tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זו הפעם השנייה הריני בא להישבע אמונים ולקבל עלי את משרת הנשיאות.
עתה אין משמעות כה רבה לנאום מפורט כבפעם הראשונה..." בהמשך דבריו אמר: "התקדמותנו הצבאית, בה תלוי עתה הכול, ידועה לכולכם היטב לא פחות משהיא ידועה לי, והריני מאמין כי יש בה כדי להשביע רצון ולעודד.
לינקולן ועוזריו נאלצו לטפל במדינות הדרומיות הכבושות, ולהתעסק בשאלת מנהיגי הקונפדרציה והעבדים המשוחררים.
לאחר שלי נכנע, טען לינקולן שאין להפעיל יד קשה כלפי אנשי הקונפדרציה.
הוא הוביל קו מתון, שאליו התנגדו הרפובליקנים הרדיקלים ובראשם תדיאוס סטיבנס.
לינקולן לא רצה לפגוע בדרום, דרש בחירות מהירות באזורים והעניק חנינה למורדים רבים שנשבעו אמונים.
לינקולן מינה את ג'ונסון למושל צבאי בטנסי, והציע שעשרה אחוזים מהאוכלוסייה בלבד תיאלץ להישבע אמונים למדינה כדי לחזור להיות מדינה.
הרפובליקנים הרדיקלים דרשו קו קשה יותר, ומנעו מנציגי קונגרס מהמדינות הכבושות לתפוס את מקומם.
לאברהם לינקולן היה חלק חשוב בהעברת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שביטל את קיומה של העבדות בכל המדינות ואוסר על קיומה.
התיקון אושר בסנאט ב-8 באפריל 1864, ובבית הנבחרים ב-31 בינואר 1865.
לשם העברת התיקון המוצע נדרש אישור של שלושה רבעים מהמדינות.
לאחר שבאפריל 1864 נדחתה הצעת התיקון לחוקה, ביקש הנשיא מהקונגרס בנאומו השנתי בדצמבר באותה שנה להעלות את ההצעה להצבעה חוזרת.
בסוף ינואר 1865 עלתה הצעה עוד פעם, ולאחר עבודה מאומצת מאחורי הקלעים עלה בידי לינקולן להעבירה ברוב קטן, כאשר 120 קולות היו בעד, 56 נגד, ו-8 נמנעים, כלומר ברוב של שלושה קולות בלבד.
לינקולן תמך בגישה הוויגית, שנתנה לקונגרס זכות לחוקק חוקים ולו לאכוף אותם.
הוא ביטל רק ארבעה חוקים של הקונגרס, ואחד מהם היה חוק שיקום קיצוני.
הוא חתם על חוק לחלוקת אדמות בחסות הממשל במערב המדינה.
בנוסף הוא נתן מענק להקמת אוניברסיטאות לחקלאות במדינות.
הוא חוקק חוק שנתן מימון ממשלתי למסילת רכבת מהמזרח למערב, שבנייתה הסתיימה ב-1869. העברת החוקים התאפשרה בשל היעדרות הדרום.
כדי להעלות את הכנסות הממשלה, העלה לינקולן מכסי מגן והטיל מס הכנסה חדש.
המס הטיל מס של שלושה אחוזים על הכנסות מעל 800 דולרים (כיום 21,100 דולרים), ולאחר מכן הפך אותו למס פרוגרסיבי.
לינקולן תמך בהרחבת המעורבות הכלכלית של הממשל.
הוא יצר בנק לאומי ויצר משרד חקלאות לאומי.
לינקולן אחראי להפיכת חג ההודיה לחג לאומי.
לפני נשיאותו, החג היה חג אזורי בניו אינגלנד.
ב-1863, הכריז לינקולן שחג ההודיה יחול ביום שלישי האחרון של חודש נובמבר.
ב-30 ביוני 1864 חתם על חוק, המקנה למדינת קליפורניה את הזכות לקבל לידיה את עמק יוסמיטי, ולהקים בו אזור פתוח לציבור, מה שהפך לימים לפארק הלאומי יוסמיטי.
ב-9 באפריל 1865 הודיע המצביא גרנט לנשיא על כניעתו של רוברט לי מפקד כוחות הדרום, לפי תנאיו של גרנט.
הובטחה לו ולחייליו חנינה והאפשרות לחזור לבתיהם, יחד עם נשקם וסוסיהם.
תנאים אלו היו לפי הוראותיו הנדיבות של הנשיא, ועל פי רצונו.
הוא לא היה מרוצה מכך שכמה מחברי מפלגתו הציעו ביצוע פעולות נקם כנגד הדרום.
נציגי מדינות הדרום שהוקמו על ידו מחדש לא הורשו לחזור לתפוס את מקומותיהם בקונגרס.
נשמעו דיבורים על שלילת זכויות בחירה ויחס אל מדינות הדרום כאל שטחי כיבוש.
מטחי תותחים ירו עם שחר בוושינגטון הבירה, עיתוני הבוקר הודיעו בכותרות גדולות על הידיעה המשמחת, עסקים שבתו, דגלים נתלו על הבתים והמונים יצאו לרחובות, מתאספים לפני הבית הלבן.
לינקולן הופיע בחלון, ובנו טד, נפנף בשמחה בדגל דרומי שבוי.
הנשיא, שהיה מרוצה אך עייף מאוד, דחה את נאומו לליל המחרת.
בנאומו למחרת בלילה דיבר הנשיא על פייסנות וסליחה למדינות הדרום.
עתה נתכוון הנשיא לאחד את העם תחת ממשלת שלום יציב ובטוח, ולשקם את המדינה מהריסות ונזקי המלחמה.
ב-14 באפריל 1865, ימים ספורים לאחר כניעת כוחות הדרום, ישב הנשיא בתא הנשיאותי בתיאטרון פורד שבוושינגטון וצפה בהצגה "בן דודנו האמריקני".
מתנקש חדר לתא הנשיאותי, ירה בראשו של הנשיא, וקפץ אל הבמה תוך כדי שהוא שובר את רגלו.
הוא צעק בלטינית: "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים), על פי גרסה אחרת צעק: "זוהי נקמת הדרום".
בחסות המהומה שהתפתחה הוא נמלט מהמקום.
לינקולן נפצע קשה ונכנס לתרדמת.
הוא הועבר אל בית פרטי – בית פטרסן, שעומד מול תיאטרון פורד.
רופאים, שרים, חברי קונגרס ופקידי ממשלה מילאו את החדר הקטן בו שכב.
מזמן לזמן נתנו לו הרופאים סמים מעוררים והחליפו לו תחבושות להקל על הלחץ מעל מוחו.
לאט לאט נחלשה נשימתו, ובשעה 07:22 בבוקר ב-15 באפריל 1865 הוא מת.
לאחר ההתנקשות ברח המתנקש ג'ון וילקס בות' לביתו של ד"ר סמואל מאוד, שטיפל ברגלו השבורה.
חיילי האיחוד רדפו אחריו, והוא מצא מסתור באסם טבק בחווה בווירג'יניה.
לאחר שסירב להיכנע, הוצת האסם באש, והוא נורה בעת שניסה להימלט.
החייל בוסטון קורבט ירה בו בניגוד להוראותיו של שר המלחמה אדווין סטנטון, שביקש לתפוס את בות' חי.
למרות זאת קיבל החייל היורה כ-1,650 דולר – חלקו בפרס שהוכרז על ראשו של בות'.
בות' ביצע את הרצח מתוך דחף לחפות על כישלון הדרום במלחמה.
במותו היה הנשיא לינקולן בגיל 56. בעקבות מותו לקתה אלמנתו בדיכאון.
בניגוד לרצונו של הממשל האמריקאי החליטה משפחתו של לינקולן לקוברו בספרינגפילד, ולא בסמוך לגבעת הקפיטול.
גופתו של לינקולן הושמה במרתף קבורה בבית הקברות אוק רידג', על מנת להעבירה בבוא העת למשכן שייבנה.
לאחר שהגופה טולטלה במשך מספר שנים, ב-1874 הושלמה בנייתה של אנדרטת קבר לינקולן.
המבנה נחנך ב-15 באוקטובר באותה שנה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט, עת גופתו של לינקולן הועברה לשם והונחה בארון אבן במרכז קטקומבה.
המקום הכיל גם כוכים שתוכננו להכיל את גופותיהם של בני משפחתו של לינקולן לאחר מותם.
בשנת 1875 אירע ניסיון לשדוד את הגופה לצורכי מיקוח.
הניסיון נכשל, אך בעקבותיו, במטרה למנוע את חטיפת הגופה פעם נוספת, הוצאה הגופה והוחבאה באזור בית הקברות עד לשנת 1876. בשנת 1900 שופץ האתר באופן נרחב.
לינקולן היה נואם מצוין ופוליטיקאי מוכשר ("הוא האדם החזק של מפלגתו והטוב שבנואמי המערב", אמר עליו סנאטור דמוקרט ידוע מאותה עת ויריבו של לינקולן בבחירות לנשיאות, סטיבן דאגלס), וכן נתפס כאיש ישר, צנוע ונעים הליכות.
מזכיריו העריכו כי היה מבלה שלושת רבעי מזמנו בפגישות עם אנשים.
בעיקר היו אלו אזרחים מהשורה, בעוד שלפקידי ממשלה ואנשים בעלי השפעה הייתה הגישה אליו קשה יותר, והיה זה לא בלתי רגיל שסנאטורים חיכו לפגישה אישית עמו עשרה ימים.
כיום זכור לינקולן בזכות הזקן שלו, אך למעשה הנשיא גידל אותו כבר ב-1861, לאחר שקיבל מכתב מילדה שהעירה לו על מראהו החיצוני.
זקנו של לינקולן השפיע על האופנה בארצות הברית באותה התקופה, וגברים רבים, ובהם פוליטיקאים רפובליקנים, החלו לגדל זקנים.
לינקולן אימץ רבות מעמדותיו של הנרי קליי.
הוא החזיק בעמדות פדרליסטיות-ויגיות, שהדגישו את חשיבותו של שלטון מרכזי חזק על חשבון זכויות המדינות הנפרדות, ברוח הג'פרסונית.
בנאום שנשא ב-16 ביוני 1858 לרגל אשרור מועמדותו כמתמודד לסנאט מטעם מדינת אילינוי, הצהיר:
לינקולן התנגד לעבדות רעיונית ומעשית.
רעיונית – הוא טען שהאבות המייסדים עצמם התכוונו להגביל את העבדות וסבר שזוהי "זכותו הטבעית" של העבד להיות בן חורין.
מעשית – הוא תמך בהצעות חוק להגבלתה ואף ניסה להציע הצעות מגבילות משלו.
חזרתו לפוליטיקה הייתה בשל קבלת חוק קנזס נברסקה שגרם להתפשטות העבדות לטריטוריות חדשות, וכאשר שמע שהחוק נתקבל הוא הזדעזע, וחרדה עמוקה התעוררה בו "כפי שלא עורר בו דבר מעולם".
למעשה הוא ביטל את העבדות על ידי ניצחון במלחמה והעברת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שמבטל את העבדות.
לינקולן לא נמנה עם הקיצוניים שבין אנשי השחרור, ואף התנגד להם.
הוא לא התכוון לבטל מיד את העבדות לגמרי, אלא להגבילה למקומות בהם היא קיימת ולאוסרה בשאר הטריטוריות החדשות, כדי שעם הזמן היא תתבטל לגמרי.
כאשר מת הנרי קליי (שיזם פשרה שנועדה לרפות את המתח בין מתנגדי העבדות לתומכיה, ונעזר בדניאל וובסטר ובסטיבן דאגלס להעבירה בקונגרס), אמר עליו לינקולן שהוא התנגד לעבדות, זאת אף שקליי החזיק בעבדים רבים.
"הוא התנגד לעבדות מתוך עיקרון ורגש, אך הוא לא ראה, ככל איש פיקח אחר, כיצד ניתן לבטלה בבת אחת מבלי להעלות רעה קשה ממנה, העלולה להביא נזק רב עוד יותר למטרת חופש האדם עצמה".
לינקולן התקיף את אנשי השחרור הקיצוניים, המוכנים "לשבר את ברית המדינות האלה לרסיסים, לקרוע לגזרים את חוקתה, ואולי אף לשרוף את התנ"ך עד לטופס האחרון ובלבד שלא תימשך העבדות ולו גם שעה אחת נוספת".
בה במידה הוא גם גינה את הקיצוניים הדרומיים, שבתמיכתם בעבדות הריהם מתעלמים מתוקפה של הכרזת העצמאות כי "כל האנשים נוצרו שווים".
לינקולן היה מתומכי הגישה שחתרה למיגור העבדות בכל הטריטוריות החדשות של ארצות הברית.
כרבים אחרים באותה תקופה, שאף לינקולן למצב בו המדינות החדשות המצטרפות לברית תהיינה בעלות אוכלוסייה לבנה בלבד, ללא תושבים שחורים כלל.
תפישה זו הונעה משאיפה לצמצם את כוחו הפוליטי של הדרום הדמוקרטי, שהתבסס על עבודת עבדים, ומשאיפה מקבילה למנוע זרימת שחורים חופשיים למדינות החדשות, כדי למנוע התחרות שלהם על מקומות עבודה עם לבנים.
בדומה לשאר האבות המייסדים, ובדומה לרוב האוכלוסייה האמריקאית בזמנו, האמין לינקולן בעליונות גזעית של הלבנים והתנגד לשוויון זכויות מלא של שחורים, מתן זכות הצבעה, נישואי תערובת, השכלה וכו'.
למעשה, אחד השיקולים המכריעים בהחלטה להילחם את מלחמת האזרחים היה החשש מפילוג ארצות הברית בעקבות שגשוג מדינות הדרום בעלות העבדים.
ייתכן ששיקול זה עמד בראש מעייניו אף יותר מרצונו לביטול העבדות מהפן המוסרי.
למרות הכל, לינקולן הכיר בחוסר הצדק שנעשה לעבדים השחורים המשוחררים ויזם תוכנית-פיצוי ושיקום בשם '40 אקרים ופרד' אך חודשים ספורים לאחר-מכן נרצח.
התוכנית בוטלה לאלתר על ידי מחליפו אנדרו ג'ונסון, והעבדים המשוחררים נאלצו להחזיר את הכל.
בתחום הכלכלי אימץ לינקולן את עמדותיו המרקנטיליסטיות של הנרי קליי.
התפישה המרקנטיליסטית גרסה כי כוחה של מדינה יועצם אם תוכל לאגור כמות גדולה ככל האפשר של מטילי זהב וכסף.
הוא תמך תמיכה איתנה בכינונו של בנק מרכזי במתכונת ה"בנק של ארצות־הברית" שבוטל על ידי אנדרו ג'קסון; בהעלאה ניכרת של מכסי המגן, שהיו מקור הכנסתה העיקרי של הממשלה הפדרלית וסייעו בצמצום ייבואה של המדינה; ובמימון של הממשל הפדרלי לפרויקטים הנדסיים ותחבורתיים של "שיפור פנימי".
הוריו של לינקולן גידלו אותו לפי אמונת הכנסייה הבפטיסטית בעירוב ערכים אוונגליסטים וקלוויניסטים.
ברוב חייו תשאל את מעמדה של הדת ועם הזמן מצעירותו והלאה לתוך הקריירה המשפטית שלו ייחס לעניין הדת חשיבות פחותה יותר ויותר.
עם זאת, במהלך שנות זקנתו, העלה לינקולן בתדירות גוברת את מהות קיומו של אלוהים בשיח שסבב אותו והחל מתעסק מחדש בנושאי הדת.
כמו כן, לאורך מלחמת האזרחים עם הזמן הזכיר לינקולן יותר ויותר את האלוהים.
במהלך מלחמת האזרחים צוטט לינקולן:
לינקולן לא דיבר בפתיחות על דתו ולכן ישנן השערות רבות בנוגע לזרם שבו הוא דגל ולערכי אמונתו.
ייתכן והיה פרסביטריאני מכיוון שהיה פעיל מספר פעמים בשירותי הקהילה הדתיים ביחד עם אשתו.
ייתכן והיה מאמין בדאיזם ומכאן שהאמין בעליונותו הרוחנית של אלוהים וביכולותיו אך לא במעורבותו בעולם בהווה.
כמו כן ישנה טענה נוספת לפיה לינקולן היה אתאיסט והשתמש במונחים דתיים לצורכי הבהרות של דבריו או ציניות ולא באמת להדגיש את אמונתו הכנה.
עם זאת, לינקולן הרבה לצטט מכתבי הקודש, ובנוסף בנאומים שנשא כמו נאום פטיסברג בו הוא מציין את האל: "שאומה זו, תחת האל, תזכה ללידה חדשה של חופש", ומכתב ביקסבי, בו הוא אומר "אני מתפלל שאבינו שבשמיים וכו".
לזכרו, הוקמה אנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה.
האנדרטה היא עדות קיימת לאדם שהעלה על נס ונלחם, תרתי משמע, למען ערכי החירות החופש והאחדות.
האנדרטה הפכה מקום פופולרי מאוד לנאומי זכויות אדם, ובין היתר נערכו שם עצרות לזכויות האדם, בהובלת מרטין לותר קינג, ועצרות נגד מלחמת וייטנאם.
בשמורת הטבע של הר ראשמור שבמדינת דקוטה הדרומית נחצבו פניו של ליקולן בסלע גרניט ענקי, יחד עם שלושה מגדולי הנשיאים האמריקנים: ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ותאודור רוזוולט.
ציור ותבליט של לינקולן מופיעים על שטר בן חמישה דולרים וגם על מטבע הסנט (פני), בהתאמה.
במסגרת סדרת הנשיאים יונצח לינקולן, כשאר הנשיאים, גם על מטבע שערכו דולר אחד.
בית פיטרסן ותיאטרון פורד משמשים כיום כמוזיאון לאומי.
בבית פיטרסן ניתן לראות את המיטה עליה גסס לינקולן, ועדיין ניתן להבחין בכתמי דמו על ציפת הכר.
לאחר הירצחו של לינקולן, כתב המשורר האמריקני וולט ויטמן את השיר "הו רב חובל" בו הוא מבכה את מנהיג האומה.
בעקבות רצח ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, תרגמה נעמי שמר את השיר לעברית והלחינה אותו.
שיר אחר שכתב ויטמן לזכר לינקולן היה "זה האבק היה פעם איש".
עיר הבירה של מדינת נברסקה נקראת לינקולן על שמו, בנוסף למחוזות, ערים ורחובות רבים הקרויים על שמו ברחבי אמריקה.
בנובמבר 1989 נכנסה לשירות נושאת המטוסים מסדרת נימיץ (CVN-72) על שמו של אברהם לינקולן.
פסל של לינקולן מוצב אף במרכז העיר רמת גן בישראל.
אירווינג סטון: "האהבה היא נצחית", הוצאת עדית
בסדרת הטלוויזיה הפופולרית לילדים "נווה עצלנות" בפרק "סוכריית הטבע האחרונה", רובי רקב(סטפן קארל סטפנסון) התחזה לאברהם לינקולן על מנת לקחת את כל סוכריות הטבע מהעיר.
אברהם מאיר הַבֶּרְמן (בלועזית: Abraham Meir Habermann; ט"ז בטבת תרס"א, 7 בינואר 1901 – כ"ט בכסלו תשמ"א, דצמבר 1980), שנודע גם בשמו הספרותי הֵימָן הירושלמי, היה משורר ישראלי וחוקר הספרות העברית בימי הביניים, מחוקרי מדעי היהדות הפוריים ביותר.
התמחה בחקר השירה והפיוט ובתולדות הספר העברי.
הברמן נולד בז'וראבנו (Zhurawno) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בחורף שנת תרס"א, 7 בינואר 1901, לאורי (מגזע ר' יואל סירקיש בעל הב"ח), ושרה פייבל (לבית בראטשפיס).
הוא למד ב"חדר" ובישיבה, ואת השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת וירצבורג בגרמניה.
בשנת 1928 נישא לבלהה הברמן.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא ביטא את אהבתו לעיר בשיריו המקוריים ובמחקריו על המשלים שחוברו על אודותיה.
בעיר היה חלק מחבורת החוקרים והסופרים של שכונת רחביה, שעזבה את אירופה והחייתה את האסכולה הרוחנית-אקדמית שכבתה באירופה בשואה.
היה ידיד קרוב של הסופר ש"י עגנון.
בתחילת דרכו עסק בהוראה, ומאוחר יותר החל לעסוק גם בחקר הביבליוגרפיה העברית והפיוט העברי.
הן ספרו הראשון והן ספריו האחרונים הוקדשו לדפוס העברי.
בנוסף, פרסם ספרים ומאמרים רבים בתחום זה.
בעקבות פגישתו עם שלמה זלמן שוקן, בצוויקאו, גרמניה, הוא החל לעבוד בספרייתו בברלין ומאוחר יותר בירושלים.
הברמן היה הספרן הראשי של מכון שוקן וחוקר במכון לחקר השירה העברית של הוצאת שוקן.
בנוסף לכך, הרצה במכון לספרנות של האוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך, בשנת 1969, מונה לפרופסור לספרות שירת ימי הביניים באוניברסיטת תל אביב.
הברמן היה חוקר חרוץ ופורה מאוד.
תחום מחקריו כלל, בין היתר, ביבליוגרפיה וביבליופיליה עברית, היסטוריה יהודית, ביוגרפיה של אנשי שם ומחקר יהודים, מגילות מדבר יהודה, הלשון העברית, פיוט עברי, שירת ימי הביניים, מדרש, אגדה ומקרא.
הוא פרסם למעלה משמונים ספרים ומאות מאמרים, רשימות ופיוטים.
את מחקריו כתב בעברית, אידית, גרמנית ואנגלית.
הוא ניהל הוצאת כתבי-יד עתיקים במהדורות מצומצמות ועסק במחקר וההדרה של יצירות עבריות מימי הביניים (בהן מחברות עמנואל הרומי, שירי שמואל הנגיד, בן המלך והנזיר ומשלי שועלים).
הודות לו נחשפה היצירה הפיוטית של חכמי אשכנז וצרפת.
נוסף על כך, היה הברמן יוצר ספרותי בעצמו ובין היתר חיבר ספר משלים על ירושלים בסגנון המדרש וכן יצירה בחרוזים, בסגנון המקאמה.
הברמן בחר בשם העט שלו על שם אחד מעשרת מחבריו המסורתיים של ספר תהילים הֵימָן הָאֶזְרָחִי (כקיצור שם משפחתו), בשילוב עיר מגוריו ירושלים.
הוא נפטר בירושלים בכ"ט בכסלו, תשמ"א, בשעת הגהות על ספרו מפרי העט והעת.
בשנת תשל"ז יצא לאור ספר יובל לכבודו בשם: שי להימן, מחקרים בספרות העברית של ימי הביניים, מוגשים לא"מ הברמן (הימן הירושלמי) במלאת לו שבעים וחמש שנה (עורך, צבי מלאכי), ירושלים, הוצאת ראובן מס, תשל"ז–1977.
לאחר פטירתו, הוקם לזכרו בעיר לוד "מכון הברמן למחקרי ספרות".
במסגרת מכון הברמן, יצא לאור לזכרו הספר: צבי מלאכי (עורך), יד להימן, קובץ מחקרים לזכר א"מ הברמן, לוד, תשמ"ד–1983.
בשנת תשע"א, יצא לאור קובץ נוסף לזכרו, תלמוד מאיר, ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, בעריכת אביגדור שנאן), תשע"א–2010.
יבולו המחקרי והספרותי של הברמן כלל ההדרתם והוצאתם לאור של חיבורים קדמונים, התקנה לדפוס, השלמות, מאמרי מחקר ובקורת ועוד.
רבים ממאמריו כונסו על ידו בשנותיו האחרונות במספר קבצים שיצאו לאור בהוצאת ראובן מס.
עיונים בשירה ובפיוט של ימי הבינים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ב–1972.
כתב, לשון וספר – פרקי עיון, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ג–1973.
אנשי ספר ואנשי מעשה – סופרים, חוקרים, ביבליוגרפים, מדפסים ומוכרי ספרים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ד–1974.
חדשים גם ישנים – חיבורים שונים מתוך כתבי-יד בצירוף מבואות והערות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ו–1975.
מסכת סופרים וספרות – תולדות סופרים וחוקרים, דברי ביקורת, מאמרים ורשימות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ז–1976.
פרקים בתולדות המדפיסים העברים – ראשונים ואחרונים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח–1978.
קבוצי יחד – מאמרים ורשימות לחקר ספרות ישראל ותרבותו, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ם–1980.
מפרי העט והעת – קובץ מאמרים ורשימות בשדה הספרות והתרבות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"א–1981.
ספרים אחרים מפרי עטו (רשימה חלקית)
ספרים שערך, ההדיר או הביא לדפוס (רשימה חלקית)
אברהם לייב זיסו (ברומנית: Avram Leib Zissu; 25 בינואר 1888 – 16 בספטמבר 1956) היה סופר, עורך, מוציא לאור, פובליציסט, איש עסקים ומנהיג פוליטי יהודי רומני.
אסיר ציון, עם שחרורו מהכלא הקומוניסטי, עלה לישראל והתאזרח בה בשנת 1956 ונפטר חודשים ספורים לאחר מכן.
בתחום הספרות הרומנית היה אחד מנציגי הזרם האוונגרדיסטי.
זיסו נולד ב-1888 בפיאטרה ניאמץ, רומניה, כבנם של פינקו עזרא זיסו, מנהל חשבונות בבנק, ושל אשתו, הינדה-לאה.
במשפחה נולדו בסך הכל עשרה ילדים: ארבעה בנים ושש בנות.
אברהם לייב הספיק ללמוד תורה וללמוד בבתי ספר ממלכתיים כשבגיל 16 השיג מלגה ועמד להתחיל לימודי פילוסופיה בהלברשטאדט בגרמניה.
אולם בגלל סגירת הבנק שבו עבד אביו, נאלץ הנער לוותר על תוכניתו ולהירתם לעזור למשפחתו קשת היום.
הוא התחיל לעבוד בהנהלת חשבונות, אך במקביל המשיך להתעמק בלימודים רבניים ובפילוסופיה.
בגיל 20 נבחן וקיבל הסמכה להיות רב.
הוא לא כיהן מעולם כרב ולא השתמש בתעודה שברשותו.
בפיאטרה ניאמץ התיידד זיסו עם אאוג'ן רלגיס הצעיר ממנו, לימים אידאולוג אנרכיסט וסופר ופובליציסט בנושאים יהודיים.
בביקוריו ביאש התקבל זיסו בחוג הספרותי של האינטלקטאולים היהודים אליאס ומוזס שוורצפלד.
בשנים 1904–1910 כתב במגזין היהודי "Egalitatea " שהופיע ביאש.
באותה שנה התעמת עם סטודנטים לאומנים רומנים שפעל בהשפעת ההסתה האנטישמית של הפרופסור א.ק.קוזה
כהנה ייצג זיסו את יהודי פיאטרה ניאמץ בוועדיה הציונית העשירית בגאלאץ.
שם הגן על רעיון "הציונות הרוחנית", נעלה יותר בעיניו מהציונית הארגונית.
ב-1910 התקבל לעבודה בבנק מולדובה וב-1914 ניהל בה שביתה.
המשיך להיות מעורה בתרבות היהודית ביאש בה פעל לצידם של שמשון לזר-שרגא, המשורר יעקב גרופר והרב יעקב יצחק נימירובר.
שנברג ייצג זיסו את יהודי יאש בכינוס בבוקרשט לרגל מלאת שלושים שנה לתנועות הציוניות בנוכחות נחום סוקולוב.
באותה תקופה הכיר את הצייר ראובן רובין, מעין חניך שלו שהיגר לצרפת ב-1923.
בו זמנית עם עבודתו כמנהל חשבונות כתב זיסו ספרות ומאמרים בשפות רומנית ועברית.
ביוני-דצמבר 1909 ערך זיסו בעיר הולדתו, יחד עם מ.
בראונשטיין-מבשן ירחון ציוני בעברית, בשם "המקיץ".
ייתכן כי היה זה כתב העת העברי החילוני הראשון שהופיע ברומניה-"רגאט".
מאוחר יותר בשנת 1912 הוא הוציא לאור ביאשי, בשותפות עם פטרה קונסטנטינסקו-יאש את השבועון הספרותי ברומנית "Floare Albastră" ("פרח כחול").
בין כותביו נמנו בנימין פונדויאנו, לודוביק דאוש, אנריק פורטונה, קונסטנטין מוטאש וגריגורה ט' פופה.
כתב עת זה היה לרוב מסורתי ונאו-רומנטי, מנוגד לסימבוליזם ולשמאל הפופוליסטי המיוצג על ידי כתב העת "ויאצה רומניאסקה".
רוב הכותבים פרסמו בשמות עט.
זיסו השתתף בכתבי עת נוספים ובהם "המילה", "העולם היהודי", "בילטה דה פאפאגל" (Bilete de papagal "כרטיסים של תוכי"), "אדם","פונטיה דה פילדש" ("גשר השנהב") ועוד.
הקריירה של זיסו כסופר התחילה ב-1914 עם פרסום המחזה "דוד ברנדייס".
אז כתב גם בעיתון היידי "ליכג"
המשך פעילותו כציוני ובתחום הכתיבה
זיסו כתב עבור כתב העת הספרותי בשפת היידיש "ליכט" ביאשי וועבור כתב העת "התקווה" בגאלאץ.
בשעה שפעילות הוועד הציוני הפדרלי בגאלאץ נקלעה למשבר, זיסו הצטרף לאיחוד הציוני ביאש, שהשתתף בוועידה הציונית בבוקרשט במאי 1915 שזומנה על ידי י.
הרשקוביץ' ולשכתו הפלגנית "אידיאלול" ("האידיאל").
זיסו, לזר-שרגה ונציגים ציוניים אחרים מיאשי דרשו את פיזור הוועד פדרלי.
אחרי שהצעתם נדחתה הם קראו לוועד הפדרלי לכנס מיד מפגש של ה"ועדות האזוריות".
בנובמבר 1915 זיסו עצמו היה נציג האיחוד מיאש בכנס ההתיעצות הציוני שהתכנס גם הוא בבוקרשט.
שם הוא לקח חלק בהקמת הוועד הציוני לתעמולה ברומניה.
באותה תקופה, בשנת 1914 בעקבות אירוסיו ולאחר מכן נישואיו לרחל צימר (1974-1892), הצעירה ממנו בשבע שנים, בתו של התעשיין קרול צימר, סוחר נפט מבוקרשט, הפך זיסו לאיש ניהול בתאגידים תעשייתיים.
תוך זמן לא רב הפך לאדם עשיר, בעל נכסי דלא ניידי ברומניה ובברלין.
הוא היה, בין היתר בעלים בשותפות לבית החרושת לסוכר ביישוב Ripiceni ריפיצ'ן.
ב-1918 יחד עם ידידו הכומר הרומני גאלא גאלאקטיון ועם ד"ר לאון אלגזי פרסם זיסו
את שני הגליונות של כתב העת Spicul (ספיקול - "השיבולת") ב-1919 הקים וניהל את היומון הציוני "מנטואיריה" (Mântuirea "הגאולה"), שהופיע בבוקרשט בין השנים 1919–1921.
הוא הזמין את פונדויאנו ואת י.
צוות העיתון כלל גם את ב.
פלוריאן, בן זוג של הסופרת האוונגרדיסטית שחתמה בשם העט הזכר פיליפ קורסה.
לפי ההיסטוריונית קמליה קרצ'ון "מנטואיריה" היה "מלאכת מחשבת" של זיסו והיה אחד העיתונים הפוליטיים היהודים החשובים ביותר בתקופה שבין מלחמות העולם והעיתון הציוני החשוב ברומניה.
בנוסף זיסו חבר ללהקת התיאטרון המודרניסטית של פונדויאנו ושל ארמנד פסקל "אינסולה" (האי).
משנת 1927 עבר לגור בברלין לצורכי עסקים.
שם המשיך לכתוב רומנים ומסות ברומנית, שהתפרסמו אחר כך ברומניה.
חזר בגרמניה אחרי עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933.
בין השאר כתב ספר פולמוסי בענייני דת: "לוגוס, ישראל, הכנסייה", שבו ניתח את הברית החדשה מנקודת מבט בקורתית של יהודי שגדל בחינוך תורני.
זיסו הפך באותה עת למממן העיקרי של תנועת בית"ר ברומניה.
זיסו היה ציוני נלהב ומבקר חריף הן של אויבי יהדות רומניה והן של המנהיגים היהודים הלא ציוניים, או "הלא מספיק ציוניים" לטעמו.
מן המפורסמות הייתה היריבות בינו לבין וילהלם פילדרמן, איתו התחרה על הנהגת יהדות רומניה.
תפיסתו הלאומית-ציונית הייתה משיחית ומבחינה דתית הוא דגל בקשר ישיר של הפרט לעולמו האמוני הפנימי, ללא כל קשר לממסד דתי כלשהו.
הוא דחה מכל וכל את הממסד הרבני (למשל, במסה "לא קיימת דת משה" Nu există cult mozaic) ודגל בעולמם הרוחני של נביאי ישראל.
לתפיסת עולמו היו חסידים לא מעטים בין יהודי רומניה וביניהם המשורר והוגה הדעות ברבו פונדויאנו.
זיסו היה המנהיג הבולט של התנועה הציונית ברומניה, מנהיג המפלגה היהודית הרומנית ונציג הסוכנות היהודית.
הוא המשיך בארגון העלייה לארץ ישראל גם במהלך מלחמת העולם השנייה, בתיאום עם משטר יון אנטונסקו.
זיסו חיפש דרכים לשיתוף אינטרסים כלשהו בין המשטר הצבאי הפאשיסטי והתנועה הציונית: הללו רצו שהיהודים יעזבו את רומניה וגם התנועה הציונית רצתה בכך.
כבר בשנת 1941 הגיש לגנרל אנטונסקו תוכנית לארגון הגירת יהודי רומניה.
בראשית שנת 1942 נעצר ונשלח על ידי שלטון אנטונסקו למחנה הריכוז טרגו ז'יו, זאת בתואנת העלבת המנהיג של מרכז היהודים, ד"ר ננדור גינגולד.
זיסו נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
באותה שנה, 1942, נפל בנו, תאודור זיסו, בעודו נלחם כמתנדב ביחידת קומנדו בריטית בקרב אל-עלמיין השלישי.
זיסו שוחרר כעבור חצי שנה מהמחנה, לאחר התערבותם של אנשי רוח ודת רומנים.
ב-1943 נעצר פעם נוספת ונשלח לאותו מחנה ריכוז בגלל התנגדותו למס האדיר שהטיל שוב אנטונסקו על הקהילה היהודית המרוששת, 4 מיליארד ליי.
כמה ימים לאחר נפילת משטרו של אנטונסקו, ב-23 באוגוסט 1944, פרסם זיסו את הכרוז הבא:
הרודנות נפלה והדרך אל הגאולה חופשית.
ההחלטה האמיצה של הדמוקרטיה הרומנית אפשרה לצבא המדינה לטהר דרך זו.
היא הצליחה להסיר מכשולים, לגרש את הכובש.
אנו מצפים מהשלטון החדש למעשים שיפגינו צדק מתקן גם עבור האוכלוסייה היהודית שניזוקה קשה מכל בידי הרודנות שנפלה.
יודעים אנו שחובתנו ברגע זה לציית להוראות של ממשל שמצא בתוכו את הכוח להשליך את העול, והחליט לסלול את הדרך אל רומניה חופשית, צודקת, דמוקרטית.
הוא צריך עדיין להילחם במתנגדים.
נושיט לו את זרועותינו, אם יבקש.
הצענו לו ואנו ממתינים להנחיותיו.
עם התקווה שביטאנו לעיל, אנו מכריזים על סיסמתנו, סיסמתכם, לשעה זו: תמיכת בשלטון המשחרר, מאבק בלתי מתפשר נגד הפשיזם מכל הסוגים, מלחמת חורמה למען ניצחון הדמוקרטיה.
בשם המפלגה היהודית של רומניה.
בשנים הראשונות של המשטר הקומוניסטי, נשאר זיסו כמעט ללא אמצעי קיום.
ניסה להתקיים משיעורים פרטיים לעברית, שיהפכו במהרה לעיסוק אסור, ופנה במכתבים למנהיגי המדינה.
ניסה לחצות את הגבול אך נתפס ונעצר בבית הסוהר הצבאי בטימישוארה.
ב-10 במאי 1951 עצרו אותו שוב במהלך משפטי הציונים ברומניה.
הוא נחקר במשך שנים, עמד בפני האשמות דמיוניות (הואשם בהיותו סוכן הגסטאפו בהתבסס על נסיעותיו לגרמניה לטיפול ברכושו) רבות, אך לא נשבר וניסח בעצמו את תשובותיו (שלא כמו נחקרים רבים שהסכימו לחתום על כל מה שכתבו חוקריהם).
אחרי 3 שנות מעצר, ב-31 במרץ 1954, נידון למאסר עולם עם עבודת פרך בגין בגידה.
לאחר התערבויות דיפלומטיות קוצר עונשו, שוחרר בקיץ 1956 ושולח אל ישראל.
עם הגיעו לארץ, במצב גופני ירוד מאוד, הוכר כאסיר ציון, אושפז ולאחר זמן קצר נפטר.
יהדות רומניה והמוסדות הציוניים התאבלו על מותו.
מנישואיו לרחל צימר ב-1916 נולד לזיסו ולאשתו ילד יחיד, תאודור זיסו, שהיה בעצמו לפעיל ציוני ונהרג במלחמת העולם השנייה בחזית הלובית.
על שמו רחובות בחיפה, בהרצליה ובבאר שבע וגינה בתל אביב.
זיסו היה אחת הדמויות העיקריות בספריו של מיכאיל סבסטיאן: "יומן" ו"מזה אלפיים שנה".
1926 Spovedania unui candelabru "וידויה של נברשת", תורגם לצרפתית על ידי ברבו פונדויאנו.
1930 Ereticul de la Mănăstirea Neamţu "הכופר ממנזר ניאמצו", אסופה של נובלות.
1939 Samson şi Dragon "שמשון והדרקון", רומן עם הקדמה של גאלא גאלאקטיון.
אברהם ליאון (בפולנית: Abraham Leon; 1918 – 1944) היה תאורטיקן ואקטיביסט יהודי מהזרם הטרוצקיסטי.
ליאון נולד ב-1918 בעיר ורשה למשפחה ויינשטוק הציונית, שעלתה לארץ ישראל, אך בשל קשיי כלכלה שבה לפולין כעבור שנה.
ב-1926 היגרה משפחת ליאון לבלגיה, שם היה אברהם לאחד ממנהיגי השומר הצעיר והפדרציה הציונית.
ב-1936, לצד הציונות, אימץ ליאון גם את הטרוצקיזם, אך בהדרגה הגיע למסקנה כי לא ניתן ליישב את הניגודים בין שתי התפיסות, וערב מלחמת העולם השנייה פרש עם קבוצה מתומכיו מן השומר הצעיר והצטרף למפלגה הטרוצקיסטית הבלגית.
בתקופת הכיבוש הנאצי היה ליאון ממנהיגי המפלגה ופעילותה המחתרתית, ועמד במוקד קשריה עם טרוצקיסטים צרפתיים במטרה לחדש את פעילות האינטרנציונל הרביעי הטרוצקיסטית באירופה.
בקיץ 1944 עברו ליאון ורעייתו מבריסל לשרלרואה כדי לקחת חלק בפעילות המחתרתית שניהלו הטרוצקיסטים בקרב הכורים באזור, שם הוא נעצר בידי המשטרה המקומית, הוסגר לידי הגסטפו, נחקר, עונה, גורש לאושוויץ ונרצח בתאי הגזים.
ליאון חיבר את "התפיסה המטריאליסטית של השאלה היהודית" (La conception materialiste de la question juive).
החיבור יצא לאור באנגלית תחת הכותרת The Jewish Question: A Marxist Interpretation ("השאלה היהודית: פרשנות מרקסיסטית").
מחקר זה הוא אחד הניסיונות המאתגרים יותר לפרשנות מטריאליסטית של גילויה השונים של ההיסטוריה היהודית, ובקרב חוגים מרקסיסטיים שונים מחקר זה זכה למעמד של הגרסה המוסמכת ב"שאלה היהודית".
מעברו ההדרגתי של ליאון מן הציונות לטרוצקיזם לוּוה בפיתוח תאוריה מרקסיסטית מקיפה של "השאלה היהודית".
רעיונותיו פורסמו לראשונה בסדרת מאמרים בשבועון הטרוצקיסטי הבלגי La lutte ouvrier, ששימשו בסיס למחקרו על השאלה היהודית, שכתיבתו הסתיימה ב-1942. המחקר ראה אור לראשונה בצרפתית ב-1946, וב-1950 הופיעה המהדורה האנגלית הראשונה.
בהמשך תורגם המחקר גם לשפות נוספות.
במסורת הפרשנות המרקסיסטית מעמיד ליאון בבסיס התאוריה שלו את תפקידם הכלכלי של היהודים כ'עם-מעמד' או 'עם מסחר', היינו יסוד אתני או דתי זר, המרכז בידיו את הפעילות המסחרית והכספית בחברות חקלאיות טרום-קפיטליסטיות.
ההתבדלות הדתית והחברתית של היהודים הייתה, לשיטתו, תולדה של תפקידם הכלכלי כ'עם-מעמד'.
לפיכך, בכל מקרה שתפקיד זה התבטל דיאלקטית, אם בעקבות הפיכת היהודים לחקלאים בחברות פיאודליות ואם בעקבות מעבר העיסוק במסחר וכספים לרשות הכלל בתקופת הקפיטליזם המסחרי והתעשייתי, במקביל התבטל עמו אף הבסיס הכלכלי להתבדלות היהודים והם נטמעו בחברת הרוב.
עולה, שעל אף שמנקודת הראות של הדת קיים ניגוד בין התבדלות היהודים להתבוללותם לאורך ההיסטוריה, הרי שמבחינה כלכלית שניהם אינם אלא גילויים של תפקידם הכלכלי כ'עם-מעמד'.
בסיס תאורטי זה משמש את ליאון להסבר הגורמים להיווצרות "השאלה היהודית" בסוף המאה ה-19. הגורם הראשון היה התפתחות הקפיטליזם, במיוחד בחברות החקלאיות של מזרח אירופה, שם היו מרוכזים היהודים.
הקפיטליזם שחק את הבסיס להמשך קיומם כ'עם-מעמד' ודחק אותם להגר מערבה; בנוסף, המשברים הכלכליים שאפיינו את תקופת הקפיטליזם המונופוליסטי והפיננסי, אותם משברים שיצרו מצב קבע של תת-צריכה במערב, מנעו את השתלבות היהודים בכלכלה הקפיטליסטית ולפיכך גם את התבוללותם כבעבר.
מצב זה העמיד את היהודים, שעסקו בייצור וסחר של מוצרי צריכה, בתחרות עם הבורגנות הזעירה הנוצרית, שגם פעילותה הכלכלית הייתה תלויה ומכוונת לשוק הפנימי, וכך גרם להתבדלותם התרבותית.
בניגוד לחוקיות של 'עם-מעמד' ולהתבוללות שקבעה את מהלך ההיסטוריה היהודית עד לסוף המאה ה-19, הרי שמעתה הדמיון והתחרות בין פעילותם הכלכלית של היהודים לזו של הזעיר-בורגנות, הציבו את שתי הקבוצות במסלול התנגשות.
התנגשות זו הובילה להיווצרות 'הבעיה היהודית' על שתי השתקפויותיה האידאולוגיות העיקריות: האנטישמיות המודרנית והלאומיות היהודית.
בדומה, ליאון רואה בלאומיות היהודית ובעיקר בציונות ניסיון כוזב של הזעיר-בורגנות היהודית להתמודד עם אובדן מקומה הכלכלי בעקבות התמוטטות המשק הפיאודלי ומשבר הקפיטליזם.
למרות הדמיון שבצורה, מבחינת הבסיס הכלכלי, הלאומיות היהודית היא "ניגודה" של הלאומיות האירופית: זו ביטאה את האינטרסים של הבורגנות העולה בתקופת התעצמות הקפיטליזם, בעוד שהלאומיות היהודית שיקפה את יאושה של הזעיר-בורגנות היהודית המנושלת בתקופת דעיכת הקפיטליזם.
ליאון מדגיש, כי גם אם תוגשם, הציונות אינה מסוגלת להציע פתרון לטרגדיה היהודית; לפיכך, יותר משהיא מתכוונת לפתור את בעיית היהודים, ההנהגה הציונית משתמשת ביהודים כדי להגשים את הציונות.
ליאון מצביע על מכנה משותף כלכלי בין הגורמים לצמיחת האנטישמיות והציונות: שניהם הם ניסיונות של הזעיר-בורגנות, האירופית והיהודית בהתאמה, לפתור את הבעיות שמציב בפניהן משבר הקפיטליזם, אך שתיהן הן, לדעתו, פתרונות שווא, שכן לא ניתן לבטל את משבר הקפיטליזם מבלי לבטל את הקפיטליזם כשיטה באמצעות מהפכה עולמית.
במחקרו מאחד ליאון לכלל תאוריה כוללת ניתוחים חלקיים של 'שאלת היהודים' והאנטישמיות שרווחו בספרות המרקסיסטית, הסוציאליסטית והציונית יחד עם מחקרים היסטוריים וסוציולוגיים הדנים בתולדות היהודים ובהיסטוריה כלכלית וחברתית.
במקביל לעניין האידאולוגי עורר מחקרו של ליאון בקרב חוגים מרקסיסטיים ורדיקליים, על-פי רוב בהקשר של הוויכוח עם הציונות.
יש במחקר זה, למרות תנאי המחתרת בו הוא נכתב, תרומה ממשית גם לדיון האקדמי בן זמננו.
רבי אברהם לעווי (ה'תקל"ה, 1775, כ"ד בכסלו ה'תקצ"ב, 29 בנובמבר 1831, פוזנן (פוזנא), פולין) היה רב פולני.
תחילת לימודו היה אצל אביו, ר' שלמה זלמן, עד שזה נפטר.
לאחר שנפטר אביו נלקח תחת חסותו של דודו הרב צבי הירש.
למד בפוזנא בישיבתו של רבי יוסף "הצדיק" מפוזנא, חתנו של הנודע ביהודה, ואחר כך נשלח בידי אמו ללמוד אצל דודו רב אייזל חריף אב"ד פיורדא שם נודע ר' אברהם בלמדנותו הרבה.
לאחר נישואיו, נסע ללמוד עם רב שלמה זלמן הכהן אב"ד ורשה ובעל ה"חמדת שלמה".
כעבור עשר שנים חזר לעירו פוזנא, וכאביו בשעתו הסתיר עצמו מעין מכיריו.
דברי תורתו כונסו בספרים "אבני קודש" ו"בית לאבות".
רבי אברהם הותיר אחרי פטירתו חמישה בנים ובת אחת.
כל בניו כיהנו כרבנים במקום מגוריהם.
יהודי פוזנא נהגו לכנותם "חמישה חומשי תורה".
בניו של אברהם לפי סדר גילם:
רבי שלמה זלמן לעווי, אב"ד זלאטשוב.
רבי אשר לעמיל לעווי, אב"ד גאלין ובסוף ימיו ראב"ד בירושלים.
רבי נחום לעווי, אב"ד שאדיק.
רבי יעקב יהודה לייב לעווי, אב"ד שלשין.
לאחר עלייתו שימש עשרות בשנים כראב"ד בירושלים מח"ס "בית לאבות", מייסד כולל פולין בירושלים.
אברהם לֶמְפֶּל (Lempel; 10 בפברואר 1936, לבוב, פולין – 3 בפברואר 2023, ישראל) היה מדען מחשב ישראלי, שפיתח, יחד עם יעקב זיו, את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים.
למפל נחשב אחד מאבות דחיסת הנתונים וכאדם ששינה את תחום מדעי המחשב.
למפל נולד ב־1936 בלבוב שבפולין (בשנות האלפיים, באוקראינה), בנם של יצחק ופרידה למפל.
בשנת 1948 עלה לישראל, וגדל בקיבוץ יגור .
למד ב וסיים תואר ראשון ב-1963, תואר שני ב-1965 ודוקטורט בהנדסת חשמל מההפקולטה להנדסת חשמל ב-1967.
החל מ-1977 כיהן כפרופסור בטכניון ושימש כדיקן הפקולטה למדעי המחשב בין 1981 ל-1984.
עבודותיו ההיסטוריות החשובות מתחילות בהצגת האלגוריתם LZ77 במאמר שכותרתו "אלגוריתם אוניברסלי לדחיסת נתונים עוקבים" בשיתוף עם יעקב זיו.
האלגוריתם משיג דחיסה על ידי החלפה של מופעים חוזרים של מידע, במצביע לעותק יחיד של אותה פיסת מידע, במופע הראשון שלו בקלט הרצפים הלא דחוס.
הרעיון בבסיס הקידוד הוא כי כל מילה בקידוד היא המילה הארוכה ביותר שנראתה עד לאותה נקודת זמן, בתוספת של אות אחת.
בשנת 1997 הקים את פורום תשתיות לאומיות (תל"ם).
ב-1993 הצטרף למעבדות היולט פקארד (HP).
שנה לאחר מכן הקים את השלוחה הישראלית של המעבדות בחיפה וניהל אותן עד 2007. המעבדה שהקים למפל היא אחת משבע מעבדות מחקר בכל העולם של חברת HP והיא נחשבת לאחד ממוקדי המחקר החשובים בתעשייה הטכנולוגית.
על שמו של למפל רשומים שמונה פטנטים בארצות הברית.
נפטר ב־5 בפברואר 2023, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ יגור .
האלגוריתמים LZ77 ו-LZ78, אשר נכתבו על ידי למפל ויעקב זיו, הובילו למספר עבודות נגזרות, ובזכותם נולד ענף כיווץ הקבצים.
אחת העבודות שנוצרו בעזרת האלגוריתמים LZ77 ו-LZ78 היא אלגוריתם Lempel–Ziv–Welch המשמש בתבנית GIF של תמונה, ואלגוריתם שרשרת Lempel–Ziv–Markov אשר נעשה בו שימוש ב-7-Zip ו-Xz (ארכיונים וירטואליים של קבצים).
האלגוריתמים שימשו גם כפי שפורסמו במקור בפורמטים כגון,DEFLATE המשמש בפורמט PNG לתמונות.
זכה במדליית ריצ'רד המינג על "עבודה חלוצית בדחיסת נתונים, במיוחד באלגוריתם למפל-זיו".
בשנת 2010 זכה בפרס רוטשילד להנדסה.
אברהם (אברום) לְיֶסין (נכתב לעיתים לֶסין ואף ליאֶסין; בכתיב יידי: אַבֿרהם ליעסין) היה שמו הספרותי של אברהם וַאלט (וואַלט;1872 – 5 בנובמבר 1938) היה משורר ועיתונאי יידי של תנועת הפועלים בגולה, מגדולי השירה היידית האמריקאית.
ליסין נולד במינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) למשפחת רבנים.
קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולמד בישיבות סלובודקה ווולוז'ין, אך בד בבד נחשף כבר מנעוריו לספרות ההשכלה ולרעיונות סוציאליסטיים.
הדבר ניכר החל משיריו הראשונים, שבהם יצא נגד מגמת יהדות רוסיה להיטמע בחיי הסביבה, וקרא לפיתוח התרבות היידית והנהגת רוח יהודית בסוציאליזם על ידי שימוש בערכים יהודיים, במורשת ובספרות.
ב-1897 הצטרף ל"בונד", מפלגת הפועלים היהודים של רוסיה, פולין וליטא.
באותה שנה ברח מרוסיה לארצות הברית, שם כתב בעיתון היומי היידי "פֿאָרווערטס" ובניגוד לקו המערכת האנטי-לאומי המובהק שאפיין את העיתון בראשיתו (ולפחות עד 1917), שמר ליסין על קו פרו-לאומי מובהק.
מ-1913 ערך במשך 25 שנה את הירחון "די צוקונפט" ("העתיד"), שם פרסם מיצירותיהם של טובי הכותבים היידיים של זמנו.
בתחילה לא נכבש ברעיונות הציונות בראשית דרכה מאחר שלא האמין שהדבר ריאלי.
המהפך בחשיבתו קרה ב-1929 אחרי מאורעות תרפ"ט.
בינואר 1931 פרסם בעיתונו את מאמרו של שמואל דיין שבו ראה את אחת הדמויות היפות של תנועת הפועלים בארץ ישראל.
הדבר היה למורת רוחו של עורך של "פארווערטס", שחשש מפגיעה במפלגת הלייבור הבריטית.
בשנת 1949 נבנה לכבודו בית תרבות לפועלים בתל אביב: בית ליסין.
הקמתו התאפשרה בעזרת תרומה בסך 100 אלף דולר שהרים ועד הפועלים היהודי באמריקה.
כן נקראו על שמו רחובות בחיפה, בתל אביב ובחולון.
זכרונות וחויות; עם מבוא מאת ב' כצנלסון; (ליקט: ב' כצנלסון; תרגם: א' קריב), תל אביב: עם עובד, תש"ג
לידער און פּאָעמען (1888–1938) (מיט צייכנונגען פון מאַרק שאַגאַל), אין דריי בענדער, ניו יורק: פאָרווערטס אַסאָסיאיישאָן, 1938
רבי אברהם לנדא ('רבי אברמהלע טשכנובר'; תקמ"ד, 1784 - ה' באדר א' תרל"ה, 1875) היה רב, פוסק ואדמו"ר במאה ה-19. היה רבה של צ'חאנוב (בכתיב אחר: טשכנוב) במשך חמישים וחמש שנה, ואבי שושלת חסידות סטריקוב.
נולד בכפר פרניצ'וב לר' רפאל וראדא דובז'ינסקי.
אביו ר' רפאל (נפטר: תקפ"ד 1824) היה נכדו של רבי בעריש חסיד מקוטנא, בן בנו היחיד יחיאל מיכל.
אמו ראדא (נפטרה: כ' באלול תר"ח 1848) הייתה נכדתו של רבי זאב וולף אוירבך, אב בית דין לונטשיץ, נכדו של רבי מנחם מנדל אוירבך, בעל "עטרת זקנים" על ה"מגן אברהם" - מצאצאי המהר"ל מפראג.
נישא ליוטא, בתו של ר' דן לנדא מפלוצק, ממשפחה של מתנגדים וחתן ר' איצ'לה פלוצקר אשר שלח את חתנו ר' דן לפרניצ'וב כדי שיתהה על קנקנו של הבחור עבור בתו שלו, אך לבסוף ר' דן עצמו חמד אותו כחתן לבתו.
מיד לאחר אירוסיו שינה את שם משפחתו מדובז'ינסקי ללנדא, כשם משפחת חותנו.
לאחר נישואיו התגורר בעיירת חותנו, פלוצק.
הסתופף אצל רבי פישל מסטריקוב ונחשב תלמידו המובהק.
על פי ההערכה, למד אצל רבי אריה לייב צינץ מפלוצק.
כמו כן נפגש פעמיים עם רבי שמחה בונם מפשיסחה, הפעם הראשונה הייתה בעת ששהה רבי בונם בפלוצק, עיר מגוריו של רבי אברהם לנדא.
רבי בונם סיפר עליו לרבו היהודי הקדוש מפשיסחא, אשר ביקש לפגוש בעצמו את רבי אברהם, אך הוא נמנע מכך בשל התנגדות חותנו ה'מתנגד'.
בשנת תק"פ 1820, התמנה כרבה של טשכנוב, וכיהן בה עד פטירתו.
מיד לאחר קבלת הרבנות הקים בה ישיבה ועמד בראשה.
עם תלמידי הישיבה נמנו רבים שלימים התפרסמו כגדולי תורה בפולין.
במשך שנים רבות סירב לנהוג באדמו"רות.
רק בשנת תרכ"ו (1866), לאחר פטירת החידושי הרי"ם מגור, הצליח רבי אלעזר הכהן מפולטוסק לשכנעו לקבל על עצמו אדמו"רות, בטענה כי יש למלא את החלל שנוצר עם פטירת הרבי מגור.
אף על פי שהחל לנהוג באדמו"רות - ערך "שולחנות" וקיבל "פתקאות" ו"פדיונות"- לא שינה שתי הנהגות שהקפיד עליהן עד אז: הוא התפלל תפילת שחרית בוותיקין ולפי נוסח אשכנז.
שתי הנהגות אלו היו יוצאות דופן בעולם החסידות.
בין הבאים לטשכנוב להסתופף בחצרו של הרבי מטשכנוב היו רבי אברהם בורנשטיין מסוכצ'וב, רבי יחיאל מאיר מגוסטינין ורבי אלעזר הכהן מפולטוסק.
בשבע השנים האחרונות לחייו העביר את משרת הרבנות בטשכנוב לידי בנו רבי יעקב לנדא.
רבי אברהם מטשכנוב נפטר בה' באדר א' תרל"ה.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי הישן בטשכנוב ששכן במרכז העיר.
גדולי הרבנים הספידוהו, וחלק מההספדים הודפסו כספרים.
מלבד הרבי מטשכנוב נפטרו באותה שנה עוד שניים מהרבנים המפורסמים באותו דור, רבי אליהו גוטמכר ורבי יעקב אריה מראדזימין, וחלק מהמספידים קישרו בדבריהם בין השלושה.
לאחר פטירתו הוסב שמה של הישיבה המקומית בטשכנוב ל"בית אברהם" על שמו של רבי אברהם מטשכנוב.
מדי שנה, ביום השנה לפטירתו, נהגו תושבי העיר לפקוד את האוהל בבית הקברות המקומי.
מנהגם היה להקיש שלוש פעמים עם מפתח על דלת האוהל ורק לאחר מכן להיכנס פנימה.
בקיץ תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נודע שהנאצים מתכוננים לחרוש את שטח בית הקברות הישן של טשכנוב שבמרכז העיר כדי להכשיר את המקום לבניית מבנים לשימושם.
העקידת יצחק, ששהה אז בגטו ורשה, הורה על העתקת קברו של הרבי מטשכנוב ממקומו.
קבוצת יהודים פתחה את קברו כדי להעביר את גופתו לבית הקברות החדש ולעיניהם התגלתה גופתו כשהיא שלמה.
למרות הסכנה שהייתה כרוכה בכך, ליוו רבים מיהודי העיר את הרבי מטשכנוב בהלוויה מאולתרת לקברו החדש.
לאחר המלחמה שבו שרידי היהודים לעיר והקימו גלעד על קברו של הרבי מטשכנוב משברי מצבות שעקרו הנאצים מקברים סמוכים.
אך כעבור כמה שנים עקרו תושבי המקום את הגלעד ומאז לא נודע מקום קברו המדויק.
גם בית מדרשו ובית מגוריו הסמוך, ששרדו עד לשואה, נחרבו עד היסוד.
לזכרו של רבי אברהם מטשכנוב הוקמו מוסדות טשכנוב בשכונת רמות בירושלים.
רבי אברהם מטשכנוב נחשב מגאוני התורה ומחשובי הרבנים בדורו, ולדעתו ההלכתית היה משקל רב.
לפתחו הגיעו הנושאים המרכזיים של אותו דור ואשר עוררו פולמוס בקרב גדולי הרבנים, ובהם: מצת מכונה, קופת רבי מאיר בעל הנס לעניי ארץ ישראל, גזירת הלבוש וגילוח הזקן והפיאות, גיטין והתרת עגונות.
ידידו, בעל חידושי הרי"ם, לאחר שפסק בעניין התרת עגונות, כתב:
רבי עקיבא איגר העיד עליו שהוא "אריה דבי עילאי", ומרוב הוקרתו אותו היה קם ממקומו כל פעם שהזכיר אותו בדיבורו.
תלמידו של רבי אברהם לנדא, רבי יוסף קרא, מעיד עליו:
רבי אליהו גוטמכר כתב במכתבו לרבי מטשכנוב:
רבי אברהם בורנשטיין, בעל "אבני נזר", כתב בהסכמתו לספרו של הרבי מטשכנוב "זכותא דאברהם":
רבים מצאצאיו של רבי אברהם מטשכנוב שימשו באדמו"רות.
מבנו רבי דב בעריש השתלשלה חסידות סטריקוב.
בנו הגדול רבי זאב וולף לנדא (נפטר: י"א באלול תרנ"א) - שימש כאדמו"ר בסטריקוב.
היה חסיד של רבי מנחם מנדל מקוצק, ונחשב לחכם שבחבורה.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל נסע לתלמידו רבי יצחק מאיר, ה"חידושי הרי"ם".
לאחר פטירת אביו רבי אברהם, החל לשמש באדמו"רות לאלפי חסידים.
היה מפורסם בדיבורו בלשון הקודש בשפה צחה ומדוקדקת.
דברי תורתו נדפסו בספרים 'זר זהב-כתר תורה' ו'אמרות טהורות'.
לאחר פטירתו החל אחיו רבי יעקב לשמש באדמו"רות.
בניו של רבי זאב וולף אף הם שימשו באדמו"רות.
בנו רבי מרדכי מאטל (נפטר: י' באייר תרע"ז) אף הוא נסע לקוצק ולגור.
לאחר פטירת אביו החל לשמש כאדמו"ר בסטריקוב ולאחר מכן בטשכנוב.
היה מפורסם כסופר מוכשר וחריף.
ספרו 'דורש טוב' נדפס כנספח לספרו של אביו 'זר זהב-כתר תורה'.
בנו השני רבי מנחם מנדל (תרי"ב - תרצ"ו) שימש כאדמו"ר בגומבין לחסידים רבים.
בנו השני רבי דב בעריש לנדא (נפטר: כ"ה בסיוון תרל"ו) - שימש כאדמו"ר לחסידי וורקא בביאלה.
היה חסיד של רבי יצחק מוורקא ושל בנו רבי מנדל.
לאחר פטירתו עברו חסידיו לאדמו"רי אלכסנדר, ובהמשך חלקם חזרו אל בניו, רבי אהרן צבי ואחריו אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל ממנו יצאה שושלת סטריקוב.
בנו של רבי אהרן צבי, רבי מנחם מנדל כיהן אף הוא באדמו"רות בפולין ובארצות הברית.
חיבר ספר בשם "שמש ומגן".
בנו השלישי רבי יעקב לנדא (נפטר: י"ט בטבת תרנ"ו) - שימש כאדמו"ר ביעזוב.
היה חסידם של רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי יצחק מאיר אלתר מגור, אביו רבי אברהם ואחיו רבי זאב וולף.
מילא את מקום אביו ברבנות טשכנוב שבע שנים.
לאחר שעזב את הרבנות עלה לארץ ישראל במטרה להתיישב אך מחמת העניות חזר לפולין והתגורר בוורשה.
לאחר פטירת אחיו רבי זאב וולף החל לשמש באדמו"רות.
בנו רבי מנחם מנדל חיים לנדא (ה' בכסלו תרכ"ב - ז' באדר תרצ"ה) מילא את מקום אביו וכיהן בזאווירצה.
עסק במסחר ולאחר מכן ברבנות בוידובה, פינטקי, פשרוב, נאווידוואהר וזווירצה.
היה סופר פורה, עסקן ומחנך.
חיבר ספר בשם "ויעש אברהם" על מנהגי סבו.
בנו רבי רפאל לנדא מזדונסקה וולה - סירב לקבל על עצמו רבנות או אדמו"רות, אך פתח בית מדרש עצמאי בוורשה.
בתו מרים - אשת רבי בועז זונאבנד.
בנם רבי רפאל משה זונאבנד היה תלמידו וחניכו של סבו רבי אברהם מטשכנוב.
בסוף ימיו שימש רבי רפאל משה כאדמו"ר בטשכנוב.
בתו אסתר - אשת רבי יוסף מלבסקי.
בתו בריינדל - לאחר פטירת אחותה אסתר נישאה לבעלה יוסף מלבסקי.
לאחר פטירתו נישאה לרבי שמואל משינאווא, מחבר הספר "רמתיים צופים" (שבו כתב דברי תורה וסיפורים מרבותיו רבי שמחה בונם מפשיסחה, רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי יצחק מאיר אלתר מגור, רבי יצחק מנשכיז ורבי שלמה לייב מלענטשנע).
נכדו רבי מנחם מנדל חיים מזאווירצא, התמסר לכתיבת דברי תורתו ועריכתם לדפוס.
רבי שלמה דוד מרגליות, בעל "חידושי מהרשד"ם".
רבי יוסף קרא מוולאצלאוועק, מחבר הספר "יורה ומלקוש".
רבי אלעזר הכהן מפולטוסק, מחבר הספר "חידושי מהרא"ך".
רבי אבא מטשכנוב, מחסידי הרבי מקוצק שהיה משמשו האישי של הרבי מטשכנוב.
בארבעים שנותיו האחרונות נמנע רבי אברהם לנדא מטשכנוב מלהעלות חידושי תורה על הכתב, ובעשרים שנותיו האחרונות נמנע מלהעלות את תשובותיו על הכתב.
לכן, נשאר יבול מועט יחסית מתורתו.
עיקר תורתו נשתמרה בזכות נכדו ותלמידו, רבי מנחם מנדל חיים מזאווירצא, שהתמסר להנציח את תורת סבו.
הוא החל ללמוד אצלו בהיותו ילד בן חמש וכשנפטר סבו היה רבי מנחם מנדל חיים בן שלוש עשרה בלבד.
למרות זאת הוא נחשב גדול מנציחי הרבי מטשכנוב וזכה שאף דודיו, בני הרבי, סמכו על אמינות דבריו.
בדורות שלאחר מכן, מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, התמסרו כמה מצאצאיו להוצאת תורת הרבי מטשכנוב, ובראשם ר' זאב וולף יחיאל לנדא ור' יעקב ורדיגר (אביו של אברהם ורדיגר).
אהבת חסד - חידושי הלכות בסדר נשים וסדר טהרות.
יצא לאור על ידי נכדו ותלמידו רבי מנחם מנדל חיים מזאווירצא, תרנ"ז.
מהדורה חדשה יצאה בשנת תשכ"ו על ידי יעקב ורדיגר.
בית אברהם - חידושי הלכות בתלמוד וברמב"ם.
יצא לאור בשנת תרנ"ט על ידי נכדיו, בני רבי רפאל לנדא.
מהדורה שנייה: על ידי צאצאו זאב וולף יחיאל לנדא, תשי"ט.
מהדורה שלישית: על ידי צאצאו אברהם שמואל פולק, תשמ"א.
הגדה של פסח - ברכת אברהם - נכתב על ידי נכדו רבי מנחם מנדל חיים מזאווירצא.
יצא לאור על ידי יעקב ורדיגר בתרצ"ט ובתש"י.
מהדורה שלישית: על ידי אברהם ורדיגר, תשס"א.
ויוסף אברהם - חידושי תורה על התלמוד, בתוך הספר צדקת אברהם.
נלקט ונערך מכל ספריו וספרי בני דורו, על ידי צאצאו בצלאל יהודה גרייפמן, קריית ויז'ניץ, בני ברק, תשס"ג.
ויעש אברהם - נוסח התפילה ומנהגים של הרב מטשכנוב.
ערך וסידר נכדו רבי מנחם מנדל חיים מזאווירצא ויצא לאור על ידי יעקב ורדיגר, תרצ"ו.
זכותא דאברהם - דרשות וחידושים על הש"ס.
מהדורה שנייה: על ידי צאצאו זאב וולף יחיאל לנדא, תשכ"ה.
מהדורה שלישית ורביעית: על ידי צאצאו אברהם שמואל פולק, תשמ"ג ותשס"ב (בהתאמה).
זכותא דאברהם - תולדות, הליכות, מנהגים.
יצא לאור על ידי יעקב ורדיגר, תש"ט.
חדושי ש"י - תשובות ובירורי הלכה מאת רבי שמואל יצחק לנדא, אב בית דין סוכטשוב וטשכנוב, ובו מקצת חידושים מכתב יד של רבי אברהם לנדא מטשכנוב.
יצא לאור על ידי בנו זאב וולף יחיאל לנדא, תשט"ז.
צדקת אברהם - על סדר התורה והנ"ך ומועדי השנה.
צלותא דאברהם - סידור על פי נוסח הרבי מטשכנוב, נערך על ידי נכדו ותלמידו רבי מנחם מנדל חיים מזאווירצא.
נקרא "שומע תפילה", ונחלק לשני חלקים: "עמק ברכה" ו"ויעש אברהם".
אליו נלווה "שירותא דצלותא" - הערות והארות, מאת יעקב ורדיגר, אשר הוציא שני חלקים ראשונים - חלק א': תשט"ז, חלק ב': תשכ"ג.
שלושה חלקים נוספים הוציא בנו אברהם ורדיגר: חלק ג' וחלק ד': תשנ"א, חלק ה': תשנ"ג.
אברהם לינקולן: צייד הערפדים הוא סרט אמריקאי המבוסס על הרומן המוכמן "אברהם לינקולן: צייד ערפדים", מאת סת' גראהם-סמית' משנת 2010 (הספר יצא בעברית בהוצאת אופוס ב-2012).
הסרט יצא לאקרנים ב-22 ביוני 2012.
הסרט בוים על ידי טימור בקממבטוב והופק על ידי טים ברטון, כשהצילומים החלו במרץ 2011 בלואיזיאנה.
בשנת 1818 חי אברהם לינקולן עם שני הוריו, ננסי ותומאס שעובד בבעלות ג'ק בארטס באינדיאנה.
אייב מתחבר עם ילד שחור בשם ויליאם ג'ונסון ואף נחלץ לעזרתו כאשר מכים אותו.
בשל פעולות אלו, ג'ק מפטר את תומאס.
באותו לילה, אברהם שומע שפורצים לביתו, ומופתע לגלות זר בסמוך למיטת אמו.
למחרת בבוקר, תומאס מגלה שננסי חולה, אך זאת מתה לאחר מספר דקות.
בבית הקברות, אומר תומאס לבנו אברהם שננסי הותקפה על ידי בארטס.
9 שנים לאחר מכן, אברהם לינקולן (בנג'מין ווקר), מפתה את בארטס שתקף את אמו לנמל מסוים.
הוא יורה בו, אך הלה יוצא ללא פגע מההתקפה ואייב מגלה שבארטס הוא ערפד.
הוא מנסה להרוג את אייב, אך אדם בשם הנרי סטורג'ס (דומיניק קופר) מוציא את אייב מהמתקפה בשלום, ופוצע את בארטס.
למחרת בבוקר, אברהם מתעורר כשהוא חבוש ונקי ומגלה שהוא נמצא במקום שהוא אינו מכיר.
הוא יורד במדרגות ושומע קולות מחדר אחד.
הוא פורץ את הדלת ונבוך לגלות את הנרי עם אישה מסוימת.
הנרי יוצא מהחדר ומסביר לאייב שישנם ערפדים בעולם וכי ערפד מרושע בשם אדם (רופוס סוול), אחותו ואדומה וצבאם ירדו לאמריקה.
בנוסף, במהלך האימונים שלו נגד הערפדים עם גרזן עשוי מכסף, הנרי חושף בפני אייב כי חולשתם הגדולה של הערפדים זה הכסף.
בספרינגפילד, אייב פוגש את ג'ושוע ספיד (ג'ימי סימפסון), ומתקבל להיות חנווני בחנותו.
באחד מן הימים, אברהם פוגש לקוחה בשם מרי טוד (מרי אליזבת וינסטד) ומתיידד עימה.
מרי מזמינה אותו לאחד הנשפים שנערכים בביתה ואברהם מסכים.
באותו נשף, מרי מזמינה אותו לרקוד איתה, והוא מתבייש אך מסכים.
אף שהנרי הזהיר אותו שלא לפתח קשרים עם הסובבים אותו, אייב מפתח קשרי אהבה עם מרי.
לינקולן מוצא בהצלחה את ג'ק בארטס ומביס אותו.
לפני מותו, הוא מגלה מפיו של בארטס שהנרי הוא גם ערפד.
לינקולן מתעמת עם הנרי, אשר מתוודה בפניו כי לפני מאות שנים, הוא היה צייד ערפדים שהותקף וננשך על ידי אדם.
בגלל שהנשמה שלו הייתה טמאה, הוא הפך לערפד, וכך נמנע ממנו להשמיד את אדם או כל ערפד אחר.
הנרי אימן מאז ציידי ערפדים, בתקווה להשמיד את אדם.
מאוכזב, אייב מחליט לנטוש את משימתו.
אך עם זאת, אדם לומד על פעילותו וחוטף את וילי ג'ונסון, חבר ילדות שלו, על מנת לפתותו למלכודת במטע שלו.
אדם, שמביס את אייב ומנסה לגייס אותו, חושף את תוכניותיו להפוך את ארצות הברית למדינה של ערפדים.
ספיד מציל את חבריו, והם בורחים לאוהיו.
אייב נושא לאישה את מרי ומתחיל את הקריירה הפוליטית שלו, קמפיין לביטול עבדות.
הנרי מזהיר את אייב כי סחר העבדים נשמרת תחת שליטת הערפדים, שמשתמשים בעבדים כאוכל, ואם אייב יפריע, הערפדים יגיבו.
לאחר בחירתו של אייב כנשיא ארצות הברית, הוא עובר לבית הלבן עם מרי, עם בן משותף, ויליאם וואלאס לינקולן, שמאוחר יותר ננשך על ידי ואדומה ונפטר.
נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, משכנע את אדם לפרוס ערפדים בקו החזית.
במקביל, אייב מגלה למרי שהוא לוחם בערפדים, וזו נכנסת להתקף דיכאון.
אייב מחרים את כל כלי הכסף באזור וממיס אותם, על מנת לייצר נשק מכסף.
ספיד, מתוך אמונה כי אייב הוא קורע את העם לגזרים, בוגד בו ומודיע לאדם שיעבירו את הכסף ברכבת.
ברכבת, אדם וואדומה, שמציתים באש את הגשר, מתקיפים את אייב, הנרי ואת וילי.
במהלך הקרב, אדם לומד כי הרכבת מחזיקה רק סלעים.
ספיד מגלה כי הבגידה שלו הייתה תחבולה כדי לפתות את אדם למלכודת, וזה האחרון הורג את ספיד על התחבולה.
אייב משתמש בשעונו כדי לדקור את אדם ולשסף את גרונו, והשלושה נמלטים מהרכבת לפני שהוא מתפוצצת.
בינתיים, מרי והעבדים החופשיים מעבירים כסף לגטיסברג באמצעות הרכבת התחתית.
הערפדים שבקונפדרציה נהיים חסרי המנהיג לשלב הסופי, עד מהרה, הקרב מתפתח בצורה קיצונית ואלימה מאוד, כשבראש חיילי האיחוד מובילה מרי טוד ובראש הערפדים ואדומה מובילה.
מרי טוד יורה ב-ואדומה שרשרת עם חרב חרוטה מכסף (אותה חרב שבנה שיחק כש-ואדומה הרגה אותו), ובכך הורגת אותה.
עד מהרה, חיילי האיחוד מנצחים את הערפדים.
כשנתיים לאחר מכן, ב-14 באפריל 1865, הנרי מודיע לאייב כי הערפדים הנותרים נמלטו מהמדינה.
הנרי מנסה לשכנע את אייב שיאפשר לו לנשוך אותו ולהופכו לערפד, כך שיוכל להיות בן אלמוות ולהמשיך להילחם בערפדים, אבל לינקולן נוסע עם אשתו לתיאטרון, באותו לילה גורלי בו יירצח על ידי הערפד הקיצוני, ג'ון וילקס בות'.
בשנת 2010, סטורג'ס פוגש בגבר בפאב מקומי בוושינגטון באותה צורה בה פגש את אייב.
טימור בקממבטוב וידידו טים ברטון החלו לעבוד על הפקת הסרט כבר במרץ 2010, כאשר יצא ספרו של סת' גראהם סמית' לאור.
באוקטובר אותה שנה, אולפני פוקס המאה ה-20 הסכימו לממן את הפקת הסרט, ובינואר 2011 הסרט נכנס להליכי הפקה משמעותיים, כאשר צילומי הסרט החלו במרץ אותה שנה, במדינת לואיזיאנה בארצות הברית.
בנג'מין ווקר - אברהם לינקולן/אייב
הגיבור הראשי בסרט; משפטן שהיה לנשיא ארצות הברית, שהופך בחשאי לצייד ערפדים במטרה לנקום את מות אמו.
דומיניק קופר - הנרי סטרוג'ס
מורו הרוחני של לינקולן בענייני צייד ערפדים, מי שאיבד את אהובתו לערפדים.
מרי אליזבת' וינסטד - מרי
לינקולן וג'ונסון היו חברי ילדות, בילדותו אולץ ג'ונסון להפוך לעבד אף שהיה בן לאב בן-חורין.
ג'ונסון הפך אחר כך לחבר בצוות הבית הלבן בתקופת נשיאותו של לינקולן והיה לעוזרו האישי.
לחם לצד לינקולן נגד כוחות הערפדים של צבא הקונפדרציה.
ג'ימי סימפסון - ג'ושוע ספיד
היה שותפו לעסקים בחנות בעת בספרינגפילד, אילינוי.
פגש את לינקולן בעת שזה הגיע לספרינגפילד ב-15 באפריל 1837, לינקולן השתכן בדירה מעל לחנותו של ג'ושוע והיה עד מהרה לידידו הקרוב.
מנהיגם החזק של מסדר הערפדים והנבל הראשי בסרט.
מרטון קסוקס - ג'ק בארטס
היה אחראי להירצחה של ננסי לינקולן, אמו של אברהם לינקולן ומי שהפך את וילי לעבד.
ג'וזף מול - תומאס לינקולן
רובין מק'ליווי - ננסי לינקולן
נרצחה על ידי ג'ק בארטס.
ג'ון רות'מן - ג'פרסון דייוויס
רותם לסיוע כוחותיו את הערפדים, בקרב גטיסברג.
בנם של מרי ואברהם לינקולן, מת בגיל 11 לאחר שהערפדית ואדומה הביאה למותו.
פרנק ברנאן - ג'ב נולאן
ג'קלין פלמינג - הארייט טאבמן
מכה במאבקו של לינקולן נגד הערפדים ומדיניות העבדות שהם הנהיגו.
אלן טודיק - סטיבן דאגלס
מדינאי מאילינוי, התמודד מול לינקולן על מושב בבית הנבחרים של אילינוי בספרינגפילד.
ארוסה של מרי טוד, לפני שהתאהבה באברהם לינקולן.
אברהם ליפשיץ (1871 – 21 ביולי 1938) היה מוותיקי המתיישבים בעיר תל אביב, ומחלוצי הספנות העברית.
אברהם ליפשיץ נולד בעיר חרסון (רוסיה, כיום אוקראינה), בשנת 1871 לאביו דוד ליפשיץ.
היה פעיל בתנועת "חובבי ציון" ובענייני צבור בעיר חרסון.
ליפשיץ נשא לאישה את שרה רבקה בת שלמה חיינקו (נולדה בקחובקה, רוסיה, בשנת 1876. נפטרה בתל אביב, א' בחשוון תרצ"ו - 28 באוקטובר 1935).
הוא עלה לארץ ישראל עם בני משפחתו בסוף שנת 1911 והיה מראשוני המתיישבים בעיר תל אביב.
עסק במסחר ובנה את הבית הראשון בעל שלוש קומות בתל אביב (בפינת הרחובות ליליינבלום והרצל).
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה תרם אברהם ליפשיץ דירה לייסוד "מטבח עם", שבו חולק אוכל חם לנצרכים תמורת סכום פעוט.
אשתו והוא הקדישו למפעל זה זמן ומאמץ ועבדו ב"מטבח העם" עם מתנדבים אחרים.
השתתף בכל הפעולות הצבוריות בעיר.
בביתו מצאו מחסה רבים שנרדפו על ידי הטורקים במלחמה העולמית הראשונה.
בתור נתין רוסי, סירב בימי הגירוש לעזוב את הארץ, התעתמן, והשפיע גם על אחרים לעשות כמוהו.
בשנת 1919 רכש ליפשיץ, ביחד עם שני שותפים אחרים, את הספינה העברית הראשונה, החלוץ שעליה למדו בימים ההם את תורת הספנות.
ראשי המוסדות של היישוב התעניינו ברכישת הספינה על מנת לפתח קו ספנות מסחרי, אבל העניין לא צלח, רכישת הספינה מבעליה המקוריים לא התממשה, ובשנת 1922 עלתה הספינה על שרטון ליד חוף תל אביב ומטען תפוחי הזהב שהיה בה התפזר על החוף.
אברהם ליפשיץ נפטר בתל אביב, בכ"ב בתמוז תרצ"ח (21 ביולי 1938).
צאצאיו: יהושע (שהיה מהנדס בצרפת ומפעילי המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה), צבי לי, חיים, מלכה-מרוסיה (אשת יצחק הוז), בנימין, ורחל (אשת ישעיהו בן-דוד).
נכדו הוא איש התיאטרון פרופ' אברהם עוז.
בן נינו הוא השחקן תום אבני.
אברהם לִיס (31 במאי 1913, ביאליסטוק, פולין – 24 באוקטובר 1998, תל אביב) היה מבקר ספרות ומסאי יידי ישראלי.
אברהם בן זלמן ליס נולד באביב 1913 בעיר ביאליסטוק שבפולין.
בשנת 1933 היה ממייסדי האגודה לתרבות יהודית (יידישער קולטור-געזעלשאפט) בעירו.
ב-1935 פרסם מאמר ביקורת ראשון, בעיתון הביאליסטוקי החשוב "אונזער לעבּן" ('חיינו').
לאורך עשרות שנים פרסם מאמרי ביקורת ספרות ומסות בעיתונות היידית בישראל, בפולין, בברית המועצות, בדרום אמריקה ובדרום אפריקה.
מאביב 1940 ועד 1949 (ה'תש"ט) ערך יחד עם א' ריוועס את כתב העת הספרותי "אונדזערס: זאַמלונג פֿאַר ליטעראַטור און קריטיק" ('משלנו: מאסף לספרות וביקורת').
במשך 28 שנה כיהן כעורך תוכנית רדיו על ספרות יידיש ב"קול ישראל".
בין השנים 1962–1968 כיהן כמנהל ועורך הוצאת הספרים היידית בתל אביב הוצאת י"ל פרץ (י.
משנת 1967 ועד מותו ב-1998 כיהן כמנהל המרכז לתרבות יידיש בתל אביב בית שלום עליכם ועורך הוצאת הספרים שלו.
בשנת 1985 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש, שבאותה שנה הוענק לראשונה בחסות קרן תל אביב לספרות ולאמנות.