tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרלמנט שנבחר החזיק מעמד רק כשנה וחצי, עד מותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת שנפטר בינואר 1820.
הבחירות הכלליות בבריטניה היו הבחירות השישיות לפרלמנט הבריטי לאחר האיחוד עם אירלנד, והתרחשו במשך יותר מחודש, בתאריכים 6 במרץ–14 באפריל 1820. הבחירות נערכו בעקבות מותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת שנפטר בינואר 1820.
הבחירות הובילו שוב לניצחונו של רוברט ג'נקינסון (שכיהן כראש הממשלה עוד משנת 1812) מהמפלגה הטורית מול צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני מן המפלגה הוויגית שהתחרה מולו גם בבחירות הקודמות.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1841 התרחשו בתאריכים 29 ביוני–22 ביולי 1841. בבחירות אלו ניצח רוברט פיל מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן ויליאם לם מהמפלגה הוויגית.
בתקופה זו מעט מן התושבים היו רשאים להצביע ואכן עשו זאת - אחזו ההצבעה עבד על 3.1% בלבד.
בחירות אלו התקיימו לאחר שהפרלמנט פוזר בעקבות אי אישור התקציב והצבעת אי אמון בממשלה הוויגית בתחילת יוני.
בסופו של דבר, המלכה ויקטוריה היא זו שפיזרה את הפרלמנט ב-22 ביוני.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתרוברט פיל367306,31451.62המפלגה הוויגיתויליאם לם271273,90246.2%המפלגה האיריתדניאל או'קונל2012,5372.1%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1847 התרחשו בתאריכים 29 ביולי–26 באוגוסט 1847. בבחירות אלו ניצח ג'ון ראסל מן המפלגה הוויגית את אדוארד סמית-סטנלי מן המפלגה השמרנית.
למעשה המפלגה השמרנית כמעט וקיבלה את רוב המושבים בפרלמנט, למרות שרוב המצביעים הצביעו למפלגה הוויגית שקיבל פחות מושבים.
בבחירות אלו התחזקה גם המפלגה האירית בהנהגת דניאל או'קונל.
בבחירות אלו נבחר לפרלמנט היהודי הראשון בתולדות בריטניה - ליונל דה רוטשילד.
נבחרי הפרלמנט נדרשו להישבע על האמונה הנוצרית, מה שמנע למעש מרוטשילד לכהן בתפקידו עד שנת 1858.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתאדוארד סמית-סטנלי367205,48142.6%המפלגה הוויגיתג'ון ראסל271259,31153.8%המפלגה האיריתדניאל או'קונל3614,1282.9%התנועה הצ'רטיסטית12,8480.59%אחרים26610.3%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1852 התרחשו בתאריכים 7 ביולי–31 ביולי 1852. בבחירות אלו ניצח אדוארד סמית-סטנלי מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן ג'ון ראסל מן המפלגה הוויגית.
זוהי הייתה הפעם השנייה ברצף שסמית-סטנלי וראסל התחרו זה מול זה בבחירות.
מערכת בחירות זו נחשבת למשמעותית במיוחד בהיסטוריה הפוליטית של בריטניה, שבה המפלגה השמרנית הפכה למפלגת אצולה כפרית, והפלגה הוויגית (הליברלית יותר) הפכה למייצגת הבורגנות העירונית.
אלו גם היו אחת מן מערכות הבחירות הצמודות ביותר בתולדות המדינה, כאשר ההפרש בין המפלגות היו מושבים בודדים.
תקופה זו חלה בצילו של מחלוקות רבות אודות התקציב וחוקי הדגן.
כמו בבחירות הקודמות, המפלגה הוויגית קיבלה את רוב הקולות, אך המפלגה השמרנית היא זו שקיבלה את רוב המושבים בפרלמנט.
לאחר הבחירות סמית-סטנלי השמרן נתקל בקשיים להרכיב ממשלה בעקבות פיצולים ופילוגים במפלגתו.
בסופו של דבר הממשלה השמרנית נפלה בדצמבר 1852, ואת סמית-סטנלי ירש ג'ורג' המילטון-גורדון.
ממשלה זו גם קרסה בשנת 1855 בעקבות המעורבות הבריטית במלחמת קרים.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתאדוארד סמית-סטנלי330311,48141.9%המפלגה הוויגיתג'ון ראסל324430,88253.8%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1857 התרחשו בתאריכים 27 במרץ–24 באפריל 1857. בבחירות אלו ניצח הנרי טמפל מן המפלגה הוויגית את אדוארד סמית-סטנלי מן המפלגה השמרנית.
בחירות אלו נערכו לאחר אי אמון פרלמנטרי וציבורי בממשלה לאור המעורבות במלחמת האופיום השנייה.
טמפל, בן 72 בהיבחרו, היה האדם המבוגר ביותר עד היום (2024) שזכה בבחירות ראשונות
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתאדוארד סמית-סטנלי264239,71233.5%המפלגה הוויגיתהנרי טמפל377464,12764.8%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1859 התרחשו בתאריכים 28 באפריל–18 במאי 1859. בבחירות אלו ניצח הנרי טמפל מן המפלגה הליברלית את ראש ממשלת המיעוט אדוארד סמית-סטנלי מן המפלגה השמרנית.
בחירות אלו היו הראשונות שבהן שהתמודדה המפלגה הליברלית, והאחרונות שבהן התמודדה התנועה הצ'רטיסטית לפני שפורקה.
נכון לשנת 2020, מדובר בבחירות האחרונות בהן השמרנים זכו במרבית המושבים בוויילס, וכן היו הפעם האחרונה עד כה בה קיבלה המפלגה השמרנית פחות משליש מהקולות באנגליה.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתאדוארד סמית-סטנלי298193,23234.2%המפלגה הליברליתהנרי טמפל356372,11765.8%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1865 התרחשו בתאריכים 11 ביולי – 24 ביולי 1865. בבחירות אלו ניצח הנרי טמפל מן המפלגה הליברלית את אדוארד סמית-סטנלי מן המפלגה השמרנית.
טמפל נפטר באוקטובר 1865, והחליף אותו בתפקיד ג'ון ראסל שהתפטר בשנת 1866. בכך למעשה נסללה הדרך לממשלתו השמרנית של בנג'מין דיזראלי.
היו אלה הבחירות הכלליות האחרונות בבריטניה עד שנת 2019 בה מפלגה הגדילה את רובה לאחר שהוחזרה לתפקיד בבחירות הקודמות ברוב מופחת
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתאדוארד סמית-סטנלי289346,03540.5%המפלגה הליברליתהנרי טמפל369508,82159.5%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1868 התרחשו בתאריכים 17 בנובמבר–7 בדצמבר 1868. בבחירות אלו ניצח ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית את בנג'מין דיזראלי מן המפלגה השמרנית.
היו אלה הבחירות הראשונות בבריטניה שבהן הצביעו יותר ממיליון איש- כמעט פי 3 מהבחירות הקודמות בשנת 1865. היו אלה הבחירות האחרונות שבהן כל מושבי הפרלמנט אוישו על ידי נציגי שתי מפלגות בלבד.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתבנג'מין דיזראלי271903,31838.7%המפלגה הליברליתויליאם גלאדסטון387508,82161.2%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1874 התרחשו בתאריכים 31 בינואר–17 בפברואר 1874. בבחירות אלו ניצח בנג'מין דיזראלי מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית.
אמנם המפלגה השמרנית קיבלה את רוב מושבי הפרלמנט, המפלגה הליברלית היא זו שקיבלה את רוב קולות המצביעים (לאחר שעשרות מועמדים שמרניים זכו במחוזותיהם ללא התנגדות).
זה היה הניצחון השמרני הראשון בבחירות כלליות מאז 1841. בבחירות אלו המפלגה הליברלית התרסקה ואיבדה כמעט 150 ממושביה, ולראשונה מזה שנים, מפלגה אירית נכנסה לפרלמנט.
אלו היו גם הבחירות הראשונות שבהן ההצבעה הייתה חשאית.
זוהי גם הייתה הפעם האחרונה שמפלגה הובסה למרות שקיבלה כ"כ אחוזים בהצבעה העממית.
בבחירות נבחרו 652 חברי פרלמנט, 6 פחות מאשר בבחירות הקודמות.
בעקבות טענות על שחיתות בוטלו כ-6 מחוזות בחירה.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתבנג'מין דיזראלי3501,091,70844.3%המפלגה הליברליתויליאם גלאדסטון2421,281,15952%המפלגה האירית6090,2343.66%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1885 התרחשו בתאריכים 24 בנובמבר–18 בדצמבר 1885. בבחירות אלו ניצח ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית את ראש הממשלה המכהן רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית.
המפלגה הליברלית ניסתה להקים ממשלה, אך נכשלה והבחירות הבאות התקיימו כשנה לאחר מכן.
בבחירות אלו התמודדה לראשונה מפלגה סוציאליסטית, אשר העמידה לבחירה כ-3 מועמדים שלא נבחרו.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתרוברט גסקוין ססיל2471,869,56043%המפלגה הליברליתויליאם גלאדסטון3192,071,86847.7%המפלגה האיריתצ'ארלס סטיוארט פרנל86299,1786.9%אחרים ועצמאיים18סך הכל6704,347,984100%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1886 התרחשו בתאריכים 1 ביולי–27 ביולי 1886. בבחירות אלו ניצח רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית.
המפתח למהפך המשמעותי היה שיתוף פעולה בין המפלגה השמרנית לבין גורמים ליברלים ויוניוניסטיים כגון ג'וזף צ'מברלין.
ההפסד של הליברלים היווה למעשה סוף לדומיננטיות שלהם בפוליטיקה הבריטית במאה ה-19.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתרוברט גסקוין ססיל3931,417,62751.4%המפלגה הליברליתויליאם גלאדסטון1921,244,68345.1%המפלגה האיריתצ'ארלס סטיוארט פרנל8594,0503.4%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1892 התרחשו בתאריכים 4 ביולי–26 ביולי 1892. בבחירות אלו ניצח ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית את ראש הממשלה המכהן רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית.
אמנם המפלגה השמרנית קילה את מרב הקולות והמושבים, אך ממשלתה נפלה לאחר הצבעת אי אמון באוגוסט.
הממשלה הליברלית השיקה תוכניות לרפורמות בכלכלה, בחינוך ובפוליטיקה אשר נגנזו עם הפסד המפלגה בבחירות שלאחר מכן.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתרוברט גסקוין ססיל3142,028,58647%המפלגה הליברליתויליאם גלאדסטון2721,958,59845.4%המפלגה האירית72224,5285.2%אחרים ועצמאיים1289,3171.79%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1895 התרחשו בתאריכים 13 ביולי–7 באוגוסט 1895. בבחירות אלו ניצח רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית את ארצ'יבולד פרימרוז מן המפלגה הליברלית.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתרוברט גסקוין ססיל4111,759,48449.3%המפלגה הליברליתארצ'יבולד פרימרוז1771,628,40545.6%מפלגות איריות82140,2543.93%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1900 התרחשו בתאריכים 26 בספטמבר–24 באוקטובר 1900. בבחירות אלו ניצח רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית את הנרי קמפבל-באנרמן מן המפלגה הליברלית.
בחירות אלו נערכו לאחר פיזור בפרלמנט ב-25 בספטמבר.
המפלגה השמרנית אמנם קיבלה כ-170,000 קולות (5%) יותר מן המפלגה הליברלית, אך פי שניים יותר מןההמושבים.
הבדל זה נגרם כתוצאה מבחירת 160 נציגים שמרניים ללא אלטרנטיבה משמעותית במחוזותיהם.
היו אלה הבחירות האחרונות בתקופה הוויקטוריאנית, והראשונות שבהן נבחר ראש הממשלה העתידי וינסטון צ'רצ'יל.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתרוברט גסקוין ססיל4111,637,68350.2%המפלגה הליברליתהנרי קמפבל-באנרמן1831,469,50045.1%המפלגה האירית7657,5761.8%אחרים ועצמאיים972,0292.2%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1906 התרחשו בתאריכים 12 בינואר–8 בפברואר 1906. בבחירות אלו ניצח הנרי קמפבל-באנרמן מן המפלגה הליברלית את ארתור ג'יימס בלפור מן המפלגה השמרנית.
המפלגה השמרנית הפסידה חצי ממושביה, כולל מושבו של בלפור עצמו, ובכך נחשב הניצחון הליברלי לאחד מן הניצחונות הסוחפים ביותר בתולדות הבחירות במדינה.
מתוך חברי הקבינט בדצמבר 1905, רק כשלושה שרים נבחרו שנית לפרלמנט.
בחירות אלו היו האחרונות בבריטניה שבהן המפלגה הליברלית קיבלה את רוב מושבי הפרלמנט, וכן הראשונות שבהן מפלגת הלייבור השיגה הישג משמעותי כלשהו- כ-29 מושבים.
היו אלו הבחירות האחרונות שהתרחשו יותר מחמש שנים לאחר אלו שקדמו להן.
בשנת 1911 עבר חוק המגביל את כהונתו של פרלמנט לחמש שנים בדיוק.
יש הטוענים כי ההפסד המשמעותי של השמרנים (אשר קיבלו את מספא המושבים הנמוך בתולדותיהם) התרחש בעקבות הרפורמות הכלכליות שקידמו אשר הוריד את התמיכה במפלגה בקרב מעמד הפועלים.
בנוסף על כך, הממשלה השמרנית הייתה לא פופולרית בעקבות המעורבות הבריטית במלחמת הבורים וכן עוררה ביקורת בצד גורמים פרוטסטנטים לאחר ששילבה את החינוך הדתי במערכת החינוך הממלכתית.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתארתור ג'יימס בלפור2462,278,07643.4%המפלגה הליברליתהנרי קמפבל-באנרמן3972,565,64448.9%מפלגת הלייבורקיר הארדי29254,2024.8%המפלגה האירית8233,2310.6%אחרים ועצמאיים6
הבחירות הכלליות בבריטניה 1910 התרחשו לראשונה בתאריכים 10 בינואר–10 בפברואר 1910. בבחירות אלו ניצח הרברט הנרי אסקווית' מן המפלגה הליברלית את ארתור ג'יימס בלפור מן המפלגה השמרנית.
בחירות אלו התרחשו לאחר שהממשלה לא הצליחה להעביר את הצעת התקציב בפרלמנט, דבר אשר יצר משבר חוקתי.
הבחירות יצרו מצב פוליטי מורכב, כאשר המפלגה השמרנית קיבלה כ-200,000 יותר קולות מן המפלגה הליברלית, אך קיבלה מעט פחות מושבים.
הליברלים הקימו ממשלה בחסות האירים, אך היא קרסה במהירות, מה שגרם לבחירות נוספות בדצמבר של אותה השנה.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתארתור ג'יימס בלפור2722,919,23646.8%המפלגה הליברליתהרברט הנרי אסקווית'2742,712,51143.5%מפלגת הלייבורארתור הנדרסון40435,7707%מפלגות איריות82114,2058.6%אחרים ועצמאיים2
הבחירות הכלליות בבריטניה 1910 התרחשו בפעם השנייה בתאריכים 3 בדצמבר–19 בדצמבר 1910. בבחירות אלו ניצח הרברט הנרי אסקווית' מן המפלגה הליברלית את ארתור ג'יימס בלפור מן המפלגה השמרנית.
בחירות אלו נוצרו לאחר משבר חוקתי שנוצר בעקבות חוסר יכולתה של הממשלה הליברלית לאשר תקציב.
התקציב, אשר נשען על הטלת מיסים גבוהים יותר על העשירים, נחסם בעקבות התנגדותו של בית הלורדים, אך הואשר בסופו של דבר בעקבות תמיכתם של האירים ומפלגת הלייבור.
גם בבחירות אלו יצרו קשיים פוליטיים בעקבות ניצחון פוליטי של המפלגה הליברלית בפרלמנט למרות שמרבית הקולות תמכו במפלגה השמרנית.
אלו היו הבחירות האחרונות שהתקיימו במשך מספר ימים, הבחירות האחרונות שבהן המפלגה הליברלית קיבלה את מרב המושבים, וכן האחרונות שהתרחשו בבריטניה לפני מלחמת העולם הראשונה.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתארתור ג'יימס בלפור2712,270,75346.6%המפלגה הליברליתהרברט הנרי אסקווית'2722,157,25644.2%מפלגת הלייבורג'ורג' ניקול בארנס42309,9636.4%מפלגות איריות82120,7382.4%אחרים ועצמאיים35,5580.11%
הבחירות הכלליות בבריטניה 1918 התרחשו ב-14 בדצמבר 1918, מיד לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
בבחירות אלו ניצח דייוויד לויד ג'ורג' מן המפלגה הליברלית את אנדרו בונאר לואו מן המפלגה השמרנית.
בבחירות אלו המפלגה הליברלית התפלגה לשתי רשימות- קואליציה ליברלית בהובלת ג'ורג' (זו אשר ניצחה בבחירות), ורשימה שנייה (שהיוותה למעשה את תשתית המפלגה המקורית) בהובלת הרברט אסקווית' אשר ניצחה בכ-36 מושבים בלבד, ומעולם שחזרה את כוחה שנית.
היו אלה הבחירות הראשונות בבריטניה שהתרחשו ביום אחד, אם כי עברו שבועיים מיום הבחירות, עד שנספרו קולות החיילים הבריטים שמעבר לים.
בבחירות אלו לראשונה נשים מעל גיל 30 וגברים מעל גיל 21 יכלו להצביע.
עד אותה העת כלל הנשים וחלק מן הגברים היו פסולים מן ההצבעה.
אלו היו גם הבחירות הראשונות שבהן נשים התמודדו לפרלמנט (ואחת מהן אף נבחרה - קונסטנס מרקייביץ' ממפלגת שין פיין).
הבחירות התקיימו זמן קצר לפני מלחמת העצמאות האירית, ובכך היו גם הבחירות האחרונות שכללו את מחוזותיה של אירלנד.
הבחירות התקיימו לאחר שהפרלמנט התפזר ב-14 בנובמבר.
פרלמנט זה היה אמור להתפזר עוד במהלך 1915, אך המשיך לפעול לאור המלחמה.
לאחר הבחירות התברר שאמנם המפלגה השמרנית קיבלה את רוב מושבי הפרלמנט (379 מתוך 707), אך הקואליציה הליברלית הצליחה להקים ממשלת מיעוט עם חלק מן חברי המפלגה השמרנית.
לראשונה, מפלגת הלייבור הבילה את האופוזיציה בעצמה, לאחר שקיבלה כ-57 מושבים ולראשונה גם ניצחה במספר מחוזות בויילס.
למרות ההישג, שני אישים בולטים במפלגה איבדו את מקומם בפרלמנט - רמזי מקדונלד וארתור הנדרסון.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתאנדרו בונאר לואו3794,003,84838.6%המפלגה הליברליתדייוויד לויד ג'ורג'1271,396,59013.4%מפלגת הלייבורויליאם אדמסון572,171,23020.8%שין פייןאיימון דה ואלירה73476,4584.6%מפלגה ליברליתהרברט הנרי אסקווית'361,355,39813%אחרים ועצמאיים36
הבחירות הכלליות בבריטניה 1922 התרחשו ב-15 בנובמבר 1922. בבחירות אלו ניצח אנדרו בונאר לואו מן המפלגה השמרנית את ג'ון רוברט קליינס מן מפלגת הלייבור.
בבחירות אלו החל עידן חדש בפוליטיקה הבריטית ובו המפלגות הגדולות הן מפלגה השמרנית והלייבור, והמפלגה הליברלית (שגם בבחירות אלו הייתה מפוצלת לשתי רשימות) הפכה למפלגה שלישית ומשנית.
בבחירות אלו לראשונה לא התרחשה הצבעה באירלנד בעקבות חתימת האמנה האנגלו-אירית, והקמת אירלנד העצמאית זמן קצר לאחר הבחירות.
מנהיגי שתי המפלגות הגדולות לא הספיקו לנצל את הישגיהם לאורך זמן.
קליינס הפסיד את הנהגת המפלגה לרמזי מקדונלד זמן קצר לאחר הבחירות.
ולואור פרש מתפקידו כשבעה חודשים לאחר הבחירות כתוצאה מבריאות רופפת.
את לואור ירש בראשות הממשלה סטנלי בולדווין, ובך הפך לואו לראש הממשלה הבריטי שכיהן הכי מעט זמן במאה ה-20.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתאנדרו בונאר לואו3445,294,46538.5%המפלגה הליברליתדייוויד לויד ג'ורג'531,355,3669.9%מפלגת הלייבורג'ון רוברט קליינס1424,076,66529.7%מפלגה ליברליתהרברט הנרי אסקווית'622,601,48618.9%המפלגה הקומוניסטית133,6370.2%אחרים ועצמאיים13
הבחירות הכלליות בבריטניה 1923 נערכו ב־6 בדצמבר 1923. בבחירות אלו ניצח רמזי מקדונלד ממפלגת הלייבור את ראש הממשלה המכהן סטנלי בולדווין מהמפלגה השמרנית.
אומנם המפלגה השמרנית זכתה ברוב הקולות ובמרבית המושבים בפרלמנט, אך מפלגת הלייבור הצליחה לראשונה להקים ממשלה בתמיכת המפלגה הליברלית.
בחירות אלו התקיימו לאחר שראש הממשלה אנדרו בונאר לואו חלה והתפטר לאחר 209 ימי כהונה בלבד.
סטנלי בולדווין, שכיהן אז כשר האוצר, החליף אותו.
באותה העת גם מפלגת הלייבור החליפה הנהגה.
אומנם לבולדווין היה רוב בפרלמנט, אך הוא רצה לחזק את שליטת מפלגתו ולקבל מנדט משמעותי מהעם, ולכן החליט להכריז על בחירות.
היו אלה הבחירות האחרונות שבהן מפלגה שלישית (הליברלים, במקרה זה) קיבלה למעלה מ־100 מושבים וזכתה באחוז כה גבוה של קולות (29.7%).
ממשלת מיעוט זו לא האריכה ימים ובחירות נוספות התקיימו כעשרה חודשים לאחר מכן, באוקטובר 1924.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתסטנלי בולדווין2585,286,15938%מפלגת הלייבוררמזי מקדונלד1914,267,83130.7%המפלגה הליברליתהרברט הנרי אסקווית'434,129,92229.7%אחרים ועצמאיים8
הבחירות הכלליות בבריטניה 1924 התרחשו ב-29 באוקטובר 1924. בבחירות אלו ניצח סטנלי בולדווין מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן רמזי מקדונלד מן מפלגת הלייבור.
בחירות אלו נערכו לאחר הצבעת אי-אמון בממשלת הלייבור של מקדונלד, והיו השלישיות שנערכו בבריטניה תוך פחות משנתיים.
הניצחון השמרני המוחץ התאפשר בעקבות הוספת מתמודדים שמרניים בעשרות מחוזות, וכן החלשות משמעותית של המפלגה הליברלית.
בנוסף על כך, מספר ימים התפרסם ב"דיילי מייל" מכתב זינובייב, שלכאורה נכתב על ידי הבכיר הסובייטי גריגורי זינובייב לקומוניסטים בבריטניה על מנת לחזק את התנועות המהפכניות במדינה.
בדיעבד, תברר שהמכתב זוייף, אך הוא בזמן הבחירות הוא עורר גלים וגרם לתמיכה משמעותית במפלגה השמרנית.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתסטנלי בולדווין4127,418,98346.8%מפלגת הלייבוררמזי מקדונלד1515,281,62633.3%המפלגה הליברליתהרברט הנרי אסקווית'402,818,71717.8%המפלגה הקומוניסטית151,1760.2%אחרים ועצמאיים11
הבחירות הכלליות בבריטניה 1929 התרחשו ב-30 במאי 1929. בבחירות אלו ניצח רמזי מקדונלד מן מפלגת הלייבור את ראש הממשלה המכהן סטנלי בולדווין מן המפלגה השמרנית.
לראשונה מפלגת הלייבור הייתה הגדולה בפרלמנט ושבה להרכיב את הממשלה.
בחירות אלו היו הבחירות הרביעיות (מתוך שש בסך הכל) שבהן המועמד שקיבל את מרבית קולות המצביעים הוא זה שקיבל את מיעוט המושבים בפרלמנט.
בנוסף על כך, אלו היו הבחירות הראשונות שבהן נשים צעירות בגילאי 21–29 הורשו להצביע.
בחירות אלו גם פתחו עידן של כ-50 שנות משטר דו מפלגתי.
רק בבחירות 1983 מפלגה שלישית שבה לקבל למעלה מ-20% קולות המצביעים.
+מפלגהמנהיגמושביםקולותאחוז מן הקולותהמפלגה השמרניתסטנלי בולדווין2608,252,52738.1%מפלגת הלייבוררמזי מקדונלד2878,048,96837.1%המפלגה הליברליתדייוויד לויד ג'ורג'595,104,63823.6%אחרים ועצמאיים9
הבחירות הכלליות בבריטניה 1931 התרחשו ב-27 באוקטובר 1931. בבחירות אלו ניצח ראש הממשלה רמזי מקדונלד שהוביל ממשלה לאומית רחבה בתמיכת השמרנים, את מנהיג מפלגת הלייבור, ארתור הנדרסון.
באופן כולל, מפלגות הממשלה של מקדונלד זכו ב-67% מהקולות ובכ-554 מתוך 615 המושבים בפרלמנט.
בבחירות אלו מפלגת הלייבור קיבלה כ-52 מושבים בלבד, ואיבדה 80% ממושביה.
זו הייתה הפעם האחרונה בה מפלגה אחת (במקרה זה השמרנית) קיבלה רוב מוחלט של קולות המצביעים.
בנוסף על כך, אלו היו הבחירות האחרונות בבריטניה שלא התקיימו ביום חמישי, והפעם האחרונה עד בחירות 1997 שבה מפלגה אחת קיבלה למעלה מ-400 מושבים.
ההחלטה של מקדולנד להתמודד במסגרת עממית רחבה התקבלה בעת השפל הגדול ובתמיכתו של ג'ורג' החמישי.
+מפלגהמנהיג המפלגהמושביםקולותאחוז מן הקולותהממשלה הלאומית הרחבה בהובלת מקדונלדהמפלגה השמרניתסטנלי בולדווין47011,377,02255%המפלגה הליברליתהרברט סמואל321,346,5716.5%אחרים521,178,6386.7בסך הכל55413,902,23267.2%מפלגות האופוזיציהמפלגת הלייבורארתור הנדרסון526,395,06530.6%אחרים9
הבחירות הכלליות של שנת 2022 בברזיל, נערכו ב-2 באוקטובר 2022, לבחירת הנשיא, סגן הנשיא והקונגרס הלאומי.
הבחירות למושלי המדינה וסגני מושלים, אסיפות המחוקקים במדינות ולשכת המחוקקים של המחוז הפדרלי התקיימו במקביל.
תחת הנחיה משנת 2020 שנקבעה על ידי מועצת הבחירות העליונה, על המפלגות הפוליטיות להקצות מקומות ברשימותיהן, כמו גם זמן אוויר במהלך מערכת הבחירות, למועמדים שחורים.
בסיבוב הראשון הנשיא לשעבר לואיז אינסיו דה סילבה קיבל 48.3% מהקולות, לפני ז'איר בולסונארו שזכה ב-43.2%.
מאחר שאף מועמד לנשיאות וכמה מושלים לא קיבלו יותר מ-50% תמיכה בסיבוב הראשון, נקבע כי יערך סיבוב שני ב-30 באוקטובר.
בסיבוב השני ניצח דה סילבה עם 50.9% עם הקולות לעומת 49.1% לבולסונארו.
ההצבעה בברזיל מותרת לאזרחים מעל גיל 16 וחובה לבני 18 עד 70. מי שלא מצביע בבחירות ולא מציג אחר כך הצדקה מקובלת (למשל היעדרות ממקום ההצבעה באותה עת) חייב לשלם קנס בסך 3.51 ריאל (שווה ערך ל-0.96 דולר).
אזרחי ברזיל המתגוררים מחוץ למדינה רשאים להצביע לנשיא בלבד.
הנשיא וסגן הנשיא של ברזיל נבחרים באמצעות המערכת הדו-סיבובית.
אזרחים רשאים להגיש את מועמדותם לנשיאות ולהשתתף בבחירות הכלליות, המתקיימות ביום ראשון הראשון באוקטובר (במקרה זה, ב-2 באוקטובר 2022).
אם מועמד מקבל יותר מ־50% מכלל הקולות, הוא/היא נבחר/ת.
אם אף מועמד לא עובר את הרף של 50%, סבב הצבעה שני נערך ביום ראשון האחרון באוקטובר (במקרה זה, 23 באוקטובר 2022).
בסיבוב השני רשאים להשתתף רק שני המועמדים שמקבלים את מרב הקולות בסיבוב הראשון.
הזוכה בסיבוב השני נבחר לנשיא ברזיל.
הנשיא בוחר את סגן הנשיא שלו.
המושלים וסגני המושל של כל המדינות ושל המחוז הפדרלי נבחרים, בשני סיבובים במידת הצורך, באותו אופן כמו הבחירות לנשיאות.
שליש מתוך 81 חברי הסנאט הפדרלי נבחרו באותו יום, ושני השלישים האחרים נבחרו בשנת 2018. מועמד אחד מכל אחת מהמדינות והמחוז הפדרלי נבחר באמצעות הצבעה ברוב.
כל 513 חברי לשכת הצירים (הצירים הפדרליים) נבחרו, כאשר המועמדים נבחרו מ-27 מחוזות המתאימים למדינות ולמחוז הפדרלי, בגודל משתנה בין 8 ל-70 מושבים.
הבחירות נערכות באמצעות בחירות בשיטה היחסית ברשימה הפתוחה.
שאר המושבים מוקצים בשיטת ג'פרסון.
נבחרו כל חברי האסיפות המחוקקות המדינתיות ולשכת המחוקקים המחוזית הפדרלית (צירי המחוז).
בחירות אלה נערכות גם באמצעות בחירה יחסית ברשימה הפתוחה.
לואיז אינסיו דה סילבה מטעם מפלגת הפועלים הברזילאית.
כיהן בתפקיד מינואר 2003 עד ינואר 2011 וחזר אליו לכהונה נוספת ב-1 בינואר 2023, לאחר שניצח בבחירות באוקטובר 2022.
הברית למען ברזיל (תנועה עצמאית)
איבניס רושה – מושל המחוז הפדרלי ברזיליה מאז 2019.
רנן פילו – מושל אלגואס מאז 2015.
סימון טבט – סנטור מטו גרוסו דו סול.
מפלגת חידוש העבודה הברזילאית (PRTB)
המילטון מוראו – סגן נשיא ברזיל מאז 2019.
לוי פידליקס – מועמד לנשיאות בשנים 2010 ו-2014.
ז'ואו דוריה - מושל סאו פאולו מאז 2019; ראש עיריית סאו פאולו 2017–2018; נשיא Embratur 1986–1988; שר התיירות של סאו פאולו 1983–1986. כאשר הנשיא לשעבר לולה קיבל בחזרה את זכויותיו הפוליטיות בתחילת 2021, דוריה הביא את האפשרות שהוא יתמודד לבחירות מחדש כמושל סאו פאולו.
ז'ואקים ברבוסה - השופט הראשי של בית המשפט הפדרלי העליון 2012–2014; שופט בית המשפט הפדרלי העליון 2003–2014; סגן השופט הראשי של מועצת הבחירות העליונה 2008–2009.
רנאטו קסגרנדה – מושל אספריטו סנטו מאז שנת 2019.
חוסה מריה אייל - ציר פדרלי מטעם סאו פאולו 1986–1995.
המפלגה הקומוניסטית של ברזיל (PCdoB)
ז'ואאו גולארט פילו – נציג מדינת ריו גראנדה דו סול (1983–1987).
רודריגו פאצ'קו – נשיא הסנאט הפדרלי 2021 ואילך; סנאטור מינאס ז'ראיס, 2019 ואילך.
קאבו דאצ'יולו – נציג פדרלי מריו דה ז'ניירו 2015–2019. מועמד לנשיא בשנת 2018.
טיריריקה – נציג פדרלי מטעם סאו פאולו מאז 2011.
רומאו זמה – מושל מינאס ז'ראיס מאז שנת 2019.
מרסל ואן האטם – נציג מדינת ריו גראנדה דו סול (2015–2018); ציר פדרלי מטעם ריו גראנדה דו סול מאז 2019.
וילסון וויצל – מושל ריו דה ז'ניירו מאז 2019.
ג'אניינה פשואל – סגנית המדינה של סאו פאולו.
פרננדו הדד – ראש עיריית סאו פאולו 2013–2017; שר החינוך 2005–2012; מועמד לראשות עיריית סאו פאולו בשנת 2016. מועמד לנשיא ברזיל בשנת 2018.
דנילו ג'נטילי – מגיש טלוויזיה וקומיקאי.
לוצ'יאנו האק – מגיש טלוויזיה ויזם.
על פי כתב העת אפוקה, לוצ'יאנו לא צריך להיות מועמד בשנת 2022.
סרז'יו מורו – שר המשפטים והביטחון הציבורי 2019–2020; שופט פדרלי של בית הדין הפדרלי האזורי של האזור הרביעי 1996–2018.
אדוארדו לייט – מושל ריו גרנדה דו סול מאז שנת 2019.
רודריגו מאיה – נציג פדרלי מאז 1999; נשיא לשכת הצירים 2016–2021; הנשיא הלאומי של "הדמוקרטים" 2007–2011; מועמד לראשות עיריית ריו דה ז'ניירו בשנת 2012.
מרקו פליסיאנו – נציג פדרלי מסאו פאולו מאז 2011.
אוגוסטו הלנו – שר הביטחון המוסדי מאז 2019.
דמארס אלבס – שרת הנשים, המשפחה וזכויות האדם מאז 2019.
ננדו מורה – מוזיקאי, מורה ויזם.
סרג'ו מורו – שר המשפטים והביטחון הציבורי 2019–2020; שופט פדרלי של בית הדין הפדרלי האזורי של האזור הרביעי 1996–2018.
הבחירות לקונגרס נערכו במקביל לסיבוב ההצבעה הראשון.
הבחירות לנשיאות ברזיל התקיימו ב-2 בדצמבר 1945 וכללו במקביל לבחירת הנשיאות גם את הבחירות לשני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל.
היו אלו הבחירות הראשונות לנשיאות מאז 1934 והם התקיימו בהמשך להתפטרותו של הנשיא ז'טוליו ורגאס אשר נלחץ מפנים ברזיל ומחוץ להביא לסיום הדיקטטורה.
הבחירות כללו שלושה מועמדים מרכזיים: גספאר דוטרה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אדוארדו גומס מטעם האיחוד הלאומי הדמוקרטי ויידו פלוזה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
הבחירות כללו אחוז הצבעה גבוה; 83.1 אחוזים לבחירות לנשיאות, 83.5 אחוזים לבחירות לבית הנבחרים ו-76.7 אחוזים לבחירות לסנאט.
גספאר דוטרה נבחר לנשיא ברזיל החדש לאחר השגת רוב קולות של 55.4 אחוזים (סך ההצבעות לגספאר היה 3,251,507).
אדוארדו גומס השיג 2,039,341 קולות שהיוו 34.7 אחוזים מכלל הקולות (ניצח במדינות סיארה, פיאאוי, פאראיבה והעיר הפדרלית ריו דה ז'ניירו) ויידו פלוזה השיג 569,818 קולות שהיוו 9.7 אחוזים מכלל הקולות (המדינה היחידה שבה השיג פלוזה רוב הייתה רוריימה).
+שם המפלגהיו"ר המפלגהחברים בבית הנבחריםחברים בסנאטהמפלגה הסוציאל-דמוקרטיתנראו דה אוליביירה151 (42.7%)25האיחוד הלאומי הדמוקרטיאוטביו מנגברייה81 (26.6%)12מפלגת הלייבורללא הנהגה22 (10.2%)3המפלגה הקומוניסטיתלואיס קרלוס פרסטס14 (8.6%)1המפלגה הסינדיקליסטיתמיגל ריאל4 (1.8%)1המפלגה הרפובליקניתארתור ברנרדס9 (3.7%)0
הבחירות הכלליות בברזיל התקיימו ב-3 באוקטובר 1950 וכללו בחירות לנשיאות ברזיל, בחירות לסגן נשיאות ברזיל ובחירות לשני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל (בית הנבחרים והסנאט).
הבחירות לנשיאות הסתיימו בניצחון מפלגת העבודה הברזילאית וז'טוליו ורגאס שב לנשיאות לאחר שהתפטר מתפקידו עקב הפיכה צבאית בשנת 1945. אף על פי זאת, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית נותרה המפלגה הגדולה ביותר בשני הבתים בקונגרס.
יריבו המרכזי של ורגאס במהלך הבחירות היה אדוארדו גומס מטעם האיחוד הלאומי הדמוקרטי.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העמידה את קריסטיאנו מצ'אדו כמועמד מטעמה לנשיאות במקום הנשיא המכהן מטעמה, גספאר דוטרה, שניצח במהלך הבחירות הכלליות משנת 1945. בנוסף לכך ז'ואאו מנגאביירה היה מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הסוציאליסטית.
קפה פיליו מטעם המפלגה הסוציאל-פרוגרסיבית נבחר לסגן הנשיא תחת ורגאס.
מכלל בעלי זכות ההצבעה 72.1 אחוזים הצביעו בבחירות לנשיאות, 72.0 אחוזים הצביעו בבחירות לבית הנבחרים ו-77.7 אחוזים הצביעו בבחירות לסנאט.
+שם המפלגהיו"ר המפלגהחברים בבית הנבחריםחברים בסנאטהמפלגה הסוציאל-דמוקרטיתנראו דה אוליביירה112 (27%)6האיחוד הלאומי הדמוקרטיפראדו קלי81 (17%)4מפלגת העבודה הברזילאיתז'טוליו ורגאס51 (16.5%)5המפלגה הסוציאל-פרוגרסיביתאדהמאר דה בארוס24 (7.3%)3המפלגה הרפובליקניתארתור ברנרדס11 (2.8%)2מפלגת העבודה הסוציאליתללא הנהגה9 (2.1%)1המפלגה הסוציאליסטיתז'ואאו מנגאביירה1 (0.5%)1
הבחירות הכלליות בבריטניה 1880 התרחשו ב-31 במרץ–27 באפריל 1880. במהלך הבחירות ניצחה המפלגה הליברלית את המפלגה השמרנית שעד אותה העת הנהיגה את הממשלה.
ראש הממשלה השמרני בנג'מין דיזראלי הפסיד במהלך הבחירות אך יריבו, ספנסר קומפטון קוונדיש הליברלי, לא נבחר לראש הממשלה במקומו.
למעשה, קוונדיש והרוזן השני מגראנוויל (חבר בית הלורדים) שניהם תמכו בשיבתו של ויליאם גלאדסטון לראשות הממשלה לקדנציה שנייה.
הבחירות הללו סימנו את סיום הקריירה הפוליטית ארוכת השנים של ד'יזראלי וזה פרש מהפוליטיקה זמן קצר לאחר הבחירות ונפטר שנה מאוחר יותר.
היו אלו הבחירות הלפני אחרונות בהן השיגה מפלגה אחת יותר מ-50% מקולות הבוחרים.
הבחירות האחרונות שבהן היה מצב שכזה היו בחירות 1931.
הבחירות עמדו בסימן משבר שפל כלכלי שאפף מעל בריטניה מאז 1878 והיו חלק מ'השפל הארוך' שהתחיל במסגרת המשבר הפיננסי של 1873. מתוך 652 המושבים בבית הנבחרים הבריטי; המפלגה הליברלית ניצחה ב-352 מושבים, המפלגה השמרנית ניצחה ב-237 מושבים ומפלגת "שלטון הבית" שדגלה בלאומיות אירית בראשותו של ויליאם שאו, ניצחה ב-63 מושבים.
+המפלגהמנהיג המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה הליברליתספנסר קומפטון קוונדיש1,836,423 (54.7%)352המפלגה השמרניתבנג'מין דיזראלי1,426,351 (42.5%)237מפלגת 'שלטון הבית'ויליאם שאו95,535 (2.8%)63
הבחירות הכלליות באקוודור נערכו ב-9 בפברואר 2025. מכיוון שאף מועמד לנשיאות לא השיג רוב מוחלט, נערך סיבוב שני ב-13 באפריל 2025. הנשיא המכהן דניאל נובואה נבחר מחדש לכהונה מלאה, וניצח את לואיסה גונסאלס מ בקרב חוזר.
בבחירות נבחרו גם חברי האספה הלאומית, 21 האספות המחוזיות ונציגי אקוודור במסגרת לכהונה מלאה של ארבע שנים.
בסיבוב הראשון, נובואה קיבל 44.17% מהקולות, מעט לפני גונסאלס, שקיבלה 44%.
הברית הפוליטית שהוקמה על ידי תנועת המהפכה האזרחית ו, בראשות הנשיא לשעבר רפאל קוראה, השיגה בדוחק את המקום הראשון בבחירות לאספה הלאומית עם 67 מושבים, ואחריה מפלגת של נובואה עם 66 מושבים.
שיעור ההצבעה בסיבוב הראשון עמד על כ-82%.
ב-12 באפריל 2025 הוכרז מצב חירום לקראת הסבב השני.
בסיבוב השני, נובואה קיבל 55.63% מהקולות, והביס את גונסאלס ב-11.25 נקודות אחוז.
התוצאה עלתה על הציפיות, כאשר הקמפיין של נובואה התבלט בהתמקדותו במצביעים צעירים.
גונסאלס דרשה ספירה חוזרת, אך טענותיה על הונאה היו חסרות ראיות, וגם משקיפים בין-לאומיים האיחוד האירופי וארגון מדינות אמריקה קבעו שהבחירות היו חופשיות והוגנות, ודחו את הטענות לזיופים.
בחירות 2025 נערכו לאחר קיומן של בחירות מוקדמות ב-2023, לאחר שהנשיא לשעבר גיירמו לאסו הפעיל את המנגנון של "", ימים ספורים לפני הצבעת הדחה בקונגרס.
המנגנון החוקתי הזה פיזר את האספה הלאומית והביא לבחירות בזק, הן לאספה והן לנשיאות.
בבחירות הללו נבחר דניאל נובואה להשלים את כהונתו הבלתי גמורה של לאסו, שהייתה אמורה להימשך עד מאי 2025.
בבחירות 2025 חזרה אקוודור ללוח הזמנים הרגיל שלה, לבחור את הנשיא וסגן הנשיא לכהונה מלאה של ארבע שנים, לצד חברי האספה הלאומית.
הנשיא נבחר בשיטה של הצבעה בשני סיבובים, כאשר מועמד יכול לנצח בסיבוב ראשון אם יקבל יותר מ-50% מהקולות, או יותר מ-40% מהקולות ולהקדים ב-10 נקודות אחוז את המתמודד שבא אחריו.
הנשיא מוגבל לשתי קדנציות רצופות של ארבע שנים.
חברי האספה הלאומית נבחרים בשלוש שיטות: 15 נבחרים על ידי ייצוג יחסי ברשימה סגורה במחוז בחירה ארצי.
שישה נבחרים על ידי מצביעים מחו"ל (שניים מקנדה-ארצות הברית, שניים מאמריקה הלטינית ושניים מאסיה-אירופה-אוקיאניה).
116 החברים הנותרים נבחרים ממחוזות בחירה מרובי חברים על ידי ייצוג יחסי ברשימה סגורה, כאשר כל המושבים מוקצים ב.
חברי האספה הלאומית מוגבלים לשתי קדנציות בנות ארבע שנים, גם אם אינן רצופות.
ישנן מכסות מגדריות לרשימות המפלגתיות, כלומר נדרשים חילופין בין גברים לנשים בשיטת הריצ'רץ', אך אין מכסות לייצוג מיעוטים.
שםניסיוןמחוז הביתמועמד לסגנותמפלגהלואיסה גונסאלסנשיאת תנועת המהפכה האזרחית, חברת האספה הלאומית, מזכירת הקבינט, מועמדת לנשיאות 2023מנבידניאל נובואההנשיא ה-48 של אקוודור, חבר האספה הלאומית
שםניסיוןמחוז הביתמפלגהמושל מחוז גואייס, חבר הקונגרס הלאומימחוז גואייסחבר האספה הלאומיתמחוז לוס ריוספעילה סביבתית, מועמדת לסגן הנשיא 2023מחוז גואייסנשיא האספה הלאומיתאיש עסקים, מועמד לסגן נשיא 2021מחוז גואייסנשיא איוואן סקיסלהנשיא בית הדין הארצי לצדקאסואיכן לדמוקרטיהפרנצ'סקו טבקימושל גואייסמחוז גואייסשר, חבר האספה הלאומיתמחוז גואייס
ביום הבחירות, הממשלה פרסה כלי רכב משוריינים וחיילים חמושים במקלעים כדי לאבטח את הקלפיות, בזמן שהגבולות היבשתיים של המדינה נסגרו.
התנהגותו של נובואה בתקופת הקמפיין הרשמית זכתה לביקורת כבדה.
הוא הואשם בשימוש לרעה בכספי ציבור, בלוחמה משפטית נגד מתנגדיו ובניצול משאבים ציבוריים.
הייתה ביקורת על הפרסומים שלו במדיה החברתית, שהשתמשו לכאורה בבוטים ובחשבונות מזויפים.
מאבק משפטי התנהל גם בעקבות סירובו של נובואה לוותר על תפקידו במהלך תקופת הבחירות הרשמית עבור סגניתו, - עמה היה מסוכסך.
לעיתים הוא עדכן כי למשך מספר שעות לא יהיה נשיא לצורך השתתפות באירוע של הקמפיין, במקרה אחר, הוא הודיע למזכירת הקבינט שהיא מקבלת על עצמה את הנשיאות באופן זמני.
נובואה הכריז על מצב חירום בשבעה ממחוזות אקוודור לקראת הבחירות החוזרות.
לדברי משקיפים מטעם האיחוד האירופי, המועמדים יכלו לנהל קמפיין ללא הגבלות, וחופש ההתכנסות והתנועה הובטח, למרות מצב החירום.
חופש הביטוי והעיתונות כובדו גם הם.
עם זאת, המשקיפים ציינו כי כישלונו של נובואה להגיש בקשה לאספה לקבלת "רישיון" בתחילת הקמפיין, תרם לטשטוש הגבולות בין תפקיד המועמד לתפקיד הנשיא, ומנגד, נרטיב ההונאה של גונסאלס - למרות שהבחירות היו שקופות - היה בעייתי.
תוצאות ראשוניות בסיבוב הראשון הראו שאף מועמד בבחירות לנשיאות לא זכה ברוב מוחלט.
דניאל נובואה קיבל 44.17% מהקולות, ואחריו לואיסה גונסאלס עם 43.97%.
ב-24 בפברואר 2025 אישרה מליאת ה-CNE את תוצאות הבחירות הכלליות לשנת 2025. לאחר האישור, ניתנו שלושה ימים לארגונים פוליטיים להגיש ערעורים ל-CNE או ל-TCE אם הם רואים בכך צורך.
ההפרש ביניהם היה 16,746 קולות.
במהלך הבחירות, אמו של נובואה, , נבחרה לאספה הלאומית.
בסיבוב השני, נובואה קיבל 55.63% מהקולות, והביס את גונסאלס ב-11.25 נקודות אחוז, אך היא סירבה להודות בהפסד וביקשה ספירה חוזרת, בטענה להונאה ומבלי לספק ראיות לטענה.
משקיפים בינלאומיים, כולל האיחוד האירופי וארגון מדינות אמריקה, אישרו כי הבחירות היו חופשיות והוגנות.
באספה הלאומית, ברית המפלגות שהוקמה על ידי ו, בהנהגת הנשיא לשעבר רפאל קוראה, השיגה רוב דחוק עם 67 מושבים, ואחריה מפלגת של נובואה עם 66 מושבים.
מוניקה סלסאר עזבה זמן קצר לאחר מכן את תנועת המהפכה האזרחית, והורידה את כוחה של הברית ל-66 מושבים.
רוב המפלגות הקטנות איבדו מושבים, מלבד פצ'אקוטיק, שזכתה ב-9 מושבים.
בפרלמנט של האנדים, ה-ADN זכתה בשלושה מתוך חמשת המושבים של אקוודור, לעומת שניים של הברית RC-RETO.
+תוצאות הבחירות לאספה הלאומיתמפלגהארצימחוזימעבר ליםסה"כ
ב-11 בפברואר, בראיון ראשון לאחר הסיבוב הראשון של הבחירות, טען נובואה שיש לו ראיות להונאה, שלטענתו אושרו על ידי דו"ח של ארגון מדינות אמריקה (OAS).
עם זאת, גורמים רשמיים ב-OAS דחו את הטענה, והבהירו כי לא זוהו חריגות.
נובואה גם טען כי קבוצות חמושות הקשורות לסחר בסמים שוחררו במכוון מבתי הכלא כדי להפחיד את הבוחרים לתמוך בתנועת המהפכה האזרחית.
טענה זו נדחתה על ידי נשיאת האספה הלאומית , כמו גם על ידי לואיסה גונסאלס ורפאל קוראה.
ה-CNE מסר כי כמה אנשים, כולל עובדי קלפיות, נעצרו במהלך ההצבעה החוזרת ב-13 באפריל בגין חריגות אלקטורליות שכללו הצבעה כפולה ודיווחים על פתקי הצבעה מזויפים ומסומנים מראש.
17 אנשים נתפסו מצלמים את פתקי ההצבעה שלהם, למרות האיסור שהטילה ה-CNE עקב דיווחים על כפיית מצביעים על ידי קבוצות פשע.
בחירות כלליות נערכו בארגנטינה ב-22 באוקטובר 2023 לבחירת הנשיא, סגן הנשיא, חברי הקונגרס הלאומי ומושלי רוב המחוזות.
מכיוון שאף מועמד לנשיאות לא זכה ברוב בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני ב-19 בנובמבר, בו ניצח חאבייר מיליי את שר הכלכלה היוצא סרחיו מאסה בהפרש של 11%, והפך לנשיא ארגנטינה.
הנשיא המכהן אלברטו פרננדס וסגנית הנשיא המכהנת והנשיאה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר, למרות ששניהם היו יכולים להתמודד לכהונה שנייה ברציפות, לא ניסו להיבחר מחדש.
בסיבוב הראשון, מאסה ממפלגת המרכז-שמאל השלטת סיים ראשון עם 36% מהקולות, ומיליי מקואליציית המפלגות הימניות הגיע למקום השני עם 30% מהקולות.
ניצחונו של מאסה בסיבוב הראשון נתפס כמהפך בגלל האינפלציה החמורה שהתרחשה בתקופת כהונתו של מאסה כשר הכלכלה.
בסיבוב השני ניצח מיליי עם 56% מהקולות, האחוז הגבוה ביותר מאז המעבר של ארגנטינה לדמוקרטיה.
מיליי קיבל למעלה מ-14 מיליון קולות, סך הקולות הגבוה ביותר אי פעם בהיסטוריה של ארגנטינה.
מאסה הודה בתבוסתו זמן קצר לפני פרסום התוצאות הרשמיות, ומיליי נכנס לתפקידו ב-10 בדצמבר.
בבחירות הכלליות ב-2019, המפלגה הפרוניסטית והשמאלנית של אלברטו פרננדס, ראש הממשלה לשעבר, וכריסטינה פרננדס דה קירשנר, הנשיאה לשעבר, הביסה את המפלגה הימנית של הנשיא המכהן מאוריסיו מאקרי והסנאטור הפרוניסטי השמרני .
מאקרי הפך לנשיא המכהן הראשון בהיסטוריה של ארגנטינה שהובס כשניסה להיבחר מחדש.
השנתיים הראשונות לכהונתו של פרננדס הוגבלו בשל מגפת הקורונה בארגנטינה, במהלכן הוא הטיל סגר מחמיר בניסיון לדכא את התפשטות המחלה, במקביל להתמודדות עם .
בעוד שהכלכלה התאוששה מעט בשנים 2021–2022, האינפלציה עלתה ל-100% (הגבוהה ביותר מאז 1991).
שיעורי התמיכה בו היו נמוכים באופן עקבי לאורך כל כהונתו, רק במקרים בודדים שיעור התמיכה בו היה מעל 50%.
עיתון האקונומיסט הגדיר את פרננדס כ"נשיא ללא תוכנית", ואת נשיאותו כ"ממשל חלש", רמז להיעדר קבלת החלטות עצמאית והיותו נתון להשפעתה של סגנית הנשיא והנשיאה לשעבר דה קירשנר, שפרננדס עצמו תיאר כ"מקור קבוע להתייעצות".
בחירות אמצע הקדנציה ב-2021 הסתיימו בהפסדים כבדים לסיעת החזית של כולם, שאיבדה את הרוב שלה בשני בתי הקונגרס.
באפריל 2023 הודיע פרננדס כי הוא החליט לא להתמודד מחדש לנשיאות בבחירות הכלליות ב-2023. אחרים שסירבו להתמודד היו סגנית הנשיא המכהנת דה קירשנר (שכיהנה כנשיאה בין 2007 ל-2015) והנשיא לשעבר מאוריסיו מאקרי, שירש את דה קירשנר והקדים את פרננדס.
תיקונים חוקתיים שנויים במחלוקת בחוחוי - פרובינציה שנשלטה על ידי המושל , שהתמודד כמועמד לסגן הנשיא בקמפיין של הורסיו רודריגס לרטה - הובילו להפגנות שהחלו ביוני, בהן הסתערו מפגינים על .
הבחירות ב-2023 נערכו בעיצומו של משבר כלכלי חמור עם יותר מ-140% אינפלציה ו-40% עוני.
לבחירת הנשיא, היא גרסה מותאמת של השיטה הצבעה בשני סיבובים.
מועמד יכול לזכות בנשיאות בסיבוב אחד על ידי זכייה ביותר מ-45% מהקולות או אם הוא זוכה ב-40% מהקולות תוך שהוא מסיים בפער של יותר מ-10 אחוז מהמועמד שהגיע למקום השני.
אם אף מועמד לא עומד באף אחד מתנאי הסף, מתקיים סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים.
ההצבעה היא חובה לאזרחים בגילאי 18 עד 70. הבחירה מורחבת גם לבני 16 ו-17, אם כי ללא חובת הצבעה.
גם בפריימריז וגם בסיבוב הראשון והשני הקלפיות נפתחו ב-08:00 ונסגרו ב-18:00, ותוצאות ההצבעה התחילו להתפרסם בסביבות השעה 21:00.
257 חברי בית הנבחרים נבחרים על ידי ייצוג יחסי ב-24 מחוזות בחירה מרובי חברים המבוססים על פרובינציות ארגנטינה (בנוסף לעיר בואנוס איירס).
המושבים מחולקים בשיטת ג'פרסון עם אחוז חסימה של 3%.
בבחירות אלה, 130 מתוך 257 המושבים עמדו לבחירה מחדש לתקופת כהונה של ארבע שנים.
72 חברי הסנאט נבחרים באותם 24 מחוזות בחירה, עם שלושה מושבים בכל אחד.
המפלגה שקיבלה את מרב הקולות בכל מחוז בחירה זוכה בשני מושבים, כאשר המושב השלישי מוענק למפלגה שנמצאת במקום השני.
בבחירות 2023 עמדו לבחירה מחודשת שליש מהסנאטורים, כאשר שמונה פרובינציות בחרו שלושה סנאטורים לתקופת כהונה של 6 שנים: בואנוס איירס, פורמוסה, חוחוי, לה ריוחה, מיסיונס, סן חואן, סן לואיס וסנטה קרוס.
שםתפקיד קודםמפלגהסגן נשיאסרחיו מאסהשר הכלכלה (2022–2023)חאבייר מילייחבר בית הנבחרים מבואנוס איירס (2021–2023)המפלגה הליברטריאנית
שםתפקיד קודםמפלגהשרת הביטחון (2015–2019)מושל פרובינציית קורדובה (2007–2011; 2015–2023)המפלגה החוסטיסיאליסטיתמרים ברגמןחברת בית הנבחרים מבואנוס איירס (2015–2016, 2021–הווה)
ב-20 באוגוסט 2023 נערכו באקוודור בחירות בזק לבחירת נשיא אקוודור, חברי האספה הלאומית והחלטה בשני משאלי עם.
הבחירות התקיימו בעקבות הליך של , שמאפשר לנשיא לפזר את הפרלמנט ולהוביל לבחירות בהן גם הוא עצמו צריך להתמודד מחדש.
פיזור האספה הלאומית בוצע ב-17 במאי 2023. ב-15 באוקטובר 2023 נערכו בחירות חוזרות למשרת הנשיא, לאחר שאף מועמד לא השיג את האחוז הנדרש כדי לנצח בסיבוב הראשון.
הנשיא המכהן גיירמו לאסו היה זכאי להתמודד שוב, אך הוא הודיע ב-18 במאי כי לא יתמודד.
הנבחרים בבחירות הללו, יכהנו עד סוף כהונתם הנוכחית המקורית של הנשיא והמחוקקים (2021–2025), החל מ-25 בנובמבר 2023. בחירות רגילות לתקופת כהונה מלאה של ארבע שנים יתקיימו שוב ב-2025. במקביל לבחירות, נערך משאל עם על ניצול הנפט ב ומשאל עם מקומי על כריית מתכות באזור צ'וקו אנדינו.
11 ימים לפני הסיבוב הראשון - עלתה לכותרות בינלאומיות.
לואיסה גונסאלס מ ב-15 באוקטובר הבטיחה את המקום הראשון עם 33% מהקולות, בעוד דניאל נובואה מ הגיע למקום השני עם 24%.
נובואה ניצח בסופו של דבר והשיג 52% מהקולות בסיבוב השני, ובגיל 35 הוא הפך לנשיא הצעיר ביותר בהיסטוריה של אקוודור.
ב-17 במאי 2023, יום לאחר שהתגונן בהליך הדחה בפרלמנט נגדו, הפעיל הנשיא לאסו את המנגנון הקבוע בסעיף 148 ל כדי לפזר את האספה הלאומית, והקדים את הבחירות לפרלמנט ולנשיאות.
ב-18 במאי, נשיאת מועצת הבחירות הלאומית (CNE), הכריזה על ה-20 באוגוסט 2023 כתאריך הטנטטיבי לבחירות לפרלמנט ולסיבוב הראשון של ההצבעה לנשיאות.
ל-CNE היה עד 24 במאי להציג את לוח הזמנים של הבחירות.
ב-13 ביוני, לואיסה גונסאלס הייתה בדרכה לרשום את מועמדותה לנשיאות במועצת הבחירות הלאומית עם תומכיה, כאשר הם הותקפו בתרסיס פלפל וגז מדמיע על ידי המשטרה הלאומית.
היא טופלה במרכז רפואי בקיטו לאחר ששטפה את עיניה מתרסיס הפלפל.
המשטרה טענה כי השתמשה בחומרים כימיים כדי להגן על הביטחון והסדר הציבורי בשל התנהגותם העוינת של תומכי גונזלס.
פחות משבועיים לפני הבחירות, ב-9 באוגוסט 2023, נרצח המועמד פרננדו וייאביסנסיו לאחר עצרת בחירות בקיטו בגיל 59. ההתנקשות בווייאביסנסיו הגיעה לכותרות בינלאומיות, וגררה גינויים לפיגוע ותנחומים מצד מדינות זרות וכן קריאה לחקירה מצד ארגון מדינות אמריקה.
הוא הוחלף בהצבעה על ידי עיתונאי עמית, .
הנשיא נבחר בשיטה הצבעה בשני סיבובים, כאשר מועמד נדרש לקבל בסיבוב הראשון יותר מ-50% מהקולות, או לקבל יותר מ-40% מהקולות ולהקדים ב-10% את יריבו הקרוב ביותר, כדי לנצח.
חברי האספה הלאומית נבחרים בשלושה מסלולים: 15 מהם נבחרים על ידי ייצוג יחסי ברשימה סגורה במחוז בחירה ארצי.
שישה נבחרים על ידי מצביעים מחוץ למדינה (שניים מכל אחד מהמחוזות הבאים: קנדה-ארצות הברית, אמריקה הלטינית-הקריביים-אפריקה ואסיה-אירופה-אוקיאניה).
116 החברים הנותרים נבחרים ממחוזות בחירה מרובי חברים על ידי ייצוג יחסי ברשימה סגורה, כאשר כל המושבים מחולקים ב.
חברי האספה הלאומית מוגבלים לשתי קדנציות בנות ארבע שנים, בין אם הן רצופות ובין אם לאו.
ישנן מכסות מגדריות לרשימות המפלגות, כלומר יש חילופין בין גברים לנשים.
אין מכסות לייצוג של מיעוטים.
הבחירות הכלליות באירלנד לשנת 2024 לבחירת הדאל אירן ה-34 התקיימו ביום שישי, 29 בנובמבר 2024, לאחר פיזור הדאל ה-33 ב-8 בנובמבר על ידי הנשיא מייקל היגינס לבקשתו של הטישך סיימון האריס.
נבחרו 174 חברי פרלמנט ב-43 מחוזות בחירה של בין 3 ל-5 מושבים לכל מחוז עבור הבית התחתון של האירכטס, בית המחוקקים של אירלנד.
על פי חוק הבחירות, מספר החברים הוגדל מ-160 ל-174, מה שהופך אותו לדאל הגדול ביותר בהיסטוריה של המדינה, עם עלייה במספר מחוזות הבחירה מ-39 ל-43.
הבחירות הובילו לכך שפיאנה פול נותרה המפלגה הגדולה ביותר, והגדילה את מספר המושבים שלה ל-48. שותפתה לשלטון, פינה גייל, זכתה ב-38 מושבים, כאשר שתי המפלגות יחד זכו ב-86 מושבים, שניים פחות מהרוב הנדרש.
המפלגה הירוקה, המפלגה השלישית בממשלה, איבדה את כל מושביה מלבד אחד.
שין פיין נותרה המפלגה השנייה בגודלה, עם 39 מושבים, בעוד ה והלייבור זכו ב-11 מושבים כל אחת, עלייה של חמישה מושבים אצל שתיהן.
ב-15 בינואר 2025 הוסכם על הקמת ממשלת קואליציה בין פיאנה פול, פינה גייל ותשעה עצמאיים.
מיהאל מרטין מונה לתפקיד ב-23 בינואר 2025.
הדאל ה-33 התכנס לראשונה ב-20 בפברואר 2020, ויכול היה להתפרק לא יאוחר מ-19 בפברואר 2025. משמעות הדבר היא שהתאריך המאוחר ביותר שבו הבחירות היו יכולות להתקיים היה 22 במרץ 2025. ביוני 2020, פיאנה פול, פינה גייל והירוקים הקימו ממשלה.
הצדדים הסכימו על רוטציה, כאשר שני מנהיגי המפלגות הגדולות התחלפו לסירוגין.
מיהאל מרטין, מנהיג פיאנה פול, כיהן כראש הממשלה בין 27 ביוני 2020 ל-17 בדצמבר 2022; ליאו ורדקר, מנהיג פינה גייל, כיהן מ-17 בדצמבר 2022 עד 9 באפריל 2024; וסיימון האריס כיהן מ-9 באפריל 2024, כשהחליף את ורדקר כמנהיג פינה גייל.
בסוף אוקטובר 2024 אמר האריס כי הוא מצפה שהבחירות יתקיימו לפני סוף 2024. ב-6 בנובמבר הוא אישר כי יבקש את פיזור הדאל ב-8 בנובמבר.
יומיים לאחר מכן, הוא ביקש מהנשיא לפזר את הדאל.
מאוחר יותר באותו יום, , שר השלטון המקומי, חתם על צו לקיום הבחירות ב-29 בנובמבר 2024 והחלה מערכת בחירות של שלושה שבועות.
כדי להתמודד בבחירות לדאל אירן, על המועמדים להיות אזרחים אירים בני 21 לפחות, ואם אינם מזוהים עם מפלגה פוליטית רשומה, עליהם להשיג 30 תומכים ממחוז הבחירה בו הם מתמודדים או להפקיד פיקדון בסך 500 אירו.
באוגוסט 2023, ועדת הבחירות הציעה הגדלה ל-174 חברים שייבחרו ב-43 מחוזות בחירה – עלייה של 14 חברי דאל וארבעה מחוזות בחירה.
זו הייתה הסקירה הראשונה של מחוזות בחירה שבוצעה על ידי הוועדה שהוקמה על פי חוק הרפורמה האלקטורלית 2022, בעוד שקודם לכן התהליך בוצע על ידי ועדת מחוזות.
זה יהיה ההרכב הגדול ביותר של הדאל בהיסטוריה של המדינה, ויעלה על המספר הקודם של 166 חברים משנת 1981 עד 2016.
התוצאות הראשוניות של הראו אוכלוסייה של למעלה מ-5.1 מיליון תושבים, מה שדרש גודל מינימלי של 171 חברים.
הוועדה נדרשה על פי חוק להמליץ על גודל של בין 171 ל-181, טווח שמשקף את הגידול באוכלוסיית המדינה, ואת הדרישה של חוקת אירלנד שיהיה חבר אחד שייבחר עבור לא פחות מכל 20,000 איש ועבור לא יותר מ-30,000.
על פי שיטת הקול הנייד (STV), כל מצביע רשאי לסמן כל מספר של מועמדים לפי סדר העדיפויות.
כל מועמד שמגיע למכסה או חורג ממנה נבחר מיידית.
אם בספירה הראשונה לא נבחרו די מועמדים למחוז.
אז מבין המועמדים שהצליחו לוקחים את הקולות העודפים, ומחלקים אותם למועמדים שהופיעו אצל בוחריהם בעדיפות שנייה, לפי היחס.
(למשל, אם מועמד קיבל 150 קולות בעדיפות ראשונה, בזמן ש־100 הספיקו לו להיכנס לפרלמנט, אזי נותרו 50 קולות לחלק.
נניח שבעדיפות השנייה 120 מבוחריו בחרו במועמד ב, ואילו 30 בחרו במועמד ג, כלומר יחס של 4 ל-1, אזי מועמד ב יקבל 40 מהקולות העודפים ומועמד ג יקבל עשרה).
אם גם בשלב זה לא הספיקו למלא את מכסת המושבים, אזי מסירים את המועמד שהגיע למקום האחרון בהעדפה ראשונה של הבוחרים, ומעבירים את פתקי ההצבעה שלו להעדפה השנייה שלהם, ואז שוב חוזרים על התהליך.
כך שוב ושוב, עד למילוי מכסת המושבים הנדרשת מהמחוז.
יושב ראש בית הנבחרים, על פי החוקה וחוק הבחירות, נבחר אוטומטית לדאל הבא.
בבחירות הכלליות של 2024 השתתפו 686 מועמדים ו-20 מפלגות פוליטיות רשומות.
נרשם שיא של 248 מועמדות נשים, 36% מכלל המועמדים ועלייה של 53% משנת 2020, כתוצאה ממכסה מגדרית חדשה של 40% לגברים ולנשים שנדרשה במועמדי המפלגות, אם כי נשים עדיין מיוצגות בתת-ייצוג משמעותי בדאל ובקבינט.
הקלפיות נפתחו בשעה 7 בבוקר ונסגרו בשעה 22:00 ב-29 בנובמבר.
ספירת הקולות החלה בשעה 9 בבוקר ב-30 בנובמבר.
אחוז ההצבעה הגיע לשפל שיא.
על פי RTÉ News, "שיעור ההצבעה הארצי ירד ל-59.7%, שיעור ההצבעה הנמוך ביותר מאז 1923, הפעם האחרונה שהמספר היה מתחת ל-60%".
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-6 במאי 2010.
ראש הממשלה המכהן גורדון בראון, שעמד בראש מפלגת הלייבור מאז פרישתו של טוני בלייר ב-2007, התמודד על כהונה נוספת בתפקיד מול דייוויד קמרון, מנהיג המפלגה השמרנית.
תוצאות הבחירות הביאו, לראשונה מאז 1974, לבחירת פרלמנט תלוי, כאשר לאף מפלגה אין רוב מוחלט להקמת ממשלה.
המפלגה השמרנית זכתה לעלייה ניכרת במספר המושבים על חשבון הלייבור, והייתה למפלגה הגדולה ביותר.
קמרון הקים קואליציה עם המפלגה הליברל-דמוקרטית בראשות ניק קלג כדי להגיע לרוב הדרוש, והתמנה לראשות הממשלה.
בכך הגיע שלטון הלייבור, שהחל ב-1997 עם בחירתו של טוני בלייר, לקיצו לאחר 13 שנים.
בין הנושאים שעמדו במרכז מערכת הבחירות היו התמודדות הממשלה עם תוצאות המשבר הכלכלי העולמי, השחיתות במערכת הפוליטית הבריטית (לאור שערוריית החזר ההוצאות של חברי פרלמנט שהתגלתה כשנה לפני הבחירות), ומעורבותה של בריטניה במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
במסגרת מערכת בחירות זו התקיימו לראשונה בבריטניה עימותים טלוויזיוניים בין שלושת המועמדים הבולטים.
15 באפריל 2010 - עימות ראשון, שהתמקד במדיניות פנים;
22 באפריל 2010 - עימות שני, שהתמקד ביחסים בינלאומיים;
29 באפריל 2010 - עימות שלישי, שהתמקד בכלכלה ובמיסוי.
הופעתו המוצלחת של ניק קלג בעימות הראשון, הקפיצה את מעמדה של המפלגה הליברל דמוקרטית בסקרים, שאף הראו לזמן קצר כי היא עוברת את מפלגת הלייבור ומתקרבת למפלגה השמרנית מבחינת מספר הקולות.
למרות זאת, בשל שיטת הבחירות האזורית, קבלה מפלגה זו מספר מושבי פרלמנט קטן בהרבה משתי המפלגות הגדולות, אך היוותה לשון מאזניים ולאחר הבחירות אף הצטרפה לממשלה בראשות קמרון.
ב-6 במאי נבחרו 649 מתוך 650 חברי הפרלמנט והבחירות הושלמו ב-27 במאי, באזור בחירה שבו נדחו הבחירות עקב פטירתו של אחד המועמדים.
בשל התוצאות שבהן לא זכתה אף מפלגה לרוב מוחלט, התקיימו שיחות קואליציה בין שתי המפלגות הגדולות למפלגה הליברל-דמוקרטית.
ימים אחדים לאחר מכן, רק לאחר שהתברר כי הליברל-דמוקרטים יצטרפו לקואליציה בראשות קמרון, התפטר ראש הממשלה בראון מתפקידו, בניגוד לנהוג בדרך כלל, שראש הממשלה המפסיד מתפטר ויוצא מדאונינג 10 עוד באותו ערב.
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1945 נערכו ב-5 ביולי 1945, חודשיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, ותוצאותיהן הוכרזו ב-26 ביולי.
היו אלו הבחירות הראשונות שנערכו בבריטניה מאז 1935, לאחר דחיית הבחירות עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בבחירות אלו נחלה מפלגת הלייבור בהנהגתו של קלמנט אטלי ניצחון סוחף על פני המפלגה השמרנית השלטת, שבראשה עמד ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
גודל ניצחונו של הלייבור היה לאחת ההפתעות הגדולות בהיסטוריה הפוליטית של בריטניה.
הבחירות, שבהן זכה הלייבור ברוב של חבריו בפרלמנט, סללו את הדרך להקמת ממשלת לייבור בראשות אטלי, הראשונה שנשענה על רוב שכזה, והעניקו לה מנדט לביצוע רפורמות נרחבות.
ב-10 במאי 1940 החליף וינסטון צ'רצ'יל את נוויל צ'מברלין כראש הממשלה והקים ממשלת אחדות לאומית.
הוא כלל בה שבעה שרים מטעם הלייבור ובראשם קלמנט אטלי.
הלייבור נותר חבר בממשלת האחדות עד לניצחון על גרמניה.
לאחר תבוסת גרמניה במאי 1945 עמד צ'רצ'יל תחת לחץ של חברי מפלגתו לקיים בחירות מהירות, על מנת לנצל את האווירה הציבורית החיובית עקב הניצחון במלחמה ואת תדמיתו כמנהיג המלחמה.
גם רבים בלייבור חשו שיש לקיים בחירות.
צ'רצ'יל ואטלי דווקא רצו לקיים את ממשלת האחדות הלאומית עד להבסת יפן, שהעריכו שתתרחש בתוך 18 חודשים.
צ'רצ'יל פנה ישירות אל אטלי ודרש ממנו להסכים להמשך כהונת הממשלה עד לניצחון על יפן, שאם לא כן הוא יפזר את הפרלמנט ויקרא לבחירות בתוך מספר שבועות.
אטלי הביא את הצעת צ'רצ'יל אל הוועד הפועל של הלייבור, כשהוא מבקש לקבלה, אך הוועד הפועל דחה את ההצעה ברוב גדול, במחשבה שבבחירות חדשות יוכל הלייבור להגדיל את כוחו בפרלמנט.
ב-23 במאי התפטר צ'רצ'יל, ובאותו יום הורה לו המלך ג'ורג' השישי להקים ממשלת מעבר עד לבחירות.
אטלי לא הוזמן להיות חלק ממנה.
תוצאות הבחירות גרמו להלם במפלגה השמרנית ובפרט לצ'רצ'יל (שהשתתף בעת פרסום התוצאות בוועידת פוטסדאם ונאלץ לפנות את מקומו בה לאטלי), לאור מעמדו הנערץ כמנהיג המלחמה, שרבים סברו כי יביא לו את הניצחון בבחירות.
אלו היו תוצאות הבחירות לפי קולות וחלוקת 640 מושבי הפרלמנט:
עקב שיטת הבחירות הרובנית בבריטניה (בחירה לפי מחוזות בחירה, המנצח ברוב כלשהו על פני יריביו זוכה במושב) התקיים פער ניכר בין מספר הקולות שניתנו למועמדי המפלגות השונות לבין מספר המושבים שבהן זכו.
כך, מועמדי הלייבור זכו ב-49.7 אחוזים מהקולות וב-61.4 מהמושבים בפרלמנט, ומועמדי המפלגה הליברלית זכו ב-9 אחוזים מהקולות וב-1.9 אחוזים מהמושבים בפרלמנט.
מועמדי המפלגה השמרנית זכו ב-36.2 אחוזים מהקולות וב-30.8 אחוזים מהמושבים.
בין האישים הבולטים שנבחרו לראשונה לפרלמנט בבחירות אלו היו ראשי הממשלה לעתיד הרולד וילסון וג'יימס קלהאן, וכן יו גייטסקל, מייקל פוט וריצ'רד קרוסמן.
הבחירות שיקפו את דעת מרבית המצביעים כי הלייבור ייטיב לשקם את המדינה לאחר המלחמה מאשר השמרנים ובמיוחד שינקוט בשינויים כלכליים וחברתיים מקיפים שנתפסו כחיוניים לאחר המלחמה.
תעמולת הלייבור מיצבה אותו כמפלגה היכולה להוביל את בריטניה אל הבנייה מחדש שלאחר המלחמה.
מצעה כלל את אימוץ מלוא דו"ח בוורידג' מ-1942, שכלל המלצה להקמת מדינת רווחה מקיפה לרבות רפורמה בדיור ובשירותי הבריאות וזכה לפופולריות רבה בציבור.
המפלגה הציעה מדיניות רווחה מקיפה ומגובשת ושיקפה בכך את הקונצנזוס בדבר הצורך בה.
ללייבור הייתה גם הזדמנות להפגין במהלך המלחמה את יכולת הממשל של אנשיו ששירתו במסגרת ממשלת האחדות שהקים צ'רצ'יל.
בעשורים שלפני המלחמה שלטה בבריטניה המפלגה השמרנית (למעט שתי כהונות קצרות של ממשלות לייבור, ב-1924 וב-1929-1931) ועל כן נתפסו השמרנים על ידי הציבור כאחראים לתחלואי ומשגי התקופה, ובכללם האינפלציה והאבטלה שבעקבות השפל הגדול.
בוחרים רבים חשו שהוחמץ השלום שלאחר הניצחון במלחמת העולם הראשונה, והלייבור טען כי יביא את תקופת השלום שלאחר המלחמה העולמית השנייה.
אפשר שבשל כך זכה הלייבור לתמיכה רחבה במיוחד בקרב אנשי הכוחות המזוינים הבריטים, שאנשיהם חששו מפני אבטלה ומחסור בדיור שבהם נתקלו החיילים המשוחררים ב-1918.
תעמולת השמרנים התרכזה סביב אישיותו של צ'רצ'יל, אך גם בוחרים שהעריצו את מנהיגותו של צ'רצ'יל בעת המלחמה חשו אי שביעות רצון כלפי הישגי מדיניות הפנים והחוץ של השמרנים בשלהי שנות השלושים (ובכללה מדיניות הפיוס כלפי היטלר שנקט קודמו של צ'רצ'יל, צ'מברלין).
התנגדותו של צ'רצ'יל לסוציאליזם הביאה להתבטאויות מצדו כנגד השינויים הכלכליים שנתפסו כנחוצים והכרחיים לבנייתה של בריטניה לאחר המלחמה.
השמרנים קיבלו רבים מעקרונות דו"ח בוורידג', אך טענו שיד המדינה לא תהיה משגת ליישם אותם, ובכך פנו נגד דעת הקהל.
השמרנים וצ'רצ'יל ניהלו מסע בחירות חלש, שכלל אמירה אומללה מפי צ'רצ'יל כי למימוש תוכניותיה תידרש ממשלת אטלי להפעלת גוף דמוי-גסטפו.
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-7 במאי 2015, ובמהלכן נבחר הפרלמנט ה-56 של הממלכה המאוחדת.
כמו כן, באותו יום נערכו בחירות מקומיות ברחבי אנגליה, פרט ללונדון רבתי.
ראש הממשלה המכהן ומנהיג המפלגה השמרנית דייוויד קמרון, התמודד לכהונה נוספת בתפקיד מול מנהיג מפלגת הלייבור, אד מיליבנד.
הסקרים שפורסמו טרם הבחירות צפו מאבק צמוד בין המפלגה השמרנית למפלגת הלייבור שיביא לפרלמנט תלוי, בדומה לתוצאות הבחירות הקודמות.
באופן מפתיע, המפלגה השמרנית התחזקה והביסה את הלייבור, וקיבלה רוב מוחלט בפרלמנט.
הלייבור הפסידה מושבים רבים, כשהמפלגה הלאומית הסקוטית נושפת בעורפה.
המפלגה הסקוטית זכתה להישג היסטורי, כשניצחה ב-56 מתוך 59 אזורי הבחירה בסקוטלנד.
המפלגה הליברל-דמוקרטית בהנהגת ניק קלג, שהקימה קואליציה עם השמרנים לאחר הבחירות הקודמות, נחלה תבוסה מוחצת כשאיבדה את רוב מושביה בפרלמנט, כולל מושבים של חלק משרי הקבינט היוצא.
מפלגת UKIP בראשות נייג'ל פרג' זכתה במושב אחד בלבד, שלא בהתאמה למספר הקולות שלה זכתה בספירה הכללית (מספר הקולות השלישי בגודלו).
עקב זכיית מפלגתו ברוב מוחלט, קיבל קמרון את המנדט להקמת ממשלה שנייה בראשותו.
מיליבנד, קלג ופרג' התפטרו מתפקידיהם בשל אי הצלחתם בבחירות.
המפלגה השמרנית - בראשותו של דייוויד קמרון.
גרפה 330 מושבים (331 עם יושב ראש בית הנבחרים הבריטי הבלתי-מפלגתי, הנספר אוטומטית עם הרוב) המהווים רוב שיאפשר לה הקמת ממשלה ללא שותפות.