tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, הוחלט כי כיוון שהקריינות נעשתה בהתנדבות, ישוב לשדר לאחר הבחירות.
ביוני 2019 הושעה מתפקידו לאחר שהתבטא בשידור בגזענות כנגד בדואים.
באפריל 2022 סיים להגיש את "שבת עולמית" מפאת מחלתו.
אחדים מספריו הוסרטו ושודרו בטלוויזיה הישראלית, בהם ספרו "אור ואלכסנדרה", שבעקבותיו יצר חיים כאלב את הסרט "הניצחון של ברק", שבו נוי אף שיחק.
נוי השתתף גם בשני סרטים נוספים של חיים כאלב, "הפרדס של סבא" ו"גן עדן טרזין".
כמו כן השתתף בתפקיד משני בסרט "פרשת איילנד" (1980)
נוי חיבר ספרי ילדים, אשר חלקם הוגשו בתחילה כסיפורים בהמשכים ב"תוכנית לאם ולילד", בהם
חבורה בין חולות ופרדסים (צירה: תרצה), תל אביב: י' שרברק, תשכ"ט-1968
הצריף הישן של גבעת הבֻּסתן, ירושלים: הוצאת ש.
גבעת האיריסים השחורים, ירושלים: כתר, 1984
רון וג'ודי, ירושלים: כתר, 1986
אור ואלכסנדרה, ירושלים: כתר, 1987
4 ימים על הנהר, ירושלים: כתר, 1989 (סיפור על הבריגדה היהודית)
המסמר האחרון (איורים: אבי כץ), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992
אגדת דג החול ושלושת הצבים, תל אביב: תמוז-מודן, 1992
המערה של חמי, הוצאת עמיחי, 1996
לאן נעלם הגרב השני?, כתב היד נימצא לאחר מותו .
אשתו נורית נוי הוציאה לאור הספר, 2025.
"בדרך לבית הספר", כתב היד נימצא לאחר מותו .
יום השנה לקארל שיינפלד, הוצאת קרת חדשה, 2010
אבא ואמא היקרים - מחזה בשלוש מערכות, הוצאת קרת חדשה, 2012
האסקי, הוצאת קרת חדשה, 2021
אחת מהבנות, הוצאת קרת חדשה, 2022
נולד לרחמים (יליד איראן) ועמאם בבגדאד, ביום הראשון של חג החנוכה, ולכן נקרא "נסים".
שמו השני הפך לימים לשם משפחתו.
למד תורה מפי הרב שמעון אגסי ומפי הרב צדקה חוצין ועוד.
עלה לארץ ישראל בשנת 1925 עם אשתו ויקטוריה, במסע שארך מספר חודשים על גבי חמורים.
לאחר עלייתו לירושלים התיידד עם הרב חזקיה שבתי, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי ועוד.
בשנת 1951 התמודד לכנסת השנייה כמספר שתיים ברשימת אמוני ישראל של הרב אליהו כי טוב, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1953 התבקש על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב הראשי הספרדי, להמשיך את דרכו ולכהן אחריו כראשון לציון.
בשנת ה'תשט"ו (1955) נבחר להיות הרב הספרדי הראשי כשקיבל 42 קולות, בהתמודדות מול הרב יעקב משה טולידאנו רבה של תל אביב שזכה ב-27 קולות.
מעמד ההכתרה התקיים בו' בניסן תשט"ו.
הרב נסים נחשב על ידי החוגים החרדיים כרב ליברלי והם פעלו להחליפו.
בז' במרחשוון ה'תשל"ג (1972) הוחלפו הרב נסים והרב איסר יהודה אונטרמן על ידי הרבנים עובדיה יוסף ושלמה גורן והיו לרבנים הראשיים הראשונים שהוחלפו בחייהם.
בשנת 1976 הוענק לרב נסים תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
הרב נסים נפטר בתשעה באב ה'תשמ"א (1981).
רעייתו ויקטוריה נפטרה בשנת ה'תשמ"ט (1988).
בתפקידו כרב ראשי לישראל שאף הרב נסים להידברות גם עם הציבור החילוני וערך סיורים בקיבוצים.
ביתו שימש מקום מפגש לאישי ציבור, פוליטיקאים ומלומדים, בהם פרופסור גרשם שלום מהאוניברסיטה העברית ושופט בית המשפט העליון חיים כהן.
בזמן הפולמוס הגדול בנושא חוק "מיהו יהודי", פעל הרב כדי שהגדרת הלאום היהודי תיקבע לפי ההלכה ולא על בסיס הצהרת האדם שהוא יהודי.
כחלק מהמאבק שלח הרב נסים מכתבים לרבני ישראל בעולם כדי שיביעו עמדתם בסוגיה זו.
בנובמבר 1957 החרים הרב נסים את טקס הזיכרון שנערך ביום הזיכרון החמישי לנשיא חיים ויצמן, מכיוון שהטקס לא נערך בהתאם למסורת ישראל.
הרב נסים סירב לצאת ולפגוש את האפיפיור פאולוס השישי בעת ביקורו בישראל בשנת 1964. המדינה התכוננה לקבל פניו בטקס ממלכתי, אשר במסגרתו היה צריך הראשון לציון ליטול חלק בקבלת פניו של האפיפיור במגידו.
הרב נסים סירב, באמרו שאם עליו לצאת לקבל את פני האפיפיור, אזי על האפיפיור, כראש הדת הקתולית, להשיב ביקור לראש הדת היהודית, אחרת ייווצר הרושם שמעמד הדת היהודית נחות.
במאמר ראשי בעיתון "הארץ" נכתב שכשם שביקורו של האפיפיור בארץ היה מאורע היסטורי לנוצרים, כך העובדה שהרב הראשי לא קיבל את פניו היה בו משום מעשה היסטורי ומתן תוקף לעצמאות מדינת ישראל.
התיר עליית יהודים להר הבית בכדי להראות ריבונות יהודית בהר.
בשנת 1960, ביוזמת הרב נסים, הועלו עצמותיו של הרב חיד"א לארץ ישראל והוא נקבר בהר המנוחות.
הרב נסים הקים בית מדרש להכשרת רבנים, מבוגריו הראשון לציון הרב מרדכי אליהו (אשר הקים בעצמו מאוחר יותר בית מדרש במתכונת דומה) והרב משה טופיק.
לאחר פטירתו הוקם על שמו מכון "יד הרב נסים" - מכון אקדמי תורני המשלב מכון מחקר אקדמי יחד עם בית מדרש.
על שמו רחובות בערים בני ברק, ירושלים, חיפה, חולון, רעננה ועוד, וכן בתי ספר יסודיים בערים רמלה ועפולה.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי בשנת ה'תש"ף.
לרב נסים היו חמישה אחים, בהם שלמה ציון, שנרצח באכזריות על ידי השלטונות העות'מאנים בבגדאד בתחילת 1917 יחד עם 18 חלפני כספים יהודים שנעצרו באשמת שווא.
הרב נסים כתב קינה לזכר הנרצחים אותה נהגו לקרוא שנים רבות בבתי כנסת של עולי בבל בעיראק ובישראל.
את הסיפור המלא ניתן לקרוא בערך יהדות בגדאד.
אחים נוספים הם הרב יחזקאל עזרא רחמים, והרב אברהם חיים רחמים, ראש ישיבה ומקובל, שהגיה את ספרי 'בן איש חי' של רבי יוסף חיים והיה תלמידו.
לרב נסים ולרעייתו נולדו ארבע בנות ושלושה בנים.
בין ילדיו: פרופ' מאיר בניהו, חבר הכנסת והשר משה נסים והמפקחת על גני הילדים בירושלים וכותבת ספרי ההדרכה רות נסים.
הרב מרדכי אליהו הראשון לציון והרב הראשי לישראל
הרב עזרא בצרי - לשעבר דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים
הרב משה טופיק - לשעבר דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים
הרב יעקב משה הלל - מקובל וראש ישיבת 'אהבת שלום'
הרב אליהו לוי ז"ל, נכד רבי יחזקאל עזרא הלוי, ראש הכולל ביד הרב נסים לשעבר, ומחבר שו"ת משפטי אליהו ועוד
שו"ת יין הטוב, חלק א-ב, (באתר HebrewBooks, מהדורת ירושלים ה'תשל"ט).
לדור ולדורות - מאמרים, נאומים ומכתבי חיזוק.
יצא לאור אחרי פטירתו בעריכת הרב שמואל כ"ץ.
לכלל ולפרט - הלכות קצובות - תשובות קצרות בהלכה שהשיב בעת היותו הרב הראשי.
יצא לאור אחרי פטירתו בעריכת הרב שמואל כ"ץ, שלושה כרכים.
בספר ישיבות בגדאד, נספחים ומקורות, נספח ל, נדפסו עשרות מכתבי תורה ושעה מאיתו.
בספר נחלת אבות, אוסף כתבים מגנזי משפחת ששון, נדפס אוסף גדול ממכתביו אל משפחת ששון.
יצחק סבן (נולד ב-15 ביולי 1952), הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם ש"ס בכנסת ה-15.
לאחר לימודי תיכון שירת סבן בצבא וסיים את שירותו הצבאי בדרגת סמל.
בין השנים 1989–1998 שימש סגן ראש עיריית באר שבע.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 שובץ במקום ה-14 ברשימת ש"ס לכנסת ה-15, ונכנס לכנסת לאחר שש"ס זכתה ב-17 מנדטים, וכיהן כחבר ועדות הכנסת, הכספים, הפנים ואיכות הסביבה, חוקה, חוק ומשפט והחינוך והתרבות.
לא הוכנס לרשימת ש"ס לכנסת ה-16 עקב היותו מזוהה עם אריה דרעי.
סבן מנהל חשבונות במקצועו, נשוי ואב לארבעה, עם 13 נכדים.
שימש, בין השאר, כנשיאה האחרון של תנועת המזרחי בפולין, וערך את ביטאון התנועה, "המזרחי".
נולד בעיירה בוברויסק שבבלארוס לאברהם ליפמן, ולחנה.
מרביתם של בני משפחת אביו היו חסידים, אך למרות זאת חינוכו של הרב ניסנבוים היה אצל המתנגדים (לימים העיד שספג משני העולמות).
אביו נפטר כשהיה ילד (תרמ"ב), וכעבור שנתיים עבר לישיבה ליטאית.
בתקופה זו התוודע לראשונה לספרות ההשכלה העברית ולסופריה: קלמן שולמן, סמולנסקין ולילנבלום.
כמו כן אהב ללמוד תנ"ך ולשמוע דרשות של "מגידים".
כשהיה בן 15 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם למד אצל הנצי"ב והרב חיים סולובייצ'יק.
בשנת תרמ"ה (1885) עבר לבית מדרש אחר, שם המשיך להתוודע לספרות השכלה עברית (למשל, כתב העת האסיף).
ב-1886 עבר לווילנה והחל ללמוד תורה בצורה אוטודידקטית, כך שאת עיקר השכלתו התורנית רכש מלימוד עצמי.
בתרמ"ז (1887) הצטרף לחובבי ציון שבמינסק, ושנה לאחר מכן נישא לשינה-לאה.
בתקופה זו המשיך להעמיק את ידיעותיו גם בתחום ההשכלה הכללית - הוא עיין בכתבי משה מנדלסון, נחמן קרוכמל, שי"ר ובכתבי עת כגון: כרם חמד, ביכורי העתים, המגיד ועוד.
בשנת תרנ"א (1891) הוקמה בישיבת וולוז'ין אגודת נצח ישראל.
אגודה זו, שהייתה חשאית וטקסית, שמה לה למטרה את ישוב ארץ ישראל, כל זאת על טהרת הקודש ועל בסיס התחדשות מוסרית.
באותה שנה הקים הרב ניסנבוים את "אגודת שפה ברורה", שפעלה במסגרת "נצח ישראל".
בתרנ"ב נסגרה ישיבת וולוז'ין, וכך כתב הרב ניסנבוים:
"כידוע נסגרה "ישיבת וולוז'ין" באמצע חורף תרנ"ב (1892).
מהם ששבו לביתם ומהם שנסעו לאכסניות אחרות של תורה, ובאו אז גם רבים מחברי "נצח ישראל" אלי למינסק, וביניהם ח"נ ביאליק ובידם החלטת ה"מרכז" למסור את ההנהלה אלי ולשני אשר איתי בעיר".
דרך פעילותו ב"נצח ישראל" העמיק את מעורבותו בנעשה בפרויקט הציוני.
בשנת תרנ"ג (1893) הצטרף ל"מרכז רוחני", שייסד הרב מוהליבר והיה למזכירו של מוהליבר.
("מרכז-רוחני" הייתה סיעה ב"חיבת ציון", שהיוותה בסיס להקמת "המזרחי" בתרס"ב 1902).
עם הופעתו של הרצל על הבמה הציבורית-ציונית, שימש הרב ניסנבוים כמקשר בינו ובין חובבי ציון ברוסיה, ופעל בקדחתנות למען הצלחתו של הקונגרס הציוני הראשון.
בתקופה זו כתב גם באופן קבוע בהמליץ.
לאחר פטירת בנו ולאחר פטירת הרב מוהליבר בתרנ"ח (1898) החל לעבוד ב"וועד האודיסאי" כמבקר-נוסע.
במסגרת עבודה זו היה עליו לנוע ארבעה חודשים בשנה בין ערי רוסיה ופולין ולבקר את פעולת העסקנים הציוניים.
עד חורף תרס"ט (1909), אז הפסיק פעילות זו, הספיק לבקר קרוב ל-200 ערים ברוסיה ובפולין.
בתרס"א (1901) עבר לגור בוורשה, ועסק גם בה בדרשנות ובהטפה לציונות.
בתרס"ב ייסד הרב ריינס את המזרחי.
על אף שהיה ציוני-דתי, תמך ברעיונות התנועה החדשה ואף עזר בגיוס חברים אליה, הרב ניסנבוים לא הצטרף לתנועה.
סירובו להיות מזוהה פוליטית נבע מהמחשבה שבכך השפעתו בתוך התנועה הציונית תגדל, וכן כיוון שחשש שהצטרפותו לתנועה החדשה תתפרש כהכרה בהפרדה בין דת ולאומיות.
הוא טען כי ציוניותו קודמת למזרחיותו.
בפולמוס הציוני על אודות תוכנית אוגנדה, בעוד מרבית נציגי המזרחי הצביעו בעד התוכנית, הרב ניסנבוים התנגד לה בחריפות.
הרב ניסנבוים ביקר בארץ ישראל בתרס"ה (1905), ועמד על האווירה הקשה ששררה בארץ באותם זמנים, בכל מה שנוגע לשאלת הפועל העברי והעסקתו אצל האיכרים בני העלייה הראשונה.
כשחזר לוורשה הפסיק את פעילותו בוועד האודיסאי, והמשיך, ביתר שאת, לדרוש למען ארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חל מפנה ביחסו כלפי "המזרחי" והוא החל לפעול במסגרתה.
הוא שימש פעיל מטעמה במשרד הארצישראלי.
ערך את עיתון המזרחי שהיה כתב עת עברי שיצא לאור בפולין בין השנים 1918–1924 במתכונת של שבועון, מטעם תנועת המזרחי בפולין.
בתרפ"ג (1923) חלה הרעה חמורה במצב בריאותו למשך מספר שנים - הוא חלה במחלת לב ועיניים והיה תשוש פיזית ונפשית.
בתקופה זו המשיך לכתוב ולהביע את משנתו האידאולוגית.
בשנת תרצ"ז (1937) התמנה לכהן כנשיא המזרחי בפולין.
הוא נשאר בפולין בעת הכיבוש הנאצי, גורש עם בני משפחתו לגטו ורשה, ושם מצא את מותו.
בשנה הראשונה למלחמה אמר באחת הישיבות:
על שמו נקרא הקיבוץ בארות יצחק, רחוב ראשי בבת ים, ורחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
בסוגיית מאבקה של תנועת המזרחי בחילון אחז הרב ניסנבוים בעמדה פרוגרמטית.
הוא ערך הבחנה בין התנהגות בזמן חירום להתנהגות בזמן שלום, בנוגע ליחס של היהודי אל הגוי בארץ ישראל.
בזמן מלחמה, כמו בזמן כיבוש הארץ על ידי יהושע, הצטווה האחרון להכחיד את עממי הארץ.
אך בתום הכיבוש גילה עם ישראל סובלנות לנוכחותם של הגויים בארץ ישראל.
כך גם בתקופת בית שני, בזמנים של רגיעה לא הוטלו מגבלות על רכישת קרקע בארץ ישראל על ידי גויים, בעוד שבזמן הכיבוש הרומאי נאסר למכור קרקעות ואף להשכיר בתים לגויים.
את ההבחנה בין זמן שלום וזמן חירום התיק הרב ניסנבוים לתקופתו, בקביעתו כי זמן בניית הבית הלאומי בארץ ישראל הוא זמן חירום ולכן יש להתחשב בצרכי היישוב.
אף על פי כן, אין זה אומר שהתחשבות זו צריכה להיות טוטאלית.
הרב ניסנבוים מצביע על כך שבתקופת בית שני, גם בזמני חירום, בתקופות כלכליות קשות, חז"ל לא ביטלו את התרומות והמעשרות אף על פי שהיה חשש שחיוב זה יבריח יהודים מהארץ.
באותו אופן, אף על פי שבניית הבית הלאומי הוא זמן חירום, המחייב עבודה עברית, אין להתיר חילול שבת.
בנוגע לפולמוס החלוקה סבר הרב ניסנבוים, בניגוד לרבים מרבני הציונות הדתית, כי נושא זה הוא פוליטי ואין לו משמעות הלכתית.
הרב ניסנבוים הירבה לעסוק בקשר שבין דת ולאומיות.
בספרו "מסורת וחרות" ניסח את השקפת עולמו כך: "הדת מעמידה במרכז העולם את האלוהות, הלאומיות מעמידה במרכז את הלאום, והיהדות ההיסטורית, המעמידה במרכז עולמה את האלוהות והלאום כאחת, אומרת: 'בראשית ברא אלוהים' - בשביל ישראל שנקראת ראשית, דתית-לאומית היא מראשית יצירתה.
הדת והלאומיות כתואמות נולדו בקרב העם העברי ויחד הן גדלות ומתפתחות".
תפיסתו של הרב ניסנבוים את הלאומיות היהודית ניצבה כתפיסת ביניים בין עמדותיהם של אישים כדוגמת הרב ריינס וזאב יעבץ מחד ובין הרב קוק וחוגו מאידך.
בעוד הראשונים סברו כי ניתן להגדיר את הלאומיות היהודית במונחים לאומיים מודרניים, הרי שהאחרונים השתמשו במערכת מונחים פנים יהודיים ואיזוטרית (סמלים קבליים, נוכחות אלוהית נסתרת בתהליך המשיחי ובאומה היהודית).
עמדתו של הרב ניסנבוים (כמו גם זו של הרב סולובייצ'יק) הייתה עמדת ביניים.
הרב ניסנבוים סבר כי ההתגלות האלוהית ייחודית לעם ישראל בלבד, ובכך ישנו הבדל אונטולוגי ודתי בין ישראל לבין אומות העולם.
אך, בניגוד לרב קוק, לא הפליג מעבר לכך מבחינה מיסטית, כך שהרטוריקה בה השתמש הייתה ארצית, גם אם רומנטית.
עד למלחמת ששת הימים נטתה הציונות הדתית יותר לכיוון הדגם של הרב ריינס והדגם של הרב ניסנבוים.
כך נעשה שימוש רב בביטויים כגון "רוח האומה" ו"נשמת האומה" (בניגוד ל"כנסת ישראל", שהוא ביטוי מיסטי-קבליסטי).
לאחר ששת הימים החלה להוביל הטרמינולוגיה ההגותית של הרב קוק.
בתקופת היותו עורך המזרחי זו גם פרסם את מאמריו בהצפירה.
בין השאר, התפלמס במאמרים אלה עם היהדות האורתודוקסית, שהתנגדה להגדרת היהודים כלאום ודבקה בגישתה "כי היהודים אינם אלא "חברה דתית" והוסיפו להילחם במרירות יתרה נגד הלאומיים העברים והציוניים, המטעימים בהטמעה חריפה את קיומו החי של הלאום העברי והמציאות הממשית של הלאומיות העברית".
מסורת וחרות - דרשות ונאומים העוסקים בדת ולאומיות.
בכותרת המשנה נכתב: "הגיונות ורחשי-לב על היהדות הדתית-הלאומית והשתלשלותה, גאולת ישראל ובנין ארצו, מנהיגי המדינה העברית וסדרי חייה והכשרת העם העברי לתעודתו" בראש הספר מבוא בשם "חזון ומדרש".
על מהותה של היהדות ההיסטורית, התפתחותה וערכה לקיום עמנו ותחיתו, הוצאת "הלאום", ורשה תר"פ.
יצא לאור לראשונה בווילנה תרע"א, ובמהדורה שנייה בוורשה תר"פ.
קנייני קדם (חלק ראשון ו-חלק שני) - בכותרת המשנה: "שבעים ושתים דרשות לשבתות ומועדים, מבוססות על מדרשים והזוהר".
יצא לאור לראשונה בורשה תרצ"א בשני כרכים (בראשון בראשית ושמות ובשני ויקרא-דברים).
בירושלים תשל"ד יצאה לאור מהדורה שנייה בכרך אחד, ובירושלים תשל"ח (1977) הודפסה מהדורה זו עם תוספות בהוצאה לאור משותפת של הוצאת ראובן מס ו"יד הרב ניסנבוים".
המובאות מהזוהר תורגמו בידי ישראל שפירא, ובראש הספר "מסולל מסילות: קוים לדמותו של הרב יצחק ניסנבוים".
אמרי דרוש: מאה וחמשים ושנים אמרים על ענייני יהדות וענייני אומה, ורשה תרפ"ו.
דרושים וחמר לדרש: ...על אודות הדברים המעסיקים כעת את בני עמנו- יצא לאור לראשונה בווילנה תרס"ג (1902) ובשנייה אחרי תר"ע, ובמהדורה שלישית בוורשה תרפ"ד.
דרשות לכל שבתות השנה והמועדים, דפוס "הצפירה", ורשה תרפ"ג (מהדורה שנייה - הראשונה בווילנה תרס"ח).
כתבים נבחרים: מאמרי יסוד בציונות וביהדות (בעריכת אליהו משה גנחובסקי), בהוצאת "האחים לוין-אפשטין ושות'", ירושלים תש"ח.
עלי חלדי: תרכ"ט-תרפ"ט - אוטוביוגרפיה שיצאה לאור לראשונה בוורשה תרפ"ט, ובדפוס צילום ב"הוצאת ראובן מס", ירושלים תשכ"ט, בהוספת הקדמה, "אחרית דבר", הערות ומפתח.
הדת והתחיה הלאומית: פרקי היסטוריה על גדולי הרבנים חובבי ציון - תולדות חייהם בקצרה ותמונותיהם של רבנים חשובים שתמכו בציונות.
רובם של הפרקים פורסמו בשבועון "המזרחי", אחדים מהם פורסמו בשבועון "הצפירה".
הודפס לראשונה בהוצאת הסתדרות המזרחי בפולין, ורשה תר"פ, ובשני דפוסי צילום: על ידי "מועצת ניו יורק רבתי של הסתדרות הציונים הדתיים באמריקה-מזרחי-הפועל המזרחי", תל אביב תשמ"א, ושוב בתל אביב תש"ן.
רבי שמואל מוהליבר ז"ל - חובר במסגרת סדרת "לנוער - ספרית ארץ-ישראל של הקרן הקימת לישראל" כספר כ"א, יצא לאור בהוצאת "אמנות", תל אביב תר"ץ, יחד עם שני חיבורים נוספים בסדרה: "יסוד גדרה" (י"ט בסדרה) מאת שמחה בן-ציון ו"חברון" (כ' בסדרה) מאת א"י שחראי.
אגרות הרב ניסנבוים - מכתבים מהשנים תרנ"א-תש"א בעריכת ישראל שפירא ועם הקדמה מאת אליהו משה גנחובסקי.
יצא לאור בדפוס "אחוה", ירושלים תשט"ז.
מהספרים "דרשות לכל שבתות השנה והמועדים", "הגות לב", "היהדות הלאומית" ו"אמרי דרוש", נערך הספר מועדים: דרשות נבחרות לחגים ולמועדים שהודפס פעמיים בירושלים: בתשכ"ה ובדפוס צילום ב"הוצאת ראובן מס" בתשכ"ז.
חוץ מכתיבת חיבורים שלו ערך את "דרכי המשנה: התוספתא, מכילתא, ספרא וספרי" של הרב זכריה פרנקל, ורשה תרפ"ג, והודפס גם בהוצאת "סיני", תל אביב תשי"ט.
יצחק (איסאק) נחמן שטֶיינברג היה משפטן, פוליטיקאי סובייטי ויהודי שומר מצוות.
בגיל מבוגר היה פעיל בתנועה הטריטוריאליסטית ומנהיג הארגון הטריטוריאליסטי "דער פריילאנד ליגע".
יצחק שטיינברג נולד ב-1888 למשפחה מסורתית מחד אך פתוחה להשכלה מאידך.
למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה, אך ב-1906 גורש מהאוניברסיטה עקב פעילותו בחוגים מהפכניים-שמאליים.
במהפכת 1917 הצטרף לחוגי שמאל והיה חלק מהמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל).
מונה כנציג מפלגתו לשר משפטים בממשלתו הראשונה של לנין.
בתפקיד זה החזיק עד לסיום שיתוף הפעולה בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית בשנת 1918. עזב את התפקיד במרץ 1918 עקב התנגדות להסכם ברסט-ליטובסק.
לפי עדותו בזיכרונותיו, בתפקיד זה הרבה להתעמת עם לנין ועם פליקס דזרז'ינסקי בנושאי זכויות אדם ושלטון החוק.
בדעה זאת החזיק לא משום שהיה שר משפטים והיה מעוניין שכל גורמי השלטון בממשלה החדשה יפעלו על פי הנחיות משרדו אלא משום שהאמין שהממשלה צריכה לפעול על פי חוק.
בדעה זאת התמיד גם במקרים לא פופולריים כמו הגנה על האצילים ממוצא גרמני שבאסטוניה וזאת למרות שברור היה שהם עוינים את מהפכת אוקטובר.
לאחר הקרע בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית השלטת המשיך בפעילות פוליטית אך נרדף ואף נעצר מספר פעמים על ידי המשטרה החשאית.
בשנת 1923 עזב את ברית המועצות עם משפחתו ועבר לגור בברלין.
כגולה פוליטי בברלין פרסם שורה של ספרים שתקפו את המשטר בברית המועצות.
ביקורתו על המשטר הסובייטי התמקדה בתחום זכויות האדם.
את חלק מספריו פרסם ביידיש בכוונה לפנות לקהל קוראים יהודי.
עם זאת חלק מספריו באותה העת התפרסמו גם בגרמנית ובאנגלית.
חלק קטן מפרסומיו אף תורגם באותה העת לעברית על אף ששטיינברג לא היה ציוני.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון עבר ללונדון עם אשתו ושלושת ילדיו.
בלונדון התקרב שטיינברג לחוגי התנועה הטריטוריאליסטית, שדגלה בפתרון לבעיית היהודים באירופה על ידי מציאת מקום יישוב מחוץ לאירופה אך לאו דווקא בארץ ישראל שיקלוט המוני מהגרים יהודים.
הוא הצטרף לליגה לארץ חופשית ("דער פריילאנד ליגע") והיה מנהיגה הבולט עד למותו.
משנת 1942 ערך את כתב העת של התנועה, אויפן שוועל .
בשנות השלושים פעל בקרב חוגי השלטון באוסטרליה, לקידום תוכנית קימברלי לפיה תתאפשר הגירה יהודית מאסיבית לאזור רמת קימברלי אשר בצפון אוסטרליה.
בשנת 1943 עבר להתגורר בניו יורק ושם המשיך בפעילותו הציבורית עד למותו בשנת 1957. גם לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 המשיך שטיינברג להתנגד לרעיון הציוני.
במשך כל חייו היה שטיינברג שומר מצוות אדוק.
אחיו אהרן שטיינברג היה פילוסוף ומתרגם רוסי, בסוף ימיו בלונדון.
אף הוא היה שומר מצוות אדוק.
בנו של יצחק, ליאו שטיינברג , היה מבקר אמנות וחוקר של תולדות האמנות.
דער מאראלישער פנים פון דער רעוואלוציע - בעברית: "פניה המוסריים של המהפכה", ספר בו תקף את המשטר הקומוניסטי בברית המועצות.
In the workshop of the revolution - זכרונותיו של שטיינברג מתקופת היותו שר בממשלה הסובייטית.
קורות חייה של הטרוריסטית מריה ספירדונובה.
הרב חכם יצחק אליהו נח (תמוז תרמ"ח, 7 ביולי 1888–י"ד בשבט ה'תשכ"ב, 18 בינואר או 19 בינואר 1962) היה רב ואב בית דין של קהילות יהודיות בכורדיסטן, ורב מושב אלקוש שבגליל.
נולד בכורדיסטן ב-7 ביולי 1888 (ראש חודש תמוז ה'תרמ"ח) לאליהו נח ולדינה, שהייתה נצר למשפחת ברזאני שהעמידה רבנים ושוחטים בקרב קהילות כורדיסטן במשך כ-400 שנים.
בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) החל ללמוד בתלמוד תורה בארביל שבכורדיסטן, שם הצטיין בלימודיו ושקידתו בלימוד התורה הפכה לשם דבר.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) קיבל הסמכה לשוחט ובודק על ידי דודיו הרבנים למשפחת ברזאני.
תקופה קצרה לאחר מכן הוסמך גם על ידי חכם זכאי ברזאני ועל ידי מורו ורבו הרב אברהם אלכורדי, רב ואב בית דין של העיר ארביל.
לאחר פטירת הרב אברהם אלכורדי בשנת 1918 (ה'תרע"ח), התמנה לרב ואב בית דין של העיר ארביל.
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) התמנה לרבה של כוי סנג'ק שבכורדיסטן.
בעיר זו כיהן כרב עד שנת 1942 (ה'תש"ב), ומשם עבר לכהן כרבה של סולמניה שבכורדיסטן, עד עלייתו ארצה.
בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לארץ ישראל יחד עם שתי נשותיו וילדיהם, ביניהם בתו יפה בן מנשה.
עם עלייתו ארצה עבר בהצלחה את מבחן הסמיכה לרבנות אצל הראשון לציון בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בתקופה זו שימש כרבה של מעברת יוחנן במשך שלוש שנים, עד שנת 1954 (ה'תשי"ד), אז החל לכהן כרב המושב אלקוש שבגליל עד פטירתו ב-2 בפברואר 1962 (י"ד בשבט ה'תשכ"ב).
הוא הובא למנוחות בבית העלמין העתיק של טבריה
כך תואר את הרב יצחק נח ובן דודו הרב יצחק ברזאני בידי אחד מבני משפחתם:
עסק בחייו במקצועות הרבנות השונים, אך בישראל סירב לשמש כדיין.
פסיקתו הונהגה בדרך כלל על פי הרב יוסף חיים, ודאג לשמר את מנהגיהם של יהודי כורדיסטן.
עסק בקבלה ובקבלה מעשית כדוגמת כתיבת קמיעות, גורלות, וכדומה.
הרב משה בן מרדכי - הרב של טירת כרמל.
הרב ניסים אליהו - הרב של מושב שתולה
הרב עזרא אליהו - הרב של מושב עין יעקב
יצחק נדב (11 באפריל 1890 – 27 בנובמבר 1963) היה מראשי ארגון "בר גיורא" וארגון "השומר", וספק חומרי הנפץ העיקרי למשימות המחתרתיות של ארגון "ההגנה".
נולד בכ"א בניסן תר"ן 1890 בירושלים.
אביו, שלום נדב, עלה לארץ ישראל מתימן ב-1881 במסגרת "עליית אעלה בתמר", ואמו מלכה, עלתה מאלג'יר.
קיבל חינוך מסורתי בקהילה התימנית בירושלים בתלמוד תורה ובישיבה.
לאחר מכן החל ללמוד תכנון בניין בבצלאל.
בשנת 1906, כאשר אלכסנדר זייד הקים את 'קומונת הסתתים' בירושלים – שבמסגרתה צעירים בני העלייה השנייה למדו סיתות מהאומנים התימנים שגרו בשכונת משכנות ישראל בירושלים, בחסות בוריס שץ (מקימו של בית הספר לאמנות "בצלאל"), חבר נדב לקומונה והצטרף למפלגת פועלי ציון.
בעקבות הצטרפותו ל'קומונה' גזרו חבריו את פאותיו התימניות, הלבישו אותו בבגדי פועלים.
עם התפזרות 'קומונת הסתתים', עבר להתגורר ביפו, ושם התחבר ליצחק בן-צבי (והיה אף שכנו לחדר) שעמד בראש מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל, אז חבר יצחק נדב לייסוד ארגון בר גיורא.
לאחר מספר חודשים ביפו הצטרף לקולקטיב בחוות סג'רה, ונמסרה לידיו שמירת הגורן.
בסג'רה הוא גם עבד בסיתות ובבניין.
בשנת 1909 עבר נדב למסחה (לימים כפר תבור).
עם הקמת 'השומר' בשנת 1908 היה נדב בין המייסדים.
לנדב היה חלק חשוב בכיבוש אדמות מרחביה שבעמק יזרעאל.
נדב נשלח לבדוק את אדמות פולה (שעליהן הוקמה לימים המושבה) כבר בשנת 1908. בשנת 1911, לאחר ההחלטה לכבוש אדמות אלו, הוצג נדב, שהיה בעל אזרחות עותמאנית, כחוכר של הקרקע (שכן החוק העות'מאני אסר על רכישת קרקעות על ידי נתינים זרים).
קבוצת הכיבוש הראשונה, שכללה 20 איש שהגיעו למקום בטבת תרע"א, סולקה על ידי שוטרים טורקים, ובעקבות כך נותרו על האדמות רק יצחק נדב, צבי נדב ומרדכי יגאל, שהיו בעלי אזרחות עותמאנית.
בסופו של דבר התקבלה הרשות גם לפועלים נוספים לעלות על הקרקע, וחרף התנכלויות רבות מצד אנשי כפר סולם השכן הוקמה המושבה מרחביה.
בעקבות השתתפותו בהגנת המושבה במהלך המתקפה הגדולה עליה בכ"ז באייר תרע"א, הוא נעצר על ידי השלטונות הטורקיים, ויחד עם מרדכי יגאל וקוראקין הוא הושם במעצר בנצרת למשך שנה.
לאחר שחרורו ממעצר השתתף בהקמת תל עדש (לימים תל עדשים).
במסגרת פעילותו בארגון 'השומר' נודע בתמיכתו במתינות, וכמי שטבע את הסיסמה "דע את אויבך".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה לא התגייס לצבא הטורקי והוכרז כעריק.
לאחר תפיסת רשת הריגול ניל"י, כאשר הטורקים ערכו מרדפים נרחבים אחרי חברי ארגון 'השומר', ברח מהגליל לרחובות וראשון לציון - ולאחר מכן קיבל על עצמו את השמירה ברוחמה.
לאחר פירוק השומר עבר לחיפה, ועסק בהדרכת חלוצים, בני העלייה השלישית שעסקו בכבישים ובבניין.
בין היתר דאג לקבוצות שסללו את כביש חיפה-צמח.
בנוסף היה ממארגני ארגון ההגנה בחיפה, וארגן את ההגנה העצמית במהלך מאורעות תרפ"ט (1929).
בשנת 1923 נישא לזהבה מישקוב.
לשניים נולדו בן ובת - מלכה ויגאל.
החל משנת 1925 החל לעבוד כספק חומרי נפץ (הספק המורשה היחיד בארץ), והחזיק חנות לחומרי נפץ ברחוב מליסנדה בירושלים.
במסגרת עבודתו זאת גם סיפק במחתרת חומרי נפץ עבור ארגון 'ההגנה', שאליו השתייך.
במהלך מלחמת העולם השנייה נקלעו עסקיו לקשיים בעקבות הקושי בהשגת חומרי נפץ, מצבו הכלכלי התערער וגם בריאותו.
בשנת 1953 הקים משק בקריית עמל.
נפטר בשנת 1963, ונקבר בקברות השומרים בתל חי.
רעייתו זהבה (1901–1989) נקברה אף היא באותו בית קברות.
על שמו נקרא רחוב בשכונת הכרמל הצרפתי חיפה.
יצחק נדב, זכרונות איש "השומר", רשם: אברהם עובדיה; ערך וההדיר: יוסף טובי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ז-1986.
יצחק נדב, מה"חדר" התימני לשדות מסחה, ספר השומר, הוצאת דביר, 1957, עמודים 109–115
יצחק פרוויז נזריאן (24 בפברואר 1929 – 23 באוגוסט 2017) היה איש עסקים ישראלי-אמריקאי ממוצא יהודי-איראני.
בשנת 2017 הונו נאמד בכ-1.87 מיליארד דולר.
נזריאן נולד בטהראן בירת איראן למשפחה יהודית.
בן לגולבהאר ולדוד, סוחר משמשים.
בגיל חמש התייתם מאביו, והוא ואחיו יונס גודלו על ידי אמו שעבדה כתופרת.
בגיל 12 החל לעבוד במוסך כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בשנת 1943 החל לעבוד כמלצר בבסיס צבאי אמריקני, שם פגש קצין יהודי שעזר לו להגיע לבית ספר מקצועי בו למד חשמלאות, מכניקה וחרטות.
בגיל 17 עזב את טהראן לאיטליה ועבר הכשרה במחנה פליטים של הסוכנות היהודית ליד ג'נובה.
בשנת 1948 עלה לישראל, יומיים לאחר קום המדינה.
שירת כלוחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 7, נפצע ברגלו ממוקש ואושפז במשך חמישה חודשים, בשנת 1951 השתחרר מהצבא.
לאחר שחרורו היה נהגה של גולדה מאיר.
הוא רכש משאית והוביל בה חצץ, ובהמשך התפתחו עסקיו לצי של משאיות.
בשנת 1957 חזר לטהראן, שם זכה להצלחה כקבלן, הודות לשיתוף פעולה עם "סולל בונה" ו"ורד מקורות" שפעלו באיראן.
בשנת 1979, עם פרוץ המהפכה האיראנית, ברחו יצחק ואחיו יונס בחזרה לישראל.
לאחר תקופה קצרה בה עסקיו לא צלחו היגר ללוס אנג'לס, ארצות הברית, שם הקים יחד עם שלושה מדענים יהודים מ-MIT את חברת "קוואלקום", שהחלה דרכה בפיתוח טכנולוגיה למעקב אחר משאיות, המשיכה בתכנון רכיבי מוליכים למחצה בעיקר לתחום תקשורת הנתונים האלחוטית, וזכתה להצלחה רבה.
לנזריאן היו אחזקות בחברת "Stadco", שמייצרת פריטים לתעשיות החלל והביטחון; ב-"Eden IQ", שמפתחת טכנולוגיה לשימוש בדלקים ירוקים, וב-"PWP Industries", שמפתחת אריזות מיוחדות למזון.
כמו כן השקיע בנדל"ן ובחברות הייטק.
בשנת 2003 קיבל נזריאן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב, וחנך קתדרה ללימודים פוליטיים מתקדמים על שמו.
נזריאן עוסק בפעילות פילנתרופית, במיוחד בקרב הקהילה היהודית-פרסית בארצות הברית.
הוא הקים בית כנסת בבוורלי הילס.
ייסד באוניברסיטת תל אביב את "המכון ללימודי איראן".
בישראל יזם את הקמת "המרכז הישראלי להעצמת האזרח", שמטרתו חיזוק החברה והדמוקרטיה בישראל, באמצעות העצמת כוחם של אזרחי המדינה.
נזריאן היה נשוי לפוראן ואב לארבעה.
יצחק נגרקר (נולד ב-1952) הוא איש צבא בדימוס שלחם במלחמת יום הכיפורים כטען-קשר בדרגת רב-טוראי בחטיבה 188 של חיל השריון.
הוא נפל בשבי הסורי במעשה גבורה במטרה להציל את החיילים שהסתתרו בבונקר שבתל סאקי ברמת הגולן, בעת שהיו תחת אש כבדה וניתנה הוראה ממפקד מוצב תל סאקי, מנחם אנסבכר: "מי שיכול לצאת ולהגיד שאנחנו נכנעים - שיצא".
נגרקר התחמק משני צרורות של החיילים הסורים ונלקח בשבי.
משום שלבש סרבל חסין אש, הסורים טעו וחשבו שהוא טייס.
נגרקר גדל ביבנה למשפחת עולים מהודו.
גויס לחיל השריון ושירת כטען-קשר בגדוד 74 של חטיבה 188 (פלוגה ו).
בתחילת מלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה ברמת הגולן ולחמה מול כוחות סוריים גדולים.
ב-7 באוקטובר 1973, בסיומו של קרב תל סאקי, היו תחת אש כבדה בתוך הבונקר בתל סאקי כ-30 לוחמי צה"ל, ולאחר שספגו אש כבדה ניתנה הוראה ממפקד מוצב תל סאקי מנחם אנסבכר: "מי שיכול לצאת ולהגיד שאנחנו נכנעים - שיצא".
נגרקר היה היחידי שעמד (בשעה ששאר החיילים נפגעו מהאש שהייתה סביבם ולא היו מסוגלים לעמוד) ויצא החוצה אל עבר שני חיילים סורים, שניסו לירות בו אך יצחק התחמק בהם ע"י כך שהטה את גופו לצד ואחורה.
כששאלו אותו כמה אנשים יש בבונקר, סימן להם עם היד שהם היו ארבעה (כמספר האנשים הדרושים לתפעול טנק), שלושה מתו והוא היחידי שנותר.
כששמו לב לסרבל חסין האש שלו, הם חשבו שהוא טייס, והחליטו לקחת אותו בשבי, מבלי לבדוק האם הוא דובר אמת, ובכך ניצלו חיי כל החיילים ששהו בתוך הבונקר בתל סאקי.
יצחק נגרקר שהה בשבי הסורי כשמונה חודשים, במהלכם עבר חקירות ועינויים.
הוא שוחרר ב 6 ביוני 1974, במסגרת חילופי שבויים.
כעבור כמה חודשים בשבי, הצטרף לכלל השבויים בכלא אל מאזה שבדמשק יעקב אריאל (אחרי שהות ארוכה בצינוק) אותו חבש יצחק בניגוד לפקודה שקיבל בבוקר ה-7 באוקטובר באזור תל סאקי לאחר שיעקב נפגע בבטנו מארטילריה.
יעקב ויצחק זיהו אחד את השני בשבי ואחרי שיצחק שאל על הלוחמים בבונקר יעקב אמר שהלוחמים בבונקר נהרגו.
יצחק היה בחששות איומות והרגשת כישלון לקראת הנחיתה בארץ, כי היה בטוח שכל הלוחמים בבונקר תל סאקי מתו, והוא כביכול לא הקשיב לפקודתו של סגן מנחם אנסבכר משום שיצא מהבונקר והסגיר עצמו ולא אמר לסורים שכל יושבי הבונקר נכנעים.
מטוס השבויים נחת בשדה התעופה בן-גוריון ויצחק פגש את המשפחה שהגיעה לשדה ועבר חקירה קצרה.
כאשר ניגש למוניות שהוקצו למשפחה פנה אליו לייזי אגסי ובישר לנגרקר שכל הלוחמים ניצלו בזכותו, וכולם מחכים לו לחאפלה שאנסבכר הבטיח לערוך כשהיו בבונקר.
יצחק נגרקר נשוי לאילנה, ילידת מומבאי, הודו, שעלתה לישראל עם משפחתה וגדלה בדימונה, ולהם ארבעה בנים.
לבנם הבכור אשר נולד כשנה לאחר חזרתו מהשבי העניקו את השם יואב על שמו של יואב יקיר, מפקדו של נגרקר, שנפל בקרבות הבלימה של מלחמת יום הכיפורים.
נגרקר ואשתו מתגוררים בקצרין שברמת הגולן.
בספטמבר 2014 יצא לאור בהוצאת עם עובד הספר "בקרב ובשבי" - רומן גרפי של אלעד שובל ודותן גולדווסר.
הספר מגולל את סיפורו של יצחק נגרקר מן הקרב ומן השבי הסורי.
יצחק נגרקר מוזכר בעוד שני ספרים:
אבירם ברקאי, על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור, ספרית מעריב.
יעקב אריאל, הדרך לדמשק, הוצאת עם עובד - סיפורו של השבוי יעקב אריאל, אותו יצחק נגרקר הציל כשחבש אותו בתחבושתו האישית בזמן קרב.
יצחק נגרקר פעיל מאוד, נמצא באנדרטת תל סאקי לא מעט, ומעביר הרבה מאוד הרצאות ומורשת קרב לקבוצות שונות במטרה להעביר הלאה את סיפורו, וסיפורם של חבריו לנשק - אלו החיים ואלו שלא.
יצחק ניסן (נולד ב-29 באוקטובר 1945) שימש כמנכ"ל ונשיא התעשייה האווירית לישראל.
ניסן החל לעבוד בתעשייה האווירית ב-1978, כמהנדס מערכות עסק בתחום פיתוח מערכות התקיפה העיקריות של ספינות חיל הים.
בשנים 1995–2002 ניהל את מפעל מבת של החברה, העוסק בין השאר בפיתוח מערכות נשק ימיות, מערכות טילים נגד טנקים, חימוש מונחה מדויק וכן משמש קבלן ראשי לתוכניות החלל הלאומיות של מדינת ישראל.
בתקופתו כמנהל המפעל זכה בפרס התעשייה ב-2001. ב-2002 מונה לסמנכ"ל החברה ומנהל חטיבת מערכות טילים וחלל.
בפברואר 2006 מונה למנכ"ל החברה בעקבות פרישתו של משה קרת.
בתקופת כהונתו גייסה החברה כספים ב-2007, לראשונה באמצעות הנפקת אג"ח סחירות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובכך הפכה לחברה מדווחת הכפופה לכללי השקיפות של הרשות לניירות ערך.
לאחר פרישתו הקים יחד עם חזי בצלאל את חברת "מטאור אירוספייס" העוסקת בפיתוח כלים בלתי מאוישים.
ניסן בעל תואר ראשון (B.Sc) ותואר שני (M.Sc) בהצטיינות בהנדסת אלקטרוניקה ומכ"ם מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
דוקטור לשם כבוד מהטכניון בשנת 2012. מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשניים.
יצחק משה דניאל (בבולגרית: Исак Мойсей Даниел; 12 בנובמבר 1895 רוּסֶה, נסיכות בולגריה – 16 בספטמבר 1942, תל אביב, ארץ ישראל המנדטורית) היה מחזאי ובמאי תיאטרון בבולגריה, רומניה, צרפת ואוסטריה.
לאחר עלייתו לישראל הקים וניהל את "תיאטרון סדן", התיאטרון האמנותי ובהמשך את המטאטא ונחשב לאחד מאבות התיאטרון הסאטירי של ישראל.
יצחק דניאל נולד בנובמבר 1895 בעיר רוּסֶה שבנסיכות בולגריה למשפחה אמידה וציונית.
(ממשפחתו נודע הרב שמואל דניאל, איש סלוניקי שעבר לאיזמיר, בעל הספר "זקן שמואל" על בעל הטורים והבית יוסף.) סיים גימנסיה בולגרית ממשלתית בעירו.
הוא היה פעיל בתנועה הציונית בבולגריה ונמנה עם ראשי התנועה בעירו.
בביתו ספג את החיבה לתיאטרון.
בראשית העשור השני של המאה ה-20 יצא ללמוד בימוי באקדמיה הממלכתית לאמנות דרמטית בברלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך את לימודיו בווינה ובמשך שנתיים הועסק כעוזרו של מקס ריינהרדט.
בהמשך ביים דניאל מחזות בתיאטרון האודסאי בווינה ובתיאטראות העירוניים בקראיובה, בוקרשט ופריז.
בבולגריה ייסד דניאל בית ספר ללימודי משחק שאחת מבוגרותיו הייתה השחקנית הבולגרייה הנודעת זורקה יורדנובה(בול').
דניאל ביים בתיאטרון הלאומי הבולגרי בסופיה, וברפרטואר שלו נכללו מיצירותיהם של ויליאם שייקספיר, אוסקר ויילד, גרהרט האופטמן, ארתור שניצלר ומולייר.
במקביל היה דניאל חבר בתנועת "ההסתדרות לשפה ותרבות העברית" בראשות אלברט רומנו.
בין 1916 ל-1920 כתב וערך במספר ביטאונים של הקהילה היהודית בבולגריה ובכללם "ההד היהודי" (אברייסקי אקו) בעריכת בנימין ארדיטי וכן הוציא לאור בבולגרית חוברת על שירת ביאליק.
ב-1921 נבחר לוועד המרכזי של התנועה, אשר שם לו למטרה להכשיר חלוצים לצורך בניין ארץ ישראל.
ב-1922 נמנה דניאל עם מייסדי ומנהלי האגודה הקואופרטיבית "עברייה", אשר פעלה בסופיה בתחום רכישה והפצת ספרים וכתבי עת והעניקה סיוע לעורכים וכותבים מקרב הקהילה להוציא לאור את יצירותיהם.
בהנהלת האגודה פעלו ביחד איתו גם הרב אשר חננאל ושאול מיזאן.
ב-1926 עלה דניאל לארץ ישראל.
הוא לימד משחק ועם תלמידיו נמנו זאב ברלינסקי ושושנה דואר.
הוא הקים את תיאטרון "סדן" ביחד עם קבוצת שחקנים שכללה את נתן כוגן ומשה חורגל, אך בשל קשיים תקציביים הפסיק התיאטרון את פעילותו לאחר שהעלה שלוש הצגות בלבד.
חילוקי דעות שפרצו בתוך התיאטרון הארץ ישראלי בין מנחם גנסין למרים ברנשטיין-כהן, הובילו לפנייתה של ברנשטיין-כהן לדניאל, שאותו פגשה בזמן שהות חברי הקבוצה בברלין, לבא ולביים בתיאטרון.
הצעד הוביל לעימות עם גנסין ולפירוק התיאטרון הארץ ישראלי.
ב-11 בנובמבר 1926 הקים דניאל את "התיאטרון האמנותי", שבו היו חברים מרבית שחקני התיאטרון הארץ ישראלי ובכללם רפאל קלצ'קין, מרים ברנשטיין-כהן, שמעון פינקל ויעקב הורוביץ, וניהל אותו.
התיאטרון האמנותי, שפעל ללא תמיכה כלכלית, נקלע לקשיים, ולאחר שהעלה ארבע הצגות, נסגר.
דניאל עזב את ישראל לגרמניה וארצות הברית ושב אליה שנה מאוחר יותר.
באפריל 1928 ייסד דניאל את תיאטרון "המטאטא" והיה מנהלו הראשון.
תכניו של תיאטרון זה, שנכתבו על ידי מיטב הכותבים של התקופה, ובהם בפרט עמנואל הרוסי וה.
אביחנן, עסקו בסאטירה פוליטית וחברתית בהקשר לנעשה ביישוב היהודי בארץ וזכו לפופולריות בקרב בני היישוב.
ב-1932 סיים את עבודתו בתיאטרון.
דניאל היה ממקימי בית הקפה הראשון בתל אביב, "קפה סמדר", שבו הוצגו גם תוכניות אמנותיות וקברט.
ב-1939, לאחר סגירת "קפה סמדר" הקים דניאל את הקברט "הרקיע השישי", שבו הופיעו בת-זוגו סוניה ברונקוב, ששרה וניגנה בפסנתר, וידידו נתן כוגן.
בתקופה זו פעל דניאל כפרילנסר בתחום המחזאות והאמרגנות, בהצלחה חלקית בלבד.
בין השאר העסיק את הבמאי שעלה מרומניה אברהם בן-יוסף בבימוי שתי הצגות, אך הן לא הועלו על הבמה.
ב-1942, חודשים ספורים לפני מותו, שב לעבוד במטאטא.
יצחק משה דניאל נפטר בספטמבר 1942 בבית החולים הדסה בתל אביב מטיפוּס, והוא בן 47 וערירי.
ימים ספורים לאחר מותו ילדה שחקנית "המטאטא" ברונקה זלצמן את בנה הבכור, וקראה לו על שמו, דניאל (דניאל גִדרון, כיום במאי תיאטרון בארצות הברית).
ב-26 בנובמבר, במלאת חודשיים לפטירתו, נערך באולם "אהל" נשף לזכרו מטעם תיאטראות "הבימה", "אהל" ו"המטאטא".
הרב יצחק בן משה נוניש או נוניס בילמונטי (Nunes Belmonte) (1710 – י"ח בניסן תקל"ד, 1774) היה רב באיזמיר, מחבר הספר שער המלך.
ככל הנראה רבו היה הרב חיים אבולעפיה, שאותו הוא מזכיר רבות בספרו ושנתן הסכמה לספרו.
כמו כן למד אצל הרב ברזילי יעבץ מחבר הספרים "לשון לימודים" ו"לשון ערומים", וכן ואצל הרב יצחק הכהן רפפורט מחבר הספר "בתי כהונה".
היה עני וחולה, ואת הוצאת ספרו תרם קרוב משפחתו ברוך גאגין.
בשנת תקל"ב, פרצה שרפה גדולה באיזמיר, אשר כילתה את כל בתי הכנסת בעיר.
הרב נוניש נסע לליוורנו שבאיטליה לאסוף כסף לשיקום בתי הכנסת, יחד עם ר' אברהם ליאון.
בהיותו בליוורנו הדפיס את הספר שיטה מקובצת על מסכת בבא בתרא, ולפני שיצא הספר מבית הדפוס, בי"ח ניסן ה'תקל"ד, נפטר.
בנוסף ל"שער המלך", חיבר ספר דרשות בשם "דרך השער", שנדפס בספר "דרכי הים" של תלמידו, הרב רפאל יצחק מאיו.
כמו כן, הרב נוניש מזכיר בספרו את חידושיו על מסכת ביצה, אשר אינם קיימים כיום.
ספרו שער המלך, חובר על סדר הרמב"ם, אך הוא מרחיב בעיסוק בסוגיות התלמוד, הראשונים ושאר מפרשי התלמוד.
הוא בולט הן בעיונו בסגנון חכמי טורקיה, והן בבקיאות הנרחבת אף בספרי האחרונים.
בעיקרו אינו ספר הלכה, אך לעיתים הוא פוסק הלכות.
ספרו זכה לתהודה רבה, ורבים מגדולי דורו שבחו את ספרו, כמו רבי עקיבא איגר והחיד"א.
הרב יעקב שור הנחה את הרב צבי יחזקאל מיכלסון:..."ולא ימוש מפיך ספר שער המלך על הרמב"ם אשר על ידו תתחנך לבקיאות הרצויה והמועילה...".
בספרו מוזכרים מספר ספרים אשר אינם קיימים כיום כמו שיטה מקובצת על מסכת קידושין ועל מסכת יבמות, ספר לקדמון מהראשונים בזמן הרשב"א ושיטות וחידושים לרבי אהרן לפפה.
סלוניקי תקל"א עם הסכמות רבי חיים אבולעפיה ורבי חיים אלבעלי.
ברונא תקס"א עם הערות וחידושים בשם "טעם המלך" מרבי ברוך בן יונה ייטלס, בהסכמת רבי מרדכי בנט, רבי אלעזר פלקלס ורבי אלעזר קאליר (אב"ד רכניץ, מחבר ספר "אור חדש").
לבוב תרי"ט עם הגהות והסכמה מרבי יוסף שאול נתנזון.
לבוב תרנ"ו, עם הסכמת הרב יצחק שמלקיש והרב אריה לייב הורוויץ (בנו של הרב ישראל מסלנט).
לבוב תר"ע עם חידושי "אפריון שלמה" מאת הרב שלמה קלוגר וחידושי "מעשה חושב" מהרב חיים שמואל בירנבוים (חתנו של הרב עקיבא איגר) והוספות למעשה חושב מנכדו הרב עקיבא סופר.
ירושלים תשנ"ד, הוצאת "אור המזרח" שעל ידי מכון ירושלים.
במהדורה זו נדפסו בנוסף לכל החידושים וההגהות ממהדורות קודמות, גם הגהות רבי עקיבא איגר, הגהות ברוך טעם, הגהות הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ', (מחבר הספר "סדר משנה"), הגהות הרב שמואל לנדא (בנו של הרב יחזקאל לנדא בעל הנודע ביהודה) והגהות הרב בצלאל רנשבורג.
כמוכן נוסף לספר מדור ובו רשימת הערות על סדר סימני הספר מגדולי הדורות שלאחריו, בעריכת הרבנים אליהו שלמה רענן וברוך כהנא.
ר' חיים יהודה אליעזר, מחבר ספר "שמחת יאודה".
ר' חיים אברהם ב"ר יצחק ארדיט, בעל החידושים שנדפסו בסוף הספר "מטה אפרים".
ר' רפאל יוסף חזן, מחבר ספר "חקרי לב".
ר' רפאל יצחק מאיו, מחבר ספר שרשי הים.
יצחק נסיהו (27 בנובמבר 1926 – 9 בפברואר 2015) היה המזכיר הצבאי של ראש הממשלה בשנים 1963–1966, בדרגת אלוף-משנה.
שירת בתפקיד זה תחת ראש הממשלה לוי אשכול, וקודם לכן כממלא מקום המזכיר הצבאי בעת כהונתו של דוד בן-גוריון כראש הממשלה.
יצחק נסיהו נולד בחיפה בשנת 1926 ליהושע נסיהו, שעלה מגליציה והיה מזכיר הכספים וגזבר הטכניון, ולאסתר לבית בלום, בת למשפחה שנמנתה עם מייסדי ראש פינה.
בן דודו היה מרדכי נסיהו.
סבו, יצחק בלום, היה שומר במושבה יבנאל ונרצח בידי ערבי בשנת 1909.
הוא שירת כנוטר והיה חבר ב"הגנה".
עבר את קורס הקצינים הראשון של צה"ל, בפיקודו של חיים לסקוב.
שירת כקצין מודיעין בחיל השריון, בחטיבת גולני ובפיקוד המרכז.
ב-1957 היה ראש לשכת הרמטכ"ל משה דיין.
ביוני 1958 עבר ללשכת המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, והיה ממלא מקומו של המזכיר הצבאי, חיים בן-דוד, בעת כהונתו של דוד בן-גוריון כראש הממשלה.
עם פרישתו בן-גוריון מכהונת ראש הממשלה פרש גם בן-דוד מכהונתו, וביולי 1963 מונה נסיהו למזכיר הצבאי של ראש הממשלה החדש, לוי אשכול.
באפריל 1964 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
כיהן כמזכיר הצבאי עד תחילת 1966. במלחמת ששת הימים היה עוזר לשר הביטחון, משה דיין.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבד בכור תעשיות, היה מנכ"ל משרד הפרסום "בינג־ליניאל" ועבד בהוצאת הספרים ההסתדרותית "ספרי".
נישא לרחל, ונולדו להם שתי בנות.
יצחק (איסידורו) ניבּוֹרסקי (Isidoro Niborski; ביידיש: ניבאָרסקי) הוא חוקר יידיש, פרופסור במכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO ) בפריז.
יצחק ניבורסקי נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה בשנת 1947 כבן זקונים להורים שהיגרו מכוֹזֶ'לֶה (Chorzele, כאָרזשל) שבפולין לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא התחנך בבית חילוני יידישאי.
לצד חינוכו בבית ספר ממשלתי בספרדית, למד גם בבתי ספר חילוניים ביידיש.
בין מוריו סופרי היידיש שמואל צסלר ושמואל רוז'נסקי.
קיבל תעודת בגרות והוסמך כמורה ליידיש ולעברית בבתי ספר של הקהילה היהודית ב-1963, והחל לעבוד כמורה.
ב-1965 השתלם במשך שנה אחת במכון השתלמות למורי חוץ לארץ ע"ש חיים גרינברג שעל יד הסוכנות היהודית.
בשנים 1966–1979 עבד כמורה ליידיש בבתי ספר שונים והורה יידיש גם למבוגרים.
הוא עבד בו-זמנית כפקיד במחלקת התרבות של הקהילה היהודית בבואנוס איירס ועבד גם כמגיה וכמתרגם.
בשנים 1970–1979 עבד עם סופר היידיש, צאצא לבית ויז'ניץ, ברוך הגר, על סיפורי החסידים שלו.
נישא ב-1974 ולו שלושה ילדים.
בסוף שנת 1979 היגר עם משפחתו לפריז.
הוא עבד בספריית מֶדֶם בפריז בשנים 1979 – 1992. לימד יידיש בפורומים שונים, Paris Diderot University - Paris 7 ובמכון לשפות ועמי המזרח.
השלים דוקטורט ב-1992 בספרות יידיש ומשמש כפרופסור במכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO ) מ-1994. משנת 1984 הוא מלמד יידיש בסמינרים ובקורסי קיץ שונים בערים ובאוניברסיטאות שונות ברחבי העולם: אוקספורד, קולומביה (ניו יורק), בריסל, מוסקבה, בולוניה, ברקלי, וילנה, ירושלים ותל אביב.
משמש כחבר ההנהלה של מרכז היידיש שליד ספריית מדם מאז הקמתו בשנת 2002. פרסם מאמרים בכתבי עת שונים, בהם "די גאלדענע קייט".
חיבר ספרים שונים ללימוד יידיש בצרפתית (עם מורים נוספים).
כמו כן הוא כותב הקדמות בצרפתית לתרגומים שונים של ספרי יידיש רבים.
ייִדיש–שפּאַניש ווערטערבוך (מילון יידיש-ספרדית), בואנוס איירס, יווא, 1979 (יחד עם יעקב לרמן)
אוצר מילים של הרכיב העברי ביידיש בשם: ווערטערבוך פֿון לשון–קודש–שטאַמיקע ווערטער אין ייִדיש, ספריית מדם, פריז 1997 (מהדורה שנייה מורחבת, 1999; מהדורה שלישית עם הוספות והרחבות רבות ב-2012 בשיתוף אליעזר ניבורסקי ונטליה קריניצקה).
ייִדיש–פֿראַנצייזיש ווערטערבוך (מילון יידיש-צרפתית), ספריית מדם, פריז, 2002 (עם ברל ווייסברוט ושמעון נויברג).
ווי פֿון אַ פּוסטן פֿאַס, פריז 1996 (שירה ופרוזה ביידיש).
הרב יצחק סבאג (ה'תרמ"ח, 1888– ח' בטבת ה'תשל"א, 5 בינואר 1971) היה דיין וראש ישיבה, מגדולי רבני מרוקו במאה העשרים.
נולד במקנס שבמרוקו בשנת 1888 (ה'תרמ"ח) לשמחה וליוסף סבאג, ששימש כגזבר הקהילה היהודית בעיר.
למד בצעירותו אצל הרב חיים ברדוגו והרב שלמה טולדנו.
מגיל צעיר התגלה כישרונו כעילוי, ונודע כגאון בתורה.
בהגיעו לפרקו נישא לדונה בן עטר, בת למשפחה אמידה בעלת נכסים.
בנו הבכור, אהרון, נחשב כבר בהיותו כבן 9 לגאון ובקיא בתורה.
על אף גילו הצעיר, קיבל את הכינוי "רב" בשל כישרונו אשר הפליא רבנים שונים ברחבי מרוקו, ועשו את דרכם למקנס כדי להתרשם מ"ילד הפלא".
בהיותו כבן 10 נפטר אהרון ממחלת השחפת.
טרגדיות נוספות פקדו את משפחתו של הרב יצחק, ושלוש מבנותיו חלו אף הן במחלת השחפת ונפטרו.
לאחר פטירת בתו, מזל, גידל הרב בביתו את 4 בנותיה היתומות עד לנישואיהן.
במשך השנים בהן חי במרוקו, התגורר ברחוב "דרב אל-גנדור" שבמקנס, אזור ששימש כמעבר בין המלאח הישן למלאח החדש.
את מגוריו חלק את עם אחיו - הרב משה סבאג ומשפחתו.
במקנס שימש כדיין, ראש ישיבת "כתר תורה" ולאחר מכן כר"מ בישיבת חב"ד בעיר.
בעודו משמש כדיין וראש ישיבה, הוציא תחת ידיו פסקי הלכה רבים, והסמיך רבים לרבנות.
בנוסף לפועלו, שימש בהתנדבות גם כיו"ר ארגון "ביקור חולים" שייסד הרב רפאל ברוך טולדנו, אשר סייע לעניים לקבל שירותי רפואה ללא תשלום.
בשנת 1965 עלה לישראל עם אשתו ושתי בנותיו, בעוד בנו יעקב החליט להגר לצרפת.
כשעלה לישראל קבע את מקום מגוריו בטירת כרמל, בעקבות אחיו שעלה ארצה זמן קצר לפניו.
בטירת כרמל הקים את ישיבת "אוהל יצחק" במבנה בית הכנסת שנקרא בהמשך על שמו.
בטירת כרמל חי עד שהלך לעולמו ב-5 בינואר 1971 (ח' טבת ה'תשל"א) כבן 83 בפטירתו.
כל חייו היווה סמל לצניעות וענווה, ביתו היה ללא סממן של מותרות, ודאגתו לתלמידיו הייתה חשובה לו מכל.
לא אכל ושתה בשר ויין.
סירב בתוקף לקבל משרה בעלת שררה, ואף נענה בשלילה למשרת הרב הראשי לטירת כרמל, וכל זאת במטרה להקדיש את חייו ללימוד תורה.
נודע בגישתו כלפי השונים ממנו ודאג לקרב בין שומרי מצוות לשאינם, ופתח את שערי ישיבתו לכל החפץ.
הנחה את תלמידיו להיות פתוחים לקבלת מאמרים, דעות וספרי הלכה חדשים.
בהקדמה לספרו "אהל יצחק - עזרה לסופר", כתב: "כי גם אם תמצא חידוש אחד שלא ידעת, הרי ייחשב לך לברכה".
עוד כתב: "המחבר ספר או שמחדש חידוש בתורה צריך לברך שהחיינו על שזיכהו השם לדבר הזה" (סבג, תשל"א).
לפני פטירתו ביקש להיקבר בעיר מגוריו, ולא בירושלים וזאת מתוך אמונה שכל אדמת ארץ ישראל היא אדמה קדושה.
הרב שלום משאש - רבה של ירושלים
הרב גד נבון - הרב הראשי לצה"ל
הרב משה ויזגאן - רבה של אסואירה.
הרב שמעון סויסה - הרב הראשי למרוקו.
הרב רפאל ברדוגו - אב בית דין של מקנס ואחר כך רב קריית שמואל
תלמידיו העידו כי היה גאון בתורה.
תלמידו הקרוב, הרב יהודה כהן כתב בהקדמה לספרו: (כהן, תשס"ג).
אהל יצחק - עזרה לסופר, הלכות וחידושים
יצחק נוסינוב (14 ביולי 1889 צ'רניחוב ווהלין - 31 באוקטובר 1950 מוסקבה) היה חוקר ומבקר ספרות יהודי-סובייטי.
נוסינוב לא קיבל חינוך יהודי מסורתי, הוא למד אצל מורים פרטיים ועסק בהשכלה פרטית.
ב-1906 הוא הצטרף אל שורותיה של תנועת הבונד.
ב-1910 סיים לימודים בגימנסיה בוורשה, יותר מאוחר למד פילולוגיה באוניברסיטאות של שווייץ ואיטליה.
ב-1917 הוא חזר לרוסיה, ושנתיים לאחר מכן הצטרף אל שורותיה של המפלגה הקומוניסטית.
למשך זמן קצר ניהל את הסניף של היבסקציה בקייב.
בסוף שנת 1920 היה מנהל של קולטור-ליגע באוקראינה.
בשנת 1921 הוא יסד וערך יחד עם נחום אויסלנדר ודוד הופשטיין את סדרת ספרי שירה ליריק, במסגרתה יצאו לאור 10 ספרים.
ב-1922 הוא עבר למוסקבה, ושלוש שנים לאחר מכן החל ללמד ספרות באוניברסיטאות בעיר.
בתחילת 1933 הוא היה יחד עם משה ליטבקוב ופרץ מרקיש מחמשת הסופרים היהודיים, שנבחרו לייצג את הספרות היהודית באספה של כלל הסופרים של ברית המועצות.
הוא פרסם מאמרים בנושאי ספרות במספר עיתונים וכתבי עת ביידיש, ביניהם עמעס, די רויטע וועלט ואחרים.
הוא כתב מספר ערכים בשביל האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה והאנציקלופדיה הספרותית, כמו כן היה חבר המערכת של האחרונה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה חבר בוועד היהודי האנטי פשיסטי.
רדיפות כנגדו החלו בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות, בתור תירוץ השתמשו בספרו "פושקין והספרות העולמית", במחקר זה הוא ניסה לאמוד את השפעת סופרים מערביים על יצירתו של משורר וסופר רוסי מפורסם אלכסנדר פושקין, מתנגדיו טענו כי הספר הוא אנטי פטריוטי.
הוא נעצר ב-1949 ונפטר במאסר בהיותו בן 61.
יצחק ניר (נולד ב-1 בנובמבר 1943) הוא צייר וסופר ישראלי, טייס קרב וקברניט אל על לשעבר.
נולד בקיבוץ מרחביה לישעיהו ולפנינה נכפולגר (ניר), שעלו בשנת 1926 מגליציה שבפולין.
למד בבית הספר תיכון במרחביה ובשריד.
הצטרף לגדנ"ע אוויר והטיס דאון "סולו" בגיל 16 ופייפר-קב בגיל 17.
התגייס לצה"ל בשנת 1961 לבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
בשנת 1963 הוסמך כטייס קרב.
הטיס מטוסי פוגה מגיסטר, אוראגן, מיסטר, ווטור, מיראז' 3 וסקייהוק.
בשנת 1965 הוסמך כמדריך טיסה.
היה חבר בצוות האווירובטי של חיל האוויר ומדריך עקרונות "שיגור החימוש האווירי" בקורסי המתקדם לטיס.
שירת במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
לזכותו רשומות 86 גיחות קרביות ושתי הפלות של מטוסי אויב בטייסות 110 ו-119.
השתחרר בשנת 1971 והצטרף לאל על.
שירת כקצין ראשון, קברניט, מדריך ובוחן טיסה במטוסי החברה – בואינג 707, 737, 757, 767, 747 ובסימולטורים.
פרש מאל על בשנת 2010. שימש כמפקח בטיחות בתעופה ברת"א עד התפטרותו בשנת 2012. המשיך לשרת במילואים עד שנת 1997 כטייס קרב ומדריך טיסה.
בשנת 1982 היה ממייסדי חברת ההזנק "טכניר" לפיתוח לייזר תעשייתי.
בשנים 1989–1994 הקים, פיתח וניהל את העמותה הציבורית "אנחנו נוהגים אחרת" לצמצום תאונות הדרכים בישראל.
בעל תואר ראשון ב"מינהל תעבורה אווירית" מאוניברסיטת ניו-הייבן שבארצות הברית.
יצחק ניר אב לבן ואח לשניים.
בשנת 2000 ערך את הספר המדעי "משיכה" מאת ראובן ניר, שיצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר; בשנת 2001 פרסם את המאמר, "האם הקברניט הוא גם רופא?" בירחון "לקט"; בשנת 2016 פרסם את המאמר, "תהילת נצח" בכתב העת "יקום תרבות".
בשנת 2018 יצא לאור ספרו "מחר יישבר השרב" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
למד ציור בגואש אצל תמר בינימוב בשנים 1957–1958 ורישום פחם אצל מרסל ינקו בשנת 1960. בשנים 1978–1982 למד רישום, קומפוזיציה וטכניקות מעורבות אצל ארנסט פוקס, וולפגנג מאנר ולב שטיימן.
למד בקורס "מהרנסאנס לאימפרסיוניזם" באוניברסיטת ניו-הייבן אצל ד"ר אביטל היימן בשנים 1998-1996.
במהלך השנים השתתף בכיתות אמן אצל ארנסט פוקס, וולפגנג מאנר, דן לבני, צבי מלנוביצר, גד אולמן, בן טריט, ארז אהרון, סמדר כץ, אמיר ניר, מוטי שובל וג'והן סקלצ'ר.
ניר מצייר בטכניקות רישום, גואש, שמן, טמפרה, אקריליק, טכניקות מעורבות, הדפסים דיגיטליים ורסטורציה.
יצחק ניר מנהל ואוצר את "גלריית נאמן" במגדלי-נאמן בתל אביב החל משנת 2012.
אייר את העטיפות לספרים: "משיכה" , "בדרכה שלה" (אילנה רבאו פרידמן, 2015), "מכתבים לאיתמר ואלה" (רם לוי, 2016), "מחר יישבר השרב" (יצחק ניר, 2018).
1989 - תצוגת יחיד - ציור קיר "אלופי החיים", מלון דניאל, הרצליה.
1993 - ציור קיר "הילת הטייס" לזכר נספי תאונת המטוס באמסטרדם, גני התערוכה, תל אביב.
1994 - תערוכת יחיד בגלריה התכולה, קמפוס אל על.
2000 - ציור קיר "אלעלטע", תצוגת קבע בקמפוס אל על.
2007 - רטרוספקטיבה בגלריית בן רום, קיסריה.
2012 - "תמונות בנתיב" (רטרוספקטיבה), תיאטרון ירושלים.
2012 - תצוגת קבע באכסדרה "גלריה נאמן", תל אביב.
2013 - תערוכת יחיד בגלריית "מנדרין לופט" תל אביב.
2013 - The Flackl collection, תצוגת קבע, רייכנאו, אוסטריה.
2014 - ביינאלה אילת - מוזיאון אילת.
2015 - "גלרינה לאמנות", תערוכה וירטואלית.
מבחר מהתערוכות הקבוצתיות ופרסומי עבודותיו
הרב יצחק נשר (תרפ"א - תשל"ד), היה דיין בחיפה ואב בית דין בתל אביב ורב קהילת "גבורת ישראל" שבתל אביב.
התפרסם במיוחד במאבקו לשמירת השבת בחוצות תל אביב, ובכינוסים הדו-שנתיים "ירחי כלה" שהיה מארגן לבני ישיבות ובעלי בתים.
בנו של הרב אברהם נשר (אדלר) ונכדו של הרב משה גרודזינסקי.
אשתו חסידה היא בתו של הרב בן ציון מלמד, רב הקהילה הראשון ב"גבורת ישראל".
בנו הרב בן ציון נשר - ממלא מקומו ברבנות בתל אביב.
בנו הרב ינון נשר - רב בפתח תקווה.
חתנו הרב יעקב רוזנצויג שימש כרבה של אבן יהודה עד לפטירתו בשנת 2017.
חיבר את הספר חסד יצחק - שאלות ותשובות מבית הדין וחידושי הלכה נוספים.
הוא למד בצעירותו בחברותא עם יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בביתו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
בצעירותו למד בישיבת כנסת בית יצחק ובגיל 19 עבר ללמוד בישיבת מיר.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה, בה זכה ללמוד בחברותא עם המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
בשנת 1937 נשא לאשה את בתו היחידה של יהודה ליב דון יחיא.
ניימן הוציא לאור את ספרו של חותנו, ביכורי יהודה.
לאחר מכן עבד כר"מ בישיבת היכל התלמוד והיה ר"מ בישיבת פתח תקווה.
בשנת 1953 נבחר לשמש כרב בכפר יונה.
בתחילת 1955 נתמנה לרב של קריית חיים.
בשנת 1987 עבר לשכונת רמות אלון בירושלים בה הקים את קהילת חניכי הישיבות.
הוא התחרה לאורך הקריירה במפרשית מדגם ההולנדי המעופף.
ניר ושותפו יאיר מיכאלי היו השייטים הישראלים הראשונים שהשתתפו במשחקים האולימפיים.
באפריל 1972, ניר ושותפו יאיר מיכאלי השתתפו בתחרות בינלאומית למפרשיות מדגם ההולנדי המעופף, שם הם השיגו את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת מינכן 1972 וזכו להיות השייטים הישראלים הראשונים שמשתתפים במשחקים האולימפיים.
יחד עם יאיר מיכאלי, ניר ייצג את ישראל באולימפיאדת מינכן בתחרות המפרשיות מדגם ההולנדי המעופף .
ניר, מיכאלי וההלך הישראלי שאול לדני רצו להישאר עד טקס הנעילה של המשחקים, כדי להראות שהם לא עוזבים "עם הזנב בין הרגליים", אך בסופו של דבר נאלצו להסכים לדרישת הממשלה.
נפטר בתאריך 8 ביוני 2012 ונטמן בבית העלמין שדות ים, שם התגורר רוב חייו.
הוא הותיר אחריו אישה, ארבעה ילדים ושישה נכדים.
הרב יצחק נריה (נולד ב-1973) הוא רב ומחנך דתי לאומי.
ראש ישיבת ההסדר 'תורה בציון', רב קהילה האשכנזית אחוזת אתרוג במרכז שפירא, מייסד 'קרן אחד לאחד' והעומד בראשה וכן יו"ר ארגון השליחים "תורה מציון".
ראש הישיבה התיכונית אור עציון לשעבר.
יצחק נריה נולד בירושלים, קרוי על שם סבו (אבי-אמו) הרב יצחק אפשטיין, ממקימי הרבנות הצבאית ואב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו.
הוא בנו של הרב נחום נריה ונכדו של הרב משה צבי נריה – "אבי דור הכיפות הסרוגות" ומייסד ישיבות בני עקיבא.
בימי ילדותו ונערותו היה שוהה ימים ושעות רבות במחיצתו של הרב נריה בכפר הרא"ה, ולימים סבו אף ביקש ממנו לשמש בתפקיד חינוכי בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
גדל ברובע היהודי בירושלים ולמד בבית ספר הממלכתי דתי אחינועם ב בירושלים, למד בישיבה התיכונית שעלבים בכיתה י"א עבר ללמוד בישיבת עטרת ישראל בירושלים וחזר בכיתה י"ב ללימודים בשעלבים.ובהמשך למד במשך שש שנים בישיבת ההסדר אור עציון בראשותו של הרב חיים דרוקמן, שם אף הוסמך לרבנות.
לאחר תקופת לימודים בישיבה התגייס הרב נריה לצה"ל ושירת כלוחם בפלחי"ק חטיבה 769. לנריה דרגת סרן במיל' שהוענקה לו בשירות מילאוים כרב צבאי.
לאחר גמר שירותו הצבאי, נתבקש על ידי הרב חיים דרוקמן לצאת לשליחות בקהילות יהודיות ברוסיה, במטרה ללמד יהדות ולעודד עלייה לארץ ישראל.
הרב נריה נענה לבקשה ונסע עוד כרווק לשליחות חינוכית בדאגסטן שברוסיה.
לאחר פרק לימודיו בישיבה נתמנה על ידי הרב חיים דרוקמן לר"מ בישיבה התיכונית אור עציון למשך שלוש שנים.
לאחר מכן יצא לשליחות חינוכית במונטריאול שבקנדה, שם שימש כראש בית המדרש בבית הספר היהודי הגדול במונטריאול "Hebrew Academy", ואשתו לימדה בבית הספר היהודי ובקהילה.
אחרי שלוש שנות שליחות שב ארצה ונתמנה כראש הישיבה התיכונית אור עציון, תפקיד שמילא שמונה שנים.
לאחר תוכנית ההתנתקות, כאשר עברה קהילת נצר חזני מגוש קטיף למגורים בעין צורים, כיהן הרב יצחק נריה כרב קהילת נצר חזני במקביל להיותו ראש הישיבה התיכונית אור עציון.
במלחמת חרבות ברזל מונה הרב נריה לרב גדוד יקפ 156, במסגרת זו פורסמה פסיקתו של הרב נריה באשר לקבורת רכבי הנפגעים שנשרפו על ידי המחבלים, פסיקה זו נבעה מהעובדה שממצאים הטעונים קבורה על פי ההלכה היהודית לא הוצאו במלואם ממאות כלי רכב שנמצאו באזורי האסון.
פסיקה זו התקבלה לאחר סיור בשטח יחד עם הרבנים הראשיים לישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פרסם הרב נריה פסקי הלכה העוסקים בטיפול בחללים בשבת ובטיפול על פי ההלכה בשבויי חמאס.
מתמודד על תפקיד רב העיר ירושלים.
בשנת 2025 פורסם כי הרב יצחק נריה היה מעורב בהסכם עסקי שנוי במחלוקת בין אחיו, איש העסקים אבישי נריה, לבין שותפו לשעבר אורי אנסבכר.
לפי פרטי פסק בוררות שדלפו לתקשורת, שימש הרב נריה נאמן לניסוח ולשמירה על הסכם חלוקת גישה לרשויות השלטון במקסיקו, ואף תיווך בין הצדדים בניסיון ליישב את הסכסוך.
עוד נטען כי כספים שהוזרמו דרך עמותות בראשותו במסגרת ההתחשבנות בין הצדדים סווגו באופן שעלול להעלות חשש לעבירות מס.
נריה הכחיש את המיוחס לו, וטען כי העמותות שבראשן הוא עומד פועלות כחוק.
בשנת 2008 ייסד הרב נריה את "תורה בציון", במטרה לקדם חינוך ופעילות תורנית בעיקר לציבור הדתי לאומי.
כלל הפעילויות האלה מתקיימות תחת המסגרת של "תורה בציון" שבראשה עומד הרב נריה.
בנוסף, משמש הרב נריה כיו"ר של "תורה מציון" ששולחת שליחים חינוכיים לקהילות יהודיות בתפוצות.
הרב נריה נשוי לאהובה, אב לשמונה, וסב לעשרה ומתגורר במרכז שפירא.