tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסע עמדו ניגודים פוליטיים ברורים בין המדינות שהובילו אותו-האימפריה הרומית הקדושה בנוסף לממלכה הצרפתית של פיליפ השני ולממלכת אנגליה שהונהגה בידי ריצ'רד לב ארי.
כך גם הצטרף אל ברברוסה בנו פרידריך השישי משוואביה.
ברברוסה קודם לכן השתתף במסע הצלב השני כלוחם אך פרסומו העיקרי נובע מהיותו מוביל מסע הצלב השלישי.
כשיצא ברברוסה אל מסע הצלב, היה הוא צריך לאפשר את דרכו של צבאו אל ארץ ישראל דרך מדינות שתחומיהן היו בדרך.
הוא היה צריך לשאת ולתת עם איסאק אנגלוס, קיסר האימפריה הביזנטית כדי שיוכל להעביר את חיליו בשטחו ואף עם סולטן איקוניום אותה העת (סולטנות באזור טורקיה של היום).
נוסף אל כל אלו הייתה השאיפה הקיסרית של ברברוסה להידמות ולהגיע לגדולה כמו של קרל הגדול (לא כמו הכנסייה הקתולית שיצאה למסע מתוך מניע דתי).
אנשים מכל רחבי אירופה ראו בו, גם אם הוא לא נותן חסות עליהם, כמעין הקיסר שלהם עצמם, כל זאת מפני שהחליט להשתתף במסע הצלב השלישי לארץ הקודש.
באותה העת הופיע מכתב מזויף באירופה שהפיץ שמועות על כיבושים שלמעשה היו בדיוניים שעל פיהם פרידריך כבש אזורים כגון סוריה, פרס, חלקים מחצי האי הערבי, אזורים מאתיופיה ומאוריטניה של היום ואף אזורים בארמניה.
לאחר מות פרידריך ברברוסה בדרכו אל ארץ הקודש (מטביעה בנהר הסלף ב-10 ביוני 1190) המשיך בנו היינריך השישי לנהל את המסע כשהוא עצמו נמצא עמוק בתחומי האימפריה (הוא נמנע מלצאת למסע עקב היותו חולה אותו הזמן).
היינריך החליט לגבות את חיליו של ברברוסה בתוספת שנייה של חיילים בשנת 1197. המטרה עיקרית והיא כיבוש ירושלים במסע צלב זה לא הושגה, אך הוא היה בעל חשיבות מכרעת לממלכת ירושלים ולממלכות הצלבניות השכנות כשחלק גדול מהאיום המוסלמי נגדם נפסק.
מאבק האינווסטיטורה (מילולית: מסירת המשרה), הייתה פרשיה ומאבק מתמשך בין הכנסייה הקתולית, בראשות הכס הקדוש לבין האימפריה הרומית הקדושה, שבראשותה הקיסר בעל התואר "אגוסטוס" שהוא גם המלך הגרמני.
המאבק הגיע לשיאו בזמן מלכותו של הקיסר היינריך הרביעי בין גרגוריוס השביעי.
הפרשיה דיברה על הקרע בין שני רצונות מנוגדים, כלומר של הכנסייה והקיסרות למנות בישופים משלה לכל חבל ארץ/דוכסות/רוזנות וכדומה באימפריה הרומית הקדושה.
כל מדינה הייתה בחורת על פי התקנות בישוף משלה על רצון העם וחבר אנשי הדת אך בפועל הייתה הבחירה מבוצעת על ידי הקיסר, שמינה בישופים מטעמו שהיו במקביל גם בעלי אדמות (וסאלים).
הכנסייה הקתולית הייתה עם רגשות פגועים מהמהלך מפני שגורם חיצוני וחילוני שאמור להיות תחתיה הוא זה שבוחר את חלק גדול מנציגיה בעולם המערבי.
היינריך קיבל דרישה מגרגוריוס השביעי לרכז את כוח המינוי אך ורק לכנסייה והוא סירב קשות.
הבישופים הקיימים בשטח ששמעו זאת בנוסף לכל החריפו את המאבק והצטרפו לצידוד בקיסר.
הם התכנסו בזמן מוגדר והחליטו להרחיק לכת ואף להחרים את האפיפיור.
מנגד עמדו הנסיכים הבוחרים, שליטי המדינות המרכיבות את האימפריה לצד גרגוריוס.
הוא מצידו החרים את היינריך הרביעי, ובצעד מכונן שהוא מצדד בחסד האל הוא קרא להפרת שבועת האמונים של הנסיכים הבוחרים לקיסר.
הנסיכים החליטו להתקומם, וכך באמת היה.
להיינריך הרביעי לא נותרה ברירה והוא נאלץ להביע חנינה כלפי האפיפיור.
בכך הגיע בשיירה אל איטליה דרך האלפים עד למקום בו השתכן האפיפיור באותו הזמן הספציפי בטוסקנה – טירת קנוסה.
היינריך חיכה במשך כשלושה ימים בבגדי מאסר בפתח הטירה בתקווה כי שעריה יפתחו.
בסופו של דבר הם נפתחו והאפיפיור סלח והשיג ניצחון מוחץ וחיזוק משמעותי במיוחד לכוחו באירופה.
עם זאת המאבק לא תם והחרם חזר אחרי כשלוש שנים.
היינריך הרביעי לא גמר בזאת והצליח לכבוש את רומא בשנת 1084. מעט זמן לאחר מכן הנורמנים מסיציליה הביסו אותו עקב תמיכתם בכס, והיינריך נסוג אחורה.
פתרון מסוים התרחש רק עשרות שנים אחר כך, ונודע בשם קונקורדט וורמס.
הוא נודע בוויתור הקיסרי על מינוי הבישופים.
בכל מקרה לא נשללה חירותו לחלוטין, והוא עדיין היה יכול להיות נוכח ולנסות להטות ולהשפיע על דעת החברים בדיונים.
קונקורדט וורמס הוא למעשה שמו המאוחר של הסכם המורכב משני מסמכים בין האפיפיורות לבין הקיסר האימפריאלי.
ההסכם עצמו מנסח כי הבישוף הנבחר לתפקיד מקבל אותו בעזרת חפצים המייצגים את הכס הקדוש (טבעת הכמורה ומטה הכהונה).
עם זאת לקיסר הייתה את היכולת לפי ההסכם להתערב ולצפות בטקס ההכתרה.
בנוסף לכך הבישוף נבחר על פי עיקרי התהליך הקתולי המקובל.
בניגוד לכך היה מוכתר הבישוף על ידי שרביט וסמל אימפריאלי עליו.
הפעולה של העברת הסמכות עם השרביט הזכירה לבישוף הנבחר כי הוא חייב אמונים למוסד אשר מינה אותו והוא המוסד האימפריאלי.
למעשה העברה זאת של המוסד המלכותי המיוצג בשרביט מייצגת את אחד מהניתוקים הראשונים בין הכנסייה לממשל החילוני שבעיני רבים בהמשך נתפש גם כמקור לחילון האירופאי במאות הבאות ולהמשך ההתנתקות ההדרגתית מהכנסייה.
בכל מקרה האפיפיור ראה בכך ניצחון לטובתו – הוא היה בטוח כי הוא השיג את רוב מטרותיו ואף הפיץ את המסמך לאנשים אחרים באירופה בתור מקור לגאווה.
בכל מקרה המהלך נועד כדי כביכול לסיים את מאבק האינווסטיטורה שאליו הוא משתייך אך מבלי לרדת ולפתור אותו לעומקו.
בולת הזהב של שנת 1356
בולת הזהב של שנת 1356 הסדירה את שאלת הנסיכים הבוחרים באימפריה – כלומר היא הגדירה את המדינות שבראשן יעמוד נסיך בוחר.
אסטרונומיה היא העתיקה ביותר מבין מדעי הטבע.
ראשיתה בעת העתיקה, ומקורותיה באמונות ומנהגים דתיים, מיתולוגיים, קוסמולוגיים, קלנדריים ואסטרולוגיים מתקופת הפרהיסטוריה.
שרידים אלה עדיין נמצאים באסטרולוגיה, תחום לימוד השזור זמן רב באסטרונומיה הציבורית והממשלתית.
בתקופת המהפכה הקופרניקאית שהחלה ב-1543, האסטרולוגיה והאסטרונומיה לא היו מופרדות לחלוטין.
כמו כן, בתרבויות אחדות, מידע אסטרונומי שימש לניבוי אסטרולוגי.
אסטרונומים בעת העתיקה היו מסוגלים להבחין בין כוכבים לכוכבי לכת, כיוון שכוכבים נשארו במיקום קבוע יחסית לאורך שנים רבות, בעוד שכוכבי לכת נעו באופן ניכר במהלך זמן קצר.
כבר תרבויות פרימיטיביות שמו לב לתופעות אסטרונומיות בסיסיות; זריחה ושקיעה, מופעי הירח, נטיית מסלול השמש בעונות השנה, השפעת נטיית השמש על אורך היום והלילה ומזג האוויר, תנועת כוכבי הלכת וסידור כוכבי השבת.
הבנת תופעות אלו הייתה חשובה במעבר לחברה חקלאית, על פי התופעות האסטרונומיות יכלו בני האדם לדעת מתי לחרוש ומתי לזרוע.
ישנם גם ממצאים ארכאולוגים המתעדים אירועים נדירים יותר כגון שביטים, ליקוי מאורות ואף נובות וסופרנובות.
איננו יודעים מתי החל חקר האסטרונומיה המסודר ומתי פעל האסטרונום הראשון, אולם ככל הנראה הכוכבים ריתקו את בני האדם במשך עשרות אלפי שנים לפני ימנו.
לפי מספר חוקרים, הרישומים העתיקים ביותר שיש לנו של תצפיות אסטרונומיות הם ציורי מערות בני 30,000 שנה.
לפי מחקר משנת 2018 ציורי מערות באירופה מלפני כ-38,000 שנים מתארים אירועים אסטרונמיים שונים באמצעות ציורים של בעלי חיים.
ישנן ממצאים ארכאולוגים ברורים לעיסוק רציני באסטרונומיה ברמה גבוהה בתרבויות העתיקות ביותר.
נמצאו עדויות לעיסוק באסטרונומיה מתקופת הפריחה של שומר (לפני כ-6,000 שנה), וידוע גם שהמצרים הקדמונים עסקו בה.
ממצא מרשים הוא סטונהנג' שבאנגליה (נבנה במהלך האלף השלישי לפנה"ס).
החוקרים חלוקים האם האתר שימש כמצפה כוכבים או לשימוש אחר, אך מוסכם על כולם שהאבנים מוקמו על פי אירועים אסטרונומיים.
עד לפילוסופים היוונים ביוון הקלאסית שימשה האסטרונומיה הן כמדע תצפיתי (שסייע למשל לקבוע את לוח השנה) והן כבסיס לאסטרולוגיה שנחשבה אז חלק בלתי נפרד ממנה.
גם כתבים אסטרונומיים מימיה האחרונים של ממלכת בבל, מן המאה השלישית או השנייה לפני הספירה, כוללים נתונים מספריים תצפיתיים, ללא רמז למודל מדעי שיוכל להסביר את התצפיות.
בכל המקומות הללו נעשו חישובים שחזו אירועים אסטרונומיים כגון ליקויים.
מאז 1990 התרחש שינוי מהותי ביחס לידע האסטרונמי של אירופאים פרהיסטוריים, בעקבות גילויים של חפצים אסטרונומיים עתיקים ברחבי אירופה.
החפצים מאוששים את התאוריה כי לאירופאים מתקופת הנאוליתית והברונזה היה ידע מתוחכם במתמטיקה ואסטרונומיה.
זהו לוח השנה העתיק ביותר הידוע, שנוצר בסביבות 8000 לפני הספירה והקדים את כל שאר לוחות השנה בכ-5,000 שנים.
מעגל Goseck ממוקם בגרמניה ושייך לתרבות הקדרות הליניארית .
התגלה לראשונה בשנת 1991, משמעותו הייתה ברורה רק לאחר שתוצאות מחפירות ארכאולוגיות התגלו בשנת 2004. האתר הוא אחד ממאות מתחמים עגולים דומים שנבנו באזור שכיום שוכנות בו אוסטריה, גרמניה וצ'כיה, המבנים נבנו במהלך תקופה של 200 שנה שהחלה זמן קצר לאחר 5000 לפנה"ס.
כובעי זהב שנמצאו בגרמניה, צרפת ושווייץ משנת 1400 עד 800 לפני הספירה קשורים לתרבות Urnfield מתקופת הברונזה.
כובעי הזהב מעוטרים במוטיב ספירלי של השמש והירח.
הם היו כנראה מעין לוח שנה ששימשו לכיול בין לוח השנה הירחי ללוח השנה השמשי.
הבבלים המציאו את גלגל המזלות המוכר לנו כיום, וקבעו את תחילתו באלדברן שהיה אז בנקודת השוויון האביבי.
חוקרים שבדקו את קבוצות הכוכבים המקובלות בעולם העתיק, והשוו זאת לכוכבים הנראים בקווי רוחב שונים בתקופות שונות, שיערו כי החלוקה הראשונית של כוכבים בהירים לקבוצות נעשתה לראשונה לפני כ-4,800 שנה באזור קו רוחב 40°.
הלוח הבבלי (שמבוסס על לוח שומרי) מבוסס על מחזור ה"סארוס"- מחזור של ליקוי חמה (או לבנה) של 18 שנים ו-11 יום שהם 223 חודשים סינודים (הפרש בין מולד ירח אחד למשנהו).
לוח השנה במגילות קומראן מבוסס אף הוא על האסטרונומיה המסופוטמית.
בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס חישבו הבבלים ברמת דיוק מפליאה את אורך החודש הסינודי הממוצע- 29.530614 או 29.530594 יום לעומת הזמן המדויק שעמד על 29.530583 באותה התקופה.
גם את אורך השנה הטרופית חישבו הבבלים כ-365.234 במקום 365.2422. רמת דיוק זו מפליאה בייחוד בהתחשב במכשירי המדידה הלא מדויקים שהיו באותה תקופה.
המצרים יישרו את הפירמידות והמקדשים שלהם לכיוון צפון מכיוון שהם האמינו שהפרעונים שלהם הפכו לכוכבים בשמים הצפוניים לאחר מותם.
כדי להבטיח שמלך יצטרף לכוכבים, הפירמידות כוונו צפונה לעבר הכוכבים ה"בלתי ניתנים להריסה" דבר שהיה אמור להעניק לפרעונים המתים גישה ישירה לשמי הצפון.
מכל העולם העתיק, אלו שתוצאותיהם הכי מדויקות - ובהפרש משמעותי משל שאר בני זמנם - הם בני המאיה, מהמאה החמישית לפני הספירה.
אורך השנה הטרופית ע"פ חשבונם מדויק מאוד - הרבה יותר משל היוונים (סטיה של 18 שניות לשנה בלבד), אורך מחזור הירח די מדויק - 29 יום 12 שעות 44 דקות 1/3 26 שניות.
כמו כן הם היחידים שגילו - לפני המצאת הטלסקופ - שערפילית אוריון (כסיל) היא מטושטשת ויש בה כוכבים מפוזרים ולא נקודה בודדת.
ממסופוטמיה עברה גחלת האסטרונומיה לעולם ההלניסטי, שבו מוקד העיסוק השתנה מאירועים כגון ליקויי חמה ולבנה והפקת לוחות שנה למיפוי כיפת השמים, יצירת קטלוגים, מדידות מידות ומרחקים, ותאוריות קוסמולוגיות שחלקן קיימות עד היום.
לשם כך הם נעזרו בידע בגאומטריה
דמוקריטוס גם הוא מהמאה ה-4 לפני הספירה, הבין לראשונה, שמה שאנו מכנים שביל החלב, הוא האור שאנו רואים מהכוכבים הרחוקים בשמי הלילה.
תאוריה זו נשכחה והוצעה מחדש רק כעבור כ-2000 שנה על ידי ג'ורדנו ברונו.
ארטוסתנס, מתמטיקאי, גאוגרף ואסטרונום יווני שחי באלכסנדריה במאה ה-3 לפני הספירה, הצליח למדוד את היקף כדור הארץ בקירוב טוב למדי באמצעות חישוב גאומטרי, מדידת הצל בשני מקומות שונים והערכת המרחק ביניהם.
אריסטרכוס מסאמוס היה אסטרונום ומתמטיקאי מהאי סאמוס ביוון העתיקה, שפעל במהלך המאה ה-3 לפני הספירה.
הוא נחשב לראשון שהציע מודל הליוצנטרי ברור של מערכת השמש, שבו השמש נמצאת במרכז היקום הידוע ולא (וזו גם הסיבה שהוא ידוע לפעמים כקופרניקוס היווני).
הישג נוסף של אריסטרכוס היה מדידה של יחס הגדלים בין הארץ לירח.
לשם כך הוא השתמש שעון חול וליקוי ירח.
שמאחר ובעת הליקוי הירח חולף בצל כדור הארץ, יחס הזמנים בין התכסות בצל הארץ לבין יציאה ממנו הוא גם יחס הגדלים.
הוא התבסס על עבודותיהם של תאלס ואנכסגורס ולפיהן קבע שבעת שאנו צופים בחצי ירח חייבת להיות זווית בת 90 מעלות בין השמש לירח ולארץ.
מקור השם גאוצנטרי הוא ביוונית: גאו (=ארץ) וצנטרון (=מרכז).
כלומר - ההשקפה לפיה כדור הארץ במרכז, הוא מרכז היקום לפי מודל זה, כלומר: השמש, הירח, הכוכבים וכוכבי הלכת סובבים את כדור הארץ.
במהלך המאה ה-3 לפני הספירה התפרסמה הפיזיקה של אריסטו ששלטה במדע במשך מאות שנים.
לפי אריסטו כדור הארץ נמצא במרכז היקום.
אריסטו הגיע מכאן גם למסקנות נוספות על טיבו של היקום - התאוריה של אריסטו לגבי כבידה גרסה שכל הגופים נעים לעבר מקומם הטבעי.
לטענת אריסטו המקום הטבעי של גופים מסוימים הוא מרכז היקום - כלומר מרכז כדור הארץ, ולכן הם נופלים כלפיו.
לגופים אחרים, מקום טבעי זה הוא הספירות השמימיות, משום כך גזים, וקיטור לדוגמה, מתרחקים ממרכז הארץ כלפי השמים והירח.
במאה השנייה לספירה גיבש תלמי את המודל הגיאוצנטרי.
מודל חיזק את הראיה אנתרופוצנטריות של היקום ובהמשך אומץ במאה ה-13 על ידי הכנסייה הקתולית, ומשל בכיפה עד לימי גלילאו.
המודל היה פופולרי בין היתר בזכות חיזוי טוב למדי של מועדי ליקוי ירח וחמה ושימוש במיקומי הכוכבים לצורכי ניווט.
לפי המודל הגאוצנטרי 55 ספירות (Spheres) בדולח הכילו את השמש הכוכבים וכוכבי הלכת.
עם זאת כיפת השמים לא צייתה למודל זה.
כוכבי הלכת התנהגו בדרכים מוזרות: נעו קדימה ואחורה בצורה שנראתה בלתי צפויה.
כדי להסביר זאת אריסטו טען שכוכבי הלכת נעים לא בדיוק לפי סיבוב הספירות אלא גם לפי סיבוב של ספירות קטנות יותר על הספירות: אפיציקלים.
תלמי העמיק במדידותיו את המודל עם אפיציקלים על-גבי אפיציקלים בכמויות מרובות.
הוא גם שינה את המרכז שסביבו סובבים הכוכבים מכדור הארץ לנקודה קרובה לו.
המודל הגאוצנטרי שרד עד המאה השש-עשרה והוחלף בהדרגה במודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, גלילאו וקפלר.
האנציקלופדיה הראשונה בהיסטוריה, תולדות הטבע מאת פליניוס הזקן, יצאה בשנת 77 לספירה, ובה אסטרונומיה היא הנושא הראשון, בכרך השני.
פליניוס מתאר את היקום הידוע, ומותח ביקורת נוקבת על ניסיונות בתחום הקוסמולוגיה ומציגם כטירוף, כולל הדעה שיש אינספור עולמות אחרים מלבד כדור הארץ.
הוא מסכים עם תאוריית ארבעת היסודות (האריסטוטליים), אש, אדמה, אוויר ומים.
כרוב בני תקופתו הוא תמך במודל הגאוצנרטי ומתעד את שבעת "כוכבי הלכת" כולל השמש והירח המקיפים לכאורה את כדור הארץ.
כדור הארץ מתואר ככדור, תלוי באמצע החלל.
הוא רואה כחולשה ניסיונות למצוא את צורתו של האל או להניח שליצור כזה יהיה אכפת מענייני אנוש.
הספר מזכיר ליקוי חמה, אך מחשיב את האלמנך של היפרכוס לגרנדיוזי בגלל שהוא מתיימר לדעת איך הטבע פועל.
הוא מצטט את הערכתו של פוסידוניוס שהירח נמצא במרחק של 230,000 מיילים מכדור הארץ.
הוא מתאר שביטים, ומציין שרק אריסטו תיעד ראייה של יותר משביט אחד בבת אחת.
ברבע השני של המאה השנייה לפני הספירה ערך היפרכוס קטלוג שכלל כ-1000 כוכבים, והצביע על אי-דיוקים במודלים האסטרונומיים של מערכת השמש שהיו מקובלים בתקופתו.
אסטרונומיה בימי הביניים-שליטת המודל הגיאוצנטרי
במאה ה-12 משכילים אירופאים כדוגמת סילבסטר השני ערכו מסעות אל ספרד וסיציליה עקב השמועה על הידע הקיים בעולם הערבי הקשור לאסטרונומיה ועריכת לוח השנה ובפרט האצטרולב.
כתבים בערבית ויוונית תורגמו ללטינית והעשירו את הידע באירופה, באוניברסיטאות שהחלו לקום באותה עת נלמדה גם אסטרונומיה וכתבים חדשים נוצרו, כדוגמת אלו של יוהנס דה סקרובוסקו.
בארצות האסלאם פעלו מספר מרכזים לחקר הכוכבים.
בין היתר ניתן לציין מצפה הכוכבים אולוג בג ומצפה הכוכבים הגדל בנבנה באיסטנבול בשנת 1577 שנוהלה על ידי מונאג'ים באשי אך נהרסה לאחר כמה שנים.
בבוא ההרנסאנס האיטלקי התפתחה רבות האסטרונומיה באיטליה, ומשם עברה לשאר אירופה הנוצרית עם התפתחות הרנסאנס.
התגליות והמודל של ניקולאוס קופרניקוס, קיבלה חיזוק באמצעות תצפיות ותאוריות של גלילאו גליליי ויותר מכל - של יוהאנס קפלר פתחו את הצוהר לתאוריה החדשה של האסטרונומיה: התאוריה ההליוצנטרית לפיה השמש במרכז היקום וכדור הארץ ושאר גרמי השמים סבים סביבה.
היום והלילה נגרמים כתוצאה מסיבוב כדור הארץ סביב צירו פעם ביממה, ולא בגלל סיבוב השמש סביב כדור הארץ.
באותן שנים גליליי שכלל את הטלסקופ והפך אותו מאביזר אשליה ושעשוע כפי שנתפס אז (כדוגמת קליידוסקופ או חדר מראות) לכלי מדעי אמין ואמצעי תצפיות חשוב ביותר של האסטרונום.
שכלול הטלסקופ והשיפורים שהוכנסו בו לאורך השנים (כדוגמת פיתוח עדשה אכרומטית) עזרו לגילוי המוני כוכבים, ותרמו לאין ערוך לקידום תחומי מדעים אחרים, כדוגמת פיזיקה או אלקטרוניקה.
מקור השם הליוצנטרי הוא ביוונית הליוס (=שמש) וצנטרון (=מרכז), כלומר ההשקפה לפיה השמש במרכז.
המודל, שנוגד את האינטואיציה (שהרי כשמסתכלים לשמי הלילה רואים את הכוכבים נעים), היה מוכר כבר ליוונים והועלה על ידי הפיתגוראים ואריסטרכוס.
עם זאת רק במאות השש-עשרה והשבע עשרה המודל הועלה מחדש במערב על ידי קופרניקוס (בחוברת קומנטריולוס (1514) ובספרו על הקפות כיפות השמיים שפורסם ב-1543) וגלילאו (אשר החל לתמוך בו בסביבות 1597) וזכה לביסוס מתמטי בעזרת קפלר שהתבסס על תצפיותיו המדויקות של טיכו ברהה.
עם זאת, התאוריה לא התקבלה בברכה על ידי הכנסייה הקתולית, וקופרניקוס, שחשש ממנה, נמנע מפרסום עבודתו עוד בחייו.
עבודתו של גליליי שתמכה במודל ההליוצנטרי, התקבלה כביזוי האפיפיור, למרות קשריו הטובים עמו, והוא נאלץ לעמוד למשפט האינקוויזיציה ולשבת במעצר בית עד סוף חייו.
טיכו הצביע גם על קיומם של כוכב שביט וכוכב שבת נוסף (כיום ידוע שהיה מדובר בסופרנובה), עובדה שמעידה על הדינמיות של השמיים, מה שסתר את הרעיון של גרמי השמיים שאינם משתנים, חלק מהמודל שהכנסייה הגנה עליו.
ב-1609 פורסמו בספרו של קפלר "האסטרונומיה החדשה", שניים מחוקי קפלר ולפי מודל זה, התנועה של הגופים השמימיים אליפטית ולכן התצפיות היו תואמות אפילו יותר משל המודל הגאוצנטרי.
ניוטון הסביר לא רק כיצד מערכת השמש בנויה אלה גם מה חוקי הטבע המושלים בה וסיפק הסבר כללי למכניקה שהתקיימה הן ביחס לתנועת הכוכבים והן ביחס לתנועת גופים על כדור הארץ.
הכנסייה הקתולית אימצה את המודל רק לאחר תצפיותיו של ג'יימס בראדלי במאה ה-18, כאשר הצליח לזהות היסט.
גם הכנסייה הפרוטסנטית והוגים יהודים התנגדו בתחילה למודל ההליוצנטרי בגלל טיעונים דתיים שהתסמכו על התנ"ך כמו "שמש בגבעון דום".
המהפכה הקופרניקאית חוללה טלטלה ברחבי אירופה, והובילה, לצד גורמים אחרים, לשינוי תפיסתי נרחב, בכל תחומי הדעת והתפיסה.
כוחה של הכנסייה התערער, ונפתח הפתח לתקופה חדשה - העת החדשה.
המהפכה הקופרניקאית נחשבת לחלק מרכזי מאוד במהפכה המדעית, ומקובל לקבוע את שנת 1543 (שנת פרסום ספרו של קופרניקוס) כנקודת הפתיחה של המהפכה.
המהפכה הקופרניקאית נחשבת העימות הראשון ואולי המפורסם ביותר בין תאולוגיה למדע.
היא הייתה המקרה הראשון בו המדע החליף את הגורמים המניעים את העולם בחוקי טבע במקום ברצונם של אלים (אלי שמש או אלוהים).
שינוי נוסף נבע לדוגמה ביחס להתפתחות היקום וגילו.
מאמונה בבריאת העולם ב-6 ימים ליצירת תאוריות ותצפיות לחישוב גיל היקום או התפתחות מערכת השמש.
שינויים נוספים נגעו למקומו של האדם ביקום ובהיסטוריה, ערעור על תפיסת החושים, המהפכה הקופראנית הייתה אחד המקרים הראשונים, בהם הגיון ותצפיות וזהירים הובילו למסקנות ותאוריות שנראו לאנשים חכמים רבים כנוגדת את השכל הישר.
מסלולי כוכבי הלכת (אליפטיקה) - יוהאנס קפלר - 1605
גילוי ירחי צדק - גלילאו גליליי - 1610
גילוי טבעות שבתאי - כריסטיאן הויגנס - 1659
גילוי אורנוס - ויליאם הרשל - 1781
גילוי כוכב הלכת נפטון - יוהאן גלה - 1846
בשלהי המאה ה-17 יזם האסטרונום הבריטי ויליאם הרשל סקר שמים מקיף, אותו ביצע בטלסקופים שבנה במו ידיו.
ההכרעה הגיעה רק בשנות העשרים של המאה ה-20, מתגלית של אסטרונום צעיר בשם אדווין האבל.
האבל זיהה קפאיד באחת ה"ערפיליות", והסתייע בתוצאות מחקריה של האסטרונומית הנרייטה ליוויט לחישוב המרחק לקפאיד זה.
החשבון הניב תוצאה בת מאות אלפי שנות אור - בשני סדרי גודל מעל כל מרחק כוכבי שחושב קודם לכן - ולמעשה הוכח מעל כל ספק כי שביל החלב אינה הגלקסיה היחידה ביקום.
אמצעים חדשים, תאוריות מודרניות וחקר החלל בחזית המדע
התנהגות האור עצמו הייתה אפופה מסתורין-בתחילת המאה ה-20, נמצא כי האור הוא גם גל וגם חלקיק-הייתה לכך השלכה גם על חקר החלל.
בראשית המאה ה-20 אלברט איינשטיין פיתח את תורת היחסות הפרטית בשל פער בהסבר תופעה אלקטרומגנטית של מוליך הנע בשדה מגנטי והזרם העובר בו-מטרתו הייתה להגדיר במדויק מושגי מרחב וזמן.
בין המסקנות והיישומים שנבעו מתורה זו היו שקילות המסה והאנרגיה וקיומו האפשרי של אנטי-חומר.
תורה זו גם תרמה לתיאור נכון של תופעות במכניקת הקוונטים.
לפי תאוריות הפיזיקה הקלאסית של ניוטון ומקסוול, הבדלים במהירות האור בתוך "אתר נושא האור" אמורים להיות קיימים בכיוונים שונים.
ניסוי מייקלסון-מורלי שנועד למצוא הפרשים כאלו לא מצא הפרשי מהירות ובראייה לאחור, "כישלון" זה למעשה הוכיח את נכונות תורת היחסות הפרטית שאינה מניחה שאתר קיים.
ההרחבה לתורה זו, תורת היחסות הכללית, מתייחסת גם לכבידה והשפעתה על המרחב והזמן.
תצפית אסטרונומית שנערכה ב-1919 בעת ליקוי חמה לכאורה הוכיחה את הסטת אור הכוכבים כפי שניתן היה לחזות.
בראשית המאה ה-19 יוזף פראונהופר פיתח את הספקטרוסקופ.
ההתקדמות במכניקת קוונטים תרמה לפיתוח הספקטרוסקופיה.
יישום חשוב לספקטרוסקופיה נמצא כמאה לאחר מכן-במהלך תצפיות במסגרת עבודתו במצפה הכוכבים בשנות העשרים של המאה ה-20, אדווין האבל גילה שהקרינה המגיעה מהגלקסיות המרוחקות מוסחת לאדום ולמעשה היקום מתפשט (ובעקבות כך איינשטיין הודה בטעותו והסיר את הקבוע הקוסמולוגי) ועל כן תאוריית המפץ הגדול נכונה בעיקרה.
בסוף המאה ה-20 התגלה שקצב התפשטות היקום אף מואץ וההסבר שנמצא לכך הוא קיומה של "אנרגיה אפלה", ועל כן הקבוע הקוסמולוגי נוסף בשנית לנוסחאות-זהו מודל למדא-CDM.
האסטרונומית אנני ג'אמפ קאנון, אשר יחד עם צוותה סיווגה למעלה מרבע מיליון כוכבים לפי בהירותם, התפרסמה בזכות עבודתה על סיווג ספקטרלי (סיווג הרווארד).
לאורך הדיאגרמה ישנה עקומה המכונה הסדרה הראשית-מיקום הכוכבים על העקומה תלוי בגילם ובמסתם ההתחלתית.
בשנות ה-40 הוכנס לשימוש סיווג ירקס המתחשב גם בהשפעת רדיוס הכוכב על הארתו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, הודות להתפתחויות בטכנולוגיית הרדיו והמכ"ם החלו המדענים לחקור גם תחומים בספקטרום האלקטרומגנטי שאינם בתחום האור הנראה, ובפרט גלי רדיו (רדיו-אסטרונומיה).
כמו במקרים רבים, הדבר התגלה במקרה על ידי קארל ג'נסקי בשנות ה-30, כאשר בנה אנטנה לשידור טרנס-אטלנטי וחיפש גורמי רעש וגילה שאחד הגורמים מגיע מחוץ לכדור הארץ, במרכז גלקסיית שביל החלב.
עם גילוי קו המימן ב-1951, נוסד תחום ספקטרוסקופיית הרדיו.
בשנות ה-40 נעשה ניסיון ליצור רדיו-אינטרפרומטר באמצעות אנטנה הסמוכה לים.
בשנות ה-60 פורסמה שיטה לניתוח המידע המתקבל.
ב-1965 הפיזיקאים ארנו פנזיאס ורוברט וילסון גילו באקראי את קרינת הרקע הקוסמית, תגלית שהכריעה לטובת תאוריית המפץ הגדול אל מול תאוריית המצב היציב שהוצעה כנגדה.
בעקבות פיתוח יכולת השיגור לחלל, שוגר לחלל טלסקופ האבל שתרם רבות לחקר החלל והערכת גיל היקום ולאחריו שוגרו נוספים.
אטמוספירת כדור הארץ חוסמת סוגים שונים של קרינה ולכן יש תצפיות שמתאפשרות רק מחוץ לאטמוספירה, אך ישנו מערך של טלסקופים אשר מצלם גם מפני הקרקע.
בשנת 2019 החל לפעול מערך טלסקופים שהביא תיעוד ראשון מצולם של חור שחור.
אימות תופעות שונות כגון גלי כבידה (שנחזו לפי תורת היחסות הכללית) וקיומם של חלקיקים שנחזו לפי המודל הסטנדרטי כמו נייטרינו עשויים לשמש בעתיד לפיתוח יכולות תצפית חדשות.
ביהדות נודעה חשיבות רבה לעיסוק בחישובים האסטרונומיים, לצורך קביעת לוח השנה העברי וקביעת זמני חגי ישראל ומועדיו, שנקבעו עד אמצע תקופת האמוראים על סמך תצפיות בירח וחישובים אסטרונומיים.
גם את זמן המולד הממוצע (החודש הסינודי) קבעו חז"ל.
כך קובע התלמוד כי זמנו הוא 29 יום 12 שעות ו-793/1080 של שעה, לאחר המולד הקודם
משנות ה-80 של המאה ה-17 עד 1789, גרמניה כללה שטחים קטנים רבים שהיו חלקים מהאימפריה הרומית הקדושה.
פרוסיה התגלתה לבסוף כשולטת בפוליטיקה הגרמנית.
בינתיים, המדינות פיתחו תרבות קלאסית שמצאה את ביטויה הגדול ביותר בתקופת הנאורות, עם מנהיגים ברמה עולמית כמו הפילוסופים לייבניץ וקאנט, סופרים כמו גתה ושילר, והמוזיקאים באך ובטהובן.
גרמניה, או ליתר דיוק האימפריה הרומית הקדושה הישנה, במאה ה-18 נכנסה לתקופה של דעיכה שתוביל סופית לפירוק האימפריה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
מאז שלום וסטפאליה ב-1648, האימפריה חולקה למספר מדינות עצמאיות (Kleinstaaterei).
בשנת 1701 הוכתר פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג כ"מלך בפרוסיה".
מ-1713 עד 1740, פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, הידוע גם כ"מלך החייל", הקים מדינה ריכוזית מאוד.
המונח "דואליזם גרמני" מתאר את הסכסוך הארוך בין שתי המדינות הגרמניות הגדולות אוסטריה ופרוסיה מ-1740 עד 1866, כאשר פרוסיה סילקה לבסוף את אוסטריה מהקונפדרציה הגרמנית.
ממלכת פרוסיה התגלתה כמדינה המובילה באימפריה.
פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1688–1701) הפך לפרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ב-1701. מאחר שהיה רק מלך אחד של הגרמנים בתוך האימפריה, זכה פרידריך להסכמתו של הקיסר לאופולד הראשון (בתמורה לברית נגד ממלכת צרפת במלחמת הירושה הספרדית) לאמץ (ינואר 1701) את התואר "מלך בפרוסיה" על בסיס השטחים הלא-אימפריאליים שלו.
התואר קיבל הסכמה כללית עם הסכם אוטרכט (1713).
התבוסה של שוודיה על ידי רוסיה, סקסוניה, פולין, דנמרק-נורווגיה, הנובר ופרוסיה במלחמת הצפון הגדולה (1700–1721) סימנה את סופה של שוודיה ככוח משמעותי בחופים הדרומיים של הים הבלטי.
בהסכם סטוקהולם בין פרוסיה לשוודיה (ינואר 1720), פרוסיה השיגה את שטטין וחלקים אחרים מנחלותיה של שוודיה בפומרניה.
בני הוהנצולרן מברנדנבורג החזיקו את דוכסות פומרניה מאז 1472. במהלך תקופה זו, המגמות שהניע הבוחר הגדול הגיעו לשיאן, כאשר היונקרים, האצולה הקרקעית, קושרו לצבא הפרוסי.
בשנת 1740 עלה לכס המלוכה המלך פרידריך השני (פרידריך הגדול).
תוך שימוש בתואנה של הסכם משנת 1537 (שהוטל עליו וטו בידי הקיסר פרדיננד הראשון), שבאמצעותו חלקים משלזיה אמורים לעבור לברנדנבורג לאחר הכחדת שושלת פיאסט השלטת בה, פלש פרידריך לשלזיה, ובכך החל את מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748).
בשנת 1744, פרידריך פלש שוב כדי למנוע פעולות תגמול ולתבוע, הפעם, את מחוז בוהמיה.
הוא נכשל, אך הלחץ הצרפתי על בעלת בריתה של אוסטריה, בריטניה הגדולה, הוביל לשורה של הסכמים ופשרות, שהגיעו לשיא בהסכם אקס-לה-שאפל משנת 1748 שהחזיר את השלום והותיר בידי פרוסיה את רוב שלזיה.
כאשר פרידריך הקדים ופלש לסקסוניה ולבוהמיה במהלך מספר חודשים בשנים 1756–1757, הוא הביא לפרוץ מלחמת שבע השנים.
מלחמה זו הייתה מאבק נואש עבור הצבא הפרוסי, והעובדה שהוא הצליח להילחם בחלק גדול מאירופה עד לתיקו מעידה על כישוריו הצבאיים של פרידריך.
המצב נעשה קודר בהדרגה עד למותה של יליזבטה, קיסרית רוסיה (נס בית ברנדנבורג).
עלייתו לשלטון של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה שתמך בפרוסיה הפיגה את הלחץ בחזית המזרחית.
כשהביסה את הצבא האוסטרי בקרב בורקרסדורף והסתמכה על המשך ההצלחה הבריטית נגד צרפת בזירות הקולוניאליות של המלחמה, הצליחה פרוסיה לבסוף לכפות סטטוס קוו אנטה בלום ביבשת.
תוצאה זו אישרה את תפקידה העיקרי של פרוסיה במדינות גרמניה וביססה את המדינה כמעצמה גדולה אירופאית.
זה היווה את ההתחלה ליריבות בין פרוסיה ואוסטריה על מנהיגות גרמניה, המכונה דואליזם גרמני.
משנת 1763, נגד התנגדות האצולה והאזרחים, הוקם בפרוסיה ובאוסטריה "אבסולוטיזם נאור", לפיו השליט היה אמור להיות "המשרת הראשון של המדינה".
הכלכלה התפתחה וננקטו רפורמות משפטיות, כולל ביטול העינויים ושיפור מעמדם של היהודים; החלה אמנציפציה של האיכרים.
בשנים 1772–1795 השתתפה פרוסיה בחלוקות פולין, וכבשה שטחים מערביים של האיחוד הפולני-ליטאי, מה שהוביל למאות שנים של התנגדות פולנית נגד השלטון והרדיפה הגרמנית.
ממזרח ומדרום לפרוסיה, האיחוד הפולני-ליטאי נחלש בהדרגה במהלך המאה ה-18. פרידריך השתתף בחלוקה הראשונה של פולין, בין רוסיה, פרוסיה ואוסטריה ב-1772. ממלכת פרוסיה סיפחה את רוב הפרובינציה הפולנית של פרוסיה המלכותית, כולל וורמיה; האדמה שסופחה אורגנה בשנה שלאחר מכן למחוז פרוסיה המערבית.
השטח החדש חיבר את פרוסיה המזרחית (השטח שנקרא בעבר דוכסות פרוסיה) עם פומרניה, ואיחד את השטחים המזרחיים של הממלכה.
לאחר מותו של פרידריך ב-1786, המשיך אחיינו פרידריך וילהלם השני את חלוקות, וזכה לחלק גדול ממערב פולין ב-1793.
בשנת 1795, ממלכת פולין חדלה להתקיים ושטח גדול (כולל ורשה) מדרום לפרוסיה המזרחית הפך לחלק מפרוסיה.
הטריטוריות החדשות הללו אורגנו במחוזות שלזיה החדשה, פרוסיה הדרומית ופרוסיה המזרחית החדשה.
המהפכה הצרפתית עוררה מלחמה חדשה בין צרפת לכמה משכנותיה המזרחיות, כולל פרוסיה ואוסטריה.
בעקבות שלום בזל ב-1795 עם פרוסיה, הגדה המערבית של הריין נמסרה לצרפת.
נפוליאון בונפרטה פתח מחדש במלחמה נגד האימפריה.
בשנת 1803, תחת ה " Reichsdeputationshauptschluss" (החלטה של ועדת הדיאט הקיסרי הנצחי ברגנסבורג), בוטלו כמעט כל המדינות הכנסייתיות והחילוניות הקטנות יותר ורוב הערים הקיסריות החופשיות.
מדינות בינוניות חדשות הוקמו בדרום מערב גרמניה.
בתורה, פרוסיה זכתה בשטח בצפון מערב גרמניה.
האימפריה הרומית הקדושה התפרקה רשמית ב-6 באוגוסט 1806 כאשר הקיסר האחרון פרנץ השני (מ-1804, הקיסר פרנץ הראשון מאוסטריה) התפטר.
משפחתו של פרנץ השני המשיכה להחזיק בתואר קיסרי אוסטריה עד 1918. בשנת 1806 הוקמה הקונפדרציה של הריין בחסותו של נפוליאון.
משנת 1640 החלה ברנדנבורג-פרוסיה להתחזק תחת הנסיך הבוחר הגדול, פרידריך וילהלם.
שלום וסטפאליה ב-1648 חיזק אותה עוד יותר, באמצעות רכישת פומרניה המזרחית.
בשנים 1713 עד 1740 הקים המלך פרידריך וילהלם הראשון, הידוע גם בשם "המלך החייל", מדינה ריכוזית מאוד, צבאית עם אוכלוסייה כפרית שמנתה כשלושה מיליון (לעומת תשעה מיליון באוסטריה).
במלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748) נלחמה מריה תרזה בהצלחה על ההכרה בירושתה לכס המלכות.
אבל במלחמות שלזיה ובמלחמת שבע השנים היא נאלצה לוותר על 95 אחוז משלזיה לפרדריק השני, הגדול מפרוסיה.
לאחר השלום של הוברטבורג ב-1763 בין אוסטריה, פרוסיה וסקסוניה, הפכה פרוסיה למעצמה אירופאית גדולה.
זה היווה את תחילת היריבות בין פרוסיה לאוסטריה על הנהגת גרמניה.
משנת 1763, נגד התנגדות האצולה והאזרחים, הוקם בפרוסיה ובאוסטריה "אבסולוטיזם נאור", לפיו שלט השליט לפי מיטב השקפות הפילוסופים.
הכלכלות התפתחו ונעשו רפורמות משפטיות, כולל ביטול העינויים ושיפור מעמדם של היהודים.
לאט לאט החלה אמנציפציה של האיכרים והונהג חינוך חובה.
בשנים 1772–1795 השתתפו פרוסיה ואוסטריה בחלוקות פולין.
פרוסיה כבשה את השטחים המערביים של האיחוד הפולני-ליטאי לשעבר שהקיפו את הנחלות הפרוסיות הקיימות, בעוד אוסטריה סיפחה את שטח גליציה דרומה יותר.
כיבוש זה הוביל למאות שנים של התנגדות פולנית נגד הגרמניזציה.
ממערב לאוסטריה ופרוסיה ניצב החלק הנותר, הגדול, של גרמניה.
קיומן של שתי המעצמות הגדולות מנע רפורמה רצינית במבנה הקונפדרציה של גרמניה; אך רפורמה של ממשלות המדינה והממשלות הפרטיות לא נכללה.
התמונה הכללית הייתה מגוונת כמו המפה הפוליטית של האימפריה הרומית הקדושה, וקשה להכליל.
אך רווח הרושם שבסך הכל, לאחר 1750 ובעיקר לאחר 1770, השתפר מעט מצבם הכללי של מעמד הביניים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה מדינית.
רפורמות בוצעו במספר מדינות גדולות וקטנות.
היו כמה שליטים הוללים, מרושעים ורפי-שכל, אבל היו גם כמה אישים מצטיינים.
הביורוקרטים, גם אם לעיתים קרובות היו מושחתים, היו מוכשרים ומשכילים יותר מבעבר.
סקסוניה נותרה בחזית הפעילות התרבותית הגרמנית, ופעילותה המסחרית והתעשייתית נותרה ניכרת; אבל מבחינה פוליטית, היא הואפלה על ידי שכנתה ברנדנבורג-פרוסיה.
בוואריה הייתה ענייה במיוחד; זו הייתה ארץ כפרית עם חובות כבדים מאוד ומעט מרכזי צמיחה.
בווירטמברג הוציא הדוכס כספים על ארמונות, פילגשים, חגיגות גדולות ומסעות ציד.
בין הנסיכים הקטנים יותר, ניתן היה למצוא דמויות פוגעניות רבות, אך גם רבת יוצאות דופן, כגון וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג וקרל פרידריך, מרקיז באדן.
תחת שלטונו של קרל פרידריך, חובב הנאורות, באדן נהנתה מכמה מהממשלות הטובות ביותר של המדינות הקטנות יותר.
הצמיתות בוטלה ב-1783, אם כי הדבר נעשה בעיקר כדי למנוע תסיסה של איכרים ובריחה של איכרי באדן הבלתי חופשיים לברייסגאו השכנה לאחר שיוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ביטל את הצמיתות במחוז אוסטרי זה ב-1781
חלק גדול מגרמניה עדיין חי תחת שלטון הבישופים.
התנאים בנסיכויות הכנסייתיות הללו היו מגוונים לא פחות מאלה של המדינות החילוניות.
כל הבישופים היו נצר לשושלות השליטות או לאצולה הגבוהה והם ראו עצמם שליטים פוליטיים שחיו ופעלו בנוסח חברת החצר החילונית בת זמנם.
גם תחושת האחריות שלהם ויכולת הניהול של השטחים שלהם השתנו מאוד.
עם זאת, אפילו במיטבם, הם לא הצליחו להשיג את המשכיות השלטון שכמה מדינות שושלתיות החלו לרכוש.
בהסן-קאסל, שלט הרוזן פרידריך השני בין 1760 ל-1785 כעריץ נאור, וגייס כסף על ידי השכרת חיילים (שכונו "הסיאנים") לבריטניה הגדולה כדי לעזור להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא שילב רעיונות נאורות עם ערכים נוצריים, תוכניות קאמרליזם לשליטה מרכזית בכלכלה וגישה מיליטריסטית לדיפלומטיה.
נסיכות הבוחר מהנובר לא הייתה צריכה לתמוך בחצר מפוארת: שליטיה היו גם מלכי בריטניה והתגוררו בלונדון.
ג'ורג' השלישי, שהיה גם נסיך-בוחר מ-1760 עד 1820, מעולם לא ביקר בהנובר.
האצולה המקומית שניהלה את המדינה פתחה את אוניברסיטת גטינגן ב-1737; עד מהרה היא הפכה למרכז אינטלקטואלי ברמה עולמית.
בחברה אגררית כבדה, הבעלות על הקרקע מילאה תפקיד מרכזי.
אצילי גרמניה, במיוחד אלו במזרח – המכונים יונקרים – שלטו לא רק ביישובים, אלא גם בחצר הפרוסית, ובעיקר בצבא הפרוסי.
יותר ויותר לאחר 1815, ממשלה פרוסית ריכוזית שבסיסה בברלין השתלטה על סמכויות האצילים, שמבחינת השליטה באיכרים הייתה כמעט מוחלטת.
כדי לסייע לאצולה להימנע מחובות, הקימה ברלין מוסד אשראי למתן הלוואות הון ב-1809, והרחיבה את רשת ההלוואות לאיכרים ב-1849. כאשר הוקמה הקיסרות הגרמנית ב-1871, שלטה אצולת היונקרים בצבא ובצי, בבירוקרטיה ובחצר המלוכה; בדרך כלל הם קבעו מדיניות ממשלתית.
האיכרים המשיכו לרכז את חייהם בכפר, שם היו חברים בגוף תאגידי ועזרו לנהל את משאבי הקהילה ולפקח על חיי הקהילה.
במזרח, הם היו צמיתים שהיו קשורים לצמיתות לחלקות אדמה.
ברוב גרמניה, החקלאות התבצעה על ידי חקלאים חוכרים ששילמו דמי שכירות וביצעו שירותים מחייבים לבעל הבית, שהיה בדרך כלל אציל.
מנהיגי איכרים פיקחו על השדות והתעלות וזכויות המרעה, שמרו על הסדר הציבורי והמוסר, ותמכו בבית משפט בכפר שטיפל בעבירות קלות.
בתוך המשפחה קיבל הפטריארך את כל ההחלטות, וניסה לארגן נישואים מועילים לילדיו.
חלק גדול מהחיים הקהילתיים של הכפרים התרכז סביב שירותי כנסייה וימי חג.
בפרוסיה הגרילו האיכרים כדי לבחור מתגייסים שנדרשו על ידי הצבא.
האצילים טיפלו בקשרים חיצוניים ובפוליטיקה עבור הכפרים שבשליטתם, ולא היו מעורבים בדרך כלל בפעילויות או החלטות יומיומיות.
בהיסטוריה הגרמנית האמנציפציה של הצמיתים הגיעה בין השנים 1770 ל-1830, כאשר האצולה בשלזוויג הייתה הראשונה שהסכימה לעשות זאת ב-1797, ואחריה חתמו המנהיגים המלכותיים והפוליטיים של דנמרק וגרמניה ב-1804 האיכרים, שכבר לא היו צמיתים, יכלו להחזיק באדמותיהם, לקנות ולמכור אותם ולהסתובב בחופשיות.
האצילים אישרו; לעת עתה יכלו לקנות אדמות בבעלות האיכרים.
הרפורמטור הראשי היה הברון וום שטיין (1757–1831), שהושפע מהנאורות, במיוחד מרעיונות השוק החופשי של אדם סמית.
סופה של הצמיתות העלה את המעמד המשפטי האישי של האיכרים.
הוקם בנק כדי שבעלי הקרקעות יוכלו ללוות כסף ממשלתי לקניית קרקע מאיכרים (האיכרים לא הורשו להשתמש בו כדי ללוות כסף לקניית קרקעות עד 1850).
התוצאה הייתה שבעלי האחוזות הגדולים השיגו אחוזות גדולות יותר, ואיכרים רבים הפכו לחוכרים חסרי קרקע, או עברו לערים או שהיגרו לארצות הברית.
שאר המדינות הגרמניות חיקו את פרוסיה לאחר 1815. בניגוד חריף לאירועים האלימים של המהפכה הצרפתית, גרמניה טיפלה ברפורמת הקרקע בדרכי שלום.
בשלזוויג מילאו האיכרים, שהושפעו מהנאורות, תפקיד פעיל; במקומות אחרים הם היו פסיביים במידה רבה.
ואכן, עבור רוב האיכרים, המנהגים והמסורות המשיכו ברובם ללא שינוי, כולל ההרגלים הישנים של הערכה כלפי האצילים שסמכותם המשפטית על תושבי הכפר נותרה חזקה למדי.
למרות שהאיכרים כבר לא היו קשורים לקרקע, מערכת היחסים הפטריכיאלית הישנה בפרוסיה המזרחית נמשכה עד המאה ה-20.
הרפורמות האגרריות בצפון מערב גרמניה בשנים 1770–1870 הונעו על ידי ממשלות פרוגרסיביות ואליטות מקומיות.
הם ביטלו את ההתחייבויות הפיאודליות וחילקו קרקע משותפת בבעלות קולקטיבית לנחלות פרטיות; וכך נוצרה כלכלה כפרית יעילה יותר מוכוונת שוק; התוצאה היא פריון גבוה יותר וגידול אוכלוסייה.
היא חיזקה את הסדר החברתי המסורתי משום שאיכרים עשירים השיגו את רוב האדמה המשותפת לשעבר, בעוד שהפרולטריון הכפרי נותר ללא אדמה; רבים עזבו לערים או לאמריקה.
בינתיים, חלוקת הקרקע המשותפת שימשה חיץ לשימור השלום החברתי בין אצילים לאיכרים.
במזרח שוחררו הצמיתים, אך מעמד היונקרים שמר על אחוזותיו הגדולות וקיבל מונופול על כוחו הפוליטי.
בסביבות 1800 הולאמו המנזרים הקתולים, שהיו להם נחלות גדולות, ונמכרו על ידי הממשלה.
בבוואריה הם שלטו ב-56% מהאדמה.
לפני 1750, המעמדות הגבוהים הגרמנים פנו לעיתים קרובות לצרפת (או קודם לכן, איטליה) למנהיגות אינטלקטואלית, תרבותית ואדריכלית; צרפתית הייתה שפת החברה הגבוהה.
עד אמצע המאה ה-18 ה"Aufklärung" (הנאורות) שינתה את התרבות הגבוהה הגרמנית במוזיקה, פילוסופיה, מדע וספרות.
כריסטיאן וולף (1679–1754) היה החלוץ כסופר שפרש את הנאורות לקוראים הגרמנים; הוא נתן לגיטימציה לגרמנית כשפה פילוסופית.
יוהאן גוטפריד הרדר (1744–1803) פרץ דרך חדשה בפילוסופיה ובשירה, כמנהיג של תנועת Sturm und Drang של הפרוטו-רומנטיקה.
קלאסיציזם ויימאר ("Weimarer Klassik") הייתה תנועה תרבותית וספרותית שבסיסה בויימאר שביקשה לבסס הומניזם חדש על ידי סינתזה של רעיונות רומנטיים, קלאסיים והנאורות.
הרדר טען שלכל עם יש את הזהות המיוחדת שלו, שבאה לידי ביטוי בשפתו ובתרבותו.
זה נתן לגיטימציה לקידום השפה והתרבות הגרמנית ועזר לעצב את התפתחות הלאומיות הגרמנית.
מחזותיו של שילר ביטאו את הרוח חסרת המנוחה של דורו, שתיארו את מאבקו של הגיבור בלחצים חברתיים ובכוח הגורל.
המוזיקה הגרמנית, בחסות המעמדות הגבוהים, הגיעה לבגרות תחת המלחינים יוהאן סבסטיאן באך (1685–1750), יוזף היידן (1732–1809), וולפגנג אמדאוס מוצרט (1756–1791), ולודוויג ואן בטהובן.
בקניגסברג הנידחת ניסה הפילוסוף עמנואל קאנט (1724–1804) ליישב בין רציונליזם ואמונה דתית, חופש הפרט וסמכות פוליטית.
עבודתו של קאנט הכילה מתחים בסיסיים שימשיכו לעצב את המחשבה הגרמנית – ולמעשה את כל הפילוסופיה האירופית – עד למאה ה-20.
הנאורות הגרמנית זכתה לתמיכתם של נסיכים, אריסטוקרטים ומעמדות הביניים, והיא עיצבה מחדש את התרבות לצמיתות.
התגובה הגרמנית למהפכה הצרפתית הייתה מעורבת בהתחלה.
אינטלקטואלים גרמנים חגגו את המהפכה, בתקווה לראות את ניצחון התבונה והנאורות.
חצרות המלוכה בווינה ובברלין גינו את הדחת המלך וההפצה המאיימת של מושגי חירות, שוויון ואחווה.
עד 1793, הוצאתו להורג של המלך הצרפתי ותחילת הטרור אכזבו את ה-Bildungsbürgertum (מעמדות הביניים המשכילים).
הרפורמים אמרו שהפתרון הוא להאמין ביכולתם של הגרמנים לתקן את החוקים והמוסדות שלהם בדרכי שלום.
אירופה ספגה שני עשורים של מלחמה סביב מאמציה של צרפת להפיץ את האידיאלים המהפכניים שלה, כמו גם לספח את בלגיה והגדה השמאלית של הריין לצרפת ולהקים משטרי בובות בהולנד, גרמניה ואיטליה.
הרפובליקניות הגלויה והחריפה של המהפכנים הצרפתים הובילה לכריתת ברית הגנה בין אוסטריה ופרוסיה ב-7 בפברואר 1792. הברית גם הכריזה שכל הפרה של גבולות האימפריה על ידי צרפת תהיה סיבה למלחמה.
הקיצוניים בקרב המהפכנים הצרפתים ראו במלחמה הזדמנות להביס את יריביהם מבית ולהביך את המלך, שאשתו האוסטרית, מארי אנטואנט, הייתה אחותו של הקיסר לאופולד השני.
הם דרשו מאוסטריה לא רק להתפרק מנשקה אלא לנטוש את כל הבריתות המכוונות נגד צרפת.
עם סירובו של לאופולד השני, הכריזה צרפת מלחמה על אוסטריה ופרוסיה ב-20 באפריל.
אוסטריה ופרוסיה פלשו אז לצרפת, אך הובסו בקרב ואלמי (1792).
ארצות גרמניה ראו צבאות צועדים קדימה ואחורה, והביאו הרס (אם כי בקנה מידה נמוך בהרבה ממלחמת שלושים השנה, כמעט מאתיים שנה קודם לכן), אך גם הביאו רעיונות חדשים של חירות וזכויות אזרח לעם.
נפוליאון הקים את ממלכת וסטפאליה (1807–1813) כמדינה לדוגמה.
רפורמות אלו התגלו ברובן כקבועות והפכו את החלקים המערביים של גרמניה למודרניים.
כאשר הצרפתים ניסו לכפות את השפה הצרפתית, ההתנגדות הגרמנית גברה בעוצמה.
קואליציה שנייה של בריטניה, רוסיה ואוסטריה תקפה אז את צרפת אך נכשלה.
נפוליאון ביסס שליטה ישירה או עקיפה על רוב מערב אירופה, כולל המדינות הגרמניות מלבד פרוסיה ואוסטריה.
האימפריה הרומית הקדושה הישנה הייתה לא יותר מפארסה; נפוליאון פשוט ביטל אותה ב-1806 תוך יצירת מדינות חדשות בשליטתו.
בגרמניה הקים נפוליאון את "הקונפדרציה של הריין", שכללה את רוב המדינות הגרמניות מלבד פרוסיה ואוסטריה.
פרוסיה ניסתה להישאר נייטרלית תוך הטלת פיקוח הדוק על התנגדות, אך עם עלייה חדה של הלאומיות הגרמנית, האומה הקטנה טעתה ביציאה למלחמה עם נפוליאון ב-1806. כלכלתה הייתה חלשה, המנהיגות שלה ירודה, והצבא הפרוסי שהיה אדיר בעבר נותר קליפה חלולה.
נפוליאון ריסק אותו בקלות בקרב ינה (1806).
נפוליאון כבש את ברלין, ופרוסיה שילמה ביוקר.
פרוסיה איבדה את השטחים שנרכשו לאחרונה במערב גרמניה, צבאה הצטמצם ל-42,000 איש, לא הותר סחר עם בריטניה, וברלין נאלצה לשלם לפריז פיצויים כבדים ולממן את צבא הכיבוש הצרפתי.
סקסוניה החליפה צד כדי לתמוך בנפוליאון ולהצטרף לקונפדרציה של הריין; הנסיך הבוחר שלה זכה בתואר מלך וקיבל שטח מפולין שנלקח מפרוסיה.
לאחר פלישתו הכושלת של נפוליאון לרוסיה ב-1812, כולל מותם של גרמנים רבים בצבא הפלישה שלו, הצטרפה פרוסיה לרוסיה.
קרבות גדולים התנהלו בסדר מהיר, וכאשר אוסטריה החליפה צד כדי להתנגד לנפוליאון מצבו הפך לקשה ביותר.
הוא הובס בקרב לייפציג בסוף 1813, והאימפריה שלו התפרקה במהירות.
בזו אחר זו עברו מדינות גרמניה לקואליציה נגד נפוליאון, אך הוא דחה את תנאי השלום.
בעקבות כך, צבאות בעלות הברית פלשו לצרפת בתחילת 1814, עד מהרה פריז נפלה, ובאפריל נפוליאון נכנע.
הוא חזר ל-100 ימים ב-1815, אך לבסוף הובס על ידי הצבאות הבריטיים והגרמנים בווטרלו.
פרוסיה הייתה המנצחת הגדולה בקונגרס וינה, והשיגה שטחים נרחבים.
ההיסטוריה של הבינה המלאכותית עוסקת בחקר ובתיעוד התפתחות הידע והטכנולוגיה בנושא הבינה המלאכותית במהלך השנים.
בינה מלאכותית היא שם כולל לדרכי שימוש במידע ובמערכות מחשב, המאפשרות להציג התנהגות שנראית אינטליגנטית, או ליצור ידע ותובנות שלא היו קיימים קודם לכן.
לפי כך, אבי וחלוץ חזון הבינה המלאכותית ג'ון מקארתי הגדיר את הבינה המלאכותית כ"מדע התכנון והפיתוח של מכונות ומערכות ממחושבות המדמות את יכולות החשיבה האנושית והמסוגלות לבצע משימות שונות".
זהו תחום חשוב ופורץ דרך משום שבפעם הראשונה בהיסטוריה, מערכות מחשב מפגינות יכולות שנחשבו באופן מסורתי לאנושיות בלבד כגון הבנה, הנמקה, תפיסה או תקשורת, ומבצעות ביעילות, במהירות ובדייקנות משימות מגוונות ללא התערבות אנושית.
למרות שהרעיון של יצירת מכונה בעלת חשיבה עצמאית ויכולות אנושיות העסיק את הדמיון האנושי זה כבר אלפי שנים, וסיפורים ומיתוסים בנושא הופיעו כבר מראשיתן של הציוויליזציות העתיקות, תפיסת הבינה המלאכותית ויישומה כפי הם מוכרים לנו התפתחו רק במאה השנים האחרונות.
מימוש חלומות אלה דרש שנים רבות של פיתוח חומרה ותוכנה, מיפוי שיטתי של תהליכי החשיבה וקבלת ההחלטות והגדרת אבני היסוד של השפה הטבעית.
בעשורים האחרונים, עם הפיכתה של הבינה המלאכותית לתשתית קריטית המעצבת את הכלכלה והחברה, עבר מרכז הכובד של התחום מהמעבדה האקדמית לזירה האסטרטגית.
כיום, היכולת לפתח ולשלוט בטכנולוגיות אלו נתפסת כמרכיב חיוני בריבונות הדיגיטלית של מדינות, המבקשות להבטיח כי התשתיות האלגוריתמיות והשליטה בנתונים יישארו תחת סמכות לאומית ולא יופקרו לידי כוחות זרים או תאגידים רב-לאומיים.
במיתולוגיה היוונית, מתואר ענק בנוי מברונזה בשם טאלוס ששימש כשומר של האי כרתים.
הוא היה זורק סלעים על ספינות הפולשים והיה מקיף כול יום את האי שלוש פעמים.
הומרוס, בספריו איליאדה ואודיסיאה מתאר כיצד הפייסטוס, אל האומנים, הנפחים והרי הגעש במיתולוגיה היוונית, יצר בובות עשויות זהב בדמות משרתות שתמכו בו בהליכה, ואריות וכלבים עשויים זהב וכסף, אשר לא הזדקנו ולא מתו, ששמרו על הכניסה לארמונו של אלקינוס.
אגדה עממית יהודית המספרת על הגולם מפראג, בובת אדם בנויה מבוץ, שנוצר בידי רבי יהודה ליווא, המהר"ל מפראג, בן המאה ה-16. הגולם תיפקד ככל האדם - ראה, שמע והבין - אך לדבר לא יכול היה.
מהר"ל בלבד הפעיל את הגולם, באמצעות פיסת קלף שהניח מתחת לשונו ועליה שם ה'.
מדי לילה היה הגולם יוצא לרחובות פראג וחושף עלילות ומזימות כנגד יהודי העיר.
הוא עשה זאת בהתמדה, במצוות הרבי, תוך הצלת יהודים רבים.
היוונים טבעו את המונח אוטומט (ביוונית αὐτόματον) שפירושו פועל על פי רצונו, לתיאור בובות מכניות או התקנים מכניים בעלי יכולת תנועה וביצוע משימות פשוטות קבועות מראש.
המתקנים הופעלו על ידי לחץ אוויר, קיטור או מים.
השליטה בסדר התנועות הושגה באמצעות גלגלי שיניים, ושילוב של חבלים קשורים לתוף עליו הוטבעו זיזים.
בשנת 1936, הציע אלן טיורינג מודל של מכונה אוטומטית אוניברסלית – מכונת טיורינג – שיכולה לבצע כל פעולה חישובית בעזרת פקודות מקודדות שהיא מקבלת מסרט אינסופי המשמש גם כקלט וגם כפלט.
מכונה זו הייתה המודל התאורטי לפיתוח המחשב הספרתי הראשון בארצות הברית באמצע המאה העשרים.
טיורינג האמין שיהיה אפשר להשתמש במחשבים לצורך חיקוי פעולתו של המוח האנושי.
בשנת 1950 הוא פרסם מאמר מכונן בשם "מכונות חישוב ואינטליגנציה" העוסק בכך בהרחבה.
הוא הציע גם מבחן, המכונה מבחן טיורינג, שעל פיו אפשר יהיה לקבוע אם מכונה מסוימת "מתנהגת בצורה אינטליגנטית".
סיימון, קליף שו ואלן ניואל כתבו בשנת 1956 את התוכנה Logic Theorist הנחשבת לתוכנת הבינה המלאכותית הראשונה שהייתה מסוגלת להפעיל שיקול דעת ולפתור בעיות באופן אוטומטי.
היא הוכיחה 38 מתוך 52 המשפטים הראשונים ב-Principia Mathematica של ברטראנד ראסל ואלברט נורת' וייטהד, ומצאה הוכחות חדשות ואלגנטיות יותר עבור חלקם.
לצורך כתיבת התוכנה הזאת ולאחר מכן, בשנת 1957, את "פותר הבעיות הכללי" הם פיתחו את שפת התיכנות העילית IPL .
התבונה האנושית והתרבות האנושית פיתחו מערכת חשיבה פורמלית לזיהוי תבניות, לסיווגן ולניצולן לצורך פיתוח מנגנון חשיבה לוגי.
הבינה המלאכותית מבוססת על ההנחה שניתן למפות את שלבי תהליך חשיבה האנושית ולתרגם אותו לתוכנית מחשב.
גוטפריד וילהלם פון לייבניץ,(1646 – 1716) מתמטיקאי, פילוסוף, פיזיקאי ואיש אשכולות גרמני הגה את רעיון ה"אלף-בית של החשיבה האנושית" שהציע דרך אוניברסלית לייצוג וניתוח רעיונות וקשרים באמצעות פירוקם למרכיביהם הבסיסיים.
לדעתו כל הרעיונות מורכבים ממספר קטן מאוד של רעיונות פשוטים אותם ניתן לייצג באמצעות תו ייחודי.
עבודתו התבססה על רעיונות שפותחו קודם לכן על ידי הפילוסוף והמתמטיקאי צרפתי רנה דקרט (1596 – 1640) ועל ידי רמון ליול (1232 – 1315), מדען, מיסטיקן, פילוסוף ומיסיונר נוצרי מן האיים הבלאריים.
הרברט סיימון ואלן ניואל סברו שמחשבים ספרתיים הם סוג של מערכת סמלים פיזיקליים , דהיינו מערכת המגדירה קבוצה של סמלים, שאותם אפשר לחבר לביטויים, שעליהם אפשר להפעיל מניפולציות שונות כדי לייצר מהם, בצורה לוגית ועקבית, ביטויים חדשים.
לפיכך, מבחינה תאורטית תוכנה המותקנת במחשבים ספרתיים יכולה לחקות את דרך הפעולה של החשיבה האנושית, שגם היא פועלת בדרך דומה.
השערה זאת שכונתה היפותזת ה־PSSH סללה את הדרך לבניית מערכות המומחה.
המונח "בינה מלאכותית" הוצג רשמית על ידי ג'ון מקארתי בשנת 1956 במהלך סדנת דארטמות', אירוע שסימן את הכרתה הרשמית של הבינה המלאכותית כדיסציפלינה אקדמית.
מטרתה של סדנה זו הייתה להניע את המחקר והפיתוח בתחום, כדי לאפשר יצירת מכונות המסוגלות לדמות אינטליגנציה אנושית.
הרובוטים, ובכלל זה כל יישומי הבינה המלאכותית, נבדלים מהמכונות ה"חכמות" בכך שהם מסוגלים לשפר את ביצועיהם בתגובה למשוב שמתקבל מהסביבה.
במילים אחרות, מערכות הבינה המלאכותית מסוגלות ללמוד ולהפיק לקחים מתוך נתוני העבר, לקבל באופן עצמאי החלטות, לבצע תחזיות ולשפר ולייעל את ביצועיהן מבלי שתוכנתו לכך מראש.
יכולת זאת נסמכת על רשתות עצביות מלאכותיות ועל האלגוריתמים של למידת מכונה.
רשת עצבית מלאכותית היא מודל מתמטי חישובי שפותח בהשראת תהליכים מוחיים או קוגניטיביים המתרחשים ברשת עצבית טבעית.
רשתות עצביות מלאכותיות משמשות ליצירת מודלים לניבוי התנהגות עתידית, לבקרה מסתגלת ולפתרון בעיות בבינה מלאכותית, מאחר שהן מסוגלות ללמוד מהניסיון ולהסיק מסקנות מתוך קבוצה מגוונת של פרטי מידע שנראים לכאורה לא קשורים זה לזה.
הלמידה מתבצעת על ידי ניתוח מספר רב של דוגמאות שתויגו מראש על ידי המתכנתים.
מרבית הרשתות העצביות מאורגנות בצורת שכבות של צמתים דרכם המידע זורם קדימה בכיוון אחד בלבד, אך ישנן גם רשתות בעלות זרימה דו כיוונית ורשתות בהן קיימת זרימה לאחור.
הסוג הפשוט של רשת עצבית מלאכותית הוא הרשת הליניארית.
קרל פרידריך גאוס (1795) ואדריאן-מארי לֶזַ'נדְר (1805) השתמשו בה לצורך ניבוי תנועת הכוכבים.
בשנת 1944 וורן מק'קולוך יחד עם וולטר פיטס מאוניברסיטת שיקגו הציגו את התיאור המתמטי הראשון של רשת עצבית מלאכותית בעבודתם A Logical Calculus of the Ideas Immanent in Nervous Activity.
לרשת היו ספים ומשקלים אבל הם לא סודרו בשכבות ולא הוצע עבורה מנגנון אימון.
כוונת החוקרים הייתה להראות שאפשר לדמות את מוח האדם למחשב.
רשתות עצביות התפתחו כתחום מחקר במדעי המוח ובמדעי המחשב עד שנת 1969.
הרשת העצבית הראשונה הניתנת לאימון הייתה הפרספטרון שהוצג בשנת 1957 על ידי הפסיכולוג האמריקאי פרנק רוזנבלט .
בשנת 1959 מרווין מינסקי וסימור פאפרט הראו בספרם Perceptrons: an introduction to computational geometry שהשימוש בפרספטרונים לצורך ביצוע חישובים יהיה לא מעשי ולא יעיל.
שיפור משמעותי בביצועי הרשתות העצביות הושג לאחר התבססות פיתוח אלגוריתמים של "זרימה לאחור" (backpropagation).
כריס קראפט, (הנרי ג' קלי) בשנת 1960 ולאחר מכן פרנק רוזנבלט בשנת 1962, הגו את רעיון תיקון שגיאות החישוב של רשת עצבית על ידי ניתוח הטעויות שבוצעו בשלבים קודמים של התהליך.
אלגוריתם המיטוב זכה לשם "הזרמה לאחור" (backpropagation) והוא מתבסס על כלל השרשרת שנוסח על ידי לייבניץ בשנת 1673.
בשנת 1970, המתמטיקאי הפיני ספו ליננאינמה , תיאר בעבודתו לתואר שני את השימוש בשיטת ההזרמה לאחור בחישוב נגזרת של פונקציה.
בשנת 1974,פול ורבוס תיאר בעבודת הדוקטורט שלו שיטה לאימון רשתות עצביות מלאכותיות תוך שימוש בתהליך ההזרמה לאחור.
תהליך זה הוצג שוב בשנת 1986 על ידי הפסיכולוג האמריקאי דוד רומלהרט בעבודתו Learning representations by back-propagating errors.
בין השנים 1969 – 1980 בתקופה שכונתה "החורף של הבינה המלאכותית" חלה האטה משמעותית בהתעניינות הציבורית ביישומי בינה מלאכותית ובמימון מחקרים בתחום.
חוקרים מעטים בלבד המשיכו לחקור ולנסות לפתח אלגוריתמים ותפיסות יעילים יותר עבור רשתות עצביות מלאכותיות.
פיתוח המוליכים למחצה מסוג MOS ו-CMOS יחד עם פיתוח טכנולוגיית VLSI ופיתוח המעבדים הגרפיים יצרו את תשתית החומרה הנחוצה לבניית רשתות עצביות מהירות ויעילות.
ההתקדמות בתחום החומרה יחד עם פיתוח אלגוריתמים יעילים עבור רשתות מרובות שכבות הובילו להתקדמות משמעותית בתחום.
בשנת 1982, המדען האמריקאי ג'ון ג'וזף הופפילד הציע להשתמש במודל איזינג דינמי כקרוב ראשון של רשת עצבית המסוגלת ללמוד (רשת הופפילד).
מודל איזינג פורסם בשנת 1925 על ידי הפיזיקאים הגרמנים וילהלם לנץ וארנסט איזינג ושופר על ידי המהנדס ומדען המוח היפני אמארי שוניצ'י בשנת 1972. רשתות משוב נמצאות בשימוש בעיקר בתחום עיבוד שפות טבעיות וזיהוי דיבור.
הרשת הוצגה על ידי מדעני המחשב הגרמנים ספ הוכרייטר ויורגן שמידהובר בשנת 1997. זאת גרסה משופרת של רשת משוב המתאימה במיוחד למשימות הקשורות לסדרות עתיות והבנת התלות בסדר, הכרחיות לפתרון בעיות מורכבות כגון תרגום מכונה וזיהוי דיבור.
רשת קונבולוציה הוצגה בשנת 1980 על ידי מדען המחשב קוניהיקו פוקושימה .
בשנת 1988 יאן לקון, חוקר ממעבדות נוקיה בל, הציג גרסה משופרת של המודל, שהייתה מסוגלת לזהות ספרות בכתב יד.
מחסור במאגרי מידע גדולים ומפותחים, דבר הכרחי לאימון בינה מלאכותית מסוג זה, ומחסור בחומרה חזקה מנעו את התפתחות התחום.
בשנת 2012 AlexNet, שפותחה על ידי אלכס קריזבסקי בשיתוף עם איליה סוצקבר וג'פרי הינטון באוניברסיטת טורונטו, תוך שילוב בין רשת קונבולוציה למעבד גרפי, זכתה בתחרות זיהוי תמונות.
רשתות מסוג זה נמצאות בשימוש בעיבוד תמונה וראיה ממוחשבת ובמערכות המלצה, עיבוד שפה טבעית וממשק מוח-מחשב.
רשת CNN היא רשת עצבית מלאכותית בה מתאפשרת תקשורת בין יחידות סמוכות בלבד.
הרעיון הוצג על ידי מהנדס האלקטרוניקה ומדען המחשב האמריקאי ליאון צ'ואה ולין יאנג בשנת 1988. יישומים אופייניים כוללים עיבוד תמונה, ניתוח משטחים תלת-ממדיים, פתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות, מידול ראייה ביולוגית ואיברים סנסוריים-מוטוריים אחרים.
מודל שפה גדול מאומן על כמויות גדולות של טקסט לא מתויג בשיטת למידה לא מונחית.
מודלי השפה הגדולים החלו להופיע בסביבות 2018 כאשר מחקר עיבוד השפה הטבעית עבר להתמקד בפיתוח מודלים אלו, לאחר שהיה ממוקד באימון מודלים של למידה מונחית מותאמת למשימות ספציפיות.
מודלי שפה גדולים מהווים את ה"מוח" שמאחורי צ'אטבוטים דוגמת ChatGPT, המבוסס על מודלי GPT-3 ו-GPT-4, וג'מיני של גוגל, המבוסס על מודל PaLM 2.
טרנספורמר היא ארכיטקטורה של למידה עמוקה המבוססת על מנגנון קשב רב-ראשי שהוצעה בשנת 2017 במאמר בשם "Attention Is All You Need".
ארכיטקטורה זאת פותחה במטרה לפתור בעיות בעיבוד רצפים של נתונים (sequence-to-sequence transcription) .
הרשת העצבים טרנספורמר מסוגלת "להבין" ו"ללמוד" את משמעותו של רצף נתונים, על ידי מעקב אחר היחסים בין הנתונים המוזנים בו, דוגמת מילים במשפט.
מודלים של רשת טרנספורמר משתמשים בטכניקות מתמטיות מתפתחות, המכונות "קשב" (attention) או "קשב עצמי" (self-attention) כדי לגלות כיצד נתונים סמוכים או מרוחקים זה מזה ברצף תלויים זה בזה ומשפיעים זה על זה.
מודלים של Seq2Seq הביאו להתקדמות משמעותית במשימות הקשורות בעיבוד שפה טבעית כגון תרגום מכונה, עיבוד טקסטים וזיהוי דיבור.
מודלים המבוססים על הארכיטקטורה טרנספורמר יעילים יותר מהמודלים המבוססים על רשתות משוב או על רשתות מתקפלות, לכן מרבים להשתמש בהם לצורך אימון מודלי שפה גדולים על מאגרי טקסט גדולים.
בינה מלאכותית יוצרת היא תחום של בינה מלאכותית המתמחה ביצירת תוכן חדש כגון טקסט, תמונות או מדיה אחרת.
באמצעות מודלים ג'נרטיביים הלומדים דפוסים ממאגרי נתוני גדולים יוצרים תוכן חדש על סמך הלמידה הזאת.
בינה מלאכותית יוצרת שולבה בשנות ה-60 של המאה העשרים בצ'טבוטים אבל הצלחתה בשוק נרשמה רק בשנת 2014 עם הופעת המודל הגנרטיבי ללמידת מכונה GAN שהוצב על ידי איאן גודפלו ועמיתיו, ולאחר מכן הופעת הארכיטקטורה טרנספורמר וההתקדמות במודלי שפה גדולים.
האבות המייסדים של הבינה המלאכותית הניחו את הבסיס התאורטי לאלגוריתמים של למידת מכונה, הנמצאים בשימוש במערכות רבות בנות זמננו.
בלמידת מכונה, האלגוריתמים נסמכים על למידה סטטיסטית מבוססת מאגרי נתונים גדולים.
בשונה מהתוכנות הרגילות לעיבוד נתונים, אין מזינים את מערכת הבינה המלאכותית בכללים קבועים, אלא בונים מודלים סטטיסטיים בעזרתם מאמנים אותה עד שהיא מגיעה לרמת הדיוק הרצויה.
המערכות לזיהוי קול ולזיהוי תמונה, לניתוח ותרגום טקסטים, לנהיגה אוטונומית ואף תוכנות משחקי השחמט, הדמקה והגו הגיעו לרמתן הקיימת בזכות למידת המכונה.
במסגרת הבינה המלאכותית, למידת מכונה היא תת-תחום של רשתות עצביות מלאכותיות.
למידה עמוקה היא תת-תחום של למידת מכונה.
המושג "למידת מכונה" הוגדר בשנת 1950 על ידי מדען המחשבים ארתור סמואל מחברת IBM כ"תחום המחקר המקנה למחשבים את היכולת ללמוד מבלי שתוכנתו באופן מפורש".
בשנת 1959, המתמטיקאי ומדען המחשב אוליבר סלפרידג' פרסם את עבודתו Pandemonium: A paradigm for learning בה הוא מתאר את תהליך זיהוי אובייקט במונחים של "מערכת היררכית של זיהוי ואסוציאציה על ידי קבוצה מטאפורית של "שדים" השולחים אותות זה לזה".
מודל זה השפיע על פיתוח האלגוריתמים לזיהוי תבניות.
עד סוף שנות השבעים של המאה העשרים, למידת המכונה התפתחה בתוך המסגרת הכללית של הבינה המלאכותית ושימשה לאימון רשתות עצביות מלאכותיות.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה העשרים, מחקר הבינה המלאכותית התמקד בשימוש בגישות לוגיות מבוססות ידע ולא באלגוריתמים.
בתקופה שכונתה "החורף של הבינה המלאכותית" מחקר הרשתות העצביות נזנח ותעשיית למידת המכונה אורגנה מחדש לתחום נפרד שהתמקד בפתרון בעיות מעשיות ובמתן שירותים.