tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדמונד לומד ממורל, שאינו מכיר בו, שפרננד ודנגלאר היו שותפים לבגידתו, וכי פרננד ומרסדס נישאו זמן קצר לאחר שאדמונד נכלא.
בעזרת המפה של פאריה הוא וג'אקו מאתרים את אוצר ספאדה באי מונטקריסטו.
באמצעות עושרו החדש והשכלתו המתקדמת, אדמונד מתבסס בחברה הפריזאית בכינוי "רוזן מונטה קריסטו" ונשבע לנקום נגד כל מי שקשר קשר נגדו.
אדמונד פוגש במונדגו אחרי שהציל את בנו, אלברט.
הוא מפתה את פרננד, וילפור ודנגלאר למלכודת בכך שהוא משמיט את הרעיון שהוא איתר את אוצר ספאדה, והוא מעביר אותו דרך מרסיי.
תוכניותיו מביאות לכך שדנגלרס נתפס במעשה הגניבה, ווילפור מונע את חשיפת את תפקידו במות אביו; שניהם נעצרים.
פרננד מובא לחורבן כלכלי מכיוון שאדמונד מכריז על חובות ההימורים שלו.
אף על פי שהופעתו השתנתה באופן דרמטי, אדמונד מזוהה על ידי מרסדס.
בסופו של דבר היא מרככת אותו, והם משקמים את מערכת היחסים שלהם מחדש.
כשפרננד מתכונן לברוח, מרסדס מגלה שהסיבה היחידה שהיא התחתנה איתו היא שהיא בהריון עם אלברט, שהוא למעשה בנו של אדמונד.
אדמונד אורב לפרננד בהריסות האחוזה הכפרית של משפחתו, לאחר שהביא אותו להאמין שאוצר ספדה יחכה לו.
אלברט מתערב כשאדמונד מנסה להרוג את פרננד, אך מרסדס מספרת לו על ההורות האמיתית שלו.
פרננד מנסה לברוח, אך משנה את דעתו כשמבין שלאדמונד יש הכל ולו אין כלום, ומאתגר את אדמונד להילחם עד מוות; אדמונד גובר עליו.
במהלך המפגש נורית מרסדס בכתפה, אך הפצע אינו קטלני.
אדמונד רוכש את שאטו ד'יף, בכוונתו להרוס את המצודה, אך במקום זאת משאיר אותה עומדת כשהוא נשבע לפאריה להשתמש במשאבים העצומים שלו לתמיד.
ג'יימס קאביזל בתפקיד אדמונד דנטס, זטארה, הרוזן ממונטה קריסטו
גאי פירס בתפקיד פרננד מונדגו
דגמרה דומינצ'יק בתפקיד מרקדס מונדגו (לבית הררה)
ריצ'רד האריס בתפקיד האב פאריה
מייקל ווינקוט בתפקיד ארמנד דורליק
הנרי קאביל בתפקיד אלברט מונדגו
אלכס נורטון בתפקיד נפוליאון בונפרטה
הלן מקרורי בתפקיד ולנטינה וילפור
כ-80% מהסרט צולם באי מלטה, שם בירת ולטה שימשה לצילומי העיר מרסיי.
העיר המבוצרת ויטוריוזה, חלק מהנמל הגדול של ואלטה, נבחרה בזכות הדמיון החזק שלה לנמל מרסיי בתחילת המאה ה-19. קטע החוף של ויטוריוזה המכונה קסאט איר-ריסק ומבצר סנט אלמו שימשו לסצנות "מרסיי".
לנמל הגדול היה היתרון הנוסף בכך שהוא היה אחד מהנמלים המעטים מאוד שהיו עמוקים מספיק כדי לאפשר עגינת ספינות מפרש לתקופה מסוימת כשאלה הובאו מאנגליה.
מגדל סנט מרי באי קומינו שימש לתצלומים חיצוניים של שאטו ד'יף; חלון התכלת של גוזו מופיע גם בסצנות המתרחשות באי מונטקריסטו.
באירלנד, נערכו צילומים באחוזת פאוורסקורט, ששימשה בתור האחוזה שדנטס רוכש ובו הוא מארח את היכרותו הגדולה עם חברת פריז, ואילו בית קילרודרי מופיע כביתו של מונדגו בתחילת הסרט.
סצנת הקרב שהיא סצנת השיא בין דנטס למונדגו צולמה ליד סליין שבמחוז מית'.
הרוזנת דה מונסורו היא סדרת טלוויזיה בדיונית רוסית ב-26 פרקים, גרסת מסך של הרומן מאת אלכסנדר דיומא האב "הרוזנת דה מונסורו" .
הסדרה צולמה מ-1994 עד 1996. בשנת 1997 הושלמה העבודה על התמונה (דיבוב ועריכה).
הקרנת הבכורה התקיימה ב-5 בינואר 1998. סדרה זו היא סדרת המשך לסדרת הטלוויזיה "המלכה מרגו" ושתי הסדרות צולמו במקביל.
הסרט מגולל את סיפור אהבתם של דיאנה היפהפייה והגרף דה בוסי על רקע אירועים היסטוריים בצרפת בעידן מלחמות הדת בין הקתולים וההוגנוטים.
בראש ההוגנוטים עומד אנרי מנווארה.
בראש הקתולים מובילה המשפחה הלוחמנית של בית גיז.
המלך אנרי השלישי, חובב יוקרה ובידור מפונק, אינו מסוגל לשלוט במדינה.
הוא הקיף את עצמו במועדפים ("מיניונים") , עליהם הוא מבזבז את האוצר.
המלך מסוקרן מאחיו הצעיר, פרנסואה, דוכס אנז'ו, שחולם לקחת את כס המלוכה, כיוון שלאנרי אין ילדים.
עימותים מתמידים מתקיימים בין האצילים של אנרי לבין הקרובים לאנג'ו, שעליהם נמנה גם הגרף דה בוסי.
גיזה חולמת גם על כתר צרפת, טווה מזימה להפיל את אנרי ולשלוח אותו בכוח למנזר.
רק בזכות ליצן-החצר הנאמן שיקו – אציל גסקוני שנעלב על ידי אחד הגייזים – מצליח אנרי, המלך הצרפתי האחרון מבית ולואה, לשמר בינתיים את חייו, את חירותו ואת כס המלכות.
הרוזנת מאריצה (בהונגרית: Marica Grófnő; בגרמנית: Gräfin Mariza) היא אחת האופרטות הפופולריות ביותר של המלחין היהודי-הונגרי אמריך קלמן.
זו יצירה בת שלוש מערכות.
המקום; באחוזתה של הרוזנת מאריצה
מתרחשת על המרפסת של טירה המוקפת בפארק.
האחוזה קרובה לקולוז'וואר ונמצאת בבעלות הרוזנת מאריצה.
מנהל האחוזה, בשם הבדוי בלה טרק, הוא הרוזן טסילו המרושש, שאוסף כסף לנדונית אחותו.
אחרי אהבה נכזבת, מאריצה מגיעה נסערת לאחוזתה.
לרוזנת נמאס כבר מהגברים של החברה הגבוהה, כל מה שהם רוצים הוא את כספה.
כדי להרתיע את המחזרים שלה היא מדליפה שיש לו ארוס בשם קלמן ז'ופאן, שבמקרה הוא רוזן.
אלא שבאמת יש דמות משעשעת כזו שנקראת כך.
הוא גם מופיע כעבור זמן ומבלבל את הכל.
בינתיים, נערה צועניה מנבאת למאריצה שבקרוב יהיה לה ארוס אמיד ואציל.
מאריצה מעדיפה להישאר אם כך בטירתה, כיוון שאינה נמצאת כך בסכנה.
מתרחשת ארבעה שבועות לאחר מכן, בחדר היוקרה של הטירה.
טסילו מתאהב במאריצה וכותב זאת לחבר.
בהתבסס על המכתב, מבינה מאריצה שמנהל האחוזה שלה הוא טייקון שהתרושש ולכן היא קוראת לו בחברה "צייד נדוניה".
מאוחר יותר היא כבר מבינה שטסילו פועל לטובתה, אך אז נראה שהכל כבר לשווא.
גם דודתו של טסילו, הנסיכה הזקנה המקסימה, מגלה מה קרה ומתקנת הכל.
מאריצה וטסילו הופכים לזוג מאושר, כשגם ליזה וז'ופאן מתאהבים.
יש מספר גרסאות סרטים של האופרטה:
הרוח היא פראית הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1957 בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם אנתוני קווין, אנה מניאני ואנתוני פרנציוזה בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא רימייק של הסרט האיטלקי Furia משנת 1947. העלילה היא על משולש אהבה בין שני גברים לאישה.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי דימיטרי טיומקין.
השיר "הרוח היא פראית" למילותיו של נד וושינגטון הפך ללהיט, והוא מושר על ידי ג'וני מאטיס בתחילת הסרט, כשהנעימה מושמעת לאורך כל הסרט.
השיר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ויש לו ביצועים של דייוויד בואי, נינה סימון ועוד.
אנתוני קווין היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
אנה מניאני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
היא זכתה בפרס דוב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
אנה מניאני שרה בסרט את השיר הנפוליטני "Scapricciatiello".
ג'ינו (אנתוני קווין) הוא בעל חוות כבשים גדולה בנבדה.
הוא גר בחווה עם בתו אנג'י (דולורס הארט), אחיו המבוגר אלברט (ג'וזף קליאה) גיסתו תרזה (לילי ולנטי) שמנהלת את משק הבית והעוזר הנאמן שלו בנה (אנתוני פרנציוזה) שאותו טיפח עוד בילדותו ושאיפתו היא שיישא לאישה את אנג'י וימשיך אחריו בניהול החווה.
ג'ינו התאלמן מאשתו רוזנה אותה אהב מאד.
הוא טס לאיטליה כדי לפגוש באחותה ג'ויה (אנה מניאני) לשאת אותה לאישה ולהביאה לחווה.
ג'ויה נתקלת בקשיי קליטה בחווה, היא אינה דוברת אנגלית, תרזה לא נותנת לה לנהל את משק הבית וג'ינו מתייחס אליה בקשיחות ומדי פעם משווה אותה לרוזאנה ומתחלף בשמות.
ג'ינו נמצא מדי פעם מחוץ לחווה וג'ויה נשארת עם בנה ומתפתח ביניהם קשר רומנטי.
ג'ינו מגלה לבסוף את הקשר הזה.
הוא חובט בבנה וקורא לו בוגד לאחר כל מה שעשה למענו.
בנה אכול רגשות חרטה מסרב לבקשתה של ג'ויה לעזוב אתו.
הוא עוזב לבד את החווה וג'ויה מחליטה לחזור לאיטליה.
ברגע האחרון מדבר אלברטו על ליבו של ג'ינו.
גינו מגיע לשדה התעופה, מבקש מג'ויה סליחה והזדמנות להתחיל מחדש והיא נענית לו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאנתוני קוויןג'ינובעל חוות כבשיםאנה מניאניג'ויהאשתו של ג'ינואנתוני פרנציוזהבנהפועל ראשידולורס הארטאנג'יבתו של ג'ינוג'וזף קליאהאלברטואחיו של ג'ינולילי ולנטיתרזהאשתו של אלברטו
הרוזן של לוקסמבורג או הרוזן מלוקסמבורג היא אופרטה בת שלוש מערכות מאת פרנץ להאר.
הלברית נכתבה על ידי רוברט בודנצקי ואלפרד מריה וילנר .
הצגת הבכורה הראשית של האופרטה התקיימה ב-12 בנובמבר 1909 בתיאטר אן דר וין בווינה.
מייד לאחר מכן הוצגה האופרטה בבודפשט ב-14 בינואר 1910 בתיאטרון קיראי.
ב־1908 קיבל להאר שתי לבריות מהמחברים השותפים מאלפרד מריה וילנר ורוברט בודנצקי בו-זמנית: הרוזן של לוקסמבורג עבור התיאטר אן דר וין והיצירה "אהבה צוענית" לתיאטרון קרל.
המלחין אהב יותר את היצירה השנייה, אז הוא מסר אותה לפני תום תקופת החוזה.
הדבר עורר דאגה בקרב הנהלת התיאטר ואן דר וין, שכן חשבו שהמלחין לא יוכל להשלים את ההצגה שהובטחה להם עד לתאריך היעד שעליו הסתמכו מאוד, שכן זו הייתה אחד המופעים המרכזיים של התיאטרון לעונת התיאטרון הבאה.
להאר גם אוים בפיצויים, אבל המלחין מסר את התווים המוגמרים לאמיל שטיינגר לפני מועד החוזה.
הכותרת של היצירה הייתה במקור הרוזן של לוקסנבורג, כי לא רצו להזכיר את הדוכסות הגדולה באותו שם, אבל אחרי שהקהל קרה ליצירה את לוקסמבורג בכל זאת, להאר הסכים לשנות את האות מ"נ" ל"מ".
הבכורה זכתה להצלחה בלתי צפויה, שכן להאר, על פי עדותו, הלחין אותה במהלך נופש של מספר שבועות בבאד אישל ללא בעיות מיוחדות.
גם המבקרים בירכו על היצירה, אך צוין כי להאר התפרנס מהעניין של יצירותיו הקודמות, כלומר, הוא לא הכניס פתרונות מהפכניים וחדשניים לאופרטה.
הוויכוחים נסבו כעת לא רק על היצירה החדשה, אלא גם כוויכוח כללי על האופרטות של להאר.
הנסיך בזיל בזילוביץ' מאוהב באנז'ל דידייה, הזמרת המהוללת של האופרה.
הוא היה מתחתן איתה, אבל עליו לכבד חוקים חברתיים - הוא לא יכול היה להתחתן עם מישהי מתחת למעמדו.
לכן, הוא מחפש אריסטוקרט שמוכן להתחתן עם אנז'ל לפרק זמן קצר, על מנת להתחתן עם כוכבת התיאטרון לאחר גירושיהם שנקבעו מראש.
רנה, הרוזן של לוקסמבורג, מצוין למטרה זו.
הוא מוכן תמורת חצי מיליון להתחתן עם אנז'ל מבלי לראות אותה.
התנאי של בזיל הוא שרנה לא יכול לראות את הכלה.
הטקס מתקיים בנוכחות הנסיך בזיל, הצדדים נפרדים בפרגוד.
רנה רואה רק אחת מידיה של אנז'ל.
הוא עונד טבעת נישואין על אצבעה, ואז בחגיגיות מנשק את ידה.
היא מתרחשת שלושה חודשים לאחר מכן, בארמון אנז'ל.
בני זוג שלא מכירים זה את זו נמצאים כבר בהליכי גירושין והגורל המקרי מפגיש אותם.
רנה מגלה שהוא נשא לאישה את אנז'ל.
הוא מוכיח אותה שהיא נכנסה לנישואים מדומים כדי שתוכל להתגרש כרוזנת ולהתחתן עם הנסיך.
הוא רוצה לעזוב, אבל אנז'ל לא מרשה לו, מכיוון שהוא רשמית עדיין בעל ליום אחר.
בלובי של הגרנד הוטל בפריז, רנה פוגש במקרה את הרוזנת קוקוזובה, שהיא אהבתו הישנה של בזיל, ומגלה שהם כבר מאורסים.
רנה, כשבזיל נכנס בריצה, מצביע על המסך כדי למצוא שם את אנז'ל הנחשקת שלו.
עם זאת, בזיל מוצא שם את הרוזנת קוקוזובה.
הוא רואה את חילופים באימה, אבל לפני שמנסה להימלט, הרוזנת רואה את הנסיך הנבוך כטרף קל שלה, גוררת אותו משם, ובכך נותנת דרור לרנה ואנז'ל, שעשויים להיות כעת לצמיתות זה של זה.
הרוזן ממונטה כריסטו הוא סרט הרפתקאות-פעולה צרפתי שנכתב ובוים על ידי מתייה דלפורט ואלכסנדר דה לה פטלייר על בסיס רומן באותו השם מאת אלכסנדר דיומא האב.
הסרט עלה לאקרנים ב-28 ביוני 2024.
אדמונד דאנטס הוא מלח צעיר בן 19 ובן העיר מרסיי, העומד להינשא לאהובתו הקטלאנית, מרסדס הררה, ולהתמנות לרב-חובל של ספינת סוחר.
בשל הצלחותיו, נבגד אדמונד על ידי חבריו הקנאים ולאחר שהוא מופלל על ידם כבונפרטיסט הזומם את שיבת נפוליאון בונפרטה לשלטון, הוא נשלח למאסר עולם במצודת איף.
לאחר 14 שנים, מצליח אדמונד להימלט ובאמצעות אוצר שהוחבא באי מונטקריסטו שב, שב אדמונד למרסיי כרוזן רב-מעלה במטרה לנקום באלו שהפלילו אותו.
בנובמבר 2020, נמסר לראשונה על כתיבתו ופיתוחו של עיבוד קולנועי על בסיס הרומן "הרוזן ממונטה כריסטו" מאת אלכסנדר דיומא האב על ידי מתייה דלפורט ואלכסנדר דה לה פטלייר, שכבר עיבדו בעבר את דואולוגיית הסרטים "ד'ארטניאן" ו"מיליידי" על בסיס הרומן "שלושת המוסקטרים" – גם הוא מאת דיומא האב.
ב-9 בפברואר 2023, נמסר רשמית על פיתוחו של הסרט, לצד ההכרזה על ליהוקו של לתפקיד הראשי.
עוד נמסר כי את הסרט יפיקו "Pathé Films" ו-"Chapter 2", בשיתוף פעולה עם החברות "M6 Films" ו-"Fargo Films".
ב-9 בפברואר 2023, נמסר על ליהוקו של לגילום דמותו של אדמונד דאנטס.
ביולי 2023, נמסר על ליהוקם של , , , , בסטיאן בויון, פטריק מיל, וסילי שניידר וז'וליאן דה סנט ז'אן.
צילומי הסרט התקיימו בין 24 ביולי 2023 ל-21 בנובמבר 2023, במשך 76 ימים, בצרפת (ברחובות פריז, אוקסיטניה ופרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור) וכן בבלגיה, מלטה וקפריסין.
הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע בצרפת ב-28 ביוני 2024.
במקור, נמסר כי הסרט יעלה לאקרנים ב-23 באוקטובר 2024, ולאחר מכן, נמסר על דחייתו ל-11 בדצמבר 2024, ול-17 בדצמבר 2025.
הרוח במעטפת 2: תמימות (ביפנית: イノセンス) הוא סרט אנימה יפני מסוגת הסייברפאנק שיצא בשנת 2004, המבוסס באופן רופף על מאנגה באותו שם מאת מסאמונה שירו.
הסרט נכתב ובוים על ידי מאמורו אושיי והוא סרט ההמשך לסרטו עטור השבחים של אושיי משנת 1995 "הרוח במעטפת".
הסרט הופק על ידי Production IG והופץ על ידי חברת טוהו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-6 במרץ 2004.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2004 והיה לסרט האנימה הראשון והיחיד בהיסטוריה שהתחרה על דקל הזהב.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 2032 בעולם בו בני האדם ויצורים קיברנטיים חיים זה לצד זה, מתמקדת בבלש הסייבורג באטו אשר חוקר סדרה של רציחות מזעזעות שבוצעו על ידי אנדרואידים שמכונים "גינואידים" אשר רצחו את בעליהם ולאחר מכן השמידו את עצמם.
הבלש בן האנוש טוגוסה מצטרף אל באטו בפענוח התעלומה.
החקירה מובילה אותם לגלות בהמשך שתאגיד לוקוס סולוס, אשר ייצר את הגינואידים הפגומים, השתיל באופן לא חוקי תודעה אנושית בגינואידים.
אקיו צוקה בתפקיד באטו, בלש סייבורג שהוא הגיבור הראשי בסרט.
קויצ'י יאמדרה בתפקיד טוגוסה, השותף של באטו שהוא בן אנוש.
אטסוקו טנאקה בתפקיד מוטוקו קוסאנאגי
הרוח במעטפת: התעלות (ביפנית: 攻殻機動隊) היא סדרת אנימה יפנית בזיכיון הרוח במעטפת אשר שיצאה במקור לשווקים בין השנים 2013 עד 2014 כסט של חמש סרטי OVA ובהמשך כסדרת אנימה שיצאה לשווקים בשנת 2015. הסדרה מהווה פריקוול לסרט "הרוח במעטפת" ומכילה עיצובים חדשים לדמויות.
הסדרה הופקה על ידי חברת Productions I.G ובוימה על ידי קזוצ'יקה קיסה על בסיס תסריט מאת טאו אובוקטה.
עלילת הסרט מתרחשת בעיר יפנית בדיונית בעתיד הרחוק של שנת 2027. הטכנולוגיה התקדמה באופן כה ניכר שסייבורגים קיימים ונפוצים.
העלילה מתמקדת בתקופה בה הסייבורגית מוטוקו קוסנאגי, המכונה "מייג'ור", אשר גויסה במקור ליחידת העלית המובחרת שעוסקת בפעילויות מיוחדות, כולל לחימה בטרור ופשעי סייבר.
את הסדרה ביים האנימטור היפני קזוצ'יקה קיסה אשר היה מעורב גם בפיתוח "הרוח במעטפת 2: תמימות".
התסריט נכתב על ידי טאו אובוקטה.
הרוח במעטפת (ביפנית: 攻殻機動隊; קוקאקו קידוטאי) היא סדרת מאנגה יפנית בסוגת הסייברפאנק שנכתבה ואוירה על ידי אמן המאנגה מסאמונה שירו, אשר הצלחתה הובילה להיווצרות של זיכיון מדיה פופולרי.
הסדרה פורסמה לראשונה מאפריל 1989 עד נובמבר 1990 במגזין המאנגה Young Magazine Kaizokuban ובהמשך חברת ההוצאה לאור היפנית קודנשה פרסמה את כל הסדרה בספר ב-2 באוקטובר 1991.
הפופולריות של סדרת המאנגה הובילה לכך שבהמשך מסאמונה שירו הפיק לסדרה זו שתי סדרות המשך: "הרוח במעטפת 1.5: מעבד שגיאת-אנוש" שפורסם במקור בשנת 2001 ו"הרוח במעטפת 2: ממשק אדם-מכונה" שפורסם במקור בשנת 2003.
עלילת הסדרה מתרחשת בעולם עתידני בעיר היפנית הבדיונית ניאהמה ומתמקדת בסייבורגית מוטוקו קוסנאגי, המכונה "המייג'ור", אשר משתייכת ליחידת עלית מובחרת ומיומנת במיוחד העוסקת בפעילויות מיוחדות, כולל לחימה בטרור ופשעי סייבר, בחברה דיסטופית.
על היחידה מוטלת המשימה לחקור מגוון רחב של פשעים, כולל פשעי סייבר, שחיתות וקנוניות פוליטיות.
במרכז העלילה היחידה מנסה לתפוס האקר מסתורי המכונה "שליט הבובות".
מוטוקו קוסאנאגי (מכונה גם "המייג'ור") - הגיבורה הראשית בסדרה.
מוטוקו היא סייבורגית חסרת פחד ומיומנת במיוחד אשר משמשת כמפקדת השטח של יחידה 9 לביטחון הציבור.
כמעט כל הגוף שלה הוא רובוטי והדבר מקנה לה כוח וזריזות על אנושיים.
דייסוקה אראמקי - המנהיג הפרגמטי של יחידה 9.
באטו - הקולגה השרירי והקשוח של מוטוקו ולוחם מיומן.
טוגוסה - חבר צעיר ביחידה אשר לו כמעט ועד שדרוגים קיברנטים.
הוא החבר הנשוי היחיד ביחידה והוא אב לילד.
אישיקאווה - אחד מהחברים הוותיקים ביותר ביחידה, האקר ומומחה ללוחמת סייבר.
סאיטו - צלף עם שתל קיברנטי אשר משפר באופן ניכר את הדיוק בצליפה ואת יכולות המיקוד שלו.
בורמה - מומחה לנשק כבד וקיברנטיקה.
שליט הבובות (פרויקט 2501) - האנטגוניסט הראשי בסדרה המקורית.
לאורך השנים יצאו לשווקים גם מספר ספרים המכילים איורי קונספט רבים של העולם של הרוח שבמעטפת.
ב-17 ביולי 1997 יצא לשווקים משחק הווידאו "הרוח שבמעטפת" אשר פותח על ידי חברת Exact והיה מיועד לפלטפורמת המשחק פלייסטיישן.
אולפן האנימציה Production I.G הפיק מספר עיבודי אנימה שונים לרוח שבמעטפת.
העיבוד הראשון שלה היה סרט האנימה עטור השבחים משנת 1995 בבימויו של מאמורו אושי.
הסרט הצליח להציג את הסיפור הסדרה לקהל בינלאומי נרחב ונחשב לאחד מסרטי האנימה הטובים בכל הזמנים.
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרט המשך בשם "הרוח במעטפת 2: תמימות".
בין השנים 2002 עד 2003 שודרה ביפן סדרת האנימה "הרוח במעטפת: תסביך עצמאות" אשר הכילה סיפורים מקוריים וכללה שתי עונות עם 52 פרקים בסך הכל.
עיבוד לייב אקשן הוליוודי יצא לאקרנים ב-31 במרץ 2017 בכיכובה של סקרלט ג'והנסון בתפקיד מוטוקו "מייג'ור" קוסנאגי.
הרוח מטירת קאנטרוויל , הוא הומורסקה מאת הסופר והמחזאי האירי אוסקר ויילד.
זהו אחד הסיפורים הראשונים פרי עטו של וויילד שראו אור, והתפרסם במקור בשני חלקים - הראשון ב-23 בפברואר 1887 והשני ב-2 במרץ באותה שנה.
העלילה עוסקת במשפחה אמריקנית שעוברת לגור בטירה שאותה רודפת רוחו של אציל אנגלי, שהרג את אשתו ולאחר מכן נכלא והורעב על ידי אחיה של אשתו.
ויילד מתאר את מערכת היחסים המתפתחת בין רוח הרפאים המאיימת לבין בני המשפחה האמריקנית.
ויילד משלב ביקורת על האמונות הטפלות של החברה האנגלית הגבוהה, כמו גם על אורח החיים האמריקני.
השגריר האמריקני לחצר המלוכה הבריטית, חירם ב.
אוטיס, ומשפחתו עוברים לגור בקאנטרוויל צ'ייס, אחוזה בריטית כפרית, על אף שהלורד קאנטרוויל מזהיר אותם כי הטירה רדופת רוחות.
בני המשפחה הם השגריר אוטיס, אשתו, בנם הבכור וושינגטון, ביתם וירג'יניה וצמד התאומים.
תחילה אף אחד מבני המשפחה אינו מאמין בקיומן של רוחות רפאים, אך תוך זמן קצר איש מהם אינו יכול להתכחש לנוכחותו של סר סימון דה קאנטרוויל.
הגברת אוטיס שמה לב לכתם דם מסתורי על הרצפה וסוכנת הבית, הגברת אומני, מספרת לה כי הכתם הוא דמו של קאנטרוויל ואי אפשר להסירו, ועל כך קופץ הבן הבכור ומציע להשתמש במסירי כתמים מסחריים.
כשרוח הרפאים מופיאה לראשונה הגברת אוטיס קופצת ממיטתה ומציעה לרוח נוזל סיכה כדי לשמן את השלשלאות שלה.
הרוח מטיחה את הבקבוק בזעם לרצפה ונמלטת מהחדר.
התאומים משליכים לעבר הרוח כריות והיא נסה על נפשה.
גם ניסיונות חוזרים ונשנים של הרוח להפחיד את בני המשפחה באמצעות לבישת חזות מאיימת וכתמי דם ששבים ומופיעים, עולים בתוהו, וסר סימון חש חסר אונים ומושפל.
קיימות מספר גרסאות קולנועיות וטלוויזיוניות לסיפור.
הגרסה הקולנועית הראשונה היא משנת 1944 בכיכובו של צ'ארלס לוטון.
מחזמר בהפקת רשת ABC משנת 1966 בכיכובם של דאגלס פיירבנקס, מייקל רדגרייב ופיטר נון.
Кентервильское привидение - סרט אנימציה סובייטי משנת 1970 בהפקת "סיוז מולטפילם".
סרט טלוויזיה של ערוץ HTV הוולשי משנת 1974 עם ג'יימס ויטמור, איילה בלייר, פלורה רובסון ודייוויד ניבן בתפקיד הרוח.
סרט טלוויזיה משנת 1986 בכיכובם של ג'ון גילגוד בתפקיד הרוח, לצד אליסה מילאנו וג'ורג' בייקר.
סרט מצויר אמריקני משנת 1988.
סרט טלוויזיה של רשת ABC משנת 1996 עם נב קמפבל ופטריק סטיוארט בתפקיד הרוח.
סרט טלוויזיה בריטי משנת 1997 עם איאן ריצ'רדסון בתפקיד הרוח ובכיכובם של ג'יימס ד'ארסי, סיליה אימרי, פולין קווירק, ריק מייאל ואיאן מקניס.
Bhoothnath (מילולית: אדון הרוחות) - גרסה בוליוודית משנת 2008.
סרט מצויר באורך מלא עם קולותיהם של סטיבן פריי, יו לורי ומירנדה הארט.
סדרת טלוויזיה ב-4 חלקים משנת 2021, הפקה משותפת של רשת BBC הבריטית ורשת BYUtv האמריקנית בכיכובו של אנתוני הד בתפקיד הרוח.
"הרוח בטירה" - סרט הנפשה בריטי משנת 2023. בגרסה הזאת הבן הגדול לא מופיע.
הרולד מוריס אברהמס היה אתלט יהודי-בריטי.
אלוף אולימפי (פריז 1924) בריצת 100 מטר, אירוע שתואר בסרט זוכה 4 פרסי אוסקר, "מרכבות האש" (1981).
אברהמס נולד כבן הזקונים לאיזק ולאסתר בעיירה בדפורד, למשפחה בת שלושה ילדים.
אביו היגר לאנגליה מפולין הקונגרסאית.
הוא עבד בתור איש כספים ונישא לאסתר ילידת ויילס.
אחיו הבכור של הרולד, סר אדולף אברהמס, היה לימים רופא ומייסד תחום רפואת הספורט בבריטניה.
אחיו השני, סר סידני אברהמס היה אתלט אולימפי בקפיצה לרוחק ונשיא בית המשפט העליון של סרי לנקה.
אברהמס למד בבית ספר רמפטון ואחר כך בגונוויל וקיז קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא היה אצן וקופץ לרוחק מאז ילדותו, והמשיך לעשות זאת גם כשלמד בקיימברידג'.
באולימפיאדת אנטוורפן סיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 43.0 שניות, במקום 16 בריצת 100 מטר, במקום 11 בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות ובמקום 20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.05 מטר.
בארבע שנים שלאחר אולימפיאדת אנטוורפן שלט אברהמס בריצות הקצרות ובקפיצות לרוחק בבריטניה.
באולימפיאדת פריז, זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.6 שניות, תוצאה שקבע פעמיים נוספות כבר בשלבים המוקדמים, לפני ג'קסון שולץ מארצות הברית (10.7 שניות) וארתור פוריט מניו זילנד (10.8 שניות) ואת האלוף האולימפי מאולימפיאדת אנטוורפן צ'ארלי פדוק מארצות הברית.
מדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 41.2 שניות, אחרי הרביעייה האמריקאית שקבעה שיא עולם חדש של 41.0 שניות.
בשלב המוקדמות הרביעייה הבריטית קבעה שיא עולם חדש של 42.0 שניות.
בריצת 200 מטר הוא סיים במקום שישי בתוצאה של 22.3 שניות.
אריק לידל, השתתף בריצה זו וזכה במדליית הארד.
הוא לא השתתף בקפיצה לרוחק באולימפיאדה זו.
שנה לאחר מכן, אברהמס נפצע ברגלו, מה שגרם לו להודיע על פרישה.
לאחר פרישתו, היה אברהמס עיתונאי ספורט במשך ארבעים שנה, והיה גם פרשן ספורט ברדיו ה-BBC.
אברהמס התנצר בשנת 1934. בשנת 1936 הוא התחתן עם סיביל אוורס, זמרת מצו סופרן.
הרולד אברהמס מת באנפילד שבלונדון ב-14 בינואר 1978. הוא היה בן 78 במותו.
הרולד בילי היה איש משרד החוץ הבריטי.
בהיסטוריה של מדינת ישראל ידוע בילי כאחד מבולטי המתנגדים לתנועה הציונית והיישוב היהודי.
יש הרואים בו כמי שעמד מאחורי מדיניותו האנטי-ציונית של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין בתקופת המאבק על הקמת מדינת ישראל.
הרולד בילי נולד בעיר מנצ'סטר באנגליה בשנת 1909. בצעירותו למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 1930 ל-1939 שימש כעוזר הוראה וכמרצה באוניברסיטאות שונות: לונדון, שפילד, אוקספורד ולסטר.
בשנת 1936 פרסם בילי ספר על בנג'מין דיזראלי.
בימי מלחמת העולם השנייה עבד בילי ב"מכון המלכותי ליחסים בינלאומיים", גוף שהיה למעשה מחלקת המודיעין של משרד החוץ הבריטי, לצידו של פרופסור ארנולד טוינבי.
בשנת 1945 שימש כחבר המזכירות של הוועידה שנערכה בסן פרנסיסקו בה הוחלט על ייסוד האו"ם וחבר בוועדת ההכנה לייסודו.
מגעו הראשון של הרולד בילי עם בעיות המזרח התיכון והסכסוך היהודי - ערבי היה בשנת 1945 עת הפך לראש יועציו של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין, שנכנס לתפקידו כשר החוץ לאחר ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה ביולי 1945.
במשך שנים, עד למינויו כשר החוץ נודע ארנסט בווין כתומך עקבי בדרישות הציונים וכניסתו למשרד החוץ, משרד שהיה ידוע בשל עמדתו הפרו ערבית, הגבירה את התקווה שהתוכנית הפרו ציונית של מפלגת הלייבור עומדת בפני הגשמה.
האיש שגרם לשינוי עמדתו של בווין למעבר מן התמיכה בצד הציוני לתמיכה בצד הערבי, היה יועצו רב ההשפעה הרולד בילי.
הרולד בילי היה ערביסט - אוהד הערבים, התרבות הערבית והשאיפות הלאומיות של הערבים וכיוצא מזאת, שולל הציונות ושאיפות היהודים להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
במרוצת הזמן הוגדר בילי אף כאויב הציונות.
השר הממונה עליו ארנסט בווין היה חסר השכלה, שניסיונו הצטמצם לענייני איגודים מקצועיים ויחסי עבודה, אך משולל כל ניסיון בדיפלומטיה וביחסים בינלאומיים והושפע מיועצו בעל ההשכלה הגבוהה והניסיון המדיני, שגרם לשינוי ביחסו של בווין לשאלת ארץ ישראל.
על מערכת יחסים זו שבין בווין ליועציו אמר הנציב העליון האחרון אלן קנינגהם כי בווין "מוקף ערביסטים מכל עבר ואת כל הדו"חות שלו הוא מקבל מאותה קבוצה ותיקה של פרו-ערבים".
על הרולד בילי אמר קנינגהם כי הוא בעיניו "איש מסוכן מאד".
לימים, בסביבות שנת 1980, בהיכנסו לעשור השמיני לחייו, התראיין הרולד בילי לסדרת הטלוויזיה של הערוץ הראשון "עמוד האש" ומסר את גרסתו שלו לשינוי שחל בעמדתו של בווין:
"מדיניות החוץ של ממשלת הלייבור לא העסיקה את בווין לפני התמנותו לשר החוץ.
גם סביר שלא ידע מה אומרת תוכנית הלייבור בעניין ארץ ישראל.
הוא מעולם לא התעניין בכך.
לכן אין לומר, שבווין שינה את דעתו.
הוא למד את מצע הלייבור, ושמע את הדעות המקצועיות של אנשי משרד החוץ, והגיע אחרי כמה חודשי לימוד למסקנה, שהמדיניות הזו מוטעית, או שהיא בלתי מעשית...ובכן אני סבור, אם לומר זאת בפשטות, עצתנו הייתה - ניסיון בריטי להקמת מדינה יהודית במזרח התיכון יגרום נזק חמור חסר-תקנה ליחסינו עם ארצות-ערב".
בשנת 1946 נתמנה הרולד בילי למזכיר ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
הרקע להקמת הוועדה היה התחדשות המאבק לעצמאות של היישוב היהודי בארץ ישראל, עם תום מלחמת העולם השנייה, הקמת תנועת המרי העברי ופעולתן של המחתרות לפגיעה במערכת הרכבות בארץ, במוסדות השלטון ובאנשי הרשות של המנדט הבריטי.
בה בעת לחץ ממשלו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן להתיר את כניסתם של ניצולי השואה היהודים - העקורים לארץ ישראל.
בווין העלה הצעת פתרון והיא הקמת ועדת חקירה משותפת בריטית - אמריקאית, שתגבש המלצה לפתרון בעיית ארץ ישראל.
בווין היה סבור כי הוועדה בת 12 החברים שמחציתם בריטים ומחציתם אמריקאים תביא לתוצאות הרצויות לו.
הוא סמך על תמיכת החברים הבריטים בעמדתו וסבור היה כי חלק מן האמריקאים יחברו לבריטים ויביאו לתוצאה הרצויה לו, דהיינו כי הוועדה תחליט לא להקים מדינה יהודית בארץ ישראל ולא להכניס את העקורים לארץ.
לבווין נכונה אכזבה מרה, שנים מחברי הוועדה, ריצ'רד קרוסמן הבריטי ובארטלי קראם האמריקאי, התגלו כאוהדי העניין הציוני, כתומכים בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובעליית העקורים אליה.
האיש שלא שינה את עמדתו וניסה ככל יכולתו להשפיע על הוועדה לקבל החלטה ברוח מדיניותו של בווין היה הרולד בילי.
בארטלי קראם העיד על עמדתו של בילי בדיוני הוועדה: "בעיניו היו הערבים חשובים יותר מן האימפריה הבריטית".
מאמציו של בילי לא נשאו פרי והוועדה החליטה, בניגוד לעמדתו ולעמדת שולחו ארנסט בווין, להמליץ על התרת עלייתם לארץ ישראל של 100,000 מן העקורים ועל ביטול חוקי הקרקעות של הספר הלבן בדבר הגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים בארץ ישראל.
לאחר שמסקנות הוועדה לא יושמו ואף ועדת מוריסון גריידי, שבאה לאחריה, לא הביאו לפתרון בעיית ארץ ישראל, החליט ארנסט בווין להביא את בעיית ארץ ישראל להכרעת עצרת האו"ם צעד שעתיד להביא בניגוד לכוונת יוזמו להחלטת החלוקה ולהקמת מדינה יהודית בחלק מארץ ישראל.
דוד הורוביץ, מי שהיה משקיף מטעם הסוכנות היהודית בדיוני עצרת האו"ם מספר בספר זכרונותיו כי בעת ההחלטה על העברת בעיית ארץ ישראל לאו"ם אמר לו הרולד בילי:
"הסתכל נא בתקנון האו"מ וברשימת המדינות הנמנות עם ארגון זה.
על מנת להשיג החלטה חיובית תצטרכו לרוב של שני שלישים מבין קולותיהן של המדינות הללו, ותוכלו לזכות ברוב זה רק אם יתאחדו הגוש המזרחי וארצות הברית של אמריקה ויתמכו באותה החלטה עצמה ובאותו ניסוח.
דבר כגון זה לא קרה עדיין, אינו יכול לקרות ולעולם לא יקרה."
בארטלי קראם, ידיד הציונות והיישוב היהודי, מצטט את דברי בילי שנאמרו באותו הקשר:
"עלינו לראות את הבעיה הארץ ישראלית במסגרת שאיפת התפשטותה של רוסיה הסובייטית.
הסובייטים זוממים לחדור דרומה אל המזרח התיכון, וטוב תעשה ממשלת ארצות הברית אם תצטרף לאנגליה בהקמת רצועת-מגן של מדינות ערביות בפני ההתפשטות הסובייטית.
אילו הוכרזה ארץ ישראל כמדינה ערבית, הייתה זו חוליה חזקה בשרשרת הזאת".
עם תום עבודת ועדת החקירה האנגלו אמריקאית זכה בילי לתפקידו הדיפלומטי הראשון כנציג ארצו במדינות חוץ, כסגן ראש הנציגות בקופנהגן ולאחר מכן כיהן במשרה דומה בבגדאד, תפקיד שגרם לו הנאה מרובה, כערביסט, לחיות בסביבה ערבית ולהימצא בקשרים עם ממשלות ערביות.
לאחר מכן נשלח לוושינגטון ובסוף בשנת 1955 הועלה לדרגת שגריר ונתמנה לשגריר בריטניה בערב הסעודית.
בילי שימש בתפקיד זה זמן קצר בלבד וחזר ללונדון לשמש בתפקיד עוזרו של סגן שר החוץ לענייני המזרח התיכון.
בתפקיד זה הוא חווה את הניסיון הטראומטי ביותר בחייו הציבוריים, כאשר מודר מכל ההכנות למבצע מוסקיטר, בניסיון הכושל של בריטניה וצרפת להשתלט במבצע צבאי על תעלת סואץ.
ימים אחדים בלבד לפני נחיתת הכוחות באזור התעלה, הבטיח בילי לממשל האמריקאי, בתום לב, כי לא מתוכנן כל מבצע ממין זה.
לאחר פרשת סואץ נשלח לארצות הברית לשמש כסגן נציג בריטניה באו"ם.
בשנת 1961 נמצא בילי, הערביסט, כאיש המתאים ביותר לשקם את היחסים בין בריטניה למצרים שנפגעו קשות במשבר סואץ והוא נתמנה לשגריר בריטניה במצרים.
העיתונות המצרית קידמה את פניו בקרירות והסתייגות, אך הממשל המצרי העריך את מאמציו לקידום היחסים בין שתי המדינות.
כמחווה למצרים הסיר בילי את תמונות הדיוקן של מצביאים בריטים כאלנבי וקיצ'נר, שסימלו בעיני המצרים את האימפריאליזם, מקירות חדר עבודתו בשגרירות.
בשנת 1964, לאחר פסק זמן בו שימש בילי כנציג בריטניה בוועידה לפירוק הנשק בז'נבה.
הוא חזר ב-1967 לקהיר לשמש שנית כשגריר במצרים, תפקיד בו שימש עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1969.
לאחר פרישתו חזר בילי לאקדמיה כמרצה להיסטוריה.
יחד עם זאת כיהן מילא תפקידים הקשורים ביחסי התרבות עם העולם הערבי, בין היתר כנשיא "החברה לחקר מצרים" בין השנים 1969 ל-1988, וכיושב ראש של "לשכת המסחר המצרית-בריטית" בין השנים 1981 ל-1992.
הרוכב ממדרה (בבולגרית: Мадарски конник) הוא תבליט מתחילת המאה ה-8 שנחרט על סלע גדול ליד הכפר מדרה השוכן במחוז שומן, מזרחית לעיר שומן בצפון-מזרח בולגריה.
הרוכב ממדרה הוכרז ב-1979 כאתר מורשת עולמית.
התבליט מופיע על סלע כמעט אנכי שגובהו 100 מטר, והדמויות עצמן נמצאות בגובה של 23 מטר מעל בסיס הסלע.
נראה כי לשם חריטת התבליט, הקימו הבולגרים פיגומים במקביל לפני הסלע, והחורים אליהם קובעו קורות העץ של מבנה ארעי זה עדיין נראים כיום.
שטח פניו של התבליט הוא 40 מ"ר.
הרוכב הפונה לכיוון ימין אוחז בחנית שבאמצעותה הוא מכריע אריה שכורע לרגלי הסוס.
נשר עף לפני הרוכב וכלב רץ בעקבותיו.
התבליט מתוארך לשנת 710 לערך, היינו לתקופת שלטונו של טרבל שליט בולגריה, כשלושים שנה לאחר היווצרותה של בולגריה.
לפי הסברה, הדמות היא דמותו של טרבל עצמו והתמונה מסמלת ניצחון צבאי, ככל הנראה הכרתה של האימפריה הביזנטית במדינה הצעירה.
לפי סברה אחרת שרווחה בעבר, התבליט הוא מעשה ידיהם של התראקים שחיו במקום בעת העתיקה ובמערה בבסיס הסלע שכן אותה עת מקדש.
לפי סברה זו, הדמות היא דמותו של אחד מאלי התראקים.
שלוש כתובות שנשמרו באופן חלקי ביוונית בת ימי הביניים חרוטות בסלע מסביב לדמותו של הרוכב, ומכילות מידע חשוב אודות ההיסטוריה המוקדמת של הבולגרים.
הכתובת העתיקה מבין השלוש מתוארכת לתקופתו של טרבל (695-721), ושתי האחרות לקרום (796-814) ולאומורטאג (814-831).
רק ב-1872 הבחין החוקר ההונגרי פליקס קניץ (Felix Philipp Kanitz) בתבליט במקרה, וסבר בטעות כי מדובר ביצירה רומאית.
חוקר אחר שבחן את התבליט ב-1884 זיהה כי הכתובות נכתבו ביוונית וייחס אותן לתראקים.
מחקר מעמיק של התבליט ושל הכתובות החל רק בשנת 1895 כאשר חוקרים הקימו לראשונה פיגומים שאפשרו להם לבחון את היצירה מקרוב, ולהגיע למסקנה כי היצירה היא מעשה ידיהם של הבולגרים המוקדמים.
הרוכב ממדרה מופיע על מטבעות האירו הבולגרי בעריכים של 1, 2, 5, 10 ו-50 סנט.
הרולד אדמס איניס היה פרופסור ותאורטיקן קנדי לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו.
נחשב על ידי רבים כאחד ההוגים הקנדיים המקוריים ביותר.
פרסומיו עוסקים בנושא ההיסטוריה של הכלכלה הקנדית ותאוריות בנושאי מדיה ותקשורת.
בכתביו על תקשורת, חקר איניס את התפקיד שממלאת התקשורת בעיצוב התרבות ובהתפתחות הציוויליזציה.
בין היתר, טען כי האיזון בין תקשורת מילולית לתקשורת כתובה תרם לשגשוגה של התרבות היוונית במאה ה-5 לפני הספירה.
איניס הניח את היסודות למחקר של מדעי החברה מנקודת מבט קנדית.
כראש המחלקה לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו, הוא פעל על מנת לארגן קבוצת חוקרים קנדיים כדי שאוניברסיטאות לא יסתמכו אך ורק על מרצים בריטיים ואמריקאיים שאינם בקיאים ברקע התרבותי -ההיסטורי של קנדה.
כמו כן פעל איניס להגן על האוניברסיטאות מפני לחצים פוליטיים או כלכליים.
שכן ראה באוניברסיטאות העצמאיות מרכז למחשבה ביקורתית ההכרחית לתרבות המערב.
הרולד אדמס איניס נולד בחווה קטנה סמוך לעיירה אוטרוויל במחוז אונטריו, קנדה.
כילד אהב את החיים בחווה.
וכמי שאורח חיים זה היה לו בבחינת זיכרון יקר, לעולם לא שכח את שורשיו הכפריים.
באותם ימים היה לכנסייה הבפטיסטית תפקיד מרכזי בחיי העיירות הקנדיות.
מאוחר יותר הפך איניס אגנוסטי, אך לא איבד עניין בדת.
לפי חברו, הביוגרף דונלד קרייטון, דמותו של איניס עוצבה על ידי הכנסייה.
קרייטון טען כי תכונות כמו דבקות במטרה ונאמנות לערכים היו תוצאה של החינוך הכנסייתי.
בצעירותו תכנן איניס להיות מורה בבית-ספר ציבורי ואף עבר את בחינות ההוראה.
אך לבסוף לקח שנת חופשה כדי להרוויח סכום כסף שיתמוך בו במהלך לימודיו.
כך, בהיותו בן שמונה-עשרה התנסה בהוראה במשך סמסטר אחד.
אך חוויה קצרה זו הביאה אותו לידי מסקנה שלא נועד לחיי מורה בכפר קטן.
באוקטובר 1913 החל איניס בלימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת מקמסטר ששכנה אז בטורונטו.
בשנת הלימודים האחרונה התמקד בהיסטוריה ובכלכלה.
בשנת 1916, לאחר שסיים את לימודיו, התגייס לצבא הקנדי ונשלח לצרפת, לאחת החזיתות של מלחמת העולם הראשונה.
שנה אחר-כך, במהלך אחד הקרבות נפצע בירכו ואושפז בבית חולים באנגליה למשך שמונה חודשים.
ג'ון ווטסון, אחד הביוגרפים של איניס, מציין כי נדרשו שבע שנים עד להחלמתו הפיזית, אולם הפגיעה הנפשית נותרה לכל חייו.
בעקבותיה סבל איניס מדיכאון ואף מהתמוטטויות עצבים.
עוד טוען ווטסון שהמלחמה השפיעה גם על נקודת המבט האינטלקטואלית של איניס.
היא חיזקה את לאומיותו הקנדית ואת השקפתו על האפקט ההרסני שעלול להיות לתקשורת.
כמו כן, בפעם הראשונה בחייו החל לפקפק באמונתו הבפטיסטית.
בשנת 1918 המשיך הרולד איניס ללימודי תואר שני באוניברסיטת מקמסטר.
ושנתיים מאוחר יותר השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
השנתיים בעיר האמריקנית הגדולה השפיעו רבות על אישיותו.
התעניינותו בכלכלה העמיקה, והוא החליט להפוך לכלכלן.
שני חוקרי תקשורת בולטים באוניברסיטת שיקגו, ג'ורג' הרברט מִיד ורוברט אִי.
איניס אימץ את אחת מטענותיהם, שלפיה תקשורת איננה רק פלטפורמה להעברת מסרים.
חוקר התקשורת ג'יימס קארי כתב, שמִיד ופארק אפיינו את התקשורת כתהליך שדרכו מתפתחת תרבות.
עם השלמת לימודיו, הקורסים הראשונים שהעביר איניס היו קורסי מבוא לכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
אחת מתלמידותיו הייתה מארי קויל, אותה נשא לאישה במאי 1921, בהיותו בן 26, ואתה הביא לעולם ארבעה ילדים: דונלד, מארי, יו ואן.
מארי קויל הייתה כלכלנית מוערכת בזכות עצמה וסופרת.
היא אף ערכה חלק מכתביו של איניס.
אחת מתרומותיו המרכזיות של איניס למחקר התקשורת הייתה, תוספת של נדבך הזמן והמרחב לצורות מדיה שונות.
הוא ביצע חלוקה של סוגי המדיה על פי שתי הקטגוריות: אמצעי תקשורת בעלי הטיה מרחבית, הם כאלו המגשרים על פערי מרחב פיזיים, למשל הטלפון, בעוד שאמצעי תקשורת בעלי הטיה של זמן מגשרים על פערי זמן, כגון ספר.
בהתאם לכך, המסר העובר בשני האמצעים האלה נוטה להחזיק זמן רב יותר.
איניס בחן את עלייתן ונפילתן של אימפריות כדרך לאפיין את ההשפעות של אמצעי תקשורת.
הוא טען כי שאמצעי תקשורת שונים, מכתיבים אופי שונה של שליטה בחברה.
כאמור, הוא טען כי האיזון בין המילה הכתובה לבין זו המדוברת תרם לשגשוגה של התרבות היוונית העתיקה בתקופת אפלטון.
כשאיזון הזה הופר, עברה השליטה לאימפריה הרומית.
הנחה זו לגבי עלייתן ונפילתן של אימפריות הביאה את איניס לטעון כי הציוויליזציה המערבית ניצבת עתה בפני משבר.
התפתחות של עיתונים בעלי תפוצה רחבה הטו את הכף לטובת אמצעים בעלי הטיית מרחב המבוססים בעיקרם על כוח ושליטה, בעוד שאמצעים בעלי הטיית זמן מעודדים המשכיות וידע.
איזון זה הופר, לדעת איניס, באמצעות צורות תקשורת מכניות ומעבירות מידע בצורה מהירה המגשרת על פערי מרחב.
עובדה זו יצרה בין היתר את המונופולים של התקשורת.
כך הגיע לידי מסקנה כי הציוויליזציה יכולה להינצל רק אם תצליח להחזיר את האיזון שבין המרחב וזמן.
לדעתו, מצב זה יכול להתקיים אם האוניברסיטאות ישוחררו מלחצים פוליטיים ומסחריים המופעלים עליהם.
כך לטענתו, האוניברסיטאות יעזו לבקר ואף לתקוף את המונופלים המסכנים, לדבריו, את הציוויליזציה.
למרות ההערכה למחקריו ולתרומתו של איניס, בעיקר בכתיבתו המאוחרת על תקשורת, היו מי שביקרו את עבודתו; בעיקר את כתיבתו המעורפלת, הלא רציפה ושחסרה ניתוח מעמיק.
חלק מהביוגרפים שלו הגיבו לטענות בציינם שכתיבתו הושפעה ממחלתו בתקופה המאוחרת של הקריירה שלו.
בשנות הארבעים של המאה הקודמת הגיע איניס לשיא השפעתו במעגל האקדמאי ובחברה הקנדית.
ב-1941 עזר בהקמתו של איגוד אמריקאי לכלכלה היסטורית (Economic History Association).
מאוחר יותר הפך לנשיא השני של הארגון.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת שתי קרנות מרכזיות למימון מחקר אקדמאי.
בשנת 1944, העניקה לו אוניברסיטת ניו ברונסוויק הקנדית תואר כבוד, וכך גם אוניברסיטת מקמסטר, שבה כזכור החל את לימודיו, אוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד ועוד.
בשנת 1946 נבחר איניס לנשיאות החברה המלכותית הקנדית (Royal Society of Canada), הגוף המרכזי של המדינה למדענים ולחוקרים.
ב-1947 התמנה לדיקן אוניברסיטת טורונטו ללימודי תואר שני.
העשור האחרון לחייו של איניס, שבו עסק בעיקר בתורת התקשורת, לא האיר לו פנים.
הוא נותר מבודד מבחינה אקדמאית, מנותק מעמיתיו באקדמיה, שלא הבינו כיצד עשייתו החדשה מתקשרת למחקריו המוקדמים בתחום הכלכלה.
הביוגרף ווטסון כתב, כי העובדה שלא זכה לתגובות חיוביות על עבודתו בתקשורת תרמה לתחושת התסכול והדיכאון שלו.
בשמונה בנובמבר 1952, כמה ימים לאחר יום הולדתו החמישים ושמונה, נפטר איניס מסרטן בבלוטת הערמונית.
מרשל מקלוהן היה עמיתו של איניס באוניברסיטת טורונטו.
הוא התבסס על רעיונותיו כשטען כי בתחום לימוד ההשפעות של התקשורת, הצורה הטכנולוגית חשובה יותר מהתוכן.
עובדה זו מתקשרת לאמירתו המפורסמת "המדיום הוא המסר".
אולם איניס ומקלוהן נבדלו זה מזה בגישותיהם.
החוקר ג'יימס קארי תמצת את ההבדלים:
הביוגרף ווטסון טוען כי בניגוד למקלוהן, עבודתו של איניס נשאה טון פוליטי בולט; נשענת על האמונה שסוגים שונים של תקשורת יכולים בכל זאת ליצור אפקטים דומים.
עבור איניס, העיתונות הצהובה של ארצות הברית והרמקול הנאצי הם בעלי אותה השפעה שלילית: הם הופכים אנשים מיצורים חושבים לאוטומטים פשוטים בשרשרת הפיקוד.
לדעתו של ווטסון, עבודתו של איניס גמישה יותר ופחות דטרמיניסטית מזו של מקלוהן כמרצים וכחוקרים, איניס ומקלוהן חלקו דילמה דומה; שניהם טענו כי תרבות הספרים נוטה ליצור נקודות מבט מובנות של חשיבה.
אך עם זאת, שניהם כתבו ספרים רבים.
באחת מספריו של איניס – the bias of communication, כתב מקלוהן על כתיבתו 'הפסיפסית' של איניס וטען שעל אף הקושי והמורכבות שבדבר, הוא חווה התרגשות בהתוודעות לכתיבה שבה כל משפט מזמין חשיבה ומחקר נוסף.
העשייה המחקרית של איניס בתחום הכלכלה הפוליטית, התקשורת והחברה רלוונטית גם היום.
השפעתו על תיאורית תקשורת ביקורתיות הייתה רבה ובעלת משקל ייחודי, ויחד עם מקלוהן הציע נקודות מבט חתרניות לגבי תפקידה של טכנולוגיית התקשורת כסוכן מרכזי בתהליכים היסטוריים וחברתיים.
עבודתם המשותפת קידמה חשיבה תאורטית-היסטורית שבה לתקשורת תפקיד מרכזי בניתוח שינויים ותמורות חברתיות.
הרוח לא יקח הוא ספרו של אריה אליאב, "סיפור על אדם - חייל צעיר - במלחמה.
אדם ומשפחתו, אדם וחבריו, אדם ואהבותיו...
במערבולת הגדולה והנוראה שנקראה מלחמת העולם השנייה".
הספר כולל פרקי אוטוביוגרפיה על שנות שירותו של אליאב כמתנדב ארץ-ישראלי לצבא הבריטי בזמן המלחמה, בחיל התותחנים המלכותי, באמצע לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
רקע הספר הוא ימי שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, התנדבות יהודים מארץ ישראל לשירות בצבא הבריטי, המאבק על פיקוד עברי והנפת הדגל העברי בצבא, המפגש עם "ילדי טהראן", עם יהודי בנגזי ועם שארית הפליטה באירופה.
האירועים המתוארים בו מתרחשים בירושלים, בחיפה, בסיני, על תעלת סואץ, בקהיר, באלכסנדריה, במדבר המערבי ובאיטליה ההרוסה של שלהי מלחמת העולם השנייה.
פרק מיוחד מקדיש אליאב ל"בית אבא" ולחליפת המכתבים עם אביו ובני משפחתו במהלך שירותו בצבא הבריטי.
הסיפור מתחיל בביקור בבית חולים רמב"ם בשכונת בת גלים בחיפה אצל פצועי מלחמת יום הכיפורים.
מבית החולים הוא הולך לחוף הים ומגלה כי עדיין יש שרידים למתקנים של תותחי החוף אשר אותם אייש בשנות מלחמת העולם השנייה להגנת מפרץ חיפה מפני מדינות הציר.
מכאן הוא משחזר את מהלכיו מאז שנפרד מלימודיו באוניברסיטה העברית בהר הצופים, גיוסו לצבא הבריטי ושובו לקראת סיום המלחמה לתל אביב להלוויית אביו.
בבית חולים רמב"ם הוא מבקר חייל פצוע, לפי בקשת בנו שעדיין בחזית רמת הגולן.
הוא פוגש אלוף-משנה פצוע מימי ההגנה וזוג הורים אשר מספרים לו על בנם שנפל.
ביציאה הוא מבחין במחנה הצבא הבריטי לשעבר "הפנינסולה ברקאקס" - היום מחנה של חיל הים.
הוא ממשיך ומגיע לבית נטוש, שהוחרם על ידי הצבא, ובו הוא התגורר בעת שרותו הצבאי ומסיים במשטח בטון על החוף בו היו מוצבים התותחים, אשר אותם הוא אייש.
זכרונותיו חוזרים לשנת 1940 להר הצופים.
בדרך להר היה מתבונן במצבות של בית הקברות הבריטי בירושלים עם "הרגשה מוזרה" כי הוא שייך אליהם.
הוא ידע כי המלחמה היא "מלחמה יהודית" ומחליט להתגייס לצבא הבריטי כדי להילחם בגרמנים.
בסרפנד, בסיס האימונים הוא מתוודע לנוהלי הצבא הבריטי.
הוא רוכש אוצר מילים חדש.
עליו להגיב לפקודות "אלט" ו"דאון" ואת מילת המפתח שהסרג'טים כללו בכל משפט שיצא מפיהם: "פאק".
מפקדת ה"הגנה" הייתה בדעה שרצוי שצעירי היישוב יתגייסו לחיל התותחנים.
בתחום זה לא היה להננה ניסיון קרבי.
לפי-כך הורו לסטודנטים להתגיס, מתוך הנחה כי למקצוע התותחן ייבחרו דווקא בעלי השכלה.
ואכן כך קרה, אבל רק אחרי שרות מפרך כמו שמצופה מ"נטיבס" - הילידים.
אליאב הוצב בגדוד אשר מפקדתו הייתה בסטלה מאריס.
סוללות התותחים הוצבו מעכו בצפון עד בת גלים בדרום.
לאחר חודשיים של עבודות פשוטות שכונה בשם ה"פטיגס" שפרושו באנגלית: עבודה מייגעת דהיינו עבודות שרות.
המלאכה הנכבדה ביותר מביניהן הייתה להיות משרת אישי של מפקד, הנמוכה - ניקוי מחראות.
בכתיבה ציורית הוא מתאר כיצד מפקד הבסיס מכין את המחנה לביקורו של אחיו של מלך אנגליה.
הוא מתוודע לחכמת החיים של המפקד.
במקום שכל הבסיס יועסק באירוע, הוא בוחר לעשות אירוע סמלי מרשים וזוכה מהמבקר לכל המחמאות האפשריות.
השלטונות הבריטיים הסכימו לאשר לבקשת ראשי היישוב היהודי כי ייערך בארץ "יום גיוס" על מנת לעודד התנדבות לצבא הבריטי.
הוחלט כי התותחנים יצעדו בתל אביב.
אבל אליאב וחבריו טרם חשו במהות התותח.
הם מגלים שני תותחים במחסן גרוטאות, מנקים ומברישים אותם ובמצעד בתל אביב התותחנים והתותחים זוכים למחיאות כפיים.
כאשר נרקמת תוכנית המבצר האחרון במאתיים ימי חרדה היה חשש לגורל ארץ ישראל אם תכבש בידי הגרמנים, לתותחנים היה תפקיד מפתח בתוכנית.
אליהו גולומב מראשי ההגנה כינס נציגים מיחידות הצבא ויחד עימם תכנן את התוכניות.
לובה אליאב היה נציג "התותחנים הכבדים".
הסכנה חלפה וההגנה נוכחה לדעת בחשיבות התותחנים.
את חומרי הנפץ סיפקו אליאב וחבריו בליל חג המולד.
אליאב מספר על מפקד בריטי, מיוחד במינו שהגיע לבסיס.
הוא היה נוצרי אדוק והבין במהרה למה היהודים התגייסו לצבא הבריטי.
הוא החליט לסייע וכך הדריך אותם בלחימה בלתי שגרתית, אימוני לילה והכל כדי שנהיה מוכנים לצבא של המדינה העברית שבדרך.
הם יוצרים קשר בינו לבין ראשי ההגנה וידיד חשוב מצטרף ליישוב היהודי.
בשנת 1953 הוא בקר אותו באנגליה והודה לו על הכל.
הוא מציין שהוא היה אחד מ"חסידי אומות העולם, מצניעי דרך".
בשנת 1942 אורגנה יחידה שכללה מהנדסים, טכנאים ופועלים מסולל בונה חיפה - יחידת 745 - והם בדרך למה שאמור להקרא קרב אל-עלמיין.
שוב הוא חש בהרגשה המוכרת כי הוא הולך לקראת המוות.
הם מגיעים לאזור תעלת סואץ, אשר כולה מלאה בבסיסי צבא.
בתי המלון מלאים, הרחובות גדושים ושוקקים חיים.
היחידה מקבלת משימה לבנות נמל ומזח חדש בפורט תאופיק - בדרום התעלה מול פורט פואד.
לקראת ההתקפה באל-עלמיין נדרש ציוד רב והיה זה הנמל שעמד לפרוק אותו.
ופתאום מפגש חריג, מגיעים לנמל ילדי טהראן בדרכם לארץ ישראל.
הם התרגש: " ראיתי את עיני הילדים שהיו לי (יליד הארץ) כה חדשות: עיניים יהודיות, שחורות, עצובות, חכמות ונפחדות, עיני איילה נרדפות" - כאלה הראה בשנים הבאות לאלפים ולרבבות.
אליאב החל להבין את הרקע היהודי של המלחמה.
הוא נפגש עם הפועלים המצריים העושים את המלאכה השחורה: רעבים ומתים ממחלות.
הם מתנפלים על מטען שהתפזר, שמים בפה ומסתבר שהוא גליצרין.
מנהלי העבודה שלהם, המצריים, מפנים אותם ישר לבית קברות.
למחרת יעמדו לרשותם איכרים עניים נוספים לעבודה השחורה.
אליאב וחבריו מתפנים לביקור בקהילה היהודית בפורט סעיד.
הוא מגלה את טיבה של הקהילה ובמבצע קדש הוא נבחר להגיע אליה ולהעבירה למדינת ישראל.
הגיע היום והיחידה יוצאת לשדה המערכה, אל "המדבר המערבי".
אליאב מתנדב לקורס פירוק פצצות.
מסתבר כי לגרמנים הגיעו חוברות ההדרכה הבריטיות לפירוק פצצות ובנו את הפצצות כך שמי שיפעל לפי ההוראות יתפוצץ.
"האווירה בקורס הייתה מתוחה" - היה ברור שחלק מהמשתתפים בו ימות בתרגול "הרטוב" בקורס או בשעת פירוק הפצצות.
מאז, כאשר הוא שומע ברדיו על "חבלן שפירק פצצה" הוא נזכר בהרגשה.
הרולד ארלן היה מלחין, זמר ומעבד יהודי-אמריקאי שכתב מוזיקה פופולרית בעיקר שירים למחזות זמר וסרטים מוזיקליים.
הוא כתב למעלה מ-500 שירים, הידוע ביותר בהם הוא "מעבר לקשת בענן" (Over the Rainbow) שנודע בביצועה של ג'ודי גרלנד בסרט הקוסם מארץ עוץ, עליו זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, השיר גם נבחר ל"שיר מספר אחד של המאה ה-20" על ידי התאחדות חברות התקליטים של אמריקה (RIAA).
ארלן שיתף פעולה עם תמלילנים רבים, בהם איירה גרשווין, טד קולר, ג'וני מרסר ויפ הרבורג והיווה אחד מיוצריו החשובים של ספר השירים האמריקאי הגדול.
ארלן נולד בשם חיים ארלוק בעיר באפלו, אביו היה חזן.
כבר כנער למד לנגן בפסנתר והקים להקה בהרכב משתנה (בשם The Buffalodians) עבורה הלחין ובהן ניגן בפסנתר ושר.
בגיל 20 עבר לניו יורק כדי לשמש כנגן מלווה במופעי וודוויל ושינה את שמו.
הוא המשיך להוביל להקה גם בניו-יורק, בלהקתו בניו יורק ניגנו בין השאר רד ניקולס, ג'ו ונוטי ואחרים.
החל מ-1929 שיתף פעולה עם התמלילן טד קולר (Ted Koehler) בכתיבת שירים עבור מועדון הכותנה ובהם להיטו הראשון Get Happy.
השניים פעלו גם כצמד כותבים בסמטת טין פאן עבור מחזות זמר של ברודוויי ובין היתר כתבו את הסטנדרטים It's Only a Paper Moon, Let's Fall in Love ו- Stormy Weather.
לחניו מתקופה זו מצטיינים בשילוב הרמוניות בלוז ולפיכך התחבבו על נגני ג'אז.
באמצע שנות השלושים עבר לקליפורניה על מנת לעבוד בהוליווד וב-1937 נשא לאשה את הדוגמנית והשחקנית אניה טרנדה (Anya Taranda).
ב-1938 נשכר על ידי אולפני MGM לכתוב את פסקול הסרט "הקוסם מארץ עוץ".
בשנות הארבעים שיתף פעולה בעיקר עם התמלילן ג'וני מרסר בכתיבה לסרטים.
ב-1954 השתתף כמלחין בהפקת הסרט "כוכב נולד" (A Star Is Born) בבימויו של ג'ורג' קיוקור ובכיכובה של ג'ודי גרלנד, לפי מחזה מאת מוס הארט ועם מילים של איירה גרשווין.
עבור השיר The Man that Got Away מן הסרט (למילים של איירה גרשווין) היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
החל מ-1954 ירד היקף הפעילות של ארלן ממספר סיבות, הוא חלה בכיב קיבה מדמם.
ב-1956 נפטרה אמו והוא קיים שנת אבל לזכרה בה לא כתב מוזיקה.
אשתו סבלה במשך שנים מגידול במוחה, שגרם לה במשך תקופה ארוכה לתופעות פסיכוטיות, ב-1970 נפטרה והוא איבד עניין בחייו.
ב-1974 הופיע שירו מ-1933 It's Only a Paper Moon כשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה Paper Moon.
אמנים רבים הקליטו משירי ארלן וחלקם אף הקדישו לו תקליטים, בהם ברברה סטרייסנד, פרנק סינטרה, ג'ודי גרלנד, טוני בנט, לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון, פגי לי, בילי הולידיי, שרה ווהן ומל טורמה.
זמרים מתחומי מוזיקה שונים ביצעו אף הם משיריו בהם אריק קלפטון, ג'יימס טיילור, אריתה פרנקלין, דיאנה רוס, שר ואחרים.
הרוח שגברה על הדרקון הוא ספר מאת הסופרת פרל בניש, שיצא לאור בניו יורק ב-1991 בהוצאת פלדהיים.
ב-1993 תורגם לעברית, והוא אחד מרבי-המכר של ההוצאה.
הוא מהספרים הראשוניים באוטוביוגרפיות על השואה שנכתבו במגזר החרדי.
מחברת הספר היא בוגרת רשת בתי הספר "בית יעקב".
בספר היא מתארת את היווסדות הרשת ואת חייה במחיצת מורתה שרה שנירר.
בנוסף מתוארת התמודדותן של התלמידות בקרקוב, פולין, במהלך השואה, השתתפותן במעשי צדקה וחסד, והתמיכה שלהן זו בזו ובפליטי השואה.
הסופרת מתארת את החוסן שהן שואבות מחינוכן ברוח היהדות, ומתוארים סיפורי גבורה של נשיאה בעול ושותפות בתנאים הקשים של השואה.
בחלק נכבד מהספר מתארת המחברת את התמודדותה במחנות, ואת היווצרותה של קבוצה של עשר בנות ששמרו זו על זו וראו בעצמן משפחה.
הן היו ידועות במחנה בשם ה"צנרשאפט" (בעברית ה"עשיריה").
עשר הבנות היו בגילאים 16–24, ולרובן הייתה היכרות מוקדמת זו עם זו.
תשע מהן היו חרדיות, תלמידותיה של שרה שנירר.
הספר מרחיב על מנהיגות העשירייה - רבקה אנגלרד (הופמן) ואחותה לובה אנגלרד (לינדנבאום), רבקה הורוביץ ורחל שנצר, הבוגרות מבין הבנות ששימשו כמורות במקומות שונים עוד לפני פרוץ המלחמה, והיו בעלות השכלה רחבה וכריזמה.
העשירית הייתה רגה לאוב, בעלת רקע חילוני, אלמנה ואם לילד כבן חמש שהסתתר במחנה, התשע "אימצו" אותה ועזרו לה להחביא את בנה ותמכו בה לאחר שנתפס ונרצח.
בניש מספרת כי מספר פעמים היא נשלחה בסלקציות לצד השמאלי שהוביל למוות, וחברתה רבקה הורביץ משכה אותה שוב ושוב לתחילת התור.
הבנות, שחלקן עבדו במטבחים, גנבו מעת לעת אוכל אותו חילקו בין כל בנות הבלוק, לפני פסח הן הגניבו קמח מהמטבחים ואפו מצות, ואת חלקן הצליחו להבריח למחנה הגברים שבו שהו רבנים.
עשר הבנות תמכו זו בזו לאורך שנות המלחמה, בשלושה מחנות השמדה - פלאשוב, אושוויץ וברגן-בלזן.
הן עשו מאמצים כבירים להישאר ביחד, למרות הזדמנויות שנקרו בפני אחדות מבנות הקבוצה להציל את עצמן, כל עשר בנות החבורה הצליחו להישאר בחיים עד לשחרור ברגן-בלזן, לאחר השחרור מתה אחת מהעשירייה, אסתר קופרברג, מטיפוס.
היא מתארת גם את מורתה הצעירה צילה אורליאן (בעתיד הרבנית צילה סורוצקין) שהייתה סלע איתן במחנה, ונודעה באומץ ובתעוזה שלה וזכתה להערכה אפילו מהשובים הגרמניים.
בסוף פרקים מובא בספר כמין הערת שוליים, המצוין "בשולי הדברים" ובו היא כותבת על קורותיהם של המובאים בפרק לאחר המלחמה.
שם הספר מתייחס לאגדה מעברה של העיר קרקוב, על דרקון, שהוא מפלצת יורקת אש שהתגוררה במקום.
הסופרת מתארת בספרה כיצד רוח התורה והגאווה היהודית גוברת על ה"מפלצת".
בראש הספר ישנו מכתב תודה על הספר מהרבנית מגור, ציפורה אלתר.
את המבוא לספר כתבה ד"ר יהודית רוזנבאום (גרינפלד) ממורותיה של בניש, מורה צעירה שעברה מפרנקפורט וניהלה את סמינר הקיץ הראשון של בית יעקב בהרי הקרפטים, בשנות ה-30 עברה ללונדון וניהלה את התיכון היהודי הראשון בו.
הרוח העולה (ביפנית: 風立ちぬ) הוא דרמה היסטורית בסגנון אנימה.
הסרט נכתב ובוים על ידי הייאו מיאזאקי, הופק על ידי סטודיו ג'יבלי, ויצא במקור לאקרנים בשנת 2013. הסרט מבוסס על סדרת מאנגה באותו השם אותו יצר גם הייאו מיאזאקי.
הרוח עולה הוא סרט ביוגרפי בדיוני על חייו של מהנדס האווירונאוטיקה היפני הנודע ג'ירו הוריקושי שהיה המתכנן הראשי של רבים ממטוסי התקיפה ששימשו את יפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1916 ג'ירו הוריקושי הצעיר משתוקק להיות טייס, אך בשל קוצר ראייה אינו מסוגל לעשות זאת.
באחד הלילות מופיע בחלומו של הוריקושי הצעיר מהנדס האווירונאוטיקה האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קפרוני אשר מספר לו שגם הוא אף פעם לא טס במטוס בחייו, ושמוטב לבנות מטוסים מאשר לטוס בהם.
שבע שנים לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוריקושי נוסע ברכבת ללימודי הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הקיסרית של טוקיו ופוגש ברכבת את הנערה הצעירה נאהוקו סאטומי שנוסעת ברכבת יחד עם המשרתת שלה.
במהלך הנסיעה מתרחשת רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ובעקבות כך רגלה של המשרתת של נאהוקו נשברת וג'ירו מסייע לנאהוקו לשאת אותה לבית משפחתה של נאהוקו.
בשנת 1925, ג'ירו מסיים את לימודיו יחד עם חברו קירו הונג'ו ושניהם מועסקים בעקבות כך ביצרנית המטוסים מיצובישי בה הם לוקחים חלק בעיצוב מטוס הקרב מיצובישי 1MF9 עבור הצבא היפני הקיסרי.
במהלך טיסת הניסוי המטוס מתפרק באוויר ובעקבות כך המשך פיתוח המטוס מבוטל.
בעקבות כך בשנת 1929 ג'ירו נשלח עם הונג'ו לרפובליקת ויימאר במטרה לבצע מחקר טכני ולקבל רישיון לייצור מטוס ה-Junkers G.38 .
בלילה מהנדס האווירונאוטיקה האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קפרוני מופיע שוב בחלומו של ג'ירו והוא אומר לו שהעולם יהיה טוב יותר בזכות מטוסים, אפילו אם האנושות עלולה להשתמש בהם למטרות איומות.
בתחילת 1932 ג'ירו הופך למעצב ראשי בתחרות מטוסי קרב בחסות הצי הקיסרי היפני, אך העיצוב שלו, למטוס מיצובישי 1MF10, לא עובר את טיסת הניסוי שהתקיימה ב-1933 ובעקבות כך גם המשך הפיתוח של המטוס הזה בוטל.
בעקבות כך ג'ירו לוקח חופשה באתר נופש בקרויזאווה ושם הוא פוגש שוב את נאהוקו.
התייר הגרמני הנס קסטורפ ששוהה גם הוא באתר הנופש והתנגד למשטר הנאצי, אומר לג'ירו, אשר מתכוון שביקר בעיר הגרמנית דסאו, שהמהנדס הגרמני הוגו יונקרס הסתבך משום שהתנגד הנאציזם ושגרמניה צפויה שוב לצאת למלחמה וכי הוא סבור שיש לעצור את הנאצים.
בהמשך ג'ירו פוגש את אביה של נאהוקו, מיידע אותו שבכוונתו להינשא לנאהוקו, והוא מבקש את ברכתו.
אביה של נאהוקו מסכים ובעקבות כך השניים מתארסים.
עם זאת, נאהוקו החולה בשחפת מבקשת לדחות את החתונה עד החלמתה.
בהמשך ג'ירו פוגש שוב את קסטורפ אשר מנסה להימלט מהמשטרה החשאית היפנית שמנסה לעצור אותו.
ג'ירו הופך גם הוא מבוקש משום שהוא היה בקשר עם קסטורפ, ונאלץ למוצא מחבוא בביתו של הבוס שלו בזמן שהוא עובד על מטוסי קרב חדשים עבור הצי הקיסרי היפני.
נאהוקו מנסה בינתיים להחלים מדימום בריאות בסנטוריום בהרים, אך מתקשה לשאת את המחשבה שהיא לא יכולה להיות בהווה יחד עם ג'ירו או להינשא לו.
קאיו, אחותו הרופאה של ג'ירו, מזהירה אותו שנאהוקו צפויה כנראה למות משום ששחפת היא מחלה חשוכת מרפא.
למרות הידרדרותה הבריאותית של נאהוקו, מספיקים היא וג'ירו לבלות תקופה ממושכת ביחד.
ג'ירו יוצא בהמשך לטיסת הניסוי של מטוס האב-טיפוס החדש מיצובישי A5M.
בידיעה שהיא תמות בקרוב, נאהוקו חוזרת לסנטוריום בהרים, ומשאירה אחריה מכתבי פרידה לג'ירו, למשפחתה ולחבריה.
באתר בו נערכת טיסת הניסוי של המטוס משב רוח מסיח את דעתו של ג'ירו מהטיסה המוצלחת, אשר מרמזת על כך שנאהוקו נפטרה.
ב-1945, לאחר כניעת האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה ג'ירו חולם בלילה חלום נוסף בו מופיע קפרוני, והוא מביע בפני קפרוני צער על כך שהמטוס שעיצב שימש לצורכי מלחמה.
קפרוני מנחם אותו, ואומר שחלומו של ג'ירו לבנות כלי טיס יפהפיים בכל זאת התגשם.
נאהוקו מופיעה גם היא בחלומו ומעודדת אותו לחיות את חייו במלואם.
הסרט מבוסס על מאנגה עם עלילה זהה שכתב וצייר הייאו מיאזאקי בירחון יפני בשם Model Graphix במהלך 2009. הסרט נכתב ובוים על ידי מיאזאקי, שמוכר בזכות הסרטים המסע המופלא והשכן הקסום שלי טוטורו אותם ביים וכתב גם כן.
מיאזאקי עבד על הסרט במשך חמש שנים.
מיאזאקי הודיע כי הוא מתכוון לפרוש לאחר יציאת הסרט במלוא חמישים שנות יצירה, אך מאז חזר בו ויוציא סרט חדש בשנת 2023.
הסרט הופץ לראשונה ביפן ב-20 ביולי 2013 במקביל לסרט סיפור הנסיכה קגיה של איסאו טקהאטה שהופק גם הוא על ידי סטודיו ג'יבלי.
בשנת 1998 מיאזאקי וטקהאטה הוציאו במקביל את הסרטים קבר הגחליליות (איסאו טקהאטה) והשכן הקסום שלי טוטורו (הייאו מיאזאקי) ושניהם נפגעו בקופות, לכן בסוף הוסכם שתאריך יציאת סרטו של טקהאטה תדחה ל-23 בנובמבר 2013.
ברחבי יפן והמזרח הרחוק הסרט הופץ על ידי טוהו, בארצות הברית Touchstone Pictures וחברת וולט דיסני הפיצו את הסרט במהדורה מוגבלת החל מה-21 בפברואר 2013. בישראל, הסרט יצא ב-24 ביולי 2014.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות רבות באופן כללי.
אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט 88% המבוסס על 156 חוות דעת עם ציון ממוצע של 7.9/10, קונצנזוס האתר כתב כי "אף על פי שהוא מציג את סטודיו ג'יבלי בצורה רעה, עדיין רואים סרט נפלא של הייאו מיאזאקי".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 84 מתוך 100 המבוסס על 12 חוות דעת.