tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסיון הראה, שעדיף למגן את החלקים הרגישים של האונייה מאשר למגן את כולה.
החלק מרכזי של האונייה, שבו היו המנועים והדוודים, היה מוגן באמצעות חגורת המיגון העיקרית של האונייה; חגורה זו החלה מתחת לקו המים ונמשכה עד מרחק מסוים מעליו.
מיגון זה נקרא "המצודה המרכזית", ומטרתו הייתה להגן על חלק זה של האונייה מפני הפגזים הגדולים ביותר.
החימוש העיקרי של האונייה ומחסני התחמושת היו מוגנים גם הם על ידי מבלטים של המיגון, שכיסו עליהם.
מעבר לכך, תקופת אוניות המערכה פרה-דרדנוט התאפיינה במעבר של התותחים הראשיים אל צריחים מוגנים, במקום עמדות פתוחות יותר בעבר.
המיגון הלך ונהיה דק ממרכז האונייה אל חרטומה ואל ירכתיה, וגם כלפי מעלה, אל המבנה העילי.
הסיפון עצמו היה מוגן בשריון דק, בין 5 ל–10 ס"מ.
השריון נועד לבלום פגזים נפיצים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 היו אוניות המערכה מוגנות בשריון מורכב, שהיה עשוי מתרכובת של ברזל ופלדה.
עם השנים נעשו תהליכי עיבוד הפלדה טובים יותר, וניתן היה להרכיב על האוניות שריון דק יותר, בעל אותה רמת מיגון.
כך למשל, שריון מורכב בעובי 7.5 אינץ' (19 ס"מ), שהורכב על אוניות מערכה פרה-דרדנוט בסוף שנות ה-80, הוחלף באמצע שנות ה-90 על ידי שריון שיוצר בשיטת קרופ בעובי 5.75 אינץ' (14.5 ס"מ), שסיפק אותה רמת מיגון.
אוניות המערכה פרה-דרדנוט היו מונעות כולן במנועי קיטור.
כמו בכל התחומים, גם בתחום המנועים חלה התקדמות רבה בתקופה זו, והם הפכו יעילים וחסכוניים יותר.
הדלק שהניע את אוניות המערכה פרה-דרדנוט היה פחם, אם כי כבר בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות ראשונים לשימוש בנפט.
המנועים סובבו שנים או שלושה מדחפים, שהיו בדרך כלל בעלי שני להבים, אם כי ציי גרמניה וצרפת העדיפו מדחפים בעלי שלושה להבים.
אוניות המערכה פרה-דרדנוט שירתו בשיאם בציים שהיו מעורבים מאד: באותם ציים שירתו גם סיירות משוריינות, שהיו למעשה אוניות מערכה מוקטנות, סיירות ממוגנות, ואף סיירות ישנות יותר, שלא היו מוגנות כלל בשריון, וכן פריגטות ואוניות אחרות מונעות במפרשים, שהיו עשויות מעץ, ברזל או פלדה.
ספינות טורפדו הופיעו בזירה, והחלו לאיים על אוניות המערכה; מולן הופיעו המשחתות הראשונות, שנועדו להתמודד עם איום זה, ובקביל החלו להיבנות הצוללות הראשונות.
סוף המאה ה-19 היה בסימנו של מרוץ חימוש ברוסיה וצרפת, שניסו לערער על עליונותו של הצי המלכותי הבריטי.
מעצמות נוספות החלו לתפוס את מקומן בין הכוחות הימיים הגדולים: גרמניה, ארצות הברית ויפן.
במלחמות אחרות שהיו בתקופת הפרה-דרדנוט לא היו קרבות בין אוניות מערכה פרה-דרדנוט: מלחמת סין–יפן הראשונה (1894 – 1895) היו הקרבות בין סיירות, ובמלחמת ארצות הברית–ספרד היו הקרבות בין אוניות מערכה אמריקניות וסיירות ספרדיות.
הצי הבריטי קבע ב-1889 רשמית את מדיניותו, על פיה גודלו של הצי יהיה כגודלם של שני הציים הבאים אחריו בגודלם בעולם גם יחד.
מדיניות זו נועדה אז במיוחד כנגד ציי צרפת ורוסיה, שכרתו ב-1890 ברית ביניהן.
מ-1895 ועד 1904 בנו הבריטים 39 אוניות מערכה פרה-דרדנוט, בשש סדרות שונות, בנוסף לשני תריסרי אוניות מערכה מיושנות יותר שנותרו בשירות; אוניית המערכה האחרונה מטיפוס זה הושקה אחרי השקתה של דרדנוט .
צרפת התלבטה במשך כמה שנים לגבי ההרכב הנכון של הצי שלה.
אסכולה אחת (ה-Jeune Ecole, האסכולה הצעירה) גרסה שיש צורך בספינות קטנות ומהירות, שיישאו טורפדות, וכך יוכלו להתמודד בהצלחה מול אוניות המערכה של האויב.
חשיבה זו הובילה לעיכוב בבניית אוניות מערכה פרה-דרדנוט, ורק ב-1889 הוחל בתחילת בנייתה של האונייה הראשונה מטיפוס זה.
לקראת סוף המאה ה-19 התייאשו הצרפתים מן הניסיון להגיע לשוויון מול הצי הבריטי במספר האוניות, אך המשיכו בבנייתן; הצרפתים נפגעו יותר מכל צי אחר מן המהפכה שיצרה השקת הדרדנוט; עשר אוניות מטיפוס פרה-דרדנוט היו בשלבי בנייה שונים בעת ההשקה.
גרמניה הייתה בתחילת בניית הצי שלה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, אך עד 1905 כבר הייתה המתחרה העיקרית מול בריטניה על השליטה בים, ומרוץ החימוש העולמי העיקרי התנהל בין שתיהן.
עד 1905 כבר היו לגרמניה 19 אוניות מערכה פרה-דרדנוט, הודות להשפעתו הרבה של שר הצי שלה, אלפרד פון טירפיץ.
ככלל, נשאו אוניות המערכה הגרמניות חימוש פחות כבד מן החימוש הבריטי, אך המבנה שלהן היה חסון ואיתן לפחות כאלה של יריבותיהן.
רוסיה החלה בתוכנית להרחבת הצי שלה החל מ-1890; חלק מאוניותיה נבנו במספנות זרות, כמו בארצות הברית.
מטרתה של רוסיה הייתה גם להגן על האינטרסים שלה במזרח הרחוק.
עד 1904 היו לרוסיה 15 אוניות מערכה פרה-דרדנוט, אך מלחמת רוסיה יפן הייתה אסון אמיתי לצי הרוסי: 11 מתוך 15 האוניות הללו טובעו במלחמה.
במהלך מהפכת 1905 התמרדו מלחיה של האונייה פוטיומקין, אוניית מערכה פרה-דרדנוט, שעגנה באודסה.
אחרי 1905 בנתה רוסיה עוד ארבע אוניות מערכה.
באיטליה נבנו שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט בין השנים 1893 – 1904. אוניות אלה היו מהירות יחסית לאוניות דומות להן, אך מוגנות פחות; מבחינות רבות בישרו אוניות מערכה אלה את הופעתה של סיירת המערכה.
באימפריה האוסטרו הונגרית נעשה מאמץ לחדש את הצי, אך נבנו רק 3 אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
ארצות הברית החל בבניית אוניות מערכה ב-1891. בתחילה נבנו אוניות מערכה להגנת חופים – היו אלה אוניות בעלות חימוש כזה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט, אך ללא יכולת להפליג בים הפתוח ובעלות טווח קצר יחסית, שנועדו להגנה קרובה לחוף.
רק ב-1901 הושקו אוניות מערכה הראשונות שהיו מיועדות להפלגה באוקיינוס, לטווח גדול, ואולם אוניות המערכה שהיו בידי ארצות הברית בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד הספיקו כדי להביס את הצי הספרדי.
החל מ-16 בדצמבר 1907 ועד 22 בפברואר 1909 הקיפו 16 אוניות מערכה אמריקניות, עם אוניות נלוות, את כדור הארץ, במסע שנועד להפגין את כוחה המתעצם של ארצות הברית; השייטת השתתפה בהפלגה כונתה "הצי הלבן הגדול" (Great White Fleet) וכולו היה מורכב מאוניות מערכה פרה-דרדנוט.
יפן הייתה מעורבת בשתי המלחמות העיקריות של תור הפרה-דרדנוט.
בעת מלחמת סין–יפן הראשונה עדיין היו אוניות מערכה פרה-דרדנוט של יפן בבנייה, והקרבות הימיים שהתרחשו במלחמה זו נוהלו על ידי סיירות ואוניות מערכה מחופות שריון.
במלחמת רוסיה–יפן הביסה יפן את הצי הרוסי הגדול יותר, בקרב הים הצהוב ובקרב צושימה; כמה אוניות רוסיות נפלו בידי היפנים.
גם לאחר מלחמות אלה בנו היפנים אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
ב-10 בפברואר 1906 השיקו הבריטים את האונייה אה"מ דרדנוט.
אונייה זו היוותה מהפכה בחשיבה הימית, וגרמה להתיישנותן של כל האוניות שהיוו עד אז את עיקרם של ציי המלחמה.
מתכנניה של דרדנוט ויתרו לגמרי על החימוש המשני, ובמקומו נשאה האונייה עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ), במקום ארבעת התותחים שהיו על אוניות הפרה-דרדנוט.
דרדנוט הייתה יכולה לירות מטח דופן (Broadside) של שמונה תותחים, לעומת ארבעה בפרה-דרדנוט, ולירות בשישה תותחים לכיוון חרטום האונייה, במקום שניים בפרה-דרדנוט.
מתכנני הדרדנוט הגיעו למסקנה זו לאור לקחי קרבות מלחמת רוסיה יפן, שבה היה החימוש המשני למעשה חסר תועלת; הקרב התנהל בטווחים ארוכים, שבהם רק החימוש העיקרי היה יעיל.
גם יפן וארצות הברית תכננו אוניות בעלות חימוש עיקרי בלבד (All Big Gun), אך הבריטים השלימו ראשונים את האונייה שלהם.
לדרדנוט היה יתרון נוסף: היא הונעה בטורבינת גז, ובזכות מנוע חדשני זה (באותה תקופה) הצליחה להגיע למהירות של 21 קשר (39 קמ"ש), לעומת מהירותן המרבית של אוניות המערכה פרה-דרדנוט, שהייתה כ-18 קשר (כ-33 קמ"ש).
מהירותה העדיפה של דרדנוט, יחד עם חימושה הכבד, הפכו את כל אוניות המערכה פרה-דרדנוט למיושנות; לא היה להן כל סיכוי בהתמודדות עם אונייה כדרדנוט.
למרות התיישנותן המשיכו אוניות מערכה פרה-דרדנוט לשרת בציים השונים.
אוניות המערכה החדישות, שנבנו על פי העקרונות של אה"מ דרדנוט (ונקראו על שמה) וסיירות המערכה שהיו חידוש של תחילת המאה ה-20 נחשבו חיוניות, לקראת הקרב הימי הגדול שכל המעצמות ציפו לו.
לפיכך, נעשה מאמץ רב להגן עליהן מפני מוקשים וצוללות, והן נשמרו סמוך לנמלי הבית ככל האפשר.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שהיו מיושנות ולא מתאימות לקרב גדול עם האויב, היו פחות חיוניות, וניתן היה לוותר עליהן; לכן נשלחו למשימות שבהן הסיכון היה רב יותר, או שהיו רחוקות מאוד מנמלי הבית.
בתחילת המלחמה פעל באוקיינוס השקט כוח של כמה סיירות גרמניות, בפיקודו של אדמירל מקסימיליאן פון שפה.
האדמירליות הבריטית סירבה לנתק מן הצי העיקרי סיירות מערכה כדי להתמודד מול האיום, ובמקום זאת נשלחו כמה סיירות כדי ליירט את הכוח הגרמני.
אליהן צורפה אוניית המערכה פרה-דרדנוט אה"מ קאנופוס.
ואולם, בשל מהירותה האיטית לא הצליחה קאנופוס להצטרף אל הסיירות, והתוצאה הייתה תבוסה משפילה לבריטים.
קאנופוס השיבה לעצמה את כבודה כאשר הצליחה להניס את כוחו של פון שפה, שניסה להתקרב אל הנמל באיי פוקלנד, כמה שבועות לאחר מכן.
מטחיה של האונייה המיושנת לא פגעו בגרמנים, והיא עצמה לא הייתה כלל במצב של שיט, אלא הועלתה על היבשה בכניסה לנמל, כדי שתהווה סוללת תותחים נייחת.
למרות כל זאת, הספיקו מטחיה כדי למנוע אסון בריטי נוסף: השייטת הבריטית שעגנה אותה עת בנמל לא הייתה מוכנה לקרב, ופון שפה היה יכול להסב לה נזק כבד.
קאנופוס הרתיעה את הגרמנים, והשייטת הבריטית הצליחה לצאת מן הנמל ולנצח בקרב.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט רוסיות לחמו בקרב קצר מול סיירת המערכה הטורקית יאבוז, לא הרחק מחצי האי קרים.
הקרב היה קצר מאוד והסתיים ללא הכרעה.
הגרמנים עשו שימוש באוניות המערכה פרה-דרדנוט שברשותם בפעילות בים הבלטי.
ציי צרפת ובריטניה שלחו 12 אוניות מערכה פרה-דרדנוט לקרב בדרדנלים במרץ 1915. הכוח נועד לפרוץ בכוח דרך הדרדנלים כדי להביס את טורקיה בים השחור.
ואולם, שלוש אוניות מערכה פרה-דרדנוט הוטבעו על ידי מוקשים, והכוח הימי נסוג.
שלוש אוניות נוספות אבדו כאשר היו במשימות סיוע לכוחות מדינות ההסכמה שנחתו מן הים במהלך מערכת גליפולי.
בקרב יוטלנד, ב-31 במאי 1916, הצטרפה לצי הים הפתוח הגרמני שייטת אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
המלחים הגרמניים קראו לאוניות אלה "אוניות חמש דקות", משום שזה היה הזמן שבו, כך העריכו, יוכלו לשרוד בשדה הקרב מול אוניות המערכה החדשות.
במהלך הקרב הסתערה שייטת זו על הצי הבריטי, כדי לאפשר לאוניות המערכה הגרמניות לחמוק, ואולם למרות האש הבריטית הכבדה טובעה רק אחת מהן.
לאחר המלחמה הסב צי ארצות הברית, באופן זמני, חמש עשרה אוניות מערכה פרה-דרדנוט ועוד עשר סיירות מיושנות לתפקידי תובלה.
אוניות אלה חצו את האוקיינוס כמה פעמים, והחזירו למולדתם כ-145,000 חיילים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוצאו משירות מספר רב של אוניות מערכה, פרה-דרדנוט ודרדנוט.
זאת, על פי תנאי אמנת וושינגטון לצמצום החימוש הימי.
רוב האוניות פורקו ונגרטו, כמה שימשו באימונים כמטרות, ואחרות הוסבו לתפקידי תובלה.
גרמניה, שבחוזה ורסאי נאסר עליה להחזיק צי מלחמתי, הייתה יכולה להחזיק צי בן שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שמתוכן רק שש היו יכולות להיות בשירות פעיל.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה עדיין נותרו בשירות שתיים מהן; אחת שימשה לסיוע לכוחות היבשה בעת המערכה בפולין, והשנייה שימשה כאוניית אימונים.
גם בציי מלחמה אחרים נותרו אוניות מערכה פרה-דרדנוט ספורות; בצי היווני היו שתיים כאלה, שהוטבעו במהלך כיבוש יון בידי הגרמנים.
אוניית מערכה פרה-דרדנוט יפנית, ששימשה כאוניית שירות, טובעה בידי צוללת אמריקנית.
אוניית המערכה פרה-דרדנוט היחידה שנותרה עד היום היא האונייה היפנית מיקאסה, שהייתה אוניית הדגל של הצי היפני בקרב צושימה.
האונייה שמורה כאוניית מוזיאון ביוקוסוקה, ביפן.
קדם-הפקה הוא חלק מתהליך עשיית סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה, תוכניות רדיו, פרסומות, וידאו קליפ ועוד.
המונח מתייחס לכל שלבי ההפקה הנדרשים, בטרם יתחיל שלב הצילומים או שלב הקלטת תוכנית רדיו.
בין שלבי ההפקה הנכללים בשלב הקדם-הפקה:
השלמת כתיבת התסריט, לגרסה המשביעה רצונם של כל המממנים ובעלי עניין אחרים
עיצוב תפאורה (בניית סט) ו/או תיאום מיקומים לצילומים
ליהוק שחקנים וניצבים; חזרות עם שחקנים
פרדריקטון היא עיר הבירה של הפרובינציה הקנדית ניו ברנזוויק.
העיר היא מרכז תרבותי, אמנותי וחינוכי חשוב בפרובינציה.
השטח בו בנויה העיר, שימש בעבר כשטחי חקלאות עונתית של השבטים הילידים באזור, כאשר הגידול העיקרי היה תירס.
כמו כן, מספר קילומטרים ממיקומה הנוכחי של העיר, שכן ישוב מרכזי של השבטים.
במלחמת המלך ויליאם שהתרחשה בסוף המאה ה-17 בנתה ממשלת אקדיה הצרפתית את מבצר נאשוואק (Fort Nashwaak) במפגש הנהרות סנט ג'ון ונאשוואק.
המבצר שימש כמרכז ההתיישבות הצרפתית המקומית וכבסיס לפשיטות יזומות על ההתיישבויות הבריטיות באזור.
לאחר כמה שנים העביר מושל אקדיה את עיר הבירה שלו למבצר נאשוואק והדבר הוביל ללחץ גדול על ההתיישבויות הבריטיות בניו אינגלנד.
בתגובה יצאו הבריטים ב-1696 לקרב על המבצר, אולם הפסידו לכוחות הצרפתיים המבוצרים, וספגו 8 הרוגים ו-17 פצועים לעומת הרוג צרפתי אחד ושני פצועים.
לאחר מות המושל הצרפתי ב-1700 ולאחר שיטפון הרסני, נטשו הצרפתים את המבצר.
לאחר שאקדיה עברה לידי הבריטים במסגרת הסכם אוטרכט, הוקמה התיישבות של גולים צרפתים במרחק של מיל מהמבצר ונקראה סיינט אן פוינט.
ב-1759, במסגרת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים כבשו הבריטים את ההתיישבות ושרפו אותה עד היסוד.
ניסיונות התיישבות בריטית במקום לא צלחו, בגלל עוינות הגולים האקדים ושבטי הילידים.
ב-1783 ייסדו במקום לויאליסטים בריטים שנמלטו מהמהפכה האמריקאית מושבה, ובשנה הראשונה מתו רבים מהם בגלל החורף הארוך והקשה של אותה שנה.
ב-1784, כשניו-ברנזוויק הוגדרה כקולוניה נפרדת מנובה סקוטיה, הפכה סיינט אן פוינט לבירתה והיא הועדפה על פני עיירות אחרות בגלל מיקומה המוגן יחסית מפני התקפות מכיוון ארצות הברית.
תכנון רחובות העיר החל, נוסד קולג' שכיום הוא אוניברסיטת ניו ברנזוויק ושמה שונה לפרדריק טאון, על שמו של בנו השני של ג'ורג' השלישי, הנסיך פרדריק אוגוסטוס.
זמן קצר לאחר מכן, קוצר שמה לפרדריקטון וכך, תוך שלוש שנים, הפך האזור ממיושב חלקית לבירת הקולוניה.
ב-1882 נבנה בעיר בית המחוקקים של ניו ברנזוויק שממלא תפקיד זה עד היום.
פרדריקטון בנויה בשפך נהר סנט ג'ון ורובה מורכב מפרוורים שנבנו לאחר מלחמת העולם השנייה משני צידיו של הנהר.
החלקים שאינם מיושבים בעיר, מיוערים בצפיפות.
האקלים בעיר הוא מושלג - ממוזג קר והוא מתון יחסית למרביתה של קנדה, למרות ריחוקה של העיר מהחוף שגורם לטמפרטורות קיצוניות יותר משל שאר ערי קנדה שבאזור האוקיינוס האטלנטי.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר (החודש הקר) היא C° 9.4− ובחודש יולי (החודש החם) הטמפרטורה הממוצעת היא C° 19.4. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,100 מ"מ, כשבין נובמבר לאפריל הם יהיו בדרך כלל בצורת שלג שנשאר על הקרקע החל מדצמבר.
באביב עולה על גדותיו הנהר וגורם לשיטפונות שמציפים את השכונות הנמוכות של העיר.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התבססה כלכלת העיר על תעשיית העץ ומוצרים נלווים.
במהלך המאה ה-20 קטנה מאוד תעשיית העץ ואת מקומה תפסו ממשלת המחוז והאוניברסיטה כמעסיקים ראשיים.
פרדריקה ברמר (בשוודית: Fredrika Bremer ; 17 באוגוסט 1801 – 31 בדצמבר 1865) הייתה סופרת, פמיניסטית ופילנתרופית שוודית.
לצד אלין וגנר ברמר נחשבת לאחת מחלוצי הפמיניזם השוודי שהשפיעה רבות על ההתפתחות החברתית בשוודיה, במיוחד בנושאי זכויות האישה ושוויון בין המינים.
פרדריקה נולדה בטורלה (Tourla), שבאזור פיקיס (Piikkiös socken) בפינלנד כבת שנייה להוריה קארל פרדריק ברמר (Karl Fredrik Bremer, 1770–1830), ואשתו בירגיטה שרלוטה הולסטרום (Birgitta Charlotta Hollström, 1777-1855).
ברמר גדלה בעיר הבירה של שוודיה, סטוקהולם, לאחר שמשפחתה עברה אליה 1805 מפינלנד.
אביה היה סוכן סחורות מצליח ועשיר מאוד בפינלנד וכשעברו לסטוקהולם קנה דירת פאר במרכז הבירה ובנוסף גם ארמון ישן, אורסטה (Årsta slott), ואחוזת נינס (Nynäs gård), שבה גרו בזמן שיפוץ הארמון הישן.
ברמר ואחיה חונכו בידי אומנות ומורים פרטיים, כפי שהיה מקובל במשפחות אמידות בשוודיה בתקופה זו.
אביה היה סמכותי, רציני וחם מזג וכלפי בני משפחתו נהג לעיתים באופן רודני ורגשני.
האם הייתה אשת חברה אריסטוקרטית, אך שטחית ונוקשה ודרשה מילדיה משמעת קפדני, השקעה בלימודים ותרגול מערכת הנימוסים המקובלים בחברה.
האם הדגישה בפני בנותיה את חשיבות ההכנה לקראת יעודן העיקרי בחיים, מציאת חתן ממעמד גבוה וחיי נישואין ומשפחה.
חשיבות שמירה על משקל גוף נמוך, אכילה מעטה, התנהגות נשית ועדינה ועיסוק בתחומי עניין נשיים היו חלק מדרישות אלו של האם כלפי הבנות.
הילדים למדו שפות זרות ובגיל 8 ברמר כבר כתבה שירה בצרפתית.
ברמר התמרדה כבר בילדות לדרישות הוריה, ונחשבה בעיני הוריה לבעלת "אופי ומזג של אמן" שקשה לרסן.
ברמר סירבה לקבל את דברי הוריה והתנהגותה המרדנית הכעיסה את ההורים וכילדה חשה את עצמה לעיתים לא רצויה, ואף מכוערת בעיני אמה.
מתוך יומנה עולה הצורך העז של ברמר לזכות באהבת הורייה ובו זמנית ביטוי לרצונה לביטוי עצמי וסקרנות בתחומי עניין שונים כמו טיולי וחקר הטבע, ציור וקריאת ספרים.
ניתן להבין מתוך יומנה שתקופת התבגרותה הייתה מלווה במשברים אישיים, עצב רב ותסכול יחד עם חיפוש אחר דרכים לבטא את יצירתיותה והרעיונות האידאולוגיים אותם גיבשה, בצל ההורים הסמכותיים והנוקשים ובחברה בלתי סובלנית ומגבילה.
ב-1821, ברמר, בת ה-20, ומשפחתה יצאו ל"נסיעה חינוכית" ברחבי אירופה במטרה לאפשר לילדי המשפחה להעמיק את לימודי השפות והתרבות אירופאית שנחשבו אז לנחוצים לפני כניסתם לחוגי המעמד האריסטוקרטי השוודי.
המשפחה ביקרה בגרמניה, צרפת, שווייץ והולנד במשך כשנתיים.
בפריז נשארו זמן רב וברמר התרשמה מאוד מפעילויות לרווחה חברתית בעיר ופעילות זו היוותה דוגמה והשראה לעבודתה בעתיד.
עם חזרתם לשוודיה ב-1823 ברמר השתתפה בחיי החברה, כפי שהיה מצופה ממנה, והעבירה את ימיה ברקמה, קריאת שירה, שיחות חולין וביקורי נימוס כמקובל לאישה צעירה במעמדה הממתינה להצעת נישואין.
מיומנה ניתן להבין את חוסר הסיפוק והתסכול שלה מהעשייה השטחית והיא החלה לפעול למען האוכלוסיות שבשוליי החברה ומצאה שם את יעודה.
ברמר התגוררה רוב זמנה באחוזת המשפחה, אורסטה, ובשל אמונה דתית מתחזקת הקדישה את זמנה לפעילות הצדקה ועזרה לנזקקים וחולים בכפרים שסביב האחוזה.
ב-1828 ברמר פרסמה את ספריה הראשוניים, סיפורים קצרים, תחת שם בדוי.
לאחר מות אביה 1830 ברמר, אז בת 29, החליטה לפתח את כישוריה האמנותיים בציור וכתיבה והחלה את הרומן (טרילוגיה) הראשונה בשמה, "ציורים מתוך חיי היומיום" (Teckningar utur hvardagslifvet).
הרומן, שזכה לתשומת לב ופרסום רב, מתאר את חיי משפחת H, שכנראה בחלקן מבוסס על החוויות האישיות של ברמר, והקשרים בין בני משפחתה.
ברומן היא מתבוננת מן הצד על חיי המשפחה הפטריארכלית המסורתית ומעבירה ביקורת נוקבת ובכך חושפת את היחסים הבעייתיים של עצמה בעיקר עם אביה.
במשך תקופות ארוכות היא התארחה אצל הברונית סטינה סומרהיים (Stina Sommerheim) באחוזתה טומב (Tomb) שבנורווגיה.
סומרהיים עודדה ותמכה בכתיבתה ואף הפכה לחברת נפש של ברמר, ובאחוזתה היא כתבה ב-1837 את אחת מיצירותיה הגדולות, "השכנים" (Grannarna).
בספרה "הבית" (Hemmet) שיצא לאור 1839 היא טוענת לחשיבות "אחוות אחיות", במיוחד זו שבין נשים לא נשואות.
נושאים כמו יחסים בין בנות לבין אביהן, משמעות חיי האישה בתוך משפחה ונישואין חוזרים ברוב יצירותיה מתקופה זו.
ברמר מעלה בטקסטים שלה את נושא "שוק הנישואין" שבו אידיאל האישה היפה, המושכת אבל השטחית מוערך, לעומת אישה שלא התברכה ביופי חיצוני שסיכוייה להינשא נמוכים.
ברמר חלמה על "המשפחה החדשה" שבה מעמד האישה שווה לזה של הגבר, ולאישה היכולת, הזכות והחובה לפתח את אישיותה וכישוריה באופן עצמאי ולפעול ולהשפיע בספרה הציבורית.
בכתיבתה ברמר הושפעה מסופרים ופילוסופים כמו ג'רמי בנת'ם, פרידריך שילר, יוהאן גוטפריד הרדר וגתה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 ברמר נחשבה לסופרת חשובה ומשפיעה בחברה השוודית וספרייה זכרו לפרסום והתייחסות רבה ואף תורגמו לשפות רבות ונמכרו בכל אירופה.
האקדמיה השוודית העניקה לברמר פרס זהב 1931 על הספר "ציורים מתוך חיי היומיום".
הרומן "הרטה, סיפור מתוך הנפש" (Hertha, eller en själs historia) שברמר כתבה 1856, נחשב לרומן ריאליסטי הראשון שנכתב בשוודיה ועוסק בשחרור האישה עם מסר פמיניסטי מובהק.
ברמר סיכנה את הפופולריות שהיא רכשה כסופרת עם הוצאת הספר והיא אכן זכתה לביקורת נוקבת, במיוחד מחוגי השמרנים והבורגנים בשוודיה.
בספר היא תיארה את חיי האישה המוגבלים ואת חוסר הבחירה החופשית והעצמאית, כפי שברמר בעצמה חוותה אותם.
היא התקוממה נגד שליטת האב על בנותיו הרווקות ועל חוסר העצמאות של נשים ודיברה בעד זכותן להגשמה עצמית ולהשכלה גבוהה.
ספרה עוררה סערה ודיון בציבור השוודי, בשוודית אף זכה לשם "שיח הרטה".
הספר והשיח סביבו נחשב לאחד הגורמים המשפעים שהובילו להחלטת הממשלה בשנת 1858 להעניק לנשים רווקות את הזכות החוקית להיחשב בוגרות מגיל 25 (לנשים נשואות ניתנה זכות זו בחוקה רק ב-1921).
הדיון סביב זכותה של האישה להשכלה גבוהה הוביל, כנראה בזכות תרומתה של ברמר, להקמת הסמינר הראשון למורות בשוודיה 1861 (Högre lärarinneseminariet).
הספר הווה מעין מניפסט לכוח האישה בשוודיה והשאיל את שמו לעיתון של ארגון הפמיניסטי השוודי, "הרטה" (Hertha).
מכתביהם יצאו לאור על ידי אלן קלמן וקלרה יוהנסון (Ellen Kleman & Klara Johansson, 1915-1920); בוקלין אף הציע לה נישואים מספר פעמים, אך ברמר סירבה.
לאחר שבוקלין נשא אישה אחרת, ברמר צמצמה את קשריה עמו אבל לאחר זמן מה הם שבו להתכתב וחברותם העמיקה שוב.
ברמר עצמה אף פעם לא נישאה.
פריטז וון דרדל (Fritz von Dardel), אמן ופוליטיקאי שוודי מתאר בספר זיכרונותיו את פגישתו הראשונה עם ברמר ב-1833: "מבחינה חיצונית היא קטנה ומכוערת, אף מעט מעוותת, אך בעלת קול עדין ונעים והיא אשת שיחה מעניינת.
היא אמנם שואלת שאלות מוזרות, לפתע רצתה לדעת אם יש בי אמונה דתית...." הציטוט מרמז על חשש מסוים של הגברים בתקופה זו מרצונה האישה ללמוד, להתפתח ולהשתחרר מתפקידה המסורתית המוכפפת ואף משינוי המציאות הנוחה הקיימת של הגבר.
תיאור נוסף של ברמר כאישה מיוחדת נמצא במכתבו של גונר וונרברג (Gunnar Wennerberg), משורר, מלחין, ואיש אקדמיה שוודי, לחבריו 1849: "תסלחו לי על הרהוריי בעקבות מפגשי עם אישה אחת (ברמר).
אישה, גם אם היא צוידה בחכמה רבה ועומק לב יוצאת דופן, תמיד נשארת מכשפה דוחה אם היא מתלבשת כמו פרדריקה היקרה שלנו.
מבחינה פוליטית ברמר נחשבה לליברלית ולסוציאליסטית-נוצרית, שנושאים חברתיים ורווחת המעמד הפועלים היו קרובים לליבה.
1854 היא יסדה, יחד עם כמה מחברותיה, "ארגון הנשים לקידום אסירים" (Fruntimmersällskapet för fångars förbättring) שמטרותיו היו חיזוק ותמיכה נפשית ורוחנית של האסירים דרך לימודי דת.
ב-1860, ברמר, בשיתוף פעולה עם יוהנה ברגלינד (Johanna Berglind), יסדה בית ספר לחרשים-אילמים בסטוקהולם, "בית הספר השקט" (Tysta Skolan).
בתקופת רפורמת הבחירות בשוודיה (1862) התנהל דיון סוער סביב זכותן של נשים לא נשואות להצביע בבחירות וברמר כתומכת נלהבת ברעיון זה השתתפה בדיונים.
מאותו שנה ואילך נשים רווקות בוגרות יכלו להצביע ולהשפיע בבחירות.
הארגון הראשון למען זכויות האישה נוסדה בשוודיה בשנת 1884 על ידי סופי אדלרספארה (Sophie Adlersparre) שהעניקה לו את שמה של ברמר, "ארגון פרדריקה ברמר" (Fredrika Bremer Förbundet).
בשנים 1849–1851 ברמר יצאה למסע לארצות הברית בהשפעת ספרו של אלכסיס דה טוקוויל שמתאר את הארץ החדשה והמתקדמת ודן בשאלות של דמוקרטיה, דת, ממשל ורווחת הפרט, נושאים שהעסיקו את ברמר במגרש הביתי שלה בשוודיה.
באמריקה התקבלה בזרועות פתוחות על ידי קהל אוהדי ספריה, שבחלקם תורגמו על ידי המשוררת מרי האוויט (Mary Howitt), וזכו להכרה גם שם.
היא נפגשה עם נציגי כל שכבות החברה האמריקאית במשך מסעותיה והיא תיארה ביקורים בכלא, שיחות וביקורים אצל האינדיאנים, שיחות עם נשים ואמהות, עם יצאניות ומנהלות ביתי בושת, מפגשים עם בעלי הון וכוח פוליטי ודיונים עם אנשי דת מכל סוגי "הכנסייה החופשית".
המפגש עם בעלי עבדים ועם העבדים עצמם הותיר עליה חותם עמוק והיא פיתחה עמדה נרחצת כנגד מוסד העבדות והפכה לפעילה בנושא.
בזמן המסע באמריקה ברמר ערכה הכרות עם סופרים רבים כמו קטרין סדוויק (Catharine Sedgwick), ראלף וולדו אמרסון, הנרי וודסוורת' לונגפלו, וושינגטון אירווין (Washington Irving), ג'יימס ראסל לאוול (James Russell Lowell) ונתניאל הות'ורן.
ברמר הייתה האישה הראשונה שנכחה בדיון בקונגרס האמריקאי, הקפיטול, ישובה כצופה במושב הציבורי.
לאורך כל המסע היא תיארה את החוויות שלה במכתבים לאחותה וחבריה ולאחר שובה לשוודיה, יצא לאור ספרה "הבית בעולם החדש" (Hemmen i den nya värden, 1854) כסיכום רשמיה מהמסע.
היא גם הצטרפה "לתנועת שלום עולמי" באנגליה ופרסמה בעיתון האנגלי הטיימס בשנת 1854, את תוכניתה להשגת שלום עולמי.
המסע הגדול השני של ברמר החול בשנת 1856 ונמשך כחמש שנים והיא יצאה הפעם לכוון המזרח.
היא ביקרה בשווייץ, באיטליה, ביוון, בטורקיה ולסיום הגיעה לארץ ישראל, שאז נקראה פלשתינה.
במסע התארחה ברמר אצל אנשי מפתח בחברה המקומית וחקרה ולמדה לעומק את התרבות, הדת, המנהגים והפוליטיקה המקומית דרך שיחות ודיונים עם אנשים מכל קשת החברה ומתצפיות רבות.
ברומה ביקרה בוותיקן וניהלה שיחה עם האפיפיור דאז בנושא הקרוב לליבה, הדת.
ברמר האמינה שניתן לאחד את שלוש הדתות, הנצרות, היהדות והאסלאם לדת אחת משותפת, היא זיהתה את הדומה ביניהן לאחר קריאה מעמיקה את ספרי הקודש של שלושתן.
את כל התרשמויותיה תיעדה ביומן ודרך מכתבים לבני משפחתה וחברים, ומתוכם עולה הפתיחות והגישה הישירה וההומנית שאפיינו את ברמר ושאפשרו לה הבנה עמוקה את התרבות שאותה היא חקרה.
היא נהגה לשאת איתה לכל מקום כלי כתיבה ודפי ציור ותיעדה דרך כתיבה ורישומים את הנופים ואת האנשים בכל מקום.
המרחקים היא עברה בתחבורה הדלה שכלל סוס ועגלה, רכיבה על סוסים ואף על חמורים.
היא מתארת גם טיולים של ימים בהליכה רגלית עם כל הציוד על הגב.
ספרה "החיים בעולם הישן" (Lifvet i gamla världen) מסכם את המסע ויצא לאור 1861.
ברמר נפטרה ב-1865 לאחר מחלה קצרה, בחדרה באחוזת אורסטה בליל ראש השנה האזרחית.
ברמר קבורה בקבר המשפחתי בהאניגה (Haninge).
היא השאירה אחריה כתבים שטרם פורסמו ואחותה, שרלוט קווידינג (Charlotte Quiding), התירה את חלקם לפרסום והאחרים הועברו לספרייה הממלכתית.
Bremer County, Iowa, ארצות הברית, קיבל את שמו לזכרה.
פרדריקה הרצל (5 ביוני 1933 - 26 בספטמבר 2009) הייתה קרובת משפחה של בנימין זאב הרצל.
היא שימשה נושא לדיון משפטי מתוקשר בראשית מלחמת העצמאות ובשנות המדינה הראשונות.
פרדריקה (פנינה) הרצל נולדה בווינה בשנת 1933 למקס ופרנצי הרצל.
אביה היה יליד שנת 1898, ואמה ילידת שנת 1906. אביה, שניהל בית מסחר משפחתי בווינה, היה בנו של ברטולד הרצל, בן דודו של בנימין זאב הרצל, חוזה המדינה ומייסד התנועה הציונית.
במרץ 1938, בהיותה בת חמש שנים, פלשו הנאצים לאוסטריה.
כשנכנסו הנאצים לווינה הם אסרו את מקס הרצל על שנשא את השם הרצל ועל היותו יהודי עשיר.
פרנצי שוחררה לאחר שלושה חודשים ומקס נשאר כלוא תשעה חודשים.
במצב דברים זה, ומתוך דאגה לשלומה של הילדה תחת שלטון נאצי, העבירו אותה הוריה לבית דודתה, אחות אמה, סטלה ברך ובעלה וילהלם, שגרו בעיר קרלסבד בצ'כוסלובקיה והיו חשוכי ילדים.
כחצי שנה לאחר מכן, לאחר סיפוח חבל הסודטים לגרמניה בספטמבר 1938, עברו הדוד והדודה עם הילדה לפראג, שהייתה אז עדיין בירת צ'כוסלובקיה העצמאית.
במצב שנוצר החליטו משפחת הרצל ומשפחת ברך לעלות לארץ ישראל, אולם ממשפחת הרצל נבצר מלהגר מאוסטריה.
סטלה ברך הודיעה בפברואר 1939 לאחותה שבווינה כי היא ובעלה עולים ארצה, אולם אין ביכולתם להעלות את הילדה, אלא אם יאמצו אותה כבתם והיא תישא את שם משפחתם.
היא טענה כי האימוץ הוא פיקטיבי ובא רק כדי להעלות את הילדה לארץ ישראל.
ההורים נתנו את הסכמתם לאימוץ.
שניהם באו לבית המשפט בווינה וחתמו על כתב ויתור על בתם.
הם עשו זאת בלב כבד ביודעם כי זו הדרך היחידה להציל את בתם מהנאצים.
מיד לאחר מכן חתמו בני הזוג ברך בפראג על מסמכי האימוץ והם עם הילדה עמם עלו לארץ ישראל ב-4 באפריל 1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחו מקס ופרנצי הרצל מווינה.
הם נדדו דרך הרי יוגוסלביה כשמטרתם להגיע לאיטליה.
בגבול הם נאסרו ונשלחו למחנה הסגר.
בספטמבר 1943, לאחר שביתת הנשק עם איטליה, הם ברחו והגיעו לשטח בעלות הברית.
אז חידשו את קשר המכתבים עם בני הזוג ברך, שאלו אותם על שלומה של פרדריקה וביקשו את עזרתם לעלייתם לארץ ישראל.
בני הזוג ברך בישרו להם כי שלומה של פרדריקה טוב ושלחו להם את תמונתה.
חליפת המכתבים נמשכה ובה ניסו בני הזוג ברך באמתלות שונות להשפיע עליהם שלא יעלו.
מקס ופרנצי שמו גם לב כי פרדריקה אינה כותבת להם במו ידיה.
הדברים עוררו את חשדם שהכל נעשה כדי לשלול מהם את בתם.
פרנצי הרצל חשה שמשהו איננו כשורה וביקשה במכתב אל אחיה המתגורר בתל אביב כי יברר את האמת.
אחיה לא הסתיר ממנה את האמת וכתב לה כי אחותם, סטלה ברך, רואה את הילדה כבתה.
מקס כתב מכתב לסטלה בו הודיע לה כי הוא ואשתו יגיעו בקרוב לארץ ויבואו להתגורר עם סטלה ובעלה, כדי שהילדה תתרגל מחדש להוריה.
תשובתה של סטלה הייתה נחרצת, הילדה היא בתה על פי מסמכי אימוץ חוקיים שנחתמו כדין.
מקס ופרנצי נסעו לפראג במאי 1947 והגישו לבית המשפט תביעה לביטול האימוץ.
השופטים נענו לעתירה ופסקו כי לאימוץ אין תוקף חוקי כיוון שנעשה בחטף ומטרתו הייתה להציל את הילדה.
בית המשפט ציווה להשיב את הילדה להוריה.
ההורים פנו גם לבית משפט באוסטריה וקיבלו בו החלטה דומה, אך להחלטות אלה לא היה תוקף בארץ ישראל.
בחודש ינואר 1948 הגיעו מקס ופרנצי הרצל לארץ ישראל.
עם הגיעם לארץ פנו לסטלה ובעלה וביקשו לראות את הילדה, אך נענו בסירוב.
אז פנו לעורך הדין ד"ר משה זילברג, לימים שופט בית המשפט העליון של מדינת ישראל.
ד"ר זילברג הגיש בשמם תביעה נגד בני הזוג ברך לביטול האימוץ.
בשלב ראשון ביקש כי יינתן צו זמני המאפשר להורים להתראות עם בתם פעמיים בשבוע בדירת האחות.
השופט נעתר והוציא צו כמבוקש.
להורים נכון היה במפגש מפח נפש, פרדריקה הייתה אדישה כלפיהם, ואת פרנצי הציגה בפני חברותיה כדודתה.
ההורים לא היו יכולים לעמוד בכך והפסיקו את הביקורים.
ב-1949, לאחר שנכשלו ניסיונות אחדים של השופט להביא את הצדדים להסדר מוסכם, פסק בית המשפט כי את החגים תבלה פרדריקה בבית הוריה, אך פגישות אלה לא שברו את חומת הניכור מצד הבת וגרמו רק צער להורים.
בשנת 1951, כשמלאו לפרדריקה שמונה עשרה שנים, שלחה להוריה מכתב בו הודיעה להם כי ברצונה להסדיר את יחסיה עמם והציעה להיפגש אתם לארוחת צהרים בביתם ביפו.
בפגישה שררה לרגע אחווה משפחתית, אך שוב לא ראתה פרדריקה את הוריה עד ליום בו הודיעו לה כי אביה גוסס.
מקס הרצל נפטר ב-1 בדצמבר 1951 מבלי שזכה לאחות את הקרע עם בתו.
פרדריקה נישאה לאיש בשנת 1958. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1960 התגרשה.
בילקוט הפרסומים הרשמי שבו מתפרסמות הודעות מנהליות שונות של מוסדות המדינה, בפרסום מס' 1033 מיום 9 בספטמבר 1963, במסגרת ההודעות על שינוי שם, נתפרסם בעמוד 1843 כי "פרדריקה (פנינה) אשר" החליפה את שמה ל"פרדריקה ברך הרצל".
מכאן עולה כי לאחר סיום הנישואין בחרה לחזור לשם משפחה שיכלול את שם משפחת הוריה ואת שם המשפחה המאמצת.
פרדריקה שבה לווינה בנובמבר 1964, ועבדה כלבורנטית.
היא ביקרה בארץ פעם אחת בעקבות מותה של סטלה ברך בשנת 1979. בביקורה זה ניסתה להתאבד ואושפזה בבית חולים בתל השומר.
בקהילה היהודית הכירו את שמה.
כשהתבקשו לבדוק מה עלה בגורלה מאז, התברר כי מתה בשנת 2009. על קברה אין מצבה אלא שלט בלבד עליו נכתב בגרמנית:
בשנת 2015 שודרה בערוץ הראשון סדרה בת 4 פרקים שנקראה "ההרצלים".
הסדרה, בבימויה של יעל קיפר מספרת על הטרגדיה של משפחת הרצל.
גורל בני המשפחה הגרעינית של הרצל היה טרגי.
אשתו יוליה מתה בשנת 1907, שלוש שנים אחרי מות בעלה, בתום אשפוזים במוסד לפגועי נפש.
בנו האנס, שהמיר את דתו, התאבד בירייה בשנת 1930, מיד אחרי מות אחותו פאולינה, שאושפזה אף היא בגיל צעיר.
בתו טרודה, שלקתה אף היא בנפשה, נספתה בטרזיינשטט בשנת 1943. בנה, סטפן תיאודור ניומן, נכדו היחיד של הרצל, התאבד בשנת 1946, אחרי שנודע לו על מות הוריו בשואה.
הסדרה מספרת על גורלם של קרוביו הרחוקים יותר של הרצל.
על פי התחקיר של יוצרי הסדרה נתגלה כי בני משפחה של הרצל מדרגות קרבה שונות חיים כיום במקומות רבים בארץ.
אחדים אותרו בווינה, בסרביה, בקרואטיה ובבלגיה.
אחד מפרקי הסדרה מספר על גורלה של פרדריקה הרצל.
קרוב משפחה סיפר בתוכנית כי אביה של פרדריקה, מקס הרצל, היה שבור מהנתק עם בתו ומותו בשנת 1952 נגרם על ידי התאבדות.
כן סופר על ניסיון ההתאבדות שלה.
בתחקיר שנערך עבור הסדרה, אותו ביצעה הדס כהן, סופר על שובה לווינה, כאמור לעיל, ועל גילוי מקום קבורתה.
מועדון הכדורגל פרדריקסטאד (בנורווגית: Fredrikstad Fotballklubb) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר פרדריקסטאד, המשחק בליגת העל הנורווגית.
אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון פרדריקסטאד בעיר, המכיל כ-12,560 מקומות ישיבה.
עם תשע זכיות באליפות נורווגיה ו-12 גביעים, פרדריקסטאד היא אחת הקבוצות המצליחות והאהודות בתולדות הכדורגל הנורווגי.
עם זאת, זכייתה האחרונה בתואר הייתה בעונת , ובין השנים 1984 ל-2003 היא כלל לא שיחקה בליגה הבכירה בנורווגיה.
תוארו האחרון של המועדון היה הגביע הנורווגי לשנת 2006.
מועדון הכדורגל פרדריקסטאד נוסד ב-7 באפריל 1903. בעוד מועדוני כדורגל אחרים ברחבי המדינה היו למעשה תוספת למועדוני ספורט שכבר היו פעילים בענפים אחרים, כגון סקי או אתלטיקה, פרדריקסטאד הייתה לקבוצה הראשונה בנורווגיה שעסקה באופן בלעדי בכדורגל.
בעקבות חוסר במועדונים מתחרים לפרדריקסטאד, היווסדו של המועדון היה למעשה הניסיון השלישי להקים קבוצת כדורגל בעיר.
עם זאת, גם ניסיון מוצלח זה לווה בקשיים במציאת מועדונים מתחרים.
כחודש לאחר הקמת הקבוצה הוקמה בעיר השכנה קבוצת סרפסבורג.
במשחק הראשון בין הקבוצות גברה פרדריקסטאד 4-0 על סרפסבורג לעיני כ-600 צופים.
היה זה צעד ראשון בדרך להקמת ליגה אזורית, שהיוותה השראה להקמתם של מועדונים נוספים באותו האזור.
במקביל, החלה הקבוצה להתחרות במפעל הגביע הנורווגי, שהיה המפעל הרשמי היחיד שאיחד את כל קבוצות הכדורגל במדינה, אך לא הצליחה להשיג הצלחה משמעותית.
בשנת 1927, לאחר מספר שינויים, נקבעו צבעי התלבושת של פרדריקסטאד על לבן ואדום, הצבעים המלווים את המועדון עד היום.
פרדריקסטאד העפילה לראשונה לגמר הגביע ב-1932. בשלב חצי הגמר אירחה הקבוצה את מיונדאלן לעיני כ-9,000 צופים, כמות שיא עבור המועדון עד אז, ובגמר הביסה פרדריקסטאד 6-1 את אורן הורטן וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע.
הייתה זו זכייה ראשונה בתקופת השיא הראשונה של המועדון, שזכה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בארבעה גביעים נוספים.
פרדריקסטאד הייתה מהראשונות לשחק בליגת העל הנורווגית, שהחלה את דרכה בעונת .
הליגה חולקה לשמונה מחוזות, והסתיימה בסיבוב פלייאוף.
פרדריקסטאד סיימה ראשונה בטבלה המחוזית ועשתה את דרכה עד לגמר הפלייאוף, שם הביסה את לין 4-0 בסיכום שני מפגשים, והייתה לאלופת נורווגיה הראשונה.
בזכות זכייתה בגביע באותה שנה, לאחר שניצחה בגמר את מיונדאלן 3-2 בהארכה, השלימה הקבוצה זכייה בדאבל כבר בעונת הליגה הראשונה בנורווגיה.
פרדריקסטאד השלימה זכייה שנייה ברציפות באליפות עונה אחר כך.
לאחר שתי עונות ליגה בנורווגיה פרצה מלחמת העולם השנייה.
בעקבות המערכה בנורווגיה והכיבוש הנאצי, הושעו כל התחרויות הרשמיות, בין היתר בעקבות שביתתם של הספורטאים כתמיכה במתנגדים לכיבוש.
לאחר חמש שנות הפסקה חזר מפעל הגביע לפעול, ושנתיים אחריו חזרה גם הליגה.
בעונת , העונה השנייה מאז תום המלחמה, השתנתה שיטת הליגה.
היא פוצלה לשני בתים בני שמונה קבוצות כל אחת, ובתום שני סיבובי ליגה נפגשו מנצחות הבתים למפגש גמר כפול על התואר.
פרדריקסטאד העפילה לגמר, השיגה ניצחון כפול (6-1 בסיכום) על ואלרנגה, וזכתה באליפות שלישית.
שנות ה-50 היו ימי השיא של המועדון.
בין עונת לעונת זכתה הקבוצה בשש אליפויות נוספות.
בעונת ובעונת אף השיגה הקבוצה שני דאבלים נוספים.
זכייתה באליפות בעונת הקנתה לה את הזכות להיות הקבוצה הנורווגית הראשונה אי פעם בגביע אירופה לאלופות.
פרדריקסטאד חוללה הפתעה גדולה בסיבוב הראשון, כשהדיחה את אייאקס אמסטרדם (4-3 בבית, 0-0 בחוץ), אך הודחה כבר בסיבוב השני.
התואר האחרון בשושלת המפוארת של פרדריקסטאד הגיע בעונת , אז זכתה בגביע לאחר ניצחון 3-2 בגמר על לין.
בשלב זה עמד מאזנה על תשע אליפויות ותשעה גביעים.
לאחר שנים רבות של דומיננטיות מרשימה בכדורגל הנורווגי, החלה בשנות ה-70 דעיכה משמעותית בפרדריקסטאד.
בעוד קבוצות רבות החלו להפוך לקבוצות מקצועניות, שחקנים רבים מפרדריקסטאד עדיין עבדו בעבודות אחרות במקביל.
המקצוענות התבטאה גם בשיטות אימונים תכופות ומוקפדות יותר, בעוד פרדריקסטאד הגבילה עצמה לשני אימונים בשבוע בלבד.
הירידה ביכולת קושרה גם לאחריות וללחץ של הדורות החדשים של שחקני הקבוצה, לעמוד בהישגי העבר של המועדון.
בעונת העפילה הקבוצה לגמר הגביע, אך הובסה 4-1 בידי אחד מהכוחות העולים בכדורגל הנורווגי, רוזנבורג, שאף זכתה באליפות באותה עונה.
שנתיים אחר כך, ב-1973, סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה וירדה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה.
היה זה סימן ראשון לבאות, כשבעשור הקרוב פרדריקסטאד ירדה ארבע פעמים לליגת המשנה.
השהות הראשונה של פרדריקסטאד בליגה השנייה נמשכה עונה אחת בלבד, וב-1975 חזרה הקבוצה לשחק בליגה הבכירה.
היא הצליחה לשרוד בליגה שתי עונות נוספות, וב-1977 ירדה ליגה פעם נוספת.
הפעם השהות בליגה השנייה נמשכה שלוש עונות, ופרדריקסטאד חזרה לשחק בליגה הבכירה רק ב-1980. הירידה השלישית בתולדות הקבוצה הגיעה כבר ב-1982, אך השהות בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד.
תקופת ההיעדרות מהליגה הראשונה (1984 - 2003)
בעונת השיגה פרדריקסטאד תואר ראשון אחרי 18 שנים, כשהניפה את הגביע הנורווגי.
פרדריקסטאד פגשה בגמר את ויקינג, ומשחק הגמר הסתיים בשוויון 3-3 לאחר הארכה, כך שנקבע משחק חוזר.
במשחק החוזר ניצחה פרדריקסטאד בתוצאה 3-2, והשיגה את הגביע העשירי בתולדותיה.
עם זאת, שמחת הזכייה בגביע נמהלה באכזבה, כאשר בסיום העונה ירדה הקבוצה בפעם הרביעית בתוך עשר שנים לליגת המשנה.
בניגוד לפעמים הקודמות, בהן לא נעדרה הקבוצה מהליגה הבכירה ליותר משלוש עונות, הפעם פרדריקסטאד לא הצליחה לטפס חזרה לליגה הבכירה במהרה, ונותרה תקופה ארוכה בליגת המשנה.
ב-1992, שמונה שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, חוותה הקבוצה שפל נוסף, כשירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית.
השהות בליגה השלישית נמשכה זמן רב מהמצופה, והקבוצה לא הצליחה לחזור למרכז הבמה של הכדורגל הנורווגי.
השינוי המיוחל הגיע בשנת 2001, עם מינויו של קנוט טורביורן אגן לתפקיד המאמן.
אגן, בנו של מאמן העבר המצליח של רוזנבורג, נילס ארנה אגן, הוסיף לקבוצה ממד של מקצוענות שהיה חסר בה והיה למאמן המצליח ביותר במועדון מאז תור הזהב בשנות ה-50. בשנת 2002 העלה אגן את הקבוצה לליגת המשנה לאחר עשור בליגה השלישית.
עונה אחת אחר כך, בעונת שבה חגג המועדון מאה שנים להיווסדו, הוביל אגן את הקבוצה למקום השני בליגת המשנה ולחזרה לליגה הראשונה אחרי 19 שנות היעדרות.
בעונת , ולראשונה מאז עונת , שיחקה פרדריקסטאד בליגה הבכירה, והצליחה לשרוד בליגה.
בשנה זו הצטרף לצוות האימון אגיל אולסן, מי שאימן את בשני טורנירי מונדיאל במהלך שנות ה-90, וקנוט אגן עבר לתפקיד עוזר המאמן.
לאחר עונת הישרדות נוספת ולקראת עונת , עזב אולסן וקנוט אגן חזר לתפקיד המאמן.
אגן הוביל את הקבוצה למקום השמיני בליגה הבכירה וזכה עמה בתואר ראשון מזה 22 שנים.
הקבוצה העפילה לגמר הגביע הנורווגי שם פגשה את סנדפיורד.
לאחר חמש דקות כבר נטלה פרדריקסטאד את ההובלה, ועד לסיום המחצית כבר קבעה את תוצאת המשחק, 3-0 מרשים שהעניק לקבוצה את הגביע ה-11 בתולדותיה.
היה זה משחקו האחרון של אגן כמאמן הקבוצה, והוא עזב בסיום העונה בעקבות מחלוקות עם המנהל המקצועי החדש של הקבוצה, מורגן אנדרסן.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השני בטבלה, שש נקודות בלבד פחות מהאלופה סטאבק.
הייתה זו הסגנות הראשונה של המועדון מזה 36 שנים.
עונה אחת בלבד אחר כך סיימה הקבוצה במקום ה-14 מתוך 16, מיקום המוביל לפלייאוף הישרדות.
פרדריקסטאד הפסידה כבר בחצי גמר הפלייאוף, וירדה לליגת המשנה אחרי שש עונות רצופות בליגה הבכירה.
שהותה של הקבוצה בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד, לאחר שב- סיימה במקום השלישי, השתתפה בפלייאוף ההעפלה והצליחה להשיג את הכרטיס לליגה הבכירה.
בסיום עונת , בה הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה הבכירה, נעצרו בכירים במועדון כאשר המשטרה הנורווגית פשטה על משרדי המועדון, בחשד להעלמת מס סביב חוזהו של שחקן הקבוצה ראיו פירויה.
לאחר עונה נוספת בליגה הבכירה, שוב ירדה פרדריקסטאד לליגת המשנה.
בשנת 1914 נחנך אצטדיון פרדריקסטאד בעיר.
היה זה אצטדיון הכדורגל הראשון בנורווגיה בעל מערכת תאורה.
שיא הקהל הביתי באצטדיון נרשם ברבע גמר הגביע הנורווגי ב-1956, אז נרשמה תפוסה של 15,534 צופים.
כמות הקהל הוגבלה עם הקמת יציעי הישיבה באצטדיון, ולאחר השיפוץ והחידוש האחרון של האצטדיון טרם עונת , עמדה תכולתו על כ-10,500 מקומות.
אצטדיון זה אירח במרוצת השנים מספר משחקי בית של נבחרת נורווגיה הצעירה.
בשנת 2007 נסגר האצטדיון, שבשנותיו האחרונות נחשב למיושן מאוד, והוא נהרס כליל בחורף 2011 על מנת לפנות מקום לבניין דירות ומשרדים.
בשנה בה נהרס האצטדיון הישן, נחנך אצטדיון פרדריקסטאד החדש בעיר.
האצטדיון הוקם במרכז העיר, היכן שבעבר הייתה המספנה הגדולה ביותר בסקנדינביה, והוא עוצב ותוכנן כך ששימר בתי מלאכה שהוקמו עוד ב-1870 ביציעי האצטדיון החדש, מה שהעניק לאצטדיון עיצוב ייחודי.
מאז הקמתו שימש האצטדיון מספר פעמים כאצטדיון הבית של הנבחרת הצעירה.
כל יציעי האצטדיון החדש הם יציעי ישיבה, ותכולתו עומדת על כ-12,560 מקומות.
בשנותיו הראשונות של המועדון, הוחלפו צבעי המדים לעיתים קרובות.
התלבושת הראשונה ב-1903 כללה חולצת פסים בצבעי כחול ולבן, ומכנס שחור.
כעבור שנתיים הוחלפו המדים לחולצה לבנה ומכנסיים כחולים, ולקראת חצי גמר הגביע הנורווגי ב-1910 החליף המועדון את מדיו לירוק ולבן.
במרוצת שנותיו הראשונות של המועדון, נעשו בסך הכול שבעה שינויים בצבעי המדים.
השינוי השביעי והאחרון הגיע לאחר משחק ידידות בין נבחרות ו באצטדיון פרדריקסטאד ב-7 באוקטובר 1926. הקבוצה שאבה השראה מצבעי מדי הנבחרת הפולנית, ואף שלחה מכתב רשמי להתאחדות הכדורגל הפולנית ובו בקשת רשות להשתמש בצבעי הנבחרת במדיה.
ההתאחדות הפולנית הגיבה במכתב בו היא הביעה את שמחתה מהחלטת המועדון לאמץ את צבעי הדגל הפולני, ובעקבות הבקשה אף התחייבה לשלוח חולצה לבנה ומכנס אדום למועדון.
ב-17 במרץ 1927 הגיעו המדים מפולין, והוחלט כי יהיו אלו מדי המועדון הרשמיים.
מאז ועד היום, צבעי המדים כמעט ולא שונו כלל.
השינוי האחרון היה ב-1997, אז עברה הקבוצה מגרביים בצבעי אדום ולבן לגרביים לבנים.
סמל המועדון, דגלון שבמרכזו כדור, ובצידי הכדור האותיות "FF" (ראשי התיבות של שם המועדון במקור), נחשף לראשונה ב-1909, ונותר מאז ללא שינוי.
צבעי הסמל היו במקור ירוק ולבן, אך מאז שאימץ המועדון את צבעי האדום והלבן ב-1927 הוחלפו גם צבעי הסמל.
פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט , הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן מלכת פרוסיה.
פרדריקה לואיזה נולדה ב-16 באוקטובר 1751 בפרנצלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
ב-14 ביולי 1769 התחתנה פרדריקה לואיזה עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, זמן קצר לאחר שגירש את אשתו הראשונה אליזבטה כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, נסיכת הכתר של פרוסיה.
בשנת 1786 מת דוד בעלה פרידריך השני, מלך פרוסיה ללא ילדים, ובעלה פרידריך וילהלם השני הוכתר למלך פרוסיה.
נישואי השניים לא היו מוצלחים, ופרידריך וילהלם החזיק במספר פילגשים, שאף ילדו לו כמה ילדים.
משנת 1788 נהגה פרדריקה לואיזה לבלות את חודשי הקיץ בעיר באד פרייואלדה, ובעקבות כך התפתחה מאוד העיר.
בשנת 1797 מת בעלה פרידריך וילהלם השני, וב-25 בפברואר 1805 מתה פרדריקה לואיזה בברלין כתוצאה מאירוע מוחי.
בשנת 1769 התחתנה פרדריקה לואיזה עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ (; 3 במרץ 1778 – 29 ביוני 1841) הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן מלכת הנובר.
פרדריקה נולדה ב-3 במרץ 1778 בהנובר שהשתייכה לנסיכות הבוחר מהנובר, לאביה קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ולאמה פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט.
בהיותה בת 4 מתה אמה פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ואביה התחתן עם דודתה שרלוטה, נסיכת הסן-דרמשטדט, אולם אף היא מתה בשנת 1785. בעקבות כך שלח אביה את פרדריקה ואחיותיה לסבתה מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, שם קיבלה חינוך מעולה.
בשנת 1793 ארגן אביה את נישואי פרדריקה ואחותה לואיזה לבניו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה; לואיזה יועדה לפרידריך וילהלם, נסיך הכתר הפרוסי, ואילו פרדריקה התחתנה עם לודוויג קרל, נסיך פרוסיה.
נישואי השניים לא היו מאושרים, עקב בגידותיו הרבות של לודוויג קרל, ובתגובה ניהלה פרדריקה רומן עם דוד בעלה לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה.
בשנת 1796 מת בעלה לודוויג קרל, והשאיר את פרדריקה עם 3 ילדים קטנים.
בשנת 1797 התארסה פרדריקה עם הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', אולם בעקבות אי הסכמת אביו ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה לנישואים, התבטלו אירוסי השניים.
בשנת 1798 נכנסה פרדריקה להריון מפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס, שהכיר באבהותו וביקש את ידה, הצעה שניתנה במהירות כדי למנוע שערורייה.
ב-10 בדצמבר אותה שנה התחתנו השניים בברלין, ומיד לאחר מכן עברו לאנסבך.
חודשיים לאחר מכן, בפברואר 1799, ילדה פרדריקה בת שחייתה רק שמונה חודשים.
הנסיך פרידריך וילהלם, מאוכזב וממורמר, חידש את אורח החיים המופקר שלו והפך לאלכוהוליסט.
בשנת 1805 התפטר מתפקידו הצבאי "מסיבות בריאותיות", ופרדריקה נאלצה לכלכל את משפחתה רק עם משאבים משלה, מאחר שגיסה פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה סירב להחזיר לה את הקצבה השנתית שלה בתור נסיכה אלמנה פרוסית.
גיסה הבכור של פרדריקה וראש המשפחה, וילהלם כריסטיאן, נסיך זולמס-בראונפלס יעץ לה להתגרש, באישור מלא שלו, אך בעלה סירב להתגרש.
בשנת 1813 הגיע ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד לביקור אצל אביה קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ בנוישטרליץ, ונפגש עם פרדריקה.
השניים נפגשו ומיד התאהבו אחד בשנייה.
לאחר קרב לייפציג התקבל ארנסט אוגוסט בהתלהבות בנוישטרליץ, וזמן קצר לאחר מכן אישר פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה את גירושיה מפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס.
אולם ב-13 באפריל 1814 מת פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס במפתיע והתבטל הצורך בגט.
היו שטענו שפרדריקה הרעילה אותו, על מנת שלא יפגע לה בקשריה עם ארנסט אוגוסטוס.
ב-29 במאי 1815 התחתנה פרדריקה עם ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד בנוישטרליץ, וב-29 באוגוסט אותה שנה נערך טקס נוסף בבריטניה.
אמו של ארנסט אוגוסטוס שארלוט, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, שאף הייתה דודתה של פרדריקה, התנגדה לנישואים, ואף לא השתתפה בטקס החתונה, ומשום כך חיו השניים מחוץ לבריטניה עד מותה של שארלוט בשנת 1818.
ב-20 ביוני 1837 נפטר גיסה ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת בגיל 71, ואחייניתו של בעלה ויקטוריה הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת.
אמנם ממלכת הנובר, שהייתה מאוחדת באיחוד פרסונלי עם בריטניה מאז 1714, פוצלה ממנה עם המלכתה של המלכה, הואיל ובהנובר, על פי החוק הסאלי, נאסר על נשים לשלוט, ומשום כך הוכתר בעלה ארנסט אוגוסט למלך הנובר.
ב-29 ביוני 1841 מתה פרדריקה לאחר מחלה קצרה, ונקברה במוזוליאום שהוקם לכבודה בהנובר.
בשנת 1793 התחתנה פרדריקה עם לודוויג קרל, נסיך פרוסיה.
בשנת 1798 התחתנה פרדריקה עם פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס.
פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס (1800)
פרידריך וילהלם היינריך קזימיר גאורג קרל מקסימיליאן, נסיך זולמס-בראונפלס (1801–1868)
אוגוסטה לואיזה תרזה מתילדה, נסיכת זולמס-בראונפלס (1804–1865)
אלכסנדר פרידריך, נסיך זולמס-בראונפלס (1807–1867)
פרידריך וילהלם לודוויג גאורג קרל אלפרד אלכסנדר, נסיך זולמס-בראונפלס (1812–1875)
בשנת 1815 התחתנה פרדריקה עם ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
פרדריקה סופיה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט הייתה אשתו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג.
פרדריקה דורותיאה נולדה ב-18 בדצמבר 1736 בשוודט על האודר שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לפרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
ב-29 בנובמבר 1753 התחתנה פרדריקה דורותיאה עם פרידריך אויגן, דוכס וירטמברג, והתגוררה עמו בתחילה בטרפטו דר רגה, שם השפיעו בני הזוג על החיים התרבותיים של העיר.
בשנת 1769 עברו בני הזוג להתגורר בוירטמברג-ממפלגארד.
על אף היות בעלה פרידריך אויגן קתולי, חינכה פרדריקה דורותיאה את ילדיה על פי הדת הלותרנית.
בשנת 1795 מת גיסה לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ובעלה פרידריך אויגן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1796 חתם פרידריך אויגן עם הצרפתים על הסכם פריז, ולפיו סופחו לצרפת כל שטחי וירטמברג בגדה השמאלית של הריין, אולם הצרפתים הכירו בשלמות הדוכסות.
בשנת 1797 מת בעלה פרידריך אויגן, ובנם פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו, וב-9 במרץ 1798 מתה פרדריקה דורותיאה בביתה בשטוטגרט.
בשנת 1753 התחתנה פרדריקה דורותיאה עם פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג.
סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג (1759–1828).
וילהלם פרידריך פיליפ, דוכס וירטמברג (1761–1830).
פרדיננד פרידריך אוגוסט, דוכס וירטמברג (1763–1834).
פרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה , הייתה בתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט.
פרדריקה וילהלמינה נולדה ב-30 בספטמבר 1796 בברלין ללודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
חודשיים לאחר לידתה מת אביה, ולאחר מכן התחתנה אמה פעמיים, ואף ילדה את אחיה למחצה גאורג החמישי, מלך הנובר.
ב-18 באפריל 1818 התחתנה פרדריקה וילהלמינה עם לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו, כאות למדיניותו הפרו-פרוסית של לאופולד, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
ב-1 בינואר 1850 מתה פרדריקה וילהלמינה בביתה שבדסאו, והיא בת 53 שנים.
ב-18 באפריל 1818 התחתנה פרדריקה וילהלמינה עם לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט.
פרדריקה, נסיכת באדן , הייתה אשתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
פרדריקה נולדה ב-12 במרץ 1781 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן.
פרדריקה קיבלה חינוך רדוד, ובנוסף היא חלתה בשיגרון בהיותה בת שנתיים, מה שהותיר אותה חלשה וחולנית.
בשנת 1792 נסעה פרדריקה עם אחותה לואיזה מבאדן לרוסיה, שם התחתנה לבסוף לואיזה עם אלכסנדר פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ב-31 באוקטובר 1797 התחתנה פרדריקה עם גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, לאחר שהוא לא הסכים להתחתן עם לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין ואלכסנדרה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בתחילה היו הנישואים כושלים, בין השאר בשל חוסר ניסיונם והקושי להיקשר רגשית שהיה לגוסטב אדולף, אולם לאחר לידת בנם הבכור גוסטב, נסיך ואסה בשנת 1799 השתפרו היחסים ביניהם, והם חיו חיי משפחה שקטים והרמוניים.
בשנת 1801 ביקר אותה אביה קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן יחד עם אחיה קרל, ובחזרתם לגרמניה נהרג אביה בהתהפכות מרכבתו.
בשנת 1805 יצא גוסטב אדולף לגרמניה, להשתתף במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית, ופרדריקה לקחה את הפרידה ממנו בצורה קשה.
בשנת 1807 הצטרפה פרדריקה לבעלה במלמו, ואף אירחה את אחותה מריה, נסיכת באדן שברחה מדוכסות בראונשווייג מפני נפוליאון.
בשנת 1809 הודח בעלה מתפקידו, לטובת דודו קרל השלושה עשר, מלך שוודיה, וכל המשפחה הושמה במעצר בית.
עד מהרה התדרדרו היחסים בין פרדריקה ובעלה, ובשנת 1812 הם התגרשו, והילדים נשלחו להיות תחת חסותו של דודם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
פרדריקה בילתה את עיקר זמנה בבאדן ובשווייץ, אולם טיילה רבות בגרמניה, איטליה ושווייץ.
בשנת 1819 התחתנה בתה סופיה, נסיכת שוודיה עם לאופולד, נסיך באדן, וב-25 בספטמבר 1826 מתה פרדריקה בלוזאן שבשווייץ.
ב-31 באוקטובר 1797 התחתנה פרדריקה עם גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, ממנו נולדה לו 5 ילדים:
גוסטב, נסיך ואסה (1799–1877), התחתן עם לואיזה אמליה, נסיכת באדן
סופיה, נסיכת שוודיה (1801–1865), התחתנה עם לאופולד, הדוכס הגדול של באדן
ססיליה, נסיכת שוודיה (1807–1844), התחתנה עם אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג
פרדריקה בוכגר הייתה חסידת אומות עולם אוסטרית אשר הצילה יהודים בווינה בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 שמעה בוכגר על מצוקתֹו של ידידה הוותיק, וולטר פוזילס.
הלשינו על ארוסתו, אדלטרוד בכר, אישה צעירה מווינה, אוסטריה.
אדלטרוד לא הייתה יהודייה, והיא הואשמה בניהול מערכת יחסים רומנטית עם יהודי, דבר שהיווה עבירה על חוקי נירנברג.
כשפרדריקה הבינה שאדלטרוד נאלצה לברוח להונגריה וידידה וולטר ברח לפראג, היא החליטה להשתמש בקשריה כדי לעזור לזוג.
היא יצרה קשר עם מכר שעבד בגסטפו הווינאי.
על פי בקשתה של בוכגר, הושמד תיקה של אדלטרוד, כולל הודעת ההלשנה האנונימית עליה.
ברגע שהייתה בטוחה שהתיק הושמד (בשנת 1941), העבירה בוכגר את ההודעה, ואדלטרוד חזרה לגור בווינה בבטחה.
בשנת 1942, כשהנאצים החלו להעביר יהודים למחנות ריכוז, ברח וולטר חזרה לווינה ביחד עם אחיו לודוויג.
הם מצאו מקלט אצל אדלטרוד, שהחביאה אותם בעליית הגג בדירה, שהייתה שייכת לפרדריק קונץ, ארוסה של אחותה שרלוטה.
קונץ שירת בצבא, אך כשחזר הביתה בחופשות, נרתמה פרדריקה ומצאה עבור וולטר ולודוויג מקום מסתור אחר.
פרדריקה שכנעה את שומר הבניין שלה להחביא אותם לפרקי זמן קצרים.
בנוסף היא דאגה לצרכים היומיומיים של השניים, כמו איסוף כרטיסי מזון וכן אספקת מזון.
היא הייתה בסכנה תמידית, מאחר שמתן עזרה ליהודים היווה פשע חמור באותה תקופה.
למרות זאת, פרדריקה לא קיבלה תמורה כספית למעשיה.
וולטר ולודוויג ניצלו ושרדו את המלחמה.
לאחר המלחמה וולטר פוזילס ואדלטרוד בכר התחתנו והמשיכו לחיות באוסטריה.
אחיו של וולטר, לודוויג, המשיך גם הוא לחיות באוסטריה.
בשנת 1962 וולטר ואדלטרוד התגרשו.
ב-26 באוקטובר 1978 הוכרה פרדריקה בוכגר על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם.
שמה רשום על קיר הכבוד ביד ושם, וכן היא קיבלה מדליה.
פְרֶדֶריקָה סְטֶנהָאמָר (בשוודית: Fredrika Stenhammar לשעבר אנדרה, 19 בספטמבר 1836 בוויסבי - 7 באוקטובר 1880) הייתה זמרת סופרן אופראית שוודית.
סטנהאמר הייתה אחותה של נגנית העוגב השוודית הראשונה אלפרידה אנדרה.
היא למדה בקונסרבטוריון בלייפציג בשנים 1851–1854, שרה באופרה של החצר בדסאו בשנים 1854–1855 ובהאופרה המלכותית השוודית
ב-1855–1857. היא הייתה תלמידה של ז'ילבר דיפרה בשנים 1857–1858 ושרה באופרה בווינה ב-1859. בשובה לשוודיה הייתה לפרימה דונה ולמדריכת שירה באופרה המלכותית השוודית.
ב-1864 התקבלה לאקדמיה המלכותית השוודית למוזיקה.
היא נישאה לזמר האופרה אוסקר פרדריק סטנהאמר (1884-1834).
פרה אדומה הוא סרט דרמה עצמאי בהפקה ישראלית משנת 2018 שנכתב ובוים על ידי ציביה ברקאי יעקב.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בברלין במסגרת "דורות".
זוכה פרס הסרט הישראלי הטוב ביותר ופרס ענת פרחי לסרט ביכורים בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בני (אביגיל קובארי) היא נערה בת 17 יתומה מאם, המתגוררת לבד עם אביה יהושוע (גל תורן) בהתנחלות בסילואן שבמזרח ירושלים.
כשנולדת עגלה אדומה כשרה, אביה רואה בזה אות לתחילת בניין בית המקדש השלישי.
על בני מוטל התפקיד של דאגה לפרה.
כאשר בני מתאהבת ביעל (מורן רוזנבלט), בת שירות לאומי, הקשר הקרוב עם אביה מתחיל להיסדק.
ככל שהמתיחות הולכת ומתלהטת, בני מנסה נואשות ליצור לה וליעל עתיד משל עצמן.
שם דמות אביגיל קובארי בני (בנימינה) גל תורן יהושע מורן רוזנבלט יעלדנה סוריןתמראורי הוכמןישראלאלי חביבשלוםעמית ברוורמן
זהו סרט הביכורים של ברקאי יעקב; הוא הופק על ידי איתי תמיר מחברת לילה סרטים בע"מ ויצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
פרה (בהונגרית: Pere) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פרה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-476 תושבים בשנת 1990 עד 335 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-29%).
בית הקברות היהודי היה ממוקם על שפת נהר הרנאד, אך בשנות השישים נשטפו המצבות עקב השיטפונות התכופים.
במרוצת השנים פעלה למען הסרת האיסור בקונגרס על חבישת כיסויי ראש במהלך ישיבות במליאת בית הנבחרים.
כלל זה מתוארך לשנת 1837, 80 שנה לפני שהאישה הראשונה הושבעה לכהונתה בקונגרס.
וילסון נולדה בשם פרדריקה סמית' בראשית נובמבר 1942 במיאמי שבפלורידה, בתם של ביולה (לבית פינלי) ות'ירלי סמית'.
סבה וסבתה מצד אמה היו בהאמים.
בשנת 1963 השלימה וילסון באוניברסיטת פיסק לימודי תואר ראשון, וב-1972 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת מיאמי, שניהם בחינוך.
היא שימשה כמנהלת בית הספר היסודי "סקייוויי" (Skyway) במיאמי.
במהלך 1992 עזבה את תפקידה כמנהלת בית הספר על מנת לכהן בוועדת החינוך של מחוז מיאמי-דייד.
במהלך כהונתה בוועדה זו יזמה וילסון "5000 מודלים לחיקוי מצוינות", תוכנית לחונכות פנימית בבתי הספר של מיאמי.
מ-3 בנובמבר 1998 עד 5 בנובמבר 2002 ייצגה וילסון את מחוז הבחירה ה־104 בבית הנבחרים של פלורידה.