tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חישוב הכדאיות המתואר להלן, הוא חישוב מתמטי טהור, ואין הוא לוקח בחשבון שיקולים שאינם כלכליים.
כאמור בפתיחה, מטרת הלוואה משכנתה היא לאפשר ללווה לקבל בעלות על נכס מקרקעין.
חישוב הכדאיות מתבסס על השוואה לאפשרות אלטרנטיבית לקבל חזקה על הנכס, והיא תשלום דמי שכירות.
חישוב הכדאיות מתעלם מעליה או ירידה פוטנציאלית בערך הנכס, שכן אלו שיקולים ספקולטיביים שאינם רלוונטיים לחישוב כדאיות טהור.
חישוב עלות השימוש בנכס במסלול של שכירות לתקופה קצובה הוא פשוט מאוד.
מדובר בפעולת כפל של דמי השכירות החודשיים כפול אורכה של התקופה כאשר זה נמדד בחודשים.
כאשר אנו מחשבים את עלות השימוש בנכס, במסלול בעלות על הנכס, יש לקחת שני גורמים בחשבון:
עלות ההלוואה במשך כל התקופה – סה"כ הריבית המשולמת במשכנתה ששווה לסה"כ התשלומים המשולמים פחות סכום ההלוואה הראשוני.
רווח אלטרנטיבי שניתן היה לקבל עבור ההון העצמי שהושקע בנכס, בהשקעה סולידית כגון הפקדת הסכום בבנק בריבית קבועה.
השוואה בין מחיר השכירות לבין עלות ההלוואה בתוספת הרווח האלטרנטיבי על ההון העצמי, תיתן את התוצאה, עד כמה המשכנתה כדאית.
אם מחיר השכירות נמוך יותר, הרי שהקניה אינה כדאית.
הסכום הדומיננטי יותר, בין שני הגורמים שתוארו לעיל, הוא עלות ההלוואה.
זאת מהסיבה שהתשלום על הלוואה יהיה תמיד יקר יותר, מאשר רווח פוטנציאלי שניתן לקבל בהשקעה של אותו סכום.
כך למשל, הלוואה של 500,000 ש"ח תהיה יקרה משמעותית, מהסכום שניתן לקבל כריבית כאשר מפקידים 500,000 ש"ח בחיסכון.
דבר זה נובע מהמרווח הבנקאי בין ריבית חובה לריבית זכות.
מכאן ניתן לראות, שככל שרכיב המשכנתה בתשלום עבור נכס גדול יותר, כך יורדת הכדאיות ברכישתו, יחסית לשכירות.
מעבר להשוואה הנ"ל, ניתן לראות בלקיחת הלוואה כמינוף של ההון העצמי.
נתבונן בדוגמה של נכס, שעלותו מיליון ש"ח.
אם ערך המשכנתה הוא 50%, זה אומר שההון העצמי ממונף בכפולה של 2. על סכום של 500,000 רוכשים בית שעלותו מיליון ש"ח.
מינוף בסדר גודל כזה עלול להיות מסוכן, ולהביא למחיקת ההון העצמי.
כך למשל, ירידה בערך הנכס של כ־10%, תגרום למצב שההלוואה מכסה בדיוק את ערך הנכס.
מכירה של הנכס ברגע זה, תביא לאובדן מלא של כל ההון העצמי.
סיבה זו הביאה את בנק ישראל להגביל את האחוז המקסימלי בערך הנכס, שניתן לשלם באמצעות משכנתה.
סיכון נוסף שיש לקחת בחשבון קיים כאשר מדובר בהלוואה צמודה בתנאי אינפלציה.
יש לקחת בחשבון את הסיכון שערך ההלוואה עלול לגדול באופן ניכר, בעיקר בתחילתה, כאשר המדד פועל על סכום החוב כולו.
כך למשל, הלוואה של 500,000 ש"ח, בתנאים של עליית מדד שנתית של 1% בלבד, שהיא עלייה נמוכה מאוד, עלולה לצמוח ב־5,000 ש"ח בשנה, רק כתוצאה מעליית המדד.
הדבר עקרוני משום שהכנסות משק הבית בדרך כלל אינן צמודות למדד, ותוספות שכר בדרך כלל מפגרות אחרי עליית המחירים.
סיכון זה אינו קיים במסלול שכירות.
אמנם גם מחיר השכירות יכול לעלות כאשר מדובר בתנאי אינפלציה, אך אין צורך לספוג את ההצמדה של הקרן.
שעבוד נכס במשכנתה יכול להוות התחייבות כלכלית ארוכת טווח.
במהלך תקופה זו עשוי להיפגע כושר ההחזר של הלווה כתוצאה ממגוון סיבות:
אובדן מקור הכנסה קבוע (פיטורים, אובדן כושר עבודה).
הוצאות בלתי צפויות כגון מקרה חירום רפואי או גירושים.
עלייה משמעותית בגובה ההחזר החודשי ביחס להכנסה הקבועה של הלווה.
עלייה זו יכולה להיות כתוצאה מאינפלציה.
עלייה במדד או בריבית הפריים מגדילים את גובה ההחזר החודשי, אם ההלוואה קשורה למדדים אלה.
אז ייתכן פיצוי מסוים לשכירים בצורה של תוספת יוקר.
יש גם הלוואות משכנתה הצמודות לריבית ליבור או לדולר.
אם הכנסת הלווה אינה קשורה לגדלים אלה, עשוי כושר ההחזר של הלווה להיפגע גם אם לא חל כל שינוי במצבו של הלווה.
אם הלווה מתקשה לעמוד בתשלומים, ואינו פונה למלווה לצורך פריסה מחודשת של התשלומים, או שהמלווה אינו מאשר פריסה כזו, הלווה עלול לפגר בתשלומים.
פיגור כזה יגרור פעולות אכיפה משפטיות אשר בסופן מממש המלווה את השעבוד: הוא מוכר את הנכס במהירות, והלווה מאבד חזקתו על הנכס.
בעבר הייתה בישראל חובת ערבים להלוואת משכנתה.
סדר העדיפויות היה כזה שהמלווה היה ממצה את אפשרויות הערבים לתשלום ההלוואה בטרם ינסה לממש את שעבוד הנכס.
הדבר הוביל להרס כלכלי של ערבים, כאשר החבים יושבים לבטח בדירתם, והתשלומים משולמים על ידי הערבים.
אולם חובה זו בוטלה ואין חובת ערבים להלוואת משכנתה, וגם אם יש ערבים, על המלווה למצות תחילה את הדין עם הלווה טרם יותר לו לפנות לערבים.
יש אפשרות להוסיף ערבים להלוואת המשכנתה בהסכמת המלווה, אך זה נעשה במקרים מסוימים כגון:
אם הלווה הראשי מבוגר והוא מעוניין לקחת משכנתה ארוכה, אז ניתן להוסיף את הבן הצעיר וישנם בנקים שיעשו ממוצע גילים ובכך יאריכו את תקופת הלוואת המשכנתה וגובה ההחזר החודשי בעקבות כך יקטן.
מקרים בהם ללווה הראשי אין מספיק הכנסה, המלווה במקרים מסוימים ייתן ללווה הראשי להוסיף ערב או לחלופין ערב תומך שיסייע למלווה באופן פעיל בהחזרי תשלום המשכנתה, על ידי הוראת קבע לחשבון המלווה של חלק מסכום ההחזר החודשי.
כדי לנסות להבטיח את יכולת הלווה לעמוד בהחזרת ההלוואה, ממליצים הבנקים ורבים אחרים שלא לקבוע את ההחזר החודשי על יותר מאשר שליש מן ההכנסה המשפחתית של הלווה.
כמו כן, בנק ישראל מגביל את הבנקים באפשרות לאשר ללקוחות הפרטיים באחוז המימון וניתן לקבל עד 75% מערך הדירה ללקוחות שאין בבעלותם דירה ועד 50% ללקוחות שבבעלותם דירה נוספת.
בכל עת, ישנה אפשרות לשלם את כל יתרת החוב בבת אחת, ולהפסיק את תשלומי המשכנתה.
בחלק מהמקרים, תשלום שכזה מלווה בעמלת פירעון מוקדם, המכונה לעיתים בשם "קנס".
לרוב, הבנקים והגופים המסחריים מציעים מסלולים בעלי "תחנות יציאה" קבועות מראש – דהיינו אפשרות לפירעון חלקי או מלא פעם במספר שנים ללא קנסות ועמלות (זאת להבדיל משבירת המסלול מחוץ לתחנת יציאה – הגורר קנס פוטנציאלי.
כלומר אם הפרשי הריביות הממוצע יהיה נמוך יותר מהריבית שקיימת במשכנתה הנוכחית של הלווה).
שבירת מסלול משכנתה עשויה להוות חלק מתהליך של מחזור משכנתה.
בתהליך זה פורעים משכנתה ומתחייבים לשלם משכנתה אחרת במקומה שבמקרים רבים עשויה להיות במחירים טובים יותר בגלל הפרשי תקופות, או לחלופין מפני שהריביות במשק ירדו ביחס לתקופה בה נלקחה הלוואת המשכנת המקורית.
את המחזור יהיה כדאי לבצע אם תנאי המשכנתה החדשה טובים יותר או מתאימים יותר למצב הכלכלי של הלווה.
שני המקרים הנפוצים ביותר למחזור המשכנתה הם:
אם משפחה נקלעה לקשיים ומתקשה לעמוד בתשלומי המשכנתה, סביר להניח שניתן יהיה לפרוס את המשכנתה לתקופה ארוכה יותר ובכך להוריד את גובה ההחזר החודשי.
אם ניתן להשיג עסקה בריביות טובות יותר ובכך ניתן לחסוך כסף יהיה כדאי למחזר את המשכנתה.
ההמלצה של אנשי המקצוע בשוק המשכנתאות היא לבדוק לפחות אחת לשנה את כדאיות מחזור המשכנתה.
כמו כן, קיימת שבירה של משכנתה במקרים רבים של גירושים.
במקרה זה, בני הזוג יכולים למכור את הדירה שעוד לא סיימו לשלם בעבורה, וכך לשלם מדמי המכירה את יתרת המשכנתה בתשלום אחד.
במקרים אחרים, נקבע כי אחד מבני הזוג ממשיך לשלם את המשכנתה לבדו והדבר יתבטא בבעלותו על הנכס.
בישראל יש הרואים ברכישת דירה למגורים צורך קיומי בסיסי, עובדה אשר מניעה רבים ליטול הלוואה ולשעבד את הנכס במשכנתה כדי לממן את רכישתו.
היות המשכנתה הלוואה ארוכת טווח, לעיתים עד 30 שנה, תורמת להרגשת הביטחון של הלווה, המאמין כי החזר התשלומים החודשיים אינו מהווה נטל כבד עבורו.
הממשלה מעודדת מפעם לפעם לקיחת משכנתאות באמצעות סבסוד חלק מהריבית, על פי קריטריונים קבועים הקשורים במצבו של נוטל המשכנתה.
על פי סקר הלמ"ס, ב־2013, ל־29% ממשקי הבית בישראל הייתה משכנתה פעילה.
האחוז גבוה בהרבה במגזר היהודי, בהשוואה למגזר הערבי.
משל הכרם הוא משל שנושא הנביא ישעיהו לעם ישראל ב.
הנמשל מפורש ב, הנביא ממשיל את עם יהודה לכרם שהכזיב והעלה פירות באושים, ועתיד לתת על כך את הדין.
הנביא ממשיל את אלוהים לכורם המטפל במסירות בכרם שנטע, ואת עם ישראל לכרם, שלמרות הטיפול המסור מניב פירות באושים.
ניתן לחלק את המשל לשלושה חלקים:
הטיפול בכרם והאכזבה מהתוצאות (פסוקים א'-ב'):
כאן ניכרת הבנה עמוקה של הנביא בחיי האיכרים ובעבודה החקלאית, והוא מתאר אותה בדייקנות: לפני נטיעת הכרם יש לחפור באדמה כדי להוציא את האבנים הקשות ("ויעזקהו") ולפנות אותן החוצה ("ויסקלהו").
לאחר ההכנות נטע בכרם "שורק" - גפן מזן משובח, ולהשלמת המלאכה בנה בכרם מגדל לשומריו וחצב בו יקב לעשיית יין.
למרות ההשקעה הגדולה, במקום להצמיח ענבים, הצמיח הכרם באושים (ענבים סרוחות ונפסדות) .
בקשה למשפט בין האיכר ובין כרמו (פסוקים ג'-ד'):
כגודל ההשקעה בטיפוח הכרם, כך גודל ההשקעה בהריסתו.
האיכר מסיר את גדר הקוצים ("הסר משוכתו") ואת חומת האבן ("פרץ גדרו") ומפקיר את הכרם למרמס ולמרעה בהמות.
לצד הפעולות האקטיביות נוקט בעל הכרם דרכי מניעה, כדי לא לאפשר שיקום בעתיד, הוא לא מניח לאנשים אחרים לזמור ולעדור בכרם ומקלל אותו כעין קללת דוד על הרי הגלבוע: .
אפשר שכבר בפסוק זה הנמשל צץ ועולה, כי היחיד שיכול לצוות על העבים מהמטיר מטר הוא אלוהים.
בפסוק ז' החותם את הנבואה חושף הנביא את הנמשל:
במקום משפט וצדקה, חוטאים ישראל בעיוות הדין ובאטימות חברתית.
לא בכדי בוחר ישעיהו דווקא בדימוי החקלאי של כרם, היחס בין האל לעמו משול במקומות רבים ליחס הנוטע וכרמו: (תהלים פ), (ירמיה ב, כא), (הושע י, א).
על יסוד ההשוואה הזו כתב הפייטן בתפילת יום הכיפורים: .
זאת ועוד, בני ישראל הם עובדי אדמה ברובם, ותוכחה שבה משוקעים מונחים רבים מחיי היום יום שלהם ודאי תובן ותחדור ללבם בקלות.
כדי להוסיף עניין למשל משתמש הנביא בלשון נופל על לשון: .
משל החוח והארז הוא דבר משל מפי יהואש בן יהואחז מלך ישראל, המשל נאמר כלפי אמציה בן יהואש שלא יצליח במלחמה.
המשל המופיע בספר מלכים ב' ובדברי הימים ב':
במשל מייצגים הצמחים טיפוסים אנושיים: הם מדברים, חושבים ופועלים.
החוח מופיע כסמל השפלות והחולשה, לעומת ארז הלבנון הגבוה והאדיר, המסמל את הגדלות והפאר.
החוח דורש את בת הארז, ובכך מציג את עצמו כשווה ערך לארז.
אך בפועל החוח כה חלש עד שחיית השדה רומסת אותו מבלי משים - אף בטרם השיב אותו הארז דבר.
הרקע למשל הוא התגרותו של אמציה בן יהואש מלך יהודה בממלכת ישראל.
אמציה יצא למלחמה עם האדומים ובתחילה שכר חיילים מממלכת ישראל שיסייעו לו, אך לאחר אזהרת נביא שלא להסתייע בחיילי ישראל שלח אותם אמציה לביתם והם הלכו בכעס.
בזמן שאמציה אכן ניצח את האדומים ללא עזרת ישראל, כפי שניבא לו הנביא, תקפו החיילים הישראלים שאמציה שילח מספר יישובים בממלכת יהודה ובזזו אותם.
אמציה, שגאוותו התעוררה לאחר הניצחון על האדומים, כעס על מעשה הישראלים והציע ליואש מלך ישראל להילחם פנים אל פנים במקום לתקוף אותו כשצבאו עסוק במלחמה בארץ השכנה.
הנמשל, לפי דברי יהואש: אמנם הצלחת לנחול ניצחון על אדום ולבך נתמלא גאווה – אך עדיף לך להישאר בביתך; אם תצא למלחמה דע כי סופך יהיה כסוף החוח – אתה ועַמך תיפלו.
אמציה לא שעה לקריאתו של יהואש, ונחל תבוסה קשה מידי צבא ישראל: חומות ירושלים נפרצו, בית המקדש נבזז ואוצרותיו נלקחו לשומרון.
משכנתה הפוכה (או משכנתה פנסיונית) הוא מונח המתאר שעבוד נכס מקרקעין כבטוחה להחזרת הלוואה, כאשר הלווה אינו נדרש לפרוע את ההלוואה או לשלם תשלומים למלווה כל עוד הוא מתגורר בנכס.
הלוואה זו ניתנת לאנשים מבוגרים שברשותם נכס, והם מעוניינים בסכום כסף נזיל לשם מחייתם או צורך אחר.
בעל הנכס מקבל מהמלווה סכום כסף שגובהו המקסימלי משתנה ומושפע משווי הנכס ומתוחלת החיים הצפויה של בעל הנכס (בהתבסס על גילו).
לאחר קבלת ההלוואה ממשיך בעל הנכס להתגורר בביתו ואינו נדרש לשלם תשלומים כלשהם לגוף המלווה.
מסיבה זו אין צורך בבדיקת יכולתו הכלכלית של הלווה.
לאחר מותו של הלווה הנכס יימכר, והסכום שיתקבל ישמש לכיסוי ההלוואה בתוספת הריבית, ואילו ההפרש יועבר ליורשיו של בעל הנכס.
בדרך כלל ניתנת האפשרות ליורשיו של בעל הנכס לפרוע את ההלוואה בעצמם ולשמור בעלות על הנכס, אם הם מעוניינים בכך.
החזר משכנתה הפוכה אינו מותנה בהכרח במותו של בעל הנכס, וגם אם זה יעזוב את ביתו (למשל לבית אבות) או יציע אותו למכירה, ידרוש הבנק את החזר ההלוואה בתוספת ריבית.
שיעור הריבית על משכנתה הפוכה בדרך כלל גבוה יותר מאשר זה שעל משכנתה קונבנציונלית.
הלוואה זו מיועדת לאנשים מבוגרים שברשותם נכס מקרקעין והם מעוניינים לקבל סכום כסף נזיל מבלי למכור את ביתם או ליטול הלוואה שיידרשו להחזיר בתשלומים מדי חודש בחודשו.
הגדרת "אדם מבוגר" לטובת משכנתה הפוכה משתנה ונע בין גילאי 55 ל-65 ומעלה.
בישראל משכנתאות הפוכות ניתנות על ידי חברות ביטוח ובנקים, ביניהם:
משכנתאות הפוכות זכו לביקורת בגלל מספר חסרונות משמעותיים
משכנתאות הפוכות יכולות להיות מבלבלות ואזרחים מבוגרים רבים לוקחים אותן מבלי להבין לחלוטין את התנאים וההגבלות.
דו"ח אמריקאי משנת 2012 העלה שחלק מהמלווים בארצות הברית ניסו לנצל את מורכבות המוצר כדי להציע חוזים שפוגעים בבעלי בתים.
עלויות התחלתיות גבוהות הופכות את המשכנתאות ההפוכות ליקרות.
משל בעל הכרם הוא אחד ממשלי ישו, המופיע בשלוש מתוך הבשורות, מתי כא 33-46, לוקס כ 9-19, מרקוס יב 1-12.
משל זה השמיע ישו בפני הכהנים, הזקנים והסופרים בעת ביקורו בבית המקדש.
במשל המשיל את בעל הכרם לאלוהים ואת הכרם לבני ישראל; הכורמים החוכרים הם הצדוקים; השליחים הם הנביאים; והבן הוא ישו עצמו.
הוא החל לדבר אליהם במשלים:
הוא סיפר לעם את המשל הזה: כשמעם זאת אמרו: "חס וחלילה!"
הוא נעץ בהם מבטו ואמר: אותה שעה בקשו הסופרים וראשי הכהנים לשלח את ידם בו, כי הבינו שעליהם המשיל את המשל הזה, אלא שפחדו מן העם.
לפי סיפור המשל בשלוש הבשורות, הבינו הכוהנים וחברי הסנהדרין שהמשל שישו סיפר מכוון כנגדם.
הם הבינו שבנמשל - בעל הכרם הוא אלוהים, הכרם הוא עם ישראל, והכורמים שלהם הוחכר הכרם הם ראשי הכוהנים והפרושים (מנהיגי הדת).
השליחים הראשונים שבעל הכרם שלח הם הנביאים, ושאר אנשי אלוהים שנשלחו על ידו להזהיר, להוכיח ולהורות את העם.
חלקם הוכו, חלקם נרדפו ויש מהם שהוצאו להורג.
משל גרגר החרדל הוא אחד המשלים הקצרים של ישו.
הוא מופיע בנוסחים דומים בספרי הבשורה מתי, מרקוס ולוקאס.
המשל אומר כי אף על פי שגרגר "חרדל" (הכוונה כנראה לצמח הנקרא בימינו כרוב שחור) הוא זרע בעל ממדים קטנים מאוד, לאחר שהוא נובט הוא גדל לממדי עץ גדול.
כך גם קהילת המאמינים המכונה מלכות אלוהים, או מלכות שמים שהיא הקטנה מבין הקהילות הדתיות בארץ ישראל תגדל להיות הקהילה הגדולה.
ופעם נוספת בבשורה על פי תומא
הצמח הנזכר כאן נחשב בדרך כלל לחרדל שחור (Brassica nigra), צמח שנתי בצומח עד לגובה של 2.7 מטרים, אך הזרע עצמו זעיר באופן מובהק (הזעירות הזאת משמשת גם להתייחסות לאמונה במתי י"ז 20 ולוקאס י"ז 6).
על פי מקורות רבניים, היהודים לא נהגו לגדל את הצמח בגנים, וזה עולה בקנה אחד עם התיאור של מתי על גידולו בשדה.
במשל של לוקאס הצמח גדל בגן, נראה שהבדל זה משרת את הסיפור עבור קהל השומעים שמחוץ למזרח התיכון.
הווארד מרשל מפרש את המשל כעל "צמיחת מלכות האלוהים מההתחלה קטנה מאוד לממדים עולמיים".
במשותף למשל השאור (אשר מופיע בבשורות מתי והבשורה על פי לוקאס מיד לאחר משל זה) שם גם מסופר על גדילה התחלות קטנות.
כמו במשל הזורע, אשר מופיע בבשורות מתי ובמרקוס מוקדם יותר באותו פרק, האדם הזורע את הזרע מייצג את ישו, והצמח מייצג את מלכות האלוהים.
פרשנים אחרים רואים את העופות בצורה שלילית, כמייצים מורי שקר שפלשו לקהילת המאמינים.
היו שזיהו אלמנט זה כ"חתרני ושערורייתי", בכך טבעו של צמח החרדל הגדל במהירות הופך אותו ל"עשב ממאיר" עם "מאפייני השתלטות מסוכנים".
פליניוס הזקן, כותב ב"תולדות הטבע" שלו ("Natural History" שפורסם בסביבות 78 לספירה) ש"חרדל...
מועיל מאוד לבריאות, הוא נעשה פראי לגמרי, אך הוא משתפר על ידי נטיעתו מחדש: אבל מצד שני כאשר הוא נזרע פעם אחת, כמעט בלתי אפשרי להיפטר ממנו באותו מקום, כמו הזרע כאשר נופל ונובט בבת אחת".
בן וותרינגטון מציין כי ישו יכול היה לבחור עץ אמיתי לתיאור המשל, וכי צמח החרדל מוכיח כי "למרות שמלכות במהלך חייו של ישו נראתה קטנה כמו זרע חרדל, היא תהפוך עם הזמן למשהו גדול ומושרש היטב, אשר יהיו כאלה שימצאו בה מקלט, בעוד אחרים ינסו להשמיד ולשרש אותה החוצה."
ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", משכפל הוא מכונה המסוגלת לייצר (ולמחזר) חפצים.
בתחילה, משכפלים נראו כמסנתזים ארוחות על פי דרישה, אבל בסדרות מאוחרות יותר נעשו בהם שימושים רבים אחרים.
מקורו של המונח "משכפל" ("Replicator") הוא בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", אשר מציג התקדמות טכנולוגית של המאה ה-24, על פני "סינתיסייזר המזון" ("Food Synthesizer") של המאה ה-23, אשר נראה בסדרה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
המכניקה של מכשירים אלה מעולם לא הוסברה באופן ברור בתוכנית הזאת, אולם בסדרת הפריקוול, "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", גרסת המאה ה-22 מכונה "Protein Resequencer".
בנוסף, בספינה הותקן "Bio-Matter Resequencer", ששימש למיחזור פסולת ולהופכה לחומר שמיש.
בתאוריה, המשכפל עובד באופן דומה ל-"אסמבלר מולקולרי".
המשכפל עובד על ידי סידור מחדש של חלקיקים תת-אטומיים, הנמצאים בשפע בכל מקום ביקום, ליצירת מולקולות ולסדר את אותן המולקולות כדי ליצור את האובייקט.
לדוגמה, כדי ליצור צלע חזיר, המשכפל יצור בתחילה אטומים של פחמן, מימן, חנקן, וכו', ואז יסדר אותם לחומצות אמינו, חלבונים ותאים, וירכיב את החלקיקים בצורה של צלע חזיר.
תהליך זה דורש המרה הרסנית של חומר בתפזורת לאנרגיה וסידור מחדש שלה לדפוס של חומר סרוק מראש.
בעיקרון, זה דומה לטרנספורטר, אך בהיקף קטן יותר.
עם זאת, בניגוד לטרנספורטרים, אשר משכפלים חומר ברמה הקוונטית, המשכפלים חייבים להיות מסוגלים להתמודד עם מספר גדול של חומרים שונים, השמורים מראש כדפוסים במאגר נתונים, על פי דרישה.
אם הדפוסים היו מאוחסנים ברמה הקוונטית, לא ניתן היה לאחסן במאגר הנתונים כמות גדולה של דפוסים, ועל כן הם נשמרים בזיכרון ברמה המולקולרית.
החיסרון בכך הוא שאי אפשר לשכפל אובייקטים בעלי מבני קוונטים מורכבים, כגון יצורי חיים, דילית'יום, זהב או לאטינום.
(עם זאת, בפרק "Allegiance" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", חייזרים השתמשו בגרסה שלהם של המשכפלים, כדי ליצור פיקארד מתחזה.) בנוסף, שגיאות בקריאה או בכתיבה עלולות לגרום למספר שגיאות בחומרים משוכפלים.
למרות שבדרך כלל בלתי ניתן לגלות זאת באמצעות חושים אנושיים, ניתן להשתמש בסריקת מחשב כדי לחשוף את השגיאות הללו, והם יכולים להסביר את התלונה השכיחה (על ידי אניני טעם מסוימים) שמזון ומשקאות משוכפלים סובלים מטעם ירוד.
שגיאות אלה גם עלולות לגרום לחומרים לא רעילים להיות רעילים כאשר הם משוכפלים, או ליצור זנים של נגיפים וחיידקים קטלניים מאלו שבעבר לא היו מזיקים.
המשכפל הוא אחת הטכנולוגיות החשובות ביותר ביקום של "מסע בין כוכבים"; המשכפל משמש בעיקר כדי לספק מזון ומים על סיפון ספינות חלל, ובכך מבטל את הצורך באחסון של מלאי גדול (בספינות חלל, תחנות חלל ומתקנים שונים קיים מלאי של מזון, לשימוש במקרי חירום, במקרה של כשל במשכפל או מחסור באנרגיה).
בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" צוין כי כל עוד יש מקור אנרגיה לתמיכה במערכות החיים, המשכפל משמש כדי לספק אוויר לנשימה על ספינות תחנות חלל (וכן על מנת לפרק את הפחמן הדו-חמצני הנפלטת על ידי צוות), ובכך לספק אספקה אינסופית של חמצן ומבטל את הצורך לשאת מכלי אוויר.
אחד מהשימושים בטכנולוגיה הוא יצירת חלקי חילוף, מה שמאפשר לתקן נזקים לספינות חלל, מבלי הצורך לחזור לתחנת חלל.
שימושים אחרים כוללים שכפול של מדי צי הכוכבים, כמו גם חפצים יומיומיים כגון צעצועים ומזכרות.
שכפול משמש גם את תוכנת ההולודק ליצירת מזון, ביגוד וחפצים אחרים השייכים בתוך הסימולציה שתשמש את המשתתפים בה.
פרוטוקולי הבטיחות של צי הכוכבים מונעים שכפול לא מורשה של חפצים מסוכנים, כגון כלי נשק וחומרים רעילים.
משכפלים יכולים גם להמיר חומר לאנרגיה.
על פי העיקרון זה, המכשיר יכול לפרק כל אובייקט לחלקיקים תת-אטומיים.
את האנרגיה שהתפתחה לאחר מכן ניתן לאחסן לשימוש עתידי, או להשתמש בה באופן מיידי בשכפול הבא.
תהליך זה נקרא "מיחזור", וניתן להחיל אותו על כל דבר, החל מכלים מלוכלכים וכלה בבגדי ילדים קטנים מדי.
בטכנולוגיית המשכפל, גם אם היה מיוצר בקנה מידה גדול יותר, לא ניתן להשתמש לצורך יצירת אובייקטים מורכבים כגון מעבורת חלל או ספינת חלל (צוות ההפקה סבר שלהיות מסוגל לשכפל חלליות שלמות "בלחיצת כפתור" ישפיע לרעה על הפוטנציאל הדרמטי שבסדרה).
עם זאת, ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", משכפלים תעשייתיים משמשים לשכפול רכיבים גדולים של ספינות, מעבורות, וקטעים אחרים מסוג זה, הנמצא בשימוש מאוחר יותר במספנות לבניית ספינות כאלה.
באופן זה, 15 משכפלים תעשייתיים בלבד הם די והותר כדי לשכפל את המרכיבים הדרושים כדי לבנות צי של ספינות חלל או כדי לסייע לציוויליזציה להתאושש מאסון טבע בקנה מידה פלנטרי.
על ידי ביטול כמעט מוחלט של מחסור חומרי, טכנולוגיית המשכפל משחקת תפקיד חשוב בכלכלה האנושית חסרת הכסף ביקום של "מסע בין כוכבים".
בספר "The Last Best Hope", שמקדים את עלילות העונה הראשונה של הסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד", מקצה הפדרציה משכפלים תעשייתיים לעולמות שהסכימו לקלוט פליטים רומולאנים על מנת לבנות עבורם מגורים.
החלטה זו מביאה לסכסוך בין עולמות הספר להנהגת הפדרציה, לאור תחושתם של מנהיגי אותם עולמות שהפדרציה מונעת מהם הקצאת משאבים, והם אף מאיימים לעזוב את הפדרציה.
כאשר וויאג'ר נמשכה אל רביע דלתא, התברר כי טכנולוגיית המשכפל הייתה ידועה רק לחלק מגזעים הילידים של אזור זה.
לאורך העונות הראשונות, הקייזון וגזעים אחרים ניסו שוב ושוב להשיג את הטכנולוגיה.
קפטן ג'יינוויי חששה שאם ציוויליזציה כלשהי תשיג טכנולוגיה זו לפני שהם היו מוכנים, עלולות לקרות תוצאות הרות אסון (במקרה אחד, ספינת קייזון נפגעה קשות כאשר צוותה ניסה לבנות משכפל; הסיפון הוצף בקרינה ברמות גבוהות).
מסיבה זו, ובשל הוראת הצו העליון, ג'יינוויי סירבה לתת את הטכנולוגיה בכל מחיר.
בנוסף, במהלך מסע חזרה אל רביע אלפא, על וויאג'ר היה להתחשב באילוצי האנרגיה שברשותה; כלומר, היה צורך בביקורת קפדנית בכל הנוגע לאספקה שמקורה במשכפלים, בשל צריכת האנרגיה שלהם, מה שהוביל לכך שניליקס הפך לשף של הספינה.
רכיבים מסוימים של המזון שבישל גודלו על הספינה, במעבדת הידרופוניקה.
משל החלון השבור הוא משל שהגה הכלכלן והוגה הדעות הצרפתי פרדריק בסטייה בחיבורו "מה שרואים ומה שאין רואים" שפורסם במאה ה-19.
על פי המשל, ילד שובר את חלונו של ז'אק.
עוברי אורח מנחמים את ז'אק בכך שלפחות הוא יספק פרנסה לזגג.
המנחמים מציגים את שבירת החלון כתרומה לכלכלה.
אולם בכסף שבו נאלץ ז'אק לתקן את החלון הוא תכנן קודם לכן לקנות זוג נעליים חדשות, ועתה אינו יכול.
הפרנסה שנוספה לזגג נגרעה ממוכר הנעליים.
יתרה מכך, ז'אק עצמו ניזוק, שכן אילולא שבירת החלון היו לו חלון וזוג נעליים, ועתה יש לו חלון בלבד.
כלומר הכלכלה ניזוקה משבירת החלון.
אבל מכיוון שאת הפרנסה שנוספה לזגג רואים כל תושבי הכפר, ואילו את הפרנסה שנגרעה ממוכר הנעליים אין רואים, מכיוון שלא נעשתה, קל לטעות ולחשוב ששבירת החלון תרמה לכלכלה.
על פי בסטייה, תפישתם של המנחמים מאפיינת מוסדות כלכליים רבים.
המשל ממליץ בעת ניתוח סוגיות כלכליות לעמול על מנת להבין את ההשלכות של כל צעד על כלל האוכלוסייה בטווח הארוך, ולא רק על גורם זה או אחר בטווח הקצר.
לדברי בסטייה, בחינה כזו תביא למסקנות התומכות במדיניות כלכלית ליברלית, סחר חופשי ומיסוי נמוך.
משל הזורע הוא אחד ממשלי ישו בברית החדשה.
המשל מופיע בבשורות הסינופטיות בבשורת מתי י"ג 1–23, בשורת מרקוס ד' 1–4 ובשורת לוקס ח' 4–15.
המשל מספר על חקלאי אשר מפזר זרעים בשדה.
חלק מן הזרעים נופלים על אם הדרך מחוץ לשדה, חלק נופלים על אדמת טרשים וחלקם נופלים על קרקע המצמיחה קוצים.
בכל אותם מקרים הזרעים הולכים לאיבוד כיוון שאינם מניבים יבולים.
לעומת זאת חלק מהזרעים נופלים על "הָאֲדָמָה הַטּוֹבָה", והם נובטים, צומחים ומניבים יבולים, חלקם נותנים יבולים פי שלושים, חלקם פי שישים ואחרים פי מאה.
השערים (פי שלושים, פי מאה וכו') מייצגים את הגמול אשר בו יזכה מי שקיבל את הבשורה, האמין בה ופעל על פיה.
- (מרקוס ד' 3–9), הברית החדשה, תרגום דליטש
המשל, לפי הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי מתי, מהווה חלק מ"הדרשה" של ישו שהועברה מתוך סירה על הכנרת, והוא משמש גם כהסבר למטרת משלי ישו בכללותם וגם כהסבר על המשל עצמו.
לפי גרסאות אלה בחר ישו לדבר מתוך הסירה כאמצעי להעברת המסר על מנת שקהל המאזינים הגדול ששהה על חוף האגם יוכל לשמוע אותו היטב.
בבשורת לוקס לא מוזכר השימוש בסירה להשמעת הדרשה, אולם גם כאן מציג ישו את המשל בפני המון מאזיניו שנאסף "מכל היישובים בסביבה", וגם כאן מתקיים הדיון על שאלת מטרת משלים והפרשנות על "משל הזורע" עצמו.
בעוד שהמשל עצמו עובר בדרשה להמונים, הנמשל - הפרשנות נמסרה לתלמידיו בלבד.
היו מלומדים שחשבו שהמשל מביע במקורו אופטימיות בהתבוננות שטחית, וזאת על אף הכשל ברוב המקרים בנביטה וצמיחת הזרע, אך בסופו של דבר ה"זרע" יצליח לנבוט, להשריש, ולהניב "יבולים" גדולים.
מרקוס משתמש במשל כדי להדגיש את הצלחתו הקודמת של ישו להשפיע על ההמונים בהרצאת תורתו, כמו גם הצלחת השפעת המסר של בשורת ישו על העולם כולו במהלך שלושת העשורים שהפרידו בין תקופת חיי ישו לבין תיעודה, כלומר זמן כתיבת הבשורות.
ישו מסביר לתלמידיו שהוא מלמד בסגנון סיפור המשלים כיוון שהוא אינו רוצה שכולם יבינו אותם, מלבד חסידיו - תלמידיו.
הללו המצויים מחוץ לקבוצת התלמידים אינם אמורים להבין אותם.
לפיכך מלכתחילה חייב המאזין להיות מחויב לדרכו - לבשׂורתו של ישו, על מנת להבין את המסר שלו.
ללא התחייבות כזאת לא יוכל איש לעולם להבינם עד הסוף ולהיעזר במסר שלו.
מי שאינו מבין את המשלים בצורה הנכונה - סימן שאינו תלמיד אמת של ישו .
ישו מצטט את ישעיהו ו' 9–10 שהוכיח את בני ישראל תוך ידיעה ברורה שהמסר שלו ייפול על אוזניים ערלות ולא מבינות ומשום כך חטאם של בני ישראל הכופרים באלוהות לא נסלח להם ולכן נענשו על ידי אלוהים.
המסר הזה בהקשר ל"משל הזורע", חיוני להבנת כל שאר משלי ישו, כפי שהוא מבהיר: מה שנדרש בטרם הבנת המשלים של ישו הוא האמונה בו ובבשורתו, וכי לא תינתן הארה והבנה לאלה המסרבים להאמין, ולכן המשל יכול רק להטעות או לבלבל אותם.
משל הזרע הגדל (נקרא גם הזרע גדל בסתר) הוא אחד ממשלי ישו המופיע רק בבשורת מרקוס ד' 26-27. זה הוא משל על גידולה של מלכות אלוהים.
משל זה מלווה את משל הזורע ואת משל המנורה מתחת לאיפה, ומקדים את משל גרגרי חרדל.
ישו דימה את מלכות האלוהים כמו זרע שנזרע באדמה, הוא הולך לישון ולאחר יום ולילה מגלה את נביטת הזרע, כל זאת מבלי שהוא מעורב בכך אישית.
כל הגידולים שמגדל איכר הם כך, אינם תלויים בזורע, האדמה (הנמשל הוא אלוהים) מצמיחה את הגידולים, ותפקידו של האיכר לקצור או לאסוף את היבולים בזמן המתאים, לאחר שהיבולים גדלו והם בשלים.
ניתן לראות משל זה כקשור למשל הזורע, אם כי הוא לא מופיע מיד אחריו.
הסופר ג'ורג' נייט האדוונטיסטי מעלה כי הוא משמש כמעין "תיקון הניתן לכל תלמיד מאמין בעת העתיקה או החדשה, שעלול לחוש מתוסכל ממידת המאמץ העקר שיש להשקיע באותם שומעי הבשורה שלא נענים למסר שעליו מדבר "משל הזורע".
גם כאשר האיכר ישן, מלכות אלוהים עדיין צומחת.
מקור הצמיחה באלוהים, לא באדם, והיא עוקבת אחר לוח זמנים משלה.
שאול השליח מתאר את התפתחותה של הכנסייה בקורינתוס באופן דומה:
משל המנורה מתחת האיפה, (ידוע גם כמשל המנורה מתחת הקערה), הוא אחד המשלים של ישו בברית החדשה.
הוא מופיע בבשורות על פי מתי (), מרקוס () ולוקאס ().
במתי, המשל הוא המשכו של השיח על המלח והאור.
בבשורה על פי לוקס, אומר ישו:
הרעיון המרכזי במשל הוא כי "על האור להתגלות, לא להיסתר" .
את הנמשל לאור כאן יש לפרש כמתייחס לישו, או למסר שלו, או לתגובת המאמין למסר זה
ישו מצטט משל פסימי על איך העשירים מתעשרים והעניים ממשיכים להפסיד גם את המעט שיש להם.
מאוחר יותר הוא מוקיע את אמרה זו במשל הבא בבשורת מרקוס, אשר מזכיר קטע מספר יואל () המבטיח משפטי אלוהים שיבואו על רשויות הרשע השולטות, ובכך מעביר מסר תקווה מהפכני עבור אלה המחזיקים בדעה ששום דבר לעולם לא ישתנה.
המשל הוא המקור לפתגם האנגלי "להסתיר את האור מתחת לאיפה.
השימוש במילה "איפה", מיושן והמילה קערה אמורה להחליפו (איפה בעברית היא גם מידת נפח עתיקה).
משל החבר בלילה (או השכן התובעני) הוא אחד ממשלי ישו אשר מופיע בבשורת לוקס י"א 5-8. במשל זה מסכים החבר השכן לעזור בסופו של דבר לחברו בזכות עקשנותו ותובענותו של השכן בפיה אליו כיוון שהם ידידים, על אף השעה המאוחרת ואי הנוחות הכרוכה בכך.
משל זה ממחיש את הצורך של כל מאמין להעתיר ולהתפלל מבלי לוותר.
המשל דומה למשל שופט העוולה והוא תואר על ידי מספר אמנים, כולל ויליאם הולמן האנט.
בקשת החבר היא מבוססת על נוהג הכנסת אורחים, שנחשבה בעולם העתיק במזרח התיכון כחובה קדושה, השכן מבקש מחברו שלושה ככרות לחם משום שאורחים הגיעו אליו, ואין לו לחם, והוא הרי חייב לארח את אורחיו ולהאכיל אותם.
משמעותו של המשל היא שעל האדם המאמין לשקוד ולהתמיד בתפילה, ו"לדפוק בדלת" (דהיינו על דלת הכניסה לתפילות לפני הקדוש ברוך הוא) בעקשנות עד לקבלת תשובה/מענה לתפילתו.
כל מי שמתעקש ומבקש באמונה יקבל מענה בסופו של דבר.
יש לציין שהשכן החבר שנענה לבקשה הלילית של חברו, מקיים מצוות "ואהבת לרעך כמוך" ובעצם מציית למאמר הפסוקים ממשלי ג' 28-27: "27 אַל-תִּמְנַע-טוֹב מִבְּעָלָיו--בִּהְיוֹת לְאֵל ידיך (יָדְךָ) לַעֲשׂוֹת.
הווארד מרשל מזהה אותן כביטויים אופייניים לישו עצמו).
עם זאת, ישו מציין בהמשך כי גם אם החברות לא הייתה מניע מספיק חזק, עדיין יש לצפות לקבלת הסיוע - למעשה של צדקה וחסד.
כמו בפסוקים בבשורה על שם לוקאס י"א 9-13. המשל הוא אפוא תמריץ לשאת תפילה.
למשל שופט העוולה יש משמעות דומה.
ישנם מספר תיאורים אמנותיים של משל זה, המפורסם ביניהם הוא הציור "השכן התובעני" (1895) שצייר ויליאם הולמן האנט, המוחזק בגלריה הלאומית של ויקטוריה, אוסטרליה.
משל הבנאי החכם והבנאי הבער (ידוע גם בתור משל הבית על הסלע), הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת מתי פרק ז' פסוקים 24–27, ובשורת לוקס פרק ו' פסוקים 46–49.
המשל מדגיש את החשיבות שעל המאמין לבנות את חייו תוך ציות ללימוד ולמופת של ישו.
המשל מדגיש את הצורך ליישם ולהטמיע את בשורתו של ישו לחייו של המאמין הלכה למעשה.
המשל מדבר על "שני סוגי בני אדם שאמונתם מתגלה מתוך מעשיהם."
בגרסת המשל המופיעה בבשורת מתי מתקיים "מבנה בסיפור המשל המורכב יותר" מאשר בבשורת לוקס, ככל שהגרסה מזכירה גשמים, רוחות, כמו גם שיטפונות.
כוחות טבע אלה הם בדרך כלל מתפרשים מבחינה אתית מוסרית, כמו ניסיונות במהלך החיים המושתתים על חיים באמונה בדרך המשקפת את תורתו של ישו.
אך ניתן גם לפרש אותם בדרך אסכטולוגית (של אחרית הימים - eschatologically).
אולם אף לא אחד מאלה", הוא אומר, "לא תכשיל את הנשמה; כאשר היא מיוסדת על הסלע האיתן." הוא קורא לעמידה האיתנה על תורתו שהיא כצוק איתן; כיוון שלמען האמת מצוותיו ותורתו חזקות מכל צור וסלע, מעמידים את המאמין המציית מעל לכל משבר בהוויה האנושית.
שכן, עבור כל מי ששומר אותן בקפדנות, לא רק שיהיה לו יתרון על פני אנשים חורשי רע, אלא גם על השדים עצמם הזוממים כנגדו.
דברים אלה אינם בגדר התפארות שווא, איוב הוא העד שלנו, הוא אשר עמד יציב כנגד כל מתקפות השטן, וגם השליחים הם העדים שלנו, כאשר משברי העולם כולו הכו בהם, גם עמים וגם שליטים, גם אויבים מקרב בני עמם וגם מבין הנכרים, גם הרוחות הרעות וגם השטן בכבודו ובעצמו.
כאשר כל אלה איימו לתקוף, הם עמדו איתן יותר מסלע, ומסמסו הכל.
המשל הזה היווה השראה למזמורי דת רבים, כגון בנוי על הסלע" (נ.
גרונדטויג, 1837), תקוותי בנויה על דבר שאינו פחות (אדוארד מוט, סי.
1834), אשר מתחיל כך (בתרגום חופשי):תקוותי מיוסדת על דבר שאינו פחות
אני עומד על הסלע האיתן ישוע
כל קרקע אחרת היא חול טובעני
יין חדש בנאדות ישנים הוא אחד ממשלי ישו.
המשל מופיע בבשורות הסינופטיות": בבשורה על פי מתי ט' 14-17, בבשורת מרקוס ב' 18-22 וכן בבשורת לוקס ה' 33-39.
תיאור המשל מגיע מיד לאחר תיאור מינויו של מתי כאחד מתלמידי ישו, ונראה שהם נועדו להיות חלק מדיון בבית המשתה שנערך על ידי מתי (לוקס ה' 29).
ישו סיפר את המשל כמענה לשאלה בנוגע לצומות ותעניות.
ישו נשאל על ידי סופרים, פרושים ותלמידי יוחנן המטביל שנכחו בסעודה ומשתה שערך מתי המוכס לכבוד ישו ותלמידיו,
תגובתו של ישו ניתנת במסגרתם של שני משלים קצרים.
בבשורת לוקס הגרסה מפורטת יותר
שני המשלים ("טְלַאי חָדָשׁ עַל־שִׁמְלָה בָלָה" ו"יַיִן חָדָשׁ בְּנֹאדוֹת בָּלִים"), מתייחסים לאותו נמשל, דהיינו למערכת היחסים שבין הלימוד שישו לימד לבין הלימוד שהיה המקובל ביהדות, המכונה בדרך כלל על ידי ישו כ"קבלת הזקנים", לימוד שדגלו בו הפרושים והסופרים בני זמנו."
בתחילת המאה השנייה, מרציון, מייסד המרציוניזם (Marcionism), השתמש במשל כדי להצדיק את "הפרדה מוחלטת בין דת ישו ושאול השליח לבין הדת שייצגה לדבריו את כתבי הקודש העבריים".
כתוצאה מכך הוא גם ביטל את ציווי התורה ותמך רק באותו חלק של הברית החדשה שאינו נשען על הקרבה ליהדות.
לפי תפיסתו זו, הקרובה לתפיסת הדואליזם, המכירה בקיומם של שני אלים, האל של התנ"ך והאל של הברית החדשה.
אמונה שהוכרזה על ידי הכנסייה ככפירה.
פרשנים אחרים ראו והדגישו דווקא את השורשים היהודיים שעליה מתבססת הנצרות כפי שלוקס מייצג למרות "שישו הביא משהו חדש, שאינם מצויים בטקסטים והמסורות ביהדות הרשמית".
בפירושיו על בשורות מתי, מרקוס ולוקס מתאר ז'אן קלווין את נאדות היין הישנים ואת הבגד הישן.
כמייצגים את תלמידי ישו, ואילו היין החדש והבד החדש מייצגים את הנוהג שהיה מקובל בקרב פרושים, סופרים ותלמידי יוחנן המטביל, לצום ולקיים תעניות פעמיים בשבוע.
המטפורות בשני המשלים קשורות בהוויה היומיומית של אותם זמנים.
הבד החדש עדיין לא התכווץ, כך שלהשתמש בבד חדש כטלאי לתיקון בגד ישן יגרום לקריעת הבגד החל מרגע שיחל להתכווץ.
באופן דומה, נאדות יין הישנים "נמתחו עד לגבול יכולתם" והפכו לרופפים ברגע שיין הותסס בתוכם; להשתמש באותם נאדות ישנים על ידי הכנסת יין חדש עלול לגרום לקריעתם.
משל האיש החזק (ידוע גם כמשל הפורץ ומשל בעל העוצמה) זה הוא אחד ממשלי ישו מהברית החדשה, מצוי בבשורות מתי י"ב 29, בשורת מרקוס ג' 22–27, ובשורת לוקס י"א 21–22.
ישו גרש שד שגרם לאדם אחוז השד להיות אילם ועיור.
ישו רפא את האלם והעיוורן על ידי גירוש השד.
הפרושים האשימו את ישו שהוא מגרש את השד על ידי שר השדים, או "בעל זבול" כלשונם.
הוצע כי הפירוש לשם "בעל-זבול" הוא "בית הבעל," (האליל הכנעני) ושתדמיתו של בית האיש החזק היה במקור משחק מילים על כך.
"זבול" פירושו, בית, ארמון, או מקום שליטה או שלטון .
"בעל זבוב" הוא שמו של אל כנעני או פלשתי, המוזכר פעמים מספר בתנ"ך, כמו למשל בספר מלכים ב' פרק א'.
בבשורות הקנוניות של מתי, מרקוס ולוקס, המשל הזה מהווה חלק מהמחלוקת בדבר בעל-זבול, כאשר מתנגדיו של ישו מאשימים אותו בכך שהוא צובר את כוחו לגרוש שדים על ידי כריתת ברית עם השטן.
פירש בהקשר לכך, מייצג האיש החזק את השטן, והתוקף אותו מייצג את ישו.
בכך מביע ישו את העמדה שלא יכול היה לבצע גירוש שדים (המיוצג במשל על ידי גזלת רכושו של האיש החזק), אלמלא הוא היה תוקף – ומביס את השטן – (המיוצג במשל על ידי כבילתו של האיש חזק ולקיחת השלל ממנו).
קינר (כומר בפטיסט כריזמטי מצפון אמריקה,, תאולוג, חוקר מקרא ופרופסור לברית החדשה בסמינר התאולוגי של אסברי) מרמז שהמשל מתייחס לאמרה הנפוצה ש"לא ניתן לגבור על החזק ולגזול אותו", בעוד ש אר.
הבשורה הלא קנונית של תומא, אשר אינה מכילה את ההקשר למחלוקת בעל-זבול, מציעה פירוש אחר, שלפיו נחוץ "תכנון אסטרטגי ערמומי וזהיר" על מנת להשיג מטרות.
משל זה נלווה אל משל הזורע, והוא מקדים את משל גרגר החרדל.
על פי הפרשנות המקובלת, הזרע הטוב מסמל את בני אלוהים, מבחינה רוחנית פועלו של ישו כמשיח, בעוד שהעשב הרע (הזונין) הם יצירתו של האויב הרע, זרעי הרוע, שהם ילדיו, יציריו הרוחניים של השטן.
סבורים שהכוונה במילה זו היא למין העשב זון משכר (),, זהו דגן בר הנראה כחיטה בשלבים מוקדמים של צמיחה.
החוק הרומי אסר על זריעת עשב זון בשדות החיטה של האויב, כך שנראה שהתרחיש שהוצג במשל כאן הוא מציאותי.
בתרגומים שונים משתמשים במונח "עשבים שוטים" "עשבים רעים" במקום ב"זונין".
יִהְיוּ, כְּמֹץ לִפְנֵי-רוּחַ;" לפיכך "הרשעים" משולים בהם למוץ.
למרות שישו מבחין בין אנשים שהם חלק ממלכות שמים לבין אלה שלא, הבחנה זו אולי לא תמיד בולטת לעין, כמו במשל השאור.
עם זאת, ביום הדין הסופי תבוא "התפנית הסופית, כאשר סוד מלכות י האלוהים תמלא לצד המשך פועל הרשע, עד שיגיע לקיצו, כאשר העידן החדש אשר נחנך כבר בתקופת פועלו של ישו עלי אדמות, ויגיע למימושו הסופי בתפארה.
אוגוסטינוס הקדוש ציין כי קשיי ההבחנה בין "חיטה" לבין "עשבים השוטים" היא נחלתה של הנצרות מאז כינונה:הוי אתם נוצרים, ההולכים בחייכם בטוב, אתם נאנחים ונאנקים כמעטים בין רבים, מעטים בין רבים מאוד.
החורף יעבור, הקיץ יבוא; הוי!
המלאכים, הללו היכולים להפריד, הללו שאינם יכולים לטעות ...
אומר לכם אמת, אהוביי, גם במושבים הרמים ביותר יש גם חיטה, וגם זונין, וגם בעליונים יש חיטה, וזונין.
הניחו לטוב לסבול את הרע; הניחו לרעים להפוך עצמם לטובים, בחקותם את הטוב.
תנו לכולנו, אם נוכל, להגיע לאלוהים; תנו לנו מנוס ברחמיו, לברוח מהרוע של העולם הזה.
הבה נשחר לימים טובים, שכן אנו נמצאים בימים רעים; אך בימים הרעים לא נגדף, כדי שנוכל כולנו להגיע אל הימים הטובים.
קיים מיעוט בין הנוצרים הסבור שפרשנותו של ישו למשל זקוקה לפרשנות משל עצמה.
כדי להוכיח טענה זו, הם מצביעים על הביטוי אשר משתמש בו ישו לאחר ביאור הנמשל למשל, כלומר, "מִי אֲשֶׁר לוֹ אָזְנַיִם לִשְׁמֹעַ יִשְׁמָע," אשר נאמרים בברית החדשה לאחר קטעים עם משמעות נסתרת (ראה בשורת לוקס י"ד 34-35 וכן בשורת מרקוס ד' 1-9).
לפי הדרש על הסברו של ישו, "ילדי הרע" ו "וילדי המלכות" הם משהו אחר מאשר בני אדם.
להלן גרסה מקוצרת של הפרשנות של אוריגן על הסברו של ישו למשל:
דברים טובים בנפש האדם הם צאצאי מלכות האלוהים ונזרעו בדבר אלוהים, כך שמילים בריאות על כל דבר הן בני המלכות.
אולם בעוד בני אדם ישנים שלא פועלים לפי הציווי של ישו, "שִׁקְדוּ וְהִתְפַּלְּלוּ פֶּן־תָּבֹאוּ לִידֵי נִסָּיוֹן הֵן הָרוּחַ חֲפֵצָה וְהַבָּשָׂר רָפֶה" (מתי 26:41) השטן זורע בהם זרעי עשב רע, כלומר, מחשבות רעות - מעל ובתוך תפיסות טבעיות.
ועל פי זה ניתן לכנות את העולם כולו כשדה, שכן בן האדם (ישו) זרע זרע טוב בעולם, אבל הרשע האחד זרע של עשב רע - כלומר, דברי רשע.
ובסופו של דבר יבוא הקציר, שבו המלאכים יאספו את הדעות הרעות שגדלו על הנשמה, וימסרו אותם למאכלת אש.
ואז כל מי שיגיע למודעות על כך שקיבלו את זרע הרשעה יכעסו על עצמם ויקוננו בחריקת שיניים.
אומר שאול השליח אותו הדבר.
אני חושב, על כן, שבתחילת הברכות שמהם נהנים הללו שנושעו, מתקיים ההבדל בין סוגי הזוהר השונים.
לדעתה, "יצרים של הנפש, כל אחד מהם, אם רק ינותבו לצד הטוב, בהכרח יניבו פרות של מעלות טובות בתוכנו,"הם הזרעים הטובים, שביניהם "הזרע הרע של טעות השיפוט לגבי יופי אמיתי" התפזר כבר.
"אם האהבה תילקח מאיתנו, כיצד נוכל לחיות באחדות עם אלוהים?
אם הכעס יהיה כבוי לגמרי, מה יהיה נשקנו כנגד היריב?
לכן אדוננו הטוב משאיר אותנו עם זרעים ממזרים אלה בתוכנו....
משל החיטים והזונין צוטט לעיתים קרובות כתמיכה לדרגות סובלנות דתית שונות.
כאילו יכולנו לשלוט על לבם ורוחם, ולהפוך אותם חסידים וצדיקים, מה שדבר אלוהים לבדו צריך לעשות.
אולם על ידי רצח, הרינו מפרידים את בני האדם מדבר אלוהים, כך שאינו יכול בשום אופן לפעול עליהם.
בכך מביאים רצח כפול על עצמנו באבחה אחת, ככל שהדבר בכוחנו.
כלומר, אנחנו רוצחים את הגוף למשך זמן, את נשמתם לנצח, ולאחר מכן אנחנו אומרים: בפועלנו עשינו את שירות אלוהים, ומקוים בכך לזכות בגמול מיוחד בגן עדן."הוא הגיע למסקנה כי "למרות שהזונין מעכבים את החיטה, ובכל זאת הם הופכים אותה לנאה יותר".
רוג'ר ויליאמס, תאולוג בפטיסטי והמייסד של רוד איילנד, השתמש במשל זה כדי לתמוך בסובלנות הממשלה כלפי כל ה"העשבים השוטים" (הכופרים) בעולם, כיוון רדיפות אחר אזרחים לעיתים קרובות מכאיבות בטעות ל"חיטה" (המאמינים).
תחת זאת, טוען וויליאמס תפקידו של אלוהים להיות השופט בסופו של דבר, ולא של האדם.
המשל הזה נתן רוח גבית נוספת לוויליאמס לפילוסופיה המקראית שלו בנושא הפרדת הדת מהמדינה, כמתואר בספרו משנת 1644 "השתלשלות הדמים של הרדיפות" (The Bloody Tenent of Persecution).
משל זה תואר על ידי מספר אמנים, כולל ויליאם בלייק, אברהם בלומרט, אלבין אגר-לינץ, דומניקו פטי, יאן לאוקן, ג'ון אוורט מיליי, פליסיאן רופס, ג'יימס טיסו.
משל המרגלית (נקרא גם משל הפנינה או משל האבן היקרה) הוא אחד ממשלי ישו.
הוא מופיע במתי י"ג 45–46, ומדגים את ערכה הגדול של מלכות השמיים.
זהו המשל שבא לפני המשל האחרון במתי י"ג, לפני משל המכמורת.
המשל מופיע מיד אחרי משל המטמון בשדה שבו מדובר על נושא דומה.
הוא לא מופיע בשאר הבשורות הסינופטיות לעומת זאת, גרסה של משל זה מופיעה גם בבשורה הלא-קנונית – הבשורה על פי תומאס.
המשל תואר על ידי אמנים כגון דומניקו פטי.
המשל נכתב כדלקמן בברית החדשה בתרגום דליטש של בשורת מתי י"ג 45–46:
בדרך כלל מפרשים משל זה כסיפור הממחיש את ערכה הגדול של מלכות שמיים.
הבישוף האנגליקני צ'ארלס אליקוט מציין כי:
"שגעון המותרות באימפריה הרומית הקנו לפנינים ערך גדול במיוחד בסחר שהתנהל סביבן, גדולה שמעולם לא הייתה להן קודם לכן, וכנראה מעולם לא תהיה בעתיד.
במקום אבני ברקת וספיר, הן היו המקרה הטיפוסי של חזות הכול (מתי ז' 6, הראשונה לטימותיאוס ב' 9).
סיפורה של קלאופטרה, המלכה המצרית ההלניסטית משושלת תלמי, והעובדה כי פתיחת שוק פנינים חדש היה אחד המניעים שהוביל, לכאורה, את הקיסר קלאודיוס לפלוש לבריטניה, מצביעים על הערך הגבוה אשר נקבע אז על "פנינים יקרות ערך" של המשל.
ערכה של הפנינה בכך שהיא מהווה "עסקה של פעם בחיים" עבור הסוחר בסיפור המשל.
עם זאת, מי שאינם מאמינים דיים במלכות שמיים, עד כדי סיכון כל עתידם עבורה, אינם ראויים למלכות.
פרשנות זו של המשל היוותה השראה למספר מזמורים, לרבות המזמור השוודי האנונימי הקרוי "Den Kostliga Pärlan" ("הו, פנינה רבת ערך!"), המתחיל כך (בתרגום חפשי):
הו שקול זאת היטב, המצא תשובה,
כפי תקוותך לקבל ברכה ממעל.
האם ויתרת על הכל בעבור אוצר זה?
האם חִשבת רווחיך בעבר כהפסד בלבד?
היו לאין לפני ישוע, ולפני צלבו?
פחות נפוצה פרשנות המשל הגורסת כי הסוחר מייצג את ישו, והפנינה מייצגת את הכנסייה הנוצרית.
פירוש זה מעניק למשל נושא דומה לזה של משל הכבש האובד משל המטבע שאבד, ומשל הבן האובד.
הביטוי "הפנינה יקרת הערך" התפרש בהרחבה שיש להחיל אותו על דברים יקרי ערך במספר הקשרים דתיים.
לדוגמה, האפיפיור פיוס ה-XII השתמש בביטוי כדי לתאר את מושג הבתולים.
אפשר גם לתאר את הפנינה עצמה כמעין אבן יקרה, יפהפייה, שנוצרה בתוך הצדפה, "אֵם הפנינה" תוך כדי סבל רב (באותו אופן שמאמינים סובלים ממחסור ומאי נוחות), וכך למשיל אותה לקהילת המאמינים, היא סובלת בחיים בעולם הזה, אך בבוא היום (בעולם הבא) היא תוצג לראווה לעיני כל.
שלא כמו אבנים יקרות אשר יש לחתוך, ללטש, ולחשוף את הברק, הזוהר והיופי שלהן, הפנינה היא מושלמת מטבעה, מרגע שהוצאה מן הצדפה.
גרסה של המשל מופיעה גם בבשורה הגנוסטית על פי תומאס האומרת (פסוק 76):
ישוע אמר: "מלכות האב היא כמו סוחר שהיה מצויד באספקה של סחורות ומצא פנינה, הסוחר היה זהיר: הוא מכר את כל הסחורה וקנה לעצמו את הפנינה היחידה.
וכן גם אתה, חפש את אוצרו שאינו כלה, שהוא נצחי, שלא מכלה העש, והרימה לא הורסת.
בגרסה זו של המשל, ומשל המטמון בשדה המופיע מאוחר יותר (פסוק 109), שלא כמו במתי שקדם לו.
עם זאת, האזכור של אוצרות בפסוק 76 עשוי לשקף שבמקור לבשורה על פי תומאס, שני המשלים היו צמודים וסמוכים זה לזה, כך שהקשר בין משלי הצמד המקורי שנותק, הוצבו בהקשרים נפרדים, והתרחבו באופן אופייני לפולקלור.
בחשיבה הגנוסטית הפנינה יכולה לייצג את ישו עצמו.
ב"מעשי פטרוס ושנים העשר" הגנוסטי, שנמצא יחד עם "הבשורה על פי תומאס", הפנינה מייצגת את ישו.
היו כמה תיאורים אמנותיים של משלי הברית החדשה כולל יצירות מאת דומניקו פטי, יאן לאוקן וג'ון אוורט מיליי.
המשל מופנה בספרו של נתניאל הות'ורן "אות הקלון" (The scarlet letter) בעמוד 82: "אך היא קראה לתינוקת בשם 'פרל' (פנינה) בהיותה יקרת ערך – שנקנתה מתוך ראייה של אוצרה היחיד של האם!"
משל זה הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת מתי י"ג 47–52 והוא מתייחס למשפט הסופי של יום הדין.
משל זה הוא השביעי והאחרון בבשורת מתי י"ג, אשר החל עם משל הזורע.הוא מופיע מיד לאחר משל המרגלית, המדבר על מלכות אלוהים.
לפיכך, הוא קושר בין מלכות אלוהים ליום הדין – הפרדה בין גיהנום לגן עדן.
ישוע סיפר את המשל, בהקשר לביאורים שסיפק לתלמידיו באשר למהות מלכות שמיים (מלכות אלוהים).
המשל נמצא גם בשלוש הבשורות הלא קנוניות הבשורה לפי : קלמנט מאלכסנדריה, בפואמה אפית סקסונית עתיקה, שבה מסופר על חיי ישוע המכונה הליאנד (Heliand), ובבשורה על פי תומאס.
בבשורה על פי תומאס, המשל נקרא "משל הדייג".
כמו משל החיטים והזונין, הקודם במתי י"ג, משל זה מתייחס למשפט יום הדין הסופי.
הדימוי כאן, מתייחס למיון בין מיני הדגה שנתפסו במכמורת והכשרים למאכל, לבין מיני הדגה אשר עלו במכמורת ואינם כשרים למאכל.
כנראה מדובר במכמורת נגררת ופרושה אנכית.
קצה אחד של המכמורת מוחזק על החוף, בקצה השני נגרר לתוך הים וחזרה לחוף.
לחלופין, אפשרי ששני הקצוות מוחזקים על שתי סירות וכך סורקים את קטעי ים במשותף.
פירוש הקטע הוא ש"המלאכים יבואו להפריד בין הרשעים לצדיקים" באופן דומה להפרדה בין עשבים שוטים לבין החיטה את במשל החיטים והזונין.
ארתור פינק הסביר כי הדגים הכשרים מייצגים את המאמינים; היותם "נאספים" רומז על חברותא של אחווה; ואילו "הכלים" מרמזים על היפרדות מן העולם.
תחילה, מפרידים הדייגים את המאמינים (מיני דגים כשרים), ולבסוף לוקחים המלאכים את הלא-מאמינים ומשליכים אותם לגיהנום.
על פי ג'יי דאנקן מ' דרט, פרופסור לחוקי המזרח באוניברסיטת לונדון, המשל מדבר על שיטות בישור.
ג'ק דין קינגסבורי, אוברי לי ברוקס, פרופסור לתאולוגיה בסמינר האיחוד הפרסביטריאני בריצ'מונד, וירג'יניה, טען כי המשל נסב על אודות הקציר.
הוא הסביר כי העידן הנוכחי שונה מעידן העתיד, אך שניהם כפופים להשגחה העליונה.
הכנסייה לא אמורה לנסות לייסד "קהילה קדושה".
החיבור בין רשע לצדיק הוא זמני בלבד.
בסופו של דבר תחול הפרדה ולכן נדרש כל מאמין לבחון את עצמו, כדי למנוע שיוכרז כרשע.
יוחנן כריסוסטומוס תיאר את המשל כ"משל נורא" ואמר:
מהערותיו האחרונות של ישו עולה כי "מורי האמת של מלכות אלוהים מציגים את אוצרות המלכות לפני כולם."
הרפורמטור ז'אן קלווין פירש את המשל כך:
ויליאם ברקלי פירט כי "[המשל] קובע כי שאסור שתהיה סלקטיביות בהטפת הבשורה.
אך בעולם העתיק דבר זה היה משהו מדהים.
בעולם העתיק בכל מקום היו חסמים, והתנגדויות"
החלק באחרון במשל המדבר על הסופר המוציא מאוצרו חדשות וישנות נחשב בדרך כלל כחלק מהמשל.
אולם מלומדים אחדים מחשיבים זאת כמשל נפרד, ולכן, מה שהופך את מספר המשלים לשמונה—לא לשבעה—במשלים של מתי י"ג.
משל המכמורת נמצא גם בכתביו של קלמנט מאלכסנדריה (150–215 לספירה), ב-Heliand (הפואמה האפית הסקסונית מן המאה התשיעית לספירה), ובבשורה על פי תומא.
קווי העלילה דומים, עם שינויים קלים.
מי שלו אוזניים לשמוע, ישמע!"
משל המטמון בשדה הוא אחד ממשלי ישו הידועים ביותר, מופיע הבשורה על-פי מתי י"ג 44. המשל ממחיש את ערכה העצום של מלכות השמיים.
משל זה מקדים מיד את משל המרגלית באותו נושא.
המשל תואר ביצירות אמנות על ידי אמנים כמו רמברנדט.
לפי מתי י"ג 44 (ברית חדשה, תרגום דליטש)
ההנחה המונחת בבסיסו של המשל היא שמישהו קבר אוצר בשדה ומת מאוחר יותר.
הבעלים הנוכחיים אינו מודע לקיומו.
המוצא, אולי פועל חקלאי, זכאי לו, אך אינו מסוגל לחלץ אותו בנוחות אלא אם יקנה את השדה.
עבור האיכר, גילוי של אוצר כזה הוא בגדר מימושו של "חלום אולטימטיבי".
ולכן נושאו של המשל דומה לנושא משל המרגלית.
ג'ון נולנד מעיר כי ה"אוצר הטוב" שבא לידי ביטוי ב"מציאתו" משקף "זכות מיוחדת" ומקור לשמחה, אך בו זמנית משקף גם אתגר לא פשוט, שכן אותו אדם במשל מוותר על כל שהיה לו, על מנת לתבוע את המטמון הגדול שמצא.
ז'אן קלווין כותב על משל זה:
שני המשלים הראשונים מתוך אלה נועדו להנחות את המאמינים להעדיף את מלכות השמיים על פני העולם כולו, ועלכן, לכחש בעצמם ובכל תאוות הבשר, כדי שדבר לא ימנע בעדם מלקבל חזקה על קניין כה יקר ערך.
אנו זקוקים מאוד לאזהרה כזו; שכן אנו שבויים כל כך בפיתויי העולם הזה, עד כי הבטחת חיי הנצח נמוגים ממראה עיננו; כתוצאה מהיותנו שבויים בבשר, איננו אוחזים בחזקה בחסדו של הקדוש ברוך, ומתנת ברוח אינה זוכה אצלנו להערכה הראויה.
טבעו הנסתר של האוצר עשוי להצביע על מלכות שמיים "אשר עדיין לא נחשפה בפני כולם."
עם זאת, קיימות פרשנויות אחרות של המשל, שבהן האוצר מייצג את עם ישראל או את הכנסייה.
ביצירתו של סנט תומאס אקווינס - "Catena Aurea", הוא משלב הערות של כמה מאבות הכנסייה על קטע זה, בהצביעו על כך שכשם שהאוצר טמון בשדה, הבשורה מגיעה חינם והיא פתוחה לכל, אולם על מנת לאחוז באמת באוצרות השמיים, חייבים להיות מוכנים לוותר על (הבלי) העולם על מנת לרכוש אותם.
בחיי ההווה הללו אנו מצויים במאבק, והרוחות הרעות, הן כמו שודדי דרכים המתנכלות בנו בדרך.
אלה מאתנו הנושאים את האוצר שלהם בגלוי, הם אלה שאותם מבקשים לבזוז בדרך.
כאשר אני אומר זאת; אינני מתכוון כי שכננו לא צריכים לראות את פועלנו באמונה, אך איננו צריכים לחפש את השבחים וההערכה מבני אדם על מה שאנו עושים.
לפיכך, מלכות השמיים מושווית לדברים הארציים, מה שמוחנו יכול לקלוט מתוך עניינים מוכרים, ולהשליך מתוכם על עניינים שאינם מוכרים, ואולי ללמוד באופן זה לאהוב את הלא ידוע מתוך הידוע והאהוב.
וכך מתוך השמחה של האיכר, הוא הולך ומוכר את כל אשר לו וקונה את השדה ההוא.
ההוא שמוכר הכל, זה הוא, שקונה את השדה, מי, שמוותר על התענוגות הגשמיות ונוטש את כל תשוקותיו הארציות מתוך חרדה לזכותו על מלכות שמיים
משל דומה אך לא זהה מופיע גם בבשורה הגנוסטית על פי תומא (פסוק 109):ישוע אמר, "מלכותו (של האב) היא כמו אדם שהיה לו אוצר חבוי בשדה שלו אך לא ידע על כך, וכאשר הוא מת הוא הוריש את השדה לבנו.
[הבן] גם כן לא ידע על האוצר, הוא מכר את השדה.
רוכש השדה ומגלה בעת שהוא חורש אותו, את האוצר, וכך החל להלוות כסף בריבית לכל דורש".
- הבשורה על פי תומא פסוק 109, גרסה זו של המשל מופיעה מוקדם יותר למשל המרגלית (פסוק 76), ולא מיד אחרי, כמו בגרסת מתי.
מספר יצירות אומנות של הברית החדשה מתארות את המשל, כולל יצירות מאת רמברנדט, יאן לאוקן, ג'יימס טיסו וג'ון אוורט מיליי.
משל הכבש האובד הוא אחד ממשלי ישו.
מופיע בבשורות של מתי פרק י"ח 12–14 ולוקס ט"ו 3–7. המשל מדבר על רועה העוזב את עדר הכבשים שלו המונה תשעים ותשעה כבשים על מנת למצוא כבש אחד אשר אבד.
זהו המשל הראשון מבין טרילוגיה של משלים על הגאולה שישו מספר לאחר שהפרושים והסופרים, מנהיגי הדת, מאשימים אותו בכך שקיבל בברכה "חוטאים" ואף סעד עמהם.
שני המשלים האחרים (בבשורת לוקס) הם משל המטבע שאבד ומשל הבן האובד.
משל הרועה הטוב, שנמצא בבשורת יוחנן י' 1–21, נובע ממנו.
לפי הבשורה על פי לוקס, המשל הוא כדלקמן:
לפי בשורת מתי המשל הוא כדלקמן:
במשל זה קיימים נושאים משותפים בנושאי אובדן, חיפוש האובד והשמחה על מציאתו עם משל המטבע שאבד.
הכבש האובד או המטבע שאבד מייצגים אובדן (מבחינת חיי נצח) של בן אנוש לקרבת אלוהים.
כמו באנלוגיה של הרועה טוב, ישו הוא הרועה, ובכך מזהה את עצמו כאדם שהוא צלם אלוהים, אלוהים שגם הוא מתואר בספר יחזקאל כרועה המחפש אחר כבשה תועה (יחזקאל ל"ד: 16-11).
משל הכבש האובד מופיע בשתי גרסאות עיקריות בברית החדשה – בבשורת מתי ובבשורת לוקס – כאשר כל גרסה מקשרת את המשל להקשר רעיוני שונה.
בבשורת מתי (י"ח 14-12), המשל מסופר בעקבות שאלה שהפנו תלמידיו של ישו, שביקשו לדעת מי הגדול במלכות השמים.
ישו קרא אליו ילד קטן, והסביר לתלמידיו כי רק מי שישוב להיות כילד – בתמימותו, תלותו ובאמונתו – יוכל להיכנס למלכות השמים.
בהמשך הוא מזהיר שלא להכשיל את הקטנים המאמינים בו, ומתוך כך עובר לספר את משל הכבש האובד.
במשל זה מדמה ישו את אהבתו של הרועה – המוכן לעזוב את תשעים ותשעת הכבשים כדי לחפש כבש אחד שאבד – לאהבתו של אלוהים לכל אדם, במיוחד לחלשים ולתועים.
הילד והכבש מיוצגים כדמויות תמימות ותלויות, הנתונות לחסדו של הרועה.
בבשורת לוקס (ט"ו 7-3), המשל מסופר בהקשר שונה: הוא מובא בתגובה לביקורת מצד הפרושים והסופרים, שהתלוננו על כך שישו סועד עם חוטאים.
גם כאן מדגיש המשל את חמלתו של הרועה על הכבש שאבד, כסמל לרחמי שמיים כלפי החוטאים השבים בתשובה.
למרות הדמיון בין שני הנוסחים, ייתכן שהמשל סופר בשתי הזדמנויות שונות, בהתאם לקהלים ולהקשרים השונים.
בשני המקרים מדגיש המשל את תפקידו של ישו כרועה טוב, הדואג לכל פרט בעדרו – בין אם הוא נחשב לצדיק ובין אם הוא טועה – כסמל לאהבתו של אלוהים לאדם.
גרין כותב כי " משלים אלה הם ביסודם על הטבע האלוהי ...
מטרתם לחשוף את הטבע האלוהי בתגובה לחזרה בתשובה של בני אדם "אובדים".
חדוות הרועה עם רעיו, מייצגת את שמחת אלוהים עם מלאכיו.
הרועה שהוא כמו האדם הראשון צלם האלוהים, שמח על חזרתם של חוטאים, אובדים, בתשובה.
כל זאת כנגד הביקורת הצבועה של הפרושים והסופרים שהובילה לסיפור המשל.
הדמות מתוך המשל הזה של הרועה הנושא על כתפיו את הכבש האובד שימש כר נרחב ליצירות אמנות בתיאורים של הרועה הטוב.
כתוצאה מכך, משל זה מופיע באומנות בעיקר מושפעים מהתיאורים של רועה טוב ולא כנושא בפני עצמו.
בעוד שישנם אינספור אזכורים לדמות הרועה הטוב במזמורים נוצריים, ניתן לייחס למשל זה באופן מיוחד אזכורם של תשעים ותשעה הכבשים האחרים.
הידוע מביניהם הוא אולי המזמור "תשעים ותשעה" מאת אליזבת סי.
קבלת פנים בשירה המודרנית מזמורים ושירים...
המשורר הגרמני פרידהלם "פריץ" אקנגה מדורטמונד בשירו "DU DA"
אכן מיישם את הרמז המטאפורי של הסיפור המקראי הזה.
"...אתה לא שם, אני (נשאר עם) תשעים ותשע כבשים..."
- כתב בסיפורו הרומנטי בחרוזים, כשהוא מגלם אהבה נכזבת בדמותה של עדר הכבשים העזות בן תשעים ותשע...
משל המטבע שאבד הוא אחד ממשלי ישו, המופיע בבשורת לוקס ט"ו 10-8. במשל זה, אישה אחת מחפשת אחר מטבע שאבד לה, היא מוצאת אותו ושמחה על כך מאוד.
המשל שייך לטרילוגיית המשלים על הגאולה שסיפר ישו לאחר שהפרושים והסופרים האשימו אותו על כך שהוא מוכן לקבל "חוטאים" ועל כך שהשתתף בסעודתם.
שני משלים האחרים בטרילוגיה הם משל הכבש האובד ומשל הבן הסורר או משל הבן האובד.
כפי שצוין במשל בלוקס ט"ו, אישה בעלת עשר מטבעות כסף (drachmae יוונית) מאבדת מטבע אחת מתוכן.
היא מדליקה מנורת שמן ומטאטאת את ביתה עד שהיא מוצאת אותה, והיא שמחה על כך:
אחת הפרשנויות מנסה להסביר כי בהוראה "חסרה מטבע כסף אחת" המטבעות מייצגות את 10 הדיברות אשר מסכמות את תרי"ג (613) המצוות בתורה.
אחת המצוות (שמירת השבת) אבדה.
וכאשר נמצאה המצווה מחדש (או ליתר דיוק, התגלתה מחדש) היא הוכרזה כעומדת לעד.
החוזר בתשובה, ישמח על כך שהוא מסוגל להמשיך ולפאר את שם אלוהים.
ג'ואל ב' גרין מציין כי האישה המתוארת היא איכרה עניה.
עשר מטבעות הכסף, תואמים לעשרה ימי שכר, "סביר שהם מייצגים את החיסכון המשפחתי".
המטבעות עשויות לייצג גם הנדוניה של אותה האישה שנענדות כקישוט.
שתי התאוריות הנ"ל מתקבלות על הדעת.
וזה גם מסביר את הדחיפות של האישה בחיפוש, ואת מידת השמחה שלה כאשר המטבע החסרה נמצאה.
כשם שמשל עשר העלמות הוא משל על נשים אשר מופיע מיד אחריו, הוא מצביע על נושא זהה, כמו במשל קודם על גברים.
ביוונית, כמו בעברית, כשהיא מזמינה את "חברותיה ושכנותיה" ברור שמדובר בנשים (בניגוד לאנגלית, שם המגדר אינו משתמע מידית).
גרין מציין כי הזמנתן של "חברותיה ושכנותיה" עשוי לשקף הזמנה לארוחה חגיגית, אשר מזכירה את הארוחות בהן השתתף ישו, כאשר הוא הואשם בהשתתפות בסעודת יחד עם "החוטאים".
פעילותה השקדנית של האישה בחיפוש, עשויה לסמל גם את ישו עצמו, או לחלופין פעילות של אלוהים.
שמחת המלאכים בהקשר זה מובנת לכן כשמחה משותפת שלהם יחד עם אלוהים.
המשל זה מתואר על ידי מספר אמנים, כולל ג'ון אוורט מיליי, יאן לאוקן, ג'יימס טיסו ודומניקו פטי.
משל האדון והעבד הוא אחד ממשלי ישו שסופר על ידי ישו בברית החדשה, נמצא רק בבשורה על פי לוקאס (לוקאס י"ז 10-7) המשל מלמד כי כאשר מישהו "עשה את מה שאלוהים מצפה ממנו, הוא (או היא) רק מבצע את חובתו."
ישו מספר את המשל הזה לתלמידיו-שליחיו לאחר שהזהיר אותם שעליהם לסלוח איש לרעהו, גם אם האחד יחטא לשני שבע פעמים ביום, אם האחד שחטא יחזור בו ויבקש סליחה ממי שפגע בו.
השליחים חשו שלשם כך יש צורך באמונה גדולה מאוד ובקשו מישו "הוֹסֵף לָנוּ אֱמוּנָה".
בתשובתו אומר להם ישו "לוּ־הָיְתָה לָכֶם אֱמוּנָה כְּגַרְגַּר הַחַרְדָּל" הייתם יכולים לצוות על עץ שקמה להיעתק ולהישתל בים והיא הייתה מצייתת לכם ונשתלת בים (לוקאס י"ז 3–7).
התנאי לאמונה בדרגה גבוה כזו, היא ציות לאלוהים, לכן, המשל מצביע על כך "שגם הטובים שבין עבדי אלוהים עדיין אינם ראויים, כיוון שעשו המוטל עליהם בלבד ולא מעבר לכך".
איש אינו יכול "לחייב את אלוהים במשהו, ללא כל קשר עד כמה הוא מוסרי או שקד באמונה".
הביטוי "עבדים אין מועיל בם" בפסוק האחרון של המשל מצוי בשימוש ליטורגי נרחב: כגון בליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס.
הסופר המקראי הסקוטי ויליאם ניקול מתייחס למשל זה, כאל "משל השירות הנוסף".