tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפינגווינים הקיסריים פעילים לעיתים ביום ולעיתים בלילה.
פינגווינים בוגרים משוטטים במשך רוב השנה בין אזורי הרבייה לאזורי האכילה.
הפרטים ממין זה הולכים לחפש מזון באוקיינוסים בין החודשים ינואר למרץ.
הפסיכולוג האמריקאי ג'ריי קוימאן (Gerry Kooyman) שינה את התפיסה בנוגע להתנהגות חיפוש המזון של הפינגווינים בשנת 1971, כאשר פרסם את תוצאות המחקר שכלל הצמדת ציוד מעקב לפינגווינים הקיסריים.
הוא גילה שהמין צולל לעומקים של כ־265 מטר (869 רגל), ולפעמים נשארים במים במשך 18 דקות.
מאוחר יותר נצפתה נקבה קטנה שצללה לעומק של כ־535 מטר (1755 רגל).
לכל אוכלוסייה של פינגווינים קיסריים יש תזונה ייחודית משלה, אך ככלל הפינגווינים, הם ניזונים מדגים, סרטנאים וסילוניות.
מקור המזון החשוב ביותר לפינגווין הקיסרי הוא דגים.
הדג Pleuragramma antarcticum ממשפחת הנוטוטיניים מהווה את רוב תזונתו.
בעלי חיים חשובים נוספים בתזונתו של הפינגווין הקיסרי הם מינים אחרים של נוטוטיניים, מיני הדיונונאים: Psychroteuthis glacialis ו־Kondakovia longimana וכן הקריל האנטארקטי.
הפינגווין הקיסרי תר אחר טרפו באוקיינוס הדרומי, באזורים ללא קרחונים, או בסדקים בקרח.
טורפיו של הפינגווין הקיסרי הם בעיקר עופות ויונקי מים; יסעור ענק דרומי הוא הטורף הבולט ביותר, שגורם למותם של כ־34% מהגוזלים במושבות הפינגווינים.
חמסן דרומי מחפש בעיקר אפרוחים מתים ואינו יכול לתקוף אפרוחים חיים, מכיוון שהאפרוחים כבר גדולים מכדי שיוכל לטורפם בזמן ההגעה שלו לאזור.
במים, הטורפיהם העיקרים של הפינגווינים הם כלב הים הנמרי, שטורף פינגווינים בוגרים לאחר שנכנסו למים, והלווייתן הקטלן שטורף פינגווינים מכל גיל שנמצאים בתוך או בסביבת מים.
פִּינְדָארוֹס (ביוונית עתיקה: Πίνδαρος; 522–443 לפנה"ס) היה משורר יווני, מיוצריה הדגולים של השירה הלירית ביוון העתיקה.
נולד בכפר קינוסקאפלאי אשר במחוז תבאי.
באנגלית ובשפות אירופיות נוספות הוא נקרא גם פינדאר.
בשירתו בולטת המסורת המשפחתית שלו, והעובדה שאביו נמנה עם האריסטוקרטיה ואילו אימו השתייכה למעמד נמוך, ויש אומרים אף לקטגוריה של העבדות, השפיעה על חלק מכתיבתו הלירית ועל אופייה.
פינדארוס היה מבאי חצרות שליטים והסתופף במחיצתם של האריסטוקרטים.
למעשה היה אריסטוקרט בלב ובנפש והקפיד על תוארי המשפחה וסמליה עד כדי חרדת קדושה.
אביו השתייך לקבוצה שנקראה בשם "אייגידאי", היינו צאצאי הגיבור המיתולוגי אייגאוס.
חבורה זו נקשרה לאצולה הוותיקה של העיר תבאי, לדור המייסדים, שקצה החוט המיתולוגי שלו מתגלגל עד לימי מייסד העיר, הלא הוא קדמוס.
אלכסנדר הראשון ממקדוניה הזמינו לחצרו ופינדארוס חיבר שיר תהילה לכבודו.
כגמול לכך חמל שליט זה על ביתו של פינדארוס בתבאי ולא החריבו ואף לא בזז את רכושו, כפי שנהג כלפי שאר המבנים בעיר זו.
על פי האגדה, פינדארוס נעקץ על ידי דבורה בפיו בשנות ילדותו, וכך הפך למשורר ששירתו מתוקה כדבש.
פינדארוס נחשב לאחד המשוררים המובילים בשירה הלירית המקהלתית שביוון הקדומה.
שיריו מצטיינים בשלימות צורה וביופי של הצלילים.
פינדארוס מרבה לשזור את המיתולוגיה בכלל יצירותיו.
הוא אמן השימוש במטפורות ובתיאורים נועזים.
פינדארוס למד מוזיקה ונגינה בכלי זמר, ובעיקר ב"אאולוס" (החליל הדו-קני).
מיומנותו המוזיקלית מזדקרת ביצירותיו, הן בהקשר לתוכן, למהות ולמיקצב.
נודעו במיוחד ה"אודות" ("אודה" – oide – שיר שזומר במקהלה או ביחיד בליווי כלי נגינה) שחיבר, הן לכבוד ניצחונותיהם של בני אצולה בקרבות והן לכבודם של מנצחים בתחרויות הקודש הספורטיביות, באולימפיה, בדלפוי, בנמאיה ובקורינתוס.
מליריקה זו, ובפרט מ"האודות האולימפיות", עולה תמונה עשירה, מגוונת ועסיסית על המשחקים הספורטיביים: הספורטאים, המאמנים, האימונים, ענפי התחרויות, השיפוט, הקהל, הפרסים, העבריינות ועוד.
שיריו זורקים אור היסטורי מעניין על נושא תרבות הגוף והמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
חלק גדול מיצירותיו אבד ומה ששרד נמצא בספרייה הגדולה של אלכסנדריה ובציטטות מפי משוררים אחרים.
יצירותיו של פינדארוס השפיעו רבות על השירה הרומית.
פינדארוס נפטר בארגוס והוא בן 79 שנה, גיל מופלג לימיו.
מזמורי הניצחון, תרגם אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2019.
פינגר סטייל (או Fingerstyle, Fingerpicking) הוא שם כללי לטכניקת נגינה על גיטרה או כלי מיתר אחר (אך נפוצה יותר בקרב נגני גיטרה אקוסטית), שבה הנגן משתמש בקצות או ציפורני האגודל והאצבעות בו זמנית על מנת לפרוט על המיתרים, ולא במפרט שמוחזק על ידי האגודל ואחת האצבעות.
המאפיין הבולט של הסגנון הוא שנגן בודד מנגן את ליווי הבס, הקצב והמלודיה עצמה בו-זמנית.
הדבר אפשרי כיוון שהאגודל והאצבעות פועלות בו-זמנית ובאופן עצמאי, כך שהאגודל פורט תבנית ליווי מסוימת של בס על חלק מהמיתרים, בזמן שהאצבעות האחרות פורטות את המלודיה על המיתרים האחרים.
הסגנון מזוהה, בדרך כלל, עם מוזיקת ג'אז, בלוז אקוסטי, קאנטרי, פולק ומוזיקה קלה.
נגני גיטרה קלאסית וגיטרת פלמנקו השתמשו באצבעותיהם לפריטה לפחות מאז המאה ה-17. ואולם חלק מטכניקות הפריטה שלהם קשות יותר לביצוע בגיטרה אקוסטית, המצוידת במיתרי מתכת בעלי מתיחות גדולה פי שניים לערך.
סגנון הפינגר סטייל המודרני החל להתפתח בארצות הברית, בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, במקביל לפיתוח הגיטרה האקוסטית שם.
נגני בלוז אפרו-אמריקאים, כמו מיסיסיפי ג'ון הארט, בליינד למון ג'פרסון, סקיפ ג'יימס ורוברט ג'ונסון, חיקו באמצעות הגיטרה את טכניקת הנגינה של רגטיים על פסנתר.
האגודל של הגיטריסט מילא את תפקיד יד שמאל של הפסנתרן בפריטת קו הבס, בעוד ששאר האצבעות של הגיטריסט מילאו את תפקיד יד ימין של הפסנתרן בפריטת המלודיה ו/או האקורדים.
נגני בלוז כמו מיסיסיפי פרד מקדואל שילבו את הפריטה באצבעות עם טכניקות של גיטרת סלייד וכיוונים חלופיים שונים.
וילי מקטל העיוור ולדבלי ניגנו בגיטרות 12 מיתרים, אשר קשות אף יותר לפריטה באצבעות, אך מפיקות צליל עשיר יותר.
מרבית המוזיקאים האלו היו כמעט אלמוניים בימי-חייהם, אך המוזיקאי וחוקר הפולקלור אלן לומקס תיעד ופרסם את הטכניקות שלהם בסיוריו בארצות הברית ובבריטניה.
אליזבת קוטן החלה להקליט את פריטת הפינגר סטייל הייחודית שלה רק בהיותה בת 60 לערך, כשהתגלתה על-ידי פיט סיגר.
החל משנות ה-40, גם נגני קאנטרי מסוימים בארצות-הברית אימצו את הטכניקה, המפורסמים שבהם מרל טראוויס , צ'ט אטקינס ודוק ווטסון.
גיטריסטים רבים עדיין מכנים תבניות פריטה בסיסיות בפינגר סטייל "תבניות טראוויס" או "פריטת טראוויס".
אך למעשה, טראוויס פרט באגודל ובאצבע המורה בלבד, בעוד אטקינס, שהושפע מטראוויס, פיתח את הטכניקה בצורה משמעותית על-ידי פריטה באגודל באצבע המורה, באצבע האמה, ובקמיצה, ושילב מגוון נרחב של סגנונות מוזיקה מערביים על מנת ליצור סגנון חדש של מוזיקת קאנטרי.
מרק נופלר, גיטריסט וסולן להקת הרוק הבריטית דייר סטרייטס מנגן אף הוא בסגנון זה בגיטרה חשמלית (בסגנון רוק רך מעורב בקאנטרי), ומשתמש בשתי אצבעות ואגודל.
התוצאה הייתה סגנון ייחודי בעל מורכבות ובהירות רבה, אשר קיבל את השם "פינגר פיקינג" (Finger Picking).
החל משנות ה-50, כמה גיטריסטים וירטואוזים בסגנונות הקאנטרי, הבלוז, הבלוגראס והפולק בארצות הברית ביססו במודע את נגינתם על טכניקות עממיות פשוטות, בעיקר של פינגר פיקינג.
סגנון זה נקרא לפעמים "פרימיטיביזם" (אולי על משקל סגנון הציור) או "גיטרה אמריקנית פרימיטיבית" , ומזוהה עם גיטריסטים כג'ון פאהי ולאו קוטקה.
נגנים כאלו לעיתים גם מחקים על הגיטרה טכניקות פריטה באצבעות שפותחו בכלי פריטה עממיים אחרים, כגון הבנג'ו והיוקולילי.
למשל, פריטת הקלוהאמר היא טכניקת פריטה עממית האופיינית לבנג'ו, אך הותאמה מאוחר יותר גם לנגינת גיטרה.
בשנות ה-60, מוזיקאים בסצנת הפולק רוק הבריטית הושפעו ממוזיקת בלוז ומקאנטרי אמריקאים, כמו גם מביצועים של גיטריסטים קלאסיים כג'וליאן ברים וג'ון וויליאמס ליצירות שנכתבו במקורן ללאוטה על-ידי ג'ון דאולנד, יוהאן סבסטיאן באך ומלחינים נוספים ממוזיקת הבארוק.
בין הגיטריסטים הבריטיים שפרטו באצבעות היו מרטין קארת'י , דייווי גרהאם, ג'ון רנבורן, ברט יאנש ודונובן.
הם השפיעו בחזרה על סצנת הפולק רוק האמריקאית, למשל על פול סיימון שלמד מקארת'י פריטה באצבעות של הבלדה האנגלית העתיקה יריד סקרבורו.
זמרים יוצרים אחרים בתחום הרוק והפולק הפורטים לעיתים קרובות באצבעות כדי ללוות את שירתם הם ג'וני מיטשל, ג'ואן באאז, פיטר, פול ומרי, ג'יימס טיילור, ג'ף באקלי, ניק דרייק וג'ון מאייר.
בוב דילן, בדומה לזמרים יוצרים רבים אחרים, ליווה את עצמו על גיטרה בעיקר באמצעות מפרט, אך אף הוא נעזר מדי פעם בפריטה באצבעות, למשל בהקלטה הראשונה של שירו Don't Think Twice, It's All Right.
הביטלס למדו פריטה באצבעות מדונובן, ועשו בה שימוש מפורסם בשיר Blackbird.
שיר מפורסם נוסף הוא Dust in the Wind של להקת קנזס, שאף חובר במקורו מתוך תרגול פריטה באצבעות.
בשנים האחרונות הורחבה ההגדרה גם לסגנונות נגינה הנגזרים מגיטרה קלאסית כמו בוסה נובה או מוזיקה עממית - אשר גם בהם פורטים באמצעות האצבעות.
סגנון זה ידוע כיום בשם פינגר סטייל .
לעיתים משתמשים במונח פינגר פיקינג כמונח נרדף למונח פינגר סטייל, ולעיתים מייחדים אותו לתבניות הפריטה הקבועות יותר שקדמו לו.
יש נגני פינגר סטייל עכשוויים הנוטים להתרחק מנוסחאות הפריטה המסורתיות של פינגר פיקינג, ומנגנים בסגנון "חופשי" ורך יותר.
בין הבולטים בהם ניתן לציין את טומי עמנואל האוסטרלי, את לורנס ג'ובר הבריטי וכן את מרסל דאדי הצרפתי (ממוצא יהודי) המנוח שתרם רבות לפיתוח הסגנון מחוץ לארצות הברית.
הסגנון השפיע גם על גיטריסטים בתחומים רבים אחרים ברחבי העולם.
בתחום הג'אז, גיטריסטים שהחלו את נגינתם על גיטרה קלאסית או פלמנקו, כמו ג'אנגו ריינהארדט ואדי לאנג, לעיתים פרטו באצבעות.
עד שנות ה-40, גיטריסטים בתחום הג'אז ניגנו בגיטרות אקוסטיות ופרטו בעיקר באמצעות מפרט, עקב הצורך להפיק צליל רם דיו להישמע על רקע כלי הנשיפה וכלי ההקשה האופייניים להרכבי ג'אז.
אך מאז מנגנים מרבית הגיטריסטים בתחום הג'אז על גיטרות מוגברות חשמלית, ולפיכך אין עוד צורך להשתמש במפרט בכדי להפיק צליל רם יותר, ונפתחה האפשרות לפרוט גם באצבעות.
למשל, גיטריסט הג'אז ג'ו פאס, שניגן בעיקר על גיטרה חשמלית, עבר מפריטה באמצעות מפרט לפריטה באצבעות בשנות ה-70, באלבום הסולו שלו "וירטואוזו".
פט מתיני למד פריטה באצבעות, וטאק אנדרס, הגיטריסט של צמד הג'אז טאק ופטי פורט באצבעות בלבד.
גיטריסטים באפריקה, כמו עלי פארקה טורה, וגיטריסטים במוזיקת עולם ובמוזיקת העידן החדש כמו מייק אולדפילד וראלף טאונר, לעיתים פורטים באצבעות.
עידן האינטרנט ויוטיוב סייעו לפרסם וירטואוזים בסגנון הפינגרסטייל שאינם נעזרים בלהקות ליווי, כמו האוסטרלי טומי עמנואל, האמריקאי אנדי מקי והקוריאני סונגה ג'ונג.
משנות ה-80 החלו להתפתח בתחום הפינגר סטייל טכניקות של הקשה על הגיטרה (Percussive fingerstyle) על-ידי גיטריסטים כמייקל הדג'ס, אריק רושה ודון רוס.
הסגנון משלב טכניקות פינגר סטייל רגילות עם תפיפה באצבעות יד שמאל ויד ימין על המיתרים מעל לשחיף האצבעות, ועם תיפוף על לוח התהודה וצידי הגיטרה באמצעות יד ימין בעיקר, ולעיתים גם יד שמאל.
טכניקות תפיפה ביד שמאל פותחו לראשונה על-ידי נגני פלמנקו לביצוע מעין "עיטורים" של הקו המלודי, והתקבלו כחלק בסיסי בנגינת גיטרה קלאסית עוד במאה ה-18. אך בשיטה המודרנית נעזרים באצבעות שתי הידיים, וניתן לנגן על שחיף האצבעות של הגיטרה כמעט כאילו היה פסנתר.
מכיוון שתפיפה מפיקה צליל חלש אף מאשר פריטה באצבעות, שימוש נרחב בה התאפשר רק עם ההשתכללות של טכנולוגיות הגברה חשמלית.
שימוש זה אף הוביל לפיתוח כלי מוגבר חשמלית ייעודי לתפיפה: צ'פמן סטיק על-ידי מוזיקאי הג'אז אמט צ'פמן, שהחל את הקריירה שלו כגיטריסט.
טכניקת הקשה דומה היא הסלאפינג : הקשה על המיתרים בצד האגודל או לעיתים אצבעות אחרות, אשר נשאלה מטכניקת הנגינה בגיטרה בס בסגנונות הפאנק והפיוז'ן.
סלאפינג לעיתים קרובות משולב כיום בפריטת פינגר סטייל, למשל על-ידי גיטריסט הרוק ג'ון מאייר, כתנועת הקשה העוברת מיידית לפריטה באגודל על אותו מיתר, ומאפשרת ביצוע של מוזיקת פופ קצבית וסינקופית.
בשנות ה-2000, הופעות וירטואוזיות בסגנון זה התפרסמו באינטרנט וביוטיוב, בביצוע אנדי מקי וגיטריסטים וירטואוזים אחרים.
חברת התקליטים העצמאית האמריקנית קנדיראט חתמה על חוזים עם דון רוס ואנדי מקי, ומתמחה בסגנון הפינגר סטייל.
"האליפות הבינלאומית בנגינת פינגר סטייל" מתקיימת מדי שנה בפסטיבל וולנאט וואלי בקנזס.
עם זאת, למרות התפתחות טכניקות הפינגר פיקינג והפינגר סטייל, בגיטרה אקוסטית ובגיטרה חשמלית הן נותרו טכניקות יוצאות-דופן.
במאה ה-21 הן עדיין מאפיינות בעיקר גיטריסטים וירטואוזים בעלי רפרטואר רחב, נגינה ללא להקת ליווי, והשפעות ממוזיקה עממית וקלאסית.
לעומתם, במרבית סגנונות הגיטרה המודרניים ובפרט בפופ, רוק, ג'אז, בלוז, קאנטרי ובלוגראס, מרבית הגיטריסטים עדיין פורטים רוב הזמן באמצעות מפרט המוחזק בין האגודל והאצבע המורה.
בנגינה כזו, תפקיד הגיטרה נוטה להתחלק לשניים, שלעיתים מנוגנים על-ידי שני גיטריסטים באותה הלהקה: "גיטרה מובילה" המנגנת בעיקר את הקו המלודי, ו"גיטרת קצב" המנגנת ליווי של אקורדים קצביים באמצעות פריטה על כל המיתרים .
טכניקה ידועה בפינגר פיקינג ופינגר סטייל נקראת "הבס המתחלף" (Alternating Bass).
היא מתאפיינת בקצב ברור שמושג על ידי פריטה באגודל בתבנית מתחלפת על שלושת מיתרי הבס, לרוב מיתר אחד בכל פעימה, תוך כדי נגינת המלודיה באצבעות על שלושת המיתרים הגבוהים.
הפריטה נקראת מתחלפת מכיוון שהיא נעה בין מיתרי הבס וחוזרת חלילה, ויוצרת רצף של צליל נמוך ואחריו צליל גבוה יותר.
טכניקה זו מכונה לעיתים "בום-צ'יק" (Boom-Chick), כאשר תבנית נפוצה היא: מיתר 6 - בום, מיתר 4 - צ'יק, מיתר 5 - בום, מיתר 4 - צ'יק.
טכניקה דומה שפותחה באנגליה בשנות ה-60 על ידי דייווי גראהם היא "הבס היורד" (Descending Bass).
כאן הבס איננו מתחלף בין מיתרי הבס, אלא מתחיל ממיתר בס כלשהו, יורד ויורד עד לתו נמוך יותר, וחוזר חלילה.
טכניקה זו נפוצה בקרב נגני פולק בריטיים ובקרב נגני ג'אז.
בגיטרה אקוסטית, פריטת פינגר סטייל ממושכת על מיתרי מתכת בעלי מתיחות גבוהה עלולה להטיל עומס על האצבעות ו/או הציפורניים של הנגן.
יש גיטריסטים הנוהגים להדביק ציפורניים מלאכותיות על ציפורניהם, או לטפח יבלות עור על אצבעות היד הפורטת.
נגני פינגר סטייל רבים נוהגים לענוד מפרט מיוחד בצורת טבעת על האגודל (Thumb Pick), בכדי להקל על הנגינה ולתת למיתרי הבס צליל מודגש יותר.
נדירים יותר בשימוש מפרטי אצבע (Finger Picks), בדומה לאלו הנפוצים אצל נגני בנג'ו, הנענדים על אחת או יותר מהאצבעות האחרות.
בנוסף, יש נגנים שמשתמשים במפרט רגיל (Pick, Plectrum) מוחזק באגודל ובאצבע המורה, בזמן שהאצבעות הנותרות מנגנות את המלודיה, טכניקה המכונה לעיתים "פריטת כלאיים" .
קטע מפורסם בטכניקה זו הוא The Clap של סטיב האו (Steve Howe) גיטריסט להקת הרוק הבריטית Yes.
גיטריסטים המשתמשים במגוון טכניקות פריטה במהלך אותו קטע נגינה עשויים לאחסן את המפרט בין אצבעות יד ימין בעת שהם פורטים בלעדיו, ואף להחזיק אותו בשיניהם או בשפתיהם.
טכניקת נגינה נוספת הנפוצה אצל נגני פינגר סטייל, והופצה בעיקר על ידי צ'ט אטקינס, היא לחיצה בעקב יד ימין על המיתרים בעת הפריטה, בכדי להפיק צליל סטקטו מעומעם .
בטכניקה זו משתמשים בעיקר על המיתרים הנמוכים בעת שהאגודל פורט עליהם, לקבלת צליל הדומה לצליל של קונטרבס או גיטרה בס, ושונה מצליל המיתרים הגבוהים שאינם מעומעמים.
באופן זה יכול נגן גיטרה יחיד לדמות נגינת להקת קצב הכוללת נגן בס, נגן גיטרת קצב המנגן את האקורדים, ואף נגן גיטרה מובילה.
בעשרות השנים האחרונות נוספו גם טכניקות שונות של הקשה באצבעות יד ימין על המיתרים בכדי לדמות צליל של תוף סנר, והקשה בעקב יד ימין על גוף הגיטרה עצמה בכדי לדמות צליל של תוף בס.
טכניקות הקשה דומות היו בשימוש במשך מאות שנים בנגינת פלמנקו ובלוז, וכיום הן נפוצות בנגינתם של וירטואוזים בתחום הפינגרסטייל כמו מייקל הדג'ס, טומי עמנואל, אנדי מקי וסונגה ג'ונג.
כוונונים חלופיים (היינו: שונים מן הכוונון התקני של מיתרי הגיטרה EADGBe) ניתנים לשימוש בצירוף עם כל הסגנונות וטכניקות הפריטה בגיטרה.
אך הם יעילים במיוחד בצירוף לטכניקות פינגר סטייל, שכן הם עשויים להקל על נגינה בו-זמנית של קו הבס, אקורדים ומלודיה.
ניתן למשל לכוון מראש את שלושת המיתרים הנמוכים לצלילי הבס העיקריים הדרושים ביצירה המנוגנת, באופן טיפוסי הטוניקה והדומיננטה של הסולם.
באופן זה יד שמאל חופשית לאיצבוע המלודיה על סריגי שלושת המיתרים הגבוהים, במעלה ובמורד צוואר הגיטרה, תוך כדי נגינת הבס, תכופות "בס מתחלף", על המיתרים הנמוכים ה"פתוחים" (כלומר, ללא שימוש באצבעות יד שמאל).
לדוגמה, כוונון DADGAd (מבוטא: "דאד-גאד") פופולרי בעיקר במוזיקה קלטית לנגינה בסולם D מז'ור, כאשר ניתן לאצבע את המלודיה על המיתרים הגבוהים בו-זמנית עם פריטת ליווי הטוניקה D והדומיננטה A על המיתרים הנמוכים.
מכיוון שהמיתרים הנמוכים מנוגנים בעיקר כשהם פתוחים, הם חופשיים להדהד זמן רב, ויוצרים נקודות עוגב המעניקות לכיוון זה את הצליל הטיפוסי שלו.
זמרת-יוצרת שכתבה כמעט כל שיר שלה בכוונון חלופי כלשהו, וביססה על כך חלק נכבד מסגנונה הייחודי, היא ג'וני מיטשל.
נגני פינגר סטייל המנגנים באופן כמעט בלעדי בכוונון DADGAd הם הגיטריסט הסקוטי-קנדי טוני מקמאנוס , והגיטריסט הצרפתי-אלג'יראי-יהודי פייר בנסוסאן .
תצורה של גיטרה שתכופות מנגנים בה בסגנון פינגר סטייל ובכיוונונים חלופיים היא הגיטרה-נבל .
זוהי למעשה גיטרה (בדרך-כלל אקוסטית, אך עשויה להיות גם קלאסית או חשמלית) שהוסיפו לה מספר משתנה של מיתרים נמוכים נוספים מעל המיתרים הרגילים, בתצורה הדומה לשל נבל.
גיטרות-נבל נבנו בארצות הברית לפחות מאז ראשית המאה ה-20 ככלים "אקזוטיים" בהזמנה מיוחדת.
בגרסאות המודרניות של גיטרה-נבל, למיתרים הנוספים אין בדרך-כלל שחיף אצבעות משלהם, ונועדו לנגינה כשהם "פתוחים", כמו מיתרי נבל.
בטכניקת הפינגר סטייל משתמשים בהם כמיתרי בס נוספים, שאותם ניתן לכוון מראש לכל צליל בס רצוי, ולהשתמש בהם בכל רגע בלי תלות במיקומה של יד שמאל.
יש גיטרות נבל המוסיפות לכך מספר משתנה של מיתרים גבוהים מצידם השני של ששת המיתרים הרגילים, מתוחים על לוח התהודה בתצורה הדומה לציתר, וכן יש תצורות שמוסיפות מיתרים נוספים העוברים מתחת למיתרים הרגילים.
המיתרים בגיטרה נבל מהדהדים ומעשירים את צליל הגיטרה אפילו בעת שלא פורטים עליהם .
כמה מנגני הפינגר סטייל הווירטואוזים המודרניים, כמו מייקל הדג'ס ואנדי מקי, מנגנים ומופיעים גם עם גיטרה-נבל, ופט מתיני הופיע עם גיטרה נבל בת 42 מיתרים שנבנתה במיוחד בשבילו.
פינגפונג הייתה להקת פופ ישראלית אשר ייצגה את ישראל באירוויזיון 2000 עם השיר "שמייח".
ביצוע השיר על בימת האירוויזיון לקה באינטונציה גרועה, ולווה בהנפת דגל סוריה, מה שהוביל לביקורות שליליות.
חברי הלהקה היו: גיא אסיף, אהל עדן, רועי ארד ויפעת גלעדי (שהייתה ב-1989 חברה בלהקת הפאנק "שרמוטה מעופפת בהרים").
הלהקה ידועה בעיקר בזכות השיר "שמייח" אותו ביצעה באירוויזיון 2000. מילות השיר התייחסו בין היתר לנערה מקיבוץ אשר אוחזת סיגר, "רוצה מלפפון" (כשהיא שרה למיקרופון דמוי מלפפון), ויש לה "חבר חדש מדמשק" שהיא "רוצה לעשות את זה איתו כל היום".
שניים מחברי הלהקה מתנשקים על הבמה, ובתום השיר הלהקה מניפה דגלי סוריה יחד עם דגלי ישראל במהלך החזרות ובווידאו קליפ של השיר לפני התחרות עצמה, דבר שהוביל לאיומים מצד רשות השידור לבטל את השתתפות הלהקה באירוויזיון.
חברי הלהקה הניפו את הדגל הסורי גם בעת השידור החי באירוויזיון עצמו, וזאת לטענתם כדי לעודד את תהליך השלום בין סוריה לישראל שהחל בשנת 2000. השיר הגיע למקום ה-22 מתוך 24 בתחרות, עם שבע נקודות בלבד.
כשחזרה הלהקה לישראל היא התקבלה בבוז גדול, ובנוסף הודיעה רשות השידור כי היא דורשת לקבל החזר על כל הוצאות המשלחת, דבר שלא קרה לבסוף.
ועדת החינוך של הכנסת התכנסה במיוחד כדי להכריז שהלהקה היא "בזיון לישראל ולתרבות הישראלית".
הלהקה הוציאה אלבום אחד, "בין מוסר לאופנה" בשנת 2000 בהוצאת הד ארצי, אשר לא זכה להשמעה רבה ברדיו.
פינגווין רצועת-הסנטר (שם מדעי: Pygoscelis antarcticus) הוא מין של פינגווין שמצוי באיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, באנטארקטיקה, באיי דרום אורקני, באיי דרום שטלאנד, באי בובה, באלאני ובאי פיטר.
המושבה הגדולה ביותר בעולם של פינגווינים אלו היא על האי זבודובסקי, שם נמצאים מעל למיליון זוגות מקננים.
מקור שמו של המין הוא מהרצועה השחורה הצרה הנמצאת מתחת לראשו, ומבחינה אותו בקלות ממינים אחרים.
הזכרים גדולים במקצת מהנקבות, אף כי המשקל עשוי להיות מושפע ממחזור הרבייה.
כיום מוערכת אוכלוסייתם של הפינגווינים בכ-7,500,000 זוגות.
מזונם מורכב מיצורים שוליים, דגים וחסילונים.
פינגווין רצועת-הסנטר תואר לראשונה על ידי המדען הגרמני יוהאן פורסטר ב-1781.
הפינגווינים בונים קנים עגולים מסלעים.
קיניהם רחוקים מעט זה מזה על מנת למנוע מריבות.
הנקבה מטילה שתי ביצים, והיא והזכר דוגרים עליהן.
הגוזלים בוקעים לאחר כ-35 ימים, גבם אפור, ובטנם לבנה.
לאחר כ-50–60 יום מתחלפת הפלומה שלהם לכסות נוצות של בוגרים, והם הולכים לים.
מזונו של פינגווין רצועת-הסנטר מורכב מבעלי חיים קטנים, קריל, דגים, דיונונים וסרטנים, והם עשויים לשחות למרחק של כ-80 ק"מ בחיפושיהם אחר מזון.
הפינגווין מסוגל לשחות במים קרים מאוד בגלל צפיפותן הגדולה של נוצותיו, שמשמשות כמעיל חסין-מים.
שכבות שומן עבות מספקות גם הן בידוד, וכלי הדם על הסנפירים והרגליים התפתחו למבנים מורכבים על מנת לשמור חום.
פינגווין צהוב-עין (שם מדעי: Megadyptes antipodes) הוא מין יחיד בסוג Megadyptes שבמשפחת הפינגווינים המצוי באזור האי הדרומי של ניו זילנד.
אזור התפוצה של הפינגווין צהוב-העין כולל את האי הדרומי של ניו זילנד, האי סטיוארט, איי קמפבל ואיי אוקלנד.
מושבותיו של הפינגווין צהוב העין בחצי האי אוטגו הן אתר תיירות פופולרי, בהן יכולים התיירים לצפות מקרוב בפינגווינים צהובי-העין.
פינגווין צהוב העין הוא המין היחיד בסוג Megadyptes.
בעבר נחשב כקרוב לפינגווין הזוטר (Eudyptula minor), אך בעקבות מחקר מולקולרי, הוא נחשב כיום כקרוב יותר לפינגווינים מהסוג Eudyptes.
ממצאים מה-DNA המיטוכונדריאלי ומה-DNA של גרעין התא מצביעים על כך שמין זה התפצל מאבותיו של הסוג Eudyptes לפני כ-15 מיליון שנים.
הפינגווין תועד לראשונה על ידי ז'ק ברנאר הומברון והונורה ז'אקינו ב-1841. במאורית, הפינגווין מכונה הואיהו.
זהו מין גדול יחסית של פינגווין.
משקלו של הפינגווין משתנה במהלך השנה; הוא עומד על כ-5.5 עד 8 ק"ג לפני נשירת הנוצות, ועל כ-3–6 ק"ג לאחר הנשירה, בעוד הזכרים גדולים מהנקבות.
ראשו של הפינגווין צהוב בהיר, וקשתית עינו צהובה בהירה.
גרונו וסנטרו חומים-צהבהבים, מקורו ורגליו ורודים.
בין עיניו ועל עורפו של הפינגווין יש רצועה בצבע צהוב, שהעניקה לפינגווין את שמו.
תוחלת חייו של הפינגווין צהוב-העין היא כ-20 שנה.
הפינגווינים מקננים בדרך כלל ביערות או באזורי צמחייה נמוכה, לעיתים קרובות המקומות בהם נמצאים צמחי פשתן ותורמוס.
אזורי הקינון ממוקמים בדרך כלל במפרצים קטנים, ולעיתים על שיני הסלע במפרצים גדולים יותר.
הפינגווין צהוב-העין הוכרז כנתון בסכנת הכחדה, ואוכלוסייתו כוללת כ-4,000 פרטים.
זהו אחד ממיני הפינגווינים הנדירים ביותר בעולם.
באביב שנת 2004, התגלה כי כ-60% מגוזלי הפינגווינים צהובי-העין בצפון אוטגו ובחצי-האי אוטגו חולים במחלה בלתי-ידועה.
המחלה מקושרת לזיהום של חיידקים מהסוג Corynebacterium, שגורמים דיפתריה לבני אדם.
הפתוגן המרכזי של המחלה אינו ידוע.
בעיה דומה התגלתה גם באוכלוסייה שבאי סטיוארט.
הפינגווינים מחפשים מזון בעיקר בסמוך למדפים יבשתיים.
הם מתרחקים כ-2 עד 25 ק"מ מהחוף, וצוללים לעומק של כ-40 עד 120 מ' בחיפושיהם אחר מזון.
ישנם שני סוגים של שיטוטי חיפוש מזון: טיולי בוקר, בהם הפינגווינים מתרחקים כ-25 ק"מ מהמושבה שלהם, וטיולי ערב, קצרים יותר, שנמשכים כ-4 שעות ובהם הפינגווינים מתרחקים כ-7 ק"מ מהמושבה.
דגים מרכיבים כ-90% מתזונתו של הפינגווין.
הוא ניזון לרוב ממינים שנמצאים קרוב לקרקעית הים.
פינגווין שחור־רגל (שם מדעי: Spheniscus demersus) הידוע גם כפינגווין אפריקני (ובעבר כפינגווין חמורי, על שם קריאותיהם, המזכירות במידה רבה נעירות חמור) הוא מין פינגווין הנמצא בחופי דרום־מערב אפריקה וחי במושבות ב־24 איים בין נמיביה לבין מפרץ אלגואה, סמוך לפורט אליזבת, דרום אפריקה.
גופו של הפינגווין צבוע בשחור ולבן, ויש לו עור חשוף בצבע ורוד מסביב לעין.
כאשר הפינגווין מתחמם, מגיע יותר דם לבלוטות אלו, כך שיתקרר באוויר הסובב את הבלוטות, ובמצב זה הבלוטות מקבלות צבע ורוד יותר.
הזכרים גדולים יותר מהנקבות ובעלי חוטם גדול יותר.
צבעיהם של הפינגווינים שחורי הרגל משמשים להסוואה – צבע לבן, שמסווה את הפינגווינים מעיני טורפים תת־מימיים, ושחור, עבור טורפים שמסתכלים על הפינגווינים כשהם שוחים מלמעלה.
במהלך שנות ה־80 של המאה ה־20 החלו הפינגווינים להתיישב בחוף בולדרס שבדרום אפריקה.
החוף מהווה אתר משיכה לתיירים, והפינגווינים נותנים לבני אדם להתקרב אליהם עד למרחק של מטר.
בשנת 1994 פינגווינים רבים מתו כתוצאה מזיהום ים אחרי טביעת אוניית "ים אפולו".
בשנת 2000 התבקעה מול חופי קייפטאון מכלית נפט שגרמה לפגיעה קשה באוכלוסיית הפינגווינים שחורי הרגל באזור.
35 אלף פינגווינים חולצו מהאזור המזוהם.
נכון ל־2022 מצב השימור של מין זה הוא בסכנת הכחדה.
אין לפינגווינים עונת רבייה מוגדרת, אך עונת הרבייה העיקרית מתחילה בפברואר.
הנקבה מטילה שתי ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ־38–42 ימים.
הגוזלים בוקעים כשהם מכוסים פלומה, וההורים מתחלקים בטיפול באפרוחים שנמשך כשמונה שבועות.
הפינגווינים ניזונים מדגים, דיונונים וסרטנים.
בחיפושיהם אחר מזון הם עשויים להרחיק למרחק של כ־50 קילומטרים מהחוף.
פיליפינה "פינה" באוש הייתה רקדנית וכוריאוגרפית של מחול מודרני, שהשפיעה מאוד על סגנון הריקוד תיאטרון מחול.
הייתה המנהלת האומנותית והכוריאוגרפית של להקת "Tanztheater Wuppertal Pina Bausch" (תיאטרון המחול של פינה באוש בוופרטל), מוופרטל שבגרמניה.
ללהקה רפרטואר נרחב של יצירות מקוריות, והיא מרבה לצאת לסיבובי הופעות ברחבי העולם.
פינה באוש נולדה בזולינגן שבגרמניה והחלה לרקוד מגיל צעיר.
ב-1955 החלה ללמוד באקדמיית פולקוואנג באסן, שאותה ניהל קורט יוס, שהיה הכוריאוגרף החשוב ביותר בגרמניה דאז, והיה אחד המייסדים של זרם הריקוד האקספרסיוניסטי הגרמני.
לאחר סיום לימודיה זכתה במלגה והמשיכה ללמוד בבית הספר ג'וליארד שבניו יורק ב-1960. עם מוריה נמנים אנתוני טיודור, חוזה לימון, אנה סוקולוב ופול טיילור.
בניו יורק הופיעה עם פול סנסדרו ולהקת המחול של דוניה פיור, עם הבלט האמריקאי החדש (New American Ballet), והייתה חברת להקת הבלט של המטרופוליטן אופרה.
ב-1962 הצטרפה ללהקת בלט פולקוונג של קורט יוס, שזה מכבר קמה.
היא רקדה כסוליסטית וסייעה ליוס בעיצוב קטעי מחול רבים, לפני שביצעה את יצירתה הראשונה ככוריאוגרפית ב-1968. ב-1969 ירשה את יוס כמנהלת אמנותית.
ב-1972 מונתה למנהלת האמנותית של בלט האופרה של וופרטל, ששינה מאוחר יותר את שמו לתיאטרון המחול של פינה באוש.
באוש שילבה בעבודתה הומור עם עצב, ניתן למצוא אינטראקציה בין גבר לאישה בנושאים שונים לאורך עבודתה.
יצירתה הידועה "קפה מילר" מוצגת בפתיחת הסרט הפופולרי "דבר אליה" של הבמאי פדרו אלמודובר, ויצירה נוספת שלה מוצגת בסיומו של הסרט.
המחול שלה מורכב מקטעים קצרים של דיאלוג ותנועה, לעיתים באופן סוריאליסטי.
היא הרבתה להשתמש בביצוע אותו הקטע.
הפקותיה הגדולות התאפיינו בעיצוב תפאורה מוקפד ובמוזיקה אקלקטית.
הייתה נשואה לרולף בורזיק ההולנדי, מעצב תפאורה שנפטר ב-1980. בורזיק השפיע במידה משמעותית על סגנונו החזותי של זרם תיאטרון המחול כבר מראשיתו, ומימן את באוש בשנותיה הראשונות עד שלהקתה זכתה להכרה בינלאומית, מעט לפני מותו.
ב-2008 קיבלה באוש את פרס גתה.
ב-30 ביוני 2009 נפטרה בגרמניה ממחלת הסרטן, ימים ספורים לאחר שאובחנה, והיא בת 68 שנים.
לי ינור יצרה את הסרט "קפה עם פינה" העוסק ביצירתה של באוש.
הבמאית אן לינסל יצרה סרט תיעודי בשם "חלומות ריקוד - בני נוער מבצעים את 'אזור מגע' של פינה באוש", על חייה של פינה באוש.
הבמאי וים ונדרס יצר את סרט הקולנוע בתלת-ממד "פינה" העוסק ביצירתה.
פינגולימוד (Fingolimod) הוא השם הגנרי לתרופה לטיפול בטרשת נפוצה, הידועה בשמה המסחרי גילניה (Gilenya).
גילניה מיוצרת על ידי נוברטיס.
במהלך השנים 2010-2011 אושרה התרופה לשימוש בארצות הברית, קנדה, האיחוד האירופי, רוסיה וישראל.
גילניה הוא התכשיר הראשון הניתן במתן פומי לטיפול בצורות ההתקפיות של מחלת הטרשת הנפוצה, אשר קיבל את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
גילניה היא התרופה הראשונה מתוך קבוצת תרופות חדשות הנקראות מווסתי קולטן ספינגוזין 1-פוספט (S1PR).
בטרשת נפוצה המערכת החיסונית פוגעת במיאלין (הציפוי המגן על סיבי העצב של מערכת העצבים המרכזית).
מנגנון הפעולה החדשני של גילניה מפחית את ההתקפה של המערכת החיסונית על מערכת העצבים המרכזית על ידי אצירתם של תאי דם לבנים (לימפוציטים) בבלוטות הלימפה.
כך נמנעת הגעתם של תאי דם לבנים למערכת העצבים המרכזית שם הם עלולים לתקוף את המעטפת המגנה על סיבי העצב וכתוצאה מכך מופחתת הדלקת והנזק לתאי העצב.
גילניה הוכחה במחקרים כמפחיתה את מספר ההתקפים בכ-50 אחוזים.
פינגולימוד היא נגזרת של המטבוליט myriocin, שמקורו מהפטרייה Isaria sinclairii.
פטרייה זו משמשת כתרופה עממית ברפואה סינית.
פינגולימוד סונתזה לראשונה ב-1992, על בסיס myriocin, ועברה סדרת שינויים כדי שהנגזרת תהיה פחות רעילה ובעלת מבנה פשוט יותר.
תרופות אחרות לטרשת נפוצה, אשר ניתנות דרך הפה נמצאות כעת בפיתוח, והן אמורות להתחרות בגילניה.
ביוג'ן מפתחת את התרופה BG-12, וטבע מפתחת את לקווינימוד-Laquinimod.
פִּינָה (בגרמנית pina) הוא סרט תיעודי מ-2011 של הבמאי הגרמני וים ונדרס על הכוראוגרפית והרקדנית פינה באוש.
הצגת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-61, בשנת 2011. שם הסרט "פינה", והוא מוצג כ"סרט עבור פינה באוש" ("Ein film für PINA BAUSCH").
כותרת המשנה של הסרט היא "רקוד, רקוד כי אחרת אנו אבודים" ("tanzt, tanzt, sonst sind wir verloren").
ונדרס החל לצלם את הסרט ב-2009, אך זמן קצר לאחר תחילת העבודה נפטרה פינה באוש במפתיע ממחלת הסרטן, ימים ספורים לאחר שהמחלה אובחנה אצלה, בחודש יוני 2009. ונדרס ביטל את ההפקה, אך הרקדנים בלהקתה של באוש שכנעו אותו להמשיך ולסיים את הסרט.
רוב הסרט מראה ריקודים שיצרה באוש בצילומי תלת־ממד, וביניהם משולבים מונולוגים קצרים של רקדנים.
ונדרס סיפר בראיון שהוא ובאוש התלבטו במשך כ-20 שנה איך להעביר את עבודותיה למדיום קולנועי בצורה הטובה ביותר.
הוא סיפר שהמשימה נראתה לו בלתי אפשרית, עד לפריצת הדרך שהגיעה כשצפה בסרט ההופעה של להקת U2 שהופק בטכנולוגית תלת־ממד, "U2-3D".
ונדרס אומר שהטכנולוגיה החדשה היא שאפשרה להתגבר על המחסום שעד אז נראה לו בלתי עביר בין המחול לקולנוע.
ונדרס ובאוש החליטו להפיק את הסרט, ולהתרכז בארבע מיצירותיה של באוש: "קפה מילר", "פולחן האביב", "ירח מלא" ו"זירת מגע" (Kontakthof).
באוש נפטרה באופן פתאומי לאחר מחלה קצרה יומיים לפני מועד תחילת הצילומים, וונדרס ביטל את ההפקה.
הרקדנים בלהקה החליטו להמשיך בפעילות הלהקה לפחות לשנתיים הבאות, ופנו לוונדרס לחזור לצלם את הסרט.
במקביל, הם העלו הפקות מחודשות של הריקודים "קפה מילר ו"פולחן האביב".
ונדרס החליט להענות לבקשתם, אך מותה של באוש חייב גישה חדשה לסרט.
הקטעים מארבעת הריקודים עליהם הסכימו ונדרס ובאוש קוצרו לקטעים בלבד מהריקודים שצולמו בהופעות חיות מול קהל, ונוספו קטעי מונולוג בהם מספרים הרקדנים על עבודתם עם באוש, ועל האופן בו השפיעה על חייהם.
כמו כן נוספו קטעי ריקוד סולו, וקטעים רבים מריקודים נוספים על ארבעת הריקודים שתוכננו במקור, כשרבים מהקטעים הנוספים אינם צילומים מהופעות דווקא, אלא גם ריקודים בחזרות, בסדנה, ובאתרים שונים רבים.
כמו כן נוסף מספר קטן של קטעי ארכיון, בעיקר משום שזו הייתה הדרך היחידה להראות את באוש עצמה רוקדת.
רובו המכריע של הסרט מראה ריקודים שצילם ונדרס בתלת־ממד.
חלק מהריקודים מצולמים מול קהל, חלק בסדנת הריקודים, ורבים מאוד מהקטעים באתרים שונים: בחיק הטבע, ברחובות העיר וופרטל בה פעלה הלהקה, באתרים תעשייתיים, במנהרות הרכבת התחתית, בקרון המונורייל התלוי של וופרטל (ה-"Wuppertaler Schwebebahn" הידוע), בפארקים ציבוריים ועוד.
בנוסף, הסרט מכיל מעט קטעי ארכיון של ריקודים והופעות שצולמו בדו־ממד, וכן קטעים קצרים המראים את הלהקה עצמה צופה בקטעי ארכיון.
הסרט נפתח בקטע בו אחת הרקדניות הוותיקות בלהקה מדריכה את הרקדנים בביצוע רצף קצר של תנועות המסמלות אביב, קיץ, סתיו וחורף.
בסצנת הסיום של הסרט הרקדנים מבצעים את הרצף הזה תוך שהם צועדים ויורדים במדרגות בעיר.
הסרט לא מראה אף ריקוד אחד במלואו, אבל יש מספר ריקודים ידועים של באוש שקטעים ארוכים ומשמעותיים שלהם מוצגים.
הראשון מאלו הוא "פולחן האביב", אותו מבצעת הלהקה על במה מרופדת בשכבת עפר, והשני הוא "קפה מילר", אחד הריקודים הידועים ביותר של באוש.
מספר רצפים מ"קפה מילר" מוצגים בסרט, כולל קטעי ארכיון, וקטע בו מעצב התפאורה משוחח עם הרקדנית הראשית בביצוע המקורי של הקטע, ליד דגם (מקט) של הבמה.
זהו הריקוד היחיד בסרט בו ניתן לראות את באוש עצמה רוקדת.
ריקוד נוסף ממנו מוצגים קטעים ארוכים הוא הריקוד "ירח מלא" ("Vollmond"), המצולם על במה שבירכתיה נמצא סלע ענק, ועל חלקה (החלק משתנה תוך כדי הריקוד) מומטרים מים, כמו גשם היורד מתקרת האולם.
ריקוד זה, משנת 2006 הוא החדש ביותר מאלו המוצגים בסרט.
גם מהריקוד "זירת מגע" מוצגים קטעים, אם כי קצרים יותר מאשר הקטעים משלושת הריקודים האחרים בתכנון המקורי.
המונולוגים עם הרקדנים המופיעים לאורך הסרט עשויים באופן שפני הרקדן מופיעים על המסך, וברקע נשמעת הקלטה בה מספר הרקדן דבר מה, ברוב המקרים תיאור של האינטראקציה בין אותו הרקדן לבאוש, כשהרקדן מדבר בשפתו.
המונולוגים הם בגרמנית, צרפתית, ספרדית, רוסית, אנגלית, פורטוגזית, איטלקית, קרואטית וקוריאנית.
אין בסרט מראיין, וגם לא קריינות רקע.
הסרט היה מועמד לשני פרסי הסרט הגרמני ב-2011 ("Deutscher Filmpreis 2011"), וזכה באחד מהם.
הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי האירופי ("European Documentary Award - "Prix ARTE) ב-2011. הסרט היה ב"רשימה הקצרה" למועמדות לפרס האוסקר ב-2012 - בקטגוריית הסרט התיעודי ובקטגוריית הסרט הזר.
בסופו של דבר הסרט הופיע ברשימת המועמדים של הסרט התיעודי, אך לא ברשימת הסרטים הזרים.
פִּינְגְיָאוֹ (בסינית מפושטת: 平遥; בסינית מסורתית: 平遙; בפין-יין: Píngyáo) היא נפה השייכת לנציבות העירונית במרכז מחוז שאנשי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנפה 450,697 תושבים.
בתקופת שושלת צ'ינג הייתה פינגיאו המרכז הפיננסי של סין.
ההיסטוריה של העיר התחילה לפני 2,700 שנים, והיא אחת הערים העתיקות השמורות ביותר בעולם.
העיר העתיקה של פינגיאו הוכרזה בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
נפת פינגיאו שוכנת במישור בעל שיפוע קל מדרום למזרח בקצה של מניפת סחף שנוצרה ממפגש הנהרות חְווֵי גִ'י ולְיוֹ גֶנְאֶה בקצה הדרום מערבי של אגן טאי-יואן, חלק ממישורי הלס של צפון סין.
האקלים הוא אקלים יבשתי שבו החורפים ארוכים וקרים והקיצים חמימים עד חמים.
ממערב לעיר פינגיאו זורם הנהר פֶן (汾河), אחד מיובליו של הנהר הצהוב.
מרבית האוכלוסייה הם סינים מבני ההאן וקבוצות אתניות נוספות הם חְווֵי, מאנצ'ו ומונגולים.
כלכלת פינגיאו מבוססת על תיירות וחקלאות.
האזור ידוע בשל איכות בשר הבקר.
מוצרים נוספים מהאזור כוללים דגנים, כותנה ופריטים משוחים בלכה.
העדות הראשונה ליישוב אנושי במקום היא מהתקופה הנאוליתית, אבל ההיסטוריה של העיר מתחילה בתקופת שושלת ג'ואו המערבית בסוף המאה התשיעית לפנה"ס ותחילת המאה השמינית לפנה"ס.
מתקופה זו נותר תל של ביצורי העיר.
בתקופת האביב והסתיו השתייכה פינגיאו לממלכת ג'ין.
בתקופת שושלת צ'ין הייתה העיר מוכרת בשם פינגטאו.
מאז שסין חולקה ל-36 מחוזות תחת שלטונו של הקיסר הראשון צ'ין שה חואנג משושלת צ'ין ב-221 לפנה"ס הייתה פינגיאו בירת המחוז שבו שכנה.
בתקופת שושלת האן הייתה העיר מוכרת בשם ג'ונְגדוּ (פין-יין Zhongdu).
שמה של העיר התקבע כפינגיאו בתקופת שושלת וי המערבית (534-386).
בשנת 960, בתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות, נכבשה פינגיאו במלחמה בין שושלת סונג הצפונית לשושלת האן הצפונית (979-951) נבזזה ונשרפה.
ב-1370, בתקופת שלטונו של חונגוו, הקיסר הראשון של שושלת מינג הורחבה העיר במידה ניכרת ונבנתה חומה ארוכה יותר סביב המרכז החדש.
מאז התפתחה פינגיאו והפכה לאחד המרכזים הפיננסיים של סין בתקופות שושלת מינג וצ'ינג, ובמחצית השנייה של המאה ה-19 שלטה על המגזר הפיננסי הסיני.
בתקופה זו היו לכל הפחות עשרים מוסדות פיננסיים בתוך העיר, ובסך הכול יותר ממחצית ממספר המוסדות מסוג זה בסין של אותה תקופה.
בין המוסדות היה "זְ'ה-שֶׁנְגצַ'אנְג" (日升昌) הנחשב לבנק הראשון בסין.
זְ'ה-שֶׁנְגצַ'אנְג שלט על כמעט 50% מהמסחר בכסף בתקופה שהמסחר במתכת זו היה בשיאו בזמן שושלת צ'ינג.
עלייתם לגדולה של ערי החוף של סין, בייחוד הונג קונג ושאנגחאי, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בשל ההשפעה הכלכלית של המעצמות הקולוניאליות המערביות גרמה לירידת קרנה של העיר, פגעה קשה בכלכלתה וגרמה לפשיטת רגל של מוסדות פיננסיים רבים.
זְ'ה-שֶׁנְגְצָ'אנְג פשט את הרגל ב-1932 כאשר קמו בנקים מודרניים רבים בסין.
אירועים היסטוריים אלו משמשים רקע לסרט הסיני אימפריה של כסף (白银帝国) משנת 2009 המתאר את מצוקותיהם של בני משפחה שבבעלותם בנק החיים בפינגיאו בתחילת המאה ה-20.
העיר התאוששה כלכלית רק בשנים האחרונות.
חולשתה הפיננסית והעובדה שהייתה עיר חסרת חשיבות הצילו אותה מההרס שגרמו המודרניזציה, והמהפכה התרבותית ושימרו את המרכז ההיסטורי העתיק שלה.
בפינגיאו נמצאת חומת העיר הארוכה ביותר והשלמה ביותר מתקופת שושלת מינג.
כמו כן יש בעיר בתים היסטוריים רבים הכוללים חצר פנימית.
ב-1988 הוספה העיר לרשימת האתרים ההיסטוריים והתרבותיים הלאומיים של הרפובליקה העממית של סין, וב-1997 היא הוכרזה אתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
אתר המורשת העולמית כולל את העיר העתיקה מוקפת החומה של פינגיאו ושני מקדשים בודהיסטים המצויים בכפרים שבסביבה.
פינגיאו עדיין משמרת את תוכנית העיר מתקופת שושלות מינג וצ'ינג, ותואמת לתבנית בַּאגְווַה המקובלת בפנג שווי.
יש בעיר מעל למאה רחובות וסמטאות הבנויים בצורה סימטרית ובקווים ישרים.
חנויות שנבנו בין המאה ה-17 למאה ה-19 מצויות בצמתים של הרחובות הראשיים, כאשר הרחובות וחזיתות החנויות עדיין שומרות על חזותן ההיסטורית.
כמעט כל החנויות, ברחובות הראשיים, שופצו בשנת 2012 בהחלטת העירייה המקומית ועל חשבון בעלי החנויות.
בעיר יש קרוב ל-4,000 מבני מגורים בסגנון מינג או צ'ינג שהשתמרו מהתקופה שהעיר שגשגה כלכלית.
הבתים נבנו על פי המסורת ההיררכית והפיאודלית של בני ההאן, שאליה התלוו סממנים מקומיים אופייניים.
מבני המגורים נבנו סביב ארבעה צדדים של חצר פנימית ומחולקים לשלושה סוגים: מבנים בני קומה אחת מעץ ולבנים המקורים בגג רעפים, מבנים תת-קרקעיים בלבנים מצופים בעץ וגגות מוארכים, ומבנים בני שתי קומות, הקומה התחתונה תת-קרקעית והקומה השנייה בנויה בעץ.
המקור לבניית מבנים תת-קרקעיים היו המערות הפרהיסטוריות שנחפרו באדמת הלס של אגן הנהר הצהוב.
חומת העיר - חומת העיר פינגיאו נבנתה בשנה השלישית לשלטונו של הקיסר חונגוו מייסד שושלת מינג (1370).
יש בחומה שישה שערי ברביקן, שער בצד הצפוני ושער בצד הדרומי ושני שערים בצדדים המזרחי והמערבי.
תבנית החומה דומה לצב (ראש, זנב וארבעה רגליים), מה שהעניק לפינגיאו את הכינוי "עיר הצב".
עובי החומה בבסיסה כעשרה מטרים ומכיוון שהיא הולכת ונעשית צרה ככל שהיא גובהת עובייה בחלק העליון נע בין 3 ל-5 מטרים.
גובהה משתנה בין 6 לעשרה מטרים, היקפה כ-6 קילומטרים, וגודל השטח שהיא תוחמת הוא 2.25 קמ"ר.
יש בה ארבעה מגדלים בפינות, ובנוסף כ-72 מגדלי שמירה ויותר מ-3,000 שינות.
לפני החומות יש חפיר בעומק וברוחב של ארבעה מטרים.
ב-2004 התמוטט חלק מהחומה הדרומית ששוחזר מאז.
יתרת חומת העיר לא נפגעה מאז בנייתה ונחשבת לחומת עיר עתיקה השמורה במצב הטוב ביותר בקנה מידה זה.
חומת העיר היא האתר המרכזי של אתר המורשת.
מקדש קונפוציוס - נבנה לראשונה בתקופת שלטונו של הקיסר טַאיְדְזונְג (שלט 649-626) משושלת טאנג, נהרס ונבנה כמה פעמים במהלך השנים.
מכלול המבנים הנרחב הנוכחי נבנה בשנת ב-1163 בתקופת שלטונו של הקיסר שִׁיזונְג (שלט 1189-1161) משושלת ג'ין (1234-1115), והוא כיום המקדש העתיק ביותר בסין המוקדש לקונפוציוס שהשתמר.
המבנים מתקופת ג'ין הם הדוגמה היחידה בסין כולה לארכיטקטורה של מקדש קונפוציוס מתקופת ג'ין.
המקדש כולל 87 פסלים של קונפוציוס ותלמידיו, הקבוצה הגדולה ביותר של פסלים מסוג זה במקדש קונפוציוס בעולם.
חלק ממבני המקדש שימשו כבית ספר, ובמקדש התנהלו הבחינות הקיסריות עד שבוטלו בתקופת הקיסר גוַאנְגשׂ'וּ לקראת סופה של שושלת צ'ינג, ובית הספר שפעל במקדש הפך לבית ספר מקצועי.
ב-1923 הקימו יזמים מקומיים במקום חטיבת ביניים.
מקדש צִ'ינְג שׂוּ (清虚观) - היה המקדש הטאואיסטי הגדול ביותר בפינגיאו וכיום משמש מוזיאון לתרבות הסינית.
המקדש שוכן בפינה הצפונית של הרחוב המזרחי (דוֹנְג דַאגְיֵה), כולל עשרה מבנים ומשתרע על שטח שמעל ל-6,000 מטרים.
המקדש נבנה לראשונה בשנים הראשונות של תקופת שושלת טאנג (907-618), שופץ ושגשג בתקופת שושלת יואן (1368-1271) ושופץ שוב בתקופת שושלת מינג.
במקדש נהגו לבקר מלומדים על מנת לחקור ולהגות בכתבים הטאואיסטיים.
בכניסה בולטים פסלי מגני המקדש, ובין המבנים בולט היכל הדרקון והטיגריס המצטיין בטכניקה ייחודית של בנייה בעץ.
המוזיאון השוכן באתר מחולק לשלושה נושאים: התרבות הטאואיסטית, ההיסטוריה של פינגיאו וחפצים עתיקים בעלי ערך תרבותי.
מקדש אל העיר - מתחם מקדשים שמור היטב השוכן על שטח של 7,302 מ"ר בדרום מזרח העיר העתיקה של פינגיאו.
חזית המתחם פונה דרומה והוא כולל שלוש קבוצות של מבני מקדשים המקורים ברעפים מזוגגים בצבעי ירוק וכחול: מקדש אל העיר, מקדש אל העושר, ומקדש אל המטבח.
במבני המקדשים יש פסלים צבעוניים וציורי קיר.
מקדש "אל העיר" (城隍, בפין-יין Chénghuáng, תעתיק צֶ'נְגחְוַאנְג) כולל את היכל אל העיר (שבו מנהל האל משפטים), היכל התיאטרון והיכל השינה (שבו מקבל האל אורחים בקומה התחתונה וישן עם קרובי משפחתו בקומה העליונה).
מקדש "אל העושר" (財神, פין-יין Cáishén, תעתיק צַאישֶׁן), כולל את היכל אל העושר שבו הפסלים מסמלים תענוג ומזל וציורי הקיר מתארים כיצד נציגי המיעוט המעלים מס לקיסר, את ביתן גֶ'נְווּ, ואת היכל התיאטרון של אל העושר.
תפקידו של "אל המטבח" (灶君, פין-יין Zào Jūn, תעתיק דְזַאו ג'וּן) במיתולוגיה הסינית הוא לפקח על הנעשה בתוך הבתים ולהעביר את המידע לאלים אחרים.
לכן על מנת לרצות את האל מביאים המאמינים למקדש אל המטבח מעדן מיוחד המכונה טַאנְגגְווַה.
בחצר מקדש אל המטבח נטועים עצי אוגניית הציפורן (שמהם מפיקים את התבלין ציפורן) בני למעלה מ-100 שנים שבבוא האביב פורחים ומבשמים את האוויר.
משרד ממשל הנפה (Yamen) - פינגיאו הייתה מושב הנפה מאז שנקבע שיטת החלוקה למחוזות בתקופת שושלת צ'ין ובעיר יש מבני ממשל נפה שמורים היטב המתחם כולל את המגורים והמשרדים של נציג השלטון שנשלח לתפקד כראש העיר, שופט ופיקד ממשל בכיר.
המבנים הראשונים במתחם נבנו לראשונה בתקופת שושלת וי הצפונית, והורחבו בתקופת שושלות יואן, מינג וצ'ינג.
הבניין העתיק ביותר במתחם כיום נבנה ב-1346. המתחם משתרע על שטח של 26,000 מ"ר לאורך ציר צפון-דרום כולל את משרדי המנהל, משרד המס, אולם משפט, בית כלא ואולם תפילה בודהיסטי.
משרדי "זְ'ה-שֶׁנְגצ'אנְג" (日升昌 - מילולית "שגשוג הזריחה") - מוסד פיננסי שהיו לו סניפים ברחבי סין שאפשר לסוחרים להפקיד מטבעות כסף ולקבל תמורתם קבלה אותה יכלו לפדות בסניפים אחרים, וכן לבצע הלוואות.
המוסד שגשג במאה ה-19 ופשט את הרגל ב-1932 כשהופיעו בסין בנקים מודרניים בהשפעת המערב.
המקום שופץ ונפתח כמוזיאון ב-1995.
מגדל השוק - מבנה עץ בן שתי קומות בגובה 18.5 מטרים, המבנה הגבוה ביותר בעיר העתיקה.
גשר חְווֵיגִ'י - גשר הבנוי מאבן עם מעקות מאבן שנבנה במאה ה-17.
מקדש גֶ'נְגווֹ (镇国寺, פין-יין Zhèn Gúo Sì) הוא מקדש בודהיסטי בן למעלה מ-1,000 שנים השוכן בכפר הָאדונְגְצוּן, כ-12 קילומטרים מצפון מזרח לעיר העתיקה של פינגיאו ().
היכל עשרת אלפי הבודהות, המבנה הקדום ביותר במקדש גֶ'נְגווֹ נבנה בשנת 963 בתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות, כאשר שושלת האן הצפונית (979-951) שלטה באזור, וזהו כיום המקדש היחיד ששרד בסין שבנוי בסגנון האדריכלות של תקופת חמש השושלות.
כשהמקדש נבנה לראשונה ב-963 הוא כונה מקדש גִ'ינְגצֶ'נְג.
ב-1540, בתקופת שושלת מינג, הוא שופץ ושמו שונה למקדש גֶ'נְגְווֹ.
המקום עבר שיפוץ והרחבה נוספת ב-1816 בתקופת שושלת צ'ינג.
קיימת גם טענה כי המקדש ננטש בתקופת שושלות מינג וצ'ינג.
המקדש משתרע על שטח של 10,892 מ"ר והוא מוקף חומה.
יש באתר שלושה מבנים מרכזיים המסודרים לאורך ציר מצפון לדרום שביניהם יש שתי חצרות, קדמית ואחורית.
המקדש כולל את האתרים הבאים (מדרום לצפון):
היכל טְײֵנְוַאנְג (天王殿, "היכל מלך השמים").
שער הכניסה הדרומי למבנה זה הוא גם הכניסה הראשית למקדש.
מבנה זה נבנה בתקופת שושלת יואן (1365-1271) וכולל פסלים של גְווַאן יוּ (關羽) ושל ארבעת המלכים השמימיים (風調雨順) מתקופת שושלת צ'ינג.
משני צדי היכל טְײֵנְוַאנְג מוצבים מגדל הפעמון (הכולל עדיין פעמון גדול) ומגדל התוף.
היכל עשרת אלפי הבודהות (万佛殿- וַאנְפֿוֹ) - אחד ממבני העץ העתיקים ביותר בסין.
נבנה ב-963 ושופץ ב-1815 כשנוספו לו קירות לבנים.
צורתו כמעט ריבועית, אורכו 11.6 מטרים, רוחבו 10.8 מטרים וגובהו 8.8 מטרים.
הוא מקורה בגג רעפים הגדול מהאולם עצמו והנתמך בעבודת עץ מיוחדת הקרויה בסינית דוֹאוּגונְג.
בתוך האולם מצויים 11 פסלי חרס של בודהה שקיאמוני, תלמידיו, בודהיסטוות, אלים ומשרתים.
פסלים אלו מתוארכים לתקופת חמש השושלות, ובנוסף מוצבים על הקירות כמה מאות פסלי בודהה (רחוק למדי מעשרת אלפים המופיעים בשם ההיכל) שהוצבו כ-300 שנים אחרי הפסלים במרכז האולם.
החצר האחורית - משני צדדיה נמצאים היכל גואן יין (观音殿 - אלת הרחמים בבודהיזם), והיכל אל השאול (地藏殿) שבו יש פסל גדול של אל השאול (地藏 - דִידְזַאנְג) יחד עם שני משרתיו, ופסלים נוספים, כולם צבועים בצבעים עזים.
שני המבנים מתוארכים לתקופת שושלת מינג.
היכל שלוש הבודהות (三佛殿 - סָאנְפֿוֹ) - במרכז האולם שלושה פסלים של בודהה שקיאמוני (בצורות שונות) וציורי פרסקו מתקופת שושלת מינג המתארים את סיפור חייו של שקיאמוני, מייסד הבודהיזם.
חשיבות היסטורית יש לאסטלות האבן הקבועות במסדרונות המזרחיים והמערביים של המקדש המתארים את ההיסטוריה של המקדש.
מקדש שׁוַאנְגלִין (双林寺, פין-יין Shuānglín sì) הוא מקדש בודהיסטי בן כ-1,400 שנים השוכן בכפר צְ'יַאוטוֹאוּ, כ-6 קילומטרים מדרום מערב לעיר העתיקה של פינגיאו ().
בין כותלי המקדש יש למעלה מ-2,000 פסלים צבעוניים שנוצרו על ידי אמנים בתקופות שושולת סונג, יואן, מינג וצ'ינג.
המקדש נבנה בשנת 571 בתקופת וכונה תחילה מקדש ג'ונְגדוּ על שם העיר ג'ונְגדוּ (שמה הקודם של פינגיאו) הסמוכה, בירת המלך ון משושלת האן המערבית.
המקדש נבנה בקנה מידה גדול, אבל נהרס במהלך המלחמות הרבות שבאזור.
הוא שופץ בתקופת שושלת סונג (1279-960) ושמו שונה למקדש שׁוַאנְגְלִין.
מקור השם בסוטרה המתארת כיצד שקיאמוני, מייסד הבודהיזם שקע בנירוואנה סמוך לשני עצים.
שׁוַאנְג בסינית פירושו כפול או שניים, ולִין פירושו יער.
המקדש של ימינו הוא בעיקר מהשיפוץ שבוצעו בו בתקופת שושלת מינג.
מתחם המקדש בנוי על מסד אדמה בגובה של שלושה מטרים.
שטחו 14,844 מ"ר, והוא מוקף חומה גבוהה מאדמה נגוחה.
המקדש כולל עשרה מבנים עיקריים היוצרים שלוש שורות מקבילות לאורך הציר צפון דרום.
היכל המלכים השמימיים - שופץ ב-1499. בחזית ההיכל פסליהם של ארבעת המלכים השמימיים.
בתוך ההיכל פסל של מאיטריה (הבודהה העתידי) ושני בודהיסטוות מצדדיו.
כמו כן יש באולם פסליהם של ארבעת המלכים בגובה 3 מטרים כשכל אחד אוחז בחפץ כלשהו ושמונה בודהיסטוות.
היכל ארהט - במרכזו פסלה של גואנין המוקפת ב-18 ארהטים.
הבעות הפנים של פסלי הארהטים שונות מפסל לפסל והן מציגות מצבים שונים, בין השאר: שיכור, חולה ואילם.
היכל אלף הבודהות - במרכז פסלה של גואנין וכ-500 פסלי בודהיסטוות
היכל האלילה בן חמשת העמודים
היכל האבות הקדומים גֶ'ן-יִי - שופץ בשנים 1521-1506 בתקופת שושלת מינג
מבנים נוספים כוללים את "היכל פֿוּמוּ", "היכל הארץ" ו"היכל בודהה אמיטאבהה".
פסלי בודהה מצויים בכל האולמות.
פִֿינֶה גֵייל (באירית: Fine Gael – "משפחת האירים" או "שבט האירים") היא מפלגת מרכז-ימין באירלנד.
זוהי המפלגה הגדולה ביותר באירלנד, באירכטס (הפרלמנט) בממשל המקומי ובמספר החברים המייצגים את אירלנד בפרלמנט האירופי.
מספר חברי המפלגה עומד על 30,000 איש והיא שותפה בממשלה שהוקמה ביוני 2020 יחד עם יריבותיה הוותיקות פיאנה פול והמפלגה הירוקה.
ראש המפלגה הוא ליאו ורדקר, שמשמש בתפקיד מאז 2017.
מפלגת פינה גייל הוקמה ב-8 בספטמבר 1933 בעקבות מיזוג של מפלגת האם שלה, "אגודת הגאלים" (Cumann na nGaedheal), עם מפלגת המרכז הלאומית ועם המשמר הלאומי ("החולצות הכחולות").
מקורותיה של המפלגה במלחמת העצמאות האירית ובצד שתמך באמנה האנגלו אירית במלחמת האזרחים האירית והיא מזוהה במיוחד עם מייקל קולינס, שהיה מייסד המפלגה.
פינה גייל נחשבת לעיתים ימנית יותר בהשוואה ליריבתה העיקרית פיאנה פול, אך היא הרכיבה בדרך כלל ממשלות יחד עם מפלגת הלייבור, מפלגה סוציאל-דמוקרטית מהאגף השמאל-מרכז של המפה הפוליטית באירלנד.
פינה גייל מגדירה את עצמה כמפלגת מרכז פרוגרסיבית הניצבת מול הרעיונות של הגישה הנוצרית-דמוקרטית ולעיתים קרובות היא נתפסת כמתונה בנוגע לסוגיות חברתיות אך שמרנית בנוגע לסוגיות כלכליות.
עקרונות הליבה של המפלגה הם: שוויון הזדמנויות, הגינות כלכלית, יוזמה חופשית, גמישות בשכר, זכויות האזרח ואחריות האזרח.
המפלגה תומכת נלהבת של האיחוד האירופי ומתנגדת לקידומה של הגישה הרפובליקנית בכוח הזרוע.
האגף הצעיר של המפלגה (Young Fine Gael) הוקם ב-1977 והוא מונה כ-4000 חברים.
פינה גייל היא אחת המפלגות המייסדות של מפלגת העם האירופית והיא חברה בארגון הבינלאומי של מפלגות מרכז דמוקרטיות (Centrist Democrat International).
לנוכח החשש של מפלגת "חברת הגלים" (Cumann na nGaedheal) מעלייתם של הצבא האירי הרפובליקני ושל מפלגתו של איימון דה ואלירה, פיאנה פול, ב-1926, התבקשה אסטרטגיה חדשה לחזק את קולו של המחנה שתמך באמנה האנגלו אירית שמצא את עצמו באותה עת באופוזיציה.
הארגון הצבאי למחצה, "המשמר הלאומי" (National Guard, או "החולצות הכחולות" - Blueshirts), שהיה ארגון לאומני-שמרני בהנהגתו של אויין או'דאפי, לקח על עצמו את המשימה להגן על הכינוסים של "חברת הגלים" מהאיום הרפובליקני.
כאשר הם תכננו לבצע את "המצעד על דבלין", אסר זאת עליהם דה ואלירה, מתוך פחדו מחזרה על המקרה של המצעד על רומא של מוסוליני.
כתוצאה מאירועים אלה הוקמה ב-8 בספטמבר 1933 פינה גייל – המפלגה המאוחדת האירית (Fine Gael–The United Ireland Party) כמפלגה עצמאית, בעקבות מיזוג של "חברת הגלים" עם "מפלגת המרכז הלאומי" (National Centre Party) ו"החולצות הכחולות".
המיזוג הביא תחת כפיפה אחת שני זרמים בלאומיות האירית, תומכי האמנה האנגלו-אירית מהשין פיין ותומכי שלטון הבית שיוצגו על ידי ג'ון דילון ומפלגת המרכז.
במציאות, הייתה המפלגה החדשה גרסה מוגדלת של "חברת הגלים", המפלגה שתמכה באמנה האנגלו אירית ושהוקמה ב-1923 על ידי ויליאם תומאס קוסגרייב.
המפלגה החדשה שאפה להביא לידי סיום את המלחמה הכלכלית מול בריטניה, לשפר את היחסים אתה ובמקביל תמכה בכינונה של מדינה אירית מאוחדת במסגרת חבר העמים הבריטי.
לאחר תקופה קצרה והרת אסון בה הנהיג את המפלגה אויין מק'דאפי, שב קוסגרייב להנהיג אותה עד 1944. בתקופה זו חזרה המפלגה להיות דומה לזו שהיא הייתה בימי "חברת הגלים", לאכזבת אלה שתמכו במיזוג.
למרות שמייסדי המפלגה היו בממשלת מדינת אירלנד החופשית במשך 10 שנים בין השנים 1932-1922, באותו רגע שפיאנה פול בהנהגתו של דה ואלירה עלתה לשלטון, החלה פינה גייל תקופה של 16 שנים שבהן הייתה במצב עגום על ספסלי האופוזיציה כשמפלגתו הגדולה של דה ואלירה מאפילה עליה.
בסופו של דבר התפטר קוסגרייב ב-1944 מתפקידו כמנהיג המפלגה והוחלף על ידי ריצ'רד מולקאי.
נראה היה שמזלה של המפלגה החל להאיר לה פנים כאשר המנהיג החדש שאף להשליך את המורשת של מנגנון מפלגתי חלש שהוריש לו קוסגרייב.
לאחר הבחירות הכלליות של 1948 נראו פנים חדשות רבות על ספסלי המפלגה בדאל.
לאחר ספירת הקולות בבחירות של 1948 התברר כי מספר המושבים של פינה גייל בדאל היה 31. במקביל לבחירתם של נציגים צעירים של המפלגה, איבדו רבים מחבריה הוותיקים את מושביהם ותוצאה זו נראתה כהבטחה לבאות.
במקביל, לא הצליחה פיאנה פול להשיג רוב מוחלט בדאל.
פינה גייל מצאה עצמה בממשלה כשהיא מאחדת את כל המפלגות היריבות לפיאנה פול.
עם זאת, המפלגות השותפות לקואליציה ראו במולקאי דמות שנויה מדי במחלוקת כדי שיהיה ראש ממשלה.
המפלגה העיקרית שהתנגדה לו הייתה "משפחת הרפובליקה" (Clann na Poblachta), שמנהיגה, שון מקברייד, היה מהמתנגדים בצבא האירי הרפובליקני לקיומה של האמנה האנגלו-אירית, וזאת בשל מעורבותו של מולקאי כראש מטה הצבא הלאומי בהוצאתם להורג של רפובליקנים במלך מלחמת האזרחים.
מולקאי פינה את מקומו לתובע הכללי לשעבר, ג'ון קוסטלו, שנבחר לעמוד בראש הממשלה, שכיהנה מ-1948 ועד 1951. קוסטלו היה מנהיג קואליציה משפיע ביותר, שהצליח לעמוד מול דעות שונות ומגוונות.
ממשלה זו זכורה בשל הקמתה של "רשות הפיתוח האירית" (IDA) ובשל הכרזתה הרשמית של הרפובליקה ב-1949. בתקופתה נבנה מספר שיא של בתים, תעשיית התיירות התקדמה ומשרד הבריאות, בהנהגתו של השר נואל בראון, הדביר בהצלחה את מחלת השחפת.
קוסטלו עמד גם בראשות ממשלה קואליציונית שנייה, משנת 1954 ועד 1957, שבה הייצוג של פינה גייל היה רחב יותר.
שר החוץ מטעם המפלגה, ליאם קוסגרייב ניהל את המשא ומתן על קבלתה של אירלנד לאו"ם ב-1955, ובכך הגדיר את אופיים של יחסי החוץ של אירלנד במשך העשורים הבאים.
שר הבריאות באותה ממשלה, טום או'היגינס, מיסד את ביטוח הבריאות הממלכתי של אירלנד הקיים עד היום.
ב-1957 שבה פיאנה פול בראשותו של דה ואלירה לשלטון ופינה גייל חזרה שוב לספסלי האופוזיציה.
כשהיא מחוץ לממשלה, שבה פינה גייל לתקופה של שקיעה.
עם זאת, באמצע שנות השישים, היא השיקה גישה חדשה, הידועה בשם "החברה הצודקת" (The Just Society), שקידמה מדיניות המבוססת על עקרונות של צדק חברתי ושוויון.
מסמך הצהרת הכוונת של מדיניות זו היה פרי יוזמתו של דקלן קוסטלו, חבר הדאל, ובנו של ראש הממשלה לשעבר, והוא שיקף את עלייתו של אגף במפלגה שהיה מושפע מהגישה הסוציאל-דמוקרטית.
גישת חשיבה חדשה זו של פינה גייל סללה את הדרך לעליית כוחם של אישים בעלי חשיבה ליברלית, כמו גארט פיצג'רלד.
הנהגת המפלגה באותה תקופה נשארה שמרנית, אך זרעי המהפך של שנות השמונים נזרעו כבר אז.
ב-1966 הובס מועמדה הצעיר של המפלגה לתפקיד נשיא אירלנד, טום או'היגינס, בפער של אחוז אחד בלבד מול הנשיא המכהן איימון דה ואלירה שרץ לכהונה שנייה.
מבחינתה של פינה גייל היה זה הישג משמעותי לאור העובדה שפיאנה פול שכנעה את רשת הטלוויזיה הממלכתית RTE שלא לסקר כלל את מסע הבחירות ולאור העובדה שבאותה תקופה התקיימו אירועי 50 השנים למרידת חג הפסחא, שבהם לקח דה ואלירה חלק מרכזי.
או'היגינס נמנה עם החברים באגף הסוציאל-דמוקרטי המתהווה של המפלגה.
עם התפטרותו של ג'יימס דילון מתפקיד מנהיג פינה גייל ב-1965, נבחר ליאם קוסגרייב (בנו של מנהיג "משפחת הגלים", ויליאם תומאס קוסגרייב) למלא את מקומו.
השינוי המהיר הזה נתפש כאמצעי להרחקת האגף השמאלי-מרכזי המתהווה במפלגה מחוץ לשליטה בה.
עם זאת, החל להתחולל עימות בין שני האגפים במפלגה.
כשהאירועים בצפון אירלנד החלו לצאת משליטה, שאף ליאם קוסגרייב לשים במרכז את תפקידה של המפלגה כמגינת מוסדות המדינה.
בוועידת המפלגה שהתקיימה במאי 1972, במקביל לאירועי היובל להקמתה של אירלנד המודרנית, לעג קוסגרייב לליברלים שהסיחו את הדעת ממאמציו להגיע להסדר בצפון.
נאומו ייזכר בביקורת שהטיח בהם.
עם פרוץ שערוריית הנשק שהכתה את פיאנה פול, ותפקודו המוצלח של קוסגרייב באופוזיציה בהגנה על מוסדות המדינה, נראה היה שפינה גייל בשלה לשוב לשלטון במסגרת שותפות עם מפלגת הלייבור.
לאחר 16 שנים על ספסלי האופוזיציה, שבה פינה גייל ב-1973 להנהיג את הממשלה ואת הקואליציה הלאומית (National Coalition), יחד עם ממשלת הלייבור, כשקוסגרייב עומד בראשה.
שותפות זו סוכמה כבר לפני הבחירות ושתי המפלגות עודדו את תומכיהם לסמן בפתקי ההצבעה את מועמדיה של המפלגה האחרת בתור אפשרות שנייה (במסגרת שיטת הבחירות הנהוגה באירלנד, הקול היחיד הנייד).
ממשלה זו זכתה לשבחים בשל גישתה החיובית ובשל האישים הכישרוניים שאיישו אותה, אך היא ספגה מהלומות עקב אירועים שונים.
חלק מאירועים אלה היו מחוץ לשליטתה, כמו משבר האנרגיה העולמי והסכסוך בצפון אירלנד, בעוד שאירועים אחרים נגרמו ישירות על ידי הממשלה, כמו הביקורת הציבורית על הנשיא קרול או'דלה שמתח שר ההגנה פטריק דונגן.
התפטרותו של הנשיא על רקע סירובו של קוסגרייב להשליט משמעת על הכפופים לו, גרמה לנזק לשמה הטוב של הקואליציה הלאומית.