tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עמם יש עדויות ברורות להיררכיה מתגבשת: בישופים כמו קלמנס הראשון ואיגנטיוס מאנטיוכיה תבעו לעצמם סמכות על הנוצרים במקומות מושבם, הטיפו מוסר לכלל המאמינים ונהנו מעוצמה הולכת וגוברת.
אישים אלו נחשבים בדיעבד לראשונים מבין אבות הכנסייה, דהיינו מנהיגים דתיים בדור שלאחר השליחים, שעיצבו את הנצרות, התפלמסו עם יריביהם וקבעו מה הייתה האמונה הישרה (אורתודוקסיה) ומה לא.
אף שהדת החדשה גונתה על ידי סופרים רומאים כאמונה תפלה של עבדים ונשים, המנעד החברתי של המאמינים בישו היה מגוון ביותר, וכלל את כל קבוצות החברה למעט האריסטוקרטיה.
באגף היהודי, כתבים כמו "דיאלוג עם טריפון היהודי" של אב הכנסייה יוסטינוס מרטיר (שחובר בערך ב-160) מצביע על חידוד הזהות העצמאית: יוסטינוס התפלמס בתקיפות עם בן-שיחו היהודי, גינה את שמירת התורה כהבל אנכרוניסטי, ותבע את התואר ישראל האמיתי.
ריבויים של המאמינים הגויים שקיבלו את דברי פאולוס, היעלמות המרכז הראשון בירושלים בעת חורבן העיר על ידי הרומאים, ותביעתו של בר-כוכבא לראות בו משיח – כולם לחצו את הנצרות היהודית הישנה לעמדה של מיעוט נחלש.
עימות קשה לא פחות נערך בקוטב הפאוליני-גויי של הכנסייה.
ב-140 לערך פעל ברומי התאולוג הנוצרי מרקיון, שהושפע עמוקות מהפילוסופיה היוונית של זמנו.
בדמיון מה לזרמים הגנוסטיים שפרחו אז, דחה מרקיון את הברית הישנה כולה כהשחתה יהודית ותיאר את האל המופיע בה כדמיורג נחות.
האל האמיתי, הנשגב, שיגר את בנו ישו כדי להושיע את בני-האדם מהכלא הגשמי שברא האל היהודי, וסמכותו של ישו נבעה כולה מההתגלות החדשה הזאת, לא מנבואות עתיקות.
מרקיון ביקש, בין היתר, לסלק את הברית הישנה כולה מתוך כתבי הקודש, שהרי לא ייתכן שהברבריות והשבטיות המאפיינות אותה מתיישרות עם המוסר הנוצרי הפונה לכל בני האדם.
הוא דחה אף את רוב הכתבים הנוצריים, וביקש להותיר קאנון שהורכב מאגרות פאולוס ומהבשורה על פי לוקאס.
לבסוף נבלם ונודה מן הכנסייה ב-144. לפולמוס מרקיון הייתה השפעה מתמשכת: הוויכוח על מה ראוי להיקרא בכנסיות הביא להכרה ועיסוק בצורך להגדיר קאנון של כתבי הקודש.
במהלך המאבק במרקיון, ובאחרים שנטו לגנוסטיות, התבלט אירנאיוס, בישוף העיר ליון, שעסק באופן שיטתי בקטלוג ובהפרכה של מושג אחר שתפס את מקומו בנצרות, כפירה.
אירנאיוס קבע כי הכנסייה האמיתית הייתה גוף אחיד ומאוחד מאז ימי ישו, ושכל הכיתות הכופרות שהוא ויתר האבות נלחמו בהן היו סטיות שמקורן בשמעון הקוסם שאך העמיד פני נוצרי.
הבישוף מליון תבע סמכות להגדיר אורתודוקסיה בהתייחס לשלושה תבחינים – הסתמכות על כתבי הקודש, נאמנות למסורת הכנסייה, וציות לבישופים שיכלו להוכיח שהייתה להם שלשלת סמיכה רציפה עד השליחים.
בסיס משולש זה משמש רבות מהכנסיות עד ימינו.
הדת החדשה נכנסה אל המאה השלישית עם זהות ברורה הרבה יותר: כותבים נוצרים החלו להשתמש במונח "גזע שלישי" (tertium genus), לא יהודים ולא גויים, להגדרה עצמית.
כאשר הגיעה הנצרות לרומא, חששו הקיסרים מפניה והוציאו בשנים 200–250 מספר צווים אימפריאליים כנגד הדת החדשה.
בשנת 250, תחת שלטונו של דקיוס התחילה רדיפה מעשית של הנצרות ושל מאמיניה.
ב-24 בפברואר 303 אימץ דיוקלטיאנוס מדיניות של רדיפת הנוצרים כשהוציא את הראשון מבין מספר צוים הולכים ומחמירים כנגדם.
בתחילה נדחקו מהצבא חיילים נוצרים.
אחר כך הוחרם רכוש הכנסייה והושמדו ספריה.
לאחר שתי שרפות שפרצו בארמונו החריף דיוקלטיאנוס את המדיניות האנטי-נוצרית עוד יותר: מי שלא הסכימו לזנוח את אמונתם הוצאו להורג.
הרושם שהותירו הרדיפות על הנוצרים היה כה עז, שעלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס נבחרה כתאריך הפותח את עידן הקדושים המעונים למניין הכנסייה האלכסנדרית במאה הרביעית והחמישית.
ב-13 במאי 311, אחרי התנצרותה של הקיסרית אלכסנדרה (בהשפעת גאורגיוס הקדוש), הוציא הקיסר המזרחי, גלריוס, בעיר ניקומדיה (איזמיט של היום) שהייתה בירת האימפריה הרומית המזרחית, שטר מחילה (אינדולגנציה), בו הובטחה סובלנות דתית כלפי הנוצרים.
אם כי התייחס אל הנצרות כאל איוולת שניתן למחול עליה, ולא כאל דת שוות־מעמד.
שנה זו, 313 שנים לאחר הולדת ישו, נחשבת לתחילתה של הכנסייה הקתולית הרומית, ששלטה שלטון ללא מצרים באירופה במהלך אלף שנים הבאות, בתקופת ימי הביניים.
ב-380 הכריז תיאודוסיוס הראשון על הפיכת הנצרות מדת מותרת (Religio licita) לדת רשמית באימפריה הרומית.
בשנת 393 הכריז תאודוסיוס על הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית והחל תהליך ארוך של איסור על פולחן פגני וסגירת מקדשים עד המאה ה-5.
הכמורה קיבלה מעמד היררכי ובראשה עומד האפיפיור - ראש הכנסייה.
בתחילת ימי הביניים הייתה הכמורה כפופה במידה רבה לאצולה, ובחלק גדול מהמקרים מונו אנשי הדת על ידי האצילים.
עם הזמן צברה הכנסייה עושר וכוח, וכחלק מתהליך זה קיבלה עצמאות מהשלטון החילוני עד שהפכה את היוצרות ורכשה לעצמה יכולת השפעה רבה ואף שליטה על האצולה.
על מנת להעמיק את שליטתה, הקימה הכנסייה הקתולית את המיסיון הנוצרי: תנועה שמטרתה העיקרית להחדיר את הדת הנוצרית בקרב עמים לא-נוצריים, אשר פעולתה הביאה במהלך ההיסטוריה להפצת הנצרות ברחבי העולם.
בתחילת המאה ה-5 בבית ספר לדת באדסה שהיה אחד המוסדות התאולוגיים המשמעותיים באזור בתקופה זו, לימדו נקודת מבט ישועית ייחודית, שעיקרה הדגשת הבידול בין טבעו האלוהי לטבעו האנושי של ישו.
תוצאה מסוימת של פרספקטיבה זו הייתה כי לא ניתן לכנות את מרי "יולדת האלוהים" (תאוטוקוס), אלא "יולדת ישו המשיח".
מי שהיה ידוע בתקופה זו בייצוג נקודת מבט זו היה פטריארך קונסטנטינופול נסטוריוס, והוא החזיק בדעת מיעוט מול הדעה הרווחת של הכנסייה בעת ההיא.
הקיסר הרומי תיאודוסיוס השני כינס את ועידת אפסוס, מתוך כוונה ליישב את הסוגיה.
הוועידה דחתה את דעתו של נסטוריוס.
כנסיות רבות שצידדו בנקודת המבט של הנסטוריאנים התנתקו מהכנסייה הרומית וגרמו לפילוג גדול.
הכנסיות הנסטוריאניות נרדפו וחסידים רבים ברחו לאימפריה הסאסאנית שבה התקבלו.
האימפריה הסאסאנית הייתה רשמית זורואסטרית ושמרה בדבקות קפדנית על אמונה זו, בין השאר, כדי להבדיל את עצמה מהדת של האימפריה הרומית (בתחילה הדת הרומית הפגאנית ולאחר מכן הנצרות).
בהדרגה, הנצרות הפכה נסבלת באימפריה הססאנית וככל שהאימפריה הרומית הגלתה יותר ויותר את מי שהגדירה ככופרים במאות ה-4 וה-6, גדלה הקהילה הנוצרית הסאסאנית במהירות.
בסוף המאה ה-5 הכנסייה הפרסית הייתה מבוססת היטב והייתה עצמאית מהכנסייה הרומית.
כנסייה זו התפתחה למה שמכונה היום ככנסיית המזרח.
הנזורה הנוצרית היא סוג של סגפנות לפיה אדם פונה להסתגרות עצמית ופרישות מהעולם, לצד התמסרות לעבודת האל.
על הנזיר לנדוד לבדו או להצטרף לקהילה מאורגנת היטב.
רעיון הנזורה אינו רעיון נוצרי מקורי אלא התפתח בהדרגה תוך שילוב מסורות של חיי פרישות, שיתוף וצניעות שהיו נהוגים אצל כתות במזרח התיכון, למשל אצל האיסיים והתרפויטים.
יוחנן המטביל נחשב לנזיר ארכיטיפי, וכן הנזורה קיבלה השראה מהמסופר במעשי השליחים.
ישנם נזירים מתבודדים החיים בניתוק מהחברה, ואילו הקוינוביוניסטים חיים בקהילות, בדרך כלל בקוינוביון, תחת שלטון (או קוד התנהגות) של אב המנזר.
במקור, כל הנזירים הנוצרים היו מתבודדים, והתחקו אחר הדוגמה של אנטוניוס הגדול.
עם זאת, הצורך בצורה כלשהי של הדרכה רוחנית מאורגנת הוביל את פכומיוס בשנת 318 לארגן את חסידיו הרבים שלו בארגון שעתיד היה להיות המנזר הראשון.
עד מהרה הוקמו מוסדות דומים ברחבי המדבר המצרי וכן באזורים רבים נוספים בחצי המזרחי של האימפריה הרומית.
דמויות מרכזיות בהתפתחות הנזורה היו בסיליוס הגדול במזרח, ובנדיקטוס מנורסיה במערב, שיצר את תקנון בנדיקטוס המפורסם, שנכתב ב-540 לערך, והפך לקו המנחה הנפוץ ביותר בכל ימי הביניים, ולנקודת המוצא עבור הכללים במנזרים השונים.
עם שקיעתה של האימפריה הרומית, השטחים המזרחיים של האימפריה המשיכו לכונן שלטון רומי אימפריאלי המכונה כיום האימפריה הביזנטית.
אפילו בשטחים המערביים, שם הלכה ודעכה השליטה הפוליטית האימפריאלית, נמשכה התרבות הרומית במובהק זמן רב לאחר מכן; ולכן ההיסטוריונים מעדיפים היום לדבר על "טרנספורמציה של העולם הרומי" ולא על "נפילת האימפריה הרומית".
הופעת ימי הביניים המוקדמים הייתה תהליך הדרגתי ולעיתים קרובות מקומי.
במערב - אזורים כפריים הפכו למרכזי כוח, בעוד אזורים עירוניים איבדו את עוצמתם.
עם הפלישות המוסלמיות של המאה השביעית החלו זרמי הנצרות המערבית (הלטינית) והמזרחית (היוונית) ללבוש צורות ייחודיות.
בעוד שבמזרח הכנסייה שמרה על מבנה ואופי בסגנון שמרני שהאט את התפתחותה של הדת, הבישופים של רומא במערב (כלומר, האפיפיורים) נאלצו להסתגל מהר יותר ובגמישות לנסיבות המשתנות בצורה קיצונית.
הדבר בא לידי ביטוי בכך שכאשר הבישופים של המזרח שמרו על נאמנות ברורה לקיסר הרומי המזרחי, נאלץ הבישוף של רומא, תוך שמירה על נאמנות רשמית לקיסר המזרחי, לנהל את המערכת הדתית תוך משא ומתן רגיש עם "שליטי הברברים" של הפרובינציות המערביות לשעבר.
על אף שמספרם הגדול של הנוצרים היה במזרח, ההתפתחויות במערב הכינו את הבמה להתפתחויות מרכזיות בעולם הנוצרי במאות שבאו לאחר מכן.
האפיפיורות של ימי הביניים המוקדמים
לאחר שחצי האי האיטלקי נפל למלחמה ולסערה בגלל השבטים הברבריים, נאבק הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון ממעוזו שבמזרח באצולה הגותית בניסיון להחזיר את השליטה האימפריאלית באיטליה לידי הקיסרות.
ניסיונות הקיסרות היו מוצלחים במידת מה, ומושל מטעם הקיסר אמנם מונה עבור איטליה, אך ההשפעה הקיסרית הייתה מוגבלת.
כשהלומברדים פלשו לחצי האי, שעדיין לא היה מספיק יציב פוליטית, רומא מצאה את עצמה במצב בו עליה לדאוג לעצמה.
כישלונו של המזרח לשלוח סיוע הביא את האפיפיורים עצמם להאכיל את העיר עם תבואה מאחוזת האפיפיור, לשאת ולתת עם בני ברית פוטנציאלים, לשלם דמי הגנה לשר הצבא הלומברדי, וכשזה לא הועיל, לשכור חיילים כדי להגן על העיר.
בסופו של דבר האפיפיורים פנו לגורמים אחרים לתמיכה, במיוחד לפרנקים.
המאה ה-6 הייתה הרסנית לעיר רומא, כאשר לאורך המאה העיר נבזזה מספר פעמים והגורם השולט בעיר התחלף בין המלכים האוסטרוגותים והאימפריה הביזנטית, אך בשנת 598 חוותה העיר נקודת מפנה כאשר נחתם הסכם שלום שהכיר באפיפיור כ"פטריארך של רומא" ובכך הקנה לעיר מעמד מוגן ועצמאי.
בשנים שלאחר מכן, עם העברת שטחים לשליטה ישירה של האפיפיורים, הפכה רומא לבירת מדינת האפיפיור.
שלטון האפיפיורים קיבע את מעמדה של רומא כמרכז הנצרות וכמוקד כוח פוליטי למשך רוב ימי הביניים.
במהלך ימי הביניים ישויות מדיניות שונות כמו האימפריה הרומית הקדושה ראו עצמן כפופות למרות האפיפיור במידה רבה.
ככל שגבולותיה הפוליטיים של האימפריה הרומית פחתו ואז התמוטטו במערב, התפשטה הנצרות מעבר לגבולותיה הישנים של האימפריה ואל אדמות שמעולם לא היו תחת שליטתה של רומא.
אחד מהגורמים המרכזיים להתפשטות הנצרות באירופה והתבססותה, היה המיסיונרים.
באזורים שהיום נקראים ויילס ואירלנד, התפתחה החל מהמאה החמישית תרבות ייחודית סביב הים האירי.
באזור זה התפשטה הנצרות מבריטניה הרומית לאירלנד, בסיוע משמעותי של הפעילות המיסיונרית של פטריק הקדוש, שלווה בכוהנים מיסיונריים, בדרך כלל ממוצא בריטי או אירי, שהוסמכו על ידו ועל ידי יורשים.
פטריק נלכד לעבדות באירלנד, ולאחר בריחתו והסמכתו כבישוף, הוא חזר אל האי בו שועבד כדי שיוכל להביא להם את הבשורה של הנצרות.
עד מהרה, מיסיונרים איריים כגון קולומבה וקולומבנוס הפיצו את גלגולה הזה של הנצרות, עם מאפייניה האיריים הייחודיים, לסקוטלנד ולחלקים נוספים של אירופה.
תכונה ייחודית לדוגמה של נצרות זו, הייתה שיטת החרטה הפרטית, שהחליפה את פרקטיקת השיפוט הקודמת כטקס פומבי.
פטריק הקדוש וממשיכיו הפכו את הכנסייה האירית לחלק בלתי נפרד מהכנסייה הנוצרית באירופה, שמרכזה ברומא, ובתוך כמאה שנים 'הדבירה' הנצרות את שאר הדתות הקדומות שהיו באזור זה.
בדרום בריטניה, שהייתה פרובינציה רומית עד סוף המאה ה-4, ננטשה ב-407 על ידי הלגיונות האימפריאליים, וכפועל יוצא גם על ידי האליטה הרומית שבאה בעקבותיהם.
זמן מה לאחר מכן, מאות שבטים 'ברבריים' פשטו על חלקים אלו של האי הבריטי, בזזו אותם, והתיישבו באדמותיהם.
שבטים אלה נקראים "האנגלו-סקסים", מאבותיהם התרבותיים של האנגלים.
הם היו פגאניים לחלוטין, ומעולם לא היו חלק מן האימפריה הרומית, אבל עדיין חוו השפעה נוצרית מן העמים הסובבים אותם.
הם הומרו על ידי המיסיון של אוגוסטינוס הקדוש שנשלח על ידי האפיפיור גרגוריוס הגדול.
מאוחר יותר, תחת הארכיבישוף תיאודור, נהנו האנגלו-סקסים מתור זהב תרבותי.
זמן מה לאחר התבססות הנצרות בבריטניה, מיסיונרים אנגליים חשובים כמו בוניפציוס הקדוש ורבים אחרים החלו בתהליך המרה ושכנוע לקרוביהם הסקסוניים בגרמניה.
קלוביס עמד על כך שאחיו האצילים ילכו בעקבותיו, מה שהוא טען שיחזק את ממלכתו החדשה.
הוא היה למלך הגרמאני הקתולי הראשון.
כך שושלתו של כלוביס, המרובינגים, בנו את מה שתהיה הממלכה התורשתית המוצלחת והיציבה ביותר במערב אירופה.
בחלק מאזורי הולנד של היום, שבעת ההיא היה מכונה פריזיה הייתה פעילות מיסיונרית משמעותית בשנת 698, כאשר וויליברורד, נזיר הבנדיקטיני מנורת'מבריה, הוזמן על ידי האפיפיור סרגיוס הראשון לכהן כבישוף של פריזיה.
וויליברורד הקים כנסייה באוטרכט, אך חלק ניכר מעבודתו של וויליברורד נמחקה כאשר רדבד מלך הפריזאים הפגאני הרס מרכזים נוצריים רבים בין 716 ל-719. ב-717 נשלח המיסיונר הבריטי בוניפציוס הקדוש לסייע לוויליברורד להקים מחדש כנסיות בפריזיה ולהמשיך להטיף ברחבי האדמות הפגאניות של גרמניה.
בוניפציוס נהרג על ידי עובדי האלילים ב-754.
הייתה זו תוצאה של הסיוע שהעניק קרל לאפיפיור כנגד מרד תושבי רומא, אירוע שיצר את התפיסה שמגן הכנסייה הוא הרייך, העתיד להפוך לאימפריה הרומית הקדושה.
לואי החסיד (או בשם שהיה שניתן לו בזמן שלטונו Hludovicus בנוסף לשם Chlodovicus) ירש את קרל הגדול בגיל 35 ושלט 26 שנה.
הוא המשיך את השימוש בתואר הקיסרי-הרומאי והמלוכני-הפרנקי שזכה בהם אביו.
בהסכם מירזן סופחו מדינות חדשות אל שלוש המדינות החזקות, פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית וממלכת איטליה.
בשנת 962 הוכתר על ידי האפיפיור כקיסר אוטו הראשון (בעתיד יכונה "אוטו הגדול").
רוב הכותבים רואים בהכתרה זאת את ייסוד האימפריה הרומית הקדושה, שהפכה לישות פוליטית הנשלטת באופן מסורתי על ידי קיסר שמוכתר על ידי האפיפיור, מה שיצר ברית טבעית בין האפיפיורות לבין הרייך הראשון.
פעמים רבות שלב זה ארך שנים אחדות, במיוחד כאשר המלך היה טרוד בעיסוקים אחרים, לרבות סכסוכים צבאיים ופוליטיים במדינתו.
האפיפיור החרים את הייניריך הרביעי וקרא להפרת שבועת האמונים של הנסיכים הבוחרים לקיסר.
היינריך הרביעי כבש את רומא בשנת 1084. והובס על ידי הנורמנים מסיציליה שתמכו בכס הקדוש.
הפילוג המשמעותי ביותר בנצרות המכונה "סכיזמה" (פיצול ביוונית) אירע במאה ה-11 עם היפרדות הכנסייה הרומית-קתולית שמרכזה בקריית הוותיקן שברומא מן הכנסייה הביזנטית-אורתודוקסית שמרכזה בקונסטנטינופול (ביזנטיון, כיום איסטנבול).
שתי הכנסיות הופרדו בשל סיבות דוקטריניות תאולוגיות, לשוניות, פוליטיות וגאוגרפיות.
עם המעבר של השליט הרומי והאוטוריטות הפוליטיות מרומא לקונסטנטינופול, נוצר פילוג במזג הדתי של האימפריה.
בגלל מנהגו של השליט ליטול סמכות בנושאים דתיים וחילונים גם יחד, בסופו של דבר, נוצר פיצול בין הבישופים - אלה שהלכו בעקבות האפיפיור מרומא ואלה שהלכו בעקבות השליט שבקונסטנטינופול.
מסעי הצלב היו סדרת מסעות צבאיים בין המאה ה-11 והמאה ה-13 שיזמו האפיפיורים הנוצריים.
הם החלו כניסיונות לכבוש את ירושלים מן המוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי, אך הפכו למלחמות טריטוריאליות.
המשתתפים במסעות אלה נקראו בשם צלבנים.
אחרי שהקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון ביקש עזרה להגנת ממלכתו כנגד הטורקים הסלג'וקים, האפיפיור אורבאנוס השני קרא לכל הנוצרים להצטרף למלחמה כנגד הטורקים, שתחשב להם ככפרה על חטאיהם.
צבאות הצלבנים צעדו לעבר ירושלים, במה שנחשב למסע הצלב הראשון, ובזזו ערים אחדות בדרכם.
ב-1099 נכבשה ירושלים, והאוכלוסייה היהודית והמוסלמית נטבחה.
כתוצאה ממסע הצלב הראשון הוקמו מספר מדינות צלבניות, ובראשן ממלכת ירושלים.
מסעי הצלב הראשונים שחררו גל חסר תקדים של אלימות שבאה לידי ביטוי בטבח של יהודים בכל אירופה, ואלימות כלפי הנוצרים הפורשים האורתודוקסים במזרח.
בעקבות מסעי הצלב קמו מספר מסדרים צבאיים של אבירים-נזירים, ששמו לעצמם מטרה להגן על הצלבנים בארץ הקודש ועל העולים לרגל למקומות הקדושים.
הרפורמציה - הפילוג בין הקתולים לפרוטסטנטים
הפילוג המשמעותי הבא התרחש במערב אירופה במאה ה-16, במה שמכונה "הרפורמציה".
תנועת הרפורמציה שהנהיג מרטין לותר, נזיר אוגוסטיני גרמני, הביאה לכך שקהילות נוצריות בצפון אירופה ניתקו את קשריהן עם רומא, וגיבשו ממסדים דתיים משלהן.
הכנסיות הללו מכונות עד היום "פרוטסטנטיות" (מהפועל הלטיני שפירושו "למחות, להתנגד").
הנצרות הפרוטסטנטית קמה בעיקר בתגובה לשחיתות בממסד הכנסייתי ולחוסר גמישות מספיק בממסד ההגותי הקתולי.
בנוסף נוצרו מספר מסדרים נוצרים בשנים אלה:
במאה ה-13 נוסד מסדר הפרנסיסקנים על ידי הקדוש פרנסיס מאסיזי.
במאה ה-16 נוסד מסדר הישועים במטרה להילחם ברפורמציה של מרטין לותר שהובילה לקום הכנסייה הפרוטסטנטית.
בתקופת הרנסאנס באירופה, עם הופעת תנועות האתאיזם והליברליזם במאות ה-15–18 נחלש כוחה של הנצרות בהדרגה.
אירעו עימותים רבים בין מוקדי הכוח הנוצריים לבין שליטי המדינות, שפחדו מעוצמת היתר שהייתה נתונה בידי הכנסייה הנוצרית.
למרות תהליכי הכרסום במעמד הדומיננטי של הנצרות, עם תחילת העת החדשה התפשטה הנצרות אל מעבר לאירופה בזכות פעולתן של האימפריות האירופיות, ששלטו בחלקים נרחבים של העולם, הביאו להתיישבות נוצרים ביבשות אחרות ופתחו בפני המיסיון הנוצרי אוכלוסיות יעד חדשות.
מתחילת המאה ה-18, חלה באירופה התעוררות בנצרות הפרוטסטנטית, ותנועה זו קרויה באופן כללי התנועה האוונגליסטית.
הדגשים העיקריים של התנועה היו המרה אישית, אדיקות אישית ולימוד הביבליה, מוסריות ציבורית שכללה הימנעות משתיה ו"ערכי המשפחה", חוסר הדגשה של הפורמליזם בפולחן ובדוקטרינה, ונתינת תפקיד חשוב יותר למאמינים הרגילים (כולל נשים) בפולחן.
כיום מוקד התנועה האוונגליסטית נמצא בארצות הברית, והשפעתה על הפוליטיקה הפנימית במדינה היא רבה.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי היא מונח לתיאור תקופת זמן היסטורית בתחום הקולנוע, בה נוצרו והופקו תוצרי הקולנוע הישראלי, החל מההפקות הראינוע הציוניות בארץ ישראל בראשית המאה ה־20 ועד הקולנוע הישראלי העכשווי במדינת ישראל.
תחילתה לפני קום המדינה, בשנת 1932 עם הסרט העלילתי הארץ ישראלי הראשון "עודד הנודד", אם כי הופקו לפני כן כמה סרטי קולנוע ישראליים החל מ-1918. מאמצע שנות ה-50, וביתר שאת בשנות ה-60, החלה להתפתח בישראל תעשיית קולנוע שייצרה סרטים במגוון סוגות, אשר רבים מהם זכו להערכה בארץ ובעולם.
התעשייה עצמה ידעה עליות וירידות, ובשנות ה-80 חלה התרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע.
עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי.
מספר לא מבוטל של סרטים הצליחו למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולזכות בהכרה בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם.
בסך הכל נוצרו בישראל מאות סרטי קולנוע.
מספר סרטים ישראליים היו מועמדים לפרס האוסקר.
תעשיית הקולנוע בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן, במשך שנות המדינה הראשונות, לא הייתה קיימת למעשה.
סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בימי היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה.
הסרטים שנוצרו היו נדירים, ולרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל.
התעשייה התמקדה במיוחד בייצור סרטי תעמולה ויומני חדשות.
שנות ה-50 הביאו להתפתחות מסוימת.
הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"סרטי גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו.
בשנת 1954 התקבל חוק לעידוד הסרט הישראלי, ובשנת 1955 הוסרט הסרט "גבעה 24 אינה עונה", שהיה הסרט הישראלי הגדול ביותר שהופק עד אותה עת מבחינת תקציבו, אמצעיו הטכניים וכוכביו.
עם סיום שנות ה-50 עמד הקולנוע הישראלי עדיין בשלבים עובריים, וטרם נוצרו עבורו מאפיינים מובהקים, שפה משלו, או אף תעשייה של ממש.
המסרים שהועברו היו מסרים ציוניים אחידים ופשטניים.
הקולנוע הישראלי קיבל תנופה בשנות ה-60 עם ההחלטה על מתן החזר מס על רכישת כרטיסים, שאפשרה הפקת סרטים ישראליים על ידי חברות מסחריות, תוך ציפייה סבירה להחזרת ההשקעה וקבלת רווחים.
בתקופה זו החלו לפעול שלושה יוצרי קולנוע מסחריים, שפעלו ברציפות במהלך שנות השישים והיו היוצרים הפעילים ביותר באותו עשור: מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר.
בפתח העשור השלישי למדינת ישראל החל הקולנוע הישראלי להתבסס כאמנות לגיטימית.
הנרטיבים האופייניים לו היו ברוח המגמות המערביות שהסתמנו בארץ בשלל תחומי החיים.
אחד הסממנים של המגמות הללו היה נסיעתם של צעירים ללמוד קולנוע מעבר לים, שם נחשפו לאידאולוגיות ששטפו את אירופה וארצות הברית, למהפכה בשפה הקולנועית ולנרטיבים חדשניים אנטי-אידאולוגיים.
צעירים אלה הפכו לימים לבמאים המובילים בקולנוע הישראלי של העשור השלישי.
במאים כמו אורי זוהר, דן וולמן, אברהם הפנר ואחרים נתקלו בלימודיהם בחו"ל בתנועות המחאה באירופה אשר נטעו בהם את ההכרה כי הגיעה השעה "להגשים על הבד את חלום הנורמליזציה של הישראליות, קרי להיות עם ככל העמים".
כך כבר בראשית שנות השישים הציג הקולנוע הישראלי כיוונים חדשים.
כיוון אחד היה ביקורת הציונות כאידאולוגיה, וכיוון אחר היה שיקום הערכים הלאומיים תוך התאמתם לנורמות המערביות החדשות שהשתרשו בארץ.
במחצית השנייה של שנות השישים נשמעו קולות נוספים שערערו על דרכו של הצבר המגשים את חזון אבותיו.
קולות אלו הכתיבו במידה רבה את התפתחותו של דגם קולנועי חדש המכונה במחקר ההיסטורי "הקולנוע הלאומי המאוחר".
לראשונה מאז הקמת המדינה, התמקד הקולנוע הישראלי בהווייתו של הפרט ובלבטיו על רקע הסוגיות הלאומיות שהעסיקו את המדינה הצעירה.
במרכז עמדו דמויות של גברים ונשים "המתנודדים בין מימוש עצמי למימוש לאומי כמגיני המולדת החדשה".
הסרט הישראלי בשנות השישים טרם השתחרר מן התבניות של "הריאליזם הציוני", ואף סרטים שעסקו בקונפליקטים העדתיים והתרבותיים כגון "פורטונה" (1966) של מנחם גולן, לא מיצו את הקונפליקט עד תום, ונותרו שבויים בקווי עלילה והצגת דמויות שראשיתם בשנות החמישים.
סרט "הריאליזם הציוני" משנות החמישים התפתח לסרט מן ה"ז'אנר המרכזי", יצירה עממית, מסחרית, אך תואמת את הקו האידאולוגי הציוני של מפא"י, מפלגת השלטון בשנים אלו.
במקביל, התפתחו שתי סוגות שונות, בעלות קו שונה, אומנותי ואידאולוגי.
"סרט הבורקס" הראשון, "סאלח שבתי" נוצר על ידי אפרים קישון בשנת 1964, ובמקביל יצר אורי זוהר בשנת 1965 את "חור בלבנה" אשר היה מבשרה של תנועת "הרגישות החדשה" שביקשה להביא לקולנוע הישראלי נושאים ומאפיינים צורניים ותכניים הלקוחים מן הקולנוע המודרניסטי האירופי, ובמיוחד מסרטי "הגל החדש" הצרפתי.
שני סרטים, סאלח שבתי והשוטר אזולאי, זכו בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
עד מלחמת ששת הימים שררה בקולנוע הישראלי שמרנות אידאולוגית יחסית.
על רקע זה הפגינו סרטי "הרגישות החדשה" תהיות קיומיות גלויות שקיבלו ביטוי בשפה קולנועית חדשה ובבריאתו של צעיר ישראלי אוניברסלי ששפתו - העברית - היא היחידה המפרידה בינו לבין בני דורו שמעבר לים.
הסרטים שהופקו בתקופה זו הביעו שאיפה להינתק מנרטיב-העל של הקולנוע הישראלי ומכובד משקלה של האידאולוגיה ביחס לנופי הארץ, לאתוס הצבאי וההתיישבותי ולשכול.
הסרטים החדשים היו אורבניים ברובם והתרחשו בתל אביב, שנתפסה אז כמטרופולין חילוני, מעין "מדינה בתוך מדינה".
בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס".
סרטים אלו הצליחו בקופות אך כשלו בביקורות.
הם היו לרוב קומדיות עממיות (כמו "צ'ארלי וחצי" ו"חגיגה בסנוקר") או מלודרמות רגשניות ("נורית").
הנושא המרכזי ברוב סרטי הבורקס היה התנגשות בין מעמדות ועדות שונות, בעיקר על רקע רומנטי.
יוצרים בולטים של ז'אנר זה היו בועז דוידזון, זאב רווח, יהודה ברקן וג'ורג' עובדיה.
הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנם של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות בממד האישי.
הדמויות שהוצגו בסרטים אלה היו מנוגדות באופיין לדמותו של ה"צבר" האידיאליסט כפי שהוצג בסרטי שנות החמישים והשישים.
צעירים "צברים" תוארו בסרטי הפולחן "אסקימו לימון", "הלהקה" ו"מציצים" כמרוכזים אך ורק בעולמם האישי, ואפילו חיילי צה"ל ומפקדיו תוארו כדמויות נלעגות בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה".
מלבד סרטי הבורקס, הייתה בשנים אלו גם יצירה קולנועית ייחודית ואיכותית, בהם של יוצרי זרם "הרגישות החדשה" שיצרו קולנוע אמנותי חברתי.
אחד הסרטים הבולטים בזרם זה הוא "לאן נעלם דניאל וקס?" של אברהם הפנר.
שלושה סרטים נוספים שנוצרו בשנות השבעים, "השוטר אזולאי" של קישון, "אני אוהב אותך רוזה" ו"הבית ברחוב שלוש" של משה מזרחי, היו מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
מלחמת יום הכיפורים סימנה את תחילת סופה של תקופה בקולנוע הישראלי.
בין 1974 לבין עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977, סרטי הבורקס שהופקו נעלמו בהדרגה מהמסכים, כך שבפתחו של המהפך הפוליטי ב-1977 לא בוימו עוד סרטי בורקס בישראל.
ג'ורג' עובדיה, מהבמאים הבולטים המזוהים עם ז'אנר סרטי הבורקס, פרש מתעשיית הקולנוע, ואת זירת הקולנוע הישראלי עזבו במאים נוספים, ביניהם מנחם גולן שעבר להתגורר בארצות הברית, ומשה מזרחי שהיגר לצרפת.
יוצרי "הרגישות החדשה" שבו לביים אחרי המהפך של 1977, סרטים שנשאו מסר פוליטי נוקב על הצורך בעריכת חשבון נפש ציבורי ולאומי.
שנות ה-80 הביאו להתרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע, עם כניסתם של מכשירי הווידאו הביתיים לשימוש נרחב.
כמו כן, התקציב הממשלתי לתעשיית הקולנוע היה דל ביותר, דבר שהקשה על יצירת סרטים חדשים ואיכותיים.
מספר הצופים בשנה ירד משיא של 31 מיליון צופים בשנת 1974 לשפל של כ-12 מיליון בשנת 1984. שחקנים רבים הסכימו להופיע בחינם בתמורה לרווחים עתידיים מהסרטים בהם השתתפו
בשנות ה-90 חל שיפור מסוים בנהירת הקהל לקולנוע, בעיקר למספר הצלחות קולנועיות בולטות, כששאר הסרטים סובלים מכישלון בקופות.
סרטים אלו התרחקו מפוליטיקה ומז'אנר סרטי הבורקס והתמקדו בעיקר בהווי החיים האישי של החברה הישראלית (כמו בהווי התל אביבי ב-"שורו").
כמו כן החלו לבלוט סרטים העוסקים באנטי-גיבורים הנמצאים בשולי החברה.
דוגמה בולטת לכך הוא הסרט "חסד מופלא" של עמוס גוטמן העוסק בחולי איידס.
הסרטים הבולטים של אותה תקופה היו: "החיים על פי אגפא" (אסי דיין), "מעבר לים" (יעקב גולדווסר), "זהר" (ערן ריקליס), "שירת הסירנה" (איתן פוקס), "חולה אהבה משיכון ג'" (שבי גביזון), "לילסדה" (שמי זרחין), "עפולה אקספרס" (ג'ולי שלז), "החברים של יאנה" (אריק קפלון), "מנת יתר" (שמואל אימברמן), ו"זרים בלילה" (סרג' אנקרי).
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי.
הקהל נוהר לסרטים רבים, הביקורות לרוב משבחות ומספר סרטים ישראליים אף זכו לכבוד ולפרסים ברחבי העולם.
הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכת וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה.
ערוצי הטלוויזיה המסחריים (ערוץ 2, הכבלים והלווין) חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות.
גם חלק מכספי התמלוגים שחברות הטלוויזיה מפרישות לממשלה מופנים כיום לתעשיית הקולנוע.
שלושה סרטים היו מועמדים לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר בעשור זה: בופור (2008), ואלס עם באשיר (2009) ועג'מי (2010).
בשנת 2002 נפתח לראשונה סינמה סיטי, דבר שסייע מאוד להפצה וקידום הסרטים הישראלים בשל יחס אוהד של בעליו האחים אדרי, שעסקו בעבר בהפצת סרטים וכעת עוסקים גם בהקרנתם.
בעשור השני של המאה ה-21 פחתו מספר הסרטים העוסקים במלחמות שהיו אופייניים לעשור הקודם ובאו לידי ביטוי כישרונות קולנוע מקצועיים שלמדו בבתי הספר לקולנוע בישראל.
כמו כן נוצרו לראשונה שני סרטי אימה מצליחים.
בשנת 2014 נוצרו בישראל 22 סרטים וצפו בהם 1.5 מיליון אנשים.
רק אחד מכל ארבעה סרטים ישראלים נחשב מצליח כלכלית; אך תחום הקולנוע הישראלי מבחינה עסקית אינו נחשב רווחי.
הסרט "הערת שוליים" היה מועמד לאוסקר לפרס הסרט הזר בשנת 2012. לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".
סוציאליזם היא אידאולוגיה התומכת בחלוקה שווה יותר של הרכוש ובמיגור הבדלי המעמדות והאפליה.
הגרסה הקיצונית שלה, הקומוניזם, דוגלת בביטול הרכוש הפרטי ובכלכלה ריכוזית הנשלטת בידי "הדיקטטורה של הפרולטריון" כשלב מעבר לחיים בעולם שהוא קומונה אוטופית.
רעיונות קומונליים ואוטופיסטיים בעלי אופי סוציאליסטי התקיימו עוד משחר ההיסטוריה.
תנועות אלו, כמו האלביגנזים, הקתרים או הולדנסיאנים דוכאו באכזריות על ידי הכנסייה, אך רעיונותיהם שבו ועלו פעמים נוספות בתנועות ההוסיטיות, האנאבפטיסטיות ותנועות משיחיות-אוטופיסטיות דומות.
מאוחר יותר, רווחו רעיונות סוציאליסטיים ואפילו קומונריים בקרב תנועות נוצריות משיחיות וליטרליסטיות כמו הדיגרים והלבלרים (Levellers) באנגליה בתקופת המהפכה האנגלית במאה השבע עשרה ואצל היעקובינים הקיצונים (sans-culottes) של המהפכה הצרפתית בשנות התשעים של המאה השמונה עשרה.
עצלנים מיוסרים על עצלנותם, החוטאים בניאוף או קיום יחסי מין לפני גיל הנישואין נענשים באיסור נישואין, פושעים הופכים לעבדים וחולים קשים מומתים משום שהפכו נטל על החברה.
הרעיונות הבתר-סוציאליסטים שהופיעו אצל כותבים אלו התגמדו בחשיבותם להופעת הרעיונות הסוציאליסטים בהשוואה לשני האירועים המכוננים של סוף המאה השמונה עשרה: המהפכה הצרפתית ועוד יותר ממנה, המהפכה התעשייתית.
המהפכה הצרפתית בשנת 1789 הדהדה בכל רחבי אירופה.
עצם הצלחתה של מהפכה "בורגנית" להשתלט על צרפת, המונארכיה העתיקה והגדולה מכולן, לבה התרבותי של אירופה מזה מאות בשנים, עורר גלים עצומים של תקווה מחד ואימה מאידך בכל רחבי היבשת.
הרעיונות המהפכניים של חירות, שוויון ואחווה שבהם דגלה המהפכה הצרפתית עוררו הדים עזים לא פחות, במיוחד לאור הניסיונות הרדיקליים לממשם בפועל, שהתגלגלו במהרה לשלטון הטרור של רובספייר.
חשובה אף יותר מהמהפכה הצרפתית הייתה המהפכה התעשייתית.
החל מתחילת המאה ה-18 וביתר שאת משנת 1750 ואילך, החלה בריטניה, זירת התרחשותה הראשונית של המהפכה, לעבור שינוי דרמטי.
השיטה הקפיטליסטית שהתפתחה בבריטניה אפשרה צבירת הון והשקעתו במיכון ושיפור הייצור, דבר שהוביל לפיתוח שיפורים בחקלאות ובמקביל שכלולים רבים בהפקת מחצבים, ייצור טקסטיל, ברזל, והנעת קיטור.
אלו אפשרו, בפעם הראשונה בתולדות האנושות, להחלץ מכלכלה המבוססת על חקלאות קיום, שבה כמעט כל האוכלוסייה עובדת בחקלאות, ולהתחיל לצמצם במידה משמעותית את מספר האנשים הנדרשים לעסוק בייצור מזון כדי להזין את עצמם ואת שאר בני האדם.
בתחילת המאה השבע עשרה עוד עסקו 70 אחוז מתושבי בריטניה בחקלאות.
בתחילת המאה ה-19 צנח מספרם ל-40 אחוז וחמישים שנה אחרי כן ל-28 אחוז בלבד.
במקביל התרחשה קפיצה אדירה בגודל האוכלוסייה בבריטניה.
משיעור יציב של כ-5 מיליון אנשים ברחבי האי לאורך ההיסטוריה גדלה האוכלוסייה משנת 1750 עד 1850 פי ארבעה.
אותו שיעור גדל והולך של אנשים שהשתחררו מהצורך לעבוד כדי לשרוד ותו לא זרם לערים ולעבודה בתעשיות הפחם, הרכבות, הברזל, הטקסטיל, וכדומה.
מעל שכבה זו, שזכתה לכינוי פרולטריון, התרחב מאוד מעמד הביניים העירוני, הבורגני, שכלל בעלי מקצועות חופשיים כמו רופאים, עורכי דין ומהנדסים; פקידים ולבלרים; ומעבידים ויזמים בתעשייה.
בניגוד לאצולה הישנה, שהכירה באופן שטחי את מצבם של האיכרים בתקופה הבתר-תעשייתית, עבור חלק גדול מאותם בורגנים עירוניים הייתה המהפכה התעשייתית ההזדמנות הראשונה להתרשם מכלי ראשון ממצבם של אחיהם בני האדם.
בהיעדר ידיעה על מצבם של אלו קודם לכן, נראה היה לאותם משקיפים בורגנים כי מצבה של האוכלוסייה חמור מאי-פעם, במיוחד כאשר השוו את מצבם של העובדים לזה של היזמים והתעשיינים.
אלו האחרונים, נדמה היה להוגים הבורגנים, אינם אלא נצלנים המסתייעים בהונם כדי לשעבד את הפרולטריון.
לעובד הפשוט בתעשייה, כך נראה, לא הייתה ברירה אלא להיכנע ולעבוד בתנאי העבודה המשפילים שמציע לו היזם הקפיטליסט.
כדי לתקן את המצב נדרשת פעולה מיידית ושינוי דרמטי במצב.
הסוציאליסטים הראשונים היו ברובם אוטופיסטים.
הם פיתחו חזונות על חברות אידיאליות המבוססות על שוויון מוחלט, שבהן בני האדם ישתפו פעולה בייצור כל צורכם בלי שתדרש לשם כך הנעה חומרית כלשהי, או מנגנון כלכלי מוגדר.
חלקם, כגון פרודון, היו גם בעד ביטול המדינה לטובת סוג מסוים של ממשל עצמי או אנרכיה.
אחרים, כגון פורייה וקאבט, הסתפקו בהקמת קומונות על בסיס וולונטרי.
גישה שלישית ניסתה לארגן עובדים בקבוצות שניהלו יחד את היצור וחילקו את הרווחים.
גישה רביעית דגלה במאבקים למען הרחבת זכויות העובדים ושיפור תנאי חייהם.
בין כל אלה לא תמיד שררה הסכמה והיו חילוקי דעות מרובים למשל בגישה למשטר הרצוי או לדת.
אבל כולם היו מאוחדים באמונה כי יש צורך לשנות את המשטר הכלכלי-חברתי הקיים.
רוברט אוון (1771-1858) היה בעל בית חרושת לטקסטיל בניו לנארק (New Lanark) שבסקוטלנד שגרס כי האדם מעוצב בתוקף נסיבות חייו וכדי לשנותו יש לשנות נסיבות אלו.
אוון טען כי מצוקתם של האנשים בעידן התיעוש נובעת מהתחרות שבין כוח עבודה אנושי ומכונות.
כדי לפתור בעיה זו, הוא הציע להקים קולקטיבים שבהם יחיו יחד כ-1,200 איש על מנות אדמה קצובות של בערך 5 קמ"ר, כשלתושבים מטבח וחדר אוכל משותף וגידול ריכוזי של הילדים.
העבודה והשכר יהיו שייכים לקהילה במשותף.
קהילות אלו יהיו חקלאיות בעיקרן, אך יהנו ממיכון מצוין ויציעו מגוון אפשרויות תעסוקה.
בהתאם לתפישותיו, כונן את המושבה הסוציאליסטית "ניו הארמוני" בארצות הברית והזמין אליה "כל בעל רצון טוב" בהנחה שבנסיבות הסוציאליסטיות האידיאליות (שינוי הנסיבות) ישתנה אופיים של תושביה.
התוצאה הייתה אנרכיה והתפוררות כמעט מיידית של "ניו הארמוני".
פעילותו של אוון השפיעה על אטיין קבה (Étienne Cabet), (1788-1856) לכתוב בשנת 1840 ספר בשם "מסעותיו והרפתקאותיו של הלורד ווילאם קרסידאל באיקאריה." בספר מתאר קבה חברה קומוניסטית אידילית שבה שוררים חכמה, שלום ואושר, שוויון ודמוקרטיה.
קבה הקים עם תלמידיו ונאמניו קומונה ברוח זו שהמשיכה להתקיים עד שנת 1898, אך קבה עצמו הודח ממנה אחרי זמן קצר.
רוח הקישור השיתופי מתפתחת בעידן המודרני, טענו, כשהקישור השיתופי מתרחב ממשפחה לעיר, מעיר לאומה ומאומה לפדרציה של אומות.
תחת המשטר הנוכחי, טענו, התעשיין מנצל את הפרולטריון שחבריו, אף שהם כביכול חופשיים, חייבים לקבל את תנאיו כדי להימנע מרעב.
התרופה לכך, גרסו, תמצא בביטול חוקי ההורשה והעברת הירושה למדינה ובהפקעת כל אמצעי הייצור לטובת המדינה, שהיא הקישור-השיתופי העליון.
שארל פוריה (1772-1837), היה מרחיק הלכת מבין האוטופיסטים.
פורייה דחה לחלוטין את רעיון התיעוש וסבר שאין צורך להתמודד עם מוראות המהפכה התעשייתית משום שזו אינה אלא שגעון חולף.
פורייה, שתעב את המסחר ומעמד הסוחרים ("מעמד טפילי, כזבן, מזיק...
השודד ומנצל את הפועלים") חלם על אוטופיה בדמות ה'פאלאנקס', קומונה חקלאית אוטונומית ואוטארקית שתמנה כ-1,600 איש ובה יחיו כל בני האדם חיים המבוססים על קניין שיתופי, עבודה משותפת, חינוך משותף וארוחות משותפות במשטר שבו יש שוויון זכויות בין נשים לגברים ודמוקרטיה ישירה.
פורייה התנגד לדיכוי היצרים והתאוות, בהשפעת הגדרת ההנעה הבסיסית של עונג שניסח הלווטיוס.
פורייה לא זכה לראות את הפאלאנקסים שלו מוגשמים בחייו, כיוון שלא מצא תומך שיממן את הקמתן.
אחרי מותו הוקמו מספר קומונות לפי הדגם שלו, אך כמעט כולן התפרקו במהירות ורק שתיים החזיקו מעמד יותר מחמש שנים.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה
בראשית המאה התשע-עשרה היו הרעיונות הסוציאליסטיים נחלתם של חוגים מצומצמים, רובם אינטלקטואליים, שהשליכו יהבם על ישועה מכיוונו של פטרון חסוד, עריץ נאור או אליטה גדושת כוונות טובות.
התנועה נעדרה ארגון כלשהו וקהל יעד ברור למסריה.
רק לקראת מחצית המאה החלה התנועה לובשת צביון ברור יותר של תנועה בינלאומית שקהל היעד העיקרי שלה הוא מעמד-הפועלים.
פייר-ז'וזף פרודון (1809-1865), היה הראשון לכנות עצמו אנרכיסט וכונן מורשת רבת שנים של הגות אנרכו-סינדיקליסטית.
פרודון נודע בתשובה המפורסמת שלו לשאלה "מהו קניין?" -- "קניין הוא גנבה," אמירה שהפכה לסיסמת התנועה הסוציאליסטית לאורך כל המאה התשע עשרה.
פרודון כינה את האנרכיזם שלו מוטואליזם.
תחת משטר (או, למעשה, אי-משטר) זה ראה פרודון לנגד עיניו חברה של איכרים, קואופרטיבים ואומנים הסוחרים באופן חופשי בשוק לא-קפיטליסטי, בלי שכר עבודה או רכוש פרטי.
מפעלים ומקומות עבודה גדולים בחברה זו ינוהלו על ידי "אגודות עובדים" דמוקרטיות.
המדינה תבוטל ובמקומה תאורגן החברה כפדרציה של "קומונות חופשיות".
רעיונותיו הסוציאל-ליברטריאניים של פרודון אומצו מאוחר יותר על ידי מיכאיל בקונין ותנועות אנרכיסטיות וסינדיקליסטיות, כמו גם על תפישת הקניין אצל מרקס.
לואי בלאן (1811-1881), נחשב לאבי הסוציאליזם האבולוציוני.
בלאן סבר כי עיקר הרע בחברה נגרם בעקבות התחרות הדוחקת את חלק מהאנשים אל הקיר והפתרון לכך יהיה השוואת השכר ומיזוג האינטרסים האישיים באינטרס של הכלל להגשמת הסיסמה "à chacun selon ses besoins, de chacun selon ses facultes" (לכל איש בהתאם לצרכיו, לכל איש בהתאם ליכולתו).
למרות עמדותיו הסוציאליסטיות, שלל בלאן את מלחמת המעמדות וביטול המדינה וגרס כי שינוי המשטר לכיוון הסוציאליסטי צריך לבוא בהדרגה ובאופן דמוקרטי.
לואי אוגיסט בלאנקי (1805-1881), היה יורשו הרוחני של בבף בנכונותו הבלתי נלאית להלהיט את הרוחות למאבק אלים (הוא ישב למעלה ממחצית חייו בבית הכלא).
בלאנקי הטיף ללא הרף למרד מזוין כדי להשליט עילית מהפכנית.
החירות הכללית, לדעתו, לא שיקפה את רצון העם, משום שהיוותה שלטון של הבורגנות ולא של הפרולטריון, שהוא העם האמיתי.
משה הס (1812-1875) היה מעמיתיו של מרקס ותרם למלאכת המיזוג של בין הפילוסופיה הגרמנית, ובעיקר זו של הגל ולודוויג פוירבך עם הרעיונות בצרפת ובאנגליה.
הס היה הראשון שטען בשנת 1842 שהקומוניזם הוא מסקנה הכרחית מפיתוח תורתו של הגל.
התנועה קיימה ארבעה קונגרסים בסוף שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה והתפרקה באופן סופי בשנת 1852.
שורת המהפיכות שהתרחשה באירופה בשנת 1848 זעזעה את אמות הסיפים ביבשת.
ההתקוממות, המכונה לעיתים גם "אביב העמים", החלה בצרפת ומשם התפשטה לאוסטרו-הונגריה של ההבסבורגים, פרוסיה ההונצולרנית, מדינות גרמניה ואיטליה שתחת שלטון ההבסבורגים.
הדרישות העיקריות של מחוללי המהפיכות מתן זכות הצבעה שווה לבורגנות או, במקרים אחרים, גם למעמד הפועלים (אך לא לנשים, בשלב זה) וחופש רב יותר לעיתונות ולפרלמנטים.
שתי המדינות שיצאו פטורות בלא מהפכה היו רוסיה ואנגליה.
הראשונה, הייתה עדיין שרויה עמוק בתוך עידן הצמיתות הפיאודלית (היא בוטלה באופן רשמי רק בשנת 1861).
התביעות העיקריות של מהפכת 1848 נגעו לסעיפים העיקריים על סדר היום הליברלי: זכות הצבעה שווה, שוויון זכויות וחירות הפרט.
הכישלון במימוש תביעות אלו בפרוסיה שתחת בית הוהנצולרן עורר זן חדש של מחשבה סוציאליסטית מנוערת מאשליות אוטופיסטיות ונחושה לשלב את הרעיונות הסוציאליסטיים בתוך מסגרת מדעית שתוכיח לא רק את ההגיון שבטיעונים הסוציאליסטיים, אלא גם תראה כי התממשותם בפועל היא בלתי נמנעת.
אלו היו הרעיונות שפיתחו קרל מרקס ופרידריך אנגלס במניפסט הקומוניסטי שהוציאו בפברואר של אותה שנת 1848 הרת מהפיכות.
במניפסט, איירו מרקס ואנגלס מתווה ראשוני לרעיונות שיהפכו מאוחר יותר לסוציאליזם המדעי: ניסיון להסביר באמצעות תאוריה היסטוריציסטית, כלכלית וחברתית את היווצרות החברה הקיימת, הדינמיקות שבתוכה, האופן שבו יכול הסוציאליזם לפעול בחברה הקיימת, וכמובן, הסיבות לכך שהחברה עתידה להפוך באופן בלתי נמנע לקומוניסטית.
מרקס פוטר את התאוריות הסוציאליסטיות-אוטופיות של פורייה, אוון או סן-סימון כמעוטות ערך, משום שהן "מופיעות בתקופה הראשונה, הבלתי מפותחת, של המלחמה בין הפרולטריון והבורגנות" ועל כן יוצריהן אינם מודעים כמוהו לתמונה במלואה.
מרקס סבור שרעיונות ה"סוציאליזם הבורגני" של מעבר בדרכי שלום לחברה סוציאליסטית, לא יצלחו.
גישתם של האוטופיסטים והוגים כפרודון שגויה לדעתו, משום ש"ביטול יחסי הייצור הבורגניים [הוא] דבר שאין להגשימו אלא בדרך מהפכנית בלבד." כל פעולה אחרת אינה אלא "שכלולים אדמיניסטרטיביים...
שאינם משנים ולא כלום ביחס שבין ההון והעבודה השכירה."
המהפכה הכרחית, לדעתו של מרקס, בגלל ההתפתחות הבלתי נמנעת במאבק שבין הבורגנות לפרולטריון.
הבורגנות היא כוח מהפכני, לדעתו, שהחריב מן היסוד את "כל היחסים הפיאודליים, הפטריארכליים, האידיליים" ולא הניח "שום קשר בין אדם לחברו זולת האינטרס העירום, זולת "תשלום המזומנים" נעדר הרגש." כל החירויות נדחו ונותרה רק "חירות המסחר האחת והיחידה, נטולת המצפון."
אבל מהפכה זו, המחלחלת לכל חלקי העולם, והמהפכה המתמדת בייצור שמחוללת הבורגנות יביאו גם לאובדנה, טוען מרקס.
הסיבה למשברים אלו, טוען מרקס, היא שמנגנון הייצור הקפיטליסטי דורש גידול מתמיד ברווחים וזה חייב לבוא על חשבון העובדים, באמצעות הרעה מתמדת בתנאיהם.
כבר עתה אין הפרולטריון יותר מצבא פועלים עלוב, תוספת למכונה, העוסק בעבודה חדגונית בשכר דל.
אך הדחף האובססיבי של הבורגנות להגדלת רווחיה רק הולך ומגביר את דלותו ומעצים את שורות הפרולטריון בצרפו אליו שכבות הזעיר בורגנים של אומנים, בעלי מלאכה, איכרים קטנים וסוחרים, היורדים מנכסיהם כיוון שאין בכוחם עוד להתחרות עם התעשיינים הגדולים.
לבורגנות אין מנוס מגורלה, משום שהתנאי העיקרי לקיומה ושלטונה "הוא צבירת עושר בידי יחידים, התהוות הון וריבויו." לכן, אין הבורגנות יכולה אלא להרעיב את הפרולטריון, ואילו לפרולטריון אין דרך אלא למרוד ולצאת במהפכה אלימה.
"כליונה של הבורגנות וניצחונו של הפרולטריון," טוען מרקס, "משניהם כאחד אין מפלט."
אחרי המהפכה יקים הפרולטריון שלטון דיקטטורי כדי לממש את הסעיפים ההכרחיים במצע הסוציאליסטי.
תנאי היסוד, לפי מרקס, הוא הפקעת כל הרכוש הפרטי (קניין).
אלו יובילו במהרה לביטול כל הרכוש הפרטי ובעקבותיו לביטול כל המוסדות הבורגניים כמו משפחה, גידול ילדים, נישואים ודת.
כשכל הרכוש וההבדלים המעמדיים יבטלו, גם הדיקטטורה של הפרולטריון תיעלם מעצמה, משום ששלטון נוצר בגלל הניגוד המעמדי ונועד לדכא מעמד אחד על ידי מעמד אחר.
בהיעדר מעמדות ויחסי ניצול, לא יהיה טעם בשלטון הפרולטריון והמוסדות המדיניים יתפוגגו מאליהם.
שלב מתקדם זה בו המעמדות, הרכוש, המשפחה והמדינה נעלמים הוא השלב ה"קומוניסטי" בו "התפתחותו החפשית של כל יחיד [תהיה] התנאי להתפתחותו החופשית של הכלל."
בשנת 1864 הוקם האינטרנציונל הסוציאליסטי הראשון או, בשמו הרשמי, "אגודת העמלים הבינלאומית", בלונדון שבאנגליה.
רוב הקבוצות שהשתתפו בכנס הקמתו, בנוכחות מרקס, היו קיקיוניות למדי, אך מעתה ואילך צמחו במהירות, במיוחד בצרפת ובגרמניה.
באינטרנציונל התגלע עד מהרה סכסוך בין האנרכיסטים בראשות מיכאיל בקונין, והסוציאליסטים, מאחר שהאנרכיסטים סברו כי המדינה והקפיטליזם חד הם ולכן אין לעשות כל שימוש במדינה כדי להגשים יעדים סוציאליסטיים, גם כשלב ביניים של דיקטטורה של הפרולטריון.
מתח נוסף נגרם בגלל האנטישמיות והסלאבופיליות שאפיינו את בקונין.
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 ותבוסתה הניצחת של צרפת קמה בפריז הקומונה הפריזאית, התקוממות עממית כנגד הכיבוש הפרוסי ושלטונות ורסאי שהחזיקה מעמד רק כחודשיים (26 במרץ עד 30 במאי), אך הפכה מאז לאות ומופת לסוציאליסטים בכל העולם בכלל ולמרקס ואנגלס בפרט, להיתכנותה של דיקטטורה של הפרולטריון.
זמן קצר אחרי התמוטטותה התפרק גם האינטרנציונל הראשון.
האינטרנציונל הסוציאליסטי השני הוקם בשנת 1893, שלב בו כבר היו ברוב מדינות אירופה מפלגות סוציאליסטיות או סוציאל-דמוקרטיות וחלק מהן החל כבר לנחול הצלחות אלקטורליות מסוימות במדינות בהן הורחבה זכות ההצבעה גם למעמד הפועלים.
בשנותיו האחרונות של מרקס, שנפטר בשנת 1883 וביתר שאת אחר מותו החל מתפתח ויכוח בתנועה הסוציאליסטית סביב שאלת המהפכה.
לפי חוק הדלות הגוברת של מרקס נמצאו הבורגנות והפרולטריון על מסלול התנגשות בלתי נמנע, כאשר ניצולו ועוניו הגוברים של האחרון עתידים להוביל בהכרח למהפכה אלימה.
העובדות שהלכו והצטברו לקראת סוף המאה, עם זאת, סתרו לכאורה את החוק, בהצביען לא על החרפת הניצול והעוני כי אם על צמצומו.
יתר על-כן, במדינות שבהן הגיע הקפיטליזם לבשלות מלאה, לפי המתווה ההיסטוריציסטי של מרקס, ניתן היה להבחין בשאיפה של הפרולטריון לא להתעמת עם הבורגנות כי אם להשתלב בה.
הבורגנות הקפיטליסטית, במקום להילחם עד מוות בפרולטריון, העדיפה לוותר ולהעניק לו, כביכול כמעט בלא מאבק, את רוב ההישגים שחתר אליהם.
לאור עובדות אלו, החלו נשמעות טענות כי אין הכרח במהפכה אלימה וכי ניתן להשיג את יעדי הסוציאליזם בדרכי שלום ובהדרגה.
אפילו אנגלס נאלץ להודות, אחרי מותו של מרקס, כי ייתכן וימי "מהפכת הרחוב" תמו ועברו מן העולם ובהקדמה למהדורה הגרמנית משנת 1890 של המניפסט טען כי הפרולטריון מתאחד תחת דגל אחד: "יום עבודה נורמלי של שמונה שעות"—מטרה רפורמיסטית מובהקת.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD) הפכה בשנות התשעים של המאה התשע עשרה למפלגה הסוציאליסטית הגדולה והחזקה באירופה.
דמויות כמו אדוארד ברנשטיין, אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט הלכו בעקבות גישתו של פרדיננד לסל והובילו את המפלגה הסוציאליסטית לכיוון רפורמיסטי, למרות התנגדותן של דמויות כמו קרל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג שמחו כנגד נטישת התאוריה המהפכנית (הוויכוח הרויזיוניסטי).
ברנשטיין, הנחשב לאבי הסוציאליזם האבולוציוני טען כי למרות שהמניפסט הקומוניסטי צודק "אנו רואים את הזכויות שהבורגנות הקפיטליסטית מאפשרת לארגונים דמוקרטיים...
ההצלחה טמונה בהתקדמות מודרגת ובדרכי שלום...
ההתלבטות אם להשתתף באופן פעיל במאבק רפורמיסטי לשינוי המצב או להמתין בשקט לבוא המהפכה ליוותה את התנועות הסוציאליסטיות גם במדינות אחרות, ובמיוחד בדמוקרטיות יותר שביניהן.
הימנעות מהשתתפות במאבקי היום יום וסיוע לאיגודי העובדים גזרה על הסוציאליסטים הסתגרות של כת קיצונית ובמידה ידועה גם הרחיקה אותם מהפרולטריון ממש אל שולחנות הכתיבה של תזות ותאוריות מרקסיסטיות.
מצד שני, השתתפות פעילה במאבק הפוליטי דחפה את רוב הסוציאליסטים לכיוון פשרני ורפורמיסטי ולזניחה הדרגתית של המטרה המהפכנית.
הפתרון הנפוץ לבעיה, במקומות רבים, היה לשמר את האידאה המרקסיסטית המהפכנית במצע המפלגה, תוך שהמפלגה עצמה הופכת יותר ויותר לגוף רפורמיסטי במערכת הפוליטית.
כך אירע בגרמניה, כפי שצוין, שם נותר קאוטסקי "שומר הגחלת" של הרעיון המרקסיסטי, אף שהמפלגה הפכה לרפורמיסטית לגמרי.
בצרפת, התרחש עימות דומה בין ז'אן ז'ורס הרפורמיסטי בגישתו וז'ול גסד (Jules Guesde) על רקע כניסתו של הסוציאליסט אלכסנדר מייראן (Alexandre Millerand) לממשלתו של ואלדק-רוסו (Waldeck-Rousseau) ואימוץ הגישה הרפורמיסטית שבא בעקבות הצטרפותו.
בבריטניה, שהייתה אמורה להיות היהלום שבכתר הסוציאליסטי, הייתה הגישה המהפכנית עוד חלשה בהרבה בהשוואה לזו שבאירופה.
חברי האגודה ומצעה השפיעו עזות על רעיונות מפלגת הלייבור הבריטית לאורך כל שנות קיומה.
ניתן לומר שהמפלגה לא הפכה רפורמיסטית, היא נולדה כזו.
ההתנגדות העזה ביותר לגישה הרוויזיוניסטית הגיעה מסוציאליסטים שפעלו במדינות נעדרות מורשת של דמוקרטיה פרלמנטרית, שבהן האפשרות לרפורמיזם לא הייתה מעשית כל כך.
במיוחד אמורים הדברים בתנועה הסוציאליסטית החזקה ברוסיה.
בסופו של דבר, הביא העימות לפיצול רשמי במפלגה.
(בסופו של דבר, הביאה מהפכת 1905 הכושלת למעבר שמאלה של המנשביקים ומרטוב ולהתפוררות הדרגתית של הסיעה המנשביקית והיטמעותה בחזרה במפלגה.)
מלחמת העולם הראשונה הולידה משבר אידאולוגי נוסף בסוציאליזם האירופי.
בניגוד לאמונות ששררו בדבר סולידריות בינלאומית של הפרולטריון, עם פרוץ הקרבות התברר כי מעמד הפועלים של כל צד חש להילחם בעד מדינתו.
היו במפלגות הסוציאליסטיות כאלו שהשמיעו קולות מחאה, אך הם היו רפים למדי.
קרל ליבקנכט בגרמניה היה היחיד ברייכסטאג הגרמני שהצביע נגד המלחמה, כששאר חברי מפלגתו מצטרפים אל הרוב.
רמזי מקדונלד בבריטניה הביע מחאה דומה באמצעות התפטרות מראשות המפלגה ומן הפרלמנט.
אך המלחמה הגדולה, שהחלה בפחי נפש כה גדולים עבור הסוציאליסטים, הייתה גם עת ההזדמנות הגדולה עבורם.
לנין, ממקום גלותו בשווייץ, קרא מראשית המלחמה לחולל מהפיכות בכל מקום אפשרי כדרך לסיים את המלחמה.
קריאתו לא עוררה הדים וכאשר החלו פיצולים גוברים והולכים במפלגות הסוציאליסטיות, ובמיוחד בגרמניה, נראתה קריאתו חסרת סיכוי עוד יותר.
אלא שאז, לקראת סוף המלחמה, פרצה המהפכה הרוסית.
המהפכה הרוסית פרצה בפברואר 1917 (מהפכת פברואר) כתוצאה מאי שביעות רצון מהמעורבות במלחמה, מניהול המלחמה על ידי הצאר ניקולאי השני ובאופן ישיר מהרעב שהחל מתפשט בבירה פטרוגרד במהלך החורף הארוך.
המהפכה הביאה כמעט באופן מיידי להדחת הצאר ולכינון ברית ליברלית רפורמיסטית שביקשה לכונן דמוקרטיה ופרלמנט נבחר.
מאוחר יותר באותה שנה, בסוף אוקטובר, חוללו הבולשביקים הפיכה בפטרוגרד (מהפכת אוקטובר) ולאחר מלחמת אזרחים עקובה מדם ניצחו "האדומים" - הסוציאליסטים - את "הלבנים" - אסופה של כוחות צבאיים לאומנים, מונרכיסטיים וריאקציוניים, בצירוף כוחות אנטי-בולשביקיים ממדינות ההסכמה.
כינון משטר סוציאליסטי בפעם הראשונה במדינה כלשהי הרעיד את אמות הסיפים באירופה.
בגרמניה המובסת פרצו בברלין ובמינכן מספר התקוממויות בהנהגת קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג וקורט אייזנר ובהונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר, ניסה לעלות לשלטון בלה קון.
ניסיונות נוספים התבצעו גם בווינה ובאיטליה.
כל המרידות חוסלו במהירות ובאכזריות, אך זיכרון (או, ליתר דיוק, הזיכרון שהותירה התעמולה נגדן) והצלחת הבולשביקים ברוסיה להתגבר על הניסיון, כמאמרו של וינסטון צ'רצ'יל "לחנוק אותם בעריסה" עוררו גל של בהלה ואימה באירופה.
בהלת האדומים שימשה בשנים הבאות כלי תועמלני יעיל בידיהן של המפלגות הפשיסטיות שצצו ברחבי העולם, כשהן מבעיתות את הבורגנים והזעיר-בורגנים של העולם מפני "סכנת הבולשביזם."
בעקבות הקמת המנדט הבריטי ופתיחת ארץ ישראל לעלייה יהודית וציונית במסגרת הצהרת בלפור החל להתבסס זרם הציונות הסוציאליסטית בתנועה הציונית.
זרם זה דגל בשילוב של סוציאליזם וציונות, החזרת העם היהודי לחיי יצרנות וקשר עם האדמה בארץ מולדתו.
במסגרת תנועה זו הוקמו הקיבוצים - אולי הניסיון המוצלח ביותר שהיה אי פעם להקמת קומונה סוציאליסטית - וכן הוקמה ההסתדרות הכללית - איגוד פועלים יהודי-ציוני.
בשנות ה-20 וה-30 עלו לארץ הרבה חלוצים סוציאליסטיים והחלו להקים גופי עבודה, הגנה ומסחר ליישוב היהודי, ביניהם גדוד העבודה, השומר וההגנה.
בעקבות הדומיננטיות של זרם זה במאבק הציוני, בהנהגת אישים כמו דוד בן-גוריון, ברל כצנלסון ויצחק טבנקין, הפכה מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) לדומיננטית בתנועה הציונית ומאוחר יותר גם בהנהגתה של מדינת ישראל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפצלה התנועה הסוציאליסטית לשני זרמים נפרדים: סוציאל-דמוקרטי וקומוניסטי.
הסוציאל-דמוקרטים הלכו וצברו כוח ובהדרגה אף החלו מגיעים לתפיסת השלטון או לכל הפחות שותפות בו.
כך אירע ברוב מדינות סקנדינביה, בריטניה, גרמניה, צרפת וארצות הברית, לצד המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית של יוג'ין דבס היו גם למשטרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט (החל ב-1933) מאפיינים סוציאל-דמוקרטיים מובהקים.
המפלגות הקומוניסטיות במדינות השונות, לעומתן, נרתעו משיתוף פעולה שלטוני ואימצו באופן חד-משמעי את הגרסה הלניניסטית של המרקסיזם, כפי שהונהג בברית המועצות.
בהמשך, הפך האינטרנציונל השלישי (שנוסד ב-1919) לכלי שרת בלבד בידיה של ברית המועצות.
נוכח רתיעתם של כוחות רבים וחשובים במדינות המערב מן המרקסיזם, הבטיח דבר זה באופן מעשי כי שלטון קומוניסטי לא יקום באירופה המערבית בשלב הקרוב.
בין שתיהן צצו תנועות נוסח האוסטרו-מרקסיסטים באוסטריה או ה-SAP בגרמניה, שחתרו לאיחוד בין הסוציאל-דמוקרטים לקומוניסטים ונתקלו בעוינות מצד שתי התנועות כאחת.
במקביל להתפתחות זו בתנועה הסוציאליסטית, צצו במדינות רבות באירופה מפלגות פשיסטיות רבות, כשהן חורתות על דגלן התנגדות לליברליזם ולסוציאליזם באחת.
בפועל, אימצו חלק מהמדינות הפשיסטיות חלקים מסוימים מהמצע הסוציאליסטי או הסוציאל-דמוקרטי, ובוודאי שאת התפיסות הקולקטיביסטיות בו.
משטר פשיסטי ראשון עלה לשלטון באיטליה בשנת 1922, עם בניטו מוסוליני (סוציאליסט לשעבר) ותנועות פשיסטיות חזקות היו גם בספרד, פורטוגל, גרמניה והונגריה, כשחלקן תופסות את השלטון במהלך שנות השלושים.
במקביל להתרחשויות באירופה המשיכה המפלגה הקומוניסטית ברוסיה "לבנות את הסוציאליזם" בברית-המועצות.
תחת שלטונו של לנין הולאמו כל אמצעי הייצור לבד מאלו הקשורים לייצור חקלאי והוכפפו לשליטה ותכנון ריכוזי, מעמד הקולאקים ("בעלי האדמות") הושמד בידי הצבא האדום ובמהרה כוננה דיקטטורה תחת שלטון הבולשביקים, תחילת תחת לנין ואחרי מותו תחת יוסיף סטלין, שדחק את רגליו של ליאון טרוצקי באמצעות מאבקי שלטון ותככים פוליטיים.
בין סטלין וטרוצקי היו חילוקי דעות רעיוניים.
טרוצקי האמין במהפכה מתמדת בכל העולם, ואילו סטלין האמין שהמטרה היא להתמקד בביסוס המהפכה בברית המועצות ולוותר בשלב זה על המהפכה בארצות אחרות.
אחרי ביסוס שלטונו בסוף שנות העשרים החל סטלין בשנת 1929 במעבר למה שכונה "שלב גבוה יותר של סוציאליזם".
שלב זה כלל קולקטיביזציה של החקלאות, תוך גרימת רעב ומותם של מיליוני איכרים.
בעודפי הייצור החקלאי שנוצרו עשו שימוש לצורך תוכנית החומש הראשונה, שמטרתה הייתה להביא לתיעוש מזורז של רוסיה.
התוצאות שהושגו נראו באותה תקופה מרשימות מאוד, אף כי במחיר של מיליוני מתים נוספים.
מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על כך שקצב התיעוש בברית המועצות לא היה למעשה מהיר מזה שבאימפריה היפנית או בארצות הברית שבהן פעלו משטרים שונים, וכי השימוש במשאבים, חומרים וכוח אדם בברית המועצות היה בזבזני מאוד
למרות זאת, בתחילת שנות השלושים נדמה היה לרבים כי הישגיה של ברית המועצות מוכיחים את התועלת, אם לא של סוציאליזם, אז לפחות של תכנון ריכוזי ודגם סמכותני של פיתוח חברתי.
תפיסות אלו קנו להן אחיזה בלבם של האינטלקטואלים במערב, שהיו מוכנים לעצום עין מול משפטי מוסקבה המבוימים והטיהורים הגדולים של סטלין בשנים 1936–1939 שגבו מיליוני קרבנות נוספים ברוסיה.
מהיישום הסובייטי הושפעו מאוד גם מנהיגים לעתיד במדינות כמו סין, הודו, מצרים ומדינות נוספות במזרח התיכון ובאפריקה, שאימצו מאוחר יותר כמה ממאפייני הדגם הסובייטי.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב מאוגוסט 1939 היה נקודת משבר עבור רבים.
קומוניסטים צייתנים אימצו גישה של "דפיטיזם מהפכני", אך רבים בעלי אהדה לסוציאליזם חשו נבגדים בעליל אחרי שברית המועצות חתמה על הסכם אי-לוחמה עם האויב הגדול שכנגדו גייסה את הקומינטרן במשך שנים וזמן קצר אחר כך התנפלה ובלעה חלק מפולין.
המצב השתנה כאשר תקפה גרמניה את ברית המועצות בקיץ 1941. התנועות הסוציאליסטיות והקומוניסטיות הפכו באחת לפעילות ביותר במאבק נגד השלטון הנאצי במדינות השונות.
עם תום המלחמה בניצחונן של בעלות הברית על גרמניה, יפן ואיטליה החלה שעת גאות גדולה לסוציאליזם.
במדינות מערביות כמו צרפת, איטליה, בלגיה, בריטניה, נורווגיה, ניו זילנד ואוסטרליה קמו ממשלות קומוניסטיות או סוציאליסטיות.
נוסף עליהן, ברית המועצות השתלטה צבאית או יצרה ממשלות בובה קומוניסטיות במזרח אירופה ובאזור הבלקנים.
נוסף על כך, נוצר משטר קומוניסטי בסין ואחריו במדינות נוספות בדרום מזרח אסיה, כשמשטרים סוציאליסטים או מעין-סוציאליסטים מכוננים במדינות רבות באפריקה הפוסט-קולוניאליסטית, בדרום אמריקה ובמזרח התיכון.
המשטרים הסוציאליסטים והלא-סוציאליסטים שהוקמו במערב עיצבו בשנים שאחרי המלחמה, ובמיוחד בשנות החמישים, דגם מרוכך של סוציאליזם וקפיטליזם תחת שלטון סוציאל-דמוקרטי שכונה "מדינת הרווחה".
במסגרת זו, שנדחתה גם על ידי סוציאליסטים מושבעים וגם על ידי הקומוניסטים וברית המועצות, נעשה ניסיון לחלוקה מחדש של הרכוש באמצעות מיסוי פרוגרסיבי כבד והבטחת מגוון שירותים חברתיים, בעיקר בתחום החינוך, הבריאות והדיור.
החריגים הבולטים במערב לדגם זה היו גרמניה של בין 1948 ו-1958, שאימצה מדיניות קפיטליסטית הרבה יותר, יפן שאימצה דגם של קורפורטיזם בעל גוונים קפיטליסטיים, וארצות הברית שבה שרר משטר קורפורטיסטי עם נטייה חזקה יותר לקפיטליזם.
שנים ראשונות של צמיחה ופריחה במערב אחרי מלחמת העולם השנייה, במיוחד ביפן, גרמניה וארצות הברית, הובילו לסברה כי נמצאה הדרך לגרום לצמיחה ועליה מתמדת ברמת החיים של תושבי מדינות המערב, אספקת שירותי רווחה ענפים והימנעות מהיחשפות לסכנה של משברים כלכליים בנוסח השפל הגדול.
הפתרון, בעיקר באמצעים קיינסיאניים של הזרמת כספים לשוק וצבירת חובות, הוביל בתחילה לשקיעה נכרת בקרנן של המפלגות הסוציאליסטיות הטהורות ושל המפלגות בעלות הגישה הקפיטליסטיות יותר.
החל מאמצע שנות השבעים, עם זאת, התערערה הגישה הקיינסיאנית תחת בשל הופעת הסטגפלציה וכמעט כל הממשלות שדגלו במשטרי רווחה במערב הודחו מן השלטון לטובת מפלגות בעלות גישה נאו-ליברליות, שניסו לצמצם את היקפה של מדינת הרווחה.
גל זה נמשך במובנים רבים עד היום.
היסטוריה של הסוציולוגיה היא סקירת התפתחותו של ענף הסוציולוגיה לאורך השנים, החל בהגות הרעיונית המוקדמת בנושא ועד ההתבססות כדיסציפלינה מדעית והתמורות שהגיעו לאחריה.
הסוציולוגיה היא תורה אקדמית חדשה יחסית, כמו שאר מדעי החברה הכוללים כלכלה, מדע המדינה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה.