tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר מגיעים למקום איש הכפר קוסטארד, האדון הספרדי דון אדריאנו דה ארמאדו ומשרתו מות', קוסטארד והמשרת לועגים למלומדים על שפתם הגבוהה.
מות' אומר לקוסטארד כי המלומדים השתתפו ב-"משתה של מילים" וגנבו את השאריות.
ההשוואה של קוסטארד היא ביקורת על האמונה ששימוש בשפה הלטינית מעצים את מעמדו של האדם.
בדומה למלומדים אשר מקשטים את שיחתם במילים לטיניות, השימוש של קוסטארד במילה נובע מאורכה החריג והגייתה המסובכת, ללא שום קשר למשמעותה.
עצם הגייתה, הברה אחר הברה, לוקחת זמן והופכת לאירוע בפני עצמו.
שימושו של קוסטארד במילה החריגה מפתיע – הוא איכר ולא אציל, אשר נכשל להבין מילים אחרות במהלך המחזה.
הופעתה של המילה קומית בצורה שווה לכל הצופים בקהל: עבור הצופים אשר מכירים את המילה, שימושו של פשוט העם קוסטארד במילה אינו צפוי; הצופים האחרים משתעשעים מאורכה החריג והגייתה הייחודית.
הבדיחה של קוסטארד מהווה מנגנון איזון בין חלקי הקהל השונים.
בתרגום לעברית של המחזה מאת דורי פרנס, המילה אינה מופיעה.
במקומה משווה קוסטארד את שמו של המשרת, הקרוי מיקרוב, למילה "אנציקלופדיה":
בתרגום לרוסית משנת 1958 של יורי קורניב, המילה הלטינית מופיעה כלשונה, אולם בהערה של המתרגם נכתב כי המילה היא חסרת פשר.
היא מופיעה גם בתרגום לצרפתית של פרנסואה גיזו מהמאה ה-19, ובמהדורה של 2006 נוספת ההערה "מילה זו מצוינת בתור הארוכה ביותר".
כמו כן מופיעה בתרגום לספרדית משנת 2003.
בקרב המטילים ספק בזהותו של מחבר מחזות שייקספיר, המילה משמשת כראיה לזיהויו של פרנסיס בייקון, פילוסוף ומדינאי אנגלי, בתור המחבר האמיתי של המחזות.
בשנת 1897 הציע לראשונה אייזק הול פלאט כי המילה "Honorificabilitudinitatibus" היא אנגרמה למשפט בלטינית: "Hi ludi tuiti sibi Fr.
Bacono nati", שמשמעותו "מחזות אלו מאת פר.
בייקון שומרים על עצמם", טענה עליה חזר בספר פרי עטו ב-1905. סר אדווין דרנינג-לורנס, חבר הפרלמנט הבריטי, פרסם בספרו "Bacon Is Shake-Speare" בשנת 1910 גרסה אחרת של האנגרמה: "hi ludi, F.
Baconis nati, tuiti orbi", שמשמעותה "מחזות אלה, צאצאיו של פ.
בנוסף, המילה נמצאה באוסף כתבים המיוחסים לבייקון, המכילים ציטוטים של מחזות שייקספיר.
בתחילת המאה ה-17, הופיעה המילה במחזות "הקורטיזנה ההולנדית" של ג'ון מרסטון משנת 1603 ו-"המאהב המשוגע" של ג'ון פלטשר ב-1616. הגרסה האנגלית של המילה, "honorificabilitudinity", נכללה במספר מילונים אנגליים משמעותיים במאה ה-17 וה-18, בהם היא מוגדרת "ראוי לכבוד" (honorableness).
תחילה הופיעה במילון "Glossographia" של תומאס בלאונט, המילון הגדול בזמנו, ובנוסף נכללה ב-"An Universal Etymological English Dictionary" של ניית'ן ביילי, המילון הפופולרי ביותר במאה ה-18.
צ'ארלס דיקנס פרסם בשנת 1858 מאמר בשם "Calling Bad Names" בשבועון שערך באותה תקופה, "Household Words".
במאמר דיקנס מבקר את הקהילה המדעית על שימוש בשמות מדעיים ארוכים בלטינית אשר מרחיקים את הקהל הרחב מהתעניינות במדע, ומצטט את הסצנה מהמחזה של שייקספיר ואת המילה כדי להדגים את טענתו.
ברומן יוליסס מאת ג'יימס ג'ויס, דמותו של סטיבן דדאלוס עושה שימוש במילה בפרק התשיעי, "סקילה וכריבדיס", תוך כדי ניתוח דמותו ויצירותיו של שייקספיר.
המילה רומזת להקבלה בין דמותו של קוסטארד ב-"עמל אהבה לשווא" לדמותו של סטיבן דדאלוס: כמו קוסטארד פשוט העם הלועג למלומדים בעזרת אחת המילים הארוכות שהיו ידועות אז, גם סטיבן דדאלוס נמצא במעמד נמוך יחסית לבני שיחו, אך מתעלה עליהם בעזרת ידע היסטורי וספרותי מעמיק יותר משלהם.
השיחה כוללת גם את שאלת זהותו של שייקספיר, והשימוש במילה נעשה על רקע התיאוריה המזהה את שייקספיר כבייקון.
בתרגום יוליסס לעברית של יעל רנן המילה מופיעה כלשונה בלטינית, בצירוף הערת המתרגמת:
המילה הוצגה בפרק "Napoleon Brainaparte" בעונה הראשונה של הסדרה המצוירת פינקי והמוח (1995–1998); הסדרה כללה מילה ייחודית באנגלית בכתוביות הסיום של כל פרק.
בפרק השישי של הסדרה מדריך ההישרדות של נד ששודר ב-2004, תלמיד החטיבה נד בּיגבּי מגיע לגמר תחרות איות לאחר שאיית בהצלחה רצף של מילים פשוטות, אולם פורש מהתחרות כאשר הוא מתבקש לאיית את "Honorificabilitudinitatibus".
הוניה (בהונגרית: Hunya) הוא כפר קטן בנפת גיומנדרד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בהוניה נמצא בירידה.
האזור סביב הוניה היה מיושב עוד מימי קדם, ועלו ממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת.
עד שנת 1946 היה הכפר חלק מהכפר אנדרד (Endrőd) יחד עם גיומנדרד, בשנת 1947 הפך לכפר עצמאי.
ביד ושם ישנו תיעוד לשני יהודים שחיו בהוניה ונרצחו בשואת יהודי הונגריה.
יוהנס פטר "הונוס" ואגנר , שלעיתים נקרא גם האנס ואגנר, היה שחקן בייסבול במייג'ור ליג האמריקאי בין השנים 1897–1917. שיחק רוב הקריירה בקבוצת פיטסבורג פיירטס, ולאחר פרישתו עבד במועדון כמאמן.
ב-1936 נבחר למחזור הראשון של היכל התהילה של הבייסבול, לצידם של ארבעה שחקנים נוספים.
ואגנר נולד בפנסילבניה בשנת 1874 לזוג מהגרים ממוצא גרמני, כאחד מתוך תשעה ילדים.
הוא נשר מבית הספר בגיל 12 כדי לעזור למשפחתו בעבודה במכרות הפחם.
בזמנם הפנוי, הוא ואחיו שיחקו בייסבול ופיתחו את כישוריהם עד כדי כך ששלושה מאחיו הפכו למקצוענים גם כן.
את קריירת המשחק שלו הוא החל בשנת 1897, כשהצטרף ללואיוויל קולונלס מהליגה הלאומית.
כישוריו יוצאי הדופן כעוצר ביניים (Shortstop) משכו תשומת לב רבה, והובילו אותו לפיטסבורג פיירטס ב-1899.
ואגנר שיחק בפיטסבורג 17 עונות, ובמהלכן זכה לתהילה בזכות רבגוניות המשחק שלו.
מבחינה התקפית, הוא היה חובט עקבי וחזק, שהתהדר בממוצע חבטות גבוה של 32.8%.
ואילו מבחינה הגנתית, הוא היה ידוע בזריזות שלו בכיסוי שטחים בשדה הפנימי ובדיוק הזריקה שלו.
ההשפעה של ואגנר על הפיירטס הייתה מיידית, ושנה לאחר הגעתו כבר זכתה הקבוצה באליפות הליגה הלאומית.
בשנתיים הבאות זכתה הקבוצה שוב באליפות הליגה, וב-1903 לקחה חלק בוורלד סיריס הראשונה, שם הפסידה לבוסטון אמריקנס.
ב-1909 הגיע ואגנר לשיא הקריירה שלו עם פיטסבורג, כשזכה עימה בוורלד סיריס לאחר ניצחון 3–4 על דטרויט טייגרס.
ביוני 1914, כשהוא בן 40, רשם ואגנר את החבטה ה-3,000 בקריירה שלו, והפך לשחקן השני בתולדות הבייסבול שהגיע להישג זה.
שנה לאחר מכן, ביולי 1915, הוא הפך לשחקן המבוגר ביותר שחבט גראנד סלאם – שיא שהחזיק מעמד במשך 70 שנה.
ב-1917, חזר ואגנר לעונתו האחרונה והמקוצרת.
הוא מילא לזמן קצר תפקיד של מאמן-שחקן, אבל לאחר מאזן של 1–4, הודיע לבעלים שהתפקיד לא מתאים לו.
הוא פרש כשיאן החבטות של הליגה בכל הזמנים, עם 3,430 (מאוחר יותר תוקן השיא ל-3,418), וחלפו עוד 45 שנים עד שסטן מוסיאל עבר אותו במספר זה.
לאחר הפרישה, ואגנר המשיך לשרת פיטסבורג במשך 39 שנים, בעיקר כמאמן חובטים מ-1933 עד 1952 (אימן למשך עונה אחת את האנק גרינברג היהודי).
במקביל הוא גם אימן בייסבול וכדורסל במכון הטכנולוגי קרנגי, שכיום הוא חלק מאוניברסיטת קרנגי מלון.
בשנת 1916 נשא ואגנר לאישה את בסי ביין סמית', ולזוג נולדו שלוש בנות: אלווה קתרינה (מתה בלידה), בטי ביין (1919–1992), ו-ווירג'יניה מיי (1922–1985).
בשארית חייו הוא המשיך לגור בפיטסבורג, ובה גם מת ב-6 בדצמבר 1955, בגיל 81. הוא נקבר בבית הקברות ג'פרסון ממוריאל באזור סאות' הילס בפיטסבורג.
הסטטיסטיקאים ג'ון תורן ופיט פאלמר דירגו את ואגנר במקום התשיעי בדירוג השחקנים הטובים אי פעם.
בפברואר 1936, כשפורסמו התוצאות של הבחירות הראשונות להיכל התהילה של הבייסבול, התגלה כי ואגנר קיבל 215 קולות מתוך 226 הצבעות.
ארבעת הנבחרים האחרים באותה שנה היו וולטר ג'ונסון, כריסטי מת'יוסון טיי קוב ובייב רות', כשרק קוב קיבל יותר קולות ממנו.
בסוף המאה ה-20, שנים רבות לאחר מותו, הוא נבחר לקבוצת כל הזמנים של הליגה (MLB All-Time Team) ולקבוצת המאה של ה-MLB.
אחד ההיבטים האיקוניים ביותר במורשתו של ואגנר הוא קלף הבייסבול שלו משנת 1909, שהופק על ידי חברת הטבק האמריקאית.
קלף Wagner T206 הפך לפריט אגדי בעולם מזכרות הספורט, ונחשב לאחד מקלפי הבייסבול הנדירים והיקרים ביותר שיוצרו אי פעם.
החלטתו של ואגנר להגביל את הפצת הקלף שלו מוסיפה למיסטיקה שלו, והופכת אותו לפריט אספנים מבוקש מאוד.
נטען שחולקו עד 200 עותקים של הקלף לציבור הרחב, וכיום ידוע רק על 57 עותקים ששרדו.
ב-3 באוגוסט 2022 נמכר אחד הקלפים הנותרים בסכום שיא של 7.25 מיליון דולר.
הונה (כתב בראהמי תיכון: , Hūṇā) היה השם שניתן על ידי ההודים הקדומים לקבוצה של שבטים ממרכז אסיה שחדרו דרך מעבר ח'ייבר לתת היבשת ההודית בסוף המאה ה-5 או תחילת המאה ה-6. שבטי ההונה כבשו אזורים דרומה עד וקוסאמבי, והחלישו מאוד את ממלכת גופטה.
ההונה הובסו בסופו של דבר על ידי קואליציה של נסיכים הודים שכללה את המלך ההודי וקיסר הגופטה, .
הם הביסו את צבא ההונה ושליטם בשנת 528 לספירה וגירשו אותם מהודו.
משערים ששבטי ההונה כללו את ה, ההפתליטים, ה, ההונים האלכונים ואת .
שמות אלה, יחד עם זה של האראהונה (הידועים גם כהאראהורה והאלאהוהנה) המוזכרים בטקסטים הינדיים, שימשו לעיתים עבור שבטי ההונה באופן כללי; בעוד שנראה כי קבוצות אלו (ו) היו חלק מההונה, שמות כאלה לא היו בהכרח מילים נרדפות.
כמה מחברים טוענים כי ההונים היו הונים הפתאליטים ממרכז אסיה.
גם הקשר, אם בכלל, של ההונה להונים, עם ממרכז אסיה שפלש לאירופה באותה תקופה, אינו ברור.
בהיקף הגאוגרפי הנרחב ביותר שלהם בהודו, השטחים שבשליטת שבטי ההונה כיסו את האזור עד מאלווה שבמרכז הודו.
פלישותיהם החוזרות ונשנות והתבוסות במלחמה היו הסיבה העיקרית לשקיעתה של אימפריית הגופטה.
מקורות סיניים מקשרים בין שבטי מרכז אסיה הכוללים את ההונה הן לשיונגנו שבצפון מזרח אסיה והן להונים שפלשו מאוחר יותר והתיישבו באירופה.
באופן דומה, ג'רלד לארסון מציע שההונה היו קבוצה טורקית-מונגולית ממרכז אסיה.
יצירותיו של תלמי (המאה השנייה) הן בין הטקסטים האירופיים הראשונים שהזכירו את ההונים, ואחריו גם הטקסטים של אמיאנוס מרקלינוס ופריסקוס טוענים שההונים היו עם ממרכז אסיה.
ה, שפלשו לבאקטריה במחצית השנייה של המאה ה-4, נחשבים בדרך כלל כגל הראשון של ההונה שפלש לתת-היבשת ההודית.
במאה ה-5 תחת הקיסר הדפה אימפריית הגופטה בהצלחה מתקפה הונית אחת בצפון-מערב בשנת 460 לספירה.
עם זאת, במהלך השנים הבאות, הצליחו ההונה, תחת מלכים עוקבים, לפרוץ לתוך תת-היבשת.
הם התבססו בתחילה באגן אוקסוס שבמרכז אסיה וביססו את שליטתם בגנדהארה בחלק הצפון-מערבי של תת-היבשת ההודית בערך בשנת 465 לספירה.
משם הם התפשטו לחלקים שונים של צפון, מערב ומרכז הודו.
ההונה מוזכרים בכמה טקסטים עתיקים כמו הראמאיאנה, המהאבהארטה, ה, והפואמה ("שושלת ראגהו") של המשורר קאלידאסה.
בשנת 528 לספירה, מערכה צבאית נוספת בראשות קואליציה של מלכים הודיים הביסה לבסוף את המלך וצבא הונה שלו.
הניצחון נרשם על עמוד אבן והוקם לכבוד (ולשבח) אחד ממנהיגי הקואליציה, המלך , ב שבמרכז הודו.
מלכי הונה בכתובת זו מתוארים כ'גסים ואכזריים'.
הם גם היו אחראים להרס של מנזרים בודהיסטים ומרכזי למידה באזורים הצפון-מערביים של המדינה.
ה הופיעו לפתע כמעצמה פוליטית בצפון הודו בסביבות המאה השישית לספירה, זמן קצר לאחר פלישת ההונה לאזור זה.
הגורג'ארה-פרטיהארה נוצרו "כנראה" ממיזוג של הונים אלכונים ("הונים לבנים") ואלמנטים הודיים ילידים, וכנראה ניתן לראות בהם מדינה הונית, אם כי מקורותיהם המדויקים אינם ברורים.
בביוגרפיה של הסופר (המאה השביעית לספירה), הקבוצה האתנית של ה קשורים להונה.
ייתכן שגם חלק מההונה תרמו להיווצרותם של הראג'פוטים הלוחמניים.
האמונות הדתיות של ההונה אינן ידועות, והאמינו שהן שילוב של פולחן אבות, טוטמיזם ואנימיזם.
הנזירים הבודהיסטיים הסינים ו, שביקרו את ראש הנוודים ההפתאליטים במעון הקיץ שלו ב ואחר כך בגנדהארה, הבחינו שהם אינם מאמינים בחוק הבודהיסטי ושירתו מספר רב של אלים".
הונים אלכונים היו קבוצה שבטית עתיקה ממרכז אסיה בשלהי העת העתיקה שהצליחה לבסס שלטון מקומי באזור קאבול של אפגניסטן של ימינו בסביבות שנת 400, וכבשה חלקים מצפון-מערב הודו בתחילת המאה ה-6. השם אלכונים מתועד רק על מטבעות; מקורות כתובים אינם מדווחים ישירות עליהם.
האלכונים הם קבוצה של מה שמכונה "", שכנראה לא היה להם קשר ישיר עם ההונים באירופה.
מקור המונח "הונים איראנים" במחקר הנומיסמטיקן האוסטרי .
בהתבסס על הערכת המטבעות, גבל הגדיר ארבע קבוצות שבטים: ה, האלכונים, ולבסוף הפתליטים.
נראה שהאלכונים חצו את רכס הינדו-כוש לקראת סוף המאה ה-4. הם עקרו את הקידאריטים והצליחו להקים שלטון מקומי; בתקופת שאפור השלישי פסקה טביעת המטבעות הפרסית בקאבול.
על המטבעה שם השתלטו כנראה האלכונים; ההפסד היה מכה קשה עבור האימפריה הסאסאנית, מכיוון שזו הייתה מטבעה מרכזית.
הפרטים לתקופה הבאה אינם ברורים.
אולם לאחר אמצע המאה ה-5 הצליחו האלכונים כנראה לעקור את הקידאריטים מגנדהארה ולשלוט גם שם; המשלחת הקידאריטית האחרונה בצפון סין אל שושלת וי הצפונית מתועדת לשנת 477. בסביבות אמצע המאה ה-5, המלך (מת ב-490 לערך) מתועד גם הוא באמצעות מטבעות.
לאחר שבסוף המאה ה-5 התעוררו סכסוכים עם שליטים הודים באזורי הפריפריה (השפעת האלכונים כבר התרחבה עד תכסילא בזמן זה), העבירו האלכונים את תחום השפעתם בעיקר לאזור צפון-מערב הודו בתחילת המאה ה-6.
במחקרים עדכניים, שבטי האלכונים מושווים לעיתים קרובות לתוקפים המכונים במקורות ההודיים בשם הונה שהתקדמו לצפון הודו בסביבות שנת 500. הבעיה היא שהמקורות ההודיים אינם מדווחים בצורה ברורה במיוחד וזה לכן לא לגמרי ברור אילו קבוצות של הונים איראנים היו התוקפים הללו.
נראה שהיה הבדל בין שבטי האלכונים לבין ההפתליטים, שעליהם מדווח פרוקופיוס מקיסריה בספרי ההיסטוריה שלו ושלטו בבאקטריה ובסוגדיאנה בסביבות שנת 500. לעיתים מניחים שבני ההונה הללו היו ההפתליטים שתוארו על ידי פרוקופיוס, אך אין זו הדעה הרווחת.
הראיות הנומיסמטיות, לעומת זאת, מצביעות די ברור על האלכונים.
האלכונים התקדמו לתוך אימפריית הגופטה תחת שליטם טוראמנה בתחילת המאה ה-6. אימפריית הגופטה קרסה למעשה תחת התקפות האלכונים, וההרס מתואר בפירוט בדיווחים הודיים.
פראקשאדהרמה, שליט מ ניצח את האלכונים או קבוצות שבטיות קשורות בסביבות שנת 510. את טוראמנה ירש (כנראה בסביבות 515) בנו, , שמת בסביבות 540/50. מיהירקולה, שהיה ככל הנראה חסיד שיווה, נקט בפעולה חריפה נגד חסידי הבודהיזם ומתואר במונחים שליליים ביותר במקורות הודיים; הוא אפילו נחשב ל"אטילה של הודו".
עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים מראים כי האלכונים ייסדו גם מקומות קדושים שונים ולא פעלו אך ורק כהורסים.
מיהירקולה ספג כמה כישלונות והובס בשנת 528 על ידי קואליציה של נסיכים הודים שכללה את המלך ההודי של מאלווה, וקיסר הגופטה, .
מיהירקולה העביר את מרכז הכוח לקשמיר, שם הצליחו האלכונים להחזיק מעמד זמן מה.
סיאלקוט בחבל פנג'אב שימשה כבירתו.
לאחר הקריסה שלאחר מכן של שלטון האלכונים בהודו, ייתכן שכל האלכונים שנותרו היגרו חזרה לבאקטריה; עובדה שנתמכת על ידי קבוצה של מטבעות מעורבים של אלכונים-נזאק, המעידים לפחות על מיזוג מסוים של שתי הקבוצות.
מקורות הודיים מעידים על התקדמות האלכונים למרכז הודו.
כתובות של טוראמנה נמצאו ב (מאלווה) וכתובות של מיהירקולה בגוואליור.
הדיווחים של הצליין הבודהיסטי הסיני , לעומת זאת, מציירים תמונה קודרת של שלטונו של מיהירקולה.
עבור ההיסטוריה ההודית, שלטונם של האלכונים היה רק הפוגה קצרה אך אכזרית.
הרס אימפריית הגופטה בהקשר זה יצר ואקום שלטוני בתת-היבשת ההודית.
קהילות בודהיסטיות רבות נספו, קבוצות אחרות ממרכז אסיה התקדמו דרומה ו"העידן הקלאסי" של הודו הגיע לקיצו.
האלכונים תיעדו את תביעתם לשלטון באמצעות טביעת מטבעות, במיוחד מטבעות כסף.
הם חיקו מטבעות סאסאניים וכנראה השתמשו גם במטבעה של מטבעות סאסניות, והוסיפו את המונח הבקטרי אלקסאנו.
המשמעות המדויקת של המונח (האם זה ייעוד של שלטון או שם שבטי) אינה ברורה; רק בשלב הבא מופיע שמו של השליט קהינגילה על מטבע אלכוני.
ידועים בסך הכל חמישה מטבעות דרכמה על פי הדגם הסאסאני, שהוטבעו על ידי האלכונים.
לאחר התקדמותם להודו, הם טבעו גם שם מטבעות משלהם, בעקבות הדוגמה של שליטי הגופטה.
הונקי-טונק הוא בר שמספק מוזיקת קאנטרי לבידור לקוחותיו.
מונח זה יכול לתאר גם את הפסנתר המנוגן בברים אלו.
ברים אלו נפוצים בעיקר בדרום ארצות הברית ודרום מערב ארצות הברית.
מוזיקאים, כמו ג'מי רוג'רס , ארנסט טאב , לפטי פריזל , האנק ויליאמס, פטסי קליין, ג'וני הורטון ומרלה האגרד החלו את הקריירות המוזיקליות שלהם בברים אלו.
מקור המונח "הונקי-טונק" נמצא במחלוקת, אם כי במקור הוא התייחס במקור למופעי קומדיה כחולה גסה במערב הישן (אוקלהומה, הטריטוריה האינדיאנית וטקסס).
הונקי-טונק הוא גם שמו של ז'אנר מוזיקלי, שבו יצירות הז'אנר מבוססות על סגנון נגינה על פסנתר רגטיים עם דגש לקצב של שתי פעימות עם ברייק חד, ופחות דגש על מלודיה או הרמוניה.
הז'אנר, שמנוגן לרוב בגיטרת פלדה הוואית ופידל , התפתח בתגובה לסביבה שבה לא טיפלו כראוי בפסנתרים, שהיו לרוב לא מכוונים עם מספר קלידים לא מנגנים.
ז'אנר זה השפיע מאוד על הז'אנר המוזיקלי בוגי-ווגי, כפי שניתן לראות בהקלטה "Honky Tonk Music" של ג'לי רול מורטון ובהקלטה "Honky Tonk Train Blues" של מיד לוקס לואיס .
עם זאת, עד מלחמת העולם השנייה, מוזיקת הונקי-טונק מטקסס, אוקלהומה והחוף המערבי יוחסה כמוזיקת הילבילי.
הונסט אהנור (באיטלקית: Honest Ahanor; נולד ב-23 בפברואר 2008 באברסה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אטאלנטה מהסרייה א'.
אהנור גדל במחלקת הנוער של גנואה.
ב-28 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–3 ליובנטוס במסגרת המחזור השישי בסרייה א' לעונת 2024/2025. הוא ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון, כולן בעונה זו.
ב-4 ביולי 2025 חתם על חוזה לשלוש שנים באטאלנטה מהסרייה א'.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, בהפסד 0–4 לפריז סן-ז'רמן במסגרת שלב הליגה של ליגת האלופות לעונת 2025/2026. ב-21 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בניצחון 0–6 על טורינו במסגרת המחזור הרביעי לעונת 2025/2026.
אהנור נולד באיטליה למשפחה ממוצא ניגרי.
מסדר ההוספיטלרים או בשמו המלא מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (לטינית: Ordo Fratrum Hospitalis Sancti Ioannis Hierosolymitani) הוא מסדר צבאי נוצרי שנוסד באמצע המאה ה-11. תחילתו של המסדר הייתה צנועה עם ייסוד בית חולים בירושלים לרווחת עולי הרגל הנוצריים, ומכאן נגזר שמו.
עם כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים הפך המסדר לארגון דתי-צבאי ונטל על עצמו את ההגנה על ממלכת ירושלים.
שורשי תופעת הצליינות נעוצים בתחילת התבססות הנצרות כדת האימפריה הביזנטית ותנועת עולי הרגל לא נעצרה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
עוד במהלך המאה השביעית ראה האפיפיור גרגוריוס הראשון צורך לבנות בית חולים בירושלים עבור עולי הרגל הנוצרים.
בית החולים הורחב על ידי קרל הגדול אך נהרס על ידי הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם בשנת 1005. בשנת 1023 קיבלו סוחרים איטלקיים רשות מהח'ליף הפטאמי עלי א-זהיר לבנות את בית החולים מחדש כחלק ממנזר של מסדר הנזירים הבנדיקטינים.
בית חולים (לטינית: הוספסטיום) לגברים הוקם ליד כנסיית הקבר ולידו כנסייה שנקראה על שם מריה הקדושה הלטינית (לטינית: Sancta Maria Latina), ובסמוך בית חולים נפרד לנשים שנקרא מריה הקדושה הקטנה (לטינית: Sancta Maria Parva).
כיבוש ירושלים על ידי הצבאות הצלבניים שינה את התמונה הפוליטית בארץ הקודש.
התגבשות השלד של ממלכת ירושלים וזרימת עולי רגל מאירופה למקומות הקדושים, הביאה פריחה לבית החולים והפכה אותו למוסד מרכזי בירושלים.
גרארדוס ניצל את השינוי ויזם את הקמת מסדר הנזירים ההוספיטלרים סביב בית החולים שזכה להכרה מלכותית.
ככל הנראה גוטפריד מבויון העניק כבר בשלב מוקדם זה את האחוזה כפר הסיליה (לטינית: Casal Hessilia) כהקדש למסדר, מענק שאושר על ידי בלדווין הראשון, מלך ירושלים בצו משנת 1110. מבנה זה היה הראשון ברשימת הנכסים העשירים שצבר המסדר כבר בעשור הראשון לקיומו.
יורשו של גרארדוס, ריימון דה פואי דה פרובנס, נכנס לתפקידו כגראנד מאסטר השני של המסדר בשנת 1120, ושימש כמפקד המסדר במשך 40 שנה.
הוא ביסס והרחיב את פעילות המסדר, הפטרון השתנה ליוחנן המטביל.
עם מותו של ריימון היה המסדר לארגון בעל כוח וחשיבות פוליטית ממדרגה ראשונה.
בית החולים של המסדר טיפל, על פי רישומי התקופה, ב-2,000 חולים ביום, והמסדר חילק חינם לכל דורש מזון ובגדים בשוקי ירושלים ועכו.
בתקופתו של ריימון עסק תקנון המסדר (שנכתב ב-1187) אך ורק בעזרה לחולים.
ייסוד מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים) בשנת 1119 וגיבוש תקנונו בשנת 1128, הציג מודל של קבוצת אבירים ששילבה באופן ייחודי אידיאל של אבירים לוחמים עם אידיאל של נזירות, ואילץ את ההוספיטלרים לשנות את אופי המסדר ולאמץ את המודל הטמפלרי של אביר-נזיר על בסיס המודל הטמפלרי.
סביב שנת 1200 הפך המסדר מאגודת צדקה לאגודת אבירים, שפרט לתפקידה המסורתי במתן שירות לחולים, נותנת את חסותה בליווי חמוש, להבטחת שלומם של הצליינים.
ההיסטוריה הצלבנית וההכרח הגאו-פוליטי של ממלכת ירושלים לשלוט בארץ בידי מיעוט הנמצא במצב מלחמה תמידי, הביאו לחלוקת תפקידים ומעמדות בתוך המסדר עצמו.
הצדקה והטיפול היו מחובות המסדר אך נשמרו לחברי המסדר שלא היו אצילים.
רוב חברי המסדר היו אבירים לוחמים שקידמו את מטרותיו הצבאיות שבסיכומו של דבר קיבלו משקל מכריע בהתפתחות המסדר.
מהלך זה היה חידוש ממנהגי אירופה הנוצרית של ימי הביניים, שבה הטיפול בעניים ובחולים היה באחריות הכנסייה.
ההוספיטלרים, שהיו בבסיסם קבוצת אבירים, הכריזו על מעשה צדקה וחסד כעמוד השדרה של אורח חייהם.
כך הפך מסדר ההוספיטלרים למסדר אבירים ולגורם פוליטי-צבאי מכריע במדינות הצלבניות.
הפריוולגיות שקיבלו ההוספיטלרים מהאפיפיור היו רבות, וכללו, מלבד הכפיפות לאפיפיור בלבד, גם אי תשלומי מיסים.
חברי המסדר קיבלו עליהם את נדרי הנזירות (על פי התקנון האוגוסטיני), את חובת הטיפול בחולים, ואת חובת המלחמה למען הכנסייה.
כך זכה הכס הקדוש לארגונים ממושמעים וצייתנים ששימשו ככלי שרת בידי האפיפיור לקידום האינטרסים של הכנסייה הקתולית.
ה"אחים" חברי המסדר נחלקו לשלושה סוגים: אבירים (אצילים), סרז'אנטים (אחים – משרתים) וקאפלאנים (כמרים).
תלבושתם הייתה מעיל שחור ועליו צלב מלטזי (צלב לבן בעל 8 פינות).
מקומה של האצולה הצלבנית המקומית נפקד משורות לוחמי המסדר ומשדרת הפיקוד, ככל הנראה מאחר שהוספיטלרים (ושאר המסדרים הצבאיים) נתפסו כגורם חיצוני שלא התערה בחיי הממלכה.
פועל יוצא של תופעה זו הייתה עמידתם מהצד של המסדרים והימנעותם ממעורבות ישירה בפוליטיקה הצלבנית הסבוכה.
ההוספיטלרים שימשו בגלוי כמתווכים ובחשאי כאופוזיציה לאצולה הצלבנית.
בממלכת ירושלים היה המסדר לבעל קרקעות ורכוש רב, שהיה הגדול ביותר בהשוואה למסדרים הצבאיים האחרים.
בזכות היותו מסדר צדקה והקשר הישיר לבתי חולים, זכה המסדר לתרומות קרקע במטרה לתת למסדר את האמצעים לכלכל את החולים והנזקקים.
כבר בשנת 1113 היו ההוספיטלרים בעלי נכסים רבים בצרפת, אסטי, פיזה ומסינה שבאיטליה.
במאה ה-13 סיפר מתיו פריז, היסטוריון בן התקופה, כי להוספיטלרים 19,000 אחוזות כפריות באירופה.
מדי שנה היו שליש מההכנסות מנכסי המסדר מועברות למטה המסדר בארץ הקודש.
תשלומים אלו נקראו על ידי המסדר בשם תשובות (Responsiones).
עליהן נוספו חובות ספציפיות לאספקת משאבים לצרכים מיוחדים של חברי המסדר בממלכת ירושלים.
להוספיטלרים היה גם צי אוניות משלהם, ששימשו לשינוע אנשים, סחורות וכספים.
בתהליך איטי אך ברור נטלו ההוספיטלרים (ובמידה מועטה יותר הטמפלרים) תפקיד של צבא קבע וחיל מצב במבצרי ממלכת ירושלים.
התהליך החל בשנת 1136, כשאז קיבל המסדר את מבצר בית גוברין מידי פולק מאנז'ו מלך ירושלים, ובשנת 1152 נמסרה העיר הקטנה עזה למסדר ועימם נמסרה, הלכה למעשה, הגנת הגבול הדרומי של ממלכת ירושלים.
עד שנת 1160 החזיק המסדר שבעה או שמונה מבצרים, ובשנות השישים של המאה ה-12 החזיק 11 מבצרים נוספים.
עד שנת 1180 החזיקו ההוספיטלרים 25 מבצרים, שרובם נמסרו לשליטתם על ידי מלכי ירושלים, על מנת שהמסדר יגן על גבולות הממלכה שהיו בלחץ מתמיד, או שנבנו באופן מיוחד על ידי המסדר, כגון מבצר כוכב הירדן.
בתקופה זו כבר החלה מגמה שבה מסרו אצילים מקומיים את מבצריהם או את הזכויות במבצרים לידי המסדר, מאחר שלא יכלו לעמוד בנטל הכלכלי והצבאי שבהחזקת מבצרי ספר.
הבולט באצילים אלו היה אדון מבצר הבניאס.
לאחר התבוסה בקרב קרני חיטין וצמצום השטח שבשליטת הצלבנים, נמסרו מבצרים ואף ערים לידי ההוספיטלרים, ובשנת 1244 החזיקו ההוספיטלרים 29 מבצרים, ובהם העיר ארסוף.
מול כוחה הצבאי המוגבל של ממלכת ירושלים שארגונו וגיוסו היו כפופים לקוד הפאודלי ומוגבלים על ידי משאביו המוגבלים של המלך ואציליו, יכלה ממלכת ירושלים בשיאה לגייס, על פי ההנחה המקובלת, לא יותר מ-670 אבירים ואלפים בודדים של חיילים רגלים, שרובם היו מרותקים כחיל מצב במבצרים.
על רקע זה בולטים המסדרים הצבאיים והמסדר ההוספיטלרי שיכול היה להוציא בהתראה קצרה ביותר צבא של אבירים מצוידים היטב במספר שלעיתים עלה על צבא ממלכת ירושלים.
ההשערה היא כי לרשות מפקד המסדר עמדו כ-300 אבירים שהיו במצב של גיוס קבוע, וכל עיסוקם היה לחימה או כחיל מצב.
יתר על כן, לרשות המסדר עמד כוח אדם זמין לא רק בארץ ישראל אלא גם באירופה, ומשם יכול היה המסדר לשאוב אבירים ומשאבים כלכליים שלא עמדו לרשות הממלכה.
מסדר ההוספיטלרים (ביחד עם המסדר הטמפלרי) מילא תפקיד בעל משקל משמעותי בהגנת נסיכות אנטיוכיה ורוזנות טריפולי, שתיהן ישויות צלבניות עצמאיות למחצה שהתקשו לשמור על גבולותיהן מול הלחץ של הצבאות המוסלמיים.
בשנת 1144 העניק רמון השני מטריפולי, שליטה של רוזנות טריפולי, למסדר ההוספיטלרי מבצר קטן בגבול המזרחי של הרוזנות, שעליו הקים המסדר את המבצר הענק קראק דה שבלייה.
ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והרחיבו אותו עד שהפך למצודה הגדולה ביותר בארץ הקודש.
הם הוסיפו לו חומה חיצונית בגובה 30 מטר, ובה שמונה מגדלי שמירה עגולים שעובי כל אחד מהם עומד על 8–10 מטרים.
מהלך זה הביא ליצירת מבצר קונצנטרי, שבו חומה היקפית ובמרכזו מגדל עוז.
בשנת 1168 מסר בוהמון השלישי, נסיך אנטיוכיה לידי המסדר את מבצר אפאמיה ואיתו את ההגנה על כל גבולה המזרחי של הנסיכות.
מאוחר יותר העמיקו ההוספיטלרים את אחיזתם, עם רכישת מבצר מרגט.
בשנת 1186 בנו ההוספיטלרים את המבצר מחדש והפכו אותו למפקדת המסדר בסוריה.
מבצרים אלו הועברו לרשות המסדר, שהיה במעמד של ישות עצמאית בתוך הנסיכות או הרוזנות ולא במעמד של וסל.
המסדר הוכר כריבון מוחלט באדמתו והורשה לנהל מדיניות חוץ עצמאית מול השכנים המוסלמים.
מנגד הסכימו הרוזן והנסיך להישמע ל"עצות" מפקדי המסדר.
באנטיוכיה הוסכם כי המסדר איננו מחויב לעמוד בהסכמים שנחתמו על ידי נסיך אנטיוכיה ללא הסכמתם.
סוף פעילות המסדר בארץ הקודש
סיום מסע הצלב השביעי הביא לעליית הממלוכים לשלטון, ולאחר התייצבות שלטונם במצרים פנה הסולטאן החדש ביברס לקצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית.
ב-1263 כבש ביברס את נצרת ואת הר תבור, שהוחזק על ידי המסדר ההוספיטלרי.
ב-1265 כבש את קיסריה וארסוף, וב-1266 את צפת - מגדולי המבצרים הצלבניים בארץ ישראל.
בשנת 1271 כבש ביברס את המבצר ההוספיטלרי קראק דה שבלייה - הגדול במבצרי המזרח התיכון.
במרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להיאסף במישור עכו תחת פיקוד הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון.
המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות עכו היה מהגדולים שנאספו מול עכו בפרט ובימי הביניים בכלל.
ב-28 במאי 1291 הסתיים המצור על עכו, ובירת ממלכת ירושלים הצלבנית נפלה לידי הממלוכים.
נפילת עכו סימנה את קץ ממלכת הצלבנים בארץ ישראל: לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה, יצאו גדודים ממלוכיים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך מישור החוף וחוף לבנון, ובזמן קצר יחסית ובהתנגדות סמלית נפלו או פונו שאר המבצרים והערים, מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזו במגינים.
200 שנה של מדינה צלבנית עצמאית בארץ הקודש באו אל קיצן.
מבצרי המסדר ההוספיטלרי בארץ הקודש
בתוך תקופה קצרה מכניסתם לארץ ישראל עברו הצלבנים מבניית מצודות פשוטות ואף פרימיטיביות לבניית מבצרים מורכבים וחדשניים שתוכניתם מעידה על הבנה בכל היבטי האדריכלות הצבאית.
הצלבנים הפגינו גמישות וסתגלנות כשהם משתמשים בדגמים קיימים ומתאימים אותם לצורכיהם.
הצלבנים לא הסתפקו בהעתקה, אלא פיתחו דגמי מצודות ייחודיים, ובראשם "הקסטרום הכפול", הידוע גם כמצודה קונצנטרית, ומצודות ההרים, הידועות בספרות המקצועית גם כמצודות דורבן.
למרות המספר המרשים של חורבות ושרידים, מרבית הביצורים הצלבניים סבלו מתהליכי הרס ובליה אגרסיביים.
רוב המבצרים בארץ ישראל נהרסו עד היסוד, ומביצורי הערים המרכזיות שבהם ישבו האצילים הגדולים לא נותר שריד.
החורבות שנותרו, ואלו שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות, מאפשרות שחזור של הישגי האדריכלות הצבאית הצלבנית שהיא, כדברי פרופ' יהושע פראוור, "החלק המקורי והמרשים ביותר של היאחזות הצלבנים במזרח".
תהליך זה, שסימניו ניכרים עוד לפני התבוסה בקרב קרני חיטין, הואץ לאחר מסע הצלב השלישי, משהוברר כי מגדלים ומבצרים קטנים אינם יכולים לעמוד בפני הצבאות של סוף המאה ה-13. מעשרות מבצרי המסדר ההוספיטלרי בארץ הקודש שלושה ראויים לציון מיוחד:
כוכב הירדן (ידוע גם בשמות יפה נוף וכוכב הרוחות בעברית, כאוכב אל-הווא בערבית ובלוואר או קוקט בצרפתית) הוא גן לאומי, אתר ארכאולוגי בקצהּ המזרחי של רמת יששכר (רמת כוכב), בשולי הגליל התחתון.
במקום שרידים ארכאולוגיים מתקופות שונות, ביניהם חורבות יישוב עברי קדום, שרידי מבצר צלבני מפואר ושרידי יישוב ערבי.
האתר נמצא על פסגה שגובהה 312 מטרים מעל פני הים, ושיפוליה המצוקיים מתנשאים לגובה של 550 מטרים מעל לבקעת הירדן הפרושה לרגליה ממזרח.
המבצר הוא אחד מתוך שני מבצרים כפולים (לעיתים נקרא "מבצר בתוך מבצר"), שנחשפו בממלכת ירושלים ובלבנט.
מבצרים שנבנו לאחר מכן נטלו הרבה מהרעיונות שיושמו בכוכב הירדן ושיבצו אותם במערכות ביצורים בעלות מאפיינים נוספים.
חוקרים וארכאולוגים של התקופה הצלבנית תיארו את המבצר בהרחבה.
בספרו "ארכאולוגיה של הצלבנים" מציין ד"ר אדריאן בועז, חוקר מהפקולטה לארכאולוגיה של אוניברסיטת חיפה, כי המבצר הוא הדוגמה המושלמת לסוג זה של מבצרים.
הוא שימש כנקודת מפנה בבנייה ובתכנון של מבצרים והיה אבטיפוס "לכמה מהטירות המעולות שנבנו במערב".
חוקר תולדות הצלבנים, פרופסור יהושע פראוור, מכנה את המבצר "אחד מגדולי ההישגים האדריכליים של הצלבנים" ומציין כי מדובר במבצר מפואר ויחיד במינו.
כוכב הירדן נבנה מאבני בזלת שנחצבו מהחפיר המקיף את המבצר משלושה עברים ומאבנים לבנות שהובאו לאתר ממחצבות מרוחקות יותר.
קראק דה שבלייה (ערבית قلعة الحصن; צרפתית Krak des Chevaliers) הוא מבצר צלבני במערב סוריה.
היה זה אחד המבצרים העיקריים של האבירים ההוספיטלרים בסוריה במהלך מסעות הצלב מ-1144 ועד 1271. הוא שוכן על צוק בגובה 650 מטר, החולש על הדרך היחידה מאנטקיה לביירות, ליד העיר חומס, מצפון ובסמוך לגבול עם לבנון.
רמון השני מטריפולי, שליטה של רוזנות טריפולי שבתחומה נמצא המבצר, העניקו למסדר ההוספיטלרי בשנת 1144. ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והרחיבו אותו עד שהפך למצודה הגדולה ביותר בארץ הקודש, מבצר קונצנטרי שבו חומה היקפית ובמרכזו מגדל עוז.
במאה ה-12 היה המבצר מוקף בחפיר שעליו נמתח גשר מתרומם, וכניסתו הראשית נקבעה בצדו המזרחי.
בין החומה החיצונית לפנימית הייתה חצר שהובילה לבניינים הפנימיים שבנו ההוספיטלרים בסגנון האדריכלות הגותית.
בניינים אלה כללו אולם פגישות ומנזר המהווה בן לוויה סגנוני מושלם לביצורים המאסיביים.
כתובת לטינית קצרה חקוקה על אחת הקשתות: 'היה עשיר, היה חכם ויפה אבל הזהר מהגאווה המשחיתה כל דבר עמו היא באה במגע'.
ההערכה היא שההוספיטלרים יכלו להחזיק מעמד תחת מצור משך חמש שנים.
בשנת 1190 סיימו ההוספיטלרים לשדרג את המבצר, אך חלקים מסוימים נבנו מחדש לאחר מספר רעידות אדמה בין 1190 ל-1200 ובשלב הבא והאחרון עד 1271. בתוך המבצר יכלו לחיות כ-50–60 הוספיטלרים ועוד כ-2,000 לוחמי חיל רגלים.
המבצר מהווה עדות לעושרו האגדי של המסדר ההוספיטלרי ולתושייה של האדריכלות הצבאית הצלבנית.
תומאס אדוארד לורנס (לורנס איש ערב), שהיה בין ראשוני החוקרים המערביים של אדריכלות צלבנית, תיאר את קראק דה שבלייה כ"המבצר המדהים ביותר בעולם".
החוקר הישראלי אדריאן בועז קובע בספרו "אדריכלות של המסדרים הצבאיים" כי "הבחירה האינטליגנטית של המיקום, הגאונות של התכנון והמשאבים האדירים שהושקעו בהקמת המבצר חוברים להעיד על הכישרון בבניית ביצורים של ההוספיטלרים שהמבצר היה – ללא עוררין – יצירת המופת שלהם".
ההיסטוריון הבריטי יו קנדי (Hugh N.
Kennedy) מציין בספרו "מבצרי הצלבנים" כי ביצורי קראק דה שבלייה הם "מערכת לחימה המתוכננת באופן מבריק ובנויה לתפארה".
מבצר מרגט הידוע גם בשם הערבי קלעת מרקב (قلعة المرقب), הוא מבצר צלבני גדול שנבנה על ידי מסדר ההוספיטלרים והשתמר במצב טוב יחסית.
המבצר שוכן על גבעה געשית המתנשאת לגובה של 360 מטרים וצופה ממרחק של שני קילומטרים על הים התיכון ועל העיר הסורית בניאס, על הדרך בין טריפולי שבלבנון ועיר הנמל הסורית לטקיה.
בשנת 1186 נמכר למסדר ההוספיטלרים, והם בנו את המבצר מחדש והפכו אותו למפקדת המסדר בסוריה.
מבחנו הראשון של המבצר הגיע בשנת 1188 - לאחר קרב קרני חיטין צרו עליו צבאות מוסלמיים אך לא הצליחו לכובשו.
לאחר מסע הצלב השלישי הורחב המבצר וחוזק, עד שהפך לשני בגודלו ובתפארתו רק לקראק דה שבלייה.
מרגט הוא מבצר ענק השייך למבצרי ההרים הצלבניים ונבנה כ"מבצר כפול", כלומר מבצר פנימי עצמאי בעל מערכת חומות ומגדלים החולשים על מערכת ביצורים חיצונית המקיפה אותו.
האלמנט המרשים ביותר במבצר מרגט הוא מגדל עגול גדול-מידות, ששימש כמגדל העוז של הטירה הבנוי באבן בזלת שחורה.
לבנייה באבן בזלת היה גם יתרון חזותי.
לקירות השחורים של מבצר מרגט הייתה השפעה מרתיעה שנוצלה במלואה על ידי הצלבנים.
יש יסוד להנחה כי האדריכלים הצלבניים השתמשו ביסוד פסיכולוגי ובהופעה התיאטרלית בבניית חומות גבוהות ומגדלים מאסיביים המקרינים עוצמה.
השפעה זו ניכרת בהחלטתו של צלאח א-דין שלא לצור על מבצרים אלו במהלך מסע הכיבוש של שנת 1188. מראם האימתני "הבטיח" את התשת הצרים והפחית את אומץ לבם.
בשיפולי המבצר התפתחה עיר שנהנתה מההגנה והביטחון שהעניקו הביצורים.
עם התפרקות האחיזה הנוצרית–צלבנית במזרח התיכון וסילוק הצלבנים מארץ הקודש (עם נפילת עכו במצור עליה ב-1291), נאחזו ההוספיטלרים בממלכה הצלבנית של קפריסין.
עד מהרה הבינו ההוספיטלרים שיחסי הכוחות והפוליטיקה בקפריסין מגבילים אותם וראש המסדר באותה עת, גילום דה וילר, החליט שיש להוספיטלרים צורך בשטח משל עצמם ובחר באי רודוס.
ממשיכו, פוקה דה וילר, הוציא את התוכנית לפועל, וב-1310 כבשו ההוספיטלרים את האי רודוס וכן מספר איים שכנים מידי שודדי הים שהחזיקו בהם.
עם התמוססות מסדר הטמפלרים ב-1312 קיבלו ההוספיטלרים, שנקראו עכשיו "אבירי רודוס", חלק מנכסיהם - ונשארו המסדר הצבאי-נוצרי העיקרי.
המסדר עצמו נשאר פעיל ופרוש על פני אירופה כולה וחולק לשמונה לשונות: אחת בכתר אראגון, בסיס כוח עיקרי של המסדר, שלוש נוספות במחוזות אוברן ופרובאנס שבצרפת, חמישית בכתר קסטיליה, שישית באנגליה, שביעית בגרמניה ושמינית באיטליה.
ברודוס עבר המסדר תהליך של מיליטריזציה נוספת ושיתוף פעולה עם שודדי ים במטרה לפגוע בסחר ובתקשורת הימית באגן המזרחי של הים התיכון.
האי ואבירי המסדר הפכו למטרה מועדפת על השליטים המוסלמים.
אבירי המסדר קבעו את מרכזם בעיר רודוס, שביצוריה הורחבו וחוזקו בתקופה זו.
בעיר הוקמו בית חולים, ארמון ומספר כנסיות בסגנון גותי ובסגנון אדריכלות הרנסאנס.
תוואי רחובותיה של העיר ההיסטורית נשמר, וכך גם חלוקתה לשני חלקים שביניהם חצצה חומה פנימית.
בחלק הצפוני שכנו ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס, הכנסיות החשובות, בית החולים, מעון הבישוף הקתולי ואכסניות האבירים.
בחלק הדרומי התגוררה האוכלוסייה המקומית, ובו שכנו השוק, מספר כנסיות נוספות ובתי כנסת.
ההתקפה הראשונה הראויה לציון אירעה ב-23 במאי 1480: צי של האימפריה העות'מאנית בן 160 ספינות ועליהן עשרות אלפי לוחמים (יש אומדנים המעריכים את גודל הצבא הטורקי ב-70,000 חיילים) נחת בחופי האי, שביצוריו הוחזקו על ידי כוח הוספיטלרי שמנה כ-500 אבירים וכ-2,500 לוחמים אחרים.
הקרבות העקובים מדם על האי נמשכו עד ל-17 באוגוסט ובסופם נסוגו הטורקים בבושת פנים.
ב-22 ביולי 1522 נחת צי עות'מאני בן 400 ספינות וכ-100,000 לוחמים חמושים בתותחי מצור כבדים מול חיל מצב הוספיטלרי בן 700 אבירים, כ-500 קשתים ובסך הכל כ-7000 חיילים, בפיקודו של ראש המסדר החדש פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם.
קרבות כבדים התחוללו מול חומות העיר במשך שישה חודשים עד כניעת העיר ב-22 בדצמבר.
ב-23 בינואר 1523 יצאו האבירים מהאי על גבי ספינות של ונציה אל האי כרתים.
במסגרת הסכם הכניעה ויתרו ההוספיטלרים על נכסיהם בים האגאי וגם על מצודת פיטר הקדוש, שהוקמה כבסיס יבשתי באנטליה בשנת 1404. המצודה, אחת מהמפוארות והחזקות ביותר, נקראה בשם פטרוניום שם שנשתבש למצודת בודרום.
כיבוש האי עלה לטורקים במחיר דמים כבד של כמחצית מהכוח התוקף אך בתמורה זכו לשליטה באגן המזרחי של הים התיכון ולביטחון בקשר בין חלקי האימפריה השונים, בעיקר בין קהיר לאיסטנבול.
מבסיס זה כבשו הטורקים את האי כרתים מידי ונציה בשנת 1669. אבירי המסדר ההוספיטלרי התבססו בסיציליה ובשנת 1530 עברו לבסיסם באי מלטה וגוזו, אותו קיבלו כאחוזה מידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
חומות העיר העתיקה כבר ניצבו על כנן כאשר ההוספיטלרים הגיעו לרודוס, אך הם בנו אותן כמעט מחדש.
אורכן של החומות הוא כארבעה ק"מ, עוביין עומד על 5.3 מטרים ועומק החפיר סביבן הגיע במקומות מסוימים ל-20 מטר.
החומות חולקו ל"שדרות", וכל קבוצה אתנית מאלה שהרכיבו את המסדר ואשר כונו "לשונות", הייתה אחראית על התחזוקה ועל ההגנה של אחת מהן.
החלק הצפוני שכונה "קולאכיום" או "המצודה", יועד למגורי האבירים ולמבני הציבור החשובים.
שהבולט בהם ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס, הנחשב למבנה המוכר ביותר ברודוס העתיקה.
הוא הוקם במאה ה-14 במקום שבו ניצבה מצודה ביזנטית קדומה מהמאה ה-7. המבנה דומה יותר למצודה הערוכה סביב חצר פנימית שלאורכה ארקאדה מאשר לארמון.
מהארמון מוליך רחוב האבירים, רחובו הראשי של הקולאכיום, מזרחה, וסביבו ניצבים הבתים והאכסניות ששימשו כל אחת מהקבוצות האתניות או "הלשונות" של האבירים.
הרחוב מסתיים במבנה בית החולים ובכנסייה המוקדשת לבתולה.
מעבר לבית החולים שוכן הנמל ההיסטורי ששימש את האבירים (מפה - 5), ושרשרת פלדה סגרה על הכניסה אליו בין שובר הגלים לרציף המערבי.
עיר ימי הביניים ההוספיטלרית הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהבין את חשיבותם של האבירים כחסם בפני ההתפשטות העות'מאנית לאירופה ולאגן המערבי של הים התיכון, העניק להם שליטה על האי מלטה בשנת 1530. בתמורה דרש מס סמלי – בז אחד, על מנת לתת ביטוי לבעלותו על האי.
לפי ההסכם עמו היו האבירים כפופים לאפיפיור בלבד ואילו הקיסר היה השליט להלכה, אך לא למעשה.
כך שמר המסדר על עצמאותו.
בהגיעם למלטה המשיכו האבירים במנהגם לפשוט על הספינות הטורקיות ושיבשו בצורה קשה את הקשר בין איסטנבול ושטחיה של האימפריה בצפון אפריקה.
אך בישיבתם במלטה היו אבירי המסדר רחוקים מייעודם המקורי - מסע צלב מתמשך בארץ הקודש, ורחוקים ממקורות המימון האירופיים.
כך מינה המסדר את עצמו לשוטר של הים התיכון מפני שודדי הים הברברים, בני בריתם של העות'מאנים, שבסיסם בקו החוף של צפון אפריקה.
התחרות מול הקומונות האיטלקיות הורידה את ערכו של המטבע המקומי-הוספיטלרי של מלטה ואי יכולתו של האי הצחיח יחסית לספק את צורכי המסדר הפכו את פעולות השיטור ויירוט ספינות המלחמה והסוחר המוסלמיות לענף כלכלי מכניס שאיפשר לאבירים רמת חיים נוחה במלטה.
הם נישאו אל תוך האוכלוסייה המקומית בעוד חלקם משרתים כשכירי חרב בציים של אימפריות ימיות ובראשן ספרד וצרפת.
העילה המיידית לפרוץ מעשי האיבה בין המסדר לטורקים הייתה, ככל הנראה, תפיסתה של ספינת מסחר שהייתה בבעלותה של בת הסולטאן.
לבד מאוצר שעמד על כ-80,000 דוקטים ומטען אחר, שבו הצלבנים מספר מכובדים עות'מאנים, בהם המטפלת הזקנה של הנסיכה.
הרגשות בארמון הסולטאן געשו, והוא דרש את שחרורם של המכובדים ללא כופר, אך הנוצרים סירבו.
סבלנותו של הסולטאן פקעה, והוא החליט לתקוף את מלטה במטרה לשים קץ למעשי השוד והגזל של המסדר.
במאי 1565 קיבלה האימפריה העות'מאנית החלטה לחסל סופית את המסדר.
כוח גדול של כ־30,000 חיילים נחת על חופי מלטה, חודש לאחר מכן נחתו באי עוד 10,000 חיילים טורקים.
כוחו של המסדר, שהונהג אז על ידי זא'ן דה לה ולט עמד על כ-600 עד 700 אבירים ועוד כמה אלפי חיילים.
המצור היה למעשה סדרת עימותים צבאיים אלימים ועקובים מדם.
הראשון בהם, המצור על מבצר סנט אלמו, החל ב-24 במאי וכלל דו-קרב ארטילרי וקרבות עזים על חומות המבצר, ב-22 ביוני פרצו הטורקים למבצר ההרוס והצליחו להתגבר על קומץ האבירים והחיילים שעוד נותרו בו.
רק תשעה אבירים נפלו בשבי - כל היתר נהרגו במערכה.
מספר חיילים מלטזים הצליחו להימלט לאחר שקפצו למים ושחו למבצרים שעדיין נותרו בידי הנוצרים.
בסך הכל, בין 8,000 ל-10,000 טורקים איבדו את חייהם בכיבוש סנט אלמו.
במקביל, ולאחר נפילת סנט אלמו, מיקדו הטורקים ביתר שאת את התקפותיהם על שני המבצרים העיקריים באי, מבצר סנט אנג'לו ומבצר סנט מייקל.
הקרבות העזים נמשכו עד אמצע אוגוסט, כאשר היתרון עובר מצד לצד כנדנדה, בשלב זה היה מצבם של הטורקים נואש.
האספקה שהביאו תוכננה למצור קצר בן ארבעה שבועות, ועם התארכות המצור החלו חייליהם לסבול מרעב, כשבמקביל תחמושתם הולכת ואוזלת.
ב-5 בספטמבר נחתה תגבורת נוצרית של כ-200 אבירים וכ-10,000 לוחמים אחרים במלטה.
ב-9 בספטמבר נערך הקרב המכריע בין הכוחות הטורקיים והחיילים שהגיעו מסיציליה עם הכוחות שנותרו במבצרים.
בקרב עיקש נשברו שורות הטורקים, ונסיגתם הפכה עד מהרה למנוסת בהלה לעבר ספינותיהם.
למחרת, ב-10 בספטמבר, לא נותרו חיילים טורקיים על האי.
ולטה, עיר הבירה של מלטה שהוקמה סביב מבצר סנט אלמו, נקראת על שמו של ז'ן לה ולט.
אולם המועצה העליונה בארמון הגראנד מאסטר בוולטה מעוטר ב־12 פרסקאות המתארים את המצור.
סיום הקרבות ובניית מלטה מחדש היו שירת הברבור של המסדר, תקופת השיא האחרונה שבסיומה התפורר מסדר ההוספיטלרים.
הקרבות עצמם היו מהאחרונים שבהם הוכרעה המערכה על ידי אבירים ונשק קר.
המסדר ההוספיטלרי החל לאבד את נכסיו והשפעתו באירופה עם עליית הנצרות הפרוטסטנטית, אך המשיך להיאחז במלטה.
נכסי "הלשון" האנגלית הוחרמו בשנת 1540, במסגרת מאבקו של הנרי השמיני, מלך אנגליה בכנסייה הקתולית והקמת כנסייה עצמאית, היא הכנסייה האנגליקנית.
הלשון הגרמנית הפכה לותרנית בשנת 1577 אך המשיכה לשלם את מיסיה למסדר עד לשנת 1812.
בשנת 1651 רכש המסדר את האיים סנט קיטס ונוויס, סן מרטן וסן ברתלמי שבים הקריבי אך ב-1665 מכר את אחזקותיו לחברה הצרפתית של הודו המערבית.
האספה המכוננת הלאומית של צרפת ביטלה את הלשון הצרפתית של המסדר בשנת 1789. ובשנת 1792 תפסה האספה המחוקקת את כל נכסי המסדר בצרפת והביאה את פעילות הלשון הצרפתית לסיומה.
את סוף שלטון המסדר במלטה הביא נפוליאון בונפרטה, בעת המסע לכיבוש מצרים.
ב־19 במאי 1798 יצא נפוליאון לדרכו.
אוניותיו הפליגו מנמל טולון כשהן נושאות עמן כשלושים וחמישה אלף חיילים.
בצאתו לדרך היה משום הימור, שכן הצי הבריטי, בפיקודו של הורציו נלסון, שם לו למטרה להטביע את אוניות המסע ואת כוח הפלישה של נפוליאון בים התיכון עוד בטרם יגיעו ליעדן.
צי הפלישה יצא לדרכו כשהוא חומק מאוניותיו של נלסון.
על מנת שתהיה לפלישה נקודת ביניים לציוד ולאספקה, נכבש האי מלטה ב־9 ביוני.
סירובו של מפקד המסדר לספק את צורכי הצי הביא לנחיתת כוח צרפתי על חופי האי ולכניעתו ללא תנאי של המסדר בפני הצבא הצרפתי ללא קרב.
המסדר התפורר ונפוץ לכל רוח.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה נתן מקלט לאבירי המסדר בעיר הבירה סנקט פטרבורג, ייסד את הסניף הרוסי של המסדר ונטל לעצמו את התואר מפקד המסדר.
תחת שרביטו הפך הסניף הרוסי לגדול ביותר, נפתח לכל הזרמים הנוצרים וייצר 90% מהכנסות המסדר עד לשנת 1810, עם זאת, סניף זה מעולם לא זכה להכרה רשמית של הכס הקדוש.
את שינוי המגמה ואופי המסדר יזם האפיפיור לאו השלושה עשר, שחידש את פעילות המסדר תחת הכס הקדוש כארגון צדקה וחינוך קתולי.
ההוספיטלרים, שתמיד הצטיינו בבנייה, השאירו במלטה מבנים מרשימים רבים, הבולט בהם הוא ארמון הגראנד מאסטר, בעיר ולטה.
הארמון הוא המבנה החילוני הגדול בעיר וממוקם במרכזה הגאוגרפי.
הוא נבנה כמקום מגוריו ועבודתו של הגראנד מאסטר של מסדר ההוספיטלרים במלטה, וכיום שוכנים בו הפרלמנט של מלטה ומעונו הרשמי של נשיא המדינה.
עוד נמצאים בו מוזיאון השריון ומשרדי ממשלה.
הקמת הארמון החלה ב-1571 ונשלמה ב-1575. הארמון שימש כמשכנם של 21 גראנד מאסטרים, עד גירוש ההוספיטלרים מהאיים על ידי חיילי נפוליאון, ב-1798. לארמון שתי קומות, וצורתו כשל מלבן באורך של 97 מטרים וברוחב של 83 מטרים.
הבניין בנוי מאבן גיר ותקרותיו עשויות מעץ שהובא מאירופה, חזותו החיצונית פשוטה למדי.
בקצה החדר, מתחת לסמל מלטה, ניצב עדיין כסאו של הגראנד מאסטר.
גלריה זו נבנתה מעץ האוניה "סנטה אנה" (Santa Anna) ששימשה את ההוספיטלרים ב-1523, עת נמלטו מפני הטורקים לאחר המצור על רודוס, והפליגו למלטה.
ארסנל המסדר שיכול לספק שריון ונשק לאלפי לוחמים, הלך וגדל עם השנים, שכן לפי הכללים הנוהגים, כלי נשקם ושריוניהם של האבירים והחיילים שמתו או נפלו בקרב עברו לרשותו.
המסדר ההוספיטלרי שינה את פניו ואופיו לאורך ההיסטוריה.
בעת החדשה התפצלה הכנסייה הנוצרית ובעקבות אירועים אלו התפצל המסדר ההוספיטלרי למסדר קתולי ולארבעה מסדרים פרוטסטנטיים.
מסדרים אלו מאוגדים באופן רופף בברית המסדרים של סנט ג'ון מירושלים, שהוקמה ב-1961 כדי לקדם שיתוף פעולה בין המסדרים ולדחות היווצרות מסדרים קיקיוניים.
המסדר הריבוני הצבאי של מלטה
בשנת 1834 שיקם האפיפיור חלקית את המסדר, כארגון כנסייתי, אשר עיקר תפקידו הוא תמיכה בבתי חולים ובמוסדות צדקה ומקום מרכזו ברומא.
בכך חזר המסדר לייעודו המקורי.
הסערות המדיניות-פוליטיות שהחריבו את אירופה אפשרו לו לממש ייעוד זה תחילה במלחמת העולם הראשונה, וביתר שאת במלחמת העולם השנייה.
המסדר מקיים יחסים דיפלומטיים עצמאיים עם 104 מדינות, ונציגויות של המסדר פועלות ב-120 מדינות.
המסדר מוציא דרכונים, מדפיס כסף ובולים, אך עיקר פעולתו מתמקדת בבתי חולים ומרפאות המופעלים על ידי 13,000 חברי המסדר, 80,000 מתנדבים ו-20,000 מומחים בתחומי הרפואה.
התפוררות המסדר ההוספיטלרי הביאה להתגבשות מסדרים עצמאיים סביב גרעין של סניפים אירופיים של המסדר המקורי.
המסדר, שחבריו שייכים לנצרות הפרוטסטנטית, מורכב מ-17 אגודות בגרמניה וכן אגודה בודדת באוסטריה, פינלנד, צרפת, הונגריה ושווייץ.
למסדר אגודה בינלאומית שלה סניפים בשמונה ארצות ובהן ארצות הברית, בלגיה, קנדה, אוסטרליה ודרום אמריקה.
סניפי המסדר בהולנד ובשוודיה הפכו למסדרים עצמאיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
מסדר הכבוד של סנט ג'ון
רכושו של המסדר ההוספיטלרי באנגליה הוחרם על ידי הנרי השמיני כחלק ממאבקו בכנסייה הקתולית ובנציגיה.
בשנת 1831 הוקם בבריטניה מסדר הכבוד של סנט ג'ון מירושלים בבריטניה על ידי איש כמורה צרפתי, שטען כי הוא פועל על פי ייפוי כוח של המסדר ברומא.
בשנת 1888 קיבל המסדר את חסות ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואת הכרתו הרשמית של המסדר הקתולי ברומא בשנת 1963. מפעלו העיקרי של המסדר בארץ ישראל הוא בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון בירושלים שהוא בית חולים ייעודי לרפואת עיניים (אופתלמולוגיה) בירושלים.
הוסרים (מהונגרית Huszár) הם סוג של פרשים שהיו נפוצים באירופה בעת החדשה.
הוסרים הם לרוב פרשים קלים, למעט מקרים יוצאים מהכלל בפולין ובתקופה מסוימת בהונגריה - שם עטו שריון כבד.
מקורם של ההוסרים הוא ככל הנראה במאה ה-14. ההוסרים הראשונים גויסו בהונגריה על מנת להתמודד עם האיום הטורקי שרוב פרשיה היו פרשים קלים או בינוניים.
כתוצאה מכך, הם היו גמישים ומהירים יותר מהאבירים האירופאים.
על מנת לענות על איום זה, גייסו צבאות אירופה פרשים קלים משלהם.
ההוסרים היו מוצלחים מאוד בהדיפת הכוחות הטורקיים, וכתוצאה מכך עמים אירופאים רבים העתיקו את המודל ההונגרי המוצלח לצבאם.
אחד מהמקרים המפורסמים ביותר של שימוש בהוסרים היה במצור על וינה בשנת 1683, בו ההוסרים הפולניים (מכונים גם הוסרים מכונפים) הסתערו על הכוחות העות'מאנים.
בעת החדשה, רוב הצבאות האירופאים השתמשו בהוסרים בתור פרשים קלים.
המאפיין הייחודי של ההוסרים בעת החדשה היו מדיהם המעוטרים, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ההוסרים נחשבו לחיילים אמיצים ויוקרתיים.
הוסטל הוא סרט אימה שיצא בשנת 2005, והוא הסרט השני של איליי רות' כתסריטאי וכבמאי.
במספר מדינות, ובכללן ישראל, הוגבל הסרט לצפיית בני 18 ומעלה, בשל תכנים שאינם נחשבים ראויים לצפיית קטינים (מין, אלימות קיצונית ושימוש בסמים).
לדברי רות ההשראה לתסריט באה מדיווח שקרא על אב תאילנדי שמכר את בני משפחתו לארגוני פשע עבור כסף, וכי אירופאים ואמריקאים שילמו 10,000 דולר להוציאם להורג.
שנכתב ובוים על ידי איליי רות והופק על ידי בועז יכין.
ב-2012 יצא "הוסטל: חלק 3", שבניגוד לקודמיו, צולם בדטרויט שבארצות הברית.
איליי רות סירב בתחילה לקחת חלק בפרויקט, אך לבסוף קיבל על עצמו את תפקיד המפיק.
פקסטון וג'וש הם שני חברים מארצות הברית, שיצאו לטיול תרמילאים ברחבי אירופה.
בטיול הם פוגשים את אולי, תרמילאי מאיסלנד, ושלושתם תרים אחר נערות לבלות עימן.
באמסטרדם הם פוגשים את אלכסיי, רוסי שמספר להם שבסלובקיה הצלחתם עם הנערות המקומיות מובטחת.
הם נוסעים לסלובקיה, שם הם פוגשים את נטליה וסבטלנה.
בלילה הראשון אולי נעלם, פקסטון וג'וש מניחים שהוא נטש אותם וחזר לאיסלנד, כאשר למעשה הוא נלקח למפעל בו פסיכופתים בעלי אמצעים רוכשים את הזכות לענות למוות בני אדם, תיירים או מקומיים.
לאחר מכן נטליה מסממת את ג'וש וגם הוא נלקח, ומוצא שם את מותו.
פקסטון, כשלא מוצא את חברו ג'וש, מתעמת עם נטליה והיא לוקחת אותו למפעל, שם גם הוא נלכד.
לאחר שכורתים שתיים מאצבעות ידו, מצליח פקסטון לברוח ומציל גם את איקאנה, בחורה נוספת שהייתה בשבי, והורג את המענה שלה.
בדרכם פקסטון דורס את אלכסיי שסיפר להם על הבחורות בסלובקיה ואת שתי הבנות שפיתו אותם.
לאחר שברחו משוביהם, הם מגיעים לתחנת רכבת, שם איקאנה רואה שפניה הושחתו במפעל, קופצת אל המסילה ומתאבדת, ואילו פקסטון בורח.
בדרך הוא מזהה את ההולנדי שקנה ורצח את ג'וש, ופקסטון מחליט לנקום בו בדרך מיוחדת.
הוא עוקב אחריו לשירותים שם הוא כורת שתיים מאצבעותיו, כפי שעשו לו, ורוצח אותו על ידי שיסוף גרונו.
עוד לפני יציאתו לאקרנים, קיבל הסרט תלונות רבות מסלובקיה ומצ'כיה, שמתוארות בסרט.
בכירים בסלובקיה הסתייגו מהדרך שבה הוצגה ארצם בסרט כמדינה לא מפותחת ולא מתורבתת, שבה שיעורי הפשיעה והזנות כה גבוהים.
הם חששו שהסרט יפגע במוניטין של ארצם ובתיירות אליה, משום שתיירים יחשבו שהיא מדינה מסוכנת.
במאי הסרט, רות', הוזמן לסלובקיה על ידי לשכת התיירות הסלובקית על מנת לסתור את הדימוי של המדינה כפי שהוצג בסרט.
הוסטל: חלק 2 הוא סרט אימה משנת 2007, אשר בוים על ידי איליי רות' והופק על ידי בועז יכין.
כמו בסרט הראשון, הסרט הוגבל במספר מדינות, ובכללן ישראל, לצפיית בני 18 ומעלה, בשל תכנים כגון מין, אלימות קיצונית ושימוש בסמים.
שלוש סטודנטיות אמריקאיות: בת', וויטני ולורנה, הלומדות אומנות באיטליה, משוכנעות על ידי אקסל, דוגמנית צעירה ומפתה, להצטרף אליה לחופשה למעיינות ספא.
שלוש הבנות משתכנעות, וארבעתן נוסעות לסלובקיה.
בעודן מגיעות לסלובקיה, שלוש הבנות לא מודעות לכך שמרגע הגעתן, הן מועמדות
למכירה על ידי אנשים עשירים, המעוניינים במותן.
הוסיאטין (באוקראינית: Гусятин), הנקראת גם גוסיאטין, היא עיר במחוז טרנופול, אשר בדרום-מערב אוקראינה.
הוסיאטין היא הבירה האדמיניסטרטיבית של מחוז המשנה הוסיאטינסקי.
העיר שוכנת בעיקר על הגדה המערבית של נהר הזברוץ' אשר שימש כגבול בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לאימפריה הרוסית במאה ה-19. היא משתייכת לאזור ההיסטורי גליציה המזרחית.
מקור שמו של היישוב הוא בשמם של הפרחים הנפוצים באזור, הארגנטינה אנסרינה, "עשב הכסף", המכונה באוקראינית "הוסיאטינקה".
ישנה מסורת הגורסת כי שם העיר הוא כשם היישוב הקדום הוסא.
לפי מסורות אוקראיניות, העיר הוקמה ב-1431. בראשיתה הייתה כפר מלכותי, אך המלכה בונה ספורצה החליפה את הכפר תמורת מחוז סלבוטצקי, ויש אומרים אף בעיר קייב עצמה.
זיגמונט השני, מלך פולין אישר את הפיכת הכפר לעיר.
הוסיאטין מוזכרת לראשונה במסמכים משנת 1559, עת הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
בשנה זו זכתה העיר באוטונומיה מוגבלת תחת זכויות מגדבורג.
בתקופה זו העיר, בבעלות משפחת קלינובסקי, הייתה שייכת למחוז צ'רנובוגרודסק בפרובנצית פודוליה.
ב-1594, כתוצאה מסכסוך בין בעלי העיר לבין הקוזרק נאליביקה, התנפל האחרון על העיר ושרף את הטירה.
לאחר מלחמות קשות בין הפולנים לטורקים עברה העיר לידי הסולטאן ב-1672, אך לאחר 27 שנה חזרה לידי הפולנים.
במסגרת חלוקת פולין, בשנת 1772 פוצלה העיר: הצד המערבי של נהר הזברוץ' עבר לשליטת האימפריה האוסטרית יחד עם חבלי ארץ אחרים בדרום פודוליה, וסופח לאדמות הכתר האוסטרי (דוכסות) גליציה ולודומריה.
חלקה המזרחי של העיר סופח לאימפריה הרוסית.
מיד לאחר הסיפוח טייל הקיסר האוסטרי יוזף השני באזור והוקסם מפוריות האדמה ומהצפוי לאזור זה.
בשנת 1918, לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, והוסיאטין כולה עברה לשליטת הרפובליקה העממית של אוקראינה.
בשנת 1919 נחל הצבא האוקראיני הפסד לצבא הפולני והעיר, על שני חלקיה, עברה לידי הפולנים.
אולם השנים בהן הייתה העיר מפוצלת והתנהלה בשפות שונות ובתרבות שונה גרמו לכך שהאיחוד לא היה מלא.
באותה עת הייתה העיר שייכת לפלך קופיצ'ינץ שבמחוז צ'ורטקוב.
בשנת 1939, במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב פלשה ברית המועצות למזרח פולין, וסיפחה את האזור, ואיתו את העיר הוסיאטין.
העיר צורפה לרפובליקה הסוציאליסטית של אוקראינה.
הוסיאטין נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1941 וחזרה לידי ברית המועצות ב-24 במרץ 1944.
במהלך פרעות ת"ח-ת"ט התבצרו יהודי העיירה והסביבה בבית הכנסת העתיק.
תחת שלטון הסולטאן העות'מאני החלה הקהילה לפרוח, עד שנת 1699 בה חזרה העיר לשליטת פולין-ליטא.
בשנה זאת החלה בניית בית הכנסת הגדול, אך בעקבות חזרת העיר לידיים נוצריות, ניסה הבישוף שרקובסקי לטרפד את הבנייה בטענה כי היא צריכה להיות מאושרת על ידו.
רק כאשר מיכאל פוטוצקי התערב לטובת היהודים התאפשר המשך הבנייה.
בשנת 1765 הגיע מספר היהודים ל-1,208 איש ששילמו מס גולגולת לוועד ארבע הארצות.
לאחר פיצול העיר, רוב היהודים חיו תחת שלטון האוסטרים, ומיעוטם חיו תחת שלטון הרוסים.
במאה ה-19 הגיעה החסידות להוסיאטין, כאשר בנו של הרבי מרוז'ין, מרדכי שרגא פרידמן, הקים בה את חסידות הוסיאטין, ובעקבות הגעת החסידות החלה הקהילה היהודית בעיר לגדול.
בתקופה זו נבנו מבנים רבים כמו בית האדמו"ר בטירה ששופצה, בתי כנסת, מקוואות ובתי חולים.
בעקבות התעוררות חסידות הוסיאטין (נצר לחסידות רוז'ין) הגיעה גם הציונות לעיר ותנועות כמו בני ציון החלו לפעול בה.
בשנת 1900 חיו בעיר 5,373 יהודים, וערב מלחמת העולם הראשונה הגיע מספרם עד ל-8,000 בערך, חלקם פליטים מיישובי הסביבה.
החל משנת 1906 פעל בעיר בית דפוס גדול בהנהלת ליפא שווגר, מחסידי הוסיאטין.
תקופת פריחה זו הגיעה לסופה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כבר ב-1914 האדמו"ר מהוסיאטין, רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין, עבר לווינה ואיתו מספר מחסידיו (משם המשיך לתל אביב והעתיק את חסידות הוסיאטין לארץ ישראל).
ב-9 באוגוסט 1914 פרץ הצבא הרוסי לעיר והשמיד מאות מבנים, היהודים החלו לברוח יחד עם כלל התושבים לערים השכנות, ובגלל תנאי הפליטות פרצה באזור מגפת טיפוס שהרגה עשרות בני אדם.
המשטר הרוסי הוציא צו לגירוש היהודים ב-1915, וב-1916, בעוד הצבא הרוסי נסוג, הוא גירש שוב את כל היהודים שחזרו לאחר הגירוש הראשון.
בסוף המלחמה החלו לחזור יהודים לעיר והאיכרים ערכו ביהודים מספר פרעות.
בעקבות המאורעות מספר היהודים בעיר ירד ל-368 בלבד, כעשירת ממספרם ב-1890.
הקהילה התאוששה והחזירה לפעילות את בית הספר העברי, בתי הכנסת והמקוואות.
הפעילות הציונית חזרה בצורת תנועות כמו המזרחי ותנועות רוויזיוניסטיות.
הרב יעקב רינגל נשכר לכהן כרב הקהילה, והקהילה החלה לגדול שוב.
הקץ הגיע ב-6 ביולי 1941, כאשר הצבא הגרמני נכנס לעיר.
האוקראינים החלו לפגוע ביהודים ולרצוח אותם, והנותרים שועבדו לעבודות כפייה.
במרץ 1942 הנאצים אספו את היהודים ששרדו וגירשו אותם ברכבות, וכך חוסלה הקהילה בת 500 השנים.
בית הכנסת העתיק של העיר, שנבנה במאה ה-16 והורחב במאה ה-17, שוקם תחת השלטון הסובייטי ופעל בו מוזיאון להיסטוריה מקומית, אך כיום הוא עומד נטוש.
הוסיאטין ממוקמת בדרום מערב אוקראינה על גדות נהר הזברוץ', על רמת פודולסק (רכס וולין פודולסקיה).
לא הרחק מהעיר נמצא הר מדובורי אתר בעל חשיבות בוטנית לאומית וגאולוגית לאוקראינים.
בהוסיאטין ישנם מבנים ייחודיים רבים מהמאה ה-17 כמו כנסייה, טירה, בית כנסת בסגנון הרנסאנס.
בעיר יש גם כנסייה ומנזר ברנרדיני.
לפני 1928 נחשפה, באחד מאזורי הכפר של הוסיאטין, קבר מהתקופה הניאולותית ובו ארון מתים ישן.
בית הכנסת הגדול של הוסיאטין שופץ על ידי הסובייטים שהפכו אותו למוזיאון, אך עד עתה קרס הגג של בית הכנסת והוא עומד ומוזנח.
בכימיה בכלל ובכימיה אנליטית בפרט, הוספה סטנדרטית היא שיטה המאפשרת מדידת ריכוזו של צורון יחיד בתמיסה בה ישנם כמה צורונים פעילים.