tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במדינה פדרלית תתקיים רשות מחוקקת הן ברמה הפדרלית, והן ברמה המדינתית, ובהתאם יפעלו בתי מחוקקים מדינתיים לצד הרמה הפדרלית.
ברמת השלטון המקומי יכולות סמכויות החקיקה להיות בידי גוף מבצע (שר בממשלה או ראש עיר) או בידי אספה מחוקקת (כגון מועצת עיר).
תאגיד הרדיו והטלוויזיה הפלסטיני היא הרשות האחראית על שידורי הטלוויזיה והרדיו הרשמיים של הרשות הפלסטינית.
ב-1994, במקביל להקמת הרשות הפלסטינית במסגרת הסכמי אוסלו, החלו שידורי הרדיו של תחנת "קול פלסטין" מאולפנים ביריחו שהיו מחוברים למשדר ברמאללה.
לאחר הנסיגה הישראלית הראשונה ב-1995 עברה תחנת הרדיו לעיר רמאללה, שם נבנו עבורה אולפנים חדשים בסיוע האיחוד האירופי.
באותה שנה החלו גם שידורי הטלוויזיה מעזה, אולם רק ב-1998 הושלמה התקנת רשת של אנטנות שכיסו את רצועת עזה והגדה המערבית.
עד 1998 מומנה רשות השידור הפלסטינית באופן חלקי על ידי ממשלת ארצות הברית.
מנהלה הראשון של הרשות היה איש הפת"ח ומקורבו של יאסר ערפאת, רדואן אבו עייש.
בתקופת האינתיפאדה השנייה ליוו שידורי הרדיו את המהומות ועודדו את מעשי הטרור כנגד ישראל.
בתחילת 2002, בתגובה לפיגוע בחדרה בו נהרגו 6 אזרחים ונפצעו למעלה מ-30, הפיל צה"ל את אנטנת הרדיו הגבוהה ברמאללה והרס את האולפנים בישיבת ממשלת ישראל ב-20 בפברואר דווח כי נהרס בניין התחנה "המהווה סמל שלטוני שעסק בשידורי הסתה נגד ישראל".
למרות פעולת צה"ל נמשכו שידורי הרדיו והטלוויזיה.
במהלך עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה ב-2007 השתלט החמאס על מבנה התחנה בעזה, העלה אותו באש והחרים את הציוד שהיה שם.
ב-2009 מינה מחמוד עבאס את מזכיר הוועד הפועל של אש"ף, יאסר עבד רבו, כמנהל רשות השידור הפלסטינית.
על פי סקרים שונים זוכים שידורי הערוץ לאחוזי צפייה נמוכים באותה עת.
מכוני מעקב הראו כי בערוץ משודרים תכנים הרואים בשטחי ישראל כולה את "פלסטין הכבושה" ומציגים באור חיובי אנטישמיות נגד העם היהודי בכלל ונגד יהודים חרדים או דתיים בפרט, מדמים את היהודים לחיות כקופים וחזירים ואף מעודדים אלימות וטרור נגד מתנחלים, יהודים וישראלים.
רשות מקרקעי ישראל (הידועה גם בראשי התיבות "רמ"י") היא הרשות הממשלתית שמנהלת את קרקעות הלאום במדינת ישראל החל מ-1 במרץ 2013 מכוח חוק רשות מקרקעי ישראל.
הרשות היא ממשיכת דרכו של מינהל מקרקעי ישראל, שהוקם למטרה זו בשנת 1960 ואשר ניהל את קרקעות הלאום מכוח חוק מינהל מקרקעי ישראל-תש"ך 1960.
רשות מקרקעי ישראל מנהלת את מרבית הקרקעות שבמדינת ישראל ובבעלות המדינה.
בנוסף רמ"י מנהלת את קרקעות קק"ל ורשות הפיתוח.
בראש הרשות פועלת מועצת מקרקעי ישראל הקובעת את מדיניות המקרקעין במדינה.
בראש המועצה עומד שר הבינוי והשיכון וחבריה הם נציגים בכירים של משרדי ממשלה ונציגי קק"ל.
רשות מקרקעי ישראל מבצעת את המדיניות הנקבעת על ידי מועצת מקרקעי ישראל.
מנהל הרשות הנוכחי, יעקב קוינט, מונה על ידי שר הבינוי והשיכון בדצמבר 2020.
בראש הרשות עומד מנהל הרשות הממונה על ידי ראש הממשלה והשרים לתקופת כהונה בת חמש שנים וכפוף ישירות לשר האוצר.
עובדי הרשות הם עובדי מדינה.
ברשות מקרקעי ישראל שישה מרחבים (צפון, חיפה, מרכז, ת"א ירושלים ודרום) ושלוש חטיבות:
חטיבה עסקית מטפלת בתכנון, בשיווק ובביצוע עסקאות במקרקעין,
חטיבת שמירה על הקרקע עוסקת בפיקוח ובאכיפת זכויות המדינה במקרקעין,
חטיבת השירות (לחוכר), המעניקה שירותים למי שהתקשרו בחוזים שעדיין תקפים עם רשות מקרקעי ישראל.
החטיבה פועלת לייצר פתרונות קרקע (משלב הייזום, דרך תכנון ופיתוח ועד לשיווק בפועל), בהתאם לצורכי המשק בהווה ובעתיד, עבור כל סוגי שימושי הקרקע (מגורים, חקלאות, תעשייה, מסחר ותיירות), בהתאם למדיניות הרשות.
במטה החטיבה העסקית פועלים האגפים הבאים:
אגף תכנון ופרויקטים – מקדם תהליכי תכנון ארצי מול משרד הפנים ומשמש כמנחה מקצועי לנושא התכנון הפיתוח שבאחריות הרשות, המבוצעים במרחבים.
אגף לשיווק ומכרזים – מתמקד בשיווק ופרסום מכרזים פומביים במטרה לתת פתרונות לביקושים ברמה ארצית בהתאם להחלטות הממשלה.
אגף עסקאות – פועל לביצוע פעילות עסקית ארצית מול שימושים ממשלתיים ואחרים, ומטפל בעסקאות מיוחדות והקצאות שלא במכרז בסיוע המרחבים השונים.
אגף כלכלה – מבצע ניתוחים ובדיקות כלכליות ליעילות הכלכלית של הפעילות העסקית ברמת המאקרו והמיקרו.
אגף שמאות – מהווה גוף מטה ליחידות השמאות המרחביות.
ניהול קרקע חקלאית – ניהול קרקע המוקצית ליישובים (קיבוצים ומושבים) ולפרטיים (חוזה מטעים), הקצאות קרקע, כתיבת נהלים והצעות למועצה, הנחיה מקצועית של המרחבים העסקיים בתחום זה וחתימה על חוזים לדורות בהתיישבות.
אגף תורה ונהלים – אחראי לפיתוח התורה התפעולית של החטיבה, להסבת החלטות מועצת מקרקעי ישראל והחלטות הנהלה להוראות נוהל תפעוליות, להדרכה והטמעה של הוראות והחלטות בקרב העובדים ולריכוז צרכים ודילמות העולים מהשטח והמרתם להוראות ונוהלי עבודה.
נוהלי הרשות עוברים עריכה, עדכון והתאמה להחלטות מועצת מקרקעי ישראל שבתוקף, מתוך אמונה שכתיבה איכותית של נהלים ברורים, סדורים ופשוטים ככל הניתן, מייעלת באופן משמעותי את עבודת הרשות.
החטיבה פועלת לשמירה על קרקעות המדינה מפני פלישות, הסגות גבול והפרת חוזים.
פעילות החטיבה תכלול בין היתר איתור שימושים חורגים בקרקעות בניהול הרשות ובצוע פעולות אכיפה לסילוק פלישות והסגות גבול.
החטיבה פועלת בשיתוף פעולה ברמה הארצית והמרחבית עם גורמי אכיפה שונים כדי לקדם את מטרותיה: פרקליטות המדינה, היחידה לפיקוח על השטחים הפתוחים (סיירת ירוקה), משטרת ישראל (יחידת תיאום ואכיפה), היחידה לפיקוח על הבנייה במשרד הפנים, יחידות הפיקוח בוועדות לתכנון ובנייה, המשטרה הירוקה, יחידות הפיקוח של המשרד להגנת הסביבה ועוד.
החטיבה פועלת למתן שירות של תחזוקת חוזי חכירה לציבור החוכרים, באופן יעיל, מהיר ותכליתי ותוך שיפור מתמיד של רמת השירות הניתנת, התמקדות בלקוח ובצרכיו, וקירוב השירות אליו.
חלק מהשירותים שניתנים לחוכרים כיום על ידי רשות מקרקעי ישראל יועברו למוקדי שירות חיצוניים בפריסה ארצית.
היעד המרכזי של מערך השירות הוא צמצום הדרגתי של פעילות הרשות מול האזרח, בין היתר, באמצעות הקניית בעלות מלאה לחוכרים בקרקע עירונית מהוונת.
1. אגף מיפוי ומדידות – ריכוז פעילויות המיפוי, המדידות וה-GIS (מערכת מידע גאוגרפי) ברמ"י.
הנחיה מקצועית של המודדים המרחביים ושל אנשי המיפוי במרחבים העסקיים ובמרחבי השירות והשמירה.
2. אגף בעלות ורישום – אגף בעלות ורישום ארצי מרכז את מרבית פעולות הרישום תחת קורת גג אחת, לרבות הקניית בעלות, פרצלציות והסדר קרקעות, בתים משותפים, שטרות מכר רפורמה/חכירה של חברות משכנות במגורים, רישום עיקולים וניהול ספר הנכסים של רשות מקרקעי ישראל.
האגף עוסק בהקניית בעלות, ניהול ספר הנכסים, פרצלציות והסדר קרקעות, רישום בתים משותפים ורישום זכויות ורישום עיקולים.
3. אגף הפעלה – האגף אחראי לביצוע בקרה על טיב השירות הניתן ללקוחות רשות מקרקעי ישראל, מפקח על מוקדי השירות המהירים ועל המוקד הטלפוני, ואחראי לפיתוח ולניהול ערוצי השירות הישירים עם לקוחות רמ"י ועם עובדיה.
זאת במטרה לצמצם את הצורך בשירות אישי פנים אל פנים ולייעל את עבודת רמ"י מול הלקוח.
האגף מגבש המלצות לביצוע ההתאמות הנדרשות במערך השירות ומפעיל בקרת איכות ושירות.
זאת תוך שימת דגש על העמדת הלקוח במרכז, על עמידה בציפיותיו ועל יצירת חוויית שירות חיובית ושיפור מתמיד של השירות הניתן.
שירותים מקוונים – על מנת לשפר את שירות הלקוחות השיקה רמ"י את "רמיטק".
בין השאר הושק פיילוט לקבלת השירותים הבאים באופן מקוון:
רמיטק שלי – מגוון פעולות שהאזרחים יכולים לבצע באופן מקוון כגון: מידע אישי, מידע על מכרזים, אישורי זכויות, קבלת התחייבות למשכנתא, סילוק משכנתא.
רמיטק למייצג – מגוון פעולות מקוונות לעורכי דין ומייצגים להם כרטיס חכם כגון: העברת זכויות, הסכמי פיתוח, הסכמי חכירה, כתבי העברה או שטרות ללשכת רישום המקרקעין
דוח מבקר המדינה ממאי 2025 ערך ביקורת מעקב על ליקויים שנמצאו בשרות לציבור בדוח מבקר המדינה משנת 2021. במעקב נמצא כי מכלול הליקויים שעלו בביקורת משנת 2021 תוקנו במידה מועטה או לא תוקנו כלל.
רמ"י לא פרסמה נוהל טיפול בפניות, ועדכון לא פורסם באתר.
המערכת לניהול קשרי לקוחות פותחה אך ללא אסטרטגיה כוללת או אמנת שירות.
הנושא לא נדון במועצה באופן מערכתי.
כספי הקרן באים מהפרשה בשיעור של 1% בכל שנה, מכלל הכנסות הרשות באותה שנה.
השימוש בכספי הקרן נעשה בכפוף להחלטות הנהלת הקרן.
הקרן לשמירה על שטחים פתוחים של רשות מקרקעי ישראל, פועלת אל מול משרדי ממשלה, רשויות סטטוטוריות, רשויות מקומיות, חברות ממשלתיות וגופים נוספים לתמיכה בפרויקטים בשטחים הפתוחים ולשימורם.
בשנת 2013 חלה רפורמה מקיפה במינהל מקרקעי ישראל שכללה שני מרכיבים עיקריים:
1. הקניית בעלות לחוכרים בנכסים למגורים ולתעסוקה בקרקע עירונית.
2. שינוי פנים ארגוני מקיף במינהל והפיכתו לרשות ממשלתית.
רשות מקרקעי ישראל מחזיקה קרקעות במדינה ומקבלת לידיה תשלום של דמי שימוש בקרקע המוחכרת ממנה.
קיימים מספר סוגים של דמי שימוש
דמי חכירה – משולמים באופן שנתי למשך 49 שנה ומהווים לרוב 80% משוויו של הנכס.
דמי היוון – דמי חכירה שמשולמים מראש לכל התקופה (49 או 98 שנה), במקום על בסיס שנתי.
מהווים לרוב 91% משוויו של הנכס.
דמי שימוש - כספים המשולמים לרמ"י בגין שימוש חורג/ללא הרשאה בקרקע ב-7 השנים הקודמות למועד הגבייה.
דמי הסכמה – תשלום שרשות מקרקעי ישראל מקבלת בעת שהנכס המוחכר נמכר, כאשר החכירה אינה מהוונת.
דמי היתר – דמי חכירה נוספים שמשלמים כדי לנצל זכויות בניה הקשורות בקרקע שלא שולמו בזמן שנחתם חוזה החכירה.
רשות נחיתה הוא סרט קצר של ריקי שלח משנת 1977. זהו סרט המדע הבדיוני העברי הראשון ואחד מסרטי המדע הבדיוני הבודדים שנעשו בישראל בכלל.
צולם ב-16 מ"מ ומלווה במוזיקה של להקת קינג קרימזון.
מגדל הפיקוח בנמל התעופה בן-גוריון מקבל תקשורת מוצפנת מכלי טיס בלתי מזוהה.
פענוח ההצפנה מראה שמרחף באזור, אמנם עדיין מחוץ לאטמוספירה, כלי טיס בלתי ידוע המבקש רשות נחיתה.
כל הניסיונות לזהותו על הרדאר עולים בתוהו, כלי הטיס מתקרב מאוד, מוכרז מצב חירום בשדה התעופה וברדיוס גדול סביבו.
כל נתיבי התחבורה סביב לשדה התעופה נסגרים וגדוד חיילים מוכנס לכוננות בשערי נמל התעופה.
לבסוף נוחתת החללית לתוך שלולית בקצהו של אחד המסלולים.
בכל תהליך ההנחתה לא הביא איש בחשבון את גודלה של החללית.
הסרט נבחר לנעול את פסטיבל סרטי המדע הבדיוני בטריאסטה 1978 שהיה אז מן החשובים בפסטיבלי המדע הבדיוני בעולם, בספר הפסטיבל כתוב "...גם סטיבן ספילברג עושה עכשיו משהו דומה...", כוונת הכותבים הייתה לסרטו "מפגשים מהסוג השלישי" שהיה אז בתהליכי הפקה.
הסרט כולו נעשה כמעט ללא תקציב והוא צולם באתרים שונים בארץ כשהמרכזיים ביניהם הם מגדלי הפיקוח בבן-גוריון ובעטרות.
רשות התקשורת הבריטית, הידועה יותר בכינויה Ofcom או Office of Communications, היא רשות פיקוח רגולטורית בריטית הממונה על שמירת עקרונות התחרותיות בשוקי השידור, התקשורת והדואר בבריטניה.
הרשות הוקמה בשנת 2003 מתוקף חקיקה, והחליפה את משרד התקשורת הממשלתי שקדם לה.
לרשות יש סמכויות ביצוע מגוונות בתחומי הטלוויזיה, הרדיו, התקשורת הטלפונית, האינטרנט ושירותי הדואר.
היא בעלת סמכות סטטוטורית לייצג את אינטרס צרכני התקשורת על ידי קידום תחרותיות והגנה על הציבור מפני תכנים לא ראויים באמצעי התקשורת.
פעילויותיה כוללות עריכת מכרזים, מתן זיכיונות ורישיונות, מחקר, קביעת מדיניות ותקנות, טיפול בתלונות, וניהול ספקטרום.
הרשות אינה ממומנת מכספי מיסים, אלא מדמי תמלוגים שמחויבות להעביר לה כל חברות התקשורת בבריטניה.
Ofcom היא גוף מקביל בבריטניה לרשות הלאומית לתקשורת בישראל, אשר נמצאת בתהליכי הקמה מאז שנת 1996.
הקמת הרשות הוכרזה על ידי המלכה אליזבת השנייה בנאום לפרלמנט ביוני 2001. הגוף החדש, אשר יועד להחליף מספר גופים שונים, הוצג כ"רגולטור-על" לתחום התקשורת המתפתח במהרה.
עקרון מנחה בהקמת הרשות החדשה היה ניתוקה של עבודה רגולטורית מהשפעות של לחצים פוליטיים, ומתן עצמאות לרגולטור לפעול לפי שיקולים מקצועיים בלבד.
עיקרון זה, הזהה לעקרון שמאחורי עצמאות הרשות להגבלים עסקיים, אמור לאפשר לרגולטור לעשות את עבודתו בצורה יעילה יותר ללא תלות בבעלי עניין שעלולים להיות מעוניינים בצמצום התחרות, דוגמת פוליטיקאים ובעלי חברות תקשורת.
הרשות החלה בפעילות ב-29 בדצמבר 2003, וירשה את תפקידיהם של חמישה גופים רגולטוריים שונים:
בשנת 2011, ירשה גם את תפקידו של גוף שישי, הוועדה לשירותי דואר.
בעשור הראשון לפעילותה עמדה הרשות בפני לחצים פוליטיים וסכנת סגירה.
ביולי 2009, הכריז המועמד השמרני לראשות הממשלה, דייוויד קמרון, ש"Ofcom כפי שאנו מכירים אותה תחדל מלהתקיים" במידה והוא יבחר לשלטון.
לדידו, עצמאותה של הרשות הייתה גדולה מדי ורוקנה את תפקידה של הממשלה בענייני מדיניות פיתוח בתחום התקשורת.
בתגובה, הצהיר מנכ"ל הרשות לשעבר, לורד סטפן קרטר, שהתבטאות זו היא "שטחית או חסרת הבנה", כיוון שהסיבה להקמת רשות עצמאית נובעת דווקא מהצורך בקבלת החלטות באופן עצמאי ומקצועי שלא תמיד מתאפשרים במסגרת משרד ממשלתי.
לאחר היבחרו, חזר בו קמרון מתוכניתו ואף הגדיל את תחומי האחריות הרשות כשהעביר את הרגולציה על שירותי הדואר לידיה.
הרשות שיחקה תפקיד מרכזי בחקר פרשיית ההאזנות של עיתון ניוז אוף דה וורלד.
הרשות נדרשה לקבוע האם חברת ניוז אינטרנשיונל, בבעלות איל ההון האוסטרלי רופרט מרדוק, ראויה להמשיך לשלוט על חברות תקשורת רבות בבריטניה, ביניהן ענקית התקשורת BSkyB.
הרשות הייתה חשופה לביקורת משני צידי המפה הפוליטית על אופן החקירה בפרשה זו.
רשות (ועדת) התקשורת הפדרלית היא סוכנות עצמאית של ממשלת ארצות הברית, שנוצרה בעקבות חקיקה של הקונגרס האמריקאי, שאת חבריה ממנה נשיא ארצות הברית.
הרשות עוסקת בשישה תחומים – פס רחב, תחרותיות, ספקטרום תדרים, מדיה, הגנה על הציבור (מבחינת תוכני שידור) וביטחון לאומי.
הרשות הוקמה בשנת 1934 מכח חוק התקשורת האמריקאי, אשר הפך את רשות הרדיו הפדרלית לרשות התקשורת הפדרלית, ונטל מידי רשות המסחר הבין-מדינית תפקידי רגולציה של תקשורת קווית.
תחום שיפוטה של הרשות הוא על חמישים מדינות ארצות הברית, מחוז קולומביה ונכסים אמריקאיים.
הרשות גם עובדת בשיתוף פעולה עם גופים דומים במדינות אחרות בצפון אמריקה.
נכון לשנת 2012, הועסקו בה 1,898 עובדים פדרליים, ותקציבה הוערך כ-354.2 מיליון דולר.
משרדי הרשות שוכנים בדרום מערב וושינגטון בשיטת חכירה ל-20 שנה החל משנת 1996.
בשנת 1934 אישר הקונגרס את חוק התקשורת, אשר ביטל את רשות הרדיו הפדרלית והעביר סמכויות בנושא רישוי רדיו לרשות התקשורת הפדרלית החדשה וכלל בהם סמכויות טלקומוניקציה אשר היו שייכות לרשות המסחר הבין-מדינית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועדה מצאה כי מיקמה תחנות שידור רבות בסמיכות האחת לשנייה, דבר שיצר הפרעות שידור.
בזמן זה, התגלה כי ערוצי התג"ם (2 עד 13), אינם מתאימים לשידור ארצי.
כתוצאה מכך, הוועדה חדלה לתת רישויי בנייה חדשים לתחנות שידור באוקטובר 1948 בצפייה ש"הקפאה" זו תימשך שישה חודשים.
אולם, בשל התחלת השימוש בשיטת תא"ג וטלוויזיה צבעונית, ההקצאה מחדש של תחנות החלה רק בשנת 1952. לאחר מכן גדל מספר התחנות מ-100 לכ-550 בחמש השנים הבאות, כאשר התחנה הראשונה נבנתה בדנוור שהייתה העיר הגדולה ביותר ללא כל תחנת טלוויזיה.
הדו"ח השישי של הוועדה משנה זו גם ויסת את הערבוב שנוצר משידור בשיטות תא"ג ותג"ם.
מערכת היחסים בין הרשות לחברת הטלפון והטלגרף האמריקאית (AT&T) השתנתה במשך השנים.
במשך שנים, התייחסו הרשות ופקידי הממשל לחברה כאל מונופול.
הרשות פיקחה על תעריפי הטלפוניה כדי להגביל רווחים ולהבטיח שוויון תעריפי.
בשנות השישים, אישרה הרשות לחברות תקשורת בינלאומיות להציע שירותים מיוחדים.
בשנות השבעים מגמה זו הורחבה ושירותים נוספים לציבור.
בשנת 1982 נתבעה חברת AT&T על הצעות מחיר נמוכות מדי בהיותה מונופול, ושנתיים לאחר מכן, הרשות החליטה לחתור לעבר תחרות בשוק זה.
בשנת 1996, הקונגרס חוקק את חוק הטלקומוניקציה, אשר ביקש ליצור תחרות נוספות בשירותי הטלפוניה הארצית באמצעות שימוש בתחנות ממסר.
מדיניות זו הצליחה בצורה מועטה ביותר ויצרה ביקורת רבה.
התפתחות האינטרנט, תקשורת דרך כבלים ותקשורת אלחוטית העלו שאלות האם חקיקה נוספת דרושה כדי לקיים תחרות בפס רחב.
בין השנים 2009 ו-2011, ובתמיכת הרשות, החלה חקיקת חוק הרדיו הקהילתי.
ב, באמצעות חוק אכיפת יושרה בפס רחב ועוד לפניו, החלה מדיניות צנזורה של תכנים לא ראויים לשידור (כמו תקרית חשיפת השד של ג'נט ג'קסון בזמן הסופרבול בשנת 2004).
בספטמבר 2025 יו"ר הרשות, ברנדן קאר, איים לנקוט צעדים נגד רשת ABC בעקבות דבריו של ג'ימי קימל במונולוג שבו טען כי תומכי טראמפ מנסים להציג את רוצחו של צ'ארלי קירק כמי שאינו משתייך לשורותיהם.
אנה גומז, הנציגה הדמוקרטית היחידה ברשות, טענה כי קאר מנצל את הרצח לצורך צנזורה פוליטית והזהירה מפני פגיעה בחופש הביטוי.
ארגון FIRE (Foundation for Individual Rights and Expression) הדגיש כי לרשות אין סמכות לשלוט על דברי מנחה טלוויזיה, וכי התיקון הראשון לחוקה מגן גם על ספקולציות שגויות.
הרשות מנוהלת בידי חמישה חברי ועד הממונים על ידי נשיא ארצות הברית ומאושרים על ידי הסנאט ארצות הברית לתקופה של חמש שנים.
אחד מהם ממונה ליושב ראש הוועד.
לא יכולים להיות יותר משלושה חברי ועד מאותו שיוך מפלגתי, ולאף אחד מהם אין ניגוד עניינים הנוגע לגופים בתחומי הפיקוח של הרשות.
ג'סיקה רוזנוורלס (יו"ר), המפלגה הדמוקרטית, 2012-2027
ברנדן קאר, המפלגה הרפובליקנית, 2017-2028
ג'פרי סטארס, המפלגה הדמוקרטית, 2019-2027
נתן סימינגטון, המפלגה הרפובליקנית, 2020-2024
הרשות מחולקת לשבעה אגפים ועשרה מטות.
האגף מיישם את מדיניות הצרכנות והנגישות של הרשות.
האגף מטפל באכיפת חוק התקשורת של 1934, נוהלי הרשות, תחרותיות וכו'.
האגף מטפל במדיניות הטלקומוניקציה הבינלאומית כמו הקצאת תדרים.
האגף יוצר, ממליץ ומנהל את המדיניות ותוכניות הרישוי הקשורים במדיה דיגיטלית כמו טלוויזיה בכבלים, ערוצי ברודקאסט ושידורי רדיו בארצות הברית.
האגף עוסק בכל תחומי השידור האלחוטיים הנייחים והניידים.
אגף הביטחון הלאומי ובטיחות הציבור.
מטה האחראי על ביצוע שימועים שהרשות הורתה על קיומם.
המטה מקדם שוויון הזדמנויות לגופים קטנים, או המנוהלים על ידי מיעוטים או נשים.
המטה מייעץ לוועדה בכל הקשור לעניינים הנדסיים וטכנולוגיים.
המטה משמש כגוף המייעץ הראשי לוועדה.
המטה ממליץ על מדיניות למניעת הונאות בפעילות הסוכנות.
המטה משמש כגוף מקשר לקונגרס האמריקאי.
המטה מטפל בניהול הרשות וכולל את ניהול תקציב הרשות, כוח אדם, חוזים וכו'.
המטה אחראי על הודעות לתקשורת.
המטה מפקח על הפצות וקבלות מידע מהציבור ואליו.
המטה אחראי לשוויון תעסוקתי ברשות.
ביקורות כנגד הרשות הושמעו, בין היתר, בשל אי פרסום דוחות.
ב-2003 נערך מחקר בנושא דה-רגולציה של תעשיית הרדיו, אך לא פורסם.
ב-2004 הורתה הרשות על השמדת כל העותקים של דו"ח פנימי שעסק בהטייה תקשורתית של גופי חדשות.
בפרק PTV, בעונה הרביעית של הסדרה איש משפחה, ישנה התייחסות ביקורתית לרשות על האופן בו היא מגזימה בנושאי צנזורה.
רשות השירות הלאומי-אזרחי היא הגוף הממשלתי המנהל את מערך השירות הלאומי-אזרחי במדינת ישראל.
הרשות אמונה על אסדרה (רגולציה), תקצוב, תכנון ומדיניות וכן היבטי פיקוח ובקרה של מערך השירות הלאומי במסגרתו מנוהל שילובם של מתנדבים שלא משרתים בצה"ל במסלולי שירות משמעותיים בתחומי הביטחון, הבריאות, הרווחה, החינוך והשירותים הממשלתיים.
הרשות הוקמה בשנת 2014 (לאחר שפעלה מ-2008 כמנהלת שירות לאומי במשרד ראש הממשלה) והיא פועלת מתוקף שני חוקים המסדירים ומגדירים את פעילותה: חוק שירות לאומי-אזרחי, תשע"ד-2014 וחוק שירות אזרחי, התשע"ז-2017.
שירות לאומי כמסלול חלופי לשירות בצה"ל עבור צעירות שקיבלו פטור על רקע דתי, החל כבר בעשורים הראשונים לאחר קום המדינה.
את השירות ריכזו וליוו עמותות חברתיות, שגייסו, מיינו וליוו את מתנדבות השירות הלאומי.
ממשלת ישראל אישרה את החלטת הממשלה מספר 2295 מיום 19 באוגוסט 2007 להקמת מנהלת שירות לאומי, שתוקם במשרד ראש הממשלה ותרכז תחתיה את כלל המענים לשירות הלאומי באופן ממלכתי, לרבות הסדרה חקיקתית, פיקוח ובקרה ורגולציה.
בשנת 2014 הפכה המנהלת לרשות השירות הלאומי-אזרחי, המטפלת הן בשירות הלאומי הוותיק, והן ב"שירות הלאומי-אזרחי" לתלמידי ישיבות.
המנהלת הוקמה תחת משרד המדע והטכנולוגיה בראשות דניאל הרשקוביץ, ב-2013 עברה למשרד הכלכלה בראשות נפתלי בנט, לאחר מכן, כרשות עברה למשרד לאזרחים ותיקים בראשות אורי אורבך, ב-2015 עברה למשרד החקלאות בראשות אורי אריאל וב-2020 עברה למשרד ההתיישבות בראשות צחי הנגבי.
נכון לשנת 2023, שרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות, אורית סטרוק, היא הממונה על רשות השירות הלאומי-אזרחי.
בהובלת המנכ"ל ראובן פינסקי, בוצע ברשות תהליך אסטרטגי שכלל מחקרים כלכליים, השוואתיים וסוציולוגיים וזאת במטרה לדייק את יעדי הרשות בפרט ומערך השירות הלאומי בכלל - בהתאם ליעדי הממשלה ובהלימה לצרכים החברתיים בישראל.
בעקבות מהלך זה, בוצע שינוי בתכנון המהלך הכולל של השדה, וכן עודכן המבנה הארגוני של הרשות שכולל כעת בין היתר אגפים ייעודיים מתמחי אוכלוסיות, אגף אסטרטגיה ומחקר ועוד.
נכון לשנת 2025 משרתים במסגרת מערך השירות הלאומי כעשרים אלף מתנדבים, יהודים וערבים, דרוזים, דתיים וחילוניים, צעירים מקרב החברה החרדית וכן מתנדבים מקרב האוכלוסיות המתמודדות עם צרכים מיוחדים ונוער בסיכון.
הרשות אחראית על פעילותם של כ-20 אלף מתנדבי השירות הלאומי-אזרחי (2025).
בשירות הלאומי-אזרחי מתנדבים מכלל חלקי האוכלוסייה בחברה הישראלית: יהודים, ערבים ודרוזים; דתיים, חילונים וחרדים; בנות ובנים; נוער בסיכון ובעלי מוגבלויות.
במסגרת השירות הלאומי-אזרחי, מתנדבים צעירים שקיבלו פטור מהצבא מטעמים שונים, או צעירים שלא נקראו לשירות צבאי כלל (בני המיעוטים).
כמו כן, צעירים חרדים שהיו במעמד 'תורתו אומנותו' במועד פקיעת פרק ג1 לחוק שירות ביטחון שהסדיר את דחיית שירותם של תלמידי הישיבות החרדים.
המתנדבים משולבים בעשייה האזרחית והחברתית בישראל ופעילותם מתבצעת באמצעות עמותות אזרחיות המפעילות את המתנדבים בין היתר במשרדי ממשלה, גופי הביטחון וההצלה, מערכת הבריאות, מערכת החינוך ועמותות חברתיות.
מסלול שירות לאומי-אזרחי למקבלי פטור
על פי החוק בישראל, רשאי להתנדב לשירות לאומי כל אזרח ישראלי או תושב קבע, בגילאי 18–24 (או עד 27 אם למד במוסד לחינוך מיוחד), שקיבל פטור משירות צבאי או שלא נקרא לשירות סדיר.
האחראיות על איתור המועמדים, שיבוצם במקומות שירות וליווי המתנדבים במהלך השירות מתבצע על ידי גופים מוכרים אשר קיבלו הכרה חוקית על ידי השר הממונה להפנות מתנדבים בשירות לאומי לגופים מפעילים (מקומות השירות, כמו בתי חולים, בתי ספר, משרדי ממשלה וכו')..
נכון לשנת 2025, הגופים המוכרים הם: האגודה להתנדבות, בת עמי, שלומית, ש"ל-שילה, עמינדב, אופק, עמותת שוויון חברתי וחיבור חדש.
הרגולציה והפיקוח על הגופים המפעילים מתבצעת על ידי רשות השירות הלאומי-אזרחי.
מסלול שירות אזרחי לצעירים חרדים
מסלול השירות האזרחי לצעירים מהחברה החרדית מעוגן בחוק נפרד, חוק שירות לאומי-אזרחי, התשע"ד-2014.
מסלול זה הוקם לראשונה בשנת 2008 במסגרת חוק טל.
עם פקיעתו של חוק טל הוסדר השירות האזרחי במסגרת החוק המשמר.
בשנת 2014 עם הסדרת מעמדם של בני ישיבות במסגרת פרק ג1 לחוק שירות ביטחון עוגן בחקיקה חוק שירות לאומי-אזרחי 2014 שהסדיר את שירותם של צעירים מהחברה החרדית בשירות האזרחי.
ראו חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם.
הגוף האחראי על תפעול השירות של מתנדבים מהחברה החרדית נבחר על ידי מכרז פומבי, ונכון לשנת 2025 הוא עמותת "רחשי לב-חברים".
תנאי המתנדב בשירות הלאומי בישראל
תנאי השירות למתנדבי השירות הלאומי מוסדרים בחוק שירות אזרחי תשע"ז 2017 ובתקנות שהותקנו מכוחו.
משך השירות הלאומי יכול להיות שנה אחת או שנתיים, וניתן להפסיקו בכל עת.
עם זאת, על מנת לקבל את מלוא תנאי השחרור (כגון מענק שחרור), יש לשרת שנה אחת מלאה.
במהלך השירות הלאומי מקבל המתנדב דמי כלכלה על פי תעריף המפורסם באתר הרשות.
מתנדבי השירות הלאומי זכאים לנסיעות בתחבורה ציבורית במהלך השירות.
השירות הלאומי מספק לכל מתנדב, אשר מתגורר במרחק רב ממקום השירות, דירה בה יוכל לגור במהלך השירות.
עם תום השירות הלאומי זכאי המתנדב להטבות על-פי חוק קליטת חיילים משוחררים, בדומה להטבות הניתנות למי ששירת בצה"ל במשך אותו זמן.
השירות הלאומי בישראל פועל במגוון מערכים בהם ניתן להתנדב:
מערך צעירים ובוגרים עם מוגבלויות
את כלל התפקידים הנמצאים תחת כל מערך ניתן למצוא באתר המיונים החדש של הרשות ncs.gov.il.
השירות הלאומי מתפתח עם השנים, ובכל שנה ניתן למצוא עוד ועוד תקנים חדשים ומגוונים בשלל תחומי החיים.
רשות מעברים יבשתיים (רמי"ם) היא גוף האחראי לריכוז ותיאום מדיניות משרד הביטחון במעברים היבשתיים בין ישראל לרצועת עזה ובין צדי קו התפר אל שטחי יהודה ושומרון.
הרשות פועלת לצד רשות שדות התעופה האחראית על מעברי הגבול הבינלאומיים, חברות הנמלים האחראיות על נמלי הים, משטרת ישראל האחראית על המעברים בעוטף ירושלים וצה"ל האחראי על המעברים הפנימיים ביהודה ושומרון.
ביולי 2003 קבע מבקר המדינה שיש לקבוע ראייה אסטרטגית כוללת לעניין המעברים.
בעקבות הדו"ח החליטה הממשלה ב-2005 להקים את מנהלת המעברים במטרה להעביר את האחריות על פעילות מעברי הגבול היבשתיים מצה"ל ולהציב בהם מאבטחים אזרחיים שיקבלו הוראות ממשרד הביטחון.
המעברים הראשונים שעברו לניהול גופים אזרחיים שזכו במכרז משרד הביטחון היו מעבר שער אפרים ומעבר ארז.
בראש המנהלת הוצב בצלאל טרייבר.
ב-2007 התקבלה החלטת הקבינט המדיני-ביטחוני מס' 43/ב שהסדירה את אזרוח המעברים היבשתיים ובעקבותיה נוסדה הרשות ב-2009 כיחידת סמך במשרד הביטחון.
הרשות אחראית על 16 מעברים, 14 מעברים בין ישראל ליהודה ושומרון ושני מעברים בין ישראל לרצועת עזה:
מעבר כרם שלום – מיועד למעבר סחורות, גז ודלק.
ממוקם בסמוך לכרם שלום בדרום רצועת עזה.
מעבר ארז – מוגדר כמעבר גבול וכולל ביקורת דרכונים באמצעות רשות ההגירה, כולל מתחם להולכי רגל ומתחם כלי רכב.
מעבר גלבוע (ג'למה) – מעבר סחורות, מעבר הולכי רגל ומעבר כלי רכב.
ממוקם על כביש 60, צפונית לג'נין.
מעבר הבקעה – מעבר כלי רכב ומעבר סחורות.
ממוקם על כביש 90 באזור מחולה בצפון בקעת הירדן.
מעבר ריחן – מעבר סחורות, כלי רכב והולכי רגל.
ממוקם מערבית לג'נין ובסמוך לריחן ולברטעה.
מעבר שער אפרים – מעבר הולכי רגל ומעבר סחורות.
מעבר תאנים – מעבר כלי רכב והולכי רגל.
ממוקם על כביש 557, מזרחית לאבני חפץ.
מעבר אייל – מעבר הולכי רגל המיועד לפלסטינים בלבד.
ממוקם מערבית לקלקיליה בסמוך לקיבוץ אייל.
מעבר אליהו – מעבר מסחרי.
ממוקם על כביש 55 בין אלפי מנשה לקרני שומרון, בסמוך לצד הדרומי של קלקיליה.
מעבר חוצה שומרון – מעבר כלי רכב בלבד, מיועד לאזרחי ישראל, אזרחים זרים, דיפלומטים וארגונים בינלאומיים.
ממוקם על כביש 5, אחרי מחלף שער שומרון.
מעבר חשמונאים – מעבר כלי רכב והולכי רגל.
ממוקם על כביש 446 בין מודיעין עילית לניל"י.
מעבר מכבים – מעבר הולכי רגל המיועד לפלסטינים בלבד.
במתחם קיים מעבר כלי רכב באחריות צה"ל.
ממקום על כביש 443 בסמוך למודיעין-מכבים-רעות.
מעבר הל"ה – המעבר ממוקם על ציר 367 בין עמק האלה לגוש עציון - דרומית מזרחית לבית שמש ודרומית מערבית לצומת גוש עציון ובית לחם.
מעבר לכיש (תרקומיא) – מעבר סחורות, כלי רכב והולכי רגל.
ממוקם על כביש 35, מזרחית לתרקומיא.
מעבר מצודת יהודה – מעבר לכלי רכב המיועד לאזרחי ישראל, אזרחים זרים, דיפלומטים וארגונים בינלאומיים, וכן מעבר הולכי רגל המיועד לבני השבט הבדואי אבו קביטה בלבד.
ממוקם בדרום הר חברון, בסמוך לבית יתיר.
מעבר מיתר – מעבר הולכי רגל, כלי רכב ואגרגטים.
ממוקם בדרום הר חברון, סמוך ליישוב מיתר.
רשות מיסים היא רשות ממשלתית האחראית על גביית מיסים עבור המדינה.
כתלות בסמכויות אשר ניתנות לה, היא עשויה להיות אחראית גם על איתור וטיפול בהשתמטות ממס ועל ביצוע ביקורות מזדמנות בקרב משלמי מס על מנת לוודא שהם לא מקטינים את תשלומי המס שלהם בצורה לא חוקית.
– ההכנסות והמכסים של הוד מלכותה
– משרד המיסים המרכזי הפדרלי
– שירות ההכנסות הדרום אפריקאי
– סוכנות ההכנסות של קנדה
– שירות המיסים הפדרלי של רוסיה
רשות ממשלתית או סוכנות ממשלתית היא ארגון המהווה חלק מהמנגנון הממשלתי של מדינה, אשר אחראי לפיקוח וניהול של תחומים ועניינים מסוימים.
ישנו מגוון רחב של רשויות ממשלתיות, אשר אחראיות על מגוון תחומים; מספר דוגמאות לרשויות ממשלתיות הן:
בנק מרכזי, האחראי על המדיניות מוניטרית של המדינה ובידיו בדרך כלל הסמכות להדפסת כסף ולקביעת שער הריבית הבסיסית במשק
גופים סטטוטוריים העוסקים במאבק בסחר בסמים, ברגולציה בתחום ההגבלים העסקיים, ועוד
מוסד סטטיסטיקה ממשלתי של מדינה (כמו הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל)
ארכיון לאומי של מדינה (כמו ארכיון המדינה של ישראל)
ספרייה לאומית של מדינה (כמו הספרייה הלאומית של ישראל)
דוגמאות מוקדמות של גופים אשר כיום היו נכנסים להגדרת "רשות ממשלתית" הן מועצת הצי המלכותי, האחראית על ספינות ועל אספקה ימית, אשר הוקמה ב-1546 על ידי המלך הנרי השמיני, ונציב פשיטת הרגל הבריטי , שבין השנים 1571 ל-1883 היה אחראי על טיפול בהליכי פשיטת רגל של חייבים.
בישראל פועלים משרדי הממשלה באמצעות יחידות המרכיבות את המשרד (אגפים, מחלקות וכו') ובאמצעות רשויות ממשלתיות הכפופות למשרד.
רשות ממשלתית מתאפיינת בעצמאות גדולה יותר מאשר יחידה שהיא חלק מהמשרד הממשלתי.
דוגמה לכך מופיעה בהצעת החוק להפיכת אגף שוק ההון ביטוח וחיסכון לרשות שוק ההון ביטוח וחיסכון:
"מוצע להפוך את אגף שוק ההון לרשות שתיקרא רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון.
הרשות תפעל כיחידה עצמאית במשרד האוצר והשר הממונה עליה יהיה שר האוצר.
הפיכת אגף שוק ההון לרשות עצמאית אשר בראשה יעמוד הממונה על שוק ההון ביטוח וחיסכון צפויה להקנות לממונה עצמאות וחופש פעולה מינהלי הדרושים לביצוע תפקידיו המורכבים ולהפעלת סמכויותיו באופן מיטבי".
רשות התקשוב הממשלתית הייתה רשות אשר הייתה כפופה למשרד הכלכלה והתעשייה לפני האיחוד עם ישראל דיגיטלית והפיכה למערך הדיגיטל הלאומי.
הרשות הנחתה את אגפי מערכות המידע במשרדי הממשלה בנוגע להנגשת המידע הממשלתי לציבור וקידה את מאמצי ההגנה על תשתיות ומערכות המידע הממשלתיות.
רשות התקשוב הממשלתי הוקמה תחילה כמטה במשרד האוצר, בעקבות מסקנות ה"וועדה לבחינת הקמת מערך תקשוב ממשלתי ומינוי מנהל מערכות מידע ממשלתי", וזאת במטרה לשפר ולחזק את יכולות הממשלה בתחום טכנולוגיות המידע (החלטת ממשלה 3058 מיום 27.3.2011).
בהמשך החליטה הממשלה על העברת מטה התקשוב לאחריות משרד ראש הממשלה והגדרתו מחדש כרשות ולא כמטה.
בראש הרשות עמד יאיר פרנק, מאז מאי 2015, לאחר שכיהן כראש אגף בכיר מערכות מידע (מנמ"ר) במשרד המשפטים וכן כיהן במגוון תפקידים בכירים בצה"ל.
במאי 2019 מונה שחר ברכה למ"מ ראש רשות התקשוב הממשלתי.
בהחלטת הממשלה 2097 מ-10 באוקטובר 2014 נקבע כי רשות התקשוב הממשלתי "תנחה את אגפי מערכות המידע במשרדי הממשלה ויחידות הסמך, תקדם משילות בתחום התקשוב בממשלה, תטמיע מתודולוגיות וסטנדרטים רוחביים ותפעל לפיתוח תשתיות, מערכות ושירותים לייעול עבודת הממשלה ולהנגשה מידע ושירותים ממשלתיים לציבור".
כמו כן, נקבע כי "הרשות תקדם את מאמצי ההגנה על תשתיות ומערכות המידע הממשלתי ותפעל לפיתוח ההון האנושי בתחום התקשוב בממשלה".
ב-7 ביוני 2020 הועברה הרשות לאחריות משרד הדיגיטל הלאומי, אך שנה לאחר מכן הועברה למשרד הכלכלה והתעשייה.
בחודש יולי 2021, התקבלה החלטת ממשלה לסגור את משרד הדיגיטל הלאומי – פעולה שיצאה לפועל באוגוסט באותה שנה.
בעקבות ההחלטה, הגופים רשות התקשוב הממשלתי ומטה המיזם הלאומי "ישראל דיגיטלית", אוחדו לכדי גוף חדש שהוקם במשרד הכלכלה והתעשייה שנקרא מערך הדיגיטל הלאומי.
רשות התקשוב פעלה באמצעות ארבע יחידות:
היחידה לשיפור השירות הממשלתי לציבור
רשות נחל הירקון היא גוף סטטוטורי הכפוף למשרד להגנת הסביבה ומטרתה היא לשקם ולטפח את נחל הירקון.
היא הוקמה בשנת 1988 על פי חוק רשויות נחלים ומעיינות וצו רשות נחל הירקון.
הרשות, המאגדת 7 רשויות מקומיות ו-18 גופים נוספים, מנוהלת על ידי מועצה בת 26 חברים שבראשה עומד ראש עיריית תל אביב-יפו, וחברים בה גם מנכ"ל משרד הפנים וראשי הרשויות המקומיות בני ברק, רמת השרון, הוד השרון, רמת גן, פתח תקווה ומועצה אזורית דרום השרון.
יושב ראש ההנהלה הוא חזי צאיג והמנהל הכללי של הרשות הוא עורך הדין אילן רוזנבלום.
מתוך המועצה, כתשעה חברים מכהנים בהנהלתה של הרשות, הנבחרת על ידי השר לאיכות הסביבה.
לפי צו רשות נחל הירקון, תפקידי הרשות מוגדרים כ"מניעת זיהום הנחל, שיקומו והכשרתו לצורכי קיט ונופש".
כמו כן, היא אחראית על סילוק מפגעי תברואה, קביעת תוואי לנחל והסדרת דרכי השימוש בו.
משרדי הרשות שוכנים בסמוך לנחל הירקון בתל אביב.
רשות ניקוז היא תאגיד סטטוטורי, האמון על טיפול בניקוז המים וטיפוח נחלים באזור מסוים במדינת ישראל.
רשויות הניקוז השונות החלו לקום בשנות ה-60 בהתאם ל"חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957) ו"לצו הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1960).
רשויות הניקוז כפופות לשר החקלאות ואינן פועלות בשטחי יהודה ושומרון, מכיוון שחוק הניקוז אינו תקף באזורים אלו.
רשויות אלו פעלו בעיקר בשטח המועצות האזוריות.
לאחר חורף 1991–1992 ופרסום דו"ח של מבקר המדינה בנושא, הוחלט לארגן מחדש את הרשויות, ולהקים כ-11 רשויות בלבד שיפעלו בכל הארץ.
בישראל פועלות 11 רשויות ניקוז:
רשות נחל וניקוז שורק לכיש היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בשפלה ובמישור החוף הדרומי.
רשות הניקוז כפופה למשרד להגנת הסביבה.
הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז.
שטח רשות נחל וניקוז שורק לכיש הוא כמיליון וחצי דונם שבהם מתגוררים כ-980 אלף איש.
הנחלים המרכזיים העוברים בשטח הרשות הם לכיש, שורק, גוברין, האלה ועקרון.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), אכרזת הניקוז (1996), וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
ביקורת רבה נמתחה על רשות הניקוז לאחר הצפות משמעותיות בבסיס חצור של חיל האוויר.
מבין הפרויקטים שקידמה רשות נחל וניקוז שורק לכיש, ניתן למנות את:
בניית בריכת ניקוז בקיבוץ חולדה.
ערים – אשדוד, בית שמש, יבנה, ירושלים, נס ציונה, קריית גת, קריית מלאכי, ראשון לציון, רחובות
מועצות מקומיות – אבו גוש, באר יעקב, בני עי"ש, גדרה, גן יבנה, מבשרת ציון, מזכרת בתיה, קריית יערים, קריית עקרון
מועצות אזוריות – באר טוביה, ברנר, גדרות, גזר, גן רווה, חבל יבנה, יואב, לכיש, מטה יהודה, נחל שורק, שפיר
רשות ניקוז ונחלים גליל מערבי היא תאגיד סטטוטורי, אשר אחראי על ניקוז ושמירה על הנחלים בגליל המערבי.
רשות הניקוז כפופה להנהלת ומליאת הרשות.
הרגולטורים של הרשות הם משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה.
יושב ראש הרשות הוא ראש מועצת מטה אשר לשעבר, יורם ישראלי.
המנהלת הכללית היא אורלי גבישי-סוטו.
שטח רשות ניקוז ונחלים גליל מערבי הוא 820,000 דונם שמאכלסים 450 אלף תושבים.
הנחלים המרכזיים שעוברים בשטח הרשות הם חילזון, פקיעין, שגור, כבול, בית העמק, נעמן, געתון, בצת, כזיב, שעל ויסף.
מבין הפרויקטים שקידמה הרשות, ניתן למנות את:
הטיפול בההצפות בחורף 20–2019 וטיפולי מניעה בחורף שלאחר מכן.
הקמת מתקן ויסות מחצבת יחיעם.
רשות ניקוז גליל מערבי מכילה בשטחה ארבעים ואחת רשויות מקומיות – יותר מכל רשות ניקוז אחרת בארץ.
ערים: כרמיאל, מעלות-תרשיחא, עכו, סח'נין, טמרה, קריית מוצקין, קריית ביאליק ונהריה
מועצות מקומיות: ירכא, כאוכב אבו אל-היג'א, בית ג'ן, אעבלין, כפר ורדים, יאנוח-ג'ת, דיר אל-אסד, דיר חנא, כאבול, כסרא-סמיע, מג'ד אל-כרום, אבו סנאן, בענה, שעב, מזרעה, ג'וליס, ג'דיידה-מכר, פקיעין, מעיליא, שלומי, ראמה, עראבה, פסוטה, סאג'ור, נחף וחורפיש
מועצות אזוריות: מטה אשר, מעלה יוסף, מרום גליל ומשגב
ארגון השידור של הרפובליקה האסלאמית של איראן (IRIB; Islamic Republic of Iran Broadcasting) הוא תאגיד תקשורת איראני הנשלט על ידי המדינה ומחזיק במונופול על שירותי הרדיו והטלוויזיה המקומיים באיראן.
הארגון הוא בין ארגוני התקשורת הגדולים באסיה ובאזור האוקיינוס השקט וחבר קבוע באיגוד השידור של Asia-Pacific .
העומד בראש הרשות ממונה ישירות על ידי המנהיג העליון, האייתוללה עלי ח'אמנאי.
מהיבטים רבים, שידורי הרדיו והטלוויזיה הנשלטים על ידי הארגון נחשבים למשפיעים והמקיפים ביותר באיראן.
נשיא איראן, עלי ח'מנאי כינה את שידורי הרדיו והטלוויזיה במדינה "המרכז החשוב ביותר של הדרכה אינטלקטואלית".
הארגון נקרא בעבר ארגון הרדיו והטלוויזיה האיראני הלאומי (NIRT; National Iranian Radio and Television) עד המהפכה האיראנית של 1979.
לארגון יותר מ-30,000 עובדים נכון להערכה מסוף 2015, וסניפים ב-20 מדינות ברחבי העולם, כולל צרפת, בלגיה, גיאנה, מלזיה, לבנון, בריטניה, ארצות הברית.
הארגון מציע שירותי רדיו וטלוויזיה מקומיים וזרים, ומשדר 20 ערוצי טלוויזיה מקומיים, ארבעה ערוצי טלוויזיה בינלאומיים לחדשות, שישה ערוצי טלוויזיה בלוויין לקהל בינלאומי, וכ-30 ערוצי טלוויזיה פרובינציאליים זמינים ברחבי איראן, שמחציתם משודרים בשפות בעלות מעמד של מיעוט באיראן, למשל אזרבייג'נית וכורדית, כמו גם המבטאים או הניבים המקומיים של פרסית.
הארגון מפרסם גם את העיתון בשפה הפרסית Jam-e Jam, והוא הבעלים של חברת הפקת הסרטים Sima Film, שמארגנת פסטיבלי סרטים, מוזיקה ואמנות, וכן הבעלים של חברות נוספות בתחום התקשורת באיראן.
תקציב הארגון גדל לאורך השנים ונכון לשנת 1402 הפרסית (2023) הוא עמד על כ-8 טריליון ריאל איראני.
ב-24 באפריל 1940, רדיו איראן נפתח רשמית על ידי מוחמד רזה פהלווי - השאה דאז של איראן - עם איסה סדיג' כראש החברה הראשון.
הערוץ שידר תוכניות של חמש שעות כולל חדשות, מוזיקה מסורתית ומערבית, תוכניות דת וספורט וכן תוכניות המוקדשות לדיון כלכלי ופוליטי.
על פי הערכות מהמרכז הסטטיסטי של איראן, בשנת 1976 לכ-76% מהאוכלוסייה העירונית ול-45% מהאוכלוסייה הכפרית הייתה גישה לרדיו.
הטלוויזיה האיראנית הלאומית נפתחה רשמית ב-21 במרץ 1967 כדי ליצור את ארגון הרדיו והטלוויזיה האיראני הלאומי (הצורה הקודמת של רשות השידור) .
באותה תקופה עמד ציוד חומרה מתאים לרשות משרד הדואר, הטלגרף והטלפון, והמדיה של הארגון הופקה על ידי מחלקת הפרסום וההוצאה לאור.
בשנים מאוחרות יותר, העלייה בביקוש לרדיו ולטלוויזיה ברחבי איראן גרמה ליצירת ישות משולבת, ומשנת 1971 כל המתקנים ניתנו לארגון זה.
השאה מינה באופן אישי את רזא גותבי לראש הארגון ומשך התוכניות עלה במהירות.
בתום המהפכה שני ערוצי טלוויזיה (תוכנית ראשונה ותוכנית שנייה) היו פעילים ועם הרחבת המתקנים, יותר מ-95% מהאוכלוסייה העירונית וכ-75% מאוכלוסיית המדינה יכלו לקבל שידורי טלוויזיה.
לפני המהפכה, כ-40% מתוכניות הטלוויזיה היו זרות וגם תוכניות מיובאות ופנימיות עוצבו בדרך כלל מתוכניות זרות.
במהלך המהפכה, כאשר ע'ולאם רזא אזהארי הפך לראש ממשלת איראן, טוראג' פרזמנד נבחר לראש ארגון ארגון הרדיו והטלוויזיה האיראני הלאומי לאחר רזא גותבי .
ארגון זה התרחב מאוד לאחר מהפכת 1979 ובנוסף לערוצי השידור הפנימיים והגלובליים, הוא מועיל ליותר ממאה בסיסי מידע אלקטרוניים ולמדיה כתובה.
סמלו של הארגון כולל את סמל איראן למעלה ושתי מילים בערבית ; גופן שיעי משמש ליצירת הסמל.
כאשר הסמל נוצר בתחילת המהפכה, זה היה סימן של "להגיד לא" למדינות המערב והמזרח או במיוחד לארצות הברית וברית המועצות.
שתי המילים האלה באמצע מתחברות כמו ערוץ ויש סמל של עין במפגש ביניהן.
בתחתית הסמל, הביטוי "הרפובליקה האיסלאמית של איראן" כתוב בגופן Nastaliq בשפה הפרסית.
על פי סעיף 175 של החוקה האיראנית ,
יש להבטיח את חופש הביטוי והפצת המחשבות ברדיו ובטלוויזיה של הרפובליקה האסלאמית של איראן בהתאם לקריטריונים האסלאמיים ולטובת האינטרסים של המדינה.
מינויו ופיטוריו של ראש רשות השידור האיראנית הוא בידי המנהיג.
מועצה המורכבת משני נציגים מטעם הנשיא, מראש הרשות השופטת, מהאסיפה המייעצת האסלאמית, ומהפרלמנט האיראני תפקח על תפקודו של ארגון זה.
המדיניות ואופן ניהול הארגון והפיקוח עליו ייקבעו בחוק.
עוד מציינת החוקה כי מנהל הארגון נבחר ישירות על ידי המנהיג העליון למשך חמש שנים, וראש הרשות השופטת, הנשיא והאסיפה המייעצת האסלאמית מפקחים על הארגון.
המנכ"ל הנוכחי של IRIB הוא פיימן ג'בלי, שמונה על ידי המנהיג העליון של איראן ב-2021.
הבידוד של תעשיית הקולנוע האיראנית אילץ יוצרי קולנוע להתמצא מחדש סביב שידורי הטלוויזיה הלאומיים.
הרשתות המקושרות לתאגיד מייצרות סרטים אידאולוגיים בהתאם לנורמות המגדריות הבלתי נאורות של המדינה, כאשר נשים מלוהקות בתפקידי עבדות ומכבדות את הגברים, האפוטרופוסים והמגינים שלהם.
חלקם אף מקדמים נישואי ילדים ופוליגמיה, שיטות שנדחות על ידי רוב האיראנים.
על רקע הסכסוך המתעצם עם ארצות הברית, מערכת הביטחון של איראן התגלתה כיצרנית מרכזית של טלוויזיה וסרטים שוברי קופות, שבמרכזם התעוזה של משמרות המהפכה ושירותי המודיעין שלה.
איראן שטופה בגרסאות ביתיות מתוחכמות של "הומלנד", ומשוללת מהקולנוע החתרני, החוקר את עצמו, שאיפשר פעם לחברה לנהל שיחה פומבית עם עצמה על מגדר, תרבות, נישואים וכוח.
מחקר שפורסם ביוני 2020 על ידי ארגון "הצדק למען איראן" והפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם טען שהטלוויזיה האיראנית שידרה את ההודאות שעלולות להיות בכפייה של 355 עצורים מאז 2010. אסירים לשעבר ציינו שהם הוכו וקיבלו איומים באלימות מינית כאמצעי למסירת עדויות השווא שלהם לשימוש גופי השידור במדינה.
רשות השידור, יחד עם כלי תקשורת איראניים ממשלתיים אחרים, נוטים לצנזר או להשתיק קולות או דעות של פוליטיקאים רפורמיסטים וכן ללגלג עליהם גם כשהרפורמיסטים בשלטון, שכן רוב הטיית העריכה שלו סגורה יותר בפני האייתוללה והמחנה הפולטי המוביל.
המתקפות האיראניות על ישראל בשנת 2024
באפריל 2024, לאחר מתקפת הטילים והמזל"טים הראשונה של איראן על ישראל, הציגה הטלוויזיה הממלכתית האיראנית הרס כביכול בישראל.
למעשה היו אלה צילומי נזקים משרפה בצ'ילה שאירעה מספר חודשים קודם לכן.
ב-26 בינואר 2022, חדשות באיראן דיווחו על פריצה לכמה תחנות רדיו וטלוויזיה באיראן.
לרגע, מספר תחנות רדיו וטלוויזיה תחת רשות השידור האיראנית, כולל ערוץ 1 (IRIB TV1), ערוץ קוראן (IRIB Quran), רדיו פאיאם ורדיו ג'אבאן, נפרצו, ותמונות של מריאם רג'אווי ושל מסעוד רג'עבי, ממנהיגי מוג'אהדין ח'לק, ותמונה של מנהיג איראן עלי ח'מנאי בשחור לבן עם צלב אדום והכיתוב "מוות לח'מנאי, הייל לרגעבי" הוצגו.
בנוסף נשמע קול של גבר צועק "ברכות לרג'עבי, מוות לח'מנאי" וקולותיהם של מריאם רג'אווי ושל מסעוד רג'עבי נשמעו למשך כ-10 שניות.
בתחילת פברואר 2022, אתר טלווביון, אתר הסטרימינג המרכזי של איראן, נפרץ.
הפעולה בוצעה על ידי קבוצת "הצדק של עלי", ששידרה את המסר "מוות לדיקטטור" וקול שאמר "ח'מנאי מפחד, יסודות המערכת מתערערים".
באוקטובר 2022, בזמן ההפגנות באיראן, קבוצת "הצדק של עלי" פרצה לשירותי הטלוויזיה למשך מספר רגעים בזמן שידורי חדשות הערב של שעה 9 בערב.
בנוסף, בזמן שידור הנאום של ח'אמנאי הוצגו תמונות של 4 אנשים שנהרגו במהלך ההפגות, ותמונה של ח'אמנאי עם צלב אדום עליה.
בתאריך 16 ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא, הותקף מטה הארגון בטהראן.
דווח כי 2 עובדים ברשות השידור נהרגו בתקיפה.
בהתאם לצו הביצועי של נשיא ארצות הברית 13628, רשות השידור האיראנית כפופה לסנקציות אמריקאיות על פי חוק הפחתת האיומים של איראן וחוק זכויות האדם בסוריה, המעניק למשרד האוצר את הסמכות לסמן את אלה באיראן המגבילים או מונעים את הזרימה החופשית של מידע לעם האיראני או ממנו.
רשות השידור האיראנית הוכנסה לרשימת הישויות המוענקות לסנקציות של האיחוד האירופי בדצמבר 2022 בשל תפקידה בדיכוי הפגנות אמיני.
בעקבות הוראה זו, הפסיקה Eutelsat את שידורי הערוצים הבינלאומיים של רשות השידור האיראנית לאזור אירופה באמצעות לווייני Hot Bird ב-21 בדצמבר 2022.
רשות שדות התעופה בישראל (מכונה גם בראשי תיבות רש"ת) הוקמה בשנת 1977 כתאגיד סטטוטורי מכוח , כרשות המופקדת על תפעולם של שדות התעופה האזרחיים העיקריים בישראל.
מקום מושבה הוא בנמל התעופה בן-גוריון.
תפקידי הרשות מוגדרים ב, הקובע כדלקמן:
בנוסף מוענקת לרשות שדות התעופה , רשות לתת שירותים אחרים בשדות התעופה או בקשר אתם.
שדות התעופה שבאחריותה של רשות שדות התעופה:
בעקבות הסכמי השלום בין ישראל לשכנותיה נקבע בחוק רשות שדות התעופה כי הרשות תהיה אחראית גם על אחזקתם, פיתוחם וניהולם של מעברי הגבול היבשתיים שהוקמו בעקבות הסכמים אלה:
מעבר מנחם בגין (טאבה)(מדרום לאילת, ידוע בשמו הקודם "מסוף טאבה")
מעבר נהר הירדן (ליד בית שאן)
מעבר יצחק רבין (מצפון לאילת, ידוע בשמו הקודם "מסוף ערבה").
בראש הרשות עומדת מועצת הרשות המכהנת משך ארבע שנים ובה חברים יושב ראש, שבעה נציגי ציבור ושבעה נציגי מדינה.
כל חברי המועצה ממונים על ידי שר התחבורה באישור הממשלה.
מועצת הרשות פועלת באמצעות שבע ועדות המופקדות על נושאי כספים, פיתוח, ביקורת, מינהל ארגון וכוח אדם, בטיחות וביטחון, שדות תעופה פנים ארציים ומסופים וקשרים בינלאומיים.
המועצה ממנה מנהל כללי לפי הצעת שר התחבורה ובאישור הממשלה.
פעילות הרשות מתבצעת באמצעות שש חטיבות שבראש כל אחת מהן ניצב סמנכ"ל - חטיבת מינהל וארגון, חטיבת כלכלה וכספים, חטיבת תכנון והנדסה, חטיבת מסופי גבול ושדות תעופה פנים ארציים, חטיבת התקשוב וחטיבת מבצעים.
הרשות נמצאת תחת פיקוחו הכללי של שר התחבורה המאשר, יחד עם שר האוצר את תקציבה.
תקציב הפיתוח של הרשות כפוף לאישורם של שר התחבורה ושל הממשלה.
הרשות עצמאית מבחינה תקציבית, כלומר היא מממנת את עצמה מבלי להיסמך על תקציב המדינה.
הכנסותיה מגיעות מאגרות שמשלמים הנוסעים ליעדים בעולם, וחברות התעופה, לצד ההכנסות משטחי המסחר בטרמינלים.
אגרות אלה עלו בשנים האחרונות.
כך למשל, אגרת הנוסע היוצא, שאותה משלם כל אדם שיוצא מישראל בכלי טיס, הייתה 13 דולר בשנת 2008, לעומת 26.82 דולר בשנת 2014. בסך הכל הסתכמו ההכנסות מאגרות נוסע בשנת 2014 ב–409 מיליון שקל.
כ–80% מההכנסות של המסחר בנתב"ג מקורן במסחר קמעוני, הכולל את חנויות הדיוטי פרי, חניה, מסעדות, חדרי אח"מים ודוכני המרת מטבע.
היתר מגיע ממסחר שאינו קמעוני, כמו חוזי תדלוק למטוסים, מזון למטוסים, חברות שירותי קרקע, פרסום ומסופי מטען.
בשנת 2014 סך כל הכנסות הרשות הסתכמו בכ–3 מיליארד שקל.
סך כל ההוצאות הסתכמו בכ–2.5 מיליארד שקל, מתוכם הוצאות שכר היו כ–1.11 מיליארד שקל.
בקופתה של הרשות נצברים מדי שנה עודפים בסך של כחצי מיליארד שקל.
העודפים אמורים לממן את השקעות הרשות בפיתוח שדות תעופה ותשתיות בשנים הבאות.
בקרן הפיתוח של הרשות הצטבר, נכון לשנת 2015, סכום של כ-5.6 מיליארד שקל.
הרשות השופטת היא אחת משלוש רשויות השלטון במדינה (הרשויות האחרות הן הרשות המחוקקת והרשות המבצעת).
הרשות השופטת עוסקת בשפיטה, החלת החוק על .
במשטרים דמוקרטיים הרשות השופטת עצמאית ובלתי תלויה.
מטרת הרשות השופטת היא לספק משפט צדק לשם אכיפת שלטון החוק – דין והכרעה במקרה של חשד לעבירה על החוק, בהכרעה בסכסוכים בין התושבים לבין רשויות השלטון ובהכרעה בסכסוכים בין התושבים לבין עצמם.
על מנת להבטיח משפט צדק ניתן לערער על פסק דין בפני ערכאה גבוהה יותר.
תפקיד נוסף של הרשות השופטת הוא להוות אמצעי ביקורת וריסון לשלטון, להגן על אזרחי המדינה מפני הרשות המחוקקת והרשות המבצעת, ולהבטיח את חירויות האדם ואת השמירה על המשטר הדמוקרטי.
לשם כך במדינות רבות קיים בית משפט נפרד לענייני חוקה, שבסמכותו לפסול חוקים שחוקקה הרשות המחוקקת (בישראל הפרלמנט הוא הכנסת) אשר סותרים את חוקת המדינה ולמנוע מדיניות בלתי חוקתית של הרשות המבצעת.
עצמאותה של הרשות השופטת היא מהיסודות החשובים ביותר לשלטון החוק במדינה דמוקרטית.
במדינות דמוקרטיות החוק מחייב את כל רשויות השלטון והאזרחים במדינה.
כל האזרחים שווים בפני החוק, ומי שעובר על החוק חלים עליו כללי העמדה לדין והענשה.
הרשות השופטת מגנה על שלטון החוק במדינה על ידי כך שבתי משפט פועלים על פי חוק ומיישבים סכסוכים, מבקרים את חוקיות פעולות השלטון ומגנים על האזרחים.
בסמכות הרשות השופטת לפרש חוקים וליצור חקיקה שיפוטית כאשר מתגלה העדר חוק חד-משמעי ומפורש, וזאת נעשית על-פי העקרונות והערכים של המדינה כפי שהם נקבעו בחוקה.
ישנה מחלוקת לגבי מידת סמכות זו.
תחת הרשות השופטת נמצאים בתי המשפט אשר להם יש סמכות שפיטה כללית שהוענקה להם על ידי המדינה.
עקרון "הפרדת הרשויות" דורש שהרשות השופטת תהיה עצמאית בהחלטותיה.
חוק יסוד: השפיטה (בישראל) קובע "בענייני שפיטה אין מרות על מי שבידו סמכות שפיטה, זולת מרותו של הדין".
- ביהדות מופיעה הציווי לדיינים "לא תגורו בפני איש".
כך המערכת המשפטית יכולה להבטיח את שמירת שלטון החוק, משפט הוגן, צדק ושוויון.
כך גם יש לציבור אמון, בהוגנות ובנייטרליות שלה.
כדי להבטיח את עצמאות השופטים מקובלים מספר כללים בנושאי העסקתם: כהונתם מובטחת עד פרישתם (סמכות פיטור יש רק לבי"ד משמעתי שחברים בו רק שופטים.
אין מעבירים שופט לבית משפט אחר שלא בהסכמתו) אלא בהסכמת נשיא ביהמ"ש העליון או הבי"ד המשמעתי.
יש לשופטים חסינות משפטית, ולא פותחים בחקירה פלילית אלא בהסכמת היועץ המשפטי לממשלה.
על פי תפישת המשפט כשירות שעל המדינה לספק לאזרחיה, היה ניתן למקם את בתי המשפט כחלק מהרשות המבצעת (דהיינו - תפקידם של בתי המשפט הוא "לבצע שפיטה").
ביטויים לתפיסה זו ניתן למצוא הן באופן תאורטי, בכתביו של הפילוסוף ג'ון לוק, אבי הליברליזם בדמוקרטיה המודרנית, והן באופן מעשי, בבריטניה, שבה שימש הלורד צ'נסלור (שר המשפטים) הן כראש מערכת המשפט והן כיושב ראש בית הלורדים, שחבריו שימשו גם כבית העליון של הפרלמנט וגם כערכאה המשפטית העליונה.
עם התפתחות הדמוקרטיה ועקרון הפרדת הרשויות של מונטסקיה, נקבעה הרשות השופטת כרשות נפרדת.
משרד המשפטים, בראשות שר המשפטים, הוא הגוף המנהל את מערכת המשפט מצד הרשות המבצעת.
הוא אחראי על העסקת כלל עובדי בתי המשפט, קביעת סדרי העבודה המנהליים (כחלק מאחריותו גם על התביעה והסנגוריה) וחלוקת העבודה בין המחוזות השונים במדינה.
הרשות השופטת היא זו ששופטת בפועל.
בישראל פועלות שתי מערכות שפיטה: מערכת של בתי משפט רגילים (שלום, מחוזי, עליון), ומערכת בתי המשפט המיוחדים, למשל: בתי דין דתיים, בתי דין צבאיים, בית המשפט לתעבורה, בית הדין לעבודה ועוד.
בתי המשפט הרגילים פועלים בשלוש רמות: בית משפט השלום (ערכאה ראשונה), בית משפט מחוזי (ערכאה שנייה) ובית המשפט העליון (ערכאה עליונה) אשר הוא הגוף העומד בראש ההיררכיה של הרשות השופטת בישראל.
בית המשפט העליון משמש הן כבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) לעתירות נגד רשויות השלטון והן כבית המשפט הגבוה לערעורים (על פסיקת בית משפט השלום והמחוזי).
כיוון שבישראל אין חוקה, אין בית משפט נפרד לענייני חוקה.
רשות עמק טנסי היא חברה ממשלתית בארצות הברית אשר קמה בשנת 1933 במטרה למנוע שיטפונות, לייצר חשמל ודשנים, לפתוח נתיב שיט בטוח ולפתח את הכלכלה בעמק נהר טנסי, אזור שנפגע קשות בתקופת השפל הגדול.
החזון שעמד ביסוד יצירת הרשות לא ראה בה חברת חשמל בלבד, אלא רשות לתכנון כללי אשר תענה לצרכים הכוללים של האזור.
אזור הפעולה של הרשות היה רובה של מדינת טנסי וחלקים גדולים של אלבמה, מיסיסיפי וקנטקי, וכן אזורים קטנים יותר של ג'ורג'יה, צפון קרוליינה ווירג'יניה.
הרשות היא ישות גאופוליטית עם שטח שליטה בגודלן של מדינות גדולות בעולם ומחזיקה בחלק מן הסמכויות השלטוניות של מדינה עצמאית (הבולטת שבהן היא סמכות הפקעת קרקעות), אולם לרשות אין אזרחים ואף לא בחירות למוסדותיה.
זו הייתה רשות התכנון הראשונה שהקימה ממשלת ארצות הברית והיא נותרה רשות התכנון הגדולה בארצות הברית.
בשנות העשרים ובתקופת השפל הגדול הייתה אכזבה בציבור האמריקאי מחברות חשמל פרטיות והחלה תמיכה ציבורית ביצירת בעלות ממשלתית על חברות המספקות שירותים ציבוריים.
בשנת 1921 החזיקו חברות חשמל פרטיות ב-94% מכושר ייצור החשמל במשק האמריקאי, זאת מבלי שהיו חוקים כלשהם המגדירים את סמכויותיהן או מגבילים את פעולתן.
רבים האמינו כי חברות פרטיות לייצור חשמל מפקיעות מחירים ומשמשות כלי בידי בעליהן להפקת רווחים מהירים.
עלתה על כן דרישה שחברה ממשלתית תפיק את החשמל ותספק אותו למפיצים אזוריים פרטיים אשר יתחזקו את הרשת המקומית ויספקו את החשמל לצרכנים.
העברת ייצור החשמל לידיים ממשלתיות היה אחד הנושאים עליהם עמד רוזוולט, עוד כאשר היה מועמד לנשיאות.
באוקטובר, 1929, החל השפל הגדול בארצות הברית.
מה שהחל כמשבר בבורסת המניות בניו יורק, גרף את ארצות הברית כולה לשנים של מיתון קשה ואבטלה גואה.
ביום 8 בדצמבר 1931, הכריז הנשיא הובר על תוכנית ה"ניו דיל" אשר מטרתה הייתה לחלץ את כלכלת ארצות הברית מן המשבר בעזרת התערבות ממשלתית פעילה בכוחות השוק.
עמק טנסי הוכה קשות בשנות השפל הגדול ומצבו היה גרוע אפילו ביחס למצבה הכלכלי הקשה של כלל אוכלוסיית ארצות הברית.
חציון ההכנסה לנפש, בין 2.5 מיליון תושביו, הייתה פחות ממחצית מן ההכנסה הממוצעת לנפש בארצות הברית.
אדמות העמק סבלו מעיבוד-יתר ומסחף אדמה מתמיד בהצפות הנהר.
כמות היבולים התדרדרה וכך גם הכנסות החקלאים.
תעשיית העץ סבלה אף היא כיוון שהיערות דוללו ולא נותרו עוד עצים טובים לכריתה.
בעמק היו אזורים נרחבים שלא חוברו עדיין לרשת החשמל.
במרץ 1933 פינה הובר את מקומו לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, איש המפלגה הדמוקרטית, לאחר שהפסיד בבחירות.
מיד עם כניסתו לתפקיד החל רוזוולט לטפל במרץ במשבר הכלכלי במסגרת תוכנית הניו דיל.
הקמתה של רשות נהר טנסי הייתה אחת מגולות הכותרת בתוכניתו של רוזוולט להחיות את כלכלת ארצות הברית בשורה של מפעלי עבודות יזומות.
תחילתה של רשות נהר טנסי ביום 18 במאי 1933, עת חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על חוק היוצר את רשות עמק טנסי.
הרשות תוכננה להיות גולת הכותרת בניו דיל בכך שהיתוותה תוכנית לפיתוח אינטגרטיבי של האזור, תוך שילוב של בניית התיישבויות, נתיבי תחבורה, חקלאות ותעשייה, במערכת מתואמת.
רשות עמק טנסי הוקמה באופן שאיננה כפופה לאף משרד ממשלתי, אלא ישירות לנשיא ארצות הברית וחייבת בדיווח לקונגרס האמריקאי.
פעילותה של רשות עמק טנסי עומדת במידה רבה בניגוד לאידאולוגיה המסורתית האמריקאית הדוגלת ביוזמה חופשית ואי התערבות ממשלתית בכוחות השוק.
עובדה זו אף היוותה, לא פעם, טיעון מרכזי בדברי המתנגדים להקמת הרשות ולפעולתה והיו שהאשימו את המפעל כולו בסוציאליזם במסווה.
הזכות להקמת רשות עמק טנסי אף הועמדה למבחן בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר פסק כי פעולתה איננה מנוגדת לחוקה האמריקאית.
הרשות מיקמה את משרדיה בלב עמק טנסי, בעיר נוקסוויל ומנהלה הראשון, דייוויד ליליאנטאל החל מיד ביישום מטרות הרשות.
אחד הצעדים הראשונים שנקטה הרשות היה פתיחתו מחדש של מפעל כימי במאסל שולס, אלבמה.
המפעל, שלידו סכר הידרואלקטרי, ייצר נשק כימי בתקופת מלחמת העולם הראשונה ועתה הוסב לייצור דשנים לחקלאות.
הרשות אף עסקה באופן פעיל בהדרכת החקלאים, על ידי גיוס מדריכים מקומיים, כדי לשפר יבולים ולייעל את העבודה.
הרשות הקימה כ-1,500 חוות ניסיוניות ברחבי עמק טנסי, בהן למדו החקלאים המקומיים שיטות עיבוד אדמה מודרניות.
הרשות דאגה לייעור אזורים שדוללו וכן לנקיטת אמצעים לכיבוי שרפות יער.
החשמל אשר יוצר על ידי הרשות הביא לשינוי דרמטי בחיי תושבי העמק.
יישובים כפריים שעד לאותה עת היו מנותקים מזרם החשמל, חוברו לרשת.
עם החשמל הגיעה גם הקידמה אל רבים מן היישובים הללו.
הוקמו מכוני חליבה מודרניים, קם ענף גידול פרחים חדש והחקלאים יכלו לרכוש לבתיהם מכשירי חשמל מודרניים.
רבות מן החברות הפרטיות הקטנות לייצור חשמל בעמק טנסי נקנו על ידי הממשל, אחרות שלא הצליחו עוד להתחרות במחירי רשות עמק טנסי, הפסיקו לפעול.
הממשל אף חוקק תקנות המונעות תחרות יצרנים עם רשות עמק טנסי.
ממלחמת העולם השנייה ועד סוף המאה
בשנות הארבעים, עם כניסת ארצות הברית למלחמה התעורר צורך דחוף באלומיניום עבור תעשיית המטוסים.
מפעלי אלומיניום הם צרכני חשמל ענקיים ולצורך אספקת חשמל לתעשייה, החלה בנייה מהירה של סכרים נוספים להפקת חשמל.
בשנת 1942 ניהלה הרשות את בנייתם של 12 סכרים הידרואלקטריים בעמק, בו זמנית.
החברה העסיקה באותם ימים 28,000 עובדים.
חברת אלקואה (Alcoa), אשר ניצלה את אספקת החשמל הזמינה והזולה, הקימה בעמק טנסי מפעל ענק ליצור אלומיניום.
רשות נהר טנסי סיפקה גם חשמל למעבדות הגרעין באוק רידג', סמוך לנוקסוויל, אשר נטלו תפקיד מרכזי בפרויקט מנהטן.
אחד השיקולים המרכזיים במיקום מעבדות הגרעין במקום הייתה הזמינות והאמינות של רשת החשמל.
בשנות המחקר האינטנסיבי לפיתוח פצצת האטום, היו המעבדות אחד מצרכני החשמל הראשיים של רשות עמק טנסי.
עם תום מלחמת העולם השנייה השלימה רשות עמק טנסי הסדרת נתיב שיט בטוח בנהר טנסי, לאורך 1,050 ק"מ, החל מן העיר נוקסוויל ועד למפגש עם נהר אוהיו בעיר פדוקה בקנטקי (משם הוא ממשיך לנהר אוהיו הנשפך לנהר המיסיסיפי).
נתיב שיט זה כולל תשעה תאי שיט, העוקפים סכרים שהוקמו לאורך הנתיב, ומאפשר לדוברות, עד משקל 1,500 טון, לעלות בנהר טנסי.
כך הפך נהר טנסי לנתיב תחבורה זול להובלת פחם לתחנות הכוח הפחמיות שהקימה הרשות.
הנתיב אף פתח את הדרך להובלת סחורות, מן המפעלים שקמו בעמק, במורד נהר הטנסי עד לנהר המיסיסיפי ומשם צפונה עד ל"ימות הגדולות" או דרומה למפרץ מקסיקו.
רשות עמק טנסי אף זכתה לתשומת לבו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון באחד מביקוריו הרשמיים בארצות הברית, בחודש מאי, 1951. רשות עמק טנסי שימשה השראה למפעלי משק המים בישראל.
בשנת 1954 רצה הנשיא אייזנהאואר לסגור את רשות עמק טנסי ולמכור את נכסיה.
לצורך המשימה הוא שלח להנהלת החברה בנוקסוויל את איש מטהו, גנרל ווגל.