tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריאת הספר הייתה עבורו חוויה עצומה, על אף חסרונותיו הספורים.
"כי הספר בכללו כולו הוא ספר הומניסטי גדול, שנושבת בו האהבה לאדם, במפולש, שתי וערב, ובעצמה שאין כמותה" אפילו כשהיא מועברת בקול דממה דקה, ואולי דווקא אז.
אפילו כשהיא מספרת על העליבות, היאוש, התסכול והאימה הנוראה של האדם מול המציאות שנכפתה עליו בכבלי החיים והמוות.
מי שלא חש בהומניות העוטפת את כל דפי הספר, ושמהווה את רוחו האמיתית של הספר – לא קרא אותו מימיו.
הספר אכן מדבר על ריק, חידלון ואובדן דרך של גיבוריו, אך בכל דפיו מורגשת פעימת הערגה הכואבת לאמונת אמת, לאידיאל גדול וטהור.
אהל שותף לחלוטין למה שהוא רואה כהטפותיו של יזהר כנגד מלחמות באופן עקרוני, אך עם זאת, הוא מגנה את ההמלצה של מבקרים מסוימים למנוע מבני הנוער את קריאתו של הספר; הבחורים מתוסכלים, מתלבטים, מחפשים, אך איש אינו עורק, וכולם, גם הרוטנים, חוזרים לצקלג להילחם בה לחיים ולמוות.
ה"שוויון" כביכול של עיצוב הדמויות, בו מאשימים את יזהר, איננו לדעתו חיסרון, אלא מכוון, כדי שיוכל הקורא להזדהות עם גוני הגוונים של הטיפוסים השונים, להבין אותם, להיכנס לקליפתם.
אהל מדבר על הווריאציות והניואנסים הדקים של תיאורי הנוף בעת של דממה ובעת סערה.
הוא מפנה את תשומת הלב לדרך תיאור המחשבות והרגשות, לריצת המשפטים והמילים, לחללים שנותרים באמצע ושנותר לקורא עצמו למלא אותן.
אהל מתפעל מהעברית וכישוריה בספר, ומודה שמעולם לא נתקל בשפה כזו ביצירה כלשהי.
הקורא נשאב לתוך האווירה, הקצב והמוזיקה של המילים, כמו בשיר טוב, שאין עליו להבין את כולו.
והוא מסכם את דבריו: "שום ביקורת על 'ימי צקלג' לא תבוא במקום 'ימי צקלג'.
את הביקורת היסודית והמעמיקה ביותר על הישגיו האמנותיים של הספר, כתב דן מירון במספר מאמרים.
ראשית, הוא השתדל לתת הוכחות וצידוק למבנה העלילתי, לחזרות הרבות, לקטיעות הפתאומיות.
שלושת הקרבות שסביבם מתרכז הספר הם הגורם העלילתי המספק ליצירה את יסוד התהליך.
לצדו קיימת בספר המחזוריות המתמדת בטבע, ושני הגורמים העלילתיים הללו מטרתם לשחזר את עולמים החייתי של הגיבורים בתחומיו של הרגע.
לא הייתה כלל בכוונתו של יזהר לשחזר את מלחמת השחרור בתיאור אפי, "והוא הבליט זאת על ידי מערכת נרחבת של פרודיות על ההירואיזציה שבאפוס, ושל הסתייגויות אירוניות מן הנטייה לזהות את מלחמת השחרור עם ימי יהושע ודוד.
"המגמה האמנותית המרכזית הייתה למרוד כנגד הסיפור העלילתי בכללו [...] השימוש במונולוג הפנימי, גודש הווריאציות שבתיאור מקבלים איפוא את צידוקם המלא.
אין זה סיפור שנתארך שלא בטובתו, ואף אין חלקיו השונים מנותקים ומפורדים זה מזה".
האנלוגיות המקראיות בספר מקבלות תפקיד אמנותי ורעיוני שונה, מזה שרגיל הקורא למצוא בהן, אומר מירון השם "צקלג" שהעניק ברזילי למקום, נמצא בדוי, אך הנערים דבקים בשם המקראי שמתחבר למלך דוד.
יזהר כאילו חושף איזו נטייה בקרב האנשים למצוא בכל אתר או אירוע זיקה מקראית ומעין כתב זכויות היסטורי.
מוטה המפקד מרבה להפריח ציטטות מקראיות בדבריו אל החיילים, אך בסופו של דבר דווקא הוא ידע לשמור על עצמו מכל משמר, ובעצם בורח מן המערכה בעת סכנה.
ההתעלמות שקיימת בביקורת מהאירוניה וההומור בספרו של יזהר, טוען מירון, היא התעלמות מאחד היסודות האמנותיים והעיקריים של יצירתו.
בסיפור שמבוסס רובו ככולו על המונולוג הפנימי, חייב הקורא שלא לותר על זווית הראייה האירונית שמציבה משקל-נגד רציני כנגד הפאתוס, ומהווה גם מעין אמצעי הרחקה וניכור, זמניים לפחות, מהמונולוגים הפנימיים של הגיבורים.
קשר פנימי מהותי קיים בין הטכניקה האמנותית הקומית המרחקת, לבין המשמעות הרוחנית שמקנה יזהר לאנלוגיה בין מלחמת השחרור לבין ימי המקרא.
"חוית 'ימי צקלג' היא בעיקרה חוית בדידות תרבותית ונופית", אותה מבליטים ההומור והאירוניה שקיימים לאורך כל הספר, כמו בתיאורי הנסיעות בכלי הרכב השונים, או השיחות הקולניות ושירי הרחוב הידועים של הנערים, שרחוקים מלהזכיר אפוס מלחמתי.
גבריאל מוקד כתב על היצירה שהיא "אבן דרך מונומנטלית בדרכה של הפרוזה הישראלית הצעירה.
נעשה בספר ניסוי ספרותי של שילוב בין המשפטים הקצרים לבין אלו שמשתרעים על פני עמודים שלמים, הזיקה בין המונולוג לדיאלוג, בין הזמן הסובייקטיבי של הרגע למול זה האובייקטיבי של העלילה, עיצוב "זהות והפרד" של הדמויות הפועלות – כל אלו הן סוגיות חשובות בתורת הספרות שס.
ובין שהוא מצליח בכך, בין אם לאו, הרקע של הספר כולו מעניק משמעות לניסוי החדש הזה.
ייתכן שיזהר הושפע מג'ויס ומפרוסט, אך אין הוא מחקה אותם.
היצירה שומרת לחלוטין על הרקע המקומי ההיסטורי והגאוגרפי.
מעל הכול מתפעל מוקד מהתגלית הסגנונית של היצירה.
יזהר, לדעתו התעלה כאן מעל לדפוסים הלשונים של הספרות העברית, וה"התפעמות הסגנונית" תואמת לחלוטין, לדעתו, את החוויה המתוארת.
גם מוקד מתייחס בהתפעלות אל תיאורי הנוף שבספר, המעידים על יכולת אמנותית מופלאה ואל חווית האימה שבקרב, כפי שהיא מתבטאת מדמותו של היחיד.
הוא רומז למבקרים אחרים שנרתעו דווקא מהצד הזה של היצירה, שהגישה הלאומית-דתית שלהם פגמה בהערכת היכולת הזו לתאר את האימה, החרדה, לבטי המצפון והתסכול שמתעוררים ביחיד אל מול חוויות המלחמה.
ניצה בן ארי מסכמת את קטע ההתקבלות של "ימי צקלג" במילים אלו: "עשרות שנים היו צריכות לחלוף עד שחוקרים ומבקרים כדן מירון, אבי מעפיל, גידי נבו ועמית עסיס החלו להראות כיצד יש לקרוא את ימי צקלג ולגלות מה יש בו.
אבל אז, שלושה חודשים אחרי שהספר יצא לאור באה הביקורת של קורצווייל וחיפשה בספר את ה'אפוס' שלא היה בו".
במערכון 'פלמ"ח' של "החמישייה הקאמרית" שנכתב בשנות ה-90 ומופיע באוסף הירוק של החמישייה, מלגלגים על דמות הפלמ"חניק המהורהר ועל השימוש של גיבורי הרומן בשפה מליצית.
סדרת הטלוויזיה "היהודים באים" הקדישה מערכון לספר, בפרק האחד עשר של העונה השנייה.
יזהר זוכה בפרס ישראל על הספר, אך מתברר שאף אחד מהשופטים לא קרא את הספר עב-הכרס.
לאחר שיזהר עולה לבמה לקבל את הפרס, מתברר שהוא בעצמו לא זוכר את תוכנו של הספר.
בהלכה, ימי טוהר אלו ימים בהם יולדת הרואה דם מרחמה אינה נטמאת מכך ככל נידה או זבה.
ימי הטוהר מתחילים בסיום ימי טומאת הלידה.
בלידת בן ישנם 33 ימי טוהר המתחילים בסיום 7 ימי טומאת הלידה, ובלידת בת ישנם 66 ימי טוהר המתחילים בסיום 14 ימי טומאת הלידה.
מקור דין ימי הטוהר מובא בפרשת תזריע:
על כל דם נידות או זיבות חל דין טומאה.
הדם גורם טומאה על כל מי שנוגע בו, כאשר הוא לח או יבש.
דם טוהר שהוא דם שיצא מהאישה בתקופת הטהרה (לאחר תום ימי טומאת יולדת) אינו טמא, משום שהתורה קבעה שאינו מטמא את האישה ממנה יצא.
במקרה והאישה עדיין טמאה בטומאת יולדת אך נמצאת בתקופת הטהרה (מקרה זה יכול להתרחש אם תמו ימי טומאת יולדת אך האישה עוד לא טבלה במקווה), נחלקו בית שמאי ובית הלל לדינה:
קיימת מחלוקת בין רב ללוי בר סיסי בפרשנות המחלוקת.
המחלוקת תלויה בשאלה בסיסית בדין דמה הטהור של היולדת - היוצא בימי טהרה.
המחלוקת בפרשנות לסיבה שבשלה טיהרה התורה דם יולדת בתקופה שבין 7-14 ל-40-80 יום היא כך: לפי רב, דם הטוהר הוא דם שנובע מאותו מקום בדיוק שממנו נובע דם הנידה, אלא שהתורה קבעה שבאופן רגיל הדם טמא ובימים אלו הדם טהור ואינו גורם לאישה טומאת נידה.
לעומת זאת סבור לוי בר סיסי שבזו תלויה מחלוקתם של בית שמאי ובית הלל: לפי בית שמאי אכן "מעיין אחד הוא", אך לפי בית הלל מדובר בשני מעיינות בגופה של האישה שמהם נובע דם, האחד טמא והשני - שממנו יוצא דם בתקופת הטהרה של היולדת - טהור.
הנפקותא ההלכתית האם "מעיין אחד הוא" או "שני מעיינות" היא ב"שופעת" - מקרה שנביעת הדם החלה בימי טומאה (שבעה או ארבעה עשר) והמשיכה בימי טהרה (עד ארבעים או שמונים) או להפך; החלה בימי טהרה והמשיכה בימי טומאה.
במקרה כזה ברור לנו שמדובר במעיין אחד, שזהותו ידועה לנו על ידי הזמן שבו החל לזוב, וממילא לפי הדעה האומרת ש"שני מעיינות הן" במקרה כזה דינו של הדם יהיה לפי הזמן שבו החל לזוב, ולפי הדעה ש"מעיין אחד הוא" דינו יהיה תלוי בזמן שבו זב.
לפי מחלוקת זו, נחלקו רב ולוי בפרשנות המחלוקת בין בית שמאי לבית הלל.
אנו מוצאים שבית הלל מחילים טומאה על "דם יולדת שלא טבלה" בניגוד לבית שמאי.
מחלוקת נוספת בין בית שמאי ובין בית הלל היא בדינה של אישה שילדה בימי זיבה (אחד עשר יום שלאחר שבעת ימי הנידה).
בניגוד למחלוקת הקודמת, השאלה נוגעת מעשית רק בדיני טומאה וטהרה של הנוגע בדמה של האישה, שהרי האישה עצמה טמאה בכל מקרה בטומאת זיבה.
בתקופת הגמרא מביא רבי זירא חומרה שהתקבלה בקרב בנות ישראל: - כדי להיטהר האישה צריכה לבדוק שבעה ימים שהיא לא רואה דם ואחר כך לטבול.
חומרה זו נתקבלה כהלכה פשוטה.
לשיטת הרמב"ן ורוב הראשונים חומרת רבי זירא נוהגת גם בימים שבהם מדין תורה דם האישה טהור.
ואילו לשיטת הרמב"ם חומרת רבי זירא היא רק על דם טמא, ויש תקנה נפרדת של הגאונים לאסור גם דם טהור.
הרמב"ם מוסיף שתקנה זו לא נתקבלה בכל המקומות, אולם בסוף תקופת הראשונים דין זה התפשט לכל קהילות ישראל.
ימים טובים הוא אלבומו השישי של הזמר דודו אהרון.
האלבום יצא לאור ב-11 בספטמבר 2013 כשנה לאחר אלבומו הקודם גיבור, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
אהרון כתב והלחין את חלק משירי האלבום.
האלבום כולל גרסת כיסוי של דודו אהרון לשיר "קרוסלה" אותו כתב והלחין בן ארצי.
כמו כן, האלבום כולל את שיר הנושא של העונה השנייה של סדרת הריאליטי "הרווק" בכיכובו של אהרון, אשר שידורה הסתיים בסמוך ליציאת האלבום ואת השיר "לא מאוחר לשנינו" אותו הלחין הזמר אייל גולן למילים של יוסי גיספן.
כמה חודשים לאחר צאתו, זכה האלבום במעמד "אלבום זהב".
ב-29 בנובמבר 2012 יצא הסינגל "אבא סלח לי" המוקדש לאביו למילים ולחן של אהרון.
ב-12 בפברואר 2013 יצא הסינגל "תהיי שלו" למילים של יוסי גיספן ולחן של אהרון.
ב-27 במאי 2013 יצא הסינגל "האוטו שלי היופי שלך", שכתב והלחין יחד עם אבישי ספיר לעיבוד והפקה מוזיקלית של יעקב למאי.
בקליפ שיצא עם השיר השתתפה שיר אלמליח.
ב-7 ביולי 2013 הוציאו אהרון וג'ולייטה את הסינגל המשותף "לילה מסובך" שכתב דורון מדלי והלחין קונסטנטינוס פאנזיס, הפקה מוזיקלית ביצע יעקב למאי.
ימים יגידו הוא אלבומו ה-17 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-7 באפריל 2014. לאחר שבועיים האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפולה על מכירות של למעלה מ-60 אלף עותקים.
זהו האלבום הראשון של גולן שיצא לאחר שהתפוצצה פרשת "משחקי חברה", בה נקשר שמו, אך התיק כנגדו נגנז בסופו של דבר.
על מרבית ההפקה המוזיקלית והעיבודים של שירי האלבום הופקד יעקב למאי, לצד עיבודים נוספים של תמיר צור, ציקי זנטי ודודו קומה.
לפני צאת האלבום הופצו לרשת ולרדיו ארבעה סינגלים מתוך האלבום, ואחד אחרי צאת האלבום.
ב-15 באוקטובר 2013 יצא הסינגל הראשון "מבעד לדמעה" שכתבה עינת הולנדר, הלחין אופיר כהן, ועיבד תמיר צור.
ב-1 בדצמבר 2013 יצא הסינגל השני "מתפלל" למילים ולחן של פאר טסי, שהגיע אחרי החקירה שלו במשטרה בחשד לקשירת שמו בפרשת "משחקי חברה", והשיר היה לשיר הכי מושמע ברדיו בשבוע צאתו לרדיו.
ב-9 בפברואר 2014 הופץ סינגל שלישי בשם "צללים של דמותה" המתכתב עם הסגנון הלבנוני שכתב והלחין אופיר כהן, עם עיבוד והפקה מוזיקלית של תמיר צור.
השיר הוא שיר נשמה עצוב, שמספר על געגועים לאישה שעזבה.
ב-18 במרץ 2014 יצא הסינגל הרביעי והאחרון לפני צאת האלבום - "הלילה תרקדי" למילים וללחן של דורון אלימלך ואליאב מועלם, ועיבוד ולהפקה מוזיקלית של יעקב למאי.
שיר קצבי וקליל שהיה במשך שלושה שבועות לשיר הכי מושמע ברדיו הישראלי.
ב-18 במאי 2014 לאחר צאת האלבום, הופץ הסינגל "ואולי ביום יפה" למילים של רמי לב, ולחן של עדי ליאון.
השיר הושמע יותר מ-230 פעמים בתחנות הרדיו השונות, וצבר למעלה מ-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
שירים בולטים שלא יצאו כסינגל
שיר הנושא של האלבום "ימים יגידו" לא יצא כסינגל, אך תוך שבועיים זכה ביותר ממיליון מאתיים אלף צפיות באתר YouTube והיה בראש מצעד ההורדות של חברות הסלולרי.
גם השיר הפותח באלבום "אני מקווה", שלא יצא כסינגל, הצליח להשיג יותר מחצי מיליון צפיות באתר יוטיוב בפרק זמן קצר מאוד.
האלבום הצליח ומכר תוך זמן קצר של 24 שעות 30 אלף עותקים והפך לאלבום פלטינה.
היה זה הישג חסר תקדים של זמר ישראלי לאחר שבועיים מצאת האלבום פורסם שהאלבום נמכר יותר מ-60,528 עותקים זהו שיא ישראלי שעוד לא היה בישראל.כבר בשבוע השני של האלבום נצפה ביוטיוב מעל ל-780 אלף צפיות לאלבום, ובנוסף כל השירים עברו את ה-400 אלף צפיות ואף חלקם הגיעו מעל למיליון צפיות
"ימים לבנים" הוא שיר מאת לאה גולדברג, שנכתב באפריל 1932 בבון שבגרמניה, התפרסם לראשונה ב-28 ביוני 1932 בשער גיליון ו' של כתב העת הספרותי "פֶּתַח" שראה אור בעיר הולדתה קובנה, ובהמשך הופיע בקובץ שיריה הראשון, "טבעות עשן" (1935).
בשנת 1975 הולחן השיר על ידי שלמה יידוב, ובוצע לראשונה על ידי הזמר אפרים שמיר, ומאז זכה להשמעות רבות באמצעי התקשורת ולביצועים רבים.
עם מבצעי השיר נמנים שלמה יידוב, הגבעתרון, גידי גוב, יזהר כהן, נתנאלה ורוחמה רז.
שורות הפתיחה של השיר מופיעות על גבי השטר העדכני על סך 100 ש"ח, שנכנס לשימוש בסוף 2017.
לאה גולדברג בת ה-21 כתבה את השיר באפריל 1932 בעיר בון בגרמניה, שבאוניברסיטה שלה כתבה את עבודת הדוקטור שלה.
השיר התפרסם לראשונה ב-28 ביוני 1932, בגיליון ו' של השבועון "פתח: גיליון לספרות בהוצאת קבוצת סופרים עבריים" בקובנה, עיר הולדתה של המשוררת.
בראשית שנת 1935 נכלל השיר בקובץ שיריה הראשון של גולדברג, "טבעות עשן", שיצא לאור בהוצאת "יחדיו".
בשנת 1959 נכלל השיר בספר "מוקדם ומאוחר" בשינויים קלים כאשר הבולט שבהם הוא החלפת המילה "רִתמוס" במילה "קצב".
בשנת 2018 אותר כתב היד של השיר והוצג בתערוכה בספרייה הלאומית בירושלים, בשיתוף עם האוניברסיטה העברית.
תחושת הבדידות של המחברת עומדת במרכזו של השיר, דבר המאפיין את כתיבתה של גולדברג לאורך השנים.
אדיר כהן מציין כי כבר בכתיבת המחברת הראשונה של יומנה בגיל 10 מתבלטת תחושת הבדידות של גולדברג.
הספר בו פורסם השיר, "טבעות עשן", "רווי כולו, בדידות והסתגרות, מצוקה אישית, עצב, תוגה והשלמה."
חוקר הספרות דן מירון, בניתוחו את השיר, מציין כי השיר לכאורה מתאר ימים שלווים ומלאי חמימות אך למעשה מתגלות בשיר תחושות של אכזבה וריקנות שבאות לידי ביטוי בצירוף המילים "ימים לבנים וריקים".
מירון טוען כי ריקותם של הימים מסתמנת עוד בתחילת השיר.
ימי הקיץ המתוארים בו הם ארוכים ומשעממים והשלווה היא "שלוות בדידות" בעוד התכלת הנשקפת בחלון היא "תכלת דממה".
הלב שסער ויתר על תשוקותיו ו"התרגל אל עצמו" ובהיעדר שיר הערש של אמו, מרדים את עצמו.
הימים הם גשרים ישרים וארוכים המוליכים מאתמול למחר היות שהם אינם מציעים דבר המעורר עניין או רגש, אלא רק מחברים את מה שהיה אל עבר מה שיהיה.
עוד מציין מירון כי הביטוי "עיניי שלמדו לחייך" מלמד על כך שהחיוך הוא כפוי, מאולץ, וכן העיניים חדלו "לזרז על לוח שעון את מרוץ הדקים", כלומר הפסיקו לשאוף לדבר מה ורק מצפות להתכלות מהירה של הזמן.
הבדידות של המחברת דומה לבדידות של תינוק שאפילו אמו נטשה אותו ונרדמה.
חמוטל בר-יוסף טוענת גם כן כי אותם גשרים ישרים וגבוהים הם ביטוי לפסימיות וייאוש, ושורות אלה "רומזות שזרם החיים הוא מעבר להשיג ידינו ולתפיסתנו, הוא נע מעל ראשינו מן האתמול אל המחר, לאו דווקא אל עתיד טוב יותר."
לעומתם, רואה דניאל עוז את השיר כמפויס דווקא: "הפיוס עומד במרכזו ומהווה דוגמה עקבית של התמודדות עם הזמן, עם הבדידות ועם האינוּת." לדעתו של עוז השיר מציג שלווה ורוגע בהתמודדות מול הכליון העצמי.
עמיה ליבליך גם כן נוטה להתייחס יותר למימד השלווה שבשיר בעיקר על רקע תיאורי הטבע: "בתיאורי היומן שלה, נזכרת לפעמים תחושת השלווה שאפפה אותה בהיותה בחיק הטבע, שפיצתה על הבדידות והעדר האהבה שחוותה בהיותה בעיר".
ענת ויסמן טוענת כי ניתן למצוא בשיר יחס אמביוולנטי כלפי הבדידות.
מצד אחד השיר מבטא "בעיקר בוז למרחביה המדומים של הבדידות אך לעיתים מופיעה בו גם התפעלות מטעמה המר-מתוק".
יחס אמביוולנטי זה בא לידי ביטוי בתגובות השונות ללחנו של שלמה יידוב לשיר.
מצד אחד טענו דן מירון וטוביה ריבנר כי הלחן מתאר רק את הרוגע ואת השלווה שבבדידות ללא התייחסות לתחושות האכזבה והייאוש.
לעומתם טוען מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כי הלחן דווקא מטיב להעביר את יחסה האמביוולנטי של המחברת לבדידות; מצד אחד יש בשיר סלידה מן הבדידות, אך מצד שני, האירוני המחברת "מוצאת משענת גם בסיטואציה הכואבת עד כדי כך שהיא מצליחה לחבב את אותו הרגש הרע".
החוקר חזי עמיאור מביא מספר פרשנויות לכותרת השיר.
הוא מציין כי הפרשנות הרווחת למילים "ימים לבנים" היא של ימים מושלגים או מוארים במיוחד.
אך, לטענתו, מילות הפתיחה של השיר מרמזות דווקא על ימות הקיץ.
בימי הקיץ, בחצי הצפוני של כדור הארץ, ובפרט בליטא, מולדתה של לאה גולדברג, השמש שוקעת לזמן קצר בלבד, ואילו ברוב שעות היממה שורר אור, והם מכונים לעיתים "לילות-לבנים".
הימים הללו אֲרֻכִּים, כְּמוֹ קַרְנֵי-הַחַמָּה הארוכות יותר בַּקַּיִץ, והם גם בהירים יותר ולבנים יותר מימי שאר עונות השנה
פרשנות שלישית שמציע עמיאור, קשורה במאורע היסטורי אשר התרחש בתקופתה של גולדברג.
באותה עת התבקש גוף בינלאומי בשם "חבר הלאומים" להתמודד עם בעיה שאתה התמודד העולם הנוצרי, הקשורה לחג הפסחא.
מועדו של חג זה מבוסס על שנת ירח, ודורש לבצע תיאום מתמיד של הלוח השמשי עם הלוח הירחי.
בפברואר 1925 הציע חבר הלאומים הצעה שמטרתה לדייק יותר את לוח השנה השמשי המקובל, ולהכניס לתוכו באופן שיטתי את יתרת השעות העודפת בכל שנת שמש בת 365 ימים.
הפתרון שהציעו היה להוסיף בסוף כל שנה יום אחד או שניים שלא יימנו עם שבעת ימות השבוע.
כלומר – היום שלאחר השבת יהיה יום ללא מספר סידורי, והיום שלאחריו יהיה יום ראשון.
כמו כן, לאחר שנים מעוברות (שבהן נוסף גם יום ה-29 בפברואר) יהיו אלה יומיים ללא שם ומספר סידורי.
ההצעה הזו עוררה חששות כבדים בעולם היהודי.
רבנים ומנהיגים חרדו מכך שהמבנה המקודש של ששת ימי מעשה ובסיומם שבת, עומד בפני סכנה.
יציבותו של לוח השנה העברי, ושל יום השבת יותר מכל, היה ונותר סמל לאומי ממדרגה ראשונה, המקובל על כל חלקי העם היהודי.
אילו התקבלה ההצעה, מסלולי החיים המשותפים של יהודים ונוצרים היו עלולים להתפצל במובן עמוק וחריף.
רבני אירופה הרכיבו משלחת שהופיעה בפני ועדת הלוח בז'נבה, והציגה בפניה את ההסתייגות העמוקה של העם היהודי מהרפורמה המוצעת.
לבסוף, נמנעה הוועדה מלקבל החלטה על קבלת השינוי, והעניין המשיך להתברר בעשורים הבאים.
הימים חסרי המקום משלהם בסדר ימות השבוע, זכו לכינוי "blank days" או "white days".
בשנת 1931 התחדשו הדיונים בוועדה בז'נבה, ואיתם הדיווחים בעיתונות העברית על אותם הימים הלבנים והריקים.
לדברי עמיאור, "האוזן הפקוחה והנפש הרגישה של המשוררת מצאו ביצור הדמיוני הזה, האסטרונומי מצד אחד והיומיומי מצד שני – שמים וארץ בד בבד – ממד אחר לגמרי של הקיום האנושי".
הוא מוסיף וטוען כי הצירוף יָמִים לְבָנִים וְרֵיקִים בתחילת הבית האחרון מסגיר את ההקשר ההיסטורי הברור לאותם ימים המרחפים מחוץ למניין ימות השבוע.
בריאיון ל-nrg ב-2010 סיפר יידוב לשדרן הרדיו בועז כהן כי הטקסט של השיר נמסר לו במסגרת הפקת תוכנית הרדיו "פגישות מוזיקליות" בקול ישראל.
בתחילה לא ידע יידוב כיצד לגשת אל השיר אך בעת ששהה בבית הוריו בשכונת קריית יובל בירושלים בזמן חג הפסח, קיבל לפתע השראה ותוך זמן קצר סיים להלחין את השיר: "אני הבנתי את השיר הזה רק כשהתחלתי להלחין אותו.
'גשרים ישרים וגבוהים בין אתמול ומחר' ו"האם הלאה נרדמה' - וחשבתי: כן, לאה.
שכתבה את השיר...ואני שומע את אמא שלי עורכת את השולחן ואני מקריא לעצמי את הטקסט של גולדברג בקול רם, ופתאום, בא הלחן.
תוך עשר דקות הלחנתי את כל השיר.
כאילו המוזיקה הייתה מונחת בתוכי".
יידוב סיפר שבחר באפרים שמיר לבצע את השיר והוא הזמר שהקליט את השיר לראשונה כשמלווה אותו שלישיית "קצת אחרת" (ששלמה יידוב, המלחין, היה חלק ממנה).
הזמרת נתנאלה שהשתתפה בערב שירי המשוררים (עם שיר אחר) התאהבה בשיר, ביקשה וקיבלה את הסכמתו של יידוב להקליט את השיר לאלבום הסולו שלה, והשיר זכה להצלחה מינורית בביצועה.
"ימים לבנים" הוקלט שוב על ידי להקת צליל מכוון (שגם בה לקח יידוב חלק), ונכלל בתקליט שנשא את שם ההרכב ב-1979. באותה שנה הקליטה אותו גם הזמרת רוחמה רז.
השיר הוקלט (בפעם החמישית תוך 4 שנים) גם על ידי המלחין עצמו, ונכלל באלבום הסולו של שלמה יידוב "הפעם הראשונה" (דצמבר 1979).
מאז זכה השיר לביצועים רבים והשמעות רבות באמצעי התקשורת.
נמצא כי בשנים 1993–2002 השיר היה בין השירים המושמעים ביותר ביום השואה לצד שירים כמו: דמעות של מלאכים, הליכה לקיסריה ועץ השדה.
ביצועים נוספים של השיר והכללתו באוספים
לאחר שהזמרת מרסדס סוסה התרשמה מהשיר בהופעה של יידוב בצוותא, תרגם יידוב את השיר לספרדית וביצע אותו ביחד עם סוסה בהופעה בהיכל התרבות.
השיר כלול באוסף שיריו של יידוב "ימים לבנים - האוסף" שיצא ב-1999 בהוצאת הליקון.
השיר כלול בתקליט האוסף "קוץ בלב: שירים ששרים יחד" בהוצאת סי.בי.אס, 1978.
השיר כלול בתקליט האוסף "נעימות עם רדת יום" בהוצאת סי.בי.אס, 1985.
השיר כלול בתקליט האוסף "שירים שנשארים - השירים היפים של העשור" בהוצאת הד ארצי, 1985.
השיר כלול באוסף "השירים שלנו - 40 שנות זמר" בהוצאת הד ארצי, 1988.
השיר פותח את האוסף "קצת אחר" בהוצאת הד ארצי, 1989.
השיר בוצע על ידי הגבעטרון ומופיע באוסף "עוד ממשיך הזמר" בהוצאת התקליט, 1990.
השיר כלול באוסף "פרח הלילך" שיצא ב-1991 בהוצאת NMC.
השיר כלול באוסף "הכל זהב" בהוצאת ספרית מעריב, 1993.
השיר בוצע על ידי הזמרת רונית אופיר וכלול באוסף "שירים לנגה" בהוצאת הד ארצי, 1996.
השיר בוצע על ידי גידי גוב בתוכנית הטלוויזיה לילה גוב וכלול באוסף "גידי גוב - שירים מלילה גוב", "האוסף השני", בהוצאת הד ארצי, 1997.
השיר בוצע על ידי יזהר כהן וכלול בתקליט "אגדה ישראלית" בהוצאת בן מוש, 2000.
השיר מופיע בפסקול סדרת הטלוויזיה בנות בראון ומופיע באוסף "בנות בראון: פסקול הסדרה" בהוצאת הד ארצי, 2002.
השיר הוקלט על ידי הזמרת נתנאלה ונכלל בביצועה באוסף "שרות לאה גולדברג" בהוצאת נענע דיסק מ-2003. כמן כן כלול השיר באוסף שיריה של נתנאלה "גבוה" שיצא לאור ב-2014 בהוצאת NMC.
השיר כלול באוסף "במקום פרידה: אוסף שירי משוררים", בהוצאת הד ארצי, 2004.
השיר נכלל באלבום שהופק במלאת 25 שנים לתוכנית הרדיו ארבע אחרי הצהריים שנשא את שם התוכנית ויצא בהוצאת NMC ב-2005. כמו כן בוצע השיר על ידי רועי בר נתן במופע לציון 35 שנה לתוכנית במסגרת פסטיבל ראשון לציון.
השיר בוצע על ידי איתן מסורי וכלול באוסף "כמו צמח בר: 14 נעימות ממבחר שירת הארץ", בהוצאת התקליט, 2005.
ביצוע אינסטרומנטלי של השיר מופיע בתקליטור ניחוח ישראלי של צמד הרמוניקס בהוצאת התו השמיני, 2005.
השיר כלול באוסף שירי הערש "לילה טוב עם רינת גבאי" בהוצאת Play Records ב-2006.
השיר כלול באוסף "התשמע קולי - נוסטלגיה ישראלית", בהוצאת הליקון, 2007.
השיר כלול באוסף "אני הולכת אלי" המורכב משירי לאה גולדברג, שיצא לאור בהוצאת NMC ב-2007.
השיר, בביצועו של אפרים שמיר כלול באוסף המשולש "ימים לבנים: היוצרים האהובים במיטב השירים" שיצא בהוצאת פונוקול ב-2008.
השיר בוצע על ידי רוחמה רז וכלול באוסף "נפשי כלתה לחרוזים: מבחר שירי משוררים בזמר העברי" בהוצאת סקאיטון, 2011.
השיר בוצע בעונה העשירית של התוכנית כוכב נולד ב-2012 על ידי המתמודדת שרון קידושין.
השיר כלול באוסף המשולש "שירי ערש לילדים הגדולים בכל הזמנים", שיצא ב-2013 בהוצאת NMC.
ביצוע אינסטרומנטלי של השיר כלול באוסף של ירוסלב יעקובוביץ' "בכל זאת זה צובט בלב" בהוצאת התו השמיני, 2015.
השיר בוצע בקיץ 2021, על ידי אניה בוקשטיין והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, במסגרת הסדרה "מנגנים שירה", מחווה למשוררים ומשוררות ישראלים.
הזמרת שי המבר הקליטה את השיר ב-2023 והביצוע שלה נכלל באלבומה השני, "כל החלומות".
השיר בוצע על-ידי מנחי זהו זה!
ביחד עם שלמה יידוב ב-2026.
השורה הראשונה של השיר מופיעה על גבי השטר בן 100 ש"ח מסדרה ג', שהונפק ב-2017, הנושא את דיוקנה של לאה גולדברג.
במרכז המחזה הדוקומנטרי שורה: מלאכת זיהוי חיים מאת רועי יוסף, המבוסס על השתתפותו של המחזאי במשימת זיהוי החללים במחנה "שורה" לאחר טבח שבעה באוקטובר, עומד רגע שחווה ובו הוא ראה חייל ששר באגביות את השיר "ימים לבנים" בזמן שנשא גופה במחנה.
אחד הצירים המשמעותיים במחזה הוא חיפוש אחר אותו חייל, אשר דמותו במחזה קרויה "חייל ששר ימים לבנים".
החגים והמועדים בדת הנוצרית , הם חלק מהאירועים הנחגגים על ידי נוצרים מרחבי העולם בלוח השנה הליטורגי, של הכנסייה הנוצרית על שלל זרמיה.
החגים הנוצרים לרוב נסובים סביב אירועים מחייו של ישו, אמו מריה וקדושים נוצרים אחרים.
בדת הנוצרית ישנה אוריינטציה חיובית לקיומם של חגים, לכן לוח השנה הנוצרי גדוש בחגים ומועדים.
מרביתם של החגים אשר מציינת הכנסייה הנוצרית הם מקומיים בלבד ואינם משותפים לכל הקהילות הנוצריות באשר הן.
עם זאת שניים מהחגים המרכזיים של הנצרות, משותפים לכלל הזרמים והעדות השונות הם חג הפסחא, הפנטקוסט וחג המולד.
המילה "Sollemnitas" שהיא הלחם בסיסים של "Sollus" (שלם) ו-"Annus" (שנה), נועדה לציין את העובדה שהחגים נחגגים במלואם בכל אחת מהשנים.
השנה הליטורגית הנוצרית היא לוח השנה הכנסייתית, אשר נעשה בו שימוש בזרמים נוצריים שונים, לציון תפילות במועדים דתיים כולל חגי קדושים נוצרים וכן הנחיה איזה קטע מכתבי הקודש יש לקרוא ביום זה, במחזור שנתי או במחזור של כמה שנים.
לוח השנה של הכנסייה הנוצרית משתנה בין זרמיה השונים כך למשל הכנסיות המערביות נוהגות להשתמש בלוח השנה הגריגוראני כאשר הכנסיות המזרחיות והכנסיות האוריינטליות נעזרות בלוח השנה היוליאני או בלוח שנה אשר מתבסס עליו.
כל הכנסיות הנוצריות משתמשות בחישוב ימי החג שלהם בשילוב של לוח שנה שימשי ולוח השנה הירחי, כאשר לוח השנה השימשי נועד בעיקר לקבוע מועדים כגון חגי קדושים ומועדי עונת חג המולד.
בעוד שלוח השנה הירחי נודע לחישוב מועדי חגי עונת הפסחא.
לחלק מהחגים (לדוגמה חג המולד) יש תאריך קבוע והם נחגגים כל שנה בתאריך זה, וחלק מהחגים נחגגים בתאריכים שונים מדי שנה, למשל חג הפסחא שנחגג תמיד ביום ראשון.
חג המולד וחגים הקשורים אליו
חג הפסחא וחגים הקשורים אליו
19 במרץ – חגו של יוסף הקדוש, בעלה של מרים, אמו של ישו, מוזז ל-20 במרץ אם נופל ביום ראשון, ומוזז ל-18 במרץ אם נופל על יום ראשון של הדקלים או על השבוע הקדוש
24 ביוני – לידת יוחנן המטביל
29 ביוני – חגם של פטרוס ופאולוס
15 באוגוסט אצל הקתולים וב-25 באוגוסט אצל האורתודוקסים – חג עליית מרים
2 בנובמבר – יום כל הנשמות
עונת חג המולד היא התקופה החשובה ביותר בהיבט החילוני שלה והדתי כאחד, בארצות בעלות רוב נוצרי.
הכנסייה הנוצרית מנציחה בתקופה זאת את לידתו של ישו הנוצרי.
היבטים שונים קיימים לחג המולד בשלל מנהגיו, בהן המנצחים בצורה שונה ממדינות שונות ברחבי העולם וכן בין עדות שונות בנצרות.
כך למשל הנצרות המערבית תנציח את לידת ישו ב-25 בדצמבר בתאם ללוח הגריגוראני, בעוד שהנצרות המזרחית מנצחיה את לידת ישו ב-7 בינואר אשר הוא למעשה ה-25 בדצמבר בהתאם ללוח השנה היוליאני.
מנהגי חג המולד איפוא משותפים כמעט לכל הנוצרים אף על הבדלים מזעריים בין המדינות והעדות השונות.
כך שמתן מתנות, קישוט עץ חג המולד, ארוחה משפחתית ודמות אגדית לרוב סנטה קלאוס או כל דמות אחרת היו המאפיינים המרכזיים והבולטים ביותר של חג המולד.
עונת חג המולד המערבי נפתחת בכנסיות המערביות בחודשי דצמבר או סוף נובמבר, אשר בנצרות המערבית ידוע כתקופת הציפייה, במהלך תקופה זאת נהוג להדליק בכל שבוע ביום ראשון של חודש דצמבר נר אחד, על נזר, אשר נקראה בהתאם "נזר הציפייה".
כמו כן במהלך חודש דצמבר נהוג לקנות מתנות, להציב עץ מקושט וכן להכין את הבית לקראת החג.
בסיומו של חג המולד, שמונה ימים מאוחר יותר נחגגים ברחבי העולם, חגיגות השנה האזרחית החדשה.
מועד חילוני לא דתי, אשר מקושר בהקשר הדתי בנצרות ליום ברית המילה של ישו, אשר בחלק ממדינות אמריקה הלטינית עדיין נחגג בשם זה.
שישה ימים מאוחר יותר לחגיגות השנה החדשה, מנציחים הנוצרים במערב את חג ההתגלות, אשר בכנסייה המערבית בייחוד הקתולית, מציין חג ההתגלות את התגלות אלוהים בפני שלושת האמגושים.
מנהגי החג איפוא כוללים הענקת מתנות לילדים, תהלוכות בהן נוהגים לשאת את כוכב בית לחם.
בארצות בעלות השפעה של תרבות צרפתית וספרדית נהוג למכור בחניות עוגת המלכים.
בנוסף באיטליה למשל לחג ההתגלות ישנה משמעות חשובה מאוד פרט על החשיבות הדתית של החג.
על פי הפולקלור האיטלקי מכשפה ושמה לביפניה, נוהגת להעניק מתנות לילדים בליל חג ההתגלות הנקרא גם הלילה השתים עשרה.
בנצרות המזרחית, אשר השפעת מוכחת על מדינות הבלקן, רוסיה והמזרח התיכון בעיקר.
עונת חג המולד נחגגת בחודשי דצמבר ינואר.
אך בניגוד לנצרות המערבית הקובעת את תאריכי מועדי חג המולד בהתאם ללוח השנה הגרגוראני, הכנסיות המזרחיות למעט הכנסייה היוונית, נוקבות בתאריכים בהתאם ללוח השנה היוליאני.
ובנוסף על כל מנהגי הנצרות המזרחית לכבוד ציון הולדתו של ישו שונים מאלו של המערב.
כך למשל התקופה המקדימה את חג המולד, מונצחת בידי כנסיות מזרחיות בצום המולד, שאחריו נחגג חג המולד.
אולם בניגוד לחג המולד המערבי אשר נחשב לחג מרכזי וחשוב בשנה.
במזרח דווקא השנה החדשה של המערב, נחשבת בעיניי נוצרים מזרחיים כחג החשוב ביותר בשנה, בעוד חג המולד קיבל גוון של חג דתי ומשפחתי מכונס יותר.
תופעה זאת מוכרת בייחוד במדינות ברית המועצות לשעבר כרוסיה ואוקראינה.
לאחר חגיגות השנה האזרחית וחג המולד.
נוהגים הנוצרים במזרח להנציח את ראש השנה הישן ב-13 בינואר ולאחר מכאן ב-18 בינואר הכנסיות המזרחיות מציינות חג דתי נוסף על חג המולד הלו הוא חג הטבילה.
בחג הטבילה נוהגים נוצריים ללכת בתהלוכה בעקבות כמרים אשר זורקים למים צלב בעוד שכל המאמינים קופצים למים אחר הצלב ועל פי אמונה האדם אשר שולה את הצלב מהמים זוכה לברכה לשנה החדשה.
בנוסף לכך נוצרים המתגוררים במזרח התיכון נוהגים לאכול בתקופת חג הטבילה מאכלים כגון מעמולים ומאפיים מטוגנים בדבש.
עונת חג המולד שהיא גם סיום השנה הליטורגית מסיימת בנצרות במיסת הנרות, אשר מנציחה את הצגת ישו בבית המקדש בפני הכהנים.
בדת הנוצרית התענית מייחסת לתקופה של ארבעים ימים לפני חג הפסחא, בהן נוצרים נוהגים לצום חלקית ולנהוג במנהגי אבלות, להתפלל ולבקש סליחה ומחילה מהאל.
אולם ישנה הבדלים בין התענית הנוצרית המזרחית לבין התענית המערבית.
מנהגי התענית מתחילים איפוא ארבעים ימים לפני חג הפסחא בנצרות המערבית ביום רביעי של אפר, בו נוהגים לאחר תפילה לפזר על מצחיהם של המאמינים אפר בצורת "צלב" לאות אבלות.
בעוד שבנצרות המזרחית מתחיל הצום ביום שני הנקרא יום שני הנקי.
אולם בטרם תקופת התענית נוהגים לערוך בכל רחבי העולם הנוצרי פסטיבלים מקדימים לתקופת התענית.
ברחבי העולם הנוצרי נוהגים מנהגים שונים לימים שלקראת התענית.
כך למשל בארצות דוברות ספרדית פורטוגזית וכן בחלקים הקתולים של גרמניה, אוסטריה, שווייץ, בלגיה ומושבותיה לשעבר של צרפת.
נוהגים מסיבת תחפושות ותהלוכות שבהן נאכלים מזונות מטוגנים בהן, מאפים כסופגניות, פנקייקים ועוגות ססגוניות.
בארצות אחרות כגון מדינות סקנדינביה ופולין מנהגי ההכנה לקראת התענית היו מאופקים יותר ביחס לשכניהם שאוזכרו לעיל.
אך עם זאת בארצות מזרח אירופה שלהן הדת המרכזית היא נצרות אורתודוקסית החגיגות מתמקדות בעיקר בציון תחילת האביב.
כך למשל בתרבות הסלאבית מסלניצה הוא חג הנחגג בשבוע שלפני התענית ובו נוהגים מרוצי מזחלות, תהלוכות, אכילת בלינצ'ס והצגת של קוסטרומה - "גברת מסלניצה", דמות של אישה העשויה מקש המסמלת את תחילת האביב.
השבוע הקדוש הוא השבוע שלפני חג הפסחא.
והוא שיאה של תקופת התענית.
מועד התחלתו וסיומו של השבוע הקודש משתנה בין הזרמים השונים בנצרות.
כך למשל בנצרות האורתודוקסית השבוע הקדוש נפתח בשבת של לזרוס דהיינו בערב יום ראשון של הדלקים ומסתיים רק בערב חג הפסחא דהיינו בליל שבת.
לעומת זאת בנצרות המערבית השבוע הקדוש נפתח רק בבוקר יום ראשון שלפני חג הפסחא ומסתיים ביום שישי הטוב, ובכך יום שבת הקדושה הוא תענית המיועדת בעיקר לנזירים ואנשי כהונה.
על כן השבוע הקדוש נפתח בחג הדקלים או ביום ראשון של הדקלים זהו חג נוצרי המסמל את כנסתו של ישו לירושלים אשר התקבל בברכות בהנחה של כפות דקלים.
במהלך הימים של שני הקדוש ועד רביעי הקדוש, נוהגים בעיקר מנהגי אבלות, תפילה והודיה לכבדו ביקורו של ישו בירושלים.
אומנם אין פעילות פולחנית יוצאת דופן למעט ארצות דוברות ספרדית בהן מתקיים אירועי הפרוססיון - שמם של תהלוכה העוברת ברחובות העיר.
לעומת ימי שני עד רביעי הקדוש.
יום חמישי הגדול ישנה פעילות דתית תוססת במיוחדת.
יום חמישי הגדול מסמל את זיכרון הסעודה האחרונה אחד האירועים החשובים והמכוננים ביותר בדת הנוצרית.
במהלך יום חמישי הגדול נוהגים כמרים לטבול את רגליהם של שנים עשר מאמינים מקומיים לנגד עייני המתפללים כריטואל חוזר של רחיצת רגליי שנים עשר השליחים בידי ישו על פי הברית החדשה.
מנהגים נוספים ביום חמישי הגדול קשורים למנהגים מקומיים בפולקלור המקומי.
כך למשל בארצות סקנדיביה נוהגים ילדים מחופשים לקבצנים לצאת מדלת אל דלת ולבקש ממתקים ממבוגרים.
בארצות קתוליות רבות נהוג להדליק מדורת, ועלות באש בובת קש של יהודה איש קריות - השליח אשר הסגיר את ישו לרומאים על פי הברית החדשה - לאחר יום חמישי הגדול מתקיים יום זיכרון לצליבתו של ישו הנקרא "יום שישי הטוב" או יום שישי הגדול.
יום שישי הטוב פותח באותה עת את הטריום דהיינו "שלושה הימים" שהם כאמור שלושת הימים המקודשים ביותר בנצרות.
מועד צליבתו של ישו איפוא הוא אחד החגים הפולחניים המכוננים בשנה הליטורגית הכנסייתית.
בארצות קתוליות רבות נהוגה תהלוכה אשר משחזרת את רגעי הפסיון של ישו בוויה דולורוזה בירושלים על פי הברית החדשה.
בארצות אחרות ליום נוסף פאן פולחני של צום קפדני ומנהגי אבלות.
כמו כן אנשים רבים נוהגים לוותר על פעילות "מהנה" באותו יום כמו למשל: "ללכת לקולנוע".
בכנסייה המערבית יום שישי הטוב מסיים גם את צום התענית, ובכך נהוג בסוף יום שישי הטוב לאכול עם המשפחה ארוחה משפחתית אשר כוללת בעיקר אכילת ביצים, כמו כן אצל קתולים החיים בארצות דוברות אנגלית כבריטניה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
נהוג לאפות ביום שישי הטוב לחמניות שעליהן ישנו סמל הצלב, אשר הפך למאכל המאפיין של יום זה.
בנצרות המזרחית יום שישי הטוב הוא יום אבלות, וצום מחמיר שבו נהוג לאכול רק לחם ולשתות מים.
בכל כנסייה אורתודוקסית ביום שישי הטוב, תצא תהלוכת לוויה שבה יישאו ארון קבורה, צלבים ומזבחות מעוטרות בפרחים אשר מסמלות אבלות.
נשים וגברים כאחד ילבשו שחור.
אופיו של יום שישי הטוב בנצרות המזרחית מסמל בעיקר עצב ואבלות ולכן מנהגיו הם כמנהגי לוויה.
בתום התהלוכה נוהגים לחסות את הצלב שעליו גופתו של ישו מונחת ורק בערב יום שבת נוהגים להסירה כסמליות לתחייתו של ישו.
ביום שבת השקטה או יום שבת של אור בכנסייה האורתודוקסית מתקיים טקס האש הקדושה.
כאשר התהלוכה של כמרים ובישופים בכירים נושאת לפיד אש ומדליקה באמצעותו את נרות המאמינים.
ביוון נהוג לדליק זיקוקי דינור בערב שבת הקדושה ולצלצל בפעמונים על מנת שכולם ידעו כי ישו קם מן המתים.
הפסחא הוא החג הדתי החשוב ביותר בעולם הנוצרי ונחגג בידי כל הזרמים השונים של הנצרות.
תאריכו של חג הפסחא נחוג תמיד ביום ראשון במהלך חודשי מרץ-אפריל בכנסיות המערביות ובכנסיות המזרחיות יכול החג לחול גם בחודש מאי.
מגוונים ומשתנים בכל מדינה ומדינה.
אולם ישנם לא מעט מנהגים משותפים לכל הזרמים השונים.
כך למשל מיסת חג הפסחא היא המפוארת והחשובה ביותר שבין הטקסים הנוצריים.
במהלכה הכמרים מדלקים את נר חג הפסחא המסמל את תחייתו של ישו.
כמו כן מנהגים בעלי אופי חילוני כוללים, קישוט ביצים, ארוחות משפחתיות בדרך כלל בשעות הבוקר וכן משחקים שונים ביוון למשל נהוג לנפץ זיקוקי דינור לציון תחיית ישו בערב חג הפסחא.
בפולקלורים של עמים מסיומים ישנה דמות אגדית אשר מביא עימה סלסלה מלא בממתקים, ביצים מקושטות ומתנות קטנות.
כך למשל בתרבות הגרמנית והאנגלו-סקסונית קיימת דמותה של ארנב חג הפסחא.
לעומת זאת בתרבות הסקנדינבית נהוג להאמין בדמותה של מכשפת חג הפסחא המחלקת ממתקים וביצים מקושטות לילדים במהלך החג.
ביום השני של חג הפסחא אשר מתקיים תמיד ביום שני (שכן הפסחא נחגג תמיד יום ראשון), נוהגים מדינות מזרח אירופה הקתולית לשפוך מים אחד על השני לסימן מזל.
במדינות אחרות ידוע יום שני של הפסחא כחג רשמי.
בנצרות המזרחית לעומת זאת השבוע שאחרי חג הפסחא, נקראה השבוע המבורך בו נהוג להלל את הימים בהן התהלך ישו על הארץ אחר התחייה.
בתום חגיגות חג הפסחא, מציינים הנוצרים הן במערב והן במזרח את הימים בהן התהלך ישו על פני הארץ לאחר תחייתו מהמתים.
ביום חמישי 39 ימים לאחר חג הפסחא, מתקיים חג העלייה.
חג העלייה מציין את התרוממותו של ישו אל השמיים בפני שנים עשר השליחים.
חגיגות החג מצריכות מהכנסייה את כיבוי נר הפסחא, אשר הודלק בערב יום שבת של אור שציינה את תחייתו של ישו מהמתים ועתה כיבוי הנר מסמל את התרוממותו השמיימיה וסיום חיו הארציים.
לאחר חג העלייה עשרה ימים מאוחר יותר ביום ראשון חמישים ימים לאחר חג הפסחא, מציינת הכנסייה את יום הולדת בחג הפנטקוסט (מיוונית: חמישים).
בעבר חג הפנטקוסט היה לבין החשובים ביותר בלוח השנה הליטורגי אומנם עם עליית החילון ירדה חשיבותו במערב או במזרח ומרבית חגיגותיו נחגגות באופן מקומי ובעיקר מסמלות בקרב נוצריים בכפרים את סיום תקופת האביב, בריקודי עם, מיסה מהודרת בצבעי אדום וירוק וכן ארוחות חגיגות בכנסייה.
בשבוע לאחר פנטקוסט מציינת הכנסייה הקתולית את חג השילוש הקדוש ובשבוע שאחריו את חג הלחם והיין הקדושים.
חג הלחם והיין הקדושים הם חלק מרכזי בפולחן הלחם הקדוש בדת הנוצרית.
החג נחגג בידי נוצרים קתולים בלבד מאז המאה ה-13 והפך לחג חשוב במדינות קתוליות כגון: פולין, אוסטריה וברזיל.
בנצרות המזרחית לעומת זאת, בשבוע שאחרי חג הפנטקוסט מונצח יום זיכרון לכבוד המתים וכול הקדושים הנוצרים.
מספר ימי זיכרון אשר בלוח השנה הליטורגי הם איפוא רבים ממספר ימות השנה ולכן היו קדושים שיום חגם חל באותו תאריך.
אולם חשיבותו של ציון יום זיכרון בשנה תלויה מאוד בקהילה המקומית.
קדושים ומלאכים הם פטרונים של אנשים מקומיים או של קהילות, ערים ואף מדינות שלמות.
ולכן במסורת הנוצרית בקהילה או עיר מסיומת שבהן קדוש מסיום נחשב לפטרונה, יום חגו הופך לחג רשמי.
כך למשל בימי הביניים, חגו של המלאך מיכאל נחגג תמיד בחודשי ספטמבר אשר היו מוכרים לאיכרים באירופה כ"תקופת הקציר" ולכן נהגו להחשיבו לקדוש המגן של הקציר.
במסורת הנוצרית ימי הזיכרון לכבודם של קדושים יכולים להיות אישיים, מקומיים, לאומיים ואף בין לאומיים.
במישור האישי בנצרות המזרחית נהוג בכל בית נוצרי לכבד זיכרון של קדוש מקומי של הבית, בטקס הנקרא "קוליבה", אשר בו נהוג לאפות מאפה או עוגת דגנים ולברך בשמה את הקדוש הפטרון של הבית.
במישור הקהילתי חגי קדושים עממים או לחלופין מקומיים מונהגים בקהילות מקומיות.
כמו למשל יום חגו של גרגוריוס הקדוש אשר מונצח בידי העדה האורתודוקסית של העיר לוד אשר שם הוא הקדוש המגן שלה.
כמו כן ישנם חגים קהילתיים אשר עלו בדרגת המישור המקומי לקהילתי ומאוחר יותר הפכו למישור הלאומי כך למשל חגיגות מציאת הפסל של מירה מאפרדיס בברזיל.
על פי האמונה הברזילאית הפסל נמשה מהמים ונעבד בידי הדייגים המקומיים במשך מספר שנים כאשר הפופולריות שלו עלתה במרוצת הדורות והפסל הפך למוקד עלייה לרגל עד אשר חגיגתו הפכה לקהילתית מקומית.
ככל שעברו השנים כך עלתה הפופולריות של הפסל והחגיגות כך גדלו כאשר מספר המאמינים נטלו חלק בחגיגה.
החג נחגג בברזיל לכבוד מציאת הפסל "כחג הילדים".
והוא נחשב לחג רשמי בברזיל.
חגים קהילתיים נוספים קשורים גם בעיקר להתגלות או כהנצחה לאירוע היסטורי חשוב בעל משמעות תאולוגית לנצרות.
כך למשל האיקוניה הוא פסטיבל דתי בצפון יוון אשר נחגג על מנת להודות לאל על ניצחון אוהבי האיקונות מול האיקונוקלאסטים אשר במאה ה-9 לספירה במצוותו של הקיסר הביזנטי ליאו ה-3 ניסו למחוא את מנהג כיבוד האיקונין בנצרות.
החג כאמור מתמקד איפוא בחשיבות פולחן האיקונין בדת הנוצרית וכן על מנת להראות את חשיבותו בכנסיות של סלוניקי נוהגים מאמינים לשאת עמם איקוניות בידיהם כאשר הם מתהלכים בזריזות מעל גחלים בוערים.
כמו כן קדוש יכול להוות גם מוקד של זהות לאומית.
כך למשל באיים הבריטים כל מדינה אשר מרכיבה אותה יש קדוש לאומי משלה.
לאנגליה למשל גרגוריוס הקדוש הוא הפטרון המגן ויום חגו הוא סמל לאומי לבריטניה.
בווליס למשל הקדוש המגן שלה הוא דויד הקדוש ובאיי האירי פטריק הקדוש הוא פטרונה של המדינה ויום חגו נחגג בה מדי שנה ב־14 במרץ.
בהולנד, בלגיה ובחלקים מגרמניה ניקולאס הקדוש אשר יום חגו נחגג ב-5 בדצמבר הפך לחג רשמי וחשוב בעייני בני המקום שהוא אף סמלם.
חגו של ניקולאס הוא כאמור מקור השראה לדמותו של סנטה קלאוס בתרבות האנגלו-האמריקאית אך בתרבות ההולנדית והבלגית הוא ידוע כבישוף חביב אשר מחלק מתנות לילדים בתוך נעליים בערב ה-5 בדצמבר יחד עם פיט השחור המתלווה עליו בספינתו שמפליגה מספרד לצפון אירופה.
לבסוף במדינות סקנדיביה יום חגה של לוצ'יה הקדושה מסירקוזי ב-13 בדצמבר הוא חג לאומי בעל מאפיינים ייחודים אשר זוכה לייחס חשוב מאוד בתרבות הסקנדינבית בפרט ובכלל בעולם כאשר הפך לסמל העמים הנורדיים בעיקר בזכות הקשר של הקדושה בין אור וחושך.
אומנם אף על החגים הלאומיים ישנם חגי קדושים שאף מעמדם הפך לבין-לאומי.
כך למשל חגיגות יום פטריק הקדוש קיבלו גוון של יום חג לאומי של האירים ובכל מקום בויש נוכחות של קהילה אירית נחגג החג במשך דורות עד אשר פרץ את גבולות הקהילה האירית והופך ונהיה משותף יותר לכל אחד אשר נוטל בו חלק.
חגים נוספים שקיבלו מעמד של חג לאומי הם יום וולנטין הקדוש אשר נודע גם כחג האהבה בתרבות המערבית.
לבסוף בשל מספר העצום של קדושים ב-1 בנובמבר נחוג ברחבי העולם הנוצרי המערבי, יום כל הקדושים וב-2 בנובמבר יום כל הנשמות.
היום כלעצמו משמש הנצחה וזיכרון לכל הקדושים ונשמות המתים אשר לא זכו ליום מיוחד בלוח השנה הנוצרי.
מנהגי החג הם לרוב עלייה לקברי קדושים וקרובי משפחה, הדלקת נרות והבאת פרחים.
אולם ברבות השנים נוסף ליום המנציח את המתים מהשפעות של תרביות קלטיות ודרום אמריקאיות מנהגים קשורים לרוחות, שדים ומוות.
כך למשל במקסיקו וברפובליקה הפיליפינית נחוג יום המתים.
יום המתים הוא פסטיבל צבעני הנחוג ב-1 בנובמבר מדי שנה באותן ארצות שאזכרו לעיל, והוא אחד הפסטיבלים הצבעוניים ביותר בשנה והחשובים המאפיינים את אותן תרביות.
מנגד בתרבות האנגלו-אמריקאית נפוץ מנהגי ליל כל הקדושים, אשר מאז שנות ה-90 בעקבות התפשטות התרבות האמריקאית באמצעות כלי המדיה השונים הפך לאחד החגים הפופולרי והידועים ביותר ברחבי העולם.
מנהגי ליל כל הקדושים מכילים בתוכם מוטיבים איימתיים, תחפושות וגילוף דלועים שנהפך לאחד הסמלים המרכזיים של החג.
יום המלאך מיכאל הקדוש (20 בספטמבר)
יום מרטין הקדוש (11 בנובמבר)
יום גרוריוס הקדוש (27 בנובמבר)
יום ברברה הקדושה (4 בדצמבר)
יום ניקולאס הקדוש (5 בדצמבר)
יום לו'ציה הקדושה (13 בדצמבר)
יום סטפנטוס הקדוש (26 בדצמבר)
יום סילבסטר הקדוש (31 בדצמבר)
יום וולנטיונס הקדוש (14 בפברואר)
יום פטריק הקדוש (17 במרץ)
פסטיבלים דתיים נוספים בנצרות אשר קשורים בחייו של ישו, אימו מרים וקדושים נוצריים נוספים הם אירועים עממים מקומיים אשר נחגגים בידי זרמים מסיומים של הנצרות ואופייהם הדתי בחלק מהמקרים כמעט ונעלם, בשל חשיבותם המקומית, או שלחלופין המסורת לקיומם של אותם חגים חדשה יחסית.
כך למשל חגיגות עליית מרים השמיימה ב-15 באוגוסט וחג עיבור ללא רבב ב-8 בדצמבר הם, חגים בעלי רקע תאולוגי שקיבלו מעמד של חג רשמי במדינות קתוליות רבות ברחבי העולם מאז שנות ה-60 של המאה ה-20.
חגים בעלי מסורת שורשית יותר בנצרות כמו למשל חג הבשורה הנחוג ב־25 במרץ קיבל אופיי לא דתי במדינות צפון אירופה שם ידוע בעיקר הוופל על שם הוופל שנהוג לאכול לכבוד החג.
בעבר סימל חג הבשורה במדינות כגון צרפת ואנגליה את הימים שלפני ראש השנה הנחוג ב-1 באפריל.
אולם עם קבלת לוח השנה הגרגוריאני במאה ה-16 והחלפתו של מועד ראש השנה ל-1 בינואר.
ירד בהדרגה חשיבותו של החג.
עם זאת אצל הנוצרים החיים בארץ ישראל הדבר אינו כך וחג הבשורה הוא מועד רשמי הנחוג בידי העדות הנוצריות השונות בארץ ישראל והוא נחשב לאחד החגים החשובים ביותר בשנה בקרב נוצרי ארץ ישראל לצד חג הצלב הנחוג ב-14 בספטמבר.
מנהגי חג הבשורה בישראל הם איפוא בעיקר תהלוכות צופים, תפילה מיוחדת כאשר במהלכה מתקיים סקרמנט האוכיריסטה שאחריה נהוג להגיש כיבוד ושתייה קלה בכנסיות אשר מארחות את הטקס.
בחג הצלב נוהגים להדליק מדורות ולנפץ חזיזים כזיכרון לשמחת מציאת הצלב האמיתי בידי הקיסרית הלנה פלוייה אימו של הקיסר הרומי קונסטינטונוס במאה ה-4 לספירה.
חג נוסף אשר מקורם הדתי כמעט ואבד הוא יום הולדתו של יוחנן המטביל ב-21 ביוני אשר נקרא גם חג אמצע הקיץ.
מנהגי החג אומנם משתנים ממדינה למדינה אם מדובר בהדלקת מדורות, הליכה על גחלים, ריקודים סביב "עמוד מאי" מהודר או ריקודים והשטה של נזרים במורד הנהר.
אולם כול אותן מדינות על שלל מנהגיהם מציינים את יום הולדתו של יוחנן המטביל כהיום הארוך ביותר בשנה.
ב-8 באוגוסט נהוג לציין את חג ההשתנות.
חג המנציח את זיכרון השתנותו של ישו על הר תבור על פי המסורת הנוצרית.
מקור החג בכנסייה הנוסטרינית אשר הפיצה את המנהג בכנסיות המזרחיות ומאז המאה ה-16 נחוג גם בכנסייה הקתולית.
מנהגי החג הם איפוא הבאת ביקורים בדמות תנא - בו נמצאים תפוחים וענבים - לכנסייה והכומר מברך את הביקורים ומפזר מים קדושים על המאמינים בתום התפילה.
פרט לחגים והמועדים אשר מקורם הוא סיבה דתית מובהקת כמו ימי זיכרון לקדושים, אירועים מחיו של ישו ואימו מרים ואף חגים בעלי פאן תאולוגי.
ישנם מועדים עממים הנחגגים במדינות שונות ברחבי העולם הנוצרי, מסיבות שאינן מקורם דתי-תאולוגי.
אלא מדובר בחגיגות עממיות שמקורם לרוב יהיה היסטורי.
עם זאת הם חלק מהנוסף של התרבות הנוצרית ואף מתקשרים עליה במקרים אחדים.
כך למשל ליל ולפורגה הנחגג בתרבות הגרמנית והסקנדינבית בערב השלושים לאפריל מקורו אינו דתי נוצרי אך הולבש עליו בידי הכנסייה יום זיכרון לכבוד הקדושה ולפולרגה.
בנימין (ימי) ויסלר (נולד ב-14 בספטמבר 1978) הוא מוזיקאי, מלחין, מחזאי, תסריטאי ובמאי ישראלי, ממייסדי להקת "הבילויים".
ויסלר הוא בנם של הסופר ישראל ויסלר (פוצ'ו) ושל דיצה מאיר, ולו אח ואחות.
הוא קרוי על שמו של סבו, אבי אמו, בנימין מאיר.
ב-1996 הקים עם חברו לתיכון, נועם ענבר, את להקת הבילויים.
ויסלר כתב והלחין את רוב השירים.
הלהקה הוציאה שלושה אלבומים בין השנים 2003–2013 והתפרקה.
בשנת 2016 יצא אלבום הבכורה של ערפדי הראגטיים, הרכב שהקים עם דידה פלד וערן ויץ.
ב-2005 כתב וביים מחזה קצר בשם "המסע המופלא במכונת הזמן" שהוצג במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
בטלוויזיה יצר וביים את הסדרות "מקום לדאגה" ששודרה בערוץ 10 (2010-2008), ו"המגפה" ששודרה בהוט (2013).
היה שותף לכתיבת העונה השלישית של סדרת המתח "נויורק" ששודרה ב"יס".
לוויסלר תואר ראשון בקולנוע מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ותואר שני בספרות כללית.
ימים אדומים הוא רומן היסטורי שנכתב על ידי הסופר רם אורן, המספר את סיפורם של שני זוגות אוהבים שגורלם נקשר בקשר דמים.
הזוג הראשון הוא שושנה בורוכוב, בתו של דב בר בורוכוב, המנהיג הציוני, ותומאס וילקין, קצין בולשת בריטי.
הזוג השני הוא רוני בורנשטיין ואברהם ("יאיר") שטרן, מנהיג מחתרת לח"י.
סיפורם של הזוגות הוא סיפור אהבה, מלחמה והקרבה, המתנהל בתקופת שלטון הבריטים ומאבק המחתרות.
שם הספר נגזר משירו המפורסם של אברהם "יאיר" שטרן, "חיילים אלמונים".
הסיפור מתרחש על רקע ימי שלטון הבריטים בארץ ופעילות המחתרות.
שושנה ותומאס נפגשים במקרה, ותומאס מתאהב בה ממבט ראשון.
אף על פי שהיא מסרבת לו, תומאס אינו מוותר, ומצליח בסופו של דבר לקבוע איתה פגישות.
במקביל לכך, גם אהבתם של רוני ואברהם מתפתחת.
אברהם עולה מפולין ובמהלך לימודיו באוניברסיטה העברית הוא פוגש את רוני בורנשטיין, צעירה תמירה ויפה, שמשפחתה עלתה ארצה מאוקראינה.
לאחר זמן מה הם מתחתנים.
במהלך הספר מעמיקות פעולותיו של אברהם שטרן במסגרת האצ"ל, ובהמשך הוא מקים את הלח"י, עקב כעסו על שינוי העמדות של האצ"ל מול הבריטים.
הקצין הבריטי תומאס, מתקדם בדרגותיו בבולשת.
במשך הזמן הוא הופך אגרסיבי יותר בפעולותיו מול המחתרות העבריות והלח"י בפרט.
במקביל, תנועת הלח"י רודפת את וילקין בגלל יחסו לפעילי המחתרות.
כתוצאה מהרדיפה ההדדית, מצאו "יאיר" שטרן ותומאס וילקין את מותם.
היא מתוארת כבחורה אצילה ויפת תואר, מלומדת ומשכילה, הדוגלת בזכות הנשים לעבודה מכובדת על פי רצונן והשכלתן, ולא על פי מגדרן.
בנוסף, מתוארת שושנה, כהולכת בעקבות הוריה; היא מצטיירת כציונית וכבעלת זיקה חזקה לארץ ישראל.
למען אהבתה היא מוכנה לסבול את יחסם השלילי של חברי המחתרות אליה, ואת התנגדות אימה לקשר שלה עם תומאס.
שושנה נאמנה לתומאס ותומכת בו לכל אורך העלילה, אך מביעה הסתייגות מדרכי הפעולה שלו.
הוא מתואר כג'נטלמן אנגלי, נאמן לארצו ואמיץ.
הוא מעניק חשיבות רבה להמשך השירות בצבא, כפי שחונך מלידה.
תומאס מתואר כמתמיד במטרתו, ובפרט במטרה להשיג את ליבה של שושנה.
הוא בעל ערכים ואידיאלים, אך מוכן להתפשר למען אהבתו לשושנה.
סקרן בקשר לעולם הציוני, וליחסים הפוליטיים בארץ ישראל.
בסוף ימיו דמותו מתקשחת כתוצאה מתפקידו כחוקר, והוא נחוש בדעתו לתפוס את "יאיר".
הספר מתאר את רוני בורנשטיין כבחורה נאה, משכילה, ציונית ופיקחת.
בעלת כישרון במוזיקה, ואופקי התעניינות רחבים.
היא מתוארת כדמות אמיצה, ובעלת תושייה בעיקר ברגעי הקושי.
היא חזקה בחייו וגם לאחר מותו.
חוזקה מתבטא בכך שהיא תומכת ב"יאיר" ונפגשת איתו למרות הפחד מהבולשת, וכן בכך שלאחר הירצחו היא ממשיכה לגדל את ילדם המשותף, ובונה חיים חדשים על אף הקושי ולמרות הצער על מותו.
בולט בלימודיו כתלמיד מצטיין, כאיש רוח, וכאדם מעורב בפעילות פוליטית וארגונית.
בזמן שהותו בארץ סופג מרוחה ומתרבותה של הארץ, נקשר לנופיה, ונסחף באהבת המולדת.
בעל כישרונות אמנותיים רבים, בציור, ברישום ובמשחק, ואף מיטיב לדקלם שירה בשפת המקור.
בעל יוזמה, מנהיגות, ומוכן למסור את נפשו למען אנשיו ולמען ארצו.
אברהם כונה "יאיר" על שם אלעזר בן יאיר, ממפקדי המרד הגדול נגד הרומאים ומפקד הקנאים במצדה
בין 1917 ל-1948, בתקופת שלטון המנדט הבריטי בא"י, פעלו בארץ מחתרות עבריות שמטרתן הייתה לשחרר את ארץ ישראל מהשליטה האנגלית.
ב-1920 הוקמה מחתרת "ההגנה" שמטרתה הייתה להגן על ביטחונם של היהודים מהתנכלויות הערבים.
שיטת פעולתה של ההגנה נקראה ה"הבלגה" והיא התבטאה בהתגוננות ולא אפשרה פעולות תגמול והתקפה מול הערבים.
לכן הוקמה ב-1936 מחתרת האצ"ל.
בתחילה נקט האצ"ל בגישה ישירה יותר של פעולות תגמול מוגברות שגרמו אבדות כבדות לערבים, אך לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התייצבו היישוב העברי וההנהגה העולמית הציונית, ובתוכם אצ"ל, לצד בריטניה נגד היטלר.
ההכרזה על שיתוף הפעולה עם הבריטים גרמה למחלוקת קשה והובילה להקמת ארגון הלח"י ב-1941.
ארגון זה טען שהלחימה נגד בריטניה חייבת להמשך למרות מעורבותה במערכה נגד גרמניה.
פעולותיהם של חברי מחתרת "הלחי" היו אלימות וקיצוניות יותר מהמחתרות האחרות.
בשלב מסוים שילבו ההגנה והבולשת הבריטית כוחות במטרה להפיל את הלח"י ולתפוס את מנהיגה, אברהם שטרן.
הספר עוסק בתקופת המאבק בין אצ"ל ולח"י מול ארגון ההגנה ובסיפור רדיפתו של אברהם שטרן, מנהיג הלח"י.
האירועים בספר לעומת האירועים ההיסטוריים
מהלך האירועים המרכזי בספר מתבסס על האירועים ההיסטוריים כפי שקרו.
שני סיפורי האהבה בספר, סיפור האהבה בין תומאס וילקין, קצין הבולשת הבריטי, לשושנה בורוכוב וסיפור האהבה בין רוני בורנשטיין ואברהם "יאיר" שטרן, התרחשו במציאות.
בנוגע לסיפור הסגרתו ותפיסתו של יאיר, מקום ההסגרה ועצם פעולת התפיסה, כל אלה תואמים את הסיפור ההיסטורי.
עם זאת, המחקר ההיסטורי חלוק בדעתו בנוגע לדרך הוצאתו להורג של "יאיר".
יש הטוענים כי בעניין זה, לקח לעצמו הסופר חופש ספרותי ושילב בסיפורו רק אחת הדעות.
תום שגב מציין אי דיוקים העולים מהספר:
קונרד שיק לא היה "חוקר בריטי" (עמ' 23), כי אם בונה שעוני קוקייה שווייצרי שהפך לאדריכל.
הנציב העליון ג'ון צ'נסלור לא פיקד על יחידת פרשים של המשטרה שמשימתה הייתה להסיר את פרגוד ההפרדה בין גברים לנשים, פרגוד אותו הקימו היהודים ברחבת הכותל המערבי (עמ' 53) זאת מפני שבאותו היום הוא עוד לא נכנס לתפקידו ולא שהה בארץ ישראל.
יהודה לייב מאגנס לא עמד בראש אגודת "ברית שלום" (עמ' 55) ולמעשה אף לא נמנה עם חבריה חרף אהדתו למטרותיה.
28 בספטמבר 1944, ערב מותו של תומאס וילקין (עמ' 270), לא היה ערב יום כיפור.
האיש, ששליחו של שטרן פגש בביירות (עמ' 177), אוטו ורנר פון הנטינג, לא היה שגריר גרמניה בלבנון.
ביקורות רבות נכתבו בעקבות הספר "ימים אדומים" מאת רם אורן.
רוב הביקורות שיבחו את עושר העלילה, ואת סגנון הכתיבה.
הביקורות התייחסו לחידוש שבכתיבת ספר היסטורי המוצג בצורה מעניינת ומהנה.
מצד שני, ביקורות אחרות הסתייגו מהסגנון ההיסטוריוני שבו נכתב הספר.
ביקורות אילו טענו שהסגנון הרגיל של רם אורן חסר בספר זה.
מבקרים מסוימים אף הדגישו את אי הדיוקים ההיסטוריים בספר ואת הבעיות באמינות האירועים.
צוין גם שדעתו של רם אורן על האירועים המתרחשים בסיפור מוטה קיצונית לטובת "יאיר" שטרן, ולרעת תומאס וילקין.
זאת למרות העובדה שפעולות הטרור נעשו מצד ארגון הלחי ובהוראת יאיר.
ימים ארוכים הוא האלבום השלישי של צמד הראפרים הישראלי כהן@מושון, האלבום יצא לאור ב-13 באוגוסט 2016, על ידי חברת התקליטים יוניסל.
האלבום מושפע מוזיקלית מהזמר אריק איינשטיין וכולל דגימות רבות של שיריו.
כמו כן, איינשטיין היה חבר קרוב של אביו של מיכאל "מושון" מושונוב, מוני.
השיר "אין שום בעיה" מתוך האלבום הופק על ידי המפיק הבינלאומי דה אלכימיסט.
ימים טובים או רק היום הוא פזמון עברי שביצע אורי רווח.
השיר יצא לאור בשנת 1976.
השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי יאיר רוזנבלום.
השיר יצא לאור בשנת 1976 במסגרת פסקול סרטו של זאב רווח, "רק היום".
מנגינת השיר משולבת במספר קטעים במהלך הסרט בעיבודים שונים.
השיר זכה להצלחה נאה, כאשר הגיע למצעד השבועי של רשת ג', תוך שצעד בו כ-11 שבועות ובשיאו הגיע למקום החמישי.
גרסת הכיסוי הראשונה לשיר בוצעה על ידי להקת "הגבעות", והופיע כחלק מאלבום הבכורה של הלהקה "בתוך מראה" משנת 2004, כ-40 שנים לאחר שהולחן השיר לראשונה.
גרסת כיסוי שביצע אלון דה לוקו הופיעה באלבומו "עושה ת'מסיבה" משנת 2007.
גרסת כיסוי נוספת וקצרה בוצעה על ידי שלישיית מה קשור ועל העיבוד המוזיקלי אחראים גיא מזיג ואורי ויינשטוק.
הגרסה משמשת כפתיח ומעבר לתוכנית המערכונים החד פעמית "מה קשור".
ב-21 במרץ 2021 הוציא הזמר אייל גולן גרסת כיסוי לשיר כחלק מאלבומו "להיות מאושר".
הופק קליפ בו השתתף השחקן זאב רווח ששיחק בתפקיד הראשי בסרט.
בקליפ גולן ורווח צופים בקטעים מתוך הסרט המקורי.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-14 מיליון צפיות ביוטיוב.
ימים טובים הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי סאבלימינל, ביחד עם המפיק המוזיקלי גל מלכה והזמרים האולטראס, רן שפיר, כיתריה, ים רפאלי וגד אלבז.
השיר יצא לאור ב-26 באפריל 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים משפחת תאקט.
לשיר, שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי יאיר רוזנבלום, נוספו שני בתי ראפ בביצועם של סאבלימינל ואלי פרץ, אשר נכתבו על ידי השניים בהתאמה בשיתוף גל מלכה.
השיר הופק לכבוד יום העצמאות ה-72, אשר התרחש בתקופתה של התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
לשיר נוספו קולות רקע שבוצעו על ידי הקומיקאי שחר חסון, שמופיע גם בקליפ הנלווה לשיר.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, הועלה לערוץ היוטיוב של גל מלכה ב-26 באפריל 2020, בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו.
בקליפ ניתן לראות קטעים של מעריציהם של מבצעי השיר מבצעים ליפ סינק לשיר, תוך שמבצעי השיר עצמם מבצעים את השיר כל אחד בביתו, בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל, מלבד סאבלימינל שנמצא מחוץ לביתו.
ימי שיקגו העליזים הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1964 בבימויו של רוברט דאגלס, עם פרנק סינטרה, דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור ופיטר פאלק בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשנות ה-20 בשיקגו עם מלחמות גנגסטרים על אזורי שליטה.
העלילה מנסה להידמות לעלילות רובין הוד - רובו (רובין הוד) ושותפו ג'ון הקטן נלחמים עם שבעת הגנגסטרים שלהם (Hoods = גנגסטרים) בגאי גינסבורן האיש הרע ומחלקים כסף לעניים ויתומים.
כן מיוצגים בסרט "העלמה מריאן" ואלן א.
השירים בסרט חוברו על ידי סאמי קאהן (מילים) וג'ימי ון הוייזן (מנגינה).
השיר "My Kind of Town" המושר על ידי פרנק סינטרה היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
הגנגסטרים של שיקגו מתכנסים לחגוג את יום ההולדת של מפקדם "ג'ים הגדול" (אדוארד ג'י רובינסון).
למקום מוסעת עוגה גדולה אבל במקום שתקפוץ ממנה בחורה, פותחים הגנגסטרים ביריות לעבר ג'ים והורגים אותו.
סגנו, גאי גינסבורן (פיטר פאלק) ממנה את עצמו למפקד ודורש מכולם לשלם לו דמי חסות כדי להוכיח שכולם מאוחדים.
כולם מסכימים פרט לרובו (פרנק סינטרה) ואז פורצת מלחמה.
רובו מגייס לצידו את ג'ון הקטן (דין מרטין) לאחר הוכיח את כישוריו במשחק ביליארד וכן את האקדוחן ווילי (סמי דייוויס ג'וניור) שמיומן בשליפות אקדח.
לרובו וגינסבורן יש מועדוני הימורים מצליחם.
כשרובו נוסע עם אנשיו להרוס את המועדון של גינסברו הם נפגשים בדרך וכל אחד תוהה להיכן נוסע השני.
וויל סטארק הורס באקדח ותת מקלע את המועדון של גינסברן תוך כדי שהוא שר "באנג, באנג".
מריאן סטיבנס (ברברה ראש) בתו של ג'ים מציעה לרובו 50.000 דולר כדי שיגלה לה מי רצח את אביה.
הוא מסרב אך היא שולחת לו את הכסף.
רובו תורם את הכסף לבית יתומים בניהולו של אלן דייל (בינג קרוסבי).