tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיית בר היא בעל חיים שנמצא בטבע, ואינה מטופלת או הופצה על ידי האדם, בניגוד לבעלי חיים מבויתים או בעלי חיים בשביה.
חיות הבר מהוות חלק ממערכות אקולוגיות כמו מדבריות ויערות גשם, כשחלקם מצויות בחפיפה ליישובים ואחרים מצויים במרחק רב מכל יישוב אנושי.
לעיתים המונח משמש לבעלי חיים שחלקם בויתו בעוד הם עצמם לא (למשל חתול בר סוס בר חזיר בר ועז בר).
מספר חיות בעלות התאקלמות מהירה אף חיים ביישובים כמו כפרים ואף בערים הגדולות.
חיות בר אלה יכולות להשתלב ברחובות העיר ולהפוך לקבועים בה בעוד אחרים רק מהגרים אליה לזמן קצר או חולפים בה.
חיות אלה יכולות לעיתים להגיע לעימותים עם בני אדם וחיות מבויתות ואף לפגוע בהם.
במקרים מעטים נוצר קשר של חיית בר עם האדם, מה שמוביל לאילופם בידי האדם ולעיתים אף לביותם (למשל של שועלים).
מינים רבים החיים בטבע מצויים בסכנת הכחדה, העלולה להסתיים בהכחדתם המוחלטת.
ישנן סיבות רבות לסכנת ההכחדה, חלקן טבעיות וחלקן נובעות מפעילות האדם הכוללת ציד ודיג, פגיעה בבתי הגידול השונים באופן ישיר (בירוא יערות, שריפות מכוונות, זיהום מים) ובאופן עקיף (פעולות ההתחממות הגלובלית הממיסה קרחונים).
בנוסף, הבאת מינים פולשים גם משנה את הסביבה אליה הובאו ולעיתים אלו מכחידים לחלוטין מינים מקומיים (נוסף על מינים מתפרצים ומתפראים המשגשגים בידי האדם וגורמים לפגיעה במינים אחרים), נוסף להפצת מחלות וזיהומים.
מספר חיות נכחדו בטבע וקיימים רק בשביה, כך שהם לא חיות בר מלאות.
עם זאת גרעיני רבייה יכולים להשיב אותם לטבע כשהם משתקמים.
חיות בר רבות מתקיימות בקרבה יחסית לאדם מה שמוביל לעימותים תכופים, לרוב לטובת האדם.
עם זאת גם בעלי חיים יכולים לתקוף ולפגוע באדם, לטרוף חיות בית, לפגוע במזון חקלאי ולהעביר מחלות.
בעשורים האחרונים חלה עלייה רבה בעימותים הללו בין השאר עקב הגידול באוכלוסייה ועקב הפגיעה בבתי גידול טבעיים למטרות שימוש בקרקע.
במספר מקרים בעלי חיים נכחדו לחלוטין עקב העימותים התכופים, אף שמספר חיות הצליחו להסתגל אליהם.
חיישן אפקט הול הוא מתמר אשר משנה את מתח המוצא שלו כתגובה לשינויים בשדה מגנטי.
חיישני אפקט הול נפוצים כחיישני קרבה, מיקום, מדידת מהירות, וחיישני זרם.
בגרסה הפשוטה שלו, החיישן פועל כמתמר אנלוגי, ומחזיר ישירות מתח.
בשדה מגנטי קבוע, המרחק שלו מפלטת הול ימדד בעזרת עצמת המתח.
באמצעות שימוש בקבוצה של חיישנים, המיקום היחסי של המגנט יכול להגזר.
חשמל הנישא לאורך מוליך ייצר שדה מגנטי המשתנה עם הזרם, וחיישן אפקט הול ישמש למדידת הזרם ללא הפרעה למעגל החשמלי.
בדרך כלל, החיישן מחובר לליבה או למגנט קבוע אשר מקיף את המוליך אשר נרצה למדוד.
לעיתים תכופות, חיישן אפקט הול מחובר למעגל המאפשר למכשיר לפעול באופן דיגיטלי (מצבים כבוי או דלוק בלבד), וייקרא מתג בצורה זו.
בתעשייה נפוץ היישום שלהם כמפסקי גבול לבוכנות פנאומטיות.
החיישנים משמשים גם במוצרי צריכה, למשל עבור מדפסות מחשב, על מנת לגלות כאשר חסר נייר או כיסויים פתוחים.
כאשר נדרשת אמינות גבוהה, הם משמשים גם למקלדות.
חיישני אפקט הול משמשים בעיקר לתזמן את מהירות של גלגלים ומיסבים, כמו תזמון של מנוע בעירה פנימית, טכומטר, ומערכות למניעת נעילה.
הם משמשים גם במנועי זרם ישר ללא מברשות, על מנת לגלות את המיקום של המגנט הקבוע.
חייראלדין תחאוכו (באדיגית: Хъэйрэдин Тхьэухъо) (מוכר גם בשם חייראלדין אסלנקרי) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1952 – 1956.
ביחס לתושבי הכפר, ח'יר אלדין היה שייך לקבוצה מצומצמת של בעלי קרקעות רבים.
הוא היה בין חלוצי המתגייסים לחיל הספר העבר-ירדני וכמו כן מהראשונים לקבל דרגת קצונה.
עם תום שירותו הצבאי ח'יר אלדין שינה מקצועו לחקלאות.
בשלהי שנת 1952 החליט להתמודד בבחירות לראשות המקומית, הוא היה ער למאבקים הפוליטיים ושאיפתו הייתה להגיע לתפקיד ציבורי ייצוגי.
בבחירות לאותה שנה נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית בכפר כמא.
הוא היה בין הראשונים בכפר שדבר בארבע שפות, צ'רקסית, אנגלית עברית וערבית.
בתקופת כהונתו של ח'יר אלדין בוצעו מפעלים שונים בכפר כמו למשל הרחבת בית הספר.
חיכמת שיהאבי היה איש צבא סורי ששימש כראש המטה הכללי הסורי בשנים 1974–1998. שיהאבי הוא אחד משני הקצינים היחידים בהיסטוריה של סוריה (השני הוא מוסטפא טלאס), שזכה לדרגת עימאד אוול (عماد أول).
שיהאבי נולד בעיירה אל-באב שבמחוז חלב.
הוא החל את הקריירה הצבאית שלו בתחום התעופה, ועבר הכשרות בברית המועצות ובארצות הברית.
בשנת 1970 קיבל תואר בשירותי ביון בברית המועצות, ובאפריל 1971 התמנה לעמוד בראש שירותי המודיעין בצבא סוריה.
בשנת 1972 קודם לדרגת "עימאד" (عماد, מקבילה לדרגת גנרל), ומונה לעמוד בראש מחלקת הביטחון הצבאי.
באפריל 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים, עמד שיהאבי בראש המשלחת הסורית לארצות הברית, לשיחות על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
ב-12 באוגוסט 1974, התמנה שיהאבי לרמטכ"ל צבא סוריה, קודם לדרגת "עימאד אוול", והחליף את יוסוף שאקור, שקודם לתפקיד סגן שר ההגנה.
בדצמבר 1983, כאשר חלה הידרדרות במצבו הבריאותי של נשיא סוריה חאפז אל-אסד, והיה חשש להמשך יציבות שלטונו, לקח שיהאבי חלק בוועדה שהוקמה לטובת הנהגת המדינה, יחד עם מוסטפא טלאס (שר ההגנה), ועלי דובא.
בשנים 1994 וב-1995, היה חלק ממשלחת סורית לארצות הברית, אשר דנה עם צוות ישראלי ואמריקאי בהכנה של שיחות שלום עתידיות עם ישראל.
ביולי 1998, לאחר 24 שנים כרמטכ"ל, אולץ שיהאבי לפרוש מתפקידו, כחלק מטיהור שורות, לפני מותו של הנשיא חאפז אל-אסד.
אחת הסיבות לכך שאולץ לפרוש, הייתה קשריו הטובים עם סגן הנשיא עבד אל-חלים ח'דאם, אשר נתפס כאיום על ידי היורש המיועד, בשאר אל-אסד.
בשנת 2000, לאחר מותו של חאפז אל-אסד, נפוצו בעיתונות הסורית שמועות לפיהן שיהאבי צפוי לעמוד לדין באשמת שחיתות, והוא נמלט מסוריה, דרך לבנון, לקליפורניה, ייתכן שבסיועו של רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון באותה עת, עמו עמד בקשרי ידידות.
לאחר כחודש שב שיהאבי לסוריה, ושמו טוהר על ידי הנשיא החדש, בשאר אל-אסד.
מקרה בו המיעוט והחזקה מול הרוב הם פלגא ופלגא
על פי כלל זה, נקבע על ידי רבי מאיר שבמקרה של רוב מול מיעוט וחזקה ההכרעה היא "פלגא ופלגא", כלומר אף על פי שרוב וחזקה רוב עדיף, מצרפים את כוחו של המיעוט (שלא התבטל) לכוחה של החזקה שגם היא קיימת כמובן אלא שהרוב עדיף ממנה, וממילא שני הצדדים שווים.
כך למשל נחלקו רבי מאיר ושאר החכמים במקרה של אישה שיצא בעלה למדינת הים עם אישה אחרת, ומת.
השאלה היא האם הוא הוליד בנים מהאישה אחרת.
לפי כלל החזקה דמעיקרא, האישה בחזקת זקוקה ליבום, מכיוון שלא ידוע על בנים של הבעל המת.
מצד שני לפי הכלל ש"רוב מתעברות ויולדות", כלומר רוב נשים הנישאות לבעל מתעברות ולא מפילות את העובר אלא יולדות אותו, יש להניח שיש לו בנים.
במקרה זה סוברים החכמים שהיא בחזקת פטורה מיבום כי "רוב מתעברות ויולדות", ואילו רבי מאיר סבור שמדובר בספק שקול, מכיוון שמצד שני יש לנו חזקה ומיעוט האומרות שהיא זקוקה לייבום, כלומר - לפי רבי מאיר מצרפים גם את כוחו של המיעוט שאינן מתעברות ויולדות לצד החזקה, וממילא שני הצדדים שקולים.
מקרה בו המיעוט והחזקה שקולים יותר מהרוב
במקרה אחר, סובר רבי מאיר שלא די שהמיעוט גורם לחזקה להיות שקולה כנגד הרוב, אלא שהחזקה מתגברת ועדיפה על הרוב.
כלל זה אמור בעיסה שנגע בה ילד.
ישנו כלל ש"רוב תינוקות מטפחין באשפה", כלומר - ידיו של ילד אינן טהורות מכיוון שהוא נוגע וממשמש תמיד במקומות המלוכלכים ששם ישנן נבלות וטומאות אחרות הגורמות לו להיות טמא, וממילא העיסה שבה נגע אינה טהורה.
על כלל זה חלוק רבי מאיר, וסבור שהעיסה טהורה, מכיוון שישנה חזקה דמעיקרא האומרת שהעיסה בחזקת טהרה, ולכך ניתן לצרף את המיעוט תינוקות שאינן מטפחין באשפה, והחזקה והמיעוט במקרה זה עדיפים יותר מהרוב.
מקרה בו התחשבות במיעוט גורמת למיעוט להיות רוב
לפעמים, ההתחשבות במיעוט כקיים, עלולה להביא למצב שבו למפרע מתברר שהמיעוט הוא בעצם רוב.
מקרה כזה מתואר באישה שרואה דם לאחר עשיית צרכיה בתוך הכלי שבו נמצא השתן, וקיים חשש שמקור הדם הוא מצוואר הרחם ולא מהשתן.
במשנה מתוארים שני מצבים: השתנה בעמידה - שמכיוון שבמצב כזה השתן אינו יוצא בדרך טבעית קיים חשש שהוא גרם להוצאת דם מצוואר הרחם, והשתנה בישיבה.
לפי רבי מאיר, במקרה שההשתנה הייתה בעמידה - האישה טמאה ואם ההשתנה הייתה בישיבה, האישה טהורה.
בר"ן מוסבר כי המקרה בו השתן גורם ליציאת דם מצוואר הרחם הוא נדיר, אכן לפי שיטת רבי מאיר יש לחשוש גם למיעוט ולכן האישה טמאה.
על כך תמהו האחרונים מדוע, אם כן, טימא רבי מאיר את האישה בוודאות ולא קבע שמדובר בספק?.
"חיית החושך" הוא ספר הילדים הראשון שכתב אורי אורלב.
יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1976. איירה מילכה צ'יזיק.
על ספר זה זכה אורלב בפרס זאב לספרות ילדים ונוער (תשל"ח, 1978) ובפרס אנדרסן (1996).
הספר הפך לאחד מהספרים הקלאסיים בספרות הילדים בישראל.
מהדורה חדשה של הספר יצאה בשנת 2024 עם איורים מאת מעיין גלילי.
הספר מספר על אסף, ילד שאביו נהרג במלחמת יום הכיפורים, שמפחד מהחושך וגם מחיית החושך, מפלצת החיה מתחת למיטתו ומתנפחת בלילה לאחר כיבוי האור.
כדי להתמודד עם הפחדים הספיק אביו, לפני שנהרג, ללמד אותו כיצד לעמוד מול חיית החושך עם פנס ואור ובסופו של דבר גם כיצד להתחבר איתה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אסף עצמו.
הוא מספר על געגועיו לאביו שנהרג, על אמא שלו והתינוקת החדשה שנולדה לא מזמן ועל שלמה, החבר של אבא שנכנס אף הוא בשלב כלשהו לתוך הדינמיקה המשפחתית העדינה ומערים (שלא במכוון) קשיים על הילד.
הוא מספר על שודדים שסייע לתפוס ועל הפחדים והחלומות שלו.
אסף מתגעגע מאוד לאבא שלו והוא משתף בכך את חיית החושך (כמובן, לאחר שהצליח "לאלף" אותה) שהופכת לחברת אמת עבורו ומסייעת לו בהתמודדות היומיומית עם הקשיים הרגילים של ילד בן גילו כמו גם אלה המייחדים את הכאב, העצב והמורכבות שיש בחוויית השכול.
אסף משתמש בעיקר בחיית החושך כדי להרגיש קרוב לאביו המת ולהחליף איתו מסרים וזאת על מנת שיוכל ביתר קלות לקבל את השינויים בחייו.
הספר "חיית החושך" מעניק לקורא הצעיר חוויית קריאה ברבדים שונים, לבחירתו, לפי גילו ומטעניו הרגשיים.
על פני השטח, הסיפור מתאר דרכי התמודדות עם הפחד הקלאסי שיש לילדים מפני החושך.
כבר ברמה הפשטנית לכאורה הזו, ניתן להבחין בבחירה אמיצה של התמודדות עם הפחד באמצעות נשוא הפחד עצמו (החושך) ואף שימוש בו להתגבר על פחדים אחרים.
ברובד מעמיק יותר, הספר מתאר התמודדות מרשימה ועצמאית כמעט של ילד רך בשנים עם השכול, תהליך עיבוד האבל, הגעגועים ובכלל ההתמודדות עם הזעזוע של התא המשפחתי: אובדן אב, קבלת אחות חדשה ובתוך כל אלה גם דמות אב חורג שנכנסת לתמונה.
העיסוק בשכול כפי שבא לידי ביטוי בספר אינו טריוויאלי בספרות ילדים כפי שמתארת פרופ' יעל דר: "קודם כל, אין לזה ערך מסחרי.
מי שלא זקוק לזה בעצמו לא יתנדב לתת את זה לילד שלו.
את לא מתנדבת לדבר על שכול אלא אם זה קרה לך, ואז אני לא יודעת עד כמה ספר הוא מה שיסייע לכאב כל כך גדול וכזה משברי.
זה גם נובע מזה שקשה לנו לדבר עם הילדים שלנו על דברים קשים".
לטענת פרופ' יעל דר ופרופ' מירי ברוך, חל שינוי מהותי בהתייחסות לשכול לאחר מלחמת יום הכיפורים שאחריה התמעט משמעותית העיסוק בנושא זה בספרות ילדים וגם כאשר הנושא עלה המיקוד היה בהתמודדות היחידנית ולא זו הקולקטיבית.
השיח עבר מ"טוב למות בעד ארצנו" ו "האבא הגיבור" לקושי האמיתי והיומיומי של המשפחה וחוסר הברירה (וחוסר הרצון) ביציאה למלחמה.
טענות אלה ודומות להן משוקפות היטב בספר "חיית החושך" שאכן נכתב כשלוש שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
מחבר הספר אורי אורלב רואה אף הוא בחיית החושך לאו דווקא את הייצוג של הפחד (החושך), אלא דווקא את הייצוג של היכולת להתמודד עמו.
לשאלה אם הוא מאמין באלוהים הסביר: "לצערי לא.
היהודים, וגם בני דתות אחרות, המציאו את אלוהים.
המושג הזה, אלוהים, קצת מזכיר לי את 'חיית החושך' שבספר הילדים הראשון שלי.
הילד מתחבר אליה כדי שתגן עליו.
אני המצאתי את חיית החושך, ואחרים המציאו את אלוהים..."
הייחוד של הספר הזה על פני אחרים, המתמודדים אף הם עם סוגיות דומות, נעוץ בכך שהקושי והפחד הופכים להיות חלק אינטגרלי בהתמודדות, ואינם נעלמים באמת מחייו של הגיבור.
האמצעי להתמודדות עימם הוא פנימי ולא חיצוני.
תפיסת עולם זו שזורה בכתיבתו של אורי אורלב גם בספריו על השואה, נושא שהרבה לכתוב ולעסוק בו.
חַייקָה קלינגֶר (בפולנית: Chajka Klinger; 25 בספטמבר 1917 – 18 באפריל 1958) הייתה ממנהיגות הארגון היהודי הלוחם בבנדין, נחקרה בעינויים על ידי הגסטפו, נמלטה והייתה הראשונה מקרב לוחמי הגטאות שהגיעו לארץ ישראל, ועמה יומניה המהווים עדות אותנטית ראשונית על מרד הגטאות בוורשה ובבנדין.
חייקה קלינגר נולדה בעיר בנדין באזור זגלמביה שבדרום-מערב פולין.
היא הייתה בת למשפחת חסידים ענייה, שהתפרנסה בדוחק מחנות מכולת בניהולה של האם, פרל (שווינקלשטיין) קלינגר.
אביה, לייבל קלינגר, עסק כל חייו בלימוד תורה.
למדה בגימנסיה הדו-לשונית "פירסטנברג" שבבנדין, ורכשה שם שליטה בכמה שפות, לרבות עברית וגרמנית.
בשנות ה-30 הצטרפה לקן המקומי של "השומר הצעיר", ולאחר זמן קצר הפכה למדריכה ולחברת ההנהגה המקומית.
בשנת 1938 יצאה עם חבריה להכשרה בקאליש.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניסו קלינגר וחברה דוד קוזלובסקי להיחלץ מגבולות פולין, אך נכשלו וחזרו לבנדין.
מאוחר יותר, כשביקשו לצאת לכיוון ריכוז השומר בווילנה, ונראה היה באותה עת שניתן לעלות משם לארץ ישראל, קיבלו הנחיה מההנהגה הראשית בווילנה להישאר בבנדין ולשקם את פעילות התנועה.
מראשית 1940 הפכה קלינגר לדמות מרכזית בפעילות המחודשת של קן "השומר הצעיר" בבנדין והקינים הנלווים באזור זגלמביה (סוסנוביץ, זאווירצ'ה ועוד).
קלינגר לצד דוד קוזלובסקי והאחיות לאה ואידז'ה פסחזון ונאטיה קלוגמן היוו את הנהגת הקן המקומי.
מרכז פעילותם היה חווה חקלאית ליד בנדין, שאותה הפעילו בשיתוף פעולה עם חברי תנועות נוער חלוציות נוספות.
לאור תנאיה המיוחדים של זגלמביה, שסופחה לרייך השלישי ולא הוקמו בה גטאות, שגשגה מאוד פעילות תנועות הנוער במקום.
בשנים 1940–1942 מנו כלל תנועות הנוער באזור למעלה מאלפיים מדריכים וחניכים שהיוו את אחד ממוקדי הפעילות הגדולים והחזקים בפולין הכבושה כולה.
במשך השנים ביקרו במקום לתקופות ארוכות טוסיה אלטמן ומרדכי אנילביץ', שהיו לרעיה הטובים של קלינגר.
כמו כן הכירה היטב את יוסף קפלן ואת שמואל ברסלב מראשי "השומר הצעיר" בוורשה.
במאי 1942 החלו הגירושים בזגלמביה, והם הגיעו לשיאם באירוע הפונקט הגדול ב-12 באוגוסט 1942 - הסלקציה ההמונית של יהודי בנדין וסוסנוביץ.
בהשראת מרדכי אנילביץ', ששהה אז במקום, הקימו אנשי תנועות הנוער החלוציות בבנדין מחתרת לוחמת, שפעלה למעשה כסניף של הארגון היהודי הלוחם.
כתומכת נלהבת ברעיון ההגנה העצמית נעשתה קלינגר פעילה בולטת של המחתרת.
לאורך כל תקופת קיומה דחתה המחתרת בעיקשות כל תוכנית הצלה שהעלו נציגי תנועות אחרות: "במקום שם גווע העם – שם צריך לגווע האוונגרד שלו", כך קבעה.
חימושם לא עלה על כ-15 אקדחים, חלקם מקולקלים.
בפעולות אלה איבדה קלינגר את מרבית חבריה הטובים למחתרת, ובהם גם בעלה האהוב דוד קוזלובסקי.
למרות זאת, בהשפעת מרד גטו ורשה, דבקו חייקה וחבריה ברעיון ההגנה העצמית.
הם לא שעו להנחיות שהגיעו ביוני-יולי 1943, מוורשה ומארץ ישראל, שלא לערוך עוד לחימה בגטו, אלא להציל את עצמם.
בתחילת הגירוש האחרון של יהודי בנדין, ב-1 באוגוסט 1943, שבו שכלה את מרבית בני משפחתה, שהתה קלינגר בבונקר המחתרת בכוונה להתגונן.
הבונקר התגלה, ובארנקה של קלינגר נתפס אקדח.
היא נלקחה לחקירה בעינויים על ידי אנשי הגסטפו.
עדי ראייה סיפרו שגופה כוסה בחבורות כהות.
היא נשאה צלקות אלה על גופה ועל נפשה לאורך חייה.
נראה כי הגרמנים חסו על חייה משום שהייתה מיועדת להישלח לאושוויץ, אך על יסוד החלטה נחושה ("לאושוויץ לא אסע") וסיוע מצד חבריה הצליחה לחמוק ממחנה המעצר ולהגיע למקום מחבוא בכפר פולני שבו שהתה כמה חודשים.
במהלך שהותה במקום המחבוא כתבה קלינגר את יומניה, שנועדו לתעד את קורות "השומר הצעיר" והארגון היהודי הלוחם בבנדין ובוורשה.
היא נבחרה לתפקיד זה עוד לפני כן, כ"נידונה לחיים": משמע היה עליה לשרוד את הלחימה ולתעד את קורות חבריה לטובת ההיסטוריה.
רשימותיה רוויות הערות של רצון לאובדן עצמי, וכפי שכתבה, רק מעשה הכתיבה והצורך להעבירו הלאה הם שמנעו ממנה לסיים את חייה באותה העת.
בשלהי דצמבר 1943 הצליחו קלינגר וכמה חברי מחתרת נוספים לחצות את הגבול לסלובקיה.
הם התקבלו שם על ידי פעילי המחתרת המקומית בראשות יעקב רוזנברג, איש "השומר הצעיר".
בסלובקיה לקחה קלינגר חלק בהתכנסות המחתרתית של אנשי "השומר הצעיר" המקומיים, והעבירה להם את בשורת החורבן ואת מסר הלחימה בגטאות.
בינואר 1944 הוברחה להונגריה, והצטרפה שם לחברי תנועתה.
גם שם הייתה למבשרת החורבן והמרד.
גם בסלובקיה וגם בהונגריה דחו חבריה לתנועה את הצעותיה להתארגן למרד יהודי דוגמת גטאות פולין, והעדיפו להתכונן לקראת פעולות הצלה.
האחד מהם ניסח זאת מאוחר יותר באמירה: "איני רוצה שכפר בארץ ייקרא על שמי – אני רוצה לחיות בו".
בשל היותה ניצולה ראשונה משכבת ההנהגה של "השומר הצעיר" בפולין הכבושה ומאחר שנשאה את יומניה שתיעדו מכלי ראשון את התפתחות רעיון ההגנה, נעשו מאמצים גדולים להעביר את קלינגר לארץ ישראל.
במרץ 1944 יצאה קלינגר בדרך לגאלית לכיוון ארץ ישראל, כשמסעה חוצה את חבל הבלקן דרך איסטנבול, סוריה ולבנון.
עם בואה לארץ לקחה חלק בישיבות מיוחדות של מוסדות היישוב וההסתדרות ושם דיווחה על הגירושים, על המחתרות בבנדין ובוורשה.
כעדה ראשונה להגנה על הגטאות שהגיעה לארץ ישראל, וכניצולה מהגירושים, עוררה קלינגר זעזוע עמוק בשומעיה.
היא לא חסכה מהם את שבט ביקורתה.
בפרט הדגישה את אוזלת היד של היישוב בארץ ישראל לסייע ללוחמים אנשי תנועות הנוער, ואת שיתוף הפעולה עם הגרמנים (כפי שראתה זאת) של פעילים ציוניים בפולין במסגרת היודנראט.
בשל הטענה הראשונה נכנסה קלינגר לקונפליקט עם מנהיג "השומר הצעיר", מאיר יערי.
במהלך 1944 נישאה ליעקב רוזנברג (לימים יעקב רונן), ושניהם עברו להתגורר בקיבוצו העוגן.
קלינגר החלה להשתלב בחיי הקיבוץ, ובמקביל החלה להכין את רשימותיה מהמחבוא לקראת הוצאתן לאור.
היא לא השלימה את עבודתה, וככל הנראה לאחר לידת בנה הבכור, צבי, החליטה שלא להמשיך בכתיבה.
בשנים הבאות ילדה עוד שני בנים (אביהו וארנון), השתלבה בעבודות שונות בקיבוץ (בית חרושת, מחסן בגדים ועוד), וניסתה לסתום את הגולל על עברה ככל שעלה הדבר בידה.
עם זאת, לפרקים התפרסמו קטעים מרשימותיה בכתבי עת ובאסופות שונות, אך היא לא הייתה שבעת רצון מפרסומים אלה.
קלינגר לא ששה לחזור ולדוש בעבר, והעדיפה לעבור בשתיקה על זיכרונותיה הקשים.
בשלהי שנות ה-40 חוותה משבר נפשי קשה ואושפזה.
באפריל 1958 הייתה אמורה להיות מאושפזת פעם נוספת, ולא עמד לה כוחה עוד.
היא התאבדה ב-18 באפריל, ערב יום הזיכרון החמישה עשר למרד גטו ורשה.
היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ העוגן.
יומניה של חייקה קלינגר נחשבו בשעתם ונחשבים גם כיום כתעודה ראשונית רבת חשיבות להבנת תנועות הנוער בתקופת השואה, התפתחות הארגון היהודי הלוחם, ומערכת היחסים בין ארגוני המחתרת, היודנראט והציבור היהודי בתקופת השואה.
עם זאת, בשל אופיים הנוקב וחסר הפשרות עברו פרסומיהם השונים תהליכי עריכה וצנזורה רבים שריככו מספר רב של פרשיות שלא היו נוחות לאקלים התרבותי והפוליטי של מדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
היומנים נכתבו במחבוא, בכפר דומברובקה שבאזור זגלמביה, שם הסתתרו קלינגר וחבריה, שרידי המחתרת החלוצית בבנדין.
מציליהם היו בני משפחות קובילץ ובאנסיק, שהוכרו מאוחר יותר כחסידי אומות העולם.
קלינגר החלה בכתיבה ב-25 באוגוסט 1943, ימים ספורים לאחר שנחלצה ממחנה החיסול בבנדין.
התאריך המתועד האחרון היה 17 בדצמבר 1943, כעשרה ימים לפני שחצתה את הגבול לסלובקיה.
במהלך תקופה זו רשמה את זיכרונותיה הקרובים על כעשר מחברות בית ספר (או חלקי מחברות).
מחברות אלה שמורות כיום בארכיון מורשת בגבעת חביבה.
היומנים כוללים כמה חלקים עיקריים:
מחשבותיה המיידיות של קלינגר מיד לאחר היחלצותה ממחנה החיסול;
תיאור הגירוש האחרון מבנדין וניסיונות ההתגוננות של המחתרת, חקירתה בעינויים על ידי הגסטפו והחיים במחנה החיסול;
קורות השומר הצעיר והמחתרת בבנדין בתקופת מלחמת העולם השנייה;
רשימות הספד (נקרולוגים) וראשי פרקים למאמרים שונים;
עדותו של אברהם פוטאש על נפילת בונקר הלוחמים של פרומקה פלטניצקה וחבריה.
אופיים המיוחד של היומנים נעוץ בנסיבות הקיצוניות שבהן נכתבו.
בעת שכתבה סברה קלינגר כי היא האחרונה ששרדה משכבת המנהיגות של "השומר הצעיר" בפולין הכבושה.
יוסף קפלן, שמואל ברסלב, מרדכי אנילביץ', מירה פוכרר אנשי הארגון היהודי הלוחם בוורשה היו בין המתים, והייתה זו קלינגר שדיווחה עוד קודם לכן לארץ ישראל (באמצעות לשכת "החלוץ" בז'נבה) על מותם.
כמוהם היו בין המתים כל חבריה להנהגת הארגון היהודי הלוחם בבנדין.
אך בפרט הייתה חשובה העובדה שקלינגר נבחרה למשימת התיעוד עוד בטרם קרב.
חבריה שהניחו כי לא ישרדו בהתגוננות בחרו בה כמי שנועדה לשרוד ולספר את סיפורם.
ההכרח לכתוב הביא אותה למחשבות אובדניות:
תחושות אלה של כאב, אחריות ובדידות עמוקה ליוו אותה בכתיבתה.
היא ביקשה לתעד את סיפור המחתרת וההשמדה ללא "מילה של הפרזה", ולהציג "את האמת בעירומה".
אל מולם הציגה כאידיאל רומנטי את חבריה שנספו בקרבות.
ועם זאת, גם מהם (לרבות מרדכי אנילביץ') לא חסכה את ביקורתה.
למרות גישתה זו ואולי בגללה, כללו היומנים כמה וכמה עדויות נדירות ומדויקות בפרטיהן, המאפשרות להיסטוריונים בני זמננו תובנות חשובות באשר להבנת אופייהּ של ההתגוננות בגטאות והתגובה היהודית בכלל.
בשל אופיים המיוחד של היומנים לווה תהליך פרסומם בקשיים מרובים במהלך השנים, ורק בשנים האחרונות הם נחשפים במלואם.
קלינגר עצמה כתבה בשנת 1944 גרסה מורחבת ליומניה לקראת הוצאתם לאור בעברית, אך להוציא מספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות תנועתית לא זכתה לראותם מופיעים בדפוס בשלמות.
במהלך מערכת הבחירות של שנת 1955 עמדו היומנים במרכז פרשה פוליטית שהעירה את הרוחות במפ"ם ובמק"י.
"קול העם", ביטאונה של מק"י פרסם שלושה מאמרים שהיו חתומים בידי "אדק".
נטען בהם שמרדכי אנילביץ' החזיק בעמדות פרו קומוניסטיות, שעמדו בניגוד לעמדות המנהיגות בארץ ישראל, והאחרונים כתבו לאנשי המחתרת בפולין כי הם מתנגדים להגנת הגטאות.
"על המשמר", ביטאונה של מפ"ם, הגיב בחריפות ושלל מכול וכול את טענותיו של "אדק", ואף הטיל ספק בקיומו של אדם כזה.
בדיעבד התברר כי מחבר המאמרים היה שמואל רון (רוזנצוויג), חבר המחתרת בזגלמביה, שהשתמש ביומניה של קלינגר כבסיס לטענותיו.
בפרט הסתמך "אדק" על קטעים ביומנים שבהם אזכרה כמה פעמים מברק שהגיע מהארץ, חתום בידי יצחק טבנקין, מנהיג הקיבוץ המאוחד.
לפי רשימותיה של קלינגר, כלל המברק הנחיה "נצלו את כל הדרכים להגירה", שפורשה בבנדין כהנחיה שלא לערוך התגוננות נוספת לאחר מרד גטו ורשה.
הפרשה עוררה סערה גדולה בחוג השמאל בישראל, והסתיימה לאחר שרון אותר, וקלינגר דרשה וקיבלה את יומניה חזרה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1956, נכלל מאמר גדול של קלינגר בספר השומר הצעיר (ספרית פועלים, 1956), שהתבסס על הגרסה המורחבת של יומניה.
ממאמר זה הושמטה התייחסותה ל"מברק טבנקין" וביקורתה החריפה על הארץ, ואילו תיאור כישלונות המחתרת הפך למעשי גבורה והלל.
קלינגר התלוננה על כך במכתב ששלחה לחברתה חייקה גרוסמן בשנת 1958.
רק לאחר מותה הוציא קיבוץ העוגן, בשיתוף עם ספרית פועלים, את הספר מיומן בגטו (ספרית פועלים וקיבוץ העוגן 1959), שהיה אמור להביא את מכלול יומניה של קלינגר.
אלא שהספר נערך באורח רשלני תוך שיבוץ קטעים שונים של יומניה על דעת העורך (דוד הנגבי), וללא ציון מקורות מתאים.
יתרה מכך, החומר המתורגם נערך וצונזר לעיתים עד ללא הכר.
קטעים רבים הושמטו, וקטעים אחרים רוככו.
בפרט הקפיד העורך לטשטש את ביקורתה החריפה של קלינגר לגבי מחדלי תנועתה והיישוב הארצישראלי בכלל; את עמדותיה הרדיקליות לגבי הציונות; את ניתוחיה המרקסיסטיים למצוקת העם היהודי בשואה; את תיאור מעשי הבגידה והכישלונות במחתרת.
למרות כל האמור לעיל, נחשב הספר כמקור חשוב להבנת מהלכי ההתגוננות בגטאות, וחוקרים רבים השתמשו בו במשך השנים כנתינתו.
בשנת 2011 הופיע הספר נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר, שחובר על ידי בנה, ההיסטוריון וחוקר השואה פרופ' אביהו רונן, המסתמך על מכלול כתביה המקוריים של קלינגר, ובו לראשונה תמונה מלאה על חייה ועל כתיבתה.
הספר זכה בפרס בהט לכתבי יד פורצי גבולות של אוניברסיטת חיפה בשנת 2010. בשנת 2016 יצאו לאור יומניה המקוריים משנת 1943 בעריכה מדעית, תחת השם: אליכם אני כותבת.
חיה קלינגר, "החלוץ עם עמו: סיפור חברה שניצלה", דבר הפועלת, יולי 1944, 49-51.
חיה קלינגר, "לנקום ולחיות: פרקים מתוך מיומן בגטו", משמר, 1.9.1944.
חייקה קלינגר, "השומרים בבנדין על משמר כבוד עמם", ספר השומר הצעיר, כרך א', ישראל רוזנצוויג ולוי דרור (עורכים), מרחביה: ספרית פועלים, 1956, 691–705
חייקה, חוברת זיכרון, קיבוץ העוגן, 1958.
חייקה קלינגר, מיומן בגטו, תרגום מפולנית: צבי ארד, ספרית פועלים וקיבוץ העוגן, 1959.
חייקה קלינגר, אליכם אני כותבת: היומנים המקוריים, בנדין 1943, תרגום מפולנית: צבי ארד ואלכסנדר נצר, עורך: אביהו רונן, יד ושם ומורשת, 2016.
חיישן מרחק סיבובי הוא חיישן שתפקידו למדוד תנועה סיבובית.
תפוקת החיישן היא זרם חילופין אשר פרופורציוני (יחסי) לתזוזה הזוויתית של הציר אליו הוא מותקן.
עקרון הפעולה של החיישן מבוסס על סיבוב של רוטור עשוי ברזל, המותקן על הציר שאת זוויתו מעוניינים למדוד, בתוך סטטור נייח עשוי פלב"מ, המכיל סליל ראשי ושני סלילים משניים.
דרך הסליל הראשי מוזרם זרם חילופין הגורם ליצירת שדה מגנטי בין הרוטור לסטטור.
הסליל הראשי מצומד אלקטרומגנטית לשני הסלילים המשניים, כך שסיבוב הרוטור יוצר שינויים בשדה המגנטי.
שינויים אלו יוצרים מתחים חשמליים על הסלילים המשניים.
זווית הציר שהסתובב היא יחסית להפרש המתחים.
אופן פעולה של חיישן מרחק סיבובי
המתחים של הסלילים המשניים, ו , משתנים באופן ליניארי ביחס לזווית ציר של הרוטור θ על פי הקשר הבא:
כאן מייצג את ההגבר (רגישות)
באמצעות שינוי נושא הנוסחא ניתן לרשום:
הפרש המתחים ליניארי ביחס לזווית הציר וניתן לרשום:
חייר אדסון סספדס סגרה (בספרדית: Jair Edson Céspedes Zegarra; נולד ב-22 במאי 1984) הוא כדורגלן פרואני המשחק בקוסקו.
לזכותו 9 הופעות במדי נבחרת פרו.
סספדס התחיל את הקריירה שלו באליאנסה לימה עמה זכה באליפות, אך לא היה שותף פעיל לזכייה עצמה.
בשתי העונות שלאחר מכן הושאל לדפורטיבו מוניסיפל ודפורטיבו אביאסיון בהתאמה.
בשנת חתם בספורט בויס, במדיה שיחק שתי עונות ולאחר מכן חתם באוניברסידד סן מרטין.
המועדון סיים את העונה עם אליפות, כאשר סספאדס עזב לקראת סיום העונה וחתם בעירוני קריית שמונה.
לקראת סיום חלון העברות של ינואר של אותה העונה הוא חתם בהפועל פתח תקווה.
ב-13 בפברואר 2009 הבקיע את שער הניצחון של קבוצתו (1–0) נגד הפועל בני לוד.
בתחילת קיץ חתם במכבי אחי נצרת, אך לקראת סיום חלון העברות שוחרר וחתם בבני סכנין ממנה שוחרר עוד לפני חודש ינואר.
בינואר חזר לפרו כאשר חתם באוניברסידד ססאר ואייחו.
בשתי העונות שלאחר מכן שיחק בלאון דה הואנוצו ואוניברסידד סן מרטין בהתאמה ולקראת תחילת עונת חתם בחואן אאוריץ'.
ב-2006 חתם בקבוצת ספורטינג קריסטל.
בינואר , סספדס חתם בקוסקו.
ב-24 במרץ 2007 סספדס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת פרו בו הפסידה נבחרתו 0–2 ל.
סספדס השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2007 וקופה אמריקה 2015.
הרב חיים חייקל זאב מילצקי (ה'תר"ס, 1900 - ליל שבת כ"ה בשבט ה'תשכ"ד, 7 בפברואר 1964) היה רב ומחנך, דמות בולטת בפלג הנובהרדוקאי של תנועת המוסר.
נולד בסלובודקה פרבר קובנה שבליטא בסביבות שנת 1900. למד בצעירותו בישיבת סלובודקה, וכשהתבגר נשלח בידי הסבא מסלובודקה ללמוד אצל הרב אלתר שמואלביץ, חתנו של הסבא מנובהרדוק בישיבת סטוצ'ין, בה התקרב למשגיח הרב לייב חסמן.
בראשית מלחמת העולם הראשונה נסגרה הישיבה, והוא נשאר ללמוד במקום.
לאחר המלחמה, במהלך המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים ברוסיה נותר ברוסיה כשליח נובהרדוק ופעל במחתרת להפצת תורה לבחורים שהתפזרו מישיבות רבות שנסגרו.
הוא הקים ישיבה בקרמנצ'וג ובלובני, בעקבות פעילותו זו נידון למוות אך שוחרר.
סיפורי מופת אודות פעילותו בשנים אלו נפוצו בישיבות ליטא בין מלחמות העולם והקנו לו הילה של גיבור תרבות-תורנית.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל והתגורר לצד אישים אחרים מתנועת המוסר בחצר שטרויס הירושלמית.
זמן מה כיהן כר"מ בישיבת תפארת ישראל בחיפה, ובהמשך כר"מ וראש ישיבה בישיבת חיי עולם בירושלים במשך עשרים שנה.
בעשרות שנותיו האחרונות היה אדם חולני, ונחשב כ"בעל ייסורים", עובדה שבצירוף סיפורי מסירות הנפש שלו בפעילותו ברוסיה הסובייטית, פרסמה אותו מאד.
הוא נפטר בליל שבת כ"ה בשבט ה'תשכ"ד, 7 בפברואר 1964 ונקבר בהר המנוחות.
הכיתוב על גבי מצבת קברו נוסח על ידו בצוואתו, אינו כולל תארים רבניים ונחשב חריג בפשטותו וענוותנותו: .
אחד מבניו היה הדיין הירושלמי הרב משה יוסף מילצקי (נפטר ה'תש"ע), ונכדו הקרוי על שמו הוא הרב חייקל מילצקי, מחנך לנוער בסיכון וראש ישיבת רש"י בירושלים.
חייקיל (חיים) שיף (1865 — 8 בפברואר 1926) היה שען יהודי יליד האימפריה הרוסית, מעולי העלייה הראשונה לארץ ישראל, שהפך ליזם מקרקעין.
היה מראשוני חברי אגודת אחוזת בית, והיה ממתווכי רכישת קרקעות אחוזת בית, מיוזמי שכונת מונטיפיורי ומראשוני שכונת נווה שלום בתל אביב.
חייקיל שיף נולד בעיר וולקוביסק באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בשנת 1865. הוריו היו טבל (טוביה) ומיטה, משפחת שענים ותכשיטנים שעסקו בייצור ובמכירת שעונים.
במקביל ללימודיו בישיבת וולקוביסק רכש את מקצוע השענות בבית העסק המשפחתי.
שיף נאלץ בתום לימודיו לחפש את פרנסתו במקום אחר כי אחיו הבכור, מאיר, הוא שיועד להמשיך את העסק המשפחתי בוולקוביסק.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עלה לארץ ישראל.
שיף סייע ותמך ביישוב החדש – חלוצים חברי ביל"ו, גימנזיסטים חילוניים ועוד - למרות חינוכו והקפדתו על שמירת מצוות (ובניגוד לבני עירו שהצטרפו עד אז בעיקר ליישוב הישן כשעלו ארצה).
הוא עלה במטרה לבנות חיים של יצירה ואי תלות כלכלית.
כעבור שנה הצטרפה אליו ארוסתו שרה-טובה, בת משה שמעון לב (לעוו), מהעיירה פיעסק הסמוכה לוולקוביסק.
השניים נישאו בירושלים, סמוך לעלייתה.
בתחילה השתקעו בני הזוג ביפו, ובשנת 1900 עברו לשכונה היהודית החדשה נווה שלום.
בשנת 1913 עברו לגור ברחוב הרצל בתל אביב.
ביתם של חייקיל ושרה שיף שימש תמיד "בית ועד" ומקום פגישה לעולים חדשים ולכאלה אשר הספיקו כבר להתערות בארץ.
בין השאר נפגשו והתדיינו בביתם חלוצים כמו צלליכין ולייבוביץ אנשי ביל"ו, ומאוחר יותר גימנזיסטים של הגימנסיה העברית הרצליה ובראשם העולים מוולקוביסק: רפאל קלצ'קין ואחיו, אליהו גולומב ואחרים.
שרה שיף עסקה בגמילות חסדים, סייעה להשיא זוגות גלמודים, עזרה לסידורם ואף ארגנה חתונות בביתה ועל חשבונה.
היא תרמה והתרימה למספר מוסדות צדקה וסייעה לנזקקים.
שיף היה אחד הפעילים בהקמתו של בית הכנסת שנבנה בנווה שלום בעזרת כספי זרח ברנט.
בתקופה יותר מאוחרת היה מהפעילים בהקמתו של בית הכנסת הגדול בתל אביב.
שיף פתח חנות שעונים ותכשיטים ברחוב בוסטרוס ביפו, אשר היה באותם ימים מרכז העסקים הראשי של העיר.
העובדה שישב דרך קבע סמוך למשרד ההנהלה של בנק אפ"ק שנפתח ב-1903, הביאה אותו לספק שירותי תיווך פיננסיים ולהיות שלוחם של פרטים ואגודות שונות כלפי הבנק.
שיף רכש לו מעמד של איש אמין על מנהלי הבנק, מעמד שאפשר לו לקדם עסקות שונות.
ביתו הפתוח לכל וחנותו שבמרכז העסקי הציבו אותו בצומת של זרימת מידע עבור יהודי יפו והמושבות.
גם לקוחות ערבים פקדו את בית העסק ומהם למד על הזדמנויות לרכישת קרקעות.
ב-1900 הפך את חנות השעונים גם למשרד לתיווך מקרקעין.
לאחר שרכש שיף את ביתו בתל אביב, העתיק אליו את משרד התיווך ובמקביל סגר את חנותו בעיר יפו.
בכך סיים ככל הידוע את עיסוקו בשענות ותכשיטנות ועבר לעסוק רק בתיווך נדל"ן ותיווך עסקי.
שיף התעניין גם בחקלאות; בשנת 1904 רכש כרם במושבה רחובות, ומאוחר יותר קנה שם גם בית חווה ויקב.
הוא רכש כרם ומספר חלקות קרקע גם בפתח תקווה.
מיזמים אלו הסתיימו בשנת 1925, עם מחלתו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו בני משפחת שיף מתל אביב, תחילה לאחוזתם ברחובות ואחר כך לפתח תקווה.
בתקופת הגירוש חלו כל בני המשפחה במלריה.
בראשית שנת 1926 נפטר שיף בירושלים כתוצאה מסיבוכי מחלת שחמת הכבד, ונקבר בהר הזיתים.
צאצאיו: חנה (לימים שור), מלכה (לימים טטנבום), דבורה (לימים מנדלסון), ומשה שיף, חתנו של ירחמיאל אמדורסקי.
בשנים הראשונות לפעילותו שימש שיף בעיקר כמתווך בעסקאות בין ערבים ליהודים.
הוא התמחה ברכישת קרקעות מידי השכנים הערבים איתם התיידד, אותן היה מוכר ליהודים.
בשנים מאוחרות יותר שימש מתווך בין גואלי הקרקע לבין אנשים פרטיים שביקשו לרכוש לעצמם מגרש.
בדרך כלל פעל עם שותפים, בתל אביב ובסביבתה ובמושבות (רחובות, פתח תקווה, גדרה).
עסקאות חשובות שבהן היה שיף מעורב:
רכישת כרם ג'יבאלי - שיף, ביחד עם שותפו לתיווך חיים פלמן, תיווכו בעסקת רכישת "כרם ג'יבאלי" על ידי ועד אחוזת בית מידי ישראל מרדכי טננבוים ושותפיו, סוחרים ירושלמיים שרכשו את האדמות מהערבים.
בנוסף תרמו בטיפול בהשגת הקושאנים, בקשר שוטף עם בנק אפ"ק וייתכן גם בקשר עם מוכרי הקרקע הערביים.
שכונת אחוזת בית, ראשיתה של העיר תל אביב, נבנתה על אדמות כרם ג'יבאלי.
בדיוני ועד אחוזת בית תוארו קשיים רבים שנתגלעו בדרך למימוש עסקת מכירת כרם ג'יבאלי, וחלקם מוזכר בספרים ובמאמרים העוסקים בנושא.
העסקה שהסתבכה גרמה לעגמת נפש למתווכים וליחסים עכורים בינם לבין ועד אחוזת בית על רקע סירובו של הוועד לשלם את דמי התיווך.
שיף, שהיה מראשוני חברי אגודת אחוזת בית עוד בשנת 1906, ביטל את חברותו באגודה, ולימים נשללה ממנו האפשרות להימנות על מייסדי תל אביב.
הקמת שכונת מונטיפיורי - עסקת מקרקעין נוספת בה היה שותף שיף בשנת 1923 הייתה הקמת שכונת מונטיפיורי.
בעסקה זו רכש שיף עם דב שפק-לובזובסקי את "פרדס מונטיפיורי" מידי יורשי השר משה מונטיפיורי, ובנוסף רכשו השניים מגרמנים, חלקת קרקע נוספת, שהייתה סמוכה למושבה הגרמנית שרונה וצמודה לפרדס מונטיפיורי.
שפאק ושיף תכננו את השכונה העתידית, השיגו את אישור הרשויות לתכנון ולפרצלציה, הכשירו לבנייה את השטח שהיה בן 133 דונם, פיצלו אותו לכ-270 חלקות ומכרו אותן.
חברי "המזרחי הצעיר" התארגנו כקבוצה וקנו 32 מגרשים.
שאר החלקות נמכרו על ידי שפק ושיף ליחידים.
בראשית שנת 1913 רכשה משפחת שיף מידי העסקן בצלאל יפה את ביתם של יצחק ואולגה פרנק בקרן הרחובות הרצל 13 ולילינבלום 26 בתל אביב.
היה זה בית חד-קומתי מאלו שהוקמו לאחר הגרלת המגרשים לאחוזת בית, וסביבו עצים וגינה.
במהלך שנת 1925, בעקבות התפתחות המרכז העירוני התל אביבי סביב רחוב הרצל, שופץ והוגדל הבניין על פי תוכניתם של הארכיטקט יוסף ברלין והמהנדס ריכרד פסובסקי, ונוספו לו שתי קומות.
במסגרת ההרחבה קיבל הבניין את צורתו הנוכחית, בעלת האופי העירוני.
מנהל עבודת הבנייה היה עקיבא אריה ויס, מייסד העיר.
לבניין אספקטים ארכיטקטוניים ייחודיים וראשוניים ליישום בארץ.
במיוחד בולטים האלמנטים האקספרסיביים בחזיתות.
צידו המערבי של הבית, חזיתו הייצוגית הפונה לרחוב הרצל, מאופיין בסימטריה.
לעומתו, בצדדים האחרים שולטת הגישה הפונקציונלית, הקרויה כיום "בנייה ירוקה", המתחשבת בתנאי האקלים בארץ.
חזיתו ברחוב לילינבלום מחולקת לשניים מבחינת עיצובה הארכיטקטוני: החלק הצפון-מערבי דומה בעיצובו לחזית רחוב הרצל, בעוד בחלק הצפון-מזרחי קרועים חלונות רחבים להחדרה מרבית של אור.
ריבוי החלונות וגודלם משווה לצד זה של החזית הזו אופי כמו מודרניסטי.
הצדדים הדרומי והדרום-מזרחי מאופיינים בחלונות מעטים וקטנים לצמצום פגיעת קרינת השמש ולהקלת עומס החום.
נוסף לייחודו הארכיטקטוני החיצוני, קושטו הקירות הפנימיים בעיטורים עשירים ובאורנמנטים ייחודיים.
אחד מהם הוא ציור קיר של "תפילת הדרך", מוטיב ארץ-ישראלי המיוחס לאמן מאיר גור אריה, מבצלאל.
אלמנט זה הופיע בבניין לפחות ארבע פעמים.
בעיטור זה מופיע רוכב על חמור במצב של עיון בספר או תפילה ("תפילת הדרך") ליד עץ זית, כשברקע נראה קבר רחל.
המשפחה השתמשה בבית כעוגן כלכלי, במיוחד אחרי פטירתו של חייקיל שיף.
בשנת 1939 תוכנן לפעול בבית בית מלון; ידוע שבשנת תש"ח פעל מלון סנדומירסקי ברחוב לילינבלום 26.
המשפחה התגוררה בבית זה עד אשר זקנתה של אם המשפחה שרה-טובה מנעה ממנה להמשיך ולנהל את הבית.
בשנת 1945 נמכר הבית ל"ציר" חברה למסחר בע"מ, שהמשיכה להשכיר אותו למלאכה, למסחר ולמשרדים.
כיום משמש הבית, לאחר שעבר תהליך שימור בפיקוח האדריכל אמנון בר אור, כמוזיאון לבנקאות "הרצלילינבלום" של בנק דיסקונט.
הבית הוכר כאתר מורשת ישראלי בשנת 2011.
חיית הלילה הוא סרט פילם נואר בבימויו של דן גילרוי אשר יצא לאקרנים ב-31 באוקטובר 2014. בסרט מככב ג'ייק ג'ילנהול כגנב לשעבר שמתחיל לצלם שידורים חיים של תאונות ופשעים בלוס אנג'לס ולמכור אותם לערוצי חדשות מקומיים.
הסרט הופק בתקציב של 4 מיליון דולר בלבד וגרף 12 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
בזמן שלויס בלום (ג'ייק ג'ילנהול) נתפס גונב מאתר בנייה, הוא מתעמת עם שומר, גונב את השעון שלו, ועוזב עם הדברים שגנב.
אחרי שהוא מוכר את החומרים, בלום
בנסיעתו הביתה, בלום רואה תאונת דרכים ועוצר בצד.
צלמים עצמאיים מגיעים לאזור ומצלמים את התאונה.
מלא השראה, בלום גונב אופניים ומחליף אותם במצלמת וידאו ובסורק תדרים של המשטרה.
באותו הלילה, בלום מצלם זירת פשע בה נגנבה מכונית.
כשהוא מתקרב לזווית טובה יותר, הוא וצלם מתחרה ששמו ג'ו לודר (ביל פקסטון) נדרשים לצאת מזירת הפשע.
בלום מצותת לשיחת טלפון של יריבו לגבי מכירת התצלום לתחנת חדשות.
בלום הולך לאותה התחנה כדי למכור את צילומו שלו.
הוא פוגש את מנהלת חדשות הבוקר של התחנה, נינה רומינה (רנה רוסו).
היא קונה את התצלום ואומרת לו על העניין שלהם בצילום תאונות אלימות שכוללות קורבנות אמידים, כאשר התוקף הוא עני או מקבוצת מיעוטים.
בלום שוכר עוזר, ריק (ריז אחמד), איש צעיר שנואש לכסף.
השפעה רבה יותר, בלום מתחיל לחבל בזירות הפשע ובמקרה אחד מזיז גופה.
כאשר עבודתו של בלום מקבלת תאוצה, הוא קונה ציוד טוב יותר.
בלום לוקח את נינה לארוחת ערב ומאיים עליה שיסיים את עסקיו איתה אלא אם תעשה סקס איתו, ומציין שעבודתה תלויה בצילומים שלו.
ביום שאחרי, הוא מסרב להצעת עבודה מלודר לאייש מכונית שנייה.
מאוחר יותר באותו ערב, לודר הגיע לתאונת מטוס חשובה לפני בלום.
נינה מתעצבנת על בלום, ודורשת ממנו להביא צילום טוב יותר ולשמור את הצד שלו של העסקה.
בלום מחבל במכונית של לודר כך שתתרסק.
לודר נפצע קשות ובלום מצלם זאת בקרירות.
בלום וריק מגיעים לאתר של פריצה לבית בשכונה אמידה לפני המשטרה.
בלום מקליט את הפורצים עוזבים עם המכוניות שלהם וממשיך אל תוך הבית כדי לצלם את קורבנות הרצח.
צוות החדשות מתווכח על האתיות של הצילום, אך נינה להוטה לפרסם את הסיפור.
בתמורה, בלום דורש קרדיט ציבורי, עוד כסף, ושנינה תשתף פעולה יותר בסקס.
ביום לאחר מכן, המשטרה, בראשות הבלשית פרונטיירי (מייקל היאט), מבקרים את בלום ושואלים אותו שאלות לגבי הימצאותו ולגבי הידע שלו על השוד.
הוא נותן להם צילום ערוך, ומוחק את החלקים עם הפורצים.
בלילה, הוא אוסף את ריק ועוקב אחרי הפורצים באמצעות לוחית הרישוי שלהם.
הוא מתכנן לעקוב אחריהם לאזור אמיד יותר, להתקשר למשטרה ולצלם את העימות.
מפוחד, ריק דורש חצי מהכסף שבלום עומד להשיג, ומאיים לספר למשטרה על פשעיו של בלום.
בלום נראה נרגז, אבל מסכים.
כשהפורצים עוצרים במסעדה, בלום מתקשר למשטרה ומארגן את המיקומים לצילום.
המשטרה מגיעה וקרב יריות מתחיל.
חשוד אחד נהרג בעוד האחרים בורחים במכונית שלו.
המשטרה רודפת אחריהם, ובלום וריק עוקבים ומצלמים.
אחרי שמכונית הפורצים מתרסקת, בלום דוחק בריק לצלם את הפורץ, וטוען שהוא מת.
הפורץ, שרק נפצע, יורה בריק.
הפורץ מנסה לברוח אך נורה בידי המשטרה.
בלום מצלם את ריק מת, ואומר שהוא לא יכול לעבוד עם שותף שהוא לא סומך עליו.
נינה מתפלאת מהצילום ומביעה את המסירות שלה לבלום.
צוות החדשות מגלה שהפריצה לבית בעצם הייתה עסקת סמים שהשתבשה; נינה משמיטה את המידע הזה בשידור החדשות כדי למקסם את ההשפעה של הסיפור.
המשטרה מנסה להחרים את כל העותקים של הצילום כראיה, אבל נינה מגנה על זכותה לשדר אותם.
מתוחקר בידי פרונטיירי, בלום מפברק סיפור על גברים ברכב של הפורצים עוקבים אחריו.
פרונטיירי חושדת שהוא משקר, אבל לא יכולה להוכיח את זה.
בלום שוכר צוות של מתלמדים וקונה מכוניות חדשות כדי להרחיב את העסק שלו.
ג'ייק ג'ילנהול - לויס "לו" בלום
רנה רוסו - נינה רומינה
ביל פקסטון - ג'ו לודר
קווין ראחם - פרנק קרוז
מיכאל היאט - הבלש פרונטיירי
הבמאי והתסריטאי דן גילרוי קיבל השראה מסיפור משנות ה-30 על צלמי פשע, ושוויים בהווה.
גילרוי נהפך אובססיבי עם העולם ובמיוחד עם הפוטנציאל לסרט.
ג'ייק ג'ילנהול איבד 9.1 ק"ג עבור התפקיד שלו.
הפקת הסרט לקחה כ-27 שבועות, מהשוט הראשון ועד הכנת הסרט.
חיית הלילה זכה לשבחי המבקרים, עם רבים מהללים את המשחק של ג'ילנהול ואת התסריט של גילרוי.
על הופעתו כלואיס "לו" בלום, ג'ייק ג'ילנהול קיבל שבחים רבים מהמבקרים, כולל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ופרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
על התסריט של גילרוי הוא הועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
חיים חייקל לוּנְסקי (נכתב גם חייקיל; בכתב לטיני: Lunski; ברוסית: Лунский; ב' בתמוז תרמ"א, 29 ביוני 1881, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) – ה'תש"ב, 1942, גטו וילנה, הכיבוש הגרמני) היה סופר יידי ועברי, פולקלוריסט וביבליוגרף יהודי-ליטאי, ספרן ספריית שטראשון במשך כיובל שנים (1895–1941) והיסטוריון של יהדות וילנה.
נולד בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה, לשמואל אשר הלוי לונסקי, מלמד, ולאמו דינה ובן למשפחה שהתפארה בייחוסה לרב אריה לייב הלוי אפשטיין "בעל הפרדס".
למד בישיבות סלונים ולידא ואחר כך הגיע לעיר וילנה.
בתחילה עבד לפרנסתו בקלויז העתיק בעיר, וב-1895 התקבל לעבודה כספרן בספריית שטראשון.
בווילנה נחשף לספרות ההשכלה וחבר לאגודות ציוניות.
הוא החל לכתוב שירה עברית ואף הדפיס שני שירים בלוח ארץ ישראל של אברהם משה לונץ.
נישא לחיה בת הרב אברהם יעקב ברוק, נכדתו של רבה של סלונים, הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה (שב-1917 פרסם ביוגרפיה שלו).
בני הזוג היו הורים לבן, משה, ולבת.
בשנת 1912 נפטרה אשתו, בגיל צעיר.
לונסקי כתב הרבה על ההיסטוריה של יהדות וילנה ואישיה, והתמקד בקורות היהודים בעיר בתקופתו, תקופת מלחמת העולם הראשונה ובין מלחמות העולם.
כתב מאמרים רבים לספרי-שנה, כתבי עת ולעיתונות.
את רשימות הזיכרון שערך עוד בימי המלחמה לנספים כינס בספרו "מהגטו הווילנאי: טיפוסים וצללים, כתובים לעתות בצרה" (תרפ"א; הופיע קודם לכן ביידיש בשנת תר"פ 1920).
בהקדמה שכתב לספר עמד השל ייבין על "אמנות התיאור והציור" המשוכללת של המחבר.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל להקלת מצוקת הפליטים, במיוחד בחורי הישיבה שהתכנסו בקלויזים שבעיר.
עם כניסתם של הגרמנים לווילנה נאסר, ושוחרר בסוף אוגוסט 1941, ערב היכנסם של יהודי וילנה לגטו.
לונסקי ובתו, מורה בתחילת שנות השלושים לחייה, נספו יחד בגטו וילנה ב-1942.
אחותו הצעירה, אידה לונסקי (1889–1924), הייתה מורה וסופרת ילדים בווילנה.
לונסקי תואר כ"הספרן השקט וטוב הלב, שבמשך יובל שנות עבודתו בספריה, הפך לחלק בלתי נפרד ממנה".
"מי לא זכה במבטו החם, המלטף והמעודד של הספרן חייקל לונסקי, שנראה תמיד נינוח וחגיגי ונכון-לסייע, וכאילו מכהן בקודש?", כתב שלום לוריא.
שלום חולבסקי תיאר אותו כ"'בית הלל' [...] זקנו מאפיר, קשוב לקורא ובעל מבט חם, מלטף, מוכן בסבלנות להאזין לך, לבקשותיך [...] דמות מופת של אצילות וצניעות".
לדבריו, "לאחר המלחמה הגיעו לאוזניי ידיעות – בייחוד מפיה של רוז'קה קורצ'אק, שפגשה אותו לעיתים בגטו – על מידת ההקרבה שגילה לונסקי בהצלת ספרים חשובים וכתבי יד יקרים מידי הנאצים; הוא היה מחביאם במחבואים ובמרתפים.
אבא קובנר הגדירו "הפנקס החי של ירושלים-דליטא [=וילנה]".
העיתונאי דוד פלינקר תיארו כ"אדם שקט [...] כמעט שלא נשמע קולו.
אך סופרים ומלומדים ידעו, שיהודי ווילנאי שקט זה הוא אנציקלופדיה חיה.
הוא ידע לא רק את מקום הִמצאו של כל ספר וספר, אלא גם את תכנם, את מחברם, וידע להגיד בדיוק נמרץ, היכן ואימתי נדפס הספר...
ההיסטוריון חוקר השואה ישראל גוטמן תיאר את לונסקי כ"יהודי למדן, בעל הדרת פנים, בקי בספרות ישראל מכל הדורות".
וההיסטוריון וחוקר הספרות ישראל קלויזנר תיארו כ"בעל נשמה פיוטיות וטוב לב; חרד על קיום מצוות, אך מקורב למשכילים; ציוני, ומקובל גם על חברי מפלגות אחרות; עברי, ומקורב לאידישאים.
בעבודתו בספרייה אהב לשמש את הקוראים, ובמיוחד השתדל למלא את רצון תלמידי-החכמים".
איש עממי וסופר עממי, מעורה בחיי השדרות הרחבות בווילנא, ידע את עבים ואת רחשי לבם ונתן ביטוי לסבלם ולשאיפותיהם.
שופע טוב לב, עניו וצנוע, בחינת תלמיד חכם, המשמש בהתלהבות תלמידי חכמים, שהיו באים לבית-עקד הספרים ע"ש דיר מתתיהו שטראשון.
מלבד ידיעותיו בהלכה, פרי לימודים בימי ילדותו ונעוריו, היה שמור בזכרונו אוצר בלום של ידיעות היסטוריות ואגדות על קהִלות ופרנסים, רבנים וסופרים, ובקיאותו בתולדות ווילנא, הייתה מופלגת ומיוחדת במינה.
– הוא ידע את כל רחובותיה וסימטותיה, כל בתי-כנסיותיה ובתי-מדרשיה, כל בית ובית ברחובות היהודים, כל מרתף וכל עלית גג.
ובגיטו ווילנא לא היה מורה-דרך טוב ממנו.
הוא הכיר היטב את חיי העם הפשוט וחיי הטיפוסים השונים, מסביב לחצר בית-הכנסת.
המשורר אלחנן אינדלמן הקדיש ללונסקי את שירו "אחרון קסמי ירח" (בספרו "אבן אקח לי", 1956).
אולם הקריאה של המרכז לחקר היהדות שנפתח בספרייה הלאומית של ליטא ע"ש מרטינאס מז'ווידאס בווילנה עתיד להיקרא על שמו של לונסקי.
תולדות ר' מרדכי ווייצעל הגאון הצדיק שהיה אבד"ק בוטען, וילנה: ש"פ גארבער, תרע"ז 1917. (; )
פֿון ווילנער געטאָ: געשטאַלטען און בילדער, געשריבען אין שווערע ציַיטן, וילנה: פֿאַרלאַג פֿון דעם פֿאַראיין פֿון די ייִדישע ליטעראַטן און זשורנאַליסטן אין ווילנע (דפוס ב.
מהגיטו הווילנאי: טפוסים וצללים, כתובים לעתות בצרה, וילנה: אגודת-הסופרים והז'ורנליסטים העברים, תרפ"א.
לעגענדעס וועגן ווילנער גאון: ר' אליהו ב"ר שלמה זלמן; געקליבן פֿון מענטשן און ספרים פֿון ח' לונסקי, וילנה: די ניַיע יִידישע פֿאָלקסשול ('יוגנט ביבליאָטעק חבר'), 1924. (על הגאון מווילנה, ספרון לילדים)
חיים חייקל לונסקי, פּורים סאַראַגוסאַ: (לעגענדע); נחום יוד [=יערוסאַלימטשיק], פּורים אין בוכאַרע, וילנה: די ניַיע יִידישע פֿאָלקסשול ('ביבליאָטעק גרינינקע ביימעלעך'), 1928. (ספרון לילדים)
גאונים און גדולים פֿון נאָענטן עבר: ספּורים און אגדות פֿון זייער לעבן און שאַפֿן, וילנה: (דפוס נאָטעס ושוויַיליך), תרצ"א.
"חיכיתי לו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, מתוך אלבומה ה-22, שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-18 בינואר 2015, כסינגל הראשון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקומות הראשונים במרבית המצעדים שבישראל ובין היתר למקום הראשון במדיה פורסט, הראשון ברשת ג', והראשון במצעד ה-TV של מדיה פורסט.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי הנרי, שעשה זאת גם עם שלושת השירים "חצאים", "הבטחת לי עולם", ו-"תפרנים".
השיר הוא שיר פופ קיצבי, אשר מילותיו מדברות על כך שחדד נתנה עבור אהובה את כל כולה, חיכתה לו ועשתה הכל כדי שהקשר אכן ימשיך.
חודשיים לאחר צאת השיר כסינגל, הוציאה חדד רמיקס לשיר שאותו עשה הנרי גם כן.
את השיר הוציאה חדד במפתיע, ללא כל הודעה מוקדמת וכאשר יצא הצליח להיכנס ישירות אל המקום ה-1 במצעד של מדיה פורסט, ה-1 במצעד של רשת ג', וה-1 במצעד ה-TV של מדיה פורסט, שם נשאר בצמרת במשך 10 שבועות, ובכך הפך לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה שעשו זאת.
במצעד השנתי של גלגלצ, הגיע השיר אל המקום ה-26, ובמצעד השנתי של רשת ג' הגיע למקום ה-36. בנוסף לכך, השיר היה לשיר ה-4 המושמע ביותר בישראל לשנת 2015, עם כ-2098 השמעות בסך הכל, ואף שרית חדד בעצמה הייתה לאמנית המושמעת ביותר בישראל לאותה השנה, עם כ-11,602 השמעות.
הקליפ שיצא עבור השיר זכה להצלחה רבה ובשילוב עם האודיו שיצא לו, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב ל-5 מיליון צפיות, וב-15 באוקטובר 2015, בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ MTV ישראל זכה בקטגוריית "קליפ השנה".
בווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מתארח אילן פלד, הלבוש ברובו כאישה.
תחילה, ניתן לראות את חדד ובעלה רבים וזורקים חפצים אחד על השני.
לאחר מכן, חדד יוצאת מן ביתה, נשענת על תיבת הדואר שלה ושוקעת בחלום.
מיד לאחר מכן פלד הלבוש כאישה מגיח מפינת הרחוב, ומנסה לקרוא לה שתצא איתו לסיבוב בעיר.
היא לא שומעת אותו, ולכן הוא משליך עליה את הכריך שלו כדי שתבחין בו.
בסצנה הבאה השניים נראים כשהם מסתובבים בעיר.
הם פונים לכיוון הנמל, שם הם אוכלים ארוחה, בה פלד נחנק מהדג אותו אכל.
ברגע זה חדד עוזבת אותו לבדו, כשהיא מיואשת ממנו ומהחיים שלה, לעבר אולפן הקלטות, שם היא שרה עם להקתה את השיר.
חיכיתי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן.
השיר יצא לאור ב-21 בנובמבר 2016 כסינגל השני מתוך האלבום הרביעי של גושן, שלושים, על ידי חברת התקליטים טדי הפקות.
העלה גושן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, המציג בתוכו את עטיפת הסינגל, ואף את מילותיו של השיר.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-7.6 מיליון צפיות ביוטיוב.
חיישן חנייה או חיישני רוורס הם חיישני קרבה בכלי רכב, המיועדים להתריע בפני הנהג מפני מכשולים בזמן החנייה.
מערכות אלה משתמשות בחיישני קול אלקטרומגנטיים.
מערכת החיישנים כוללת גלאי קרבה קוליים למדידת המרחקים לחפצים סמוכים, הפועל באמצעות חיישנים הממוקמים בפגוש האחורי או בפגוש הקדמי.
החיישנים פולטים פולסים אקוסטיים, כאשר יחידת בקרה מודדת את מרווח ההחזרה של כל אות חוזר, ומחשבת את המרחק בין העצמים.
במקרה של קרבה לעצם כלשהו, יחידת המכשיר הממוקמת בתוך תא הנהג פולטת צלילים להתראה, כאשר גובה הצליל ורציפותו עולים בהתאם לקרבה לעצם המזוהה.
יש מערכות התראה הכוללות גם עזרים חזותיים, כמו צג LED המציין את המרחק בין כלי הרכב לעצמים המזוהים.
החיישנים האחוריים מופעלים כאשר הנהג משלב להילוך אחורי, ומושבתים כאשר נבחר הילוך אחר (מערכת החיישנים מחוברת לכבלי החשמל המזינים את פנסי תאורת הרוורס).
החיישנים הקדמיים מופעלים באופן ידני, ומושבתים באופן אוטומטי כאשר הרכב מגיע למהירות קבועה מראש.
מאחר שמערכות קוליות מסתמכות על השתקפותם של גלי קול, המערכת עשויה שלא לאתר עצמים שטוחים או עצמים שאינם גדולים מספיק כדי לשקף צליל, למשל עמוד צר או עצם אורכי המופנה ישירות אל הרכב.
עצמים בעלי משטחים זוויתיים עשויים להטות את גלי הקול ולמנוע את חזרתם לחיישנים, ועצמים רכים עם ספיגת קול מוגברת עשויים לגרום לחיישן לטעות בהערכת המרחק בינם לבין כלי הרכב.
חיישן חנייה אלקטרומגנטי (נרשם כפטנט בשנת 1992) מכיל חיישן אלקטרומגנטי המזהה קרבה לעצם כלשהו.
לאחר שהתגלה עצם בסמיכות לכלי הרכב, החיישן פולט צליל לאיתות על נוכחות המכשול.
אם כלי הרכב ממשיך להתקרב, הופך אות האזעקה לרציף ולגבוה יותר.
חיית גרינשפן (נולדה ב־25 באוקטובר 1963) היא מהנדסת חשמל, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב במחלקה להנדסה ביו רפואית, ראש המעבדה לעיבוד וניתוח תמונה רפואית.
פרופ' גרינשפן היא בין המובילים של תחום הלמידה העמוקה בעולם התמונות הרפואיות.
פרופ' גרינשפן חברה פעילה בארגונים מקצועיים בינלאומיים, חברה בצוות העורכים של הספר "MICCAI-Elsevier".
היא זכתה בפרסים רבים לרבות מקום ראשון ב-"ImageCLEF competition" בשנים 2008 ו- 2009, וב- "IEEE-ISBI" בשנים 2016 ו-2017 בזכות מחקרה על שליפת תמונות רפואיות מארכיונים גדולים (PACS ).
חיית נולדה בעיר קורנל שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית.
בגיל 4 עלתה עם משפחתה לישראל וגדלה בבאר שבע.
בילדותה בילתה תקופות ארוכות עם משפחתה בארצות הברית, עקב פעילותו אקדמית של אביה.
בשנת 1979, כאשר הייתה בת 16 חזרה לארצות הברית למדה שנה באוניברסיטה ואז חזרה לארץ והתגייסה לצבא.
עם סיום השירות הצבאי החלה ללמוד הנדסת חשמל בטכניון.
פרופ' גרינשפן בעלת תואר ראשון בהנדסת חשמל ומחשבים ותואר השני בהנדסת חשמל מהטכניון.
את התזה עשתה בנושא ניתוח תמונה באוריינטציה במרחבים ומיקומים משולבים.
בשנת 1994 קיבלת פרופסור גרינשפן תואר "דוקטור" מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בעבודת הדוקטורט שלה עסקה בעיבוד תמונה ברזולוציות מרובות, למידת זיהוי מרקמים ושיפור תמונה.
פרופ' חיית גרינשפן היא ראש המעבדה לעיבוד תמונות רפואיות באוניברסיטת תל אביב.
היא פיתחה כלים אוטומטיים המבוססים על שיטות מתקדמות בראייה ממוחשבת, מערכות לומדות ובינה מלאכותית ככלי עזר בפיענוח בדיקות X-RAY, CT ו-MRI.
כלים אלה מאפשרים פיענוח יעיל, מהיר ומדויק של סריקות רפואיות, החשובים הן לאבחון מחלות והן למדידה מדויקת של שינויים במחלה במהלך הטיפול.
במעבדה של גרינשפן מתנהלים מספר מחקרים בתחום עיבוד וניתוח התמונה רפואית לדוגמה: גילויים דחופים בתמונות X-RAY בבית החזה, גילוי של נגעים בתמונות MRI של המוח ואנליזה אוטומטית של גידולים בכבד בבדיקות CT.
בשנת 2020 פיתחה שיטה לאבחון נגיף הקורונה Covid-19 באמצעות תוצאות רדיולוגיה מבדיקת CT של הריאות.
בנוסף פיתחה פרופ' גרינשפן שיטה לאפיון חומרת המחלה אשר יכולה לשמש כמדד לניטור יעיל, מדויק ומהיר.
כלים אלה מסייעים בזיהוי מגמות של החמרה או שיפור כבר בראשיתן ומאפשרים טיפול תרופתי יעיל יותר לצד שימוש יעיל יותר במשאבי בתי החולים.
ניתוח סטטיסטי של מודלים רפואיים.
ניתוח תמונת MRI של המוח, במסגרת בית הספר לחקר המוח ומדעי המוח של אוניברסיטת תל אביב, אשר מטרתו שיפור הרזולוציה בתמונות MRI, טיפול במחלות נוירולוגיות וטרשת נפוצה.
זיהוי נגעים בעזרת CT, התמקדות בנגעי כבד - איתור, פילוח ואפיון בשיתוף פעולה עם מחלקת רדיולוגיה, באוניברסיטת סטנפורד והמרכז הרפואי שיבא, ישראל .
ניתוח תמונה המתקבלת מממוגרפיה לזיהוי הסתיידות בשד ואיתור גידולים סרטניים בשלבים מוקדמים תוך שימוש במתודולוגיות למידה עמוקה.
אבחון מחלות ריאות באמצעות CT.
ניתוח תמונות הרחם וצוואר הרחם לאבחון ואפיון סרטן.
יחד עם המעבדה באוניברסיטת תל אביב ושותפים קליניים ברחבי העולם, הוכיחה שימושים רבים בתחום: משיפור ויצירה סינתטית של תמונות נגעים על מנת לפתח מערכות זיהוי אוטומטיות של סוגי נגעים שונים וממאירותם, ועד קיטלוג ואפיון דרגת מחלה.
בשנת 2016 גרינשפן ערכה עיתון מוביל בתחום, אשר צוטט מעל 1,000 פעמים, ובשנת 2017 פרסמה ספר ראשון בתחום: "Deep learning for Medical Image Analysis".
בעלת למעלה מ-250 מאמרים מפורסמים בתחום עיבוד תמונות רפואיות.
כ־100 מהם, מאז שנת 2015 בתחום הרשתות העמוקות ברפואה, וביניהם:
חיכמאת חרייס הוא פסל דרוזי ישראלי.
פסלו המפורסם "תנועה וטבע", נמצא מול קניון מול הים בטיילת באילת.
הוא משתתף בסימפוזיונים ברחבי העולם ופסליו ניצבים ברחבי תבל.
הוא הקים גן פסלים בטבע ליד מע'אר שבו מוצגים פסלי האבן, הברזל והבטון שלו.
ב-2018 השתתף בסיפוזיון בינלאומי לפיסול באבן ביבנה.
ב-2019 השתתף בפרויקט עם 4 פסלים נוספים לאורך ערוץ נחל צלמון הזורם ליד מלון נוף גנוסר, בדרכו לכנרת.
הנושא המשותף הוא הטבע והדגים המקיפים את האגם.
הוא שילב בדמות זנב הדג שיצר, חלק ממתכת שבולט מעל לסלע.
תנועה וטבע – פסל מאבן, נמצא מול קניון מול הים בטיילת באילת, 2015
חיית שירות היא בעל חיים המסייע לאדם עם מוגבלות ומבצעת משימות עבורו, שעיקרן פעולות יומיומיות.
קיימות הגדרות שונות למושג חיית שירות.
בארצות הברית, חוק האמריקאים עם מוגבלויות (Americans with Disabilities Act (ADA)) מגדיר את המונח כלבי שירות, כ"כלבים שאומנו באופן אינדיבידואלי לעשות עבודה או לבצע משימות עבור אנשים עם מוגבלויות".
משנת 1927, כלבים הם חיות השירות הנפוצות ביותר.
התקנות לגבי חיות שירות משתנות לפי אזורים.
לדוגמה, בישראל המושג כלב נחייה מתייחס אך ורק לכלב המשרת אדם עיוור או לקוי ראייה לצורך ניידותו.
כלבים המשמשים אנשים עם מגבלות אחרות יכונו כלבי שירות.
ביפן, התקנות מתארות סטנדרטים של הכשרה והסמכה עבור חיות שירות.
בארצות הברית, חיות שירות מותרות בדרך כלל במרחב ציבורי, אפילו במקומות בהם חיות מחמד אסורות באותם אזורים.
חוקים אחרים כמו חוק הדיור ההוגן של ארצות הברית וחוק הגישה למטוסי נוסעים בארצות הברית מכירים בתפקידה של חיית השירות בסיוע לבעלי מוגבלויות.
במדיניות שונות חוקים שונים עשויים להגדיר "חיית שירות" בצורה מרחיבה יותר, אך לעיתים קרובות אינם מכירים בבעלי חיים לתמיכה רגשית .
קהילת מטפחי ומאמני חיות השירות הבינלאומית סיווגה שלושה סוגים של חיות שירות:
חיות השומעות והמאותתות לכבדי שמיעה;
חיות שירות, שעובדות עבור אנשים עם מוגבלויות מלבד עיוורון או חירשות.
בארצות הברית, המונח "חיית שירות" מקיף את כל שלושת הסוגים הנ"ל (כלב נחייה, חיה שומעת, כלב שירות).
בנוסף, חוק הגישה למטוסי נוסעים, מבחין בין המונח חיית שירות לבין בעלי חיים הנותנים תמיכה רגשית, שהן חיות שירות פסיכיאטריות.
חברות התעופה רשאיות לדרוש תיעוד עבור חיות שירות.
תקנות הנגישות לחיות שירות בישראל
תקנות הנגישות לחיות שירות מתאריך 4 במרץ 2020 קובעות, כי יש לאפשר לאדם עם מוגבלות להשתמש בשירות הציבורי תוך הסתייעות בחיית שירות.
לבקשת נותן השירות, על האדם להציג "תעודה או סימן" המעיד על היות החיה חיית שירות.
על פי התקנות, חיית שירות היא:
החוק אמריקאים עם מוגבלויות-ADA (American with Disabilities Act of 1990) בארצות הברית מגדיר חיית שירות כ"כלב שאומן באופן אינדיבידואלי לעשות עבודה או לבצע משימות עבור אדם עם מוגבלויות".