tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1960–1961 היה עוזרו הראשי של יגאל ידין בחפירות במערת האגרות בנחל חבר שבמדבר יהודה, שם נמצאו תעודות מימי מרד בר כוכבא, ביניהם מכתבים שנשלחו ממפקדתו של בר כוכבא.
בשנים 1961–1962 השתתף בחפירות עין-גדי בהנהלת בנימין מזר.
אוסישקין פקח על החפירה ב, ולאחר מכן פרסם את דו"ח החפירה.
זהו מקדש מיוחד במינו; לא נמצא כאן יישוב בן התקופה, ודומה שהמקדש שימש את שבטי הנודדים במדבר.
המקדש נמצא ריק מממצאים, ולדעת אוסישקין אוסף כלי הפולחן מתקופה זו, שנתגלה במחבוא במערה בנחל משמר הסמוך, כנראה הובא למערה מהמקדש בעין-גדי.
בין השנים 1964–1965 השתתף בחפירות מצדה בהנהלת יגאל ידין.
בנוסף לחפירות הרבה אוסישקין לחקור ולכתוב בכמה תחומים, ובראש וראשונה סוגיות של סטרטיגרפיה (השתכבות) באתרים שונים בני תקופת המקרא, הקשר בין הנתונים הארכאולוגיים לנתונים ההיסטוריים, ואומנות חיתית מונומנטלית.
בין השנים 1968–1971 ניהל דוד אוסישקין סקר ארכאולוגי בכפר השילוח שבמזרח ירושלים, ממול לעיר דוד.
בתקופת הבית הראשון נחצבו בסלע המקומי כחמישים קברים של שרים ונכבדים בממלכת יהודה.
הקברים שולבו לימים בבתי הכפר הערבי.
בית הקברות הזה מוכר זה מאות בשנים, וכל הקברים נפתחו וממצאיהם נשדדו.
חלק מהקברים נחקרו כבר בעבר, אלא שרק לאחר 1967 ניתן היה לארכאולוגים ישראלים לערוך במקום סקר מקיף ויסודי, ולמדוד ולתאר את הקברים.
בשלושה קברים מפוארים נחקקו כתובות קבורה בעברית מעל לפתח.
אחד מאלה הוא הקבר המפורסם המכונה 'קבר בת פרעה'.
בקבר שני מספרת כתובת הקבורה שזהו קברו של "...יהו אשר על הבית"; 'אשר על-הבית' היה תוארו של פקיד גבוה בממלכת יהודה.
דו"ח הספר יצא לאור בספר מיוחד, שהתפרסם הן בעברית והן באנגלית.
פורסם גם בספר "חדשות בעתיקות".
בין השנים 1973–1994, ניהל דוד אוסישקין את פרויקט החפירות בתל לכיש.
מן הממצאים לפי החפירות מסתבר כי תל לכיש הוא אחד האתרים הארכאולוגיים החשובים בארץ ישראל מתקופת המקרא, ובתקופת ממלכת יהודה הייתה לכיש העיר החשובה שבממלכה אחרי ירושלים.
החפירות השיטתיות באתר נערכו בהיקף גדול, והתרכזו בשכבות העיר מסוף התקופה הכנענית ומן התקופה הישראלית.
במקביל לחפירות החלה משלחת החפירות בשימור ובשחזור שער העיר מן התקופה הישראלית.
החפירות אפשרו לשחזר את פרשת כיבוש לכיש והריסתה על ידי סנחריב מלך אשור בעת מסעו ליהודה בשנת 701 לפני סה"נ.
צבא אשור הגיע ליהודה כדי לדכא את המרד שבראשו עמד חזקיהו מלך יהודה, ועם בואו פנה מיד לכבוש את לכיש שהייתה עיר המבצר המרכזית בממלכת יהודה.
סנחריב כבש את לכיש והרס אותה כליל.
הנתונים ההיסטוריים והמקראיים, נתוני החפירה בתל לכיש, וסדרת תבליטי האבן המתארים את הכיבוש אשר הציב סנחריב בארמונו בנינוה (המוצגים במוזיאון הבריטי בלונדון) מאפשרים לשחזר את הקרב הקשה שהתחולל כאן בשנת 701 לפני סה"נ.
בשנת 2004 הוציא דוד אוסישקין לאור דו"ח מדעי מלא בן חמישה כרכים על תוצאות החפירות.
בעקבות עבודתו עם יגאל ידין ב'מערת האגרות' במדבר יהודה, והתעניינותו במרד השני נגד הרומאים בהנהגתו של בר כוכבא, יזם דוד אוסישקין בשנת 1984 חפירות בדיקה בביתר, מצודתו האחרונה של בר-כוכבא, הנמצאת מדרום-מזרח לירושלים.
האתר ידוע זה מכבר, ובסביבתו נתגלו שרידי המצור ששם הצבא הרומי על בר-כוכבא ואנשיו בשנת 135 לספירה, ובכללם המחנות של הצבא הרומי וחומת מצור.
חפירות הבדיקה נועדו לבדוק מה ניתן ללמוד מהיישוב בן זמנו של בר-כוכבא, ועל מהלך המרד.
לפי חקירתו של אוסישקין בתקופה זו הייתה ביתר יישוב לא גדול, שנבחר על ידי בר-כוכבא כמקום מפקדתו עקב כמה סיבות: ביתר קרובה לירושלים, והיא סמוכה לדרך הראשית מירושלים לעזה, יש בה מעיין מים שופע, ומיקומה בראש גבעה נישאה הוא נוח להגנה.
בחפירות נחשפה החומה שאנשי בר-כוכבא בנו במהירות ערב המצור, ושרידי התחמושת בה השתמשו המגינים – ראשי חיצים ובני קלע.
בין השנים 1990–1996 חפר דוד אוסישקין בשיתוף עם ג'ון וודהד מבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים את תל יזרעאל.
החפירה נעשתה בעקבות גילוי קירות מן התקופה הישראלית בעת פעולות פיתוח במקום.
תל יזרעאל הוא אחד מאתרי המפתח לחקר התקופה הישראלית והכרונולוגיה שלה.
יזרעאל הייתה מרכז חשוב, ככל הנראה מרכז צבאי, של מלכי ישראל משושלת בית-עמרי, עמרי ובנו אחאב.
כאן, לפי הסיפור המקראי, היה לנבות היזרעאלי כרם אותו חמד אחאב לעצמו.
כאשר מרד יהוא ותפס את המלוכה, כבש את יזרעאל, וכאן מצאה איזבל, אשתו של אחאב, את מותה.
בחפירות נמצאו שרידי המתחם הגדול והמבוצר שבנו כאן עמרי ואחאב.
המתחם נהרס כמדומה בידי הארמים בחלקה המאוחר של המאה התשיעית לפני סה"נ.
התל היה מיושב ברציפות בתקופות מאוחרות יותר עד לימינו, ובחפירות נחשפה כנסייה בת התקופה הצלבנית.
החל משנת 1992 נערכות בתל מגידו חפירות שיטתיות על ידי משלחת של אוניברסיטת תל אביב בהנהלתם של דוד אוסישקין וישראל פינקלשטיין מאוניברסיטת תל אביב.
מגידו הוא אתר מפתח בחקר הארכאולוגיה של ארץ-ישראל.
בעבר נערכו במגידו חפירות רבות היקף אלא שהרבה סוגיות ארכאולוגיות והיסטוריות נותרו ללא פתרון.
בחפירות החדשות מושם דגש חזק על שכבות בנות התקופה הישראלית, שבה הייתה מגידו אחת הערים החשובות בממלכת ישראל.
נישא לאן נעמי הרצפלד ונולדו להם 3 בנים.
מונטגיו דוד אִידֶר היה פסיכואנליטיקאי, רופא, מנהיג ציוני, איש רוח וסופר יהודי-בריטי.
ד"ר דייוויד (דוד) מונטגיו אידר.
נולד בלונדון למשפחה יהודית מתבוללת, רופא, מראשוני הפסיכואנליטיקאים בבריטניה, מתלמידיו של זיגמונד פרויד, ראש ועד הצירים לארץ ישראל 1918 וראש המחלקה המדינית של ההסתדרות הציונית בירושלים 1922-1918, חבר בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בלונדון, נשיא הסתדרות ציוני אנגליה 1930-1932, סגן נשיא הסתדרות ציוני אנגליה 1936-1932.
דוד אידר למד רפואה בבית החולים סנט ברתולומאו (Saint Bartholomew's Hospital) בלונדון.
עם סיום לימודיו הוא יצא למסע ברחבי ארצות הברית ומשם המשיך דרומה ליבשת דרום אמריקה.
בבוליביה הוא התנדב לשמש כרופא מנתח בצבא הבוליבאני.
בשנת 1900 חזר אידר ללונדון והחל לעסוק ברפואה כרופא כללי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף אידר לצבא הבריטי ושימש כרופא במסגרת חיל הרפואה.
במסגרת זו הוא הוצב באי מלטה כרופא אחראי על היחידה הפסיכו-נוירולוגית בבית החולים הצבאי.
עבודה זו הובילה את אידר לכתוב בשנת 1917 את הספר
War-Shock, The Psycho-neuroses in War: Psychology and Treatment, העוסק בסימפטומים הפסיכולוגיים והנוירולוגיים מהם סבלו חיילים בהם טיפל.
החל משנת 1910 החל אידר לגלות עניין בתורת הפסיכואנליזה שבתקופה זו החלה להתפתח באירופה.
הוא תרגם עבודות של קרל יונג לאנגלית ובהם הספר "התאוריה של הפסיכואנליזה" (The Theory of Psychoanalysis) ועבודות של זיגמונד פרויד ובהם "על החלומות" (On Dreams).
משהתגבשה דעתו וגדלה מומחיותו העדיף אידר את הגישה הפרוידיאנית על גישתו של יונג.
הוא פרסם מספר מאמרים על פסיכואנליזה ורכש שם כמומחה בתחום שבתקופה זו נחשב לחדשני ביותר בעולם הרפואה.
בשנת 1932 הוא נבחר לתפקיד נשיא המחלקה הרפואית של בחברה הבריטית לפסיכואנליזה, ובאותה שנה פרסם את עבודתו "טיפול בחולה הסובל מנוירוזה"
בעבודה זו הציג אידר את הדרך לשילוב טכניקות של פסיכואנליזה בטכניקות איבחון המשמשות ברפואה כללית.
באותה שנה הציג אידר את התאוריה של המיתוס של הקידמה (Myth of Progress) במאמר בכתב העת היוקרתי British Journal of Medical Psychology.
הוא הציג את הטענה כי בעוד התרבות האנושית צועדת קדימה בזכות תגליות מדעיות הבאות לידי ביטוי בטכנולוגיה והתקדמות במחשבה החברתית-פוליטית, האדם מגלה כי קידמה זו אינה מיטיבה עמו ותוצאה אחת של הקידמה היא אומללות של הפרט, המרגיש כי הוא מאבד שליטה ויכולת להבין את סביבתו.
ניתן לחלק את פעילותו הציונית לשלוש תקופות : תחילה, חברותו בהסתדרות הטריטוריאליסטית, אחר כך פעילותו הציונית בירושלים 1918 -1922 ושובו ללונדון ופעילותו שם ומשם למען הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
כפעיל ציוני הוא נמנה עם חברי ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית שבראשה עמד דודנו ישראל זנגוויל, לצד נחמן סירקין.
אישים אלו צידדו במציאת טריטוריה להגשמת הציונות, וזאת בניגוד לאנשי רוח אחרים שראו בציונות תנועת התחדשות רעיונית.
זנגוויל ואידר צידדו בהגשמת הציונות במסגרת תוכנית אוגנדה.
בקונגרס הציוני השביעי פרשו הטריטוריאליסטים מן ההסתדרות הציונית והקימו את ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א).
מטעמה יצא אידר בשליחות מטעמם ללוב במטרה לבדוק את האפשרות להתיישבות יהודים שם, שליחות שהעלתה חרס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כבוש ארץ-ישראל בידי הבריטים, הצהרת בלפור (2 בנובמבר 1917) ובהשפעת ד"ר חיים ויצמן התקרב אידר אל הציונות המעשית בארץ-ישראל.
ויצמן צרף אותו למשלחת הציונית, והוא עבר לגור עם משפחתו בירושלים ונשאר בה עד אוגוסט 1922. בספטמבר 1918 ויצמן עזב את הארץ ואידר נשאר לייצגו ולנהל את ענייניו בארץ ועמד בראש ועד הצירים ובראש המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית בירושלים, תפקיד אותו מילא עד שעזב את הארץ.
לא פעם ביקש לסיים את תפקידו בארץ ולשוב אל מקצועו כפסיכואנלטיקן, אך ויצמן שכנעו להישאר עד לאחר אשרור המנדט הבריטי ב-1922. הוא נשאר בירושלים למען הציונות ובמידה רבה גם בשל חברותו הנאמנה עם ויצמן.
בארבע שנותיו בארץ הוא היה למעשה האיש של ויצמן, שליחו האישי ויד ימינו.
בתוקף תפקידו כמנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית עסק בקשרים עם הממשל הצבאי והאזרחי הבריטי, נפגש רבות עם ראשי השלטון המנדטורי בארץ, עם ראשי כנסייה ועם מנהיגים ערביים.
בהיותו בריטי ציוני היה איש קשר אידיאלי בין ההסתדרות הציונית והיישוב בארץ לבין שלטונות המנדט, ותרם רבות לפתרון בעיות וסכסוכים בין הנהגת היישוב לבין שלטונות המנדט.
אחרי שובו ללונדון המשיך בפעילות הציונית לצד פעילותו במקצוע הרפואה.
"ויצמן העריך מאוד את אידר ואת ניסיונו המעשי בארץ.
הוא היה חבר ההנהלה הציונית בלונדון ואחראי מטעמה על עבודת המחלקה המדינית שם.
בראשית שנות השלושים היה זמן קצר נשיא הפדרציה הציונית באנגליה" 1930 –1932. גם בתפקידיו אלה המשיך להיות יד ימינו של ויצמן.
בסיקור ראיון שלו עם המלך פייסל בלונדון בספטמבר 1925, אידר כותב "הבהרתי לו שאני למעשה אינני חבר בוועד הפועל הציוני, ולכן לא באתי אליו באופן רשמי, למרות שאני בקשר הדוק עם ד"ר ויצמן והייתי עמו לאחרונה בווינה.
לכן, אפשר לשייך לד"ר ויצמן את כל מה שאומר, כאילו הדברים יצאו מפיו.
פעילותו בהקמת האוניברסיטה העברית בירושלים
ביולי 1918 הונחה אבן הפינה לאוניברסיטה העברית.
ויצמן, נשיא הציונות היהודית, היה היושב ראש הראשון של חבר הנאמנים שלה.
כאשר עזב את הארץ, אידר נשאר והיה שליחו הנאמן ופעל מטעמו גם בענייני הקמת האוניברסיטה.
בשובו ללונדון ב-1922 היה חבר בוועד המנהל של האוניברסיטה בלונדון.
עד פתיחתה הרשמית של האוניברסיטה ב-1925 ואף אחר כך, אידר היה פעיל בשם ויצמן ומעורב בכל שלבי ההקמה ובכל הנושאים הקשורים, החל מרכישת הבית הראשון ה-GRAY HILL HOUSE .
בנושאים רבים אידר, בשם ויצמן, היה חלוק על הד"ר יהודה לייב מאגנס, נגיד האוניברסיטה, בנושאי מטרות האוניברסיטה, חלוקת המשאבים הכספיים ועוד.
אידר ריכז את העקרונות והרעיונות איך צריכה האוניברסיטה העברית להיות, בחוברת בשם The Hebrew University, Jerusalem, Some Perspectives and Aspects by M.
Eder, London, Zaionist Organisation 1926 בחוברת המוקדשת לאוניברסיטה העברית, אותה חיבר ויצאה לאור מטעם ההסתדרות הציונית.
אשתו של דוד, אידית אידר, התוודעה לציונות בגיל ארבעים, לאחר שנחשפה לרעיון על ידי פעילות בעלה.
הייתה מחנכת, פסיכולוגית ופעילה בוויצו.
אידר נפטר באנגליה בשנת 1936 ונקבר בלונדון.
ספרייתו המדעית שכללה בעיקר ספרי פסיכולוגיה ופסיכואנליזה נמסרה בידי אשתו לספרייה הלאומית בירושלים.
דוד איזמוז'יק (19 בדצמבר 1873 – 10 במרץ 1952) היה סוחר, ממייסדי תל אביב, חבר מועצת העיר וסגן ראש העירייה.
איזמוז'יק נולד בכ"ט בכסלו ה'תרל"ד בשטעטל בבינוביצ'י שברוסיה (היום בבלארוס) בקרבת סמולנסק ב-1873. הוא עסק בסחר בעצים וניהל בית חרושת לזכוכית.
במקביל, היה חבר בוועד הציוני בסמולנסק.
ב-1905 עלה עם רעייתו לאה וארבעת ילדיהם לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה ביפו, בה פתח איזמוז'יק עסק למסחר בעצים וחומרי בניין.
הוא הצטרף ל"אחוזת בית", ובהגרלת המגרשים שנערכה ב-1909, זכה במגרש שלימים יהיה ברחוב ליליינבלום 22.
בתל אביב עסק איזמוז'יק בפעילות ציבורית ענפה.
הוא היה חבר בוועד המקומי, ומונה על הכנת קבלת הפנים לברון רוטשילד שהגיע לביקור בעיר ב-1914. כן היה חבר בוועד המפקח של גימנסיה הרצליה ובוועד ההגירה שסייע למגורשי תל אביב ויפו ב-1917. משפחת איזמוז'יק עצמה הייתה בין המגורשים, ועד סיום מלחמת העולם הראשונה התגוררה בבית אחותו בפתח תקווה.
לאחר כינונה של עיריית תל אביב ב-1922 היה איזמוז'יק לחבר מועצת העיר, ובמשך זמן מה שימש כסגנו של ראש העיר מאיר דיזנגוף.
במסגרת פעילותו בעירייה היה חבר בוועדת הכספים, ובוועדות לשכר דירה ולסיפוח השכונות לתל אביב.
כן היה בין מקימי תחנת מכבי האש הראשונה בעיר ובית הספר למסחר "גאולה".
כן כיהן כנשיא הסניף המקומי של בני ברית וכחבר בהנהלת לשכת המסחר היהודית בתל אביב.
איזמוז'יק ראה חשיבות גדולה בפיתוחה של תל אביב כעיר מודרנית ושוקקת חיים, וכך כתב ב-1926:
מבחינה פוליטית נמנה איזמוז'יק עם אנשי "המחנה האזרחי", וטען כי על התנועה הציונית לתמוך גם ביוזמה פרטית ולא רק במעמד הפועלים.
לשניים נולדו ארבע בנות ובן.
על שמם של דוד ולאה איזמוז'יק נקרא רחוב בשכונת גני צהלה.
בתו סימה נישאה ליצחק ציזלינג, שהיה מפקד "ההגנה" בתל אביב ואחיו של אהרן ציזלינג, שר החקלאות הראשון ומחותמי מגילת העצמאות.
איזמוז'יק מת ב-10 במרץ 1952. הוא קבור בבית הקברות טרומפלדור.
דוד אודסון (באיסלנדית: Davíð Oddson; נולד ב־17 בינואר 1948), הוא פוליטיקאי איסלנדי שכיהן כראש ממשלת איסלנד בשנים 1991 עד 2004. משך כהונתו הייתה הארוכה ביותר מבין כל ראשי ממשלת איסלנד לדורותיהם.
לפני שהיה לראש ממשלה הוא כיהן החל משנת 1982 כראש עיריית רייקיאוויק.
בבחירות לתפקיד נשיא איסלנד שנערכו ביוני 2016 הוא התמודד מול גודני יוהאנסון ונחל הפסד.
אביו היה רופא ואמו מזכירה.
הוריו לא היו נשואים והוא גדל בבית סבו מצד אמו בעיירה סלפוס עד שזה הלך לעולמו.
לאחר מכן הוא עבר עם אמו ועם סבתו להתגורר ברייקיאוויק.
אודסון הוא צאצא של האנס יונתן, עבד מולאטי שנמלט מאיי הודו המערבית הדנים לאיסלנד ב־1805.
בנעוריו הוא גילה עניין בתיאטרון ולמד זמן מה בבית ספר למשחק.
את לימודיו התיכוניים הוא סיים ב־1970 ב"קולג' הצעיר של רייקיאוויק" (Menntaskólinn í Reykjavík).
באותה שנה הוא נשא לאישה את אסטרידור, אחות במקצועה ויחד הם הביאו לעולם בן, תורסטין, שלימים מונה להיות שופט בבית המשפט המחוזי של אקוריירי.
בשש השנים הבאות לאחר נישואיו למד אודסון משפטים באוניברסיטת איסלנד ובמקביל עבד כמעט במשרה מלאה.
לזמן מה הוא עבד כעוזר במאי בתיאטרון קטן (כיום התיאטרון העירוני של רייקיאוויק) ויחד עם שני חברים הוא הפיק תוכנית בידור ברדיו במשך שנתיים.
במשך זמן מה הוא שימש כפרשן פוליטי בעיתון "מורגונבלדיד" ומנהל הפרסום של בית הוצאה שמרני לספרים.
ב־1974 הוא נבחר להיות חבר מועצת עיריית רייקיאוויק מטעם מפלגת העצמאות.
דוד אודסון נמנה עם חברי קבוצה של צעירים שמרנים–ליברטריאנים ממפלגת העצמאות שחשו שעל המפלגה לתמוך באופן חזק יותר בניסיונות לתת דגש על עקרונות כלכלת השוק בכלכלה האיסלנדית המפוקחת בכבדות.
קבוצת חברים זו כללה את ת'ורסטיין פאלסון וגייר הארדה (לימים גם הם ראשי ממשלת איסלנד), יון סטיינר גונלאוגסון, קירטן גונרסון, מגנוס גונרסון, בינולופור בינארסון והאנס הולמסטין גיסורארסון.
יחד הם הוציאו לאור בין השנים 1972–1975 מגזין בשם "רכבת" (Eimreiðin).
הם גם עקבו אחר הנעשה בממלכה המאוחדת תחת שלטונה של מרגרט תאצ'ר ובארצות הברית תחת שלטונו של רונלד רייגן.
בנוסף הם הרבו בקריאת ספרים ומאמרים מפרי עטם של מילטון פרידמן, פרידריך האייק וג'יימס מ.
אישים אלו ביקרו באיסלנד בראשית שנות השמונים והמסרים שהם השמיעו על הגבלת כוחן של הממשלות, הפרטה, וליברליזציה של הכלכלה, נפלו על אוזניים קשובות.
ב־1982 נפלה לידיו של אודסון הזדמנות לקדם את רעיונותיו כאשר מפלגת העצמאות בהנהגתו השיגה את רוב המושבים במועצת העיר רייקיאוויק, רוב שאותו היא איבדה ארבע שנים קודם לכן למפלגות מהאגף השמאלי של המפה הפוליטית.
שניים מצעדיו הראשונים כראש העיר היו להפחית את מספר הנציגים במועצה מ־21 ל־15 ולמזג את חברת הדיג הגדולה ברייקיאוויק, שהייתה עד אז בבעלותה העירייה והיוותה עבורה נטל כבד, עם חברת דיג פרטית ולאחר מכן מכר את מניותיה של העירייה בחברה החדשה (HB Grandi), שהייתה לאחת מחברות הדיג הגדולות ביותר באיסלנד.
באופן מקרי, המנהל הכללי של גרנדי, בריניפלור ביירנסון, היה לימים המנהל הכללי של חברת הטלפונים של איסלנד, שהייתה ההפרטה האחרונה שביצע אודסון כראש הממשלה.
כראש עיריית רייקיאוויק, עמד אודסון גם מאחורי המהלך לבנייתו של בניין העירייה החדש, הסמוך לאגם של העיר (Tjörnin) ולבניין הפנינה (Perlan).
למרות נטיותיו הליברטריאניות, תמך אודסון גם בתיאטרון העירוני של רייקיאוויק, במיוחד בהקמתו של בניין חדש לתיאטרון שנפתח ב־1989. בתשע שנות כהונתו כראש העיר, נבנה בה פרבר חדש, גרפרבור והוקם אזור קניות חדש סביב למרכז הקניות קרינגלן.
כראש עיר כוחני ובלתי מתפשר נמתחה על אודסון ביקורת מהאופוזיציה של מפלגות השמאל במועצה.
ב־1983 נבחר ידידו ובעל בריתו של אודסון, ת'ורסטיין פאלסון, לתפקיד מנהיג מפלגת העצמאות וב־1989 נבחר אודסון עצמו לתפקיד סגן מנהיג המפלג.
ב־1988, לאחר התפטרותו של פאלסון מתפקידו כראש הממשלה, בעקבות סכסוך שנתגלע בינו לבין מנהיגי שתי המפלגות השותפות לקואליציה, החלה להיות רווחת במפלגה תחושה שיש לבצע שינוי בזהות ההנהגה והוטל לחץ על אודסון להתמודד מול פאלסון וב־1991 הוא עשה זאת והפך להיות מנהיג מפלגת העצמאות.
בהנהגתו של אודסון השיבה לעצמה המפלגה בבחירות שהתקיימו באותה שנה את רוב התמיכה הפרלמנטרית שהיא איבדה ב־1987. בזמן שיא הצליח אודסון להרכיב ממשלת קואליציה עם הסוציאל־דמוקרטים, כשמנהיגם, יון בלדווין הניבלסון, מונה לתפקיד שר החוץ.
השניים החליטו שאיסלנד צריכה להיות המדינה הראשונה שתכיר בריבונותן ובעצמאותן של המדינות הבלטיות, אסטוניה, לטביה וליטא, לאחר התפרקות ברית המועצות.
ממשלתו של אודסון ירשה גירעון תקציבי ענק ומספר של נכסים בלתי מניבים.
לדוגמה, כסף רב הוצא על חוות דיג שלא הניבו רווחים רבים.
הלחצים האינפלציוניים התגברו גם הם בעוד שכמה מאזורי הדיג העשירים שבמימיה של איסלנד החלו להתדלדל.
הגירעון התקציבי הפך ב־1996 לעודף, לא מעט בגלל שיתוף הפעולה ההדוק בין אולסון לבין שר האוצר שלו, פרידריק קלמנץ סופוסון, שהיה גם הוא ליברטריאן צעיר בולט.
מאז המשיך תקציבה של איסלנד להיות כל השנים בעודף שנוצל להפחתת החוב הציבורי ולביצוע רפורמה במערכת תשלום הפנסיות, שהפכה למערכת שמחזיקה את עצמה.
כמה חברות קטנות עברו הפרטה.
הבנק המרכזי שוחרר מלחצים פוליטיים.
דבר נוסף שסייע לממשלת אודסון היה ההסכמה בין האיגודים המקצועיים לבין המעסיקים שהאינפלציה הדוהרת של שנות השמונים, שלוותה בעליות בשכר ענקיות אך חסרות משמעות, לא תוכל להמשך.
לפיכך, ב־1990 חתמו האיגודים והמעסיקים על הסכם על פיו עליות השכר תהיינה מתונות והממשלה תסייע בהורדת האינפלציה.
החל מ־1991 השתוותה רמת האינפלציה באיסלנד לזו שבארצות השכנות.
ב־1994 חל פיצול במפלגה הסוציאל־דמוקרטית וכתוצאה מכך הם נחלו הפסד קשה בבחירות לאלת'ינגי שהתקיימו ב־1995. בעוד שלהלכה שמרה הקואליציה על הרוב שלה, היה זה למעשה רוב של מושב אחד.
לפיכך החליט אודסון להרכיב קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית.
מנהיגה של מפלגה זו, הלדור אסגרימסון, מונה לתפקיד שר החוץ.
בממשלה החדשה המשיכה מדינות ההפרטה בהיקף גדול הרבה יותר מאשר קודם לכן.
רשת גדולה של מפעלי עיבוד דגים נמכרה.
קרנות השקעה ציבוריות או ציבוריות־למחצה מוזגו ונמכרו כבנק פרטי להשקעות.
שני הבנקים המסחריים שהיו תחת שליטה ממשלתית נמכרו בכמה שלבים.
שתי מפלגות הקואליציה קיבלו את הדרישה הרחבה על הטלת חובת תשלום למחזיקי מכסות הדיג.
שתי ממשלותיו של אודסון היו תומכות נאמנות של ארצות הברית ותמכו תמיכה חזקה בארגון נאט"ו, שאיסלנד נמנתה עם המדינות המייסדות שלו.
אודסון תמך בהחלטיות בפעולות שננקטו על ידי ארצות הברית ובעלות בריתה באפגניסטן ובעיראק, ועל כך הוא ספג ביקורת קשה ביותר ממחנה השמאל האיסלנדי.
מאז התפרקות ברית המועצות, הייתה אי ודאות מסוימת בנוגע לשאלה אם הכוחות המזוינים של ארצות הברית צריכים או יכולים להישאר באיסלנד, לאחר שהוזמנו לשם ב־1951 בשיאה של המלחמה הקרה.
אודסון לא היה נלהב בנוגע להצטרפותה של איסלנד לאיחוד האירופי.
ממשלתו השנייה של אודסון שכיהנה בין השנים 1995–2004, בהשפעת הרעיונות הנאו־ליברליים של מילטון פרידמן, עלתה על מסלול של קיצוץ במיסים.
היא קיצצה את מס החברות ב־18%, ביטלה את מס ההון, והפחיתה את שיעורי מס ההכנסה האישי ומס הירושה.
השילוב של פתיחת הכלכלה והתייצבות הפיסקלית והמוניטרית, יצרו רוח של יזמות באיסלנד שגרמה לשיא בצמיחה הכלכלית באיסלנד וההכנסה הממוצעת למשקי בית גדלה ב־17%, אך גם הייתה גורם לתהליך שתוצאתו הייתה המשבר הכלכלי באיסלנד שהתחולל בשנים 2008 – 2012.
כבחור צעיר, כתב אודסון, או היה שותף לכתיבתם של כמה מחזות טלוויזיה.
בימיו כמנהיג פוליטי הוא המשיך לעסוק בכתיבה וב־1997 הוא פרסם אוסף של סיפורים קצרים בשם "כמה ימים טובים בלי גודני" (Nokkrir góðir dagar án Guðnýjar), שהיה לרב־מכר באיסלנד.
אודסון חגג את יום הולדתו ה־50 בקבלת פנים גדולה שנערכה בבניין הפנינה ברייקיאוויק ומומנה על ידי מפלגת העצמאות.
לרגל האירוע פרסמו ידידיו של אודסון ספר יובל שכלל יותר מ־500 עמודים וסופרים, חוקרים ופוליטיקאים איסלנדים רבים תרמו לו מפרי עטם.
בבחירות לאלת'ינגי של 1999 גרפה מפלגת העצמאות בהנהגתו של אודסון תמיכה רחבה, למרות ניסיונו של השר לשעבר מטעם המפלגה, סוור הרמנסון, להקים את המפלגה הליברלית כמפלגה פורשת.
ב־2002 פרסם אודסון אוסף נוסף של סיפורים קצרים בשם "נגנבו מכותב האלפבית" (Stolið frá höfundi stafrófsins), שגם הוא התקבל בציבור באופן מאוד חיובי.
אף על פי כן, באותה שנה פרצה באיסלנד מחלוקת בנוגע ל"קבוצת בּוֹיְגוּר" (Baugur Group), שהייתה בבעלותם של היזמים יוהנס יונסון ובנו, יון אסגיר יוהנסון.
כחברת ענק במפה העסקית של איסלנד, שלטה הקבוצה על רוב עסקי הקמעונאות במדינה.
בדיוני האלת'ינגי קרא מנהיג המפלגה הסוציאל־דמוקרטית, אוסור סקרפדינסון, להטיל פיקוח הדוק בשל קיומו של מונופול ששלט על המחירים, והוא התכוון במיוחד לקבוצת באוגור.
אודסון הסכים לדרישה ובקיץ אותה שנה פשטה משטרת איסלנד על מטה קבוצת בואגור, לאחר שעובד ממורמר שהועסק בעבר על ידם טען שבידיו עדויות על אי־סדרים כספיים.
שני הבעלים העיקריים של הקבוצה לא ראו זאת בעין יפה והאשימו את אודסון בניהול מערכה נגדם.
הם רכשו את השליטה בעיתון "פרטבלדיד" (Fréttablaðið), שהוא חינמון המחולק בכל בתי האב באיסלנד.
העיתון היווה אופוזיציה לאודסון בבחירות הקשות שהתקיימו ב־2003 ושהציר המרכזי שלהם היה הדיון על השחיתות, מעשי שוחד ודרכי פעולתה של המשטרה.
בנאום שנשאה הדוברת הראשית של המפלגה הסוציאל־דמוקרטית, אינגיביירג סולרון גיסלדוטיר, ב־9 בפברואר 2003, היא טענה שאודסון עשוי להיות האחראי על חקירת המס שנוהלה כנגד איש העסקים יון אולפסון, אז הבעלים של תחנת טלוויזיה פרטית ועל הפשיטה על משרדיה של קבוצת באוגור.
כפרפרזה על המשפט המפורסם ממחזהו של ויליאם שייקספיר, המלט, היא שאלה: "האם אתה ידידו של ראש הממשלה או לא, זוהי השאלה."
לאחר הבחירות של 2003 הגיעו אודסון ושותפו לקואליציה, שר החוץ אלדור אסגרימסון, להסכמה שאודסון ימשיך לכהן כראש הממשלה עד 15 בספטמבר 2004, אז ימונה אסגרימסון לתפקיד ובתמורה תקבל מפלגת העצמאות תיקים נוספים בממשלה.
ב־2004 הייתה ממשלתו של אודסון מעורבת במחלוקת, כאשר היא הגישה הצעת חוק שימנע מחברות פרטיות גדולות להחזיק בבעלותן יותר מ־15% מחברות התקשורת ושיאסור על בעלות של עיתונים ושל תחנות טלוויזיה על ידי אותה חברה.
אודסון טען שכוונת חוק זה למנוע ריכוז של שוק התקשורת בידיהם של אנשים מעטים, לאפשר לתקשורת להישאר עצמאית ולמתוח ביקורת לא רק כלפי הפוליטיקאים, אלא גם כלפי אילי ההון.
עם זאת, מבקריו של אודסון טענו שההצעה הייתה מכוונת נגד קבוצת באוגור, שלטענתם ראה בהם אודסון כאויביו הפוליטיים.
עד לאותה עת רכשה הקבוצה עיתון נוסף, את תחנת הטלוויזיה של יון אולפסון וכמה תחנות רדיו ושלטה ביותר ממחצית משוק התקשורת האיסלנדי.
האלתי'ינגי אישר גרסה מרוככת הרבה יותר של החוק, אך בקיץ 2004 הפעיל נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון, בפעם הראשונה בהיסטוריה של איסלנד, את סמכותו לסרב לחתום על הצעת החוק ולמנוע את אישורה.
אודסון מתח ביקורת על צעדו זה של הנשיא וציין שמנהל תחנת הטלוויזיה שהייתה קודם לכן בבעלותו של יון אולפסון ונרכשה זה מכבר על ידי קבוצת באוגור, זיגורור ג.
גדיונסון, היה מנהל מערכת הבחירות של גרימסון בהתמודדותו הראשונה על כס הנשיאות ושבתו של הנשיא הועסקה על ידי באוגור.
אף על פי כן, קבוצת באוגור נהנתה מאהדה ציבורית רחבה באיסלנד בשל המחירים הנמוכים שהציעו חנויותיה בהשוואה למתחריה, בעוד שבעלי הקבוצה נתפשו כהתגלמות חלום ההתעשרות האיסלנדי.
רבים הסכימו שחוק התקשורת נראה היה כחלק מדו־קרב פוליטי יותר מאשר ניסיון לחוקק חוק.
תוצאת המאבק הארוך הזה הייתה משיכת החוק על ידי אודסון כדי למנוע את עריכתו של משאל עם, כפי שהתחייב מחוקת איסלנד במקרה שהנשיא מסרב לחתום על נוסח החוק.
במהלך 14 שנות כהונתו כראש הממשלה, זכה אודסון להכיר מנהיגים מערביים רבים ולהתיידד איתם, כולל נשיאי ארצות הברית, ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש, ראש ממשלת צ'כיה ולאחר מכן נשיאה, ואצלב קלאוס וראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני.
הוא נכח לעיתים קרובות בישיבות של קבוצת בילדרברג.
הוא כיהן כשר החוץ של איסלנד במשך שנה אחת בלבד.
בסתיו 2005 הכריז אודסון שהוא יפרוש מהחיים הפוליטיים באומרו שהוא חש שהגיע הזמן לפנות את המקום לדור חדש.
בעל בריתו במשך שנים רבות, גייר הארדה, החליפו, הן כמנהיג מפלגת העצמאות והן כשר החוץ.
גורם אפשרי להחלטה זו הייתה מחלת הסרטן שהוא לקה בה וככל הנראה החלים ממנה במהרה, זמן קצר לאחר משבר חוק התקשורת.
באוקטובר 2005 מונה אודסון לתפקיד נגיד הבנק המרכזי של איסלנד, למרות שלא הייתה לו השכלה פורמלית כלשהי בכלכלה.
בעקבות המשבר הכלכלי באיסלנד שפרץ בסתיו 2008, נאלצה איסלנד לבקש סיוע פיננסי מקרן המטבע הבינלאומית וממדינות אחרות.
היו כאלה שראו במדיניות הכלכלית של מפלגת העצמאות בהנהגתו של אודסון, כולל הסרת הפיקוח ותהליכי הליברליזציה וההפרטה של השוק, כגורמים למשבר.
כתוצאה מכך, נשמעו קולות בציבוריות האיסלנדית לפיטוריו של אודסון.
בעקבות הפגנות שנערכו בחזית בניין הבנק המרכזי, ביקשה ראש הממשלה החדשה יוהנה סיגורדרדוטיר מאודסון ומשני הנגידים הנוספים של הבנק, להגיש את התפטרותם.
אודסון סירב לבקשה, וב־26 בפברואר 2009, לאחר שבוצעו שינויים בחוק הבנק המרכזי, הודח אודסון מתפקידו והוחלף בכלכלן הנורווגי סוון האראלד אויגרד.
באפריל 2009 טען אודסון שאיסלנד חייבת לקיים חקירה על "ההלוואות החריגות והבלתי קונבנציונליות" שהבנקים נתנו לפוליטיקאים בכירים בשנים שלפני המשבר.
ב־24 בספטמבר 2009 הכריז הבעלים החדשים של העיתון מורגונבלדיד (Morgunblaðið) שדוד אודסון והאלדור יוהנסן, העורך לשעבר של עיתון העסקים "וידסקיפטבלדיד" (Viðskiptablaðið), יועסקו על ידו כעורכי העיתון.
ההחלטה פורסמה לאחר מסכת ארוכה של השערות על זהות העורך הבא של העיתון לאחר פיטוריו של העורך הקודם, אולאפור סטפנסון.
מאז מינויו של אודסון לתפקיד העורך, ביטלו כשליש מקוראי העיתון את המינויים שלהם.
ב־2009 נרשמו לעיתון הפסדים בשיעור של 667 מיליון קורונות איסלנדיות.
רבי דוד אופנהיים (ה'תכ"ד, יוני 1664, וורמייזא – ז' בתשרי ה'תצ"ז, 12 בספטמבר 1736, פראג) היה פוסק ומרא דאתרא של הקהילות היהודיות בערים ניקלשבורג ופראג.
נחשב לרב משפיע במיוחד בגין קשריו עם שליטי הקיסרות בארצו.
חיבר כעשרים ספרים בהלכה ובאגדה, בהם ספר השו"ת "נשאל דוד".
הוא נודע בעושרו הרב שקיבל בירושה מדודו רבי שמואל אופנהיימר ובאוסף הספרים הגדול שלו.
נולד בוורמס לר' אברהם אופנהיים, למד אצל רבי גרשון אשכנזי במץ, ואצל רבי יצחק בנימין וולף מלנדסברג.
בהמשך למד גם אצל רבי יעקב ז"ק אשכנזי (אביו של רבי צבי הירש אשכנזי), ואצל ר' בנימין וולף אפשטיין בפרידברג .
בצעירותו התיידד עם הרב יאיר חיים בכרך ועמד עמו בקשרי מכתבים.
בהיותו כבן 20 נסמך להוראה ובגיל 25 מונה לרבה של ניקלשבורג.
לאחר עשרים שנה בניקלשבורג הפך לרבה של העיר פראג.
הוא נישא לגנענדל, בתו של יהודי החצר ליפמן כ"ץ מהנובר שהיה בן דודתו של הרב יצחק בנימין וולף.
חתנו הנודע הוא הרב חיים יונה תאומים, מחבר "קונטרס ר' חיים יונה".
הרב אופנהיים נודע כחובב ספרים נלהב, אחר המלחמה הטורקית הגדולה הביא ראש מועצת המלחמה האוסטרית, הנסיך אויגן מסבויה, לדודו רבי שמואל אופנהיים, מספר רב של כתבי יד בעברית מטורקיה.
הרב אופנהיים היה נוסע למרחקים כדי לרכוש ספר או כתב יד.
הייתה לו ספרייה ששמה יצא למרחוק והיו בה אלפי ספרים ומאות כתבי יד.
הספרייה עברה אחרי גלגולים לאוניברסיטת אוקספורד לספריית הבודליאנה.
משערים שרבים מדברי הדפוס בספרייתו שהם עותקים יחידים מסוגם, שרדו בשל העובדה שהוא נהג לספק לבתי הדפוס הגדולים באירופה נייר משובח יותר מהמקובל באותה תקופה כדי שידפיסו עליו עבורו עותקים מיוחדים מהספרים שהדפיסו.
הרב כתב גם בעצמו ספרים: "מועד דוד" ו"סוכת דוד".
הרב תמך בעושרו והחזיק בביתו תלמידי חכמים כדוגמת המקובל ר' משה מפראג, מחבר הספר "ויקהל משה".
בנו יחידו, ר' יוסף אב"ד האלישוי היה חתן רבי שמשון ורטהיימר.
הרב אופנהיים נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפראג, וקברו שופץ בשנת 1978.
הדפיס בחייו את ספר השו"ת "נשאל דוד".
יתר ספריו נשארו בכתב יד, אבל חלקם יצאו לאור לאחרונה.
ספר מגילת ספר עמ"ס מגילה.
[לונדון] : מכון צמח דוד, תשפ"ב [2021] מאת חתנו רבי יחיאל מיכל אופנהיים.
דוד אוהנסיאן (בארמנית: Davit Ohannessian; 1884 – 1952) היה אמן אריחי קרמיקה ארמני, יליד האימפריה העות'מאנית, הנחשב לאבי אמנות הקרמיקה הארמנית בירושלים.
אוהנסיאן נולד בשנת 1884 בכפר הארמני מורדקאי שבמזרח אנטוליה, וגדל בעיר אסקישהיר.
בהיותו בן 14 נפטר אביו והוא עזב את לימודיו כדי לעזור בפרנסת המשפחה והצטרף לסדנת קרמיקה בבעלות ארמנית ב .
בגיל 23 ייסד סדנת קרמיקה בשותפות עם אמנים נוספים, שם התמחה ביצירות מונומנטליות ובשחזור אריחים בסגנון המסורתי של איזניק.
לצד עבודות פרטיות רבות ביצע אוהנסיאן גם עבודות ציבוריות גדולות כגון אריחים לקבר הסולטאן ראשיד הרביעי ולבית הדואר המרכזי באיסטנבול, עבודות שימור ב"מסגד הירוק" בעיר בורסה וכן עבודות שימור במתחם המקודש במכה.
בשנת 1915 רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה גלו בני המשפחה לעיר חַלַבּ שבסוריה, שם פגש אוהנסיאן את מארק סייקס, דיפלומט בריטי שהעסיק את אוהנסיאן בעבר.
בשנת 1919 סיר רונלד סטורס, המושל הבריטי של ירושלים, החליט על שיקום אריחי הקרמיקה שעיטרו את כיפת הסלע שנוצרו במהלך המאה ה-16. סייקס, אשר הכיר כבר את אוהנסיאן המליץ עליו כראש הפרויקט.
אוהנסיאן הביא מקוטחיה קבוצת אמנים ארמנים ובהם נשאן בליאן ומגרדיץ' קרקשיאן, בעזרתם ייסד את הסדנה שנקראה "אריחי כיפת הסלע".
בשנת 1920, לאחר שהופסקו עבודות השחזור בהר הבית בשל מחסור בכספים, העביר אוהנסיאן את הסדנה למבנים ב"ויה דולורוזה".
בשנת 1922 עזבו בליאן וקרקשיאן את הסדנה והקימו סדנה עצמאית שנקראה "Palestine Pottery" בדרך שכם.במשך השנים עבדו בסדנה של אוהנסיאן אמנים ארמנים רבים.
בין האמנים גם קבוצה של יתומים ארמנים שהובאו מטורקיה.
בין העבודות העיקריות שיצר היו אריחים למלון "אמריקן קולוני", למרפאות החוץ של בית החולים סנט ג'ון, אריחים לבית הארחה של כנסיית סנט אנדרוז, "בית המזרקה" ב"מוזיאון רוקפלר", שלטי רחובות בעיר העתיקה ירושלים, שלטים על מצודות טגארט ביניהם שלט חזית תחנת המשטרה המנדטורית תרשיחא ושלט על תחנת המשטרה המנדטורית ברחובות ועוד.
הסדנה פעלה עד שנת 1948.עם פרוץ מלחמת השחרור אוהנסיאן עוזב את ארץ ישראל.
הוא נפטר בביירות בשנת 1952.
דוד אדלשטט (בכתיב יידי: דוד עדעלשטאט; ברוסית: Давид Эдельштадт ; בכתיב לועזי: David Edelstadt; 9 במאי 1866, קלוגה, רוסיה – 17 באוקטובר 1892, דנוור קולורדו) היה משורר יידיש אנרכיסט, יהודי אמריקאי יליד רוסיה.
אדלשטט נולד בעיירה קלוגה לא הרחק ממוסקבה לאביו החייל הניקולייבי שהתיישב אחרי שחרורו בעיירה שכמעט לא היו בה יהודים.
הוא לא קיבל כמעט שום השכלה יהודית ושפת האם שלו הייתה רוסית.
הוא למד תקופה קצרה אצל מלמד יהודי ואחרי כן רוסית אצל מורה פרטי.
ב-1881 בגיל 15 עזב את קלוגה ונסע לקייב שם התגוררו שלושה מאחיו.
תקופה זו הייתה קשה עבור היהודים משום שהשלטון הרוסי נלחם במגמות המהפכניות שהחלו לפעול אז על ידי עידוד פעילות אנטישמית.
ב-8 במאי 1881 פרץ פוגרום ביהודי קייב.
דוד אדלשטט היה נוכח בפוגרום, בו לא נפגע פיזית אבל התמוטט וחלה מאוד כתוצאה ממה שראה.
בהיותו בבית החולים הוא התקרב לחבורת סטודנטים יהודים שעזרו ליהודים הפצועים שאושפזו שם.
מסטודנטים אלו שמע שירים וסיפורים על מהפכנים נגד הצאר.
גיבוריו באותה תקופה היו צעירים שניסו לפגוע בצאר ונדונו לתלייה.
בפוגרום נפגעו בעיקר היהודים העניים, פועלים, בעלי מלאכה וסוחרים זעירים.
אחת התוצאות לפוגרום זה ודומיו שהיו באותה שנה הייתה תחילת ההתעוררות הציונית ואז נוסדה ביל"ו.
ארגון אחר שקם היה "עם עולם" שמטרתו הייתה להקים בארצות הברית מושבה חקלאית הבנויה על יסודות קומוניסטיים.
אדלשטט נסע עם האנייה הראשונה והגיע לפילדלפיה ב-30 במאי 1882 ובאותו יום נסע לניו יורק.
אך הוא לא נשאר זמן רב בניו יורק ואחרי זמן לא רב נסע לאחיו בסינסינטי.
שם הא מתחבר לחוג הרדיקלי שהורכב ממהגרים יהודים מרוסיה.
בסינסינטי למד את מלאכת תפירת כפתורים והתחיל לעבוד בסדנת יזע.
ב-1885 כבר היה אדלשטט מעורב בצורה עמוקה בהשפעה אנרכיסטית והיה פעיל באיגוד המקצועי הרדיקלי Truth Seekers.
ב-1886 כשפרצו מהומות היימרקט בשיקגו ובשנה שאחרי זה כשתלו את ארבעת האנרכיסטים פרסונס, שפיז, אנגל ופישר היה אדלששטט על סף התמוטטות עצבים.
אך האירועים רק גרמו ליצירתו לפרוח.
ב־1890 נבחר להיות עורכו של העיתון האנרכיסטי שיצא בניו יורק פֿרייע ארבייטער שטימע (קול הפועל החופשי) אותו ערך עד כמה חודשים לפני מותו.
ב־1891 החל לסבול משחפת ולכן נסע לדנוור קולורדו כדי להתרפא.
תנאי החיים שלו שם היו קשים בשל מחסור בכסף.
למרות זאת כתב שם הרבה שירים ויצירות בפרוזה.
ב-17 באוקטובר 1892 הלך לעולמו.
אדלשטט פעל כיוצר בארצות הברית ארבע שנים בלבד.
למרות התקופה הקצרה הזו השאיר רושם עז בספרות יידיש, ובמיוחד בחוגים הרדיקליים הן בארצות הברית והן ברוסיה.
יצירתו של אדלשטט משתייכת לרומנטיקה המהפכנית.
הוא לא התייפה והתחנחן ביצירותיו, לא כתב במשקלים מסובכים.
ביצירותיו יש חספוס אבל אהבה גדולה לאדם העובד ולטבע.
הוא ראה בשכלול סגנוני של שירתו מותרות.
הוא ענה לאחד מידידיו שהצביע על פגמים צורניים בשירתו: איך אתה לא מתבייש להעיר את תשומת לבי על החרוז כאשר הפועלים מתים בהמוניהם משחפת בבתי החרושת המחניקים.
האם אתה סבור שאני יכול לשבת בשוויון נפש ולגלף דמויות באולר.
אני לא כותב למשכילים, אני לא מבקש השתתפות בצער ממוצצי הדם.
אני כותב לפועלים ובנשקם אני מכה - בגרזן.
הייתה לו השפעה עצומה על ציבור הקוראים היהודי בשני צדי האוקיינוס.
השפעה זו נבעה לא רק מאיכות שיריו כי אם גם מאישיותו וממותו הטראגי.
לא ניתן היה להפריד בין אדלשטט ויצירתו.
אדלשטט לא נחשב כמשורר בעל יכולות ספרותיות גבוהות.
היידיש שלו אינה מן הטובות ויש לו נטייה לכתוב הרבה במקום בו נחוצה כתיבה מעטה.
ההשפעה הגדולה שלו וההערצה לה זכה הן בשל האמת הפנימית המתבטאת בשיריו.
הוא לא מתייפייף אלא כותב את מה שהוא חושב וחש.
המשורר יעקב גלטשטיין כתב עליו: על אדלשטט אפשר לומר, אם רוצים, הוא אגדה וטוב לארוג אגדה של התקופה עם דמותו.
האגדה אדלשטט הייתה כבר בימיו נחמה לאלפים ששרו את שיריו.
אחד משיריו הראשונים ביידיש היה השיר אין קאַמף (במאבק) שהתקבל על ידי העם והיה נפוץ מאוד.
מוריס רוזנפלד מאוד התפעל ממנו והכריז עליו כשיר מופת פרולטארי.
אחד השירים שעוררו רושם עז ביותר גם בקרב הציבור וגם בקרב המשוררים ביידיש היה שירו הצוואה.
לייוויק כתב עליו: "עד היום לא אוכל לשכוח שעשתה עלי - בשנות ישיבתי בבית הסוהר, בימי המהפכה הראשונה ברוסיה הצארית, זמרת שיר -הצוואה לאדלששטט ...
מתחת לתקרותיהם של פרוזדורי בית-הסוהר הארוכים הייתה נישאת תרועת שירו של אדלשטט כמשק כנפי משי דקות, מסורג אל סורג.
הייתה חודרת בעד כל סדק, מתנפנפת מעליך, כמעט משיקה על פניך ...".
האידיאל שלו היה עולם ללא שליטים ובלי דמעות.
עולם בו לא תהיה הפרדה בין שלך ושלי.
עולם בו אהבה לא נקנית ונמכרת בכסף.
מקום בו כנסיות ובתי כנסת יהפכו לאסמים לבקר.
עולם בו כתרים וכדורי רובה יישארו רק במוזאונים.
עולם בו האמנות, המדע והתעשייה יפילו את האמונות הטפלות ואת הבורות.
עולם בו יחשיבו כל נשמת אדם כקדושה והחרות תהיה לכולם
למרות שנושאי שירתו היו בעיקר סבלו של מעמד הפועלים ומלחמה כנגד העושק, הרי מדי פעם בפעם כתב גם שירים ליריים, חלקם ברוסית ובסוף חייו גם ביידיש.
אחד השירים הליריים היפים שלו הוא דער פֿאַרװוּנדערטער אָדלער (הנשר הפצוע) שתחילתו היא:
יידיש עברית צװישן בערג פֿאָרשנײטע,
עלנט, קראַנק, אַלײן בין הרים משלגים
אדלשטט גם תרגם ליידיש שירה רוסית ממנה הושפע, כמו שירים של נקראסוב, ניקיטין ואחרים.
בנוסף לשירה כתב גם פרוזה: סיפורים ומאמרים.
עדעלשטאטס שריפטען : א זאממלונג פון אללע זיינע פאעטישע שריפטען אין פראזא.
ניו יורק: היברו פאבלישינג קאמפאני, [תרס"-].
געלד און לעבען : און אנדערע ערצעהלונגען.
דער זעלבסט מערדער : און אנדערע ערצעהלונגען.
ניו יארק: היברו פאבלישינג קאמפאני, תרס"ז
שריפטען: מיט א פאררעדא איבער דאס לעבען און שאפען פון דעם דיכטער פון מ.
עדעלשטאט'ס פאלקס-געשיכטע : נייע פאלשטענדיגע אויסגאבע פון אללע זיינע ליעדער.
ניו יורק: היברו פאבלישינג קאמפאני, תר"ע לערך.
ניו יורק: היברו פאבלישינג קא., תר"פ.
לידער פון דוד עדלשטאט : צו זיין 50-טן יאר-צייט.
בואנוס איירס: פרייהייטליכע סאציאליסטישע געזעלשאפט דוד עדלשטאט, 1943.
מאות משיריו ושירי הזמר שלו שמורים בספרייה הלאומית בירושלים.
הרב ד"ר דוד אוֹקְס היה רבהּ האחרון של לייפציג ורבה של קהילת "חוג הנוער הדתי – איחוד שיבת ציון" בתל אביב.
מנהלו הראשון של בית הספר התיכון צייטלין בתל אביב.
לאחר שהשלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת וירצבורג למד בבית המדרש לרבנים בברלין.
נישא לגרדה, בת למשפחת ראו (Rau).
בשנת 1932 עברו בני הזוג לקניגסברג שבמזרח גרמניה, שם קיבל הרב אוקס מינוי כרב הקהילה האורתודוקסית הנפרדת.
בשנת 1936 עברו מקניגסברג ללייפציג, לשם הוזמן בשל פרישתו של הרב המקומי ד"ר אפרים קרליבך.
אשתו שימשה כיו"ר תנועת הנוער ברית חלוצים דתיים בלייפציג.
בליל הבדולח סיכן הרב אוקס את חייו כאשר נכנס לבית הכנסת הבוער כדי להציל את ספרי התורה מתוך הלהבות.
למחרת נעצר על ידי הגסטפו ונשלח לבוכנוואלד.
אשתו הצליחה להביא לשחרורו תוך התחייבות כי יעזבו את גרמניה בתוך שבוע.
בני הזוג עברו ללונדון ובראשית 1939 עלו לארץ ישראל והתיישבו בכפר הנוער הדתי שבכפר חסידים.
בשנת 1946 עברו בני הזוג לתל אביב.
הרב אוקס כיהן כרב קהילת "חוג הנוער הדתי – איחוד שיבת ציון", היה בצוות ההקמה והמנהל הראשון של בית הספר צייטלין.
רעייתו הייתה ממקימי עמותת "רעות – שרות נשים סוציאלי".
בשנת 1956 התמנה למפקח על בתי הספר התיכוניים במשרד החינוך.
בשנת ה'תשכ"א הוזמן בידי אוניברסיטת בר-אילן להקים את המחלקה לחינוך.
מאז ועד פטירתו היה מרצה במחלקה לחינוך, ובהמשך גם במחלקה לתלמוד.
בשנת ה'תשל"א (1971), לאחר פרישתו לגמלאות, הוענק לו פרס החינוך של עיריית תל אביב.
בשנת 2002 הוקדש בית הכנסת של "בית שלום" לזכרם של דוד וגרדה אוקס.
בנוסף, נקראה על שמו הקתדרה לחקר דרכי ההוראה של לימודי הקודש באוניברסיטת בר-אילן.
דוד אגמון (נולד ב-1947) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל ששירת כמפקד יחידת הקישור ללבנון וכקצין חי"ר וצנחנים ראשי, לשעבר מנהל לשכת ראש ממשלת ישראל.
מצד אביו הוא נצר לרב אליהו בן-אמוזג.
ב-1948 עלה עם משפחתו לישראל, גדל בשכונת הפועל המזרחי בראשון לציון ולמד בבית הספר הממלכתי-דתי סיני בעיר ובגימנסיה הריאלית.
בשנת 1965 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר קורס קציני חי"ר מונה למפקד מחלקה בפלס"ר 7 ולחם בראשה במלחמת ששת הימים.
בהמשך שירת בסיירת אגוז כמפקד פלוגה והשתתף בפשיטה על מפקדת המחבלים בכפר עינתא הסמוך לבינת ג'בייל, פשיטה רגלית בלילה קר וגשום במיוחד, בה נהרגו כחמישה מחבלים.
בינואר 1971 פיקד על חוליית הפריצה בפשיטה לאל-ח'יאם, שבה פוצצה המפקדה של אזור דרום הפתחלנד.
בפעולה נהרג קצין ונפצעו שלושה מהלוחמים, בהם אגמון שנפצע בידו.
לאחר מכן נתמנה לסגן מפקד היחידה והשתתף במבצע קלחת 4 מורחבת ובמלחמת יום הכיפורים.
בהמשך הקריירה הצבאית שלו שימש כמפקד גדוד 450 (האריה המעופף), מפקד בית הספר למ"כים, מפקד חטיבה, קצין אג"ם של פיקוד הצפון במלחמת לבנון הראשונה ומפקד אוגדה.
בשנים 1986 עד 1988 פיקד על יחידת הקישור ללבנון ובשנים 1988 עד 1991 כיהן כקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
ב-1993 מונה ליועץ לרמטכ"ל לענייני אינתיפאדה.
לאחר שחרורו מצה"ל פעל כאיש עסקים.
הוא ניהל את חברת "חבר לחייל" שזכתה במכרז לניהול הגרלות האגודה למען החייל, אך התמוטטה והותירה חובות רבים בפעילות אחרת שיווק קרקעות באי ונואטו.
בשנים 1996–1997 כיהן במשך מספר חודשים כראש לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
לאחר מכן היה חבר במפלגת "קדימה" ושימש יו"ר מרחב ראשון לציון של המפלגה.
ב-2012 הביע תמיכה במועמדותו של שאול מופז לראשות המפלגה.
בשנת 2023 נמנה עם המוחים נגד הרפורמה המשפטית ונאם בהפגנות נגדה.
היה נשוי לאווה עד למותה ב-2021 ואב לשלוש בנות.
בתו נפטרה מסרטן במהלך שירותה כקצינה בחיל המודיעין, ולאחר מאבק משפטי שניהלה המשפחה, היא הוכרה כחללת צה"ל.
דוד אידלסון (ט' באייר תרנ"א, מאי 1891 – י"ד בתשרי תשט"ו, 11 באוקטובר 1954, ונטמן ב-10 בנובמבר) היה איש חינוך שהתמחה בטיפול בילדים ונוער עזובים, והיה מחלוצי החינוך הפתוח בארץ ישראל, וממייסדי "חברת הילדים" בבית אלפא.
אידלסון נולד ב-1891 בניקולייב שבפלך חרסון שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של יהושע, מחסידי חב"ד, וחיה לבית רבינוביץ.
בילדותו התחנך ב"חדר" ובישיבת חב"ד, עד לגיל מצוות.
לאחר מכן עבר השתלמות בלימודי חול, וקיבל תעודה עבור לימוד במשך 5 שנים בגימנסיה הממשלתית.
אידלסון הצטרף לאגודת צעירי ציון ובראשה המורים פ' אוורבוך, אברהם הלוי, ישראל דושמן ויהודה רון-פולני, והיה פעיל בהגנה העצמית היהודית מטעמה עם פרוץ פרעות 1905. במהלך פעילותו נתפס על ידי המשטרה כשהוא מחזיק בנשק, אך הצליח לחמוק מהרשויות ולעלות לארץ ישראל בגיל 15, בי"ג באדר תרס"ו.
בארץ עבד בקטיף עצי שיטה, עבור בית החרושת לבושם של נ' קרינקין במקווה ישראל, ולאחר מכן במגהצה של ברונשטיין ביפו.
הוא התקבל, על פי המלצתו של המורה מרדכי אזרחי, לבית המדרש למורים של סמינר "עזרה" בירושלים, והיה חבר בקומונה הראשונה לכלכלה משותפת שבה היו, בין היתר, עוד 3 תלמידים מהסמינר: יהודה רון-פולני, נחום ירושלמי ומאיר שיף.
הקומונה מוקמה תחילה בבית בשכונת הבוכרים ולאחר מכן בצריף בחצר כנסיית החבשים.
במהלך לימודיו הצטרף למחנה התומך בלימוד העברית, סייע באספקת ספרים וחומרי קריאה לבחורי הישיבה, ופעל להחדרת הלשון העברית ותרבותה.
היה שותף לעריכת עיתון "הצרצר" שעודד את המרד למלחמה בשפות הזרות בסמינר.
פעולה זו הובילה לשלילת תעודת הגמר של המחזור כולו ולשלילת כניסתם של הבוגרים, ובהם אידלסון, לתפקידי הוראה בבתי הספר של "עזרה".
בשנת תרע"א נבחן דרך הסתדרות המורים והתקבל להוראה בבית ספר של יק"א במושבה שפיה שליד זכרון-יעקב.
בתחילת תרע"ד נסע להשתלמות בפדגוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטאות ציריך וברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לארץ ועם הכניסה הטורקית התעתמן.
הוא נאסר על ידי הטורקים ובעזרת משה שלוש הצליח להשתחרר מהגירוש מהארץ, אך שמו פורסם ברשימה השחורה של מתייצבי הצבא העות'מאני.
בשנת תרע"ה עבר למושבה הר-טוב ובה עבד בהוראה בבית הספר המקומי במשך ארבע שנים.
במהלך פעילותו כתב יומן ובו תיעד, בין היתר, את שיטתו המיוחדת להוראת קריאה, כתיבה וחשבון לכיתות הצעירות.
היומן שימש כלי להעברת מידע בין מורה למורה ובין המורים לתלמידים, היות שהכתיבה בו, שנמשכה שלוש שנים, הייתה פתוחה לכל ילד ומבוגר מהצוות, שיכלו לכתוב בו בכל נושא העולה על רוחם.
כשחזית הלחימה התקרבה להר-טוב הוא נאסר על ידי הטורקים בחשד לריגול לטובת הבריטים והועבר לירושלים.
הוא הצליח לברוח, בסיוע של י.
הלוי (מוכתר הר-טוב), בלילה שלפני העברת האסירים לדמשק.
בשנת תרע"ט התקבל להוראה בבית הספר לבנות בנווה צדק תחת הנהלתו של יחיאל יחיאלי.
לפי שיטתו הייחודית להוראה, לימד בכיתות א' עד ו' במשך 5 שנים, היה חבר בוועדת תוכני הלימודים בבית הספר העממי והדריך תלמידות בסמינר הוראה.
בשנת 1920 היה ממקימי "בית הספר העמלני" הניסיוני בתל אביב שנסגר לאחר שנה בשל בעיות תקציביות.
בשנת 1922 ערך והוציא את "החנוך החדש", ירחון פדגוגי שהופיעו ממנו שתי חוברות באוקטובר ובדצמבר של אותה השנה בווינה.
בשנת 1923 לקח חלק בהקמת בית החינוך לילדי העובדים, שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים, וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
בשנת 1925 היה ממייסדי חברת הילדים הראשונה בקיבוצים, וניהל את המוסד בבית אלפא עד לשנת 1929. בהמשך יצא להשתלמות במערב אירופה, בשיטות מודרניות של חינוך והוראה.
במהלך שהותו ברוסיה הסובייטית הצליח לבקר במוסדות חינוך חשובים, בהם תחנת הניסיון הפדגוגית של סטניסלב שַצקי, בעזרתה של נאדז'דה קרופסקיה, אשתו של ולדימיר איליץ' לנין.
את מסקנות ביקוריו פרסם בעיתונים "הד החינוך" ו"אפקים".
אידלסון המשיך את עבודתו בהוראה ובשנת 1932 נישא בברלין לאסתר בת צבי כהן.
ב-1933 עבר בברלין השתלמות בפקולטה לפסיכולוגיית טיפול בילדים קשיי חינוך, ולאחריה עבר שנה מעשית בה הוסמך מטעם המכון הפסיכואנליטי בברלין לטפל בילדים ונוער נוירוטי ועזוּב.
בשנת 1934 החל לעבוד במחלקה לטיפול בילדים שעל יד עיריית תל אביב, וביוזמתו נוסדו: המועדון לנוער עבריין, המעון לנוער עובד, מעונים עירוניים לילדים ונוער בהר-טוב, בית הנערה ובתי מלאכה ללימודי מקצוע, וכן סודרו קבוצות להכשרה במושבות.
בשנת 1935 התקבל כחבר בחברה הפסיכואנליטית בארץ ישראל.
בין אפריל לאוגוסט 1946 שימש ממלא מקום מנהל המחלקה הסוציאלית, ומתרצ"ו שימש מפקח פדגוגי.
כיהן כמפקח הפדגוגי הראשי של המחלקה לעבודה סוציאלית בעיריית תל אביב.
השתתף במאמרים בעיתונות החינוכית, ונחשב לראשון מומחי ההיילפדגוגיה (חינוך מיוחד) בארץ.
כמו כן השתתף בחברה להיגיינה רוחנית.
אידלסון נפטר בווינה מהתקף לב בי"ד בתשרי תשט"ו-11 באוקטובר 1954. ארונו הועבר לישראל והוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו אישה ובן, עוזי.
אדלסון וי[הודה] פולני; נמנה ונחשב; ציורים של י.
פלדמן, תל אביב: מדע ואמנות, תרפ"ב.
חייו המיניים של הילד, ירושלים: דפוס הספר, תרצ"ג.
נוער בסכנה, מרחביה: ספרית פועלים, 1956. (על נוער עזוב)
אידלסון, י[הודה] רון-פולני, צעדים ראשונים: פרקי-חיים מבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב, תל אביב: אורים ('ספריה פדגוגית קטנה'), תשי"ח.
יומנו האישי של אידלסון משנת 1915 במהלך עבודתו בהר-טוב נדפס בתוך: שמעון רשף, חנוך חדש בארץ ישראל: תרע"ה-תרפ"ט, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ה 1985.
אוגוסט אייכהורן , נוער עזוב: הפסיכואנליזה בטיפול החינוכי-סוציאלי: עשר הרצאות; דברי פתיחה מאת זיגמונד פרויד; עברית: ד.
אידלסון; ערוך בידי מ[רדכי] ברכיהו, ירושלים: עבר, תשי"ג.
רבי דוד אהרן טברסקי (ה'תרל"ב (1871/2) – י"א באב ה'תש"א (4 באוגוסט 1941)) נכד רבי אברהם טברסקי (המגיד מטריסק), היה אדמו"ר בז'וריק.
דוד אהרן נולד בשנת ה'תרל"ב לרבי יעקב אריה לייב טברסקי מטריסק, ולפייגה בתו של רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה.
לאחר נישואיו לחיה שפרה, בתו של רבי יצחק פרידמן מבוהוש, עזב רבי דוד אהרן את מחוז ווהלין שבאוקראינה והתיישב בזאווירצ'ה שבפולין.
אך עקב המתח שנוצר שם בין חסידיו לבין חסידי רבי נתן נחום רבינוביץ מקרימילוב עבר זמן קצר לאחר מכן (בשנת ה'תרס"ו (1906)) לעיר ז'וריק וקבע שם את חצרו.
למרות שחסידות טשרנוביל לא הייתה מוכרת בפולין, הוא התחבב על הציבור ותוך תקופה קצרה מנתה חצרו מאות חסידים שהיו באים אליו לחגים.
התפרסם כבעל תפילה נלהב וכמשורר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לאוסטראה שם כיהן בנו רבי אברהם יצחק, ושם נרצח בשנת ה'תש"א, יחד עם בנו.
שאר בני משפחתו שנותרו בז'וריק הוגלו לגטו צ'נסטכוב ונרצחו ביום הושענא רבא, כ"א בתשרי תש"ג (אוקטובר 1942).
רבי אברהם יצחק טברסקי, רב באוסטראה (נרצח בשואה).
רייזיל, אשת רבי אברהם מרדכי שפירא מז'וריק (נרצחו בשואה)
חוה בת ציון, אשת רבי אברהם יהושע השיל טברסקי (האדמו"ר ממכנובקה בבני ברק).
דוד אוֹלֶר היה צייר ופסל יהודי-צרפתי ממוצא פולני, ניצול השואה, שנודע בעיקר ברישומיו המתארים את תהליך ההשמדה באושוויץ.
אולר נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שם למד באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה .
בגיל 16 עבר לגדנסק, ואחר-כך לברלין, שם הציג חיתוכי עץ.
הוא נשכר על ידי במאי הקולנוע ארנסט לוביץ' לצייר כרזות ולבנות תפאורות לסרטיו.
ב-1923 התיישב בפריז, שם השתלב בתעשיית הקולנוע הצרפתית ויצר כרזות, תלבושות ותפאורות לחברת "סרטי פרמאונט".
ב-1930 נישא לז'ולייט ונטורה, והשניים היו הורים לבן, אלכסנדר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויס אולר לגדוד 134 של חיל הרגלים הצרפתי.
עם תבוסת צרפת חזר לפריז והצליח להתחמק ממספר מצודים על יהודים.
ב-2 במרץ 1943 נעצר ונשלח למחנה המעצר דראנסי.
ב-2 במרץ 1943 נשלח משם במשלוח מס' 49 לאושוויץ.
מתוך משלוח זה, שכלל 1,000 יהודים, נבחרו 119 לעבודות, ובהם אולר, אסיר מס' 106144. השאר הומתו בתאי הגזים תוך זמן קצר.
אנשי האס אס השתמשו בכישוריו הקליגרפיים ושליטתו בשפות רבות ומינו אותו לכתיבת מכתבים בכתב יפה ומעוטרים בציורים לבני משפחותיהם.
עבודתו העיקרית בבירקנאו הייתה בזונדרקומנדו בתאי הגזים ובקרמטוריום III, וכך היה עד לזוועות שהתרחשו בתהליך ההשמדה.
אולר הוא מהבודדים שנשארו בחיים מהזונדרקומנדו, שכן האס אס היו מוציאים אותם להורג מדי פעם לבל יתגלה סוד ההשמדה.
ב-18 בינואר 1945 החל את צעדת המוות מאושוויץ למטהאוזן.
משם עבר למחנות מלק ואבנזה, שם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-6 במאי 1945 וחזר לאשתו ובנו.
בשנים 1945–1946 רשם אולר כ-70 רישומים המתארים את מה שראה וחווה בתאי הגזים ובקרמטוריום בבירקנאו.
רוב הרישומים האלה נמצאים בבית לוחמי הגטאות ובחלקם הוא מופיע.
לרישומים יש ערך תיעודי ממעלה ראשונה, הואיל ותהליך ההשמדה לא תועד חזותית ואולר היה עד יחיד שיכל לתעד זאת ממקור ראשון.
הוא המשיך לצייר עד 1962. יצירותיו-רישומים, ציורים ופסלים הוצגו במוזיאונים רבים כמו המוזיאון היהודי של ניו יורק מוזיאון האנווליד והגראנד פאלה בפריז, מוזיאון ברקלי ועוד.
יצירותיו של אולר שימשו את ההגנה במשפט הדיבה של מכחיש השואה דייוויד אירווינג נגד דבורה ליפשטדט.
קטלוגים של תערוכות מציוריו בישראל
דוד אולר, ממעמקים: עדות מצוירת ממחנה ההשמדה אושוויץ; אוצרת התערוכה ועורכת הקטלוג: בלה שומר-זייצ'יק; תרגום: מיכל ואדוארד לוין, ירושלים: יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה (מחלקת המוזיאונים), 1997.
דוד אולר, עדות: רישומי אושוויץ; אוצרת התערוכה: פנינה רוזנברג; תרגום ועריכה לשונית באנגלית: לינדה מילר, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות, תשנ"ח.
דוד אוברמן הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל.
שימש סגן מפקד אוגדת איו"ש, מפקד חטיבת כרמלי ובמקביל מפקד בא"פ לכיש ומפקד גדוד נחשון.
אוברמן התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
לאחר הקורס חזר לחטיבה ומונה למפקד מחלקה.
לאחר מכן מונה לראש לשכת סגן הרמטכ"ל, גבי אשכנזי.
בשנת 2004 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד נחשון, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2006. בשנת 2006 מונה למפקד בא"ח גולני.
בפברואר 2007 קטע את תפקידו, לאור בקשת הרמטכ"ל הנכנס, גבי אשכנזי, לשמש בשנית כראש לשכת הרמטכ"ל, ושימש בתפקיד עד שנת 2009. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2010–2011.
בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת כרמלי ומ־2012 כמפקד בא"פ לכיש, בתפקידיו אלו שימש עד שנת 2014. בשנת 2014 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. ביולי 2016 פרש מצה"ל.
אוברמן נולד וגדל בקיבוץ לביא.
רבי דוד אורטנברג (מכונה: ר' דודיה; נפטר בכ"ד באב תר"ע, 29 באוגוסט 1910, בברדיצ'ב) היה רב ופוסק הלכה, מרבני העיר ברדיצ'ב.
נודע על שם ספרו ההלכתי "תהלה לדוד".
נולד לישראל צבי אורטנברג, חייט מחסידי רבי אורי מסטרליסק, ומצאצאי רבי זאב וולף מז'יטומיר, מחבר "אור המאיר".
רבי דוד אורטנברג היה חסידם של אדמו"רי בית רוז'ין, רבי ישראל מרוז'ין, והאדמו"רים הראשונים מסדיגורה ובאיאן.
בשל גדלותו התורנית זכה למעמד רם בחצר סדיגורה, וכותבים בני התקופה מתארים אותו כ"קאנצלר של החצר הסאדיגורית", מעמדו העניק מקום של כבוד בחסידות סדיגורה ובוהוש גם לאחיו רבי יעקב יוסף אורטנברג ומשפחתו.
ספרו "תהלה לדוד" על שולחן ערוך אורח חיים, התקבל כבר סמכא בעניינים אלו, ודבריו משמשים מוקד לדיונים הלכתיים בקרב הפוסקים שאחריו.
הספר נסוב בעיקר על דברי הרב שניאור זלמן מלאדי בספרו "שולחן ערוך הרב", ולכן אינו דן בסימנים בהם לא כתב דבר.
הוא נפטר בכ"ד באב תר"ע, 29 באוגוסט 1910, בברדיצ'ב, ונקבר בה.
תהלה לדוד (ברדיטשוב תרמ"ח) - על שולחן ערוך, בעיקר על חלק אורח חיים
שוהם וישפה ח"א (ברדיטשוב תרמ"ח) - על משנה תורה לרמב"ם
שוהם וישפה ח"ב (ברדיטשוב תרס"ב)
תהלה לדוד - מהדורה חדשה הכוללת גם את שאר כתביו, ירושלים: עוז והדר, תשנ"ג
דוד אדלר (נולד ב-26 בפברואר 1945) הוא מהנדס רפואי וחוקר בתחום הלב ומשורר ישראלי.
הוא כיהן כמנהל האגף למכשור, הנדסה רפואית ותקשורת, וחבר "פורום ההנהלה" של המרכז הרפואי "הדסה" בירושלים.
בנוסף הוא מחברם של מאמרים רבים בתחומי הביקורת הספרותית, מדיניות וחברה.
ילדותו, נעוריו ובחרותו של דוד אדלר עברו עליו בשכונת קטמון בירושלים.
הוא בוגר בית הספר מעלה בירושלים (מגמה מתמטית-פיזיקלית, 1963).
לאחר שירות סדיר בצה"ל בחיל התותחנים (1965 – 1963) עבד כשנתיים (1967 – 1966) במפעלי רוממה בירושלים, כדי שיוכל לממן את לימודיו בטכניון.
בוגר הטכניון (אלקטרוניקה, 1971) ועורך עיתון הסטודנטים של הטכניון "אפסילון" (1970-71).
תואר שני במדעי הרפואה הבסיסיים (פיזיולוגיה) האוניברסיטה העברית, ירושלים (בהצטיינות), 1976. תואר שלישי האוניברסיטה העברית, י-ם, (פיזיולוגיה / הנדסה רפואית), 1985. השתלם במחקר לב בקנדה בסיוע מלגה מאגודת הלב הקנדית (1981–1982, שנה) ובארצות הברית (1986–1988, שנתיים) בסיוע מלגת פולברייט בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו-יורק (פוסט-דוקטורט).
עבודות המחקר שלו, שהתפרסמו בכ-50 מאמרים בכתבי עת מדעיים, התמקדו במודלים לפעולת הלב ובמכשור והנדסה רפואית.
על עבודותיו המדעיות קבל מלגות (ובתוכם מלגות צה"ל כסטודנט בטכניון), פרסים (פרס בן-גוריון) וקרנות מחקר.
דוד אדלר החל לעבוד במחלקה להנדסה רפואית של המרכז הרפואי "הדסה" בשנת 1971. בין השנים 1982–1997 כיהן כמנהל המחלקה להנדסה רפואית, בין 1990–1997 כיהן כסגן מנהל האגף למכשור, הנדסה רפואית ותקשורת ובין 1997– 2006 כיהן כמנהל האגף למכשור, הנדסה רפואית ותקשורת, וחבר "פורום ההנהלה" של מרכז רפואי זה.
הנדסה קלינית ומערכות קליניות ממוחשבות.
עבודותיו אלה התפרסמו במגוון כתבי עת
התמנה לשופט של עבודות מדעיות בכתבי עת מובילים וקרנות מחקר שונות (כולל הקרן הישראלית למדע).
ארגן ימי עיון וכיהן בוועדות מארגנות של כינוסים מדעיים שונים ועמד בראש הוועדה של משרד הבריאות להתגוננות מפני "באג 2000".
עסק בהוראת אלקטרוניקה לביולוגים, אלקטרוניקה דיגיטלית, מכשור רפואי, מיקרו מחשבים, מכניקה של הלב - לסטודנטים באוניברסיטה העברית (בית הספר לרפואה והמחלקה לפיזיקה), מכון גבוה לטכנולוגיה, מכללת הדסה ועוד.
מ–1971 חבר באגוד הישראלי להנדסה רפואית וביולוגית, ומסוף שנות השבעים עד 2007 (לא ברצף) חבר בהנהלת האיגוד.
היה חבר באיגוד למחקר לב.
משנת 1995, חבר בכיר ב-IEEE, האיגוד הבינלאומי למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה.
לאחר פרישתו מעבודתו התמקד בתכונות ואפיונים של מודלים ברפואה ובמדע
אף שהוא כותב שירים מנעוריו הוא החל בפרסומם רק החל משנת 2009. בשנת 2010 זכה בתחרות "שירה חדשה" מטעם "צומת ספרים".
פרסם שני ספרי שירה: ספר שיריו הראשון: "סקיצות לתמונה בלתי שלמה" (2011, "אבן חושן") זכה ב"פרס רמת גן בקטגוריית שירת ביכורים", תשע"ג"
ספר שיריו השני הוא "פעם אולי אכתוב על זה" (2017, "אבן חושן").
שיריו התפרסמו במוספים "תרבות וספרות" ו"גלריה" של "הארץ" וכן ב"ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"ישראל היום" וכן בכתבי העת המודפסים ב"שירת המדע", "כרמל", "שבו", "עכשיו", "מטעם", "כתובת", "גג", "עיתון 77", "מאזניים", "אפיריון", "מקף", "תו +", "עבריתון", "שבילים" ועוד וכן במדורי ואתרי שירה רבים ברשת וגם בתוכנית לימודים של משרד החינוך.
שימש כ"ראש המערכת" בכתב העת "כרמל" (גיליון 18, אביב 2016).
ערך ורשם קטעי קישור במיני אנתולוגיות של שירה ב"עיתון 77" (גיליונות 5–374).
דוד אדלר חבר באגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל ובאיגוד הכללי של סופרים בישראל.
נימוקי השופטים בקטגוריה של "פרס רמת גן לשירת ביכורים, תשע"ג" מסתיימים בדברים הבאים