tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באגף המערבי, המצוי בקומה השנייה, ממוקם משרד מושל ורמונט, אולם זהו משרד טקסי השומר על עיצובו מאז 1859. המשרד משמש את המושל רק בעת נוכחותו במבנה בזמן כינוס בית המחוקקים, ולמושל משרד נוסף בבניין סמוך המשמש אותו דרך קבע.
בקומה השנייה ממוקמים אולמות הכינוס של שני בתי האספה הכללית של ורמונט ובקומת בינים שלישית ממוקמים יציעי המבקרים של שני האולמות.
בניגוד לצבעי הפרלמנט הבריטי (בו הבית התחתון מעוטר בירוק וזהב, והעליון באדום וזהב), סנאט המדינה מעוטר בירוק וזהב, ואילו בית הנבחרים של המדינה (הבית התחתון) מעוטר בצבעי אדום וזהב.
מרבית הריהוט במבנה עוצב בשנת 1859. המבנה שופץ בשנות ה-80 של המאה ה-20 תוך שמירה על עיצובו המקורי.
בית המחוקקים של ורמונט נקרא בשם "בית המדינה" ולא קפיטול (כפי שנקראים בתי המחוקקים של מרבית מדינות ארצות הברית האחרות) בשל העובדה שהמבנה משמש מרכז ציבורי לתושבי המדינה, ואף זכה לכינוי "בית העם" (the People's House).
נוסף על כך שכל דיוני בית המחוקקים פתוחים לציבור הרחב, המבנה פתוח לציבור בכל עת ומשמש כמרכז תרבות.
מאז הקמתו נערכו "ערבי איכרים" (Farmers Nights) - אירועי תרבות לתושבי המדינה הכוללים קונצרטים בתוך המבנה, או, בחודשי הקיץ, על מדשאת המבנה.
האירועים כוללים קונצרטים של התזמורת הסמפונית ורמונט, להקות עירוניות מכל רחבי המדינה, מצעדים שונים, אירועי מחול קלאסי ומחול מודרני וכן פיקניקים מדינתיים.
כמו כן נערכים במבנה בכל עת תערוכות של מלאכת יד של תושבי המדינה ותערוכות של תצלומים של התושבים.
בית המדינה של מדינת רוד איילנד הוא מבנה המשמש את בית המחוקקים של מדינת רוד איילנד שבארצות הברית, וכן את משרדי מושל המדינה, סגן מושל המדינה, מזכיר מדינת רוד איילנד וגזבר המדינה.
המבנה רשום כאתר היסטורי במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בית המדינה הנוכחי של רוד איילנד הוא המבנה השביעי שמשמש את בית המחוקקים של המושבה או המדינה, ושני הממוקם בעיר פרובידנס.
המבנה תוכנן על ידי חברת האדריכלים מקים, מיד ווייט.
המבנה הוקם בין השנים 1895–1904. המבנה שופץ בצורה משמעותית בשנות ה-90 של המאה ה-20.
המבנה בנוי מ-9,200 מטר מעוקב של שיש לבן מג'ורג'יה, מ-15 מיליון לבנים, ומ-1,187 טונות של ברזל.
כיפת המבנה היא הכיפה הרביעית בגודלה בעולם (אחרי בזיליקת פטרוס הקדוש, קפיטול מדינת מינסוטה והטאג' מאהל).
בראש הכיפה מצוי פסל ברונזה המצופה זהב של אדם חופשי.
הפסל, שמשקלו 230 ק"ג, גובהו 3.3 מטרים, והוא מתנשא 84.7 מטרים מעל הקרקע מכונה "תקווה".
באגף המערבי של המבנה נמצא אולם בית המחוקקים של רוד איילנד (הבית התחתון), ובאגף המזרחי של המבנה נמצא אולם סנאט המדינה.
במרכז המבנה, מתחת לכיפה, נמצא אולם רחב (רוטונדה) שעל רצפתו נמצא סמל המדינה עשוי ברונזה.
באגף הצפוני של המבנה נמצאת ספריית המדינה, ובאגף הדרומי חדר המכונה "חדר המדינה" ובו משרדי מושל המדינה.
חזית המבנה שימשה תפאורה בסרט "אמיסטאד" משנת 1997 בשל דמיונה לחזית בניין הקפיטול.
בית המדפיס הממשלתי הוא מבנה לשימור בדרך חברון בירושלים, המהווה אחד המייצגים המובהקים בעיר של הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
כיום הוא מהווה חלק מרובע המדיה, והמשרדים של קרן הון הסיכון והקבוצה הבינלאומית JVP.
המבנה הוקם בשנת 1937 בתכנונו של האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות בממשל המנדט הבריטי.
בשונה מבניינים אחרים שתכנן הריסון בעיר בשרות הממשל הבריטי, שכללו אלמנטים אוריינטליים-רומנטיים רבים (ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר ועוד), תכנן הריסון מבנה זה לחלוטין ברוח המודרניזם הבינלאומי.
הבניין תוכנן כמבנה תעשייתי חדיש הבנוי מבטון בציפוי טיח לבן, בדומה למבני העיר הלבנה של תל אביב מאותה תקופה, ובשונה ממבני הסגנון הבינלאומי שהוקמו בירושלים של ימי המנדט, אשר חופו באבן ירושלמית על פי חוק.
ברוח הסגנון הבינלאומי, הבניין מתאפיין בקווים אופקיים ישרים ומתמשכים, המודגשים בחלונות רצועה וגגוני בטון לאורך המבנה.
הבנייה בוצע תוך שיתוף פעולה עם מהנדס יהודה שפירא.
קומת הקרקע של המבנה כללה חללים תעשייתיים מוארים ורחבי ידיים שצוידו במערכות הסקה מרכזית, ובהם פעלו מכונות דפוס חדישות בשיטת "ליינוטייפ".
בבניין הודפסו שטרות כסף והוטבעו מטבעות, וכן נדפסו בו המסמכים הרשמיים של ממשלת המנדט.
הבניין הוקם בצמוד לתחנת הרכבת ירושלים, דבר שנועד לייעל את שינוע חומרי הגלם אל מפעל ההדפסה ואת הפצת החומר המודפס ממנו לרחבי הארץ.
בתוך המתחם ישנם שרידים של מחסומי קצה של מסילת הברזל, שהיוותה שלוחה של המסילה הראשית לירושלים.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר המבנה לרשות ממשלת ישראל, מי שהקים וניהל את המדפיס הממשלתי היה עזריאל רונן, ממשלת ישראל המשיכה להשתמש בו כבית הדפוס הממשלתי.
כמתקן רגיש ומאובטח הוגבהו קירותיו בגדרות תיל, שעם השנים החלידו והפכו מפגע אסתטי, יחד עם הטיח המתקלף והמלוכלך שבציפויו החיצוני, וקשה היה לראות בו מבנה בעל ייחוד ארכיטקטוני.
המדפיס הממשלתי התרחב עם השנים והתפשט למבנים נוספים, חדישים יותר, שנבנו מדרום למבנה הישן, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ננטש סופית המבנה ההיסטורי.
במשך כעשור עמד הבניין נטוש ומוזנח, עד שבשנת 2007 החלו בו עבודות שימור ושיקום ביוזמה פרטית ובמימון של קרן הון הסיכון JVP, בראשות אראל מרגלית.
את עבודת החידוש והשימור תכנן משרד פלסנר אדריכלים, במטרה לייעדו למרכז מדיה בינלאומי לפיתוח טכנולוגיות דיגיטליות לאנימציה בקולנוע ובמשחקי מחשב.
מעטפת הטיח הלבן בחיפוי הבניין חודשה, והוסרו ממנו תוספות מאוחרות שכיערו את חזיתו.
אולמות הייצור המרווחים עברו הסבה לאולמות סטודיו ליוצרים, למשרדים ולשירותים נלווים.
הבניין המשופץ נפתח ביוני 2008 וכולל 3,000 מטר רבוע שטח בנוי.
בית המדרש הוא שמם של קובצי מדרשים קטנים, ספרים חיצוניים ומאמרים קבליים בהם פורסמו למעלה ממאה מדרשים נדירים.
הקבצים פורסמו בשני חלקים על ידי אהרן ילינק.
תחילה יצאו לאור ארבעה "חדרים" (כרכים) ב-1853, בלייפציג ולאחר מכן, ב-1877 יצאו בווינה עוד שני "חדרים".
ילינק, מייסדו של בית המדרש לרבנים בווינה, היה אספן כתבי יד עבריים וביניהם מדרשים קטנים רבים (רובם מדרשי אגדה).
בהמרצת ובתמיכת מורו יום-טוב ליפמן צונץ, החל לערוך את כתבי היד, לחקור אותם ולבסס מהם גרסאות על סמך מספר מקורות כהכנה להוצאתם בדפוס.
בין המדרשים שהדפיס ילינק היו טקסטים מספרות ההיכלות, שזו הייתה הופעתם הראשונה בדפוס ובמהדורה ביקורתית.
בתחילה הוציא קונטרסים נפרדים והחל מ-1853 קיבץ את המדרשים ל"חדרים", כל "חדר" הכיל מספר מדרשים בעלי זיקה משותפת.
הקובץ "בית המדרש" הכיל שישה "חדרים" ומבוא בגרמנית.
הקבצים זכו להצלחה ונדפסו במספר מהדורות.
מהדורה א – לפסיא (לייפציג): בהוצאת ניעס, 1853 (חדרים א–ד), וויען (וינה) בהוצאת ווינטער (חדרים ה–ו), תרל"ח (1877)
מהדורה ב – במברגר את וואהרמן, ירושלים, תרצ"ח
מהדורה ג – וואהרמן, תשכ"ז (דפוס צילום של הוצאת תרי"ג–תרל"ח)
בית המאירי הוא מוזיאון היסטורי, המתעד את קורות היישוב היהודי בצפת מן המאה ה-19 ועד המאה ה-20. המוזיאון ממוקם בתחתית העיר העתיקה בצפת, בסמוך לקריית ברסלב אשר מעל בית הקברות.
הוא נוסד על ידי יחזקאל המאירי, ונחנך בשנת 1980 כמוזיאון וכמרכז לפעילות חינוכית מגוונת.
ייעודו - לקרב את הקהל הרחב לקורותיה של צפת דרך המוצג והסיפור, ולהאיר פרק חשוב בתולדות ההתיישבות בארץ ישראל.
מוזיאון בית המאירי הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
מבנה המוזיאון בנוי חדרים רבים, המתפרסים על פני מפלסים וקומות, אשר שימשו בתקופות שונות.
בצפת, למודת רעידות האדמה, היו מבנים רבים שנקברו תחת ההריסות, ומפלסי מבנים אחרים שנבנו על גבם.
בשנות חייו עמל המאירי על חשיפת האולמות הרבים באזור ועל חיבורם לקומפלס אחד, הכולל חדרים, מסדרונות, מעברים מקומרים ואולמות גדולים.
הקומה התחתונה כוללת חדרי מגורים מהמאה ה-16, לצד מקווה טהרה קטן (סגור למבקרים).
בקומה זו מצויים גם שרידיו המשוחזרים של בית כנסת של בני העדה הפרסית, אשר הוקם בידי ראשוני משפחת המאירי, במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מעל לקומה הקדומה, ששרדה כמעט בשלמותה, מצויה חצר ובה שרידי מבנים שחרבו בשתי רעידות האדמה הקשות שפקדו את צפת: ב-1759 וב-1837. מבנים אלה שימשו כבתי מגורים טיפוסיים ברובע הספרדי בצפת.
המבנה ניזוק במהלך עבודות בנייה במבנה סמוך שהתבצעו בשנים 1974–1977 ללא הקמת קיר תומך.
בשנים 2005–2009 המבנה שופץ, בעיקר במימון המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומשרד החינוך, כדי לחזק את המבנה ולמנוע את הסכנה מהנזקים שנגרמו.
בלב הבית שני אולמות גדולים, אשר שימשו את בית הדין הרבני ששכן בסמוך, מאמצע המאה ה-18 ועד לראשית המאה ה-20. בימי מלחמת העולם הראשונה כונסו בהם מאות ילדים יתומים, אשר נותרו בודדים בעקבות הרעב וטיפוס הבהרות שפשטו בה.
באולמות אלה מוצגים היום דיוקנאות זקני צפת בדורות האחרונים, ובהם דמויות, בגדים, תעודות שד"רים וכלים ישנים הממחישים את אופי היישוב הישן.
הכניסה לאולמות אלה הייתה דרך המסדרון המוביל היום אל הקומה העליונה.
בקומה העליונה שכן בית הספר העברי הראשון בצפת, שנוסד בימי הברון רוטשילד.
בית הספר נסגר בתקופת מלחמת העולם הראשונה מחמת הרעב והמגפה.
חדריו שמשו למגורים, ובאחד מהם גר רבה הראשי של צפת באותם הימים, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי.
במאורעות 1936 הוקמה במרפסת עמדת תצפית, ששמשה את מגיני צפת גם בקרבות תש"ח.
חדרי בית הספר משמשים כיום לתצוגה.
האחד מדגים בית צפתי מראשית המאה ה-20, על פינותיו השונות; החדר "צפת בקדושתה" מציג אוסף תשמישי קדושה, אבנים חקוקות, תעודות מעוטרות, פמוטות ופרוכות; החדר "צפת בגבורתה" כולל מסמכים ומוצגים, על מאבק בני הרובע היהודי בפגעי טבע ואדם עד שחרור העיר בתש"ח.
החדר שימש כעמדה קדמית במלחמת העצמאות, חלונותיו נאטמו – ובקירות נפערו חרכי ירי, לבלום פשיטה מנגד.
החדר הרביעי מנציח את מייסד המוזיאון, יחזקאל המאירי, ובו כתבותיו העיתונאיות, ספריו ומחקריו וכן תיעוד מפעל חייו – הקמת המוזיאון.
מהמרפסת שבקומה העליונה ניתן לצפות לכוון מערב, אל הר מירון.
למרגלות הבית בית הכנסת האר"י הספרדי, בית העלמין העתיק בצפת, מקווה האר"י ושרידי הרובע הערבי מדרום.
בסמוך למבנה המוזיאון נבנה בית כנסת של חסידות ברסלב כחלק מקרית ברסלב שנבנתה באזור הרובע העתיק של צפת החל משנות ה־60. הבניה שנעשתה ללא התחשבות בתוואי המדרון התלול הובילה לגלישת קרקע ולערעור מבנים סמוכים, ובתוכם מבנה המוזיאון.
בעקבות ערעור המבנה הוחל בפעולות הנדסיות שונות ויקרות לייצובו.
בית המדרש היהודי החופשי היה מוסד לחינוך מבוגרים יהודי שהוקם ונוהל על ידי פרנץ רוזנצוויג ופעל בין השנים 1920 עד לתחילת שנות ה-30 בעיר פרנקפורט שבגרמניה.
הכינוי "חופשי" פירושו שכל אדם היה יכול להירשם למוסד ללא דרישות מקדימות, וכי בית הספר עודד חשיבה עצמאית ללא דבקות בדוקטרינה או בדוֹגמה כלשהי.
עם זאת, נגבה שכר לימוד עבור הלימודים במוסד.
רוזנצוויג עמד רשמית בראש המכון מהקמתו ועד מותו בשנת 1929, אף שבשנותיו האחרונות היה חולה מאוד.
המוסד ערך הרצאות פתוחות לקהל הרחב במגוון נושאים על ידי אישים מוכרים באותה תקופה.
מלבד רוזנצוייג עצמו, לימדו שם גם מרטין בובר, הרב נחמיה אנטון נובל, זיגפריד קרקאואר, בנו יעקב, הכימאי אדוארד שטראוס, ברטה פפנהיים, ליאו לוונטהל, ריצ'רד קוך, ואחרים.
בית הספר פעל כשבע שנים, (בשנת 1922 היו רשומים בו 1100 שומעים), ולאחר שנת 1926 ניתנו בו הרצאות ופגישות מועטות.
בשנת 1933 נפתח מחדש בית הספר בראשות מרטין בובר.
בית המדרש נוסד לקידום חידוש החינוך והלמדנות היהודית.
רוזנצוויג קרא למימוש מטרה זו עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במאמרו השכלה הרבה אין-קץ", בו דן בתפיסתו של חינוך המבוגרים היהודי, הגדיר שני עקרונות מרכזיים ללמידה החדשה.
העיקרון הראשון של רוזנצוויג הגדיר את הלימוד, כאמצעי של יהודי גרמניה להשיב לעצמם את הבסיס לחיים היהודיים שהלכו ונעלמו במהלך המאה התשע עשרה.
לפי רוזנצווייג, על הלימוד לאפשר לספק ליהודי גרמניה את הכלים הדרושים לבנות מחדש זהות תרבותית ייחודית ולחזק את תחושת הזהות היהודית שלהם בחברה מודרנית.
בנוסף, המוסד ביקש לקדם שיטות הוראה חדשניות על מנת להוביל את יהודי גרמניה המנוכרים מהמסורת היהודית, בחזרה אל התורה ואל שורשיהם הרוחניים והאינטלקטואליים.
בית הלל – הנהגה תורנית קשובה הוא ארגון רבנים ורבניות ציוני דתי ליברלי ישראלי, שהוקם בשנת 2012.
הארגון הוקם ביוזמתו של הרב רונן נויבירט, שהיה מנכ"ל הארגון עד שנת 2015. הארגון מגדיר את מטרתו כ"גיבוש מנהיגות תורנית שתהיה מחוברת לחברה הישראלית".
הוא מזוהה עם הזרם הליברלי בציונות הדתית ומאופיין בגישה הלכתית פלורליסטית.
הוא ספג על כך ביקורת מהזרמים האחרים בחברה הציונית-דתית.
הארגון כולל גם נשים בתקן "נשים תלמידות חכמים", מהלך שאין לו תקדים בארגוני רבנים אורתודוקסיים.
הארגון קיים ערבי עיון וכנסים בנושאי דת ומדינה, לצד פרסום עמדות הלכתיות, והקמת מערך השו"ת הראשון מסוגו ברשת החברתית פייסבוק.
הארגון קרוי על שם חכמי בית הלל, שנהגו בענווה ובכבוד כלפי יריביהם הרעיוניים, ואנשי הארגון מזהים את עצמם כהולכים בדרכם.
הארגון מונה כ-170 חברים, בהם רבני קהילות, רבני מוסדות לימוד, תלמידות חכמים ואנשי חינוך.
מנכ"ל הארגון לשעבר ומייסדו – הרב רונן נויבירט
יו"ר הארגון – הרב מאיר נהוראי, רב המושב משואות יצחק ור"מ בבית המדרש לנשים במגדל עוז
מנכ"לית הארגון הנוכחית – הרבנית שלומית פיאמנטה
הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום
הרב יהודה גלעד, ראש ישיבת מעלה גלבוע ורב קיבוץ לביא
הרב עמית קולא ראש בית המדרש ורב קיבוץ עלומים
הרבנית אסתי רוזנברג, ראש בית המדרש לנשים במגדל עוז
הרב שלמה ריסקין, רב המועצה המקומית אפרת
הרבנית מיכל נגן, ראש מכינת צהלי
הרב פרופ' ג'פרי וולף, המחלקה לתלמוד, אוניברסיטת בר-אילן
הרב אילעאי עופרן, רב קבוצת יבנה וראש מכינת רוח השדה
הרב אביה רוזן – מייסד מדרשת השילוב בנטור
הרב שלמה הכט - המנכ"ל השני של הארגון ואחר כך דובר הארגון
הרב זאב וייטמן - רב היישוב אלון שבות, בעבר ראש בית המדרש ההלכתי של הארגון
כמה חברים בולטים הצטרפו לארגון בהקמתו (חלקם היו בין מייסדיו), אך פרשו ממנו לאחר מכן: הרב חיים נבון, הרב אמנון בזק, וכן פרש מן הארגון ד"ר גבריאל חזות.
הארגון ממומן על ידי תרומות מישראל ומחו"ל.
הארגון מכריז כי הוא מאמין בנצחיותה של תורת ישראל ומחויב באופן מוחלט להלכה היהודית.
הארגון מדגיש כי לדעת חבריו רק יהדות ש"דרכיה דרכי נועם", תוכל להביא בשורה אמיתית לחברה הישראלית.
הארגון מאמין בשיתוף נשים בתפקידי הנהגה ציבוריים.
לארגון ביקורת על התנהלות המרחב הציבורי בישראל, אך הוא שואף להעביר ביקורת זו מתוך אהבה והזדהות.
הארגון מביט בעין יפה על העולם המודרני ועל חידושיו, בתחומי החברה, המדע, הטכנולוגיה והתרבות.
הוא מעוניין לברור את הטוב מתוך הרע בתחום זה.
לימודי חול חיוניים לדעת אנשי הארגון לבניין אישיותו של יהודי מאמין.
הארגון מצהיר כי הוא מסור למדינת ישראל וסבור שהמשך שגשוגה והחזון הציוני חיוניים להתפתחותו של העם היהודי.
הארגון מעודד זוגות מאורסים לחתום על הסכם קדם נישואין המכונה "הסכם לכבוד הדדי", כדי למנוע סרבנות גט.
הרבנות הראשית לישראל והעמדה המקובלת בעולם הרבנות והדיינות האורתודוקסי מתנגדים להסכם ופוסקים כי גיטין המבוססים עליו – נחשבים גט מעושה ופסולים.
הארגון סבור כי יתומה המעוניינת לומר קדיש יכולה לומר קדיש במניין של עשרה גברים אך לא להיכנס לעימות בנושא זה.
הארגון תומך בשירות נשים דתיות בצה"ל, במקביל להמשך האפשרות הניתנת לנשים לשרת בשירות לאומי.
הארגון השיק בשנת 2013 את מיזם 'שבת ישראלית', שבו נקראים יהודים מכל גוני החברה הישראלית לארח ולהתארח זה אצל זה בשבת.
המיזם הוקם בעקבות פרויקט השבת והחל משנתו השנייה הוא מתקיים בסנכרון עם פרויקט זה.
המיזם שואף להפוך את השבת מסלע מחלוקת לאבן פינה מאחדת.
בין השותפים במיזם של ארגון בית הלל: חברת המתנס"ים, המדרשה באורנים, תנועת תיקון, המכון הישראלי לדמוקרטיה, הישיבה החילונית בינ"ה, תנועת גשר, קואליציית ירו-שלם, תנועת מתחברים ועוד.
לפי הערכות המארגנים, בשנתו השנייה השתתפו במיזם בערך 50000 איש.
שבת ראשונה התקיימה בפרשת חיי שרה, כ"ב בחשוון תשע"ד, 26-25 באוקטובר 2013. שבת שנייה התקיימה בפרשת נח, א' במרחשון תשע"ה, 24-25 באוקטובר 2014, ושלישית בפרשת לך לך, י"א במרחשון תשע"ו, 23-24 באוקטובר 2015.
בשנת 2017 הקים הארגון את מערך שו"ת משיבת נפש, שבו רבניות עונות לשאלות מכל התחומים.
בשנת התשע"ט הארגון הוציא לאור את "ובית הלל אומרים – פסקי ההלכה של רבני ורבניות בית הלל" (ידיעות ספרים, 2018).
פסקי ההלכה בספר נכתבו בידי צוותים רבניים.
בספר התייחסות לסוגיות הלכתיות דוגמת הזמנה לסעודת שבת אנשים שיגיעו ברכב, עידוד לתרום לנזקקים בסוריה, חיבוק איש את אשתו נידה הסובלת מדיכאון, הכלה של זוגיות חד-מינית בקהילה, סוגיית גיוס נשים לצה"ל ועוד.
לקראת פתיחת שנת הלימודים ה'תשפ"א הוציאו הפורום הדיגיטלי – שומרים על הילדים ברשת בשיתוף בית הלל קול קורא למודעות הורית לשמירה על ילדים ברשת הקורא להורים להתקין אמצעי סינון תכנים באינטרנט להגנה על הילדים מתכנים פוגעניים
בשנת 2022 לרגל עשור לפיעלות בית הלל, יזם הארגון את "מסע ההקשבה" שנועד להוות גרסה מודרנית למסע המושבות, שיזם הראי"ה קוק בשנת 1913. במהלך המסע פגשו רבני בית הילל מגוון אוכלוסיות מוחלשות מהפריפריה החברתית בישראל.
כגון הפזורה הבדואית, תושבי דרום ת"א, נערי גבעות, וערבים ישראלים.
בשנת 2024 בעקבות מלחמת חרבות ברזל הוביל הארגון פרויקט הענקת מזוזות למפוני בארי.
את בתי המזוזות תרמה משפחתו של איתן נאמן, שנהרג בקרב בשדרות יום אחרי טבח שבעה באוקטובר.
באותה שנה פרסם הארגון נייר עמדה, לפיו שירות נשים בצה"ל הוא מצווה.
בית המדרש גולדרס גרין הוא כינויה של קהילה חרדית עצמאית הפועלת בפרוור גולדרס גרין בצפון לונדון.
הקהילה ידועה גם בשמות קהילת מונק'ס או GGBH.
התפילות נערכות לפי מנהג ברלין(שהוא מנהג פולין).
בפרוור גולדרס גרין קיימות מספר רב של קהילות יהודיות שונות.
יש בו כ-50 מסעדות כשרות, מעל 40 בתי כנסת ו-30 בתי ספר יהודיים, חלקם פרטיים.
קהילת בית המדרש גולדרס גרין היא הקהילה הגדולה והמשפיעה ביותר.
הקהילה הוקמה בשנת 1934 על ידי הרב ד"ר אליהו מונק למען פליטים מגרמניה הנאצית שהגיעו ללונדון לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, ביניהן משפחת רוזנפלדר - ענף בני היינריך-אהרון מאיר.
הרב ד"ר אליהו מונק קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה וספרות אנגלית מאוניברסיטה בגרמניה.
הוא השתייך לזרם תורה עם דרך ארץ מיסודו של הרב שמשון רפאל הירש.
חברי הקהילה היו אורתודוקסים אדוקים, אך בו זמנית בקיאים בתרבות האירופית וביניהם לא מעט עורכי דין, מדענים, פרופסורים באוניברסיטה, סופרים ועוד.
הרב חיים ישראל איסר פלדמן כיהן כרב משנות ה-1970, עד שיצא לפנסיה ב-2007; הוא נפטר ב-2020. כעת המנהיג הרוחני של הקהילה הוא הרב ישראל מאיר גרינברג.
עד שנת 1935 התפילות נערכו בספריית בית הספר קינג אלפרד.
לאחר מכן, עד שנת 1959, התפילות נערכו במכון על שם הרב ראובן לינקולן.
הקהילה עברה למעונה הנוכחי ברידינג בשנת 1956.
קהילת בית המדרש גולדרס גרין הקימה את בית הספר היסודי "מנורה" במטרה לספק לילדיה חינוך דתי ורמת השכלה כללית נאותה.
בית הספר מקבל גם ילדים מקהילות אחרות אשר שומרים על אורח חיים דתי על פי העקרונות שנקבעו על ידי הרב של קהילת GGBH.
בשנת 2001 הוקם בית ספר תיכון לבנות.
בתחילת דרכה, הקהילה הייתה חברה בהתאחדות הקהילות החרדיות אך במרוצת השנים הפכה לקהילה עצמאית.
הקהילה משתמשת בשירותי הקבורה של חברת קדישא "עדת ישראל" של התאחדות הקהילות החרדיות ובשירותי גוף הכשרות "כדתיא", שהוקם במקורו בשיתוף הקהילה ונחשב להכשר המהודר בבריטניה.
המנהג המקורי של בית הכנסת היה חבישת מגבעות במהלך התפילה, ורק הרב הורשה להניח את הטלית על ראשו.
היום, חוק זה עדיין תקף באופן רשמי, אבל בפועל לא מקפידים עליו, ויש מתפללים רבים שמניחים את הטלית על ראשם.
בחגים ובשבתות מיוחדות מקפידים על אמירת רוב רובם של הפיוטים שבנוסח אשכנז, ובניגוד לרוב קהילות היקים שמתפללים לפי נוסח אשכנז המערבי, המנהגים מבוססים על מנהג ברלין, שהוא מנהג אשכנז המזרחי (מה שנקרא אצל היקים "מנהג פולין").
האבלים אומרים קדיש ליד החזן, כל אחד בנפרד.
בית המדרש הרבני של צרפת הוא המוסד המרכזי ללימודי רבנות בצרפת.
מושבו בפריז ברחוב ווקלן 9 ברובע החמישי.
זהו מוסד פרטי לחינוך גבוה, ונמצא באחריות של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
הבניין נבנה בשנים 1881-1879 לפי תוכנית האדריכל אלבר פיליבר אלדרוף.
בית המדרש מכין ומסמיך רבנים המאוגדים במסגרת הקונסיסטוריה.
אחרי התאזרחות יהודי צרפת בשנת 1791 וההחלטות העקרוניות של הסנהדרין הגדולה שכונסה ביוזמת נפוליאון הראשון בשנת 1807, יהדות צרפת נכנסה לעידן האמנציפציה.
נכבדי הקהילה נדרשו לקדם את התאמתם של האזרחים היהודים הטריים לחוקי המדינה ולדרישות החברה.
בהקשר זה הם היו חייבים להכפיף את חוקי הדת היהודית לחוקי המשפט של המדינה, ולחנך את הרבנים החדשים ברוח החינוך הדתי וההשכלה הכללית גם יחד, על מנת שיתאימו להתפתחות והאקולטורציה של הקהילות היהודיות, כדי שהשכלתם תהלום את דרישות החיים המודרניים.
אחרי דיונים רבים שהתחילו בשנת 1820, לפי החלטה מ-21 באוגוסט 1829 של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת ולפי צו ממשלתי, הוקם בעיר מץ בחבל לורן בית המדרש המרכזי של רבני צרפת (École centrale rabbinique de Metz).
בית המדרש נקבע במץ, מרכז מסורתי חשוב, בלב היהדות הישנה והאדוקה עדיין של אלזס ולורן.
הישיבה המקומית הגדולה הייתה אמורה להיות מוסבת למוסד מודרני.
בהתאם לשאיפות הדתיות, המוסריות והפוליטיות שעמדו מאחורי הקמתו, בית המדרש היה אמור להתנתק ממסורת הישיבה המיושנת שלא כללה שום לימודי חול וששפת ההוראה בהן הייתה יהודית-גרמנית.
בהתחלה התחייבה הקונסיסטוריה במץ לגייס את המורים ואת התלמידים, בעוד שהקונסיסטוריה המרכזית התחייבה לממן את המוסד ולפקח על איכות הלימודים.
בית הספר נפתח רשמית ב-1 ביוני 1830 בבניין שנמצא ברחוב הארסנל 47.
המועמדים לרבנות נדרשו ללמוד חמש שנים ושיהיו אזרחי צרפת.
במקביל למקצועות הדתיים, הם נדרשו ללמוד מקצועות כלליים כמו השפה הצרפתית וספרותה הקלאסית, מתמטיקה, פילוסופיה והיסטוריה.
הציפיות שהמקום יתפקד כמוסד מתקדם נכזבו עד מהרה.
במשך עשורים, מלבד שינוי השם בחזית, הוסיף המקום לתפקד כישיבה מסורתית ואפילו לשון ההוראה שונתה רק חלקית לצרפתית.
לימודי חול כלל לא נלמדו באופן סדיר, אם בכלל.
הקונסיסטוריה סוככה על בית-המדרש ומנעה ממשרד החינוך להשליט אפקטיבית את מרותו עליו.
דרישות הקבלה, שהיו אמורות לכלול שליטה בצרפתית ובידע כללי, לא נאכפו כהוא זה.
ביקורות שנערכו ב-1839 וב-1841 חשפו שהתלמידים עסקו כמעט כל הזמן בלימודי איסור והיתר ושאר דיונים הלכתיים, ולא היו בקיאים בנושאים שהממשלה ציפתה מהם.
גם הניסיון של פרופ' אדולף פרנק מפריז להכניס פילוסופיה יהודית, כמו הגותם של הרס"ג והרמב"ם, שהייתה זרה למסורת אשכנז, נכשל.
הממשלה, שנואשה מהתנהלות בית המדרש, החליטה לבסוף שהצעד האפשרי היחיד הוא ניתוקו מסביבתו – בקרב יהודי אלזס, אפילו בכירי רבני הקונסיסטוריה הוסיפו לערוך דרשותיהם ביהודית-גרמנית בשליש הראשון של המאה ה-19 – והעברתו לבירה פריז.
הדבר עוכב עוד מספר שנים בשל עיכובים בירוקרטיים והתנגדות הקונסיסטוריה במץ, שחששה מהיחלשות הדגש על לימודי קודש.
ב-1847 מונו כמה פרופסורים לסגל המוסד כדי להורות לימודי חול.
ב-1851 מונה הרב אלעזר ווג למופקד על לימודי תאולוגיה ופילוסופיה, ולתוכנית הוספו, לראשונה באופן קבוע, שיעורים בהומילטיקה (פילוסופיה של הדת ואמנות הדרשה), בגרמנית ובפרשנות המקרא.
ב-1 ביולי 1859, בימי הקיסר נפוליאון השלישי, התקבלה לבסוף ההכרעה על העברת בית המדרש לפריז.
בהיעדרו, הצו נחתם על ידי הקיסרית אז'ני.
המוסד שינה את שמו ל"בית המדרש לבני ישראל בצרפת".
המעבר לבירה קירב את בית המדרש ליהדות פריז ה"מתבוללת" ולאוניברסיטאותיה, והפך אותו למוסד מודרני.
בפריז התמקם בית המדרש תחילה במכון דרנבורג-ספרינגר ברחוב פארק רויאל 10 ברובע השלישי, ועבר לאחר מכן לשדרות רישאר לנואר 57 ברובע האחד-עשר.
בעזרת הנדבן דוד בלוֹקה, נקנה שטח של 1.5 דונם ברחוב ווקלן 9 ברובע החמישי, בחלק התחתון של הר סנט ז'נבייב, לא רחוק מהרובע הלטיני.
המוסד נפתח רשמית באכסניה החדשה ב-11 באפריל 1881. באותו רחוב, ווקלן, שוכנים בימינו בית הספר הגבוה לפיזיקה וכימיה תעשייתית של העיר פריז, וספריית "זיגמונד פרויד".
בשנת 1883 בראש השנה נחנך גם בית התפילה של המוסד, הידוע בימינו כ"בית הכנסת ווֹקלן" או "הקהילה היהודית של הרובע הלטיני".
בבית המדרש הרבני התקבלו בדרך כלל רק בעלי תעודת בגרות.
בסוף הלימודים נדרשו הסטודנטים לחבר עבודה בכתב.
פרט לעברית, יוונית, לטינית וערבית, נלמדו גם אנגלית וגרמנית, פילוסופיה, היסטוריה, גאוגרפיה, מדעים, מוזיקה והתעמלות.
כמקצועות דתיים נלמדו תנ"ך, תלמוד, ספרות חז"ל, שו"ת, דין עברי, תפילות, היסטוריה יהודית, אמנות הדרשה ומחשבת ישראל.
מכינה זו נפתחה כמוסד נפרד בשנת 1853 ובראשה עמדו בשנים 1866-1862 הרב צדוק כהן ואחר כך הרב לזר ווג.
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה היא סופחה לבית המדרש הרבני ביוזמת הרב הראשי של צרפת לזר איזידור, והרב צדוק כהן שכיהן אז כרב הראשי של פריז.
בשנת 1889 נפתח מסלול נוסף במסגרת בית המדרש הקטן - בית ספר להוראה וחזנות (École de pédagogie et liturgie, École cantoriale) שנועדה להכין חזנים (ministres-oficiants) ומורים.
מסלול זה מצריך רק שלוש שנות לימודים, להבדיל מן המסלול הרבני הדורש חמש שנים.
בתחילת המאה ה-20 סגל המורים של בית המדרש הרבני ושל התלמוד תורה של פריז היה ברמה גבוהה מאוד.
באותה תקופה ניהל אותם הרב ז'וזף להמן, וסגנו היה הרב אברהם כהן.
עם המורים נמנו ישראל לוי, ז'אק כהן, ז'וזף הלוי, ז'וליין וייל וסימון דברה (שהיה אביו של רופא הילדים והחוקר רובר דברה וסבו של מישל דברה).
ישראל לוי היה לימים הרב הראשי של צרפת בשנים 1939-1920. הוא היה עורך של כתב העת ללימודים יהודיים Revue des études juives, וירש בשנת 1892 את ניהול החוג לספרות והיסטוריה יהודית מאיזידור לב, שנפטר.
אחרי ההפרדה בין דת למדינה
בעקבות חוק ההפרדה בין דת למדינה ב-9 בדצמבר 1905, בית המדרש הרבני, שנהיה מוכר גם בשם École rabbinique de France (בית הספר או בית המדרש לרבנים של צרפת), נשאר באחריות הקונסיסטוריה המרכזית של פריז בלבד שנאלצה לספק גם את מימון המוסד.
עד שנת 1905 נהגו הקהילות היהודיות לממן את לימודיהם של תלמידים יחידים מקרבן.
אחרי 1908 התעוררו קשיים בסבסוד הלימודים על ידי הקהילות, למשל בבורדו ובאיון.
בימי מלחמת העולם הראשונה הושבתה פעילות המוסד במידה רבה, כאשר רוב רובם של התלמידים וכן מורים אחדים התגייסו לצבא.
מרביתם שירתו ככלי קודש צבאיים.
הונהגו גם בבית המדרש שעות של אימונים צבאיים שנועדו לתלמידים שמעל גיל 16. בסתיו 1917 רק שני סטודנטים - ואחר כך ארבעה - השתתפו בקורסים.
היו גם כמה תלמידים ממדינות זרות, כמו תלמיד בשם ברקוביץ' (שנפצע בשנת 1916), ששירתו בלגיון הזרים.
בשנות ה-1930 היה נהוג שהתלמידים יסיימו גם תואר ראשון באחד המקצועות הכלליים.
בנוסף חלק מהסטודנטים לרבנות או לחזנות למדו גם מקצועות מעשיים - כמו שוחטים, משגיחי כשרות או מוהלים.
אחרי פינויים של מוסדות הרפובליקה הצרפתית מפריז המותקפת, ב-10 ביוני 1940 התפנה גם בית המדרש הרבני בניהולו של הרב הראשי מוריס ליבר לווישי, בה נשאר למשך חודשים אחדים.
אחר כך הועבר מ-1941 עד יולי 1942 לשאמאלייר על יד קלרמון-פראן, והחל מאוקטובר 1942 לליון.
בשנת 1943 הוא נסגר רשמית בליון על ידי השלטונות הפרו-נאציים הצרפתיים.
חלק מתלמידי בית המדרש הקטן הפכו למנהיגים קהילתיים יהודים אחרי המלחמה.
בזמן האקציות של משטרת וישי ושל הגסטפו כנגד יהודי בפריז, קבוצה של ילדות יתומות שמצאה מקלט בבניין בית המדרש הרבני נעצרה באחד הבקרים ונשלחה למחנה הריכוז בדראנסי.
בשנות ה-1960, בהשפעת גל ההגירה הגדול של יהודי צפון אפריקה וההתעוררות הלאומית שאחרי מלחמת ששת הימים, ידע בית המדרש התפתחויות חדשות לכיוון התחזקות לימוד התלמוד, בהתאם לדרישות ולמסורות המאמינים, בעוד שהוראת המקצועות הכלליים נותרה ברמה טובה.
בשנים 1992–2012 מנהל בית המדרש הרבני של צרפת היה הרב מישל גוגנהיים (2012-1992), שנבחר בהמשך לרב הראשי של פריז.
החל משנת 2013 מכהן בתפיק הרב אוליבייה קופמן (נולד ב-1967).
תוכנית הלימודים בימינו כוללת: תלמוד, משפט עברי, תנ"ך, מחשבת ישראל, עברית מודרנית, ספרות עברית, היסטוריה יהודית, דרשות, תפילות ולימודי מנהיגות רוחנית-חברתית-קהילתית.
המקצועות הכלליים כוללים ספרות צרפתית ופילוסופיה.
היוונית והלטינית יחד עם ההיסטוריה הקדומה והמודרנית הוצאו מתוכנית הלימודים, במקביל לרפורמות במערכת החינוך הלאומית של צרפת.
במסגרת הלימודים מעודדים את התלמידים ללמוד למשך שנה בישיבות בישראל.
כמו כן התלמידים עוברים תקופות סטאז' כמורים בתלמודי תורה, בבתי דין רבניים ובקהילות.
בראש הוועד המנהל של בית המדרש יושב הרב הראשי של יהדות צרפת.
בית המדרש מאפשר מסגרת של מעונות סטודנטים עם 15–20 מקומות.
בחינת הגמר כוללת מבחנים בכתב ובעל פה, לרבות הכנת עבודה בכתב של כ-60 עמודים ("ממואר") המוקדשת לנושאים מתחום הדת, הפולחן, היסטוריה דתית, ביוגרפיות, הגות בנוגע ליישום ההלכה (למשל לגבי זכות השביתה או מעמד העובר), היסטוריה של קהילות יהודיות וברוב המקרים - מוקדשת לפירושים של התורה או לשאלות ותשובות.
בסיום המוצלח של הבחינה מוענק התואר רב.
שלושה רבנים בממוצע מסיימים בכל שנה את חוק לימודיהם.
בוגרים מצטיינים של ישיבה ממקום אחר, למשל מישראל, יכולים לזכות בדיפלומה של בית המדרש הרבני אחרי שנה או שנתיים לימודים.
במהלך השנים שעברו מאז 1830 יצאו את שערי בית המדרש כ-400 בוגרים, מהם כ-300 בעלי תעודות רבנים, חזנים או מורים.
חלק מהתלמידים היו חזנים ומורים לעברית.
מתוך 18 הרבנים הראשיים של צרפת, תשעת האחרונים היו בוגרי בית המדרש של פריז.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 עומד בית המדרש הרבני של היהדות הקונסיסטוריאלית בפריז בתחרות הולכת וגוברת מצד מוסדות החינוך השמרניים יותר - של חב"ד, הקהילות החרדיות והישיבות האורתודוקסיות בישראל.
ספריית בית המדרש הרבני בפריז נהרסה במידה רבה בימי הכיבוש הנאצי.
היא שוקמה בשנת 2004 וכוללת בימינו כ-60,000 כרכים.
כתבי היד שבה מאוחסנים בספריית "כל ישראל חברים".
ז'וזף ורטהיימר (1908-1833) - רב ובלשן שווייצרי, רב ראשי של ז'נבה
הרטוויג (אנרי) דרנבורג (1908-1844) - בלשן בתחום השפות השמיות
ארסן דרמסטטר (1888-1846) - בלשן, היה בהמשך מורה בבית המדרש
אנדרה שלום זאווי (2009-1916) - רב ליברלי בפריז ובירושלים
נתן אנדרה שוראקי (2007-1917) - עורך דין, סופר, הוגה דעות, דיפלומט, מתרגם
אלן גולדמן ( נולד ב-1931) - רב ראשי של פריז
ז'וזי (יוסף) אייזנברג (נולד ב-1933) - רב ואיש תקשורת
ז'ראר נהון (נולד ב-1933) - היסטוריון
ז'אקו גרינוולד (נולד ב-1934) - רב ואיש תקשורת
יוסף סיטרוק (נולד ב-1944) - רב ראשי של צרפת
מרק אלן וקנין (נולד ב-1957) - רב ופילוסוף
חיים קורסיה (נולד ב-1963) - הרב הראשי הנוכחי של צרפת
מנהלי בית המדרש הרבני לדורותיו היו:
בית המדרש הגדול הוא שמה ומקום משכנה של קהילה יהודית אורתודוקסית גדולה, שבמשך יותר מ-120 שנה התקיימה בבניינה ההיסטורי ברחוב נורפוק 60–64 בין הרחובות גרנד וברום בלואר איסט סייד של מנהטן, ניו יורק.
קהילת בית המדרש הייתה הקהילה המזרח-אירופית הראשונה שנוסדה בניו יורק והקהילה הוותיקה ביותר של יהודי רוסיה בארצות הברית.
הקהילה נוסדה ב-1852 בידי הרב אברהם יוסף אש כבית המדרש האורתודוקסי הראשון של יוצאי פולין ברחוב פרל פינת סנטר ומאוחר יותר ברחוב מאט מס.
83. בשנת 1859 התחוללה מחלוקת גדולה בקהילה והיא התפצלה.
רוב חברי הקהילה המשיכו עם הרב ושינו את שם הקהילה לקהילת "בית המדרש הגדול", ואילו נשיא הקהילה עם מספר קטן של חברים פרשו והיוו את הגרעין להיווצרות "קהל עדת ישורון" שידועה יותר על שם משכנה בבית הכנסת ברחוב אלדרידג'.
הרב הראשי הראשון והיחיד של ניו יורק, הרב יעקב יוסף, הנהיג את הקהילה משנת 1888 ועד 1902. אחריו הנהיג את הקהילה הרב שלום אלחנן יפה עד פטירתו ב-1923, ואחריו הרב בנימין פליישר.
הרב אפרים אשרי, ניצול השואה, הנהיג אותה מ-1952 ועד פטירתו בספטמבר 2003, והיה הרב האחרון שהנהיג אותה בתקופת פעילות מלאה.
בשנת 1885 רכשה הקהילה את מבנה הכנסייה הבפטיסטית של רחוב נורפוק שנבנה בסגנון התחייה הגותית ב-1850, והיה אחד מבתי הכנסת הגדולים בלואר איסט סייד.
מ-1999 נכלל המבנה ברישום הלאומי של מקומות היסטוריים .
בסוף המאה ה-20 התדרדר מצבה הכלכלי של הקהילה ומנין חבריה, הקהילה לא הצליחה לשמר את הבניין שנפגע ממזג האוויר, והמבנה היה בסכנת התמוטטות.
ב-2007 נסגר בית המדרש, והקהילה שמנתה רק כ-20 חברים קבועים עברה למשכן אחר יחד עם קהילה אחרת.
השדולה לשימור הצביון היהודי ההיסטורי של הלואר איסט סייד ניסתה לגייס 4.5 מיליון דולר שנדרשו לשיקום ושימור המבנה, בתכנון להפוך אותו למרכז חינוכי.
ב-14 במאי 2017, קצת אחרי השעה 19:00 פרצה שרפה גדולה משלושה מוקדים בבית המדרש, צוות של כ-150 כבאים ניסה לכבות את השרפה ולקראת חצות הושגה שליטה באש.
בית המדרש נשרף כליל ורובו קרס.
הקומה התחתית נותרה קבורה תחת הריסות בגובה של כחמישה מטר.
משטרת ניו יורק חקרה חשד להצתה.
בית הכנסת הניאולוגי בקצ'קמט ובשמו הנוכחי בית המדע והטכניקה הוא בית כנסת ניאולוגי היסטורי מן המאה ה-19, המשמש כיום מרכז החיים התרבותיים של העיר קצ'קמט.
הבניין תוכנן בשנים 1864--1868, בסגנון מורי ורומנסקי.
קישוט פנים המבנה הושלם בשנת 1871 ובית הכנסת שירת את הקהילה היהודית הניאולוגית בקצ'קמט.
במקור נשענה כיפת המבנה על עמודי ברזל, אך אלו הוחלפו לאחר שברעידת האדמה שפקדה את קצ'קמט ב-8 ביולי 1911 נפלה כיפת בית הכנסת.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כמקום מושבם של קציני האס אס בעיר.
ורוב ככל יהודי העיר נספו.
במאה ה-21 משמש המבנה כמרכז כנסים ואולם תערוכות.
קבועה בו תערוכה ובה העתקים של פסלים של מיכאלאנג'לו, ומפעם לפעם מתארחים בו גם קונצרטים של מוזיקה קלה.
בית הלל שלוש, הוא מבנה בשדרות רוטשילד מספר 9א בתל אביב.
הבית נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושימש כמשרדו וביתו הפרטי של האדריכל הלל שלוש, בנו של יוסף אליהו שלוש.
ניצב בסמוך לבית יוסף אליהו שלוש.
ב־1933 חזר הלל שלוש מצרפת, בה למד הנדסה ובניין ערים ובה היה פעיל מקצועית, והשתלב בתנופת הבנייה הגדולה בארץ.
עם חזרתו לארץ הקים בשנת 1933 את משרדו בסמוך לבית אביו והחל לתכנן בתל אביב לפי אסכולת הבאוהאוז משרדים, בתי קומות, בתי קפה בסגנון אירופי, את מועדון השייטים על שפת הירקון ועוד.
כן ערך תוכניות בניה ברחובות, גבעתיים וישובים אחרים, בהם "עיר הסרטים" באשקלון.
הבית הצר, שבנה בחלקו האחורי והפנימי של בית יוסף אליהו שלוש, נבנה מלבני סיליקט אדומות בצורה ייחודית, חדר אחד בכל קומה: שלוש קומות- שלושה חדרים.
הלל נפטר ב־1971 ועם הזמן עבר המבנה מידי משפחת שלוש ונטמע בשדרת רוטשילד.
משנות ה-90 ועד שנות ה-2000 שדרת רוטשילד חוותה עדנה מחודשת אך הבניין עצמו נותר חבוי מעין עד שבשנת 2012 "גילו אותו מחדש" דוד טור ושלומי זידן ופתחו במקום את "קפה אירופה".
גם בצורתו זו המבנה שימר על ייחודיותו (מבנה צר בעל 3 קומות) והותיר זכר לבעלים המקוריים בדמות מעקה מדרגות בו משולבים ראשי התיבות של הלל שלוש.
בית המדרש במגדל עוז (בשמו הרשמי: בית המדרש לנשים ע"ש סטלה ק.
אברהם ליד ישיבת הר עציון) הוא מדרשה תורנית לבנות.
בית המדרש ממוקם בקיבוץ מגדל עוז שבגוש עציון, בתוך קמפוס מגדל עוז של המכללה האקדמית הרצוג.
בית המדרש הוקם בשנת 1997. מאז הקמתו, עומדת בראשו הרבנית אסתי רוזנברג, בתו של הרב אהרן ליכטנשטיין, לשעבר ראש ישיבת הר עציון.
בבית המדרש לומדות כ־200 בנות בגילאי 18–25, בנושאי גמרא, הלכה, תנ"ך, מחשבת ישראל, חסידות ועוד, כשחלק נכבד מהלימוד נעשה בחברותא.
תלמידות בית המדרש נמצאות באחד משני מסלולים עיקריים: מסלול שנתי – המסלול הבסיסי בבית המדרש, בו נמצאות בנות לפני או אחרי שירות לאומי או צבאי, וכמו כן בנות חו"ל המשולבות באופן מלא בכיתות; והתוכנית המתקדמת – מסלול לימודים בלימודי גמרא או מחשבה לבנות בעלות רקע בלימודי קודש.
בית המדרש מקיים גם שבתות משותפות, עיסוק בפיתוח משמעות החיים הדתיים וההלכתיים, תפילה, אמונה, יצירה והגות ומפגשים סביב נושאים שעל סדר היום.
בית המדרש במגדל עז פועל בשיתופה של ישיבת הר עציון, ומלמדים בו רבנים רבים מהישיבה.
יש גם בנות הלומדות בתוכנית מיוחדת לתואר ראשון בהוראה בשיתוף עם מכללת יעקב הרצוג להכשרת מורים.
בית המוקד היה מבנה בצדה הצפוני של העזרה, מזרחית לשער הקרבן, ששימש את הכהנים ששירתו בבית המקדש.
בית המוקד היה בית גדול בעל גג דמוי כיפה עגולה, שחציו הצפוני נחשב "חול" וחציו הדרומי נחשב "קודש".
על גג בית המוקד היה אחד ממוקדי השמירה של הכהנים במקדש.
את החלוקה בין הקודש לחול, הסבירו מפרשי המשנה בדרכים שונות.
לפי הרמב"ם, מבנה בית המוקד היה מחוץ לחומת העזרה, וחציו הפתוח לעזרה, נכלל בקדושתהּ.
לפי התפארת ישראל, חציו של המבנה היה בתוך תחום העזרה עצמה, ומכך נבעה קדושתו.
בית המוקד נקרא כך על שם מדורה גדולה שבערה בתוכו שבחומה התחממו הכהנים, שהיו הולכים יחפים על רצפת המקדש שעשויה משיש.
סיבה נוספת לכך שהייתה מדורה היא שממנה הדליקו את אש המזבח מדי יום, מאחר שיש מצווה להביא אש מן ההדיוט.
בחציו הצפוני של הבית, היו בנויים בקיר דרגשי אבן ששימשו את זקני בית האב לשינה, בעוד הכהנים הצעירים היו ישנים על הרצפה.
במרכז הבית הייתה אחת מן המרצפות בלתי קבועה בקרקע, וניתנת להרמה על ידי טבעת שהייתה קבועה בה, ותחתיה היה שוער המקדש מניח בלילה את מפתחות העזרה, ומעליה היה ישן.
בבית המוקד היו ארבע לשכות, אחת בכל פינה:
בצדו הדרום מזרחי הייתה לשכת עושי לחם הפנים שבה לשו ואפו את לחם הפנים.
בפינתו הדרומית מערבית הייתה לשכת הטלאים, שבה נשמרו הטלאים שעמדו להקרבה לאחר ביקורם ממום.
שתי לשכות אלו היו בנויות בצידו הקדוש של בית המוקד.
לשכת החותמות בצד צפון מזרח, שבה ישב הפקיד הממונה על החותמות (מעין תלושים שזיכו את האוחז בהם באפשרות לקבלת נסכים מהממונה על הנסכים), ובה גנזו בני חשמונאי את אבני המזבח.
ובצד הצפוני מערבי לשכת בית המוקד שבה הייתה מדורה נוספת, שבחומה התחממו כהנים שנטמאו בקרי במהלך משמרתם בבית המקדש.
כמו כן היו ממוקמים בה פתחים למסיבות - המחילות שהיו בנויות מתחת לבית המקדש ובהם היו המקוואות ובתי השימוש של בית המקדש.
בית המוטור הוא מבנה הנמצא בכניסה לקבוצת כנרת צפונית לירדנית, וקרוב לסכר דגניה.
הוא היה בית משאבה בתחילת המאה העשרים והחל מ-1994 משמש כמוזיאון.
המבנה בן שתי קומות ולו גג רעפים הבנוי אבני בזלת.
קומת הקרקע צבועה בלבן ובקומה השנייה האבן במראה טבעי.
בית המוטור נבנה בשנת 1910 על ידי האגרונום משה ברמן מנהל חוות כנרת בשם המשרד הארצישראלי.
המבנה נועד לשמש בית למשאבת מים לצורכי השקיה של שדות עמק הירדן ממי הירדן, המשאבה הראשונה ששאבה מים מהירדן או מהכנרת.
המשאבה פעלה בספיקה של 60 מטר מעוקב מים בשעה והופעלה במנוע בוכנה קורטינג (Körting Hannover) שהופעל בגז.
באותה עת לא הייתה אספקת חשמל במקום.
המבנה פשוט ומלבני בנוי בטכנולוגיה מקומית – קירות דֶּבֶשׁמטויחים בלבן בחלק התחתון ובניה באבני בזלת שחורות ומסותתות בחלק העליון.
הגג מחופה ברעפי "מרסי" – אותם מייבאים לארץ.
החלק העליון מחובר בגרם מדרגות חיצוני והוא משמש למגורי מפעילי המוטור, שחייב מפעיל צמוד בכל שעות היממה.
המאמץ שהושקע בבניה ניכר בקירות המסותתים וברעפים "תוצרת חוץ", והוא ביטוי לחשיבות שיוחסה למבנה שנועד להגן על המנוע לשאיבת המים.
השימוש בארץ ישראל במנוע לשאיבת מים היה מהפכני בשלהי המאה ה – 19 ובראשית המאה העשרים ושינה את פני החקלאות המקומית .
הראשונים לייבא לארץ ישראל טכנולוגיית השקיה זו היו הטמפלרים.
בחבורת המאמינים הגרמנית נכללו אנשי מקצוע, מתכננים, מהנדסים וטכנאים שגם יכלו לתחזק את בתי המוטור.
באותה תקופה נבנו בארץ מתקני שאיבה רבים - בנחלים ומסביב לכנרת.
בבניין גרו "שלישיית יחד": בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי.
מנחם שמואלי (ממש"י), מחברי קבוצת כנרת, התגורר אף הוא במקום לתקופה קצרה עד שנרצח.
החברים גויסו לעבודה ולהשגחה במקום על ידי בן ציון ישראלי.
בשנת 1912 באו למקום עולים מתימן שהתגוררו בצריפים ובמבני טיט ליד הבית וניסו לגדל ירקות.
חלק מתימני כנרת השתכנו בבית המוטור ובראשם הרב דוד בן דוד ישראל צאירי.
רבים מהם חלו במחלת המלריה ונפטרו.
התגלעו מריבות בין התימנים ובין קבוצת כנרת על הקרקע ועל המים בשל מחסור במשאבים אלה.
בשנת 1929 גורשו העולים מתימן לכפר מרמורק שליד רחובות.
המשאבה עבדה עד שנת 1928, שנה שבה הגיעה הספקת חשמל לאזור.
הבית שוקם בשנת 1988 ביוזמתו של אהרון ישראלי מקבוצת כנרת והפך למוזיאון.
המוזיאון הוקם בשנת 1994 והוא מציג משאבה דומה לזו שהופעלה בעבר, אך פועלת בכוח החשמל במקום בגז.
המוזיאון מציג את שלושת האישים שגרו בבית וכן את העולים מתימן.
הבית סגור רוב הזמן ויש לתאם ביקור בו בקבוצת כנרת.
בית המדרש לרבנים בברלין (Rabbinerseminar zu Berlin; עד 1882: Rabbinerseminar für das Orthodoxe Judenthum – "בית המדרש לרבנים ליהדות אורתודוקסית") הוא מוסד יהודי רבני אורתודוקסי, שהוקם בא' בחשוון תרל"ד (22 באוקטובר 1873) בברלין על ידי הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר (1820–1889), חוקר ומחנך, שעמד בראשו עד לפטירתו.
כבר כאשר כיהן עזריאל הילדסהיימר כרב באייזנשטט, הוא תכנן להקים סמינר אורתודוקסי לרבנים.
ב-1869 הגיע לברלין, ובעקבות פתיחת "בית הספר הגבוה למדעי היהדות" בעיר ב-1872, בהנהגת ד"ר אברהם גייגר ופרופ' מוריץ לצרוס – ממנהיגי הזרם הליברלי ביהדות גרמניה – החליט הילדסהיימר להקים בעיר סמינר רבני אורתודוקסי עצמאי, שיוכל להתחרות במוסדות של הזרמים האחרים ביהדות.
כמו עמיתו רש"ר הירש סלד הילדסהיימר מהתואר "אורתודוקסי" וראה בשיטתו את היהדות האמיתית היחידה.
ב-1882, כשקווי התיחום בינו לבין הפוזיטיבים-היסטוריים והליברלים היו ברורים דיים, ומקץ מאבקים שנמשכו מאז שנות ה-40, החליף הילדסהיימר את שם המוסד ל"בית המדרש לרבנים בברלין", כדי להדגיש את עמדתו.
מטרת המוסד הייתה לייסד אסכולה מחקרית שתחתור לאיחוי הקרע שנפער בין "מדע היהדות" למסורת.
הילדסהיימר בחר לבית המדרש מורים שהזדהו עם תפיסה זו והיו מוכנים לשלם על כך מחיר אישי.
בכך הלך בעקבות בית המדרש לרבנים בברסלאו ובניגוד לבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין, שבו התאפיין הסגל במגוון דעות פוליטיות ודתיות.
הילדסהיימר שאף ליצור חלופה אורתודוקסית ל"מדע היהדות" של הזרמים המתחרים, ורצה שתלמידיו יקבלו הכשרה תורנית מעמיקה וכוללת לצד השכלה מדעית מעולה.
אחד החידושים של בית המדרש לרבנים היה תפיסת היהודי האורתודוקסי כשותף פעיל בחיים הציבוריים והאקדמיים.
כל תלמיד בבית המדרש נדרש להשלים לימודים אקדמיים באוניברסיטה לפני ההסמכה לרבנות.
רוב התלמידים למדו באוניברסיטת פרידריך וילהלם הסמוכה.
בבית המדרש התמקדו בלימוד תלמוד ופוסקים, שנועד לשוות למקום אופי של ישיבה.
לפיכך תנאי לקבלה למוסד היה ידע קודם בתלמוד.
בתוכנית הלימודים ניתן מקום מרכזי לבחינות בתלמוד ולהבנת ההנמקות בהכרעות פסקי הלכה.
לעומת זאת לא נלמדו כלל נושאים מחושן משפט; הילדסהיימר, לא ראה טעם בעיסוק במה שהאמנציפציה הפכה ללא רלוונטי.
בהתאם לרוח המדעית של המוסד, נלמדו גם משניות, מדרשים, תשובות הגאונים, תולדות התפילה, המסורה וספרות האגדה.
חקר ספרות חז"ל היה מקצוע לימוד היסטורי-בלשני, ונלמדו גם שיעורי היסטוריה, גאוגרפיה של ארץ ישראל, בלשנות שמית ומזרחנות.
כן נלמדו מקרא ואפולוגטיקה מול מדע המקרא הביקורתי המודרני.
החומש נלמד באופן אפולוגטי או בביקורת הביקורת.
בנוסף לכל אלה נלמדה גם פילוסופיה יהודית באופן מדעי ובליווי ניתוח טקסטואלי משווה, בדומה להיסטוריה וספרות.
אימוצו של המחקר המדעי בידי הילדסהיימר, גם אם בצורה מרוככת ובכפוף לעיקרי האמונה של האורתודוקסיה, עוררה ביקורת מצד רש"ר הירש שהתנגד לכל עיסוק כזה.
מקצוע ייחודי בבית המדרש לרבנים היה ההומלטיקה (רטוריקה) – תורת הנאום, תוך עיסוק בסגנון ולא בתוכן.
המקצוע נלמד באמצעות תרגול והתנסות מעשית והיה בעל חשיבות עבור אנשי בית המדרש, שכן הדרשה בשפה הגרמנית הייתה אחד התפקידים המרכזיים של רבנים בגרמניה ובאוסטריה – רוב המתפללים לא הבינו את התפילות העבריות ונזקקו לביאור הרבנים.
בית המדרש לרבנים בברלין הכשיר מספר רב של רבנים ביחס לשאר הסמינרים.
לדוגמה, ב-1898 כיהנו כרבנים 61% מבוגרי בית המדרש, לעומת 40% מבוגרי הסמינר בברסלאו ו-30% מבוגרי בית הספר הגבוה.
בשונה משאר המוסדות, לתעודת הסמיכה לרבנות הייתה מצורפת "הודעה נאמנה" לפיה התעודה בטלה מאליה במקרה שהמוסמך ישרת כרב בבית כנסת שפועל בניגוד לעקרונות היהדות האורתודוקסית.
המחלוקת בין הרב הילדסהיימר לסמינר ברסלאו
הילדסהיימר התנגד לדעותיהם של אנשי סמינר ברסלאו ושל ההיסטוריון צבי גרץ, וחשש מהשפעתם השלילית.
הוא התנגד להעדפתם את מסקנות המחקר ההיסטורי על עיקרי אמונה מסורתיים, עד כדי כך שאצל אנשי הסמינר "אינה קיימת חזקת ודאי...
שהתושב"ע ניתנה לנו מפי הגבורה באופן בלתי אמצעי, ושזהו יסוד היסודות".
אנשי ברסלאו טענו כנגד הילדסהיימר כי תוכניותיו "עשויות להמית כל החיים המדעיים והעצמאיים", והדיסציפלינות המדעיות שבתוכנית הלימודים שלו הן רק הטעיה המוליכה שולל את הציבור במגמה "להלביש את האורתודוקסיה במעיל מדעי", ובדעתו בכלל להמשיך ולקיים "ישיבה הונגרית-פולנית".
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה התקרבות בין האורתודוקסיה הליטאית למקבילתה בגרמניה.
כחלק מהתקרבות זו, הוזמנו בשנות ה-20 של המאה ה-20 שני רבנים ליטאיים, בוגרי ישיבות המוסר, שנחשבו ל"עילויים" בישיבותיהם, ללמד תלמוד בבית המדרש לרבנים: הרב אברהם אליהו קפלן והרב יחיאל יעקב וינברג, והם הכניסו לתוכו את שיטת הלימוד של ישיבות ליטא.
מאז הקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל (1897) היה היחס לתנועה הציונית מקור לדיון ומחלוקת בקרב תלמידי ומורי בית המדרש לרבנים.
היו שתמכו בתנועה, כמו בני משפחת הילדסהיימר והרב שמואל גרינברג, והיו שהתנגדו לה, כמו הרבנים יוסף וולגמוט ומשה אוירבך.
עם זאת, לבית המדרש כמוסד לא הייתה עמדה רשמית בנושא.
בראש בית המדרש לרבנים עמדו:
בתחום ההיסטוריה היהודית נודעו המורים אברהם ברלינר, צבי הילדסהיימר ושמעון אפנשטיין.בתחום המקרא: יעקב ברט ושמואל גרינברג.בתחום הפילוסופיה היהודית: ואלכסנדר אלטמן.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בתחילת 1933, היה בית המדרש לרבנים בברלין נתון במשבר.
רבים מהתלמידים, שהגיעו מחוץ לגרמניה, שבו לארצותיהם.
תלמידים בעלי השקפה ציונית החליטו לעלות לארץ ישראל.
הרב ד"ר משה אוירבך, מראשי בית המדרש, שעזב ב-1934, ניסה להעביר את בית המדרש לארץ ישראל, אך בעקבות התנגדות רבני א"י ביטל את החלטתו.
ב-10 בנובמבר 1938, מיד לאחר "ליל הבדולח", נסגר בית המדרש בהוראת השלטון הנאצי ולא נפתח עוד.
לאחר מכן נעשה מאמץ להוציא את תלמידיו, מוריו ובוגריו של בית המדרש, ששימשו ברבנות, אל מחוץ לגבולות גרמניה.
רובם אכן עזבו, בעיקר אל ארצות הברית, אנגליה וארץ ישראל.
בשנת תשע"א (2011) נפתח מחדש בית המדרש, בראשות הרב חנוך ארנטרוי.
לומדים בו בעיקר צעירים ממזרח אירופה לקראת הכשרתם כרבני קהילות.
משנת תשפ"א (2021) משמש הרב משה מרדכי פרבשטיין כראש בית המדרש.
בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת (הקולג' הרבני הרקונסטרוקציוניסטי; מאנגלית: Reconstructionist Rabbinical College, בר"ת: RRC) הוא סמינר לרבנים המשתייך לתנועה ליהדות הרקונסטרוקציוניסטית.
הסמינר נוסד בשנת 1968 על ידי עירא אייזנשטיין.
הסמינר שוכן בעיירה וינקוט (Wyncote) שבפנסילבניה, כ-16 ק"מ מצפון למרכז העיר פילדלפיה, בארצות הברית.
הסמינר פתוח לגברים ולנשים כאחד ולומדים בו גם תלמידים הומוסקסואליים מוצהרים.
בעבר עמד בראש המוסד ארתור גרין.
בית המדרש לרבנים באמריקה הוא המרכז האקדמי והרוחני העליון של הזרם היהודי הקונסרבטיבי.
המוסד משמש גם כסמינר להכשרת רבנים מטעם היהדות הקונסרבטיבית.
המוסד שוכן במנהטן, ניו יורק זה למעלה ממאה שנה, מאז הוקם מחדש בידי שניאור זלמן שכטר חוקר הגניזה הקהירית.
המוסד קיבל את שמו מן בית המדרש לרבנים של ברסלאו, מורשת יהדות אירופה של המאה התשע עשרה.
כיום משתייך המוסד לאוניברסיטת קולומביה.
ספריית הסמינר היא אחת הספריות למדעי היהדות הגדולות והחשובות בעולם, והיא מכילה כתבי יד נדירים וחשובים.
כמה ממורי ובוגרי בית המדרש זכו בפרס ישראל: שאול ליברמן זכה בקטגוריה של מדעי הרוח (1971), והפרס בקטגוריה של חקר התלמוד הוענק לחיים זלמן דימיטרובסקי (1994), אברהם גולדברג (2000), דוד הלבני (2008) ושמא פרידמן (2014).
ב-1885 התכנסו רבני הרפורמים וניסחו את מצע פיטסבורג הרדיקלי, שקבע בין השאר כי יהודים אינם מהווים עם אלא בני דת בלבד, וכי דת זו יש לתקן כך שתתאים עצמה לערכי העולם המודרני.
כתגובה התארגנו שבתאי מוראיס, הרב חנוך יהודה קאהוט שהגיע זמן קצר קודם לכן מאירופה, הנרי פררה מנדס, כורש אדלר ואחרים, להקמת מוסד להכשרת רבנים שיקדם תפיסת עולם יהודית מתונה יותר מזו שהוצגה בבית המדרש הרפורמי, ההיברו יוניון קולג'.
ב-2 בינואר 1887 נחנך "בית המדרש לרבנים באמריקה", שחרת על דגלו נאמנות למסורת על פי 'האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית' שעם הזמן הוכרה בכינוי 'קונסרבטיבית'.
בתקופה זו יחסי הגומלין בין מה שלימים הוכר בכינוי 'הזרמים ביהדות' היו כאלו שבין קונסרבטיבים, רפורמים וגישה מודרניסטית של האורתודוקסיה לא היה נתק מוחלט.
ניתן לסכם את היחסים בין הזרמים באופן הבא: הקונסרבטיבים היו שמרנים ביחס לרפורמים, אך רפורמים ביחס לאורתודוקסים.
בהתאם הכיל 'בית המדרש לרבנים' מורים בעלי השקפה מסורתית גמורה, כמו גם בעלי תפיסה פוזיטיבית-היסטורית ואפילו רפורמים מובהקים.
מצד שני ארגון הרבנים האורתודוקסי OU הוקם בתקופה זו על ידי רבנים מ'בית המדרש לרבנים'.
הבוגר הראשון של בית המדרש היה יוסף צבי הרץ שהתמנה בשנת 1894 לרב בית כנסת בסירקיוז ובהמשך היה לרב הראשי של בריטניה.
ב-1897 נפטר מוראיס, וב-1902 החליפו בתפקיד ראש בית המדרש שניאור זלמן שכטר.
עם כניסתו של שכטר למוסד קיבל בית המדרש צביון קונסרבטיבי.
שולי רובין שוורץ, 2020 ואילך.
בית המוסדות הלאומיים הוא מבנה שנבנה עבור המוסדות הלאומיים בשכונת רחביה שבירושלים, אשר ממוקם ברחוב המלך ג'ורג' פינת רחוב הקרן הקיימת, והפך לסמל של המדינה היהודית שבדרך עד הקמתה.
הפיגוע שבוצע במבנה ב-11 במרץ 1948 היה אחד מהחמורים בפיגועי מלחמת העצמאות עד לאותה עת, והפך לציון דרך באירועי מלחמת העצמאות.
ממרפסת בניין זה הכריזו חברי מועצת העם, אשר שהו בירושלים הנצורה ולא יכלו להגיע להכרזת העצמאות על הקמת מדינת ישראל שהתקיימה בבית דיזנגוף שבתל אביב.
במבנה, שבנייתו הושלמה בשנת 1936, נערכו הישיבות הראשונות של הכנסת; נשיא המדינה הראשון חיים ויצמן הושבע בו, ומשרד ראש הממשלה היה בבניין עד שעבר למשכנו הנוכחי בשנת 1962.
המקום שבו נבנה בית המוסדות הלאומיים יועד על ידי ריכרד קאופמן, מתכנן שכונת רחביה, לבית הספר של השכונה - הגימנסיה העברית רחביה.
תושבי השכונה העדיפו שמבנה בית הספר ישכון בתוך השכונה ולא בקצה, ולכן הגימנסיה נבנתה במגרש שיועד להיות בית הכנסת של השכונה, ואילו המגרש שברחוב המלך ג'ורג' ניתן למוסדות הלאומיים.
לצורך הקמת המבנה נערכה תחרות אדריכלית בשנת 1928, לה הוגשו 37 הצעות.
בין מגישי ההצעות היו ריכרד קאופמן, אלכסנדר ברוולד, אריה שרון, יעקב פינקרפלד ואליעזר ילין.
ראשי המוסדות הלאומיים דרשו מהמתכננים כי גובה הבניין לא יעלה על שתי קומות, במסגרת יחידה אחת בה יהיו שלושה אגפים (להנהלת ההסתדרות הציונית, לקרן הקיימת לישראל ולקרן היסוד) ושהבניין יתאים לאופייה של העיר ירושלים.
תקציב המוסדות הלאומיים לצורך בניית המבנה עמד על 30,000 ליש"ט.
הבנייה מומנה בהלוואה שנתקבלה מפניקס, וינה.
התוכנית שנבחרה הייתה זו של יוחנן רטנר אשר תכנן את המבנים סביב חצר במטרה ליצור חזית ממלכתית למבנה תוך ניתוקו מהרעש של הרחוב מחד, ושמירה על החזית המרשימה של המבנה על אף היותו נמוך מבנייני הסביבה.
רטנר תכנן את המבנה בסגנון הבינלאומי אולם כלל מאפיינים ירושלמיים.
למבנה חלקלקה הדומה לחלקלקת מגדל דוד וחלונות המזכירים חרכי ירי בחומת ירושלים.
התוכנית נבחרה על אף ביקורות שהוטחו בה, בעיקר על גובהו הנמוך של המבנה בן שתי הקומות.
האדריכל בנימין צ'ייקין טען כי הבניין נמוך לעומת בנייני הדתות האחרות בירושלים, ואף לעומת בניין קולג' טרה סנטה הסמוך.
בניין הקרן הקיימת נבנה ראשון הודות להלוואה שנתקבלה מפניקס, וינה.
באפריל 1929 הונחה אבן פינה לבניין הקרן הקיימת והוא נחנך ב-16 במאי 1930. ביוני 1932 הושג הסכם בין קרן היסוד והוועד הלאומי על שותפות הוועד הלאומי בבנית האגף של קרן היסוד.
על פי ההסכם, הקומה הראשונה, בת 20 חדרים, תשמש את הוועד הלאומי, והקומה השנייה, בת 15 חדרים, תשמש את קרן היסוד.
בקומה השנייה גם נבנה אולם גדול לשימוש שני הארגונים.
ב-17 באוקטובר 1932 הונחה אבן פינה לבית קרן היסוד.
אירוע ראשון שהתקיים בבית קרן היסוד היה מסיבה לכבוד נחום סוקולוב בנובמבר 1934. ביולי 1933 הוצא מכרז לבחירת קבלן לבניית בית הסוכנות, בין בית הקרן הקיימת ובית קרן היסוד.
למרות התקוות, הבניין לא הושלם בזמן לכינוס הוועד הפועל הציוני בשנת 1934 והכינוס התקיים בבית קרן היסוד.
אגף נוסף של בית הסוכנות היהודית, בן 12 חדרים הושלם בספטמבר - אוקטובר 1935 ועלתה תוכנית לבנות אגף נוסף.
הסוכנות היהודית שכנה באגף המרכזי (והגבוה מבין האגפים המהווים את בית המוסדות הלאומיים), הקרן הקיימת קיבלה את אגפו הימני של המבנה ואילו קרן היסוד קיבלה את אגפו השמאלי.
עם עליית כוחה של הסוכנות היהודית והעברת מרכז כוחה מלונדון לירושלים (בעיקר לאחר בחירתו של דוד בן-גוריון לראש הנהלת הסוכנות), הפך הבניין למשכנה של "המדינה שבדרך", לצד פעילות מועצת ומנהלת העם בבית קק"ל בתל אביב, וכן הכרזת העצמאות שהתרחשה בבית דיזנגוף.
הבניין הפך למשכן הנהגת המוסדות הציונים, ומנהיגי המוסדות הלאומיים התגוררו בשכונת רחביה הסמוכה.
בבניין נערכו טקסים ממלכתיים כגון טקס הבאת ביכורים שנתי, אשר ניסו להקנות צביון ממלכתי לאומי ואף צביון עצמאי ליישוב העברי בארץ ישראל ולמנהיגיו.
יהודה האזרחי בספרו "עיר אבן ושמים" מתאר טקס הבאת ביכורים לבניין המוסדות הלאומיים:
יהודה האזרחי מתאר בספרו גם את טקס "קבלת דגל ירושלים" ב"יום הדגל":
בשל חשיבות הבניין פשטו חיילים בריטיים על הבניין ב-29 ביוני 1946 ("השבת השחורה"), וחיפשו בו מסמכים הקשורים לארגון ההגנה.
בחצר המבנה חגגו תושבי ירושלים את החלטת ארגון האומות המאוחדות ביום כ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947).
אנטון דאוד, ערבי נוצרי, נהג הקונסוליה האמריקאית בירושלים, הממוקמת בסמוך לבניין המוסדות הלאומיים, היה דמות מוכרת לאנשי הביטחון של בניין המוסדות הלאומיים, והיה מיודד עם יצחק נבון, שלטענת ההיסטוריון אורי מילשטיין, נושא באחריות עקיפה לאירוע.
דאוד התגורר בסמוך לשתי מזכירות של הבניין ונהג מדי יום להביא אותן למקום עבודתן.
בשל ההיכרות עמו החל במסחר זעיר של כלי נשק, אקדחים ורימונים, עם אנשי ההגנה ששהו בבניין.
כאשר הללו ביקשו ממנו להשיג להם מספר מקלעי ברן, התנה זאת דאוד בהכנסת הסחורה לתוך חצר הבניין, על מנת שלא יהיו עדים להעברתה.
אנשי ההגנה לא ידעו כי דאוד היה מאנשיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ושהוא הציע לו לנצל את קשריו הטובים לביצוע פיגוע בבניין.
ב-11 במרץ 1948, כמדי בוקר, הגיע דאוד למבנה והחנה את מכוניתו בפתח הבניין.
בעת שהשומר הלך להביא את כספי העסקה, אמר דאוד שהוא הולך לקנות חפיסת סיגריות.
שומר נוסף של הבניין חשד בכך שהמכונית עמדה ריקה בפתח הבניין, אולם זיהה את מכוניתו של דאוד, ולכן לא עשה דבר מלבד הזזת המכונית במורד לפתח אגף קרן היסוד של הבניין.
בפיצוץ התמוטטה הקומה השנייה של אגף קרן היסוד, השומר ו-12 מעובדי הבניין נהרגו, ובהם גם מנהל קרן היסוד לייב יפה, ו-44 נפצעו.
בספרו של יגאל לוסין, עמוד האש, מופיע תיאורה של רחל מכבי מוצרי, מזכירתו של חיים הרצוג, שכיהן כראש אגף הביטחון של הסוכנות:
פיצוץ זה היה השלישי בסדרת פיגועי הטרור בירושלים במלחמת העצמאות.
קדמו לו פיצוץ בניין הפלסטיין פוסט ב-2 בפברואר 1948 בו נהרגו שלושה והפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-22 בפברואר 1948 בו נהרגו חמישים ותשעה בני אדם.
חודש לפני כן, בינואר 1948, פוצץ ארגון ההגנה את מלון סמירמיס והרג 26 איש.
לאחר הפיגוע שוקם המבנה, וסביבו הוקמו גדרות ברזל וחומות ברזל.
הרחבה הפכה למגרש חנייה סגור עד שנת 1987, בה שופצו הבניין והחצר.
החצר רוצפה באבן והגדרות הוסרו.
מאחר שחברי מנהלת העם ששהו בירושלים הנצורה לא יכלו להגיע לתל אביב להכרזת העצמאות - ערכו חברי מנהלת העם "טקס הכרזת עצמאות" חלופי לתושבי ירושלים בחצר בית המוסדות הלאומיים.
לאחר קום המדינה נערכו בבית המוסדות הלאומיים הישיבות הראשונות של הכנסת, בין 14-17 בפברואר 1949, שכללו את השבעת נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן לנשיא.
בדצמבר 1949, כאשר הממשלה בקשה במהירות להעביר את משרדיה לירושלים, הציעה הסוכנות היהודית לשכן את משרד ראש הממשלה באגף החדש של בניין המוסדות הלאומיים שהיה אז לקראת סיום הבנייה.
באופן זמני, עד סיום הבנייה של האגף החדש, שוכן משרד ראש הממשלה בבניין קרן היסוד.
ב-20 בדצמבר 1949 כבר התקיימה ישיבת הממשלה בבניין.
בקשת הממשלה לקבל את כל המבנה לצרכיה, תוך העברת הסוכנות היהודית לתל אביב, נדחתה על ידי ראשי הסוכנות היהודית.
משרד ראש ממשלת ישראל היה בבניין עד סוף אוגוסט 1962.
למבנה נוספה קומה שלישית בצביון הדומה ליתר קומות המבנה, וכן נבנה אגף נוסף בחלקו האחורי של המבנה למשרדים נוספים.
הבניין ממשיך לשמש את הנהלת ההסתדרות הציונית, הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד.
האנדרטה לזכר קורבנות האנטישמיות בעולם