tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני בהיסטוריה כללית, היסטוריה של עם ישראל ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בשנים 1942–1946. עבודת הגמר עסקה בתנועה הלאומית במצרים והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור ריכרד מיכאל קבנר.
לנדאו השלים דוקטורט בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים באוניברסיטת לונדון (School of Oriental and African Studies (SOAS).
עבודת הדוקטורט נערכה בהדרכתו של פרופסור ברנרד לואיס והיא עסקה בנושא "פרלמנטים ומפלגות במצרים 1866–1924".
היה מורה להיסטוריה ולשפה הערבית בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, חבר הנהלת בית הספר ולימד סמינריון בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית על דרכי ההוראה של הלשון הערבית כשפה זרה בשנים 1949–1958.
עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, בהדרכתו של פרופסור ה.א.ר.
גיב ובו-זמנית הורה את הלשון הערבית וההיסטוריה של המזרח התיכון המודרני באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1955–1956. נתמנה מרצה בחוג למדעי המדינה שבאוניברסיטה העברית ב-1958, בשנת 1962 הועלה לדרגת מרצה ופרש כאמריטוס ממנה בשנת 1993 כפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה על שם גרסטן.
לנדאו ייסד בירושלים אולפן ללימוד השפה הערבית לשירותי הביטחון השונים ליד משרד ראש הממשלה ועמד בראשו בשנים 1957–1966. בשנת 1960 הקים באוניברסיטת בר-אילן את המחלקה לשפה וספרות ערבית, הורה בה וניהל אותה עד 1968. בשנים 1971–1973 כיהן כמנהל מדעי של מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח.
היה בין מייסדי החברה המזרחית הישראלית בשנת 1949 ושימש מזכירה הראשון.
היה חבר האגודה הישראלית למדעי המדינה וכיהן כנשיאה בשנים 1985–1987. היה חבר הוועד הפועל של המרכז הבינלאומי ללימודים עות'מאנים ופרה-עות'מאנים בפריז בשנים 1984–1992. היה חבר באיגוד ללימודי המזרח התיכון בצפון אמריקה, נבחר לחבר כבוד בחברה ההיסטורית הטורקית שבאנקרה, והיה חבר האיגוד האירופי לחוקרי הערבית והאסלאם.
היה חבר המערכת המרכזית של אנציקלופדיה יודאיקה, מהדורה שנייה ועורך הערכים על האסלאם והמזרח התיכון.
היה עורך המזרח החדש, השנתון המדעי של החברה המזרחית הישראלית 1993–1998. היה חבר מערכת בכתבי העת 'ספונות: מחקרים ומקורות לתולדות קהילות ישראל במזרח' (ירושלים), אל-כרמל (חיפה), מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים (ירושלים).
נפטר בנובמבר 2020, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנו עדו לנדאו הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
פרס מכון בן-צבי, פרס על שם יצחק גרינבוים, מדליה על הצטיינות במחקר מתקדם מאוניברסיטת בואזאיצ'י שבאיסטנבול, המדען הישראלי היחיד שזכה עד כה בחברות כבוד באקדמיה להיסטוריה באנקרה, ציון לשבח מהאגודה הישראלית למדע המדינה ופרס ישראל במזרחנות לשנת תשס"ה 2005.
תחומי מחקריו העיקריים של יעקב לנדאו היו: אידאולוגיה ותנועות לאומיות (בנושאים אלו כתב ספרים על מצרים החדשה וטורקיה החדשה), פאן-לאומיות ופאן-אסלאם, רדיקליזם פוליטי, גלויות ומיעוטים.
מאז סוף שנות התשעים כתב על פוליטיקה ולשון במזרח התיכון ובעולם האסלאם.
לנדאו כתב 22 ספרים, ערך 12 ופרסם כשש מאות מאמרים, ערכים וסקירות ספרים בכתבי עת מדעיים ובאנציקלופדיות.
חיבוריו נדפסו בעשר לשונות: עברית, ערבית, טורקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, יוונית, איטלקית, רוסית וסינית.
זהו ספרו הראשון של לנדאו, שהוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו וראה אור לראשונה ב-1953 ויצא לאור גם בערבית בקהיר ובביירות בשנת 1975 תחת הכותר Parliaments and Parties in Egypt.
הספר שהוא הראשון בנושא זה, עסק בהקמתן וראשית פעולתן של מפלגות פוליטיות בכלל ובמסגרת הפרלמנטים שגם הם התחילו ב-1866, הספר המשיך ותיאר את השלטון הבריטי במצרים עד לזכייתה בעצמאות ב-1924.
הרעיון המרכזי המונח בבסיסו של הספר הוא שגם בארץ בה אין חיים פוליטיים משוכללים, מוצאים דרך לחקות את הדוגמה של החיים הפוליטיים באירופה.
מפלגות ופרלמנטים הועתקו מאירופה ואלה מתחילים בהדרגה לקבל חשיבות עקב פעילותם ותוך הכנת הקרקע למצרים העצמאית.
זהו ספרו השני של לנדאו, שראה אור ב-1958 בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה בשם Studies in the Arab Theater and Cinema ויצא לאור גם בצרפתית ב-1965 ותורגם גם לערבית, התפרסם ב-1972 בקהיר.
זהו הספר הראשון שנכתב על הדרמה הערבית.
לנדאו ניתח גם את הפעילות התאטרונית הערבית, אך בעיקר את המחזות וגם את המחזאים עצמם, שחייהם מתקשרים למחזות.
התזה העיקרית של הספר היא שהספרות המחזאית בלשון הערבית קמה בעיקר בהשפעת הספרות המחזאית של המערב, וקיבלה בערבית ייחוד משלה, תוך מאבק עם מתנגדים מוסלמיים שראו פסול בהעלאת מחזות על הבמה.
בספר פרקים ארוכים על שלושה מהיוצרים העיקריים: אחמד שוקי, שכתב בייחוד מחזות היסטוריים בתחום המזרח התיכון, למשל קלאופטרה, מחמוד תיימור שכתב בייחוד קומדיות חברתיות והחשוב שבהם תאופיק אל-חכים שכתב בנושאים מגוונים.
בנספח רשימה ביבליוגרפית של יותר ממאתיים מחזות, רשימה ראשונה בנושא זה.
בספר מתוארת גם התהוותו של הקולנוע הערבי המחזות והסרטים הערביים היו בתחילה מתורגמים, אחר כך מקוריים, היסטוריים וחברתיים ומאוחר יותר פוליטיים.
הספר עוסק מהתחלת המחזאות הערבית, מאמצע המאה ה-19 עד להופעת הספר ב-1958.
תולדות יהודי מצרים בתקופה העות'מאנית (1517–1914)
ספר זה בעריכתו של לנדאו יצא לאור בעברית ב-1988, תורגם לערבית וראה אור ב-2000 בקהיר, זהו מעין מבוא לספרו על יהודי מצרים במאה ה-19. בספר מופיע מאמר שכתב לנדאו
בו הוא מציג פתרון לבעיה היסטורית.
ידוע שבשני השלישים האחרונים של המאה ה-18 נעלמו יהודי מצרים כמעט לחלוטין מעדויות היסטוריות ואחרות, עד הפלישה הנפוליונית בסוף המאה.
מאמרו של לנדאו מתבסס על שתי תעודות פורטוגזיות שגילה ושתיהן מתארות פוגרום ברוטאלי וכללי של יהודי קהיר ב-1735, דבר המסביר ככל הנראה מדוע לא יודעים על היהודים עד סוף המאה, עת הגיעה המשלחת הנפוליונית.
במאמרו מביא לנדאו את התעודות הפורטוגזיות, מתרגם ומנתח אותן.
ספרו זה של לנדאו ראה אור בעברית ב-1967 ואחר כך באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ניו יורק ב-1969, בזכותו זכה בפרס יד יצחק בן-צבי.
זהו הספר הראשון העוסק בתולדות יהודי מצרים, חייהם בתחומי הכלכלה והחברה, ספרותם ועיתונותם מהמהפכה הצרפתית, עד מלחמת העולם הראשונה ומעט לאחריה.
הספר מתאר קהילה בינונית בגודלה, המורכבת מבני המקום ומהגרים מכל מיני ארצות, בייחוד מצפון אפריקה שהיא קרובה וממזרח אירופה, שבה היהודים נרדפו ולכן חיפשו לעצמם מקלט.
הספר מנסה להראות כיצד מתקיימת ופועלת גלות יהודית (בעיקר קהיר ואלכסנדריה) בתנאים של לחץ ושל מדיניות משתנה כלפיהם.
מסילת הברזל החג'אזית והעלייה לרגל המוסלמית
ספרו זה של לנדאו ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ויין בדטרויט ב-1971 בשם The Hejaz Railway and the Muslim Pilgrimage: A Case of Ottoman Political Propaganda זהו ספר שמבוסס על כתב יד יחיד בערבית אותו מצא בספרית האוניברסיטה של איסטנבול.
לנדאו ערך אותו, תרגם אותו והעיר הערות.
הספר מתאר את בניית המסילה מדמשק ועד מדינה בראשית המאה ה-20, עם כל הבעיות, התככים והלוחמה בבדואים שהפריעו ובהקשר זה העלייה לרגל.
העולים לרגל רכבו על גמלים עד 1907/8, אז סיימו להקים את פסי הרכבת.
הספר מתאר שעד השלמת בניית הרכבת, קיבלו הבדואים מתנות נדיבות מהשלטון העות'מאני כדי שלא יפריעו.
הבדואים התאכזבו מאוד מכך וסייעו ללורנס בזמן מלחמת העולם הראשונה להרוס את מסילת הברזל, כדי למנוע תחבורה נוחה באימפריה העות'מאנית שהבריטים לחמו בה.
הספר משמש גם עדות מקורית לפוליטיקה הפאן-אסלאמית של מנהיגות האימפריה העות'מאנית.
ספרו זה של לנדאו ראה אור לראשונה באנגלית בלונדון ב-1981 ובמהדורה מורחבת ב-1995 בשם Pan-Turkism in Turkey: A Study of Irredentism ותורגם ליוונית, סינית וטורקית.
זהו הספר המדעי הראשון בנושא זה.
התנועה הפאן-טורקית פעלה בסוף האימפריה העות'מאנית כדי לגייס תמיכה פוליטית, כלכלית ואחר כך גם צבאית מכל מיני קבוצות ממוצא טורקי ברחבי העולם.
לנדאו דן גם באידאולוגיות ובאמצעים שנקטו.
כשכל האמצעים האלו לא סייעו בידם והאימפריה העות'מאנית התמוטטה ונעלמה, דחתה טורקיה הרפובליקנית את האידאולוגיות האלה כדי שלא להסתבך בהרפתקאות זרות.
אולם לאחר שנים חזרו אלה להיות גורם פוליטי שגיבש את האגף הימני בפוליטיקה הטורקית ועד היום הפאן-טורקיות פעילה כגורם פוליטי וגם תרבותי.
לאחר פירוק ברית המועצות ב-1991 קיבלו עצמאות חמש מדינות, שהרוב בכל אחת מהן הוא ממוצא טורקי: אזרבייג'ן, אוזבקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, וטורקמניסטן.
דבר זה עודד את הפאן-טורקיזם בטורקיה, כאילו חזונם התממש, על אף שלא התממש, הן לא התאחדו לגוש אחד, מכיוון שכל אחת ממדינות אלה רצתה זהות עצמאית משלה.
ספר זה של לנדאו ראה אור באנגלית ב-1984 (Tekinalp: Turkish Patriot 1883-1961) והוא תורגם והופיע גם בטורקית.
הספר עוסק ביהודי שהיה לאומן ואידאולוג עות'מאני בתקופה העות'מאנית ועבר להיות לאומן פאן-טורקי בסוף התקופה, כלומר סמוך למלחמת העולם הראשונה, תקופה בה הפאן-טורקיזם התפתח ואחר כך היה לאומן טורקי נלהב ברפובליקה הטורקית.
כתביו של תכין-אלפ הופיעו בטורקית, אבל תורגמו גם לשפות אחרות, בייחוד לצרפתית.
הם נקראו, צוטטו והשפיעו, בדרך כלל בלי שהקוראים יידעו שמדובר ביהודי ששמו משה כהן, הוא כתב הכול בשם טורקי מובהק, Tekinalp.
לצורך כתיבת הספר ראיין לנדאו את שלושת ילדיו (מאחר שאת מחקרו החל לאחר שתכין-אלפ עצמו הלך לעולמו): בנו הבכור יצחק שגר באיסטנבול, בנו השני גיום שחי בלונדון ובתו טרזה בניו יורק.
הוא קיבל מהם חומר מקורי ובכללו היומנים של תכין-אלפ, היו אלה סדרה של יומנים בצרפתית שכתב בנעוריו וסדרה אחרת של יומנים בטורקית-עות'מאנית (כתובים באותיות ערביות) מימי זקנותו.
ספרו של לנדאו מנתח את חיבורי תכין-אלפ, מעריך את חשיבותם ומביא קטעים נבחרים מחיבוריו אלה.
הפוליטיקה של הפאן-אסלאם: מדיניות וארגון
ספר זה יצא לאור לראשונה בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-1990 (The Politics of Pan-Islam: Ideology and Organization) והוא תורגם גם לטורקית.
הספר מציג ומנתח את כל הפעילות האסלאמית החל מימי הסולטאן עבדול חמיד השני ששלט בשנים 1876–1909 ואילך, ועוסק באימפריה העות'מאנית ומחוץ לה.
זהו הספר רחב היריעה הראשון בנושא הזה, עם נספחים של תעודות מקוריות.
השאלה העיקרית הנשאלת בספר היא מה קיוו הפאן-אסלאמיסטים להשיג, מדוע לא הצליחו, ומדוע המשיכו בכל זאת.
אחרי קבלת העצמאות חלק מהמדינות האסלאמיות התחברו והמשיכו בנושא והיום ישנם סימנים לכך שהדבר נמשך ומצליח.
מחזות הצללים במזרח הקרוב / י"מ לנדאו (יעקב בן מיכאל לנדאו).
ירושלים : המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה, תש"ה.
ספירת מלים בפרוזה הערבית המודרנית / יעקב מ' לנדאו.
ניו יורק : המועצה האמריקנית של החברות המדעיות, תשי"ט.
היהודים במצרים במאה התשע-עשרה / מאת יעקב מ' לנדאו.
ירושלים: מכון בן-צבי באוניברסיטה העברית, תשכ"ז.
גיב ויעקב מ' לנדאו; (תורגם מאנגלית ומגרמנית בידי נפתלי גינתון, המובאות מן הספרות הערבית ...
תורגמו מן המקורות בידי יהודה רצהבי).
תל אביב: עם עובד, (תש"ל.
הערבים בישראל: עיונים פוליטיים / יעקב מ.
ארץ ישראל בימי עבדול חמיד / יעקב מ' לנדאו.
ירושלים: כרטא: ספרית מעריב, (1979).
פרקים בתולדות העמים בדורנו : 1970-1945 / מיכאל זיו, יעקב מ' לנדאו.
תולדות יהודי מצרים בתקופת העות'מאנית (1914-1517) / בעריכת יעקב מ' לנדאו.
ירושלים : משגב ירושלים, תשמ"ח 1988.
המיעוט הערבי בישראל 1967–1991: היבטים פוליטיים / יעקב מ' לנדאו.
הוראת הערבית כלשון זרה: לקט מאמרים / בעריכת יעקב מ' לנדאו.
ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות, תשכ"ב.
המגזר הערבי בישראל והבחירות לכנסת 1988 / בעריכת יעקב מ' לנדאו.
ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, תשמ"ט 1989.
הערבים אזרחי ישראל לקראת המאה העשרים ואחת / עורכים - יעקב מ' לנדאו, אסעד גאנם, אלוף הראבן.
ירושלים: החברה המזרחית הישראלית, תשנ"ה 1995.
ספר הפתגמים: עברי ערבי / דוד שגיב, יעקב מ' לנדאו.
ירושלים ותל אביב: שוקן, תשנ"ח 1998.
יעקב לוינסון (7 באוגוסט 1932 – 23 בפברואר 1984) היה מנהל ישראלי, ששימש בתפקידי מפתח בחברת העובדים ובבנק הפועלים.
לאחר שהועלו כנגדו חשדות לאי-סדרים בעבודתו כמנהל, התאבד בירייה.
לוינסון נולד בתל אביב ב-7 באוגוסט 1932, בן לדבורה (דולי) וגרשום לוינסון, שהיה גזבר ההסתדרות.
דודו של יעקב היה אברהם לוינסון – סופר עברי ויידי, עורך דין ופעיל ציוני, מתרגם ועורך יהודי-פולני.
בהיותו בן עשר וחצי נפטרה אמו, לאחר שהייתה רתוקה למיטתה שנים אחדות עקב מחלת לב.
באוקטובר 1944 נישא אביו בשנית לשושנה וילנאי, ולזוג נולדו שני ילדים.
את לימודי התיכון החל יעקב לוינסון בפנימיית גבעת השלושה, וכעבור שנה חזר לתל אביב והמשיך ללמוד בגימנסיה "שלוה".
הוא הצטרף לתנועת הנוער "התנועה המאוחדת".
לימודיו בתיכון הופסקו בסוף כיתה י"א.
בשנת 1951 הצטרף לוינסון לקיבוץ ראש הנקרה.
תחילה עסק בחקלאות, ומ-1952 היה לסירוגין מזכיר הקיבוץ וגזבר הקיבוץ, עד לשנת 1957, שבה נבחר למזכיר "התנועה המאוחדת".
בשנת 1958 החל ללמוד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותה תקופה פגש את נורית צלניק, חברת קיבוץ צרעה ובת ליצחק צלניק, מראשי הלח"י, והשניים נישאו בשנת 1960. באותה שנה נפטר אביו, ולוינסון עזב את הקיבוץ וחזר לתל אביב, כדי לסייע בגידול אחיו הצעירים - דוד ויואב לוינסון.
בדצמבר 1961 השלים את בחינות הבגרות, שהיו תנאי להמשך לימודיו, והמשיך ללמוד בשלוחה בתל אביב של האוניברסיטה העברית, אך לא סיים את לימודיו.
במחלקה הכלכלית של חברת העובדים ובקרן ההשקעות של חברת העובדים
עם חזרתו לתל אביב קיבל אותו מזכ"ל ההסתדרות, פנחס לבון, לעבודה, ומינה אותו לעוזר למנהל המחלקה הכלכלית של חברת העובדים, משה שליט.
משימתו הראשונה של לוינסון הייתה ליצור קטלוג של הגופים הכלולים בחברת העובדים.
בתפקידו הבא, בעת כהונתו של אהרון בקר כמזכ"ל ההסתדרות, מונה לוינסון למרכז הוועדה הכספית של חברת העובדים, שעסקה בהשקעת כספיהן של קרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
במסגרת זו הקים לוינסון את חברת "אמות השקעות", שריכזה את השקעותיהן של הקרנות בנדל"ן מניב.
חלק מכספי קרנות הפנסיה הושקעו במפעלי חברת העובדים, במסגרת שכונתה "התוכנית הכספית".
ב-1963 מונה למנהל המחלקה הכלכלית של חברת העובדים, תפקיד רב עוצמה באותם זמנים, בהם הייתה הסתדרות העובדים הכללית וזרועה הכלכלית, חברת העובדים, אחד המעסיקים הגדולים במשק.
לוינסון פעל לשיפור תפקודה הכלכלי של חברת העובדים, ובין השאר פעל לסגירתן של פעילויות חסרות הצדקה כלכלית, ובהן פעילות חברת הדיג "יונה", שבראשה עמד משה דיין.
על האתגר שבפניו ניצב לוינסון בחברת העובדים סיפר אהרן דוברת:
אשר ידלין, מזכיר חברת העובדים, תיאר בספרו "עדות" את דרכו של לוינסון להתמודד עם אתגר זה:
לוינסון חיזק את תפקידו כמנהל המחלקה הכלכלית של חברת העובדים באמצעות "קרן השקעות של חברת העובדים בע"מ", שהוקמה בשנת 1963, והייתה נתונה לשליטתו.
הקרן גייסה כספים מקרנות הפנסיה ההסתדרותיות והשקיעה אותם במפעלי ההסתדרות.
לוינסון דרש מהמפעלים, כתנאי להשקעה בהם, מתן דיווח על מצבם הכספי והתוכנית העסקית שלהם, ובכך חיזק את שליטתו בהם.
הכספים גויסו מקרנות הפנסיה בעיקר באמצעות איגרות חוב צמותות, הנושאות ריבית קבועה (ללא הצמדה למדד).
איגרות חוב אלה היוו למעשה מכשיר לסבסוד מפעלי חברת העובדים על חשבון קרנות הפנסיה, ותרמו להגדלת הגרעון האקטוארי של הקרנות.
על השקעתן של קרנות הפנסיה בשנים שלאחר מכן כתב מבקר המדינה: "קרנות הפנסיה השקיעו בשנים 1970 - 1983 סכומים ניכרים באג"ח לא-צמודות שהנפיקה קרן ההשקעות של חברת העובדים.
הריבית בגינן הייתה נמוכה במידה ניכרת משיעורי האינפלציה באותן שנים, וכתוצאה מהשקעות אלו נגרם להן הפסד הנאמד בכ-164 מיליון ש"ח (במחירי דצמבר 1988)".
בשנת 1964 הוביל לוינסון את הקמתה של חברת "אמות השקעות בע"מ - חברת השקעות ישראלית העוסקת בהשכרה, ניהול וייזום פרויקטי נדל"ן.
בשנת 1968 מונה לוינסון ליו"ר ההנהלה של בנק הפועלים, שהיה הבנק השלישי בגודלו במדינה (לאחר בנק לאומי ובנק דיסקונט), ונמצא בשליטתה של ההסתדרות הכללית.
לוינסון הסכים להתמנות לתפקידו בבנק הפועלים רק לאחר שהבטיח את שמירת השליטה בקרן ההשקעות של חברת העובדים בידיו, והוצאת השליטה במכשיר חשוב זה מידי המחלקה הכלכלית של חברת העובדים, אותה עזב (אשר ידלין, מזכיר חברת העובדים, התנגד לצעד זה, אך לשווא).
אריה אבנרי תיאר את העוצמה שהקנה מהלך זה ללוינסון:
עם מינויו ליו"ר הבנק אמר לוינסון שהוא מציב לעצמו מטרה, להשיג את בנק לאומי תוך עשר שנים, וכך היה.
למרות חשיבותו לחברת העובדים, השימוש במכשיר איגרות החוב הצמותות הבלתי צמודות, היה מוגבל, שכן היו הגבלות סטטוטוריות על סוגי ההשקעה של קרנות הפנסיה.
לכן רוב ההשקעות של הקרנות נעשו באמצעות איגרות חוב צמודות שהונפקו בעיקר על ידי חברת "גמול" (וכן השקעות במקרקעין באמצעות חברת "אמות").
חברות אלה נשלטו במקורן על ידי קרנות הפנסיה (וקופות גמל), אולם בהמשך הועברו לשליטת בנק הפועלים שבהנהלת לוינסון.
ההלוואות הצמודות, שניתנו לחברות ההסתדרותיות מכספי קרנות הפנסיה והגמל, העיקו על מפעלי חברת העובדים, והם ביקשו להסיר מעליהם את עול ההצמדה.
מיד לאחר מינויו ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק, הצליח לוינסון, לאחר מאמצים רבים שהחלו עוד קודם לכן, להשיג מהממשלה הסדר "ביטוח הצמדה".
באוגוסט 1968 אישר שר האוצר פנחס ספיר את ההסדר, לפיו תעניק הממשלה "ביטוח הצמדה" לבנק הפועלים ולחברת "גמול" על כספי הקרנות והקופות.
כלומר, הבנק ו"גמול" ישלמו פרמיה נומינלית קבועה לממשלה, ותמורתה תישא המדינה בכל הפרשי ההצמדה שיחולו על ההלוואות הבלתי צמודות שנתנו למפעלי ההסתדרות.
באופן זה, יכול היה הבנק לתת הלוואות בלתי צמודות למפעלי ההסתדרות מכספי קרנות הפנסיה וקופות הגמל, תוך תשלום ריבית והצמדה מלאה לקרנות ולקופות על איגרות החוב שירכשו מהבנק.
מאחר שסכומי ההצמדה ששילמה הממשלה עלו על הפרמיה שקיבלה, היה הסדר זה דרך לסבסוד המערכת ההסתדרותית.
כספי קרנות הפנסיה וקופות הגמל (לרבות קופות שאינן הסתדרותיות) עברו דרך המערכת הזאת שהופעלה על ידי בנק הפועלים ושלוחותיו.
באופן זה, קיבלו מפעלי ההסתדרות (על פי "התוכנית הכספית של חברת העובדים") הלוואות מסובסדות בלתי צמודות, קרנות הפנסיה והגמל השקיעו את כספיהן בהשקעות צמודות, הבנק גבה עמלות, שהגיעו לסכומים גדולים ביותר, ובהפסדים נשאה מדינה ישראל, שמכרה "ביטוח הצמדה" במחירי הפסד.
הסדר "התוכנית הכספית" הסתיים בשנת 1980, לאחר ששר האוצר, יגאל הורביץ, סירב להאריכו, חרף לחצים של בכירי ההסתדרות ומפלגת העבודה, ובהם לוינסון.
בעזרת עתודות ההון הגדולות שגייס לוינסון (בעיקר על חשבון קרנות הפנסיה והממשלה, באמצעות קרן ההשקעות של חברת העובדים, חברת גמול ועוד) הוביל לוינסון את בנק הפועלים לפיתוח מואץ.
הוא אילץ את רוב המפעלים ההסתדרותיים החשובים לעבוד עם בנק הפועלים והביא לכך שיותר מ-90% מהעסקאות של מפעלי ההסתדרות ייעשו באמצעות בנק הפועלים (לעומת 40% קודם כניסתו לתפקיד).
לוינסון קנה לעצמו יוקרה ועוצמה, והביא את הבנק למעמד מוביל.
במהלך כהונתו של לוינסון בראשות בנק הפועלים גדל מספר סניפי הבנק מ-60 ל-330.
בשנת 1975 הוקמה חברת כרטיסי האשראי "ישראכרט" בראשותו, כמותג של בנק הפועלים.
בשנת 1976 יצא עם משפחתו לניו יורק, והתמקד בפיתוח פעילות הבנק, וחברת הבת שלו "אמפל", בארצות הברית.
לממלא מקומו בניהול השוטף של בנק הפועלים מונה נפתלי בלומנטל, שהיה סמנכ"ל "כור".
בנק הפועלים פתח סניפים בשיקגו, בבוסטון, בפילדלפיה ובמיאמי, והוחל בהקמת שלוחות בקנדה ובאורוגוואי.
בשנת 1977 החל לוינסון לחלק זמנו בין ארצות הברית וישראל, עקב פרישת בלומנטל מהבנק בעקבות מינויו למנכ"ל "כור".
לקראת סוף 1978 חזר לוינסון לישראל.
בתחילת 1978 שכנע לוינסון את אפרים ריינר לקבל את תפקיד יו"ר ההנהלה של בנק הפועלים, ולוינסון נותר יו"ר מועצת המנהלים.
באמצע 1980 חזר לוינסון להיות יו"ר מועצת המנהלים ויו"ר ההנהלה של הבנק.
בעקבות משבר מניות הבנקים, שנוצר בעקבות פעולה מכוונת של רוב הבנקים הגדולים לוויסות שערי מניותיהם תוך הבטחת עלייה מתמדת ורצופה בשערי המניות, הוקמה "ועדת בייסקי".
על ראשית התהליך נכתב בדו"ח הוועדה:
"התופעה שזכתה אצלנו לכינוי "ויסות" מקורה עוד בתקופה שקדמה לשנות ה-70, הגם שאופיו של ה"ויסות" השתנה במשך הזמן.
נראה שהחל בכך בשעתו בנק הפועלים ושני הבנקים האחרים (לאומי ודיסקונט) הלכו בעקבותיו.
החל משנת 1972 עדים אנו להתערבות גוברת והולכת של הבנקים במחירי מניותיהם."
במסגרת פעולתו של "בנק הפועלים" בניהולו של לוינסון, המליץ הבנק ללקוחותיו להשקיע את כספם ברכישת מניות הבנק.
רכישות אלו מצד לקוחותיו אפשרו לבנק להגדיל את ההון המצוי בידיו לצורך מתן הלוואות ללקוחות, השקעות, וכן הלאה.
כדי לגרום ללקוחות הבנק להמשיך להשקיע במניות הבנק - כלומר, כדי שהמניות ימשיכו להיות ערוץ השקעה מושך לרוכשים - עסק הבנק גם ברכישה עצמית של מניותיו (באמצעות קרנות וחברות שבשליטתו), כך שנדמה היה כי קיים ביקוש קבוע ומתמיד למניותיו, ושערכן עולה או נשמר באופן קבוע.
הבנק גם העמיד לרשות לקוחותיו הרוכשים אשראי נדיב לרכישת המניות, ובכך הצליח ליהנות גם מן הריבית על האשראי.
כהכנה לפרישתו של לוינסון מבנק הפועלים, מונה אפרים ריינר ליו"ר מועצת המנהלים, וגיורא גזית מונה ב-1 בנובמבר 1980 ליו"ר ההנהלה.
פעילותו של לוינסון בבנק הצטמצמה, והוא התמקד בפיתוחה של "אמפל".
בסוף 1983 פרש מבנק הפועלים ומ"אמפל".
במקביל לפעילותו האינטנסיבית בבנק הפועלים, היה לוינסון מעורב בפעילות פוליטית במפלגת העבודה, ובפרט היה מקורב לפנחס ספיר.
בשנת 1974 ניסו פנחס ספיר וגולדה מאיר לשכנע את לוינסון לקבל את תפקיד שר האוצר, אך הוא סירב.
גם בינואר 1977 הציעו לו יצחק רבין ושמעון פרס (כל אחד לחוד) את תפקיד שר האוצר, וגם הפעם סירב.
היה חבר בחוג שבעים ושבע.
בשנת 1980 דובר בלוינסון כמי שיהיה מועמד מפלגת העבודה למשרת שר האוצר אם יעלה המערך בראשות שמעון פרס לשלטון, אך לוינסון סירב לקבל על עצמו את המועמדות, מכיוון שפרס לא הסכים להבטיח לו את הסמכויות שדרש.
למרות זאת, השתתף בתשדירי התעמולה של המפלגה.
בשנת 1984 מינתה ההסתדרות את שרגא רוטמן ועמירם סיון לבדוק חשדות שהעלו גורמים בהסתדרות ובבנק הפועלים נגד לוינסון.
השניים הגישו דו"ח על ממצאיהם והנושא הועבר לטיפול בנימין זיגל, מפקד היחידה לחקירות הונאה במשטרה.
ב-11 בינואר 1984 החלה להתפרסם בשבועון "העולם הזה" סדרת כתבות על לוינסון (שישה שערים רצופים של השבועון הוקדשו לנושא זה), ובין השאר דווח על חקירת המשטרה.
ב-23 בפברואר 1984 התאבד לוינסון בירייה בביתו שברמת גן.
הוא הותיר אחריו מכתב שבו טען כי ידיו נקיות, אך הוא לא יכול לעמוד ברצח אופי שלדבריו התנהל נגדו.
"נותרה לי הברירה - להילחם עד אין קץ או להתאבד, ואין בי הכוח להילחם", אמר זמן קצר לפני מותו לידיד.
משפחתו ביקשה כי חברי "הכנופיה" שהוזכרו במכתבו - מזכ"ל ההסתדרות ירוחם משל, מנהל חברת העובדים דני רוזוליו, מנכ"ל בנק הפועלים גיורא גזית, היועץ המשפטי של בנק הפועלים אביב לוין וחבר הנהלת בנק הפועלים משה אולניק, לא ישתתפו בהלוויה.
לאחר מותו של לוינסון הוקמה עמותה להנצחת זכרו, העוסקת בפעילות ציבורית.
יעקב לוי (נולד ב-11 בספטמבר 1964), הוא מתעמל עבר, ארבע פעמים ברציפות (1985-1988) אלוף ישראל בהתעמלות מכשירים.
השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) במדי נבחרת ישראל וב-5 אליפויות עולם בהתעמלות.
הוא התחיל להתאמן בהתעמלות בגיל 10 בהפועל חולון תחת הדרכתו של מיכאל אקרמן.
בהמשך הצטרף לאימוני נבחרת ישראל בהתעמלות תחת הדרכתו של ג'קי וישנייה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1983 השתתף לוי וסיים עם נבחרת הגברים הישראלית במקום 25, הוא צבר בקרב רב 105.25 נקודות, רביעי בין הישראלים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), סיים לוי במקום 71 בתחרות הקרב רב (106.15 נקודות), במקום 65
בתרגיל על הטבעות (18.60 נקודות), במקום 68 בתרגיל על סוס הקפיצות (19.10 נקודות), במקום 61 בתרגיל הקרקע (18.55 נקודות), במקום 71 על בתרגיל על סוס סמוכות (16.85 נקודות), במקום 71 בתרגיל על המקבילים (15.40 נקודות) ובמקום 70 בתרגיל על המתח (17.65 נקודות).
באליפות ישראל בהתעמלות שנערכה בשנת 1986 זכה לוי במדליית זהב בתחרות קרב רב בתוצאה של 110.35 נקודות, לפני רון קפלן (105.75 נקודות) ועוזי רחמים (104.65 נקודות) שניהם מבאר שבע.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברוטרדם, הולנד בשנת 1987 השתתף לוי וסיים עם נבחרת הגברים הישראלית במקום 23, הוא צבר בקרב רב 110.05 נקודות, ראשון בין הישראלים.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה בשנת 1989 השתתף לוי וסיים עם נבחרת הגברים הישראלית במקום 22, הוא צבר בקרב רב 105.45 נקודות, שלישי בין הישראלים.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית בשנת 1991 השתתף לוי וסיים עם נבחרת הגברים הישראלית במקום 22, הוא צבר בקרב רב 105.775 נקודות, חמישי בין הישראלים.
כיום, לוי הוא מאמן בכיר בהתעמלות מכשירים וטרמפולינה ושופט בינלאומי.
הוא מאמן בהפועל חולון ובהפועל "בגין" חולון בטרמפולינה.
משמש בתפקיד מנהל מקצועי של איגוד הטרמפולינה.
לוי מתגורר בחולון נשוי ואב לשלושה ילדים, בן ושתי בנות המתאמנים בטרמפולינה.
יעקב אביעזרי לוינגר (3 בינואר 1928 – 5 במאי 1995) היה הוגה דעות ישראלי, ראש החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
נולד במינכן לד"ר אליעזר ותרצה (פאולה) לוינגר.
בין אחיו הם הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר והרב משה לוינגר.
בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, לשכונת שערי חסד.
האב, שהיה מקורב לרב השכונה, הרב יעקב משה חרל"פ, עסק במקצועו כרופא ואמו ניהלה פנסיון בביתם.
בפנסיון התגורר במשך זמן הסופר שמואל יוסף עגנון, שהשפיע עליו רבות.
לוינגר קרא לאחד מבניו חמדת על שם הדמות חמדת (דמות) מספריו של עגנון.
בשנת 1947 החל ללמוד פילוסופיה יהודית, תנ"ך ותלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1951 זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים.
בשנת 1951 הרצה במסגרת המכון להשתלמות ולשיפור הלשון של משרד החינוך בירושלים.
לאחר סיום לימודיו נמנה עם סגל האנציקלופדיה העברית, וכתב ערכים בפילוסופיה יהודית, תנ"ך וספרות עברית.
בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "דרכו המחשבתית ההלכתית של הרמב"ם", שנעשתה בהנחיית פרופ' אפרים אלימלך אורבך.
במשך עשרות שנים שימש מרצה לתלמוד, לספרות חז"ל ולהיסטוריה של הפילוסופיה היהודית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן במשרה חלקית.
עמד בראש החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
שימש מרצה אורח במחלקה לשפות באוניברסיטת טקסס ומרצה אורח במחלקה התאולוגית באוניברסיטת לוצרן.
באמצע שנות ה-80 היה חוקר באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1995, במהלך ביקור באוניברסיטת טיבינגן בגרמניה, נפטר.
חלק ניכר ממחקריו וממאמריו הוקדשו לדמותו של הרמב"ם כפילוסוף וכפוסק.
בשנת 1967 קיבל את פרס קוגל על ספרו "דרכו ההלכתית של הרמב"ם".
בשנת 1996 יצא כתב העת "דעת" לזכרו של פרופ' לוינגר ובו אסופת מחקרים על הרמב"ם.
בשנות ה-60 פרסם בעיתונות בישראל מאמרים ומכתבים נגד כפייה דתית, בעד נישואין אזרחיים ונגד המפלגות הדתיות.
בנו הוא השחקן עידו לוינגר.
דרכי המחשבה ההלכתית של הרמב"ם: מחקר על המתודה של משנה תורה, 1965
בין שגרה לחידוש: קווים למחשבת היהדות בזמננו, 1973
ספר ישעיהו ליבוביץ: קובץ מאמרים על הגותו ולכבודו של ישעיהו ליבוביץ (יחד עם אסא כשר), 1977
רבי יעקב לייזר (כונה: ר' יענקל'ה; ו' בטבת ה'תרס"ז, 23 בדצמבר 1906 – כ"ז בחשון ה'תשנ"ט, 16 בנובמבר 1998) היה האדמו"ר השני מפשעווארסק באנטוורפן.
נולד בעיירה רויג שבמערב גליציה (כיום בפולין), לפעסיל תרצה (בת ר' חיים מקאלב) ולדוד יצחק (בן לייבוש) שהיה חסיד שינאווא.
לאחר הגיעו למצוות נסע ללמוד בישיבה בדוקלה אצל רבי דוד טעוולי, ולאחר מכן למד אצל רבי חנה האלברשטם מקאלשיץ שאותו החשיב לרבו המובהק.
בשנת ה'תר"ץ התארס עם אלטא בינה בתו של רבי משה יצחק גווירצמן מפשעווארסק ונישא לה לאחר כחמש שנים.
לאחר אירוסיו התמנה לרב ביאשליסק (מערב גליציה, כיום בפולין), למשך כחמש שנים עד מעט לאחר נישואיו.
במלחמת העולם השנייה נשלח לסיביר.
כששב לאחר המלחמה לפולין התגורר בברסלוי.
לאחר חצי שנה עבר לקרקוב שבה שהה חמיו.
בשנת ה'תש"ט עבר עם חמיו לפריז ובשנת תשי"ז עברו לאנטוורפן שבבלגיה.
לאחר פטירת חמיו בשנת ה'תשל"ז התמנה לממלא מקומו כאדמו"ר.
נפטר בכ"ז בחשוון ה'תשנ"ט ונקבר באוהל חמיו בבית הקברות בהולנד.
רבי יענקל'ה התפרסם כמי שהכיר סיפורי חסידים רבים והעבירם בדייקנות.
בנו רבי לייבוש לייזר, ממלא מקומו באדמו"רות.
בתו רחל טויבא (נפטרה בחייו בתשמ"ג), הייתה אשת רבי ברוך כהנא, האדמו"ר מספינקא - אנטוורפן.
בתו שרה חנה פעסיל הייתה אשת רבי משה אהרן רייך, רבה של קהילת "בית משה אהרן" פשעווארסק.
אמרי יעקב - על התורה ומועדים יצא לאור על ידי בנו רבי לייבוש, תש"פ
זכות אבות - על מועדים ומנהגים
כתבי קודש (ד' חלקים) - כתבים.
יצא לאור על ידי נכדו הרב נפתלי אלימלך רייך
י"ג אורות (שלושה חלקים) - סיפורים שסיפר על צדיקי פולין וגליציה.
יצא לאור על ידי חתן בנו רבי לייביש, הרב יוסף נפתלי ווגשל
"נועם יעקב" חלק א על פרקי אבות יצא לאור תשפ"א על ידי נכדו הרב יוסף צבי בן רבי לייביש רב פשעווארסק במאנסי ארצות הברית
Litmanovitch; כ"ג בשבט ה'תרע"א, 21 בפברואר 1911 – ב' בתשרי ה'תש"ן, 1 באוקטובר 1989) היה רופא ישראלי, מומחה לאנגיולוגיה, מנהל בית החולים הדסה בתל אביב וממייסדי בית חולים איכילוב (לימים חלק מהמרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי).
נולד בלודז' שבפולין למקסימיליאן (משה) ולפאולינה ליטמנוביץ.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בלודז' התגייס לצבא פולין ועם הכשרתו כקצין ארטילריה שירת בחיל המילואים עד 1937, אז עבר לחיל הרפואה.
היה ראש המטה הארצי של "ברית החייל" בפולין.
כמו כן היה נציב בית"ר בשווייץ.
למד באוניברסיטאות בפראג, ברטיסלאבה ובזל.
בשנת 1943 נישא למרתה ורבר.
במלחמת העולם השנייה שירת בבריגדה היהודית.
היה חבר באצ"ל, ובמהלך שירותו נכלא במחנה המעצר בלטרון.
בסוף שנות ה-40 החל לעבוד כרופא בבית החולים הדסה בתל אביב.
בשנת 1951 התמנה לסגן מנהל בית החולים.
בשנת 1954 עבר לנהל את מינהל ותכנון בתי חולים במשרד הבריאות.
כעבור זמן שב לתפקידו כמנהל בית החולים הדסה בתל אביב.
היה ממקימי בית החולים איכילוב בתל אביב.
במשך תקופה היה מנהל הלשכה לתכנון ופיתוח שירותי האשפוז.
היה ממייסדי לשכת "תיאודור הרצל" של בני ברית בתל אביב ונשיא מועדון ליונס בתל אביב.
משנת 1963 היה חבר המועצה המדעית של הקולג' הבינלאומי לאנגיולוגיה.
יעקב לייב (לייבֶּל'ה) מִינְצְברג (בכתיב יידי: מינצבערג; Jakub Lejb Mincberg; 19 ביולי 1884, ראדום – יולי 1943, ביאליסטוק) היה תעשיין יהודי פולני, מראשי אגודת ישראל בפולין, חבר הסיים הפולני וראש הקהילה היהודית בלודז'.
יעקב לייב מינצברג נולד בראדום ב-19 ביולי 1884 לבנציון וחנה מינצברג.
מינצברג קיבל חינוך יהודי מסורתי לצד חינוך כללי, ובנוסף למד מספר שפות אירופיות.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בראדום ב-1902, נישא לבת חסידות אוסטרובצה, רבקה כהן (אחותו של הרב פישל כהן, החם של שמואל אבידור הכהן) ועבר להתגורר בלודז', שם פתח ב-1906 את מפעלו הראשון.
ב-1915 הצטרף לאגודת ישראל (שנקראה אז בשמות "אגודת האורתודוקסים" ו"שלומי אמוני ישראל") והיה לחבר בוועד המנהל של האגודה בעולם בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הקריירה הפוליטית שלו החלה באופן רשמי ב-1921 עם היבחרו למועצת העיר לודז'.
במסגרת הגוש לבחירות שולב גם מינצברג, ששימש כנציג מטעם אגודת ישראל.
"גוש המיעוטים" זכה להצלחה כבירה בבחירות 1922 לסיים, והשיג 66 מושבים, שמהם 35 היו של צירים יהודים, בהם מינצברג.
תקופת כהונה זו של הסיים תמה ב-1927.
בבחירות 1928 לסיים לא השתתפה אגודת ישראל ב"גוש המיעוטים", ועל כן נותר גם מינצברג מחוץ לסיים.
ב-1928 תפסו מינצברג וסיעת אגודת ישראל את ההנהגה של הקהילה היהודית בלודז'.
למרות אישיותו המחוספסת והדיקטטורית במידת-מה, לכאורה, שגרמה לעוינות כלפיו הן מצד אויביו הפוליטיים והן מצד בעלי בריתו, הוסיף מינצברג למלא את תפקיד ראש הקהילה היהודית בלודז' עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, לצד תפקיד סגן ראש העירייה.
בבחירות 1930 נבחר שוב לסיים, הפעם מטעם "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם המפלגה" - מפלגת הסנאציה.
בבחירות 1935 (גם כן מטעם "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם המפלגה") ו-1938 נבחר מינצברג שוב לסיים, כאחד מחמישה צירים יהודים בלבד, ושימש כציר עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
במסגרת תפקידו היה מינצברג חבר קבוע בוועדה לענייני מסחר ותעשייה, והקדיש חלק ניכר מזמנו לסיוע למוסדות וליחידים שסבלו מאפליה בידי פקידים פולנים לא יהודים.
בחודש נובמבר 1933, כ-10 חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובעקבותיה, היה מינצברג ממקימי המועצה היהודית להחרמת סחורות גרמניות שהקימה ועידה נרחבת של אישים יהודים כאמצעי לוחמה במשטר הנאצי.
בעקבות הדברים תקפו נציגי מפלגת האנדקים באגרופים את הנציגים הסוציאליסטים ואת הנציגים היהודים, ופצעו פציעה חמורה את איש מפלגת הבונד גוטקביץ' ופצעו פציעה קלה יותר את מינצברג ועוד שני נציגים יהודים ושני סוציאליסטים פולנים.
ב-1936 הותקף מינצברג שוב, הפעם על ידי קצין לשעבר בצבא הפולני, שניסה למרוט את זקנו של מינצברג.
הקצין לשעבר נידון למאסר של שבוע בלבד על מעשה תקיפה זה.
שנתיים לאחר מכן, קיבל אות הצטיינות מראש ממשלת פולין סקלאדקובסקי, על שירותיו הציבוריים.
ב-6 בספטמבר 1939, חמישה ימים לאחר פלישת גרמניה לפולין בפעולה שפתחה את מלחמת העולם השנייה, עזב מינצברג את פולין יחד עם משפחתו הקרובה והגיע לעיר וילנה, שנכבשה לא מכבר על ידי ברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
משם ניסה להימלט לחו"ל יחד עם משפחתו, אך לא הצליח לקבל מן הפקידים הסובייטים אשרת יציאה.
בעודו בווילנה סיפק מינצברג סיוע לפליטי המלחמה.
בעקבות ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה וכיבושה של וילנה, נרצחה אשתו של מינצברג, וכעבור כמה חודשים הוא עצמו הועבר לגטו ביאליסטוק, שם הופקד על אחד המפעלים בגטו.
יעקב לייב מינצברג נספה במהלך חיסול הגטו באוגוסט 1943.
יעקב לֶמֶר הוא חזן חרדי-אמריקאי בולט.
נולד בברוקלין שבניו יורק להורים חסידי בעלז.
בצעירותו למד חזנות אצל החזן בן ציון מילר והיה הסולן במקהלת בית הכנסת ישראל הצעיר, לאחר מכן למד אצל החזנים דניאל גילדר, יוסף מלובני וברנרד באר, הוא בעל קול טנור והוא שר במספר שפות בהן עברית ויידיש.
בשנת 2010 יצא לאור בהפקת מרדכי סובול אלבום הבכורה שהקליט למר וימלא משאלותינו שבו שר יצירות חזנות עתיקות.
בשנת 2014 יצא לאור אלבומו איהי שבת שמוקדש כולו לתפילות וזמירות השבת.
למר מופיע בקונצרטים בארצות הברית, ישראל, אירופה, וכיום הוא החזן בבית הכנסת לינקולן סקוואר שבניו יורק.
בשנת 2014 שר את ההמנון האמריקני בפתיחת משחק ה-NBA של קבוצת ברוקלין נטס.
יעקב לידְסקי (ברוסית (כתיב שלפני הרפורמה): Яков К.
Lidski; לעיתים לידסקין, ליצקין, Lidskin; 1868, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 1 ביוני 1921, כ"ד באייר תרפ"א, ורשה, פולין) היה מוכר ספרים ומו"ל יהודי ורשאי, מחלוצי המו"לות של ספרות יידיש.
מייסד הוצאת הספרים "פּראָגרעס" (פּרוֹגרֶס, 'קִדמה') בוורשה, שהייתה הראשונה שהוציאה לאור ספרות יידיש מודרנית, ושותף-מנהל בסינדיקט המו"לים הגדול "צֶנטרל–מרכז".
ראשית דרכו בעסקי הספרים: ממוסקבה לשיקגו
יעקב (יַנקל) לידסקי נולד בשנת 1868 בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה).
אביו, ר' קלמן (הכהן) לידסקי, ייסד בשותפות עם ר' יצחק יקימובסקי את המפעל החשוב ביותר של סופרות סת"ם בסלונים, שהייתה מרכז של ענף זה ברוסיה.
מפעלו העסיק סופרים רבים, הפיץ את סחורתו בכל מזרח אירופה והסתייע בסניף הפצה בעיר מוסקבה.
לידסקי התגורר מנעוריו במוסקבה, היה שם יד ימינו של אביו, שסחר במוצרי סת"ם וספרי תורה, והתגלה כמו"ל מוכשר.
לאחר גירוש מוסקבה (גירוש היהודים מ"רוסיה הקדושה" לתחום המושב ב-1891) התפרקה השותפות של אביו.
המצב בעיירת הולדתו היה בכי רע, ורבים היגרו לארצות הברית.
לידסקי התגורר זמן מה בעיר מינסק, ואז נסע לארצות הברית והתיישב בשיקגו, שם היה בבעלותו בית מסחר לספרים ברחוב סאות' ג'פרסון 503 (וזמן מה גם במס' 507), והוא פתח בפעילות מו"לית ונמנה עם המו"לים הראשונים של ספרי יידיש בארצות הברית.
הוא הוציא לאור (בשמו, 'י.
Lidskin Co.) רומני שוּנד (רומנים עממיים) בהמשכים וכן ספרי תווים ופזמונים מן התיאטרון היידי, מכר עיתונים ביידיש וחוברות לימוד, וגרף רווחים.
בשנים 1894–1895 ראו אור בהוצאתו קבצים של מילות פזמונים (ללא תווים) בעריכת הפזמונאי יצחק ריינגולד-תאומים, שלהם הוסיף פארודיות ביידיש שחיבר על פזמונים אמריקניים פופולריים.
לידסקי ריכז את מכירת העיתונים היידיים: הוא סייע למהגרים היהודים לפתוח חנויות קטנות והפיץ להם עיתונים (הן מקומיים והן מניו יורק), ובכך הביא להפצתם בכל רחבי העיר.
בנוסף כיהן כגזבר אגודת הספרות הקלאסית (היידית) (קלאסישער ליטעראטור-פעראיין) בשיקגו.
ורשה: בית מסחר הספרים ברחוב נאלבקי והוצאת "פרוגרס"
ב-1899 שב לרוסיה כשבאמתחתו סכום כסף ניכר של 2,000 רובל ואמהות-דפוס (מטריצות ) של ספרים יידיים שהתפרסמו קודם לכן באמריקה, והתיישב בעיר ורשה שבפולין הרוסית כנציג הוצאות הספרים היהודיות האמריקניות בשוק הספרים בפולין וברוסיה.
בתוך כך סייע לפעילים רדיקליים להבריח ספרות אסורה לתוך האימפריה הרוסית.
בשנת תרס"א ייסד לידסקי את הוצאת הספרים "פּראָגרעס" (פּרוֹגרֶס, 'קִדמה'; בתחילה נכתב השם על דרך הגרמנית, "פּראָגרעסס").
שם ההוצאה ביטא באופן ברור את מטרתה.
בהוצאה, הנחשבת להוצאת הספרים הראשונה שעסקה בספרות יידיש מודרנית, הופיעו שורה של ספרי מדע פופולרי מקוריים ומתורגמים, ולצידם ספרות יפה אירופית מתורגמת וספרות מקור יידית.
העורך הראשון של ההוצאה היה המשורר אברהם רייזן.
הספר הראשון שהופיע בהוצאה, בשנת תרס"א–1901, היה "" (שטֶיינֶר ווֹס פָלֶן פוּן הימֶל; 'אבנים הנופלות מן השמים') – הסבר שווה לכל נפש על מטאוריטים, כוכבים נופלים וכוכבי שביט, מאת הסופר הסוציאליסט, הפופוליזטור של המדעים והלוחם האנטי-דתי בנימין פייגנבוים (פייגענבוים).
עורך ההוצאה אברהם רייזן כתב על כך לימים: "ההמונים היו אז מאוד צמאים למדע; הם זללו את "אבנים הנופלות מהשמים" כמו שהיהודים הרעבים במדבר זללו את המן, שפעם נפל כמו אבנים משמים!".
לצד אלה התפרסמה בהוצאה ספרות יפה יידית מקורית – כל כתבי י"ל פרץ ושלום עליכם, שלום אש, יונה רוזנפלד, דוד פינסקי, דוד פרישמן ומרדכי ספקטור, מיצירותיהם של פרץ הירשביין, דער נסתר, חיים נחמן ביאליק ועוד.
בבית מסחר הספרים של לידסקי שברחוב נָאלֶבְקי (Nalewki), מרכז החיים היהודיים בוורשה, הוצע מבחר גדול של ספרים ביידיש מסוגים שונים: מדע פופולרי, ספרות יפה, ספרי לימוד שפות, מחזות, חוברות תווים למוזיקה יהודית, שירי עם, אלבומי תמונות ודברי דפוס אחרים ביידיש: תמונות, גלויות, כרטיסי ברכה.
לידסקי ייבא ספרים ביידיש שיצאו לאור באמריקה ובבריטניה ממגוון סוגים: ספרי בדיון ועיון, ספרי לימוד ותווים.
בהיותו מקורב לחוגים הרדיקליים, הוסיף לידסקי לסייע למהפכנים היהודים לייבא ספרות סוציאליסטית.
הודות לזריזותו וליזמותו, הלכה ההוצאה והתפתחה והתרחבה – בעיקר בשנים שלאחר מהפכת 1905, יחד עם הגידול הכללי בביקוש לספרים ביידיש מצד קהל קוראים רחב.
"פרוגרס" פרחה הודות לאיכותם הטובה של הספרים ולמבחר שהציעה, ועד מהרה הייתה להוצאת הספרים היהודית המובילה באימפריה הרוסית.
במקביל קמו ועלו לו מתחרים, וב-1911 כבר פעלו במקביל אליו עוד כעשר הוצאות ספרים.
בנוסף לספרים, הופיעו בהוצאה כתבי עת ושנתונים.
כתב העת הספרותי "אייראָפּעאישע ליטעראטור" ('ספרות אירופית') בעריכת אברהם רייזן, שהחל בינואר 1910 כשבועון והמשיך כירחון, התמחה בתרגום יצירות ספרות גבוהה משפות אירופיות שונות.
בשנת 1910, לקראת מלאת 75 לסופר מנדלי מוכר ספרים, רכשו לידסקי והמו"ל הווילנאי שלמה שְׂרֶבֶּרְק את זכויות ההדפסה של כל כתבי מנדלי בסכום עתק של 10,000 רובל – שכר סופרים חסר תקדים בעולם היהודי – וייסדו את הוצאת "מענדעלע" ('מנדלי'), שהוקדשה להוצאה לאור של כל כתביו ביידיש ובלשונות אחרות.
באותה שנה התאחדה עם "פרוגרס" הוצאת הספרים הקטנה "השחר" של מרדכי קפלן (נוסדה ב-1908).
בשנת 1911 עלה שיתוף הפעולה בין לידסקי, שרברק וקפלן מדרגה, והוליד את סינדיקט ההוצאה-לאור "צֶנטרָל" (צענטראַל; נקראה גם בעברית: "מרכז"), שאיגד את המו"לים היידיים והעבריים הגדולים באימפריה הרוסית.
בהוצאת הספרים המאוחדת התאגדו מלבד "פרוגרס" של לידסקי, "השחר" של מרדכי קפלן ו-"שרעבערק" של שלמה שרברק, גם ההוצאה העברית "תושיה" של בן אביגדור (א"ל שלקוביץ) והוצאת ב.
שימין (כל החמישה ליטאים וכולם תושבי ורשה, למעט שרברק, שישב בווילנה).
המו"לות היידית ב"צנטרל" רוכזה בעיקר על ידי לידסקי, והעורך שלו היה הסופר דוד קאסל.
המחלקה העברית נוהלה על ידי שלקוביץ.
מלבד ספרים הופיעו בה דברי דפוס שונים, כמו לוח שנה שבו הופיעו ציורים בנושאים מקראיים, תצלומים של ארץ ישראל ואישים ידועים וכדומה, ואשר היה פופולרי ברחבי העולם היהודי במשך יותר מרבע מאה, וכן הגדות של פסח ואף כרטיסי "שנה טובה" אמנותיים שזכו להצלחה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפסקה פעילות ההוצאה (ב-1923 התארגנה מחדש, ופעלה עד שנות ה-30).
מעת היווסדה של ההתאחדות היה כרוך פועלו המו"לי של לידסקי ב"צנטרל", אולם פעילותה של זו נפסקה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914. בשנת 1915, בתקופת הכיבוש הגרמני, ייסד לידסקי הוצאה לאור עצמאית חדשה בשם "יוּדיש" (לעיתים נכתב "יִידיש"), שעד מהרה הייתה להוצאת הספרים היידית הפעילה ביותר בוורשה.
ההוצאה פעלה עד 1920 והוציאה כמה עשרות יצירות גדולות, בעיקר ספרות יפה מתורגמת: "הווידויים" לז'אן-ז'אק רוסו, "ילדות" ללב טולסטוי (שניהם בתרגום קאסל), סיפורים מאת מארק טוויין, "עזה כמוות" לגי דה מופאסאן, "סיפורי אלף לילה ולילה" בתרגום ה"ד נומברג, "זיכרונות ומאמרים" לוולדימיר מדם, "סיפורי סיביר" לוולדימיר קורולנקו ועוד.
נוסף על אלה הופיעו בהוצאה ספרי עיון מקוריים ומתורגמים, ובשנת תר"ף-1920 הופיע בה המאסף הדרמטי "די אייראָפּעאישע בינע" (אירופֶאישֶה בּינֶה, 'הבמה האירופית') בעריכת זלמן זילברצווייג, שבו התפרסמו מבחר מחזות אירופיים (דרמות, קומדיות ופארסות) בתרגום ליידיש.
לאחר תום המלחמה, בשנת תר"ף (על פי גרסה אחרת, ב-1918), רכש עם בן אביגדור ושותפיו ח' ברמן וא' קגן את בית הדפוס והוצאת הספרים הגדולים הוותיקים (נוסדו בתרכ"ג) רוֹזֶנקרַנץ ושריפטזֶצֶר (ראָזענקראנץ און שריפטזעצער) בווילנה.
בעת ששהה לידסקי בווילנה בקיץ 1921 לשם טיפול בעסקי ההוצאה החדשה, חלה ונפטר באופן פתאומי ב-1 ביוני, בן 52 במותו.
הוא הובא למנוחות בוורשה ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר בהלוויה רבת-משתתפים.
על גבי מצבתו נחרת הכיתוב: "פערלעגער און פריינד פון דעם יידישן בוך" ("מו"ל וידיד הספר היהודי"), ומשני צִדיו גולפו דימויים של שדרות ספרים.
במותו הותיר לידסקי את אשתו רייצֶה ובתם הלנה (אַליָה).
בצוואתו הוריש סכום ניכר למטרות צדקה, וכן ציווה להעניק לכל הסופרים שספריהם ראו אור בהוצאת "יודיש" את תַּטְפִּיסי ספריהם (תבניות הדפוס ששימשו להדפסתם).
אלמנתו של לידסקי, רייצֶה לידסקה (רייצע לידסקא) לבית הורביץ, נפטרה בעיר אוטבוצק שליד ורשה בדצמבר 1936, בגיל 65, בתום מחלה קשה וממושכת, ושם נקברה.
בתו היחידה, הלנה רוטנברג (ילידת ורשה 1901), שהתגוררה בראדום, נכלאה במלחמת העולם השנייה בגטו ראדום וקרוב לוודאי שנספתה בשואה.
אחיה של אשתו, שמואל לייב הורביץ (נודע בשם העט "א.
ליטווין"; 1862–1943), היה מראשוני פועלי ציון, פולקלוריסט, פובליציסט ועורך ברוסיה ובארצות הברית.
על פי תיאוריהם של בני תקופתו, לידסקי היה מו"ל נדיב וסוחר הגון ומוצלח למדי, אך לא אינטלקטואל ואיש ספר.
ליטוַוק (חיים יעקב הלפנד), בניגוד למפעלי הוצאה לאור אחרים, כגון מפעל המו"לות היידי של אברהם קוטיק, הוצאת "פרוגרס" של לידסקי הייתה עסק מסחרי טהור, שלא הונע מאידאולוגיה.
כנגד זאת מעיד רייזן, העורך הראשון של לידסקי, כי "להדפיס ספר אקדמי או אפילו יצירה בֶּלֶּטריסטית היה עבורו סוג של מלאכת קודש".
הסופר יצחק דב ברקוביץ (חתנו של שלום עליכם), שנודע בסגנונו החריף, מתאר בזיכרונותיו את לידסקי כ"מוכר-ספרים מצליח, סוחר זהיר וישר לפי דרכו, אחד מפשוטי העם, שהתיחס ברגשות כבוד אל אנשי המעלה, הכותבים ספרים בשביל המו"לים, ביחוד אל אלה, שספריהם יש להם מהלכים בשוק", בעל "מראה פשוט, עַם-הארצי".
בשנת 1908 הציע לידסקי לרכוש משלום עליכם את כל כתביו; הלה מיאן, אך הואיל והיה נתון במצוקה כלכלית, הסכים למכור לו לצמיתות חמישים גיליונות דפוס מכתביו במחיר נמוך של עשרה רובל לגיליון, במזומן.
ברקוביץ קובל על כך שכעבור שנה, ב-1909, במלאת לשלום עליכם חמישים, הוציא את הכתבים שרכש בשלושה כרכים בתור "הוצאת היובל", שהמהדורה הראשונה שלה נמכרה מייד עם צאתה (מבלי לשתף את המחבר ברווחים ממנה).
עם זאת, הוא מודה כי לידסקי היה ההגון ביותר מכל יתר המו"לים.
כאשר ביקש ועד היובל הוורשאי של שלום עליכם לפדות את כתביו מרשות המו"לים ולמסור לו אותם כמתנה בשם העם, לא הזדרזו המו"לים לוותר על האווזה המטילה ביצי זהב, אף שהסופר היה עני וחולה.
המו"ל הראשון שוויתר על הזכויות על כתבי שלום עליכם, ובלי טענות יתרות, היה לידסקי, שהודה בפני הוועד כי כבר הרוויח מהסופר והסכים למכור לוועד את הזכויות, התטפיסים (תבניות הדפוס) ושאריות הספרים בעבור כ-3,000 רובל.
משעלה בידי הוועד לפדות כמעט את כל כתבי הסופר, החליטה אשתו של שלום עליכם למסור את המכירה הראשית של כל כתביו לידי לידסקי, שהבטיח תשלום חודשי של מאתיים רובל לשנה הראשונה – ומאחר שכצפוי, הוצאת היובל הוגדלה על ידי כרכים נוספים, נוצר בכך מקור הכנסה קבוע להבטחת קיומו של הסופר.
לידסקי היה אדם מן השוק, אחד מפשוטי מוכרי-הספרים, שלא היה מצוי ביותר אצל "האותיות הקטנות", שבהן עשה מסחרו, אף לא הצטיין במקצועו בטוּב טעם ובדמיון רב.
כסוחר חרוץ, שהצליח לעשות עושר בספרים יהודים, ראה לעצמו אמביציה מיוחדת להיות המו"ל של גדולי הספרות האידית, כשלום-עליכם, פרץ ולבסוף גם מנדלי, אך השגתו הדלה במלאכת-הקודש, השגה של מוֹכר לוחות וכרטיסי-ברכה "לשנה טובה", לא נתעשרה מתוך כך.
שלום-עליכם לא נהנה נחת-רוח יתירה מהוצאת כתביו על-ידי לידסקי: הספרים היו מסודרים סידור רע, מודפסים על נייר זול, נפוח ואפור, ומלאים סירוסים ושגיאות-דפוס כל-כך, שפעמים היה הוא עצמו מתקשה בקריאת שורה משובשת ונלאה לעמוד על משמעה הראשון.
אבל כנגד זה היה לידסקי סוחר ישר, הישר מכל המו"לים היהודים ששלום-עליכם ידע עד כה.
הוא קיים בדייקנות את החוזה, שהיה מתחדש בכל שנה, סילק את התשלומים החָדשיים על-פי המחאות פרטיות בבאנק ברליני והבטיח על-ידי כך לשלום-עליכם הכנסה שנתית הגונה.
זה היה חידוש רב בעולם הקטן של הסופרים היהודים, כמעט דבר-פלא!
שלום-עליכם, שהיה נוטה לראות אנשים ודברים הקרובים לו באספקלריה מבהיקה, מגדלת, היה מדבר על לידסקי בנעימה חגיגית, קורא לו במכתביו אל אנשי-שלומו "לידסקי שלי", "המו"ל שלי" (אף כי לפי החוזה לא היה לידסקי אלא הסוכן להפצת ספריו לזמן מוגבל של שנה אחת)...
כשטייל עם לידסקי ימים אחדים על-פני הריוויֶרה האיטלקית, ראה סימן עליָּה מיוחדת לספרות היהודית בזה, שה"מו"ל שלו" לא הניח לו לשלם דמי מלון בדרכם - סוף-כל-סוף זכינו גם אנחנו למוכר-ספרים יהודי, שידו יד ג'נטלמן, כמתוקנים שבהם!...
ארנסט, ברשימה ביוגרפית על המו"ל שלמה שְׂרֶבֶּרְק, ממייסדי סינדיקט "צנטרל", כותב כי לאחר שיחתו הראשונה עם לידסקי, הגיע שרברק למסקנה כי רק שניהם, בכוחות משותפים, יצליחו לייסד הוצאת ספרים ברמה גבוהה שתוכל להוציא ספרים בצורה אסתטית ומשופרת.
הסופר היידי יואל מסטבוים, איש ורשה, שעלה לארץ ישראל בראשית העשור השישי לחייו, מספר כי לידסקי היה מן המו"לים ש"כל עבודתם הייתה תמיד לשמה של הספרות.
סופר שנשא חן בעיניהם, מבחינת הכשרון וסגולות היקר שמנו חובבים בסופרים, היו שוקדים על התקנת חִבוריו, ולא זזו ממנו עד שזכה לראות ברכה בעמלו ושכר לפעולתו".
הוא מתאר את לידסקי כ"סוחר שתריסרי חוזים היו מבצבצים מתוך כיסיו, אלא שהיה אוהב לתת לסופריו דמי קדימה על ספרים שלא עמדו לראות אור לעולם.
הוא היה תוקע כפו לכיס המכנסים האחורי, מוציא שטרות כסף ואומר : "טול, אל דאגה, עוד תחזיר לי"." לדברי מסטבוים, הוא היה סוחר וקשה כארז למראית עין, אך בקרב נפשו פנימה היה ידידם הטוב והנאמן של הסופרים.
משאך לוקחת אזנו של לידסקי שמץ דבר על פלוני סופר שמסיים או עומד לכתוב חבור חדש, מיד הריהו נחפז ובא, מעורר ומזרז, ואגב כך הוא פותח כיסו ומעניק טבין ותקילין – עד לחשבון.
דוד קאסל המנוח מספר כיצד היה לידסקי עומד להם לסופרים בשעת דוחקם.
זה האיש הקשה מלבר היה מפזר מממונו מפרעות על ימין ועל שמאל, וכלאחר יד היה שואל: הייכתב החבור, היגיע פעם לידי גמר?
[...] לידסקי ושרברק היו כמין דוגמא של מו"לים אשר הספר עצמו, טיבו, היה ראש דאגותיהם, והצד המסחרי של ההוצאה היה שני במעלה.
יעקב מאיר לוי (14 במאי 1894, ח' באייר תרנ"ד, נסולון, האימפריה הרוסית – 8 בספטמבר 1956, ג' תשרי תשי"ז, ישראל) היה איש חינוך, מתורגמן, סופר והיסטוריון ישראלי.
יעקב לוי נולד בכפר נסולון שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית).
בכפר חיו כ-700 איש, ביניהם שלוש-ארבע משפחות יהודיות.
משפחתו הייתה דתית והוא למד לימודי יהדות מפי "מלמדים" ומורים פרטיים שאביו שכר והביא לכפר.
כבר בגיל 12 נשלח ללמוד בישיבת נובוהרד-וולינסקי בחברתם של בני עשרים ומעלה מתוך הנחה שילך לרבנות.
אבל העולם החיצוני משך אותו והוא החל בלימודים אקסטרניים שהיו פופולריים בין יהודים צעירים שהושפעו על ידי תנועת ההשכלה היהודית וגם בגלל ההגבלות שהטילו השלטונות על קבלת יהודים לאוניברסיטאות.
בהגיעו לגיל 19 הפך לסוציאליסט וציוני נלהב, "חזר בשאלה" ובתמיכת משפחתו עלה לארץ ישראל ב-1914 בגיל 20. שם התקבל לגימנסיה העברית "הרצליה", בה למד שנתיים (כיתות י' וי"א).
החלטתו להיכנס לגימנסיה נבעה משתי סיבות: כתלמיד יכול היה להישאר בארץ ישראל מבלי לקבל על עצמו אזרחות עות'מאנית; שנית, אף על פי שידע עברית מהבית, שאף לספוג את העברית המדוברת של התקופה.
בתקופת לימודיו החל לכתוב ומשך את תשומת ליבו של מורו לספרות – הסופר המיתולוגי י.ח.
ברנר, שצפה לו עתיד של סופר.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הממשלה העות'מאנית שינתה את מדיניותה כלפי אזרחים זרים, ובמיוחד לגבי היהודים שביניהם.
הקפיטולציות בוטלו ובפני הנתינים הזרים עמדה הברירה: קבלת אזרחות עות'מאנית ושירות בצבא הסולטן או גירוש מן הארץ לארצות מולדתם.
בגלל שנאתו לאימפריה הרוסית, לא היה ליעקב ספק במה לבחור ולקראת סוף שנת הלימודים בכיתה י"א (1916), ומייד לאחר קבלת האזרחות הטורקית, הוא גויס ונשלח, יחד עם רבים מכיתתו, לבית ספר לקצינים בצבא האימפריה העות'מאנית בקושטא (קונסטנטינופול – איסטנבול של היום).
ב-1917 עבד כמורה בבית הספר במושבה העברית "מסילה חדשה" הסמוכה לקושטא.
מושבה זו, שנבנתה על ידי הברון הירש, הייתה מעין תחנת מעבר לחלוצים בדרכם לארץ ישראל, שם קיבלו הדרכה ראשונית בחקלאות.
בעת שהותו שם נשא לאשה את אחת מבנות המקום – שושנה טבורובסקי (תבור), ובאותה שנה נולד בנו אמנון.
היות שהמלחמה ניתקה את שירותי הדואר בין ארץ ישראל ואירופה, איבד יעקב את הקשר עם משפחתו, מה שדחף אותו לשוב לאוקראינה עם תום המלחמה כדי לראות את משפחתו.
1919 הייתה שנת פוגרומים רבים באוקראינה בנוסף לגיוסי חובה של צעירים לצבא אוקראינה הלאומנית, שניסתה להגן על עצמאותה נגד ניסיונות הכיבוש של רוסיה הסובייטית.
מתוך חשש מאירועים אלה שהה יעקב עם משפחתו בכפר רק זמן קצר ומשם המשיך את דרכו לעיר קוֹרֶץ שהייתה אז תחת שלטון פולני, בה ניהל בית ספר עברי של ארגון "תרבות" ב-1919.
מאיר פנס, שהיה אחד התלמידים שם, תיאר את עבודתו של יעקב ופעילותיו בקיץ 1919:
ועל פעילותו של יעקב בתחום אחר הוא מספר:
בשנת 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ניהל בית-ספר לילדים עזובים, יתומי מלחמה בטורקיה.
הצלחתו שם, ללא כל הכשרה פדגוגית מוקדמת, קבעה את עתידו בתחומי החינוך וההוראה אף על פי שבצעירותו חשב על לימודי הנדסה.
הוא החליט להשתלם בתחום החינוך כדי להקים בטורקיה מאגר של מורים עבריים-ציוניים מבני המקום ולהוציא לאור ספרי-לימוד בעברית שימלאו את צורכי יהדות טורקיה.
למטרה זו נסע לפריז ב-1922 וככל הנראה בתמיכת חותנו, עשה שם תואר ראשון באוניברסיטת הסורבון ובמכון לפסיכולוגיה ופדגוגיה שלה.
אבל תוך כדי לימודיו, התחוללה בטורקיה מהפכת אתאטורק והמשטר הלאומני שהוקם שם לא ניתן היה להקים בתי ספר עבריים חדשים.
בין 1919–1929 פרסם יעקב סיפורים (לפעמים בשם "אהרון אהרוני") במיטב כתבי העת שיצאו אז לאור בא"י: "האדמה" של י.ח.
ברנר, "השילוח" של פרופ' יוסף קלויזנר, "מעברות" של יעקב פיכמן ועוד.
עם זאת, פרסם מאמרים מקצועיים שפורסמו בכתבי עת כגון "הד החינוך".
ב-1925, לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת הסורבון בפריז, הוזמן על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להיות המפקח על בתי הספר היהודיים במדינה.
עם הגעתו הוקמה מועצה פדגוגית בראשותו ובהשתתפות מנהלי בתי ספר מהקהילות הגדולות והיא פעלה לחידוש שיטות ההוראה ותכני הלימוד.
לוי ארגן קורסים להכשרת מורים וגננות (בהנהלת צילה גרינברג), הוציא ספרי לימוד לבתיה"ס היסודיים ולפרו-גמנסיות בתחומים שונים, מילון-כיס עברי-בולגרי, וחוברות קריאה לילדים.
יחד עם צילה גרינברג חיבר בעברית ספר לימוד היסטוריה בשלושה חלקים, בשם "תולדות עמנו", ובאותה תקופה גם לקח חלק פעיל בתנועת "השומר הצעיר" וערך עבור התנועה כתב-עת עברי בשם "גיליון", שבו פרסם מאמרים וסיפורים משלו.
ב-13 ביולי 1929 נערכה בפאזארג'יק ועידת היסוד של ארגון החלוץ ויעקב לוי נבחר למועצת הארגון.
עם סיום תפקידו בבולגריה, שב לפריז וב-1935 קיבל דוקטורט מהסורבון בתחום הפסיכולוגיה החינוכית תחום שבאותה עת צעד את צעדיו הראשונים.
עבודת הדוקטורט שלו – "Maîtres et Eleves" ("מורים ותלמידים" – מסה בפסיכולוגיה אפקטיבית) הוצא לאור על ידי האוניברסיטה באותה שנה.
ב-1956 הספר יצא לאור באיטליה בתרגום לאיטלקית.
עם שובו לא"י ב-1936 עבד בבית הספר בבנימינה כמורה ויועץ.
בשנת 1938 הוזמן לערוך את "החינוך" – במה לפדגוגיה ופסיכולוגיה של הסתדרות המורים ומאותה תקופה והלאה הוציא לאור ספרים רבים, ביניהם "ישראל בעמים" – סדרת ספרי לימוד היסטוריה שהיו בשימוש נרחב בישראל, במיוחד בתנועה הקיבוצית.
ב-1952 הוציא לאור ביוגרפיה של ז'אן-ז'אק רוסו ותאוריות החינוך שלו, ובאותה תקופה היה בחבר השופטים הראשון שבחר את זוכי פרס ישראל לחינוך.
לוי נמנה עם עורכי "אנציקלופדיה חינוכית" והוציא סדרה גדולה של ספרי עזר והדרכה למורה – "מדריכים" לכיתות בית הספר היסודי.
ב-25 ביוני 1956 סבל אירוע מוחי קשה שממנו לא הבריא.
הוא נפטר ב-11 בספטמבר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ילדיו: מאשתו הראשונה (שושנה טבורובסקי-תבור) בן: אמנון (1918–1995), ומאשתו השנייה (שושנה איטיגין) בן: אבינועם (נ, 1945).
יעקב לוי פרסם ספרים רבים.
החשובים שבהם: סדרת ספרי הלימוד להיסטוריה יהודית בחמישה כרכים ותרגום ארבעה מספריו של הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
בכתיבת ספרי לימוד ההיסטוריה יצא ד"ר לוי מנקודת הנחה שחשיבותם של תאריכים בלימוד היסטוריה פחותה מלימוד התהליכים שהביאו לאירועים היסטוריים.
ואמנם, בסדרת "ישראל בעמים" אין למצוא כמעט תאריכים, לעומת זאת ההיסטוריה ניתנת בצורה סיפורית ומעניינת.
Maitres et Éleves (מורים ותלמידים), פאריס 1935; רומא 1956.
לשאלת הוראת הכתיב העברי לבוגרים, (עם משה בירמן), תל אביב 1945.
הוראת הלשון בבית הספר: מתודיקה לכיתות א-ב, ירושלים 1951; 1957.
הברון הוראץ גינזבורג: פרשת חייו ופעולותיו, הנריך סלויזברג, פריז 1933.
החלום, אנרי ברגסון, ירושלים 1940.
השפיטה המוסרית של הילד, ז'אן פיאז'ה, תל אביב 1940.
אנרגיה רוחנית, הנרי ברגסון, תל אביב 1944.
מבוא למטפיזיקה, האפשרי והממשי, האינטואיציה הפילוסופית, הנרי ברגסון, תל אביב 1947.
מחשבה ותנועה, הנרי ברגסון, ירושלים 1953.
קיצור ההתפתחות הרוחנית של הילד, קארל ביהלר (תרגום: נלי דרייזיוק), עין חרוד 1944.
ילדות ונעורים: התהוותה של התודעה, שארלוטה ביהלר (תרגום: שושנה איטיגין-לוי ושאול זילברשטיין), תל אביב 1946.
הילד בגיל הרך, סוזאן אייזקס (תרגום: ש.
מדריך לכיתות ב-ג, (עם אורי בלום), תל אביב 1958.
פסיכולוגיה, רוברט סשנס וודוורת (תרגום: מ.
פסיכולוגיה של הילד, ארתור תומאס ג'רסילד (תרגום: שלום מזרחי), תל אביב 1952.
יעקב ליפשיץ (נולד ב-16 ביולי 1944) הוא כלכלן ומנהל ישראלי.
כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל אלקטרה ויו"ר התעשייה הצבאית.
ליפשיץ בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית ודוקטורט בכלכלה ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1968 עד 1970 עבד ככלכלן ראשי ביחידת מתאם הפעילות בשטחים שבמשרד הביטחון.
לאחר מכן שימש כסגן וכיועץ הכלכלי למשרד הביטחון עד 1979. ב-1979 מונה לסמנכ"ל בחברת אורדן תעשיות ובשנת 1982 מונה לסמנכ"ל בכלל תעשיות.
במהלך כהונתו זכה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בישראל.
כיהן כדירקטור בחברות רבות נוספות בהן פרוטרום, בנק כרמל, קלי סוכנויות לביטוח, אלביט מערכות, בנק דיסקונט, דור גז, ספרינג – ניהול קרן פנסיה, טסנת בדיקות תוכנה, בנק אגוד לישראל.
שימש יו"ר המרכז הישראלי לניהול וחבר בחבר הנאמנים ובהנהלת אוניברסיטת בן-גוריון.
ליפשיץ שימש מרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, מרצה בחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, מרצה במחלקה לכלכלה ובמחלקה למינהל ומדיניות ציבורית, באוניברסיטת בן-גוריון ובמחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.