tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מן הארונות הובאו מקהילות בהן לאחר השואה לא נשארו עוד מתפללים.
במבצע זה הועלו כארבעים ארונות קודש ופוזרו ברחבי הארץ.
כמה מהם, כמו גם בית הכנסת מן העיירה קונלאנלו ונטו, הובאו לירושלים ושימשו בסיס להקמת המוזיאון ליהדות איטליה.
המבצע נוהל בידי איש הסוכנות היהודית ד"ר שלמה אומברטו נכון, משרד הדתות בראשות השר ד"ר זרח ורהפטיג ואישים נוספים באיטליה ובישראל.
ארון הקודש שהגיע להיכל שלמה נבנה ב-1728, וניצב יותר ממאתיים שנה בבית הכנסת הספרדי שבעיר פדובה.
לכבוד חנוכת ארון הקודש באיטליה חיבר רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל), סדר מיוחד של שירים וזמירות בשם "חנוכת הארון".
הקהילה הספרדית בפאדובה פעלה באופן סדיר עד לשנת 1892. בשנה זו החליטו כל הקהילות היהודיות בפאדובה להתאחד למניין אחד, על אף שינויי המנהגים.
הקהילות כולן עברו להתפלל יחד בבית הכנסת הגדול בפאדובה, ובית הכנסת הספרדי נותר ריק עד שנת 1955, אז נענו ראשי הקהילה לבקשותיו של ד"ר נכון להעלות את הארון ארצה.
לצורך העניין הרהיטים פורקו לחלקים קטנים, נארזו ועלו על האונייה הישראלית "דורית" מאיטליה לישראל.
לרגל חנוכת ארון הקודש האיטלקי בבית הכנסת של היכל שלמה, הודפס מחדש ספרו של הרמח"ל "חנוכת הארון" וחולק לנוכחים.
על ארון הקודש עדיין קיימות כתובות הקדשה מימי פאדובה, וכן כתובת חדשה שנקבעה בחנוכת הארון בהיכל שלמה.
ארון הקודש היה זקוק לשיפוץ ולשחזור מסוים, ולביצוע המלאכה הזמינו הגבאים את יצחק ב"ק, אחד האמנים הירושלמיים הנודעים ביותר שהתמחה במשך שנים באומנות בתי כנסת (ב"ק צייר כמה מציורי הקיר בבית הכנסת החורבה).
בימת הקריאה בתורה שנמצאת במרכז בית הכנסת הונמכה כשהגיעה לירושלים: בפאדובה הייתה הבימה גבוהה מאוד, וכדי לעלות אליה היו שבע מדרגות תלולות מכל צד.
בניגוד לדעת אחדים שסברו שבית הכנסת חייב להיות זהה לזה שבפאדובה, הוחלט שבית הכנסת ייבנה באופן מודרני לחלוטין, ולצורך זה הונמכה הבימה.
אף על פי שמידותיו של בית הכנסת היו קטנות יחסית, ביקשו מנהלי היכל שלמה, ובראשם ד"ר משה יפה, שבית הכנסת ישמש אות ומופת לבתי כנסת אחרים בישראל.
הם החליטו, בין השאר, כי בבית הכנסת יהיה חזן קבוע שינהיג את הציבור בתפילה יחד עם מקהלה מקצועית בהרכב מלא.
החל מסוף המאה התשע עשרה הועסקו חזנים קבועים בבתי כנסת שונים בירושלים, ביניהם בית כנסת החורבה, בית הכנסת ישורון ובית הכנסת הנשיא.
אך עד אז מעולם לא פעלה בירושלים מקהלה מקצועית בהרכב מלא.
החזן שהוזמן לעבור לפני התיבה בהיכל שלמה היה משה שטרן, בן למשפחת עולים מבודפשט שעלתה ארצה והתיישבה במעברת תלפיות.
אבי המשפחה, ישראל שטרן, הוזמן להיות החזן של בית כנסת שהוקם אז בהר ציון, והבן משה זכה להיות חזן בית הכנסת המרכזי בהיכל שלמה.
בעת מינויו לתפקיד היה שטרן רווק צעיר בן 23. הוא שימש בתפקיד חמש שנים.
לאחר החזן שטרן, מונה החזן זאב תורן, בנו של מנחם מנדל טירנובר (חזן בית הכנסת תחכמוני) ובשנים לאחר מכן עבר לפני התיבה החזן מנחם-מוני בלבן.
בשנת 1976 לאחר תחרות של 56 חזנים (בה התמודד בין השאר החזן שלמה מנדל מגדולי החזנים באותה התקופה) נבחר שלמה אייזנבך כחזן ראשי בבית הכנסת.
אייזנבך שימש בתפקיד זה עד שנת תש"מ.
על ניצוח המקהלה, שערכה בבית הכנסת היה לא פחות מזה של החזן, הופקד מנצח המקהלות צבי טלמון.
טלמון ניצח על המקהלה, שהורכבה גם מילדים צעירים, במשך כעשר שנים.
המקהלה השתתפה בטקסים חשובים כגון בטקס הדלקת המשואות של יום השואה ביד ושם.
החזן הראשי האחרון של היכל שלמה היה החזן נפתלי הרשטיק.
באותו זמן בית הכנסת הגדול הלך ונבנה עד שכשנה לאחר מכן, בשנת 1982, כשהוקם בית הכנסת, נפתלי עבר לשם והיה לחזן הראשי הראשון של בית הכנסת הגדול במשך שלושים שנה.
עם הקמת בית הכנסת הגדול בשנת 1982, שהחליף בתפקידו ובייעודו את בית הכנסת שנבנה בהיכל שלמה, הוקמה בבית הכנסת בהיכל שלמה קהילת מתפללים בשם "רננים".
בין מתפללי רננים היו ד"ר יוסף בורג והשופט מנחם אלון.
מוזיאון לאמנות יהודית ע"ש וולפסון בהיכל שלמה
המוזיאון ב"היכל שלמה" מציע דרך ייחודית וחווייתית לעיסוק בזהות היהודית ובמורשת העם היהודי.
האוסף הגדול כולל חפצים מקהילות יהודיות רבות בארץ ובעולם מימי "תקופת בית ראשון" ועד לימים אלה.
הוא נחשב לאחד האוספים החשובים בעולם.
התצוגה, המשלבת בין חפצי יודאיקה בעלי סיפורים מרתקים, ציורים ופסלים, עוסקת בשאלת הקיום היהודי.
זהות יהודית, ירושלים והשואה הם חלק מהמוטיבים החשובים העולים מתוך החפצים.
אוסף השיל גולניצקי, אוסף נהר- ברנהיים, אוסף מקס גרונדט
אוסף מיוחד במוזיאון הוא ספרי התורה הגווילים והמגילות, ששרדו את תקופת השואה והובאו לישראל ב-2002 מווילנה במשלחת בראשותו של משה מושקוביץ, ובהשתתפות הרב הראשי ישראל מאיר לאו, נציגי תנועות הנוער ועוד.
היכלי ענ"ג - ארגון נשות גור היא תנועת נוער בישראל המיועדת לבנות חסידות גור, לתנועה 10 סניפים ברחבי ישראל וכן מרכז הדרכה ארצי בבני ברק, ובו חומרים, תוכניות ופעולות למדריכות.
התנועה הוקמה ב-6 בנובמבר 2002, א' בכסלו תשס"ג.
בשנת 2006 הצטרפה היכלי ענ"ג למועצת תנועות הנוער בישראל (מת"ן).
חזון התנועה נשען על עקרונותיה של חסידות גור ופועלת באמצעות החינוך הבלתי פורמלי המוקנה תוך כדי חוויות, מעודד פתיחות ומאפשר ניצול כישורים ויכולות שאינם באים לידי ביטוי בחינוך הפורמלי.
סן פבלו (בשמו המלא: Palacio Municipal de Deportes San Pablo) הוא אולם ספורט השוכן בעיר סביליה מאנדלוסיה שבספרד.
האולם נפתח ב-1988 ומשמש בעיקר למשחקי כדורסל.
בשנת 1996 בעולם נערכו משחקי הגמר של אליפות אירופה בכדוריד.
תכולת האולם עומדת על כ-10,200 מקומות ישיבה ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת ריאל בטיס מליגת העל הספרדית.
היכל קבוצת שלמה (מכונה גם "היכל הדרייב אין" ונקרא גם "מרכז ספורט עירוני תל אביב-יפו") הוא אולם רב תכליתי השוכן במתחם הדרייב אין בתל אביב-יפו, ושימש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב בשנים 2015–2025. האולם נחנך בנובמבר 2014, והוא מכיל 3,504 מושבים.
ההחלטה להקים את האולם באה בעקבות הריסתו של אולם אוסישקין בשנת 2007, והעדר אולם ביתי לקבוצת הפועל תל אביב בכדורסל אשר נדדה בין אולם הדר יוסף הקטן לצרכיה ובית מכבי בראשון לציון, וכן סירובה לשחק בהיכל הספורט יד אליהו, המזוהה עם היריבה העירונית מכבי תל אביב.
ההצעה להקמת האולם הועלתה לראשונה להצבעה ב-1 בדצמבר 2009 במועצת העיר ה-19 על ידי אלון סולר, יו"ר ועדת הספורט בעירייה.
תוכן ההצעה היה כי "מועצת העיר תצהיר על רצונה בקידום הקמת אולם ספורט רב תכליתי עירוני,
וכי יוחלט על מינוי צוות מקצועי בראשות מהנדס העיר, על מנת לאתר מיקום והאופן שבו יקום האולם.
הצוות יגבש המלצות סופיות תוך פרק זמן של חצי שנה.
לאחר קבלת המלצת הצוות תובא לוועדת כספים הצעה לתקצוב המשך התכנון עבור האולם".
לבסוף ביוני 2012 חזרה עיריית תל אביב-יפו לאפשרות של הקמת אולם חדש, כשהמיקום שנבחר היה מתחם הדרייב אין, כחלק מתוכנית לשדרוג והרחבת המבנים בגני התערוכה הסמוכים.
אישורי הבנייה התקבלו בנובמבר 2012, ההקמה נמשכה כשנה וחצי והסתיימה בנובמבר 2014.
משחק הבכורה של הקבוצה נערך ב-4 בינואר 2015 מול הפועל ירושלים, והסתיים בתוצאה 67:81 להפועל תל אביב.
בפתיחתו כונה ההיכל זמנית "היכל הספורט העירוני תל אביב-יפו".
באפריל 2015 יצאה חברת "היכלי הספורט תל אביב-יפו" המתפעלת את מתקני הספורט בתל אביב במכרז למתן חסות והענקת שם מסחרי להיכל הספורט לשמונה שנים החל מיולי 2015. במכרז מתן שם החסות זכתה חברת השכרת הרכב והליסינג קבוצת שלמה, שעל שמה קרוי מ-14 ביולי 2015 "היכל קבוצת שלמה".
תמורת מתן החסות לשמונה שנים תשלם החברה 10.5 מיליון ש"ח.
עיריית תל אביב דחתה את יוזמת אוהדי הפועל לקרוא להיכל על שם אריק איינשטיין, בנימוק שאין מנציחים אדם בטרם חלפו שנתיים מפטירתו וכן בשל רצונה בשם חסות מסחרי המכניס רווחים.
במלאת שנתיים למותו של מאמן הפועל תל אביב בעבר ומנהלה המקצועי אורי שלף (נפטר ב-29 במרץ 2015) הוחלט לקרוא את יציע 4 בהיכל על שמו החל מ-27 במרץ 2017.
בנובמבר 2016 אירח האולם את אליפות אירופה בג'ודו לצעירים (עד גיל 23).
ביולי 2019 אירח האולם, (יחד עם אולם זיסמן), חלק ניכר ממשחקי אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 כולל שלבי הגמר, כשבסיום הטורניר הוכתרה שוב נבחרת העתודה של ישראל כאלופת אירופה מול הקהל הביתי.
ב-25 במרץ 2024 הוציאה משטרת מחוז תל אביב צו סגירה לאולם למשך 30 יום, בעקבות אירוע אלימות מצד אוהדי הפועל תל אביב יומיים קודם לכן.
הואיל והפועל תל אביב הייתה כבר תחת עונש רדיוס, סגירת האולם שיבשה רק את פעילות האימונים של המועדון.
באוגוסט 2024 אסרה שוב המשטרה על קיום משחקים של הפועל תל אביב בהיכל בשל החלטה לאי חידוש רישיון עסק עקב החמרה בנוהלי בטיחות שונים.
למרות שלבסוף ניתן האישור בספטמבר לקיים משחקים בהיכל, החל בעלי הקבוצה הפועל תל אביב עופר ינאי לחפש אולם חלופי גדול יותר לאירוח משחקי הפועל תל אביב לצד קידום הרחבת קיבולת הישיבה בהיכל קבוצת שלמה.
ב-2024 החלו לעבוד באופן רשמי על תוכניות הרחבה להיכל.
תחילה קודמה הצעה להרחבתו לכ-7000 מקומות אך בעלי הפועל תל אביב העדיף שתקודם הצעה נרחבת יותר להרחבת ההיכל לכ-10,000 מקומות.
ב-29 בספטמבר 2024 פורסם מכרז מטעם עיריית תל אביב לקידום הרחבת ההיכל שרוב עלות ההרחבה תמומן מטעם קבוצת הספורט שתשתמש בו.
עלות הרחבת ההיכל משוערת בכ-250 מיליון שקלים.
לתקופת ההרחבה עברה הפועל תל אביב להיכל מנורה מבטחים.
שטח המבנה כ-6,600 מ"ר והוא מונגש לנכים.
האולם מכיל כ-3,504 מושבים, כ-700 מתוכם מתניידים או מתקפלים, כדי לאפשר לארח באולם גם משחקי כדורעף וכדוריד, בעיקר של הנבחרות הלאומיות של ענפים אלו שאירחו קודם לכן בבית מכבי בראשון לציון ובאולם מטרווסט ברעננה הקטנים משמעותית וכן משחקים חשובים כמו גמרי גביע המדינה בכדוריד.
האולם מאושר גם לאירוח משחקים של קבוצות ישראליות בליגות האירופאיות בענפי כדוריד, כדורסל, כדורעף ועוד.
גם נבחרת ישראל בכדורסל נשים עברה לארח משחקים בהיכל ונבחרת ישראל בכדורסל מארחת בו לעיתים משחקי אימון ומשחקים מול קהל קטן יותר במקום בהיכל מנורה מבטחים.
כמו כן האולם מיועד לאירוח הופעות וכנסים ואף אירח משחקי טניס במסגרת גביע דייוויס.
ב-2017 ו-2018 אף אירח את גמר ליגת העל לתיכונים בכדורסל.
צבעי הכיסאות אדום-לבן-כחול בדוגמה משובצת.
מלבד האולם, המבנה כולל 4 חדרי הלבשה, חדר כושר, חדרי עיתונות ושופטים וטרקלין לאח"מים וכן מבואת כניסה בעלת חזיתות זכוכית.
סביב ההיכל קיימים שטחי חנייה נרחבים המהווים אף חלק מעתודת החנייה של מרכז הירידים הסמוך.
הילאנה סידראוס הייתה רופאת נשים, הרופאה הראשונה במצרים.
עסקה ברפואה בשנות ה-30 של המאה ה-20. חלוצה מנהיגה בדור ההשכלה והנאורות.
סידארוס נולדה ב-13 בינואר 1904 בעיר טנטא.
בתקופה זו היה חינוך הבנות רק עד כיתה ג'.
לא ניתן להן רשות לגשת לבחינות הכלליות ואפילו לא הוענקה להן תעודת סיום הלימודים היסודיים.
בילדותה, סידארוס סבלה מחולשה פיזית, ולכן התחילה את לימודיה רק בהגיעה לגיל שמונה, כאשר רוב הילדות סיימו את לימודיהן.
היא חלמה להיות רופאה, אף על פי שלא הייתה לה דוגמה כזו או סיבה לחשוב שתצליח.
בתקופה זו, נשים הוגבלו מקצועית כמעט אך ורק להוראה, ואפילו נהיגת נשים במכוניות הייתה עניין שמעורר תדהמה ותמיהה.
לאחר לימודיה בבית הספר היסודי, נרשמה סידארוס ללימודים בפנימייה לבנות "אלסוניה" של המסדר הקופטי בקהיר ולאחר מכן הצטרפה למכללת הוראה, האופציה היחידה להשכלה שעמדה לרשותה.
הלימודים במכללה היו ללא תשלום ונמשכו ארבע שנים.
במהלכם, כל התלמידות שכנו בפנימייה.
המנהלת וכל המורות במכללה היו ממוצא בריטי, מלבד המורה לערבית שהיה איש דת מאל-אזהר.
בסוף השנה השנייה ללימודיה במכללה, נשלחה סידארוס ללונדון לשם התמחות במתמטיקה, ומשום כך היא וזינב כאמל חסן נחשבות לחלוצות, בתור הנשים המצריות הראשונות ללמוד באנגליה.
היא סיימה את לימודי המתמטיקה ועברה בהצלחה את מבחני הבגרות.
עם סיום לימודיה ב-1922, ביקשה מהשגרירות המצרית בלונדון לאפשר לה להמשיך לימודיה במצרים.
נספח התרבות המצרי הציע לה במקום זאת להמשיך לימודיה בלונדון, להיות לרופאה.
באותה עת נוסדה העמותה על שם קטשנר, במטרה להקים בית חולים לנשים, בהנהלת רופאות מצריות, ולשם כך הוחלט להכשיר קבוצת סטודנטיות מצריות באנגליה.
סידארוס נבחרה להיות חברה בקבוצה זו, יחד עם חמש מצריות נוספות.
משפחתה של סידארוס תמכה בהחלטתה, אך מרציה האנגלים בבית הספר לרפואה היו פחות פתוחים לקבל את הרעיון.
הלימודים היו קשים ומייגעים עבור סידארוס, והיא סבלה מכאבים פיזיים.
אך לאחר תקופת מה היה שינוי באופן התנהלות הלימודים בפקולטה לרפואה, וכתוצאה מכך סיימה סידארוס את לימודיה בהצטיינות.
היא הוסמכה כרופאה בשנת 1930.
היא שבה למצרים כדי לעסוק ברפואה בבית החולים על שם קטשנר, ובכך הפכה לרופאה הראשונה במצרים, באותם ימים בהם מקצוע הרפואה היה נחלתם של גברים בלבד.
היא פתחה מרפאה פרטית לגינקולוגיה ומיילדות, וביצעה הליכים כירורגיים בבית החולים הקופטי.
היא המשיכה בעיסוקה עד גיל שבעים, ולאחר שיצאה לגמלאות הקדישה זמנה לתרגום סיפורי לילדים.
כאשר פרצו מהומות 1919 במצרים, בהיותה בת 15, השתתפה סידארוס בהפגנות שהובלו על ידי צעירות ונשים, והמשיכה לאחר מכן להשתתף במאבק הלאומי של נשות מצרים נגד הכיבוש האנגלי.
היא הייתה מבקרת רבות בביתו של מנהיג המהפכה סעד זע'לול, בביתו שכונה "בית באומה", והשתתפה בכנסים של תנועת הנשים תחת הנהגתה של ספיה זע'לול להילחם בקולוניאליזם הבריטי, כולל החלת חרם על מוצרים בריטים, ובאותה עת הצטרפה גם לארגונה של הודא שעראווי.
לאחר שעברה את גיל שבעים, סברה סידארוס שאין זה לטובת המטופלים שתמשיך לעסוק ברפואה בגילה.
היא הגישה את התפטרותה והצטרפה לעמותה החברתית הקופטית, עמותה שדאגה להקמת בית החולים הקופטי, שהיה גם בית החולים הלאומי הראשון במצרים.
הוא נפתח בקהיר ב-1926, ומאז נבנו בתי חולים לאומיים נוספים בקהיר ובאלכסנדריה.
בתקופת עבודתה בעמותה הקופטית, תרגמה ספרים רבים, בעיקר ספרי ילדים.
בבוקר יום ה, ה-15 באוקטובר 1998, הלכה לעולמה.
הילאל מוסא הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת שבאב אל-ח'ליל.
מוסא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, וכשהיה בן 18 עבר לקבוצת הנוער של מכבי נתניה.
בקיץ 2009 חתם בהפועל בני טמרה מליגה א' צפון.
ב-16 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 2–2 נגד מ.ס.
כרמיאל/צפת, בו אף כבש את שער הבכורה שלו בקריירה.
את עונתו הראשונה כשחקן בוגרים סיים עם 5 שערים ב-27 הופעות.
לקראת עונת 2010/2011 עבר להפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, עמה עלה לליגת העל בסיום העונה.
ב-20 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בניצחון 4–2 על בני סכנין.
בקיץ חזר לליגה הלאומית כאשר חתם במכבי אום אל-פחם, ובינואר של אותה עונה עבר למכבי אחי נצרת.
בקיץ חתם בשבאב אל-ח'דר מליגת העל הפלסטינית, במדיה שיחק שנתיים.
ב-19 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בניצחון 1–0 נגד .
מוסא היה שותף לזכייה של הנבחרת בגביע האתגר של ה-AFC לראשונה בתולדותיה, שאף העניק לה עלייה לגביע אסיה בכדורגל 2015, ובסך הכל ערך שש הופעות במדי הנבחרת.
ב-17 ביולי חזר לליגת העל כאשר חתם לעונה אחת בהפועל חיפה, אך ב-8 בספטמבר שוחרר מהקבוצה לאחר ששותף רק בשלושה משחקי גביע הטוטו, וכעבור חודש חתם בבני סכנין.
ב-24 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בתיקו 0–0 מול מכבי נתניה.
ב-20 בפברואר 2016 כבש מוסא את שערו הראשון במדי בני סכנין, בניצחון 2–0 על הפועל כפר סבא, ואת עונת 2015/2016 סיים עם שער אחד ב-21 הופעות ליגה.
בתחיל עונת 2016/2017 קרע את הרצועה הצולבת, ולא שיחק במהלך כל העונה.
במאי חזר להתאמן לראשונה אחרי תשעה חודשים.
בעונת 2017/2018 שותף בשמונה משחקי ליגה.
בקיץ התאמן עם הפועל עפולה מהליגה הלאומית ואף שיחק משחק אחד בגביע הטוטו, אך בסופו של דבר החליט לחזור לליגה הפלסטינית וחתם באהלי אל-ח'ליל.
ב-15 בספטמבר , מוסא חתם בהפועל כאוכב.
בקיץ חזר לליגה הפלסטינית וחתם בשבאב אל-ח'ליל.
היל ואלי היא עיירה בדיונית בקליפורניה, ארצות הברית, בה מתרחשות עלילות סדרת סרטי הקולנוע של טרילוגיית "בחזרה לעתיד", כמו גם סדרת הספין אוף המונפשת באותו השם.
השם "היל ואלי" (מילולית: "עמק הגבעה") הוא, למעשה, סוג של הלצה, בהיותו אוקסימורון.
עם זאת, באחת מטיוטות התסריט המוקדמות של "בחזרה לעתיד 2" צוין כי היל ואלי נקראת על שם מייסדה, ויליאם "ביל" היל ("עמק היל").
לקראת צילומי הסרט "בחזרה לעתיד", המפיקים שקלו לצלם את הסצנות המרחשות בכיכר העיר בעיר האמיתית פאלומה, שבמחוז סונומה, קליפורניה, אך מהר מאוד הבינו שזה יהיה יקר מדי ולא מעשי לשנות מקום אמיתי שיתאים לתקופות זמן שונות.
במקום זאת, הם צילמו במגרש שבאולפני יוניברסל, שם הייתה להם שליטה רבה יותר.
אתר הצילומים המרכזי, הידוע בשם כיכר בית המשפט, כבר היה קיים ושימש בעבר לצילומי סרטים רבים ותוכניות טלוויזיה.
מגדל השעון עצמו, לעומת זאת, היה תוספת לבניין בית המשפט הקיים, הניתן להסרה, אחת מהדרכים הרבות שבהן המראה החיצוני של המבנה עבר שינויים במשך השנים, כדי להתאים לצרכים השונים של ההפקות השונות.
לפני "בחזרה לעתיד", המגרש זכה לכינוי "כיכר הזמיר" (Mockingbird Square), התייחסות אל סרט הקולנוע משנת 1962 "אל תיגע בזמיר", אולם כיום הוא ידוע בשם "כיכר בית המשפט" (Courthouse Square).
חלק מהמכוניות הרבות המופיעות בסצנות המתרחשות בשנת 2015 בסרט "בחזרה לעתיד 2" הן מכוניות שעברו התאמה אישית לסרט, או מכוניות ייחודיות.
הדוגמאות לכך כוללות את דגם Probe של פורד, EV-1 של סאאב, סיטרואן DS, באנשי ו-Fiero של פונטיאק וחיפושית של פולקסווגן.
כמו כן, נעשה שימוש חוזר במכוניות שכבר הופיעו קודם לכן בסרטי מדע בדיוני אחרים, כגון: המכונית "Star Car" מהסרט " The Last Starfighter" (1984) והמכונית "Spinner" מהסרט "בלייד ראנר" (1982).
המכונית של גריף טאנן היא מכונית BMW עם גג נפתח, שעברה התאמות.
צילומי הסצנות של היל ואלי בשנת 1885 הנראות בסרט "בחזרה לעתיד 3" התקיימו בסונורה, קליפורניה.
המפיקים הורשו לעשות שימוש בקרקע, ללא כל תשלום, כל עוד הם ישאירו מאחוריהם את כל הבניינים שהקימו.
הם הסכימו להשאיר הכל, למעט מגדל השעון.
ב-10 באוגוסט 1996, ברק פגע בעיר, והיא נשרפה כליל.
כתוצאה מהצתה של מגרשי הצילומים שבאולפני יוניברסל שבהוליווד ב-6 בנובמבר 1990, חלק ניכר מכיכר בית המשפט נהרס, מקום בו נעשה שימוש לצורך צילומי כל תקופות הזמן האחרות.
עם זאת, בניין בית המשפט עצמו שרד את השרפה.
שרפה נוספת במגרשי האולפנים התרחשה ב-6 בספטמבר 1997, שגם היא גרמה לנזקים בכיכר בית המשפט.
בשני המקרים, חזיתות המבנים נבנו מחדש.
סט הצילומים שבסונורה לא נבנה מחדש.
בנוסף, ב-14 בפברואר 1999 התרחשה שרפה בבית ספר תיכון Whittier שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, בו צולמו סצנות שונות (בעיקר סצנות חוץ) עבור הטרילוגיה, ואולם הספורט נהרס כליל.
ב-1 ביוני 2008 שרפה נוספת פגעה בכיכר בית המשפט המשופצת, וגרמה נזק למגדל השעון.
אתרי צילום אחרים, שהם מקומות אמיתיים, הפכו לאתרי ציון דרך של היל ואלי.
בין אתרים אלו, נכללים האתרים הבאים:
ביתו של דוק בראון בשנת 1955 הוא אתר לאומי אמריקאי שנמצא בפסדינה, קליפורניה, לשעבר ביתו של ויליאם פרוקטר, ממייסדי פרוקטר אנד גמבל.
קניון "האורנים התאומים" / "האורן הבודד" הוא למעשה קניון "פואנטה הילס", שבאזור תעשייתי של לוס אנג'לס.
ביתו של מרטי מק'פליי בשנת 1985, שנמצא בשכונת "אחוזות ליאון", למעשה נמצא בשדרות רוזלינדייל, ארלטה, קליפורניה.
חוות "האורנים התאומים" של פיבודי בשנת 1955 היא למעשה חוות "גולדן אואק" שבבעלות חברת וולט דיסני, ונעשים בה שימושים רבים בהפקות של דיסני.
בתי המגורים של לוריין ביינס, ג'ורג' מק'פליי וביף טאנן של שנת 1955 נמצאים כולם בדרום פסדינה, קליפורניה.
הרכבת שפגעה בדלוריאן נמצאת בוונטורה, קליפורניה.
קנדי שבהיל ואלי של שנת 1985 הוא למעשה שדרות ויקטורי, שבברבנק, קליפורניה.
המנהרה בשנת 1955 (לקראת סוף הסרט השני) נמצאת בפארק גריפית' שבלוס אנג'לס.
במציאות, אורכה של המנהרה קצר יותר משמעותית מכפי שמוצג בסרט.
הדרייב אין שממנו מרטי מק'פליי נע בזמן משנת 1955 לשנת 1885, הוא דרייב אין אמיתי שקיים עד היום.
סמלו של הדרייב אין הוא אינדיאני שמסתכל למעלה (בסרט, על הקיר עצמו יש תמונה של אינדיאנים).
הוא נקרא כיום Apache Drive-In Theatre, והוא נמצא מחוץ לעיר גלוב שבמדינת אריזונה.
האינדיאנים המצוירים על קירות המבנה נשמרו במשך שנים, אך בסופו של דבר הוסרו.
המידע שלהלן מבוסס על מקומות ואירועים שמוצגים או מוזכרים בסרטי הטרילוגיה:
על פי מפה של מסילות הרכבת משנת 1885, המוצגת בסרט "בחזרה לעתיד 3", היל ואלי נמצאת בצפון קליפורניה, בהרי סיירה נבדה.
ראשוני המתיישבים הגיעו אל הקרקע בשנת 1850, והקימו רשמית את העיירה היל ואלי בשנת 1865. בשנת 1880 העיר כבר הייתה מחוברת לסן פרנסיסקו באמצעות רכבת.
בנייתו של בניין בית המשפט המחוזי הייתה בעיצומה במהלך שנת 1885, השנה בה התרחשו האירועים המוצגים בסרט "בחזרה לעתיד 3", ביניהם - חנוכת השעון החדש שיוצב על מגדל בניין בית המשפט.
בנייתו של הגשר שמעל ואדי שונאש הושלמה בקיץ 1886, ובאותו הזמן לערך שונה שמו ל"ואדי קלייטון", על שם קלרה קלייטון, מורה בבית-הספר שמתה כתוצאה מנפילה אל תוך התהום.
עם זאת, בציר הזמן המתוקן, שבו מרטי מק'פליי מציל את חייו של דוק בראון שמציל את חייה של קלרה, שמו של הוואדי משתנה ל"ואדי איסטווד", לזכר דמותו של מרטי מק'פליי.
עסקים משפחתיים רבים עברו מדור לדור בהיל ואלי.
כתוצאה מכך, העיר עברה שינויים במשך השנים, אבל עדיין נשארה דומה, בעוד בתי עסק מתעדכנים עם הזמן, אך לעיתים נדירות משתנים.
אלמנטים אלו, החוזרים על עצמם, הם תוצאה של בחירה מכוונת מצד היוצרים.
מעצב ההפקה של בחזרה לעתיד 2 ריק קרטר מצוטט כאומר כי "העתיד בנוי על ההווה".
הבמאי רוברט זמקיס מוסיף כי ההמשכיות שבין התקופות השונות בהיסטוריה של היל ואלי היא דוגמה לביטוי "ככל שהדברים משתנים, כך הם נשארים אותו הדבר".
למרות העקביות הראויה לציון של היל ואלי, עסקים רבים מופיעים ונעלמים עם השנים, ככל שהולך ופוחת הצורך בשירותיהם או שהם הופכים להיות מיושנים.
בין בעלי עסקים שכאלו ניתן למנות את הנשק, הנגר, החייט והקברן, שנראים רק בשנת 1885, כמו גם האטליז ובית המרחץ הציבורי.
נכון לשנת 1955, כפי שניתן לראות בשני הסרטים הראשונים של הטרילוגיה, האזור שסביב בית המשפט התפתח והפך למרכז העיר של היל ואלי.
ממול לבית המשפט יש כיכר-עיר מכוסה בדשא, ומסביבה וברחובות הסמוכים - חנויות ובתי עסק שונים, שני בתי קולנוע ובתי קפה רבים.
רגע מכונן בהיסטוריה הבדיונית של העיר היא יום שבת, ה-12 בנובמבר 1955, בשעת 22:04, כאשר ברק פגע במגדל השעון של בית המשפט, כאשר מאותו רגע - השעון פסק מלכת.
מגדל השעון הפך לאתר היסטורי מקומי, כאשר השעון מעולם לא תוקן, ונשמר כמו שהוא, על פי דרישתה של העמותה לשימור של היל ואלי.
חתיכה מאדן החלון של המגדל, אשר נשברה על ידי דוק בראון בעת שניסה לרתום את הברק אל מכונת הזמן, גם כן לא תוקנה, כפי שניתן לראות כאשר מרטי מק'פליי מגיע למקום, בשנים 1985 ו-2015, אך לא כך בשנת 1985 החלופית.
בציר הזמן המקורי של מרטי, רוב בתי העסק שבאזור כיכר העיר עברו משם או נסגרו, נכון לשנת 1985. בין העסקים החדשים שהחליפו אותם: חנות יד שנייה, סטודיו ליוגה וחנות ספרים למבוגרים.
אחד מבתי הקולנוע מקרין כעת רק סרטי פורנו, בעוד שבניין התיאטרון העירוני משמש את הכנסייה; בית המשפט נראה כשהוא במצב של הזנחה, ובלילה לפחות חסר בית אחד ישן על אחד מהספספלים של הכיכר; פארק הדשא שמחוץ לבית המשפט הוסב לשמש כמגרש חניה.
"זה תמיד היה אחד המרכיבים העיקריים של הסיפור, גם בגלגולו הראשון", מסביר התסריטאי בוב גייל, " אומר בביצוע של בחזרה לעתיד, "לקחת מקום, ולהראות מה קורה לו על פני תקופה של שלושים שנים.
מה שקורה לעיירות הקטנות, מקום הולדתם של רבים, הוא אותו הדבר.
הם בנו את הקניון באיזה חור נידח, והרגו את כל המרכז המסחרי של העיר, והכל השתנה.
במאה ה-21, אזור מרכז העיר זוכה לתחייה מחדש, לאחר שבית המשפט עובר הסבה ומשמש כקניון.
העסקים החלו לשוב ולהיפתח מסביב לכיכר העיר וברחובות הסמוכים, והחניון הוחלף באגם מלאכותי.
השעון שעל גג בית המשפט נשמר עדיין בשעה 22:04, והלוגו של הקניון הוא איור של ברק המכה במגדל השעון.
בניין התיאטרון העירוני (ששימש כנסים של הכנסייה) הוסב למוזיאון לאמנויות.
שלטים עליהם כתוב "ברוכים הבאים להיל ואלי" ("Welcome to Hill Valley") נראים בשנים 1955, 1985 ו-2015. בשנים 1955 ו-2015, השלטים כוללים גם לוגואים של מועדונים שונים, ביניהם רוטרי, ליונס וימק"א.
בשנת 1985 אין ייצוג לאף מועדון, אך מוזכר שמו של ראש העיר, גולדי וילסון.
בשנת 1985 החלופית, מרטי נראה כדורך על השלט, לאחר שזה הופל, ובאמצעות תרסיס צבע הוחלפה האות I באות E, על מנת לאיית "Hell Valley" (עמק הגיהנום) במקום "Hill Valley" (עמק הגבעה).
במקום שמו של ראש העיר, על השלט מופיעה הכתובת: "A Nice Place to Live" ("מקום טוב לחיות בו"), כפי שהיה גם בשנת 1955.
קניון האורנים התאומים / האורן הבודד
קניון האורנים התאומים / האורן הבודד הוא מרכז קניות הממוקם מחוץ להיל ואלי, בו מקיים דוק בראון את הניסויים הראשונים שלו במכונת הזמן שהמציא.
האתר שבו צולם הקניון הוא למעשה Puente Hills Mall, הממוקם ב- City of Industry, קליפורניה.
Penney הממוקמת בקניון, כפי שניתן היה לראות בסרט, נסגרה זה מכבר, ובמקומה יש במקום סניף של Hour Fitness 24.
כאשר מרטי מקפליי חוזר לעתיד, משנת 1955 לשנת 1985, ניתן להבחין כי שמו של הקניון השתנה, מ-"קניון האורנים התאומים" ל-"קניון האורן הבודד", וזאת משום שעם הגעתו לשנת 1955, מרטי מתרסק אל תוך אסם שבחוות "האורנים התאומים" השייכת לחוואי זקן בשם פיבודי, והוא בורח מהמקום.
במהלך בריחתו, הוא דורס בטעות את אחד משני עצי האורן הצעירים של פיבודי.
בסרט "בחזרה לעתיד 2" מוצגת מציאות חלופית וקודרת של היל ואלי.
בשל השפעתו הרבה של ביף טאנן החזק והמושחת, הימורים בעיר הפכו לחוקיים בשנת 1979. מפעל למיחזור פסולת רעילה נבנה במרכז העיר, וגרם לזיהום אוויר חמור.
כל בתי העסק המקומיים באזור מרכז העיר נסגרו או עברו משם, והוחלפו במועדוני חשפנות, אולמות קולנוע של סרטים פורנוגרפיים ובתי בושת.
טאנן גם קנה את המשטרה.
כתוצאה מכך, גבר הפשע ברחבי העיר.
בתי הספר הציבוריים של היל ואלי נשרפו, ובית המשפט הוסב להיות בית מלון וקזינו בבעלותו של ביף.
השעון שמעל בית המשפט עדיין נשאר במקומו, ומורה על השעה 22:04. בשנת 1973 ביף רצח את ג'ורג' מק'פליי (אבא של מרטי מק'פליי), על מנת שיוכל להינשא לאלמנתו - לוריין מק'פליי (אמא של מרטי מק'פליי).
על פי התסריט המקורי, הסרט "בחזרה לעתיד 2" אמור היה להציג את המציאות החלופית גם בשנת 2015. בשלב זה, ביף המושחת שולט על מחצית ממדינת קליפורניה, ובנו, ביף ג'וניור, הופך להיות מושל קליפורניה.
על כוחו והשפעתו הרבים, ביף שומר באמצעות צבא של שוטרים קיבורגים רבי עוצמה.
הילרי (מבסקית: hil - מת, harri - אבן, בתרגום חופשי: "אסטלה" או "מצבה") הוא השם שניתן לאסטלה בצורת דיסק, המאפיינות קברים באזור ארץ הבסקים.
המצבות הללו מעוצבות בצורת דיסק ופונות אל השמש.
לעיתים הן מעוטרות בסמלים נוספים.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו קברים כאלה במערב אירופה, ברוסיה, בסוריה ובארמניה, ולכן סביר להניח שצורת הקבורה הזאת הייתה קיימת בכל רחבי אירופה, אם כי נשתמרה במיוחד ברחבי ארץ הבסקים.
מועדון ספורט הילאל אל-קודס היא קבוצת כדורגל ממזרח ירושלים, המשחקת בליגת העל הפלסטינית.
אגודת הספורט הילאל אל-קודס מפעילה גם קבוצות התעמלות, אגרוף, קרטה, שחיה, טניס שולחן, קבוצת צופים וחדר כושר.
זו פעילות בה משתתפים מאות ילדים ובני נוער.
אגודת הספורט הילאל אל-קודס הוקמה בשנת 1972, במטרה לארגן מסגרת חברתית ופעילות ספורטיבית לילדים וצעירים במזרח ירושלים.
האגודה ממוקמת מצפון לעיר העתיקה סמוך למוזיאון רוקפלר.
בשנים הראשונות פעלה בעיקר כמועדון פעילות לילדים הפעילה חוגי דרמה ותיאטרון.
הפעילות הספורטבית החלה בשנת 1975, והוקמה קבוצת כדורגל חובבנית שהחלה לשחק בליגה המקומית במזרח ירושלים.
החל מעונת 11–2010, מתקיימת הליגה במתכונת מקצוענית, הקבוצה החלה לגייס תקציב של כחצי מיליון שקל לעונה ולהחתים שחקנים ומאמנים מקצועיים.
לקבוצה הצטרפו מורד עליאן, תושב בית צפאפא, שהגיע מבית"ר שמשון תל אביב, מוחמד ג'מאל, תושב אום אל-פחם, שבעבר שיחק בהפועל פתח תקווה.
ועלי חטיב תושב שפרעם, שבעבר שיחק בהפועל חיפה.
בעונת 12–2011, הצטרפו לקבוצה חוסאם אבו סלאח מבני סכנין, והמאמן סמיר עיסא, שאימן בעבר גם במכבי אחי נצרת.
והקבוצה זכתה לראשונה באליפות ליגת העל הפלסטינית.
בשנת 2012 עבר להילאל אל-קודס רוברטו קטלאן (Roberto Kettlun), שחקן קבוצת פלסטינו מצ'ילה.
בינואר 2015 הצטרף לקבוצה אחמד סבע מלך שערי ליגת העל ב-2012, שכיכב במכבי נתניה.
בדצמבר 2015, קיימו ראשי הקבוצה פגישה עם נציגי בני סכנין במטרה ליצור שיתוף פעולה, שיכלול העברת שחקנים ומשחקי ידידות.
כמו כן, החתימו את סלמן עמר, שבעבר שיחק בהפועל ירושלים כמאמן הקבוצה, לאחר פתיחה גרועה לעונה בה צברו רק שמונה נקודות ב-11 מחזורים.
תחת הדרכתו של סלמן הקבוצה התאוששה וסימה במקום הרביעי, כמו כן הגיעה לגמר גביע פלסטין.
בעונת 17–2016, הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל הפלסטינית בפעם השנייה.
בעונת 18–2017, הצטרף לקבוצה אשרף רבאח מהפועל חדרה.
הקבוצה משחקת באצטדיון פייסל חוסייני הנמצא סמוך לכביש 60 בתחומי הכפר א-ראם צפונית לירושלים.
הילאל אל-קודס השתתפה בתחרות גביע הנשיא בשנת 2013, בתחרות גביע ההתאחדות (AFC Cup) בשנת 2015.
בראשית התפתחות הכדורסל בישראל רוב משחקי הכדורסל נערכו על מגרשים תחת כיפת השמים, כמו למשל "מגרש אוסישקין" בתל אביב, שעל חורבותיו הוקם אולם אוסישקין.
האולם המקורה הראשון שנבנה בישראל היה אולם הפחים של הפועל חולון אשר הוקם בשנות ה-50, ולא עבר שיפוץ משמעותי עד היום.
בשנת 1963 נבנה היכל הספורט יד אליהו כזירה פתוחה עם יציעי בטון.
בשנת 1964 עברה מכבי תל אביב לשחק במתקן זה, ובהמשך הוא עבר שיפוץ והפך לאולם כדורסל מודרני בשנת 1972. בשנים אלה חלק גדול מקבוצות הכדורסל הגיעו מקיבוצים ומושבים ומשחקיהן הביתיים נערכו בתוך אולמות פח פשוטים, שחלקם אפילו לא היו מקורים.
בשנות ה-70 החלה מגמה על מעבר למשחק באולמות סגורים, עד שנקבע חוק לפיו, בשתי הליגות הגבוהות נאסר לשחק תחת כיפת השמים, אלא רק באולם סגור מקורה ומואר.
להלן רשימה חלקית של היכלי כדורסל בישראל, מסודרים לפי מספר מושבים יורד, לא נכללו אולמות ספורט רבים המיועדים לליגות הנמוכות, מתנ"סים ובתי ספר.
רשימה חלקית של היכלי הספורט המתוכננים לקום בשנים הקרובות ברמה מתאימה לליגת העל בכדורסל.
מיזמים נוספים שטרם ברורה היתכנותם הם הקמת ארנות של עד 20,000 מקומות במרכז הארץ עם מיקומים מוצעים בתל אביב ובלוד.
בעבר עלתה הצעה לארנה שכזאת ברמת השרון.
גם ראשון לציון הגישה הצעה לארנה עבור הפועל תל אביב אך מקדמת אותה בכל מקרה כארנה עירונית.
לא נכללו היכלים שהקמתם עדיין מוטלת בספק כמו רעננה, קריית הספורט לוד, הוד השרון, קריית אתא ועוד.
הילאוזאורוס (שם מדעי: Hylaeosaurus; מיוונית: "hylaios" - שייכים ליער, "sauros" - לטאה/זוחל) הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת האנקילוזאורים.
חי בתור הקרטיקון ברחבי בריטניה שלפני 140-136 מיליון שנה.
המאובנים של הדינוזאור נמצאו ב-1832 במערב סאסקס, בריטניה בידי החוקר והפלאונטולוג גדעון מנטל ומאובניו נותחו בידי החוקר ריצ'רד אוון (היחיד שנותח בידיו לצד האיגואנודון והמגלוזאורוס), אשר טבע את השם דינוזאור, אך מאובניו כללו רק שרידים מועטים שרובם היו שבורים.
הוא קרוי "לטאת היער", עקב הימצאו ביער אטילגייט (Tilgate Forest) במערב סאסקס.
אנקילוזאור זה היה קרוב לפולקנתוס והגיע לאורך 5 מטרים ומשקל 2 טון.
הוא היה מעוטר בשורת קוצים ארוכים מעל גבו והיה בעל ראש קטן ורגליים קצרות.
הזנב היה קצר והיה חסר "אלה" בקצה והראש היה קטן וכוסה במקור.
לא נמצאו מאובני שיניים כך שלא ברור אם היו לו ואיך ניזון.
ככל הנראה הוא היה יצור צמחוני שחי בדומה לקרנף מודרני.
דינוזאור זה הופיע בסדרה הדינוזאורים!.
הילאל בסאם אל-חלווי הוא כדורגלן לבנוני המשחק בעמדת החלוץ בפננג ובנבחרת לבנון.
הוא משחק בעיקר בעמדת הקיצוני, אך גם יכול לשחק כחלוץ המרכזי או כקשר ההתקפי.
ב-8 באוקטובר 2015, אל-חלווי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת בניצחון 2-0 על נבחרת מיאנמר במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במשחק זה, הוא פתח בהרכב והוחלף לאחר 56 דקות.
ב-29 במרץ 2016, אל-חלווי כבש את שערו הראשון בנבחרת נגד אותה מיאנמר במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018, כשהוא למעשה איזן את תוצאת המשחק ל-1-1.
בדצמבר 2018, הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה 2019. ב-17 בינואר 2019, הוא כבש צמד בניצחון 4-1 על נבחרת קוריאה הצפונית במסגרת המשחק האחרון בשלב הבתים.
היכל שימור ההרמוניה (בסינית: 保和殿; בפין-יין: Bǎo Hé Diàn) הוא אחד משלושת האולמות של בתי הדין החיצוניים שבתוך "העיר האסורה" שבסין.
צורתו של ההיכל היא מלבנית.
ההיכל הוא אחד משלושת האולמות המרכזיים של בתי הדין החיצוניים, כשהשניים האחרים הם היכל ההרמוניה העליונה והיכל ההרמוניה המרכזית.
בהיכל יש רצפה עשויה לבנים מזהב וכיסאות לכה מוזהב בצפון ובדרום, אך הם קטנים יותר מהכיסאות שבהיכל ההרמוניה העליונה.
ההיכל שימש לחזרות לטקסטים, וכן שימש כמקום לעשיית מבחנים של הקיסרים לקבלת תפקידים בירוקרטיים בממלכה.
היכל עבד אל-בהאא הוא אתר בהאי הנבנה בעכו, כחלק מהמרכז הבהאי העולמי.
האתר יכלול קבר מוקף גנים ובו ייטמנו שרידיו של עבד אל-בהאא, מנהיגה השני של הדת הבהאית.
עבד אל-בהאא (נולד בטהראן ב-1844 בשם עבאס אפנדי) היה בנו הבכור של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, ומונה על ידיו לרשת את הנהגת הדת לאחר מותו.
כמנהיג הדת בשנות התהוותה הוא מילא תפקיד מרכזי בהפצתה ובגיבוש תורתה.
אחד מהישגיו היה הקמת היכל הבאב על הר הכרמל, מהחשובים שבסמלי העיר חיפה והדת הבהאית כאחד, והבאת שרידיו של הבאב לקבורה בתוכו.
כשמת עבד אל-בהאא בחיפה, ב-28 בנובמבר 1921, נקברה גופתו באותו היכל עצמו, בחדר הצפוני לקבר הבאב.
בשנת 2019 הכריזה ההנהגה הבהאית העולמית, בהודעתה המסורתית לרגל חג הרידוואן, על בניית היכל ייעודי אשר יוקדש לעבד אל-בהאא וישמש כמשכן קבוע לעצמותיו.
כנימוק להעתקת השרידים נכתב בהודעה כי שוגי אפנדי, נכדו של עבד אל-בהאא ויורשו בהנהגת הדת, ראה בקבורת סבו בהיכל הבאב כפתרון זמני, וקיווה כי ביום מן הימים יימצא לו משכן ראוי יותר משלו.
זאת, על אף שבכתביו שוגי אפנדי התייחס להיכל הבאב בתור "מקום מנוחתו האחרון" של עבד אל-בהאא, וכתב כי קבורת שרידיו במבנה "מוסיפה אף יותר לקדושת הר [הכרמל]".
האתר שנבחר למיזם נמצא בדרום מזרח עכו, בין רחוב עליית הנוער לנחל נעמן, ובצמוד לגני רידוואן, אתר נוסף המקודש לבהאים.
האתר, המכונה "גני פירדוס" (בערבית ובפרסית: فِردَوْس), כולל שרידים של בריכת השקיה מפוארת מהתקופה העות'מאנית, ועבד אל-בהאא עצמו התגורר בו במשך זמן מה.
האתר נמצא בבעלות הבהאים מאז רכישתו בשנת 1881 יחד עם גני רידוואן, אף שבשנים האחרונות התנהל מאבק משפטי סביב הבעלות עליו.
לדברי האדריכל, האתר נבחר משום שעבד אל-בהאא ביקש להיקבר "בחולות שבין חיפה לעכו", באמרו כי מקום זה הוא "הנתיב אשר בו הולכים האהובים והצליינים".
האמירה מזכירה שורה מתוך התפילה הבהאית שאותה נוהגים להקריא המאמינים העולים לקברו של עבד אל-בהאא, תפילה שאותה הוא בעצמו חיבר: .
תכנון המיזם הוטל על האדריכל הקנדי ממוצא איראני חוסיין אמאנַת, שהתפרסם בזכות עבודתו על מגדל אזאדי בטהראן ובנייני המרכז הבהאי העולמי בחיפה.
בניגוד ליצירותיו בהר הכרמל, שעוצבו בסגנון נאו-קלאסי מפואר, האדריכל אמאנת בחר עבור היכל עבד אל-בהאא בסגנון מודרני ומאופק יותר, המדגיש את הגנים הנרחבים הסובבים את הקבר.
אמאנת הסביר כי בכך האתר ישקף את אישיותו הצנועה של עבד אל-בהאא, את חשיבתו המתקדמת ואת אהבתו לגנים ולטבע.
לפי התכנון, ההיכל ייבנה כגן המעוצב בדוגמת שמש שבמרכזה קברו של עבד אל-בהאא; לדברי האדריכל, צורה זו "מסמלת את הזוהר שעבד אל-בהאא הביא לאנשי העולם".
הקבר יונח במבנה שיש מתומן, המעוטר בחלונות ויטראז', והוא יוקף ברחבה שמעליה תקרה של סבכת שיש המעוצבת בצורות הנדסיות.
ההיכל יהיה מוגבה מסביבתו בכמה מטרים כדי למנוע נזק מעליית מפלס הים.
לאחר פרסום המיזם והאתר הנבחר באפריל 2019, ההנהגה הבהאית הודיעה ב-7 במאי על שכירת שירותיו של האדריכל חוסיין אמאנת לצורך תכנון המיזם, ועל הקמת קרן שבאמצעותה ייאספו תרומות למימון המיזם.
תכנונו הסופי של אמאנת פורסם בספטמבר 2019.
ב-13 בינואר 2020 נערך טקס הנחת אבן הפינה להיכל, במעמד ראש עיריית עכו, שמעון לנקרי, האדריכל אמאנת ונציגי הדתות השונות.
בד בבד החלו באתר העבודות הראשוניות, בתיאום עם רשות העתיקות, שכללו קידוחים ניסיוניים, כיסוי האתר בשכבת חצץ ויציקת עמודי בטון בעומק 15 מטר.
ב-26 בפברואר הוצג דגם המיזם בפני מועצת העיר עכו, ובתוך כך העריך ראש העיר לנקרי את עלות הפרויקט בכ-150 מיליון ש"ח.
ב-23 באפריל דווח כי העבודות נמשכות למרות התפרצות מגפת הקורונה, בכפוף להנחיות משרד הבריאות.
בשמונה באפריל 2021 פרצה באתר שריפה שנגרמה בעקבות עבודות ריתוך במקום.
כתוצאה מהשריפה נהרסו פיגומי העץ ותבניות היציקה, אך לא נגרם נזק כבד למבנה עצמו.
העבודות באתר התחדשו לאחר ימים ספורים.
"היכן החייל" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה אהובה עוזרי.
השיר יצא לאור בשנת 1975.
השיר היה לשיר הנושא של האלבום "היכן החייל".
הוא שיר קינה של אם המצפה לקבל מכתבים מבנה החייל, אך הקשר ביניהם נותק.
עוזרי סיפרה במשך שנים שהשיר נכתב על שכנתה ובנה החייל שנהרג במלחמה, אך לא פרסמה את שמו.
40 שנה לאחר כתיבתו נודע שהשיר נכתב על החייל , שהיה שכנה של עוזרי בשכונת כרם התימנים, ושנהרג במלחמת יום הכיפורים ב-18 באוקטובר 1973 סמוך לאגם המר, ונחשב תחילה כנעדר.
הוא נהג לשלוח למשפחתו מכתב מן החזית באופן קבוע, אך משזרם המכתבים מצידו פסק, הבינו בני משפחתו שהרע מכל קרה.
השיר היה הראשון שהתפרסם מן המוזיקה המזרחית שעסק בנושא השכול.
הזמרת שרית חדד חידשה את השיר באלבום הופעה חיה בצרפת, 1996 ופעם נוספת בתוכנית ריח מנטה ,2005.
בשנת 2024 יצא ביצוע מחודש לשיר של תזמורת ירושלים מזרח ומערב בניצוחו של תום כהן עם זהבה בן, בהפקה של כאן גימל.
היכלי ירק הוא סרט הרפתקאות רומנטי אמריקאי משנת 1959 בבימויו של מל פרר, עם אנטוני פרקינס ואודרי הפבורן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "היכלי ירק" של ויליאם הנרי הדסון משנת 1904.
צילומי הסרט נערכו ביערות העד, נהרות ומפלים בוונצואלה, גיאנה הבריטית וקולומביה.
המוזיקה נכתבה על ידי הייטור וילה לובוס ועובדה לסרט על ידי ברוניסלב קאפר שגם הלחין את השיר "היכלי ירק" ששר אנטוני פרקיס לאודרי הפבורן.
הסרט לא הצליח מבחינת מסחרית וקיבל ביקורות שליליות.
זה היה שיתוף הפעולה היחיד בין מל פרר כבמאי ואשתו אודרי הפבורן כשחקנית.
אייבל (אנטוני פרקינס) נמלט מקרקאס ליערות של ונזואלה לאחר שמורדים השתלטו על העיר ורצחו את אביו שהיה שר המלחמה.
הוא מצליח להתחמק מרודפיו ומגיע לכפר קטן על גדות אגם.
מטרתו היא למצוא זהב כדי לאסוף כסף לנקמה נגד רוצחי אביו.
הוא מגיע לכפר שם הוא פוגש בעל חנות בשם דון פלאטו (נחמיה פרסוף) שמצייד אותו במתנות לאינדיאנים ובצידה לדרך.
איבל שט בסירה מושטת על ידי אינדיאנים שמביאים אותו למעבה הג'ונגל ומשאירים אותו.
הוא נשבה על ידי אינדיאנים ומובא לפני ראש השבט, רוני (ססואה הייאקאווה).
את קשיי השפה פותר בנו קואה-קו (הנרי סילבה) שהתחנך במיסיון בקרקאס ויודע אנגלית.
אייבל מתקבל לשבט ומחלק להם מתנות.
קואה-קו מראה לו יער בו נמצאת אישה שהרגה את אחיו הבכור ומטיל עליו לחדור לשם ולהרוג אותה.
אייבל נכנס ליער ולאחר שיטוט עם חיות טרופיות הוא נפגש בבחורה יפה בשם רימה (אודרי הפבורן) שגרה שם עם אדם מבוגר בשם נופיו (לי ג'יי.
נחש ארסי מכיש אותו ורימה מטפלת ומצילה אותו והוא מתאהב בה.
אייבל חוזר לשבט ומפני שלא ביצע את משימתו הוא נקשר ומחכה לגורלו המר.
הוא מגלה כי למעשה קוא-קו רצח את אחיו והטיל את האשמה על רימה ולכן מנסה לחסלה.
בלילה הוא מצליח להינתק מהכבלים וחוזר לרימה ולנופיו.
כאן מתגלה לו הסיפור כי נופיו היה שייך לחבורת שודדים שהרסה את כפרה והרגה את כל תושביו.
נופיו מצא אותה בזרועות אמה הגוססת והביא אותה ליער.
היא הייתה בת ארבע ומאז היא איתו ביער ומכירה בו כ"סבא".
האינדיאנים שורפים את הבקתה של נופיו והוא מת משאיפת עשן.
רימה נמלטת ועולה על עץ גבוה שאותו מציתים האינדיאנים עד שנשרף כליל והם חוזרים לשבט בידיעה שחיסלו את רימה.
אייבל מחפש אותה ובטוח שנספתה אך בסוף היא מתגלה לו ומושיטה לו את ידה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאנטוני פרקינסאייבלאודרי הפבורןרימהלי ג'יי.
קובנופלוססואה הייאקאווהרוניראש שבטהנרי סילבהקואה-קובנו של רונינחמיה פרסוףדון פלאטוסוחר
הוא ריכז תוכניות פדרליות במדינה שמטרתן לספק הקלה מתקופת השפל.
מקאליסטר פרש מהפוליטיקה של המדינה ב-1936 בעקבות מריבה עם הבוס הפוליטי החזק של ממפיס, א.
הוא בילה את שני העשורים האחרונים לחייו כשופט לענייני פשיטת רגל בבית המשפט המחוזי של נאשוויל.
מקאליסטר נולד בנאשוויל, טנסי ב-15 ביולי 1875, והיה בנם של ויליאם מקאליסטר, עורך דין ושופט, ולורה (דורץ') מקאליסטר.
הוא למד באוניברסיטת ואנדרבילט, והשלים את לימודיו עם תואר ראשון במשפטים (LL.B) ב-1897. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בנאשוויל ב-1899.
מקאליסטר מונה לעוזר פרקליט העיר של נאשוויל ב-1901, וקודם לתפקיד פרקליט עירוני ב-1905. הוא נבחר לסנאט של טנסי ב-1910, וכיהן בשתי קדנציות (1911 – 1915).
כסנאטור במדינה, הוא ביקש אכיפה מחמירה יותר של חוקים בנוגע לחינוך ועבודת ילדים, ודגל בבדיקות טובות יותר של מזון וסמים.
הוא גם ביקש מימון לבית חולים לשחפת לנאשוויל.
מקאליסטר היה אלקטור של הנשיא וודרו וילסון ב-1916, וכיהן בוועד הפועל הדמוקרטי של המדינה מ-1918 עד 1920.
האספה הכללית של טנסי מינתה את מקאליסטר לגזבר המדינה ב-1919. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1927, ושוב מ-1931 עד 1933. במהלך שנות ה-20, הוא הזהיר בעקביות כי המדינה עומדת בפני משבר פיננסי מתקרב, ותקף את הרפורמות של המושל אוסטין פיי.
במרוץ לתפקיד המושל ב-1926, ביקש מקאליסטר את מועמדותה של המפלגה הדמוקרטית נגד המושל המכהן, אוסטין פיי.
פיי שינה באופן קיצוני את ממשלת המדינה, והכעיס רבים מחברי מפלגתו שלו בתהליך, ביניהם הבוסים הפוליטיים א.
קראמפ מממפיס והילרי האוז מנאשוויל.
בעזרתם של קראמפ והאוז הצליחה מקאליסטר לזכות במחוזות שלבי ודוידסון, אך פיי זכה באזורים הכפריים של המדינה ובמזרח טנסי, והביס את מקאליסטר ב-7,000 קולות.
ב-1928, מקאליסטר שוב ביקש את המועמדות, הפעם נגד המושל המכהן הנרי הורטון, שהפך למושל לאחר מותו של פיי בשנה הקודמת.
מקאליסטר זכה לתמיכה של קראמפ והאוז, בעוד הורטון זכה לתמיכתו של המוציא לאור רב העוצמה לוק לי.
פופ, ביקש גם הוא את המועמדות.
למרות שהקמפיין בפריימריז היה קשה, מקאליסטר נכשל, והפסיד להורטון 97,333 קולות מול 92,017 (פופ קיבל רק 27,779 קולות).
עד סוף 1930, השפעות מפולת הבורסה של 1929 הגיעו לטנסי.
כמה ימים לאחר ניצחונו של הורטון בבחירות הכלליות, נכשלו בנקים רבים שנשלטו על ידי שותפו העסקי של לי, רוג'רס קאלדוול, וחיסלו יותר מ-6 מיליון דולר בפיקדונות המדינה.
הורטון עמד בפני הדחה, ונגד לי הוגש כתב אישום באשמת הונאה בבנק.
בעוד שההצעה הקוראת להדחתו של הורטון נכשלה בבית המדינה, גם קאלדוול וגם לי הורשעו בסופו של דבר באשמת הונאת בנק.
מקאליסטר, שהזהיר מפני המשבר הממשמש ובא, מונה מחדש לגזבר המדינה, וביקש שוב את מועמדות המפלגה למושל ב-1932. למרות שהורטון שרד את ההדחה, הוא לא ביקש להיבחר מחדש, והמתחרים העיקריים של מקאליסטר היו פופ והמושל לשעבר מלקולם ר.
תמיכתו של קראמפ, שהעניקה למקאליסטר יתרון של 25,000 קולות במחוז שלבי, התבררה כגורם המכריע, שכן מקאליסטר זכה במועמדות, 117,400 קולות מול 108,400 לפופ ו-60,520 לפטרסון.
פופ האשים את קראמפ בהונאת בוחרים, והתמודד נגד מקאליסטר בבחירות הכלליות כעצמאי.
ביום הבחירות ניצח מקאליסטר בקלות, עם 169,075 קולות מול 117,797 עבור המועמד הרפובליקני, ג'ון אי.
מול חוב של 6 מיליון דולר למדינה וכלכלה שנפגעה על ידי כישלונות עסקיים ובנקים, מקאליסטר החל מיד לקצץ את ממשלת המדינה.
הוא קיצץ למעלה מ-2,300 משרות מכוח העבודה הממשלתי, וקיצץ 7 מיליון דולר בהוצאות המדינה.
הקיצוצים הללו כללו את העלות של אחוזת המושל, שמקאליסטר הפחית מ-35,000 דולר לשנה ל-1,000 דולר בלבד.
מקאליסטר תמך ברשות עמק טנסי ובתוכניות פדרליות אחרות מתקופת השפל.
בניית סכר נוריס וסכר פיקוויק נחיתה החלה במהלך כהונתו.
באפריל 1933, זמן קצר לאחר תחילת כהונתו של מקאליסטר, אימצה המדינה את האירוס כפרח המדינה, ואת הציפור הלועגת כציפור המדינה.
ב-1934, פופ, שהיה נחוש לשבור את כוחו של קראמפ, קרא שוב תיגר על מקאליסטר על המועמדות הדמוקרטית, אך לא הצליח, וזכה רק ב-137,253 קולות לעומת 191,460 של מקאליסטר.
בבחירות הכלליות, פופ שוב התמודד כעצמאי, וניסה לרוץ בתמיכת המושל הרפובליקני לשעבר בן וו.
הופר, בהסכם דומה לזה שבחר בהופר יותר משני עשורים קודם לכן.
הופר קרא לרפובליקנים לתמוך בפופ בבחירות למשרת המושל, בעוד שפופ קרא לדמוקרטים העצמאיים לתמוך בהופר בקמפיין שלו בסנאט נגד בעל בריתו של קראמפ, קנת' מק'קלר.
התוכנית נכשלה, עם זאת, כאשר פופ הפסיד למקאליסטר, 198,743 קולות מול 122,965, ומקק'לר ניצח באופן מוחץ את הופר.
במהלך כהונתו השנייה, מקאליסטר הכעיס את קראמפ כשהציע מס מכירה של המדינה.
בני בריתו של קראמפ בבית המדינה הביסו את המס, והוא הפסיק את התמיכה במקאליסטר, וכינה אותו "המושל הכי מצער שלנו".
מקאליסטר הכעיס את קראמפ עוד יותר כאשר סירב לאפשר מכירת משקאות חריפים בממפיס (האיסור הפדרלי הסתיים עם ביטול התיקון ה-18, אך האיסור של המדינה נשאר בתוקף).
כשהבין שיש לו סיכוי קטן לנצח ללא תמיכתו של קראמפ, מקאליסטר לא ביקש להיבחר מחדש לקדנציה שלישית.
לאחר כהונתו השנייה, פרש מקאליסטר לביתו בנאשוויל, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא מונה ליועץ השטח של ועדת הפחם הביטומנית בוושינגטון הבירה, בשנת 1936. ב-1940 הוא מונה לשופט לענייני פשיטות רגל בבית המשפט המחוזי הפדרלי של נאשוויל, ונשאר בתפקיד זה עד סוף חייו.
הוא מת ב-30 באוקטובר 1959 בנאשוויל, טנסי, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים של נאשוויל.
מקאליסטר היה צאצא (דרך אמו) משני מושלי טנסי לשעבר, וילי בלאונט (1768 – 1835), סבא רבא שלו, וארון ו.
וילי בלאונט היה אחיו למחצה הצעיר של המושל הטריטוריאלי, ויליאם בלאונט.
מקאליסטר נשא לאישה את לואיז ג'קסון, בתו של שופט בית המשפט העליון האמריקאי האוול ג'קסון, בשנת 1901. נולדו להם שתי בנות.
הילאס והנימפות היא יצירת שמן על בד מאת הצייר האנגלי ג'ון ויליאם ווטרהאוס, שצוירה בשנת 1896. הציור מתאר סצנה מהמיתולוגיה היוונית, ובה נראה הילאס - נער יפה תואר ומאהבו של הרקולס, ברגע שבו הוא נמשך אל עומק המים על ידי שבע נימפות.
במרכז הציור נראה הילאס כורע על שפת בריכה טבעית, לבוש גלימה כחולה ואבנט אדום, כשכד מים בידו.
הוא נמשך לעבר אחת הנימפות, האוחזת בזרועו בעוד שש נימפות נוספות מקיפות אותה.
כל הנימפות צעירות, עירומות, דומות זו לזו, ובעלות שיער כהה שזורים בפרחים לבנים וצהובים.
הן מביטות בו מתוך המים באינטנסיביות, חלקן מעל פני השטח וחלקן נראות מתחת לו דרך מים שקופים.
פני המים מכוסים בעלי נופר, וניתן לראות דרכם גבעולים ומקטעי גוף נוספים של הנימפות.
זווית הציור ממוקמת מעט מעל פני השטח, והנוף חסר שמיים - במקום זאת מופיעים צמחייה צפופה ושורשי עצים כהים המקיפים את הבריכה.
בינואר 2018 הוסרה היצירה לזמן קצר מקירות גלריית האמנות של מנצ'סטר ביוזמת האמנית סוניה בוייס, במסגרת מחאה על ייצוג נשים באמנות הוויקטוריאנית.
ההסרה עוררה תגובות נרחבות: תומכים ראו בה יוזמה אמיצה לבחינת הפנטזיה הוויקטוריאנית ולביקורת מגדרית, ואילו מבקרים טענו לצנזורה.
בגלריה הוצב לוח לבן שעליו הוזמנו המבקרים לכתוב את תגובתם להסרת היצירה.
במאמר שפרסם מבקר האמנות ג'ונתן ג'ונס בגרדיאן, נטען כי הסרת הילאס והנימפות מתצוגת הקבע הייתה מהלך מיותר שפגע בתרבות החזותית ובחופש האמנותי.
לדבריו, היצירה אינה פורנוגרפית ואינה נועדה לעורר מבט טורפני, אלא מבטאת פנטזיה מיתית קלילה, אשר שייכת לעולם האמנות ולא למציאות החברתית של זמננו.
הוא תיאר את ההחלטה להסיר את הציור כ"מוסרנות פסאודו־פוליטית", והזהיר מפני מדרון חלקלק שבו כל ייצוג ארוטי בעבר יהפוך פסול בעיני ההווה.
ג'ונס אף ציין כי הסרת ציור של נימפות מימיות מהמאות הקודמות מעוררת שאלות קשות יותר על גורלן של יצירות אחרות: "אם נתחיל בצנזור של נימפות קלות־ערך - מי יהיה הבא בתור?
פיקאסו?" לדעתו, ניסיון ליישם סטנדרטים מוסריים עכשוויים על יצירות היסטוריות עלול לעקר את כוחן התרבותי ולהחליף חינוך לדיון פתוח במנגנוני השתקה.
הילאס והנימפות מציגה את המאפיינים האופייניים לסגנונו המאוחר של ג'ון ויליאם ווטרהאוס, אשר שילב בין ריאליזם טכני לאסתטיקה סימבוליסטית.
באתר Artble מצוין כי הקומפוזיציה המוקפדת, תשומת הלב לפרטים, והיכולת של ווטרהאוס לתאר בדים, עור, ומים בצורה חיה ומוחשית - כל אלו תורמים לתחושת קסם חזותי כמעט על-טבעי.
הבחירה למקם את הדמויות בתוך סביבה טבעית עבותה, כמעט מנותקת מהעולם החיצוני, מחזקת את תחושת הנתק מהמציאות וממקמת את ההתרחשות בתחום המיתי, החלומי.
הציור מבליט את שליטתו של ווטרהאוס בצבע, במיוחד בגוני העור החיוורים של הנימפות המוארים באור רך, וביחס בין צבעי הטבע לבין גופיהן.
הניגוד בין הבהירות של הדמויות לבין הרקע הכהה יוצרת מוקד ויזואלי ברור.
הדמויות ממוקמות במרכז הסצנה אך אינן גוזלות מהמרחב שסביבן - אלא משתלבות בו בהרמוניה.
כמו כן, האחידות הפיזיולוגית בין הנימפות תורמת לתחושת האחידות והכוח הקולקטיבי שלהן.
ווטרהאוס, אף שאינו חבר רשמי בקבוצת הפרה־רפאליטים, מזוהה עם האידיאלים שלה - שימוש במקורות ספרותיים ומיתולוגיים, שימת דגש על יופי אידיאלי, ונטייה לארוס מרומז.
ציור זה מדגים את היכולת שלו לאזן בין סיפור דרמטי לבין אווירה לירית, ובין סמליות מינית לבין איפוק צורני.
היצירה עוררה דיון סביב "המבט הגברי" ביצירה האמנותית.
הנימפות מיוצגות כנשים עירומות וזמינות למבט הצופה, מבט שאין בו חשש מתגובה או סובייקטיביות מצדן.
הילאס, לעומתן, מוצג כקורבן פאסיבי.
הביקורת התמקדה לא רק בתוכן הציור אלא גם במדיניות מוסדות תרבות, שנתפסה ככזו שהעדיפה לאורך הדורות הצגת נשים כנושאים פאסיביים או מיניים, לעיתים מבלי לעורר דיון ביקורתי.
עם זאת, עצם האפשרות שהצופה יחוש משיכה כלפיהן הופכת את היצירה למטעינה מוסרית ומטשטשת את הגבול בין שחרור לתשוקה טורפנית.
הולמס מדגיש כי אף על פי שסיפור המקור הקלאסי אינו מתייחס לגילן של הנימפות, בחירה זו של ווטרהאוס עלולה להחמיר את תחושת אי־הנוחות בצפייה.
לדעתו, ההסרה הזמנית של הציור חשפה מורכבות חדשה ביצירה, והציבה את ווטרהאוס כאמן שבאופן לא מודע אולי אף אתגר את גבולות המוסר של תקופתו.
עם זאת, קריאה נוספת שמציעה סוזן ראשטון מדגישה כי הנימפות אינן מביטות בצופה, אלא ממקדות את מבטן בהילאס בלבד - עובדה שיכולה להרחיק את הצופה ולערער את התחושה שהן אובייקטים זמינים להתבוננות.
לדעתה, היצירה אינה קובעת פרשנות אחת ברורה: היא עשויה לשקף פיתוי, חופש מיני, אלימות, או מבט מיתי על טבע ויופי – תלוי בעמדת הצופה.
גם הממד הגילאי בציור, לדבריה, אינו מחייב קריאה ריאליסטית, אלא עשוי לשקף רעיון של נצחיות וחושניות חסרת זמן.
השפעות סגנוניות ותחושת הזמן בציור
בקריאה אסתטית של היצירה באתר Byron's Muse, תואר הציור כטעון באווירה חושית המשדרת שקט, פיתוי ומסתורין.
המפגש בין הילאס לנימפות מצויר כרגע קפוא בזמן, טעון באנרגיה מתוחה של התמסרות וחוסר יציבות.
הנימפות מוצגות כבעלות נוכחות כמעט אורקולית – נדמה כאילו הן לוחשות או שרות, והמבט אל תוך הציור מעורר תחושה של מהפנטות שקטה.
האסתטיקה הכללית שואבת יסודות מן הציור הפרה־רפאליטי ומהסימבוליזם – קומפוזיציה מדויקת, צבעוניות טבעית, וטיפול אידיאליסטי בגוף האנושי.
הנימפות דומות זו לזו במראן, אך כל אחת נושאת הבעה שונה מעט, מה שמעניק להן גוון פסיכולוגי מרומז.
הן אינן מיוצגות רק כאובייקטים של משיכה, אלא כסמל למסתורין שבטבע, לארוטיקה סמויה ולעולם המיתוס הנשי.
הילאס עצמו מתואר כמי שנמשך אל תוך עולמן באופן שאינו ברור – בין רצון אישי לבין לכידה.
תחושת הספק הזו, בין משיכה לסכנה, מחריפה את המתח הדרמטי שבציור ומחזקת את תחושת האובדן הקרב.
ציור נשים כפיתוי מיתי באמנות של המאה ה־19
במהלך המאה ה־19, במיוחד באירופה הוויקטוריאנית, התפתח זרם אמנותי שבו נשים הוצגו כדמויות מיתיות מפתות, לעיתים קרובות בהקשרים מימיים או אקזוטיים - דוגמת נימפות, סירנות, או אלות טבע.
דימויים אלה שימשו כמטאפורה לתשוקה, סכנה, ואובדן שליטה גברית.
הציור האופייני לסגנון זה מציג נשים צעירות ויפהפיות בגוף חשוף או חצי-חשוף, המשולבות בסביבה טבעית, לרוב מבודדת, הרמונית ועם זאת טעונה באיום סמוי.
לפי המאמר, ייצוגים אלה אינם נייטרליים או אסתטיים בלבד: הם מבטאים את המתח בין משיכה למוסר, בין טבע לתרבות, ובין גבר לאישה.
הסביבה - אגם, אי או בריכה - פועלת כסוג של מרחב גבול שבו מתרחש המפגש הפתייני.
גברים המוצגים ביצירות אלה נתפסים לעיתים כקורבנות תמימים או כמי שנשבים מתוך רצון - דבר שמחזק את תחושת הסכנה והמסתורין של הדמות הנשית.
סגנון זה, המזוהה עם סימבוליזם ופרה־רפאליטיות, מאופיין בקומפוזיציה מוקפדת, צבעוניות עדינה, ותשומת לב גבוהה לטקסטורות – בעיקר של עור, מים וצמחייה.
נשים אינן רק "יפות" במובן קונבנציונלי, אלא מגלמות כוח מיתי עמום אך נוכח.
יצירות אלו, ביניהן הילאס והנימפות של ג'ון ויליאם ווטרהאוס, מייצגות רגעים של פיתוי שקט, שבו היופי עצמו הופך מסוכן.
במיתולוגיה הקלאסית, הילאס (ביוונית עתיקה: Ὕλας, תעתיק: הילאס) היה נער ששירת את הרקלס (במיתולוגיה הרומית: הרקולס) כחבר וכמשרת.
חטיפתו בידי נימפות מים שימשה נושא נפוץ באמנות הקדומה, ונותרה מוטיב מתמשך באמנות המערבית במסורת הקלאסית.
במיתולוגיה היוונית, הילאס היה בנם של המלך תֵיאוֹדָמַס משבט הדריופים ושל הנימפה מֵנוֹדיקֵה, בתו של אוריון.
על פי גרסאות אחרות, אביו של הילאס היה אֵופאֵמוֹס או המלך קֵיאֶקס מטרכיס.
לאחר שהרקולס הרג את תיאודמס בקרב, הוא לקח את הילאס כנושא כליו ולימד אותו את אמנות הלחימה.
המשורר תאוקריטוס (סביבות 300 לפנה"ס) כתב על האהבה ששררה בין הרקלס להילאס.
הרקלס לקח עמו את הילאס על סיפון הספינה ארגו, ובכך הפך אותו לאחד מהארגונאוטים.
בעת ששהו באזור פגאי שבמיסיה, נחטף הילאס על ידי נאיאדות ממעיין מקומי שהתאהבו בו; הן משכו אותו למעמקי המים, והוא נעלם תוך כדי קריאה.
היעלמותו זיעזעה את הרקלס, אשר יחד עם פוליפמוס חיפש אחריו זמן רב.
לפי גרסת הארגונאוטיקה הלטינית מאת וגאיוס ולריוס פלאקוס, לא נמצא הילאס לעולם משום שהתאהב בנימפות ובחר להישאר עמן ולחלוק עימן את כוחן ואהבתן.
בגרסה של אפולוניוס מרודוס, האל הימי גלאוקוס מודיע לארגונאוטים כי "נימפה התאהבה בו ולקחה אותו להינשא לה".
תיאוקריטוס, לעומתם, מתאר את הנימפות סוגרות את פיו של הילאס מתחת למים כדי לחנוק את קריאותיו להרקלס.
אנטונינוס ליברליס מספר כי הנימפות שינו את דמותו של הילאס להד, שחוזר שוב ושוב על קריאות השבר.
הסיפור על הילאס והנימפות מוזכר ברמז בספר השלישי של "מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר, מזמור 12, בית 7:
הילאס מוזכר גם במחזה "אדוארד השני" מאת כריסטופר מרלו: "לא התאבל הרקלס על הילאס יותר משאבלתי עליך מאז גלותך" (מערכה I, סצנה I, שורות 142–143).
אוסקר ויילד מזכיר את הילאס לפחות שש פעמים ביצירתו.
ברומן תמונתו של דוריאן גריי, בפרק 11, נכתב: "...וזִהֵב נער כדי שישרת במשתה כגנימדס או כהילאס".
בסונֶט סנטה דקה, קינה על מותם של האלים, מופיעה השורה: "הילאס הצעיר שוב אינו מחפש את מעיינות המים"; ובשיר "גן הארוס", נכתב: "הנה הפרחים שפיזר הרקלס המתאבל על קברו של הילאס".
בשיר "חרמידס" הוא מוזכר אף הוא.
אוסק ויילד כתב בפואמה "Charmides":
הילאס הוא דמות בסרט "ג'ייסון והארגונאוטים" (1963), בגילומו של ג'ון קיירני.
הילאס ונימפות המים הוא ציור שמן על קנבס מאת הציירת הבריטית הנרייטה ריי, שהוצג לראשונה בשנת 1910 באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
היצירה מציגה את הסצנה המיתולוגית הידועה מסיפור מסעו של יאסון והארגונאוטים, ובה הילאס, משרתו ובן לווייתו של הרקולס, נמשך אל מותו בידי נימפות מים.
הציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו הילאס מוקף על ידי נימפות מים בנוף טבעי עשיר.
גופו העירום של הילאס בוהק תחת אור רך, בעוד מספר נימפות - גם הן בעירום חלקי - נראות מושכות אותו לתוך המים.
הקומפוזיציה בנויה בתנועה סיבובית, שבה גופן של הנימפות יוצר קשת סביב דמותו של הילאס, תוך שימת דגש על האינטראקציה הגופנית והחזותית ביניהם.
הצמחייה הסבוכה ברקע והמים הצלולים מוסיפים עומק דרמטי וסביבה מפתה למפגש.
גוון הצבעים נע בין ירוקים עדינים לגוני עור ורדרדים וזהובים, תוך שילוב של טכניקות אקדמיות ורכיבים בעלי אופי אימפרסיוניסטי.
בנוסף לאיכות הפיגורטיבית, הציור מאופיין בקנה מידה מרשים: 142.3 על 222.8 ס"מ.
הוא חתום בידי האמנית בפינה הימנית התחתונה, וכולל גם תווית בגב המסגרת עם כתובתה ושם היצירה.
ריי שאבה השראה ממסורת ציורי העירום הקלאסיים בתקופה הוויקטוריאנית, והדגישה ביצירה זו את הגוף הנשי כאידיאל חזותי מרכזי.
הילאס היה נער יפה תואר ואחד מהמלווים של הרקולס במסעו של יאסון והארגונאוטים להשגת גיזת הזהב.
באחד הלילות נשלח להביא מים, הגיע למעיין, ושם נלכד על ידי נימפות אשר נשבו ביופיו וגררו אותו אל המים - והוא לא נראה עוד לעולם.