tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלים לא הביא בחשבון את העובדה שחלק גדול ממפקדי הצ'ינדיטים היו נאמנים לווינגייט בלבד, ועשו מאמצים נואשים להצדיק כל צעד שלו.
לנטיין לא זכה להפגנת נאמנות זו, וחלק מהקצינים הרבו לתקוף אותו בכל הזדמנות.
לנטיין פיקד על הדיוויזיה ה-3 עד פירוקה בראשית שנת 1945. לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ההודית ה-39 ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הועלה לנטיין לדרגת לוטננט גנרל ומילא תפקידי מנהל ומטה שונים בצבא הבריטי.
ב-18 בפברואר 1947 מונה לראש אגף המבצעים במטכ"ל והחזיק בתפקיד עד 14 במאי.
לאחר מכן מונה לראש אגף האפסנאות בהודו, וב-1948 מונה למפקד מכללת שירותי ההגנה בהודו, וב-1955 נאלץ לפרוש מתפקידו בשל בריאות לקויה.
הוא נפטר בלונדון ב-24 ביוני והוא בן 55.
וולטר פאייט הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, בתפקידו האחרון שירת כמנהל מטה צבא ארצות הברית.
ב-1979 התגייס לצבא ארצות הברית ושירת כלוחם בדיוויזיה המוטסת ה-82 ובדיוויזיה המוטסת ה-101. לאחר ארבע שנים בשירות השתחרר.
לאחר שסיים תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת לוק הייבן שבפנסילבניה התגייס מחדש לצבא ב-1987 כקצין.
בשנים 1999–2003 שירת בדיוויזיה ההררית העשירית.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר נשלח עם הדיוויזיה למלחמת אפגניסטן.
הוא שימש קצין אג"ם בגדוד הרביעי של רגימנט החי"ר ה-31, קצין אג"ם של חטיבת הקומנדו השנייה וסגן מפקד החטיבה הראשונה.
פיקד על הגדוד השני של רגימנט החי"ר ה-27 שהוצב במחוז פקטיקה באפגניסטן.
פיקד על החטיבה השלישית של דיוויזיית החי"ר ה-25 בעת שהוצבה באזור תיכרית שבעיראק.
ביולי 2011 מונה למפקד בית הספר לחי"ר בפורט בנינג.
בנובמבר 2012 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לסגן מפקד לתמיכה של הדיוויזיה ההררית העשירית.
בתפקידו הבא שימש מפקד פיקוד האימונים הרב-לאומים המשותפים באירופה.
ביולי 2014 מונה לסגן מפקד כוחות צבא ארצות הברית באירופה.
באוגוסט 2016 מונה לקצין המבצעים של המשרד ליכולות השוטפות של הצבא, גוף חדש שנוסד באותה עת במטרה לענות על הדרישות המידיות של הארגון.
באפריל 2017 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית העשירית.
במסגרת זו שימש גם כסגן מפקד מבצע נחישות טבועה וכמפקד הכוח הקרקעי המשולב של בעלות הברית בעיראק.
ביולי 2019 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למנהל מטה הצבא.
במהלך שירותו מילא משימות בגרמניה, קוריאה הדרומית, הוואי, אלסקה, בוסניה, קוסובו, עיראק ואפגניסטן.
על חוויותיו מהשירות הצבאי ובפרט מהמלחמה באפגניסטן כתב שני ספרים:
פאייט נשוי לסינתיה ואב לשניים.
הוא בעל תואר שני ההיסטוריה צבאית ותואר שני במדעי הצבא ובוגר תוכנית העמיתים ללימודי דיפלומטיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
וולטר צבי סוריאנו (Walter Soriano; נולד ב-24 בדצמבר 1967) הוא איש עסקים בריטי-ישראלי ופילנתרופ יליד ארגנטינה.
הוא הבעלים והמנכ"ל של מספר חברות, כולל חברת "יו-אס-ג'י סקיוריטי בע"מ", המתמחה בניהול משברים, בסיוע משפטי ובאיתור נכסים, וכן חברת WSLM, המתמחה בניהול נדל"ן.
הוא ידיד משפחה של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
ב-3 באוקטובר 2002 הקים סוריאנו חברת אבטחה בינלאומית בשם "Universe Security Group", שבסיס פעולתה בלונדון, בבעלות משותפת עם גיא נגר ויצחק מולכו, שקיבלו כמחצית ממניות החברה.
במועצת המנהלים של החברה נמנו גם נחום אדמוני, שכיהן כראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בשנים 1982–1989, האלוף (במיל') אורי שגיא, לשעבר ראש אגף המודיעין, ואלברט ראיס (), ראש שירותי הביטחון הבלגיים בשנים 1990–1997. אדמוני ושגיא פרשו בספטמבר 2009.
בשנת 2004 קיבלה החברה הכרה על ידי ה-(AMP (Panama Maritime Association כארגון ביטחון מוכר (RSO) על מנת לאשר תוכנית אבטחה של אוניות לפי הקודים של ארגון ה-ISPS .
ב-2007 הייתה חברת Universe Security Group מעורבת בעסקה למכירת שלושה מסוקים מדגם בל 212 של רשות הכבאות הספרדית לגאורגיה.
בעסקה תיווך תא"ל (מיל) גל הירש.
בשנים 2008–2011 נשכר על ידי יזמית האינטרנט המיליארדרית רות פרסול ובעלה דאז ראס דה ליון על מנת לסייע להם בחקירה פלילית נגדם בארצות הברית, על הפרת החוק להימורים בלתי חוקיים באינטרנט משנת 2006. בעקבות מעורבותו הצליחה חברת PartyGaming של פרסול להשיג הסכם אי הרשעה עם משרד המשפטים של ארצות הברית.
בשנת 2010 הקים חברה בשם "יו-אס-ג'י סקיוריטי" (USG Security).
לפי אתר האינטרנט של החברה, היא מספקת "שירותי ביטחון, מודיעין וחקירות ללקוחות פרטיים ותאגידיים באנגליה ומסביב לעולם".
ב-2013 ייסד את חברת WS London Management) WSLM), חברה לניהול נכסי נדל"ן שבסיסה בלונדון.
בבעלות סוריאנו חברות נוספות, בהן "טוב 7", "טוב 77", "קרוסרואד פרופרטיס 2" ו"דבליו-אס לונדון מנג'מנט" (דבליו-אס הם ראשי התיבות של שמו).
חלק מהחברות הללו עוסקות בתחום הנדל"ן בבריטניה.
בעבר היה גם הבעלים של חברת "פוטבול יוניברס", שהציעה בשנת 2010 לקבוצת הכדורגל הבריטית אסטון וילה את דייגו מראדונה כמאמן, במקומו של מרטין אוניל.
במרץ 2020 ייסד ארגון ללא מטרות רווח - האגודה למלחמה בבריונות ברשת (The Anti Cyberbullying Association).
האגודה הכריזה שתתמקד בשינוי חקיקה ומדיניות נגד ביריונות ברשת.
במאי 2020 הצטרף לחבר המנהלים של חברת PAVOCAT המספקת שירותי לוחמה בשחיתות לחברות וממשלות.
בשנת 2000 היה סוריאנו ממייסדי העמותה להנצחת שמו וזכרו של יוני נתניהו, שנהרג במבצע אנטבה בעת שפיקד על סיירת מטכ"ל.
באותה שנה הפיק סוריאנו את הסרט "יוני" על חייו של נתניהו, בבימויו של סמיון וינוקור.
בסרט שולבו קטעי ארכיון ממספר מקורות, כולל ארכיון צה"ל, ארכיון דובר צה"ל ומשפחת נתניהו.
לאחר סיום כהונתו הראשונה של נתניהו ב-1999, הוא פרש זמנית מפוליטיקה ועבר לעסקים פרטיים.
לדברי סוריאנו, הוא שיתף פעולה עם בנימין נתניהו במספר מיזמי היי-טק בארצות הברית.
בשנת 2002 סייע סוריאנו לעמותת "לב מלכה" לגייס את נתניהו להרצאות בשכר בערבי התרמה שנערכו במקסיקו סיטי מטעם העמותה, המסייעת לחולים ממשפחות מעוטות יכולת.
בתחילת שנת 2018 התראיין מפכ"ל המשטרה, רוני אלשיך, לאילנה דיין בתוכנית הטלוויזיה "עובדה".
בראיון אמר אלשיך, בין היתר, כי חוקרים פרטיים אוספים מידע נגד קציני להב 433 המעורבים בחקירת תיקי נתניהו.
בהמשך החלו כלי תקשורת שונים לעסוק בזהותם של הגורמים שלטענת אלשיך עקבו אחר בכירי המשטרה.
העיתונאי רביב דרוקר התראיין באותם ימים אצל יעל דן בגלי צה"ל, וכאשר נשאל האם מדובר בסוריאנו, השיב בחיוב.
בהמשך הראיון סייג דרוקר את דבריו באומרו: "לי אין שום הוכחות לכך שסוריאנו היה מעורב בעניין הזה באיזושהי דרך".
סוריאנו הכחיש את החשדות, ונתניהו אמר: "לא נפגשתי או דיברתי עם סוריאנו כבר שמונה שנים".
שום הוכחה למעורבות של סוריאנו מעולם לא התפרסמה.
אתר החדשות "בחדרי חרדים" דיווח כי הגיע לידיו מכתב מאלשייך לסוריאנו מתאריך פברואר 2018, בו כתב אלשייך שבהצהרות שלו בנוגע לפרשיה, מעולם לא הועלה שמו של סוריאנו.
מאז שנת 2018 סוריאנו יזם או היה מעורב בכמה תביעות משפטיות סביב מידע או פרסומים אודותיו ואודות קשריו עם בנימין נתניהו.
בפברואר 2018 הגיש תביעה בסך חצי מיליון שקל נגד רביב דרוקר על כך שהזכיר את שמו בריאיון לגלי צה"ל בהקשר של חקירת תיקי נתניהו.
דרוקר טען כי זו תביעת השתקה.
ב-17 בינואר 2020 נערך דיון ראשון בתביעה זו.
במאי 2019 הגיש סוריאנו תביעה שנייה, בסך 580 אלף שקל, נגד רביב דרוקר, אתר "העין השביעית", עורך האתר שוקי טאוסיג ואורן פרסיקו.
בתביעה נטען כי גורמים אלו תיאמו ביניהם פרסומים אודות סוריאנו ופגעו בשמו הטוב.
תביעות אלו נדחו בשנת 2023, ועל סוריאנו הוטלו הוצאות משפט תוך קביעה שמדובר בתביעות השתקה שטענותיהן מופרכות בעליל.
סוריאנו ערער על פסקי הדין, אך בנובמבר 2024 משך את הערעורים.
במרץ 2018 הגיש תביעה בסך 300 אלף שקל נגד האתר "בחדרי חרדים" על כך שפרסמו פרטים ביוגרפים על סוריאנו ותצלום שבו פניו נראים באופן חלקי.
בדצמבר 2019 הגיעו הצדדים לפשרה באמצעות גישור.
האתר התנצל על פגיעה בשמו הטוב, הסיר את שתי הכתבות שבגינן הוגשה התביעה, ובנוסף לכך תרם 35 אלף שקל לעמותת "יד אליעזר".
באוקטובר 2019 פרסם סוריאנו כי בכוונתו לנקוט בצעדים משפטיים נגד הנהלת הרשת החברתית המקוונת "טוויטר" על מנת לעצור טענות "כוזבות וזדוניות" המתפרסמות אודותיו.
ב-2020, סוריאנו תבע את אתר Forensic News ומספר כתבים של האתר על דיבה והפרה של חוקי ה-GDPR (General Data Protection Regulations) האירופאיים.
ב-15 בינואר 2021, בית המשפט באנגליה נתן פסק דין תקדימי אשר מקבל את טענות הדיבה ודוחה סעיפים אחרים.
לאחר פסק הדין, קיבל סוריאנו מכתבי התנצלות פומביים מטעם מספר עיתונאים במערכת האתר.
העיתונאים רוברט דנולט וג'ס קולמן הצהירו בפומבי כי הם מתנצלים על פרסומי Forensic News שעסקו בסוריאנו, ומכירים בכך שהפרסומים "התבססו על ראיות בלתי הולמות ונסיבתיות" ש"לא אומתו באופן עצמאי".
ההתנצלויות נתקבלו כחלק מהסדר במסגרתו, בנוסף להצהרותיהם, שני העיתונאים הסכימו להסיר מהאינטרנט ומחשבונותיהם במדיה החברתית את כל הטענות הנוגעות לסוריאנו.
בשנת 2022, קיבל סוריאנו פסק דין המורה לעיתון האינטרנטי "העין השביעית" להסיר את מדור "הגנזך" בעניינו של סוריאנו.
המדובר היה באסופת מסמכים הנוגעים להליכים המשפטיים של סוריאנו.
בית המשפט דחה את טענותיו של סוריאנו לפגיעה בפרטיות המזכה בפיצוי, אך קיבל את טענתו כי מדובר במאגר לא רשום לפי חוק הגנת הפרטיות, המחויב בהסרה עד לרישומו.
בעקבות פסק הדין, הגיש סוריאנו בקשת בזיון בית משפט, בטענה כי הגם שהמדור הוסר מהאתר, הוא עדיין זמין לצפייה בפלטפורמת הארכוב archive.org.
סוריאנו טען כי למעשה, יש לקבוע שה"גנזך" עדיין נמצא באתר, ו"העין השביעית" רק הסירו את הקישורים הפנימיים אליו, ואילו "העין השביעית" טענה שמדובר באתר אחר שאין לה אחריות לגביו.
בבקשתו, העלה סוריאנו טענות לפיה נראה ש"העין השביעית" ביצעה ארכוב ידני של "הגנזך", וכן טענות כלליות לגבי אחריותו של המפרסם באינטרנט.
כך נטען, כי מכיוון שתכני אינטרנט מאורכבים אוטומטית בקציר רובוטי, אין מקום לקביעה שיפוטית לפיה מדובר בגוף נפרד מהאתר המפרסם - דבר שעלול לייתר את פסקי הדין של בתי המשפט באופן כללי.
בהמשך, נמחק מדור "הגנזך" מ־archive.org ללא הסבר, ועל כן התייתרה הבקשה ונמחקה.
וולטר צבי סוריאנו נולד בארגנטינה ועלה לישראל בצעירותו.
הוא שירת בצה"ל כקצין מודיעין, ובבגרותו עבר לגור בלונדון.
הוא מנהל אורח חיים חרדי.
משנת 2000 עד 2004 התגורר בירושלים ולמד תורה אצל הרב משה שפירא.
לאחר מכן שב לגור בשכונת גולדרס גרין בלונדון, שם פתח בית כנסת על שמו של הרב שפירא ולזכרו.
הוא מעורב בחיי הקהילה היהודית בלונדון ומרבה לתרום לצדקה.
רעייתו תרמה לפעילותה של הרבנית ימימה מזרחי ושל ארגון "הידברות" בלונדון.
על פי דיווחים בתקשורת, סוריאנו תורם כמיליון דולר בשנה לצדקה יהודית בישראל ובבריטניה.
לפי מקורות המקורבים לסוריאנו, בין המוטבים בתרומותיו: אלמנות ויתומים, נכי צה"ל וחיילים בודדים, מחקר בתחום הסרטן, ובתי כנסת בירושלים ובלונדון.
וולטר ריצ'רד סיקרט היה צייר בריטי, חבר בקבוצת קמדן טאון של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטים בתחילת המאה העשרים.
הוא היה בעל השפעה חשובה על סגנונות בריטיים מובהקים של אמנות אוונגרדית.
סיקרט היה קוסמופוליטי ואקסצנטרי שלעיתים קרובות העדיף אנשים רגילים וסצנות אורבניות כנושאיו.
עבודותיו כוללות דיוקנאות של אישים ידועים ותמונות שנגזרו מצילומי עיתונות.
הוא נחשב לדמות בולטת במעבר מאימפרסיוניזם למודרניזם.
סיקרט נולד במינכן, גרמניה, ב-31 במאי 1860, בנו הבכור של אוסוולד סיקרט, אמן דני-גרמני, ואשתו, אלינור לואיזה הנרי, שהייתה בת לא לגיטימית של האסטרונום הבריטי ריצ'רד שיפשנקר.
בשנת 1868, לאחר הסיפוח הגרמני של שלזוויג-הולשטיין, התיישבה המשפחה בבריטניה, המשפחה השיגה זהות בריטית.
סיקרט הצעיר נשלח לבית הספר ולמד עד גיל 18. אף שהיה שייך למשפחת ציירים, הוא חיפש תחילה קריירה כשחקן.
הוא הופיע בקטעים קטנים בחברתו של סר הנרי אירווינג, לפני שהתחיל את לימודי האמנות בשנת 1881. לאחר פחות משנה עזב את בית הספר, והפך לעוזר חרט של ג'יימס אבוט מקניל וויסלר.
הציורים המוקדמים ביותר של סיקרט היו מחקרים טונאליים קטנים שצייר מהטבע חיקוי של וויסלר.
בשנת 1883 נסע לפריז ופגש את אדגר דגה, הוא פיתח גרסה אישית של האימפרסיוניזם, והעדיף צבעוניות קודרת.
בעקבות עצתו של דגה, צייר סיקרט בסטודיו, מתוך רישומים והזיכרון.
בשנת 1888 הצטרף סיקרט למועדון האמנות החדש באנגליה, של קבוצת אמנים ריאליסטים שהושפעו מהנעשה בצרפת.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא בילה חלק ניכר מזמנו בצרפת, בעיקר בדייפ, בה ביקר לראשונה באמצע 1885, ושם התגוררה פילגשו, ואולי גם בנו הלא לגיטימי.
במהלך תקופה זו החל סיקרקט לכתוב ביקורת על פרסומים שונים.
בין 1894 ל־1904 ערך סיקרט סדרת ביקורים בוונציה, כשהוא מתמקד בתחילה בטופוגרפיה של העיר, ואחר כך צייר דמויות של נשים בעיר.
על פי ההערכה, הדוגמניות בציורים הוונציאנים היו זונות, שסיקרט אולי הכיר בהיותו לקוח.
סיקרט הוקסם מהתרבות העירונית בעיקר באזורי מעמד הפועלים בלונדון, תחילה בשוק קמברלנד בשנות ה-90 של המאה ה-19, ואחר כך בקמדן טאון בשנת 1905. המיקום האחרון סיפק אירוע שהבטיח את התבלטותו של סיקרט בתנועה הריאליסטית בבריטניה.
ב־11 בספטמבר 1907 נרצחה בביתה בקמדן אמילי דימוק, זונה שבגדה בבן זוגה.
לאחר קיום יחסי מין, הגבר שיסף את גרונה כשהיא ישנה, ועזב בבוקר.
רצח קמדן טאון הפך למקור מתמשך לסנסציוניזם בעיתונות.
כמה שנים קודם, סיקרקט כבר צייר עירום נשי שרוע על מיטה, והמשיך לעשות זאת, תוך שהוא מצייר ארבעה ציורים שמביעים את הרצח בקמדן, אמנם בלי הדגשת אלימות, אך הנושא עורר תהודה ומחלוקת.
הריאליזם הדוקומנטרי של ציורי קמדן טאון היה חסר תקדים באמנות הבריטית.
יצירתו הידועה ביותר של סיקרט, אנוּי (Ennui, בערך 1913), חושפת את התעניינותו בז'אנרים העלילתיים הוויקטוריאניים.
הקומפוזיציה, שקיימת לפחות בחמש גרסאות מצוירות ונוצרה אף להדפס, מציגה זוג בחדר, כל אחד מביט לכיוון אחר כאילו הם כבר לא יכולים לתקשר זה עם זה.
זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה הוא דגל באמני האוונגרד לוסיין פיסארו, יעקב אפשטיין, אוגוסטוס ג'ון ווינדהאם לואיס.
באותה עת הקים סיקרט, יחד עם אמנים אחרים, את קבוצת הציירים הבריטית קמדן טאון.
על שם האזור בלונדון בו התגוררו.
קבוצה זו נפגשה באופן לא רשמי מאז 1905, אך הוקמה רשמית בשנת 1911. היא הושפעה מפוסט-אימפרסיוניזם ואקספרסיוניזם, אך התרכזה בסצנות של חיי הפרברים.
סיקרט עצמו אמר שהוא מעדיף את ציור המטבח על פני ציור חדר המגורים כסצנה.
בין חברי הקבוצה היה גם ג'יימס דיקסון אינס.
בשנים 1908 עד 1912, ושוב משנת 1915 עד 1918, הוא היה מורה בבית הספר לאמנות ווסטמינסטר, שם היו דייוויד בומברג, אתל ווקר, נורה קונדל, ונדלה בורל, מרי גודווין, וג'ון דומן טרנר, בין תלמידיו.
הוא הקים בית ספר לאמנות פרטי, בית רולנדסון, בדרך המפסטד בשנים 1910–1914. בנוסף הוא הקים בית ספר לאמנות במנצ'סטר, בו נכללו בין תלמידיו גם הארי רתרפורד.
לאחר מות אשתו השנייה בשנת 1920, עבר סיקרט להתגורר בצרפת, שם צייר סצנות של בתי קזינו ובתי קפה עד לחזרתו ללונדון בשנת 1922. בשנת 1924, הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית (ARA).
בשנת 1926 לקה במחלה שנחשבה לשבץ מוחי קל.
בשנת 1927 נטש את שמו הפרטי לטובת שמו האמצעי, ובחר להיקרא בשם ריצ'רד סיקרט.
גם הסגנון והנושאים שלו השתנו: סיקרט הפסיק לצייר ישירות, ובמקום זאת צייר מתמונות שצולמו בדרך כלל על ידי אשתו השלישית, תרזה לסורה, או מצילומי עיתונות.
התצלומים שנקבעו לצורך ציור הועברו לקנבס, כאשר רשת העיפרון שלהם נראיתה בבירור בציורים המוגמרים.
סיקרט צייר דיוקן בלתי פורמלי של וינסטון צ'רצ'יל בערך בשנת 1927. אשתו של צ'רצ'יל הציגה אותו בפני סיקרט, שהיה חבר של משפחתה.
השניים הסתדרו כל כך טוב שצ'רצ'יל, שתחביבו היה ציור, כתב לאשתו כי "הוא באמת נותן לי תקוות חיים חדשה כצייר."
בעשור האחרון לחייו, הוא היה תלוי יותר ויותר בעוזרים ובעיקר באשתו לצורך ביצוע ציוריו.
אחד מחבריו ותומכיו הקרובים ביותר של סיקרט היה הברון לורד ביברברוק, איש תקשורת ואייל עיתונות, שצבר את האוסף הבודד הגדול ביותר של ציורי סיקרט בעולם.
אוסף זה, עם התכתבויות פרטיות בין סיקרט לבינו, נמצא בגלריית האמנות של ביברברוק בפרדריקטון, ניו ברונסוויק, קנדה.
בנוסף לכך שצייר את ביברברוק, צייר סיקרט דיוקנאות של אנשים בולטים כמו אוברי בירדסלי, המלך ג'ורג' החמישי, ופגי אשקרופט.
סיקרט נפטר בבאת' שבסומרסט בשנת 1942, בגיל 81. הוא בילה הרבה בעיר בשנותיו המאוחרות, ורבים מציוריו מתארים את סצנות הרחוב המגוונות של באת'.
הוא היה נשוי שלוש פעמים: משנת 1885 ועד גירושיהם בשנת 1899 לאלן קובדן, בתו של ריצ'רד קובדן.
משנת 1911 ועד מותה בשנת 1920 לכריסטין אנגוס;.
ומשנת 1926 עד מותו לציירת תרזה לסור.
הוא קבור בחצר של כנסיית סנט ניקולאס שבבתמפטון.
בציוריו המוקדמים ביותר, סיקרט עקב אחרי הסגנון של וויסלר - ביצוע מהיר, תוך שימוש בצבע נוזלי מאוד.
בהמשך הוא נקט בגישה של ציור תמונות בשלבים מרובים יותר.
הוא העדיף לצייר לא ישירות מהטבע אלא מתוך רישומים ומאמצע שנות העשרים, מצילומים או מהדפסים פופולריים של מאיירים ויקטוריאניים.
לאחר שהעביר את העיצוב לקנבס באמצעות רשת, ביצע סיקרט צביעה מהירה במספר צבעים קטן, שהתייבשו ביסודיות לפני הצבעים הסופיים.
סיקרט נטה לצייר את הנושאים שלו בסדרות.
הוא מזוהה במיוחד עם סצנות פנים ביתיות, סצנות של ונציה, אולמות מוזיקה וסצנות תיאטרון ודיוקנאות.
בנושאי אולמות המוזיקה שלו, לעיתים קרובות בחר סיקרט בנקודות מבט מורכבות ועמימות, כך שהיחסים המרחביים בין הקהל, הביצוע והתזמורת מתבלבלים, כאשר דמויות משתקפות במראות.
המחוות הרטוריות המבודדות של זמרים ושחקנים נראות כביכול מהקהל, ואילו דמויות מהקהל מוצגים כאילו הן מציצות לראות דברים שנמצאים מעבר לחלל הנראה לעין.
נושא זה של תקשורת מבולבלת או כושלת בין אנשים מופיעה לעיתים קרובות באמנותו.
על ידי הדגשת דפוסי הטפטים והקישוטים האדריכליים, יצר סיקרט ערבסקות דקורטיביות מופשטות ושיטח את החלל התלת־ממדי.
תמונות האולם המוזיקלי שלו, כמו ציורים של דגה של רקדניות ובדרני בתי קפה, מחברים את המלאכותיות של האמנות עצמה למוסכמות של הביצוע התיאטרלי והתפאורות המצוירות.
ציוריו של סיקרט מסדרת הרצח של קמדן טאון, 1906-1909 נצבעו בטווח טונאלי צר, כמו גם דמויות עירום שמנות רבות בתקופה טרום מלחמת העולם הראשונה.
דמויות בשרניות אלה עברו לאחר מכן עיבוד על ידי לוסיאן פרויד.
השפעתם של ציורים אלה על דורות רצופים של אמנים בריטים צוינה ביצירותיהם של פרויד, דייוויד בומברג, פרנסיס בייקון, פרנק אוירבך, הווארד הודג'קין ולאון קוסוף.
בשנות העשרים של המאה העשרים הוארו בהדרגה הטונים הכהים והקודרים מציוריו הראשונים, וסיקרט הציב גוונים בלתי צפויים ונועזים ביצירותיו.
מספר הדיוקנאות העצמיים שלו הראו בדרך כלל אלמנט של משחק תפקידים התואם את הקריירה המוקדמת שלו כשחקן.
עבודותיו המאוחרות של סיקרט מציגות את העדפתו לצבעים דקיקים שתוארה על ידי הלן לסור כ"צבע קריר המוברש במהירות על רקע צבע חם תחתון (או להפך) ועל בד גס ובתחום מוגבל".
סיקרט התעניין מאוד בפשעיו של ג'ק המרטש והאמין שהוא השתכן בחדר בו השתמש הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה.
כך סיפרה לו בעלת הבית שלו, שחשדה באיש.
סיקרט עשה ציור של החדר וקרא לו: "חדר השינה של ג'ק המרטש" (גלריה לאמנות של מנצ'סטר).
הוא מראה חדר חשוך ומלנכולי עם מרבית הפרטים בו מוסתרים.
אף על פי שבמשך יותר מ-80 שנה לא היה אזכור של סיקרט כחשוד בפשעי ג'ק המרטש, בשנות השבעים החלו סופרים לחקור את הרעיון שסיקרט עצמו הוא ג'ק המרטש או שותפו.
בשנת 1976 סבר סטיבן נייט, בספרו ג'ק המרטש: הפתרון הסופי, כי סיקרט נאלץ להפוך להיות שותף למעשי הרצח.
המידע של נייט הגיע מג'וזף גורמן, שטען שהוא בנו הלא לגיטימי של סיקרט.
אף על פי שגורמן הודה מאוחר יותר כי שיקר, ספרו של נייט היה אחראי על תאוריית קונספירציה המאשימה בונים חופשיים בשותפות ברציחות.
בשנת 1990 ז'אן אוברטון פולר, בספרה "סיקרט ופשעי המרטש", טען כי סיקרט הוא הרוצח.
בשנת 2002 סופרת הפשע פטרישיה קורנוול, טענה כי סיקרט הוא ג'ק המרטש.
המוטיבציה הפסיכולוגית של סיקרט נאמרה כהפרעה מולדת של איבר מינו.
קורנוול רכשה 31 מציוריו של סיקרט, ומומחים מעולם האמנות אמרו כי היא הרסה את אחד מהם בחיפוש אחר ה-DNA של סיקרט, אך קורנוול מכחישה שעשתה זאת.
קורנוול טענה שהיא הצליחה להוכיח מדעית כי ה-DNA המיטוכונדריאלי מאחד מתוך יותר מ-600 מכתבי האנס שנשלחו לסקוטלנד יארד ו-DNA המיטוכונדריאלי מתוך מכתב שנכתב על ידי סיקרט שייכים רק לאחוז אחד מהאוכלוסייה.
בשנת 2017 פרסמה קורנוול ספר נוסף בנושא, בו היא חושפת את מה שהיא מאמינה כעדות נוספת לאשמתו של הצייר.
'הוכחות' קורנוול,כמו של קודמיה, הופרכטו בזו אחר זו על ידי המדע (ד.נ.א) וחוקרים אחרים.
קרוב לוודאי שסיקרט לא היה ג'ק המרטש,על אף משיכתו החולנית-משהו לנושא.
וולטר פורוורד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית, חבר בית הנבחרים ושגריר בדנמרק.
וולטר פורוורד נולד באיסט גרנבי, קונטיקט, שם הוא למד בבתי ספר ציבוריים.
לאחר שעבר עם אביו לאורורה, אוהיו, הוא התיישב ב-1803 בפיטסבורג, פנסילבניה.
שם הוא למד משפטים וב-1806 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עסק בעריכת דין בפיטסבורג וגם שימש במשך יותר משנה כעורך העיתון Tree of Liberty.
הוא גם היה חבר באספה הכללית של פנסילבניה.
ב-1822 נבחר פורוורד לבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של הנרי בולדווין שהתפטר.
הוא נבחר מחדש בבחירות שנערכו בסוף אותה שנה, אך כשל בבחירה מחדש ב-1824. הוא היה חבר הוועידה החוקתית של פנסילבניה ב-1837 ולקח חלק חשוב בהקמתה של המפלגה הוויגית בשנות ה-30 של המאה ה-19.
פורוורד היה תומך פעיל במסע הבחירות של ויליאם הנרי הריסון וג'ון טיילר בבחירות לנשיאות של 1840. כתגמול לפועלו הוצעה לו משרת התובע של המחוז המערבי של פנסילבניה.
הוא דחה את ההצעה, אך במרץ 1841 הוא מונה על ידי הנשיא הריסון כמבקר הראשון של מחלקת האוצר.
הוא שימש בתפקיד זה עד ספטמבר אותה שנה, כאשר הוא מונה כמזכיר האוצר על ידי הנשיא טיילר.
במהלך כהונתו של פורוורד כמזכיר האוצר, בוטלה מערכת האוצר העצמאית של 1840, וכספי הממשלה הופקדו שוב בבנקים מסחריים.
באוגוסט 1842 הונהגה מערכת חזקה של הגנת מחירים.
עקב חיכוכים מתמידים עם הנשיא החדש טיילר פגמו בכל תקופת תקופת כהונתו כמזכיר האוצר, הוא התפטר בפברואר 1843.
לאחר התפטרותו חידש פורוורד את עיסוקו בעריכת דין בפיטסבורג, עד שב-1849 הוא מונה כממונה על היחסים בדנמרק על ידי הנשיא זאכרי טיילור.
הוא שב מדנמרק ב-1851 כדי לשמש כשופט בבית המשפט המחוזי של מחוז אלגייני שבפנסילבניה.
וולטר פורוורד נפטר בפיטסבורג ב-24 בנובמבר 1852 ונקבר בבית הקברות אלגייני.
על שמו נקראו עיירה במחוז זה וספינה של משמר החופים של ארצות הברית.
וולטר לנגלי היה צייר אנגלי ומייסד בית הספר ואסכולת ניולין לציור.
הוא נולד בברמינגהאם ואביו היה חייט.
בגיל 15 הוא היה חניך לליטוגרפיה.
בגיל 21 זכה במלגה לבית הספר בדרום קנזינגטון, שם למד עיצוב במשך שנתיים.
היצירות שלו מצוירות לעיתים קרובות עם צבעי זהב וכסף ובסגנון הרנסאנס.
הוא חזר לברמינגהם והתחיל לצייר במשרה מלאה, ובשנת 1881 נבחר לשותף של אגודת האמנים המלכותית בברמינגהם.
באותה שנה הוצעו לו 500 לירות שטרלינג עבור עבודה לשנה על ידי מר ת'רופ, צלם מבירמינגהם.
בכסף זה הוא ומשפחתו עברו לניולין, שם היה אחד האמנים הראשונים שהתיישבו בעיירה והחל לתעד את חיי קהילת הדייגים.
הוא היה שמאלן מבחינה פוליטית, ותיאוריו היו בריאליזם חברתי של חיי האנשים ממעמד הפועלים, במיוחד הדייגים ובני משפחותיהם.
הוא היה תומך של צ'ארלס בראדלוג, פוליטיקאי סוציאליסטי רדיקלי.
הרקע שלו ממעמד הפועלים אפשר לו להזדהות עם תושבי הכפר והקשיים שהם סבלו.
רבים מציוריו משקפים הזדהות זו עם הדייגים שביניהם הוא חי עם משפחתו.
אחת היצירות הידועות ביותר היא "גברים חייבים לעבוד ונשים חייבות לבכות" (1883; מוזיאון ברמינגהאם וגלריה לאמנות), על פי שירו של צ'ארלס קינגסלי "שלושת הדייגים" (1851).
אחר הוא הציור "בין הגאות" (1901; מוזיאון ורינגטון וגלריה לאמנות).
אף על פי שהיה אחד הראשונים שהתיישבו במושבת האמנים ניולין, ויצר את בית הספר לציור בניולין, לנגלי הרוויח בתחילה מעט מהתהילה ההולכת וגוברת, בין השאר בגלל מוצאו ממעמד הפועלים.
וחלק מיוחס לעובדה שעד 1892 צייר בעיקר בצבעי מים ולא במדיום היוקרתי יותר של צבעי שמן.
הכשרתו המוקדמת בליטוגרפיה העניקה לציוריו פרטים ומרקם המראים את כישוריו הטכניים.
ב־1884 הוא התקבל לאגודת האמנים המלכותית בבירמינגהם , והמשיך להציג באופן קבוע ברחבי בריטניה ומחוצה לה.
בהמשך הקריירה שלו המוניטין שלו הלכו וגדלו.
אחד מציוריו של לנגלי הוצג על ידי לב טולסטוי כ"יצירת אמנות יפה ואמיתית בספרו "מהי אמנות?", ואילו בשנת 1895 הוזמן לנגלי על ידי גלריית אופיצי לתרום דיוקן עצמי לתלות לצד אלה של רפאל, רובנס ורמברנדט באוסף הדיוקנאות שלהם של אמנים גדולים.
כיום עבודתו נחשבת "חיונית לתדמיתו של בית הספר ניולין", ולצד סטנהופ פורבס, הוא נחשב "העקבי ביותר בסגנון ובעיקר בתפוקה".
וולטר פולגר בראון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1929–1933 בממשלו של הנשיא הרברט הובר.
וולטר פולגר בראון נולד במסילון, אוהיו ללאווינה (לבית פולגר) וג'יימס מרשל בראון.
בשנים 1940 ו-1944 שימש בראון כנציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
הוא שימש כנשיא החברה ההומאנית של טולידו בשנים 1911–1961.
וולטר פולגר בראון נפטר בגיל 91 בטולידו ב-26 בינואר 1961. הוא נטמן לצד רעייתו קתרין האפר בבית הקברות וודלואן שבטולידו.
וולטר לייסטיקוב היה צייר נוף וגרפיקאי גרמני, חבר וממייסדי הזצסיון הברלינאי, מעצב ומבקר אמנות.
אביו היה רוקח שבבעלותו מפעל לייצור ליקרים עם טעמי צמחים, שסיפק חלק ניכר מהכנסות המשפחה.
בשנת 1883, כשוולטר היה בן שבע עשרה, הוא עבר לברלין כדי להשתתף באקדמיה הפרוסית לאמנות, אך לאחר שנה הוא פוטר על ידי אנטון פון ורנר מחוסר כישרון.
לאחר מכן לקח שיעורים פרטיים מהרמן אשקה והנס גודה בין השנים 1885–1887.
התערוכה הראשונה שלו הייתה בסלון ברלינר בשנת 1886, ומשנת 1892 הוא חבר באגודת אמנים, שהתנגדה לשיטות ההוראה באקדמיה.
הוא מילא תפקיד חשוב בהקמת הקבוצה "הזצסיון הברלינאי", והיה חבר בה.
בשנים 1892 - 1895 לימד באקדמיה הפרטית, אקדמיה פהר, בניהולו של האמן קונרד פהר ונמצא ברחוב לוצובשטראסה 82 בברלין.
הוא עיצב גם רהיטים, שטיחים וטפטים.
בשנת 1902 הוא נבחר ליצור פרסומות מסחריות עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן והפיק סדרת נופים גרמניים.
במשך זמן מה הוא ניסה להיות סופר, והוציא לאור ספר (1893) ב- Freie Bühne ורומן, (Auf der Schwelle (1896, אך הם לא זכו לתשומת לב.
מצבו הוחמר כאשר הקייזר וילהלם השני בז לתמונותיו וצוטט באומרו "הוא הרס לי את כל גרונוולד".
בשנת 1903 הוא היה אחד המייסדים של אגודת אמנים גרמניים.
ב־1908 הוא מת מההשפעות המייסרות של עגבת בשלב מתקדם.
הוא התאבד בכך שירה בעצמו בזמן ששהה בסנטוריום.
זמן קצר לאחר מכן נקרא על שמו רחוב ברובע וסטנד בברלין.
בשנת 1920 נקרא על שמו גם רחוב ברובע מאהלסדורף.
בשנת 1972 הונפקה חותמת זיכרון עם אחד מציוריו.
וולטר מלון היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-צרפתית מונפשת, מסוגת קומדיה והרפתקאות, שמבוססת על הקומיקס הצרפתי-בלגי "Achille Talon".
הסדרה שודרה במקור בצרפת בערוצים France 2 ו-+Canal בהתאמה, ובארצות הברית בערוץ Freeform בין השנים 1997–1998. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בשנת 2001 בערוץ Fox Kids.
לסדרה הופקו 2 עונות ו-52 פרקים באורך 22 דקות, כאשר כל פרק מחולק לשני פרקים משניים באורך 11 דקות.
הסדרה עוקבת אחר וולטר מלון ועוזרו ביטרבוג שמנהלים חברה להשכרת גיבורים, אליה פונים בכל פעם שיש צורך בגיבור חילופי מפני שהגיבור המקורי מסתבך או נעלם.
כשהם מחליפים גיבורים אף אחד לא מבחין בכך, אף על פי השינוי במראה.
בתור גיבורים הם נלחמים נגד סנירו, הנבל הראשי של הסדרה שמייצג בכל פרק נבל שונה על פי הגיבורים שוולטר מלון וביטרבוג מחליפים.
בחלק מההחלפות מצטרפת גם אמיליה, דמות נשית אשר מחליפה גיבורות.
בין הגיבורים שהדמויות החליפו נמצאים סופרמן, באטמן, ספיידרמן, הענק הירוק, אינדיאנה ג'ונס, ג'יימס טיבריוס קירק, ספוק, לוק סקייווקר, האן סולו, טרזן, מקס הזועם, שני פאוור ריינג'רס, המחסל, כיפה אדומה, אלאדין, פינוקיו, ג'ימיני הצרצר, מרטי מק'פליי והרקולס.
בעונה השנייה, כדי להפוך את הסדרה לחינוכית, הדמויות החליפו גם אישים היסטוריים, ביניהם ג'ורג' וושינגטון, כריסטופר קולומבוס, מרקו פולו, תומאס אלווה אדיסון, לואיס וקלארק וז'ורז' מלייס.
וולטר מלון – גבר לבן עם גוף שמן, אף גדול ועגול וקירח.
ביטרבוג – גבר לבן עם גוף דק ואף עגול וגדול.
יש לו שפם קטן, ראש עגול, שיער שחור ודליל ומשקפיים.
סנירו – הנבל העיקרי של הסדרה.
מוצג כחיוור מאוד ובעל שיער ירוק.
אמיליה – אישה לבנה יפהפייה עם עיניים כחולות בהירות ושיער חום-אדמדם.
מחליפה גיבורות נשיות בחברה להשכרת גיבורים.
הדיבוב המקורי בוים על ידי ג'יימי סימון, ואילו העברי בוים על ידי יפה גבאי והופק על ידי עוזי פוקס.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתוולטר מלוןבריאן ג'ורג'רמי ברוךביטרבוגג'רמיה נגל (עונה 1)סמואל וינסנט (עונה 2)דור צויגנבוםסנירומיכאל מקונוהי (עונה 1)לי טוקאר (עונה 2)ניר רוןאמיליהפרנסין אלקרנורית בנאי קורן
וולטר סטון טוויס היה סופר אמריקאי.
שלושה מספריו עובדו לסרטים: "אדי פלסון", "צבע הכסף" ו"האיש שנפל מכוכב אחר", וספר אחר שלו עובד לסדרת הטלוויזיה המצליחה "גמביט המלכה".
וולטר טוויס נולד בסן פרנסיסקו ב-28 בפברואר 1928. בגיל עשר אושפז בבית חולים לילדים עקב בעיות לב, והושאר שם לבדו כשנה, בזמן שמשפחתו עברה לקנטקי.
לאחר ששוחרר מבית החולים טוויס נסע לבדו ברכבת לקנטקי על מנת להצטרף למשפחתו.
טוויס למד לתואר ראשון ושני בספרות אנגלית באוניברסיטת קנטקי, ולאחריהם החל לעבוד במשרות הוראה בבתי ספר תיכוניים בערים קטנות בקנטקי.
במקביל החל לפרסם סיפורים קצרים.
ב-1957 נישא לג'יימי גריגס (Jamie Griggs), ונולדו להם שני ילדים.
שני ספריו הראשונים, שיצאו לאור ב-1959 וב-1963, זכו להצלחה ואף עובדו לסרטים.
בשנים 1965–1978 טוויס לימד ספרות אנגלית וכתיבה יוצרת באוניברסיטת אוהיו.
עם זאת, במהלך השנים שקע טוויס באלכוהוליזם, וחדל לפרסם ספרים לתקופה ארוכה.
בסופו של דבר הצליח טוויס להתגבר על ההתמכרות לאלכוהול, בין השאר בעזרת ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים.
הוא התגרש מאשתו והחליט לעזוב את אוניברסיטת אוהיו, לעבור לניו יורק ולהתמסר לכתיבה.
בניו יורק התחתן בשנית, עם אלינורה וולקר (Eleanora Walker).
טוויס הספיק לפרסם עוד ארבעה ספרים, בטרם נפטר מסרטן ריאות ב-9 באוגוסט 1984.
כתיבתו של טוויס הושפעה רבות מחוויות חייו, לרבות התמכרויות לתרופות הרגעה (כשטוויס אושפז בבית החולים לילדים בגיל עשר הוא קיבל לתקופה ארוכה פנוברביטל), הימורים, עישון, ואלכוהוליזם, המופיעים כנושאים מרכזיים בספריו.
בנו אמר על כך "הוא הגיבור של כל ספריו", ומייד תיקן, "הוא האנטי-גיבור".
שם הספר מתייחס לשחקן פול מקצועי המושך למשחק על כסף בתחבולות שונות שחקנים גרועים ממנו על מנת לנצחם ולהרוויח את כספם.
הספר עובד לסרט בבימויו של רוברט רוסן ובכיכובו של פול ניומן בשנת 1961, ונקרא בארץ על שם גיבורו, אדי פלסון.
The Man Who Fell to Earth (בתרגום חופשי: "האיש שנפל לכדור הארץ"; 1963).
ספר מדע בדיוני אודות חייזר הדומה במידה רבה לבן אנוש המגיע לכדור הארץ.
הספר עובד לסרט בבימויו של ניקולס רוג ובכיכובו של דייוויד בואי בשנת 1976, שנקרא בארץ האיש שנפל מכוכב אחר.
ספר מדע בדיוני המתרחש בעולם עתידי בו בני האדם התנוונו עד כדי אבדן הרצון ללמוד לקרוא.
הספר היה מועמד לפרס נבולה.
הספר תורגם לעברית פעמיים: בידי ישעיהו לויט (הוצאת רבמכר, 1981), וכן בידי אורי סנדץ' וקובי קמין (הוצאת אודיסאה, 2001).
The Steps of the Sun (בתרגום חופשי: "מדרגות השמש"; 1983).
הספר הוא רומן חניכה, העוקב אחרי הגיבורה בת' הרמון, ילדת פלא בעלת כישורים יוצאי דופן במשחק שחמט, מילדותה בבית יתומים, דרך התמודדותה עם קשיים והתמכרויות לתרופות הרגעה ולאלכוהול, ועד לעלייתה המטאורית כאלופת שחמט.
הספר עובד ב-2020 לסדרת הטלוויזיה באותו השם, בכיכובה של אניה טיילור-ג'וי.
הספר תורגם לעברית בידי דנה אלעזר-הלוי (הוצאת ידיעות ספרים, 2021).
The Color of Money (בתרגום חופשי: "צבע הכסף"; 1984).
ספר המשך ל-"The Hustler", העוקב אחרי עלילותיו של אדי פלסון לאחר עשרים שנה.
הספר עובד לסרט צבע הכסף בשנת 1986, בבימויו של מרטין סקורסזה ועם פול ניומן המגלם שוב את תפקיד הגיבור אדי פלסון.
בנוסף, פרסם לאורך השנים יותר מעשרים סיפורים קצרים במגזינים שונים, לרבות באסקווייר, בפלייבוי, ובקוסמופוליטן.
הספר Far from Home (בתרגום חופשי: "הרחק מהבית"; 1981) הוא קובץ של סיפורים קצרים של טוויס שחלקם פורסמו בעבר וחלקם פורסמו בו לראשונה.
הסיפור הקצר "Echo" (בתרגום חופשי: "הד"; 1980) תורגם לעברית בשם "אכו" בידי רן דניאל ופורסם במגזין פנטסיה 2000.
וולטר פוניש - אנגלית: Walter Poenisch; (11 ביולי 1913 - 6 ביוני 2000), היה שחיין אמריקאי במים פתוחים למרחקים ארוכים ואופה.
בשנת 1963, בגיל 50, החל פוניש את קריירת השחייה המקצוענית שלו והשתתף במשחה מרתון מקצועי לאורך 30 מייל בימת מישיגן.
ביוני 1972 ניסה פוניש לקבוע שיא שחייה באוקיינוס למרחקים ארוכים מחוץ לפלורידה, אך נמשה מהמים לאחר שכרישים תקפו את כלוב הבטיחות שלו.
בשנת 1976, הוא שחה 125 מילים (כ-200 ק"מ) במצר פלורידה ונרשם בספר השיאים של גינס עבור השחייה הארוכה ביותר באוקיינוס.
בעקבות משבר הטילים בקובה בשנת 1963, הגה פוניש את הרעיון של "משחה למען השלום" שיחבר בין שתי המדינות.
הוא פעל להגשמת חזונו על ידי כתיבת מכתבים ופניות לסנטורים, לבית הלבן וגם לפידל קסטרו, שליט קובה.
ב-1978, בגיל 65, התקבלה האשרה המיוחלת, ופוניש יצא להיות האדם הראשון ששוחה מהוואנה, בירת קובה, לפלורידה קיז שבארצות הברית.
נשיא קובה פידל קסטרו הגיע כדי לאחל לו הצלחה ביציאה למשחה.
פוניש החל את שחייתו מקובה ב-13 ביולי 1978, כשהוא נעזר בכלוב נגד כרישים וסנפירים לרגליו.
כשלושים ושלוש שעות לאחר מכן, הגיע פוניש לליטל דאק קי , אי קטן בפלורידה קיז התחתית.
המשחה לא קיבל הכרה רשמית, משום שלא היה משקיף חיצוני, מלבד הצוות האישי של פוניש.
פוניש נפטר ביוני 2000 מבלי שזכה להכרה רשמית על שחייתו מקובה לפלורידה ב-1978.
לאחר מותו, באוגוסט 2017, קיבל פוניש הכרה בהיכל התהילה הבין-לאומי של השחייה בפורט לודרדייל.
בצעירותו הוא גם עסק ברכיבת רודאו תחרותית והיה שרירן.
1976 – נרשם בספר השיאים של גינס על המשחה הארוך ביותר במים הפתוחים, 125 מייל (כ-200 ק"מ), במצר פלורידה.
13 באוגוסט 1978 – היה הראשון ששחה מקובה לפלורידה, במשך 33 שעות, בעזרת כלוב נגד כרישים וסנפירים.
אוגוסט 2017 - צורף להיכל התהילה הבינלאומי של השחייה בתור "שחיין מרתון פורץ דרך במים הפתוחים".
וולטר מצארי (באיטלקית: Walter Mazzarri; נולד ב-1 באוקטובר 1961) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל איטלקי.
מצארי, שגדל במחלקת הנוער של פיורנטינה, שיחק בעמדת הקשר וערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-1981 במדי פסקארה מהסרייה ב'.
לאחר מכן שיחק תקופה קצרה בסרייה א' עם קליארי ורג'אנה.
ב-1983 עבר לאמפולי ועלה איתה לראשונה בתולדות המועדון לסרייה א'.
הוא שיחק באמפולי במשך חמש שנים ולאחר מכן שיחק בעיקר בקבוצות קטנות, כולל שנתיים ועלייה לסרייה ב' עם אצ'יריאלה.
ב-1995, לאחר עונה בסאסארי טורס בסרייה ג'2, פרש ממשחק מקצועני.
מצארי החל את קריירת האימון שלו כעוזרו של רנצו אוליביירי בנאפולי ב-1998. ב-2001 חזר לאצ'יריאלה מהסרייה ג'2, בה שיחק בעבר, ושימש לראשונה כמאמן ראשי.
לאחר מכן אימן את פיסטויזה מהסרייה ג'1 ב-2002/03 ואת ליבורנו מהסרייה ב' ב-2003/04, אותה הוביל לעלייה לסרייה א'.
בשנים 2004– אימן את רג'ינה קלצ'ו, ועזר לה להישאר בסרייה א' במשך שלוש שנים רצופות (האחרונה שבהן למרות הפחתת 11 נקודות בעקבות פרשת הקאלצ'יופולי).
במאי 2007 הפך מצארי לאזרח כבוד של רג'ו די קלבריה.
ב-31 במאי 2007 מונה למאמן סמפדוריה, ושימש בתפקיד זה במשך שתי עונות בהן כיכבו במדי הבלוקרצ'יאטי החלוצים אנטוניו קסאנו וג'אמפאולו פאציני.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השישי והעפילה לגביע אופ"א.
בעונה הבאה סיימה הקבוצה במקום ה-13 בליגה אך הגיעה לגמר הקופה איטליה לאחר ניצחון 3–1 במצטבר על אינטר מילאנו בחצי הגמר והפסד בדו-קרב פנדלים 5–6 ללאציו אחרי תיקו 1–1 בסיום הזמן החוקי.
בגביע אופ"א הגיעה סמפדוריה לשלב 32 האחרונות של עונת , אך הודחה 0–3 בסיכום שני המשחקים מול מטאליסט חרקוב.
מצארי עזב את הקבוצה בסיום העונה בהסכמה הדדית.
ב-6 באוקטובר 2009 מונה למאמן נאפולי במקום רוברטו דונאדוני.
הוא סיים את עונת הבכורה שלו, , במקום השישי בסרייה א', ובסיום העונה קיבל חוזה חדש לשלוש שנים.
בעונת הוביל מצארי את נאפולי למקום השלישי בליגה ולהעפלה לליגת האלופות לראשונה מזה 21 שנים, בזכות מערך 3-4-3 עם קו התקפי של אסקיאל לאבסי, מארק האמשיק ואדינסון קבאני.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השני בבית א' של ליגת האלופות אחרי באיירן מינכן ולפני מנצ'סטר סיטי וויאריאל, והוגרלה מול צ'לסי בשמינית הגמר.
במשחק הראשון, שנערך באצטדיון סאן פאולו, ניצחה נאפולי 3–1, אך היא הפסידה 1–4 בסטמפורד ברידג' לאחר הארכה והודחה.
בגמר הגביע ניצחה נאפולי את אלופת הליגה יובנטוס 2–0 והנחילה לה את הפסדה היחיד בעונה.
היה זה התואר הראשון של נאפולי מזה יותר מ-20 שנה.
ב-11 באוגוסט הפסידה הקבוצה 2–4 בהארכה ליובנטוס ב לאחר שגוראן פאנדב, חואן קאמילו סונייגה ומצארי עצמו הורחקו.
ב-19 במאי 2013 הודיע שלא יאריך את חוזהו בקבוצה לאחר שהוביל אותה למקום השני בסרייה א' בעונת , הישג השיא שלה בליגה מאז תקופתו של דייגו מראדונה.
ב-24 במאי מונה מצארי למאמן אינטר מילאנו במקום אנדראה סטרמצ'יוני שפוטר.
ב-2 ביולי 2014, לאחר שהוביל את הקבוצה למקום החמישי בעונת , האריך את חוזהו בקבוצה עד יוני 2016.
ב-14 בנובמבר 2014, כשהקבוצה במקום התשיעי בסרייה א', פוטר מצארי מתפקידו.
ב-21 במאי 2016 חתם מצארי לשלוש שנים כמאמנה של ווטפורד מהפרמייר ליג, אף על פי שלא ידע לדבר אנגלית.
בעונת הוביל מצארי את הצרעות להישארות בליגה לאחר שסיימו במקום ה-17, אחד לפני זה המוביל לירידה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-17 במאי 2017 הוכרז כי הוא יסיים את תפקידו בתום העונה.
ב-4 בינואר 2018 מונה מצארי למאמן טורינו במקום סינישה מיכאילוביץ'.
בעונת הוא הוביל את הקבוצה למקום השביעי ולמקום במוקדמות הליגה האירופית, בהן הודחה בשלב הפלייאוף על ידי וולברהמפטון וונדררס.
ב-4 בפברואר 2020 פוטר מצארי לאחר תבוסות רצופות 0–7 לאטאלנטה ו-0–4 ללצ'ה.
ב-15 בספטמבר 2021 חתם מצארי לשלוש שנים כמאמן קליארי מהסרייה א'.
ב-2 במאי 2022 הוא פוטר, שלושה משחקים לפני סיום עונת , כשהקבוצה בתחתית הטבלה.
ב-14 בנובמבר 2023 מונה מצארי למאמנה של נאפולי בחוזה לשבעה חודשים במקום רודי גארסיה שפוטר.
ב-19 בפברואר 2024 הודח מתפקידו והוחלף בידי פרנצ'סקו קלזונה.
סגנות הסופר קאפ האיטלקי: 2012
פרס אנצו ביארזוט למאמן האיטלקי הטוב ביותר: 2012
וולטר מדוק נולד בגרנד פורקס שבטריטוריית דקוטה.
הוא למד בקולג' לעסקים הצפון-מערבי שבדקוטה הצפונית.
ב-1906 הוא נשא לאישה את מרגריט טירני, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
מעורבותו הראשונה של מדוק בפוליטיקה הייתה כאשר הוא היה אחד ממייסדי הליגה הבלתי-מפלגתית.
בשנים 1915–1923 הוא היה חבר בית הנבחרים של דקוטה הצפונית.
ב-1925 הוא נבחר כסגן מושל המדינה, ועם פטירתו של המושל ארתור סורלי ב-28 באוגוסט 1928 הוא הושבע במקומו כמושל דקוטה הצפונית.
הוא כיהן כמושל עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של סורלי, וביקש להיבחר לתקופת כהונה נוספת בזכות עצמו, אך נוצח על ידי ג'ורג' שייפר.
בבחירות של 1928 הוא נקט בצעד יוצא דופן כאשר עבר משורות המפלגה הרפובליקנית אל המפלגה הדמוקרטית.
לאחר הפסדו בבחירות, שב מדוק לעסוק בחוואות, והיה פעיל בארגון הקואופרטיבים החקלאיים.
הוא היה תומך נלהב של הליגה הבלתי-מפלגתית, וגם תמך בתעשיות בבעלות המדינה, כולל בנק דקוטה הצפונית וממגורת הדגנים המדינתית.
ב-1933 הוא היה למנהל בכיר במנהל התיאום החקלאי האזורי.
בשנים 1937 ועד פרישתו ב-1950, הוא שימש כראש משרד ניהול הביטחונות החקלאיים של דקוטה הצפונית.
וולטר מדוק נפטר בביסמרק, בירת דקוטה הצפונית ב-25 בינואר 1951. הוא נטמן בבית הקברות סנט מרי שבעיר.
וולטר סמואל גודלנד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית רסין ה-40 בשנים 1911–1915, כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1927–1934, כסגן מושל המדינה בשנים 1939–1943, ומתוקף תפקידו זה הושבע כמושל ויסקונסין ה-31 במקומו של אורלנד סטין לומיס, שנבחר ב-1942 לתפקיד, אך נפטר טרם השבעתו.
גודלנד כיהן כמושל מינואר 1943 ועד מותו.
וולטר סמואל גודלנד נולד בכפר שרון שבוויסקונסין.
הוא היה עורך דין והחזיק בבעלותו עיתון.
הוא היה הבעלים של עיתון בעיר איירון מאונטיין שבמישיגן.
כבחור צעיר הוא בילה זמן ברכס גוגביק.
הוא הגיע לאזור והחל לעסוק בעריכת דין בעיר וייקפילד שבמישיגן.
שם הוא הקים את העיתון וייקפילד בולטין, אחד העיתונים הראשונים באזור.
בהמשך הוא הקים את העיתון איירונווד טייס, שאותו הוא מכר במאי 1895.
בשנים 1911–1915 כיהן גודלנד כראש עיריית רסין.
בשנים 1927–1934 הוא כיהן כחבר הסנאט של ויסקונסין.
בשנים 1939–1943 הוא כיהן כסגן מושל ויסקונסין.
ב-1942 נבחר גודלנד לתקופת כהונה נוספת כסגן המושל.
ב-7 בדצמבר אותה שנה נפטר המושל הנבחר אורלנד סטין לומיס לפני שהושבע לתפקידו.
בית המשפט העליון של ויסקונסין פסק שגודלנד יכהן במקומו כמושל ויסקונסין, ודחה את עתירתו של המושל הקודם ג'וליוס הייל שטען שהוא צריך להמשיך ולכהן בתפקידו.
ב-1944 נבחר גודלנד כמושל בזכות עצמו, וב-1946 נבחר לכהונה שלישית.
וולטר סמואל גודלנד נפטר בעת כהונתו במדיסון ב-12 במרץ 1947, כתוצאה מהתקף לב, בגיל 84. בעת פטירתו הוא היה המושל המבוגר ביותר שכיהן אז בכל אחת ממדינות ארצות הברית.
הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד שברסין.
על שמו נקראו בניין בבית החולים לחולי נפש מנדוטה, בית ספר יסודי ברסין, ופארק במחוז דיין.
וולטר היינריך מונק (; 19 באוקטובר 1917 – 8 בפברואר 2019) היה אוקיינוגרף פיזיקלי אמריקאי.
מונק היה אחד המדענים הראשונים שהביאו שיטות סטטיסטיות לניתוח נתונים אוקיינוגרפיים.
עבודתו של מונק כללה מגוון רחב של נושאים, בהם גלי קרקע, השלכות גאופיזיות של שינויים בסיבוב כדור הארץ, גאות ושפל, גלים פנימיים, קידוחים בעומק האוקיינוס, מדידות אקוסטיות של תכונות האוקיינוס, עליית מפלס הים והתחממות עולמית.
על עבודתו זכה מונק בפרסים רבים, ביניהם המדליה הלאומית למדעים, פרס קיוטו והכנסתו ללגיון הכבוד הצרפתי.
הקריירה של מונק החלה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ונמשכה כמעט 80 שנה עד מותו ב-2019. המלחמה קטעה את לימודי הדוקטורט שלו במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה, והביאה להשתתפותו במאמץ המחקרי של הצבא האמריקאי.
מונק ויועץ הדוקטורט שלו, הרלד סוורדרופ, פיתחו שיטות לחיזוי תנאי גלים ששימשו לתמיכה בנחיתות בחופים בכל זירות המלחמה.
הוא היה מעורב בתוכניות אוקיינוגרפיות במהלך ניסויי פצצת האטום באיי ביקיני.
החל משנת 1975, מונק וקרל וונש פיתחו טומוגרפיה אקוסטית של האוקיינוס לניצול הקלות שבה גלי קול נעים באוקיינוס ולשימוש באותות אקוסטיים למדידת טמפרטורה וזרמים בקנה מידה רחב.
בניסוי שנערך ב-1991, חקרו מונק ועמיתיו את יכולת הקול התת-מימי להתפשט מהאוקיינוס ההודי הדרומי דרך כל האוקיינוסים, במטרה למדוד את טמפרטורת האוקיינוס העולמית.
הניסוי ספג ביקורת מצד ארגוני סביבה שחששו כי האותות האקוסטיים הרמים יפגעו בחיים הימיים.
מונק המשיך לפתח ולהגן על השימוש במדידות אקוסטיות של האוקיינוס לאורך כל הקריירה שלו.
רוב הקריירה שלו הייתה כפרופסור לגאופיזיקה בסקריפס באוניברסיטת קליפורניה בלה הויה.
בנוסף, מונק ואשתו ג'ודי היו פעילים בפיתוח הקמפוס של סקריפס ושילובו עם אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
מונק נולד בשנת 1917 למשפחה יהודית בווינה בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריו התגרשו כשהיה בן עשר.
אביו החורג, ד"ר רודולף אנגלסברג, היה ראש המונופול למכרות מלח בממשלת אוסטריה וחבר בממשלותיהם של הקנצלרים אנגלברט דולפוס וקורט שושניג.
בשנת 1932 לאחר שהתקשה בלימודיו עקב אהבתו הרבה לסקי, נשלח מונק על ידי משפחתו לבית ספר תיכון לבנים בניו יורק.
משפחתו ייעדה לו קריירה בתחום הבנקאות בניו יורק, תוך עבודה בבנק הקשור לעסקי המשפחה.
הוא עבד במשך שלוש שנים בבנק המשפחתי ולמד באוניברסיטת קולומביה.
מונק לא אהב את תחום הבנקאות.
בשנת 1937 עזב את הבנק כדי ללמוד במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
במהלך לימודיו עבד במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בקליפורניה.
הוא סיים תואר ראשון בפיזיקה יישומית בשנת 1939 ותואר שני בגאופיזיקה בשנת 1940. התזה שלו התבססה על נתונים אוקיינוגרפיים שנאספו במפרץ קליפורניה על ידי האוקיינוגרף הנורווגי הרלד סוורדרופ, שהיה אז מנהל סקריפס.
בשנת 1939 ביקש מונק מסוורדרופ להיות סטודנט שלו לדוקטורט.
סוורדרופ הסכים, אך ציין כי "אני לא יכול לחשוב על עבודה אחת שתהיה זמינה בעשר השנים הקרובות באוקיינוגרפיה".
לימודיו של מונק הופסקו בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1947 הוא השלים את לימודי הדוקטורט שלו באוקיינוגרפיה בסקריפס תחת אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא כתב את עבודת הדוקטורט שלו בשלושה שבועות והיא עבודת הדוקטורט הקצרה ביותר שנכתבה בסקריפס.
מונק הודה מאוחר יותר כי המסקנה המרכזית שלה שגויה.
בשנת 1940, וולטר מונק התגייס לצבא ארצות הברית, דבר שהיה חריג לסטודנט במכון סקריפס, שכן כל האחרים הצטרפו למילואים של צי ארצות הברית.
לאחר שירות של 18 חודשים בחיל התותחנים וביחידות הסקי, הוא שוחרר מהשירות לפי בקשת הרלד סוורדרופ ורוג'ר רוול כדי שיוכל לעסוק במחקר הקשור לביטחון המדינה במכון סקריפס.
בדצמבר 1941, שבוע לפני ההמתקפה על פרל הארבור, הצטרף מונק למעבדה לרדיו וקול של חיל הים האמריקאי יחד עם מספר עמיתים מסקריפס.
במשך שש שנים הם פיתחו שיטות הקשורות ללוחמה נגד צוללות ולוחמה אמפיבית.
מחקר זה כלל אקוסטיקה ימית, והוביל בסופו של דבר לעבודתו של מונק על טומוגרפיה אקוסטית של האוקיינוס.
חיזוי תנאי גלים לנחיתות בעלות הברית
בשנת 1943 מונק וסוורדרופ החלו לחפש דרך לחזות את גובהם של גלים על פני השטח של האוקיינוס.
בעלות הברית התכוננו לנחיתה בצפון אפריקה (מבצע לפיד), שם שניים מתוך שלושה ימים הגלים גבוהים משישה רגלים.
ניסיונות נחיתה בחופי קרוליינה הושעו כאשר הגלים הגיעו לגובה זה, מכיוון שהם היו מסוכנים לאנשים ולכלי הנחיתה.
מונק וסוורדרופ מצאו חוק אמפירי שקישר בין גובה ותקופת הגלים למהירות ולמשך הרוח והמרחק שבו היא נושבת.
בעלות הברית יישמו שיטה זו במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט וכן בפלישה לנורמנדי.
באותו הזמן העריכו פקידים רבים כי תחזיות אלו הצילו חיים רבים.
מונק עצמו ציין בשנת 2009: "הנחיתה בנורמנדי מפורסמת בגלל תנאי מזג האוויר הקשים, ייתכן שלא ידוע לכם שהגנרל אייזנהאואר דחה את הנחיתה ב-24 שעות בשל תנאי הגלים שהיו קיימים אז.
לאחר מכן, הוא החליט, למרות התנאים הלא נוחים, שעדיף להמשיך בנחיתה מאשר לאבד את אלמנט ההפתעה, שהיה אובד אם היו ממתינים למחזור הגאות הבא בעוד שבועיים."
מדידות אוקיינוגרפיות במהלך ניסויי נשק אטומי באוקיינוס השקט
בשנת 1946 ארצות הברית ערכה ניסויים בנשק גרעיני באטול ביקיני שבאוקיינוס השקט במסגרת מבצע פרשת דרכים.
מונק סייע בקביעת הזרמים, הפיזור והחלפות המים שהשפיעו על זיהום הקרינה מהניסוי השני, שנקרא "בייקר".
שש שנים מאוחר יותר, חזר מונק לאוקיינוס השקט לצורך ניסוי בפצצת המימן הראשונה שנקרא "קיסוס מייק" באטול אנווטאק.
רוג'ר רוול, ג'ון אייזקס ומונק יזמו תוכנית לניטור האפשרות ליצירת צונאמי גדול בעקבות הניסוי.
הקשר עם הצבא בהמשך הקריירה
מונק המשיך לשמור על קשר קרוב עם הצבא במשך העשורים הבאים.
הוא היה אחד מהאקדמאים הראשונים שקיבלו מימון ממשרד המחקר של הצי, וקיבל את המענק האחרון מהם בגיל 97. בשנת 1968, הוא הפך לחבר ב-JASON, פאנל מדענים שמייעצים לפנטגון, והוא המשיך בתפקיד זה עד סוף חייו.
הוא החזיק בקתדרה לאוקיינוגרפיה מטעם מזכיר הצי וראש מטה המבצעים הימיים משנת 1985 ועד מותו בשנת 2019.
לאחר שקיבל את תואר הדוקטור בשנת 1947, הועסק מונק בסקריפס כמרצה לגאופיזיקה.
בשנת 1954, הוא הפך לפרופסור מן המניין, אך מינויו היה במכון לגאופיזיקה (IGP) באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1955, מונק לקח שנת שבתון בקיימברידג', אנגליה.
ניסיונו שם הוביל לרעיון לפתוח סניף חדש של IGP בסקריפס.
הקריירה של וולטר מונק באוקיינוגרפיה וגאופיזיקה עסקה בנושאים מגוונים וחדשניים.
תבנית העבודה של מונק הייתה להתחיל נושא חדש לחלוטין, לשאול שאלות יסודיות ומאתגרות לגבי הנושא ומשמעותו הרחבה יותר, ולאחר שיצר תת-תחום חדש של מדע, להמשיך לנושא חדש אחר.
כפי שציין קרל וונש, אחד משותפיו הרבים למחקר: "לוולטר יש יכולת יוצאת דופן לזהות את תמצית הבעיה המרכזית שחמקה מקודמיו.
יש לו כישרון להגדיר תחום בצורה שמחייבת עבודה רבה של אחרים במשך עשורים כדי לפתח אותו באופן מלא, בעוד הוא עצמו עובר לנושא חדש.
אחד העקרונות המוצהרים שלו הוא שחשוב יותר לשאול את השאלות הנכונות מאשר לתת את התשובות הנכונות."
מערבולות המונעות על ידי רוח
בשנת 1948, מונק לקח שנת שבתון כדי לבקר את סוורדרופ בנורווגיה, במסגרת מלגת גוגנהיים הראשונה שלו.
הוא עבד על בעיית הסירקולציה האוקיינוגרפית המונעת על ידי רוח, והצליח להשיג את הפתרון המקיף הראשון לזרמים המבוססים על דפוסי רוח נצפים.
מחקרו כלל שני סוגי חיכוך: חיכוך אופקי בין גושי מים הנעים במהירויות שונות או בין מים לדפנות אגן האוקיינוס, וחיכוך הנובע ממדרון מהירות אנכי בשכבה העליונה של האוקיינוס (שכבת אקמן).
בשנות ה-50, חקר מונק אי-סדרים בסיבוב כדור הארץ – שינויים באורך היום (קצב הסיבוב של כדור הארץ) ושינויים בציר הסיבוב (כגון תנועת צ'נדלר, שיש לה תקופה של כ-14 חודשים).
האחרונה יוצרת גאות קטנה הנקראת גאות הקוטב.
אף על פי שהקהילה המדעית הייתה מודעת לתנודות אלו, לא היו הסברים מספקים עבורן.
מקדונלד, פרסם מונק את הספר "סיבוב כדור הארץ: דיון גאופיזי" בשנת 1960. הספר דן בהשפעות מנקודת מבט גאופיזית ולא אסטרונומית.
הוא מראה ששינויים קצרים נגרמים על ידי תנועות באטמוספירה, באוקיינוס, במים תת-קרקעיים ובפנים כדור הארץ, כולל גאות ושפל באוקיינוס ובכדור הארץ המוצק.
על פני תקופות ארוכות יותר (מאה שנה או יותר), ההשפעה הגדולה ביותר היא ההאצה הגאותית שגורמת לירח להתרחק מכדור הארץ בכארבעה סנטימטרים בשנה.
זה מאט בהדרגה את סיבוב כדור הארץ, כך שבמשך 500 מיליון שנים אורך היום גדל מ-21 שעות ל-24.
בשנת 1957 מונק והארי הס הציעו את הרעיון מאחורי פרויקט מוהול: לקדוח אל תוך אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' ולקבל דגימה ממעטפת כדור הארץ.
בעוד פרויקט כזה לא היה אפשרי ביבשה, קידוח באוקיינוס הפתוח היה יותר אפשרי, מכיוון שהמעטפת קרובה יותר לקרקעית הים.
בהתחלה הובל הפרויקט על ידי קבוצת מדענים בלתי רשמית הידועה בשם החברה האמריקאית למגוון מדעי (AMSOC), קבוצה שכללה את הס, מוריס יואינג, ורוג'ר רוול.
הפרויקט עבר בסופו של דבר לניהול הקרן הלאומית למדע.
קידוחים ניסיוניים ראשוניים לתוך קרקעית הים, בניהולו של וילארד בסקום, התקיימו מול האי גוודלופה, מקסיקו, במרץ ואפריל 1961. עם זאת, הפרויקט נוהל בצורה גרועה וגדל בהוצאות לאחר שחברת הבנייה בראון ורוט זכתה בחוזה להמשיך במאמץ.
לקראת סוף 1966, הקונגרס הפסיק את הפרויקט.
אף על פי שהפרויקט לא היה מוצלח, הרעיון והשלב הראשוני החדשני שלו הובילו ישירות לתוכנית קידוחי הים העמוקים המוצלחת של הקרן הלאומית למדע לקבלת ליבות משקעים.
החל מסוף שנות ה-50, חזר מונק לחקר גלי האוקיינוס.
הודות להיכרותו עם ג'ון טוקי, הוא היה חלוץ בשימוש בספקטרום הספק המתאר את התנהגות הגלים.
עבודה זו הגיעה לשיאה במסע מחקר ב-1963 בשם "גלים על פני האוקיינוס השקט" כדי לצפות בגלים שנוצרו על ידי סופות באוקיינוס ההודי הדרומי.
גלים אלו נעו צפונה במשך אלפי קילומטרים על פני האוקיינוס השקט.
כדי לעקוב אחר נתיב הגלים והתפרקותם, הקים מונק תחנות מדידה באיים ובים (ב-R/P FLIP) לאורך מעגל גדול מניו זילנד, דרך אטול פאלמירה, ולבסוף לאלסקה.
מונק ומשפחתו בילו כמעט את כל שנת 1963 בסמואה האמריקנית עבור ניסוי זה.
וולטר וג'ודית מונק שיתפו פעולה ביצירת סרט לתיעוד הניסוי.
התוצאות הראו כי אנרגיית הגלים כמעט ולא נחלשה עם המרחק שעברו.
עבודה זו, יחד עם העבודה במלחמה על חיזוי גלים, הובילה למדעי חיזוי הגלים, אחד מההישגים המוכרים ביותר של מונק.
בשנת 2007 הוכרה מחקרו החלוצי בתחום חיזוי הגלים על ידי פרס מחברת Groundswell, ארגון לקידום גלישה.
בין 1965 ל-1975, פנה מונק לחקור את גאות ושפל האוקיינוס, חלקית בשל השפעתם על סיבוב כדור הארץ.
שיטות מודרניות של סדרות זמן וניתוח ספקטרום הושמו בניתוח הגאות, מה שהוביל לעבודה עם דייוויד קארטרייט בפיתוח "שיטת התגובה" לניתוח גאות.
עם פרנק סנודגראס, פיתח מונק חיישני לחץ בעומק האוקיינוס שניתן להשתמש בהם לספק נתוני גאות הרחק מכל יבשה.
אחת מהתגליות הבולטות של עבודה זו הייתה גילוי אמפידרום חצי יומי בין קליפורניה והוואי.
בזמן כתיבת עבודת המאסטר של מונק בשנת 1939, נחשבו גלים פנימיים לתופעה נדירה.
עד שנות ה-70, היו פרסומים רבים על תצפיות של משתנות גלים פנימיים באוקיינוסים, בטמפרטורה, מליחות ומהירות כתפקוד של זמן, מרחק אופקי ועומק.
בהשראת מאמר מ-1958 מאת אוון פיליפס שתיאר צורת ספקטרום אוניברסלית עבור השונות של גלים על פני האוקיינוס כפונקציה של מספר גל, ניסו כריס גארט ומונק להסביר את התצפיות על ידי הנחת ספקטרום אוניברסלי עבור גלים פנימיים.
לדבריו של מונק הם בחרו ספקטרום שניתן לפירוק לפונקציה של תדר כפול פונקציה של מספר גל אנכי.
הספקטרום שהתקבל, הנקרא ספקטרום גארט-מונק, תואם בערך למספר גדול של מדידות מגוונות שנעשו באוקיינוסים ברחבי העולם.
המודל התפתח בעשור הבא, עם גרסאות GM72, GM75, GM79, וכו', לפי שנת פרסום המודל המעודכן.
אף על פי שמונק ציפה שהמודל יהפוך במהירות למיושן, הוא הוכיח את עצמו כמודל אוניברסלי שעדיין בשימוש.
האוניברסליות שלו מתפרשת כסימן לתהליכים עמוקים המניעים דינמיקת גלים פנימיים, ערבול ומערבוב בקנה מידה קטן.
בשנת 2010, קלאוס האסלמן ציין כי "הפרסום של ספקטרום GM היה פורה ביותר לאוקיינוגרפיה, הן בעבר והן היום."
בשנת 1975, מונק וקרל וונש מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס היו חלוצים בפיתוח טומוגרפיה אקוסטית של האוקיינוס.
עם פיטר ווסטר ורוברט ספינדל, פיתח מונק את השימוש בהפצת קול, במיוחד דפוסי הגעת הקול וזמני הנסיעה שלו, כדי להפיק מידע חשוב על טמפרטורה וזרמים בקנה מידה גדול של האוקיינוס.
עבודה זו, יחד עם עבודתם של קבוצות אחרות, הובילה בסופו של דבר לניסוי היתכנות האי הרד ב-1991 (HIFT), כדי לקבוע האם ניתן לשדר אותות אקוסטיים מלאכותיים למרחקים אנטיפודים למדידת האקלים באוקיינוס.
הניסוי נקרא "הקול שנשמע ברחבי העולם." במשך שישה ימים בינואר 1991, שודרו אותות אקוסטיים ממקורות קול שהונמכו מהספינה M/V Cory Chouest ליד אי הרד באוקיינוס ההודי הדרומי.
אותות אלו עברו חצי מהעולם כדי להתקבל בחופים המזרחיים והמערביים של ארצות הברית, כמו גם בתחנות רבות אחרות ברחבי העולם.
המשך לניסוי זה היה פרויקט מדידת תרמומטריה אקוסטית של האוקיינוס (ATOC) בצפון האוקיינוס השקט בין השנים 1996–2006. גם HIFT וגם ATOC עוררו מחלוקת ציבורית משמעותית בנוגע להשפעות האפשריות של קולות מלאכותיים על יונקים ימיים.
בנוסף למדידות שנמשכו עשור בצפון האוקיינוס השקט, נעשה שימוש בתרמומטריה אקוסטית כדי למדוד שינויים בטמפרטורות שכבות העליונות של אוקיינוסים בארקטיים, אשר ממשיכים להיות תחום עניין פעיל.
תרמומטריה אקוסטית שימשה גם לקביעת שינויים בטמפרטורות אוקיינוסים בקנה מידה עולמי באמצעות נתונים מהדים אקוסטיים העוברים מאוסטרליה לברמודה.
טומוגרפיה נהפכה לשיטת תצפית חשובה באוקיינוסים, תוך ניצול תכונות ההפצה האקוסטית למרחקים ארוכים כדי לקבל מדידות סינופטיות של טמפרטורה ממוצעת באוקיינוס או זרמים.
יישומים כללו מדידת היווצרות מים עמוקים בים גרינלנד בשנת 1989, מדידת גאות ושפל באוקיינוסים, והערכת דינמיקה בקנה מידה מזוסקופי של האוקיינוס על ידי שילוב טומוגרפיה, אלטימטריה מלוויינים ונתונים מהשטח עם מודלים דינמיים של האוקיינוס.
בשנות ה-90, חזר מונק לעבודה על תפקידן של גאות ושפל בייצור ערבוב באוקיינוס.
במאמר משנת 1966 "מתכונים לאזורי עומק", היה מונק אחד הראשונים להעריך כמותית את שיעור הערבול באוקיינוס העמוק בשמירה על הסטרטיפיקציה האוקיינית.
באותה תקופה, סברו כי האנרגיה הגאותית הזמינה לערבול מתקיימת בתהליכים קרובים לגבולות האוקיינוס.
לפי התיאוריה של סנדרסטרום (1908), ללא ערבול עמוק, המונע, למשל, על ידי גאות פנימיות או ערבול הנגרם על ידי גאות באזורים רדודים, רוב האוקיינוס יהפוך לקר וצפוף, ומכוסה בשכבה דקה וחמימה.
שאלת האנרגיה הגאותית הזמינה לערבול עלתה שוב בשנות ה-90 עם גילוי גאות פנימיות בקנה מידה גדול מקרינות אנרגיה הרחק מרכס הוואי אל תוך פנים האוקיינוס השקט הצפוני.
מונק זיהה כי האנרגיה הגאותית מהפיזור והקרנה של גלים פנימיים גדולים מרכסי אוקיינוסים היא משמעותית, ולכן עשויה להניע ערבול באזורים העמוקים של האוקיינוס.
בעבודתו המאוחרת, התמקד מונק בקשר בין שינויים בטמפרטורת האוקיינוס, מפלס הים והעברת מסה בין קרח יבשתי לאוקיינוס.
עבודה זו תיארה את מה שנודע בשם "החידה של מונק", פער גדול בין שיעור עליית מפלס הים הנצפה להשפעות הצפויות שלו על סיבוב כדור הארץ.