tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נחשבה ל"ג'קלין קנדי של הכפריים".
הזוג התגרש ב-1978. כמה חודשים לאחר מכן טענה קורנליה שהיה אגואיסט.
היא מתה בגיל שישים ותשע ב-8 בינואר 2009.
ב-9 בספטמבר 1981, נישא וואלס לליסה טיילור, זמרת מוזיקת קאנטרי.
בימיו האחרונים, התחרט וולאס על עמדותיו הגזעניות וביקש סליחה מהקהילה השחורה.
וולאס נהג לאכול במסעדה במונטגומרי.
הוא היה מוקף בחבריו הוותיקים ובדורשי שלומו.
הוא המשיך לעשות זאת גם כמה שבועות לפני מותו.
הוא מת מזיהום ב-13 בספטמבר 1998. הוא סבל גם מבעיות נשימה בנוסף לסיבוכים מפציעתו בעמוד השדרה.
וולאס לא הצליח בפוליטיקה הלאומית, שכן נכשל ארבע פעמים בהתמודדות לנשיאות.
עם זאת, השפיע רבות על הפוליטיקה האמריקאית.
מנהרת ג'ורג' וולאס באזור מוביל נקראת על שמו.
ג'ורג' ויליאם פאלמר חבר לשעבר בפרלמנט הבריטי.
ג'ורג' ויליאם פאלמר נולד בעיר רדינג, אביו היה ג'ורג' פאלמר ראש העיר רדינג, ואמו אליזבת שרה אשר הייתה בתו של רוברט מטייראד.
כמו כן היה ג'ורג' חבר במשפחת פאלמר, אשר הייתה הבעלים של "הנטלי ופאלמר" (Huntley & Palmers), חברה ליצור ביסקוויטים בעיר רדינג אשר באנגליה.
כמו אביו, פנה ג'ורג לחיים הפוליטיים והיה לראש העיר רדינג, ולנציג העיר בפרלמנט הבריטי.
ג'ורג ויליאם פאלמר שירת כחבר המפלגה הליברלית בפרלמנט הבריטי מטעם מחוז רדינג משנת 1892 ועד להפסדו בבחירות של שנת 1895.
בשנת 1898 קיבל ג'ורג חזרה את מקומו בפרלמנט הבריטי בבחירות הביניים בעקבות מותו של חבר פרלמנט מכהן, והחזיק בתפקיד עד להתפטרותו בשנת 1904 מסיבות בריאות.
ג'ורג' ויליאם פאלמר החזיק בבעלותו את האחוזה "בית מרלסטון" בכפר באקלברי אשר במערב מחוז ברקשייר באנגליה.
סר ג'ורג' ויליאם רנדל היה דיפלומט בריטי עם שורשים אנגליים ואיטלקיים.
רנדל מילא תפקידים דיפלומטיים חשובים בבלקן ובמזרח התיכון.
בין השאר, כראש דסק המזרח במשרד החוץ בשנים 1930–1938 הטביע חותם כאחד המעצבים של המדיניות הבריטית בארץ ישראל.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה פעיל כנציג בריטניה בפורומים שונים של האיחוד האירופי ושל האו"ם.
עמד בראש הוועדה שהמליצה על הענקת חוקה חדשה ואוטונומיה לסינגפור.
ג'ורג' ויליאם רנדל נולד כאחד מארבעת ילדיו (שלושה בנים ובת) של מהנדס הספינות ג'ורג וייטוויק רנדל (1833–1902), מנישואיו השניים לאישה איטלקייה מרומא בשם ליצ'יניה פינלי (1846/1847–1934).
לאב, שהתאלמן מאשתו הראשונה, הרייט, היו עוד חמישה ילדים מנישואיו הראשונים.
משפחת רנדל הייתה קתולית ומקורה באזור דבון באנגליה אך רבים מבניה התיישבו בוויילס, באירלנד ובאמריקה
ג'ורג' ויליאם התייתם בגיל 13 מאביו שנפטר אחרי נכות ממשוכת בשנת 1902 בגיל 69. הוא למד בדאונסייד סקול, מוסד חינוך של הנזירים הבנדיקטינים, ובקווינס קולג' באוקספורד וסיים תואר בהיסטוריה מודרנית ב-1911.
רנדל התחיל את הפעילותו בשירות הדיפלומטי הבריטי בשנת 1913. שירת בהתחלה בברלין, אחר כך באתונה, ברומא, ליסבון ובמדריד (1917) בימי מלחמת העולם הראשונה.
רנדל כיהן כמזכיר בצירות הבריטית באתונה שמו נודע במיוחד הודות לתזכיר ששלח למשרד החוץ הבריטי ב-20 במרץ 1922, שבו דיווח על טבח שביצעו הטורקים באוכלוסייה היוונית באנטוליה אחרי חתימת הסכם הפסקת האש בעקבות המלחמה בין טורקיה ובין יוון.
הוא ציטט, בין השאר, מקורות שדיברו על גירושם מאנטוליה, בין השנים 1914–1922, של כ־500,000 יוונים, מהם רובם "לא שרדו".
ראש הדסק המזרחי במשרד החוץ
בין השנים 1930–1938 מילא רנדל את תפקיד ראש הדסק המזרחי במשרד החוץ הבריטי.
מתוקף תפקידו שיחק רנדל תפקיד מוביל בעיצוב המדיניות ביחסים עם הערבים ועם היישוב העברי בארץ ישראל, כשבזמנו השפעת משרד החוץ גברה במישור הזה על זו של משרד המושבות.
הוא סבר שהמדיניות הבריטית צריכה להשתחרר מעוינותם הגוברת של הלאומנים הערבים, שמקורה בתסכול מהתפקיד ששיחקה בריטניה בהקמת ישות מדינית יהודית בארץ ישראל.
בעקבות הבעיות פוליטיות שהתעוררו עם פריצת המרד הערבי בארץ ישראל בשנת 1936 ובקשר לסוגיות נוספות במדיניות הבריטית במזרח התיכון, הוזמן רנדל על ידי המלך אבן סעוד ובחודשים פברואר–מרץ וביוני–יולי 1937 ערך ביקורים באזור חצי האי ערב והמפרץ הפרסי.
הוא ביקר בבושהר שבאיראן, בעיראק, בכווית, בבחריין ובערב הסעודית.
התקבל בהזדמנות זו יחד עם אשתו על ידי מלך סעודיה.
הוא ניהל התכתבות עם המלך ועם אישים שבחצר המלך כמו יוסוף יאסין וחפיז והבה.
בשיחות עם אבן סעוד ביקש לבדוק את איתנות היחסים בין המלך ובין בריטניה.
אשתו של רנדל, ג'רלדין (1884–1965), הייתה לאישה הנוצרייה הראשונה שזכתה להתקבל בארמון מלך ערב הסעודית בריאד.
ב-1937, במסגרת מגעיו בנוגע לשאלת ארץ ישראל, העלה רנדל בפני פקיד בכיר אמריקאי טרוניה בנוגע ללחצים שמפעילים יהודי ארצות הברית בעניין חלוקת ארץ ישראל והדגיש שמבחינת בריטניה חשובות גם עמדותיהם של צדדים אחרים, למשל, "רגשותיהם של יהודי ורשה" או של המוסלמים והערבים השכנים.
באותה שיחה הסביר רנדל שהערבים אינם "פראי אדם" כמו האינדיאנים באמריקה אלא "עם בעל תרבות וציוויליזציה שאי אפשר להתייחס אליהם כאל כפראי אדם".
במכתב אל דיפלומט אמריקאי ב-1 ביוני 1937 הוא העלה אפשרות לערוך שינויים במנדט הבריטי בארץ ישראל.
כשהתבקש לנסח את הערותיו לגבי התוכנית של ועדת פיל לחלוקת ארץ ישראל היו לרנדל "ביקורות רציניות" לגבי דו"ח הוועדה (מ-22 ביוני 1937) שהציע את חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות – ערבית ויהודית.
חסרונות הדו"ח נגעו לדבריו בנקודות הבאות: המדינה הערבית המוצעת תהיה "חסרת מוצא לים", היהודים יזכו במיטב האדמות, יתעוררו קשיים ביצירת הפרוזדורים, הבריטים יצטרכו לעסוק בשיטור במספר ערים בצפון הארץ, וקשיים סביב סוגיית הכללת המדינה הערבית באמירות עבר הירדן.
בהמשך כששר המושבות אורמסבי-גור המליץ לממשלה הבריטית לאשר את דו"ח פיל, ציין רנדל כי עקרון החלוקה הוא אומנם צודק וצריך להתקבל, אך התנגד לקבלת תוכנית החלוקה כפי שהיא והמליץ לבצע בה שינויים..
בנוגע לצורך להגביל את עליית היהודים לארץ ישראל, לפי מקורות מסוימים סבר רנדל ב-1937 כי יש חשש שהמהגרים היהודים מגרמניה יהפכו את המקום ל"מושבה רוחנית" של גרמניה.
בשנת 1938 העביר רנדל את תפקיד ראש דסק המזרח במשרד החוץ הבריטי לידי ס.וו.
גם אחרי השואה כשהועלו בפניו דיווחים על פוגרום קיילצה מ-4 ביולי 1946 ורדיפות נוספות נגד שארית הפליטה בפולין, הביע רנדל בהתאם למדיניות הרשמית הבריטית התנגדות לעליית יהודים אלה לארץ ישראל וסבר שהפתרון הוא על ידי שפור מצב היהודים במקום שבהם נמצאים.
בערוב ימיו בשיחה עם ההיסטוריון מרטין גילברט הביע ג'ורג' רנדל צער על שלא עשה יותר כדי למנוע את הקמתה של מדינת ישראל.
בשנות ה-30 פנה לורד רוברט סיסל לג'ורג' רנדל בנוגע לקריאות לעזרה של הנוצרים האשורים שסבלו ממעשי טבח מצד השכנים המוסלמים.
רנדל הגיב באומרו שההבטחות שאולי ניתנו ל"אשורים" בימי מלחמת העולם הראשונה הותנו בניצחון מעצמות "ההסכמה" על טורקיה והיו ל"מיתוס ישן נושן".
הן נותרו בעלות משמעות "היסטורית" בלבד, מפני שבסופו של דבר כוחות "ההסכמה" לא הצליחו לכפות את תנאיהם על טורקיה באזור המדובר.
רנדל סבר שאין האשורים יכולים להישאר כישות הומוגנית, "מדינה בתוך מדינה" בעיראק המאוחדת המתגבשת.
באותה תקופה הועלו הצעות להעבירם לארצות קרובות כמו סוריה או קפריסין, או רחוקות כמו ברזיל, בורנאו או "סודאן הצרפתית" (מאלי של היום).
בימי מלחמת העולם השנייה כיהן רנדל כשגריר בבולגריה עד לניתוק היחסים באביב 1941.
בעת כהונתו בסופיה בתקופה רגישה ביותר, הביע רנדל מורת רוח על הפעילות האינטנסיבית מדי לטעמו של השירותים החשאיים הבריטים שניסו להכין את השטח למצב שלאחר הכרזת המלחמה.
בפברואר 1941 הוברח, בידיעתו של רנדל, מבולגריה לטורקיה, במשאית שנשאה את ארכיון הצירות הבריטית בסופיה, אחד מהמתנגדים למשטר הפרו-נאצי, ד"ר גאורגי מיחוב דימיטרוב, ששיתף פעולה עם שירותי הביון הבריטים.
בסיום משימתו נסע גם ג'ורג' רנדל לאיסטנבול ברכבת עם פמליה של 50 אנשי הצירות.
בהגיעו ליעד ב-11 במרץ 1941 פצצה שהוסתרה במטעניו התפוצצה בלובי של המלון "פרה פאלאס" והרגה 6 אנשים בעוד 30 נפצעו.
בתו של רנדל, אן, אז בת 21, נדחפה על ידי ההדף אך לא נפצעה.
עם ההרוגים נמנו 4 אזרחים טורקים, ביניהם שני סבלים של המלון, ושתי פקידות בריטיות: מזכירתו של רנדל, גרטרוד אליס, שהובלה במצב אנוש, בטעות לבית החולים הגרמני באיסטנבול, שם נפטרה וסטנוגרפית בשם תרז ארמסטרונג.
רנדל עצמו יצא ללא פגע מפני שעם הגעתו עלה מיד לחדרו להציץ במסמכים ונמצא רחוק ממקום הפיצוץ.
התברר שהפצצה נמצאה במזוודה של הפרסונל הבריטי.
יש סברו כי היה מדובר בניסיונות הביון הגרמני להתנקש בחייו של רנדל.
כשנשאל, רנדל עצמו טען שהיפותזה של פיגוע גרמני או בולגרי "דמיונית מדי כדי להיות אפשרית".
מקורות מגרמניה הנאצית טענו שמדובר בפצצות שהחזיקו הבריטים עצמם לצורך ביצוע מעשי חבלה (למשל נגד גשרים) בבולגריה.
מזוודה חשודה שנייה של הצירות הבריטית שנמצאה במלון אחר פונתה בחפזון לרחוב על ידי אחד העובדים הבריטים שנזכר בה והיא פורקה על ידי חבלנים טורקים.
השלטונות הטורקיים פתחו בהליכים משפטיים ארוכי שנים נגד הפרסונל הדיפלומטי הבריטי.
רנדל עצמו נעצר מיד אחרי הפיצוץ לחקירה ושוחרר אחרי זמן קצר.
משרד החוץ הבריטי המליץ לדיפלומטים שנתבעו לא לבקר יותר בטורקיה.
ב-30 ביולי 1941 התמנה רנדל לציר, וב-13 במאי 1942 לשגריר ליד ממשלת יוגוסלביה שיצאה לגלות לונדון.
מילא את תפקיד זה עד שנת 1943. אז זכה לתואר אצולה מדי מלך ג'ורג' השישי.
בתוקף תפקידו התנגד לצירוף ארצות סקנדינביות לנאט"ו.
לדבריו הארגון הצפון-אטלנטי חייב להישאר מועדון קטן ואקסקלוסיבי.
כשגריר דן בין היתר עם ממשלת בלגיה בראשותו של ואן זלנד בנושא המיסים על יצוא אורניום.
אחרי שפרש לגמלאות ממשרד החוץ בשנת 1950, בין השנים 1950–1964 עבד רנדל בוועדות או"ם שונות.
ב-1951–1952 השתתף במו"ם עם גרמניה לגבי תשלומי חובותיה אחרי המלחמה.
ב-1955 היה חבר בוועדה האירופית בנוגע לחבל הסאר.
אחרי 12 שנות משטר חירום בסינגפור בשלהי 1953 הסמיכה הממשלה הבריטית ועדה בראשותו של סר ג'ורג' רנדל להציע רפורמה פוליטית מנהלית במושבה.
על סמך מסקנות ועדת רנדל משנת 1953 הוענקה לסינגפור חוקה חדשה (הידועה כ"חוקת רנדל"), הונהגה אוטונומיה, ונערכו בחירות בשנת 1955 שבהם השתתפו לראשונה רבים מהרוב הסיני.
סר ג'ורג' ויליאם רנדל נפטר בשנת 1979. השאיר שתי בנות – אן ורוזמרי.
הוא קיבל בשנת 1943 את התואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
1957 - "החרב והזית" – זכרונות משליחות דיפלומטית ובשרות החוץ 1913–1954
ג'ורג' וושינגטון , האונייה הראשונה בצי האמריקני שנשאה את שמו של הנשיא ג'ורג' וושינגטון, הייתה אוניית מפרשים קלת־חימוש שדורגה כסְלוּפּ.
הייתה זו אוניית סוחר במקורה, שהושקה ב-1793 בפרובידנס, רוד איילנד.
היא נקנתה על ידי מחלקת הצי ב-12 באוקטובר 1798 במסגרת ההכנות למלחמה עם צרפת.
האונייה הוסבה לתפקידה החדש תחת פיקוחו של קפטן סיילס טולבוט ונמסרה לפיקודו של קפטן פטריק פלצ'ר.
המלחמה הבלתי רשמית עם צרפת החלה ביולי 1798. בתחילת דצמבר הפליגה "ג'ורג' וושינגטון" אל דומיניקה באיי הודו המערבית, שם הצטרפה אל שייטת בפיקודו של קומודור ג'ון בארי, שהגנה על האינטרסים המסחריים של ארצות הברית באזור.
באמצע 1799 הפליגה אל ניופורט, רוד איילנד, כדי להצטייד במזון ובמים, ולאחר שהות קצרה יצאה שוב לים.
הפעם הוטל עליה לשוט לאורך החוף דרומה עד צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בחיפוש אחר פריבטירים צרפתיים, ואחר כך לסייר ליד סנטו דומינגו ולהגן שם על אוניות סוחר אמריקניות.
באוקטובר 1799 שבה "ג'ורג' וושינגטון" לארצות הברית לצורך תיקונים נרחבים.
ב-19 באוקטובר 1799, עם הגעתה, נצטוותה להפליג ממרקוס הוּק אל ניופורט, רוד איילנד, ולפזר את צוותה.
כאן גם תוקנה תחתית גוף האונייה וצופתה מחדש בפחי נחושת.
באפריל 1800 הפליגה אל פילדלפיה והוכנה ליציאה לים בפיקודו של קפטן ויליאם ביינברידג'.
היא יצאה מניופורט ב-13 ביוני.
ארצות הברית חסרה צי מלחמתי חזק, ועל כן בחרה באותו זמן להבטיח את שלום אוניות הסוחר שלה מפני התקפות הפירטים הברברים של צפון אפריקה באמצעות תשלום כופר כסף שנתי לשליטיהם.
ב-8 באוגוסט הפליג ביינברידג' עם מטען של סחורות וקורות עצים עבור הדיי של אלג'יריה.
"ג'ורג' וושינגטון" הגיעה בשלום ליעדה ב-17 בספטמבר, והיא אוניית המלחמה האמריקנית הראשונה שנכנסה אל הים התיכון.
אלא שהכופר שהביאה עמה לא ריצה את דרישותיו של הדיי.
הוא תבע לקבל לידיו את האונייה עצמה עם צוותה.
ביינברידג' נאלץ להיכנע לאיומיו של הדיי ולהוביל באונייתו את מתנותיו לסולטאן בקונסטנטינופול.
הוא מחה נמרצות, אך לנוכח לועי התותחים הרבים בחוף ואיומיו של הדיי, שאי אפשר היה לטעות ברצינותם, כי ינקום באוניות הסוחר האמריקניות, נאלץ להסכים וב־19 באוקטובר הפליג מאלג'יר.
"ג'ורג' וושינגטון" שבה לאלג'יר ב-21 בינואר 1801, עזבה ב-31 בינואר, ולאחר ביקור באליקנטה שבספרד הפליגה חזרה לארצות הברית, אליה הגיעה ב-19 באפריל 1801.
לאחר סדרת תיקונים הוכנה האונייה שנית להובלת הכופר השנתי לאלג'יר.
היא הפליגה לדרכה ב-20 ביולי 1801 בצוות ובחימוש חסרים, והגיעה לאלג'יר דרך מאלאגה ב-5 באוקטובר 1801. בדרכה חזרה פקדה כמה נמלים באיטליה ובצרפת, ושבה אל פילדלפיה בסביבות 15 באפריל 1802.
במאי 1802 הוצאה "ג'ורג' וושינגטון" משורות הצי ונמכרה.
ערך זה כולל חלקים מתורגמים מן החיבור Dictionary of American Naval Fighting Ships, הנמצא ברשות הציבור.
ג'ורג' מארדסן ווטרהאוס היה ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית מאוקטובר 1861 ועד יולי 1863 וראש ממשלת ניו זילנד מאוקטובר 1872 ועד מרץ 1873.
ווטרהאוס נולד בעיירה פנזנס שבקורנוול.
אביו, ג'ון ווטרהאוס, היה כומר שהיה פעיל בתנועת המיסיונים באוסטרליה ובפולינזיה.
ג'ורג' ווטרהאוס התחנך בבית ספר בעיר באת'.
ווטרהאוס היה בן 15 כאשר ב-1839 היגרה משפחתו לאוסטרליה, בתחילה להובארט.
ארבע שנים לאחר מכן הוא עבר להתגורר באדלייד והקים שם עסק מסחרי.
הוא נבחר לראשונה לפרלמנט של אוסטרליה הדרומית באוגוסט 1851. שלוש שנים מאוחר יותר הוא התפטר ונבחר שוב ב-1857, אך התפטר שוב זמן קצר לאחר מכן.
הוא תמך בפיתוח כלכלי של המושבה באמצעות סחר חופשי ונבחר שוב למועצה המחוקקת של אוסטרליה הדרומית ב-1860, שם הוא קידם איחוד תעריפים בכל המושבות האוסטרליות.
ווטרהאוס התפטר מתפקידו לאחר שמשימה זו הושלמה, אך שוכנע להרכיב ממשלה נוספת שכיהנה עד יולי 1863, עת קרסה עקב האשמות באי סדרים כספיים.
ב-1864 הוא פרש מהחיים הפוליטיים באוסטרליה הדרומית ובילה זמן מה באנגליה.
ב-1869 היגר ווטרהאוס לניו זילנד וב-13 במאי 1870 הוא מונה להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של ניו זילנד שהיה קיים אז).
בנובמבר 1871 הוא כיהן כשר בממשלתו של ויליאם פוקס ובאוקטובר 1872 הוא נבחר להיות ראש ממשלת ניו זילנד.
במרץ 1873 הוא התפטר מתפקידו לאחר שמצא שזה בלתי אפשרי להיות חבר הבית העליון ולהמשיך לשלוט בשרי הממשלה.
הוא המשיך להיות חבר בבית העליון עד יוני 1890.
עקב בריאותו הרופפת, פרש ווטרהאוס לאנגליה ב-1889. הוא מת בטורקי ב-6 באוגוסט 1906.
ג'ורג' וולטר מק'קוי היה רופא ומיקרוביולוג אמריקאי, חוקר בתחום המחלות הזיהומיות ובריאות הציבור.
התפרסם בשל גילוי החיידק שגורם למחלת הטולרמיה - Francisella tularensis.
מק'קוי נולד בשנת 1876 בעמק קומברלנד שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית.
הוא התקבל ללימודי הרפואה באוניברסיטת פנסילבניה ועם תום לימודיו בשנת 1898 התמחה במשך שנתיים בבית חולים בעיר ניוארק שבמדינת ניו ג'רזי.
בשנת 1900 התקבל לעבודה בבית החולים של השירות הרפואי הימי בסן פרנסיסקו ולאחר פרק זמן קצר הצטרף למעבדה לחקר הדבר מטעם שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית בעיר.
במסגרת עבודתו עסק במחקר מיקרוביולוגי ואפידמיולוגי של מחלות הדבר והצרעת וכן במחלות זואונוטיות אחרות שמקורן במכרסמים, דוגמת הטולרמיה.
בשנת 1908 מונה למנהל המעבדה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1911 עת קיבל מינוי בתור מנהל התחנה לחקר צרעת במושבת מצורעים במחוז קאלאוואו (Kalawao) באי מולוקאי שבהוואי.
בתפקיד זה נשא עד לשנת 1915.
ב-20 בנובמבר 1915, בשל פרסומו אודות גילוי חיידק הטולרמיה ובשל תרומתו הרבה בתחום חקר מחלות זואונוטיות והאפידמיולוגיה שלהן, התמנה מק'קוי למנהל הרביעי של המעבדות המרכזיות להיגיינה בוושינגטון (בשנת 1930 שונה שמן ל-"המכונים הלאומיים לבריאות").
תפקיד אותו מילא עד ל-31 בינואר 1937, כשנה לפני מעבר המכונים לבת'סדה שבמרילנד.
במהלך תקופת כהונתו כמנהל המכונים הלאומיים לבריאות התמקד מק'קוי בחקר מחלות זיהומיות שונות (צרעת, טולרמיה, אבעבועות שחורות, קדחת דנגי, שיתוק ילדים, שפעת, דררת, דיזנטריה אמבית) וכן בפיתוח ובשכלול חיסונים כנגד טטנוס וכלבת.
בשנת 1938, כשנה לאחר פרישתו מניהול המכונים הלאומיים לבריאות, ערך חקירה אפידמיולוגית מקיפה אודות תפוצת הצרעת בארצות הברית ובהמשך אותה השנה מונה לפרופסור ולראש המחלקה בתחום בריאות הציבור ורפואה מונעת בבית הספר לרפואה באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
בתפקיד זה נשא עד לפרישתו מהאקדמיה בשנת 1945.
בעקבות רעידת האדמה החזקה שפקדה את סן פרנסיסקו בשנת 1906 עלה החשש בקרב רשויות בריאות הציבור בקליפורניה מפני התפרצות מגפות שונות וביניהן הדבר.
בשנת 1907, החל ד"ר מק'קוי לחקור את מוקדי התפרצות מחלת הדבר שגבתה, במשך השנה שלאחר רעידת האדמה, את חייהם של 160 בני אדם.
בשנת 1911, באחד ממחקרי השדה במחוז טולרה, הבחין מק'קוי בגוויית נובחנית שעליה נראו בבירור סימני נגעים המזכירים במידת מה את הנגעים שנגרמים בעקבות הדבקות בדבר.
במרוצת אותה השנה הצליחו מק'קוי ועמיתו למחקר ד"ר צ'ארלס צ'פין (Charles W.
תוצאות המחקר פורסמו בשנת 1912 והחיידק החדש קיבל את השם - Bacillus (Bacterium) tularense.
במהלך הקריירה שלו מילא מק'קוי תפקידים רבים בתחום הרפואה.
הנשיא התשיעי של ארגון האימונולוגים האמריקאי (1922-1923).
חבר בדירקטוריון של חוקרי מקרי המוות בארצות הברית (1921-1940).
חבר בדירקטוריון של מדעי היסוד במחוז קולומביה.
חבר במועצה של הארגון האמריקאי הרפואי של הרוקחים והכימאים.
חבר במועצה לחקר נגיפים ואפידמיולוגיה מטעם הקרן לשיתוק ילדים.
בשל תרומתו הרבה בתחום בריאות הציבור קיבל ד"ר מק'קוי בשנת 1931 את מדליית ההנצחה על שם סדג'וויק (Sedgwick memorial medal) מאת ארגון בריאות הציבור האמריקאי, על תרומה משמעותית בתחום בריאות הציבור.
במהלך הקריירה שלו קידם ד"ר מק'קוי רבות את תפקידה של המעבדה המיקרוביולוגית במתן סיוע לפתרון בעיות זיהומיות ואפידמיולוגיות בתחום הרפואה בכלל ובתחום בריאות הציבור בפרט.
ג'ורג' וולטר מק'קוי נפטר ב-2 באפריל 1952 בוושינגטון.
ג'ורג' כריסטופר ויליאמס היה ביולוג אבולוציוני אמריקאי.
הוא היה פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת המדינה של ניו יורק ונודע בעיקר בביקורתו על תאוריית ברירת הקבוצות.
עבודותיו של ויליאמס, עם עבודותיהם של ויליאם ד' המילטון וג'ון מיינרד סמית בשנות השישים הובילו להתמקדותו של חקר ההתפתחויות האבולוציוניות בגן במקום בקבוצה.
מאמרו של ויליאמס, "פליאוטרופיה, ברירה טבעית והאבולוציה של ההזדקנות" (Pleiotropy, Natural Selection, and the Evolution of Senescence) משנת 1957 נחשב לאחד המאמרים המשפיעים ביותר בביולוגיה האבולוציונית במאה ה-20. במאמר טוען ויליאמס, בין היתר, שלהזדקנות הסבר אבולוציוני פליאוטרופי.
זמן קצר לאחר מכן פיתח ג'ון מיינרד סמית את הרעיון, וזה מיוחס לו לעיתים, בטעות.
הוא פיתח את רעיונו של ויליאמס על ידי יצירת "תאוריית הסבתא" , הבוחנת את היתרונות הביולוגיים של הפסקת המחזור בקרב בני האדם, תופעה נדירה ביונקים.
בספרו הראשון, "הסתגלות והברירה הטבעית" (Adaptation and Natural Selection), טען ויליאמס לטובת ראיה של ברירה טבעית ברמת הגן ולא לטובת הסתגלות ברמה של האורגניזם.
הוא פיתח השקפה זו בספריו האחרים.
ריצ'רד דוקינס הסתמך על השקפותיו של ויליאמס בספרו "הגן האנוכי".
בספריו הבאים ריכך ויליאמס את השקפתו לגבי ברירת קבוצות וברירה ברמת הענף, וחזר בו מסברתו כי הדבר אינו אפשרי באופן גורף.
כמו כן הסכים ששינויים מיקרואבולוציוניים עשויים שלא לייצג את כל מגוון התופעות האבולוציוניות על פני טווחי זמן ממושכים (מקרואבולוציה ).
הוא הסכים עם ההנחה שברירה ברמת הענף עשויה להסביר מספר תופעות של הסתגלות אבולוציונית.
ויליאמס ידוע גם בזכות עבודתו המחקרית בתחום האבולוציה של הרבייה המינית ופועלו למען רפואה אבולוציונית.
ויליאמס קיבל את תואר הדוקטור בביולוגיה מ-UCLA בשנת 1955. הוא לימד קורסים בביולוגיה ימית והרבה להשתמש באיכתיולוגיה בתור דוגמאות בהוראתו ובספריו.
בשנת 1992 קיבל את מדליית דניאל אליוט מהאקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 1999 קיבל את פרס קראפורד במשותף עם ג'ון מיינרד סמית וארנסט מאייר.
ג'ורג' ויל הוא סופר, פובליציסט, בעל טור, עיתונאי ופרשן פוליטי אמריקאי.
דעותיו נחשבות בדרך כלל שמרניות, אם כי בנושאים רבים הביע דעות ליברליות ואפילו שמאליות.
מהחשובים ובעלי ההשפעה בכותבים בארצות הברית ובעולם כולו.
זוכה פרס פוליצר ופרסים נוספים.
ויל נולד ב-1941 בעיר שמפיין שבאילינוי, ארצות הברית, להורים במעמד גבוה יחסית.
אביו, פרופסור פרדריק ויל היה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
האם, לואיזה לבית הנדריקסון הייתה עקרת בית, שערכה אנציקלופדיות לילדים בשעות הפנאי שלה.
למד וב-1962 קיבל תואר ראשון בלימודי דתות באחד הקולג'ים היוקרתיים בארצות הברית, טריניטי קולג' שבקונטיקט.
לאחר מכן למד וקיבל ב-1964 תואר ראשון נוסף באוניברסיטת אוקספורד.
בתקופה זו חל שינוי משמעותי בדעותיו, מהכיוון הליברלי בו גדל וחונך לכיוון יותר שמרני.
סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שם קיבל תחילה תואר שני וב-1968 תואר שלישי במדע המדינה.
בשנה שלפני סיום הלימודים בפרינסטון הוא נישא לאשתו הראשונה מדליין, שתלווה אותו במשך 22 השנים שלאחר מכן עד גירושיהם ב-1989. לזוג נולדו שני בנים ובת.
עבד במשך שנתיים (1970–1972) כאחד מעוזריו של הסנטור הרפובליקני גורדון אלוט מקולורדו.
לאחר מכן שימש במשך כמה שנים כמרצה למדע המדינה באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת טורונטו לסירוגין ובמקביל החל לערוך במגזין הדו שבועי השמרני הידוע National Review.
ב-1974 החל לכתוב את טורו, שבשלו התפרסם, בוול סטריט ג'ורנל.
כותב טור זה עד היום ובעקבות כתיבתו אף זכה בפרס פוליצר ב-1977. טורו מופיע כיום מדי שבועיים בכ-450 עיתונים שונים.
ב-1976 הפך לבעל טור גם בניוזוויק.
את הטור במגזין זה כתב במשך 35 שנים, עד 2011.
בנוסף לפובליציסטיקה כתב שני ספרים רבי מכר על בייסבול, שלושה ספרי פילוסופיה פוליטית ומעל עשרה ספרים המקבצים את טוריו הרבים בעיתונות לסוגיה.
החל מראשית שנות השמונים משמש גם כפרשן פוליטי ברשתות טלוויזיה אמריקאיות שונות, החל ב-NBC, עבור ל-ABC וכלה בפוקס ניוז.
זכה בפרסי עיתונות רבים, בנוסף לפרס פוליצר.
ב-1992 נישא ויל בשנית, למרי מסנג, דמות רפובליקנית ידועה בזכות עצמה, ששימשה כיועצת פוליטית, כותבת נאומים ויועצת עיתונות, בין השאר גם לנשיא רונלד רייגן, ולמועמדים הרפובליקנים לנשיאות בוב דול, ריק פרי, סקוט ווקר ואחרים.
מנישואין אלה נולד לו בן נוסף.
ויל היה כמעט כל ימיו חלק מהמפלגה הרפובליקנית, גם אם סטה לעיתים קרובות מעמדות הרוב המפלגתיות, אולם ב-2016 פרש באופן רשמי מהמפלגה, בשל התנגדותו המוחלטת למועמדותו של דונלד טראמפ, שזכה בסופו של דבר בנשיאות.
בנושאי חוץ הוא תמך לעיתים קרובות בעמדות מרכז ואפילו שמאל.
למשל, החל מ-2009 הוא צידד בנסיגת כל הכוחות האמריקאים מאפגניסטן, תמך בנשיא ברק אובמה כשנמנע מסיוע למחאה של העם האיראני נגד משטר האיאתוללות, בעקבות זיוף הבחירות ב-2009, ועוד.
גם בנושאים של חוץ - פנים הפגין עמדות דומות, למשל כשהתנגד לרצונו של הנשיא בוש (הבן) להוריד מגבלות על האזנות הסתר לחשודים בטרור, כשתמך בהעמדת העצורים בגואנטנמו למשפט, וכשצידד בהעמדת מסלול מובנה להענקת אזרחות אמריקאית גם למהגרים בלתי חוקיים מסוימים.
בנושאים חברתיים דעותיו מעורבות שוב - הוא תומך בעונשי מאסר ארוכים יותר לפושעים, אך מתנגד לעונש המוות, מתנגד לאפליה מתקנת אך תומך בליגליזציה של השימוש בסמים קלים, תומך בהפלות, אבל זאת אך ורק בהגבלות ניכרות ועוד.
בנושאי כלכלה וכלכלה - חברה דעותיו פונות לימין השמרני באופן מובהק - הוא בעד שבירתם של המונופולים הגדולים, נגד שכר מינימום, בעד הקטנת מיסים והקטנת הביטוח הלאומי, נגד הגדלת הגרעון התקציבי אפילו בעתות משבר כדוגמת זה של 2008 ונגד תוכניות פנסיה ממלכתית.
ויל הוא תומך ישראל נלהב.
ג'ורג' וושינגטון (CVN-73) ) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית.
היא מונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
היא קרויה על שם הנשיא הראשון של ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון, שכיהן בתפקיד בין השנים 1789–1797, והיא השישית בסדרת נימיץ.
"ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)" הושקה ב-21 ביולי 1990 על ידי ברברה בוש בזמן היותה הגברת הראשונה של ארצות הברית.
משנת 1993 "ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)" היא ספינת הדגל של "Carrier Strike Group 10" .
בשנות התשעים של המאה העשרים השתתפה "ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)" בכוח האכיפה של נאט"ו, במבצע "Operation Deny Flight" , במבצע "Operation Southern Watch" ובמבצע "First Battle of Fallujah" .
בהמשך השתתפה במבצע "Operation Enduring Freedom" ובמלחמת עיראק.
ב-4 באוגוסט 2017 נכנסה נושאת המטוסים למספנה "Newport News Shipbuilding" בניופורט ניוז שבווירג'יניה, לשיפוץ ממושך שאמור להסתיים באוגוסט 2021.
ב-"ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)" משרתים 6,102 אנשי צוות ים ואוויר.
ארבע היחידות המזקקות שעל סיפונה יכולות לייצר 1,500,000 ליטר מים ביום.
מחלקת המזון מגישה 18 אלף ארוחות ביום.
לאנשי הצוות של האונייה מעל 2,500 תאי מגורים, המחייבים 2,520 טון קירור ("Ton of refrigeration" ) (8.6 MW) של יכולת מיזוג האוויר.
ל-"ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)" יש שני כורי הנעה גרעיניים המספקים אנרגיה ל-4 טורבינות קיטור שכל אחת מהן מפעילה מדחף בעל 5 להבים (משקלו של כל מדחף 30,040 ק"ג).
נושאת המטוסים יכולה להפליג יותר מ-3,000,000 מיילים ימיים (5,600,000 ק"מ), לפני הצורך בתדלוק.
"ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)" משתמשת בשני עוגנים מארק II, שמשקלם 30 טון.
ג'ורג' וושינגטון קרבר היה אגרונום וממציא אמריקאי ממוצא אפרו-אמריקאי שפעל בתחילת המאה ה-20. הוא קידם חלופות לגידולי כותנה ושיטות למניעת הרס קרקע.
בזמן כהונתו כפרופסור באוניברסיטת טסקיגי, הוא פיתח שיטות לשיפור אדמות שהתדלדלו עקב שתילה חוזרת ונשנית של כותנה.
הוא עודד חקלאים להחזיר חנקן לקרקע על ידי מחזור גידולים שכלל לא רק כותנה אלא גם בטטות וקטניות (כמו בוטנים, סויה ולוביה).
גידולים אלה קיבעו חנקן לקרקע וכך שיפרו את תנובת האדמה וגידולי הכותנה וכן העניקו לחקלאים עניים מגוון גידולים אחרים בהם יכלו לסחור או לאכול.
קרבר פיתח תוכנית להכשרת החקלאים באלבמה בגידול היבולים החדשים.
הוא פרסם 44 עלונים לחקלאים, הפופולרי שבהם כלל 105 מתכונים המכילים בוטנים.
אף על פי שהוא השקיע שנים בפיתוח מאכלים המכילים בוטנים אף אחד מהם לא הפך להצלחה מסחרית.
מלבד עבודתו לשיפור חיי החקלאים, קרבר היא חלוץ בתחום הסביבתנות.
הוא זכה בפרסים רבים, כולל Spingarn Medal על ידי ארגון NAACP.
הוא פעל בתקופה של קיטוב גזעי וגזענות חזקה נגד שחורים בארצות הברית, ושמו התפרסם מעבר לקהילה השחורה.
הוא זכה לפרסום ושבחים גם בקהילה הלבנה בארצות הברית על הישגיו וכישוריו.
ב-1941 מגזין טיים כינה את קרבר "לאונרדו שחור".
בהמשך נקראו על שמו אוניית ליברטי ואתרים שונים כמו גשרים, פארקים ובניניים באוניברסיטאות.
ג'ורג' ויקטור ווינוביץ' היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת אוהיו.
ווינוביץ' כיהן מטעם המפלגה הרפובליקנית כנציגה של אוהיו בסנאט של ארצות הברית בשנים 1999–2011, כמושלה ה-65 של אוהיו בשנים 1991–1998, וכראש עיריית קליבלנד ה-54 בשנים 1980–1989. נכון לשנת 2022, ווינוביץ' הוא הרפובליקני האחרון שעמד בראשות עיריית קליבלנד.
ווינוביץ' הקדיש למעלה מארבעים ושש שנות שירות ציבורי.
ראשית נתיבתו המקצועית הייתה כעוזר התובע הכללי של אוהיו בשנת 1963, ותומה בכהונתו כחבר הסנאט האמריקאי מטעם אוהיו.
הוא האדם החמישה עשר ששימש הן כמושל אוהיו והן כחבר הסנאט של ארצות הברית, ואחד משני הפוליטיקאים הבודדים שכיהנו כראש עיריית קליבלנד, כמושל אוהיו וכנציגה בסנאט; השני היה פרנק לאושי, אשר בדומה לווינוביץ' היה גם הוא ממוצא סלובני.
בנוסף על כך, ווינוביץ' הוא האדם היחיד ששימש גם כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית וכנשיא ליגת הערים הלאומית.
בשנת 2004 נבחר מחדש לסנאט של ארצות הברית עם למעלה מ-3.4 מיליון קולות, שהיוו כמעט 64% מקולות הבוחרים.
הוא בחר שלא להתמודד ב-2010, ועזב את החיים הציבוריים עד למותו ביוני 2016.
ווינוביץ' נולד בקליבלנד אוהיו, בנם הבכור בין ששת ילדיהם של ג'וזפין (ברנו) וג'ורג' ס.
אביו היה ממוצא סרבי ואילו אמו ממוצא סלובני.
ווינוביץ' גדל בשכונת קולינווד שבקליבלנד וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון קולינווד ב-1954. הוא גדל כנוצרי קתולי והיה חבר לכל ימי חייו בקהילה הכנסייתית-שכונתית שלו.
הוא קיבל תואר ראשון בלימודי ממשלה ב-1958 מאוניברסיטת אוהיו, שם היה חבר באחוות פי קאפה טאו ושימש כנשיא מועצת הסטודנטים ומערך מעונות הגברים.
ב-1961 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
ווינוביץ' החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1963 כעוזרו של תהובע הכללי של אוהיו.
לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של אוהיו ושם כיהן מ-1967 עד 1971. בשנים 1971–1976 כיהן ווינוביץ' כמבקר המחוזי של מחוז קויאהוגה.
ב-1971, ניהל מסע הבחירות לא-מוצלח למועמדות הרפובליקנית לרתפקיד ראשות עיריית קליבלנד ראלף פארק, אשר הוסיף לנצח בבחירות הכלליות.
בשנים 1977–1978 כיהן במועצת הנציבים של מחוז קויאהוגה.
ב-1978 נבחר ווינוביץ' לסגן מושל אוהיו כעמיתו למרוץ של ג'יימס רודס.
בכך היה לסגן מושל אוהיו הראשון שלא נבחר בנפרד מהמושל.
הבחירות לראשות עיריית קליבלנד ב-1979 היו בלתי מפלגתיות.
כאשר ראש העיר המכהן דניס קוסיניץ' מהמפלגה הדמוקרטית, ניצב בפני מערכת בחירות קשה, החל ווינוביץ' לשקול להתמודד לראשות העיר בשנית.
לבסוף, ב-26 ביולי 1979 הצטרף ווינוביץ' אל המירוץ לראשות העירייה ולימים יכנה את החלטתו זו כ"אחת הקשות בחייו".
הוא נשאר סגן המושל עד שזכה בבחירות.
מלבד קוסיניץ', מול ווינוביץ' ניצבו במרוץ כללו חבר הסנאט של אוהיו צ'ארלס באטס ומנהיג הרוב בעירייה בזיל רוסו.
ככל שהתקרבו הבחירות, העיתון "הפליין דילר" (The Plain Dealer), תמך במועמדותו של ווינוביץ'.
שיעור ההצבעה בבחירות המקדימות היה גדול מזה של הבחירות המקדימות ב-1977 בהן התמודדו ראלף פרק, קוסיניץ' ואדוארד פייגן.
בבחירות המקדימות הבלתי-מפלגתיות ב-1979, זכה ווינוביץ' ב-47 אלף קולות, בעוד קוסיניץ' סחף 36,000 קולות.
רוסו (שזכה ב-21 אלף קולות) ובאטס (שסיים במקום האחרון עם 19 אלף קולות) לא היו זכאים להתמודד בבחירות הכלליות בשל מספר הקולות הנמוך שקיבלו.
ההפתעה הגדולה ביותר הייתה זכייתו של ווינוביץ' במחוזות אפרו-אמריקאים, שם היה צפוי לביים במקום האחרון.
ב-8 באוקטובר 1979, ימים ספורים לאחר הבחירות המקדימות, בתו בת התשע ווינוביץ', מולי, נפגעה בידי מסחרית ונהרגה.
האירוע הטראגי הוביל להפסקת מסע הבחירות של ווינוביץ' והקשה על קוסיניץ' לתקוף את יריבו האבל.
עם זאת, הוא קרא תיגר על ווינוביץ' בכך שהזמינו לסדרת עימותי בחירות בשכונות שונות בקליבלנד.
ווינוביץ' דחה את ההזמנות ואמר שהעימותים לא יהיו פרודוקטיביים, אם כי השניים התעמתו ב-3 בנובמבר במועדון הסיטי של קליבלנד.
ווינוביץ' זכה בבחירות כשלו 94,541 קולות בעוד קוסיניץ' זכה ב-73,755 קולות.
במרוצת השנים בהן כיהן כראש העירייה, נבחר ווינוביץ' פעם מחדש.
ב-1981 הוא ניצח את חבר בית הנבחרים של אוהיו לשעבר, פטריק סוויניי, ונהפך לראש עיריית קליבלנד הראשון שכיהן ארבע שנים ברציפות.
ב-1985 ניצח את חבר מועצת העירייה לשעבר גארי קוסיניץ' (אחיו של דניס קוסיניץ').
ווינוביץ' נחשב לביישן ולפוליטיקאי יחסית מאופק, דימוי שאימץ לעצמו.
לאחר שנבחר, הוא נועד עם מושל אוהיו ג'יימס רודס כדי לבקש את עזרת ממשלת אוהיו בכיסוי חובות עיריית קליבלנד.
ווינוביץ' ניהל משא ומתן על לוח הזמנים לפירעון חובות באוקטובר 1980. כשמדינת אוהיו משמשת ערובה לחובות, שמונה בנקים מקומיים הלוו לעיריית קליבלנד 36.2 מיליון דולר אמריקני, מה שאִפשר לעירייה לפרוע את חובותיה.
חרף מאמצים אלה, כלכלת העיר המשיכה לצנוח והמימון הפדרלי נפסק.
שבועיים לפני כן דחו הבוחרים עלייה נוספת בת חצי אחוז במס ההכנסה.
את האופוזיציה לווינוביץ' הוביל קוסיניץ', ששמר על פרופיל נמוך מאז שהפסיד בבחירות.
ווינוביץ' אמר כי יעלה מחדש את נושא מס ההכנסה בקלפי בפברואר במטרה להימנע ממצב של גירעון ב-1981. בפעם זו אישרו הבוחרים את ההעלאה במס.
בתקופה בה נבחר ווינוביץ' לראשות העיר, קליבלנד הפכה למושא לעג ובדיחות של קומיקאים בשל התלקחות שיערו של ראש העיר ראלף פרק, שהתלוצצו עליה בנוסף כעיר האמריקאית הגדולה היחידה שפשטה את הרגל.
ווינוביץ' לא ראה בעין יפה את ההלצות על קליבלנד, והגיב להן בצורה אגרסיבית.
הוא נקט בגישה הגנתית שזכתה להכרה בכלי התקשורת בקליבלנד, ובוטאה בין היתר ב"יציאה למלחמה על אחת הערים הגדולות בארצות הברית".
אחרים ניצלו את מאבקו של ווינוביץ' לשיפור תדמיתה של העיר.
למשל, חברת הנדל"ן המקומית "סמית'-קרמר ושות'", ניסתה להחזיר את התהילה הקודמת של העיר על ידי הצגת סדרת מודעות עם תצלומים של קליבלנד תחת הכותרת "תביט אחרת.
בחודש מאי 1981, העיתון "The Dealer Dealer" שלח למנויי העיתון מדבקות בהן נכתב "ניו יורק היא 'התפוח הגדול', אבל קליבלנד היא שזיף." העיתון גם חילק אלפי כפתורים הנושאים את הסלוגן "קליבלנד היא שזיף" ופרסמה תמונה ענקית של המוציא לאור של העיתון תומאס וייל לצד ווינוביץ'.
סקר לאומי מצא כי דטרויט היא העיר בעלת הדימוי הגרוע ביותר, כאשר העיר ניו יורק במקום השני וקליבלנד במקום החמישי.
ב-1988 התמודד וויינוביץ' על אחד משני מושביה של אוהיו בסנאט של ארצות הברית נגד הסנאטור הדמוקרטי המכהן הווארד מצנבאום, במערכת בחירות לוחמנית ושלילית.
ווינוביץ' האשים את מצנבאום בנקיטת גישה רכה כלפי פורנוגרפיית ילדים, האשמות שנמתחו עליהן ביקורת בידי רבים, בהם הסנאטור ג'ון גלן, שמסר הצהרה לעיתונות בה ניסה להפריך ולסתור את טענותיו של ווינוביץ'.
בסופו של דבר מצנבאום גבר על ווינוביץ' עם 57% מקולות הבוחרים, בשעה שחבר האלקטורים באוהיו העניק לסגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש 11 אלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
ב-1990 הועמד וויוניביץ' על ידי המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל אוהיו.
בבחירות הכלליות הוא גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית, התובע הכללי של אוהיו אנתוני סלבריז ג'וניור.
במהלך ארבע שנותיו הראשונות חילץ ווינוביץ' את אוהיו מגירעון בן 1.5 מיליארד דולר אמריקני והוביל את המאמצים לרפורמה בשירותי הרווחה המדינתיים.
ב-1991 כיהן ווינוביץ' כיו"ר איגוד המושלים במערב התיכון.
הוא נבחר נבחר מחדש ב-1994, והביס את המועמד הדמוקרטי רוברט ל.
בורץ' ג'וניור עם 72% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו השנייה מינה ווינוביץ' את ננסי הוליסטר לסגנית המושל ובכך נהפכה לאישה הראשונה בתפקיד, ואת ראש עיריית סינסינטי קנת' בלאקוול לגזבר המדינה, ונהיה לאפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד זה.
ב-1995 קיבל ווינוביץ' את התואר "נבחר הציבור של השנה" מטעם כתב-העת "National Journal".
ווינוביץ' זכה לתואר זה בזכות מאמציו ליצירת תוכנית שוברים ציבוריים לשם שימוש בכספי ציבור לתשלום שכר לימוד בבתי ספר הקשורים בכנסיות.
לאחר התדיינות משמעותית בעניין התוכנית, פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ברוב של 5–4 כי התוכנית לא הפרה את האיסור החוקתי לקידום הדת בבתי ספר ציבוריים.
בשלהי תקופת כהונתו השנייה הייתה אוהיו המובילה מבין מדינות ארצות הברית באחוז הילדים הזכאים להשתתף בפרויקט Head Start.
הן כמושל והן כראש עיר, סייע ווינוביץ' לפרסם את קליבלנד כמקום הולדתו האמיתי של הרוקנרול.
החל מ-1985, וויינוביץ', עיריית קליבלנד ומדינת אוהיו פעלו לבניית היכל התהילה של הרוק אנד רול בקליבלנד, שבסופו של דבר נחנך בעיר ב-1995.
ווינוביץ' היה המושל הראשון לתמוך בהתמודדותו של הסנאטור בוב דול למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996. מאוחר יותר הוא נמנה בין תשעה מועמדים שהתבקשו להגיש בדיקות רקע כמועמדים אפשריים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בתור עמית למרוץ של דול.
ווינוביץ' ויתר על האפשרות שייבחר כעמיתו למרוץ של דול ושב על רצונו להתמודד לסנאט של ארצות הברית ב-1998. בשנה זו התמודד לסנאט לאחר שנמנע ממנו להתמודד לכהונה שלישית כמושל אוהיו בשל מגבלות כהונה.
בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית מרי בויל, והוחלף באורח זמני בתפקיד המושל בידי סגניתו ננסי הוליסטר, שבעצמה הוחלפה על ידי בוב טאפט בינואר 1999. הייתה זו הפעם הראשונה בה מושל רפובליקני באוהיו הוחלף בידי מושל אחר מהמפלגה הרפובליקנית מאז 1904.
ווינוביץ' הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 1999. בסנאט הוא התנגד להורדת שיעורי המסים, ולעיתים תכופות הצטרף לעמיתיו מהמפלגה הדמוקרטית בעניינים הקשורים למיסים וב-2000 היה הרפובליקני היחיד בקונגרס שהצביע נגד הצעת חוק המקלה על זוגות מפני "קנס נישואין" (Marriage penalty).
בנובמבר 2004 התמודד ווינוביץ' בבחירות לכהונה שנייה בסנאט וביום הבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר אריק פינג'וט.
הוא זכה במרב הקולות בכל 88 מחוזות אוהיו וקיבל את מספר הקולות הגבוה ביותר מכל מערכת בחירות לסנאט באוהיו, 3.5 מיליון קולות.
בסנאט עצמו, החזיק ווינוביץ' בשולחן הממתקים של הסנאט.
הוא זכה לתשומת לב לאומית כאשר נשא בדמעות נאום התנגדות למינויו של ג'ון בולטון לשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות בידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בעת שימוע בוועדת החוץ של הסנאט.
הוא נימק את התנגדותו בכך שאינו "מרגיש בנוח להצביע בעד מר ג'ון בולטון".
כתוצאה מכך, הוועדה התפזרה ללא הכרעה והמינוי הושהה.
הדמוקרטים סירבו להביא את הדיון לידי גמר ולסיים את הדיונים על אודות המינוי.
בפעם הראשונה הצביע ווינוביץ' בעד סיום הדיון, אך בפעם השנייה הצטרף לדמוקרטים בבקשתם להארכת הדיונים והפציר בבוש לבחור מועמד אחר.
מאוחר יותר שינה ווינוביץ' את דעותיו ואמר שבולטון עשה "עבודה טובה" כשגריר באו"ם.
בינואר 2007, הביע ווינוביץ' חשש בפני מזכירת המדינה של ארצות הברית קונדוליזה רייס כי תוכניתו של הנשיא בוש להגדיל את כמות חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בעיראק לא תהא אפקטיבית.
כרפובליקני מתון, נחשב ווינוביץ' כאחד המעטים שיכולים להשפיע על בוש.
כעבור חמישה חודשים כתב ווינוביץ' לבוש מכתב בן חמישה עמודים ובו ביקש מממשלת ארצות הברית להתחיל להסיג חיילים אמריקאים מעיראק ולתת לעיראקים לדאוג לשטחים שלהם בעצמם, וקרא להגות "תוכנית כוללת לנסיגה צבאית הדרגתית של ארצות הברית מעיראק".
ב-7 באפריל 2008 התנגד ווינוביץ' בגלוי למצע של המפלגה הרפובליקנית והתבטא בגנות מלחמת עיראק הממושכת.
ב-20 בינואר 2009 קיבל ווינוביץ' מושב בוועדת ההקצבות המשפיעה והחשובה של הסנאט.
מינויו זה היה הפעם הראשונה בה סנאטור מאוהיו ישב בוועדה מאז הפסדו של מייק דה ויין לשרוד בראון ב-2006. קם קבלת המינוי ויתר ווינוביץ' על מושבו בוועדת החוץ.
ב-18 בדצמבר 2010 הצביע ווינוביץ' בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר.
כסנאטור וחבר בולט בוועדת החוץ של הסנאט, ווינוביץ' תמך בעקביות בצעדים לחיזוק הביטחון הלאומי של מדינת ישראל תוך קידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
בנוסף, ווינוביץ' שם פעמיו למאבק באנטישמיות, בעיקר באמצעות מעורבות ב ובמשרד למוסדות דמוקרטיים וזכויות אדם.
במסיבת עיתונאים שערך בינואר 2009 הודיע ווינוביץ' כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית בסנאט.
הוא הוסיף ואמר גם כי לאחר 44 שנה בזירה הציבורית הגיע זמנו להירגע ולבלות עם אשתו ג'נט ומשפחתו, לה נישא ב-1962. לאחר שפרסם דבר פרישתו, נכתב עליו בעיתון "The Dealer Dealer" : "לאחר עשרות שנים בזירה הציבורית, היֹשרה האישית של ווינויביץ' נותרה ללא רבב.
הוא מעולם לא חשש להתייצב נגד מפלגתו שלו, ומעולם לא שכח שכספי המיסים מגיעים מארנקים של אנשים שעובדים קשה".
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביע ווינוביץ' את תמיכתו בהתמודדותו של ג'ון קייסיק למועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
ב-10 ביוני 2016 נשא נאום בבית עיריית קליבלנד לרגל יום העצמאות ה-25 של סלובניה.
ב-12 ביוני נפטר ווינוביץ' בשנתו בביתו שבקליבלנד, בן 79 במותו.
ג'ורג' מאייר נולד בבוסטון וגדל בחברה האריסטוקרטית של העיר.
סבו מצד אביו, ג'ורג' אוגוסטוס מאייר (אביו של ג'ורג' וון לנגרקה מאייר, שגם הוא נקרא ג'ורג' אוגוסטוס מאייר), היגר לניו יורק מגרמניה.
ב-1879 סיים ג'ורג' וון לנגרקה מאייר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ובמשך עשרים שנה היה איש עסקים.
ב-1885 הוא נשא לאישה את מריאן אליס אפלטון.
הוא היה דירקטור במגוון של חברות, בנקים, מפעלי תעשייה ותאגידי תשתיות ציבוריות.
במקביל לפעילותו העסקית הוא החזיק גם במשרות ממשלתיות במדינתו ובעירו.
פעילותו זו החלה ב-1889 כאשר היה חבר במועצה המחוקקת של העיר של בוסטון ובהמשך כחבר מועצת העיר.
לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, שם הוא כיהן למשך תקופה כיושב ראש הבית.
ב-1898 הוא מונה על ידי מושל המדינה רוג'ר וולקוט, כיושב ראש צוות הניהול של מסצ'וסטס בתערוכה העולמית של פריז.
מאייר היה רפובליקן שמרן וב-1899 הוא היה נציג בוועידה הארצית של המפלגה.
הנשיאים הרפובליקנים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט מינו אותו כשגריר באיטליה (1905-1900) וכשגריר ברוסיה (1907-1905).
שורשיו האריסטוקרטיים הקלו על קשריו עם אצולת אירופה, ששלטה אז ביבשת.
הנשיא רוזוולט נעזר לעיתים קרובות במאייר להעברת מסרים לווילהם השני, קיסר גרמניה, במקום באמצעות השגריר הרשמי בגרמניה, שרלמן טאוור.
כשגריר ברוסיה הוא הציג את הצעותיו של רוזוולט בנוגע למלחמת רוסיה–יפן ישירות אל הצאר.
מאייר כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של רוזוולט בין השנים 1907–1909, ובתפקיד זה הוא ניהל את ההכנסה לשירות של מכונות הממכר הראשונות לבולי דואר והוצאו בולי הגליל הראשונים.
עם כניסתו לנשיאות במרץ 1909, מינה הנשיא ויליאם הווארד טאפט את מאייר כמזכיר הצי, משרה שהוא החזיק במשך כל תקופת נשיאותו של טאפט.
במהלך תקופה זו החל צי ארצות הברית בניסויים הראשונים בתעופה ימית, אף על פי שמאייר עצמו התנגד בתחילה למיזם.
בניסויים נפרדים שנערכו ב-1910 וב-1911, הוכיח הטייס האזרחי יוג'ין אלי את האפשרות של המראה ונחיתה על בסיס נושאת מטוסים, כאשר עשה זאת מסיפון אחת הספינות של הצי.
אנקדוטה מעניינת הקשורה לטביעתה של הטיטניק, הייתה כאשר משרתו האישי של מאייר, ג'יימס אלי קנדל, העיר אותו באמצע הלילה, בניגוד להוראות מפורשות, כאשר הגיעו הידיעות על אירוע הטביעה.
מאייר פיטר אותו בשל כך, לאחר מכן התנצל בפניו והחזירו לעבודתו.
ב-1913, עם תום נשיאותו של טאפט, סיים מאייר את כהונתו.
הוא השתתף במאמץ לבחירתו מחדש של תאודור רוזוולט ב-1916. הוא מתח ביקורת על המדיניות של ממשל וודרו וילסון בנושאי הצי, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה והאיץ להגברת המוכנות.
הוא היה פעיל בארגונים "ליגת הביטחון הלאומית" (National Security League) ו"ליגת הצי של ארצות הברית" (Navy League of the United States) ושימש כדירקטור במספר רב של חברות.
בדצמבר 1916, רכשו מאייר, רוזוולט ופילנתרופים נוספים, כולל ג'ון מופט, ויליאם א.
צ'אנלר, ג'וזף צ'ואט, קלרנס מק'קי, ג'ון היבן וניקולס מארי באטלר, את טירת שוונייאק, מקום הולדתו של המרקיז דה לה פאייט שבחבל אוברן, כדי שתשמש כמטה של "הקרן להצנחת הגיבורים הצרפתים על שם לה פאייט", שנוהלה על ידי רעייתו לשעבר של צ'אנלר, ביאטריס אשלי צ'אנלר.
ג'ורג' מאייר נפטר בבוסטון ב-9 במרץ 1918. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו.
המשחתת הייתה בשירות בשנים 1919–1929.
ג'ורג' וולינגטון (27 באוקטובר 1924 – 15 בפברואר 1993) היה פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.
וולינגטון נולד בשם ג'יאצ'ינטו פיגליה (מקורות אחרים טוענים כי הוטבל בשם "ג'ורג'יו") בסיציליה, ואז עבר לארצות הברית (ניו יורק) עם משפחתו בשנת 1925. אביו היה זמר אופרה והכיר לבנו את המוזיקה הקלאסית, אך וולינגטון האזין לג'אז לאחר ששמע את המוזיקה של הסקסופוניסט לסטר יאנג.
הוא סיפר, כי קיבל את השם וולינגטון בתיכון: "אני אוהב ללבוש בגדים נוצצים [...] והילדים בשכונה היו אומרים 'היי, תסתכל על וולינגטון!" (ולינגטון- סוג של מגפי עור מגונדרים).
הוא עזב את בית הספר בגיל 15 כדי לנגן בפסנתר בניו יורק.
בשנים 1943 - 1953 ניגן וולינגטון עם דיזי גילספי, עם נגן הקלרינט ג'ו מרסלה, צ'ארלי פארקר, סרג' צ'אלוף, אלן אגר, קאי ווינדינג, טרי גיבס, ברו מור, אל קון, ג'רי מוליגן, זוט סימס ורד רודני, והוקלט, בשנת 1950, כסולן עבור חברת ההקלטות Savoy ו-Blue Note .
וולינגטון סייר באירופה בשנת 1953 עם הביג בנד של ליונל המפטון .
בשנים 60–1954 ניהל בניו יורק להקות בהם ניגנו מוזיקאים עולים בהם דונלד בירד, ג'קי מקלין ופיל וודס .
והקליט עם מוזיקאים אלה עבור הלייבלסטים "פרסטיז" ו"אטלנטיקה" .
המופע של השביעיה של "בלו-נוט" משנת 1954 בשם "המופע של ג'ורג' וולוינגטון",אינה כלולה בהקלטות אלה.
בשנת 1960 וולינגטון הפסיק לנגן מוזיקה ועבר לפלורידה לעבוד בעסקי מיזוג האוויר המשפחתי, כדי להוריד את הלחץ של הסיורים הבלתי פוסקים.
הוא חזר למוזיקה בשנת 1984 והקליט שלושה אלבומים, "Virtuoso" ב-1984, "Symphony of a Jazz Piano" בשנת 1986 ו-"Pleasure of a Jazz Inspiration" בשנת 1992. בשנת 1985 הוא הופיע גם בפסטיבל Kool Jazz בניו יורק.
היצירות הידועות ביותר שלו הן "Lemon Drop" (שזכתה להצלחה כשנוגנה על ידי וודי הרמן בסוף שנות הארבעים), ו-"Godchild" (אחד הקטעים שהושמעו לקראת הקלטות האלבום The Birth of the Cool של מיילס דייוויס).
| רצועת פסנתר סולו אחת "Lady Fair"
| שלישייה, עם טדי קוטיק (בס) ניק סטבולאס (תופים)
RockNatasha 1957Bobby Jaspar בובי ג'ספר עם ג'ורג 'וולינגטון, אידרס סולימאן
ג'ורג' ויליאם מילר היה מזכיר האוצר ה-65 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר מאוגוסט 1979 ועד ינואר 1981. קודם לכן הוא שימש כיושב ראש הפדרל ריזרב, החל ממרץ 1978.
מילר הגיע לפדרל ריזרב מרקע תאגידי, ולא כמקובל למשמשים בתפקיד זה שהגיעו מתחום הכלכלה או המימון.
הוא גם האדם היחידי ששימש הן כיושב ראש הפדרל ריזרב והן כמזכיר האוצר.
ויליאם מילר נולד בספולפה, אוקלהומה.
עד מהרה עברה משפחתו לבורגר, העיר הגדולה במחוז האטצ'ינסון שבטקסס, שם הוא בילה את ילדותו ורכש את המבטא הטקסני שבו הוא יעשה שימוש כל ימי חייו.
העיר, שנוסדה זמן קצר קודם לכן, חוותה גאות בתעשיית הנפט עד לפרוץ השפל הגדול, שבמהלכו היא חוותה פיתוח נרחב בחסות מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration).
אביו של מילר, שקודם לכן היה נהג מונית, היה למפקד מכבי האש של העיר.
לאחר שלמד בשנים 1941–1942 בקולג' אמריליו, התקבל מילר לאקדמיה של משמר החופים של ארצות הברית, שם הוא סיים את הכשרתו ב-1945 עם תואר ראשון בהנדסה ימית.
בשנים 1945–1949 שירת מילר כקצין במשמר החופים באסיה ובחוף המערבי של ארצות הברית.
בתקופת שירותו הוא הכיר את אדריאנה רוגוז'רסקי, מהגרת מברית המועצות, והשניים נישאו ב-1946.
לאחר שסיים את שירותו במשמר החופים, למד מילר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-1952 הוא סיים כמצטיין בכיתתו.
לאחר מכן הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "קראוורת', סויין ומור" בניו יורק.
ב-1956 הצטרף מילר לתאגיד טקסטרון כעוזר מזכיר.
ב-1957 הוא היה לסגן נשיא החברה וב-1958 למנהל הפיננסי הראשי שלה.
ב-1960 הוא היה למנהל התפעול הראשי והנשיא שלה.
בשנים הבאות זינקו המכירות של טקסטרון במוצרי צריכה, ציוד תעשייתי ומוצרי תעופה וחלל.
ב-1968 הוא היה למנהל הכללי של טקסטרון והמשיך לשמש בתפקידו זה גם לאחר בחירתו ב-1974 כיושב ראש מועצת המנהלים של החברה.
בכל התפקידים הללו הוא שימש עד להיותו חבר במועצת הפדרל ריזרב.
על אף היחלשות הכלכלה בתקופה בה הוא היה המנהל הכללי, גדלו המכירות של טקסטרון ב-65% ל-2.8 מיליארד דולר והחברה הפעילה 180 מפעלים ברחבי העולם.
מצב זה אפשר למכירות של החברה ולהכנסתה הנקיה לעמוד בקצב האינפלציה הגואה שהייתה באותו עשור.
מילר גם נכנס לפעילות פוליטית וציבורית.
בשנים 1963–1965 הוא היה יושב הראש של המועצה המייעצת התעשייתית של ועדת הנשיא לשוויון הזדמנויות בתעסוקה.
בשנים 1966–1967, הוא היה חבר בקרן הלאומית למדעי הרוח.
מילר גם היה חבר בצוות החשיבה "מועדון רומא" .
ב-1968 הוא סייע למסע הבחירות לנשיאות של יוברט האמפרי כיושב ראש קבוצת התמיכה העסקית של המפלגה הדמוקרטית.
הוא גם לקח חלק במערכת הבחירות לנשיאות של ג'ימי קרטר ב-1976. לאחר בחירתו של קרטר לנשיאות, הוא ישב בראש ועדה שהקים הנשיא בניסיון לחקור נושאים הקשורים לתעסוקת החיילים המשוחררים.
ב-1978, כאשר הצטרף מילר למועצת המנהלים של הפדרל ריזרב, הוא כבר היה מנהל מדרגה B של הפדרל ריזרב בבוסטון במשך שמונה שנים, והוא היה גם דירקטור בכמה תאגידים נוספים.
הוא גם היה חבר במועצה העסקית ובשולחן העגול העסקי ויושב ראש הן של ועד ההתכנסות ושל הברית הלאומית של אנשי העסקים.
הוא גם שירת בשתי ועידות דו-צדדיות בינלאומיות כלכליות: המועצה הכלכלית והמסחרית של ארצות הברית וברית המועצות ובמועצה הכלכלית של ארצות הברית ופולין.
כאשר החלה נשיאותו של קרטר, כיהן בתפקיד יושב ראש הפדרל ריזרב ארתור ברנס, שמונה לתפקידו על ידי ריצ'רד ניקסון.
קרטר הכיר בהבנת של ברנס את הקהילה העסקית, אך זה מתח בגלוי ביקורת על הממשל, ופעל נגד מטרות הבית הלבן, ובניגוד למטרות הממשל, נתן סדר עדיפות ללוחמה באינפלציה שהלכה וגאתה באותה תקופה על פני מאבק באבטלה.
כתוצאה מכך ביקש קרטר מסגן הנשיא וולטר מונדייל להכין רשימה של מועמדים להחלפתו של ברנס כאשר הייתה תקופת כהונתו אמורה להסתיים.
מונדייל הגיש רשימה של ארבעה שמות.
שלושה מתוכם (מילר, רג'ינלד ג'ונס מג'נרל אלקטריק ואירווינג שפירו מדופונט) ניהלו בהצלחה תאגידים גדולים.
אנשים אלו היו מקושרים לוושינגטון ולממשל קרטר ובדרכם שלהם גישרו בין העסקים לקובעי המדיניות.
תוך ארבעה ימים מרגע שהוגשה לו רשימה זו, צמצם קרטר את האפשרויות למילר ולמועמד הרביעי, בורס מקלאורי, כלכלן מוכשר עם ניסיון בעבודה במחלקת האוצר תחת פול וולקר, במכון ברוקינגס ובסניפים שונים של הפדרל ריזרב.
ב-1979, כאשר חיפש קרטר מחליף למילר כיושב ראש הפדרל ריזרב, היה מקלאורי שוב ברשימת המועמדים הקצרה שהוגשה לו (ג'ונס ושפירו לא נכללו בה).
כפי שקרטר התלבט בין מילר לבין מקלאורי ב-1978, כל אלו שהוא נועץ בהם (כולל ג'ונס ושפירו), העדיפו פה אחד את מילר, בשל יכולתו להנהיג תוך כדי למידת הפרטים הטכניים תוך כדי עבודה.
כאשר שוחח קרטר עם מילר על המינוי, הביע מילר דאגה מכך שהוא חסר את הרקע ההכרחי, אך קיבל את הצעת המינוי אם זהו רצונו של הנשיא.
מתוך רצון שכהונתו של ברנס כיושב ראש הפדרל ריזרב תסתיים כמתוכנן במרץ 1978, הכריז הנשיא קרטר בדצמבר 1977 שמילר הוא מועמדו לתפקיד.
ההודעה על המינוי התקבלה ברגשות מעורבים וגרמה לירידה חלקית של שוקי ההון של ארצות הברית.
בתקשורת הובע חוסר ודאות בנוגע לדעותיו הבלתי ידועות יחסית של המועמד ותגובותיהם של הכלכלנים המובילים היו מגוונות.
בהקשר זה, מועמדותו של מילר הועברה בפעם הראשונה לאישור ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט.
עד לאותה עת הסנאט היה מאשר את מינוייהם של חברי מועצת המנהלים ומתוכם היה בוחר הנשיא יושב ראש וסגן ללא צורך באישור הסנאט.
כמה מהסנאטורים הביעו הסתייגויות בנוגע למילר וקראו תיגר על כישוריו.
השאלות שלהם נגעו למגוון של נושאים, כמו דעותיו של מילר על עצמאותו של הפדרל ריזרב.
מילר הביע את דעתו על עצמאותו של הפדרל ריזרב ותמך בה.
טענות נגד טקסטרון ומילר כמי שעמד בראשה הובילו את הוועדה לחקור את החברה.
בעקבות זאת, אחד הסנאטורים ציין שזה היה "השימוע המפורט ביותר למועמדות לתפקיד כלשהו" שהוא נכח בו.
בסופו של דבר אושר מינויו של מילר פה אחד.
במרץ 1978 החליף מילר את ארתור ברנס כיושב ראש הפדרל ריזרב.
הוא ירש כלכלה עם אינפלציה גבוהה, שעדיין סבלה מהעלאת מחירי הנפט על ידי אופ"ק.
לפחות בנאום אחד שנשא, זיהה מילר את האינפלציה כאתגר הגבוה ביותר של האומה, מאחר שלדעתו היא הייתה המכשול העיקרי למניעת תעסוקה מלאה.
עם זאת, הוא לא העדיף לקבוע שיעורי ריבית גבוהים שיסכנו את הצמיחה.
לדוגמה, הוא תמך במדיניות המתמשכת של ועדת השוק הפתוח הפדרלית לקביעת יעד קשיח לריבית הבנק המרכזי, שעמדה בבסיס המערכת הפיננסית.
העליות הצנועות של היעדים הללו במהלך כהונתו של מילר הועילו במעט לריסון האינפלציה.
בניגוד לכך, יורשו של מילר בתפקיד, פול וולקר, תמך בפעולה תקיפה יותר, כלומר, סימון מטרה לצמיחה הכוללת את טווח ריבית הבנק המרכזי, שתאפשר שינויים מהירים ורחבים יותר בריבית הבנק המרכזי.
למעשה, מילר טען שוב ושוב במהלך שנתו הראשונה בתפקיד שמיתון ושיעור אבטלה גבוה יאיץ את קצב האינפלציה עוד יותר.
מילר גם תיאר את הכלכלה ככזאת שנמצאת במצב מצוין, על אף הרוח הנגדית שגרמו לה האינפלציה וגורמים אחרים.
במהלך כהונתו כיושב ראש הפדרל ריזרב, ירד ערך הדולר באופן משמעותי.
מהלכים אלו הועילו לטווח קצר בלבד, אם כי ייצבו את הדולר באופן זמני, ועד מהרה התחדשה צניחתו.
הסטגפלציה, הלחם בסיסים של קיפאון ואינפלציה, הפך למושג שנעשה בו שימוש תכוף יותר במהלך אותה תקופה כדי לתאר את שיעור האינפלציה הגבוה, שכשל בהאצת הכלכלה.
גם כאשר המצב החמיר, עמד מילר על כך שצעדי המדיניות לריסון האינפלציה כמו שערי ריבית גבוהים לא ירסנו את האינפלציה אלא ימריצו אותה תוך כדי פגיעה בצמיחה הכלכלית.
הבלגתו של מילר במאבק באינפלציה גרמה למצוקה בקרב אנשי ממשלו של קרטר.
מזכיר האוצר ורנר מייקל בלומנטל, היועץ לענייני אינפלציה, אלפרד קהאן, והכלכלן הראשי של הנשיא, צ'ארלס שולצה, טענו כולם שיש להעלות את שיעור הריבית עוד לפני הישיבה השנתית של 1979 של ועדת השוק הפתוח הפדרלית, שם מילר התנגד לנקיטת צעדים כאלו.
קרטר נאלץ לנזוף באנשי צוותו על ההדלפות לעיתונות על רקע מחלוקת זו.
האופן שבו ניהל מילר את הפדרל ריזרב לא גרם לעמיתיו או למשקיפים חיצוניים לחבב אותו.
הוא לא נתפש כמי שזכה ליוקרה.
כמי שלא בא מעולם הכלכלה או מוול סטריט, הוא נראה כאאוטסיידר, ובהשוואה ליושבי ראש אחרים של הפדרל ריזרב הוא נטה יותר לפעול על דעת עצמו.
נדיר להתקל ביושב ראש בעל השפעה שלא יצליח להוביל את ההצבעות במועצת המנהלים של הפדרל ריזרב ובוועדת השוק הפתוח הפדרלית, אך בישיבת מועצת המנהלים של 1979 מצא עצמו מילר במיעוט כאשר הוא התנגד להעלאת שיעור ריבית ההלוואות שהפדרל ריזרב העמיד לבנקים.
ההיסטוריונים הכלכליים ראו באופן כללי את תקופת כהונתו הקצרה של מילר כבלתי מוצלחת.
שיעור האינפלציה הגבוה שמילר הבליג עליו הצריך "טיפול בהלם" רציני על ידי יורשו בתפקיד פול וולקר, כדי להכניס את האינפלציה לשליטה.
פעולה זו הכניסה את ארצות הברית למיתון שהתרחש בשנים 1980–1982. סטיבן בקנר, פרשן לענייני הפדרל ריזרב, הציג הערכה מחמירה במיוחד:
מילר היה יושב ראש הפדרל ריזרב במשך פחות משנה וחצי כאשר הנשיא קרטר מינה אותו כמזכיר האוצר באוגוסט 1979 במקומו של מייקל בלומנטל כחלק מחילופי גברי רבתי בקבינט שלו, שבו הוחלפו חמישה מחברי הקבינט.
קרטר מינה את פול וולקר במקומו של מילר, וכך היה מילר לאדם היחידי שכיהן הן כמזכיר האוצר והן כיושב ראש הפדרל ריזרב.
כמזכיר האוצר נודע מילר בעיקר בחלקו בוועדת הערבויות להלוואה של קרייזלר, שדאגה למתן הלוואה בסכום של מיליארד וחצי דולר לחילוצה של יצרנית המכוניות מפשיטת רגל.
צעד זה משך ביקורת, שכן פעולת החילוץ נתפסה כפרס לניהול בלתי תקין והכשלת יחסי הסחר ההוגנים בין ארצות הברית לבין יפן.
מילר הסכים ש"הממשל באופן כללי לא מעדיף סיוע ממשלתי לתאגידים פרטיים", אך סבר שיש לנקוט בצעד יוצא מן הכלל במקרה של קרייזלר.
בראשית שנות ה-80 התאוששה קרייזלר ופרעה את ההלוואה קודם למועד המקורי שלה.
מילר גם זכור על ניהול ההקפאה וההפשרה החלקית של כספים איראניים בסכום של 12 מיליארד דולר שהוחזקו בארצות הברית במהלך משבר בני הערובה באיראן.
הוא גם דחף לחתימת הסכם עם האיגודים המקצועיים על קווי מתווה לגובה השכר שנקלעו למבוי סתום למשך חודשים.
מדיניותו הכלכלית של מילר כשלה בריסון האינפלציה והייתה לה השפעה מועטה על צמצום האבטלה.
מצב הכלכלה הרעוע היה אחד הגורמים העיקריים לתבוסתו שנחל קרטר מידי רונלד רייגן בבחירות לנשיאות של 1980.
לאחר תום תקופת נשיאותו של קרטר, הקים מילר את "ג' ויליאם מילר ושות'" (G.
William Miller & Co), חברה וושינגטונית פרטית להשקעות שדמתה לסוג הבנקים הדיסקרטים השווייצרים.
הוא גם שימש במגוון תפקידים בארגוני צדקה ללא כוונת רווח.
בין אלו ניתן למנות את תפקיד הגזבר של הצלב האדום האמריקאי, חבר חבר הנאמנים וחבר הדירקטוריון של בית האופרה הלאומי בוושינגטון , ויושב ראש מרכז ג'ון היינץ השלישי למדע, כלכלה וסביבה .
הוא גם היה יושב הראש והמנהל הכללי של Federated Stores Inc, כיום Macy's, Inc., חברת האם של רשת מייסיס.
ג'ורג' ויליאם מילר נפטר בוושינגטון די.
ג'ורג' וושינגטון ויליאמס היה חייל במלחמת האזרחים האמריקנית, כומר בפטיסטי, פוליטיקאי, עורך דין, עיתונאי וסופר שכתב על ההיסטוריה האפרו-אמריקאית.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ויליאמס התעניין באירופה ובאפריקה.
לאחר שהתרשם מפגישתו עם לאופולד השני, מלך הבלגים, נסע בשנת 1890 למדינת קונגו החופשית (שהייתה אז תחת שלטון הבלגים) כדי לראות את התפתחותה.
המום מההתעללויות והעבדות הנרחבת, האכזרית שהוטלה על הקונגו, כתב מכתב גלוי לליאופולד בשנת 1890 על סבלם של תושבי האזור בידי סוכני המלך.
מכתב זה היווה זרז לסערה בינלאומית נגד המשטר המנהל את קונגו, שגרם למיליוני הרוגים.