tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1970 תכנן גרסה של סינתיסייזר בשם מינימוג, שהיה סינתיסייזר מוקטן בעל 44 קלידים, שהיה פריצת דרך לעומת הסינתיסייזרים עד אז, שהיו גדולים ומסורבלים, מה שהקשה על הנגינה בהם ומנע מלהופיע עמם מול קהל.
כיום ממשיכה חברת מוג לייצר מינימוגים מסדרת Voyager.
ב-1968 זכה הכלי לפרסום רב בעקבות אלבום של ונדי קרלוס, "סוויצ'ד און באך", שהיה עיבוד ליצירותיו של באך לסינתיסייזר מוג שזכה לפופולריות רבה (והיה לאלבום הפלטינה הראשון בתחום המוזיקה הקלאסית) וזיכה את קרלוס בשלושה פרסי גראמי.
כמו כן התפרסם הפסקול שיצרה לסרטיו של סטנלי קובריק, "תפוז מכני" ו"הניצוץ".
למוג היו יחסים קרובים עם יוצרים רבים בתחום, כג'ון קייג', גרשון קינגסלי, קית' אמרסון ואחרים.
שימוש בכליו היה נפוץ בקרב להקות מתחום הרוק המתקדם, כמו יס, קאמל, Dream Theater ועוד.
גם להקות הגל החדש האלקטרוני והסינת'פופ השתמשו בכלים של מוג, כמו למשל אולטראווקס, גארי ניומן, קרפטוורק ואחרים.
בישראל ניתן לציין את האלבום המצליח "פוגי בפיתה" של להקת כוורת משנת 1974, שבו עשה דני סנדרסון שימוש במוג, באלבומה הראשון והיחיד מ-1974 של קצת אחרת, הנושא את שמה, עשה שלמה גרוניך שימוש במוג וכן צביקה פיק בסולו של "נאסף תשרי".
שיצרה כלי נגינה אלקטרוני בשם טרמין, שהומצא ב-1917. במהלך שנות ה-60 החלה החברה למכור סינתיסייזרים מודולריים לפי תכנוניו של מוג.
בשנת 1972 שונה שם החברה ל-Moog Music.
במהלך שנות ה-70 התחלפה הבעלות על החברה מספר פעמים ובסופו של דבר נרכשה על ידי יצרנית כלי המוזיקה Norlin.
ב-1978 חזר מוג לייצר כלי מוזיקה אלקטרונית בחברה חדשה שהקים תחת השם Big Briar.
חרף העובדה שהחברה הקודמת שהקים, Moog Music's, נסגרה בשנת 1993, לא יכל מוג לייצר מוצרים ולמכרם תחת מותג הנושא את שמו.
רק ב-2002 עלה בכוחה של החברה החדשה לרכוש את זכויות השימוש בשם Moog Music's לאחר קרב משפטי.
רוברט אנדרוז מיליקן (בשם מלא באנגלית: Robert Andrews Millikan; 22 במרץ 1868 – 19 בדצמבר 1953) היה פיזיקאי אמריקני, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1923.
מיליקן נולד בעיר מוריסון, אילינוי.
הוא השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קולומביה, בשנת 1895 והיה הסטודנט הראשון לפיזיקה שקיבל תואר דוקטור באוניברסיטה זו.
בשנת 1909 התמנה לפרופסור באוניברסיטת שיקגו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוביל צוות מחקר במועצה הלאומית למחקר בניסיון לפתח מערכת לאיתור צוללות, בעקבות האתגרים של ציי מדינות ההסכמה במסגרת מערכת הצוללות.
הצוות שהוביל הצליח להביא לשיפור מערכות מסוג הידרופון שהיו קיימות בבריטניה ובצרפת, ולהביא להטמעתן בצי הבריטי ובצי האמריקאי.
בשנת 1917 השתכנע לעבור לאוניברסיטה קטנה בקליפורניה.
עם הזמן, מוסד זה התפתח למכון הטכנולוגי של קליפורניה, ומיליקן היה הנשיא הראשון שלו.
מיליקן ידוע בעיקר בזכות ניסוי טיפת השמן שערך בשנת 1909, ובו הוכח כי כל מטען חשמלי הוא כפולה שלמה של מטען אלמנטרי מסוים, הוא מטען האלקטרון.
אם המטען החשמלי הוא אזי תמיד מתקיים .
כאן הוא מספר שלם והערך המוחלט של מטען האלקטרון הוא (ביחידות SI) .
מיליקן היה גם זה שאושש את התאוריה של איינשטיין המסבירה את הִתכנות האפקט הפוטואלקטרי ב-1916, לאחר שהקדיש זמן רב בניסיונות להפריכה.
באחד הניסויים שביצע לצורך כך הוא גילה שקיים יחס ישר בין המתח לתדירות (ובכך בעצם מדד את קבוע פלאנק), וכי קיימת תדירות מינימלית שמתחת לה לא יעקרו אלקטרונים.
בכך הוא אישש את התאוריה שהתנגד לה בנחרצות.
הוא נפטר בסן מרינו, קליפורניה.
רוברט מקּי הוא מרצה ומנחה כתיבה יוצרת, המפורסם ברחבי העולם בזכות סמינר "סיפור" שפיתח בעת שלימד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
מקי מעביר את סמינר "סיפור" כבר למעלה מ-20 שנה מסביב לעולם.
על פי ההערכות יותר מ-40,000 איש כבר השתתפו בסמינר, הנחשב השתלמות הכתיבה המבוקשת בעולם.
רבים מתסריטאי הוליווד טוענים כי מקי מהווה עבורם מקור השראה.
בין השאר, השתתפו בו במאי 'שר הטבעות' פיטר ג'קסון, ג'וליה רוברטס, קירק דגלאס, פיי דאנאוויי, מג ריאן, התסריטאי זוכה הפוליצר עקיבא גולדסמן והזמר דייוויד בואי.
ספרו של מקי, "סיפור", המתבסס על הסמינר, הפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות, לרבות תרגום לעברית בהוצאת גורדון.
מקי התפרסם בין השאר בזכות סרט הקולנוע אדפטיישן (2002, במאי: ספייק ג'ונז), בכיכובם של ניקולס קייג' ומריל סטריפ.
בסרט מגלם את דמותו של מקי השחקן בריאן קוקס.
בסרט, מנהל התסריטאי צ'רלי קאופמן דיאלוג עם מקי, בעיקר בנושא הקריינות שמקי מסתייג ממנה.
מקי ידוע בסלידתו מהנורמה לקבל את במאי הסרט כיוצר הראשי והחשוב ביותר של הסרט.
מקי טוען כי התסריטאי הוא היוצר המרכזי בעשיית הסרט בפועל.
כדי לבסס טענה זאת, נוהג מקי לבקש מתלמידיו לקחת 120 דפים ריקים (לסרט סטנדרטי של שעתיים) לבמאי ולדרוש ממנו "ביים זאת!".
מקי ביקר בישראל בשנים 2005 ו-2006, בהזמנת איש הקולנוע ארי דוידוביץ' בשיתוף איגוד מפיקי הקולנוע והטלוויזיה.
הוא העביר בסינמטק תל אביב את סמינר "סיפור" בפני קהל של יוצרים ישראלים.
רוברט מורלי היה שחקן ומחזאי בריטי, מהשנונים והבולטים שבדורו.
פרט לעשרות רבות של תפקידים - על הבמה, בקולנוע ובטלוויזיה - הפך מורלי למעין 'דמות' קלאסית - הג'נטלמן הבריטי היהיר, הנהנתן, רב השנינה, מגוחך-משהו ולעיתים אפילו מרושע קלות.
לאחר כמה תפקידים בתיאטרון הבריטי, כולל מן הרפרטואר הקלאסי, גילה הקולנוע את מורלי והוא הפך לאחד השחקנים המבוקשים ביותר - כולל בארצות הברית ובצרפת.
בין סרטיו הבולטים : "בו ברומל", "מארי אנטואנט", "מר פיט הצעיר", "הכה את השטן", "המלכה האפריקאית", "הצעירים", "טופקאפי", "המסע", "אמריקה לאן?", "ג'ינגיס חאן", "תשע שעות לראמה", "אנשים מופלאים במכונות מעופפות", "קח אותה, היא שלי", שבע פעמים אישה" ורבים אחרים.
מורלי היה אחד הכוכבים גדולי-השכר של הווסט-אנד וזכור לצופי התיאטרון הבריטי משורה של תפקידים - בעיקר בקומדיות, אחדות מהן חיבר בעצמו.
הוא אף חיבר דרמות דוגמת "אדווארד בני".
במשך שנים היה אף לאחת מהדמויות הבולטות בתוכניות אירוח ושעשוע בטלוויזיה הבריטית.
בנו שרידן מורלי (1942–2007) היה עיתונאי נודע ומחבר ספרים על תיאטרון.
האוטוביוגרפיה שלו נשאה את השם ההולם - "רוברט מורלי, ג'נטלמן אחראי".
בעשור האחרון לחייו זכה לתהילת עולם כפרזנטור של חברת התעופה הבריטית בריטיש איירוייז.
רוברט מייפלת'ורפ היה צלם אמריקאי.
נודע במיוחד בצילומים של פרחים, בצילומי עירום של גברים ובדיוקנאות שחור-לבן גדולים, במיוחד של ידוענים.
בין היתר, צילם את אנדי וורהול, ריצ'רד גיר, פיטר גבריאל וגרייס ג'ונס.
מייפלת'ורפ נולד למשפחה קתולית בקווינס שבניו יורק.
משנת 1963 ועד שנת 1969 הוא למד במכון פראט ציור, פיסול ורישום אך עזב בטרם סיים את התואר.
מייפלת'ורפ חי עם חברתו, האמנית והמוזיקאית פטי סמית', מ-1967 עד 1972, והיא תמכה בו כספית על ידי עבודה בחנויות ספרים.
הם יצרו אמנות יחד, והם שמרו על קשרי ידידות קרובה לאורך כל חייו.
מייפלת'ורפ צילם את הצילומים הראשונים שלו בסוף שנות ה-60 או תחילת שנות ה-70 באמצעות מצלמת פולארויד.
הוא גם עיצב ומכר תכשיטים וייצר גם רישומים, קולאז'ים ופסלים מחפצים שמצא ברחוב.
בשנת 1972, מייפלת'ורפ פגש את אוצר האמנות סם וגסטאף, שהפך למנטור שלו, מאהבו, פטרונו ובן לוויה לכל החיים.
באמצע שנות ה-70 רכש ווגסטאף מצלמה עבורו והוא החל לצלם מעגל רחב של חברים ומכרים, כולל אמנים, מוזיקאים ואנשי חברה.
במהלך תקופה זו, הוא התיידד עם האמן ג'ורג' דורו, שלעבודותיו הייתה השפעה כה עמוקה על מייפלת'ורפ והוא חיקה רבים מהתצלומים המוקדמים של דורו.
בשנות ה-80, מייפלת'ורפ התמקד בצילום בעירום של גברים ונשים, צילום פסלים, צילומי טבע דומם וצילום דיוקנאות רשמיים של אמנים וסלבריטאים.
הסטודיו הראשון של מייפלת'ורפ היה ברחוב בונד 24 במנהטן.
בשנות ה-80, רכש וואגסטאף לופט בקומה העליונה ברחוב 35 ווסט 23 עבורו, שם הוא התגורר, ושם גם היה הסטודיו שלו.
הוא שמר על הלופט ברחוב בונד כחדר החושך שלו.
ב-1988, מייפלת'ורפ בחר בפטרישיה מוריסרו לכתוב את הביוגרפיה שלו, שהתבססה על יותר מ-300 ראיונות עם ידוענים, מבקרים ומייפלת'ורפ עצמו.
מייפלת'ורפ נפטר בשנת 1989 כתוצאה מסיבוכים שנגרמו ממחלת האיידס.
אפרו נטמן בקברה של אימו בקווינס, ניו יורק.
כשנה לפני מותו, בהיותו חולה, הוא הקים קרן על שמו.
מטרת הקרן הייתה להגן על עבודותיו ולתמוך ביצירתו ובחזונו האמנותי.
בנוסף, הקרן תרמה מיליוני דולרים למחקר רפואי ולמאבק במחלת האיידס.
בשנה זו גם ערך תערוכות של יצירותיו שהוצגו בלונדון ובניו יורק, שעזרו לו לגייס כספים לקרן הצדקה שלו.
לאחר מותו הוכנה לזכרו תערוכה רטרוספקטיבית, שהייתה אמורה להיות מוצגת בוושינגטון די.
ההומואירוטיקה הבוטה של כמה מעבודותיו, כמו גם צילומים של תנוחות סאדו-מאזוכיסטיות, גרמו לוויכוח ציבורי ולחצים של גורמים שמרנים, בראשות הסנטור ג'סי הלמס, שהביאו לביטול התערוכה.
במרץ 1990 הוקמה התערוכה במרכז לאמנות עכשווית בסינסינטי אוהיו, אך פעילים שמרנים פתחו בקמפיין לביטולה.
ביום הפתיחה שוטרים בסינסינטי הורו ל-400 המבקרים לעזוב, בזמן שהם מצלמים בווידאו את הצילומים של מייפל כראיה לתמיכה בהאשמות שהוגשו נגד מנהל המרכז.
זו הייתה הפעם הראשונה שמוזיאון בארצות הברית עמד בפני תביעה בגין האמנות שהציג.
ב-5 באוקטובר 1990, זוכו המרכז ומנהלו בבית המשפט.
התביעה לא הצליחה לשכנע את חבר המושבעים שצילומיו של מייפלת'ורפ חסרות כשרון אמנותי והן פורנוגרפיה.
אחר כך יותר מ-80,000 אנשים ביקרו בתערוכה.
למעשה המשפט הביא לפרסום גדול לתערוכה.
בעקבות התערוכה נעשה ניסיון של פוליטיקאים למנוע מהקרן הלאומית לאמנויות לממן תערוכות "תועבה".
בשנת 2010 התפרסם ספר הזכרונות עטור השבחים של פטי סמית', "רק ילדים", המספר על החברות ארוכת השנים בינה לבין מייפלת'ורפ, מהיכרותם בניו יורק של סוף שנות השישים ועד מותו בסוף שנות השמונים.
רוברט אדם מוסבכר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, מזכיר המסחר בקבינט של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ושייט תחרותי.
מוסבכר נולד במאונט ורנון שבניו יורק למשפחה יהודית.
הוריו היו אמיל וגרטרוד מוסבכר.
בסיום לימודיו בקולג' פרטי בקונטיקט, בשנת 1947 החל בלימודי מנהל עסקים באוניברסיטת וושינגטון ולי.
לאחר מכן עבר לטקסס ונכנס לעסקי אביו בתחום הנפט, ובין עמיתיו לעבודה ג'ורג' בוש.
בשנת 1954 איתר מוסבכר שדה נפט בשווי מיליון דולר בדרום טקסס.
החל מגיל צעיר עסק מוסבכר בשיט יאכטות ובשנת 1940 עמד בראש המועדון בעת שזכה תחרויות יוקרתיות בשיט יאכטות.
מספר שנים הוא זכה בגביע מאלורי.
בשנת 1959 הופיעה תמונתו על שער המגזין "ספורטס אילוסטרייטד".
בשנת 1967 זכה במקום השני באליפות העולם בשיט דרגון, בשנת 1969 זכה באליפות העולם בשיט דרגון, בשנת 1971 זכה באליפות העולם בשיט סולינג, ובשנת 1972 התחרה על ייצוג ארצות הברית באולימפיאדת מינכן והפסיד לבאדי מלגס.
מוסבכר המשיך להתחרות, בשנת 1985 הגיע למקום השלישי באליפות העולם בשיט 5.5 מטר ובשנת 1988 זכה בגביע הזהב של סקוטלנד.
מוסבכר היה פעיל המפלגה הרפובליקנית ובשנת 1970 הוביל את מערך גיוס הכספים של ג'ורג' בוש בהתמודדותו לסנאט.
בשנים 1976 ו-1988 היה היועץ הכלכלי במערכת הבחירות של המועמדים לנשיאות ג'רלד פורד וג'ורג' בוש.
בשנים 1980 ו-1988 הוא סייע לבוש גם בגיוס כספים, ובמערכת הבחירות של 1988 היה מנהל קמפיין הבחירות.
בשנים 1981–1983 היה מוסבכר חבר בצוות הנשיא רונלד רייגן לעניין יזמות במגזר הפרטי.
לאחר היבחרו של ג'ורג' בוש לנשיאות הוא מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית.
בתפקיד זה (1989–1993) היה האישיות האמריקנית הבכירה בהנחת היסודות להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
מוסבכר עמד בראש "All American Wildcatters", היה נשיא האיגוד האמריקני של Petroleum Landmen וישב בדירקטוריונים רבים.
בשנת 2008 חזר לעיסוק פעיל בפוליטיקה וניהל את קמפיין הבחירות של ג'ון מקיין לנשיאות ארצות הברית.
מוסבכר היה נשוי ארבע פעמים.
לקראת נישואיו הראשונים הוא התנצר לזרם האפסיקופלי.
מנישואים אלו היה אב לארבעה, בהם רוברט מוסבכר הבן.
רוברט ג'רלד מונדבי היה מהכורמים המובילים בקליפורניה.
שיפוריו הטכניים והאסטרטגיות השיווקיות שלו, הביאו הכרה עולמית ליינות עמק הנאפה בקליפורניה.
הוא קידם במיוחד את ייצורם ושיווקם את היינות המתויגים כזניים, על פני אלו המתויגים כאזוריים, מה שהפך, בסופו של דבר, למקובל ביינות.
מכון רוברט מונדבי למדעי היין והמזון באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, נפתח באוקטובר 2008, לזכרו.
הוריו של רוברט מונדבי היגרו מאזור מארקה באיטליה והתיישבו בעיר היבינג, שבמינסוטה.
רוברט ג'רלד מונדבי נולד בווירג'יניה, מינסוטה.
ממינסוטה עברה משפחת מונדבי ללודי, קליפורניה, שם הוא למד בבית הספר התיכון לודי.
בלודי, אביו צזאר, הקים עסק מצליח לאריזת פירות בשם C.
Mondavi and Sons, אריזת ומשלוח ענבים לחוף המזרחי.
מונדבי סיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד ב-1937, עם תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים.
בסטנפורד היה חבר אחוות "פי סיגמא קאפא".
ב-1943, הצטרף מונדבי לאביו ואחיו פיטר, לאחר שהמשפחה רכשה מידי ג'יימס מופיט את יקב צ'ארלס קרוג הנמצא בסנט הלנה, קליפורניה.
את היקב ייסד צ'ארלס קרוג ב-1861.
לאחר ריב בינו לבין אחיו על ניהול יקב קרוג, פוטר מונדבי ב-1965 וכתוצאה מכך הקים יקב משל עצמו באוקוויל קליפורניה, כנראה מתוך כעס.
כיום יקב רוברט מונדבי שוכן בין אוקוויל ורותרפורד קליפורניה (אף על פי שמטה התאגיד נמצא סמוך לסנט הלנה).
ב-1966 הוא ייסד את יקב רוברט מונדבי בעמק הנאפה במטרה להפיק יינות שיתחרו עם המשובחים ביינות אירופה.
רוברט מונדבי הוא היקב הגדול הראשון שנבנה בעמק הנאפה לאחר תקופת היובש.
חלק מקרקע הכרם המקורית של מונדבי כוללת את To Kalon (מונח יווני שמשמעו "היפה"), הכרם המקורי שייסד ה.וו.
קראב ב-1868. היקב נושא את שמו של מונדבי שהפיק יין באיכות גבוהה.
ב-1967, האישה שלימים תהפוך לאשתו השנייה, מרגיט (קלנברגר) ביבר מונדבי, הצטרפה ליקב.
הם התחתנו ב-1980 בפאלם ספרינגס, קליפורניה, כמעט מיד לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, מרג'ורי אלן (דקלוסין) מונדבי.
ב-1968 הוא ייצר יין סוביניון בלאן יבש מיושן בחביות עץ, שהיה זן בלתי פופולרי בקליפורניה באותה עת, וכינה אותו בשם "פומה בלאן" (Fumé Blanc).
היין נחל הצלחה ובאותה תקופה, הפך פומה בלאן למילה נרדפת לסוביניון בלאן.
מונדבי פיתח בהצלחה מספר יינות עילית שזכו להצלחה בקרב קונסוארים וייננים כאחד.
ב-1979, הוא בנה את יקב וודברידג' מונדבי בלודי, קליפורניה ופיתח אותו למוביל מבין יינות העילית הפופולריים.
הוא גם ביצע מיזם משותף ביחד עם הברון פיליפ דה רוטשילד, הבעלים של שאטו מוטון רוטשילד ויחדיו הם הקימו את יקב אופוס וואן (Opus One Winery) ומאז שנות התשעים הוא הקים מיזמים משותפים ביחד עם שותפים מקומיים באירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
אנשי תעשיית היין גילו עניין בסיפורו של מונדבי ובחברת היין שלו והוא הפך לנושא שיחה ומודל הצלחה בשנות התשעים.
בטעימת היין האירופאית הגדולה של 1997 (Grand European Jury Wine Tasting of 1997), שרדונה רזרב רוברט מונדבי דורג במקום הראשון.
ב-2005 רוברט מונדבי ואחיו הצעיר פיטר ייצור יחדיו יין בפעם הראשונה מאז הריב ביניהם.
הם השתמשו בענבים מהכרמים של שתי המשפחות והפיקו חבית אחת של ממסך קברנה, אותה מכרו תחת השם "אנקורה אונה וולטה, (Ancora Una Volta, שמשמעו "שוב").
הוא אמר, "אנחנו צריכים להשיב לעצמנו את הדימוי, והדבר יכול לארוך זמן".
בשל תרומתם של רוברט ומרגריט מונדבי, נקרא על-שמם "מרכז מונדבי" (Mondavi Center) באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בדייוויס, קליפורניה.
השניים היו המיטיבים העיקריים של "קופיה: המרכז האמריקאי ליין, מזון, ואמנויות" שנוסד בנובמבר 2001 בנאפה, קליפורניה.
רוברט ומרגריט היו התומכים המייסדים של בית האופרה של עמק הנאפה מהמאה ה-19 ושל בית הספר אוקסבואו, בית ספר חדש לאמנויות שמעניק מלגות והדרכה באמנות לסטודנטים בשנותיהם הראשונות בתיכון.
הם גם תרמו כספים לשם שיחזורו של תיאטרון לינקולן ביוטוויל, קליפורניה ותמכו במרכז האמנות קנטור באוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה.
מונדבי הוכנס להיכל התהילה של אנשי העסקים האמריקאים בארצות הברית ב-1991.
ב-5 בדצמבר 2007, מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר והגברת הראשונה מריה שרייבר הכניסו את מונדבי להיכל התהילה של קליפורניה, השוכן במוזיאון להיסטוריה, נשים ואמנויות של קליפורניה.
רוברט מונדבי הוכנס להיכל התהילה של הייננים של המכון הקולינרי של אמריקה ב-2007. הבחירה הייתה מבוססת על משאל בקרב שבעים עיתונאי יין.
החלטתם לבחור במונדבי הייתה בזכות תרומתו לתעשיית היין של קליפורניה במהלך חייו.
האנשים שהוכנסו ביחד עם מונדבי ב-7 במרץ 2007 היו אגוסטון הרסזתי, אנדרה טלישצ'ף, ז'ורז' דה לאטור, צ'ארלס קרוג, גוסטב נייבאום, האחים טימותי מיינארד אמרין, ברברה תרופ והרולד אולמו.
רוברט מונדבי הלך לעולמו בביתו ביונטוויל ב-16 במאי 2008, הוא היה בן 94 במותו.
רוברט מילס היה ארכיטקט, מפורסם בזכות תכנון אנדרטת וושינגטון.
מילס היה תלמידו של ג'יימס הובן, מי שהיה מתכננו של הבית הלבן.
מקובל לומר כי מילס היה הארכיטקט יליד אמריקה הראשון, אולם למעשה צ'ארלס בולפינץ קדם לו.
מילס עבר לפילדלפיה בשנת 1802, שם הוא הפך לעמית ותלמיד של בנג'מין הנרי לטרוב בוגר הקולג' בצ'ארלסטון, הוא הפך בהדרגה לידוע בזכות עצמו.
כמה מבנייני פילדלפיה שתוכננו על ידו הם אולם וושינגטון, הכנסייה הבפטיסטית ברחוב סאמסון, והכנסייה המתומנת של הכנסייה האוניברסיאלית יונטריאנית הראשונה של פילדלפיה.
הוא תכנן גם את כיסוי גשר המעבורת העליון.
הוא גם תכנן ובנה את הכנסייה הפרסביטריאנית המקורית הראשונה באוגוסטה בשנת 1802. כנסייה זו הייתה מאוחר יותר ביתו של וודרו וילסון, שגדל בכנסייה, בעוד אביו, ג'וזף ר.
בשנת 1808 הוא שרטט שרטוטים לכלא המחוזי בברלינגטון, ניו ג'רזי (משמש בימינו כמוזיאון).
בשנת 1812 תכנן מילס את הכנסייה המונומנטלית בריצ'מונד, וירג'יניה, שנבנתה לזכר מוות 72 אנשים בתיאטרון בעיר.
אירוע זה הצית בו את העניין בבניה בטיחותית מפני דליקות.
מילס עבר להתגורר בבולטימור, ותכנן את כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית, בית המלאכה מרילנד, ומועדון מרילנד.
הוא התפרסם בזכות תכנון אנדרטת וושינגטון שבבולטימור, שהחלה להיבנות בשנת 1815.
ב-1818 תכנן מילס את הבית הלבן של הקונפדרציה, שהיה המעון הרשמי של נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס בריצ'מונד, וירג'יניה.
בשנת 1820 מונה מילס כחבר ועדה במועצה לעבודות ציבוריות בדרום קרוליינה.
בשנת 1823 שימש מילס כמפקח על מבני ציבור, ובשנים הבאות תכנן בניינים רבים בדרום קרוליינה, כולל בתי משפט, קמפוס האוניברסיטה של דרום קרוליינה, בתי כלא, ובניין חסין אש בצ'ארלסטון.
בשנת 1825 חיבר מילס אטלס של מדינת דרום קרוליינה, ושנה לאחר מכן פרסם קובץ סטטיסטיקות של דרום קרוליינה.
ככל הנראה תכנן גם את בית המשפט הישן של מחוז אולד הורי בדרום קרוליינה.
ב-1836 ניצח מילס בתחרות על תכנון אנדרטת וושינגטון, שהפכה למפורסמת שביצירותיו.
מילס תכנן גם את בניין מחלקת האוצר של ארצות הברית, יחד עם בניינים נוספים בוושינגטון די.
(בין השאר בניין רשם הפטנטים הישן שעוצב בדוגמת הפרתנון).
בדרום קרוליינה הוא תכנן בתי משפט בלפחות 18 מחוזות, כמו כן כמה מבניני הציבור בקולומביה, תוכננו על ידו, וכן כמה בתים פרטיים.
סי., ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
רוברט מילטון זולינגר היה כירורג אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
רוברט מילטון זולינגר נולד במילרספורט, אוהיו, וגדל בחווה של משפחתו.
אבותיו בשם צולינגר היו שווייצרים שהיגרו לארצות הברית מאזור ציריך.
את לימודיו התחיל רוברט זולינגר בבית ספר יסודי ממוקם בחדר אחד, כ-1.6 ק"מ מרחק מחוות הוריו.
לבית ספר התיכון היה נוסע לעיר, מרחק של 5 ק"מ, רכוב על הפוני שלו.
עוד בילדותו ידע לתרום לפרנסת הבית על ידי הובלת חלב וירקות לשכנים בעזרת הפוני הרתום לעגלה.
התכוון תחילה להירשם לאקדמיה הצבאית וסט פוינט, אך בסופו של דבר החליט ללמוד רפואה.
בשנת 1927 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
התמחה בהמשך בכירורגיה אצל הארווי קושינג בבית החולים פיטר בנט בריגם PBBH והיה למדריך לכירורגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
מיוזמתו של קושינג נשלח זולינגר לעבוד ולהשתלם לצידו של תלמידו המועדף של קושינז, הכירורג אליוט קאר קאטלר (1947-1888) בבית החולים Western Reserve Hospital בקליבלנד.
עסק שם, בין השאר, בסיווג אוסף הגידולים של קאטלר.
חזר אחר כך כמתמחה בבית החולים פיטר בנט בריגם כדי לחזורבשנת 1929 לבית החולים וסטרן ריזרב.
בשנת 1939 היה זולינגר מדריך לכירורגיה בבית החולים פיטר בנט בריגם, תחת ניהולו של קאטלר, שבינתיים התמנה שם לפרופסור לכירורגיה.
הם פרסמו ביחד את המהדורה הראשונה של האטלס הידוע שלהם לניתוחים כירורגיים.
בימי מלחמת העולם השנייה שרת זולינגר ביחידה הרפואית של צבא ארצות הברית באירלנד והיה למנהל בית החולים הכללי הצבאי מס.
על תרומתו כרופא צבאי זכה לעיטור לגיון ההצטיינות, וכן על כוכבי הקרבות בנורמנדיה, בצפון צרפת ובריינלנד, כהוקרה על ארגון צוותי כירורגים ניידים.
אחרי המלחמה, בשנת 1947 התמנה זולינגר לפרופסור וראש החוג לכירורגיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
פרש לגמלאות במעמד פרופסור אמריטוס בשנת 1974.
מילא בחייו תפקידים של יושב ראש האיגוד האמריקאי לכירורגיה, ושל פורומים אחרים של הכירורגים בארצו - American Board of Surgery והקולגיום האמריקאי של הכירורגים.
בגלל עיסוקו בפנאי בגידול ורדים, נבחר אף ליושב ראש החברה האמריקאית לוורדים.
1965 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליון, צרפת
חבר לשם כבוד של הקולגיום הממלכתי של הכירורגים באנגליה (1965) ובאדינבורו (1966)
הפרס שין (Sheen Award) של איגוד הרופאים האמריקאי, תואר דוקטור מצטיין במדעי הרפואה של ארצות הברית
זולינגר פרסם מאל 340 מאמרים, בעיקר בתחום הכירורגיה של מערכת העיכול.
כמו כן היה עורך ראשי של הכתב העת American Journal of Surgery בשנים 1956–1984.
שמו הונצח במיוחד בשם התסמונת זולינגר אליסון אותה תיאר בשנת 1955 יחד עם אדווין הומר אליסון.
רוברט מילטון זולינגר נפטר בשנת 1992 מסרטן הלבלב.
רוברט מוזס היה מתכנן עירוני יהודי־אמריקאי, שנחשב 'מתכנן־על' שהשפיע על התפתחות העיר ניו יורק ופרבריה באמצע המאה ה־20.
מוזס נולד למשפחה יהודית ממוצא גרמני בניו הייבן שבקונטיקט.
אביו, עמנואל מוזס, היה בעל חנות כולבו ואיש נדל"ן.
כשהיה מוזס בן תשע עברה המשפחה למנהטן.
הוא למד באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת אוקספורד וקיבל דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת קולומביה.
מוזס נכנס לשירות הציבורי בימי כהונתו של אל סמית' כמושל מדינת ניו יורק.
מוזס היה חבר ויו"ר בכמה רשויות ציבוריות שעסקו בתכנון ובפיתוח בעיר ניו יורק.
חזונו התכנוני היה מבוסס ברובו על השימוש ברכב פרטי.
בהתאמה הוא יצר רשת אוטוסטרדות המחברות את העיר ניו יורק למרחבים הסובבים, ובכך עזר להתפתחות הפרברים המודרניים ברחבי המדינה.
בשנת 1938 הוא התחיל תכנון של מקלט חיות הבר של מפרץ ג'מייקה.
המיזמים הגדולים שבראשם עמד היו זרז לפיתוח האזור לאחר השפל הגדול בארצות הברית.
לזכותו ניתן לזקוף פרויקטים שהשפיעו על העיר ניו יורק, ובהם הקמת גשרים המחברים את האי מנהטן לשכונות השכנות, הקמת הירידים העולמיים בשנים 1939 ו־1964, והקמת מטה האומות המאוחדות.
מטרתו בבניית האוטוסטרדות הייתה למנוע כניסה של אוטובוסים לחוף ג'ונס ובכך למנוע מאפרו־אמריקאים וממיעוטים אחרים להגיע לחוף, שאותו ייעד מוזס ללבנים ולעשירים בלבד.
לאחר שנים שבהן שלט מוזס בעולם התכנון בניו יורק, הוא החל לרדת מגדולתו כאשר פעל לקידום תוכנית להקמת אוטוסטרדה במרכז מנהטן.
תושבים רבים אשר התוכנית להקמת האוטוסטרדה הייתה פוגעת במרקם שכונתם הקימו אופוזיציה כנגד התוכנית.
בראש הקבוצה המתנגדת עמדה העירונאית ג'יין ג'ייקובס.
הפרדה לפי גזע כבר הייתה אסורה בזמנים אלו, מה שהוביל להצלחתם של המתנגדים ולירידת קרנו של מוזס ויצר אנטגוניזם רב-נגד עבודתו.
המשרדים והתארים המקצועיים הרבים נתנו לו כוח רב־תחומי לא רגיל לעצב את הפיתוח האורבני באזורי מטרופולין ניו יורק.
מידע זה נלקח מפרויקט שימור הארכיון של מדינת ניו יורק:
ועדת הפארקים של מדינת לונג איילנד (נשיא, 1924–1963)
מועצת הפארקים של מדינת ניו יורק (יושב ראש, 1924–1963)
ממשלת מדינת ניו יורק (מזכיר המדינה, 1927–1928)
ועדת החירום לעבודות ציבוריות (יושב ראש, 1933–1934)
מחלקת התכנון של עיריית ניו יורק (מנהל, 1946–1960)
מנהלת האנרגיה של מדינת ניו יורק (יושב ראש, 1954–1962)
משרד מושל מדינת ניו יורק (יועץ מיוחד, 1974–1975)
סר רוברט גורדון מנזיס היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השנים עשר.
מנזיס כיהן בתפקיד בסך הכל מעל 18 שנים בשתי תקופות כהונה, האחת בין השנים 1939 – 1941 והשנייה בין השנים 1949 – 1966 והוא ראש הממשלה שתקופת כהונתו היא הארוכה ביותר.
רוברט גורדון מנזיס היה בנם של ג'יימס מנזיס ואשתו קייט לבית סמפסון.
הוא נולד בעיירה ג'פריט שבאזור ווימרה שבצפון-מערב מדינת ויקטוריה.
ג'יימס מנזיס היה חנווני ושימש כסוכן למיכון ולאספקה חקלאית.
הוא היה בנם של בעלי חווה קטנה בסקוטלנד שהיגרו לאוסטרליה באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 עם תחילת הבהלה לזהב באוסטרליה.
סבו של רוברט מנזיס מצד אמו, ג'ון סמפסון, היה כורה מקורנוול שגם הוא הגיע לחפש את מזלו בשדות הזהב בבלאראט.
אביו של מנזיס נבחר לאספת הנבחרים של ויקטוריה ובעקבות בחירה זו מכרה המשפחה את החווה שלה ועברה להתגורר במלבורן.
אחד מדודיו של מנזיס, יו מנזיס, היה חבר אספת הנבחרים של ויקטוריה באמצע העשור הראשון של המאה ה-20 ודוד אחר שלו, סידני סמפסון, היה חבר הפרלמנט האוסטרלי.
מנזיס היה גאה במוצאו מקורנוול ומההיילנדס בסקוטלנד.
מקור כינויו "מינג" מההגייה בשפה הסקוטית של שמו ("מינגיס").
שמו האמצעי, גורדון, ניתן לו לכבודו ולזכרו של צ'ארלס גורדון, קצין צבא בריטי שנהרג בסודאן ב-1885.
חינוכו הפורמלי של מנזיס החל בבית ספר ציבורי בבלאראט, ומאוחר עבר ללמוד בבית ספר פרטי.
הוא למד בקולג' ווסלי במלבורן וב-1916 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת מלבורן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה מנזיס בן 19 והיה חבר ביחידת המיליציה של האוניברסיטה.
באותה עת שבה בני גילו וחבריו לספסל הלימודים דרשו להתגייס, הוא התפטר מהמיליציה.
מאוחר יותר התברר כי מאחר ששני אחיו כבר התגייסו, הוחלט שהוא יוכל להמשיך את לימודיו.
מנזיס עצמו לא הסביר מעולם את הסיבה לכך שלא התגייס.
יש לציין ששני אחיו, ג'יימס ופרנק, התגייסו רק ב-1915, לאחר הנחיתות של אנזא"ק בגליפולי, עובדה המפריכה את הטענה הזאת.
בהמשך הצהיר מנזיס על עצמו כתומך נלהב בגיוס החובה.
מנזיס הוסמך כעורך דין ב-1918 ועד מהרה לאחד מעורכי הדין המובילים במלבורן והקים משרד משל עצמו.
ב-1920 הוא נשא לאישה את פטי לקי, בתו של ג'ון לקי, חבר פרלמנט מהמפלגה הלאומנית ומאוחר יותר מהמפלגה הליברלית.
ב-1928 ויתר מנזיס על הקריירה המשפטית שלו ונבחר מטעם המפלגה הלאומנית לבית העליון של הפרלמנט של מדינת ויקטוריה.
בשלב מסוים הוא כמעט והפסיד בבחירות, כאשר קבוצה של חיילים משוחררים תקפה אותו בעיתונות על רקע אי-גיוסו.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לבית התחתון של הפרלמנט של מדינת ויקטוריה.
לפני הבחירות הוא הקים את אגף הצעירים של המפלגה הלאומנית וכיהן כנשיאו הראשון.
בין השנים 1932 – 1934 הוא שימש כסגן ראש ממשלת ויקטוריה.
ב-1934 עבר מנזיס לפוליטיקה הארצית ונבחר לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגת אוסטרליה המאוחדת (United Australia Party), מפלגה שהוקמה כמיזוג של המפלגה הלאומנית עם קבוצות אחרות שהתנגדו למפלגת הלייבור במהלך הקריירה הפרלמנטרית של מנזיס בוויקטוריה.
בממשלה שהוקמה אחרי הבחירות הוא מונה להיות התובע הכללי ושר התעשייה בממשלתו של ג'וזף ליונס.
ב-1937 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית.
בסוף 1934 ובתחילת 1935 היה מנזיס מעורב כתובע כללי בניסיון הבלתי מוצלח למנוע את כניסתו לאוסטרליה של העיתונאי היהודי-צ'כי בעל הנטיות הקומוניסטיות, אגון קיש (Egon Kisch).
בעוד שהיו כאלה שראו במקרה זה דוגמה לראשית נטייתו האנטי-קומוניסטית של מנזיס, אחרים העלו חשד שלמנזיס הייתה אהדה לנאציזם.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה מנזיס לְהָזֵם את הקשר בין תפקידו כתובע כללי לפרשה זו וטען ששר הפנים, תומאס פטרסון היה אחראי על מניעת הכניסה של קיש.
באוגוסט 1938, כחבר בממשלתו של ליונס שהייתה בעד מדיניות הפיוס כלפי גרמניה, ביקר מנזיס בגרמניה והכריז כי הוא "נכון לתת להיטלר ליהנות מהספק ולהסיק את מסקנותיו על גרמניה בעצמו".
בין מנזיס לבין ארל פייג' התפתחה איבה, אשר החמירה כאשר פייג' שימש כראש הממשלה בפועל במהלך מחלתו של ליונס לאחר אוקטובר 1938. מנזיס ופייג' תקפו זה את זה בפומבי.
בהמשך היה מנזיס לסגן מנהיג מפלגת אוסטרליה המאוחדת.
תומכיו טענו שהוא היה יורשו הטבעי של ליונס ומבקריו האשימו אותו בשאיפה להדיח את ליונס, האשמה שהוא הכחיש מכל וכל.
באותה שנה שמו אותו מתנגדיו ללעג כשהם כינו אותו "בוב חזיר הפלדה" (Pig Iron Bob) על רקע המאבק שלו עם עובדי הנמלים שסירבו להעמיס גרוטאות ברזל שנמכרו ליפן.
ב-1939 הוא התפטר מהממשלה במחאה על דחיית ביצועה של תוכנית הביטוח הלאומי.
לאחר מותו הפתאומי של ליונס ב-7 באפריל 1939, מונה ארל פייג' כראש ממשלה זמני עד אשר תבחר מפלגת אוסטרליה המאוחדת מנהיג חדש.
ב-18 באפריל נבחר מנזיס לתפקיד ושמונה ימים לאחר מכן הוא הושבע כראש ממשלה.
מיד לאחר בחירתו לתפקיד פרץ משבר, כאשר פייג' סירב לשרת תחת מנזיס.
במתקפה אישית יוצאת דופן על במת הפרלמנט, האשים פייג' את מנזיס בפחדנות על רקע אי התגייסותו לצבא במלחמת העולם הראשונה ועל בוגדנותו בליונס.
מנזיס הקים ממשלת מיעוט וכאשר הודח פייג' ממנהיגות מפלגת הכפר כמה חודשים מאוחר יותר, הצטרפה מפלגת הכפר לממשלה כשיורשו של פייג', ארצ'י קמרון, הוגדר כמספר שניים בממשלה.
ב-3 בספטמבר 1939 הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה בעקבות פלישתה לפולין ב-1 בספטמבר ומלחמת העולם השנייה פרצה.
מנזיס הגיב מיד בהכרזה שאוסטרליה מצטרפת למלחמה לצדה של בריטניה ובאותו יום נאם בשידור רדיו לאומה שהחל במילים:
בגיל 44 מצא עצמו מנזיס מנהיג אומה קטנה של 7 מיליון תושבים בזמן מלחמה.
הוא עשה כמיטב יכולתו ללכד את האומה, אך הזיכרונות המרים של ההתפכחות לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכו את משימתו לקשה, וזאת בשילוב העובדה שלמנזיס לא היה עבר צבאי.
יותר מכך, כתובע כללי וכסגן ראש הממשלה קיים מנזיס ביקור רשמי בגרמניה ב-1938, כאשר המדיניות הרשמית של ממשלת אוסטרליה, בתמיכת האופוזיציה, תאמה את מדיניות הפיוס של ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין.
מנזיס הוביל את הקואליציה בבחירות של 1940 (שהוקדמו בעקבות התאונה האווירית בקנברה) וספג אובדן של שמונה מושבים בפרלמנט ובכך איבד את הרוב הפרלמנטרי שירש מליונס.
התוצאה הייתה שהכוחות בפרלמנט היו כמעט מאוזנים כשלקואליציה חסרו שני מושבים בלבד כדי להציג רוב.
מנזיס הצליח להרכיב ממשלת מיעוט בתמיכתם של שני חברי פרלמנט עצמאיים.
מפלגת הלייבור, בהנהגתו של ג'ון קרטין, דחתה את הצעתו של מנזיס להצטרף לקואליציית מלחמה והתנגדה לשיתופו של צבא אוסטרליה במלחמה באירופה, כשהיא מעדיפה להשאיר אותו להגנת המולדת.
לעומת זאת, הסכימה הלייבור להשתתף במועצת המלחמה המייעצת של הפרלמנט.
מנזיס שלח את כוחות הצבא לסייע לבריטים במזרח התיכון ובסינגפור וציין בפני וינסטון צ'רצ'יל שעל הצי המלכותי הבריטי לחזק את כוחותיו במזרח הרחוק.
החל מ-24 בינואר 1941 ערך מנזיס מסע בן ארבעה חודשים לבריטניה, לעריכת דיונים על אסטרטגיית המלחמה יחד עם צ'רצ'יל ועם ראשי הממשלה של הדומיניונים האחרים, וזאת בשעה שמעמדו בבית התדרדר.
בדרכו לבריטניה הוא ניצל את ההזדמנות וביקר את הכוחות האוסטרלים בארץ ישראל ואלה שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה.
היה זה במהלך ביקורו בטוברוק, בעקבות הרצאה בנושא בה נכח, שנזרעה נטייתו האנטי-קומוניסטית.
במהלך שהותו בבריטניה הועלתה אפשרות שהוא יחליף את צ'רצ'יל כראש ממשלת בריטניה, אפשרות שזכתה לתמיכתם של אישים בחוגים הפוליטיים בבריטניה ובין השאר של דייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
עם שובו של מנזיס לאוסטרליה, הוא מצא שהוא איבד את בסיס התמיכה הפוליטי שלו וב-27 באוגוסט הוא אולץ להתפטר.
למרות שמפלגת אוסטרליה המאוחדת הייתה בשלטון כבר עשר שנים, חל בה משבר מנהיגותי והיא נאלצה לפנות לראש הממשלה לשעבר, בילי יוז בן ה-78, כדי שישמש כמנהיגה.
עם זאת, היה יוז קשיש מדי כדי לשמש כראש ממשלה בתקופת מלחמה וועידה משותפת של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומפלגת הכפר בחרה את מנהיג מפלגת הכפר, ארתור פאדן, כמנהיג הקואליציה ומכאן כראש הממשלה, למרות שמפלגת הכפר הייתה למעשה השותפה הזוטרה בקואליציה.
מנזיס היה ממורמר על היחס ממנו זכה מצד עמיתיו וכמעט ושקל לפרוש מהפוליטיקה, אך הוא שוכנע לקבל את המינוי של השר לתאום ביטחוני בממשלתו של פאדן.
הקמת המפלגה הליברלית והחזרה לשלטון
מנזיס בנה את בסיס התמיכה הציבורית בו בשורה של נאומים, שלפעמים נישאו ברדיו, והופנו לאזרחים ממעמד העובדים שהוא כינה אותם "האנשים הנשכחים" (The Forgotten People), במיוחד אלה שלא נמנו על אנשי הפרברים או היו עשירים או חברים בתנועת העבודה המאורגנת.
ממשלתו של פאדן הופלה בפרלמנט בהמשך שנת 1941 לאחר ששני חברי פרלמנט עצמאיים חצו את הקווים ואפשרו לג'ון קרטין להקים ממשלת מיעוט מטעם הלייבור.
פאדן היה למנהיג האופוזיציה ומנזיס עבר לספסלים האחוריים.
בבחירות של 1943 זכתה מפלגת הלייבור בניצחון סוחף כשהיא מאיישת 49 מתוך 74 מושבי הפרלמנט וכן זכתה ברוב בסנאט.
קואליציית האנטי-לייבור זכתה ב-19 מושבים בלבד.
יוז, שבמידה רבה נחשב כמנהיג מעבר, העביר את שרביט המנהיגות של מפלגת אוסטרליה המאוחדת בחזרה למנזיס ופאדן העביר לו את תפקיד מנהיג האופוזיציה.
מיד לאחר שובו, הגיע מנזיס למסקנה שמפלגת אוסטרליה המאוחדת הגיעה לסוף דרכה.
הוא קיים שורה של פגישות במהלך שנת 1944 בהם דן באפשרות של הקמת מפלגה חדשה.
הייתה זו המפלגה הליברלית של אוסטרליה, שהוקמה בראשית 1945 כשמנזיס משמש כמנהיגה והיא ירשה את מפלגת אוסטרליה המאוחדת כשותפה הבכירה בקואליציית האנטי-לייבור.
קרטין מת באותה שנה בעודו מכהן כראש ממשלה ובן צ'יפלי ירש אותו בתפקיד.
קואליציית האנטי-לייבור החדשה התמודדה עם המבחן הלאומי הראשון שלה בבחירות של 1946. היא זכתה ב-26 מתוך 74 מושבי הפרלמנט ועדיין נותרה כמיעוט בסנאט.
למרות שהיא הגדילה את כוחה בשבעה מושבים, היא כשלה בניסיונה בכרסום הרוב המוחלט של הלייבור.
בשלב זה החלו להופיע בעיתונות השמרנית הערות כמו "אנו לא יכולים לנצח עם מנזיס", במיוחד לאחר שהודלף תוכנו של מכתב שמנזיס שיגר למשרד ההגנה בנוגע להגדלת הקצבה של פצועי מלחמות העולם.
במכתב זה הוא ציין: "...ההוצאה על חייל מת מסתכמת במכתב למשפחתו ובמצבה...חייל פצוע רודף את הממשלה במשך עשורים".
בכל אופן, בשנים הבאות, האווירה האנטי-קומוניסטית בראשית ימי המלחמה הקרה החלה לכרסם בתמיכה במפלגת הלייבור.
ב-1947 הכריז צ'יפלי שבכוונתו להלאים את הבנקים הפרטיים, ובכך עורר התנגדות בקרב מעמד הביניים שאותה ניצל מנזיס בהצלחה.
עם הגדלת מספר המושבים בבית התחתון מ-74 ל-121, זכתה קואליציית המפלגה הליברלית-מפלגת הכפר בהנהגתו של מנזיס ב-74 מושבים בבחירות של 1949, אך נשארה מיעוט בקרב חברי הסנאט.
למרות שהיה לו רוב בבית התחתון, מנזיס היה מתוסכל מהרוב של הלייבור בסנאט.
ב-1951 הוא הגיש הצעת חוק לאיסור קיומה של המפלגה הקומוניסטית, בתקווה שהסנאט ידחה את ההצעה ובכך תינתן לו עילה לפיזור של שני בתי הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
אך בניגוד לציפיותיו של מנזיס, תמך הלייבור בהצעת החוק, אך בסופו של דבר קבע בית המשפט העליון כי החוק נוגד את החוקה.
אך כאשר דחה הסנאט את חוק הבנקים, ביקש מנזיס מהמושל הכללי, סר ויליאם מקל, להכריז על פיזור שני בתי הפרלמנט ונערכו בחירות חדשות.
בבחירות אלה שהתקיימו ב-1951, איבדה הקואליציה חמישה מושבים, אך הגדילה את מספר חברי הסנאט מטעמה בשישה, ובכך נתנה למנזיס שליטה על שני בתי הפרלמנט.
מאוחר יותר באותה שנה החליט מנזיס לקיים משאל עם בנוגע לחוק האיסור על קיומה של המפלגה הקומוניסטית מתוך שיקולי ביטחון.
צ'יפלי מת חודשים ספורים לאחר הבחירות ויורשו בהנהגת הלייבור, דר' ה.ו.
אבט, הוביל מערכה נגד משאל העם על בסיס אמונתו בזכויות האזרח ומשאל העם נפל ברוב קטן.
באותה תקופה שלח מנזיס כוחות צבא להשתתף במלחמת קוריאה.
במקביל, החל מצב הכלכלה להתערער ומפלגת הלייבור הייתה משוכנעת בניצחונה בבחירות שעמדו להתקיים ב-1954. זמן קצר לפני הבחירות, הכריז מנזיס שדיפלומט סובייטי ששירת באוסטרליה, ולדימיר פטרוב, ערק למערב ועל פי מידע שהתקבל ממנו הייתה קיימת רשת ריגול סובייטית באוסטרליה, כולל בקרב אנשיו של אבט.
אבט חש שהוא מוכרח לצטט מעל בימת הפרלמנט חליפת מכתבים שלו עם שר החוץ של ברית המועצות, ויאצ'סלב מולוטוב, שהבטיח לו שלא קיימת כל רשת ריגול באוסטרליה.
לרגע קט השתררה באולם דממה ואז פרצו כל חברי הבית בצחוק רועם על תמימותו של אבט.
הפחד הזה מפני המלחמה הקרה אפשר לדעת רבים לממשלתו של מנזיס לנצח בבחירות.
הממשלה זכתה ב-64 מתוך 121 מושבי הפרלמנט.
אבט האשים את מנזיס בכך שהסדיר את עריקתו של פטרוב.
לאחר הבחירות חל פילוג בשורות הלייבור, כאשר כמה חברים מוויקטוריה פרשו כדי להקים את מפלגת הלייבור האנטי-קומוניסטית.
המפלגה החדשה הייתה מקורבת למפלגה הליברלית ובבחירות של 1955 הגדילה ממשלתו של מנזיס את הרוב שלה.
מנזיס נבחר מחדש באותו אופן בבחירות של 1958 ושוב בתמיכתם של פורשי הלייבור שכעת שונה שם מפלגתם למפלגת הלייבור הדמוקרטית.
באותה תקופה תהליך השיקום של הכלכלה שהחל לאחר המלחמה כבר היה במלוא התנופה, זאת בנוסף לתנועת הגירה מסיבת לאוסטרליה, תנופת בנייה, גידול בייצור ועלייה במחירי התוצרת החקלאית.
ב-1956 עמד מנזיס בראש משלחת שיצאה למצרים כדי לשכנע את נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, להתפשר עם המערב על רקע הלאמת תעלת סואץ.
באותה עת נתפס מנזיס כמדינאי עולמי, אך פעילותו במשבר הייתה על רקע החשיבות שייחסה אוסטרליה לתעלת סואץ כנתיב סחר בינה לבין בריטניה.
עם כישלון המגעים, תמך מנזיס בבריטניה ובצרפת בפלישתן למצרים במסגרת משבר סואץ.
מנהיג הלייבור החדש, ארתור קלוול, תקף את מנזיס רקע טיפולו הלקוי בנושא האשראי, בניסיון לרסן את האינפלציה, צעד שגרם לעליה באבטלה.
בבחירות של 1961 נשארה ממשלתו של מנזיס בשלטון לאחר שעברה אותם עם רוב דחוק של 62 מתוך 122 מושבי הפרלמנט.
הממשלה הצליחה לנצל את הפילוגים בלייבור בשנות המלחמה הקרה ואת הברית עם ארצות הברית ולהגדיל את הרוב שלה בפרלמנט בבחירות של 1963, שהיו האחרונות שמנזיס הוביל אותם.
בחירות אלה היו הראשונות שזכו לסיקור טלוויזיוני ומנזיס, למרות שכבר היה בן 70, הפגין שליטה באמצעי התקשורת החדש.
ב-12 בנובמבר 1963 נשא מנזיס נאום ראשון בטלוויזיה.
באותה שנה הוענק למנזיס תואר אביר מסדר הדרדר, כאות הוקרה למורשתו הסקוטית.
מנזיס הוא האוסטרלי היחיד שזכה לתואר זה, והשני מבין שני ראשי ממשלת אוסטרליה שזכו לתואר אבירות במהלך תקופת כהונתם.
ב-1965 שיגר מנזיס כוחות אוסטרליים להשתתף במלחמת וייטנאם ובמקביל חידש את הדיון על גיוס החובה.
צעדים אלו זכו בתחילה לאהדה ציבורית, אך מאוחר יותר היו בעייתיים מבחינתם של יורשיו של מנזיס.
למרות גישתו הפרגמטית שעל פיה הוא הבין את מאזן הכוחות החדש באוקיינוס השקט לאחר מלחמת העולם השנייה ותמיכתו הנלהבת בברית עם ארצות הברית, הצהיר מנזיס בפומבי על תמיכתו בקשרים עם בריטניה.
גישתו זו הודגמה בהערצתו למלכה אליזבט השנייה.
במהלך העשור דעכה במקצת ההערצה לבריטניה באוסטרליה, אך מנזיס לא היה שותף לתהליך זה.
בטקס לכבודה של המלכה בבניין הפרלמנט בקנברה שהתקיים ב-1963, ציטט מנזיס את המשורר מהתקופה האליזבתנית, תומאס פורד: "לא ראיתיה חולפת על פני, אך עדיין אני אוהב אותה עד מוות".
למרות גאוותו במורשתו הסקוטית-פרסביטריאנית, הטיף מנזיס לפלורליזם דתי ולסובלנות כנורמה בחיים הציבוריים של אוסטרליה.
מנזיס התפטר מתפקידו כראש ממשלה ביום אוסטרליה (26 בינואר) 1966 ומחברותו בפרלמנט ב-16 בפברואר אותה שנה, ובכך סיים קריירה פוליטית של 38 שנים, מתוכן 32 שנים כחבר הפרלמנט הפדרלי, שאת רובן הוא בילה ליד שולחן הממשלה או על הספסלים הקדמיים של האופוזיציה.
במשך 25 שנים היה מנזיס מנהיג קואליציית האנטי-לייבור.
בתפקיד מנהיג המפלגה הליברלית וכראש הממשלה ירש אותו שר האוצר לשעבר בממשלתו, הרולד הולט.
מנזיס סיים את תפקידו בהיותו בן 71 שנים, חודש אחד ו-26 ימים ובכך הוא היה לאדם המבוגר ביותר בתפקיד שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה.
למרות שקואליציית האנטי-לייבור המשיכה להחזיק בשלטון עוד לפחות שבע שנים, עמדו בראשה ארבעה ראשי ממשלה שונים.
לאחר פרישתו מונה מנזיס להיות הנשיא השלושה עשר של אוניברסיטת מלבורן ושימש בתפקיד זה עד ל-1972. עוד מוקדם יותר, ב-1942 העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
אחריותו לתחייתם של החיים האוניברסיטאיים של אוסטרליה, זכתה להכרה באמצעות הענקת שורה של תוארי כבוד על ידי האוניברסיטאות של קווינסלנד, אדלייד, טסמניה, ניו סאות' ויילס ועל ידי האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
זאת בנוסף לתוארי כבוד שהוענקו לו על ידי 13 אוניברסיטאות בקנדה, ארצות הברית ובריטניה, כולל אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג' ולחברויות כבוד שקיבל מטעם מוסדות מדעיים בבריטניה ובאוסטרליה.
ביולי 1966 מינתה המלכה את מנזיס לתפקיד הטקסי של לורד חמשת הנמלים והמפקד (Constable) של טירת דובר, תפקיד שכלל זכות למגורים בטירת וולמר (Walmer Castle) במהלך ביקוריו השנתיים בבריטניה.
בסוף אותה שנה קיבל מנזיס משרת מחקר באוניברסיטת וירג'יניה.
הוא ערך סדרת הרצאות שפורסמו לאחר מכן בספר.
בהמשך הוא פרסם שני כרכים של זכרונותיו.
ב-1971 הוא לקה בשבץ מוחי שהגביל את ניידותו בשנות חייו האחרונות.
רוברט מנזיס מת מהתקף לב בביתו שבפרבר מלוורן שבמלבורן.
ההלוויה הממלכתית שנערכה לו התקיימה בכנסייה הסקוטית שבמלבורן ובה ייצג הנסיך צ'ארלס את המלכה.
רוברט מנזיס כיהן כראש ממשלה בשתי תקופות שהסתכמו יחדיו ב-18 שנים, 5 חודשים ו-12 ימים, תקופת כהונה הארוכה מכל תקופות כהונותיהם של כל ראשי הממשלות של אוסטרליה.
אפילו תקופת כהונתו השנייה שארכה 16 שנים, חודש אחד ושבעה ימים, היא תקופת הכהונה הרצופה הארוכה ביותר של ראש ממשלה אוסטרלי כל שהוא.
במהלך תקופת כהונה זו הוא שלט בפוליטיקה האוסטרלית בצורה חסרת תקדים.
הוא הצליח להתגבר על הכישלונות מתקופת כהונתו הראשונה ולבנות מחדש את הצד השמרני של המפה הפוליטית מנקודת השפל של 1943. מנזיס אף תרם רבות לפיתוח ההשכלה הגבוהה באוסטרליה ופעל רבות לפיתוחה של הבירה קנברה.
מנזיס היה גם ראש הממשלה האוסטרלי היחיד שהמליץ על מינוים של ארבעה מושלים כלליים.
תקופתו של מנזיס עמדה בסימן של הפיכתה ההדרגתית של אוסטרליה לחברת שפע.
השכר הממוצע של 1965 היה גבוה ב-50% בהשוואה לזה שנרשם ב-1945. השגשוג ההולך וגדל, שממנו נהנו רוב האוסטרלים במהלך תקופתו של מנזיס, היה מלווה בהרחבה כללית של שעות הפנאי, כששבוע עבודה בן חמישה ימים הפך לנורמה מקובלת באמצע שנות השישים, יחד עם חופשה שנתית בתשלום של שלושה שבועות.
סר רוברט דייוויד "רוב" מולדון היה פוליטיקאי ניו זילנדי, איש המפלגה הלאומית של ניו זילנד, שכיהן כראש ממשלת ניו זילנד ה-31 בין השנים 1975–1984 מטעם המפלגה הלאומית של ניו זילנד.
מולדון כיהן גם כשר האוצר (גם בעת כהונתו כראש הממשלה) והיה חבר פרלמנט בולט ומעמודי התווך של המפלגה הלאומית עוד לפני שנבחר להיות מנהיג המפלגה ב-1974.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, ניצב מולדון מול האתגרים הרבים שיצרה הכלכלה הניו זילנדית, כולל המעבר לשיטת מטבע עשרונית ב-1967, הגשת תקציבי ביניים, טיפול בנושא הגמלאות, הקפאת שכר ומחירים, אינפלציה וצעדי מדיניות כלכלית של ממשלת המפלגה הלאומית שכונו "לחשוב בגדול" (Think Big), שבוצעו בהנהגתו.
מולדון היה דמות שנויה במחלוקת ומעשיו ודעותיו הקנו לו הן תומכים והן מתנגדים.
רוברט מולדון נולד באוקלנד לג'יימס הנרי מולדון ולאמי רושה לבית בראון.
בגיל חמש החליק מולדון בשעת משחק ונפצע בלחיו, פציעה שהותירה בו צלקת שאפיינה אותו.
בגיל שמונה אושפז אביו בבית חולים לחולי נפש, שבו הוא מת 20 שנה לאחר מכן.
אמו של מולדון נותרה לבדה וגידלה אותו באופן עצמאי.
במהלך תקופה זו הוא הושפע מסבתו מצד אמו, ג'רושה, שהייתה אישה אינטליגנטית, תקיפה וסוציאליסטית בהשקפתה.
אף על פי שמולדון לא קיבל מעולם את השקפותיה, הוא הושפע משאפתנותה, מהעניין שגילתה בפוליטיקה ומההערכה שרחשה למוסד מדינת הרווחה של ניו זילנד.
מולדון זכה במלגת לימודים ולמד בבית הספר מאונט אלברט מ-1933 ועד 1936. בגיל 15 עזב את לימודיו והחל לעבוד בחברת בנייה ולאחר מכן כפקיד גבייה בחברת החשמל של אוקלנד.
הוא למד הנהלת חשבונות בלמידה מרחוק.
ב-1951 נשא מולדון לאישה את תיאה דייל פלייגר, שאותה הכיר באגף הצעיר של המפלגה הלאומית.
תיאה הייתה אישה פעילה מאוד מבחינה חברתית וקהילתית, זכתה בתוארי כבוד רבים ועם בן זוגה, הביאה לעולם שלושה ילדים.
בנובמבר 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס מולדון לצבא ניו זילנד ושירת בחזית דרום האוקיינוס השקט ובזירת איטליה.
בהיותו באיטליה, שירת בגדוד שבו שירתו שני עמיתים שלו לעתיד במפלגה הלאומית, דנקן מקנטייר וג'ק מרשל.
שם גם השלים את הכשרתו כרואה חשבון ובשובו לניו זילנד לאחר המלחמה, היה למתמחר המוסמך הראשון במדינה, לאחר שעבד במשך כשנה במשרד תמחור בבריטניה.
במרץ 1947, הצטרף מולדון לסניף החדש של האגף הצעיר של המפלגה הלאומית ועד מהרה החל להיות פעיל במפלגה.
בבחירות הכלליות של 1954 ו-1957 ניסה ללא הצלחה להיכנס לפרלמנט של ניו זילנד.
ב-1960 נבחר מולדון לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של טאמקי (פרבר של אוקלנד), מחוז בחירה שאותו ייצג מולדון ב-32 השנים הבאות.
במערכת בחירות זו אירע מהפך והמפלגה הלאומית, בהנהגתו של קית' הוליאוק, שבה לשלטון לאחר שהייה של שלוש שנים באופוזיציה.
מולדון ושני חבריו, דנקן מקנטייר ופיטר גורדון, שנבחרו עמו לפרלמנט באותה שנה, נודעו בכינוי "הטורקים הצעירים", בשל הביקורת שמתחו על המנהיגות הבכירה של המפלגה.
באותה עת קיבל מולדון את הכינוי "פיגי" (Piggy), כינוי שדבק בו עד יומו האחרון גם בקרב תומכיו.
נראה היה שמולדון עצמו נהנה מתדמיתו הציבורית השנויה במחלוקת.
מולדון התנגד הן להפלות והן לעונש המוות.
ב-1961 הוא היה אחד מעשרת חברי הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית שחצו את הקווים והצביעו עם האופוזיציה בעד ביטולו של עונש המוות על רצח.
ב-1977 הוא הצביע נגד חוק אמצעי המניעה, העיקור וההפלות, הצבעה שהוכרה כהצבעה לפי צו מצפון.
חוק זה הסדיר לראשונה את נושא ההפלות והגדיר את המקרים בהם ניתן לבצע הפלות באופן חוקי (כמו מקרים של הריון עקב אונס, גילוי עריות, או כניסה להריון של מי שלא כשירה משפטית).
כמו כן הסדיר החוק את נושא מכירתם ואספקתם של אמצעי מניעה.
ב-1961 מונה מולדון להיות חבר בוועדה לביקורת הכספית של הפרלמנט.
עקב היכרותו עם היבטים רבים של פעילות הממשלה, הוא הצליח להביא תועלת בדיונים רבים בפרלמנט.
בעבודתו בספסלים האחוריים בפרלמנט, הפגין מולדון כישרון ויכוח והתמדה.
לאחר בחירתה מחדש של ממשלת הוליאוק ב-1963, מונה להיות תת-שר האוצר תחת שר האוצר הארי לייק.
במסגרת תפקידו זה, קיבל על עצמו את האחריות על המעבר לשיטת מטבע עשרונית שצלחה.
בתחילה הייתה מחלוקת על עיצובם של המטבעות והשטרות החדשים של הדולר הניו זילנדי, אך המחלוקות יושבו בטרם הנפקתו של המטבע החדש ביולי 1967.
ממשלת הוליאוק נבחרה מחדש ב-1966. כשהוקמה הממשלה החדשה, לא נכלל בה מולדון ושני חבריו לשלישיית "הטורקים הצעירים", מקנטייר וגורדון, מונו על פניו.
מולדון עצמו מונה כשר התיירות וכשר אוצר שותף שנה לאחר מכן.
לאחר מותו הפתאומי של הארי לייק בפברואר 1967 מינה ראש הממשלה קית' הוליאוק את מולדון לתפקיד שר האוצר.
מולדון כיהן בתפקיד זה ב-14 מתוך 17 השנים הבאות.
בגיל 45, היה מולדון לשר האוצר הצעיר ביותר בניו זילנד מאז שנות התשעים של המאה ה-19. באותה עת התחולל משבר כלכלי בניו זילנד עקב ירידה במחירי הצמר.
כתגובה למשבר, הגיש מולדון תקציבי ביניים במקום תקציבים שנתיים, כשהראשון מבייניהם הוגש ב-4 במאי 1967. הוא קיצץ והקפיא את ההוצאה הציבורית והגדיל את המיסים הבלתי ישירים.
כתוצאה מכך השתפר מצבה הכלכלי של ניו זילנד ודעת הקהל כלפיו השתפרה משמעותית.
עד מהרה המוניטין הלאומי של מולדון צבר תנופה והוא זכה לשבחים מפי הוליאוק על חלקו בניצחון המפלגה הלאומית בבחירות של 1969. הוליאוק שיבח את מולדון יותר מאשר שיבח את סגנו, ג'ק מרשל.
מולדון עשה שימוש טוב במדיום החדש, הטלוויזיה, ששידוריה החלו בניו זילנד ב-1960.
בסוף 1971, כאשר הודיע הוליאוק על פרישתו, התמודד מולדון מול מרשל על תפקיד מנהיג המפלגה.
הוא הפסיד על חודם של קולות בודדים, אך זכה בבחירות בתפקיד סגן מנהיג המפלגה ובעקבות זאת מונה להיות סגן ראש הממשלה.
מרשל הוביל את מסע הבחירות שהתקיים בראשית 1972. מפלגת הלייבור, בהנהגתו של נורמן קירק הכריזמטי, ניצחה וסיימה 12 שנות שלטון של המפלגה הלאומית.
חברים רבים בוועידת המפלגה סברו כי מרשל לא יצליח להתמודד מול ראש הממשלה נורמן קירק.
מסיבה זו, ומסיבות נוספות, התפטר מרשל והוחלף במולדון, שב-4 ביולי 1974 נבחר להיות מנהיג האופוזיציה.
ביום המחרת, פורסמה האוטוביוגרפיה הראשונה של מולדון, "עלייתו ונפילתו של הטורקי הצעיר".
הספר הודפס בארבע מהדורות ונמכר ב-28,000 עותקים.
מולדון ניצל את ההזדמנות כדי להתמודד מול קירק, אך מותו הפתאומי של קירק ב-31 באוגוסט 1974 קטע את המאבק.
כמה ימים לאחר מכן התמנה ביל רולינג כראש הממשלה במקומו של קירק.
בבחירות של 1975 התמודדה המפלגה הלאומית תחת הסיסמה, "ניו זילנד – כמו שרציתם אותה", סיסמה שמולדון הגה בעצמו והבטיח למלא אותה בתוכן באמצעות תוכנית נדיבה של ביטוח לאומי שתחליף את התוכנית המקבילה במימון מגזר המעסיקים של קירק ורולינג.
מפלגת הלייבור הגיבה במערכה שנקראה "אזרחים למען רולינג".
מולדון הביס את רולינג והפך את הרוב של 55 המושבים של הלייבור מול 32 המושבים של המפלגה הלאומית ל-55 מושבים של המפלגה הלאומית מול 32 של הלייבור.
מולדון הושבע כראש ממשלת ניו זילנד ה-31 ב-12 בדצמבר 1975 בגיל 54. עם השבעתו הוא הבטיח להוביל את "ממשלת האדם הפשוט".
מיד עם הקמתה התמודדה ממשלתו עם בעיות בתחום הכלכלה.
מיתון שהתרחש בין יוני 1976 למרץ 1978 גרם לכלכלת ניו זילנד להתכווץ ב-4.1% ושיעור האבטלה עלה ב-125%.
קרנות הפנסיה ופיצג'רלד נגד מולדון
אחד מצעדיו הראשונים של מולדון היה קיום מסיבת עיתונאים שבה הודיע על כוונתו לייעץ למושל הכללי לבטל את תוכנית הפנסיה של הלייבור מבלי להעביר זאת בחקיקה.
ממשלת מולדון ירשה מספר אתגרים כלכליים וחברתיים.
מולדון המשיך להיות דוברה של המפלגה הלאומית גם כאשר הפך למנהיגה.
כיוון שהיה שר האוצר וראש הממשלה במקביל, היו בידיו סמכויות רבות.
מולדון היה האחרון שהחזיק בשני התפקידים במקביל.
בתקופת ממשלתו הראשונה, התמקד מולדון בצמצום ההוצאות.
מחד נאבק עם הגידול בעלות של תוכנית הפנסיה, ומאידך הקל את נטל המס שהוטל על השכבות החלשות, באמצעות מתן הנחות ופטורים רבים לבעלי ההכנסות הנמוכות.
במרץ 1978 החל להסתמן שוב גידול בכלכלה, אך שיעורי האבטלה והאינפלציה נותרו גבוהים.
מולדון המשיך את מדיניות קודמו ממפלגת הלייבור, נורמן קירק, שהחלה ב-1974, שבה עצר וגירש מהגרים שמוצאם מאיי האוקיינוס השקט.
בשנות החמישים החלה ממשלת ניו זילנד לעודד הגירה משמעותית מכמה ממדינות אוקיאניה, כולל סמואה, טונגה ופיג'י, כדי להשלים את המחסור בידיים עובדות שנוצר עקב המשבר הכלכלי שהתחולל אחרי המלחמה.
כתוצאה מכך, אוכלוסיית אנשי האיים בניו זילנד עמדה על 45,413 איש ב-1971, ורבים מהם האריכו את אשרות השהייה שלהם.
המשבר הכלכלי של ראשית שנות השבעים גרם לעלייה בשיעורי הפשיעה, האבטלה ושאר חוליים חברתיים, שהשפיעו באופן בלתי מדתי על אוכלוסיית המהגרים האוקיאניים.
ביולי 1974, הבטיח מולדון, כמנהיג האופוזיציה, לקצץ בשיעורי ההגירה ולגלות קשיחות בחקיקה הקשורה לנושא.
הוא מתח ביקורת על מדיניות ההגירה של ממשלת הלייבור שתרמה למיתון הכלכלי ועל המחסור בדיור שערער את סגנון החיים הניו זילנדי.
במהלך מערכת הבחירות של 1975, השתמשה המפלגה הלאומית במסרי תעמולה שנויים במחלוקת, שמאוחר יותר נמתחה עליהם ביקורת על כך שגרמו לרגשות גזעניים כלפי המהגרים הפולינזים.
ממשלת מולדון האיצה את הפשיטות המשטרתיות שהונהגו לראשונה על ידי ממשלת קירק על מהגרים מהאיים שנשארו בניו זילנד לאחר שתוקף האשרה המקורית שלהם פג.
פעולות אלו היו כרוכות בהפעלתן של יחידות משטרה מיוחדות שפשטו בשעות הבוקר המוקדמות על בתיהם של השוהים הבלתי חוקיים בכל רחבי ניו זילנד שגורשו לעיתים קרובות עם משפחותיהם לארצות מוצאם.
הפשיטות עם שחר גונו באופן נרחב על ידי חלקים שונים בחברה הניו זילנדית, כולל הקהילות של המהגרים מהאיים והמאורים, גופים כנסייתיים, מעסיקים, איגודים מקצועיים, קבוצות אנטי-גזעניות ומנהיגי האופוזיציה של הלייבור.
הביקורת נמתחה גם על כך שהפשיטות הללו היו בלתי הוגנות כלפי המהגרים מהאיים, מאחר ששיעור המהגרים מהאיים היה רק שליש מבין השוהים הבלתי החוקיים, בשעה ששיעור המעצרים בקרבם עמד על 86%.
רוב השוהים הבלתי חוקיים היו מבריטניה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
צורת הטיפול של ממשלת מולדון בשוהים הבלתי חוקיים גרמה גם נזק ליחסים עם מדינות באוקיינוס השקט כמו סמואה וטונגה.
ב-1979 הופסקו הפשיטות, מאחר שגירושם של השוהים הבלתי חוקיים הוכח כבלתי יעיל לריפוי חוליה של הכלכלה הניו זילנדית.
ב-1977 האשים מולדון את חבר הפרלמנט מטעם הלייבור והשר לשעבר, קולין מוייל, על כך שנחקר במשטרה על פעילות הומוסקסואלית.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים הייתה אז בלתי חוקית בניו זילנד.
לאחר שמוייל שינה את גרסתו מספר פעמים, הוא התפטר מהפרלמנט.
מאוחר יותר הוא אמר שהוא לא היה מחויב להתפטר, אך הוא עשה זאת בשל העובדה ש"כל הפרשה גרמה לו בחילה".
הועלה חשד שמולדון ראה במוייל איום על מנהיגותו ופעל בהתאם.
באופן אירוני, בבחירות הביניים שהתקיימו לאחר התפטרותו של מוייל, זכה דייוויד לאני, שבהמשך עלה כוחו במפלגת הלייבור והוא נבחר כמנהיגה.
לאני היה זה שהנהיג את מפלגת הלייבור בניצחון הסוחף שהיא נחלה מול מולדון ב-1984. בראיון שהעניק מוייל ב-1990, הוא אמר שהשערורייה הפכה אותו ל"אדם עצוב יותר וחכם יותר".
מינויו של הוליאוק כמושל הכללי
כראש הממשלה הייתה למולדון הזכות הבלעדית לייעץ למלכה אליזבת השנייה את מי למנות לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
ב-1977, לקראת סיום כהונתו בתפקיד של סר דניס בלנדל, היה צורך להציג מועמד חדש.
ב-15 בדצמבר 1976 שיגר מולדון מסר למלכה ובו נקב בשמו של ראש הממשלה לשעבר, קית' הוליאוק כמועמד לתפקיד והמלכה אישרה את המלצתו.
ההודעה הרשמית נמסרה על ידי המלכה בתום ביקורה המלכותי במרץ אותה שנה.
בחירה זו נראתה שנויה במחלוקת על ידי אנשים מסוימים, שכן הוליאוק עדיין כיהן אז כשר בממשלתו של מולדון.
רבים ממתנגדי ממשלת מולדון, טענו שזהו מינוי פוליטי.
מנהיג האופוזיציה, ביל רולינג, הלין על כך שמולדון לא נועץ בו בהחלטה על המינוי ולאחר מכן הצהיר שאם מפלגת הלייבור תזכה בבחירות הכלליות של 1978, הוא ידאג להעביר את הוליאוק מתפקיד המושל הכללי.
כדי להתמנות לתפקיד, התפטר הוליאוק מחברותו בפרלמנט.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר 1978, איבדה המפלגה הלאומית שלושה מושבים בפרלמנט, אך נותרה בשלטון, אף על פי שהיא איבדה את אחוזי ההצבעה לטובת מפלגת הלייבור שהתאוששה.
נשיא המפלגה הלאומית, ג'ורג' צ'פמן, טען שהמפלגה נאלצה להתאמץ בבחירות בשל שינויים רבים שבוצעו בגבולות מחוזות הבחירה, וזאת בניגוד לטענתו של מולדון שהשקיעה במעמדה של המפלגה נבעה מיחסה העוין של התקשורת.
המס על הקרוואנים ועל הסירות
ב-1979 ניסה מולדון להעלות את המס על בניית ורכישת סירות ועל רכישת מעונועים ("קרוואנים") ב-20%.
התוצאה המידית של צעד זה היה חיסולה של תעשיית המעונועים והסירות, שכן הקונים הפוטנציאלים לא יכלו לעמוד בעלות הנוספת של הקנייה או הבנייה.
כתוצאה מכך, גם האבטלה של עובדי התעשיות הללו עלתה עקב ביטולי הזמנות.
למרות ההוכחה הברורה שהעלאת מיסים זו הייתה כרוכה באובדן הכנסות ומקומות עבודה, סירב מולדון לבטלה מתוך טענה שצעד כזה יהווה הודאה בכישלון.
המס לא בוטל עד להגשת התקציב הראשון של ממשלת הלייבור שנבחרה ב-1984. סטיקר פופולרי שניתן היה לראות אז על פגושי המכוניות היה "הייתי מעדיף להפליג, אך הצבעתי למפלגה הלאומית".
כמו מפלגות שמרניות אחרות במהלך המלחמה הקרה, אימצה ממשלתו של מולדון עמדה אנטי-סובייטית.
כפעיל ותיק של המפלגה הלאומית, התייחס מולדון לקומוניזם כאל רעה חולה.
בתוכנית טלוויזיה בסוף שנות השישים, הוא גם מתח ביקורת על אנשי הכמורה שמתחו ביקורת על משטר האפרטהייד בדרום אפריקה וטען שבכך הם נכשלו בהתנגדות לקומוניזם.
מולדון היה גם ביקורתי על ההשפעה הקומוניסטית על האיגודים המקצועיים בניו זילנד.
הוא גם ראה במפלגת האחדות הסוציאליסטית (Socialist Unity Party), שהתפלגה מהמפלגה הקומוניסטית של ניו זילנד, כגייס חמישי סובייטי שניסה להיות גורם חתרני בניו זילנד ובמדינות האוקיינוס השקט.
בכמה נאומים ומסיבות עיתונאים, הוא האשים את מפלגת האחדות הסוציאליסטית וקבוצות קומוניסטיות אחרות בעידוד שביתות ובארגון מחאות כנגד ביקורים של צי ארצות הברית וכנגד קשרי הספורט של ניו זילנד עם דרום אפריקה.
כראש הממשלה, קיבל מולדון הן את העמדה האמריקאית והן את העמדה הסינית שברית המועצות הייתה מעצמה כוחנית עם שאיפות במרחב הפסיפי.
מולדון הצטרף לנשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר ולמנהיגים מערביים אחרים בגינוי הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979 ולהטלת החרם על אולימפיאדת מוסקבה ב-1980. עם זאת, לא השתתפה ממשלת מולדון בחרם על ברית המועצות בהנהגת ארצות הברית עקב חשש מפגיעה בכלכלת ניו זילנד, שהייתה מושתתת על הייצוא החקלאי.
ב-1980, גירשה ממשלת ניו זילנד את שגריר ברית המועצות, וסבולוד סופינסקי, על חלקו בהעברת כספים למפלגת האחדות הסוציאליסטית.