tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיימה תואר ראשון ב-1980 בספרות אנגלית ואומנות באוניברסיטת חיפה ועבדה כמורה לאנגלית בתיכון.
ב-1992 סיימה תואר ראשון נוסף בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן המשיכה לתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ולדוקטורט במדעי המדינה, גם הם באוניברסיטת חיפה.
היא שימשה מרצה באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים.
תותרי נחשבה מומחית בנושא החברה הפלסטינית.
מחקריה עסקו בסכסוך הישראלי-פלסטיני, מעמד החברה הערבית בישראל, תקשורת ומגדר.
בעבודת התזה שלה לתואר שני, בהנחייתו של סמי סמוחה, היא עסקה במקרה של כפר ברטעה, שנחצה על ידי הקו הירוק.
עבודת הדוקטורט, שכתבה בהנחייתם של אילן פפה וגבי וימן, הייתה בנושא "תקשורת ובניית אומה: התקשורת הפלסטינית כחקר מקרה".
בעבודתה היא בחנה את תפקיד התקשורת הפלסטינית מאז תחילת תהליך אוסלו, תוך התמקדות בשבע השנים מהקמת הרשות הפלסטינית ועד לפרוץ האינתיפאדה השנייה.
לאחר סיום לימודי הדוקטורט התמנתה למרצה וראשת החוג לאזרחות במכללת אורנים, ובהמשך כיהנה גם כראשת החוג למדעי החברה, וכחברת הנהלת הפקולטה למדעי החברה והרוח.
היא הייתה מנהלת משותפת של היחידה לעשייה אזרחית במכללה.
היא הרצתה בנושאי מגדר ואי שוויון מגדרי, ריבוד ואי שוויון בישראל, סוציולוגיה של הדת, סטטיסטיקה תיאורית והסקתית, השכלת ערביי ישראל, ונשים בעולם הערבי.
תותרי הייתה פעילה בהתנדבות במספר ארגוני חברה אזרחית וערבית:
חברת הוועד המנהל של עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי
חברת הוועד המנהל של מרכז דיראסאת – מרכז ערבי למשפט ולמדיניות
חברת הנהלה של מרכז מהות – מידע הדרכה ותעסוקה לנשים
חברת הנהלה של מרכז מוסאוא - לזכויות האזרחים הערביים בישראל
חברת הנהלה של מרכז אג'נדה, מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית.
תותרי נישאה מיד לאחר סיום לימודי התיכון, והיא אם לשלוש בנות, בהן מנאל תותרי ג'ובראן – מרצה וחוקרת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
תל אביב: רסלינג הוצאת ספרים (2015)
(עם אימן אגבאריה) לא על הרצון הטוב לבדו תחיה הרב-תרבותיות: סטודנטים ערבים במכללות להכשרה להוראה בחינוך העברי בתוך מדיניות ציבורית ורב תרבותיות.
הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד (2016).
לנוכח בית הדין השרעי: תהליכי שינוי במעמדן של נשים מוסלמיות בישראל ובמזרח התיכון, תל אביב: רסלינג.
- מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום
מרי רוברטס ריינהרט הייתה סופרת אמריקאית, היא מכונה לעיתים קרובות אגאתה כריסטי האמריקאית.
ריינהרט פרסמה את רומן המסתורין הראשון שלה "גרם המדרגות המעגלי" ב-1908, שהציג את צורת הכתיבה "אילו ידעתי", צורת הכתיבה שבה הדמות הראשית מגלה בסוף הספר פרט אחד שמחבר את כל הספר ועוזר לפתרון התעלומה.
ריינהארט נחשבת גם למתחילת הנרטיב "הבאטלר עשה את זה" ברומן שלה "הדלת" (1930), אף על פי שהביטוי המדויק אינו מופיע ביצירתה.
ריינהרט נולדה בשם מרי אלה רוברטס באלגני סיטי, פנסילבניה.
אחותה הצעירה, אוליב לואיז, זכתה להכרה כמחברת ספרי ילדים וכבעלת טור בעיתון.
היא למדה בבתי ספר ציבוריים וסיימה את לימודיה בגיל 16, ואז נרשמה לבית הספר להכשרה לאחיות בבית החולים ההומאופתי בפיטסבורג, שם סיימה את לימודיה ב-1896. היא תיארה את החוויה כ"כל הטרגדיה של העולם תחת קורת גג אחת".
לאחר סיום הלימודים, היא נישאה לסטנלי מרשל ריינהארט (1867–1932), רופא שפגשה שם.
נולדו להם שלושה בנים: סטנלי ג'וניור, אלן ופרדריק.
במהלך מפולת הבורסה של 1903, בני הזוג איבדו את חסכונותיהם, מה שהמריץ את מאמצי הכתיבה של ריינהארט כדרך להבטיח הכנסה.
היא הייתה בת 27 באותה שנה, וכתבה 45 סיפורים קצרים.
ב-1907 היא כתבה את "המדרגות העגולות", הרומן שבזכותו היא קיבלה תהילה לאומית.
ריינהרט הייתה הרפתקנית ועבדה ככתבת מלחמה ב-The Saturday Evening Post בחזית הבלגית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך שהותה בבלגיה, היא ראיינה את אלברט הראשון מלך בלגיה, וינסטון צ'רצ'יל ראש ממשלת אנגליה ומרי מטק מלכת אנגליה, וכתבה על אלה האחרונים "היום אחר הצהריים אני אמורה להיות מוצגת בפני מלכת אנגליה.
אני אמורה להגיד 'הוד מלכותך'", בפעם הראשונה!" ריינהרט עבדה באירופה בשנת 1918 כדי לדווח על התפתחויות המלחמה בעיתון והייתה בפריז כשנחתם הסכם שביתת נשק.
ריינהרט חלתה בסרטן השד, ובסופו של דבר היא עברה כריתת שד.
את החוויה שהיא עברה כחולת סרטן, היא פרסמה בספר, בתקופה שבה הנושא הזה לא דובר בציבור.
הראיון "היה לי סרטן" פורסם בגיליון 1947 של Ladies' Home Journal ובו ריינהרט עודדה נשים לעבור בדיקות שד.
ריינהרט קיבלה פרס מיוחד של סופרי מסתורין של אמריקה שנה לאחר שפרסמה את הרומן האחרון שלה, וכן קיבלה דוקטור לשם כבוד בספרות מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבוושינגטון הבירה.
ב-9 בנובמבר 1956 הופיעה ריינהארט בתוכנית הראיונות "אדם לאדם".
היא מתה בגיל 82 בדירתה בפארק אווניו 630 בניו יורק.
ריינהרט כתבה מאות סיפורים קצרים, שירים, ספרי מסע ומאמרים.
הרומן "גרם המדרגות המעגלי" הותאם לראשונה לסרט אילם ב-1915, ואחר כך כפרק בתוכנית הטלוויזיה !Climax בשנת 1956. בשנת 1933 הוציאה חברת התקליטים RCA Victor את "The Bat" בתור ספר מוקלט.
היא הייתה שותפה לכתיבת המחזה "העטלף" משנת 1920 שעובד מאוחר יותר לסרט "לוחשת העטלף" משנת 1930. האחרון השפיע על בוב קיין ביצירת האיקונוגרפיה של באטמן.
בעוד שרבים מספריה היו רבי מכר, המבקרים העריכו ביותר את תעלומות הרצח שלה.
ריינהרט, ב"גרם המדרגות המעגלי" (1908), זוכה להמצאת אסכולת "אילו ידעתי" לכתיבת מסתורין.
ב"המדרגות המעגליות" ספונסרית בגיל העמידה משוכנעת על ידי אחיינה לשכור בית כפרי לקיץ.
השלישייה העדינה ושוחרת השלום נקלעת לסדרה של פשעים שנפתרים בעזרת הדודה.
צורת הכתיבה "אילו ידעתי" היא נרטיב שבו הדמות הראשית (לרוב אישה) מגלה בסוף הספר פרט אחד שמחבר את כל הספר ועוזר לפתרון התעלומה.
הביטוי "הבאטלר עשה את זה" הגיע מספרה של ריינהרט "הדלת", שבו הבאטלר הרג מישהו.
אף על פי שהביטוי הזה לא הופיע בדיוק בספר.
טים קלי הפך את ספרה של ריינהרט למחזמר, "הבאטלר עשה את זה, בשיר".
ריינהט פרסמה את רומנה "הגבר עם השיזוף הקל" שגם הוא תרם לתהילתה.
ריינהרט פרסמה בממוצע ספר בשנה.
היא גם כתבה סדרה ארוכה של סיפורי קומיקס בנוגע ללטיטה (טיש) קרברי שפורסם ב-Satherty Evening Post במשך מספר שנים.
מאוחר יותר הקומיקס הפך לסדרת ספרים שספרו הראשון נקראה ההרפתקאות מדהימות של לטיטה קרברי בשנת 1911.
לאחר שכתבה ספרות בדיונית במשך שנים, ריינהרט התחילה לעבוד בתור כתבת בתקופת מלחמת העולם הראשונה במילוי תפקידם של הגברים שהיו במלחמה.
בזמן הזה היא ראיינה הרבה דמויות היסטוריות, כולל אלברט הראשון מבלגיה (מלך בלגיה), וינסטון צ'רצ'יל ומרי מטק.
אחר כך היא חזרה לכתיבת הספרים ואפילו התחילה לכתוב מחזות.
אף על פי שהיא זכורה מאוד בזכות מחזותיה שבעה ימים (1909) והעטלף (1920), ריינהארט תמיד תיזכר בעיקר בזכות רומני המסתורין שלה, שסללו את הדרך לדור הנוכחי של סופרי המסתורין.
היא כתבה אוטוביוגרפיה, "הסיפור שלי", ב-1931, שנערכה מחדש ב-1948. בתקופת הכתיבה שלה נאמר כי ריינהארט הייתה מוכשרת אפילו יותר מיריבתה, אגתה כריסטי הגדולה.
עד למותה של ריינהרט, מ-10 מיליון עותקים של ספריה נמכרו.
מרי קייט'י רודי היא פרופסור אמריקאית באוניברסיטת דיוק ללימודי נשים, מגדר ומיניות.
עבודתה רב תחומית ומשלבת בין פילוסופיה, תאולוגיה, פמיניזם ופוליטיקה.
לרודי ארבעה ספרים ומעל ל-30 מאמרים אקדמיים הידועים בשל הדעות החדשניות והשנויות במחלוקת שבהם.
בשנת 2012 היא זכתה בפרס דייוויד פלץ לשיפור קורס מאת אוניברסיטת דיוק על עבודתה הפרוגרסיבית.
מחקרה המוקדם של רודי התמקד באתיקת רבייה, אתיקה דתית, מיניות ותאוריית הפמיניזם.
עבודותיה הבולטות בשנים המוקדמות למחקרה הן: "מין ומגדר הכנסייה, מיניות והטרנספורמציה של אתיקות נוצריות" (1997) ו"גיוון מוסרי בדיון על הפלות" (1996).
בשני העשורים שלאחר מכן (2000-2020) עבודתה התמקדה בעיקר בבע"ח, אתיקה, טבע, תזונה, פוליטיקה ואקופמיניזם.
בשנת 2011 היא הוציאה את ספרה "לאהוב חיות" (בשפת המקור: Loving Animals) בו היא טענה כי במטרה להפסיק את הניסויים בבעלי חיים וגידולם בחוות גידול תעשייתיות, על האקטיביסטים בתחום לכוון טוב יותר לרגשות העמוקים, לעיתים אפילו רוחניים שיש לבני אדם עם החיות בחייהם.
ספר זה זכה לשיח רב סביבו במגוון פלטפורמות .
שנה לאחר מכן, ב-2012 הוציאה רודי את המאמר "LGTBQ..Z?" אשר התייחס גם כן לנושאים כמו החייתיות ואהבת בע"ח אך קישר אותם לנושא הקוויריות ודיונים עכשוויים בנושא .
בעקבות מחלה אשר סבלה ממנה רודי במשך שלוש שנים, היא חזרה להתעניין ברפואה ואתיקה ברפואה, במיוחד בנושאי לידה ומוות ובשנים 2020–2022 עסקה בנושאים אלו.
בשנת 1989 קיבלה רודי תואר M.Div מאת אוניברסיטת דיוק.
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1993, קיבלה רודי תואר PhD מאוניברסיטת דיוק.
בין השנים 1994–2000 הייתה רודי מרצה בכירה (Assistant Professor) ובשנת 2000 מונתה להיות פרופ' חבר (Associate Professor) ללימודי נשים מאת קולג' טריניטי לאומנויות ומדעים.
מרי רוזמונד האס הייתה בלשנית אמריקאית שהתעסקה בבלשנות השוואתית, שפות אמריקאיות ילידיות ותאילנדית.
האס הייתה מהבלשניות הראשונות באמריקה, ומחקריה קידמו ותרמו להרחבת הידע והשימור של שפות אמריקאיות ילידיות רבות.
האס נולדה בעיר ריצ'מונד, אינדיאנה, ארצות הברית, למשפחה ממוצא גרמני.
משפחתה לא הייתה משכילה והיא הראשונה ממשפחתה שלמדה בקולג', זאת בזכות מלגה שקיבלה על כך שהייתה תלמידה מצטיינת בתיכון.
כנערה האס הייתה נגנית פסנתר ותחילה הלכה אחרי אהבתה ולמדה מוזיקה קלאסית בקולג' "ארלהאם" בריצ'מונד.
בעת שנותיה בקולג' האס התחילה להתעניין בבלשנות לאחר שקראה את "Life and Growth of Language" של ויליאם דווייט ויטני ו" "A primer of phonetics של הנרי סוויט.
האס החליטה ללמוד בלשנות השוואתית באוניברסיטת שיקגו, והשלימה את עבודת הגמר שלה בהנחיית קארל דארלינג באק בין השנים 1930 - 1931(4).
שם למדה בין היתר בקורס של אדוארד ספיר.
יחד עם ספיר האס עברה ללמוד ולחקור באוניברסיטת ייל.
בעת ירח הדבש של האס ושל מוריס סוואדש באי ונקובר בקנדה השניים חקרו יחד את השפות המקומיות "נוטקה" (Nootka) ו"ניטינט" (Nitinat).
האס חקרה שירי ניטינט מזווית בלשנית ומוזיקאית ושילבה את הידע שלה בשני תחומים אלו.
האס וסוואדש פרסמו יחד את "A Visit to the Other World, a Nitinat Text", בשנת 1933, המאמר האקדמאי הראשון של האס.
בשנים 1931 - 1933 האס הייתה גם עוזרת המחקר של אדוארד ספיר בייל של שפת הגוויצ'ין (Gwich'in).
בשנים 1933–1941 האס כמו שאר תלמידיו של אדוארד ספיר נשלחה על ידי פרנץ בועז, לחקור בעבודת שטח שפות אמריקאיות מכל משפחת שפות מרכזית באמריקה.
האס נשלחה לחקור שפות בדרום-מזרח ארצות הברית.
ראשית ב-1933 האס התחילה לחקור את שפת הטוניקה (Tunica) בלואיזיאנה, ביחד עם ססוטריי יוצ'יגנט (Sesotrie Youchigant), דוברת השפה היחידה שנשארה.
האס פרסמה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת ייל על שפת הטוניקה ב-1935 – "A Grammar of the Tunica Language".
ב-1934 האס חקרה גם את שפת הנאטצ'ז (Natchez) עם שני דובריה האחרונים, ווט סאם וננסי לוגן רייבן.
בשנים 1936 - 1937 אחרי שחקרה את שפות הטוניקה והנאטצ'ז, האס החליטה לחקור את שפת הקריק (Creek), בה נעזרה כדי לתקשר עם ווט וננסי כשחקרה את שפת הנאטצ'ז, מכיוון שכמעט וכלל לא ידעו אנגלית.
בהמשך חקרה את משפחת השפות של שפת הקריק, שפות מוסקוגיאניות (Muskogean), בהן צ'וקטאוו (Choctaw), צ'יקאסאוו (Chickasaw), אלבמה (Alabama), קואסאטי (Koasati), והיטצ'יטי (Hitchiti).
מחקריה של האס את שפות דרום-מזרח ארצות הברית הופסקו בזמן מלחמת העולם השנייה.
לצבא האמריקאי שנלחם בזירה הפסיפית היה צורך לדעת להבין ולדבר את שפות אסיה, ספציפית את שפות דרום-מזרח אסיה שעדיין לא נחקרו והיו מוכרות לגמרי לעולם המערבי.
המטרה הייתה לחקור את השפות האלו וליצור קורסים ללימוד השפות בעבור חיילים ואנשי צבא.
האס למדה וחקרה תאילנדית (מדינה ששיתפה פעולה עם יפן בציר הנגדי לארצות הברית), בשנים 1942-1943, וב-1943–1944 לימדה אנשי צבא באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
בשנים הבאות האס המשיכה לחקור תאילנדית, וגם המשיכה ללמד תאילנדית, שפות אמריקאיות, ובלשנות בברקלי.
היא הייתה בין המקימים של מחלקת הבלשנות באוניברסיטת ברקלי ב-1953. בשנים 1953–1977 האס הייתה בין המקימים והמנהלים של סקר השפות האינדיאניות של קליפורניה, ארכיון באוניברסיטת ברקלי המכילתיעוד ומחקר של כלל שפות יבשת אמריקה הצפונית.
במרוצת השנים האס כיהנה בתפקידים חשובים רבים, בהם ממלאת מקום יושב ראש מחלקת הבלשנות בברקלי (1956–1957) ויושבת הראש (1958–1964), סגנית נשיא האגודה האמריקאית לבלשנות (1956) והנשיאה בשנת 1963, וחברת האקדמיה הלאומית למדעים האמריקאית (NAS) מ-1978.
האס מתה בביתה שבברקלי, קליפורניה ב-17 במאי 1996, בגיל 86, לאחר שנים של התדרדרות בבריאותה.
האס הייתה בלשנית פורצת דרך לא רק בגלל היותה אישה, אלא גם בגלל הכישרון יוצא הדופן שלה בכתיבת הפונטיקה של השפות הילידיות אותן חקרה.
האס חקרה בשפות בהן עסקה הצטלבות של תחביר, מורפולוגיה, משמעות ושימוש, באופן חלוצי כי בתקופתה בלשנים לרוב התעסקו רק במורופולוגיה.
האס חקרה נושאים שלא נחקרו בעבר כמו שפת גברים ושפת נשים, מילות טאבו בין-לשוניות, ומשחקי מילים.
האס הייתה הראשונה לתעד שפות ילידיות גוססות רבות כמו שפת הנאטצ'ז (Natchez) ובעצם כך לשמר את קיומן.
בתור מי שעסקה בבלשנות היסטורית ובלשנות השוואתית הייתה לה תרומה רבה כשחקרה משפחות שפות אמריקאיות רבות, והוכיחה ששפות עוברות תהליכים מורכבים של שינוי ושחזור, גם בדקדוק ובפונולוגיה.
אחד מהמאפיינים הבולטים של האס היה הקרבה שלה לשפות אותן חקרה, הקרבה לשטח, לאנשים ולתרבות.
גם כפרופסורית הייתה להאס השפעה, היא השגיחה על עבודות דוקטורט בשפות ילידיות אמריקאיות של יותר מ-100 תלמידים והכשירה יותר בלשנים "אמריקניסטים" (החוקרים שפות אמריקאיות ילידיות) מקודמיה אדוארד ספיר ופרנץ בועז ביחד.
כמייסדת והמנהלת של סקר השפות האינדיאניות של קליפורניה האס הדריכה עוד בלשנים רבים.
כאשר האס למדה אצל אדוארד ספיר באוניברסיטת שיקגו, היא הכירה כמה מהתלמידים שהנחה בעבודת הגמר.
אחד מהם היה מוריס סוודש.
השניים התאהבו והתחתנו בשנת 1931. בשנת 1937 האס עברה לאוקלהומה בתקווה להוציא תעודת הוראה ולעבוד כמורה בתיכון כעבודה יציבה, ולערוך מחקרים ועבודות שטח באוקלהומה בה שפות ילידיות רבות היו מדוברות, בקיץ ובחופשים.
כאישה נשואה האס אמרה במכתב שכתבה לסוודש שלא תוכל לקבל עבודה כמורה, ולכן החליטה להתגרש.
השניים אמנם התגרשו אך שמרו על קשר חברי ומקצועי במשך כל חייהם.
בסופו של דבר האס המשיכה לחקור ולא עסקה בהוראה תיכונית.
כאשר למדה וחקרה את השפה התאילנדית האס הכירה את הנג סובהאנקה, ונישאה לו.
יחד הם כתבו את "Spoken Thai" ללימוד תאילנדית בשנים 1945–1948. השניים התגרשו בשנת 1949.
מרי רוג'רס הייתה מלחינה תסריטאית וסופרת אמריקאית.
הספר המפורסם ביותר שלה הוא "freaky friday ", המחזמר המפורסם ביותר שהלחינה הוא "once upon a mattress ".
מרי רוג'רס נולדה בשנת 1931 בניו יורק שבארצות הברית.
אביה, ריצ'רד רוג'רס, היה מלחין מצליח ואמה, דורותי פיינר, הייתה עקרת בית.
רוג'רס בחרה בקריירה שלה בזכות משפחתה ובעיקר בזכות אביה, היא ראתה את הצלחתו ושאפה להיות כמוהו ולהגיע להישגים דומים.
רוג'רס הייתה מלחינה ותרמה כסף לארגונים רבים.
פריצת הדרך המשמעותית ביותר שלה, הייתה כאשר עבדה על Once Upon a Mattress , שהיה מחזמר מצליח שרץ בברודוויי במשך זמן רב וזכה בפרס "Theatre World Award ".
היא הייתה נשואה פעמיים וילדה חמישה ילדים.
בעלה הראשון היה ג'וליאן ב.
ביטי ג'וניור, לאחר שנולדו להם שלושה ילדים התברר שהוא הומוסקסואל והוא החל להתעלל ברודג'רס פיזית.
כשעוד היו נשואים רודג'רס ניהלה רומן עם האדם איתו כתבה את המחזמר "the mad show ", סטיבן סונדהיים.
כמה שנים, לאחר מכן פגשה את בעלה השני הנרי גוטל, לאחר חתונתם נולדו להם שני ילדים.
בשנת 1960 עלה לראשונה המחזה "once upon a mattress " שמרי רוג'רס הלחינה במלואו, המחזה נכתב על ידי מרשל בארר והתבסס על המעשיה "הנסיכה והאפון" (the princces and the pea).
לאחר ההצלחה המסחררת של "once upon a mattress " היא ומרשל בארר החליטו להפיק מחזמר נוסף שנקרא "the mad show ".
במחזמר הזה נוסף אדם חדש שלא היה ב"once upon a mattress" להפקה, סטיבן סונדהיים, הוא עזר לרוג'רס בהלחנה ולבארר בכתיבה.
המחזה מבוסס על מגזין ושמו "mad magazine" שהיה מגזין סאטירה אמריקאי.
המחזה הזה הצליח פחות מהקודם ולא הגיע עד לברודוויי.
היצירה המפורסמת ביותר שכתבה מרי רוג'רס הוא הספר "יום שישי הפוך", שעובד לשני סרטים מצליחים.
הסרט הראשון נקרא "אמא ליום אחד" ויצא לאור בשנת 1976, הסרט השני נקרא "יום שישי הפוך" ויצא לאור בשנת 2003.
מרי שפר וורן הייתה חוקרת טבע, מאיירת, צלמת וסופרת אמריקאית-קנדית.
היא נודעה בחוויותיה בהרי הרוקי הקנדיים בתחילת המאה ה-20.
מרי נולדה בשם מרי טאונסנד שארפלס ב-1861 ב.
היא למדה ציור פרחים אצל .
בשנת 1889 יצאה מרי שפר וורן לביקורה הראשון בהרי הרוקי הקנדיים, מלווה בחברתה הסטודנטית לאמנות, .
ב-1890 היא נישאה לד"ר , בוטנאי חובב, אותו פגשה בשנה הקודמת בקרחונים ב.
בני הזוג היו מבלים בקיץ ובסתיו בטיולים בהרי הרוקי הקנדיים.
צ'ארלס שפר מת ב-1903, וכך גם אביה ואמה של מרי.
בשנת 1904, חזרה מרי שפר וורן להרי הרוקי הקנדיים עם חברתה "מולי" אדמס נחושה להשלים מדריך בוטני שבעלה התחיל.
כדי להשלים את הפרויקט הזה היא אספה דגימות בוטניות ולמדה צילום.
באותה שנה, היא אספה דגימות עבור אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1907 התפרסם הספר "הצומח האלפיני של הרי הרוקי הקנדיים", עם טקסט מאת וציורים ותצלומים מאת מרי שפר וורן.
עם השלמת עבודתה הבוטנית, שפר ואדמס החליטו שהן רוצות לחקור יותר לתוך ההרים.
הם שכנעו, מדריך הרים בשם ויליאם "בילי" וורן ואת המדריך סידני אונווין לספק את הציוד והידע הנחוצים כדי לנסות למצוא את "צ'אבה אימנה" - אגם בעמק הררי שלא נחקר.
הסיור שלהן כפי שתועד בספרה, בליווי מפה משנת 1908, אותו מתארת מרי כ"מחרוזת שלמה של פנינים".
במהלך מסעותיה היא המשיכה לצלם תמונות שמאוחר יותר תצבע אותן ביד עם שובה הביתה ותשתמש בהן כדי לעודד אחרים לטייל בהרי הרוקי הקנדיים.
ממסעותיה אלה, נותרו שמות של אתרים גאוגרפים באזור שניתנו על ידה.
בשנת 1912 עברה וורן לצמיתות לבאנף, אלברטה.
בשנת 1915 היא נישאה לחברה משכבר הימים ומדריך ההרים ויליאם "בילי" וורן.
בשנת 1909, הר בפארק הלאומי יוהו נקרא לכבודה .
בשנת 2003, אוניברסיטת אלברטה כינתה את מעון הסטודנטים החדש Schäffer Hall, כמחווה לשפר וורן.
מרי רוזנבלום (שם נעורים: מרי פרימן; 27 ביוני 1952 – 11 במרץ 2018) הייתה סופרת מדע בדיוני וספרי תעלומות אמריקאית.
רוזנבלום נולדה בלויטאון, ניו יורק וגדלה באליסון פארק, פנסילבניה.
היא קיבלה תואר בביולוגיה ממכללת ריד באורגון.
רוזנבלום השתתפה בסדנת הסופרים של קלריון ווסט בשנת 1988.
סיפורה הראשון התפרסם בשנת 1990 והרומן הראשון שלה בשנת 1993.
הקריירה שלה החלה בסוגת המדע הבדיוני, ובמידה רבה גם המשיכה בו.
עם זאת, מ-1999 עד 2002 היא כתבה את סדרת הרומנים "תעלומות הגינון" בשם "מרי פרימן".
בשנת 1994, היא זכתה בפרס קומפטון קרוק לרומן הביכורים הטוב ביותר עבור The Drylands.
בשנת 2009 היא זכתה בפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית עבור הסיפור הקצר, "הקרבה"(Sacrifice).
באורגון, שם התגוררה רוזנבלום, רק 10% מכלל הטייסים הן נשים, ובגיל 57 השיגה רוזנבלום תעודת טיס במדינה זו.
רוזנבלום מתה ב-11 במרץ 2018, כאשר המטוס החד-מנועי אותו הטיסה התרסק ליד שדה תעופה דרומית ללה סנטר, וושינגטון.
מֶרִי קַרְפֶּנְטֶר הייתה וחברתית אנגליה.
בתו של כומר אוניטרי, היא ייסדה ו, שסיפקו הזדמנויות חינוכיות שלא היו זמינות בעבר לילדים עניים ולעבריינים צעירים בבריסטול.
היא פרסמה מאמרים וספרים על עבודתה והשתדלנות שלה הייתה מכרעת במעבר של כמה חוקים בתחום החינוך באמצע המאה התשע-עשרה.
היא הייתה האישה הראשונה שכתבה מאמר שפורסם על ידי .
היא נאמה בכנסים ומפגשים רבים והתפרסמה כאחת הדוברות הפומביות המובילות בתקופתה.
קרפנטר הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות; היא גם ביקרה בהודו, ביקרה בבתי ספר ובבתי סוהר ופעלה לשיפור החינוך לנשים, הקמת בתי ספר לעבריינים צעירים ושיפור תנאי הכלא.
בשנים מאוחרות יותר היא ביקרה באירופה ובאמריקה, והמשיכה במסעותיה לרפורמה בחוקי העונשין ובחינוך.
קרפנטר תמכה בפומבי בזכות הבחירה לנשים בשנותיה המאוחרות וכן פעלה למען גישה של נשים להשכלה גבוהה.
היא קבורה ב בבריסטול ויש לזכרה לוח זיכרון בטרנספט הצפוני של קתדרלת בריסטול.
קרפנטר נולדה ב-1807, באקסטר, ילדתם הראשונה של , כומר אוניטרי באקסטר, ואנה (או האנה) פן.
בשנת 1817 המשפחה עברה לבריסטול, שם אביה היה אחראי על הכנסייה "".
הוא הקים פנימייה ברחוב גרייט ג'ורג' שב, אשר נוהלה על ידי אשתו ובנותיו, שם למדה מרי מדעים, מתמטיקה, יוונית ולטינית.
היא לימדה בבית הספר, עבודה לתקופות קצרות כאומנת באי וייט ובהרטפורדשייר, ובשנת 1827 חזרה לבריסטול כדי להיות מורה ראשית במה שהפך אז ל"פנימיית גברת קרפנטר לנשים צעירות" (Mrs Carpenter's Boarding School for Young Ladies).
בשנת 1833 היא פגשה את ראג' רמוהון ראי, מייסד תנועת שעשתה רפורמה בהינדואיזם החברתי, והושפעה מהפילוסופיה שלו במהלך שהותו הקצרה עם מיס קאסל ומיס קידל בבית ביץ' ב בבריסטול לפני שראי מת מדלקת קרום המוח בספטמבר של אותה שנה.
מאוחר יותר באותה שנה היא גם פגשה את , אוניטרי אמריקאי שייסד את השליחות הדתית לעניים (Ministry-at-Large to the Poor) בבוסטון, מסצ'וסטס.
אומרים שהוא עורר השראה בקרפנטר לתחילתה של הרפורמה החברתית, בין היתר על ידי הערה מקרית כשטייל עם קרפנטר ברובע שכונת עוני בבריסטול.
ילד קטן לבוש סמרטוטים חצה את דרכם וטקרמן העיר, "צריך ללכת בעקבות הילד הזה לביתו ולטפל בו".
הוא הקים בית ספר חווה במסצ'וסטס, שהפך מאוחר יותר למודל למוסדות לעבריינים צעירים.
כתביה המאוחרים של קרפנטר מבוססים על רעיונות שפיתחה מהתכתבות שלה עם טקרמן.
ב-1835 היא עזרה לארגן "חברת עובדים ומבקרים" (Working and Visiting Society), בשכונות העוני סביב לואינס מיד (Lewin's Mead), שבה היא המשיכה לשמש כמזכירה במשך כמעט עשרים שנה.
קבוצה זו נוצרה בהשראת עבודתו של טקרמן בבוסטון.
מטרותיהן של חברות כאלה היו לבקר את העניים ולגייס כספים ממעמדות הביניים שצצו כדי להקל על העוני ולשפר את החינוך.
לאחר מות אביה ב-1840, קרפנטר עבדה עם אחיותיה בפנימייה של אמה ב בבריסטול.
בשנת 1843 התעורר העניין שלה בתנועה לביטול העבדות בעקבות ביקורו של הנדבן מבוסטון .
ב-1846 היא השתתפה בפגישה שבה נישאו נאומים על ידי תומך ביטול העבדות הבולט ופרדריק דאגלס, אשר נמלט מעבדות ב-1838. היא תרמה למאמצי גיוס הכספים למטרת ביטול העבדות והמשיכה להתעניין בנושא במשך עשרים השנים הבאות.
גם אחיה , ו ואחותה אנה היו פעילים בקמפיין זה.
בשנת 1851 החזרה עבד נמלט מבוסטון חזרה למדינות הדרום גרמה לה לומר על חוק העבד הנמלט 1850 שארצות הברית "ביצעה מעשה אכזרי...
נגד האנושות, נגד עצמה, נגד אלוהים".
אירוע זה גרם לה להתרכז בעבודתה החינוכית.
הצעת חוק הוגשה לפרלמנט "כדי לתת מענה לחינוך טוב יותר של ילדים במחוזות הייצור", אך היא לא הצליחה לעבור עקב התנגדות , שכן נראה כי היא מעניקה עדיפות לעמדת הכנסייה האנגליקנית.
כתוצאה מכישלון הצעת החוק, קמו בעיירות רבות באנגלית, שסיפקו חינוך, מזון וביגוד לעניים, והניעו את קרפנטר להקים בעצמה בית ספר כזה ב-, בריסטול.
זמן קצר אחר כך הוקם גם בית ספר לילי למבוגרים.
ב-1848 סגירת בית הספר הפרטי של משפחת קרפנטר העניקה לה יותר זמן לעבודות חינוך וצדקה.
היא פרסמה ספר זיכרונות על ג'וזף טקרמן וסדרת מאמרים על בתי ספר מרופטים שפורסמו בעיתון The Inquirer, עיתון אנגלי אוניטרי, שלאחר מכן פורסמו בצורת ספר.
היא שרטטה שלושה סוגים של בתי ספר הנדרשים באופן דחוף; בתי ספר יומיים טובים בלא תשלום (לילדי האוכלוסייה הכללית), בתי ספר תעשייתיים (לילדים נזקקים) ובתי ספר מתקנים (עבור עבריינים צעירים).
ספר זה משך תשומת לב ציבורית לעבודתה, והיא החלה לתקשר עם הוגים, מחנכים ורפורמטורים מובילים.
מי שניסח הצעות חוק בתחום החינוך התייעץ עם קרפנטר, והיא הוזמנה למסור עדות בפני ועדות בית הנבחרים הבריטי, ובשנת 1852 היא פרסמה את "נערים עבריינים, מצבם והטיפול בהם" (Juvenile Delinquents, their Condition and Treatment), שתרם לחקיקתו של "חוק נוער עבריין" (Juvenile Offenders Act) בשנת 1854.
ב-1852 היא מימשה את רעיונותיה, והקימה בית ספר מתקן בבריסטול ב-1852, ב בשטח של בית ספר שהוקם במקור על ידי ג'ון וסלי.
במקור זה היה בית ספר מעורב עבור בנים ובנות, אבל עד מהרה היא החליטה להפריד בין המגדרים ולהקים מוסד מתקן לבנות במה שהוא כיום בשנת 1854, במימון תחילה על ידי .
כאשר ליידי ביירון מתה בשנת 1860, מרי קרפנטר קיבלה מורשת לרכוש מייד את האכסניה האדומה, כולל קוטג' שישמש להכשרת הבנות בשירות ביתי.
יומניה המפורטים של מרי קרפנטר (Ref.
12693/1-2) (קטלוג מקוון) מתארים את הימים הראשונים באכסניה האדומה שהפכו אותה מבית נטוש לבית ספר פונקציונלי, כולל גילוי רגל אדם במבנה השירותים החיצוני.
יומניה של קרפנטר חושפים גם את השימוש ב'תאים' הממוקמים במרתף של "האכסניה האדומה" להענשת "נערות אלימות, עקשניות ורועשות".
עונשים אחרים כללו הלקאה במקל וקיצוץ שיערותיהן כמעט עד הקרקפת.
פרנסס פאוור קוב, הלוחמת הידועה למען זכויות בעלי חיים, עבדה באכסניה האדומה וחיה עם מרי קרפנטר מ-1858 עד 1859, אך מערכת יחסים סוערת בין השתיים גרמה לכך שקוב עזבה את בית הספר.
אמונותיה הדתיות החזקות הניעו את הרפורמות שלה.
"אהבה חייבת להיות התחושה השלטת של כל מי שמנסה להשפיע ולהדריך ילדים אלה", כתבה ב"בתי ספר מתקנים לילדי השכבות הגוססות והמסוכנות ולנערים עבריינים".
כעת, לאחר שנקבע עיקרון בתי הספר המתקנים, פעלה קרפנטר נמרצות למען בתי ספר יומיים חינם, בטענה שבתי הספר המרופטים זכאים לסיוע כספי מהממשלה.
בפגישה באוקספורד ב-1860, היא הפכה לאישה הראשונה שקראה מאמר בישיבת , שהתייחס לנושא זה, ובעיקר בשל יוזמתה, התקיים ב-1861 בברמינגהם כנס על בתי ספר מרופטים ביחס למענקים ממשלתיים לחינוך.
באותה שנה הוזמנה קרפנטר לשאת עדות לוועדה הנבחרת של בית הנבחרים לחינוך ילדים חסרי כל (Select Committee on the Education of Destitute Children).
בין שאר הראיות היא מתחה ביקורת על כמרים קתולים שהזהירו ילדים צעירים של מהגרים אירים מלהשתתף בבית הספר המרופט שלה.
היא גינתה את "האנגלו-אירים הנחותים" כמי שמשלבים "את חטאי האנגלים בעיירה מסחרית גדולה עם ....האופי הטבעי שלהם בצורה מאוד לא רצויה".
היא עוד אמרה: "אני יכולה רק לומר שהילדים אמרו לנו שהכמרים הלקו באחד המקרים ילד משום שהגיע לבית הספר שלנו, והפעילו השפעה חזקה מאוד כדי למנוע מהם לבוא, ושאני בעצמי ספגתי עלבונות ברחוב מילדים קתולים...
שמרגישים בטעות שהם מפגינים את קנאותם לדת שלהם על ידי העלבת פרוטסטנטים".
בשנת 1866 ביקרה קרפנטר בהודו (שהייתה אז ועד 1947 בשלטון בריטי), ביקור ששאפה אליו מאז פגישתה עם ראג' רמוהון ראי בשנת 1833. היא ביקרה בכלכותה, מדרס ובומביי, וגילתה שרוב הבנות לא קיבלו חינוך מעבר לגיל שתים עשרה שנים, בעיקר בגלל מחסור במורות משכילות.
במהלך ביקורה פגשה קרפנטר את , מנהיג תנועת .
סן ביקשה ממנה להקים ארגון בבריטניה כדי לשפר את התקשורת בין הרפורמטורים הבריטים וההודים, דבר שעשתה ב-1870, והקימה את .
היא ביקרה בבתי ספר, בתי חולים ובתי כלא רבים ועודדה את המנהלים הקולוניאליים ההודיים והבריטיים לשפר ולממן אותם.
היא דאגה במיוחד מכך שהמחסור בחינוך נשי טוב הוביל למחסור במורות, אחיות ועובדות בכלא.
אולם מרי קרפנטר (Mary Carpenter Hall) בבית הספר לבנות ברהמו בכלכותה הוקם כאנדרטת זיכרון לעבודה זו.
היא גם השתתפה בחנוכת האגודה בנגלית למדעי החברה, והפנתה מאמר למושל הכללי על הצעות לחינוך נשים, בתי ספר רפורמטוריים ושיפור תנאי הכליאה.
היא חזרה להודו ב-1868 והשיגה מימון להקמת בית ספר רגיל לחינוך מורות הודיות.
ב-1875 היא ערכה ביקור אחרון והצליחה לראות רבות מהתוכניות שלה בפעולה.
היא גם הציגה הצעות לרפורמה בכלא ההודי למזכיר הממשלה ההודית.
היא הקריאה ארבעים מאמרים בכנסים של משנת 1857, נשאה הרצאות רבות בציבור ונודעה כאחד הדוברים הבולטים על רפורמה חברתית בעידן שבו מעט נשים נאמו אי פעם במפגשים ציבורים.
עבודתה של קרפנטר החלה כעת למשוך תשומת לב באירופה ומחוצה לה.
בסיום הפגישה הציעה קרפנטר הקמת איגוד בינלאומי לחינוך תעשייתי של נשים.
היא המשיכה לנשאטל בשווייץ כדי ללמוד את מערכת הכלא של לואי גיום (Louis Guillaume), וב-1873 לאמריקה, שם פגשה פעילי ביטול העבדות כדוגמת ופרדריק דאגלס.
היא ביקרה בבתי כלא ובשנת 1874 כתבה לאגודת הכלא של ניו יורק כדי להביע את דאגה לגבי "מצבם הנורא של בתי הכלא".
קרפנטר תמכה בתנועה להשכלה גבוהה של נשים, ותמיד תמכה בעניין הפמיניסטי, אך במשך רוב חייה לא עשתה זאת בפומבי, מתוך אמונה שחוסר הפופולריות של התנועה למען זכות בחירה לנשים עלול לפגוע ברפורמות שלה בתחום החינוך והעונשין.
אבל היא הופיעה ב-1877, שנת מותה, על במה ציבורית בבריסטול, ותמכה ב"אגודת בריסטול ומערב אנגליה למען זכות הבחירה לנשים" (Bristol and West of England Society for Women's Suffrage).
היא הוזמנה לראיון עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ופלורנס נייטינגייל בטירת וינדזור ב-1868.
קרפנטר מעולם לא נישאה, אבל היא אימצה ילדה בת חמש, רוזנה (Rosanna) ב-1858. היא מתה, בשנתה, ב"אכסניה האדומה" ביוני 1877 ונקברה בבית הקברות של ארנוס וייל.
תהלוכת ההלוויה שלה הייתה באורך של 800 מטרים.
מפגש ציבורי באוקטובר 1877 גייס 2,700 ליש"ט שהוקדשו לבתי הספר הרפורמטוריים שלה ואנדרטה בקתדרלת בריסטול.
בית הספר הרפורמטורי בקינגסווד היה פעיל עד 1984 ומוסד האכסניה האדומה לבנות נסגר ב-1918. לקמפיינים של קרפנטר לרפורמת עונשין לנוער הייתה השפעה רבה על התפתחותו של משטר נאור יותר להתמודדות עם עבריינים צעירים.
לכתביה, לאקטיביזם הפוליטי ולפניות הציבור שלה הייתה השפעה רבה על החינוך המתקן בבריטניה, אירופה, הודו ואמריקה וסייעו לחולל רפורמות גדולות במאה ה-19 וה-20. עם זאת, רבים מהגורמים לפשעי נוער נותרו כנראה ללא מענה אפילו בתחילת המאה ה-21, וכישלונות של בתי כלא לנוער עבריין עכשוויים ספגו ביקורת מצד גופים רשמיים.
היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית לילדים, בכיכובן של מרי קייט ואשלי אולסן, המבוססת על דמויותיהן וקולותיהן (באנגלית).
הסדרה עלתה לשידור ב-20 באוקטובר 2001 במסגרת רצועת השידור של דיסני "בוקר שבת אחד" ב-ABC, ושודרה בערוץ הילדים בישראל.
הסדרה הופסקה לאחר עונתה הראשונה.
מרי-קייט אולסן בתפקיד עצמה / סוכנת מיוחדת מיסטי
אשלי אולסן בתפקיד עצמה / סוכנת מיוחדת אמבר
טרי צ'ן בתפקיד רודני צ'וי
מייקל הייוורד בתפקיד איוון קינטרו
מייקל דובסון בתפקיד קלייב הדג'מורטון-סמית'
לנור זאן בתפקיד רנה לה רוז'
מגי בלו אוהרה בתפקיד רומי בייטס
סם וינסנט בתור הון ד'
קים הות'ורן בתפקיד ברניס שואו וד"ר סנדי
כריסטופר גריי בתפקיד אוליבר דיקנס
הילי ישראל - מרי קייט אולסן - סוכנת מיסטי
ענת ארליך - אשלי אולסן - סוכנת אמבר
מירון אהרונוביץ' - אייבן "אייקיו"
לירון לב - רודני צ'ו
אפי בן ישראל - רנה לה רוג'
מדבבים נוספים - יואב בר-לב, יובל סגל, יורם יוספסברג, מאיה בר שלום, ניר חלמיש, עדי זינו, שחף וולמן
ב-1999 הוכרזה הסדרה על ידי DualStar ואולפני DIC Entertainment (שהיו אז בבעלות דיסני).
במקור, הסדרה הייתה אמורה להתבסס על הדמויות "תאומות המעיל הארוך".
עד שנת 2000, הפכה הסדרה להפקה משותפת של DIC ושל ערוץ Canal J, תחת שם העבודה הזמני "בנות פעולה" (Action Girls).
תוכנן לייצר 52 פרקים לסדרה.
לאחר בכורתה ב-ABC בארצות הברית, בנובמבר 2001, מכרה חברת DIC את הסדרה מראש לשידור בינלאומי ברשת CITV (ולאחר מכן גם ניקולודיאון) בבריטניה, Canal J בצרפת, Mediaset באיטליה, YTV בקנדה, ו-Fox Kids באמריקה הלטינית.
באפריל 2002 רכשה חברת Televisa במקסיקו, יחד עם RTÉ באירלנד, את זכויות השידור של הסדרה במדינותיהן.
מספטמבר 2002 עד 2003, לאחר מיתוג מחדש של הערוץ, "טון דיסני" שידרה מחדש את הסדרה לצד סדרות אחרות של "One Saturday Morning" לשעבר.
באפריל 2015, רכשה ניקלודיאון מספר זכויות שידור בארצות הברית לספריית התוכן של DualStar, כולל סדרה זו, אם כי היא מעולם לא שודרה מחדש בערוץ.
בישראל, הסדרה שודרה בשנת 2003 בערוץ הילדים.
ביוני 2005, הוציאה חברת Warner Home Video אוסף בדיסק יחיד בשם "מיסטי ואמבר נגד רנה לה רוג'", שכלל 5 פרקים מהסדרה המתמקדים בנבלית רנה לה רוז'.
הפרקים מגיעים עם רצועות אודיו באנגלית, ספרדית וצרפתית, וכן כוללים תוספות מיוחדות כמו אתגר טריוויה וביוגרפיה של הנבלית.
בשנת 2016 שוחררה הסדרה ל-iTunes, אך כללה את אותם הפרקים שהופיעו רק ב-DVD של כרך 1.
הסדרה הולידה סדרת ספרים שפורסמה על ידי Dualstar Books ו-HarperEntertainment בשנת 2002. בספרים, התאומות הן סוכנות מיוחדות שמוטלת עליהן המשימה לפתור תעלומות שונות בעולם האופנה והספורט, כשהן נוסעות לערים כמו ניו יורק, פריז ורומא.
מקום – ניו יורק ופריז.
מקום – "The Mall of Malls", קניון בדיוני שמבוסס ככל הנראה על "Mall of America".
מקום – עיר כלשהי בארצות הברית (Anytown, USA).
מריא הוא בעל חיים המוזכר במקרא מספר פעמים.
יש שטענו שהכוונה לבעל חיים ממשפחת הפריים, אולם הפירוש המקובל הוא בעל חיים מפוטם.
המריא מוזכר שמונה פעמים במקרא:
בכל הפסוקים המריא מוזכר בהקשר של חיות בית, מתואר ככשר לאכילה ולזביחה.
ומוזכר בעיקר כמאכל או קרבן חגיגי.
רבים פירשו שכוונת המקרא לבעל חי מפוטם.
הפסוק בספר יחזקאל אומר "אֵילִים כָּרִים וְעַתּוּדִים פָּרִים, מְרִיאֵי בָשָׁן כֻּלָּם" משתמע מהפסוק שמריא הוא מצב אפשרי לבעלי חיים רבים.
במספר תרגומי המקרא מתורגם מפוטם או שמן - תרגום השבעים, עקילס, הוולגטה, הפשיטתא ועוד.
כך גם אצל פרשנים רבים, ביניהם רש"י, רד"ק, רשב"ם, אבן עזרא ואחרים.
יש מפרשים המוצאים כן כבר במקרא בצורת פועל, "עֵת בַּמָּרוֹם תַּמְרִיא" (), כך לפי רשב"ם, אבן עזרא ואחרים.
גם במשנה נמצא פועל דומה בהקשר זה.
בערבית הגיית מריא (مَرِيء) פירושה 'מקום מעבר המזון בגוף' - וושט.
באכדית marû משמעותה שמן, מפוטם.
בחלק מהתרגומים העתיקים המריא מתפרש ככבש או אַיל רגיל, כך בתרגום השבעים ובוולגטה.
רס"ג ורבי יונה אבן ג'נאח תרגמו "ג'אמוס".
מספר חוקרים קיבלו את דבריהם.
יש שביקרו את זיהוי זה מפני שהג'אמוס לא היה בישראל בתקופת המקרא.
מרדכי כסלו זיהה את המריא עם הזבו או הבקר האפריקאי .
הרמב"ם הכניס את המריא לרשימה של חיות הכשרות לאכילה, ככל הנראה הוא הבין שמדובר במין נפרד.
במדרש רבה המילה מריא מוזכרת ככינוי לשד - "יום השישי ברא שישה - אדם וחוה ורמש ובהמה וחיה ומריאים".
רד"ל גרס במדרש "מריעים" - עושים רע.
רבי מאיר חנוך בן ישי בפירושו אור המאיר למדרש מפרש שב אונקלוס מתרגם את המילה שעירים לשדים, כך גם פה יש הקשר בין שעירים לשדים.
אחרים ציינו שמריאים רומז לרואים ואינם נראים, הרב דוד גאלאמב הציע שמריא הוא מלשון המרה כמו שדים המשנים את צורתם.
עוד נאמר במדרש רבה: רבי אומר אלו השדים שברא הקב"ה את נשמתן ובא לבראות את גופן וקדש השבת ולא בראן.
בילקוט שמעוני ציטט את המדרש תוך כתיבת המילה מריאים.
כך גם רבי בחיי בן אשר.
שני הפירושים למריא משליכים להלכה.
מהפסוק בישעיה מוכח שה"מריא" כשר לקרבן, וממילא דינו כבהמה שחלבה אסור באכילה.
אם המריא הוא ג'אמוס הרי שמדובר בבהמה וחלבה אסור.
במהלך הדורות פוסקים שונים צידדו לכאן או לכאן.
מרי רייבי הייתה אשת עסקים, סוחרת ובעלת-ספינות, ילידת אנגליה שהוגלתה לאוסטרליה.
היא זכתה להערכה כאשת עסקים, ודיוקנה מוצג על שטר 20 דולר אוסטרלי.
רייבי נולדה ב-12 במאי 1777 בבורי שבלנקשייר (כיום במנצ'סטר רבתי), והוטבלה בשם מולי היידוק.
אביה מת כשהייתה בת שנתיים, והיא גדלה אצל סבתה.
אחרי מות סבתה, נשלחה רייבי לעבוד כמשרתת.
ביוני 1791 ברחה רייבי תוך שהיא מתחזה לנער בשם ג'יימס בורו.
באוגוסט 1791, נתפסה בגנבת סוס ונידונה למוות בתלייה.
עונשה הומתק לגלות בת שבע שנים, ובאוקטובר 1792 הפליגה לאוסטרליה על גבי הספינה "רויאל אדמירל".
כשהגיעה לאוסטרליה, כחלק מתנאי גזר הדין שלה, החלה לשמש כאומנת (Nursemaid) בביתו של בסידני.
ב-7 בספטמבר 1794 נישאה לתומאס רייבי, קצין זוטר אירי על גבי ספינת חברת הודו המזרחית הבריטית "בריטניה".
הזוג עבר להתגורר בחווה בסמוך לנהר הקסברי, ותומאס החל לעסוק במסחר לאורך הנהר תוך ניצול קשריו בחברת הודו המזרחית הבריטית.
חברת הסחר של תומאס זכתה להצלחה, ובשנת 1803 היו בבעלותו מספר חוות ששטחן לפחות 260 אקר, בניינים בסידני וכן שלוש סירות קטנות ששימשו לסחר בפחם, עץ וחיטה.
בשנת 1805 נכנס בשותפות עם אדוארד וילס לעסקי ציד כלבי ים במצר בס, וב-1807 רכשו השניים סקונר לצורך קיום קשרי מסחר עם איים באוקיינוס השקט.
בשנת 1809 יצא תומאס למסע סחר להודו ולסין, וחזר לאחר שנה.
ב-5 באפריל 1811 נפטר תומאס ממחלה בה נדבק, ככל הנראה, במהלך מסע הסחר הזה.
עם מותם של תומאס ושל וילס (שמת כחודש מאוחר יותר) ירשה מרי את עסקיהם בשלמותם.
לרייבי היה ניסיון בניהול העסקים השונים, אותו רכשה כשמילאה את תפקיד בעלה בעת שיצא למסעות סחר.
רייבי המשיכה את פעילויות המסחר השונות, בנתה מחסנים חדשים, רכשה ספינות נוספות והשקיעה בנכסים רווחיים בסידני.
בהיעדר ידע במשפטים, גבתה רייבי את חובות הנושים שלה בדרכים בלתי חוקיות, ובשנת 1817 הורשעה בתקיפה של אחד הנושים שלה.
בשנת 1820 הייתה רייבי האישה העשירה ביותר באוסטרליה, ובבעלותה היו כ-1,000 אקר של חוות ונכסים נוספים רבים, והונה הוערך בכ-20,000 פאונד (כ-2.5 מיליון פאונד במונחי 2025).
בשנת 1828 החלה רייבי לצמצם את פעילותה העסקית, ומימנה את המשך חייה מרווחי ההשקעות שלה.
החל משנת 1994 מוצג דיוקנה של רייבי על שטרות 20 דולר אוסטרלי.
מַרְיָאן היא דמות אלגורית שמקורה במהפכה הצרפתית ומסמלת את החירות והתבונה.
השם "מריאן" עשוי לשמש כמטונימיה לאומה הצרפתית.
מריאן קיבלה את שמה רק במחצית המאה ה-19, אך הדימוי בין המהפכה לבין דמות נשית החובשת לראשה מצנפת פריגית אדומה החל כבר למחרת נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789.
השימוש בדמויות אלגוריות על מנת לייצג רעיונות מופשטים, כמו צדק, שוויון או ניצחון, היה מקובל במאה ה-18 כחלק מהמורשת הקלאסית.
המהפכנים, שראו עצמם כמחדשי המשטרים הרפובליקאים של העולם העתיק, אימצו לעצמם גם את השימוש בדמויות אלו לציון ערכים מופשטים.
מבין כל הדמויות, הפופולרית ביותר הייתה דמות החירות.
דמות החירות הופיעה בשתי גרסאות: האחת – אישה צעירה, בעלת הבעה נלהבת, הנמצאת בתנועה ולבושה בשמלה חשופת חזה, שהייתה סמל עממי, דינמי וקיצוני; והשנייה – אישה מבוגרת, בעלת חזות מתונה, הלבושה בשמלה ארוכה המכסה את כל גופה, שייצגה את העמדות המהפכניות המתונות יותר של האצולה הליברלית ושל מעמד הביניים.
בשתי הגרסאות הדמות חובשת מצנפת פריגית.
לאחר ביטול המלוכה, החליט הקונבנט, בעקבות הצעת האב גרגואר, כי דמות החירות תיכלל בחותם הרשמי של הרפובליקה, ותחליף לפיכך את דמות המלך כסמל השלטון.
ידועניות שתרמו את תווי פניהן לדמות של מריאן ברבות השנים: השחקניות בריג'ט ברדו וקתרין דנב, הזמרת מיריי מאתיה, הדוגמניות אינס דה לה פרסאנז' ולטיסיה קסטה ומנחת הטלוויזיה אוולין תומא.
מריאן אנדרסון הייתה זמרת קונטראלטו אפריקאית-אמריקאית.
מריאן אנדרסון נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה.
היא הצטרפה למקהלת הילדים של הכנסייה בגיל שש והגישה בקשה להתקבל לבית ספר למוזיקה ללבנים בלבד אחרי סיום לימודיה, בשנת 1921, אבל נדחתה משום שהייתה שחורה.
הממונה על טופסי ההרשמה ענתה, "איננו מקבלים צבעונים".
כתוצאה מכך, מריאן אנדרסון המשיכה בלימודי השירה באופן פרטי.
הופעת הבכורה שלה התקיימה בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ב-26 באוגוסט 1925 ונחלה הצלחה מיידית, גם בקרב המבקרים.
בשנת 1928 שרה בפעם הראשונה בקרנגי הול.
המוניטין שלה זכו לקידום נוסף בזכות ממסע קונצרטים שערכה באירופה בראשית שנות ה-30'.
המלחין הפיני ז'אן סיבליוס הקדיש לה את שירו "בדידות".
בשנת 1935 קיבל עליו האמרגן סול יורוק את ניהול עסקיה וייצג אותה למשך שאר הקריירה שלה.
ב-9 באפריל 1939 יום א' של פסחא, הופיעה בקונצרט פתוח על מדרגות על מדרגות אנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה.
את הקונצרט, אותו ארגנו הגברת הראשונה אלינור רוזוולט ושר הפנים הרולד איקס אחרי שארגון "בנות המהפכה האמריקאית" סיכלו את הזמנתה של מריאן לשיר ב"אולם החוקה" שלהן בשל גזעה.
להופעה באו למעלה מ-75,000 איש, והיא הועברה בשידור רדיו ישיר ברחבי ארצות הברית.
כתוצאה מן הסערה שחולל סירובן של בנות המהפכה להתיר לאנדרסון לשיר שם, פרשו אלפי חברות, ובכללן אלינור רוזוולט, מן הארגון וכעבור ארבע שנים בסך הכול הזמינו בנות המהפכה את אנדרסון לשיר באירוע צדקה לטובת הצלב האדום האמריקאי.
ב-7 בינואר 1955 ניפצה אנדרסון את מחסום הצבע כשהייתה לאפריקאית-אמריקאית הראשונה שהופיעה עם המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בהזדמנות זו שרה בתפקיד אולריקה ב"נשף המסכות" של ג'וזפה ורדי.
במתיקות האירוע הזה נסכה מרירות הואיל ואנדרסון, בגיל 58, כבר לא הייתה במיטבה מבחינה ווקאלית.
בשנת 1958 הוכרזה רשמית כנציגה באומות המאוחדות, גושפנקא רשמית לתפקיד של "שגרירת רצון טוב" מטעם ארצות הברית שמילאה כבר בעבר, ובשנת 1972 הוענק לה פרס השלום של האו"ם.
אחרי מסע פרידה מקיף, בכללו הופיעה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, פרשה מן השירה בשנת 1965. עם זאת, המשיכה להופיע בציבור, בקריינות ל"דיוקן לינקולן" של קופלנד, כולל הופעה עם תזמורת פילדלפיה בסרטוגה ספרינגס בשנת 1976, בניצוח המלחין.
מאמציה קיבלו הכרה והוקרה בפרסים רבים, ביניהם פרס מרכז קנדי ופרס גראמי למפעל חיים בשנת 1991.
בשנת 1993 מתה אנדרסון בגיל 96 בפורטלנד, אורגון, בבית אחיינה, המנצח ג'יימס דהפריסט.
היא קבורה בבית הקברות עדן בפילדלפיה.
הסרט התיעודי משנת 1939, "מריאן אנדרסון: קונצרט יד לינקולן", נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ב-1963 העניק לה הנשיא ג'ון קנדי את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1977 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס, שני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
ב-27 בינואר 2005 הוצא בול זיכרון של ארצות הברית לכבוד מריאן אנדרסון ועליו תמונתה.
הבול הוא בערך של 37 סנט והוא חלק מסדרת "המורשת השחורה".
מריאן אנדרסון קיבלה את אות הבאפאלו הכסוף, אות הכבוד הגבוה ביותר למבוגרים שמעניקה תנועת הצופים של אמריקה.
מריאן כהן הייתה פעילה במחתרת היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היא נתפסה על ידי הנאצים כאשר ניסתה להבריח ילדים יהודים אל מעבר לגבול, עונתה ונרצחה.
כינויה המחתרתי היה קולן (Colin).
כהן נולדה ב-17 בספטמבר 1922 בעיר מנהיים שבגרמניה.
הייתה חברה ב"תנועת הצופים היהודים בצרפת", וב-1942 הצטרפה גם ל"תנועת הנוער הציוני המאוחדת".
בתקופה זו התגייסה לארגון מחתרתי שפעל בחסות שתי התנועות.
לאחר שחבריה, מנהיגי הארגון, עמנואל רסין, מילה רסין ורולאנד אפשטיין נעצרו, תפסה כהן יחד עם חסידת אומות העולם רולאנדה בירז'י הנוצרייה, את מקומם.
במסגרת פעולתה במחתרת, הצליחה להבריח כ-200 ילדים מצרפת דרך הגבול.
ב-31 במאי 1944 הובילה כהן קבוצה של 28 ילדים וילדות יהודים בני ארבע עד שש-עשרה בניסיון לעבור את הגבול לשווייץ ליד העיר אנמאס (Annemasse) בצרפת.
הקבוצה נלכדה בידי הגרמנים, והובלה לכלא פאקס באנמאס.
ראש העיר של אנמאס, חסיד אומות העולם ז'אן דפו (Jean Deffaugt), הצליח לשכנע את מפקד הגסטפו בעיר להעביר לידיו 17 ילדים מהקבוצה, אותם הוא העביר למקום מבטחים.
לאחר מכן יצרו חברי המחתרת קשר עם ז'אן דפו, והוא העביר לכהן את תוכניתם להציל את חייה.
על פי התוכנית, היה עליה להיכנס לתוך מכונית שתחכה בפינת אחד הרחובות שבהם צעדה מדי יום יחד עם אחד-עשר הילדים הנותרים שהובלו כל בוקר לעבודות כפייה.
כהן סירבה, ולא הסכימה להציל את חייה, פן יבולע לילדים אחר כך.
בתוך כך, היא הובלה מדי יום לחקירה ולעינויים בידי הגסטפו, אך סירבה בעקשנות למסור להם מידע.
בליל 8 ביולי נחטפה כהן על ידי אנשי מיליציה שפעלה תחת חסותם של הנאצים, ונרצחה על ידיהם בבעיטות ובמהלומות גרזן.
רק לאחר שחרור אנמאס, נתגלתה גופתה והובאה לקבורה.
על פי עדות של דניז סיקירסקי (קוליברי), גופתה של כהן זוהתה על ידי מולה (עמנואל) ראסין, ב-21 באוגוסט, בזכות הנעליים לרגליה, שאותן קנה לה ראסין.
מולה רסין הוא אחיה של מילה ראסין שהועברה מקומפיין לרוונסבריק ב–3 בפברואר 1944 ונהרגה בהפצצות בעלות הברית.
בשנת 1982 נחנך גן הנושא את שמה ביד ושם, ליד האודיטוריום המוקדש למחתרת היהודית בצרפת.
ב-1984, לרגל ציון 40 שנה לשחרור אנמאס, נקרא בניין בית ספר בעיר על שמה, והוקמה מצבה לזכרה ולזכר שאר אנשי המחתרת שנהרגו בעיר.
ב יוני 2017 הוקמה תערוכת תלמידים עולים מצרפת מבית הספר צייטלין, עירוני יב' תל אביב בניהולה של מגלי רונו -קטורזה, אשר הוצגה בבית ווהלין בגבעתיים, בנוכחות שגרירות צרפת, לזכר מריאן כוהן ומילה ראסין -" בעקבות מילה ומריאן אל החיים".
התערוכה זכתה לפרס " יד ושם " לתוכנית חינוכית העוסקת בתולדות יהודי צרפת בשואה", בשיתוף עמותת "עלומים", והקרן לזיכרון השואה בצרפת.
בהיותה בכלא כתבה שיר על פיסת נייר:
השיר, שמוכר תחת הכותרת "מחר אני אבגוד", בוצע בשנת 1986 על ידי עפרה חזה במסגרת הופעה טלוויזיונית בחידון הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה.
הווידאו מהופעה זו פורסם בעבר ביוטיוב על ידי צוות אתר "עפרה חזה - משמרים את הגחלת", אך הוסר בהמשך מסיבות לא ידועות.
מריאן זגברכט היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה גרמנייה.
זגברכט ידועה בתפקידים בהם גילמה בסרטים "שוגרבייבי", "קפה בגדד" ו"מלחמת רוז ברוז".
זגברכט נולדה ב-27 באוגוסט 1945 בשטארנברג, בבווריה שבגרמניה.
היא החלה את הקריירה שלה כשחקנית תיאטרון אשר הופיעה בעיקר בתיאטרון אלטרנטיבי ובמופעי קברט.
בשנת 1977 ראה אותה הבמאי פרסי אדלון בהופעה של "אדל שפיצדר" בה גילמה זונה.
אדלון נתן לה את התפקיד של מאדאם סנצ'ז/גברת סנצ'ו פנסה בהפקת הטלוויזיה "הר קישוט" (Herr Kischott - עיבוד מודרני של הרומן דון קישוט) משנת 1979. בשנת 1983 השתתפה בסרטו של אדלון "The Swing" ובשנת 1985 זכתה לתפקיד הראשי בסרט "שוגרבייבי" בבימויו של אדלון.
הצלחת הסרט הביאה להשתתפותה בתפקיד הראשי ב"קפה בגדד" בשנת 1987.
בעקבות צילום "קפה בגדד" החלה להשתתף בסרטים אמריקאיים ובהם סרטו של פול מזורסקי "ירח מעל פרדור" בשנת 1988 וסרטו של דני דה ויטו "מלחמת רוז ברוז" משנת 1989.
עם שובה לגרמניה, גילמה בשנת 1990 בסרט "מרתה ואני" את דמותה של גרמנייה בשנות ה-30 אשר נישאה למעסיקה היהודי.
בשנת 1994 השתתפה בקומדיה השחורה "מונה חייבת למות".
רוזלי יוצאת לקניות (1989) - רוזלי
מריאמפולה (בליטאית: Marijampolė; בפולנית: Mariampol; בתקופה הסובייטית נקראה העיר: Kapsukas קפסוקאס) היא עיר תעשייתית בדרום ליטא, בירת מחוז מריאמפולה.
בתוך העיר זורם נהר השישופה.
המקום מוזכר לראשונה בכתובים כפאשישופה, על שם נהר השישופה הזורם לידה.
במאה ה-17 הכפר שהיה בבעלות הכנסייה הקתולית גדל להיות עיר שוק ושמו הוסב לסטארופול.
בשנת 1765 הייתה במקום שרפה גדולה שהכתה קשות בעיירה.
לאחר השרפה בנתה אשת המושל של העיר הסמוכה פריניי, כנסייה חדשה ומנזר וסביבם התגבשה עיירה חדשה אשר נקראה מריאמפולה על שם בתוספת הסיומת פול המציינת עיר.
בשנת 1792 הוענקו לעיר זכויות מגדבורג על ידי סטניסלאב פוניאטובסקי, המלך האחרון של פולין העצמאית.
בעת חלוקת פולין סופחה מריאמפולה לפרוסיה, והייתה לעיירת מחוז.
בעקבות תבוסת פרוסיה לצבאו של נפוליאון בונפרטה וחתימת חוזה טילזיט, הייתה לחלק מדוכסות ורשה.
בעקבות מלחמת רוסיה-צרפת עברה לשליטת רוסיה בשנת 1815 והייתה לחלק ממחוז אוגוסטובה.
במאה ה-19 גדלה מריאמפולה בעיקר הודות להגירה יהודית וגרמנית אליה.
אחד הגורמים להגירה הייתה סלילת הכביש בין סנקט פטרבורג וורשה דרך מריאמפולה, בשנת 1829. בשנת 1827 היו במריאמפולה 1,759 תושבים, כאשר 66% היו יהודים.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה מריאמפולה על ידי צבא גרמניה אשר נשאר בעיר עד סיום המלחמה וכינון מדינת ליטא העצמאית.
בשנת 1923 הושלמה מסילת ברזל שחברה את מריאמפולה למסילת הברזל הראשית בין קובנה ווירבליס.
בתקופה זאת הוקם במקום בית חרושת לייצור סוכר מסלק והיישוב התרחב מאוד.
ביוני 1941 נכנס הצבא הגרמני למריאמפולה ונשאר בו עד סוף יולי 1944. בצאתו הוא הרס את מרכז העיר ואת בית החרושת לסוכר.
באפריל 1955 שונה שם העיר לקפסוקאס, לזכר המהפכן הקומוניסטי וינצאס מיקוויצ'יוס-קפסוקאס.
עם עצמאותה המחודשת של ליטא ב-1990 הושב השם הישן לקדמותו.
בשנת 1861 היוו היהודים רוב מוחלט בעיירה - מתוך 3,718 תושבים היו 3,015 יהודים.
בשנת 1893 נוסד בעיר חברת מבקרי חולים.
ב-1919 הוקמה בעיר הגימנסיה העברית הראשונה בליטא.
ב-30 באוגוסט 1941 הובילו הנאצים את 8,000 יהודי מריאמפול אל תעלות שנחפרו על גדות הששופה ושם המיתו אותם ביריות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 לא היו במריאמפול יהודים.
עד שנת 1780 לא היה במריאמפולה רב, והרב של קלוואריה שבליטא נחשב גם לרבה של מריאמפולה.
רבה האחרון של מריאמפולה היה הרב שמשון פוגלמן שנרצח על ידי הנאצים.
מריאן רייג'יפסיאן ז'אן-בפטיסט היא שחקנית קולנוע אנגלייה, מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 1996 על משחקה בסרט "סודות ושקרים".
בפטיסט נולדה בלונדון להורים מאנטיגואה וברבודה ומסנט לוסיה.
בפטיסט למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והופיעה בתיאטרון המלכותי הלאומי.
בשנת 1996 הופיעה בפטיסט לראשונה על מסך הקולנוע כשהשתתפה בתפקיד ראשי בדרמה הבריטית של מייק לי "סודות ושקרים".
בסרט גילמה בפטיסט את דמותה של הורטנס קאמברבאטץ', בחורה שחורה היוצאת לחפש את הוריה הביולוגים לאחר מות אמהּ המאמצת.
הורטנס מגלה שאמה האמיתית היא לבנה ענייה המגדלת את בתה המרדנית.
במהלך הסרט חושפת הורטנס סודות נוספים מחיי אמהּ ודודה הביולוגיים.
על תפקידה בסרט הייתה בפטיסט מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרסים נוספים.
בשנת 1998 שיחקה בסרט הקומדיה העצמאי "How to Make the Cruelest Month", לצידם של קליאה דובאל, איימי סמארט וגבריאל מאן.
בשנת 2000 שיחקה בפסטיסט במותחן הפסיכולוגי "תא קטלני", בסרט הופיעה בפטיסט בתפקיד ד"ר מרים קנת, בנוסף הופיעה בפטיסט בדרמה "28 ימים".
ב-2001 השתתפה בפטיסט במותחן הריגול של טוני סקוט "משחקי ריגול".
כמו כן גילמה את דמותה סוכנת ה־FBI ויויאן ג'ונסון בסדרת הפשע זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס אמי "ללא עקבות".
בשנת 2005 גילמה את טינה בסרט הדרמה "Welcome to California".
בשנת 2008 הופיעה בפטיסט בהפקתו של טום הנקס "עיר הגחלת".
בשנת 2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "יום אימונים מסוכן" ברשת CBS, אשר מבוססת על הסרט באותו שם משנת 2001.
בשנת 2019 כיכבה בסדרת הדרמה המוזיקלית של נטפליקס "פסקול", בתור אנט סנדס, דודתו של סם אשר מנהלת מסעדה.
בשנת 2020 שיחקה בסרט "Fatman" לצד מל גיבסון.
בשנת 2022 גילמה את האנה הפסיכולוגית בסדרת המותחן "Surface" בסטרימינג של אפל TV פלוס.
באותה שנה דיבבה את דמותה של שרה שארפ בסרט ההנפשה "המפלצת מהים".
בשנת 2023 כיכבה בדרמת הפשע של ה-BBC One, "מבוסס על ערימת שקרים" בדמותה של שריל הארקר.
בנוסף לכישרון המשחק שלה בפטיסט היא גם זמרת ויוצרת, הקליטה אלבום המורכב בעיקר משירי בלוז בשנת 1997 לכבוד הסרט "ילדות קריירה".
בפטיסט נשואה לרקדן הבלט הבריטי אבן ויליאמס ולהם שתי בנות.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס איגוד המבקרים האמריקני2025השחקנית הטובה ביותרHard Truthsפרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס2024ההופעה הראשית הטובה ביותרHard Truthsפרס גות'הם2024ההופעה הראשית הטובה ביותרHard Truthsפרס הקולנוע הבריטי העצמאי2024ההופעה הראשית הטובה ביותרHard Truths
מריאליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) המכיל נתרן, אלומיניום וכלור השייך לקבוצת הסקפוליט.
נוסחת המבנה הכימי של המריאליט היא Na4Al3Si9O24Cl.
המריאליט יוצר תמיסה מוצקה עם המיוניט (Ca4Al6Si6O24CO3), מינרל השייך אף הוא לקבוצת הסקפוליט.
המריאליט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "טטרגונלית דיפירמידלית" , וחבורת סימטריות מרחבית "I 4/m".
הגבישים פריזמתיים המסתיימים בפירמידות באורך עד 1.5 מטר.
למריאליט יש פצילות מובחנת בשני כיוונים ({100}, ו־{110}).
הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.54 גרם לסמ"ק.
הם חסרי צבע או שצבעם לבן, צהוב, ורוד, סגול, כחלחל, שחום, ירקרק.
בשקף מנוסר המריאליט הוא חסר צבע.
הברק של המריאליט הוא זגוגי, דמוי שרף או פנינתי.
המינרל פלואורסצנטי - בקרינת על סגול באורכי גל קצרים או ארוכים המינרל פולט אור בגוונים עזים של כתום עד צהוב או אדום.
שם נוסף מקובל הוא "דיפיּיר" (dipyre) - סקפוליט עשיר במריאליט.
המריאליט מצוי בדרך כלל בסלעים שעברו התמרה אזורית, בייחוד שיש, גנייס שמקורו באבן גיר ו צפחות ירוקות.
כאמור, בטבע המריאליט קיים אך ורק בתערובת עם המיוניט, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים.
בין המקומות בהם ניתן למצוא תערובת זו שבה אחוז המריאליט גבוה:
מריאל האדלי המינגוויי היא שחקנית קולנוע וסופרת אמריקאית.
מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1979 על תפקידה בסרטו של וודי אלן " מנהטן".
המינגוויי נולדה בעמק מיל שבקליפורניה, בתם של מיירה לואיס ושל הסופר ג'ק המינגוויי.
המינגוויי היא נכדתו של העיתונאי והסופר ארנסט המינגוויי שהתאבד כארבעה חודשים לפני שנולדה.
אחותה הגדולה השחקנית מרגו המינגוויי התאבדה אף היא בשנת 1996. נקראה על שם עיר מריאל שבקובה, בה ביקרו אביה וסבה.
גדלה בעיר קטצ'ום שבאיידהו, בניו יורק ובלוס אנג'לס.
להמינגוויי שני ילדים, הדוגמנית-שחקנית דרי המינגוויי ולנגלי פוקס מהגרוש שלה, הבמאי סטפאן כריסמן.
המינגוויי היא גם סופרת, פרסמה שני ספרים:
את הופעתה הראשונה בקולנוע עשתה לצידה של אחותה מרגו המינגוויי בדרמת המתח "ליפסטיק" והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לפריצת השנה.
בשנת 1979 בהיותה בת 16 הייתה המינגוויי מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס באפט"א על הופעתה בקומדיה הרומנטית של וודי אלן "מנהטן" בתפקיד הנערה טרייסי איתה יוצא הסופר הגרוש אייזק דייוויס.
בשנת 1988 כיכבה בסרט "לגנוב את השמיים" שצולם בישראל ושלוש שנים אחר-כך שוב הייתה בישראל עבור צילומי סרט־הטלוויזיה "הצלה מייאוש" של רשת הטלוויזיה אן.בי.סי.
הופיעה לאחר מכן בדרמה הביוגרפית "סטאר 80" בתור נערת הפלייבוי הקנדית דורות'י סטראטן, בקומדיית הפשע של בלייק אדוארדס "שקיעה" ובסדרה "אמריקה" בתור השחקנית קימברלי באלרד שמנהלת מערכת יחסים עם סוכן הקג"ב אנדריי דניסוב (סם ניל).
המינגוויי שיחקה בחלק הרביעי והפחות מצליח בסדרת סרטי סופרמן אותו הפיקו מנחם גולן ויורם גלובוס בתור לייסי המתמנה להיות עורכת מגזין ה"דיילי פלאנט" על ידי אביה דייוויד וורפילד.
18 שנה לאחר שפרצה בתפקיד ראשי בסרטו חזרה המינגוויי לשתף פעולה עם וודי אלן בסרט "לפרק את הארי".
בשנת 2000 השתתפה במותחן הפוליטי "המועמדת" וב-2007 בסרט "ננקינג" המשחזר את טבח ננקינג בתפקיד המחנכת האמריקאית מיני ואטורין.
בשנת 2015 הופיעה הופעת קמע בסרט הביוגרפי "המינגוויי בקובה", אשר מבוסס על חיי סבה של מריאל, ארנסט המינגוויי.
מריאן (Maryan) (1 בינואר 1927 – 15 ביוני 1977), היה כינויו של האמן והצייר היהודי פנחס בורשטיין.
פנחס בורשטיין נולד בנובי סונץ', בגליציה, פולין למשפחה יהודית.
בהיותו בן 13 הופרד מאמו, אחותו ואחיו ונלקח, יחד עם אביו, למחנות כפייה שונים ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ.
היה היחיד ממשפחתו ששרד, אך איבד את אחת מרגליו.
בשנת 1947 הגיע לארץ ישראל עם עליית הנוער ונשלח למעון לעולים קשישים ונכים בשכונת בת גלים בחיפה.
בהמשך התגלה על ידי מבקרת האמנות מרים טל שסידרה לו מלגת לימודים בבצלאל, שם למד כשנתיים.
מרים טל אף אצרה את תערוכת היחיד הראשונה שלו שנערכה בימק"א ירושלים בינואר 1950.
בשנת 1950 היגר לפריז, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
כן השתלם בטכניקת הדפס אבן בסטודיו של פרנאן לז'ה.
תוך שנים מעטות התפרסם מאוד ונחשב כאחד מחשובי אמני האסכולה שזכתה לכינוי "הפיגורטיביות החדשה" .
בשנת 1961 הציג בביאנלה של ונציה.
בשנת 1962 עבר להתגורר בניו יורק ובשנת 1969 קיבל אזרחות אמריקאית.
בשנת 1976 קיבל את תואר "אביר מסדר האמנויות והספרות" מממשלת צרפת.
במהלך שנות ה-70 התערערה בריאותו במידה משמעותית ובשנת 1977 נפטר בניו יורק בנסיבות בלתי ברורות (לפי גרסה אחת מת מדום לב, לפי אחרת התאבד) ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
את הכינוי מריאן "שאל" מחברו מריאן (מאיר) מרינל (לייבנר) (1932–1955), אמן ניצול שואה ובוגר בצלאל שהתאבד בהיותו בן 23, עמו התיידד בעת לימודיו בירושלים.
הוא החל לחתום על יצירותיו בשם זה עם הגעתו לפריז, בשעה שחברו היה עדיין בחיים.
שנים רבות אחר כך שינה את שמו באופן רשמי ל- Maryan S.
בשנת 1979 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו בגלריה לאמנות של אוניברסיטת חיפה, ובהמשך במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2009 הוקמה בפולין עמותה לקידום זכרו ומורשתו של מריאן.
יצירתו של מריאן, רובה ככולה, עוסקת בדמות האדם, בשבריריות הקיום שלו ובייסוריו.
דמויותיו הגרוטסקיות מעוותות, יורקות דם, פולטות זיעה ומתבוססות בקיאן.
הן ספק זועקות ספק מגחכות במרירות על מצבו של המין האנושי בכלל ועל מצבן שלהן בפרט.
לא בכדי קרא מריאן לספר הדפסי האבן שהוציא לאור בשנת 1961, "הביבר האנושי"; כמו גם בחר לאייר (1953) את ספרו של פרנץ קפקא, "המשפט".
בשנת 2022 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה מיצירותיו.
המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית, פריז
מוזיאון העיר פריז לאמנות מודרנית
מוזיאון לאמנויות יפות, לה האבר