tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1941 החל יצור המטוס שזכה לציון Il-2, ו 249 יחידות נבנו לפני שגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות במבצע ברברוסה, 22 ביוני 1941.
מטוס האיל-2 מילא תפקיד מכריע במערכה בחזית המזרחית, ובעיני הסובייטים היה המטוס החשוב ביותר בהיסטוריית לוחמת היבשה המודרנית.
מטוסי השטורמוביק פעלו ביום ובלילה והיו מסוגלים לחדור את שריונם העבה של טנקי הפנתר והטיגר I הגרמניים, כמו גם להפיל מדי פעם מטוסי מסרשמיט Bf 109 שטייסיהם היו בלתי זהירים או בלתי מאומנים.
על חיוניותו של השטורמוביק למאמץ הלחימה הסובייטי מעיד מברק ששלח סטלין לאיליושין: "...(מטוסים) אלו חיוניים לצבא האדום כמו אוויר ולחם".
טבילת האש של המטוס הייתה מספר ימים לאחר פלישת הנאצים, כשרגימנט התקיפה (ShAP) מס' 4 נלחם מעל נהר הברזינה.
המטוסים היו חדשים וצוותי הקרקע והאוויר בלתי מאומנים לחלוטין.
לימוד חולשות וחוזקות המטוס הביא לאימוץ טקטיקות משופרות בחיל האוויר הסובייטי.
במקום טיסה אופקית וישרה בגובה 50 מטר, נהגו טייסי השטורמוביק לתקוף מימין לשמאל בפנייה וצלילה רדודה של 30 מעלות, בגל של 4-12 מטוסים, שכן למרות שרקטות ה RS-82 שלהם יכלו להרוס רק"מ גרמני בפגיעה יחידה, הן היו כה בלתי מדויקות שנדרש מספר רב של שיגורים להבטיח פגיעה.
בהמשך נהגו טייסי שטורמוביק מיומנים לתקוף רק"מ באמצעות תותחיהם בלבד.
השטורמוביק היה מטוס רב עצמה לתקיפת קרקע, אך סבל מאבדות גדולות למיירטים הגרמניים שראו בו טרף קל בשל איטיותו וכושר תמרונו הנמוך.
בפברואר 1942 הוחזרה משולחן השרטוטים הגרסה הדו מושבית, Il-2M שבו ישב מקלען אחורי תחת חופה מוארכת.
הדגם נכנס לשירות בספטמבר אותה שנה וכל המטוסים החד-מושביים הוסבו לתצורה זו.
בהמשך שופר המטוס על ידי החלפת תותחי 20 המ"מ ל 23 מ"מ ואחר כך ל 37 מ"מ, שיפורים אווירודינמיים, שימוש בציפוי עץ במקום מתכת בכנפיים וקיבולת דלק מוגדלת.
ב-1943, יוצר הדגם "סימן 3" עם כנפיים חדשות, משוכות לאחור ב-15 מעלות בחלקן החיצוני, מה ששיפר משמעותית את כושר התמרון והביצועים.
זו הייתה גרסת השטורמוביק הנפוצה ביותר.
יוצרו גם דגמים עם מנוע רדיאלי, על מנת להתגבר על המחסור במנועי המיקולין הטוריים ב-1942. עם זאת, המנוע היה מותקן בלאבוצ'קין La-5 שהיה בעדיפות גבוהה יותר.
מטוס הסוחוי Su-2 היה גם כן בעל מנוע רדיאלי, אך יוצר בכמויות קטנות ונחשב לוקה בביצועיו ובחימושו ההגנתי לעומת השטורמוביק.
גם צורתו של הסוחוי הזכירה פוקה-וולף Fw 190, מה שגרם לעיתים לכוחות נ"מ סובייטיים ליירטו בטעות.
טייסי לופטוואפה נהגו לתקוף מלמעלה ולכוון אל תא הטייס ושורשי הכנפיים של מבני השטורמוביק מתחתיהם.
כמה אלופי טייס גרמניים טענו שהם היו תוקפים מלמטה ומאחור, מחוץ לטווח ראייתו של המקלען האחורי (בדגמי השטורמוביק המאוחרים) ופגעו במצנן השמן החשוף.
בראיונות שלאחר המלחמה טייסי שטורמוביק טענו כי תיאור זה אינו סביר, שכן הם היו טסים בגובה נמוך, מתחת 50 מטרים, והמצנן בולט רק 10 ס"מ מגוף המטוס.
איום משמעותי יותר לשטורמוביקים היה הנ"מ.
תותחי 20 ו 37 מ"מ נחשבו לסיכון הגדול ביותר, שכן תותח 88 המ"מ המאיים היה בעל קצב אש איטי מדי מכדי להיות יעיל כנגד השטורמוביקים שטסו במהירות בגובה נמוך.
שריון המטוס, שהיה בעובי 5-12 מ"מ סביב תא הטייס והמנוע, הקנה למטוס חסינות כמעט מוחלטת בפני נשק קל ומקלעים, ואף היה יעיל כנגד פגיעות אקראיות מתותחים גדולים יותר.
ישנן עדויות על עמידות שמשת הטייס המשוריינת בפגיעות ישירות של תותח 20 מ"מ.
אך עמדת המקלען האחורי לא הייתה משוריינת כולה, ושיעור האבדות של המקלענים היה גבוה פי 4 משל הטייסים.
גורם נוסף לאבדות הגבוהות הייתה ההוראה החד משמעית לא לשוב לבסיס עם תחמושת ופצצות שלא הוטלו.
גם החי"ר הסובייטי ביקש לעיתים ממטוסי השטורמוביק לחלוף מעל הגרמנים גם כשאזלה התחמושת, כדי לנצל את המוניטין המאיים שיצא לו בקרבם.
בין צוותי האוויר שזכו לפרסום במטוסי Il-2 הייתה סרן אנה יגורובה, טייסת שביצעה 260 משימות קרב.
היא עוטרה 3 פעמים, מהם האחרונה "לאחר מותה", שכן היא נחשבה כמתה לאחר שמטוסה הופל.
היא הצליחה לשרוד במחנה ריכוז גרמני ושבה למולדתה.
טייס שטורמוביק אחר, סגן משנה איוואן גריגוריביץ' דרצ'נקו היה אחד מארבעת האנשים היחידים שעוטר במדליית גיבור ברית המועצות ובכל שלוש דרגות עיטור התהילה.
הטייסים בגלדינוב, מילניקוב, אלכסנקו וגרדייב עוטרו כל אחד פעמיים במדליית גיבור ברית המועצות.
קוזנצוב שרד התרסקות של מטוסו ב 1942, בעת שהופל כששב ממשימת סיור.
קוזנצוב הצליח להחלץ משבר המטוס והתחבא בסמוך.
למרבה הפתעתו, Bf-109 גרמני נחת ליד שבר מטוסו והטייס הגרמני החל מלקט שאריות מהאיליושין.
קוזנצוב פעל במהירות, רץ אל המסרשמיט והצליח לטוס בו חזרה לבסיסו.
האיליושין Il-2 יוצר בכמויות עצומות, והיה למטוס הצבאי שיוצר במספרים הגדולים ביותר בעולם.
בתחילת המלחמה הייצור היה איטי למדי, שכן המפעלים באזור מוסקבה ובמערב רוסיה הועברו מזרחית להרי אורל, להוציאם מטווח תקיפת הגרמנים.
איליושין וצוותו ניצלו את זמן המעבר לתכנון מחדש של ייצור המטוס, וחודשיים לאחר המעבר הייצור התחדש.
עם זאת, קצב הייצור היה איטי מדי לטעמו של סטלין והוא שלח לאיליושין את המברק הבא :
הרמז במברק הובן היטב, ועד מהרה הואץ ייצור השטורמוביק עד למילוי כל צורכי הצבא האדום.
לאחר המלחמה שירתו השטרמוביקים במספר מדינות מזרח אירופאיות.
אך רובם נגרטו בעידן הסילון.
רק קומץ מטוסים נותר כיום, וחלקם שוקמו לתצוגה מוזיאונית משברי מטוסים שהתרסקו.
פולין : חיל האוויר של הצבא הפולני (אחרי 1947 חיל האוויר הפולני) קיבל כ 230 שטורמוביקים בין 1944 ו 1946.המטוסים הוצאו משירות ב 1949.
יוגוסלביה : 213 מטוסים מגרסאות שונות הופעלו עד 1954.
קצב נסיקה: 10.4 מטר לשנייה
שני תותחים קבועים יורים לפנים, VYa-23 23 מ"מ עם 150 פגזים לכל אחד.
2 מקלעים קבועים יורים לפנים ShKAS 7.62 מ"מ עם 750 כדורים לכל אחד.
מקלע אחורי אחד בכיוון ידני, ברזין 12.7 UB מ"מ עם 150 כדורים.
איליה רבינוביץ' , שחמטאי יהודי-רוסי.
זכה במשותף באליפות ברית המועצות בשנת 1934.
בשנת 1911 חלק רבינוביץ את המקום הראשון עם פלאץ בתחרות סנקט פטרסבורג.
בשנת 1912 חלק מקום 4–5 בתחרות וילנה (ניצח: קארל הרומאדקה).
בחודשים יולי ואוגוסט בשנת 1914 שיחק רבינוביץ בתחרות מנהיים, שם חלק מקום 2–3 עם הלגואה.
רבינוביץ ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים, נכלאו בגרמניה לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה.
בחודש ספטמבר 1914 ארבעה מהשחמטאים (אלכסנדר אלכין, פדור בוגאטירצ'וק, סאבורוב וקופלמן) שוחררו והורשו לחזור לביתם.
השחמטאים הכלואים ניצלו את תקופת המאסר לקיום שמונה תחרויות שחמט ביניהם.
רבינוביץ סיים שלישי בתחרות הראשונה שהתקיימה בבאדן-באדן (ניצח: אלכסנדר פלמברג), הגיע שני בשלוש מהתחרויות, חלק מקום שני-שלישי פעם אחת ופעם הגיע למקום השלישי.
בכל התחרויות הללו ניצח יפים בוגוליובוב).
בשנת 1916 ניצח רבינוביץ בתחרות אחת, ובשנת 1917 חלק מקום ראשון שני עם אלכסי סלזנייב.
לאחר המלחמה חזר רבינוביץ לסנקט פטרסבורג ובשנת 1920 ניצח באליפות השחמט בעיר.
באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות מוסקבה (אליפות ברית המועצות הראשונה, ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1922 הגיע למקום השני, לאחר גריגורי לבנפיש באליפות סנקט פטרסבורג.
בשנת 1923 חלק מקום 7–8 בתחרות לנינגרד (אליפות ברית המועצות השנייה, ניצח: פטר רומנובסקי).
בשנת 1923 רבינוביץ ניצח בתחרות נובוגורוד.
בשנת 1924 הגיע למקום השני, לאחר גריגורי לבנפיש באליפות לנינגרד.
בשנת 1924 הגיע למקום החמישי בתחרות מוסקבה (אליפות ברית המועצות השלישית, ניצח: יפים בוגוליובוב).
בשנת 1925 היה רבינוביץ השחקן הסובייטי הראשון שהתחרה מחוץ לברית המועצות.
הוא שיחק בתחרות באדן-באדן והגיע למקום השביעי (המנצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1925 חלק מקום 1–4 באליפות לנינגרד.
באותה שנה הגיע שלישי בתחרות לנינגרד (אליפות ברית המועצות הרביעית, ניצח: יפים בוגוליובוב).
בשנת 1926 ניצח רבינוביץ בתחרות לנינגרד, ובתחרות אחרת חלק מקום 2–3 (ניצח: ).
בשנת 1927 רבינוביץ כתב את הספר הראשון בשפה הרוסית שעסק בסיומי שחמט.
באותה שנה חלק מקום 10–12 במוסקבה (אליפות ברית המועצות החמישית, ניצחו: פדור בוגאטירצ'וק ופטר רומנובסקי).
בשנת 1928 ניצח באליפות לנינגרד.
בשנת 1933 חלק מקום 3–5 בתחרות לנינגרד (אליפות ברית המועצות השמינית, ניצח: מיכאל בוטביניק).
בשנת 1934 חלק רבינוביץ מקום ראשון עם גריגורי לבנפיש בתחרות לנינגרד (אליפות ברית המועצות התשיעית).
בשנת 1935 חלק מקום 11–14 בתחרות מוסקבה (ניצחו: מיכאל בוטביניק וסאלו פלור).
בשנת 1937 חלק רבינוביץ מקום 10–12 בתחרות טביליסי (אליפות ברית המועצות העשירית, ניצח: גריגורי לבנפיש).
בשנת 1938 חלק מקום 3–4 בתחרות לנינגרד (חצי הגמר לאליפות ברית המועצות).
בשנת 1939 חלק מקום 7–8 בתחרות מוסקבה (ניצח: סאלו פלור).
באותה שנה חלק מקום 11–12 בתחרות לנינגרד (אליפות ברית המועצות האחת עשרה, ניצח: מיכאל בוטביניק).
באותה שנה הגיע למקום השביעי בתחרות לנינגרד (ניצח: ליציסין).
בשנת 1940 ניצח רבינוביץ באליפות לנינגרד.
ביוני 1941 שיחק רבינוביץ בחצי גמר אליפות ברית המועצות ברוסטון על הדון (מהלך התחרות נפסק באמצעו).
רבינוביץ חלה במהלך המצור על לנינגרד.
הוא פונה אך מת מתת תזונה בבית חולים בפרם.
איליה יפימוביץ' רֶפִּין היה צייר ופסל אוקראיני שנודע בסגנונו הריאליסטי אשר היווה השראה רבה לציירי השנים הראשונות של ברית המועצות ולסגנון הריאליזם הסוציאיליסטי שפותח בשנים אלה.
רפין נולד בעיר צ'וגויב הסמוכה לחרקוב, באזור סלובודה אוקראינה תחת האימפריה הרוסית.
הוריו היו ממשפחת הקוזקים עם הכינוי ריפה.
בשנת 1866 סיים התמחותו אצל צייר איקונות מקומי בשם בונאקוב, ונסע לסנקט פטרבורג על מנת ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בין השנים 1873–1876, כחלק מלימודיו, ובעזרת מלגה מהאקדמיה נסע לאיטליה ולפריז בה התגורר זמן קצר והושפע רבות מהאימפרסיוניזם הצרפתי (אף שסגנונו נותר שמרני באופיו, ודומה יותר לציוריו של רמברנדט מאשר לסגנון האימפרסיוניסטי).
בשנת 1878 הצטרף רפין ל"איגוד אמני פרדויז'ניקי" אשר כונו "הנודדים".
איגוד אמנים זה יצא נגד הפורמליזם של האקדמיה.
ציוריו של רפין "סבלי רפסודות הוולגה" הביא לו הצלחה רבה.
יצירה זו הציגה את פשוטי העם, אולם היצירה הציגה אותם כשהם מלאי תקווה לעתיד.
החל משנת 1882 התגורר בסנקט פטרבורג.
זמן קצר לפני הירצחו של הצאר אלכסנדר השני, בשנת 1881, החל רפין לצייר יצירות הנוגעות לתנועה המהפכנית הרוסית ובהן "הסירוב להתוודות", "מאסרו של המפגין", "הפגישה" ו"הם לא צפו זאת".
יצירתו רחבת הממדים "תהלוכת חג הפסחא בקורסק" נחשבת ליצירת המייסדת את הסגנון הלאומי הרוסי המודרני.
היצירה מציגה, בהסוואה של תמה דתית (תהלוכת הפסחא) את המעמדות השונים ברוסיה, ואת המחלוקות וההתנגשויות ביניהם.
בשנת 1885 השלים רפין את היצירה "איוואן האיום הורג את בנו" המציגה את איוואן אוחז בבנו אותו הרג, ברגעי מותו של הבן.
יצירה פסיכולוגית זו מדגישה את השיגעון של איוואן ואת האימה מחד, למול השלווה של הבן.
אחת מהיצירות הידועות של רפין היא "תשובת הקוזקים הזאפורוז'יאנים" אותה יצר במשך שנים רבות.
רפין ראה בנושא היצירה כיצירה המבטאת את האידיאלים של החירות, השוויון, והאחווה, וכסמל לעצמאות הקוזאקים ובייחוד עצמאות הקוזאקים האוקראינים.
רפין החל לעבוד על היצירה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 והשלימה בשנת 1891. היצירה נרכשה זמן קצר לאחר שהושלמה על ידי הצאר עבור 35,000 רובלים.
רפין צייר דיוקנאות של אישי תרבות מובילים וידועים ובהם הסופר לב טולסטוי, המדען דמיטרי מנדלייב, הסוחר העשיר פאבל טרטיאקוב, המלחין מודסט מוסורגסקי והמשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו.
בשנת 1903 הזמינה ממשלת האימפריה הרוסית יצירה רבת ממדים (499 על 877 ס"מ) המתארת את מועצת המדינה של רוסיה הקיסרית.
רפין תכנן את ביתו שלו, שנבנה צפונית לסנקט פטרבורג, באזור קואוקלה.
בעקבות מהפכת אוקטובר ב-1917 הכריזה פינלנד על עצמאותה, ורפין מצא עצמו מתגורר בפינלנד.
רפין סירב להזמנת מוסדות שונים לשוב לברית המועצות בטענה שהוא זקן מכדי לעבור דירה.
בתקופת חייו זו התמקד רפין בציור יצירות דתיות, אולם יצירתו האחרונה מתארת קוזקים אוקראינים.
רפין נפטר בביתו בשנת 1930. לאחר מלחמת ההמשך הועבר השטח בו התגורר לברית המועצות, וביתו מהווה חלק מאתר מורשת עולמית של "האנדרטאות סביב סנקט פטרבורג".
בשנת 1940 נפתח המבנה לציבור כמוזיאון.
יצירתו של אלכסנדר גלאזונוב משנת 1889 "רפסודיה אוריאנטלית" (אופוס 29) מוקדשת לאיליה רפין.
תאגיד התעופה איליושין הוא יצרן מטוסים שהוקם על ידי סרגיי ולדימירוביץ' איליושין ב-13 בינואר 1933 על פי הוראת בראנוב, שהיה הקומיסר העממי לענייני תעשייה כבדה וראש המחלקה הראשית לתעשייה אווירית של ברית המועצות.
במהלך השנים תכנן המשרד מספר רב של דגמי מטוסים שהיו בסיס לחיל האוויר הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
כמו כן הוא תכנן מטוסי נוסעים כגון מטוס איליושין Il-18 שהיה המטוס העיקרי לתעבורת נוסעים בברית המועצות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
תאגיד איליושין הוא אחד הגדולים והמתקדמים בתעשיות הביטחוניות של רוסיה.
התאגיד עוסק בייצור מטוסים אזרחיים ובעבר גם בייצורם של מטוסי קרב בודדים.
לחברה ישנה חברת בת בשם איליושין פיננס-קו (Ильюшин Финанс Ко) האחראית לייצור מטוסי תובלה ומטוסו של נשיא רוסיה.
נכון לשנת 2021 במפעלי התעשייה האווירית בוורונז' ובאוליאנובסק מיוצרים מספר דגמים של מטוסי נוסעים ומטוסי תובלה שתוכננו על ידי התאגיד.
מספר דגמים של מטוסי תובלה נמצאים בשלבי פיתוח שנים כולל רעיונות לפיתוח מטוס כבד במיוחד מדגם ירמאק.
איליושין IL86 הוא מטוס נוסעים רחב גוף בעל ארבעה מנועי סילון, מתוצרת יצרנית המטוסים איליושין.
כיום גרסאות המטוס שנמצאות בשירות משופצות על ידי תאגיד המטוסים המאוחד.
בשנת 1967 הזמינה אארופלוט מאיליושין מטוס ובו 250-350 מושבים.
בסלון האווירי בפריז של שנת 1971 הכריזה ברית המועצות על פיתוח המטוס, אב הטיפוס טס לראשונה ב-22 בדצמבר 1976, האישורים להפעלתו התקבלו בספטמבר 1979. מספר חלקים במטוס יוצרו על ידי PZL הפולנית.
בתחילה התבסס בחלקו על מטוס אחר מתוצרת איליושין, ה-IL-62, והמנועים הוצבו בזנב המטוס.
אולם במהלך הפיתוח הוחלט להציבם מתחת לכנפיים, כמו במטוסים המערביים של אותה התקופה, הבואינג 707 וה-דאגלס DC-8.
IL-86 הגרסה הראשונה למטוס, נרכשה בעיקר בחברת התעופה "אארופלוט".
IL-80/IL-86/IL-87 שלושה מטוסים שנבנו עבור חיל האוויר הסובייטי כמטוסי שליטה ובקרה במקרה של פיצוץ גרעיני.
IL-86D נבנה בסופו של דבר כ-איליושין IL-96.
בנובמבר 2010 היו מספר מטוסים בשירות פעיל: בחיל האוויר הרוסי (4), דונאוויה (4), ומוסקבה איירליינס (5).
בין חברות התעופה שהפעילו בעבר את המטוס: ארמאוויה, טראנסאארו, אארופלוט, אוזבקיסטן איירווייז, ארמניאן איירליינס, KrasAir, רוסיאן סקאי איירליינס, וטטרסטן איירליינס.
ב-8 במרץ 1994 מטוס בואינג 737 שהוטס על ידי חניך התרסק לתוך מטוס IL-86 של אארופלוט שחנה בנמל התעופה של דלהי, בתאונה נהרגו 8.
ב-28 ביולי 2002 התרסקה בנמל התעופה שרמטיבו (מוסקבה) טיסת מטען של חברת התעופה "Pulkovo Aviation Enterprise", 14 מתוך ה-16 ששהו במטוס נהרגו.
איליושין IL96 הוא מטוס נוסעים סילוני רחב גוף לטווח ארוך, מתוצרת יצרנית המטוסים הרוסית איליושין.
המטוס טס לראשונה ב-28 בספטמבר 1988, האישורים להפעלתו התקבלו בשנת 1992, והוא נכנס לשירות בחברת התעופה אארופלוט בדצמבר 1992.
המטוס מתבסס ברובו על המטוס הקודם של איליושין האיליושין Il-86, במטוס נכללו שיפורים רבים בהם: קוקפיט מזכוכית, מערכת טוס-על-חוט, מערכת למניעת התנגשות, וכנפונים על הכנפיים.
המטוס מיוצר במפעלי החברה בוורונז', את המטוס ניתן לצייד במנועים מערביים תוצרת פראט אנד וויטני.
Il-96-300 הגרסה הראשונה למטוס, מצויד במנועי PS-90 תוצרת Aviadvigatel הרוסית.
שני מטוסים מדגם זה משמשים להטסת נשיא רוסיה.
Il-96M בגרסה זו הוגדל אורך המטוס בעשרה מטרים, ומשקל ההמראה המרבי ב-20 טון.
בתצורת מטען המטוס מסוגל לשאת עד 92 טון למרחק 10,400 ק"מ.
לגרסה זו מנועי PW2000 תוצרת פראט אנד וויטני.
Il-96-400 גרסה זו מבוססת על ה-96M, המטוס מסוגל לשאת עד 436 נוסעים במחלקה אחת.
Il-96T גרסת מטען של "96M" ו-"96-400" מצויד במנועי PS-90 תוצרת Aviadvigatel.
נכון לדצמבר 2010 היו מטוסי איליושין IL-96 בשירות פעיל בחברות: אארופלוט (6), קובאנה דה אוויאסיון (3), פוליוט איירליינס (5), ורוסיה איירליינס (3).
לאיליושין עוד כמה מטוסים מדגם זה בהזמנה.
איליושין Il-18 היה מטוס נוסעים עם 4 מנועים לטווח בינוני מתוצרת ברית המועצות.
למטוס דגמים אחדים בשם זה וכן דגם אלינט בשם Il-20M.
לקראת מחצית שנות ה-50 היה ברור שמטוסי נוסעים על בסיס מנועי בוכנה כבר לא עונים לדרישות ונדרש פיתוח מטוס נוסעים מתקדם.
ב-25 במאי 1956 משרד תכנון איליושין קיבל הנחיית הממשלה על תחילת העבודות.
ביוני 1957 ראשי הממשל בראשות ניקיטה חרושצ'וב ראו את המטוס החדש.
הטיסה הראשונה התקיימה ב-4 ביולי 1957. הדגם היה מיועד ל-75 נוסעים, אך במהלך הייצור הסדרתי הותאם המטוס ל-89 נוסעים.
ב-20 באפריל 1959 התקיימו טיסות סדירות ראשונות.
במרוצת השנים תוכננו דגמים שונים, כולל דגמים לצרכים צבאיים.
המטוס היה תחרותי לעומת מטוסים של יצרנים אחרים ולכן היה ניתן למכור אותו גם לחברות מחוץ לגבולות ברית המועצות.
בסך הכל נמכרו כ-100 יחידות ל-17 חברות זרות.
כלל הייצור התרכז במפעל ליד מוסקבה והייצור נמשך עד לשנת 1978. בתקופה זו נבנו 564 מטוסי נוסעים וכ-50 לצרכים אחרים, כולל צבאיים.
עד למחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 היה ה-Il-18 המטוס העיקרי לטיסות פנים ארציות.
בתחילת שנות ה-80 הופסק השימוש במרבית המטוסים, אך אחרוני ה-Il-18 נותרו בשירות עד לשנת 2002. בסוף שנת 2010 שימש אחד המטוסים שנותרו כמטוס מטען בטיסות פנים ארציות.
בנוסף לכך, משרתים כ-20 מטוסים מדגם זה בחיל האוויר הרוסי כמטוסי פיקוד.
Il-18A - גרסה מקורית ל-89 נוסעים.
Il-18B - דגם משופר עם מנוע חדש בעל אמינות גבוה יותר
Il-18V - דגם משופר עם חלוקת חלל הנוסעים ל-3 חלקים.
Il-18D - דגם עם מנוע משופר, מתאים לטיסות לטווח ארוך.
Il-18SALON - דגם מותאם להעברת משלחות ממשלתיות.
איליושין Il-62 הוא מטוס נוסעים סילוני צר-גוף לטווח ארוך, מתכנון של יצרנית המטוסים הסובייטית איליושין.
תכנון המטוס החל בשנת 1960 בהתאם לדרישת חברת אארופלוט לקבלת מטוס המסוגל לטוס לקובה וחברובסק ללא חניית ביניים.
הטיסה הראשונה בוצע בשנת 1963 ובשנת 1967 החל המטוס בטיסות נוסעים סדירות.
למעט 5 מטוסים ראשונים שנבנו במוסקבה כל יתר המטוסים נבנו במפעל לייצור מטוסים בעיר קאזאן.
במשך שנים המטוס היה המטוס הרשמי של ראשי ברית המועצות.
ייצור סדרתי של המטוס הופסק בשנת 1995.
Il-62 הגרסה הראשונה למטוס, מצויד במנועי НК-8 מתוצרת סובייטית.
Il-62M בגרסה זו בוצעו שיפורים טכנולוגיים על בסיס ניסיון תפעולי של הגרסה הראשונה.
המטוס הראשון מדגם זה הגיע לטיסות סדירות בשנת 1973.
Il-62MK הגרסה השלישית שפותחה בשנת 1978. בגרסה זו תא הנוסעים הוגדל ל-186 נוסעים.
המפעיל העיקרי של המטוס הייתה חברת התעופה הסובייטית אארופלוט.
כמו כן 81 יחידות נמכרו לחברות זרות, בעיקר למדינות הגוש הסובייטי.
לקראת תחילת שנות ה-90 המטוס נהיה מיושן לעומת המטוסים המודרניים, וצריכת דלק לנוסע הייתה גבוהה לעומת מטוסים מתקדמים.
במחצית השנייה של שנות ה-90 החל תהליך הוצאת המטוסים משירות ובשנת 2005 המטוס האחרון שהיה בשימוש באארופלוט הוצא משירות ופורק.
נכון לסוף 2013, 22 מטוסים עדיין בשירות.
הם משמשים בעיקר לטיסות ממשלתיות, טיסות שכר והעברת מטענים.
מטוס מסוג זה משמש את נשיא רוסיה, נשיא אוקראינה ואחרים.
לייזר איליה לאון שרייבמן (בפולנית: Lejzor Ilja Szrajbman; 25 באפריל 1907–1943) היה שחיין ושחקן כדורמים פולני-יהודי, אלוף פולין שייצג את ארצו באליפות אירופה (מגדבורג 1934) ובאולימפיאדה (ברלין 1936).
שרייבמן אף הוא היה שחיין מצטיין, אלוף ושיאן פולין ואלוף המכביה השנייה.
הוא שירת בצבא פולין בחיל תותחנים בלודמיר שבווהלין במסגרת גדוד 9. הוא ייצג בשחייה את האקדמיה היהודית לספורט עד שנת 1933, ואחר כך את קבוצת לגיה ורשה.
באליפויות פולין בשחייה שנערכו בשנים 1930, 1931 ו-1932 זכה שרייבמן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשנת 1932 השתתף במכביה הראשונה שנערכה בישראל וזכה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.6 דקות, אחרי פבל שטיינר מצ'כוסלובקיה (1:00.8 דקות).
באליפות פולין שנערכה בשנת 1934 זכה שרייבמן ב-5 מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי, במשחה ל-200 מטר חופשי, במשחה ל-400 מטר חופשי, במשחה ל-1500 מטר חופשי ובמשחה שליחים 3x100 מטר מעורב.
הוא השתתף באליפות אירופה שנערכה במגדבורג, גרמניה בשנת 1934 אך ללא הצלחה.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה שרייבמן ב-2 מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.2 דקות, אחרי ד"ר פבל שטיינר (1:02.6 דקות) ואלפרד נקש מצרפת (1:03.2 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי פרנטישק גטרויר מצ'כוסלובקיה שקבע שיא מכביה חדש של 5:18.0 דקות וג'ורג' שיינברג מארצות הברית.
באליפות פולין שנערכה בשנת 1935 זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5.29 דקות.
באולימפיאדת ברלין (1936) השתתף שרייבמן במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, אך הרביעייה הפולנית פסלה.
באליפות פולין שנערכה בשנת 1938 זכה שרייבמן במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצע לשרייבמן לצלם את הגרסה הפולנית של טרזן בהפקת התסריטאי והבמאי הפולני יוליוש גרדן (1901–1944) .
נסיבות מותו של שרייבמן בשנת 1943 אינן ברורות.
ישנם מקורות הטוענים שהוא מת בגטו ורשה.
לפי מקורות אחרים, הוא נרצח במחנה הריכוז מיידנק וזו הטענה המקובלת בנוגע למותו.
איליושין Il-28 הוא מפציץ סילוני טקטי תוצרת ברית המועצות, אשר פותח בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יוצר במקור עבור חיל האוויר הסובייטי, והיה הראשון מסוגו בברית המועצות שנכנס לייצור בקנה מידה גדול.
בנוסף, נבנה המטוס בסין (ללא רישיון סובייטי), שם סומן כחרבין H-5.
לפחות 6,316 מפציצים מדגם זה יוצרו בברית המועצות, וכמה מאות מדגם H-5 יוצרו בסין, וכן 186 יחידות של גרסת אימון שסומנו HJ-5. כמו כן נבנה המטוס ברישיון בצ'כוסלובקיה, בה סומן B-228.
בשנות ה-90, יותר מ-40 שנה לאחר שיוצר לראשונה, עדיין שירת בחילות אוויר רבים.
על פי עדויות, נכון לתחילת 2019 עדיין נמצאים בשירות חיל האוויר הצפון קוריאני כ-80 מטוסי H-5 בעלי יכולת נשיאת נשק גרעיני.
בקוד נאט"ו הוא מזוהה כ"ביגל" (Beagle), כאשר גרסת האימון Il-28U מסומנת כ"מסקוט" ("קמע", Mascot).
על פי הדוקטרינה הסובייטית ניתנה האחריות לתפעול ולשימוש בנשק גרעיני במרחב הטקטי לענף התעופה הטקטית של חיל האוויר הסובייטי, שכלל מטוסי הפצצה קלים יחסית.
בסוף מלחמת העולם השנייה, ובמיוחד לאחר תחילת הפיתוח של מטוסי הסילון המוקדמים, גדל בצורה משמעותית הצורך במפציץ טקטי המסוגל לשאת פצצת אטום.
תוכניות פיתוח רבות החלו בברית המועצות, ובכללן פיתוח ה-Il-22. המטוס כלל ארבעה מנועים בתוך ארבעה בתי מנוע התלויים על גבי הכנפיים.
לפי המפרט תוכנן המטוס לטוס במהירות של 800 קמ"ש, לטווח של 1,250 קילומטר, לשאת פצצה של 2,000 קילוגרם, ויכולת לשאת פצצה של 3,000 קילוגרם.
עם זאת, בטיסות הניסוי הראשונות של אב הטיפוס נמצא שמנועי המטוס, פרי פיתוח מקומי, היו חלשים יחסית ולא אמינים, מה שהגביל את טווח המטוס, את מהירותו ואת יכולת נשיאת החימוש שלו, ולכן ננטש הדגם.
בשלהי שנת 1947 החל המשרד לתכנון ניסויי של איליושין בפיתוח מפציץ טקטי סילוני חדש על סמך הניסיון שנרכש בפרויקט שבוטל.
בעוד סוכנויות הביון המערביות התמקדו בפיתוחים הסובייטיים של מפציצים ארבע-מנועיים, נוצר Il-28 כדי לעמוד בדרישות למפציץ המסוגל לשאת מטען פצצות במשקל שלושה טונות ובמהירות של 800 קמ"ש.
הסובייטים ניצלו את מכירת מנוע הרולס-רויס נין (Rolls-Royce Nene) מבריטניה לברית המועצות, שאיפשר ליצור העתק שלו ללא רישיון, שנקרא RD-45, באמצעות הנדסה לאחור.
במשרד התכנון של איליושין עיצבו את המטוס החדש סביב זוג מנועי RD-45.
ה-Il-28 היה קטן מעיצובים מוקדמים יותר, ונשא צוות אוויר של שלושה בלבד (טייס, נווט/מטילן ומקלען/אלחוטאי).
ה-Il-28 נכלל רשמית בתוכניות הייצור למטוסי ניסוי של המשרד לתעשייה אווירית רק ב-12 ביוני 1948, אז אושר התכנון בהוראת מועצת השרים של ברית המועצות, חודש לפני שהסתיימה בניית אב הטיפוס.
מבנה ה-Il-28 התבסס על סגסוגת אלומיניום, ותוכנן במתווה קונבנציונלי, עם כנפיים מוצרות ישרות בהתקנת כתף, כשמייצבי הגובה ומייצב הכיוון של יחידת הזנב משוכים לאחור.
המנועים מוקמו בתוך בתי מנוע גדולים שהותקנו תחת הכנפיים.
בשל שיקולי שיווי משקל, הותקנו מנועי המטוס בקדמת בתי המנוע, מה שהותיר מקום רב בחלקם האחורי, שם הותקנו כני הנסע הראשיים.
תאי אנשי הצוות היו מופרדים זה מזה ומדוחסים באוויר.
הטייס ישב בתוך תא טייס בעל חופה בועתית הנפתחת הצידה ומכוסה זכוכית משוריינת.
הנווט, ששימש גם כמטילן, ישב בחרטום המטוס בתא מזוגג, וצויד בכוונת הפצצה מסוג OPB-5, פיתוח של כוונת נורדן האמריקאית מתקופת מלחמת העולם השנייה.
במקרה של ראות לקויה היה המטוס מצויד במכ"ם PSBN-M.
למיקום וחימוש הנשק ההגנתי היה נושא מרכזי בתכנון המטוס, שכן בדגמים מוקדמים יותר, וכן בשאר המפציצים הסובייטים בפיתוח באותה תקופה, היה צוות משמעותי של מקלענים ומערכת נשק הגנתי מורכבת.
בעוד שתאי הטייס והנווט היו מצוידים בכסא מפלט, במקרי חירום היה על התותחן לנטוש דרך פתח ברצפה.
שני תותחים קבועים עם 100 קליעים כל אחד היו ממוקמים תחת החרטום לירי קדימה ומופעלים על ידי הטייס.
תא הפצצות שולב במרכז גוף המטוס תחת תיבת הכנף והיה מסוגל להכיל ארבע פצצות במשקלים שבין 50 ל-500 ק"ג כל אחת במתלים נפרדים, או מטען אחד של פצצות במשקל כולל שבין 1 ל-3 טונות, המוטל באמצעות מתלה המעוגן בקורה מרכזית הממוקמת בתא הפצצות.
שיטת יצור זאת העלתה מעט את משקל מבנה המטוס אך הקלה על ייצורו והוכיחה עצמה כיעילה מבחינה כלכלית.
כמו כן, באותה תקופה סבלו כלל היצרנים של כלי טיס סובייטים מהירים מחוסר יכולת לייצר כנפיים בפרמטרים מדויקים.
תוצאה של פער זה הייתה שברוב כלי הטיס הללו הייתה כל כנף שונה מבת זוגה.
במהירות גבוהה היה הדבר בא לידי ביטוי בגלגולים לא רצוניים בכנפיים מיצור סטנדרטי.
שיטת ייצור זאת, בשל פשטותה ובשל שיעור האוטומציה הגבוה, מנעה בעיה זאת ב-Il-28.
אב הטיפוס הראשון, מצויד בזוג מנועים מיובאים מסוג רולס-רויס נין, המריא לראשונה ב-8 ביולי 1948. טיסות הניסוי היו מוצלחות, וה-Il-28 הציג יכולת שליטה טובה והגיע למהירות של 833 קמ"ש.
אב טיפוס שני הוטס בהצלחה ב-30 בדצמבר של אותה שנה, כאשר מנועים סובייטיים מדגם RD-45 החליפו את מנועי הרולס-רויס נין.
בין פברואר לאפריל 1949 הושלמו בהצלחה כל ניסויי הטיסה והבדיקות השונות במכון המחקר של חיל האוויר הסובייטי.
באופן לא אופייני, עקב הממצאים במכון המחקר, התעוררה מחלוקת עזה בין קציני חיל האוויר אם להמליץ על ייצורו של ה-Il-28 או להעדיף את המתחרה, הטופולב Tu-14, כאשר לאחרון היה טווח מעט גדול יותר, לעומת קלות הייצור והתפעול של הראשון.
המחלוקת הגיעה לרמת ועדת השרים, ורק לאחר ישיבה של ועדה מיוחדת בראשות סטלין עצמו שהתקיימה ב-14 במאי הוחלט להעדיף את האיליושין Il-28, בתנאי שמהירותו המרבית תוגדל ל-900 קמ"ש.
כ"פרס ניחומים" התבקש טופולב לתכנן גרסת מפציץ טורפדו של ה-Tu-14 עבור הצי הסובייטי (ממנו יוצרו בסופו של דבר רק כ-150 יחידות).
הצו להכנת המטוס לבחינות הקבלה הממשלתיות ניתן ב-15 במאי, עם דגם מנוע משופר, קלימוב VK-1, על מנת לשפר את ביצועיו ובכך לעמוד בדרישות הוועדה.
כמו כן נוספו שיפורים אווירודינמיים ועיצוביים בתאי הטייס והנווט.
ה-Il-28 נחשב כמטוס נוח להטסה ובעל ביצועים טובים.
במהירות נמוכה הייתה השליטה בו טובה, ללא נטייה לסחרור או להזדקרות.
המטוס היה מסוגל לפעול משדות תעופה קיימים וגם להמריא מבסיסים טקטיים ארעיים ובעלי מסלולים קצרים של כ-560 מטר בלבד, בזכות סיוע של זוג רקטות האצה.
המטוס הראשון מסדרת הייצור הסטנדרטית הראשונה ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-24 באוגוסט 1949 עם זוג מנועי VK-1 ועבר בהצלחה את הבחינות הממשלתיות.
ב-16 בספטמבר המליצה ועדת הייצור הממשלתית על הכנסת המטוס לייצור.
ה-Il-28 נכנס לייצור מלא בשלושה מפעלים החל מספטמבר 1949, ויחידות ראשונות נמסרו בתחילת 1950 ואפשרו בכך את הצגת המטוס לראשונה בפני קהל במצעד צבאי במוסקבה בחגיגות אחד במאי אותה שנה.
בשנים 1950–1955 נבנו בברית המועצות בלבד לא פחות מ-6,316 יחידות שהפכו את המטוס למפציץ הטקטי הסטנדרטי הנפוץ בשורות חיל האוויר הסובייטי.
על פיתוח ה-Il-28, כושר ההמצאה וחידושים שהוכנסו לתחום העיצוב התעשייתי זכו ב-12 במרץ 1951 סרגיי איליושין וצוות המהנדסים שלו בפרס ברית המועצות.
מלבד השירות בברית המועצות, יוּצָא ה-Il-28 באופן נרחב לכ-20 מדינות, מחברות ברית ורשה ועד למגוון חילות אוויר מהמזרח התיכון, מדרום-מזרח אסיה ומאפריקה.
מצרים הייתה לקוחה כבר בשלב מוקדם ומטוסי ה-Il-28 שסופקו לחיל האוויר המצרי סומנו כמטרה מועדפת עבור חיל האוויר הישראלי במלחמות סיני וששת הימים.
ברית המועצות הייתה בתהליך של אספקת מטוסים להרכבה עצמית בקובה, שהופסק עקב משבר הטילים בקובה, לאחר שהסכים הנשיא ניקיטה חרושצ'וב להחזירם.
המטוס היה בשימוש מוגבל בווייטנאם ובאפגניסטן.
שישה מטוסים מצריים-לשעבר (כולם מאוישים בצוותי אוויר מצריים) פעלו בשירות ממשלת ניגריה במהלך מלחמת ביאפרה.
Il-28 השתתפו גם במלחמת האזרחים של צפון תימן.
פינלנד רכשה ארבעה מטוסים שסופקו בשנים 1961–1966 ושימשו לטיסות ביון ולגרירת מטרות, עד להוצאתם משירות בשנות ה-80.
עד אמצע שנות ה-50 צוידו מחדש כל טייסות המפציצים ב-Il-28 עם עדיפות ליחידות שבסיסן במחוזות הצבאיים המערביים של ברית המועצות, כגון חוף הים הבלטי של ליטא ואזורי הקרפטים ואודסה של אוקראינה.
כל דיוויזיית מפציצים (המקבילה לקבוצת מפציצים, במונחים מערביים) הכילה בתוכה שניים או שלושה רגימנטים (או כנפות) שהכילו בתוכן שלוש טייסות.
בכל טייסת היו עשרה מפציצים (שלושה גפים, עם מטוס נוסף בעתודה) ואחד או שניים מגרסת האימון Il-28U.
ב-Il-28 עשה חיל האוויר הסובייטי שימוש ראשון במכ"ם לניווט וביכולת נשיאת נשק גרעיני במסגרת כוח המפציצים הטקטי.
לאחר שרכשו ניסיון, היו צוותי האוויר מסוגלים לטוס בתנאי מזג אוויר קשים ובגובה רב, והשימוש במכ"ם, בכוונות אופטיות להכוונת חימוש ובנשק הגנתי יעיל הביא לשדרוג משמעותי ביכולות הכוח.
ה-Il-28 תרם רבות לפיתוח נשק גרעיני כאשר שימש כפלטפורמת הניסוי ל-RDS-4, שהפכה לאחר מכן לפצצה הגרעינית הסטנדרטית שהותקנה על גרסת ה-Il-28N.
ב-3 באוגוסט 1953 הטיל Il-28 מותאם במיוחד את מה שנחשבה כפצצת המימן הסובייטית הראשונה באתר הניסויים סמיפלטינסק.
ב-12 בספטמבר 1954 השתתפו שלושה רגימנטים של Il-28 בתרגיל במהלכו נעשה שימוש בנשק גרעיני טקטי, ולאחר הפיצוץ עברו חלקם דרך הנשורת הגרעינית, אם כי לא ידוע על מידת השפעתה על המטוסים והטייסים.
ב-1953 שודרגו המפציצים לנשיאת טורפדו חדיש יותר מסוג RAT-52, ובנוסף הוקמו טייסות ללחימה נגד צוללות, אך את מקומם תפס עד מהרה הטופולב Tu-16 שהתאים יותר למשימות אלה.
ה-Il-28 נחשב כאהוב מאוד על צוותי האוויר והצוותים הטכניים, ממספר סיבות: המטוס היה קל לתפעול ולהטסה, עם חימוש מספק, אמין ובעל רמת בטיחות טובה.
ביחס למטוסים אחרים בשירות, העריכו אנשי הצוות את תאיו הנוחים והמצוידים של ה-Il-28, את מהירותו ואת יכולת הנסיקה והתמרון הטובים שלו.
הצוותים הטכניים העריכו את התחזוקה הלא מסובכת והגישה הקלה למנועים ולציוד שהיה זקוק לטיפול שוטף.
במהלך דיכוי המרד ההונגרי ב-1956 הועמדו כ-120 מפציצי Il-28 בכוננות לתקיפת המורדים בבסיסים הסמוכים לגבול אך לא הופעלו, אם כי מטוסי Il-28R ביצעו טיסות סיור בשמי המדינה, ואחד מהם הופל בידי המורדים ב-8 בנובמבר מעל הדנובה וצוותו נספה.
הסובייטים העניקו לאנשי צוות המטוס את עיטור גיבור ברית המועצות לאחר מותם.
מנגד, ביצעו מספר קטן של Il-28 שהוטסו בידי טייסים הונגרים שתמכו במרד תקיפות כנגד גשרים פונטונים שהקימו הסובייטים לרוחב נהר טיסה.
תקיפות אלה פסקו תוך זמן קצר לאחר שבסיסי חיל האוויר ההונגרי נכבשו על ידי הסובייטים.
Il-28 מגרסאות המפציצים ומטוסי הסיור השתתפו גם בדיכוי האביב של פראג ב-1968 וככל הנראה אף בסכסוך הגבולות בין סין לברית המועצות ב-1969.
תקופת הכנסתו לשירות של ה-Il-28 חפפה לשיאה של המלחמה הקרה.
עבור המפציץ פותחו טקטיקות לחימה חדשות, וצוותי האוויר אומנו בטיסות במבנים צפופים בשעות הלילה ברמת הגף, הטייסת והרגימנט, ותרגלו המראות במבנה ממסלולי עפר בכוח של בין שלושה לתשעה מטוסים.
מדי פעם פרסו צוותי המפציצים לבסיסים מרוחקים לצורכי אימון, על מנת לדמות פעילות ממנחתים מאולתרים בזמן מלחמה ותרגלו תקיפות בגובה נמוך בטווחי פעולה לא ידועים.
לחדירת מערכי ההגנה של האויב היה היבט חשוב בתוכנית האימונים של צוותי האוויר, והם תרגלו זאת מול מטוסי קרב מסוג מיג-15 ומיג 17 שתפקדו כבִּיוּם אויב.
ה-Il-28 תפקד היטב באימונים אלה, והסתבר כי הקשה על מטוסי הקרב לבצע יירוט כאשר היו חמושים בתותחים בלבד.
רק כניסתו לשירות של המיג 19 החמוש בטילי אוויר-אוויר היטה את הכף לטובת האחרונים.
על פי תוכניות המבצע הטקטיות למקרה של מלחמה גרעינית באירופה, יהיה כל מבנה מפציצים מסוג Il-28 מורכב ממפציץ אחד החמוש בנשק גרעיני אותו תלווה לפחות טייסת שתפקידה לוחמה אלקטרונית והטעיית מערכות ההגנה.
לאחר ההמראה משטח ברית המועצות ינסוק מבנה המפציצים לגובה 10,000 מטרים ותחת מסך החסימה האלקטרונית ינמיך לגובה נמוך מאוד ויעקוב אחר תוואי השטח מעל פולין על מנת לחמוק מגילוי על ידי קו ההגנה הראשון של נאט"ו – מכ"ם הבקרה רב העוצמה הפועל ממערב ברלין.
לאחר מכן יתחילו מטוסי ההטעיה לעזוב את המבנה ויבצעו תמרונים כדי למשוך את תשומת לבן של מערכות המכ"ם והנ"מ השונות, עד שהמפציץ נושא הפצצה יישאר לבדו, ויטוס למטרתו בגובה צמרות העצים.
סמוך למטרה ינסוק המפציץ לגובה 1,000 מטרים על מנת לאפשר לנווט לקבוע בוודאות את מיקומם מעל היעד, יטיל את הפצצה על מטרתו ויחזור לטיסה בגובה צמרות העצים.
הרעיון היה שמהירותו של ה-Il-28 תאפשר לו לחמוק מגל ההלם והצוות יהיה מוגן מהבזק הפיצוץ באמצעות משקפי מגן מיוחדים.
כיוון שבפרופיל תקיפה זה למפציצים השבים ממשימתם לא יהיה די דלק כדי לחזור לבסיסיהם בברית המועצות, הוקמו מנחתים לתדלוק במזרח-גרמניה ובפולין.
מאוחר יותר הוקמו בסיסים קבועים עבור ה-Il-28 בחלק ממדינות ברית ורשה, שהציבו אותם בטווח חופה הדרומי של בריטניה.
לאחר משא ומתן הוסכם על הוצאת המפציצים והטילים בתמורה להסרת ההסגר.
ה-Il-28 פורקו ופונו בדרך הים בתחילת דצמבר, אך במהלך שהייתם בארגזים על גבי סיפון האוניות המפנות הם ניזוקו קשות משיתוך בשל תנאי מזג האוויר, ומרביתם הוצאו מהשירות.
באמצע שנות ה-50 הפכו הדרישות המבצעיות עבור מפציצים טקטיים גבוהות יותר ומחמירות, והפכו את ה-Il-28 התת-קולי למיושן.
ב-3 בפברואר 1956 הוציאה מועצת השרים של ברית המועצות הוראה להפסיק את ייצור המטוס.
עד אותו הזמן, נבנו 6,316 יחידות, כאשר ה-Il-28 עלה על כל המפציצים הסילוניים האחרים במונחים של ייצור.
ה-Il-28 הותיר את חותמו על התעופה הימית הסובייטית בתחילת שנות ה-50, אך דווקא בשירות הצי התגלה כי התיישן במהרה, ועד אמצע העשור לא עמד בדרישותיו של החיל.
מלבד זאת, קיצוצים שהחלו ב-1960 על ידי ניקיטה חרושצ'וב, שהעדיף את השימוש בטילים לכל צורך צבאי, פגעו קשות בכוח המפציצים בחיל האוויר ובמיוחד בצי, כאשר כל הטייסות ששימשו להנחת המוקשים הימיים ומפציצי הטורפדו נסגרו, מטוסים רבים נגרטו ואנשי צוות אוויר רבים שוחררו מהשירות.
ראשי חיל האוויר הצליחו למנוע גריטה המונית בדומה למה שהתרחש בצי, והעבירו מפציצים רבים לאחסנה.
המלחמה הראשונה בה השתתף ה-Il-28 הייתה מלחמת קוריאה.
סין תמכה בקוריאה הצפונית במהלך המלחמה ושלחה לשדה הקרב כמיליון "מתנדבים".
פעולה זו הרגיזה את ארצות הברית ובעלות בריתה שאיימו להפציץ בתגובה את סין אם יחצו כוחותיה את קו הרוחב 38 צפון.
מנגד איימה סין, כי אם יחצו מטוסים אמריקאים את גבולה עם קוריאה הצפונית יופצצו דרום קוריאה וגם בסיסים אמריקאיים ביפן, וכדי להמחיש זאת, פרסה כ-70 מפציצי Il-28 בבסיסים קדמיים באזור מנצ'וריה.
מטוסים אלה, שנשאו סימון של חיל האוויר של צבא השחרור העממי הוטסו בידי צוותים סובייטיים.
משלוח נוסף של Il-28 סופק מברית המועצות ב-1953. אין מידע על השתתפות פעילה של מטוסים אלה בלחימה, אם כי ידוע ששהו בקוריאה הצפונית בבסיס סמוך לפיונגיאנג, תוך הפרה של הסכם הפסקת האש.
ה-Il-28 השתתפו בעימות סביב איי דאקן (בפין-יין: Dàchén Qúndǎo) במסגרת משבר מצרי טאיוואן הראשון, בין 19 בינואר ל-26 בפברואר 1955, במהלכו הפציצו את האי המרכזי וגרמו לנטישתו על ידי כוחות סין הלאומית.
על אף ההצלחה, גרמו שיעור התאונות הגבוה ונוכחותם של מטוסי קרב מדגם F-84 ת'אנדרג'ט טאיוואנים ו-F-86 סייבר אמריקאיים באזור להפסקת תקיפות אוויריות נוספות.
ב-1959 השתתפו מפציצי Il-28 בדיכוי המרד בטיבט.
מלבד זאת בוצעו בשנות ה-50 וה-60 פעולות אוויריות מרובות מעל מצר טאיוואן, במהלכן אבדו מספר מטוסי סיור לטילי הקרקע-אוויר של הטאיוואנים.
ב-11 בנובמבר 1966 ערקו אנשי צוות אוויר סינים עם ה-Il-28 שלהם לטאיוואן.
המטוס נבחן על ידי הטאיוואנים והאמריקאים ושימש ככל הנראה לטיסות ריגול מעל סין.
Il-28 נוסף ערק ב-1985, הפעם לדרום קוריאה, אך המטוס התרסק כאשר ניסה לנחות נחיתת חירום בשדה, וכתוצאה מכך נהרג התותחן וכן חקלאי מקומי.
יותר מ-250 Il-28 סופקו לסין העממית החל מ-1952. כאשר התרחש הפיצול הסיני-סובייטי בסוף שנות ה-50 הוחלט בסין להתחיל בייצור עצמי של המטוס, על אף שלא ניתן רישיון לייצורו מצד הסובייטים.
הגרסה הסינית נבדלה בכ-40% מזו הסובייטית שבאה לידי ביטוי בתכנון שונה של הכנפיים ונטישת שיטת החלוקה לשניים, מה שחסך 110 ק"ג ממשקל המטוס במחיר צורת בנייה מורכבת יותר.
הסינים אף השתמשו בצריח אחורי שונה, המבוסס על צריח הטופולב Tu-16 שצויד בתותח אוטומטי בקוטר 23 מ"מ מסוג אפנסב מקארוב AM-23.
מאות המטוסים שנבנו בסין על ידי חרבין תעשיות מטוסים סומנו כ-H-5, ועדיין פעלו בשירות חיל האוויר הסיני בשנות ה-90, כאשר עשרות סופקו לצפון-קוריאה ולרומניה.
הגרסאות העיקריות (בסדר כמותי יורד) תוצרת סין הן גרסת המפציץ H-5, גרסת האימון HJ-5, ה-H-5R, אשר שימש כמטוס ביון ארוך טווח וגרסת הלוחמה האלקטרונית HD-5.
ב-2015 דווח על כ-80 מפציצי H-5 אשר נמצאים עדיין בשירות פעיל בחיל האוויר הצפון קוריאני, אם כי לא ברור האם מדובר בשרידי משלוח בן 24 יחידות אשר סופקו על ידי ברית המועצות בשנות ה-60 יחד עם מטוסי H-5 חדשים יותר או מטוסי H-5 בלבד.
ההשערה היא שמרבית מהמטוסים הללו משמשים כמקור לחלפים על מנת לשמר כוח פעיל מבצעית של כתריסר מטוסים.
תאורטית, נותנים מטוסים אלה לקוריאה הצפונית אמצעי של הפצצה אסטרטגית כנגד דרום קוריאה ומערב יפן על אף פגיעותם לטילי קרקע-אוויר ולמטוסי יירוט מודרניים.
בשירות מדינות ערב במלחמות כנגד ישראל
החל מדצמבר 1955 קיבל חיל האוויר המצרי 50 מפציצי Il-28 כחלק מעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית אשר העלו את רף האיום על ישראל מבחינה איכותית וכמותית.
בחיל האוויר הישראלי החלו לתכנן תוכניות למתקפה אווירית שתשמיד את חיל האוויר המצרי ובתוכו את המפציצים כבר מנובמבר 1955, תוכניות שהשתכללו עם קבלת מטוסי דאסו מיסטר IV חדישים מצרפת החל מאפריל 1956. ה-Il-28 הוצבו בבסיס קהיר מערב והשתייכו לפיקוד האסטרטגי שמטרתו הפעלת תקיפות כנגד ישראל.
תקיפת הפיקוד, בדגש על השמדת המפציצים, נכללה בתוכניות שקדמו למלחמת סיני - "קדש 1" ו"קדש 2", כאשר את המשימה היו אמורים לבצע מטוסי הקרב החדישים והמהירים ביותר שברשות חיל האוויר, הגלוסטר מטאור והמיסטר.
עד פרוץ מלחמת סיני ומבצע מוסקטר הייתה ברשות המצרים רק טייסת אחת כשירה מבצעית של Il-28, עם כתריסר מטוסים, כאשר שתי טייסות נוספות היו בתהליכי הקמה ולכן לא ראו פעילות רבה.
בלילה שבין 30 ל-31 באוקטובר יצאו לפעולה מספר Il-28 והטילו פצצות סמוך לרמת רזיאל, ובלילה שלאחר מכן הפציצו את קיבוץ גזר, לא הרחק ממפקדת חיל האוויר ברמלה, ומטוסי המטאור, ששימשו כמטוסי קרב-לילה, לא הצליחו ליירטם.
בתגובה לאיום מצד ה-Il-28, ואי כניסתם לפעולה של מטוסי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הצרפתי כפי שסוכם לפני תחילת הלחימה, החל פיקוד חיל האוויר לתכנן את תקיפת שדה התעופה קהיר מערב והשמדת המפציצים, ומטוסי המטאור, הדה הבילנד מוסקיטו וה-B-17 מבצר מעופף הועמדו בכוננות.
רק ב-1 בנובמבר בשעה 20:00, כ-48 שעות לאחר הזמן המיועד, החלו הבריטים להפציץ את שדות התעופה המצריים, מהלך שסימן את תחילת מבצע מוסקטר.
הפיקוד המצרי הבין שה-Il-28 הבלתי שמישים יהפכו למטרות נייחות ועם תחילת ההפצצות הוברחו 20 מהם לבסיס סמוך לריאד שבסעודיה על ידי צוותים סובייטיים וצ'כיים.
24 או 28 המטוסים האחרים הועברו לבסיס חיל האוויר המצרי הדרומי והמרוחק ביותר סמוך ללוקסור, מתוך הנחה ששם יהיו בטוחים.
ב-4 בנובמבר הפציצו מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה בריטיים את לוקסור וגרמו לפינויים של שמונה מפציצים נוספים לסעודיה.
באותו היום תקפו את לוקסור גם מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט צרפתיים מבסיסם בשדה התעופה לוד, וטענו להשמדת כל כלי הטיס שנותרו בבסיס (18 או 17 מטוסים, מתוכם לפחות עשרה Il-28), בעוד המצרים הודו באיבוד שבעה מפציצים והיתר הוברחו לג'דה שבסעודיה.
העימות הצבאי השלישי בין ישראל לשכנותיה נפתח ב-5 ביוני 1967 עם פרוץ מלחמת ששת הימים.
החל מ-18 במאי, עם תחילת המתיחות בין ישראל למצרים, הוציאה מפקדת חיל האוויר המצרי תוכניות שכללו את תקיפת בסיסי חיל האוויר, תחנות מכ"ם ומתקנים אחרים, ובשלב מאוחר יותר את הפצצת אילת ומתקני הנמל שבה כהכנה לכיבוש העיר.
על פי התוכניות, בשלב הראשון היו אמורים 18 מתוך כוח מפציצי ה-Il-28 שהשתייכו לחטיבה האווירית מספר 61 לתקוף שדות תעופה ומפקדות.
בשלב השני נועדו שתי טייסות להפציץ את אילת וטייסת נוספת נועדה לבצע גיחות תקיפה טקטיות בסיוע לכוחות הקרקע.
חיל האוויר הישראלי תכנן והתאמן רבות לקראת העימות ובנה בסיסי אוויר מדומים בנגב, וכל טייסות הקרב של החיל הוכשרו בתקיפת שדות תעופה במתקני אימונים אלה.
בהתבסס על תוצאות האימונים, בנה פיקוד חיל האוויר תוכנית להנחתת מכה מקדימה, הידועה כמבצע מוקד.
היות שכוחן האווירי המשולב של חילות האוויר של מדינות ערב המעורבות עלה על מטוסי חיל האוויר הישראלי, הוחלט לתקוף ולהשמיד את המטוסים על הקרקע במקום לנהל קרבות אוויר.
התוכנית כללה את תקיפתם של תשעה-עשר שדות תעופה במצרים והשמדת מטוסיהם, אך הוחלט לא לפגוע במסלולים בארבעת הבסיסים שבחצי האי סיני על מנת שחיל האוויר יוכל לעשות בהם שימוש מאוחר יותר, ברגע שייכבשו (בסופו של דבר הותקפו כל המסלולים, מלבד שדה התעופה באל עריש, כדי לאפשר הטסת אספקה לכוחות המתקדמים).
על פי התוכנית יחל המבצע בשעה 07:45 (או 08:45 בשעון מצרים) עם תקיפת גל המטוסים הראשון, כאשר אחריו יגיעו שלושה גלים נוספים אשר יסיימו את השמדתו של חלק גדול ככל הניתן של מטוסי חיל האוויר המצרי עד השעה 14:00, ולאחר מכן יופנו המטוסים כנגד חילות האוויר של סוריה, ירדן ועיראק.
בתחילת המלחמה הגיע כוחן האווירי של מדינות ערב לכ-800 מטוסים, אשר כללו בין 49 ל-56 מפציצי Il-28: בין 35 ל-40 במצרים, כעשרה בעיראק ובין ששה לארבעה בסוריה.
מטוסים אלה, בצוותא עם הטופולב Tu-16 (30 יחידות במצרים ושש בעיראק) נחשבו כמטרות איכות ברמת עדיפות גבוהה ביותר.
בבוקר המתקפה הושמדו מפציצי Il-28 בבסיס אבו סואר, לו הקדיש חיל האוויר במהלך היום הראשון ללחימה לא פחות משמונה מבני תקיפה שכללו 52 מטוסי קרב, ובשדה התעופה קהיר מערב, בו הושמדו בגל הראשון מחצית מהמפציצים שחנו בו.
מפציצים נוספים הושמדו בלוקסור ושני Il-28 נוספים הופלו בקרבות אוויר.
בתקיפת שדה התעופה H-3 שבעיראק הושמדו שלושה Il-28 וחיל האוויר הסורי איבד שני מפציצים בתקיפת שדה התעופה אל-מאזה.
סך הכול הושמדו במהלך ששת הימים 31 מפציצי Il-28.
במלחמת ההתשה לקחו ה-Il-28 המצריים חלק בגיחות תקיפה וצילום מעל שטח ישראל והופעלו בתגובה למבצעים ישראליים: ב-21 בינואר 1970 תקף Il-28 את כוחות צה"ל אשר כבשו את האי שדואן במבצע רודוס, ומטוס נוסף הוזנק לחיפוש אחר כוחות צה"ל במסגרת מבצע בוסתן 25א, בין 1 ל-2 ביולי של אותה שנה.
במרץ אותה שנה הופל Il-28 שהיה במשימת גרירת מטרות כתוצאה מ"אש ידידותית", כאשר סוללת טילי קרקע-אוויר מדגם SA-3, שהייתה מאוישת בצוות סובייטי, זיהתה אותו בטעות כפנטום ישראלי.
ב-25 באוקטובר של אותה שנה הופל Il-28 בטיל MIM-23 הוק ישראלי מעל האגם המר הגדול.
בתגובה למבצעי פריחה, תקיפות העומק של חיל האוויר בעומק מצרים ב-1970, ביצעו Il-28 מצריים שתי תקיפות עומק בסיני: בליל 23 באפריל הפציץ מטוס בודד באזור נח"ל ים ופצצותיו נפלו באזור חולי ולא גרמו לנפגעים או לנזק.
הפצצה של זוג מטוסים באל עריש בליל 25 באפריל שפגעה בבית חרושת לקרח והרגה כ-30 ראשי צאן, הסתיימה בהפלתם על ידי מטוס F-4 פנטום (בהפלה ראשונה של מטוס מצרי בטיל "לביד") ומטוס מיראז' 3 של חיל האוויר.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים היו בשירות המצרים בין 35 ל-40 Il-28 שהרכיבו ארבע טייסות מפציצים וטייסת סיור אחת, ובסיסם שכן באסואן.
ככל הנראה הוגבל תפקידם במהלך המלחמה לטיסות סיור בלבד.
לא יותר מחמישה מתוכם נותרו בשירות עד 1983.
ב-1962 התערב גמאל עבד אל נאצר במלחמת האזרחים של צפון תימן ושלח סיוע (שכלל גם מפציצי Il-28) לכוחות הרפובליקנים שהדיחו את מלך תימן מוחמד אל-בדר, וברית המועצות סיפקה גם היא מטוסים נוספים.
ה-Il-28 טסו בצפון תימן במשימות סיור והפצצה כנגד עמדות הכוחות המלוכנים, אותם הטיסו, על פי כלי תקשורת מערביים, צוותי אוויר תימניים וסובייטיים.
בין יעדי התקיפה במלחמה נכללו גם ערים בצד הסעודי של הגבול, כגון נג'ראן וח'מיס מושייט, כאשר טיסות סיור בוצעו גם מעל עיר הנמל של ג'אזאן (جازان).
עם פריצתה של מלחמת ששת הימים פונו כל הכוחות המצריים בתימן בחזרה למצרים.
ה-Il-28 שירת בחיל האוויר הפדרלי הניגרי בזמן מלחמת ביאפרה שפרצה ב-1967, במהלכה זכה הממשל הפדרלי לסיוע ממדינות מוסלמיות שתמכו בשלטון המרכזי כנגד הבדלנים הנוצרים.
מצרים ואלג'יריה העבירו מטוסי מיג 17 ושישה מפציצי Il-28 משומשים ב-1969, אשר הוטסו בידי שכירי חרב מצריים.
השפעתם על הלחימה הייתה מועטה, ומספר גבוה של תאונות וחוסר יכולתם של הניגרים לקיים תחזוקה נאותה גרם לקרקוע המפציצים תוך זמן קצר.
ה-Il-28 הופיע לראשונה בשירות חיל האוויר של צפון וייטנאם בפברואר 1968, כאשר שלושה מהם נפרסו בבסיס כ-30 ק"מ צפונית-מערבית להאנוי, ככל הנראה במטרה לסייע לווייטקונג במתקפת טט, אך לא הופעלו בסופו של דבר.
בשל האיום שנשקף ממטוסי חיל האוויר האמריקאי חנו בדרך כלל המפציצים בדרומה של סין.
ב-1971 סייעו המפציצים לצבא צפון וייטנאם וללוחמי הגרילה של הפאת'ט לאו בלאוס, כאשר גם אנשי צוות אוויר סובייטיים השתתפו בלחימה, ושניים מהם אף זכו לעיטורים מטעם צפון וייטנאם.
מפציצי ה-Il-28 של חיל האוויר העיראקי השתתפו בפעולות כנגד הכורדים בצפון עיראק בסוף שנות ה-60 ובמהלך ששת החודשים הראשונים של 1974. המורדים הכורדים טענו להפלת מפציץ אחד באפריל של אותה שנה.
במהלך מלחמת איראן–עיראק תקפו ה-Il-28 שדות תעופה, אזורי עורף ומרכזי תעשייה איראניים.
במהלך מבצע סופה במדבר פוזרו המטוסים ששרדו על מסלולים שונים כדי לשמש כפיתיון ולמשוך את מתקפות מטוסי כוחות הקואליציה ממטרות חשובות יותר.
בסוף שנות ה-70 הפעיל משטרו הרצחני של פול פוט מספר קטן של Il-28 (ככל הנראה מגרסת H-5 שנבנו בסין) כנגד כוחות האופוזיציה בהנהגת הנג סמרין, שהפך לאחר תבוסת החמר רוז' לראש ממשלת קמבודיה בחסות בעלת בריתו, וייטנאם.
לפחות מפציץ אחד הופל בקרבות ושניים נתפסו ללא פגע, לאחר ששדה התעופה בו שהו סמוך לפנום פן נכבש ב-7 בינואר 1979 על ידי כוחות צבא וייטנאם שתמכו בכוחות האופוזיציה.
אפגניסטן הייתה המדינה האחרונה בה נעשה שימוש מבצעי ב-Il-28. על אף גילו של המטוס, התאים מבנהו הקשוח ופשטות תפעולו לתנאי השטח הקשים ולשדות התעופה הדלים והמאובקים של המדינה.
באופן לא צפוי, הוכיחה עצמה עמדת התותחן האחורית המיושנת של המטוס כיעילה מאוד, כאשר הירי בתותחים אלה מיד לאחר סיום התקיפה הפריע לכוח המותקף להשיב באש נ"מ.
היעילות של טקטיקה זו נתמכת בעובדה כי אף Il-28 של חיל האוויר האפגני לא אבד כתוצאה מאש הנ"מ של לוחמי המוג'אהדין.
אף על פי כן, אבדו ה-Il-28 בלילה אחד בינואר 1985 בדרך שלא הייתה בלתי מקובלת במהלך מלחמת אפגניסטן: המורדים הצליחו לשחד כמה מאנשי סגל הבסיס בו שכנו המפציצים, אשר פוצצו 11 מטוסים.
השריפה התפשטה במהירות למטוסים האחרים והשמידה לחלוטין את הכוח כולו.
בשנים 1960–1961 רכש חיל האוויר הפיני רכש מפציץ Il-28 ומטוס סיור Il-28R.
שני Il-28R נוספים הגיעו ב-1966 ובאופן מוזר פעלו כל ארבעת המטוסים דווקא במסגרת טייסת התובלה.
שלושת ה-Il-28R הוסבו מאוחר יותר לגוררי מטרות על פי הסטנדרט של גרסת ה-Il-28BM.
ה-Il-28 הראשון שנרכש יצא משירות לאחר תאונת נחיתה ב-1976 ושלושת האחרים ב-1981. ה-Il-28 הרביעי שנרכש (מספר סידורי NH-4) שמור במוזיאון חיל האוויר הפיני.
מטוסי ה-Il-28R של חיל האוויר הפיני שימשו לאיסוף מודיעין טקטי בגבול ברית המועצות.
ברגע שזיהו מערכות המכ"ם הסובייטיות את ה-Il-28R הפיני מתקרב לאזור הגבול, הוזנקו מטוסי קרב ליירטו.
לאחר שהבין שהתגלה, היה צוותו מטיס את ה-Il-28 לאורך הגבול מצידו הפיני בעוד מטוסי הקרב נשארו מצידו השני.
לאחר זמן מה היה ה-Il-28 חוזר לכאורה לתוך פינלנד ולאחר שגם מטוסי הקרב החלו לשוב לבסיסם, היה מסתובב וחוזר שנית לעבר הגבול.
בשלב זה כבר סבלו מטוסי הקרב ממחסור בדלק והם נאלצו לשוב לבסיסם, בעוד הודות למכלי הדלק הנתיקים שלו, היה ל-Il-28 הפיני יכולת שהייה ארוכה יותר באוויר והאפשרות להמשיך במשימתו.
מאז שנות ה-60 הושמדו Il-28 רבים, בשל העדפתו של ניקיטה חרושצ'וב להשקיע בטילים בליסטיים, או סיימו את חייהם כמטרות אימונים למערכות הגנת נ"מ ולטילי קרקע-אוויר.
אחרים נותרו זנוחים שנים רבות בשולי שדות תעופה בהמתנה לגריטה.
מטוסים אחרים נשמרו לתצוגה במוזיאונים לתעופה כגון המוזיאון המרכזי של חיל האוויר הרוסי במונינו השוכן כ-40 ק"מ מזרחית למוסקבה, במוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי שבמוסקבה, מוזיאון זרוע האוויר של הצי הצפוני ואחרים.
מטוסי Il-28 מוצבים בכניסות למספר בסיסים של חיל האוויר הרוסי או משמשים כאנדרטאות.
מספר Il-28 נשמרים במוזיאונים לתעופה או מוצגים כאנדרטאות בבולגריה, הונגריה, פולין, פינלנד, צ'כיה, רומניה ומדינות נוספות.
ל-Il-28 היה חלק חשוב בהתפתחותו ובבניית כוחו של חיל האוויר הסובייטי.
לסובייטים ולבעלות בריתם היה ה-Il-28 שווה בחשיבותו למה שהיה האינגליש אלקטריק קנברה למדינות המערב, מה שנתן לו את הכינוי "הקנברה הסובייטי", אם כי בשלב מאוחר יותר, כאשר כבר יצא משירות מבצעי.
הקנברה, לעומתו, המשיך לשרת בתפקידים מגוונים אל תוך שנות ה-80 (לרוב כמטוס סיור או כגורר מטרות) ויצא משירות חיל האוויר המלכותי רק ב-2006.
ניסיון להמשיך את מורשתו של ה-Il-28 בא לידי ביטוי בעיצובו של המפציץ הבינוני איליושין Il-46, שפיתוחו החל ב-24 במרץ 1951: תכנון זה הציג מעין Il-28 מוגדל עם זוג מנועי טורבו-סילון חדשים מסוג ליולקה AL-5 בעלי דחף 11,022 ליברות-כוח כל אחד.
החימוש ההגנתי נותר כשהיה, מלבד מתן שדה אש גדול יותר לתותחי הצריח האחורי ועלייה בכמות התחמושת.
גלגלים נוספו לכן הנסע עם זוג תומכות נפרדות לבולמי הזעזועים ומטען הפצצות המרבי הוגדל לשישה טון.
שלב התכנון הסתיים ב-4 בדצמבר 1951 ואב הטיפוס הושלם כבר ב-29 של אותו חודש.
ב-3 במרץ 1952 בוצעה טיסת הבכורה ב-Il-46 וטיסות הניסוי הראו על מהירות מרבית של 928 קמ"ש בגובה 5,000 מטר וטווח של 4,845 ק"מ.
אב הטיפוס הועבר לטיסות המבחן של המדינה ובינתיים החלה בניית אב טיפוס שני שסומן כ-Il-46S והיה בעל כנפיים משוכות לאחור בזווית של 35 מעלות.
עם זאת, לא הושלמה בנייתו של ה-Il-46S בשל בחירתו של הטופולב Tu-16 המבטיח והמודרני יותר.
ה-Il-28 תואר בידי סופר רוסי כ"עיצוב מוצלח אך תמיד ללא מזל".
אף על פי שהפוטנציאל המבצעי שלו לא מוצה במלואו, היה מטוס זה לראשון שהכניס את מנוע הסילון ויכולת הפעולה בכל מזג אוויר לכוח המפציצים של חיל האוויר הסובייטי ולזרועות אוויריות נוספות.
ה-Il-28 סייע בהכשרתם של מאות טייסי הצי הסובייטי.
מומחי תעופה מערביים העריכו מאוד את ה-Il-28 ותיארו אותו כיצירת מופת של תעשיית המטוסים הסובייטית.
שינויים אלה העלו את משקלו הריק של המטוס ב-240 ק"ג ועל כן בוצעו שינויים מבניים קלים בגוף, במכלול הזנב ובצריח האחורי כדי להותיר את המשקל על כנו.
גרסת אימון ללא חימוש, בה הותקן קוקפיט נוסף בעל אמצעי שליטה עבור המדריך, אשר היה ממוקם מעל תא הטייס בו ישב החניך, עמדת הצריח האחורי הושמטה והוחלפה בזבורית.
תחילת עבודת הפיתוח אושרה על ידי סרגיי איליושין ב-14 באוקטובר 1949, טיסת הבכורה בוצעה ב-18 במרץ 1950 והוכנס לייצור סדיר ב-21 ביולי של אותה שנה, כאשר כל המטוסים נבנו במפעל במוסקבה.
ה-Il-28U הפך למטוס האימון העיקרי בתחום ההפצצה עבור חיל האוויר הסובייטי, הצי הסובייטי ומדינות ברית ורשה והמשיך בתפקיד זה אל תוך שנות ה-70.
גרסת מטוס ביון, צילום וסיור טקטי לפעולה בשעות היום והלילה.
הותקנו עד ארבע מצלמות לצילום בשעות היום באזור תא הפצצות, או בין אחת לשתי מצלמות בתוספת מטען של תריסר נורים לסימון מטרות במשקל 50 ק"ג כל אחד לפעילות בשעות הלילה.
טווח הטיסה הוגדל באמצעות שילוב מכל דלק נוסף באזור תא הפצצות וזוג מכלים נתיקים בקצות הכנפיים.
כן נסע הידראולי מחוזק ובעל גלגלים גדולים יותר הותקן על מנת להתמודד עם העלייה במשקל המטוס.
לצורך חיסכון במשקל הוסר אחד התותחים הקדמיים ונעשו שינויים במערכות הקשר והאוויוניקה.
טיסת הבכורה של הגרסה בוצעה ב-29 ביוני 1950 והוכנסה לייצור החל מ-8 בדצמבר 1951. תחילה נבנה המטוס במוסקבה אך החל מ-1953 הועבר הייצור למפעל באירקוטסק שבנה עד אותה תקופה את הטופולב Tu-14T.
גרסת מודיעין אותות של ה-Il-28R ונבדלת חיצונית ממנה בכיסוי אליפטי מבודד באזור דלתות תא הפצצות.
הגרסה הייתה בשירות חיל האוויר הסובייטי ובעלות בריתה, ביניהן צ'כוסלובקיה והונגריה.
גרסה ללוחמה אלקטרונית ושיבוש מכ"ם בה הותאמו זוג פודי אלקטרוניקה בקצות הכנפיים במקום מכלי הדלק הנתיקים.
רגימנט האוויר לסיוע מיוחד מספר 647 הפעיל זוג Il-28 מותאמים למשימות בסביבת נשורת גרעינית שצוידו בפודים למעקב ומדידת רמות קרינה באוויר.
תאי הטייסים צוידו במערכת שסיפקה אוויר דחוס כדי למנוע חדירת אוויר חיצונית ורופדו בעופרת.
בנוסף, הותקנו עבור אנשי הצוות מדי קרינה.
יחד עם מטוסים ומסוקים שהותאמו באופן דומה, טסו ה-Il-28 מגרסה זו דרך נשורת רדיואקטיבית לאחר ניסויים גרעיניים ומדדו את רמות הקרינה.
שלוש גרסאות מפציץ טורפדו עבור הצי הסובייטי שסומנו כ-Il-28T, עברו בין השנים 1950–1954 מספר שינויים והתאמות.
הגרסה הראשונה בסימון זה, הייתה למעשה גרסת המפציץ הסטנדרטית שעברה התאמות קלות לנשיאת טורפדו.
היו לגרסה זו חסרונות רבים וביניהם תא פצצות קטן שאפשר נשיאת טורפדו בודד ומדגם יחיד, מכיוון שדגמים אחרים היו ארוכים מדי.
בנוסף, היה המפציץ מהיר מכדי לאפשר שיגור יעיל של דגמי הטורפדו שנותרו בצי מתקופת מלחמת העולם השנייה והיה צורך לפתוח בתוכנית שדרוג שהסתיימה רק ב-1956.
מהנדסי איליושין תכננו גרסה שנייה שסומנה כ-Il-28T באמצע שנת 1950 ונועדה לשיגור טורפדו מגובה רב ונמוך וגם להנחת מוקשים ימיים.
בגרסה זו הוארך תא הפצצות מ-4.18 ל-6.66 מטרים, הכנפיים הוזזו לאחור ב-100 מ"מ ושינויים מבניים נוספים בוצעו בגוף המטוס.
שינויים אלה והוספת רפסודת הצלה חייבו התאמות במכלי הדלק והפחיתו את הכמות הפנימית שנשא המטוס, אך כפיצוי הותקנו מכלים נתיקים חיצוניים.
אחד התותחים לירי קדימה והמצלמה הוסרו ובמקומם הותקנו מצלמות לתיעוד תקיפות, כוונות לתקיפה ימית ולהטלת מוקשים ותוספת מיגון לתאי הטייסים.
החימוש עד משקל של טונה אחת כלל נשיאה של טורפדו בודד ממגוון דגמים, או בין אחד לשני מוקשים ימיים.
נשיאת חימוש של עד שלוש טונות, במחיר של נשיאת פחות דלק וטווח פעולה מופחת, כללה זוג טורפדו או עד ארבעה מוקשים במשקלים משתנים.
בניית אב הטיפוס הראשון הסתיימה בסוף 1950 וטיסת הבכורה בוצעה ב-8 בינואר 1951. אב טיפוס נוסף הוטס לראשונה ב-12 במרץ של אותה שנה, מבחני הטיסה הסתיימו באפריל והמטוס הועבר לאישור המדינה במכון מחקר של הצי.
באוגוסט 1951 נכנס המטוס לייצור מוגבל ולשירות בצי הסובייטי.
גרסה נוספת לשדרוג Il-28T קיימים עם הכנסתם לשימוש של טורפדו מדגמים חדשים, אשר סומנה גם כן כ-Il-28T, תוכננה ב-1954 ונועדה לשאת שלושה טורפדו (אחד בתא פנימי ושניים במתלים חיצוניים), או זוג טורפדו או מוקשים במתלים חיצוניים.
נשיאת החימוש החיצוני פגעה בביצועי המטוס והקשתה על השליטה בו, אך טיסות המבחן הושלמו ב-1955. הצי קיווה לשדרג לפחות חלק ממטוסיו אך התוכנית לא יצאה לפועל עם כניסתם לשירות של מטוסי הטופולב Tu-16 המודרניים יותר.
גרסה עם תא פצצות שהותאם לנשיאת פצצה גרעינית מדגם RDS-4, בעלת מערכות שליטה ואוויוניקה משודרגות ומצלמות תיעוד.
ניסוי ראשון של הטלת RDS-4 על ידי Il-28N בוצע ב-23 באוגוסט 1953 מגובה של 11,000 מטר וארבע הטלות נוספות בוצעו בין ה-29 בספטמבר ל-5 באוקטובר 1954. בתוכנית הניסויים היו יותר מ-50 טיסות, כאשר ב-15 מתוכן נכללה הטלת פצצות.
כמו כן, נבחנה גם בטיחות הנחיתה עם פצצה שלא הוטלה.
לאחר סיומן המוצלח של סדרת הניסויים הוכנסו ה-RSD-4 וגם גרסת המפציץ נושא נשק גרעיני שסומן כ-Il-28N, לייצור.
42 מטוסים מגרסת Il-28N נפרסו לזמן קצר בקובה במהלך משבר הטילים ב-1962. גרסה זו מסומנת לעיתים כ-Il-28A ("Atomic").