וכינויה היה סמואה הגרמנית, ובין השנים 1914, למן כיבוש סמואה הגרמנית בידי ניו זילנד, לבין 1997, היה שמה המדינה העצמאית של סמואה המערבית (בסמואית: Malo Saʻoloto Tutoʻatasi o Sāmoa i Sisifo, באנגלית: Independent State of Western Samoa).
סמואה מורכבת משני איים עיקריים, סוואיאי ואופולו, וכן ממספר איים קטנים יותר.
רוב איי סמואה הם געשיים וחלק ניכר מהם מכוסה אדמת לבה.
מקור הגעשיות באיי סמואה הוא בנקודה חמה הנמצאת מתחת לסמואה ונקראת הנקודה החמה של סמואה .
באי סוויאיאי מתרוממים ההרים לגובה של כ-1,800 מטרים.
באי זה הר געש פעיל, שהתפרץ בשנת 1905, וכן כמה הרי געש כבויים, חלק מאדמותיו פוריות וחלקן אינן מתאימות לחקלאות.
במקומות רבים מצויה צמחייה טרופית סבוכה.
הגשמים מרובים מאוד, בעיקר בתקופת סערות ההוריקן, הנמשכות מדצמבר עד מרץ.
האנשים הראשונים שהתיישבו בסמואה היו אוסטורנזים והם האבות הקדמונים של אנשי הלפיטה החיים בסמואה היום.
הממצאים הכי מוקדמים שמעידים על אנשים בסמואה מתוארכים בין שנת 1,500 לפנה"ס ושנת 900 לפנה"ס.
ממצאים אילו התפרסמו בשנת 1974.
ככל הנראה יש קשר גנטי בין תושבי סמואה לתושבי האיים פיג'י וטונגה ומאוד סביר שגם התרחשו מסעות בין איים אלה עוד הרבה לפני שהאירופאים הגיעו לאזור.
הקשר הראשון עם האירופאים התחיל כבר במאה ה-18, כשאירופאי הראשון שהגיע לסמואה היה ספן הולנדי בשם ג'ייקוב רוגבן (Jacob Roggeveen) הגיע לאי אופולו בשנת 1722. אך לא היה קשר בין תושבי האי לאירופאים עד לשנות השלושים של המאה ה-19, אז התחילו סוחרים וציידי לווייתנים בריטים לפקוד את האזור.
בשנת 1830 החלו מיסיונרים נוצרים להגיע לסמואה.
הראשון שפקד את האיים היה מיסיונר בריטי בשם ג'ון ויליאמס (John Williams) שעבר שם במהלך מסע שלו לאיי קוק וטהיטי.
החל משנת 1900 ועד לשנת 1914 החלק המערבי של סמואה היה תחת שליטה גרמנית ונקרא בשם "סמואה הגרמנית".
המושל שהתמנה לשלוט על האי מטעם גרמניה היה ויליאם סולף (Wilhelm Solf).
במהלך שלטונו באי קבע שהממשלה מטעם גרמניה תהיה הממשלה היחידה בסמואה.
כשתנועה לא אלימה לאוטונומיה בשם מאו א פולה (Mau a Pule) קמה באי סולף לא היסס לגרש משם את מנהיגה.
בחודש הראשון של מלחמת העולם הראשונה, ב-29 באוגוסט 1914 נחת חיל משלוח ניו זילנדי באי אופולו וכבש את סמואה הגרמנית.
מאז סיום מלחמת העולם הראשונה ועד לעצמאותה ב-1962 נשלטה סמואה המערבית על ידי ניו זילנד תחת משטר נאמנות של חבר הלאומים ולאחר מכן של האו"ם.
בזמן זה נקראה בשם "סמואה המערבית".
בתום מלחמת העולם הראשונה פרצה בעולם מגפה הידועה בשם "השפעת הספרדית".
המגפה לא פסחה על סמואה וכחמישית מאוכלוסיית האיים מתו במגפה.
ב-1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה חזרו הלוחמים מהחזית והביאו איתם זן חדש של שפעת שהתפשט במהרה ממדינה למדינה.
לסמואה המגפה הגיעה ב-7 בנובמבר עם הגעתה של ספינה בשם "SS Talune".
תוך שבעה ימים מהגעתה של הספינה השפעת הספרדית הפכה למגפה חמורה באופולו ולאחר מכן בשאר האיים.
בכל מדינות האיים באוקיינוס השקט סמואה הייתה זו שנפגעה הכי קשה.
90% מהאוכלוסייה נדבקה במחלה; 30% מהגברים, 22% מהנשים ו-10% מהילדים מתו.
בעקבות המחלה הייתה ביקורת רבה על השלטון הניו זילנדי בסמואה.
חלק מהסמואים אף קראו להעברת השלטון לידי הבריטים או האמריקאים.
לאחר מאמצים ממושכים של התנועה למען עצמאות סמואה, המשטר הניו זילנדי החליט על מתן עצמאות לסמואה המערבית ב-24 בנובמבר 1961, החלטה שיצאה לפועל ב-1 בינואר 1962. כך נעשתה סמואה המערבית למדינת האיים הקטנה הראשונה באוקיינוס השקט שקיבלה עצמאות.
ב-15 בדצמבר 1976, סמואה המערבית הצטרפה לשורות האו"ם בתור החברה ה-147. השם הרשמי של המדינה באו"ם היה "המדינה העצמאית של סמואה" ולא "סמואה המערבית".
למרות שקיבלו את עצמאותם בתחילת נובמבר, הסמואים חוגגים את יום העצמאות שלהם ב-1 ביוני.
ב-4 ביולי 1997 ממשלת סמואה המערבית החליטה לשנות את השם של המדינה מ"סמואה המערבית" ל"סמואה".
השם בו נקראה באו"ם מאז עצמאותה.
בסמואה האמריקאית מחו כנגד שינוי השם מכיוון שהוא מרמז כי סמואה האמריקאית אינה סמואה.
ב-2002, ראש ממשלת ניו זילנד התנצל בשם ממשלת ניו זילנד על החלק שהיה להם במגפת השפעת הספרדית ועל עוד תקרית שהתרחשה ב-28 בספטמבר 1929 ובה נהרגו שמונה אנשים.
תקרית זו העיבה על היחסים בין ניו זילנד לסמואה במשך שנים רבות.
ב-7 בספטמבר 2009, ממשלת סמואה החליטה להחליף את כיוון הנהיגה במדינה בימין לשמאל כדי להתאים עם המדינות באזור כמו יפן ניו זילנד ואוסטרליה מהם ייבאה סמואה את מרבית המכוניות שלה.
מעשה זה הופך את סמואה למדינה היחידה שהחליפה את כיוון הנהיגה שלה מימין לשמאל והמדינה האחרונה שהחליפה את הכיוון.
ב-29 בדצמבר 2011 סמואה שינתה את אזור הזמן שלה מ-UTC-11 ל-UTC+13. מה שגרם למדינה לקפוץ 26 שעות קדימה ולדלג על יום שישי ה-30 בדצמבר.
פעולה זו הזיזה קצת את קו התאריך העולמי והעבירה את סמואה מצידו המזרחי אל צידו המערבי.
שינוי זה נועד כדי להתאים את כלכלת סמואה למסחר עם אוסטרליה וניו זילנד שעד שינוי זה הקדימו את סמואה ביום.
ב-2019 פרצה מגפת חצבת בסמואה, בה חלו אלפי בני אדם ומתו 83, רובם ילדים.
בזמן מגפת הקורונה, לא חלה בקורונה בשנים 2020–2021 אף חולה בסמואה, אך בשנת 2022 חלו מספר אנשים במדינה.
עם השגת העצמאות בשנת 1962, נקבעה חוקה המגדירה את המדינה כדמוקרטיה פרלמנטרית.
ראש המדינה נבחר על ידי האספה המחוקקת של סמואה מדי 5 שנים.
אספה זו היא הפרלמנט הסמואי, והיא מורכבת מ-49 נציגים שנבחרים בבחירות מחוזיות מדי 5 שנים.
המערכת המשפטית משלבת משפט מקובל ומנהגים מקומיים.
בית המשפט העליון של סמואה הוא בית המשפט הגבוה ביותר.
נשיא בית המשפט העליון מתמנה על ידי ראש המדינה בהמלצת ראש הממשלה.
במאי 2021 החל במדינה משבר חוקתי שהסתיים בספטמבר.
בינואר 2026 פתחה סמואה שגרירות בירושלים.
בשנת 2006 התמ"ג הארצי נאמד ב-1.218 מיליארד דולר.
הסקטור התעשייתי הוא המרכיב הגדול ביותר בתמ"ג, ומהווה 58.4%.
50% מהתושבים הם נוצרים-אוונגליסטים, 20% נוצרים קתולים ו-30% נוצרים-פרוטסטנטים לא אוונגליסטים ואחרים - בודהיסטים, הינדים, אנימיסטים.
כ-80% מתושבי סמואה מתגוררים בערים.
כ-80% מתושבי סמואה מתגוררים באי אופולו ובו ממוקמת עיר הבירה אפיה.
המאה ה-18: מגע ראשון עם אירופאים
המגע הראשון של תושבי האזור המהווה כיום את סמואה האמריקנית החל בראשית המאה ה-18. מגלה הארצות ההולנדי, יאקוב רוחבן היה האירופאי הידוע הראשון שהגיע לאיי סמואה ב-1722. בעקבות ביקור זה הגיע החוקר הצרפתי לואי דה בוגנוויל שקרא לאיים ב-1768 בשם "איי הנווט".
המגעים עם התושבים המקומיים היו מוגבלים עד לשנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר מיסיונרים וסוחרים אנגליים החלו להגיע לאזור.
המגעים הראשונים של תושבי האזור עם המערב כללו עימותים אלימים בין החוקרים הצרפתים לבין תושבי האיים שהתרחשו באי טוטואילה.
הסמואים האשימו את האירופאים ועקב כך נוצר להם מוניטין של פראים.
פעילות המיסיון בסמואה החלה בסוף 1830 כאשר ג'ון ויליאמס מהאגודה המיסיונרית הלונדונית הגיע מאיי קוק ומטהיטי.
באותה עת זכו הסמואים במוניטין של פראים ומחרחרי מלחמה, שכן התרחשויות אלימות התחוללו בין הילידים לבין מבקרים אירופאים.
בסוף המאה ה-19, עצרו כלי שיט צרפתים, בריטים, גרמנים ואמריקאים באופן שגרתי בסמואה והם עשו שימוש בנמל פאגו פאגו כתחנת תדלוק בפחם לספנות.
במרץ 1889 נכנס כוח ימי של הקיסרות הגרמנית לכפר בסמואה ובעשותו כן גרם נזק לרכוש אמריקאי.
בעקבות כך נכנסו שלוש ספינות מלחמה אמריקאיות לנמל אפיה והתכוננו להתעמתות עם שלוש ספינות מלחמה גרמניות שנמצאו שם.
לפני שנורתה ירייה אחת, החריבה סופה טרופית, הן את הספינות האמריקאיות והן את הספינות הגרמניות.
עקב כך נכפתה הפסקת אש על הצדדים בשל חוסר בספינות מלחמה.
עם פרוש המאה ה-20 יושבו היריבויות הבינלאומיות של סוף המאה הקודמת עם כינוסה של הוועידה התלת-צדדית בוושינגטון ב-1899 שבה חילקו גרמניה וארצות הברית את איי סמואה לשני חלקים: קבוצת האיים המזרחית הפכה להיות טריטוריה של ארצות הברית (איי טוטואילה ב-1900 ומאנואה ב-1904) והם מהווים היום את סמואה האמריקנית.
קבוצת האיים המערבית, ששטח האדמה שלהם גדול בהרבה, הפכו להיות לטריטוריה שהייתה ידועה בשם סמואה הגרמנית.
בריטניה ויתרה על כל תביעותיה בסמואה ובתמורה בוטלו כל הזכויות של גרמניה בטונגה, באזורים מסוימים באיי שלמה ובמערב אפריקה.
לוועידה התלת-צדדית קדמו ועידת וושינגטון ב-1887, הסכם ברלין ב-1889 וההסכם האנגלו-גרמני על סמואה שנחתם ב-1899.
בשנה שלאחר מכן, קיבלה ארצות הברית באופן רשמי את החלק שהוקצה לה באיים, קבוצה קטנה של האיים המזרחיים, שבאחד מהם שכן הנמל החשוב של פאגו פאגו.
לאחר שצי ארצות הברית תפס את השליטה בסמואה המזרחית עבור ממשלת ארצות הברית, הורחבה תחנת הטענת הפחם בפאגו פאגו להיות בסיס מלא של הצי, שנודע בשם בסיס צי ארצות הברית טוטואילה.
לצורך כך חתם הצי על הסכם להעברת שטחים עם ראשי השבטים בשם ממשלת ארצות הברית.
ב-17 ביולי 1911 הוסב שמם של בסיס הצי בטוטואילה והבסיסים באאונואו ובמנואה באופן רשמי לסמואה האמריקאית.
מלחמת העולם הראשונה ומגפת השפעת של 1918
ב-1918, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, גבתה מגפת השפעת הספרדית את קורבנותיה ברחבי העולם, כשהיא מתפשטת במהירות ממדינה למדינה.
סמואה האמריקנית הייתה אחד משלושת המקומות היחידים בעולם (האחרים היו קלדוניה החדשה והאי מרז'ו שבברזיל) שלא אירע בהם שום מקרה מוות במהלך המגפה, וזאת בזכות התגובה המהירה של המושל ג'ון מרטין פויר, שלאחר ששמע על הדיווחים על פרוץ המגפה בשידור רדיו, ביקש מארצות הברית ספינות קרנטינה.
תוצאות תגובתו המהירה של פויר זיכו אותו בצלב הצי.
בזכות פעולתו זו של פויר, ראו בו תושבי סמואה האמריקנית כגיבור שלהם.
בטריטוריה השכנה, סמואה המערבית, שהייתה אז בשליטת ניו זילנד, נגבה מחיר הדמים הגבוה ביותר מכל איי האוקיינוס השקט, כש-90% מהתושבים נדבקו במחלה ו-30% מכל הגברים, 22% מהנשים ו-10% מהילדים איבדו את חייהם.
פויר הציע סיוע לעמיתיו הניו זילנדים, אך המנהלן של סמואה המערבית, רוברט לוגן, שזעם על כמות ספינות הקרנטינה שראה מקיפות את סמואה האמריקנית, סירב להצעה.
בכעסו ניתק לוגן את כל הקשרים עם עמיתו האמריקני.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במהלך פעילותה של תנועת המאו בסמואה המערבית (שאז נשלטה על ידי ניו זילנד במסגרת מנדט חבר הלאומים), פעלה גם תנועת המאו בסמואה האמריקנית בהנהגתו של סמואלו ריפלי, וטרן של מלחמת העולם הראשונה מכפר לאון שבטטואילה.
לאחר פגישות שהתנהלו בארצות הברית, נמנע ממנו לרדת מהספינה שהחזירה אותו לסמואה האמריקנית והוא לא הורשה לשוב בשל העובדה שתנועת המאו בסמואה האמריקנית דוכאה על ידי צי ארצות הברית.
ב-1930 שיגר הקונגרס של ארצות הברית ועדה בהנהגת האמריקנים שהיה להם חלק בהפלת ממלכת הוואי, שתחקור את מעמדה של סמואה האמריקנית.
ב-1925 סופח לסמואה האמריקנית האי סוואן, שנכלל ברשימת האיים האמריקנים על פי חוק הגואנו.
ב-1938 נהרגו הטייס הנודע אד מוזיק וצוותו בהתרסקות המטוס הימי Samoan Clipper מדגם S-42 של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז מעל פאגו פאגו, כאשר ביצעו טיסת סקר לאוקלנד, ניו זילנד.
בזמן כלשהו לאחר ההמראה אירעה תקלה במטוס ומוזיק הפנה אותו בחזרה לפאגו פאגו.
בעוד הצוות עוסק בהשלכת דלק כחלק מההכנה לנחיתת החירום, אירעה התפוצצות שקרעה את המטוס לגזרים.
ב-1949 הוצגה על ידי מחלקת הפנים לקונגרס של ארצות הברית הצעת חוק למתן עצמאות לסמואה האמריקנית, הצעה שנפלה, בעיקר עקב מאמציהם של ראשי השבטים המקומיים, בהנהגת טויסופו מריאוטה.
מאמצים אלו הובילו לכינונה של המועצה המחוקקת של הטריטוריה.
ב-1956 הוחלף מושל סמואה האמריקנית שעד אז מונה על ידי צי ארצות הברית בפיטר טלי קולמן, שנבחר בבחירות מקומיות.
לסמואה האמריקנית ולנמל התעופה הבינלאומי פאגו פאגו הייתה משמעות היסטורית בנוגע לתוכנית אפולו.
צוותי האסטרונאוטים של אפולו 10, אפולו 12, אפולו 13, אפולו 14 ואפולו 17 נמשו מהמים מאות ק"מ אחדים מפאגו פאגו והועברו במסוקים לנמל התעופה המקומי לפני שהוטסו להונולולו.
בעוד שסמואה האמריקנית וסמואה המערבית חולקות שפה ומוצא משותפים, התפצלו התרבויות שלהן בעשורים האחרונים לכיוונים שונים, כשתושבי סמואה האמריקנית מהגרים לעיתים קרובות להוואי ולארצות הברית ומאמצים מנהגים אמריקאים רבים, כמו העיסוק בפוטבול ובבייסבול.
תושבי סמואה המערבית נוטים יותר להגר לניו זילנד, שהשפעתה ניכרת בעיסוק בענפי הרוגבי והקריקט הפופולריים יותר באיים המערביים.
עקב המצב הכלכלי הקשה בטריטוריה, ניצלו רבים מתושבי סמואה האמריקנית ותושבי אזורים מבודדים נוספים של ארצות הברית את האפשרות לשירות צבאי.
משמעות הדבר ששיעור ההרוגים בשירות צבאי מקרב תושבי האיים ביחס לגודל האוכלוסייה גבוה יותר בהשוואה לחלקים אחרים של ארצות הברית.
נכון ל-23 במרץ 2009 נהרגו 10 מתושבי סמואה האמריקנית בעיראק ושניים נהרגו באפגניסטן.
ב-29 בספטמבר 2009, רעידת אדמה בעוצמה של 8.1 התרחשה ליד סמואה האמריקנית, סמואה וטונגה, וגרמה לצונאמי שהסב נזק רב בנפש וכן ברכוש.
רעידת האדמה העוצמתית החריפה גם בעיה נוספת בסמואה האמריקנית: שקיעת האדמה.
בשילוב עם עלייה יחסית של פני הים.
החוקה של סמואה האמריקנית אושרה בשנת 1966 ונכנסה לתוקף בשנת 1967. זכות ההצבעה היא מגיל 18 ומעלה, וראשי הרשות המבצעת להלכה הם נשיא ארצות הברית וסגנו.
מושל המדינה הוא פולה ניקולאו פולה (מאז 3 בינואר 2025).
הרשות המחוקקת מורכבת משני בתי מחוקקים, בית הנבחרים (21 מושבים: 20 מושבים נבחרים על ידי הצבעת הציבור, ומושב אחד ממונה), והסנאט (18 מושבים.
נבחרים לתקופה של 4 שנים).
החג הלאומי חל ב-17 באפריל (לטריטוריה אין יום עצמאות).
מבחינה מנהלית סמואה האמריקנית מחולקת ל-3 מחוזות ו-2 אטולים לא מאורגנים.
מחוז שם בשפת המקור אוכלוסייה נכון לשנת 2010 שטחמחוז המזרח Eastern District23,03067.027 מחוז המערב Western District31,329 74.781 מחוז מנואה Manu'a District 1,143 56
כלכלת סמואה האמריקנית היא כלכלה פולינזית מסורתית, שבה יותר מ-90% מן הקרקעות נמצאות בבעלות משותפת.
הפעילות הכלכלית קשורה בקשרים הדוקים לארצות הברית, שותפת הסחר הגדולה ביותר של סמואה האמריקנית.
כוח הקנייה בתל"ג הוא 500 מיליון דולרים, כאשר כוח הקנייה לנפש הוא כ-8,000$.
כוח העבודה כולל כ-14,000 איש ואישה, וענף התעסוקה הגדול ביותר הוא מפעלים לייצור שימורי טונה, שהם גם מוצר הייצוא העיקרי.
התעשיות העיקריות בסמואה האמריקנית הן ייצור טונה, כאמור, ומלאכת יד.
התוצרת חקלאית של סמואה האמריקנית כוללת בננות, קוקוס, ירקות, קולקס, עץ הלחם, קופרה, אננס, פפאיה, מוצרי חלב ומשק חי.
שיעור האבטלה בסמואה האמריקנית עומד על כ-6%, ושיעור ההוצאות שלה עולה על ההכנסות (127 מיליון דולר הוצאות לעומת 121 מיליון דולר הכנסות).
העברות כספים ישירות מממשלת ארצות הברית תורמות במידה רבה לרווחתה הכלכלית של סמואה האמריקנית: 63% מתקציב הממשלה מקורו בתמיכה אמריקנית (נכון ל-1997).
ניסיונות השלטונות להרחיב ולהגדיל את הפעילות הכלכלית נתקלים בקשיים בשל המיקום המרוחק, התחבורה המצומצמת, וההוריקנים ההרסניים.
בשנת 2007 הוחל בתהליך מדורג של העלאת שכר המינימום בסמואה האמריקנית, כדי להשוותה בהדרגתיות לזה של ארצות הברית.
בשנים שלאחר מכן ירדה התעסוקה בטריטוריה ב-30% והתל"ג לנפש ירד ב-10%.
בעקבות זאת, הוקפאו העלאות שכר המינימום בשנת 2009. בספטמבר 2011 טען המושל של סמואה האמריקנית בפני הקונגרס של ארצות הברית ששכר המינימום הוא הגורם לירידה בפעילות הכלכלית והמשך העלאת שכר המינימום עלולה לחסל את המגזר הפרטי בטריטוריה.
בספטמבר 2015 חזר הקונגרס להעלות את שכר המינימום בסמואה האמריקנית בתהליך הדרגתי תלת שנתי.
החוק להעלאת שכר המינימום עבר בלחץ של מושל ג'ורג'יה שביקש למנוע את התחרות במפעל טונה במדינה שלו.
בטריטוריה יש 350 ק"מ כבישים, מהם כ־150 ק"מ סלולים, ואין מסילות ברזל.
יש בה שלושה נמלי תעופה קטנים, מהם לשניים מסלולי המראה סלולים.
סמואה האמריקנית נמצאת באוקיאניה, קבוצת איים באוקיינוס השקט, בערך בשני שלישים מהדרך מהוואי לניו זילנד.
שטח האדמה בסמואה האמריקנית הוא 199 קמ"ר, ואילו שטח המים הוא 0 קמ"ר.
שטחה של סמואה האמריקנית גדול במקצת משטחה של וושינגטון די.
סמואה האמריקנית אינה גובלת עם מדינות אחרות.
כמות הגשמים שיורדים בשנה בממוצע - 3 מטרים.
בסמואה האמריקנית יש סכנות תמידיות של סופות טרופיות ומפולות הרים.
אוכלוסיית סמואה האמריקנית כוללת כ-58,000 אנשים, רובם בגיל 15–64, חלקם בגיל 0–14, ומיעוטם מגיל 65 ומעלה.
שיעור הצמיחה בקרב האוכלוסייה של סמואה האמריקאית בשנה, הוא 0.04%.
97% מן האוכלוסייה (כולל תינוקות וילדים) יודעים קרוא וכתוב (זכרים: 98%, נקבות: 97%).
מס' מחוז שם בשפת המקור בירה אוכלוסייה נכון לשנת 2000 שטח1 מחוז המזרח Eastern district פגו פגו23,441672 מחוז המערב Western district טפונה32,435 75 3 מחוז מנו'א Manu'a district לומה5,00058
סמדר שיר-סידי (נולדה ב-10 בספטמבר 1957) היא סופרת, עיתונאית, מחזאית, מתרגמת ופזמונאית ישראלית, זוכת פרס אקו"ם.
שיר נולדה בספטמבר 1957 בשם סמדר שיינמן וגדלה בתל אביב.
אמה הייתה מורה ואביה היה מהנדס.
היא בוגרת בית הספר התיכון הדתי "צייטלין" ולימודי ספרות ופילוסופיה כללית באוניברסיטת תל אביב.
את שם העט סמדר שיר (שנהפך לאחר מכן לשמה הרשמי) בחרה בעצת המשוררת תרצה אתר, כדי שבבית הספר הדתי לא ידעו שהיא כותבת בעיתונים חילוניים.
שיר החלה לכתוב בגיל חמש, ובגיל שמונה (שנת 1965) הפכה לע"ק (עיתונאית קטנה) בשבועון הילדים "הארץ שלנו" ומאוחר יותר לכתבת נוער ב"מעריב לנוער".
בשנת 1973, בגיל 15 בלבד, כתבה מילים לשני שירים שהפכו ללהיטים גדולים - "נפרדנו כך" (אבנר גדסי) ו"ילדה קטנה" (גבי שושן).
את ספרה הראשון, "מונולוגים של נערה", פרסמה בגיל 16. היה זה ספר שירים, אשר בעקבותיו נולד במעריב לנוער המדור "דברים קטנים" - שאותו ערכה שיר, ויצאו לאור הספרים הבאים: "שירי רחוב", "עוד שירי רחוב", "עלא כיפאק", "שירים זרוקים" ו"דברים קטנים ומדליקים".
ההצלחה המסחרית הגדולה שלה הפכה את שיר לאחת מסופרי הילדים והנוער המצליחים בארץ.
בין השאר כתבה את סדרות ספרי הילדים "צוציק", "גלי", "נמרודרורוני" ו"יויו".
למבוגרים כתבה שיר שישה רומנים שהיו לרבי מכר וזכו ב"ספרי זהב" (מכירות של 20 אלף עותקים לפחות): "מגירות אהבה נעולות", "כתם לידה", "רומן אמיתי", "אין בעולם אהבה כמו", "אמא, תחייכי!" ו"הגבר שלך".
שיר ומשפחתה התגוררו במשך תשע שנים במיניאפוליס, ארצות הברית.
בשנים אלה פרסמה שבעה ספרי ילדים באנגלית וגם כתבה את "ספר השמות העבריים לילדים אמריקניים", אשר ראה אור בהוצאת "הארפר אנד רואו" ומופץ עד היום ברחבי העולם.
כמו כן תרגמה ספרים רבים מאנגלית לעברית.
שיר כתבה שירים רבים, בעיקר לזמר הים-תיכוני, לזמר הרוק הישראלי ולקלטות ילדים.
שיריה הראשונים היו "נפרדנו כך" ו"ילדה קטנה" (גבי שושן) שכתבה בגיל 15 (ב-1973).
שירי הילדים שכתבה ידועים בעיקר בביצועם של אורנה ומשה דץ, בקלטות הילדים "בא לי מסיבה לי" ו"טיף וטף".
בשנת 2004 הוציאה את קלטת הילדים "אמא משחקושקוש", אשר כללה שירים שכתבה, הלחינה וביצעה בעצמה.
לשיר שני טורים אישיים, שבועיים, בידיעות אחרונות: "אמא מספרת" במוסף "זמנים מודרניים" ו"סמדר, תגידי" במוסף "פיוז", בו היא עונה על שאלות של בני נוער.
מרבה לפרסם כתבות וראיונות בנושאי חינוך, משפחה וחברה.
כמו כן כותבת מדי שבוע בעלוני תנועת מבראשית, ליסודי ולגן, בתקווה לחבב את פרשות השבוע על ילדים ולקרבם למורשת היהודית.
שיר הייתה העורכת הראשונה של מגזין הילדים "עולמו של דיסני" ועם הזמן אף פרסמה בו סיפורים בהמשכים.
במפגש עם ילדים, כשהיא נשאלה עד מתי תכתוב, ענתה:
בשנת 2007 זכתה בפרס אקו"ם, בתחום ספרות ילדים ונוער, על ספרה "העשירי".
בשנת 2008 הופצה קלטת הילדים "חי, דק וצ'פצ'ולה" לה כתבה את התסריט, אשר שנה לאחר מכן קיבלה עליה אלבום פלטינה עקב מכירת 40,000 עותקים שלה.
בשנת 2009, כאשר התאבד הבדרן דודו טופז, פרסמה שיר כי הם קיימו רומן בעת שהיא הייתה בת 14 והוא בן 25, ובכתבה סיפרה ששירהּ "נפרדנו כך" נכתב בהשראת הפרידה ביניהם.
עם זאת, בתוכנית מצעד "הגברים מאחורי השירים" ששודרה בערוץ הבידור הישראלי, סיפרה שיר כי מילות השיר נכתבו לאחר שנער תלמיד כיתה י"ב נפרד ממנה כשהייתה בכיתה ט'.
בשנת 2011 זכתה באות ספר הזהב של התאחדות הוצאות הספרים בישראל על מכירת 20,000 עותקים מספרה "שירת מרים", שיצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2013 זכתה שיר באות ספר הזהב על ספרה "גאליס - הקיץ של רונה ודורי".
הספר מבוסס על סדרת הטלוויזיה "גאליס", לאחריו כתבה שיר את "גאליס - הכוכבים של יולי", "גאליס - ליעם הולך בעקבות הלב", "גאליס - יונתן ודני במבצע מקסיקני" ו"גאליס - מתחילים מחדש" המבוססים גם הם על הסדרה.
שיר ידועה בכתיבתה המעודדת את מקומה של האם במשפחה.
דבר זה מתבטא בשירים שלה כגון "חיים שלי", הטורים אותם היא מפרסמת ועוד.
במהלך השנים צברה שיר מספר תקריות עיתונאיות בהן כתבה שפרסמה לגבי קרנית גולדווסר, אלמנתו של אודי גולדווסר שנחטף כחייל והסתמכו על קטעי שיחות שניהלה קרנית עם המנחמים שהגיעו ללווייתו על אף שסירבה להתראיין לתקשורת.
במקרה אחר, שיר הייתה זו שהתקשרה לרונה רמון, אלמנתו של האסטרונאוט הישראלי אילן רמון ובכך הייתה זו שבישרה על נפילת בנה הטייס סגן אסף רמון.
ביולי 2024 הסיר ידיעות אחרונות במהלך חריג כתבת שער שערכה עם אורן סמדג'ה לאחר שפורסמו בה ציטוטים ללא רשות.
שיר נשואה לפרופסור עמי סידי, מנהל המחלקה האורולוגית במרכז רפואי וולפסון ולהם חמש בנות (בתם הרביעית היא השחקנית לשעבר ורופאת הילדים כרמל סידי) ובן.
באור יהודה נקרא מעגל תנועה על שמה.
סמדר רייספלד היא סופרת, עיתונאית ב"הארץ", ויוצרת ומגישה בגלי צה"ל את ההסכת "אנושי, אנושי מדי".
רייספלד נולדה בתל אביב לאב ניצול שואה ולאם שעלתה לישראל מפולין כתינוקת לפני מלחמת העולם השנייה.
למדה בתיכון אליאנס, שירתה ב-צה"ל ב-8200, עשתה דוקטורט בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתפקיד המגע הבין-תאי בבקרת ביטוי גנים במהלך ההתפתחות העוברית.
לאחר סיום התואר התגוררה במשך שנתיים בצרפת, שם החלה לעסוק בספרות.
ב-2009 החלה לכתוב ביקורות ספרים למוסף "ספרים" ואחר כך כתבות למוסף סוף השבוע של "הארץ".
מראיינת מדענים עבור "הקרן הלאומית למדע", מנחת סדנאות כתיבה ויוצרת ומגישה בגלי צה"ל את ההסכת "אנושי, אנושי מדי".
קבלו אותי במחיאות כפיים, כתר, 1999 - ספר ילדים
גלגל החיים: תופעות, מבנים ותהליכים בעולם החי - רבייה והתפתחות, המרכז הישראלי לחינוך מדעי וטכנולוגי ע"ש עמוס דה-שליט, 1998 (בשיתוף ליאת טיבר בן-דוד).
שתיים, כתר, 2001 – מיועד לבני נוער.
זכה בציון לשבח על ידי ועדת "פרס זאב לספרות ילדים".
רמת הנדיב - הדברים הנסתרים מן העין: על יחסי הגומלין בפארק הטבע, מט"ח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 2004 (בשיתוף גידי זנד ונורית קינן)
היה היה פעם סוס ננסי: כיצד משתנים יצורים חיים, משרד החינוך, 2006 (בשיתוף לולי שטרן)
דרווין באיילון דרום, כתר, 2007 – רומן.
סמדר קילצ'ינסקי (נולדה ב-8 ביוני 1963) היא שחקנית, דוגמנית, ציירת ומרצה ישראלית.
קילצ'ינסקי נולדה בשכונת שייח' מוניס שבתל אביב-יפו.
היא בתם של פנינה עדן (אחותה של הזמרת נתנאלה), ושל הצייר יליד-פולין אנדריי קילצ'ינסקי, שנודע בדעותיו הלאומיות על אף שאביו (סבה של סמדר) היה קתולי שלימים הוכר כחסיד אומות העולם.
כשהייתה בת שלוש התגרשו הוריה, ואביה קיבל עליה את האפוטרופסות.
ב-1976 בגיל 13 הייתה בקשר יעקב אלפרון (ראש משפחת אלפרון), ובגיל 15 עברה לגור איתו למשך שנתיים.
באותה עת אלפרון היה אסיר משוחרר בן 24.
בשנות ה-2000 השתתפה בסרטיו של חיים בוזגלו – "פגישה עיוורת" (2003) ו"דיסטורשן" (2005), לצד עמוס לביא.
ב-2007 כיכבה ב"כבוד" של חיים בוזגלו.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של דורון ערן "סנאפשוט", והשתתפה בסדרה "עקרון ההחלפה", דרמת מתח של ערוץ HOT3.
ב-2018 כיכבה בסרט הקצר "מז'ינקע", בבימויה של רחל אליצור, בתפקיד האם יחד עם דניאל גל ומלך זילברשלג.
בקולנוע החרדי השתתפה בסרט "על קרח דק" לצד עדי הימלבלוי ומרים זוהר.
בנוסף, שיחקה בסרטו של אריאל כהן "מי את", לצידה של נטשה מנור.
קילצ'ינסקי התפרסמה לראשונה בגיל 14 כשהופיעה כנערת שער בשבועון "העולם הזה".
לאורך השנים פיתחה קריירת דוגמנות מצליחה, הובילה את מסעות הפרסום של "סופט טאץ'" ו"דופלו", כיכבה על שערי מגזינים בארץ ובעולם ובשנים האחרונות הרצתה בנושאי קוסמטיקה, ניתוחים אסתטיים, מכשירי חיטוב וכושר ואופנה.
היא נישאה לאסי דיין, והתגרשה ממנו לאחר כשנה.
כמו כן הייתה נשואה לשחקן שרון אלכסנדר, עמו הביאה לעולם בת וזוג תאומים.
בתקופת נישואיהם ניהלו השניים בית ספר למשחק.
לאחר גירושיה מאלכסנדר ניהלה מערכת יחסים עם הסופר גדי טאוב.
בסוף 2012 הגישה בקשה לבית המשפט להכריז עליה כפושטת רגל, לאחר ששקעה בחובות.
היא עוסקת גם בציור, ובשנת 2005 ערכה תערוכה מציוריה.
ב-2008 הופיעה בתוכנית הדוקו של קשת "למה כולם מתגרשים", העוסקת בתופעת הגירושים.
מ-2022 החלה לתת ב"מרכז המרצים לישראל" - הרצאה בשם - "אני כאן, למרות הכל".
סמואיל יקובלביץ' מַרשַק (נכתב בעברית גם סמויל, שמואל ומהרש"ק; ברוסית: Самуил Яковлевич Маршак; 22 באוקטובר (3 בנובמבר) 1887 – 4 ביוני 1964) היה משורר, מחזאי, סופר ואיש חינוך רוסי יהודי.
נודע בעיקר כמשורר ילדים וכמתרגם, אך כתב גם למבוגרים.
ספר הילדים הידוע "המפוזר מכפר אז"ר" הוא עיבוד עברי לספר של מרשק "המפוזר" (Вот какой рассеянный).
במקור הרוסי האיש הוא תושב לנינגרד המנסה להגיע ברכבת למוסקבה.
מרשק נולד במשפחה יהודית בעיר וורונז'.
אביו היה פועל במפעל כימי.
משפחתו עברה מספר פעמים בין ערי תעשייה קטנות בדרום רוסיה ולבסוף השתקעה בעיר אוסטרוגוז'סק.
כאשר היה בן שש החל בלימודי עברית.
בבית ספר תיכון החל לכתוב שירה.
חלק ממשפחת מרשק עברה לסנקט פטרבורג, אך בתחילה סמואיל נותר באוסטרוגוז'סק, מכיוון שהייתה קיימת הגבלה על קבלת תלמידים יהודים לבתי ספר שלא בתחום המושב.
כתבי מרשק הגיעו למבקר הספרות ולדימיר סטאסוב, שהתפעל מהכישרון הספרותי של הנער והוא סייע למרשק להתקבל לגימנסיה בפטרבורג.
אך האקלים הצפוני לא היטיב עם מרשק, אשר סבל ממחלות נשימה.
ידידיו של סטאסוב הזמר פיודור שאליאפין והסופר מקסים גורקי סייעו למשפחת מרשק לעבור ליאלטה בחצי האי קרים.
ביאלטה הוא התגורר אצל אשתו של גורקי, יקטריה פֶּשְׁקוֹבָה, ופרסם שירים בעיתונים יהודיים, בין הבולטים שבהם – תרגום מיידיש לשיר של חיים נחמן ביאליק "דאָס לעצטע וואָרט" ("הדבר האחרון"; רוסית: Последнее слово) והשיר האלגי "מעל קבר פתוח" (Над открытой могилой) לזכר בנימין זאב הרצל.
בשנת 1906 בעקבות מהפכת 1905 הכושלת התגברו ביאלטה רדיפות המשטר המלוכני נגד פשוטי העם, היהודים והמהפכנים.
גורקי ופשקובה, שתמכו במהפכה, עזבו את העיר, ומרשק נשאר בה לבדו בדירה שכורה.
על פי עדותו, בתקופה זו הוא קרא רבות והכיר ספרות מהזרמים החדשים – גרהרט האופטמן, הנריק איבסן, מוריס מטרלינק, אדגר אלן פו, שארל בודלר, פול ורלן, אוסקר ויילד וכן יצירות של משוררי הסימבוליזם הרוסי.
עוד לפני כן הכיר את היצירה של ניקולאי גוגול, אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, לב טולסטוי ואנטון צ'כוב וכן את היוצרים הלועזיים מיגל דה סרוואנטס וויליאם שייקספיר.
בהמשך שנת 1906 מנהל הגימנסיה ביאלטה הזהיר את מרשק כי צפוי גל קשה של מעצרים והמליץ לו לעזוב את העיר.
מרשק חזר לפטרבורג, שם המשיך את לימודיו ופרסם שירים בעיתונים.
באותה תקופה הכיר כמה דמויות בולטות שהשפיעו על יצירתו, ביניהן המנהיג הציוני יצחק בן-צבי – לימים נשיא מדינת ישראל, והמשורר הרוסי אלכסנדר בלוק, עליו כתב שהייתה בו "אמת בלתי רגילה, פתוחה וחסרת פחד, ורצינות טראגית." ב־1911 נסע לארץ ישראל וכתב בהשראת הנסיעה מספר שירים ליריים שרובם לא פורסמו מעולם.
בתחילת 1912 מרשק נישא לסופיה מילבידסקאיה ונסע אתה ללימודים גבוהים בלונדון, שם למד אמנות ובלשנות.
הוא העמיק במיוחד בלימודי תולדות השפה האנגלית ויצירתו של שייקספיר והכיר משוררים בריטיים רבים נוספים, ביניהם רוברט ברנס, ויליאם בלייק, ג'ון קיטס, רוברט בראונינג ורודיארד קיפלינג, וכן שירי ילדים אנגליים רבים, שהותירו עליו רושם רב והוא תרגם כמה מהם לרוסית.
תקופת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים
ב־1914, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם, חזר לרוסיה והשתקע בעיר וורונז'.
שם הוא פרסם מאמרים בעיתון מקומי ועבד בניהול מוסדות חינוך לילדים יהודים שנמלטו מהחזית.
במאי 1914 נולדה לו הבת נתנאל (Натанель); היא נפטרה בנובמבר 1915.
ב־1916 עבר לגור בפטרוגרד (שמה החדש של סנקט פטרבורג), שם תרגם יצירות של סופרים יהודיים עבור אוסף של ספרות יהודית.
בפברואר 1917 נולד בנו עמנואל.
במאי של אותה שנה כל בני משפחתו, כולל אביו, אשתו ובנו, עברו לגור ביקתרינודר (לימים קרסנודר); סמואיל הצטרף אליהם רק באוקטובר.
בשנת 1919, בתקופת שלטון הצבא הלבן בעיר, הוציא שם את ספרו הראשון בשם העט "דוקטור פריקן" (Доктор Фрикен).
לאחר השתלטות הצבא האדום באזור עבד כמנהל מוסדות החינוך באזור, ולימד בחוגים חינוכיים לחיילי הצבא האדום ובאוניברסיטת קובן.
בשנת 1920 היה בין מקימי תיאטרון הילדים הראשון ברוסיה הסובייטית, שעם הזמן התפתח ל"עיר הילדים" (Детский городок), קריית חינוך עם בית ספר, ספריה ובתי מלאכה לימודיים.
פעילות חינוכית וספרותית לאחר מלחמת האזרחים
במאי 1922 משפחת מרשק עברה שוב לפטרוגרד.
בפטרוגרד מרשק היה בין מנהלי תיאטרון הילדים החדש, והיה בין המקימים והמובילים של הוצאות ספרי הילדים "מולודאיה גווארדיה" (Молодая Гвардия) ו"דטגיז" (Детгиз) ושל עיתון הילדים "נובי רובינזון" (Новый Робинзон).
ב"נובי רובינזון" יצאו לאור לראשונה יצירות של הסופרים ארקדי גאידר, ויטלי ביאנקי, דניאיל חארמס, לאוניד פנטלייב ובוריס ז'יטקוב, שלימים נמנו עם סופרי הילדים הבולטים בברית המועצות.
ספרו משנת 1930 "המפוזר" (Вот какой рассеянный) תורגם לעברית על ידי לאה גולדברג ויצא בשם "המפוזר מכפר אז"ר".
בשנת 1929 מרשק כבר היה מוכר בתור האיש המוביל בספרות הילדים הסובייטית.
בחלק משיריו הוא הביע תמיכה בחיים החדשים של רוסיה תחת המשטר הסובייטי, אך תיבל אותם גם בעמדות עצמאיות, ודבר זה גרם לחיכוכים עם הרשויות.
בשנת 1939 קיבל את עיטור לנין.
בזמן מלחמת העולם השנייה מרשק התגייס לטובת התעמולה הסובייטית נגד גרמניה הנאצית.
שיריו, שהיללו את גבורת חיילי הצבא האדום ותקפו את האכזריות של חיילי אדולף היטלר, פורסמו בעיתונים הסובייטיים המובילים.
חלקם ליוו קריקטורות של קבוצת הציירים קוקריניקסי.
בשנת 1942 קיבל על פעילות זו את פרס סטלין.
יחד עם זאת, גם במסגרת פעילות זו החופש היצירתי שלו הוגבל.
למשל, שיר שכתב לזכר קצין יהודי וקצין רוסי, שנפלו יחד בקרב, צונזר – כאשר השיר התפרסם בעיתון פראבדה, הוצאו ממנו שמות הקצינים וציון הלאום שלהם.
בשנת 1944 זכה בפרס סטלין נוסף על עבודתו כמחזאי ובשנת 1945 קיבל את עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה.
במהלך שנות השלושים תרגם מאנגלית את הסונטות של ויליאם שייקספיר, את שירי רוברט ברנס וכן יצירות של קיטס, קיפלינג ווורדסוורת'.
ב־1948 תרגם והכין לדפוס את הספר "שירי הגטו הליטאי", שיצא לאור בארצות הברית.
כמו כן תרגם לרוסית את היצירות של לייב קויטקו, אותו הכיר בוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
ב־1949 זכה בפרס סטלין נוסף על תרגום שייקספיר.
בסוף שנות ה־40 ותחילת ה־50 נרדף בשל פעילותו בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, אך לא הוצא להורג יחד עם הרוגי המלכות בברית המועצות.
ניסו לעצור את מרשק גם בהקשר למשפט הרופאים, אך לאחר מות סטלין ב-1953 הרדיפות נגדו פסקו.
לאורך שנות ה-50 המשיך לכתוב שירי ילדים ושירה לירית.
הוא קיבל את פרס סטלין 4 פעמים ואת עיטור לנין פעמיים.
אף על פי שסבל מכמה מחלות קשות, המשיך ליצור ולתרגם כמעט עד יומו האחרון.
אתמול והיום (1925. תר' בן-ציון תומר בתוך שירי פלאים ואגדות, 1959)
המטען (1926. תר' מרים ילן-שטקליס בשם גברת עם כלבלב, 1943; חנניה רייכמן בתוך משירי מרשק, 1944; פנינה היילפרין בשם "מעשה בכלבלב" בתוך שלפוחיות, 1950; בן-ציון תומר בתוך שירי פלאים ואגדות, 1959; עינת יקיר בשם גברת, רכבת וכלבלב, 2017) — מסע משעשע ברכבת של אישה וכלבלבה.
המלחמה בדנייפר (1931) — פואמה פטריוטית לילדים על בניית הסכר הגדול.
המפוזר (1932. תר' לאה גולדברג בשם המפוזר מכפר אז"ר, 1943) — סיפור עליז על אדם מפוזר.
מיסטר טוויסטר (1933. תר' חיה קאופמן-קדמון בתוך משמר לילדים, 1949) — סיפור בחרוזים על מיליונר אמריקני, המסייר בברית-המועצות ולומד מהי אחוות-עמים.
מעשה בגיבור אלמוני (1938. תר' אברהם לוינסון בשם הבחור הפלאי, 1945) — חיפוש-סרק אחר בחור צעיר שהציל ילדה מבית בוער.
ארמון ארמונון (1947. תר' בן-ציון תומר, 1959) — מחזות אלגוריים בחרוזים.
דברי חכמים (1965) — מחזה לתיאטרון בובות
בראשית החיים (1966) — זיכרונות.
מנגינות ל"נוה חתולים", (תווים), מלחין: מאיר נוי, תרגום לעברית : אהרון צפנת, מתוך: הבה נגילה, שנת הוצאה לא ידועה,
סמואיל אברמוביץ' סאמוזוד היה מנצח יהודי רוסי - גאורגי.
סאמוסוד נולד בטביליסי, בפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז (כיום גאורגיה), והחל את הקריירה המוזיקלית שלו בנגינה בצ'לו והמשיך בניצוח על תזמורת תיאטרון מריינסקי בפטרוגרד ב-1917. מ-1918 עד 1936 ניצח בתיאטרון מאיאקובסקי, לנינגרד.
ב-1936 התמנה למנהל מוזיקלי בתיאטרון בולשוי במוסקבה.
סאמוזוד ייסד בשנת 1951 את התזמורת, שהייתה לפילהרמונית של מוסקבה, עמה הציג בביצועי בכורה כמה יצירות חשובות, ביניהן האופרות "ליידי מקבת ממחוז מצנסק" ו"החוטם" (על פי סיפור של ניקולאי גוגול) של דמיטרי שוסטקוביץ', הסימפוניות הרביעית, השביעית וה-13 של שוסטקוביץ' ו"מלחמה ושלום" של סרגיי פרוקופייב על פי לב טולסטוי.
שוסטקוביץ' העריך מאוד את סאמוזוד וראה בו את "הפרשן העילאי" לליצירות אופראיות, כולל "ליידי מקבת".
מכל מקום, אחרי ביצוע הבכורה של "סימפוניית לנינגרד" בניצוחו של סאמוסוד, כתב המלחין, שהוא רוצה לשמוע את יבגני מראווינסקי מנצח על הסימפוניה, כיוון ש"אין לו אמון רב בסאמוסוד כמנצח סימפוני"..
הוא נפטר ב-6 בנובמבר 1964 במוסקבה.
סמדרבו (בסרבית קירילית: Смедеревo) היא עיר בסרביה על גדות נהר הדנובה.
העיר ממוקמת במחוז פודונבייה, וב-2002 עמדה אוכלוסייתה כולל בפרוורים על 109,809 נפש.
בניב הלטיני העתיק נקראה העיר וגם האזור הסובב לה סמנדריה, Semendria.
העיר מרוחקת 46 קילומטרים מהבירה בלגרד.
שבטים שהגיעו מאזור דאקיה ותראקיה התיישבו באזור במהלך המאה ה-3 לפנה"ס.
הרומאים כבשו את האזור במאה ה-1 לפנה"ס.
הקמת העיר החדשה מיוחסת לנסיך (דספוט), דוראד ברנקוביץ' (1377-1456) אשר שלט באזור מטעם ממלכת הונגריה וב-1430, הקים את מבצר סמדרבו כעיר הבירה הסרבית החדשה.
השלטון ההונגרי הסתיים ב-1439, עם הכיבוש על ידי הסולטאן מוראט השני, שליט האימפריה העות'מאנית, לאחר מצור בן חודשיים ימים.
ב-22 באוגוסט 1444, הוחזרה העיר לשליטת הנסיך ברנקוביץ' במסגרת הסכם שלום שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לממלכה ההונגרית.
ברנקוביץ' חבר למצביא ההונגרי יאנוש הוניאדי וכשהפר הוניאדי את חוזה השלום עם העות'מאנים, נותר ברנקוביץ' נייטרלי, אך סרביה הפכה לשדה קרב בין הממלכה ההונגרית לבין האימפריה העות'מאנית.
ב-1448, לאחר תבוסת הוניאדי בקרב קוסובו השני, עצרו אותו חייליו של ברנקוביץ' והוא נכלא לתקופה מסוימת במצודת סמדרבו.
ב-1454 החריב הסולטאן מהמט השני את סרביה, כבש את סמדרבו, אך לאחר מספר חודשים עלה בידי ברנקוביץ' לכובשה מחדש.
ב-1459, עם מותו של הנסיך ברנקוביץ', הצליח מהמט השני לכבוש העיר והיא הפכה למצודת גבול עות'מאנית, והפכה לזירת קרבות בין צבא הממלכה ההונגרית לעות'מאנים, עד להכרעת ההונגרים ב-1526 על ידי סולימאן הראשון.
בשל מיקומה האסטרטגי, החלה העיר להתפתח באופן מואץ והעות'מאנים הכריזו על העיר וסביבתה כמחוז (סנג'ק).
ב-1806, במהלך התקוממות הסרבים כנגד האימפריה העות'מאנית הפכה העיר לבירה הזמנית של סרביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית והמבצר העתיק הפך להיות מחסן כלי נשק.
ב-5 ביוני 1941, החריד פיצוץ עז את המבצר, גרם לנזק כבד ואלפי נפגעים בעיר.
הגידול המואץ באוכלוסיית העיר מיוחס למספר רב של פליטים סרבים שהגיעו לעיר לאחר מלחמת קוסובו.
94.47 אחוזים מהתושבים הם בני סרבים.
מבחינה כלכלית, מהווה סמדרבו את מרכז תעשיית הפלדה הסרבית ובמפעלים השונים מועסקים 7,000 מתושבי העיר.
כמו כן קיים מפעל לייצור מוצרי חשמל ביתיים.
בסביבות העיר יש ריכוזים של גידולים חקלאיים בעיקר מטעי פירות וכרמים.
בעיר פועלת אוניברסיטה אחת המקבלת חסות אקדמית מאוניברסיטת מידלסקס, הפועלת בצפון לונדון.
תיעוד לקהילה יהודית בסמדרבו מצוי בתעודות עות'מאניות מ-1688 בהקשר להגעתם של פליטים יהודים מהעיר לניקופול בעקבות פלישת ההבסבורגים לאזור סמנדריה.
ב-1841 לאחר הכרתה של סרביה כנסיכות אוטונומית תועדה עלילת דם בעיר במהלכה הואשמו בני הקהילה ברציחתו של נער נוצרי והנהגת הקהילה בבלגרד פנתה לשלטונות בבקשה להגן על יהודי סמדרבו.
ב-1873 לאחר עלייתו לשלטון של הנסיך מילאן הרביעי גורשו יהודי סמדרבו מהעיר והורשו לחזור אליה לאחר מספר שנים.
ב-1896 מנתה הקהילה 139 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה קטן מספרה לכדי 83 נפשות.
באפריל 1941 נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובמדינה הוטל משטר צבאי.
באוגוסט החלו מעצרים של הגברים היהודים בסרביה ובכלל זה בסמדרבו והם הוצאו להורג עד פברואר 1942. מדצמבר 1941 ועד מאי 1942 נכלאו והוצאו להורג כל הנשים והילדים.
שלושה מבני קהילת סמדרבו שרדו את השואה.
סמואה משתתפת ב מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
ברוב האולימפיאדות בהן השתתפה, הגיעו הספורטאים הסמואים להישגים נמוכים למדי, ואולם באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה קרובה מרימת המשקולות אלה אופלוגה לזכייה במדליה היסטורית בקטגוריית משקל הנשים מעל 75 ק"ג.
אופלוגה סיימה במקום הרביעי, לאחר שהרימה משקולות במשקל כולל של 269 ק"ג.
קילוגרם אחד פחות מהזוכה במדליית הארד, מריה גרבובצקאיה מקזחסטן.
אולם, בסוף שנת 2016 נפסלו התוצאות של זוכת מדליית הכסף, אולגה קורובקה מאוקראינה, ושל גרבובצקאיה לאור הימצאות סמים ממריצים בדיגמות הדם שנשמרו מהמשחקים.
לאור פסילתן זכתה אופלוגה במדליית הכסף, היחידה עד כה של המדינה.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה אופלוגה במקום השישי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), מרים מהשקולות ואיפאווה נבו יואנה, סיים במקום השמיני.
סמואה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
סמואה האמריקנית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סיאול (1988).
אף שסמואה האמריקנית היא שטח חסות של ארצות הברית, יש לה ועד אולימפי עצמאי המנהל בנפרד את ענייניו, ללא תלות בוועד האולימפי האמריקני.
זאת בדומה לשטחי חסות אמריקאיים אחרים - איי הבתולה, גואם ופוארטו ריקו.
הישגי הספורטאים מסמואה האמריקנית היו בדרך כלל סמליים בעיקרם.
להישג השיא הגיע המתאגרף מסלינו מסואה, שהעפיל לשלב רבע הגמר באולימפיאדת ברצלונה (1992).
מיידת הפטיש ליסה מיסיפקה סיימה במקום ה-14 באולימפיאדת סידני (2000).
סמואה האמריקנית השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת לילהאמר (1994), בה ייצגו אותה צמד גולשי מזחלות, שהגיע למקום ה-42 מתוך 43.
סמדר שזר (24 ביולי 1943 – 24 במאי 2008) הייתה מוזיקאית, מורה לאבוב, אבובנית ראשית של התזמורת הקאמרית הישראלית ומנהלת מוזיקלית של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ומוזיאון תל אביב לאומנות.
סמדר שזר נולדה בשנת 1943 בקיבוץ עין השופט, השנייה מבין ארבעת ילדיהם של שרגא וברכה שזר (מדור המייסדים של הקיבוץ).
סמדר למדה אבוב בצעירותה אצל אליהו טורנר, אבובן ראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בתחילת דרכה ניגנה כאבובנית בתזמורת בני הקיבוצים, ובתזמורת הגדנ"ע.
לאחר שחרורה משירות צבאי בתזמורת צה"ל יצאה ללימודים באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, אותם מימנה באמצעות מלגות.
לאחר סיום לימודיה באקדמיה בהצטיינות התקבלה ללימודים אצל האבובן והמלחין היינץ הוליגר.
באמצע שנות ה-60 חזרה לישראל והצטרפה לתזמורת הקאמרית הישראלית.
שם שימשה כנגנית האבוב של התזמורת במשך כ-10 שנים.
במקביל לנגינתה בתזמורת הקאמרית הישראלית החלה בהוראת אבוב, ובמסגרת זו לימדה רבים מאבובני ישראל וביניהם דודו כרמל, אורי מירז, מוקי זוהר, גיא פורת, אמיר בקמן ורבים אחרים.
בשנות ה-90 קיבלה לידיה סמדר את הניהול האמנותי של אולם הקונצרטים של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ("שטריקר"), תפקיד אותו מילאה עד לשנת 2007. תחת ניהולה האמנותי פותחו והוצעו לקהל בהצלחה סדרות של קונצרטי מוזיקה קאמרית למנויים וכן סדרות רסיטלים שהיו מלווים בשיחות עם הקהל.
בשנה האחרונה לחייה כיהנה סמדר כמנהלת המוזיקלית של אולם הקונצרטים במוזיאון תל אביב לאומנות והפיקה עונה של קונצרטים למנויים שכללו הרכבי מוזיקה קאמרית ישראלים ומיובאים.
בשנת 2008 החליף אותה בתפקיד אילן רכטמן.
סמדר נפטרה בשנת 2008, והותירה אחריה בן ובת שנולדו לה ולבן זוגה, הסופר, העיתונאי והמתרגם דוד שחם.
לאחר מותה, בשנת 2008, נערך במוזיאון תל אביב קונצרט התרמה לזכרה בו הופיעו אמנים שונים, וכן תלמידיה של סמדר לאורך השנים.
האבובן והמלחין היינץ הוליגר הלחין יצירה לכבוד האירוע, שנוגנה בקונצרט על ידי האבובן גיא פורת, מתלמידיה של סמדר.
הכנסות הקונצרט נמסרו לניהול קרן התרבות אמריקה-ישראל כקרן המלגות ע"ש סמדר שזר לעידוד נגנים צעירים מצטיינים.
הובאה למנוחות בקיבוץ עין השופט, לצד בני משפחתה.
סמואה השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה סמואה חלק מעולם.
נציגי סמואה מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
סמדר שיפמן (8 באפריל 1952 – 13 באוגוסט 2020) הייתה חוקרת ספרות ישראלית וראש התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב.
סמדר שיפמן נולדה ברמתיים (כיום הוד השרון), הבת האמצעית בין שני בנים.
אמה הייתה מורה ואביה חבר הנהלת כור תעשיות ודור שביעי בארץ.
למדה בתיכון כצנלסון בכפר סבא.
את לימודיה הגבוהים, מהתואר הראשון עד השלישי, עשתה באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הגמר לתואר מוסמך: "אספקטים בתאוריה של הקומדיה".
נושא עבודת הגמר לתואר דוקטור: "עולמו הפואטי של ויליאם פוקנר".
שתיהן בהדרכתו של פרופ' מנחם ברינקר.
שיפמן לימדה שנתיים בסמינר למורים שדה בוקר ולמעלה מעשרים שנה בסמינר הקיבוצים, בעיקר אנגלית כשפה זרה וספרות.
לימדה באוניברסיטת תל אביב מאז שנת 1975, מאז שנת 2002 כמרצה בכירה.
בין 2014 ל-2018 כיהנה כראש התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב והייתה עורכת משנה של כתב העת Hebrew Studies.
שיפמן נפטרה ב-13 באוגוסט 2020.
עבודת המחקר של סמדר שיפמן נחלקת לארבעה תחומים עיקריים:
מחקר הפואטיקה של יוצרים, תוך התמקדות באופני יצירתה ותיאורה של מערכת יחסים מורכבת בין יצירותיו השונות של אותו יוצר, מערכת שניתן לכנותה "עולם פואטי".
חקר דמות האם בהקשר התרבותי והספרותי בפרוזה ישראלית בת-זמנינו.
חקר פרוזה של סופרות צעירות, תוך בדיקת ייחודן לעומת הסופרים.
חקר הספרות הפנטסטית כצומת המעיד על מגמות בתפיסת הבידיון והעולם בתקופה הפוסטמודרנית, וחקר פרוזה פוסטמודרנית.
חקר מעמדה של פרוזה פוסטמודרניסטית בסיפורת העברית העכשווית.
(תחום המשלב את הכלים והמסקנות שנשאבו משני התחומים הקודמים.)
במסגרת מחקר הפואטיקה של יוצרים ומערכות היחסים במכלול יצירתם חקרה את יצירותיהם של ויליאם פוקנר, ארנסט המינגוויי ומאיר שלו, כפי שהדבר בא לידי ביטוי הן במאמרים והן בספר "טביעת אצבעו של המחבר".
היא חקרה עולמות פואטיים של יוצרים ויוצרות נוספים, כמו טוני מוריסון, דויד גרוסמן, פרימו לוי, אורלי קסטל-בלום ואהרן אפלפלד
תוך בדיקת הקשר בין עולם פואטי לבין מרכיבים ביוגרפיים, חברתיים ותרבותיים ספציפיים.
אחת ההשלכות של חקר עולמו הפואטי של יוצר היא האפשרות שיצירות מסוגים שונים של אותו יוצר עצמו (שירה ופרוזה, רומאנים וסיפורי ילדים, פואטיקה והתנהגות חוץ ספרותית), מקיימות יחסי גומלין מורכבים מכפי שנהוג להניח בדרך כלל.
שיפמן עוסקת במסגרת מחקר זה בלאה גולדברג, דליה רביקוביץ, גרוסמן ואחרים.
עד כה בא מחקר זה לידי ביטוי במאמר על אברהם בן יצחק,
מאמר המקשר פואטיקה עם התנהגות חוץ ספרותית, בהרצאה בכנס באוניברסיטת בן-גוריון על הפרוזה והדרמה של לאה גולדברג, במאמר על היבטים פואטיים ופוליטיים של המודרניזם אצל דויד גרוסמן,
היבט נוסף של עולמם הפואטי של יוצרים, מידת מחויבותם הפוליטית או הלאומית, בא לידי ביטוי במאמרה בנושא זה ("If not Now, When?").
המחקר הנוגע לספרות ישראלית צעירה ולמקומן הבולט של יוצרות בספרות זו בא לידי ביטוי במאמרה של שיפמן על אורלי קסטל-בלום ("מינה ודולי – רעיה ואם"),
על נתן שחם ושולמית לפיד ("תודעה נשית בסיפר ציוני"),
על צרויה שלו ויהודית קציר ("האם אני נמצאת?"), ועל אהרן אפלפלד.
חקר דמות האם בסיפורת הישראלית בת-זמננו בא לידי ביטוי במאמרה על קסטל-בלום, ובעיקר במאמר "Motherhood under Zionism",
העוסק בדמות האם אצל סופרים וסופרות בני-זמנינו (דויד גרוסמן, מאיר שלו, אורלי קסטל-בלום, אילנה ברנשטיין, אלונה קמחי ועוד).
תחום מחקר זה הוא אחד משני התחומים בהם שיפמן מתמקדת בתקופה האחרונה.
ב-2017 התפרסם ספרה בנושא זה בסדרת "מגדרים" של הקיבוץ המאוחד.
הספר, "שפוטה ונשפטת: דמות האם בסיפורת העברית במפנה האלף" עוסק באימהות כפי שהיא מוצגת בסיפורת העברית משנות התשעים של המאה העשרים ואילך.
במסגרת מחקר הספרות הפנטסטית חקרה את הקשרים שבין יצירות כמו אלה של קפקא, גרסיה מרקס, בורחס, טוני מוריסון, מאיר שלו ואורלי קסטל-בלום.
המחקר בא לידי ביטוי במאמרים על טוני מוריסון,
אורלי קסטל-בלום, ועל הפנטסטי כסוגה בת המאה העשרים (תוך הדגמות מקפקא, גרסיה מרקס וטוני מוריסון).
בעיקר ריאליזם מאגי, פריצתה של ספרות גבוהה לא ריאליסטית במיוחד בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
העיסוק בסוגה הפנטסטית, בעיקר בריאליזם המאגי, קשור לשאלות הנוגעות לפריצתה של סיפורת לא-ריאליסטית אל מרכז הבמה הספרותית החל בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
עיסוקה בסוגיות הנוגעות לפרוזה פוסטמודרנית בא לידי ביטוי במאמר על שימוש מודרניסטי ופוסטמודרניסטי באלוזיות אצל מאיר שלו,
ובמאמר על המודרניזם של דויד גרוסמן.
תחום זה התרחב לכלל תחום מרכזי אחר בו עסקה.
היא כתבה ספר העוסק במעמדה של פרוזה מודרניסטית ופוסטמודרניסטית בסיפורת ישראלית עכשווית.
הספר ראה אור ב"הוצאת כרמל"
והוא עוסק בפרוזה של דויד גרוסמן, אורלי קסטל-בלום ומאיר שלו כנציגים בולטים של סופרי שנות התשעים של המאה העשרים, ומציג את מעמדם של סופרים אלה על קו התפר שבין המודרניזם לפוסטמודרניזם.
הספר משלב בין מחקר פואטי (יצירותיו של יוצר מסוים), לבין מחקר תקופתי-ז'אנרי (מעמדן של בחירות במודרניזם או בפוסטמודרניזם בתקופה מסוימת בהקשר מסוים).
לדעתה מוריסון מנסה לכתוב את הנראטיב המושתק של האמריקאים האפריקאים.
הספר "טביעת אצבעו של המחבר" עוסק בהעמדה מורכבת של הקשרים בין בחירות עקביות שונות של אותו מחבר.
הוא מצביע על כך שהבחירה בסוג מסוים של גיבור קשורה להעדפה של סוג מסוים של חומרי עלילה, חומרי לשון ועולם, ודרכי מסירה.
טענתה המרכזית של שיפמן היא שיש גרעין משותף לכל הבחירות העקביות של מחבר/ת, וגרעין זה מלכד את הבחירות לכלל עולם פואטי ייחודי ועצמאי, שאינו זהה לשום עולם פואטי אחר, ובכך אפשר לראותו כ"טביעת אצבע" של המחבר.
יצירתו של פוקנר בנויה על אוקסימורון, כלומר, סתירה פנימית בין מרכיבים של אותה תופעה.
הגיבור מכיל סתירה פנימית, העלילה סותרת את עצמה, הלשון עמוסה בסתירות פנימיות מפורשות, והשיפוט הערכי לא רק מורכב אלא פרדוקסלי: אצל פוקנר יכול להיות רצח מוצדק בדם קר.
יצירתו של המינגוויי בנויה על לשון המעטה, להגיד מעט ככל האפשר.
הלשון דיבורית, הגיבור, שעובר חוויות קשות, מאופק ונזהר מפאתוס.
גיבוריו של המינגוויי הם שתקניים, מדברים על מעשיהם, אולם לא על רגשותיהם.
כך, למשל, ספרו "למי צלצלו הפעמונים" עוסק בהקשר אידאולוגי טעון – ההתנדבות להילחם במלחמת האזרחים הספרדית, אולם הגיבור עסוק רוב הזמן ברומן עם נערה ספרדייה.
יצירתו של מאיר שליו בנויה על ריבוי או הגזמה – הרבה עלילות, הרבה גיבורים, עלילות שמסתבכות זו עם זו, עושר לשוני רב, תיאורי טבע עשירים וידע רב בגאוגרפיה וזואולוגיה של ארץ ישראל.
הריבוי מסתיר, פעמים רבות, כפירה בקיומה של אמת אחת כלשהי.
הספר "דברים שרואים מכאן - דויד גרוסמן, אורלי קסטל בלום ומאיר שלו: מעבר למודרניזם?" עוסק במעמדו של הפוסטמודרניזם בספרות העברית.
תיאור יצירותיהם של סופרת פוסטמודרנית מובהקת, אורלי קסטל-בלום, של סופר שנחשב למודרניסט, דויד גרוסמן, ושל סופר המשלב מאפיינים מודרניסטיים עם בחירות פוסטמודרניסטיות, מאיר שלו, מעמיד שאלה בדבר נוכחותו המורכבת של הפוסטמודרניזם בספרות העברית.
בניגוד לפוסטמודרניזם האמריקאי, הפוסטמודרניזם הישראלי מסרב להרפות משאלות ערך ושיפוט, ונותר מחויב, גם אם מחויבות זו מורכבת, מסובכת ואף אירונית.
העיקרון המנחה את יצירתה של אורלי קסטל-בלום הוא שהכול נזיל, אין מחיצה בין הפנים לחוץ, הלשון מאוד נזילה – גם לשון גבוהה, גם סלנג נמוך וגם שפות זרות.
נזילות בין תודעות לקיום חיצוני, בין אני לאתה, בין עובדות לאופן בו אנחנו מעבדים אותן.
אין גבוה ונמוך – יש שוויון ערך בין כל הדברים.
העיקרון העומד בבסיס יצירתו של דוד גרוסמן הוא הקושי והצורך לנהל דיאלוג עם הזולת.
בעולם של גרוסמן, הצורך לשמור על ייחודו של ה"אני" עומד במתח מתמיד עם הצורך בהכרה מן החוץ.