tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היסטוריית הגרסאות של אנדרואיד החלה עם השחרור הציבורי של הגרסה הראשונה מסוג בטא ב-5 בנובמבר 2007. הגרסה המסחרית הראשונה, אנדרואיד 1.0, הופצה ב-23 בספטמבר 2008. מערכת ההפעלה פותחה על ידי גוגל על בסיס לוח זמנים שנתי מאז 2011 לפחות.
גרסאות חדשות ומרכזיות מוכרזות בגוגל I/O בחודש מאי, יחד עם בדיקות בטא, כאשר הגרסה היציבה מופצת בדרך כלל לציבור בין אוגוסט לאוקטובר.
המכשירים המסחריים הראשונים שהריצו את מערכת ההפעלה אנדרואיד היו HTC Dream (שווק כ-T-Mobile G1) וסמסונג גלקסי (GT-i7500).
הפיתוח של אנדרואיד החל ב-2003 על ידי Android, Inc., שנרכשה על ידי גוגל ב-2005. היו לפחות שתי גרסאות פנימיות של התוכנה בתוך גוגל וברית המכשירים הפתוחים (OHA) לפני שחרור גרסת הבטא.
גרסת הבטא הופצה ב-5 בנובמבר 2007, בעוד ערכת פיתוח התוכנה (SDK) הופצה ב-12 בנובמבר 2007. מספר גרסאות בטא ציבוריות של ה-SDK הופצו.
שחרורים אלה נעשו באמצעות אמולציית תוכנה מכיוון שלא היו מכשירים פיזיים לבדיקת מערכת ההפעלה.
הן מערכת ההפעלה עצמה והן ה-SDK הופצו יחד עם קוד המקור שלהם, כתוכנה חופשית תחת רישיון אפאצ'י.
השחרור הציבורי הראשון של אנדרואיד 1.0 התרחש עם השקת ה-T-Mobile G1 (המכונה גם HTC Dream) באוקטובר 2008. אנדרואיד 1.0 ו-1.1 לא הופצו תחת שם קוד ספציפי.
שמות הקוד "Astro Boy" ו-"Bender" שימשו באופן פנימי בחלק מבניות המיילסטון המוקדמות לפני גרסה 1.0, אך מעולם לא שימשו כשמות קוד רשמיים של גרסאות 1.0 ו-1.1 של מערכת ההפעלה.
מנהל הפרויקט, ריאן גיבסון, הגה שימוש בסכמת שמות בנושא קונדיטוריה עבור שחרורים ציבוריים, החל מאנדרואיד 1.5 קאפקייק.
גוגל הודיעה באוגוסט 2019 כי הם מסיימים את סכמת השמות בנושא קונדיטוריה ומשתמשים בסדר מספרי לגרסאות עתידיות.
ההפצה הראשונה תחת פורמט הסדר המספרי היה אנדרואיד 10, שהופץ בספטמבר 2019.
ב-2017, גוגל הודיעה כי גוגל פליי תתחיל לדרוש מיישומים למקד לגרסת אנדרואיד עדכנית.
מאז, גרסה חדשה ומשמעותית של אנדרואיד משתחררת במחצית השנייה של כל שנה, ויישומים חייבים למקד אותה עד 31 באוגוסט של השנה שלאחר מכן עבור יישומים חדשים, או עד 1 בנובמבר עבור עדכוני יישומים.
פלטפורמת החומרה העיקרית עבור אנדרואיד היא ארכיטקטורת ARM ב-64 סיביות (למשל ARMv8-A; בעבר נתמכה גם ארכיטקטורת ARMv7 ב-32 סיביות ו-ARMv5).
בנוסף, ישנה תמיכה גם בארכיטקטורות x86 ו-MIPS.
התמיכה ב-MIPS בוטלה מאוחר יותר, והוסרה לחלוטין בגרסת NDK r17.
בגרסאות אנדרואיד 1.0 עד 1.5 נדרשה מצלמת 2 מגה-פיקסל עם מיקוד אוטומטי.
הדרישה שונתה בגרסה 1.6 והתאפשרה מצלמה עם פוקוס קבוע בלבד.
החל מגרסה 10, המערכת אינה דורשת מצלמה כלל.
ב-2012 החלו להופיע מכשירים מבוססי מעבדי אינטל, כולל טלפונים וטאבלטים.
עם המעבר לתמיכה בארכיטקטורות 64 סיביות, אנדרואיד פעלה תחילה על x86 ואז על ARM64. מאז אנדרואיד5.0 Lollipop, גרסאות 64 סיביות של כל הפלטפורמות נתמכות בנוסף לגרסאות 32 סיביות.
דרישות זיכרון RAM עבור אנדרואיד 7.1 תלויות בגודל וצפיפות המסך ובסוג המעבד, ונעות בין 816MB ל-1.8GB עבור ארכיטקטורת 64 סיביות ובין 512MB ל-1.3GB עבור 32 סיביות.
בפועל, מרבית המכשירים נדרשים ל-1GB.
ההמלצה לאנדרואיד 4.4 היא 512MB לפחות, כאשר למכשירים עם "זיכרון נמוך" נדרש מינימום של 340MB, לא כולל זיכרון שמוקצה לרכיבי חומרה כמו הבס-בנד.
גרסה 4.4 דורשת מעבד ARMv7, MIPS או x86 בארכיטקטורת 32 סיביות, יחד עם מעבד גרפי תואם OpenGL ES 2.0.
אנדרואיד תומך ב-OpenGL ES בגרסאות 1.1, 2.0, 3.0, 3.2, ומאז גרסה 7.0 גם ב-Vulkan (כולל גרסה 1.1 במכשירים מסוימים).
יש אפליקציות הדורשות גרסת OpenGL ES מסוימת, ולכן דרוש גם חומרה גרפית מתאימה.
בשנת 2021 אנדרואיד הותאמה לפעול גם על ארכיטקטורת RISC-V.
ב-2021, קוואלקום הכריזה על הארכת תקופת התמיכה של ערכות השבבים שלה, החל מ-Snapdragon 888, כך שהמכשירים יזכו לשלוש גרסאות אנדרואיד ועדכוני אבטחה לארבע שנים.
ההיסטוריה של גרמניה תלויה במידה רבה באופן שבו מוגדרת "גרמניה".
גרמניה לא התקיימה כמדינת לאום עד 1871. לפני המאה ה-19, גרמניה היא בבחינת אזור תרבותי במרכז אירופה הכולל טריטוריות רבות, המחזיקות כל אחת ברמות שונות של עצמאות כמו גם במורשת היסטורית שונה.
עובדה זו מקשה על הקביעה האם טריטוריה מסוימת כלל השתייכה ל"גרמניה".
אחת הסוגיות המורכבות בהקשר זה היא שאלת מעמדה של אוסטריה, מדינה דוברת גרמנית שהיא חלק מהמרחב התרבותי של גרמניה.
מדינה זו הייתה דומיננטית במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, הנחשבת לעיתים כמקבילתה הקדומה של "גרמניה" או הרייך הראשון.
עם זאת, אוסטריה לא נכללה במסגרת איחוד המדינות הגרמניות ב-1871, וסופחה ל"גרמניה" רק למשך תקופה קצרה של שמונה שנים (1938–1945).
(למידע נוסף ר' היסטוריה של אוסטריה).
ערך זה משרטט בקצרה תקופות עיקריות בהיסטוריה הגרמנית בלבד.
מידע נוסף מופיע לרוב בערכים נפרדים.
כאשר פגשו העמים הגרמאניים לראשונה בתרבויות כותבות (ואגב כך הופיעו לראשונה בהיסטוריה), תרבות-האב הגרמאנית כבר הייתה מפולגת לשלוש תת-קבוצות מוכרות: הצפונית, המזרחית והמערבית, אשר עדיין חלקו במידה רבה מאפיינים לשוניים ודתיים זהים.
הגרמנים בני זמננו הם צאצאי התרבות המערב-גרמאנית (בדומה למספר קבוצות אתניות מודרניות אחרות במרכז אירופה ובצפון מערבה).
שלוש תתי-התרבויות הללו עברו התפלגות נוספת לכדי מספר רב של שבטים, אשר עברו שינויים פוליטיים ודמוגרפיים מורכבים בתקופות הבאות, באופן שהופך את זיהוים עם קבוצות אתניות מודרניות לכמעט בלתי אפשרי.
הקרב החשוב ביותר בהיסטוריה הגרמאנית בתקופה הרומאית, קרב יער טויטובורג, נערך ביער טויטובורג בשנת 9 לספירה, שבמהלכו ארבו השבטים הגרמאנים בראשות ארמיניוס לכוח הרומאי והשמידו שלושה לגיונות.
לאחר קרב זה לא נעשו עוד ניסיונות ממשיים להרחיב את גבול האימפריה הרומית מעבר לנהר הריין.
קרוב לארבע-מאות שנים מאוחר יותר, ב-407, השבטים הגרמאנים שחיו לאורך נהר הריין (הונדלים, הבורגונדים, האלאנים והשוואבים) חצוהו והקימו מספר ממלכות באזורים שבהן שוכנות היום צרפת וספרד.
יחד עם זאת, הממלכות הללו לא שרדו זמן רב.
ואולם, ממלכת הפרנקים (אשר הוקמה זמן קצר לאחר מכן), שרדה מאות אחדות תחת שושלת השליטים המרובינגים והקרולינגים.
בזמנו של קרל הגדול, אשר הוכתר קיסר בשנת 800, הממלכה הפרנקית כבר כללה את רוב השטח עליו יושבות כיום צרפת וגרמניה.
לאחר מותו של המלך הפרנקי לואי הצדיק, חולקו האדמות הפרנקיות על פי הסכם ורדן משנת 843 לחלק מערבי, שבו תקום מאוחר יותר צרפת, לחלק מזרחי, האימפריה הרומית הקדושה העתידית, ולאזור מרכזי (צפון איטליה, ארצות השפלה ובורגונדיה), שהיה לאחד ממוקדי המחלוקת ההיסטורית בין צרפת וגרמניה.
עם מותו של שליטה הקרולינגי האחרון של הממלכה הפרנקית המזרחית בשנת 911, הועברה המלוכה לקונראד הראשון.
הממלכה הייתה מחולקת בין חמישה דוכסים מצאצאי האצולה המקומית והם אלו שתמכו במלך הקרולינגי ואפשרו את שלטונו.
בשנת 919 בחרו חמשת הדוכסים את הדוכס מסכסוניה, היינריך הצייד כמלך על הממלכה.
בנו של היינריך, אוטו הראשון (לימים: אוטו הגדול) עלה לשלטון ב-932 והוכתר על ידי האפיפיור יוחנן השנים עשר כקיסר בשנת 962. אוטו ייסד שושלת קיסרים הקרויה השושלת האוטונית.
בראש הקיסרות שתיקרא מאוחר יותר "האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית" (Heiliges Römisches Reich deutscher Nation) עמד קייזר (Kaiser, קיסר) עד להתפוררותה בשנת 1806.
עד המאה ה-13 שלטה בגרמניה אדריכלות הרומנסק .
במחצית המאה ה-13 החלה להיקלט בגרמניה האדריכלות הגותית שיובאה מצרפת.
האדריכלות התמודדה עם מסורת הבנייה הקרולינגית של כנסיות וסטוורק (Westwerk) בעלות שני מוקדי פולחן: מזרחי ומערבי.
בעוד שקתדרלות כגון קתדרלת רגנסבורג (1273–1872), קתדרלת פרייבורג (1260–1320) וקתדרלת קלן (1248–1880) נבנו על טהרת הסגנון הצרפתי קתדרלות כמו קתדרלת במברג (בעלת 4 מגדלים) וקתדרלת נאומבורג (בעלת שני בתי מקהלה, במזרח ומערב) שילבו בין הסגנון הגותי לסגנון הרומנסקי הקרולינגי וריבוי מגדלים עם צריחים האופייניים למזרח אירופה.
יש לציין את קתדרלת שטרסבורג (1176–1439) וקתדרלת אולם (1377–1890) שנחשבות לקתדרלות גותיות מפוארות וחשובות ביותר.
בניגוד לצרפת, בגרמניה בהרבה קתדרלות הושלמו הצריחים שעל ראש המגדלים (גם אם במאה ה-19), לרוב בסגנון תחרה גרמני או בסגנון שווייצרי שהקנה לקתדרלה מראה מחודד השואף כלפי מעלה.
מ-1438 ואילך, כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, להוציא אחד, היו בני משפחת הבסבורג (גם ההפסקה הקצרה בין 1742–1745 נבעה ממחסור זמני בהבסבורגים זכרים).
יחד עם זאת, במקום לנסות וליצור סמכות ריכוזית בודדת (כמו בצרפת, לדוגמה), העדיפו השליטים ההבסבורגים להתמקד בחיזוק אדמותיהם הפרטיות (Hausmacht), הכוללות את השטחים בהם שוכנת כיום אוסטריה, ומשנת 1526 ואילך גם את בוהמיה ואת מורבייה.
נוסף על כך, הקיסרים השיגו יותר ויותר טריטוריות מעבר לתחומי האימפריה הרומית הקדושה.
לנוכח הנטיות הצנטריפוגליות שחוללה הרפורמציה בקרב תושבי האימפריה, ולאור ממדי ההרס שחוללה מלחמת שלושים השנים (1618–1648), הפכה הריכוזיות לבלתי אפשרית, במה שהעניק לנסיכויותיה ולמדינותיה של האימפריה ריבונות דה פקטו.
זאת ועוד, שטח האימפריה, שבראשיתה כללה את ארצות השפלה, את מזרח צרפת ואת צפון איטליה, הלך והצטמק בחלוף המאות.
הקונפדרציה הגרמנית (1815–1866) ועלייתה של פרוסיה
לאחר התפוררות האימפריה, כונן נפוליאון את הקונפדרציה של הריין בשנת 1806, אשר כללה שש-עשרה מדינות גרמניות קטנות (בעתיד יתווספו 19 נוספות, אך לא פרוסיה או אוסטריה).
קונפדרציה זו התקיימה עד לשנת 1813, כאשר נכשל מסעו של נפוליאון לרוסיה וכמה מהחברות בקונפדרציה הפנו לו עורף.
בשנת 1815, כתוצאה מקונגרס וינה, המדינות הגרמניות הריבוניות כוננו קונפדרציה רופפת, הקונפדרציה הגרמנית, אשר כללה שתי מעצמות מתחרות: אוסטריה ופרוסיה.
גורם מסייע לאיחוד המדיני העתידי של גרמניה בראשות פרוסיה וללא אוסטרו-הונגריה היה איחוד המכס הגרמני ("צולפריין") אשר נחתם על ידי רוב מדינות גרמניה בשנת 1833.
ב-1848 ו-1849, פרצה סדרת מהפכות לאומיות בגרמניה, כביטוי מקומי של "אביב העמים" שהתחולל באותה תקופה באירופה כולה.
המהומות שפרצו בברלין בשנת 1848, אשר תבעו כינון של מדינת לאום גרמנית בנוסף לרפורמות ליברליות שונות, אילצו את המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הרביעי להבטיח מונרכיה חוקתית.
אספת מדינות הקונפדרציה, שהתכנסה בפרנקפורט, אף החליטה על חוקה למדינה החדשה.
ואולם לכשפורסמה החוקה סירב המלך פרידריך וילהלם ליטול את כתר המדינה הגרמנית המאוחדת.
לאחר מכן, גרמניה תאוחד רק בשל הלחץ שהפעילו מנהיגיה הצבאיים של פרוסיה.
הקונפדרציה הצפון-גרמנית התקיימה בתקופה שבין פירוק הקונפדרציה הגרמנית (1866) לבין ייסוד האימפריה הגרמנית (1871).
פרוסיה שלטה בצפון גרמניה, ובאמצעות איחוד המכסים שנוצר שלושים שנים קודם לכן, שלטה גם בדרומה.
פרוסיה נהנתה מהצלחות צבאיות מרובות, כמו בקרב קוניגראץ שנערך מול אוסטריה ב-1866 או במלחמה הפרנקו-פרוסית ארבע שנים אחר כך.
ניצחונות אלה הביאו ליצירתה של גרמניה כמדינת לאום תחת דומיננטיות פרוסית בולטת.
האימפריה הגרמנית, או הרייך השני, הוקמה ב-18 בינואר 1871. אף שהיה לה פרלמנט, קנצלר גרמניה נבחר על ידי הקייזר.
עידן האימפריה עמד בסימן פריחה כלכלית אדירה באמצעות תיעוש הולך וגובר של גרמניה, אך גם בעלייה ניכרת בלאומיות ובמיליטריזם.
במסגרת טיפוח הלאומיות הרומנטית, החלה תחייה גותית למרות שהסגנון הגותי יובא מצרפת.
החל מהמאה ה-18 היסטוריונים גרמנים כגון האנס יאנצן ראו בו "[היצירות הגותיות הן] הביטוי החזק ביותר לרוח הנוצרית של ימי הביניים ולרוח הגרמנית" .
ואכן, במאה ה-19 התרחשה תחייה גותית גם בגרמניה ונשלמה בנייתן של קתדרלות רבות בסגנון הגותי, ביניהן קתדרלת רגנסבורג, קתדרלת קלן וקתדרלת אולם (שתי האחרונות החזיקו בתואר הבניין הגבוה ביותר בעולם).
הסכם ורסאי (1919), אשר סיים את מלחמת העולם הראשונה, ראה בגרמניה אחראית לפריצתה, וקרע ממנה שטחים נרחבים – במזרח ובמערב – אשר הועברו לשכנותיה.
גם מושבותיה הקולוניאליות של גרמניה נלקחו ממנה.
רפובליקת ויימאר (1918–1933), אשר נוסדה בתום המלחמה, הייתה ניסיון ליצור משטר דמוקרטי, ליברלי ושוחר שלום בגרמניה.
מקום מושבו של משטר זה היה בעיר ויימאר, ומכאן שמה של תקופה זו.
יחד עם זאת, ממשלות ויימאר סבלו מקשיים רבים, אשר הביאו בסופו של דבר לקריסתן: בעיות כלכליות גוברות מזה, וחולשתה הארגונית המושרשת של חוקת ויימאר מזה.
בשנותיה המוקדמות, נאלצה להתמודד עם הפגנות מוצלחות של השמאל והימין כאחד (1919–1923), ועם היפר-אינפלציה שפקדה את המדינה ב-1923. בשנים הבאות השתפרו התנאים עם ההקלות בתשלומי פיצויי המלחמה ובשיפור יחסיה של גרמניה עם אויבותיה לשעבר.
שורה של ממשלות קואליציונית השיבו מידה רבה של סדר ושגשוג לגרמניה, עד לראשיתו של השפל הגדול ב-1929.
השפל הכלכלי החדש, מלווה בזכרונות ההיפר-אינפלציה של 1923 ובאופוזיציה לאומנית אשר התנגדה לתנאים הדרקוניים של חוזה ורסאי, פגעו קשות בממשלת ויימאר.
אדולף היטלר ומפלגתו, "מפלגת הפועלים הגרמנים הנאציונל-סוציאליסטית", השתמשו במשבר הכלכלי והמדיני ובאבטלה הגוברת לטובתם.
בהדגישם נושאים לאומנים וגזעיים ובהבטיחם למגר את בעיית האבטלה, הנאצים האשימו את היהודים ומזימותיהם כאחראים לרבים מתחלואי גרמניה, ואף טענו כי ההפסד במלחמת העולם הראשונה נבע מבגידתם.
לאחר שהשיגה המפלגה הנאצית רוב יחסי בשתי מערכות הבחירות שנערכו ב-1932, מונה אדולף היטלר לרייכסקנצלר (קנצלר) על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג ב-30 בינואר 1933, בסיוע מלוכנים, תעשיינים ושמרנים נוספים בקשת הפוליטית.
לאחר מותו של הינדנבורג (אוגוסט 1934), היטלר איחד את משרת הנשיא עם משרת הקנצלר והיה לפיהרר (מנהיג) גרמניה.
עתה, כשהשלטון היה בידיו, קיצצו היטלר ומפלגתו במוסדות הדמוקרטיים ובמפלגות האופוזיציה בגרמניה עד לביטולם המוחלט (ראה: גלייכשאלטונג).
בשש שנים, המשטר הנאצי הכין את גרמניה למלחמת העולם השנייה וכפה חוקים מפלים על יהודים ועל קבוצות אתניות נוספות שאינן ממוצא גרמני (לרבות צוענים).
ההנהגה הנאצית ניסתה לסלק את האוכלוסייה היהודית מגרמניה ומאוחר יותר ממדינות אחרות שכבשה, ובסופו של דבר לבצע בהם רצח עם הידוע בתור שואת יהודי אירופה.
לאחר סיפוחה של אוסטריה (מרץ 1938) ולאחר מכן את חבל הסודטים ואת צ'כוסלובקיה (אוקטובר (1938 – מרץ 1939), פלשו גרמניה וברית המועצות לפולין בספטמבר 1939, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
היה זה האירוע שהצית את מלחמת העולם השנייה.
עד 1945, גרמניה ובנות בריתה (איטליה והאימפריה היפנית) נוצחו, בעיקר על ידי כוחותיהן המאוחדים של ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות.
חלקים ניכרים מאירופה נחרבו, עשרות מיליונים נהרגו (רובם אזרחים), לרבות שישה מיליון יהודים שנרצחו בשואה ומיליונים רבים במדינות הכבושות.
מלחמת העולם השנייה הביאה להרס תשתיתה הכלכלית והמדינית של גרמניה, הביאה לחלוקתה, לאובדן שטחים רבים במזרח ולהשפלה לאומית שתיזכר לאורך שנים.
ראו גם: התנגדות גרמנית לנאציזם
גרמנים רבים מתייחסים לשנת 1945 בתור Stunde Null (שעת האפס) על מנת לתאר את חורבנה הכמעט-מוחלט של מדינתם.
בעלות הברית חילקו את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: שלושת האזורים המערביים (בשליטה אמריקנית, צרפתית ובריטית) היו לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (הידועה בתור מערב גרמניה), ואילו חלק מאזור הכיבוש הסובייטי היה לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (הידועה בתור מזרח גרמניה).
שתי המדינות נוסדו בשנת 1949, במה שהיווה ביטוי ראשוני למלחמה הקרה שתפרוץ בין המערב הדמוקרטי למזרח הקומוניסטי.
בנוסף, בעלות הברית החליטו שהפרובינציות שממזרח לנהרות האודר והנייסה (קו אודר-נייסה) יועברו לפולין ולרוסיה (קלינינגרד).
הוסכם אף על ביטולה של פרוסיה.
וילי בראנדט נעשה קנצלר מערב גרמניה בשנת 1969, ופעל רבות לקירוב היחסים בין מזרח ומערב גרמניה.
פלג הצבא האדום ביצע שורת פיגועי טרור במערב גרמניה בשנות השבעים.
לאחר קריסת הגוש הסובייטי באירופה, הוכרז על איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990. יחד עם צרפת ומדינות אירופיות האחרות, גרמניה החדשה, מהחזקות שבמדינות אירופה, מדינית וכלכלית, היא מהשחקנים המובילים באיחוד האירופי.
גרמניה עומדת בראש המדינות המבקשות להביא לאיחוד מדיני, צבאי וביטחוני של אירופה, תוך ניצול המומנטום הנובע מהצעדים הכלכליים ששיאם באיחוד המטבע האירופי.
הקנצלר הגרמני הביע עניין במושב קבע גרמני במועצת הביטחון של האו"ם, תוך שהוא זוכה לתמיכתן של מדינות ובהן צרפת, רוסיה ויפן.
החינוך הפוסט-מלחמתי (ראה: דה-נאציפיקציה) הפך את גרמניה לאחת המדינות האירופיות בעלות המיעוט הפרו-נאצי הקטן ביותר.
עדויות פלאונטולוגיות מצביעות על הגירה של הומינינים לגיאורגיה.
גילוי מאובנים בדמניסי מתוארכים בשיטות רדיומטריות לגיל של כ-1.8 מיליון שנה לפני זמננו, אשר הופך אותם למאובני האדם העתיקים ביותר שנמצאו אי-פעם מחוץ לאפריקה.
הגילוי חשף את קיומו של מין נכחד, הומו גאורגיקוס מהסוג אדם.
ההיסטוריה של גאורגיה מתחילה עוד בעת העתיקה לפני כ-4,000 שנה, אבותיהם הקדומים של הגאורגים כבר נבדלו בתרבותם ובשפתם משכניהם בקווקז ובמזרח התיכון.
בגלל אופייה ההררי של הארץ תושבי חבליה השונים התפתחו בנפרד לאורך תקופות ממושכות, מה שגרם להבדלים השבטיים בקרב הגאורגים להתבלט כבר בכלקוליתיקון (תקופת האבן החדשה המאוחרת).
הבדלים אלה התבטאו במאפייני תרבותם, כמו גם ברמות שונות של ההתפתחות החומרית.
בתקופת הברונזה הקדומה, שבטים בדרום-מערב גאורגיה יצרו איחוד בשם דאיוחי, שהתחזק מדינית בתקופת הברזל ומוזכרת בתעודה אשורית משנת 1112 לפנה"ס כממלכה שאמנם נוצחה על ידי צבא האימפריה, אך לא נכבשה, אלא הוטלו עליה מסי כופר כערובה מפני תוקפנות נוספת.
באותה תקופה התקיים בקרבת דאיוחי איחוד שבטים גאורגי נוסף, בשם קולחה, לחופו הדרום-מזרחי של הים השחור.
עושרה החומרי של קולחה מצא את ביטויו במיתולוגיה היוונית בסיפורי מסע הארגונאוטים אל ארץ זו לשם שדידתה של גיזת הזהב.
לקראת אמצע המאה ה-8 לפנה"ס שתי הממלכות הגאורגיות הקדומות הללו החלו להילחם ביניהן, מה שבצירוף עם תוקפנותה של ממלכת אוררטו (ממלכה מאזור ארמניה של היום) כלפי דאיוחי הביא להתחסלותה של האחרונה.
בשנות ה-20 של אותה מאה גם קולחה חדלה מלהתקיים עקב התפשטותה הנוספת של אוררטו.
במאה ה-7 לפהנ"ס סוחרים יוונים יסדו לחופי גאורגיה ערי-נמל.
מן המאה ה-6 לפנה"ס התקיימה במערב גאורגיה ממלכת אגריסי, ואילו במאה ה-4 לפנה"ס צמחה ממלכת איבריה במזרח גאורגיה.
שתיהן היו בין האומות הראשונות בעולם להתנצר - איבריה ב-337 ואגריסי ב-523. איבריה החלה לסבול לקראת ימי הביניים מתוקפנותה של פרס השכנה ומחוסר נאמנותה של האצולה הפיאודלית, בעוד אגריסי הייתה מוקד למאבק צבאי בין פרס לאימפריה הביזנטית.
גורמים אלה הביאו להתפרקות שתי הממלכות הגאורגיות למספר דוכסויות פיאודליות, מה שהקל על הערבים לכבוש את גאורגיה במאה ה-7.
בראשית המאה ה-11 הדוכסויות הצליחו להשתחרר מן הכיבוש ולייסד את הממלכה הגאורגית המאוחדת, שנאלצה במהרה להדוף כובשים חדשים - טורקים סלג'וקים.
הממלכה הגאורגית הגיעה לשיא כוחה במאה ה-12, כששלטונה התפשט על כל דרום הקווקז, מספר מחוזות בצפון-מערב פרס, חופו הדרומי של הים השחור ושטחים בצפון-מזרחה של מה שעתידה להיות טורקיה.
זאת הייתה גם תור הזהב של תרבותה הדתית והחילונית כאחד, ומספיק אם נציין את האקדמיה התאולוגית והמדעית במנזר גלאתי ואת יצירת המופת הספרותית "עוטה עור הנמר" של המשורר שותא רוסתוולי.
הממלכה הגאורגית התאפיינה גם בפלורליזם תרבותי ונתיניה המוסלמים והיהודים נהנו מחופש הפולחן, זאת למרות אדיקותה הנוצרית של גאורגיה ומלחמות ההישרדות שלה נגד שכניה המוסלמים.
ממלכת גאורגיה האמירה אל פסגת עושרה החומרי והרוחני תחת שרביטה של אישה - המלכה תמר (1210-1184).
במאה ה-13 כוחה של הממלכה לא עמדה לה מול הפולשים המונגולים, שחילות הפרשים שלהם שטפו באותה תקופה במסעות ניצחון כמעט את כל יבשת אסיה ורוסיה.
המונגולים כבשו את מזרח גאורגיה, כולל הבירה טביליסי, ואילו במערב גאורגיה קמה ממלכת אימרתי.
אף על פי שהכובשים השאירו פורמלית על כנו את מוסד המלוכה המקומי במזרח גאורגיה, דוכסים תאבי שררה ניצלו את אחריותם הישירה על גביית המסים וגיוסם הכפוי של צמיתיהם למסעות כיבוש חדשים של המונגולים כדי לקבל מידיהם סמכויות כמעט ריבוניות.
עם הזמן, הם לא היססו להפעיל את צבאותיהם נגד השלטון הגאורגי המרכזי ולאחר היחלשותו, גם איש נגד רעהו.
מצב דומה שרר גם במערב גאורגיה, שבו ממלכת אימרתי איבדה את שליטתה מחוץ לחבל אימרתי לשליטים הפיאודליים המקומיים של חבלי הארץ האחרים.
בשנת 1491 הדוכסויות והממלכות הקיקיוניות הסכימו רשמית לחלק ביניהן את הממלכה הגאורגית המאוחדת.
פירוד זה נוצל על ידי הממלכות השכנות והחל מהמאה ה-16 האימפריה הפרסית הספווית והאימפריה העות'מאנית אף חילקו ביניהן את גאורגיה לאזורי השפעה: הדוכסויות והממלכות הכבושות שבמזרחה הפכו לבנות חסותם של הפרסים ואילו אלה שבמערבה איבדו את עצמאותן לטורקים העות'מאנים.
השליטים הגאורגים המקומיים, מלבד המלחמות הבלתי-פוסקות ביניהם, גם מרדו פעמים רבות בכוחות לא מאוחדים במעצמות המשעבדות, שמצידן הגיבו במסעות טבח, הרס וגירוש שהשמידו את כל התשתית הכלכלית של גאורגיה.
בגלל מידורה הגאוגרפי של גאורגיה עקב אופייה ההררי הכובשים נזקקו בכל זאת לאצילים המקומיים שהיו מוכנים לשתף פעולה - כך שרדו שושלות רבות.
בהיעדר מקורות הכנסה יצרניים, האצילים הכבידו את עול הניצול הפיאודלי על צמיתיהם, שממילא היו מרוששים והקיזו את הדם הרב ביותר.
בתחילת המאה ה-18 מלך כארתלי (במזרח גאורגיה), וחטנג השישי, עשה רבות לשיקום הממלכתיות והתרבות בתחום שלטונו, בין השאר על ידי קודיפיקציה מואצת של חוקים וייסוד בית-הדפוס הגאורגי הראשון בטביליסי ב-1709, אולם מלבד המוגבלות הגאוגרפית של שלטונו, הוא לא עשה דבר נגד המערכת המעמדית הנוקשה של החברה, שבלמה כוחות כלכליים יצירתיים.
בסופו של חשבון, ניתן לסכם את השנים הארוכות אחרי חיסול הממלכה המאוחדת כתקופת סטגנציה שנמשכה כחצי מילניום והטביעה בגאורגיה חותם עמוק של נחשלות.
ממלכת כארתלי-קאחתי במזרח גאורגיה, שהתקשתה להדוף את ההתקפות של השושלת הפרסית האפשארית, חתמה ב-1783 על חוזה גאורגייבסק, שהפכה אותה למדינת חסות של האימפריה הרוסית; הממלכה המזרח-גאורגית לא זכתה לעזרה הדרושה מרוסיה, הוחרבה כמעט כליל בשני העשורים האחרונים של המאה ה-18 וב-1801 הסתפחה בלית-ברירה לאימפריה הרוסית.
המשטרים הפיאודליים במערב גאורגיה נותרו עצמאיים במידה עד העשור הבא.
ב-1810 הרוסים כבשו את ממלכת אימרתי, שמלאה תפקיד מרכזי במאמצים הדיפלומטיים לשמר את הריבונות הגאורגית במערבה של הארץ ולאחד את מערב גאורגיה.
עדיין, נדרשו לרוסים 54 שנים נוספות כדי להשתלט על כל מערב גאורגיה: נסיכות גוריה סופחה ב-1828, דוכסות סאמגרלו ב-1857, דוכסות סוואנתי באופן הדרגתי ב-1859-1857 ונסיכות אבחזיה ב-1864.
בפברואר 1918, תוך ניצול מלחמת האזרחים הרוסית בעקבות מהפכת 1917, נוסדה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר-הקווקז, ובה גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן; במאי 1918 פרשה גאורגיה מן הפדרציה והכריזה על עצמאות כרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
באותה שנה נוסדה האוניברסיטה בטביליסי.
ברפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה המשטר היה דמוקרטי-פרלמנטרי.
בבחירות היחידות שזכתה לקיים, גם בהשתתפות נשים, ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומנהיגה, נואה ז'ורדניה, היה לראש הממשלה.
גאורגיה זכתה בתקופת העצמאות הקצרה לתמיכה בינלאומית של גרמניה בהתחלה ומעצמות ההסכמה - בריטניה וצרפת, בהמשך, וכן לתמיכת האינטרנציונל הסוציאליסטי.
במאי 1920 חתמה גאורגיה על הסכם ידידות עם רוסיה הסובייטית, שהכירה בריבונותה, אולם זמן קצר לאחר מכן, ביוזמת סטלין, שהיה בעצמו גאורגי, פלשו הרוסים לגאורגיה, ובפברואר 1921 כבש הגיס ה-11 של הצבא האדום את המדינה תוך זמן קצר.
ב-1924 דוכאה מרידה גאורגית אנטי-סובייטית ביד קשה, אלפים מבני האצולה והאינטליגנציה של גאורגיה הוצאו להורג, ועשרות אלפים הוגלו לסיביר.
בשנים 1922–1936 הייתה גאורגיה חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז שכללה גם את ארמניה ואזרבייג'ן.
לאחר מכן היא הייתה אחת מ-15 הרפובליקות הסובייטיות מן המניין - בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
בשנות ה-30, תחת משטר האימים של סטלין (שהטביע לראשונה את חותמו הפוליטי בארגון חיסול מנהיגו הליברלי של התנועה הלאומית הגאורגית ב-1907 במסגרת פעולת המחתרת המקומית), כ-100,000 גאורגים חוסלו בטיהורים הפוליטיים ורבבות נוספים הוגלו למחנות-עבודה.
הרפובליקה גם עברה קולקטיביזציה כפויה.
בשנים 1945-1941 לחמו כ-700,000 גאורגים כחיילי הצבא האדום נגד גרמניה הנאצית.
למעלה מ-200,000 מתוכם נפלו בשדות הקרב של החזית המזרחית.
עם סיום המלחמה בגאורגיה החל תהליך מואץ של תיעוש ועיור וערים מרכזיות זכו בתשתיות מודרניות.
למשל, בבירה טביליסי נחנכה ב-1966 רכבת-תחתית.
הדיכוי הפוליטי נמשך וב-1978 אף נעשה ניסיון להכריז על השפה הרוסית כשפתה הרשמית של גאורגיה, צעד שסוכל בעקבות מחאות המוניות של סטודנטים.
מסוף שנות ה-80 נשטפה גאורגיה בגל לאומנות.
בהפגנה הגדולה ביותר שנמשכה מספר ימים בכיכר המרכזית של טביליסי, הצבא האדום ביצע ב-9 באפריל של שנת 1989 טבח במשתתפים: 20 אזרחים נרצחו (מרביתם נשים צעירות) ועשרות נפצעו.
עוד לפני פרישתה מברית-המועצות, גאורגיה ערכה את הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות מבין כל הרפובליקות ב-28 באוקטובר 1990 - למוסד המחוקק.
גאורגיה הכריזה על עצמאותה בתאריך הסמלי 9 באפריל 1991. ב-31 ביולי 1992 הצטרפה גאורגיה לאו"ם כחברה ה-179.
בגלל המבנה האתני המורכב של הרפובליקה, כמעט מיד עם ייסודה פרצו סכסוכים צבאיים בחבלים האוטונומיים של אבחזיה ודרום-אוסטיה, שבדלניהם נתמכו על ידי רוסיה.
לאחר מלחמת אבחזיה בה השיגו האבחזים את עצמאותם דה פקטו מגאורגיה, נאלצו לצאת לגלות כ-200,000 גאורגים, תושבי אבחזיה לשעבר, שברפובליקה נחשבים לקורבנות טיהור אתני.
אחרי הסכמי הפסקת-אש שני החבלים הם ישויות ריבוניות דה-פקטו.
מלבד המאבקים האתניים, במחצית הראשונה של שנות ה-90 גאורגיה חוותה מלחמת אזרחים גם על רקע הדחתו (על ידי אופוזיציה חמושה) של הנשיא זוויאד גמסחורדיה, שאמנם נבחר לתפקיד בבחירות דמוקרטיות, אך גילה נטיות לעריצות.
מחליפו, שר החוץ לשעבר של ברית המועצות אדוארד שוורדנדזה, זכה להיבחר פעמיים, אך לא הצליח להתמודד עם השחיתות ועם המשבר הכלכלי שנמשך החל מעצמאותה של גאורגיה.
לבסוף הואשם שוורדנדזה על ידי אזרחים ומשקיפים בזיוף תוצאות הבחירות לפרלמנט והודח ב"מהפכת הוורדים" הלא אלימה בנובמבר 2003. המהפכה הייתה בעיקרה מחאה עממית שהיוותה השראה ל"מהפכה הכתומה" באוקראינה, ואירועים דומים במרחב הפוסט-סובייטי.
הצלחה ראשונה נחל סאקשווילי כאשר הצליח לאחד עם גאורגיה את מחוז אג'ריה.
אך הצלחה זו לוותה בהחרפת העימות בדרום אוסטיה, שהדרדר לחילופי אש בשנת 2004 שאיימו על יציבות הסדר הפסקת האש שהושג בחבל בשנת 1992. אירועים אלו הביאו להחרפת היחסים עם רוסיה, שסייעה לבדלנים באוסטיה ובאבחזיה באופן גלוי כמעט.
בתגובה ביצעו הרוסים ב-8 באוגוסט 2008 שורה של תקיפות אוויריות נגד מטרות צבאיות ואחרות בגאורגיה, לרבות מטרות מחוץ לאזור הלחימה המיידי, בזוגדידי, בסנקי ובנמל פותי.
ממשלות ארצות הברית, בריטניה וצרפת דרשו ממשלת רוסיה לסגת משטחיה של גאורגיה וגינו את מוסקבה על הפעלת הכוח המאסיבית נגד גאורגיה, וממשלת גאורגיה בקשה סיוע מממשלות המערב ומנאט"ו.
גאנה הייתה מושבה קולוניאלית בריטית בשם "חוף הזהב", שהורכבה מארבע מושבות ואזורי מנדט בריטיים: חוף הזהב, אשנטי, פאנטֶה, וטוגולנד הבריטית.
לפני כן הייתה נתונה תחת שליטת ממלכת פורטוגל וממלכת הולנד לסירוגין.
במאה ה-17 החלו מדינות אירופה השונות בסחר עבדים שיוצאו מגאנה, וכן משכנותיה באזורי מערב אפריקה.
סחר העבדים כלל חטיפת בני אדם מקומיים והבאתם בכפייה לעולם החדש כעבדים, תוך פגיעה קשה בזכויותיהם כבני אדם.
רבים מהם לא עמדו במסע ובעינויים ומתו עוד בדרך.
השורדים חיו בסבל רב כעבדים, בעיקר בעולם החדש.
בתחילת המאה ה-19 הוצאה העבדות מחוץ לחוק בבריטניה, ולקח עוד זמן עד שהיא הופסקה גם בארצות הברית.
במהלך המאה ה-20 החל תהליך הדרגתי של העברת סמכויות שלטון לידי התושבים המקומיים.
ב-1925 נקבעה חוקת גוגסברג שהקימה מועצות מקומיות של תושבי המקום ואפשרה למועצות המקומיות לבחור שישה מנהיגי שבטים למועצת השלטון המרכזית של קולוניית חוף הזהב.
הגבלת ההשתתפות בשלטון המרכזי למנהיגי שבטים תקעה טריז בין מנהיגי השבטים לאינטלקטואלים, אשר האשימו את מנהיגי השבטים בשיתוף פעולה עם השלטון הבריטי תמורת חלק בשלטון.
בשנת ה-30 של המאה ה-20 נשמעו יותר ויותר קולות לייצוג יותר גדול של התושבים המקומיים.
שישה עיתונים בבעלות תושבים מקומיים יצאו בחוף הזהב ועיתונים אלו היו בין הגורמים המרכזים בדרישה ליתר ייצוג.
בשנת 1943 הוספו שני נציגים מקומיים נוספים למועצה המרכזית.
בשנת 1946 נקבעה חוקה חדשה, חוקת בורנס, אשר לראשונה העניקה רוב לנציגים נבחרים.
חוקה זאת גם נתנה לראשונה ייצוג לתושבי אשאנטי.
אולם במציאות שלאחר מלחמת העולם השנייה תושבי המקום כבר דרשו עצמאות מלאה.
את תהליך העצמאות הוביל קוואמה נקרומה (Kwame Nkrumah) שבתחילה נכלא על ידי השלטון הבריטי, אך לאחר שנבחר לבית הנבחרים שוחרר, ומונה כראש ממשלה אוטונומית.
ב-6 במרץ 1957 קיבלה גאנה את עצמאותה והייתה למדינה השחורה הראשונה באפריקה שהשתחררה מהקולוניאליזם האירופי, יומיים לאחר מכן הצטרפה לאו"ם כחברה ה-81. בשנותיה הראשונות הייתה גאנה דומיניון עם שלטון פרלמנטרי, כאשר נקרומה היה ראש הממשלה.
הוא הנהיג מדיניות סוציאליסטית, ופאן אפריקאית, ועם השנים חיזק את כוחו וצבר סמכויות דיקטטוריות.
ב-1960 הפכה המדינה לרפובליקה, עם נשיא חזק, ונקרומה הפך לנשיא.
ב-1964 הוא הפך את המדינה למדינה חד מפלגתית, והכריז על עצמו כנשיא לכל החיים.
אולם הוא הודח בהפיכה צבאית ב-24 בפברואר 1966, כששהה בביקור בסין.
ב-1969 הוחזר השלטון האזרחי והוקמה הרפובליקה השנייה בהנהגת ראש הממשלה קופי בוסיה.
אולם היא החזיקה מעמד רק עד תחילת 1972, כשהצבא, בראשות איגנשיוס קוטו אצ'מפונג שוב נטל את השלטון, והבטיח לדאוג לשיפור המצב הכלכלי, אולם המשטר היה נגוע בשחיתות .
אצ'מפונג רצה להקים משטר בו ייאסר קיום המפלגות, אך הודח מהשלטון ב-1978 על ידי הרמטכ"ל פרדריק אקופו, שהכין תוכנית להחזרת דמוקרטיה רב מפלגתית.
ב-4 ביוני 1979 הודחה ממשלת אקופו בהפיכה צבאית אלימה של קצינים זוטרים בראשות ג'רי רולינגס.
הממשלה החדשה ניסתה להוביל מדיניות סוציאליסטית, ופתחה במאבק אלים לעקירת השחיתות.
ראשי המשטר הקודם, ובראשם אקופו ואצ'מפונג הוצאו להורג.
אולם במקביל המשיכו ראשי המשטר החדש בהכנות להחזרת השלטון האזרחי והקמת הרפובליקה השלישית, וב-24 בספטמבר אותה שנה כבר העבירו את השלטון לפרלמנט הנבחר ולנשיא הנבחר הילה לימן.
אולם השלטון של לימן הוביל לדרדור במצב הכלכלי, והגברת השחיתות, וב-31 בדצמבר 1981 שוב נטל רולינגס את השלטון בהפיכה צבאית, והפעם התחיל שלטון צבאי ממושך בהרבה, ומדיניות כלכלית מרכזית יותר עם רפורמות בכיוון של שוק חופשי.
תחת לחץ בינלאומי, המשטר התחיל בתחילת שנות ה-90 בצעדים להחזרת הדמוקרטיה.
ב-28 באפריל 1992 התקבלה חוקה חדשה במשאל עם ברוב גדול.
ב-3 בנובמבר נערכו בחירות לנשיאות בהן ניצח רולינגס את לימן, וב-29 בדצמבר בחירות לפרלמנט, אותן החרימה האופוזיציה.
ב-1996 נערכו שוב בחירות, בפיקוח בינלאומי.
האופוזיציה הפעם נטלה בהן חלק, והן הוכרו כבחירות הוגנות.
רולינגס ניצח בבחירות ברוב של 57% את מועמד האופוזיציה העיקרי ג'ון קופור.
רולינגס פרש בשנת -2000, ובבחירות ניצח מועמד האופוזיציה קופור (ממפלגת NPP - המפלגה הפטריוטית החדשה) את סגנו של רולינגס, וכך, לראשונה במדינה, התקיימה החלפת שלטון שקטה.
קופור ניצח שוב בבחירות שהתקיימו בשנת 2004 ברוב גדול.
לאחר שתי קדנציות של מפלגתו של קופור עבר השלטון בבחירות 2008 למפלגת NDC (הקונגרס הדמוקרטי הלאומי) בראשותו של פרופסור ג'ון אטא מילס אשר נבחר לנשיא בסבוב שני בהפרש קולות זעום.
בשנת 2020 בדלנים במערב טוגולנד הכריזו על העצמאות מגאנה.
הכרזה זו לא מוכרת על ידי אף מדינה.
ברית המועצות הייתה היורשת של האימפריה הרוסית, שהשליט האחרון שלה, הצאר ניקולאי השני, שלט עד שנת 1917. ברית המועצות נוסדה בדצמבר 1922 כ-СССР, ברית של הרפובליקות הסוציאליסטיות של רוסיה, אוקראינה, בלארוס והפדרציה הטרנסקווקזית, שנשלטו בידי מפלגות קומוניסטיות.
התקוממות עממית ספונטנית בבירה פטרבורג, כתוצאה מירידה במורל ובאיכות החיים ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה וכתוצאה מתנאי המחיה הקשים ששררו בקיסרות באופן כללי, הביאה להפלת השלטון המלוכני במרץ 1917. האוטוקרטיה הוחלפה בידי הממשלה הרוסית הזמנית, שמנהיגיה התכוונו לייסד דמוקרטיה ברוסיה בנוסח המערב ולהמשיך להשתתף במלחמה לצד מדינות ההסכמה.
באותו זמן, על מנת להבטיח את זכויותיהם של אנשי מעמד הפועלים, קמו מועצות פועלים, הידועות כסובייטים, בכל הארץ.
הבולשביקים, פלג סוציאליסטי קיצוני, בהנהגתו של ולדימיר איליץ' לנין, רצו לעשות ברוסיה מהפכה נוספת, קומוניסטית.
הם הפילו את הממשלה הזמנית בנובמבר 1917 בהפיכה שנודעה לימים כמהפכת אוקטובר או המהפכה הבולשביקית.
רק לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה (1918-1921), שהתערבו בה גם מספר מדינות זרות, התייצב הממשל הקומוניסטי.
ב"הסכם ריגה" מ-1921 נאלצה המדינה הצעירה לוותר על אוקראינה ובלארוס המערביות לטובת פולין.
כבר משנותיה הראשונות, הממשלה בברית המועצות הייתה מבוססת על שלטון חד-מפלגתי קומוניסטי, כפי שהבולשביקים קראו לעצמם ממרץ 1918. לאחר המדיניות הכלכלית יוצאת הדופן של "קומוניזם מלחמתי" שנהג בזמן מלחמת האזרחים, הממשלה הסובייטית איפשרה ליזמות ציבורית מסוימת להתקיים לצד התעשייה המולאמת בשנות ה-20, והחרמת אוכל מהכפרים הוחלפה על ידי מס מזון.
החלטה על "מדיניות כלכלית חדשה" (NEP או נא"פ) התקבלה ב-21 במרץ 1921 בוועידה ה-10 של המפלגה הקומוניסטית הכל-רוסית.
הוויכוח על עתידה של הכלכלה היווה רקע למאבק ירושה בין המנהיגים הסובייטיים לאחר מותו של לנין ב-1924. בשנת 1925, היה ניקולאי בוכארין התומך הראשי ב"תוכנית הכלכלית החדשה" שהקלה על האיכרים ואיפשרה כלכלה קצת יותר חופשית.
יוסיף סטלין חיזק את השפעתו ובודד את יריביו במפלגה, בעיקר את יורשו הטבעי של לנין, לאון טרוצקי, ונעשה לשליט היחיד והעריץ של ברית המועצות בתום שנות ה-20.
ב-1928 ביטל סטלין את הנא"פ והנהיג מדיניות כלכלית נוקשה תחת הכותרת "תוכנית החומש הראשונה לבניית כלכלה סוציאליסטית".
בתעשייה, המדינה השתלטה על כל היזמות הקיימת, והחלה בתוכנית אינטנסיבית של תיעוש; בחקלאות, המדינה הלאימה את הרכוש של האיכרים, ויצרה חוות משותפות – קולחוזים.
ברית המועצות נעשתה למעצמה תעשייתית חשובה, אך יישומה של התוכנית הביא למצוקה קשה ביותר לחלקים גדולים של האוכלוסייה.
הייתה התנגדות רחבה לקולקטיביזציה מצד הקולאקים (האיכרים העשירים בעלי האדמות), דבר שהביא למאבק מר של איכרים רבים כנגד השלטון, לרעב (הקרוי בהיסטוריה האוקראינית "הולודומור"), ולמותם של למעלה מ-5 מיליון בני אדם בכל ברית המועצות.
בשנות ה-30, סטלין החל לבצע את "הטיהורים הגדולים" במפלגתו; מתהליך זה החלה מערכה של טרור שהביאה להוצאה להורג או למאסר של מיליונים רבים מכל שדרות החברה.
יחד עם זאת, ברית המועצות פיתחה כלכלה תעשייתית חזקה בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1936 התקבלה חוקה חדשה שהייתה ליברלית למדי אך למעשה לא הגיע לידי יישום אמיתי.
למרות שסטלין ניסה להימנע מלהצטרף למלחמת העולם השנייה כאשר כרת ברית עם גרמניה הנאצית בחתימתו על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-1939, הפר היטלר ב-1941 את ההסכם ופלש לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה.
בעקבות הסכם עם הגרמנים ב-17 בספטמבר 1939 החלה פלישת ברית המועצות לפולין שבעקבותה סופחו לברית המועצות שטחים משמעותיים.
לאחר פלישה גרמנית לברית המועצות, הצבא האדום נסוג מזרחה תוך נטישת שטחים בעלי יכולת תעשייתית וצפיפות האוכלוסייה הגבוהה ביותר במדינה.
בתקופה שלאחר המלחמה, ברית המועצות שיקמה את עצמה ולאחר מכן הרחיבה את הכלכלה שלה, כשהשליטה על הנעשה תמיד באה ממוסקבה בלבד.
ברית המועצות חיזקה את אחיזתה באירופה המזרחית, סייעה לקומוניסטים ברפובליקה העממית הסינית (שניצחו לבסוף), וניסתה להרחיב את השפעתה בשאר העולם.
מדיניות החוץ הפעילה הזו תרמה להיווצרותה של המלחמה הקרה, שעשתה את בעלות בריתה של ברית המועצות מתקופת המלחמה, ארצות הברית ובריטניה, ליריבות.
בתוך ברית המועצות, הדיכוי המשיך בכל הכוח; סטלין כנראה התכוון לפתוח ב"טיהור" נוסף כשהוא מת ב-1953.
בהיעדרו של יורש טבעי, חבריו הקרובים של סטלין ניסו לשלוט בברית המועצות יחד, אם כי היה מאבק כוחות מאחורי החזית האחידה.
ניקיטה חרושצ'וב, שעד אמצע שנות ה-50 הצליח לנצח במאבק הזה, גינה את הטרור שבו השתמש סטלין והרפה מעט מהשליטה על המפלגה והחברה.
אולם הרפורמות של חרושצ'וב בחקלאות ובאדמיניסטרציה לא היו מועילות ביותר, ומדיניות החוץ שלו כנגד ארצות הברית וסין לא הייתה מוצלחת.
חרושצ'וב הודח מתפקידיו הרמים של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ושל ראש הממשלה בשנת 1964.
לאחר נפילתו של חרושצ'וב הייתה תקופה נוספת של שלטון משותף של ה"טרויקה", אך עד מהרה ליאוניד ברז'נייב, המזכיר הכללי החדש, הצליח לבסס את עצמו כדמות החשובה בפוליטיקה הסובייטית.
ברז'נייב שלט בזמן המלחמה הקרה עם המערב, ובאותו זמן בנה את הכוח הצבאי הסובייטי; בנייה זו הביאה להרס הדטאנט בשנות ה-70 המאוחרות.
גורם נוסף לזה היה הפלישה של ברית המועצות לאפגניסטן בדצמבר 1979.
לאחר מספר ניסיונות לרפורמה כלכלית באמצע שנות ה-60, ההנהגה הסובייטית עברה לניהול כלכלי מהסוג המוכר והשמרני.
התעשייה התפתחה באיטיות אך בצורה יציבה בשנות ה-70, ואילו ההתפתחות החקלאית הייתה איטית יותר.
בניגוד לרוח המהפכנית שהתלוותה להולדתה של ברית המועצות, הרוח השלטת בהנהגה הסובייטית עם מותו של ברזנייב ב-1982 הייתה של התנגדות לשינוי.
שתי התפתחויות היו בעלות חשיבות בעשור הבא: ההתפוררות הברורה של המבנה הכלכלי, הפוליטי והאידאולוגי הסובייטי, וניסיונות הרפורמה החלקיים על מנת להפסיק את התהליך הזה.
לאחר תקופות ההנהגה הקצרות של יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו, שהיו מנהיגים זמניים ששורשיהם ברוח הברז'נייבית, מיכאיל גורבצ'וב האנרגטי הביא לשינויים משמעותיים בכלכלה ובמנהיגות המפלגה.
מדיניות ה"גלאסנוסט" (פתיחות) שלו שחררה מידע רב לציבור, לאחר עשורים של דיכוי ממשלתי, וה"פרסטרויקה" (בנייה מחדש) החלה לקרב את ברית-המועצות אל המערב ולהביא לתוכה נורמות של ליברליזם ודמוקרטיה.
אך גורבצ'וב לא הצליח לענות על הבעיות הגדולות של המערכת הסובייטית; בשנת 1989 החלו לקרוס בזה אחר זה השלטונות הקומוניסטיים במדינות אירופה, אירוע שנודע כסתיו העמים, וב-1991, כאשר ניסיון שנעשה, בהפיכת ינאייב, להפלתו של גורבצ'וב הראה על חולשת עמדתו, כבר ניתן היה לראות את סופה של ברית המועצות.
התפרקותה של ברית המועצות היא תהליך ששורשיו במשבר כלכלי באמצע שנות ה-80. בשנת 1985 הפך מיכאיל גורבצ'וב למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הרפובליקות השתלטו על הכלכלות המקומיות שלהן והפסיקו להעביר את כספי המסים לקופתה של ברית המועצות, דבר שגרם לפגיעה נוספת בכלכלה הסובייטית והעמיק את המשבר הכלכלי במדינה.
ב-25 בדצמבר 1991, התפטר גורבצ'וב מנשיאות ברית המועצות והעביר את סמכויותיו לבוריס ילצין.
מספר ימים לאחר מכן, ברית המועצות התפרקה באופן רשמי, ועד סוף אותה השנה כל המוסדות הסובייטיים הפסיקו לפעול.
ההיסטוריה של בלגיה, בדומה להיסטוריה של מדינות אחרות ביבשת אירופה, מתחילה באופן פורמלי עם התפשטות האימפריה הרומית לרחבי אירופה.
היסטוריה מוקדמת של העיר בלגיה (בצרפת)
באזור המכונה כיום בלגיה חיו, לפני כאלפיים שנה, שבטים קלטיים וגאלים.
בשנת 57 לפנה"ס הרחיב יוליוס קיסר את כיבושי האימפריה הרומית והגדיל את שטחה עד לאזור "גאליה-בלגיקה", אזור התואם את בלגיה והולנד של ימינו.
בשנים 355–358 לספירה, כאשר הייתה האימפריה הרומית כבר בתהליכי שקיעה, ניסה הקיסר יוליאנוס לפייס את הפרנקים ולמנוע את מרידתם באימפריה, והעניק להם את השטח "גאליה-בלגיקה".
עד שנת 431 ייסדו הפרנקים שושלת עצמאית, שבירתה בעיר טורנה.
זמן קצר לאחר מכן, תחת שלטונו של קלוביס הראשון (461 לערך-511), הצליחו המרובינגים לסלק את שרידי הנוכחות הרומית מגאליה.
הפרנקים המרובינגים שלטו בחלקים גדולים מבלגיה ומצרפת, בנוסף לדרום מערב גרמניה, של ימינו.
קלוביס גם אימץ את הנצרות ובכך זכה לתמיכת הכנסייה בממלכתו.
בראשית תקופת ימי הביניים, במאה השביעית, הומרה דתם של תושבי המקום לנצרות.
בתקופת האימפריה הפרנקית היא חולקה לסירוגין בין מושלים שונים, ולא הייתה בעלת זהות טריטוריאלית לאומית נפרדת.
במאה ה-12 נוסדו בארצות השפלה ערים סביב הייצור והמסחר של בגדי צמר, שהייתה התעשייה הראשונה באירופה.
בערים אלה נכללות לייז', בריסל, גנט ואוטרכט.
במאה ה-14 הגיע תור הזהב של אזורים שונים בבלגיה, תחת שליטתו של הדוכס לבית בורגון הצרפתי.
בהמשך הפכה אנטוורפן לעיר נמל חשובה באירופה, שאפשרה העברת סחורות לכל אירופה מהאיים הבריטיים ואליהם.
אחרי תור הזהב, באמצע המאה ה-15, באה השקיעה; ארצות השפלה עברו לידי ספרד ההבסבורגית, ותושביהן פתחו במאבק ארוך נגד שלטונם של הספרדים הקתולים.
המלך הספרדי פליפה השני לבית הבסבורג, שהיה קתולי אדוק, שלח את האינקוויזיציה האכזרית לארצות השפלה, במטרה לאכוף את הדת הנוצרית הקתולית.
בשנות האינקויזיציה נאסרו או הוצאו להורג אלפי אזרחים.
בשנת 1568 פרצה מלחמת העצמאות, שכונתה 'מרד ארצות השפלה'.
מלחמה זו ארכה 80 שנה, ובסופה גירשו הולנד והמחוזות בני בריתה את הספרדים מעל אדמתם, ואילו ארצות השפלה הדרומיות (רובה של בלגיה ולוקסמבורג של היום) נותרו בשליטת ספרד הקתולית.
בעיר וטרלו (Waterloo), השוכנת כעשרים ק"מ דרומית לבירה בריסל, נערך בשנת 1815 קרב ווטרלו, אחד הקרבות המפורסמים בהיסטוריה, בו הובס נפוליאון בידי כוחות-הברית בראשותו של הגנרל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו הביאה ב-1815 להקמת "הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה", בה נכללו הפעם, מלבד הולנד, גם בלגיה ולוקסמבורג.
בניגוד לבני העם ההולנדי, שהיו פרוטסטנטים והתעמתו עם הנוצרים הקתולים שבהולנד, נשארו רוב הבלגים בעלי דת קתולית, מה שהביא לשאיפות לאומיות בדלניות.
בשנת 1830 התרחשה המהפכה הבלגית: המחוזות הדרומיים (הקתולים) בהולנד מרדו בממלכה המאוחדת, זכו בעצמאות, והקימו לראשונה את ממלכתם הנפרדת וכינוה בשם הרומי של האזור בלגיקה/בלגיה.
הבלגים שאפו להקים ממלכה עצמאית, ופנו למלך למלך צרפת לואי פיליפ בבקשה להכתיר את בנו לואי, דוכס נמור למלך בלגיה.
משסירב, הוצעה הממלכה לנסיך הגרמני לאופולד מסאקסה-קובורג-גותה (דודה של המלכה הבריטית ויקטוריה).
לאחר מותו של לאופולד הראשון הוכתר בנו, לאופולד השני, במקומו.
לאופולד השני כבש את קונגו ושלט בה עד 1908, אז הפכה המדינה למושבה בלגית.
במהלך שלטון זה נהרגו כעשרה מיליון מבני המקום על ידי הבלגים, דבר הנחשב לרצח עם.
בלגיה חששה להכבש בידי אחת משכנותיה במאבקי המעצמות הגדולות שבגבולותיה - גרמניה, צרפת והולנד, ולכן שמרה על מדיניות חוץ נייטרלית.
בלגיה במלחמת העולם הראשונה - למרות מדיניותה הנייטרלית פלשו אליה הגרמנים בשנת 1914.
במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלש צבא גרמניה הנאצית לבלגיה וכבש אותה.
המדינה הייתה נתונה בכיבוש גרמני כחלק של נציבות הרייך בלגיה וצפון צרפת עד לשחרורה בידי צבאות בעלות הברית בסתיו 1944.
הביקורת החריפה שנמתחה על כניעתו המהירה של המלך לאופולד השלישי, ועל שיתוף הפעולה לכאורה עם השלטון הנאצי, גרמה לו לוותר על הכתר בשנת 1950 לטובת בנו, המלך בודואן, שמלך עד למותו ב-1993. מאחר שלא היו לו צאצאים, עלה אחריו לכס המלוכה אחיו, המלך אלברט השני.
בשנת 2013 מסר את המלוכה לבנו פיליפ, המלך הנוכחי.
לאחר מלחמת העולם השנייה נהנתה בלגיה משגשוג כלכלי.
היא הוכרזה כמקום מושבם של מטות האיחוד האירופי ונאט"ו (האמנה הצפון-אטלנטית), צעד שהעלה את קרנה בתחום העסקים הבינלאומיים ושיפר את כלכלתה.
האומנות הפלמית היא עשירה במיוחד.
תחילתה עם האמן הפלמי יאן ואן אייק, שיש המייחסים לו את תחילת ציורי השמן.
אחריו באו האומנים הפלמים פיטר ברויגל האב, פיטר ברויגל הבן ופטר פאול רובנס והאומנית מיכאלינה ווטייה במאות ה-16 וה-17, שהוסיפו גם הם נכסים רבים לאוצרות האומנות הלאומיים.
במאה ה-19 התחילו לפעול בבלגיה אומנים מודרניים דוגמת רנה מגריט - שהיה מאבות הסוריאליזם.
גם את הקמתה של תנועת האר-נובו, ניתן לייחס לבלגיה.
בתחילת המאה ה-20 התפתח הזרם האדריכלי הזה בבריסל כשבין מוביליו היו הנרי ואן דרה ומעצב הפנים ויקטור הורטה.
היסטוריה של ברזיל היא תקופת זמן שראשיתה בהתיישבות אינדיאנים באלף ה-6 לפנה"ס, בשטח שבו מצויה כיום מדינת ברזיל המודרנית.
ברזיל התגלתה לאירופאים לראשונה על ידי מגלה הארצות הפורטוגלי פדרו קברל (אף כי יש החולקים על קביעה זו, ומצביעים על אחרים שגילו אותה לדעתם לפניו).
על פי חוזה טורדסיאס היה השטח המזרחי של ברזיל בריבונות פורטוגלית ואכן הפורטוגלים
קבעו את יישוב הקבע האירופאי הראשון באזור בשנת 1523 לחופי האוקיינוס האטלנטי, וקראו לו סאו ויסנטה.
בין המאה ה-16 למאה ה-18 ברזיל הייתה מושבה פורטוגלית אשר התפרנסה מעץ הברזיל, ממנו הפיקו צבע אדום יקר ערך, מגידול קנה סוכר, ובהמשך גם ממרבצי זהב שנמצאו בעיקר באזור המצוי כיום במדינת מינאס ז'ראיס.
ניסיונות של ההולנדים והצרפתים להאחז גם הם באזור נכשלו וידם של הפורטוגזים הייתה על העליונה.
הפורטוגזים גם נכנסו לעומק היבשת וספחו לברזיל שטחים גדולים בהרבה משהוענקו להם בחוזה טורדסיאס.
במהלך תקופה זו, רוב התושבים המקוריים של ברזיל נספו במחלות העולם הישן, במלחמות ובשעבוד.
מי שלא הושמד הוטמע בחברה החדשה.
בנוסף לתושבים המקוריים והאירופאים, הובאו לברזיל אפריקאים רבים ששועבדו לאדוניהם האירופים במטעים ובמכרות.
ב-7 בספטמבר 1822 הכריזה ברזיל על עצמאותה מפורטוגל והפכה למונרכיה חוקתית, אירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה.
לקראת ימיה האחרונים של המונרכיה בסוף המאה ה-19, בוטלה לחלוטין העבדות בברזיל, בסיומו של תהליך הדרגתי וארוך.
גלי הגירה משמעותיים החלו להגיע לברזיל החל מהשליש האחרון של המאה ה-19, תחילה בעיקר מדרום אירופה וחצי האי האיברי, ולאחר מכן גם מיפן.
שחרור העבדים וגלי ההגירה שינו ללא הכר את המרקם החברתי של ברזיל.
הפיכה צבאית ב-1889 העלתה את המשטר הרפובליקני.
עד היום ברזיל היא מדינה דמוקרטית, למעט שלוש תקופות שבהן הייתה נתונה למשטר אוטוריטרי או דיקטטורי בין השנים 1930–1934, 1937–1945 ו-1964–1985.
עם העצמאות, הפוליטיקה של ברזיל הייתה נתונה לשליטתם של בעלי הקרקעות העשירים, בעיקר בדרום המדינה.
אחרי הפיכות 1930, כשהכלכלה החלה להתבסס יותר על תעשייה ופחות על חקלאות, השפעתם פחתה, אך לא נעלמה לגמרי.
עם עליית התעשייה, צמח כוחם של האיגודים המקצועים ויחד איתם עלו כוחות דמוקרטיים.
המסורת של שליטת בעלי ההון, תשתיות גרועות, התערבות ממשלתית כבדה במסחר ובתעשייה עיכבו את הצמיחה הכלכלית של ברזיל.
בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים ענקיים בין שכבות האוכלוסייה השונות.
פערים אלו הם מהגדולים באמריקה.
ברזיל מאוכלסת בבני אדם לפחות 8,000 שנה.
ההערכה היא שאבותיהם של האינדיאנים המאכלסים את ברזיל הגיעו לאמריקה מסיביר דרך מצר ברינג.
לדעת רוב החוקרים, המהגרים מסיביר היו הראשונים להגיע לברזיל.
לעומת זאת, דעת המיעוט בקרב החוקרים גורסת שהאוכלוסייה המקומית חולקת מאפיינים מורפולוגיים עם אוכלוסיות אפריקניות או עם אבוריג'ינים אוסטרלים ועל כן טוענת שקדמו למהגרים דרך סיביר מהגרים מאפריקה ו/או אוסטרליה.
לטענתם, מהגרים אלו נדחקו על ידי המהגרים האסיתיים או נטמעו בתוכם.
בניגוד לילידים באזור המערבי של דרום אמריקה, על חוף האוקיינוס השקט, אשר הקימו תרבויות מפותחות שנשענות על חקלאות והתפתחו לאמפריות גדולות, דוגמת האינקה, הילידים באזור ברזיל נותרו נוודים למחצה עד בא האירופאים לאמריקה.
התרבויות של הנוודים למחצה באזור ברזיל לא התפתחו למדינות גדולות, למעט מקרים ספורים שבהם קמו התאגדויות גדולות יחסית בין השבטים.
הם לא פיתחו כתב ועל פי הממצאים הארכאולוגיים הכוללים בעיקר חרסים, עושרם היה דל יחסית לזה שהתפתח במערב היבשת.
ההנחה היא שרכס האנדים וההרים האחרים המבדילים בין מערב היבשת לאזור ברזיל, מנעו השפעה של התרבויות המפותחות של המערב על התושבים בשטחי ברזיל.
בזמן הגעת האירופאים כל החלקים של ברזיל היו מאוכלסים באינדיאנים.
בגלל אורח חייהם הנודד למחצה, האזור היה מאוכלס בדלילות.
הערכות מודרניות מדברות על סדר גודל של מיליון אינדיאנים שישבו בברזיל בעת הגעת האירופאים.
למרות מסעות הרצח, המחלות וההיטמעות באוכלוסייה שהיגרה מצידו השני של האוקיינוס האטלנטי, מספר שבטי אינדיאנים מקוריים שרדו עד עצם היום הזה.
אפשר למצוא אותם בעיקר ביערות הגשם של האמזונס.
אחרי גילוי ברזיל על ידי פדרו קברל ב-22 באפריל 1500, החלו הפורטוגלים להתיישב בה.
המתיישבים החדשים ביקשו לנצל את האפשרויות הטמונות בארץ החדשה ולקבל הטבות מהמלך אשר עודד את ההתיישבות בברזיל.
אחרים ביקשו לברוח מהעוני המרוד שהיו נתונים בו בארץ מולדתם.
הממשל הקולוניאלי במשך 200 השנים הראשונות התבסס על מושלים פורטוגלים מקומיים שזכו בנחלות ענקיות שנקראו קפיטניות (capitanias).
החלקות היו גדולות עד כדי כך שחלקן הפכו למדינות שמרכיבות את ברזיל המודרנית.
חלק מהמתיישבים, המכונים הרפתקנים, הגיעו לברזיל כדי לנסות למצוא זהב ביערות העד של אזור האמזונס.
הסיפורים על הצלחות עמיתיהם, הקונקיסטאדורים הספרדים, הציתו את דמיונם, אך ככלל מעט מאוד זהב התגלה על ידי משלחות החקר שלהם אשר תרו את יערות העד.
בניגוד להרפתקנים השונים, רוב המתיישבים רצו לנצל את עושרה החקלאי של ברזיל והתחילו לייצא את חומרי הגלם שלה.
במאה הראשונה לגילוי ברזיל, חומר הגלם העיקרי שיוצא ממנה היה עץ הברזיל, שגזעו מספק את הצבע האדום היקר.
הכריתה הנרחבת של העץ כמעט שחיסלה את העץ בברזיל.
במאה ה-17 החלו המתיישבים לגדל קנה סוכר במטעים גדולים לאורך החוף הצפון-מזרחי של ברזיל.
הגידול החדש החליף את העץ כייצוא העיקרי של המדינה, כתוצאה מהתגברות צריכת הסוכר באירופה באותה תקופה.
על מנת לעבד את המטעים הענקיים, ניסו המתיישבים הראשונים לשעבד את האינדיאנים המקומיים, אך בלא הצלחה.
כדי לספק את כוח העבודה הנדרש למטעים, החלו בעלי המטעים לייבא עבדים מאפריקה.
הבאת כמויות העבדים האדירות שינתה את המאזן הדמוגרפי במושבות ברזיל, ועד מהרה נהיו האפריקאים לחלק ניכר מאוכלוסיית ברזיל.
במהלך מאתיים השנים הראשונות להתיישבות האירופית, ניסו מעצמות אירופיות נוספות להאחז בברזיל.
צרפתים ניסו להתיישב באזור ריו דה ז'ניירו בין 1555 ל-1557 ובאזור סאו לואיס בין 1612 ל-1614. ההיאחזות ההולנדית הייתה ארוכה יותר והחלה בפשיטות שודדי ים על מושבות הפורטוגלים ב-1604. אחרי הפשיטות הקימו ההולנדים שרשרת יישובים בצפון המדינה ב-1630 ובראשם את רסיפה, אך היישובים נחרבו ב-1654 לאחר סדרת מאבקים עם הפורטוגלים.
ההולנדים זנחו את הניסיונות להיאחז בברזיל בשנת 1661 תמורת פיצוי, ומיקדו את תשומת לבם במספר מושבות קטנות באיים הקריביים, שהחשובה ביניהן הייתה סורינם.
בשנת 1808, ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ברח מפני הגרנד ארמה של נפוליון וקבע את מושבו בברזיל.
המלך שב לפורטוגל בשנת 1821, אך התהפוכות שעברו על ארץ האם הפורטוגלית היו קרקע פורייה להתקוממות ברזילאית שמטרתה להשתחרר מהשלטון הפורטוגלי.
ב-7 בספטמבר 1822 פדרו הרביעי, יורש העצר הפורטוגלי, הכריז על עצמאותה של ברזיל באירוע שקיבל את השם זעקת איפירנגה.
פדרו הוכתר כקיסר ברזיל בשם "פדרו הראשון", כחודש לאחר מכן ב-12 באוקטובר.
שלטונו של פדרו הראשון היה נתון לתהפוכות רבות ואחרי שאיבד את התמיכה שזכה לה, ויתר על כיסאו ב-1831 וחזר לפורטוגל.
במשך כמה שנים המדינה הייתה נתונה לשליטתם של עוצרים שונים.
בשנת 1840 הוכתר בנו בן ה-14 של פדרו הראשון, פדרו השני כקיסר ברזיל.
פדרו הצעיר הנהיג מדיניות ליברלית למדי, ברוח התקופה, והיה מסוכסך עם בעלי הקרקעות.
גם האינטליגנציה לא חיבבה את השליט החדש כי רצתה שלטון ליברלי עוד יותר.
בשנת 1888, כששלטונו התקרב לקצו, ביטל פדרו השני את העבדות בברזיל.
ב-1889 שלטונו של פדרו השני הופל בהפיכה צבאית בראשותו של גנרל דאודורו דה פונסקה (Deodoro da Fonseca) שהעלתה את הממשלה הרפובליקנית לשלטון.
דה פונסקה הפך לנשיאה הראשון של הרפובליקה הצעירה.
השלטון הדמוקרטי התמיד עד 1930, כאשר נפל בהפיכה שיזם ז'טוליו ורגאס.
ברזיל שינתה את שמה ל"רפובליקה המאוחדת של ברזיל" (ששונה ב-1967 ל"רפובליקה הפדרלית של ברזיל").
בשלהי המאה ה-19 קפה החל להחליף את קני הסוכר כגידול החקלאי ליצוא הדומיננטי בברזיל.
יצוא הקפה הביא לצמיחה כלכלית שמשכה מהגרים אירופאים רבים, בעיקר מאיטליה וגרמניה.
גל המהגרים בעלי הידע הטכני הרב עזר למדינה לבסס את התעשייה.
כמו כן, בעזרת האזרחים החדשים, ברזיל העמיקה את אחיזתה במחוזות מרוחקים מהיישובים הראשונים שקמו על חופו של האוקיינוס האטלנטי.
השפל הגדול גרם בברזיל למשבר פוליטי וכלכלי.
למוצר העיקרי עליו נשענה כלכלת ברזיל, הקפה, לא היה עוד דורש בשוקי העולם.
אוליגרכיות בעלי המטעים הגדולים מסאו פאולו ששלטו בפוליטיקה הברזילאית מיום ייסוד הרפובליקה, נאלצו לפנות מקומם לכוחות חדשים ודינאמיים - אנשי המעמד הבינוני, ונציגי התעשייה.
נסיבות אלו העלו לשלטון את ז'טוליו ורגאס, איש מדינת ריו גראנדה דו סול.
ורגאס, שעלה לשלטון בתמיכת הצבא, בהפיכה שקטה, החל את דרכו הפוליטית כליברל ורפורמיסט.
אך אל מול איומים מאנשי השלטון הישן, (ששיאן במהפכת נגד במדינת סאו פאולו שדוכאה בכוח ב-1932), ואיומים מצד תנועות פשיסטיות מימין ותנועות קומוניסטיות משמאל, הפך משטרו בהדרגה למשטר קיצוני פופוליסטי, נוסח משטריהם של מוסוליני וסלזר, עד שאימץ נוסח פשיסטי מוצהר שנקרא "המדינה החדשה".
על אף שהייתה בתחילה נייטרלית, הצטרפה ברזיל בשנת 1942 לצידן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
התקופה שבין 1945 ו-1964 בתולדות ברזיל ידועה גם כתקופת "הרפובליקה השנייה".
התקופה מתאפיינת מחד באי יציבות פוליטית, ומאידך בתנופת פיתוח וקידמה, ששיאה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לברזיליה, עיר מתוכננת שנבנתה בשטח מדינת גויאס בדרום שטח הסרטאו על ידי הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק.
לאחר הדחת ורגאס על ידי הצבא בשנת 1945, המשיך ורגאס להטיל צל כבד על הפוליטיקה הברזילאית.
הוא נבחר לכהונה שנייה בשנת 1950, וגם לאחר התאבדותו ב-1954, עדיין נותר דמות משפיעה למשך שאר תקופת הרפובליקה השנייה.
במהלך תקופה זו שלטו שלוש מפלגות שנוצרו לאחר 1945 בפוליטיקה הברזילאית.
מפלגת העבודה הברזילאית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברזיל), שתמכו בורגאס, ולעומתם מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי (ברזיל) שהתנגדו לורגאס.
המאבק בין השמאל והימין בברזיל, בו הכריע לעיתים הצבא בכוח, הוביל לשורה של משברים פוליטיים, ולשינויים חוקתיים תכופים.
ממשיכיו של ורגאס, ובמיוחד הנשיא ז'ואו גולאר מצאו עצמם במאבקי כוח עם גורמי שמאל מחד, ועם הצבא ואנשי הימין מאידך, מאבקים שהושפעו גם מהמלחמה הקרה והמאבק הבין גושי, על רקע עלייתו של פידל קסטרו לשלטון בקובה, ועליית ג'ון פיצג'רלד קנדי בארצות הברית.
אי יציבות זו, שהתבטאה בשינויים חוקתיים תכופים, ובמשבר חוקתי וכלכלי עמוק, הובילה בשנת 1964 לנפילת המשטר הדמוקרטי, ולשלטון צבאי שנמשך למעלה מעשרים שנה.
בין 1961 ל-1964 ברזיל עברה רפורמות כלכליות וחברתיות ביוזמתו של נשיאה, ז'ואו גולאר.
הרפורמות הרגיזו את העלית האגררית ופגעו באינטרסים של מדינות המערב ובראשם באינטרסים אמריקאים.
ארצות הברית הוציאה מיליוני דולרים בתמיכתה באופוזיציה לנשיא המכהן.
בסופו של דבר, הנשיא הופל בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי ה-CIA וברזיל שקעה במערבולת של משטר צבאי.
בתחילה עלה לשלטון הגנרל המתון אומברטו קסטלו ברנקו, אשר ניסה לשמור על מראית עין של דמוקרטיה, אך יורשיו, אנשי הקו הקיצוני של הצבא, הפכו בשנות ה-70 את ברזיל לדיקטטורה צבאית, שבה פועלת משטרה חשאית (המכונה שירות המידע הלאומי), בשיטות של טרור ועינויים.
המשטר הצבאי אמנם הביא לשגשוג כלכלי בתחילת שנות השבעים, אך לאחר מכן הפך השגשוג לחוב לאומי כבד ואינפלציה דוהרת.
הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואו פיגיירדו, נאלץ להתמודד עם דרישות גוברות והולכות לדמוקרטיזציה מחד, ועם פעולתם של קיצונים מקרב הצבא שניסו למנוע את מעבר השלטון לאזרחים מאידך.
בינואר 1985 נבחר טנקרדו נווס לנשיא, ובכך הסתיים השלטון הצבאי.
חזרה לדמוקרטיה (1985 עד היום)
עם נפילת הדיקטטורה הצבאית בברזיל, שתחילתה בשנת 1964 וסופה בשנת 1985, טנקרדו נווס (Tancredo Neves) נבחר לנשיאות המדינה.
הנשיא הנבחר נפטר פרק זמן קצר אחרי הבחירות וסגן הנשיא, ז'וזה סרניי (José Sarney) הושבע במקומו.
עם תחילת תקופת הדמוקרטיה, נכנסה ברזיל לתקופת התפתחות שלטונית-כלכלית מתונה ביותר ורצופה טלטלות עזות ושלטון לא יציב; תקופה שנמשכת עד היום.
בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים גדולים עד מאוד בין שכבות האוכלוסייה השונות, כך שלרוב האוכלוסייה לא הגיעה רווחה כתוצאה מהדמוקרטיה, אלא להפך; העוני והפערים החברתיים גדלו, וכיום הם מהגדולים ביבשת אמריקה.
כיום, ברזיל היא בעלת הכלכלה הגדולה ביותר בדרום אמריקה והיא מאיישת את המקום התשיעי ברשימת הכלכלות העולמיות עם האוכלוסייה החמישית בגודלה.
בשנת 1994 פרננדו אנריקה קרדוזו יצא בתוכנית להחלפת המטבע הלאומי.
המשבר הפיננסי באסיה, שהתרחש גם הוא בשנות ה-90, גרם לפיחות הריאל ולמשבר כלכלי בברזיל.
על מנת להיאבק באינפלציה שהתחילה להרים ראש, הממשלה הובילה מיסוי כבד שהגיע לשיא של 40% מההכנסה מהעבודה.