tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1960 הוצב בבסיס חיל האוויר אוקסנרד שבקליפורניה תחת פיקודו של מקס טרואה , שהיה אף הוא רץ למרחקים ארוכים אולימפי, שהתחרה בריצת 10,000 מטר באולימפיאדת רומא (1960).
טרואה עודד את שול לחזור להתאמן ואף הכיר לו מאמן ריצה, מיהלי איגלוי מהונגריה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה שנערכה באותה שנה סיים במקום חמישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים.
לאחר תקופת אשפוז של 3 חודשים בבית חולים צבאי עקב מחלת הנשיקה חזר שול להתאמן וזכה במדליית זהב בריצת 3 מייל באליפות ארצות הברית באולם בתוצאה של 13:39.3 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:29.21 דקות, אחרי אוסוולדו סוארז מארגנטינה (14:25.81 דקות) וצ'רלי קלארק מארצות הברית (14:27.16 דקות).
שול הגיע להישג זה למרות קרע חלקי בשריר הסוליה.
בתחילת השנה זכה בריצת 3 מייל באולם בשיא ארצות הברית ובתוצאה השנייה בטיבה בעולם של 13:31.4 דקות.
בתחרות שנערכה בקומפטון, קליפורניה, ארצות הברית בריצת 5000 מטר קבע שיא לאומי חדש של 13:38.0 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו ברנזוויק, ניו ג'רזי זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אליפות חדש של 13:56.2 דקות, לפני גארי לינדגרן (13:58.6 דקות) וג'ים ביטי (14:06.0 דקות).
בתחרות שנערכה בוודלנד-הילס, קליפרניה, בסוף אוגוסט באותה השנה קבע בריצת 2 מייל שיא עולם חדש של 8:26.4 דקות.
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:48.8 דקות, לפני הרלד נורפות' מגרמניה (13:49.6 דקות) וביל דלינג'ר מארצות הברית (13:49.8 דקות).
התחרות התקיימה במזג אוויר גשום ועל מסלול בוצי.
היה זה הניצחון הראשון והיחיד של ספורטאי אמריקאי במרחק זה במשחקים האולמפיים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן דייגו, קליפורניה זכה במדליית זהב בריצת 3 מייל בשיא לאומי חדש של 13:10.4 דקות, לפני נוויל סקוט מניו זילנד (13:10.8 דקות) ורון לאריו מארצות הברית (13:11.4 דקות).
בתחרויות באירופה קבע שול את התוצאות הטובות ביותר שלו בריצת 1500 מטר (3:40.7 דקות) ובריצת 3000 מטר (7:59.9 דקות).
בשלהי אותה שנה חזר שול לסבול מכאבים בברכו והחליט לפרוש מספורט תחרותי.
ב-1967 הודיע שול על חזרתו לאימונים.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מקסיקו סיטי שנערכו ליד אגם טאהו סיים במקום חמישי בריצת 5000 מטר, על אף התקף אסתמה במהלך הריצה, שגרם לו להתעלף על קו הסיום, ולא נכלל בנבחרת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
על אף ששול פרש מספורט תחרותי בגיל 31 הוא המשיך לרוץ עד גיל 60 ודורג בנבחרת המובילה של הרצים למרחקים ארוכים המבוגרים של ארצות הברית.
ב-1971 נסע לשנה למלזיה שם קיבל משרת מאמן.
ב-1972 חזר לאוהיו ועסק באימון אתלטים.
ב-1978 החל שול לעבוד כמאמן כושר בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון שליד דייטון, אוהיו.
ב-1996 הועסק שול על ידי אוניברסיטת רייט כמאמן של נבחרת מקצועות הריצה והשדה של האוניברסיטה וב-2007 פרש לגמלאות.
בוב (רוברט) רפלסון היה במאי קולנוע אמריקאי וכותב.
רפלסון נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
בשנות ה-60 היה רפלסון אחד מצמד יוצרי קומדיית המצבים The Monkees, בו כיכבו המאנקיז.
בהמשך, ביים רפלסון את הסרט הפסיכדלי Head, בו גם כיכבו המאנקיז ולצד חברו הטוב ג'ק ניקולסון.
ב-1970 ביים רפלסון את סרטו המוכר ביותר - "רסיסי חיים", בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
ב-1981 זכה להצלחה גדולה עם המותחן "הדוור מצלצל פעמיים", בכיכובם של ג'ק ניקולסון וג'סיקה לאנג.
ב-2002 יצא סרטו האחרון, דרמת הפשע "No good deed" בכיכובם של סמואל ל.ג'קסון ומילה ג'ובוביץ,
רפלסון התגרש מאשתו הראשונה טובי קאר ב-1955. התגורר באספן, קולורדו היה נשוי לגבריאל טאורק, ולהם שני בנים.
רפלסון נפטר בנסיבות טבעיות ב-23 ביולי 2022.
בוב רקושאן (בצ'כית: Bob Rakušan; נולד ב-6 בפברואר 1948) הוא אמן צ'כי עכשווי, היוצר עבודות אמייל גדולות באש על לוחות פלדה שחורים, גרוטאות וחפצים כגון כיריים ותנורים.
שכבות היסוד של האמייל בנויות לרוב על טכניקות בהשראת תהליך ההדפסה.
עבודתו נטועה ברישומים, מחקרים והדפסים גרפיים.
מלבד נופים וקומפוזיציה מופשטת ופיגורטיבית, יש בעבודותיו נושא האוקיינוס שחוזר על עצמו, בהשראת עיסוקו רב-השנים כקברניט של ספינות מפרש.
בשנים 1966–1968 בילה שנתיים בלימוד רישום וציור פיגורטיבי בסטודיו של פרופסור פרנטישק נדבד.
הוא גם למד ציור אקספרסיבי, עם חומרים הכוללים פחם, דיו ופסטל.
במקביל למד גם באקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב בפראג, שם היו בין הפרופסורים שלו יוזף נובאק, פרנטישק מוזיקה, ואחר כך מילאן הגר.
בשנת 1969 עזב את צ'כיה לעבוד במפעל קרמיקה במערב גרמניה כדי לייצר עיצובים עבור חברה מסחרית.
מה שהביא אותו ליצור סדרה נושאית של תבניות עיצוב בקרמיקה.
בתקופה זו החל גם לעצב יצירות פסיפס עבור אספנים פרטיים.
בסוף המשימה הזו, ערך תערוכת יחיד בבון, התערוכה העצמאית הראשונה שלו.
הצלחת התערוכה הביאה לעיכוב של חודשיים בחזרתו לאוניברסיטה, מה שהיה בעל השלכות שליליות על לימודיו.
ב-1973, לאחר שסיים את לימודיו, התמקד רקושאן באיור מסחרי ובאמנות גרפית עבור מספר מגזינים, הוצאות ספרים וחברות, ביצירת פוסטרים, סמלים, פרסומות ועיצובי ספרים ואיורים לילדים, ובמקביל הציג עבודות בגלריה של ירוסלב פרגנר.
בסוף שנות השבעים, לאחר לידת בנו הראשון דוד, חזר לאמנות פורמלית ועצמאית.
נקודת מפנה מרכזית בקריירה שלו הייתה תערוכה קבוצתית בשם Mult בקופנהגן ב-1981 שבה הוצגה עבודתו לצד אמנות הפופ והאוונגרד.
לניגוד בין עבודותיו לאחרים, הייתה השפעה חזקה עליו ששינה באופן משמעותי את הנושא וההרכב של יצירתו העתידית.
לידתו של בנו השני לוק ב-1983 אילצה אותו להתמקד במאמצים מסחריים, כגון גרפיקה מגזינים ואיור.
החל משנת 1988 חזר האמן לעבודתו במשרה מלאה.
בתקופת הביניים צבר ניסיון בדפוס בסוגים שונים, מה שהשפיע על הטכניקה שלו.
הוא גם החל להפיק את עבודת האמייל המוקדמת שלו, והציג אוסף של עבודותיו בסלון אמני פראג בפארק התרבות והפנאי.
תערוכת הגמר של עבודתו הגרפית התקיימה ב-1989 בסלון הגרפיקה לאמנויות שימושיות בפראג, בפארק התרבות והפנאי.
שנת 1988 הייתה הכניסה שלו לשלב האמייל בתערוכה קבוצתית: ציור חדש בבית הסטודנטים של האוניברסיטה הטכנית הצ'כית בפראג.
בתקופה זו ועד סוף 1990 הוצגה עבודתו גם בתערוכה נודדת בגרמניה.
תערוכת ציורים ואמייל זו התמקדה בהדרגה בעבודות אמייל, מה שסימן מעבר עיקרי לעבודות אמייל.
משנת 1992 הפסיק את הייצור האמנותי והקדיש את עצמו לשיט במשך חמש השנים הבאות, כקפטן על ספינות מפרש, שיצאו מגרמניה, קרואטיה, איטליה, שוודיה וצרפת.
השיט והאוקיינוס הפכו לנושא חוזר ביצירתו המאוחרת.
בשנת 1997 התמסר מחדש לייצור אמנותי, והציג טכניקות חדשות ומודרניות, בעיקר באמצעות שימוש בעיצוב גרפי בעזרת מחשב.
בשנים 2012–2013 אירחה גלריה בפראג תערוכת יחיד שלו של אמייל מקורי והדפסים גרפיים.
רוברט רנפרו ריילי הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אלבמה ה-52 בשנים 2003–2011. משנת 1997 ועד כהונתו כמושל, הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אלבמה.
בוב ריילי נולד בעיירה הקטנה אשלנד שבמחוז קליי שבאלבמה, שם עסקה משפחתו בחקלאות במשך שישה דורות.
ריילי למד באוניברסיטת אלבמה, שם הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-סיגמה וסיים תואר במנהל עסקים.
לפני שנבחר ב-1996 לבית הנבחרים של ארצות הברית, ניהל ריילי מספר עסקים.
בבעלותו היו עסק לממכר מכוניות וחברת משאיות.
הוא גם עסק בגידול בקר ובתיווך נדל"ן.
ב-1996 נבחר ריילי לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שניצח את יריבו הדמוקרטי, חבר הסנאט של אלבמה, טד ליטל, ואת מועמד המפלגה הליברטריאנית ג'ון סופוקלוס.
בבחירות הוא ניצח בהפרש של קצת יותר מ-6,000 קולות והיה הרפובליקני השני שייצג את מחוז הבחירה השלישי של אלבמה מאז תקופת השיקום.
הראשון היה גלן אנדארוס שהחזיק בתפקיד בשנים 1965–1967, כאשר המחוז היה מחוז הבחירה הרביעי.
ב-1998 נבחר ריילי לכהונה שנייה במערכת בחירות קשה פחות, לאחר שזכה ב-58 אחוזים מקולות הבוחרים בהתמודדות מול מועמד הדמוקרטים ג'ו טרנהאם.
ב-2000 התמודד מולו רק מועמד המפלגה הליברטריאנית.
בבחירות של נובמבר 2002 לא התמודד ריילי על כהונה רביעית בבית הנבחרים.
כתומך של עקרון הגבלת הכהונה, הוא קבע לעצמו הגבלה של לא יותר משלוש תקופות כהונה.
תחת זאת, הוא התמודד בבחירות על משרת מושל אלבמה והביס את המושל הדמוקרטי המכהן, דון סיגלמן, בהפרש של כ-3,000 קולות, ההפרש הקטן ביותר בהיסטוריה של אלבמה.
תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת, שכן בליל הבחירות הראתה הספירה על ניצחון של סיגלמן בהפרש של 2,00 קולות.
מאוחר יותר, הוכרז על תקלה במכונת הצבעה במחוז בולדווין שבה נמנו הקולות שנדרשו כדי שריילי יוכרז כמנצח.
בכירי המפלגה הדמוקרטית התנגדו, בטענה שהספירה החוזרת בוצעה על ידי פקידי בחירות רפובליקנים מקומיים לאחר שהמשקיפים הדמוקרטים עזבו את אתר ספירת הקולות.
באופן זה, אימות הספירה החוזרת הפך לבלתי אפשרי.
התובע הכללי של אלבמה, הרפובליקני ביל פריור, אישר את ההצבעה החוזרת, וכך הבטיח את בחירתו של ריילי.
פריור דחה בקשות לספירה ידנית של הקולות שבמחלוקת.
הוא הזהיר שפתיחת קלפיות חתומות כדי לספור אותן מחדש תהיה עבירה פלילית.
פרשנים טענו שאולי הדעה האובייקטיבית ביותר על ההעברה לכאורה של הקולות הייתה שלא הייתה העברת קולות מקבילה ככל שהדבר נגע למועמדים לתפקידים אחרים באותן קלפיות, העברה שהייתה צפויה אם היו אלו מצביעים שהתנגדו לסיגלמן.
באופן כללי, כתוצאה מחוסר עקביות ברורה זו, תיקן בית המחוקקים של אלבמה את חוק הבחירות כדי ליצור שיטה אוטומטית ומפוקחת לספירה חוזרת במקרים של מרוצים צמודים.
ב-10 במאי 2005 פורסם סקר שביעות רצון שהראה ש-36 אחוזים מתושבי אלבמה היו שבעי רצון מתפקודו של ריילי כמושל מול 52 אחוזים שהביעו אי-שביעות רצון.
ב-20 בספטמבר אותה שנה עלה שיעור שביעות הרצון מתפקודו של רייל ל-58 אחוזים.
ניתוח של גידול זה הראה שהוא נבע ככל הנראה מהדעה החיובית של הציבור על תפקודו של ריילי במהלך הוריקן קתרינה.
בפברואר 2006 ירד מעט שיעור שביעות הרצון מריילי כאשר 52 אחוזים הביעו את שביעות רצונם ממנו.
באוגוסט אותה שנה, עלה שיעור שביעות הרצון ממנו ל-62 אחוזים.
ב-2003 משכה הפוליטיקה הפנימית באלבמה תשומת לב לאומית כאשר נשיא בית המשפט העליון של אלבמה, רוי מור, סירב להסיר טבלה של עשרת הדיברות מהרוטונדה של בניין בית המשפט.
על פי המדווח, ריילי תמך במור, אך בסופו של דבר לא לקח חלק משמעותי בפרשה.
ריילי הצהיר שאין דבר שהוא יוכל לעשות כדי למנוע את הדחתו של מור מתפקידו על ידי ועדת האתיקה של השופטים.
בבחירות של 2006 התמודד מור מול ריילי בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
אומדן שווי הרכוש לצורכי מס היה סוגיה מרכזית כאשר יריביו של ריילי טענו שהוא, כאשר פעל באמצעות נציב הכנסות המדינה שלו, הורה שהערכות הרכוש לצורכי מס יבוצעו ידנית, ולא על בסיס הערכות ארבע שנתיות כפי שהיה מקובל.
בשל הנטייה של ערכי הנכסים לעלות מעת לעת, ביצוע ההערכות באופן תדיר יותר היה דרך בלתי ישירה להעלות את המיסים שנגבו מבעלי הנכסים.
יריביו של ריילי טענו שבעשותו כן, הוא העלה מיסים ללא אישור בהצבעה של בית המחוקקים או הציבור.
ריילי טען שהוא פועל על פי לשון החוק ובעצת פרקליטיו.
בשנת כהונתו הראשונה כמושל, הציע ריילי את "תיקון מספר אחד" (Amendment One), שבמסגרתו היו אמורים להתבצע שינויים מידיים במערכת המיסוי של אלבמה.
למעשה, התוכנית כללה בעיקרה הקלות במס הכנסה עבור מדרגות נמוכות יותר, שקוזזו על ידי העלאות מס שונות על צריכה, רכוש והכנסה במדרגות גבוהות יותר.
חלק מהבעיה שתוכנית זו ביקשה לטפל בה הייתה התלות החזקה של מערכת המס של אלבמה במס מכירה, מה שהופך את תקציב המדינה לתלוי בכלכלת המדינה.
ההערכה הייתה שהתוכנית תניב גידול כולל של הכנסות המדינה בהיקף של 1.2 מיליארד דולר בשנה.
התוכנית גם כללה רפורמות, כמו שינויים במדיניות הקביעות בעבודה של המורים, ודינים וחשבונות על מערכות בתי הספר.
התוכנית גם כללה סעיפים שנגעו לתוכניות המלגות לסטודנטים שלמדו בקולג'ים ומימון יוזמות חינוכיות אחרות.
הן התמיכה והן ההתנגדות לתוכניות הגיעו מהכוחות הפוליטיים המנוגדים המסורתיים באלבמה, שחצו קווים מפלגתיים.
אלה כללו תמיכה מארגונים לתמיכה בעסקים, כולל מועצת העסקים של אלבמה ורבות מלשכות המסחר, לצד ארגוני חינוך בולטים, כולל איגוד עובדי מערכת החינוך.
גופים אחרים ללא מטרת רווח בעלי חשיבה פרוגרסיבית, כולל ארגונים רבים ששאפו במשך שנים לשינויים במערכת המיסוי של אלבמה, תמכו בתוכנית.
ארגונים אלה ראו בתוכנית כהזדמנות לכך שאלבמה תשקיע בעתידה באמצעות השקעות בחינוך וברפורמות ממשלתיות.
ריילי הציג גם את התוכנית באמצעות שימוש במונחים נוצריים, ובאמצעות אוצר מילים שכבר היה שכיח במדינה כדי לטעון שמערכת המיסוי של אלבמה הטילה עול כבד על האזרחים העניים ביותר בה.
מתנגדי התוכנית כללו את סניף הקואליציה הנוצרית של אלבמה, שהתפלגה מהקואליציה הנוצרית הלאומית שתמכה בתוכנית, ואת פדרציית החוואים של אלבמה.
מספרם של כל אלו שהתנגדו לתוכנית, כולל שני הארגונים הללו, תמכו בבחירתו של ריילי בבחירות למשרת המושל של 2002. מתנגדים אלו מתחו ביקורת על בית המחוקקים של המדינה ועשו שימוש במורכבות של התוכנית כדי לטעון שהמיסים שיוטלו על אזרחי המדינה יעלו.
בעוד שהתומכים ציינו שמחקרים על התוכנית הראו שרוב תושבי אלבמה ראו נטל מס כולל נמוך יותר, סקרי דעת הקהל הראו שרוב אזרחי המדינה הושפעו ככל הנראה מההצעה להעלאת מיסי הרכוש, והאמינו שמיסים אישיים יעלו על פי תוכנית זו.
ב-9 בספטמבר 2003 נדחה תיקון מספר אחד במשאל עם לאחר ש-68 אחוזים מהמצביעים הצביעו נגדו.
בעוד שהתיקון של ריילי נדחה על ידי קהל המצביעים, הוא העניק לו הכרה לאומית.
בשל מנהיגותו במסגרת התייחסותו למשבר הכספי של המדינה, כונה ריילי בכינוי "פקיד הממשל של השנה" על ידי המגזין Governing.
והמגזין טיים שיבח אותו על כך שהוא היה אחד מ"הפוליטיקאים האמיצים ביותר" של ארצות הברית.
הדחייה הגורפת של התוכנית אילצה את ריילי לתקן את היחסים עם בסיס התמיכה הפוליטי שלו ולתור אחר רעיונות לרפורמות ללא העלאות מיסים נרחבות כפי שהייתה הכוונה בתיקון מספר אחד.
כמה מן ההצעות התקבלו, כמו המאמצים להעלות את סף מדרגת המס הנמוכה.
ריילי זקף לזכותו את סיועו בפיתוח הכלכלי של אלבמה.
הוא כיוון לפתיחתו של מתקן הנדסת האווירונאוטיקה במוביל של חברת האם של איירבוס, שאמור היה להפוך למפעל הרכבת המטוסים של התאגיד.
מבקריו של ריילי טענו שהוא כשל בהמשך ההצלחות של קודמיו, כמו סיגלמן, שבתקופתו הוקם בהצלחה מפעל ההרכבה של יונדאי באלבמה, או ג'ים פולסום הבן, שהצליח להביא מפעלי מכוניות למדינה.
במיוחד, כאשר במרץ 2006 הודיעה חברת קיה על הקמת מפעל ייצור בג'ורג'יה, מתח סיגלמן ביקורת על ריילי על כך שאלבמה כשלה בהגשת הצעה רצינית להקמת המפעל בתחומה.
תחת ממשלו של ריילי, ירד שיעור האבטלה באלבמה מ-5.3 אחוזי כאשר הושבע לכהונתו בינואר 2003, ל-3.3 אחוזים במרץ 2006. שיעור זה היה הנמוך ביותר שתועד מאז החל המעקב אחר נתון זה ב-1976 והיה אחד הנמוכים ביותר בקרב מדינות ארצות הברית.
ב-2005 ספג ריילי ביקורת מחלק מתושבי מחוז מוביל לאחר שהוא הוציא צו פינוי חובה לאזור עם התקרבותו ליבשה של .
התושבים חשו שהטיפול בנושא במהלך הוריקן קתרינה היה טוב יותר תוך שימוש בגישה על פיה רק חלקים של המחוז פונו במקום פינוי של כל המחוז.
ב-28 באוגוסט אותה שנה, הכריז ריילי על מצב חירום מדינתי לקראת התקרבותו של הוריקן קתרינה.
באותו יום, הוא ביקש מהנשיא ג'ורג' ווקר בוש להכריז על שישה מחוזות בדרום אלבמה כאזורי אסון, בקשה שאושרה בערב יום המחרת.
350 אנשי המשמר הלאומי גויסו לשירות ב-30 באוגוסט.
בבחירות לתקופת כהונתו השנייה כמושל, שנערכו בנובמבר 2006, ניצח ריילי בקלות את סגנית המושל, הדמוקרטית לוסי בקסלי, לאחר ששיעור התמיכה בו עלה שוב.
הוא גרף 58 אחוזים מקולות הבוחרים מול 42 האחוזים שקיבלה בקסלי.
באפריל 2007 הגיע שוב שיעור האבטלה באלבמה ל-3.3 אחוזים.
על כל פנים, נתונים סטטיסטיים על התעסוקה, שסופקו על ידי מחלקת יחסי העבודה של המדינה, הראו שתחת ממשלו של ריילי, שיעור האבטלה עלה כמעט פי שלושה לשיעור עונתי מותאם של 8.4 אחוזים בפברואר 2009. שיעורי האבטלה העונתיים המותאמים נעו בין 7.8 אחוזים ל-8.9 אחוזים מינואר ועד פברואר 2009.
מבקריו של ריילי טענו שהתפתחויות אחרונות אלו היו בסך הכול תוצאה של התאוששות כלכלית לאומית, וציינו את אובדן אלפי מקומות עבודה היסטוריים בתעשיית הטקסטיל תחת ממשלו של ריילי.
אף על פי כן, אלבמה תחת ממשלו של ריילי זכתה לכינוי "המדינה של השנה" על ידי המגזינים Southern Business ו-Development magazine במשך ארבע שנים ברציפות וקיבלה פרסים על תחרותיות, יצירת מקומות עבודה ופיתוח כלכלי.
בין שאר הכיבודים, דירגה הרשת Worldwide Interactive Network את משרד פיתוח כוח האדם של אלבמה כסוכנות הראשונה בתחום מקרב מקבילותיה בכל מדינות ארצות הברית, והמגזין Expansion Management דירג את תוכנית הכשרת כוח אדם של אלבמה במקום הראשון מבין תוכניות דומות.
משרד התיירות של אלבמה תחת ממשלו של ריילי קיבל את הפרס השנתי של המועצה הלאומית של מנהלי מחלקות התיירות המדינתיים, בהכירה ב"שנת האוכל של אלבמה" כקמפיין התיירותי הראשי של המדינה.
במאי 2007 הכריז ריילי שתאגיד טיסנקרופ יבנה מפעל פלדה בהיקף של 4.2 מיליארד דולר מצפון למוביל, המיזם הכלכלי הגדול ביותר בתולדות אלבמה, והמיזם התאגידי הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
מפעל זה מעסיק כיום 2,700 עובדים.
לצורך שקיפות, כחלק מתוכניתו לממשל פתוח, פרסם ריילי באתר האינטרנט של משרד המושל את ההוצאות החודשיות האקראיות של משרדו, ומדי רבעון את דוח הטיסות של כל מטוסי המדינה.
כמושל, אישר ריילי 25 הוצאות להורג באלבמה, יותר מכל קודמיו מאז 1983.
ב-2007, חתם ריילי על כתב התנצלות שאושר על ידי בית המחוקקים של אלבמה על קיומה של העבדות במדינה.
במאמר מערכת ובידיעות חדשותיות שפורסמו בוושינגטון טיימס ב-13 באוגוסט 2009, הועלה שמו של ריילי כמועמד אפשרי בבחירות לנשיאות של 2012. כתוצאה מכך נפוצו הידיעות על אפשרות זו בכלי תקשורת נוספים באלבמה ובארצות הברית.
במהלך ראיון שנערך עם ריילי באותו יום, הוא דחה את האפשרות שהוא ישקול ריצה עתידית לתפקיד הנשיא.
ב-2 בפברואר 2011, פרסמו גם העיתונים The Birmingham News ו-The Decatur Daily ידיעות על השערות שריילי שקל להתמודד על הנשיאות.
מאז 1964 נשוי ריילי לפטסי אדמס, גם היא כמוהו ממחוז קליי.
לזוג ארבעה ילדים: רוב, ג'ניס, מינדה וקריסלין.
ג'ניס, בתו הבכורה של רייל ומגייסת התרומות למערכות הבחירות של אביה, נפטרה באוגוסט 2001. לבני הזוג ריילי שישה נכדים ונכדות.
ב-26 ביוני 2011, כאשר היה ריילי במסע לרוחב היבשת על אופנוע הרלי-דייווידסון, הוא נפצע קשה בעת שנסע בדלטון הייוויי שבאלסקה.
רוברט דין "בוב" קאליבן היה מדובב, מוזיקאי ושחקן אמריקאי.
הוא נודע בעיקר בשל היותו נשיא הסניף בניו יורק של SAG-AFTRA, כשהוא מדובב את קולו של מפקד המשטרה בחתול בצמרת, ותפקידו ככנקן מכירות של מוצרי Ty-D-Bol שמכונה "Ty-D-Bol Man".
הוא נולד וגדל כילד בליסבון, איווה ב-6 בנובמבר 1933. הוא עבר לניו יורק כשהיה נער בשנות ה-60 כדי להמשיך בקריירה באמנויות הבמה ובתיאטרון.
לאחר מכן למד במכללת לוראס בדובוק.
הוא עבר ללונדון לזמן קצר וקיבל מלגה באקדמיה המלכותית לאמנות דרמטית.
מאוחר יותר היה לו תפקיד בבן פרנקלין בפריז.
לאחר מכן הפך לנשיא גילדת שחקני המסך ב-1968. בוב הצהיר על מטרתו בתפקידו כנשיא, "הורדנו מכבודנו ומאמינותנו כשחקנים על ידי כל לקוח שמשתמש באנשים אמיתיים.
המגמה חייבת לחזור מאנשים אמיתיים למקצוען האמיתי".
דודו סם השתחרר מהצבא וסייע לבוב בקבלת תפקידו הראשון בברודוויי שהיה "איך להצליח בעסקים בלי באמת לנסות".
מאוחר יותר המשיך בוב ועשה פרסומות מקומיות באזור ניו יורק.
למרות שעזב את SAG בשנת 1994, הוא המשיך להיות "נאמן" בתוכנית הפנסיה עד מותו.
בוב מת ביום ב-12 בדצמבר 2020 בקליפורניה.
שנים שם הטלוויזיה אופי 1963 המופע של פטי דיוק צ'רלי אנדרסון (מוכר כרוברט קאליבן) 1967 נוס על נפשך ארתור קורט 1980 כוח ציור!
לו, מר צ'יפס, קולות נוספים 1995-1996 סטארלה ורוכבי התכשיטים ג'וש, מרלין, המלך ג'ארד (קול) 1999-2000 קצת סקרן קטיפה (קול) 2007 ענק אנושי דוריטוס איש מסחרי
המיטב של רוק בית הספר (1998)
רוברט "בוב" רוזנשיין הוא יזם אינטרנט אמריקאי-ישראלי, מייסד חברת Answers.com (לשעבר GuruNet) והיו"ר והמנכ"ל שלה עד מאי 2011.
רוזנשיין נולד בהריסבורג, פנסילבניה למרטין רוזנשיין ויולנדה בלייר.
הוא סיים תואר ראשון במדעי המחשב מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1976. בתחילת הקריירה שלו עבד רוזנשיין עבור Data General, American Management Systems, הבנק העולמי ואשטון טייט.
הוא עבר לישראל ב-1983, שם עבד כיועץ תוכנה.
בשנת 1988 ייסדו רוזנשיין ואחיו, פרופ' ג'פרי רוזנשיין, את חברת "כיוון", לימים "אקסנט תוכנה".
המוצר הראשוני שלה היה מעבד התמלילים דגש, שהיה מעבד התמלילים הראשון שפעל בעברית על מערכת ההפעלה Microsoft Windows.
הם פיתחו גרסאות של התוכנה לשוק הבינלאומי והוזמנו על ידי חברת מיקרוסופט לסייע בתרגום Windows לעברית וערבית בשנת 1991. על בסיס פרויקט זה פיתחה חברת "אקסנט" תוכנת תרגום שזכתה להצלחה, החברה הונפקה בבורסה בניו יורק ב-1995 וגדלה ל-150 עובדים, מתוכם כ-80 במרכז הפיתוח שלה בירושלים.
על תרגום Windows לעברית, זכה רוזנשיין בפרס ראש ממשלת ישראל לתוכנה בשנת 1997.
בשנת 1999, רוזנשיין הקים את GuruNet עם מורט מאיירסון ומארק טבה, בהתבסס על רעיון תוכנת תרגום והתאמתו לעידן האינטרנט, היא פיתחה תוכנה המשמשת כלקסיקון שבאפשרותה ניתן היה לקבל מילון מונחים, הפניות לאתרי אינטרנט בנושא המבוקש, אפשרות לרכישת ספרים ומידע שימושי מסוגים שונים.
מרכז הפיתוח של החברה היה ממוקם ב בירושלים.
ב-2011 נמכרה החברה תמורת 127 מיליון דולר.
בשנת 2009, רוזנשיין נבחר לגמר פרס ארנסט אנד יאנג ליזם השנה 2009 באזור מטרופולין ניו יורק.
רוזנשיין הקים וניהל את חברת Curiyo בין השנים 2013–2016.
בוב קאולי ריילי היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל ארקנסו ה-12 בשנים 1971- 1975, ובמשך עשרה ימים לאחר מכן כיהן כמושל ארקנסו בפועל.
ריילי היה האדם הראשון בארצות הברית שסבל מעיוורון וכיהן כמושל מדינה.
בוב ריילי נולד בליטל רוק, ארקנסו.
בשנים 1947–1950 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו.
ב-1970 נבחר ריילי כסגן מושל ארקנסו, תפקיד בו הוא כיהן תחת המושל דייל במפרס.
הוא כיהן כסגן המושל עד ינואר 1975 כאשר הוא קיבל על עצמו את תפקיד מושל ארקנסו בפועל כדי להשלים את שארית תקופת כהונתו של במפרס שהתפטר מכהונתו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
ב-1974 הוא ניסה להתמודד ללא הצלחה על משרת המושל.
בוב ריילי נפטר בארקדלפיה שבארקנסו ב-16 בפברואר 1994. הוא נטמן בבית הקברות רסט הייבן שבעיר.
רוברט אלברט קורלנד היה שחקן כדורסל אמריקאי ששיחק בקבוצת פיליפס 66ers ובנבחרת ארצות הברית בעמדת הסנטר.
קורלנד נולד בסנט לואיס לאלברט ואדל.
הוא למד בבית ספר התיכון ג'נינגס שם השתתף במסלול כדורסל.
רבים מבני משפחתו של קורלנד לא סיימו תיכון, וקורלנד היה הראשון במשפחתו שלמד בקולג'.
קורלנד היה חלק בלתי נפרד מהתארים הרצופים של הקבוצתו ב-NCAA בשנים 1945 ו-1946, ופעמיים רצוף נבחר לשחקן המצטיין של ליגת ה-NCAA, הוא עשה שיא עונתי של נקודות במצטבר של 643 נקודות, כולל 58 במשחק נגד אוניברסיטת סנט לואיס, במשחק בו שיחק לראשונה אד מקאולי.
קורלנד ידוע כשחקן הראשון שהטביע במשחק כדורסל בקולג'.
בקולג', קורלנד היה פעיל בפעילויות רבות בקמפוס, כולל מועצת הסטודנטים, עבורה כיהן כנשיא בשנים 1945 ו-1946. הוא סיים תואר ראשון במדעים.
קורלנד מעולם לא שיחק כדורסל מקצועני, הוא ויתר על ההזדמנות לשחק ב-nba, כדי לשחק ב-A.A.U של פיליפס פטרוליום.
קורלנד שיחק בין השנים 1946–1952 במדי פיליפס 66ers וזכה בשלוש אליפויות.
באולימפיאדת לונדון 1948 הוא הוביל את נבחרת הכדורסל של ארצות הברית למדליית הזהב.
הוא היה שני בנבחרת בנקודות (אחרי אלכס גרוזה) כאשר ארצות הברית ניצחה את צרפת במשחק על מדליית הזהב, 65–21.
באולימפיאדת 1952 בהלסינקי נשא קורלנד את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה.
הוא שוב היה כוח דומיננטי במשחק כאשר ארצות הברית ניצחה את ברית המועצות במשחק על מדליית הזהב, 36–25.
קורלנד קיבל הכשרת ניהול לתואר שני באוניברסיטת סטנפורד.
הוא היה לאיש מכירות בחברת הנפט פיליפס פטרוליום, שם שיחק גם כדורסל בליגה למקומות עבודה, ולאחר מכן שימש כמנהל שיווק בכיר.
הוא מילא מגוון תפקידים, ביניהם כאלה שאחראים לפיתוח תחנות הדלק בשירות עצמי, צמיחת חטיבות החקלאות והפלסטיק וניהול יוזמות שיווק.
האחריות התאגידית שלו לקחה את משפחתו לדנוור, ויצ'יטה, ממפיס, סינסינטי ואטלנטה.
בסופו של דבר, הוא חזר עם משפחתו לברטלסוויל, אוקלהומה שם שימש קורלנד כסגן ראש העיר וכחבר בוועדת העיר במשך מספר שנים.
קורלנד נבחר להיכל התהילה של הכדורסל ב-1961. בשנת 1996 הוא נכנס להיכל התהילה הלאומי של הספורט הפולני-אמריקאי.
קורלנד מת בביתו בפלורידה ב-29 בספטמבר 2013, בגיל 88. הוא הותיר אחריו את אשתו ברברה לה היה נשוי 62 שנים, ארבעת ילדיהם אלכס, רוס, דנה וברברה, ושבעה נכדים.
רוברט ווטסון פרגוסון הוא משפטן ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כמושל ה־24 של מדינת וושינגטון.
בין השנים 2025-2013 כיהן כתובע הכללי של וושינגטון.
טרם היבחרו לתפקיד היה חבר מועצת מחוז קינג בשנים 2004–2013, ובחמש השנים האחרונות לכהונתו היה יושב ראש המועצה.
בבחירות 2024 התמודד לתפקיד מושל וושינגטון וניצח את יריבו הרפובליקני דייב רייקרט עם 56% מהקולות.
פרגוסון נולד בסיאטל ב-1965, בנם של מורי ובטי (האוסמן) פרגוסון.
הוא דור רביעי לבני מדינת וושינגטון; סבו וסבתו שלו התיישבו על גדות נהר הסקאג'יט (Skagit River) במאה ה-19, ליד היישוב מרבלמאוט דהיום.
בשנת 1983 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון בישופ בלאנשט, ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, שם נבחר לנשיא התאחדות הסטונדטים.
לאחר הקולג' הצטרף פרגוסון לחיל המתנדבים הישועי בצפון-מערב ארצות הברית וניהל משרד שירות חירום במשך שנה.
לפרגוסון תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך לימודי המשפטים שלו קיבל מענק למתן סיוע משפטי לשבט היאקי בגוואדלופה שבאריזונה.
פרגוסון התגורר בגוואדלופה במשך זמן מה וסייע לחברי הקהילה במגוון רחב של סוגיות משפטיות.
לאחר שהשלים את לימודי המשפטים, החל פרגוסון את הקריירה המשפטית שלו בספוקיין, שם שימש כעוזר משפטי של השופט ויליאם פרמינג נילסן, נשיא בית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז מזרח וושינגטון.
לאחר מכן הוא התמחה במשרדו של השופט מיירון ה.
ברייט מבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית, אשר מונה לכס השיפוט עוד בימי לינדון ג'ונסון.
בתום התמחותו שב פרגוסון לסיאטל והצטרף ל"פרסטון גייטס אנד אליס" (בהווה "K&L Gates") כליטיגטור, משרד עורכי דין העובד בשיתוף פעולה עם מערך התביעה המדינתית, שם ייצג יחידים, עסקים, ממשלות מקומיות ותאגידים בוושינגטון.
כעורך דין עבד פרגוסון עם הצוות המשפטי שהגן על משלמי המיסים מלשלם על חריגות בעלויות הקשורות לבניית האצטדיון "T-Mobile Park".
הוא גם נמנה בין חברי הצוות המשפטי שערער בהצלחה על החוקתיות של יוזמותיו של פעיל האנטי-מס טים איימן.
פרגוסון עבד על תיקים הקשורים לפיראטיות תוכנה ותבע בהצלחה ארגונים שגנבו קניין רוחני מחברות בוושינגטון.
פרגוסון הוסיף לתרום מאות שעות של ייעוץ משפטי ללא תשלום עבור מוסדות ללא כוונת רווח.
לדוגמה, הוא התנדב כיועץ המשפטי של קרן הגן הבוטני של קרוקברג בסיוע להפיכת גן בגודל שישה דונם לפארק ציבורי בקו החוף.
לאחר ארבע שנים בפרסטון גייטס אנד אליס החליט פרגוסון לרוץ למועצת מחוז קינג.
פרגוסון נבחר לראשונה למועצת מחוז קינג בשנת 2003 אחרי שניצח את סינתיה סאליבן, חברת מועצת המחוז הוותיקה מזה 20 שנה.
פרגוסון הצליח לגבור על סאליבן בכ-500 קולות.
המועצה נבחרה באותם ימים על בסיס מפלגתי.
פרגוסון לא ניצב בפני יריב רפובליקני בחירות הכלליות במעוז דמוקרטי מובהק שכזה.
במהלך מסע הבחירות שלו נגד סאליבן, פורסם כי הקיש על 22,000 דלתות במחוז.
בבחירות 2005 חל צמצום בכמות מושבי המועצה, וחלוקה מחדש של המושבים העמידה את פרגוסון באותו מחוז עם עמיתתו הדמוקרטית למועצה קרולין אדמונדס.
בבחירות מקדימות שנערכו בין השניים ניצח פרגוסון את אדמונדס, ובבחירות הכלליות גבר על יריבו הרפובליקני סטיבן פיאט עם כ-74% מקולות הבוחרים.
לפני שנבחר לתובע הכללי ייצג פרגוסון את מחוז הבחירה הראשון במועצת המחוז, הכולל את צפון-מזרח סיאטל ואת הערים שורליין, לייק פורסט פארק, קנמור, בות'ל וקירקלנד.
במהלך כהונתו היה יושב ראש הוועדות האזוריות למדיניות ולמשפט אזורי ולשירותי האנוש והמשפט ופעמיים כיו"ר ועדת החוק והמשפט של המועצה.
כאשר משרד ההנהלה של מחוז קינג הציע להוציא 6.8 מיליון דולר אמריקני עבור ריהוט חדש לבניין המשרדים החדש של המחוז, פרגוסון שכנע את חברי המועצה לרכוש במקום זאת רהיטים משומשים, וחסך למשלמי המיסים יותר ממיליון דולר.
פרגוסון הוביל את המאמץ לגייס 50 מיליון דולר מדי שנה כדי לסייע לאלו הסובלים ממחלות נפש ותלות כימית.
הוא פעל לגיוס 5 מיליון דולר לשם מימון ציבורי של מרפאות בריאות ציבוריות בנורת'גייט ובבות'ל שהיו נתונות לאיומי סגירה.
הוא דחף לפיקוח אזרחי על משרד השריף של מחוז קינג, ובשנת 2006 הוביל את היוזמה ליצירת פיקוח קבוע במשרד השריף.
הוא נתן את חסותו ל"חוק שימור שטחים פתוחים", המגן על 100 אלף דונם של שטחים פתוחים ציבוריים במחוז.
פרגוסון ניסח חקיקה המונעת ממחוז קינג לעשות עסקים עם חברות הידועות כמפרות סדרתיות של חוקי הלנת שכר מדינתיים.
ב-24 בנובמבר 2009 החל לכהן כיושב ראש מועצת המחוז, תפקיד שמילא עד שנבחר לתובע הכללי של וושינגטון.
בנובמבר 2012 התמודד פרגוסון לתפקיד התובע הכללי של מדינת וושינגטון.
בבחירות הכלליות ניצח את עמיתו למועצת מחוז קינג ומועמד המפלגה הרפובליקנית רייגן דאן, ונבחר לתובע הכללי ה-18 של המדינה.
הוא ניצח בהפרש של למעלה מ-200 אלף קולות, וגרף 53.48% מקולות הבוחרים.
פרגוסון ניצח חרף סכומי עתק חסרי-תקדים שהוציא ארגון פוליטי מחוץ לוושינגטון במירוץ לתובע הכללי של המדינה.
במהלך מסע הבחירות ביקר פרגוסון בכל 39 מחוזות וושינגטון.
בבחירות 2016 התמודד פרגוסון לכהונה שנייה ויריבו היחיד היה ג'ושוע טרומבול, מועמד המפלגה הליברטריאנית ללא ניסיון פוליטי.
פרגוסון הוציא מעט מהכסף שגייס עבור מסע הבחירות ונבחר מחדש עם 67% מהקולות.
בבחירות 2020 התמודד פרגוסון מול מאט לארקין, תומך נצי בדונלד טראמפ שטען כי פרגוסון היה רך מדי בטיפול בפשע ומתח ביקורת על התביעות המשפטיות שלו נגד ממשל טראמפ.
פרגוסון זכה בכהונה נוספת, הפעם עם 56% מהקולות.
באפריל 2013 הגיש פרגוסון תביעה נגד תושבת וושינגטון בשם ברונל סטוצמן, בעלת חנות פרחים בריצ'לנד, שסירבה למכור סידור פרחים לחתונה של בני זוג מאותו המין, מבלי שבני זוג המאורסים הגישו תלונה.
פרגוסון טען כי מיאונה של סטוצמן נוגד את חוק הגנת הצרכן בוושינגטון, ואילו סטוצמן טענה כי תרומה כלשהי, גם אם במכירת סידור פרחים, לחתונה חד-מינית – נוגדת את השקפתה הדתית.
משרד התובע הכללי של פרגוסון ניסה להגיע להסדר מול סטוצמן והציע לה למכור לזוג את הפרחים תוך הימנעות מהליכים משפטיים, אך עורך דינה של סטוצמן טען כי לפרגוסון אין סמכות סטטוטורית לכפות את מכירת הפרחים וכי לא מדובר במקרה ברור של הומופוביה.
בני הזוג, שהיו לקוחות של חנות הפרחים במשך תשע שנים קודם לכן, תבעו את סטוצמן באמצעות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בטענה שהסירוב של סטוצמן למכור להם פרחים פגע בהם כלכלית בניגוד לחוק הגנת הצרכן המדינתי.
ב-15 בנובמבר 2016 הופיע פרגוסון בעצמו בפני בית המשפט העליון של וושינגטון וטען נגד סטוצמן.
ב-16 בפברואר 2017 פסק בית המשפט העליון של וושינגטון פה אחד נגד סטוצמן, ובו נקבע כי לא חופש הפולחן המעוגן בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית ולא חופש הביטוי היוו בסיס חוקתי לפעולותיה של סטוצמן.
ב-1 באוגוסט 2016 הודיע פרגוסון כי מדינת וושינגטון תתבע את ענקית התקשורת קומקאסט על הטעיות שיטתיות של הצרכן.
התביעה בסך 100 מיליון הדולר שהוגשה מכוח חוק הגנת הצרכן המדינתי, הוגשה על בסיס 1.8 מיליון הפרות אישיות של חוק הגנת הצרכן מצד התאגיד.
פסיקת בית המשפט הובילה לקנסות בסך 9.1 מיליון דולר נגד קומקאסט ודרשה החזר כספי ללקוחות, אם כי בית המשפט דחה חלק מהטענות של התביעה לגבי עמלות תיקון.
פרגוסון תבע את ממשל טראמפ 97 פעמים, והוביל לפתיחת תיקים 36 פעמים, וב-22 מהם ניצח לעומת הפסד אחד.
ב-27 בינואר 2017 חתם הנשיא טראמפ על צו נשיאותי 13769 שאסר הלכה למעשה את כניסתם לארצות הברית של מי שאינם אזרחים או פליטים משבע מדינות במזרח התיכון, למשך 90 יום.
ב-30 בינואר פרגוסון והמושל ג'יי אינסלי הודיעו כי המדינה תגיש תובענה ייצוגית נגד הנשיא טראמפ ונגד בכירים אחרים בממשלו בדרישה לבטל את הצו בטענה כי מדובר באפליה דתית.
פרגוסון הגיש את התביעה תוך 72 שעות לצד הצהרות תמיכה מתאגידים גדולים בוושינגטון בהם מיקרוסופט ואמזון.
ב-3 בפברואר ניתן פסק דין מאת השופט ג'יימס ל.
רוברטס בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז המערבי של וושינגטון ובו נפסק לטובתו של פרגוסון צו מניעה זמני על אכיפת איסור הצו הנשיאותי בפריסה מדינתית.
ב-9 בספטמבר 2023 הכריז פרגוסון כי יתמודד לתפקיד מושל וושינגטון בבחירות 2024. יותר ממיליון דולר בתרומות עודפות למסע הבחירות שלו עמדו תחת ביקורת ובחינות קפדניות של מתנגדיו הפוליטיים.
במאי 2024 הגיש מארק מולט, חבר הסנאט של וושינגטון, תלונה אתית נגד פרגוסון בתואנה שהשתמש במשרתו כדי להשפיע על החלטת סדר ההצבעה בקלפי של המועמדים למושלות במשרד מזכיר המדינה.
במהלך הבחירות המקדימות נהנה פרגוסון מתמיכתם של בכירי מפלגתו במדינה, בהם מריה קנטוול, פטי מארי, ריק לארסן, פרמילה ג'איאפאל, סוזן דלבנה, דרק קילמר, אדם סמית', ג'יי אינסלי וכריסטין גרגואר.
יריבו הרפובליקני בבחירות היה חבר הקונגרס לשעבר דייב רייקרט, עליו גבר עם 56.1% מהקולות.
ב-15 בינואר 2025 פרגוסון הושבע לתפקידו.
ג'וזף רוברט "בוב" קרי הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כמושל נברסקה בין השנים 1983–1987 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה בין השנים 1989–2001.
בוב קרי נולד ב-27 באוגוסט 1943 בלינקולן שבנברסקה, והיה בנם של אלינור פרן (לבית גונדר), מרצה באוניברסיטת נברסקה, וג'יימס הנרי קרי, בנאי ואיש עסקים.
לאחר שחזר לנברסקה, הוא המשיך בקריירה שלו כרוקח, ובנוסף הקים כמה מרכזי ספורט וכושר.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, קרי היה מועמד המפלגה בבחירות למשרת מושל נברסקה בשנת 1982, ואף נבחר לתפקיד, כאשר גבר על המושל הרפובליקני המכהן, צ'ארלס ת'ון, בהפרש קטן עם 50.6% מהקולות.
קרי החל את כהונתו בת ארבע השנים ב-6 בינואר 1983, ובמהלך כהונתו פעל לשיפור מערכת החינוך, לקידום הכשרה מקצועית במקומות העבודה ולשמירה על איכות הסביבה.
בנושאים אלו הפכה נברסקה לדוגמה עבור שאר ארצות הברית.
כמו כן, היה חבר בארגון מושלי מדינות המערב התיכון.
בשנת 1986 בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת.
לאחר סיום כהונתו, קרי התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית וזכה בבחירות עם 55% מול 45% מהקולות נגד הרפובליקני ג'אן סטוני.
בין השנים 1989 ל-2001 ייצג את מדינתו בקונגרס בוושינגטון, שם היה חבר בכמה ועדות.
הוא התמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות בבחירות 1992 וזכה בפריימריז בדקוטה הדרומית, אך פרש מהמרוץ בשלב מוקדם לאחר תוצאות חלשות במדינות אחרות.
לאחר שסיים את כהונתו בקונגרס, כיהן קרי כנשיא אוניברסיטת ניו סקול בעיר ניו יורק בין השנים 2001–2010. הוא היה חבר בוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 הוא תמך בהילרי קלינטון.
הוא נשוי בפעם השנייה ויש לו שלושה ילדים.
באפריל 2001 הודה קרי כי בשנת 1969, במהלך פעולה שהוא הוביל במלחמת וייטנאם, נורו ונהרגו 13 אזרחים בלתי חמושים.
התקרית בדלתא של המקונג נחשפה בעקבות חקירה של הניו יורק טיימס ושל תוכנית "60 דקות II" של CBS, וקרי אישר אותה.
על אף שהודה שנשים וילדים נורו, טען כי מדובר בטעות בלתי מכוונת.
בשנת 2012, בוב קרי התמודד לכהונה נוספת בסנאט של ארצות הברית בעקבות פרישתו של בן נלסון, שלא התמודד שוב עקב סיכוייו המועטים לזכות.
קרי הפסיד בבחירות ב-6 בנובמבר למועמדת הרפובליקנית דב פישר.
רוברט צ'ארלס קרוגר היה דיפלומט, פוליטיקאי ונציג ציבור אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טקסס, וכן כשגריר ארצות הברית במספר מדינות.
כאיש, נכון ל־2025 הוא נחשב לדמוקרטי האחרון שכיהן כסנאטור מטעם טקסס.
קרוגר נולד ב-19 בספטמבר 1935 בניו בראונפלס שבטקסס, והיה בנם של פיי (לבסטה) וארלון אי.
הוא השלים תואר ראשון באוניברסיטת סאות'רן מתודיסט (1957), תואר שני באוניברסיטת דיוק (1958), ולבסוף קיבל תואר דוקטור בספרות אנגלית במכללת מרטון, אוקספורד, על "שירתו של ויליאם הרברט, הרוזן השלישי מפמברוק".
הוא לימד ספרות אנגלית באוניברסיטת דיוק, שם שימש גם כסגן רקטור ודקאן פקולטת האמנויות.
ספרו האקדמי על שירתו של סר ג'ון דייוויס יצא לאור ב־1975. במקביל ניהל עסקים משפחתיים, בהם מפעל גרביים וחוות בקר, עד שנכנס לפוליטיקה.
ב־1974 נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס ה־21 של טקסס, ונכנס כחלק מ"מחזור ווטרגייט" – הדמוקרטים שנבחרו לאחר פרישת ניקסון.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים למשך שתי כהונות (1975–1979).
ב־1978 התמודד מול הסנאטור הרפובליקני ג'ון טאוור והפסיד בהפרש זעום של 0.3%.
ב־1984 ניסה שוב להתמודד על מושב בסנאט אך סיים שלישי בפריימריז הדמוקרטיים, בין לויד דוגט הליברל וקנט הנס השמרן.
בין 1985–1989 פרסם טור דעות קבוע בעיתוני טקסס.
ב־1990 נבחר כחבר בוועדת הרכבות של טקסס, שהסדירה את תחום הנפט, הגז והרכבות במדינה.
בינואר 1993 מינתה אותו המושלת אן ריצ'רדס לסנאט של ארצות הברית, במקומו של לויד בנטסן שמונה לשר האוצר.
כהונתו נמשכה חמישה חודשים בלבד – ביוני הפסיד בבחירות המיוחדות לקיי ביילי האצ'יסון הרפובליקנית בפער גדול.
במקביל לפוליטיקה שירת גם כדיפלומט: בין 1979–1981 כיהן כשגריר הכללי לענייני מקסיקו בממשל קרטר.
ב־1994 מונה לשגריר בבורונדי בתקופה של אלימות קשה בין הטוטסי להוטו, וניצל מניסיון התנקשות כששיירתו הותקפה.
בהמשך שירת כשגריר בבוטסואנה (1996–2000) ונציג מיוחד לקהילת הפיתוח של דרום אפריקה.
על חוויותיו פרסם ב־2007 ספר זיכרונות בשם From Bloodshed to Hope in Burundi.
לאחר פרישתו עסק בהוראה באוניברסיטאות רבות בטקסס והוזמן להרצאות יוקרתיות, בהן באוניברסיטת ראטגרס (2014).
קרוגר היה נשוי לקתלין טובין, פעילה ציבורית ששימשה כחברת מועצה וסגנית ראש עיר בניו בראונפלס, ועמדה לצידו בכתיבת ספרו.
בשנות ה־80 היו בני משפחת קרוגר קורבנות למעקב של אדם אובססיבי, מה שהוביל לחקיקת חוקים חדשים נגד הטרדה בטקסס.
קרוגר נפטר ב־30 באפריל 2022 בגיל 86 מאי-ספיקת לב, והותיר אחריו מורשת פוליטית ודיפלומטית כאדם שנע בין האקדמיה, העסקנות, השירות הציבורי והדיפלומטיה הבינלאומית.
בובה היא ייצוג פיזי מלאכותי של אדם (לרוב תינוק), דמוי-אדם, חיה (כגון דובי או דינוזאור), יצור דמיוני (למשל, טרול או דרדס), דמות אמיתית או ספרותית.
הבובה משמשת לרוב כצעצוע אך גם לנוי ואספנות.
בובות קיימות בתרבות האנושית עוד משחר ימיה.
ממצאים ארכאולוגיים באתרי חפירות רבים כללו בובות שונות מחרס או מאבן, ששימשו בין למשחק ובין לפולחן דתי.
בקברים במצרים מהאלף השני לפנה"ס נמצאו בובות שנבנו מלוחות עץ צבועים עם "שיער" משרשראות חימר או חרוזי עץ.
בובות הן גם ממצא נפוץ בקברי ילדים מהעת העתיקה.
איזבל מצרפת (1295–1358) קבלה את הנדוניה שלה בגיל שבע, כאשר אירסו אותה לאדוארד השני מלך אנגליה לעתיד.
בנדוניה שלה בין רשימות המצעים, המפות והבגדים השונים, מופיע גם רישום של מספר בובות.
בגיל 12 היא נשלחה לאנגליה כדי להינשא למלך.
במוזיאון דירפילד (Deerfield Museum) בארצות הברית נמצאת בובה המכונה באנגוול פוט (Bangwell Putt) המתוארכת ל־1775-1770 ונחשבת לבובת הסמרטוטים העתיקה ביותר ששרדה.
היא לבושה בבגדים באופנת המאה ה-18. היא הייתה שייכת לקלאריסה פילד (Clarissa Field) שנולדה עיוורת ב-25 באוגוסט 1765. הסבא רבא שלה מוזס פילד חטב את חלקי העץ של הבובה.
נעליה תפורות מעור צבי, הידיים מבד פשתן והן היו תפורות כך שהילדה העיוורת יכלה לחוש באצבעות השונות.
כמו כן אין לבובה תווי פנים.
באירופה היו מרבית הבובות בובות עץ או "בובות סמרטוטים" עד למאה ה-19, אז פותח הייצור של בובות מתערובות של נסורת עץ, נייר, ומרכיבים אחרים; הרכב החומר היה סוד מסחרי שנשמר בקפידה על ידי היצרנים השונים.
גם בובות שעווה היו מוכרות ויוצרו עוד מהמאה ה-17, אם כי בהיקף קטן יותר (כנראה כמצרך לעשירים בלבד).
בתחילת המאה ה-19 פותחו גם בובות הפורצלן.
לעיתים קרובות יוצר רק הראש מפורצלן, או הראש והגפיים החשופות, ושאר הגוף מבד (שייצג את הבגדים).
באותה תקופה החלה להתפתח תעשיית בובות BJD.
מרבית הבובות לאורך השנים היו דמויות של מבוגרים; בובת התינוק הראשונה יוצרה (כנראה) באנגליה, בתחילת המאה ה-19, משעווה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 צברו בובות שכונו "בבה" ("bébé") פופולרית רבה בצרפת: בובות אלה עוצבו בדמות נערה צעירה, והן יוצרו לראשונה בשנות החמישים של אותה מאה.
בובות אלה כיום נחשבות לפריט אספנים מבוקש.
בובות פלסטיק פותחו לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בובת "ברבי", מהבובות המוכרות ביותר בעולם המערבי נוצרהבשנת 1959 על ידי רות הנדלר, שביססה את עיצובה על הבובה הגרמנית "בילד לילי".
במקור, ברבי נוצרה עבור בתה ברברה (שעל שמה נקראה הבובה) ובשנה הראשונה לייצורה נמכרו מעל 350,000 בובות ברבי.
בשנה זו יוצרה בובת פלסטיק נוספת שהיא בובת טרול על ידי מגלף עצים דני בשם תומאס דאם.
הבובה המדברת הראשונה נבנתה בידי תומאס אלווה אדיסון ממציא הפונוגרף בשנת 1888. מאז יוצרו סוגים רבים של בובות הכוללות מנגנונים חשמליים או אלקטרוניים שונים המאפשרים להן ללכת, לדבר ועוד.
בובות משחק עשויות בדרך-כלל מבד או מפלסטיק, ולעיתים מעץ.
בובות המשמשות לקישוט דקורטיבי או לאיסוף עשויות אף מפורצלן (חרסינה) או שעווה.
ישנן גם בובות תפורות מבד או סרוגות.
אפשר לקנות בובות תעשייתיות העשויות מבד או סריג, אך יש גם הרבה בובות הנתפרות או נסרגות על ידי קרובים או חברים אוהבי מלאכת יד.
למשל יש היוצרים בובות יד מגרב שנותרה בודדה.
בובות עשויות מחומרים שונים למשל כף עץ לבושה בפיסות בדף כשפני הבובה מצוירים על הכף.
ניתן להשתמש בבובות בדרכים שונות.
בהתאם לכך קיימים סוגים רבים של בובות המיועדות למטרות שונות.
הבובה משמשת על־פי־רוב כצעצוע למשחק.
קימות בובות רבות המיועדות למשחק לגילים שונים.
חלק מהבובות מיועדות לבנות או לבנים וחלקן מיועדות לבנות ובנים כאחד.
בובה ממולאת - על פי רוב מיועדות לגילי הינקות.
לדוגמה: דוב צעצוע, דגדג-אותי אלמו.
בובות דמויות אנוש - אלו הן בובות המזכירות אנשים ומיועדות לילדים בדרך כלל.
בובות המיועדות על פי רוב לבנות - כגון ברבי ובראץ.
פעמים רבות נהוג לשים בובות אלו בבית בובות.
בובות בדמות תינוקות (עם אביזרים) שנועדו לבנות המשחקות בלהיות אמא.
חיילי פלסטיק או בדיל - מיועדים לבנים.
בובות דמויות אנוש של משחקי הרכבה - פליימוביל ולגו.
בובות בעלי חיים ובובות דינוזאורים
נחום תקום - סוג של צעצוע, שכאשר מטים אותו על צידו הוא קם מאליו.
בובות יד או אצבע- להצגת הצגות, תיאטרון בובות.
הבובה יכולה לשמש גם לצורך בידור.
ישנם מספר סוגים של בובות המיועדות לבידור, עבור גילים שונים.
הבובות המיועדות לילדים משמשות על פי רוב למשחק תפקידים או הצגה.
בבובות של המבוגרים נעשה שימוש בתיאטרון בובות.
דוגמאות לבובות היכולות לשמש לבידור והצגה:
בובת גרב היא בובה העשויה גרב (או בגד דומה).
כאשר מפעיל הבובה משלב ידו בקצה הסגור של הגרב, ניתן ליצור אשליה שהבובה "מדברת".
מריונטה היא בובה המופעלת באמצעות חוטים.
בובת ענק היא בובה המשמשת כתחפושת.
בובות המבוססות על דמויות מפורסמות
תחום מיוחד של בובות הוא צעצועים המכונים באנגלית action figures (בובת פעולה) ומבוססים על דמויות מסרטי קולנוע ומסדרות טלוויזיה הפונים בעיקר לילדים.
בובות אלה מהוות חלק נכבד מתעשיית המוצרים הנלווים של עולם הקולנוע.
הן בדרך כלל עשויות מחומרים פלסטיים, מלוות במגוון כלי נשק קטנים ובעלות יכולת תנועה מוגבלת.
בעוד שבובות רגילות נתפסות בדרך-כלל כצעצועים המכוונים לבנות יותר משהם מכוונים לבנים, הרי שבובות המבוססות על דמויות-קולנוע נתפסות כצעצועים "הולמים" לבנים.
סוגי בובות נוספים המכוונים לקהל של בנים הם בובות של רובוטים (ובפרט הרובוטריקים), ובובות חיילים (בפרט: חיילי פלסטיק ירוקים) המשמשות למשחקי צבא.
עם זאת, הורים ומחנכים רבים טוענים שיש לעודד ילדים לשחק בבובות "רגילות" ולא בצעצועים בעלי הקשר צבאי או "גברי".
מקור אוסף הבובות של שושנה ארבלי-אלמוזלינו התחיל ממבצע חשאי בו השתתפה בשנת 1962 במסגרתו הוצפנו מסרים בבובות והן הועברו ליהודי ברית המועצות הנצורים.
בובות משמשות גם לנוי או לאספנות.
בובלהד הוא סוג של צעצוע, שמקובל כפריט אספנות.
ראש הבובלהד, שלעיתים קרובות גדול יחסית לממדי הגוף, מחובר אל גוף הבובלהד בקפיץ, כך שטפיחה קלה על ראשו גורמת לראש להתנועע.
בעולם קיימים מוזיאונים רבים לבובות.
בישראל ישנם מוזיאונים לבובות בצפת (בגן הפסלים של הפסל משה ציפר ליד רובע האומנים), בקצרין (במרכז המסחרי), בערד: מוזיאון הבובות של האמנית מירי ליבוביץ ובחיפה (במרכז החנויות "קסטרא").
קסם הבובות היא תערוכה של בובות אומנותיות שנעשו ביד, בידי אומני בובות.
בכניסה לאולם תיאטרון גבעתיים מוצג מבחר מאוסף הבובות של שושנה ארבלי-אלמוזלינו.
בובות שימשו לתצוגת בגדים אמיתיים, סוחר נוסע היה יכול לקחת עמו כמה בובות שמדגימות את התלבושות שהחברה שלו משווקת.
לבובות יכול להיות גם שימוש מאגי
בכישוף הוודו, בובת וודו היא צלמית המייצג את האובייקט שעליו רוצים להשפיע בדרך מאגית: אדם, חיה או חפץ.
הבובות של קהילת האמיש נטולות פנים, בעקבות הפסוק התנ"כי "לא-תעשה לך פסל, וכל-תמונה" (שמות כ:3) כמו האמיש כך גם הבובות שלהם לבושות בצבעים כהים ללא עיטורים, המשקפים את אורח חייהם הצנוע.
הבובות מדגישות את הטבע הבוגר של הילד ואת הטבע הילדי של המבוגר האמיש.
המשחק בגיל הרך הכרחי להתפתחות התקינה והוא הדרך האפקטיבית ביותר ללמידה משמעותית.
במהלך משחק עם בובות הילדים עוברים תהליכי למידה הדומים לאלו שבמשחקים דידקטיים, אשר נערכים סביב שולחן.
פינות הבובות בגן עשירות בגירויים צבעוניים בעלי משמעות רגשית עבור הילד.
פינת הבובות היא חיקוי מוקטן לחיים מציאותיים המאפשרת לילד להתנסות בתפקידים של מבוגרים.
בובות שמרבים לשחק איתן עשויות להיקרע או להישבר (תלוי בחומר).
כך נוצר מקצוע "רופא בובות" שבסדנתנודרושה הבהרה מתקנים בובות ומשיבים אותן לצורתן המקורית.
לעיתים בובות נהרסות לחלוטין ואז אפשר להשתמש בחלקיהן או ליצירת בובה אחרת, או לשלב את החלקים ביצירת אמנות שאינה בובה.
גרביים ישנות אפשר למחזר לצעצועים שונים, נפוץ מאד לעשות מהן בובות-יד להצגה בתיאטרון בובות.
בובאלים (שם מדעי: Alcelaphinae) היא תת-משפחה במשפחת הפריים בה כלולים מיני אנטילופות ממוצא אפריקני החיות בעיקר בסוואנות והאתרים הפתוחים באפריקה.
אנטילופות אלה הם האנטילופות הגדולות ביותר שאינם משתייכות לתת-משפחת הפרים (אך קרובים לקובוס המים ואנטילופת סוס שחורה) והגדול שבהם הוא הגנו הכחול שמגיע לאורך 170–243 ס"מ ולמשקל .
אנטילופות אלה רועות יחדיו בעדרים עצומים ונודדים לאורך המישורים בחיפוש מזון ומים.
צורת הקרניים שלהם דומה לאלה של פרות אך בעלי פיתולים הנעים כלפי מעלה ולא הצידה.
הם גם צרים יותר מקרני פרות ועדיין גדולות מאלה של שאר האנטילופות.
סוג ומין יחיד: הירולה (Beatragus hunteri)
בּוּבֶה (Bouvet; בנורווגית: Bouvetøya) הוא אי בלתי מיושב בדרום האוקיינוס האטלנטי השייך לממלכת נורווגיה.
האי בובה ממוקם בדרום האוקיינוס האטלנטי, ושטחו הוא 49 קילומטרים רבועים.
93% משטח זה מכוסה בקרחונים, בעיקר בדרום ובמזרח.
אין לו נמלים, וקשה מאוד לגשת אליו.
הקרחונים יוצרים שכבת קרח עבה הנופלת בצוקים גבוהים אל תוך הים או אל תוך חופים של חול געשי שחור.
אורך החופים הוא 29.6 קילומטרים.
הנקודה הגבוהה באי היא אוֹלָפְתּוֹפֶּן (Olavtoppen), הממוקמת בפסגת הר אולָב וגובהה 780 מטרים מעל פני הים.
מדף לבה בחופו המערבי של האי, אשר התגלה בשנת 1955, מספק אתר קינון לציפורים רבות.
האי בובה הוא בין המקומות הנידחים ביותר בעולם, היבשה הקרובה ביותר לאי בובה היא ארץ המלכה מוד הנמצאת באנטארקטיקה הממוקמת במרחק של 1,600 קילומטרים ממנו ובה תחנות מחקר נורווגיות.
הרכס המרכז-אטלנטי, רכס תת-ימי ברובו המשתרע לאורך אוקיינוס האטלנטי, מסתיים באי בובה.
האי בובה התגלה ב-1 בינואר 1739, על ידי מגלה הארצות הצרפתי ז'אן-באטיסט שארל בובה דה לוזייה, אשר פיקד על הספינות "אייגל" ו"מרי".
האי נקרא תחילה "כף ברית המילה", על שום התאריך בו נתגלה, שנחשב ליום מילתו של ישו.
בובה נשלח למצוא את האי משום שצרפת התעניינה בו במיוחד מאז גילויו במאה ה-16 על ידי סיר דה גונוויל, שחי שם, לפי סיפוריו, במשך שישה חודשים ואף הביא עמו "נסיך" משם להוכחת דבריו.
מקום היבשה או האי לא נודע לאשורו, ומשרטטי המפות הצרפתים של אותם ימים הניעו אותו לרצונם על פני הגלובוס וקבעו אותו אי-שם מדרום לקו המשווה.
אף על פי כן, צרפת גרסה, שכל יבשה שתימצא מדרום לכף התקווה הטובה תשרת את מטרותיה במסעות להודו.
ואולם, למרות זאת, מיקום האי לא נמדד באופן מדויק ובובה דה לוזייה לא התקרב וחקר לעומק את תגליתו, כך שעדיין לא היה ברור אם היה מדובר באי או בחלק מיבשת.
עצם מציאתו של האי כמוה כמציאת מחט בערימה של שחת, כיוון שזה האי המבודד ביותר בעולם - היבשה הקרובה ביותר נמצאת במרחק אלף שש-מאות קילומטרים ממנו.
קו האורך שנמסר לבובה דה לוזייה לגילוי האי (שנחשב אז לכף) לא היה קרוב כלל למיקומו האמיתי -'54°25 דרום ו-'3°24 מזרח.
בובה דה לוזייה לא הצליח להתקרב אל תגליתו.
הוא עגן שם עשרה ימים; הנווט שלו סבר, שמדובר באי קטן, אך הם לא הגיעו לשום גילוי מעבר לזה.
האי לא נראה שוב עד שנת 1808, כשאנגלי בשם קפטן לינדזי, אשר פיקד על הספינה "סוואן", איתר אותו.
הוא לא נחת על האי, אך קבע במדויק את מיקומו.
הנחיתה המוצלחת הראשונה בוצעה בדצמבר 1822, כשקפטן בנג'מין מורל נחת על האי על-מנת לצוד כלבי ים.
הציד נשא פרי והוא חזר לאנגליה עם שלל של עורות כלבי-ים.
ב-10 בדצמבר 1825, אנגלי נוסף בשם קפטן נוריס נחת על האי, קרא לו "האי ליברפול", וסיפח אותו לכתר הבריטי.
בשנת 1898, ביולוג גרמני בשם קארל כון חלף ליד האי עם הספינה "ואלדיביה" אך לא נחת בו.
הנוכחות ארוכת-הטווח הראשונה באי הייתה בשנת 1927, כשאנשי צוות של הספינה הנורווגית "נורווגיה" נשארו בו במשך חודש; זהו הבסיס לטענה הטריטוריאלית של נורווגיה, שקראה לאי בּוּבֶטֵיָא ("האי בובה" בנורווגית).
האי סופח לנורווגיה ב-1 בדצמבר 1927. בשנת 1929 ויתרה בריטניה על טענתה לאי לטובת נורווגיה.
בשנת 1964 התגלתה על האי סירת הצלה נטושה ומעט צידה; נוסעי הסירה לא אותרו.
בשנת 1971, הוכרז האי כשמורת טבע.
אף-על-פי שהאי שומם מאדם, הוקמה שם באותה שנה תחנה מטאורולוגית.
ב-22 בספטמבר 1979, אירעה תקרית ולה, בה קלט לוויין הבזק אור ברצועה באוקיינוס ההודי המוליכה מבובה לדרום אפריקה.
הנשורת הרדיואקטיבית, שהגיעה לאוסטרליה, גרמה לחוקרים להסיק כי מדובר בפיצוץ של פצצה גרעינית.
שום מדינה לא נטלה את האחריות לכך.
בין המדינות שהוזכרו כאחראיות לפיצוץ הוזכרו ישראל, טאיוואן ודרום אפריקה.
יוסטון הריס (10 ביולי 1924 - 20 בינואר 1998) היה מתאבק מקצועי אפרו-אמריקני, שכיכב ב-WWE תחת שם הבמה בובו ברזיל והיה למתאבק האפרו-אמריקאני הראשון.
הריס נולד בארקנסו ועבר בגיל צעיר למישיגן.
הוא פנה להיאבקות מקצועית בזכות ממדיו הגדולים.
באותה תקופה היה נהוג שמתאבקים שחורים נלחמים רק נגד מתאבקים שחורים אחרים, מתוך חשש שהמתאבק הלבן יפסיד והדבר יגרום למהומות באולם.
עם הזמן החלו צופי היאבקות לדרוש שהריס יתאבק גם נגד מתאבקים לבנים וחשבו שהוא מבוזבז בקרבות נגד שחורים.
הקרבות המפורסמים ביותר של בובו היו נגד: קילר קובלסקי, דיק הקצב, ג'וני ולנטיין ו השיח' שהיה יריבו הגדול ביותר.
קרב מפורסם נוסף היה נגד אנדרה הענק - קרב שנגמר בתיקו.
ב-18 באוקטובר 1962 דמותו של הריס, בובו ברזיל, הפכה לדמות השחורה הראשונה שזוכה בתואר אלוף העולם במשקל כבד של ליגת ה-NWA (התואר החשוב ביותר בזמנו).
על פי התסריט, הריס סירב לקבל את התואר, כיוון שיריבו טען לפציעה ממנה, סבל אך יום לאחר מכן כשרופאים "גילו" שיריבו בסדר גמור ברזיל קיבל את התואר.
בשנת 1994 בובו ברזיל התקבל להיכל התהילה של ה-WWF.
האריס הלך לעולמו ב-20 בינואר 1998, בהיותו בן 74. הוא הובהל לבית החולים עוד לפני בתאריך 14 בינואר, אחרי שסבל מסדרה רבה של שבצים.
בּוֹ֫בַּה פֵט הוא דמות בדיונית המככבת בזיכיון "מלחמת הכוכבים".
בסרטים גולם על ידי ג'רמי בולוק ודניאל לוגן.
בובה פט הופיע בסרטים "מלחמת הכוכבים – פרק 5: האימפריה מכה שנית" (1980), "מלחמת הכוכבים – פרק 6: שובו של הג'דיי" (1983) וב"מלחמת הכוכבים – פרק 2: מתקפת המשובטים" (2002).
בובה הוא צייד ראשים ושיבוט של ג'נגו פט, אשר גידל אותו כבנו וחינך אותו על הערכים המנדלוריים, בדגש על חשיבות הכבוד והרדיפה אחר תהילה בקרב.
בובה פט הוא דמות פולחן פופולרית ביותר.
הופעתו הראשונה כרונולוגית של בובה פט התרחשה בסרט "מלחמת הכוכבים – פרק 2: מתקפת המשובטים".
בובה הוא שיבוט של ג'נגו פט, אך כחלק מהחוזה בין ג'נגו למשבטים, בובה רשאי לגדול כבנו של ג'נגו ולא כחייל בצבא המשובטים, ובגלל ההסכם המשבטים בקאמינו לא מזרזים את גדילתו כמו שעשו לצבא המשובטים.
הג'דיי אובי ואן קנובי, החוקר את ניסיונות ההתנקשות, מגיע לקאמינו ונפגש עם ג'נגו ובנו.
לאחר קרב בין ג'נגו לאובי-ואן, בובה ברח לספינת "עבד 1" של משפחת פט וירה בג'דיי.
בדרך לכוכב ג'נוסיס, בובה עודד את אביו להרוג את אובי-ואן, שנחשב למת.
עם זאת, מתגלה כי אובי-ואן פרק את הזבל של החללית, והחללית לא ניזוקה כלל, אובי וואן הצמיד אותה לאסטרואיד כדי שבובה ואביו לא יבחינו בו.
כשהקרב על ג'נוסיס החל, בובה עמד לצד אביו, הרוזן דוקו, ניוט גונריי והארכידוכס פוגל לסר.
מייס וינדו מגיע למקום, ומנסה לחלץ את אובי-ואן, אנקין סקייווקר ופאדמה.
בובה צפה באביו נרמס על ידי אחת ממפלצות הריק, וראשו נערף על ידי וינדו.
בעוד העימות בין צבא הרפובליקה הגלקטית וצבא הדרואידים ההבדלני נמשך, בובה יוצא ממחבואו, מרים את קסדתו של אביו ונשבע לנקום בווינדו.
בגרסת המהדורה המיוחדת של "מלחמת הכוכבים – פרק 4: תקווה חדשה" מופיע פט לזמן קצר.
בסרט "מלחמת הכוכבים – פרק 5: האימפריה מכה שנית", בובה פט הופיע לראשונה ביקום הקולנועי.
הוא מופיע בתור דמות הנבל הראשי אחרי דארת' ויידר.
הוא עוקב אחר המילניום פלקון ומסייע לדארת' ויידר ללכוד את נוסעיה.
ויידר מענה את קפטן האן סולו, ובובה שואל את ויידר האם סולו ישרוד הקפאה בפחמן.
ויידר מבטיח לבובה שהאימפריה תפצה את בובה אם סולו מת, אך לאחר שסולו מוקפא בפחמן מתגלה שהוא חי.
בובה מעביר את סולו הקפוא לארמונו של ג'אבה ההאט כפרס.
בסרט "מלחמת הכוכבים – פרק 6: שובו של הג'דיי", בובה נמצא בארמונו של ג'אבה כאשר ברית המורדים מגיעה כדי לחלץ את סולו.
המורדים מובסים, ונלקחים על ידי ג'אבה לבור הסארלאק כהוצאה להורג.
המורדים נאבקים נגד השומרים, ובובה עצמו נאבק נגד לוק סקייווקר.
בסופו של דבר, האן סולו מתנגש ומצית בטעות את תרמיל הריחוף של בובה, הנופל לתוך פיו של הסארלאק.
ב-6 בפברואר 2013, אנטרטיינמנט ויקלי דווח כי חברת וולט דיסני, הבעלים הנוכחית של לוקאס פילם, תפתח סרט עצמאי לבובה, שיתקיים בין אירועי תקווה חדשה ל"האימפריה מכה שנית", או לחלופין בין אירועי "האימפריה מכה שנית" ל"שובו של הג'דיי".
הסרט היה אמור להיות מבוים על ידי ג'וש טראנק, אך הפקתו בוטלה.
ב-25 במאי 2018 דווח שהפרויקט מתוכנן לצאת לדרך.
שרביט הבימוי יופקד בידיו של ג'יימס מנגולד, במאי "לוגאן".
אך באוקטובר של אותה שנה הסרט דווח כ"100% מת", שכן האולפן העדיף להתמקד בסדרת הטלוויזיה "המנדלוריאן" שלפרוטגוניסט שלה מראה דומה.
בסופו של בובה פט הופיע כדמות משנית בסדרה "המנדלוריאן".
הופעתו הראשונה של בובה, הן טלוויזיונית והן ביקום מלחמת הכוכבים כולו, התרחשה בספיישל חג המולד של מלחמת הכוכבים של אולפני Nelvana.
בובה שומר על R2-D2, צ'ובאקה ו-C-3PO ממפלצת ענקית, אך בוגד בלוק סקייווקר לאחר שבובה מתגלה כצייד ראשים העובד עבור דארת' ויידר.
בסדרה מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, בובה הצעיר מופיע כאנטגוניסט קבוע, ומנסה בין היתר לנקום במייס וינדו.
בסדרה המנדלוריאן, בובה פט מגולם על ידי השחקן טמוארה מוריסון אשר שיחק גם את ג'נגו פט בפרק 2. בפרק החמישי של העונה הראשונה שהתחרחש בטטואין דמות מסתורית ניגשה אל הגופה של ציידת הראשים פנק שאנד מה שהוביל למעריצים לשער כי מדובר בבובה פט.
בפרק הראשון של העונה השנייה לאחר שהמנדלוריאן פגש בשריף קוב וונת' שהחזיק בשריון של בובה פט והעניק למנדלוריאן את השריון לאחר שעזר לו להרוג את דרקון הקריאט.
דמות של גבר צופה במנדלוריאן עם השריון של בובה פט.
בפרק השישי של העונה הדמות הייתה אכן בובה פט ופנק שאנד לצידו כשותפה לאחר שהציל אותה ממוות בעונה הראשונה.
פט עקב אחרי המנדלוריאן בספינה שלו לכוכב טייתון במטרה לקחת בחזרה את השריון שלו ומסביר לו שאביו ג'נגו הצטרף כאסופי למנדלורים והמנדלוריאן מעניק לו את השריון בתמורה לכך שיעזור להגן על הילד שהתלווה אליו גרוגו.