tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לקח את הרעיון מגשר-המנהרה של מפרץ צ'ספיק בארצות הברית, אשר מחבר בין חצי האי דלמרבה (השייך למדינות מרילנד ודלאוור) עם מדינת וירג'יניה.
וו הציע את הקונספט לבכירים סיניים ב-1988, אך בשל אירועי כיכר טיין-אן-מן כשנה לאחר מכן, שגרמו לאי-יציבות ולנפילה במחירי המניות בבורסה ההונג קונגית, תוכניות הגשר נגנזו.
לאחר שבריטניה החזירה את הונג קונג לידי סין ב-1997 כחלק מאזור מנהלי מיוחד , חזרה הממשלה הסינית להתעניין בפרויקט.
בו בזמן, העיתונות בהונג-קונג החלה לבקר את התהליך, בשל נזקים אפשריים לסביבה, זיהום אוויר ופקקי תנועה שיגרמו כתוצאה מהקמת הגשר.
בדצמבר 2001 העבירה המועצה המחוקקת של הונג קונג פקודה בה יש להתחיל ולפתח מרכז לוגיסטי, כהכנה לבניית הגשר.
בשנת 2003 התגבש צוות משלושת הצדדים כדי לפתור בעיות הנדסיות, שאלות של ביקורת גבולות ומימון הפרויקט, שהיה צפוי לעלות סכומים אדירים.
באוגוסט 2008, ממשלת סין, ממשלת מחוז גואנגדונג, וממשלות הונג קונג ומקאו הסכימו לממן 42 אחוזים מהפרויקט, כך ששאר 58 האחוזים ילוו מידי בנק סין.
במרץ 2009, מספר חודשים לפני תחילת הבינייה, הוסכם על חלוקה שונה, של כ-%22 מול %78. העבודות החלו בצד הסיני (בעיר ג'והאי על יד מקאו) בדצמבר 2009 לאחר טקס בנוכחות לי קצ'יאנג.
העבודות בצד של הונג קונג החלו שנתיים לאחר מכן, בדצמבר 2011, לאחר שנפתרו הבעיות הסביבתיות שהגשר היה יכול לגרום.
החלק האחרון של הגשר נבנה ביוני 2016, ואילו החלק האחרון של המנהרה התת-ימית נבנה ביולי 2016. לאחר תיקונים שונים, הגשר נחנך ב-16 בפברואר 2018. לפי תיעוד הרשויות השונות, כ-19 עובדים נהרגו במהלך העבודות, אך ככל הנראה המספר גבוה בהרבה.
אורכה הכולל של המערכת התחבורתית HZMB היא של כ-55 קילומטרים, כאשר היא מבוססת על שלושה גשרים גדולים:
האורך הכולל של הקטע הוא של 29.6 ק"מ, ונמצא בלב מפרץ נהר הפנינה.
הוא נבנה על ידי הרשויות הסיניות וכולל גשר מעוגן כבלים באורך 22.9 ק"מ, מנהרה תת-ימית בארוך 6.7 ק"מ ושני איים מלאכותיים שתומכים בגשר.
המנהרה התת-ימית שנבנתה בין שני האיים המלאכותיים, מאפשרת לספינות לעבור מעליה לעבר סין ובחזרה לים סין הדרומי.
גשר הקישור להונג קונג (Hong Kong Link Road):
האורך הכולל של הקטע הוא של 12 ק"מ, ונמצא במזרח מפרץ נהר הפנינה ומתחבר לעיר הונג קונג.
עבודות בוצעו על ידי מחלקת התחבורה של הונג-קונג .
הקטע כולל גשר באורך 9.4 ק"מ, מנהרה באורך קילומטר אחד וכביש מהיר המחבר לנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג.
גשר הקישור לג'והאי (Zhuhai Link Road):
האורך הכולל של הקטע הוא של 13.4 ק"מ, ונמצא במערב מפרץ נהר הפנינה ומתחבר לעיר ג'והאי בסין, הקרובה למקאו.
העבודות החלו ביצירת אי מלאכותי בגבול הימי של מקאו וג'והאי.
בניית הגשר לוותה באתגר של כיוון תנועה, מאחר שבהונג קונג ובמקאו נוהגים בצד שמאל של הכביש, ואילו בסין נוהגים בצד ימין.
הממשלה הסינית החליטה שהנהיגה על הגשר תהיה בצד ימין, ולפיכך הורתה על בניית שני מחלפים למעבר נהיגה בצד שמאל לצד ימין, ולהפך.
מערך האוטובוסים עובד 7\24 , כאשר בשעות העומס יוצא אוטובוס כל חמש דקות.
הגישה לתחנות מהן יוצאים השאטלים היא בעזרת מוניות, רכבת תחתית או עשרות קווי האוטובוסים השונים בהונג קונג, מקאו וג'והאי.
נכון לשנת 2019, ישנם רק כ-10,000 כלי רכב פרטיים אשר מורשים לנהיגה בגשר.
מספר זה גם מפוקח במכסה יומית מצומצמת.
התהליך להשגת אישור כזה, הוא בירוקרטי מאוד ודורש מספר רב של אישורים וביטוחים.
כתוצאה מסחף שהיה עלול לערער על היסודות, הוחלט על דחייה בבניית האיים המלאכותיים.
היה חשש שחלקים מהמנהרה התת-ימית זזו באופן משמעותי (תזוזה של עד 20 מטרים), דבר שיכול לגרום להתמוטטותה.
זאת ועוד הפרויקט חרג בכ-10 מיליארד יואן (או 1.4 מיליארד דולר אמריקאי) כתוצאה מכוח עבודה גדול יותר והוצאות נלוות על חומרי בנייה, כמו כן שינויים שונים בעיצוב ובתכנון שנעשו ברגע האחרון.
בחלק ההונג קונגי של הפרויקט, יצא דוח על העבודות, שציין כי עשרה עובדים מתו ובערך ארבע מאות נפצעו במהלך הבניה.
באפריל 2017 מספר מפלגות קטנות מהמועצה המחוקקת של הונג קונג, דרשו מהממשלה לקחת צעדים בתחום.
לעומת זאת, בצד הסיני מידע על הרוגים ופצועים נמצא תחת מחסה חשאיות, ולא הותר לפרסום.
לפי הערכותיו של חבר המועצה המחוקקת של הונג קונג, פרננדו צ'אנג , מספר ההרוגים בצד הסיני יכול להגיע עד למאה איש, ושזהו גשר של "דם ודמעות".
ב-2017, עצרה "הנציבות העצמאית נגד שחיתות" כ-21 עובדים מחברת Jacobs China Limited, על זיוף תוצאות בבדיקות של הבטון ממנו בונים את הגשר, ובכך לגרום לסיכון השימוש הציבורי בגשר.
חלקם הגדול של העובדים נשלח לכלא.
באפריל 2018, עלו שאלות בנוגע לשוברי הגלים שאמורים להגן על האיים המלאכותיים.
לאחר שצילומים נלקחו מקוודקופטר, היה נראה שחלק משוברי הגלים התפרקו ונשטפו על ידי הגלים, ושהדבר נבע מתכנון לקוי.
פעילים מהסניף ההונג קונגי של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, מצאו כי מספר הדולפינים הלבנים ירד משמעותית בעקבות הבנייה.
הפעילים העריכו את הירידה במספרם בכ-60 אחוזים.
גשר הכביש הבריטי נבנה בתקופת המנדט הבריטי במסגרת פרויקט סלילת כביש חיפה-ג'דה (היא רמת ישי).
נחל קישון הוא נחל איתן הזורם לאורך כ-70 ק"מ מאזור ג'נין ועד למפרץ חיפה שם נשפך לים התיכון.
בחודשי החורף הגשומים במיוחד הנחל עלול לעלות על גדותיו.
בניית גשר הכביש הבריטי מעל ערוץ נחל קישון הייתה חלק ממיזם סלילת כביש חיפה-ג'דה (היום כביש 75), יוזמת הנציב העליון הראשון הרברט סמואל לשיפור התעבורה בארץ ישראל המנדטורית.
הכביש נסלל בין השנים 1920 - 1922, במקביל ובצמוד למסילת רכבת העמק שפעלה מאז שנת 1905. בסלילת הכביש השתתפו גדוד שומריה וגדוד העבודה.
בדומה לגשר הרכבת הטורקי על נחל הקישון הצמוד אליו, שנבנה בשנת 1903, גם גשר הכביש נבנה מאבני גזית לבנות ונשען על קשתות רחבות.
מבנה זה ידוע עוד מימי הרומאים כמבנה יציב במיוחד המסוגל לשאת עומסי תחבורה גדולים ולעמוד בפני שיטפונות עזים.
גשר הרכבת הטורקי וגשר הכביש הבריטי נמצאים בפארק העמקים שהוקם משני צידי כביש 75, על גדות נחל קישון, לאחר שיקום הנחל וסביבתו על ידי הקרן הקיימת לישראל.
מתחת לגשרים נסלל בשנת 2008, ביוזמת רשות נחל קישון, שביל נחל קישון.
השביל עובר לאורך גדות הנחל ומשמש כמסלול לטיולים רגליים ולרכיבה על אופניים.
גשר הזהב (בוייטנאמית: Cầu Vàng) הוא גשר להולכי רגל באורך 150 מטרים הממוקם בסמוך לעיר דה נאנג שבווייטנאם.
הגשר תוכנן על ידי ארכיטקטים מאוניברסיטת הו צ'י מין סיטי לאדריכלות .
בנייתו החלה ביולי 2017, והסתיימה באפריל 2018. הגשר נפתח לציבור ביוני 2018.
הגשר ממוקם באתר הנופש בה נא הילס , שממערב לעיר דה נאנג שבווייטנאם.
הגשר נועד לחבר את תחנת הרכבל לגנים שסובבים את האזור כדי להימנע משיפוע תלול, והוא מהווה אטרקציה תיירותית.
מסביב הגשר בנויות שתי ידיים גדולות מפיברגלס ותיל, שנועדו ליצור אשליה כאילו הן מחזיקות את הגשר.
גשר הדודות היה גשר אירי (הבנוי מתחת לקו המים), שאפשר לכלי רכב לחצות את נהר הירדן וחיבר את הגליל לגולן ובית צידא.
מיקומו כקילומטר מצפון לכנרת, בסמוך ליישוב כרכום וצפונית לגשר אריק.
הגשר נהרס באחת מהצפותיו של הירדן ונבנה מחדש מספר פעמים על ידי צה"ל.
כיום הגשר שבור, ואינו מאפשר מעבר.
ב-29 בדצמבר 1975 רכב שהסיע 'דודות' של האגודה למען החייל מצפת לפעילות ברמת הגולן חצה את הגשר בזמן שיטפון ונסחף.
הנהג ושתי נוסעות נוספות הצליחו להיחלץ מהזרם, נוסעת נוספת הצליחה לתפוס בסלע בולט וחולצה במסוק.
הנוסעת החמישית, חנה איזנברג, נסחפה וטבעה למוות.
במקום קיימת גם פינת הנצחה לזכרו של גיא גמליאלי, חייל מודיעין שדה, שנהרג במהלך אימון צליחת הנהר.
גשר הדרדנלים (בטורקית: Çanakkale 1915 Köprüsü, באנגלית: Dardanelles Bridge; שמו הרשמי של הגשר בטורקית הוא "גשר צ'נקלה 1915".
זהו גשר תלוי שנחנך ב-18 במרץ 2022, והוא מחבר את העיירה גליבולו (Galipoli), הממוקמת בצד האירופי של מחוז צ'נקלה שבצפון-מערב טורקיה, עם העיירה לאפסקי (Lapseki) בצד האסייתי.
הגשר מאפשר לנוסעים לחצות את מצר הדרדנלים, המחבר את הים האגאי עם ים מרמרה, בשש דקות בלבד, בהשוואה לחצייה האיטית במעבורת.
גשר זה הוא החלק המרכזי בפרויקט כביש קינאלי-בליקסיר שאורכו 321 ק"מ, ונבנה בעלות של 2.8 מיליארד דולר.
הפרויקט מחבר את הכבישים O3 ,O7 בתראקיה המזרחית לכביש המהיר O5 באנטוליה.
המרווח בין מגדליו של "גשר צ'נקלה 1915" עומד על 2,023 מטר, מה שהפך אותו לגשר התלוי הארוך בעולם; עד אז גשר אקשי-קייקיו ביפן (שקצר ממנו ב-32 מטר) היה הגשר התלוי הארוך בעולם).
טקס חנוכת הגשר נקבע ליום השנה ה-107 לניצחון צי האימפריה העות'מאנית על הצי המשותף של בריטניה וצרפת, שלחם בדרדנלים במלחמת העולם הראשונה.
התבוסה הובילה את בעלות הברית בראשות בריטניה וצרפת, לצד חיילים מאוסטרליה וניו זילנד – לכישלון מערכת גליפולי ב-1915.
גשר הידידות ג'יורג'יו-רוסה (ברומנית: Podul Prieteniei Giurgiu-Ruse, בבולגרית: Мост на дружбата) הוא גשר פלדה מעל נהר הדנובה, החוצה את הגבול שבין מרומניה ובין בולגריה ומחבר את העיר הרומנית ג'יורג'יו עם העיר הבולגרית רוסה ומאפשר מעליו תנועת רכבות וכלי רכב.
עם הופעת מסילות הברזל באזור הורגש הצורך בגשר מעל הדנובה, שיחבר את מסילות הברזל של בולגריה עם מסילות הברזל של רומניה ומשם למרכז ומערב אירופה.
בשנים 1866 - 1869 הנושא הוצע על ידי האנגלי ג'ון טרוור ברקלי (John Trevor Barkley), אך בגלל חוסר היציבות הפוליטית לא מומש.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1871, לאחר בניית מסילת הרכבת בין קונסטנטינופול לבין אדריאנופול, הנושא הועלה מחדש בעיקר משום אינטרסים אנגליים, אך שוב לא מומש, הפעם בגלל מלחמת צרפת-גרמניה והיחסים המתוחים בין האימפריה העות'מאנית ובין האימפריה הרוסית.
ב-1898 חתם הפרלמנט הרומני על הסכם לבניית גשר לרכבת מעל הדנובה, אך גם הסכם זה לא מומש, הפעם בגלל המשבר הפיננסי של 1900. הפיתוח הכלכלי המואץ של בולגריה בתחילת המאה ה-20 חיפש מסילות יצוא למרכז וצפון אירופה, אך משברים פוליטיים וכלכליים דוגמת מלחמת החזיר מנעו את בניית הגשר.
בהמשך פרצו מלחמות, מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה.
ב-10 באוקטובר 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, רומניה ובולגריה, שתי בנות ברית של גרמניה הנאצית, בהמרצת הגרמנים, חתמו על הסכם להקמת גשר על הדנובה, שייבנה על ידי חברת פרידריך קרופ AG הגרמנית.
אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 ברומניה ושינוי הבריתות נזנח הפרויקט.
ב-30 ביוני 1951 חתמו רומניה ובולגריה על הסכם לבניית הגשר.
הגשר נבנה בהנהגת ברית המועצות ובסיוען של צ'כוסלובקיה, פולין והונגריה, שסיפקו לוחות ברזל, מסילות ברזל, בטון מזוין, מכשור חשמלי ועוד.
הגשר הוקם במרחק קילומטר אחד מג'יורג'יו ו-4 קילומטרים מרוסה, ובמרחק 489 קילומטרים מהשפך לים השחור.
בניית הגשר נמשכה יותר משנתיים, והשימוש בו החל ב-20 ביוני 1954.
בעת חנוכתו היה זה הגשר המשולב, לרכבת ולכלי רכב, הגדול ביותר באירופה.
גשר הדוברות היה גשר נייד אשר שימש את צה"ל לחציית תעלת סואץ במהלך מלחמת יום הכיפורים.
הגשר הורכב ממצופי "יוניפלוט" אשר חוברו יחד וגישרו על התעלה.
הגשר הושק ב-17 באוקטובר והיה הגשר הקבוע הראשון שהושק למים במהלך המלחמה.
להשקת הגשר נודעה חשיבות קריטית בהצלחת מבצע הצליחה (מבצע אבירי לב) והרחבת ראש הגשר במערב תעלת סואץ.
עם השקתו העביר צה"ל טנקים וכלים נוספים בצורה מהירה לתוך מצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים החזיק צה"ל בגדה המזרחית של תעלת סואץ.
צה"ל נערך לאפשרות שכוחותיו יצטרכו לצלוח את התעלה במהלך מלחמה, ומשנת 1967 החל צה"ל לחפש אמצעי גישור וצליחה מתאימים.
מדינות המערב סירבו לספק לישראל ציוד צליחה שנחשב לציוד התקפי, ולכן נאלץ צה"ל לרכוש ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט".
12 מצופי יוניפלוט שחוברו זה לזה (9 מצופים ו-3 מצופי כבש) יצרו דוברה באורך 18 מטרים וברוחב 10 מטרים, שיכלה לשאת טנק בודד.
בכל דוברה הותקנו שני מנועים לתנועה במים.
כל דוברה שקלה כמה עשרות טונות.
חיבורן של 8 דוברות זו לזו יצר גשר באורך של כ-180 מטרים, כרוחבה של תעלת סואץ.
הדוברות נועדו להיגרר באמצעות טנקים, באמצעות גרורים מיוחדים שיוצרו עבורן על ידי חיל החימוש.
בתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוותים שיתפעלו את הדוברות, וכן לפתח תורת לחימה עבורן.
ברשות חיל ההנדסה היו 24 דוברות שאותן הפעילו שני גדודים:
גדוד 605 - גדוד גישור סדיר שדוברותיו אוחסנו ברומני ובבלוזה.
גדוד 630 - גדוד גישור במילואים שדוברותיו אוחסנו ברפידים.
במקביל, פותח בחיל ההנדסה גשר נוסף ממצופי היוניפלוט שנותרו לאחר בניית הדוברות.
המצופים חוברו ליחידות גשר שהיו קטנות יותר מהדוברות ונוחות יותר לגרירה, להם חוברו כני נסע של מטוסי נורד.
יחדות אלו חוברו לכדי גשר באורך 70 מטרים שכונה גשר הצנע ואוחסן בזיקים.
ב-13 באוקטובר, במהלך ההכנות לקראת צליחה אפשרית של צה"ל, נשלחה פלוגת טנקי מגח מגדוד 599 של חטיבה 421 לגרור את הדוברות שאוחסנו ברפידים.
הכוח גרר 9 דוברות מערבה ונכנס לחניון לילה כ-30 קילומטרים מדרום מזרח לטסה, כשהטנקים רתומים לדוברות.
בבוקר 14 באוקטובר פתחו המצרים בהתקפת שריון גדולה לכל אורך החזית.
הטנקים הגוררים נקראו להשתתף בקרב והתנתקו מהדוברות.
בינתיים הצליחו כוחות ההנדסה מגדוד 630 להביא לחניון את שלוש הדוברות שנותרו ברפידים.
במסגרת מבצע אבירי לב הוטלה על גדוד 264 מחטיבה 421 המשימה להביא את התמסחים ודוברות היוניפלוט לתעלה.
גשר הדוברות, בדומה לשאר אמצעי הצליחה, היה מתוכנן להיבנות לרוחב התעלה במהלך הלילה שבין 15–16 באוקטובר.
12 טנקים מגדוד 264 נשלח בצהרי 15 באוקטובר למקום בו הושארו הדוברות להמשך הגרירה, ואחר הצהריים נרתמו 11 דוברות לטנקים.
הדוברות נגררו צפון-מערבה בכיוון טסה.
שני דחפורי יעה התלוו לכוח ועקרו תמרורים מצידי הדרך, כדי שלא יפגעו במדחפי הדוברות.
כ-6 קילומטרים מדרום מזרח לצומת טסה היה הציר מלא בטנקים, כלי רכב ומשאיות שהיו בדרך לתעלה, והגרירה התעכבה בשל עומס כלי הרכב על הציר.
בחלק מהמקרים נאלצו הטנקים הגוררים לרדת לדיונות בשולי הדרך, וחלקם התחפרו בחול והתקשו להתקדם.
לפנות ערב הגיעו הטנקים הגוררים לצומת טסה ופנו לציר "עכביש", המוליך מערבה לאזור הצליחה.
אחת הדוברות נתקעה בצומת ומאמצי החילוץ עכבו את התקדמות הדוברות.
במקביל, ב-15 באוקטובר נגררו על ידי טנקים הדוברות שאוחסנו בגזרה הצפונית, ברומני ובבלוזה, לטסה.
גם דוברות אלו נתקלו בפקקי תנועה מצפון לטסה, וחלקם הורדו מהציר ונתקעו בחולות.
לבסוף הגיעו לטסה 3 דוברות, שצורפו לדוברות של גדוד 630.
במהלך הערב המשיכו הדוברות בתנועה מערבה.
סמוך ל-23:00 בלילה קיבלו הטנקים הגוררים הוראה להתנתק מהדוברות כדי לסייע בלחימה בחווה הסינית.
הטנקים החלו להתנתק מהדוברות, אך לאחר שעה בוטלה ההוראה.
בלילה המשיכו הדוברות להתקדם על ציר "עכביש" ובבוקר 16 באוקטובר הגיעו 13 דוברות ל"עכביש 53", כ-10 קילומטרים ממזרח לתעלה.
השיירה נעצרה בנקודה למשך היום משום שהמשך הציר מערבה, העובר בחווה הסינית, טרם טוהר מכוחות מצרים ולא היה בטוח לתנועה.
ב-17 באוקטובר בשעה 2:30 המשיכה שיירת הדוברות את התנועה מערבה, לאחר שהציר נפתח לתנועה.
לפני הדוברות נעו דחפורים שפינו את הציר מכלי רכב פגועים וסתמו בורות בכביש.
לאחר כשלוש שעות הגיעה השיירה למעוז "לקקן" ומשם המשיכה צפונה עד לחצר הצליחה, בין שני מעוזי "מצמד".
בסביבות 6 בבוקר הגיעו הדוברות לחצר "מצמד".
עם הגעת הדוברות לחצר "מצמד" החלה הפגזה ארטילרית על האזור ושתי דוברות נפגעו.
11 הדוברות הנותרות הושקו למים וחיילי ההנדסה החלו בחיבור הדוברות ובניית הגשר.
העבודה נמשכה במשך שעות והתבצעה תחת אש ארטילרית כבדה והתקפות של מטוסים מצרים.
ב-17 באוקטובר בשעה 16:30 הושלמה בניית הגשר והוא היה מוכן למעבר רק"ם.
במהלך הלילה החלו כוחות אוגדה 162 לחצות את התעלה על גשר הדוברות.
כבר בראשית הלילה נקרע הגשר לאחר שמספר טנקים נסעו על הגשר במהירות גבוהה ובמרווחים קטנים מדי.
גשר הדוברות היה הגשר הישראלי הראשון שהושק על תעלת סואץ, וככזה הייתה לו חשיבות רבה במאמץ הצליחה.
גם לאחר שהושק גשר הגלילים על התעלה ב-19 באוקטובר, המשיך גשר הדוברות לשמש את כוחות צה"ל עד סיום המלחמה.
לאחר השקתו נקרא הגשר "גשר יהודה", ע"ש רס"ן יהודה חודדה, שעסק בהקמת הגשר ועוטר בעיטור העוז.
חודדה נהרג ב-22 באוקטובר בהפגזה ארטילרית שניתכה על הגשר.
5 דוברות שנותרו באזור חוברו ב-20 באוקטובר לגשר הצנע שאורכו היה 70 מטרים, ויחד עם הדוברות הגיע לאורך הנחוץ.
גשר הולכי רגל ורוכבי אופניים מעל מדרון וולודימירסקי (באוקראינית: Пішохідно-велосипедний міст через Володимирський узвіз) הוא גשר קורות מתכת יחיד באורך 216 מטר, בחלקה המרכזי של קייב, אוקראינה.
בסוף שנת 2017 הוצג פרויקט של גשר הולכי רגל ורוכבי אופניים.
עבודות הבנייה החלו בדצמבר 2018. בסוף מרץ 2019, אונסק"ו החלה להתעניין בעבודות באזור החיץ והמליצה להפסיק את הבנייה.
הבנייה הסתיימה עד ליום העיר של קייב, ב-26 במאי 2019. ב-25 במאי התקיים טקס פתיחת גשר הולכי הרגל; בטקס השתתף ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו.
לגשר מבנה בעל שלושה מוטות עם שני עמודים.
הקורה נושאת העומס היא מתכת מרותכת כולה, באורך 216 מטר (ממפרק התפשטות אחד למשנהו) מונחת על שני תומכי ביניים מבטון מזוין ושתי עצירות קצה.
לקורה שני עיקולים במישור האופקי מסיבות אדריכליות ואסתטיות.
רוחב הגשר מ-6 מטר באזורים רגילים ועד 14 מטר באזורי צפייה; גובה התומכים עולה על 30 מטר.
תומכי בטון מזוין מצופים בלוחות מראה.
בנקודות המפנה של הגשר יש פלטפורמות תצפית עם תוספות זכוכית ברצפה.
מהגשר רואים פנורמות של הגדה השמאלית, פודיל, ואובולון שנראה באופק.
גשר הזכוכית בג'אנגג'יאג'יה (במנדרינית: 张家界大峡谷玻璃桥) הוא גשר הולכי רגל תלוי בג'אנגג'יאג'יה שבמחוז חונאן ברפובליקה העממית של סין, המהווה אטרקציה תיירותית.
רצפת הגשר עשויה בחלקה מזכוכית שקופה.
הוא נחשב עם פתיחתו לציבור ב-20 באוגוסט 2016, לגשר הארוך והגבוה ביותר עם רצפת זכוכית.
הוא נמתח מעל קניון ובין שני צוקי הרים, בפארק היער הלאומי ג'אנגג'יאג'יה בצפון-מערב מחוז חונאן.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל הישראלי חיים דותן.
אורכו של הגשר 430 מטר בסך הכל, רוחבו 6 מטרים, והוא תלוי כ-300 מטרים מעל הקרקע.
הוא תוכנן לאכלס עד 800 מבקרים בו זמנית.
לבניית הגשר, הוקמו 4 עמודי תמיכה בשולי קירות הקניון.
רצפת הגשר עשויה מסגרת מתכתית, בה משולבות מעל 120 לוחות זכוכית מחוסמת.
כל לוח מורכב מ-3 שכבות, בעובי 5.1 סנטימטר כל אחת.
גשר החלפנות הוא גשר שנבנה מעל נהר הסן ומקשר בין מתחם הקונסיירז'רי על האי איל דה לה סיטה לבין כיכר השאטלה ברובע הראשון (הגדה הימנית).
עדויות מצביעות על כך שהגשר התקיים במקום כבר מהמאה התשיעית ונבנה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה לאחר שניזוק בגלל שיטפונות ושרפות.
הגשר הנוכחי נבנה ב-1860 ושמו ניתן לו בגלל ריבוי החלפנים שפעלו מדוכנים שנבנו בעבר על הגשר.
הגשר הראשון לחיבור איל דה לה סיטה לגדה הימינית של הסן נבנה במהלך המאה ה-9, בתקופת שלטונו של קרל השני, מלך פרנקיה המערבית (ויש טענות שהוקם אף מוקדם יותר).
עם הקמתו נקרא הגשר "הגשר הגדול" (Grand-Pont) כשמדרום לו הוקם הגשר הקטן שחיבר את איל דה לה סיטה לגדה השמאלית.
שני הגשרים היו חלק מהדרך הראשית שחתכה את פריז מצפון לדרום בתחילת האלף השני.
ב-1141 התיר המלך לואי השביעי לאזרחי פריז להקים על הגשר חנויות של צורפים וחלפני כספים שנתנו לו בהמשך את שמו.
ב-1280 גרם שיטפון חזק בסן לסחיפת חלקו המרכזי של הגשר ושיטפון נוסף ב-1296 הביא לסחיפת כל הגשר.
בתחילת המאה ה-14 נבנה "הגשר הגדול" מחדש ושמו שונה ל"גשר החלפנות" (Pont au Change) שמנציח את היותו של הגשר הקודם מקום מושבם של חלפני העיר.
בקרבתו נבנה באותה תקופה גשר הטוחנים שהיה גשר הולכי רגל שהוביל למספר טחנות קמח.
ב-1616 גרם שיטפון בסן לקריסת 2 עמודי תמיכה בגשר וב-1621 נהרס הגשר כליל בעקבות שריפה.
לאחר הריסת הגשר הוקם במקום גשר עץ זמני.
ב-1639 החלה בניית גשר אבן קבוע, פרויקט שהסתיים ב-1647. תכנון הגשר נמסר לאדריכל ז'אן אנדרואה דה סרסו ומומן על ידי הסוחרים שהחזיקו חנויות על הגשר.
הגשר נבנה מאבן, נשען על שבע קשתות ורוחבו היה כמעט 40 מטר ועם סיום בנייתו היה הגשר הרחב ביותר מכל הגשרים על הסן.
ב-1647, עם סיום בניית הגשר, הוקמה בקצהו, על הגדה הימנית, אנדרטת גשר החלפנות שמנציחה את המלך לואי הארבעה עשר ואת הוריו לואי השלושה עשר ואן מאוסטריה.
בשנים 1651, 1658 ו-1668 גרמו שיטפונות בסן לנזקים לגשר, נזקים שתוקנו במהלך שיפוץ הגשר ב-1740. בשנים 1787-1786 הרסה העירייה את המבנים שנבנו על הגשר.
ב-1830, במהלך מהפכת יולי, התחוללו על הגשר קרבות בין החיילים למורדים.
ב-1860 הושלמה בניית גשר חדש במקום והוא מתקיים עד היום.
הגשר שמר על האורך של 103 מטר ושבעת הקשתות של הגשר שנהרס הוחלפו בשלוש קשתות כשמפתח כל קשת 31 מטר.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל פול-מרטין גלושה דה לגליסרי ונבנה בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי שראשי התיבות של שמו חרוטים על הגשר.
במקביל לבניית "גשר החלפנות", ובאותו מודל, נבנה גם גשר סנט מישל שחיבר בצד השני של האי את איל דה לה סיטה לגדה השמאלית והיה בהמשכו של רחוב Rue du Palais שחיבר את שני הגשרים.
גשר הזכוכית הוא משחק ילדות קוריאני שהתבסס בסדרה הקוריאנית המצליחה "משחק הדיונון" של נטפליקס.
המשחק מורכב ממספר רב של משתתפים.
כל משתתף עומד בטור אחד ארוך.
כל אחד בתורו מגיע לקדמת המקום בו מתרחש המשחק.
בקדמת המקום יש שישה טורים שבכל טור 2 זכוכיות (או במשחק הילדות הקוריאני: משטח בד) וכל אחד בתורו מגיע: והוא צריך לנחש איזה אחד מבין השתיים שבכל טור יכול להציל אותו או לא.
אם הוא קופץ על משטח הבד החזק (או הזכוכית החזקה), הוא מצליח ועכשיו צריך לנחש את הטור הבא.
אם הוא נופל במשטח הבד הקרועה או הזכוכית ששבורה בקצוותיה, הוא נפסל ונופל.
יש רק מספר קטן הרבה יותר של משתתפים שמצליחים מאשר שהיו בתחילת המשחק.
משחק הילדות הקוריאני הופיע באחד הפרקים בעונה הראשונה של הסדרה המצליחה "משחק הדיונון", ובכך הפך למשחק פופולרי בכל רחבי העולם.
המשחק הופיע כמשחק החמישי בסדר המשחקים.
גשר הולכי רגל פאלה דה ג'סטיס הוא גשר שחוצה את נהר הסון בליון.
פרנסי העיר ליון החליטו בשנת 2024 להוסיף לשמו של הגשר גם את השם פייר טרוש .
לגשר הנוכחי קדמו מסוף המאה ה-18 ואילך גשרים שונים מסוגים שונים, שהוחלפו כל פעם שהגשר התיישן והפך ללא בטיחותי.
בשנת 1983 נחנך הגשר החדש לאחר שנים רבות של המתנה.
רוחבו 4 מ', אורכו 136 מ' התלויים בעמודים שתולים בתורן יחיד בצורת Y הפוך, המעוגן בגדה השמאלית של הנהר וצבועה באדום.
פסל של גבריאל גוטארד (1927–2015) ממוקם בכניסה לגשר ההולכי רגל של פאלה דה ג'סטיס (ברציף סנט אנטואן ).
כשהתקבלה ההחלטה להחליף את הגשר הישן של פאלה דה ג'סטיס במבנה חדש ביוזמתם של אנדרה מורה, רנה דרודיל ואדריכל הגשר, התבקש גבריאל גוטארד ליצור פסל.
גשר הכניסה הראשית לטכניון הוא גשר להולכי רגל ורוכבי אופניים בחיפה, המחבר בין רחוב יעקב דורי לקמפוס של הטכניון.
בניית הגשר הפרידה את הולכי הרגל מתנועת כלי הרכב בכניסה לקמפוס והאריכה את מסלול הכניסה לקמפוס ברגל.
הגשר מחבר בין שתי הטיילות המרכזיות בקמפוס הטכניון: טיילת ריפקין וטיילת המדע שתיבנה בעתיד, ויוצר מסלול רציף להולכי רגל המתחיל ברחבת "מרכז זיו" בנווה שאנן ומסתיים בכיכר הסנט בטכניון.
הגשר תוכנן על ידי משרד האדריכלים שורץ בסנוסוף אדריכלים ועל ידי מהנדסי הקונסטרוקציה ממשרד "רוקח אשכנזי מהנדסים".
הגשר נבנה על ידי חברת רולידר בע"מ.
הפרויקט של הגשר זכה להכרה בין-לאומית והוענק לו המקום הראשון בתחרות העיצוב הבין-לאומית לשנת 2020 של מגזין DEZEEN.
הגשר עשוי פלדה ומתעקל לאורך כ-120 מטר בצורת S פתוחה מעל כביש הכניסה הראשי לקמפוס.
מדרך (שביל ההליכה) של הגשר מחופה דק (deck) מבמבוק סינתטי.
הגשר מואר בלילה בתאורת לד דקורטיבית.
גשר הקונפדרציה הוא גשר המחבר בין הפרובינציה אי הנסיך אדוארד לבין ניו ברנזוויק בקנדה והוא מגשר על פני מצר נורת'מברלנד לאורך 12.9 ק"מ.
זהו הגשר הארוך ביותר שמתוח על פני מים שקופאים בכל חורף.
רובו של הגשר נמצא בגובה של 40 מ' מעל המים, אולם חלקו מוגבה לכדי 60 מטר במפתחים רחבים על מנת לאפשר מעבר ספינות.
הגשר נשען על 62 עמודים, המרוחקים זה מזה עד 250 מטר.
רוחבו של הגשר 11 מטר.
אגרה נגבית בגשר, רק ביציאה מאי הנסיך אדוארד.
להולכי רגל ואופניים אין מעבר על הגשר, לרשותם עומדת מעבורת.
פתיחתו הרשמית של הגשר לתנועה נערכה ב-31 במאי 1997.
גשר הנרי הדסון הוא גשר אגרה מקושת בעל 2 מפלסים, עשוי פלדה בעיר ניו יורק.
הגשר מקשר בין נחל סְפָּיְיטִי דָיְיבֶל קריק שברובע הברונקס לבין הקצה הצפוני של האי מנהטן וקרוי על שמו של מגלה ארצות האנגלי הנרי הדסון.
לגשר שני מפלסים, הכוללים שבעה נתיבי תנועת כלי רכב.
המפלס התחתון נפתח לתנועה בשנת 1936 והעליון בשנת 1938. בעת שנבנה היה הגשר – גשר הקשת הקבועה הארוך בעולם.
הגשר עובר מעל מוצא נהר הארלם מנהר ההדסון.
הגשר נמצא בבעלות העיר ניו יורק ומנוהל על ידי יחידת הגשרים והמנהרות של רשות התחבורה המטרופולינית של העיר ניו יורק.
הגשר תוכנן על ידי דוד ברנרד שטיינמן , בהסתמך על תזת הדוקטורט שלו משנת 1911 בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת קולומביה.
הגשר נקרא בשמו על מנת להנציח את מסעו של הנרי הדסון על ספינת "חצי הירח" , שעגנה ליד האתר בשנת 1609, כשנפתח ב-1936 היה לגשר קורות קשתיות הנתמכות על קשת דו-רתומה, הארוך ביותר בעולם.
לגשר שני מפלסי כביש הנושאים בסך הכול שישה נתיבי תנועה ושביל להולכי רגל והוא משתרע מעל ספייטי דייבל קריק, ממש מזרחית למקום בו נפגש מצר הגאות עם נהר הדסון.
הגשר הוא חלק מכביש 9A של מדינת ניו יורק, הנרי הדסון.
ממערב לו, בגובה חמישה מטרים מעל פני המים, נמצא גשר ספייטי דייבל, המשמש את רכבות אמטרק לאולבני, ניו יורק ונקודות נוספות צפונה.
תחנת Spuyten Duyvil Metro-North נמצאת מתחת לגשר הנרי הדסון בצד של ברונקס.
גשר במיקום זה הוצע כבר ב-1906, אך תושבי ספויטן דויוויל שברובע הברונקס וקבוצות אזרחיות אחרות התנגדו לגשר, בטענה שהוא יהרוס את היער הבתולי של פארק גבעת אינווד, ויביא עומסי תנועה ליישובי הברונקס.
העדיף את המסלול לאורך ובצמוד לנהר ההדסון, מכיוון שהוא קיבל את הקרקע עבור כביש הנרי הדסון בחינם, והשתמש בכוח עבודה פדרלי לבניית הכביש.
המבנה החד-סיפוני המקורי נבנה על ידי חברת הגשר האמריקאית בעלות של 4.949 מיליון דולר ונפתח ב-12 בדצמבר 1936. המפלס העליון של הגשר תוכנן להוספה במועד מאוחר יותר, ונפתח ב-7 במאי 1938. הסיפון השני עלה 2 מיליון דולר ומומן על ידי הכנסות מאגרה.
הגשר עבר שיקום ושיפוצים נרחבים במהלך שני העשורים הראשונים של המאה 21.
גשר המלכה אליזבת השנייה הוא גשר המקשר בין האי ביף לבין האי טורטולה באיי הבתולה הבריטיים.
גשר זה הוא השני מבין שני גשרים במיקום זה שנקראו על שם מלכת בריטניה, אליזבת השנייה.
הגשר הראשון במיקום זה ובשם זה נפתח לציבור בפברואר 1966 בנוכחות המלכה אליזבת השנייה.
גשר פלדה זה, כלל נתיב נסיעה אחד.
עם הקמת שדה התעופה של האיים - שדה התעופה האי ביף נדרשה הרחבת הכביש.
הגשר הנוכחי נבנה בין 2001 ו-2002 ונחנך בנוכחות המלכה אליזבת השנייה.
גשר זה, הבנוי פלדה ובטון מזוין, רחב פי שניים מהגשר הקודם, ובו שני נתיבי תנועה.
גשר הפקק, או בשמו הרשמי גשר ש"ן, הוא גשר מעל נהר הירדן בחלקו הדרומי של כביש 918, כביש האורך המזרחי של עמק החולה.
לפני בניית הגשר, היה במקום סכר טבעי שהאט את זרימת מי אגם החולה במוצאו הדרומי.
מחשוף הבזלת הקרוב ביותר נמצא 800 מ' מהגשר).
לא קילוח בזלת חסם את ניקוז עמק החולה, וגרם ליצירת אגם החולה אלא התרוממות בלוק כורזים בתוך הבקע בין עמק החולה לכנרת.
בזמן ייבוש החולה, הורחב האפיק של נהר הירדן על מנת לאפשר למי אגם החולה לזרום לכנרת, סכר קורות ברזל שנבנה תחת הגשר נועד להעלות את מפלס המים בימת החולה, כך שהמחפרים הצפים יוכלו לחפור את תעלות הניקוז במסגרת פרויקט ייבוש הימה.
קורות הברזל המשתלבות נתקעו אנכית בקרקעית הערוץ ובשוליים הונחו אבני בזלת גדולות.
בסיום הפרויקט, ב-30 באוקטובר 1957, נפרץ הסכר המלאכותי על ידי מנוף ששלף את קורות הברזל, והאגם והביצות התרוקנו דרך התעלות דרומה.
חיל ההנדסה הקים במקום הסכר גשר ביילי, שכונה גשר הפקק על שם הסכר הטבעי.
ועדת השמות הממשלתית ביקשה לכבד את חבריה המסורים של ועדת שביתת הנשק ישראל–סוריה, שלא פעם ולא פעמיים מצאו עצמם תחת אש ממוצבי צבא סוריה וקרא לגשר ש"ן, ראשי תיבות של שביתת נשק.
בעבר הגשר היה בעל נתיב אחד בלבד, כך שהתנועה הדו-סיטרית בו התנהלה לסירוגין.
בחודש דצמבר 2007 נסגר הגשר לתנועה בשל ליקויי בטיחות.
מע"צ וצה"ל התחייבו להקים גשר חליפי במקום תוך חודשיים, אולם הגשר נפתח לתנועה רק ב-30 ביולי 2008. הגשר הוקם על ידי חיילי מילואים של חיל ההנדסה הישראלי.
בשנת 2011 נבנה הגשר מחדש ומאז הוא דו סיטרי.
השימוש בגשר פסק במאי 1917; מסילת הרכבת רפיח-באר שבע הבריטית שנשלמה ונחנכה במאי 1918 הגיעה לבאר שבע מצפון מערב, והגשר הטורקי מדרום לעיר נותר ללא שימוש מסילתי גם לאחר שהאזור נפל בידי הבריטים.
עד 1920 התנועה בין באר שבע לתחנת המשטרה הבריטית בביר עסלוג' עברה על הגשר.
לאחר כיבוש באר שבע במלחמת העצמאות שב והוכשר הגשר למעבר כלי רכב והולכי רגל בין שכונות העיר.
גשר רכבת חדש הוקם על שלוחת הרכבת מבאר שבע לרמת חובב.
אורך הגשר הוא 190 מטר, ובמשך שנים רבות היה הגשר הארוך ביותר בישראל.
הגשר שופץ והוכשר למעבר הולכי רגל כחלק מתוכנית שיקום ופיתוח של פארק נחל באר שבע.
המסילה המזרחית היא המשכה של מסילת השומרון שבתורה מחוברת למסילת העמק.
השלוחה עברה דרך ג'נין ועמק דותן לשכם.
בשנת 1915 גבר המתח בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית על רקע השליטה בתעלת סואץ.
באותה שנה החלו הטורקים בסיוע גרמני בסלילת מסילת רכבת לאורך השרון השפלה והנגב ולצידה התחנות טולכרם, לוד, ואדי צראר ובאר שבע כאשר תחנת הקצה יועדה לעיר אסמאעיליה שבגדה המערבית של התעלה.
המסילה הייתה ציר אספקה מדמשק לחזית במערכה על סיני וארץ ישראל, ובכך סייעה לניסיון לכיבוש תעלת סואץ.
לכן המסילה לבאר שבע כונתה גם המסילה האורכית, משום שהייתה המסילה הראשונה שחצתה את ארץ ישראל לאורכה (בעשורים שקדמו לכך הוקמו בארץ שתי מסילות רוחב - מסילת הרכבת לירושלים ורכבת העמק - והמסילה האורכית נועדה גם כדי לחבר ביניהן).
מהנדס הרכבות הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר, שתרם רבות להקמת רשת המסילות העות'מאנית (ובפרט להקמתה של מסילת הרכבת החיג'אזית), מונה למנהל העבודות להנחת המסילה.
באוקטובר 1915 נחנכה המסילה האורכית (בשמה הרשמי "סעיף מצרים של מסילת חג'אז") בטקס חגיגי.
רכבת מיוחדת יצאה מדמשק דרומה ובתחנת הרכבת ואדי צראר (נקודת הפיצול של מסילת הרכבת לירושלים והמסילה האורכית) עלו עליה אישים רמי-מעלה, ובהם המפקד הטורקי העליון ג'מאל פאשה, קצינים בכירים של צבא האימפריה הגרמנית וצבא האימפריה העות'מאנית וקונסולים אירופאים.
עם הגעתם לתחנת הרכבת בבאר שבע שקושטה בדגלי האימפריה העות'מאנית, עברו דרך "שער כבוד" והשתתפו בטקס רב-רושם שכלל מסדר צבאי, תזמורת וקהל רב.
כמו כן, נישאו כמה נאומים ונערכה תפילה לשלומו של סולטאן האימפריה.
היינריך מייסנר פאשה, מהנדס המסילה, זכה לקבל מדליה על פועלו.
התחנה בבאר שבע נבנתה כתחנה ראשית ברשת המסילות העות'מאנית בארץ ישראל.
לכן נבנו בה בית נתיבות, מבנה למנהל תחנה, מגדל מים לקטרים, בית מלאכה לקטרים.
באר שבע, שהוקמה בשנת 1900 על הגדה הצפונית של נחל באר שבע, הפכה למרכז הלוגיסטי של מאמץ המלחמה הטורקי לשליטה על מרחבי סיני כהכנה להשתלטות על מרחב תעלת סואץ.
אוכלוסייתה גדלה פי ארבעה במהלך שנות המלחמה.
מבני ציבור מפוארים כגון בתי ממשל, בתי חולים ובתי ספר נבנו בה.
רוב המתיישבים בה היו ערבים מחברון ומעזה, אך גם מאות עובדי הרכבת ומניחי המסילות, שהיו ברובם יהודים, התיישבו בה.
הנחל, על אף היותו יבש ברוב ימות השנה, היה מקור החיים בעיירה.
כל הבארות באזור זה שאבו מים ממי התהום שמקורם במפלס התת-קרקעי של הנחל.
הנחל נחשב לאחד מהנחלים הגדולים והעזים בארץ, במיוחד בתקופות שיטפון.
נתון זה היה ידוע למתכנני הגשר שבחרו את המקום שבו הנחל רחב ורדוד.
את התוכניות ערך המהנדס הגרמני יוסף וֶנּאגֶל (Joseph Wennagel; 1878–1949) משרונה, אדריכל במסילת הברזל ברלין-בגדאד, ועל הביצוע הופקד מהנדס הרכבות הגרמני היינריך מייסנר פאשה שניהל את כל הפרויקטים של מסילת הרכבת החיג'אזית.
את הגשר בנו קבלנים יהודים, לאחר שזכו במכרז, השותפים: מיכאל ארליך ואליהו ינובסקי.
באחת התקופות הקשות ביותר של היישוב היהודי בארץ ישראל, הם גייסו כ-150 פועלים וכן בעלי מלאכה כסתתים ובנאים יהודים (חלקם הגדול מעולי תימן).
הפרויקט זכה לעידודה של ההסתדרות הציונית כערך של עבודה עברית ואמצעי שיכול להקל על היישוב היהודי מלחץ המלחמה.
העבודות החלו בכ"ט בטבת ה'תרע"ו (ינואר 1916) בחפירת בורות ליסודות הגשר.
תלאות הקבלנים היו רבות, תחילה נהרסו יסודות הגשר בשיטפון, אחר כך פרצה מגפת טיפוס בעיר ורבים מהפועלים חלו וטופלו בבתי חולים שקמו בעיר, חלק מהעובדים נטשו והעבודה הופסקה.
בצר להם פנו השותפים לד"ר יעקב טהון מנהל המשרד הארצישראלי לעזרה בגיוס עובדים נוספים.
לאחר הצלחת הגיוס התמשכו העבודות עד לאוגוסט באותה שנה (בסך הכל כשישה חודשים) ובמהלכם אף נהרגו פועלים יהודים מהפצצות בריטיות שנועדו לעצור את הבנייה.
עלות הבנייה הייתה 11 אלף פרנקים צרפתיים.
אך את התשלום הם קיבלו רק לאחר שנה של שחיקה אינפלציונית ושקעו בחובות.
הגשר היה אחד מסדרה של גשרים ומעברי מים מבאר שבע ועד קוסיימה בקדמת סיני.
מסילת הרכבת שעברה על הגשר הגיעה עד לעוג'ה אל חפיר ומשם לקוסיימה.
בתקופת פעילותו, היה אורכו של קו הרכבת מעפולה לסיני כ-300 קילומטר.
כיום, מסילת הרכבת אינה קיימת עוד אך עדיין ניכרים שרידי הסוללה עליה הונחה המסילה בצד היציאות הדרומיות של באר שבע לכיוון צומת באר משאבים שגם לצדה עדיין נכרים שרידי הסוללה.
בדומה למסילת העמק הצרה, גם מסילה זו הייתה ברוחב של 105 סנטימטר בלבד.
עובדה זו לא סייעה לשימור המסילה לאחר הכיבוש הבריטי.
גשר הרכבת בביר עסלוג' פוצץ על ידי הבריטים ב-1917 וגורל גשרים נוספים היה דומה.
הגשר היה בשימוש עד 1920, הוא שימש למעבר בין באר שבע לביר עסלוג', שם הקימו הבריטים מחנה ותחנת משטרה.
חמש שנים אחר כך פורקה המסילה.
תוכניות לפירוק אבני הגשר בשנת 1941 לא התממשו.
כיוון שנבנה כגשר לרכבות לא עלה רוחבו על 4 מטרים.
לכן הוא אינו מתאים לנסיעת כלי רכב.
למרות זאת, הוכשר הגשר לאחר קום המדינה, לאחר שנסלל עליו כביש אספלט.
הגשר נסגר לתנועת כלי רכב בשנת 1962, אך המשיך לשמש בעת שיטפונות כחלופה לגשר אברהם המקשר בין משקי העזר שמדרום לנחל והעיר העתיקה, שהיה באותם ימים גשר אירי.
בשנת 1965 נפגע הגשר בשיטפון שגרם לקריסת אחת האומנות.
נעשה ניסיון לתקנה באמצעות גשרון ברזל, אך תיקון זה שרד מספר חודשים, עד לסיום בנייתו של גשר חלופי.
מאז הגשר לא היה בשימוש במשך עשרות שנים.
בשנת 1995 סללה מחדש רכבת ישראל, צמוד למדי לתוואי הישן, הסתעפות קצרה המוליכה מבאר שבע לרמת חובב, לצורך העברת מטענים.
בנוסף נבנה גם גשר חדש מבטון בצמוד לגשר הישן.
בשנת 2017 שופץ הגשר לקראת חגיגות מאה שנים לקרב באר שבע, ומאז משמש למעבר הולכי רגל כחלק מתוכנית שיקום ופיתוח של פארק נחל באר שבע.
הגשר בנוי מאבן מסותתת צהבהבה, אורכו המלא הוא 190 מטרים.
חלקם על גבי אי סחף באורך 40 מטרים, לגשר 20 קשתות חצי מעגליות חמש במקטע הצפוני לאי ו-15 קשתות במקטע הדרומי.
טכנולוגיית בנייה זו ידועה למהנדסים מימי הרומאים, קל לשכפלה ולהשיג גשרים או אמות מים ארוכים מאוד, למעשה ללא מגבלה.
במבנה זה גם נוח לעקוב אחר תוואי הקרקע ולקבל מסעה אופקית מושלמת שהיא חיונית בגשרי רכבת (על ידי הארכה או קיצור העמודים).
כיוון שבנחלי המדבר לא שטות אוניות ניתן להסתפק במפתחים קטנים של ארבעה עד שישה מטרים.
כמו כן, חומרי הבניה (אבן, חצץ וחול) קיימים בשפע במדבר וקל יחסית להובילם.
מצב הגשר שפר יחסית לעומת שאר הגשרים בתוואי המוליך לסיני; רוב הגשרים הגדולים על נחל לבן, על נחל הבשור ועל נחל רביבים פוצצו בליל ה-22-23.5.1917 על ידי כוח פשיטה בריטי שכלל חטיבת פרשים מדיוויזיית האנזא"ק ושני גדודי ההנדסה.
שרידיהם חרבו, אבניהם המסותתות פורקו ונלקחו, אך עדיין מספר גשרים ומעברי מים מקושתים יפים שרדו וקיימים עד היום, ראוי לציון גשר הרכבת הטורקי על נחל בארותיים ששופץ ומשמש כיום למעבר כלי רכב.
גשר הציצים (באיטלקית: Ponte delle Tette - "פונטה דה לה טטה") הוא גשר ברובע סן פולו של ונציה שבאיטליה.
את שמו קיבל הגשר בשנות ה-50 של המאה ה-15 בשל היותו במרכז "אזור החלונות האדומים" של ונציה, ובשל מספר הזונות הרב שהיו בסביבתו ועברו עליו.
באותה עת היו מעודדים את הזונות לעמוד חשופות חזה.
חלקן התבקשו לעשות זאת כדי להוכיח שאינן גברים בלבוש אישה, ואחרות אף קיבלו תשלום על מנת שיפתו ו"ירפאו" הומוסקסואלים (הומוסקסואליות הייתה עבירה שדינה מוות ברפובליקה של ונציה).
גשר הקשת בענן (ביפנית: レインボーブリッジ) הוא גשר תלוי החוצה את צפון מפרץ טוקיו, בין שיבאורה שבמינאטו, לאי המלאכותי אודאיבה.
עבודות הבנייה של הגשר התחילו ב-1987 והושלמו ב-1993. אורך הגשר הוא 798 מטרים.
שמו הרשמי הוא "הגשר המחבר של נמל טוקיו – ציר דאיבה מס' 11 של הכביש המהיר שוטו", אך שמו "גשר הקשת בענן" ניתן לו בידי הציבור.
צבע הבסיס של המגדלים התומכים בגשר הוא לבן, אשר נבחר כדי ליצור איזון עם קו הרקיע של מרכז טוקיו, כפי שהוא נראה מאודאיבה.
ישנן מנורות הממוקמות על חוטים התומכים בגשר, אשר מאירים כל לילה בשלושה צבעים שונים: אדום, לבן וירוק.
האנרגיה הדרושה להפעלת המנורות מושגת דרך אנרגיה סולארית אשר נצברת במהלך היום.
ניתן להגיע לגשר ברגל דרך תחנת טאמאצ'י (חברת הרכבות של מזרח יפן) או דרך תחנת שיבאורה-פוטו (יוריקאמומי).
גשר הקשת בענן כולל בתוכו שלושה קווי תחבורה על שני מפלסיו.
המפלס העליון נושא את הכביש המהיר, בעוד חלקו התחתון כולל את היוריקאמומי, את המסלול להולכי רגל, וחלק מכביש 482 של מחוז טוקיו.
בעבר, כביש 482 היה כביש אגרה, אבל בעקבות התנגדות בוטלה האגרה.
אופניים ואופנועים קלים לא מורשים לעלות על מסלול הולכי הרגל ובאופן כללי על המסלול התחתון.
איסור דומה קיים גם לגבי אופנועים באופן כללי.
גשר הרכבת הבריטי על נחל אופקים הוא גשר רכבת ממתכת מדרום לאופקים.
הגשר עצמו נבנה לאחר כיבוש באר שבע על מנת להשלים את סלילת קו עד העיר.
בסיום סלילתו עבר הקו בעל רוחב הפסים התקני - 143.5 ס"מ, מרפיח במערב, לצד מעיינות נחל הבשור, ומעל נחל אופקים ונחל פטיש בואכה תחנת הרכבת המנדטורית בבאר שבע.
אורכו של הגשר כ-130 מטר וגובהו המרבי מעל האפיק כ-12 מטר.
הוא עשוי קורות פלדה כפולות המחוברות ביניהן בחיזוקים ממוסמרים, מונח בקצותיו על תמיכות בטון, ונשען על שבעה זוגות של עמודי פלדה בקוטר 1.3 מ' המלאים בבטון, מחוזקים ביניהם במסגרת פלדה ומונחים על יסודות בטון.
המפתח בין מרכזי העמודים נע בין 3.30 מ' במקומות הנמוכים (חמישה זוגות עמודים) ל-5.50 מ' באזורים הגבוהים (שני זוגות עמודים), והמרחק בין העמודים 16 מ'.
תכנונו של הגשר נעשה על ידי מחלקת הרכבות המצרית (E.S.R – Egyptain State Railway) בקהיר.
מצפון לגשר בנו הבריטים סוללה זמנית ששימשה את הרכבת עד סיום בניית הגשר.
הרכבת הראשונה בין רפיח ובאר שבע עברה ב-8 במאי 1918 על גבי הסוללה הזמנית.
עם השלמת בניית גשר הברזל ב-30 ביולי 1918 הוסטה התנועה לגשר והסוללה ננטשה.
ממזרח לגשר ניתן עדיין לזהות את מסלול הרכבת על בסיס סוללות ומחפורות שקיימות בשטח.
ב-1923 תכננה מחלקת ההנדסה של הרכבת המנדטורית את חיזוק תמוכות הגשר במסגרת הכוונה להחליף את הקטר שנע על הקו בקטר אמריקאי חדש מדגם "בולדוין" שהיה כבד יותר.
בסופו של דבר לא יצאה התוכנית אל הפועל והקטר הישן המשיך לפעול על הקו עד סגירתו ב-1927.
מתחם הגשר הוא חלק מפארק סיירת שקד ובקצהו המזרחי של הגשר ניצבת אנדרטה לזכר חללי הסיירת.
גשר הרכבת הטורקי בנחל האלה הוא גשר רכבת הבנוי מאבן מסותתת ועובר מעל נחל האלה בשתי קשתות רחבות.
הוא נבנה בשנת 1917 על ידי מהנדסים גרמניים עבור הצבא העות'מאני, ושימש את הרכבת הצבאית שנעה על המסילה המזרחית מתינה (כפר מנחם) לבית חאנון (שליד עזה) בזמן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה כדי לשלוח כוחות לחזית המלחמה מול הבריטים.
הגשר הוא מהשרידים האחרונים של מתקני המסילה המזרחית של הרכבת העות'מאנית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הגשר נמצא צפונית לעיר קריית מלאכי, בסמוך לאזור התעשייה המקומי ודרומית לכפר אחים ולשרידי הכפר קסטינה.
הוא עובר מעל נחל האלה הזורם מהרי יהודה וחוצה את עמק האלה.
סיומו של הנחל בחיבורו לנחל לכיש ומשם נשפך לים.
כיום לא נותר זכר למסילת הברזל שעברה במקום בשל פיתוח האזור הדרומי לגשר בעת הקמת אזור התעשייה של קריית מלאכי.
במקום מתוכנן להקמה פארק רכיבת אופניים, ספסלים ופינת פנאי.
הגשר בעל שתי קשתות אבן.
לבני הגשר עשויות מאבני גיר שאינן אופייניות לסוג הסלעים בסביבת הגשר, לפיכך ניתן להבין כי האבנים נחצבו במקום מרוחק והובלו עד למיקום הגשר לשם בנייתו.
אופן בניית הגשר בוצע בחפזון, זאת משום השימוש בחומרי גלם זולים של פסי הרכבת והתשתית הפרוסה לאורך הקו.
נראה כי הגשר נבנה ללא כל חיזוקי מתכת, מה שסייע לתארך אותו לתקופה העות'מאנית, בה לא היה נהוג לבצע חיזוקים באמצעות מוטות ברזל בתוך מבנה הגשר.
כיום כמעט ואין חלקים נוספים שלמים שמזוהים עם קו הרכבת הצבאית הטורקית למעט גשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע שהיה חלק מאותה מסילה שעברה דרך באר שבע.
במרוצת השנים פוצצו קשתותיה מספר פעמים על ידי הבריטים על מנת למנוע תנועת כוחות עליו.
כמו כן שרידים למסילת הברזל עצמה, לא נמצאו משום שלאחר שפורקה השתמשו בחלקיה כחומרי גלם לייצור מחדש.
הגישה למקום אפשרית דרך כביש 3 לפני קריית מלאכי בחציית נחל האלה, כ-200 מטר מזרחית לגשר, או דרך כפר אחים, דרך השכונה החדשה בסוף השביל מול הפרדסים.
אפשרי גם כמסלול מחניית בית העלמין.
מתקני הרכבת העות'מאנית בין עוג'ה אל-חפיר לבארותיים
גשר הרכבת הטורקי על נחל בארותיים נמצא ליד היישוב עזוז דרומית מערבית לניצנה על נחל בארותיים.
זהו גשר קשתות מאבן שנבנה ב-1916 על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בעת מלחמת העולם הראשונה.
הגשר נבנה כחלק ממיזם "השלוחה המצרית" של המסילה המזרחית לכיוון עוג'ה אל-חפיר בואכה קוסיימה במזרח חצי האי סיני, והוא אחד מסדרה של גשרים ומעברי מים על תוואי המסילה.
צבא האימפריה העות'מאנית, ביוזמתו של ג'מאל פחה ובתכנונו של פאשה היינריך אוגוסט מייסנר, בנה את המסילה לשינוע כוחות וציוד צבאי וכחלק מהמאמץ הלוגיסטי העות'מאני-גרמני במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
המסילה לא הושלמה ובנייתה הופסקה כ-15 ק"מ ממזרח לקוסיימה עם התקדמות הכוחות הבריטים.
השימוש במסילה ובגשר הופסק באביב 1917 לאחר שחיל המשלוח המצרי פשט מעבר לקווי העות'מאנים, פוצץ גשרים, ובהם את גשר ביר עסלוג', השבית את הקו באר שבע-ביר עסלוג' וניתק את קצהו הדרומי של הקו מחלקו הצפוני.
בזמן שלטון המנדט הבריטי שונה יעודו של הגשר לדרך סולינג (דרך אבנים בריטית) לכלי רכב.
הגשר משמש למעבר כלי רכב גם כיום (2014).
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל והמועצה האזורית רמת הנגב החליטו לשקם את הגשר ולשמר את יופיו ואת העבירות עליו.
ב-2013 חוזק הגשר מבחינה הנדסית, הוחלפו בו אבנים והוא נאטם למים.
בסמוך לגשר חורשת אקליפטוסים שניטעה בידי אליהו קראוזה ותלמידי מקוה ישראל כעבודת כפייה לטובת מאמץ המלחמה העות'מאני, והיא אחות לחורשות נוספות שניטעו במסגרת מיזם "השלוחה המצרית".
מדרום לגשר נמצאים שרידי תחנת רכבת ומגדל מים.
גשר המרגלים הוא סרט מותחן ודרמה היסטורית שבוים על ידי סטיבן ספילברג ונכתב על ידי מאט צרמן והאחים כהן.
בסרט מככבים טום הנקס, מארק ריילנס, איימי ראיין ואלן אלדה.
הסרט מבוסס על ספר שכתב גיבור הפרשה המערבת בין פרשיית ריגול ומשבר מטוס הריגול U-2
שלב הצילומים החל ב-8 בספטמבר 2014 בברוקלין, ניו יורק.
אולפני וולט דיסני הפיצו את הסרט בצפון אמריקה החל מ-16 באוקטובר 2015, באמצעות חברת ההפצה סרטי Touchstone ואולפני פוקס המאה ה-20 הפיצו את הסרט באזורים האחרים.
דונובן מברוקלין (טום הנקס) מתבקש להיות הסנגור של רודולף אבל, אשר נעצר על ידי ה-FBI בחשד שריגל לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
דונובן כסנגורו של אבל מצליח לשכנע את השופט לגזור על אבל מאסר במקום הוצאה להורג.
במקביל לאותה תקופה הטייס פרנסיס גארי פאוורס, שמטוסו מסוג לוקהיד U-2 יורט ונפל מעל ברית המועצות במהלך צילום אווירי, נשבה על ידי הסובייטים.
כמו כן, סטודנט לכלכלה אמריקני שלמד במזרח ברלין נכלא במזרח גרמניה והואשם בריגול על לא עוול בכפו.
דונובן מקבל מכתב מאשתו של אבל אשר רומז על נכונותם של הרוסים לקיים עסקת חילופי שבויים בין אבל לפאוורס באופן לא-רשמי.
בעקבות כך דונובן נשלח מטעם ה-CIA לברלין המחולקת לתווך בין הצדדים.
דונובן מתווך מול נציג הסובייטים, שחושש שאבל חשף סודות לאמריקאים ומול נציג מזרח גרמניה, שמעוניין בהכרה לאומית מטעם ארצות הברית.
לבסוף מצליח דונובן להביא לשחרורם של פאוורס הטייס ושל הסטודנט, בתמורה לשחרורו של אבל.
העברת אבל לרוסים התבצעה על גבי גשר גליניקה.
טום הנקס - ג'יימס דונובן
מארק ריילנס - רודולף אבל
איימי ראיין - מרי דונובן
אלן אלדה - תומאס ווטרס
אוסטין סטוול - פרנסיס גארי פאוורס
דומיניק לומברדוזי - הסוכן בלסקו
סבסטיאן קוך - וולפגנג פוגל
בורגהארט קלאוסנר - התובע הכללי של מזרח גרמניה
נואה שנאפ - רוג'ר דונובן
איב יוסון - קרול דונובן
התסריט נכתב על ידי מאט צרמן שהגיש אותו לדרימוורקס.
המייסד השותף של דרימוורקס, סטיבן ספילברג, החל להתעניין בסרט והחליט לביים אותו.
מארק פלאט וקריסטי מקוסקו קריגר חברו לספילברג כמפיקים.
האחים כהן שכתבו את התסריט המקורי של מאט צרמן.
ביוני 2014, הסכימו פוקס המאה ה-20 לממן את הסרט בשיתוף דרימוורקס, כאשר הזכויות על הפצת הסרט התחלקו בין דיסני ופוקס.
במאי 2014 הוכרז כי טום הנקס ישחק בתפקיד ג'יימס ב.
דונובן, ומארק ריילאנס יככב לצידו.
כמו כן יככבו בסרט איימי ראיין, אלן אלדה ובילי מגנוסן.
פרנסיס גארי פאוורס ג'וניור, מייסד מוזיאון המלחמה הקרה ובנו של הטייס, הובא כיועץ טכני ויש לו הופעת קמע בסרט.
שלב הצילומים החל ב-8 בספטמבר 2014, בברוקלין, ניו יורק.
לאחר שהצילומים בניו יורק הושלמו בתחילת אוקטובר 2014, התקיימו צילומים נוספים בברלין ופוטסדאם שבגרמניה, הצילומים נמשכו שם עד סוף נובמבר אותה שנה.
סצנה שכללה חילופי שבויים צולמה בגשר גליניקה (הידוע גם כגשר המרגלים) שם בוצעה החלפת השבויים ההיסטורית בשנת 1962. לצורך הצילומים נסגר הגשר לתנועה בסוף חודש נובמבר.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ביקרה באתר הצילומים.
התקיימו צילומים גם בוורוצלב שבפולין במחצית השנייה של חודש נובמבר.
כמו כן באמצע דצמבר בוצעו צילומים בבסיס חיל האוויר שליד מריסוויל, קליפורניה.
המלחין הקבוע של ספילברג, ג'ון ויליאמס, ויתר על הלחנת פסקול הסרט בשל בעיות בריאות, והפסקול הולחן על ידי תומאס ניומן.
מדובר בפסקול הסרט הראשון של ספילברג מאז "הצבע ארגמן" (1985) שלא הולחן על ידי ויליאמס.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה ב-4 באוקטובר 2015, בפסטיבל הסרטים בניו יורק, טרם הפצתו בארצות הברית ב-16 באוקטובר 2015. אולפני וולט דיסני הפיצו את הסרט בצפון אמריקה באמצעות חברת ההפצה סרטי Touchstone ואולפני פוקס המאה ה-20 הפיצו את הסרט באזורים האחרים.
בטקס פרסי אוסקר ה-88, הסרט היה מועמד ל-6 פרסים; הסרט הטוב, שחקן המשנה (מארק ריילנס), התסריט המקורי הטוב ביותר (מאט צ'ארמן, איתן כהן וג'ואל כהן), הפסקול הטוב ביותר (תומאס ניומן) והסאונד הטוב ביותר, מתוכם זכה ריילנס בפרס.
גשר המלך פהד הוא מערכת של גשרים וסוללות נושאי כביש באורך של 25 קילומטרים המקשרת בין ערב הסעודית לבין בחריין, על פני מפרץ בחריין, מצר הים שבין שתי המדינות.
הגשר הוא חלק מכביש 80 ברשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק.
הרעיון להקים גשר בין ערב הסעודית לבחריין הועלה לראשונה בשנת 1954. בשנת 1968 הוקמה ועדה משותפת לשתי המדינות לבחינת ההיתכנות של הפרויקט ושל עלותו.
ב-1975 השלים הבנק העולמי דו"ח מטעמו אודות הפרויקט המוצע.
ב-8 ביולי 1981 נחתם הסכם בין ערב הסעודית לבחריין לבניית הגשר.
הבנייה החלה ב-11 בנובמבר 1981 וב-12 בנובמבר 1986 נפתח הגשר לתנועה.
הגשר נקרא על שמו של פהד, מלכה החמישי של ערב הסעודית.
הגשר, שרוחבו 23 מטרים, הוא מערכת הכוללת סוללות, אי מלאכותי וחמישה גשרים שאורכם הכולל הוא 12,430 מטרים.
הכביש על גבי הגשר כולל שני נתיבים לכל כיוון.
מאל-עזיזיה מדרום לעיר ח'ובאר שבחוף ערב הסעודית עד לאי הדרכונים – אי מלאכותי שבמרכזו נמצא מעבר הגבול בין ערב הסעודית לבחריין;
מאי הדרכונים לאי אום א-נעסאן שמול חופו המערבי של האי בחריין;
מהאי אום א-נעסאן לאל-ג'סרה שבחוף בחריין.
שטחו של אי הדרכונים (נקרא גם אי האמצע), הנחלק בין שתי המדינות, הוא 660 דונם.
בנוסף לשתי תחנות גבול הכוללות מגדלים, הוקמו בו מתקני שירותים שונים ובהם שני מסגדים ושתי מסעדות על גבי מגדלים בגובה של 65 מטרים, שמהם נשקף נוף הגשר והמצר.
בבניית הגשר נעשה שימוש ב-350 אלף מטרים מעוקבים של בטון ו-47 אלף טון פלדה.
עלות הבנייה, שמומנה על ידי ערב הסעודית, הגיעה ל-1.2 מיליארד דולר.
הקבלן הראשי בפרויקט היה החברה ההולנדית בלסט נדם (Ballast Nedam).
גשר הרוח והגשם של צ'נג-יאנג (בסינית מסורתית: 程陽風雨橋, בסינית מפושטת: 程阳风雨桥, בפין-יין: Chéngyáng Fēngyǔ Qiáo) הוא גשר מקורה להולכי רגל במחוז גואנגשי שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
הגשר הוא אחד מבין מספר גשרים כמותו שנבנו על ידי בני ה, קבוצת מיעוט בסין.
אורכו הוא 64.4 מטרים, רוחבו 3.4 מטרים וגובהו מעל ערוץ הנהר שעליו הוא נטוי הוא עשרה מטרים.
מבנה הגשר משלב בתוכו מסדרון, חמישה ביתנים סיניים ו-19 מרפסות.
יש בו שלושה מפלסים ושוליו גדורים במעקות עץ.
שלושת עמודי התמך של הגשר הקבועים בערוץ הנהר בנויים מאבן כמו גם המדרגות המעפילות אל שני קצותיו.
מבנה הגשר בנוי ברובו מעץ וגגו מכוסה ברעפים.
הגשר מקשר בין שני כפרים ועקב כך יש בו תנועת הולכי רגל יומיומית רבה.
גשר הרכבת הטורקי נחל יששכר הוא גשר המורכב משלוש קשתות המורכבות מאבני בזלת שחורות משולבות באבנים לבנות, שנבנה בין 1905-1904 על ידי האימפריה העות'מאנית כחלק ממסילת רכבת העמק.
הגשר נמצא ליד חוות דושן צפונית לחמדיה עובר מעל נחל יששכר.
הגשר נבנה כחלק ממסילה שחיברה את בית שאן עם צמח, והוא אחד מסדרה של גשרים ומעברי מים על תוואי המסילה.
האימפריה העות'מאנית, ביוזמתו של הסולטאן עבדול חמיד השני ובתכנונו של פאשה היינריך אוגוסט מייסנר, בנתה בין השנים 1902-1905 את מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק, בירת סוריה, לעיר אל-מדינה שבחג'אז ואת השלוחה שלה מחיפה לסמח' (כיום "צמח") ומשם לדרעא, על קו הרכבת החיג'אזית.
השימוש במסילה ובגשר הופסק ב-1948 לאחר שבמהלך קרבות של מלחמת העצמאות פוצצו הגשרים מעל הירדן ומעל הירמוך, ונהריים עבר לירדנים מה שמנע אפשרות להגיע ברכבת לצמח.
גשר הרכבת הטורקי נחל תבור נמצא צפונית לבית שאן בין נווה אור לבין אתר גשר הישנה ליד חרבת יקוש, עובר מעל נחל תבור.
הגשר מורכב מחמש קשתות הבנוי מאבנים מסותתות לבנות, שנבנה בין 1905-1904 על ידי האימפריה העות'מאנית כחלק ממסילת רכבת העמק.
הגשר נבנה כחלק ממסילה שחיברה בית שאן עם צמח, והוא אחד מסדרה של גשרים ומעברי מים על תוואי המסילה.
האימפריה העות'מאנית, ביוזמתו ובמימונו של הסולטאן עבדול חמיד השני, בתכנונו של גוטליב שומאכר הטמפלרי ובביצועו של פאשה היינריך אוגוסט מייסנר, בנתה בין השנים 1902–1905 את מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק, בירת סוריה, לעיר אל-מדינה שבחג'אז ואת השלוחה שלה מחיפה לסמח' (כיום "צמח") ומשם לדרעא, על קו הרכבת החיג'אזית.
גשר הרכבת הטורקי על נחל לבן הוא גשר אבן שנבנה מעל נחל לבן, בתקופת מלחמת העולם הראשונה כחלק מהתשתית שהוקמה עבור מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה.
הגשר פוצץ על ידי הבריטים ב-1917 על מנת למנוע מהטורקים העברת כוחות וציוד לסיני.
הגשר נבנה על ידי הטורקים במאי 1916 כחלק מפרויקט סלילת מסילת רכבת מתחנת הרכבת נחל שורק למרכז סיני שנבנתה על מנת לתמוך במאמץ הטורקי לכיבוש תעלת סואץ.
פרויקט זה החל בקיץ 1915 ונמשך עד קיץ 1916 אז הגיעה המסילה עד תחנת עוג'ה אל-חפיר שם היה בסיס צבאי גדול.
עם סיום הסלילה החלו הטורקים להסיע ציוד וכוחות לכיוון סיני.
בעקבות תבוסת הטורקים בקרב רומני והתקדמות הבריטים לכוון עזה, ויתרו הטורקים על התוכנית לכיבוש תעלת סואץ ופנו לבצר את קו עזה.
עקב כך נפסק המשך הסלילה לכוון סיני אולם הקו המשיך לשרת את הכוחות הטורקיים.
לאחר הכישלונות של הכוחות הבריטים לכבוש את עזה (קרב עזה הראשון וקרב עזה השני) חששו הבריטים שהטורקים ינסו לחדש את המתקפה לכוון תעלת סואץ ולכן ב-22 במאי 1917 יצא כח בריטי גדול מאזור תל שרוחן ויום למחרת חיבל ב-21 ק"מ של מסילה וב-9 גשרים בין ביר עסלוג' לעוג'ה אל-חפיר.
אחד מהגשרים שחובל היה הגשר על נחל לבן.
לאחר פעולה זו לא נבנו הגשרים מחדש ופעילות הרכבת, בקטע מביר עסלוג' דרומה לא חודשה.
אורך הגשר היה כ-87 מטר.
הוא נבנה ממזרח למערב על גבי 11 קשתות.
יסודות הגשר (האומנות) נחפרו באפיק הנחל.
הקשתות נבנו על ידי שימוש בפיגומי עץ שאיפשרו הנחת אבני הקשת ואבן הראשה בראשם.
הגשר מולא באבני גוויל ואדמה ואבני גזית מסותתות בצד החיצוני.
נכון ל-2016 שרדו 3 קשתות בצידו המזרחי של הגשר וכן מספר בסיסי אומנה בצידו המערבי.
חלק גדול מאבני הגשית של הגשר נגנב דבר שחשף את המילוי לפגעי מזג האוויר ומסכן את יציבות הקשתות שנותרו.
בסמוך לגשר הרכבת נמצא גשר רכב שבנו הבריטים עבור הכביש הבריטי הישן מבאר שבע ל-ניצנה.
הכביש נזנח עם סלילת כביש 211. ממזרח לגשר הוקמה ב-1956 היאחזות נח"ל בשם "שיזף" (נקראה גם "שלח" ו"שדמות") שננטשה ב-1967.
הגשר (כמו גם כל מסילת הרכבת) הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אולם לא נעשתה בו שום פעילות שימור.
גשר הרכבת הטורקי על נחל ניצנה היה גשר אבן שנבנה מעל נחל ניצנה (ואדי אל עוג'ה), בתקופת מלחמת העולם הראשונה כחלק מהתשתית שהקימו הטורקים עבור מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה.
הגשר פוצץ על ידי הבריטים על מנת למנוע מהטורקים העברת כוחות וציוד לסיני.
הגשר נבנה על ידי הטורקים במאי 1916 כחלק מפרויקט סלילת מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה שבסיני שנבנתה על מנת לתמוך במאמץ הטורקי לכיבוש תעלת סואץ.
פרויקט זה החל בקיץ 1915 ונמשך עד קיץ 1916 אז הגיעה המסילה עד תחנת הרכבת בעוג'ה אל-חפיר שם היה בסיס צבאי גדול.
בעקבות תבוסתם בקרב רומני והתקדמות הבריטים לכוון עזה, ויתרו הטורקים על התוכנית לכיבוש תעלת סואץ ופנו לבצר את קו עזה.
אחד מהגשרים שחובל היה הגשר על נחל ניצנה.
לאחר פעולה זו לא נבנו הגשרים מחדש ופעילות הרכבת, בקטע מביר עסלוג' דרומה, לא חודשה.
בתקופת המנדט סללו הבריטים כביש מביר עסלוג' לעוג'ה (לימים נבנה כביש 211 במקביל אליו).
הגשר של הכביש מעל נחל ניצנה השיק לגשר הרכבת הטורקי ההרוס.
הגשר עצמו נוצק מבטון אולם הבריטים השתמשו בכמות גדולה מאבני הגשר הטורקי על מנת לחזק את דפנות הנחל.
עם השנים נקברו אומנות הגשר תחת סחף של אבנים וחול.
בשנת 2010 גרם שיטפון גדול לקריסת הגשר הבריטי וחשיפת אומנות גשר הרכבת.
הגשר על נחל ניצנה נבנה מכיוון צפון מזרח לדרום מערב על גבי 8 קשתות.
בעקבות פיצוץ הגשר, מיחזור האבנים, סחף המים, גנבת אבנים וכרייה בערוץ הנחל נותרו רק האומנות כשחלק מהן נעקר ממקומו לאחר שבסיסיהן נחשפו.
מדידת אומנות הגשר הראתה שרוחב הערוץ בתקופת הקמתו היה קטן מרוחבו ב-2016 מה שמצביע על התרחבות הערוץ בעקבות השיטפונות והכריה.
כקילומטר מדרום לגשר נבנתה תחנת רכבת שם התפצלה המסילה ל-8 שלוחות ששירתו את המחנה הטורקי הגדול במקום.
שרידי הגשר (כמו גם כל מסילת הרכבת) הוכרזו כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אולם לא נעשתה שום פעילות שימור.
גשר הסליל הכפול הוא גשר הולכי רגל מעל מסילות רכבת בעיר באר שבע.
הגשר מקשר בין תחנת הרכבת באר שבע צפון (האוניברסיטה) לפארק גב ים נגב.
הגשר תוכנן על ידי האדריכלים גידי וטל בר אוריין ומהנדסי הקונסטרוקציה רוקח אשכנזי מהנדסים, ונחנך ב-12 בינואר 2016.
בספטמבר 2017 הוצג הגשר בכנס הבינלאומי של המגזין Bridge בברלין וזכה בפרס ראשון בקטגוריית המפתחים הגדולים (מעל 75 מטר).
הוא עשוי פלדה, מקורה לאורכו להצללה ולהגנה מפני גשמים.
דפנותיו אטומות באופן חלקי באמצעות לוחות פח מחורר, כדי לאפשר זרימת אוויר וקשר עין עם הסביבה (בין השאר במבט על אנדרטת חטיבת הנגב).
בשעות הלילה האורות בגשר נדלקים ומאירים את סביבתו באור חזק.
קשתות הפלדה המצויות בצידי הגשר מזכירות את מבנה ה-DNA.
הוצאות האחזקה השנתיות של הגשר הן מעל חצי מיליון שקלים חדשים.
גשר הרכבת אל חַמָּה (גשר חמה, גשר ג'סר אל חאווי, גשר הרוחות) הוא גשר שנבנה על ידי העות'מאנים, מעל הירמוך, בקרבת אתר אל-חמה, ועליו הונחה מסילת הרכבת דרעא-צמח.
הגשר חובל פעמיים על מנת למנוע את תנועת הרכבות בין שתי גדות הירדן.
לאחר שהופל בליל הגשרים לא תוקן עוד.
גשר הרכבת "אל חמה" שעל הירמוך היה חלק מתשתית שלוחת מסילת הרכבת החיג'אזית מדרעא לחיפה.
היוזם והמממן של שלוחה זו, והגשרים לאורכה, היה הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני.
הוא מינה את המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר לתכנן את תשתית המסילה.
בשנת 1903 החלו בחיפה העבודות לבניית השלוחה כשכבר בינואר 1904 נחנך הקטע הראשון בן 59 ק"מ בין תחנת הרכבת חיפה מזרח לתחנת הרכבת בית שאן.
ב-15 באוקטובר 1905 נחנכה המסילה לכל אורכה.
בהתאם לתאריכים אלו נבנה הגשר בין 1904 ל-1905.
לאחר השלמתו נעו על הגשר רכבות מחיפה לדמשק ובחזרה נסיעה שארכה כ-12 שעות לכיוון אחד.
במהלך השנים חובל הגשר פעמיים:
ב-ספטמבר 1918 פוצץ הגשר על ידי הטורקים הנסוגים לאחר קרב מגידו אך תוקן על ידי יחידת מסילות קנדית תוך תקופה קצרה.