tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרביעייה הוקמה בארצות הברית בשנת 1969, על ידי הסקסופוניסט הקלאסי הנודע סיגור ראשר ובתו, קארינה.
כעבור שנים אחדות העתיקה הרביעייה את מושבה לגרמניה ושם היא שוכנת עד היום.
רביעיית ראשר מופיעה באולמות קונצרטים מן החשובים באירופה ובארצות הברית, בהם קרנגי הול ומרכז לינקולן בניו יורק, קנדי סנטר בוושינגטון, אופרה בסטיליה בפריז, רויאל פסטיבל הול בלונדון, קונצרטחבאו באמסטרדם, אולם הקונצרטים של ברלין, מוזיקפריין בווינה וטונהאלה בציריך.
הרביעייה זכתה לביקורות אוהדות וה"ווינר צייטונג" הכתיר את נגניה בתואר "מלכים ללא כתר של הסקסופון".
פניותיו הבלתי-נלאות של סיגור ראשר אל מלחינים קלאסיים הניעו רבים מהם לחבר יצירות במיוחד לרביעייה.
מגמה זו נמשכה גם לאחר פרישתו של ראשה ויחד עם רמתה הטכנית והמוזיקלית המרשימה של הרביעייה, הניבה היענות מצד למעלה מ-250 מלחינים, שהקדישו יצירות פרי עטם להרכב.
להלן כמה מן המלחינים, שכתבו מוזיקה לרביעייה:
רביעיית קליבלנד הייתה אחת מרביעיות המיתרים המובילות בעולם במשך למעלה משני עשורים.
בשנת 1969 ייסדו אותה הכנרים דונלד ויילרשטיין ופיטר סאלאף, הצ'לן פול כץ והוויולנית מרתה סטרונגין כץ, במכון קליבלנד למוזיקה.
הרביעייה התפרקה בשנת 1995 לאחר 26 שנות פעילות.
פול כץ, מרתה סטרונגין כץ ודונלד ויילדרשטיין נמנים משנת 2007 עם סגל המרצים בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד; פיטר סאלאף חבר בסגל המורים של מכון קליבלנד למוזיקה.
ילדיו של דונלד ויילרשטיין הם, הצ'לנית אליסה ויילרשטיין והמנצח והכנר ג'ושוע ויילרשטיין.
רביעיית ורמיר הייתה רביעיית מיתרים, שנוסדה בשנת 1969 בבית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו בוורמונט ופעלה עד 2007.
בהופעותיה בכל עיר גדולה, פחות או יותר, בצפון אמריקה ובדרומה, באירופה, במזרח הרחוק ובאוסטרליה, השיגה רביעיית ורמיר מעמד בינלאומי כאחד ההרכבים המעולים בעולם.
ורמיר הופיעה בכל הפסטיבלים היוקרתיים ביותר, בהם טנגלווד, אלדבורו, נורפוק, אספן, "בעיקר מוצרט", טאוס, סאות' באנק, לוצרן, אדינבורו, ספולטו, רוויניה, פסטיבל קזאלס ואחרים.
הרביעייה, שישבה דרך קבע בשיקגו, עשתה חלק מכל קיץ בחוף מיין בהרכב הקבוע של "הקונצרטים הקאמריים במפרץ".
רביעיית ורמיר ביצעה מעל מאתיים יצירות, שכללו כמעט את כל רביעיות המיתרים ה"סטנדרטיות", יצירות רבות ידועות פחות, מספר ניכר של יצירות בנות זמננו ויצירות אחרות שונות עם אורחים.
רשימת הקלטותיה של הרביעייה כוללת את מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן, צ'ייקובסקי ובארטוק, וכו יצירות שונות משל היידן, שוברט, מנדלסון, ברהמס, דבוז'אק, צ'ייקובסקי, שוסטקוביץ' ושניטקה.
בשנת 2003 הייתה רביעיית ורמיר מועמדת בפעם השנייה לפרס גראמי על תקליטור של חמישיות פסנתר של שוסטקוביץ' ושניטקה עם בוריס ברמן, שיצא בחברת נאקסוס.
הקלטתם לשש הרביעיות של בארטוק יצאה בחברת נאקסוס במאי 2005 וזכתה למועמדות שלישית לגראמי.
רביעיית ורמיר עמדה בקשר עם אוניברסיטת צפון אילינוי כחברה ב"סגל אמני הבית" מאז 1970. בתפקידם זה הכשירו חברי הרביעייה כמה מן ההרכבים במחוננים ביותר המופיעים כיום, בהם רביעיית שנחאי, רביעיית אנזו, רביעיית אוואלון, רביעיית פאסיפיקה ורביעיית אריאנה.
כמו כן היו חברי ועד הנאמנים של הקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה במנצ'סטר, אנגליה.
רביעיית וג (בהונגרית: Végh) היא רביעיית מיתרים שהתקיימה מ-1940 ועד 1980 ונודעה בהקלטות מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן ובארטוק.
הרביעייה הוקמה על ידי שאנדור וג (Végh Sándor), תלמידו של זולטן קודאי, שניגן בה כינור ראשון וכן ניגנו בה עד 1978 שאנדור זלדי (Zöldy Sándor), כינור שני; ג'ורג' ינצר (Janzer Georges) בויולה ופאול סבו (Szabo Paul) בצ'לו.
ב-1978 החליף פיליפ נגלה (Philipp Naegele) את שאנדור זלדי וברונו גיורנה (Bruno Giuranna) החליף את ג'ורג' ינצר.
לפני הקמת הרביעייה ניגן וג ניגן עם זולטן סקלי, ידידו של בלה בארטוק, ויחד עמו ניגן את בכורת רביעיית המיתרים מס' 5 של המלחין.
ב-1940 הקים וג את הרביעייה ששהתה בבודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה ועזבה אותה ב-1946 לפריז.
באותה שנה ניגנה הרביעייה בז'נבה וזכתה בפרס ראשון בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון בעיר.
ב-1952 הקליטה הרביעייה במונו את מכלול הרביעיות של בטהובן בבוסטון וב-1954 הקליטה את שש רביעיות המיתרים של בארטוק, שתי ההקלטות ראו אור ב-EMI.
ב-1954 הוחתמה הרביעייה לחברת דקה והקליטה רביעיות של קודאי, מוצארט, היידן, ברהמס ושוברט.
בין השנים 1972 ל-1974 שבה הרביעייה והקליטה שנית, בסטריאו את מכלול הרביעיות של בטהובן, ההקלטה ראתה אור תחת מותג "טלדק" המשותף לדקה ולטלפונקן.
ב-1972 הוקלטו מחדש בסטריאו גם הרביעיות של בארטוק.
במקביל להקלטות הופיעה הרביעייה רבות ברחבי העולם.
ב-1978 עבר ג'ורג' ינצר ורעייתו הצ'לנית אווה צ'קו לנגן עם הכנר הבלגי ארתור גרומיו והרכב הרביעייה השתנה.
ב-1980 עזב וג לקריירה כסולן והרביעייה התפרקה לאחר 40 שנות פעילות רצופה.
רביעיית המיתרים מספר 15 במי במול מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 144, היא הרביעייה האחרונה של המלחין.
אורכה הממוצע של היצירה עומד על כ-35 דקות, עובדה ההופכת רביעייה זו לארוכה שברביעותיו של המלחין.
היא הושלמה במאי 1974, ובוצעה לראשונה בלנינגרד על ידי רביעיית טנייב כחצי שנה לאחר השלמתה.
פרט לרביעייה זו ולרביעייה הראשונה של המלחין כולן בוצעו בפרמיירה על ידי רביעיית בטהובן (צ'לן ההרכב נפטר מעט לפני הפרמיירה המתוכננת).
בדומה לשאר יצירותיו המאוחרות של המלחין, יצירה זו עוסקת בהסתכלות פנימית על האנושיות והמוות.
היצירה מחולקת לשישה פרקים המקושרים ביניהם ללא הפסקה, וכולם מסומנים כאדג'יו (טמפו איטי יחסית):
אלגיה- "נגנו פרק זה כך שזבובים ימותו בעת מעופם, ושהקהל יתחיל לעזוב את האולם מתוך שעמום מוחלט" היו הוראותיו של שוסטקוביץ' לנגנים.
היא מתחילה כפוגה, אך חלק זה תם במהירות כאשר ארבעת הכלים מנגנים יחדיו.
המוטיב השני בסולם דו מז'ור, המהווה אנלוגיה לתמימותה של הרביעייה הראשונה של המלחין הכתובה גם היא בסולם זה.
המוזיקה לא מתפתחת, כך שנדמה כאילו הזמן עצר מלכת ושאנו מצויים בעולם מושלם וחסר תנועה, בו שינוי אינו אפשרי.
סרנדה- העולם המושלם וחסר התנועה אשר הצטייר באלגיה מופרע על ידי ארבעה סטים של שלושה תווים צורמים המדמים בכי, ומופיעים ברצף על ידי הכלים השונים.
התו הראשון הוא סי במול, ובכך קיימת אנלוגיה לרביעייה מספר 13 של המלחין שהסתיימה באותו תו ממושך.
כל תו שווה באורכו לאחר, מתחיל בשקט ומסתיים בעוצמה.
אינטרמצו- אותו עולם חסר תנועה חוזר, וכולל קדנצה דרמטית לכינור יחיד.
נוקטורן- מוצג מקצב מרש פשוט באווירת שאר הפרקים.
מרש אבל- פרק איטי המביא לשקיעתה של התשוקה.
אפילוג- מבוסס על שמונה התיבות האחרונות בפרק הראשון ובכך מחזק את תחושת חוסר התנועה וההשלמה.
המוזיקה, חסרת אנרגיה, מגיעה לשיאה בסולו ויולה דרמטי, ונגמרת בייאוש וגסיסה כואבים.
היצירה מקושרת באופן בולט למוות, ומסמלת את הילך רוחו של המלחין הגוסס.
הסולם מי במול מינור, המכיל שישה תווים במול, מציג את המרחק הרב שעבר המלחין מרביעייה מספר 1 בסולם דו מז'ור, אל הרביעייה האחרונה וכביכול הרחוקה ביותר בסולמה.
הקלטתה הראשונה של היצירה בוצעה על ידי רביעיית פיצוויליאם (כשבצד השני נמצאת רביעייה מספר שמונה בדו מינור) תחת פיקוחו של שוסטקוביץ' עצמו.
רביעיית המיתרים מספר 1 בדו מז'ור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 49, נכתבה במשך שישה שבועות בקיץ 1938. לא צורפה הקדשה ליצירה.
במאי 1938, בלנינגרד, שוסטקוביץ' בן ה-31 החל במלאכת ההלחנה של רביעיית המיתרים הראשונה שלו.
שוסטקוביץ' התנסה בכתיבה להרכב זה במסגרת המוזיקה שכתב בעבר לסרטים, אולם טרם הלחין רביעייה שלמה.
הוא החל את הלחנת הרביעייה כתרגיל, אולם הוא נשבה בידי הפרויקט וסיים את כלל היצירה בשישה שבועות.
באותה תקופה, תרבות רביעיית המיתרים שגשגה בברית המועצות.
מלחינים רבים בני זמנו של שוסטקוביץ' הלחינו רביעיות לפניו, והרכבים קאמריים איכותיים רבים נוסדו (כמו רביעיית בטהובן שעתידה להיקשר קשר עמוק למלחין).
רביעיית המיתרים בדו מז'ור היא היצירה הראשונה אותה כתב המלחין לאחר הסימפוניה מספר 5.
מתוך הבנה שעלולים להשוות את הרביעייה ליצירתו המונומנטלית הקודמת, שוסטקוביץ' ציין:
היצירה בוצעה לראשונה בלנינגרד, באוקטובר 1938, על ידי רביעיית גלזונוב.
היא בוצעה חודש לאחר מכן גם על ידי רביעיית בטהובן, שם החלה להירקם הידידות בין המלחין לבין הרביעייה שמאוחר יותר תבצע את הפרמיירות לרוב רביעיותיו (כולן למעט זו והאחרונה).
היצירה בעיקרה אופטימית, ברם הפרקים הפנימיים בעלי הסולם המינורי מהווים ניגוד לכך.
הרביעייה כתובה על פי הסגנון המסורתי, ומחולקת לארבעה פרקים:
מודראטו - הפרק הראשון, בסולם דו מז'ור, כתוב בצורת סונטה.
הפתיחה מתחילה בנושא ראשון לרקע רצף אקורדים, ועוברת לנושא שני שמח.
לאחר סגמנט התפתחותי קצר, הפרק מסתיים בקודה.
מודראטו - מזגו הקליל של הפרק הראשון משתנה בפרק השני האיטי, בסולם לה מינור.
הפרק מורכב משמונה וריאציות למנגינה עממית שתחילה מוצגת על ידי הוויולה.
למעשה, המנגינה אינה לקוחה משירי העם הרוסיים, אלא נוצרה על ידי שוסטקוביץ' והתבססה על שירים אלו.
לאחר ארבע וריאציות מלנכוליות, המוזיקה עוברת למזג קליל יותר בשתי הווריאציות הבאות, וחוזרת ותמה בסולם המינורי בשתי הווריאציות האחרונות.
הפרק מסתיים בפיציקאטו של אקורד לה מינור.
אלגרו מולטו - הפרק השלישי הוא סקרצו בסולם דו דיאז מינור.
הוא מתחיל בתו יחיד החוזר במהירות על ידי הוויולה בתזמון של 4\3, היוצר אווירה עצבנית ומתוחה.
לאחר נגינת מלודיה מהירה, הפרק עובר לטריו בפה דיאז מז'ור בעל אווירה רגוע יותר.
לבסוף, הסקרצו חוזר, וקודה אירונית האנלוגית לנושאי הטריו מסיימת את הפרק.
אלגרו - הפרק האחרון שב לסולם המקורי של היצירה ומחזיר את אווירת האביב הקלילה בצורת פינאלה אנרגטי.
כבר בפתיחה מוצגות מלודיות שמחות וסלסולים קלילים.
אולם קלילות ושמחה אלו מופרעות על ידי סגמנט הפיתוח המרגש, המוביל לקודה תוססת.
לבסוף הפרק מגיע לשיא מרשים, כשהוויולה והצ'לו מנגנים תווים במהירות במנעדם הנמוך בעוד הכינורות מנגנים וריאציות לאקורד דו מז'ור במנעד גבוה.
אורכה הממוצע של היצירה עומד על כ-15 דקות.
רביעיית המיתרים מספר 2 בלה מז'ור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 68, נכתבה בשנת 1944 במשך תשעה עשר ימים באיבנובו, 300 קילומטר ממוסקבה.
היצירה הוקדשה לוויסריון שבאלין (מלחין רוסי).
בשנת 1944 שוסטקוביץ' התגורר ב"בית למנוחה ויצירתיות"- מפלט ממשלתי לסופרים ומלחינים באיבנובו.
במשכן דל זה, המלחין לא נחשף כלל להסחות דעת, והוא הלחין את שלישיית הפסנתר השנייה שלו (אופוס 67) ואת רביעיית המיתרים השנייה שלו.
שתי היצירות בוצעו לראשונה בנובמבר אותה שנה על ידי רביעיית בטהובן (אשר ביצעה את הפרמיירה לכל רביעיותיו פרט לראשונה והאחרונה).
שוסטקוביץ' כתב את הרביעייה לאחר שסיים 8 מתוך הסימפוניות שלו, שבניגוד להן, כתב את רביעיותיו ברצף מהיר אחת אחרי השנייה.
אוברטורה: מודראטו קון מוטו- פתיחה כפולה בצורת סונאטה, אנרגטית וצפופה באופייה, המערבת מקצבים שונים.
הפרק מתחיל בנגינת הנושא הראשון על ידי הכינור לבדו, המלווה בנגינת הצ'לו, ומשם מתפתח לנושא השני, שתחילה מצטייר כעצבני ומהורהר, ומתפתח אף לנגינה צורמנית.
לאחר מכן, הפתיחה חוזרת, ובקטע הפיתוח מוצג הנושא הראשון במבנה של וואלס.
לבסוף, מבוצע שחזור של הסונטה, אך מרוכז והפכפך יותר מאשר בתחילה.
רצ'יטטיב ורומנסה: אדאג'ו- פרק מהורהר המכיל ביטוי נפשי עמוק בדומה לרביעיותיו המאוחרות של בטהובן.
הרצ'יטטיב הממושך, העוטף את הרומנסה, הוא מונולוג של הכינור המלווה על ידי הכלים האחרים.
ברומנסה ישנם הרמזים למנגינות שעתידות להתפתח ולהרכיב את המוזיקה לסרט "הזבוב" כעשור לאחר מכן.
הפרק מסתיים בקדנצה המותירה תחושה של כנות עמוקה.
ואלס: אלגרו- ואלס מכני ומאיים בסולם מי במול מינור, המבוסס על הנושא השני המוצג בפרק הראשון.
מלבד מספר סגמנטים סוערים, הכלים מנגנים ברחש ובקודרות מסתורית, ומעוררים תחושות דומות לאלו שהוצגו בפרק הקודם.
הפרק מסתיים במעבר ישיר לפרק האחרון עם שינוי הסולם למז'ורי (הפעם ראשונה בה מבצע שוסטקוביץ' קישור פנימי בין הפרקים, קישור אשר יופיע לעיתים תכופות ברביעיותיו המאוחרות).
נושא ווריאציות: אדאג'ו- הנושא הראשי של הפינאלה לקוח מפרקה הראשון של השלישייה השנייה של המלחין.
הנושא כתוב בהשראת מוזיקה רוסית עממית, ומוצג לאורך הפרק בשלוש עשרה וריאציות שונות.
וריאציות אלו מחליפות סולמות ומקצבים לאורך הפרק, שלבסוף מסתיים בווריאציה בסולם לה מינור (בניגוד למסורת, שלפיה יצירות מסתיימות בסולמן המקורי).
אורכה הממוצע של היצירה עומד על כ-34 דקות, עובדה ההופכת אותה לרביעייה הארוכה ביותר של המלחין, פרט לרביעייה האחרונה מספר 15 (35 דקות).
רביעיית המיתרים מספר 4 בדו מינור מאת לודוויג ואן בטהובן, אופוס 18 מספר 4, נכתבה בשנים 1800-1798 ופורסמה בשנת 1801.
רביעייה זו היא היחידה בקבוצת הרביעיות הזו הכתובה בסולם מינורי.
הפרק הראשון, אלגרו מה נון טאנטו כתוב בצורת הסונאטה.
הפרק פותח בנושא דרמטי, המשתרע על פני שלוש אוקטבות כמעט.
שלושת הנושאים של הפרק מתפתחים במהלכו.
הפרק השני בדו מז'ור, אנדנטה סקרצוזו קוואזי אלגרטו מהווה מעין פוגה בסגנון חופשי, על אף שהוא משמר את צורת הסונאטה.
הפרק השלישי, אלגרטו, כתוב בצורת מינואט וטריו.
הפרק הרביעי, פרסטיסימו הוא רונדו בסגנון הונגרי, המזכיר את השלישייה הצוענית של היידן מספר 39.
רביעיית פלורנטין הוא מיזם מגורים בפלורנטין, תל אביב.
הפרויקט מורכב מארבעה מבנים סגלגלים בני 9 קומות, כאשר מלבד מתחם המגורים כולל הפרויקט גם מתחם מסחרי בן 3,500 מ"ר הכולל כ-40 חנויות.
הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל אילן פיבקו ובוצע על ידי היזמים יעקב גורסד ויהודה גורסד (באמצעות חברת YBOX) ואיש העסקים יוסי תורג'מן, והוא ממוקם בפינת הרחובות דרך שלמה, אברבנאל ומעון.
המבנה השנוי במחלוקת זכה לדעות חלוקות, חיוביות (על חדשנות המבנה, למשל) ושליליות (על אי-התאמתו למרחב הציבורי, לדוגמה).
רביעיית פראז'אק (בצ'כית: Pražákovo kvarteto, באנגלית: Pražák Quartet) היא רביעיית מיתרים שהוקמה בשנת 1972. נחשבת לאחד ההרכבים הקאמריים החשובים בצ'כיה ובעולם.
ההרכב נולד כשחבריו היו עדיין סטודנטים בקונסרבטוריון של פראג (במהלך השנים 1970–1979).
חבריה פיתחו במקביל את הקריירה האמנותית שלהם תוך כדי לימודים במסגרת התזמורת הקאמרית של אנטונין קוהוט, הצ'לן של רביעיית סמטנה.
אחר כך עבדו עם רביעיית ולאך ובהמשך באוניברסיטת סינסינטי אצל וולטר לוין, מנהיגה של רביעיית לסאל.
רביעיית פראז'אק זכתה בשנת 1978 בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית בקרומייז'יז' בצ'כיה ובאיוויאן בצרפת ובשנת 1979 בפרס פסטיבל האביב של פראג.
ההרכב נקרא על שמו של יוזף פראזא'ק, הצ'לן הראשון של הרביעייה, שעזב אותה בשנת 1986 מסיבות בריאות.
במקומו נכנס הצ'לן מיכל קאנקה והרביעייה המשיכה להיקרא פראז'אק.
ולסטימיל הולק (Vlastimil Holek) - כינור
יוסף קלושון (Josef Klusoň) - ויולה
מיכל קאנקה (Michal Kaňka) - צ'לו
הרביעייה ממשיכה לסייר באירופה, בארצות הברית (כולל בקרנגי הול), סין, יפן וכו'.
הרפרטואר שלה רחב - מיצירות היידן, מוצרט, ברהמס, בורודין ועד שנברג או פסקל דיסאפן.
מיוצגות היטב ברפרטואר יצירת המלחינים הצ'כים מדבוז'ק וסמטנה וינאצ'ק ועד מלחנים בני זמננו.
הכלים שחברי הרביעייה משתמשים בהם הם: כינור ראשון - מתוצרת פטר סדלאצ'ק משנת 2010, כינור שני - מתוצרת פאולו אלבני משנת 1790, ויולה מתוצרת תומאש פילאר משנת 2006, צ'לו מתוצרת כריסטיאן באיון משנת 2006. הרביעייה פראז'אק זכתה, בין השאר, ב"גראן פרי" הבינלאומי של התקליטורים ו"le Diapason d'Or".
1974 - הפרס הראשון בתחרות למוזיקה קאמרית של הקונסרבטוריון של פראג
1978 - פרס ראשון בתחרות בקרומיז'ייז' בצ'כיה
1978 - הפרס הראשון בתחרות רביעיות המיתרים באוויאן ופרס מיוחד של רדיו פראנס על ההקלטה הטובה ביותר במהלך התחרות
19799 - פרס פסטיבל האביב של פראג
מעל 30 פרסים הל תקליטורים שהקליטה
רביעיית פראז'אק הקליטה מעל 60 הקלטות, הכוללות ממיטב היצירות לרביעיות מיתרים ולהרכבים קאמרים.
לודוויג ון בטהובן - רביעיית מיתרים אופוס 18, מס.
לודוויג ון בטהובן - רביעיית מיתרים אופוס 16 מס.
לודוויג ון בטהובן - רביעיות אופוס 59 - רזומובסקי
לודוויג ון בטהובן - רביעיות מיתרים אופוס 74 ו-95
לודוויג ון בטהובן - רביעיות מיתרים אופוס 127 ו- 131
לודוויג ון בטהובן - רביעיות מיתרים אופוס 132 ו- 135
אלבן ברג / אנטון וברן - רביעיות מיתרים
אנטון וברן - רביעיית מיתרים אופוס 28 (1938)
יוהנס ברהמס - רביעיית אופוס 67 מס.3 בסי במול מז'ור; חמישיית פסנתר אופוס 34 בפה מינור
יוהנס ברהמס - חמישיית מיתרים אופוס 51 מס.
1, חמישייה עם קלרינט אופוס 115
יוהנס ברהמס - רביעיית מיתרים מס.2 בלה מינור, אופוס 51; חמישיית מיתרים אופוס 111 מס.
אנטון ברוקנר - חמישיית מיתרים עם ויולה; וולפגנג אמדאוס מוצרט - רביעיית מיתרים עם ויולה - K.
516, עם הוויולן: יאן טאליך
אנטונין דבוז'ק - רביעיית מיתרים מס.
92; "ריקוד סלאבי", למיתרים מס.
152 - מעגל שלם לרביעיית מיתרים
אנטונין דבוז'ק - חמישיית פסנתר בלה, אופוס 5, B.
ארנולד שנברג - רביעיית מיתרים מס.1 ברה מינור, אופוס 7,; רביעיית מס.2 בפה דיאז מינור אופוס 10 עם סופרן, עם הזמרת כרסטין וויטלסי
רביעיית פאגאניני הייתה רביעיית מיתרים וירטואוזית שייסד הכנר הראשון שלה, הנרי טמיאנקה ב-1946. שם הרביעייה נגזר מכך, שכל ארבעת כליה, שנבנו על ידי אנטוניו סטרדיווארי (1644–1737) היו לפנים רכושו של הכנר והמלחין האיטלקי ניקולו פאגאניני (1782–1840).
בשנת 1945 פגש טמיאנקה את הצ'לן הנודע רוברט מאס, שניגן עם רביעיית פרו ארטה.
מאס השיג כבר את תמיכתה של מרת ויליאם אנדרוז קלארק, שגילתה עניין בהקמת רביעיית מיתרים חדשה.
בינתיים נתנה פטרונית המוזיקה הקאמרית המפורסמת, אליזבת ספראג קולידג', את חסותה לביצוע של טמיאנקה למחזור הסונאטות לכינור של בטהובן בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה, עם הפסנתרן לאונרד שור, וגם היא גילתה עניין במיזם.
מאס ראה את ארבעת כלי הסטרדיוואריוס של פאגאניני בחנות של אמיל הרמן בניו יורק, וסיפר עליהם למרת קלארק, שמיהרה לרכוש את הכלים המצוינים בטיבם לשימוש הרביעייה.
גוסטב רוסלס (Gustave Rosseels), כינור, ורוברט קורט (Robert Courte), ויולה, נענו ללא היסוס להזמנות להשלים את ההרכב, ועד מהרה הוכרזה הופעתם במילים "רביעייה גדולה נולדה על אדמת אמריקה." טמיאנקה התייחס להרכב כ"יורש הרוחני של רביעיית פרו ארטה".
בעונת 1946–1947 ניגן ההרכב את כל רביעיות המיתרים של בטהובן בספריית הקונגרס; אנשים התייצבו בתור בשעה 5:00 לפנות בוקר כדי להשיג כרטיסים לקונצרטים, ואלה אזלו תוך שעה.
חוזה הקלטות עם חברת RCA ויקטור בא בעקבות הקונצרטים, והביצוע לשלוש רביעיות "רזומובסקי" אופוס 56 של בטהובן זכה בפרס תעשיית ההקלטות להקלטה הטובה ביותר לשנת 1947.
הרביעייה קבעה את משכנה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בחזרות נהגו חברי הרביעייה לדבר ביניהם בצרפתית.
סיפור התהוותה של רביעיית פאגאניני מתואר ביתר פירוט בספרו של הנרי טמיאנקה "Facing the Music".
במשך 20 שנות הקריירה הבינלאומית שלה, הופיעה רביעיית פאגאניני ברציפות בערים גדולות וקטנות ברחבי ארצות הברית, כמו גם באולמות קונצרטים מפורסמים בעולם.
הם הופיעו עם ארתור רובינשטיין, אנדרס סגוביה, קלאודיו אראו וגארי גראפמן.
הקלטותיהם כללו את רוב הרביעיות של בטהובן ואת אלה של פורה, ורדי, דביסי, ראוול ואחרים .
כמו כן ניגנו ביצועי בכורה עולמיים של יצירות מאת דריוס מיוף מריו קסטלנואובו-טדסקו, אלברטו חינסטרה ובנג'מין ליס.
הנרי טמיאנקה עשה לו שם ככנר סולן ומנצח קונצרטים, סופר ומחנך.
הוא היה החבר הקבוע היחיד ברביעיית פאגאניני במשך כל שנותיה.
גוסטב רוסלס היה הכנר השני המקורי.
בהמשך החליף אותו צ'ארלס ליבוב (שהיה לאחר זמן לכנר הראשון של שלישיית בוזאר) ואחריו שטפאן קרייק.
רובר קורט, שהיה פרופסור לוויולה בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל, היה הוויולן המקורי.
בהמשך החליף אותו צ'ארלס פוידארט, ואחריו באו דייוויד שוורץ ואלברט גיליס, בזה אחר זה.
הצ'לן רוברט מאס מת באופן פתאומי ב-1948. החליף אותו אדולף פרזין, שהוחלף בלוסיין לאפורט, שהיה צ'לן ראשון בתזמורת הסימפונית של ניו יורק בניצוח וולטר דאמרוש ובתזמורת NBC.
גאבור רייטו, ויקטור גוטליב ואדגר לוסטגרטן מילאו גם הם תפקיד זה בזמנים שונים.
ארבעת הכלי סטרדיווארי הנהדרים היו בין הנכסים היקרים ביותר ללבו של הווירטואוז המהולל ניקולו פאגאניני.
אחרי שנרכשו על ידי גב' קלארק, נעשו בכלים שיפורים נוספים על ידי בונה הכינורות בעל השם סימון פרננדו סאקוני.
הכינור הראשון, ה"Comte Cozio di Salabue", נבנה על ידי סטרדיווארי בשנת 1727 ופאגאניני עצמו ניגן בו, אחרי שרכש אותו מן הרוזן קוזיו דה סאלאבואה בשנת 1817.
את הכינור השני, ה"Desaint", בנה סטרדיווארי בשנת 1680. הוא מהווה דוגמה לסגנון אמאטי המוקדם של סטרדיווארי, ותכונותיו מתוארות בפירוט בספר "הגאוניות של סטרדיווארי" מאת טובי פאבר.
הוויולה, ה"מנדלסון", נבנתה בשנת 1731, כשסטרדיווארי היה בן 86. היא אחת מפחות מתריסר ויולות סטרדיווארי ששרדו, והיא שאצלה על פאגאניני את ההשראה להזמין אצל הקטור ברליוז את הפואמה הסימפונית "הרולד באיטליה".
הצ'לו הוא ה"לאדנבורג" משנת 1736. הוא היה בבעלות משפחת מנדלסון לפני שפאגאניני הוסיף אותו לאוצרותיו.
כשרביעיית פאגאניני התפרקה בשנת 1966, עברו ארבעת הכלים לידי הגלריה לאמנות קורקוראן בוושינגטון הבירה.
לפי צוואתה של מרת קלארק, אין להפריד ביניהם לעולם.
החל ב-1992 הושאלו הכלים לרביעיית קליבלנד.
מאז 1994 הם בבעלות קרן המוזיקה ניפון, ורביעיית המיתרים טוקיו ניגנה בהם עד להתפרקותה בשנת 2013. לאחר זאת ניגנה בכלים רביעיית האגן.
רביעיית קרמן היא רביעיית כלי פריטה קאמרית שנגניה הם נגני מנדולינה.
רבעיית מנדולינות מקבילה לרבעיית כלי הקשת ההיסטורית ומורכבת משתי מנדולינות (כתחליף לכינור), מנדולה (כתחליף לויולה) ומנדוצ'לו (כתחליף לצ'לו).
רביעיית המנדולינות קרמן קמה בעקבות שיתופם של ארבעה נגני מנדולינה בתזמורת הפילרמונית הישראלית בניצוחו של מסטיסלב רוסטרופוביץ' בביצוע היצירה רומיאו ויוליה של פרוקופייב.
בקונצרט השתתפו: יעקב ראובן, אבי אביטל, שמואל אלבז וישראלה שטיין, כל הארבע ניגנו על מנדולינות פרי יצירתו של הבונה אריק קרמן, רמת הביצוע של הנגנים והצליל הייחודי של כלי הנגינה החדשים הרשים את רוסטרופוביץ' אשר הזמין את הנגנים לנגן עבורו בחדר המנצח והמליץ להם לנגן ברביעייה.
המלצתו של רוסטרופוביץ' הביאה בשנת 2000 להקמתה של "רביעיית מנדולינות קרמן" על שם בונה המנדולינות אריק קרמן, שמטרתה נגינת רפרטואר קלאסי בלבד.
לצורך ההרכב של הרביעייה קרמן בנה מנדולה ומנדוצ'לו.
ההרכב הראשון של הרביעייה כלל ארבעה נגנים מאסכולת באר שבע: שמואל אלבז, יעקב ראובן (מנדולינות), אבי אביטל (מנדולה), לב חימוביץ' (מנדוצ'לו)
כמו כן השתתפו לסירוגין: תום כהן, אהרון קביליס, אלון שריאל.
רביעיית קרמן החלה לבצע קונצרטים על במות שונות בישראל, וניגנה יצירות מאת מלחינים קלאסיים מערביים: ויוואלדי, אלבניס, בארטוק, בודשקין ועוד.
בשנת 2004 יצאה הרביעייה לסיור בספרד, שם זכתה בתחרות בינלאומית להרכבי כלי פריטה.
כמו כן הקליטה הרביעייה אלבום בכורה.
בשנת 2005 הרביעייה התפרקה עקב מחלוקת בנושא הרפרטואר.
בשנת 2012 רביעיית המנדולינות קרמן הוקמה מחדש, ביוזמתו של יעקב ראובן, הפעם כרביעיית מנדולינות בהרכב בינלאומי בהשתתפות: יעקב ראובן, (ישראל), מארי כרמן סימון (ספרד), פביו גלוצ'י (איטליה), ווינסנט בר דמנדר (צרפת).
לרביעייה נבנו מנדולה ומנדוצ'לו חדשים על ידי אריק קרמן ובנו ים.
רביעיית המנדולינות קרמן ביצעה קונצרטים בישראל וברחבי אירופה וכמו כן הקליטה שני אלבומים: הראשון כלל רביעיות קלאסיות מאת מוצרט.
השני כלל יצירות בנות זמננו שנכתבו במיוחד עבור רביעיית קרמן על ידי מלחינים ישראלים: עודד זהבי, בועז בן משה, יחזקאל בראון.
רביעיית המיתרים מספר 14 ברה מינור, 810 ברשימת דויטש מאת פרנץ שוברט, שידועה גם בכינויה המוות והעלמה (Der Tod und das Mädchen) היא אחת מן היצירות החשובות ביותר במוזיקה הקלאסית להרכב של רביעיית מיתרים.
היצירה נכתבה בשנת 1824. שמה של היצירה נובע מן הפרק השני, שהוא פרק וריאציות אשר נכתב על בסיס שיר שהלחין שוברט כשש שנים מוקדם יותר, העונה לשם "העלמה והמוות" , על בסיס טקסט מאת מתיאס קלאודיוס.
השנים 1823 ו-1824 היו לא פשוטות לשוברט: בחלק גדול מ-1823 הוא היה חולה.
על פי עדויות שונות זו הייתה התפרצות השלב הסופי של מחלת הסיפיליס, ובחודש מאי נשלח שוברט לבית החולים.
הוא היה מרושש, נכנס למחלוקות עם אנטון דיאבלי אודות הוצאה לאור של יצירותיו וקיבל תשלום זעום, ואופרת הזינגשפיל שלו - Fierabras אפילו לא בוצעה.
למרות מצבו הבריאותי והנפשי, המשיך שוברט לכתוב בשנה זו יצירות מופת, ביניהן מחזור השירים הטוחנת היפה, האוקטט לחמישיית מיתרים, קלרינט בסון וקרן יער , יותר מ-20 שירים וקטעים רבים לפסנתר.
ב-1820 כתב שוברט את קטע הרביעייה שלו בדו מינור ולאחר מכן הפסיק לכתוב בסוגה לכמה שנים בודדות.
הוא חזר וכתב בתחילת 1824 את רביעיית מיתרים ה-13 שלו, הידועה בכינוייה "רוזמונדה", שהתבוססה על מנגינות מתוך זינגשפיל באותו השם, שכתב כשנה לפני כן ולא הצליח בבמות .
שוברט אף הכיר ברמה המוזיקלית הגבוהה של שלוש רביעיותיו האחרונות (מספרים 13, 14 ו-15).
האיכויות הבוגרות באות לידי ביטוי בכתיבה יותר שוויונית מבחינת הכלים השונים, על תכונותיהם ומאפייניהם (ברביעיות הראשונות, ברוב הזמן הכינור הראשון מנגן את המלודיה ואילו שאר הכלים את ההרמוניה).
המרקם יותר מסובך, ויוצר שילובים מפתיעים בין הכלים.
מבחינה מבנית, קיימים יותר מוטיבים, והרמוניות נועזות וכרומטיות.
על פי עדותו של וולטר וילסון קובט , שוברט מצא את ההרכב של רביעיית המיתרים כמדיום שהולם ניסיונות מרחיקים לכת בקומפוזיציה.
הרביעייה ברה מינור נכתבה במהלך חודש מרס 1824, מספר שבועות לאחר סיום הכתיבה של הרביעייה הקודמת בלה מינור, "רוזמונדה".
נראה ששוברט תכנן להוציא לאור את רביעיות מספר 13, 14 ו-15 בתור קובץ אחד.
"רוזמונדה" עוד פורסמה בימי חייו (בשנת 1825), אך "העלמה והמוות" יצאה לאור בידי דיאבלי כשלוש שנים לאחר מות המלחין, ב-1831. נראה שביצוע הבכורה נערך בינואר 1826 בביתו של חברו, הכנר הוינאי פרנץ האקר (Franz Hacker) כאשר שוברט ניגן את תפקיד הויולה.
השיר "העלמה והמוות" (בתרגום לאנגלית)
השיר שכתב שוברט כשש שנים מוקדם יותר (בשנת 1817), העונה לשם "העלמה והמוות" , על בסיס טקסט מאת מתיאס קלאודיוס היווה את הבסיס לפרק השני ולשמה של הרביעייה.
היצירה בנויה על פי המבנה הסטנדרטי לרביעיית מיתרים - ארבעה פרקים על פי הרצף של מהיר, איטי, ריקוד (סקרצו) ומהיר:
1.Allegro בסולם רה מינור ובמשקל 4\4
2.Andante con moto, וריאציות בסולם רה מינור ובמשקל 2\2
3.Allegro molto, סקרצו בסולם סול מינור ובמשקל 4\3
4.Presto בסולם רה מינור ובמשקל 8\6
הפרק נפתח ב-14 תיבות בהן שוברט מציג את האלמנטים הריתמיים שיתפתחו לאורך כל הפרק.
הרביעייה מתחילה באוניסון על רה בפורטיסמו, והופעה ראשונה של מוטיב הטריולה היורדת.
לאחר מכן מופיע מרקם כוראלי בפיאניסימו.
הנושא הראשון, משלב בין הכוראליות לבין מוטיב הטריולה היורדת שעובר בין הכלים השונים, תוך כדי קרשנדו הדרגתי וטיפוס מבחינת המנעד.
הנושא השני, בסולם המז'ור המקביל פה מז'ור מאופיין באווירה פסטורלית בפיאניסימו, כאשר הטריולות מופיעות אצל הויולה.
מיד לאחר מכן, מופיעה וריאציה על הנושא השני, הכוללת חלקי 16.
לאחר רצף של מספר מודולציות, מגיע שוברט לסולם הדומיננטה של רה מינור - לה מינור.
הפיתוח מתבוסס בעיקר על הנושא השני במינור, ועם הזמן המרקם הופך לדחוס וסבוך יותר ויותר.
בסיום הפרק, קטע כוראלי כרומטי מתפקד כמעבר לנושא הראשון בשינויים קלים, כביכול לקראת התפרצות.
עם זאת, בסוף הקודה מופיע מקצב מנוקד שלא הופיע עד כה, ואשר סוגר לאיטו את הפרק בפיאניסימו.
הפרק השני, הוא פרק וריאציות המבוסס על השיר שהלחין שוברט כשש שנים מוקדם יותר, העונה לשם "העלמה והמוות" , על בסיס טקסט מאת מתיאס קלאודיוס.
הנושא המופיע בסולם סול מינור, דומה למארש אבל ומסתיים בטרצה פיקרדית .
הנושא בנוי במבנה שיר של א-ב-א', וכ-24 תיבות בסך הכל.
בווריאציה הראשונה, ההרמוניות מופיעות בטריולות בכלי המיתר האמצעיים, הצ'לו בפיציקטו והכינור הראשון "משייט" מעליהם ומחליף באופן תדיר בין דואולות לטריולות.
בווריאציה השנייה, הצ'לו לוקח את הנושא, כאשר הכינור הראשון מנגן בפולס של חלקי 16.
הווריאציה השלישית, מאופיינת בדרמה גדולה דמוית שטורם אונד דראנג, כאשר תבנית הקצב של הנושא עוברת דימינוציה פי 4 - מחצי-רבע-רבע לשמינית-שני חלקי 16.
בווריאציה הרביעית הפסטורלית, הכינור הראשון מנגן את המלודיה בטריולות מקושטות ברגיסטר גבוה, ושאר הכלים נשארים סטטיים ובערכים ריתמיים ארוכים.
בווריאציה החמישית ואחרונה, משלב שוברט בין הנושא שכתוב דומה לאופן הופעתו הראשוני, הכינור השני מנגן את המנגינה ומעליו הכינור הראשון בחלקי 16. תהליך ארוך של קרשנדו ל-ff ודימינאנדו ל-pp מוביל לסיום בסולם היחסי סול מז'ור.
קובט תיאר את הפרק השלישי כ"ריקודו של כנר מן השאול".
האופי של הסקרצו הוא מהיר, משולב בסינקופות ובעל מעברי דינמיקה קיצוניים.
הסקרצו בנוי במבנה הסטנדרטי של המינואט: חלק מינואט ברה מינור וחלק טריו מנוגד לו ברה מז'ור.
הסקרצו הוא פרק יחסית קצר, המתפקד כגשר לפרק הפינאלה.
הפינאלה הוא פרסטו שבנוי במבנה של רונדו על בסיס ריקוד הטרנטלה במשקל 8\6. בעבר התפתח מיתוס שעקיצה מעכביש הטרנטולה הייתה מביאה לריקוד מוטרף.
קובט כינה את פרק זה "ריקודו של מלאך המוות" או "ריקוד מקברי".
הפרק נפתח בנושא הרונדו באוניסון, המאופיין במקצב מנוקד (ולרוב מנוגן בכיווני קשתות מנוגדים לאלו הרגילים).
בנוסף, הדגשים באים על הפעמות הלא מודגשות.
לאחר פיתוח קצר של נושא הרונדו, מגיע נושא דמוי כוראל עם קדנצה מדומה.
קובט תיאר שיש דמיון מסוים בין נושא זה לנושא של שר היער.
הכוראל ממשיך להתפתח כאשר השמיניות נמצאות לאורך הדרך.
החטיבה השלישית הקודרת, כוללת הרמוניות כרומטיות, המיולות ואובדן כללי של תחושת הפעמות המודגשות.
היא מתחילה ברה מז'ור, כהצהרת ניצחון במעבר לסולם המז'ורי היחסי.
אך בבת אחת, הקודה חוזרת במהירות לסוף טראגי ברה מינור.
רביעיית יואכים הייתה רביעיית מיתרים, שהקים הכנר יוזף יואכים בשנת 1869 יחד עם עמיתיו בבית הספר שניהל: "Hochschule für Musik" (בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין).
בשנת 1869 הוקמה רביעיית יואכים בגרמניה על ידי יוזף יואכים, וזכתה במהרה למוניטין הטוב ביותר באירופה.
היא המשיכה להופיע עד מותו של יואכים בשנת 1907. בכל שנה, רביעיית יואכים הייתה מופיעה בחורף בברלין.
כך היה למשך יותר מ-4 עשורים.
בשנת 1900, גם הופיעה בווינה, בודפשט, רומא, פריז ולונדון.
יואכים הוביל את הרביעייה מאז 1869 עד יום מותו.
בשנת 1878, בזמן שיואכים הלחין קונצ'רטו לכינור, הוא התייעץ עם ברהמס ולבסוף הוחלט שיצירה זו תנוגן על ידי רביעיית יואכים ותולחן במיוחד בשבילה.
מסופר כי רביעיית יואכים, אף על פי שהייתה בסדר שונה בין הנגנים, היא תפקדה באופן מושלם כמעט רק כרביעייה.
בשנת 1907, בזמן מחלתו של יואכים, הרביעייה הופיעה פחות.
לרביעיית יואכים היו נגנים רבים:
רביעיית קוריליאנו היא רביעיית מיתרים, שקמה בשנת 1996 בברכת המלחין זוכה פרס פוליצר, פרס גראמי ופרס אוסקר, ג'ון קוריליאנו.
"זו באמת אחת הרביעיות הגדולות של הדור החדש," אמר המלחין.
"העוצמה היוקדת שלהם, רגישותם המוזיקלית ובחירת היצירות הנועזת שלהם תורמות לחוויה קונצרטית מהממת לחלוטין." חברי הקבוצה עם הקמתה היו סטודנטים באינדיאנה ועבדו בהדרכת עטר ארד.
הודות למסירות ולהתלהבות של הקבוצה ליצירות חדשות, היא אחת הפרשניות המבוקשות ביותר כיום למוזיקה עכשווית.
על מאמציה להנחיל מוזיקה חדשה לקהל מאזינים רחב יותר, זכתה הרביעייה לא מכבר לפרס אסקאפ/CMA לבניית תוכנית הרפתקנית.
הרפרטואר של רביעיית קוריליאנו משתרע מן הקלאסי למודרני, וכולל שלוש יצירות מאת המלחין שאת שמו הם נושאים, ג'ון קוריליאנו: רביעיית מיתרים מס' 1 "פרידה" (1995), תצלום חטף: בסביבות 1909 (2003), והעיבוד לרביעיית מיתרים של קוריליאנו ליצירתו "תרנגול הודו של נובמבר שחור" (1972).
רביעיית קוריליאנו שמה לה למטרה גם לבצע יצירות של מלחינים צעירים בראשית דרכם, כגון שייפר מאהוני, אדם סילברמן וג'פרסון פרידמן, לצד מלחינים מודרניים ידועי שם כמו וינטון מרסאליס, בן ג'ונסטון, רוברטו קרנבאלה ואליוט קרטר.
הרביעייה, שחבריה הם הכנרים מייקל ג'ינסו לים ואליזה ברסטון, המתחלפים ביניהם ככינור ראשון, הויולנית מליה וטראס והצ'לנית איימי סו ברסטון, טיפסה במהירות במעלות עולם המוזיקה הקאמרית.
שנה אחת לאחר הקמתה, משכה הקבוצה את תשומת לבו של אייזק שטרן, שהזמין אותם לסדנת המוזיקה הקאמרית הקרויה על שמו בקרנגי הול.
בשנה שלאחריה, זכתה רביעיית קוריליאנו בתחרות ילו ספרינגס למוזיקה קאמרית ולאחר זאת בפרס הראשון בתחרות פישוף הארצית למוזיקה קאמרית לשנת 1999.
הרביעייה הופיעה ברבים ממרכזי המוזיקה החשובים בארצות הברית, בהם קרנגי הול, וייל רסיטל הול, אליס טולי הול, מרקין הול, מרכז קנדי לאמנויות הבמה, בסדרת "אמנים דגולים" של מרכז לינקולן ובקורקורן גאלרי.
לאחרונה ניגנה רביעיית קוריליאנו בבולטימור, בוסטון, שיקגו, סינסינטי, דטרויט, יוסטון, אינדיאנפוליס, לוס אנג'לס, ניו יורק ווושינגטון די.
כמו כן יצאה הרביעייה להופעות באיטליה, מקסיקו ודרום קוריאה, שם ניגנו בביצוע בכורה את "רביעיית הפרידה" של קוריליאנו.
הם מושמעים באינספור שידורי רדיו בתחנות שונות בארצות הברית.
הרביעייה השתתפה בפסטיבלי מוזיקה, בהם פסטיבל רוויניה, פסטיבל המוזיקה של אספן ועוד.
רביעיית קוריליאנו הייתה רביעיית הבית בבית הספר ג'וליארד, שם היו עוזרי הוראה לרביעיית ג'וליארד; באוניברסיטת אינדיאנה, שם היו מרצים אורחים בסגל המורים; בקולג' דיקינסון ובתוכנית המוזיקה הקאמרית של תזמורת הנוער של ניו יורק.
איימי סו ברסטון – צ'לו
רביעיית המיתרים של לנר, ששמו נכתב לפעמים כרביעיית המיתרים של להנר, הייתה רביעיית מיתרים ממוצא הונגרי, שנוסדה רשמית בבודפשט ב-1918, שבמשך רוב הקריירה המוקדמת שלה פעלה בלונדון או ממנה.
הם הופיעו ברויאל אלברט הול, בשלוש הזדמנויות בין 1922 לבין 1926. הופיעו גם בניו יורק, אמסטרדם ובמקומות אחרים באירופה ובעולם כולו.
רביעייה לנר ביצעה את המחזור המוקלט השלם הראשון של רביעיות בטהובן.
הרביעייה זכתה לשם עולמי בתקופתה.
ההרכב המייסד של הקוורטט, שפעל עד להתפרקותם בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה רובם ככולם יהודים כדלקמן:
במופעים מאוחרים יותר של ההרכב, פול רולנד (ויולה) ולאסלו וארגה (צ'לו) היו הנגנים בהרכב רביעיית לנר.
ינה לנר נולד במשפחה יהודית ב-24 ביוני 1894 בסובוטיצה, הונגריה (לימים סופחה ליוגוסלביה) כבנם של המוזיקאי יוז'ף לנר ושל קטלין ברוקר.
את לימודיו המוזיקליים הראשונים קיבל מאביו, שהיה המנצח השני של תיאטרון קיראי בבודפשט, ולאחר מכן נרשם בבודפשט לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם קיבל תעודת אמן.
בסיום האקדמיה למוזיקה הפך לחבר בתזמורת של בית האופרה המלכותי ההונגרי, ממנו פרש ב-1922. הוא הקים את הרביעייה כבר ב-1918 והיה מנהיגה.
רביעיית לנר הקליטה רבות במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 עבור קולומביה רקורדס, שותפות שקיבלה תנופה חזקה מיובל המאה למותו של בטהובן ב-1927, כאשר הגרעין של יצירות רביעיות בטהובן הוקלט או החל להיות מוקלט (סדרה L).
הנושא הוחלף ב-1928 עם יום השנה המאה של למותו של שוברט, שעבורו הקליטה רביעיית לנר את האוקטט.
רשומות הקידומת LX הונפקו בעיקר בין 1933 לבין 1936. ההקלטות העיקריות שלהם של היצירות השלמות (כולן 78 סל"ד של קולומביה) באותה תקופה הן כדלקמן:
Rockport Records (ניו יורק) החלה בשנת 1999 בפרויקט להוצאה מחודשת של כל ההקלטות של הרביעייה בתקליטור.
עד 2015 יצאו חמישה תקליטורים המכסים את היידן, מוצרט, שוברט, שומאן ודבוז'אק.
רביעיית המיתרים מספר 13 בלה מינור D 804 אופוס 29 או רביעיית רוזמונדה נכתבה על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט בין פברואר-מרץ 1824. היא הוקדשה לידיד המלחין, הכנר איגנץ שופנציג שביצע אותה בבכורה ב-14 במרץ 1824 כחבר הרביעייה שנשאה את שמו.
שוברט כתב את הרביעייה שלוש שנים אחרי הניסיון הקודם לכתוב בסוגה הזאת, ה-Quartettsatz D 703 ("פרק רביעייה" או רביעיית מיתרים אופוס 12 בדו מינור) שנשארה לא גמורה', בחלק אחד בלבד.
"רביעיית רוזמונדה" הייתה הרביעייה היחידה של שוברט שהוצאה לאור בחיי המלחין
בשנת 1824 התרחק שוברט מהלחנת שירים והתמקד ביצירת מוזיקה כלית קאמרית.
בנוסף לרביעייה זו, הוא הלחין באותה שנה גם את רביעיית המיתרים ברה מינור מספר 14 "המוות והעלמה", את השמינייה, כמו כן את סונאטת גראנד דואו וה"דיברטימנטו בסגנון הונגרי" שניהם לפסנתר לארבע ידיים, ואת סונאטת ארפג'ונה.
פרט לגרארד דואו בכל היצירות האלה בלטו יסודות מחזוריים - שניים או יותר חלקים בכל אחת מהן, המתקשרים ביניהם בדרך כלשהי כדי ליצור תחושת אחידות.
במקרה הרביעייה ללה מינור, מוטיב מתוך המנואט שבחלק השלישי הופך ליסוד המלודי החשוב ביותר עבור החלק האחרון - פינאלה.
שבורט הקדיש את היציר לאיגנץ שופנציג, ידיד טוב וכנר ראשי שברביעייה האישית של בטהובן שהקים אותה מחדש וכללה חוץ ממנו את הכנר קרל הולץ, הוויולן פרנץ וייס והצ'לן יוזף לינקה.
ביצוע הבכורה של הרביעייה התקיים באולם מוזיקפריין בווינה ב-14 במרץ 1824. שוברט התרשם כי הביצוע היה "די איטי, אבל טהור ומעודן"
הרביעייה נמשכת כ-30 עד 40 דקות והיא מורכבת מארבעה חלקים:
3.מימין לשמאל: Allegretto - Menuetto (בלה מינור) - Trio (לה מז'ור)
החלק הראשון הוא מאוד עוצמתי.
הוא נפתח במרקם המזכיר, במיוחד בקטעי הליווי חסרי המנוחה של הכינור השני, את הנושא המלנכולי מתוך אחד משירי שוברט המוקדמים - גרטכן ליד הכישור על מלים מתוך פאוסט מאת גתה).
הוא מזכיר גם את הליווי לנושא הראשון של סימפוניה השמינית של שוברט ("הבלתי גמורה").לפי ו.
קונן יש בחלק זה של היצירה אסוציאציה עם השבירות הנשית של גיבורתו של גתה, מרגרטה.
"כוחה של היצירה מעוצב בעדינות, בעומק ובאחידות האווירה הלירית".
זהו החלק שהעניק לרביעייה את הכינוי, והוא מבוסס על נושא מהאינטרמצו (אנטרקט) השלישי במוזיקת הבמה שכתב שוברט עבור המחזה "רוזמונדה" מאת הרמינה פון שזי.
(נושא דומה מופיע גם באימפרומפטו אופוס 142 בסי במול מז'ור D 935 שאותו הלחין כעבור שלוש שנים.
במשקל הדקטילי-ספונדאי הבולט בחלק איטי הזה ניתן לזהות את השפעת הסימפוניה השביעית של בטהובן.
המלחין משתמש בו באותה תצוגה - שאפשר למצוא בחלק האיטי של הסימפוניה התשיעית ("הגדולה" בלה מז'ור).
המנואט מקורי מאוד ו"מבטא את מהות הרעיון האמנותי של רביעייה".
הוא מצטט שיר אחר של שוברט - אלילי יוון Die Götter Griechenlandes.D 677 מנובמבר.1819 (שאותו הוא כתב בזמנו על מילותיו של פרידריך שילר והרומז על עולם מסתורי ששקע) והכולל את הקטע ?Schöne Welt, wo bist du (עולם יפה, איפה אתה?).
הקשר לליד זה נתגלה לראשונה על ידי וילי קאהל, יותר ממאה שנה מאוחר יותר.
(Kahl 1930).פתיחת המנגינה חוזרת בהיפוך בהתחלת הטריו ומהדהדת מאוחר יותר בפתיחת חלק הסיום - פינאלה.
המלחין נעזר במודולציות "המבטאות תחכום פסיכולוגי רב" (ו.
מתחיל בנושאים מקוריים בניחוח צועני-הונגרי ומקצבים קופצניים המשרים עליצות.
השיא מתבטא במנואט המסתיים בצלילים המשקפים כיבוי נפשי וחרדה קיומית.
2012 - בסרט The Avengers (הנוקמים) בקטע שבו לוקי מתקיף את שטוטגרט
2019 - הרביעייה עומדת במרכז ספרו בצרפתית של אקירה מיזובאיאשי - "נפש שבורה"Âme brisée
רַבַּן גַּמְלִיאֵל דְּיַבְנֶה (או: רבן גמליאל השני) חי בסוף המאה הראשונה ותחילת המאה השנייה לספירה.
היה מנהיג רוחני, תנא ונשיא הסנהדרין אחרי המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני.
סבו של רבי יהודה הנשיא, עורך המשנה.
רבן גמליאל הלך בדרכו של אביו, רבן שמעון בן גמליאל הזקן, שהיה נשיא הסנהדרין, ונמנה עם מחנה המתונים בפרוץ המרד הגדול נגד הרומאים.
למרות היותו מתון, הוא נרדף על ידי הרומאים, שהעדיפו על פניו את רבן יוחנן בן זכאי כנשיא הסנהדרין.
הרומאים האמינו שרבן גמליאל הוא צאצא של דוד, וחששו שהיהודים יראו בו משיח.
לכן הוא נאלץ לעבור לעכו לפרק זמן מסוים.
במשנה מופיע דיאלוג דתי שהתפתח בעכו בינו לבין חכם הלני בעת ששהו יחד בבית מרחץ שהיו בו פסלי אפרודיטה:
רבן גמליאל אמר על עצמו שהוא (עדין נפש), ועל פי הגדרה הלכתית זו, מותר היה לו, לצד נימוקים אחרים, לחרוג בכמה עניינים מההלכה המקובלת בזמנו, כגון:
להתרחץ כשאשתו נפטרה בתוך ימי ה"שבעה".
לשתות יין ישראלי מתוך כלי של גוי.
כמו כן קיבל תנחומים על טבי עבדו, אף שפסק שאין לקבל תנחומים על עבד נוכרי שמת, מאחר ש"טבי עבד כשר היה".
מאידך, היה נוהג להחמיר על עצמו בדברים שבהם הקל לאחרים.
מסופר עליו שכשמת בנה של שכנתו והייתה בוכה בלילה, בכה כנגדה רבן גמליאל עד שנשרו ריסי עיניו.
כשלא ידע היה אומר "לא שמעתי".
מכיוון שבימיו נהגו לתפור למת תכריכים יקרים, מנהג שהיה מכביד על המשפחה עד כדי שהיו מניחים את מתם ובורחים על מנת שלא לתפור לו תכריכים, לפני מותו ציווה רבן גמליאל לקוברו בבגדי פשתן פשוטים, ובעקבות מעשה זה התקבל נוהג חדש של קבורה בכלי פשתן.
המרד הגדול של היהודים ברומאים פרץ בשנת 66 לספירה.
הנשיא, רבן שמעון בן גמליאל הראשון, השתתף במרד ונהרג במהלכו.
על פי המסורת הוצא להורג עם רבי ישמעאל כהן גדול, בין עשרת הרוגי מלכות.
הרומאים שללו את הנשיאות ממשפחת הלל הזקן ולא אפשרו לבנו, רבן גמליאל, להמשיך את שושלת הנשיאות, ולכן הנשיאות עברה לידי רבן יוחנן בן זכאי לתקופה מסוימת.
רבן יוחנן בן זכאי פעל להעמיד חזרה את שושלת הלל בנשיאות, וכאשר התְנאים אפשרו זאת הוא פרש והעביר את הנשיאות לרבן גמליאל השני, בנו של רבן שמעון בן גמליאל.
לפי השערת חלק מהחוקרים, רבן גמליאל הסתתר באותה תקופה, עד שנת 96 שבה מת אחרון השושלת הקיסרית הפלאבית – דומיטיאנוס (אחיו של טיטוס שהחריב את המקדש), וזאת משום שדעת השלטון הרומי עד אז על הנשיא ומשפחתו הייתה שלילית.
בשנת 96 עלה לכס הקיסרות הרומאית נֶרְוָוה, ויחסו ליהודים היה רך יותר מזה של קודמיו, כיוון שלא היה ממשפחת הקיסרים הפלאביים.
לעומת זאת, יש הסוברים שרק בחלק מתקופת שלטון שושלת זו נרדף רבן גמליאל ונאלץ לברוח, ופעילותו ביבנה הייתה בחלקה האחר של תקופה זו, ובימי שלטונו הקצרים של נרווה, עד שנאלץ לברוח שוב ללוד בימי טראיאנוס.
במקורות מסופר שרבן גמליאל עסק בתורה ובהלכה יחד עם חכמי דורו – רבי יהושע, רבי אליעזר ורבי עקיבא.
עם זאת, מעמדו כנשיא הסנהדרין היה מתוקף המינוי שקיבל.
רבן גמליאל היה נשיא תקיף ביותר, שהטיל את מרותו אף על תנאים חשובים כרבי יהושע.
ואף על רבי אליעזר בן הורקנוס במחלוקת הידועה של תנורו של עכנאי, שבה פסקו כנגד רבי אליעזר אף על פי שהוא הסתייע באותות ובמופתים.
בפולמוס שהתעורר בשל קידוש החודש שנראה כלפי חוץ מוטעה, לאחר שקיבל רבן גמליאל עדים, רבי דוסא בן הרכינס מבקרו באופן חריף: "עֵדֵי שֶׁקֶר הֵן!
גם לאחר מכן מנסים החכמים למצוא דרך ולהצדיק את הקביעה של קידוש החודש, ורבי עקיבא דורש: "אשר תקראו אותם", בין בזמנן בין שלא בזמנן, ואילו רבי דוסא בן הרכינס קובע שכל שלושה שיעמדו כבית דין – הרי הם כבית דינו של משה.
רבן גמליאל הכיר בגדלותו של רבי יהושע, שכן מסופר שלאחר שרבי יהושע בא לפניו במקלו ומעותיו ליבנה ביום הכיפורים, וקיבל את קביעת התאריך של ראש החודש שהוא קבע, "עָמַד רַבָּן גַּמְלִיאֵל וּנְשָׁקוֹ עַל רֹאשׁוֹ.
הנסיעה של רבן גמליאל לאנטיוכיה הביאה לתמיכה של יהודים מהארץ ומהתפוצות בנשיאות וברבן גמליאל.
הוא קיים בהמשך קשרים טובים עם הנציב הסורי ודבר זה עזר לו לבטל גזירות שהרומיים הטילו על היהודים.
רבן גמליאל היה מקובל ואהוד מאוד על כל שכבות העם, משום שהוא השתייך לשושלת הנשיאותית של בית הלל (בניגוד לרבן יוחנן בן זכאי) ומשום שמשפחתו התנגדה לכיבוש הרומי – אביו השתתף במרד.
רבן יוחנן בן זכאי כמעט שלא נסע בארץ, ואילו רבן גמליאל קיים קשר מתמיד עם יהודי הארץ מכל השכבות.
הוא ערך עם הסנהדרין מסעות ברחבי הארץ ומינה בעצמו אנשים לתפקידי מינהלה.
מטרתו העיקרית של רבן גמליאל הייתה איחוד עם ישראל תחת הנהגה אחת.
מפני שהוא חשש ש"התורה האחת תיעשה לתורות הרבה", לשם כך כינס רבן גמליאל את כל חכמי הדור ליבנה.
הוא נסע ברחבי הארץ, והדריך את הרבים בהלכות החדשות שנכנסו לתוקף, ענה לשאלות של העם בארץ וגם בתפוצות, ובדק את ההנהגה של הציבור.
רבן גמליאל גם יצר קשר מתמיד עם תפוצות ישראל בגולה.
הוא שלח תלמידי חכמים רבים לשליחויות מחוץ לארץ ישראל, ופעולות אלו הביאו אתם הכנסות רבות מתרומות של יהודי התפוצות, וגם עזרו ליצור קשר אישי בין יהודי הגולה לחכמי ישראל.
לפעמים גם הוא עצמו היה נוסע לחוץ לארץ אל קהילות היהודים.
בתקופת רבן גמליאל ניכרת שאיפה להגיע להחלטה של איחוד ההלכה ולא להשאיר מחלוקות פתוחות.
הוא כינס את חכמי ישראל וקבע שההלכה תיפסק על פי הרוב, וחכם שיתנגד לכך יוחרם וינודה.
עד תקופתו של רבן גמליאל היו נוהגים שני זרמים שהתנגדו זה לזה – בית הלל ובית שמאי.
בתקופת נשיאותו הוחלט לפסוק כבית הלל ולא כבית שמאי (בית שמאי היו בדרך כלל מחמירים, ואילו בית הלל היו מקלים).
הוא קבע ש"כל העובר על דברי בית הלל חייב מיתה", כביכול.
קביעה נוספת של החכמים הייתה, שהולכים אחר הרוב של החכמים במקרה של מחלוקת, ולא לפי רמת החכם המתווכח.
בימי בית שני היו כתות רבות בישראל, אך בתקופת רבן גמליאל התמזגו רוב הכתות ואוחדו תחת הנהגה אחת.
היו מקרים שהגיעו לידי מצבים קיצוניים, כאשר רבן גמליאל רצה – בתוקף סמכותו כנשיא הסנהדרין – לכפות את דעת הרוב על היחיד.
כך למשל נהג בתקיפות כלפי רבי יהושע בן חנניה, מגדולי החכמים, והשתתף בהרחקתו של רבי אליעזר בן הורקנוס, שהיה תלמיד חכם גדול, משום שסירב לקבל את דעת הרוב (תנורו של עכנאי).
בעקבות אחת המחלוקות עם רבי יהושע בן חנניה, החליטו החכמים להדיח את רבן גמליאל מתפקידו, ומינו במקומו את רבי אלעזר בן עזריה.
אבל לאחר זמן קצר ביקשו החכמים את שובו של רבן גמליאל לכס הנשיאות.
רבן גמליאל היה החלטי בנושא תוקף החלטות הסנהדרין, ולא קיבל שיחלקו על ההחלטות שהתקבלו לפי הכרעת רוב החכמים.
לרבן יוחנן בן זכאי היו שני תלמידים חשובים: רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה.
רבי אליעזר השתייך לגישת בית שמאי, ובדרך כלל דעתו לא התקבלה על החכמים.
פעם אחת, בוויכוח בנושא תנורו של עכנאי, רבי אליעזר לא היה מוכן לקבל את דעת החכמים שרבי יהושע ייצגם, ואז החליטו החכמים, ובתוכם רבן גמליאל, לנדותו ולהרחיק אותו מבית המדרש.
מסופר כי לאחר הרחקתו של רבי אליעזר מבית המדרש, אימא שלום, אשתו של רבי אליעזר, שהייתה אחותו של רבן גמליאל, מנעה ממנו להתפלל נפילת אפיים, מחשש שתפילתו בשעת צערו תפגע באחיה, רבן גמליאל.
ביום אחד הדבר נמנע ממנה בטעות, וכאשר ראתה את בעלה מתפלל בנפילת אפיים אמרה לו, "קום, הרגת את אחי" (בכוח תפילתך).
אף על פי שרבן גמליאל פסק תמיד כבית הלל, היו שלושה דברים שבהם היה מחמיר כדברי בית שמאי.
החמיר בהלכות הטמנה מחג לשבת, בכך שאסר הטמנה למי שלא עירב עירוב תבשילין אפילו פת מועטת, וזאת בניגוד לדברי בית הלל שסוברים או שאסר הטמנה למי שלא עירב במיוחד בהטמנה כדעת בית שמאי לפי קבלת חנניה.
בנוסף, החמיר לפי דעת בית שמאי ש בניגוד לדעת בית הלל, וממילא מנורה של פרקים שנפלה אסר להחזירה, וכן אסר אפיית פת עבה בחג משום טרחא יתירה.
כפי האמור, בתקופתו של רבן גמליאל, בתקופת חורבן בית שני ולאחריו, היו בקרב עם ישראל כתות שונות (פרושים, צדוקים, איסיים, בני הכת היהודית-נוצרית ועוד) שהחזיקו בתפיסות שונות ביחס לטיב האמונה הראויה, תפיסות שלעיתים היו לצנינים בעיני חכמים.
רבן גמליאל וחכמי יבנה נתנו דעתם על הדבר, ולשם כך תיקנו ברכה נוספת על תפילת שמונה עשרה, היא "ברכת המינים", שבה נאמר: "(למינים) ולמלשינים אל תהי תקוה".
המונח "מינות" כולל במשמעותו כפירה ביהדות ולחימה נגד שמירת המצוות.
שליח ציבור שדילג על הברכה הזו, חושדים בו שהוא מין ומסלקים אותו מאחורי התיבה.
כיוון שבית המקדש נחרב, היה צורך לקבוע הלכות שיוציאו את העם מהמשבר של החורבן.
רבן גמליאל ושאר רבני הדור קבעו שהחגים, שבהם כל עם ישראל היה עולה לרגל בירושלים, ימשיכו להתקיים גם ללא העלייה לרגל ולמקדש.
במקום הקרבת קורבנות בבית המקדש, קבעו תפילות בבית הכנסת ואפשר היה להתפלל גם תפילת יחיד, בימים שהקריבו קורבן מוסף כגון שבת וחג, היה חובה להתפלל גם תפילת מוסף.
עוד תיקנו להתענות את כל התעניות שהתבטלו בימי בית המקדש השני, וגם לעלות לירושלים בתשעה באב ולבכות על חורבן המקדש.
בין רבן גמליאל לרבי יהושע בן חנניה אירעו מספר התנגשויות, בעקבות מחלוקות שנתגלעו ביניהם בהלכות בכורות, קידוש החודש ומעמדה של תפילת ערבית.
בפעם השלישית, כאשר נחלקו רבן גמליאל ורבי יהושע על מעמדה ההלכתי של תפילת ערבית, שוב הורה רבן גמליאל לרבי יהושע לעמוד במשך כל הזמן שבו ישב רבן גמליאל ודרש, כיוון שרבי יהושע שוב הכחיש לכאורה את דבריו.
מאורע זה הגדיש את הסאה לאחר המעשים הקודמים, והחכמים שנכחו באירוע זה החליטו להדיח את רבן גמליאל מהנשיאות ומינו במקומו את רבי אלעזר בן עזריה, שהיה כהן, חכם, עשיר ומיוחס לעזרא הסופר.
רבן גמליאל קיבל עליו את דין חבריו, והמשיך לבוא לבית המדרש ולדון עם החכמים כחבר מן המניין.
זמן לא רב אחר כך התפייס רבן גמליאל עם רבי יהושע, ובעקבות זאת הוחלט להחזיר את רבן גמליאל לתפקידו כנשיא, ורבי אלעזר בן עזריה כיהן בתפקיד במקביל אליו (אבל תחתיו).
לפי המסופר בתלמוד, רבן גמליאל היה דורש שלוש שבתות, ורבי אלעזר בן עזריה ברביעית.
יש הטוענים כי רבן גמליאל לא הודח מהנשיאות אלא רק מראשות הישיבה, מכיוון שבאותה תקופה שלטו הרומאים בארץ והם שהחליטו מי יהיה מנהיג היהודים, ולכן לא סביר שהם היו נותנים לאדם שהם מאמינים בו וסומכים עליו להיות מודח.
ציון קברו העממי של רבן גמליאל נמצא בקצה אזור התעשייה של יבנה.
ברשימת קברי צדיקים שערך רבי יעקב השליח במאה ה-13, כתוב כי על קבר רבן גמליאל .
(אבו הוריירה היה אחד מבני לווייתו של מוחמד, ואכן בניין הקבר שנעשה על ידי מושל מוסלמי, יוחס לקברו של אבו הוריירה, אף כי זיהוי זה סותר מסורת מוסלמית אחרת ולפיה נקבר אבו הוריירה במדינה שבערב הסעודית).
רבי אשתורי הפרחי שעלה לארץ בשנת 1315 כתב בספרו כפתור ופרח אודות קבר זה: .
כיום מונחת פרוכת על ציון הקבר המשוער, ועליה נכתב ציטוט של רבן גמליאל: – ציטוט המתייחס להקפדתו של רבן גמליאל לקיים מצוות קריאת שמע גם בשעה שעל פי ההלכה היה פטור מכך.
רבן יוחנן בן זכאי (בספרות הארצישראלית נקרא זַכַּיִ או זַכַּיִי; מכונה ריב"ז; חי במאה ה-1 לספירה) היה מגדולי התנאים בתקופה שסביב חורבן בית שני.
היה תלמידו של הלל הזקן, וכמו רבו, היה איש שלום הסולד ממלחמה.
לפי מסורת חז"ל, הוא נמלט מירושלים הנצורה, ושכנע את אספסיאנוס להתיר לו להקים את הסנהדרין מחדש ביבנה, שם הנהיג את שרידי החכמים, שיקם את חיי התורה בארץ ישראל, והיה מהראשונים שתיקנו תקנות המתאימות למציאות ללא מקדש.
תחילה התגורר בעיירה עֲרָב שבגליל, ולאחר החורבן התיישב בעיירה ברור חיל שבשפלת לוד.
לפי המסורת, ניתן לו התואר "רבן" הואיל וכיהן תקופה מסוימת כנשיא הסנהדרין, אף על פי שלא השתייך לשושלת נשיאי בית הלל הזקן.
הוא היה תלמידם של הלל ושמאי, ועל פי המסופר במדרש חי 120 שנה.
הלל הזקן רבו כינה אותו בתואר: "אב לחכמה ואב לדורות".
לפי המדרש, רבן יוחנן בן זכאי עסק בראשית חייו במסחר.
במשנה מסופר פעמיים שנשאל שאלה הלכתית בעֲרָב שבגליל הסמוכה לסכנין (כיום עראבה), ובתלמוד הירושלמי נזכר כי התגורר 18 שנה בעיירה ערב, וכי מתח ביקורת על אנשי הגליל שלא עסקו די בתורה והביאו לפניו רק שתי שאלות הלכתיות בעת ששהה במקום.
יש לשער כי תקופה זו קדמה לחורבן, ובסופה עבר לירושלים.
בירושלים התגורר כמעט עד לחורבן, ולאחר מכן המשיך ליבנה.
בשנים האחרונות לחייו עזב את יבנה ועבר עם תלמידיו לברור-חיל שבדרום הארץ.
יוסף בן מתתיהו, ההיסטוריון החשוב של התקופה, אינו מזכיר אותו כלל.
בזמן המרד הגדול וחורבן ירושלים, נשאר רבן יוחנן לפליטה מבין חברי בית הדין בירושלים, והיה חלק מקבוצה קטנה של "רודפי שלום" שישבו ביבנה והתנגדו לקנאים.
הוא ייסד ביבנה את בית המדרש ("כרם ביבנה"), שם הונח היסוד לסידור ולעריכת התורה שבעל פה, שכונסה מאוחר יותר לששה סדרי משנה.
כאשר נפטר בנו, הצטער ריב"ז על פטירתו צער גדול, אולם תלמידו רבי אלעזר בן ערך הצליח לנחם אותו בכך שהמשיל לו משל על פיקדון יקר שמלך הפקיד אצל אדם מסוים, ובכל יום היה אותו אדם מוטרד בשאלה איך ייצא בשלום בשמירה על הפיקדון הזה.
כך רבן יוחנן בן זכאי, בנמשל, בנו הוא הפיקדון.
וכאשר נפטר בנו, שהיה זך ובלא חטא, ניתן לומר כי הוחזר הפיקדון בשלמות.
אחד מבניו היה רבי יהודה, בנו של רבן יוחנן בן זכאי.
באגדות התלמוד מסופר שריב"ז חזה את הרעב הנורא שיהיה בעיר.
היה ברור לו שסוף המרד ברומאים יהיה רע.
כבר לפני החורבן חש באותות מבשרי רעות, וגער בדלתות המקדש שנפתחו מאליהן, והיה אומר: "יודע אני בך, שסופך עתיד להיחרב".
במהלך המצור, כשה"בריונים" שרפו את התבואה בירושלים כדי לאלץ את העם לצאת למלחמה, מסופר שזעק מתוך צער, אך לראש ה"בריונים" מטיל האימה בן בטיח (שהיה אחיינו, וכונה "אבא סיקרא") אמר שהייתה זו זעקת שמחה.
כעבור שלושה ימים יצא רבן יוחנן בן זכאי לטייל בשוק, וראה אנשים מבשלים תבן כדי לזון ממי בישולו, כשראה כל זאת אמר: "בני אדם ששולקין תבן ושותין מימיו יכולים לעמוד בחילותיו של אספסיאנוס?" והחליט שאין מנוס אלא בשלום עם האויב.
הוא קרא לאבא סיקרא, והצליח לשכנעו להושיט לו סיוע ולרקום עמו תוכנית שתעזור לו לצאת מהעיר.
רבי יוחנן התחזה לחולה ואחר כך לנפטר.
תלמידיו רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה, ששותפו בתוכנית, נשאו את ארון המתים שהיה בתוכו כדי להוציאו מהעיר, כיוון שגם בזמן המצור – בשל קדושת ירושלים – קברו את המתים מחוץ לעיר.
הקנאים היהודים ששמרו בשערי העיר לא אפשרו לאף אחד לצאת מירושלים.
הם רצו לדקור את "הגופה" בארון המתים כדי לוודא את מותו, אולם אבא סקרא אחיינו מנע מהם לעשות זאת, באומרו: "יאמרו: 'רבן דקרו'".
ביקשו לדחוף אותו, כדי שאם הוא חי יזעק.
התלמוד הבבלי מזכיר את הפגישה שהתקיימה בין רבי יוחנן לבין אספסיאנוס (אביו של טיטוס), לאחר הברחתו מירושלים.
על פי המתואר שם, ניבא ריב"ז לאספסיאנוס שיוכתר קיסר רומי, ואמר לו מייד "שלום עליך המלך" (בנימוק כי בית המקדש חייב ליפול בידי מלך).
אספסיאנוס הסביר לריב"ז שהוא חייב להחריב את ירושלים, משום שהיא משולה לחבית דבש שדרקון (הכוונה היא לנחש) כרוך סביבה, ויש לשבור את החבית על מנת לסלק את הדרקון, גם במחיר איבוד הדבש.
המשל מבקש לרמוז כי אם הקנאים (הדרקון) כרוכים על חומות ירושלים (החבית), יש להרוס את החומות כדי להביס את הקנאים, גם במחיר חורבן ירושלים והמקדש (הדבש).
למשמע הדברים, רבי יוחנן בן זכאי שתק.
כאשר שאל אותו אספסיאנוס מדוע לא בא אליו עד העת הזו, ענה שהבריונים (המורדים) מנעו זאת ממנו.
דברי ריב"ז על הכתרתו של אספסיאנוס לקיסר, אומתו במהרה, ואספסיאנוס שהיה צריך לחזור לרומא והיה מלא התפעלות מחוכמתו של רבי יוחנן בן זכאי, נתן לו את הזכות לבקש בקשה אחת.
בקשותיו של רבי יוחנן היו "תן לי יבנה וחכמיה, שושלת רבן גמליאל, ורופאים שירפאו את רבי צדוק".
אולם, מחוץ למסורת חז"ל, נקשר אותו מעשה דווקא ליוסף בן מתתיהו, הן בתיאורו בספריו, מלחמת היהודים וחיי יוסף, והן בדברי היסטוריונים רומאיים בני תקופתו.
כששמע רבן יוחנן בן זכאי כי חרב בית המקדש קרע את בגדיו והתאבל כמו על מת.
את סיבת החורבן תלה באי קיום מצוות: "לא רציתם לשקול לשמים בקע לגולגולת, הרי אתם שוקלים חמישה עשר שקלים למלכות אויבכם".
נחמתו לעם הייתה שאומנם אבדה היכולת לכפר עוונות בהקרבת קורבנות, אך "יש לנו כפרה אחת שהיא כמותה, ואיזה?
עם סיום המלחמה, פעל רבות לשיקום היהדות החרבה, בדמות חידוש מרכז אוטונומי בעיר יבנה.
הממשל הרומי שסמך על אהבת השלום שלו, הניח לו לפעול ולהקים את הסנהדרין כמרכז רוחני, ללא גוון מדיני.
חשיבות מיוחדת הייתה לתקנות הסנהדרין ביבנה בראשותו, שהנציחו את זכר המקדש, קבעו את לוח השנה מחדש, וכן חודש הקשר עם תפוצות הגולה.
רבן יוחנן בן זכאי חי ופעל בתקופת חורבן בית שני, ולפי האגדה בתלמוד הבבלי מסכת גיטין הוא ישב בירושלים כאשר החל המצור על העיר.
בזמן המצור הוא גרס שאין טעם להילחם נגד הרומאים.
הוא צפה שיחרב המקדש והבין שהחורבן יביא הרס על קיום עם ישראל ותורתו.
אגדה נוספת המתארת את השקפתו הייחודית של ריב"ז, היא שראה פעם נערה מלקטת מתוך גללי בהמות של ערבים, שעורים שלא עוכלו.
לשאלתו, אמרה כי היא בתו של נקדימון בן גוריון, אחד משלושת עשיריה הגדולים של ירושלים עד החורבן.
"בכה רבן יוחנן בן זכאי ואמר: אשריכם ישראל!
בזמן שעושין רצונו של מקום, אין כל אומה ולשון שולטת בהם, ובזמן שאין עושין רצונו של מקום, מוסרן ביד אומה שפלה, ולא ביד אומה שפלה אלא ביד בהמתן של אומה שפלה".
בסוף ימיו עבר רבן יוחנן מיבנה לכפר ברור חיל.
על פי המסורת, הוא נפטר בגיל 120. בשעת פטירתו כינו אותו תלמידיו: , ושאלו למה הוא בוכה.
השיב להם שיש לפניו שתי דרכים האחת של גן עדן והשנייה של הגיהנום, ואינו יודע באיזו מוליכים אותו.
כשביקשו שיברכם אמר להם: , הם תהו, וכי די בכך, והוא אמר להם: "ולוואי!" במשנה נאמר: .
עם פטירתו, שבו תלמידיו לממשיכו כראש הסנהדרין, רבן גמליאל דיבנה: .
חֲמֵשֶׁת תלמידיו של ריב"ז היו: רבי אליעזר בן הורקנוס, רבי יהושע בן חנניה, רבי יוסי הכהן, רבי שמעון בן נתנאל ורבי אלעזר בן ערך.
בן ערך (ככל הנראה, גדול תלמידיו של ריב"ז), לא הצטרף לחבריו ביבנה והמסורת אודות אחרית ימיו אפופה מסתורין ואגדות שונות.
לפי לשון התלמוד ריב"ז נפטר בברור חיל.
אמנם, בנימין מטודלה שביקר בארץ ישראל בסביבות 1170 (כ-1,050 שנה אחרי פטירתו), מציין את קברו בטבריה.
בחיבור הפיוטי "קברי אבות" (1187-1244 לספירה), מתואר לכאורה קברו בהר הזיתים שבירושלים.