tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+שנהפרויקטתפקידהערות2012Bad Education פושפרק: "Football Match"2017ויקטוריהאדוארד דרמונד8 פרקיםRansom סימון הולמןפרק: "The Castle"2018קליקה (אנ')ג'ק יורק6 פרקים2019אחוזת ביצ'האם (אנ')דניאל ביצ'האם6 פרקיםסנדיטון (אנ')ג'יימס סטרינגר6 פרקים2020סוכן חשאיטום אוסטיןפרק: "#1.4"המשחרר: מבצע אוולאנשקפטן ביל לאודרפרק: "The Enemy"2022–2024ויקינגים: ולהאלההארלד סיגורדסוןתפקיד ראשי (3 עונות); 24 פרקים2025המפקח לינלי (אנ')המפקח טומי לינלי4 פרקיםTBAThe Girlfriendניקולססדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
ליאו ויקטור פאניץ' היה פרופסור למדע המדינה ובעל הקתדרה הקנדית למחקר בכלכלה פוליטית השוואתית באוניברסיטת יורק.
משנת 1985 ועד למהדורת 2020 שימש כעורך משותף של כתב העת "Socialist Register".
מאז מינויו כבעל הקתדרה הקנדית למחקר בשנת 2002, מיקד פאניץ' את מחקריו האקדמיים וכתיבתו על התפשטות הקפיטליזם העולמי.
הוא טען כי תהליך הגלובליזציה מובל על ידי ארצות הברית באמצעות סוכנויות כמו מחלקת האוצר של ארצות הברית והפדרל ריזרב.
פאניץ' ראה בגלובליזציה סוג של אימפריאליזם, אך טען כי האימפריה האמריקאית היא "בלתי רשמית", ארצות הברית קובעת את הכללים לסחר והשקעות בשותפות עם מדינות קפיטליסטיות ריבוניות אחרות, אך חזקות פחות.
ספרו "העשייה של קפיטליזם גלובלי: הכלכלה הפוליטית של האימפריה האמריקאית" (2012), שנכתב עם חברו הקרוב ועמיתו לאוניברסיטה, סם גינדין, מתחקה אחר התפתחות הגלובליזציה בהנהגת ארצות הברית במשך יותר ממאה שנה.
פאניץ' היה מחברם של יותר מ-100 מאמרים אקדמיים ותשעה ספרים, כולל: "פוליטיקה של מעמד הפועלים במשבר: מאמרים על העבודה והמדינה" (1986), "סוף הסוציאליזם הפרלמנטרי: משמאל חדש לעבודה חדשה" (2001) ו"חידוש הסוציאליזם: שינוי דמוקרטיה, אסטרטגיה ודמיון" (2008), בו טען כי הקפיטליזם מטבעו אינו צודק ולא דמוקרטי.
הוא גדל בצפון וויניפג, בשכונה של מעמד הפועלים, שכפי שצפה עשרות שנים אחר כך, מייצרת "אנשים רבים בעלי נטייה פוליטית שמאלנית רדיקלית".
הוריו היו מהגרים יהודים מאוקראינה.
אביו, מקס פאניץ', נולד בעיירה נובה אושיציה בדרום אוקראינה, אך נשאר בבוקרשט, רומניה, עם דודו הדתי כאשר משפחתו היגרה לוויניפג בשנת 1912. הוא התאחד עימם בשנת 1922 ובאותה תקופה היה החל להיות סוציאליסט ותומך בציונות הסוציאליסטית.
אביו היה תופר של מעילי פרווה, פעיל בתנועת העבודה של וויניפג וביורשתה, המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה (NDP).
פאניץ' השלים תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה בשנת 1967 באוניברסיטת מניטובה.
בשנות לימודיו לתואר הראשון הוא הבין "עד כמה כתביו של קארל מרקס והתפתחות המטריאליזם ההיסטורי, עוזרים לו להבין את הקפיטליזם ואת יחסו למדינה".
אחד ממוריו, סי גוניק, הציג בפניו רעיונות על דמוקרטיה תעשייתית שבה העובדים שולטים ומנהלים את מקומות העבודה שלהם.
דור שנות הששים של השמאל החדש, כתב פאניץ', הונע לעבר סוציאליזם על ידי "הניסיון שלנו והתבוננות באי-השוויון, חוסר ההיגיון, חוסר הסובלנות.
והיררכיות של החברות הקפיטליסטיות שלנו".
בגיל 22 עזב את וויניפג ועבר ללונדון, שם קיבל את התואר השני במדעים בשנת 1968 בבית הספר לכלכלה של לונדון ואת הדוקטורט בשנת 1974 כתב בהדרכת ראלף מיליבנד.
עבודת הדוקטורט שלו נקראה "מפלגת העבודה והאיגודים המקצועיים.
היא פורסמה כספר בשם "סוציאל-דמוקרטיה ומיליטנטיות תעשייתית" בשנת 1976 על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
פאניץ' לימד באוניברסיטת קרלטון בין השנים 1972 - 1984, היה פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת יורק משנת 1984, ושימש כראש החוג למדע המדינה בין השנים 1988–1994. בשנת 2002 הוא מונה כמחזיק ההקתדרה הקנדית למחקר בכלכלה פוליטית השוואתית באוניברסיטת יורק.
המינוי חודש בשנת 2009. מחקריו כללו בחינת תפקידם של המדינה האמריקאית ושל התאגידים הרב-לאומיים בהתפתחות הקפיטליזם העולמי.
לאחר שספרו "המדינה הקנדית: כלכלה פוליטית וכוח פוליטי", פורסם בשנת 1977 על ידי הוצאת אוניברסיטת טורונטו, מונה פאניץ' לעורך הכללי של סדרת ספרי המדינה והכלכלה שלה בשנת 1979, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1995. בשנת 1979 היה גם מייסד שותף בכתב העת האקדמי הקנדי, "מחקרים בכלכלה פוליטית".
הוא נבחר כחבר אקדמי של החברה המלכותית של קנדה (Royal Society of Canada) בשנת 1995, והיה גם חבר באגודה הקנדית למדע המדינה.
פאניץ' היה פעיל מבחינה פוליטית בתנועה למען קנדה סוציאליסטית עצמאית.
בשנות השמונים הוא היה בעל טור קבוע ("פאניץ' על פוליטיקה") במגזין הסוציאליסטי העצמאי "מימד קנדי" ונשאר פעיל בחוגים פוליטיים סוציאליסטיים, ובמיוחד בפרויקט הסוציאליסטי בטורונטו.
פניץ' ראה את "המרשם הסוציאליסטי" כחוליה מקשרת בין הפוליטיקה של השמאל החדש לאלה של ראלף מיליבנד, המנטור שלו ומייסד כתב העת ב-1946. כעורך, פאניץ' השתדל להפיק מאמרים שהיו ניתנים לקריאה קלה כפרוזה וקשים לעיכול בתוכן.
ביום העיון "גלובליזציה, צדק ודמוקרטיה" באוניברסיטת דלהי ב-11 בנובמבר 2010, השיק פאניץ' את ספרו "בתוך ומחוץ למשבר" (עם גרג אלבו וסם גינדין).
הספר והסימפוזיון טענו כי חוסר השאפתנות של השמאל, במהלך המשבר הכלכלי העולמי, מחליש יותר מחוסר יכולתו להשפיע.
הוא התווה רפורמות מיידיות שיכלו להוביל לשינויים מהותיים בכלכלה, כולל הלאמת בנקים כדי להפוך אותם לשירותים ציבוריים; דרישה לפנסיות ציבוריות אוניברסליות במקום אלו שהן בחסות המעביד, שירותי בריאות ציבוריים, חינוך ותחבורה ציבורית בחינם, כדי להימלט מהלחץ של הקפיטליזם להפוך את צורכי הציבור לסחורות מניבות רווח.
יונג נולד ברומניה ובשנות החמישים עלה לישראל.
יונג היה בוגר בית הספר למשחק, שניהלו אנשי התיאטרון מיכואלס וטרחנוב.
יונג היה היה שותף ליסוד שני תיאטרונים בארץ, תיאטרון סדן ותיאטרון באר שבע.
בין היתר הופיע במחזות אותלו, ציפור בגטו, ארתורו אוי, בלוז למיסטר צ'ארלי, הורדוס ומרים, קליגולה, העונה הבוערת והשחף.
בשנת 1971 הופיע בסרט "חצי חצי" בתפקיד פקיד בבית מפעל הפיס.
הוא שיחק רופא בסרטים "נורית" ו"שתי דפיקות לב", ב-1973 הופיע בסרט "אדם" עם שמוליק קראוס ואילן דר.
ב-1977 שיחק את בעלה של רות סגל בסרט "דודה קלרה", בשנה זו גם שיחק בסרט פנטסיה על נושא רומנטי שכתב חנוך לוין.
ב-1979 שיחק בסרט "רובה חוליות".
יונג נישא ליונה יונג, ואיתה גר בתל אביב.
לימים גידל איתה את בנה הכנר יגאל טונה.
יונג נפטר ב-1985 ונקבר בבית העלמין הדרום.
ליאו פרייהר פון קניג היה צייר גרמני, שהשתייך ל.
ליאו היה בנו של הגנרל הפרוסי גוטס פרייהר פון קניג ואשתו הרטה, לבית פריין פון קרם.
ליאו פון קניג למד באקדמיה המלכותית לאמנויות בברלין בין השנים 1889 עד 1894, באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1894 עד 1897 והיה בברלין משנת 1900. בשנים 1907 עד 1920 הוא היה נשוי לאמנית מתילדה טרדיף, שאת בתה אימץ.
משנת 1909 לימד ליאו פון קניג את אחייניתו בברלין.
אשתו השנייה אנה פון קניג (1897–1992), הייתה גם תלמידה שלו.
במהלך השנים היא הייתה המודל שלו לשלוש עשרה פורטרטים אישיים.
מנישואים אלה נולדו שתי בנות.
בנוסף, אהובתו של ליאו פון קניג, דולורס פון גרונליוס, לבית קבאלרו, ילדה בן לאחר מותו.
אחרי מקס ליברמן, לוביס קורינת ומקס סלפוגט, ליאו פון קניג היה אחד הנציגים הבולטים של הזצסיון בברלין.
הוא התאמן באימפרסיוניזם בברלין ובפריז והוביל כיתת אמן בבית הספר לאמנות שימושית בברלין.
יצירות המופת שלו כוללות פורטרטים של גרהרט האופטמן, ארנסט ברלך, אמיל נולדה, קתה קולוויץ ועוד.
הוא צייר את יוזף גבלס (1935), את בנותיו הלגה והילדה והתיידד עם ארנו ברקר, שאותו יצר בפסל חזה ברונזה במהלך שנת האולימפיאדה בברלין ב -1936. עם זאת, הוא נדחה במפורש על ידי אדולף היטלר, והסירו את ציוריו מתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה בשנת 1937 ב"האוס דר דויטשן קונסט".
בשנת 1941 הוצע על ידי אלברט בורמן ללא הצלחה למדליית גתה, אך הועלה לחבר כבוד באקדמיה לאמנויות וינה על ידי בלדור פון שירך.
לאחר שהסטודיו שלו בברלין נהרס על ידי הפצצות בשנת 1943, הוא עבר לבוואריה, שם נפטר בשנה שלאחר מכן.
ליאו טיפטון (נולד/ה אנאלי קריסטן טיפטון) ; נולד/ה ב-9 בנובמבר 1988) הוא/היא דוגמן/ית ושחקן/ית אמריקא/ית.
זכתה במקום השלישי בעונה ה-11 של הטופ מודל הבאה והתפרסמ/ה בזכות משחק בסרטים כמו "מגפה", "סטוץ כפול", "טיפש, מטורף, מאוהב", "הצרעה הירוקה" ו"מת עליה" ובהופעות בסדרות טלוויזיה כמו המפץ הגדול, מרפי בראון ועוד.
טיפטון נולד/ה ב-1988 במיניאפוליס שבמינסוטה לסטפן קימברלי טיפטון ולרובין ג'יין לבית דבס.
ב-1996 עברה המשפחה לסקרמנטו שבקליפורניה שם החל/ה ללמוד בבית ספר יסודי.
בהמשך למד/ה בבית הספר התיכון סנט פרנסיס שבסקרמנטו.
לאחר סיום התיכון למד/ה קולנוע שבקליפורניה.
טיפטון החל/ה להתאמן בהחלקה אמנותית על קרח כבר מגיל צעיר מאוד.
בהמשך השתתפ/ה ארבע פעמים באליפות ארצות הברית להחלקה אמנותית על קרח ויחד עם פיליפ קוק (Phillip Cooke) זכה/תה פעמיים בתחרות האזורית.
כמו כן השתתפ/ה פעמיים באליפות החלקה אמנותית לצעירים .
ב-2008 הצטרפ/ה טיפטון לסוכנות הדוגמנות I Model & Talent שבלוס אנג'לס ודגמנ/ה מטעמה ב"שבוע האופנה בלוס אנג'לס" .
בספטמבר אותה שנה השתתפ/ה בעונה ה-11 של הטופ מודל הבאה והגיע/ה למקום השלישי הכללי.
לאחר תחרות זו חתמ/ה טיפטון על חוזה עם סוכנות הדוגמנים פורד מודלס בלוס אנג'לס ועם "סוכנות האמנים אברמס" (Abrams Artists Agency) והופיע/ה מטעמם בעיתוני האופנה "מארי קלייר", "סבנטין" , "מקסים" ו"ווג" וכן בפרסומות לחברות האופנה "Forever 21", "גס" , גרן פורד (Geren Ford), סקינגרפט (Skingraft), דייוויד אלכסנדר (David Alexander) ואחרות.
טיפטון החל/ה כבר ה-2008 להופיע בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה כמו המפץ הגדול אולם הפריצה המשמעותית הגיעה כשהופיע/ה ב-2011 בסרט הצרעה הירוקה ובהמשך אותה שנה בסרט טיפש, מטורף, מאוהב.
טיפטון שיחק/ה בתפקידי משנה בסרטים נוספים וב-2014 קיבל/ה את התפקיד המרכזי הראשון בסרט סטוץ כפול.
במקביל למשחק בסרטים הופיע/ה טיפטון בטלוויזיה כשבחלק מהמקרים שיחק/ה בתפקיד עצמו/ה ובחלק מהמקרים גילמ/ה דמות.
בשלהי 2013 בישר/ה טיפטון על אירוסיה למפיק הקולנוע אהרון מקמנוס (Aaron McManus) לאחר 6 שנות חברות.
6 חודשים לאחר האירוסין נפרדו השניים.
במהלך 2021 יצא/ה מהארון כקוויר/ית וא-בינארי/ת.
שנהסרטתפקידהערות2011הצרעה הירוקהאנה ליטיפש, מטורף, מאוהבג'סיקה רייליעלמות במצוקה לילי2013מת עליהנורה2014Buttwhistleרוז4 Minute Mileליסה רייקארדלוסיקרולייןסטוץ כפולמייגן פאגאנו2015מה שקורה במיסיסיפי ואנסה2016בינינו ורוניקהמגפהסטייסי דרקפורדקרב מפוקפק ורהכפיה סאדי גלאסיציאות הזהב ג'ס2017לילה לבן ג'יני2018עדיף שתתחיל לרוץ סטפאניכוכב שבורמרקי מרלו2019ליל קיץ (אנ')מל2022תוכנית נקמה (אנ')אביילין שו2025אהבה ומכות אחרות (אנ')אשליהבית הארוך שחקניתRiddle of Fireאנה-פריה הוליהוקMy Twin Is Dead
ליאו סקורניק (Leo Skurnik; 28 במרץ 1907, הלסינקי, הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית – 4 בדצמבר 1976, אואולו, פינלנד) היה רופא, קצין רפואה בצבא הפיני במערכות נגד רוסיה במלחמת העולם השנייה ואחד משלושת היהודים שסירבו לקבל מהגרמנים את עיטור צלב הברזל.
ליאו סקורניק נולד בהלסינקי לבן-ציון ושרה סקורניק, נצר למשפחות קנטוניסטים יהודים שייסדו את הקהילות הראשונות בפינלנד.
ב-1937 סיים את התמחותו ברפואה באוניברסיטת הלסינקי ב-1939 התחתן עם למפי אירן לאוקה והחל לעבוד בעיר לי שבאוסטרובוטניה הצפונית.
מ-1939 פעל כרופא צבאי במערכות מלחמת החורף ומלחמת ההמשך עד 1945.
סקורניק שירת כרופא חטיבתי בדרגת סרן באחת מיחידות החי"ר הפיניות, שהשתתפו במתקפה של הכוחות הפינים והגרמנים המשולבים בחזית קרליה בקיץ 1941 (במסגרת מבצע שועל הקוטב לניתוק מסילת הברזל ממורמנסק דרומה).
הקרבות בגזרת קסטינגה היו מהקשים ביותר בשלב המוקדם של מלחמת ההמשך והאבֵדות היו גדולות מאוד.
סקורניק ביצע ניתוחים בתנאי שדה, ובהתאם לשבועת הרופאים טיפל במסירות גם בפצועים גרמנים.
בספטמבר 1941 אִרגן פינוי של בית חולים שדה תחת הפגזה ארטילרית כבדה, ובכך ניצלו חייהם של מאות פצועים, פינים וגרמנים, כולל אנשי ואפן אס אס.
הוא השכיל לפצל את המפונים לקבוצות קטנות ותִזמן את הפינויים להפוגות שבין מטחי הירי.
מטה התיאום הגרמני עם הצבא הפיני, שבו התרשמו גם מהתנדבותו לחלץ פצוע גרמני בשטח הפקר, המליץ על הענקת עיטור צלב הברזל (דרגה 2).
מסַפרים, שעם היוודע ההמלצה הביע סקורניק בפני מיודעו ומפקדו היילמאר סילאסוואו את סירובו לקבל את העיטור, תוך שימוש במילים בוטות למדי: "ידידי הטוב, האם סבור אתה שביכולתי לקבל עיטור שכזה?
אמור לעמיתיך הגרמניים שאני מנגב איתו את התחת", וביקש שתגובתו תימסר כמוֹת שהיא לגרמנים (מה שאכן קרה).
הפיקוד הגרמני דרש את הדחתו, ולכך ענה סילאסוואו שאינו מוכן לוותר על "הרופא הטוב ביותר שלו".
ליאו סקורניק היה אחד משלושת הלוחמים היהודים בצבא פינלנד – סרן סלומון קלאס והחובשת דינה פוליאקוף (לימים שטילר שעלתה לישראל) – שהוענק להם עיטור צלב הברזל הגרמני והם סירבו לקבלו.
סקורניק הועלה לדרגת רב-סרן ובהמשך המלחמה השתתף במתקפת ויבורג–פטרוזאבודסק בין יוני לאוגוסט 1944 ובמלחמת לפלנד מספטמבר 1944 עד אפריל 1945.
אחרי שחרורו משירותו הצבאי חזר לעבודתו כרופא במקומות שונים בארצו.
ב-1949 התגרש ונישא להלמי אניקי קאיסטו.
סקורניק נפטר באואולו ב-1976 ונקבר ב"אי הכנסייה" באחת הימות של חבל סאבו הצפונית, מקום בו נהג לבלות בדיג.
הותיר שמונה צאצאים, שלושה מאשתו הראשונה וחמישה מאשתו השנייה.
ליאו לבנטל היה סוציולוג ופילוסוף יהודי-גרמני בעל השקפה נאו-מרקסיסטית, שעסק במחקר ובהוראה בתחום הסוציולוגיה של הספרות וכתב ספרים ומאמרים בתחום.
לבנטל גדל בפרנקפורט במשפחה חילונית שהתרחקה מן היהדות ואורח החיים של הוריו לא היה לרוחו.
כתלמיד בתיכון הצטיין בלימודי יוונית, לטינית וגרמנית.
הוא השלים את לימודיו יחד עם חברו הפסיכואנליטיקאי לעתיד אריך פרום, ובשנת הלימודים האחרונה שניהם גויסו לצבא גרמניה.
עם שחרורו מהצבא, בחורף 1918, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת פרנקפורט, בלחץ אביו.
לאחר שנה עבר לאוניברסיטת גיסן ולמד פילוסופיה, ספרות ומתמטיקה ובקיץ 1920 העתיק את מקום לימודיו לאוניברסיטת היידלברג.
הוא נודע כסטודנט אופוזיציונר ואנטי-ממסדי, ויצא נגד המעמד הבורגני והמשכיל.
ב-1923 הגיש את עבודת המחקר שלו לתואר דוקטור בכלכלה ומדעי החברה באוניברסיטת פרנקפורט, שהתמקדה בהגות הפילוסוף והתאולוג הגרמני פרנץ פון בדר.
בשנת 1918 יסד בפרנקפורט קבוצת סטודנטים פעילה, יחד עם פרנץ ליאופולד ניומן, ארנסט פרנקל ונוספים.
לאחר מכן היה פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית שנטתה לכיוון השמאל המהפכני.
האווירה המרקסיסטית לאחר המהפכה הבולשביקית היוותה ללבנטל השראה פוליטית חשובה.
עם זאת, השלטון הסטליניסטי וכן חוסר התמיכה בניסיונות המהפכניים ברפובליקת ויימאר יצרו סלידה בקרב פעילי השמאל בגרמניה, ולבנטל ביניהם.
לבנטל נישא לאשתו הראשונה, גולדה גינצבורג, בשנת 1923,
בשנת 1925 חלה תפנית ביחסו של לבנטל לציונות, ובהמשך נטש כליל את התנועה הציונית.
לתפיסתו, הציונות והעלייה לארץ ישראל עושה עוול לאוכלוסייה הערבית המקומית.
לדעתו, חיבור הזהות היהודית עם הרעיון הציוני של הקמת בית לאומי בארץ ישראל עתיד לנוון את העם היהודי.
אסכולת פרנקפורט והשפעתה על לבנטל
הצטרפותו למכון למחקר חברתי הביאה לשינוי תפיסתי ניכר, המייחס חשיבות לרציונליות, וביקורת כלפי המסורת הרומנטית והסינקרטיזם אשר אפיינו את חיבוריו בתקופה המוקדמת יותר.
חיבוריו על הוגי ההשכלה הצרפתית, רוסו והלווטיוס, משקפים את הגותו המתחדשת.
את תחומי ההתמחות שלו, הסוציולוגיה של הספרות ותרבות ההמונים, פיתח לבנטל בשנותיו הראשונות במכון למחקר חברתי.
אוסף מאמרים שכתב בסוף שנות העשרים, אשר אוגד מאוחר יותר בספר בשם "רטרוספקטיבה על הסוציולוגיה של הספרות" עסק בבעיות הסוציולוגיה של הספרות.
הוא העמיק בחקר סופרים גרמנים בני המאה ה-19 והביע גישה שונה מהמקובלת בתקופתו.
לדעתו, החוקרים באקדמיה נמנעו מחקר הספרות בהקשר החברתי, בעוד הוא כיוון להיבט החברתי, המוסרי והתרבותי שבספרות.
במקביל לעליית היטלר לשלטון בגרמניה, הוא מצא בספריהם של גוסטב פרייטג, פרידריך שפילהגן וקונרד פרדיננד מאייר , תהליך הדרגתי של התנוונות, דעיכה של ערכים ליברלים ועליית קרנה של הלאומנות.
לגישתו הביקורתית ניתן למצוא מקבילות רבות באסכולת פרנקפורט, שנשענה על תפיסה נאו-מרקסיסטית הדוגלת במעורבת חברתית ומבקשת לקדם ביקורת ושינוי חברתי מהיסוד.
על בסיס תפיסה זו של אסכולת פרנקפורט, כונן בסוף שנות השלושים המושג הפילוסופי-סוציולוגי תיאוריה ביקורתית.
למרות ההצלחה והגדילה של האסכולה בראשית תקופתה בניו יורק, אשר התבטאה בגידול מספר חברי המכון והשקעות כספיות ניכרות, בסוף שנות ה-30 חלה הידרדרות במצבם הכלכלי.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, התמקדו חברי מכון המחקר בחקר עליית הפשיזם והאנטישמיות.
לבנטל תרם למאמץ בכתיבת מאמר בשם "דתו של היינה" ("Heine's Religion"), אשר דן בתהליך ההתנצרות של המשורר הגרמני היינריך היינה.
אחד מתחומי המחקר המשותפים והמשמעותיים ביותר של האסכולה באמריקה היו חקר הדעה הקדומה.
המחקר, שהוצג בשנת 1944, נכלל ב-5 ספרים תחת הכותרת "מחקר הדעה הקדומה".
לבנטל, יחד עם נורברט גוטרמן , פרסמו במסגרת המחקר את "נביאי ההונאה" בשנת 1949. בספר זה הם ניתחו את האמצעים בה הדמגוגיה מועברת, את השפה שבשימוש הדמגוג ואת הפן החברתי-פסיכולוגי במערכת היחסים שבין הקהל למנהיג המסיט.
לבנטל מוכר פחות מעמיתיו למכון למחקר חברתי, כגון הורקהיימר, אדורנו ומרקוזה.
הסיבה לכך, לדברי החוקר מרטין ג'יי, היא מעורבות עמוקה בפעילות המנהלית של המכון, סיוע וייעוץ לעמיתיו בכתיבת מאמריהם, וכן שותפות במאמרים קבוצתיים שלא זכתה לאזכור ברבים מפרסומים אלה.
ליאו נויגבאוור הוא אתלט גרמני, סגן אלוף אולימפי (פריז 2024) ואלוף עולם (טוקיו 2025) בקרב עשר.
נויגבאוור נולד בגרליץ שבגרמניה, בנו של שחקן כדורגל מקמרון.
ב-2017 זכה במדליית ארד בקרב עשר באליפות העולם לנוער שנערכה בקניה.
ב-2019 זכה באליפות גרמניה עד גיל 20 בקרב עשר וסיים רביעי באליפות אירופה עד גיל 20. באותה שנה החל ללמוד כלכלה באוניברסיטת טקסס באוסטין ולהתאמן בנבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית סיים במקום עשירי בתוצאה של 8182 נקודות.
ביוני 2023 זכה באליפות המכללות בקרב עשר, בשיא מכללות ושיא גרמניה של 8836 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט סיים במקום חמישי בתוצאה של 8645 נקודות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בתחילת אוגוסט זכה במדליית כסף בקרב עשר בתוצאה של 8748 נקודות, אחרי מרקוס רות' מנורווגיה (8796 נקודות) ולינדון ויקטור מגרנדה (8711 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו בספטמבר 2025 זכה במדליית זהב בתוצאה של 8804 נקודות, לפני איידן אוונס-דלרמה מפוארטו ריקו (8784 נקודות) וקייל גרלנד מארצות הברית (8703 נקודות).
ליאו ליאוני היה סופר ומאייר ספרי ילדים אמריקאי.
ספרו "אינץ' אחר אינץ'" ("Inch by Inch") זכה ב-1962 בפרס מדף לואיס קרול.
ליאוני נולד באמסטרדם, הולנד, ושהה שנתיים בפילדלפיה לפני שעבר לאיטליה במהלך גיל ההתבגרות.
אביו, לואיס ליוני, היה צורף יהלומים ורואה חשבון יהודי ואמו זמרת אופרה.
במהלך לימודיו בתיכון, אביו הוצב למשרד באיטליה.
ליאוני נישא לנורה מאפי, בתו של פבריציו מאפי, ממייסדי המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
לזוג נולדו שני בנים, לואי ופאולו, וכן נכדים – פיפו, אנני וסילבן – ונינים – מדלן, לוקה, סם, ניק, אליקס, הנרי ותיאו.
ליאו ליאוני נפטר ב-11 באוקטובר 1999 בביתו בטוסקנה שבאיטליה, בגיל 89.
בין השנים 1931 ל-1939 היה ליאוני צייר מוערך באיטליה, שם עבד בסגנונות הפוטוריזם והאוונגרד.
ב-1935 קיבל תואר בכלכלה מאוניברסיטת ג'נובה.
במהלך תקופה זו החל לעסוק יותר ויותר בעיצוב פרסומות.
ב-1939 עבר לפילדלפיה והחל לעבוד במשרה מלאה בתחום הפרסום, תחום שבו זכה להצלחה רבה וניהל חשבונות עבור חברות כמו פורד מוטורס וקרייזלר פלימות'.
הוא הזמין עבודות אמנות מאמנים כמו סול סטיינברג, אנדי וורהול הצעיר, אלכסנדר קלדר, וילם דה קונינג ופרנאן לז'ה.
הוא היה חבר בהיכל התהילה של אמנות הפרסום.
ב-1948 התמנה למנהל האמנותי של מגזין פורצ'ן, תפקיד אותו מילא עד 1960. במקביל, עבד עם לקוחות חיצוניים, עיצב את קטלוג התערוכה משפחת האדם עבור מוזיאון מומה, ושימש כמנהל עיצוב עבור חברת אוליבטי, עבורה יצר פרסומות, חוברות ועיצוב חללי תצוגה.
ב-1960 חזר לאיטליה והחל בקריירה כסופר ומאייר ספרי ילדים.
ליאוני יצר יותר מ-40 ספרי ילדים וזכה בפרס המכון האמריקאי לאמנויות גרפיות (A.I.G.A.) ב-1984. הוא היה מועמד ארבע פעמים לפרס קלדקוט על ספריו: אינץ' אחר אינץ' (1961), סווימי (1964), פרדריק (1968) ואלכסנדר והעכבר המכני (1970).כמו כן, זכה בפרס הספרות לנוער הגרמני ב-1965.
במהלך הקריירה ליאוני לימד במספר מוסדות אקדמיים: ב-1946 לימד אמנות פרסום ב-מכללת בלק מאונטיין; ב-1954 לימד בבית הספר לעיצוב פרסונס; ב-1967 לימד במכון לעיצוב באחמדאבאד, הודו, ובאוניברסיטת אילינוי; ובין 1982 ל-1985 לימד בקופר יוניון.
ליאוני ראה בעצמו אמן בכל רמ"ח איבריו.
הוא עבד במגוון תחומים, כולל ציור, רישום, פיסול וצילום, וקיים תערוכות יחיד בארצות הברית, אירופה, אסיה והמזרח התיכון.
הוא המשיך ליצור אמנות עד זמן קצר לפני מותו ב-1999.
ליאוני היה הסופר והמאייר הראשון של ספרי ילדים שהשתמש ב-קולאז' כמדיום המרכזי לאיוריו.
מבקרים כגון בוקליסט ו-ספריית בית הספר תיארו את איוריו כ"קולאז'ים נועזים ומרהיבים" הכוללים "כתמי צבע שובביים", וכן ציינו כי "אמנותו הפשוטה והגרפית להפליא מתאימה במיוחד לשיתוף עם ילדים צעירים מאוד".
כתב העת בוק וורלד ציין כי "הצבעים השקופים של התמונות והפשטות של הטקסט יוצרים שילוב מושלם".
ספריו של ליאוני עוסקים לעיתים קרובות בנושאים כמו קהילה, יצירתיות ומצבו הקיומי של האדם, המוצגים כמשלים המושכים ילדים.
הוא השתתף בסדנאות עם ילדים, ואף לאחר מותו, תלמידים ממשיכים לחלוק לו כבוד על ידי יצירת גרסאות משלהם לספריו.
ליאוני נהג לצייר תמונות תוך כדי סיפור סיפורים לנכדיו, אך באחת הנסיעות ברכבת, כשלא היו לו חומרי ציור, הוא קרע עיגולים צהובים וכחולים ממגזין כדי לסייע לו לספר את הסיפור שחשב עליו.
חוויה זו הובילה ליצירת ספרו הראשון לילדים, כחול קטן וצהוב קטן (1959).
ליאוני השתמש בגווני אדמה באיוריו, הקרובים לצבעים הטבעיים של האובייקטים בטבע.
בספרו "אינץ' אחר אינץ'", למשל, הוא משתמש בגוונים ריאליסטיים של חום וכתום שרוף בקולאז' של ציפור אדום-חזה, בעוד ענפי העץ צבועים בגווני חום עם עלים ירוקים כהים.
עכברים מופיעים לעיתים קרובות כדמויות בספריו של ליאוני, כגון הדמות הראשית בפרדריק והדמות הראשית בספר אלכסנדר והעכבר המכני, שזכה בפרס קלדקוט.
איוריו של ליאוני הושוו לאלו של אריק קרל, שכן שניהם משתמשים לעיתים קרובות בבעלי חיים, ציפורים, חרקים ויצורים אחרים כדי לספר סיפור על מהות האנושיות.
בין ספריו של ליאוני שאינם מיועדים לילדים, הידוע ביותר הוא כנראה בוטניקה מקבילה (1978; פורסם לראשונה באיטלקית כ־La botanica parallela, 1976).
חיבור מפורט זה על צמחים חסרי חומריות – כלומר, צמחים דמיוניים – מלווה באיורים עשירים של צמחים בפחם או בעיפרון ובתצלומים של "בוטנאים מקבילים".
הטקסט משלב תיאורי צמחים, סיפורי מסעות, מיתוסים "עתיקים" ואטימולוגיות עממיות, עם עובדות היסטוריות ומבוסס על מדע ממשי.
כטקסונומיה דמיונית, הספר מוזכר על ידי איטלו קאלווינו כמבשר של קודקס סרפיניאנוס של לואיג'י סרפיני.
אוסף האמנות של ליאוני כלל את היצירה דיוקן עצמי עם דוגמנית של ג'ורג' גרוס, אותה רכש מקרל ואן ליר ב-1938 ותרם ל-מוזיאון מומה ב-1954.
ליאו ג'יימס טרל הוא עורך דין אמריקאי לזכויות אזרח ומגיש רדיו המתגורר בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
הוא הופיע לעיתים קרובות בתוכניות פוקס ניוז, כגון Hannity ו- The O'Reilly Factor.
בעבר היה דמוקרט, ובראיון ביולי 2020 הוא הצהיר על תמיכתו בנשיא דונלד טראמפ - הפעם הראשונה שהצהיר על תמיכה במועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בראשית כהונתו השנייה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, הוא מינה את טרל ליועץ בכיר לעוזר התובע הכללי של מחלקת זכויות האזרח במשרד המשפטים של ארצות הברית, ובכלל זאת האחראי על המאבק באנטישמיות בארצות הברית.
בשנת 1972, סיים טרל את לימודיו בבית הספר התיכון גארדנה בהארבור גייטוויי שבלוס אנג'לס, ואת לימודיו באוניברסיטת קליפורניה סטייט, דומינגז הילס, בשנת 1977 עם תואר ראשון באמנויות.
הוא היה נשיא מועצת התלמידים בזמן שלמד בתיכון גארדנה.
טרל לימד היסטוריה, גאוגרפיה וכלכלה בתיכון בבית הספר גייג' בהנטינגטון פארק שבקליפורניה.
הוא בעל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת פפרדיין וקיבל תואר דוקטור במשפטים מבית הספר למשפטים של UCLA.
יחד עם שופט בית המשפט העליון לשעבר בלוס אנג'לס, ברטון כץ, טרל הגיש במשותף את תוכנית האירוח בימי חול: Terrell & Katz, שעלתה לראשונה ב-3 ביוני 1996 ברדיו KMPC בלוס אנג'לס.
Terrell & Katz הייתה תוכנית נקודתית-קונטרה-פונקטית, בה טרל היה הקול הליברלי וכץ היה הקול השמרני.
החל מ-5 באוקטובר 1996, טרל וכץ עברו לשדר בסופי שבוע ב־KABC.
טרל המשיך להנחות תוכנית משפטית בסופי שבוע ב-KABC עד 15 באוגוסט 2010, וממשיך להיות מנחה אורח חוזר של תוכנית The Peter Tilden Show של KABC.
החל מיולי 2021, ליאו חזר ל-KABC עם תוכנית צהריים חדשה יומית בשם Leo 2.0 Live @ 5.
נכון ל-3 ביוני 2023, ליאו טרל אינו מועסק עוד בתחנת הרדיו KABC AM 790, לפי אתר האינטרנט העסקי וחשבון הטוויטר האישי של ליאו טרל.
ב-4 בדצמבר 1990, טרל הפך לחבר בלשכת עורכי הדין של מדינת קליפורניה.
הוא היה יו"ר הברית השחורה-קוריאנית, חבר מועצה מייעצת בוועדה לשוויון הזדמנויות בתעסוקה של ארצות הברית (EEOC), וחבר בוועדה המדינתית נגד פשעי שנאה.
בשנת 1998 כתב טרל את הספר "זכויותיך במקום העבודה - הדברים שהבוס שלך לא יגיד לך".
בשנת 1990 הצטרף טרל ל-NAACP ועשה עבודה משפטית פרו בונו עבור הארגון.
לאחר שטרל הביע תמיכה בקרולין קוהל, שופטת ממחוז לוס אנג'לס שמונתה על ידי הנשיא ג'ורג' וו.
בוש לבית המשפט לערעורים של ארצות הברית במחוז התשיעי, שמינויה נדחה בסנאט האמריקאי, הוא עזב את ה-NAACP והאשים את הארגון ב"בריונות" כלפיו.
מנהלת משרד ה-NAACP בוושינגטון הבירה, הילרי או.
שלטון, הגיבה: "הוא לא עורך דין של ה-NAACP, אפילו לא עורך דין לשעבר של ה-NAACP.
הוא עשה עבודה התנדבותית עבורנו, ואנחנו מעריכים אותה.
אבל כשהוא נוקט עמדה הפוכה לחלוטין מעמדתנו, הוא לא מדבר בשמנו."
טרל, חבר משפחה של או ג'יי סימפסון, סיפק פרשנות משפטית מקצועית בנוגע למשפטו האזרחי של סימפסון.
בשנת 2003, טרל התמודד על מושב מחוז 10 במועצת העיר לוס אנג'לס והגיע למקום החמישי מבין שבעה מועמדים.
ב-21 בינואר 2025, טרל מונה כיועץ בכיר לעוזר התובע הכללי במחלקת זכויות האזרח.
הוא הודיע בהצהרה כי בכוונתו לנקוט צעדים משפטיים נגד אנטישמיות באוניברסיטאות.
במרץ 2025, ראש המועצה היהודית לענייני ציבור גינה את טרל על שיתוף תוכן של ראש קבוצת העליונות הלבנה לשעבר Identity Evropa, שלעג לסנאטור היהודי צ'אק שומר, באומרו כי טראמפ ביטל את "כרטיס היהודי" שלו.
בשנת 1995, טרל ייצג את קומאסי סימונס, שחקן פוטבול לשעבר מבית הספר התיכון סנטניאל בקומפטון, שסולק מבית הספר לאחר שהכה שופט.
סימונס האשים את השופט בשימוש בכינויים גזעניים.
טרל האשים את משטרת בוורלי הילס בהפחדה של עדים שיכלו לגבות את טענתו של סימונס.
בשנת 1999, טרל פנה לוועדת משטרת לוס אנג'לס לשמוע עדים שטענו כי אישה חסרת בית, מרגרט לורן מיטשל, רצה כששוטרים ירו בה.
בשנת 2012, טרל קרא לחקור התנהגות בלתי הולמת של מתמחים במחלקת השריף של מחוז לוס אנג'לס .
בפברואר 2025, הודיע טרל כי יחקור את אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת מינסוטה ואוניברסיטת דרום קליפורניה, כחלק מחקירה רחבה יותר של משרד המשפטים נגד אנטישמיות בקמפוסים של מכללות.
במאי 2025, טרל משך את תשומת הלב התקשורתית לאחר שהציע כי הגברת הראשונה לשעבר ג'יל ביידן צריכה לעמוד בפני אישומים פליליים בגין "התעללות בקשישים".
זאת בעקבות הטענה שהייתה מודעת לבעיות הבריאותיות של הנשיא ג'ו ביידן, אך שמרה על שתיקה במהלך קמפיין הבחירות שלו מחדש.
טרל חזר על עמדתו בסדרת פוסטים ב-X, כולל אחד שכותרתו "התעללות בקשישים!
בזמן שעבד כעורך דין, טרל נתבע פעמיים בגין רשלנות משפטית, לאחר שקיבל הסדרי פשרה ללא אישור הלקוח.
בין השנים 2004 ו-2015, הוגשו 11 עיכבונות נגד טרל על ידי רשות המיסים האמריקאית ( IRS), בסכום כולל של כמעט 400,000 דולר במיסים שלא שולמו.
בין השנים 2006 ו-2014, יותר מתריסר ספקים שסיפקו שירותים עבור משרד עורכי הדין של טרל תבעו אותו בגין חשבונות שלא שולמו בסכום כולל של למעלה מ-170,000 דולר.
ליאו מייג'ור (23 בינואר 1921 - 12 באוקטובר 2008) היה החייל הקנדי היחיד ואחד משלושה חיילים בלבד בחבר העמים הבריטי שקיבלו את מדליית ההתנהגות המצוינת (DCM) פעמיים במלחמות נפרדות.
מייג'ור קיבל את אות ההצטיינות הראשון שלו במלחמת העולם השנייה בשנת 1945 לאחר משימת סיור מוצלחת במהלך הקרב לשחרור העיר ההולנדית זוולה.
כאשר נשלח לסייר בעיר עם אחד מחבריו, פרץ קרב בו נהרג חברו.
מייג'ור המשיך בסיור ומצא שזוולה הייתה נטושה ברובה.
הודות למאמציו, העיר ניצלה מאש הארטילריה שתכננו למחרת בעלות הברית.
הוא קיבל את אות ההצטיינות השני שלו במהלך מלחמת קוריאה על כך שהוביל את כיבוש יעד חיוני בשנת 1951.
מייג'ור נולד ב-23 בינואר 1921 בניו בדפורד, מסצ'וסטס, להורים שהיו קנדים צרפתים, ועבר עם משפחתו למונטריאול לפני יום הולדתו הראשון.
בגלל מערכת יחסים גרועה עם אביו, עבר לגור עם דודתו בגיל 14. מייג'ור התגייס לצבא הקנדי בשנת 1940 כדי להוכיח לאביו שהוא "מישהו להתגאות בו".
מייג'ור שירת בגדוד חיל הרגלים שודייר אשר נחת בחוף ג'ונו בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944. במהלך משימת סיור ביום הפלישה, מייג'ור השתלט לבדו על זחל"ם גרמני, והרג את כל חייליו.
הרכב הכיל ציוד תקשורת גרמני וקודים סודיים, שתפיסתם הייתה חשובה למודיעין של בעלות הברית.
ימים לאחר מכן, הוא חיסל ארבעה חיילים במהלך קרב מול סיור של האס אס, אולם אחד מהם הצליח להצית רימון זרחן שגרם למייג'ור לאבד עין אחת.
עם זאת, הוא המשיך להילחם.
המשיך את שירותו כסייר וכצלף והתעקש שהוא זקוק רק לעין אחת כדי לכוון את נשקו.
לדבריו, הוא "נראה כמו פיראט".
במהלך הקרב, מייג'ור לכד לבדו 93 חיילים גרמנים בזילנד שבדרום הולנד.
על פי העיתון "אוטווה סיטיזן", מייג'ור וחברו, רב"ט וילפריד ארסנו, נשלחו לאתר פלוגה שנעלמה לאחר שנשלחה לכבוש עיר.
כאשר ארסנו חלה, מייג'ור יצא לבדו.
הוא מצא ציוד נטוש של הפלוגה וקבע שהם נשבו.
מייג'ור נכנס למבנה כדי למצוא מחסה מהגשם והקור, ואז ראה שני חיילים גרמנים הולכים לאורך סוללה.
הוא לכד את הגרמני הראשון, השתמש בו כפיתיון כדי ללכוד את השני, והביא את שניהם למפקדם; הקצין ופלוגתו, שמנתה כ-100 איש, נכנעו ושלושה מהחיילים חוסלו על ידי מייג'ור.
בקבוצת בתים סמוכה, חיילי אס אס, שהיו עדים לכניעת הפלוגה, פתחו באש לעברם, הרגו שבעה ופצעו אחרים.
מייג'ור התעלם מאש האויב והמשיך ללוות את אסיריו בחזרה לחזית הקנדית, תוך כדי שהוא מורה לטנק קנדי, שעבר שם, לירות על חיילי האס אס.
הוא צעד חזרה למחנה עם 93 האסירים שנותרו בחיים.
לכאורה, מייג'ור סירב לקבל את מדליית ההתנהגות המצוינת, מכיוון שלטענתו, הגנרל מונטגומרי (שהיה אמור להעניק לו את הפרס) היה "חסר יכולת" ולא במצב לחלק מדליות.
הארכיון הלאומי של בריטניה מכיל רק תיעוד של המלצה מאוחרת יותר למדליה, משנת 1945.
בפברואר 1945, מייג'ור עזר לכומר צבאי להעמיס גופות מטנק טייגר II הרוס לתוך זחלילית אוניברסלית ליד קאפלן, גרמניה.
לאחר שסיימו, הכומר והנהג התיישבו מלפנים בעוד מייג'ור קפץ לחלק האחורי של הרכב.
הזחלילית עלתה על מוקש ומהפיצוץ נהרגו הכומר והנהג בעוד מייג'ור הועף מהכלי כשהוא מחוסר הכרה ולאחר מכן פונה לבית חולים סמוך.
בתחילת אפריל 1945, הגדוד של מייג'ור התקרב לעיר זוולה.
במקום התגלתה התנגדות גרמנית חזקה.
ב-13 באפריל, מפקד הגדוד ביקש שני מתנדבים למשימת סיור לתוך העיר, שתפקידם היה לאסוף מודיעין על עוצמת הכוח הגרמני, וכן ליצור קשר עם המחתרת ההולנדית, לקראת הפגזה ארטילרית קרובה של בעלות הברית.
מייג'ור וחברו ארסנו התנדבו למשימה.
עם זאת, החליטו לנסות לשחרר את העיר בעצמם ללא הצורך בהפגזה.
באותו לילה, השניים נכנסו לבית חווה השייך להנדריק ואן גרנר, שמסר להם עמדות משוערות של עמדות גרמניות ליד פסי הרכבת.
ארסנו נהרג מאש גרמנית לאחר שמיקומם נחשף בטעות.
מייג'ור הרג שניים מהגרמנים, אך השאר נמלטו ברכב.
לאחר שהחליט להמשיך במשימתו לבדו, מייג'ור נכנס לזוולה ליד סאסנפורט .
האירועים שלאחר מכן אינם ברורים.
סיפורים אודות מעלליו של מייג'ור בעיר הוגזמו וישנם מספר דיווחים סותרים לגבי מה שקרה בפועל, כולל מספר דיווחים סותרים של מייג'ור עצמו.
עם זאת, הדבר המאומת הוא שמייג'ור בילה מספר שעות בעיר, הצבא הגרמני עזב את המקום ומייג'ור יצר קשר עם המחתרת ההולנדית.
מייג'ור חזר למחנה עם גופתו של ארסנו.
הודות למאמציו של מייג'ור, ההפגזה המתוכננת של זוולה בוטלה, הגדוד נכנס לעיר למחרת מבלי לירות ירייה אחת.
על מעשיו, קיבל מייג'ור את מדליית ההתנהגות המצוינת.
דיווחים שונים על מעשיו של מייג'ור
גרסאות מסוימות של הסיפור מוסיפות או משנות פרטים על מה שמייג'ור נתקל בו בעיר, כגון לקיחת נהג רכב צבאי גרמני בשבי או תקיפת מפקדת האס אס המקומית.
להלן מתוך ההמלצה הרשמית לקבלת מדליית ההתנהגות המצוינת, שנכתבה ב-20 במאי 1945:
כדי להציל כמה שיותר חיים הולנדים, היה צורך לדעת במדויק את מיקומן של עמדות האויב, שרבות מהן לא היו ידועות.
טוראי ליאו מייג'ור ורב"ט וילפרד ארסנו ממחלקת הסיור התנדבו להיכנס לעיר וליצור קשר עם תנועת המחתרת כדי לקבל את המידע הדרוש.
בכניסה לעיר, היה מחסום של קבוצה קטנה של אויב.
טוראי מייג'ור הרג שני גרמנים והאחרים ברחו.
ללא מורא ממותו של עמיתו, הוא המשיך לסייר לבדו במשך 6 שעות, יצר קשר עם המחתרת ויצר סיורים של אזרחים הולנדים מקומיים, וכתוצאה מכך נאלץ חיל המצב של האויב, שאוימו מבפנים ומבחוץ, לסגת.
כדי לדחוף אותם מחוץ לעיר, טוראי מייג'ור הצית את מפקדת הגסטפו.
בשעה 04:00 ב-14 באפריל 1945, חייל אמיץ זה חצה תעלה, לאחר שהציב סיורים רבים של תנועת ההתנגדות ההולנדית בנקודות אסטרטגיות.
בדרכו חזרה, אף על פי שהיה רטוב ועייף, נשא את גופת הרב"ט והביא אותה חזרה.
לפי מאמר שנכתב לאחר מותו של מייג'ור בכתב העת של הצבא הקנדי כרך 11.3 סתיו 2008:
מייג'ור נשא שני מקלעי סטן ושק רימונים.
הוא הגיע למרכז זוולה בסביבות השעה 01:00 ומצא את הרחובות שקטים ושוממים.
הוא הבחין בעמדת מקלעים גרמנית אשר הצוות שלו ישן.
הוא תקף וחיסל את העמדה בו במקום.
לאחר מכן הוא מצא מכונית סיור גרמנית ואילץ את אחד הגרמנים, אותו לכד, לנסוע ברחובות עם אורות דולקים, כשהוא מניף דגל לבן.
במשך מספר שעות, מייג'ור נע ברחובות בצורה זו, ירה על כל מטרה שמצא, ויצר רושם כאילו כוח קנדי גדול הגיע.
האזרחים התעוררו אך לא יצאו מבתיהם.
במזל, טוראי מייג'ור פגש את ראש המחתרת המקומית, פריץ קויפרס, ושלושה מאנשיו.
בשלב זה נראה היה שהגרמנים נמלטו מהעיר בבהלה.
הקבוצה שבה לבית העירייה ולוחמי המחתרת הוציאו את האזרחים לרחובות.
תחנת הרדיו המקומית הכריזה על שחרור העיר.
מייג'ור היה מותש אך נאלץ להשלים את משימתו על ידי החזרת גופת חברו, וילפריד ארסנו, לגדוד שלו.
לוחמי ההתנגדות דאגו למכונית שתסיע את הגופה בחזרה, אך ספגו אש ממוצבי הגדוד הקנדי.
מייג'ור טיפס על גג המכונית כדי שניתן יהיה לראותו בקלות מרחוק.
כך חזר לקווי הלחימה הקנדיים כדי לדווח על תוצאות המשימה למפקדו.
גרסה דומה, ממאמר משנת 2005 ב"אוטווה סיטיזן", טוענת שמייג'ור "פילס את דרכו למרכז העיר", לכד את נהג מכונית הצוות הגרמנית מחוץ לפונדק, נכנס לפונדק עם השבוי, ופירק את הקצין שם מנשקו.
מייג'ור "בילה את השעות הבאות בסיורים ובהטלת רימונים במקומות שגרמו נזק מועט אך עשו רעש חזק".
הוא הרג ארבעה אנשי אס אס במהלך התקפה על מפקדת האס אס המקומית.
מאמר משנת 2017 בכתב העת Jonge Historici מציע תיאור דומה, וקובע כי מייג'ור פשוט "הלך ברחובות שוממים ויצר קשר עם המחתרת.
לאחר מכן הוא חזר לגדוד שלו, שם דיווח כי האויב עזב את העיר." באופן דומה, בראיון עם De Stentor, טען אוצר המוזיאון הצבאי הלאומי, דירק סטאט, אשר חקר את מייג'ור במשך שנתיים, כי חלק ניכר מהסיפור המקובל הוא מיתוס ללא תיעוד או הוכחה לאירוע כלשהו שהתרחש באותו לילה בזוולה.
סטאט מאמין גם שהרכב בו השתמש מייג'ור לא היה רכב צבאי גרמני חטוף, אלא פשוט מכוניתו של ראש המחתרת המקומית, פריץ קויפר.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מייג'ור חזר לעבודתו הקודמת כמתקין צנרת.
הוא גם עבר ניתוח לתיקון גבו, שנפגע בפיצוץ המוקשים בפברואר 1945.
כאשר פרצה מלחמת קוריאה, גייסה ממשלת קנדה כוח שנשלח לשם לסייע בהדיפת הפלישה הקומוניסטית.
מייג'ור נקרא לחזור לשירות והוצב במחלקת הסיור והצליפה של הגדוד השני בחטיבת חיל הרגלים ה-25 הקנדית, הדיוויזיה הראשונה של חבר העמים הבריטי.
מייג'ור לחם שם בקרב הראשון של מריאנג סן, וזכה לעיטור ההתנהגות המצוינת על כיבוש והחזקת גבעה מרכזית בנובמבר 1951.
גבעה 355, שכונתה "גיברלטר הקטנה", הייתה נקודת אסטרטגית, ששלטה על שטח באורך שלושים קילומטרים.
הקומוניסטים היו נחושים לכבוש אותה לפני שיפתחו שיחות הפסקת האש.
גבעה 355 הוחזקה על ידי דיוויזיית חיל הרגלים השלישית של ארצות הברית, ותחת פיקודה הגדוד של מייג'ור, באגף המערבי.
ב-22 בנובמבר 1951, הארמייה ה-64 הסינית (כ-40,000 איש) החלה בהתקפתה: במשך יומיים, האמריקאים נדחקו מגבעה 355 על ידי כוחות מהדיוויזיות הסיניות.
ניסיון אמריקני להשתלטות על הגבעה נכשל, והסינים עברו לגבעה 227 הסמוכה במגמה של כיתור את הכוחות הקנדיים.
כדי להקל על הלחץ, הועלה לגבעה 227 צוות של סיירים וצלפים בפיקודו של ליאו מייג'ור.
חמושים במקלעי סטן, מייג'ור ו-18 אנשיו עברו את קווי האויב וזחלו במעלה גבעה 227 מהצד הסיני.
אנשיו של מייג'ור פתחו באש, שגרמה לבלבול בצד הסינים שניסו להבין מדוע אש האויב מגיעה מנקודת ריכוז כוחותיהם במקום מבחוץ.
עד השעה 00:45, צוותו של מייג'ור כבש את הגבעה.
עם זאת, שעה לאחר מכן, כוח סיני שמנה כ-14,000 איש, פתח במתקפת נגד.
מייג'ור קיבל פקודה לסגת, אך סירב.
הוא הצליח למנוע מהאויב להתקדם לאורך כל הלילה.
מפקד פלוגת המרגמות, קפטן צ'רלי פורבס, כתב מאוחר יותר שמייג'ור היה "אדם נועז...
הוא לא היה מרוצה מהמטח שלי וביקש שיהיה קרוב יותר...
למעשה, המטח שלי נפל כל כך קרוב ששמעתי את הפצצות שלי מתפוצצות כשהוא מדבר אלי ברדיו".
מייג'ור ומחלקתו החזיקו בגבעה 227 במשך שלושה ימים עד שהוחלפו על ידי דיוויזיית חיל הרגלים השלישית של ארצות הברית.
מייג'ור נפטר בקנדיאק ב-12 באוקטובר 2008 ונקבר בבית הקברות בפוינט-קלייר, קוויבק.
הוא הותיר אחריו את פאולין דה קרואזל, אשתו מזה 57 שנים; ארבעה ילדים; וחמישה נכדים.
סרט תיעודי על מעלליו, , הופק במונטריאול.
לציון 75 שנה לניצחון באירופה, הנפיק דואר קנדה בול לכבודו של מייג'ור, "רוח הרפאים בעלת העין האחת", ב-29 באפריל 2020. הלהקה הקנדית Mystery הוציאה את השיר "Pearls and Fire" על מייג'ור באלבומם Redemption משנת 2023.
מייג'ור קיבל אזרחות כבוד של העיר זוולה, הולנד, ב-14 באפריל 2005.
הליאון הוא ההילך החוקי של סיירה לאון מאז 1964. עד 1964 שימש במדינה השילינג של מערב-אפריקה הבריטית, שהיה ההילך החוקי בארבע המושבות של בריטניה במערב אפריקה: גמביה, סיירה לאון, ניגריה וגאנה מאז 1907.
על השטר בן 1000 ליאון שבתמונה מוצגת דמותו של באי בורה (Bai Bureh) שהנהיג מרד נגד הבריטים ב-1898.
ליאו שטראוס היה פילוסוף ותאולוג יהודי-אמריקאי יליד גרמניה, אשר התמחה בחקר הפילוסופיה הפוליטית, הפילוסופיה היוונית ופילוסופיית ימי הביניים.
השנים המשמעותיות ביותר שלו באקדמיה היו כששימש פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו, שבה לימד דורות של תלמידים ופרסם חמישה עשר ספרים.
שנים לאחר מותו, יותר ויותר אנשים נוטים לראות אותו כאיש הרוח שדמותו השפיעה על הזרם הנאו-קונסרבטיבי באקדמיה ובפוליטיקה האמריקאית.
ליאו נולד להוגו ויניס שטראוס בעיירה קירכהיין (Kirchhain) במדינת הסה, גרמניה, ב-20 בספטמבר 1899. אביו ואחי אביו ניהלו בשותפות עסקים לאספקת תוצרת חקלאית ותוצרת בקר שאותם ירשו מאביהם, מאייר (1835–1919) – מנהיג חשוב ונודע בקהילה היהודית.
בדברים שנשא ליאו שטראוס בהרצאה במכללת סנט ג'ונס הוא העיד על עצמו כי הגיע "מבית קונסרבטיבי, אולי אף אורתודוקסי" שבו ידעו מעט מאוד על היהדות מלבד דבקות בקיום מחמיר של פרקטיקות יהודיות.
בגיל 17 פרק עול תורה ומצוות, ובגיל 18 החל לפעול בשורותיה של הציונות הגרמנית והתלהב מהרעיון של מהפכה מדינית עברית.
בשנת 1917 סיים את לימודיו בגימנסיה שליד מרבורג, ומ-5 ביולי 1917 עד דצמבר 1918 שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה החל את לימודיו באוניברסיטת המבורג.
ב-1921 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת ארנסט קסירר, הפילוסוף היהודי מאסכולת מרבורג.
נושא עבודת המחקר שלו היה: "בעיית ההכרה בפילוסופיה של פרידריך היינריך יַקוֹבּי".
בשנות לימודיו שמע גם שיעורים באוניברסיטאות פרייבורג ומרבורג מהפילוסוף אדמונד הוסרל ומתלמידו מרטין היידגר.
שטראוס היה בקשרי ידידות עם גרהרד קרוגר, יוליוס גוטמן, פרנץ רוזנצוויג (שלו הקדיש שטראוס את ספרו הראשון), גרשם שלום, אלכסנדר אלטמן והמזרחן הנודע פאול קראוס, שלו נישאה אחותו של שטראוס בתיה (היא נפטרה בשעת לידת בתם, וב-1944, כאשר קראוס התאבד או נרצח, שטראוס ואשתו אמצו את הבת הזו).
בשלבים מאוחרים יותר של חייו ניהל שטראוס חליפות מכתבים עם חלק מאותם ידידים; מכתבים אלה ראו אור לא מזמן בשפה הגרמנית ועומדים להיות מתורגמים גם לשפות נוספות.
נוסף על כל האמור, ניהל שטראוס דיון ער וחשוב עם קארל שמיט, תאורטיקן וחוקר גרמני נאצי שהאמין ביתרון הדיקטטורה, בתחום מדע המדינה.
שמיט, באופן מפתיע, בעקבות היכרותו האישית עם שטראוס, תרם לזכייתו של שטראוס במענק מחקר מטעם קרן רוקפלר.
אף על פי כן, לאחר עזיבתו של שטראוס את גרמניה, הוא קטע את קשריו עם שמיט ולא השיב לניסיונותיו של האחרון לחדש עימו את ההתכתבות.
לאחר שקיבל את מענק המחקר ע"ש רוקפלר בשנת 1932, עזב שטראוס את משרתו באקדמיה לחקר היהדות בברלין ועבר להתגורר בפריז.
הפעם היחידה שבה שב לגרמניה לאחר עזיבתו, הייתה לימים ספורים בלבד, כעשרים שנה מאוחר יותר.
בפריז נישא שטראוס למרי (מרים) ברנסון, אלמנה עם ילד שהכיר בגרמניה.
הוא אימץ את ילדה ומעולם לא היה לו ילד ביולוגי.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, סירב שטראוס לחזור לארץ מולדתו.
בשנת 1934 מצא שטראוס מקלט באנגליה, ובשנת 1935 קיבל משרה זמנית באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1938, לאחר שלא עלה בידו למצוא משרת הוראה קבועה באנגליה, היגר לארצות הברית בתמיכתו של הרולד לסקי אשר העניק לו בנדיבות משרת הוראה למספר שבועות.
לאחר תקופה קצרה ולא יציבה שבה שימש כעמית מחקר במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, שטראוס הבטיח לעצמו משרה לא יציבה בפקולטה למדע המדינה בבית הספר החדש למחקר חברתי (New School for Social Research) בעיר ניו יורק.
הוא לימד שם בין השנים 1938 ל-1948 והתקיים ממשכורת דלה.
ב-1944 קיבל אזרחות אמריקאית וב-1949 יכול היה שטראוס לנשום לרווחה כשהתקבל למשרת פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו.
הוא שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת שיקגו עד שנת 1969. בשנה זו עבר לבית הספר לתארים מתקדמים, Claremont Graduate School שבקליפורניה, ולימד שם במשך שנה.
לאחר מכן, בשנת 1970, המשיך שטראוס למכללת סנט ג'ונס, שבה כיהן כפרופסור אמריטוס עד למותו בשנת 1973.
בשנה האקדמית 1954–1955 (ה'תשט"ו) ביקר שטראוס בירושלים כאורחם של חבריו גרשם שלום ומרטין בובר, והרצה באוניברסיטה העברית.
הם ניסו לשכנעו לעלות לישראל ולקבל משרת הוראה באוניברסיטה העברית, אך הדבר לא עלה בידם.
מנקודת מבטו של שטראוס, פילוסופיה ופוליטיקה קשורות בקשר בל ינותק.
מבחינתו, משפטו ומותו של סוקרטס היו הרגעים שבהם נולדה הפילוסופיה הפוליטית.
עד לימיו של סוקרטס, הפילוסופים באתונה היו חופשיים יחסית לעסוק במחקר הטבע והפוליטיקה.
עם זאת, סוקרטס לא היה פילוסוף פוליטי במובן המקובל בימינו אנו, כלומר אדם החוקר תופעה פוליטית באופן פילוסופי.
נהפוך הוא, סוקרטס היה לפילוסוף הראשון שנכפה על ידי הפוליס או העיר, להתייחס לפילוסופיה באופן פוליטי.
לפיכך, שטראוס חשב שאחד המומנטים החשובים ביותר בתולדות ההיסטוריה של הפילוסופיה היה טיעונם הנודע של סוקרטס ותלמידיו, לפיו פילוסופים ומדענים לא יכולים לחקור את הטבע מבלי להתחשב בטבעם האנושי, אשר לפי ביטויו המפורסם של סוקרטס הוא "פוליטי".
משפטו של סוקרטס היה אבן היסוד של הפילוסופיה הפוליטית, והדיאלוגים של אפלטון היו הצורה הטהורה ביותר של הטיפול הפוליטי בפילוסופיה.
זאת מכיוון שעיסוקם היחיד היו חייו ומותו של סוקרטס – הפילוסוף המשמעותי ביותר בעבור שטראוס ורבים מתלמידיו.
שטראוס ערך הבחנה בין "פילוסופים" לבין "משכילים" וקרא לעצמו משכיל, ולא פילוסוף.
באחד מספריו כתב "כיום, רוב רובם של אלה הקוראים לעצמם פילוסופים, הם לא יותר ממשכילים זהירים, שיטתיים ולחלוטין לא נועזים".
לצד דבריו אלה, הוא טען כי לא רק שההוגים הגדולים נועזים, אלא שהם גם רואים את המלכודות הטמונות במקומות שבהם רואה המשכיל קרקע מוצקה.
לשיטתו של שטראוס, יש למשכילים זכות קיום מכיוון שההוגים הגדולים חלוקים ביניהם על נקודות מהותיות, ואלה מאפשרות למשכילים להתחבט ביניהם ולנסח את השערותיהם.
חלק ניכר מהפילוסופיה של שטראוס היא תגובה לעבודותיו של מרטין היידגר.
הוא כתב שיש תחילה להבין את מחשבתו של היידגר ולהתעמת עימה לפני שניתן יהיה לנסח כל תאוריה פוליטית מודרנית.
בשביל שטראוס, אפלטון שימש יריב שקול להיידגר.
שטראוס התקרב באופן חלקי לרעיונותיהם של פרידריך ניטשה וסרן קירקגור באמצעות הבנתו את היידגר.
הוא קטלג את הרעיונות האלה תחת הרובריקה "אקזיסטנציאליזם", תנועה שהייתה לדבריו, בעלת "היקף חלש" אך "מרכז קשוח".
הוא כתב שניטשה היה לפילוסוף הראשון שהבין נכונה את הרלטיביזם, רעיון שמקורו בהיסטוריציזם ההגלייני.
שטראוס הזדהה הרבה יותר עם הפחד של ניטשה מפני נבואתו של הגל בדבר סוף ההיסטוריה (דבר שמשמעותו הייתה, מן הסתם, גם סוף לפילוסופיה ולמדעי הטבע), מאשר עם אמונתו של היידגר שגרס שניהיליזם, אם יובן כהלכה, טומן בחובו את האפשרות לגאולתה של האנושות.
מפעלו הספרותי של שטראוס רחב היקף, להלן סקירה של כמה מספריו:
את הספר הזה, שראה אור בשנת 1953, פותח שטראוס בביקורת על האפיסטמולוגיה של מקס ובר, ממשיך עם עיסוק קצר ברלטיביזם של מרטין היידגר (את זאת הוא עושה מבלי לציין את שמו של היידגר באופן מפורש), עובר לדיון בהתפתחותה של "הזכות הטבעית" ומנתח את הגותם של תומאס הובס וג'ון לוק.
הוא מסיים את ספרו בביקורת על ז'אן-ז'אק רוסו ואדמונד בורק.
במרכז הספר עומדים חלקים הדנים בפילוסופיה הפוליטית הקלאסית, דהיינו הגותם של אפלטון, אריסטו וקיקרו.
קובץ מאמרים זה מהווה מבוא למחשבתו של שטראוס.
בספרו "ביקורת הדת של שפינוזה" מראה שטראוס כי למעשה, קיימת "מסורת שלמה של ביקורת הדת" ושפינוזה הוא חוליה חשובה, אך לא היחידה באותה שרשרת.
אם לדייק, שטראוס מציין שהפילוסוף אפיקורוס, ש"קנה המידה היחיד" שלו הוא הנאה כטוב המוחלט, "הוא המקור החשוב ביותר לביקורת הדת במאה ה-17" (שבה חי שפינוזה).
שטראוס מסביר שההתנגדות לאמונה בהתגלות מקורה בכמה מהלכים נפשיים: "אחת, העניין בשלום הנשמה, שמקורו אפיקוראי, נסוג ומפנה את מקומו למטרת השלום החברתי; שתיים, הדת נדחית לא רק בשל החרדה שהיא גורמת; היא נדחית גם, ובראש ובראשונה, בשל התקוות הדמיוניות שהיא מעוררת.
שלוש, האמונה במעשים האנושיים, בעבודה, בתרבות, בקידמה, נוגדת את האמונה בשלמותו הראשונית של האדם, את ההתגלות ואת האמונה באותה התגלות".
בשנת 1952 פרסם שטראוס את חיבור המופת שלו, אסופת המאמרים "רדיפה ואומנות הכתיבה" (Persecution and the Art of Writing).
באסופה זו הציג שטראוס תזה לפיה פילוסופים לאורך כל הדורות, השתמשו בכתיבה אזוטרית, כלומר מסתירה, כדי להימנע מכך שהמדינה או מוסדות הדת ירדפו אותם בגין דעותיהם.
מטרת סגנון כתיבה זה הייתה להגן על החופש והביטחון של הפילוסוף מחד, אך גם על יציבות החברה מאידך.
שיטה זו היא שיטת כתיבה ברמז שמתפתחת בתנאי לחץ או דיכוי חברתי או מדיני, או גם מתוך חשש המחבר להזיק לחברה.
צורת הכתיבה האזוטרית נועדה להעלים תוך כדי גילוי ולגלות תוך כדי העלמה.
היא נועדה להביע דעות הטרודוכסיות, או דעות המנוגדות לדעות המסורתיות שבחברה, באוזני מי שמסוגל להבינן, ובד בבד להגן על הדעות המסורתיות באוזני אלה שאינם מסוגלים להבין אלא את הדעות המסורתיות.
בלב הכתיבה האזוטרית טמונה ההנחה שיש אמיתות שיכולות לפגוע באנשים אחרים, אם יביעו אותן בפומבי, ועל כן אותם אנשים ירצו לנקום את נקמתם.
שטראוס רואה את הכתיבה האזוטרית כניסיון של היוצר לתקשר עם קהל מוגדר – "הפילוסופים בכוח", דהיינו, אלה שיש ביכולתם להפוך ביום מן הימים לפילוסופים בפועל.
הוא הגיע להשערתו זו על בסיס ניתוח וחקר כתביהם של אפלטון, אל-פאראבי והרמב"ם.
כשמאמריו על סגנון הכתיבה האזוטרי ראו אור בפעם הראשונה, התזה הזו הייתה חידוש של ממש ופריצת דרך בחקר הפילוסופיה היהודית והכללית כאחד.
ככל שחלפו השנים, שטראוס החל להתעמק עוד ועוד בשיטת כתיבה זו, אשר הייתה, לדעתו, דרכם של הפילוסופים לתקשר עם עמיתיהם הפילוסופים, ובעיקר עם עמיתיהם הפוטנציאליים – "הפילוסופיה בכוח".
שטראוס סבר שהטקסט האזוטרי הוא הטקסט המתאים ביותר ללימוד פילוסופיה.
במקום פשוט לסכם את מחשבותיו של הפילוסוף, הטקסט האזוטרי הכריח את התלמיד לחשוב עליו ולחדור לעומקו בכוחות עצמו, אחרת לא היה לו כל סיכוי להבינו.
כלומר, לא זו בלבד שסגנון כתיבה זה שימש כלי לימודי להכשרתם של פילוסופים פוטנציאליים, אלא גם מנע מתלמידים שלא היו מוכשרים דיים לעוות את המסר הפנימי שבטקסט.
שטראוס סבר שאחת הסכנות לפוליטיקה היא הסכנה שמא תלמידים יסגלו לעצמם רעיונות מסוכנים מהר מדי, לפני שיבינו את כוונתו האמיתית של מחברם.
דוגמה לכך ניתן לראות בסיפורו של אלקיביאדס, תלמידו של סוקרטס, שגרם לא מעט צרות למורו.
לשיטתו של שטראוס, שיטת כתיבה זו צריכה להיות נהוגה בימינו בדיוק כפי שהייתה נהוגה בימי קדם.
למעשה, שטראוס סבר כי הפילוסופיה הציעה את דרך הלימוד ה"אקזוטרית", או המועילה, לצד דרך הלימוד "האזוטרית", או האמיתית, שהייתה נסתרת מעיני הקורא הממוצע.
קיימת סברה כי שטראוס עצמו נהג לכתוב כתיבה אזוטרית, היות שרבים מכתביו קשים להבנה ולעיתים אף מסתוריים.
נקודה זו מהווה סלע מחלוקת בין חוקריו של שטראוס.
מחלוקות רבות אופפות את הדרך הנכונה להבנת פירושיו של שטראוס את הקאנון הפילוסופי הקיים.
שטראוס עצמו האמין שעבודותיהם של פילוסופים רבים הכילו הן את הממד האקזוטרי והן את הממד האזוטרי.
עובדה זו חמקה, לדבריו, מעיניהם של רבים מחוקרי הפילוסופיה בימינו.
ניתן לומר כי הדוגמה הבולטת לחיבור הכתוב בשיטה האקזוטרית/אזוטרית היא "המדינה" של אפלטון.
שטראוס האמין שאין זה נכון לקרוא את דבריו של אפלטון כהצעה לכינון משטר אידיאלי הלכה למעשה (דבריו אלה של שטראוס עומדים בניגוד גמור, לדוגמה, לדעתו של קרל פופר).
לדעתו של שטראוס סגנון הכתיבה האזוטרי/אקזוטרי הפסיק להיות בשימוש החל מימיו של קאנט.
שטראוס ראה את הפוזיטיביזם, ובאופן כללי יותר את ההבחנה בין עובדות לערכים, כמוטעים ומזיקים.
כדי להוכיח את טענתו, חקר שטראוס את ההבחנה הזו מהשורש – מפילוסופיית הנאורות של מקס ובר, שעליו אמר שטראוס כי הוא בעל "נפש רצינית ואצילית".
רצונו של ובר היה להפריד בין ערכים למדע; רצון שנגזר, לדבריו של שטראוס, מהרלטיביזם של ניטשה, שממנו ובר הושפע עמוקות.
אליבא דשטראוס, פוליטיקה אינה דבר שניתן ללמוד ממרחק.
לדעתו, לא ייתכן כי יהיה ביכולתו של חוקר מתחום מדע המדינה לחקור את הפוליטיקה בעין מדעית נטולת ערכים.
הפוזיטיביזם שיירש את המסורות של אוגוסט קונט ומקס ובר בכך שניסה לערוך שיקולים נטולי ערכים כביכול, נפל במבחן הצדקת קיומו, היות שלצורך כך הוא נדרש לניתוח ערכי.
בעוד שהליברליזם המודרני הציב את המרדף אחר חירות הפרט בראש סולם העדיפויות, הרגיש שטראוס כי צריך להיות עניין רב יותר לבעיית המצוינות האנושית והיושר הפוליטי.
באמצעות כתביו העלה שטראוס ללא הרף את השאלה: כיצד ובאיזו מידה, חירות ומצוינות יכולות להתקיים זו לצד זו?
מבלי להכריע בנושא זה, סירב שטראוס להסתפק בכל פתרון פשטני או חד-צדדי לשאלתו של סוקרטס: מה טוב לאדם ולעיר?
שטראוס שם לב לעובדה שההוגים החשובים ביותר, החל מאפלטון, העלו את השאלה: "האם פוליטיקאים טובים יכולים להיות ישרים, ובד בבד עדיין להשיג את המטרות הנחוצות לחברה שבה הם חיים".
שטראוס רומז על כך, כאשר הוא מבקש מקוראיו לשקול האם "שקרים אצילים" יכולים לשחק תפקיד כלשהו באיחוד והנהגת הפוליס.
האם יש צורך ב"מיתוסים" כדי לספק לאנשים משמעות ותכלית לחייהם, ולהבטיח בכך חברה יציבה?
או שמא "אמיתות קטלניות", כלשונו של ניטשה, יכולות לפרוח בחברה מבלי מפריע?
וכפועל יוצא מכך: האם יש גבול לפוליטי, ומה יכולים לדעת כולם?
שטראוס דן בדיוק בנושא זה בספרו "העיר והאדם", כאשר הוא דן ב"מיתוסים" הנדרשים לכל מדינה, כפי שמוסר אותם אפלטון בראשי פרקים בדיאלוג "המדינה".
שטראוס פורש על ידי אנשי מחקר רבים כמי שתומך ב"שקרים אציליים", דהיינו במיתוסים שבהם משתמשים מנהיגים פוליטיים המחפשים לשמור על חברה מלוכדת.
אליבא דשטראוס, קרל פופר בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" טועה ומטעה, היות שהוא סבור כי בהתייחסו למדינה האידיאלית הציע אפלטון רפורמה במשטר הקיים.
שטראוס סבר כי המדינה עליה דיבר אפלטון לא הייתה מדינה טבעית, היות שהיא הייתה נטולת ארוס, או צרכים גופניים, ועל כן לעולם לא הייתה יכולה להדריך פוליטיקאים במובן שפופר טען.
למעשה, שטראוס חשד בכל מה שהוצג כפתרון לבעיות פוליטיות או פילוסופיות עתיקות יומין.
הוא דיבר על הסכנה שבניסיון לפתור אחת ולתמיד את הוויכוח הנצחי בין הרציונליזם לבין המסורת בפוליטיקה.
שטראוס ראה בתקופה המודרנית עדות לכישלון רעיון הקדמה, בעיקר מכיוון שהקדמה האינטלקטואלית לא לוותה בקדמה חברתית.
האדם כבש את הטבע, אך לא התקדם בידיעת הטוב.
לכן, משבר המודרניות הוא, בראש ובראשונה, משבר ערכים, משבר המוסריות.
כדי לחדש את הבסיס המוסרי האנושי קרא שטראוס לצאת כנגד הניהיליזם ולחזור לגישות שהיוו את שני היסודות של התרבות המערבית: היהדות ויוון (בעיקר למשנתו של אפלטון).
המשותף לשתי גישות אלה הוא הבסיס המוסרי שהן מספקות מתוך יצירת זהות בין הצדק לבין הציות לחוק.
אומנם קיים הבדל תהומי ביניהן, שכן החוק היהודי הוא חוק אלוהי בעיקרו, המבוסס על התגלות של חוקיות עליונה ונשגבת למתי מעט בעולמנו; ואילו החוק היווני הוא חוק טבעי, הנובע מתוך חקירת חוקי הטבע.
עם זאת, בשני המקרים האיזון החברתי, היינו הצדק, יושג עם ציות לחוקים האמורים.
חקירת שילובן של שתי גישות מוסר אלה (מוסר ההתגלות ומוסר התבונה) בתוך התרבות המערבית, הביאה את שטראוס להכיר בניגודים המהותיים המתהווים מתוך שילוב זה: ירושלים/אתונה, דת/פילוסופיה, התגלות/תבונה, מעשה/מחשבה.
שטראוס סבר כי ניסיונות המיזוג תמיד יידונו לכישלון: כפי שהדת אינה יכולה להפריך את הפילוסופיה, כך גם הפילוסופיה, וזה מה שחשוב, אינה יכולה להפריך את הדת.
אך ויכוח נצחי זה הוא שמשמר את החיוניות שבתרבות המערבית.
טיעונו העיקרי של שטראוס היה שאין בידי המדע והפילוסופיה להפריך או להוכיח את הגרעין המסתורי שטומנת בחובה דת ההתגלות; בכך, הוא גונן למעשה על אותה דת מפני הפרכה.
"למעשה, שטראוס הציע לחזור ליהדות ה'מקורית', ליהדות המקראית, ליהדות כדת של התגלות.
כמו היידגר, גם שטראוס סבור כי התרופה לניהיליזם היא חזרה אחורה.
כמו היידגר, גם שטראוס מבכר, בסופו של דבר, חזרה למה שקדם לאפלטון על חזרה לאפלטון עצמו: במקרה של היידגר, זו המחשבה הפרה-סוקרטית.
במקרה של שטראוס, זו היהדות המקראית."
בשנות ה-80 של המאה ה-20, תנועת השמרנות החדשה וביניהם תלמידו פול וולפוביץ ראו בשטראוס את המורה שלהם.
בספרו של דייוויד פרום "הקץ לרוע" שנכתב יחד עם ריצ'רד פרל מתואר ליאו שטראוס כמורה הדרך של התפיסה השמרנית החדשה.
אך בתו, וכן חוקרים נוספים, כתבו שהרעיון של שלטון כלשהו בכוח היה רחוק מדעותיו של שטראוס, ושהוא סלד מכל סוג של שלטון בלעדי – אשר במהלך המאה ה-20 התגשם הן באידאולוגיה הנאצית והן בקומוניסטית.
ליאון דיציאן (17 בנובמבר 1911 – 1 במרץ 1984) היה חבר הכנסת ואיש ציבור.
(דיציאן נולד ב-17 בנובמבר 1911 בעיר יאנוב שבגליציה האוסטרו-הונגרית (כיום איבאנו-פרנקובה באוקראינה), משפחתו היגרה לוויה כאשר היה בן שנתיים.
הוא גדל בווינה ולמד שם משפטים באוניברסיטה במשך שנתיים, והוסמך מאוחר יותר לעורך דין.
היגר לפלשתינה (א"י) בשנת 1935.
דיציאן נבחר לכנסת השמינית ב-1974 מטעם הליכוד.
בין פעילויותיו הציבוריות, היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות וחבר במוסדות המרכזיים של המפלגה הליברלית.
ליאון בוטשטיין הוא מוזיקולוג, פדגוג ומנצח יהודי אמריקאי, יליד שווייץ, ונשיא בארד קולג' (מאז 1975).
בוטשטיין מכהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית האמריקאית החל משנת 1991, ובין השנים 2003–2011 כיהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית ירושלים.
בוטשטיין הוא בימינו מנצח אורח ראשי של התזמורת.
הוא משמש כנשיא-שותף של האוניברסיטה המרכז-אירופית, בבודפשט, בהונגריה.
ליאון בוטשטיין נולד בציריך כילדם השלישי של זוג רופאים יהודים רוסים-פולנים שאיבדו את משפחתם בגטו ורשה.
משווייץ היגרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה בריוורדייל.