tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מציע שאבות ההיסטוריה היהודית לא היו יהודים כלל אלא הדמויות המייסדות של ההיסטוריוגרפיה כמו נייבור וראנקה שיצקו לתוך הכתיבה על אירועי העבר מימד של אובייקטיביות וריחוק.
זכור: היסטוריה יהודית וזיכרון יהודי
הספר "זכור" פורסם לראשונה ב-1982, הוא מהווה את אחת העבודות החשובות ביותר בהיסטוריה ובהגות היהודית בתקופה שלאחר השואה, זכה להתייחסויות רבות, בעיקר משבחות, הוצא לאור מחדש במהדורה רכה ומורחבת בשנת 1989 ותורגם לשש שפות (עברית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית).
הספר כורך ארבע הרצאות שמתגלמות כארבעה מאמרים ומתאר את יחסי הגומלין בין הידע ההיסטורי לזיכרון הקולקטיבי היהודי, מהעת העתיקה לעת החדשה.
הוא ראה אור במקביל לסדרת הספרים בת שמונה הכרכים אותה ערך פייר נורה Les lieux de momire, שדנה באותו נושא.
השאלה המרכזית העולה ב"זכור" היא האם יכולה הזהות היהודית לשרוד את העידן המודרני.
אב-הטיפוס של הזהות היהודית המודרנית עבור ירושלמי הם האנוסים, להם הוא הקדיש את המונוגרפיה הראשונה שלו.
האנוסים לדעתו היו הראשונים שחיו בשני עולמות שונים ומנוגדים בהם התגלעו קונפליקטים, בדומה לאלו המתרחשים אצל היהודי בן-ימינו.
כל אחד מהפרקים ב"זכור" מתמקד בתקופת זמן מסוימת.
בפרק הראשון דן ירושלמי בספרות התנכ"ית והרבנית בניסיון להסביר איך הבינו היהודים של העת העתיקה את ההיסטוריה.
לדעתו עם ישראל העתיק היה הראשון שהקנה משמעות מכרעת להיסטוריה.
עד ההגות הישראלית הקדומה לא היה קיים מאבק כאוטי ומיתי בין האלים הפגניים, ובתנ"ך לעומת זאת, המשקל עבר לרצון האלוהי של הבורא ולרצון החופשי של בני אדם, שלעיתים התעמתו זה עם זה.
ההיסטוריוגרפיה המקראית שיקפה את המאבק ההיסטורי הזה וזוהי הסיבה לדעת ירושלמי שבגינה נצטוו בני ישראל ב-169 מקרים בתנ"ך "לזכור".
הציווי של "זכור" משקף את האמונה היהודית העתיקה שמעשי העבר חושפים את נוכחות האל, היוצק לתוכם משמעות.
פעולת הזכירה, שחלה על הרגעים החשובים של עם ישראל, הרכיבה את הזהות הקולקטיבית שלו.
לדעת ירושלמי בעוד שהרודוטוס היה אבי ההיסטוריה, הרי שאבות 'משמעות ההיסטוריה', היו היהודים.
לדעת ירושלמי אובדן הריבונות הפוליטית, בנפול בית שני הצמית את הכתיבה ההיסטורית של אירועים היסטוריים וצבאיים (שהתבטאה עד אז בספרי שמואל, מלכים ודברי הימים במקרא ובספריו של יוסף בן-מתתיהו).
התנ"ך מספק לדעתו, ליהודים של שלהי העת העתיקה וימי הביניים, את כל ההיסטוריה הדרושה להם, את כל "מבנה האב" שלה והוא גדוש באירועים מופתיים שמסייעים להם להבין את הקורות אותם לאורך ההיסטוריה.
ההיזכרות בעבר נהפכה לטקסית בצורת תפילות וחגים והללו הפכו לכלי הקיבול של הזיכרון היהודי בימי הביניים.
הפרק האחרון ב"זכור" הוא שעורר את מרב ההדים האינטלקטואליים והציבוריים.
הוא דן בעת החדשה שהפכה לעידן ההיסטורי שבה הכול נבחן תחת משקפיים היסטוריות.
לכאורה מחקר שיוצא מפרספקטיבה זו יכול לספק לעם ישראל הבנה טובה יותר לגבי השאלה- מאין הוא הגיע, אך למעשה הוא גובה לדעת ירושלמי, מחיר כבד.
הגישה החילונית החדשה לעבר, מפחיתה את המונומנטלי להיסטורי בלבד.
התוצאה היא היפוך תפישתי: אין עוד ההיסטוריה צריכה להיות ישימה לצרכיה של היהדות, אלא היהדות חייבת להוכיח את תקפותה בשביל ההיסטוריה.
ירושלמי מציין שהשואה הולידה יותר מחקר היסטורי מאשר כל תקופה אחרת בתולדות עם ישראל, עם זאת היא לא ענתה על השאלה מדוע התרחש הפתרון הסופי וגם לא הציבה ניסוח מחודש ומספק לזהות היהודית הקולקטיבית.
הוא סבור שחולשת המתודה ההיסטורית הולכת אחורנית הרחק ממלחמת העולם השנייה והיא שיקוף של המודרניות שפושה בתרבות האירופית מעל מאה שנה.
"זכור" הניב סדרה ארוכה של ביקורות ודיונים מפי מלומדים רבים, והוליד שטף של עבודות העוסקות בתודעה ההיסטורית ובהיסטוריוגרפיה של היהודים.
משה של פרויד: יהדות סופית ואינסופית
בספר זה מנסה ירושלמי להבין מחדש את הניתוח השנוי במחלוקת של פרויד במאמרו "משה האיש ואמונת הייחוד", פרויד כתב את המאמר ב-1939, בעיצומו של המסע הנאצי נגד היהודים והוא פותח אותו בהצעה שהמונותאיזם לא היה רעיון יהודי.
במקום זאת טוען פרויד שהמונותאיזם היה המצאה של פרעה אמנחותפ הרביעי, שהרעיון שלו לא קנה שביתה אצל ההמונים המצריים.
על מנת להפיח רוח חיים בעקרונות הדת המונותאיסטים החדשים, ניסה אציל מצרי בשם משה לשתול את הרעיונות בשבט השמי המדוכא שחי אז במצרים, השבט התקומם והרג את משה.
לאחר מכן רעיון הרצח דוכא, אפילו לאחר שהמונותאיזם הותך לתוך מערכת החדשה של היהדות אותה קיבל על עצמו אותו השבט.
ירושלמי מציין הוגים שונים שסברו שניתוחו של פרויד את משה מבטאים הכחשה עצמית של היהדות.
הוא שואל את עצמו כיצד ייתכן שיהודי גאה בעצמו כמו פרויד יכול להתכחש לעמו ולמונותאיזם, מקור תרומתם הגדולה לציוויליזציה, או למשה, מנהיגו הבולט, כל זאת בתקופה שהעם היה זקוק ביותר למקורות השראה, עת ענני אימת הנאצים רבצו מעל יהדות אירופה.
לדעת ירושלמי לא היה בכוונת "משה" של פרויד להפחית מחשיבותה של היהדות או להתכחש אליה, להפך, הוא התכוון לבחון את מקורות היהדות העתיקה באופן מדויק, על מנת להבהיר מה נתן ליהודים את האופי המיוחד שלהם.
לדעתו של ירושלמי פרויד היה בעל ידע עמוק ומגוון בתרבות ובהיסטוריה היהודית, הרבה יותר ממה שהוא מספר לנו.
הוא מזהה בפרויד יסוד למרקיאני, אמונה שמאפייני הקבוצה היהודית הועברו הלאה מדור לדור, אפילו בשעה שהם שונו למראית עין בתגובה לנסיבות המשתנות.
לדעתו של ירושלמי פרויד החזיק בדעה ה"פסיכו-למרקיאנית" שלפיה קבוצה מוסרת זכרונות קולקטיביים באמצעות האבולוציה, דרך התת-מודע.
רעיון זה לדעת ירושלמי לא היה רק ניתוח, אלא גם הסבר ומתן זהות ליהדות שלו.
לדעתו פרויד מדגים את תכונותיו של "היהודי הפסיכולוגי", כשהוא חולק עם אחיו היהודים מספר תכונות ובהן: אינטלקטואליות וחשיבה עצמאית, דאגה לצדק חברתית, עמידה אל מול רדיפות ורגישות גבוהה לאנטישמיות.
ירושלמי סבור כי פרויד היה רחוק מהכחשה עצמית של יהדותו אל מול הלחץ החברתי וכי הוא היה יהודי בעל תודעה וגאווה מהסוג הפסיכולוגי.
לדעת ירושלמי "היהודי הפסיכולוגי" הוא גם תוצר וגם תגובה של כוחות המודרניזם שהתפשטו בקהילה היהודית ובזיכרון הקולקטיבי שלו.
זכור: היסטוריה יהודית וזיכרון יהודי, תרגם מאנגלית: שמואל שביב, עם עובד, תל אביב, 1988.
משה של פרויד: יהדות סופית ואינסופית, תרגם מאנגלית: דן דאור, הוצאת שלם, ירושלים, 2006.
יוסף זימן (י"ח בניסן תרמ"ב, 28 באפריל 1882 – ו' באייר תשכ"ט, 24 באפריל 1969) היה מייסדה של שכונת נחלת יצחק בתל אביב, 'מוכתר' השכונה וראש ועד התושבים במשך יובל.
זימן היה איש ציבור, ממנהיגי יהדות ליטא ויושב-ראש איגוד יוצאי ליטא בישראל.
זימן נולד בעיר פיליפובה שבפלך סובאלק שבצפון-מערב רוסיה (ליטא).
סבו, חיים זימן, היה בעל אחוזות.
אביו, זאב זימן, היה פרנס הקהילה וביתו שימש אכסניה לשד"רים שבאו בארץ ישראל.
המשפחה הייתה בעלת זיקה עמוקה לארץ ישראל ולתנועה הציונית.
בבחרותו למד זימן בישיבת סלבודקה ובישיבת טלז.
לאחר נישואיו לשושנה לבית רבינוביץ ממרטש (1882–1964), החל לעסוק במסחר יערות.
במלחמת העולם הראשונה שהה בווילנה, וממנה עבר לברלין.
לאחר המלחמה שב עם משפחתו לקובנה, והיה בעל חברה גדולה למסחר בפחם.
במקביל עסק בפעילות ציונית ענפה.
בשנת תרפ"ג (1923) יזם רכישת קרקע בארץ ישראל והקמת יישוב עבור יהודי קובנה.
הוא כינס אספה בבית רבה של קובנה, הרב אברהם דוב כהנא שפירא; היה זה הצעד הראשון שהוביל בסופו של דבר להקמת שכונת נחלת יצחק.
בחודש ניסן תרפ"ג (1923) נסע במסגרת מסע שנערך מטעם העיתון "די אידישע שטימע", שם עבד, לארץ לישראל, כנציג האגודה שהקים, לשם רכישת הקרקע עבור חברי האגודה.
הוא שב לקובנה, וכעבור שנה חזר ארצה להשלמת העסקה: בעזרת חברת "גאולה" ובעזרת מנהלה בצלאל יפה הסדיר את קניית השטח שמעבר לוואדי מוסררה, שעליו נבנתה השכונה.
באדר תרפ"ה (1925) עלה סופית עם משפחתו לארץ ישראל, ועמד בראש מקימי השכונה, שנקראה על שם הרב יצחק אלחנן ספקטור, רבה הראשי של קובנה.
זימן בנה את הבית הראשון בנחלת יצחק והיה מראשוני בעלי משק חלב באזור תל אביב.
במשך שנים שימש ה'מוכתר' של השכונה וראש ועד התושבים שלה והיה ממקימי מוסדותיה הציבוריים.
זימן היה פעיל במסגרות ציבוריות שונות.
ב-1925 היה ממייסדי איגוד יוצאי ליטא בישראל, וכיהן כיושב-ראש הארגון.
היה ממייסדי "בנק קרדיט גומלין", וכמו כן היה פעיל בחברה קדישא בתל אביב.
בשנת תש"ז (1947) פרסם את תולדות הקמת נחלת יצחק – "עם נחלת יצחק בראשיתה".
זימן נפטר באפריל 1969, בגיל 87. נקבר לצד אשתו בבית העלמין נחלת יצחק.
שנתיים לאחר מותו, בשנת 1971, הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו במרכז השכונה.
לזימן נולדו שני ילדים: יצחק ואביבה (ליובה).
בנו יצחק זימן השתתף בפעולות הבריגדה היהודית באירופה, ולאחר הקמת המדינה התגייס לצה"ל, שימש בתפקידי פיקוד שונים והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
עם נחלת יצחק מראשיתה: פרשת הוסד השכונה נחלת יצחק ליד תל אביב, על שם רבי יצחק אלחנן מקובנה / זכרונות אחד המיסדים תל אביב: הוצאת ספרית ראשונים (דוד תדהר), תש"ז.
הגדת העשור: לתקומת מדינת ישראל (ה' אייר תש"ח - ה' אייר תשי"ח), נחלת יצחק: [חמו"ל], תשי"ח.
בר מצווה: פרפראות לתקומת מדינת ישראל (תש"ח - ה אייר - תשכ"א), נחלת יצחק: י.
שירים הומוריסטיים, תל אביב: דפוס הפועל המזרחי, תשכ"ז.
יוסף (יוסי) זכריה (1945 – 16 בנובמבר 2017) היה ניצב במשטרת ישראל ומפקד המשמר האזרחי.
זכריה נולד ברומניה ועלה לישראל בשנת 1963. בשנת 1964 התגייס למשמר הגבול ושירת בגזרת חברון כמפקד מחלקה, קצין מבצעים ומפקד פלוגה ב'.
בשנת 1975 עבר למשטרת ישראל והיה מראשוני השוטרים באגף המבצעים של מרחב הנגב.
לאחר שירות כראש לשכת מבצעים וקצין מבצעים מונה בשנת 1981 למפקד תחנת באר שבע.
בשנת 1984 מונה זכריה למפקד נפת עזה ובשנים 1984–1987 היה מפקד מרחב לכיש.
בתקופה זו הוקמה יחידת המשמר האזרחי הראשונה בקרב החסידות באשדוד.
בשנת 1989 מונה זכריה לקצין המבצעים של המחוז הדרומי ובשנת 1990 לסגן מפקד מחוז מרכז.
בשנת 1993 הועלה לדרגת ניצב ומונה למפקד המשמר האזרחי, בראשו עמד עד 1996. בראשות המשמר האזרחי ליווה את הקמת השלוחות הראשונות ביהודה ושומרון, כתיבת ועדכון נוהלי המשמר האזרחי והקמת זק"א.
בשנת 1998 סיים את שירותו ולאחר מכן התמנה למנכ"ל חברת אבטחה והיה חבר ועדות קרואות בלוד ובערערה.
יוסף חזנוביץ (22 באוקטובר 1844 הורדנה, בלארוס – 21 בדצמבר 1919 יקטרינוסלב, אוקראינה) היה רופא יהודי-ציוני וביבליופיל, ממייסדי "מדרש אברבנאל" (כיום הספרייה הלאומית של ישראל).
אביו, אהרן, היה סוחר שנעדר הרבה מן הבית.
אמו נפטרה כשהיה עוד ילד.
אחרי מות אמו העביר אותו אביו לידי הוריו כדי שיגדלו אותו.
סבו וסבתו היו אנשים יראי שמיים וסבתו הייתה ידועה במעשיה הטובים.
הוא התחנך, בתחילה, בחדר ואחרי תום לימודיו שם החליט לדאוג לעתידו וללמוד מקצוע שיפרנס אותו.
לשם כך הוא למד רוסית בעצמו והתקבל לגימנסיה.
אך הוא לא סיים אותה מכיוון שהכריחו אותו לכתוב בשבת ולכן עזב אותה.
עם זאת, כדי למנוע שערורייה הוא קיבל תעודה שסיים חמש שנות לימוד בגימנסיה.
לאחר מכן נסע לקניגסברג שם השלים את לימודיו והתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת קניגסברג.
בזמן לימודיו באוניברסיטה עבד חזנוביץ' בבית החולים המקומי.
ב-1872 סיים את לימודיו בהצטיינות.
הוא חזר לרוסיה והתחיל לעבוד כרופא בסנקט פטרבורג עד 1878. לאחר מכן עבד כרופא בגרודנה.
ב-1877 נשא לאישה את פרניה וילבושביץ, אחותה של מניה שוחט, אך שנים ספורות אחרי החתונה התאבדה אשתו.
הוא לא נישא פעם נוספת ואימץ ילדה.
ב-1878 התיישב חזנוביץ בביאליסטוק ושם חי את רוב חייו.
בעבודתו כרופא התפרסם כמי שמטפל במסירות בעניים.
פעמים רבות לא היה לוקח שכר ממטופליו ולעיתים אף השאיר כסף לחולה כדי שיוכל לקנות את התרופות אותן רשם.
בנוסף לעבודתו כרופא עסק רבות גם בענייני ציבור.
הוא היה ממקימי אגודת חובבי ציון שנוסדה בביאליסטוק ב-1882. באותה שנה, אחרי הפרעות בדרום רוסיה הסופות בנגב עשה רבות למען הנפגעים בפרעות.
הוא גם היה בין התומכים הנלהבים במועמדותו של הרב שמואל מוהליבר לכס הרבנות בביאליסטוק משום שהרב תמך בתנועת חובבי ציון.
אחרי בחירתו של מוהליבר נעשה חזנוביץ ליד ימינו ושניהם נבחרו לייצג את העיר בוועידת חובבי ציון שנערכה בקטוביץ בשנת 1884. ב-1890 יצא חזנוביץ יחד עם הרב מוהליבר למסע בארץ ישראל.
מטרת הנסיעה הייתה לבחון את מצב היישוב הישן והחדש.
במסגרת זאת הם נפגשו עם מנהיגי היישוב, ביניהם אליעזר בן-יהודה.
חזנוביץ השתתף בכל הקונגרסים הציוניים, מלבד הראשון, עד מותו.
בנוסף לכך היה חזנוביץ בין השנים 1885–1887 יושב ראש של אגודת לינת צדק שמטרתה הייתה לסייע לחולים.
ב-1916 עזב חזנוביץ, בשל הכיבוש הגרמני, את ביאליסטוק ועבר ליקטרינוסלב שם גם נפטר.
בסוף חייו חי חיי עניות ונפטר בבית אבות מקומי ב-1919 מדלקת ריאות.
מפעל חייו היה יצירת הבסיס לאוסף הספרייה הלאומית בירושלים.
בפגישתו בירושלים ב-1890 עם מנהיגי היישוב הם הציעו לו להקים ספרייה בירושלים.
הרעיון להקים ספרייה לאומית בירושלים קדם לחזנוביץ.
כבר ב-1875 ניסו כמה משכילים, ביניהם ישראל דב פרומקין, אברהם משה לונץ ועוד כמה להקים ספרייה שקראו לה, לכבודו של משה מונטיפיורי, "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי", אך הספרייה לא הצליחה, בין השאר בשל חרם שהטילו עליה הרבנים של ירושלים ובראשם ר' שמואל סלנט משום שהיו בה ספרי מינות.
בעקבות החרם ביקש מונטיפיורי שיסירו את שמו משם הספרייה.
ניסיון נוסף היה של לשכת בני ברית בשנת 1892.
יוזמי הספרייה היו ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אפרים כהן, ר' חיים הירשנזון, ר' אברהם משה לונץ, דוד ילין וזאב יעבץ.
כאמור נפגש אתם חזנוביץ ב-1890 והוא קיבל את עצתם לעזור בבניית הספרייה הלאומית.
חזנוביץ היה אספן ספרים וביבליופיל עוד משנות השמונים.
ההצעה של מנהיג בני ברית קסמה לו כאספן והוא הפך את הרעיון למרכז חייו והקדיש לו את רוב זמנו וכספו.
הוא התחיל לאסוף ספרים, תמונות וכל דבר שנראה לו שצריך להיות בספרייה לאומית.
את חזונו הוא פרסם ב-1899 ב"מכתב להזכיר" שפרסם המהווה גם היום את התשתית הרעיונית לבחירת האוסף:
"בירושלים זאת יבנה בית גדול, רם ונשא ובו יאָצר כל פרי רוח ישראל מיום היותו לגוי.
כל הספרים הכתובים עברית וכל הספרים בכל הלשונות המדברים על היהודים ותורתם.
כל הכתבים והציורים הנוגעים אל חייהם או שצריכים לפי דעת חרשי צירים להתנהג בתוכם.
הכל יאצר בבית הגדול הזה, ואל הבית הזה ינהרו רבנינו, חכמינו וכל משכילי עמנו וכל אשר לו לב מבין בספרותנו ורוחו שוקקה ושואפת לתורה ולחכמה ולדעת דברי ימי עמנו וחיי אבותינו.".
ב-1893 באספה שהתקיימה בביתו של חזנוביץ הוחלט לייסד אגודה בשם "בית נאמן" שתאסוף כסף להקמת הספרייה, לקניית ספרים ולדמי משלוח.
היו לחזנוביץ כמה דרישות ממקבלי התרומה:
בהוסד "אוצר הספרים הכללי" בירושלים, עליכם החובה למסור כל ספרי אל אוצר הכללי הזה.
באוצר הכללי הזה יועד חדר מיוחד שבו ימצאו כל ספרַי והחדר הזה יקרא על שמי" גנזי יוסף בירושלים", ואנכי אשתדל כל ימי אי"ה, להרחיב את חדרי ולהגדילו בהוסיפי בו ספרים ישנים וחדשים עד מקום שיכולתי תגיע."
ב-1896 נפתח אוסף גנזי יוסף לקוראים.
אחרי המשלוח הראשון של הספרים הוא פעל עוד ביתר מרץ.
הוא שלח מכתבים לאישים יהודים חשובים על מנת לעניין אותם ברעיון הספרייה.
הוא דרש מסופרים, מו"לים וכדומה לאסוף ספרים אותם ישלחו במתנה לבית נאמן.
אפילו מחוליו הוא לקח ספרים שנראו לו מעניינים.
ה"שיגעון" שלו לרעיון הספרייה היה ידוע בביאליסטוק ולעיתים חולים שלא היה להם כסף לשלם עבור הטיפול היו נותנים לו ספר במקום תשלום, דבר שהתקבל על ידו בסבר פנים יפות.
ב-1899 היו בספרייה, יחד עם ספרי חזנוביץ, כ-15 אלף ספרים אך הם היו עדיין בבניין שכור ולא היה ביטחון שאפשר יהיה לשמור על האוסף.
לשם כך פרסם חזנוביץ את "המכתב להזכיר" (לעיל).
לאיגרתו של חזנוביץ הייתה השפעה ובשנת 1900 יסד מנחם אוסישקין חברה שעסקה בהתרמה לטובת "בית נאמן".
מהם 20,000 בעברית וביניהם כמה ספרי אינקונבולה.
אחרי מותו, נשלחו הספרים אותם אסף לירושלים בעזרת חברת דורשי האוניברסיטה בוורשה.
היה זה אחד ממשלוחי הגדולים ביותר של ספרים לארץ ישראל אחרי מלחמת העולם הראשונה.
אפשר לראות את הספרים אותם תרם גם היום.
על כל ספר שנקנה על ידו יש חותמת 'גנזי יוסף בירושלים'.
חזנוביץ ראה בספרייה מרכז רוחני לעם ישראל בארץ ישראל.
מרכז זה צריך היה לכלול גם מוזיאון, אוניברסיטה ואקדמיה למדעים.
הוא פעל למען הספרייה גם בקונגרסים הציוניים וב-1900 החליט הקונגרס לתת הקצבה שנתית של 1000 פרנק לספרייה.
הסכום הזה וחוסר התמיכה של המוסדות הציוניים בספרייה גרם לו לאכזב גדולה ולרוגז רב.
חזנוביץ היה די מפוכח וידע שהוא לא יראה את הספרייה הלאומית בימי חייו.
עשרים שנה לפני מותו כתב לראובן בריינין:
"מספקני אם אזכה לראות בעיני את הבית הזה, אשר הקדשתי לו כל ימי חיי, אבל דיי אם אהיה בטוח כי אחרי מותי נכון יהיה הבית הזה, שבו יתגלם רוח ישראל במשך גלותו המרה וכל עברי אשר יחפץ לדעת מה פעל רוח ישראל בטהרתו במשך אלפים שנה ימצא בו את מבוקשו."
במרכז ירושלים סמוך למקום ששכנה בו ספריית בני ברית נקרא רחוב לזכרו.
רחוב נוסף נקרא על שמו בדרום תל אביב.
הרב יוסף זכריה שטרן (מכונה הרב הזוכר והגאון מווילנא השאוולאי, ה'תקצ"א – י"א בתשרי ה'תרס"ד, 1831 – 1903), היה רב בשאוולי שבליטא ומחבר פורה (המכונה בדרך כלל על שם ספרו הידוע 'זכר יהוסף').
מחשובי הרבנים והפובליציסטים הדתיים בתקופתו.
נולד בניישטוט-שאקי שבפלך סובאלק לרבי נתן שהיה רב המקום.
לפני מלאות לו 18 שנים נשא לאישה את רבקה, בתו של הרב מרדכי גימפל יפה.
בגיל 20 מונה לרב ביאשינובקה, ולאחר 10 שנים התמנה לרב בשאולאי ובתפקיד זה החזיק במשך 43 שנה עד מותו.
כל ימיו היה חולני וכמעט שלא ירד ממיטת חוליו.
זכה להערכה רבה מגדולי דורו בחייו ולאחר מותו.
גדולי ישראל מכל החוגים הפנו אליו מכתבי שאלות, ביניהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ועוד.
ספרו על הש"ס נדפס בהסכמותיהם של רבנים חשובים, בהם הרב יעקב גזונדהייט הכותב לו: "ועמדתי מרעיד ומשתומם על חריפותו ובקיאותו בים התלמוד בבלי וירושלמי תוספתא עם כל הפוסקים ותשובות מפרשים קדמאי ובתראי".
הרב יצחק יעקב רבינוביץ אמר על קברו: "בקבר זה גנוזים עכשיו ש"ס בבלי וירושלמי, ספרא ספרי תוספתא מכילתא, ראשונים ואחרונים".
הרב חיים מבריסק כותב במכתב תנחומים לחתנו אחר פטירתו: "על גודל צערם שאינו צריך ביאור ושהוא נרגש בכל בית ישראל, כי הורם העטרה מר חמיו הגאון הגדול הצדיק פאר הדור..."
היה מבין המתנגדים החריפים להיתר מכירה החל מהשמיטה בשנת ה'תרמ"ט.
ובלשונו: "לא היה ולא יהיה שום צד היתר לבטל מצות השמיטה".
הצטיין בבקיאות עצומה ומעמיקה בכל ספרות התלמוד וההלכה, הראשונים והאחרונים.
בקיאותו לא הצטמצמה לתחומי הספרות הרבנית הרגילה, אלא גם היה חוקר בתנ"ך, בדקדוק ובהיסטוריה של עם ישראל, ובעל ידיעות רחבות בתחומי מדע שונים.
עובדה זו סייעה בידו להתווכח עם תנועת ההשכלה שהתנגד לה כשווה בין שוים, ופעמים להפריך את טענותיהם.
בספריו תוקף פעמים רבות את הנטייה שהשתרשה להחמיר בכל מקרה של ספק, ומתריע שמתוך חומרה יבואו להקל.
תמך בעקרונות התנועה הציונית וצידד בעד השפה העברית כלשון המדוברת של הלאום.
המליץ לקנות אתרוגים מארץ ישראל, בין השאר מפני שהם מסמלים את העצמאות הלאומית.
נלחם בתוקף מעל גבי "הלבנון" בעשרות מאמרים כנגד ההשכלה וכנגד משה לייב ליליינבלום.
כן התנצח עם יהודה לייב גורדון רבות, ובעקבות כך מסרו תומכיו של שטרן את יל"ג לשלטונות באשמת מרידה.
על אף כל זאת, היה פתוח לדעות שונות, ואנו מוצאים אותו מזכיר בספריו מדברי נפתלי הרץ וייזל, וכן היה בקשרי מכתבים ומחקר עם הרב יעקב רייפמן ועוד.
אחד העם וש"י עגנון מזכירים לשבח את מעלותיו אלו.
פסק בספרו, כנגד דעתם של רבים, שאפשר לצרף רפורמים למניין.
התפרסם מאוד בשל זכרונו הפנומנלי, ועל כך התכנה הרב הזוכר.
זכרונו ניכר בכתביו בציינו בקצרה מראי-מקום רבים, על כך כתב אלתר דרויאנוב ב"ספר הבדיחה והחידוד": רבי יוסף-זכריה שטרן, רבה של שאוול, אדם קשה היה, ועל-פי-רוב זרק מרה במי שבא לידו.
ספרו "זכר יהוסף" מלא בקיאות מופלגת בנוסח הערות קצרות: "עיין פה, עיין שם", ואמרו עליו (על כך): "מלא עיניים כמלאך המוות".
רעייתו הייתה רבקה, בתו של הרב מרדכי גימפל יפה.
בתם חיה קיילא נישאה לרב יעקב דוב רפפורט רבן של זיימל וכפר סבא
חתנם הרב אברהם ריניק שימש אף הוא כרבה של כפר סבא לאחר פטירת חמיו
בתם יוכבד נישאה לרב אשר ניסן לויטן, רב וראש ישיבה בשאוול, ולאחר מכן רב ואב בית הדין בברונקס, מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית
בתם רחל נישאה לרב מרדכי זק"ש
חיבר ספרים בכל חלקי התורה, ונדפסו מביניהם: חיבור על הש"ס, ספר שו"ת רב כמות, פירוש על הגדה של פסח, פירושים חדשים על חמש מגילות וחיבור מקיף על אגדות חז"ל.
חלק מחיבוריו נשרפו בט' באב ה'תר"ל בשרפה שהייתה בביתו, ורוב השאר אבדו.
בשנת ה'תשע"ה (2015) יצאו לאור שני כרכי שו"ת זכר יהוסף, במהדורה חדשה עם מבואות, ציטוטים והערות, על ידי מכון ירושלים, בעריכת הרב אריה בוקסבוים, הרב שמואל ברוך גנוט והרב ישראל בירנבוים.
הרב יוסף הכהן זריצקי (נולד ב-1951) עוסק בתחום הכשרות של חומרי גלם ושל מוצרים בתעשיית המזון.
מייעץ לרבנים, לארגוני כשרות ולאנשים פרטיים.
מרצה בנושאי כשרות בישיבות ובבתי ספר תיכוניים.
נולד בירושלים, בנם של הסופר דוד זריצקי וברטה לבית ארלנגר.
אחותו היא הסופרת החרדית שיינדל ויינשטיין.
פוסק הלכה גם בתחומים נוספים, מלבד כשרות, ומשמש כמשגיח כשרות במלונות, מסעדות ומפעלי מזון.
פיקח על מפעלי חומרי גלם בישראל עבור הכשרויות של, חוג חת"ם סופר פתח תקווה, בד"ץ שארית ישראל והרבנות הראשית.
החל משנת 2013 הוא מעניק את הכשרות לפסח לסיגריות מתוצרת דובק, לצד בד"ץ בית יוסף.
לאחר שהראשון לציון, הרב יצחק יוסף, התבטא כי יש יינות רבים בשוק שאינם ראויים לקידוש, טען זריצקי כי דבריו הם "שערורייה".
מביע את דעתו לעיתים בניגוד למנהגים רווחים, כגון ביקורת על זריקת מזון לפני פסח מחשש לחמץ, משום שלדבריו יש בכך איסור בל תשחית.
התגורר שנים רבות בבני ברק, ובשנת תשפ"ב עבר לשכונת רמות בירושלים.
בנו הרב שמעון זריצקי, הוא מרבני ישיבת לב לאחים וראש כולל של "בעלי בתים" ברחובות לבעלי תשובה.
יוסף הלוי זליגר (כ"א באייר תרל"ב, 29 במאי 1872, סניאטין (מזרח גליציה) – כ"ח באדר א' תרע"ט, 28 בפברואר 1919, ירושלים) היה פילוסוף, סופר ומשורר, מורה, עיתונאי ועסקן ציבור.
זליגר נולד בסניאטין עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמזרח גליציה (כיום מערב אוקראינה) לשמואל ושפרינצה הלוי.
האב, סוחר בעצי בניין, היה תלמידו של רבי יוסף באב"ד מחבר הספר מנחת חינוך.
מצד אמו, היה ממשפחת רבנים מדורות רבים.
המשפחה הייתה ענייה מאוד ולעיתים, בעונת החורף, כאשר הדרכים ליערות היו משובשות, סבלה המשפחה חרפת רעב.
כבר בשנות ילדותו הצטיין בכישרונות ובשקידה נמרצת, בגיל 14 סיים בפעם הראשונה את הש"ס, ולא נמצא עוד מלמד עבורו בעיר הולדתו.
הוא המשיך ללמוד לבדו בבתי המדרש בעיר, והתעמק בתלמוד ומפרשיו, בתולדות חז"ל, ספרי הרמב"ם ויתר חכמי ספרד.
יצא לו שם של "עילוי" וכונה "יוסה'לי בעל-שם".
בגיל 20 החל בכוחות עצמו ללמוד גם גרמנית ומדעים שונים.
הוא הכין את עצמו לבחינות הכניסה לאוניברסיטה, אותן עבר בהצלחה.
ב-1895 התקבל לאוניברסיטת ברן, שם למד פילוסופיה ושפות שמיות.
אחד ממוריו, שהעריך מאוד את כישרונו היה פרופסור לודוויג שטיין.
עם סיום לימודיו בשנת 1903 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה והוצעה לו משרה מרצה (דוצנט), אולם הוא סרב.
בשבתו בברן ארגן "חברת ש"ס" (חבורה הקובעת עיתים ללימוד התלמוד) בה היו חברים תלמידי ישיבות מרוסיה וסטודנטים מהאוניברסיטה.
כמו כן יסד בברן בית תבשיל כשר למהדרין לתלמידים היהודים, וכן הנהיג שם תפילה בציבור בה שימש כבעל קורא ודרש לפניהם בשבתות וימים טובים.
כאשר חזר לביתו בגליציה, לא כולם קבלו את שובו בשמחה.
מיעוט מהרבנים התייחסו אליו בכבוד והערכה רבה, אולם רוב הרבנים פחדו מפני "הרחבת האופק מחוץ לד' אמות של הלכה" וחששו משינויים.
שני הרבנים שעימם עמד בקשר נתנו לו הסמכה לדין ולהוראה.
הראשון היה רבי בנימין אריה וייס, רב ואב בית דין בעל שו"ת "אבן יקרה" מצ'רנוביץ, והשני היה רבי גדליה שמלקס שהיה רב ואב"ד בקולומיאה.
למרות זאת לא קיבל על עצמו תפקיד רבני בפועל, היות שקבלת משרה זו הייתה כרוכה במתן שוחד לראשי הקהילות.
בנוסף היה קשה לבני גליציה להשלים עם הרעיון שרב ירא שמים יהיה גם דוקטור.
אחד ממאמריו המפורסמים היה "מכתב גלוי להד"ר עמיל ביק" ציר בית המחוקקים באוסטריה, על אודות הכרת הלאומיות העברית.
זליגר היה בין הראשונים בגליציה ששפת ביתו הייתה עברית.
בשנת תרס"ד בעזרת שלום מרדכי שבדרון מברז'אן, שעימו עמד בחלופי מכתבים, ניסה לייסד הסתדרות בשם "ישורון בגליציה ובוקובינה" שתעסוק בתיקון החינוך העברי.
יונג להקים בקרקוב גימנסיה עברית, אולם זו נסגרה לאחר זמן קצר.
ראשי הצמרת הציונית בעיר התייחסו בספקנות רבה לעצם הקמתו ולסיכוי הצלחתו של בית-ספר מסוג זה בקרקוב לאורך ימים.
עמדתם העוינת והבלתי-מתפשרת של החרדים מזה ושל המתבוללים מזה – שני החוגים האלה החזיקו ביחד ברסן השלטון בקהילה – נראו כמחסום שלא ניתן להתגבר עליו.
במשך שנתיים לימד בבית מדרש בשם "יבנה", בשנת 1905 נשא לאישה את לאה לבית רוזנקראנץ.
בשנים הראשונות לאחר נישואיו הוא חי בעוני מחפיר, כאשר ראו חברי אגודת "תקות ציון" את מצבו, הציעו לו משרה של דרשן, אך הוא סירב.
בקיץ תרס"ז יצא אליו מיפו קול קורא, מטעם הביל"ויי ר' אברהם שכביץ מגדרה, בשם קבוצת בעלי בתים ביפו.
הם ביקשו ממנו לעלות ולכונן חינוך דתי מודרני על פי שיטתו המקורית, אשר נתפרסמה בשבועון המצפה בקרקוב.
באלול תרס"ז עלה לארץ ישראל עם אשתו ונתמנה למנהל החדר המתוקן שנוסד ביזמת חברי אגודת אחוה.
הוא קרא למוסד בשם "תחכמוני".
עם בואו ליפו, פרש בפני ועד ההורים את תוכניתו, ללימוד תורה ותלמוד ופירושיהם בעברית.
מצד חלק מההורים הייתה התנגדות עצומה ללימוד תלמוד בעברית, "איככה אפשר לבאר את אביי ורבא בעברית זה לא ייתכן", לבסוף זליגר ניצח והיה עליו לעשות לילות כימים בהכשרת המורים לעבוד לפי שיטתו.
בנוסף לעבודתו בבית הספר, הרצה במקומות רבים בין השאר, ביפו במוסד "ההרצאות לחכמת ישראל וספרותו", הרצאותיו המצוינות משכו את הכוחות הטובים ביותר שבעדת היהודים.
בשנה הראשונה לקיומו של תחכמוני, התעוררו קשיים כספיים.
באייר של אותה שנה הוא נסע לפרנקפורט לבקשת סיוע והציע שם בפני פרנסי הקהילה תוכנית לבית אולפנא גדול עד לדרגות הגבוהות של הלימוד, אך ראשי הוועד לא הסכימו לתוכניתו הגדולה והחליטו לממן לכל היותר מחלקות אחדות של בית ספר יסודי.
זליגר חזר מפרנקפורט לקרקוב והחל ללמד שוב בבית-המדרש "יבנה".
בשנת תרע"ב יסד בקרקוב עיתון יומי עברי בשם "בת קול" ובו פרסם מאמרים מדיניים, חברתיים וספרותיים, ומוסף שבועי בשם "יבנה", אשר הכיל מאמרי מחקר וספרות יפה.
ההתנגדויות לפעולותיו שהיו הן מצד הממסד הדתי והן מצד המתבוללים הקשו עליו את עבודתו.
כדי לצמצם את ההוצאות הכספיות ולהקל על תפוצת העיתון העביר את המערכת לעיר המרכזית לבוב, והוציא אותו כשבועון במקום עיתון יומי.
בין המשוררים והסופרים שפרסמו מאמריהם בעיתון היו: מנחם מנדל בראונשטיין (מבש"ן), ש.
יעבץ, הרב משה לייטר ואחרים.
בשנת 1910 נערך מפקד בין אזרחי גליציה ובו נדרשו התושבים לרשום מהי שפת הדיבור שלהם.
השלטון דרש שהיהודים ירשמו פולנית, אך זליגר עשה תעמולה בעיתונו לרישום השפה העברית כשפת ביתם של יודעי העברית, כך הוא נהג, ועל זאת נדון לתשלום קנס גדול.
בתשרי שנת תרע"ד נסגר העיתון מחוסר תקציב.
בד' בניסן תרע"ד חזר לארץ ישראל בשנית והתיישב בפתח תקווה שם הוא שימש מורה במוסדות החינוך של נצח ישראל.
בשנות מלחמת העולם הראשונה לימד תורה צעירים בירושלים, הרצה ודרש בבית הכנסת של שכונת אחוה.
באחת מדרשותיו אחרי הכיבוש הבריטי ניסה לצנן את ההתלהבות והתקוות שתלו רבים בהצהרת בלפור, כאילו זוהי כבר הגאולה האמיתית.
לאחר עשר שנות נישואים נולדה לזוג בת, תקוה (אשתו של נחום שריג ואמם של יוסף ורן שריג).
בחודש אב תרע"ח חלה במחלת מעיים, ובליל כ"ח באדר א' תרע"ט נפטר ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
קברו של זליגר נכלל בין אלפי הקברים שחוללו בשנות ירושלים החצויה, ושוקמו לאחר מלחמת ששת הימים.
כתבי הרב ד"ר יוסף זליגר, ערוכים ומוצאים לאור בידי לאה זליגר, ירושלים, תר"ץ
הרב יוסף עזרא חי זליכה (תש"ח, 1948 - ה' בסיוון תשע"ב, 25 במאי 2012) היה רבה הספרדי של שכונת פרדס כץ בבני ברק.
נולד לשלמה סלמן ואהובה זליכה בבצרה שבעיראק.
בהיותו בן 3 עלתה משפחתו לארץ ישראל והשתכנה במעברת עמישב בפתח תקווה.
בבחרותו עברה משפחתו לשכונת פרדס כץ בבני ברק, למד בישיבת מירון לצעירים בראשות הרב משה ברגמן, ובישיבה גדולה בישיבת שארית יוסף בראשות הרב נסים טולידנו.
לאחר מכן למד בשדה חמד, שם התקרב לרבו של המושב נחלת יהודה הרב משה יחזקאל (כונה החכם יחזקאל) שהיה ממקובלי בבל.
הרב זליכה שימש בבית הכנסת שלו כבעל קורא וכחזן.
לאחר שעבר לבאר יעקב החל ללמוד בישיבת שארית יוסף בראשות הרב נסים טולדנו.
בשנת תשכ"ט, לאחר נישואיו, עבר להתגורר בבני ברק.
למד בכולל אור החיים של הרב שמעון בעדני ולאחר מכן בכולל האברכים 'רבינו יוסף חיים' בשכונת התקווה בתל אביב.
בשנת ה'תשל"ה התמנה כמשגיח בישיבת 'תפארת משה' בראשות הרב אמנון סבאג.
לאחר כמה שנים, בהוראת הרב שך, עזב את הישיבה והחל לכהן כרבה של שכונת פרדס כץ.
בבחירות בשנת ה'תשנ"ד הצטרף לרב מאיר מאזוז בתמיכה במפלגת הן הספרדית, שהכניסה שלושה חברים לעיריית בני ברק.
כיהן כדיין בחבר הדיינים של הרב יעקב לנדא ואחרי פטירתו התמנה לדיין בחבר הדיינים של בנו, הרב משה יהודה ליב לנדא.
בשנת ה'תשנ"ז לקה בדימום פנימי ונפטר בליל שבת ה' בסיוון תשע"ב.
הלווייתו התקיימה במוצאי חג השבועות והוא נקבר בבית העלמין פוניבז' בבני ברק.
פרי חדש ענייני ט"ו בשבט
ליקט ערך והדפיס חתנו ממאמרים ותשובות שפרסם בחיו בקבצים שונים ושהשאיר בכתב יד.
יוסף חי לוי נחום (נולד ב-1937) הוא טכנולוג מזון ישראלי, זוכה פרס קפלן לשנת 1961.
"מהמדור לטכנולוגיה של מזון וביוטכנולוגיה בטכניון העברי בחיפה.
הצלחתו בהמצאת דרכי ייצור של שימורי מזון, עשויה לפתור בעיות של עודפי תוצרת חקלאית ודרכי שימושם היעיל בתנאי שעת חירום.
הוא פיתח מכשיר חדש לקביעה אנליטית של כמות השומן במוצרי מזון, במטרה לפשט את תהליכי הבדיקה הקיימים ולשפר את איכות המוצרים, כן המציא דבק לשימוש בליטוש יהלומים, המונע איבוד יהלומים ומקל על ליטושם.
יוסף חי לוי נחום הוא צעיר שקדן המקדיש את עצמו ללא לאות לפיתוח המצאות שימושיות ואף רואה הצלחה במעשיו."
הפרס ניתן בטקס חלוקת הפרסים שנערך בכ"א בתמוז תשכ"א בירושלים במלאת תשע שנים למותו של שר האוצר הראשון למדינת ישראל שהיה מראשוני המעוררים להגברת פריון העבודה והייצור.
יוסף (יוסי) זעירא (נולד ב-13 באוקטובר 1950) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
זעירא נולד בירושלים וגדל ברחובות וגבעתיים.
שירת בצבא בחיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן.
למד לתואר ראשון (סיים ב-1971) ושני (סיים ב-1976) במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1984 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטה זו ולאחר מכן פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרוורד וב-MIT.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרוורד, אוניברסיטת בראון, ואוניברסיטת ברנדייס, וב-1985 מונה למרצה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2007 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2008 מונה גם לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת LUISS ברומא, בתפקיד זה שימש עד לשנת 2017. זכה בפרס הרקטור להוראה ב-2016.
זעירא מתמחה במקרו כלכלה ונמנה עם בכירי המקרו-כלכלנים בישראל.
בתחום זה הוא מתמחה בצמיחה כלכלית, במדיניות מוניטרית ובכלכלת ישראל.
מחקריו היו חלוציים, וכך למשל באחד מהם הראה כי תהליכי למידה מצרפיים יכולים להסביר תופעות כלכליות רבות.
עבודתו המפורסמת בתחום זה מראה כי למידה כזו יכולה להסביר גם את תופעת ה"בועות" בשוקי הון, וכי אלו תופענה בעיקר בעת חידושים טכנולוגיים וליברליזציות פיננסיות.
כיוון מחקר חשוב אחר הוא אי-שכלולים בשוק ההון והשפעתם על הצמיחה הכלכלית.
בתחום זה כתב עם עודד גלאור מאמר פורץ דרך שהתפרסם בשנת 1993 בכתב העת Review of Economic Studies, שהראה כי אי שוויון יכול לפגוע בצמיחה הכלכלית.
מאמר זה השפיע רבות על המשך המחקר בתחום של אי-שוויון.
ב-2013 מנה כתב העת את המאמר בין 11 המאמרים החשובים שפורסמו בכתב העת ב-60 השנים האחרונות.
תחום נוסף אותו חוקר זעירא בשנים האחרונות הוא ניתוח השיפורים הטכנולוגיים במאתיים השנים האחרונות, בהיבט של מכונות המחליפות עבודה אנושית במגוון הולך וגדל של תפקידים.
רעיון זה מסייע בהבנת תופעות כלכליות רבות ומתחיל לצבור השפעה.
זעירא חוקר גם את הדרך למדוד את ההתכנסות וההתבדרות של ארצות במהלך הצמיחה הכלכלית.
מחקריו של יוסף זעירא על ישראל התמקדו במדיניות התקציבית (מדיניות פיסקלית) ובניסיונות להבין את השינויים שחלו בה על פני זמן.
במחקר שהתפרסם בשנת 2011 ונכתב עם חתן פרס נובל לכלכלה תומאס סרג'נט, מראים הכותבים כי אפשר להסביר את הקפיצה הגדולה באינפלציה ב-1983 על ידי הסדר המניות הבנקאיות שאירע באותה שנה.
בשנים 2011–2012 עמד זעירא בראש הצוות הכלכלי בצוות ספיבק-יונה של המחאה החברתית בישראל 2011, וכתב והתראיין בנושא המדיניות הכלכלית של הממשלה.
ב-2018 הוא מונה לחבר הנהלת המועצה האקדמית של מכון המחקר של הסתדרות העובדים הכללית החדשה, תפקיד בו כיהן עד 2019. כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
יוסי זעירא מתגורר בירושלים בשכונת בית הכרם.
הוא נשוי לענת זעירא פרופסור בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
יוסף זעירא, כלכלת ישראל, עורכים יהודה מלצר ומולי מלצר, תל אביב: ספרי עליית הגג, 2018.
יוסף זלצמן (1 ביוני 1890, סיוון ה'תר"ן – 24 בנובמבר 1913, כ"ד בחשוון ה'תרע"ד) היה מחלוצי העלייה השנייה.
הוא השתייך לקבוצת המתיישבים בחאן כפר אוריה, נמנה עם 16 החלוצים שהקימו את קבוצת כנרת והיה ההרוג הראשון שלה.
זלצמן נרצח ממארב של ארבעה ערבים, בחודש הראשון להקמת הקבוצה, ונקבר בקבר בודד במקום בו נרצח.
גרשון גרא כתב בספרו "חצר כנרת ואנשיה": .
זלצמן נולד בוורשה בפולין, בן למשפחה חסידית.
בגיל 14 עבד כעוזר בחנות בדים גדולה ברחוב גנשה, שהיה אז מרכז המסחר היהודי בבדים.
הוא לא אהב את חיי המסחר של היהודים ואת עבודתו, וחיפש דרך לבצע שינוי בחייו.
בשנת 1904 פגש את יצחק טבנקין.
הם היו מאורגנים בקבוצה שנקראה "פרחי ציון".
באותה עת סבלו יישובי היהודים בפולין מפרעות, והקבוצה, בה היה זלצמן פעיל מאוד, ארגנה הגנה עצמית.
ב-1905 בעקבות פרוץ משבר בתנועה הציונית בעקבות תוכנית אוגנדה, הם עזבו את הקבוצה וייסדו את מפלגת פועלי ציון בפולין.
הקבוצה שמה דגש על הגשמה עצמית, עבודה עברית ועלייה לארץ ישראל.
בעת מהפכת 1905 ברוסיה פרצו שביתות של פועלים ברחבי פולין.
זלצמן היה פעיל מאוד בארגון והקמת מטבחים זולים לקיום השובתים.
את המזון השיגו על ידי החרמת מצרכים שנלקחו ממחסני סוחרים ומחסני ממשלה.
במסגרת פעילותו להרחבת התנועה היה נוסע לעיירות שונות ומרוחקות.
לפעמים נאסר בעיירות על פעילותו והצליח להשתחרר.
זלצמן היה חבר בארגון המלחמתי של מפלגת "פועלי ציון".
במסגרת מאמצי המפלגה לגייס כספים, הם ביצעו שוד של קופת תחנת הרכבת אוטווצק ליד ורשה.
לאחר הפעולה נאסרו כל חברי המפלגה וכן זלצמן.
הוא ישב בכלא בוורשה, ולאחר מכן נשלח לסיביר, ממנה נמלט, הגיע לווינה, וב-1907 עלה משם לארץ ישראל.
לאחר עלייתו עבד בתחילה בפתח תקווה, ולאחר מכן הצטרף ללגיון העבודה שהוקם על ידי קבוצת חברי השומר בשנת 1909, ופעל עד שנת 1911. הוא עבד בחדרה, שם עסק בחטיבת עצים ביער חדרה.
הוא נודע ביכולת העבודה שלו בגרזן והיה הרוח החיה בקבוצה.
זלצמן הושפע מהרעיונות של קבוצת העבודה, שכללו שיתוף של קופת כספים, ארגון עבודה ושמירה.
בשנת 1910 עבד בחוות כנרת, בה פגש את ברל כצנלסון, אותו העריץ.
הוא היה אחד מפועלי החווה בעת שביתת הפועלים שהתקיימה בפברואר 1911 כנגד ברמן מנהל החווה, שביתה שאותה ארגן כצנלסון.
באותה שנה חזר לוורשה כדי להתגייס לצבא הרוסי, וזאת כדי שהוריו לא ישלמו קנס בגלל היעדרותו מהשירות.
הוא תכנן לערוק מהצבא, אבל באימונים נקטעה אחת מאצבעותיו, וכך יכול היה להשתחרר מחובתו ולחזור לארץ ישראל.
הוא עבד בחוות מגדל וסג'רה.
זלצמן לא אהד את ארגון השומר, ובסג'רה התחבר לבן-ציון ישראלי וקבוצתו, שהייתה קרובה למפלגת הפועל הצעיר.
יחד איתו עבר בתחילת 1913 לכפר אוריה.
הוא היה אחד מ-16 בני החבורה שהתיישבה במקום.
ב-2 בנובמבר 1913 עזבה הקבוצה את כפר אוריה וחזרה לחוות כנרת.
היא הוזמנה לשם על ידי ארתור רופין כדי למנוע את סגירתה, לאחר עזיבתה של קבוצת האיכר הצעיר, עולים מארצות הברית שישבה במקום.
בחוות כנרת הם הקימו את קבוצת כנרת, וזלצמן נמנה עם הגרעין המייסד של הקבוצה שכלל 16 חברים.
ביום 24 בנובמבר יצא זלצמן לעבוד ב"שדה הגדול" ליד ביתניה תחתית.
בשעות הערב, בדרכו חזרה מיום עבודתו בשדה יחד עם חברו יהושע אדלר לחוות כנרת, נורה ממארב ונפצע בבטנו.
זלצמן ירה בתוקפיו מספר יריות מרובה הבראונינג שהיה אתו.
הוא הועבר לחווה להמשך טיפול.
הוא היה כל הזמן בהכרה ואמר לחובש שטיפל בו: "אם הטיפול שלך בי הוא בשביל ההצלה - טוב, ואם סתם ככה, עזוב".
הרופא הסקוטי דייוויד ואט טוראנס הוזעק מטבריה לטפל בו, אבל לא ניתן היה להצילו.
לאחר שלוש שעות מת מפצעיו.
למחרת נקבר במקום בו נרצח.
בהלווייתו השתתפו רבים, ביניהם אליהו גולומב, א.
גורדון ויהושע ברזילי שספד לו.
יחד עם רצח זלצמן נשדדו שתי פרדות.
המרדף אחר הרוצחים נמשך זמן רב, והחיפוש הגיע עד העיר סלט בירדן.
הרוצחים זוהו בעזרת זיהוי הפרדות הגנובות שהוחזרו, אבל השלטונות המקומיים לא רצו להתערב ולא אסרו את הרוצחים.
הרצח אירע כנראה כחלק מפעולת נקם של הערבים, לאחר שיומיים קודם לכן, ב-22 בנובמבר, נרצח משה ברסקי מדגניה א'.
ברסקי נאבק עם השודדים ואחד מהם מת מפצעיו.
שבועיים לאחר רצח זלצמן ב-7 בדצמבר 1913, כהמשך לאותה פעולת נקם, נרצח בחוות סג'רה השומר .
הודעה על רציחתו של זלצמן פורסמה בעיתון הפועל הצעיר כהודעת מערכת.
גם העיתון האחדות פרסם באותו יום ידיעה על הירצחו ומספר מילים על דמותו.
ב-12 בדצמבר 1913 כתב בן ציון ישראלי מכתב למשרד הארץ ישראלי ובו הוא דיווח על מאמצי איתור הרוצחים.
בדיווח הוא מספר גם על השפעת רציחתם של ברסקי וזלצמן על המושבות, שהחליטו לאחד ולחזק את ההתיישבות במקום ולחזק את השמירה העצמית העברית.
להירצחם של ברסקי וזלצמן הייתה גם השפעה רבה על אליהו גולומב, שהיה עד לרצח עצמו וניסה לרדוף אחר הרוצחים.
לאחר הרצח, הגיע גולומב למסקנה כי יש לשלב עבודה חקלאית וההתיישבות יחד עם ההגנה ולחזק את השמירה במושבות, ורק שילוב זה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ ישראל.
הרצח השפיע עליו והוא החל להתמסר לנושא ההגנה.
דמותו של זלצמן מופיעה גם בספר יזכור משנת 1916, שהוא קובץ מאמרים ביידיש לזכרם של הפועלים והשומרים חללי היישוב היהודי בארץ ישראל.
הספר תורגם גם לגרמנית על ידי גרשם שלום ואת ההקדמה למהדורה כתב מרטין בובר: "Jiskor: ein Buch des Gedenkens an gefallene Wächter und Arbeiter im Lande Israel" - שראתה אור בהוצאת "יידישער פערלאג" בברלין בשנת 1918 ובשנת 1920.
המשורר דוד שמעוני, שעבד איתו ביער חדרה, הקדיש לו את הפואמה ביער בחדרה, שיצאה שבע שנים לאחר הירצחו, בשנת תרפ"א (1921/20).
בפתיח של הפואמה נכתב .
גבור הפואמה "נפתלי" הוא בן דמותו של זלצמן.
דמותו החיה מתוארת ביצירה: .
בפואמה מתוארת עבודתו של זלצמן בגרזן במילים: .
יוסף טבנקין, בנם של יצחק ואוה טבנקין שנולד בשנת 1921, נקרא על שמו של זלצמן.
בשנת ה-50 לרציחתו, הוציאה קבוצת כנרת ביחד עם המרכז החקלאי ספרון קטן לזכרו.
הספרון מרכז את זיכרונותיהם של חבריו ואנשי היישוב שפגשו בו והתרשמו מאישיותו.
בין הכותבים בספרון נמנים יצחק טבנקין, זלמן שזר, רחל ינאית בן-צבי, יצחק בן-צבי, בן ציון ישראלי, אלכסנדר חשין, אליהו גולומב, יעקב יערי-פולסקין וחבריו הקרובים ביניהם אלקנה הורביץ ואליעזר סלוצקין.
בספר הוכנס גם מכתב של זלצמן.
במכתב מפציר זלצמן בחבריו בגולה לעלות לארץ ישראל ולחזק את הכוחות בה.
תיאור זה של שכנוע לעלות לארץ ישראל עולה גם ממכתבים אחרים.
זלצמן היה זה ששכנע את חבריו לפועלי ציון בוורשה, ביניהם טבנקין, לעלות אחריו לארץ ישראל.
מזיכרונותיהם עולה תמונה של בחור גבוה וחזק בעל אישיות קורנת ומשפיעה ואהוב על כולם.
תיאור עיניו הכחולות הקורנות ויופיו, חוזר מספר פעמים.
בזיכרונותיהם של רחל ינאית בן צבי ושל זלמן שזר עולה גם שהיו לו רגשות לרחל המשוררת.
בשנת 1938, בשנה ה-25 למותו, כתבה מירה שפלן, משוררת בת קבוצת כנרת, שיר שהוקרא לזכרו על קברו:
וכה אני אחות צעירה דומם ניצבת
ואבן אפורה חזון ימים דובבת
- כאן בדרכים בדד נפל
במוזיאון לתולדות כנרת מוקדשת לזלצמן פינת הנצחה בחדר המספר על תקופת הקבוצה בחצר כנרת.
קבר יוסף זלצמן הוא קבר בודד הנמצא ליד קבוצת כנרת, בצד ימין של תחילת דרך העפר המובילה מכביש הגישה לקבוצת כנרת לביתניה תחתית.
זלצמן נקבר בנקודה בה ארבו לו הרוצחים.
הרוצחים ארבו מאחורי שיחי שיזף מצוי.
שיחים אלה נעקרו ובמקומם נשתל עץ קזוארינה.
לאחר שנה ניטעה במקום שדרה של עצי זית שנקראה "מדרון-זלצמן".
אנשי קבוצת כנרת נקברו ונקברים בבית הקברות כנרת, המשמש את קבוצת כנרת ומושבת כנרת.
על הקבר נמצא שבר עמוד עתיק, עליו חרותות המילים:
יובל שנים מאוחר יותר הוסף על הקבר לוח שיש שחור ועליו נחרתו המילים:
הקבר הוקף במהלך השנים בגדר על ידי חברו בן ציון ישראלי.
הכתובת על שבר העמוד העתיק מתארכת את שנת הרצח לפי שנות המניין לחורבן בית שני.
יוסף זקבך (נולד בברלין ב-1934) הוא חוקר, מחבר ועורך עשרות ספרים מדעיים בבוטניקה.
לפני צאתו לגמלאות היה מרצה בכיר באוניברסיטה העברית.
יוסף זקבך נולד ב-1934 בעיר ברלין שבגרמניה, בהיותו כבן שלוש עלה וגר עם משפחתו בחיפה ואחר כך במושב בשדה יעקב בעמק יזרעאל, בו למד בבית ספר עממי.
לאחר שנת לימודים בכפר הרואה, הפסיק את לימודיו כדי לעזור בפרנסת משפחתו.
הוא שירת בנח"ל בשנים 1952–1954. לאחר השלמת בגרות אקסטרנית, השלים תואר ראשון בבוטניקה וביוכימיה מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1961–1969 שהה בארצות הברית לשם לימודים והשתלמות מקצועית.
הוא למד במחלקה לבוטניקה של אוניברסיטת שיקגו של קליפורניה, וקיבל תואר שלישי ב-1965. השלים את לימודי הפוסט דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה Caltech שבפסדינה (קליפורניה) ב-1968. ב-1967 לימד ביולוגיה באוניברסיטה של מדינת קליפורניה (CSU) ובשנים 1968–1969 עמד בראש מחקר חלל ביולוגי בשם "פרויקט נוגה" באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
לאחר שובו ארצה הצטרף לפקולטה לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה בכיר בכימיה אורגנית והיה לעמית מחקר בקבוצת פרופסור ארנסט דוד ברגמן לחקר הכימיה של אצות.
במהלך השנים הבאות ערך מחקרים באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב, לימד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, בטכניון ובמכללת אריאל ועמד בראש קרן מחקר מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לימד בבית הספר לתלמידי חוץ לארץ של האוניברסיטה העברית ובמכללה לבנות בירושלים.
הוא היה המזכיר האקדמי והדיקן בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים.
כמו כן, בשנים 1992–1998 הוא שימש מפקח ארצי למורי הכימיה במנהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך.
החל מ-1980 השתתף בעשרות רבות של פגישות מדעיות וכנסים מדעיים בינלאומיים בחו"ל, ושימש מרצה בתחומי מדעי החיים והאסטרו-ביולוגיה.
עם קבלת מלגת DAAD מטעם ממשלת גרמניה עבד בשנת 1988 שלושה חודשים במחקר מדעי באוניברסיטת טובינגן ויצא לסבב הרצאות ברחבי גרמניה.
ב-1990 יצא לשנת שבתון באוניברסיטת לוס אנג'לס ובהמשך גם באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2006 קבל גם מלגת DAAD לשהייה באוניברסיטת מינכן.
בשנים 1997–1998 שימש ראש קתדרה ראשון וכפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת לואיזיאנה (LSU) בבאטן-רוז, לואיזיאנה ארצות הברית.
ב-1994 הוציא את ספרו הראשון בהוצאת קלובר, והוסיף לערוך עשרות רבות של ספרי מחקר בהוצאות המדעיות של קלובר, הוצאת שפרינגר ובהוצאות נוספות.
מאז 1999 ועד היום משמש כחבר בוועדה לארגון כנסי אסטרוביולוגיה (SPIE), והחל מ-2013 הוא חבר ועדת העורכים של הירחון Life.
יוסף ורעייתו פרן מתגוררים באפרת.
להם חמישה ילדים ושלושים ושנים נכדים.
בנם אלי הוא עיתונאי ואיש תקשורת בלוס אנג'לס.
רפאל איקן ויוסף זקבך, לקסיקון דביר לכימיה, הוצאת דביר, 1991, מהדורה שנייה מורחבת 1999.
רימונה גרסון (עורכת), יוסף זקבך (עורך מדעי למהדורה העברית), לקסיקון כרטא ליסודות המדע : טכנולוגיה, תעשייה ותקשורת, הוצאת כרטא, 2005
עורך ראשי לתחום הביולוגיה והזואולוגיה, האנציקלופדיה הישראלית הכללית, 4 כ', הוצאת כתר, 1987-1988.
רשימה מליאה של ספרים ופרסומים ניתן למצוא ב-אתר הפרופסור יוסף זקבך.
הרב יוסף חיים בלוי (י"א באלול ה'תרצ"ג, 2 בספטמבר 1933 – כ"ג באלול ה'תשע"ה, 7 בספטמבר 2015) היה רבה הראשי האשכנזי של העיר אשקלון.
נולד בירושלים לרב אברהם ברוך בלוי, אחיהם של הרבנים משה ועמרם בלוי.
למד בישיבת סלבודקה בבני ברק ובישיבת מיר וזכה לקרבתו של ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ.
נשא את אודל הדסה רוזין, בתו של הרב אליהו חיים רוזין ראש ישיבת ברסלב.
שנים ספורות לאחר נישואיו החל לשמש כר"מ בישיבת אשקלון, ולאחר חמש שנים עבר לגור בעיר.
בשנת תשמ"ב נבחר לרבה הראשי האשכנזי של אשקלון (במקום הרב משה דב וולנר).
נפטר בכ"ג באלול ה'תשע"ה, 7 בספטמבר 2015, כחודש לאחר פטירת אשתו, ונקבר לצדה בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב יוסף חיים הכהן קופשיץ (כ"ד בכסלו תרצ"ה, 1 בדצמבר 1934 – ל' בשבט ה'תשפ"ג, 21 בפברואר 2023) היה מראשי ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים וחבר הוועדה הרוחנית של יתד נאמן.
נולד בירושלים, לרב צבי (הירש) קופשיץ שהיה מראשי בית היתומים דיסקין ולחיה רוחמה בתו של הרב שמואל הלל שינקר נכדת הרב יוסף חיים זוננפלד.
בצעירותו למד בתלמוד תורה עץ חיים ולאחר מכן בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון בירושלים והיה מקורב לראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא.
לאחר נישואיו לטובה ברלינסקי התגורר בשכונת גאולה בירושלים, לאחר הקמתה מחדש של ישיבת פורת יוסף החל ללמד בה לצד הרב שלום כהן והרב משה צדקה.
בהמשך עבר להתגורר בשכונת נווה צבי בירושלים ונחשב לאחד מרבני השכונה.
בשנת תשמ"ה, בעת הקמת העיתון יתד נאמן, מונה לכהן כחבר הוועדה הרוחנית של העיתון לצד הרבנים נתן זוכובסקי, ברוך שמואל דויטש ועוד.
הרב קופשיץ נחשב מקורב למנהיגי הציבור הליטאי הרב שך, הרב אלישיב והרב שטיינמן, והיה מעורב במהלכים פוליטיים וציבוריים רבים במגזר החרדי.
בסוף שנת ה'תשע"ג הקימו תלמידיו סמינר לבנות ספרדיות בירושלים בשם "בנות אלישיב" על שמו של הרב אלישיב והוא כיהן בראש הוועדה הרוחנית של הסמינר.
בשנת ה'תשע"ו מונה אף לנשיא סמינר "בנות תמר" על שמה של הרבנית תמר שטיינמן, אשתו של הרב אהרן לייב שטיינמן.
בין תלמידיו המפורסמים היה הרב אלעזר אבוחצירא שהביע הערכה רבה אליו והיה נוסע אליו להציג בפניו קושיות תורניות.
נפטר בל' בשבט ה'תשפ"ג ונקבר בהר הזיתים.
הרב קופשיץ היה נשוי לטובה ואב לתשעה, והתגורר בשכונת נווה צבי בירושלים.
אחיו הרב אברהם קופשיץ היה רבה של שכונת נווה צבי בירושלים.
אחיו הרב ישראל אהרן קופשיץ ר"מ בישיבת תורה אור ורב בשכונת סנהדריה בירושלים.
אחותו לאה הייתה רעייתו של הרב ניסים קרליץ.
אחיו הרב משה פנחס קופשיץ היה רב "חניכי הישיבות" בשכונת רוממה ומראשי ישיבת קול יעקב.
אחיו הרב נתן קופשיץ רב הקריה החרדית בבית שמש ודיין בבד"צ העדה החרדית בירושלים.
הרב חיים יוסף דוד חברוני (נולד בב' בשבט תשכ"ז, 13 בינואר 1967) הוא רב חרדי ישראלי, מראשי ישיבת חברון בירושלים.
נולד בירושלים לזהבה וליצחק זאב (איצק'ה) חברוני שכיהן כמנהל ישיבת חברון.
סבו הוא הרב אברהם משה חברוני ראש ישיבת חברון.
דודו הוא הרב מרדכי חברוני.
למד כמה שנים אצל הרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק, שאותו הוא רואה כרבו המובהק בלימוד.
בחורף תשנ"ח 1997 מונה לר"מ בישיבת חברון ובג' בתשרי ה'תש"ס הוכתר כראש ישיבה כממלא מקומו של סבו הרב משה חברוני.
באופן רשמי הרב חברוני משמש כראש ישיבה (לצד הרב שלמה כץ, הרב דוד כהן והרב משה מרדכי פרבשטין), אך הוא אינו מוסר שיעור כללי בפני בני הישיבה.
הרב חברוני בעבר מסר שיעור יומי לתלמידי ועד א', והחל מאלול תשפ"ה מוסר לתלמידי ועד שני.
מוסר שיחות בסעודה שלישית ומנהל את ענייניה הכספיים של הישיבה.
נשוי לשרה לבית בקשט ואב לשישה, מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
הרב יוסף חיים ילוז (20 במרץ 1880 – 29 ביולי 1961) היה שד"ר מטבריה, מרבני העיר ומחבר ספרים רבים.
נולד בטבריה ב-20 במרץ 1880 (ח' בניסן ה'תר"ם) לשמחה ולרב אליהו ילוז, בן למשפחה שמוצאה במרוקו.
בילדותו למד אצל אביו, וכשזה האחרון יצא לשליחות כשד"ר, המשיך ללמוד אצל הרב יעקב חי זריהן והרב משה מאיר חי אליקים.
בסיום לימודיו נישא ליוכבד בת הרב אבנר ישראל הצרפתי מפאס, והחל להתפרנס מהוראת תלמידים והכנתם לבר מצווה.
כן אסף ורכש ספרים רבים, הקים ספרייה פרטית, והגיה והוציא לאור את ספרי אביו.
בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) התלווה לאביו בשליחות כוללות טבריה לערי מרוקו, שם התקרב לרבנים המקומיים, ומשם המשיכו למצרים.
כשחזרו בשנת 1902 (ה'תרס"ב) לטבריה, המשיך לעמוד לצד אביו, וסייע לו בתפקידיו השונים ברבנות.
בחודש ספטמבר 1931 (תשרי ה'תרצ"ב) התאלמן מאשתו, וב-29 ביולי 1961 (כ"ז בתמוז ה'תשכ"ב) הלך לעולמו.
שני בניו הידועים היו הרב משה אהרון, והרב אברהם נסים.
אוצר יוסף - זכרונות לרבנים, כולל כל ספרי הרבנים בישראל משנת ה'תרכ"ג עד לימיו
שם יוסף - שמות הרבנים הנודעים מטבריה ומחברי ספרים משנת ה'ת"ק, שני חלקים
טוב רא"י - הודפס בספרו "שם יוסף"
טוב שם - הודפס בספרו "שם יוסף"
ילקוט יוסף - עניינים שונים, פסקי דין מרבנים וסיפורים, כולל תולדות הרב חיים בן עטר ותלמידיו
תולדות אליהו - תולדות חיי אביו, הרב אליהו ילוז, ירושלים ה'תרצ"ג
מעוז חיי - על התנ"ך
טועמיה חיים - דיני וטעמי המצוות
זכרונות לרבנים - תולדות רבני ישראל וטבריה בפרט
מצבת אבן - רשימת הרבנים הקבורים בטבריה
הרב יוסף חי פאניז'יל (23 בדצמבר 1882, י"ג בטבת ה'תרמ"ג – 18 באוקטובר 1946, כ"ג בתשרי ה'תש"ז) היה עורך דין ואיש ציבור ירושלמי, מורה ומחנך, חבר אספת הנבחרים הראשונה, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים ורבה הראשי של הקהילה היהודית-ספרדית בבואנוס איירס שבארגנטינה.
נולד בירושלים לשרה ג'וליה ולראשון לציון הרב אליהו משה פאניז'יל.
מצד אמו היה בן למשפחת הרבנים עייאש, מצאצאי הרב יוסף אלבו.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית ובבית הספר דורש ציון, ומשם המשיך לישיבת תפארת ירושלים, שם למד תלמוד, ערבית וטורקית.
בסיום לימודיו החל ללמוד בישיבתו של הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד, שם התמיד בלימוד ש"ס ופוסקים.
בהמשך למד צרפתית ואת ספרות השפה אצל חיים קלמי בבית הספר של חברת כל ישראל חברים בירושלים.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) נישא לציפורה ברוך, נכדתו של הרב חיים נסים ברוך, והחל ללמוד הכנה למשפטים בבית ספר התיכון הממשלתי "אידדיה" שבירושלים, בו נלמדו כל המקצועות בטורקית.
בשנת 1902 (ה'תרס"ב) נסע לקושטא שבטורקיה, שם החל ללמוד במחלקת המשפטים של אוניברסיטת איסטנבול ובבית המדרש לרבנים בניהולו של הרב אברהם דאנון, והוסמך בו לרבנות.
במקביל שימש כמורה בתלמוד תורה של הקהילה היהודית בפרוור חאסקוי שבעיר, ולאחר מכן כמנהל התלמוד תורה בפרוור גלאטה.
בחודש אפריל 1905 (ניסן ה'תרס"ה) מונה על ידי החכם באשי הרב משה הלוי לעוזרו של הרב דוד פאפו בעיראק, ולשם כך נסע לשם.
תפקידו היה ליצור קשרים ויחסים טובים בין הקהילה היהודית בבגדאד לממשל המקומי, וביוזמתו הובאו לעיר מורים מארץ ישראל והוקם בה לראשונה גן ילדים עברי.
בחודש מאי 1907 (אייר ה'תרס"ז) חזר לארץ ישראל, והחל לשמש כמורה לתלמוד, טורקית, ערבית וחוק מסחרי בבית הספר למסחר ובית המדרש לרבנים של חברת עזרה.
לאחר מכן שימש כמורה בבית המדרש למורים, בגימנסיה העברית ובבית הספר למל.
באותה שנה נבחר על ידי ועד העדה הספרדית לשמש כעוזרו ונציגו של אביו, שנבחר באותה השנה למשרת הראשון לציון.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) נשלח לטורקיה כנציג ועד העדה הספרדית שבירושלים לאספה גדולה של בחירת חכם באשי לאימפריה העות'מאנית.
בשל היותו בן יחיד, בשנת 1912 (ה'תרע"ב) סירב להצעות לשמש כרב בבוסרה שבצפון סוריה, וכרבה הראשי של עיראק, כדי לא לגרום לאביו המבוגר צער בכך שיתרחק ממנו.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל לשמש כחבר במועצת המחוז "מג'ליש אדרה" כנציג הקהילה היהודית בירושלים, ופעל להכרת זכויות היהודים כאזרחים מהשורה, פטירתם ממס דרכים ועוד.
החל מחודש יולי 1914 (תמוז ה'תרע"ד) שימש במקביל כחבר בוועד הגיוס "המועייני", ובמשא ומתן ארוך מול פקידי צבא בכירים פעל לפטור מגיוס לצבא דיינים, רבנים, שוחטים, סופרים ועובדי בתי החולים היהודים, שפעילותם נחוצה לצורכי הקהילה.
לשם כך הסתייע רבות ברב יעקב דאנון, ששימש כחכם באשי בדמשק בתקופה זו.
כן סייע רבות לחיילים היהודים בצבא הטורקי, וביוזמתו קיבלו נשות הלוחמים קצבה כספית למחיה, ואף נסע לשם כך לדמשק ולבאר שבע עם הרב סלימאן מנחם מני מספר פעמים.
כן שימש כפעיל בסינדיקט החיטה שהביא תבואה מירדן לטובת תושבי ירושלים, ומונה על ידי הממשל למפקח על כספי הסיוע האמריקני.
כשנציגי הממשל מצאו בולים ציוניים בביתו של הרב חיים אבולעפיה, החכם באשי של טבריה, בשל הלשנות מצד מתנגדיו, נכלא זה האחרון בירושלים באשמת בגידה.
הרב פאניז'יל, יחד עם הרב משה יהודה פרנקו נפגשו עם הפחה ופעלו לשחרורו ומנעו את העמדתו למשפט צבאי.
עם התעוררות תנועת ההתעת'מנות בשלהי מלחמת העולם הראשונה, נמנה עם תומכיה, ופעל לאזרח יהודים נתיני חוץ, כדי שלא יגורשו מהארץ בעת המלחמה.
כן שימש כחבר בוועדה ממשלתית שתפקידה היה להגן על נכסי נתינים זרים שהוכרחו לעזוב את הארץ, ובכך הציל נכסים רבים של יהודים שגורשו.
בתפקידיו שלעיל שימש עד לחודש דצמבר 1917 (כסלו ה'תרע"ח), אז הוגלה לדמשק באשמת בגידה בממשל, יחד עם אישי ציבור מרכזיים מהיישוב ויהודים רבים נוספים, כשבוע לפני כיבוש ירושלים בידי הבריטים.
סיבת גירושו הייתה סיוע כספי שהעניק ל-350 יהודים נתיני יוון שגורשו מירושלים לחמה שבסוריה על ידי הממשל, ונסיעתו אליהם לשם כך בחודש אוגוסט 1917 (אלול ה'תרע"ז).
כשהגיע לדמשק עם גירושו, נפגש עם ג'מאל פחה, והשיג ממנו אישור לא לגרש מדמשק את הגולים שהוגלו יחד איתו מירושלים, ובהזדמנות זו קיבל אישור אישי לחזור לירושלים, אך לא חזר בשל הסכנה שהייתה כרוכה בכך.
בתקופת שהותו בדמשק פעל בענייני ההגירה של הפליטים שגורשו מישראל עם דוד ילין, מאיר דיזנגוף, חיים מרגליות קלווריסקי ויהודה גור.
בחודש חשוון ה'תרע"ט חזר לירושלים, והיה הראשון שחזר לעיר מגולי דמשק.
בירושלים מונה לשמש כמזכיר משרד הרבנות הראשית, חבר הוועד הפועל וחבר המועצה המשפטית שלה עד לשנת 1924 (ה'תרפ"ד).
בשנת 1920 (ה'תר"ף) נמנה עם מייסדי הסתדרות הספרדים ונבחר כחבר לוועד הפועל שלה.
כן שימש כחבר באספת הנבחרים הראשונה ובעקבותיה החל לשמש כחבר הוועד הלאומי.
לאחר מכן שימש כחבר וועד העיר ליהודי ירושלים וחבר הנהלת בית החולים משגב לדך, ולאחר פטירת אביו החליפו כגבאי בית החולים.
בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) נסע עם הרב יהודה לייב פישמן מימון בשליחות הסתדרות המזרחי לסוריה ולעיראק, למסע תעמולה וארגון הפעילות הציונית שם.
במקביל התמחה במשפטים, ולאחר כשנתיים הוסמך לעורך דין מוסמך המוכר מטעם הממשל.
בתקופה זו התפטר ממשרותיו והחל להתפרנס מעבודתו כעורך דין.
בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) נסע למדינות אירופה, אמריקה הצפונית והדרומית כשד"ר עבור בית החולים משגב לדך, ובחודש מאי 1933 (אייר ה'תרצ"ג) נבחר לשמש כנשיא ועד העדה הספרדית למשך כשנתיים.
בשנת 1937 (ה'תרצ"ז) נבחר לשמש כרבה הראשי של הקהילה הספרדית בבואנוס איירס שבארגנטינה.
בתקופת כהונתו פעל למען הציונות ושיפור החינוך העברי בקהילה, לצד שימור ושיפור המצב הדתי והרוחני.
הוא השתוקק לחזור ארצה, והגיש מועמדות לתפקיד הרב הראשי הספרדי של חיפה, אך נפטר לפני שהספיק לחזור.
יוסף זערור היה נגן קאנון יהודי-עיראקי בעל שם עולמי ומנהל תזמורת רשות השידור העיראקית בשנות ה-30 של המאה ה-20.
נולד ב-1902 בבגדאד למשפחה אצילית ומרובת ילדים.
בילדותו נסחף אחרי המוזיקה והמנגינות בבית הכנסת ובנה לעצמו כלי נגינה דמוי קאנון, וזאת בניגוד לרצון הוריו שחששו שהעיסוק במוזיקה יפגע בלימודיו הכלליים ובלימודי התורה בישיבה.
בגיל ארבע עשרה הצטרף לקבוצת אנשים שהתפרנסו משירי ברכות בשמחות.
בגיל שמונה עשרה קנה לעצמו קאנון ראשון ותוך זמן קצר שלט היטב בכלי המורכב והחל לנגן גם על חליל, כינור וצ'לו.
בגיל עשרים פתח בית-ספר ללמודי נגינה בכלים השונים שזכה להצלחה רבה.
בהיותו כה מומחה בידע הרחב שרכש ובשמיעתו האבסולוטית, התחלפה נגינתו על הקאנון מנגינה עממית לנגינה אמנותית ומודרנית והוא רכש מעמד מכובד מאוד בעולם המוזיקה בבגדד.
ב-1931 אף השתתף בבגדד במופע של סמי אל שאווה , מגדולי הכנרים במוזיקה הערבית, ופגש את גדולי המלחינים והזמרים, מוחמד עבד אל-והאב, ואת אום כולתום, שהגיעו לעיראק.
זערור היה מלווה בנגינתו על הקאנון את הזמר העיראקי המפורסם מוחמד אלגובנצ'י ויחד נסעו לברלין כדי להקליט על גבי תקליטים וסלילים רסיטלים.
רבים מאלה שודרו בברלין בתחנה ששידרה בשפה הערבית.
כמו כן, הוא ולהקתו הופיעו בברלין בפני הקהילה העיראקית שם.
בשנת 1932, בקונגרס הבינלאומי הראשון של המוזיקה הערבית בקהיר במצרים, התזמורת הרשמית שייצגה את עיראק בקונגרס הייתה בניצוחו ובניהולו של יוסף זערור.
הוא אף זכה במקום הראשון וקיבל מדליה.
ב-1936, מונה זערור לנהל את המחלקה המוזיקלית בתחנת השידור בבגדד.
המינוי ניתן לזערור על ידי ראש הממשלה דאז, נורי סעיד.
במסגרת עבודתו זו, בחן מוזיקאים רבים לצורך הקמת שלושה הרכבי נגינה: להקה עיראקית, כורדית ומצרית.
כעורך תוכניות המוזיקה בתחנה, בחן מוזיקאים רבים לצורך שילובים בתוכניות אלו ודאג לשלב מוזיקאים יהודים.