tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הקרב על מוסקבה לחם אברבאך עם חטיבתו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-24, ובהמשך לחם עימה בבלימת מתקפת הנגד הרוסית כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוסים ה-24 וה-53 לסירוגין.
ב-8 בדצמבר 1941 קיבל אברבאך על פעולותיו בקרבות את עיטור גליל הכבוד, וב-31 בדצמבר 1941 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-6 בינואר 1942 מונה אברבאך למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, שהייתה חלק מהקורפוס ה-53 ולאחר מכן חלק מהקורפוסים הממונעים ה-24 וה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1942 פרש אברבאך מתפקידו לחופשה קצרה, וב-4 באפריל 1942 מונה אברבאך שוב למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה.
ב-26 בנובמבר 1942 מונה אברבאך למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, אך לאחר 4 ימים נפצע במהלך הקרבות הקשים סביב סטלינגרד.
לאחר החלמתו הועלה אברבאך ב-1 בינואר 1943 לדרגת גנרל לוטננט, ובפברואר 1943 מונה למפקח הכללי של כוחות המילואים של השריון.
ב-1 באוגוסט 1943 הועלה אברבאך לדרגת גנרל חיל השריון, וב-11 באוקטובר 1943 מונה אברבאך למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-22 באוקטובר 1943 מונה אברבאך למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חלק מהארמייה השמינית ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-15 בנובמבר 1943 מונה אברבאך למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-25 בנובמבר 1943 נפצע אברבאך באורח קשה, ולאחר החלמתו מונה שוב למפקח הכללי של כוחות המילואים של השריון.
ב-1 ביוני 1944 מונה אברבאך לתפקיד מטה בקבוצת ארמיות B, וב-5 ביולי 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית.
ב-22 באוגוסט 1944 מונה אברבאך למפקד הארמייה השביעית, אך ב-31 באוגוסט נפל בשבי הבריטי בעת שהיה בסיור ליד נהר הסן.
אברבאך שוחרר מהשבי ב-6 בינואר 1948. לאחר שחרורו התגורר בעיר נוצינגן, עד למותו ב-13 ביולי 1992, והוא בן 96 שנים.
היינריך אשוף , היה חסיד אומות העולם מגרמניה.
אשוף היה בן למשפחה קתולית.
במלחמת העולם הראשונה היה אשוף חייל בצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא נפצע קשה בקרב והתעוור בעינו האחת.
לאחר המלחמה היה אשוף חוואי ובבעלותו חווה גדולה בכפר הרברן (Herbern-Ascheberg) שבנורדריין-וסטפאליה.
הוא היה נשוי למריה אשוף (1899–1953) ולשניים היו שמונה ילדים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה העסיק אשוף בחוותו מספר עובדי כפייה.
כמו כן הסתיר אשוף בחוותו שתי יהודיות - מרגרטה שפיגל (מרגה) ובתה בת השלוש - למרות עונש המוות שהיה צפוי לכל המסתיר יהודים וכן למרות הסכנה למשפחתו.
השתיים קיבלו הוראה להתייצב במשרדי הגסטפו בפברואר 1943. הן הבינו שמדובר בתירוץ לשם שליחתן למזרח ונאלצו לרדת למחתרת.
הן שהו במספר מקומות מסתור, ובהמשך שנת 1943 הגיעו לחוותו של אשוף, שם שהו עד חג הפסחא של שנת 1945 ושרדו בשואה.
בשנת 1969 הכיר יד ושם בהיינריך אשוף בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 1969 פרסמה שפיגל את הספר "מצילים בלילה" (Retter in der Nacht) ובו הנציחה את סיפור ההצלה בחוותו של אשוף.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "מצילים בלילה" ובו מתועד סיפור ההצלה.
היינריך, דוכס מקלנבורג-שוורין , היה בעלה של וילהלמינה, מלכת הולנד.
היינריך נולד ב-19 באפריל 1876 בשוורין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לפרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
ב-7 בפברואר 1901 התחתן היינריך בהאג עם וילהלמינה, מלכת הולנד, וקיבל את התואר "נסיך הולנד".
הנישואים היו בשידוך, ונראה כי חיי הנישואים של הזוג לא היו מאושרים.
וילהלמינה סבלה מהפלות חוזרות ונשנות, אך באפריל 1909 ילדה את בתם יוליאנה.
יוליאנה הייתה בת יחידה, ווילהלמינה הפילה עוד פעמיים לאחר מכן.
בנוסף, היו להיינריך כמה ילדים לא חוקיים, שנולדו לו מפילגשיו השונות.
ב-3 ביולי 1934 מת היינריך, והוא בן 58 שנים בלבד.
היינריך, נסיך פרוסיה (; 30 בדצמבר 1781 ברלין – 12 ביולי 1846 רומא), היה איש צבא ונסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
היינריך נולד ב-30 בדצמבר 1781 בברלין לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ואשתו פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1795 התגייס היינריך לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט המשמר ה-1. בשנת 1806 לחם היינריך שהיה בדרגת אוברסט במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית, ולאחר שנהרג סוסו תחתיו במהלך קרב אאורשטדט, לקח את סוסו של גרהרד פון שרנהורסט.
בשנת 1807 מונה היינריך למפקד רגימנט הרגלים "פון שנינג", בשנת 1813 שירת במטהו של פטר ויטגנשטיין, וב-31 במאי 1815 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בנוסף, בין השנים 1800–1811 היה היינריך לורד העיר באליוויק, יחד עם דודו זקנו אוגוסט פרדיננד, נסיך פרוסיה.
בשנת 1813 עוטר היינריך בעיטורי צלב הברזל, מסדר העיט השחור, עיטור אלכסנדר נבסקי, עיטור אנדריי הקדוש, מסדר גאורגי הקדוש, והצלב הגדול של מסדר ולדימיר הקדוש.
בשנת 1811 הקים אחיו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה את מסדר יוהאן הקדוש, ומינה לראש המסדר את אוגוסט פרדיננד, נסיך פרוסיה.
לאחר מותו של אוגוסט פרדיננד בשנת 1813, מינה פרידריך וילהלם השלישי את היינריך לראש המסדר.
ב-12 באוגוסט 1817 ביקר היינריך על האונייה USS וושינגטון, שהייתה אוניית הדגל האמריקנית בים התיכון.
בשנת 1819 היה היינריך אחד מסנדקיו של ג'ורג', נסיך קמברלנד, נכדו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, בטקס ההטבלה שלו בברלין.
בשנת 1819 עבר היינריך להתגורר ברומא, עקב מצב בריאותו הירוד, כשהוא מלווה על ידי פרידריך וילהלם פון לפל שכיהן כשלישו.
בשנת 1845 מונה הלמוט פון מולטקה הזקן לשלישו, וב-12 ביולי 1846 מת היינריך בביתו ברומא, ונקבר בקתדרלת ברלין.
היינריך אנטון דה ברי .
היה בוטנאי, ביולוג, כירורג, מיקרוביולוג, פיקולוג ומיקולוג גרמני שעסק בעיקר בחקר פטריות (מיקולוגיה) ובחקר אצות (פיקולוגיה), חקר בעיקר את מחזור החיים של הפטריות ונחשב לאבי המיקולוגיה המודרנית ואבי הפתולוגיה הבוטנית, בנוסף, הוא עסק בעיקר בחקר מחלות צמחים וטבע את המונח סימביוזה.
אנטון דה ברי נולד בפרנקפורט שבגרמניה והיה אחד מעשרת ילדיו של הרופא אוגוסט תיאודור דה ברי ואשתו אמילי מאייר דה ברי.
כבר בצעירותו עודד אותו אביו להצטרף לקבוצת חובבי טבע שהיו אוספים דגימות צמחים באזורים הסמוכים לביתו וכבר בצעירותו הוא התעניין בפטריות ובאצות.
בתקופתו של אנטון דה ברי, כימשון תפוחי האדמה גרם לאובדן יבולים ולאובדן כלכלי גדול.
באותה העת מקורן של מחלות צמחים לא היה ידוע, ב-1841 הוא טען שפטריות שנמצאו בתפוחי אדמה הן הגורם לכימשון תפוחי האדמה ופרסם את עבודתו הראשונה על פטריות ב-1861.
ב-1848 לאחר סיום הלימודים, אנטון דה ברי החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג והמשיך את לימודיו באוניברסיטת מרבורג.
ב-1850 הוא עבר לברלין כדי להמשיך את לימודי הרפואה שלו ובו זמנית המשיך להתעניין ולחקור את הצומח.
ב-1853 קיבל את התואר ברפואה בברלין, אך החיבור המדעי שפרסם עסק בנושא בוטני ובאותה שנה פרסם ספר בו טען שפטריות גורמות לצמחים להאכל ולשידפון בצמחים.
לאחר מכן, דה ברי עבר ללמוד בוטניקה באוניברסיטת טיבינגן שבעיר טיבינגן, גרמניה, שם מונה לפריווטדוזנט (אדם בעל סמכות להרצות ולבחון תלמידים באופן עצמאי בגרמניה ללא קבלת תואר פרופסור) ומונה לעוזרו של הוגו פון מוהל שהיה בוטנאי גרמני.
ב-1855 הקים באוניברסיטת פרייבורג את המעבדה הבוטנית המתקדמת ביותר בגרמניה באותו זמן, ולאחר מכן התמנה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת שטרסבורג.
כשחקר את היווצרות החזזיות הוא גילה שהחזזיות הן תוצאה של סימביוזה בין אצות לפטריות וטבע לראשונה את המונח סימביוזה שאותו הגדיר כ"חיים בצוותא של אורגניזמים שונים" והודיע על כך במונוגרפיה שפרסם ב-1879: "(Die Erscheinung der Symbiose (Strasbourg, 1879".
דה ברי פרסם למעלה מ-100 מחקרים והשפיע על בוטנאים ומיקרוביולוגים רבים ומפורסמים כגון סרגיי וינוגרדסקי הביולוג ממוצא רוסי, וויליאם גילסון פרלו הבוטנאי האמריקאי.
הוא נחשב לאחד מהביולוגים המשפיעים ביותר במאה ה-19. דה ברי נפטר ב-1888 כתוצאה מגידול סרטני בלסת בעיר שטרסבורג.
דה ברי התחתן עם אנטוני אינרט (Antonie Einert) ב-1861 ונולדו לו ארבעה ילדים.
היינקל קבין היא מכונית מיקרו בתצורות תלת אופן ו-4 גלגלים, מתוצרת יצרנית המטוסים היינקל אשר יוצרה בגרמניה בין השנים 1956–1958. באירלנד, ייצרה את דגם ה-"היינקל קבין" תחת רישיון, חברת "Dundalk Engineering Company" (בין השנים 1958-1966).
בבריטניה ייצרה את דגם ה- "היינקל קבין" תחת רישיון, יצרנית הרכב "Trojan automobile" בין השנים 1960-1966. בארגנטינה ייצרה את דגם ה-"היינקל קבין" תחת רישיון חברת "Los Cedros S.A" בין השנים 1960–1966.
2+2 מושבים (מושבים אחוריים לילדים)
דלת כניסה בודדת בקדמת הרכב (נפתחת לצד)
מנוע קירור אוויר - 1 צילינדרים
מערכת חשמל - 12 ואט
גג - ברזנט (הברזנט מוסט אחורה - הגג פתוח בחלקו הגדול, מלבד לצדדים)
סך הכל יוצרו 27,140 יחידות
"Type 601" - תלת אופן, מערכת היגוי - מימין
"Type 602" - תצורת 4 גלגלים (אי סימטריה בין הגלגלים הקדמים והאחורים, 2 גלגלים אחוריים צמודים), מערכת היגוי - מימין
"Type 603" - תלת אופן, מערכת היגוי - משמאל
"Type 604" - תצורת 4 גלגלים (אי סימטריה בין הגלגלים הקדמים והאחוריים, 2 גלגלים אחוריים צמודים), מערכת היגוי - משמאל
היינריך-אנטון דבוי , היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
דבוי נולד ב-6 באפריל 1893 בלנדסהוט, ובשנת 1912 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-2 (נסיך הכתר), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה שבה הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל דבוי את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ואות הפציעה בכסף.
לאחר המלחמה הצטרף דבוי לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1925 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-91. ב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-26 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-199.
בפרוץ המלחמה פיקד דבוי על רגימנט הרגלים ה-199, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-57, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה.
ב-31 בינואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-44, וב-21 בפברואר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 באפריל 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובקיץ 1942 הוא הוביל את אוגדתו בחלקה הדרומי של החזית המזרחית בהתקפה על סטלינגרד.
על הישגיו בקרבות הוענק לו ב-10 בספטמבר 1942 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-29 בינואר 1943 נכנע דבוי עם שרידי כוחותיו לכוחות הצבא האדום, וב-5 ביולי 1955 הוא מת במחנה השבויים וויקובו .
היינריך, דוכס אנהלט-קתן היה נסיך גרמני מבית אסקניה, ששלט בנסיכות אנהלט-פלס ולאחר מכן היה השליט האחרון של דוכסות אנהלט-קתן.
היינריך נולד ב-30 ביולי 1778, לפרידריך ארדמן, נסיך אנהלט-פלס וללואיזה פרדיננדה משטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך ארנסט, רוזן שטולברג-ורניגרודה.
בשנת 1796 הוא הצטרף לשורות הצבא הפרוסי, ובמהלך מסע הקרבות בשנת 1806, הוא הועלה לדרגת מיור.
לפני פרישתו משירות הפעיל, הועלה היינריך לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1818 ירש אחיו הבכור פרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן את דוכסות אנהלט-קתן, והיינריך הפך לנסיך אנהלט-פלס.
בשנת 1830 מת פרידריך פרדיננד, והיינריך ירש את אנהלט-קתן, בעוד אחיו הצעיר לודוויג ירש את אנהלט-פלס.
בשנת 1841 מת לודוויג ללא יורשים, והיינריך חזר לשלוט באנהלט-פלס עד מותו.
ב-18 במאי 1819 התחתן היינריך עם אוגוסטה פרדריקה אספרנצה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתו של היינריך הארבעים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ, ואחותו של היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ, אולם לא היו להם ילדים.
מאז נעוריו, היה היינריך תומך חזק בהומאופתיה.
בשנת 1821 הוא לקח תחת חסותו את היוצר שלה, סמואל האנמן, אשר נשאר עם משפחתו הגדולה בקתן במשך ארבע עשרה שנים כרופאו האישי של היינריך.
בשנת 1830 היינריך קיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור.
בשנת 1841 הוא המשיך בשירות הצבא הפרוסי, ומעט לפני מותו, הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
עם מותו נכחד ענף אנהלט-קתן, והדוכסות עברה בירושה לקרובי משפחתו אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ולאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו, אולם אלכסנדר קרל ויתר על זכויותיו על קתן לטובת לאופולד הרביעי, שכן היה ברור לו שבסופו של דבר, לאופולד יאחד תחתיו את כל נחלות אנהלט.
אמנם בנסיכות אנהלט-פלס, שבה לא שלט החוק הסאלי, ירש את היינריך אחיינו, הנס היינריך העשירי, רוזן הוכברג-פירסטנשטיין, בן אחותו אנה אמיליה, שהייתה היחידה מבין כל האחים שהיו לה ילדים.
היינריך, נסיך בוואריה היה נסיך גרמני מבית ויטלסבאך, אשר נהרג במלחמת העולם הראשונה.
היינריך נולד ב-24 ביוני 1884 במינכן, בוואריה, לארנולף, נסיך בוואריה ולתרזה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
היינריך גדל במינכן, ואחד המורים הפרטיים שלו היה יוזף גבהרד הימלר, אביו של היינריך הימלר.
הימלר היה מלוכני נלהב, ובעקבות לידת בנו השני, ביקש מהנסיך לאפשר לו לקרות לילד על שמו - היינריך.
הנסיך הסכים, וכך גם הפך לסנדקו של היינריך הימלר.
היינריך שמר על יחסים חמים עם משפחת הימלר, והם אף היו מבקרים אותו ואת אמו בקביעות בחג המולד.
בגיל 17 הצטרף היינריך לצבא בוואריה בדרגת לויטננט.
בתחילה, הוא שירת ברגימנט משמר החיים הבווארי, אולם מאוחר יותר הועבר לשרת ברגימנט הפרשים הבווארי ה-1 (קרל תאודור, נסיך בוואריה).
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לחם עם יחידתו בחזית המערבית, ואף נפצע קשה באחד הקרבות.
לאחר התאוששותו, הוא חזר לחזית, וביוני 1915 הועלה לדרגת מיור.
באותו הזמן, הוא פיקד על הגדוד ה-3 בקורפוס האלפיני, שהיה מוצבים בהרי האלפים הקרניים.
בשלהי 1916, הגדוד הועבר לרומניה, שם לחם במעבר טורנו רושו.
במהלך השנה שלאחר מכן, השתתף היינריך במתקפה הגרמנית במונטה סולה על יד הארמנשטדט באלפים הטרנסילבניים.
ב-7 בנובמבר 1916 נפצע היינריך אנושות על ידי צלף, ומת מפצעיו יום לאחר מכן, ב-8 בנובמבר.
לאחר מותו ב-6 במרץ 1917, הוענק לו עיטור צלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף, אשר התווסף לעיטור צלב הברזל, אשר הוענק לו ביוני 1916.
היינריך, נסיך בוואריה היה בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
היינריך נולד ב-28 במרץ 1922 בלנגריז, לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולאנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל.
ב-31 ביולי 1951 התחתן היינריך עם אן מארי דה לוסטראק, בתם של הברון ז'אן דה לוסטראק והלן רייד, אולם לא היו להם ילדים.
ב-14 בפברואר 1958 מת היינריך בבארילוצ'ה בהרי האנדים, ובשנת 1999 נהרגה אלמנתו בתאונת דרכים במילאנו, איטליה.
היינריך, נסיך פרוסיה היה בנו השני של אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו של פרידריך הגדול.
אחיו הגדול היה פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
היינריך נולד ב-30 בדצמבר 1747 בברלינר שטאטשלוס, שבברלין, בירת ממלכת פרוסיה.
אביו היה אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה בנו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה אשר כונה "המלך החייל", ואמו הייתה לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג.
ב-16 בינואר 1748 הוא קיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור, וב-20 בספטמבר 1764 הוא הפך לקפטן ומפקד פלוגה בגדוד ה-1 של המשמר.
בספטמבר אותה שנה הוא מונה למפקד, וב-26 באפריל 1767 הוא מונה לגנרל מיור בצבאו של פרידריך השני.
בגיל 17 הפך קולונל הנס פון בלומנטל, מפקד חיל המשמר, לאחד הנאמנים של הנסיך.
כתוצאה מכך, הוא ואחיו פרידריך וילהלם בילו זמן רב באחוזת הקולונל בפארץ.
הנסיך הנרי היה קפטן צעיר ומבטיח בחיל המשמר, ודודו המלך תלה בו תקוות גדולות.
עם זאת, במאי 1767 הוא הוביל את גדודו לברלין במצעד, וכאשר עצר באחוזת פון קלייסט בפרוצן, הוא נדבק באבעבועות שחורות ומת ב-26 במאי, למרבה צערו של דודו.
היינריך בארת היה חוקר גרמני של אפריקה וחוקר וארצות המזרח התיכון.
בארת נחשב לאחד מגדולי החוקרים האירופיים של אפריקה, שכן הכנותיו הלמדניות, יכולתו לדבר ולכתוב ערבית, ללמוד שפות אפריקאיות, דייקנותו הרבה, סייעו בידו לתעד בקפידה את פרטי התרבויות שבהן ביקר.
הוא היה בין הראשונים להבין את השימושים של ההיסטוריה שבעל-פה של עמים, ואסף סיפוריותם של שני חבריו האירופיים למשלחת, הוא סיים את מסעותיו בעזרת אפריקאים.
לאחר מכן הוא כתב ופרסם חמישה דוחות על מסעותיו באנגלית ובגרמנית.
דוחות יקרי ערך מדעי עד ימינו.
היינריך בארת נולד בהמבורג ב-16 בפברואר 1821. הוא היה הילד השלישי של יוהאן כריסטוף היינריך בארת ואשתו שרלוט קרוליין לבית זאדו.
יוהאן בא מרקע חברתי נמוך יחסית, אבל בנה עסק מסחרי מצליח.
שני ההורים היו לותרנים אורתודוקסים והם ציפו שילדיהם ימשיכו להאמין ברעיונותיהם הקפדניים על מוסר ומשמעת עצמית.
מגיל אחת עשרה בארת למד בבית הספר תיכון יוקרתי, בהמבורג.
הוא היה מאוד שקדן אבל לא פופולרי בקרב חבריו לכיתה.
הוא הצטיין בלשונות ולימד את עצמו ערבית.
בארת עזב את בית הספר בגיל 18 בשנת 1839 ומיד נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם השתתף בקורסים שניתנו על ידי הגאוגרף קרל ריטר, החוקר הקלאסי אוגוסט בוש וההיסטוריון יעקוב גרים.
אחרי השנה הראשונה הוא הפסיק את לימודיו והמשיך בסיור באיטליה ביקר בוונציה, בפירנצה, ברומא, בנאפולי ובסיציליה, חזר לגרמניה באמצע מאי 1841. בשנת החופשה של השנה שלאחר מכן הוא ביקר בריין ובשווייץ.
הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו על יחסי הסחר של קורינתוס העתיקה ביולי 1844.
המסע בצפון אפריקה ובמזרח הקרוב
בארת תכנן תוכנית למסע גדול בצפון אפריקה ובמזרח התיכון שאביו הסכים לממן.
הוא עזב את בית הוריו בסוף ינואר 1845, וביקר לראשונה בלונדון, שם בילה חודשיים ללמוד ערבית, ביקר במוזיאון הבריטי והבטיח את הגנת הקונסולים הבריטיים לנסיעתו.
בעת שהותו בלונדון פגש את השגריר הפרוסי בבריטניה, כריסטיאן פון בונסן, שהיה עתיד למלא תפקיד חשוב במסעו למרכז אפריקה.
הוא עזב את לונדון ונסע ברחבי צרפת וספרד.
ב-7 באוגוסט הוא עלה על מעבורת מגיברלטר לטנג'יר לביקור הראשון שלו לאפריקה.
מטנג'יר הוא עשה את דרכו על פני צפון אפריקה.
הוא גם נסע דרך מצרים, עלה לאורך הנילוס אל ואדי ח'לפה וחצה את המדבר לנמל ברניקי שעל הים האדום.
במצרים הוא הותקף ונפצע בידי שודדים.
חצה את חצי האי סיני, עבר משם אל ארץ ישראל, סוריה, אסיה הקטנה, ויוון, בכל מקום שהגיע בחן את שרידי העתיקות.
הוא חזר לבית הוריו בהמבורג ב-27 בדצמבר 1847 לאחר נסיעה של כמעט שלוש שנים.
במשך זמן מה הוא היה מרצה מהחוץ באקדמיה.
הוא כתב על מסעותיו בכרך הראשון של ספרו "מסעות דרך מדינות החוף של הים התיכון" אשר פורסם בשנת 1849. הכרך השני מעולם לא הופיע.
המשלחת לסודאן, לסהרה ולמערב אפריקה
כריסטיאן בונזן, השגריר הפרוסי בווסטמינסטר, עודד את מינויים של חוקרים, ביניהם בארת ואדולף אוברווג, אסטרונום פרוסי, למשלחת של ג'יימס ריצ'רדסון, חוקר הסהרה.
הוא נבחר על ידי ממשלת בריטניה לפתח קשרים מסחריים עם מדינות מרכז סודאן ומערבה.
חבורת החוקרים עזבה את מרסיי בסוף 1849, ויצאה מטריפולי בתחילת 1850. הם חצו את מדבר סהרה בקושי רב.
הוא הגיע לעיר אגדז באוקטובר 1850, שם שהה כמה ימים.
קיים שם לוח זיכרון המכבד אותו כאירופאי הראשון שנכנס אי פעם לעיר.
מותם של ריצ'רדסון (מארס 1851) ואוברווג (ספטמבר 1852), ממחלות לא ידועות, הותיר את בארת להמשיך את המשימה המדעית לבדו.
בארת היה האירופאי הראשון שהגיע לאזור אדמאווה ב-1851. כשחזר לטריפולי בספטמבר 1855, המסע שלו התקיים לאורך קו רוחב של 24 ° ו-20 מעלות אורך, מטריפולי בצפון ועד אדמאווה וקמרון בדרום, ומשם לאגם צ'אד במזרח ועד טימבוקטו (ספטמבר 1853) במערב - למעלה מ-19,000 קילומטרים.
הוא חקר את הטופוגרפיה, ההיסטוריה, הציוויליזציות, השפות והמשאבים של הארצות שבהן ביקר.
הצלחתו כחוקר והיסטוריון של אפריקה התבססה הן על אופיו והן על חינוכו הקפדני.
בארת התעניין בהיסטוריה ובתרבות של העמים האפריקאים, ולא הדגיש את חקר האפשרויות לניצול מסחרי.
בשל רמת התיעוד שלו, היומן שלו הפך למקור רב ערך לחקר אפריקה הסודנית של המאה ה-19. אמנם בארת לא היה האירופי הראשון ששם לב למסורת הסיפורית המקומית, אבל הוא היה הראשון שקבע ברצינות את המתודולוגיה והשתמש בה למחקר היסטורי.
בארת היה החוקר האמיתי הראשון שנסע ללמוד את מערב אפריקה.
לחוקרים מוקדמים יותר לא היה רקע ובסיס אקדמי מספיק.
בארת היה דובר ערבית וכמה שפות אפריקאיות (פולאני, האוסה וקנורי) והיה מסוגל לחקור את ההיסטוריה של אזורים מסוימים, ובמיוחד האימפריה של סונגהי.
הוא יצר קשר הדוק עם מספר חוקרים אפריקאים ושליטים, כמו עומר בן מוחמד אל-אמין בבורנו, דרך קטסינה וסוקוטו.
אזורים שעבר כדי להגיע לטימבוקטו.
שם הובילה הידידות שלו עם אחמד אל-בקעי אל-קונטי לביתו.
הוא גם קיבל הגנה מאל-קונטי נגד ניסיון לחטוף אותו.
לאחר שובו ללונדון, בארת כתב ופרסם את דיווחיו על מסעותיו בעת ובעונה אחת באנגלית ובגרמנית, תחת הכותרת Reisen and Entdeckungen ב- Nord-und Centralafrika (מסעות וגילויים בצפון אפריקה ובמרכזה, 1857-1858, 5 כרכים, 3,500 עמודים).
הכרכים כללו איורים צבעוניים שהופקו על ידי יוהאן מרטין ברנאץ על סמך רישומיו המקוריים של בארת.
[16] היצירה נחשבה לאחת הטובות מסוגה, שצוטטה על ידי דרווין.
[17] היא עדיין משמשת את ההיסטוריונים של אפריקה, ונשארה כעבודה מדעית חשובה על תרבויות אפריקאיות.
בארת חזר מבריטניה לגרמניה, שם הכין אוסף של אוצר מילים ממרכז אפריקה (גותא, 1862-1866).
בשנת 1858 יצא למסע נוסף באסיה הקטנה, וב-1862 ביקר במחוזות העות'מאניים באירופה.
חיבורו על מסעותיו אלה פורסם בברלין ב-1864.
ב-1863 השיג משרה של מרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת ברלין וירש את מקומו של קרל ריטר כנשיא החברה הגאוגרפית של ברלין (Gesellschaft für Erdkunde zu Berlin).
בקשתו להתקבל לאקדמיה הפרוסית למדעים נדחתה, שכן נטען שהוא לא חידש דבר בתחומי ההיסטוריוגרפיה והבלשנות.
הישגיו, שאושרו בהמשך על ידי חוקרים, לא הובנו.
פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה העניק לו קיצבה שסייעה בפרנסתו.
בארת נפטר בברלין ב-25 בנובמבר 1865 בגיל 44 ונטמן בבית הקברות הפרוטסטנטי של כנסיית ירושלים, בקרויצברג, ברלין.
ב-1856 קיבל את מדליית הפטרון של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית על מסעותיו באפריקה, וב-1862 הוענק לו תואר עמית במסדר האמבט הבריטי (CB).
המכון ללימודי הארכאולוגיה של אפריקה באוניברסיטת קלן, שנוסד ב-1898, נקרא על שמו.
היינריך לודוויג וילהלם אדלברט וולדמר אלכסנדר, נסיך הסן היה נסיך גרמני מבית הסן וגנרל בצבא הקיסרות הגרמנית.
היינריך נולד ב-28 בנובמבר 1838 בבסונגן שהשתייכה להדוכסות הגדולה של הסן, לקרל, נסיך הסן, ולאליזבת, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג.
היינריך למד בגטינגן ובגיסן, בשנת 1854 הוא הצטרף כלויטננט לרגימנט המשמר ההסיאני ובשנת 1859 הוא הצטרף ל כהאופטמן.
היינריך לחם במלחמת שלזוויג השנייה בקרבות השונים, ובשנת 1866 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, והשתתף במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
לאחר מכן הוא מונה למפקד ברגימנט האולאנים ה-2 של המשמר, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה קיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1873 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1879 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-25 וזמן קצר אחר-כך הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1866 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ובשנת 1887 הוא פרש מהצבא.
בשנת 1892 הוא עבר להתגורר במינכן, שם חי עד מותו ב-16 בספטמבר 1900.
ב-28 בפברואר 1878 התחתן היינריך עם הברונית קרוליין פון נידה, ממנה נולד לו בן אחד:
ב-20 בספטמבר 1892 התחתן היינריך עם הברונית אמילי פון דורנברג, ממנה נולד לו בן אחד:
היינריך אוולד (בגרמנית Heinrich Ewald; ) היה אוריינטליסט גרמני ותאולוג פרוטסטנטי.
נחשב לאחד המזרחנים החשובים של המאה ה-19. עבודותיו על עברית וערבית, פרשנות המקרא של הברית הישנה ותולדות העברים היו פורצות דרך.
עבד באוניברסיטת גטינגן ועבר לאוניברסיטת טובינגן בשנת 1837/38 לאחר שערורייה פוליטית.
בשנת 1863 היה אחד ממייסדי האגודה הפרוטסטנטית הגרמנית.
מאז 1869 פעל ברייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית והפך למתנגד למיליטריזם הפרוסי.
היינריך אוולד נולד בגטינגן שבממלכת הנובר ליצרן הבדים היינריך אנדראס אוולד.
בשנים 1815- 1820 היה תלמיד בגימנסיית גטינגן .
לאחר מכן למד באוניברסיטת גאורג אוגוסט בגטינגן כסטודנט לתאולוגיה פרוטסטנטית ולמזרחנות אצל יוהאן אייכהורן.
במהלך לימודיו עבד משנת 1822 כמורה בבית הספר התיכון בוולפנבוטל.
בספריית הרצוג אוגוסט איפשרה לו גישה לכתבי-יד בהם השתמש ללימודיו ולמחקריו.
בשנת 1823 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בגטינגן והמשיך שנה נוספת ללמֵד בבית הספר התיכון וולפנבוטל.
לאחר מכן עבר לפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת גטינגן כמרצה זוטר .
בשנת 1827, לאחר מותו של אייכהורן, מונה אוולד הצעיר לפרופסור-חבר לשפות המזרח בפקולטה לפילוסופיה.
לאוולד היה גם ידע בסנסקריט ובספרות הודית, ובסמסטר החורף 1826/27 הרצה בנושא "שפת הספרות והספרות בסנסקריט".
ב-1830 נישא למינה גאוס, בתו של המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 היה היינריך אוולד מזרחן ותאולוג מכובד ומוכר שיכול לקוות לעתיד גדול.
בשנת 1831 מונה לפרופסור מן המניין ללימודי הברית הישנה בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1833 נבחר לאקדמיה למדעים של גטינגן , בשנת 1835 שימש כפרופסור לשפות המזרח, ובאותה שנה קיבל מינוי של כבוד בפקולטה.
בדצמבר 1834 התקבל כחבר מבחוץ לאקדמיה הרוסית למדעים בסנקט פטרבורג.
ב-12 בדצמבר 1837 הגיעה הקריירה שלו בגטינגן לסיום מפתיע כאשר מחה, יחד עם שישה מעמיתיו, על השינוי בחוקת ממלכת הנובר.
הוא הודח מכל משרותיו כאחד משביעיית גטינגן על ידי ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
עם זאת, המוניטין המדעי שלו הרחיק בהרבה מעבר לגבולות ממלכת הנובר, אם כי גם חווה התנגדות עזה ואף הואשם ביהירות.
במאי 1838 מונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת טיבינגן בממלכת וירטמברג ובשנת 1841 הועבר לפקולטה לתאולוגיה על פי בקשתו.
בין תלמידיו באותה תקופה היו אוגוסט שלייכר ואוגוסט דילמן , שהתלהבו מלימודי מזרחנות ושפות המזרח.
תלמידו בטיבינגן רודולף פון רוט ירש ברבות הימים את אוולד כפרופסור לשפות המזרח והקים בטיבינגן את הקתדרה לאינדולוגיה (לימודי הודו).
על עבודתו של אוולד האפיל מותה של רעייתו, שהלכה לעולמה ב-1840 בגיל 32. כמה מיצירותיו החשובות ביותר נוצרו בטיבינגן, ושם גם החלה המחלוקת המרה שלו עם התאולוג פרדיננד באור ועם אסכולת טיבינגן בנושאי המחשבה הנוצרית.
היינריך גוסטב מגנוס היה כימאי ופיזיקאי גרמני, יהודי מומר.
את עיקר הקריירה המדעית שלו עשה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, מחקריו המאוחרים התמקדו בפיזיקה, בדגש על הידרודינמיקה ותרמודינמיקה, אף שהכשרתו העיקרית הייתה בכימיה.
ידוע על שם אפקט מגנוס, ועל שם תרכובת אורגנית שיצר ומכונה "המלח הירוק של מגנוס" חוק המעגלים ההומוגניים שניסח בתחום התרמואלקטריות, קרוי אף הוא על שמו 'חוק מגנוס'.
מגנוס לא השתמש בשמו הראשון 'היינריך' והיה מוכר בחייו בשם 'גוסטב מגנוס' בלבד.
הוא נולד למשפחה יהודית ולפי האנציקלופדיה היהודית המיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית.
אחיו הבכור הוא הצייר הגרמני אדוארד מגנוס.
היינריך כריסטוף גוטליב ברלינג היה צייר ז'אנר והיסטוריה גרמני ומייסד שותף של מושבת האומנים פישרהודה.
היינריך ברלינג העביר את ילדותו בפישרהודה כבן לשומר בווילהלמהאוס.
בין השנים 1863 עד 1869 למד במרכז הטכני בהנובר.
משנת 1872 היה תלמידו של וילהלם פון דיז במינכן.
בשנת 1883 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
החל משנת 1884 היה היינריך ברלינג צייר החצר של המלך לודוויג השני של בוואריה וצייר כמה ציורי צבעי מים של המלך ובתי מגוריו, וכן היה מעורב בקישוט ארמונות הרנכימיזה ולינדרהוף.
בשנת 1892 עבר היינריך ברלינג לפישרהודה עם אשתו אמאלי לבית מאייר (1856–1933), ועם שש בנותיהם.
בשנת 1908 הקים את הסטודיו החדש שלו באוטרסברג, שעדיין שימש את נכדו טים ונכדתו.
נכדתו מאותם הנישואים, קאטו ואן ביק, הוצאה להורג ב־5 באוגוסט 1943 בברלין-פלוטזני כחברה במחתרת "התזמורת האדומה" הידועה.
בתו השנייה, לואיזה מודרזון-ברלינג (1883–1950), הייתה נשואה לצייר הנוף הגרמני אוטו מודרזון (1865–1943).
נכדו מנישואין אלה הוא הצייר כריסטיאן מודרזון.
בתו אמלי ברלינג (1876–1966) הפכה למורה בהנובר, ציירת, פסלת וקרמיקאית.
היינריך ברלינג התפרסם כצייר ז'אנר והיסטוריה, ותיאורי מלחמות וקרבות היו נושא חשוב ביצירתו.
עבודתו המאוחרת יותר, התקרבה לאימפרסיוניזם, נעלמה במידה רבה.
הוא נפטר בגיל 64 ונקבר בבית העלמין פישרהודה (מחוז ורדן).
היינריך, נסיך זיין-ויטגנשטיין היה טייס קרב גרמני, אשר עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
היינריך נולד ב-14 באוגוסט 1916 בקופנהגן, לגוסטב אלכסנדר, נסיך זיין-ויטגנשטיין, דיפלומט בשגרירות גרמניה בקופנהגן, ואשתו וולבורגה, לבית פריין פון פריזן.
הוא העדיף את היינריך ככינוי לזכרו של האב הקדמון היינריך השלישי, רוזן זיין.
אחיו הגדול לודוויג היה מאוחר יותר ראש משפחת זיין-ויטגנשטיין-זיין.
אחיו הצעיר היה אלכסנדר, נסיך זיין-ויטגנשטיין, דודו של ראש בית זיין-ויטגנשטיין-זיין הנוכחי, אלכסנדר קונרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-זיין.
המשפחה עברה לשווייץ ב-1919 לצורך עבודה.
משנת 1926 למד היינריך בפנימייה בנויבוארן (בוואריה עילית).
בגלל מצבו הכללי הירוד, הוא נסע לדאבוס, שווייץ, לריפוי ב-1927. משנת 1932 למד בבית ספר תיכון בפרייבורג אים ברייזגאו, שם עבר את בחינות הגמר שלו.
לאחר שסיים את שירות החובה בשירות העבודה של הרייך במחנה אמנדינגן, ויטגנשטיין הוסמך לקצין.
באפריל 1936 החלה הקריירה הצבאית שלו ברגימנט הפרשים ה-17 בבמברג.
בקיץ 1937 הוא התנדב ללופטוואפה והתקבל לבית הספר לתעופה בבראונשווייג באוקטובר.
לאחר קורסים מתאימים, הוא הועלה לדרגת לויטננט ביוני 1938 וקיבל את רישיון הקצין שלו.
סוגי המטוסים בהם הטיס בתקופה שלפני המלחמה היו Junkers Ju 88s ו-Heinkel He 111s.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה הוא השתתף בהפצצות על מבצרי ליאז', משימות נוספות בצרפת ולאחר מכן השתתפות ב.
בין היתר, הוא התבלט בהתקפות על שני בסיסי האוויר, ביגין היל ורוצ'סטר, שהוגנו בכבדות על ידי תותחים נגד מטוסים.
מיוני עד נובמבר 1941, ויטגנשטיין היה מעורב במערכה הרוסית באזור קבוצת ארמיות צפון.
הוא הוצב ב-Combat Wings 1 ו-51 וטס ביותר מ-150 גיחות הפצצה במהלך תקופה זו.
מאחר שהוא יותר ויותר לא אהב את ההפצצות בגלל האבדות הבלתי נמנעות של האוכלוסייה האזרחית הרוסית (כפי שמעידים מכתבים לאמו) והוא העדיף להתמודד מול יריב בודד בקרב, הוא העביר את עצמו לטייסי הקרב הליליים בינואר 1942.
לאחר הכשרה מיוחדת לציד לילי, הוא השיג את ההפלה הראשונה שלו כמה חודשים לאחר מכן בלילה של 8/9 במאי 1942. בשל הצלחותיו הנוספות, מונה ויטגנשטיין למפקד גף 9 של טייסת לוחמי הלילה 2, שהוצבה אז בהולנד והייתה מצוידת במטוסי Ju 88 שעברו הסבה.
עד סתיו 1942 הוא השיג 22 הפלות מאושרות בסך הכל.
על כך קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-7 באוקטובר 1942.
בסוף 1942 מונה למפקד קבוצה IV של טייסת לוחמי הלילה 5. הצוות שלהם הפך לצוות הקבוצה של I./NJG 100 ביוני 1943, המטה של IV./NJG 5 אורגן מחדש חודש לאחר מכן.
עקב מחלת קיבה, הוא אושפז לחודשיים באביב 1943, ולאחר מכן קיבל חופשת הבראה.
לאחר שחזר לשירות פעיל, הוא הפיל שלושה מטוסי Petlyakov Pe-8 בחזית המזרחית בלילה שבין 20 ל-21 ביולי, וב-25 ביולי 1943 הפיל שבעה מטוסים ביום אחד.
לאחר מכן שירת כמפקד קבוצה II של כנף לוחמי הלילה 3 בשלזוויג, ולאחר 59 ניצחונות אוויריים, זכה בתוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-31 באוגוסט 1943. עד סוף 1943 הוא הצליח להשיג 64 הפלות מאושרות.
כמפקד טייסת בדרגת מיור, אז בן 27 הוא הוביל אז את טייסת לוחמי הלילה 2, שבסיסה היה בדילן בהולנד.
מכאן החל ליירט משימות והפיל עוד 15 מפציצים כבדים של בעלות הברית בתקופה שבין 1 ל-20 בינואר 1944.
זיין-ויטגנשטיין לא היה פופולרי במיוחד בקרב חלק מהכפופים לו, כי הוא בעצם הציב לעצמו את אותן דרישות כמו מהצוות שלו.
דוגמה אחת היא פול זורנר, שהיה בפיקודו של זיין-ויטגנשטיין לפרק זמן קצר: לאחר התרסקותו הקטלנית של מטוס, הורה זיין-ויטגנשטיין לברר את מצב הצוות.
זורנר נסע למקום התאונה וראה כי עקב הנזק למטוס לא היה סיכוי לאיש להישאר בחיים והורה לפנות את מקום התאונה.
אולם, זה לא הספיק לזיין-ויטגנשטיין, הוא הורה שוב לזורנר לברר את מקום הימצאו ללא ספק, כך שנאלץ לחפש את שרידי הצוות בין ההריסות.
בליל 21 בינואר 1944 הצליח ויטגנשטיין להפיל שני מפציצי לילה נוספים.
מיד לאחר הניצחון האווירי האחרון הזה, גם המטוס שלו, Ju 88, נפגע בסביבות השעה 23:00, עלה באש בכנף השמאלית ואיבד גובה.
ויטגנשטיין הורה למפעיל הרדיו שלו אוסטהיימר ולשאר אנשי הצוות לקפוץ החוצה, והם אכן צנחו ושרדו.
גופתו של ויטגנשטיין נמצאה באזור מיוער בעיריית Lübars ליד שטנדאל.
לדברי הקשר שלו אוסטהיימר, הגופה נמצאה עם פגיעות ראש קשות, בנפרד מהמצנח שלא נפתח.
לאחר מותו הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
הקבורה התקיימה ב-29 בינואר 1944 בבית העלמין של הטייסת בדילן.
כחלק ממסע קבורה כללי לאחר תום המלחמה, הועברו שרידיו לבית הקברות הצבאי הגרמני ב-Ysselstein (ליד וונריי) ב-1948.
היינריך, רוזן וירטמברג היה מ-1473 עד 1482, רוזן מונבליאר.
היינריך היה בנו השני של אולריך החמישי, רוזן וירטמברג-שטוטגרט, מנישואיו השניים לאליזבת מבוואריה-לנדסהוט.
כבן שני, יועד היינריך לקריירה בכמורה.
בשנת 1464 הוא הפך לפרבוסט באייכשטט.
הכוונה הייתה שהוא יחליף את אדולף השני מנסאו בתור הארכיבישוף של מיינץ.
לשם כך, הוא מונה ליורשו של אדולף ב-1465. תוכנית זו הוקמה על ידי הבוחר החזק אלברכט השלישי אכילס מברנדנבורג, שחיתן את בתו אליזבת עם אחיו של היינריך אברהרד השני.
מהלך זה היה אמור לקשר את הארכיבישופות של מיינץ בחוזקה למרקיזות ברנדנבורג ולמפלגה הקיסרית, שהוביל אלברכט אכילס, ואליה השתייך גם אביו של היינריך, אולריך החמישי.
הארכיבישוף של מיינץ היה אחד משבעת האלקטורים ולפיכך היה לו השפעה ניכרת על המדיניות באימפריה הרומית הקדושה.
התוכנית כוונה נגד בית ויטלסבאך, ובפרט נגד פרידריך הראשון, שהשפיל את אולריך החמישי בקרב סקנהיים ב-1462. הארכיבישוף של מיינץ, לעומת זאת, לא הסכים עם התוכנית וסירב למלא את התפקיד המיועד.
זה הוביל למה שנקרא "פיוד קואדיוטור" מ-1465 עד 1467. בשנת 1466, הכריז הרוזן יוהאן מוורטהיים על סכסוך נגד היינריך.
הסכסוך הזה התדרדר לסכסוך בין הנסיכים הגדולים של האימפריה וכמעט למלחמת אזרחים.
בסופו של דבר, הנסיך הבוחר מפפאלץ ניצח בסכסוך ברמה הדיפלומטית והיינריך ושאר חברי בית וירטמברג נותרו בידיים ריקות.
היינריך קיבל פיצויים עם מחוז בישופסהיים, שאותו החזיר לנסיכות הבוחר ממיינץ ב-1470.
הסכם אוראך משנת 1473 העניק להיינריך את מחוז מונבליאר ואת יתר רכוש וירטמברג בגדה השמאלית של הריין.
במהלך מחלוקת בין הדוכס שארל הנועז מבורגונדי לבין הקיסר פרידריך השלישי, לקח שארל את היינריך בשבי ב-1474. השבי נמשך עד 1477 והיינריך קיבל יחס רע מאוד, כולל לכאורה הוצאה להורג מדומה.
לאחר מות אביו בשנת 1480, היינריך תבע חלק מהירושה, במיוחד וירטמברג-שטוטגרט.
הוא לא הצליח, ובחוזה רייכנווייר משנת 1482, הוא העניק את מחוז מונטבליאר לאחיו, אברהרד השני.
בשנת 1490, בן דודו אברהרד הראשון עצר את היינריך בשטוטגרט, בטענה של מחלת נפש לכאורה.
בשנת 1492 מינה הקיסר פרידריך השלישי את אברהרד הראשון לאפוטרופוס החוקי של היינריך.
עד מותו ב-1519 הוחזקו היינרי ואשתו אווה בשבי בטירת הוהנוראך, אם כי הם הורשו מדי פעם לבקר בשטוטגרט.
היינריך התחתן ב-1485 עם הרוזנת אליזבת מצווייבריקן-ביטש.
אליזבת מתה ב-17 בפברואר 1487, ימים ספורים לאחר שילדה את בנה, איטל היינריך, ב-8 בפברואר 1487. עם אישורו בשנת 1493, שונה שמו של איטל היינריך לאולריך ולאחר מכן הוא הפך לדוכס השלישי מווירטמברג.
היינריך התחתן שוב ב-21 ביולי 1488 עם הרוזנת אווה מזאלם; נולדו להם שני ילדים:
מריה (1496–1541), התחתנה עם היינריך החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג
גאורג הראשון, רוזן וירטמברג-ממפלגארד (1498–1558)
היינריך היה אפוא המייסד של הענף הוותיק של וירטמברג-ממפלגארד.
היינריך גותו (גותסמן, בגרמנית: Heinrich Gotho; 3 במאי 1872 – 28 באוגוסט 1938) היה שחקן קולנוע אוסטרי יהודי.
היינריך נולד בדולינה תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה) ללאו גותסמן, והחל את קריירת המשחק שלו בבתי תיאטראות קטנים עד שמצא הצלחה בניוס ולקסתיאטר בברלין.
גותו הופיע בלמעלה מ-50 סרטים בין 1922 ל-1933, בעיקר בתפקידים קטנים.
ב-26 בדצמבר 1926 התחתן גותו עם אישה פרוטסטנטית-נוצריה בשם קלרה לואיס אוגוסט מולר.
גותו נאלץ לפרוש ממשחק קולנוע ב-1933, בעת עליית הנאצים לשלטון, בשל היותו יהודי ובשל החוקים הנאציים שאסרו על העסקתו.
הסרט האחרון בו הופיע הוא "אדם בלתי נראה עובר בעיר", שיצא חודשים ספורים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
לא ידוע הרבה על חייו לאחר הפרישה, והוא נפטר ב-28 באוגוסט 1938 בבית החולים היהודי בוודינג, ברלין כתוצאה מדלקת הצפק ותסחיף ריאתי.
היינריך גיאורג ברון היה גאולוג ופלאונטולוג גרמני.
הוא היה הראשון שתרגם את ספרו של צ'ארלס דרווין"מוצא המינים" לגרמנית ב-1860, אם כי הציג פרשנויות משלו, כמו גם פרק המבקר את היצירה.
ברון נולד בציגלהאוזן (כיום חלק מהיידלברג) בנסיכות הבוחר מפפאלץ.
הוא קיבל תואר דוקטור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת היידלברג בשנת 1821, ולאחר שנה מונה לפרופסור להיסטוריה של הטבע.
הוא ביצע מחקרים פלאונטולוגיים ועבודת שטח בחלקים של גרמניה, איטליה וצרפת.
משנת 1830 עד 1862 סייע ברון בעריכת "ספר השנה למינרלוגיה" (Jahrbuch für Mineralogie), שהיה לו ספר המשך בשם "ספר השנה החדש" (Neues Jahrbuch).
עבודתו העיקרית, Letkaea Geognostica (2 כרכים, שטוטגרט, 1834–1838; מהדורה שלישית עם פ.
רומר, 3 כרכים, 1851–1856), נחשבה לאחד מיסודות הגאולוגיה הסטרטיגרפית הגרמנית.
מדריך הכיס לתולדות הטבע (Handbuch einer Geschichte der Natur), פרי עטו, שחלקו הראשון יצא בשנת 1841, סיפק הסבר כללי על ההיסטוריה הפיזית של כדור הארץ, בעוד החלק השני עסק בתולדות החיים, ובו החשיב את המינים כמעשי בריאה ישירים.
החלק השלישי כלל את האינדקס הפלאונטולוגי (Index Palaeontologicus) שלו, ויצא בשלושה כרכים בשנים 1848–1849, בסיועם של הרמן פון מאייר והיינריך גפרט.
תיעוד זה של מאובנים היה בעל ערך לפלאונטולוגים.
ברון ניתח ניתוח כמותי את הופעתם של מאובנים ספציפיים וכך גילה שמינים מסוימים, בהם האמוניטים, הופיעו ונעלמו בזמנים שונים בתיעוד המאובנים.
ברון החל עבודה על זואולוגיה עדכנית ומאובנים, "הסוגים והסדר של ממלכת בעלי החיים" (Die Klassen und Ordnungen des Thier-Reichs).
הוא כתב את הכרכים העוסקים באמורפוזואה, אקטינוזואה ומלקוזואה - מונחים ישנים, בני זמנו, שעסקו במיון בעלי חיים, מיון שכבר אינו תקף.
הכרכים פורסמו בין השנים 1859–1862; את העבודה המשיכו חוקרי טבע אחרים.
ברון נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1860. בשנת 1861 הוענקה לו מדליית וולסטון (Wollaston) על ידי האגודה הגאולוגית של לונדון.
ברון העלה השערות על רעיונות אבולוציוניים של הסתגלות ובריה מלאכותית לפני צ'ארלס דרווין, בשנות ה-50 של המאה ה-19, אך לא אימץ באופן מלא את רעיון ההתמרה של מינים.
הוא תרגם את "מוצא המינים" מאת דרווין לגרמנית.
ב-1858 הציע ברון "עץ חיים" כאמצעי לתיאור היחסים הגנאלוגיים בין אורגניזמים.
מוסבר באמצעות אבחון, ניתוח וייצוג של המגדרים)
(מערכת קדומות של חיות וצמחים)
(התצורות השלישוניות של איטליה והתכלילים האורגניים שלהן)
(כעורך עם קארל קסר פון לאונרד: שנתון חדש למינרלוגיה, גאוגנוזה, גאולוגיה ופטרולוגיה)
(המהדורות הראשונות של Lethaea geognostica.
איורים ותיאורים של המאובנים האופייניים ביותר לתצורות ההרים.
מספר כרכים כולל אטלס תמונות.
(חקירות על חוקי ההתפתחות של העולם האורגני בתקופת היווצרות פני כדור הארץ)
(השיעורים והמסדרים של עולם החי מוצגים באופן מדעי במילים ובתמונות).
היינקל He 178 היה מטוס ניסוי שתוכנן ויוצר על ידי יצרן המטוסים הגרמני היינקל.
הוא היה המטוס הראשון בעולם שהמריא באמצעות דחף ממנוע מנוע טורבו-סילון.
היינקל שאף לא רק להדגים את היכולות של טורבינות גז, אלא גם הדגיש את פיתוח טכנולוגיות טיסה במהירות גבוהה.
ב-27 באוגוסט 1939, ה-He 178 V1, אב הטיפוס הראשון, ביצע את טיסת הבכורה שלו, בהטסה של אריך ורציץ.
הטיסה, שארכה שש דקות בלבד, לוותה בקפיצה קצרה של אותו מטוס שלושה ימים קודם לכן.
בשל מגבלות הביצועים שלו, כגון מהירות מרבית של וסיבולת קרב מוגבלת יחסית, המטוס לא הותיר רושם על בכירים נאצים כגון ארנסט אודט וארהרד מילך, שהשתתפו בטיסת הדגמה.
לאחר מכן פיתח היינקל מטוס קרב מונע סילון עם שני מנועים, תוך שימוש בלקחים מה-He 178, ופיתח את He 280. ה-He 178 סיפק נתוני בדיקה חשובים ששימשו לפיתוח מטוסי סילון מאוחרים יותר.
אב הטיפוס He 178 V1 הוצג בתצוגה סטטית בברלין לתקופה מסוימת לפני שהושמד בהפצצה אווירית של בעלות הברית על העיר ב-1943.
ב-1935, המהנדס הגרמני הצעיר הנס פון אוהיין רשם בהצלחה פטנט על השימוש במרכיבי פליטה של טורבינת גז כמקור דחף.
פון אוהאין הציג את רעיונו בפני המהנדס האווירונאוטי ארנסט היינקל, שהתרשם דיו והסכים לסייע בפיתוח הרעיון.
תמיכה תעשייתית זו התגלתה כמועילה מאוד לעבודתו של פון אוהאין.
על פי New Scientist, היינקל כבר התעניין בפוטנציאל של טורבינת גז לפני שהכיר את פון אוהאין ועבודתו.
בספטמבר 1937, פון אוהאין הדגים בהצלחה את המנוע הראשון שלו, ההיינקל HeS 1. בעקבות זאת, הוחלט להתחיל לתכנן מטוס שבו ניתן יהיה להתקין ולהיבחן מנוע דומה באוויר.
המטוס הזה, שקיבל את השם He 178, תוכנן סביב העיצוב השלישי של מנועו של פון אוהאין, ה-HeS 3, שניצל דלק סולר או בנזין.
לתמיכה בתוכנית, ה-HeS 3 נבחן בטיסה במטוס היינקל He 118, אך רק כמנוע משלים למנוע הבוכנה הקונבנציונלי שנותר בו.
ה-He 178 היה מטוס די קומפקטי, עם מבנה מטוס עשוי בעיקר מתכת ושימוש בתצורה ובבנייה בעיקר קונבנציונלית.
חלק האף הכיל את פתח האוויר למנוע, שהיה ממוקם במרכז המבנה.
המטוס צויד בגלגלי נחיתה של זנב.
הגלגלים הראשיים נועדו להיות נסגרים, אך בפועל נשארו במצב "מורד" לאורך ניסויי הטיסה.
הוא צויד במוטות כנפיים עשויים עץ המורמים גבוה בעלי תצורת כנף של אליפסה אופייניים לאחים גינטר בקצה השוליים האחוריים.
תמונות המראות "כנף ישרה" (התכנסות קו ישר בתוכנית הכנף, לשני השוליים המובילים והאחוריים) היו של אב הטיפוס השני He 178 V2, שלא טס עם כוח.
ב-27 באוגוסט 1939, המטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו, ימים ספורים לפני הפלישה הגרמנית לפולין.
הטיסה, בהטסת אריך ורציץ, ארכה שש דקות בלבד וכמעט הסתיימה באסון עקב שיקול דעת שגוי במהלך הגישה לנחיתה ללא כוח, אך שוקמה בהצלחה.
ורציץ תיאר מאוחר יותר את טיסתו החלוצית:
היינקל פיתח את מנוע הטורבו-סילון ואת מטוס הניסוי, ה-Heinkel He 178 V1, בסודיות גדולה.
ב-1 בנובמבר 1939, לאחר ניצחון גרמניה בפולין, סידר היינקל הדגמה של המטוס בפני קבוצת פקידים נאצים.
אף על פי שהרמן גרינג, מפקד העליון של הלופטוואפה, לא נכח, ההדגמה נצפתה על ידי ארנסט אודט וארהרד מילך, שר ייצור והספקת מטוסים, אך הם דווחו כלא מרשימים מביצועיו.
למרות שה-He 178 הצליח מבחינה טכנית, מהירותו הוגבלה ללא יותר מ-598 קמ"ש, גם כשהותקן עם מנועי HeS 6 חזקים יותר, המסוגלים לייצר עד 5.8 קילו-ניוטון דחף, בעוד שסיבולת קרב שלו הוגבלה לעשר דקות בלבד.
היינקל התאכזב מהיעדר עניין רשמי במיזם הפרטי שלו.
באוטוביוגרפיה שלו, הוא מייחס זאת לכישלון של מנהיגי משרד התעופה של הרייך להבין את היתרונות של דחף סילוני והפריצה שה-He 178 מייצג.
ללא תמיכה חיצונית, החליט היינקל לפתח מטוס קרב סילוני עם שני מנועים כמיזם פרטי, תוך ניצול הלקחים מטיסת אב הטיפוס He 178. הדבר הוביל ל-He 280, אב הטיפוס הראשון של מטוס קרב מונע סילון.
הוא לא נגזר מה-He 178, חלקית משום שחלקים מהעיצוב נחשבו בלתי מתאימים לפיתוח נוסף, כמו התקנת המנוע בתוך המבנה שהתגלה כבלתי מעשי.
ללא ידיעתו של היינקל, משרד התעופה של הרייך כבר פיתח טכנולוגיית סילון משלו.
למעשה, בספטמבר 1939, הורה המשך פיתוח מטוסי סילון עם מושב יחיד למרות צו כללי להפחתת עבודות פיתוח שאינן מרכזיות כדי להביא סוגי מטוסים מסוימים לפעילות בהקדם האפשרי.
עם זאת, מנועי הסילון שפותחו על ידי יונקרס ו-BMW שונים משמעותית מאלו שהשתמשו ב-He 178, והעדיפו את הגישה של דחיסה צירית במקום העיצוב המוקדם של דחיסה צנטריפוגלית.
עם זאת, תוכנית ה-He 178 הייתה מקור נתוני בדיקה יקרים שהועילו מאוד לפיתוחים מאוחרים יותר.
גוף המטוס של He 178 V1 הוצב בתצוגה ב-Deutsche Luftfahrtsammlung בברלין, שם הושמד בהפצצה אווירית ב-1943.
היינקל He 178 היה מטוס ניסוי חד־מושבי.
פרופיל אווירודינמי: בשורש – סימטרי 11% ; בקצה – סימטרי 7%
מנוע אחד מדגם Heinkel HeS 3, מנוע טורבו־סילון
היינריך היינה (נולד בשם הארי היינה, מאז 1825: כריסטיאן יוהאן היינריך היינה; בגרמנית: Heinrich Heine; 13 בדצמבר 1797, דיסלדורף – 17 בפברואר 1856, פריז) היה משורר, פילוסוף, פובליציסט ומבקר ספרות יהודי-גרמני מומר, מגדולי השירה והספרות של גרמניה ב.
היינה נחשב הן למשורר רומנטי והן למי שהפנה עורף לזרם ספרותי זה.
הוא הפך את שפת היומיום לראויה לשירה, הפך את צורות הפיליטון ויומן המסע לצורת אמנות, והקנה לשפה הגרמנית קלילות ואלגנטיות שטרם ידעה עד אז.
כעיתונאי ביקורתי ומעורב פוליטית, מסאי, סאטיריקן ופולמוסן עורר הערצה וחשש גם יחד.
הוא נמנה עם המשוררים הגרמנים שיצירותיהם זכו למספר הגדול ביותר של תרגומים לשפות זרות.
הארי היה הבכור מבין ארבעת ילדיהם של סוחר הבדים סמסון היינה (1764–1828) ואשתו בטי (במקור: פאירה) לבית ון גלדרן (1770–1859; אחי-אביה היה הנוסע והביבליופיל שמעון פון גלדרן).
בית הוריו היה בית יהודי מודרני משכיל, שהושפע מרוח תנועת ההשכלה היהודית.
כעבור שנה, ב-1804, החל ללמוד בבית ספר ממלכתי.
ב-1810 התקבל לגימנסיה בדיסלדורף, שפעלה לפי עקרונות תנועת הנאורות המאוחרת.
כבר כתלמיד כתב היינה את שיריו הראשונים.
בשנת 1814 עזב את הגימנסיה ללא תעודת גמר, ובהתאם למסורת המשפחתית היה עליו להכשיר את עצמו בבית ספר למסחר ואחר כך להיות סוחר.
במקביל עבד בחנות שניהל אביו.
משנת 1815 התמחה היינה ללא תמורה אצל הבנקאי רינדסקופף בפרנקפורט, ולאחר מכן, מיוני 1816 בבנק של דודו האמיד סלומון היינה בהמבורג.
סלומון, שבניגוד לאחיו סמסון זכה להצלחה רבה בעסקיו, פרש את חסותו על אחיינו.
עד למותו בשנת 1844 תמך סלומון כלכלית באחיינו, אף שלא הבין הרבה בעיסוקיו הספרותיים.
ידועה אמרתו של סלומון על אחיינו היינה: "אילו היה לומד משהו אמיתי, לא היה עליו לכתוב ספרים".
מכיוון שליבו של היינה לא יצא אחרי עסקי כספים וגם לא עמד לו הכישרון לכך, הקים דודו בעבורו בית מסחר לבדים.
אלא שחברת "הארי היינה ושות'" פשטה רגל אחרי זמן קצר.
בעליה, היינריך היינה, העדיף להקדיש את זמנו לכתיבת שירה.
גם אהבתו הנכזבת לבת דודתו אמלייה לא מצאה חן בעיני המשפחה.
את ייסורי אהבתו אליה עיבד מאוחר יותר לשירים שהתפרסמו בספר השירים.
את האווירה המעיקה בבית דודו, שבו הרגיש יותר ויותר בלתי רצוי, ביטא בשירו Affrontenburg.
לבסוף נכנעה משפחת הדוד ללחצי האחיין ואפשרה לו לימודים אוניברסיטאיים הרחק מהמבורג.
במרץ 1819 שב היינה לדיסלדורף.
אף שלא התעניין בכך במיוחד, היינה החל ללמוד משפטים וכלכלה בסתיו 1819. תחילה נרשם ללימודים באוניברסיטת בון, שם למד גם מפיו של אוגוסט וילהלם שלגל.
באותה שנה השתתף, לצד יום-טוב ליפמן צונץ ואחרים, בייסוד האגודה לתרבות ולמדע של היהודים.
ב-1820 נאלץ לעבור לאזור הולשטיין, לאחר חיסול העסק של הוריו.
אז גם פורסם מאמר הפרוזה הראשון שלו.
במקביל, בסמסטר החורף של השנה, עבר היינה לאוניברסיטת גטינגן, שם הצטרף לאיגוד סטודנטים.
אבל כבר בפברואר 1821 נאלץ לעזוב גם את האוניברסיטה וגם את איגוד הסטודנטים.
הסיבה לכך הייתה פרשה של דו-קרב: היינה ניסה בתקופה זו להסתיר את מוצאו היהודי, וכאשר אחד הסטודנטים העליבו בשל יהדותו הזמינו היינה לדו-קרב.
האוניברסיטה הרחיקה אותו בשל כך מן הלימודים למשך סמסטר אחד.
מיד אחר כך הרחיק אותו גם איגוד הסטודנטים בשל "התנהגות בלתי צנועה", כלומר ביקור בבית בושת.
היות שביקורים כאלה היו שכיחים בקרב הסטודנטים בני התקופה, סבורים ביוגרפים אחדים שהרחקתו של היינה נעשתה ממניעים אנטישמיים.
היינה עבר לברלין ולמד שם בין 1821 ו-1823. הוא שמע הרצאות מפי פרידריך הגל והיה מקורב לחוג ה"הגליאנים השמאליים".
במהרה יצר קשרים עם החוגים הספרותיים של העיר, והיה אורח קבוע בסלונים הספרותיים של רחל ורנהגן ושל אמליה בר.
מברלין יצא בשנת 1822 למסע לפוזן, שבה פגש לראשונה בחסידות.
החסידות, וכמוה חיי היהודים במזרח בכללותם, ריתקו ודחו אותו בו זמנית.
באפריל 1823, שנתיים לפני שהתנצר כתב לידידו (היהודי) עמנואל ווהלוויל:
היינה שלל את דרכה של היהדות הרפורמית.
הוא ראה בתפילה בגרמנית ובנגינת העוגב, שהונהגו על ידי היהדות הרפורמית, חיקוי של הנצרות המציע רק "תפאורה ועיצוב חדשים".
בקיץ 1823 שב לגטינגן שבממלכת האנובר, כדי להתכונן לבחינות הדוקטורט.
במהלך כתיבת התזה עבר לבית הוריו בלנבורג, משם כתב לידידו, משה מוזר, כי בבית הוריו דנים בהתנצרות והוא היחיד המתנגד לזה.
ביולי 1825 הוענק להיינה תואר דוקטור למשפטים.
זמן קצר לפני כן, ולמרות הצהרותיו בפני ידידיו כי לעולם לא ימיר את דתו, ב-28 ביוני 1825 נטבל היינה לכנסייה הלותרנית בעיר המרחצאות הייליגנשטט שבתורינגיה.
הוא בחר בכריסטיאן יוהאן היינריך כשמו הנוצרי, ומאותו יום קרא לעצמו היינריך היינה.
הוא ניסה להסתיר ממשפחתו את טבילתו לנצרות.
בהיותו אדיש למדי מבחינה דתית, ממילא ראה בתעודת הטבילה רק "כרטיס כניסה לתרבות האירופית" (במקור: "Entre.
אכזבתו מאי קבלתו לחברה, גם כמומר, היא מוטיב מרכזי ביצירתו.
הדוגמה המוכרת ביותר לדחייתו של היינה בידי החברה הגרמנית היא "פרשת פלאטן".
הסופר אוגוסט גראף פון פלאטן תקף את היינה בפומבי בשל יהדותו, והיינה השיב למלעיזו בחשיפת ההומוסקסואליות של פלאטן, חשיפה שהפכה את פלאטן למנודה חברתית.
היינה התחרט לעיתים קרובות על שנטבל לנצרות, בין השאר משום שהיתרונות של צעד זה בוששו להגיע.
הוא ניסה שוב ושוב להתקבל לשירות המדינה (בין השאר במינכן), ומשכשל בכך החליט להתקיים כסופר עצמאי, דבר שהיה חריג למדי בזמנו.
הביוגרפים של היינה מדגישים את השפעת מוצאו היהודי על יצירתו.
מבקר הספרות הנודע מרסל רייך רניצקי סבור שהדחייה וההתעלמות שבהן נתקל היינה מתבטאות בצורה מובהקת ביצירתו.
ב-1826, לאחר שנכשל ניסיונו להשיג משרת מרצה לספרות באוניברסיטת מינכן, לקה היינה בדיכאון.
הוא כתב למשה מוזר: "אני חש דחף כביר להיפרד לשלום מן המולדת הגרמנית...
היהודי בי, שאי אפשר להדיח אותו לעולם, הודף אותי החוצה".
שיריו הראשונים של היינה ראו אור בברלין בדצמבר 1821. בשנת 1823 נוספו להם "טרגדיות, בלוויית אינטרמצו לירי".
בשנת 1824 ראה אור האוסף "שלושים ושלושה שירים", בהם שירו הפופולרי ביותר של היינה בגרמניה: "לורליי" (Loreley).
בשנה זו גם ביקר בויימאר אצל יוהאן וולפגנג פון גתה, שאותו העריץ.
שנתיים לפני כן כבר שלח לו את שיריו הראשונים עם הקדשה.
אך הביקור היה מאכזב; היינה התנהג – בניגוד לאופיו – בצורה מסוגרת ועצורה ואילו גתה היה קריר ומרוחק.
בשנת 1826 פרסם היינה את יומן המסע "מסע בהרי הָארץ" והחל שיתוף הפעולה בינו לבין בית ההוצאה "הופמן וקמפה" בהמבורג.
יוליוס קמפה נשאר המוציא לאור של היינה עד למותו של האחרון.
באוקטובר 1827 פרסם היינה את "ספר השירים" (Buch der Lieder) אשר ייסד את המוניטין שלו ונותר אהוב עד ימינו.
הטון הרומנטי הכמו-עממי של שירים אלה ושל שירים מאוחרים יותר, שהולחנו בין השאר ב"אהבת המשורר" של רוברט שומאן, זכה לאהדת הקהל, והם נישאים בפי כל גם היום לפחות בקרב דוברי גרמנית.
בשיריו הבאים נטש היינה את הטון הרומנטי המקובל בכך שהשתמש באירוניה ואף בכתיבה בעלת אופי פוליטי.
הוא כינה את עצמו "רומנטיקאי שברח", ולעג להתפעמות הרומנטית מן הטבע בשירו Das Fräulein stand am Meere (עמדה הנערה על שפת הים).
היינה חווה את המסע בים לראשונה בשנים 1827–1828, במסעותיו לאנגליה ולאיטליה.
את התרשמויותיו תיעד בסדרת "תמונות המסע" שפרסם בין 1826 ו-1831. עם סדרה זו נמנים בין השאר מחזור השירים "הים הצפוני" והיצירות "מרחצאות לוקה" ו"אידיאות.
ספר לה גרנד" שכתב היינה מתוך תמיכה בנפוליאון ובהישגיה של המהפכה הצרפתית.
בתקופה זו הוכר בהדרגה כישרונו הספרותי הגדול, ובתחילת שנות השלושים של המאה ה-19 כבר נפוצו המוניטין שלו בגרמניה ובאירופה כולה.
בספטמבר 1830 היה היינה עד לפרעות אנטישמיות בהמבורג, בהן נופצו חלונות בית דודו על ידי ההמון, ובפברואר 1831 דחה הסנאט של המבורג את מועמדותו באופן סופי.
מכיוון שנרדף גם בשל עמדותיו הפוליטיות, בעיקר בפרוסיה, ומאס בצנזורה הגרמנית – היינה עקר לפריז ב-1831, זמן קצר לאחר מהפכת יולי.
בפריז החל פרק חדש בחייו וביצירתו.
פריז הפכה לעיר הגלות שלו, והוא זכה לבקר במולדתו רק פעמיים נוספות.
בשארית חייו התגעגע היינה לגרמניה, כפי שמיטיב לבטא שירו In der Fremde (בנכר).
היינה מצא כבר ב-1832 מקור הכנסה חדש בתפקיד הכתב הפריזאי של העיתון "אלגמיינה צייטונג" של אאוגסבורג שהוציא לאור יוהאן פרידריך קוטה, המוציא לאור של גיתה ושל שילר.
את טורי העיתון שלו מתקופה זו פרסם ב-1833 בצורת ספר תחת הכותרת "Französische Zustände" (מצבים צרפתיים).
באותה השנה הופיעו הסימפטומים הראשוניים של מחלתו – סימני שיתוק, התקפים של כאבי ראש ובעיות ראייה.
בינתיים הספיק היינה להפיק את המיטב מן החיים בפריז.
הוא התרועע עם רבים מאנשי הרוח והתרבות בעיר, ביניהם הקטור ברליוז, לודוויג ברנה, פרדריק שופן, ז'ורז' סאנד, אלכסנדר דיומא ואלכסנדר פון הומבולדט.
המטרופולין הפריזאי הביא להיינה בשנים הבאות את ההשראה לשטף של מאמרים, טורים פוליטיים, פולמוסים, שירים ויצירות בפרוזה.
בכתבים כדוגמת "מצבים צרפתיים" ניסה לקרב בין הגרמנים והצרפתים.
בתוך כך הגיע לרמת ניתוח נבואית כמעט, למשל בדברי הסיום לספרו "על ההיסטוריה של הדת והפילוסופיה בגרמניה" משנת 1834, 99 שנה לפני עלייתם לשלטון של מי שעתידים יהיו לשרוף את ספריו שלו.
היינה הזהיר בו את הצרפתים כי עליהם "לפחד מגרמניה משוחררת":
היינה זיהה בלאומנות הגרמנית, שלא נקשרה – בשונה מזו הצרפתית – לרעיונות הדמוקרטיה וריבונות העם, את המרכיב ההרסני: שנאה לכל דבר זר.
עם יצירותיו החשובות משנים אלו נמנות גם "כנסת הרומנטיקה" (1836), "על לודוויג ברנה" (1840) ופרגמנט הרומן היהודי אשר נכתב בעקבות עלילת הדם בדמשק – "הרבי מבכרך" (1840).
בשנת 1841 נישא היינה למוכרת הנעליים הצרפתייה אז'ני קרסנטייה מירה, שהכיר מאז 1834. מתילדה, כפי שנהג לכנות אותה, הייתה קתולית אדוקה.
הוא אהב בה במיוחד דבר אחד: שלא דיברה אף לא מילה אחת גרמנית, וגם לאחר שנים ארוכות של נישואים לא ידעה לאיזה משורר נודע היא נשואה.
בשנת 1843 כתב היינה את שירו Nachtgedanken (מחשבות לילה), המתחיל במילים המצוטטות לרוב בגרמניה:
"כאשר מחשבתי בלילה את גרמניה פוקדת
אזי שנתי אף היא נודדת".
בשיר שילב היינה את דאגתו למצב הפוליטי בגרמניה עם דאגתו לאמו האלמנה החיה בגרמניה בגפה.
כדי לפגוש שוב את אמו ולהציג בפניה את אשתו, נסע היינה פעמיים, בשנים 1843 ו-1844, לגרמניה.
שם הכיר את קרל מרקס ואת פרדיננד לסאל.
מאוחר יותר עבד היינה בכתבי העת של מרקס.
באמצע שנות הארבעים של המאה ה-19 כתב היינה גם את השירים האפיים "אטה טרול" ו"גרמניה.
את האחרון כתב לאחר נסיעתו לגרמניה.
בשיר אפי ארוך זה תקף בחריפות ובשנינות את המדינה, הכנסייה והחברה בגרמניה, וברוחו של מרקס הבטיח:
"שיר חדש, שיר טוב יותר
כבר על אדמת ארץ רוצים אנו
את השירים החדשים הטובים יותר פרסם היינה בשנת 1844 באוסף השירה "שירים חדשים", ובו הופיע לראשונה גם "גרמניה.
המשטרה הפרוסית הוציאה נגד היינה צו מעצר ושמו נכלל ברשימת מבוקשים שנשלחה למעברי הגבול הפרוסיים.
לצד שמו הופיע התיאור "טיפוס יהודי בולט".
הצו נותר בתוקף במשך שנים.
בנסיעתו האחרונה אל אמו ב-1844, הפליג היינה בספינת קיטור להמבורג, כדי לחמוק מהמשטרה הפרוסית.
שירתו של היינה משופעת בנושאים יהודיים, שכלפיהם הזדהות ואירוניה משמשים בערבוביה.
אחד מקבצי שיריו קרוי "מנגינות עבריות", ובקובץ כלולים גם השירים "הנסיכה שבת" (שבו מופיעים דברי הלל לחמין, כפרודיה על האודה לשמחה של שילר), "יהודה הלוי" (שבמרכזו ערגתו של יהודה הלוי לירושלים), "דונה קלרה" ו"הוויכוח".
חלק ניכר מן הידע ההיסטורי-היהודי של היינה מקורו באגודה לתרבות ולמדע של היהודים, שעם מייסדיה נמנה קודם התנצרותו.
בחיבוריו מופיע אפיון של משה ("בנה פירמידות – לא מאבנים, כי אם מבני אדם: הוא יצר עם!"), וכן התפעמות מן האגדה שחכמי ירושלים הצילו מן המקדש, בזמן המרד נגד הרומאים, לא את חפצי היקר שבהיכל – אלא את ספר התורה.
דווקא התרחקותו מן הדת היהודית אפשרה להיינה מבט היסטורי על היהדות ועל מקומה בתרבות העולם.
הוא מלגלג על החינוך הצרפתי שמקנה לבנות צרפת ידע על "פרעונים חנוטים ומלכים מרובינגים מפוקפקים" – אך אין בו מקום למשורר מופלא כמו יהודה הלוי.