tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמה כנראה נובע מהמקור למילה המתארת את הגיהנום בשפות אירופיות שונות, אולם המילה הייתה בשימוש בכל השפות הפרוטו-גרמאניות עוד לפני פלישות הוויקינגים לאירופה.
הל מתוארת כשתי נשים שהתמזגו: חצי גופה האחד הוא כשל אישה צעירה בעלת שיער כהה וארוך, חצי גופה השני הוא כשל אישה מתה: שיערה קמל, עורה יבש ועינה עצומה.
הל הייתה מאוהבת נואשות בבלדר, בנם של אודין ופריג.
היא בקשה מאביה התכסיסן המדופלם שיעזור לה לקבל את בלדר, כי הוא סלד ממנה ובז למראה.
לוקי, בתכסיסי מרמה, גרם לאחיו העיוור של בלדר, הוד, להרוג את בלדר בשוגג.
בשעה שפריג התחננה בפני הל שתחזיר את בנה אל עולם החיים, ואיתה מתחנן כל יצור בעולם, לוקי נמנע מלהתחנן ובכך גרם לכך שבלדר יישאר בעולם המתים, עולמה של הל.
הלא נודע הוא אלבומו השישי של דני סנדרסון, שיצא באוגוסט 1997.
הלא נודע התאפיין ב"חזרה למקורות" - סגנון רוקנ'רול קלאסי משנות השישים, כששיר הנושא הופך לאחד הלהיטים הגדולים של הרוק הישראלי בשנות התשעים ומלווה בווידאו-קליפ מושקע.
אלבום זה מכיל שירים מסגנונות שונים: מרוקנ'רול, שבולט בשיר "אמרתי לה לבוא", דרך מוזיקה ערבית, שהופיעה ב"שובו של התמנון" ועד לדקלום, שהופיע בשיר "שיט בנהר קינג ג'ורג'".
הקטע האינסטרומנטלי "שובו של התמנון", שמאופיין במוזיקה ערבית, מזכיר מאוד את היצירה "התמנון האיטר" שכתב סנדרסון בשנות ה-70 וביצעה להקת כוורת באלבומה פוגי בפיתה, ושמו מתייחס לכך בהתאם.
זהו האלבום הראשון שבו משתף סנדרסון פעולה עם הגיטריסט כפיר בן ליש, שמלווה אותו עד היום.
רוב המבקרים (ובהם יואב קוטנר) תיארו את האלבום כאלבום הטוב ביותר שסנדרסון יצר.
סנדרסון עצמו אומר כי זהו האלבום שהכי עיצב אותו מבחינה מוזיקלית.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון.
כלי הקשה (הלא נודע, בחורות מכוניות וערבי שישי, אנשים זהב, שלו לעולמים, שובו של התמנון, מחט אל הלב, שיט בנהר קינג ג'ורג'), ברכיים (למה עכשיו): זהר פרסקו
גיטרות, פנדר רודס ("אני שבוי"): דני סנדרסון
קלידים ופרפיזה (לקלק): עמית הראל
שירה ("שלו לעולמים" ושיט בנהר קינג ג'ורג): רוית הראל
קולות: כפיר בן ליש, עמית הראל, איגי דיין, יהודה עדר, ליאור מזרחי ודני סנדרסון.
קנון (שובו של התמנון): אברהם סלמן
כינור (שובו של התמנון): זבדה אליאס
עיבודים והפקה מוזיקלית: דני סנדרסון
הוקלט ובושל באולפני טריטון, 1997
עוזרי טכנאי: ליאור מזרחי, גולן צרפתי
עריכה דיגיטלית: חיים גוזלי, מאסטר דיסק, 1997
הפקה: דנה קמינסקי ונעמה קרן
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים ובשנים הראשונות של שנות הארבעים חוקקו ברומניה חוקים אנטישמיים רבים, שנועדו לגזול את רכוש היהודים, להדיר אותם מהחברה הרומנית, לגזול את מקומות עבודתם ולבסוף לגרשם מרומניה.
בצו-חוק 2,650, מיום 8 באוגוסט 1940, שהוציא קרול השני, מלך רומניה ונחתם גם על ידי ראש ממשלת רומניה באותה תקופה, המהנדס יון ג'יגורטו ושר המשפטים דאז, פרופסור יון גרויה, נקבע המעמד המשפטי החדש של תושבי רומניה היהודים ובין היתר נקבע, בסעיף k, שהיהודים, מכל הסוגים, אינם רשאים להחזיק רכוש חקלאי.
החוק קבע שהיהודים חייבים להעביר כל רכוש חקלאי לידי רומנים אתניים ואם יגיע לידיהם רכוש כזה על ידי ירושה, גם אז חובה עליהם להעבירו לידיים רומניות אתניות תוך חצי שנה לכל היותר.
במכירת הרכוש החקלאי של היהודים לרומנים אתניים ניתנה זכות קדימה למשרד החקלאות הרומני.
המלך וממשלתו הודחו ובמקומם קמה ממשלתו של יון אנטונסקו, שכרת ברית עם התנועה הלגיונרית, אך חילופי השלטון לא עזרו ליהודי רומניה, להפך, הממשל החדש החמיר את הוראות החוק.
ב-5 באוקטובר 1940 פורסם צו-חוק מספר 3294 המעביר את כל הרכוש החקלאי שהיה בבעלות יהודים לבעלות המדינה.
הצו-חוק התייחס לכל סוגי היהודים המפורטים בחוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944. הצו-חוק קבע שיהודים לא יכולים להיות בעלים או מחזיקים בשום דרך ובשום צורה, גם לא שותפים או מנהלים של רכוש חקלאי.
רכוש חקלאי כלל אדמות מתאימות לעיבוד, אדמות מרעה, אדמות לא מעובדות, ביצות, בריכות דגים, בתי כפר של מכובדים, פארקים, בוסתנים, מקשי אבטיחים, בתי גידול לבהמות ולעופות, מכוורות, גני פרחים, ללא הבדל אם הם נמצאים בתחום חקלאי או בתחום עירוני.
הרכוש החקלאי עבר לבעלות המדינה כולל כל המצאי שבו, חי או דומם, מלאי של דגנים או חציר.
בזה התבטלו כל ההתקשרויות עם בעלים, חוכר, שותף או מנהל יהודי.
צו-חוק זה החמיר מאוד את החקיקה מאוגוסט 1940, שעל פיה נאסר אומנם על היהודים להחזיק רכוש חקלאי, אך ניתנה להם האפשרות למכור אותו לרומנים אתניים..
הלא הר הלא אש הוא ספר שירה עברית מאת המשוררת זלדה אשר ראה אור בשנת ה'תשל"ז, 1977.
הלא הר הלא אש הוא קובץ שירים מאת המשוררת הישראלית זלדה, אשר יצא לאור בשנת ה'תשל"ז 1977 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
זהו ספרה הרביעי של המשוררת, עליו זכתה בפרס ביאליק לספרות יפה לשנת תשל"ח (1978) .
בניגוד לספריה הראשונים "פנאי" ו"הכרמל האי- נראה", שהוקדשו באופן רשמי בפתיחתם לאנשי שלומה של זלדה וספרה האחרון "שנבדלו מכל מרחק" שהוקדש "לידידי נפשה", "הלא הר הלא אש" לא הוקדש באופן מסוים לדמות מסוימת.
הספר יצא לאור כאשר המשוררת זלדה הייתה כבת 63, שמונה שנים לפני מותה.
הספר קיבל את שמו משורה הכתובה באחד מן השירים הכלולים בו:
הספר מאגד בתוכו 19 שירים פרי עטה של זלדה שאורכם עומד על כשמונה עד ארבעים שורות לשיר.
נושאי הקובץ העיקריים הם מצבי הנפש והתודעה של המשוררת, געגועיה לאהוביה שחלפו מהעולם, יחסה לרגשות דתיים, אמונה, דבקות בהשם וקיום המצוות.
גם בשיריה המופיעים בקובץ זה, כללה המשוררת פרפרזות רבות מהתנ"ך, ספרות חז"ל, הפיוט והתפילה היהודית לדורותיה ובאופן כללי מן המקורות הדתיים.
מוטיבים מרכזיים בשיריה הבאים לידי ביטוי גם כן בספר זה הם השימוש הנרחב בעולם הצומח ובפרחים, עצים ועלים בפרט מטפורות ודימויים ספרותיים, וכמו כן שימוש נרחב בדימויים ספרותיים ומטאפורות נפוצות בספרות זלדה כגון חיים, נפש, ציפורים, בית, ההרים והעצים השונים.
הערה: לא לכל השירים נתנה זלדה שם, ועל כן נכתבו כאן השורות הראשונות של השירים חסרי השם לשם זיהוי.
שירים אלו יסומנו בכוכבית (*)
חי חי הוא יודך *
אינני אוהבת את כל העצים שווה *
היינו כמו קיפודים כמו אילות *
ואיקץ והנה הבית מואר *
אצל ההרים ובחדרי ביתו *
העזובה מכל הקסומות ההוזות הצמאות
הלב הזה, המשומש הוא אלבום האולפן הרביעי של איה כורם, שיצא בשנת 2015. כמעט את כל השירים כתבה והלחינה כורם בעצמה, והיא אף הפיקה את האלבום באופן עצמאי, יחד עם בן-זוגה אדם בן אמיתי.
האלבום הוקלט כבר בשנת 2013, אך בשל סכסוך בין כורם לבין חברת התקליטים "עננה" היא הוציאה את האלבום רק כעבור שנתיים; יום לאחר שהשתחררה כורם מהחוזה שלה, ב-5 בינואר 2015, יצא האלבום, אותו היא הציעה להאזנה ולהורדה ללא תשלום באתר הרשמי שלה.
עם צאתו, קיבל האלבום ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה.
הסינגל הראשון שיצא הוא "עכשיו אתה" ששוחרר בפברואר 2013 בליווי קליפ.
במאי 2013 שחררה את הסינגל השני "מהנדסת מחשבים" שלווה בקליפ אנימציה מצויר ולווה במשחק.
את השיר היא כתבה על בן זוגה לשעבר שעזב אותה לטובת מהנדסת מחשבים.
באוגוסט 2013 שחררה את השיר "לילה טוב" בדואט עם הזמר גידי גוב כסינגל.
הסינגל התקבל בברכה ונכנס לרשימת ההשמעות הארצית.
גם לשיר זה יצא קליפ.
באוקטובר 2013 שחררה את הסינגל הרביעי והאחרון שהוא "ציפור זהב".
את השיר כתב חיים נחמן ביאליק, והלחן הוא של כורם.
השיר השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 2013 שנערך כמה חודשים קודם.
גם לשיר זה צולם קליפ.
הלאמת חברת החשמל בישראל יצאה לפועל ב-10 בינואר 1954 לאחר שממשלת ישראל אישרה את רכישת מרבית מניות חברת החשמל מידי בעלי המניות הפרטיים בבורסות שבלונדון ותל אביב, ובכך הפכה אותה מחברה בבעלות פרטית לחברה ממשלתית.
עם תום מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות ניצבה חברת החשמל בפני עלייה דרסטית בביקוש לחשמל מחד גיסא, ומאידך גיסא התנאים בארץ ובעולם הקשו על החברה לגייס את המשאבים הנחוצים להמשך פעילות תקינה.
כתוצאה מכך העלתה חברת החשמל את דרישות התשלום מן הצרכנים והנהיגה קיצוב בחשמל, לראשונה בתולדותיה.
צעדים אלו גרמו למורת רוח ציבורית, וכן לחוסר שביעות רצון בקרב הממשלה שכבר סייעה לחברת החשמל בקשייה.
ב-25 במאי 1951 הוקמה ועדה בראשות אליעזר הופיין לבדיקת הבעיות במשק החשמל.
מסקנות הוועדה הוגשו לממשלת ישראל באוקטובר 1952 ובהן נקבע חד משמעית שיש צורך להלאים את החברה כיוון שבמתכונתה הנוכחית היא לא תוכל לעמוד בדרישות המשק עקב קשיי המימון.
חוסר הרצון להרתיע משקיעים פרטיים, החשש מפני חבלה ביחסיה של ישראל עם מדינות קפיטליסטיות והחשש מפני תגובה ציבורית שלילית בארץ, הביאו לכך שהממשלה העדיפה להימנע מהלאמה של חברת החשמל, או לכל הפחות מהלאמה מלאה, למרות האידאולוגיה הסוציאליסטית של מפלגת השלטון מפא"י.
אולם יושב ראש החברה הרברט סמואל והמנהל הכללי של החברה אברהם רוטנברג העדיפו הלאמה מלאה על פני מבנה של חברה מעורבת, ומאמצים לגייס הון בחו"ל כדי להשאיר את החברה בידיים פרטיות כשלו, ולכן אישרה ממשלת ישראל את רכישת מניות החברה מן הבעלים הפרטיים, ובכך למעשה הלאימה אותה.
ב-29 במרץ 1923 הקים פנחס רוטנברג את "חברת החשמל לפלשתינה".
החברה נרשמה בספר החברות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, מושב הדירקטוריון שלה היה בלונדון ומניותיה נסחרו בבורסה הלונדונית.
ב-5 במרץ 1926 הוסדרה פעילות החברה באמצעות החזקה בשני זיכיונות שונים: זיכיון הירדן וזיכיון הירקון.
זיכיונות אלה הקנו לה זכות מונופוליסטית ובלעדית במשך 70 שנה על ייצור החשמל, אספקתו, ולמכירתו בכל שטח ארץ-ישראל ועבר הירדן פרט לאזור ירושלים, שם החזיקה בזיכיון "חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים".
זיכיונות חברת החשמל העניקו לנציב העליון את הסמכות העליונה לאשר שינוי תעריפים, אלא שלנציב העליון ולאחר מכן לממשלת ישראל לא היו את הכלים המתאימים כדי לקבוע האם התעריפים שגבתה החברה 'הוגנים', דבר שהיה לחברה לרועץ בשנים שקדמו להלאמה.
פנחס רוטנברג דגל במדיניות פיתוח מרחיבה שמטרתה הייתה להקדים את דרישות הביקוש הצפוי.
ההשקעות בפיתוח ובהגדלת כוח הייצור של החברה שהוביל רוטנברג בשנות השלושים הוכיחו את עצמן במהלך שנות מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה, שנים שבהן למרות גידול מתמשך בביקוש לחשמל, בארץ לא סבלו מן הגבלות והקצבות שאפיינו את אירופה באותה תקופה.
פנחס רוטנברג נפטר בינואר 1942 וניהול החברה עבר לידי אחיו הצעיר אברהם שהמשיך את מדיניות הפיתוח וההרחבה, אולם אי היציבות בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה הקשו על מימוש תוכניות הרחבה ועל גיוס כספים, בעוד שהתפתחות המשק הישראלי והגידול המהיר במספר התושבים בשל גלי העלייה יצרו דרישה גוברת לחשמל.
אחרי קום המדינה נהיה ברור יותר שהפער בין הביקוש הגדל לחשמל לבין יכולתה של חברת החשמל לספק את הביקוש רק מחמיר.
החברה ניסתה להיערך מראש לגידול בביקוש ועם תום מלחמת העולם השנייה הוזמנו טורבינות חדשות שמטרתן להגדיל את כושר הייצור, אך בשל בעיות במימון ההזמנות ובגלל מדיניות בריטית שנתנה עדיפות לצורכי הפיתוח והשיקום של בריטניה עצמה התעכבה הספקת טורבינות החשמל.
רוטנברג החל להפגש עם בכירים בממשלה בנוגע למצב החברה.
במלחמת העצמאות נפגעה בחברת החשמל במספר דרכים, בראש ובראשונה באובדן תחנת הכוח בנהריים שנפלה לידי הלגיון הירדני.
הפסקת פעולתה של התחנה פגעה בכושר הייצור של החברה וגרמה לעלייה ניכרת בעלויות הייצור הממוצעות שלה שחייבה את החברה להעלות את תעריפיה.
כמו כן רשת החשמל ספגה שלל פגיעות וגם עובדי החברה נפגעו או גויסו, והחברה סבלה מחובות אבודים ומלקוחות אבודים.
החברה אמנם הצליחה לשמור על יציבות כלכלית, אך בעיותיה הכלכליות רק החלו.
עליית התעריפים ומשבר הספקת החשמל
בשנים 1933–1947, המחירים הנומינליים של החשמל היו יציבים יחסית.
משנת 1947 עלו מחירי החשמל בגלל עלייה במחירי הדלק, שהחלה בשנת 1947 אבל הגיעה לשיאים חדשים בשנת 1948. כדי לכסות את העלייה במחיר הדלק יצרו שלטונות המנדט וחברת החשמל באוקטובר 1947 קרן דלק מיוחדת שמומנה באמצעות תעריף נוסף למחיר היסוד.
התקופה הבעייתית מבחינת תעריפי חברת החשמל החלה עם הכרזת העצמאות.
כבר ביולי 1948 השיגה החברה היתר משר האוצר ומשר המסחר והתעשייה להעלאת מחירי החשמל.
העלייה הממוצעת בתעריפים השוטפים לצרכנים הביתיים ובתעריפי התעשייה הייתה בשיעור של עשרות אחוזים, וכן נוסד באותה עת הסדר חדש של תשלום פיקדון מלקוחות חדשים.
הציבור הישראלי, שהורגל לחשמל זול יחסית, ושלמד בהדרגה להתייחס אל חשמל כאל סחורה בסיסית, הגיב בזעם.
משטר של קיצוב בהספקת החשמל הוחל על כל צרכני החברה - משקי בית, תעשיינים וחקלאים.
אזרחים נדרשו להגביל את הצריכה בשעות הבוקר והצהריים ופקחים של חברת חשמל ביקרו בבתים ופיקחו על אכיפת איסורים אלה, מי שהוכרז 'עבריין מועד' היה צפוי לעונש של ניתוק הספקת החשמל.
בתעשייה הונהגו משמרות ייצור, ובחלק מימות השבוע עבדו במפעלים בשעות הלילה במקום בשעות היום.
החל משנת 1952 הסדירה הממשלה באמצעות חקיקה לשעת חירום את חוקי העבודה כדי להתיר עבודה בשעות הלילה, והסכמים בין התאחדות בעלי התעשייה לבין ההסתדרות הסדירו את שאלת שכר העובדים בשעות הלילה.
בעקבות הפסקות חשמל נפגעה לעיתים תכופות גם הספקת המים לצרכנים.
אמינותה של החברה נפגעה קשות וגם הממשלה זכתה לקיתונות של ביקורת.
ב-16 באפריל 1951 נפגש אברהם רוטנברג עם שר האוצר אליעזר קפלן והודיע לו כי חברת החשמל לא תהיה מסוגלת לעמוד בדרישה הגוברת לחשמל, וכי אין מנוס מקיום קיצוב בהספקה, שלא היה כמוהו בארץ עד כה.
קפלן הבין את ההשלכות הנרחבות והקשות של מצב זה.
יומיים לאחר הפגישה עם רוטנברג העלה קפלן את הנושא בישיבת הממשלה.
קפלן הביע את מורת רוחו כלפי התנהלות החברה אולם התנגד לדרישה להלאים באופן חד צדדי את החברה.
ב-25 במאי 1951 הוקמה ועדת חקירה לבעיות משק החשמל בראשות אליעזר הופיין.
במקביל לדיוני הוועדה החלה הממשלה לנהל משא ומתן עם הנהלת החברה על רכישת המניות מידי המשקיעים הפרטיים.
הממשלה הפגינה מן ההתחלה שהיא איננה מתכננת לפעול באורח חד - צדדי ופשוט להפקיע את החברה, או להלאימה ללא הסכמת הנהלת החברה על תנאי ההלאמה.
גישה זו של הממשלה נבעה מן ההכרה כי הלאמה חד-צדדית תביא לביקורת ציבורית בישראל ומחוצה לה כנגד ה'סוציאליזם' הדורסני שלה, שתפגע במאמצים לעודד השקעות פרטיות במשק הישראלי, וביחסים עם מדינות קפיטליסטיות.
כמו כן, למנהיגי מפא"י היה יחס אישי חם יחסית למפעל החשמל של רוטנברג, הם העריכו את פועלו וראו בו ביטוי לחשיבות היזמה הפרטית למפעל הציוני, גם הציבור הרחב חש הערכה רבה למפעלם של האחים רוטנברג.
הממשלה עודדה את ראשי החברה לפעול לגיוס הון זר, אבל הבהירה שבמידה וגיוס ההון לא יצלח, ייעמדו בפני הממשלה שתי אפשרויות: הלאמה מלאה או יצירת בעלות משותפת למדינה ולמשקיעים פרטיים על החברה.
סמואל ורוטנברג, שקבעו את מדיניות החברה, התנגדו לבעלות משותפת, מאחר שחשו שכניסת נציגי ממשלה לחברה תטה את הכף לטובתה ותוביל לכך שממילא בפועל הממשלה תנהל את החברה, אך השניים לא התנגדו להלאמה.
הצדדים הסכימו להיכנס למשא ומתן אחרי הבחירות לכנסת השנייה, ובינתיים סיפקה הממשלה סיוע כלכלי לחברה.
ניצחונה של מפא"י בבחירות נראה כמקנה לממשלה ולחברה מרחב תמרון, אך בתחילת שנת 1952 הכריזה הממשלה על החלפת שטרי בנק ומלווה חובה, 1952 שלוותה בפיחות חד, דבר שערער עוד יותר את מצבה הכספי של החברה.
בשל כך בקיץ 1952 שוב הועלו מחירי החשמל והונהגו קיצוצים בהספקה, שזכו לביקורת ציבורית.
למרות זאת, הממשלה עודדה את חברת החשמל לנסות שוב לגייס הון בחו"ל, אך ללא הצלחה.
בשלב זה סיכמה ועדת החקירה את מסקנותיה על עתידה של חברת החשמל והמליצה על הלאמה.
לאחר הסתייגויות וניסיונות כושלים נוספים לגייס הון פרטי, אישרה הממשלה ב-10 בינואר 1954 את ההסכם שהציג יוסף, למרות התנגדות סיעות הימין.
העברת המניות מבעליהן הפרטיים לממשלה הסתיימה ב-26 בנובמבר 1954. הממשלה החזיקה מעתה ואילך ביותר מ-95 אחוז ממניות חברת החשמל.
העברת הבעלות על החברה גררה בעקבותיה גם את העברת מקום מושבו של הדירקטוריון מלונדון לישראל.
ב-22 בדצמבר 1954, התכנסה אספה כללית מיוחדת של מועצת המנהלים החדשה שהורכבה כולה מאישים ישראליים, בחרה שוב ברוטנברג לתפקיד המנהל הכללי של החברה ומינתה את ג'ורג' הלפרן לתפקיד יושב ראש החברה וכמחליפו של סמואל.
"הלב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה.
השיר יצא לאור במרץ 2004, כסינגל השלישי מתוך אלבומה הראשון, סיפור מכור.
לשיר תוכנן לצאת וידאו קליפ, אך טרם נודעה סיבת גניזתו.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון ברוב מצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, ובין היתר ברשת ג', וגלגלצ.
השיר נכתב על ידי מירית שם אור, הולחן על ידי צביקה פיק והופק על ידי יעקב למאי.
את השיר כמו גם את שאר שיריה, שרה בוסקילה בסיבוב הופעות אשר בו שרה את מיטב להיטיה בהפקה מחודשת של עמית הראל.
השיר זכה לאזכור בסדרת הדרמה היומית השיר שלנו, שם אותו שרה נינט טייב.
את השיר הקליט ושר מחדש צביקה פיק.
השיר זכה להצלחה רבה בישראל כאשר כבש את פסגת המצעד של גלגלצ, למשך תקופה מסוימת, ואף היה לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לשהות קרוב לעשרים שבועות במצעד של רשת ג'.
בסך הכל שהה השיר בפסגת המצעד במשך חמישה שבועות.
במצעדי סוף השנה הצליח השיר להגיע אל המקום השישי במצעד של גלגלצ, ואל המקום השני במצעד של רשת ג'.
בנוסף לכך, נכנס השיר אל המקום ה-67 במצעד של "פסקול העשור" שהתקיים בשנת 2009. בעקבות הצלחתו במצעדים זכתה בוסקילה בתואר "זמרת השנה" לשנת 2004.
בשנת 2005, זכה השיר לתואר הזהב ולבסוף קיבל את תואר הפלטינה (רינגטון), לאחר שצבר למעלה מ-50,000 הורדות.
הלאדיוס , המכונה "בסנטינויס", "בסנטינוס" או "ביסנטינוס" (Besantinoiis, Besantinus, Bisantinus), היה מדקדק יליד מצרים, שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-4 לספירה.
הלאדיוס חיבר ארבעה ספרים הכוללים קטעים מצוטטים שונים, תחת השם πραγματεία χρηστομαθειῶν (פרגמטייה כריסטומתיאון).
חיבור זה נכתב בצורת מקראה , במשקל טרימטר יאמבי .
פוטיוס שימר בביבליותקה שלו קטע מתוכו (קודקס 279), בפרפרזה בפרוזה.
ציטוטים מן החיבור מופיעים באטימולוגיקום מאגנום, הלקסיקון היווני מן המאה ה-12.
פוטיוס מציין כי הלאדיוס התייחס בחיבורו למשה וכותב: "איש זה גם דובר שטויות באומרו שמשה נקרא 'אלפא' משום שבגופו דבקה צרעת.
עבור שקר זה הוא מסתמך על פילון" (כפי הנראה פילון איש גבל).
הלא מתים הוא סרט אימה זומבי מדעי בדיוני אוסטרלי משנת 2003 שנכתב ובוים על ידי מייקל ופיטר ספייריג בכיכובם של פליסיטי מייסון, מונגו מקי ורוב ג'נקינס.
זהו סרט הביכורים של האחים ספיריג וזכה לביקורות מעורבות.
הסיפור מגולל את סיפורה של רנה, מלכת יופי מעיירה קטנה בשם ברקלי, שנאלצת לעזוב בשל בעיות כספיות.
למרות זאת, זמן קצר מאוד אחרי שהתחילה את המסע, מטאורים שנופלים מהשמיים, גורמים לכולם להפוך לזומבים.
בניסיון להימלט, היא בורחת עם מספר שורדים בתקווה להינצל.
לאחר שאיבדה את החווה המשפחתית שלה לבנק, מחליטה זוכת תחרות היופי המקומית רנה, לעזוב את העיר הקטנה ברקלי.
נראים מספר מטאוריטים מוזרים נופלים בקרבת מקום והופכים את התושבים המקומיים לזומבים.
רנה וניצולים אחרים מסתתרים בביתו של חמוש מוטרף וחוטף החייזרים מריון.
למריון מטמון אקדחים גדול ומקלט גרעיני במרתף, אך מעולם לא היה לו סיכוי להצטייד במזון או מים.
הקבוצה יוצאת החוצה כדי להצטייד, אך נתקלת בזומבים.
מריון יורה בראש אחד מהם ומגלה שזו הדרך לשמור על היצורים הרחק מהם.
הם נוטשים את הבית, הולכים למוסך להשיג את הטנדר של מריון.
הם מנסים לברוח, רק כדי למצוא מחסום עצום המקיף את כל העיירה, שמריון מאשים את החייזרים שלקחו אותו.
יורד מעט גשם חומצי בפרקי זמן קבועים מאוד והקבוצה נזהרת שלא להירטב.
בהמשך, הם מתמודדים עם דמויות זוהרות עם ברדס.
בזה אחר זה נהרגה הקבוצה או נמשכת לעננים עד שנשארת רק רנה.
החייזרים עוצרים אותה והיא מרוססת בכימיקלים הדומים לגשם, שמתגלה כתרופה לזיהום.
החייזרים שנמצאים שם למעשה פועלים למנוע הפצת זיהום הזומבים.
ה"חטופים" צפים מעל העננים כדי לשמור עליהם.
כשהעבודה שלהם נעשתה, החייזרים עוזבים, לא מודעים לכך שוויין, שחשבו אותו כמת, הצליחה להימלט במטוס ולהפיץ את הזיהום לאחר שעזבו את המקום.
תושבי העיר מובהלים לבית החולים כדי לטפל בפצועים.
לרוע המזל וויין הופך לזומבי, תחילה מדביק את מריון ואז שוב מפיץ את המגפה.
הסרט מסתיים בחווה של רנה בה שוהים הניצולים.
הצילום הסופי הוא של החווה עם שטח מגודר בסמוך, המכיל את תושבי ברקלי הזומבים.
רנה עומדת על המשמר עם רובה ציד רב-קני ומסכת גז ומחכה לשובם של החייזרים.
הסרט קיבל ציון של 32% באתר Rotten Tomatoes, בתור "ההומאז' הנמוך בתקציב הזה לז'אנר הזומבים מושאל בכבדות מקודמיו ומתגלה כלא מקורי ולא מבדר." באתר Metacritic הוענק לו ציון שלילי של 34 מתוך 100.
רוג'ר איברט אמר כי הסרט הוא "מסוג הסרטים שיהיה כל כך גרוע שהוא טוב, אלא שהוא לא מספיק גרוע כדי להיות טוב מספיק."
עם זאת, דייוויד סטראטון סקר את הסרט עבור וראייטי ואמר כי מדובר ב"סרט אימה מקורי להפליא ", אם כי "בני האדם המאוימים בסרט אינם חבורה חביבה במיוחד ואורך הסרט מתמשך מייגי."
הסרט זכה בפרס פיפרשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במלבורן בשנת 2003 על "התעוזה להיות כל מה שהסרטים האוסטרלים לא אמורים להיות: חלק מז'אנר פופולרי ובלתי מעורער.
אנו משבחים את זה כבידור שהוא גם פוליטי תוך הצגת התענוגות של עשיית סרטים מעשית."
הסרט הופץ על ידי Imagine Entertainment באוסטרליה והאחים וורנר בבריטניה וליונסגייט בארצות הברית.
הסרט הכניס 149,590 דולר בקופות באוסטרליה.
הלאסי (בהונגרית: Halászi) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בהלאסי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
הלאשטו (בהונגרית: Halastó) הוא כפר במחוז ואש, בנפת קרמנד בהונגריה.
פירוש השם בהונגרית "בריכת דגים").
הכפר הזעיר בן 80 התושבים ממוקם לאורך כביש 7441, המחבר בין הכבישים הראשיים 8 ו -76 (בין ואשוואר לבין הדיהאטשאל) במערב הונגריה, קרוב למפגש הגבולות: הונגריה-אוסטריה-סלובניה.
הכביש 7462 המוביל מכביש 7441 לסרוושקנד מסתעף אף הוא בשטח הכפר.
האזכור המתועד הראשון של הכפר הוא משנת 1236. הוא קיבל את שמו ככל הנראה מבריכת הדגים שהוקמה בנחל ביק.
מראותיו כוללים את כנסיית סנט מיכאל ואת בית הולדתה של בלה שומודי.
בלה שומודי (בהונגרית: Somogyi Béla שמו הקודם עד 1890 שטיינר; הלאשטו, 16 במאי 1868 – אויפשט, 17 בפברואר 1920) היה מורה, סופר, מתרגם, עיתונאי יהודי-הונגרי היה העורך של העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית נפסבה (קול העם).
שומודי נרצח על ידי יחידות הטרור הלבן.
הלאפ דאנס האחרון הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2021 שכתב וביים ישראל (ישרי) הלפרן.
הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה ובפסטיבל הבינלאומי הוט דוקס.
בדצצמר 2018 אושר בכנסת חוק איסור צריכת זנות.
שנה לאחר מכן נקבע באופן תקדימי בישראל כי הלאפ דאנס הנהוג במועדוני החשפנות נחשב גם הוא למעשה זנות.
בעקבות ההחלטה החלה המשטרה בשיתוף עיריית תל אביב בסגירה של מועדוני החשפנות בעיר.
הסרט עוקב אחרי ארבע חשפניות שעבדו במועדונים, בעת שהן מנהלות מאבק אזרחי נגד הסגירה של מקום עבודתן.
בהפגנות החשפניות אוחזות בשלטים עם הכותרות "מיניות זו לא בושה", "חשפנות זאת אמנות" "לא, אני לא רוצה להיות מלצרית","תנו לרקוד בשקט","איראן זה כאן", "הסטיגמה הורגת", ומופנים כלפי ארגוני הנשים והעומדות בראשן.
החשפניות מדברות על חייהן ועבודתן בקולן ובפנים גלויות ומתארות את הניצול וההשתקה שחוו דווקא מצד הארגונים הפמיניסטיים שנלחמו למען סגירת המועדונים מבלי שהסכימו לשמוע ולהתייחס לעובדות עצמן.
הקרנת הסרט בספריית בית אריאלה בוטלה לאחר שנקבעה.
הסיבה לביטול הייתה סעיף 10 בתקנון הספרייה הקובע כי "לא יוקרן תוכן שעלול להיות פוגעני".
במאמר בעיתון "הארץ" כתבה רומי לוי, מנכל"ית שותפה בארגמן - ארגון נשים עובדות,"חישבו כמה רעש מקבל כל ציור שמוסר מקיר, לעומת השקט של אנשי התרבות והעיתונות מול צנזורה בבית אריאלה".
הלאמת הנפט בעיראק הייתה מהלך מדיני־כלכלי שבוצע ב־1 ביוני 1972 על-ידי ממשלת עיראק בראשות מפלגת הבעת' העיראקית.
במסגרת מהלך זה הועברה כל פעילות ההפקה, הזיקוק ושיווק הנפט במדינה לשליטה ובעלות ממשלתית.
ההלאמה סימנה את סופו של תהליך ארוך, שהחל עוד בעת גילוי הנפט, שבו דרשה עיראק לעצמה חלק בשליטה ובהכנסות ממשאבי הנפט שנתגלו בתחומה אך דרישתה נתקלה בסירוב של חברות הנפט המערביות שהשקיעו במדינה, שסירבו לחלוק ברווחים עם המדינות שבהן הפיקו את הנפט.
מהלך הלאמת הנפט, ששם סוף לשליטתן של חברות זרות על הנפט העיראקי, היווה ציון דרך משמעותי במאבקה של עיראק על משאביה הכלכליים, על עצמאותה ועל ריבונותה.
בעקבות הצריכה של משאבי אנרגיה טבעיים שהיו נחוצים לטובת מאמצי המלחמה של מעצמות המערב במהלך מלחמת העולם הראשונה, החלו מדינות אלו במרוץ לחיפוש ושליטה במצבורי אנרגיה כגון: פחם, נפט או גז.
כחלק ממרוץ זה, מעצמות אלו בחנו בעניין רב את האופציות לגילוי מצבורים חדשים, בפרט במדינות שלא היו ברשותן המשאבים, אנשי המקצוע והטכנולוגיה המתאימה לחפש את המשאבים הטבעיים בשטחם בעצמם.
במקרים רבים, המקומות שבהם שאפו המעצמות לפעול טרם היו מדינות, ולכן לא היה בהישג ידם להתחיל בתהליך החיפוש והקידוח, ולאחר מכן גם להקים תשתיות ולהפיק את המשאבים לכדי מוצר גולמי שניתן להשתמש בו ולסחור בו.
כחלק מהמאמצים מדינות רבות הקימו חברות נפט בבעלותם שחקרו אזורים חדשים למציאת נפט, בעיקר בתחומי האימפריה העות'מאנית לשעבר.
אחת מהחברות הללו הייתה חברת הנפט הטורקית שהוקמה בשנת 1912 על-ידי שיתוף פעולה בין רויאל דאץ' (שֶׁל), דויטשה בנק והבנק הלאומי הטורקי.
במרץ 1914 הצליחה בריטניה ששלטה בבנק הלאומי הטורקי להעביר את המניות ממנו אל חברת הנפט האנגלו-פרסית.
ב-1915 קיבלה החברה זיכיון לפיתוח תעשיית הנפט באזור עיראק שהיה נתון לשליטת האימפריה העות'מאנית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, האימפריה העות'מאנית הובסה וחדלה מלהתקיים- באותה העת התכנסו מדינות ההסכמה שניצחו במלחמה.
בוועידת סן רמו שבאיטליה, שנערכה ב-1920, ובה הוחלט על חלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית למנדטים ושטחי חסות שינוהלו על-ידי מדינות ההסכמה.
מבין ההחלטות שהתקבלו בוועידה הייתה הענקת מנדט לבריטניה על עיראק, ולצד זאת גם הפקעת חלקו של דויטשה בנק בחברת הנפט הטורקית והעברתו לידי צרפת.
עוד הוחלט שהמשטר המקומי החדש בעיראק המנדטורית יוכל להיות מושקע ב-20% מהחברה, מדינות ההסכמה לא קיימו החלטה זו בפועל.
למרות המנדט הבריטי בעיראק ותמיכתה בכך שיזם עיראקי או הממשל החדש שיוקם ישלטו בחלק מן החברה, שאר המדינות השותפות בחברה מלבדה הצליחו למנוע זאת פה אחד.
גילוי הנפט ותחילת הייצוא שלו בתקופת השושלת ההאשמית
בשנת 1920, עם תחילת המנדט הבריטי בעיראק, השלטונות הבריטיים הקימו ממשל מקומי שבראשו עמד המלך פייסל, בן השושלת ההאשמית.
תחת שלטונו של פייסל הוענק בשנת 1925 זיכיון להפקת הנפט במדינה לחברת הנפט הטורקית (TPC) למשך 75 שנים.
במסגרת הזיכיון קיבלה החברה היתר לבחור עשרים וארבע חלקות אדמה שבהם הייתה רשאית לפעול, ונקבע גם מערך התגמולים שתקבל עיראק שהיה מבוסס על תשלום לפי טון נפט שישולם בלירה שטרלינג וכלל סעיף נגד שחיקת המטבע.
על פי ההסכם, ממשלת עיראק הייתה רשאית להחכיר שטחים לחברות אחרות, בעוד שחברת הנפט הטורקית הורשתה להציג גם היא מועמדות במכרז לשטחים אלו.
החברה נדרשה להקים בית זיקוק כדי לענות על צרכיה הפנימיים של עיראק וגם צינור שיאפשר ייצוא נפט גולמי למדינות אחרות.
בספטמבר 1925 התחילו הגאולוגים הראשונים את עבודתם בעיראק ועמלו על חקר גילוי מקורות נפט באזור.
בשנים 1926–1927 התחילו ההכנות בעיראק לתשתיות שהיו נחוצות לתעשיית הנפט העתידית: הושלמה הארכת מסילות הרכבת, נבחרו אתרי קידוח, נבנו סביבם כבישים והונחו צינורות הובלה.
ב-14 באוקטובר 1927 התגלה נפט בבאר באבא גורגור מצפון לכירכוכ.
גילוי הנפט בכירכוכ הגביר את הצורך להסדיר את יחסי הכוחות בחברת הנפט הטורקית (TPC) בין החברות המרכיבות אותה, בפרט בנושאי חלוקת רווחים.
ב-31 ביולי 1928 נחתם הסכם "הקו האדום" שהיה הסכם שותפות בין כל החברות שהיו חלק מחברת הנפט הטורקית.
יחסי הכוחות שנקבעו בהסכם היו כדלקמן: חברת הנפט הבריטית, חברת הנפט הצרפתית, תאגיד פיתוח המזרח (חברה בשליטה אמריקאית) ורויאל דאץ' קיבלו כל אחת 23.75%, ו-5% קיבל קאלוסט גולבנקיאן, איש עסקים ויזם עות'מאני-בריטי שהיה מראשוני המפתחים של תעשיית הנפט במזרח התיכון.
הוא היה אחד מיוזמי חיפוש הנפט בעיראק וגם שימש כתווך בעסקאות נפט רבות באזור.
הוא התעקש לקבל מכל עסקה כזו 5% מהרווחים והיה ידוע בכינוי אדון חמשת האחוזים.
בהסכם ה"קו האדום" נקבע כי יישאר בו סעיף אי תחרות מהסכם הזיכיון במקורי, שלפיו החברות בשותפות לא תוכלנה להקים חברות אחרות לחיפוש נפט בשטחי האימפריה העות'מאנית ללא מעורבות של שאר החברות.
החברה נרשמה לבסוף בבריטניה ונקבע כי רווחיה יחולקו לפי חלוקת המניות בחברה.
אורגנה כחברה שרשומה בבריטניה ורווחיה מחולקים לפי המניות של חברות האם המרכיבות אותה.
ב-1929 שונה שם החברה מ"חברת הנפט הטורקית" ל"חברת הנפט העיראקית" (IPC).
החברה החזיקה במונופול על חיפושי הנפט בעיראק במשך כל השנים הללו ועד שהופר ההסכם, בשנות ה-40 של המאה ה-20.
ב-1931 העניקו השלטונות בעיראק לחברת הנפט העיראקית זיכיון חדש לשבעים שנה.
זיכיון זה ניתן משום שהזיכיון הקודם הסתיים טרם זמנו בשל חילוקי דעות בין השותפות שגרם לעיכובים אסטרטגיים בפיתוח שדות הנפט במדינה ובשאיבה מהם.
העיכובים גרמו לאי עמידה בתנאי הזיכיון הקודם ולכן החליטה ממשלת עיראק לסיימו.
במסגרת הזיכיון החדש הורחב השטח שבו החברה הורשתה לפעול.
לעומתו, היו גורמים אחרים במערכת העיראקית שחשדו במניעים של IPC.
הם חששו שהחברה מונעת את ייצוא הנפט העיראקי בכדי להעלות את מחירי הנפט מחברות אחרות באזור הנתונות לבעלותם.
באותו הזמן ניסתה ממשלת עיראק לתת זיכיון לחברה מתחרה בבעלות בריטית ואיטלקית ששמה BODC, בתנאים שהיו נוחים יותר לה.
אלא שהמימון של חברה זו לא היה מספיק כדי להשלים את קבלת הזיכיון ובשנת 1941 היא נקנתה על-ידי IPC והמונופול של האחרונה נשמר.
ייצוא הנפט מעיראק החל רשמית ב-1938 והתבצע דרך צינורות הנפט שהוקמו קודם לכן על ידי חברת הנפט.
הצפוני לנמל טריפולי והדרומי לנמל חיפה, שמהם יוצא הנפט במכליות לשאר העולם.
שינוי בתנאי חלוקת אוצרות הנפט תחת שלטון קאסם
ב-14 ביולי 1958 התחוללה בעיראק הפיכה צבאית- שהונהגה על-ידי הגנרל עבד אל-כרים קאסם והקולונל עבד א-סלאם עארף ובמהלכה הופלה השושלת ההאשמית מכס המלוכה וראשיה הוצאו להורג.
המניעים של ההפיכה היו קשורים גם בענייני הנפט בעיראק, הן בהיבט הכלכלי והן בהיבט הגאווה הלאומית העיראקית.
השינויים בשלטון בעיראקי הביאו איתם גם שינוי תפיסתי שבא לידי ביטוי במעבר מאג'נדה פרו-מערבית, כנהוג תחת שלטון בית המלוכה ההאשמי, לאג'נדה המאופיינת בפאן-ערביות.
ב-IPC חששו מאוד מהשינויים הצפויים בעקבות שינוי תפיסה זה, ומהפגיעה ברווחים האפשריים שיפיקו מהנפט העיראקי.
למרות הקו הרפורמיסטי שנקטו קאסם והכוחות המהפכנים לאחר המהפכה, ב-1958 מיהר קאסם להרגיע את הרוחות והתחייב כי הממשלה תמשיך לכבד התחייבויות קודמות וכי תישמרנה הזכויות של החברה בחיפוש הנפט וייצואו למדינות זרות.
ממשל קאסם שאף להלאמת הנפט אך בשל מחשבה פרגמטית והכרתו את האירועים שהתרחשו באיראן, על רקע הלאמת הנפט האיראני רק שנים ספורות קודם לכן, חששו אנשיו לעשות צעד כזה באופן מיידי.
החשש המרכזי היה מגורל דומה לגורלו של ראש ממשלת איראן מוחמד מוסדאק, בעקבות הלאמת חברת הנפט של ארצו, ומכך שבמקרה של הלאמה של חברת הנפט העיראקית, עלול הממשל החדש לעמוד בפני חרם על הנפט העיראקי, ולבסוף לאבד את שלטונו.
קאסם היה מעוניין, לכל הפחות, לנסות להגדיל את תגמולי הפקת הנפט בדרכים עקיפות, כגון מיסוי מוגבר על נמלים או הלאמת אדמות שמהן הופק הנפט.
באופן כללי ניתן לומר כי היחסים בין ממשל קאסם ו-IPC היו רצופי מכשולים והתאפיינו ביחס חשדני הדדי.
מתוך חששותיה של IPC מפני הלאמת הנפט היא נעתרה לדרישות רבות של המשטר שהרעו את תנאי הזיכיון שלה ואת ההכנסות שלה.
בשנת 1960 עלה המיסוי על ייצוא דרך נמל בצרה בשיעור של פי 12. ולצד זאת, החברה נדרשה לוותר על שטחים רבים שהוקצו לה בזיכיון שמהם לא הופק נפט עדיין וכן לשנות את הרכב החברה ואת אופן חלוקת הרווחים.
במקביל פעל ממשל קאסם להקמת חברת נפט מקומית בשם- "חברת הנפט העיראקית הלאומית" (INOC).
למרות הקושי להגיע להבנות בפועל בין הצדדים, בעקבות מהלכיו של ממשל קאסם, ההכנסות המדינה מהנפט זינקו פי 1.5 עד לשנת 1963. תהליכים אלה התרחשו במקביל לתהליכים דומים במדינות ערב אחרות באזור, שמטרתם הייתה השתלטות מחודשת על משאבי הטבע של כל מדינה מידיי גורמים חיצוניים אימפריאליסטים.
דוגמה למהלך דומה לזה שניסה קאסם להנהיג, היא הניסיון להלאמת תעלת סואץ במצריים מידי חברת התעלה שגם היא נשלטה על ידי מדינות אימפריאליסטיות, בריטניה וצרפת.
תופעה נרחבת זו העניקה רוח גבית לממשל קאסם לפעול בנושא למרות החשש מחרם או ערעור השלטון.
מתוך אותה מטרה של הקטנת כוחן של גורמים מערביים וחיזוק המדינות המקומיות, וכן שליטה במחירי הנפט, לקחה עיראק לעצמה בשנת 1960 תפקיד מפתח בגיבוש אופ"ק (OPEC), ארגון המדינות המייצאות נפט, הכולל את רוב המדינות המייצאות נפט בעולם, ושבאמצעותו מקיימות המדינות קרטל דה פקטו בשוק הנפט העולמי.
ממשל קאסם רשם התקדמות לא מבוטלת בנושא הנפט.
הכנסות הנפט הועברו משליטה בלעדית של IPC אל אוצר המדינה העיראקי, וכתוצאה מכך עמדת המיקוח של עיראק מול IPC התחזקה, והממשל העיראקי לא היה עוד הצד החלש ביחסיו עם ה-IPC, כפי שהיה תחת שלטון בית המלוכה ההאשמי.
אף על פי כן חברת הנפט העיראקית לא הולאמה בימיו של קאסם.
הלאמת הנפט – תחת ממשל הבעת'
בהפיכת 8 בפברואר 1963 שבביצועה שיתפו פעולה קצינים מצבא עיראק וחברי מפלגת הבעת', הופל שלטונו של קאסם והוא הוצא להורג.
כבר שנים קודם לכן, הטיפה מפלגת הבעת' ל"נפט ערבי לערבים" ורעיון הלאמתה של חברת הנפט העיראקית אמור היה להיות הגשמתה של שאיפה זה.
מפלגת הבעת' שתפסה את השלטון בכלל וסדאם חוסיין בפרט הפכו את רעיון השליטה המלאה בנפט ליעד אסטרטגי.
סדאם חוסיין, ששימש אז כסגנו של הנשיא אחמד חסן אל-בכר ועמד בפועל בראש המערכת הכלכלית־ביטחונית, הוביל את המהלך להשלמת ההלאמה.
הממשל ציפה שמהלך זה יעזור לחיזוק שלטונו וגם יבסס את ריבונותה של עיראק.
הלאמת הנפט התאפשרה בין היתר בשל הסכם סחר שחתמה עיראק עם ברית המועצות בשנת 1970. ההסכם הרגיע את החששות העיראקיים מפני אובדן הכנסות או מחרם כולל על הנפט העיראקי לאחר ההלאמה.
ברית המועצות סייעה לעיראק בתמיכה טכנית וכלכלית, כדי שזו תוכל לנצל את משאבי הנפט שלה.
הסובייטים סיפקו מהנדסים שמטרתם הייתה לסייע לעיראקים להכשיר מהנדסים מקומיים, שלחו ציוד נחוץ ועזרו בהקמת צינור לייצוא נפט דרך סוריה.
צינור זה ייתר או לכל הפחות הקטין את הצורך להשתמש בצינורות של חברות הנפט המערביות ששלטו בעבר ב-IPC.
התמיכה מברית המועצות לא ניתנה בריק, אלא שירתה הן את הצורך של ברית המועצות עצמה במהלך המלחמה הקרה, והן את הרצון של ממשל הבעת' להרחיק את מדינות המערב שנתפסו כגורמים אימפריאליסטיים ששלטו שנים רבות במשאביה של עיראק.
גם מדינות אופ"ק האחרות תמכו בהחלטה והבהירו כי מהלך זה יחזק גם את עיראק עצמה וגם את הארגון כולו.
עד אותם שנים שדות נפט רבים במדינות המתפתחות שהתאגדו תחת אופ"ק, נשלטו בלעדית על-ידי חברות בבעלות מדינות המערב.
פעמים רבות השתלטות זו הייתה תחת שלטונות מנדטוריים או קולוניאליים והותירו את המדינות ללא הכנסות אמיתיות או שליטה על משאביהם הטבעיים.
ההלאמה בעיראק הייתה חלק ממגמה רחבה של "מלחמת משאבים" בין מדינות אופ"ק לבין חברות הנפט הבינלאומיות בשנות השבעים.
למהלכי ההלאמה במדינות אופ"ק היו השלכות הרות גורל על הכלכלה הבינלאומית ועל השליטה מדינות המערב בה.
ההלאמה כשלעצמה זעזעה את הסדר הקיים.
הרעיון של שיתוף פעולה עם ברית המועצות היה כזה ששורשיו היו קדומים לענייני הנפט, ונבעו ממניעים אידאולוגיים ואסטרטגיים נרחבים.
לבסוף הפצע שהותיר ההשתלטות של מדינות המערב על המשאבים יצרו תנועת התנגדות מקומית ולמעשה הטו את הכף בעיראק לעבור ממחנה זה לכיוון ברית המועצות גם בנושא האסטרטגי של ענף הנפט בעיראק.
ב-1972 החליטה IPC להקטין את ייצא הנפט מעיראק ככלי להפעיל לחץ על השלטון לבל ילאים את החברה, אקט זה האיץ את החלטת ממשל הבעת' וב־1 ביוני 1972 הכריזה הממשלה על העברת כלל תשתיות הנפט לשליטתה.
ההלאמה כללה את: העברת בארות ההפקה, בתי הזיקוק, מערכות ההובלה והיצוא של IPC לבעלות המדינה.
מנקודה זו עבר כל משק הנפט במדינה להישלט באופן בלעדי על ידי ממשלת עיראק.
מדינות אופ"ק נרתמו לסייע לעיראק באותה תקופה להשיג גם הסכמי סחר חדשים עם צרכני נפט באירופה ובאסיה בכדי להגדיל את הכנסותיה של עיראק ממשק הנפט.
משמעויותיה הכלכליות והפוליטיות של הלאמת הנפט בעיראק היו הן חיצוניות והן פנימיות: הלאמת הנפט הפכה את עיראק לאחת המדינות העשירות במזרח התיכון, והעניקו לה שליטה מלאה על אחד ממאגרי הנפט הגדולים בעולם.
ההלאמה הגדילה את ההכנסות לקופת המדינה וחיזקה את ממשל הבעת'.
המהלך גם הגביר את היוקרה של סדאם חוסיין ושל מפלגת הבעת' העיראקית בעולם הערבי, והציג את עיראק כחלק מגל המדינות הערביות שהשיבו לידיהן את משאביהן.
מצד שני, הוא החריף את היחסים עם בריטניה, עם ארצות הברית ועם חברות הנפט הבינלאומיות, וגרם למאבקים משפטיים ופוליטיים על פיצויים שדרשו גורמים אלו מעיראק.
לאחר ההלאמה ועד לפריצתה של מלחמת איראן–עיראק הוכפלו ההכנסות מנפט פי ארבעה.
דבר שהיה כופל כוח משמעותי גם בידי ממשל הבעת', שהשקיע את הכספים בפיתוח של עיראק בכדי לחזק את עצמאותה: בפיתוח החקלאות, בתעשיית הבנייה, בשיפור מערכות החינוך ושירותי הבריאות, בבניית תשתיות לכפרים מרוחקים, בסלילת כבישים והנחת מסילות ברזל.
רבים מהפרויקטים התשתיתיים הללו נתקעו עם פרוץ המלחמה בשנות השמונים, ולאחר מכן נהרסו כליל במהלך מלחמת המפרץ, ומאוחר יותר במלחמת עיראק.
"הלב" (באיטלקית: Sogen no Marco; בעברית: שירו של מרקו) הוא שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו שם שנכתב במקור בידי קנזו פוקזאווה בשפה היפנית.
הלחן חובר על ידי יקויצ'י סקטה, ומילים בעברית נכתבו על ידי לאה נאור.
ההקלטה הרשמית של השיר נעשתה על ידי הזמרת הישראלית אילנית, והיא יצאה לאור ב-4 בספטמבר 1983 בעת שידור פרק הבכורה של התוכנית.
השיר זכה להצלחה רבה והיה לאחד מלהיטיה הגדולים של אילנית.
הלאניקוס איש לסבוס היה לוגוגרף ("רושם סיפורים") יווני שפעל במהלך המחצית השנייה של המאה ה-5 לפסה"נ.
הלאניקוס נולד בעיר מיטילנה שבאי לסבוס, ונחשב כמי שחי עד גיל 85.
לפי הלקסיקון הביזנטי סודא (המאה ה-10), הוא התגורר זמן מה בחצרו של אחד ממלכי מוקדון ומת בפרפרנה , עיר באיוליס ליד פרגמון, מול לסבוס.
הלאניקוס היה אחד ההיסטוריונים המוקדמים הפוריים ביותר.
חיבוריו הרבים, על אף שאבדו כעת, היו משפיעים מאוד.
הוא צוטט על ידי מספר סופרים אחרים, אשר שימרו בכך קטעים רבים מחיבוריו.
הוא כתב חיבורי כרונולוגיה, גאוגרפיה והיסטוריה, במיוחד בנוגע לאטיקה, שבהם הבחין בין מה שראה כמיתולוגיה יוונית והיסטוריה יוונית.
השפעתו על ההיסטוריוגרפיה של אתונה הייתה ניכרת, ונמשכה עד לתקופת ארטוסתנס (המאה ה-3 לפסה"נ).
הוא התעלה מעל הגבולות המקומיים הצרים של הלוגוגרפים העתיקים יותר, ולא הסתפק רק בחזרה על המסורות שזכו להכרה כללית באמצעות המשוררים.
הוא ניסה לתעד את המסורות המקומיות, ונעזר ברישומים הלאומיים או הכוהניים המעטים הקיימים.
הוא ניסה להניח את היסודות של כרונולוגיה מדעית, המבוססת בעיקר על רשימת הכוהנות של הרה בארגוס, ובאופן משני על גנאלוגיות (אילנות יוחסין), רשימות נושאי משרות (למשל הארכונים של אתונה), ותאריכים מזרחיים, במקום החישוב העתיק לפי דורות.
אבל החומרים שלו לא היו מספיקים ולעיתים קרובות הוא נאלץ לפנות לשיטות העתיקות יותר.
ההיסטוריון תוקידידס (המאה ה-5 לפסה"נ) לא סמך על הלוחות הכרונולוגיים שלו.
גם סטראבון ביקר אותו קשות ומנה אותו עם קטסיאס והרודוטוס כסופרים שאינם מהימנים בנוגע לסיפורים אודות הגיבורים המיתולוגיים.
יוסף בן מתתיהו מזכיר בחיבורו "נגד אפיון" את הלאניקוס בתוך שורה של סופרים יוונים לדוגמה, שבדו סיפורים מדמיונם וסתרו זה את זה.
להלאניקוס מיוחסים כ-30 חיבורים, כרונולוגיים, היסטוריים ואפיזודיים.
"כוהנות הרה בארגוס": אוסף כרונולוגי, מסודר לפי סדר הירושה של בעלות תפקיד זה.
"קרניאוניקיי" (Carneonikae): רשימה של המנצחים במשחקים הקרניים (הפסטיבל המוזיקלי הראשי בספרטה), כולל ציונים של אירועים ספרותיים.
"אטתיס" (Atthis): היסטוריה של אטיקה משנת 683 לפסה"נ ועד סוף המלחמה הפלופונסית (404 לפסה"נ), שנזכרת אצל תוקידידס, שאומר כי הלאניקוס התייחס לאירועי השנים 480 לפסה"נ עד 431 לפסה"נ בקצרה ובאופן שטחי, תוך התחשבות מעטה לרצף הכרונולוגי.
"פורוניס" (Phoronis): חיבור גנאלוגי בעיקר, עם ציונים קצרים של אירועים מתקופתו של פורונאוס , מלך קדמון בפלופונסוס.
"טרויקה" (Troica) ו"פרסיקה" (Persica): היסטוריות של טרויה ופרס.
"אטלנטיס" (Atlantis) או "אטלנטיאס" (Atlantias): על בתו של הטיטאן אטלס.
ייתכן שחלק מהטקסט שלו הגיע משיר אפי שקרל רוברט כינה "אטלנטיס", שחלק ממנו עשוי להיות פפירוס אוקסירינכוס 11, 1359.
יצירתו כוללת את האזכור הראשון של הייסוד האגדי של רומא על ידי הטרויאנים; הוא כותב שהעיר נוסדה על ידי איניאס כאשר התלווה אל אודיסאוס במסעותיו דרך לאטיום.
הוא גם תמך ברעיון שקבוצה נכנסת של פלסגים עומדת מאחורי מקורות האטרוסקים.
רעיון זה, מתוך "פורוניס", השפיע על ההיסטוריון דיוניסיוס מהליקרנסוס (המאה ה-1 לפסה"נ), שמצטט אותו כמקור.
הלאניקוס נזכר בחיבור מהמאה ה-3 המיוחס ליוסטינוס, כמי שהזכיר בכתביו את משה (Cohortatio ad Gentiles, 9).
אם פרט זה נכון, הרי שהלאניקוס, בן דורו של הרודוטוס, היה אפוא הסופר היווני הראשון שהתייחס אל משה ואל היהודים.
אולם מנחם שטרן הצביע על נחיתות המקור הזה ועל איחורו, וכן על כך שעבר עריכה זייפנית יהודית.
אריה כשר הצביע על כך שיוסף בן מתתיהו לא הזכיר זאת בחיבורו האפולוגטי "נגד אפיון", וטען כי קשה להאמין שאם היה יודע על כך, לא היה משתמש במידע זה לחיזוק טיעונו בדבר קדמותו של העם היהודי.
"הלאה" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי נעמי שמר.
את השיר כתבה שמר במיוחד עבור שלישיית "הגשש החיוור" בשנת 1984. בספרה "ספר רביעי" הקדישה שמר את השיר לשלישייה.
השיר בוצע לראשונה על ידי הגשש החיוור בשנת 1984 בערב שידור "השירותרום", אירוע השנתי עבור האגודה למען החייל.
שמר הייתה ידועה בדעות פוליטיות ימניות.
היא טענה, שדעותיה הובילו לכך שהופעותיה בוטלו ושיריה כמעט ולא הושמעו בתחנות הרדיו.
שמר הפסיקה להביע את דעותיה הפוליטיות.
לדברי חוקר המוזיקה, העיתונאי והשדרן דודי פטימר מערבולת רגשית זו הובילה אותה לכתוב את השיר.
בשנת 1987 ביצעו את השיר משתתפי התכנית המיוחדת ליום העצמאות ירדנה ארזי, יהורם גאון, ריטה, חיים משה, הכל עובר חביבי ולהקות צבאיות.
בשנת 2007 ביצעה שלישיית מה קשור עם אלי יצפאן את השיר בתוכניתו לזכרו של ישראל "פולי" פוליאקוב, חבר שלישיית הגשש החיוור שהלך לעולמו באותה שנה.
הלא פאדל היא אשת עסקים לבנונית, משקיעה בין לאומית ושותפה ב-Leap Ventures, חברת הון סיכון שבסיסה בביירות ובדובאי.
הלא היא המייסדת ויושבת הראש של באזור הפאן-ערבי.
פאדל סיימה את לימודיו ב־HEC פריז בשנת 1997 עם תואר שני בכלכלה ופיננסים.
היא למדה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת ברקלי, על שם האס ובהמשך קיבלה תואר שני במנהל עסקים מ־MIT Sloan וכן למדה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה.
הלא החלה את הקריירה שלה במיזוגים ורכישות בחברת מריל לינץ' בלונדון ובהמשך, עבדה כמנהלת תיקים במשך 12 שנים בחברת Comgest, חברה לניהול הון ונכסים, עם משרדים בכל רחבי העולם.
בשנת 2000 הקימה הלא את חברת Booleo שעסקה בתוכנות טלקום ונרכשה מאוחר יותר על ידי אחד הלקוחות.
בשנת 2014 הלא פאדל ייסדה את קרן Leap Ventures ומאז היא שותפה מנהלת בקרן.
זו קרן הון סיכון החברה שמסייעת לסטארטאפים טכנולוגיים, באזורי המזרח התיכון, אפריקה ואירופה והיא משתפת פעולה עם היזמים כדי להאיץ ולהרחיב את החזון והפעילות שלהם ברחבי העולם.
בנוסף, הקרן והרשת הבינלאומית הענפה שלה מספקות ליזמים גם את האפשרות לפתח בסיס לקוחות משלהם.
הלא משקיעה כ"אנג'ל" בחברות סטארטאפ במזרח התיכון ובאירופה.
בביירות היא הקימה את Coworking-961, בניין עם מרחבי עבודה להשכרה.
הלא הייתה שותפה להקמת ויושבת ראש של Ruwwad Lebanon, ארגון ללא מטרות רווח הפועל לפיתוח קהילה באזורים חסרי זכויות באמצעות חינוך הנוער להתנדבות, חיזוק היזמות וארגון עממי, ולאפשר תיקון לבעיות הדחופות בקהילות מוחלשות.
הלא חברה במועצת המנהלים של בית הספר לניהול MIT Sloan וכן חברה בדירקטוריון העולמי של הפורום ליזמות של MIT ויושבת ראש של המהדורה הערבית של מגזין .
היא ייסדה ומכהנת בתפקיד יושבת הראש של פורום MIT Enterprise של האזור הפאן-ערבי, ארגון שמקדם יזמות ובין היתר, משנת 2006 מארגן את תחרות הסטארט-אפים במדינות ערב.
הִלָאל (ראשי תיבות של השמה לרמות אנגלית להשכלה גבוהה; בערבית: امتحان فرز مستوى الإنجليزيّة للتعليم العالي ובקיצור هِلال; באנגלית: English Placement Test for Higher Education ובקיצור Hilal) היא בחינת מיון עתידית באנגלית.
הבחינה עתידה לשמש מוסדות לימוד להשכלה גבוהה בישראל כבחינת הסיווג הבלעדית לרמות אנגלית של מועמדים וסטודנטים, בהתאם ל.
את הבחינה עתיד לערוך המרכז הארצי לבחינות ולהערכה (מאל"ו) באופן ממוחשב.
המרכז הארצי לבחינות ולהערכה (מאל"ו) בונה ומפעיל באופן שגרתי מערכות מיון וברירת מועמדים ללימודים במוסדות להשכלה גבוהה.
במשך עשורים אחדים, שלוש מהן שימשו לסיווג רמת האנגלית (כשפה שנייה):
בחינת הכניסה הפסיכומטרית לאוניברסיטאות – הבחינה הפסיכומטרית הכללית הנהוגה בישראל החל מדצמבר 1983, אשר נוסף על תחום האנגלית בודקת את יכולות המועמד בתחומי החשיבה המילולית והחשיבה הכמותית.
ציון תחום האנגלית בבחינה משמש בעיקר מרכיב בציון הפסיכומטרי הרב־תחומי (בעל משקל של 20% ממנו), ובאופן משני גם נחשב בפני עצמו לסיווג רמת האנגלית.
בחינת אמי"ר (אנגלית מיון לרמות) – בחינת מיון באנגלית בלבד.
מבוססת על חלק האנגלית בבחינה הפסיכומטרית.
בחינת אמיר"ם (אנגלית מיון לרמות ממוחשב) – בחינת מיון באנגלית בלבד.
מבוססת על בחינת אמי"ר ונערכת החל מאוגוסט 1992. בחינה ממוחשבת ואדפטיבית.
כאמור, ציון האנגלית בבחינות אלו נועד לאפשר למוסדות הלימוד לעמוד על רמת ידיעותיו של המועמד בשפה האנגלית.
בהתאם לגובה הציון, המועמד משובץ לקורסי חובה באנגלית ברמות שונות שיידרש לעבור במהלך התואר, כאשר מרף מסוים הציון מקנה לבעליו פטור מכלל הקורסים.
על פי מאל"ו, פרקי האנגלית בבחינה הפסיכומטרית, בחינת אמי"ר ובחינת אמיר"ם, נועדו לבדוק "שליטה סבילה בשפה האנגלית ברמה אקדמית, כפי שהיא באה לידי ביטוי בקריאת קטעי טקסט הכתובים בשפה זו ובהבנתם".
כלומר, בבחינות אלו נבדקות רק יכולות של הבנת הנקרא בשפה האנגלית.
זאת על ידי שלושה מרכיבים – השלמת משפטים, ניסוח מחדש וקטעי קריאה.
בבחינה הפסיכומטרית ובבחינת אמי"ר הציון מתבסס על שני פרקי אנגלית שבכל אחד מהם 23 שאלות, כאשר הזמן הבסיסי המוקצב לפרק הוא 20 דקות; בבחינת אמיר"ם הציון משתנה בהתאם למספר השאלות שנענו, כאשר לכל שאלה מוקצב זמן נפרד למענה ואורך הבחינה הכולל הוא כשעה.
בכל הבחינות הציון (או ציון תחום האנגלית) ניתן בסולם של 100 נקודות, ונע בין 50 ל-150.
במרץ 2019 התקבלה החלטה ב על סדרת שינויים באופן הוראת האנגלית והערכתה, למטרות אקדמיות ולתקשורת בין-לאומית, בקרב סטודנטים במערכת ההשכלה הגבוהה בישראל.
בין השאר נקבע כי בתוך חמש שנים תוכנס למוסדות ההשכלה הגבוהה שיטה חדשה, שבמסגרתה הוראת האנגלית תקיף ארבעה תחומים שונים בשפה – הבנת הנקרא, הבנת הנשמע, הבעה בכתב והבעה בעל פה – על פי ה (CEFR) אשר גובר השימוש בו כתקן בין-לאומי.
החלטה זו עתידה להביא לשינויים בקורסים ללימודי ההכשרה באנגלית הנלמדים במוסדות להשכלה גבוהה, ובד בבד תדרוש שינוי בבחינות הסיווג לרמות אנגלית.
ביוני 2019, על רקע החלטת המל"ג, פרסם מאל"ו כי הוא בוחן ביצוע שינויים בהערכת הרמה באנגלית.
על פי הפרסום, מאל"ו החל לפתח בחינה חדשה באנגלית לסיווג לרמות לימוד, שתעריך הבנת הנקרא, הבנת הנשמע, והבעה בכתב, באופן המושתת על ה-CEFR.
עוד נודע כי הציון יכלול גם הערכה מספרית (בדומה למבנה הקיים, בין 50 ל-150) וגם הערכה מילולית של כל מיומנות בשפה על פי סולם ה-CEFR.
הבחינה תהיה ממוחשבת ואדפטיבית, בדומה לבחינת אמיר"ם, ואורכה הכולל יהיה כשעתיים.
החל מאותה שנה החל מאל"ו בפיתוח פריטיה השונים של הבחינה, אופן העברתם ואורכה המתוכנן.
במקביל לכך נערכו סקרי עומק הן בקרב סטודנטים והן בקרב אנשי סגל אקדמי מאוניברסיטאות וממכללות שונות בארץ.
במאי 2024 החל מאל"ו לשנות את בחינות הידע באנגלית שהוא אחראי להן, לקראת המעבר לבחינה החדשה.
בשלב הראשון בוטלו בחינות אמי"ר ואמיר"ם, והוחלפו בבחינה ששמה אמירנט, מתכונת חדשה של בחינת הידע הממוחשבת.
בחינה זו לא שונה מאמיר"ם בתכניה, אלא באופן הפעולה האדפטיבי שלה: הבחינה אומדת את יכולות הנבחן לאחר כל פרק, במקום לאחר כל שאלה.
כמו כן, אורכה לא עולה על 39 דקות, והיא מורכבת משישה פרקים המסודרים באופן קבוע.
בשנת 2025 החל השלב השני במעבר לבחינה החדשה, ובמהלכו תושק בחינת "אמירנט+" – בחינת "אמירנט" בתוספת שני פרקים ניסיוניים עם שאלות מסוגים חדשים, לצורך בדיקה סטטיסטית שלהן על נבחנים.
כחצי שנה לפני השקת הבחינה יפורסמו שאלות לדוגמה מתוך הפרקים הניסיוניים בבחינה, עבור הנבחנים.
השלב השלישי והאחרון, שמועדו עדיין אינו ידוע, הוא המעבר לבחינה החדשה, ששמה בחינת ההשמה לרמות אנגלית להשכלה גבוהה (הלאל).
כניסת בחינת הלאל תלווה בהוצאת פרק האנגלית מהבחינה הפסיכומטרית, שתכלול מאותה עת רק את תחומי החשיבה הכמותית והחשיבה המילולית, ותמשיך להתבצע על נייר.
נכון ליולי 2024, מבנה הבחינה המדויק, ובכללו סוגי השאלות החדשים, עדיין לא פורסם באופן רשמי על ידי מאל"ו.
כמו כן, המבנה המתוכנן עשוי לעבור שינויים לקראת המעבר לבחינה החדשה, בין השאר בהתאם לבדיקות שונות שיערוך על פריטי הבחינה החדשים שבפיתוח.
על פי מאל"ו, הבחינה החדשה תהיה אדפטיבית וממוחשבת, מושתתת על ה-CEFR.
כמו כן ידוע כי במסגרתה יוערכו – בשלב ראשון – הבנת הנקרא, הבנת הנשמע, והבעה בכתב (כאשר בהמשך עשויים להתווסף פריטי הערכה של מיומנות ההבעה בעל פה).
עוד ידוע כי בבחינה יישארו כפי שהם הפריטים שהופיעו באופן מסורתי בפרקי האנגלית בבחינה הפסיכומטרית ובבחינות אמי"ר ואמיר"ם, שבחנו יכולות הבנת הנקרא:
הבנת הנקרא – קטע הבנת הנקרא ואחריו מספר שאלות שבוחנות את טיב הבנת הקטע על ידי הנבחן.
הפריטים המפורטים להלן מתבססים על פרסומים של מאל"ו לאורך השנים האחרונות, ומובאים בגדר הצעה בלבד וכך יש לראותם; ייתכן שבפועל חלקם לא יופיעו בבחינה העתידית, וכן שיופיעו בה פריטים מסוגים אחרים שלא מוזכרים להלן.
ארגון פסקה – נתונים 4–5 משפטים, ועל הנבחן לסדר אותם בסדר הנכון, כך שייווצר קטע לכיד והגיוני.
דקדוק – נתון משפט עם חלק חסר.
על הנבחן לבחור את התשובה שתשלים את המשפט בצורה הנכונה ביותר מבחינת דקדוק.
השלמת משפט – יושמע קטע באורך כ-30 שניות, שבסופו חסרה מילה.
על הנבחן להקשיב לקטע ולבחור את המילה המתאימה ביותר להשלים את המשפט.
תשובה לשאלה – יושמע קטע באורך כ-60 שניות.
על הנבחן להקשיב לקטע ולענות על שאלה על הנאמר בו.
בשאלות הבעה בכתב יינתן דגש גם על התוכן (ובכלל זה אוצר המילים) וגם על הלשון (ובכלל זה איות, דקדוק, פיסוק ומבנה המשפט).
הפקת מילה – נתון משפט עם מילה חסרה, ומתחתיו מילה בודדת.
על הנבחן להטות את המילה כך שתשלים את המשפט בצורה נכונה (למשל על ידי הוספת סיומת דקדוקית מתאימה).
ניסוח מחדש מונחה – נתון משפט ומתחתיו משפט חלקי ומילה בודדת.
יש להשלים את המשפט החלקי תוך שימוש במילה, כך שיקבל משמעות דומה למשמעות המשפט המקורי.
תיאור גריין – נתון גרף עם נתונים.
על הנבחן לכתוב תיאור של הגרף באורך כ-100 מילים, המפרט את המידע בגרף וכולל הסבר של הנתונים העולים ממנו.
חיבור – כתיבת חיבור מקוצר (כ-100 מילים) עבור מטלת כתיבה כלשהי.
סולם הציונים בבחינת הלאל נע בין 50 ל-150. ציונים אלו שקולים גם לציון בפרקי האנגלית בבחינה הפסיכומטרית ולציוני בחינות אמי"ר ואמיר"ם, כפי שהם במבנה ההערכה הקיים באנגלית.
בנוסף להערכה המספרית, הציון יכלול הערכה מילולית של כל מיומנות בשפה על פי סולם ה-CEFR.
הֶל גֵייט הוא מצר גאות ושפל צר באיסט ריבר בעיר ניו יורק.
הוא מפריד בין שכונת אסטוריה שברובע קווינס, לאיים רנדל ו-וורדס איילנד במנהטן.
השם "הל גייט" הוא שיבוש של הביטוי ההולנדי Hellegat.
זה הופיע לראשונה על מפה הולנדית בשם Helle Gadt.
השם הוחל במקור על כל האיסט ריבר על ידי החוקר ההולנדי אדריאן בלוק, שהיה האירופאי הראשון שידוע ששייט במצר, ושהעניק את השם במועד כלשהו במהלך מסעו שהקיף את לונג איילנד בשנים 1614–1616.
כשההולנדים ויתרו לבסוף על הולנד החדשה לאנגלים ב-1674, הם הותירו אחריהם מורשת של שמות מקומות - "טופונימים".
האנגלים, בין אם כדי להימנע מבלבול ובין אם מחוסר עניין, שמרו על רבים מהשמות, אם כי לעיתים קרובות בצורת ההיגוי האנגלית.
מבין כל שמות הצאצאים הללו, אחד בולט כבעייתי במיוחד, עם עמימות המשמעות האמיתית שלו, שהזמינה כל מיני אסוציאציות מיתיות.
זהו "Hell Gate", המציין את הקטע הקשוח של האיסט ריבר, בין מנהטן לאסטוריה שבקווינס, בחיבור בצורת ה-"Y" שנוצר על ידי איסט ריבר מדרום ומצפון מזרח, והארלם ריבר מצפון מערב.
"הל גייט" נובע מ-Hellegat ההולנדית שפירושה "חור הגיהנום" - ומשמעותה בארצות השפלה כינוי לנתיב ימי.
כאמור לעיל, בשלב מסוים שם זה הוחל לכל אורכו של הנהר, אך עד מהרה הוחלף בשם אחר: Oost (East) Rivier: הנהר המזרחי.
אוסט הוא יותר כינוי מאשר שם, אבל להולנדים הקולוניאליים הייתה שיטה מוסכמת לשמות של ממש לנהרות העולם החדש שלהם, ששימשה לציין את המצב הגאוגרפי של כל אחד מהם ביחס לאחר.
הריבייר אוסט נקרא כך מכיוון שהוא היה מזרחית לריבייר נוארט (Noort Rivier (צפון / ההדסון) או מכיוון שהוא היה מזרחית לניו אמסטרדם.
נהר ה-Noort ונהר Zuydt (דלאוור) היו מצפון ומדרום זה לזה, ה-Noort הוא המעבר לחלקים העליונים של הולנד החדשה, וה-Zuydt (הדלאוור) הוא ההיקף הדרומי של המושבה.
מבין השלושה, רק נהר המזרח נותר חסר שם, הנושא את ייעודו באנגלית ובימינו: מזרח קרי, האיסט ריבר.
העובדה שבאזור הזה של ההל גייט נוצרו באופן תכוף מערבולות מסוכנות, ואשר תוארו על ידי הנרי סקולקראפט בן המאה ה-19, חיזקו את השימוש במונח הל גייט - שער הגיהנום.
באוקטובר 1776 העביר אדמירל האו חלק מהצי הבריטי דרך המצר, פעולה שנחשבה אז לפזיזה עקב המערבולות הסוערות.
שער הגיהנום גושר בשנת 1917 על ידי גשר הרכבת המחבר של ניו יורק, הנקרא כיום גשר הל גייט, המחבר בין האי וורדס לקווינס.
הגשר מספק קישור רכבת ישיר בין ניו אינגלנד לעיר ניו יורק.
ב-1936 הוקם גשר טריבורו (כיום גשר רוברט פ.
קנדי), מה שאיפשר לתנועת כלי רכב לעבור בין מנהטן, ברונקס וקווינס.
מעת לעת, סוחרים ובעלי עניין אחרים ניסו לעשות משהו בנוגע לקושי בניווט דרך שער הגיהנום.
בשנת 1832, הוגשה לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק עתירה לבניית תעלה דרך Hallet's Point הסמוכה, ובכך להימנע לחלוטין מ-Hell Gate.
במקום זאת, המחוקק הגיב בכך שסיפק לספינות נווטים שהוכשרו לנווט בלהקות במשך 15 השנים הבאות.
בשנת 1849, מהנדס צרפתי, בנג'מין מיילפרט, שהתמחותו הייתה פיצוץ תת-מימי, פינה חלק מהסלעים, אשר יחד עם תערובת הגאות והשפל, הפכו את קטע ההל גייט של הנהר למסוכן כל כך לניווט.
אבנעזר מרים ארגנה מנויים למעבר, כדי לאפשר תשלום של 6,000 דולר למיילפרט כדי לרדד את "Pot Rock" למשל, ולספק עומק של 7.3 מ' במים הנמוכים.
בעוד שספינות המשיכו לעלות על שרטון (בשנות ה-50 כ-2% מהספינות עשו זאת) והעצומות המשיכו לקרוא לפעולה.
הממשל הפדרלי ביצע סקרים של האזור שהסתיימו ב-1851 עם מפה מפורטת ומדויקת שפורסמה בשנת 1885.
עד אז פינה מיילפרט את הסלע "Baldheaded Billy", ודווח שה-Pot Rock הצטמצם לגובה של 6.2 מ', מה שעודד את הקונגרס של ארצות הברית להעניק 20,000 דולר להמשך פינוי המצר.
עם זאת, סקר מדויק יותר הראה שעומקו של ה-Pot Rock היה למעשה קצת יותר מ-5.5 מ', ובסופו של דבר הקונגרס משך את המימון שלו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 העומק המשיך להתרדד - ועדת הנמל אמרה ב-1850 כי נומך המים הממוצע היה 7.3 מ', ושפל המים הקיצוני היה 7.0 מ' - בעוד השוקע הנדרש על ידי הספינות החדשות המשיך לגדול, כלומר זה היה בטוח עבורם להיכנס לנמל רק בשעת הגאות.
הקונגרס של ארצות הברית, שהבין שצריך לטפל בבעיה, הקצה 20,000 דולר לחיל ההנדסה של הצבא, כדי להמשיך בעבודתו של מיילפרט, אבל הכסף הוצא עד מהרה ללא שינוי ניכר בסכנות הניווט במצר.
מועצה מייעצת המליצה ב-1856 לפנות את המצר מכל המכשולים, אך דבר לא נעשה, ומלחמת האזרחים פרצה במהרה.
בסוף שנות ה-60, לאחר מלחמת האזרחים, הבין הקונגרס את החשיבות הצבאית של קיום דרכי מים הניתנות לשיט בקלות, והטיל על חיל ההנדסה של הצבא לנקות את ההל גייט מהסלעים שם, שגרמו לסכנה לניווט.
קולונל הנדסה ג'יימס ניוטון העריך שהפרויקט יעלה מיליון דולר, בהשוואה להפסד השנתי המשוער במניעת מעבר הסחורות של 2 מיליון דולר.
גנרל הנדסה ניוטון (שקודם בינתיים לדרגת גנרל), השתלט על השליטה הישירה בפרויקט.
בשנת 1868 החליט ניוטון, בתמיכת מעמד הסוחרים בניו יורק ואינטרסים מקומיים בתחום הנדל"ן, להתמקד בשונית האלרט'ס פוינט (Hallert's Point Reef) ששטחה היה 12.14 דונם מול קווינס.
הפרויקט אמור היה לכלול 2,100 מ' של מנהרות המצוידות ברכבות כדי לגרור פסולת מהשונית החוצה.
זה יצר שונית הבנויה כמו גבינה שווייצרית, שניוטון יפוצץ אז.