tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ולא מלך פרס היה זה שרצה להשמיד את זרע בית ריש גלותא, כי אם סבו של הילד - רב חנינא ריש מתיבתא (ראש הישיבה), שנקלע לסכסוך עם חתנו מר הונא ריש גלותא.
מר הונא שהיה בעל סמכויות שלטוניות, פקד להעניש קשות את חמיו, כאשר הוא הובא לפניו, הושיבו כל הלילה כלוא בשערי העיר, ולמחרת גילחו את כל שערות זקנו ולא נתנו לו אכסניה ללינה.
ריש המתיבתא הלך לבית הכנסת הגדול שבעיר, בכה כל הלילה, מילא ספל בדמעותיו ושתה אותו.
אז נפל מוות בבית ריש גלותא וכולם מתו בזה אחר זה עד שרב חנינא חלם את אותו החלום בדבר הבוסתן שהוא עוקר את עציו, ודוד המלך מציל ממנו את העץ האחרון על ידי הכאת גרזן.
מאותה הכאה התעקמו פני רב חנינא לאחור ולא יכל ליישרם.
בבוקר הוא בירר מי נשאר מבית ריש גלותא, נודע לו כי רק בתו אשת ריש גלותא נושאת אצלה את הילד העתידי, הלך ושמר עליה עד שבלילות ישן בפתח הבית בגשם ובחום.
וכשנולד בנו של הריש גלותא רק אז התיישרו פניו, הוא גדלו וחינכו עד שגדל להיות ריש גלותא הבא.
לגרסה זו יש הסבר שונה מדוע חותמים בית דוד זבוב בחותמם.
לפני שמר זוטרא גדל ויכול היה לקחת על עצמו את המשרה, ניצל אחד מחתני ריש גלותא את המצב ושילם שוחד למלך כדי להתמנות הריש גלותא, סופו היה שנכנס לו זבוב בחוטמו וקרקר שם עד שמת (בדומה ליתושו של טיטוס).
כך ניצלה משרת ריש גלותא מנפילה בידי זרים שאינם מגזע דוד המלך.
בוסתנאי הוא הגיבור המרכזי ברומן היסטורי הנושא את שמו ונכתב על ידי הרב הסופר מאיר להמן במאה ה-19, המזהה את המלך הפרסי עם קוזרוי השני.
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל, וכתב העת העברי בוסתנאי.
בֻּסְתַּן הַגָּלִיל (הוקם בשנת 1948) הוא מושב במחוז הצפון, בסמיכות לחוף הים התיכון.
וכחלק מהמועצה האזורית מטה אשר.
בשנת 1948, הקימה קבוצת ניצולי שואה מרומניה והונגריה, גרעין בשם "פדויים" והתיישבה ב"בית ארמן", מבנה טמפלרי נטוש של "חוות שטול" על ראש גבעה (בשטח קיבוץ שמרת).
בשנת 1950 עבר גרעין ההתיישבות של קיבוץ שמרת מרמת יוחנן לשטח שהוקצה לו.
עבור אנשי פדויים שהתבקשו לפנות את המבנה הטמפלרי וסביבתו נבנו בתים בשטח הבוסתן.
היישוב שהתהווה קיבל את השם בוסתן הגליל, על-שם הבוסתן בו נבנה.
אחרי מלחמת העצמאות, הגיעו למקום שש משפחות פליטים ממושב בית יוסף שבעמק הירדן, אחרי שהמושב שלהם נעזב עקב הקרבות שהיו במקום.
שש המשפחות התיישבו במבנים נטושים שהיו לצד כביש עכו-נהריה, באותה תקופה ומיד לאחריה הגיעו למקום משפחות נוספות, בהן עולים מהונגריה, והתיישבו בתוך שטח בוסתן קיים, בהן היו מספר משפחות של ייקים מנהריה שרצו לעסוק בחקלאות והיו מחוסרי קרקע.
עם ההכרזה על הקמת היישוב צורפו כל המשפחות האלו למושב.
כאשר פונה היישוב דוגית במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005, מרבית תושביו, שהחליטו לא לגלות התנגדות אקטיבית לפינוי משפחותיהם מבתיהם, התמקמו במושב בוסתן הגליל.
שדרת האקליפטוסים בבוסתן הגליל הובילה בימי המנדט הבריטי למחנה בריטי שנקרא מחנה "סידני סמית" (Sidney Smith Barracks), על שמו של האדמירל ויליאם סידני סמית שמילא תפקיד חשוב בכישלון המצור של נפוליאון על עכו.
המחנה שימש כמתחם מגורים של הקצונה הבכירה ומחנה מנהלתי בו עבדה הפקידות הבכירה (אזרחית וצבאית) של שלטונות המנדט בצפון הארץ.
ב-14 ביולי 1941, בתום לחימה קשה במערכה בסוריה ובלבנון נחתם במחנה הסכם כניעת כוחות וישי הצרפתיים שישבו בסוריה ובלבנון לכוחות הבריטים ובעלי בריתם, הסכם הידוע בשם "הסכם שביתת הנשק של סאנט-ג'יין (עכו)" (Armistice of Saint Jean d`Acre).
על שטח המחנה הצבאי הבריטי הוקם היישוב בוסתן הגליל ומוסד חינוכי של עליית הנוער – "כפר הנוער פילדלפיה", על שם תורמיו – נשות העיר פילדלפיה שבארצות הברית.
כפר הנוער פעל בצמוד לבוסתן הגליל וכיום פועל במקום "כפר הנוער נירים".
המטווח של מחנה סידני סמית ("מטווח סנג'ין", שיבוש של St.
Jean) שימש במשך שנים רבות הן את חיילי גולני והן את טירוני בית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
בסמוך אליו, נבנה בשנות ה-80 אתר הקראוונים חצרות יסף.
בועה כלכלית (או: בועה פיננסית) היא מצב בו ערכם של ערכים פיננסיים גבוה בהרבה משווים הכלכלי האובייקטיבי.
בועה כלכלית מתרחשת כאשר מחיר השוק של נכס פיננסי (כגון סחורות, מניות או נדל"ן) מאמיר לרמה גבוהה עד כדי כך שהיא מנותקת מהשווי הכלכלי האובייקטיבי שלו, הנגזר מהתועלת הכלכלית שניתן להפיק ממנו או מתזרים המזומנים העתידי שהוא צפוי לייצר לבעליו.
תופעת הבועה היא מחזורית: אחת לכמה עשרות שנים היא חוזרת על עצמה בהבדלי מיקום גאוגרפי, נכס והיקף.
האופן שבו היא מסתיימת זהה כמעט בכל פעם: הבועה "מתפוצצת" ומפולת תלולה במחירי הנכסים מביאה למשבר כלכלי ולאובדן ממונם של רבים.
על פי רוב נוצרות בועות לאחר הופעתה של טכנולוגיה חדשה או רעיון עסקי חדש, המשלהב את דמיונם של המשקיעים וגורם להם לזנוח את השיטות המסורתיות והבדוקות להערכת שווים של נכסים וחברות, לטובת ראייה אופטימית מדי של הפוטנציאל הגלום בחידוש.
כך למשל קרה ב-1687, כאשר משלחת ימית בראשות ויליאם פיפס משתה אוצר זהב ספרדי טבוע בחופי אמריקה.
ספקולנטים בריטים מיהרו להשקיע את הונם בחברות חדשות שהוקמו כדי לחפש אוצרות דומים.
מיזמים אלה כשלו וגררו איתם למפולת את שוק המניות הצעיר של לונדון.
כשלוש מאות שנים לאחר מכן עטו המשקיעים באופן דומה על מניותיהן של חברות אינטרנט בבורסת הנאסדאק, אך רק מעטות מהחברות שרדו את המפולת שבתום הבועה.
גורם נוסף שבלעדיו לא מתרחשת בועה היא זמינותו של אשראי זול, ונכונותם של בנקאים להקצות אותו ללווים מפוקפקים, שבימים כתיקונם לא היו נחשבים ראויים לו.
בתנאים אלה יכולים הספקולנטים לרכוש את הנכס הבועתי באמצעות כסף שלא באמת שייך להם, ולנפח את מחיר הנכס.
כאשר מאפשרים למשקיעים לקבל הלוואות גם כנגד הנכס עצמו (כלומר לרכוש, למשל, מניה ב-100 שקלים ולקבל הלוואה בגודל דומה, כשהמניה משמשת כערבון כנגדה) נוצר מעגל קסמים שיכול לדחוף את מחיר הנכס הרבה מעבר לערכו הריאלי.
דוגמה מפורסמת לבועה שהונעה על ידי אשראי שכזה, היא בועת הים הדרומי (1720).
במקרה ידוע לשמצה זה הייתה זו החברה עצמה שהלוותה למשקיעים את הכסף לרכישת מניותיה.
גורם חשוב אחר בהיווצרותן של בועות הוא טבע האדם.
מאפיין ידוע של בועות הוא שהן מתחילות בעליית מחיר ראשונית, שבה מעורבים משקיעים מתוחכמים יחסית, הגוררת אחריה עדר של משקיעים מנוסים פחות, הנמשכים אחר הרווחים שמתפרסמים בתקשורת או עוברים מפה לאוזן.
רבים מאותם משקיעים טוענים שהם רוכשים את הנכס בידיעה שמחירו גבוה מדי, מתוך כוונה למכור אותו ל"טפשים גדולים יותר" מהם שיגיעו אחריהם.
כאשר מגיע לבסוף השלב שבו טיפש אחרון מחזיק בידו נכס מנופח לאין שיעור, וסופג את ההפסד, אזי רבים מהמשקיעים המתוחכמים יותר כבר הצליחו לממש את החזקותיהם ברווח גדול, ולחמוק מהמפולת.
חוכמה כשלעצמה אינה ערובה להצלחה שכזו: גם המדען הדגול אייזק ניוטון הפסיד כסף רב בבועת הים הדרומי.
לאחר מכן סיכם את חווייתו זו באומרו: "אני יכול לחשב את תנועת הכוכבים, אבל לא את טירופם של בני האדם".
בועות נדל"ן הן דוגמה לכך, יזמים וקבלנים משקיעים במכונות, חומרי גלם והעסקת עובדים.
בנקים מעניקים אשראי, יזמים אחרים משקיעים בהפקת חומרי גלם לבנין וריהוט, כל המעורבים בעסקה יפסידו מנפילת הבועה, וייצרו משבר כלכלי.
שגעון הצבעונים ההולנדי, בשנות השלושים של המאה ה-17
בועת הים הדרומי, בריטניה, 1720
בועת הרכבות הבריטית בשנות הארבעים של המאה ה-19
כלכלת הבועה היפנית של סוף שנות השמונים של המאה העשרים
בועת הנדל"ן בארצות הברית של שנים 2005–2006
בועות היא סדרת קומדיית מצבים אמריקנית מצליחה אשר שודרה בשנים 1977–1981 ברשת ABC.
הסדרה היא פרודיה על אופרות סבון.
יחסית לתקופה בה הופקה, התוכנית כללה תכנים רגישים כגון: הומוסקסואליות, הורות הומוסקסואלית, בגידות בחיי נישואים, אימפוטנציה ונישואים בין גזעיים.
צוות שחקני הסדרה היה אנסמבל גדול, שכלל בין השאר את קתרין הלמונד, רוברט מנדן, ריצ'רד מאליגן, קתרין דיימון, רוברט גיום ובילי קריסטל.
אחת הדמויות בסדרה, בנסון דובואה (בגילומו של השחקן רוברט גיום), זכתה לסדרה פופולרית משלה בשם "בנסון".
במהלך השנים מאז הוקרנה זכתה הסדרה לשבחים רבים, כך לדוגמה במאמר ב-2012 בהאפינגטון פוסט בו צוינה כסדרה שהסתיימה מוקדם מדי: במילים: 'בועות' רלוונטית ומצחיקה היום כמו שהיה לפני יותר משלושים שנה והייתה ראויה לחיים ארוכים יותר.
גם לסדרה וגם למעריצים שלה היה מגיע סיום אמיתי על פי החזון המבריק שראה אותה כקומדיה נצחית\חסרת זמן.
במגזין טיים הוכתרה ב-2007 בתואר אחת ממאה הסדרות הטלוויזיוניות הטובות ביותר.
הסדרה צוינה גם ב-2009 כאחת מעשר מחלוקות מיניות ששינו את הטלוויזיה.
ברצף הפתיחה של הפרק הראשון, הקריין מכריז "זה הסיפור של שתי אחיות - ג'סיקה טייט ומרי קמפבל".
בועות מתרחשת בעיירה הבדיונית Dunn's River בקונטיקט.
הטייטס גרים בשכונה עשירה (שאותה מכנה הכרוז: השכונה המכונה "ריץ'").
ג'סיקה טייט (קת'רין הלמונד) ובעלה צ'סטר (רוברט מנדן), אינם מודלים של נאמנות, פרשיות האהבה השונות שלהם גורמות לכמה תקלות משפחתיות, כולל רצח פיטר קמפבל (רוברט אוריך), בנו החורג של אחותה מרי (קתרין דיימון).
למרות שכולם מספרים לג'סיקה על פרשיות האהבים של צ'סטר, היא לא מאמינה עד שהיא לא רואה במו עיניה.
בצאתה לארוחת צהריים עם מרי, ג'סיקה מזהה את צ'סטר עם המזכירה שלו, קלייר (קתרין ריינולדס).
שבורת לב, ג'סיקה מתייפחת בזרועות אחותה.
בהזדמנויות מאוחרות יותר, מתברר שג'סיקה הייתה מודעת ברמה מסוימת לפרשיות האהבים של צ'סטר, אך מעולם לא הרשתה לעצמה לעבד את המידע.
משפחת טייט העשירה מעסיקה משרת/טבח סרקסטי בשם בנסון (רוברט גיום).
בנסון מתעב בבירור את צ'סטר, אבל יש לו נקודה רכה לבנם, בילי (ג'ימי באיו).
הוא גם מסתדר עם בתם של הטייטס קורין (דיאנה קנובה) וכן עם אמם, ג'סיקה; אבל לא מדבר עם הבת השנייה, יוניס (ג'ניפר סולט), אם כי זה משתנה מאוחר יותר.
בנסון הפך לדמות פופולרית ובשנת 1979 עזב את עבודתו אצל הטייטס כדי לעבוד עבור בן דודה של ג'סיקה, המושל ג'ין גאטלינג, בסדרת הספין-אוף בנסון, שבה נחשף שם משפחתו, דובואה.
הטייטס נאלצו לשכור משרת/טבח חדש בשם סונדרס (רוסקו לי בראון), שהגישה שלו דומה לזו של בנסון, אבל בעלת אישיות רשמית יותר.
משפחתה של מרי, משפחת קמפבל, שייכת למעמד הפועלים.
כשהסדרה מתחילה, בנה דני דאלאס (טד וואס), תוצר של נישואיה הראשונים לג'וני דאלאס, הוא גנגסטר זוטר בהכשרה.
נאמר לדני להרוג את אביו החורג, ברט קמפבל (ריצ'רד מאליגן), בעלה הנוכחי של מרי, אשר, כך מספרים לדני, רצח את אביו ג'וני, שגם הוא היה מאפיונר.
מאוחר יותר מתגלה שאביו של דני נהרג על ידי ברט מתוך הגנה עצמית.
דני מסרב להרוג את ברט ויוצא לברוח מהמאפיה במגוון תחפושות.
זה מסתיים בסופו של דבר כאשר איליין לפקוביץ (בגילומה של דינה מנוף באחד מתפקידיה המוקדמים), בתו המפונקת של בוס המאפיה (בגילומו של סורל בוק), מתאהבת בדני ועוצרת את אביה, שאחר כך אומר לדני שיהיה עליו להתחתן עם איליין או שהוא יהרוג אותו.
בעונה הרביעית מתגלה שצ'סטר הוא אביו האמיתי של דני, תוצר של רומן סודי בינו לבין מרי לפני נישואיו לג'סיקה.
בנה הנוסף של מרי, ג'ודי (בילי קריסטל, בתפקיד מוקדם), הוא הומוסקסואל, מנהל רומן סודי עם רכז כדורגל מקצועי מפורסם, ושוקל לבצע ניתוח לשינוי מין.
העונה הראשונה מסתיימת בכך שג'סיקה הורשעה ברצח פיטר קמפבל.
הכרוז מסיים את העונה בהכרזה שג'סיקה חפה מפשע, ושאחת מחמש דמויות - ברט, צ'סטר, ג'ודי, בנסון או קורין - הרגה את פיטר קמפבל.
מאוחר יותר מודה צ'סטר ברצח של פיטר ונשלח לכלא.
הוא משוחרר תוך זמן קצר לאחר הגנת אי שפיות זמנית מוצלחת, עקב מצב רפואי במוחו.
קווי עלילה נוספים כוללים את בתה המאומצת של ג'סיקה, קורין המחזרת אחרי האב טים פלוטסקי (סאל ויסקוסו), שבסופו של דבר עוזב את הכהונה, כשהשניים בסופו של דבר נישאים ונולד להם ילד שמתגלה כאחוז דיבוק.
בתחילת כל פרק, הכרוז, נותן סיכום קצר של העלילה המפותלת תוך שהוא מעיר: "מבולבל?
אתה לא תהיה, אחרי הפרק של השבוע ה...
בסוף כל פרק, הוא שואל סדרה של שאלות לחיים או למוות בסגנון המכוון להיות אטום וחסר רגש: "האם ג'סיקה תגלה את הרומן של צ'סטר?
האם בנסון יגלה את הרומן של צ'סטר?
האם לבנסון יהיה אכפת?" ומסיים כל פרק בשורת הסימן המסחרי, "השאלות הללו - ורבות אחרות - יענו בפרק הבא ...
בּוֹסְרָה היא עיר עתיקה בדרום סוריה, השוכנת בחבל החורן, כ-35 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר דרעא, כ-15 ק"מ צפונית לגבול עם ירדן ובסמוך למקורות נהר הירמוך.
במהלך התקופה הרומית העיר שימשה כבירתה של הפרובינקיה הרומית ערביה, והתגוררה בה אוכלוסייה מעורבת של הלניסטים ויהודים.
במהלך תקופת התלמוד התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה, שחכמיה נזכרים רבות בכתבי חז"ל כחלק מאמוראי ארץ ישראל.
בתקופה המוסלמית היוותה העיר מרכז דתי חשוב ותחנה בדרכם של עולי הרגל למכה.
שרידי העיר העתיקה של בוסרה, שסביבה הוקמה בוסרה המודרנית, הוכרזו בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית, בעיקר בשל התיאטרון הרומי של העיר, מראשית המאה ה-2 לספירה, שהוקף במצודה ערבית.
עוד השתמרו בעיר שרידיהם של מבנים מהתקופה הביזנטית ומספר מסגדים.
בשנת 2013 הכריז ארגון אונסק"ו על בוסרה ועל כל אתרי המורשת העולמית בסוריה כאתרים הנתונים בסיכון.
בוסרה נזכרה לראשונה בשם "בוסראנה" במסמכים מצריים מתקופתם של תחותמס השלישי (המאה ה-15 לפנה"ס) ושל אחנתון (המאה ה-14 לפנה"ס).
התפתחותה הממשית של העיר החלה במאה ה-2 לפנה"ס עת נכבשה בידי הנבטים והייתה לבירה אזורית.
בשנת 106 נכבשה העיר בידי כוחותיו של טראיאנוס, שמה שונה לנובה טראיאנה בוסטרה (Nova Trajana Bostra), ומאוחר יותר הייתה לבירת הפרובינקיה הרומית של ערביה.
חיל מצב של כ-5,000 חיילים הוצב בה והיא הייתה עד מהרה לבסיסו העיקרי של הלגיון השלישי קירנאיקה.
העיר נבנתה לפי עקרונות התכנון הרומיים והוקם בה תיאטרון שיכול היה להכיל 17,000 צופים.
התיאטרון שנחשב לאחד הגדולים במזרח התיכון נותר כמעט שלם עד ימינו.
החל בתחילת המאה ה-3 החלה הנצרות להתפשט בעיר ונבנו בה מספר כנסיות וקתדרלה משנת 513 שהוקדשה לסרגיוס, בכחוס ולאוניסיוס.
בשנת 634 כבש המצביא הערבי ח'אלד בן אל-וליד את העיר לאחר קרב בוסרה, והמקום היה לזירת קרבות מתמשכים בין הערבים לביזנטים.
לפי המסורת המוסלמית ביקר הנביא מחמד בעיר פעמיים, ובביקורו הראשון למד על הנצרות ועל עתידו כנביא מפי הנזיר הנסטוריאני בחירה.
36 מסגדים הוקמו בעיר, ביניהם מסגד עומר ששופץ ב-1950.
החל בסוף מאה ה-11 שלטו הסלג'וקים בבוסרה, והשושלת האיובית בהנהגת נור א-דין כבשה אותה במאה ה-12. במהלך המאה ה-13 ביצרו הערבים את העיר והפכו את התיאטרון למצודה שנועדה להגן על היישוב מפני הצלבנים, אך הדבר לא סייע לה בעת התקפת המונגולים.
ב-1261 כבש הסולטאן הממלוכי ביברס את העיר ושיחזר את מבניה.
העיר נותרה במשך מאות שנים כנקודת מעבר חשובה בדרך למכה, אך הלכה ואיבדה את חשיבותה עד שהייתה במאה ה-19 לכפר קטן.
באמצע המאה ה-20 שוחזרו מבני העיר העתיקים, ואחת הבעיות שניצבו בפני העוסקים במלאכה הייתה שהתיאטרון הרומי נחבא בין קירות המצודה הערבית במשך כ-700 שנה.
למבני המצודה נודעה חשיבות אדריכלית בזכות עצמם, ובסופו של דבר פונה פנים התיאטרון מהתוספות הערביות, אך מבני המצודה שמחוצה לו נשמרו.
בחודש מרץ 2015 התנהלו בעיר קרבות כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה, וכוחות המזוהים עם המורדים הסורים המתונים כבשו את העיירה.
ביולי 2018 כבשו צבא אסד מחדש את העיר בסיוע רוסי.
בוצרה נזכרת רבות בכתבי חז"ל מתקופת התלמוד כעיר שהתקיימה בה קהילה יהודית גדולה.
בין חכמי העיר נמנו האמוראים רבי יונה בוצרייא, רבי חנן בריה דרבי ברכיה בוצריה ורבי תנחום בוצרייא.
ריש לקיש נהג לבקר בה וכן רבי אבהו.
בהתאם לברייתא דתחומין, תחום ארץ ישראל לעניין מצוות התלויות בארץ הגיע במזרחו עד העיר בוצרה וחבל טרכון.
במספר מקומות בתלמוד הירושלמי מובא מעשה ברבי אסי, שאמו עלתה מבבל לארץ ישראל והגיעה לבוצרה, ורבי יוחנן לא אישר לו בתחילה לצאת ולפגוש אותה, הואיל והעיר שכנה בחוץ לארץ בעוד שרבי אסי היה כהן.
בתלמוד הבבלי מוזכר בית כנסת של קהילת בצרה.
בתלמוד הירושלמי מוזכרות התאנים שגודלו בעיר, "דבלה בוצרית".
בהיותה עיר רומית עם אוכלוסייה נכרית גדולה, נדרשו חז"ל לשאלות הנוגעות להלכות עבודה זרה אגב מעשים שאירעו בעיר.
כך, מובא בתלמוד הירושלמי המעשה הבא בנוגע לביקורו של ריש לקיש בעיר: .
בּּוּסְתָּן הוא גן-חקלאי ליד הבית אשר כולל בתוכו עצי פרי, שתילי ירקות ושיחי תבלינים.
מקור המילה בפרסית (بوستان), שם פירושה: מקום של ריח.
השימוש במילה החל ככל הנראה בתקופת האימפריה המוסלמית והוא מקביל לשימוש במילים 'גן' ו'פרדס' במקורות היהודיים.
הבוסתן נבנה לרוב בקרבת מקור מים, ולכן הוא נפוץ במזרח התיכון שמאופיין במיעוט של גשמים.
בבוסתן המודרני ישנם מערכות השקיה לצריכה חסכונית במים, המלווים במחשבים וטפטפות.
המחשב מורה על מועד, משך הזמן וכמות לכל אזור.
ולמשל לבצע זאת בשעות הלילה למניעת התאדות מים.
הבוסתן נמצא במתחם מגודר היות שמצויים בו ירקות ופירות למאכל.
ניתן לנטוע עצים מסביב לבוסתן כדי שיספקו הגנה מפני רוחות, העלולות לפגוע בפירות ובירקות שמצוים בו.
בתכנון טוב, אפשר לקבץ בבוסתן ירקות ופירות כך שיוכל לספק את צורכי המשפחה בעונות השנה.
לעיתים, אפשר לגדל על אותו שטח עצים, שיחים וירקות - תלוי בטיבה של הקרקע, אשר קובע את מידת הניצול האפשרי שלה.
בוסתן אברהם הוא הרכב מוזיקלי ישראלי שהקים אבשלום פרג'ון בשנת 1991.
הלהקה הוקמה במטרה ליצור מוזיקה ישראלית מקורית, שתשלב בין הצלילים המערביים לבין מוזיקה מזרחית וערבית.
הלהקה מנגנת בעיקר יצירות מקוריות ועיבודים כליים ליצירות מסורתיות.
בין היתר הופיעה הלהקה במדינות צפון אמריקה, מערב אירופה וסקנדינביה, כמו גם בהונג קונג ובפסטיבל ישראל לשנת 1996.
תייסיר אליאס – עוד וכינור
מיגל הרשטיין – גיטרה ובנג'ו
חגי כהן מילוא - קונטרבס
נאור כרמי – קונטרבס וגיטרה בס
עמנואל מן - גיטרה בס
עבדאי, (1996) - אלבום משותף לבוסתן אברהם ולנגן הלירה האירי רוס דאלי.
פנאר, (1997) - אלבום בו התארחו המוזיקאים ההודיים הנודעים זאקיר חוסיין והאריפרסד שאורסיה.
עשרה, (2000) - אלבום אוסף המסכם את העשור הראשון לפעילות ההרכב.
בוסתן כַֿיָאט הוא גן ובוסתן נטוש הנמצא בקצהו התחתון של נחל שיח שעל הר הכרמל בחיפה.
הבוסתן הוקם בשנת 1936 על ידי עזיז כיאט, בן משפחת כיאט, אחת מהמשפחות העשירות בחיפה, כבוסתן למטרות נופש משפחתי.
הבוסתן, ששטחו כ-6.5 דונם, בנוי בהשראת אדריכלות הגנים הערבית-מוסלמית וכולל מפלי מים, מזרקות, בריכות ותעלות המקשרות בין חלקי הגן.
עם מותו של עזיז בשנת 1943, עבר הבוסתן לבעלות בתו לוסי, אשר נתנה אותו לשימוש אנשי הכנסייה הנוצרית.
אחרי מותה ב-1972, נמכר הבוסתן לעיריית חיפה, והוא נכלל ברשימת האתרים לשימור בתחומי העיר חיפה.
בשנת 1998 הוחלט בעירייה על שיפוצו, אולם החלטה זאת לא יצאה לפועל.
עם השנים הלך מצבו הפיזי של האתר והתדרדר.
בשנת 2008 הוקמה בחיפה "הקואליציה למען בוסתן כיאט" במטרה לפעול לשימורו, שיקומו ותחזוקתו השוטפת של הבוסתן.
בקואליציה חברים המועצה לשימור אתרים, שתיל, החברה להגנת הטבע, העמותה לקידמה חברתית-חיפה, מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה בישראל בטכניון, תושבי הסביבה, אדריכלים, היסטוריונים ואמנים.
הקואליציה מארגנת ימי עבודה בוואדי על מנת לתחזק את הבוסתן.
במסגרת ימי עבודה אלה, מנקים את השטח ומנסים לתחזק את המקום על מנת שישרוד.
הקואליציה מארגנת מפגשים, הרצאות ואירועים למען קידום רעיון שיקומו של הבוסתן, בהשתתפות כריסטינה כיאט, בתו של סלים כיאט, נכדו של עזיז כיאט, תושבי חיפה.
בראשית שנות ה-80, צולמו במקום סצנות מ"אסתר", סרטו של עמוס גיתאי.
בועז בִּיסְמוּט (נולד ב-25 בנובמבר 1964) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, המכהן מטעמה כיו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
לשעבר יו"ר הוועדה לביטחון לאומי ויו"ר הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל.
לפני כניסתו לפוליטיקה, היה עיתונאי ודיפלומט.
בין השנים 2017–2021 שימש כעורך הראשי של העיתון "ישראל היום", לצד תפקידו כפובליציסט ופרשן בחברת החדשות.
בנוסף, כיהן כשגריר ישראל במאוריטניה, בין השנים 2004–2008.
ביסמוט נולד ברחובות למשפחה מסורתית שעלתה לישראל מתוניסיה דרך צרפת.
הוריו, ברנרד מאיר וג'אקלין שמחה שלחו אותו ללמוד ביפו, בבית ספר הקתולי קולג' דה פרר ביסודי, ובית הספר טביתא של הכנסייה של סקוטלנד בתיכון.
בהיותו תלמיד מחונן, השלים את בחינות הבגרות בגיל 15, ואת לימודי התואר הראשון בגיל 19.
הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, במסגרת העתודה האקדמית.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הים, כסגן ראש מרכז מידע ותיעוד במחלקת אמל"ח (קמ"א - קצין מקצועי אקדמאי).
לאחר סיום שירותו הצבאי, טס לצרפת.
יש לו שני תוארי מוסמך אוניברסיטה מאוניברסיטת סורבון שבפריז: הראשון ביחסים בינלאומיים (1988) והשני בלימודי אפריקה – התמחות בשיתוף פעולה עם מדינות מתפתחות, חוף השנהב (1990).
הוא סיים בהצטיינות את בית הספר הגבוה לדיפלומטיה ואסטרטגיה של פריז (מקביל לתואר מוסמך אוניברסיטה).
את הקריירה העיתונאית שלו החל בשנת 1983 ככתב לענייני ספורט בעיתון "מעריב".
בהמשך עסק בתפקידי כתיבה ועריכה במדורי הספורט והכלכלה של עיתון מעריב עד לשנת 1988. באותה שנה החל לשמש כשליח "מעריב" בפריז שבצרפת, במקביל ללימודיו האקדמיים, כמו כן לימד עיתונאות בבית הספר הישראלי ע"ש משה שרת בפריז.
בשנת 1990 החל לעבוד עבור העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנים 1990–2004 היה שליח "ידיעות אחרונות" בפריז.
בזכות דרכונו הצרפתי נכנס למדינות שאין לישראל יחסים דיפלומטיים עִמן.
בין המקומות שדיווח מהן: איראן, לבנון, סוריה, תוניסיה, אלג'יריה, לוב, תימן, עיראק ואפגניסטן (שתי המדינות האחרונות בזמן הכיבוש האמריקאי).
הוא דיווח ממדינות ערב, סיקר חזיתות מלחמה שונות בעולם ומגוון אירועים פוליטיים, דיפלומטיים ובין לאומיים.
ביסמוט כתב כתבות תחקיר והשיג ראיונות בלעדיים עם מנהיגים עולמיים ודמויות בין לאומיות.
מסעותיו הרבים למדינות ערב החלו כתוצאה מאי-הבנה בינו לבין מערכת העיתון, כאשר ביוני 1991 ביסמוט התבקש לסקר את ביקורו של אייבי נתן בתוניסיה באמצעות הטלפון מפריז.
ביסמוט הבין מהם כי עליו להגיע בעצמו לתוניסיה.
כאשר הגיע לעיר תוניס הוא התקשר למערכת העיתון "ידיעות אחרונות" ממלון הילטון המקומי, וסיקר משם את המפגש בין אייבי נתן לראש הארגון לשחרור פלסטין, יאסר ערפאת.
משנת 2008 ועד אפריל 2017 שימש כעורך חדשות החוץ, כפרשן וככתב החוץ בעיתון "ישראל היום".
ב-30 באפריל 2017 מונה לעורך הראשי של "ישראל היום", כשהוא מחליף את עמוס רגב.
תוך זמן קצר ערך שינויים בולטים במערכת העיתון, ובהם פיטורי הכתבים דן מרגלית ומוטי גילת ומינוי דרור אידר לעורך מדור הדעות.
בשנת 2017 הגיש מדי יום שני יחד עם רזי ברקאי את התוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל.
ממרץ 2020 ועד לבחירתו לכנסת בנובמבר 2022 השתתף בתוכנית "אולפן שישי" של חברת החדשות, לצד הכתבים והפרשנים של החברה.
בינואר 2022 עזב את תפקידו כעורך הראשי בעיתון "ישראל היום".
מאפריל ועד נובמבר 2022 הגיש את תוכנית האקטואליה השבועית "מחשבות בע"מ" לצד משה שלונסקי בגלי צה"ל.
בדצמבר 2022 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתחפושת החתול, והודח שני מהתוכנית.
הישגים עיתונאיים וראיונות בולטים שקיים
בפברואר 2018 היה הראשון לראיין את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לאחר נאום ירושלים.
בפברואר 2017 ראיין את הנשיא דונלד טראמפ בחדר הסגלגל, פחות מחודש לאחר תחילת כהונתו.
בשנת 2016 ראיין את דונלד טראמפ, שהיה אז המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית, במהלך הבחירות בשנת 2016.
ב-23 בדצמבר 2010 פגש את נשיא איראן מחמוד אחמדינג'ד במהלך כינוס ועידת הארגון לשיתוף פעולה כלכלי (ECO) שהתקיימה באיסטנבול.
ביסמוט הציג עצמו כעיתונאי צרפתי וריאיין אותו למשך מספר דקות.
אחמדינג'ד הצטלם עם ביסמוט למספר תמונות משותפות.
בחודש אוגוסט 2010, ביקר באפגניסטן וכתב על המציאות המורכבת ב"בית הקברות של האימפריות", על הנוכחות האמריקנית במדינה, על הקושי במלחמה נגד כוחות הטליבן.
כמו כן ביקר אצל התושב היהודי האחרון במדינה – זבולון סימן-טוב.
ב-2003 ראיין ביסמוט את המנהיג הלובי מועמר קדאפי שציין בפניו כי "פניה של לוב לשלום" כשבוע לפני שהודיעה על ויתור מרצון על תוכנית הגרעין שלה.
ב-2002 ביקר לראשונה בעיראק שהייתה עדיין תחת שליטתו של העריץ סדאם חוסיין.
שנה לאחר מכן, שב לאזור במקביל לפלישה האמריקנית למדינה.
במהלך שהותו בחזית ביחד עם העיתונאי הישראלי דן סממה, נעצר ביסמוט על ידי הצבא האמריקני בחשד לריגול והוחזק במעצר.
ב-2001 ראיין את נשיא סוריה בשאר אל-אסד בעת ביקור שקיים בספרד.
ב-1999 נשלח לסקר את מלחמת קוסובו, שהה גם בשטחי סרביה, אלבניה ומקדוניה.
באותה שנה ריאיין את נשיא איראן מוחמד ח'אתמי במהלך ביקורו בפריז.
באפריל 1996 במהלך מבצע ענבי זעם שיזם צה"ל נגד ארגון חזבאללה הלבנוני, סיקר את הלחימה מלבנון ואף ביקר במטה החזבאללה במקום.
באותה שנה ריאיין את איליץ' רמירז סנצ'ז ("קרלוס") במקום מושבו בכלא הצרפתי.
ב-1993 היה לעיתונאי הישראלי הראשון שביקר ברפובליקה האסלאמית של איראן מאז ההפיכה של 1979. כבר אז תוכנית הגרעין האיראנית עניינה את הציבור הישראלי וביסמוט עסק בין השאר בסוגיית הסיוע הסיני לתוכנית הגרעין האיראנית.
ב-1998 שב לאיראן כדי לתת תמונת מצב של המדינה בתקופת כהונתו של הנשיא ח'אתמי שנחשב למנהיג מתון והעלה תקוות במערב לגבי התקרבות איראנית לכיוון העולם המערבי.
שנה לאחר מכן, הצליח לראיין את הנשיא חתאמי במהלך ביקורו בפריז.
ב-1991 עסק לראשונה בנושא יהודי תימן וביקר במדינה לראשונה.
שנתיים לאחר מכן סיקר את עלייתם של 500 יהודים מתימן לישראל.
ב-2010 שב בשלישית לתימן כשליח העיתון "ישראל היום" כדי לדווח על מצבה של הקהילה היהודית אותה הגדיר כ"נכחדת".
ביוני 1991 סיקר את ביקורו של אייבי נתן בתוניסיה, ואת מפגשו עם ערפאת.
באפריל 2004 מונה לשגריר ישראל במאוריטניה ביוזמת שר החוץ סילבן שלום, במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים מחוץ לסגל המקצועי הקבוע של משרד החוץ.
ביסמוט כיהן בתפקיד מיולי 2004 ועד אוגוסט 2008. בתקופת כהונתו ידעה מאוריטניה מספר הפיכות ובפברואר 2008 ספגה השגרירות בנואקשוט פיגוע ירי.
הפיגוע בוצע בידי אל-קאעידה אבל נכשל.
הארגון פרסם הודעת נטילת אחריות שבו הוא הצהיר שהשגריר, ביסמוט, היה המטרה, הארגון טען כי הם ידאגו לכך שבפעם הבאה ביסמוט יחוסל.
ביולי 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע ביסמוט על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת במסגרת הרשימה הארצית.
לאחר הבחירות המקדימות ב-10 באוגוסט, נבחר למקום ה-19 ושובץ במקום 27 ברשימה לכנסת.
רשימת הליכוד השיגה בבחירות אלו 32 מנדטים וביסמוט נכנס לכנסת.
כיו"ר הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל, ביטל ביסמוט במאי 2023 הוראה שהייתה קיימת מ-2017, ולפיה אסור לנציגי חברות הטבק ולוביסטים מטעמן להיכנס לדיוני הוועדה.
מ-4 בפברואר 2025 ועד ל-5 במאי 2025 כיהן כיו"ר הוועדה לביטחון לאומי בעקבות פרישה של סיעת עוצמה יהודית מהקואליציה והתפטרות של צביקה פוגל מראשות הוועדה.
ביולי 2025, על רקע אי הסכמות בין יו"ר ועדת החוץ והביטחון יולי אדלשטיין לבין הסיעות החרדיות בנוגע לחקיקת "חוק הגיוס", החליטה סיעת "הליכוד" לקיים הצבעה על זהות יו"ר הוועדה.
ההצבעה התקיימה ב-23 ביולי, בהן התמודד ביסמוט מול אדלשטיין, וגבר עליו ברוב של 29 מול 4. ב-4 באוגוסט אושר מינויו על ידי ועדת הכנסת והוא החל לשמש בתפקיד.
להלן חוקים שנחקקו ביוזמת ביסמוט:
חוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל – איסור על אונר"א לקיים כל פעילות בשטח מדינת ישראל.
ביסמוט, המתגורר בתל אביב, נשוי בשלישית, לרות, גיורת ילידת צרפת שמוצאה ממשפחה נוצרית קתולית.
בתו הבכורה, מאשתו הראשונה, היא מאי-לורנס ביסמוט, כתבת מגזין בחדשות כאן 11 תאגיד השידור הציבורי.
החל מתהליך הגיור של רעייתו רות, החל ביסמוט בהתחזקות דתית.
הוא מקפיד על שמירת שבת וכשרות ומשתתף בתפילות בבתי כנסת בקביעות.
את ילדיו הוא שולח למוסדות חינוך חרדיים של יהדות התורה.
ביסמוט מגדיר את עצמו כ"שגריר של חב"ד בעולם החילוני".
בועז ביסמוט ידוע כאוהד של מועדון הכדורגל ליברפול.
בספטמבר 2012 יצא לאור ספרו "עובר כל גבול", המתמקד בחוויותיו במדינות המוסלמיות בהן ביקר, מפגשיו עם מנהיגים אזוריים כגון נשיא סוריה בשאר אל-אסד, נשיא לוב לשעבר מועמר קדאפי, נשיאי איראן לשעבר מחמוד אחמדינג'ד ומוחמד חתאמי, ונשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ.
הספר מתייחס גם לנסיבות שהובילו למינויו כשגריר ישראל במאוריטניה ולתקופת שהותו שם, וכן לתופעת "האביב הערבי".
הספר יצא לאור בהוצאת אגם.
בוסתנאי היה שבועון שיצא לאור בין השנים 1929 עד 1939 ברחובות.
היה זה ביטאונה של התאחדות האיכרים.
מייסדו ועורכו הראשון (עד 1937) היה משה סמילנסקי.
כמו כן ערכו את הביטאון מרדכי ליפסון, טוביה זיסקינד מילר, פסח גינזבורג ושמואל פרלמן.
השבועון כלל מאמרים פובליציסטיים, ידיעות וכתבות בנוגע לפוליטיקה הפנימית של התאחדות האיכרים, מידע מדעי פופולרי בנושאי חקלאות, זואולוגיה ובוטניקה וכן התפרסמו בו סיפורים ושירים מאת בני המושבות.
בנוסף לשבועון צורף לכתב העת מוסף "בוסתנאי לנוער" (בעריכת יעקב חורגין) ושני כרכי מאמרים בשם "מימים ראשונים" שערך אלתר דרויאנוב.
אחד הפולמוסים החריפים שהתנהלו מעל דפי כתב העת היה בשאלת היחס לערבים.
בעוד שמשה סמילנסקי הטיף להיכרות וקירוב השכנים הערבים, נטו רבים מהכותבים (ובראשם יעקב חורגין) לרוויזיוניזם וקראו להתבדלות ואף למעשי נקמה בפורעים ערבים (במיוחד בימי המרד הערבי הגדול).
על רקע זה פיטר סמילנסקי את חורגין, ובהמשך נאלץ להתפטר בעצמו מעריכת השבועון.
עם הכותבים הבולטים ניתן למנות את זאב סמילנסקי, מאיר-סיקו סמילנסקי, אלתר לוין, אמנון הורביץ, יעקב רבינוביץ, יחיאל מיכל פוחצ'בסקי ודוד יודילביץ.
בועז איתן (נולד ב-18 באוקטובר 1948) הוא טייס קרב בחיל האוויר, דוקטור לפיזיקה ויזם הייטק.
איתן, בן יחיד להוריו, גדל בחופית ולמד בסמוך למדרשת רופין.
עם גיוסו בשנת 1966 התנדב לקורס טיס ולאחריו הוצב בטייסת 117 כטייס מיראז' 3.
ב-26 ביוני 1970 בעת שביצע גיחה מבצעית מעל סוריה במסגרת מבצע קיתון 10, ניהל מרדף אחר מטוס מיג סורי שבמהלכו כבה מנועו והוא החל לאבד גובה.
בעודו מנסה להניע מנועו מחדש נפגע מטוסו מאש נ"מ והוא צנח בסמוך לסוללת הנ"מ שהפילה אותו.
במהלך השבי בסוריה עבר עינויים קשים ותקופת בידוד.
בתקופת השבי החל ללמוד פיזיקה מספרי לימוד שהועברו לו באמצעות הצלב האדום יחד עם טייסים נוספים ששהו עמו בשבי ולאחר מכן גם מתמטיקה וכימיה.
איתן הוחזר לישראל לאחר כשלוש שנים במסגרת חילופי שבויים שנתפסו על ידי צה"ל במיוחד לצורך כך במבצע ארגז.
לאחר חזרתו שב לשרת בצבא קבע בחיל האוויר כטייס קרב.
לאחר שחרורו משירות קבע סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית ותואר שני בפיזיקה שימושית ודוקטורט בפיזיקה שימושית בהנחייתו של דב פרוהמן.
בשנת 1981 נקלט לעבודה בחברת אינטל ישראל בתחום הפיתוח של שבבי זיכרון.
ב-1983 עבר לחברת WSI האמריקאית.
ב-1992 חזר לישראל והקים שלוחה מקומית שלה.
בשנת 1997 ייסד את חברת סייפן שעסקה בפיתוח שבבי זיכרון Microchips.
בשיאה נסחרה החברה בשווי של יותר ממיליארד דולר.
הוא מכר את החברה לחברת ספנשן באוקטובר 2007, ושימש כסגן נשיא בכיר ובהמשך נשיא זמני.
החברה נקלעה למשבר ופשטה רגל.
כיום מכהן כמנכ"ל קיו קור מדיקל, חברת הזנק בתחום המכשור הרפואי.
בספטמבר 2021 פורסם שאיתן עשוי לחזור לבורסה בניו יורק.
קיו קור מייצרת מערכות אינפוזיה ניידות וממוחשבות.
כעת עומדת החברה להגיע לנאסד"ק לפי שווי של כ־1.4 מיליארד דולר.בתקופת הקורונה זכתה קיו קור לרוח גבית ומכירותיה זינקו לכ־120 מיליון דולר.
בוסתנאי (ידידיה) אבולעפיה (י"א בתשרי תר"ס, 15 בספטמבר 1899 – י"ט באייר תשל"א, 14 במאי 1971) היה מראשוני המהנדסים בארץ ישראל, ממקימי נמל יפו ומסוללי כבישי ישראל.
התמחה בתחום חומרי הבנייה והחדיר לישראל את שיטת טרקריט לבנייה ולסלילת כבישים.
נולד בנווה צדק, בנם של שלמה אבולעפיה ורבקה אבולעפיה.
למד בבית הספר "עזרה" ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1920 נסע לארצות הברית ולמד הנדסה אזרחית במכון הטכנולוגי ע"ש קרנגי שבפיטסבורג, פנסילבניה.
בשנת 1927 נישא לצפורה אבולעפיה, וכעבור שנה שבו לארץ ישראל.
עם שובו לישראל הועסק על ידי ממשלת המנדט בעבודות הנדסה ובסלילת כבישים בעבר הירדן.
בשנות ה-30 היה ממקימי נמל תל אביב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתתף בתכנונם ובבנייתם של מצודות "טגארט" של משטרת המנדט.
כיהן כמפקח הנדסי בבתי הזיקוק בחיפה.
היה אחראי על בניית כבישים שונים בישראל ובהם כביש החוף החדש וכביש הסרגל.
אבולעפיה התמחה בתחום חומרי הבנייה והשתתף בכינוסים בינלאומיים בנושאים אלו.
בשנות ה-60 פעל להחדרת שיטת בנייה מקורית בשם "טרקריט", המבוססת על שימוש בעפר בתוספת כמויות קטנות של מלט בשיטת ערבול מיוחדת.
הוא החדיר שיטה זו בתחום סלילת הכבישים שאפשרה סלילה מהירה.
בשנת 1967 נשלח על ידי המדינה לארצות הברית להשלמת מחקריו בשיטה זו, שנעשו מטעם הטכניון, בשיתוף משרד השיכון ומכון התקנים הישראלי.
היה חבר בבונים החופשיים ומוותיקי תנועת מכבי.
בוסתנאי נפטר ב-14 במאי 1971 ונקבר בבית העלמין דרום.
לבוסתנאי אבולעפיה היו שלושה ילדים, ביניהם דליה אביאל שנישאה לצבי אביאל, מחנך ומשורר.
בועז אפלבאום (נולד ב-11 בינואר 1946, חיפה) הוא סופר, משורר, עיתונאי, פובליציסט, חוקר פוליטי ותסריטאי של סרטי עלילה וסרטים דוקומנטריים.
שימש ראש לשכת ראש הממשלה שמעון פרס; יו"ר המכון הישראלי לקולנוע; ויושב-ראש הדירקטוריון של המועצה להסדר ההימורים בספורט (הטוטו).
הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בהיסטוריה כללית ומדע המדינה.
היה מראשי ארגון הסטודנטים הארצי של מפלגת העבודה ונודע בתחילת שנות ה-70 בהתנגדותו ל'מסמך גלילי'.
ראש-הממשלה, גולדה מאיר, ראתה בשל כך באפלבאום נטע זר במפלגה וכינתה אותו 'הקומוניסט', בהתחשב גם בהתגייסות אביו לבריגדות הבינלאומיות שלחמו ברודנות הפאשיסטית של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
באוגוסט 1974 מונה לעוזר לשר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב.
בדצמבר 1976 מונה גם לממונה על עידוד הסרט הישראלי במשרד המסחר והתעשייה, עד לכינונה של הממשלה החדשה ב-1977. הוא הניח את היסודות להקמת 'הקרן לעידוד סרטי איכות', שפתחה דף חדש בתעשיית הקולנוע בארץ.
אחד הסרטים הראשונים שהקרן סייעה לו היה סרטו של חנוך לוין: 'פנטסיה על נושא רומנטי'.
בשנים 1978–1984 שימש אפלבאום ראש המטה של שמעון פרס, מנהיג האופוזיציה ויושב-ראש מפלגת העבודה.
לאחר בחירות 1984, מונה לראש לשכת ראש-הממשלה.
בתפקידו זה יזם אפלבאום מהלכים מגוונים, שנועדו למתג את הממשלה – כאורגן יצירתי-אקטיביסטי של רפורמות וחידושים.
בין הנושאים שזכו לדחיפה ושינוי: הקמת הוועדה לבחינת מעמד הסופר בישראל, מהפך בפעילות קרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לפרסי יצירה, הגדלת הכנסות הסופרים מהשאלת יצירותיהם בספריות, דאגה לאלמנות הסופרים והמשוררים שנקלעו לתנאי עוני, ייסוד קרן לתרגומי ספרות עברית לשפות לעז והענקת מעמד של פרויקט ממלכתי למוסד 'גנזים'.
הוא הביא לידי כך שהמועצה המקומית הערבית, אום אל-פחם, שעברה אז את מכסת האוכלוסין של 25,000 אזרחים, הוכרזה לעיר בישראל, והייתה בכך לעיר הערבית השנייה בנוסף לנצרת.
בפברואר 1985 מונה ליו"ר המכון הישראלי לקולנוע.
במרץ 1988 פרש מתפקיד זה.
באוגוסט 1989 מונה ליושב-ראש הדירקטוריון של המועצה להסדר ההימורים בספורט - 'הטוטו', ושימש בתפקיד זה עד אוגוסט 1990. הוא קידם מהלכים שמטרתם להפוך את המועצה לגוף מוביל לבניין הספורט בישראל.
בין השינויים שיזם: החדרת ה'טוטו תיקו' לשוק ההימורים המורשים בארץ.
אישור הכנסת לכך הושג בזכות יוזמתו להעברת חלק מהכנסות המשחק החדש, בהיקף של 8 מיליון ₪, להשלמת אצטדיון טדי בירושלים.
הוא גיבש לראשונה את התשתית המשפטית והארגונית להימורים על מרוץ סוסים בישראל, כשהמגמה הייתה לבסס את ההגרלות בתחילה על מרוצים בחו"ל.
בעקבות ביקורת ציבורית קשה הוטל ב-2017, ביוזמת שר האוצר משה כחלון, איסור מוחלט על הימורים על מרוצי סוסים.
לאורך השנים כתב אפלבאום שבעה ספרי שירה ופרוזה, פרסם מאות רשימות פובליציסטיות בעיתונים 'ידיעות אחרונות', 'דבר', 'חדשות' ו'מעריב' ושימש כמבקר תיאטרון וכמבקר ספרים בירחון 'מוניטין'.
אחדים מפזמוניו של אפלבאום הולחנו: השירים 'חוט קרוע' ו'לא כל מי שכותב שירים הוא משורר' הולחנו בידי מתי כספי; 'תוגת הפרידה' הולחן בידי קובי אושרת; ו'אישה – הרי הבטחת' הולחן בידי בועז שרעבי.
השירים מבוצעים על ידי 'הגבעטרון', יזהר כהן והמלחינים עצמם.
אפלבאום היה אחד מהסופרים עימם ניסה בנימין גיבלי, ראש אמ"ן ו'הקצין הבכיר' בפרשת 'העסק הביש' להציג את גרסתו (אותה חיבר לבסוף עם אריה קרישק, בספר שנגנז;) ולאחר מותו של גיבלי, ב-2008, חשף אפלבאום, כביכול, כי גיבלי הודה במתן ההוראה להפעלת הרשת היהודית בקהיר.
אפלבאום אף חיבר מחזה על הפרשה אך זה לא זכה להפקה כלשהי.
במסגרת פעילותו של אפלבאום בתחום העסקי שימש דירקטור בחברות ציבוריות אחדות, לרוב כיהן כיושב-ראש ועדות הביקורת.
בין החברות: 'מבני תעשייה ומלאכה' בע"מ, 'ספנקריט' בע"מ, 'מידאס' בע"מ, 'י.
מלבד זאת עסק אפלבאום בקידומם של פרויקטים תעשייתיים מחו"ל ובהחדרתם לישראל ובהם: היוזמה לנמל-הצף בעזה (בתיאום עם ראש-הממשלה יצחק רבין), מול אש"ף-תוניס ובסיוע קונצרן ההנדסה ההולנדי Ballast Nedam, שבבעלות משפחת המלוכה הסעודית.
פעילויות עסקיות נוספות: החדרה לישראל של תאגיד המחזור הבריטי Etwoods ושילוב מערכות הסינון בטנקי 'מרכבה' משל היצרן האמריקני המוביל בעולם Pall Corp.
בעקבות כתב אישום שהוגש נגדו הודה, במסגרת הסדר טיעון, במעשה מגונה, בכך שבאוקטובר 2004 נשק למארחת בבית קפה על שפתיה.
השופטת נמנעה מהרשעתו, אך קבעה שיעמוד בפיקוח קצין מבחן במשך 24 חודשים, יעבור טיפול גמילה, יבצע עבודות שירות לתועלת הציבור בהיקף של 250 שעות ויפצה את המתלוננת בסך 5,000 ש"ח.
בית ספר לראשי-ממשלה – מחקר משווה המטפל ב-10 ראשי-ממשלה ישראליים: דוד בן-גוריון, משה שרת, לוי אשכול, גולדה מאיר, יצחק רבין, מנחם בגין, יצחק שמיר, שמעון פרס, בנימין נתניהו ואהוד ברק: ראשי הממשלה מתכנסים במועדון אקסקלוסיבי ואפלבאום מושיבם על ספתו של הדוקטור פרויד.
עובר אורח – ספר שירה הכולל בין את היתר את השירים: אלוהים איננו עוסק בכספים; אחר; לשוב לימי הרנסנאס; קודר עץ-התליה; גם הים צמא; תנו לי לטפס על עץ; גם מחר הכרח לחיות; לשרבט, לשרבט; הקוד היסודי וחוט קרוע.
השיר בקובץ 'גם פגסוס בין הסוסים' זכה בפרס 'שירה על הדרך' ע"ש חיים נחמן ביאליק.
גוי של חב"ד – רומן דוקומנטרי, מסמך ראשון מסוגו המנסה לפענח את חידת המסתורין של חב"ד, היא סיפור התנצרותו של רבי משה שניאורי, בנו העילוי של מייסד החסידות, 'בעל התניא', שייעד אותו לרשתו סביב 1812.
גופה אחת פחות מדי – רומן מתח הנאחז ברמזים עובדתיים על הולדת בת ממזרה למאיר דיזנגוף, ראש-העיר המייסד של תל אביב, וכיצד היא נעלמת בהיותה כבר אשת-חברה מפורסמת, כשאין עקבות וראיות לפשע.
שקיעה אדומה בלש נוסטלגי בועז אפלבאום - רומן מתח.
הורדוס .Vs פלאביוס – מחקר היסטורי המנסה להפריך את התיזה של יוספוס פלאביוס, יוסף בן-מתתיהו, כאילו רצח הורדוס הגדול את שני בניו, שנולדו לו ממרים החשמונאית, אלכסנדרוס ואירסטובולוס.
בשורה התחתונה מוכיח המחבר כי השניים הוגלו בידי אביהם – האחד לארמניה של אז, והשני לממלכה קטנה שבצפון הר-הלבנון בשם כלקיס.
הספר הוכלל בביבליוגרפיה של החוג לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, בידי הדיקן, פרופסור אפרים שטרן.
בועז ארד (16 במרץ 1956 – 2 בפברואר 2018) היה אמן ישראלי ומרצה במחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמדרשה לאמנות, בית ברל.
עבודתו האמנותית עסקה בווידאו ארט, פיסול, ציור, רישום וצילום.
בועז ארד נולד בעפולה וגדל בחולון.
למד אמנות במכון אבני בין השנים 1978–1982 ולימודי ביקורת ותיאוריה בסמינר לתרבות חזותית בקמרה אובסקורה בשנים 1995–1996.
הוא לימד בבית הספר תלמה ילין בשנים 1983–2007, לימד בקמרה אובסקורה בשנים 1993–2004, במדרשה לאמנות בבית ברל בשנים 2001–2018, ובמחלקה לצילום בבצלאל בשנים 2007–2018.
ארד החל להציג בשנת 1985. הוא עבד במדיה שונות, בתחילה בציור, רישום ופיסול, ומאוחר יותר בצילום, ובעיקר בווידאו.
היצירות שלו משלבות הומור, חפצים ואירועים מהיומיום, התבוננות אירונית בשאלות של זהות וזיכרון, ועוד.
החל משנת 2008 הוא יוצג בגלריה רוזנפלד, תל אביב.
בשנת 2009 החליף ארד את דורון רבינא כאוצר של גלריית המדרשה הירקון 19 בתל אביב, ושימש בתפקיד זה עד למותו בשנת 2018. ארד אצר בגלריה קרוב לשמונים תערוכות וביניהן תערוכות יחיד רבות, תערוכות קבוצתיות, ואף תערוכה לאמן דוד הנדלר, שאת עבודותיו אסף שנים רבות.
ארד גם היה אספן של אמנות אפריקאית.
ארד אף פרסם מספר ראיונות, ביקורות ומאמרים.
עבודותיו נרכשו על ידי אספנים פרטיים בארץ ובעולם, והן נמצאות באוספי המוזיאונים המרכזיים בישראל, ובכמה מוזיאונים בחו"ל.
בתגובה אמר ארד שקשר זה התקיים אך ורק לאחר שאותה נערה סיימה את לימודיה.
הוא איים שיתאבד אם הכתבה תתפרסם.
יום לאחר פרסום הכתבה שם קץ לחייו בביתו בתל אביב.
ב-26 ביולי 2018 פורסמה במאקו הודעת התנצלות המבהירה כי: "לא נטען בכתבה ולא הייתה כל כוונה לטעון כי מיוחסים לבועז ארד יחסים אסורים בהווה, או כי מיוחס לו מעשה כלשהו שנעשה בכפייה או שלא בהסכמה על ידיו בכל תקופה שהיא.
אם הובן אחרת מכותרת הכתבה או מתוכנה, אנו מצרים על כך."
שנה לאחר מותו אצרו תלמידיו לשעבר, האמנים גיא בן-נר ונוי פורר, תערוכה מעבודותיו לזכרו, "ערבה בוכיה", בגלריה רוזנפלד.
במלאת שנתיים הוצגה בגלריה התערוכה הקבוצתית "זיכרון דברים", כשם יצירה שלו.
משפחת ארד מעניקה לזכר בועז פרס הצטיינות בפקולטה לאמנות, המדרשה.
2004 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע, התרבות והספורט
2006 - פרס מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2016 - פרס לאומנות ישראלית על שם מנדל ואווה פודניק, מוזאון תל אביב לאומנות.
2007 - "וּוזוּוז", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2008 - "אוי ואבוי", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2009 - "הקרנה", טאגאן 2 סטוקהולם, שוודיה
2009 - "היטלר ואני", אתר תיאוריה וביקורת בצלאל, תערוכה וירטואלית
2009 - "מלכי ישראל", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2011 - "עבודות וידאו ותצלומים", גלריה לצילום ע"ש מורל דרפלר, המחלקה לצילום, ויצו חיפה
2011 - "לחן עממי", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2012 - "סוסיתא", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2013 - "החיים", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2015 - "החיים: השקת ספר אמן ותערוכה", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2015 - "האספן", גלריה דנה, קיבוץ יד מרדכי
2016 – "מאחורי כל זה מסתתר אושר גדול", גלריה רוזנפלד
2019 – "ערבה בוכיה", גלריה רוזנפלד, תל אביב, אוצרים: גיא בן-נר ונוי פורר
1994 – "אמנות ישראלית", רשות השידור, האנובר
1997 – "המוזיאון לאירוניה ואהבת הארץ", בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב
2000 – "מלאך ההיסטוריה", מוזיאון הרצליה לאמנות, אוצרת: אריאלה אזולאי
2002 – "Mirroring Evil: Nazi Imagery / Recent Art", המוזיאון היהודי, ניו יורק, אוצר: נורמן ל' קליבט
2003 – "Counter", הביאנלה ה-50 בוונציה (עם מיקי קרצמן)
2003 – "ארט פוקוס 4", מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים, (עם מיקי קרצמן), אוצרים: סוזן לנדאו ויגאל צלמונה
2004 – תערוכת זוכי פרסי משרד המדע, התרבות והספורט לאמנות ולעיצוב, מוזיאון חיפה לאמנות
2004 – "מה הדבר שהופך את הבתים בימינו לכל-כך שונים, כל-כך מקסימים?", גלריה קו 16, תל אביב, אוצרת: גליה יהב
2005 – "אלפאבית: אמנות ישראלית עכשוית", מוזיאון כריסטנהמס לאמנות, שוודיה (עם מיקי קרצמן)
2005 – "קולות חרוטים", יד ושם, ירושלים, אוצרים: יהודית שן-דר וסורין הלר
2005 – "מה את שותקת", מוזיאון הרצליה לאמנות, אוצרת: מיכל היימן
2006 – "מספרי סיפורים", הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, אוצרת: רותי דירקטור
2007 – "מזון למחשבה", המוזיאון היהודי, ניו יורק
2007 – "סוריאליזם ומה שמעבר", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: עדינה קאימן
2008 – "ART OF THE STATE", וידאו ארט וצילום עכשוויים מישראל, המוזיאון ההיסטורי היהודי, אמסטרדם, הולנד
2009 – "זמן תל אביב", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: נילי גורן
2009 – "Fucking Tourists", מלון גאליני, אתונה, יוון, אוצרים: יעל מסר וקונסטנטינוס דגריציקוס
2010 – "The Igor Zabel Competition: Untaken photographs", מוזיאון לאמנות מודרנית, לובליאנה, סלובניה, אוצרת: אריאלה אזולאי
2010 – "מבט על: וידאו ישראלי 2000–2010, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצר: סרג'יו אדלשטיין
2010 – "מנהיגים", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרת: סיגל קהת-קרינסקי
2011 – "History in Art", מוזיאון לאמנות עכשווית, קרקוב, פולין, אוצרת: מריה אנה פוטוקה
אוצרים: יהושע סימון וסירי פייר
EX-GIL", רומא, איטליה, אוצרים: ברברה קולווקיו ומיקול די ורדי
2012 – "Time and a half", מוזיאון ניסיוני לאמנות עכשווית, אוניברסיטת סאפיינצה, רומא
2013 – "עיין ערך שחקן", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרת: נועם סגל
2013 – "The Compromised Land", צילום ווידאו עכשוויים מישראל, מוזיאון ניוברגר לאמנות, ניו יורק
2013 – "רקוקו - חיים תחת משטרי ייצוג", מוזיאון בת ים לאמנות, אוצרים: יהושע סימון וסירי פייר
2013 – "Yebiso", הפסטיבל הבינלאומי לאמנות, מוזיאון המטרופוליטן לצילום, טוקיו, יפן
2013 – "Israel Now - Reinventing the Future", מוזיאון לאמנות עכשווית, רומא, איטליה, אוצרת: מיקול די ורולי
2014 – "GOLA", אמנות ומדע הטעם, טריאנלה במילאנו, איטליה
2015 – "אחרי עשרים שנה: עיצוב, זיכרון, רבין", גלריה ויטרינה, מוזיאון העיצוב, חולון.
2015 – "המוזיאון מציג את עצמו 2: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון", מוזיאון תל אביב לאמנות
2016 – "אופק חדש לאופקים חדשים", משכן לאמנות עין-חרוד, אוצרים: פרופ' גילה בלס, דליה דנון, יניב שפירא
2016 – "בית ספר לאמנות", מוזיאון תל אביב.
2017 – "טאבו - לילה אסור במוזיאון", מוזיאון תל אביב לאמנות
2018 – "מיומנו של אמן", מוזיאון הרמן שטרוק, חיפה, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2018 – "בחירת המורה", גלריה בסיס לאמנות ותרבות, הרצליה, אוצרת: שלומית ברויר
2018 – "המפה - לקרוא בין הקווים", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצרת: בתיה דונר
2018 – ShowReal, הגלריה לצילום, בצלאל, ירושלים
2019 – "האמן האמיתי", Fake News Fake Truth, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2019 – "ידיים קטנות", גלריה זומר, תל אביב, אוצרת: נעמה ערד
2020 – "זיכרון דברים", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2020 – "זיכרון חרבות", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצרים: נעמה ערד, ערן נוה וישי שפירא קלטר
2021 – "להיות עם החיה" מתוך אוסף הארץ, מינוס אחת, תל אביב, אוצרת: אפרת לבני
המוזיאון היהודי, ניו יורק, ארצות הברית
בוסתן בתים הוא פסל סביבתי עשוי מאבני ארץ ישראל מאת הפסלת והציירת ציונה שמשי והמייצג את שבעת המינים ובנוסף גם את עץ התפוז.
הפסל נחנך בשנת 1991 בשכונת אזורי חן בצפון מערב תל אביב.
הפסל עשוי משמונה עמודים אשר כל עמוד מייצג את אחד משבעת המינים, כאשר הראשון מימין הוא התאנה ומשמאלו לפי הסדר עץ הזית, הגפן, החיטה, התמר, עץ התפוז, הרימון, והשעורה.
העמוד הנוסף שאינו מייצג את אחד משבעת המינים הוא עץ התפוז.
כשמתבוננים בפסל קיימת תחושה של אקראיות, שהאבנים המסותתות כקוביות והמרכיבים את העמודים הונחו כקוביות לגו, ועם דחיפה קלה הם יכולים להתמוטט.
בולט במיוחד העמוד המייצג את החיטה הנוטה לצד שמאל וכאילו נוטה ליפול.
כאשר בוחנים את הצורות מגלים שיש להן משמעות אסוציאטיבית וכן שמתקרבים לפסל ונוגעים בעמודים נוכחים לדעת שהם בנויים ביציבות ולא ניתן להזיזם ממקומם.
בועז ארמוני (נולד ב-7 בינואר 1979) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי ישראלי.
בועז ארמוני נולד בתל אביב ולמד בתיכון רופין שבעמק חפר.
שירת בצה"ל כחובש קרבי בחיל השריון.
בשנת 2002 החל ללמוד קולנוע במחלקה לקולנוע של המדרשה לאומנות במכללת בית ברל ובסגרת זו כתב וביים שלושה סרטים קצרים "זה לא סרט", "מוטל דה פאלמה" ו"רכבות במדבר".
הסרט "רכבות במדבר" בכיכובה של השחקנית ריימונד אמסלם הוקרן בעשרות פסטיבלים בינלאומיים וזכה במספר פרסים, כמו כן נבחר כסרט המצטיין של המחזור ונכלל באסופת עשרת הסרטים הנבחרים בכל הזמנים של המחלקה לקולנוע.
במסגרת הלימודים זכה בועז בשני מענקי בימוי מקרן הקולנוע אמריקה ישראל ובמענקי הפקה מקרן סנונית וקרן גשר.
לאחר סיום הלימודים החל לעבוד בתור במאי מקצועי בהפקות סרטים היסטוריים למרכזי מבקרים.
במסגרת עבודה זו ביים מספר סרטים כגון "הפריצה מכלא עכו" (בכיכובם של מיקי לאון, יונתן עוזיאל, יותם ישי, קובי מאור ואלון פדות), "הורדוס הגדול" ו"מכתבי אהבה במלחמה" (בכיכובם של משה אשכנזי, עירד רובינשטיין, אסיה נייפלד, שלומי ברטונוב ואור בן מלך) שמשלבים שחזורים היסטוריים מדויקים ודרמה עלילתית מהוקצעת.
בנוסף הפיק וביים סרטי תדמית ופרסומת רבים לחברות ומרכזי מבקרים כגון: מרכז יצחק רבין, קרן קיסריה, משרד הביטחון, מיני ישראל, בית הפלמ"ח, בצלאל, מוזיאון הרצל, מוזיאון ישראל, הכותל המערבי, מפעלי ים המלח.
בשנת 2010 הפיק את הסרט הצרפתי הקצר checkpoint בבימוי רובן עמר, שהוקרן בלמעלה ממאה פסטיבלים בינלאומיים וזכה בפרסים רבים.
בשנת 2011 חבר לתסריטאי ליאור לדרמן ולחברת ההפקה גרין פרודקשנס והחל לעבוד על הסרט העלילתי הראשון בבימויו מסווג חריג.
העבודה על הסרט נמשכה כארבע שנים והוא יצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 2015 בהפצת חברת יונייטד קינג וזכה להצלחה.
בשנת 2016 חבר לתסריטאים שראל פיטרמן ושיר ראובני ולמפיק צביקה נתן והחל לעבוד על הסרט המחשמלים.
הסרט הוקרן בטרום בכורה בפסטיבל חיפה 2019.
בשנת 2019 זכה במענק מיוחד בפסטיבל בוצ'אן שבדום קוריאה על התסריט לסרט האימה "ציפורניים" עליו עבד בשיתוף התסריטאי איתמר שדה בתקציב פיתוח מקרן הקולנוע הישראלית.
סרט שנה מידע נוסף זה לא סרט 2003 מוטל דה פאלמה 2006 פסטיבל הסטודנטים הבינלאומי תל אביב 2006
big-muddy-film-festival 2006 רכבות במדבר 2008 הוקרן בלמעלה משלושים פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם וזכה במספר פרסים.
Moondance International Film Festival, קנדה, זוכה בפרס אטלנטיס לסרט הבינ"ל הקצר הטוב ביותר.
Nashville Film Festival, ארצות הברית, זוכה בפרס הסרט הטוב ביותר.
Next Frame: International Student Film, ארצות הברית, זוכה במקום הראשון בתחרות הסרט העלילתי.
הפריצה מכלא עכו 2010 מוקרן במוזיאון אסירי המחתרות בעכו.
מכתבי אהבה במלחמה 2014 מוקרן במרכז המבקרים שנפתח במאי 2016 בכפר עציון.
בועז אבהר (נולד ב-1968) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי לשעבר.
אבהר משותק מלידה בגפיו התחתונות ונעזר בקביים להליכה.
בגיל צעיר החל בפעילות ספורט שיקומית, ספורט אתגרי לנכים ושחייה.
בגיל 15 השתתף לראשונה בתחרות בינלאומית במסגרת אליפות אירופה.
לאחר מכן היה חבר נבחרת ישראל בשחייה והשתתף ב וב.
בתחרויות הפאראלימפיות ב-1988 השתתף בשלושה משחים וזכה בשלוש מדליות ארד.
בתחרויות ב-1992 השתתף בחמישה משחים, מהם סיים ארבעה בשלבים המוקדמים ובמשחה נוסף סיים במקום שביעי.
לאבהר תואר בהנדסת תעשייה וניהול ומאוחר יותר החל לעסוק באימון אישי ובהנחיית קבוצות.
בועז בן משה (נולד ב-13 באוגוסט 1962) הוא מוזיקאי, מרצה, מורה למוזיקה, מלחין וגיטריסט ישראלי.
בן משה נולד ב-13 באוגוסט 1962 בתל אביב לשחקנית עדנה פלידל ולמוזיקאי רפי בן משה.
למד בבית הספר היסודי "יהודה המכבי".
בן משה השתלם בצעירותו בנגינה בפסנתר אצל וולטר אופהויזר ושוש רייזמן; ובנגינה בגיטרה ככלי הנגינה המרכזי שלו אצל אגון קרטן, יוסי ירושלמי וגיל דור.
בן משה כיהן כדקאן הפקולטה למוזיקה הרב-תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובוגר אוניברסיטת פנסילבניה.
בין מוריו ניתן לציין את ריצ'רד וורניק, מרק קופיטמן, צבי אבני וג'ורג' קראמב.
בועז הלחין מספר רב של יצירות להרכבים שונים.
רוב יצירותיו האחרונות הוזמנו ובוצעו בידי מיטב התזמורות וגופי הביצוע בארץ: התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הערבית-יהודית של נוער מוסיקלי בישראל והתזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער.
בנוסף ליצירותיו הקונצרטנטיות, הוא מרבה לעבד ולהקליט מוזיקה קלה וג'אז.
כמו כן יצירותיו בוצעו בפסטיבלים ובאירועים שונים: פסטיבל מספרי סיפורים, פסטיבל ישראל, פסטיבל צלילים במדבר ופסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
בועז זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2003), פרס מוזיקה ליטורגית (1993), פרס הלן וויס (1994), פרס בתחרות של מקהלת אמדיאוס, טורונטו (1993) ופרס ראשון בתחרות GTM בלוס אנג'לס.
בועז בן משה שימש כמנהל האמנותי של חג המוזיקה הישראלית בין השנים 2012–2017.
בעבר לימד בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה והיה סגן מנהל לעניינים אקדמיים בבית הספר "רימון" לג'אז ומוזיקה בת זמננו.
בוסקרוד (בנורווגית: Buskerud) הוא מחוז לשעבר בנורווגיה.
למחוז גבול משותף עם המחוזות אקרסהוס, אוסלו, אופלנד, סון או פיורנה, הורדלנד, טלמרק ווסטפול.
בוסקרוד הוא המחוז ה-12 הגדול ביותר במדינה.
בוסקרוד מוזגה עם אקרסהוס ו-אסטפול למחוז ויקן ב-1 בינואר 2020.
כיום, החקלאות, העץ, טחנות עיסת עץ ותעשיות קשורות אחרות הן הפעילות הכלכלית העיקרית של המחוז; כוח הידרואלקטרי רב מיוצר על ידי נהרות בגנה (בגנלבה) וחולות (רנדסלבה).
לבוסקרוד יש גם אזור מיוער גדול.
הכנסה משמעותית נגזרת מתעשיות הייטק הממוקמות בקונגסברג.
הכנסות משמעותיות אחרות מגיעות מאזורי הבקתה בצפון בוסקרוד.
החלק המערבי של בוסקרוד היה רמה הררית עם עמקים מיוערים ושטחי מרעה עשביים גבוהים; חלקו המזרחי מכיל אגן שפלה עם אגמים ונחלים רבים.
המקור של שם המחוז אינו ברור.
בועז אברהם (נולד ב-1966) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבת יפתח.
בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב.
עם גיוסו לצה"ל שובץ אברהם בחיל השריון.
לאחר קורס קציני שריון שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה בגדוד 126. בשנים 1996–1998 פיקד על גדוד 52 בחטיבה 401. בהמשך פיקד על חטיבת יפתח, ושימש מפקד מגמת מפקדי פלוגות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בוסקוביצה (בגרמנית בהגייה צ'כית: ˈBoskovɪtsɛ) היא עיירה צ'כית במחוז בלנסקו שבדרום מורביה.
בעיירה חיים כ-12,000 תושבים והיא שוכנת ברמות דרהנסקה, כ-40 קילומטר צפונית לברנו.
בוסקוביצה נוסדה ככל הנראה בסביבות המאה ה-11 וקיבלה מעמד של עיר במאה ה-14. בעבר הייתה בה אחת הקהילות היהודיות הגדולות ביותר במורביה.
עד שנת 1918 בוסקוביצה הייתה חלק מלוכת הבסבורג.
בשנת 1918 הפכה בוסקוביצה לחלק מצ'כוסלובקיה העצמאית.
תקופת הכיבוש הגרמני נמשכה ממארס 1939 ועד מאי 1945. במהלך תקופה זו נוהלה בוסקוביצה כחלק מהפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
חורבה של טירה שנבנתה בסגנון אדריכלות גותית מהמאה ה-13
בית הקברות היהודי של בוסקוביצה, הנחשב לאחד מגדולים בצ'כיה, נוסד במאה ה -17
הקהילה היהודית הגדולה התגוררה ברובע משלה ממנו השתמרו מספר בתים, בית כנסת, בית קברות יהודי ושער מקורי אחד.
בוסרון (נקרא לעיתים גם ביוכרון או רועה צרפתי), הוא כלב רועים עתיק, שמקורו במישורי מרכז צרפת.
כלב הבוסרון היה ידוע מאוד במשך השנים במערב אירופה, וגם ידוע בתור אחד מגזעי הכלבים שיצר את גזע הכלבים דוברמן פינצ'ר.
למרות הדמיון בין כלב הבוסרון לכלב הדוברמן, פרוותם של גזע הבוסרון נוטה להיות מחוספס יותר, ולכלבי הבוסרון יש זוג טלפים בעוד שלכלבי דוברמן יש טלף אחד.
ב-1809, אבה רוזיר כתב מאמר בו הוא מסביר על כלבי רועים צרפתים, ושם תיאר את ההבדל בין כלבי בריארד לכלבי בוסרון.
ב-1893, פאול מגנין הבדיל בין 2 גזעי הכלבים בוסרון ובריארד, בעזרתו של עמנואל בול.
ב-2008, כלב הבוסרון הופיע לראשונה בתערוכת הכלבים של מועדון המלונות של ווסטמינסטר .
לכלבי הבוסרון יש היסטוריה ארוכה בתור כלבי שמירה וכלבי פיקוח של בעלי חיים כמו כבשים ובקרי בית, הבוסרון היה מאוד שימושי גם כנגד זאבים בזכות פרצופו העוין.
הזן הוכח כיעיל ב-, בתור כלב שליח, כלב איתור וגילוי, כלב חיפוש, כלב משטרה ואף כלב הצלה.
כלבי הבוסרון היו מאוד יעילים בחיפוש והצלה לאחר ששני בנייני התאומים התפוצצו בפיגועי 11 בספטמבר.
כלבי הבוסרון הם כלבים שחורים בגבם ובגופם, וצבועים בצבעי חום-טאן ברגליהם, אפיהם וסביב פיהם.
גובה הבוסרון הוא בין 66 ל-71 ס"מ ובמשקלם, ושוקלים בין 32 ל-45 ק"ג בממוצע.
כלבי הבוסרון הם שריריים ברגליהם, פרוותם מחוספסת והם גדולים ביחס לגובה כלב ממוצע.
צבע עיניהם של הבוסרון הוא חום.
האוזניים של הבוסרון בדרך כלל עולות כלפי מעלה, ויש לו זוג טלפים ברגל.
כלבי הבוסרון טובים בתור כלבי שמירה ופיקוח, הם כלבים דומיננטיים, קשוחים, חזקים וגדולים אך נחמדים ביותר כלפי הבעלים שלהם.
כלבי הבוסרון שומשו זמן רוב לאורך ההיסטוריה בתור כלבי שמירה ופיקוח על בעלי חיים כמו כבשים ובקרי בית.
כלבי הבוסרון מאוד אוהבים לעשות סוגי ספורט מגוונים ואוהבים להישאר בפעילות גופנית מתמדת.
הם בריאים, רגועים, מנומסים ונועזים.
כלבי בוסרון זכרים הם חשדנים שאנשים חדשים נכנסים לבית אך מסוגלים להיות מאוד לא ידידותיים במצבים מסוימים.
בועז בלט (נולד ב-8 בנובמבר 1971) הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל, המכהן כראש אגף החקירות והמודיעין במשטרת ישראל.
פרשות חקירה משמעותיות אותן הוביל לאורך תפקידיו: פרשה 512 (ארגון הפשע של יצחק אברג'יל), פרשה 1131 (חיסולים בארגוני פשיעה), רצח עו"ד יורם חכם, הסוכן "ליאון" 216 (ארגוני פשיעה במחוז), "יהלום שחור" (הברחת יהלומים).
בתקופתו כמפקד הימ"ר נבחרה היחידה כיחידה מצטיינת מבין כלל הימ"רים.
באפריל 2021 מונה לראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית (יאל"כ).
בתקופה זו העמיקה היחידה את פעילותה בגדיעת עורקים כלכלים המזינים ארגוני פשיעה ובכך פוגעים בקופת המדינה.