tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משך חייו של דוב משקפיים בשבי יכול להגיע ל-25 שנה.
דוב המשקפיים הוא קטן ושעיר.
יש לו סימנים לבנים צהבהבים הדומים למשקפיים סביב עיניו ועד לבית החזה.
סימנים אלו מיוחדים במינם לכל אחד.
שאר פרוותם עשויה להיות בצבע חום כהה עד שחור.
לו חוש ריח חד ואף גדול למציאת מזון בחרכי קרקע קטנים ועל עצים גבוהים.
כמו כן יש לו טפרים חדים וארוכים לחפירת מערכות שורשים ועקירת צמחים.
דובי המשקפיים פעילים בלילה ובין הערביים.
הם אוכלי כול, אך צמחים מהווים את עיקר מזונם.
המזון המועדף עליהם הוא פירות, אך הם ניזונים ממגוון גדול של מזונות כגון עשבים ודבש.
הם יכולים גם להסתפק במכרסמים קטנים, עופות וחרקים.
הם מפזרים זרעים ובכך תורמים תרומה ישירה לצמיחת היערות שבהם הם חיים.
ההזדווגות נעשית בדרך כלל בין אפריל ליוני.
הזוג נשאר ביחד במשך מספר ימים במהלך עונת הרבייה ומזדווג פעמים רבות.
אחד עד שלושה גורים נולדים בין נובמבר לפברואר.
משך ההיריון בשבי הוא בסביבות 8 חודשים.
בלידה הגורים עיוורים ושוקלים 300 עד 360 גרם.
האם שומרת על גוריה ולאחר כחודש הגורים מסוגלים לחפש אוכל יחד עם אמם.
לאחר 6–8 חודשים הם יכולים להסתדר בעצמם.
על אף שהם נוטים להתבודד אחד מהשני כדי להימנע מתחרות, הם אינם טריטוריאליים.
כאשר נפגשים בבני אדם או בדובי משקפיים אחרים, הם יגיבו בצייתנות אבל באופן זהיר, אלא אם כן בן האדם נראה כאיום או כמסכן את גורי האם.
אמהות תועדו תוקפות ציידים באופן ברוטלי ביותר, אך שום מיתה לא תועדה על ידי ממשלות דרום אמריקה.
רבי דב בעריש לנדא מביאלה (ה'תק"ף, 1820 – כ"ה בסיוון ה'תרל"ו, 1876) היה אדמו"ר פולני, החל לכהן אחר פטירת רבי מנחם מנדל מוורקא.
נולד לרבי אברהם לנדא, שהיה מכונה "רבי אברהמלע טשכנובער", או"הגאון מטשכנוב".
אביו נסע לחצרות אדמו"רים אך היה אישיות עצמאית ושילב הנהגות חסידים יחד עם הנהגות אשכנזים.
בצעירותו התבלט כתלמיד חכם ואביו כינהו "בני הנבון".
נישא לרחל בתו של הרב ארצ'ה מגריצא-ביאלה.
נסע לחצרו של רבי יצחק מוורקא שם התקרב לחסידות ונחשב לאחר מגדולי תלמידיו.
לאחר פטירת רבי יצחק, פעל להכתרת בנו רבי מנדל שהיה נחבא אל הכלים בחיי אביו וכמעט שלא הכירוהו.
לאחר פטירת רבי מנדל מוורקא, בשנת תרכ"ז, רוב חסידי וורקא (שנמנו באלפים) פנו לרבי דוב בעריש והכתירוהו לרבם.
כשבמקביל, גם בנו של רבי מנדל, רבי שמחה בונם קאליש החל לנהג אדמו"רות.
נהג לערוך טישים גם בימי חול והרבה לדבר בהם דברי תורה ולעיתים היה מבאר את אמרותיו הקצרות של רבו רבי מנדל.
דברי תורתו הודפסו בספר "מגיד דבריו ליעקב".
בהיותו אברך צעיר נסע עם רבו הרבי האמצעי מוורקא לשבת קודש אצל הרבי מנחם מנדל מקוצק והרבי מקוצק קראו להשתתף בעת שתיית קפה בשבת לפנות בוקר כשהיה יושב ומפלפל עם גדולי התלמידים.
בניגוד לדעת רבו רבי מנדל, נהג לומר שעשירות טובה לישראל ואף אמר לרבו שכשהוא ינהיג עדה, ישפיע עליהם עשירות, ואכן, שנות הנהגתו נקראו בפי חסידי וורקא "שבע שני השובע".
לאחר פטירת רבי דוב בעריש, הכתירו רבים מחסידיו את הרבי יחיאל דנציגר מאלכסנדר, ולאחריו כיהן בנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר כרבי מאלכסנדר.
לאחר פטירת רבי ירחמיאל ישראל יצחק, בשנת תר"ע ללא בנים, הכתירו רוב החסידים את אחיו רבי שמואל צבי (ה"תפארת שמואל").
חלק אחר פנו לרבי אהרן צבי בנו של רבי דוב בעריש, שהיה חסידם של האדמו"רים הראשונים מאלכסנדר.
בז' בסיוון תר"ע, מספר חודשים לאחר שקיבל את ההנהגה, נפטר רבי אהרן צבי ואת מקומו ירש אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל, המכונה "האדמו"ר הזקן מסטריקוב".
בנו של רבי אהרן צבי, רבי מנחם מנדל, החל לשמש לאחר פטירת אביו כאדמו"ר, בסודלובצה (סלדוביץ), ובהמשך לארצות הברית.
בנים נוספים היו הרב שמחה בונם מביאלה, הרב יעקב יצחק (איטשע) ממלובה, הרב מנדל ממלובה והרב יקותיאל מוונגרוב.
תלמידים נוספים (מלבד ממשיכיו באדמו"רות) היו רבי שמעון קאליש מסקרנביץ', רבי יעקב יהודה טננבוים מנדרזין ורבי חיים טננבוים מוורשה.
דברי תורתו כונסו על ידי הרב חיים יהושע ויכלדר, בספר 'מגיד דבריו ליעקב השלם, ירושלים, תשס"ד.
כיהן כרב של בית כנסת הנשיא בשכונת רחביה בירושלים.
נולד בשיקגו כבן יחיד לאסתר (בתו של הרב חיים צבי רובינשטיין) ולרב זאב ויין, מתלמידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב שמעון שקופ, שכיהן כרב 51 שנה בקהילה בשיקגו (אחיו של הרב שמעיה דוד ויין - רבה הראשון של חולון).
את לימודיו היסודיים למד ויין בבית ספר ציבורי, ואת לימודיו היהודיים והתורניים השלים בלימוד בחברותא עם אביו.
מעט לפני בר המצווה החל ללמוד בישיבת "משנה תורה".
לבקשת האב לימדו הבן אנגלית על מנת שיוכל לנאום בבית הכנסת לא רק ביידיש.
למד בישיבת סקוקי, שהקים סבו הרב רובינשטיין.
רבותיו היו הרב חיים קרייזווירט, שאף הסמיכו לרבנות, הרב מרדכי רוגוב והרב ישראל מנדל הכהן קפלן .
לדבריו, וכפי שסיפר ליצחק הרצוג, נשיא המדינה שביקר בביתו, הדמות שהשפיעה על דרכו ביותר היה סב הנשיא - הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שלאחר השואה ביקר בשיקגו ודרש ממנו ומחבריו הנערים לפעול למען העם היהודי.
את התואר הראשון עשה באוניברסיטת רוזוולט בשיקגו, במקביל ללימודים בישיבה ולרבנות בקהילה מקומית בשבתות.
אחרי שהוסמך לרבנות השלים את השכלתו בלימודי משפטים בקורסי ערב באוניברסיטת דה-פול שם הוסמך לשמש כעורך דין.
הוא עסק בעריכת דין בשיקגו במשך תשע שנים.
בשנת תשכ"ד 1964 התמנה לרב בקהילת בית ישראל במיאמי ביץ', פלורידה, שם כיהן שמונה שנים.
בסוף שנת תשל"ב 1972 עברה המשפחה לעיר ניו יורק, שם כיהן כראש מחלקת הכשרות וסגן נשיא ה-OU, לתקופה בת חמש שנים.
בשנת ה'תשל"ז 1977 עקרה המשפחה לעיירה מונסי.
שם ייסד בית כנסת קהילתי בשם בית תורה, אולפנא תיכונית לבנות בשם בת תורה וישיבה תיכונית המשולבת יחדיו עם ישיבה גבוהה 'שערי תורה' במונסי [היא נקראה על שם ישיבת "שערי תורה" שנוהלה ביפו בראשית המאה ה-20 בידי סבו הרב חיים צבי רובינשטיין].
ייחודה של הישיבה היה בכך שאיגדה בחורי ישיבה מזרמים שונים באורתודוקסיה היהודית וגם מגילאים שונים.
הרב ויין מסר בישיבה שיעורים בהלכה, כהכנת הבחורים הבוגרים לקבלת סמיכה לרבנות אותה העניק בעצמו.
למעלה ממאה מתלמידי ישיבת שערי תורה מכהנים כרבני קהילות רבות באמריקה וכן באירופה ובישראל.
מתלמידיו הבולטים, הרב הראל כהן ראש המכונים התורניים נזר דוד ומאבני המקום ומתרגם ומו"ל ספרי רבו, וכן הרב שלום המר, ראש ארגון "מקום משותף" ורב מרצה מוכר ברחבי העולם ובצה"ל.
לאחר שעלה לישראל, את מקומו במונסי מילא בנו הרב חיים צבי ויין, שלפני כן היה ר"מ בישיבה.
שלוש בנותיו נושאות גם הן בתפקידים חינוכיים.
בשבת ה'תשמ"ה 1985 החל בהקלטת סדרות שיעוריו בהיסטוריה שנמסרו לפני בני קהילתו בבית-הכנסת "בית תורה", ובהפצתם ברחבי ארצות הברית ואף בארץ בקרב דוברי אנגלית.
מאותה העת נמסרו השיעורים השבועיים בהיסטוריה בקהילת בני תורה בכוונת מכוון באופן כזה שיתאימו לקהל רחב.
בכל שבוע התקדמו הנושאים לפי סדר כרונולוגי, מבריאת העולם ועד מלחמת יום הכיפורים.
הקלטות הוברחו גם לתוך ברית המועצות.
בהמשך הוקלטו שיעורים באופן שיטתי ומסודר על הפטרות הנקראות בשבתות ומועדים.
במשך השנים התפתח מפעל הקלטות לסדרות שיעורים רבות ומגוונות, כמו: חייהם של גדולי ישראל בדורות קדמונים, מעמד האשה, פרקי אבות, תפילה ועוד.
בשנת ה'תשנ"א 1991 הופיע ספרו הראשון בהיסטוריה "Triumph of Survival" ("ניצחון של הישרדות").
הספר עוסק בהיסטוריה יהודית בעידן המודרני בין השנים 1650–1990. לאחריו הופיעו עוד ארבעה ספרים על ימי הבית השני והחורבן, גלות אדום ועד לעידן המודרני.
הספרים הפכו לספרי לימוד במוסדות חינוך יהודיים רבים בארצות דוברות אנגלית.
חקרי הלכה, (1976) בהוצאת מוסד הרב קוק.
עיונים במסכתות התלמוד, (1989), שני כרכים.
חוקי חיים, (1991), על מועדי חודש תשרי.
"במסילה נעלה" סדרת ספרים על פרשות השבוע.
סדרה בת ארבעה כרכים על ההיסטוריה היהודית:
"Echoes of Glory"- הדים של הדר - על התקופה בין 350 לפני הספירה ל-750 לספירה.
"Herald of Destiny"- בשורת הגורל־750-1650 לספירה.
"Faith and Fate"- אמונה וגורל - המאה העשרים.
בשנת תשט"ו 1955 נישא ליוכבד (ג'קי), ילידת ואסיקי שבליטא, בתו של הרב אליעזר לוין רבה של העיר דטרויט למעלה משישים שנה, תלמידו הקרוב של בעל ה"חפץ חיים".
דוב ברגמן (שם מדעי: Ursus arctos piscator) ככל הנראה תת-מין נכחד של המין דוב חום שהתקיים באזור קמצ'טקה.
הדוב התגלה על ידי הזואולוג השוודי סטן ברגמן (Sten Bergman) בשנת 1920. ברגמאן הבדיל בין תת-מין של דוב זה לשאר הדובים החומים המקומיים שחיו בקמצ'טקה לאחר שגילה שפרוותו של דוב ברגמן וטביעת רגלו שונה מן פרוותם של דובים אלו.
דוב זה היה דוב גדול ממדים ביחס לשאר הדובים המקומיים.
הדיווח האחרון על הימצאותו של דוב זה היה בשנת 1936 על ידי סטן ברגמן.
חרף מיעוט הדיווחים אודות התקיימותו של תת-מין זה, תרים במהלך השנים קריפטוזאולוגים רבים אחר דוב זה במטרה לגלותו מחדש.
הקריפטוזואולוג אנדרו גייבל הציע כי היעדר התצפיות אחר הדוב במחצית השנייה של המאה העשרים נבע בין היתר מסגירת אזורים בקמצ'טקה לציבור במסגרת המלחמה הקרה, מהלך שעשוי היה לשפר את סיכויי ההישרדות של הדוב.
דוב גריזלי (שם מדעי: Ursus arctos horribilis), הידוע גם כדוב טופר הכסף, הוא תת-מין של הדוב החום (Ursus arctos) אשר בדרך כלל חי ברמות של מערב אמריקה.
תת-מין זה נחשב צאצא לדוב החום האוסורי שחצה את אלסקה ממזרח רוסיה לפני כ-100,000 שנה, אף על פי שהם לא נעו דרומה עד לפני כ-13,000 שנה.
בעבר, סווגו דוב הגריזלי והדוב החום כמינים נפרדים, אך כיום מסווג הגריזלי כתת-מין של הדוב החום.
המונח "דוב חום" שימש בדרך כלל לתאר דובים מסוג זה הנמצאים באזור החוף ושמזונם העיקרי הוא דג סלמון, אבל בסיווג בן זמננו אלו הם דובי גריזלי.
הדובים בפנים הארץ ואלה שבאזורים הצפוניים נקראים לרוב "גריזלי".
דובים חומים הנמצאים על האי קודיאק (המכונים "דובי קודיאק") מסווגים כתת-מינים מרוחקים של המינים הנמצאים ביבשת, מכיוון שהם מבודדים מבחינה גנטית ומבחינה פיזית.
גם צורת הגולגולת שלהם שונה במקצת.
דובי גריזלי חיים בבדידות בדרך כלל, אבל באזורי חוף הגריזלי נאספים יחד ליד נחלים, אגמים נהרות ומעיינות, בתקופה של נדידת דגי הסלמון במעלה הנחלים.
בכל שנה שנייה, נקבות ממליטות גור אחד עד ארבעה (לרוב שניים), הגורים קטנים ושוקלים רק כ-500 גרם.
הדובה מגוננת על גוריה, ותתקוף אם היא חושבת שהיא או גוריה בסכנה.
הגריזלי הוא הטורף היבשתי השלישי בגודלו ביבשת אמריקה הצפונית, לאחר דוב קוטב ודוב קודיאק.
טווח משקלם וגודלם של דובי הגריזלי גדול, ומשתנה בהתאם למיקומם הגאוגרפי: הדובים הזכרים בשטחי הארץ הפנימיים, במיוחד אלה מאזור יוקון, שוקלים כ-130 ק"ג בבגרותם.
רוב הדובים נמצאים בשטחי החוף ושוקלים כ-550 ק"ג.
דובי גריזלי באוכלוסיות שנמצאות בפארק הלאומי קטמאי ובאלסקה יכולים להגיע עד למשקל של 680 ק"ג.
הנקבות שוקלות בדרך כלל כ-38% פחות.
גובה הכתפיים של דובי הגריזלי מגיע למטר אחד בממוצע בעמידה על ארבע, וגובה הזכרים כ-2.40 מטר כשהם עומדים על רגליהם האחוריות.
דובי גריזלי מאזור נהר יוקון נמוכים מדובי גריזלי טיפוסיים ב-20% בממוצע.
צבעי הגריזלי משתנים בצורה נרחבת (למשל:חום, לבן, שחור ועוד) לפי האזורים הגאוגרפיים, מלבן עד כמעט שחור, וכל הגוונים שביניהם.
לגריזלי יש גם חטוטרת בין הכתפיים, שהיו למעשה מצבור שרירים המשמש לזרועות הקדמיות ולחפירה.
בשריר הזה משתמש הגריזלי לחפור מקורות מזון צמחיים.
הרגליים האחוריות חזקות הרבה יותר.
השרירים ברגליים האחוריות מספיק חזקים לאפשר לדוב לעמוד ואפילו ללכת מרחקים קצרים, דבר המאפשר להם לצפות יותר טוב על הסביבה.
הראש גדול ועגול והפרופיל קעור בצורת דיסק.
למרות גודלם העצום, דובים אלה יכולים לרוץ במהירות של עד 56 קמ"ש.
במורד רצים הדובים לאט יותר מאשר בעליה, וזאת עקב חטוטרת השרירים הגדולה שבין הכתפיים.
יש להם פרווה סמיכה מאוד לשמירת חום הגוף בחורפים קשים ובסופות שלג.
כוחם הגופני רב מאוד; הם בין בעלי החיים החזקים ביותר בטבע, והחזקים ביותר מבין בעלי החיים בהרים.
אפשר להבדיל בין הגריזלי לבין הסוגים האחרים של הדוב החום בעזרת הטפרים שהם ארוכים יחסית יותר וכן צורת הגולגולת, שמזכירה את זו של דוב קוטב.
בהשוואה לתת מינים אחרים של הדוב החום הצפון אמריקאי, הגריזלי הוא בעל פרווה עם גוון כספי וגודלו קטן יותר.
ההבדל בגודל נובע מזמינות פחותה של מזון במקומות המחיה של הגריזלי.
אורך הטופרים של הגריזלי כפול מאורך הבהונות שלהם.
דוב הגריזלי שוקע מדי שנה בתרדמת חורף, במשך 5–7 חודשים.
אנליזה של שיער מפרוות הדב גילתה, כי תזונתו ברובה צמחונית.
בעונת דגי הסלמון הוא ניזון בעיקר מחלקיהם עתירי השומן של הדג, שכנראה דרושים לו בחורף כדי לספק לגופו אנרגיה ולחמם אותו.
השם "גריזלי" מגיע מהמילה האנגלית grizzled - "אפור שיער".
אך כאשר חוקר הטבע ג'ורג' אורד קבע בשנת 1815 את שמו המדעי של הדוב, הוא הבין בטעות את המילה כ-grisly - "מבעית", ומכאן שמו הלטיני "horribilis".
דובים חומים מצויים באסיה, אירופה וצפון אמריקה - תפוצה נרחבת מאוד בהשוואה למיני דובים אחרים.
מקורם של הגריזלי באירואסיה והם נדדו לצפון אמריקה לפני כ-50,000 שנה.
מבחינה אבולוציונית מדובר באירוע חדש ולכן דובי הגריזלי דומים מאוד לדובים החומים המצויים באירופה ובאסיה.
בעבר השתרעו תחומי המחיה של הגריזלי בצפון אמריקה לאורך החוף המערבי מאלסקה ועד מקסיקו, על פני פנים היבשת, המישורים הגדולים של המדינות הדרום מערביות ומזרחה עד למפרץ הדסון.
כיום מוערכת כלל אוכלוסיית הגריזלי בכ-55,000 פרטים.
עיקר אוכלוסיית הגריזלי מצויה בקנדה.
הגריזלי מהווים כיום חיה מוגנת במקסיקו, אירופה, ארצות הברית ובחלקים מקנדה.
עם זאת, תהליך האכלוס מחדש של שטחי מחיה שננטשו צפוי להיות איטי בשל הפיכת חלק משטחים אלו לשטחים חקלאיים או שטחי מרעה, וכן בשל איטיות תהליך הרבייה של הגריזלי.
מלבד אלסקה, מוערכת אוכלוסיית הגריזלי ברחבי ארצות הברית בכ-1000 פרטים.
תחום תפוצתם כיום כולל את איידהו, וושינגטון, ויומינג ומונטנה.
גבול תפוצתם הדרומי הוא הפארקים הלאומיים ילוסטון וגרנד טיטון.
ייתכן גם כי קיימת אוכלוסיית גריזלי בקולורדו בדרום הרי סן חואן.
בספטמבר 2007 מצא צייד עדויות לשיקום אוכלוסיית הגריזלי באזור סלווי-ביטרוט (במדינות איידהו ומערב מונטנה) בצודו זכר גריזלי.
אוכלוסיית הגריזלי בקנדה מוערכת בכ-25,000 פריטים הפזורים בעיקר בקולומביה הבריטית, אלברטה, יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות וחלקה הצפוני של מניטובה.
בסך הכל תחום תפוצתם של הגריזלי כיום מהווה כמחצית מהשטח אותו אכלסו בשיא תפוצתם.
שטחי המחיה של הגריזלי בקולומביה הבריטית מתפרשים כיום על 90% משטחי השיא.
לפי ההערכה, בעת הגעת המתיישבים האירופאים הראשונים לקולומביה הבריטית התקיימו שם כ-25,000 פרטים.
האוכלוסייה התמעטה משמעותית בשל ציד וצמצום שטחי המחיה.
אומדן אוכלוסיית הגריזלי בקולומביה הבריטית ב-2008 עמד על כ-16,000 פרטים.
קצב הרבייה של דובי הגריזלי הוא מהנמוכים בקרב היונקים היבשתיים בצפון אמריקה בשל מספר גורמים אקולוגיים.
דובי הגריזלי מגיעים לבגרות מינית בגיל חמש לפחות.
לאחר הזדווגות המתרחשת בקיץ, מתעכבת קליטת העובר בגוף הנקבה עד לתחילת שנת החורף, במהלכה עשויה להתרחש הפלה אם תזונת הנקבה לא הייתה מספיקה.
בממוצע, ממליטות דובות הגריזלי שני גורים בהמלטה, המטופלים על ידי הדובה במשך שנתיים, במהלכן הדובה אינה מזדווגת.
גם לאחר שהגורים עוזבים את האם או אף אם מתו, עשויה הדובה שלא להזדווג במשך שלוש שנים או יותר, בהתאם לתנאים הסביבתיים.
מרחב המחיה של זכרי הגריזלי גדול מאוד - עד 4,000 קמ"ר, דבר שמקטין מאוד את הסיכויים למצוא נקבה המוכנה להזדווג.
דוב (בוריס) גולדברג היה פעיל ציוני ותעשיין.
גולדברג נולד בעיירה שאקי שבפלך סובאלק בליטא (אז באימפריה הרוסית), בן לאלכסנדר סנדר ואח של יצחק ליב גולדברג, ממייסדי חברת "הכשרת היישוב", "כרמל מזרחי" ועיתון "הארץ".
עוד מנעוריו היה חובב ציון.
הוא למד בברלין והנובר, ב-1891 הוסמך למהנדס כימיה.
ב-1898 השתקע בווילנה והקים שם מפעל.
עם הופעת ההסתדרות הציונית גולדברג היה אחד מראשיה של ההסתדרות בפלך וילנה.
גולדברג היה אחד הדוברים בוועידת הלסינגפורס; בנאומו דיבר על עבודה מעשית בארץ ישראל ועבודה ברוסיה למען ארץ ישראל.
בנוסף השתתף בוועידה הרביעית והחמישית של התנועה הציונית ברוסיה.
גולדברג השתתף במערכת של כמה עיתונים ציוניים, רזסבייט, בודושצנוסט ודי וועלט.
הוא פרסם מאמרים הנוגעים להגירה יהודית ודמוגרפיה יהודית ופרסם עבודה על תוצאות המפקד של 1897 ויהודים.
ב-1917 הוא יסד ירחון בשם ארץ ישראל בשפה הרוסית למטרת מחקר מדעי כלכלי של ארץ ישראל.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא הגיע בשליחות התנועה הציונית לקופנהגן, סטוקהולם, לונדון וארצות הברית.
בוועידה השביעית של ציוני רוסיה הוא נבחר לחבר של הוועדה המרכזית של ציונות רוסיה ונבחר ליושב ראש של הוועדה הארץ ישראלית שלה.
הוא עזב את רוסיה בשנת 1919 והיה נציגה של הציונות הרוסית בוועד המשלחות היהודיות בזמן ועידת ורסאי.
ב-1920 הוא הפך למנהל מחלקת המסחר והכספים של ההנהלה הציונית בלונדון, היה ממייסדי קרן היסוד ופעיל מרכזי בהכשרת היישוב.
בשנים 1920–1921 הוא היה מתומכי הגישה של חיים ויצמן ומנחם אוסישקין בהסתדרות הציונית והתנגד בחריפות לפעילות של נחמיה דה לימה שנועדה לפעולה על בסיס כלכלי איתן, בה ראה חיסול של הציונות.
בראשית 1921 עלה לארץ ישראל.
תחילה התיישב בחיפה, בה קיווה לייסד מפעל למלט, ואכן שותפיו למיזם הקימו את נשר מפעלי מלט ישראליים.
הוא מונה לנשיא הוועד הזמני של הדר הכרמל שמונה על ידי ארתור רופין עד לקיום בחירות.
בהמשך השתקע בתל אביב, יסד את חברת "הבונה" והקים מפעל למוצרי בניין.
כמו כן היה שותף בבית החרושת לסיליקט.
הוא נפגע בזמן מאורעות תרפ"א במאי 1921, נשלח לברלין לקבלת טיפול רפואי.
הטיפול לא הצליח, וכאשר חזר לארץ ישראל, נפטר בכ"ד בתמוז ה'תרפ"ב.
בצוואתו היה סעיף המצווה לבני משפחתו לתת מעשר מהונו לקרן קיימת לישראל.
לגולדברג היו שני בנים: אליהו שנישא לירדנה, בתו של חיים מרגלית-קלוריסקי ואלכסנדר גולדברג, שהיה מהנדס כימיה ממניחי היסודות של התעשייה הכימית בישראל, וכיהן כנשיא הטכניון בשנים 1965–1973.
נכדו של דוב גולדברג (בנם של אליהו וירדנה) נקרא על שמו דב בוריס גולדברג.
במהלך השנים הוא עיברת את שם משפחתו ל"גל".
בוריס (דב) גל היה ממקימי קיבוץ מעגן מיכאל ומחלוצי הדיג העברי במדינת ישראל.
על שמו רחוב בתל אביב.
דוב גובי (שם מדעי: Ursus arctos gobiensis, הידוע במונגולית mazaalai / Мазаалай) נקרא גם הדוב החום של גובי הוא תת-מין של הדוב החום שנמצא במדבר גובי של מונגוליה.
הוא נחשב למין בסכנת הכחדה חמורה לפי "הספר האדום המונגולי" של מינים בסכנת הכחדה ועל ידי האגודה הזואולוגית של לונדון באמצעות תקני IUCN.
בשנת 2009 האוכלוסייה כללה רק 20 פריטים בוגרים והם הופרדו על ידי מרחק גדול מאוכלוסיות דוב חום אחרות כדי להשיג בידוד רבייה.
"לפרק את המחנה בערך ב-9:30 בבוקר וללכת לכיוון הרי אטיס, אנחנו חוצים מישור פתוח גדול ואז נכנסים לעמק תלול, קודר ומפוצל, ממש לפני שנכנסנו לעמק גילינו את טביעות רגליו של הדוב הגובי הנדיר."
משוער שרק שלושים ושניים דובי גובי חיים בעולם והם נמצאים בסכנת הכחדה חמורה.
בנוסף לכך שורר ויכוח מתמשך בין מדענים על אם הם מין אמיתי או תת-מין.
בעבר הרחוק היה קיים בהרי אלטאי, מישור סיביר הדרומית, צפון מערב סין וקזחטן כך שתפוצתו גבלה עם הדוב סיבירי מזרחי מצפון דוב יקוצ'קי ממזרח ודוב חום אירואסייתי מהמערב.
במאה ה-6 לספירה עקב שינוי אקלים צומצמה תפוצתו למדבר גובי ומישור סיביר הדרומי.
עקב ציד צומצמה תפוצתו במאה ה-19 אך ורק למדבר גובי, ובמאה ה-20 לרכסי אלטאי בלבד.
דובי גובי אוכלים בעיקר שורשים, גרגירים, צמחים אחרים ולפעמים מכרסמים.
בנוסף לא היו ראיות כי הדובים הגובים אכלו יונקים גדולים.
הדוב הגובי קטן בהשוואה לתת-מינים אחרים של הדוב החום, זכרים בוגרים שוקלים כ-96–138 ק"ג, והנקבות כ-51–78 ק"ג.
הדוב הגובי מסווג לפעמים כאותו תת-מין כמו הדוב הכחול הטיבטי, זה מבוסס על הדמיון המורפולוגי, והאמונה כי דוב גובי מייצג אוכלוסיית שרידים של הדוב הכחול הטיבטי.
עם זאת, דוב גובי מסווג לעיתים כתת-מין משל עצמו, ודומה מאוד לדובים חומים אסיאתיים אחרים.
דוב הקינמון (שם מדעי: Ursus americanus cinnamumum) הוא תת-מין של הדוב השחור האמריקני, שהיה נפוץ באזורים מרכזיים ומערביים של ארצות הברית וקנדה.
כיום אוכלוסיות מבוססות נמצאות בקולורדו, ניו מקסיקו, יוטה, איידהו, מונטנה, וושינגטון, מינסוטה, ויסקונסין, ויומינג, קליפורניה, אלברטה, קולומביה הבריטית, ונראו גם בפנסילבניה ובניו יורק.
המאפיין הבולט ביותר של דוב הקינמון הוא פרוותו החומה או האדומה-חומה, המזכירה קינמון (ומכאן שמו), המבדילה אותו משאר בני מינו.
כמו תת-מינים אחרים של הדוב השחור האמריקני, דובי קינמון הם אוכלי כל.
התזונה שלהם כוללת פירות, צמחים, אגוזים, דבש, ולעיתים חרקים ובשר, תזונתם שונה מתת-מינים אחרים בגלל הבדלי אזורי המחיה.
משקל גורי הדוב הוא כ-230 גרם בלידה, כאשר מבוגרים שוקלים בין 92 ל-270 ק"ג, ואורך החיים של דוב זה הוא מקסימום 30 שנה.
דובי קינמון הם מטפסים מעולה, רצים טובים ושחיינים חזקים.
הם לרוב ליליים, אם כי לפעמים הם פעילים בשעות היום.
לעיתים קרובות הצבעים משתנים במשפחה, כך שלנקבה אחת יהיו גורים בכל שלושת הצבעים שחור, חום וחום-אדמדם.
הדובים ישנים בדרך כלל במהלך חודשי החורף, מסוף אוקטובר או נובמבר עד מרץ או אפריל, בהתאם לתנאי האקלים.
דוב הקרחון (שם מדעי: Ursus americanus emmonsii), המכונה לפעמים גם הדוב הכחול, הוא תת-מין של הדוב השחור האמריקני עם צבע פרווה כחול-כסף או אפור.
הדוב אנדמי אל דרום-מזרח אלסקה.
הידע המדעי שקיים על דובים אלה הוא קטן ועדיין לא יודעים את הסיבה לצבע הייחודי של פרוותם.
רוב הדובים השחורים האחרים בדרום מזרח אלסקה נמצאים תחת תת-מינים של הדוב השחור של אלסקה (Ursus americanus pugnax).
מחלקת החקלאות של ארצות הברית מתארת את הדוב כאחד מכמה תת-מינים של הדוב השחור האמריקני, אם כי אין ראיות התומכות בזה פרט לצבעי הפרווה.
התכונה העיקרית שמבדילה את דוב הקרחון משאר הדובים השחורים אחרים היא גוון הפרווה שלו, הנע בין כחול-כסף לאפור.
תת-המין דווח על ידי דאל בשנת 1895. ניתן לראות הבדל צבעים בדובים בודדים, כאשר הגב והכתפיים שלהם בהירים, אך רגליהם והבטן שלהם יכולים להיות הרבה יותר כהים או אפילו שחורים.
התפוצה של דובי הקרחון הם באזורי החוף של אלסקה בין קרוס סאונד וקייפ סנט אליאס לנסיך וויליאם סאונד ומפרץ הקרחון בדרום מזרח אלסקה, עם מספר תצפיות ממזרח לג'ונו, לאלסקה ולנהר הטאקו.
אזור זה כולל את הפארק הלאומי של מפרץ הקרחון וחלקים של יער טונגאס הלאומי (יער גשם טרופי).
אך ישנם מחקרים מעטים אשר מתעדים את תפוצת דוב הקרחון ביחד עם דובים שחורים אחרים.
דוב הקרחון נושא את רוב המאפיינים של דובים שחורים אמריקנים כגון העדפות בית הגידול משלהם, מקורות מזון, גודל, תקופות הרבייה, והם מעדיפים יער עם נופים עבים ונופים עם הרבה צמחייה, אבל ניתן למצוא אותם גם באזורים מאוכלסים עירוניים.
בית הגידול של דוב הקרחון תלוי בזמינות של מקור מזון, והם נעים בין יערות, אחואים, נחלים והרים בחיפוש אחר מזון ומקלט.
בנוסף דובים אלה הם באופן כללי מטפסים המסוגלים להשתמש בעצים כמקום של הגנה מקלט.
דוב הקרחון עובר למאורות שיכולות להיות עץ שהתהפך, סלע או מערה בתחילת החורף.
דובי הקרחון, כמו כל שאר הדובים השחורים האמריקנים האחרים הם אוכלי כל, כאשר התזונה שלהם משתנה בהתאם למקור המזון הזמין במהלך העונה והמיקום.
התזונה שלהם כוללת זרדים ושורשים בתחילת האביב.
במהלך הקיץ באלסקה, אלתית אדומה מרכיבה רכיב בתזונה חשוב מאוד והדוב תופס אותם בנחלים.
באזורים מסוימים, הדובים אוכלים גם אייל קורא וצבאיים, ובמהלך הסתיו, הם אוכלים את שורשים בעלי עמילן ומגוון של גרגירים שנמצאים באלסקה כמו אוכמניות, פטל אדום, פטל וחמוציות.
הרגלי הרבייה הם כמו של כל דוב שחור אמריקני אחר; נקבת הדוב ממליטה בפעם הראשונה בגיל 3–5 שנים.
תקופת הרבייה מתרחשת מיוני עד יולי.
ההריון נמשך 235 ימים והגורים נולדים בינואר עד תחילת פברואר.
בשל המגוון הגדול של תת-המינים של הדוב השחור האמריקני, ניתן לראות בטבע הכלאות בין תת-מינים.
לכן, אפשר לראות דוב בצבע שחור מוליד דוב קרחון או להפך.
מעט מאוד ידוע על סיבות גיוון הצבעים בפרוות דוב הקרחון, והדבר טומן בחובו איומים פוטנציאליים על עתידו הגנטי של דוב הקרחון.
יש השערות שדוב הקרחון התפתח מהכלאה בין דובים שחורים לדובי גריזלי.
דוב דנינגרי (שם מדעי: Ursus deningeri) הוא מין נכחד של דוב גדול, אשר חי באירואסיה במהלך תקופת הפליסטוקן.
הוא דמה במראהו לדוב חום ובעבר שויך אליו הוא אך הופרד למין עצמאי ב-1904. המאובנים שלו התגלו ברחבי אירופה ואסיה ומהם נראה שהיה בעל תפוצה רחבה מאוד.
הוא שגשג במשך 1.7 מיליון שנה מלפני 1.8 מיליון שנה עד ללפני 100,000 שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו באזורים שונים, מרביתם בחללי מערות או בהרים, שם הסתתר ממזג האוויר הקשה של תקופת הקרח.
המאובנים נמצאו בין השאר במונגוליה, אנגליה, ספרד, איטליה, טורקיה, איראן וצ'כיה.
דוב זה הגיע לאורך 2.5 מטרים והגיע למשקל 150 עד 600 ק"ג, כך שהיה קטן יותר מהדוב החום ומדוב המערות שחיו לצידו באירואסיה של תקופת הקרח.
ייתכן גם שהיה אביהם של דוב המערות ושל המין Ursus savini.
הוא היה בעל לסתות דקות יותר משל הדוב המצוי שדמו ללסתות מינים פרימיטיביים יחסית בסוגו והיה בעל ניבים רחבים גדולים מאוד בקדמת הפה.
הוא היה אוכל-כול שגיוון בכל מזון אפשרי.
בשנת 2013 שיחזרו מדענים גרמנים את הגנום המיטוכונדריאלי של הדוב מממצאים בני 300 אלף שנה מאזור הנתון בקפאת-עד.
דוב הקוקאין, הידוע גם בשם "פבלו אסקובר" (מאנגלית: Pablo Eskobear), היה דוב שחור אמריקני שמת ממנת יתר של סם הקוקאין בשנת 1985. הקוקאין הגיע אליו לאחר שסוחר סמים השליך כמויות ענק של קוקאין ממטוס אל אזור מיוער בטנסי.
גופתו של הדוב נמצאה בצפון מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
לאחר החקירה, גופתו פוחלצה ונתרמה למרכז שימור, אך נגנבה במהירות.
הגופה הופיעה לבסוף בבית משכון וכיום היא מוצגת לראווה בקניון במדינת קנטקי.
סיפורו של דוב הקוקאין היווה השראה לסרט הקולנוע "חומר דוב" משנת 2023.
ב-11 בספטמבר 1985, , שוטר לשעבר במחלק הסמים ומבריח סמים מורשע, הבריח קוקאין ממדינת קולומביה אל תוך שטח ארצות הברית.
לאחר שהשלים משלוח בעיר "" שבג'ורג'יה, טורונטון ושותף נוסף המריאו במטוס מסוג .
במהלך הטיסה, השניים השליכו מן המטוס 40 חבילות פלסטיק שהכילו קוקאין לאזור מיוער, ואז קפצו מהמטוס, מעל העיר נוקסוויל בטנסי.
טורונטון עצמו נהרג לאחר שקפץ עם מצנח לא תקין.
על פי ה-FBI, טורונטון השליך את הקוקאין מהמטוס מפאת משקלו הרב, מה שהקשה על השארת המטוס באוויר.
ב-23 בדצמבר, חוקרים מ דיווחו על מציאת דוב שמת לאחר שאכל את הקוקאין משקיות הפלסטיק.
משקלו הכולל של הקוקאין אותו אכל הדוב היה 34 ק"ג (75 פאונד), ושוויו הוערך ב-20 מיליון דולר.
חוקר מקרי המוות הראשי ממעבדת הפשע של מדינת ג'ורג'יה, ד"ר קנת' אלונסו, סיפר שקיבת הדוב הייתה "כולה לבנה מקוקאין", אך גם העריך שרק 2 עד 4 גרם מהחומר נספג במחזור הדם של הדוב ברגע מותו.
ד"ר אלונסו לא רצה להיפטר מגופת הדוב והוא החליט לפחלץ אותה והעניק אותה ל.
למרות זאת, הגופה אבדה ובהמשך צצה בחנות משכון שממנה היא נקנתה על ידי זמר הקאנטרי ויילון ג'נינגס.
בסופו של דבר, גופת הדוב המפוחלצת הגיעה לקניון בשם "Kentucky for Kentucky Fun Mall" שממוקם בעיר לקסינגטון שבקנטקי, ונכון לינואר 2023, היא נמצאת שם עד היום.
ב-9 במרץ 2021 הכריזו סרטי יוניברסל על כוונה לעבוד על סרט קומדיה-אימה שיבוסס על סיפור אמיתי.
בשנת 2023 הופץ סרט המבוסס על סיפורו של דוב הקוקאין, בשם "חומר דוב".
השחקנית אליזבת בנקס ביימה והייתה שותפה להפקת הסרט.
למרות שהסרט מבוסס על סיפור אמיתי, עלילת הסרט מציגה את "דוב הקוקאין" תוקף בני אדם, למרות שבמציאות מעולם לא תקף אף אדם.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע בישראל ב-23 בפברואר 2023.
ביס דוקו משודר הסרט הדוקומנטרי מ-2023 "דוב הקוקאין הסיפור האמיתי."
רבי דוב בעריש (דובעריש) רפפורט (ה'תקפ"ד, 1824 – י' בשבט ה'תרס"ו, 1906) היה פוסק בגליציה במאה ה-19, רבן של שיניאווה ורווה-רוסקה, ומחבר הספר "דרך המלך" על משנה תורה לרמב"ם.
נחשב לחסיד צאנז, והיה בקשר קרוב עם חסידות בעלז ועם אדמו"רה רבי יהושע רוקח.
נולד בלבוב בשנת תקפ"ד (1824) לר' שמואל, מצאצאי רבי חיים הכהן רפפורט, ולאסתר זלדה בתו של ר' אהרן מחמלניק.
בגיל תשע נפגש עם רב העיר רבי יעקב משולם אורנשטיין והרצה לפניו מחידושיו, ובעקבות מפגש זה היה לו קשר מיוחד עם הרב אורנשטיין.
בגיל 17 נשא את גרונא בת דודו ר' עזריאל מאיר גרדשטיין, מנכבדי קהילת לובלין ומחותנם של רבי עקיבא איגר ובנו רבי שלמה.
נישואיו התקיימו בלובלין, ושם נשאר לגור לאחר נישואיו.
היה לתלמידו של רבי דב בעריש אשכנזי, רב העיר ומחבר הספר "נודע בשערים", שאף מזכירו בספרו בתשובה שנכתבה בתקופה זו.
בהוראת רבו למד את התלמוד בבלי עם פירוש רש"י לתלמוד, הלכות רב אלפס, פסקי הרא"ש ופירוש הר"ן על הרי"ף, ורק לאחר מכן עבר לפלפל בפירוש התוספות, וזאת על מנת לקנות את דרך העיון הנכונה, בלא לפלפל באופן שאינו לאמיתה של תורה.
בהמשך התפרסם כבקיא בדברי התוספות.
הדרכה נוספת שהתפרסמה, אותה קיבל רבי דוב בעריש מפי רבו: .
דברים אלו צוטטו על ידי פוסקים בני הדור האחרון כמו רבי מרדכי יעקב ברייש ורבי יצחק יעקב וייס, ברצותם לנמק פסיקות המבוססות על שיקול דעת והיגיון.
אפרים אלימלך אורבך מציג את הדברים כדוגמה לכך שהפוסק מושפע מהלך הרוח של תקופתו ומקומו.
בתקופת מגוריו בלובלין, הזדמן פעם לצאנז, והלך לבקר את רבי חיים הלברשטאם.
הביקור הותיר על השניים רושם עז, ומאז נהיה חסידו, וגם הביאו בספרו מספר פעמים, וכך גם רבי חיים כיבדו ביותר.
לבקשת רבי חיים הלברשטאם מצאנז נעתר לשמש ברבנות, וקיבל את משרת הרבנות בשיניאווה בשנת תרל"ב, על מקומו של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם (בנו של ה"דברי חיים") שעבר לכהן ברבנות בסטרופקוב.
כשלוש שנים לאחר פטירת רבי חיים מצאנז רצה רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם לשוב לשיניאווה, והציע לרבי דוב בעריש שיישאר בעיר כרב בעוד רבי יחזקאל שרגא יהיה בה כאדמו"ר בלבד.
רבי דוב בעריש ראה בכך כמורה הלכה בפני רבו, ועבר מרצונו לכהן כרב ברווה-רוסקה בשנת תרל"ט, אחר פטירת רבי לוי יצחק שור שכיהן בה כרב לפניו.
במשרה זו החזיק כ-27 שנה.
בתפקידו כרבה של רווה-רוסקה, שהייתה סמוכה לבעלז ושהרוב הדומיננטי בה היה מחסידי בעלז, קיים קשרים בעסקי ציבור עם רבי יהושע רוקח, האדמו"ר מבעלז, שהעריכו ביותר ואף הפקיד אצלו את צוואתו.
היה תומך נלהב בתנועת מחזיקי הדת, השתתף בוועידות מטעמה, ותשובותיו בנושאים ציבוריים פורסמו בביטאונה מחזיקי הדת.
בליל פטירתו, אור ליום שני י' בשבט תרס"ו עוד הספיק לקבל את פניו של רבי חיים מצאנז.
נפטר בעודו מתפלל תפילת ערבית, תוך שקרא שמע ישראל בקול רם.
רבי פנחס הורביץ - מחבר הספר "פתחא זוטא".
אחיינו רבי אריה לייב ברוידא - רבה של לבוב.
רבי ישראל שווערד - רבה של רווה-רוסקה החל משנת ה'תרע"א, מחסידי בעלז; נפטר בשואה
הסמיך להוראה את רבי שמואל אנגל, ואת רבי דוד מנחם מאניש באב"ד ששהה עמו כשבוע ימים בהם קיבל מתורתו.
התפרסם בחיבורו "דרך המלך" על משנה תורה לרמב"ם, שהודפס בלבוב בבית הדפוס של מרגושס - מהבולטים שבחסידות בעלז והמו"ל של העיתון מחזיקי הדת.
הוא הדפיס בלבוב את הכרך הראשון בשנת תרנ"ב (1892), ושנתיים לאחר מכן, בשנת תרנ"ד (1894), הדפיס את הכרך השני.
שני כרכים נוספים תוכננו להידפס בהמשך, אך זה לא יצא לפועל, ובמהלך מלחמת העולם השנייה אף אבד כתב היד שלהם.
הספר הוהדר בניו יורק בשנת תשנ"ו (1996) במהדורת צילום עם הקדמת נינו רבי יצחק מאיר.
החיבור נכלל במשנה תורה מהדורת פרידברג, ירושלים תשס"ו.
שם הספר הופיע בכל עמודיו בכותרת עליונה באופן זה: "דר"ך (ר' דוב כהן) המלך".
מקובל לומר כי המדפיסים פענחו את ראשי התיבות "דרך" כ"דוב רפפורט כהן", והיות שלא היה מקובל לציין שם משפחה בשם הספר ובפרט לא בקרב חוגי החסידים, ציווה רבי דוב בעריש לפתוח את ראשי התיבות בכל העמודים כ"ר' דוב כהן", ובכך למנוע לזות שפתיים.
גיסו חתן חמיו, רבי יהודה לייב איגר מלובלין, בסכסוך שהתגלע בין גיסו לחמיו בעת שהיה רבי יהודה לייב לחסיד קוצק, סייע רבי דוב בעריש להשכין שלום ביניהם.
גיסו בן חמיו, ר' פישל גראדשטיין נשא את באשע בתו של רבי עקיבא איגר.
גיסו חתן חמיו, ר' אברהם יוסף ברוידא מהורודנה (בנו רבי אריה לייב ברוידא היה תלמידו של רבי דוב בעריש)
בנו רבי שמואל רפפורט - רב מפורסם, מוועד הרבנים בלבוב.
בזיווג ראשון חתן רבי יוסף באב"ד.
חתנו רבי אריה לייב רפפורט - ר"מ בלבוב, נפטר בצעירותו.
היה מחותן של רבי יוסף באב"ד, מחבר הספר "מנחת חינוך".
רבי דוב בעריש משה שפירא (נולד בט"ז בטבת ה'תרצ"ב, 14 בינואר 1932) הוא האדמו"ר השני בחסידות נארול, וחבר הנהלת כולל חבת ירושלים.
נולד בט"ז בטבת ה'תרצ"ב בנארול, פולין, לרבי חיים מאיר יחיאל שפירא, האדמו"ר מנארול, ולרבקה פערל, בת רבי משולם זלמן יוסף זילברפרב האדמו"ר מקוידינוב בטופוריב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח יחד עם משפחתו לטופוריב למקום מגורי סבו, בשנת ה'תש"א גורשו על ידי הרוסים לסיביר ולאחר מכן עברו לסמרקנד, ושם למד בחדר המחתרת של חסידי חב"ד.
בשנת ה'תש"ו עברו לאנטוורפן, בלגיה, שם למד בישיבת הרב יצחק דוב קופלמן, בשנת ה'תש"י עבר עם משפחתו לארצות הברית.
למד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בניו יורק, ואצל רבי יצחק הוטנר.
לאחר מכן למד בישיבת שארית הפליטה של רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם.
בשנת ה'תשי"ב נשלח על ידי אביו לארץ ישראל שם למד בישיבתו של רבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלז.
נישא למרים דבורה (נפטרה בחודש אלול ה'תשע"ו, שעות ספורות לפני חתונת נכדה), בת רבי משה רוקח האדמו"ר מקוזלוב, לאחר נישואיו התגורר בשכונת קראון הייטס ליד אביו.
בשנת ה'תשל"ב עבר לפלטבוש, ברוקלין, שם כיהן כרב קהילת נארול.
במהלך השנים ייסד הרב שפירא את בית המדרש ותלמוד תורה ומסדות נוספים של חסידות בעלזא בקראון הייטס ובבורו פארק ושימש כמנהל של מוסדות בעלז בארה"ב עד שנת תשל'ז, כמו כן בפלטבוש הקים בית המדרש ומקוה טהרה של חסידות נארול.
לאחר פטירת אביו בי"ח בתמוז ה'תשס"ז, מונה לכהן כאדמו"ר מנארול.
לאחר פטירת אשתו בשנת ה'תשע"ו עבר לבני ברק, שם מכהן כאדמו"ר בבית מדרשו ברחוב רש"י בעיר.
רבי אהרן, אב"ד נארול, חתן רבי ישכר בעריש אייכנשטיין, האדמו"ר מזידיטשוב באר שבע.
רבי משולם זלמן יוסף, ראש הכוללים של חסידות נארול, חתן רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה.
חתנו, רבי יוסף מאיר כהנא, האדמו"ר מטשאקאווא בית שמש.
רבי אברהם יהושע העשיל, (נפטר בכ"ה בטבת ה'תשפ"ד) חתן רבי צבי אלימלך פנט האדמו"ר מקוסון (רחוב בן פתחיה).
הרב אשר ישעיה, עסקן בלונדון.
רבי אשר ישעיה רובין, האדמו"ר מקוז'ניץ בסיגייט (נפטר בל' באב תשע"א).
בנו, רבי יששכר רובין, ממלא מקומו באדמו"רות קוז'ניץ בסיגייט, חתן רבי שרגא פייבוש הגר האדמו"ר מקוסוב.
רבי יעקב צבי מאיר ארליך, האדמו"ר מקוידינוב.
רבי משה יהושע מיכלוביץ, האדמו"ר מבראד.
דב הויזנר (בפולנית: Bernard Hausner; כסליו תרל"ה, 3 בנובמבר 1874 – י' באב תרצ"ח 7 ביולי 1938) היה פעיל ציוני, מורה וקונסול פולין בתל אביב.
נולד בצ'ורטקוב לשלמה ולטשארנה, למד בתלמוד תורה ובישיבת הרב ישעיהו מאיר שפירא.
כשהתבגר למד בגימנסיה בבוצ'אץ' ולאחר מכן בסטאניסלאבוב.
למד פילוסופיה באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת קארל בפראג שם כתב דוקטורט על הפילוסופיה של רס"ג, במקביל למד מדעי היהדות בבית המדרש לרבנים בווינה והוסמך לרב על ידי הרב אריה שוורץ ומאיר איש שלום.
בלימודיו היה ממקימי "אגודת בר כוכבא" – אגודת סטודנטים יהודית-לאומית וממייסדי פועלי ציון בווינה.
עם פרסומו של הרצל הצטרף לתנועה הציונית.
ב-1897 היה למשך תקופה קצרה במילוי מקום מזכירו של בנימין זאב הרצל.
ב-1901 מונה למורה ללימודי יהדות בגימנסיות בלבוב, פעל גם במוסדות הקהילה והביא להקמת ספרייה יהודית, בתקופה זו נישא לאממה לנדה.
במלחמת העולם הראשונה ייסד לגיון יהודי בהצבא האוסטרו-הונגרי.
דגל הארגון היה בצבעי תכלת לבן עם התקדמות המלחמה קרס הלגיון וחייליו חולקו בשאר הצבא.
באביב 1915 שימש למשך שנה וחצי כרב ראשי ללבוב.
לאחר מכן גויס לצבא האוסטרי כרב צבאי.
בקרב ויטוריו ונטו נפצע ונעטר בעיטור צלב הזהב.
אחרי המלחמה, ב-1918, חזר ללבוב והמשיך בפעילותו הצביורית והציונית.
מבין פעולותיו: הקמת השבועון "חווילה", יסוד בתי ספר, יו"ר הקק"ל המקומי, פרסום מאמרים בנושאי ציונות ועוד.
במסגרת פעילותו היה ציר בקונגרסים הציוניים 10–14.
ב-1921 נבחר לנשיא המזרחי בגליציה המזרחית.
ב־1927 עלה הויזנר לארץ ישראל, ונתמנה מטעם ממשלת פולין ליועץ מסחרי בתל אביב במטרה להגדלת היצוא מפולין.
ב-1929 קיבל על כך תואר קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה .
ב־1932 נתמנה לקונסול כללי של פולין בתל אביב, ביזמתו נפתח סניף של בנק פ.ק.או בתל אביב, הגדיל את קו הספינות גדיניה – ישראל.
פעל להגדלת ייצוא הטבק מראש פינה לפולין ובתרצ"א קיבל על כך תואר אזרח כבוד מהמושבה בראש פינה.
ב־1934 עבד בארצות הברית מטעם ממשלת פולין, ב-1935 חזר לישראל.
שם המשיך בפעילות ציבורית כיו"ר ברית עברית עולמית, יו"ר התאחדות בעלי הבתים ועוד.
נפטר בתל אביב, בי' אב תרצ"ח.
בנו הקטן היה גדעון האוזנר.
מנכדיו: תמר האוזנר-רוה, ועמוס האוזנר ששמו השני דב על שמו.
Słowacki a Biblia, Lwow 1909 (מסה על השפעת התנ"ך על שירתו של יוליוש סלובצקי)
Sanacja polskiego pieniadza bez pomocy zagranicy, Warszawa 1926 (ספר בכלכלה)ספריו התפרסמו בפולנית, כתב מאמרים בעיתונות בנושאים ציוניים.
דוב מערות (שם מדעי: Ursus spelaeus) הוא מין נכחד בסוג דוב.
דוב המערות חי באירופה ובאסיה בתקופת הפליסטוקן.
ההבדל העיקרי בינו לבין הדוב החום הוא גודלו.
משקלו היה כ-1,000 ק"ג, גובה כתפיו (בעמידה אנכית) היה שלושה וחצי מטרים, כ-30% גבוה מהדוב החום.
הבדל בולט נוסף היה מצחו, שהיה גבוה ובולט.
עיקר מזונו כלל עשבים, תותי בר ודבש, אך לעיתים צד גם יונקים קטנים.
תוחלת חייו הגיעה לעשרים שנה.
קיימות מספר תאוריות המסבירות את הכחדת המין:
בסוף עידן הקרח הצטמצם שטח היערות, ואזור המחיה והמזון של הדוב לא הספיק להישרדותו.
בשל גודלו היה על דוב המערות לצרוך כמות כפולה של מזון מאחיו הקטן, וכך חרץ הדלדול במקורות המזון את גורלו.
לפי תאוריה אחרת, האדם הוא שהביא להכחדת המין, על ידי ציד מגמתי והשתלטות על מערותיו.
האדם בשחר ימיו (האדם הניאנדרטלי, ומאוחר יותר הומו ספיינס), נלחם כנגד הדוב במטרה להשיג את מעונו, יותר מאת בשרו.
דוב זה מופיע בסדרות פארק פרהיסטורי, ענקי עידן הקרח ולפני ששלטנו על הארץ.
דוב חום (שם מדעי: Ursus arctos) הוא מין יונק גדול מהסוג דוב שבמשפחת הדוביים והוא בין טורפי היבשה הגדולים ביותר, קטן רק מדוב הקוטב, אך תת-המין דוב קודיאק קרוב אליו במשקלו.
הוא נפוץ בחצי הכדור הצפוני שלאורך באירופה, אמריקה הצפונית ובצפונה של אסיה באזורים ממוזגים עד קרים.
זהו הדוב בעל התפוצה הרחבה ביותר ומהבודדים שאינם בסכנת הכחדה.
עם זאת הדוב עדיין נפגע מציד נרחב ברחבי אירופה ואסיה ומספר תת-מינים שלו מצויים בסכנה, כמו דוב חום מרסיקן מאיטליה, ששרדו ממנו רק 50 עד 60 פרטים בוגרים.
הדוב החום הוא סמלה של העיר ברן שבשווייץ.
זהו מבין הדובים הגדולים והחסונים ביותר, קטן רק מדוב הקוטב.
הפרטים הגדולים ביותר הגיעו לגובה על הרגליים של 3 מטרים ולמשקל של 780 ק"ג.
לדוב זה ישנם תת-מינים בעלי גודל משתנה מאוד בין התת-מינים, כאשר פרטים החיים באזורים קרים גדולים יותר וניזונים יותר לאורך השנה, לפני כניסתם לתרדמת חורף.
הדובים בעלי דו-צורתיות זוויגית והזכרים גדולים יותר מהנקבות.
לדובים טפרים ארוכים ופרווה עבה בצבעי חום עד חום זהוב ולעיתים בהיר-שמנת.
הלסתות של הדוב חזקות מאוד ויכולות לנשוך בעוצמה של 251 ק"ג.
חוש הריח הוא המפותח ביותר מבין חושיו של הדוב החום.
הוא נוהג לרחרח את הקרקע בהולכו ולהתרומם על שתי רגליו ולהריח את האוויר, שמא תישא אליו הרוח את ריחו של הטרף או אולי של דוב יריב.
הדובים החומים פוסעים על מלוא כף רגלם בדומה לאדם .
הם שוחים היטב ויכולים לרוץ במהירות של כ-48 קמ"ש למרחקים בינוניים.
הדוב יכול גם להזדקף ולעמוד על שתיים, אך לא ירוץ במצב זה.
בצעירותם הם אף יודעים לטפס על עצים בעזרת טופריהם הארוכים, מה שעוזר להם להימלט מטורפים אפשריים.
הדוב הוא אוכל כל מובהק הצורך סוגי מזון מרובים מסביבתו.
דוב המתעורר מתרדמת חורף ינסה להכפיל את משקלו בהדרגה תוך שהוא צורך מזונות מלאי שומן וקלוריות.
הוא ניזון הן משורשים שהוא חופר, פירות שונים, בלוטים, פטריות ומדבש מדבורי דבש שהוא מוצא וכן מנבלות, חרקים, ביצי עופות, דגים כמו סלמוניים העוברים דרך נהרות, בעלי חיים קטנים שהוא נתקל בהם וגורי איילים, ביזונים או כבשי מושק.
דובים החיים קרוב לערים ניזונים גם מזבל אנושי שהם מוצאים במזבלות.
הדובים לעיתים משתמשים בכוחם כדי להבריח טורפים קטנים יותר כמו פומות, זאבים ודובים קטנים יותר מטרף.
לעיתים נדירות דובים רעבים גם לא יבחלו בקניבליזם לגורים שאינם שלהם או לנבלות דובים.
כמרבית הטורפים הדוב החום הוא יחידאי וטריטוריאלי.
שטחה של הנחלה תלוי בכמות המזון ובמידת הצריכה ובדרך כלל יותר מ-10 קמ"ר לכל הפחות.
הזכר והנקבה נפגשים בעונת הרבייה ולאחר מכן עוזב אותה הזכר.
הוא אינו מטפל בצאצאים ואינו מכיר אותם.
אפילו בשבי כאשר המשפחה כולה סגורה במתחם אחד, אין האב מודע לכך שהגורים שייכים לו והאם נזקקת להגן עליהם מפניו באופן קבוע.
באביב, כאשר גדלה הצמחייה מחדש ומכסה את הארץ יוצאים האם וגוריה מהמערה והם נשארים איתה למשך כשנה, כאשר עיקר דאגתה היא להזין אותם ולמנוע מדובים יריבים להתקרב אליהם.
דובים בוגרים אינם חוששים מטורפים, למעט במקרים נדירים בהם טיגריס סיבירי או להקת זאבים מצליחה לצוד דובים, לרוב צעירים.
זאבים גם יהרגו דובים בטריפה תחרותית, כדי לצמצם את התחרות איתם ואף פומות ועיטים זהובים לעיתים צדים בהצלחה גורים, אך מדובר בתקריות נדירות.
בשנים האחרונות חל חיכוך גובר בין דובים חומים לדובי קוטב רעבים שהחלו להתחרות על אותם אזורים ולעיתים הורגים זה את זה.
הדובים החומים נמים שנת חורף כדי לשמור על אנרגיית הגוף בתקופה שבה יש מחסור במזון.
שלא כמו כיונקים אחרים, טמפרטורת גופו של הדוב החום אינה יורדת ופעם בכמה ימים הוא קם משנתו כדי לעשות את צרכיו.
לנקבות נטייה חזקה יותר לשינה מאשר הזכרים ולמעשה הן ממליטות בתקופה הזו.
בקיץ אוכלות הנקבות ההרות מזון רב ובתחילת החורף הן מוצאות מערה להסתתר בה.
הנקבה ממליטה גור אחד או שניים ואלה נולדים קטנים למדי, משקלם כמאתיים גרם לעומת מאות הקילוגרמים ששוקלת האם.
הסיבה למידתם הקטנה היא שבתקופה האמורה הנקבה ישנה ולא אוכלת דבר.
אם היו גדולים יותר, היה מידלדל מאגר השומן שלה וכמות החלב שהיו יונקים לא הייתה מספיקה לצורך הישרדותם.
לפני שנת החורף, דובים חומים יכולים להוסיף למשקלם 180 ק"ג.
במספר אזורים דובים חומים התרגלו לחיים לצד האדם והחלו לאכול מזונות הקרובים אליו, כגון אשפה או חיות משק.
כאשר דוב לומד לקשר בני אדם עם אפשרויות להשגת מזון בקלות, גוברים הסיכויים להיתקלות בני אדם עם הדובים.
לעיתים דובים חומים יתקפו אנשים מתקרבים.
לרוב הסיבה לכך היא מהפתעה מצד הדוב או מנקבות עם גורים.
דובים גם ינסו לתפוס שאריות מזון שנישאת בידי אנשים, חיכוכים עם רועי צאן או אף ציידים שתפסו ציד ביערות מותקפים מאחר שהדובים נוטים להבריח בקלות טורפים אחרים מטרפם.
ישנם גם תקיפות הקורות בשביה (למשל מדובים מרקדים).
תקיפות דובים בצפון אמריקה קורות בעיקר מדובי גריזלי ונפוצות באזורים כמו פארקים לאומיים בהם האוכלוסיות של הדובים גדולות.
בנוסף התקיפות קורות יותר בחורפים קרים בהם הדובים מאבדים מקורות מזון כמו פירות יער או דגים.
באסיה ישנם תקיפות של דובים חומים כמו דוב חום אוסורי, האחראי לטבח גדול ביפן בו נהרגו 7 אנשים, דוב סיבירי מזרחי שהוא בעל אופי אגרסיבי מאוד.
עם זאת שכיחות התקיפות נמוכה יחסית והדוב גם נפגע כתוצאה מציד נרחב והפרדת האוכלוסייה שלו.
באזורים מוכרים לתקיפות, כמו הפארק הלאומי ילוסטון ישנם אזהרות בולטות לגבי תקיפת דובים.
לדוב החום ישנם תת-מינים רבים:
דוב חום אירואסייתי (Ursus arctos arctos) – מצוי בחלקים נרחבים של רוסיה.
דוב חום סורי (Ursus arctos syriacus) – הקטן בתת-המינים.
מצוי כיום רק בטורקיה, בקווקז ובעיראק.
הוא נעלם מנופה של ארץ ישראל, מצפון ירדן, מלבנון ומסוריה.
דוב גריזלי (Ursus arctos horribilis) – אחד מתת-המינים הגדולים והמפורסמים של הדוב החום.
שמו בא לו בגלל "מעילו" האפור (Grizzled – בצבע אפור).
שמו של הפארק הלאומי יוסמיטי מקורו בשם האינדיאני של הדוב הזה ("יוזומאטי" או "אוזומאטי") שחי בעבר בפארק, ועץ הסקוויה הענקית הגדול ביותר בפארק זה נקרא "ענק הגריזלי".
שמורת הטבע המפורסמת ביותר שבה ניתן למצוא דוב זה הוא הפארק הלאומי ילוסטון.
דוב קודיאק (Urus arctos middendorfi) – הגדול שבתת-המינים.
משקלו כ-750 ק"ג אך ישנם פרטים בודדים הגדולים מכך.
לרוב הוא אף חסון יותר מדוב קוטב, אך קומתו נמוכה יותר.
דוב אטלסי (Ursus arctos crowtheri) – תת-המין נכחד והדוב היחיד שחי באפריקה.
דוב ברגמן (Ursus arctos piscator) – תת-מין שהיה נפוץ בקמצ'טקה ונעלם במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.
דוב כחול טיבטי (Ursus arctos pruinosus) – תת-מין שנפוץ בשפלה הטיבטית המזרחית.
אחד מהדובים הנדירים ביותר בעולם.
דוב גובי (Ursus arctos gobiensis) – תת-מין שנפוץ במדבר גובי של מונגוליה.
דוב סיבירי מזרחי (Ursus arctos collaris) – תת-מין שתפוצתו היא ממזרח סיביר, החל מנהר יניסיי עד טרנס-בייקאליה, רכס סטנובוי, נהר לנה, קולימה ובדרך כלל בכל רחבי יקוטיה והרי אלטאי.
תת-המין קיים גם בצפון מונגוליה.
דוב חום קמצ'טקה (Ursus arctos beringianus) – תת-מין שנפוץ בקמצ'טקה ונחשב לאב הקדמון של דוב הקודיאק.
דוב חום ההימלאיה (Ursus arctos isabellinus) – נמצא בסכנת הכחדה חמורה.
דוב חום אוסורי (Ursus arctos lasiotus) – אחד מתת-המינים הגדולים ביותר של הדוב החום החי ביפן.
דוב חום חצי האי אלסקה (Ursus arctos gyas) – אחד מתת-המינים של הגדולים ביותר של הדוב החום, יש ויכוח אם צריך להיקרא דוב גריזלי כמו כל הדובים החומים בצפון אמריקה (מלבד דוב קודיאק).
דוב חום מרסיקן (Orsus arctos marsicanus) – תת-מין בסכנת הכחדה חמורה.
יש ויכוח בין החוקרים האם להתייחס אליו כתת-מין או כמין בפני עצמו.
דוב חום אלסקה (Ursus arctos alascensis) – חי בצפון אלסקה, לרוב מוכר כתת-מין נפרד אך יש חוקרים שאומרים שהוא אוכלוסייה נפרדת של דוב גריזלי.
דוב גריזלי קליפורני (Ursus arctos californicus) – הדוב הידוע האחרון נורה בקליפורניה בשנת 1922. דגימות ממוזיאון מראות כי גזע זה היה עם גולגולת רחבה הרבה יותר מדוב גריזלי.
דוב חום דאל (Ursus arctos dalli) – ישנה אפשרות שדוב זה הוא תת-מין אחר שוכן חופים.
דוב חום סיטקה (Ursus arctos sitkensis) – נראה כי הוא קרוב יותר לדוב קוטב מאשר לדובים חומים אחרים.
דוב חום סטיקין (Ursus arctos stikeenensis) – ככל הנראה חי בקנדה.
דוב גריזלי מקסיקני (Ursus arctos nelsoni) – נכחד.
הצפייה האחרונה שנרשמה הייתה בשנת 1962.
דוב מלאי (שם מדעי: Helarctos malayanus) הוא מין יחיד בסוגו במשפחת הדוביים.
תפוצתו במדינות דרום-מזרח אסיה: לאוס, קמבודיה, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, סומאטרה, בורנאו, בורמה, בנגלדש והודו.
תפוצתו כנראה גדולה מהידוע לנו, בעיקר בשל אזור מחייתו הצפוף.
דוב זה הוא המין היחיד במשפחתו שחי ביערות גשם, ואחד משני המינים עם התפוצתם המגיעה דרומית לקו המשווה.
המין הקטן ביותר במשפחת הדוביים.
הראש רחב, קצר ושטוח והאוזניים מעוגלות.
המצח עב בשר ועל כן נראה לעיתים מקומט.
פרוותו קצרה וסבוכה, היא שחורה ברובה למעט אזור הפנים וסימן לבן-כתמתם על החזה בצורת U (לא תמיד נוכח) הייחודי בצורתו בכל פרט, הסימן נותן כמין יתרון לעונד אותו במהלך קרבות בין פרטים וכן יש משמעות לגודלו.
כפות הרגליים בהירות באופן ברור משאר הפרווה.
הגוף מוצק, כפות הרגליים גדולות ובעלות טפרים, הן חסרות שיער כמעט, דבר המסייע לטיפוס.
בהליכה מופנות הכפות כלפי פנימה, דבר המשווה לדוב צורת הליכה ייחודית.
דבר נוסף יוצא דופן ובולט במין הוא לשונו הארוכה, אורכה עד 25 ס"מ (הארוכה ביותר במיני הדובים), ושימושה מפורט בפרק "תזונה".
הדוב אוכל כל, משתמש בכפותיו הקדמיות לרוב מטרות ליקוט המזון.
עוקר שובר ושורט עצים כדי ללקט חרקים שונים - דבורים, טרמיטים ותולעי אדמה.
לשונו ארוכה ומסייעת לו רבות בתפיסת החרקים.
כהשלמת תזונה יאכל אף מכרסמים קטנים, לטאות וציפורים קטנות.
פירות, בעיקר אגוזי קוקוס, הם חלק ניכר מהתזונה.
קרוב למגורי אדם, יאכל פסולת, וחיות משק.
הדוב שוכן ביערות גשם סבוכים בכל הגבהים.
הוא פעיל בלילה, על פי רוב ישן במהלך היום על גבי עצים 2–7 מטרים מעל הקרקע.
הוא שובר ומעקם ענפים כך שיחזיקו את משקלו, ויגנו עליו במהלך השינה.
אינו זקוק לשנת חורף מאחר שאקלימו טרופי ומזונו נפוץ כל השנה.
טפסן מצוין המיטיב להשתמש בכפות רגליו וידיו.
ניסוי שנערך בשבי מצביע על האינטליגנציה של הדוב המלאי: במטרה להגיע לדבר מתיקה שהיה נעול בארונית, הצליח לסובב פתח מנעול בעזרת אחת מטפריו.
פרט אחר בשבי פיזר דגנים מתוך קערת האכלה, כדי למשוך תרנגולות לכלובו, שאותן טרף ללא מאמץ.
תקופת היריון כ-95 יום, אך בתנאי שבי יכולה להתארך עד 240-170 יום.
המלטה מתפרשת על פני כל השנה.
בכל המלטה 1–3 גורים הנולדים עיוורים ושוקלים כ-325 גרם.
הגורים נשארים עם אמם עד להגיעם לבגרות מינית.
בשביה חי המין עד 24 שנים ו-9 חודשים.
המין קוטלג כמסוכן ביותר בסביבתו הטבעית.
גורם נזק למטעי הקוקוס והבננות, שנשתלים צמוד לאזורי מחייתו וגורמים לדלדול שטח המחיה ומקורות המזון הראשוניים.
כיס המרה ושאר חלקי גוף של הדוב, משמשים כתרופות ברפואה העממית, על אף שהוכח כי אין להם ערך רפואי.
הדוב ניצוד ונמכר למטרות רווח מזה שנים רבות.
גורים עשויים להיות חיות מחמד מעניינות, אולם אחרי מספר שנים נהיים עצבניים ומסוכנים.
המין הוא אחד מהנדירים מבין הדוביים.
כמות הפריטים לא ידועה, אך מורגשת ירידה במספרם כתוצאה מציד לא מבוקר.
מעט נעשה כדי להחזיר את המין לגדולתו, מאחר שמעט ידוע עליו ועל אופן חייו.
הרב דוב ליאור (ליינבנד; נולד בי"א בחשוון תרצ"ד, 30 באוקטובר 1933) הוא רב ישראלי חרדי לאומי, מהפוסקים הבולטים בציבור הדתי לאומי, ממנהיגי הזרם החרדי לאומי, רבה של מפלגת עוצמה יהודית, מחברי הנשיאות של איחוד רבני תורת הארץ הטובה ונשיא רשת בתי הדין לממונות - "לכתחילה".
כיהן כאב בית הדין הרבני בבאר שבע, רבם של קריית ארבע והיישוב היהודי בחברון, ראש ישיבת ההסדר ניר - קריית ארבע, יו"ר ועד רבני יש"ע ורב המושב כפר הרא"ה.
נולד בירוסלב שבדרום-מזרח פולין, בחבל גליציה המערבית ההיסטורי, לרייזל ומשה ליינבנד, שהיה חסיד בעלז.
ב-1939, בתחילת שנת ה'ת"ש, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין וחלוקת המדינה בין רוסיה לגרמניה הנאצית, גורשה משפחתו לצד הרוסי, מעבר לנהר הסאן.
הם נדדו לעומק שטחה של רוסיה הסובייטית ובין היתר שהו בסיביר ובקזחסטן, וסבלו מרעב קשה וממחלות, מהם מתו שני הוריו ב.
אחיו אריה גויס לצבא האדום, אחיו מנחם עבד במחנות עבודה בסיביר, ואילו הוא ואחיו מרדכי המשיכו בנדודיהם.
ב-1944 נלקח לבית יתומים שיועד עבור אזרחים פולנים.
לדבריו, בתקופה זו הידע שלו ביהדות היה מועט.
ב-1945 הגיע לפולין, ומשם הועברו היתומים בזהות גרמנית בדויה לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, בו פעלו מוסדות יהודיים.
בתקופה זו פגש את אחיו הגדולים שהשתחררו משירות בצבא האדום.
אחיו מרדכי, שעבר יחד איתו את תקופת המלחמה, הצטרף לתנועת השומר הצעיר, ואילו הוא הוכנס בידי אחיו הגדול לבית יתומים ילדי לינדנפלס של תנועת המזרחי, והחל ללמוד עברית ומעט לימודי יהדות.
בהמשך הועבר עם ילדים נוספים באמצעות הבריגדה היהודית מגרמניה לצרפת.
בשנת ה'תש"ז (1947) נמנה עם מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס שהוחזרה לאירופה.
הוא עשה כשנה במחנה באמדן, שם גם חגג בר מצווה והחל ללמוד מעט תורה.
בשנת ה'תש"ח (1948) עלה לארץ ישראל באונייה "נגבה" מספר שבועות לפני הכרזת העצמאות.
בארץ החל ללמוד בכפר הנוער יקיר בכפר הרא"ה.
כיוון שהגיע לארץ כשהוא יתום, היה כבן בית אצל הרב צבי יהודה, שאותו מחשיב הרב ליאור לרבו המובהק.
הרב אברהם רמר העיד כי הרצי"ה אמר עליו ש"אינו יודע להוציא מפיו סברה שאינה ישרה".
בשלב מסוים ביקש לעבור ללמוד בישיבת סלבודקה.
רבו הרב אברהם שפירא ליבן עימו את ההבדלים האמוניים שבין הישיבות והוא שוכנע להישאר בישיבת מרכז הרב.
לימים סיפר על תקופת לימודיו זו: "אני באמת עשיתי מאמץ להתמיד בלימודים.
לא היו לי דברים אחרים...
לי לא הייתה משפחה, ובבין הזמנים היה לי הכי קשה, כי לא היה לי לאן ללכת...
התחלתי ללמוד וראיתי שזהו זה.
אחרי שהתבררה לי האמת נמשכתי לזה בצורה טבעית, כמו שמגנט מושך את הברזל".
לאחר נישואיו למד לבדו לימודי דיינות, שלא כמקובל, בכולל של מרכז הרב ולא בכוללי דיינות מוסדרים.
נסמך לדיין בידי הרב יוסף שלום אלישיב והרב אונטרמן, שחתם על כתב ההסמכה בהוסיפו: "הנ"ל ראוי לשבת בבית הדין הגדול לערעורים של הרבנות".
הרב ליאור שימש תקופה מסוימת כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
באותה תקופה, בשנת ה'תשכ"ה (1965), לצד הרב יהודה עמיטל, לימד את המחזור הראשון במכללה ירושלים.
בשנת תשכ"ו שירת בצה"ל במשך חודש אחד, ולאחריו, בהנחיית הרב צבי יהודה, עבר לכהן כרבו של כפר הרא"ה.
כן עמד בראשות ישיבת כפר הרוא"ה.
באותה תקופה שינה את שם משפחתו ל"ליאור".
בתקופה זו התייעץ רבות עם הרב שלמה זלמן אוירבך.
כעבור כעשור, בשנת תשל"ו (1976), עבר לקריית ארבע ומונה לראש ישיבת ניר במקום (לצד הרב אליעזר ולדמן).
לאחר עשור נוסף, בשלהי ה'תשמ"ז (1987), מונה גם לרב המקום, וכן שימש כרב היישוב היהודי בחברון.
בנוסף כיהן הרב ליאור כראש בית דין רבני לממונות בקריית ארבע.
בשנת תשל"ח (1977), לבקשת רבותיו הרצי"ה והרב אברהם שפירא, וכן הרב הראשי הרב שלמה גורן שנסע במיוחד לביתו לשכנעו, התמודד על משרת רב העיר ירושלים מול הרב בצלאל ז'ולטי, אך לא זכה בתפקיד.
בשנת ה'תש"מ (1979) נבחר לחבר מועצת הרבנות הראשית.
בשנת 1990 מונה לדיין ושימש כשנתיים כדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע, ולאחר מכן מונה בהמלצת רבו הרב שפירא לכהן כאב בית דין בעיר.
בתפקיד זה כיהן כשנה אחת, ועל פי המסופר הכריע בתיקים רבים שהמתינו תקופה ארוכה לפתרון.
בהמשך התמודד לבקשת הרב שפירא על מקום במועצת הרבנות הראשית לישראל ולמשרת דיין בבית הדין הרבני הגדול, אך לא נבחר.
בשנת ה'תשנ"ב (1992) הורו שופטי בג"ץ, דב לוין, שלמה לוין וגבריאל בך, לוועדה לבחירת דיינים, שעליה לקבל את עמדת היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש, אשר קבע כי אין לדון בשאלת מינויו של הרב ליאור לדיין בבית הדין הרבני הגדול בשל התבטאויותיו.
הרב ליאור היה במשך שנים רבות מהאחראים על כתיבת ובדיקת המבחנים למבקשים תעודת סמיכה לרבנות ברבנות הראשית (היכל שלמה), וכיום הוא מכהן לפרקים כראש ועדת הבחינות.
הרב ליאור הוא חבר ועד רבני יש"ע, ובתקופות מסוימות היה יו"ר ועד הרבנים.
חבר גם באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל, ומחברי הנשיאות של איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
בנוסף מכהן כנשיא ישיבת שבי שומרון שבראשות הרב יהושע שמידט.
ב-1981 הוצב במקום ה-116 ברשימת מפלגת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
בשנת תשנ"ט (1999), כאשר הוקמה מפלגת תקומה, נבחר הרב ליאור לוועד הרבנים המנחה את המפלגה, עם הרבנים זלמן ברוך מלמד וחיים שטיינר.
בשנת תשס"ט (2009) נמנה עם החברים במועצה הציבורית שבחרה את הרשימה לכנסת של מפלגת הבית היהודי שנוצרה מאיחוד המפד"ל ומפלגת תקומה, שפרשה מהאיחוד עוד לפני הבחירות, והרב ליאור נותר חבר במוסדותיה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 חברה תקומה שוב לבית היהודי, ובהמשך הוקם פורום רבנים שייעץ למפלגה בנושאי דת ומדינה, והרב ליאור היה אחד מחבריו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הודיע על תמיכתו במפלגת יחד (אלי ישי), שלבסוף לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הביע את תמיכתו במפלגת עוצמה יהודית.
ומאז הוא מכהן, יחד עם הרבנים ישראל אריאל ויהודה קרויזר, כרבה של המפלגה.
בשנת תשע"ה (2015), בגיל 82, סיים את תפקידו כרב היישוב היהודי בחברון וקריית ארבע ועבר להתגורר בירושלים בשכונת בית אורות שבסמוך לישיבת בית אורות, שבמזרח ירושלים.
ב-22 באוגוסט 2021, בזמן התפשטות מגפת הקורונה בישראל, פורסמה הקלטה של הרב ליאור בה הוא מביע התנגדות לחיסונים ואמר בין השאר "אני גם נגד החיסונים, אני לא יכול להגיד לא להתחסן, [ל]מי שחושב שהחיסון יעשה אותו יותר בטוח." וכן ש"החברות שמייצרות את התרופות זה בשבילם מכרה זהב.
מי שגולם הולך אחרי זה, זה עוד לא הוכח".
בליל יום ירושלים (29 במאי) 2022 יידו ערבים שני בקבוקי תבערה אל בתי שכונת בית אורות, כאשר אחד מהם נזרק לעבר ביתו של הרב ליאור.
בליל שבת ה-26 ביוני יידו מחבלים בקבוקי תבערה על ביתו של הרב ליאור, וגרמו לנזק קל בכניסה למבנה.
ב-22 ביולי באותה שנה ניסו שלושה ערבים ליידות בקבוקי תבערה בשכונה, ונמלטו לאחר שאחד התושבים ירה באוויר והבריח אותם.
בהמשך הלילה ניסה מוחמד אבו גאנם, בן 57 ממזרח ירושלים, להצית את אחד הבניינים בשכונה, ונעצר למחרת.
כתוצאה מההצתה נשרפו מספר רכבים, ובהם רכבו של הרב ליאור.
ביולי 2023 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים 38 חודשי מאסר למוחמד, בגין ההצתה ובגין עבירות נוספות.
ב-5 באוגוסט 2024 השליכו שוב שני ערבים בני 15 ממזרח ירושלים בקבוק תבערה על ביתו של הרב ליאור, על רקע לאומני.
התחתן בט' באדר ה'תש"ך (1960) עם בִּתיה לבית גולדברגר, שנפטרה מסרטן בכ"ח באב ה'תשמ"ח.
מנישואין אלו נולדו לרב ליאור שישה ילדים.
התחתן בשנית עם אסתר, אלמנתו של הרב אפרים שחור (שהיה ראש הישיבה בקריית שמונה יחד עם הרב צפניה דרורי, ובנו של בנימין שחור), ואם לחמישה ילדים.
בנו הרב אלקנה ליאור הוא ר"מ בישיבת בית אל.