tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס סטנהאוז, כקומנדר בצי המלכותי, לשירות פעיל וכשהיה במפרץ עדן ב-1940, סיכן את חייו כדי להציל את חייו של איש צוות אחר, אחרי שאונייתו נפגעה ממוקש ימי.
ב-12 בספטמבר 1941 דווח כנעדר, כנראה הרוג, כשאונייתו התפוצצה וטבעה בים האדום.
זכרו של ג'וזף סטנהאוז מונצח בשונית סטנהאוז באנטארקטיקה, באיי שטלנד הדרומיים, ב-
ג'וזף מתיו מרטין הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידו האחרון כיהן כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
מרטין סיים ב-1986 את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקת טנקים, מפקדת מחלקת סיור וסגן מפקד פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט השריון ה-37 בדיוויזיה המשוריינת הראשונה.
לאחר קורס קציני שריון מתקדם שירת כמפקד פלוגה בגדוד הרביעי של רגימנט השריון ה-37 בדיוויזיית חיל הרגלים הראשונה, ולחם עמה במלחמת המפרץ.
שירת כמדריך במרכז הלאומי לאימונים בפורט אירווין, עוזר מפקד מרכז השריון בפורט נוקס, עוזר מפקד הקורפוס השלישי, וקצין מבצעים חטיבתי.
פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט השריון ה-67 שבדיוויזיית החי"ר הרביעית.
הוא הוביל את הגדוד במלחמת עיראק בו השתתף בקרבות בעיר בעקובה במחוז דיאלא.
שירת כראש מטה הקורפוס השלישי בפורט הוד.
שימש ראש ענף שריון וראש מחלקת תמרון ואש בפיקוד כוח האדם של הצבא.
שימש ראש מטה במפקדת כוחות ארצות הברית בעיראק ושל פיקוד הכוחות השלובים.
פיקד על החטיבה השנייה של דיוויזיית החי"ר הראשונה שהוצבה צפונית-מערבית לבגדאד.
ביוני 2012 מונה למפקד פיקוד הניסויים המבצעיים של הצבא.
שימש סגן מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה ומפקד המרכז הלאומי לאימונים בפורט אירווין שבקליפורניה.
באוקטובר 2016 במקומו מונה ג'פרי ברודווטר ומרטין מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה ובמסגרת זו שירת גם כמפקד כוחות היבשה של הקואליציה הבינלאומית נגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
הוא שירת בתפקיד עד יוני 2018. ביולי 2018 מונה למנהל מטה הצבא והועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ביולי 2019 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד אוגוסט 2022.
מרטין בעל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת לואיוויל, בוגר המכללה לפיקוד ומטה ומכללת המלחמה של הצבא.
ג'וזף סליגמן (22 בנובמבר 1819 - 25 באפריל 1880) היה בנקאי ואיש עסקים יהודי אמריקאי.
סליגמן ידוע כאב המייסד של משפחת סליגמן בארצות הברית אשר קשרה קשרי משפחה עם משפחת גוגנהיים דרך אמה של פגי גוגנהיים, פלורט.
כילד עבד בחנות של אמו.
בעת ילדותו הייתה גרמניה מחולקת למדינות רבות נפרדות, אשר כל אחת מהן טבעה מטבעות משלה.
ג'וזף סליגמן הצעיר הפיק רווח כספי בעת שעסק בחלפנות כספים לנוסעים ושבים בעבור עמלה קטנה.
אביו של ג'וזף רצה שבנו יעסוק בעסקי הצמר של המשפחה, אולם הנסיבות הקשו על כך, במיוחד נדידה של מעמד הפועלים (שהיו עיקר לקוחותיהם), מאזורי הכפר אל הערים בניסיון למצוא תעסוקה וכן תקופת שפל כלכלי בבאיירסדורף.
בגיל 14 החל סליגמן ללמוד באוניברסיטת ארלנגן.
בגיל 17 עלה על אוניית נוסעים בברמן והפליג לארצות הברית.
סליגמן הגיע לארצות הברית כשהוא בן 18 ותחילה התיישב בעיירה קטנה בהרי פנסילבניה, שם החל לעבוד כקופאי ופקיד עבור אסא פקר, אשר נבחר מאוחר יותר לקונגרס האמריקאי.
שכרו היה 400 דולר בשנה.
מתוך הכספים שחסך משכרו סליגמן החל עובד כרוכל העובר מבית לבית באזורים הכפריים של פנסילבניה ומוכר דברי סדקית, תוך שהוא חוסך לחקלאים את הצורך לנסוע לקניות בעיר הגדולה.
לאחר שחסך 500 דולר הוא שלח את כספו לגרמניה והזמין את אחיו ויליאם וג'יימס להצטרף אליו לעסקי הרוכלות.
באותם ימים נתקלו האחים בביטויים אנטישמיים אולם אלה לא הרתיעו אותם מלהמשיך בעסקיהם.
עם התפתחות עסקיהם החזיקו האחים מספר חנויות במדינת אלבמה, אולם חשו אי נוחות ביחס למוסד העבדות.
מששאר משפחתם נדדה לניו יורק, עברו גם שלושת האחים צפונה וייסדו את חברת ג'.
ג'סי ניהל את סניף החברה בסן פרנסיסקו, בעוד ג'וזף ניהל את החנות בניו יורק.
למרות אי יציבות כלכלית בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 בארצות הברית, עסקיהם של האחים סליגמן פרחו.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית סליגמן היה אחראי לסיוע הכלכלי לצבא האיחוד בכך שמכר שטרי חוב בסך 200,000,000 דולר, מבצע שכונה "אך מעט פחות חשוב מקרב גטיסברג" על ידי ההיסטוריון ויליאם דוד.
היסטוריונים מאוחרים יותר טענו כי היה מידה של הגזמה בתיאור תרומתו של סליגמן בסיוע הכלכלי למערכה באמצעות מכירת איגרות חוב.
על פי ההיסטוריון סטיבן בירמינגהם, סליגמן נאלץ לקבל מן המדינה איגרות חוב ממשלתיות של 7.30% ריבית לשלוש שנים בתמורה למדים שייצר לכוחות צבא האיחוד.
תבוסות של צבא האיחוד ואחוז ריבית גבוה באופן חשוד של איגרות החוב, פגעו באמון הציבור באיגרות החוב והפכו אותן קשות מאוד למכירה.
לאחר תום מלחמת האזרחים השקיעו האחים סליגמן במימון מסילות רכבת.
הם סיפקו בטוחות כספיות לחברות שונות והשתתפו בהנפקת איגרות חוב ומניות בתחום הרכבות, תעשיית הפלדה והכבלים, השקיעו ברוסיה ובפרו, נטלו תפקיד בייסודה של חברת הנפט סטנדרד אויל, השקיעו בעסקי בניית ספינות, גשרים, אופניים, מכרות ותחומי תעשייה נוספים.
בשנת 1876 חברת האחים סליגמן שיתפה פעולה עם משפחת ואנדרבילט כדי להקים את החברה התשתיות הציבוריות של ניו יורק.
בשנת 1877 סליגמן היה מעורב בתקרית האנטישמית המפורסמת ביותר בהיסטוריה האמריקאית עד לאותה עת, לאחר שנתקל בסירוב של הנרי הילטון לארחו במלון גרנד יוניון בסרטוגה ספרינגס בניו יורק.
בשנת 1877 השופט הנרי הילטון, בעליו של מלון גרנד יוניון בסרטוגה ספרינגס בניו יורק, סירב לארח את ג'וזף סליגמן ומשפחתו כיוון שהיו יהודים וגרם בכך למחלוקת ציבורית באומה האמריקאית.
היה זה האירוע האנטישמי הראשון בארצות הברית אשר זכה לתשומת לב ציבורית משמעותית.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 היו מספר אירועים בגינם הפך היזם האמריקאי העשיר אלכסנדר סטיוארט עוין לסליגמן, אף ששניהם ישבו יחד במועצת המנהלים של חברת הרכבות של ניו יורק, אשר נשיאה היה השופט הנרי הילטון.
האירוע הראשון היה סירובו של סליגמן להצעה לשמש כמזכיר האוצר בממשלת ארצות הברית.
סטיוארט, שהיה ידידו של הנשיא גרנט, קיבל את ההצעה לשמש בתפקיד לאחר סרובו של סליגמן.
אולם כיוון שהיה ידידו של הילטון ואילו זה היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, הסנאט האמריקאי סירב לאשר את המינוי.
סליגמן אף היה חבר בוועדת השבעים, קבוצה של בני ניו יורק אשר התארגנו להילחם בהשפעת המפלגה הדמוקרטית.
בתגובה, חברתו של סטיוארט הפסיקה את עסקיה עם סליגמן.
סטיוארט נפטר בשנת 1876 וציווה כי הילטון יהיה מופקד לניהול עיזבונו, העיזבון הגדול ביותר בארצות הברית עד לאותה עת.
חלק מן העיזבון היה שותפות של שני מיליון דולר במלון גרנד יוניון בסרטוגה וכן חנות כלבו באיסט וילג'.
גם הילטון נטר טינה לסליגמן על שלא הזמינו לארוחת ערב שערך לכבוד הנשיא גרנט לאחר בחירתו לנשיא.
לאחר שסייע במימון מחודש לחוב הממשלתי שנוצר בעקבות המלחמה, החליט סליגמן לצאת לחופשה משפחתית במלון גרנד יוניון, מלון ענק ובו 834 חדרים בסרטוגה.
הוא שהה במלון זה קודם לחופשה המתוכננת.
סרטוגה היה אזור נופש אהוד על עשירי ניו יורק ומלון גרנד יוניון היה המלון הטוב ביותר במקום.
למרות זאת, בשנת 1877 המלון סבל מירידה בעסקיו.
סטיוארט, ולאחריו אף הילטון, האמינו כי הסיבה לירידה בעסקי המלון היא נוכחותם של "עבריים" (יהודים) במלון.
לדעתם, נוצרים לא רצו לשהות במלון שאירח יהודים.
משכך, הודיע המלון לסליגמן כי לא יוכל לשהות במקום.
היסטוריונים חלוקים בדעתם האם משפחת סליגמן גורשה פיזית משטח המלון ונאמר לה שלא לשוב, או שהודע למשפחה מראש כי לא תוכל להתארח במלון.
בין כך ובין כך, הובהר למשפחת סליגמן כי נוכחותם במלון אינה רצויה.
האירוע יצר מחלוקת ציבורית רחבה.
ב-19 ביוני 1877 פרסם הניו יורק טיימס כותרת באותיות ראשיות -
חודש אחר כך הניו יורק טיימס חשף מכתב שבו השופט הילטון סיפר לחבר "כיוון שהחוק (הקיים)...
מתיר לאדם שימוש בנכסיו כפי ראות עיניו, ואני בוחר לתת ביטוי לזכות המבורכת הזו, בהתנגדותי למשה ובניו." המקרה הפך לסנסציה לאומית בעקבותיה סליגמן וגם הילטון קיימו איומים על חייהם.
קבוצה מחבריו של סליגמן הטילו חרם על חברת סטיוארט, חרם אשר גרם להתמוטטות כלכלית של העסק ולמכירתו.
התגובות הנזעמות גרמו להילטון לתרום אלף דולר לארגוני צדקה יהודים, מעשה שגרר לעג בעיתון הסאטירי פאק.
הפרשה הביאה לעין הציבור את הגל הגואה של אנטישמיות בארצות הברית, מלונאים אחרים פרסמו מודעות שבהן הודיעו על סירובם לארח יהודים במלונם.
ג'וזף סליגמן מת ב-25 באפריל 1880 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
גופתו הובאה לקבורה בעיר ניו יורק, בבית הקברות היהודי סאלם פילדס בברוקלין ב-4 במאי 1880. לאחר מותו החליטו פרנסי העיירה רולרס רידג' במיזורי לשנות את שם ישובם וקראו אותו סליגמן, לכבוד ג'וזף סליגמן ובהוקרה לתועלת שהביאה מסילת הרכבת שבנה לקהילתם.
בתגובה תרמה אלמנתו של סליגמן אקר קרקע לעיירה ובנתה עליה כנסייה הניצבת שם עד היום.
ג'וזף סטלה היה צייר פוטוריסט אמריקאי יליד איטליה, הידוע בעיקר בזכות תיאוריו של אמריקה התעשייתית, ובמיוחד תמונותיו של גשר ברוקלין.
סטלה נולד ב-13 ביוני 1877, למשפחה ממעמד הביניים באיטליה, במורו לוקאנו, כפר במחוז פוטנצה.
סבו אנטוניו ואביו מישל היו עורכי דין אך הוא הגיע לעיר ניו יורק בשנת 1896 ללמוד רפואה, בעקבות אחיו הגדול דוקטור אנטוניו סטלה.
עם זאת, הוא זנח במהירות את לימודי הרפואה ופנה ללימודי אמנות, ולמד בליגה לסטודנטים לאמנות ובבית הספר לאמנות בניו יורק אצל ויליאם מריט צ'ייס.
הציורים הראשונים שלו היו תיאורים של חיי שכונות העוני.
צייר, שהחל כריאליסט עם עניין מיוחד בחיי המהגרים ואתניים.
בשנים 1905 - 1909 עבד כמאייר, ופרסם את רישומיו הריאליסטיים במגזינים.
"הוא זחל ברחובות, שרטט בפנקס ועיפרון ביד.
היה ערני לתפוס את תחושת הרגע, את פרט או האופן שסיפר סיפור חיים." בשנת 1908 הוזמן לסדרת ציורים בנושא התעשייתי בפיטסבורג, שפורסם מאוחר יותר ב"פיטסבורג סרווי".
סטלה חזר לאיטליה בשנת 1909. הוא לא היה מרוצה מאמריקה, וכתב שהוא השתוקק לחזור לארץ מולדתו, וזו הייתה החלטה מתוזמנת היטב.
שובו לאירופה הוביל למגע נרחב הראשון שלו עם המודרניזם שבסופו של דבר יעצב את סגנונו האישי המובהק, שבלט בצבעו החזק וקוויו הסוחפים והדינמיים.
עד שנת 1911 הוא עזב את איטליה, שם האומניות של הרנסאנס הציגו מכשול בפני ציירים עכשוויים, ועבר להתגורר בפריז.
כשהגיעה לשם "הפוביזם, הקוביזם והפוטוריזם היו בעיצומם", כתב זה היה המקום הנכון להיות בו, גם הזמן הנכון, לאיש מלא סקרנות כמו סטלה, בעל הפתיחות לזרמים חדשים.
לאחר שפגש את אומברטו בוקציוני והתיידד עם ג'ינו סבריני באירופה, הוא התחבר לפוטוריסטים האיטלקים והחל לשלב עקרונות פוטוריסטיים באמנותו, אם כי התעניין גם בניסויים המבניים של הקוביסטים.
ב-1913 חזר לארצות הברית כיון שהרגיש שהוא מוכן לנסות שם שוב.
זו הייתה החלטה שהוא לא התחרט עליה, אך כפי שציינה היסטוריונית האמנות וונדה קורן- "הלם התרבות שלו מעולם לא עבר." הוא הפך לחלק ממעגל האמנים של אלפרד שטיגליץ ושל ולטר ארנסברג במנהטן ונהנה מקשרים קרובים עם עמיתו מנהיג תנועת הדאדא בניו יורק מרסל דושאן.
סטלה וארנסברג ליוו את דושאן לחנות אספקת חומרי אינסטלציה בשנת 1917, לרכישת משתנה (מתקן) כדי שדושאן ייצור ממנה את פסל הרדי מייד הידוע שלו- "מזרקה".
בארצות הברית נחשף לרעיונות ולאמנות חדשה ומתקדמת.
בשנים 14–1913 הוא צייר את "קרב האורות, קוני איילנד", אחת העבודות הגדולות האמריקניות.
תערוכת הארמורי האגדית בשנת 1913, בו השתתף, סיפק לו תנופה רבה להתנסות בסגנונות מודרניסטיים.
בעקבות תערוכת הארמורי, סטלה הפך גם לדמות ידועה בעולם האמנות של ניו יורק, ומושא להתקפות ארסיות מצד מבקרים שמרנים שמצאו את המודרניזם מאיים ובלתי ניתן להסבר, ואובייקט של קסם לאמנים צעירים והרפתקניים יותר.
" אספנית ומחנכת האמנות קתרין דרייר כללה את סטלה בין אותם אמנים.
שאת עבודותיהם היא ביקשה לקדם בחסות המוזיאון הראשון של ניו יורק שהוקדש אך ורק לאמנות עכשווית מתקדמת, שפתח את שעריו בשנת 1920.
בניו יורק בשנות העשרים של המאה העשרים, סטלה הוקסם מהאיכות הגאומטרית של האדריכלות של מנהטן התחתית.
בעבודות אלה הוא הטמיע עוד יסודות מקוביזם ופוטוריזם.
ב"גשר ברוקלין "(1919-20) הוא מראה את קסמו מהקווים הגורפים של גשר הרובלינגס, מוטיב בו השתמש כמה שנים לפני שהמשורר הרט קריין פנה למבנה זה כסמל למודרניות.
בתיאור של סטלה את הגשר מופיעים הכבלים האלכסוניים שיורדים מטה בעוצמה, ומספקים אנרגיה לציור.
בעוד שעיבוד דינמי זה מרמז על ההתרגשות והתנועה של החיים המודרניים, בידי סטלה, תמונת הגשר הופכת גם לסמל חזק של יציבות וסולידריות.
בין שאר הציורים הידועים שלו הוא "קול העיר" (1922), יצירה בעלת חמישה פאנלים שעוצבו כדוגמת מזבח דתי, אך מתארת גשרים וגורדי שחקים במקום קדושים.
עבודה זו משקפת את האמונה הנפוצה באותה תקופה כי התעשייה עקרה את הדת ממרכז החיים המודרניים.
הציור נמצא באוסף של מוזיאון ניוארק.
בשנות השלושים של המאה הקודמת עבד סטלה בפרויקט האמנות הפדרלי ובהמשך נסע לאירופה, צפון אפריקה והודו המערבית, מיקומים שהעניקו לו השראה לעבוד במצבים שונים.
הוא עבר ללא מנוחה מסגנון אחד למשנהו, מריאליזם להפשטה לסוריאליזם.
הוא צייר נושאים עירוניים מופשטים, תמונות דתיות, מחקרים בוטניים וטבע, נופים מהבילים וחיי טבע של ירקות, פירות ופרחים.
לאחר שהפסיק לצייר בצורה פוטוריסטית או מעין-קוביסטית וסיים את תקופת הדימויים של המפעל הפרזיסוניסטי (בערך 1920), הוא לא התמקד בשום תנועה מסוימת.
דאגותיו, כמו גם גישתו לציור, הפכו פחות מתוזמנים, אישיים ואידיוסינקרטיים יותר.
המבקר לואיס ממפורד כינה אותו באותו זמן "צייר תמוה"..."ראיתי את ההפער בין הריאליזם שלו לפנטזיה שלו מתרחבת לכדי תהום."
הוא זכור במיוחד היום בגלל דיוקנאותיו רובם משנות העשרים.
הרישומים שלו של וולט ויטמן, מרסל דושאן, האמן לואי אילשמיוס, וחברו, המלחין אדגר ורזה, הם יצירות בעלות רגישות יוצאת דופן לפרטי הפנים ולהילה האינטלקטואלית שלהם.
היבט פחות ידוע ביצירתו של סטלה הם הקולאז'ים שיצר בשנות העשרים, המורכבים משאריות של נייר מושלך, עטיפות, וקטעים אחרים של פסולת עירונית, לרוב חתוכים במכות מברשת של צבע.
אף על פי שסטלה "נמשך לאספקטים הגרנדיוזיים והממוכניים של העיר, [הוא] נמשך גם למחיקותיו האנונימיות והבלתי נתפסות ...לטענת הקיום האנושי." אלה יצירות ברוח הקולאז 'הגרמני של האמן קורט שוויטרס והאתוס האנטי- "אמנות הגבוהה" של תנועת הדאדא, שתמיד עניינה את סטלה.
בסוף שנות השלושים של המאה הקודמת, עבודותיו של סטלה משכו פחות תשומת לב משמעותית מכפי שהיה בעשרות השנים הקודמות.
הוא התנכר לחברים רבים וותיקים, וסגנונו כבר לא נחשב.
מצבו הבריאותי של סטלה והונו שקעו בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה.
הוא הפך למנותק רגשית מעולם האמנות של ניו יורק, אפילו הרטרוספקטיבה שלו במוזיאון ניוארק בשנת 1939 לא הצליחה להקים אותו מחדש.
אף על פי שהצליחה כתערוכה, המופע התקבל בפחות התלהבות ממה שציפה סטלה, ובהמשך הוא התלונן על כך שהוא לא הצליח לגרום ל"אדם שחי בעיר ניו יורק לראות את זה."
הוא נכנע לאי ספיקת לב ב-5 בנובמבר, שנת 1946. הוא נקבר במאוזוליאום בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
ג'וזף סיידו מומו הוא פוליטיקאי אשר כיהן כנשיא סיירה לאון בשנים 1985–1992.
מומו נולד בצפון סיירה לאון הבריטית בשנת 1937 למשפחה נוצרית ובנערותו קבל חינוך מתודיסטי.
מומו היה אתלטי מאוד ונהנה לשחק טניס, כדורסל וכדורעף.
לאחר לימדיו, החל מומו לעבוד כפקיד בשירות הציבורי.
הוא התפטר מתפקיד זה בשנת 1958 על מנת להצטרף לכוחות המזוינים.
בשנת 1971 הוענק למומו אות מסדר האימפריה הבריטית.
בכוחות המזוינים הגיע בשנת 1983 לדרגת מייג'ור-גנרל (המקבילה לדרגת אלוף).
משנת 1974 כיהן מומו כחבר בקבינט הלאומי.
בשנת 1985 ירש את כס הנשיאות לאחר שהיה המועמד היחיד בבחירות.
מומו הכריז על מצב חירום כלכלי בתחילת שלטונו, והעניק לעצמו שליטה רבה יותר בכלכלת המדינה.
הוא ירש כלכלה מתפרקת מקודמו והוא לא הצליח לעצור את המגמה.
יבוא הנפט נעצר, מה שגרם להפסקות חשמל ארוכות ורבות.
בשנת 1987 התגלתה מזימה לחסל את מומו, מה שגרם לגל מעצרים רחב במדינה.
סגן הנשיא ו-17 אחרים נידונו למוות.
בשנת 1991, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסיירה לאון, מומו הציג חוקה חדשה שהפסיקה את שלטונו החד-מפלגתי.
למרות הניסיונות לרפורמה, מומו הודח בהפיכה צבאית באפריל 1992. לאחר ההפיכה, מומו ברח לגינאה ושם קיבל מעמד של פליט מדיני על ידי הנשיא לנסנה קונטה.
נפטר בשנת 2003 בקונאקרי, גינאה בגיל 66.
סר ג'וזף נואל פטון היה אמן, מאייר ופסל סקוטי.
הוא היה גם משורר והיה לו עניין וידע באגדות הפולקלור הסקוטיות והאגדות הקלטיות.
הוא נולד בדנפרמליין, פייף, ב־13 בדצמבר 1821 לג'וזף ניל פטון ולקתרין מקדיארמיד, מעצבי ואורגי בדים בעיר.
הוא היה אחיהם של הפסלת אמיליה רוברטסון היל, ואמן הנוף וולר יו פטון.
היה לו גם אח אחד ושתי אחיות שמתו בילדותם.
בהמשך חייו הקים להם פטון אנדרטה באתר הקבר של הוריו ואחיו.
קבריהם כנראה לא היו מסומנים; האנדרטה שוכנת בצד הצפוני של מנזר דנפרמליין.
פטון למד בבית הספר דנפרמליין ולאחר מכן באקדמיה לאמנות בדנפרמליין, ופיתח עוד יותר את כישרונותיו שהתגלו בילדותו.
הוא עקב אחר העסק המשפחתי על ידי עבודה כמנהל מחלקת העיצוב במפעל במשך שלוש שנים.
רוב חייו בילה בסקוטלנד, אך הוא למד זמן קצר באקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון בשנת 1843, שם עשה חונכות אצל ג'ורג' ג'ונס.
במהלך לימודיו בלונדון, פגש פטון את ג'ון אוורט מיליי, שביקש ממנו להצטרף לאחווה הפרה-רפאליטית.
ההזמנה להיות חבר רשמי של האחווה נדחתה על ידי פטון, אף שצייר בסגנון הפרה-רפאליטי והפך לצייר נושאים היסטוריים, פיות, וציורים אלגוריים ודתיים.
יחד עם דניאל מקליז, פטון היה מומחה לפולקלור; על פי כריסטופר ווד, מומחה לאמנות ויקטוריאנית, מקליז ופטון היו האמנים היחידים שעבדו בז'אנר ציורי הפיות עם מומחיות בפולקלור.
הידע של פטון באגדות קלטיות ובפולקלור סקוטי בא לידי ביטוי בציוריו.
בשנת 1844 הציור הראשון של פטון, רות גלינינג, הוצג באקדמיה הסקוטית המלכותית.
הוא זכה במספר פרסים על עבודתו, כולל על שתיים מיצירותיו המפורסמות ביותר, המריבה והפיוס של אוברון וטיטאניה (1847).
שתי היצירות מוצגות בגלריה הלאומית סקוטלנד.
מחקר קודם של ציור המריבה הושלם בשנת 1846 והוצג כתמונת הדיפלומה של פטון באקדמיה הסקוטית המלכותית באותה שנה.
האקדמיה רכשה את העבודה הקודמת תמורת 700 ליש"ט.
הוא התמנה לעמית של האקדמיה הסקוטית המלכותית בשנת 1847 וחבר מלא בשנת 1850. בשנת 1865 מונה לצייר המלכה בסקוטלנד.
הוא גם פרסם שני כרכים של שירה והפיק מספר פסלים.
שנתיים לאחר מכן קיבל את תואר האבירות ובשנת 1878 הוענק לו תואר דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת אדינבורו.
פטון היה מומחה לעתיקות, שהתמחותו הייתה נשק ושריון.
בשנת 1859 הוא הקים ופיקד על חיל המתנדבים התותחנים של אדינבורו (סיטי), שהורכב בעיקר מאמנים עם הצייר ג'ון פיד כסגנו.
הוא נפטר באדינבורו בביתו ב־26 בדצמבר 1901, ונקבר בבית הקברות דין.
בשנת 1858 הוא התחתן עם מרגרט גורליי פרייר ולזוג נולדו אחד עשר ילדים (שבעה בנים וארבע בנות).
בנם הבכור, דיארמיד נואל פטון (1859–1928), הפך לפרופסור לפיזיולוגיה בגלאזגו במהלך 1906 ואילו בן אחר, פרידריק נואל פטון (1861–1914), מונה למנהל המודיעין המסחרי בממשלת הודו בשנת 1905.
בן נוסף, רנאלד אלכסנדר נואל פטון (נולד ב־8 ביוני 1864), גם הוא היה צייר פורטרטים, שהתחתן עם וויניפרד ג'יין וואלאס.
ג'וזף סטאנרד היה צייר ימי ונוף אנגלי, צייר פורטרטים ותחריטים.
הוא היה חבר בולט בבית הספר לציירים בנוריץ'.
ג'וזף סטאנרד נולד באזור ליד כנסיית סנט אנדרו, נוריץ'.
הוא היה בנם הבכור של אברהם סטאנרד, מוזיקאי, ומרי בל, והוטבל על ידי הוריו ב־17 בספטמבר בסנט מייקל אט-פלי, נוריץ'.
הוא למד בבית הספר היסודי בנוריץ' וכישרונותיו האמנותיים המוקדמים עודדו את הוריו לבקש מאמן הנוף הבולט ג'ון כרום לקחת על עצמו את ג'וזף כתלמיד.
כרום היה באותה תקופה האמן החשוב ביותר של נוריץ', ושכר טרחתו היה גבוה מדי עבורם, ולכן העבירו את בנם כחניך לאמן רוברט לדברוק.
לדברוק, שכבר העביר לו שיעורים בלתי פורמליים, הצליח ללמד את האמן הצעיר להיות שרטט מיומן, ובעל יכולת טובה לפתח את הסגנון שלו.
כשהתרשם מכישרונו של סטאנרד, הוא ויתר על שכר הלימוד שלו, ואף הציע תשלום שנתי של 10 לירות שטרלינג כדי לפתות אותו לעבוד בסטודיו שלו.
הוא שהה כתלמידו של לדברוק במשך שבע שנים, אבל אין עדויות להשפעת לדברוק על סגנונו האמנותי.
אחד מציוריו של סטאנרד הוצג באגודת האמנים נורוויץ' כבר בשנת 1811 (כשהיה בן 14), וקבל ביקורת חיובית על עבודתו ב"מרקורי נוריץ'" באוגוסט 1818, כשהוא בן 21.
בשנת 1820 הכיר את עמיתתו האמנית אמילי קופין, כנראה באמצעות פגישות של אגודת האמנים נורוויץ', ובשנת 1826 הם נישאו.
היא הושפעה מביקורה בהולנד עם אביה, האמן דניאל קופין, שם הייתה לה ההזדמנות ללמוד את הטכניקות של אמני טבע דומם הולנדים.
אמילי קופין סטאנרד הפכה לציירת בולטת של פירות ופרחים, שקיבלה שלוש מדליות זהב מאגודת נורוויץ' לאמנויות, וציירה 50 שנה לאחר מות בעלה.
סטאנרד היה במרכז משפחה אמנותית.
בתו אמילי ואחייניתם אלואיז הרייט סטאנרד (1829–1915) היו אמנים, כמו גם אחיו הצעיר אלפרד (1806–1889).
סטאנרד חלה בשחפת וסבל מבריאות לקויה במשך רוב חייו המאוחרים.
חברים וקרובי משפחה התכנסו לתמוך בו להתאושש באתר הנופש הגדול ביארמות', שם צייר את חוף יארמות' ואת המזח.
סטאנרד נפטר משחפת בשנת 1830, בן 33, לאחר שהתגורר בעיר כל חייו.
הוא נקבר, יחד עם בת תינוקת ואחותו אלואיז, בכנסיית סנט ג'ון בנוריץ'.
סטאנרד היה אחד החברים החשובים ביותר בבית הספר לאמנים של נוריץ'.
היסטוריוני האמנות ג'וזפין וולפול ואנדרו המינגוויי מדרגים אותו כצייר החשוב ביותר בבית הספר אחרי ג'ון כרום וג'ון סל קוטמן.
בשנת 1816 היה סטאנרד אחד מכמה אמנים - שכללו את מורו הוותיק רוברט לדברוק ובניו, כמו גם את ג'יימס סילט וג'ון ת'ירטל - שהתנתקו מחברת האמנים נורוויץ' כדי להקים חברה משלהם.
בהובלת לדברוק, שבעה מחברי אגודת נורוויץ' פתחו תערוכה בשם "השנים עשר של נורפוק וחברת האמנים נורויץ'", שהתקיימה בטברנה של שייקספיר.
סטאנרד הציג חמש עבודות בשנה הראשונה לקיומה של החברה החדשה.
הוא התקשר עם התיאטרון בנוריץ', וצייר כמה תמונות ממופעי התיאטרון.
בין השנים 1820–1829 הציג סטאנרד עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי בלונדון.
הוא הציג שמונה עבודות במוסד הבריטי מדי שנה בין השנים 1824 עד 1828.
"תחרות השייט של אחר הצהריים"
בשנת 1823 הוא סבל ממצוקה כלכלית, מצב שהוקל זמנית על ידי חסותו של היצרן והיזם של נוריץ', ג'ון הארווי, שהזמין את סטאנרד לצייר את "הציור המשובח ביותר שאתה יכול".
הציור "תחרות השייט של אחר הצהריים" (1824) הוצג לראשונה בשנת 1825, הוא יצירת שמן גדולה על בד המתארת מרוץ סירות אזרחי בו השתתפו כמעט 20,000 צופים (בתקופה בה אוכלוסיית נורוויץ' הייתה כ־50,000).
המרוץ אורגן על ידי ג'ון הארווי, ששאף לקדם את העיר כנמל בינלאומי.
זוהי יצירת המופת של סטאנרד והעבודה החשובה ביותר שלו.
הציור מציג פסטיבל גדול - חלקו אירוע ספורטיבי וחלקו אירוע חברתי - שנערך על נהר יארה בת'ורפ, מזרחית לנוריץ'.
האירוע הקבוע, כלל תחרויות שייט וחתירה, פיקניקים, נאומים ומוזיקה.
העבודה הכרוכה בהפקת הציור גרמה לכך שהוא קיבל עדיפות על כל ההתחייבויות האחרות של סטאנרד.
עלויות הייצור הגבוהות הוטלו בסופו של דבר על סטאנרד ולא על הארווי, שמצבו הכלכלי הידרדר לאחר תום מלחמות נפוליאון.
בסצנה המתוארת אין דימויים מיתולוגיים, תחושת תחרות או פטריוטיות כלשהי, סטאנרד מראה את יופיו של המקום על ידי ציור החורש, הבניינים והשדות שמעבר לנהר, תוך שהוא משחזר את האירוע.
הציור זכה לשבחים על ידי העיתון "נורפוק כרוניקל", שתיאר את העבודה כ"מעניינת מאוד ואלגנטית".
"הנוריץ' מרקורי" גם שיבח את ציורו של סטאנרד, וציין כי מדובר ביצירה בעלת מיומנות רבה, והוסיף כי מדובר בתערובת בולטת של עובדות ובדיה.
סטאנרד צייר בעיקר נופי נהר וחוף, בהשפעת עבודתם של אמנים הולנדים, שאת עבודותיהם למד והעתיק במהלך ביקור בהולנד בשנת 1821, שאולי היה בהשראת ביקור דומה של אשתו לעתיד ואביה בשנת 1820. במהלך ביקורו הוא שרטט את הנוף המקומי, תוך שהוא מתאר את הנהרות וקו החוף בעפרון.
ביקור זה בהולנד תרם לו לפיתוח טכניקת שמן חדשה והעמקת התעניינותו בנושאים ימיים, והייתה השפעה על כמות יצירותיו הימיות, שהיו רבות יותר מאשר אצל האמנים האחרים מבית ספר נורוויץ'.
לדברי וולפול, הרואה בסטאנרד קרוב להיות הצייר הימי המשמעותי ביותר בבריטניה, ציוריו מסגירים את אהבתו לים כנושא, ומתוארים "במיומנות אינהרנטית ובכנות חזקה לייצר כמה מציורי הים הפואטיים והרגישים ביותר.
רישומי העיפרון המושלמים שלו (ואולי כמה מציורי השמן שלו) נעשו במקום.
הציורים נעשו לעיתים קרובות כהכנת לעבודות גדולות יותר.
הוא היה צייר פורטרטים מוכשר, ובשנת 1818 קיבל עבודות לצייר מספר פטרונים.
ג'וזף איגנטיוס סלווט הוא זמר-יוצר אוסטרלי.
סלווט זכה להצלחה בינלאומית לראשונה לאחר הוצאת מיני-אלבום הבכורה שלו, In Your Prime, המכיל את גרסת כיסוי לשיר Diamonds של ריהאנה.
השיר נבחר על ידי סוני להופיע בפרסומות למסכי הטלוויזיה שמוכרת החברה.
מאוחר יותר, באוקטובר 2015, יצא לאור אלבום הבכורה של סלווט Night Swim.
לאחר שלקח הפסקה של מספר שנים, הוציא סלווט את אלבומו השני Modern Anxiety ביוני 2020.
ג'וזף מקנה היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בתפקידם בשלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כתובע הכללי של ארצות הברית וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא אחד מ-17 חברי בית הנבחרים שלאחר כהונתם כיהנו בבית המשפט העליון, כולל כנשיאי בית המשפט העליון.
ג'וזף מקנה נולד בפילדלפיה, פנסילבניה כבן למשפחת מהגרים אירים-קתולים.
הוא למד בקולג' סנט ג'וזף בפילדלפיה ולאחר מכן בקולג' בבנישי, קליפורניה.
ב-1865, לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של קליפורניה, הוא היה לתובע מחוזי במחוז סולאנו.
לאחר מכן הוא התמודד בהצלחה על מושב באספה המדינתית של קליפורניה וכיהן כחבר בה בשנים 1875–1877. הוא פרש לאחר תקופת כהונת אחת ולאחר שלא עלה בידו להיבחר כיושב ראש הבית.
לאחר שני ניסיונות בלתי מוצלחים, נבחר מקנה ב-1885 לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ארבע תקופת כהונה עד 1892. באותה שנה הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון כשופט בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים.
ב-1897 מונה מקנה כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1898. לאחר מכן הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט סטיבן פילד.
הנשיא מקינלי הציג את מועמדותו של מקנה ב-16 בדצמבר 1897 ב-21 בינואר 1898 אושר מינויו בסנאט והוא הושבע לתפקיד ב-26 בינואר.
מתוך מודעות למגבלות הידע שלו, הוא השתתף בקורסים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה במשך כמה חודשים כדי לשפר את השכלתו המשפטית לפני שהחל לכהן בבית המשפט.
אף על פי שהוא מעולם לא פיתח משנה משפטית עקבית, מקנה כתב מספר לא מבוטל של פסקי דין חשובים.
אחד המקרים הבולטים היה חוות דעתו בפסק הדין "ארצות הברית נגד תאגיד הפלדה של ארצות הברית" (United States v.
Steel Corporation) משנת 1920 שקבע שתיקי ההגבלים העסקיים ייפסקו על בסיס עקרון "מבחן השכל הישר" , שרק שילובים מונופוליסטים שמבוססים על קשרים כובלים בלתי הגיוניים, הם בלתי חוקיים.
מקנה כתב 614 פסקי דין של דעת הרוב ו-146 חוות דעת מיעוט במהלך כהונתו על כס השיפוט.
נטייתו הנלהבת למנוע את שלילת התועלת הכספית של אישה שבעלה נהרג בעת עבודתו ברכבת הייתה בין אלו שהביאו לשינוי בחוק חבויות המעסיקים.
חוות הדעת הראויות ביותר לציון שלו היו בפסק הדין "חברת הביצים היפוליט נגד ארצות הברית" (Hipolite Egg Co.
United States) משנת 1911, שבו אישר בית המשפט בהחלטה פה אחד את תקפותו של חוק המזון הנקי והתרופות של 1906.
בפסק הדין "הוק נגד ארצות הברית" הוא היה בדעה לאשר את תקפותו של "חוק מאן" למניעת סחר בבני אדם.
עם זאת, ארבע שנים לאחר מכן, הוא היה בדעת המיעוט בפסק הדין "קמינטי נגד ארצות הברית" , שקבע שהחוק קביל לפיתויים במסגרת פרטית בלתי מסחרית לחציית קווי הגבול של המדינות לצורכי קיום יחסי מין.
מנגד סבר מקנה שהחוק נועד להסדיר רק מקרים של פשעי מוסר בהיקף מסחרי, כלומר "מעשים של חוסר מוסר למטרה מסחרית".
מקנה כתב את פסק הדין בתיק "ויליאמס נגד מיסיסיפי" שבו אושרה תקפות חוקתה הגזענית של מיסיסיפי משנת 1890, שבה נקבע שתישלל זכות הבחירה מכמעט כל אפרו-אמריקאי במדינה באמצעות תשלום מס גולגולת ומבחני קריאה וכתיבה, תנאים שהלבנים היו פטורים מהם על בסיס "סעיף הסבא" .
בעוד שמקנה תמך באופן כללי בעליונות הסמכות של הממשל הפדרלי, הוא הצטרף לגישת בית המשפט של הליך נאות מהותי והצביע עם הרוב בפסק הדין "לוכנר נגד ניו יורק" משנת 1905 שפסל את חוק שעות העבודה המרביות לעובדי המאפיות.
להחלטה זו היו השלכות רחבות יותר בנוגע לסמכות הממשל הפדרלי, לפחות עד הניו דיל ופסק הדין "מלון החוף המערבי נגד פריש" משנת 1937.
בינואר 1925 הגיש מקנה את התפטרותו מבית המשפט העליון על פי הצעתו של נשיא בית המשפט ויליאם הווארד טאפט.
יכולותיו של מקנה למלא את תפקידו נפגעו בעקבות שבץ מוחי שהוא לקה בו עשר שנים קודם לכן ובשלהי כהונתו הוא לא היה מסוגל לכתוב חוות דעת מקיפות.
מקנה היה אחד מ-15 השופטים הקתולים (מתוך 115 עד למינויה של איימי קוני בארט) בהיסטוריה של בית המשפט העליון.
ב-1869 נשא מקנה לאישה את אמנדה בורנמן.
לזוג נולדו שלוש בנות ובן.
ג'וזף מקנה נפטר בוושינגטון די.
ב-21 בנובמבר 1926. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבעיר.
ג'וזף נולקנס היה פסל לונדוני נודע, נחשב בדרך כלל לגדול הפסלים הבריטיים בסוף המאה ה-18.
נולקנס נולד בסוהו, לונדון, לצייר הפלמי ג'וזף פרנסיס נולקנס שהיגר מאנטוורפן לאנגליה ב-1733. הוא התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא נפטר עטור תהילה באפריל 1823, ונקבר בכנסיית פדינגטון.
ג'וזף סומוגי (בהונגרית: József Somogyi; נולד ב-23 במאי 1968) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
סומוגי, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גיורי ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
במהלך עונת , הצטרף לסיופוק.
בקיץ , סומוגי חתם ביוקונג אלפנט מקוריאה הדרומית, במדיה שיחק חצי עונה ולאחר מכן חתם בצ'פל.
בקיץ , סומוגי חזר לגיורי, במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ , סומוגי חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-14 באוגוסט 1999, סומוגי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בני יהודה.
ב-22 באפריל 2000, סומוגי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד מכבי הרצליה, בו גם בישל את השער השני.
בקיץ , סומוגי חזר להונגריה וחתם בשופרון בה שיחק שלוש עונות.
בהמשך הקריירה, סומוגי שיחק בליגות הנמוכות באוסטריה בין היתר בפאנדורף, גולס, ניקלסדורף, נודורף/פאנדורף ואנדאו, עד שפרש מכדורגל בקיץ .
ב-19 בפברואר 1991, סומוגי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, בהפסד 2-0 ל.
ג'וזף מקי בראון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן שתי קדנציות לא רצופות כמושל ג'ורג'יה ה-59, הכהונה הראשונה בין 1909 ל-1911 והשנייה בין 1912 ל-1913.
לאחר מותו נטען כי לקח חלק בביצוע הלינץ' האנטישמי בליאו פרנק באוגוסט 1915.
ג'וזף מקי בראון נולד בקנטון, ג'ורג'יה ב-28 בדצמבר 1851. בראון הוא בנו של מושל ג'ורג'יה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית ג'וזף א.
בצעירותו כונה על ידי משפחתו בשם החיבה "ג'ו בראון הקטן".
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת אוגלת'ורפ בשנת 1872, למד תקופה משפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא עבר את בחינת ההסמכה ללשכת עורכי הדין בשנת 1873; עם זאת, הוא מעולם לא עסק בעריכת דין עקב ראייה לקויה.
הוא המשיך את לימודיו במכללה לעסקים באטלנטה, ג'ורג'יה ואז החל לעבוד כפקיד במסילת הברזל המערבית והאטלנטית.
במהלך עבודתו במסילת הרכבת הוא התקדם עד לתפקיד מנהל התעבורה בחברה, והוא נישא לקורה אנני מק'קורד.
בשנת 1904 מונה בראון לוועדת מסילות הברזל של מדינת ג'ורג'יה על ידי המושל ג'וזף טרל.
מינוי זה בוטל בשנת 1907 כאשר המושל החדש, מייקל הוק סמית', הזיז את בראון מתפקידו בשל חילוקי דעות בנוגע לתעריפי הנוסעים.
בראון השיג נקמתו בסמית' לאחר שניצח אותו בבחירות לתפקיד מושל ג'ורג'יה בשנת 1908 ותפס את מקומו.
בבחירות של 1910 היה זה סמית' שניצח את בראון, גם בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ג'ורג'יה וגם לאחר מכן בבחירות הכלליות בהן התמודד בראון (לאחר שהפסיד את המועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית) כעצמאי.
סמית' עזב את כיסאו כמושל בטרם סיים את כהונתו השנייה בכדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עם מותו של הסנאטור הדמוקרטי מג'ורג'יה אלכסנדר קליי, ועל כן בראון התמודד ללא יריבים על תקופת המשך כהונתו של המושל הפורש סמית' וניצח.
בראון וסמית' התמודדו שוב האחד נגד השני, הפעם בבחירות 1914 על המושב בסנאט האמריקאי שאייש סמית' לאחר מות הסנאטור קליי.
סמית' ניצח את בראון בבחירות האלה ושמר על כיסאו.
לאחר חייו הפוליטיים העביר את שנותיו האחרונות במריאטה, ג'ורג'יה שם כיהן כמנהל וסגן נשיא הבנק הלאומי הראשון של מריאטה.
על פי פרופסור סטיבן גולדפרב ואחרים, ב-17 באוגוסט 1915, הוא היה מעורב בלינץ' האנטישמי ביהודי ליאו פרנק.
בראון מת בשנת 1932 במריאטה, ג'ורג'יה ונקבר בבית הקברות אוקלנד באטלנטה, ג'ורג'יה.
ג'וזף ח'ליל עאון הוא נשיא לבנון.
היה מפקד צבא לבנון מ־2017 עד מינויו לנשיא.
עאון נולד בשנת 1964 בפרבר סין אל-פיל הממוקם מזרחית לבירה ביירות בנפת אל-מתן, למשפחה נוצרית מרונית מעישייה.
בתחילת חייו, שמו הפרטי אוית באל"ף – ג'וזאף (جوزاف).
הוא למד בתיכון הצרפתי מון לה סאל בעין סעאדה , ולאחר מכן השלים תואר במדע המדינה ובלימודי צבא.
עאון הצטרף לצבא לבנון ב-1983. את הכשרתו הצבאית קיבל מחוץ לגבולות לבנון, בעיקר בארצות הברית ובסוריה.
הוא עבר הכשרה למלחמה בטרור בארצות הברית ב-2008 ובלבנון ב-2013. מאז 2015 פיקד על חטיבת החי"ר ה-9.
ב-8 במרץ 2017 מינתה ממשלת לבנון את עאון למפקד צבא לבנון, כשהוא מחליף בתפקידו את ז'אן קהוואג'י.
בעקבות המחאות בלבנון בתגובה לכישלונה של הממשלה למצוא פתרונות למשבר הכלכלי החריף במדינה ובמקביל למבוי הסתום של הניסיונות להקמת ממשלה, נשא הגנרל עאון נאום ב-8 במרץ 2021, שבו התייחס למצב האזורי והמקומי.
עאון התמקד במשבר הכלכלי במדינה ובהשפעותיו על הצבא והמשרתים בו, ופנה לדרג הפוליטי: .
הנאום הפך לוויראלי במדיה החברתית.
לאחר ההתנקשות בחסן נסראללה במסגרת מבצע סדר חדש ב-27 בספטמבר 2024, פעלה ארצות הברית, לצד מדינות נוספות, לקדם את מינויו של עאון לנשיא לבנון, לאחר כשנתיים שבהן לא כיהן נשיא בלבנון.
בינואר 2025 היה המועמד היחיד בבחירות לנשיאות, ולמרות שחברי הפרלמנט מטעם חזבאללה ואמל הצביעו בסיבוב ההצבעה הראשון בפתקים לבנים, בחירתו אושרה בסיבוב השני, כשזכה ל-99 קולות מתוך 128 חברי פרלמנט, לאחר מאמצי שכנוע שהפעיל על חברי הפרלמנט השיעים.
במסגרת נאום ההשבעה שלו התחייב לשקם את לבנון לאחר מלחמת חרבות ברזל, לשקם את היחסים עם מדינות ערב ולדאוג לכך שהנשק במדינה ירוכז בידי צבא לבנון בלבד.
הוא מינה את נוואף סלאם הסוני לראשות ממשלת לבנון.
עאון נחשב לדמות מאוזנת בזירה הפוליטית הלבנונית.
במהלך כהונתו כמפקד הצבא מאז 2017, הוא שמר על יחסים מקצועיים עם ישראל במסגרת תפקידו, במיוחד בהקשרים של תיאום ביטחוני דרך כוחות יוניפי"ל בדרום לבנון.
עם זאת, הביע עמדות לאומיות ברורות בנוגע לריבונות לבנון.
לדוגמה, במהלך המשא ומתן על הגבול הימי בין ישראל ללבנון, הוא דרש תוספת של כ-1,500 קמ"ר למים הכלכליים של לבנון, בהתבסס על המשך הגבול שסומן בהסכמים היסטוריים.
במהלך הבחירות לנשיאות זכה לתמיכה מצד סעודיה, ארצות הברית וצרפת, ושר החוץ הישראלי, גדעון סער, בירך את לבנון על בחירתו.
כבר בנאום הניצחון שלו לאחר בחירתו הצהיר עאון כי יפעל לכבד את הסכם הפסקת האש בין ישראל ללבנון בשנת 2024, ולצד זאת הוסיף כי "נפעל להסרת הכיבוש הישראלי ולהרתעת ישראל.
נפעל לסייע לפלסטינים ולהקמת מדינה פלסטינית".
באפריל 2025, פורסם שבריאיון ל"אל-ערבי אל-ג'דיד" אמר כי ארצו פועלת למניעת החזקת נשק בידי חזבאללה באמצעות דיאלוג, והבהיר כי פעילי ארגון הטרור ישולבו בצבא לבנון.
עם זאת ציין כי "לא ניתן להגיע כעת לנורמליזציה או להסכם שלום עם ישראל", כשהסכם שכזה קשור ליוזמת השלום הערבית משנת 2002.
עאון נשוי לניעמת ואב לשני ילדים.
הוא דובר ערבית, צרפתית ואנגלית.
ג'וזף פארינגטון היה צייר נוף אנגלי מהמאה ה-18.
פרינגטון, נולד בלנקשייר, היה השני מבין שבעה בנים של ויליאם פארינגטון ואסתר גילבודי.
אביו היה כומר של ורינגטון.
שלושה מאחיו - ויליאם, הנרי וריצ'רד - "הועסקו בשירות הימי של חברת הודו המזרחית.
אדוארד מת מקדחת צהובה כשהיה בן 32. רוברט למד בקולג' והפך לכומר של סנט ג'ורג' במזרח.
ג'ורג' פארינגטון הפך לצייר, כמו ג'וזף.
בהמשך ללימודיו, נסע פארינגטון ללמוד אצל ריצ'רד וילסון בלונדון ב-1763. ב-1764, 1765 ו-1766 זכה בפרסים מאגודת האמנים על רישומי הנוף שלו.
הוא הפך לחבר באגודה ב-1765. הוא הצטרף לאקדמיה המלכותית כשהיא נוסדה ב-1769 פארינגטון תרם יצירות לתערוכות האקדמיה מדי שנה עד 1801, אך רק מדי פעם בין 1801 ל-1813. הוא היה חבר פעיל באקדמיה וישב בכמה ועדות חשובות, כולל זו שקבעה היכן יתלו יצירות אמנות במהלך התערוכות.
הוא גם שימש כמנהל עיזבון של עמית האקדמיה, ג'ון וובר.
ב-1793 הוא הפך לעמית באגודת העתיקות ועזר בהקמת המוסד הבריטי.
הוא סייע בתערוכות של תומאס גיינסבורו, ויליאם הוגארת' וריצ'רד וילסון ב-1806.
פארינגטון התגורר זמן מה במחוז האגמים ובין 1776 ל-1780 הוא עשה ציורים רבים של נופי האזור וניהל רשימה המתארת את מה שלדעתו צריך להיות הסדר המיועד להם.
הוא נסע לשני סיורים באירופה, אחד להולנד ב-1793 "כדי להכין איורים לתיעוד רשמי של המצור על ולנסיין.
במהלך שלום אמיין ב-1802, הוא נסע לפריז עם האמנים בנג'מין וסט, ג'ון הופנר והנרי פוסלי, בין היתר.
שם הוא ראה פיסול עתיק ואמנות איטלקית.
לאחר שחזר מהנסיעות, הוא צייר פחות.
בתחילת המאה ה-19, הוא השתתף במודרניזציה של האטלס המאויר Britannia depicta, שהשתרע על שישה כרכים לו תרם רישומים טופוגרפיים של קורנוול (1814) הכרך השביעי שלא פורסם, המתאר את דבון, רישומיו של פארינגטון נחרטו אך מעולם לא פורסמו, פארינגטון ערך את זיכרונותיו של סר ג'ושוע ריינולדס, בשישה כרכים, 1819.
פארינגטון וסוזן מרי האמונד, קרובת משפחה של משפחת וולפול, נישאו ב-19 במרץ 1776; לזוג לא היו ילדים, אבל פארינגטון תמיד התעניין בחיי ילדיהם של אחיו.
כשאשתו מתה בשנת 1800, פרינגטון התמוטט והפסיק לצייר.
משפחתו וחבריו, כמו הצייר רוברט סמירקה ומשפחתו, עזרו לפרינגטון להתאושש.
פארינגטון ניהל יומן מ-13 ביולי 1793 ועד מותו.
היומן בעל ערך רב להיסטוריונים, במיוחד ההתייחסויות שלו לעולם האמנות הלונדוני.
היומן כלל בסופו של דבר 16 כרכים ונשמר כירושת משפחתית עד שנמכר במכירה פומבית ב-1921 ל"מורנינג פוסט".
הם פורסמו לראשונה בסדרה ולאחר מכן נערכו על ידי ג'יימס גריג ופורסמו בצורת ספר בין השנים 1922 ו-1928. מהדורה נוספת בת 16 כרכים יצאה בין השנים 1978 ו-1984.
פארינגטון מת בביקור אצל אחיו רוברט בלנקשייר ב-30 בדצמבר 1821, לאחר שנפל במדרגות בכנסייה.
ג'וזף סונדרס היה חרט, מאייר, מו"ל ופרופסור לאמנות יפה, פעיל בלונדון, סנט פטרסבורג ווילנה.
לא ידוע על ראשית חייו של סונדרס בלונדון.
נראה שהוא נסע לחצר הקיסרית הרוסית בהזמנתו של השגריר הרוסי בבריטניה, סמיון וורונצוב.
הוא הגיע לרוסיה בין 1794 ל-1796 בעקבות חרט אנגלי קודם, ג'יימס ווקר שכבר עבד שם, והפך ל"חרט אימפריאלי" סונדרס כונה גם "חרט חצר" בהרמיטאז'.
ב-18 באוגוסט 1800, הוא הפך לחבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות של סנט פטרבורג.
הוא גם היה חבר באקדמיה לאמנויות בסטוקהולם.
הוא פתח את בית הספר שלו לתחריט בסנט פטרבורג.
הוא אייר יצירות למספר משוררים.
בשנת 1810 הוא הפך לפרופסור לאמנות יפה באוניברסיטת וילנה בהמשך לפרנצישק סמוגלביץ'.
שם הוא הרצה בצרפתית על תולדות האמנות והספרות האנגלית.
הוא יזם שיעורי רישום והדגיש את חשיבות החריטה כ"חברתית" מכל האמנויות.
הוא תמך בלימוד האמנויות הלאומיות ובשימור חפצי אמנות.
בתקופתו בווילנה התרכז בהוראה ובפרסום ולכן תפוקתו כחרט הייתה קטנה.
הוא עשה איורים למהדורה של סיפורי אלף לילה ולילה.
סונדרס הצטרף ללשכה הליטאית של "הבונים החופשיים" בווילנה.
בשנת 1818 הוא לקח שבתון מסיבות בריאותיות ונסע לאיטליה עם עוזרו, אנטוני פילצקי.
הוא שהה בפירנצה ובפיזה כאורחו של המדינאי הפולני הגולה, מיכל אוגינסקי.
ב-1821 פרש מתפקידו באוניברסיטה, שם ירש אותו יאן רוסטם, ומשנת 1822 התגורר שנתיים באודסה.
לאחר מכן הוא חזר לפירנצה.
לאחר שנודע על מותו של בנו ב-1839, הוא חזר לווילנה.
הוא עצמו מת שנים רבות לאחר מכן בחורף 1853.
סונדרס התחתן עם אנטונינה זופיה רייכל, בתו של חרט אחר, יאן ג'עקוב רייכל.
בנם, ויליאם, נולד בלונדון ב-24 באפריל 1794 ומת ב-10 באוגוסט 1839 בווילנה.
הוא היה פקיד מדינה במחוז וילנה.
היו לו גם שתי בנות, אנטונינה שרה שנישאה לרוזן לאון קרסיצקי, וג'וליה.
ידוע כי סונדרס יצר מספר תחריטים חשובים בתקופת שלטונו של הצאר פאבל הראשון.
בין אלה היו רפרודוקציה של "חסד רומי" לאחר גווידו רני, שפורסם ב-1799 ודיוקנו של הצאר פאבל, שכותרתו "פאבל פרמייר" (קיסר רוסיה).
בהווה הם חלק מהאוסף המלכותי הבריטי.
ישנם גם 9 דיוקנאות היסטוריים בגלריה הלאומית לפורטרטים (NPG), לונדון.
בשנת 1815 פרסם סונדרס מאמר על חייו ויצירתו של צייר הבארוק הפולני, שימון צ'כוביץ'.
ג'וזף סטנטון הבן היה קצין צבא, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם הפלג האנטי-פדרליסטי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
סטנטון נולד ב-19 ביולי 1739 בצ'ארלסטאון שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים שירת במשלחת נגד קוויבק ב-1759. ביוני 1762 הוא נבחר לקפטן של פלוגת התותחנים של ווסטרלי, צ'ארלסטאון והופקינטון, פלוגה עצמאית של המיליציה של רוד איילנד שעדיין קיימת בתור פלוגת המשטרה הצבאית ה-169. הוא ייצג את צ'ארלסטאון באספה הכללית של רוד איילנד מ-1768 עד 1774 ושוב ב-1776.
במאי 1779 מונה לקולונל של הרגימנט הראשון של מחוז קינגס של המיליציה ולאחר מכן מונה לבריגדיר גנרל בפיקוד על חטיבת המיליציה של מחוז קינגס באוקטובר של אותה שנה.
במאי 1788 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בפיקוד על כל מיליציית רוד איילנד.
הוא החזיק בתפקיד זה עד התפטרותו באוקטובר 1790.
הוא היה ציר לוועידת החוקה של רוד איילנד בשנת 1790, אשר אשררה את חוקת ארצות הברית ואיפשרה לרוד איילנד להיות האחרונה מבין 13 המושבות שהצטרפו לאיחוד.
הוא נבחר על ידי האספה הכללית לשמש כאחד משני חברי הסנאט של ארצות הברית הראשונים מטעם רוד איילנד, וכיהן בסנאט מ-12 ביוני 1790 עד 3 במרץ 1793, כחבר בסיעה האנטי-פדרליסטית (כלומר מתנגד לנשיא ג'ורג' וושינגטון).
מאוחר יותר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן מ-4 במרץ 1801 עד 3 במרץ 1807, כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הג'פרסונית.
סטנטון מת בלבנון שבקונטיקט, ב-15 בדצמבר 1821 בגיל 82, ונקבר בבית הקברות של משפחת סטנטון בצ'ארלסטאון.
קיימת אנדרטה לסנאטור סטנטון על כביש 1 של ארצות הברית בצ'ארלסטאון, רוד איילנד, מול מקום הולדתו, הרשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פונדק הגנרל סטנטון בצ'ארלסטאון נקרא על שמו.
ג'וזף סמית' פאולר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
התבלט בתמיכתו באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
פאולר שימש כמבקר המדינה בתקופת הממשל הצבאי של אנדרו ג'ונסון.
לאחר המלחמה כיהן פאולר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בין השנים 1866 ל-1871.
פאולר נולד בסטאובנוויל, אוהיו ב-31 באוגוסט 1820, והיה בנם של ג'יימס ושרה (אטקינסון) פאולר, ילידי מרילנד ווירג'יניה בהתאמה.
פאולר היה יוניוניסט נלהב ובתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית הוא העביר את משפחתו לספרינגפילד, אילינוי.
הוא חזר לטנסי כאשר הוקמה ממשלת פרו-איחוד.
מ-1862 עד 1865, פאולר שימש כמבקר המדינה של טנסי, ושימש בתפקידו בתקופת הממשל הצבאי של אנדרו ג'ונסון.
ב-1866 הפכה טנסי למדינת הקונפדרציה לשעבר הראשונה שהתקבלה מחדש לאיחוד; האספה הכללית של טנסי בחרה בפאולר לסנאט, שם החל כהונתו ב-24 ביולי 1866. פאולר הפך לחלק מאספת הבחירה הרפובליקנית ברובה.
בקונגרס ה-40 הוא כיהן כיו"ר הוועדה להצעות חוק שקועות.
במהלך משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון, פאולר שבר את האחדות המפלגתית, יחד עם תשעה סנאטורים רפובליקנים נוספים, והצביע בעד זיכויו של ג'ונסון.
כולל פאולר, שבעה סנאטורים רפובליקנים הוטרדו מהאופן שבו בוצעו מניפולציות בהליכים על מנת להציג את הראיות באופן חד-צדדי.
הסנאטורים הרפובליקנים האחרים שהביעו את החששות הללו היו ויליאם פיט פסנדן, ג'יימס גריימס, ג'ון הנדרסון, ליימן טראמבל, פיטר ואן וינקל ואדמונד ג'י רוס מקנזס, שסיפק את ההצבעה המכריעה.
יחד, עם שלושה סנאטורים רפובליקנים נוספים (ג'יימס דיקסון, ג'יימס רוד דוליטל ודניאל שלדון נורטון) כולם התריסו נגד מפלגתם ודעת הקהל שלהם והצביעו נגד הרשעת ג'ונסון.
לאחר המשפט, חבר הקונגרס בנג'מין באטלר ערך דיונים על הדיווחים הנרחבים לפיהם סנאטורים רפובליקנים שוחדו כדי להצביע בעד זיכויו של ג'ונסון.
בדיונים של באטלר, ובחקירות שלאחר מכן, התרבו עדויות לכך שחלק מקולות הזיכוי נרכשו על ידי הבטחות למשרות פטרונות וכסף מזומן.
פאולר לא הועמד לבחירה מחדש, ועזב את הסנאט בתום כהונתו ב-1871. הוא חזר לטנסי, ועסק בעריכת דין בנאשוויל.
בשנת 1872, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית הליברלית, והיה ציר לוועידה הלאומית שלה.
בשנת 1875, פאולר נבחר על ידי הוועדה המתכננת של האנדרטה הציבורית בנאשוויל, שהנציחה את מותו של אנדרו ג'ונסון, לשאת את נאום ההלוויה.
בשנת 1878 עבר פאולר לוושינגטון הבירה, שם עסק בעריכת דין עד זמן קצר לפני מותו.
פאולר גם חיבר מאמרים עבור The Magazine of American History ופרסומים אחרים.
ב-1 באפריל 1902, ונקבר בבית הקברות לקסינגטון בלקסינגטון, קנטקי.
ג'וזף מקמין היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כיושב ראש הסנאט של טנסי בשנים 1805–1811 וכמושל טנסי הרביעי בשנים 1815–1821.
ג'וזף מקמין נולד בעיירה וסט מרלבורו שבפרובינציית פנסילבניה, כאחד מעשרת ילדיהם של רוברט ושרה (לבית הרלאן) מקמין.
הוא קיבל חינוך כפרי מוגבל בלבד, וגם בבגרותו הוא תואר כ"איש הספר הכפרי".
אף על פי שגדל כקווייקר, הוא התגייס לצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1786 עבר מקמין למחוז הוקינס שבטנסי (אז בתחומי קרוליינה הצפונית), שם הוא רכש חווה.
ב-1792 מינה אותו מושל הטריטוריה הדרום-מערבית, ויליאם בלאונט, כשופט שלום למחוז הוקינס, ובשנים 1794–1796 הוא ייצג את המחוז בבית המחוקקים של הטריטוריה.
הוא גם שירת כקצין במיליציה של הטריטוריה, והתקדם עד לתפקיד של מפקד בריגדה.
ב-1796 היה מקמין נציג לוועידת החוקה של טנסי, בה הוא סייע בניסוח חוקת המדינה שנכנס לתוקף ב-1 ביוני אותה שנה כאשר טנסי התקבלה כמדינה בארצות הברית.
הוא נבחר להעביר את העותק של נוסח החוקה השלם לממשלה הפדרלית בפילדלפיה.
בשנים 1797–1801 ובשנים 1803–1811 הוא שימש כחבר הסנאט של טנסי, מתוכן בשש השנים האחרונות כיושב הראש שלו.
ב-1815 התמודד מקמין בבחירות למשרת מושל טנסי מול ארבעה פוליטיקאים בולטים במדינה: הסנאטור ג'סי וורטון, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוברט ויקלי, יושב ראש בית הנבחרים של טנסי לשעבר רוברט פוסטר, ועמיתו של מקמין לוועידת החוקה תומאס הנדרסון.
אף על פי שיריביו תקפו אותו מעל דפי העיתונות, ניצח מקמין בבחירות לאחר שגרף יותר מ-15,000 קולות מתוך כלל 37,000 ציבור המצביעים.
ב-1817 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ושוב הביס את פוסטר, וב-1819 נבחר לתקופת כהונה שלישית לאחר שהביס את אנוך פרסונס.
בעת כהונתו כמושל, התמקד מקמין בקיום יחסי השלום עם האינדיאנים כדי להקל על הגעתם של יותר מתיישבים חדשים למדינה, במיוחד למערבה.
הסכם הרכישה של הצ'יקאסאו, או הרכישה המערבית, שבו נרכש רוב השטח שכיום מהווה את מערב טנסי, הושלם במהלך תקופת כהונתו כמושל.
15 מבין מחוזות טנסי הוקמו אז.
על הסכם קלהון, או רכישת היוואסי, שבו רכשה ארצות הברית חלק מדרום-מזרח טנסי, נוהל גם משא ומתן במהלך תקופות כהונתו.
בעקבות , כינס מקמין ישיבה משותפת של בית המחוקקים של טנסי ביוני 1820, שקיים הצבעה להקמת בנק מדינתי שיספק הלוואות בריבית נמוכה.
צעד זה הרגיז רבים מעמיתיו של מקמין במזרח טנסי, שבמשך שנים הלינו על חוסר השקעות של המדינה בעבודות ציבוריות, בעיקר שיפורים בחלק העליון של נהר טנסי.
בית המחוקקים עשה שימוש בקרקעות בבעלות המדינה מרכישת היוואסי כדי לספק גיבוי פיננסי לבנק החדש.
בשל הגבלת הכהונה בחוקת טנסי, שאותה סייע מקמין לנסח, על פיה לא התאפשר אז למושלי המדינה לכהן ביותר משלוש תקופות כהונה רצופות של שנתיים כל אחת, סיים מקמין ב-1821 הוא סיים את כהונתו כמושל, ושב לחוותו במחוז הוקינס.
ב-1823 הוא עבר לחווה על גדת נהר היוואסי ליד העיירה קלהון, ושימש כסוכן הממשלה הפדרלית בסוכנות לענייני הצ'רוקי עד מותו.
ב-1785 נשא מקמין לאישה את אנה קופר, ולשניים נולדה בת אחת בשם ג'יין.
לאחר מות רעייתו ב-1811, נישא מקמין בשנית בשנה שלאחר מכן לרבקה קינקייד שנפטרה בינואר 1815, ושבועיים לאחר מכן נפטרה בתו היחידה ג'יין.
ב-1816 נשא מקמין לאישה את ננסי גלאזגו ויליאמס, בתו של מזכיר המדינה של קרוליינה הצפונית ג'יימס גלאזגו, ואשתו לשעבר של חבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית וילוובי ויליאמס.
נישואים אלו לא עלו יפה והסתיימו בפרידה ובניסיון לגירושים ב-1821.
ג'וזף מקמין נפטר בקלהון שבטנסי ב-17 באוקטובר 1824. בערוב ימיו הוא הצטרף לכנסייה הפרסביטריאנית, ונטמן בקבר לא מסומן בבית הקברות הפרסביטריאני שילה בקלהון.
ב-1880 ניסה מחוז מקמין שנקרא על שמו להעביר את קבורתו לעיר מושב המחוז, את'נס.
אונלי, שהיה האדם היחידי שידע את מיקום קברו של מקמין, סירב לחשוף את מיקומו.
רק לאחר שהנהלת המחוז הסכימה שלא להעביר את הקבר, חשף אונלי את מיקום הקבר, ומצבה גדולה הוקמה עליו.
על שמו של מקמין נקראו מחוז מקמין והעיירה מקמינוויל שבטנסי.
נויבי, שהיה מייסד העיר מקמינוויל שבאורגון, קרא לעיר על שם מקמינוויל שבטנסי שבה הוא נולד.
ב-1942 התגלה דיוקן של מקמין שצויר ב-1796 על ידי הצייר הנודע רמברנדט פיל.
ככל הנראה ביקר מקמין אצל פיל לצורך יצירת הדיוקן בעת שהגיע לפילדלפיה כדי להגיש לממשלה הפדרלית את נוסח חוקת טנסי.
החברה ההיסטורית של טנסי רכשה את הציור עבור המדינה.
ג'וזף וושינגטון מקלרג היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-19 של מדינת מיזורי בין השנים 1869–1871. מקלרג היה המושל השני והאחרון של מיזורי מטעם הרפובליקנים הרדיקלים.
כהונתו היחידה סימנה את שיא כוחה הקצר של התנועה הרדיקלית במדינה – כמו גם את דעיכתה המהירה.
גם לפני כהונתו כמושל וגם לאחריה, עסק מקלרג במסחר גבול ובתעשייה, ותמך באופן פעיל במטרת האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
סבו של מקלרג היגר לארצות הברית מאלסטר שבאירלנד והתיישב בפיטסבורג שבפנסילבניה, כשהוא מצויד במשאבים מספקים כדי להקים עסק מסחרי ובית יציקה.
אביו של מקלרג, שגם שמו היה ג'וזף, ניהל עסק בתחום הברזל באוהיו.
בשנת 1814 נישא האב למרי ברודרטון, ילידת סנט לואיס, וארבע שנים לאחר מכן – ב־22 בפברואר 1818 – נולד בנם ג'וזף וושינגטון מקלרג.
מקלרג הצעיר התחנך באקדמיות באוהיו, לימד בבית ספר במיסיסיפי בשנים 1835–1836, ושימש כסגן שריף במחוז סנט לואיס בשנים 1837–1838 תחת דודו, השריף ג'יימס ברודרטון.
לאורך שנות נעוריו המשיך ג'וזף לחפש באיזה תחום להתמקצע.
הוא נסע לטקסס, שם למד משפטים והוסמך לעריכת דין, ושימש כפקיד בית משפט מחוזי בין השנים 1839–1841. במקביל התכתב עם מרי ג'ונסון, אישה שפגש בפרמינגטון שבמיזורי, וחזר לשם ב־1841 כדי לשאת אותה לאישה.
אביה החורג של מרי, ויליאם מרפי, היה יזם גבול, ומקלרג החל שותפות רבת־שנים עם מרפי וקרובים נוספים במסחר ברחבי מחוזות האוזרקס הפנימיים.
מקלרג עסק בכריית עופרת וניהל חנות כפרית בדרום־מערב מיזורי, עד שהצטרף בשנת 1849 לנהירה הגדולה אל מערב ארצות הברית בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה.
הוא שהה במדינה שנתיים וניהל שם חנות.
ביוני 1851 חזר למיזורי, וכעבור שנה הצטרף לקרוביו על נהר אוסייג' בעסק סיטונאי וקמעונאי שנקרא "מקלרג, מרפי וג'ונס".
עד 1855, השפיע העסק על הקמת מרכז מחוז חדש בלין קריק, שנחשב עדיף לעומת העיירה ארי כתחנת עגינה לספינות קיטור.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, נרתם מקלרג מיד למען האיחוד, ויזם את הקמת רגימנט האוסייג' של מתנדבי מיזורי וכן את הקמת "גדוד מחוז היקורי".
מקלרג, עתה קולונל הנלחם למען האיחוד, איבד את רעייתו באוקטובר 1861. בעקבות זאת מסר את ילדיו לטיפולם של בני משפחה וחברים, השקיע את כל מרצו במאמץ המלחמתי.
ביוני 1862 השתתף בוועידת השחרור בג'פרסון סיטי, ובנובמבר שלאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס החמישי של מיזורי.
הוא כיהן שם במשך שלוש תקופות כהונה עד ליולי 1868.
המורדים תומכי־הקונפדרציה פעלו נגד מקלרג כנקמה על מעורבותו המרכזית בקרב תומכי האיחוד באזור האוסייג'.
תומכי הקונפדרציה הציתו פעמיים את חנותו בלין קריק, ובמרץ 1863 הסתכמו הפסדיו ביותר מ-150 אלף דולר אמריקאי.
מקלרג, אז חבר קונגרס, שלח מכתבים מנחמים לילדיו ששהו באוהיו לצורכי לימודים, ובסתיו 1863 חיזק את תמיכתו בביטול העבדות על ידי שחרור עבדיו האישיים.
בקיץ של אותה שנה נמלט שותפו לעסק לסנט לואיס כשהוא לוקח עמו את שארית רכוש החברה מלין קריק.
בעקבות זאת עמל מקלרג במשך עשרות שנים לפרוע את חובותיו באופן שיטתי – כולל תשלומי ריבית ודרישות כספיות של שותפו לשעבר על סחורות שמקלרג תרם לטובת מאמץ האיחוד.
ביולי 1868, בשיא כוחם הפוליטי של הרפובליקנים הרדיקלים במיזורי, נבחר מקלרג למועמדם לתפקיד מושל מיזורי.
הוא ניצח את יריבו הדמוקרטי, חבר הקונגרס ג'ון פלפס מספרינגפילד.
בעקבות "חוקת דרייק" מ־1865, היה מקלרג למושל הראשון במיזורי שכהונתו הוגבלה לשנתיים בלבד.
נאמנותו הבלתי מתפשרת לדמותו הנוקשה של מנהיג התנועה הסנאטור צ'ארלס דרייק הביאה לכך שגם מעמדו הפוליטי של מקלרג החל לדעוך במקביל לשקיעתה של תנועת הרפובליקנים הרדילקים במיזורי.
מקלרג לא נחשב לנואם רהוט, אך כהונתו הייתה חפה משחיתות שלטונית, והוא ניהל מדיניות פיסקלית שמרנית שהובילה לצמצום בחצי של חוב המדינה.
בתו הבכורה, פאני מקלרג, שימשה כמארחת באחוזת המושל, שם שמעו בני החברה הגבוהה את הטפותיו של המושל נגד שתיית משקאות חריפים – עמדה שלא התקבלה באהדה בקרב האוכלוסייה הגרמנית הגדולה שחיה לאורך נהר המיזורי.
עם זאת, תקופת כהונתו נודעה בעיקר בשל התגברות תחושת המיאוס מהדרת בוחרים ומן הסכסוכים הפנימיים במפלגה.
מקלרג, שבעיניו של הסנאטור דרייק נחשב לנאמן, פיטר עובדים מדיניים שסטו מהקו הרדיקלי וחייב את הנותרים לתרום 5% משכרם השנתי לקרן הבחירות של הרדיקלים.
אולם קולות רבים במיזורי קראו באותה תקופה לביטול המגבלות שהטילו הרדיקלים על זכויות הצבעה וזכויות אזרח.
כך נולדה המפלגה הרפובליקנית הליברלית, ששמה קץ להגמוניה הרדיקלית במדינה.
מקלרג אומנם הוצג שוב כמועמד מטעם הרדיקלים, אך הליברלים, בברית עם הדמוקרטים, הובילו לניצחונו הסוחף של בנג'מין בראון בבחירות 1870.
בשובו ללין קריק ב־1871, בגיל 52, חזר מקלרג לעסקיו – מסחר, כרייה, הפעלת ספינות קיטור, וספקולציה בקרקעות.
יחד עם חתניו צ'ארלס דרייפר ומרשל ג'ונסון, הקים את "חברת דרייפר, מקלרג ושות'", אשר שילבה בין מסחר לחיפוש עופרת וברזל באזור נהר אוסייג'.
החברה הפעילה עד ארבע ספינות קיטור שהפליגו על נהרות אוסייג' ומיזורי.
חרף התקוות למציאת עפרות מתכת, המשבר הכלכלי בשנות ה-70 של המאה ה-19 שינה את פעילותם סתם את הגולל על שאיפתם לשגשוג כלכלי.
למרות הקשיים, הצליח מקלרג להשיג חוזים ממשלתיים לשיפור נתיב השיט באוסייג' – כולל פינוי שרטונים וסלילת תעלה, שהחזירו לחיים את התעבורה בנהר.
בשנת 1885 התמעטו הרווחים, ובתי המשפט והנושים עיקלו את ספינתו, "אֶמה".
בתוך שנה נאלץ למכור את אדמותיו במחוז קמדן, מגרשים בעיר לין קריק ואחוזת הכפר שבנה בשנות ה-50 של המאה ה-19. אך במקום לפרוש לגלמאות, מקלרג התיישב ב־1886 עם משפחתו בדקוטה הדרומית.
שנה לאחר מכן החזירם צ'ארלס דרייפר לעיר לבנון.
בשנת 1889 מונה מקלרג לרשם משרד הקרקעות הממשלתי בספרינגפילד שבמיזורי – משרתו הציבורית האחרונה.
בתום כהונה של ארבע שנים, שב ללבנון, שם לימד בבית הספר של יום ראשון, ביקר את בתי הספר הציבוריים, ומילא תפקיד פעיל כזקן מכובד בקהילה.
ב־2 בדצמבר 1900 הלך לעולמו בביתו של צ'ארלס דרייפר, צפונית ללבנון.
ג'וזף מרשל ווקר היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה בשנים 1820, 1822, 1832 ו-1836, כגזבר המדינה בשנים 1846–1849, וכמושל לואיזיאנה ה-13 בשנים 1850–1853.
ג'וזף מרשל ווקר נולד ברובע הצרפתי של ניו אורלינס, בתקופה בה הייתה לואיזיאנה מושבה ספרדית בשם לואיזיאנה הספרדית.
הוא היה בנם של המהגר האנגלי פיטר ווקר, ושל שארלוט קונסטנס רוולי, שהייתה דור שני למשפחה קריאולית.
באמצע העשור השני של המאה ה-19 נשא ווקר לאישה את קתרין קרטר ממחוז אדמס שבמיסיסיפי, ולשניים נולדו 12 ילדים.
ב-1807 יצא ווקר למקסיקו, שם הוא הצטרף לשורות הצבא הספרדי, שירת כלוטננט בדרגונים, ומאוחר יותר היה למדריך בבית הספר הצבאי בצ'יוואווה.
עם פרוץ מלחמת 1812, שב ווקר לניו אורלינס, שם הוא התגייס למיליציה של לואיזיאנה ולחם נגד הבריטים ב.
ב-1820 נבחר ווקר לראשונה לבית הנבחרים של לואיזיאנה מטעם המפלגה הדמוקרטית.