tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1681 הביא ד"ר פרננדו מנדס מאנגליה לפורטוגל את ה ("מים אנגליים"), שבדומה למה שאירע לטלבור, "קיבל מתנה נאה מ(פדרו השני, מלך פורטוגל) בתנאי שיגלה לו את סוד הרכבם וימנע אותו מהציבור".
ב-1738 השתתף האסטרונום הצרפתי יחד עם פייר גודן (Pierre Godin) ולואי בוז'ה (Louis Bouger) ב, שנשלחה לאקוודור כדי לקבוע את אורך המעלה של 1/4 באזור קו המשווה.
כשחזרה המשלחת פרסם קונדמין באמצעות האקדמיה הצרפתית למדעים את המאמר "Sur l'arbre du quinquina" (על עץ הקינקינה), שבו הוא זיהה שלושה מינים נפרדים.
ההומאופתיה באה לעולם כתוצאה מבדיקת קליפת הצינכונה.
מייסד ההומאופתיה, סמואל האנמן, שם לב כשתרגם את ה-"" של ויליאם קאלן, שקאלן כתב כי ידוע שקליפה פרואנית מרפאת קדחת חוזרת.
האנמן לקח מדי יום מנה גדולה, ולא הומאופתית, של קליפה פרואנית.
לאחר שבועיים, הוא אמר שהוא חש בתסמינים דמויי מלריה.
הרעיון הזה של "כמו מרפא כמו" היה נקודת המוצא של כתביו על הומאופתיה.
התסמינים של האנמן הוצעו על ידי חוקרים, הומאופתים וספקנים כאחד, כאינדיקטור לרגישות היתר שלו לכינין.
הקליפה הייתה בעלת ערך רב לאירופאים בהרחבת הגישה למשאבים והניצול שלהם במושבות רחוקות וגם בבית.
איסוף הקליפות היה לרוב הרסני מבחינה סביבתית, והרס מרחבים עצומים של עצים לקליפתם, עם תנאים קשים ושכר נמוך שלא אפשרו לילידים מלקטי הקליפות להסדיר חובות גם לאחר מותם.
חקר נוסף של אגן האמזונאס וכלכלת הסחר במינים שונים של הקליפה במאה ה-18 תואר על ידי לרדנר גיבון (Lardner Gibbon):
ההערכה הייתה שהאימפריה הבריטית ספגה הפסדים ישירים של 52 עד 62 מיליון פאונד בשנה עקב מחלת המלריה בכל שנה.
לכן הייתה חשיבות רבה לאבטחת אספקת התרופה.
בשנת 1860, משלחת בריטית לאמריקה הדרומית בראשות קלמנטס מרקהם הבריחה בחזרה זרעים וצמחים של צינכונה, שנשתלו במספר אזורים של הודו הבריטית וסרי לנקה.
בהודו, הם נשתלו ב על ידי ויליאם גרהם מקאיבור (William Graham McIvor).
בסרי לנקה, הם ניטעו ב בינואר 1861. ג'יימס טיילור (James Taylor), חלוץ נטיעת התה בסרי לנקה, היה אחד מחלוצי גידול הצינכונה.
עד 1883, התפשט שטח גידול הצינכונה בסרי לנקה ל-64,000 אקרים (260 קמ"ר), כאשר היצוא הגיע לשיא של 15 מיליון פאונד בשנת 1886. הגידול, בתחילה של Cinchona succirubra (כיום C.
Calisaya'') הורחב באמצעות עבודתם של הבוטנאי ואחרים אל השטח ההררי של מחוז דרג'ילינג במערב בנגל.
מפעלי לעיבוד הצינכונה הוקמו בנדובאטם ב וב, במערב בנגל.
כינולוגים מונו לפקח על מיצוי אלקלואידים עם ג'ון ברוטון (John Broughton) בהרי נילגירי וצ'.
אחרים בתפקיד כללו דייוויד הופר (David Hooper) וג'ון אליוט הווארד (John Eliot Howard).
בשנת 1865 הוקמו במקסיקו "ניו וירג'יניה" ו"מושבה קרלוטה" על ידי מת'יו פונטיין מורי, חבר קונפדרציה לשעבר במלחמת האזרחים האמריקנית.
חברי הקונפדרציה שלאחר המלחמה התפתו לשם על ידי מורי, אז "נציב ההגירה הקיסרי" של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, והארכידוכס מבית הבסבורג.
כל מה ששרד משתי המושבות הללו הם מטעי הצינכונות הפורחים שהקים מורי באמצעות זרעים שנרכשו מאנגליה.
זרעים אלו היו הראשונים שהוכנסו למקסיקו.
גידול הצינכונה הוביל משנות ה-90 לירידת מחיר הכינין, אך האיכות והייצור של הקליפה הגולמית על ידי ההולנדים באינדונזיה הובילו אותם לשלוט בשוקי העולם.
יצרני התרופות המעובדות באירופה (במיוחד בגרמניה), לעומת זאת, התמקחו וגרמו לתנודות במחירים, מה שהוביל להסכם צינכונה (Cinchona Agreement) בהובלת הולנד ב-1913 שהבטיח מחיר קבוע ליצרנים.
לשכת קינה (Kina Bureau) באמסטרדם ויסתה מסחר זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היפנים כבשו את ג'אווה וארצות הברית איבדה גישה למטעי הצינכונה שסיפקו תרופות כינין קריטיות למלחמה.
משלחות בוטניות בשם "משימות צינכונה" יצאו לדרך בין השנים 1942 ו-1944 כדי לחקור אזורים מבטיחים באמריקה הדרומית במאמץ לאתר מיני צינכונה שהכילו כינין וניתן לקצור אותם לייצור כינין.
בנוסף להצלחה בסופו של דבר במטרה העיקרית שלהם, משלחות אלו זיהו גם מינים חדשים של צמחים ויצרו פרק חדש ביחסים הבינלאומיים בין ארצות הברית לאומות אחרות ביבשת-העל של אמריקה.
קליפת העצים בסוג זה היא המקור למגוון אלקלואידים, שהמוכר שבהם הוא כינין, חומר מוריד חום שימושי במיוחד בטיפול במלריה במשך זמן מה נעשה שימוש במיצוי תערובת של אלקלואידים מקליפת הצינכונה, הידועה בהודו בשם מוריד חום צינכונה.
תערובת האלקלואידים או צורתה הגופרת מעורבת באלכוהול הייתה עם זאת מרה מאוד וגרמה לבחילה, בין שאר תופעות הלוואי.
צינכונין וצינכונידין (סטראואיזומרים עם R1 = ויניל, R2 = מימן)
כינין וכינידין (סטראואיזומרים עם R1 = ויניל, R2 = מתוקסי)
דיהידרוכינין ודיהידרוכינידין (סטראואיזומרים עם R1 = , R2 = מתוקסי)
לצד האלקלואידים, קליפות צינכונה רבות מכילות , טאנין ייחודי, אשר על ידי חמצון מהיר מניב בצבע כהה הנקרא צינכוני אדום, חומצה צינכונו-פולווית, או צינכונה אדום.
ב-1934, מאמצים להפוך את תרופות המלריה לזולות ויעילות לשימוש במדינות שונות, הובילו לפיתוח תקן בשם "טוטאקינה" (Totaquina) שהוצע על ידי ועדת המלריה של חבר הלאומים.
טוטאקינה חייב מינימום של 70% אלקלואידים מתגבשים, מתוכם לפחות 15% היו כינין עם לא יותר מ-20% אלקלואידים אמורפיים.
ישנם לפחות 24 מינים של צינכונה המוכרים על ידי בוטנאים.
יש כנראה כמה מינים ללא שם וצורות ביניים רבות שנוצרו עקב נטייתם של הצמחים לרביית כלאיים.
ציסטה עוברית במקלעת הכורואיד היא כיס קטן מלא בנוזל המופיע במקלעת הכורואיד - רקמה במוח העובר האחראית לייצור נוזל חוט השדרה.
ציסטות אלו מתגלות בבדיקת אולטרסאונד באחוז אחד מהעוברים, והן הסוג הנפוץ ביותר של ציסטה תוך-חדרית במוח העובר.
ברוב המוחלט של המקרים, כאשר הציסטה מופיעה כממצא בודד ללא סימנים נוספים, היא נחשבת לתופעה שפירה וחולפת שאינה משפיעה על התפתחות העובר.
הציסטות נוצרות כחלק מההתפתחות התקינה של המוח, ובדרך כלל נעלמות מעצמן עד השבוע ה-32 להריון.
עם זאת, במקרים נדירים, כאשר הציסטות מופיעות יחד עם ממצאים חריגים נוספים, הן עלולות להצביע על סיכון מוגבר במקצת להפרעות כרומוזומליות, בעיקר טריזומיה 18. לכן הן נחשבות לעיתים "סימנים רכים" או "סמנים" באולטרסאונד עוברי.
מקובל להאמין שלרבים מהמבוגרים יש ציסטה קטנה אחת או יותר בפלקסוס הכורואיד, ללא כל השפעה קלינית.
מקלעת הכורואיד (ידועה גם כפלקסוס הכורואידלי, כורואיד פלקסוס או מקלעת דמים) מתחילה להתפתח בשבוע השישי להיריון, זמן קצר לאחר שהמבנה הבסיסי של מערכת העצבים, צינור העצבים (neural tube), נסגר.
בשלב זה, קרומי המוח הפנימיים (המנינגים הפיאלים) נדחפים פנימה לתוך שכבה דקה של תאים המרפדת את חללי המוח (האפנדימה החדרית).
התפתחות מקלעת הכורואיד מתרחשת בסדר מסוים: תחילה היא מופיעה בחלק העליון של החלל הרביעי במוח (גג החדר הרביעי), לאחר מכן בחללים הצדדיים של המוח (החדרים הלטרליים), ולבסוף בחלל המרכזי השלישי (החדר השלישי).
בשבוע ה-20 להיריון, מקלעת הכורואיד נראית כמו אצל אדם בוגר.
שכבת התאים המרפדת את חללי המוח (תאי האפנדימה) עוטפת את מקלעת הכורואיד מכל עבריה.
כלי הדם הזעירים במקלעת הכורואיד (הנימים) מכילים חורים זעירים המאפשרים למולקולות קטנות לעבור דרכם בחופשיות.
אולם התאים המכסים את מקלעת הכורואיד (תאי האפיתל הכורואידלי) מחוברים זה לזה בחיבורים הדוקים מאוד, היוצרים מחסום המונע מחומרים גדולים (מקרומולקולות) לעבור לתוך נוזל המוח והשדרה.
מחסום זה חיוני להגנה על המוח - הוא מאפשר כניסה רק לחומרים נחוצים כמו חמצן וסוכר, בעוד שהוא חוסם חומרים שעלולים להזיק כמו חיידקים, רעלנים וחלבונים גדולים שאינם שייכים לסביבת המוח.
מקלעת הכורואיד ממלאת תפקיד חיוני - היא מייצרת את נוזל המוח והשדרה ושולטת על הרכבו.
בנוסף, בגלל מיקומה המיוחד ברקמת המוח וחיבוריה לקרומי המוח, היא עלולה להוות נתיב להתפשטות מחלות, בין אם מקורן ברקמת המוח עצמה (הפרנכימה) או מקרומי המוח החיצוניים.
כאמור, למקלעת הכורואיד יש תפקיד חשוב בייצור נוזל שדרה-מוחי - הנוזל השקוף שמקיף את המוח וחוט השדרה ומגן עליהם מפגיעות.
מקלעת הכורואיד היא רקמה ספוגית המכילה כלי דם רבים, והיא ממוקמת בתוך חללי המוח הנקראים חדרים.
הנוזל המיוצר על ידי תאי מקלעת הכורואיד ממלא תחילה את החדרים ולאחר מכן זורם סביב המוח וחוט השדרה, ויוצר כרית נוזלית מגינה.
ציסטות במקלעת הכורואיד נוצרות במהלך התפתחות המוח העוברית.
המוח מחולק לאונות שונות, וביניהן קיימים מרווחים טבעיים.
מרווחים אלה מרופדים בשכבת תאים דקה המכסה את פני השטח הפנימיים של המוח (נוירואפיתליום).
לעיתים, במהלך ההתפתחות, שכבת תאים זו מתקפלת פנימה לתוך הרקמה התומכת של המוח - רקמת חיבור רכה המחזיקה ותומכת במבני המוח (סטרומה).
לעיתים קיפול זה לוכד בתוכו נוזל שדרה-מוחי יחד עם שאריות תאים ופסולת מטבולית מתהליך ההתפתחות, ונוצר כיס דמוי ציסטה - מעין שלפוחית קטנה מלאה נוזל.
הציסטות יכולות להופיע בכל אחד מחדרי המוח, אך הן נפוצות במיוחד באזור המרכזי והמורחב של החדרים הצדדיים, שהוא אזור עשיר בכלי דם ובעל מבנה מקופל ומסועף (הגלומוס של החדרים הלטרליים).
מבחינה רפואית, ציסטה מוגדרת כחלל מלא נוזל המרופד בתאי אפיתל.
ציסטות במקלעת הכורואיד, לעומת זאת, נחשבות בדרך כלל לפסאודו-ציסטות (ציסטות מדומות) ולא לציסטות אמיתיות.
הסיבה לכך היא שהן אינן מרופדות בתאי אפיתל, אלא הן הצטברות של נוזל שדרה-מוחי לכוד בתוך קפלי רקמת מקלעת הכורואיד.
במקרים נדירים, ציסטות גדולות שהתגלו בקרב תינוקות וילדים עלולות לגרום להידרוצפלוס (הצטברות נוזל במערכת החדרים במוח), אולם בקרב עוברים אין מקרים מתועדים של התופעה בעקבות CPC.
מצב זה נגרם בשל חסימה של נקבים במערכת הניקוז החדרית של מערכת העצבים המרכזית, אשר עלולה להוביל להתרחבות החדרים וללחיצה על המוח (חלל הגולגולת אינו יכול להתרחב כדי להתאים את עצמו לעלייה בנפח הנוזלים) ועלולה לגרום לנזק.
סוגי נגעים של מקלעת הכורואיד
חשוב להבחין בין ציסטות פשוטות במקלעת הכורואיד, המופיעות בדרך כלל בעוברים, לבין גידולים של מקלעת הכורואיד (כגון פפילומה או קרצינומה), המופיעים בעיקר בתינוקות וילדים.
ציסטות במקלעת הכורואיד בעוברים הן בדרך כלל שפירות ונעלמות מעצמן עד לשבוע ה-28 של ההריון.
לעומת זאת, פפילומה של מקלעת הכורואיד היא גידול שפיר שמהווה פחות מ-1% מכלל הגידולים התוך-גולגולתיים, והיא נפוצה יותר בשנה הראשונה לחיים, ולא בעוברים.
גידולי המקלעת הכורואיד מתאפיינים בהתרחבות מהירה של היקף הראש, רגיזות ופפילאדמה (בצקת של דיסקת העצב הראייתי), ולעיתים גם ברגרסיה התפתחותית מוטורית.
הטיפול בגידולים אלו הוא ניתוחי, בניגוד לציסטות הפשוטות שאינן דורשות התערבות.
הציסטות מוגדרות כחללים מלאי נוזל הנראים כהים בבדיקת אולטרסאונד במקלעת הכורואיד.
מקלעת הכורואיד נראית בהירה בבדיקת אולטרסאונד (אקוגנית).
ציסטות אלו נמצאות בחדרים הלטרליים במוח, שהם חללים המכילים נוזל מוחי-שדרתי בצדי המוח.
הציסטות מאופיינות בדפנות מוגדרות היטב ובקוטר של לפחות 2-3 מ"מ בטרימסטר השני של ההיריון (שבועות 14–28).
הציסטות ממוקמות בדרך כלל במקום המפגש בין החלקים השונים של החדרים (רמת האטריום של החדר), ולעיתים נדירות יותר בגוף או בחלק הקדמי של מקלעת הכורואיד.הציסטות מזוהות באולטרסאונד בכ-1-2% מהעוברים בטרימסטר השני.
הן מופיעות בתדירות שווה בעוברים זכרים ונקבות.
השכיחות האמיתית תלויה כנראה באיכות הרזולוציה של ציוד האולטרסאונד ובמיומנות המפעיל.
האבחנה המבדלת העיקרית היא קריש דם תוך-חדרי.
קריש דם בדרך כלל פחות סדיר בצורתו מהציסטות ומקושר עם הרחבה לא תקינה של חדרי המוח עצמם (ונטריקולומגליה).
קושי אבחנתי נוסף מתעורר כאשר הציסטה ממוקמת בחלק הקדמי של הגוף או כאשר היא גדולה במיוחד.
במקרים אלה, בדיקת אולטרסאונד דרך הנרתיק (כאשר העובר במצג ראש) או סריקת מעקב יכולות לעזור לזהות את המגמה ולשלול מומים נלווים.
באולטרסאונד, ציסטות במקלעת הכורואיד עשויות להופיע כציסטות מרובות בגדלים משתנים ולעיתים עם מחיצות פנימיות.
בבדיקות CT ו-MRI, הציסטות בדרך כלל מראות צפיפות דומה לנוזל שדרה-מוחי.
בבדיקות MRI מתקדמות, הנוזל בציסטות מראה מאפיינים ייחודיים.
ב-MRI משתמשים בסוגי סריקה שונים כדי לראות רקמות שונות בבהירות שונה:
בסריקות המזהות אזורים עם תנועת מים מוגבלת (DWI - Diffusion Weighted Imaging), הנוזל בציסטות מופיע בהיר יותר מהסביבה
בסריקות המדגישות מים (T2) או רקמות שומניות (T1), הנוזל בציסטות נראה שונה מנוזל שדרה-מוחי רגיל
במפות המחושבות מסריקות DWI, המראות את מהירות התנועה האמיתית של מולקולות המים (ADC - Apparent Diffusion Coefficient), הנוזל בציסטות מופיע כהה יותר - מה שמאשר שהתנועה שם אכן איטית יותר.
הבדלים אלה נובעים כנראה מכך שהנוזל בציסטות מכיל יותר חלבון, מה שגורם לתנועה איטית יותר של מולקולות המים בתוכו.
ציסטות מבודדת, כלומר ללא אנומליות נלוות, נחשבות כיום לווריאנטים נורמליים ולא לפתולוגיה.
כ-90% מהציסטות נעלמות עד הטרימסטר השלישי (שבוע 28) ולעיתים נדירות נשארות לאחר הלידה.
עד כה, אין ראיות בספרות המדעית המצביעות על נזק נוירולוגי מוכח או השפעה על התנהגות קוגניטיבית/מוטורית כתוצאה מהציסטות עצמן, אף במקרים שאינן נעלמות.
לרוב, אין צורך בבדיקה גנטית חודרנית במקרים אלה לאחר סקירת אנומליות מקיפה וסקירה ביוכימית תקינה.
הספרות המחקרית ממליצה לרופאים להדגיש פרוגנוזה מצוינת (כלומר ניתן לצפות בסבירות גבוהה מאוד שההריון יתפתח בצורה תקינה לחלוטין) ולהרגיע את ההורים, שכן הממצא עלול להיות מבהיל הרבה יותר מאשר משמעותו הקלינית בפועל.
אין צורך בשינוי בניהול המיילדותי במקרים אלה.
אולטרסאונד מעקב אינו הכרחי לציסטות מבודדות.
היבטים גנטיים וקשר להפרעות כרומוזומליות
קיים קשר אפשרי בין הציסטות המזוהות באולטרסאונד עוברי לבין טריזומיה 18. הן נפוצות יותר בעוברים עם טריזומיה 18, טריזומיה 21 ותסמונת איקרדי.
יש לשקול אנומליות כרומוזומליות, במיוחד טריזומיה 18, אם הציסטות גדולות (מעל 1 ס"מ), דו-צדדיות או לא סדירות, או אם גיל האם הוא 32 או יותר.
שכיחות מוגברת של ציסטות דווחה גם בנוכחות אנומליות מבניות אחרות וכאשר סמני הסקירה בסרום האימהי חריגים.
הסיכוי שציסטה מבודדת תהיה מקושרת עם טריזומיה 18 הוא 2.5-7 ועם טריזומיה 21 הוא 1.9. במקרים עם אנומליות נלוות, סביר שהפרעות במספר הכרומוזומים (אנאופלואידיות) יאותרו ב-2.1% מהמקרים ומתוך המקרים שבהם מאובחנת הפרעה במספר הכרומוזומים, כמעט תמיד מדובר בטריזומיה 18. באופן כללי, הסיכונים נמוכים מאוד אם אין גורמי סיכון נוספים.
אם לא מזוהות אנומליות נוספות באמצעות אולטרסאונד מקיף מסוג "רמה II", הסבירות שלעובר יש טריזומיה 18 היא נמוכה מאוד.
מטא-אנליזה של 8 מחקרים בין השנים 1990 ל-2000 זיהתה ציסטות במקלעת הכורואיד בטרימסטר השני בשכיחות של 1.2%.
במחקר מקיף של 1,017 מקרים, שכיחות הציסטות בנשים מתחת לגיל 35 הייתה 1%.
המחקר לא מצא אף מקרה של טריזומיה 18 בעוברים עם ציסטות שאמם הייתה מתחת לגיל 35, והחוקרים הסיקו שאין ראיות לכך שזיהוי ציסטה מבודדת בנשים מתחת לגיל 35 מגדיל את הסיכון לטריזומיה 18.
הנחיות קליניות עדכניות ממליצות שלא להשתמש בממצא זה כדי לשנות את הערכת הסיכון של המטופלת לטריזומיה 21.
בדיקה חודרנית (כגון דיקור מי שפיר או דגימת סיסי שליה) מוצדקת במקרים עם אנומליות נלוות בטרם החלטה לגבי הפסקת ההיריון.
בדיקה לא־חודרנית של DNA עוברי (NIPT) אינה האפשרות האמינה ביותר לזיהוי טריזומיה 18 בשל פרקציית העובר הנמוכה ושיעור הגילוי הנמוך יותר.
הכוונה בפרקציית העובר היא לאחוז ה-DNA העוברי הנמצא במחזור הדם של האם ביחס לכלל ה-DNA במדגם הדם - ככל שאחוז זה נמוך יותר, כך קשה יותר לזהות בצורה אמינה הפרעות כרומוזומליות כמו טריזומיה 18.
גורמים אחרים שעשויים להשפיע על סיכויי התינוק לפתח בעיות כרומוזומליות כוללים: גיל האם בתאריך הלידה המשוער, תוצאות סריקת סרום; בדיקת XAFP משולשת או בדיקה מרובעת.
ראיות לממצאים עובריים אחרים שנראו בזמן האולטרסאונד העשויים להצביע על בעיה כרומוזומלית.
לפי מרבית המחקרים, כאשר מדובר בציסטה בפלקסוס כורואידלי כממצא בודד (ללא אנומליות נלוות), אין משמעות קלינית לגודל הציסטה.
מחקר קנדי מ-2011 עקב אחר שישה מקרים של ציסטות גדולות מבודדות במקלעת הכורואיד (12-30 מ"מ) שלוו בהרחבת חדרי מוח קלה (11–17 מ"מ), ומצא שבמהלך ההריון חל שיפור משמעותי.
רוב הציסטות (5 מתוך 6) היו דו-צדדיות וממוקמות בחלק האחורי של הפלקסוס, ובמקרה אחד ציסטה בחלק הקדמי, ליד נקב מונרו, "נדדה" אחורה במהלך ההריון.
במקרה אחד הציסטה נעלמה לחלוטין, ובחמישה מקרים הציסטות הצטמקו בהדרגה.
ראוי לציין שאפילו במקרה עם הציסטות הגדולות ביותר (30 מ"מ בתחילה), שנשארו גדולות יחסית עד הלידה (25 מ"מ), הילד התפתח באופן תקין לחלוטין.
במקביל, גודל חדרי המוח חזר לנורמה בחמישה מתוך ששת המקרים והצטמק במקרה השישי.
בשלושה מקרים בוצע MRI עוברי שלא הראה ממצאים נוספים, ובחמישה מתוכם בוצעה בדיקת מי שפיר עם קריוטיפ תקין.
במקרה אחד ההריון הופסק (המחברים ציינו במפורש שהסיבה הייתה חרדת ההורים, למרות ייעוץ מקיף, ובבדיקה החיצונית של העובר לא נמצאו חריגות), וחמישה תינוקות נולדו בריאים.
בשני המקרים שבהם בוצע אולטרסאונד לאחר הלידה, עדיין נמצאו ציסטות קטנות, אך הדבר לא השפיע על ההתפתחות.
במעקב ארוך טווח עד גיל שש, כל החמישה התפתחו פיזית ונוירולוגית בצורה תקינה לחלוטין.
ממצאים אלה מדגישים שציסטות גדולות מבודדות עם הרחבת חדרים היא תופעה שפירה וחולפת ברוב המוחלט של המקרים, וכי מעקב סונוגרפי חוזר המראה שיפור הדרגתי יכול להרגיע את ההורים.
מחקר איטלקי מ-2021 שבדק שבעה מקרים של ציסטות גדולות במיוחד (≥ 10 מ"מ) מצא תמונה מורכבת יותר: 4 מתוך 7 עוברים (57%) פיתחו בהמשך אנומליות קורטיקליות (הפרעות בהתפתחות קליפת המוח, כגון פיתולים לא תקינים או עיבוי של קליפת המוח).
אולם, חשוב להדגיש כי רק 2 מתוך 7 המקרים היו של ציסטות מבודדות לחלוטין ללא ממצאים נוספים - ושני המקרים הללו הסתיימו בלידת תינוקות בריאים עם התפתחות תקינה לחלוטין.
בחמשת המקרים האחרים שבהם התפתחו בעיות, כבר במהלך המעקב התגלו אנומליות נוספות מעבר לציסטה עצמה.
המקרה היחיד שהגיע ללידה מבין אלה עם אנומליות קורטיקליות (מקרה 3) - ילד שנבדק שוב בגיל 6, עם עיכוב התפתחותי בינוני.
כבר בשבוע 32 להריון אובחנו אצלו פיתולי מוח לא תקינים וציסטה בקו האמצע, מעבר לציסטות הגדולות עצמן.
הנתונים המצטברים מראים אם כן שכאשר ציסטה גדולה עם הרחבת חדרים היא ממצא בודד באמת, הפרוגנוזה היא מצוינת.
חשוב לזכור שהרוב המכריע של מקרי ציסטות גדולות מבודדות אינם מדווחים כלל בספרות הרפואית, משום שהם מסתיימים בהריון תקין ובלידת תינוקות בריאים.
עם זאת, ציסטות גדולות מצדיקות מעקב נוירוסונוגרפי מפורט בטרימסטר השני ובדיקה חוזרת בשבועות 28–30, לעיתים בתוספת MRI, כדי לוודא שאין התפתחות של ממצאים נוספים ולעקוב אחר הקטנת הציסטות וחזרת חדרי המוח לגודל תקין.
ניתן לסכם את הפרוטוקול לניהול ציסטות במקלעת הכורואיד המאובחנות בהריון כדלקמן:
סקירת אנומליות מכוונת לסמנים לטריזומיה 18/טריזומיה 21 או אנומליות מבניות ברורות אחרות
הערכת גיל האם והאם קיימות אנומליות נלוות/סמנים
בדיקת סיכונים בסקירות ביוכימיות לטריזומיה 21/טריזומיה 18: אם הסיכון גבוה: ייעוץ גנטי ואבחון טרום-לידתי; אם הסיכון נמוך: ייעוץ והרגעה לגבי פרוגנוזה מצוינת.
לחץ וחרדה הוריים בעקבות הממצא
גילוי ציסטות בפלקסוס כורואידלי במהלך בדיקת אולטרסאונד שגרתית עלול לעורר חרדה ניכרת בקרב הורים, אף שברוב המקרים מדובר בממצא שפיר.
החרדה נובעת ממספר גורמים: החשש מקשר אפשרי להפרעות כרומוזומליות, אי-הבנת משמעות הממצא, והפער בין הציפייה לבדיקה תקינה לבין גילוי ממצא חריג.
מחקרים מלמדים כי מרבית ההורים חווים תגובה רגשית שלילית חריפה עם קבלת המידע על הציסטות.
בקרב הנבדקות במחקרים נרשמו תגובות של הלם, מצוקה, פחד וירידה בתחושת הקשר לעובר, וזאת חרף ניסיונות הרופאים להרגיע ולהסביר כי מדובר בממצא שפיר ברוב המקרים.
מחקרים שהשתמשו בכלי מדידה ייעודיים לבדיקות אולטרסאונד (כגון שאלון PEER-U) גילו כי הורים שנמצאו ציסטות בעובריהם חוו עלייה ברמת החרדה לאחר הבדיקה, בעוד שהורים שתוצאות הבדיקה שלהם היו תקינות חוו דווקא ירידה משמעותית בחרדה.
ממצא מעניין הוא שכלי מדידה כלליים לחרדה לא תמיד הצליחו לאתר הבדלים אלה, דבר המעיד על הייחודיות של החרדה הנלווית לממצאי אולטרסאונד.
משך החרדה והתמודדות לאורך זמן
אף שהתגובה הראשונית עזה בדרך כלל, אצל כמחצית מההורים מדובר בתגובה חולפת.
עם זאת, גם שבועות לאחר האבחנה, מרבית ההורים עדיין סבורים שהציסטות מהוות סיכון כלשהו לעובר.
הורים שעברו בדיקות משלימות כדוגמת דיקור מי שפיר חשו הקלה רק לאחר קבלת תוצאות תקינות.ממצא בולט הוא שעוצמת החרדה אינה תואמת בהכרח את חומרת הממצא מבחינה רפואית.
נראה כי בשלב הראשוני, עצם העובדה שנמצא ממצא חריג היא הגורמת לחרדה, ולא מידת הסיכון הכרוך בו.
הורים אינם משווים בין ממצאים שונים על פי חומרתם, אלא מגיבים לעצם הסטייה מהציפייה לתוצאה תקינה לחלוטין.
גורמים המשפיעים על רמת החרדה
איכות המידע המועבר להורים ואופן העברתו משפיעים במידה רבה על רמת החרדה.
הורים שזכו להסבר מפורט וברור על טיב הממצא חוו רמות חרדה נמוכות יותר.
עם זאת, מרבית ההורים פונים לחיפוש מידע עצמאי, בעיקר באמצעות האינטרנט, ורבים מהם מוצאים שהמידע שאספו בכוחות עצמם סייע להם יותר מהמידע שקיבלו מהצוות הרפואי.
נתון זה מצביע על צורך שאינו מקבל מענה מספק במתן מידע מקיף בעת האבחנה.
משך הזמן עד לקבלת מידע נוסף או לביצוע בדיקות המשך מהווה גורם מחמיר.
תקופת אי-הוודאות מתוארת כקשה במיוחד.
נשים עם גורמי סיכון נוספים, כגון תוצאות חריגות בבדיקות סקר, נוטות לחוות רמות חרדה גבוהות יותר ומתקשות לקבל את ההסבר שהציסטות אינן מסוכנות.
נוכחות של צוות רפואי תומך ורציפות טיפולית תורמות להפחתת החרדה.
הורים מדגישים את הצורך בגורם שיוכלו לשוחח עמו, מעבר לקבלת מידע עובדתי בלבד.
השפעה על הקשר הרגשי להריון
גילוי הציסטות עלול לפגוע בקשר הרגשי של ההורים לעובר.
דווח על תחושות של ריחוק וניתוק רגשי, וכן על פרשנות שלילית של תנועות העובר - כאשר כל תנועה נתפסת כאות למצוקה.
חלק מההורים חווים ירידה בשמחת ההריון ומחשבות חוזרות על אפשרות של הפסקת הריון.
מחקרים זיהו מספר גורמים המסייעים בהפחתת החרדה ההורית בעקבות גילוי ציסטות בפלקסוס כורואידלי:
מתן מידע מקיף ומיידי - הסבר ברור על טבע הציסטות, שכיחותן ופרוגנוזה חיובית ברוב המקרים הוכח כמפחית חרדה.
המידע צריך להיות מועבר בשפה נגישה וברורה.
רציפות טיפולית - מעקב עם אותו צוות רפואי שאבחן את הממצא מפחית תחושות של אי-ודאות וחוסר אונים.
זמינות לתמיכה - אפשרות לפנייה לצוות הרפואי לשאלות נוספות, וכן הצעת תמיכה נפשית למי שזקוק לכך.
חומר כתוב - מסמכי הסבר כתובים מאפשרים עיבוד הדרגתי של המידע ומפחיתים הסתמכות על מקורות לא מהימנים.
סביבה מכבדת - מסירת מידע רגיש בסביבה נוחה, כאשר ההורים יושבים ולא במהלך הבדיקה עצמה, משפרת את קליטת המידע ומפחיתה תחושות פגיעות.
מחקרים מראים שאף על פי שחרדה ראשונית היא תגובה טבעית לממצא בלתי צפוי, תקשורת יעילה ותמיכה הולמת מקלות משמעותית על ההתמודדות ההורית.
הפרוגנוזה המצוינת של ציסטות מבודדות צריכה להיות מודגשת כמקור לעידוד.
ציסטוסקופיה (Cystoscopy, על פי האקדמיה ללשון העברית: שקִיפת שלפוחית השתן ובקיצור: שקיפת שלפוחית) היא הליך רפואי מסוג אנדוסקופיה (בעברית: שקיפה), לבדיקת שלפוחית השתן והשופכה.
ההליך מבוצע באמצעות החדרת ציסטוסקופ דרך השופכה אל שלפוחית השתן, ומשמש לאבחון ולטיפול במגוון מחלות של דרכי השתן התחתונות, כגון דם בשתן, גידולים, דלקות חוזרות ואבנים.
הבדיקה פותחה לראשונה במאה ה-19 והביאה למהפכה באבחון מחלות דרכי השתן.
כיום ציסטוסקופיה היא ההליך הנפוץ ביותר הנערך על ידי אורולוגים כירורגיים.
ציסטוסקופיה משמשת בשני אופנים עיקריים: לצורכי אבחון (ציסטוסקופיה אבחנתית) ולצורכי טיפול (ציסטוסקופיה ניתוחית).
הבדיקה מאפשרת צפייה ישירה בדרכי השתן התחתונות, איתור בעיות מבניות, מחלות וגידולים, וכן ביצוע פרוצדורות זעיר-פולשניות.
הבדיקה מבוצעת כאשר יש צורך לברר תסמינים כגון דם בשתן, דלקות חוזרות בדרכי השתן, הפרעות במתן שתן, תסמיני גירוי בשלפוחית, כאב אגן כרוני, או חשד לגידולים, אבנים, פיסטולות, היצרויות או פגיעות בדרכי השתן.
בנוסף, נעשית ציסטוסקופיה למעקב אחר מטופלים עם היסטוריה של ממאירות בדרכי השתן, או כחלק מהערכה טרום-ניתוחית.
במהלך הבדיקה ניתן לבצע פעולות טיפוליות כגון לקיחת דגימת רקמות (ביופסיה) ושתן, הסרת גידולים, הוצאת אבנים או גופים זרים, הזרקת תרופות לדופן השלפוחית, צריבת אזורים מדממים, ולעיתים ביצוע בדיקות דימות משלימות (כגון פילוגרפיה רטרוגרדית).
ציסטוסקופ (בעברית: מַשְׁקֵף שַׁלְפּוּחִית) הוא מכשיר אופטי ארוך ודק, שבקצהו האחד עינית ובקצהו השני עדשה זעירה ותאורה, וביניהם צינור קשיח או גמיש.
באמצעות הציסטוסקופ ניתן לצפות ישירות במבנה הפנימי של השופכה ושלפוחית השתן.
קיימים שני סוגי ציסטוסקופ, הנבדלים במבנה ובשימושים הקליניים:
ציסטוסקופ קשיח – מכשיר מתכתי ישר שבקצהו עדשה אופטית, המשמש בעיקר להליכים טיפוליים ולפרוצדורות כירורגיות, והשימוש בו נעשה בדרך כלל בהרדמה כללית.
ציסטוסקופ גמיש – מכשיר דק וגמיש שבקצהו מצלמה זעירה, קטן יותר מהקשיח ויכול להתכופף לפי צורת השופכה; לכן הוא נוח יותר למטופלים.
הציסטוסקופ הגמיש מתאים לרוב הבדיקות האבחנתיות, והשימוש בו נעשה בדרך כלל בהרדמה מקומית בלבד.
בחירת סוג הציסטוסקופ תלויה במטרה (אבחון או טיפול), במבנה האנטומי של הגוף ובשיקולי נוחות.
בדיקת ציסטוסקופיה מתבצעת בסביבה סטרילית, בדרך כלל בשכיבה על הגב.
לאחר חיטוי האזור, מבוצעת הרדמה מקומית באמצעות ג'ל מאלחש המוזרק לפתח השופכה, כאשר נעשה שימוש בציסטוסקופ גמיש.
בבדיקות מורכבות, ממושכות או טיפוליות, ובשימוש בציסטוסקופ קשיח, הבדיקה מתבצעת לרוב תחת הרדמה כללית בחדר ניתוח.
במקרים מסוימים ניתן לבצע את הבדיקה גם בטשטוש או בהרדמה אזורית, בהתאם לצורך ולשיקול רפואי.
הציסטוסקופ מוחדר בעדינות דרך השופכה אל שלפוחית השתן, תוך צפייה רציפה במבנה הרקמות.
במהלך הבדיקה מוזרם נוזל סטרילי דרך המכשיר, לצורך הרחבת שלפוחית השתן ושיפור שדה הראייה.
במידת הצורך, ניתן ליטול דגימות רקמה (ביופסיה) או דגימת שתן ישירות מהשלפוחית.
בסיום הבדיקה מרוקנים את השלפוחית ומוציאים את המכשיר.
במהלך החדרת הציסטוסקופ ומילוי השלפוחית בנוזל, ייתכנו תחושות של אי נוחות, כאב, לחץ, מלאות או צורך להטיל שתן.
חשוב לדווח לצוות הרפואי על תחושות חריגות במהלך הבדיקה, שכן לעיתים הן מסייעות בזיהוי בעיות שאינן נראות לעין.
מהלך הבדיקה דומה בנשים ובגברים, אם כי קיימים הבדלים אנטומיים מסוימים.
במצבים ייחודיים, כגון דיברטיקולום בשופכה הנשית, ייתכן צורך באמצעים נוספים לזיהוי המבנה.
הבדיקה נמשכת לרוב בין 5 ל-20 דקות.
בתום הבדיקה ניתן לשוב בדרך כלל לפעילות רגילה, למעט במקרים בהם נדרשה הרדמה מלאה או בוצע טיפול מורכב.
ציסטוסקופיה נחשבת לבטוחה בדרך כלל, אך עלולות להופיע תופעות לוואי וסיבוכים.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות כאב קל או תחושת צריבה בשופכה, דם בשתן, תחושת לחץ בבטן התחתונה, תכיפות או דחיפות במתן שתן.
תסמינים אלה לרוב קלים וחולפים תוך יום עד יומיים.
סיבוכים נדירים כוללים דלקת בדרכי השתן, דימום משמעותי, פגיעה בשופכה או בשלפוחית השתן, ובמקרים חריגים – התפתחות אלח דם.
יש לפנות לרופא במקרה של חום, כאבים עזים, דימום ניכר או ממושך, קושי חמור במתן שתן, או הופעת תסמינים חריגים אחרים.
התוויות הנגד לבדיקה כוללות זיהום חריף בדרכי השתן, אשר עלול להעלות את הסיכון לסיבוכים, והיצרות חמורה של השופכה, אשר עשויה למנוע את מעבר הציסטוסקופ בשופכה.
צִינְקוֹגְרַפְיָה הייתה תהליך שהשתמש בלוחות אבץ.
אלויס זנפלדר הזכיר לראשונה את השימוש הליטוגרפי באבץ כתחליף לאבן גיר בווארית במפרט הפטנט האנגלי שלו משנת 1801. בשנת 1834, פדריקו לאצ'לי (Federico Lacelli) רשם פטנט על תהליך הדפסה צינקוגרפי, שבאמצעותו הפיק מפות גדולות שכונו "גאורמות" (géoramas).
בשנים 1837–1842, אז'ן-פלוראן קפלן (Eugène-Florent Kaeppelin; 1805–1865) שכלל את התהליך ליצירת מפה גאולוגית רב-צבעונית גדולה.
ניתן היה להשיג לוחות אבץ בעלות נמוכה יותר מאשר אבן גיר ליטוגרפית משובחת, וניתן היה להשיגם בקנה מידה גדול מאוד.
האבץ צופה בתמיסה שהכילה חומצה גאלית וחומצה זרחתית, שגרמה למלחים היגרוסקופיים להיווצר על פני הלוח.
לאחר מכן, המדפיס היה מכסה את לוח האבץ בשכבת לכה מאספלט, חושף אותו תחת רישום ומפתח אותו.
האבץ שהושפע מקווי הרישום היה מתכסה במלחים היגרוסקופיים.
טבילת הלוח בחומצה אצטית גרמה להמסת המלחים, בעוד לכת האספלט הגנה על שאר פני הלוח.
אז המדפיס היה מצפה את הלוח בלכה צבעונית שנקראה , מייבש אותה, וטובל בבנזן.
פעולה זו הייתה ממיסה את הלכות, ומשאירה רק את לכת הפוקסין באזורים המשויכים לקווים המצוירים, ואת המלחים ההיגרוסקופיים ביתר המקומות.
לאחר מכן, המדפיס היה מרטיב את הלוח, והמים היו מתמקמים על המלחים.
בדומה לליטוגרפיה, דיו שנמרח על הלוח נדחה על ידי האזורים ההיגרוסקופיים ונמשך לאזורי הפוקסין.
לעיתים, מדפיסים צינקוגרפיים יצרו הדפסות מבחן על ניירות בציפוי מיוחד.
גרסאות של התהליך הצינקוגרפי כללו צורה מוקדמת של תחריט צילומי, : האבץ צופה בתערובת אלבומין/כרום-מלח הרגישה לאור, נחשף במגע עם תשליל זכוכית, נמרח בדיו, והאלבומין הוסר בשטיפה ליצירת הדפסת מבחן יחידה.
לאחר מכן, המדפיס היה מעביר את עיצוב המבחן ללוח אבץ תחת מכבש, וחרט ביד את הרישום על הלוח באמצעות חרט.
הלוח היה נמרח אז בשמן, שלא היה נדבק לציפוי הדוחה, אך נצמד לאזורים שנחרטו.
אז יכול היה המדפיס למרוח את הלוח בדיו, והוא היה נשאר בחריצים.
בדומה ל, צבעים הודפסו במעברים עוקבים של המכבש, תוך שמירה על התאמה בין הלוחות.
לעיתים קרובות טועים בין צינקוגרפיה להדפסה ליטוגרפית מודרנית על לוחות אבץ.
היא השפיעה ישירות על התפתחות ה, צורה מוקדמת של פוטוגרבור.
ציפור האש היא יצירת בלט מ-1910 המבוססת על סיפור עממי רוסי.
את המוזיקה הלחין איגור סטרווינסקי, את הכוריאוגרפיה המקורית יצר מיכאל פוקין.
איוואן צארביץ' - נסיך צעיר ונאה.
ציפור האש – ציפור בצבעי אש, קסומה ומופלאה.
קשצ'יי - מפלצת רשעה ירוקת אצבעות ובת אלמוות.
נסיך צעיר ונאה בשם איוואן צארביץ', רודף אחר ציפור אש יפהפייה על מנת לצוד אותה.
תוך כדי מרדף, הוא נכנס אל תוך גן קסום.
בגן המופלא נטועים עצים שפירותיהם עשויים כולם זהב טהור.
הציפור מעופפת מסביב לאחד העצים, ואיוואן מצליח לתפוס אותה.
כיוון שנכמרו רחמיו על הציפור היפהפייה, הוא מחליט לשחרר אותה.
לאות תודה היא נותנת לו במתנה אחת מנוצותיה ומבטיחה לו שאם ייקלע לצרה כלשהי, עליו לנופף בנוצה, והיא תבוא לעזרתו.
הגן הקסום שנכנס אליו איוואן בטעות היה של המלך קשצ'יי - מפלצת רשעה בת אל מוות.
כל נערה שהייתה פוסעת אל תוך גנו של קצ'שיי הוא היה מחזיק בשבי וכל נער היה הופך לאבן.
עכשיו כשאיוואן בתוך גנו של קשצ'יי, הוא נתון בסכנה, אך הוא לא ידע זאת.
כאשר עמד לעזוב את הגן, ראה דבר מופלא שהפליא אותו מאוד: 13 נסיכות נאות רוקדות ריקוד מעגל.
מבין הנסיכות איוואן התאהב ביפה מכולן.
המלך הרשע ועוזריו מבחינים באיוואן ורוצים להפכו לאבן.
איוואן נבהל, אך נזכר בציפור האש, שולף את הנוצה, ומזעיק אותה לעזרתו.
הציפור מגיעה, ושרה שיר ערש שמרדים את קשצ'יי ועוזריו.
כשהם ישנים מגלה הציפור לאיוואן, שנשמתו של קשצ'יי הרע נמצאת בתוך קליפת ביצה.
אם תימצא הביצה וקליפתה תרוסק, תיעלם לה נשמתו של קשצ'יי והוא ימות.
הציפור מובילה את איוואן אל הביצה הנסתרת, ואיוואן מצליח לשבור אותה.
קשצ'יי מת, והשמחה גדולה: פסלי האבן מתעוררים לחיים, כל הנערות השבויות משתחררות ואיוואן מתחתן עם אהובתו וחי חיי אושר.
בסרט המצויר "פנטסיה 2000" של וולט דיסני היצירה מבוצעת על ידי התזמורת הסימפונית של שיקגו בזמן שמוקרן סרט אנימציה לפי היצירה.
הסיפור כאן שונה גם הוא- פיה המבשרת את בוא האביב והפריון מכניסה שמש, גשם, ומחייה את היער שנם שנת חורף.
בעת עיסוקה היא נתקלת בציפור אש השורפת את כל היער ומותירה את הפיה עזובה ועצובה.
לעזרתה מגיע אייל המנחם אותה ולאט לאט שמחה שבה אליה והיא חוזרת להחיות את היער השרוף.
ציפור הנפש הוא ספר ילדים מאת מיכל סנונית שהפך לרב-מכר בינלאומי.
את הספר איירה נעמה גולומב.
סנונית כתבה את הספר באחד הלילות של שנת 1985, עת שהתה בבית מלון באיטליה.
בתחילה, הספר לא התקבל להדפסה על ידי הוצאת הספרים "מסדה", כמו גם הוצאות ספרים נוספות, בטענה, שילדים לא יבינו את משמעותו, ושמבוגרים לא יתעניינו בו.
שנתיים מאוחר יותר, הוחלט בהוצאת מסדה להדפיסו, והספר נמכר בכ-100 אלף עותקים תוך פחות משנתיים.
בשנות האלפיים המוקדמות, ציינו בלונדון את מהדורת המיליון ו-750 אלף בגרמניה.
הספר הפך עד מהרה לרב-מכר בינלאומי, תורגם עם השנים ל-48 שפות ויותר, ונכון ל-2021, נשקלת גם הוצאה בשפת היידיש.
במהלך השנים, היה ניסיון פרסום הספר בארצות הברית, והוא הוחמץ.
הוצאת עברית לילדים הוציאה גרסה אינטראקטיבית לספר.
הספר משווק בחו"ל כספר רוחני פילוסופי ולאו דווקא כספר ילדים.
הספר זכה בפרסים רבים, ובשנת 1993, זכה במקום הראשון בעולם בתחרות לספרי ילדים, שנערכה בז'נבה.
מקור שמו של הספר בביטוי "ציפור הנפש", אך הספר מעניק לביטוי משמעות מילולית, שונה מזו המקובלת.
מסופר בו על "ציפור הנפש", ציפור שנמצאת בתוך נפשם של בני אדם ומרגישה את מה שהם מרגישים.
הציפור מייצגת את הנפש, שעל פי הסיפור גם אם אף אחד לא ראה אותה, אין לאיש ספק שהיא קיימת.
או על פי הניסוח בסיפור:
ציפור הנפש בנויה מגירות מגירות, אשר רק היא יכולה לפתוח אותן.
כל מגירה מייצגת רגש, שברגע שהמגירה שלו נפתחת הוא מתפרץ.
על פי הסיפור "לפעמים יכול האדם לבחור לעצמו ולסמן לציפור אילו מפתחות לסובב ואילו מגרות לפתוח.
ולפעמים זוהי הציפור שמחליטה בשבילו." ציפורי הנפש שונות, ולכן אופיים של בני האדם שונה.
הספר מסתיים בהמלצה להקשיב לציפור הנפש שבתוכנו.
הספר תורגם לשפות רבות ובכל מדינה האיורים שונים, בהתאם להווי המקומי ולאקלים: לציפור יש עיניים מלוכסנות ב-מזרח הרחוק, פתיתי שלג מרכיבים את הציפור מפינלנד, בשוודיה - הציפור והספר צבועים באפור, במקסיקו הספר מודפס באלבום צבעוני המזכיר את סגנונה של פרידה קאלו, באסטוניה, יש פס סביב ראש הציפור ועוד.
בשנת 1986 עובד הספר להצגה על ידי דניאלה מיכאלי, רחל שיין ארגמן ומיכל ורד, הן גם הפיקו לאחר מכן קלטת וידאו של ההצגה, שיצאה ב-1991.
בינואר 1988 יצא אלבום של יוסי בנאי ונורית גלרון, שהתבסס על הספר וכלל שירים שהולחנו על ידי אילן וירצברג ויוני רכטר וקטעי קריינות של יוסי בנאי.
ממנו התפרסם השיר "תחת עץ האהבה".
בשנת 2009 עלה מחזה בפסטיבל ישראל על פי הספר, שזכה לביקורות אוהדות.
בשנת 2019 עלה עיבוד בימתי נוסף של הספר.
ציפור הנפש הוא ביטוי עברי שמשמעותו: עצם או עניין חשוב ביותר, היקר מאוד ללבו של אדם.
מקור אפשרי לביטוי זה הוא שינוי קל של המושג "ציפר נפשו" המופיע בתלמוד הבבלי, שהוא כינוי לתנוך היושב על מפתן הלב ופגיעה בו גורמת למוות, וכן לקנה הנשימה או לגרגרת, שהוא מקום רגיש, שפגיעה בו היא תוצאת מוות.
כך נאמר, למשל: "יודעין כמה הכהו ועל מה הכהו, אם על שוקו או ציפר נפשו".
ביטוי דומה מופיע גם בתוספתא למסכת סנהדרין בשני נוסחים: "במה הרגו?
על שוקיו הכהו או על ציפר נפשו הכהו?", או "ויודעין הדיינין שעל שוקו הכהו ועל ציפר נפשו הכהו".
בעברית הישראלית לא נעשה שימוש במשמעות המקורית של המושג, אלא רק במשמעותו המושאלת.
באטלס של יוהאן באייר שונה השם ל-"Apus" ועל מנת למנוע בלבול שונה מאוחר יותר שם הקבוצה זבוב מ-"Apis" ("דבורה" בלטינית) ל-"Musca" ("זבוב" בלטינית).
הקבוצה מכילה כוכבים עמומים בלבד שהבהיר מביניהם הוא עם דרגת בהירות נראית 3.8. בשל הגדרתה במאה ה-16 אין לקבוצה זו סיפורים או אגדות הקשורים בה.
α בציפור גן עדן הוא ענק כתום במרחק של כ-410 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.8. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
β בציפור גן עדן הוא ענק כתום במרחק של כ-160 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.2. זהו למעשה כוכב זוגי ובן הזוג הוא עמום מאוד עם בהירות מדרגה 12.
γ בציפור גן עדן הוא ענק צהוב במרחק של כ-160 שנות אור עם בהירות מדרגה 3.7.
δ בציפור גן עדן הוא כוכב כפול המורכב מענק אדום, שבהירותו משתנה בין דרגות 4.7 ו-4.9 באופן לא סדיר, ומענק כתום עם בהירות מדרגה 5.3. ניתן להבחין בזוג הכוכבים בעזרת משקפת.
הכוכבים נמצאים במרחק בין 660 ל-770 שנות אור ולא ברור האם מדובר בכוכב זוגי או בשני כוכבים שאינם קשורים זה לזה.
ציפור גן עדן או סטרליציה (שם מדעי: Strelitzia), הוא סוג במשפחה "Strelitziaceae".
שני מינים בסוג זה, "סטרליציית המלכה" (Strelitzia reginae) ו"סטרליציית ניקולאי" (Sterilizia nicolai), נפוצים בתור פרחי נוי בגינות נוי ובבתים.
הצמח גדל בטבע בדרום אפריקה.
פרחי הסטרליציה גדלים על שיח.
מבנה הפרח נותן לו את שמו, עקב מראהו המזכיר ציפור.
השיחים של סטרליצית ניקולאי מגיעים לגובה של עד 10 מטר.
שאר המינים בסוג קטנים יותר, ומגיעים לגובה של 2-3.5 מטר.
בראש הגבעול מצוי עלה הגביע רחב המחזיק את הפרח.
העלה נראה כמו "בטן" של ציפור.
מהגבעול יוצאים עלים, הדומים לעלי שיח הבננה.
כמו במרבית השייכים למחלקת החד-פסיגיים, הפרחים באים לרוב בכפולות של שלושה עלי כותרת, שלושה אבקנים וכדומה.
במקרה של ציפור גן העדן: שלושה עלי גביע הם בצבע כחול נוטה לארגמן, ושלושה בצבע כתום (בסטרליציית המלכה) או לבן (בסטרליציית ניקולאי) - שילוב המעניק לו את מראהו המיוחד.
שני עלי כותרת כחולים מחוברים ויוצרים צורה של מניפה.
השורש זקוק לאדמה בעלת ניקוז טוב ורוויה מים.
הצמח זקוק לאור שמש מלא על מנת שייצאו ממנו פרחים מלאים.
בישראל הצמח גדל בכל רחבי הארץ, למעט מקומות בהם יש קרה, כמו בעמקים הפנימיים.
אזורי גידול טבעי של השיח הם בקצה הדרומי של דרום אפריקה, במזרח אזור כף התקווה הטובה, היכן שתנאי האקלים מתאימים לו: גשום לאורך כל השנה ואקלים חמים-נוח, וכן באי מדגסקר ובאמריקה הדרומית, בשפך נהר האמזונאס.
דרום אפריקה היא גם המקור לפקעות, מהן מגדלים שיחים במשתלות תחת בקרה מתמדת של טמפרטורה ותאורה.
מכירותיו בארצות הברית נאמדות במיליון זרים.
הפרח נפוץ ברחבי העיר לוס אנג'לס עד שהפך לסימן היכר של העיר.
בארץ מגדלים לגינות נוי את המינים סטרליציית המלכה ואת סטרליציית ניקולאי, המכונה גם ציפור גן עדן הלבנה הגדולה, ציפור גן עדן בננה, סטרליצייה ענקית ועוד.
הפרחים של סטרליציית ניקולאי גדולים בהרבה מפרחי סטרליציית המלכה, רובם בצבע לבן ומיעוטם בצבע כחול.
הפרחים שלהם גדלים מאמצע הגזע, סמוך לפיצול העלים, ולא מגבעולים נפרדים כמו בסטרלציית המלכה הקטנה יותר.
ציפוי היא פעולה בה מכסים משטח מצע בחומר או גוף אחר.
בדרך כלל, מטרת הציפוי לשפר את תכונות פני השטח של המצע, כגון: מראה, עמידות לשחיקה מכנית ולשיתוך.
ציפוי משנה במקרים רבים את תכונות פני השטח באופן דרסטי – מקנה עמידות לנוזלים לחומר סופג, בידוד חשמלי לחומר מוליך, בליעת אור לחומר מחזיר אור וכיוצא בזה.
עובי של ציפוי על גבי מתכת ניתן למדוד בעזרת מד עובי ציפוי.
ציפוי מתכתי הוא כיסוי שטח שבו מתכת מונחת על המצע.
ציפוי מתכתי נעשה מזה מאות שנים, אך הוא חשוב לטכנולוגיה המודרנית.
הציפוי המתכתי משמש עבור עיטור חפצים, מניעת חלודה, הקשחה, שיפור עמידותם של חיבורים לאחר , התאמת החפץ ללבישה, הקטנת חיכוך, שיפור צמיגות של צבע, שינוי מוליכות, הגנה מפני רוחות ושדים וקרינה ועוד.
עבור תכשיטים משמשים בדרך כלל ציפוי כסף (Silver Plated) וציפוי זהב (Gold Plated).
שכבה דקה מכילה עצמים המצופים במתכת הקטנים כאטום, מכאן שחלק מהציפוי המתכתי מהווה ננוטכנולוגיה.
ציפוי לחלונות נעשה על מנת להפחית את הקרינה האלקטרומגנטית (שידורי לוויין, טלפון סלולרי ומשדר רדיו).
הציפוי שקוף ומותקן על החלונות המקוריים.
ציפוי חלונות לדחיית חום, ציפוי רפלקטיבי (Reflective film) הוא ציפוי חלונות שנועד להפחית חדירה של חום, סינוור וקרינה.
כמו כן ציפוי רפלקטיבי נגד חום מפחית חדירה של קרינה אולטרה סגולה.
בנוסף לציפויים נגד שמש קיימים ציפויי חלונות שקופים עבים המשמשים למיגון הזכוכית במקרה של פגיעה בה.
עוביים של ציפויים אלו נעים בין 100 מיקרון ועד ל-400 מיקרון ואף יותר.
ציפויים אלו שומרים על הזכוכית כמקשה אחת ומונעים ממנה להתפורר לרסיסים מסוכנים.
ציפוי האמבטיות נעשה בכמה שיטות.
השיטה הראשונה, הנעשית בבתי חרושת היא השיטה שבה מחממים אמאייל לכ-C° 850 בתנורי ענק.
בשיטה השנייה, שגם היא נעשית בבתי חרושת, מצפים את האמבטיות בחרסינה (פורצלן בלועזית) ששורפים בתנורים מיוחדים בטמפרטורה של כ-C° 1,000.
השיטה השלישית, היא שיטה שאפשר להשתמש בה גם בדירת המגורים.
בשיטה זו עושים הלבשה אקרילית לאמבטיה.
במקרה של צורך בהסוואת פגמים או צורך בהשלמתם, ניתן לצפות את השן בדרכים הבאות:
השלמה או ציפוי העשוי מחומר מרוכב (קומפוזיט).
השלמת השיניים באמצעות ציפויי חרסינה (ויניר).
לוחות מעץ נחות וכן לוחות עץ מעובד מקובל לצפות בחומר אחר כגון פורמייקה, פורניר (ויניר) או מלמין
זיגוג הוא תערובת המשמשת לציפוי או קישוט של מוצרי מזון שונים ובעיקר מאפים.
ציפוי אלקטרוסטטי הוא תהליך ייצור, המשמש בתעשייה לצביעה של חלקים, לרוב מתכתיים, באבקה או בצבע נוזלי תוך שימוש בחשמל סטטי.
בתהליך היישום, אבקת הציפוי או הצבע הנוזלי המכילים מרכיבי מתכת, נטענים במטען חשמלי על ידי אלקטרודה.
את המוצר שאותו רוצים לצפות מחברים להארקה וכך נוצר שדה חשמלי בין האלקטרודה והמוצר.
חלקיקי הצבע הטעונים מרוססים לתוך השדה החשמלי, נמשכים לעבר המוצר, עוטפים אותו ונצמדים אליו, ולאחר מכן הציפוי נאפה בתנור עד להתקשות.
בצביעה אלקטרוסטטית ישנה חשיבות ליחס בין הכוח החשמלי לבין האנרגיה הקינטית של החומר וכח הכבידה.
"ציפור דואה" (1964) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יחזקאל שטרייכמן.
הציור נוצר בהשראת מבט מתוך חלון הסטודיו של האמן אל הטבע העירוני.
הציור מהווה דוגמה לסגנון ההפשטה הציורית של שטרייכמן, שהיה מראשי קבוצת "אופקים חדשים".
הציור "ציפור דואה" בנוי כקומפוזיציה מורכבת של כתמים ומשיכות מכחול אקספרסיביות.
שטרייכמן השתמש בסקאלת צבעים בהירה, המעניקה לציור אווירה רכה ופיוטית.
לצד כתמי צבע חופשיים, מופיעות ביצירה גם צורות גאומטריות.
ניתן לזהות בציור רמזים לצורת סורגי החלון הממשיים, אשר היו מותקנים על חלון הסטודיו של שטרייכמן.
סטודיו זה שכן בקומת הקרקע של בניין ברחוב שלומציון בתל אביב, וממנו נשקף מראה הצמחייה בחצר הבית ועץ תאנה.
למרות השימוש באלמנטים מן המציאות, הרי שבציור מתערערת החלוקה הברורה שבין "פנים" ל"חוץ".
הסורג והחלון מופיעים ביצירות רבות של שטרייכמן, בעיקר בעבודותיו החל משנות השבעים.
יונה פישר ראה במוטיב החלון אצל שטרייכמן כביטוי ליחס בין פנים וחוץ אצל האמן.
"נוכחותו של הסורג", טען פישר, "היא נוכחות של מרקם, ויש בה לעיתים אותן דקויות של סימון ספק מאחד ספק מפריד…".
גם יגאל צלמונה תיאר את הציור כבעל משמעות ארס פואטית.
מבטו של האמן מן הסטודיו אל מרחב העיר מהווה מטפורה לאופן הראייה של האמן.
"הבד והחלון המצויר עליו", טען צלמונה, "הם המשכה של רשתית העין האינדווידואלית.
תפיסת האמנות הזאת נמנעת מזיקה אל ערכים של אובייקטיוויות, אמנות כפעולה פוליטית, אמנות ככלי במאבק להבניית אומה ואמנות כעשייה שארוגה אל תוך הממד הפוליטי, המעשי והחברתי של הפעולה האנושית".
בשנת 1970 נרכש הציור לאוסף מוזיאון ישראל באמצעות תרומה מקרן ריקליס.
בשנת 1987 הוצג הציור בתערוכה רטרוספקטיבית שנערכה לשטרייכמן במוזיאון ישראל והחל משנת 2010 מוצג הציור בתצוגת אוסף האמנות הישראלית במוזיאון.
ציפה כרמון (נולדה ב-7 בדצמבר 1952) היא אשת עסקים ישראלית המתמחה בתחום היצוא.
ציפה כרמון גדלה בחיפה וסיימה את לימודיה התיכוניים במרכז חינוך ליאו באק.
הקימה וייסדה את חברת ציפה כרמון אקספורט בע"מ (T.C Exports), חברת סחר המייצאת מוצרי צריכה ישראליים לשוק האמריקאי והאירופי.
החברה מייצגת בישראל, בין היתר, שתי רשתות בינלאומיות גדולות מתחום ה"עשה זאת בעצמך": הום דיפו האמריקאית ו-OBI האירופית.
בשנים 2003–2011 כיהנה כחברת נשיאות לשכת המסחר ישראל-אפריקה.
בשנים 2006–2009 כיהנה כחברה בוועדה המייעצת של בנק ישראל.
מאז שנת 2000 כיהנה בדירקטוריונים של חברות שונות, בהן דלתא גליל תעשיות, נגב קרמיקה, אופיס דיפו, הידרו תעשיות וגרינסטון.
זכתה בכמה פרסי הוקרה על עשייתה בתחום היצוא, בהם פרס יצואן מצטיין מטעם לשכת הסחר ישראל-אמריקה (1997) ושני פרסי יצואן מצטיין מטעם משרד התעשייה והמסחר (1997, 2001).
לכרמון תואר MBA עם התמחות בשיווק וסחר בינלאומי מאוניברסיטת UCLA בארצות הברית, ותואר BA בסוציולוגיה וחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהנה עד שנת 2013 כיו"ר כנפיים של קרמבו, תנועת נוער לילדים ונוער עם ובלי צרכים מיוחדים, והיא חברת נשיאות בעמותת עלה (עמותה), המסייעת לילדים בעלי נכויות.
החל משנת 2011 היא מכהנת כנשיאת פורום הנשים הבינלאומי (IWF), ארגון בינלאומי לנשות עסקים.
כמו כן היא פעילה בקידום האמנות והתרבות בגופים שונים בישראל, בכלל זה חברת המועצה הציבורית של להקת בת שבע.
נשואה לד"ר אריק כרמון, לשעבר נשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אחותה נירה נשואה לפרופ' אוריאל רייכמן.
ציפוי בפחי נחושת הייתה שיטה להגנה על גופי האוניות שמתחת לקו המים מפני תולעי אוניות מהמין טרדו נאוואליס וצימדה ימית ("זקן").
היא פותחה והונהגה לראשונה בצי המלכותי הבריטי במאה ה-18, והוסיפה להתקיים עד היעלמן של אוניות עשויות עץ בשלהי המאה ה-19.
ההתבלות המהירה של אוניות עשויות עץ הייתה בעיה רבת-חשיבות בתקופת אוניות המפרשים.
גופי האוניות שמתחת לקו המים היו חשופים להתקפה בלתי פוסקת של תולעת האוניות ושל בלוטי ים.
תולעת האוניות חדרה אל תוך לוחות העץ וגרמה לרקבונם ולהתפרקותם.
בלוטי הים, שנצמדו אל תחתית האונייה והצטברו עליה שכבות-שכבות, האטו בצורה משמעותית את מהירות האונייה.
השיטות הנפוצות ביותר לטיפול בבעיות אלה היו ציפוי מעטפת הגוף בְּנִסְרֵי עֵץ (לוחות עץ דקים) ולעיתים בפחי עופרת.
נסרי העץ המתכלים העניקו לאונייה הגנה יעילה מפני תולעת האוניות, מפני ששימשו טרף לשיניה במקום חלקי הגוף עצמם.
את נסרי העץ האכולים או החסרים ניתן היה להחליף בקלות במבדוק בפרקי זמן קבועים.
ה"זקן", צִמְדַת האצות ובלוטי הים, היה יריב קשה יותר, מכיוון ש"צמח" במהירות והאט את מהירות האונייה.
פחי עופרת הגנו אומנם מפני תולעת האוניות, אך חסרונם היה במשקלם הרב, קשה היה לחברם היטב ללוחות התחתית, ומשום שעופרת היא חומר רך – הם השתחררו ממקומם ונפלו, במיוחד בים סוער.
לפני הנהגת הציפוי בנסרי עץ או פחי עופרת היו מורחים את מעטפת גוף האונייה בחומרי מגן שונים.
העיקריים שבהם היו: "כופר לבן" (White stuff), תערובת של שמן לווייתנים, קולופוניום וגופרית; "כופר שחור" (Black stuff), תערובת של עטרן וזפת; ו"כופר חום" (Brown stuff), שהיה בעצם "כופר שחור" שהוסיפו לו גופרית.
נהוג היה לצפות תחילה את מעטפת הגוף בנסרי עץ ועליהם למרוח את הכופר הלבן, אך השתמשו גם בכופר שחור.
הרעיון להשתמש בפחי נחושת הועלה לראשונה ב-1708 על ידי צ'ארלס פרי (Perry), אך מועצת הצי דחתה את הצעתו בשל העלות הגבוהה ובעיות התחזוקה הצפויות.
ניסויים ראשונים בפחי נחושת נעשו בשלהי שנות 1750, אז ציפו בהם את התחתית והצדדים של השדרית והשדרית המדומה (false keel) של אוניות אחדות.
ב-1761 הורחב הניסוי, ושלטונות הצי הורו לצפות בפחי נחושת את כל תחתית הגוף של הפריגטה "אלארם" (32 תותחים), כמענה למצב הגרוע בו נמצאה כששבה משירות באיי הודו המערבית.
מכתב שנשלח ב-1761 אל האדמירליות מספר כי תולעי האוניות כרסמו ואכלו חלק ניכר מגוף האונייה.
לפני הנחת פחי הנחושת מרחו את התחתית ב"כופר רך" (Soft stuff), מרקחת של שיער, נעורת חבלים ונייר חום.
הנחושת מילאה את תפקידה היטב הן בהגנה על הגוף מפני חדירת תולעת האוניות הן במניעת הצטברות "זקן", שכן במגעה עם מים היא מתעטפת בציפוי דק ורעיל, הדוחה את האורגניזמים הימיים הללו.
זאת ועוד, מאחר ששכבה דקיקה זו היא מעט מסיסה, היא נשטפת עם הזמן ולכן אינה מאפשרת לבלוטי הים להיאחז בגוף האונייה.
אלא שעד מהרה התברר, כי לולבי הנחושת, שחיברו את פחי הנחושת לגוף, הגיבו ללולבי הברזל וגרמו לשיתוכם.
ב-1766 הוסרו פחי הנחושת מ"אלארם" בשל מצבם הגרוע של לולבי הברזל.
בשל הקורוזיה הגלוונית הבלתי צפויה כתוצאה מן הריאקציה בין הנחושת לברזל והעדר הידע באותו זמן כיצד להתמודד עמה שבו בצי לערוך ניסויים עם פחי עופרת.
התוצאות היו גרועות אף יותר, שכן פחי העופרת נטו להשתחרר וליפול ממקומם – בשל אותה סיבה – לאחר זמן קצר ביותר.
ב-1768 צופתה תחתיתה של אונייה בשם "דולפין" בפחי עופרת והפליגה שנים אחדות סביב העולם.
בבדיקה שנערכה עם שובה נתגלה כי מחברי הברזל שותכו במידה כזו שלא הייתה ברירה אלא להחליפם.
ב-1769 נעשה ניסיון נוסף בציפוי בפחי נחושת, אך הפעם נעשה הדבר באונייה חדשה שחלקי הגוף שלה חוברו בלולבים עשויים סגסוגת נחושת.
התוצאות הפעם היו טובות לאין שיעור יותר, אך בשל המתיחות עם המושבות באמריקה ומלחמת העצמאות האמריקנית שפרצה בעקבותיה נאלץ הצי לדחות את יישום השיטה בשאר אוניות הצי.
הצי המלכותי החל לצפות את התחתיות של אוניותיו בפחי נחושת בעיצומה של מלחמת העצמאות האמריקנית.
הסיבה הייתה הצטרפותן למלחמה של צרפת (1778), ספרד (1779) והולנד (1780): בריטניה ניצבה למול שלוש מהגדולות שביריבותיה, וציפוי אוניות הצי המלחמתי אפשר להן לשהות בים תקופות ממושכות יותר ללא צורך בניקוי ותיקון חלקי הגוף שמתחת למים.
שיטת הציפוי בפחי נחושת הייתה אפוא אטרקטיבית מאוד, גם אם יקרה.
למזלם של הבריטים, מכרה הנחושת Parys Mountain באנגלסי שבויילס החל זה לא כבר לפעול במלוא תפוקתו וסיפק לשוק הבריטי נחושת זולה; אך עדיין היה מדובר בעלות גבוהה – הציפוי בפחי נחושת של אוניית קו נושאת 74-תותחים מדרגה שלישית עלה 1500 ליש"ט, בעוד שהציפוי בנסרי עץ עמד על 262 ליש"ט.
ברם, יתרונות תוספת המהירות והשהות בים הצדיקו בעיני האדמירליות את ההשקעה, ובמאי 1779 יצאה הוראה לצפות בפחי נחושת את כל האוניות, כולל אלו הנושאות 32 תותחים, עם עלייתן הקרובה למבדוק.
ביולי הורחבה ההוראה וכללה גם אוניות הנושאות 44 תותחים ומטה.
אחר כך הוחלט לצפות את כל אוניות הצי, בשל הקשיים לתחזק צי שחלק מאוניותיו מצופות ואחרות לא.
עד 1781 צופו תחתיותיהן של 82 אוניות-קו, 14 אוניות נושאות 50-תותחים, 115 פריגטות ו-182 ספינות לא מדורגות.
כשהסתיימה המלחמה, ב-1783, התגלו שוב בעיות קורוזיה של הלולבים המחברים את חלקי הגוף.
הפתרון נמצא בסגסוגת של נחושת ואבץ (פליז), ולמרות העלות העצומה החליט הצי ב-1786 להחליף את הלולבים בכל אוניות הצי וכך פתר סופית את הבעיה.
שיטת הציפוי בפחי נחושת הועתקה לא רק על ידי ציים מלחמתיים אחרים, אלא גם על ידי אוניות סוחר.
היא קסמה לבעלי האוניות בשל החיסכון בעלויות הפעלת כלי השיט, אך בשל מחירה הראשוני הגבוה רק חברות ספנות מבוססות יכלו להרשות זאת לעצמן.
פחי הנחושת נעשו סימן לאונייה שמורה ומתוחזקת היטב, והדבר בא לידי ביטוי בהפחתת פרמיות הביטוח הימי שגבתה חברת לוידס של לונדון בעבור אוניות שכאלה.
ציפוי תחתיות האוניות בפחי נחושת הוסיף להתקיים עד היעלמותן של אוניות העץ והמצאת צבע דוחה־צמדה (אנטי פאולינג) בשלהי המאה ה-19.
ציפה היא כוח שמפעיל נוזל או גז כלפי מעלה כנגד משקלו של גוף המצוי בתוכו, וזהו גם שמו של המצב בו הגוף אכן נע כלפי מעלה (או נמנע מלשקוע) בהשפעת כוח זה.
כוח הציפה פועל על כל גוף המצוי ― כולו או חלקו ― בתוך זורם (גז או נוזל), אולם מצב הציפה מתקיים רק כאשר הכוח גדול מספיק בכדי להתגבר על הכבידה הפועלת על הגוף.
על פי חוק פסקל, הלחץ ההידרוסטטי גדל עם העומק, עקב משקלו המצטבר של הנוזל.
על כן קיים לחץ הידרוסטטי גדול יותר בתחתית מאשר קרוב לפני השטח, ובדומה הלחץ בתחתית הגוף גדול מהלחץ שמורגש בחלקיו העליונים של הגוף.
ההפרש הזה גורם לכוח שמאיץ אותו כלפי מעלה.
גודל הכוח יהיה פרופורציונלי להפרש הלחצים בין הנקודה הנמוכה והגבוהה ביותר בגוף.
על-פי חוק ארכימדס, כוח הציפה שווה למשקל הנוזל שהגוף דוחק.
לכן, מצב ציפה יתקיים רק אם משקל הגוף קטן מהמשקל של נוזל באותו נפח.
מסיבה זו גופים שעשויים מחומרים צפופים ממים שוקעים במים, ואם החפץ עשוי מחומר צפוף פחות ממים, או מעוצב בצורה מתאימה (כמו סירה), כוח הציפה שומר עליו במצב ציפה.
תופעת הציפה מתרחשת רק תחת כוח חיצוני (כגון שדה כבידה או כוח מדומה) הפועל הן על הנוזל והן על הגוף.
בהיעדר כוח חיצוני, הלחץ בנוזל אחיד כך שלא מתקיימים התנאים להיווצרותו של כוח ציפה; ניתן גם לומר שבהיעדר כוח חיצוני שיגדיר את הכיוון "למטה", אין משמעות לכוח ציפה שפועל "למעלה".
מרכז הציפה של חפץ נמצא במרכז המסה של הנוזל שהגוף דוחק.
חוק ארכימדס נקרא על שמו של ארכימדס מסירקוזה, שגילה את החוק בשנת 212 לפנה"ס.
בשביל גופים, הן צפים והן שוקעים, שמוקפים הן בגזים והן בנוזלים (כלומר זורמים), חוק ארכימדס מתאים והוא מבוטא בצורה של כוחות כך:
כלומר, על כל גוף אשר נמצא כולו או חלקו (גוף צף) בתוך זורם (נוזל או גז) פועל כוח על ידי הזורם.
בהנחה שהזורם אינו צמיגי, ושהזורם במנוחה, הכוח שווה לנפח של הגוף בתוך הנוזל כפול תאוצת הנפילה החופשית כפול צפיפות הנוזל.
כלומר כאשר הוא גודל הכוח, היא תאוצת הנפילה החופשית, הוא נפח הגוף שבתוך הזורם, ו- היא צפיפות הזורם.
לפי חוק ארכימדס ניתן להסיק כי התנאי לכך שחפץ יצוף בזורם הוא שצפיפות החפץ תהיה קטנה מצפיפות הזורם: אם הגוף ישקע, כל נפח הגוף יהיה בתוך המים ותהיה לו תאוצה כלפי מעלה; לכן, לפי החוק השני של ניוטון :
כאשר היא תאוצת הנפילה החופשית, הוא נפח הגוף, היא מסת הגוף, צפיפות החפץ, צפיפות הזורם ו- מסמל את סכום הכוחות.
היות ש- ו- הם גדלים חיוביים, חייב להתקיים כי צפיפות החפץ קטנה מצפיפות הזורם כדי שהגוף יצוף וההפך כדי שגוף ישקע (ללא תלות בנפח או מסת החומרים או קבוע הכבידה).
כשבלון הליום "עולה" באוויר פועל עליו למעשה כוח ארכימדס כלפי מעלה וכוח הכבידה כלפי מטה.
לכן, אם לא מופעל כוח נוסף על הבלון, הוא יצוף כיוון שצפיפותו קטנה מצפיפות האוויר.
כשסירת ברזל צפה מעל המים, צפיפות הברזל גדולה מצפיפות המים, אך הסירה כוללת גם אוויר והצפיפות של כל החלק של הסירה שבתוך המים קטנה מצפיפות המים, לכן הסירה צפה (אם בסירה היה חור והמים היו נכנסים לסירה צפיפות הסירה תגדל ותהיה גדולה מצפיפות המים ולכן הסירה תשקע).
זוהי המשוואה לחישוב שיווי משקל הלחצים הזורם.
המשוואה הבאה היא משוואת שיווי המשקל:
כאשר הוא כוח כתוצאה מצפיפות שמתרחש כתגובה לשדה חיצוני הפועל על הזורם, ו- הוא טנזור המאמצים של קאוצ'י.
במקרה הזה הטנזור פרופורציונלי לטנזור היחידה:
כאשר כאן, הוא הדלתא של קרונקר.
בהצבת ערכים אלו במשוואה הקודמת, מקבלים:
בהנחה שהשדה החיצוני הוא משמר, ניתן לבטא את הכוח בתור מינוס גרדיאנט של פונקציה סקלרית כלשהי:
לכן, הצורה של משטח פתוח של גוף שווה לפוטנציאל של השדה המשמר החיצוני.
בהנחה שהשדה הוא שדה גרביטציה, ציר ה- מצביע מטה, ולכן , כאשר הוא תאוצת הגרביטציה, הוא צפיפות הזורם.
בהצבת הלחץ כאפס כאשר , הקבוע יהיה אפס, ולכן הלחץ בתוך הזורם בהשפעת גרביטציה יהיה:
הלחץ גדל ביחד עם העומק מתחת למשטח הייחוס, כאשר תורם את המרחק ממשטח זה.
כל גוף בעל עומק אנכי לא אפסי מרגיש הפרש לחצים בין הלחץ העליון ללחץ התחתון, כאשר הלחץ התחתון גדול יותר.
הפרש הלחצים הזה גורם לכוח הציפה כלפי מעלה.
כעת אפשר לחשב את כוח הציפה בצורה פשוטה, מפני שהלחץ על פני הגוף ידוע במלואו.
אפשר למצוא כוח זה על ידי אינטגרציה של טנזור המאמצים על משטח הגוף שנמצא במגע עם הזורם (מפני שהזורם אינו מפעיל כוח על חלק הגוף שלא בא איתו במגע).
האינטגרל המשטחי יכול להפוך לאינטגרל נפחי בעזרת משפט גאוס:
כאשר הוא גודל הנפח שמוחלף על ידי הגוף.
יהיה קל יותר להעריך את כוח הציפה לאחר הדיון הבא.
ניקח חפץ כלשהו בעל צורה שרירותית ונפח מוקף בזורם.
הכוח שהזורם מפעיל על החפץ שנמצא בתוך הזורם, שווה למשקל הזורם בעל אותו נפח .
הכוח שמופעל בכיוון הפוך לכוח הגרביטציה, וגודלו:
כאשר הוא צפיפות הנוזל, הוא הנפח המוחלף על ידי החפץ, ו- הוא התאוצה הגרביטציונית.
אם נפח הנוזל מוחלף בגוף מוצק בעל אותה צורה בדיוק, הכוח שהזורם מפעיל עליו צריך להיות שווה לאותו כוח כמו הקודם.
במילים אחרות, "כוח ציפה" על גוף מכוון בכיוון הפוך לכוח הגרביטציוני וגודלו:
במצב הסטטי הכוח הכולל על הגוף צריך להיות אפס, ובמצב כזה חוק ארכימדס מתאים.
אם כוח הציפה של גוף גדול מהמשקל שלו, הגוף נוטה לעלות.
גוף שמשקלו גדול מכוח הציפה נוטה לשקוע.
חישוב כוח ציפה על גוף בתאוצה לא יכול להיעשות בעזרת חוק ארכימדס לבדו.
צריך להתייחס לדינמיקה של הגוף, הכוללת כוח ציפה.
ברגע שהחפץ שקע לקרקעית או צף לפני השטח, חוק ארכימדס מתאים לבדו לחישוב.
בשביל גוף צף, צריך להתייחס רק לנפח שנמצא בתוך הזורם.
בשביל גוף שקוע מתייחסים לכל נפח הגוף, ואם הגוף נמצא בקרקעית צריך להתייחס לתגובה עם הקרקעית.
בשביל להשתמש בחוק ארכימדס לבדו, הגוף צריך להיות בשיווי משקל, כלומר:
נראה שהעומק אליו גוף ישקע, ונפח המים שהוא מחליף, לא תלויים בשדה הגרביטציה או מיקום גאוגרפי (הערה: אם הנוזל הוא מי ים, הצפיפות משתנה ממקום למקום, ולכן לאניות מציגים קו טעינה).
קיים מקרה כאשר כוחות שונים מכוח גרביטציה וציפה משפיעים.
מקרה כזה קורה אם הגוף נלחץ או שוקע על קרקעית מוצקה.
הכוח הנוסף יכול להיות מתיחות בקפיץ למדידת המשקל הגוף בתוך הזורם, וכך משקל מדומה נמדד.
אם הגוף נוטה לצוף, כוח המתיחות יהיה:
אם הגוף נוטה לשקוע, הגוף יחווה כוח נורמלי:
נהוג להגדיר מסת ציפה שמבטאת את המסה האפקטיבית של גוף שיכולה להימדד בתוך זורם בעזרת שיטה גרביטציונית.
אם גוף שנוטה לשקוע בזורם מסוים, מאוזן על ידי קפיץ כלשהו שיוכל למדוד את המסה השקועה שלו, נוכל לקבל: