tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר של אותה שנה נשלח שוב למוסקבה, הפעם למד בבית הספר הבינלאומי ע"ש לנין שהופעל על ידי הקומינטרן.
בין השנים 1930-1931 היה חבר פעיל בקומינטרן ונשלח מטעמו ל"משימות מיוחדות" באוסטריה, צ'כוסלובקיה ובולגריה.
מבולגריה הוא ברח בחזרה למוסקבה מחשש שייאסר, וב-1932 שב לפולין.
בין אוקטובר 1932 לינואר 1933 שימש כמזכיר הוועד של המפלגה הקומוניסטית בלודז', לאחר מכן עבר לתפקיד במחלקה הצבאית של המפלגה (שפעלה מטעם הגה-אר-או).
בין ינואר לדצמבר 1933 שימש כחבר מזכירות הוועד המרכזי של ארגון "העזרה האדומה", ארגון שפעל מטעם הקומינטרן והגיש סיוע לקומוניסטים ברחבי העולם.
בדצמבר 1933 נעצר ונשפט בעוון פעילות "אנטי-פולנית" ונגזרו עליו 7 שנות מאסר.
הוא שהה בתקופת המאסר בבתי הסוהר של ורשה, מיסלוביצה וראביץ'.
ב-1936, בתקופת שהותו בכלא, הוצא מן המפלגה.
בהמשך תקופתו בכלא, במסגרת הטיהורים הגדולים, פורקה המפלגה הקומוניסטית של פולין ומרבית מנהיגיה נשלחו לברית המועצות ונרצחו בה; בזכות מעצרו נמנע גם הוא מגורל זהה.
בדצמבר 1938 שוחרר מהכלא בחנינה שהוענקה לו על ידי הממשלה הפולנית, ובתקופה שעד לפרוץ מלחמת העולם השנייה חי בוורשה ועבד כמנהל חשבונות באחד מהקואופרטיבים הצרכניים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והמערכה בפולין עבר ללובלין, שהייתה מזרחית יותר וכבר עמדה להיכבש על ידי הצבא הסובייטי, וזאת כדי להתחמק משירות צבאי בצבא הפולני.
הוא שב לוורשה רק לאחר כיבוש כלל שטחי פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות.
באוקטובר 1939 עבר לקובל, שהייתה חלק משטחי פולין אותם כבשה ברית המועצות.
שם ויתר על אזרחותו הפולנית וקיבל על עצמו אזרחות סובייטית.
בקיץ 1941 עבר להתגורר במינסק שהייתה תחת כיבוש גרמניה הנאצית, זאת תוך כדי שהוא שומר על קשר מתמיד עם המודיעין הסובייטי.
ביולי 1943 שב לפולין והצטרף אל הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית.
בינואר 1944 מונה ליושב ראש "המועצה הלאומית הפולנית" (גוף שיצרו הסובייטים בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה).
בתקופה זו התגלע סכסוך בינו לבין ולדיסלב גומולקה, ששאף להפיכתה של פולין לקומוניסטית בצורה הדרגתית ורצה להכליל במבנים הפוליטיים גם נציגים עממיים שנבחרו בצורה דמוקרטית, בעוד ביירוט רצה לבנות את הקומוניזם בפולין בצורה כוחנית ואלימה, בחסות הצבא האדום והנ.ק.ו.ד..
ביוני 1944 ביירוט שלח מכתב גינוי חריף למזכיר הכללי של הקומינטרן באותה תקופה, גאורגי דימיטרוב, בו הוא האשים את הנהגת מפלגת הפועלים הפולנית, ובמיוחד את העומד בראשה, גומולקה, ב"סיעתיות" (דבר שלטענת סטלין היה "גרוע מפשיזם"), חוסר אחידות מחשבתית ו"אופורטוניזם".
כתוצאה מהמכתב העמיק סטלין את שליטתו בהנהגת מפלגת הפועלים הפולנית.
באוגוסט 1944 הפך ביירוט לחבר בפוליטביורו של הוועד המרכזי של מפלגתו.
באותו החודש נסע למוסקבה כדי להשתתף בשיחות עם ראש הממשלה הפולנית הגולה סטניסלב מיקולאיצ'יק, שמטרתן הייתה להקים קואליציה משותפת בין הממשלה הגולה לכוחות הקומוניסטיים; השיחות נכשלו בשל הצבת תנאים בלתי אפשריים לקיום הקואליציה מצד ביירוט.
באוקטובר נסע למוסקבה לסבב פגישות נוסף עם מיקולאיצ'יק, גם הפעם לא הושג כל הסכם.
עיקר המחלוקת בין הצדדים הייתה על שאלת גבולותיה של פולין: אנשי הממשלה הגולה רצו בגבולות המזרחיים שהיו לפולין ב-1939, ואילו הקומוניסטים הפולנים (בהשפעתו של סטלין) רצו בגבול מערבי יותר על בסיס קו קרזון.
ב-12 באוקטובר 1944, כאשר עוד היה בברית המועצות, הכריז ביירוט כי "אנחנו כאן מטעם המדינה הפולנית כדי להצהיר שלבוב שייכת לרוסיה".
באפריל] 1945 שב למוסקבה ויחד עם הסוציאליסט הפולני אדוארד אוסובקה מוראבסקי חתם עם סטלין על הסכם "ידידות ועזרה הדדית" בין המדינות.
הסכם זה נחתם כאשר באותו הזמן התנהל במוסקבה משפט ראווה כנגד 16 בכירים מהממשלה הפולנית הגולה ומהארמייה קריובה, אשר נשפטו לתקופות מאסר.
ביירוט קיבל מידע מראש הנ.ק.ו.ד.
לגבי משפט הראווה לפני שזה התרחש, אך הוא לא דאג להזהיר את הנשפטים.
לאחר הקונגרס של מפלגת הפועלים הפולנית בדצמבר 1945, הפך ביירוט לחבר הלשכה המדינית של המפלגה והיה לסמן קיצוני בתמיכתו העיוורת בברית המועצות ובסטליניזם.
פעילותו הפוליטית במסגרת הרפובליקה העממית הפולנית
ב-5 בפברואר 1947 נבחר לתפקיד נשיא פולין, בבחירות שתוצאותיהן זויפו אף הן על ידי הקומוניסטים בהוראת ברית המועצות.
בקיץ 1948 התגלע סכסוך נוסף בין מנהיגי מפלגת הפועלים הפולנית גומולקה וביירוט, הפעם סביב הסנקציות שהטילה ברית המועצות נגד המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה בראשות יוסיפ ברוז טיטו, לאחר שהאחרון ניתק קשריו עם ברית המועצות ועם סטלין באותה שנה.
גומולקה התנגד לסנקציות, אך ביירוט הביע שוב תמיכה מלאה בפעולותיו של המשטר הסובייטי.
במהלך ביקור בקרמלין הסובייטי ב-15 באוגוסט 1948, העניק סטלין את אישורו להדחת גומולקה מראשות המפלגה.
מליאת הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית הדיחה אותו ב-31 באוגוסט 1948; במהלך המליאה נשא ביירוט נאום בו תקף בחריפות את גומולקה בעוון "סטייתו הימנית-לאומנית".
ביירוט מונה במקומו לתפקיד מזכיר המפלגה, ונותר בתפקיד זה גם לאחר האיחוד של מפלגת הפועלים הפולנית עם המפלגה הסוציאליסטית הפולנית ויצירת מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת ב-22 בדצמבר 1948.
המציאות החדשה בה גומולקה גורש בבושת פנים מן המפלגה בשל "סטייה מחשבתית", הובילה ל"טיהור" המפלגה מתומכיו של גומולקה ולשליטה מוחלטת של האגף הסטליניסטי הנוקשה בתוך המפלגה.
בנוסף גדל גם מספרם של היועצים הצבאיים הסובייטים בצבא הפולני ובממשל.
החשוב שבהם, קונסטנטין רוקוסובסקי, שהיה מרשל ברית המועצות, מונה ב-6 בנובמבר 1949 לתפקיד "שר ההגנה" של פולין, דבר שסימל את הידוק השליטה הסובייטית בפולין.
ב-2 באוגוסט 1951 הוביל ביירוט למעצרו של גומולקה.
ב-22 ביולי 1952 אימץ את החוקה הפולנית החדשה, שפותחה על ידי ועדה מיוחדת בראשותו (ונכתבה לאור המודל של החוקה הסטליניסטית מדצמבר 1936).
בחוקה נרמסו עקרונות דמוקרטיים בסיסיים כמו הפרדת רשויות, והחוקה הכריזה על פולין כרפובליקה עממית הנשלטת על ידי מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת.
בחוקה נוצרה משרת "ראש ממשלת פולין", וביירוט נבחר לשמש בתפקיד זה.
בתפקידו כראש ממשלה המשיך ביירוט ליישם את תהליכי ה"סובייטיזציה" של פולין.
ביירוט היה אחראי על הפשעים הרבים שביצעה המערכת הקומוניסטית הפולנית בשנים אלו, בהם הפעלת הדיכוי כנגד יריביה הפוליטיים של מפלגת הפועלים, ובנוסף הוא נשא באחריות ישירה (כנשיא ועדת הביטחון של הוועד המרכזי של המפלגה) לרדיפתם והוצאתם להורג של פעילים למען עצמאותה של פולין.
הוא גם פיקח באופן אישי על חקירות של חיילי הצבא הפולני.
מתוך נתונים חלקיים, בעת שלטונו הוצאו להורג כ-2,500 איש.
הקורבנות היו בעיקר אנשי הארמייה קריובה ואנשים שהיו מקושרים אל הממשלה הפולנית הגולה.
התעמולה הקומוניסטית כינתה אותם בשם "המחתרת הריאקציונרית".
בנוסף, בתקופתו כ-200 אלף איש היו לקורבנותיו של הדיכוי הממשלתי; על פי נתונים רשמיים (שהיו מסווגים אז) באמצע שנת 1952 היו 49,500 אסירים פוליטיים בבתי הכלא הפולניים ובנוסף היו כ-2,500 איש בבתי סוהר נפרדים ל"עבריינים פוליטיים צעירים".
על פי הערכות מ-2007, בין השנים 1944-1956 היו בבתי הכלא בפולין בין 350 ל-400 אלף אסירים מסיבות פוליטיות (כ-100 אלף מהם נאסרו בתקופת שלטונו של ביירוט בין 1948-1956).
בתקופת שלטונו, כמיליון עובדים נידונו לקנסות בסכומים שונים בשל כישלונם לפעול על פי "משמעת העבודה הסוציאליסטית".
גם הכמורה הפולנית סבלה מרדיפה ודיכוי בתקופה זו, כאשר בסוף 1951 היו במעצר כ-900 כמרים וב-1953 היה ביירוט אחראי ישיר למעצרו של ראש הכנסייה הקתולית בפולין, החשמן סטפן וישינסקי.
המשרד הפולני לביטחון פנים הכין באותה תקופה רשימה ארוכה של "אויבי משטר פוטנציאליים"; בינואר 1953 היו ברשימה זו כ-5.2 מיליון אזרחים וב-1954 היו בה למעלה מ-6 מיליון איש.
גם לאחר מותו של סטלין ב-1953, שלטונו של ביירוט המשיך לשמור על עקרונותיו.
בתקופת שלטונו תמך ביירוט בהחמרת העונשים על נטילת חלק ב"פשעים כלפי השלטון"; בעוון הפצת בדיחות פוליטיות או ביקורת מופגנת כלפי המנגנון הקומוניסטי הפולני ומנהיגיו העונש היה בין 5 ל-10 שנות מאסר בפועל.
עונשים אלו היו בתוקף עד לשנת 1969.
על מעשים אלו נידונו למספר שנים בכלא אלפי בני אדם; רק בפברואר 1950 נידונו למאסר על כך 4,500 איש, כאשר 58% מתוכם היו איכרים ופועלים.
בפברואר 1956 הוזמן ביירוט למוסקבה כאורח הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
בוועידה זו נאם ניקיטה חרושצ'וב את נאומו הסודי, בו הוקיע את פולחן האישיות של יוסיף סטלין ואת פשעיו הרבים בכל תקופת שלטונו.
ב-12 במרץ 1956, בעודו במוסקבה, נפטר ביירוט.
יומיים לאחר מכן הועברה גופתו לוורשה, שם הושם לראווה לציבור בבניין הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת.
בלווייתו שנערכה זמן קצר לאחר מכן, נשא אדווארד אוחאב את נאום האבל המרכזי.
ב-20 במרץ 1956 נבחר אוחאב להחליף את ביירוט בתפקיד המזכיר הכללי של הוועד המרכזי במפלגה.
עם מותו של ביירוט באה לסיומה תקופת הסטליניזם ברפובליקה העממית הפולנית, והחלו תהליכי דה-סטליניזציה שכללו את "טיהור" המפלגה ממקורביו של ביירוט ומסטליניסטים אדוקים אחרים.
נסיבות מותו של ביירוט נותרו בלתי ברורות.
הרופאים ממרפאת הקרמלין שהגיעו אליו ראשונים טענו כי מת מ"משהו על קו הגבול של שפעת ודלקת ריאות".
מאוחר יותר נטען באופן רשמי כי סיבת המוות המיידית הייתה תסחיף ריאתי.
סיבה נוספת שנמסרה למחרת מותו לגבי נסיבות המוות, ברדיו הפולני, הייתה התקף לב.
שמועות רבות נפוצו לאחר מכן על נסיבות מותו.
חלקן טענו כי מת כתוצאה מהרעלתו על ידי גורמים סובייטים בכירים שראו בו כמכשול לתהליכי הדה-סטליניזציה שהם רצו ליישם בכלל המדינות הקומוניסטיות.
חלק מן השמועות טענו כי התאבד בעקבות מה ששמע בנאומו הסודי של חרושצ'וב.
אחרים טענו כי נורה למוות על ידי חבר הפוליטביורו הפולני והסוכן הסובייטי פרנצ'ישק מזור שנשלח בפקודתם של הפולנים או בפקודת המנהיגים הסובייטים.
כיום נראה כי גורם המוות היה ככל הנראה בריאותו הלקויה של ביירוט, שסבל מאז 1955 מטרשת עורקים מתקדמת, דלקת ריאות ומחלות כליות שונות.
בולין גראונד (באנגלית Boleyn Ground), הידוע כאפטון פארק, היה אצטדיון כדורגל בשכונת אפטון פארק במזרח לונדון.
לפני סגירתו, הכיל האצטדיון 35,016 מקומות ישיבה.
משנת 1904 ועד לשנת 2016 שימש האצטדיון בתור מגרשה הביתי של קבוצת וסטהאם יונייטד.
לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 ובניית האצטדיון האולימפי, הודיעה הנהלת וסטהאם על תוכנית לעזיבת בולין גראונד ומעבר לאצטדיון האולימפי לאחר סיום האולימפיאדה.
ב-22 במרץ 2013 זכתה וסטהאם במכרז לשימוש באצטדיון והודיעה באופן רשמי על מעבר בתחילת עונת 2016/17. המשחק הרשמי האחרון באצטדיון נערך ב-10 במאי 2016 במסגרת הפרמייר ליג בין וסטהאם למנצ'סטר יונייטד, ונגמר בתוצאה 3–2 לזכות וסטהאם.
לאחר עזיבת הקבוצה האצטדיון נהרס לצורך בניית שטחי מגורים, פנאי ומסחר.
בתחילת עונת 2016/17 עזבה וסטהאם את האצטדיון לאחר יותר מ-110 שנים, ועברה לשחק באצטדיון האולימפי בעיר, אשר לפי התוכנית, עוצב מחדש והותאם לצורך קיום משחקי כדורגל.
מחוז בוליסה (באנגלית, בסוואהילי: Buliisa) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המערבי במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, בוליסה.
המחוז גובל במחוז ניאווה מצפון מזרח, במחוז מאסינדי ממזרח, במחוז הוימה מדרום, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו על פני אגם אלברט ממערב, ובמחוז נבי מצפון מערב.
במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מאסינדי.
בשנת 2006, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
בעשור הראשון של המאה ה-21 כמות ניכרת של נפט התגלתה במחוז.
קצב גידול האוכלוסייה הוא 4.86% בשנה.
כ-95% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
בולימוב (בפולנית: Bolimów) הוא כפר בחבל לודז' במערב פולין, 58 ק"מ מצפון מזרח לבירה לודז'.
באזור פארק נוף מוגן הקרוי על שם הכפר.
במאה ה-15 היו ליישוב זכויות עיר אך ב-1870 ניטלו מהיישוב זכויות אלה.
ב-31 בינואר 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה היישוב זירת השימוש הראשון בגז עצבים בהיסטוריה של המלחמה.
בקרב בולימוב ירה הצבא הגרמני על צבא רוסיה גז המבוסס על ברום מסוג Xylyl bromide אך ההתקפה הייתה בלתי מוצלחת באופן יחסי עקב טמפרטורות נמוכות, שמנעו מהגז להתאדות ולהתפשט.
בהתקפת גז באזור קרוב ב-31 במאי 1915 סבל הצבא הרוסי אלפי הרוגים.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבולימוב כ-250 יהודים.
בספטמבר 1939 נכבשה בולימוב בידי הוצבא הגרמני.
במאי 1940 הוקם בעיירה גטו.
עד דצמבר 1940 הגיעו אליה מאות פליטים יהודים ומספר היהודים בה הוכפל.
במרץ 1941 גורשו היהודים מבולימוב לגטו ורשה וגורלם היה כגורל היהודים שם.
בולם זעזועים הוא התקן מכני או הידראולי שמשמש לריסון זעזועים ותנודות, ומטרתו מזעור התנודות שחשה מערכת עקב עירור חיצוני.
עקרון הפעולה של בולם זעזועים הוא המרת אנרגיה קינטית בכניסה לבולם הזעזועים, לצורת אנרגיה אחרת (בדרך כלל חום) אשר לאחר מכך יוצאת מהמערכת.
בולמי זעזועים נמצאים בשימוש במגוון רב של יישומים, כאשר הנפוץ בהם הוא ריסון תנודות ברכבים.
יישומים נוספים כוללים אופניים, מכונות כביסה, טנקים וכלי רק"מ, מערכות תצפית מגומבלות ועוד.
מבחינה פיזיקלית, בולם זעזועים הוא מתנד הרמוני מרוסן המורכב ממסה, קפיץ ומרסן.
המסה היא הרכיב אותו יש לרסן, כגון רכב.
על ידי בחירת קפיץ ומרסן בעלי מאפיינים שונים ניתן לרסן תנודות בתדרים ומשרעות שונות.
בעת בחירת מרסן חשוב שהתדר העצמי של המרסן יהיה רחוק מזה של המערכת אותה יש לרסן, אחרת המרסן עלול לגרום דווקא לגידול במשרעת של התנודות עקב תופעת תהודה.
בולניק (בליטאית: Balninkai, "בלנינקאי"; ברוסית: Больники, בפולנית: Bolniki, "בולניקי"; ביידיש: באָלניק) היא עיירה במחוז משנה מולייטי במחוז אוטנה בליטא.
לפי מפקד האוכלוסין הליטאי לשנת 2011, העיירה מונה 319 תושבים.
הקהילה היהודית בבולניק נוסדה במהלך סוף המאה ה-18. בשנת 1873 נבנה בה בית כנסת.
בניגוד לעיירות רבות אחרות בליטא בתקופה ההיא, בבולניק אוכלוסיית היהודים הייתה דלה לעומת אוכלוסיית הליטאים המקומית.
הקהילה התקיימה בעיקר מרוכלות עם התושבים המקומיים וסביב לה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, גרו בעיירה בין 50 ל-60 משפחות יהודיות שרובן התקיימו מרוכלות ודיג.
בזמן הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם השנייה, נמנעה מהיהודים בעיירה פעילות דתית.
לאחר כיבוש ליטא על ידי הגרמנים, האוכלוסייה היהודית של בולניק הובלה ליער פיבוניה (Pivonija) שליד אוקמרגה, שם נטבחו ב-5 בספטמבר 1941.
בוליט הוא סרט דרמה ופעולה ומתח אמריקאי משנת 1968 בכיכובם של סטיב מקווין, רוברט ווהן וז'קלין ביסט, המבוסס על ספר המתח "Mute Witness" מאת רוברט ל.
גיבור הסרט הוא פרנק בוליט (סטיב מקווין), בלש קשוח במשטרת סן פרנסיסקו.
התובע וולטר צ'למרס (רוברט ווהן) מטיל על בוליט להגן על ג'וני רוס, רואה חשבון משיקגו שמעל בכספי המאפיה ועתה מוכן למסור עדות כנגדם במטרה להציל את חייו.
בוליט נדרש להגן על חיי העד מפני מתנקשים ששלחה אחריו המאפיה.
בעוד התובע מקשה על בוליט להגן על העד, איתרו המתנקשים את בית המלון בו הוסתר העד, פרצו לחדרו ופצעו באורח אנוש אותו ואת השוטר ששמר עליו.
בוליט, הנחוש לנקום, יוצא למצוד אחר הרוצחים.
במהלך הסרט ישנן מספר סצנות של מרדפי מכוניות שהפכו לקאלט בקולנוע, בהן סירב מקווין להשתמש בכפיל ונהג בהן בעצמו.
בולסלב (בולק) גולדמן (נולד ב־29 בספטמבר 1938) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
היה רופאם האישי של ראשי הממשלה דוד בן-גוריון, יצחק רבין ואריאל שרון וכן של משה דיין.
כיהן כ-14 שנים כמנהל המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
משנת 2009 עד שנת 2022 שימש יושב ראש הוועד המנהל של מכון גרטנר למדיניות בריאות ואפידמיולוגיה.
בשנים 2010–2016 כיהן כנשיא המרכז ללימודים אקדמיים, אור יהודה.
משנת 1983 הוא חבר במועצת המנהלים של מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה, באוניברסיטת תל אביב.
ייסד את ועדת הלסינקי העליונה לניסויים רפואיים בבני אדם (מחקר גנטי), וכיהן כיו"ר שלה בשנים 1997–2010. בשנים 2004–2005 היה יו"ר ועדת סל הבריאות לתעדוף טכנולוגיות רפואיות, מטעם משרד הבריאות ומשרד האוצר.
בשנת 2002 קיבל את פרס בן-גוריון על מפעל חיים.
בולסלב גולדמן נולד בעיר פולאווי, פולין.
הוא סיים את לימודי היסודי, התיכון ושנה ראשונה בלימודי רפואה עוד בפולין.
בתקופת השואה ניצל הודות לסבתו, שלקחה אותו לוורשה, באמצעות ניירות אריים מזויפים.
מכאן מקור שמו בולסלב (שמו המקורי הוא בֶּר).
סבתו של גולדמן, הוא ואימו, שהייתה במחנה עבודה בגרמניה ושרדה, הם ניצולי השואה היחידים מקרב בני משפחתו הקרובה.
דוד של אימו היה הסופר י"ל פרץ.
בשנים 1957 עד 1963 למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1964 החל את הסטאז' בבית החולים תל השומר.
ב-1965 התגייס לצה"ל והיה, בין השאר, מפקד יחידה צבאית בבית החולים תל השומר ומפקד קורס קציני רפואה.
נפצע קשה במלחמת ששת הימים.
במשך 18 שנים שירת בצה"ל עד שהשתחרר ב-1983 בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1970–1971 השתלם בשיטות מעבדה מתקדמות במסגרת קרן פורד במכון ווסטר לביולוגיה ניסויית בארצות הברית.
בין השנים 1976–1977 זכה במלגה מטעם החברה המלכותית הבריטית והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והשתלם בגנטיקה ב-, בלונדון.
בשנים 1984–1985 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ובשנים 1989–1990 היה פרופסור אורח באוניברסיטת לונדון.
במהלך השנים, השתלם בקורסים רבים בניהול מערכות בריאות.
פרופסור גולדמן נשוי לד"ר רחל גולדמן, מדענית במכון ויצמן למדע והם הורים לשלושה ילדים.
בשנים 1968–1973 התמחה ברפואה פנימית, ובשנת 1973 הוסמך כמומחה ברפואה פנימית.
בשנת 1987 הוסמך כמומחה בניהול רפואי ובשנת 1988 הוסמך כמומחה בגנטיקה רפואית.
בין השנים 1974–2004 היה מנהל המכון הגנטי במרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
בין השנים 1974–1978 היה מרצה בכיר בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בין השנים 1978–1985 היה פרופסור חבר, ובין השנים 1985–2006 היה פרופסור מן המניין ומשנת 2006, הוא פרופסור אמריטוס.
גולדמן שימש במספר תפקידי ניהול:
1977-1971 סגן מנהל המרכז הרפואי שיבא
2004-1974 מנהל המכון הגנטי במרכז הרפואי שיבא
1990-1977 ממלא מקום ומנהל בפועל, המרכז הרפואי שיבא
2009-2004 מנהל מכון גרטנר למדיניות בריאות ואפידמיולוגיה ומשנת 2009 עד 2022 - יו"ר הוועד המנהל של מכון גרטנר
2007-2005 יו"ר מכון הלב פרוקרדיה, קופת חולים מכבי
2010-2005 חבר בוועד המנהל של קופת חולים מכבי
2010-2009 חבר בוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב
2015-2009 חבר בוועד המנהל של חברת אלרוב
2021-2009 חבר במועצת המנהלים של "הקרן לבריאות וסביבה"
2010–2016 נשיא המרכז ללימודים אקדמיים, אור יהודה
2020-2011 חבר בהנהלת יד ושם, ירושלים וחבר בוועד המנהל של יד ושם
בשנים 1980 עד 1985 כיהן כחבר בוועד המנהל של קרן החינוך של ארצות הברית-ישראל (קרן פולברייט-Fullbright).
בשנת 1985 מונה ליו"ר יו"ר הוועד המנהל וכיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
בשנים 1990–1992 עמד פרופ' גולדמן בראש הוועדה מטעם משרד החינוך לקביעת מדיניות בריאות במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בשנת 1994 מונה לחבר בוועד המנהל של המרכז לניהול מערכת הבריאות קובנס באוניברסיטת תל אביב, הפועל לקידום ההוראה והמחקר בתחום של ניהול רפואי וניהול מערכות בריאות בישראל.
שנה לאחר מכן מונה ליו"ר הוועד המנהל ושימש בתפקיד זה עד שנת 1998.
הקים את ועדת הלסינקי העליונה לניסויים רפואיים בבני אדם (מחקר גנטי) והיה היו"ר הראשון שלה בין השנים 2010-1997.
בשנים 2004–2012 היה חבר במועצה הלאומית לביואתיקה.
כיהן במועצת המנהלים של אוניברסיטת תל אביב בין השנים 2009–2010. משנת 1983 הוא מכהן בהנהלת מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב,
משנת 2003 הוא חבר בחבר המנהלים של מוזיאון תל אביב, משנת 2005 עד שנת 2021 היה חבר בוועד המנהל של הקרן לבריאות וסביבה, ובשנים 2005–2009 - חבר בחבר הנאמנים של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
משנת 2011 עד שנת 2020 כיהן כחבר בהנהלת יד ושם.
בשנת 2014 נבחר לחבר הוועד המנהל של יד ושם.
כתב כ-200 מאמרים בעיתונות המדעית בתחומי הרפואה, הגנטיקה והאפדימיולוגיה.
חבר בוועדת העורכים של כתב העת למשפט, בריאות וביואתיקה – Journal of Health Law and Bioethics של הקריה האקדמית אונו.
בשנת 2002 זכה בפרס בן-גוריון על מפעל חיים ברפואה.
בולמאס (ידוע גם בשמות בורמאיקוס, רודנ'צס) הוא מאפה מסורתי מהמטבח היהודי ספרדי.
המאפה עשוי מבצק דק ובתוכו מלית של גבינות עם תרד, מנגולד (פזי) או חצילים, שלבסוף נכרך לצורת שבלול.
הבולמאס נחשב, לצד הבורקס והבויוס, לאחד משלושת המאפים הקלאסיים שהוגשו בבוקר שבת במטבח של יהודי טורקיה.
במטבח הישראלי בן-זמננו נהוג להכין בורקס תרד גם כן בצורת שבלול.
ייתכן ומנהג זה קיבל השראה מצורתו המעוגלת של הבולמאס.
בקהילות מסוימות הגישו באופן מסורתי בראש השנה ובסוכות גרסה מיוחדת של המאפה עם מלית דלעת.
בקרב יהודי יוון (ובפרט בסלוניקי וברודוס) המאפה נודע בשם רודנ'צס (rodanches), בשל צורתו המזכירה את פרח הוורד.
בקרב היישוב הספרדי הישן בירושלים, המאכל נודע בשם בורמאיקוס, כאשר "בורמאיקוס דה פזי" הוא בולמאס תרד/מנגולד, "בורמאיקס דה ברנג'נה" הוא בולמאס חצילים, "בורמאיקוס דה קזו" כולל מלית של גבינה מלוחה, תפוח אדמה וביצה.
לצד כל אלה הייתה גם גרסה בשרית בשם "בורמאיקוס דה קרנה", הכוללת מלית של גומו: תערובת של בשר טחון, בצל וצנוברים.
את הבולמאס המסורתיים מכינים מבצק שמרים, אותו לשים לכדורים קטנים.
מניחים לכדורים לתפוח כשהם מושרים בשמן, מה שמסייע ליצירתו של בצק פריך המזכיר בצק פילו.
לאחר מכן מגלגלים ומותחים כל כדור בצק עד שנוצר עיגול דק מאוד.
מפזרים את המלית על קצה הבצק ומגלגלים עד שנוצר מעין גליל ארוך.
לבסוף, כורכים את הגליל לצורת שבלול, ואופים עד שמתקבל גוון זהוב.
בולסלאב השני האדוק (בצ'כית: Boleslav II.
Pobożny; בערך 940 – 7 בפברואר 999), בן לשושלת פשמישל, היה דוכס בוהמיה משנת 972 ועד מותו.
בולסלאב היה בנו הבכור של הדוכס בולסלאב הראשון האכזר ואחיו של שלושת ילדיו הנוספים של אביו ששרדו לבגרות: סטרצ'קוואס, דוברבקה (אשתו של הדוכס מיישקו הראשון מפולין) ומלאדה.
ייתכן שאימו הייתה ביגוטה, דמות מסתורית המוכרת רק ממטבעותיה.
לפי כמה היסטוריונים, היא הייתה אשתו של בולסלאב הראשון.
בולסלאב השני השתלט על דוכסות בוהמיה בתור kníže (תואר שעשוי להיות מתורגם כדוכס או נסיך) עם מות אביו ב-972. כמו אביו, בולסלאב השני הסתכסך בתחילה עם המלכים האוטוניים של גרמניה.
בשנת 974, הוא והדוכס מיישקו הראשון מפולין תמכו בהיינריך השני, דוכס בוואריה המורד במלחמת האזרחים שלו נגד שלטונו של הקיסר אוטו השני.
בשנת 976 הובס היינריך וברח לחצר בולסלאב במצודת פראג, ולאחר מכן כוחותיו של אוטו פעלו בארצות הבוהמיות.
לבסוף בשנת 978, בולסלאוס נשבע אמונים חגיגית לקיסר בחגיגות הפסחא בקוודלינבורג.
מאידך, היחסים עם פולין הידרדרו משנת 980 לערך ואילך.
כאשר מת הקיסר אוטו השני בשנת 983 והוחלף על ידי בנו הקטין אוטו השלישי, הברית הבוהמית עם פולין בוטלה, כיוון שבולסלאב התחבר שוב עם הדוכס הבווארי המתקומם היינריך, בעוד מיישקו הראשון עמד לצדו של המלך הצעיר.
יתרה מזאת, כאשר כבש בולסלאב את מרקיזות מייסן, הסקסונית הוא סיכל את תוכניותיו של בנו של מיישקו, בולסלאב, שנישא לבתו של המרקיז ריקדג.
ב-987 נאלץ בולסלאב לפרוש ממייסן, ומ-990 לערך, הוא עורר סכסוך ממושך עם פולין סביב אדמות שלזיה ופולין קטן (מלחמת פולין-בוהמיה).
בשנת 992 הוא פנה למלך אוטו השלישי והשתתף במערכה לא מוצלחת נגד שבטי לוטיצ'י בעקבות המרד הסלאבי הגדול ב-983.
תקופת שלטונו של בולסלאב בולטת בעיקר בשל ייסוד דיוקסיית פראג בשנת 973, אשר זיכתה אותו בכינוי "האדוק" מאת הכרוניקן מימי הביניים קוסמס מפראג.
אף על פי כן, הדיוקסיה הבוהמית הושמה באותה תקופה בתחום השיפוט של הארכיבישוף של מיינץ, והקיסר אוטו השני אכף את מינויו של הנזיר הסקסוני ת'יטמר (ד'טמר) לבישוף הראשון.
בינתיים, המאבק עם שושלת סלבניק היריבה התלקח שוב משנת 981 ואילך, כאשר הנסיך סובסלאב משושלת סלבניק החל לכרות בריתות עם הפולנים והסקסונים.
הניצחון האכזרי של בולסלאב הבטיח את האחדות של בוהמיה תחת שליט יחיד.
ייתכן שאשתו הראשונה של בולסלאב אדיבה הייתה בתו של המלך האנגלי אדוארד הזקן (הבת המוכרת להיסטוריונים אנגלים בשם "Ælfgifu" שנישאה לנסיך "ליד האלפים"), אם כי העדויות לכך חלשות.
אשתו השנייה הייתה אמה ממלניק.
זה בטוח שבנו הבכור של בולסלאב נולד מאשתו אדיבה, אבל אי אפשר לקבוע בוודאות את אמם של האחרים:
בולסלאב השלישי (בסביבות 965–1037), בנו הבכור ויורשו
זמן קצר לאחר מות אביו, נכנס בולסלאב השלישי לסכסוך עם אחיו והודח ב-1002. המאבקים הפנימיים של שושלת פשמישל זעזעו את הדוכסות הבוהמית עד שמאמציו של הדוכס אולדז'יץ' ייצבו את המדינה.
בוליו (בספרדית: Bolillo כפי שמכונה במקסיקו; או pan francés; כפי שמכונה במרכז אמריקה, שפירושו "לחם צרפתי") הוא סוג של לחם מלוח המיוצר במקסיקו ובמרכז אמריקה.
זהו וריאציה של הבגט, אך קצר יותר באורכו ולעיתים קרובות נאפה בתנור אבן.
הלחם הובא למקסיקו סיטי בשנות ה-60 של המאה ה-19 על ידי קבוצת הטבחים של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו והפופולריות שלו התפשט במהירות ברחבי המדינה.
אורך הלחם בערך 15 ס"מ, צורתו אובלית (בדומה לכדור של הפוטבול), עם קרום פריך וחלק פנימי רך המכונה מיגאהון (migajón) כלומר פירור.
זהו המרכיב העיקרי לטורטות (לחם משוטח) ולמולטים (כריך פתוח).
יש ללחם חתך מלמעלה שנעשה בסכין אופה (סכין גילוח עם ידית).
החתך מאפשר פליטת אדים מתוך הלחם בזמן האפייה ואת התרחבות הלחם מבלי לפוצץ את כרומו.
וריאציה של הבוליו היא ה-telera, שהוא מאוד דומה, אבל במקרה זה בדרך כלל רך יותר וכטרנד נוכחי מתוק יותר.
וריאציות אחרות כוללות בוליוס העשויים ממרכיבים חלופיים כגון חיטה מלאה, נבט חיטה או פשתן.
הבוליו הוא וריאציה של הבגט ולכן לעיתים קרובות יש לו שמות בשפה המקומית המשקפים זאת.
בגוודלחרה ובסונורה, נקרא בירוטס אשר עשויים לעיתים קרובות עם מחמצת.
בצפון מקסיקו, הם ידועים גם כבוליו וגם כפאן בלנקו, בעוד שבצפון מזרח מקסיקו הוא ידוע כפאן פרנצס (לחם צרפתי).
בסינלואה הם נקראים טורצידו ובירוטה.
במרכז אמריקה, במיוחד באל סלבדור, הוא ידוע גם בשם פאן פרנצס ובגואטמלה ידוע בשם פירוחו.
בפנמה, סוג לחם דומה אך ארוך יותר, ידוע בשם פלאוטה (חליל) בעוד פאן פרנצס מתייחס לבגט הצרפתי הדק יותר והפריך יותר.
בברזיל מכינים לחם דומה שמוכר בשם pão francês או pão de sal ("לחם מלח").
בפיליפינים, לחם דומה שמקורו בבגט ידוע בשם פאן דה סאל (כלומר "לחם של מלח").
הבוליו הוא הלחמנייה האופיינית המשמשת לנקניקיות סונוראן .
בוליווד היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית שנוצרה והופקה על ידי סוכנות ADD עבור רשת Yes.
הסדרה עלתה לשידור ב-30 בנובמבר 2014 ושודרה בימים א-ה בשעה 20:30 בערוץ yes Comedy.
התוכנית מציגה שבעה ידוענים שיוצאים לנסות את מזלם בבוליווד שוקקת החיים של הודו, ויוכשרו להשתלב ולככב בתעשייה על ידי מיטב המומחים.
שבעה ידוענים ישראלים היוצאים למסע יוצא דופן בהודו במטרה לפרוץ לתעשיית הקולנוע ההודית בוליווד.
המשתתפים, ביניהם איציק כהן, גלית גיאת, קארין כהן, עידן יניב, ניסים גרמה, מעיין רפאלי ובת-אל מוסאווי, שוהים במשך כחודש בעיר מומבאי, מרכז תעשיית הסרטים ההודית, בניסיון לזכות בתפקיד בסרט מקומי.
במהלך שהותם, משתתפי התוכנית משתתפים באקדמיה מקצועית ייחודית, אשר נועדה להכשירם להשתלב בעולם הבידור ההודי.
תוכנית ההכשרה כוללת שיעורים במשחק, ריקוד, שירה, לימודי שפה והיכרות עם אמנויות לחימה – מרכיבים מהותיים בקולנוע הבוליוודי.
בנוסף, הם נחשפים לתרבות ההודית על רבדיה השונים, לרבות בישול, רוחניות, והתנהלות יומיומית, במטרה להעמיק את יכולותיהם כפרפורמרים רב-תחומיים.
המשתתפים מתגוררים בדירת שחקנים מרוהטת, ומשתלבים בשגרת לימודים אינטנסיבית הכוללת גם השתתפות באודישנים לתפקידי משחק.
את דרכם מלווה סוכן מקומי בעל ניסיון רב בתעשייה, שתפקידו לסייע להם בכניסתם לעולם הקולנוע ההודי ולהובילם להזדמנות מקצועית ממשית תפקיד בסרט בוליוודי.
איציק כהן – שחקן וזמר.
גלית גיאת – שחקנית, קומיקאית וזמרת.
קארין כהן – דוגמנית, שחקנית ושדרנית רדיו.
עידן יניב – זמר ומוזיקאי.
ניסים גרמה – זמר, מלחין ושחקן.
מעיין רפאלי – ידוענית השתתפה בעונה השלישית של "המירוץ למיליון".
בת-אל מוסאי – ידוענית השתתפה בעונה השלישית של "המירוץ למיליון".
עונהפרקיםשודרה לראשונה (ישראל )הפרק הראשוןהפרק האחרון13530 בנובמבר 2014 2014
מספר הפרקשם הפרק1בוליווד2פרה פרה3מתחילים לעבוד4עושים שוק5מהודו ועד כוש6טסט ראשון7בלי עין הרע8הולילנד9אקשן!10בנות פסיה11על האש12כוכב נופל13צנח לו תלתל14דרוש שותף15ספר נשים16סרט בורקס17העצבים חוגגים18כפר שמריהו19אנשי הכפר20מיסטר סקנדל21שרים בסרט הודי22יום הפתיח23חוזר לראש העין24חוזרים לשגרה25ולנו יש פלאפל26תחליק את זה27של מי השורה הזאת?28חיים בסרט29יבוא שלום עלינו30סוגר חשבון31נער החידות מראש העין32נערי פוסטר33חזרה גנרלית34שקט מצלמים!35והזוכה הוא
בולסלאב איגנצי פלוריאן וייניאבה-דלוגושובסקי (בפולנית: Bolesław Wieniawa-Długoszowski; 22 ביולי 1881 – 1 ביולי 1942) היה גנרל פולני, פוליטיקאי, בונה חופשי, דיפלומט, משורר ואמן אשר שימש כשלישו הצבאי של ראש המדינה יוזף פילסודסקי, ובתחילת מלחמת העולם השנייה כנשיא פולין ליום אחד.
בולסלב וייניאבה-דלוגושובסקי נולד ב-22 ביולי 1881 באחוזת משפחתו במקסימובקה ליד סטניסלבוב בגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום מחוז איוואנו-פרנקיבסק (מחוז) באוקראינה), בנם של בולסלב דלוגושובסקי (מהנדס רכבות, שבנה את מסילת הרכבת מטרנוב לקריניצה-זדרוי דרך בובובה) ויוזפינה, לבית סטרושקביץ'.
היו לו אח גדול קז'ימייז' ושתי אחיות; טאופילה (מיכאלבסקה) סבתה של אינקה בוקייביץ', הילדה שאימצה לראשונה את וויטק הדוב וזופיה (קוביצקה).
בשנת 1877 קנתה משפחתו את בית האחוזה בבובובה.
בובובה (בובוב ביידיש) הייתה מרכז של חיי חסידיות בפולין.
בין יהודי בובובה למשפחת דלוגושובסקי היו יחסים טובים (קז'ימייז', האח הבכור, מופיע יחד עם הרב הגדול בן ציון הלברשטאם על כריכת הספר "החברה היהודית בפולין").
שם בילה בולסלב את שנותיו הראשונות.
הוא למד בבית ספר תיכון בלבוב, לאחר מכן עבר לבית ספר בנובי סנץ', וסיים את לימודיו בשנת 1900. לאחר מכן, למד רפואה באוניברסיטת יאן קז'ימייז' (כיום אוניברסיטת לבוב) בלבוב, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1906. בשנת 1906 נישא לאשתו הראשונה, הזמרת סטפניה קלוואס.
לאחר לימודיו, עבר לברלין, שם בילה שנה באקדמיה לאמנויות יפות בברלין.
לאחר שסיים את לימודיו שם בשנת 1907, עבר לפריז, שם עבד כרופא פרטי.
בין השנים 1907 ו-1914, הוא התגורר במונפרנאס וחלק באופן מלא את חיי הבוהמה של פריז, תוך התערבבות עם האמנים הפולנים שחיו שם, שרבים מהם היו חברים בתנועת פולין הצעירה.
בשנת 1911 הוא היה ממייסדי אגודת האמנים הפולנים (Towarzystwo Artystów Polskich), יחד עם הפסל סטניסלב קז'ימייז' אוסטרובסקי.
בשנת 1912 הוא הקים את "cercle parisien des sciences militaires" יחד עם ואצלב שירושבסקי, אנדז'יי סטרוג ואחרים.
בשנה שלאחר מכן הצטרפה קבוצה זו לאגודת הרובאים , שם פגש את יוזף פילסודסקי בדצמבר 1913.
בשנת 1914 עבר לקרקוב והצטרף לפלוגת הקאדרים הראשונה, שלחמה בצד האוסטרו-הונגרי נגד רוסיה.
באוקטובר 1914 הפך למפקד מחלקה של טייסת בלגיון פולק אולאנוב הראשון.
במהלך הקרבות בשנים 1914–1915 קודם לדרגת סגן, ולאחר המלחמה הוענק לו תואר וירטוטי מיליטארי מדרג V.
באוגוסט 1915 עבר לקבוצה המיוחדת בוורשה.
עד מהרה הפך לעוזר של יוזף פילסודסקי.
בשנת 1918 נשלח למשימה באימפריה הרוסית.
הוטלו עליו שלוש משימות: לשכנע את צבאו של הגנרל יוזף הלר, שהיה אז באוקראינה, לתמוך בפילסודסקי (הוא נכשל במשימה זו); להגיע למשימה הצבאית הצרפתית במוסקבה תחת פיקודו של הגנרל לאברניה (הוא הצליח במשימה זו); ולחזור ממוסקבה לפריז כדי לתקשר עם הממשלה שם.
לרוע המזל, הוא נעצר על ידי הצ'קה, המשטרה החשאית הסובייטית כחבר בארגון הצבאי הפולני בזמן שהיה על רכבת דיפלומטית צרפתית בדרכה ממוסקבה למורמנסק (ופריז).
הוא שוחרר הודות להתערבות אשתו לעתיד, ברוניסלבה וייניאבה-דלוגושובסקה, עם פעילת הצ'קה המפחידה יאקובלבה, שהייתה אז אחראית על הכלא.
ברוניסלבה, לבית קליאצ'קין, הייתה נשואה באותה תקופה לעורך הדין ליאון ברנסון, עורך דינו של פליקס דזרז'ינסקי, ראש הצ'קה.
היא הייתה לותרנית, ומשפחתה התגיירה כשהייתה בת שמונה.
הוא נישא לה בטקס לותרני ב-2 באוקטובר 1919 בבית החולים הלותרני בנובי גאבולוב.
תעודת נישואים מתעדת את הפרטים מדרכונה הצרפתי המזויף, כולל "ללאנדה" כשם נעוריה.
כעוזרו של יוזף פילסודסקי במהלך מלחמת פולין-סובייטית, הוא סייע לו לארגן את מבצע וילנה ואת קרב ורשה.
הוא היה גם מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה.
לאחר המלחמה, ויניאבה זכה במדליות רבות (כולל עיטור לגיון הכבוד, צלב הגבורה וצלב העצמאות).
במהלך השנים שבין המלחמות, הוא היה דמות מפתח בחיי הספרות והחברה של ורשה.
היה לו שולחן שמור עם דמויות ספרותיות מובילות בוורשה, כמו יוליאן טובים ויאן לחון, בקומת הביניים של בית הקפה מאלה זימיאנסקה באנקדוטה מפורסמת, אלכסנדר וואט מספר כיצד, כאשר וואט נכלא על ידי מועצת השרים של פולין בשל פעילותו הספרותית, הוא קיבל, בכלא סל וודקה וקוויאר מויניאבה.
מטרת הסיפור, בזיכרונותיו של וואט "המאה שלי", היא להשוות את היחס שקיבל מידי הרפובליקה הפולנית השנייה עם היחס האכזרי והברברי שקיבל בבתי הכלא הסובייטיים במהלך המלחמה.
בנובמבר 1921, וייניאבה מונה לנספח הצבאי הפולני בבוקרשט, רומניה.
הוא היה קשור ליצירת האמנה הפולנית-רומנית שנחתמה בשנת 1922. בשנת 1926 עבר את בחינותיו בבית הספר הגבוה למלחמה .
עד מהרה הפך למפקד של גדוד הפרשים הקל הראשון של יוזף פילסודסקי שהייתה היוקרתית והייצוגית ביותר, עליה פיקד עד 1930.
במהלך ההפיכה במאי 1926, הוא היה אחד מקציניו של פילסודסקי שסייעו לו לארגן את ההפיכה.
בשנים 1930–1932, הוא היה מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, ולמשך זמן מה, של דיוויזיית הפרשים השנייה.
בשנת 1932 קודם על ידי הנשיא איגנצי מושצ'יצקי לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא היה מפקד דיוויזיית הפרשים השנייה בין השנים 1932 ל-14 במאי 1938. בשנת 1938 קודם לדרגת מייג'ור גנרל, גנרל דיוויזיה.
בין השנים 1938 ל-13 ביוני 1940 היה שגריר פולין ברומא.
ב-17 בספטמבר 1939, הוא מונה לנשיא פולין על ידי הנשיא הפורש איגנצי מושצ'יצקי.
באותו יום, פולין נכבשה על ידי ברית המועצות, והוא נסע ברכבת מרומא לפריז כדי למלא את תפקידו החדש.
מינויו פורסם בכתב העת הרשמי, Monitor Polski, ב-25 בספטמבר 1939. מינויו נדחה על ידי הרפובליקה השלישית הצרפתית וגם התנגד לו ולדיסלב סיקורסקי.
לאחר כניעתה של צרפת, הוא היגר לניו יורק דרך ליסבון.
מקורות רבים אינם מפרטים את וייניאבה כנשיא אלא רק כ"יורש מיועד".
עם זאת, על פי החוקה דאז, כאשר הנשיא אינו יכול לממש את סמכויותיו (כמו כאשר מושצ'יקי נכלא ברומניה והיה ברור שהוא לא ישוחרר אלא אם כן יתפטר), היורש המיועד הפך אוטומטית לנשיא.
לאחר שקיבל את המינוי או הפך לנשיא, וייניאבה-דלוגושובסקי ביקש מהקרדינל אוגוסט הלונד להתמנות לראש הממשלה.
הלונד סירב וכינה את ויניאבה "אדוני הנשיא".
כמו כן, בהודעה לעיתונות ששלח מזכיר העיתונות של הנשיא לך ולנסה ב-21 בספטמבר 1994 לדז'ניק פולסקי, ויניאבה-דלוגושובסקי כונה אחד הנשיאים הגולים הלגיטימיים.
על פי דעות מסוימות, מושצ'יצקי התכוון להעביר את תפקידו לויניאבה-דלוגושובסקי כממלא מקום עד שיתפוס את התפקיד מועמד מקובל על חוגי סנאציה ועל חוגי האופוזיציה, הגנרל קז'ימייז' סוסנקובסקי, שמקום הימצאו לא היה ידוע בספטמבר 1939. לבסוף, לאחר התפטרותו של ויניאבה, נבחר מועמד פשרה, ולדיסלב רצ'קייביץ'.
לאחר שהגיע לארצות הברית, ויניאבה-דלוגושובסקי התיישב בניו יורק.
לא הצליח לקבל שום תפקיד בצבא הפולני מוולדיסלב סיקורסקי מכיוון שהיה חלק מתנועת הסנאציה פילסודסקיסטית, ששלטה בפולין בין השנים 1926 ל-1939, לה התנגד סיקורסקי (סיקורסקי ארגן הפיכה נגד ויניאבה ב-1939).
הוא עבר לדטרויט, שם מונה לעורך הראשי של דז'ניק פולסקי (דטרויט) של פרנק יאנושבסקי.
לבסוף, ב-18 באפריל 1942, מינה סיקורסקי את ויניאבה לשר המיופה לממשלות קובה, הרפובליקה הדומיניקנית והאיטי, שבסיסו בהוואנה.
ב-20 ביוני 1942 נוסד בניו יורק הוועד הלאומי של אמריקאים ממוצא פולני כאשר ויניאבה רשום כאחד המייסדים.
הוועד הלאומי תמך בתוקף בשמירה על השטחים המזרחיים של פולין, ביקר את סיקורסקי, וחשד לחלוטין בסטלין.
ויניאבה, לאחר שחזר לניו יורק, לכוד בין שני כוחות מנוגדים אלה, התאבד ב-1 ביולי 1942. על פי מקורות מסוימים הוא התאבד בקפיצה מקומה עליונה בביתו בניו יורק, בכתובת 3 ריברסייד דרייב, אך הפרטים המדויקים של מותו שנויים במחלוקת בקרב היסטוריונים.
חודש לאחר מכן, ב-14 באוגוסט 1942, חוסל הגטו היהודי בכפר הולדתו בובובה; כ-700 תושבים נהרגו בהוצאה להורג המונית ביער גרבאץ'.
שרידיו של ויניאבה הובאו לקרקוב לקבורה מחדש בבית הקברות רקוביצקי , ב-27 בספטמבר 1990, שם הוא שוכב כעת עם חבריו שנפלו מלגיונות הפולנים במלחמת העולם הראשונה.
בולען הוא שקע הנפער באופן פתאומי בקרקע.
בולענים נפוצים בין היתר בסביבה קרסטית בה הם נוצרים בתהליך איטי מהתמוססות שכבות של גיר כמו גם באזורי חוף ים כתוצאה מהמסה של שכבת מלח מתחת לפני הקרקע, תהליך מהיר יותר מהמסת שכבת גיר.
בישראל נוצרים בולענים בסביבת ים המלח כתוצאה מירידת מפלס ים המלח, שהיא מעשה ידי אדם (הסבר בהמשך).
ירידת המפלס גורמת לזרימת מי תהום מתוקים לאזור, ואלה ממיסים את שכבת המלח התת-קרקעית.
לעיתים נוצרים בולענים עקב השפלת מי תהום שגורמת לשקיעת הקרקע.
חורים שחורים (Black holes) - מונח זה מתייחס לקבוצה של בורות ייחודיים, עגולים, מלאי מים באיי בהאמה.
תצורות אלה נראים שמומסים בבוץ פחמתי מלמעלה, על ידי מי הים.
הצבע הכהה של המים נגרם על ידי שכבה של מיקרואורגניזמים שפונה אל אור מרוכז בשכבה צפופה, בצבע סגול בעומק 15 עד 20 מטרים.
שכבה זו "בולעת" את האור.
חילוף חומרים בשכבה של המיקרואורגניזמים גורם לחימום של המים.
זה המקרה הטבעי היחיד הידוע בעולם שבו מיקרואורגניזמים יוצרים אפקטים תרמיים משמעותיים.
חורים כחולים (Blue holes) - שם זה ניתן בתחילה לבולענים מתחת למים העמוקים של איי בהאמה, אך משמש לעיתים קרובות לכל הבורות המלאים מים עמוקים שנוצרו בסלעי קרבונט.
מקור הצבע הכחול העמוק של מי בולענים אלה הוא מהבהירות הגבוהה של המים ומהעומק הרב של הבולענים; רק הצבע הכחול העמוק בספקטרום הנראה יכול לחדור לעומק כזה ולחזור אחרי ההשתקפות.
סוטנוס (Sótanos) - כינוי מקובל בכמה ממדינות מקסיקו - לבולענים גדולים מאוד.
סנוטה - בולען שנפער בסלע, המוצף בחלקו במי תהום.
מרבית הסנוטות מצויות בחצי האי יוקטן שבמקסיקו, ובחלק מהאיים הקריביים הסמוכים.
טְייֵנְקֶנְג (בסינית: 天坑, בפין-יין: Tiānkēng, מילולית "חור השמים") - בולענים גדולים מאוד, בדרך כלל עמוקים יותר ורחבים יותר מ-250 מטרים, עם קירות אנכיים בעיקר, לרוב נוצרו על ידי הקריסה של מערות תת-קרקעיות.
בולענים רבים מסוג גדול זה נמצאים בסין, לדוגמה בקרסט של דרום סין.
טומו (Tomo) - מונח זה משמש לתאר בולענים באזור הקרסט בניו זילנד.
בולענים נפוצים, בין השאר, בסביבות ים המלח, בחלק הצפוני של האגם.
הבולענים מהווים סכנה בשל הפתאומיות בה הם נפערים ובשל גודלם.
עומקו של הבולען הגדול ביותר שנמדד עד כה מגיע ל-26 מטר.
עד היום דווח על ארבעה מקרי נפילה לבולענים.
מספרם של הבולענים נכון לאמצע שנת 2018, עמד על יותר מ-6,000, ומספרם גדל לעיתים בקצב של כמה מאות בשנה.
הבולענים הם תופעה המוכרת עוד משנות השבעים של המאה ה-20. הסיבה להיווצרותם היא ירידת מפלס ים המלח, שמקורה בעיקר בהפחתת הזרימה בנהר הירדן.
הסיבה העיקרית להפחתת הזרימה בירדן קשורה בסגירת סכר דגניה ובניית סכרים על רוב הנחלים הנשפכים לנהר הירדן ממזרח.
סיבה נוספת לירידה במפלס מקורה בפעילות מפעלי האשלג של ישראל וירדן.
בתהליך הפקת האשלג נשאבים מי האגן הצפוני של ים המלח ומועברים אל בריכות האידוי באגן הדרומי.
פיזור מי הים בשטחי בריכות האידוי מגדיל את ההתאיידות מאגן ים המלח.
על פי מחקר שביצע פרופסור שלמה שובאל מהאוניברסיטה הפתוחה תהליך יצירת הבולען מתחיל במי תהום מתוקים הזורמים לכיוון ים המלח בעקבות ירידת מפלס מי ים המלח.
המים ממיסים את שכבת המלח התת-קרקעית שנוצרה עם נסיגת ים המלח בעבר וכוסתה במשקעים של חרסיות וקונגלומרטים.
שכבת החרסית באזור ים המלח מכונה תצורת צאלים, כאשר החרסיות מכילות בעיקר מינרלים מקבוצת הסמקטיט המתאפיינים בכושר ספיחת מים, והבוץ שנוצר עקב כך הוא אלסטי.
לכן שכבת החרסית המצויה מעל שכבת המלח ומתחת למפלס מי התהום היא בוצית וגמישה מאוד.
כאשר מי התהום ממיסים את שכבת המלח זורמת החרסית הבוצית הגמישה אל החלל שנוצר מתחתיה וכך נוצר חלל מעל לשכבת החרסית הבוצית.
מעל לחרסית הבוצית מצויה שכבת חרסית יבשה שחלקיקיה דבוקים בחוזקה זה לזה ולכן שכבה זו נשארת שלמה מעל החלל שנפער מתחתיה.
עם הזמן נוצרים בשכבה יבשה זו סדקי קריסה ההולכים ומתרחבים וגם מתרבים, ובסופו של דבר היא מתמוטטת אל תוך שכבת החרסית הבוצית שמתחתיה.
תופעה דומה מתרחשת כאשר על פני הקרקע מצויה שכבת קונגלומרט, שגם היא נשארת תלויה מעל לחלל שנוצר מתחתיה עד שמשקלה העצמי מושך אותה מטה או שמשקל נוסף, רכב או בני אדם, גורם להתמוטטותה.
מאחר שמתחת לכל צידו הישראלי של האגם ישנה שכבת מלח, סכנת הבולענים מורגשת בעיקר שם.
בצד הירדני ישנה שכבת מלח רק באזור המפעלים, ולכן ישנם רק כחמישה בולענים בשטח ירדן.
הבולענים מסכנים בעיקר את העוברים בכביש העובר לאורך ים המלח (כביש 90), בקיבוץ עין גדי ובמלונות שנמצאים בחלק הדרומי של האגם.
עקב כך נסלל כביש חדש בשנים האחרונות באזור נחל דוד, העוקף את האזור המסוכן לבולענים.
מכיוון שתופעת הבולענים נגרמת כתוצאה מירידת מפלס מי ים המלח, ברור כי המצב לא ישוב לקדמותו כל עוד ימשיך המפלס לרדת או יישאר במצבו הקיים.
נכון לשנת 2005 קיים גירעון שנתי של 650 מיליון מטרים מעוקבים של מים בים המלח.
מפלס האגם יורד בקצב של מטר בשנה.
קיימות שתי דרכים להזרים מים לים המלח כדי להשיב את המפלס לקדמותו: להשיב את הזרימה הטבעית מהכנרת או להקים את "תעלת הימים" – תעלה שתחבר את ים המלח לים סוף או לים התיכון.
גם אם תתקבלנה החלטות בנידון, תחלופנה כ-30 שנה עד שישתנה מאזן המים באופן מהותי.
בינתיים ממפים את אזורי הסיכון תוך מעקב אחרי התפתחות התופעה.
פרופ' שובאל טוען כי לא ניתן למנוע את התופעה, מכיוון שאין סיכוי להשבת הזרימה הטבעית מהכנרת, ומכיוון שתעלת הימים תגרום לאסון כלכלי בכך שתעכיר את מי ים המלח בגלל שקיעת גבס ובגלל התפתחות אצות במים המלוחים פחות, ובכך תפגע הן בתיירות המקומית והן במפעלי ים המלח.
הפתרון לדעת שובאל יבוא באופן טבעי כאשר כל הבולענים יתחברו וכל השטח יתיישר ויתאים עצמו בכך לבסיס הסחיפה החדש שנוצר עם ירידת מפלס מי ים המלח.
בשנת 1979 נפער בולען גדול-ממדים במושב עזריה שבשפלה שקוטרו שמונה מטרים ועומקו כ-24 מטרים.
הבולען נחקר, אך הגאולוגים לא הגיעו למסקנה באשר למקורו, ובשל חשש לחיי אדם נסתם הבולען בעזרת עפר שנחפר ביישוב סמוך שהקים בריכת שחיה.
כעבור 22 שנים נפער הבולען מחדש ונסתם בשנית.
ביולי 2022 נשאב גבר לבולען, שנפער בקרקעית בריכת שחייה פרטית, בכרמי יוסף, והוא אותר ללא רוח חיים.
בספטמבר 2022 נפער בולען בנתיבי איילון.
מקרי מוות בעקבות בולענים בעולם
מקרי מוות כתוצאה מבולענים הם נדירים, אך בהחלט לא בלתי ידועים.
במילים אחרות, הבולענים עצמם אינם נדירים, אך מוות והרס קטסטרופלי כתוצאה מהם כן.
מקרי מוות ידועים כוללים לדוגמה את הבולענים של גואטמלה סיטי.
הבולען של גואטמלה סיטי משנת 2007: בולען בעומק 100 מטר שנוצר בגואטמלה סיטי בשנת 2007, עקב קרעים בצנרת הביוב.
הבולען גרם למותם של חמישה בני אדם ולפינוי של למעלה מאלף.
הבולען של גואטמלה סיטי משנת 2010: בולען שבין היתר הרג לפחות 15 אנשים ובלע מפעל בן שלוש קומות.
בולצנו (איטלקית: Bolzano, גרמנית: Bozen, בווארית: Bozn, לדינית: Bulsan, כמו כן בניבים איטלקיים רבים שם העיר Bulsan) היא עיר בנפת דרום טירול, באיטליה.
העיר משמשת כבירת הפרובינציה האוטונומית של בולצנו.
במוזיאון הארכאולוגיה של בולצנו נשמרת מומיית הקרח "אצי".
בעיר שוכן המטה הכללי של החיל האלפיניסטי של צבא איטליה (COMALP) וכן כמה מיחידות החיל.
העיר יושבה לראשונה על ידי הרומאים בשנת 15 לפנה"ס וזאת בפיקודו של נירון קלאודיוס דרוסוס אשר העניק ליישוב את שמו הרומאי, פונס דרוסי (Pons Drusi).
מאוחר יותר שונה שמה לבאוצנום (Bauzanum).
בולצנו היוותה צומת מסחרי חשוב מאז היווסדה וכינונה כעיר לפני כ-800 שנה, זאת בזכות מיקומה בין שתי ערים מרכזיות: ונציה מדרום ואאוגסבורג מצפון.
ארבע פעמים בשנה נערך בעיר שוק אליו הגיעו סוחרים מדרום לעיר ומצפונה.
בשנת 1635 נוסד בעיר בית משפט ליישוב סכסוכים מסחריים ובכל עת שנערך שוק בעיר מונו שני פקידים איטלקיים ושני פקידים גרמניים (מתוך הסוחרים) אשר ישבו בבית המשפט.
העיר שימשה אף כמרכז רב-תרבותי לאזור.
בשנת 1918, עם תום מלחמת העולם הראשונה, נתפס מחוז טרנטינו, הידוע אף בשם דרום טירול, ובו רוב דובר גרמנית, על ידי הצבא האיטלקי ומאוחר יותר סופח לאיטליה.
האזור ניתן לאיטליה על פי ברית לונדון משנת 1915, אשר העניק לאיטליה את כל הטריטוריות הכלולות באזור האיטלקי (כפי שהוא מתוחם על ידי קו פרשת המים האלפיני), ללא התחשבות בשיוכם האתני של תושבי המקום.
לאחר עליית הפשיזם באיטליה, החל משנת 1926, היה המיעוט האתני הגרמני נתון לניסיון של השלטון לאכוף את התרבות האיטלקית במקום.
ניסיון זה כלל הכרזת השפה האיטלקית כשפה הרשמית, בתי ספר גרמניים נסגרו וכל שמות המקומות (רחובות, אתרים וכו') שונו לשפה האיטלקית.
רבים מן התושבים אף שינו את שמותיהם לשמות איטלקיים.
איטלקים רבים היגרו אל העיר מאזורים דרומיים יותר באיטליה.
תושבים בעלי השתייכות אתנית גרמנית – דרום טירולית נאלצו להקים ארגונים סודיים בהם נשתמרה התרבות והשפה והונחלה לדור הצעיר.
לאחר שנת 1938, כתוצאה מן ההתקרבות שבין גרמניה הנאצית לאיטליה הפשיסטית, הושג הסכם שמטרתו לפתור את בעיית המיעוט האתני.
גרמניה הנאצית הסכימה לארח בתחום הרייך הגרמני את כל אותם דרום טירולים שסירבו להיטמע באיטליה.
הפשיסטים המקומיים ציפו כי העילית התרבותית הגרמנית תהגר מן המקום ואילו רוב התושבים יישארו ויטמעו.
אולם, ציפיות אלה נכזבו כאשר סוכנים נאציים פעלו בתוך האוכלוסייה בדרום טירול ושכנעו מספר רב מן התושבים להגר לגרמניה.
כמעט 80 אחוז מן התושבים דוברי הגרמנית בחרו להגר לגרמניה.
הגרמנים מצידם תכננו ליישב את המהגרים באזורים גרמניים כבושים כגון: לוקסמבורג וחצי האי קרים.
אולם, כאשר התמוטט השלטון הפשיסטי בשנת 1943 פסקה תנועת ההגירה צפונה.
תקופה זו הייתה טראומטית ביותר לתושבי האזור דוברי גרמנית ועל רקע המשבר צמחו יריבויות וסכסוכים בין אלה שבחרו להגר לגרמניה ואלה שבחרו להישאר במקום למרות הקשיים.
בסופו של דבר, מתוך כ-75 אלף מתושבי האזור אשר היגרו צפונה, רק שליש שבו לעיר לאחר שנת 1945.
באוגוסט 1944, לאחר שהגרמנים פינו את מחנה הריכוז פוסולי, הוקם בעיר מחנה הריכוז בולצאנו על ידי הגרמנים .
המחנה הוקם בגריאס ׁ(Gries), אחד מפרברי בולצאנו, בסמוך למסילת הברזל בולצאנו - מיראנו.
כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין המחנות שהקימו הגרמנים באיטליה, והיו כלואים בו עד 3,000 איש בו זמנית, היהודים במחנה היוו לא יותר מ-20% מהאסירים, והם נשלחו אליו מרציף 21 (Binario 21) מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נחתם הסכם בין ממשלת איטליה, בראשות אלסידה דה גספרי (יליד טרנטינו) לבין הקנצלר האוסטרי גרובר, בתיווך האומות המאוחדות, ולפיו הובטחה מידה רבה של אוטונומיה לאזור.
אולם, בולצנו שולבה בתוך מחוז טרנטינו – דרום טירול שבו היה רוב של דוברי איטלקית.
המתחים האתניים שבו ועלו ושיאם היה בגל של פיגועים וחבלות בשנות השישים על ידי אנשי מחתרת דרום-טירולית.
נראה שחלק מפעולות אלה נעשה בשיתוף פעולה עם קבוצות נאו-נאציות באוסטריה ובגרמניה.
בין השנים 1969-1972 נוסחו עקרונות חדשים לאוטונומיה באזור ולפרובינציה של בולצנו ניתנה מידה רבה יותר של עצמאות מן הממשל האיטלקי המרכזי, דבר שהביא לרגיעה במתחים האתניים.
יישומם המלא של עקרונות האוטונומיה החדשים נמשך כ-20 שנה.
בזכות עקרונות אלה ועקשנותם של דוברי הגרמנית במקום, נשמרה התרבות הגרמנית הייחודית לאזור והאוכלוסייה לא נטמעה בתרבות האיטלקית.
עד כדי כך, שדוברי האיטלקית ילידי בולצנו החלו מתלוננים על אפליה כנגדם על רקע תרבותי.
כחלק מעקרונות האוטונומיה, הפך אזור דרום טירול למחוז אוטונומי שבו השפות איטלקית, גרמנית ולדין, הן שפות רשמיות.
אף שמה של העיר שונה לבולצנו, לצד השם בוזן, כדי לשקף את אופייה הרב-תרבותי.
כך גם עיירות וכפרים בכל דרום טירול קיבלו שני שמות, איטלקי וגרמני.
על פי מפקד תושבים שנערך בשנת 2001 73% מתושבי העיר הם דוברי איטלקית.
מתוך היתרה, 23% הם דוברי גרמנית ו-1% דובר שפת לדין, כשפה ראשונה.
מחוץ לתחומי העיר רוב התושבים הם דוברי גרמנית כשפה ראשונה (בהתאם למפקד משנת 2001, מתוך כ-475,000 תושבי דרום טירול, כ-330,00 הם דוברי גרמנית).
רבים מן התושבים באזור דוברי שתי השפות: גרמנית ואיטלקית.
מיעוט זעיר הוא דובר שפת לדין.
החברה בדרום טירול עדיין מפולגת במידה רבה בהתאם להשתייכותה האתנית.
בגלל האוטונומיה הקיימת באזור והודות לתרבות היצרנית הקיימת במקום, בולצנו היא אחת הערים העשירות באיטליה.
רמת החיים בעיר גבוהה מאוד והעיר מדורגת באופן קבוע בין הערים הטובות ביותר באיטליה ברמת החיים.
בעיר קיים עירוב בין חדש לישן – האזור עשיר בחקלאות מודרנית (כולל גידול גפנים, נשירים ומשק חלב), תיירות, אומנות מקומית (עץ וקרמיקה) וכן ענף השירותים.
העיר משמשת כנקודת יציאה פופולרית לטיולים ולסקי באזור הרי הדולומיטים.
מפעלי תעשייה כבדה אשר נפתחו בעיר בשנות השלושים, נסגרו ברובם.
מצד שני, כלכלתה של העיר תלויה במידה רבה על הסקטור הציבורי ובעיקר על קיומם של מוסדות השלטון האוטונומי בעיר.
מבני העיר מייצגים עירוב בין בנייה איטלקית לבנייה אוסטרית באופייה.
בעיר העתיקה סמטאות צרות המרוצפות באבנים.
כנסיות במסורת בית הבסבורג לצד מבנים איטלקיים ובכל מקום שילוט בשתי השפות: איטלקית לצד גרמנית, מעניקים לעיר תחושה של מפגש תרבויות.
כיכר ולטר פון דר פוגלוויידה (Walther von der Vogelweide)
במוזיאון זה מוצג אצי, איש הקרח
הקתדרלה הגותית אשר בנייתה החלה בשנת 1184, כנראה על חורבות בית רומאי.
אנדרטת הניצחון של מלחמת העולם הראשונה, אנדרטה מעוררת מחלוקת שנבנתה על ידי בניטו מוסוליני בשנת 1928.
האוטוסטרדה A45-E45 מובילה מן העיר דרומה לטרנטו וורונה וצפונה לאינסברוק ולמינכן.
העיר שוכנת על קו רכבת מרכזי בין איטליה לאוסטריה (דרך מעבר ברנר).
הבולרו (Boléro) מאת מוריס ראוול היא יצירה תזמורתית בת פרק אחד, אשר נכתבה ובוצעה לראשונה בשנת 1928 כמוזיקה לבלט.
אופייה הריתמי והמלודי של היצירה שאול מריקוד הבולרו הספרדי, וייחודה בכך שהיא בנויה על מוטיב בודד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויים קלים בכל פעם.
הבולרו נחשב ליצירתו הפופולרית והמושמעת ביותר של ראוול, אם כי אינה מייצגת כלל את סגנונו האימפרסיוניסטי.
הבולרו הוזמן מראוול על ידי הרקדנית אידה רובינשטיין, אשר ביקשה ממנו קטע לבלט בסגנון ספרדי.
כוונתו המקורית של ראוול הייתה לעבד לתזמורת את היצירה "איבריה" מאת המלחין הספרדי אלבניס, אך משגילה כי אלבניס העניק את זכויות היוצרים לתלמידו פרדיננד אנריקה ארבוס, בחר לחבר יצירה מקורית המבוססת על ז'אנר הריקוד הספרדי – הבולרו.
צעד זה אפיין את נטייתו משכבר של ראוול להשתמש ולחדש ז'אנרים קיימים, ובפרט סוגי ריקוד (כמו למשל ביצירותיו "פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה", "מינואט עתיק", "הוואלס" והסוויטה קברו של קופרן).
היצירה בוצעה לראשונה בבניין האופרה של פריז ב-22 בנובמבר 1928 בהופעת להקת הבלט של רובינשטיין עם כוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה.
מבנה הבולרו בולט בפשטותו ומבוסס כל כולו על נושא מלודי אחד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויי תזמור בלבד, מלווה במקצב אחיד החוזר בעקשנות לכל אורכה.
ראוול אימץ את מיקצב ריקוד הבולרו הספרדי העממי, המבוסס על שלוש פעמות במהירות מתונה.
בניגוד לריקוד העממי בו תפקיד המיקצב המלווה שמור לקסטנייטות, בחר ראוול להחליף את הקסטנייטה בתופי סנר.
אלה מלווים באוסטינטו לאורך כל היצירה בתבנית קבועה הבנויה משתי תיבות כמעט זהות, עם הבדל קל בסופן.
המוטיב המלודי של הבולרו נושא אופי ספרדי-ערבי.
ראוול הדגיש כי ייחוד המוטיב בפשטותו, אך למרות היותו קליט מאוד, הוא מכיל דקויות מלודיה ומקצב חמקמקות בלתי טריוויאליות כלל.
התמה הראשונה היא בדו מז'ור, בת 16 תיבות, פותחת בטוניקה, מסתלסלת בקו "ערבסקי" עד אתנחתא על צליל הדומיננטה, וממשיכה להתפתל עד שובה לצליל הטוניקה, משרה תחושה כאילו התיימרה לגלוש ממסגרת המנעד.
התמה השנייה נגזרת מהראשונה, גם היא בת 16 תיבות, אך בעלת מנעד רחב יותר וגוון מינורי-אקזוטי, הרומז למודאליות אנדלוסית.
גם תמה זו, לאחר סלסולים והתפתלויות, דועכת לאיטה חזרה לטוניקה.
כהקדמה לכל כניסה מחודשת של המוטיב החוזר, מושמעת פראזת ביניים ריתמית, המושתתת על אותו מיקצב עיקש המלווה את כל היצירה בתופי הסנר, בלוויית תמיכה הרמונית קלה של כלים נוספים בהטעמה קצרה על הפעמה השנייה והשלישית בכל תיבה.
היצירה נפתחת בנגינה חרישית של הנושא בדו מז'ור על ידי חליל, מלווה בתופי סנר במקצב החוזר.
אחרי פתיחת החליל עוברת המלודיה אל הקלרינט, אחר כך אל הבסון, אל הקלרינט במי במול, אל האבוב ד'אמורה, החצוצרה, וכן הלאה, כאשר ברקע מתמידים תופי הסנר במקצב המונוטוני.
מנגינת הנושא ממשיכה בדו מז'ור, אך החל מאמצע היצירה לערך, מוכפלת המנגינה על ידי כלים נלווים המנגנים אותה בסולמות אחרים.
תחילה מלווה הפיקולו, המכפיל את המלודיה על סולם מי, אליו מצטרפים עוד ועוד כלי נגינה עם כל חזרה על הנושא, בתזמור ההולך ונעשה עשיר וסמיך יותר ויותר ובעוצמה הולכת וגוברת עד שלקראת תום היצירה מנגנת התזמורת כולה בעוצמה אדירה.
אפקט הקרשנדו המתמשך אינו תם בכך: שש תיבות לפני סוף היצירה מצטרפים לראשונה תופי הבס, המצלתיים ותופי הטם-טם, והתזמורת כולה עוברת לנגן את מוטיב המקצב החוזר, אשר מתחילתה ועד לאותה נקודה נוגן על ידי תופי הסנר בלבד.
על התפתחות זו של היצירה, הנפתחת בנגינה חרישית של כלי בודד ומסתיימת בעוצמה רבה בנגינת התזמורת כולה, זכתה היצירה לכינוי "הקרשנדו הגדול".
הבולרו זכה להצלחה גדולה מיד עם הופעת הבכורה של הבלט ב-1928, ונשאר פופולרי מאוד עד היום, אם כי נהוג כיום לבצעו בביצוע קונצרטי וכמעט אין עושים בו שימוש כמוזיקה לבלט.
למרות היותה המפורסמת ביצירותיו, נחשב הבולרו פרט חריג ברזומה של ראוול.
הגוון הפומפוזי של היצירה אינו משתלב בסגנון האימפרסיוניסטי המעורפל והחושני אשר ראוול נחשב לאחד מנציגיו הבולטים.
למעשה, חש ראוול מבוכה מהצלחת הבולרו, שכן התייחס אליו כיצירה טריוויאלית ופשוטה ואף הגדירה כ"לחן ללא מוזיקה".
כאשר דווח לו על מאזינה בקהל שהכריזה עם תום השמעת הבכורה כי הוא מטורף, ציין: "או, מישהי הבינה..."!
הפרטיטורה של הבולרו הודפסה לראשונה בשנת 1929 בבית ההוצאה לאור הפריזאי דוראנד.
הוא עובד לפסנתר סולו, לפסנתר בביצוע ארבע-ידיים (שניים המנגנים בפסנתר אחד), ובשנת 1930 עיבד ראוול אף גרסה לשני פסנתרים.
הייתה זו אחת מיצירותיו האחרונות לפני שפרש בשל מחלתו.
אחריה כתב שלוש בלבד: מחזור השירים "דון קישוט ודולצינאה" ושני הקונצ'רטי לפסנתר.
הפופולריות הרבה של הבולרו והיותו כה מוכר בתרבות המערבית, הביאו לאזכורו בתחומים שונים בתרבות המודרנית הפופולרית, כמו בסרטי קולנוע, משחקי וידאו, ומוזיקת פופ.
בסרט האנימציה ההומוריסטי "אלגרו-נון-טרופו" מאת המאייר האיטלקי ברונו בוזטו, מושמע הבולרו על רקע הקטע המתאר את התפתחות החיים מראשיתם ועד לאדם המודרני.
בסרט "רשומון" של אקירה קורוסאווה מושמע הבולרו ברקע סצנת עדות האישה.
בסרט "10", משמיעה בו דרק את היצירה שוב ושוב בנסותה לפתות את דדלי מור.
באולימפיאדת החורף של שנת 1984, הזוג הזוכה, ג'יין טורוויל וכריסטופר דין, בתחרות ההחלקה על הקרח (והיחיד עד היום שזכה לניקוד מלא) ביצע את ריקודו לצלילי הבולרו.
הזמר רופוס ויינרייט שילב קטעים מהבולרו בשירו "Oh what a world".
היצירה הושמעה בתשדירי הפרסומת לשוקו של יטבתה, ובתשדיר פרסומת לקוקה-קולה.
בסדרה "קוסמוס: מסע לחלל ", מושמעת היצירה בפרק ה-11, בסצנה על תאוריית מעבר חיים ממערכת שמש אחת לשנייה בשביל החלב.
המוזיקאי פרנק זאפה כלל ביצוע של היצירה בסיבובי ההופעות שלו בסוף שנות השמונים עם להקה רבת נגנים.
בעיבוד שלו נוספו תפקידים לוויברפון ולגיטרה חשמלית.
זאפה עצמו לא ניגן בקטע אלא רק ניצח עליו.
בגרסתה היפנית של סדרת האנימה דיג'ימון נעשה שימוש נרחב ביצירה במספר פרקים.
כמו כן, במהלך הטריילר לסרט Digimon Adventure: Last Evolution Kizuna היה ניתן לזהות את היצירה מתנגנת ברקע.
בּוּלְפַּאפ היא תצורה של רובה בה ההדק נמצא לפני המחסנית ובית הבליעה.
תצורה זו מאפשרת לקצר את האורך הכללי של הרובה מבלי לקצר את אורך הקנה.
תצורה זו מאפשרת שימוש בקנה ארוך יחסית לגודל הנשק, מה שמגביר את הטווח היעיל של הנשק ואת דיוקו של הקנה, מכיוון שאורך הקנה מתחיל מהמקום בו המחסנית נמצאת - משם נגרפים הכדורים לבית הבליעה.
ככל שהמחסנית ממוקמת קרוב יותר לקצה הקת, כך הקנה יכול להיות ארוך יותר - אורך הקנה משפיע על הדיוק והטווח.